cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מודל הרוכסן לשכפול DNA
אזורי x שונים
כאשר מזניחים את האיבר. כלומר <n> שואף מלמטה לחסמו העליון N-1.
עבור x\ll1, נקבל כי האיבר x^N\ll1 זניח ולכן:
ללא תלות ב-N.
טמפרטורת המעבר
ראינו כבר כי המעבר מתקיים בנקודה x_c=1, כלומר הטמפרטורה הקריטית של מעבר הפאזה היא הפתרון למשוואה
עבור G=1, למשוואה זו יש פתרון רק בטמפרטורה אינסופית. לכן נקבל כי התנאי לקיום מעבר פאזה בטמפרטורה סופית הוא:
והטמפרטורה בה מתקיים מעבר הפאזה, \tau_c, היא:
תוצאה זו מערערת על ההגדרה של המודל כחד־ממדי, משום שניתן לטעון כי הניוון G נובע מדרגות החופש הרוטציוניות של החוליה, שאינן קיימות במודל חד־ממדי אמיתי. בכל זאת, ישנם מודלים חד־ממדיים דומים בהם משמש הניוון חלק חשוב ממעבר הפאזה. זה נובע מכך שהקיום של קונפיגורציות אסורות במערכת (כלומר, אנרגיה אינסופית) הוא תנאי הכרחי אך לא מספיק למעבר פאזה במערכת חד־ממדית כמו זו. דרישה נוספת יכולה להיות, למשל, שהניוון של מצב מעורר של יחידה מבנית (באנגלית- Structural Unit) חייב להיות גדול מהניוון של מצב היסוד.
ניתן להראות גם כי באזור מעבר הפאזה מתקיים
קיבול החום
הגדרת קיבול החום היא. באזור מעבר הפאזה האנטרופיה היא, ולכן קיבול החום באזור זה:
ותחת ההנחה N\xi\ll1 מתקבל הביטוי
כלומר קיבול החום לחוליה שואף לאינסוף כאשר וזה מעבר פאזה מסדר ראשון.
פתיחת כל החוליות ברוכסן
תופעה מעניינת היא קיום של מעבר פאזה כאשר כל החוליות ברוכסן פתוחות, כלומר p=N-1. הסיכוי למצב כזה:
אנחנו קרובים לנקודת המעבר, לכן \xi\ll1 ומתקיים N\xi\ll1 ומקבלים:
כלומר רוכסן אחד מכל N יהיה פתוח לגמרי בנקודת מעבר הפאזה. מעל נקודה זו, עבור x^N\gg1 הסיכוי לרוכסן פתוח לחלוטין הוא
מייג'ור גרום (סרט, 2017)
מייג'ור גרום (ברוסית: Майор Гром) הוא שמו של סרט קצר, סרט גיבורי-על רוסי בן 25 דקות משנת 2017, המבוסס על סדרת הקומיקס "מייג'ור גרום" מבית Bubble Comics, שנוצרה על ידי ארטיום גברליאנוב. את הסרט ביים ולדימיר בסדין ובו מככבים השחקנים אלכסנדר גורבאטוב בתפקיד מייג'ור גרום, איוואן פומינוב בתפקיד מנהיג השודדים ודנילה יאקושב בתפקיד הנהג. הסרט שוחרר רשמית ב-19 בפברואר 2017 לערוץ הרשמי של אולפני באבל ביוטיוב, כהכנה להפקת סרט באורך מלא על דמותו של מייג'ור גרום. במרץ 2017 הוקרן הסרט גם בערוץ הראשון של הטלוויזיה הרוסית.
תקציר עלילת הסרט
איגור גרום מגיע לסניף בנק רוסגרנטבנק למשוך כסף כשלפתע הכספומט נתקע, בדיוק ברגע שבו אל סניף הבנק פורצים שלושה שודדי בנק, שבאו לעשות כסף קל, אך אינם מודעים לכך שגרום הוא שוטר במשטרת סנקט פטרבורג, נחוש ואידיאליסט, חסר פשרות ואלים.
הפקה
לפני שחרור הסרט, יצא לאור ספר הקומיקס "מייג'ור גרום. ההזדמנות" המהווה פריקוול לסרט.
מוזיקה
פסקול הסרט יצא לאור ב-24 במרץ 2017 והוקלט על ידי חטיבת המוזיקה של אולפני באבל, "Bubble Music". את הפסקול לסרט הלחין רומן סליברסטוב שהסתגר עם הבמאי ולדימיר בסדין באולפנים בסנקט פטרבורג למשך חודשיים כמעט, כשהעבודה על הפסקול נמשכה 4 חודשים, מספטמבר ועד דצמבר 2016 והוקלטה באולפני אבי רוד בלונדון.. במיוחד עבור הסרט נכתבו 2 שירים: Move Like a Devil ו-It Might Be Better, כשהשיר הראשון הוא שיר רוק מהיר והשני הוא שיר מלודי רגוע יותר ומהווה בלדת רוק על אהבה.
קטעי שיר שונים בפסקול בוצעו על ידי מקהלה מסנקט פטרבורג ובשיתוף פעולה עם מוזיקאים מארצות הברית כדייוויד מיד ופאטבוי סלים.
רשימת הרצועות:
בורסת סנקט פטרבורג (1991)
בורסת סנקט פטרבורג (ברוסית: Биржа «Санкт-Петербург») היא בורסת סחורות הממוקמת בסנקט פטרבורג. היא הוקמה ב-31 בינואר 1991 על פי החלטת נשיאות מועצת עיריית לנינגרד והיא הבורסה הוותיקה ביותר בהיסטוריה הרוסית המודרנית, אך בעצמה מהווה המשך לבורסת הוותיקה משנת 1703. בורסת סנקט פטרבורג עורכת מסחר אלקטרוני במוצרי נפט, מתכות, עצים ועץ, דשנים מינרליים, תבואה, סוכר, פחם, חומרים לא מתכתיים, חומרי בניין, מכסות למשאבים ביולוגיים וימיים וחוזים עתידיים במטבעות חוץ.
היסטוריה
בשנת 1991 שוק הסחורות של הבורסה הורכב ממגוון רחב של סחורות המיוצרות בברית המועצות: מזון, חומרי בניין, עץ, מטוסים, אוניות, מכוניות, מתכות שונות ומוצרי צריכה. עם התפתחות כלכלת שוק במדינה, תוך היווצרות קשרי יצרנים-צרכנים חדשים, שוק הסחורות של הבורסה שינה את חשיבותו בהתפלגות תזרימי הסחורות. מוצרי צריכה עזבו את תחום המכירה הפומבית, מפנים את מקומם לסחורות הבורסה הקלאסיות.
מאז 1991 עורכת הבורסה מכרזים ומכירות פומביות. במכרזים המוחזקים על ידי הבורסה נמכרים רכוש מפעלים, ניירות ערך, זכויות שכירות של נדל"ן, סחורות שהוחרמו, מכסות ייצוא וייבוא ועוד. מאז 1994, בורסת סנקט פטרבורג מנהלת סחר בשוק החוזים העתידיים. בספטמבר 2001 נכנסה הבורסה לפרויקט מדד RTS על ארגון שוק הנגזרים, וסיפקה ל-RTS את המתודולוגיה והטכנולוגיות שלה בשוק זה. פרויקט הבורסה המשותף נקרא FORTS, בו RTS מארגנת את המסחר ובורסת סנקט פטרבורג היא המרכז הטכני.
באפריל 2010 החל המסחר הראשון ברוסיה עם חוזים עתידיים בדיזל בבורסה. לבורסת סנקט פטרבורג יש רשת אזורית רחבה ביותר מ-30 ערים המחוברות למערכות המסחר המוגשות של בורסת סנקט פטרבורג, כולל בסנקט פטרבורג, מוסקבה, יקטרינבורג, רוסטוב על הדון, סמרה, קאזאן, נובוסיבירסק, ניז'נוארטובסק, קוגלים, אופה, אבקאן, סלהארד וערים אחרות בשטחי הפדרציה הרוסית.
בורסת סנקט פטרבורג למסחר בין-לאומי
בורסת סנקט פטרבורג למסחר בין-לאומי (ברוסית: Акционерное общество «Санкт-Петербургская Международная Товарно-сырьевая Биржа» ,«СПбМТСБ»; באנגלית: SPIMEX) היא בורסת סחורות רוסית שנוסדה בשנת 2008 והיא בורסת הסחר הגדולה ביותר ברוסיה, כאשר נסחרים בבורסה זו 99% מהיקף המסחר בנפט, פטרוכימיה, גז, עץ, מוצרים מינירליים ופחם ברוסיה.
קרקראדה
קרקארדה (בהולנדית: Kirchroa; בגרמנית: Kerkrade או Kirchrath; באנגלית: Kerkrade; ) היא עיר בדרום־מזרח לימבורג, המחוז הדרומי בהולנד. העיר שוכנת בסמוך לגבול גרמניה, ומזרח העיר הוא גם הגבול הבינלאומי של הולנד עם גרמניה.
היסטוריה
בעבר הייתה העיר שייכת העיר לגרמניה, עת הייתה העיר חלק מהרצוגנרט הגרמנית הסמוכה. בשנת 1815 החליט קונגרס וינה למשוך את הגבול ההולנדי הנוכחי עד לקצה קרקראדה. משמעות הדבר הוא, שהגבול המזרחי של העיר הוא גם הגבול הבינלאומי של הולנד עם גרמניה. בעקבות כך, ההיסטוריה של העיר קשורה קשר הדוק להרצוגנרט, בתחילה נקרא המקום בשם רודה. בשנת 1104, ייסדו נזירים אוגוסטינים מנזר המכונה קלוסטראדרדה, ממערב ליישוב זה. לאחר שדוכסות ברבנט השתלטה על האזור, וכפי שקרה בחלקים רבים בדרום הולנד, המקום החליף בעלות מספר פעמים במאות השנים האחרונות. המקום היה בשליטת ספרד משנת 1661, אוסטריה בין 1713 ל-1785 וצרפת בין 1795 ל-1813. בשנת 1815, כאשר הוקמה ממלכת הולנד (קונגרס וינה), נמשך הגבול דרך הרצוגנרט והחלק המערבי נקרא קרקארדה.
