cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים
אפיון
גם המדקדק המצרי-יווני אפיון כתב "היסטוריה נגדית" לסיפור יציאת מצרים שבמקרא. אפיון טען ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה היה מצרי יליד הליופוליס והוא הוציא את היהודים ממצרים בשנה הראשונה של האולימפיאדה ה-7 (שנת 752 לפנה"ס). גם גרסת אפיון כוללת את עלילת המצורעים, אולם הוא הוסיף לה נדבך משלו: מלבד מצורעים, כללו 110 אלף המגורשים גם עיוורים, פסחים ונגועים במחלות. היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".
כאירמון
הסופר המצרי כאירמון חזר על סיפורו של מנתון, אך במקום רצונו של המלך "לראות את האלים", סיפר שאיזיס נגלתה לאמנופיס בחלום והציקה לו בשנתו על כך שהמקדש שלה נהרס במלחמה. אחד החרטומים (במקור: "סופרי הקודש") בשם "פריטיבַאוטס", פירש למלך, שאם יטהר את מצרים מהאוכלוסייה הטמאה, "יסור ממנו חזון האימה הזה". לפיכך, ציווה המלך לאסוף 250 אלף אנשים חולים ולגרשם מן הארץ. בראש אוכלוסייה זו עמדו שני "יודעי-ספר": משה ואדם נוסף "מן החרטומים" - יוסף. כאשר הגיעו החולים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם 380 אלף איש שהושארו שם עוד קודם על ידי אמנופיס, שסירב לתת להם להיכנס למצרים. שתי הקבוצות כרתו ברית ויצאו למלחמה במצרים. אבל אמנופיס לא חיכה למתקפה, אלא מיהר לברוח אל אתיופיה. כאשר בגר בנו, רעמסס, גרש את "היהודים", שמספרם היה 200 אלף, אל סוריה.
בתיאורו של כאירמון יש שימוש במסורות שאינן תלויות במנתון. בהתייחסותו ליוסף ומשה מהדהדת חדירת המסורת המקראית לחוגים לא יהודים וייתכן שגם סיפור החלום על איזיס הוא מסורת עממית נפוצה, מכיוון שיש מכנה משותף בין גרסת כאירמון לבין המסופר ב"נבואת הקדר" המצרית. נבואה זו נמצאה כתובה ביוונית על שרידי פפירוסים מהמאה ה-3 לספירה ובה מתנבא הקדר באוזני המלך אמנופיס וחוזה פלישה של נכרים למצרים. בפפירוסים אלה לא נזכרו היהודים, אולם פפירוס אחר מאותה תקופה, הקרוב להם ברוחו ובלשונו, מכוון בעיקרו נגד היהודים ובהקשר דומה מסופר גם בו על "היהודים...בני הבליעל...המגורשים ממצרים על ידי זעמה של איזיס".
טקיטוס
ההיסטוריון הרומי טקיטוס טען שאבות היהודים היו מצרים שהושחתו על ידי נגע ממאיר, צרעת. המלך בוֹכּחוֹריס פנה לאוראקל של אַמוֹן וביקש מרפא, אז צוּוה עליו "לטהר את ממלכתו" ולגרש "גזע זה, כיוון ששנוּא הוא על האלים". המצורעים נמצאו, נאספו וגורשו ממצרים:
על פי טקיטוס, אסונם של היהודים מסביר רבים ממנהגיהם הדתיים, שאינם אלא כפירה: משה התקין פולחנות "הסותרים את פולחנותיהם של שאר בני־תמוּתה" (ובהם פולחן החמור). היהודים אינם אוכלים בשר חזיר, לזכר הנגע שהביא לגירושם, "שהרי נוּגעו בצרעת, הפוקדת בעל־חיים זה". כמו כן, "הצוֹמוֹת התכופים שהם צמים" הם עדוּת לרעב הממושך שהיה מנת חלקם, והם עדיין אוכלים את "הלחם היהודי שאינו חמץ" לזכר החיפזון בו ליקטו את התבואה. הם בחרו ביום השביעי לשבות בו ממלאכה כיוון שבּוֹ הוּשם קץ לנדודיהם".
טקיטוס הוא הסופר הפגני היחיד שמתייחס למצה. הסברו העוין של מוצא היהודים משקף את הגרסה היוונית־מצרית העתיקה ליציאת מצרים ודרך טקיטוס היא הפכה לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
קלסוס
גם הפילוסוף היווני הפגני האנטי-נוצרי, קלסוס (המאה ה-2), חזר על גרסה זו למוצא היהודים. לדבריו, היהודים "עזבו את מצרים לאחר שמרדו בקהילה המצרית ובזו למנהגים הדתיים של המצרים". הוא יוצר הקבלות בין המצרים, היהודים והנוצרים וטוען שמה שהיהודים "עשו למצרים הם סבלו בתורם על ידי אלה שהלכו אחרי ישו", וש"בשני המקרים מרד נגד הקהילה הוביל להצגתם של רעיונות חדשים". הוא כותב כי "ישנה דוקטרינה עתיקה (ארכאיוס לוגוס) שהתקיימה מההתחלה, שתמיד נשמרה על ידי האומות והערים הנבונות ביותר ועל ידי אנשים נבונים". הוא אינו מזכיר בין אלה את היהודים ואת משה ובמקום זאת מאשים את משה בהשחתת אותה דת עתיקה: "רועי העזים והכבשים שהלכו אחר משה כמנהיגם הושלו על ידי רמאויות מגושמות לחשוב שיש רק אל אחד, וללא שום סיבה הגיונית, רועי העזים והכבשים הללו נטשו את הפולחן לאלים רבים". קלסוס כותב ש"היהודים היו עבדים נמלטים שברחו ממצרים" ושהם מכורים לכישוף, אותו לימד אותם משה.
דוד שלמה גרודזנסקי
רבי דוד שלמה גרודזנסקי (ה'תקפ"א, 1821 - י' בתמוז ה'תרס"ד, 23 ביוני 1904) היה רב ליטאי, רבה של העיירה היהודית איוויה שבפלך וילנה במשך קרוב לחמישים שנה.
ביוגרפיה
נולד לרבי משה אריה גרודזנסקי, שכיהן אז כרבה של איוויה והיה נצר לשושלת רבני המקום מזה מאה שנים. הוא למד בתחילה מפי אביו והתפרסם בילדותו כעילוי. בבחרותו נסע לקובנה ולמד אצל רבי ישראל מסלנט בכולל נבייזר, הוא שמר כל חייו על קשריו עם תלמידי רבי ישראל האחרים מאותה תקופה, מי שלימים עמדו בחזית תנועת המוסר: רבי נפתלי אמסטרדם, רבי יצחק בלאזר ורבי שמחה זיסל זיו מקלם.
לאחר תקופה עבר ללמוד בוולקוביסק ושם נישא לרבקה עלקה בת ר' חיים עוזר איינהורן (אחיינו של הרב זאב וולף איינהורן). הוא התפרנס בידי חותנו והצטרף לחבורת לומדים מקומית שעליה נמנו גם רבי יחיאל הלר ורבי ברוך מרדכי ליבשיץ מחבר "ברית יעקב".
עם פטירת אביו בערב יום הכיפורים של שנת ה'תרי"ח (1857), התמנה במקומו כרבה של איוויה מולדתו. בתקופתו התקיימה בעיירה ישיבה גדולה וחשובה שבראשה עמד הרב אלכסנדר זיסקינד יעקב כ"ץ, מחבר "שפתי יעקב" (וילנה תרס"ו), הישיבה פעלה תחת פיקוחו ותלמידיה סרו לביתו לקבל מפיו מתורתה של תנועת המוסר.
כאיש תנועת המוסר, עסק רבות בהוראת ועידוד העיסוק במצוות שבין אדם לחברו. הוא אף שכנע את הרב משה יצחק דרשן, "המגיד מקלם", להפסיק לכלול בהרצאותיו עיונים פילוסופיים ולמקד את הדברים ביחסי אנוש מעולים ובמשפט צדק לכל.
מכתביו בהלכה שרדו דברים אחדים, חלקם נדפסו בעיתון "הלבנון" בכמה הזדמנויות, ואחרים בספרו של בנו השלישי, הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
הרב גרודזנסקי נפטר ביום חמישי י' בתמוז ה'תרס"ד, 23 ביוני 1904. במקומו כיהן כרבה של איוויה, חתנו הרב יצחק קוסובסקי.
תמר יהלומי
תמר יהלומי (נולדה ב-10 ביולי 1994) היא זמרת-יוצרת ופזמונאית ישראלית.
קריירה
בדצמבר 2011, פתחה יהלומי בקריירת סולו, והוציאה את סינגל הבכורה שלה "האמת". באותה השנה הוציאה גם את "Simply me".
בסמוך לקריירה השירה שלה, פתחה יהלומי גם בקריירה כפזמונאית, מפיקה מוזיקלית ומלחינה.
בשנת 2013, הוציאה את השיר "מבחן הזמן". השיר זכה לביקורות חיוביות, ואף הצליח להיכנס אל המצעד השבועי של מדיה פורסט.
בשנת 2018 יצאו בין היתר הלהיטים "אוהבת אותי אמיתי" של עומר אדם, "תצא לי מהראש" ו-"מתפללת" של שרית חדד  שאותם יהלומי כתבה.
בנוסף, פתחה יהלומי בקריירה משותפת ביחד עם יונתן קלימי. איתו הוציאה ב-2019, הוציאה את השיר "פלאפונים" בו התארח הזמר רותם חן.
בשנת 2021, הוציאה את השיר "מי אני".
