cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב אל-עלמיין הראשון
כישלון ההתקפה הסופית
בליל 27/28 ביולי פתח אוקינלק במבצע "מאנהוד" (Operation Manhood) בניסיון אחרון לשבור את כוחות הציר. הקורפוס ה-30 תוגבר בדיוויזיה המשוריינת ה-1 (פחות החטיבה ה-22), חטיבת השריון הקלה ה-4 וחטיבת החי"ר ה-69.
התוכנית הייתה לפרוץ את קו החזית דרומית לרכס מיטריה ואז לנוע לכיוון צפון-מערב. הדרום אפריקאים ינקו ויסמנו נתיב בשדות המוקשים מדרום-מזרח לרכס מיטריה בליל 26/27 ביולי, ומשימה זו הייתה צריכה להתבצע עד חצות. ב-01:00 תתקוף החטיבה האוסטרלית ה-24 ותכבוש את חלקו המזרחי של רכס מיטריה ותמשיך לאחר מכן לכיוון צפון-מערב. החטיבה ה-69 תעבור בנתיב שפונה ממוקשים על ידי הדרום אפריקאים לעבר דיר אל-דיב, תנקה ותסמן נתיב נוסף בשדות המוקשים הבאים דרכם תנוע לאחר מכן חטיבת השריון ה-2 לכיוון אל-וישקה ובעקבותיה תנוע חטיבת השריון הקלה ה-4 כדי לתקוף ולשבש את קווי האספקה והתקשורת של כוחות הציר.
היה זה הניסיון השלישי לפרוץ בגזרה הצפונית וכוחות הציר ציפו להתקפה. בדומה להתקפות האחרונות, גם תכנון התקפה זו נעשה בחיפזון ובצורה לקויה. החטיבה האוסטרלית ה-24 הצליחה לכבוש את יעדה עד השעה 02:00 ב-27 ביולי. בדרום יצאה החטיבה ה-69 להתקפה ב-01:30 וכבשה את יעדה עד שעה 08:00. הנשק המסייע שיצא אחריהם תעה בדרכו בחשיכה או התעכב בשל שדות מוקשים, מותיר את כוחות החי"ר מבודדים וחשופים בעמדותיהם כאשר הגיע הבוקר. הדיווחים מקו החזית לגבי מיקום הנתיבים הבטוחים בשדות המוקשים היו מבלבלים וסותרים, וכתוצאה מכך עוכבה תנועת חטיבת השריון ה-2 לעבר יעדיה. רומל הגיב בהתקפת נגד מהירה ושתי קבוצות הקרב המשוריינות שלו השמידו במהירות את שני הגדודים הקדמיים של החטיבה ה-69. בינתיים גם לרגימנט השריון המלכותי ה-50 שהיה בסיוע היו קשיים באיתור הנתיב הבטוח שפונה על ידי האוסטרלים, הם נקלעו לאש כבדה ואיבדו 13 טנקים. הגדוד האוסטרלי החשוף על הרכס נותר ללא הגנה והושמד. החטיבה ה-69 איבדה 600 איש והאוסטרלים איבדו 400 איש ללא שום הישג.
הארמייה השמינית הייתה מותשת. ב-31 ביולי הורה אוקינלק על הפסקת כל פעילות התקפית ועל היערכות למגננה כנגד התקפת נגד צפויה. גם מצב צבאו של רומל היה קשה מאוד והוא סבל מאבדות ביחידות החי"ר והשריון שלו וממחסור חמור באספקה של טנקים ודלק.
תוצאות הקרב והשלכותיו
הקרב נקלע למבוי סתום, אך התקדמות כוחות הציר לעבר אלכסנדריה (ולקהיר, ובסופו של דבר לתעלת סואץ) נבלמה. הארמייה השמינית ספגה יותר מ-13,000 אבדות במהלך קרבות יולי (כולל כ-4,000 לדיוויזיה הניו זילנדית, כ-3,000 לדיוויזיה ההודית ה-5 וכ-2,500 אבדות לדיוויזיה האוסטרלית ה-9) אך כוחותיה לקחו כ-7,000 שבויים וגרמו אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד לכוחות הציר.
בתחילת אוגוסט, הגיעו לקהיר וינסטון צ'רצ'יל וראש המטה הכללי הקיסרי אלן ברוק בדרכם למוסקבה לפגישה עם סטלין. הם החליטו להחליף את אוקינלק ולמנות במקומו את מפקד הקורפוס ה-13, הגנרל ויליאם גוט כמפקד הארמייה השמינית, ואת הגנרל הרולד אלכסנדר כראש זירת המזרח התיכון. לאוקינלק הוצע התפקיד של ראש זירת עיראק ופרס, שהופרדה מזירת המזרח התיכון, אך הוא סרב. בדרכו לקהיר כדי ליטול את הפיקוד על הארמייה, נהרג גוט כאשר מטוס קרב של הלופטוואפה הפיל את הבריסטול בומביי שבו טס. במקומו מונה הגנרל ברנרד מונטגומרי.
לא בשם האל
לא בשם האל - אל מול האלימות הדתית (באנגלית: Not In God's Name) הוא ספר העוסק באלימות הפועלת בשם הדת, שחיבר הרב יונתן זקס, הרב הראשי של הממלכה המאוחדת. הרב זקס מציע מספר פרשנויות, ולמסקנה לאחר הבאת מקורות מכל רוחבי הספרות היהודית הוא מציע מניע חדשני לאלימות הדתית.
הספר
הספר יצא לאור בלונדון ב-2015 בהוצאת מגיד. הספר תורגם לעברית על ידי צור ארליך ויצא לאור בהוצאת מגיד באותה שנה. למהדורה העברית נכתב מבוא מאת נשיא מדינת ישראל, רובי ריבלין.
הספר הוא רב מכר של הניו יורק טיימס.
תוכן הספר
לספר שלושה שערים.
השער הראשון מנתח את שורשי האלימות בדורנו, הרב זקס מגדיר אותה כרוע אלטרואיסטי – רוע הנעשה בשם מטרה נעלה, זקס מזהה את רוע זה בדואליזם הקיצוני, לדבריו המונותאיזם חולק על גישה זו.
השער השני עוסק בסיפורי ספר בראשית, בסיפורים העוסקים במחלוקות – ישמעאל עשיו ועוד. הרב זקס מציע פרשנויות מגוונות לפרשיות אלו, לדבריו על אף שלכאורה המקרא דוחה את דמויות אלו, לאמיתו של דבר המקרא קורא לאמפתיה ולסובלנות כלפיהם.
בשער השלישי הרב זקס קורא לשלוש הדתות המונותאיסטיות לפעול נגד האלימות בשם האל.
מסקנת הספר היא שהאלימות הדתית לא נובעת מהדת עצמה, אלא מהשבטיות שבדת. הדת מאגדת אנשים לקבוצה אחת, מה שמוביל לחיכוך עם קבוצות אחרות.
השאלה המתבקשת היא שאם הדת גורמת בעקיפין לאלימות, אולי כדאי לוותר עליה, בהמשך דבריו מסביר זקס את חיוניות הדת לאורך ההיסטוריה עד המאה העשרים ואחת.
ביקורת
לספר נכתבו מספר ביקורות, ניר מנוסי טען שהשאלה שעמדה לפני מחבר הספר היא האלימות המוסלמית, אך בפועל הספר מדבר על האלימות בשם הדתות האברהמיות וכך למשל הביא מקרים של אלימות יהודית - טבח מערת המכפלה, ופרשת רצח מוחמד אבו ח'דיר, אף שמקרים כאלו היו מעטים מאד, עוד טען מנוסי שהספר מציג את התנ"ך באור מודרני, על אף שבתנ"ך ללא פרשנות העכשווית מובאים מקרים רבים הרואים את האלימות בשם האל באור חיובי.
הוול סטריט ג'ורנל כתב כי, "זקס מאמין שאלימות אסאלמית כמו אלימות יהודית ונוצרית, נובעת מאי הבנה בסיסית של כתבי הקודש, ב'לא בשם האל' מציג זקס אמונה דתית חכמה יותר, אלהים עדין יותר, ספר חד עמוק ויפהפה".
חולית (ספר)
חולית (באנגלית: Dune) הוא ספר מדע בדיוני מאת פרנק הרברט. הספר, זוכה פרס נבולה (1965) ופרס הוגו (1966), זכה להצלחה מסחרית ונמכר בלמעלה מעשרים מיליון עותקים. בעקבות הצלחת הספר נכתבו חמישה המשכים ונוצרו סרטי קולנוע, מיני סדרה וסדרת משחקי מחשב שמתרחשים ביקום חולית. לאחר מותו של פרנק הרברט, כתב בנו, בריאן הרברט, יחד עם הסופר קווין ג'יי אנדרסון עוד מספר ספרים בסדרה. שלושה מתוכם מהווים קדימונים עלילתיים רציפים לספר חולית עצמו, ושלושה נוספים מתארים תקופות מוקדמות מאוד ביקום חולית, שאין להן קשר ישיר לעלילתם של שאר הספרים.
הספר ייחודי בכך שהוא דן באקולוגיה באופן מפורט, ומבסס את התרבויות המופיעות בו דווקא על תרבויות אסיה והמזרח התיכון ולא על התרבות האירופית-מערבית, כפי שהיה מקובל לרוב במדע בדיוני של אותה התקופה ואצל סופרים מערביים מפורסמים. ניתן לזהות בספרי הסדרה מילים בשפות כמו ערבית ועברית, ואלמנטים עלילתיים המבוססים על מנהגים של שלל עמים; בין השאר יש בו מונחים קבליים-יהודיים כמו 'קפיצת הדרך', ו'ספר א-זהר' (ספר הזוהר). לדררים, העם המרכזי בסיפור, דמיון גדול לבדואים ולקווקזים. לטענתו של הרברט, מנהגיהם מבוססים על אמונות הזן בודהיזם.