במאה ה-18 החלו נזירי רולדוק לכרות פחם באזור בקנה מידה קטן. ניצול מודרני יותר של משאבים אחרים החל בשנת 1860, מה שגרם לקרקראדה לצמוח משמעותית, במיוחד כתוצאה מהתיישבותם הקבועה של כורים מדרום אירופה. כאשר נפתח מכרה וילם סופיה בסביבות 1900, העיר צמחה עוד יותר במהירות. מספר עשורים לאחר מכן, סביב 1960, נסגרו כל המכרות בלימבורג.
חלק מהגבול בין הולנד לגרמניה שבעיר, נמשך לאורך רחוב (שם הרחוב: Nieuwstraat / Neustraße). הגבול נבנה על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה. לאורך השנים, היה הגבול בגובה של 30 סנטימטרים, כך שכלי רכב לא יכלו לעבור דרכו והיו צריכים לנסוע לנקודות מעבר רשמיות, אבל הולכי רגל יכלו לעבור מעצמם ללא שום בעיות, בשנת 1995 הוסרה החומה לחלוטין במסגרת הסכם אמנת שנגן.
שתי הערים, קרקראדה והרצוגנרט, חולקות כיום חלק משירותיהן הציבוריים ומקדמות יחד מטרות כלכליות, העיריות חולקות מתחם משרדים דו-לאומי בשם Eurode, שנבנה כך שהגבול עובר ישירות במרכז הלובי הראשי של הבניין, עם אגף אחד של הבניין בקרקראדה והשני בהרצוגנרט. העיר נקראת בפי המקומיים, "העיר הדו לאומית".
ספורט
לעיר קבוצת כדורגל בשם רודה (הולנדית: Sportvereniging Roda Juliana Combinatie Kerkrade) הקבוצה זכתה באליפות אחת (1955/1956) ובשני גביעים לאומיים (1996/97, 1999/00). הישג השיא שלה במפעלים האירופיים הוא שלב רבע גמר גביע אופ"א בעונת 1997/98. כיום משחקת הקבוצה בליגה ההולנדית השנייה.
למצוא אותך
למצוא אותך (באנגלית: Finding You) היא קומדיה רומנטית אמריקאית משנת 2021 שכתב וביים בריאן באו, המבוססת על רומן משנת 2011 , There You'll Find Me מאת ג'ני ב. ג'ונס. בסרט מככבים רוז ריד, ג'דדיה גודאייקר וקתרין מקנמרה. הוא הוקרן לראשונה בקולנוע בארצות הברית ב-14 במאי 2021.
עלילה
לאחר אודישן בבית ספר יוקרתי למוזיקה בניו יורק, פינלי סינקלייר הולכת בדרכו של אחיה המנוח אלכס ונרשמת לתוכנית חילופי סטודנטים שלקח פעם, ונוסעת לכפר חוף באירלנד כדי להתחיל סמסטר בחו"ל. שם היא פוגשת את כוכב הקולנוע, בקט ראש, שמצלם את הפרק האחרון של זיכיון הפנטזיה וההרפתקאות שלו מימי הביניים. הם מתחילים ברומן, אבל כשהאנשים המקיפים את בקט מאיימים למחוץ את חלומותיהם, פינלי חייבת להחליט במה היא תסתכן בשביל אהבה.
הפקה
הצילומים התרחשו באירלנד, בדבלין וסביבתה, קלייר, אופאלי, קילדר, קולי וקרלינגפורד,; וגם בניו יורק, לוס אנג'לס ונאשוויל. בספטמבר 2020, הוכרז כי Roadside Attractions רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בבתי הקולנוע בארצות הברית מאולפני "Red Sky, Nook Lane" Entertainment ו-MK1 Studios. השם הראשוני של הסרט, There You'll Find Me, שונה ל- Finding You.
הפצה
הסרט יצא לאקרנים בקולנוע בארצות הברית ב-14 במאי 2021, על ידי Roadside Attractions.
לואיג'י רולנדו
לואיג'י רולנדו (באיטלקית: Luigi Rolando; 16 ביוני 1773 - 20 באפריל 1831) היה רופא, אנטומיסט ופיזיולוג איטלקי, שנודע בעיקר במחקריו החלוציים בתחום גילוי מיקומם של התפקודים השונים של המוח.
ילדותו וצעירותו
לואיג'י רולנדו, יליד טורינו, התייתם מאביו בילדותו ויחד עם אחיו ואחותו חונך על ידי דוד מצד אמו, הכומר אנטוניו מאפאי. רולנדו למד תחילה פילוסופיה אחר כך עבר ללימודי רפואה באוניברסיטת טורינו, בה הוקסם על ידי לימודי האנטומיה ושיעוריו של ג'אנפרנצ'סקו צ'יניה (1790-1734). מורה נערץ אחר שלו היה ג'אן תומאזו אנפורמי שלימד אותו את מלאכת הרפואה הקלינית. בשנת 1793 סיים את התואר דוקטור ברפואה עם עבודה על האנטומיה והפיזיולוגיה ההשוואתית של הראות.
פעילותו המדעית
בשנת 1802 נבחר לקולגיום הרופאים של טורינו. בשנת 1804 ג'וזפה אודיברטי, הרופא האישי של מלך פיימונטה וסרדיניה, ויטוריו אמנואלה הראשון, הזמין אותו לבוא לחצר המלך באי. זו הייתה תקופת הכיבוש של נפוליאון ובדרך לסרדיניה התעכב רולנדו שלוש שנים בפירנצה, שם השתלם אצל פליצ'ה פונטנה ולפאולו מסקאני, בתחום נתיחות גופות, מחקרים מיקרוסקופיים על רקמה העצבית, ובציור מבנים אנטומיים. בליבורנו עוכב בגלל מגפת קדחת צהובה. בשנים 1814-1807 כיהן כפרופסור לרפואה שימושית באוניברסיטת סאסארי בסרדיניה. בתום הכיבוש הנפוליאוני ועם התחלת הרסטורציה, ב-1814 חזר רולנדו כפרופסור לאנטומיה לאוניברסיטת טורינו והתמנה לרופא החצר. רולנדו הקים בטורינו מוזיאון לאנטומיית האדם. באותה תקופה הקדיש את רוב זמנו לחקר האנטומיה של המוח. נודע גם במחקרים אמבריולוגיים, זואולוגיים ופאתולוגיים. בין המבנים הנוירו-אנטומיים שתיאר ניתן למנות את החריץ המרכזי של המוח (sulcus centralis) הידוע כ"חריץ רולנדו", את טובר צ'ינראום, האופרקולום ע"ש רולנדו, העורק הרולנדי (עורק החריץ המרכזי), הווריד הרולנדי, האזור ע"ש רולנדו (קליפת המוח המוטורית הראשונית). קיימת גם אפילפסיה ע"ש רולנדו הנקראת כך מפני שהמוקד שלה הוא באזור החריץ המרכזי של המוח.
רולנדו נמנה עם הראשונים שסבר כי ניתן להבחין בין תפקודים שונים של המוח ולמקם אותם באזורים אנטומיים ספציפיים. הוא גילה את הדפוס הקבוע של בליטות המוח, והבחין בליטות בעלי תפקיד בתנועה (מוטוריות) ובתחושה (סנסוריות). הבחין גם במורכבות החומר המרכזי של חוט השדרה, לרבות את "החומר הג'לטיני" שבקרן האחורי של חוט השדרה, הידוע גם כחומר הג'לטיני על שם רולנדו. הסיק את המסקנה כי המבנים העצביים קשורים ברשת של סיבים עצביים המתחברים באמצעות פעימות חשמליות. . פתח דרך לחקר מיקום התפקודים של המוח, לפני עבודותיו של גאל ושפורצהיים (על מיקום תפקודים במוח) וגוסטב פלוראנס בנוגע לתפקודי המוחון.
תאר לראשונה גם את התולעת הימית בונליה הירוקה (Bonellia virida), לה קרא לפי שם ידידו, הזואולוג פרנקו אנדראה בונלי. רולנדו לימד גם באקדמיה לאמנויות יפות ונבחר לחבר באקדמיה למדעים של טורינו.
לואיג'י רולנדו נפטר בשנת 1831 בטורינו, עקב סיבוכים של מחלת הסרטן.
קישורים חיצוניים
Caputi F1, Spaziante R, de Divitiis E, Nashold BS Jr, J Neurosurg. 1995 Nov;83(5):933-7.
שלמה בונימוביץ
שלמה בונימוביץ' (20 בנובמבר 1952 – 5 בדצמבר 2020) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שהתמחה בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת במזרח הים התיכון, העולם האגאי וקפריסין.
השכלה
בונימוביץ' הוא בוגר החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1977) ושם גם כתב את עבודת המוסמך שלו, "מכירוקיטיה לאנקומי : דגם משולב לשנוי התרבותי בקפריסין מהתקופה הנאוליתית ועד לתקופה הקיפרית המאוחרת" (1982) ואת עבודת הדוקטורט: (1990) כתב על "ארץ ישראל בתקופת הברונזה המאוחרת: מקרה מבחן לשינוי החברתי-תרבותי בחברה מרוכבת", בהנחיית אורה נגבי.