ב-16 במאי 2023 הוציאה את הסינגל "תפילות" שהגיע למקום ה-73 במצעד היטליסט.
חיים אישיים
בספטמבר 2021, יהלומי יצאה מהארון וחשפה שהיא בת זוגה של הזמרת שרית חדד.
נישואים של זוגות מאותו המין בצרפת
בנובמבר 2012 הוצגה בפני האספה הלאומית הצעת חוק שנועדה להעניק מעמד חוקי לנישואים חד מיניים. הצעת החוק 344, הובאה על ידי ראש הממשלה הסוציאליסטית, ז'אן-מארק איירו, בתמיכת הנשיא פרנסואה הולנד, שבמהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות הכריז על כוונתו לתמוך בחקיקה. בפברואר 2013 אישרה האספה הלאומית את הצעת החוק ברוב של 329 מול 229, ובאפריל 2013 אושרה ההצעה בסנאט ברוב של 171 מול 165. שני בתי המחוקקים עדיין עתידים להצביע על תיקונים שנערכו בהצעת החוק על ידי הסנט בקריאה שנייה.
סקרי דעת קהל הצביעו על עלייה עקבית בתמיכת העם הצרפתי בנישואים חד מיניים בעשור הראשון של המאה ה-21, בין 54 ל-66 אחוזי תמיכה.
רקע היסטורי
בשנת 1999 אישר הפרלמנט הצרפתי את חוק ברית הסולידריות האזרחית (PACS), שפתוח לזוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד. במהלך השנים הורחבה ברית זו והתקרבה לנישואים בכל הנוגע להתחייבויות ההדדיות בין השותפים, אך היא נותרה חסרת כל השפעה בכל הנוגע להורות וסמכות הורית.
בשנת 2004 ערך נואל מאמר (Mamère), ראש העיר של פרבר בבורדו מטעם מפלגת הירוקים, טקס נישואין בין שני גברים, בטענה שהקודקס האזרחי (קוד נפוליאון) אינו מציין את מין הנישאים וכי יפנה לבית המשפט האירופי לזכויות אדם אם יערערו על מעשיו. שר המשפטים הצרפתי דומיניק פרבן הצהיר כי איחוד כזה בטל מבחינה חוקית, וקרא להתערבות שיפוטית לעצירת הטקס. ביולי אותה שנה ביטל בית משפט כללי בבורדו את הנישואים. התובע הכללי טען בית היתר כי הקודקס מדבר במפורש בסעיף אחר על "בעל ואישה". פסק הדין אושר באפריל 2005 גם בבית המשפט לערעורים של בורדו, שדחה ערעור נוסף שהגישו שני הגברים בשנת 2007, וקבע כי "נישואים הם איחוד של גבר ואישה, עיקרון זה אינו סותר אף אחת מהוראות האמנה האירופית לזכויות אדם ומגילת זכויות האדם של האיחוד האירופי".
לאחר קיום הטקס הושעה מאמר מתפקידו על ידי שר הפנים דומיניק דה וילפן למשך חודש. במאי 2004 הודיע מזכיר המפלגה הסוציאליסטית פרנסואה הולנד כי יבקש ממפלגתו לקדם הצעת חוק שיהפוך נישואים כאלה לחוקיים באופן חד משמעי. חלק ממנהיגי המפלגה, בהם ראש הממשלה לשעבר ליונל ז'וספן, התנגדו לנישואים חד מיניים, בעוד בת זוגו של הולנד, סגולן רויאל, הצהירה על תמיכתה.
דו"ח פרלמנטרי משנת 2006 המליץ להגדיל חלק מהזכויות שמוענקות במסגרת ה-"PACS", אך המליץ לשמר את האיסורים על נישואין, אימוץ, וגישה לטיפולי הפריה בטענה כי שלשת הסוגיות הללו הן בלתי ניתנות להפרדה והתרתן מנוגדת למספר אמנות של האו"ם בנוגע לזכויות הילד, שצרפת חתומה עליהן. בעקבות איסורים אלה נדחה הדו"ח על ידי חברי הוועדה ממפלגות השמאל.
הצעת החוק ב-2012
טיוטת החוק הציעה לקבוע את השינויים הבאים: החוק יכיר בנישואים בין בני זוג מאותו מין החיים בצרפת; יאפשר לבני הזוג לשנות את שמות משפחתם; לאמץ ילד; וכן יכיר בנישואים חד מיניים שנערכו מחוץ לצרפת. כמו כן תבוצע התאמה של הקודקס האזרחי: המילים "אב" ו"אם" יוחלפו ב"הורה" ו"בעל" ו"אישה" ב"בן/בת זוג". סוגיית מימון טיפולי פוריות ופונדקאות לא נכללו בטיוטה.
האספה הלאומית אישרה את הסעיף הראשון בחוק בפברואר 2013, לאחר מספר ימי דיונים שבמהלכם העלו המתנגדים 5,000 תיקונים כדי להאט את אישורו. ביום 12 בפברואר 2013 אישרה האספה הלאומית את הצעת החוק כולה בהצבעה של 229–329 והיא הועברה לסנט. רוב חברי המפלגה הסוציאליסטית הצביעו בעד הצעת החוק (למעט ארבע שהתנגדו) ואילו חברי מפלגת האופוזיציה UMP הצביעו נגד (למעט שני תומכים).
גנרל חיל השריון
גנרל חיל השריון (בגרמנית: General der Panzertruppe) היא דרגה בכוחות הקרקע הגרמניים (גרמנית: הר). כיום הדרגה ניתנת לקצינים בדרגת של OF-6, והם אחראים בפרט בעניינים של הדרכת כוחות השריון של הבונדסוור.
היסטוריה
גנרל חיל השריון היא דרגה לשעבר של גנרל חיל בכוחות הוורמאכט, אשר נוצרה בשנת 1935, והייתה השלישית בחשיבותה, לאחר דרגות גנרל-אוברסט וגנרל-פלדמרשל. הדרגה היא שוות ערך לדרגת שלושה כוכבים כיום, וניתנה לגנרלים אשר פיקדו על כוחות שריון בוורמאכט.
דרגות מקבילות
קצינים בדרגה מקבילה בחיל הרגלים נקראו גנרל חיל הרגלים, בחיל הפרשים נקראו גנרל חיל הפרשים ואלו בחיל התותחנים היו גנרל חיל התותחנים. כמו כן היו קיימות הדרגות של גנרל הכוחות ההרריים, גנרל חיל הצנחנים, גנרל חיל הקשר. בלופטוואפה, המקבילה לדרגה הייתה גנרל חיל טייסי הקרב. הדרגה ציינה רק בכללית את הזרוע שבה שירת הגנרל, ולא התייחסה לתפקידו באופן ספציפי.
הדרגה בבונדסוור
בבונדסוור קיים תואר של גנרל חיל השריון, שהוא אחראי על ההדרכה בכוחות השריון, ונושא בדרך כלל דרגת בריגדיר גנרל.
מונופטרוס קוצ'יה
מונופטרוס קוצ'יה (שם מדעי: Monopterus cuchia) מין של צלופח בוץ הנפוץ באסיה ומשמש כדג מאכל. נפוץ בפקיסטן, צפון הודו, נפאל, בנגלדש ומיאנמר.
מאפיינים
גופו של הדג ארוך וצר, עד כ-80 ס"מ, זנבו הולך ומצר לקראת סופו. לדג אין סנפירי חזה, גחון או גב הקדמי. סנפיר הגב האחורי והשט מאוחים עם סנפיר הזנב למעין רצועה לאורכו של הזנב. צבעו חום, בעל נקודות דהויות על הזנב.
הדג נפוץ במקווי מים בוציים, מתוקים או מלוחים במקצת, בעלי תכונת חמצן נמוכה כגון שדות אורז או בריכות רדודות. בזמן מנוחה הוא נוהג להתחפר בבוץ במחילות ולצאת בלילה לטרף דגים קטנים, תולעים ורכיכות.
בשל טעמו של הדג, ערכו התזונתי ושימוש באבריו לצורכי רפואה בקרב המקומיים, הוא ניצוד במספרים גדולים וערכו בשווקים המקומיים גבוה. לאור זאת האוכלוסייה של הדג קטנה במידה ניכרת והדג הפך לנדיר במקומות בהם היה בעבר נפוץ.
כשרות
עובדת קיומם של קשקשים בגופו והעדר סנפירים מפותחים, עומדת בבסיס פולמוס דתי, יש הרואים בתופעה זו סתירה לכלל הלכתי ש"כל שיש לו קשקשת יש לו סנפיר", כלומר מספיקה הימצאותם של קשקשים כדי להניח שיש לו גם סנפירים ולפיכך להכשיר את הדג. מנגד יש טוענים שאין ודאות שקשקשים נחשבים בהיבט ההלכתי, וכי בתקופות חייו המוקדמות עדיין יש לו סנפיר וכן מערערים על ההנחה שהכלל ההלכתי תקף אף למינים כדוגמתו.
איי הודו המערבית הדנים
איי הודו המערבית הדנים (בדנית: Dansk Vestindien) היו מושבה דנית באיים הקריביים, שכללה את סנט תומאס, סנט ג'ון וסנט קרואה. חברת איי הודו המערבית הדנית סיפחה את האי הבלתי מיושב של סנט תומאס ב-1672 ואת סנט ג'ון ב-1675. ב-1733 רכשה החברה את סנט קרואה מחברת איי הודו המערבית הצרפתית. כאשר החברה הדנית פשטה את הרגל ב-1755 הועברה השליטה הישירה על שלושת האיים לידי מלך דנמרק. בריטניה כבשה את המושבה בשנים 1801- 1802 ובשנים 1807 – 1815, במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
מטרתה של ההתיישבות הקולוניאלית הדנית באיי הודו המערבית הייתה לנצל את הסחר המשולש הרווחי, שכלל ייצוא כלי נשק ומוצרים תעשייתיים נוספים לאפריקה ויצוא עבדים לאיים הקריביים שעבדו במטעי הסוכר. השלב האחרון במשולש הסחר היה ייצוא מטען הסוכר והרום לדנמרק. לאחר מרד שהתחולל ב-1848, בוטלה העבדות, מהלך שהוביל לקריסה כמעט מוחלטת של המטעים.