אקספוזיציה ורקע לעלילה
עלילת חולית מתרחשת ברובה על כוכב הלכת אראקיס בשנת 23,346 לספירה הנוצרית שהיא שנת 10,191 על פי הספירה הנהוגה ביקום "חולית", ספירה שהחלה מחדש עם הקמת גילדת החלל. אראקיס הוא כוכב מדברי והמקור היחיד להפקת ה"מרקוח", סם המאפשר לנווטי הגילדה לקפל את החלל ולבצע מסע בין כוכבי המגשר בן רגע על שנות אור רבות. צורת תחבורה זו חיונית לקיום הקיסרות על אלפי עולמותיה ובלעדיה יבודד כל עולם ממשנהו. על כן נחשב סם המרקוח לחומר היקר והחשוב ביותר ביקום והשולט בו ובתהליך כרייתו אוצר כח עצום. על רקע זה בנה פרנק הרברט עולם דמיוני עשיר ומפורט השואב השראה רבה מתרבויות ערב, מהמיסטיקה הסופית והיהודית.
הספר נפתח כאשר הגלקסיה מצויה במשבר בעקבות הצורך ב"מרקוח", או בפשטות "הסם". הסם נמצא אך ורק בכוכב אחד, ושמו אראקיס (או "חולית" בפי המקומיים), הכוכב הוא מדברי, שומם וחסר חיים למראית עין, חסר מים, ובו שולטות תולעי ענק (עקלתונים) שלצידם חיים הדררים, נוודי המדבר המאמינים בבואו של משיח שיחזיר את המים לכוכב. מקור הסם לא ידוע, אך בהתפתחות העלילה מבין הגיבור את המקור.
הפאדישאח שאדאם הרביעי לבית קורינו (קיסר הגלקסיה) קרא תיגר על שני בתים בעלי יכולת שליטה, שיווק ואיסוף הסם מהכוכב, אשר יאיישו את הכוכב לשימוש הגלקסיה. הבית הראשון הוא בית "אַטרֵיאִידֶס". בית אַטרֵיאִידֶס הוא בית של אצילים המאופיינים במידות טובות שבאו מכוכב הלכת קלדן בעל המשקעים והמים. הבית השני הוא בית "הארקונן". בניגוד לאַטרֵיאִידֶס באו אנשי הארקונן מכוכב לכת געשי בשם גאידי פריים והם אנשים קרי לב וחסרי תרבות, החיים חיי אלימות הכוללים רצח ובגידה כמעשה שבשיגרה. בין שני הבתים שוררת מלחמה על השליטה בכוכב.
הקרב על אראקיס
פול אַטרֵיאִידֶס הוא פרי אהבתם של הדוכס לטו ופילגשו הגבירה ג'סיקה. במשך דורות ארוכים עסק מסדר בנות הגישרית, שג'סיקה נמנית עמו, בהפעלת תוכנית רבייה מבוססת הנדסה גנטית. התוכנית עתידה הייתה על פי תפיסתן להביא ללידתו של "קפיצת הדרך" (כך בעברית במקור) – האדם האולטימטיבי. תפקידה של הגבירה ג'סיקה על פי תוכנית זו היה ללדת בנות בלבד (בת שתזווג עם אחיינו של הברון הארקונן, פייד ראותה, ושזיווגם עשוי להביא לפי התוכנית להולדתו של "קפיצת הדרך"), אך בעקבות אהבתה לדוכס ורצונה לספק לו יורש, המרתה את פי המסדר וילדה לו בן. כאשר מלאו לפול 15, התבקש בית אַטרֵיאִידֶס על ידי הקיסר ליטול את השליטה על אראקיס מידי בית הארקונן ומנהיגו הברון ולדימיר הארקונן, אויבם המושבע. לכאורה מדובר בכבוד גדול והזדמנות שאין לסרב לה, אך מאחורי כוונות הקיסר מסתתרת תכלית שונה לגמרי. תוכניות בתוך תוכניות נרקמו על מנת להביא להפלתו של הדוכס לטו ובית אַטרֵיאִידֶס ובשעה שזה מבסס את שלטונו החדש באראקיס, נאסף נגדו צבא רב בסתר.
ד"ר יואה, רופאו האישי של הדוכס, נסחט בחשאי על ידי בית הארקונן ונאלץ לבגוד באדונו. בעל כורחו שימש הרופא ככלי משחק בידיו של הברון הארקונן וכשניתן האות חיבל במנגנוני ההגנה הטאקטיים של בית אדונו ואיפשר את פלישת גייסות הברון מחוזקים בלגיונות חיילי העילית של הקיסר, הסרדאוקר. צבאו של הדוכס הובס והוא עצמו ומשפחתו נפלו בשבי הברון. לטו מצא את מותו בשבי אך פול ואמו ג'סיקה הצליחו להימלט ומצאו עצמם בעומק המדבר, שם פגשו את הדררים, ילידי המדבר של אראקיס. במשך דורות, מסדר בנות הגישרית עסק בהפצת נבואה, לפיה יבוא משיח אשר ישחרר אותם משיעבוד לבית הארקונן. הדררים האמינו כי הנבואה התגשמה, ופול הוא המשיח אשר לו ציפו. פול חובר אל הדררים, וגובר על הברון הארקונן ואף על גייסות הקיסר, תוך שהוא מפצח את סודה של חולית ומביא להגשמת חלומם של הדררים – הפרחת המדבר ושליטה על מקור הכוח העצום ביותר ביקום הידוע: סם המרקוח.
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית בידי המתרגם עמנואל לוטם, ויצא לאור בדצמבר 1975 במסגרת סדרת המדע הבדיוני של הוצאת עם עובד. את התרגום ביצע לוטם בעת עבודתו במרכז למחקר מדיני של משרד החוץ, אשר נקרא באותו זמן, "המרכז למחקר ולתכנון מדיני". חלק גדול מהעובדים היו חובבי מדע בדיוני, וסייעו במלאכת התרגום. מירון גורדון, שעתיד להיות שגריר ישראל בפולין וברה"ם, סייע בזיהוי פסוקים ומובאות מהתנך המופיעים בספר, על מנת שלא לתרגמם מאנגלית; דוד מתני, לימים שגריר ישראל במספר ארצות במזרח אסיה, סייע בתרגום ביטויים ערביים לא מדויקים המופיעים בספר, ואראלה הדר, לימים שגרירה בפראג, תרגמה ביטויים מן התקופה הפאודלית.
הסדרה המקורית
ששת הספרים האלו ידועים כ"הסדרה המקורית", שכולה תורגמה לעברית, והם נכתבו על ידי פרנק הרברט. ארבעת הראשונים בסדרה עוסקים בשושלת אטריאידס, ואילו השניים האחרונים מתמקדים במסדר בנות גשרית ובמאבק ההישרדות שלהן נגד מסדר מתחרה. ספרי ההמשך של חולית היו אהודים פחות מהספר הראשון וזכו לפופולריות פחותה בהרבה.
סדרות ההמשך
עד כה יצאו הספרים הבאים (ספרים ששמם מופיע גם בעברית הם ספרים שתורגמו לעברית ויצאו בהוצאת עם עובד).
טרילוגיית "גיבורי חולית" (Heroes of Dune)
ספרים המסופרים מנקודת המבט של ג'סיקה (אמו של פול) בתקופה בין הספר השני משיח חולית לספר השלישי ילדי חולית
טרילוגיית "בתי הספר הגדולים של חולית" (Great Schools of Dune)
מתרחש 80 שנה לאחר חולית: קרב קורין
מגן האמונה
מגן האמונה או מגינת האמונה (בלטינית: Fidei defensor, באנגלית: Defender of the Faith ובצרפתית: Défenseur de la Foi) הוא תואר כבוד בו נעשה שימוש על ידי בתי מלוכה שונים, ובעיקר על ידי המלוכה הבריטית מאז המאה ה-16.
היסטוריה
בשנת 1530, בעקבות החלטתו של הנרי השמיני להתנתק מהכנסייה הקתולית, להפסיק לקבל את מרותה של רומא ולעמוד בראש כנסייה עצמאית - הכנסייה האנגליקנית - הודיע האפיפיור כי הוא מבטל את התואר, והורה על החרמתו של הנרי השמיני, אולם בשנת 1544 קבע הפרלמנט האנגלי כי התואר יישאר כחלק מתוארו של המלך, בשל היותו "מגן האמונה" של הכנסייה האנגליקנית שהוא עומד בראשה ומגן עליה מפני הקתוליות.
בין השנים 1653–1659, תקופת שלטונם של אוליבר קרומוול וריצ'רד קרומוול לא נשאו השנים את התואר, אולם לאחר השבת בית המלוכה (הרסטורציה) שבו המלכים להשתמש בתואר.
השימוש בתואר כיום
כיום מהווה התואר חלק מתארו הרשמי של המונרך הבריטי ונושא אותו צ'ארלס השלישי. התואר מופיע על כל מטבעות הממלכה המאוחדת בצורת הקיצור " F D " או " FID DEF " מאז שנת 1714. בשנת 1849, בתקופת שלטונו של המלך ג'ורג' הראשון הוחלט להוריד את הקיצור ממטבע הפלורין, אולם בעקבות מחאה רבה הושב התואר למטבע.
