cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות וימבלדון 1902
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-4 בתים. מנצח השלב הראשון היה עולה להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1901 על התואר. לתחרות זו נרשמו 41 טניסאים. בנוסף לטניסאים בריטים בתחרות השתתפו טניסאים מבלגיה. בגמר תחרות הגברים לורנס דוהרטי ניצח את יאשיהו ריצ'י. במשחק האליפות לורנס דוהרטי פגש את ארתור גור (מנצח אליפות וימבלדון 1901) וניצח ב-4 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 22 טניסאיות שחולקו ל-2 בתים. מיוריאל רוב ניצחה בתחרות. במשחק האליפות היא פגשה את שרלוט קופר, מנצחת אליפות וימבלדון 1901. לאחר שתי מערכות עם תוצאה 1:1 המשחק הופסק עקב הגשם. המשחק חודש למחרת ומיוריאל רוב ניצחה בשתי מערכות.
חזרות (סדרת טלוויזיה ישראלית)
חזרות היא סדרת טלוויזיה ישראלית, מז'אנר הקומדיה הרומנטית. יוצרי הסדרה הם נועה קולר, ארז דריגס ואסף אמיר. פרק הבכורה שלה שודר בכאן 11 ב-12 בנובמבר 2020.
בינואר 2021 הודיעו כאן 11 שהסדרה חודשה לעונה שנייה. אך במרץ 2022 נודע כי הסדרה לא תחודש לעונה שנייה ותרד מהמסך בעקבות פרישתה של השחקנית וכותבת הסדרה נועה קולר.
ביולי 2022 פורסם כי הסדרה נמכרה לשידור בגרסתה המקורית ברשת Hulu (מבית דיסני) האמריקאית. הסדרה נרכשה לשידור דרך הולו במדינות איחוד האמירויות, בריטניה, אינדונזיה, דרום קוריאה, הולנד, הפיליפינים, פולין, שוודיה, סינגפור וטורקיה.
תקציר העלילה
איריס (נועה קולר) ותומר (ארז דריגס) הם זוג יוצרי תיאטרון לא ממומש, היא מחזאית והוא במאי, שאחרי כמה שנים של זוגיות עוברים פרידה קשה. רגע אחרי שתומר יוצא מהבית מתקבלת הודעה דרמטית - פרויקט החלומות המשותף שלהם, מחזה המבוסס על הזוגיות של שניהם, התקבל להפקה בתיאטרון ״המשכן״, התיאטרון הגדול בארץ. כעת הם מנסים לצלוח את העבודה המשותפת בחדר החזרות בתור אקסים טריים, לצד צמד כוכבי טלוויזיה (אגם רודברג ואיתי תורג'מן), שאמורים לגלם את התפקידים הראשיים.
יחסי אזרבייג'ן–סין
יחסי אזרבייג'ן–סין הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין הרפובליקה העממית של סין.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-2 באפריל 1992. היחסים בין שתי המדינות התפתחו בצורה חלקה ואזרבייג'ן העניקה תשומת לב ליחסים עם סין ותמיכה בעמידה העקרונית של סין בנושאים כמו טאיוואן, טיבט, שינג'יאנג ו"פאלון גונג". סין הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות אזרבייג'ן. הנשיא אלייב הגיע לסין באוגוסט 2008 ובמאי 2014 כדי להשתתף בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים בבייג'ינג ובפסגה הרביעית של ועידת אסיה לשיתוף פעולה ואמון. במרץ 2005 ובדצמבר 2015 הוא נסע פעמיים לסין בשל עניינים מדיניים. ביוני 2018 ביקר נשיא האספה הלאומית אסדור בסין. ביוני 2016 ביקר ז'אנג גאולי, חבר הוועדה הקבועה של הלשכה המדינית של הוועד המרכזי של ה-CPC וסגן ראש ממשלת מועצת המדינה, באזרבייג'ן.
יחסי הכלכלה והסחר בין סין לאזרבייג'ן התפתחו בצורה חלקה. בשנת 2017, היקף הסחר בין סין לאזרבייג'ן עמד על 964 מיליון דולר, גידול של 27.3% לעומת השנה שקדמה לה. ביניהם, הייצוא של סין עמד על 387 מיליון דולר, עלייה של 11.9% לעומת השנה המקבילה, והיבוא של סין עמד על 577 מיליון דולר, עלייה של 40.1% לעומת השנה המקבילה. מינואר עד נובמבר 2018, היקף הסחר בין סין לאזרבייג'ן היה 1.165 מיליארד דולר.
שני הצדדים שיתפו פעולה בצורה חלקה בתחומי החינוך, התרבות, המדע והטכנולוגיה, הספורט, התיירות והמדיה. שני הצדדים שיתפו פעולה בפתיחתם של שני מכוני קונפוציוס.
1992–2000
ב-2 באפריל 1992 כוננו יחסים דיפלומטיים בין סין לאזרבייג'ן. בין שתי המדינות קיימים קשרים דיפלומטיים ותרבותיים חזקים.
בתאריכים 7–10 במרץ 1994 ערך נשיא אזרבייג'ן היידר אלייב מסע עבודה לרפובליקה העממית של סין. הוא נפגש עם יו"ר הרפובליקה העממית של סין, ג'יאנג דזה-מין וראש הממשלה לי פנג. במהלך הביקור נחתמו 8 הסכמים בין שתי המדינות. בפגישה חתמו המנהיגים על הצהרה משותפת על בסיס שיפור הקשרים הידידותיים בין סין לאזרבייג'ן. כמו כן נחתמו הסכמים על פתיחת נתיב האוויר בין שתי המדינות, שיתוף פעולה בתחום המדעי, הטכני, התרבותי, הרפואי, הטלוויזיה והתיירות.
ב-8 במרץ נפגש היידאר אלייב עם ראש ממשלת מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין לי פן.
בנוסף ליחסים פוליטיים, ישנם גם יחסי תרבות בין שתי מדינות המזרח. על פי ההסכם על שיתוף פעולה תרבותי שנחתם בין אזרבייג'ן לסין, נפתחה תערוכת עבודות של האמן האזרבייג'ני המפורסם סאטאר בהולולזאדה במרכז התערוכות הבינלאומי של בייג'ינג בתאריכים 12–21 באפריל 1995.
בין התאריכים 17–18 באפריל 1996, סגן ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין ג'יאנג דזה-מין ביקר באזרבייג'ן ונפגש עם היידר אלייב.
בין התאריכים 27–30 באוגוסט 1997, ביקרה המשלחת בראשות סגן יו"ר אספת נציגי העם של סין ואן בינציאן באזרבייג'ן. במהלך הביקור נערכו פגישות בנושא חיזוק שיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות, המשך פיתוח היחסים בין פרלמנטים אזרבייג'ן וסין. משלחת האספה העממית הסינית העניקה 60,000 דולר סיוע טכני לפרלמנט.
2000–הווה
ב-7 באוגוסט 2008 ביקר נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב בסין כדי להשתתף בטקס הפתיחה של אולימפיאדת הקיץ 2008 בבייג'ינג.
ב-25 באפריל 2019 חתמו אזרבייג'ן וסין על הסכם בשווי 821 מיליון דולר עם יו"ר משותף של הוועדה לסחר ושיתוף פעולה כלכלי בין אזרבייג'ן לסין, ראש מחלקת אירואסיה במשרד המסחר. טקס החתימה נערך במסגרת הפורום הבינלאומי "One Belt One Road" בבייג'ינג, סין.
צופיות לבני הנעורים
הספר צוֹפִיּוּת לִבְנֵי הַנְּעוּרִים (Scouting for Boys) פורסם בשנת 1908 והוא הספר הראשון שנכתב על תנועת הצופים. הספר נכתב ואויר על ידי רוברט באדן פאואל, מייסד התנועה. הספר מבוסס על חוויות ילדותו, ניסיונו בקרבות מאפקינג במלחמת הבורים השנייה ועל מחנה הניסיון באי הברונזה שבאנגליה. הספר "צופיות לבני הנעורים" הוא הספר הרביעי הנמכר ביותר במאה ה-20.
היסטוריה
"צופיות לבני הנעורים" (1908) הוא שכתוב של באדן פאואל לשני ספרים מוקדמים יותר שכתב במהלך שירותו הצבאי: "סיירות וצופיות" (Reconnaissance and Scouting) משנת 1884 ו"עזרים לצופיות" (Aids to Scouting) משנת 1899. ספרים אלו שימשו את הצבא הבריטי באימונים. במאפקינג, באדן פאואל גייס ואימן נערים בגילאי 12-15 כדוורים, שליחים ומאוחר יותר כסוחבי פצועים כדי שהגברים יוכלו להתפנות ללחימה. כשחזר לאנגליה בתום המלחמה, גילה באדן פאואל שבבתי הספר החלו להשתמש בספריו. הוא החליט לשנות את פרסומיו הצבאיים ולהתאימם לבני הנעורים.
הספר פורסם בשישה חלקים, 70 עמודים כל חלק, מינואר עד מרץ 1908. ששת החלקים היוו הצלחה גדולה וכמתוכנן הפכו לספר אחד ב-1 במאי 1908. הספר תורגם ל-87 שפות שונות. בשנת 1948 הספר עדיין נמכר בכמות של 50,000 עותקים בשנה.
משנת 2010 מחלקת תנועת הצופים העבריים את הספר במהדורה מיוחדת בסיום קורס החמישיות המסכם של שכבה ט', המסכם את תקופת החניכות בתנועה. חלוקת הספר היא אות סמלי למעבר מחניך לחבר בתנועה, איש שכבה בוגרת.