החל משנת 1852 עלתה שאלת מכירת המושבה הבלתי רווחית לדיונים בפרלמנט הדני. דנמרק ניסתה כמה פעמים לבצע עסקת מכירה או החלפה של המושבה בסוף המאה ה-19 עם ארצות הברית ובראשית המאה ה-20 עם גרמניה. בסופו של דבר נמכרו האיים לארצות הברית במחיר של 25 מיליון דולר. ב-31 במרץ 1917 הועברה השליטה באיים לארצות הברית ששינתה את שמם לאיי הבתולה של ארצות הברית.
ייסוד
ב-1622 ביקשו סוחרים מקופנהגן מהמלך כריסטיאן הרביעי לקבל את רשותו לייסד חברת סחר באיי הודו המערבית, אך עד אשר הוענק להם ב-25 בינואר 1625 מונופול למשך שמונה שנים לסחר עם איי הודו המערבית, מושבת וירג'יניה, ברזיל ועם גינאה (מערב אפריקה), גרמו כישלונה של חברת הודו המזרחית הדנית ושל חברת איסלנד ותחילת מעורבותה של דנמרק במלחמת שלושים השנים, לאובדן כל העניין ברעיון זה. ב-1647 ארגן הנסיך פרדריק משלחת סחר לברבדוס בניהולם של גבריאל גומז ושל האחים דה קסרס, אך מסע זה ומסע נוסף של שתי ספינות ב-1651 נכשלו כישלון חרוץ. רק כאשר ב-1652, עם הצלחת מסעו של אריק סמית שיצא על סיפון הספינה "פורטונה", התעורר מחדש העניין באיי הודו המערבית ובייסוד מושבה דנית חדשה.
משלחתו של סמית ומשלחת נפרדת של חמש ספינות נחלו הצלחה גדולה יחסית, אך משלחתו השלישית של סמית איבדה את שתי ספינותיה בעלות של 32,000 ריגסדלר. באוגוסט שנתיים לאחר מכן, הוטבעה שייטת ספינות דניות על ידי סופת הוריקן. ב-1663 שב סמית ממסעו הרביעי ובאפריל 1665 הציע למלך באופן רשמי להקים יישוב בסנט תומאס. לאחר שלושה שבועות של דיונים אושרה התוכנית ולסמית הוענק התואר מושל. המתיישבים יצאו לדרך ב-1 ביולי אותה שנה על סיפון הספינה "אנדרגט" (Eendragt), אך המשלחת החלה את דרכה ברגל שמאל: עוד לפני הגעתה ליעד נתקלה הספינה בשתי סופות עזות ופרצה בה שרפה. לאחר מכן פשטו עליה פריבטירים אנגלים, שכן באותה עת התנהלה המלחמה האנגלו-דנית השנייה. סמית מת ממחלה וכנופיה שנייה של פריבטירים שדדה את הספינה ועשתה בה שימוש לסחר עם האיים השכנים. לאחר שהתחוללו סופת הוריקן נוספת והתפרצות נוספת של מחלה, קרסה המושבה, האנגלים הגיעו מהמושבה הצרפתית הסמוכה, סנט קרואה, הדנים נמלטו לסנט כריסטופר (כיום סנט קיטס) וההולנדים סייעו לבני ארצם באי טורטולה בגנבת כל פריט בעל ערך של הדנים, במיוחד התותחים והתחמושת שנותרו.
חברת איי הודו המערבית הדנית
ב-1668 הקימו הדנים מועצת סחר וביולי 1670 הבטיחו לעצמם את קיומו של הסכם סחר עם בריטניה, שבמסגרתו התאפשרה להם התיישבות ללא הפרעה של איים בלתי מיושבים. בדצמבר אותה שנה הוקמה חברת איי הודו המערבית הדנית וב-11 במרץ 1671 ניתנה לחברה הרשאה רשמית מהמלך כריסטיאן החמישי. יורגן איברסון דיפל, שהיה סוחר מצליח מסנט כריסטופר, מונה להיות המושל והמלך סיפק אסירים מבתי הסוהר שלו ושתי ספינות לייסוד המושבה, היאכטה "דן פרוגילדטה קרון" (Den forgyldte Krone), והפריגטה "פארו" (Færøe). ה"דן פרוגילדטה קרון" נצטוותה לצאת כחלוץ ולהמתין, אך שבה לדנמרק לאחר שה"פארו", תחת פיקודו של קפטן זכריאס הנסן באנג, התעכבה לצורך תיקונים בברגן. בסופו של דבר השלימה ה"פארו" את משימתה לבד וב-25 במאי 1672 נוסדה ההתיישבות בסנט תומאס. מבין 190 אנשי המשלחת: 12 פקידי ממשל, 116 עובדי החברה (משרתים חוזיים) ו-62 עבריינים וזונות לשעבר, רק 104 נותרו. 9 נמלטו ו-77 מתו במסע. 75 אנשים נוספים מתו בשנה הראשונה לקיום המושבה וכך נותרו בה 29 איש בלבד.
עד מהרה שימשו האיים כבסיס לשודדי ים שתקפו ספינות בסביבה ול"חברה האפריקאית של ברנדנבורג" (Kurfürstliche Brandenburgisch-Afrikanische Compagnie). המושל יוהאן לורנסן הטיל מיסים כבדים על האיים וב-1689 תפס מחסנים ומטענים של טבק, סוכר ועבדים, אך פעולותיו בוטלו על ידי הרשויות בקופנהגן. בכל אופן, מעשהו הנמהר לתפיסת האי קרב מנעו מהברנדנבורגים להקים מושבה משלהם בקריביים. הבעלות על האי הוסדרה בסופו של דבר עם חברת הסחר הסקוטית ב-1698 וב-1811 הוא אבד באופן סופי לטובת הספרדים.
ב-1733 נרכש האי סנט קרואה מחברת איי הודו המערבית הצרפתית. ב-1754 נמכרו האיים לפרדריק החמישי מלך דנמרק והפכו להיות מושבת כתר דנית.
היסטוריה מאוחרת (1801 – 1917)
הפלישה הבריטית השנייה ארעה במהלך המלחמות הנפוליאוניות ב-22 בדצמבר 1807, כאשר לכד צי בריטי את סנט תומאס ושלושה ימים לאחר מכן את סנט קרואה. הדנים לא הפגינו התנגדות וגם פלישה זו התנהלה ללא שפיכות דמים. כיבוש זה נמשך עד ל-20 בנובמבר 1815, כאשר הבריטים החזירו את האיים לדנמרק.
בשנות החמישים של המאה ה-19 הגיעה אוכלוסיית האיים ל-41,000 תושבים. בראש ממשלת האיים עמד מושל כללי, שתחום השיפוט שלו הורחב למושבות דניות אחרות בקבוצת האיים. עם זאת, בשל העובדה שהאיים השתייכו קודם לכן לבריטניה, היו התושבים אנגלים בתרבותם ובשפתם.
באותה תקופה מנתה אוכלוסיית האי סנט תומאס 12,800 תושבים וענפי הייצוא העיקריים שלו היו סוכר וכותנה. בירת האי, שארלוט אמאלי, הייתה נמל חופשי ותחנה ראשית לספינות מטען ששייטו בין נמל סאות'המפטון שבאנגליה לבין איי הודו המערבית. אוכלוסייתה האי סנט ג'ון מנתה כ-2,600 תושבים אף על פי שהאי סנט קרואה היה נחות ביחס לסנט תומאס בהיקף הסחר שלו, הוא היה גדול מסנט תומאס ופורה יותר ואוכלוסייתו מנתה 25,600 תושבים.
ארצות הברית התעניינה באיים כבר משנות השישים של המאה ה-19 לכל המוקדם. הסיבה ששאיפתה זו הוגשמה ב-1917 הייתה מיקומם האסטרטגי של האיים על הגישה לתעלת פנמה ובשל החשש שגרמניה תכבוש אותם ותעשה בהם שימוש כבסיס לפעילות הצוללות שלה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
דת
איי הודו המערבית הדנים יושבו על ידי בני תרבויות שונות ורבות ולכל אחת מתרבויות אלו היו את המסורת והדת שלהן. המלך והכנסייה פעלו בשיתוף פעולה הדוק כדי לשמור על חוק וסדר: הכנסייה הייתה אחראית על חינוכם המוסרי של האנשים והמלך היה אחראי על השלטת הסדר האזרחי. עד 1849 לא הייתה בדנמרק דת במימון המדינה, אך במושבה הייתה תמיד מידה רבה של חופש דתי. הרשויות הדניות נטו להתייחס בוותרנות כלפי אמונות דתיות, אך דרשו שכל התושבים ישמרו על החגים הדנים. חופש הדת ניתן בין השאר כדי לסייע ביישוב האיים, שכן היה מחסור במתיישבים מאירופה. גישה זו פעלה, שכן חלק ניכר מהמתיישבים באיי הודו המערבית הדנים היו למעשה הולנדים ובריטים שנמלטו מארצות מוצאם עקב רדיפות דתיות.