במרבית ממלכות חבר העמים הבריטי המונרך אינו נושא את התואר, ובמקום מילות התואר נקרא המונרך "בחסד האל" ("by the Grace of God"). בחלק ממדינות חבר העמים הבריטי פסק השימוש בתואר בשל הפיכתן לרפובליקות (דרום אפריקה ואירלנד), ובפקיסטן פסק השימוש בתואר בשנת 1953 בשל היות המדינה מוסלמית (בעוד שהתואר מתייחס למגן האמונה הנוצרית).
רק בממלכה המאוחדת, קנדה וניו זילנד נושא המונרך את התואר "מגן האמונה".
שימוש בצרפתית
בשנת 1811 בעת שאנרי כריסטוף הכריז על עצמו כמלך האיטי הוא קרא לעצמו בתואר "Défenseur de la Foi" - "מגן האמונה" בצרפתית.
כמו כן, התואר בצרפתית מהווה חלק מתוארו הרשמי של צ'ארלס השלישי מלך קנדה, מאחר שבקנדה השפה הצרפתית היא שפה רשמית.
איריס לביא
איריס לביא היא קריינית ושדרנית רדיו ברשת ב' של תאגיד השידור הישראלי.
קריירה
לביא שימשה כקריינית חדשות ברשת ב' של קול ישראל והגישה תוכניות שונות ברשת ב' וברשת א', בהן פינת התרבות "הצגה יומית" בתוכנית האקטואליה "בחצי היום" והתוכנית "דין ודברים" (ביחד עם משה נגבי).
עם סגירת קול ישראל עברה לתאגיד השידור הציבורי. הגישה את התוכנית "עת לקראת שבת" בימי שישי אחר הצהריים. התוכנית עסקה בעיקר בנושאי תרבות, ומארחת אישים שונים. בנוסף לכך, לביא הייתה גם קריינית מבזקי חדשות בתאגיד השידור הציבורי. בנוסף לאלה, היא הגישה גם את תוכנית המוזיקה 'קפה וג'אז' בכאן 88 המשודרת ביום שישי בערב.
סוס יוקון
סוס יוקון (שם מדעי: Equus lambei) הוא מין נכחד של סוס שחי בתקופת הפליסטוקן באמריקה הצפונית. הוא נכחד מהעולם לפני 10,000 שנה, לאחר עידן הקרח. מאובנים משומרים של הסוס נמצאים בוייטהורס שביוקון, קנדה והם כוללים גם שיער ובשר משומר.
מחקרי DNA קובעים שישנו קשר בין סוס יוקון לטרפן או לסוס פרז'וואלסקי ממונגוליה, כך שאולי הוא היה תת-מין של סוס רמכי, בדומה לסוס הבית. בדיקות של שיניים גם גורמות לדמיון זה וגם דמיון בין עצמות הרגליים שלו לעצמות רגלי סוס פרז'וואלסקי. גם אם לא השתייך לאותו המין היה קרוב בהרבה לסוס הבית מאשר לחמור או לזברה. הסוס היה יותר קטן מהסוסים המבויתים.
סוס זה לצד מינים נוספים כמו ביזון הסטפה, ממותה צמרית ואייל הצפון היה מהנפוצים שבין אלה שחצו את מצר ברינג מאסיה לאלסקה באמריקה הצפונית שבאותה תקופה היה יבש (הגשר היבשתי של ברינגיה). הסוס חי בעדרים גדולים בערבות ובטונדרה הצפונית וניזון מעשב וצמחייה נמוכה. הוא היה עמיד לתנאים קשים, אך לעיתים סוסים רבים מתו בחורף, אולי מרעב. כמו כן הם היו פגיעים לזאבים.
פסקוב (מחוז)
מחוז פסקוב (ברוסית: Псковская область; בתעתיק: פסקובסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי הצפון-מערבי. המחוז גובל עם אסטוניה, לטביה ובלארוס.
המחוז הוקם ב-23 באוגוסט 1944.
היסטוריה
על התיישבות רוסית באזור ידוע עוד מהמאה ה-6. פסקוב היא אחת הערים הוותיקות ברוסיה ושמשה מבצר חשוב בגבולה הצפוני-מערבי של המדינה עוד מימי הביניים. במהלך המאות ה-14 וה-15 העיר וסביבתה היוו חלק מרפובליקת פסקוב. בתחילת המאה ה-16 השטח סופח לנסיכות מוסקבה. במשך כל התקופה הזו, עד למאה ה-18 היה השטח במרכז הקרבות עם שוודיה, פולין, ליטא וליבוניה על השליטה באזור.
דמוגרפיה
הרוסים מהווים כ-94% מאוכלוסיית המחוז. בערים מתגוררים כ-72% מאוכלוסיית המחוז. בעיר הגדולה - פסקוב מתגוררים כ-210 אלף תושבים (נכון ל-2017).
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1926 בשטח המחוז התגוררו 1,677,000 תושבים, זה ירד לכ-מיליון תושבים בשנת 1950 ול-688,563 בשנת 2010.
חלוקה מנהלית
מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-24 אזורים מוניציפליים (ראיונים) ושתי רשויות עירוניות בעלות חשיבות מחוזית, שהן יחידות מנהליות טריטוריאליות בפני עצמן.
רשימת הרשויות העירוניות בעלות חשיבות מחוזית:
רשימת האזורים המוניציפליים של מחוז פסקוב:
קוויבק סיטי העתיקה
קוויבק סיטי העתיקה (צרפתית: Vieux-Québec) היא הרובע העתיק בקוויבק סיטי, עיר בירתה של פרובינציית קוויבק בקנדה. המונח "קוויבק העתיקה" מתייחס בדרך כלל לחלקה של העיר השכון בין החומות. בעיר ישנם מבנים אחרים שגילם דומה למבנים השוכנים בתוך החומות, אך המונח לא מיוחס אליהם בדרך כלל.
היסטוריה ותיאור
כאשר סמואל דה שמפלן ייסד את קוויבק כבירתה של צרפת החדשה, ב-1608, הוא בחר במישור תלול שממנו ניתן לצפות אל נהר סנט לורנס. החלק העתיק של העיר הוקם על הצוק המוגן על ידי מבצר סן לואי. לקוויבק סיטי היה מתווה אורבני ברור מאז יום הקמתה, והעיר העתיקה נחלקה לשתיים על ידי הצוק - הרובע העסקי המסחרי בעיר התחתית בה שכן גם הנמל אשר עמד בקשרי מסחר עם אירופה ועם הצפון הרחוק; והרובע המנהלי והדתי שהתבסס בהדרגה בעיר העליונה.
הממלכה המאוחדת שלטה בעיר בין 1759 ל-1867, ובתקופה זו הייתה הצמיחה העירונית מוגבלת לגבולות האתר, כך שהתרחבות העיר נעצרה בביצורים המערביים שנבנו ב-1720 על ידי גספאר שוֹסגרוֹ דה לרי (Gaspard Chaussegros de Lery). בנייתו של המבצר בקצה הדרום מזרחי של קפ-או-דיאמן (Cap-aux-Diamants) על ידי המהנדס אליאס דארנפורד בין השנים 1819 ל-1831, והתרחבות הביצורים כך שהקיפו את כל העיר, סייעו לגיבוש המאפיינים הטופוגרפיים הנוכחיים של העיר. קוויבק סיטי היא דוגמה לשימור התרבות העירוני כיוון שבין השנים 1875 ל-1880 נקט לורד דופרין עמדה כנגד הריסתם של הביצורים הלא נחוצים, ודאג לחציבת שערים חדשים בחומות. החל מתחילת המאה ה-20 ביצורי קוויבק מתוחזקים על ידי קרנות של ממשלת קנדה.
הרבעים העתיקים שוכנים בעיר התחתית בסמוך לארמון המלכותי, וביחד עם שדרת נוטרדאם הם נושאים אופי אופייני למאה ה-17 ולמאה ה-18. כנסיית נוטרדאם דה ויקטורי שנבנתה ב-1688 חרבה במהלך המצור של שנת 1759, ושוקמה במהלך תקופת השלטון הבריטי. מנזרי הישועים (1625), רקולה (1629), האורסוליאנים (1642) והסמינר (1663) הנמצאים בעיר העילית לא שמרו על צורתם המקורית. אולם, למרות המצור של שנת 1759 ושריפות במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19, שרדו חלק ממאפייניהם המקוריים.
כיום (2008), האזור ההיסטורי של קוויבק סיטי ששטחו 1,350 דונם, כ-5% אחוזים משטחה הכולל של העיר, זוכה להגנה חוקתית לפי חוקים שנחקקו ב-22 באוגוסט 1963 וב-16 במרץ 1983. בקוויבק סיטי ההיסטורית שוכנים 700 מבנים היסטוריים כאשר 2% מהם מתוארכים למאה ה-17, 9% למאה ה-18 ו-43% למחצית הראשונה של המאה ה-19. צורתה הנוכחית של העיר הושפעה במידה רבה מפעולתם של בני משפחת באיירז'ה (Baillairgé), שושלת אדריכלים שפעלו בעיר במשך כמה דורות ויישמו בעבודתם פירושים שונים של אדריכלות נאו-קלאסית.
המצודה
המבצר שוכן בראש קפ-או-דיאמן (1 במפה) בסמוך למישורי אברהם המבצר הוא חלק חשוב מביצורי העיר, ובסמוך אליו שוכנים בניין הפרלמנט של קוויבק, בנייני ממשל וכמה בתי מלון הגבוהים ממנו ומהווים דוגמה אופיינית לבניית הערים במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, והורחבו בשנת 1745 לאחר חורבנה של מצודת לואיסבורג שבאקדיה, בפיקוחו של המהנדס הצבאי גספאר שוֹסגרוֹ דה לרי.