זכויות יוצרים
תנועת הצופים הבנים של אמריקה (Boy Scouts of America), קיבלו רישיון זכויות יוצרים מיוחד מבאדן פאוול עצמו עבור הספר Boy Scout Handbook, שנכתב בתקופת ההקמה הרשמית של צופי אמריקה בשנת 1910.
געז
גְעֵז (ግዕዝ, מכונה גם אתיופית ואבשית) היא שפה שמית עתיקה שרווחה בצפון קרן אפריקה ושימשה כשפה הרשמית באימפריה האקסומית וכלשון הספרות והכרוניקות של הקיסרות האתיופית עד המאה ה-19. לגעז יש חשיבות בחקר המקרא וזה עקב היותה בין 7 השפות הראשונות בעולם שאליהן תורגם התנ"ך ועקב השתמרות ספרים חיצונים רבים כדוגמת ספר היובלים וספר חנוך שהשתמרו במלואם רק בשפה זו. השפה נכתבת בכתב געז, וממנה התפתחו השפות השמיות האתיופיות, בהן תיגרה, תיגרינית ואמהרית. בשפת הגעז נכתבו ספרי קודש של המנהיגים הרוחניים.
השפה חדלה לשמש כלשון דיבור בראשית האלף השני, והוחלפה בהדרגה על ידי האמהרית כשפת האימפריה האתיופית למן המאה ה-13 עת עליית שושלת הקיסרים האמהרים מהשושלת הסולומונית. כיום השפה היא בשימוש ליטורגי בלבד ומשמשת את הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, הכנסייה האריתראית וביתא ישראל.
הטיות
לדוגמה: "סְעְרְת" - שערה, "סְעְרְתוּ" - שערתוֹ, "סְעְרְתְככה" - שערך, "סְעְרְתוֹמוּ" - שערם, "סערתכמו" - שערכם, "סערתה" - שערה, "סערתכי" - שערך, "סערתון" - שערן, "סערתכן" - שערכן\ "סערתייה" - שערי, "סערתנה" - שערנו.
כתיבת געז והגייתה
לשם ההשוואה מוצג גם הכתב העברי הקדום יחד עם תעתיק לעברית של הכתב הסבאי: מפני שהשפה חדלה מלשמש כשפת דיבור כבר בסוף האלף הראשון לספירה, הגיית העיצורים הבאים אינה ברורה: ሠ ו-ሰ שניהם מבוטאים כיום כ-ס', ፀ ו- ጸ שניהם מבוטאים כ-צ', וכן ሀ ו-ኀ ששניהם מבוטאים כיום כ-ה'.
האותיות ፐ (פ דגושה) ו-ጰ (פ שמבוטאת בשפתיים) הן זרות לשפת הגעז, ולמעשה הושאלו מהיוונית, שבתקופה האקסומית הייתה השפה הבינלאומית והשתמשו בה (לעיתים בשילוב געז) לטביעת מטבעות הממלכה החל מהמאה ה-3, או, בשלב יותר מאוחר, בתרגום כתבי הקודש מיוונית.
שלילה
צורת השלילה בגעז, בדומה לעברית, נעשית באמצעות הוספת התחילית אי(ኢ) לפני המילה, לדוגמה: ኢትቅትል - אִי-תְקְתְל "לא תרצח".
היסטוריה וספרות
העדות הראשונה לכתב בשפה זו היא באובליסק מהמאה הרביעית. קיימות גם מנוסקריפטים מהמאה ה-5 או ה-6 בנושאים דתיים. במאה ה-17 בשפה זו נכתבה על ידי זרע יעקב מסה בעלת היבטים פילוסופיים.
גטאצ'ו היילה הוא בין החוקרים הבולטים של השפה.
דוגמה
מ:
በቀዳሚ ፡ ገብረ ፡ እግዚአብሔር ፡ ሰማየ ፡ ወምድረ ።(2 ወምድርሰ ፡ ኢታስተርኢ ፡ ወኢኮነት ፡ ድሉተ ፡ ወጽልመት ፡ መልዕልተ ፡ ቀላይ ፡ ወመንፈሰ ፡ እግዚአብሔር ፡ ይጼልል ፡ መልዕልተ ፡ ማይ
א) בְּרֵאשִׁית בָּרָא אֱלֹהִים אֵת הַשָּׁמַיִם וְאֵת הָאָרֶץ. ב) וְהָאָרֶץ הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ וְחֹשֶׁךְ עַל-פְּנֵי תְהוֹם; וְרוּחַ אֱלֹהִים מְרַחֶפֶת עַל-פְּנֵי הַמָּיִם
כפר רפאל
מקור ההשראה
מקורות ההשראה לגישה החינוכית התרפויטית בכפר רפאל הם הגותו של הפילוסוף ד"ר רודולף שטיינר (1861–1925) ועבודתו.
החינוך המרפא ובעקבותיו התרפיה הסוציאלית (בניית קהילות - מרפא עבור מבוגרים בעלי צרכים מיוחדים והחיים המשותפים איתם) התפתחו במאה הקודמת במרכז אירופה ולאחר מכן גם בבריטניה, ארצות הברית ועוד. כיום יש בעולם כ־200 קהילות - מרפא ובהן חיים ומטופלים אנשים בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית.
היסטוריה
היוזמה יצאה לפועל כשנמצאו שלוש משפחות צעירות, שמתוך מפגשן עם האנתרופוסופיה והיכרותן עם "בית אליהו", גילו עניין ביוזמת ההורים והחליטו להכשיר עצמן להקמת כפר - מרפא. היוזמה הייתה חלוצית בישראל ולכן הכשרתן נעשתה בעיקר בזוננהוף שבשווייץ ובאירלנד.
מעט שנים לאחר מכן, בפסח 1981, נכנסו לכפר שלוש המשפחות הראשונות עם ילדיהן. ב־18.5.1981 נכנסו לכפר שמונת הדיירים הראשונים, ובמרוצת השנים התפתח כפר רפאל וצמח.
משפחה
חברי הכפר מחולקים ליחידות "משפחתיות": חיות ועובדות בו שבע משפחות אומנה עם ילדיהן. כל זוג הורי בית (אם בית ואב בית) אחראי על שבעה או שמונה חברים (דיירים בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית). מטרת מבנה זה היא שהחברים ירגישו שהם חיים במסגרת משפחתית שבה הם שותפים חיוניים ביצירת מרקם החיים בבית ובאחזקה השוטפת. ליווי החברים לאורך כל היום נעשה על ידי הורי הבית והצוות המטפל. בכפר חיות עוד כמה משפחות אשר שותפות מלאות לעבודה, לעשייה ולאחזקת הכפר במיני רבדים.
חיי תרבות
בכפר מוצע לחברים מגוון של תרפיות: רכיבה טיפולית, תרפיה באומנות, תרפיה במוזיקה, אוריתמיה מרפאת, עיצוב דיבור ודרמה, טיפול בבעלי חיים, פיזיותרפיה, רפואה סינית ועיסוי ריתמי. בנוסף, בשעות הערב, מתקיימות פעילויות העשרה: לימודי שפות וחשבון, פעילות גופנית, פיסול, ציור ועוד. החגים בכפר נחגגים יחד עם כל הקהילה בשותפות מלאה.
חזון המעון
החזון של כפר רפאל הוא לבנות קהילה הבנויה ומעוצבת סביב הדאגה להתפתחותם המיטבית של החברים (הדיירים): "הקהילה הכפרית מכוונת לתת מענה לצורכיהם המורכבים והמשתנים של החברים, ומאפשרת השתלבות בסביבה חברתית מגוונת ומעניינת, תוך שמירה על אורח חיים בריא". כמו כן, החברים שותפים מלאים לעבודה ולעשייה בכפר.
תפעול ומימון
הכפר פועל בפיקוח של מנהלת מוגבלויות במשרד הרווחה, שגם מתקצב את מרבית פעילותו השוטפת. השקעות ההקמה והפיתוח מגיעות מתורמים פרטיים ומתמיכות של מוסדות ציבור.
אות בן-גוריון
אות בן-גוריון על ידי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב לשנת 2020 יוענק ביום בן-גוריון לנציגי כפר רפאל, שהקימו קהילת מרפא ייחודית בלבו של הנגב, יעוטרו אף הם לאות תודה על מסירותם העמוקה לקידום חברה מגוונת, פתוחה וסובלנית המעניקה הזדמנות אמיתית לכל אדם באשר הוא
יהדות רוסיה
יהדות רוסיה היא קהילה גדולה ומגוונת שהתקיימה באזורי רוסיה הצארית והדרומית והאימפריה הרוסית, מאוחר יותר בברית המועצות, וכיום שורשיה הגאוגרפיים כוללים את הפדרציה הרוסית (מדינת רוסיה) ואת מדינות ברית המועצות לשעבר.
הקהילה היא יהודית-אשכנזית במקורה. עד לסוף המאה ה-18 חל איסור גורף על יהודים לחיות ברוסיה הצארית. יהודים בודדים בלבד קיבלו היתר ישיבה מוגבל. בשלהי המאה ה-18 חולקה פולין בין האימפריה הרוסית, אוסטריה ופרוסיה. כתוצאה מכך התווספו לרוסיה שטחים מרוסיה הלבנה, מליטא, מאוקראינה המערבית וממחוזות פולין – שטחים שבהם חיו יהודים רבים. בעקבות התרחבות שטחה של רוסיה, מאות אלפי יהודים הוכנסו לגבולות רוסיה, והחל מסוף המאה ה-18 נוצר ברוסיה המרכז היהודי הגדול ביותר באירופה.
לאחר ששטחה של רוסיה התרחב, לא יכלה הממשלה לגרש את היהודים והקציבה להם שטח מחיה שרק בו הם יוכלו לגור, שטח זה נקרא: "תחום המושב" (תחום שהוכל בשטחים החדשים שרוסיה סיפחה). כמו כן, הטילה הממשלה הרוסית על היהודים הגבלות שונות ומיסים כבדים כדי להצר את צעדי היהודים בחייהם הכלכליים.