קריירה
בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה שלמה בונימוביץ שותף לסקר הר אפרים, שהיה המשך של סקר החרום שנערך בשנת 1968. הסקר היה חלק ממחקר אזורי שכלל גם חפירות מחודשות בתל שילה, אותן ניהל יחד עם ישראל פינקלשטיין וצבי לדרמן.
בין השנים 1990 – 2020 עמד בונימוביץ', יחד עם לדרמן, בראש משלחת החפירות הארכאולוגיות בתל בית שמש. באותן שנים הועסק כסגל החוג לארכאולוגיה ולתקופה גם כראש החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בונימוביץ הרבה לעסוק בתיאוריה ובפילוסופיה שמאחורי עבודת השטח של הארכאולוגיה. הוא חיבר מאמרים רבים, כתב פרקים בספרים על תקופת הברונזה ערך וכתב מספר ספרים והעמיד דור המשך של תלמידים.
חפירות תל בית שמש
בשנת 1990, החלו בונימוביץ' ולדרמן לחפור בתל בית שמש, מתוך הבנה כי רוב האתר כבר נחפר ומתוך כוונה לענות על מספר שאלות שנותרו פתוחות במבנה השכבות של התל ולמפות את ההקשר התרבותי של תל בית שמש. החפירות התמקדו בצד הצפון מזרחי של התל שלא נחפר כלל. עם זאת, החפירות העלו שפע ממצאים שהביאו להרחבת יריעת המחקר והתארכות תקופת החפירות.
החל משנת 2008, הופעלו באתר שיטות הדמיה דיגיטלית במטרה לשחזר את מראה השרידים והממצאים ואת תהליכי בתר ההרבדה של האתר, שאפשרו, בשילוב טכנולוגיות דיגיטליות, לשחזר את מראהו המשוער בעת שלבי קיומו השונים. בין השאר נחשפו מקטעים נוספים של החומה שנחשפה לראשונה על ידי מקנזי, קטעי ביצורים נוספים, מבצר נוסף שנבנה מעל לחומה, ושער נוסף בצד הצפוני של התל. על פי חוקרי אוניברסיטת תל אביב ביצורים אלו מתוארכים לתקופת הברזל ב' (הממלכה המאוחדת). באתר גם נחשפה סדנת ברזל הקדומה ביותר שהתגלתה עד כה באגן המזרחי של הים התיכון. ובה נחשפו כבשנים, כלי עבודה ששימשו להפקת המתכת ופריטים שיוצרו בסדנה ובהם ראשי חיצים.
החפירות בתל בית שמש הוסיפו נדבך נוסף לוויכוח שניטש על הכרונולוגיה של תקופת הברזל, בפרשנות שנתנו להיעדר עצמות חזיר וקרמיקה פלשתית באתר, ושינוי תיארוך הממצא. בית שמש, לפי הבנתם, הייתה מרכז תעשייתי-מסחרי אזורי פעיל תחת שלטון מרכזי יהודי, במחצית השנייה של המאה העשירית ובתחילת המאה התשיעית לפני הספירה. מציאת מערכות הגנה, אספקת מים ותעשייה בקנה מידה שאיננו אופייני לעיר שאיננה עיר-מדינה אלא עיר מחוז. מול טענת פרופ' ישראל פינקלשטיין על חוסר של ישות פוליטית שיכולה להתפרש כ"ממלכה מאוחדת", הציבו בונימוביץ' ולדרמן, חופרי תל בית שמש את מסקנות מחקרם על המבט מגבול הממלכה. לפי תפיסתם בחפירות שנערכו באתרים השוכנים על גבולות הממלכה כמו תל ירמות ותל לכיש נחשפו ממצאים המעידים בוודאות על קיומו של גוף פוליטי מרכזי ישראלי כבר מסוף המאה העשירית לפנה"ס ובתחילת המאה התשיעית לפני הספירה.
ביולי 2012 חשפו בונימוביץ ולדרמן בחפירות שערכו באזור, חותם, ובו דמות אדם הניצב מול "חיה גדולה עם ראש גדול וזנב מתעקל, מאוד חתולי", ומושיט ידו לעבר ראשה. החותם נמצא בשכבה המתוארכת למאה ה-11 לפנה"ס. הסמיכות הגאוגרפית והכרונולוגית למקום ולזמן בו פעל, לפי המסופר במקרא, השופט שמשון אשר שיסע "כפיר אריות" בידיו החשופות, יחד עם העובדה שלא מוכר חותם דומה ממקום אחר, רומזים, לדעת בונימוביץ ולדרמן, לכך שבאזור זה נפוצה המסורת המיתית שמצאה את מקומה בחותם ובמקרא.
הוקון הצעיר
הוקון הוקונסון הצעיר (בנורדית עתיקה: Hákon Hákonarson hinn ungi, בנורווגית: Håkon Håkonsson Unge; 10 בנובמבר 1232 – 5 במאי 1257) היה בנו של הוקון הרביעי, מלך נורווגיה והחזיק בתואר מלך נורווגיה בכפיפות לאביו מ-1 באפריל 1240 ועד מותו. כינויו "הוקון הצעיר" ניתן לו כדי להבדילו מאביו, שלעיתים מכונה בהתאמה "הוקון הזקן".
חייו
הוקון נולד ב-ברגן כבנם השני של הוקון הרביעי ושל רעייתו, מרגרטה. אחיו הבכור מת בינקותו. ב-1239 מרד סבו מצד אמו, סקול ברודסון כנגד חתנו, המלך הוקון, והכריז על עצמו כמלך. מרד זו היה השלב האחרון במלחמת האזרחים הנורווגית. חלק מתגובתו של המלך הוקון למרידתו של סקול הייתה הכרזתו על בנו בן השבע הוקון כמלך-שותף. הכרזה זו התקיימה באספה שכונסה בנידארוס (טרונדהיים) ב-1 באפריל 1240. טקס ההכרזה חזר על עצמו באספה שכונסה בברגן ב-12 באפריל. באופן זה קבע המלך הוקון לתומכיו את זהות יורשו במקרה שהוא עצמו ייפול בקרב כנגד סקול. הוקון המשיך בתהליכי דיכוי המרד וסקול עצמו נהרג בקרב מול אנשיו של הוקון ב-24 במאי אותה שנה.
מינויו של הוקון הצעיר כיורשו בכוח של המלך הוקון הזקן ציין שלב חדש באופן הניהול של סדר הירושה הנורווגי. להוקון הרביעי היה בן מבוגר יותר, בן בלתי חוקי, זיגורד, שבסדר הירושה בוצע דילוג עליו לטובתו של הוקון הצעיר. מהלך זה היווה שבירת מוסכמות קודמות, כאשר שאלת חוקיות לידתו של יורש הכתר לא היוותה שיקול לבחירתו.
למרות שהוא החזיק בתואר מלך, היה ברור שמעמדו של הוקון הצעיר כפוף לאביו. מעמד זה הודגש בטקס ההכתרה של הוקון הרביעי שהתקיים ב-1247, כאשר הוקון הצעיר נשא את הכתר בתהלוכה. הוא עצמו לא הוכתר.
ב-1251, באוסלו, נשא הוקון הצעיר לאישה את ריקיטסה, בתו של השליט בפועל של שוודיה, בירגר יארל, ואחותו של המלך הקטין, ולדמאר, מלך שוודיה. השידוך בין השניים היה תוצאה של פעילות הדיפלומטית של הוקון הרביעי ליצירת ברית בין נורווגיה לבין שוודיה, שהייתה מופנית בעיקר כנגד דנמרק. לזוג נולד בן אחד בשם סבר.
הוקון הצעיר לקח חלק בפעולות הצבאיות של אביו כנגד דנמרק ב-1256 ו-1257, כאשר הם המיטו חורבן על המחוז הדני הלנד (כיום מחוז שוודי). באביב 1257 נפל הוקון הצעיר למשכב כשעמד לצאת מקונגהאלה שבבוהוסלן לכוון אוסלו. הוא הפסיק את מסעו בטונסברג והתאכסן שם במנזר. על פי הסאגה הוא נבדק על ידי רופא ספרדי שהתלווה למשלחת דיפלומטית ספרדית שהייתה שם. בכל אופן, המחלה החמירה והוקון הצעיר מת בטונסברג ב-5 במאי 1257. גופתו נלקחה לאוסלו, שם הוא נקבר בקתדרלת הלווארד הקדוש.
המקור העיקרי אודות חייו של הוקון הצעיר היא הסאגה אודות אביו, שנכתבה על ידי סטורלה תורדארסון בשנות השישים של המאה ה-13. הסאגה מתארת את הוקון הצעיר כ"בעל קומה ממוצעת, חטוב, בעל ארשת פנים נאה, עם שיער נאה ועיניים יפות. הוא היה גבר חזק, מהיר באופן בלתי רגיל וקל תנועה. הוא היה הרוכב הטוב ביותר בנורווגיה של אותה תקופה".
The Kacey Musgraves Christmas Show
The Kacey Musgraves Christmas Show (בעברית: מופע חג המולד של קייסי מאסגרייבס) הוא ספיישל חג המולד בכיכובה של קייסי מאסגרייבס. ספיישל חג המולד בוים על ידי כריס האו ובו השתתפו ידוענים וידועניות כמו דן לוי, טרוי סיון, קנדל ג'נר, קמילה קביו, לנה דל ריי, ג'יימס קמרון וזואי דשנל.
הספיישל הוקרן בבכורה ב-28 בנובמבר 2019 בפריים וידאו.