הביצורים בצורת כוכב הניצבים במקום כיום נבנו על ידי הבריטים בין השנים 1820 ל-1831 על פי תוכניות המהנדס הצבאי המלכותי לוטננט קולונל אליאס ווקר דארנפורד, והם כללו בתוכם חלק מהמבנים הצרפתיים שנבנו ב-1745. פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה בין 1872 ל-1878 והפך את המבצר לבית מגורים מלכותי המשמש את המושל הכללי מספר שבועות בכל שנה.
שאטו פרונטנאק
המלון הגדול שאטו פרונטנאק (Château Frontenac grand hotel) הוא אחת מהאטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר בעיר (2 במפה). המלון עוצב על ידי האדריכל ברוס פרייס והוא מהווה חלק מסדרת מלונות מסילת הרכבת הגדולה של קנדה שנבנו על ידי חברת הרכבות קנאדיין פסיפיק בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, במטרה לעודד תיירות יוקרתית ולמשוך נוסעים עשירים לרכבות שלה. המלון שוכן בראש צוק גבוה והוא המאפיין הבולט ביותר בקו הרקיע של קוויבק סיטי ואחד מסמליה, מאז נפתח בשנת 1893.
שאטו פרונטנאק נקרא על שם לואי דה בואד דה פרונטנאק, שהיה המושל הכללי של צרפת החדשה בין 1672 ל-1682 ובין 1689 ל-1698. המלון נבנה במרחק קצר מהמבצר ההיסטורי, שהוקם בין היתר כתוצאה ממאמציו של פרוטנאק.
המלון מנוהל ומתופעל על ידי חברת המלונות והנופש פיירמונט של טורונטו. ב-31 באוקטובר 2000 נמכר המלון על ידי החברה תמורת 185 מיליון דולר קנדי לחברת ההשקעות הנדל"ן מלונות לגאסי, אולם נכון לאוגוסט 2005 החברה עדיין מחזיקה בבעלותה 11.14% אחוזים ממניות המלון.
בית החולים אוטל דייה
בית החולים אוטל דייה (L'hôpital de l'Hôtel-Dieu) הוא בית חולים לימודי המסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת לאוול (5 במפה). בית החולים הוא חלק מהמרכז הרפואי האוניברסיטאי של קוויבק (Centre hospitalier universitaire de Québec - CHUQ), הכולל שלושה בתי חולים ומספר מכוני מומחים. בית החולים מתמחה בטיפול בסרטן, מחלות כליה ושתלים שבלוליים. בית החולים הוקם על ידי האוגוסטינים ב-1639 והיה בית החולים הראשון בצפון אמריקה ומקסיקו. בית החולים היה בניהול המסדר האוגוסטיני עד 1962.
קתדרלת נוטרדאם דה קוויבק
הקתדרלה בזיליקה-קטנה נוטדאם דה קוויבק (גבירתנו של קוויבק סיטי) היא הכנסייה הראשית של קנדה ומקום מושבו של הארכיבישוף הקתולי של קוויבק, שהוא תפקיד הארכיבישוף העתיק ביותר בעולם החדש שמצפון למקסיקו (6 במפה). הכנסייה היא גם בית התפילה של הקהילה הוותיקה ביותר בצפון אמריקה, והיא אף הכנסייה הראשונה בצפון אמריקה שהועלתה לדרגת בזיליקה קטנה על ידי האפיפיור פיוס ה-9 ב-1874.
הקתדרלה הוקמה ב-1647 ובמשך השנים היא נחרבה פעמיים כתוצאה משריפות. פנים הקתדרלה עוצב על ידי ז'אן באיירז'ה ובנו פרנסואה בין 1786 ל-1822. ב-1843 הציע תומאס, בנו של פרנסואה, לבנות מחדש את חזית הקתדרלה על מנת שתהיה דומה לזו של כנסיית ז'נביב הקדושה בפריז, והיא אכן עוצבה בסגנון נאו-קלאסי. הקתדרלה הנוכחית מקושטת בעבודות אמנות מרשימות כמו חופה מוזהבת למזבח, אפריון, בימות מלכותיות אפיסקופליות, חלונות זכוכית צבועים, ציורים וצ'אנסל שהוענק לקתדרלה על ידי המלך לואי ה-14).
ארבעה מושלים של צרפת החדשה ובישופים קבורים בקריפטה, כולל פרנסואה דה לאוול שהיה הבישוף הראשון של קוויבק.
סמינר קוויבק
סמינר קוויבק הוא קהילת כמרים שנוסדה על הארכיבישוף פרנסואה דה לאוול ב-1663. בהתאם לדיונים שנערכו בועידת טרנטו, הקים דה לאוול בצרפת החדשה את הסמינר הגדול של קוויבק (Grand Séminaire de Québec) על מנת להדריך פרחי כמורה. הסמינר שימש כמקום מגוריו הזמני של הבישוף של קוויבק עד לחניכת מגוריו הרשמיים ב-1677. ב-1668 נחכו המגורים של הסטודנטים בקולג' הישועי. לאחר מכן הסמינר הקטן של קוויבק הפך למוסד שבו למדו המתעתדים להתקבל בסופו של דבר לסמינר הגדול. לאחר כיבוש קנדה בידי הבריטים הסמינר הקטן הפך לקולג' והחליף את הקולג' הישועי שהיה בתורו לבסיס צבאי.
ב-1852 הוקמה אוניברסיטת לאוול על מנת להעניק חינוך אקדמי לדוברי צרפתית, והשיעורים בתאולוגיה, רפואה ומשפטים הועברו על ידי כמרים. הכמרים הללו עודדו את הקמתו של קמפוס נוסף במונטריאול, העתיד להפוך לאוניברסיטת מונטריאול, ואת הקמתו של רובע סנט פו.
המבנים של הסמינר נבנו בין 1675 ל-1932, וכיום שוכן בסמינר הישן בית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת לאוול. בבניין קמיל רואה שוכן מרכז נוער שהוקם על ידי הסמינר ב-2004 ומרכז הארכאולוגיה של האוניברסיטה. מגורי הנזירות הדומיניקניות הפכו למוזיאון, פקולטות האוניברסיטה הישנות היו לבית ספר, ובניין ז'אן אוליבייה בריאנד (מגורי הכמרים) משמש באופן חלקי את הסמינר.
הסמינר ממשיך לשמש כמוסד דתי חשוב בדיוקסיית קוויבק, אך פעילותו הצטמצמה בעקבות מחסור בכמרים. מסיבה זו הסמינר הקטן הפך ב-1987 למלכ"ר בבעלות פרטית.
פלאס רויאל
פלאס רויאל (הכיכר המלכותית) שוכנת בעיר התחתית של קוויבק, והיא נחשבת לכיכר העירונית העתיקה ביותר מצפון למקסיקו. הגבול הצפוני של הכיכר הוא הצוק, והיא גובלת גם ברחוב דלואיז, חוף מאונט ורו דו פטי שמפלן ("רחוב שמפלן הקטן"). בכיכר בניינים בעלי חשיבות היסטורית, תיירותית ותרבותית, ובין אלה:
הכיכר המכונה "ערש הציוויליזציה הצרפתית באמריקה", משתרעת עד לנקודה שבה סמואל דה שמפלן הורה על תחילת בנייתו של המוצב המבוצר ב-1608. לאחר בנייתם שימשו הבניינים המקוריים לסחר בפרווה עם האינדיאנים שהגיעו למקום מדי פעם. לאחר שרפה שפרצה במקום ב-1682 נבנו הבניינים מחדש עם קירות אבן עבים, וחלק מהאזור עדיין נושא את השם "מרקט סקוור" (כיכר השוק). ב-1686 הוצבה בכיכר פרוטומה של לואי ה-14. הכיכר נקראת על שם פלאס זה ווז' בפריז, ששמה המקורי היה פלאס רויאל.
הכיכר הייתה מרכז סחר חשוב עבור צרפת החדשה, ובסביבתה יוצרו מוצרים לייצוא לאירופה ונקלטו סחורות שיובאו ממנה. כוח צבאי בריטי בפיקודו של גנרל ג'יימס וולף החריב את רוב העיר ב-1759, כולל את פלאס רויאל. הבריטים יישבו את האזור מחדש ופיתחו את העסקים השונים ששכנו בבנייני הכיכר. מעמדה של הכיכר דעך במאה ה-19 במקביל לפריצתה של המהפכה התעשייתית. המקום התדרדר בהדרגה עד שממשלת קוויבק החליטה לאכלסו מחדש ב-1967. השם פלאס רויאל הוענק גם לאזור שסביב הכיכר המקורית. פעולות השיקום, שבהן ניתנה עדיפות לבנייה בסגנון אדריכלי מהמאה ה-18, הצריכו את הריסתם של חלק מהמבנים הישנים, דבר שעורר מחלוקות רבות.