החל משנת 1881 החלו הפרעות ביהודים (הסופות בנגב). בעידודם של הצארים אלכסנדר השלישי וניקולאי השני, חלו פרעות קישינב בשנת 1903 ומשפט בייליס בשנת 1911 ולכן בין שנת 1881 ועד למלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נמלטו יהודים רבים מרוסיה, רובם לארצות הברית ומערב אירופה, ואחוז קטן בחר להגר לארץ ישראל. ברוסיה שגשגה בין היתר התנועה הציונית והוקמו בה תנועות חיבת ציון ועוד תנועות מהפכניות אחרות.
האזור הנרחב של האימפריה הרוסית וברית המועצות לאחריה היה ביתה של הקהילה היהודית הגדולה בעולם במשך שנים ארוכות. כמותה החלה להידלדל כתוצאה מההגירה הגדולה מהאימפריה הרוסית (בעיקר לאמריקה) בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20; בהמשך, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, עברו חלקים ניכרים מאוכלוסיית תחום המושב לשליטת המדינות החדשות שהוקמו בשטחי מערב האימפריה לשעבר; במקביל, יהודים רבים מצאו את מותם במהלך המהפכה ותחת השלטון הסובייטי; שואת יהודי אירופה הכחידה כמות ניכרת מיהדות ברית המועצות; התבוללות מאסיבית והאתאיזם הרשמי במדינה הביא ל"היעלמות" כמות נכבדה מיהודי ברית המועצות; ולבסוף, הליברליזיציה בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים הביאה להגירה נרחבת של היהודים, בחלקה לישראל – העלייה הגדולה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים (וכן לארצות הברית, גרמניה, קנדה, ואוסטרליה). כיום, הקהילות היהודיות מהוות כאחוז מהאוכלוסייה, ואף פחות, בכל אחת ממדינות ברית המועצות לשעבר.
לפי נתוני מרשם האוכלוסין הרוסי ב-2010 רשומים במדינה כ-150 אלף יהודים. לפי הערכתו של סרג'ו דלה-פרגולה בשנת 2007 היו בה 207 אלף יהודים. עם זאת, ארגונים ואישים יהודים נוקטים במספרים גבוהים יותר.
היסטוריה
היהודים הראשונים שישבו באזורי רוסיה של היום הם יהודי ההרים, שישבו באזור הקווקז - צ'צ'ניה ודאגסטן. הם ישבו באזורים אלו עוד מימי חורבן בית ראשון, אך ייתכן שכבר מימי גלות אשור. היהודים ישבו בעיקר לחופי הים השחור, חצי האי קרים וגאורגיה לאחר שנרדפו בתקופה ההלניסטית ובזמן מלחמות המוסלמים באימפריה הפרסית.
בערך בתקופת ימי הביניים, החלה הגעת סוחרים יהודים לשטחים הפנימיים של רוסיה ואל שטחיה של ממלכת הכוזרים. תחת השפעת היהודים התגייר בולאן, מלך הכוזרים, ובעקבותיו כל המעמד השליט של הכוזרים החל מאמצע המאה השמינית ועד תחילת התשיעית לספירה. לאחר תבוסת הכוזרים מידי סביאטוסלאב הראשון מקייב, ברחו יהודים רבים מקרים והתיישבו צפונה יותר.
תקופת רוס של קייב
עיקר הידיעות על קיום יישוב יהודי במזרחה של אירופה לפני ההגירה המונית מאשכנז באות משטחים שסופחו לליטא במהלך המאות השלוש עשרה והארבע-עשרה, דהיינו מן הנסיכויות הדרום מערביות של רוסיה, שנהיו מאז לחלק אינטגרלי מדוכסות ליטא ומאוחר יותר מהאיחוד הפולני-ליטאי. עם הכיבוש המונגולי במחצית הראשונה של המאה השלוש עשרה מצטמצמות הידיעות על הגעתם של יהודי רוסיה לשטחה של דוכסות גליציה-וולין שסבלה פחות מהפלישה המונגולית. מסוף הכיבוש הליטאי ברוסיה וחלוקת גליציה-וולין בין פולין לליטא באמצע המאה הארבע-עשרה לא נמצא כל אזכור לאוכלוסייה יהודית מקומית ברוסיה הצפון מזרחית "המוסקבאית" לעתיד. מקורות מרוסיה באותה התקופה מזכירים רק יהודים הבאים אליה מן החוץ, לעומת ידיעות רבות יחסית מליטא ומפולין מאותה תקופה. אזכורים של "רוסיא", "רושייא", ו-"רושיאה" במקורות יהודים מאשכנז מן התקופה ההיא מורים כנראה גם הם על רוסיה הליטאית שעדיין הוגדרה 'רוסיה' גם במקורות לועזיים רבים. נוכחות היהודים ברוסיה מתבטאת בעדויות על תפוצה רחבה ומאוזנת, עיסוקים מגוונים וטיפוסיים לתקופה, אזכורים של מבנה קהילתי ותפקידים קהילתיים, פעילות תרבותית ומגעים עם הסביבה הנוכרית המקומית. עדויות היסטוריות לנוכחות יהודים ברוסיה לפני 'העידן הליטאי' אינן רבות אך הן שייכות למקורות מגוונים, למסורות שאינן תלויות זו בזו ואף לתרבויות שונות: מקורות פנימיים (כולם בעברית) על תולדות יהודי רוסיה מהמאות העשירית עד הארבע-עשרה מכילים התכתבות דיפלומטית ועסקית מכזריה וביזנטיון וספרות הלכתית מאשכנז. המקורות הרוסיים עשירים אף הם, וגם הם שייכים לסוגות שונות, ובהן היסטוריוגרפיה (כרוניקות), חקיקה אזרחית וכנסייתית, הגיוגרפיה, קטעי פולמוס אנטי-יהודי המופיעים בסוגים שונים של ספרות כנסייתית, ותרגומים מעברית לסלאבית. על פי הכרוניקות הרוסיות יהודים כוזרים הגיעו לוולדימיר הנסיך של קייב והציעו לרוס' את הדת היהודית. הנסיך שאלם היכן ארצם והם ענו לו בירושלים. הנסיך שפקפק בכך ושאלם "האמנם שם?" נענה כי האל הפיץ את היהודים ברחבי תבל בגלל עוונותיהם. הנסיך לא אהב זאת ואמר "אם כך, כיצד אתם מלמדים אחרים, כאשר האל דחה אתכם והפיצכם? לו אהב אלוהים אותכם ואת תורתכם לא הייתם מפוזרים בארצות הזרים. האם גם לנו אתם מאחלים כדבר הזה?" על פי המחקר, הרשימה על בוא היהודים נכתבה רק אחרי כיבוש ירושלים במסע הצלב הראשון. אחריהם, על פי הכרוניקה בא פילוסוף יווני, קיריליוס הקדוש ובישר לוולדימיר את הבשורה הנוצרית.
אחרי מותו של סוויאטופולק פרץ מרד בקייב בשנת 1113. המורדים בזזו את בתיהם של היהודים, שהיו בחסות סוויאטופולק. היהודים התבצרו בבית הכנסת ושלחו שליחים לוולדימיר. ההמון ביקש לבזוז גם את בתיהם של עשירי העיר, את ארמון הנסיכה הלאמנה והמנזרים. הנסיך החדש, וולדימיר-וסילי מונומך (1113–1125) השתלט על העיר ועל פי מקורות אחדים גירש את כל היהודים. נטען כי סיבת המרד הייתה הנשך והריבית של היהודים. הנסיך החדש ערך רפורמה בדיני ההלוואות והקטין את אחוזי הריבית והריבית דריבית. ההתקוממות הייתה נגד המעמד העליון אך הושפעה מאווירת מסע הצלב, כיבוש ארץ ישראל בידי הנוצרים והפרעות שנעשו ביהודים בהונגריה הסמוכה. בסיפור חייו של מייסד מנזר המערות של קייב (המרכז התרבותי החשוב ביותר של רוסיה באותה תקופה) תאודוסיוס נזכרות מחלוקותיו עם יהודים מקומיים. תלמיד חכם המכונה 'משה מקייב' הוזכר כתלמידו של רבנו תם בספר הישר, בשו"ת לרבי מהר"ם מרוטנבורג וכנראה גם בספר השהם בציונו בשם 'משה מרוסיה'. גם 'רבי יצחק מצ'רניגוב', כנראה מתלמידי רבי יהודה החסיד, הוזכר בספר השהם. לעיתים מזהים אותו עם 'יצחק מרוסיה' (Ysaak de Russia) המופיע במקורות אנגליים מאותה תקופה (המתוארכים לשנים 1180–1182). האחרון לא רק מוצאו מרוסיה אלא הוא גם גילה ידע בלשון רוסית מדוברת.
הכנסייה הרוסית והיהדות בתקופת רוס של קייב
החיבורים הנפוצים ברוסיה במאה ה-11 היו הגרסה הנוקשה "הנזירית" של התרבות הביזנטית. במיוחד היו נפוצים חיבוריהם של אבות הכנסייה ובראשם של יוחנן כריסוסטומוס ושל גרגוריוס תאולוג, שתורותיהם האנטי-יהודית והאנטי-פגנית חוברו בתנאים היסטוריים שונים בתכלית. במקורות לא נאמר דבר על גורל הקהילה היהודית הכוזרית לאחר ההתנצרות, ואזכורם הראשון של היהודים נקשר בפעילותו של אחד מהמייסדים של חיי הנזירות הרוסית הקדומה- ראש מנזר המערות בקייב תאודוסיוס (סוף המאה ה-11). על פי הספר "חיי הקדושים", תאודוסיוס לא נבחר מחכמי הפילוסופים ולא היה נואם, אלא ניהל עם היהודים פולמוס מסוג אחר: לעיתים קרובות בלילות הוא הלך בסתר ליהודים והתווכח עמהם בקשר לישו, הוכיח אותם והאשימם שהם בוגדים מפרי חוק וציפה להירג על קידוש שמו של המשיח.
