cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חשום
הכיבוש החתי
מלך חשום נשבה בקרב והושפל. הוא נקשר לאחת העגלות שהובילו את השלל שנלקח מהעיר לחתושש. תיאור דומה של המלך נרתם לעגלה במטרה להשפילו מופיע גם בתיאור הכיבוש של העיר החורית חחום. כמאה שנה לאחר מכן, המלך החתי תלפינוש (1500-1525 לפנה"ס) הזכיר את העיר חשום כאויבת ראשית ואת הריסתו את העיר.
עלי שור
ספר עֲלֵי שׁוּר הוא ספר הגות ומחשבה מפורסם, שיצא בשני חלקים בהפרש של 20 שנה בעילום שם. הספר נכתב על ידי הרב שלמה וולבה, שהיה מגדולי המשגיחים בדור האחרון, והיה זה ספרו המרכזי.
שם הספר
על שם הספר נקרא בית ספר תיכון עלי שור במודיעין עילית.
תוכן הספר
הספר נכתב במשך 13 שנה, את ההשראה לכתיבתו קיבל מוועדי מוסר שערך בישיבתו באר יעקב, ומרבותיו הרב יצחק הוטנר והרב ירוחם ליבוביץ.
הספר עלי שור נכתב כמדריך בסיסי ויסודי לבחור ישיבה אך לדברי המחבר, אין בכוונתו לחדש דבר, אלא רק "להתוות את הדרך לבני דורנו" בתחומי היחס לתורה ולמצוות והעבודה על האישיות. הספר עוסק בנושאים כמו חשיבות לימוד הגמרא, חשיבות התפילה, קידוש השם וחילול השם, וכן בנושאים הגותיים דוגמת: מהו אדם, ומה תפקידה של התורה בעיצובו. הספר מחולק לשני חלקים.
הסכמות על הספר
המחבר קיבל מספר הסכמות, מהרב יעקב קמינצקי, הרב יחזקאל לוינשטיין, הרב חיים שמואלביץ, הרב יואל קלופט, ומהרב משה יחיאל הלוי אפשטיין.
מהדורות הספר
הספר הראשון יצא לאור בשנת תשכ"ו (1966) ומאז נדפסו ממנו מהדורות רבות. בשנת תשע"ה (2014) יצא חלקו הראשון של הספר במהדורה מחודשת, ובשנת תשפ"ב (2021) יצא גם חלקו השני במהדורה מחודשת.
חלקי הספר
לספר שני חלקים שמחולקים לשערים, וכל שער מוקדש לנושא אחר:
ג'וליאן בייקר
ג'וליאן רוז בייקר (באנגלית: Julien Rose Baker; נולדה ב-29 בספטמבר 1995) היא זמרת וגיטריסטית אינדי רוק אמריקאית. המוזיקה שלה מאופיינת בסגנון וידויי ועגמומי, והתייחסותה לסוגיות כגון נצרות, התמכרות, מחלות נפש וטבע האדם.
בייקר, שנולדה וגדלה בפרבר ממפיס, טנסי, הוציאה את אלבום הבכורה שלה Sprained Ankle יצא בשנת 2015 בזמן שהייתה סטודנטית באוניברסיטת Middle Tennessee State. האלבום זכה לשבחי המבקרים והופיע במספר רשימות סוף שנה של 2015. לאחר מכן, בייקר חתמה בחברת ההקלטות מטאדור והוציאה את אלבום האולפן השני שלה Turn Out the Lights ב-2017, שזכה גם הוא לשבחים מהמבקרים. אלבומה השלישי, Little Oblivions יצא ב-2021. האלבום השתמש בלהקה מלאה והפך לאלבום הראשון של בייקר שהתברג ל-40 האלבומים הראשונים במצעד ה-Billboard 200.
בנוסף לעבודת הסולו שלה, בייקר חברה בסופרגרופ האינדי boygenius, לצד פיבי ברידג'רס ולוסי דייקוס. הלהקה הוציאה מיני אלבום בכורה ב-2018. בינואר 2023, הכריזו בייקר, דייקוס וברידג'רס על איחוד הלהקה ואלבום האולפן הראשון שלהם The Record יצא במרץ של אותה שנה.
ראשית חייה
בייקר נולד ב-29 בספטמבר 1995 בג'רמנטאון, וגדל בפרבר של ממפיס בשם ברטלט. שני הוריה עבדו בתחום הפיזיותרפיה. בייקר שאבה השראה מאביה, שהקדיש את חייו לייצור גפיים תותבות ניסיוניות לאחר תאונה שחווה בשנות העשרים לחייו גרמה לכריתת רגלו. הוריה של בייקר נפרדו בזמן שהיא הייתה בבית הספר היסודי.
בייקר גדלה במשפחה נוצרית בפטיסטית אדוקה, והחשיפה הראשונית שלה למוזיקה כללה נגינה בכנסייה שלה. אחרי שראתה את גרין דיי בטלוויזיה, בייקר החליטה לחקור את תחום המוזיקה אלטרנטיבית והחלה להאזין ללהקות כמו My Chemical Romance ו-Death Cab for Cutie. לאחר מכן התאהבה בסצנות הפאנק, ההארדקור, המטאלקור והסקרימו. היא נאבקה בהתמכרות לסמים כנערה צעירה, אך מצאה תמיכה בקהילת ההופעות הביתיות בממפיס, וקיבלה השראה מתת-תרבות הפאנק הסטרייט אדג'ית. בזמן לימודיה בתיכון בשנת 2010, בייקר הקימה את הלהקה The Star Killers, שלאחר מכן שינו את שמם לפוריסטר בשנת 2015.
בייקר למדה בבית הספר התיכון ארלינגטון ולאחר מכן באוניברסיטת Middle Tennessee State, שם עבדה בקמפוס במחלקה למופע אור קולי ובתחילה למדה טכנאות קול, לפני שהחליפה קורס לספרות וחינוך תיכוני. לבסוף היא נשרה מהקולג' על מנת לעבוד כמוזיקאית במשרה מלאה לאחר שחרורו של Sprained Ankle, ולערוך את סיבוב ההופעות שלו, אך חזרה לקמפוס בסתיו 2019 כדי להשלים את התואר בספרות.
2015–2017: הצלחה מוקדמת
במהלך השנה הראשונה שלה באוניברסיטה, בייקר החלה לכתוב שירים בעצמה, ולעיתים קרובות השתמשה בחדרי התרגול של האוניברסיטה שנשארו פתוחים מאוחר בלילה. היא כתבה את השירים שהפכו ל-Sprained Ankle בחדר המעונות שלה והקליטה אותם בזמן אולפן חינמי שחברה שלה קיבלה מהתמחות שעשתה בו. היא הצהירה שהיא מעולם לא חשבה שהמיני אלבום יישמע על ידי קהל רחב ושהיא העלתה אותו לאתר Bandcamp כדי שחבריה יוכלו להאזין לו.
הוא התגלה על ידי חברת התקליטים 6131 רקורדס שקנתה את הזכויות עליו והפך לאלבום האולפן Sprained Ankle שיצא באוקטובר 2015. Sprained Ankle הגיע לראש רשימות רבות של האלבומים הטובים לשנת 2015, והצלחתו הובילה לכתבות ב"הניו יורקר" וב"ניו יורק טיימס", כאשר מבקרים שונים כינו אותו "שובר לב", "מהפנט" ו"בולט". במרץ 2016, בייקר הקליטה הופעה עבור NPR Tiny Desk, שהייתה הראשונה מבין ארבע. באותה השנה היא הופיעה גם בפסטיבלים South by Southwest ו-Newport Folk. הופעותיה מתקופה זו כונו "אירועים שקטים ונכבדים", כשהקהל נותר לרוב שקט ומרוגש. ב-2017 היא חתמה על חוזה עם מטאדור, והוציאה סינגל בגודל 7 אינץ' המורכב מהשירים "Funeral Pyre" (שנקרא בעבר "Sad Song 11") ו-"Distant Solar Systems". אלבומה השני, Turn Out the Lights, הוקלט עם טכנאי הסאונד והמפיק קלווין לאובר באולפני Ardent בממפיס, ויצא ב-27 באוקטובר 2017 לשבחים נוספים. היא בילתה את השנה שלאחר מכן בסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית ובעולם, והופיעה לצד אמנים כולל דה נשיונל, האב ג'ון מיסטי, ולוסי דייקוס, והופיעה בתוכנית הבוקר של רשת CBS וב"לייט שואו עם סטיבן קולבר".
בייקר עשתה מופעי חימום או ושיתפה פעולה עם מגוון רחב של אמנים, כולל Death Cab for Cutie, קונור אוברסט וברייט אייז, פארמור והיילי ויליאמס, דה נשיונל, הדצמבריסיסטז, הפרונט בוטומס, בל וסבסטיאן ומנצ'סטר אורכסטרה. בנוסך, היא הוציאה קאברים של אמנים שונים כגון אליוט סמית', רדיוהד וסאונדגארדן.
2018–הווה: Boygenius ו-Little Oblivions
בשנת 2018, בייקר הקימה את סופרגרופ האינדי רוק Boygenius עם פיבי ברידג'רס ולוסי דייקוס. שתיהן הופיעו איתה בעבר. הלהקה הוציאה שלושה שירים באוגוסט של אותה שנה ולאחר מכן הכריזה על מיני אלבום בשם הלהקה, שיצא ב-26 באוקטובר 2018 וזכה לשבחים ביקורתיים רבים. הלהקה בילתה את חודש נובמבר בסיבוב הופעות בארצות הברית, וביצעה את שירן "Me & My Dog" בלייט נייט עם סת' מאיירס. השלישייה המשיכה לשתף פעולה זה בעבודות הסולו זו שלהן מאז יציאת המיני אלבום שלהם. הן שרו קולות רקע בשני שירים באלבום המועמד לפרס גראמי של ברידג'רס, Punisher, בשיר "Please Stay" מהאלבום Home Video של דייקוס ובשיר "Favor" מ-Little Oblivions, כמו גם בשיר "Roses/Lotus/Violet/Iris" מאלבום הבכורה של היילי ויליאמס, Petals for Armor.