מסילת זמרינג
מסילת זמרינג (בגרמנית: Semmeringbahn) באוסטריה היא קטע מסילת רכבת, היוצאת מגלוגניץ וחוצה את מעבר זמרינג למירצושלאג. המסילה חצתה לראשונה בהיסטוריה רכס בהרי האלפים ונחשבת כמסילה ההררית הראשונה בעולם, זאת בהתחשב בתוואי הקרקע שבו היא עוברת ובגובהה מעל פני הים. המסילה הייתה מסילת הרכבת ההררית הראשונה באירופה שנבנתה ברוחב מסילה תקני (1,435 מ"מ) והיא נמצאת בשימוש עד היום. מסילת זמרינג היא חלק מרשת המסילות של הרכבת הדרום-אוסטרית ומקשרת בין הבירה וינה לבין נמל טריאסטה באיטליה. בעת סלילת המסילה נמל טריאסטה היה נמל הים היחיד בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית ומשמש עד היום כמוצא מרכזי לים ממדינת אוסטריה. בשנת 1998 נוספה מסילת זמרינג לרשימת אתרי מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו. המתכנן של מסילת זמרינג היה קארל ריטר פון גגה איש וינה. במסילה נעשה שימוש בטכנולוגיות החדישות ביותר לזמנן בבניית קטרים, אשר היו הראשונים לטפס בשיפוע שלא נודע עד אז ובפיתולים ברדיוס קטן. אורכה הכולל של מסילת זמרינג הוא 41 ק"מ והפרש הגובה בה הוא 460 מטר. היא נבנתה בין השנים 1848 ו-1854. לאורך המסילה 14 מנהרות (ביניהן מנהרה מעוקלת שאורכה 1,431 מטר), 16 גשרים מרובי-קשתות דמויי ויאדוקט (חלקם בני שתי קומות), מעל 100 גשרי אבן ו-11 גשרי ברזל. 60% מאורכה של מסילת זמרינג היא בשיפוע של 2.0-2.5% (הפרש גובה של שני מטר וחצי במסילה לאורך 100 מטר). המסילה מעוקלת כמעט לכל אורכה ולאורך 16% מן המסילה קיים רדיוס של 190 מטר. בגלל סכנת המפולות והתדרדרות עצמים אל המסילה, נבנו לאורכה 55 בתים לפקחי מסילה המשקיפים על קטעיה. הבתים קושרו ביניהם בפעמונים חשמליים בתחילה ובקו טלגרף בשנת 1858. הקירות התומכים לאורך המסילה ומבני הפיקוח, נבנו לעיתים קרובות מחומר החציבה שהוצא מן המנהרות שנכרו לאורכה. אף שהמרחק האווירי בין שתי תחנות הקצה של המסילה, גלוגניץ ומירצושלאג הוא רק 21 ק"מ, בוני המסילה נאלצו לסלול 41.7 ק"מ של מסילה כדי לגשר בין שתי הנקודות הללו.
אחת הבעיות המרכזיות בעת סלילת המסילה הייתה חוסר במכשירי מדידה מדויקים שיאפשרו תכנון יעיל של המסילה. על כן היה צורך בפיתוח אמצעי מדידה חדשים כדי להתגבר על הבעיה. השיפוע החד והעיקולים ברדיוס 190 מטר, היו ללא תקדים במסילות העולם באותה עת. המנהרות וגשרי הרכבת הושלמו בתוך שש שנים והיוו הישג הנדסי ענק לאותה תקופה. עד לשנת 1860 הייתה זו מסילת הרכבת הגבוהה בעולם, בגובה מקסימלי של 898 מטר מעל פני הים.
עבור מסילת זמרינג נבנו קטרים חדשים, המתאימים להתמודד עם תוואי הדרך. בחודש מרץ, 1850 הוכרזה תחרות בניית קטרים המתאימים לתוואי המסילה החדשה, זאת אף בטרם הושלמה הסלילה. המועד להשלמת הקטרים המתחרים לצורך התחרות נקבעה לחודש יולי 1851. ארבעה קטרים התייצבו לתחרות, קטר "בווריה" מתוצרת Maffei בגרמניה, קטר מתוצר חברת גונתר האוסטרית, קטר מתוצרת קוקריל הבלגית וקטר אוסטרי נוסף מתוצרת חברת הרכבות וינה-גלוגניץ. קטר ה"בווריה" נבחר כמנצח התחרות, אף שכל הקטרים עמדו בדרישות התחרות והצליחו לגרור קרונות לאורך תוואי המסילה. אולם, אף לא אחד מקטרים אלה הוכנס לייצור סדרתי ובסופו של דבר פותח קטר מיוחד עבור מסילת זמרינג, קטר אנגרת', אשר יוצר באסלינגן, גרמניה ובמפעל קוקריל בבלגיה. המסילה נפתחה לתנועה בשנת 1854, תחילה לתנועת רכבות משא ואחר כך לתנועת רכבות נוסעים. בשנת 1857 הושלמה מלוא המסילה בין וינה לטריאסטה והפכה לקו מרכזי לתנועת נוסעים ומשאות.
כבר בעת שנסללה, היא נתפסה כהישג של "גינון סביבתי", דהיינו, שילוב הרמוני בין טכנולוגיה לטבע אשר זימנה לנוסע חוויית נסיעה מיוחדת. המסילה איפשרה את פיתוח התיירות לאזור זמרינג. מלונות רבים ובתי אחוזה נבנו באזור, בעיקר על ידי עשירי וינה. זמרינג הפכה מרכז משיכה לסקי. למעלה ממאה וחמישים שנה לאחר שנבנתה, מסילת זמרינג עדיין פועלת ורכבות חולפות בה מדי יום.
המסלול האקדמי המכללה למינהל
המסלול האקדמי המכללה למינהל היא מכללה אקדמית לא מתוקצבת השוכנת בראשון לציון. למכללה קמפוס נוסף בעיר בני ברק המיועד לאוכלוסייה החרדית.
במכללה מתקיימים לימודים לתואר ראשון בתחומים שונים במסגרת לימודי בוקר וערב, ולימודים לתואר שני במנהל עסקים, במדעי ההתנהגות, במשפטים, בכלכלה ובתוכניות בין-תחומיות שונות. במכללה לומדים כ-9,000 סטודנטים ויש לה מעל 60,000 בוגרים.
היסטוריה
המדרשה למינהל נוסדה בתל אביב בשנת 1962 על ידי הסתדרות הפקידים ועסקה בהכשרה מקצועית בתחומי המינהל. בשנת 1978 קיבלה המדרשה אישור מהמועצה להשכלה גבוהה לקיים לימודים אקדמיים והייתה למוסד האקדמי הפרטי (אשר אינו מקבל תקציבים מהמדינה) הראשון בישראל. בשנות ה-70 שינתה המדרשה את שמה לשם המכללה למינהל.
בשנת 1992 נפרד המסלול האקדמי מן המסלול הלא אקדמי שממשיך לפעול כגוף נפרד תחת השם "המכללה למינהל", בעוד שהמסלול האקדמי פועל בנפרד מאז שינה את שמו לשם המסלול האקדמי המכללה למינהל.
המסלול האקדמי הוא המכללה הגדולה ביותר בישראל. פעילותו בקמפוס בראשון לציון החלה בשנת הלימודים תשנ"ו (1995–1996). קריית המסלול האקדמי משתרעת על שטח של כ-130 דונם שהוקצה על ידי העירייה. בקריה נמצאים בניין בתי הספר למינהל עסקים וכלכלה, בניין בית הספר למדעי ההתנהגות ובית הספר למשפטים, בניין בית הספר לעיצוב וחדשנות, בניין בתי הספר לתקשורת ומדעי המחשב, בניין הספרייה, אודיטוריום ומבנים נוספים. בשנת 2013 נפתח בבני ברק הקמפוס החרדי של המכללה למינהל.
המסלול האקדמי המכללה למינהל אינו מקבל סיוע ישיר ממערכת התקצוב הממשלתית. תקציב המסלול מבוסס בעיקר על שכר הלימוד ועל תרומות מישראל ומחו"ל.
ג'וסן אופרמן
ג'וסן אלכסיי אופרמן (באנגלית: Joseann Alexie Offerman; נולדה ב-10 במרץ 1994), הידועה יותר בשם הבמה שלה, ג'וג'ו היא קריינית, מתאבקת וזמרת אמריקאית בארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE.
המסלול האקדמי המכללה למינהל
היסטוריה
בדצמבר 2011 אושר למכללה להעניק לאנשי סגל תואר פרופסור. המועצה להשכלה גבוהה סייגה אישור זה בדרישה כי במכללה יהיו לפחות חמישה פרופסורים בתחום של המועמד שהמכללה מבקשת להעניק לו תואר פרופסור.
ג'וסן אופרמן
Total Divas (2013)
במאי 2013 הוכרז שאופרמן תהיה חלק מסדרת הריאליטי Total Divas של ה-WWE ב, סדרה הכוללת מבט על חייהן האישיים.
בעודה בגיל 19, אופרמן ערכה את הופעת הבכורה שלה ברוסטר הראשי תחת שם הבמה ג'וג'ו ב-26 ביוני 2013 כשהיא שרה את שיר הפתיחה של קבוצת Tons of Funk (טיירוס, קמרון ונעמי). שבוע לאחר מכן בתוכנית Raw ג'וג'ו הייתה מעורבת בקטע מאחורי הקלעים ביחד עם האחיות בלה, נטליה, קמרון, נעמי ואיווה מארי. ב-22 במאי ג'וג'ו לצד חברות הקאסט של סדרת הריאליטי הופיעו בתוכנית של המיז, שם הציגה את עצמה בפני הקהל. באירוע סאמרסלאם, שהתקיים ב-18, ג'וג'ו שרה את המנון ארצות הברית.
המסלול האקדמי המכללה למינהל
היסטוריה
בתפקיד נשיא המכללה כיהנו: פרופ' זאב נוימן 2006-2014, פרופ' אשר טישלר 2014-2017, פרופ' אורן קפלן 2017-2019, שהיה הנשיא הראשון שצמח במכללה ועזב על רקע סכסוך עם חבר הנאמנים.
