cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עץ חיים (ספר)
הרקע
לאחר גירוש ספרד נכבשה ארץ ישראל בידי הטורקים. בתקופה זאת יהודים רבים עלו לעיר צפת כדי להתיישב בה. המצב הכלכלי של יהודי צפת שפר עליהם, והתעוררה שם תרבות שהעמידה הוגים רבים וספרות עשירה - צפת הפכה למרכז רוחני. במאה ה-16 נכתבו יצירות רבות וחשובות בעיר, ביניהן "שולחן ערוך" של רבי יוסף קארו, "פרדס רימונים" של רבי משה קורדובירו, הפיוט לשבת "לכה דודי" שחיבר רבי שלמה אלקבץ ורבים נוספים.
רבי יצחק לוריא אשכנזי (האר"י) עלה לצפת ממצרים בשנת 1569 (שנת ש"ל) ומאז הפך לרבו המובהק של רבי חיים ויטאל (מהרח"ו) עד פטירתו כשנתיים לאחר מכן. האר"י כמעט לא כתב דבר ורוב תורתו ודעותיו נמסרו דרך כתביו של מהרח"ו.
מקורם של הכתבים ודרך הגעתם לדפוס
מהרח"ו כתב את דרושיו של רבו הגדול האר"י לפי סדר שמיעתו אותם, במה שכינה "קונטרס הקיצור". ואחר כך היה נוהג לסדרם ולהרחיבם. כתיבתו מסווגת לשלוש:
הכתיבה הראשונה
הכתיבה הראשונה כוללת את קונטרס הקיצור, אותו היה כותב מיד עם השמיעה; את הדרושים בסגנונם הראשון, שבהם הרחיב את הדברים שבקונטרס הקיצור; ואת הדרושים בסגנונם השני, שבהם היה כותב הכול מחדש ומשלים את החסר על פי דרושים ממקומות אחרים. כתיבה זו נקראה על ידו "עץ חיים", ובה הבדיל בין חידושיו והערותיו שלו לבין אלו שקיבל מהאר"י. כתבים אלו נמצאים בידינו בשלמותם
הכתיבה השנייה
הכתיבה השנייה נקראת ברוב המקומות "מבוא שערים", ובה כתב מהרח"ו מסכת מסודרת של כל סדר האצילות, סדר הנבואה ורוח הקודש, וסדר הגלגולים, על פי עיונו בדברי רבו והכרעותיו. חלקים מכתיבה זו נדפסים כיום בתוך ספר "קהילת יעקב" שבכתיבה השלישית. כתבים אלו נגנזו על ידי מהרח"ו, וחלקים מהם הוצאו מגניזתם ונדפסו על ידי רבי יעקב צמח.
הכתיבה השלישית
הכתיבה השלישית כוללת עריכה מקיפה יותר: מהרח"ו קיצר בה דרושים ששמע מהאר"י, וכתב דרושים שונים שבהם ביאר עניינים מוקשים בקבלה. כתיבה זו נערכה בספרים אוצרות חיים, קהילת יעקב, אדם ישר א, עולת תמיד וזוהר הרקיע. גם כתבים אלו נגנזו על ידי מהרח"ו, וחלקים מהם הוצאו מגניזתם ונדפסו על ידי רבי יעקב צמח ורבי אברהם אזולאי.
בעקבות הקדמה זו, שהתגלגלה לידיו של רבי מאיר פופרש ואופן סידורה מצא חן בעיניו, ערך פופרש את הכתבים השונים שהגיעו לידיו במתכונת זו, וקרא לחיבור בשם עץ חיים. זהו ספר עץ חיים הנפוץ כיום.
מלבד ספר עץ חיים הנפוץ, בסידורו של פופרש, קיימים עוד שני חיבורים של מהרח"ו בשם זה:
מקור השם של הספר
רבי חיים ויטאל קרא לחיבורו 'עץ חיים' ממספר סיבות:
ההקדמה
לאחר האזהרות לגבי הסכנות הכרוכות בלימוד תורת הסוד מביא הרב ראיות על נחיצות הלימוד לגבי אלו שכן ראויים לעסוק בחכמה זאת אך מסייג זאת בקביעתו אלו ספרי קבלה ראויים ללמוד מהם ואלו לא:
לאר"י היו תלמידים נוספים הנקראים גורי האר"י. תלמידיו - גוריו חולקו לארבע כתות. בכת הראשונה היו: רבי חיים ויטאל, רבי יונתן סאגיס, רבי יוסף אבן טבול, רבי יהודה משען, רבי גדליה הלוי, רבי יוסף ארזין, רבי שבתאי מנשה, רבי שמואל אוזידא, רבי אברהם גבריאל, רבי אליה פלקון ורבי יצחק הכהן. יש האומרים שגם רבי ישראל סרוק נמנה עם תלמידיו.
רבי חיים ויטאל הזהיר שלא לקרוא בספריהם של התלמידים האחרים שהיו למורו וטען שאיש לא הבין את דברי רבו:
פרקי הספר
הספר מחולק לשני חלקים שכל חלק מהם יתחלק לארבעה פרקים - חטיבות (היכלים). כל היכל מחולק לשערים והשערים עצמם מחולקים לענפים. כל ענף דן על נושא בפני עצמו אך כל פרקי הספר כלולים זה בזה ויש שהסבר לעניין כלשהו יתחיל באחד מפרקי הספר והמשכו יבוא בפרקים אחרים שלכאורה אין ביניהם קשר ישיר.
פרטי פרקי הספר מנויים למעלה, בתוך הקדמתו של מהרח"ו לחיבורו שלא שרד, שעל פיה ערך פאפירש את הספר שבידינו.