בשנת 2019, בייקר הוציא שני סינגלים בגודל 7 אינץ'. הראשון, שיצא ביוני, כלל את השירים "Red Door" ו-"Conversation Piece", והשני, שיצא באוקטובר כלל את השירים "Tokyo" ו-"Sucker Punch" כחלק מסדרת סינגלים עם חברת התקליטים Sub Pop. לארבעת השירים היה צליל מעט יותר מופק מהאלבומים הקודמים שלה והם התקבלו בצורה חיובית מאוד.
ב-21 באוקטובר 2020 הכריזה בייקר על אלבום האולפן השלישי שלה, Little Oblivions, בליווי הסינגל המוביל "Faith Healer" ומאמר מאת המשורר חניף עבדוראקיב. Little Oblivions יצא ב-26 בפברואר 2021, וקדמו לו הסינגלים "Hardline" ו-"Favor". הוא נכתב ברובו במהלך 2019, שנה קשה ומכוננת עבור בייקר, שכן היא נאלצה לבטל תאריכי הופעות שונים, נאבקה בפיכחון ובבריאות הנפש שלה, ובסופו של דבר חזרה לאוניברסיטה על מנת להשלים את התואר שלה. בינואר, היא הופיעה ב"לייט שואו עם סטיבן קולבר", וביצעה את השיר "Faith Healer". בשנת 2022, הוציאה בייקר מיני אלבום של B-Sides ל-Little Oblivions ושיתפה את הסינגל "Guthrie".
יצירה
בייקר ידועה בכתיבת השירים האישית והוידויית שלה, והמוזיקה שלה סווגה כשילוב של אינדי רוק, אינדי פולק, אלטרנטיבי ואימו. העיבודים הדלילים באלבום הבכורה שלה, Sprained Ankle, כוללים רק את הקול והגיטרה שלה, והופעותיה, במשך שנים רבות כללו רק אותה, תוך שימוש בלופר. ב- Turn Out the Lights משנת 2017 נוספו מדי פעם כינור, כמו גם עוגבים ו"הפקה שנשמעת כאילו שהוקלטה במערה". בייקר התנסתה בסאונד של להקה מלאה יותר עבור אלבומה משנת 2021, Little Oblivions, והתייחסה להרגשת מוגבלות מהציפיות שתדבוק בסגנון הקודם שלה. אלבום זה כלל תופים, בס, קלידים, מנדולינה ובנג'ו. בייקר ניגנה בכל הכלים האלו בעצמה במהלך הקלטת האלבום. בסיבוב ההופעות לאחר יציאתו, היא ניגנה עם להקה מלאה והופיעה לראשונה בעיבודים חדשים, מרובי כלים, של יצירתה הקודמת, ותיארה את הסאונד של הלהקה כ"פוסט-רוק".
כתיבתה של בייקר משלבת נושאים דתיים, ומאופיינת בדימויים ויזואליים אלימים. נושאים חוזרים בעבודתה של בייקר כוללים תקווה, גאולה, אהבה, התמכרות, בושה, שנאה עצמית ופניות ישירות לאלוהים. המוזיקה שלה מציגה לעיתים קרובות יחס כנה לנושאים כמו התמכרות ופיכחון, והיא הייתה פתוחה לדיון על חוויותיה עם שימוש בסמים ומחלות נפש.
חיים אישיים
בייקר היא לסבית, וחוויותיה עם הנצרות משפיעות על יצירתה. היא יצאה מהארון להוריה בגיל 17, אחרי שנים שבהן הייתה בארון וצפתה בחברייה נשלחים לטיפולי המרה או מנודים מבתיהם ומשפחותיהם. עם זאת, היא גילתה שמשפחתה "מקבלת באופן קיצוני". בעבר היא התייחסה לעצמה כסוציאליסטית נוצרית, אך דיברה על כך שההצמדה של התווית כ"נוצרייה קווירית בגמילה" בתחילת הקריירה שלה הזיקה להבנתה העצמית של זהותה, והובילה לתהייה ולהערכה מחדש של היבטים בסיסיים רבים בחייה. מאז היא דנה באופי המשתנה של מערכת היחסים שלה עם הדת והאמונה, ואמרה שהיא כבר לא מעוניינת לתייג את אמונותיה בצורה כל כך נוקשה ושהיא מנסה לאמץ תפיסת עולם פחות דיכוטומית מזו שגדלה איתה, וקראה לתובנה זו "משחררת."
בייקר מתגוררת בנאשוויל, טנסי. היא בזוגיות עם מריה שניידר, גיטריסטית להקת Slider, מאז 2019.
וולטר פירס
וולטר מרקוס פירס (באנגלית: Walter Marcus Pierce; ) היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אורגון ה-17 בשנים 1923–1927 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1933–1943. הוא נולד באילינוי, ולפני כהונתו כמושל הוא כיהן כחבר הסנאט של אורגון. פירס נודע גם בשל פסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית "פירס נגד אגודת האחיות" שנגע לחינוך חובה.
ראשית חייו
וולטר פירס נולד בעיר מוריס שבאילינוי לצ'ארלס מ. ושארלוט ל. (לבית קאלפ) פירס, זוג חוואים תומכי האגף ג'קסוני של המפלגה הדמוקרטית. בגיל 17 הוא החל ללמד בבית ספר, אף על פי שעד אז השכלתו הייתה תיכונית בלבד.
ב-1883, על רקע האבחון שלו כחולה שחפת ועל רקע רעיון הייעוד הגלוי, כפי שהוצג על ידי הוראס גרילי, הוא עבר מערבה. לאחר שהגיע ביוני אותה שנה לפורטלנד, אורגון, לא עלה בידו למצוא עבודה. לאחר תקופה בה הוא עבד בשדות החיטה של וואלה וואלה, וושינגטון, הוא הרוויח מספיק כסף כדי להתיישב בעיר מילטון שבאורגון, שם הוא שב לקריירה שלו בהוראה והקים חווה מצליחה.
כאיש חינוך, נמשך פירס לפוליטיקה המקומית. הוא נודע בשל השקפותיו בעד חוק היובש, ולרוב הוא דיבר בפני תלמידיו נגד הברים שמכרו משקאות אלכוהוליים. ב-1887 נשא פירס לאישה את אחת מתלמידותיו, קלרה ר. רודיו, שנפטרה שלוש שנים בלבד לאחר מכן בעת לידה. התינוקת נקראה על שם אמה, ופירס נשא ב-1893 לאישה את אחותה, לורה. לשניים נולדו חמישה ילדים, ולורה נפטרה ב-1925 ממחלת הסרטן. אשתו השלישית של פירס הייתה קורנליה מרווין, הספרנית הראשית המדינתית של אורגון, שאותה הוא נשא לאישה ב-1928.
בשנים 1886–1890 שימש פירס כמפקח הראשי של בתי הספר הציבוריים של מחוז אומטילה. לאחר מכן ועד 1894 הוא היה פקיד המחוז, והרוויח סכום כסף מספיק מעסקאות מקרקעין כדי להמשיך את לימודיו. לאחר מכן הוא שב לאילינוי עם משפחתו כדי ללמוד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, וב-1896 קיבל תואר בוגר במשפטים.
ראשית הקריירה הפוליטית
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה, שב פירס עם משפחתו לאורגון, שם הוא פתח משרד עורכי דין מצליח בעיר פנטדלטון. בשנים 1896–1906 הוא ניהל חברת חשמל, עסק בעסקי מקרקעין, והיה לאחר ממגדלי פרי הרפורד הנודעים ביותר במדינה. הוא נבחר שוב כפקיד המחוז ושימש בתפקיד בשנים 1899–1903.
ב-1902 נבחר פירס לסנאט של אורגון. במשך תקופת כהונתו בתפקיד הוא ניסה ללא הצלחה להעביר חקיקה נגד שתיית משקאות אלכוהוליים, אך הצליח להעביר חוק למימון החינוך בשיעור של שישה דולרים לכל ילד. בבחירות לכהונה שנייה ב-1906 הוא נוצח, ופרש מהפוליטיקה למשך העשור הבא.
בעת שהיה מחוץ לחיים הפוליטיים, המשיך פירס בפעילות מקומית ומדינתית. הוא היה המייסד של ברית החוואים של אורגון ושל הליגה לכוח ציבורי. הוא עמד בראש ליגת משלמי המיסים של אורגון, והיה חבר מועצת המנהלים של הקולג' החקלאי של אורגון בשנים 1905–1927. באותה תקופה הוא החל לקדם את השימוש במימי נהר קולומביה להפקת אנרגיה הידרואלקטרית. פירס גם קידם את חברת הסנטוריום הוט לייק במחוז יוניון. הוא ושותפו לבעלות על החברה, פריש ויליס, הואשמו על ידי משקיע נוסף בהונאה, אך זוכו מכל אשמה בבתי המשפט ב-1918. הסנטוריום לשעבר הוא כיום מלון הוט לייק, והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ב-1912 זכה פירס במועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, אך בבחירות הכלליות הוא נוצח על ידי הארי ליין. ב-1916 הוא נבחר שוב לסנאט המדינתי. ב-1918 התמודד פירס ללא הצלחה כמועמד פרוגרסיבי דמוקרטי מול מושל אורגון המכהן ג'יימס ויתיקומב. בבחירות הבאות ב-1920 הוא איבד את מושבו בסנאט לאחר שנוצח בהפרש של 27 קולות בלבד.