למרות הסובלנות הדתית, לא הייתה הכרה בדתות האפריקאיות, וזאת בשל העובדה שהן היו כרוכות באופן טיפוסי באמונה באנימיזם ובכישוף, אמונות שהאירופאים התייחסו אליהן בבוז וראו בהן בלתי מוסריות. גישה רווחת הייתה שאם ניתן להמיר את דתם של העבדים לנצרות, הדבר ישפר את חייהם, ולפיכך רבים מהעבדים התנצרו.
ב-1900, כשאוכלוסיית המושבה מנתה 30,000 תושבים, רבע מהם השתייכו לנצרות הקתולית, בנוסף למאמיני הכנסייה האנגליקנית, וקבוצות פרוטסטנטיות נוספות. במשך שנים רבות ארגנו חסידי הכנסייה המוראבית מיסיונים ולקחו על עצמם להיות אחראים על מערכת החינוך.
עבדות
ב-1733 נוצרה הבחנה בין העבדים לבין שאר סוגי הרכוש בתקנות שתוקנו ובהן הוכרז שלעבדים יש זכויות משל עצמם ולפיכך הייתה להם את הזכות להתנהג באופן בלתי הולם או בסרבנות. בתקנות הובהר גם שעל הרשויות להעניש עבדים על השתתפות בפעילות בלתי חוקית, אך רבים מבעלי העבדים הענישו אותם באופן עצמאי. הייתה הסכמה כללית שאם העבדים יוענשו באופן קשה מדי, הם יפתחו במרד. ב-1755 תיקן פרדריק החמישי תקנות נוספות בהן הובטחה לעבדים הזכות לא להיות מופרדים מילדיהם והובטחה להם הזכות לקבלת טיפול רפואי בעת הצורך. עם זאת, לממשלה הקולוניאלית הייתה את היכולת לשנות את החוקים והתקנות על פי התנאים המקומיים, וכך תקנות אלו לא באו מעולם לידי יישום במושבה, על רקע העובדה שהיו להם יותר חסרונות מיתרונות.
ב-1778 הייתה הערכה שהדנים ייבאו מדי שנה כ-3,000 עבדים אפריקאים. משלוחים אלו המשיכו עד סוף שנת 1802, כאשר חוקק המלך פרדריק השישי חוק שאסר על קיומו של סחר עבדים.
כאשר ביטלה דנמרק את העבדות לחלוטין ב-1848, עלתה דרישה לפיצויים מצדם של בעלי המטעים על רקע הנזק שנגרם לרכושם בגלל אובדן כוח העבודה ועל רקע הצורך שלהם לשלם מעתה שכר לעובדי המטעים. ממשלת דנמרק שילמה לכל בעל מטע חמישים דולר על כל עבד שהיה ברשותו והכירה בכך ששחרור העבדים גרם להם לנזק כלכלי. עם זאת, חייהם של העבדים המשוחררים השתנו רק במעט. רובם פשוט הועסקו כשכירים באותם מטעים שבהם הם הועסקו קודם לכן כעבדים והוצעו להם חוזים חד-שנתיים, מגורים בבקתות קטנות, חלקת אדמה קטנה וסכום כסף קטן כדמי חכירה. עם זאת, כעובדים שכירים, העבדים לשעבר לא היו באחריותם של בעלי המטעים והם לא קיבלו מהם מזון או טיפול רפואי.
ראובן נמני
ראובן נמני (נולד ב-15 ביוני 1945, דרנה, המינהל הצבאי הבריטי בלוב ), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת המגן השמאלי, ומזוהה בעיקר עם קבוצות מכבי יפו ובית"ר תל אביב.
קורות חייו
ראובן נמני נולד ב-1945 בעיר הנמל דרנה שבלוב. הוריו היו ניצולי שואת יהודי לוב, ובמהלך מלחמת העולם השנייה נכלאו במחנה הריכוז ג'אדו. בהמשך, שרדו את הפרעות שהתחוללו ב-1948. ב-1949, במהלך העלייה ההמונית עלתה המשפחה לישראל, הגיעה לבאר יעקב ובהמשך התיישבה ברמלה. ב-1953 החל נמני לשחק כדורגל בקבוצת מכבי רמלה אשר נוהלה על ידי יוצאי בולגריה וב-1962, בראשיתה של עונת 1962/1963 בליגה א' עלה לקבוצה הבוגרת. בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגה השלישית. יכולתו הגבוהה של נמני במגרש הובילה להעברתו לקבוצת מכבי יפו, אשר אומנה על ידי נוטקו ולב וסיימה את עונת 1963/1964 בליגה הלאומית כסגנית האלופה. משחק הליגה הראשון שלו נערך ב-3 באוקטובר 1964 במחזור הראשון של עונת 1964/1965 בליגה הלאומית מול מכבי פתח תקווה באצטדיון בלומפילד. את הקריירה החל נמני כקיצוני, ובהמשך לאחר עזיבתו של מוצי ליאון לדרום אפריקה הוצב כמגן שמאלי.
ב-1966 זומן נמני לנבחרת ישראל בכדורגל על ידי המאמן מילובן צ'יריץ', נכלל בסגל הרחב, אך לא שיחק במשחקים בינלאומיים רשמיים. נמני שיחק בשורות מכבי יפו עד לעונת 1969/1970 בליגה הלאומית. הקבוצה אשר אומנה על ידי איינשטיין קליש ירדה בסיום העונה לליגה השנייה. משחקו הליגה האחרון שלו בשורות מכבי יפו נערך ב-2 במאי 1970 מול הפועל באר שבע. בסך הכל שיחק נמני ב-156 משחקי ליגה בשורות מכבי יפו ובהם כבש 21 שערים. בעונת 1970/1971 בליגה הלאומית עבר לשחק בקבוצת בית"ר תל אביב וזאת עד לראשיתה של עונת 1975/1976. נמני נפצע ובהמשכה של העונה שיחק בבית"ר רמלה. בהמשך, שיחק שתי עונות בסקציה נס ציונה, שלוש עונות בהפועל באר יעקב ושתי עונות במכבי רמלה. ב-1983 פרש ממשחק פעיל. לאחר הפרישה, עבר נמני קורס מאמני כדורגל ואימן מספר שנים ילדים ונוער במסגרת בית ספר לכדורגל מטעם עיריית רמלה.
חיים אישיים
ראובן נמני מתגורר ברמלה ומתפרנס כנהג מונית. הוא נשוי לשושנה והם הורים ל-3 ילדים וסבים לנכדים ונינים. אחיו של ראובן היה הכדורגלן מאיר נמני, ואחיינו הוא אבי נמני.
פיטסבורג קונדורס
פיטסבורג קונדורס (באנגלית: Pittsburgh Condors) הייתה קבוצת כדורסל מהעיר פיטסבורג, פנסילבניה, אשר שיחקה בליגת ה-ABA בין השנים 1967–1972. הוקמה בשם "פיטסבורג פייפרס", ובעונת 1969/1970 שיחקה במינסוטה בתור "מינסוטה פייפרס". בעונת 1967/1968 זכתה באליפות עונת הבכורה של ליגת ה-ABA.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1967, בשם "פיטסבורג פייפרס", כאחת מ-11 הקבוצות המקוריות של ליגת ה-ABA. הפייפרס סיימו את עונת הבכורה של הליגה עם מאזן הניצחונות הטוב ביותר (54–24), וזכו בתואר האליפות לאחר שגברו בפלייאוף ה-ABA על אינדיאנה פייסרס (3–0), מינסוטה מאסקיז (4–1) וניו אורלינס באקנירס (4–3). כוכב הקבוצה באותה עונה היה קוני הוקינס, אשר הוביל את קלעי הליגה עם ממוצע של 26.8 נקודות למשחק, ולצדו בלטו ארט היימן וצ'ארלס ויליאמס. הוקינס זכה בפרס ה-MVP של הפלייאוף, לאחר שרשם במהלכו 29.9 נקודות, 12.3 ריבאונדים ו-4.6 אסיסטים בממוצע למשחק.
על אף הזכייה באליפות, עבר המועדון בשנת 1968 למיניאפוליס שבמינסוטה, ושמו שוּנה ל"מינסוטה פייפרס". את עונתם היחידה במינסוטה סיימו הפייפרס במקום השמיני בליגה, והודחו מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון.
בקיץ 1969 חזרה הקבוצה לפיטסבורג, ושנה לאחר מכן שינתה את שמה ל"פיטסבורג קונדורס". בין השנים 1969–1972 בלטו בפיטסבורג שחקני האולסטאר ג'ון בריסקר וג'ורג' תומפסון, אולם הקבוצה ניצחה בכ-36% בלבד ממשחקיה לאורך 3 העונות, ולא העפילה לשלב הפלייאוף. במהלך עונת 1971/1972 צנח ממוצע האוהדים באולם הקבוצה אל מתחת ל-1,000, ולאחר שהבעלים והליגה לא הצליחו להעביר את המועדון לעיר אחרת, התפרקה הקבוצה ביוני 1972.
סודאן במשחקים הפאראלימפיים
סודאן השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980), ומאז השתתפה פעם אחת בלבד, באולימפיאדת הנכים אתונה (2004). במשחקי החורף לא נטלה סודאן חלק מעולם.
אל המשחקים הפאראלימפים שנערכו בארנהם בשנת 1980 שלחה סודאן משלחת שכללה 11 ספורטאים (8 גברים ו-3 נשים). המשלחת חזרה עם מדליה פאראלימפית אחת, כשמוחמד אחמד עיסאם זכה במדליית הזהב בהדיפת כדור ברזל (קטגוריה 1B) תוך שהוא קובע שיא פאראלימפי עם 7.05 מטרים.