השפעת הספר על הדורות הבאים
ספר עץ חיים הוא אחד הספרים המשפיעים ביותר בתולדות ההגות היהודית הקבלית והשפעתו ניכרת על חוגים רבים ומנוגדים. תנועת השבתאות נסמכה רבות על חלקים מתורת האר"י, בעיקר מפני השפעת הספר על נתן העזתי שהיה מעין איש יחסי הציבור של התנועה. הבעל שם טוב אבי תנועת החסידות הושפע מהתכנים שנמצאים בספר בצורה משמעותית, ואת אבני היסוד של שיטתו ביסס על תורת האר"י. גם המתנגדים - אשר שוללים את תורת החסידות - מקבלים את כתבי האר"י, כפי שניתן לראות בכתביהם של הגר"א ורבי חיים מוולוז'ין.
הוצאות
הספר יצא בהוצאות רבות, אשר לרב הוסיפו הגהות ופירושים נוספים. בשנת תרנ"א יצא הספר לאור בורשא עם הגהות של הרב מנחם מענכין היילפרין. הגהות אלו הופיעו גם במהדורות נוספות של הספר שכללו:
בית ון אטוולדה
בית ון אטוולדה (הולנדית: Hotel van Eetvelde, צרפתית: Hôtel van Eetvelde) הוא בית עירוני שעוצב ב-1895 על ידי האדריכל ויקטור הורטה עבור אדמונד ון אטוולדה, שהיה המזכיר הכללי של מדינת קונגו החופשית. הבית שוכן בשדרת פלמרסטון מספר 4 בבריסל.
היסטוריה
בניית הבית החלה ב-1897; האגף המערבי הושלם ב-1900 והמזרחי ב-1901. לאחר מותו של ון אטוולדה ב-1920 הבית חולק לשני חלקים. הבניין המקורי והאגף המזרחי (שדרת פלמרסון מספר 4) נמכרו למשפחת פופה דה קטני (Pouppez de Kettenis) שהתגוררה בו במשך 30 שנים. הבית נמכר ב-1950 לארגון FIGAZ, שהשתמש בו למטרות תצוגה. בתקופה מאוחרת יותר הוסף לבית מוסך, וב-1966 נבנתה מערכת משרדים. FIGAZ החלו ב-1988 לשפץ את הבית באמצעות האדריכל ז'אן דלהיי, תלמידו לשעבר של הורטה, ובאמצעות ברברה ון דר וי. האגף המערבי של הבית חובר לבניין הפינתי ב-1920. כאשר משפחת ניקולאידיס-הופמן רכשה את הבית ב-1926 היא רצתה להרוס את החיבור הזה, אך לא קיבלה היתר לעשות כן. לאחר מכן הבית נרכש על ידי דלהיי כבית המגורים האישי שלו.
תיאור
הבית מורכב מארבעה חלקים: הבניין הראשי, האגף המזרחי בשדרת פלמרסטון מספר 4, האגף המערבי בשדרת פלמרסטון מספר 2, ובית שכור השוכן בכיוון מערב.
צורתו של הבניין המרכזי היא מלבן, והאגף המערבי והבית השכור יוצרים ביחד איתו צורת משולש. החלק המרכזי של בניין זה משמש כאזור המקשר בין חלקי הבית השונים, ובין השאר נמצא בו גרם המדרגות המוביל מהרחוב אל הקומה הראשונה, ומאחוריו גרמי המדרגות המשמשים את המשפחה והמשרתים. בקומה הראשית נמצא חדר המגורים הגדול הפונה אל הרחוב, וחדר אוכל הפונה אל הצד האחורי של הבית. בקומה זו יש מעבר שדרכו ניתן להגיע אל הסלון ואל חדר הביליארד שבאגף המזרחי, ואל המשרד הנמצא באגף המערבי.
אופנסיבה D
אופנסיבה D (בגרמנית: Offensive D - Partei Rechtsstaatlicher Offensive, "מפלגת האופנסיבה למען מדינת חוק") היא מפלגת שוליים גרמנית שפעלה בין השנים 2000–2007.
אופנסיבה D נוסדה בהמבורג בשנת 2000 ואף ישבה בממשלת מדינת המבורג בין השנים 2001 ו-2003. אף על פי שהמפלגה טוענת שלא ניתן לשייכה לשמאל או לימין, היא נתפסת כמפלגת מחאה הנוטה ימינה. היא תומכת בכלכלה ליברלית, הגברת ביטחון הפנים, צמצום ההגירה לגרמניה וביטול זכותם של פליטים למקלט מדיני בגרמניה; היא מתנגדת לכניסתה של טורקיה לאיחוד האירופי. בעבר ראתה עצמה המפלגה כ-"CDU של הצפון" (היות שבדרום גרמניה נמצא המעוז הראשי של ה-CDU). מאז 2004 רואה עצמה המפלגה כמממשת דרכו של הפוליטיקאי האוסטרי השנוי במחלוקת יורג היידר, ראש ממשלת קרינתיה.
בבחירות לפרלמנט של המבורג ב-2001 זכתה המפלגה להצלחה גדולה: כ-20% מהקולות. את המפלגה ייסד רונלד שיל (Ronald Schill), שופט בבית המשפט המחוזי בעיר. שיל נודע בעונשים הכבדים והמוגזמים לעיתים שנתן לעבריינים, והוא נהג לבקר את היד הרכה מדי לטעמו בה נהגו שופטים אחרים וממשלת המבורג.