מושל אורגון
פירס החזיק בהשקפות גזעניות ואיגניות, ותמך בהגבלת הילודה ובחוקי יובש. ב-1922 הוא התמודד בהצלחה בבחירות למשרת מושל אורגון מול המושל המכהן בן אולקוט. באותה עת עלו כוחו והשפעתו של הקו קלוקס קלאן בכל רחבי אורגון. הוגשה הצעת חוק חינוך חובה אנטי-קתולית ואנטישמית, שעל פיה חויבו כל הילדים בגיל חינוך ללמוד בבתי ספר ציבוריים. אולקוט סירב נחרצות לשתף פעולה עם הקלאן. פירס נקט בצעד טקטי, קיבל את תמיכת הקלאן ותמך בחוק החינוך.
כמושל התעמת פירס עם בית המחוקקים המדינתי, שהיה בו רוב רפובליקני. ממשלו המשיך במדיניות סלילת הכבישים כפי שהיה בתקופות ממשליהם של שני קודמיו בתפקיד, אך לא עלה בידו להעביר את חוק מס ההכנסה המדינתי או את אגרת הרישיון לכלי רכב. הוא ניסה לגייס תמיכה מהרפובליקנים הפרוגרסיביים בסוגיות הרפורמה בבתי הכלא, הייעור מחדש, ופיתוח האנרגיה ההידרואלקטרית, ומנגד הוא גרם לפילוג בשורות המפלגה הדמוקרטית באורגון כאשר תמך ברוברט לה פולט בבחירות לנשיאות של 1924. הקו קלוקס קלאן, שתמך בו שנים ספורות קודם לכן, החל לסגת מתמיכתו בו.
בבחירות של 1926 נוצח פירס על ידי הרפובליקני אייזק לי פטרסון. לאחר סיום כהונתו כמושל שב פירס לחוותו שבעיר לה גרנד.
חוק חינוך חובה נפסל בהמשך בפסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1925 "פירס נגד אגודת האחיות", על בסיס ההפרה של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית
כאחד מהפוליטיקאים הקשישים ביותר בהיסטוריה של אורגון, פרש פירס מהחיים הפוליטיים בגיל 81. יחד עם רעייתו קורנליה הוא פרש לעיירה אאולה. השניים היו מעורבים בתנועה נגד היפנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוקמן
הוקמן (באנגלית: Hawkman, "איש הנץ") הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס חברת הצדק של אמריקה ביקום DC קומיקס. הוקמן המקורי (קרטר הול) הופיע לראשונה בחוברת Flash Comics #1 מינואר 1940, ונוצר על ידי הכותב גרדנר פוקס והמאייר דניס נוויל.
הוקמן הוא האלטר אגו אותו חלקו חמש דמויות - קרטר הול, קאטאר הול, פל אנדר, זוריאל וצ'ארלי פארקר / ש'אל אנדר. המשותף לכולם הוא השימוש בכלי נשק עתיקים ובכנפיים מלאכותיות הקשורות לרתמה שעשויה מחומר שלילי המאפשר תעופה. הוקמן הוא בדרך כלל שותפה ומושא אהבתה של גיבורת-על בעלת כוחות דומים הנושאת את הכינוי "הוקגירל" או "הוקוומן".
מאז שהמשכיות יקום DC שוכתבה מחדש בעקבות אירועי המשבר בעולמות האינסופיים של שנת 1985, ההיסטוריה של הוקמן הפכה מעט למבולבלת עם הצגתן של גרסאות חדשות לדמות - כמה מהן משויכות למצרים העתיקה וכמה מהן לכוכב הלכת החייזרי תאנאגאר.
הוקמן דורג במקום ה-56 ברשימת 100 גיבורי הקומיקס הגדולים ביותר לפי אתר IGN. את דמותו של קרטר הול/הוקמן בסדרה "סמולוויל" גילם השחקן מייקל שנקס; בסדרות "החץ", "הפלאש" ו"אגדות המחר" גילם אותה השחקן פאלק הנטשל. הדמות מופיעה בהופעת הבכורה הקולנועית שלה בסרט היקום הקולנועי של DC "בלאק אדם" בגילומו של השחקן אלדיס הודג'.
קרטר הול
בימי מצרים העתיקה, הנסיך ח'ופו מנהל מאבק ממושך עם יריבו, הכהן המצרי האת'-סת. הכהן לוכד בסופו של דבר את ח'ופו ואת צ'אי-ארא, והורג אותם בעזרת פגיון שעשוי ממתכת שלילית. כאלפי שנים לאחר מכן, בשנת 1940, רוחו של ח'ופו מתגלגלת אל גופו של ארכאולוג אמריקני בשם קרטר הול, רוחה של צ'אי-ארא מתגלגלת לשיארה סונדרס, והאת'-סת אל המדען אנטון הסטור. לאחר שקרטר נוגע במתכת שבעזרתה נהרג ח'ופו, הוא מקבל את הזכרונות מחייו הקודמים ומגלה כי הסטור הוא גלגולו המחודש של יריבו הוותיק. כאשר הסטור חוטף את שיארה בעזרת השימוש בקסם כדי לפתות אותה למערה, הול נעזר בזכרונותיו כדי לבנות לעצמו חגורה נוגדת כוח כבידה וכן רתמה מכונפת, ובכך הופך לגיבור העל הידוע בשם הוקמן. הוא מציל את שיארה מידיו של אנטון, שנהרג לאחר שהתחשמל למוות, וקרטר ושיארה מתחילים לפתח מערכת יחסים רומנטית ביניהם.
קרטר ושיארה הביאו לעולם בן בשם הקטור הול, שבבגרותו נטל זהויות סודיות כמו חרפושית הכסף ודוקטור פיית. כמו כן, הוא היה חבר בקבוצות גיבורי העל "אינסופיות בע"מ" וחברת הצדק של אמריקה, שם היה חבר לצד אביו.
קאטאר הול
קאטאר הול הוא קצין משטרה חייזרי עטור שבחים בעולם הבית שלו, תאנאגאר. יחוד עם אשתו שייארה, הוא משתמש במתכת האנטי-כבידה השלילית כדי ללחום בפושעים. הזוג נשלח לכדור הארץ של שנת 1961 כדי ללכוד פושע נמלט משנה צורה. בעקבות כך, הם בוחרים להישאר בכדור הארץ, וללמוד יותר על שיטות המשטרה האנושית. השניים אימצו את זהויותיהם של שני אוצרי מוזיאון בשם קרטר ושיארה הול, ופעלו בתור הוקמן השני והוקגירל השנייה (בהמשך הוקוומן).
אם כי נקבע כי קאטאר הול שרד את מאורעות המשבר בעולמות האינסופיים, דמותו אותחלה מחדש מספר שנים לאחר מכן במיני סדרה "עולם הנץ". סדרה באותו שם החלה עם סיומה של המיני סדרה, בכתיבתו של ג'ון אוסטרנדר. קאטאר הול, קצין משטרה צעיר מכוכב הלכת תאנאגאר, מורד במשטר המדכא של עולמו ונשלח לגלות. בהמשך הוא נמלט וחושף את זהותו של שוטר מושחת. בעקבות כך, הוא מוחזר לתפקידו, ויחד עם שותפה חדשה בשם שיארה ת'אל נשלח למשימה בכדור הארץ, שם הוא הופך להוקמן השלישי.
פל אנדר
בשנות ה-80 המאוחרות, המרגל התאנאגארי פל אנדר חי על פני כדור הארץ למשך זמן מה, ומקבל הוראות מהצבא התאנאגארי להסתנן לתוך ליגת הצדק בתור הוקמן השני.
זוריאל
כאשר הכותב גרנט מוריסון החיה מחדש את כותר JLA בשנת 1997, הוא הגדיל את רשימת חבריה. יחד עם הכותב מארק מילר, הוא התעתד ליצור דמות חדשה של הוקמן שאינה קשורה לגלגוליה הקודמים. הוקמן חדש זה היה מלאך נופל בשם זוריאל, שחי בכדור הארץ, והייתה בכוונתו להציג את דמותו בחוברת מספר 6 ביוני 1997. אולם, חברת DC קומיקס מיאנה להשתמש בשמו המסחרי של הוקמן בשל בעיות המשכיות רבות מאז אירועי המשבר.
צ'ארלי פארקר
צ'ארלי פארקר היה במקור חבר הטיטאנים הצעירים בשם "הנשר הזהוב". הוא נחשב למת לאחר התקפה במאורעות "ציד הטיטאנים", אך התגלה בחיים וכיכב לצד קרטר הול בכרך הרביעי של כותרי הוקמן. כאשר קרטר הול מת לכאורה, צ'ארלי פארקר נטל את זהותו והפך להוקמן הרביעי. בנוסף, הוא חשף את עצמו כבנו של קרטר הול, אולם למעשה הוא התגלה כבנו של פל אנדר וכמי שעומד מאחורי צרותיו של קרטר הול וכן היעלמותו. קרטר הול נטל בשנית את זהותו כהוקמן, והאיבה בין שתי הדמויות הוסרה מההמשכיות.
סמולוויל
הוקמן מופיע כקרטר הול בדרמת גיבורי-העל "סמולוויל". הוא חבר בחברת הצדק של אמריקה לצד סטארגירל (קורטני ויטמור) וחברים ותיקים.