רקע ועלילה
בשנת 2016, הוציאה מאסגרייבס את אלבום חג המולד הראשון שלה A Very Kacey Christmas, שזכה להצלחה נאה ברחבי העולם. לאור הצלחתו, הוחלט כי בנובמבר 2019, יעלה לשידור ספיישל חג המולד בכיכובה, במהלכו היא תארח ידוענים וידועניות ותשיר עמם שירי חג מולד ידועים כמו "Rockin' Around the Christmas Tree" של ברנדה לי.
לאורכו של הספיישל, ניתן לראות את מאסגרייבס, כשהיא מארחת אנשים שונים ומדברת על נושאי חג המולד.
הפצה וביקורת
הספיישל הופץ ב-28 בנובמבר 2019 בפריים וידאו. כמו כן, הופנו כלפיו ביקורות חיוביות מטעם מבקרים שונים.
ברצ'יפלטיסטומה
המינים חיים במים טרופיים סביב הקרקעית ומחפשים בעזרת שפמיהם טרף של דגים אחרים וסרטנים אך מסופר שהפרטים הגדולים כבר טרפו קופים והם מאיימים אף על אנשים.
מינים אלה הם דגי מאכל נפוצים בנהרות אמריקה הדרומית ולעיתים משמשים גם כדגי נוי לאקווריום.
הודיה אוליאל
הודיה אוליאל (נולדה בשנת 1991) היא הרופאה הראשונה והיחידה בישראל הלוקה בשיתוק מוחין. נבחרה להשיא משואה בערב יום העצמאות ה-71 למדינת ישראל.
ביוגרפיה
אוליאל נולדה באשדוד בשבוע ה-27 להיריון כפגה, במשקל 930 גרם, בעקבות ירידת מים מוקדמת. לאחר לידתה, אושפזה במשך 3 חודשים בפגיה, חלתה בדלקת קרום המוח, ולאחר כחצי שנה משחרורה מהפגייה, אובחנה כלוקה בשיתוק מוחין, שהתבטא בפגיעה מוטורית ברגליים, ללא נזק פרוגרסיבי למוח.
בינקותה, טופלה אוליאל על ידי הוריה. ואמה נאלצה להתפטר לשם כך מעבודתה. כשמלאו לה ארבע שנים, החלה אוליאל ללמוד בגן ילדים במסגרת חינוך רגילה. בהמשך, למדה בבית הספר היסודי דתי "שחר" באשדוד.
ב-2009 סיימה אוליאל את לימודיה באולפנה תורנית מדעית באשדוד.
אוליאל שירתה שירות לאומי בבית ספר "אסיף" בבית חולים אסף הרופא, שבו לומדים גם ילדים שסובלים משיתוק מוחין.
משנת 2001, עברה אוליאל חמישה ניתוחים אורתופדים ועשרות טיפולי פיזיותרפיה, ומאז מסתייעת בהליכתה בקב.
קריירה כרופאה
בשנת 2011 החלה אוליאל את לימודי הרפואה בטכניון בחיפה. בסיום לימודיה, בשנת 2019, במעמד כל מוריה, אמר לה מנהל מערך נשים ויולדות ממרכז רפואי כרמל, פרופ' עופר לביא:
ד"ר אוליאל מתמחה במחלקת ילדים במרכז הרפואי "שמיר" (אסף הרופא), שבה הייתה מאושפזת כילדה:.
הוקרה
לקראת יום העצמאות ה-71 של מדינת ישראל, נבחרה אוליאל להשיא משואה. מנימוקי ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים שבחרה בה:
סיאמוטירנוס
סיאמוטירנוס (שם מדעי: Siamotyrannus) הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת המטריאכאנטוזאוריים, שחי בתחילת הקרטיקון בתאילנד. משמעות שמו הוא: "עריץ סיאמי", עקב מבנהו המזכיר את בני משפחת הטירנוזאוריים, והמקום בו התגלה, בהתייחס לשם הקודם של תאילנד - סיאם.
דינוזאור זה נמצא כשלד חלקי בידי Somchai Traimwichanon ב-1993 בעיר קון קאן שבצפון תאילנד. השלד החלקי נבדק ב-1996 ותואר בידי אריק בופטאוט וצוותו. הם גם חזרו לחפור באתר קרוב, בתצורת סאו קואה וחשפו ממצאי שיניים, אגן ירכיים וכמה חוליות זנב. ב-1998 קיבל אריק בופטאוט גם ממצאי שיניים נוספים. לצידו התגלו תרופודים נוספים כמו הסיאמוזאורוס והזאורופוד הענק פוויאנגוזאורוס.
דינוזאור זה היה תרופוד גדול, הקרוב לסינרפטור. בופטאוט העריך שאורכו הגיע ל-7 מטרים והחוקר גרגורי ס. פאול העריך ב-2010 שהגיע לאורך 6 מטרים ומשקל של 500 קילוגרם. החוקרים מולינה-פרס ולרמנדי (Molina-Pérez and Larramendi) העריכו ב-2016 שאורכו הגיע ל-10 מטרים ומשקלו ל-1.75 טון. לדינוזאור היו שני רכסים בולטים לאורך האגן והמבנה הזכיר מאוד את הטירנוזאוריים.
במקור סברו שהדינוזאור שייך לקבוצת הטירנוזאורים בהתאם למבנה האגן, אך השיניים רמזו על קשר בינו לאלוזאורוס וקבוצת הקרנוזאוריה. כיום מעריכים שהוא נחשב לאחד מאבות האלוזאוריים, לצד שאר המטריאכאנטוזאוריים מאזור סין ומזרח אסיה. בתוך משפחה זו הסיאמוטירנוס היה מבין האחרונים ששרדו.
Falling Down
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טד ברונר, טריי ויטטו וג'ינה שוק והופק על ידי טד ברונר וטריי ויטטו גם כן. "Falling Down" הוא שיר רוק, הכולל גיטרה שצליליה תוארו כ-"תוקפניים" ותופים מעורבים עם סינתיסייזר. ביל לאמב מ-About.com, ציין כי הוא משער שהשיר הושפע מאבריל לאבין.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-9.5 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר בוים על ידי כריס דולי. בסוף אוגוסט 2009, היה הקליפ זמין לרכישה באייטונס. הקליפ מתחיל כשניתן לראות את גומז שרה את השורות הראשונות של השיר "whoa, whoa" ובהמשך, אורות בהירים המאירים עליה. כמו כן, היא לובשת חולצה אפורה, טייץ שחור ומגפיים.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-33 מיליון צפיות.
איזר (מחוז)
איזר (בצרפתית: Isère, בפרנקו-פרובנסאלית (ארפיטנית): Isera, באוקסיטנית: Isèra) הוא מחוז במזרחה של צרפת, בחבל אוברן-רון-אלפ (בעבר אזור רון-אלפ). הוא נקרא לפי שם הנהר איזר, יובל של הגדה השמאלית של הנהר רון. בירתו עם מושב הפרפקטורה שלו היא העיר גרנובל. המחוז איזר מהווה חלק גדול מחבל דופינה ההיסטורי (החלק הצפוני שלו לרבות חבל ויינואה וחבל גרזיבודאן)  שבירתו הייתה גרנובל. הוא המחוז בעל השטח הגדול ביותר והמחוז השני לפי מספר התושבים במסגרת חבל אוברן-רון-אלפ. תושביו, בני איזר, נקראים בצרפתית Isérois ו-Iséroises (איזרואה, איזרואז)
השם
שם דומה ניתן למצוא כמעט בכל מקום באירופה: איזאר - בבוואריה, איזר במישור פלנדריה, ואף השם של אואז לפי יוליוס קיסר - "איסארה". המקור הקלטי של השם אינו ודאי, אולם פוגשים שם זה באזורים הנחשבים מושפעים על ידי התרבות הקלטית (כולל ונציה וטראקיה).
הסמל
סמל המחוז הוא שלט מחולק לחלק עליון כחול עם פס גלי לבן ("כסף") ולחלק תחתון צהוב ("זהב") עם דולפין כחול בעל כנפיים וזנב אדומים.
היסטוריה
בימי המהפכה הצרפתית, ב-4 במרץ 1790, הפך חלק (צפוני) מחבל דופינה ההיסטורי ("דופינה ויינואה") ל"מחוז איזר", בהתאם ליישום החוק שאושר ב-22 בדצמבר 1789.
גבולות המחוז
גבולותיו עם המחוז רון עברו שינויים פעמים מספר. שטח המחוז הופחת פעמיים ב-1852 וב-1967 כשכל פעם הפסיד שטח לטובת מחוז רון. בשנת 1852 הביאה הופעתם של אזורים עירוניים בפרברי העיר ליון לסיפוחם של הכפרים ברון, וולקס-אן-ולן, וניסיה, וילרבאן ולה גיוטייר אל מחוז רון. בשנים 1960–2015 היה המחוז איזר חלק מחבל רון-אלפ, שהפך בשנת 2016 לחבל אוברן-רון-אלפ. בשנת 1967 נוצר המטרופולין העירוני של ליון. בהזדמנות זו 23 כפרים (שאפונה, שאסייה, קומונה, קורבא, דסין-שרפייה, פזן, ז'נא, ז'ונאז', ז'ון, מארן, פיזיניאן, סן-בונה-דה-מיר, סן-פייר-דה שנדייה, סן-פריאסט, סו-סמפוריין-ד'אוזון, סרזן-די רון, סימאנדר, סולז, טרנה, טוסייה) שעד אז היו חלק ממחוז איזר ועוד -6 כפרים של מחוז אן סופחו למחוז רון. ב-1971 הוצא היישוב קולומביה-סונייה ממחוז איזר.