ב-2002 חולל שיל סערה בגרמניה לאחר שנאם בבונדסטאג. בזמן זה סבלו מדינות מזרח גרמניה משיטפונות גדולים אשר השאירו אלפי אנשים ללא קורת גג. שיל הטיל ביקורת חריפה על התמודדות הממשלה עם מצב החירום, והביע מורת רוחו מכך שיותר כספים מועברים לקליטת מהגרים מאשר לדאגה לקורבנות השיטפון. "רק אב מתעלל מסוגל לתת לבנו לגווע בחדרו בעת שהוא מגיש כיבוד לאורחים", קרא שיל מעל לדוכן הנואמים. סגנית נשיא הבונדסטאג נאלצה לנתק את המיקרופון שלו לאחר שחרג מ-15 הדקות שהוקצבו לו ללא סיום נראה לעין.
ב-2003 הסתבך אחד ממקורביו של שיל, אשר עבד עמו במשרד הפנים, בפרשת שחיתות. ראש ממשלת המבורג, אולה פון בויסט התכוון לפטרו; לאחר מכן טען ששיל ניסה למנוע את הפיטורין באמצעות ניסיון סחיטה: שיל, כך פון בויסט, איים כי יחשוף שבין ראש הממשלה ובין שר המשפטים קיים קשר אהבים. פון בויסט פיטר את שניהם (לאחר זמן קצר חשף אביו של פון בויסט כי ראש הממשלה אכן הומוסקסואל; לאחר מכן יצא מן הארון גם שר המשפטים), פירק את הקואליציה והכריז על בחירות חדשות, בהן מפלגתו (ה-CDU) זכתה לרוב מוחלט בהמבורג.
שיל סולק מאופנסיבה D, הכריז על פרישה מהחיים הפוליטיים ועבר לגור בקובה. לאחר זמן קצר החליט לעמוד בראש מפלגת Pro DM, מפלגת שוליים הדוגלת בביטול מטבע האירו ובהחזרת המארק הגרמני. אופנסיבה D בהנהגתה החדשה הפכה לחסרת משמעות, ובבחירות הכלליות בגרמניה ב-2005 זכתה המפלגה ב-3,342 קולות בלבד - והייתה בכך למפלגה החלשה ביותר בגרמניה.
הקרפטים המזרחיים
הקרפטים המזרחיים (בסלובקית:  Východné Karpaty, באוקראינית: Східні Карпати, בפולנית:Karpaty Wschodnie, ברומנית: Carpații Orientali או  Carpații Răsăriteni) מוגדרים כחבל גאולוגי של הרי הקרפטים ומהווים אחד הקטעים הגדולים שלהם, הנמצאים במזרח ומרכז אירופה בשטחי רומניה, אוקראינה, סלובקיה ופולין. כפי שמעיד שמם, הקרפטים המזרחיים נמצאים בחלק המזרחי של רכס ההרים. הם מתאפיינים במגוון רחב של סלעים, היבטים גאופיזיים, גאולוגיים ומורפולוגיים, גבהים, יערות, חי וצומח. הקרפטים המזרחיים מהווים המשך לקרפטים המערביים ומכסים שטח המשתרע מן המעבר טאליץ בין פולין לסלובקיה והעיר הסלובקית ברדיוב בצפון-מערב למעבר ההרים פרדיאל (בגובה -1033 מ') בדרום, ברומניה. הגבול הגאולוגי בין הקרפטים המערביים לקרפטים המזרחיים הוא בערך לאורך הקו (מדרום צפונה) החוצה את הערים מיכלובצה- ברדיוב - נובי שונץ - טרנוב. אורכם של הקרפטים המזרחיים הוא כ-750 ק"מ. הגובה המירבי הוא בהרי רודנה בפסגה פייטרוסול - 2305 מ' (47°35′51″ N 25°38′00″ E), בצפון רומניה.
הבהרה: בסיווגים פולניים מסוימים הבסקידים המרכזיים ומרגלות הבסקידים המרכזיים שייכים לחבל הקרפטים המערביים ולתת-חבל הקרפטים המערביים החיצוניים. בפולין הערים הגדולות בשוכנות בקרפטים המזרחיים הן פשמישל, קרוסנו וסאנוק, כמו כן עירות הקיט פולנצ'יק, אוסטשיקי דולנה ואוסטשיקי גורנה המתמחות בענפי הספורט החורפיים. באוקראינה לפעמים מכונים "קרפטים מזרחיים" רק אותו חלק של הרי הקרפטים הנמצאים בשטחה (מצפון למעבר ההורים פריסלופ). ברומניה לפעמים נהוג לכנות "קרפטים מזרחיים" (Carpații Orientali) רק את החלק הנמצא בשטחה (למשל - מהגבול האוקראיני או ממעבר ההרים פריסלופ דרומה).
הבסקידים המרכזיים (אזור)
בסלובקית - הבסקידים התחתיים (Nízke Beskydy)
הבסקידים המזרחיים (אזור)
(בפולנית:Beskidy Wschodnie ; באוקראינית:Східні Бескиди) כוללים את ההרים בפינה הדרום-מזרחית של פולין, בפינה הצפון-מזרחית הקיצונית של סלובקיה ואת כל הקרפטים האוקראינים. בדרך כלל מתחלקים לבסקידים המיוערים ולבסקידים הפולונינים.