ג'וסן אופרמן
Total Divas (2013)
ב-26 באוגוסט ג'וג'ו שימשה כקריינית במהלך הקרב בין נטליה לברי בלה. לאחר הקרב, אלופת הדיוות, AJ לי קטעה את חגיגות הניצחון של ברי בלה על ידי כך שהיא לועגת לחברות הקאסט של טוטאל דיווס. ג'וג'ו ערכה את קרב הבכורה שלה ב-7 באוקטובר לצד נטליה ואיווה מארי בניצחונן על אלישיה פוקס, רוזה מנדס ואוקסנה, מצד שני היא לא שותפה כלל במהלך הקרב. בקרב ההדחות המסורתי של האירוע סדרת ההישרדות, חברות הקאסט של טוטאל דיווס ניצחו את הדיוות האמיתיות (אלישיה פוקס, אקסנה, אלופת הדיוות AJ לי, קייטלין, רוזה מנדס, טמינה סנוקה וסאמר רה). כמו כן, אותו ניצחון נרשם גם לילה לאחר מכן בקרב החוזר ביניהן, ובו ג'וג'ו הצמידה לניצחון את טמינה סנוקה.
המסלול האקדמי המכללה למינהל
היסטוריה
בספטמבר 2019 נבחר לנשיא יורם רבין, פרופסור למשפטים במכללה שכיהן כדיקן הפקולטה וכיועץ המשפטי של משרד מבקר המדינה.
ג'וסן אופרמן
קריינית (2013–היום)
לקראת סוף שנת 2013 ג'וג'ו הועברה למתחם הפיתוח של NXT, ולאחר מכן אושרה הידיעה שהיא לא תחזור לעונה השנייה של הסדרה Total Divas. בשלב מסוים ג'וג'ו הפכה לקריינית של התוכנית NXT. באפריל 2015, ג'וג'ו קודמה לרוסטר הראשי והחלה להיות הקריינית הקבועה של התוכניות סמאקדאון ו-Main Event. נכון להיום היא מתפקדת כקריינית של Raw, סמאקדאון ואירועי שלם וצפה, בנוסף להיותה מראיינת מאחורי הקלעים.
המסלול האקדמי המכללה למינהל
היסטוריה
בתפקיד מנכ"ל המכללה כיהנו: ד"ר אלי בן אליעזר 2003-2008, רו"ח רוני דיוה 2009-2011, רו"ח רפי צרפתי 2012-2015, רני יעקבי 2015-2017, רפי גמיש 2017-2022
ג'וסן אופרמן
השתתפותה במדיה
אופרמן הייתה חלק מהקאסט הראשי של העונה הראשונה של סדרת הריאליטי Total Divas, התוכנית שודרה ב ועלתה לאוויר בחודש יולי של שנת 2013. במהלך העונה השנייה אופרמן הוחלפה בסדרה על ידי סאמר רה.
המסלול האקדמי המכללה למינהל
הפקולטה למשפטים ע"ש חיים שטריקס
לפקולטה למשפטים ע"ש חיים שטריקס שיתוף פעולה עם אוניברסיטאות מהמובילות בעולם; בין היתר: אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת לונדון באנגליה, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת קפריסין ואוניברסיטת פורדהם בניו יורק.
הפקולטה עורכת את כתב העת המשפטי "הפרקליט" שהוא כתב העת המשפטי הוותיק בישראל (יצא לראשונה בשנת 1943 על ידי לשכת עורכי הדין).
אודות לכל אלה נחשבת הפקולטה לאחת היוקרתיות בארץ ובוגריה משתלבים במשרדי עורכי הדין הגדולים ובגופי המגזר הציבורי.
מכוני מחקר: "משנה" המרכז הקליני למשפט וחברה:
תכנית ה-EXTERNSHIP היא תכנית ייחודית המציעה לסטודנטים בשנים ב' ו-ג' מסגרות להתנסות מעשית כחלק מלימודי התואר במשפטים, בה הסטודנטים משתלבים בעבודה משפטית מעשית במחלקות משפטיות במגזר הפרטי ובמגזר הציבורי.
בית הספר למינהל עסקים
בית הספר למנהל עסקים הוקם בשנת 1978 והוא כיום הגדול בישראל בו לומדים מעל 4,000 סטודנטים מתוכם כ-1,500 סטודנטים לתואר שני.
תארים והתמחויות
בין ההתמחויות לתואר שני במינהל עסקים:
מרכזי פעילות ומחקר בבית הספר למנהל עסקים
מרכז היזמות: מפעיל מגוון פעילויות בתחום היזמות ובראשם חממה יזמית שנתית לסטודנטים וחממה בינלאומית לסטודנטים מחו"ל. שיטת החממה של המרכז מבוססת על מודל מנטורינג שפותח ב-HEC Montréal ובמכללה למנהל.
יחידת המחקר: תומכת בקידום המחקר המדעי בקרב סגל בית הספר באמצעות תקציבי מחקר, תמיכה לוגיסטית, קשרי מחקר בינלאומיים וגיוס פוסט־דוקטורנטים.
HUB–למידה: מתחם פיזי ומתוקשב לתמיכה בלמידה הכולל מרכז מידע, בלוג סטודנטים לסיכומי שיעור ופורטל צילומי הרצאות.
בית הספר למדעי ההתנהגות
בבית הספר למדעי ההתנהגות לומדים מעל 1,000 סטודנטים בתוכניות לתואר ראשון ושני. תואר ראשון במדעי ההתנהגות מבוסס על חשיפה לשלושה עולמות תוכן: פסיכולוגיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה. לצד קורסי הליבה ובחירה בתחומים אלה, במסגרת החטיבה בניהול ומשאבי אנוש נלמדים קורסים בעלי גוון פרקטי המעניקים לסטודנטים הכשרה החיונית להשתלבות במגוון מקצועות של ניהול משאבי אנוש. כמו כן, בית הספר מציע שלוש תוכניות לתואר שני בייעוץ ארגוני, לימודי משפחה ופסיכולוגיה של הספורט.
בתפקיד דיקאן בית הספר למדעי ההתנהגות כיהנו: פרופ' זאב קליין, ד"ר עמיחי זילברמן, ד"ר טובה בנסקי, פרופ' דליה מור (2009–2014), ד"ר רחל פסטרנק (2015–2017), פרופ' תמר אלמור (2017–2021) וד"ר קרן פרידמן–פלג (2021–היום).
בית הספר לתקשורת
בית הספר לתקשורת פתח את שעריו באוקטובר 1992 והיה הראשון בישראל להעניק תואר ראשון בתקשורת. עד כה העמיד בית הספר כ-5600 בוגרים; לומדים בו כ-600 סטודנטים בשתי תוכניות לימוד לתואר ראשון: תוכנית לתואר ראשון בתקשורת וניהול בהתמחות פרסום ושיווק דיגיטלי ותוכנית לתואר ראשון בתקשורת בהתמחות תוכן, טלוויזיה ודיגיטל.
הסטודנטים עוברים במהלך לימודיהם עשרות סדנאות, יוצאים לסיורים, מתנסים בהאקתונים ובאתגרים של העולם האמיתי ומחויבים לעבור התמחות בארגון תקשורת מוכר.
בתפקיד דיקאן בית הספר לתקשורת כיהנו פרופ' דב שנער (1992–1996), ד"ר יריב בן אליעזר (1996–2000), פרופ' ארנון צוקרמן (2000–2003), ד"ר אווה ברגר (2006–2012),פרופ' הלל נוסק ( 2012–2013), ד"ר יובל דרור (2014–2018), מר שלומי ברזל (2018–2019) וד"ר דן ערב (2019–היום).
בית הספר למדעי המחשב
בית הספר למדעי המחשב פועל החל משנת 1998. בראשו עומד ד"ר איגור רוכלין. בבית הספר לומדים כ-800 סטודנטים לתואר ראשון בארבעה מסלולים שונים: לימודי בוקר, ערב, אב"צ (אקדמיה בזמן צבא. תוכנית המיועדת לחיילים במהלך השירות הצבאי) ואל"צ (אקדמיה לפני צבא. תוכנית המיועדת לתלמידי תיכון).
בין ההתמחויות המוצעות: הגנת סייבר, למידה עמוקה, לימודי מחשוב ענן, לימודי מדע הנתונים, לימודי לינוקס ותשתיות, לימודי עיבוד שפה טבעית ועוד.
במסגרת בית הספר פועלים שני מכוני מחקר: המכון לפיתוח מערכות וידאו נבונות והמכון לפיתוח מערכות רובוטיות נבונות.
בית הספר לחינוך
בית ספר לחינוך פועל במסלול האקדמי המכללה למינהל החל משנת 2019. בבית הספר לחינוך פועליות התוכניות ללימודי תואר ראשון בחינוך ותואר שני בייעוץ חינוכי.
אגודת הסטודנטים
"אגודת הסטודנטים של המכללה למנהל, המסלול האקדמי" היא עמותה רשומה ומלכ"ר, המאגדת את הסטודנטים הלומדים במכללה, מייצגת אותם ופועלת למען רווחתם. האגודה, שנוסדה בשנת 1990, היא חברה מלאה בהתאחדות הסטודנטים.
בשנת 2019 דיווחה האגודה כי מועסקים בה 18 עובדים, כי יש לה 70 מתנדבים, וכי חברים בה 7500 סטודנטים. מחזורה השנתי היה 2,669,119 ש"ח.
יושב ראש אגודת הסטודנטים נבחר בבחירות אישיות וישירות. בתפקיד היו"ר כיהנו במאה ה-21:
שלמה ישראל שיריזלי
שלמה ישראל שֶׁירֶיזלי (בראשי תיבות: שַיִ"ש; בלועזית: Salomon Israel Cherezli; 20 במרץ 1878 – 27 במרץ 1938) היה מו"ל, מתרגם, סופר ועיתונאי ביישוב. דמות מרכזית בתרבות הלאדינו בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20. יש הרואים בו את המוציא לאור הראשון של ספרות חילונית בארץ ישראל.