גירוש היהודים ממדינות מערב אירופה ורדיפתם בגרמניה במאה ה-14, הביאה רבים מהם להתיישב בפולין ומזרחה לה בעקבות הזמנתו של קזימיר הגדול (1330-1370).
רוסיה הצארית
במאה ה-15 עם התחזקות כוחה של נסיכות מוסקבה והיותה המרכז של רוסיה הצארית, הגיעו לנסיכות מוסקבה סוחרים יהודים, אך אלו סבלו מרדיפות ופגיעות, בעיקר אחרי שהתגלתה בשנות ה-70 של המאה ה-15 "כת המתייהדים" במוסקבה ובנובגורוד. היהודים סבלו מגירושים רבים וצווים קשים הוטלו עליהם. אלו אשר ישבו בשטחי חצי האי קרים וחופי הים השחור, אשר נכבשו מידי טורקיה, לא נפגעו מצווים או גירושים אלו. גם אחרי פרשת המתייהדים, יהודים ובעיקר סוחרים יהודים המשיכו להיכנס לרוסיה לצורכי מסחר. ההסכם משנת 1503 בין מדינת מוסקבה לבין ממלכת פולין-ליטא שעל פיו היו הסוחרים היהודים רשאים להיכנס לרוסיה לצורכי מסחר כאוות נפשם והשלטונות התחייבו להבטיח את שהותם ועזיבתם הבטוחה כובד וחודש עד לימיו של איוון הרביעי (האיום). אפילו וסילי השלישי, שעלה לשלטון בעזרת ארגון "האנטי-מתייהדים" ברוסיה, ארגון שפעל כנגד העברת הירושה להלנה ולבנה דמיטרי, אשר בהם תמכו תומכי ה"מתייהדים", אף הוא לא פעל כנגד כניסת היהודים לרוסיה. ההרעה שחלה בימיו של וסילי השלישי ביחס ליהודים והלחץ הכבד שלא להתיר עוד את כניסתם של יהודים למדינת מוסקבה באו בעיקר מצידה של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית, שראתה עצמה כמעוז האמונה האורתודוקסית המוקף בכופרים מוסלמים וקתולים, הביאה ליחס קשה ליהודים, הגיעה לשיא בשנות העשרים המוקדמות של המאה ה-16.
בתקופת איוון הרביעי (האיום) (1533-1584), השתנתה המדיניות לרעת היהודים באופן מעשי וניכר. לא רק שיהודים לא הורשו להתגורר דרך קבע ברוסיה בתקופתו, אלא הם גם לא הורשו להיכנס אליה אף לשהייה זמנית לצורכי מסחר. בשנת 1545 נשרפו סחורותיהם של סוחרים יהודים מליטא, בעיקר מברסט, שהגיעו למוסקבה. המלך הפולני זיגמונט אוגוסט השני כתב לצאר הרוסי בעניין זה וטען שקודם לכן סוחרים יהודים ונוצרים כאחד נהגו להיכנס לתחומי רוסיה והוא ביקש לכבד את ההסכמים הישנים; ואולם איוון האיום ענה לו שהיהודים שנכנסו לרוסיה הטו את העם הרוסי מהאמונה הנוצרית, הביאו סמים מרעילים לרוסיה ועל כן הוא ביקש שהמלך הפולני לא יכתוב לו עוד בעניין הסוחרים היהודים. איוואן האיום כבש את פולוצק ב-1563 והטביע 300 יהודים מקומיים שסירבו להיטבל לנצרות בנהר הדווינה. נסיכות מוסקבה הייתה אנטישמית במוצהר והייתה אזור עוין ביותר ליהודים. בין הגורמים הפנימיים ברוסיה לתפנית ביחס ליהודים היו התחזקות הקסנופוביה בכלל, הפניית הגב לאירופה והניסיון לבנות קיסרות אורתודוקסית (לאחר שהאימפריה הביזנטית נפלה). בנוסף, בתקופה זו הייתה מקובלת המדיניות של סגירת גבולות, שהגבילה כניסתם של סוחרים זרים. נוסף על הסיבות הפנימיות, חשובה העובדה במאה ה-16 הציבור היהודי באיחוד הפולני-ליטאי הפך לא רק ליישוב היהודי הגדול בעולם, אלא גם הקולוניזציה של שטחיה המזרחיים של הנסיכות הגיע לשיאה. בקולוניזציה לקחו חלק מכריע היהודים, בני בריתם של המגנטים, ובעקבותיה התחיל בתקופה זו התהליך של תזוזה מסיבית של היהודים מהאזורים המערביים של פולין-ליטא והתרכזותם באזורים המזרחיים. מגמות אלו החלו ליצור לחץ עצום על גבולה המערבי של רוסיה, והכנסתם של היהודים נתפסה כסיוע לקולוניזציה פולנית ולהשתלטותם של הפולנים על אזורי המריבה בין רוסיה לפולין.
לאחר מות איוון האיום ב-1584 התרופפה האכיפה על האיסור על כניסת יהודים לרוסיה במסגרת השינוי הכללי ביחס לזרים ובמיוחד במדיניות כלפי סוחרים זרים שחלה בתקופה זו. בעיקר נכנסו יהודים רבים לרוסיה בתקופת הצרות. את הדרישה לחידוש האיסור על כניסת סוחרים יהודים לרוסיה שמופיעה בחוזה בין ההטמן ז'ולקייבסקי לבין הבויארים הרוסים בשנת 1610 בעניין בחירתו של ולדיסלב הרביעי לשליט על רוסיה, יש להבין על רקע הכניסה המסיבית של יהודים לרוסיה בתקופת הצרות.
במאה ה-16 הונח הבסיס להתיישבות היהודית באוקראינה, בפודוליה ובבלארוס, שנגרם כתוצאה מעידוד ההגירה היהודית על ידי השלטון הפולני. פרעות ת"ח ות"ט פגעו קשות בקהילות היהודיות באוקראינה וסביבותיה ורובן הושמדו.
עם עליית בית רומנוב לשלטון בשנת 1613 חודש הצו האוסר על כניסת יהודים וזרים אחרים לרוסיה. בעקבות המלחמה בין פולין לרוסיה בשנים 1632–1634 הגיעו לרוסיה שבויים רבים, ובכללם יהודים וכתוצאה מכך חתם הצאר מיכאיל פיודורוביץ' רומנוב על צו שהתיר מגורים קבועים ליהודים במדינת מוסקבה בשנת 1634. צו זה צורף להסכם שלום פולנא שנחתם בין רוסיה פולין ונאמר בו בין היתר כי ישוחררו השבויים, ובכללם גם יהודים. בעקבות התקוממות הקוזאקים בשנת 1648 התעצם זרם היהודים שהגיעו לרוסיה בדרכים וסיבות שונות: דרך שטחי הקוזאקים הגיעו לרוסיה סוחרים יהודים-טורקים מחצי האי קרים והיהודים הפולנים והליטאים שניסו להימלט מפרעות הקוזאקים. במלחמות רוסיה ופולין בשנים 1654–1667 נפגעו מאוד היישובים היהודים באזורי המריבה מהצבאות של הצאר אלכסיי הראשון ואלפי יהודים נהרגו בקרבות אלו. הרב משה ריבקש שהיה עד ראייה תיאר בחיבורו "באר הגולה" את המראות: "גדודי רוססיא והקאזיאקים מיהרו ויפשטו על כל מדינת ליטא, ויכבשו את פאלאצק וויטעבסק, מינסק ויחריבום, והקאזיאקים הרגו ביהודים הרג רב בכל מדרך כף רגלם ואת הפליטה שבו ויבוזו בשנת תי"ד תט"ו".
עם זאת, בעקבות התקוממות הקוזאקים בשנת 1648 ובמיוחד בעקבות מלחמת רוסיה-פולין בשנים 1654–1667, מצאו עצמם יהודים רבים בתחומי רוסיה. רובם יושבו באזור נהר הוולגה, באורל ובסיביר. בחוזה שלום אנדרוסוב בשנת 1667 נקבע בסעיף 11 כי כל השבויים- גם יהודים שלא נטבלו לנצרות הפרבוסלבית וגם משפחותיהם, נשיהם וילדיהם רשאים לחזור לפולין או להישאר ברוסיה כרצונם.
בעת החדשה המוקדמת, לגבי נוכחות יהודים ברוסיה, נהוג להבדיל בין יהודים לבין מומרים. היהודים שהתגוררו ברוסיה דרך קבע היו ככל הנראה בודדים, ואילו המומרים לנצרות מכל הסוגים מתוך היהודים שהתגוררו ברוסיה היו רבים למדי. הפטריארך ניקון התלונן במכתב שכתב לצאר אלכסיי בשנת 1671 על שני נזירים יהודים מומרים שחזרו לפי דבריו ליהדות וגם גררו אחריהם נזירים צעירים. בנוסף, אין לראות את היהודים ברוסיה כמקשה אחת, לאור התרחבותה של רוסיה לכיוון מערבה תוך סיפוח אזורים שאוכלסו בקהילות יהודיות גדולות: בשנת 1654 כבשה רוסיה את אזור סמולנסק, אוקראינה החופשית ואת אוקראינה של הגדה השמאלית של נהר הדנייפר. בשנת 1667 סיפוחים אלו קיבלו הכרה בינלאומית בהסכם השלום אנדרוסוב. יש להבדיל בין רוסיה גופא, לבין שטחים אלו, שתקופות ארוכות היו חלק בלתי נפרד באיחוד הפולני-ליטאי, ולא רק אכלסו יהודים רבים, הרבה יותר ממספר היהודים ברוסיה עצמה, אלא גם תנאי הקיום והכלכלה בהם נותרו, גם בתקופת השלטון הרוסי, בדגם הפולני.