הבסקידים המיוערים
(בפולנית:Beskidy Lesiste, באוקראינית:Лісисті Бескиди) בעיקר בפולין ובסלובקיה, כוללים את הרי בוקובץ (בסלובקית: Bukovské vrchy)
הקרפטים המזרחיים הרומנים
הקרפטים המזרחיים הרומנים מסמנים את הגבול בין חבלי טרנסילבניה רבתי ומולדובה. בקצה הצפוני שלהם, בגבול המזרחי של מרמורש, נמצא (בגובה 1416 מ') מעבר ההרים פריסלופ, העובר בין הרי מרמורש להרי רודנה.בקצה הדרומי של הקרפטים המזרחיים הרומנים נמצא מעבר ההרים פרדיאל. הערים החשובות באזור הן פיאטרה ניאמץ ובקאו. בסיווג הנהוג ברומניה מתחלקים הקרפטים המזחריים הרומנים ל: עיקול הקרפטים כולל הקצה הדרומי של הקרפטים המזרחיים הרומנים - גם חיצוניים וגם פנימיים.
אזור ויהורלט -גוטין
(אוקראינית: Вигорлат-Гутинський хребет, סלובקית:Vihorlatsko-gutínska oblasť)
אזור מרמורש-רודנה
(Maramureș-Rodna) בחבל מרמורש - אוקראינה ורומניה
הרי ביסטריצה רבתי
(רומנית: Munții Bistriței) - ברומניה המסיב בודאקול (Masivul Budacul); המאסיב צ'אחלאו (Masivul Ceahlău) הנחשב לפעמים כרכס נפרד
בקעת ג'ורג'או-בראשוב
בטרנסילבניה ברומניה (רומנית:Depresiunea Giurgeu-Brașovului
מאדאם דה גרפניי
פרנסואז ד'איסמבור ד'אפונקור, מאדאם דה גרפניי (בצרפתית: Françoise d'Issembourg d'Happoncourt, Madame de Graffigny; 11 בפברואר 1695–1758) הייתה אפיסטולרית שחיה בצרפת ונודעה ביכולת כתיבתה ברחבי אירופה.
בסלון שלה ברחוב אנפר בפריס התארחו משוררים ופילוסופים, שזכו אף לכינוי "חבורת הנשמות היפות". עם המתארחים בסלון נמנו אנשים כהנו, נשיא הפרלמה בפריס, פונטנטל, הלווטיוס, לה הרפ, וואסנון, דני דידרו וידידיה הטובים וולטר ומאדאם דה שטלה (Madame du Châtelet).
יומניה והתכתבויותיה הענפות (כולל 2,500 מכתבים הממלאים שלושה עשר כרכים) כוללים תיעוד מפורט של המבנה החברתי, הספרותי והפוליטי של צרפת במאה השמונה עשרה וכן תיעוד של הקנוניות והרכילות של התקופה. דה גרפניי לא עשתה כל מאמץ במכתביה להשיג סגנון ספרותי מסולסל וכתבה בשפה יומיומית, מה שהופך את מכתביה לתיעוד מרתק לא רק מבחינה היסטורית אלא גם מבחינה לשונית ולקסיגרפית.
דייוויד נורקוויסט
'''דייוויד ל. נורקוויסט (באנגלית: David L. Norquist'''; נולד ב-24 בנובמבר 1966) הוא פקיד ממשל אמריקאי, שכיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בפועל. בשנים 2019–2021 כיהן כסגן מזכיר ההגנה, ולאחר ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית החל למלא באופן ארעי את תפקידי המזכיר עד אשר אושר מינויו של לויד אוסטין לתפקיד.
ביוגרפיה
נורקוויסט נולד בעיר קונקורד שבמסצ'וסטס. בשנת 1989 היה לבוגר אוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור, ובאותה השנה השלים לימודי תואר שני במדיניות ציבורית. ב-1995 קיבל תואר שני נוסף מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בלימודי ביטחון לאומי. אחיו הוא גרובר נורקוויסט, שדלן ופעיל חברתי לקיצוצי מסים.
ב-1989 החל נורקוויסט את דרכו הציבורית כעמית ניהול נשיאותי (PMF) ואנליסט תקציבי של תוכנית ה-GS-9, תפקיד פדרלי במחלקת הצבא של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד זה ארבע שנים. בשנים 1993–1995 היה אנליסט תקציבי בפיקוד המודיעין והאבטחה של צבא ארצות הברית. מ-1995 ועד 1996 נורקוויסט היה מנהל משאבי אנוש בתחנת מנווית' היל בעיר הרוגייט ש, כחלק מפיקוד המודיעין והאבטחה של הצבא. במשך שש שנים, בשנים 1997–2002, עבד נורקוויסט בוועדת המשנה להגנה של ועדת ההקצבות בבית הנבחרים של ארצות הברית. החל מ-2002 ועד 2006 כיהן כסגן תת-מזכיר ההגנה בלשכת מבקר מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
בשנת 2006 נבחר נורקוויסט בידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש למנהל הכספים הראשי במחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית. ב-1 ביוני 2006 החל למלא תפקיד זה, עד ל-1 בדצמבר 2008. הוא האדם הראשון שאושר מינויו לתפקיד זה בידי הסנאט של ארצות הברית, ובמסגרת תפקידו נקט בצעדים לטיפול בבעיות שונות בדו"חות הכספיים של המחלקה לביטחון המולדת. בשנת 2008 הצטרף נורקוויסט לחברה "Kearney and Company", המעסיקה רואי חשבון.
ב-20 במרץ 2017 הכריז הנשיא דונלד טראמפ על כוונתו למנות את נורקוויסט למבקר מחלקת ההגנה ולמנהל הכספים הראשי במחלקה. ב-25 במאי אותה שנה אישרה מליאת הסנאט פה אחד את מינויו לתפקיד, וכהונתו החלה ב-2 ביוני 2017. כמבקר המחלקה, פיקח נורקוויסט על ביקורת ספרי החשבונות הראשונה בתולדות מחלקת ההגנה, שכללה פיקוח של נכסים בני 2.7 מיליארד דולר אמריקני באמצעות למעלה מאלף רואי חשבון חיצוניים, שחשפו "פגמים גדולים" אם כי לא נמצאו עדויות להונאה או מעילה.