אגדות המחר
הוקמן מופיע כקרטר הול בסדרת המדע הבדיוני "אגדות המחר", שם הוא בן זוגה של קנדרה סונדרס שמהווים את גלגולי נשמותיהם הנוכחיים של הכוהנת המצרית צ'אי ארה והנסיך ח'ופו שנהרגים בכל גלגול על ידי נבל העל האלמותי ונדל סאבאג'. הוא נהרג בתחילת העונה הראשונה אך חזר לקבוצה בתור גלגול עתידי שלו בשם סקית'יאן טורביל.
דניאל גולדמן
דניאל גולדמן (נולד ב-5 ביולי 1969) הוא איש עסקים, פעיל חברתי ונדבן ישראלי, לשעבר יו"ר גשר מפעלים חינוכיים ובני עקיבא העולמית.
ביוגרפיה
גולדמן נולד בניוקאסל שבצפון-מזרח אנגליה למשפחה יהודית מסורתית. בגיל צעיר חזר בתשובה והחל לשמור שבת והשתתף בפעילות של תנועת בני עקיבא כחניך, כמדריך וכראש מחנה. לאחר לימודי התיכון הגיע ב-1987 לשנת הכשרה בקיבוץ שדה אליהו. בשנת 1992 כשהיה בן 23, אחרי שסיים לימודי הנדסה בקינגס קולג' לונדון, עלה לישראל ושירת בצה"ל בחטיבה 7. לאחר מכן למד חינוך מיוחד ותרפיה במוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך במשך שנתיים. לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת בחיל שריון עם חיילים צעירים ממנו. בשנת 1998 הקים גולדמן את חברת הייעוץ Goldrock שנועדה לסייע ל"ניהול העושר באופן רב-דורי". החברה מעניקה ייעוץ עסקי בתחומים שונים למשפחות בעלות הון, במיוחד בתחום המיסוי מול הרשויות וכן ליווי וסיוע רגשי לצורך מעבר בין דורי נכון ל-2020, גולדמן מנהל את החברה עם שני שותפים.
אביו, דייוויד גולדמן (1937–1999) ייסד בשנות ה-80 חברה המייצרת תוכנה להנהלת חשבונות שנקראה סייג'. אביו היה משווק את התוכנה לבתי עסק קטנים והיא זכתה להצלחה של 3 מיליוני משתמשים, והחברה רכשה חברות דומות באסיה, באירופה ובארצות הברית, והונפקה בבורסה לניירות ערך בלונדון. בהמשך מונה אביו ליו"ר באטמ תקשורת מתקדמת אותה רכש בהמשך בשותפות, ובזמן בועת הדוט-קום נאמד הונו בכ-440 מיליון דולר. אביו נפטר בשנת 1999 והותיר את אשתו סינתיה ואת דניאל ואחיו אנדרו.
פעילות ציבורית
גולדמן תרם רבות לתנועת בני עקיבא ובשנים 2000–2015 כיהן גולדמן כיו"ר בני עקיבא העולמית, עם זאת החרים את טקס פתיחת הוועידה של "בני עקיבא העולמית" בשנת 2019, במחאה על הגיבוי שהעניק הרב חיים דרוקמן למוטי אלון.
משנת 2000 גולדמן חבר בוועד המנהל של גשר– מפעלים חינוכיים, עמותה ישראלית העוסקת בקידום ההבנה בין דתיים לחילוניים, ומשנת 2010 התמנה ליו"ר העמותה תפקיד בו כיהן עד 2019. בתפקידו כיו"ר גשר הקים גולדמן תוכנית מנהיגות של הארגון באמצעות מכון גשר למנהיגות. כמו כן כיו"ר גשר שם גולדמן דגש על פעילות שמטרתה דיאלוג עם הציבור החרדי. גם לאחר עזיבתו את גשר גולדמן לוקח חלק בפעילות של חינוך ושילוב של המגזר החרדי בחברה הישראלית, הוא הקים את עמותת 'לשם - מפעלים חינוכיים' בשותפות עם ד"ר יוסי בן-גל שמטרתה לסייע לישיבות חרדיות־תיכוניות שבשלב זה מלווה שתים עשרה ישיבות ופועלת לקידום הלימודים הכלליים בעולם החרדי.
גולדמן מתגורר עם אשתו דברה-לי בבית שמש מאז 2001. לזוג 5 ילדים.
אקנתופוליס
אקנתופוליס (שם מדעי: Acanthopholis) הוא סוג של דינוזאור אוכל-צמחים ממשפחת הנודוזאוריים, שחי בתור הקרטיקון (גיל הקנומן) שלפני 97 מיליון שנה בבריטניה.
האקנתופוליס התגלה ב-1865 לחופי פולקסטון שבקנט, דרום-מזרח אנגליה ונאסף בידי ג'ון פרסי, אשר נתן אותם לידיו של החוקר האנגלי תומאס הנרי האקסלי כדי שיחקור אותם ויחלץ עוד מאובנים מהאזור בו התגלו. האקסלי מצא עוד כמה מעצמות השריון והבטן, וב-1867 נתן לדינוזאור את שמו. פירוש השם הוא: "άκανθα" - קוצני ו-"φόλις" - קשקש, כלומר: "קשקשים קוצניים. השם ניתן עקב מבנה האוסטאודרם הקשיח שלו. שם המין שנקרא, Acanthopholis horridus פירושו: "מפחיד" או "מחוספס".
הוא נחשב לסוג ייחודי בעל מראה שונה משאר האנקילוזאורים, וחלק מהחוקרים שייכו אותו למשפחת הסקדילוזאוריים, בה הסקלידוזאורוס. אחרים ראו בו טקסון מוטל בספק, אך כיום מעריכים שהוא סוג במשפחת הנודוזאוריים בתת-משפחה ייחודית - Acanthopholinae.
אנדרטה לחללי עוצבת השרון
האנדרטה לחללי עוצבת השרון היא אנדרטה הניצבת ביער המגינים שבקרבת לטרון. היא מנציחה את שמותיהם של 16 לוחמים מחטיבה 5, שנפלו במלחמת ששת הימים. האנדרטה הייתה מוצבת במקור בחורבת צופין ליד קלקיליה שבשומרון.
רקע
חטיבה 5, הנקראת גם עוצבת השרון, הייתה מופקדת ערב מלחמת ששת הימים על הגנת אזור השרון, המותניים הצרים של ישראל, שבהם הפרידו רק כ-16 קילומטר בין חוף הים התיכון לבין הגבול עם ירדן.
ביום השני למלחמה יצאה החטיבה להתקפה, כבשה את הערים קלקיליה וטול כרם וכפרים שלידן והגיעה למבואות שכם. מקצת חלליה במלחמה נפלו בהפגזות ירדניות שהונחתו על יחידותיה בטרם החלה התקפתה.
האנדרטה
מקומה המקורי של האנדרטה היה באתר ההנצחה שהוקם לזכר חללי החטיבה במלחמה במוצב הירדני לשעבר בחורבת צופין שממזרח לקלקיליה. במקום זה ניהלה החטיבה את אחד מקרבותיה הראשונים. אתר ההנצחה נחנך ביום השנה השני למלחמת ששת הימים. האנדרטה הוצבה בו בשנת 1982 לאחר מעשי השחתה של לוחות הזיכרון שבמקום. לימים הועברה האנדרטה אל יער המגינים.
האנדרטה היא לוח מתכת מקומר צבוע בשחור, המעוצב כצללית של חייל עוטה קסדה המצביע קדימה מעל סיפון רכבו. במקור היו קבועים על גבי הלוח בתבליט שמות 16 החללים תחת הכותרת "עוצבת השרון: לנופלים בדרך אל ההר".
בשנת 2017, לרגל מלאת 50 שנים למלחמת ששת הימים, שופצה האנדרטה. מימינה הוצב לוח אבן הנושא את הכיתוב שהופיע במקור על גבי האנדרטה עצמה ואת מילות ההספד יזכור. משמאל לאנדרטה הוצב כן ללהבת זיכרון.
בקרבת האנדרטה ניצבת אנדרטה לחללי גדוד הטנקים 407 מחטיבה 600.
שמות 16 חללי חטיבה 5 במלחמת ששת הימים הונצחו גם באנדרטה הניצבת ליד המושב ניצני עוז שבשרון.
קווין מגנוסן
קווין יאן מגנוסן (בדנית: Kevin Jan Magnussen; נולד ב-5 באוקטובר 1992) הוא נהג מרוצים דני המתחרה עבור קבוצת האס באליפות הפורמולה 1. קווין הוא בנו של יאן מגנוסן, נהג עבר בפורמולה 1, שזכה 4 פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן.
קריירה
מגנוסן נולד ברוסקלייד, דנמרק ובילדותו התחרה במרוצי קארטינג. בשנת 2008 החל להתחרות באליפות הפורמולה פורד הדנית ואף זכה באליפות. במקביל, השתתף במספר מרוצים בסבב הפורמולה 3 הגרמני. בשנת 2009 עבר להתחרות בפורמולה רנו. הוא סיים במקום השני בסבב הצפון אירופאי ובמקום השביעי בסבב הכלל אירופאי. בשנת 2010 התחרה באליפות גרמניה בפורמולה 3. הוא סיים את העונה במקום השלישי וזכה בתואר רוקי העונה. בשנת 2011 עבר להתחרות באליפות הפורמולה 3 הבריטית. בשנת 2012 עבר להתחרות בפורמולה רנו 3.5, בה התחרה במשך 2 עונות. בסיום עונת 2013 זכה בתואר האליפות.