עלילת דם הראשונה פרצה ברוסיה בשנת 1702 בעיירה הורודנה באזור צ'רניגוב. שני יהודים הואשמו ברצח סטודנט באקדמיה בקייב, אשר בטרם נרצח תקף בחומרה את היהודים. לאחר עינויים הודו היהודים דוד ויעקב במעשה ונרצחו בידי ההמון המשתולל, והפונדקאי שמואל מהכפר ז'וקו בייצה נשרף חי עם משפחתו יחד. בשנת 1708 בעיירה סטרודוב במהלך התפרעויות נרצחו 50 יהודים. עלילות דם והתפרעויות אלו הן עדות עקיפה לריבוי היהודים ולשגשוג הכלכלי שלהם באזורים אלו.
תחום המושב
החל משנת 1773 וכלה בשנים 1793 ו-1795, סיפחה לידיה רוסיה שטחים נרחבים מפולין ותוך כך סיפחה אליה כמיליון יהודים. בכך היא הפכה למדינה עם ריכוז היהודים הגדול בעולם באותה התקופה. הרוסים, שרצו בהתנצרותם של היהודים, הגבלתם והגירתם מרוסיה, הטילו עליהם צווים קשים ומגבלות.
בימי מלוכתה של יקטרינה הגדולה חלו מספר תהליכים הקשורים ליהודי רוסיה, ב-1778 חילקה יקטרינה את רוסיה לחמישים מחוזות, כאשר לכל מחוז נקבע שליט נפרד. חלק מהשינוי הכללי של 1778 היה שיוך התושבים למעמדות. שינוי זה השפיע גם על יהודים שמיעוטם הוכרו כסוחרים הזכאים להרשם בגילדות ויתרתם סווגו כזכאים לגור בערים ומכאן זכאותם, לראשונה במזרח אירופה, לבחור נציגות לעירייה ואף להיבחר. בו בזמן צומצמה האוטונומיה הפנימית של מוסדות הקהילה היהודית, שההצדקה לקיומה הנפרד נעלמה. ב-1782 בהמשך להחלטה כי סוחרים ועירונים חייבים לשבת ביישובים עירוניים ולא ביישובים כפריים, חלו גם על היהודים מגבלות על התיישבות בכפרים אלא אם כן עסקו בחקלאות. ב-1791 בלחץ סוחרים רוסים שחששו מתחרות נקבע ליהודים "תחום המושב" שבו הם הורשו לשבת. מגמה זו המשיכה גם בגזרת הקנטוניסטים של ניקולאי הראשון בשנת 1827, שקבעה גיוס יהודים לצבא הרוסי. המגייסים הורשו גם לחטוף ילדים יהודיים ולהעבירם לתוכניות חינוכיות מיוחדות, שנועדו להרחיקם מהדת היהודים ולקרבם לנצרות.
היו גם שליטים אשר ניסו להתקרב אל לב היהודים: הצאר אלכסנדר השני התיר ליהודים שנחשבו לדעתו ל"מועילים" להתגורר מחוץ לתחום המושב שנקבע וכן הורד מהם חלק מעול המיסים.
תקופת הצאר אלכסנדר הראשון
עם עלייתו לשלטון נדרש הצאר אלכסנדר הראשון לשאלת מעמדם של היהודים בממלכתו והקים ב-9 בנובמבר 1802 את "הוועדה לשיפור מצבם של היהודים". על בסיס מסקנות הוועדה פרסם הצאר בחודש דצמבר של אותה השנה את תקנת 1804 (תקנת היהודים) המשקפת את ההנחות האלה: היהודים הם יסוד זר האחראי לבעיות הכלכליות והחברתיות במערבה של רוסיה ועל כן יש לתקן את מצבם, תיקון ברוח האבסולוטיזם הנאור. התקנות יועדו להגן על החברה מפני היהודים, על פי תפיסות משכיליות-יצרניות לפיהן עובד האדמה הוא אדם מועיל ויצרני, ולעומתו הסוחר הזעיר והמתווך הם גורם מזיק לכלכלה ויש לרסנו.
חלק ממסקנות הוועדה הייתה הוצאת היהודים מהכפרים לעיירות והגבלתם לתחום המושב, והקמת מושבות יהודיות חקלאיות בחבלים שונים באימפריה הרוסית. כ־6000 משפחות יהודיות של סוחרים זעירים הועברו להתיישבות חקלאית באוקראינה שנכבשה מידי הטורקים. לחלק מהמושבות ניתנו גם שמות עבריים, כגון שדה מנוחה ונהר טוב.
החל משנת 1848 החלו גזירות המלבושים. בעידודם של המשכילים היהודים חתם ניקולאי על צו מלכותי המורה ליהודים להחליף את לבושם המסורתי ללבוש מודרני, בפועל הגזירות נכנסו לתוקפם רק בשנת ה'תרי"א (1850) בתקופת הביניים הטילו השלטונות מיסים על הלובשים לבוש מסורתי (מס הקרובקה). החוק איפשר לרבנים הוותיקים להישאר בלבושם המסורתי, בין היתר נאסר על יהודים לגדל פיאות, ונאסר על נשים נשואות הנוהג החסידי גילוח שיער ראשם.
תקופת הצאר אלכסנדר השני
במרוצת הזמן נוסדו קהילות חדשות ברחבי רוסיה, בייחוד בשתי הערים הגדולות - מוסקבה וסנקט פטרבורג. הקהילות החדשות שנוסדו היו שונות מהקהילות הוותיקות שהיו ב"תחום המושב": היהודים שחיו במוסקבה ובסנקט פטרבורג הרבו להיות בקשר עם הגויים, ואף על פי שהם רצו לשמור על יהדותם, הם לא דקדקו במנהגי היהדות. בני משפחותיהם של יהודי מוסקבה וסנקט פטרבורג למדו באוניברסיטאות ובבתי ספר רוסיים. גם בקהילות שב"תחום המושב" היו יהודים שסטו מהדת היהודית, ורבים מהילדים נשלחו ללמוד בבתי ספר רוסיים, שם קלטו את רוח ההשכלה הרוסית. בתקופת שלטונו של אלכסנדר השני היו מחלוקות בין המשכילים היהודיים לבין שומרי הדת היהודית, משום שהמשכילים חשבו שכדי לקבל שוויון זכויות יש להשתלב אט אט בחיי החברה. כדי להחיש תהליך זה הם הפיצו את ההשכלה בשפה הרוסית, לעומתם, שומרי המסורת היהודיים הפיצו את ההשכלה בלשון העברית.
במשך שנות ה-70 חלה נסיגה מן הרפורמות לטובת היהודים: התפרסמו דברי הסתה נגד ספקים יהודיים החומסים את הממשלה ופוגעים בצבא, ונשמעו נימות אנטי-יהודיות בעיתונים שהדגישו את הסכנה הנובעת מגידול חלקם של היהודים בהשכלה ובחיי הכלכלה של רוסיה.
תקופת הצאר אלכסנדר השלישי
במרץ 1881 נרצח אלכסנדר השני על ידי חברי תנועת מחתרת מהפכנית. העיתונות האנטישמית רמזה באופן ברור מאוד שהיהודים הם אלו שרצחו את הצאר, הופצו כרוזים רבים ותועמלנים הטיפו בממשלה להכות את היהודים על שרצחו את "הצאר הגואל", משחרר האיכרים. לאחר שישה שבועות מהרצח, החלו להתעורר פרעות בדרום רוסיה במשך שלוש שנים ופרעות אלה כונו "הסופות הנגב". הגופים שהסיתו לפרעות אלו, שהיו, סביר להניח, בהרשאת השלטון, לא נבלמו על ידי המשטרה או הצבא, אלא המשיכו לגרום לפרעות, שבאו לידי ביטוי בהרס ושוד יותר מאשר רצח. הפרעות גרמו ליהודים לדאוג שוב לעתידו של העם היהודי, והעם החל לחשוב על הגירה, אך הייתה בעיה בקשר למקום היעד. בעקבות פרעות אלה התהוותה תנועה ציונית – תנועת "חיבת ציון" והחלה העלייה הראשונה. בין המתעוררים הראשונים לאחר הפרעות היו המשכילים היהודים, שהפרעות נגעו בהם באופן אישי. הם הבינו שצריך לעלות אל ארץ ישראל.
לאחר רצח אביו, עלה לשלטון אלכסנדר השלישי, שהקים ועדה לנושא "טיפול העם היהודי ברוסיה". חברי הוועדה הגיעו למסקנה כי יש לתת ליהודים אמנציפציה לאורך זמן, אולם אלכסנדר השלישי, שנשלט על ידי גורמים חיצוניים החל בתוכנית שלושת השלישים: שליש מהיהודים יש להרוג, שליש יש לגרש, ושליש יש להמיר לדת הנוצרית.
במשך כל 14 שנות מלכותו, היה אלכסנדר השלישי נוקשה כלפי היהודים: לאחר שהפרעות ביטאו את זעם העם כלפי היהודים, הגיע תורו של השלטון, והחלה תקופת "הפוגרום הקר": נגזרו גזירות קשות על היהודים, בצורה של הפליה והגבלה נוספים, שצמצמו יותר את זכויותיהם של היהודים, שהיו בלאו הכי מוגבלות.