בעקבות התפטרותו של ג'יימס מאטיס בדצמבר 2018 מתפקידו כמזכיר ההגנה, סגן המזכיר פטריק שנהאן מונה לממלא מקומו ונורקוויסט לסגנו. במשך מספר חודשים כיהן כסגן המזכיר בפועל בטרם הועמד באורח רשמי לתפקיד. ב-18 ביוני 2019, אחרי התפטרותו הפתאומית של שנהאן, הנשיא טראמפ הודיע ​​על כוונתו למנות את מזכיר הצבא מארק אספר למזכיר ההגנה. ב-21 ביוני הודיע ​​הנשיא על כוונתו למנות את נורקוויסט לתת-מזכיר ההגנה. מועמדותו נשלחה לסנאט ב-23 ביולי ואושרה בהצבעה קולית ב-30 ביולי 2019, לאחר שמילא את התפקיד כשבעה חודשים. נורקוויסט התחייב לפעול למען הגדלת תקציב הביטחון ולתעדף מימון מחקר ופיתוח של טכנולוגיות חדישות כגון בינה מלאכותית ומהירות שגא קולית.
ב-20 בינואר 2021, מיד עם ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, החל נורקוויסט למלא באופן זמני את תפקיד מזכיר ההגנה, עד אשר אושרה מועמדותו של לויד אוסטין בידי הסנאט האמריקאי. כהונתו תמה ב-22 בינואר.
רוברט רוזנברג
רוברט רוזנברג (24 בנובמבר 1951–25 באוקטובר 2006) היה סופר ישראלי שכתב באנגלית, עיתונאי וחלוץ אינטרנט.
ביוגרפיה
רוברט רוזנברג היה גם סופר ישראלי, בלשון האנגלית, בצד עבודתו כעיתונאי. הוא כתב סדרה של ארבעה רומנים בלשיים, שהתבססו על עבודתו רבת השנים ככתב לענייני משטרה, ושגיבורם הוא הבלש אברהם כהן, ניצול שואה. בנוסף, כתב ביחד עם מוקי בצר, ממפקדי מבצע אנטבה, את סיפור חייו. הספר יצא לאור באנגלית בשם "Secret soldier" (לוחם חשאי).
בתחום האינטרנט החברתי, הקדים רוברט רוזנברג את זמנו. כבר בשנת 1995 החל לבנות את המגזין שלו "אריגה". הוא יצר לראשונה שילוב של מגזין ספרותי, שבו משתתפים משוררים מכל העולם, בצד אתר לוחמני ומחויב לעניין השלום במזרח התיכון. הוא שילב בצד שירים של משוררי האינטרנט החשובים גם גלריות של תמונות ומידע מסוגים שונים.
רוזנברג נפטר בתל אביב בשנת 2006, ממחלת הסרטן.
גידול של חבורה
גידול של חבורה הוא האופן שבו חבורה, בדרך כלל אינסופית, מכוסה על ידי מילים הולכות ומתארכות בקבוצת יוצרים נתונה.
פונקציית הגידול והקצב
תהי G חבורה הנוצרת על ידי קבוצת יוצרים סופית, X. בדרך כלל מניחים שהקבוצה סימטרית להיפוך. מסמנים ב-B_X(n) את קבוצת האיברים שאפשר להציג כמכפלה של לכל היותר n איברים של X. פונקציית הגידול המתאימה ל-X היא הפונקציה. כאשר G אינסופית, זוהי פונקציה עולה ממש. מגדירים יחס שקילות על הפונקציות העולות, לפיו אם יש קבוע c כך ש-, וגם להפך. כל פונקציות הגידול של אותה חבורה שקולות זו לזו.
לחבורה נוצרת סופית יש פונקציית גידול פולינומי אם ורק אם היא נילפוטנטית-למעשה (virtually nilpotent). מכאן נובע שבמקרה כזה המעלה של פונקציית הגידול היא מספר שלם. המספר הוא קצב הגידול המעריכי (ביחס ל-X). הקצב הוא 1 כאשר פונקציית הגידול היא תת-מעריכית. יש חבורות שקצב הגידול שלהן ביחס לכל קבוצת יוצרים X גדול מ-1, אבל האינפימום שווה ל-1. אם האינפימום של הקצבים האלה גדול מ-1, החבורה היא בעלת גידול מעריכי. לדוגמה, לחבורה חופשית (לא אבלית) יש גידול מעריכי. בחבורה לא אמנבילית קצב הגידול ביחס לכל קבוצת יוצרים סופית גדול מ-1.
טור הילברט
תהי f פונקציית הגידול של החבורה ביחס לקבוצת יוצרים סופית X. טור הילברט של החבורה (ביחס ל-X) הוא טור החזקות. הטור מעניין במיוחד כאשר הוא מייצג פונקציה רציונלית במשתנה x. חבורה נקראת 'פאן-רציונלית' אם טור הילברט שלה רציונלי ביחס לכל קבוצת יוצרים. החבורות הבאות ידועות כפאן-רציונליות:
לחבורת באומסלג-סוליטר \ B(1,n)יש גידול רציונלי ביחס לקבוצת היוצרים הסטנדרטית. עם זאת, לחבורת הייזנברג מסדר 5 טור הילברט טרנסצנדנטי ביחס לקבוצת היוצרים הסטנדרטית.
בכל חבורה עם גידול רציונלי, בעיית המילה פתירה. מאידך, יש חבורות פתירות (עם \ G'''=1) שבהן בעיית המילה אינה פתירה (Kharlampovich 1981), וממילא עם פונקציית גידול שאינה רציונלית.