קורות חיים
שלמה ישראל שיריזלי נולד בשנת 1878 בירושלים למשפחה יהודית-ספרדית מיוחסת שמוצאה מהעיר סרס, ביוון של ימינו, אז באימפריה העות'מאנית, ומכאן שמה. אביו הרב רפאל ישראל היה ממייסדי וגבאי בית החולים משגב לדך. אמו לונה ריקה הייתה בת הרב יוסף מרדכי מיוחס, שהיה שד"ר ועד העדה הספרדית בירושלים להודו, ונכדת הרב יוסף בכור ויטאל, ממקובלי בית-אל. דודו הוא הרב מרדכי ישראל שיריזלי.
שיריזלי למד בתלמוד תורה של היישוב הספרדי ולאחר מכן בבית ספר של כל ישראל חברים. הוא היה חבר בחוגים של צעירים ספרדים בעד השפה העברית ועסק בפעילות ציונית-עברית מגיל צעיר.
שירזלי עסק מנעוריו בכתיבה ותרגום בלאדינו, השפה העיקרית של היישוב הספרדי בארץ ישראל ושל קהילות ספרדיות אחרות באימפריה העות'מאנית. בשנים 1889–1890 פרסם שלוש חוברות של כתב עת ספרותי בלאדינו בשם "ליברו די פאסאטיימפו" ("ספר לשעת הפנאי") שכלל סיפורים מתורגמים. בשנת תרנ"ט (1898) ייסד חנות ספרים וספרייה של ספרות חול והומור בעברית ובצרפתית בירושלים. בכך היה בין החלוצים להפצת ספרות חילונית בעיר. בשנת 1901, ביחד עם בן-ציון טרגן, ייסד כתב-עת ספרותי דו-שבועי בלאדינו בשם "גואירטה די ירושלים" ("גינת ירושלים"), שהופיע במשך כשנה וכלל בעיקר תרגומים ללאדינו של ספרות יפה אירופית. בשנת 1904 רכש, בשותפות עם טרגן, את בית הדפוס של אליעזר בן-יהודה והיה למו"ל של עיתוני בן-יהודה ("הצבי" ו"השקפה") ושל הכרכים הראשונים של מילון בן יהודה. לאחר שנה טרגן ירד למצרים ושיריזלי נותר הבעלים היחיד של בית הדפוס. בשנת תרס"ט (1909) ייסד את עיתון "הפרדס" (איל פאראדיזו / דער פארדעס) שיצא לאור במהדורות תלת-לשוניות בשפות עברית, לאדינו ויידיש.
שיריזלי היה מבין הראשונים בארץ ישראל שהוציאו לאור ספרות חילונית. ישנם חוקרים, למשל מוטי נייגר, הרואים בו אף את החלוץ בתחום, אף-על-פי שבית הדפוס שלו חסר כמה מאפיינים של הוצאה לאור של ממש. כמחצית הספרים היו בלאדינו, ושיריזלי היה אחד משני מפיצי ספרות הלאדינו הגדולים בירושלים (ביחד עם משה עזריאל). עיקר ספרי הלאדינו שהדפיס היו מהדורות של רומנים וסיפורים שפורסמו בהמשכים בעיתונות הלאדינו שבבעלות אלכסנדר בן-גיאת באיזמיר. בעברית פרסם בעיקר תרגומים ממיטב ספרות העולם. בנוסף הדפיס ספרות חול וספרות רבנית בעברית. הספרים הודפסו על נייר פשוט, במהדורות כיס שנמכרו במחיר זול. בסכ"ה יצאו בבית הדפוס כמאה ספרים בין 1902 לסוף מלחמת העולם הראשונה, ביניהם "הגנובה" מאת ויקטור הוגו בתרגום בן-יהודה וחמישה ספרים של חמדה בן-יהודה. פועלו התרבותי פורץ הדרך נשכח מחיבורים מאוחרים, בגלל היותו ספרדי איש ירושלים, שפעל במנותק מהמרכז הספרותי שהתפתח מאוחר יותר בתל אביב, ומהמוסדות המפלגתיים.
שירזילי עסק גם בתרגום ללאדינו ובכתיבה בלאדינו ובעברית בעצמו וכמו כן שימש בתור הכתב הירושלמי של עיתוני לאדינו מערי טורקיה ויוון.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה אולץ על ידי הממשל העות'מאני למכור את בית הדפוס. היה חבר מטעם העדה הספרדית בוועדה המקומית לשיתוף פעולה עם ועד הסיוע האמריקאי להקלת המצוקה ביישוב היהודי. במהלך המלחמה גויס לצבא העות'מאני ושירת כחובש וכעוזר לרוקח באזור אנטוליה. בשעות הפנאי לימד עברית בקרב הקהילה היהודית המקומית. לאחר המלחמה חזר לירושלים ויזם מחדש חנות ספרים קטנה אשר הספיקה רק בקושי לפרנסת משפחתו. עם זאת היה מעורב בפעילות צדקה וייסד את אגודת "המרפא" שיועדה לספק טיפול רפואי למעוטי יכולת.
היה נשוי לרחל בת הרב חזקיה שבתי, ולבני הזוג נולדו שלושה ילדים. לאחר פטירתה נשא את חנה בת ר' אברהם מורסיאנו, ולהם שלושה עשר ילדים נוספים.
קישורים חיצוניים
על משפחת שיריזלי:
דרופשיפינג
דרופשיפינג (באנגלית: Drop shipping) היא שיטת מסחר פופולרית לניהול שרשרת האספקה שבה הקמעונאי אינו שומר סחורות במלאי, אלא מעביר את הזמנות הלקוח ופרטים למשלוח אל היצרן, חנות אחרת או סיטונאי, כאשר האחרון לאחר מכן שולח את הסחורה ישירות ללקוח. כמו ברוב העסקים הקמעונאיים, רוב הקמעונאים עושים את הרווח שלהם על ההבדל בין מחיר הסיטונאי והמחיר הקמעונאי. דרך שבה קמעונאים מרוויחים אחוז מוסכם של המכירות בעמלה, שמשולם על ידי סיטונאי לקמעונאי, קיימת גם כן.
אופי העבודה
קמעונאים אשר שולחים את הסחורה במסגרת דרופשיפינג נוקטים באמצעים שונים כדי להסתיר את העובדה שמקור הסחורה אינו ידוע. אמצעים אלו כוללים "משלוח עיוור" (משלוח הסחורה ללא כתובת החזרה) או "תווית משלוח פרטית" (שליחת הסחורה מהסיטונאי עם כתובת החזרה של הקמעונאי).
יתרונות וחסרונות
היתרון הגלום בשיטה זו, היא העובדה שהדרופשיפר חוסך הוצאות מסוימות, כמו המשלוח מהיצרן לקמעונאי, והאחסון הכפול (הן אצל היצרן והן בחנות). כמו כן, יצרן שמשרת באופן זה קמעונאים רבים, נהנה מיתרון גודל, ובמקרים רבים עלויות הטיפול והמשלוח קטנות יותר עבורו מאשר עבור הקמעונאי. במודל זה, הדרופשיפר לא מפסיד כסף אם מוצר לא נמכר (בשונה מהיצרן או הספק שצריכים לייצר ולהחזיק את מלאי המוצרים), הוא משלם כסף רק כאשר לקוח רוכש ממנו מוצר. כך בדרך זו הוא מוציא כסף רק לאחר שהוא מכניס כסף, מה שהופך את השיטה לפופולרית בקרב משתמשים רבים.
הבעייתיות העיקרית בעבודת הדרופשיפינג היא שהמוצר שהדרופשיפר מוכר אינו נמצא בשליטתו. כך יוצא שבמידה והיצרן שולח מוצר תקול ללקוח או שהמשלוח מגיע באיחור, הכתובת לתלונות היא הדרופשיפר. כך יכול לקרות מצב שהדרופשיפר נאלץ להחזיר כסף ללקוח שרכש את המוצר ולאבד גם את הכסף ששילם ליצרן ששלח את המוצר.
ממשלת ישראל התשע עשרה
ממשלת ישראל התשע עשרה, בראשות מנחם בגין, הושבעה ב-5 באוגוסט 1981 (ה' באב ה'תשמ"א). בממשלה זו נמשכו מגמות שונות, אשר את שורשיהן ניתן למצוא בממשלה הקודמת, כדוגמת המדיניות הכלכלית הליברלית והסכמי השלום עם מצרים. בין מהלכיה הבולטים של הממשלה היו החלת החוק הישראלי על רמת הגולן, ופתיחה במלחמת לבנון הראשונה. ראש הממשלה מנחם בגין התפטר ב-28 באוגוסט 1983, עם הכרזתו בישיבת ממשלה "איני יכול עוד", והממשלה סיימה את כהונתה עם השבעתה של הממשלה ה־20 בראשות יצחק שמיר ב-10 באוקטובר 1983 (ג' בחשוון ה'תשמ"ד), ממשלה שהייתה דומה מאוד בהרכבה לממשלה זו.
הקמת הממשלה
ערב הבחירות נדמה היה כי ישנו שוויון בין המערך והליכוד, שקיבלו כל אחד קרוב ל-50 מנדטים. הליכוד ניצח את המערך בהפרש של עשרת אלפים קולות, והנשיא יצחק נבון הפקיד בידי מנחם בגין את הרכבת הקואליציה. בגין הצליח להקים קואליציה מבוססת על רוב דחוק של 61 ח"כים, והממשלה יצאה לדרכה ב-5 באוגוסט 1981, ה באב ה'תשמ"א. ביולי 1982 הצטרפה סיעת התחיה לקואליציה, וזו גדלה ל-66 ח"כים. ב-5 ביולי 1982 הצטרפה סיעת היחיד "התנועה להתחדשות ציונית חברתית", ונציגה, מרדכי בן-פורת, מונה לשר בלי תיק.