במאי 1882 נחקקו ארבעה חוקים שמטרתם הייתה לשעבד את היהודים, בייחוד מבחינה חברתית וכלכלית. לחוקים אלה קראו "חוקי מאי" והם:
חוקים אלו פגעו ביהודים בעיקר מבחינה כלכלית, משום שנאסר עליהם לעסוק במסחר ביום ראשון, יום בו באים האיכרים לעיר. כמו כן, נאסר על היהודים לעסוק בחקלאות או לגור באזור חקלאי. יהודים שחיו בכפרים הועברו לערים הגדולות, מה שצמצם יותר את אפשרויות הפרנסה. היהודים שישבו במוסקבה היו בעלי השכלה, בעלי מלאכה ותעשייה, פקידים, סוחרים ובעלי אומנויות חופשיות.
בשנת 1891 גורשו כ-30 אלף יהודים ממוסקבה בגזירת אחיו של הצאר, ניקולאי השני, אשר הטיל על היהודים הגבלות נוספות.
פרעות ועלילות
בשנת 1903 פרצו פרעות קישינב, בעקבות תעמולה אנטישמית והסתה שנוהלה על ידי השלטונות הרוסיים. 45 יהודים נהרגו בפרעות אלה וכ-600 יהודים נפצעו. בשנת 1904 פרצה מלחמה בין יפן לרוסיה. בעקבות תבוסתה של רוסיה במלחמה, האשימו הסתות אנטישמיות את היהודים באהדה ליפן ובהחלשת רוסיה. בעקבות הסתות אלו, התנפלו מגויסי חיל מילואים של הצבא הרוסי על יישובים יהודיים ב"תחום המושב". השלטון הרוסי לא מנע את ההתפרעות כדי שלא לפגוע בגיוסם למלחמה.
בעקבות מהפכת 1905 שבה נאלץ הצאר להיכנע לדרישת התנועה הליברלית ולהעניק זכויות אזרחיות ופוליטיות לעם, התנקמו אנשי הריאקציה ביהודים על המפלה שנחלו מידי אנשי המהפכה. הכוחות הראקציונרים, כמו הכנסייה, שלא רצו לוותר על כוח שלטונם ארגנו קבוצות המכונות המאות השחורות (כל קבוצה הכילה כ-100 אנשים) ואלו ערכו בשנת 1905 פוגרומים ביהודים. כחמישים עיירות נפגעו ומאות יהודים נהרגו.
כתוצאה ממצבם, בין השנים 1880–1910 ברחו מרוסיה קרוב לשני מיליון יהודים. בין השנים 1903–1908 בלבד, הגיעו לארצות הברית קרוב לחצי מיליון יהודים מרוסיה.
ב-1911 התרחשה עלילת הדם הידועה בשם משפט בייליס. יהודי בשם בייליס, שמש בבית הכנסת, הואשם ברצח נער נוצרי בחג הפסח בשל שימוש בדמו להכנת מצות. בסוף 1912 הועמד בייליס למשפט אלא שבאותה עת פעלו ברוסיה רוחות ליברלים רבים שהבינו כי הממשל העליל על בייליס עלילות לשווא. טובי עורכי הדין ברוסיה התגייסו לעזרתו ואכן לאחר כשלוש שנים זוכה בייליס מחוסר הוכחות.
ברית המועצות
במהלך המהפכה הרוסית נהרגו ככל הנראה בין 70,000 ל-250,000 יהודים בפוגרומים שנלוו למהפכה. היהודים נחשדו בקרבתם לשלטון הבולשביזם ולכן נהרגו רבים מהם על ידי הצבא הלבן.
ב-1918, באחד הצווים הראשונים שהוציא ולדימיר איליץ' לנין כמנהיג רוסיה הוציא את האנטישמיות מחוץ לחוק. לנין ציין כי ההסתה הפוגרומית ביהודים, היא כלי בידי בעלי האחוזות והעשירים, להסיט את עיני העניים מהמאבק המעמדי ל"שעיר לעזאזל".
היהודים בעלי ההשכלה במערב רוסיה ובסיביר, קיבלו תחילה יחס הוגן וחיובי. ליהודים חסרי ההשכלה שמצבם הכלכלי רע הוצע על ידי השלטון בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה לעבור למקומות אחרים ברחבי רוסיה ולהקים שם אזורים יהודיים-חקלאיים. עם זאת, סטלין ראה ביהדות איום על האתאיזם ובציונות איום על החזון הבינלאומי הסובייטי והחל ברדיפת היהודים באמצע שנות השלושים. אלו היו גם חלק מהסיבות בגינן ניסה להעביר יהודים אל המחוז היהודי האוטונומי שהוקם במזרח הרחוק של רוסיה בשנת 1934, מיזם שנעצר במלחמת העולם השנייה.
במהלך פלישת גרמניה הנאצית לרוסיה במהלך מבצע ברברוסה, לקחו הנאצים ומשתפי פעולתם בשבי מיליוני יהודים משטחי ברית המועצות ורבים מהם נרצחו בשואה על ידי האיינזצגרופן. לאחר סוף מלחמת העולם השנייה היגרו יהודים רבים משטחי ברית המועצות, חלקם לארץ ישראל, רובם לארצות הברית. ועם התפשטות הגוש הקומוניסטי "נכלאו" היהודים בשטחי הגוש ולא הורשו לצאת ממנו.
עד לשנת 1928, פעל ארגון נוער ציוני סוציאליסטי שהיה חלק אגף הנוער של מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון).
היהודים ברוסיה היום
לפי נתוני מרשם האוכלוסין הרוסי (2010) רשומים במדינה כ-150 אלף יהודים, כך גם לפי הערכתו של סרג'ו דלה-פרגולה בשנת 2021. עם זאת, ארגונים ואישים יהודים נוקטים במספרים גבוהים יותר.
כיום פועל ברוסיה הארגון איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה המאגד תחתיו את פעילות שליחי חב"ד. בראשו עומדים הרב הראשי לרוסיה ברל לזר ואיל ההון הישראלי לב לבייב. הארגון מגלגל תקציב של מיליוני דולרים, ופתח בתי כנסת, בתי ספר, בתי תמחוי, מרכזים קהילתיים ועוד ברחבי רוסיה וברית המועצות לשעבר.
בשנת 2022, הרב פנחס גולדשמידט, רבה הראשי של מוסקבה, סירב להביע תמיכה ב ועזב את המדינה. בנוסף באותה שנה פקידי ממשל רוסים שלחו מסמך רשמי למשרדי הסוכנות היהודית במוסקבה, המורה להם להפסיק את כל פעולותיהם במדינה.
גאן (אטול)
גאן (בדיבהי: ގަން) הוא אטול שנמצא ב.
גאוגרפיה
האטול נמצא כ-250 ק"מ מבירת האיים המלדיביים, מאלה.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 25 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אפריל (27 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (26 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,587 מילימטרים בשנה. חודש דצמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (417 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (23 מ"מ גשם).
מיכה כגן
מיכה כגן (נולד בשנת 1962) הוא טריאתלט ישראלי, אלוף ישראל בטריאתלון בשנים 1987-1991.
ביוגרפיה
כגן נולד בקיבוץ שמיר. הוא השתתף בתחרויות הטריאתלון הראשונות בארץ וניצח ברובן. זכה באליפות ישראל בכל חמש אליפויות ישראל הראשונות שהתקיימו באילת בין השנים 1987-1991, כשהגיע במקום הראשון בין הטריאלתטים הישראלים.
בשנת 1989 ייצג כגן את ישראל באליפות העולם הראשונה בטריאתלון למרחק שהפך מאוחר יותר לאולימפי באביניון, צרפת וסיים במקום ה-73 מבין 113 משתתפים בתוצאה של 2:13:46 שעות.
בשנת 1990 השתתף כגן במרתון תל אביב וסיים במקום הראשון בין הישראלים בתוצאה של 2:46:16 שעות.
בשנת 2002 חזר כגן להשתתף בטריאתלון אילת בתחרות לקבוצות גיל, וזכה במקום הראשון לגילאי 45-40.
זיהום נוזוקומי
זיהום נוזוקומי (Nosocomial infection) הוא זיהום הנרכש עקב אשפוז בבית חולים כתולדה משנית לסיבה המקורית שבעטיה אושפז החולה. מקור הביטוי במילה היוונית "נוסוקומיון" (νοσοκομείον) שמשמעותה "בית חולים". ישנן מספר סיבות לכך שבבתי החולים מתפתחים זיהומים:
מדי שנה נדבקים כשלושים אלף ישראלים בחיידקים עמידים שמקורם בבתי חולים ישראליים. כארבעת אלפים מתוכם מתים בכל שנה. בעוד שבשנת 2010 אושפזו 5,315 ישראלים כתוצאה מזיהומים נוזוקומיים, עלה המספר בשנת 2011 ל-6,176 ישראלים שאושפזו עם זיהומים נוזוקומיים.
נטול נשמה (סרט)
נטול נשמה (ברוסית: Духless) הוא דרמה פסיכולוגית בבימויו של רומן פריגונוב על פי ספרו של סרגיי מינאייב באותו השם.
תחילה תוכנן שהסרט ישוחרר בסתיו 2011, אבל הבכורה התקיימה לבסוף ב-21 ביוני 2012 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-34 במוסקבה, כשהסרט נבחר לסרט הפתיחה. הסרט יצא להקרנה מסחרית ב-4 באוקטובר 2012. ב-5 במרס 2015 יצא סרט ההמשך "נטול נשמה 2", שבכתיבת התסריט שלו השתתף סרגיי מינאייב.
רקע
הסרט מבוסס על ספרו של סרגיי מינאייב: "נטול נשמה. סיפורו של איש מזויף" (Дyxless. Повесть о ненастоящем человеке) שיצא לאור בשנת 2006.