טור הילברט מוגדר גם עבור חבורה למחצה; עבור חבורה למחצה עם יחס אחד, הוא רציונלי (Backelin).
הערות שוליים
growth of group
אקסודוס: אלים ומלכים
אקסודוס: אלים ומלכים (באנגלית: Exodus: Gods and Kings) הוא סרט דרמה היסטורית אפית בהשראה תנ"כית ב-3D משנת 2014 בבימויו של רידלי סקוט. הסרט מבוסס על סיפורו התנכ"י של משה. בסרט מככבים כריסטיאן בייל וג'ואל אדגרטון.
תקציר העלילה
סיפורו של משה, שגדל בצלו של אחיו החורג, רעמסס. מרידת העברים באימפריה המצרית והוצאתם ממצרים בדרך לארץ המובטחת, תוך כדי מאבק ברעמסס.
הפקה
הסרט צולם במשך 74 ימים באלמריה בספרד ובאיים הקנריים. תקציב הסרט נאמד בכ-200 מיליון דולר, מתוכם קיבלו האולפנים הטבה במס בסך של 60 מיליון דולר.
הסרט יצא לאקרנים בפורמט רגיל (2D - דו מימד), בתלת-מימד וב-IMAX 3D.
ביקורת ומחלוקות
על יוצרי הסרט נמתחה ביקורת בשל הליהוק של שחקנים לבנים לתפקידים הראשיים. רידלי סקוט הגן על הבחירה שלו בצוות השחקנים בכך שנעשתה משיקולי משיכת מימון ותקציב להפקתו.
במצרים, במרוקו ובאיחוד האמירויות הערביות נפסל הסרט להקרנה בטענה כי הוא כולל אי דיוקים היסטוריים.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-12 בדצמבר 2014. בסוף השבוע הראשון להקרנתו הוביל את מכירת הכרטיסים בארצות הברית ורשם הכנסות של 24.5 מיליון דולר, הכנסות נמוכות בהשוואה לסרט המבול, סרט בולט קודם שעסק בסיפור תנ"כי.
הסרט זכה לביקורות שליליות מקהל הצופים וממבקרי הקולנוע, באתר Rotten Tomatoes המרכז את הביקורות, זכה הסרט לדירוג 39% מקרב קהל הצופים ו-25% מקרב בכירי מבקרי הקולנוע. גם בישראל הסרט קיבל ביקורות שליליות.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין המוזיקאי הספרדי אלברטו איגלסיאס.
ריק בראג
ריק בראג (באנגלית: Rick Bragg; נולד ב-26 ביולי 1959) הוא עיתונאי וסופר אמריקאי, הידוע בספריו התיעודיים, במיוחד באלה שכתב על משפחתו באלבמה. הוא זכה בפרס פוליצר בשנת 1996 כהכרה בעבודתו בניו יורק טיימס".
ראשית חייו
בראג נולד בעיר הקטנה פידמונט בצפון מזרח אלבמה וגדל בקהילה הקטנה פוסום טרוט (Possum Trot) ליד ג'קסונוויל. הוא ייחס את כשרון הכתיבה שלו להאזנה לבני משפחתו בעודם מספרים סיפורים. הוא גודל בעיקר על ידי אמו, מכיוון שאביו היה אלכוהוליסט וכמעט מעולם לא היה בבית. קרוביו היו מעורבים מאוד בחייו בצעירותו, והשפיעו רבות על התפתחותו האישית והרגשית. בספרו 'All Over But the Shoutin כתב בראג על ילדותו באלבמה, עלייתו העיתונאית, מאבקיו האישיים וקרוביו. הוא מקדיש תשומת לב מיוחדת למאבקיו עם אביו האלכוהוליסט המתעלל, ולאמו שגידלה את בראג ושני אחיו לבדה.
קריירה
בראג עבד בכמה עיתונים לפני שהצטרף לניו יורק טיימס בשנת 1994. הוא סיקר רציחות ואי שקט בהאיטי ככתב במטרו, ואז כתב על הפיגוע באוקלהומה סיטי, הטבח בג'ונסבורו, ארקנסו, ומשפט סוזן סמית, ככתב כלל-אמריקאי שבסיסו באטלנטה. לימים היה ראש לשכת העיתון במיאמי לפני הגעתו של אליאן גונזלזס והמחלוקת הבינלאומית סביבו. בראג זכה בפרס פוליצר על עבודתו.
בראג חיבר שמונה ספרים: All Over But the Shoutin', Ava's Man, The Prince of Frogtown, I Am a Soldier Too: The Jessica Lynch Story, האוטוביוגרפיה של שבוית המלחמה ג'סיקה לינץ' Jessica Lynch, The Most They Ever Had, Jerry Lee Lewis: His Own Story, ביוגרפיה של כוכב הרוק אנד רול ג'רי לי לואיס, My Southern Journey, ו-The Best Cook in the World: Tales From My Momma's Table.
מעורבותו בבעיות אתיקה
בוושינגטון פוסט דווח כי "בראג מודה מרצונו החופשי שהוא שלח בסירה את המתמחה, יודר, שבתור פיצוי קיבל רק ארוחת צהריים ושכר דירה" בסקירה של הטיימס נמצא כי בעוד שבראג "אכן ביקר בקצרה באפלצ'יקולה וכתב את המאמר, הריאיון והדיווח בזירה נעשו על ידי עיתונאי פרילנסר, ג' ווס יודר. המאמר היה צריך לשאת את חתימתו של מר יודר לצד זו של מר בראג."