אחרי 24 שנים בהן לא שלחה סודאן משלחת למשחקים הפאראלימפים, חזרה המדינה ושלחה משלחת למשחקים שנערכו באתונה בשנת 2004. המשלחת כללה שני ספורטאים (גבר ואישה) שלא הצליחו לזכות במדליה.
She (שיר)
She (בעברית: היא) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, מתוך מהדורת הדלוקס של אלבום האולפן השלישי שלה, Rare. השיר יצא לאור ב-9 באפריל 2020, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, ביחד עם שאר שירי מהדורת הדלוקס של האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סם הומיי, ג'ון ווינר, MNEK, ג'סטין טרנטר וסלינה גומז והופק על ידי דה רום-מייטרס. בינואר 2020, יצא האלבום עצמו, תוך שבהמשך הודיעה גומז על כך שהיא מתכננת להוציא מהדורת דלוקס לאלבום, בו יכללו שלושה שירים חדשים: "She", "Souvenir" ו-"Boyfriend".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-9.2 מיליון השמעות.
ביקורת
באתר המוזיקה Spectrum Culture נכתב כי "השיר הוא מעין הוצאה מחודשת של "Lucky" של בריטני ספירס. בשיר, היא [סלינה גומז] מכירה בכך שכל הטעויות שעשתה עד לנקודת הזמן הזו היו שוות את זה. ניתן לראות זאת במילים של השיר, בהן גומז מסבירה מנקודת מבטה מדוע זה היה שווה את זה".
The Watermelon Woman
The Watermelon Woman (בתרגום: אשת האבטיח) הוא סרט דרמה קומית משנת 1996 אשר נכתב, בוים, ונערך על ידי שריל דאניה, ואשר זכה בפרס טדי לסרט הלהט"ב הטוב ביותר. דאניה גם מככבת בסרט בתפקיד שריל, צעירה לסבית שחורה שעובדת בחנות וידאו בזמן שהיא מנסה לעשות סרט על שחקנית שחורה משנות ה-1930 שהייתה ידועה בשל תפקידיה בתור ה"אמא" (mammy) הסטראוטיפית שהיו היחידים שניתנו לנשים שחורות בקולנוע באותה התקופה. זהו הסרט העלילתי הראשון שיצא לאור בבימויה של לסבית שחורה.
רקע
ב-1993 דאניה עשתה מחקר עבור קורס בהיסטוריה של הקולנוע השחור, וחיפשה מידע על שחקניות שחורות מימי הקולנוע המוקדמים. היא גילתה שלעיתים קרובות השחקניות השחורות ששיחקו בסרטים הושמטו מהקרדיטים. דאניה החליטה ליצור סיפור על נשים שחורות בסרטים המוקדמים, והתוצאה הייתה The Watermelon Woman. היא הכירה בכך שהסרט שלה לא יספיק כדי לתקן את העיוות ההיסטורי: "לשם כך צריך שתהיה יותר עבודה, צריך שיהיו יותר גיבורים שחורים. יש הרבה שחקניות כישרוניות שאין להן תפקידים לגלם, חוץ מאשר ה"מאמי" שוב ושוב, בהתגלמות המודרנית של "מאמי". צריך התמקדות שמייצרת עבורן עבודה, שמזכה אותן בחלק מפרסי האקדמיה, כפי שמגיע להן." שם הסרט מחקה אחר סרטו של מלווין ואן פיבלס, The Watermelon Man (1970).
הסרט נעשה בתקציב של 300,000 דולר, כולל מענק של $31,500 מהקרן הלאומית לאמנויות (NEA), אירוע גיוס כספים, ותרומות של חבריה של דאניה. הצלמת זואי לאונרד יצרה את ארכיון פיי ריצ'רדס, המתעד את חייה של השחקנית הבדיונית שבסרט. האוסף, הכולל 78 צילומים, הוצג מאוחר יותר בגלריות כהספר.
את המחקר שלה עבור הסרט ערכה דאניה בארכיון ההיא-סטוריה הלסבי (Lesbian Herstory Archive) ובספריית הקונגרס. עד מהרה היא גילתה שאין במקומות אלו את המקורות שהיא צריכה, ושגישה אליהם תהיה מעבר לתקציב הסרט, וכך הגיעה ליצירת הארכיון הבדיוני לשימוש בסרטה.
שוער הלילה
הקישור בין השואה וסטיות המין במחנות גרר ביקורות קשות על הסרט שחלק מהמבקרים כינו אותו "שערורייתי". חלק מהמבקרים שיבחו אותו והוא הפך במספר מדינות לסרט פולחן.
בוגרד השתתף בשחרור מחנה ברגן-בלזן וחווה שם מראות קשים. במשך שנים סירב להשתתף בתפקיד של גרמני עד להצעתה של קוואני.
The Watermelon Woman
רקע
בסרט, הדמות הראשית היא שריל, קולנוענית צעירה ושאפתנית שמנסה להביא את ההיסטוריה של לסביות שחורות בקולנוע למסך, באומרה, "כי הסיפורים שלנו מעולם לא סופרו." הסיפור בוחן את קשיי הניווט בארכיוניים אשר התעלמו או הדירו בכוונה תחילה נשים קוויריות שעבדו בהוליווד מאוספיהם, ובמיוחד את השחקנית פיי ריצ'רדס, הדמות אליה מתייחסת כותרת הסרט. הסרט כולל גם מספר הופעות של אמניות מהקהילה הקווירית, כולל שריל קלארק, קמיל פאליה, דייוויד ראקוף, שרה שולמן ועוד.
שוער הלילה
הסרט מתרחש בווינה ב-1957 ובו נפגש איש אס אס לשעבר עם אסירה שאותה עינה והשפיל במחנה ריכוז ובמקום שתברח ממנו או תסגיר אותו, היא מתמסרת אליו להשפלות נוספות.
The Watermelon Woman
יציאה לאקרנים
הקרנת הבכורה של The Watermelon Woman הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין של 1996, המשיך משם לעוד מספר פסטיבלי קולנוע בינלאומיים במהלך 1996–1997, כולל פסטיבל הקולנוע הגאה של ניו יורק, Outfest לוס אנג'לס, פסטיבל הסרטים הגאה הבינלאומי של סן פרנסיסקו, פסטיבל הסרטים הגאה הבינלאומי של טוקיו, פסטיבל קולנוע הנשים הבינלאומי בקרטייל, פסטיבל הסרטים הסרטים הגאה של לונדון, ופסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
שוער הלילה
החלטת המועצה לביקורת סרטי קולנוע בישראל שלא לאפשר את הקרנת הסרט מן הסיבה שהוא עלול לפגוע ברגשות ניצולי השואה, נהפכה על ידי בג"ץ.
The Watermelon Woman
יציאה לאקרנים
The Watermelon Woman שודר בערוץ סאנדנס ב-12 באוגוסט 1998. דאניה הייתה הבמאית היחידה שנכללה בשידורי חודש זה. היא נבחרה כאחת מעשר הנשים המשפיעות בעסקי הבידור ברשימת POWER UP ב-2008.
שוער הלילה
תקציר העלילה
מקס (דירק בוגרד) הוא שוער לילה (פקיד קבלה) בבית המלון "אופר" בווינה. הוא ממלא את תפקידו ביעילות, רושם את המבקרים, מביא משקאות לחדרים ואף מספק שירותי מין לרוזנת מזדקנת. איש אינו יודע כי מאחורי הדמות שלו מסתתר איש אס אס סדיסטי שעינה אסירים ובעיקר אסירות במחנה הריכוז בו שירת במלחמת העולם השנייה.
The Watermelon Woman
יציאה לאקרנים
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-5 במרץ 1997, והופץ על ידי First Run Features. הוא יצא ב-DVD (אזור 1) ב-5 בספטמבר 2000.
שוער הלילה
תקציר העלילה
יום אחד מגיעה למלון לוצ'יה (שרלוט רמפלינג) שהייתה אסירה במחנה ריכוז ועברה התעללות נפשית ומינית על ידי מקס. כעת היא נשואה למנצח תזמורת אמריקאי המגיע לווינה לנצח על האופרה חליל הקסם. מבטיהם הנדהמים נפגשים אך הם אינם מוציאים מילה.
The Watermelon Woman
פרסים
ב-1996, The Watermelon Woman זכה בפרס טדי לסרט הלהט"ב הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, ובפרס הקהל לסרט העלילתי הטוב ביותר ב-Outfest בלוס אנג'לס.
שוער הלילה
תקציר העלילה
מקס הולך להופעה באופרה ויושב בסמוך ללוצ'יה ותוך כדי שירת האופרה הם מתבוננים זה בזו ומופיעים פלשבקים על מחנה הריכוז:
לוצ'יה מודיעה לבעלה כי היא רוצה להישאר מספר ימים למנוחה בווינה. היא נשארת במלון ובעלה ממשיך במסע ההופעות שלו. מקס מופתע מהחלטה ומכה אותה בגלל זה אך היא נצמדת אליו והם מקיימים מין סוער.