מקלארן
התנסותו הראשונה בנהיגה ברכב פורמולה 1 הייתה בנובמבר 2012 בנהיגת מבחן שערך על המסלול באבו דאבי עבור קבוצת מקלארן. במהלך שלושת ימי המבחן שהתקיימו הוא קבע את הזמן הטוב ביותר וקיבל זכאות לרישיון מרוצים. שנה לאחר כן הודיעה הקבוצה על החתמתו של מגנוסן כמחליפו של סרחיו פרס לקראת עונת 2014. באותה עונה נקבע כי נהגים יוכלו לבחור את מספר הרכב בו יתחרו, מספר שילווה אותם לאורך כל הקריירה. מגנוסן בחר את המספר 20, המספר עמו זכה באליפות שנה קודם לכן.
במבחני טרום העונה שהתקיימו בחרז ובחריין קבע את הזמנים הטובים ביותר. לקראת מרוץ פתיחת העונה דורג במקום הרביעי. בתחילת המרוץ סבל מהיגוי יתר, אך במהלך המרוץ הצליח לעקוף את לואיס המילטון וסיים במקום השלישי אחרי דניאל ריקארדו. לאחר המרוץ נשללה מריקארדו התוצאה עקב עברה על התקנות ומגנוסן קודם למקום השני. למרות שצבר נקודות ב-11 מרוצים נוספים במהלך העונה, בסיומה הודיעה מקלארן על חזרתו של פרננדו אלונסו לקבוצה לצידו של ג'נסון באטן. מגנוסן הושאר בקבוצה כנהג מחליף.
רנו
לאחר ששוחרר ממקלארן בחן הצעות מקבוצות האס ומאנור. בנוסף בחן אפשרויות מחוץ לפורמולה 1 כנהג בקבוצת מרצדס באליפות ה-DTM ובפורשה בקטגוריית ה-LMP1. לבסוף חתם בקבוצת רנו כמחליפו של פסטור מלדונדו. במהלך העונה צבר רק 7 נקודות ולקראת סיומה חתם על חוזה בקבוצת האס.
חיים פרטיים
קווין הוא בנו של יאן, נהג עבר בפורמולה 1, שזכה 4 פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן. באוגוסט 2019 נישא ללואיז גיורפ. בשנת 2018 עבר להתגורר בדובאי.
סומנוס
במיתולוגיה הרומית, סומנוס ("שינה") הוא ההאנשה של השינה. מקבילו היווני הוא היפנוס. סומנוס שוכן בעולם התחתון. לפי ורגיליוס, סומנוס היה אחיו של המוות (מורס), ולפי אובידיוס היו לסומנוס כאלף בנים, הסומניה ("צורות חלום"), המופיעים בחלומות כשהם בצורות שונות.
אובידיוס מנה שלושה מבניו של סומנוס: מורפיאוס, המופיע בצורה אנושית, איקלוס/פובטור, המופיע בצורת חיות, ופנטסוס, המופיע כעצמים דוממים.
במסורת היוונית
במסורת היוונית, היפנוס (שינה) היה אחיו של תנטוס (מוות), ובנו של ניקס (לילה). לפי הסיודוס, השינה, יחד עם המוות, חיים בעולם התחתון, בעוד שבמסורת ההומרית, למרות ש"ארץ החלומות" הייתה ממוקמת בדרך לעולם התחתון, ליד הנהר הגדול המקיף את העולם אוקיינוס, בקרבת עירם של הקימרים, שינה עצמו התגורר באי למנוס.
ורגיליוס
בהתאם למסורת היוונית, ורגיליוס מתאר את השינה והמוות כאחים, וממקם את מגוריהם זה ליד זה, בסמוך לכניסה של העולם התחתון. סומנוס מופיע בקצרה באיניאדה של ורגיליוס. בגרסה זו סומנוס גורם לפלינורוס, ההגאי של ספינתו של איניאס, להירדם בעודו מחזיק בהגה הספינה בלילה. סומנוס, במסווה של פורבס, חבר לספינה, מופיע בפני פלינורוס ומציע להחליפו, כדי שפלינורוס יוכל לנוח זמן מה. לאחר שפלינורוס סירב להצעה, סומנוס משתמש בענף, "רווי" בכוחו של נהר הסטיקס של העולם התחתון, כדי לזרות על פלינורוס טיפות מים מנהר לתה, נהר השכחה של העולם התחתון. לאחר מכן פלינורוס נרדם, וסומנוס דוחף אותו מעל הסיפון.
אובידיוס
סומנוס ובניו מופיעים גם ביצירתו של אובידיוס מטמורפוזות. אובידיוס, כמו ורגיליוס לפניו, הלך בעקבות הסיודוס בהצגתו של שינה כשוכן השאול. עם זאת, בהקשר למיקומה של 'ארץ החלומות' באודיסאה, אובידיוס ממקם גם את משכנו של סומנוס "ליד ארץ הקימרים". לפי אובידיוס, סומנוס מתגורר במערה שבה השמש לעולם אינה חודרת, ואין אבחנה בין יום ובין לילה כי ישוררת שם אפלה תמידית:
בדומה לווירגליוס, אובידיוס מקשר את סומנוס לנהר לתה של העולם התחתון, הזורם מתחתית המערה של סומנוס, ושאדוותיו משרות תנומה. ליד הכניסה פורחים פרגים וצמחים אחרים הגורמים לשינה שבהם משתמש נוקס (לילה) כדי לזרות שינה על הארץ.
בדומה לאלים אחרים הקשורים לשינה, אובידיוס מתאר את סומנוס כבעל יכולת תעופה.
יחסי אסטוניה–שוודיה
יחסי אסטוניה–שוודיה הם יחסי החוץ שבין אסטוניה לבין שוודיה. אסטוניה הייתה באופן מלא או חלקי תחת שלטון שוודי בין 1561 ל-1721.
לאסטוניה יש שגרירות בסטוקהולם ו-5 קונסוליות כבוד (באסקילסטונה שעל חוף הים הבלטי, גטבורג, קרלסקרונה, מאלמה וויסבי), ולשוודיה יש גרירות בטאלין ו-2 קונסוליות כבוד (בנרבה וטרטו).
שתי המדינות הן חברות מלאות במועצת המדינות הבלטיות, כמו גם באיחוד האירופי.
הכיבוש הסובייטי
ב-1944 הייתה שוודיה אחת המדינות הראשונות להכיר בשלטון הסובייטי במדינות הבלטיות. ב-1945, הסגירה שוודיה לברית המועצות 170 חיילי ואפן אס אס מהמדינות הבלטיות אשר ברחו מהצבא האדום ומצאו מקלט בשוודיה. ב-15 באוגוסט 2011 התנצל באופן רשמי ראש ממשלת שוודיה, פרדריק ריינפלט, בפני ראשי ממשלות אסטוניה, לטביה וליטא, באומרו כי "שוודיה חייבת לשכנותיה הבלטיות "חוב של כבוד" על עצימת עין כלפי הכיבוש הסובייטי של אחרי המלחמה", ודיבר על "רגע חשוך" בהיסטוריית מדינתו.
פרנץ פקטהלמי-ציידנר
פרנץ פקטהלמי-ציידנר (בהונגרית: Feketehalmy-Czeydner Ferenc; 22 בדצמבר 1890, סימריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 5 בנובמבר 1946, ז'אבאלי, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה), היה קולונל-גנרל הונגרי אשר שירת בצבא ממלכת הונגריה ובוואפן אס אס, ממפקדי הטבח בדרום באצ'קה ב-1942, אשר נשפט, הורשע והוצא להורג בתלייה בגין פשעי המלחמה.
ראשית הקריירה
פרנץ פקטהלמי-ציידנר נולד בסימריה אשר בטרנסילבניה (בשטחי רומניה המודרנית). ב-1910 סיים את האקדמיה הצבאית הטרזיאנית והוצב בחטיבת ארטילריה במסגרתה לחם במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה השתלב בצבא ממלכת הונגריה וב-1938 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד חטיבת הרגלים ה-6 בארמייה הראשונה. בהמשך מונה לראש המטה הכללי של הארמייה הראשונה ובנובמבר 1941 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט ולמפקד הקורפוס ה-5 של הצבא הונגרי.
הטבח בדרום באצ'קה
באפריל 1941 כבשה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה ואזור באצ'קה סופח להונגריה. בהמשך החלו באזור קרבות בין כוחות הפרטיזנים של טיטו לכוחות הונגריים. ראש המטה הכללי של הצבא ההונגרי פרנץ סומבטהיי הורה לבצע פעולת עונשין בחבל. שלושה גדודים מהקורפוס ה-5 תחת פיקודו של הקולונל לאסלו דיאק נשלחו לבאצ'קה. בהוראתו הישירה של פקטהלמי-ציידנר טבחו החיילים ההונגרים בתושבי ז'אבאלי ובהמשך השתתפו בטבח בנובי סאד. הטבח עורר הדים בהונגריה ובמדינות אירופיות והממשל הורה להפסיקו. פקטהלמי-ציידנר הודח מהשירות הצבאי. לאחר שמיקלוש קאלאי התמנה לראש הממשלה הוחל בהליכים פליליים נגדו ובדצמבר 1943 הוא הורשע ונידון ל-15 שנות מאסר. בינואר 1944 נמלט פקטהלמי-ציידנר לווינה שבגרמניה הנאצית, ביקש וקיבל מקלט מדיני.