בראג הגן על עצמו בטענה שמקובל שכתבי הטיימס יעברו בין ערים כדי "לקבל זכות לרשום את שמם ליד שמן של ערים אלה בכותרת המשנה", תוך הסתמכות על עבודתם של חוקרים, מתמחים ופקידים. כתבי טיימס אתגרו טענה זו, שעוררה "מחלוקת נלהבת יותר מאשר ההונאה והפלגיאט המובהק שביצע העיתונאי ג'ייסון בלייר." הם ציינו שאם היה במקום אין די בכך כדי לזכות לרשום את שמו בכותרת המשנה, והיה עליו לעשות את עבודת התחקיר המיוחסת לעיתונאי שהיה במקום - יודר.
לאחר פרישתו מה"ניו יורק טיימס"
בראג לימד כתיבה במכללות ובחדרי חדשות בעיתונים. הוא עובד כפרופסור לכתיבה בתוכנית העיתונאות של אוניברסיטת אלבמה, במכללה למדעי המידע והתקשורת, וכותב טור בעיתון בדרום ארצות הברית.
ספרו משנת 2008, הנסיך מפרוגטאון, בוחן את חיי אביו בעיר הולדתו של בראג, ג'קסונוויל, אלבמה.
הכפים הגדולים
בימים שלפני חפירת תעלת סואץ ב-1869 ותעלת פנמה ב-1914 היו הכפים הגדולים נקודות ציון משמעותיות בנתיב המפרשיות, הנתיב הימי מאנגליה לאוסטרליה וניו זילנד, מאחר שלספינות נשקף סיכון רב בעוברן מדרום לכפים אלה. בפרט, מסוכן השיט בגלל תנאי הים באזור כף הורן וכף אגוליאש. שניהם נחשבו כמקומות המסוכנים ביותר לימאים, שרבים מהם איבדו בהם את חייהם.
ריק בראג
יצירותיו
•	Bragg, Rick (March 16, 1999). All Over But the Shoutin′. Random House Value Publishing. ISBN 0-517-36162-0. •	Bragg, Rick (November 1, 1999). Wooden Churches: A Celebration. Algonquin Books. ISBN 1-56512-233-X. •	Bragg, Rick (August 28, 2001). Somebody Told Me: The Newspaper Stories of Rick Bragg. Vintage; 1st Vintage Books edition. ISBN 0-375-72552-0. •	Bragg, Rick (August 13, 2002). Ava's Man. Vintage; 1st Vintage Books edition. ISBN 0-375-72444-3. •	Bragg, Rick (2003). I Am a Soldier, Too: The Jessica Lynch Story. New York: Alfred A. Knopf. ISBN 1-4000-4257-7. •	Bragg, Rick (May 6, 2008). The Prince of Frogtown. Random House. ISBN 978-0-7393-2796-8. •	Bragg, Rick (October 2009). The Most They Ever Had. MacAdam/Cage. ISBN 1-59692-361-X. •	Bragg, Rick (October 2014). Jerry Lee Lewis: His Own Story. HarperCollins. ISBN 978-0-06-207822-3. •	Bragg, Rick (September 2015) My Southern Journey: True Stories from the Heart of the South. ISBN 978-0-8487-4639-1 •	Bragg, Rick (April 2018). The Best Cook in the World: Tales From My Momma's Table. Alfred A. Knopf. ISBN 978-1400040414.
הכפים הגדולים
עם חפירתן של התעלות, פחת הצורך להקיף את אמריקה הדרומית דרך כף הורן במסע בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, ואת אפריקה מדרום לכף התקווה הטובה וכף אגוליאש במסע בין האוקיינוס ההודי והאטלנטי, ולמעשה, כיום רק אוניות שגודלן מסווג כקייפסייז נדרשות להקפה זו.
למרות קיום החלופות, שיט סביב כף הורן נחשב לאחד האתגרים הבולטים בקרב שייטי יאכטות, וחלקם עוברים בנתיב זה בניסיונם להקיף את העולם. מסע דרך כף התקווה הטובה נקרא נתיב הכף. נתיב זה היה בשימוש נרחב בין השנים 1967 - 1975 על רקע סגירתה של תעלת סואץ על ידי מצרים.
בספרו "הדרך הארוכה", כתב משיט היאכטות ברנאר מואטסיה :
הפיגוע במועדון האומן 17 בתל אביב (2011)
תוכניתו של המחבל הייתה לכאורה לפגוע בכמות מרבית של בני נוער אשר שהו באותה העת במועדון. אף על פי כן הודות למחסום משמר הגבול ותגובתו המיידית של צוות משמר הגבול נמנעה תקרית הרבה קשה.
מבצע הפיגוע
מבצע הפיגוע היה פלסטיני בן 21 בשם מוחמד סעפן, יליד קלקיליה שחי בישראל כתושב בלתי חוקי, ישן בדירה נטושה הסמוכה למסגד סיקסיק ביפו והתפרנס באותה העת מעבודות מזדמנות. סעפן פגש בהמשך במהלך זמן התפילה במסגד ביפו את מוחמד בן סדאם חוסיין ביארי, צעיר מוסלמי בן גילו. השניים החלו לתכנן פיגוע טרור, וסעפן החל לתרגל תקיפות באמצעות סכין.
על אף שבחקירה הראשונית עמד התוקף על כך שיזם, תכנן והתכונן לבצע את הפיגוע לבדו, ושהוא רכש את הסכין לצורך פיגוע הדקירה ושוד המונית, שירות הביטחון הישראלי חקר גם אם הוא פעל בסיוע ותחת ההדרכה של ארגון טרור. לדברי גורם משטרתי בתל אביב, התוקף קיבל מידע מוקדם על כך שהולך להתקיים אירוע גדול במועדון "האומן 17". עוד מסר גורם משטרתי כי "אף אחד לא מגיע במקרה לאירוע שכזה כדי לבצע פיגוע דקירה בשעה מאוחרת, אלא אם כן יש בידו מידע מוקדם".