פרהיסטוריה
עקבות ראשונות של בני אדם שנתגלו במחוז שייכות לתקופת האבן האמצעית בסביבות 200,000 לפנה"ס. אז על אף האקלים הקר התיישבו בני אדם בהרי שארטרז וורקור. מערת בירי (Bury) יושבה על ידי בני אדם בתקופה שבין 120,000 - 14,000 לפנה"ס. הפיזור הגאוגרפי של האנשים באזור היה תלוי בעיקר במזג האוויר, בעידני הקרח ובהתפזרות בעלי החיים ששימשו למזונם. בסביבות 5000 לפנה"ס קבוצות בני אדם מיושבים ראשונות מצאו מגורים במרגלות ההרים שארטרז, ורקור, טריאב, במעבר וורפ (cluse de Voreppe) ובמישור ביאבר-ואלואר שבו שרר בזמנו אקלים חם ולח המזכיר את האקלים הים תיכוני ושסייע לתנופת החקלאות המקומית.
בשלהי הפרהיסטוריה נוצר בסביבות 2700 לפנה"ס אתר נאוליתי על הגדה הדרומית של האגם פאראדרי. מדובר בכפר בן חמישה בתים משפחתיים מעץ שאוכלס על ידי כחמישים תושבים. כיום חופרים את האתר הנמצא מתחת למי האגם. בימי פרוטוהיסטוריה ובתקופת הברונזה בין 1300-110 לפנה"ס הופיעו מעבדים ראשונים של מתכות, שסיפקו, כנראה, ביקוש מצד אנשי המקום. גילוים של חפצי ברונזה רבים (גרזינים, סכינים, צמידים וכו') בשטח הכפרים גונסלן ואלוואר של ימינו, מצביע על חשיבותו של ענף עיבוד הברונזה במקום. בהמשך כשהופיעו בהרי האלפים השבטים הגאליים הראשונים התחילה תקופת הברזל.
התקופה הרומית
הרומאים מצאו באזור ארבע קבוצות של גאלים. החשובה ביניהן היו האלוברוגים ששטח שליטתם השתרעה מז'נבה עד לקולארו (גראטיאנופוליס, לימים גרנובל) ואחר כך עד לווייאן שהייתה בירתם. בשנים 125-118 לפנה"ס נחלו העמים הגאליים - האלוברוגים, הארוורנים והווקונקים תבוסות מצד הרומאים, האחרונים הצליחו להשתלט על אזור רחב בין האלפים להרי הפירנאים. הם הקימו בו את פרובינקיית גאליה טרנסאלפינה או גאליה נארבוננסיס. וייאן הפכה לעיר רומית משגשגת והייתה באותה תקופה המרכז הפוליטי והכלכלי הראשי של האזור הידוע כיום כמחוז איזר. בווייאן ניתן לראות עד היום שרידים בולטים רבים מאותה תקופה כמו, למשל, מקדש אוגוסטוס ומקדש ליביה, והתיאטרון העתיק.
ימי הביניים
בסביבות שנת 1000 התחיל ברחבי מחוז איזר גל חדש של בניית טירות: ב-980 היו חמש טירות מבוצרות בלבד ומספרן עלה בשנת 1120 ל-120. באותן השנים בלטה ההתארגנות המדינית של חבל דופינה ההיסטורי ובראשו הרוזנים והנסיכים  שקראו לעצמם הדופן (דולפינים) של ווייאן. הראשון במנהיגיו היה גיג הראשון, נסיך אלבון. הוא היה מנהיג שאפתן והחזיק כבר בשלהי המאה ה-9 טירה, כפר וכנסייה ביישוב ויזי (Vizille), וכן אחוזות בחבל רוסיון מדרום לווייאן. הוא הגדיל בהמשך את מספר תאריו ואת אחוזותיו הודות ליחסי קרבה עם בישופי גרנובל וואלאנס, כתוצאה של אסטרטגיה דיפלומטית מבוססת נישואין בין שושולות . חבל דופינה הפך למדינה עצמאית ביחס לאימפריה הרומית הקדושה בעלת לאום גרמני. למשך מעל מאתיים שנה התקיימה דופינה כמדינה עצמאית שהתעמתה לעיתים קרובות עם רוזנות סבויה. ב-29 במרץ 1349 לפי הסכם רומאן (Romans) ויתר הומברט (או הומבר) השני מווייאן על דופינה לטובת מלך צרפת, פיליפ השישי מבית ולואה.
התקופה המודרנית
במאה ה-16 הוקמו מבצרים נוספים במיוחד מסביב לגרנובל כהגנה מפני מתקפות השליטים מסבויה. במאה ה-17 התבלטה במיוחד דמותו של פרנסואה דה בון דה לדיגייר, לוטננט כללי של דופינה מטעם מלכות צרפת, שעשה מאמצים להבטחת שלום האזור ולקידומו הכלכלי. במאה ה-18 שגשג אזור איזר אולם פריחתו נפגעה עקב ההגירה ההמונית של ההוגנוטים אל מחוץ לצרפת. ניסיונות התקוממות נגד עוולות המשטר זכו לפעמים בתמיכה עממית רחבה. כך במקרה האיכר המרדן והמבריחן לואי מנדרן שהכריז מלחמה על גובי המיסים, fermiers généraux- השנואים. בגרנובל פרח חיי תרבות,  למשל מסביב לספרייה העירונית, שבה פעלו מלומדים כמו אנרי גאניון, סבו של הסופר סטנדל, מדענים והוגים נאורים כמו הגאולוג והליתולוג דאודה דה דולומייה, הממציא והמומחה בתחום האוטומציה של הנולים במפעלי האריגה, ז'אק דה ווקנסון, הפילוסוף גבריאל בונו דה מאבלי, אחיו של קונדיאק, הפוליטיקאי אנטואן ברנאב. ברנאב יחד עם ז'אן-ז'וזף מוניה עמדו ב-7 ביוני 1788 בראש התקוממות שנקראה "יום הרעפים" (Jour des Tuiles)  שפרצה בגרנובל ושבה השליכו המורדים רעפים על ראשי המשמר המלכותי. זו הייתה התקוממות חשובה שבישרה את פריצת המהפיכה הצרפתית.
מלחמת העולם השנייה
בימי מלחמת העולם השנייה בעקבות תבוסת צרפת על ידי גרמניה הנאצית בשנים 1944-1940 שויך המחוז איזר ל"מדינה הצרפתית" שבניהול משטר וישי בין יוני 1940 לנובמבר 1942. נמלטו לאיזר אלפי פליטים מאלזס-לורן, מגרמניה, אוסטריה, הונגריה, רומניה,  רוב רובם יהודים. פקידי ושוטרי וישי ממשיכים בתפקידם באחר כך כשבין נובמבר 1942 ל-ספטמבר 1943 נכבש המחוז על ידי איטליה הפשיסטית. בסוף 1941 קמו בגרנובל שתי קבוצות רזיסטאנס השתאחדו בשם "קומבא" וקבוצת "פראנ טירר" (הצלפים). מתנגדים רבים, חברי הרזיסטאנס הסתתרו בהרים. במיוחד קבוצת ה"מאקי ורקור" שהיוותה בסיס חשוב של המחתרת האנטינאצית. גם מהרי שארטרז פעלה בין מרץ 1943 לאוגוסט 1944 קבוצה קטנה יותר של פרטיזנים שהשתייכו לגדוד השלישי ולפלוגה של הגדוד הרביעי של צלפים ופרטיזנים צרפתים. החל מאוגוסט 1942 התחילו השלטונות של וישי לצוד הפליטים היהודים הזרים באמצעות "ראזיות". ב- 4 במאי 1944 הגנרל שארל דה גול שעמד בלונדון בראש ממשלת "צרפת החופשית" בגולה העניק לעיר גרנובל את צבל השחרור על תרומתה להתנגדות לכובשים הנאצים. בלילה 21/22 אוגוסט 1944 הגרמנים עזבו את גרנובל אחרי טבח ב-50 אסירים. למחרת נכנסו לעיר הכוחות האמריקאים.
במאה ה-21
ב-1 בינואר 2016 החבל המנהלי רון-אלפים אליו השתייך המחוז התמזג עם החבל המנהלי אוברן בחבל מנהלי חדש שנקרא "אוברן-רון-אלפים"
מיקום גאוגרפי
המחוז איזר גובל עם המחוזות רון, אן, סבואה (סבויה), אוט-אלפ, דרום, ארדש ולואר המחוז נחצה על ידי נהר אחד גדול:הרון.
צורות נוף
הנופים של איזר הם מאוד הטרוגנים. הם כוללים את ההרים הגבוהים על שלגים הנצחיים שעל פסגותיהם ואת מישורי עמק הרון והאזורים שטופי השמש של דרום אזיר. נופים אלה נולדו מהתנגשות הלוחות הטקטוניים של איראסיה ואפריקה. התנגשות זו או אורוגנזה יצרה שורה של מבנים גאוגרפיים הנראים כיום במחוז:הרי האלפים (רכס בלדון, המסיב טאיפר, הרי אקרן והטרום-אלפים (המסיב שארטרז, ורקור ודיואה בקצה הדרומי של המחוז) וכן נופיו של מסיב יורה (ז'ורה) החודר למחוז באמצעות רמת גראן-רא (Grand Ratz) המסתיימת בוורפ (Voreppe). הנקודה הגבוהה ביותר של המחוז היא פסגת פיק לורי עם גובה של 4088 מ'. להפך הנקודה הנמוכה ביותר נמצאת בכפר סבלון בעמק הרון והיא בגובה 134 מ'. המחוז הגדול איזר הוא ציר המחבר בין מישורי הרון להרי האלפים הצפוניים.