The Watermelon Woman
ביקורת
הביקורות על הסרט היו חיוביות באופן כללי. סטיבן הולדן, מבקר של "הניו יורק טיימס", כינה את הסרט "מעורר ומצחיק". הוא שיבח את כישרונה של דאניה, נהנה מהרגעים הקומיים, ואהב שהסרט "נותן לך למצוא בעצמך את דרכך למסר המרכזי לגבי ההיסטוריה התרבותית ואי-הניראות של מי שנדחקו לשוליים". רותי שטיין כתבה ב"סן פרנסיסקו כרוניקל" דעה דומה, ואמרה שעל אף שהסרט דן בנושאים רציניים, "הוא אף פעם לא לוקח את עצמו יותר מדי ברצינות". היא שיבחה את דאניה ואת הרוח הקלילה שהביאה לעבודתה. ב"אדבוקט", אן סטוקוול כתבה, "הסרט הסקסי והכייפי הזה אף פעם לא חוטא בחשיבות עצמית." היא שיבחה את ה"צילומים" של פיי ריצ'רדס ואת עבודתה של זואי לאונרד ביצירת הארכיון הבדיוני של השחקנית הבדיונית.
שוער הלילה
תקציר העלילה
במלון מתאספת קבוצת אנשי אס אס לשעבר שמטרתם להשמיד ראיות על פשעי האס אס. בראשם עומד הנס (גבריאלה פרצטי) ובחבורה נמצא גם קלאוס (פיליפ לירוי) איתו יש למקס יחסים הומוסקסואלים עוד מימי המלחמה.
The Watermelon Woman
ביקורת
הסרט נבחר להקרנה בחגיגות ה-30 שנה לפרס הטדי בפסטיבל הסרטים של ברלין ה-66 בפברואר 2016.
שוער הלילה
תקציר העלילה
הם מגלים את לוצ'יה העלולה לסכן אותם ודורשים ממקס לחסל אותה. מקס לא יכול לעשות זאת כי התאהב בה. הוא מתפטר מעבודתו במלון ומביא את לוצ'יה לדירתו. הנס ואנשיו צרים עליהם, מזונם אוזל והם סובלים חרפת רעב.
לבסוף הם מנסים לחמוק מהבית עם עלות השחר אך אנשי הנס עוקבים אחריהם ומחסלים אותם.
The Watermelon Woman
ביקורת
הסרט נרכש על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית ב-2016 כחלק מאוסף הסרטים הקבוע של המוזיאון.
Aurora
Aurora (בעברית: אורורה) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת אמריקאית בי מילר. האלבום יצא לאור ב-23 בפברואר 2018, על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס.
דניאל קינומבה
קריירה
קינומבה נולד בישראל וגדל בקנדה, והוא ממוצא קונגולזי.
ב-16 בנובמבר 2018, קינומבה חתם על חוזה במונטריאול אימפקט.
ב-15 בינואר 2020, קינומבה חתם אצל הקבוצה הקנדית הייפקס וונדררס.
נבחרת לאומית
ב-24 באוקטובר 2018, קינומבה נכלל בסגל נבחרת קנדה עד גיל 20, ואף שיחק בטורניר היבשתי, גביע הזהב עד גיל 20.
אי-אן שו
אי-אָן שוּ (Yi-An Xu, נולד ב-13 ביולי 1979, בשנגחאי, סין) הוא מנצח, פסנתרן ומלחין סיני-ישראלי.
ביוגרפיה
אי-אן שו ניצח על תזמורות שונות בסין ובישראל. כאן הופיע כמנצח אורח עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה, תזמורת הבמה הישראלית, תזמורת הקמפוס רמת השרון, תזמורת "קלאסיקה" רחובות, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הרצליה, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע ועוד. כמו כן ניצח על הרכבי המוזיקה החדשה אנסמבל המאה ה-21 ואנסמבל מוזיקה נובה.
בשנת 2017 נבחר להיות המנצח של תזמורת גדרה.
אי-אן שו נשוי למנצחת הישראלית טליה אילן והם הורים לשתי בנות.
מאיר הלר
הרב מאיר הלר (סמניצר, תרל"ח, 1878 – ז' באלול תרצ"ט, אוגוסט 1939) היה רב הונגרי-ירושלמי. נודע בשל קנאותו ובשל מלחמתו ברב קוק.
ביוגרפיה
מאיר הלר נולד למלכה ולרב משה שכיהן ברבנות בעיירה סמניץ, על גבול הונגריה-צ'כיה. בשנות התר"נ עלה עם שלושת ילדיו והיה לתלמידו של המהרי"ל דיסקין. הרב משה ייסד את ועד "משמרת הקודש" על עירובין, מעשרות והחינוך, בנשיאות המהרי"ל דיסקין, הרב שמואל סלנט והרב שניאור זלמן מלובלין. לפני שתוקן עירוב בירושלים החדשה היה עומד בשבתות בשערי העיר העתיקה עם שוטר טורקי, ובודק שאין בכיסי היוצאים חפצים. הרב משה הלר נפטר בשנת תרפ"ח.
בצעירותו היה הלר, עם הרבנים יעקב משה חרל"פ ועקיבא פרוש, תלמידו של הרב הערש מיכל שפירא, ולמד ממנו את דרכי הפרישות. הרב ותלמידיו שהו במשך השבוע במחסנים בהם אחסנו תושבים דפנות סוכה. הוא שימש כבעל תוקע אצל המהרי"ל דיסקין. לפי עדות, הרב חיים ברלין רצה למנותו לרבה של שערי חסד אך הוא סירב.
הלר נהג להסתגר כל השבוע בגבעת שאול שהייתה שכונה מרוחקת, ובהמשך בחצר שטרויס. מדי מוצאי שבת לקח שתי חלות למאכלו במשך השבוע. בשנת תר"צ עבר לבתי אונגרין עקב פרעות תרפ"ט, וקבע את מקום לימודו בבתי נייטין. הוא נהג להתענות בעשרת ימי תשובה, בבה"ב, בשובבי"ם, בערב ראש חודש ובתענית צדיקים. לא ישן על מיטה אלא על דרגש עץ שהיה מכוסה בסדין. הוא נהג לערוך תענית דיבור מראש חודש אלול ועד לאחר יום כיפור. ביום כיפור עצמו נהג לעמוד על רגליו במשך כל היממה. בשמחת תורה רקד במשך כל היום. מסופר שכשביקר הרבי מסאטמאר בארץ ישראל בשנת תרצ"ב, רצה לפוגשו. נאמר לו שחייב למהר לפני ראש חודש אלול, כי לא יוכל לדבר עמו לאחר מכן.
במכתב לאחד ששלח לו פיצוי כספי על רדיפותיו נגדו הוא כותב שהוא מוחל מיד לכל מנאציו כדין תורה, כפי שהתחנך על ידי הרב שפירא, ואינו מסכים לקבל את הכסף. בצוואתו ביקש שלא לכתוב על מצבתו תוארי כבוד. הגהותיו והערותיו על ארבעה טורים נדפסו במהדורת "שירת דבורה".
משפחתו
נכדו הרב משה הלר היה מו"צ בולט בירושלים והתמחה במיוחד בהלכות ארבעת המינים. בנו הוא הרב מאיר הלר, מרבני קהילת תפארת ירושלים ורב קריית חסידים בבית שמש. נכד נוסף, חתנו של הרב צבי מיכל, היה הרב מנדל כהן, אף הוא מו"צ בעדה החרדית. נכד נוסף היה הרב מאיר ברנשטיין מחבר ספרי "פירוש לפירושו" על הש"ס.
פרשות הקנאות
הלר נודע בקנאותו הגדולה עוד מימיו ב"אגודת הקודש", ובעיקר במעשיו נגד הרב קוק. יש לציין שאת דרכו זו ירש מאביו ר' משה. קודם בוא הראי"ה לירושלים וקל וחומר לאחר מכן, הלך והתעצם מאבק קנאי העיר כנגד הרבנות בירושלים. עם עליית הרב קוק ארצה באלול תרע"ט, במהלך טקס "קבלת פנים" בהשתתפות מאות אנשים ונכבדי ציבור בתחנת הרכבת בלוד, הגיעו למקום הרב פנחס אפשטיין ואביו ר' משה סמניצר. האחרון מסר לידי הראי"ה כתב מחאה בשם "אגודת הקודש" לפיו קנאי ירושלים מתנגדים לרבנותו בעיר.
עם זאת, באותו פרק נמנע הלר מליטול חלק במאבקים, ואף ביקש לייסד "ועד חשאיים" להתכתבות עם הרב קוק "בדרך הכבוד והנימוס". לדבריו, המהפך בגישתו אירע לאחר פרסום ספר אורות בשלהי שנת תרפ"א (1921). יצוין כי בשנים שקודם לכן תמכו כלכלית בהלר שלמה זלמן קוק ושמואל קוק, אביו ואחיו של הראי"ה קוק. מאז והלאה סירב הלר להנות מכספי הצדקה שהוענקו לו. באותה עת שלח מכתב חריף אל חברו לשעבר הרב יעקב משה חרל"פ, תלמידו של הראי"ה.
הרב שמואל אבידור הכהן ציין כי הלר הבן מנע פגישות בין הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין לרב קוק בתחבולות שונות.
כרוז "קול גדול"
הלר נהג להדפיס פשקווילים חתומים בשמו בנושאים שונים. בחודש אייר של שנת תרפ"ב הדפיס חוברת בשם "קול גדול" יחד עם הרב יוסף הופמן כנגד הרב קוק. בחוברת דברים קשים כנגד הראי"ה קוק, חברי מועצת הרבנות הראשית (המכונה בחוברת, בעיוות מכוון, "הרבנות הרשות" - כלומר "רבנות מטעם") וחברי בתי הדין בירושלים. דייני העיר הרב צבי פסח פרנק והרב פישל ברנשטיין זוכים אף הם לקיתונות בוז ונאצות, בשל תמיכתם ברב קוק. לצד זאת החוברת מעתירה שבחים על הרב יוסף חיים זוננפלד, שהוא בעיני הכותבים רבה האמיתי של העיר, וחברי בית הדין שלו הרב משה נחום ולנשטיין והרב יצחק פרנקל, "שלא הטו אחר הבצע ולא נפלו בעצת המרגלים", וכן הרב מרדכי לייב רובין. בחוברת נדפסו בין השאר ציטוטים מקוטעים מכתבי הראי"ה קוק, המוכיחים לכאורה כי אמונתו פסולה, וכן מכתבי רבנים שונים אודותיו.