מדיניות חוץ וביטחון
עם השבעתה, היה ברור כי הממשלה תמשיך בתהליך השלום עם מצרים שהחל כבר ב-1977. פינוי סיני עוד לא הושלם, והתקפות המחבלים מדרום לבנון הובילו לפלישת ישראל לדרום לבנון. מבצע של"ג הפך במהרה למלחמת לבנון הראשונה, שהובילה, אחרי לחץ ציבורי, להתפטרות שר הביטחון אריאל שרון. ראש הממשלה בגין נטל את תיק הביטחון במקומו למשך זמן מה ואחריו מונה משה ארנס. שר החוץ, שכיהן לאורך כל כהונת הממשלה היה יצחק שמיר (שאחר כך היה ראש הממשלה בעצמו).
התנגדות לממשלה
בשל העובדה שהממשלה הייתה ממשלה צרה מאוד, כמו גם בשל העובדה שהאופוזיציה מולה הייתה חזקה מאוד (הן מבחינת מספר מושביה בכנסת והן מבחינת התמיכה הציבורית) היא ספגה ביקורת והתנגדות רבה. יחד עם זאת, כאשר יצא צה"ל למבצע שלום הגליל היה זה בקונצנזוס ציבורי ופוליטי רחב. רק אחרי התרחבות המבצע הפך הקונצנזוס להתנגדות עזה, שהובילה, שלוש שנים מאוחר יותר, לנסיגת צה"ל לרצועת הביטחון.
סיום כהונת הממשלה
הממשלה התפטרה בעקבות התפטרותו של ראש הממשלה מנחם בגין, שאמר בישיבת ממשלה דרמטית, "איני יכול עוד להמשיך". בגין לא הסביר עד יום מותו מדוע התפטר ופרש מן החיים הפוליטיים. לסיבת התפטרותו הועלו מספר השערות: פטירתה של אשתו עליזה; ההסתבכות בלבנון ומספר הקורבנות הרב במלחמה; המצב הכלכלי, שהיה בכי רע ומה שהייתה הסיבה הרשמית - מצב בריאותי קשה. בכל אופן, התפטרות בגין הובילה להרכבתה של ממשלת ישראל העשרים על ידי יצחק שמיר. ממשלה זו התמודדה עם השלכות המדיניות שהונהגה והאירועים שאירעו בתקופת כהונתה של הממשלה ה-19.
הרכב הממשלה
הממשלה מנתה בעת השבעתה 17 שרים, ושבוע לאחר מכן עלה מספר השרים ל-18. הרכב הממשלה היה דומה לזה של הממשלה השמונה עשרה בסוף כהונתה, ללא שני שרי ד"ש שנעלמה, וחיים לנדאו מתנועת החרות, בתוספת חמישה שרים נוספים של הליכוד: מרדכי ציפורי, חיים קורפו, יעקב מרידור, אברהם שריר ויצחק ברמן.
בעקבות הצטרפות התנועה להתחדשות ממלכתית והתחייה לממשלה ביולי 1982, עלה מספר השרים ל-20.
סך הכל כיהנו בממשלה 23 אנשים, מתוכם 14 כיהנו בעבר בממשלה (בגין, המר, בורג, ארליך, ארידור, אבוחצירא, אוזן, לוי, מודעי, נסים, שוסטק, שרון, שמיר ופת) ו-9 שרים כיהנו לראשונה בממשלה זו (שריר, קורפו, נאמן, מרידור, ברמן, בן-פורת, ציפורי, ארנס ודורון)
ז'אן-פול פיטוסי
ז'אן-פול פיטוסי (בצרפתית: Jean-Paul Fitoussi; 19 באוגוסט 1942 – 15 באפריל 2022) היה כלכלן צרפתי-יהודי ממוצא תוניסאי.
קורות חיים
פיטוסי נולד בלה גולט שבתוניסיה. סיים דוקטורט בהצטיינות במשפטים ובכלכלה מאוניברסיטת שטרסבורג. הוא היה פרופסור לכלכלה במכון למדע המדינה פריז (סיאנס פו) מאז שנת 1982 ועד למותו, ובאוניברסיטה הבינלאומית החופשית ברומא (LUISS). כמו כן כיהן כפרופסור במכון האוניברסיטאי האירופי בפירנצה (European University Institute) בשנים 1979–1983, וכפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1984.
בשנים 1989–2010 כיהן כנשיא מרכז המחקר הצרפתי לכלכלה (OFCE– Observatoire français des conjonctures économiques), ומאז 1997 ועד למותו כיהן כחבר במועצה לניתוח כלכלי של ראש ממשלת צרפת ובוועדה הכלכלית הלאומית. בפברואר 2008 מונה מטעם הנשיא סרקוזי לכהן יחד עם ג'וזף שטיגליץ ואמרטיה סן כמתאם בוועדה למדידת ביצועים כלכליים והתקדמות חברתית. בין השנים 2000 ל-2009 פיטוסי שימש כמומחה מקצועי בוועדה לעניינים כלכליים ומוניטריים של הפרלמנט האירופי, וכן היה חבר בוועדת האו"ם בנושא הרפורמה במערכת הפיננסית והמוניטרית הבינלאומית. ב-14 באפריל 2008 הוא נבחר למועצת המנהלים המפקחת של חברת טלקום איטליה.
פיטוסי נחשב לתומך בכלכלה קיינסיאנית, ועסק בתאוריות של אינפלציה, אבטלה, כלכלה פתוחה ותפקידה של המדיניות המקרו כלכלית. הוא היה מבקר של מדיניות פיסקלית ומונטרית נוקשה, משום שטען שיש לכך השפעה שלילית על הצמיחה והתעסוקה. הוא טען שמשבר הסאבפריים נובע "מרצון של רווחיות יתר של בעלי ההון הפיננסי." פרסם מאמרים אקדמיים ומאמרים פופולריים רבים, ועבודתו האחרונה עסקה בקשר שבין דמוקרטיה ופיתוח כלכלי. בשנת 2011 פרסם גילוי דעת שבו תמך במחאת האוהלים בישראל.
נפטר ב-15 באפריל 2022.
מוזיאון הריגול הגרמני ברלין
מוזיאון הריגול הגרמני ברלין (באנגלית: German Spy Museum Berlin; בגרמנית: Deutsches Spionagemuseum Berlin) הוא מוזיאון פרטי בנושא ריגול בברלין בירת גרמניה.
המוזיאון נפתח לציבור ב-19 בספטמבר 2015.
המוזיאון ממוקם בכיכר לייפציג. המוזיאון מציג בתערוכה אינטראקטיבית ובמולטימדיה את ההיסטוריה של שירותי הריגול והשירותים החשאיים ברחבי העולם. המוזיאון בוחן שיטות ריגול ותקשורת באמצעות קידוד (קריפטוגרפיה) לאורך ההיסטוריה, החל מטקסטים מצריים קדומים, תוך מתן דגש מיוחד לפעילות ריגול בברלין במהלך המלחמה הקרה. ברלין הייתה מוקד ריגול במהלך המלחמה הקרה.
תערוכת הקבע
בתצוגה מופיעים מכונת אניגמה מקורית, מצלמות CIA נדירות ואביזרים מסרטי ג'יימס בונד.
התצוגה מורכבת ברובה ממוצגים מקוריים, דגמים ועותקים (שחזורים) ומיצבים.
הנושאים העיקריים המוצגים
היסטוריית הריגול מהעת העתיקה ועד העידן הנוכחי, ריגול במלחמת העולם הראשונה, ריגול במלחמת העולם השנייה, קריפטולוגיה, מורס, רדיו, ריגול במלחמה הקרה (שירותי חשאיות במזרח ובמערב גרמניה), ציוד ריגול, אימוני ריגול, שיטות ריגול, ריגול בקולנוע (כגון בסרטי ג'יימס בונד), סוכנים כפולים, ריגול בהווה ובעתיד.
אברהם וינברג (השלישי)
ביוגרפיה
בגיל 15 נסע לשהות אצל דודו רבי שמואל וינברג במשך חצי שנה בסלונים. בגיל 21 נסע אליו שוב ומספר פעמים אף שימש כשליחו לרבנים הרב חיים מבריסק, ה"חפץ חיים" ורבי ישראל מצ'ורטקוב, בין היתר בענייני הקמת אגודת ישראל.
לאחר פטירת הדברי שמואל המשיך אצל בנו הבית אברהם, על אף שהיה בן גילו וכן המשיך אצל בנו רבי שלמה דוד יהושע וינברג.
התגורר בטבריה. היה חבר המועצה המרכזית של אגודת ישראל העולמית, גבאי ישיבת אור תורה ומנהל התלמוד תורה בעיר. בבחירות למועצת העיר שנערכו בשנת תרצ"ה, נבחר למועצת העיר והיה יושב ראש מפלגת אגודת ישראל.
בשנת תשט"ו נבחר בבחירות פנימיות בחסידות לכהן כאדמו"ר. בשנת תש"כ עבר מטבריה לירושלים והתגורר בבניין ישיבת בית אברהם. התפילה הייתה הנושא שעליו התמקד, בכל שטיבל שהקים, דרש שלא ידברו כלל בשעת התפילה וקריאת התורה. היה מיודד מאוד עם האדמו"ר הבית ישראל מגור ועם האדמו"ר מאמשינוב ועוד.