שלהי הקריירה ואחריתו
לאחר קבלת המקלט המדיני התנדב פקטהלמי-ציידנר לוואפן אס אס והוצב בשורות קורפוס הפאנצר אס אס השני. לאחר הפיכת צלב החץ בהונגריה ומינויו של פרנץ סלשי לראש הממשלה שב פקטהלמי-ציידנר להונגריה. באוקטובר 1944 מונה לסגן שר ההגנה. במאי 1945 נשבה פקטהלמי-ציידנר על ידי כוחות צבא ארצות הברית. הוא הוסגר להונגריה, ושם החלו נגדו בהליכים משפטיים. בהמשך, בינואר 1946, הוסגר ליוגוסלביה, ושם הועמד לדין בגין פשעי מלחמה. הוא הורשע, וב-5 בנובמבר 1946 הוצא להורג בתלייה בעיירה ז'אבאלי, אשר בתושביה טבחו חייליו.
בולריה
בּוּלֶרִיָה (Bulería, ברבים: Bulerías) היא אחד מענפי הפלמנקו החשובים, הנפוצים והמורכבים ביותר. מקובל להסביר את משמעות השם כנובע מהפועל burlar בספרדית, שמשמעו לעשות צחוק ממשהו, להשתעשע – בשל האופי ההומוריסטי-לעיתים של ענף מוזיקלי זה.
משקל ומלודיה
הבולריה, כענף משנה של הסוֹלֵאָה הוותיקה יותר, מבוצעת תמיד במשקל של 12/8, כאשר חלוקת ההטעמה הפנימית המקובלת היא: 1 2 [3] 4 5 [6] 7 [8] 9 [10] 11 [12], כלומר: 2-2-2-3-3. עם זאת, ישנן חלוקות אחרות, כגון 1 2 [3] 4 5 6 [7] [8] 9 [10] 11 [12], כלומר: 2-2-1-4-3. בכל מקרה, בשל האופי ה'סינקוֹפּי' של הבולריה, מקובל כי הגיטריסט ו\או מוחאי הכף (palmeros) חורגים מההטעמה המרכזית, כדי לגוון ולהפתיע. למעשה, מחיאות הכפיים המלוות את הבולריה יבוצעו בדרך כלל כשאחד המוחאים מספק את ההטעמה המרכזית, והאחר את ההטעמה 'בין הפעמות' (off-beat), כך שהתוצאה הסופית נשמעת מורכבת יותר.
המלודיה הבסיסית של הבולריה ה'קלאסית' היא פשוטה – ההתחלה בלה מז'ור (A), מעבר לסי במול מז'ור (Bb) וחזרה ללה מז'ור (A). בשילוב עם המשקל שהוצג לעיל, המלודיה הבסיסית של הבולריה תוצג כך (משמאל לימין, המקפים מייצגים פעמה 'ריקה', ללא פריטה): [A A [Bb] - - [Bb] A [A] A [A] - [A ומבנה מלא יותר של בולריה יכלול בנוסף גם אקורד דו מז'ור (C) לביצוע הסיום והחזרה ללה מז'ור: [A A [Bb] - - [Bb] C [C] Bb [Bb] - [A אחד החידושים שהכניס פאקו דה לוסיה לעולם הפלמנקו היה הוספת מגוון רחב הרבה יותר של אקורדים ומהלכים מוזיקליים לבולריה, כדוגמת היצירה Compadres אותה חיבר וביצע יחד עם מנולו סַנלוּקאר, המדגימה את השילוב בין ההקפדה על המשקל ועל 'שלד' המבנה המוזיקלי, יחד עם שילוב חדשני של מלודיות ואקורדים ג'אזיים ואחרים.
היסטוריה
מקורותיה ההיסטוריים של הבולריה לוטים בערפל, כמו אלו של רוב ענפי הפלמנקו. יש שטענו כי מקורה במוזיקה ההודית של חבל פנג'אב, המכילה גם היא סגנון מוזיקלי דומה במשקל 12/8 (סברה רווחת רואה בצוענים האנדלוסיים את צאצאיהם של בני פנג'אב שגורשו משם בימי הביניים).
עם זאת, מקובל לזהות את לוקו מטֵאו (Loco Mateo, אמצע המאה ה-19) כזמר הפלמנקו הראשון שפיתח את הבולריה, כסיום מהיר יותר של הסולאה, ענף פלמנקו מרכזי המבוסס גם הוא על מקצב זהה. בשלהי המאה ה-19 נוצרו ופותחו הבולריות הראשונות בעיר חרס (Jerez), אחד ממרכזי הפלמנקו החשובים באנדלוסיה. עד היום אחד מסגנונות הבולריה הנפוצים ביותר הוא ה- Bulería de Jerez, המבוצעת בדרך כלל בסופה של כל 'מסיבת פלמנקו' (fin de fiesta).
אופי וסגנון ביצוע
הבולריה מבוצעת במגוון אופנים וב'אווירות' שונות: בנגינה היא יכולה להיות מבוצעת בקצב מהיר באופן קיצוני הכולל פריטות ראסגאדו רבות, או בביצוע סולו שקט ומהורהר; בשירה היא יכולה לבטא ליצנות והומור, או לחלופין כאב עמוק, זעם ואכזבה; ובריקוד, היא יכולה להתבצע כפארודיה על ריקודי הפלמנקו מלאי הפאתוס, או כריקוד 'קלאסי' לכל דבר.
בשל המנעד הרחב של אפשרויות ביצוע הבולריה, השתמשו בה אמני פלמנקו רבים כבסיס ל'גיור' של שירים מוכרים והפיכתם ליצירות פלמנקו, החל משירי עם ספרדיים (cantes) וכלה בלהיטים בינלאומיים; כך לדוגמה ביצע אֶל קאבּרֶרו (El Cabrero) גרסת בולריה דרמטית לשיר הידוע Si se calla el cantor (במקור של הוראסיו גאראני, נודע בביצועה של מרסדס סוסה); חוסֶה מרסֶה (José Mercé) נעזר בבולריה להצגת פרשנות עמוקה יותר לשיר המחאה ה'קליל' Clandestino, (במקור של מאנוּ צ'אוֹ); פאקו דה לוסיה ביצע, במסגרת הסרט הספרדי 'כרמן', אלתור במשקל הבולריה של האַרִיָה מהמערכה הראשונה באופרה, כדי להתאימו לריקוד; ועוד.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה העסיק רבים ברומניה ומחוץ לה במשך דורות, והיה נתון לשינויים. איחוד הנסיכויות הרומניות הוביל להסדרה של מעמד יהודי רומניה בחקיקה אחידה, שבמהלך הזמן חלו בה שינויים מפליגים, שהשפיעו עמוקות על חיי יהודי רומניה.
ויליאם סמפורד
ויליאם ג'יימס סמפורד (באנגלית: William James Samford; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-31 מדצמבר 1900 ועד מותו ביוני 1901. לפני כן, בשנים 1879–1881, הוא ייצג את אלבמה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
בניגוד למגמה שהתפתחה בכל רחבי אירופה, סירבו הממשלים השונים ברומניה להעניק זכויות אזרח מלאות ליהודי המדינה. מעמדם האזרחי-משפטי של היהודים בתקופה מסוימת תואר על ידי המדינאי והפובליציסט היהודי איטלקי לואיג'י לוצאטי במילים: "אחרוני העבדים באירופה". כשאולצה ממשלת רומניה על ידי מעצמות אירופה, להסדיר את מעמד היהודים, ניסו הרומנים בדרכים שונות לצמצם זכויות אלה וכשנוצרו קונסטלציות מדיניות מתאימות, פעלו לביטול אזרחות יהודי רומניה, שלב מקדים לשואת יהודי רומניה.
באוקטובר 1857 נקראו אסיפות מיוחדות בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה ואסיפות אלה, על ידי בחירת אותו שליט בשתי הנסיכויות, אלכסנדרו יואן קוזה, יצרו אוניה פרסונלית, שזכתה לשם הנסיכויות הרומניות המאוחדות, שם ששונה בהמשך לרומניה. איחוד הנסיכויות איחד גם שתי קהילות יהודיות, יהדות נסיכות מולדובה ויהדות ולאכיה, שיצרו יחד את יהדות רומניה. הנסיכויות נקטו בחוקים ונוהגים דומים כלפי הקהילות היהודיות אך לא זהים, והאיחוד יצר את ההכרח לייצור חקיקה אחידה להסדרת המעמד האזרחי-משפטי של המיעוט היהודי במדינה המאוחדת. החקיקה החלה במרומז בחוזה פריז (1856), אך עם הזמן חלו בחקיקה זו שינויים מפליגים, שהשפיעו עמוקות על חיי יהודי רומניה.
ויליאם סמפורד
ראשית חייו
ויליאם סמפורד נולד בגרינוויל, ג'ורג'יה כבנם של ויליאם פלוולין סמפורד וסוזן לואיס דאודל סמפורד. ב-1846 עברה המשפחה למחוז צ'יימברס שבאלבמה. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ולמד בקולג' מזרח אלבמה לבנים (כיום אוניברסיטת אובורן) ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'יה.
קריירה
במלחמת האזרחים האמריקנית שירת סמפורד בצבא הקונפדרציה כלוטננט ברגימנט הרגלים ה-46 של אלבמה, ולחם בטנסי, קנטקי ומיסיסיפי. בקרב צ'מפיון היל הוא נפל בשבי, ובילה שנה וחצי במחנה השבויים בג'ונסון איילנד.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
הכרזת איסלאז
בתקופת אביב העמים, בשנת 1848, השתתפו אינטלקטואלים ובויארים צעירים בנסיכויות הרומניות בפעולות פוליטיות לשינוי השלטון ברוח המהפכה הצרפתית. הפעולה המשמעותית ביותר נערכה בנסיכות ולאכיה, שם פורסמה ואושרה הכרזת איסלאז, שנכפתה בהמשך על השליט המקומי. התנועה המהפכנית דוכאה וחלק מהמהפכנים הוגלו או נאלצו להימלט. לצד המהפכנים הרומנים פעלו גם יהודים והם גם שמימנו חלק משמעותי מהפעילות המהפכנית. בהכרזת איסלאז, אחד הסעיפים תומך באמנציפציה ליהודים (ישראליטים בלשון ההכרזה) ומתן זכויות פוליטיות שוות.