המחוז מתאפיין בניגודים בולטים: המחוז כולל חלק מהרי האלפים. הפסגה הגבוהה ביותר במחוז היא פיק לורי (Pic Lory) עם 4088 מ' הנלווית לבאר דז אקרן (Barre des Écrins) ידועה גם הפסגה לה מז' La Meije - 3988 מ'. רמת ורקור שולטת באזור המערבי של המחוז. על הגדה השמאלית של הנהר איזר = המסיבים ורקור, בלדון, גראנד רוס (Grandes Rousses) והמסיב אקרן, שבו ניצבת הפסגה הגבוהה ביותר של המחוז (4088 מ')פיק לורי Pic Lory, חלק מה Barre des Écrins.
הרי האלפים במחוז מחולקים כדלהלן:
היבטים אקולוגיים
מסיבות ביוגאוגרפיות למחוז איזר מורשת סביבתית עשירה מאוד. במחוז מתוארים כמה אזורים הידועים כ"אזורי טבע של צרפת" (régions naturelles de France) חשובים עם נופים הומוגניים ועיסוקי אנוש ספציפיים:
החל משנות ה-1990 היה המחוז חלוץ בשימורם ובשיקומם של "פרוזדורים ביולוגיים" - עם מעברים אקולוגיים במסגרת רשת סביבתית ירוקה וכחולה (Trame verte et bleue). משום כך משך המחוז את תשומת ליבן של המדינות החתומות על חוזה הרי האלפים (Convention alpine) ואחרי שנת 2001 זכה על כך המחוז איזר בפרס ודיפלומה מטעם משרד הסביבה הצרפתי הפארק הלאומי אקרן הוא גם כן חלק ממחוז איזר.
נפות (ארונדיסמנטים)
המחוז מחולק לשלוש נפות:
פוליטיקה
החל מאפריל 2015 בראש מועצת המחוז עומד ז'אן-פייר ברבייה מהאיחוד למען תנועה עממית UMP - כיום "הרפובליקנים". המחוז איזר מחולק ל-13 טריטוריות כשלכל לאחת מהן מועצה כללית משלה. נכון לשנת 2019 בראש המועצה הכללית של מחוז איזר עומד אנדר ואליני (המפלגה הסוציאליסטית). חלוקת המקומות במועצה הכללית היא כדלקמן:
דמוגרפיה
(עם 812 תושבים, ב-1968) למחוז רון
רשימת ערים
בשנת 2011:
אזורים עירוניים
המחוז איזר שלושה "אזורים עירוניים":
אפיוני גיל
ב-2012 מנה מחוז איזר 260000 תושבים מעל גיל 60, כלומר 21ץ5% מהאוכלוסייה, פחות מהממוצע האזורי של 22.5% ומהממוצע הארצי של 23.7%. יש במחוז יותר מ-100,000 תושבים מעל גיל 75 (8% מכלל האוכלוסייה).
הרכב אתני
באזור חיו בימי קדם ליגורים, איברים, אחר כך אלוברוגים, הרומאים ששלטו במקום שש מאות שנה, אחר כך בורגונדים ופרנקים. מערבוב העמים נוצר העם הצרפתי המקומי. במאה התשיעית היה האזור נתון לפלישת ההערבו-ברברים המוסלמים שהובסו ונדחו דרומה. באזור מדולל האוכלוסייה הובאו מאוחר יותר מתיישבים מסבויה (סבואה), מלומברדיה גרמנים, יהודים, במאה ה-18 הגיעו גם מתיישבים מלורנה. בשנת 1789 חי האיזר כ-1000 זרים מתוך 418,507 תושבים. בשנת 1926 היה המחוז איזר אחד המחוזות עם מפסר גדול של תושבים זרים:51,400 מתוך 558,079 תושבים. חלק גדול מהזרים היו איטלקים - 13,396 וספרדים - 3,583 (במיוחד מסבויה) - שווייצרים - 1525. 26% מהילדים שנולדו ב-2013 במחוז לפחו הורה אחד נולד בחו"ל בשנת 1995 מתוך 1,760,800 חיו במחוז 68,682 מהגרים - כולל 15,331 אלג'יראים, 11,602 פורטוגזים, 11,952 איטלקים, 5,286 טורקים.
יהדות איזר
יהודים הגיעו במאה ה-14–15 בעיקר לגפאנסה (Gapençais), סר (Serres) ואיפה. (Upaix)
בשנים 1940–1945 חיו במחוז איזר כ-30,000 יהודים, כולל פליטים או שוהים זמנית. מספרם היווה כ-10% מכלל היהודים שחיו בצרפת. במהלך השואה נהרגו באזור כמה מאות יהודים ומעל אלף גורשו למחנות המוות. בשחרור בסוף שנת 1944 חיו במחוז 14,000 יהודים.
האיטלקים
עוד מימי הביניים הגיעו לאיזר איטלקים, בעיקר מסבויה ומלומברדיה. בסביבות מלחמת העולם השנייה הגיעו מהגרים מסיבות פוליטיות שביקשו להימלט מן המשטר הפאשיסטי ומהגרי עבודה. אחד המרכזים של הקהילה האיטלקית הם הרובע סן לוראן והפיצריות המרובות שעל רציפי הנהר איזר  בעיר גרנובל.בזמנו השיגו המהגרים האיטלקים אדמות "ידועות כבלתי פוריות" בגבעות  שארטרז  - מלאן (Meylan), סנט-איסמייה (Saint-Ismier) וכו'. רבים מהתושבים בעלי שמות משפחה איטלקים יש להם מוצא בחבל ואל ד'אוסטה, אזור פרנקופוני של איטליה. יש בין יוצאי אזור זה גם אזרחים איטלקים בעלי שם משפחה צרפתי. כיום אין בדרך כלל הגירה מאיטליה אל המחוז.
הצוענים
הצוענים נוכחים באזור מימי הביניים. העדות הראשונה לכך היא תעודה משנת 1419. החל מן המאה ה-17 היו נתונים ליותר אמצעי דיכוי וכן ניסיונות ליישבם. מאמצע המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20 אלפי צוענים היגרו למערב, כולל לצרפת מארצות הבלקן ומזרח אירופה. אחרי נפילת הקומוניזם -מרומניה, קוסובו, בולגריה וארצות אחרות. בתחילת המאה ה-20 חיו בגרנובל כמה משפחות שחיו בתנאי דוחק במעלה שאלמון. אחר כך חיו ברחוב Tres Cloitres, ובשכונות מוטואליטה ואבה-שאטלה.
אנגלו-סקסים
איזר אירח קהילה אנגלו-סקסית חשובה. היא כוללת עובדי מפעלים בינלאומיים כמו היולט-פקארד (HP), קטרפילר, STMicroelectronics הפועלים בעיקר בעמק גרזיבודאן. חלק מהם הם עובדים זמניים.
תרבות ודת
המחוז איזר הוא מולדתם של שני מסדרי נזירים קתוליים: הקרטוזיאנים והאנטונינים. המנזר "גראנד שארטרז", מנזר האם של המסדר הקרטוזיאנים, שוכן 22.5 ק"מ צפונית מגרנובל.
החל מהמאה ה-13 דיברו תושבי החלק המרכזי והצפוני של איזר ניב של השפה הפרנקו-פרובנסלית הקרוי דופינואה.
כלכלה
המחוז איזר עבר תהליך בולט של אורבניזציה עם ענפים כלכליים מגוונים בהתאם. בעבר מצאה התעשייה מקור אנרגיה חשוב, זמין ומתחדש - בפחם הלבן. משאבי טבע נוספים הם עצי היערות וכן האדמה החקלאית. החל מימי האימפריה הצרפתית הראשונה הופק פחם במכרות של לה מיר (La Mure) גורמים אחרים שתרמו להתפתחות התעשייה היו איכות דרכי התחבורה, הרמה הגבוהה בהכשרת העובדים, הגירת עבודה עתיקת ימים מאיטליה. קיימים מפעלים גדולים בתעשיית הנייר, תעשיית המתכות, בתחום האלקטרוניקה, הציוד, הכימיה, תעשיית המזון. באיזר נמצאים כמה אתרים גרעיניים כמו תחנץ הכוח הגרעינית בסנט-אלבאן, האתר הגרעיני בקרס-מאלוויל (Creys-Malville) והמפעל לדלק גרעיני בוורה-בורואז (Veurey-Voroise) ידוע גם מפעל  של קבוצת "אקסם -מגה" Aixam-Mega, יצרנית מכוניות מיקרו ("קוואדריציקלים קלים"). בירת המחוז, העיר גרנובל, מרכז מינהל ואוניברסיטאי חשוב, סיפק משרות רבות בתחום המסחר והשירותים, תעשיית ההיי-טק, הנדסה והייעוץ.
תיירות
התיירות תופסת מקום חשוב בכלכלת המחוז, הודות למעל 20 אתרי סקי אלפיני וסקי צפוני. מחזור האתרים באיזר מסתכם ב־110 מיליון יורו, קרוב לזה של המחוז אוט-אלפ, -ותופס את המקום השלישי בצרפת בתחום זה, אחרי המחוזות סבואה (550 מיליון יורו) וסבואה עילית (אוט סבואה) (310 מיליון יורו)
מחוז איזר כולל הרבה אתרי סקי, כמו אלפ ד'יאה (Alpe d'Huez), האתרים האולימפיים שאנרוס, וילאר דה לאן (Villard de Lans), אוטראן (Autrans). אתרים פופולריים אחרים הם לה סט לו (Les 7 Laux), לה קולה ד'אלוואר (Le Collet d'Allevar) מאודר (Méaudre), סן-פייר-דה-שארטרז (Saint-Pierre-de-Chartreuse), אלפ די גראן סר (Alpe du Grand Serre), גרס-אן-ורקור (Gresse-en-Vercors).