הספר מסופר מנקודת מבטו של המספר, מנהל מסחרי של הנציגות המוסקבאית של חברה צרפתית למכירת קופסאות שימורים. הגיבור הוא איש ציני, צורך אלכוהול וסמים ומנהל חיי מותרות עד שחייו עוברים תפנית והוא מתחיל לפקפק במשמעות חייו.
עלילת הסרט
גיבור הסרט הוא בן 29, מנהל בכיר בבנק בינלאומי גדול, בשם מקס. הוא מחזיק ברשותו רכב יקר, גר בפנטהאוז ומשתתף פעיל במסיבות שונות.
מקס מבלה את חייו בלהרוויח כסף, את הכסף שהוא מרוויח, להוציא על המותגים היקרים ביותר אך עד מהרה הוא מוצא את עצמו חושב על עצמו ועל תכלית חייו ומוצא את עצמו מעריך את חייו, תוך התגברות על המשבר הפנימי שלו
הפקה
צילומי הסרט החלו בספטמבר 2009 בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, ברם הם לא הצליחו להשלים את הצילומים עד סוף השנה בשל פרישת חלק מהמשקיעים בפרויקט. בשנת 2010 החומרים שצולמו הוצגו בפני פיודור בונדרצ'וק שהסכים ליטול חלק בפרויקט ובתוך 39 ימים הושלמו צילומי הסרט.
בהפסקה שבין הצילומים דנילה קוזלובסקי שבר את ידו במהלך הצגה בסנקט פטרבורג, אך השחקן המשיך להגיע לאתרי הצילומים עם גבס בידו.
לאה מיכלסון
מרבית פסליה מוצבים כיום, במשכן לאמנות - לאה מיכלסון, בכפר הנוער בן שמן.
ביוגרפיה
לאה ליפשיץ נולדה בלודז' שבפולין למשפחה ציונית. אביה חיים ליפשיץ היה ממקימי רשת בתי הספר "תרבות" בפולין, ולימים היה הבעלים של מפעל טקסטיל. אמה, דינה לבית סורדות, הייתה מורה, פעילה בהסתדרות הציונית וחברה בהנהלת גורדוניה. משחר ימיה חונכה לאהבת ארץ ישראל, ותשומת לב מיוחדת הוקדשה ללימוד ולשימוש בשפה העברית.
בשנת 1938 הצליחה משפחתה של מיכלסון לקבל עבורה סרטיפיקט, והיא עלתה לבדה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. משפחתה שנשארה בפולין נספתה בשואה. עם בואה ארצה נשלחה לבית הספר החקלאי בן שמן, שם למדה בכיתה אחת עם נשיא המדינה, שמעון פרס, ושם יצרה את פסליה הראשונים מאבני גיר.
בשנת 1940 נישאה לאברהם מיכלסון, שהקים את המפעל הראשון בארץ ישראל לייצור חלקי אופניים, M.C.I. Michelson Cycle Industry.
מיכלסון למדה אמנות במכון אבני בתל אביב בהדרכתם של דב פייגין ואביגדור סטימצקי ולאחר סיום לימודיה החלה להציג בתערוכות קבוצתיות ולפסל דיוקנאות של אישים שונים, כדוגמת דוד בן-גוריון, יצחק נבון, שמעון פרס ואחרים. בנוסף, נמצאים בביתה פסלים של גולדה מאיר ולוי אשכול. בבית יד לבנים בפתח תקווה נמצאים פסלים של קדיש לוז, יושב ראש הכנסת לשעבר, ו, מעשה ידיה.
בשנת 1968 עברה לערד והפכה לדמות משמעותית ביצירה ובתרבות העירונית. 22 מפסליה, וכן ציורים פרי יצירתה, מוצבים במוסדות חינוך ותרבות ברחבי העיר.
בינואר 2011 בט"ו בשבט בטקס שנערך בכפר הילדים "נרדים" שבערד, הוסר הלוט מעל פסלה החדש של מיכלסון, דוד המלך: "למען אחי ורעי אדברה-נא שלום בך".
נוסף לעיסוקה כפסלת וציירת, הוציאה מיכלסון 11 ספרי שירה בהוצאה עצמית. בשירתה הקפידה מיכלסון להגיב על אירועים אקטואליים בעיר, במדינה ובעולם. שירתה מאופיינת בחריזה ומרבית שיריה התפרסמו בעיתונות המקומית בערד.
Going Bad
Going Bad הוא סינגל של הראפר האמריקאי מיק מיל בהשתתפות הראפר הקנדי דרייק, מתוך אלבום האולפן הרביעי של מיק מיל, Championships. השיר יצא לאור ב-22 בינואר 2019, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק רקורדס ומייבאך מיוזיק גרופ, כסינגל הראשון מתוך האלבום לרדיו האורבני העכשווי. הווידאו קליפ נחשף בפברואר 2019 ויצא באותו החודש. הסינגל היה השיר הראשון של מיל וה-24 של דרייק שהגיע למקום הראשון במצעד השירים הקצביים ב-30 במרץ 2019.
לאה מיכלסון
ביוגרפיה
ביוני 2012 נופץ פסלה של מיכלסון, אהבה (הפסל האדום).
Going Bad
וידאו קליפ
ב-6 בפברואר 2019, קליפ של 30 שניות פורסם בעמוד האינסטגרם של מיק מיל, אשר היווה טיזר לווידאו קליפ. הקליפ יצא לאור באופן רשמי ב-7 בפברואר. הקליפ בוים על ידי קיד ארט, ונראים בו מיל ודרייק לוקחים חלק בפעילויות מפוארות הקשורות בדרך כלל לאנשים עשירים. הקליפ יצא במהלך חודש ההיסטוריה השחורה. טי. איי., ניפסי האסל, מאסטרד, סוויז ביטז, שי גליזי, PnB רוק, ג'יי פרינס ו-YK אוסיריס משתתפים בקליפ לצד מיל ודרייק.
לאה מיכלסון
ביוגרפיה
ב-29 בדצמבר 2014 נחנך המשכן לאומנות - לאה מיכלסון, בבריכת המים של כפר הנוער בן שמן, בו נמצאים כ-70 מפסליה.
נפטרה ב-11 ביולי 2018, בגיל 97.
שנגחאי איירליינס
שנגחאי איירליינס (במנדרינית: 上海航空公司, באנגלית: Shanghai Airlines) היא חברת תעופה סינית. שבסיסיה נמצאים בנמלי התעופה של העיר שאנגחאי.
תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 1985 על ידי הממשלה המחוזית של שנגחאי ובכך הייתה חברת התעופה הראשונה בסין אשר הוקמה על ידי מחוז. בתחילה ביצעה החברה טיסות פנים בסין בלבד אך בשנת 1997 קיבלה החברה אישור מממשלת סין לביצוע טיסות בינלאומיות.
בשנת 2009 נודע כי החברה תתמזג עם חברת צ'יינה איסטרן איירליינס שמרכזה גם הוא בנמלי התעופה של שנגחאי. הוערך שהמיזוג יקטין את התחרות הישירה בין שתי החברות הפועלות מאותם הבסיסים ויאפשר להן להתחרות בצורה יעילה יותר אל מול שאר חברות התעופה הסיניות ויבסס את שנגחאי כמרכז תעופתי מרכזי. המיזוג הושלם בשנת 2010, המסחר במניות החברה הופסק והיא הפכה באופן רשמי לחברת בת של צ'יינה איסטרן איירליינס. לאחר המיזוג עזבה שנגחאי איירליינס את סטאר אלייאנס, והצטרפה לברית סקאיי טים בה חברה חברת האם. למרות המיזוג, שתי החברות ממשיכות לפעול בנפרד.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא שנגחאי איירליינס באתר Airliners.net
חוג הסרטן
חוג הסרטן הוא אחד מחמשת קווי הרוחב העיקריים המחלקים את כדור הארץ. קו רוחב זה נמצא במיקום "22 '26 23° צפון.
קו רוחב זה הוא הנקודה הצפונית ביותר לרוחב כדור הארץ בה יכולה להיות השמש ניצבת לפני כדור הארץ (זנית - אירוע שמתרחש ביום הארוך ביותר בשנה). מידע זה אפשר לארטוסתנס לחשב, לראשונה, את היקף כדור הארץ.
חוג הסרטן מקביל לחוג הגדי המצוי בחצי כדור הארץ הדרומי.
חוג הסרטן אף מפריד באופן כללי בין האזור הטרופי (הנמצא בין חוג הסרטן לבין חוג הגדי) לבין האזור הסובטרופי אשר נמצא צפונית לו.
חישוב מיקומו המדויק של החוג
חוג הסרטן הוא הקו הצפוני ביותר בו נמצאת השמש בניצב לפני כדור הארץ (היינו: הקו בו אדם העומד על פני כדור הארץ יראה את השמש ישירות מעליו רק ביום הארוך ביותר בשנה). בשל אליפטיות כדור הארץ ותנודותיו קשה לקבוע בדיוק את המיקום המדויק שלו, והוא נע בין קו רוחב 21.5° לקו רוחב 24.5° כל 41,000 שנים. לפיכך, חוג הסרטן נע על פני כדור הארץ 15 מטרים מדי שנה (ובהתאם גם נע חוג הגדי בכיוון הנגדי).
גאוגרפיה
חוג הסרטן עובר דרך המדינות הבאות (ממערב למזרח):
מקור השם
מקור שמו של חוג הסרטן באסטרולוגיה, במיקומה של השמש באמצע היום במזל סרטן ביום הארוך ביותר בשנה. קביעת החוג נעשתה לפני כ־2,000 שנה, וכיום ממוקמת השמש במזל תאומים ביום זה.