קצין המשטרה דוד תדהר הצליח למנוע חלקית את הדפסת הכרוז, והוא לא הושלם מעולם והופץ חלקית. בצעד נדיר אסר אף בית הדין של הרב זוננפלד על הפצת הקונטרס וקרא לגנוז אותו. הלר נקרא עם הרב יוסף הופמן לדין תורה ברבנות הראשית, ומשלא הגיעו נערכה אספת רבנים בירושלים בה הוחלט לנדותם. בהמשך נאסרו השניים על ידי המשטרה, הועמדו לדין, הורשעו ונידונו למאסר או לקנס. ערעורם בפני ערכאה נוספת נדחה, והשניים בחרו במאסר. עיתון אגודת ישראל בירושלים "קול ישראל" יצא במחאה על כך, ורבני העדה החרדית פרסמו מכתב לתפילה לשיחרורם וקראו לבטל את העונש שהושת עליהם.
לאחר פסק הדין, בתיווכו של הראשון לציון הרב יעקב מאיר, הוצע בפני השניים להצהיר שלא ישובו על מעשיהם ועונשם יבוטל. סמניצר ניאות לכך אולם הופמן סירב. בהמשך שילם אחד מחבריהם הקנאים חלק מן הקנס והשניים שוחררו מבית הכלא. אביו של האסיר, הרב משה סמניצר, פרסם כרוז תמיכה בבנו היושב בבית הכלא. בהמשך ניסו הראי"ה קוק ועמיתו הראשון לציון הרב מאיר להשלים את תשלום החוב של שני משמיציהם, והראשון אף התיר להשלים את הסכום מכספים שנמסרו לכתחילה לצדקה לעניים.
הכרוז נגד האדמו"ר מגור והרב קוק
הפרשה המפורסמת ביותר שנקשרה בשמו היא פרשת הפשקוויל נגד האדמו"ר מגור, ה"אמרי אמת". בקיץ של שנת תרפ"ז הגיע האדמו"ר מגור לביקור בארץ ישראל, בין השאר כדי לנסות לפייס בין הרב קוק לעדה החרדית. לקראת בואו ניסו קנאי ירושלים למנוע מפגש ידידותי בין האדמו"ר והראי"ה קוק, והרב ישעיה אשר זליג מרגליות כתב אף הוא מכתב חריף לאדמו"ר מגור, אולם ללא הועיל. ה"אמרי אמת" ביקר אצל הרב קוק ואצל הרב יוסף חיים זוננפלד ולמעשה לא הצליח להשכין שלום בין הצדדים. לאחר פגישת האדמו"ר והראי"ה הדפיס הלר פשקוויל מבזה במיוחד כנגד שניהם.
על פי המסופר בקרב חוגי הקנאים, ביום הדפסת הפשקוויל התענה סמניצר והלך לטבול במקווה. אגודת ישראל בירושלים התנערה מסמניצר. במקביל אגודת הרבנים בפולין, בה היו חברים יותר משש מאות נושאי משרה רבנית, נידתה את סמניצר כדין "מבזה תלמידי חכמים". חסידי גור תבעו מהרב זוננפלד ובית הדין של העדה החרדית להחרים את השניים ולהוציאם מוועד העיר האשכנזי. בתגובה הוציא בית הדין מכתב התנערות חריף יחסית, אולם הוא לא סיפק את חסידי גור. בשל מאורעות אלו חל נתק בין חסידות גור לעדה החרדית. בהמשך הגיע הלר לבקש את מחילת ה"אמרי אמת", אולם בנו הרב ישראל (בעל "בית ישראל"), שפתח את הדלת - גירשו מן הבית.
פעילויות נוספות
בקיץ של שנת תרצ"ה פרסם הלר פשקוויל בו כתב כי ראשי אגודת ישראל בירושלים אשר ערכו משא ומתן עם הוועד הלאומי, עשו זאת על דעת עצמם ופועלם הוא "נגד תורתנו הקדושה". בדצמבר 1935 פרסם הלר פשקוויל נגד "הרבנים הפורצים שפרצו גדרן של חכמים ונכנסו לועד הלאומי בעד אגורת כסף". לדבריו, רבנים אלה "דינם כדין כהני הבמות ואין עומדין מפניהם ואין קורין אותם רבי ומכ"ש [=ומכל שכן] שאין לסמוך על הוראתם - ובפרט בענייני שחיטות ובדיקות". כשלוש שנים לאחר מכן פרסם פרסם פשקוויל נוסף תחת הכותרת "לאפרושי מאיסורא", בו כתב כי הצורך בשר בכשרות הרבנות "מתחבר ומחזיק ידי עוברי עבירה".
לואיס קפלדי
לואיס מארק קפלדי (באנגלית: Lewis Marc Capaldi; נולד ב-7 באוקטובר 1996) הוא זמר-יוצר סקוטי.
קפלדי היה מועמד לפרס "תגלית השנה" בטקס פרסי ה-BRITS לשנת 2019, והסינגל שלו, "Someone You Loved" הגיע למקום הראשון במספר מצעדי פזמונים בבריטניה ובארצות הברית, ואף היה מועמד לשיר השנה בטקס פרסי הגראמי לשנת 2020. הסינגל זכה במקום הראשון בטקס פרסי ה-BRITS לאותה השנה.
כמו כן, קפלדי זכה בפרס Best New Artist בטקס פרסי ה-BRITS לשנת 2020.
ביוגרפיה
קפלדי נולד ב-7 באוקטובר 1996 בגלאזגו שבסקוטלנד, הממלכה המאוחדת, שם התגורר עד גיל ארבע. קפלדי הוא הצעיר מבין ארבעה ילדים, לאמא אחות ואב סוחר דגים. כבר בגיל שנתיים החל לעסוק במוזיקה, כאשר תחילה למד לנגן בתופים ובגיטרה, ובגיל תשע הופיע בפאבים.
קפלדי למד בבית ספר קתולי בבלקברן שבמערב העיר לות'יאן שבסקוטלנד, ובשנת 2016 סיים לימודי מוזיקה בקולג'.
ב-20 באוקטובר 2017, הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Bloom.
ב-8 בנובמבר 2018, הוציא את המיני-אלבום השני שלו, Breach.
ב-17 במאי 2019, הוציא את אלבום המוזיקה הראשון שלו, Divinely Uninspired to a Hellish Extent, ממנו יצאו הסינגלים המצליחים "Bruises", "Someone You Loved", "Hold Me While You Wait" ו-"Before You Go".
ב-27 בספטמבר 2019, הוציא את המיני-אלבום השלישי שלו, Bruises.
חיים אישיים
דודו מדרגה שנייה הוא השחקן והבמאי הסקוטי פיטר קפלדי, אשר כיכב בקליפ לסינגל "Someone You Loved".
קפלדי הוא גם רחוק משפחה של פיזיקאי הגרעין ג'וזף קפלדי.
בספטמבר 2022 פרסם שהוא סובל מתסמונת טורט.
יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל
יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה, הוא יום ציון ממלכתי המצוין מדי שנה בי"ז בכסלו, החל משנת 2014, ונועד להוקרת פועלם של פצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה.
ייסוד יום ההוקרה
היוזמה החלה כפעילות מקומית של תנועת בני עקיבא מחוז דרום. רכז המחוז, אליעד אברקי החל זאת כפיילוט בערי הדרום בהובלת באר שבע ובמקביל נעשו ניסיונות לקבל לכך הכרה ממלכתית. ביולי 2014 אישרה ממשלת ישראל הצעת החלטה אותה יזם מנכ"ל משרד ראש הממשלה, הראל לוקר בשיתוף עם ארגון נכי צה"ל. ההחלטה קובעת כי בישראל יתקיים יום הוקרה שנתי לפצועים במלחמות ישראל ובפעולות האיבה. התאריך שנקבע, י"ז בכסלו, הוא התאריך העברי של כ"ט בנובמבר 1947, יום החלטת עצרת האומות המאוחדות על סיום המנדט הבריטי והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
פעילות במהלך היום
מערכת החינוך ותנועות הנוער עורכות פעילויות חינוך והסברה בנושא, לרבות מפגשי תלמידים עם פצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה. רשויות מקומיות מקיימות אירועים ופעילויות הוקרה, לרבות אירועים בהשתתפות פצועי צה"ל.
אישור טקס ממלכתי לנכי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה
בשנת 2021 שר הביטחון בני גנץ, ושר התרבות והספורט חילי טרופר, העלו לאישור הממשלה החלטה לקיים טקס אזכרה ממלכתי מרכזי לציון יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה, זאת בכדי להעניק את הכבוד הראוי ולהוקיר תודה על ההקרבה האישית שלהם למדינת ישראל.
הממשלה, והוועדה לטקסים ולסמלים אישרו את הצעת שר הביטחון ושר התרבות והספורט לקיים טקס ממלכתי לנכי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה בהובלת משרד הביטחון וכן אושרה בממשלה לפי סעיף 19ב.