לעיר גרנובל כתריסר מוזיאונים, כולל "לה דז אלפ" (Les Deux Alpes) לרבות מוזיאון גרנובל שהוקם בשנת 1798 מחוז איזר הוא במקום השלישי בין אזורי הסקי המבוקשים בחורפים בצרפת, אחרי מחוז סבואה ואוט-סבואה ולפני אוט-אלפ. הוא מארח גם את "גביע איקרוס" (Coupe Icare) לטיסה חופשית, כמו רחיפה וגלישה אווירית, המתקיים באתר הידוע לרחיפה שבלמבן (Lumbin)
אישים
אישים רבים נולדו בשטח המחוז: למשל, האביר פייר טראי דה באיאר, הפילוסוף אטיין בונו דה קונדיאק, הפוליטיקאי אנטואן ברנאב,  המלחין הקטור ברליוז, הבנקאי והפוליטיקאי קזימיר פייר פרייה,  הפילוסוף עמנואל מונייה, הסופר פרדריק דאר ("סן אנטוניו"), זמרת האופרה נינון ואלן,  הזמרים  קלוגרו וגרגורי למרשאל וכו'.
קישורים חיצוניים
Les étrangers dans le département de l'Isère - Persée Gaston.Letonnelier, Revue de Géographie Alpine Année 1928 16-4 pp. 697-743
Zingara
"Zingara" (בעברית: "צוענייה") הוא שיר באיטלקית, שכתבו אנריקו ריקרדי ולואיג'י אלברטלי. השיר זכה בתחרות השירים פסטיבל סן רמו ה-19 שנערכה ב-1969, בביצועם של בובי סולו ואיווה זניקי. השיר בביצועו של בובי סולו הגיע לראש מצעד הפזמונים האיטלקי ושהה בו במשך שבועיים.
הזמר דני בן ישראל הקליט גרסה עברית לשיר. אהוד מנור כתב את המילים, ועיבד אלכס וייס.
בשם "Zingara" נקרא גם סרט מוזיקלי איטלקי (Musicarello) בבימויו של מריאנו לאורנטי ובכיכובם של בובי סולו ולורטה גוג'י.
מאיר רפאל
הרב מאיר רפאלי (1865 – 1972, ה'תשל"ג) היה רב עדת היזדים בירושלים ורב בית הכנסת תפארת ירושלים בית כנסת היזדים בשכונת הבוכרים בירושלים.
ביוגרפיה
נולד ביזד שבאיראן ובשנת ה'תרפ"ג עלה עם קבוצה גדולה של בני עדתו והתיישבו בירושלים בשכונת הבוכרים. שימש כמורה בתלמוד תורה אור החיים במשך כ-34 שנים.
בשנת ה'תרצ"א הוציא לאור את הספר ליקוטי שושנים שבו ליקט את שושני האגדה על כל פרשיות התורה וחגי ומועדי ישראל מפי סופרים וספרים.
הקים קרנות צדקה וחסד לעזור לנזקקים.
לאחר פטירתו מי שעזרו לניהול וחיזוק התורה בבית הכנסת הם צאצאי האור שרגא המתגוררים שניהם בירושלים ליד בית הכנסת, ר' יוסף שרגא רב בית הכנסת היזדים המתגורר ברחוב שמואל הנביא בשכונת שמואל הנביא וקרוב משפחתו ר' ברוך שרגא רב שכונת הגבעה הצרפתית המתגורר ברחוב רבינו גרשום בשכונת הבוכרים.
פעילותו בבית הכנסת היזדים
הוא יסד עם זקני הקהילה סדר לימוד בחצות הלילה של ספר הזוהר המהווים עמוד תווך עד היום בהקפדתם על לימוד ותפילות יוצאות דופן המושרשות בקהילה מזה זמן רב. כגון: לימוד בחצות הלילה, תיקון כרת, ושירת הבקשות. כיום בשכונת הבוכרים בירושלים שוכן מעוז קהילת יזד: תפארת ירושלים בית כנסת היזדים. במהלך כל ימות השבוע וכן בשבתות ישנה פעילות תורנית חיה ותוססת של אנשי הקהילה. אנשי הקהילה מקפידים ללמוד תורה וכן ישנה הקפדה על זמני תפילות מיוחדים מעבר למניינים עצמם.
במהלך השבוע ובשבתות מתקיימים גם שיעורי תורה לילדים, צעירים ומבוגרים בעברית וביזדית. נוסף על כך מתקיימת קריאת תהילים מדי יום בשעות הצהריים, ובשעות הערב יושבים אברכים ולומדים ש"ס. שיאו של הלימוד והפעילות התורנית היה כשהרב עובדיה יוסף היה מגיע לשאת את שעורו השבועי. מכל קצווי ירושלים והארץ באו להאזין לו בשיעורי הלוויין, השיעור ניתן בבית הכנסת של הקהילה שהיה מלא עד אפס מקום.
אלכסנדר דרווין
אלכסנדר דווידוביץ' דְרֶווין (ברוסית: Александр Давыдович Древин, בלטבית: Aleksandrs Rūdolfs Drēviņš, אלכסנדרס רודולפס דרווינש; 3 ביולי 1889 – 26 בפברואר 1938) היה צייר לטבי-רוסי.
ביוגרפיה
דרווין נולד בצסיס (בשטחי לטביה המודרנית), שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא למד בבית ספר לאמנות בריגה ובכך סיגל תחילה את סגנון הציור האימפרסיוניסטי והגיע לראשונה למוסקבה ב-1914. הוא למד אצל קוזמה פטרוב-וודקין.
משנת 1917 עבד במחלקת האמנויות היפות של הקומיסריון העממי לחינוך.
דרווין היה חלק מאגודת "הפרח הירוק" של אמני אוונגרד לטבים. ב-1920–1921 הוא היה חבר במכון לתרבות אומנותית, "אינחוק", אך מאוחר יותר עזב, יחד עם וסילי קנדינסקי, איוואן קליון ונדז'דה אודלצובה, בגלל המניפסט הקונסטרוקטיביסטי-פרודוקטיביסטי שדחק בדחיית הציור על הכן.
דרווין הפך לפרופסור לציור במוסקבה. ב-1922 הוא נשלח לעבוד בתערוכת האמנות הרוסית הראשונה בגלריה ואן דימן בברלין. הוא נסע ברחבי רוסיה, לחלק של הרי אורל בקזחסטן, אלטאי וארמניה ויצר סדרה של יצירות אמנות של הנוף הסובייטי. טיולים אלו אורגנו ופוקחו על ידי פקידי אמנות סובייטים.
דרווין צייר לעיתים קרובות "פרימיטיביות אכזרית", חסרת כל מסר פוליטי או כל מטרה בכלל. ציוריו של דרווין היו בכוונה ריקים מאשליות ודקורטיביות. לאחר תקופה של ציור מופשט קונסטרוקטיביסטי, סגנונו נעשה ריאליסטי יותר במהלך שנות ה-20.
חיים אישיים
הוא היה נשוי לנדז'דה אודלצובה. בנם, אנדריי דרווין, יליד 1921, הפך לפסל.
ב-17 בינואר 1938, במהלך הטיהור הגדול, כחלק ממה שמכונה "המבצע הלטבי", נעצר דרווין על ידי ה-NKVD והוצא להורג ב-26 בפברואר, ליד מוסקבה.
ספיישל טלוויזיוני
ספיישל טלוויזיוני (מאנגלית: Television special, בתרגום חופשי: תוכנית טלוויזיה מיוחדת) הוא תוכנית טלוויזיה או סרט טלוויזיה, המשודרים באופן חד-פעמי ובלתי תלוי, במקום סדרות ותוכניות אפיזודיות שנקבעו בלוח השידורים המקורי. ישנם ספיישלים טלוויזיוניים רבים (כגון: חדשות, דרמה, קומדיה ותרבות), בפורמטים שונים (כגון: שידור חי, תיעודי, גרסת אולפן, הנפשה וסרט) וכן אורכי צפייה שונים (סרטים קצרים, סרטים עלילתיים, מיני-סדרה וסרטים באורך מלא).
דוגמאות
בין סוגי הספיישלים הטלוויזיוניים הם:
התפרצות מגפת הדבר ביפו (1922)
התפרצות מגפת הדבר ביפו ביולי 1922 הביאה למותם של 19 בני אדם, רובם יהודים.
התפרצות
שבוע לאחר שהתגלה המקרה הראשון, הופיע מאמר בעיתון "הארץ", שביקש להרגיע ככל האפשר את הציבור. במאמר נכתב שהתגלו תשעה מקרים ואישה אחת נפטרה – אך כנראה שסיבת מותה הייתה "חולשת הלב". בפועל המגפה הייתה משמעותית בהרבה, ושלטונות המנדט הבריטי אחזו באמצעים רבים כדי להדבירה או לפחות לצמצמה. מקור המחלה היה בשכונת מנשייה, שהועברה לידי הרשות המקומית של תל אביב בסוף 1921 ובה התרכזה אוכלוסייה צפופה של יהודים וערבים, שחיו בזוהמה ובתנאי תברואה ירודים.
פעולות השלטונות הבריטיים
ב-15 באוגוסט שלח הרון למזכיר הראשי (התפקיד השני בחשיבותו בממשלת המנדט) וינדהם דידס (Deedes) מזכר סודי אודות המאבק שניהל למען איסוף אשפה והתקנת פחי אשפה סגורים ביפו ובתל אביב. ראוי להבליט את התיאור שנתן לשני אזורים בדרום תל אביב (על אחד מהם הוקם מאוחר יותר שוק הכרמל). באזורים האלו השתכנו פליטים יהודים שעזבו את יפו בעקבות מאורעות תרפ"א ועולים חדשים, וזאת ללא דיור הולם ובזוהמה רבה.