ויליאם סמפורד
קריירה
לאחר המלחמה החל סמפורד לעסוק בחקלאות. ב-1867 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אלבמה והקים משרד עורכי דין בעיר אופליקה שבאלבמה. הוא גם הוסמך ככומר בכנסייה המתודיסטית אפיסקופלית של הדרום.
ב-1872 נכנס סמפורד לפוליטיקה, שימש כחבר מועצת עירו וכאלקטור מחליף עבור הוראס גרילי. ב-1874 הוא היה נציג לוועידת החוקה של אלבמה. ב-1878 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, בו הוא כיהן תקופת כהונה אחת של שנתיים.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
הכרזת איסלאז
לאחר איחוד הנסיכויות הרומניות עמד בראשן אלכסנדרו יואן קוזה, אחד ממהפכני 1848, ורבים מהמהפכנים האחרים נמנו עם הנהגה הפוליטית של רומניה. לא כל המהפכנים האלה נשארו נאמנים לסעיף האמור בהכרזת איסלאז, היו כאלה, דוגמת יון ברטיאנו, ששינו כיוון לחלוטין.
ויליאם סמפורד
מושל אלבמה
אף על פי שסמפורד הושבע כמושל אלבמה ב-1 בדצמבר 1900, הוא נעדר מפעילותו כמושל במשך השבועות הראשונים בשל יציאתו מחוץ לתחומי המדינה לצורך קבלת טיפול רפואי. במהלך זמן זה, כיהן ויליאם ג'לקס, אז נשיא הסנאט של אלבמה, כמושל בפועל עד לשובו של סמפורד ב-26 בדצמבר.
לאחר שישה חודשי כהונה בתפקיד, נפטר ויליאם סמפורד ב-11 ביוני 1901, ואז הושבע במקומו ג'לקס כמושל ה-32 של אלבמה. הוא נטמן בבית הקברות רוזמר שבאופליקה.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
הסכמת פריז (1858) והשלכותיה
בחוזה פריז (1856) נחתם השלום שלאחר מלחמת קרים ובהזדמנות זו נדון גם גורלן של נסיכויות הדנובה, השם בו הכירו בשתי נסיכויות רומניות נפרדות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה, שדרך שתיהן זרם נהר הדנובה. הסכמת פריז משנת 1858 יצרה את הבסיס החוקי לאיחוד שתי הנסיכויות הרומניות ונחשבת לחוקה הראשונה של הנסיכויות הרומניות.
בסעיף 46 של הסכמת פריז נקבע שאנשי מולדובה וולאכיה בני כל זרם נוצרי יזכו לזכויות פוליטיות שוות. היהודים כלל לא הוזכרו, אך הניסוח הראה בבירור, שהם לא יהנו מהזכויות הפוליטיות המוענקות לתושבי מולדובה וולאכיה.
ב-1864, בעקבות הפיכת 2 במאי 1864, אומץ בנסיכויות המעמד המתפתח של הסכמת פריז, מסמך בעל אופי של חוקה, שפירט את סוגי הבוחרים לפי הכנסותיהם, אך גם מסמך זה נכתב ברוח הסכמת פריז ולא נתן זכויות פוליטיות ליהודי הנסיכויות הרומניות. הדומניטור אלכסנדרו יואן קוזה תמך באמנציפציה יהודית, אך, כפי שהעיד בפני היהודים, אף על פי שרצה לתת להם שוויון מלא, הדבר לא עלה בידיו, לכן החליט לקדם את האמנציפציה של היהודים בצורה הדרגתית. ב-31 במאי 1864 חוקק סעיף 26 של חוק המועצות האזוריות, בו הייתה הכרה במעמד של יהודים ילידי המקום וניתנו להם זכויות פוליטיות בתהליך הבחירות המקומיות, אולם גם זכויות אלה היו מותנות בעמידה בקריטריונים מסוימים, הון, יזמות עסקית ולימודים.
הנוכחות היהודית בנסיכויות הרומניות
נמצאו בנסיכויות הרומניות ראיות לנוכחות יהודית קדומה, אך לא גדולה. בתקופה העות'מאנית לא היו נתונים סטטיסטיים, אך כל ההערכות קובעות, שבתחילת המאה ה-19 היו בנסיכות מולדובה פחות מאלפיים משפחות יהודיות ובנסיכות ולאכיה רק משפחות מעטות. אל הנסיכויות הרומניות הייתה הגירה יהודית משלוש אימפריות, האימפריה העות'מאנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית. עיקר ההגירה הגיעה ממזרח ומצפון, מכיוון תחום המושב. ב-1791 בלחץ סוחרים רוסים שחששו מתחרות נקבע ליהודי האימפריה הרוסית "תחום המושב" באזורי השוליים המערביים של האימפריה, ובו הותר ליהודים לחיות ולפעול. תחום המושב כלל את רוב שטחי פולין לשעבר, וכמעט את כל שטחי אוקראינה וליטא, שהיו מיושבים בריכוזי יהודים. יצירת תחום המושב גררה עקירה וגירוש של יהודי מוסקבה וסנקט פטרבורג אל תוך גבולותיו. בהמשך, נאסר גם על יהודי קייב לגור בתחומי העיר (אף שקייב נכללה גאוגרפית ב"תחום המושב"). בתקופת הצאר ניקולאי הראשון, 1825 - 1855, הוטלו גזירות נוספות על היהודים, ביניהן "גזרת הקנטוניסטים" - החובה לספק מכסת נערים לשירות של 25 שנה בצבא הצאר, ובהדרגה הורע מצב היהודים במהלך המאה ה-19. הלחץ שהופעל על היהודים היה מכוון לעידוד הגירתם מהאימפריה הרוסית וחלקם אכן היגרו, בין היתר לנסיכויות הרומניות הסמוכות.
שמות המשפחה של המהגרים היהודים במאה ה-19 היו אשכנזים, להבדיל משמות המשפחה של היהודים הוותיקים יותר, שהגיעו בעבר מהאימפריה העות'מאנית, חלקם ספרדים וחלקם מזרחיים. ב-1859 כבר היו במולדובה 118,000 יהודים ובוולאכיה 9,200 - ארבעים שנה מאוחר יותר, ב-1899, היו במולדובה 201,000 יהודים ובוולאכיה 68,000.
ההגירה היהודית התרכזה בערים ובעיירות, שם היוו היהודים אחוז גבוה באוכלוסייה ולעיתים את רובה. רבים מהמהגרים היהודים לא ידעו לדבר רומנית ולבשו בגדים שונים מהמקובל ברומניה - גם בהמשך לא למדו את שפת המקום, התבדלו מהאוכלוסייה המקומית ואפילו נבדלו במנהגי הכשרות מהיהודים הוותיקים יותר. התבדלות זו גרמה להתבלטותם ותחושת המקומיים הייתה, שהם עומדים בפני פלישה של המוני יהודים; ההערכות על כמותם היו מופרזות ביותר.
היהודים שהגיעו לרומניה נתפסו על ידי הרומנים כמתחרים לא הוגנים, הם היו משכילים יותר, סוחרים מוצלחים יותר ונקטו בתחבולות שונות, תוך ניצול מצבים. למרות המגבלות החוקיות, אף על פי שלא הייתה להם אזרחות ולמרות שבועת היהודים, שיפרו המהגרים היהודים מהר מאוד את מצבם הכלכלי לעומת הנוצרים המקומיים. הנוצרים חששו ממה שיקרה אם וכאשר יהנו היהודים גם מזכויות שוות, לכן הייתה התנגדות כללית למתן זכויות ליהודים. את ההתנגדות הובילה האינטליגנציה הרומנית ובראשה אישים דוגמת יון הליאדה רדולסקו, מיחאי אמינסקו, וסילה אלכסנדרי, צ'זאר בוליאק ואחרים, שניהלו מערכה עיתונאית מקיפה למניעת התאזרחות היהודים.
החוקה העות'מאנית
האימפריה העות'מאנית עמדה בלחצים רבים, שהפעילו עליה מעצמות אירופה למען מתן זכויות שוות לכל תושבי האימפריה. באימפריה העות'מאנית היה נהוג החוק הדתי המוסלמי וחוק זה הפלה בין מוסלמים ובין מי שאינם מוסלמים. רומניה הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית כמדינה משלמת מס, אך נהנית מאוטונומיה במסגרת גבולותיה. ב-23 בנובמבר 1876 הכריזה האימפריה העות'מאנית על החוקה הראשונה של האימפריה, חוקה שנתנה שוויון זכויות ואזרחות מלאה לכל תושבי האימפריה. רומניה צוינה בחוקה כ"פרובינציה מועדפת" ותושביה הוכרזו כאזרחים עות'מאנים. החוקה העות'מאנית פתרה למעשה את "הבעיה היהודית", אך נוצרה בעיה רומנית. הרומנים רתחו מזעם על החוקה, הם רצו בעצמאות מלאה וקיוו לקדם משא ומתן בנושא זה, וציונה של רומניה כ"פרובינציה" באימפריה הייתה עבורם נסיגה במעמד. הם פנו למסלול של עימות עם האימפריה העות'מאנית, מסלול שהוביל את רומניה להשתתפות במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולאחר מכן להכרזה חד-צדדית על עצמאותה.