הצד של פטרוגרד
הצד של פטרוגרד (ברוסית: Петрогра́дская сторона ) הוא אחד החלקים ההיסטוריים של העיר סנקט פטרבורג, הנמצא בגבולות המינהליים של נפת פטרוגרד בעיר. לפני שינוי שמו על ידי ניקולאי השני מ"סנקט פטרבורג" ל"פטרוגרד" ב-18 (31) באוגוסט 1914, נקרא בשם "הצד של פטרבורג".
האי הגדול ביותר בצד של פטרוגרד הוא "פטרוגרד" ובו שני רחובות ראשיים: שדרות אי האבן ושדרת בולשוי (הנמשכת אל תוך האי וסילי). מבין אתרי הציון החשובים הם גן החיות של לנינגרד, מתחם הספורט והקונצרטים יובילייני, ארמון התרבות לנסובייט.
ישנם אנדרטאות ארכיטקטוניות רבות (כולל בעלות חשיבות פדרלית), כדוגמת מסגד העיר, אחוזת סרגיי ויטה, אחוזת קשסינסקאיה, מרחצאות טוצ'קוב, ביתו של פיוטר הראשון, קתדרלת הנסיך ולדימיר, הבית עם המגדלים, הליצאום של אלכסנדר, ההרכב האדריכלי של הכיכר האוסטרית ואתרים אחרים.
מספר אוניברסיטאות ידועות נמצאות באי כולל האוניברסיטה הרפואית על שם פאבלוב, האקדמיה הצבאית לחלל על שם מוז'איסקי, חיל הצוערים הגדול על שם פיוטר הגדול ואחרים. ישנם כמה תיאטראות ועשרות מוזיאונים. גשר טוצ'קוב מחבר בין האי פטרוגרד לאי וסילי. באי הארנבים נמצא מבצר פטרופבלובסקיה, אחד המבנים הראשונים בעיר שקיבל את שמו לאחר בניית קתדרלת פטרופאבלסאקיה בה. המצודה שוכנת בכלא (כיום מוזיאון), צריפי חיל המצב העירוני, המטבעה (שעודנה פעילה), האנדרטה לפיוטר הראשון (שנעשתה על ידי הפסל שמיאקין) ואתרים נוספים. שני גשרי עץ מובילים אל האי, סמוך לאחד מהם מונחת אנדרטה לארנבת על בול עץ הבולט מתוך המים. שטח האי הוא 18 דונם, הוא מופרד מהצד של פטרוגרד על ידי מיצר קרונברקסקי ובו שוכן גם מעון המגורים של מושל סנקט פטרבורג.
האי פטרובסקי ממוקם בין נהר ז'דנובקה למלאיה נייבה. בדרום האי נמצא אצטדיון פטרובסקי, לידו פארק פטרובסקי.
אי המרפא ממוקם בצפון הצד של פטרוגרד ומשתרע מנחל קרפובקה ועד מלאיה נייבה ובולשאיה נייבה. באי נמצא הגן הבוטני של המכון הבוטני על שם קומארוב (בזמן פיוטר הראשון היה כאן גן מרפא וזו הסיבה שהאי קיבל את שמו), גן לופוחין, האקדמיה הכימית-פרמצבטית, האוניברסיטה האלקטרוטכנית, המכון לרפואה ניסיונית, מרכז הטלוויזיה של הערוץ החמישי (ברחוב צ'אפיגין 6) ומגדל הטלוויזיה.
שיר תשרי
שיר תשרי הוא פזמון שכתבה רחל שפירא, הלחין דני עמיהוד וביצעה חוה אלברשטיין.
רקע
השיר נכלל באלבום "התבהרות" שהוציאה אלברשטיין ב-1978. האלבום לא זכה להצלחה מסחרית, אך חלק משיריו הושמעו עם השנים רבות ברדיו.
לחן השיר שימש בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עבור השיר "מי יתפוס כוכב נופל" של שלישיית "לא אכפת להם". השיר לא זכה להצלחה מיוחדת. על פי דני עמיהוד, אלברשטיין ששמעה את השיר ביקשה להקליט אותו אך לא התחברה למילותיו. מבלי לבקש את אישורו של מלחין השיר עמיהוד היא ביקשה מרחל שפירא לכתוב לה מילים אחרות ללחנו.
תוכן השיר
השיר עוסק באווירה הכללית המתחוללת בחודש תשרי, בתקופה הקודמת לחגי תשרי.
הבית הראשון עוסק בשינויים במזג האוויר, ובהכנות לקראת הימים הנוראים.
בהמשך אומרת הדוברת כי "מישהו חושב עליך ורושם את מעשיך" אך לא מפרטת על מי מדובר, והאם מדובר על קריאת אזהרה לקראת "יום הדין".
בהמשך מוזכרים תיאורים המתאימים לתחילת הסתיו וסוף החופש הגדול: פריחת החצבים והופעת הנחליאלי מסמנים את בוא הסתיו.
רחל שפירא סיפרה כי השיר נכתב בתקופת הסתיו. עוד היא סיפרה שבתחילת דרכה כתבה על הסתיו כפי שהיו משוררים כותבים על הסתיו המוכר להם מארצות מוצאם כתקופה אפלולית, אך בהמשך החלה לכתוב עליו מכיוון אופטימי יותר.
טיאר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Forever & Always
Forever & Always (בעברית: לְעוֹלָם & לְתָמִיד או לְעוֹלְמֵי עַד) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Fearless (2008). השיר התווסף לאלבום רגע לפני שהונפק. "Forever & Always" נכתב והופק על ידי סוויפט, והופק על ידי נייתן צ'פמן. הוא שיר פופ רוק עם מילים על מערכת יחסים שהתפרקה. המבקרים ראו את השיר קליט אך בסיסי, והרגישו שהוא מהווה את התקדים לשירי הסימן המסחרי של סוויפט בנוגע למערכות יחסים שהתפרקו. אף על פי שלא הופץ כסינגל, "Forever & Always" הגיע בשיאו ל-40 העליונים במצעד הבילבורד הוט 100 ובקנדה הוט 100, וקיבל את תואר הפלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
רקע וכתיבה
בהשראת הפרידה שלה מהזמר האמריקאי, ג'ו ג'ונאס, סוויפט כתבה והקליטה במהירות את השיר ברגע האחרון עבור אלבומה, Fearless. כפי שסוויפט הסבירה בריאיון אודות הרצועות מהאלבום, "Forever & Always" נכתב על גבר בחייה שהיא יכלה לראות "מתרחק ממנה לאט לאט" ועל הבלבול שחשה בהתמודדות עם מערכת יחסים מתפוררת שכזו. בריאיון לרולינג סטון, סוויפט תיארה את התפרקותה של מערכת היחסים ההיא כחוויה "ממש דרמטית ומטורפת" שהיא "[צריכה] לטפל בה" באמצעות המוזיקה שלה. היא הפצירה בפני מייסד ונשיא חברת התקליטים ביג משין רקורדס, סקוט בורצ'טה, לאפשר לה לכלול את השיר באלבום, יום לפני שהגרסה הסופית שלו הונפקה.
ג'ונאס התייחס לשיר בריאיון של מגזין Seventeen, שפורסם ביוני 2009. כשדיבר עליו, הוא אמר שלא הפריע לו שסוויפט כתבה שיר על מערכת היחסים שלהם. "זה מחמיא", אמר ג'ונאס. "זה תמיד נחמד לשמוע את הצד השני בסיפור". בשנת 2009, סוויפט הקליטה מחדש את השיר כבלדה אקוסטית עבור מהדורת הפלטינה של Fearless. שם הגרסה נקרא, "".
הרכב וביקורת
ב-"Forever & Always", סוויפט מדברת על מערכת היחסים שלה עם בן זוגה, שעדיין "לא התקשר" אף על פי שבשלב מוקדם יותר במערכת היחסים שלהם, הוא הכריז שהם יהיו ביחד "לעולמי עד". זהו שיר פופ רוק הכולל שימוש בכלי נגינה הקשורים למוזיקת קאנטרי, כדוגמת כינורות וגיטרות. בדומה לשירים אחרים ב-Fearless, "Forever & Always" מתאר את התפיסה של סוויפט לגבי יחסים רומנטיים כנערה מתבגרת, שמכנה את בן זוגה לשעבר כ"ילד קטן ומפוחד". לעומת זאת, בניגוד לחלק רב מ-Fearless, השיר אינו משלב דימויים הלקוחים מהאגדות, אלא מתמקד בשיברון לב בחיים האמיתיים.
ג'יימס א. פרון, אקדמאי העוסק במוזיקה, החמיא להפקה הידידותית לרדיו של השיר, אך הרגיש שהוא "בסיס ומסחרי מדי" בשביל זמרת-יוצרת. ג'ניפר קישין ארמסטרונג מבילבורד, ציינה שכתיבת השירים של סוויפט ב-"Forever & Always" מרמזת על השירים הבאים שלה על נקמה ובוז לבני זוג לשעבר. נייט ג'ונס מ-Vulture הסכים, וטען שהשיר נכתב בהשראת ג'ו ג'ונאס. במשך, הוסיף שהשיר הציג את כישורי כתיבת השירים המסחריים של סוויפט אודות רומנטיקה כושלת. ברולינג סטון הוא דורג במקום ה-101 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
הופעות חיות
סוויפט ביצעה את "Forever & Always", יחד עם "Love Story", בסאטרדיי נייט לייב ב-10 בינואר 2009, ובסיבוב ההופעות "Fearless Tour" שהתקיים בין 2009–2010. היא גם ביצעה את "Forever & Always" במהלך ערב השנה החדשה של דיק קלארק שהתקיים בשנת 2009; הוא בוצע בשילוב השירים "Picture to Burn", "Love Story" ו-"Change" כמחרוזת.