המחלוקת בין הרשות המקומית בתל אביב לבין שלטונות המנדט באזור יפו
ב-7 בנובמבר 1922 שלח, מאיר דיזנגוף, ראש עיריית תל אביב בעת שתל אביב הייתה אז במעמד של TOWNSHIP (מעין מועצה מקומית), תזכיר לסגן המושל ביפו. על התזכיר חתמו גם שלושה רופאים: Pouchovsky, Zlocisty ו- Goldberg. במזכר זה העלו דיזנגוף והרופאים שורה של טענות על הטיפול בהתפרצות הדבר. הם ציינו שעד כה היו יותר מ-60 מקרי מחלה אשר 56 מהם יהודים ו-18 מהם מתו (14 מהם יהודים). טענתם העיקרית הייתה שהמחלה עדיין לא נבלמה, והם הביעו חשש שהיא תתגבר בחורף שזה עתה החל. לדעתם מאמצי הממשלה אינם יעילים מספיק בשכונות היהודיות. השלטונות נותנים לרשות המקומית הוראות אך לא מספקים כלים כפי שניתן לרשויות ביפו, ולא דואגים לתיאום טוב יותר בין תל אביב ליפו.
אף על פי כן גייסה תל אביב צוות גדול בראשות רופא, ורכשה מלכודות ורעל נגד החולדות. בסך הכול הוציאה העירייה 800 לירות מצריות על המאבק – מעבר ליכולתה התקציבית. כותבי התזכיר התלוננו על כך שבבית החולים הממשלתי ביפו, המשמש לבידוד החולים, ממוקם באזור ערבי, אין אף רופא יהודי, ויש רק אחות יהודייה אחת, ושלפיכך פוחדים היהודים להתאשפז בו. הם הביעו חשש שיש יהודים המסתירים תסמינים של המחלה, כדי לא להתאשפז שם באופן המוסיף להתפשטות המחלה.
לפיכך המליצו על הצעדים הבאים: (א) הקמת משרד רפואי מאויש בדוברי עברית בתל אביב שיפעל תחת פיקוח של האחראי לבריאות ביפו. בין השאר תינתן לו הסמכות להעניק רישיונות קבורה כדי למנוע מצב בו גופת מת נשארת בביתו יממה בהיעדר רישיון קבורה מתאים. (ב) הקמת ועדה רפואית מעורבת (בריטים, ערבים ויהודים) לאזור יפו. (ג) סיוע כלכלי מהממשלה. (ד) הקמת בית חולים בתל אביב בהיקף של 10–15 מיטות, אפילו בצריפים זמניים.
ב-16 בנובמבר הגיש הרון נייר עמדה, בו השיב על טענותיהם של דיזנגוף והרופאים. הוא הסביר שבשלב הראשון של התפרצות המחלה, שבו נפגעו 12 יהודים תושבי בית אחד (בשכונת מנשייה), אובחנה המחלה בטעות כטיפוס ורק באיחור היא אובחנה כדבר. לכן בחודש יולי התפשטה המחלה, אולם באוגוסט נבלמה המחלה ונתגלו רק 7 מקרים חדשים.
לדבריו הממשלה נתנה הוראות למאבק בחולדות והרחקת אשפה. עיריית יפו מלאה כראוי את ההוראות אולם הרשות המקומית בתל אביב לא עשתה זאת באופן יעיל. ב-4 בספטמבר נמצאו חולדות נגועות בדבר בשוק של תל אביב והרשות המקומית לא הגיבה לכך בתחילה כראוי – מה שגרם להמשך התפשטות המחלה לבני אדם. רק במהלך ספטמבר ואוקטובר התעוררה הרשות המקומית בתל אביב ושיפרה את פעילותה נגד הדבר, והרון שיבח את פעילותה. אולם הרון התנגד לפיצול סמכויותיה של מחלקת הבריאות ביפו. הוא לא התייחס לבקשה להקים בית חולים נפרד בתל אביב.
הרון צירף לתזכיר שלו נתונים מדויקים על מספר החולים במחלה מיולי עד נובמבר (62 מקרים אשר 55 מהם יהודים) ומספר המתים ממנה (בסך הכול 19 אשר 15 מהם יהודים).
דעיכת המחלה
ב-25 בדצמבר 1922 הורה הרון למנהל מחלקת הבריאות ביפו להפסיק לדווח באופן שוטף על מקרי מחלת הדבר.
ציר זמן
ב-6 ביולי 1922 נודע על מקרה ראשון של מחלת דבר בשכונת מנשייה מצפון ליפו.
עד סוף חודש אוגוסט נדבקו בשכונה זו ובאזורים סמוכים לה 33 בני אדם, 24 מהם יהודים. שמונה מהם נפטרו מהמחלה.
היה זה מקרה ראשון מאז התרחש אירוע בודד של חולה בדבר בעיר העתיקה ביפו ב-11 באוקטובר 1921. לאחר שהתפרצה המחלה התברר שבסמוך לבתיהם של קרבנות המחלה נמצאו חולדות ועכברים מתים.
שבוע לאחר שהתפרצה המחלה דיווח על כך העיתון "הארץ".
למרות מאמצי השלטונות הבריטיים המשיכה המחלה ופגעה בתושבי יפו ותל אביב. עד 3 בנובמבר 1922 נמנו 62 חולים אשר 19 מהם נפטרו מהמחלה.
ג'וזף סטאנרד
ג'וזף סטאנרד (באנגלית: Joseph Stannard; 13 בספטמבר 1797 – 7 בדצמבר 1830) היה צייר ימי ונוף אנגלי, צייר פורטרטים ותחריטים. הוא היה חבר בולט בבית הספר לציירים בנוריץ'.
ביוגרפיה ומשפחה
ג'וזף סטאנרד נולד באזור ליד כנסיית סנט אנדרו, נוריץ'. הוא היה בנם הבכור של אברהם סטאנרד, מוזיקאי, ומרי בל, והוטבל על ידי הוריו ב־17 בספטמבר בסנט מייקל אט-פלי, נוריץ'. הוא למד בבית הספר היסודי בנוריץ' וכישרונותיו האמנותיים המוקדמים עודדו את הוריו לבקש מאמן הנוף הבולט ג'ון כרום לקחת על עצמו את ג'וזף כתלמיד. כרום היה באותה תקופה האמן החשוב ביותר של נוריץ', ושכר טרחתו היה גבוה מדי עבורם, ולכן העבירו את בנם כחניך לאמן רוברט לדברוק. לדברוק, שכבר העביר לו שיעורים בלתי פורמליים, הצליח ללמד את האמן הצעיר להיות שרטט מיומן, ובעל יכולת טובה לפתח את הסגנון שלו. כשהתרשם מכישרונו של סטאנרד, הוא ויתר על שכר הלימוד שלו, ואף הציע תשלום שנתי של 10 לירות שטרלינג כדי לפתות אותו לעבוד בסטודיו שלו. הוא שהה כתלמידו של לדברוק במשך שבע שנים, אבל אין עדויות להשפעת לדברוק על סגנונו האמנותי.
בשנת 1820 הכיר את עמיתתו האמנית אמילי קופין, כנראה באמצעות פגישות של אגודת האמנים נורוויץ', ובשנת 1826 הם נישאו. היא הושפעה מביקורה בהולנד עם אביה, האמן דניאל קופין, שם הייתה לה ההזדמנות ללמוד את הטכניקות של אמני טבע דומם הולנדים. אמילי קופין סטאנרד הפכה לציירת בולטת של פירות ופרחים, שקיבלה שלוש מדליות זהב מאגודת נורוויץ' לאמנויות, וציירה 50 שנה לאחר מות בעלה.
סטאנרד היה במרכז משפחה אמנותית. בתו אמילי ואחייניתם אלואיז הרייט סטאנרד (1829–1915) היו אמנים, כמו גם אחיו הצעיר אלפרד (1806–1889).
סטאנרד חלה בשחפת וסבל מבריאות לקויה במשך רוב חייו המאוחרים. חברים וקרובי משפחה התכנסו לתמוך בו להתאושש באתר הנופש הגדול ביארמות', שם צייר את חוף יארמות' ואת המזח.
סטאנרד נפטר משחפת בשנת 1830, בן 33, לאחר שהתגורר בעיר כל חייו. הוא נקבר, יחד עם בת תינוקת ואחותו אלואיז, בכנסיית סנט ג'ון בנוריץ'.
קריירה
סטאנרד היה אחד החברים החשובים ביותר בבית הספר לאמנים של נוריץ'. היסטוריוני האמנות ג'וזפין וולפול ואנדרו המינגוויי מדרגים אותו כצייר החשוב ביותר בבית הספר אחרי ג'ון כרום וג'ון סל קוטמן.
בשנת 1816 היה סטאנרד אחד מכמה אמנים - שכללו את מורו הוותיק רוברט לדברוק ובניו, כמו גם את ג'יימס סילט וג'ון ת'ירטל - שהתנתקו מחברת האמנים נורוויץ' כדי להקים חברה משלהם. בהובלת לדברוק, שבעה מחברי אגודת נורוויץ' פתחו תערוכה בשם "השנים עשר של נורפוק וחברת האמנים נורויץ'", שהתקיימה בטברנה של שייקספיר. סטאנרד הציג חמש עבודות בשנה הראשונה לקיומה של החברה החדשה.
הוא התקשר עם התיאטרון בנוריץ', וצייר כמה תמונות ממופעי התיאטרון. בין השנים 1820–1829 הציג סטאנרד עבודות באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמוסד הבריטי בלונדון. הוא הציג שמונה עבודות במוסד הבריטי מדי שנה בין השנים 1824 עד 1828.