קישורים חיצוניים
Wendekreis (Breitenkreis)
משה דדון
משה דדון (נולד ב-23 ביוני 1961) הוא פוליטיקאי, שכיהן כראש המועצה האזורית מטה יהודה בשנים 2009–2018.
ביוגרפיה
משה דדון נולד בשנת 1961, בן לאהרון וסוליקה. הוא גדל והתחנך במושב לוזית שבמועצה האזורית מטה יהודה. שירת בצה"ל בחיל האוויר.
בשנים 1997–2003 עמד בראש האגף לחינוך בלתי פורמלי במועצה האזורית מטה יהודה, ובשנים 2003–2008 כיהן כמנכ"ל המועצה האזורית. בשנים אלה כיהן גם כדירקטור בחברת "תדמיר".
בשנת 2009 נבחר לראש המועצה האזורית מטה יהודה, שבה 57 מושבים, קיבוצים ויישובים קהילתיים. הוא מיתג את המועצה בסיסמה "מטה יהודה, מובילים באיכות החיים". ב-2013 החל קדנציה נוספת ללא בחירות, משום שהיה מועמד יחיד.
פעל לקידום אישורה של תוכנית אב לתיירות שאושרה במשרד הפנים. התוכנית תאפשר לכל בעל נחלה של 2.5 דונם ליצור יזמות תיירותית בשטח של עד חצי דונם באמצעות הקמת יקב, בית בד, צימרים, אומנות, מחלבה, ספא וכל עיבוד של תוצרת חקלאית.
בשנת 2014 מתח מבקר המדינה ביקורת חריפה על הניהול הכספי של המועצה האזורית.
ביוני 2015 נבחר דדון ליו"ר רשות הניקוז שורק-לכיש, שבה חברות 40 רשויות מקומיות ובהן הערים ירושלים, אשדוד וראשון לציון.
הרשעה בפלילים
בדצמבר 2015 נעצר בחשד לעבירות מין ובהן אונס, ובקבלת שוחד. בפברואר 2016 נעצר בחשד שהטריד עדים ומעורבים בפרשה, ובית המשפט הורה להרחיקו מפעילות במועצה ולמנוע ממנו ליצור קשר עם המעורבים בפרשה למשך 30 יום, הרחקה שהוארכה לאחר מכן. בדצמבר 2016 המליצה המשטרה להעמידו לדין. באוקטובר 2017 זומן לשימוע בפרקליטות המדינה לפני הגשת כתב אישום. באוקטובר 2018 הגיע דדון להסדר טיעון עם הפרקליטות, במסגרתו הודה והורשע בקבלת שוחד מהקבלן ובעל השליטה בחברה הציבורית אברות, גבי מגנזי, בקבלת שוחד מרון (אהרון) ארצי, מנכ"ל קבוצת תדמיר, וכן בעבירות שיבוש מהלכי משפט. עבירות המין שיוחסו לדדון בשלב השימוע נמחקו. בהתאם להסדר הטיעון נגזרו עליו 47 חודשי מאסר בפועל, 12 חודשי מאסר על תנאי ועוד שמונה חודשי מאסר על תנאי, חילוט רכוש בשווי 350 אלף ש"ח וקנס בסך 100 אלף ש"ח, ונקבע שהעבירות יישאו עימן קלון.
חיים אישיים
דדון נשוי לגילה ואב לשני בנים. מתגורר במושב צפרירים.
סינתזה (כימיה)
סִינְתֶּיזָה היא תהליך יצירתה של מולקולה מסוימת באמצעות תגובה כימית בין מולקולות אחרות.
תהליך זה עשוי לכלול תגובה כימית יחידה, או סדרה של תגובות כימיות בשילוב עם תהליכים פיזיקליים. אופן הסינתזה מוגדר היטב, כך שניתן יהיה לחזור עליו במעבדות שונות ולהגיע לאותן תוצאות. חומר סינתטי הוא חומר שאינו קיים בטבע, אלא נוצר באמצעות סינתזה.
תחילתו של מדע הכימיה האורגנית בסינתזה מקרית: הכימאי הגרמני פרידריך ולר יצר במעבדתו בשנת 1828 את התרכובת האורגנית שתנן (N2H4CO, המרכיב העיקרי בשתן) על ידי אידוי של גבישי אמוניום ציאנטי (NH4OCN). ולר ביצע זאת ללא כוונה תחילה. לפני מאורע חשוב זה סברו הכימאים כי קיים הבדל מהותי מאוד (שעל טיבו לא יכלו לעמוד) בין חומרים אורגניים וחומרים אי-אורגניים, ושלעולם לא ניתן יהיה לסנתז את הראשון מהשני. סינתזת השתנן שברה מיתוס זה, ומאז סונתזו בצורה מלאכותית אלפי תרכובות אורגניות.
סינתזה מוגדרת כמוחלטת (טוטאלית) כשמולקולה מורכבת מיוצרת מכמה מולקולות קטנות ופשוטות, אותן ניתן להשיג בקלות. בתגובה סינתטית-למחצה (סמי-סינתטית), לעומת זאת, מייצרים מולקולה מורכבת מכמה מולקולות מורכבות אחרות, אותן נוטלים מעולם הטבע (צמחים, בעלי חיים וכו').
במשמעות מצומצמת יותר, מתייחסת המילה סינתזה לתגובה ישירה בין שני מגיבים ליצירתו של חומר יחיד. המבנה הכללי של סינתזה כזו מתואר בנוסחה:
AB ← A + B
דוגמאות:
זיוף מוצרים
זיוף מוצרי צריכה הן סחורות, בעלות איכות ירודה בדרך כלל, המיוצרות או נמכרות תוך שימוש במותג, ללא אישור בעל המותג. מוכרי מוצרים אלה עלולים להפר אף סימני מסחר, פטנטים או זכויות יוצרים של הבעלים החוקיים של המותג על ידי יצירת מצג לפיו הסחורה יוצרה על ידי בעל המותג. מוצרים מזויפים היוו בין 5% ל-7% מן הסחר העולמי בשנת 2013, ועל פי הערכה לשנת 2014 הם גרמו להפסד של כ-2.5 מיליון מקומות עבודה ברחבי העולם, ועד 750,000 מקומות עבודה בארצות הברית. בהתאם לדו"ח של ה-OECD כ-5% מן הסחורות המיובאות לשטח האיחוד האירופי ב-2013 היו מזויפות. אף מדינות מפותחות פחות, כמו הודו, הוצפו במוצרים מזויפים.
שיווק מוצרים מזויפים קיים כמעט בכל ענף, כולל מזון, משקאות, הלבשה, אביזרים, נעליים, תרופות, מוצרי קוסמטיקה, אלקטרוניקה, חלקי רכב, צעצועים, ומטבע. לשכת המסחר הבינלאומית (ICC) העריכה בשנת 2008 את הערך הכולל של מוצרים מזויפים בשוק העולמי בכ-650 מיליארד דולר בשנה. ארצות הברית, איטליה וצרפת הן בין המדינות הסובלות מן הפגיעה הקשה ביותר של מוצרים מזויפים כיוון שכלכלתן מייצרת מוצרים בעלי ערך גבוה המוגנים בזכויות קניין רוחני וסימני מסחר. בשנת 2017 הוערך כי ארצות הברית לבדה מפסידה 600 מיליארד דולר בכל שנה לשוק המוצרים המזויפים, תוכנות פירטיות וגנבה של זכויות יוצרים וסודות מסחריים.
תיאור כללי
על פי המגזין  פורבס, בשנת 2018 תעשיית זיוף מוצרים היה תחום הפעילות הפלילית הגדול בעולם. מכירות מוצרים מזויפים ומוצרים פיראטיים הסתכמו בכ-1.7 טריליון דולר בשנה, יותר מתעשיית הסמים וסחר בבני אדם. צפוי כי תעשיית זיוף המוצרים תגדל לכ-2.8 טריליון דולר ותעלה בהפסד של כ-5.4 מיליון מקומות עבודה עד שנת 2022. על פי  אתר האינטרנט The Counterfeit Report, סין מייצרת כ-80% מסך המוצרים המזויפים בעולם, 60% עד 80% מהם נקנים בארצות הברית.
ה-OECD קובע כי בהגדרת מוצרים מזויפים נכללים כל המוצרים המחקים את המראה של מוצר אחר במטרה להטעות את הצרכן. אלה כוללים ייצור והפצה ללא הרשאה של מוצרים המוגנים על ידי זכויות קניין רוחני, כגון זכות יוצרים, סימנים מסחריים, או שמות מסחריים. זייפנים מעתיקים באופן לא חוקי סימנים מסחריים, אשר יצרנים יצרו להם מוניטין בזכות השקעות בשיווק ובזכות איכות המוצר, כל זאת על מנת להטעות צרכנים. כל מוצר המוגן בזכויות קניין רוחני מהווה מטרה לזייפנים. פיוטר סטרישוצקי (Piotr Stryszowski), כלכלן בכיר ב-OECD, ציין כי לא רק קנה המידה של הזיופים הוא מקור לדאגה, אלא גם הגידול המהיר בהיקף הזיופים, ההופך כל מוצר עם לוגו למטרה לזיוף.
במקרים רבים קיימת חפיפה בין הפרות זכויות שונות של בעלי הקניין הרוחני: העתקת מוזיקה ללא היתר מפרה זכויות יוצרים, אך גם סימני המסחר; זיוף צעצועים עלולה להפר את גם את הזכויות על עיצוב המוצר ולא רק את הזכות לשמו המסחרי. מכאן שהמונח "זיוף" עוסק גם בסוגיות של העתקת אריזה, תיוג, או כל מאפיין משמעותי אחר של הסחורה.