החוקה הרומנית הראשונה
אלכסנדרו יואן קוזה הודח בהפיכה, שבה לקחו חלק כל המפלגות הגדולות ולאחר ההפיכה החליטו בנסיכויות הרומניות שהשליט יהיה בן אצולה לא רומני. המועמד שנבחר היה נסיך גרמני בעל קשרי משפחה עם כמה משליטי אירופה באותה תקופה, מי שלימים הוכרז מלך רומניה בשם קרול הראשון, מלך רומניה. לשינוי השלטוני נדרשה התאמה במערכת החוקים ולשם כך חוקקה חוקת 1866, לפי הדגם של חוקת בלגיה (1831). לקראת חקיקת החוקה החדשה האינטרסים של יהודי רומניה ייוצגו על ידי כל ישראל חברים. אדולף כרמיה ביקר בבוקרשט וניסה להשפיע על כך שהחוקה תאפשר התאזרחות ללא תלות בדת ושילוב הדרגתי של היהודים והציע לגייס עבור רומניה הלוואה קצרת מועד של 25 מיליוני פרנקים. התגובה הרומנית הייתה שלילית וחריפה ביותר, המונים יצאו לרחוב, ביצעו פוגרום ביהודים והרסו את בית הכנסת היכל קורל, שהיה בתהליכי סיום הבנייה. הפגנה סוערת סביב בניין הפרלמנט גרמה להפסקת הדיונים ויון ברטיאנו, ראש הממשלה, הודיע שהממשלה מתכוונת לבטל לחלוטין את הסעיף הדן ביהודים (פירוש הדבר היה השארת המצב הקודם, יהודים חסרי אזרחות). האירועים התרחשו זמן לא רב אחרי איחוד שתי הנסיכויות שהרכיבו את רומניה והיה הבדל גדול בין ההתייחסות להתאזרחות היהודים בין תושבי שני החבלים, במולדובה, שם היו יהודים רבים, הייתה התנגדות חריפה, אך בוולאכיה, שם היהודים היו מעטים, הייתה אדישות מסוימת. ההנהגה הפוליטית חששה שהנושא היהודי עלול לתרום לחיזוק מחרחרי פיצול המדינה והפרדה מחודשת של הנסיכויות. היהודים לא הוזכרו במפורש בחוקה, אך בסעיף 7 של החוקה נקבע נחרצות שרק זר נוצרי יכול להתאזרח ברומניה. בהשפעת יהדות ארצות הברית שלח נשיא ארצות הברית דאז, יוליסס גרנט, את בנימין פרנקלין פיישוטו, יהודי אמריקאי, להיות קונסול ארצות הברית ברומניה, כשמשימתו המוצהרת לדאוג לאמנציפציה של יהדות רומניה. את החזקת הקונסוליה מימנו ארגונים יהודים.
חוקת 1866 קבעה גם שאין למכור קרקע למי שאינו אזרח רומני או שהוא חסר מולדת ואף על פי שהדבר לא נאמר, ברור שהכוונה הייתה בראש ובראשונה ליהודי רומניה חסרי האזרחות.
ב-1867 התחילו השלטונות הרומניים לגרש יהודים מהמרחב הכפרי ובמרץ 1868 הוגשה לבית המחוקקים הרומני הצעת חוק בנושא גירוש היהודים מהמרחב הכפרי. ביולי 1869, בתגובה למחאה של הממשל הצרפתי על היחס ליהודי רומניה, הגיב מיכאיל קוגלניצ'אנו, שר החוץ הרומני באותה תקופה, במכתב בו סירב להכיר ביהודי רומניה כאזרחים רומנים.
המשפטן הגרמני שווייצרי הנודע יוהאן קספר בלונצ'לי הביע דעתו במחלוקות משפטיות בינלאומיות שהיו על סדר היום בתקופת חייו. במאמר שפרסם ב-1879, הקרוי "המדינה הרומנית ומצבם המשפטי של יהודי רומניה", טען ש"אין ספק בכך, שמספר גדול של משפחות יהודיות הגיעו לדאקיה בתקופת הקיסרות הרומית ומכאן, שהוותק שלהם על האדמה הרומנית לא נופל מהוותק של האומה הרומנית והן מהוות את הגרעין של יהדות רומניה". דברים אלה, בתקופה בה התנהל הפולמוס על מתן אזרחות ליהודי רומניה, הרגיזו מאוד את המתנגדים להענקת האזרחות ומתנגדיו וממשיכיהם מתווכחים ללא הפסק עם דברים אלה, גם בתקופה המודרנית (המאה ה-21), כשיהדות רומניה נמוגה למעשה.
חוזה סן סטפנו וקונגרס ברלין
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הסתיימה בתבוסת האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית הכתיבה לעות'מאנים את חוזה סן סטפנו, שלפי אחד מסעיפיו זוכה רומניה לעצמאות. מעצמות אירופה לא היו מרוצות מחוזה שלום זה, שהגדיל מאוד את כוחה של רוסיה, לכן כינסו את קונגרס ברלין.
באוקטובר 1879 נענתה רומניה ללחצים ושינתה את סעיף 7 בחוקתה ולאחר השינוי הסעיף קבע: "השוני באמונות הדתיות ובהשקפות אינו מהווה ברומניה מכשול בהשגת הזכויות האזרחיות והפוליטיות ובשימוש בהן". לקבלת אזרחות התנאים הבאים:
הבקשות נזקקו לאישור בתי המחוקקים של רומניה, כל אחת בנפרד. עם הגשת החוק אושרה באופן יוצא דופן וחד פעמי גם אזרחותם של 1074 יהודים, 888 ששירתו בכוחות המזוינים של רומניה במלחמה האחרונה והיתר יהודים מדוברוג'ה, חבל שצורף לרומניה במסגרת החלטות קונגרס ברלין. יהודים רומנים, שהתבלטו בשתדלנות למען מתן אזרחות ליהודי רומניה, נתפסו בעיני הרומנים כבוגדים וננקטו נגדם אמצעי ענישה, דוגמת פיטורים ממוסדות ממשלתיים. גם החיילים היהודים (אף שלא הייתה להם אזרחות, חלה על היהודים חובת גיוס לצבא) נתפסו כלא נאמנים, לכן נתן מפקד המשמר הלאומי הוראה לסלק אותם משורותיו
פרשת סטרוסברג ויהודי רומניה
הדיפלומטיה הרומנית התאמצה להשיג את ההכרה בעצמאות רומניה לפני הסדרת סעיף 7 בחוקתה, וב-1878, שלוש האימפריות השכנות, האימפריה העות'מאנית, האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית הכירו בעצמאות רומניה, אך יתר המעצמות, פרוסיה, צרפת, בריטניה הגדולה ואיטליה דחו זאת. התובענית ביותר בנושא הייתה פרוסיה בהנהגת ביסמרק ומעצמות המערב התחשבו מאוד בדעתה. שינוי החקיקה הרומנית ואישור אזרחותם של כאלף יהודים שכנעו גם את איטליה, שהכירה בעצמאות רומניה ושלחה אליה שגריר בדצמבר 1879. פרוסיה שכנעה את צרפת ובריטניה לעכב את הכרתן עד פתרון נושא מסילות הרכבת הרומניות.
יהודי פרוסי מומר בשם סטרוסברג הוביל פרויקט רכבת שאפתני ברומניה, פרויקט שמומן באיגרות חוב הנותנות ריבית של 7.5% לשנה, שנמכרו לציבור הרחב, בעיקר לשועי פרוסיה.
ויליאם פוסי סילבה
ויליאם פוסי סילבה (באנגלית: William Posey Silva; 1859–1948) היה צייר אמריקאי של תחילת המאה ה-20 שנודע בזכות נופים שצוירו בסגנון אימפרסיוניסטי לירי. עבודתו קשורה לרנסאנס של צ'ארלסטון ועם מושבת האמנות בכרמל, קליפורניה, שם התגורר במשך שלושים ושש שנים.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
פרשת סטרוסברג ויהודי רומניה
בניית מסילות הרכבת ברומניה נתקלה בקשיים שנבעו משימוש בחומרי גלם באיכות נמוכה, חוסר מקצועיות של העוסקים בכך וניהול כושל, ולכן הקונסורציום לא עמד בלוח הזמנים שנקבע בזיכיון. עסקיו של סטרוסברג נפגעו קשה ממלחמת צרפת–פרוסיה (1870-1871), ובדצמבר 1870 הכריז שבגלל קשייו אינו רואה עצמו מסוגל לשלם את התלוש המתאים של איגרות החוב, שהיה צריך להיפדות ב-1 בינואר 1871 ושלח את מחזיקי איגרות החוב לתבוע את התשלום מממשלת רומניה. ממשלת רומניה, שלא קיבלה לידיה את מקטע מסילות הברזל, שרק לאחר קבלתו הייתה אמורה לקבל על עצמה את האחריות לתשלום איגרות החוב, התנערה מכל אחריות. הפרשה כונתה פרשת סטרוסברג.
ויליאם פוסי סילבה
ביוגרפיה
ויליאם פוסי סילבה נולד בסוואנה, ג'ורג'יה, ב-23 באוקטובר 1859. סבו מצד אביו היה מהגר פורטוגלי מהאיים האזוריים. הוא סיים את לימודיו באקדמיית צ'טהאם ב-1875 והמשיך ללמוד הנדסה לזמן קצר באוניברסיטת וירג'יניה בעודו צעיר, הוא ירש את עסקי הקרמיקה המשגשגים של אביו, אותם ניהל עד שמכר את העסק ב-1906. הוא התחתן עם קרוליין ווקר ביצ'ר ונולד לו בן, אבוט, שהצטרף לשירות היערות.