חקירות נוספות חשפו שבמהלך חודש הרמדאן תכננו ביארי וסעפן לתקוף את כוחות הביטחון הישראליים ואזרחים ישראלים סמוך למסגד אל-אקצא בירושלים. לשם כך הם רכשו שני סכינים, נסעו לירושלים באוטובוס ציבורי, ושהו במסגד אל-אקצה במשך שבועיים. עם זאת, לדברי ביארי, סעפן סיפר לו כי לאחר שדיבר עם איש דת באל-אקצא, החליט לחזור ליפו ולהיות "שהיד" שם. לדברי ביארי, לפני שעזב את ירושלים, סעפן לווה את הטלפון הנייד של ביארי על מנת להקליט סרט קצר על עצמו שמיועד להוריו. ביארי ציין שהוא מחק את הסרטון מן הטלפון הסלולרי שלו.
סעפן הגיע לתחנה המרכזית החדשה בתל אביב ב-28 באוגוסט. הוא התכוון לדקור חייל, לגנוב ממנו את נשקו, ולהשתמש בנשק על מנת לירות בשוטרי משמר הגבול. עם זאת, לאחר שלא הצליח למצוא קורבן מתאים לדקור, הוא הבחין בטרקטור שעמד באתר בנייה ברחוב ידידיה פרנקל בשכונת פלורנטין בתל אביב, ובמקום זאת החליט לחזור לאותו אתר, לגנוב את הטרקטור ולדרוס חיילים באמצעות הטרקטור. כשחזר למקום הבנייה באותו לילה לא הצליח לאתר את הטרקטור. בשלב זה, על פי כתב האישום, הוא קבע שהוא יגנוב מונית ויבצע פיגוע דריסה נגד שוטרי משמר הגבול המוצבים בצומת הסמוכה למפגש הרחובות סלמה ואברבנאל.
הפיגוע
ביום שני בלילה, ה-29 באוגוסט 2011, סעפן נכנס למוניתו של נהג המונית נחמן אג'י ברחוב סלמה ביפו. סעפן ביקש מנהג המונית שיסיע אותו לתחנה המרכזית בתל אביב.
לפי עדותו של נהג המונית, זמן קצר לאחר מכן, בסביבות השעה 01:30, הנוסע שלף סכין חדה ודרש שנהג המונית ימסור לו את המונית תוך שהוא ציין "אני לא רוצה לפגוע בך". הנהג ניסה להילחם בנוסע, אך לאחר שהנוסע דקר אותו בזרועו הוא הסכים למסור לו את הרכב. הנהג אמר למשטרה שהוא האמין שהתוקף רק רצה לגנוב את המכונית.
בסביבות השעה 1:40 המחבל התנגש עם המונית הגנובה במחסום של משמר הגבול שהוצב לפני מועדון הלילה "האומן 17" בתל אביב, אחד מועדוני הלילה הפופולריים ביותר בתל אביב באותה העת. המועדון ערך אז מסיבת סוף קיץ ובהתאם להערכתו של ראש מחוז משטרת תל אביב אהרון אקסול, המועדון הכיל באותו הלילה בסביבות אלף בני נוער. התנגשות המונית במחסום גרמה לפציעתם של שני שוטרי מג"ב.
על פי עדויותיהם של שוטרים ואנשים אחרים שהיו במקום, בתחילה הנהג היה מוטל על ההגה ולכן בתחילה האנשים במקום חשבו שמדובר בתאונה, אך כאשר ניגש אליו שוטר כדי לסייע לנהג, הוא החל לצעוק "אללה אכבר", יצא מהמכונית ודקר "באכזריות" את קצין האבטחה במועדון אשר ניגש למכונית כדי לסייע לנהג. מנהל המועדון יצחק אסרף הצליח בהמשך לתפוס את המחבל יחד עם המאבטחים אולג צ'רטוב וגריגורי סוקולוב. שלושת האנשים שהכניעו את המחבל נפצעו במהלך המאבק עימו. התוקף הצליח עוד לדקור כמה עוברי אורח לפני שצוות משמר הגבול במקום הצליח להכניע את המחבל ולאזקו. כדי להימנע מיצירת בהלה, הנהלת המועדון הורתה ל-DJ להמשיך ולנגן את המוזיקה למשך שעה נוספת. רק לאחר שהאזור שמחוץ למועדון היה מאובטח, בסביבות השעה 03:00 החלו כוחות הביטחון במקום לפנות את בני הנוער מהמועדון.
בסך הכל נפצעו בפיגוע שמונה בני אדם, שלושה מהם באורח קשה: ארבעה שוטרים, שלושה אזרחים, ונהג המונית. כל שמונה הפצועים והמחבל טופלו לאחר מכן בבית החולים. האזרחים שנפצעו בפיגועי הדקירה סבלו מחתכים בראש, בגפיים ובאזור הבטן.
הליכים משפטיים
אף על פי שהמשטרה ביקשה להאריך את מעצרו של החשוד ל-15 ימים לאחר מעצרו, בית משפט השלום בפתח תקווה האריך את מעצרו של החשוד ל-10 ימים בלבד. הדיון בבית המשפט נערך מאחורי דלתות סגורות, ואילו החקירה בוצעה תחת צו איסור פרסום.
ב-20 בספטמבר 2011 הוגש כתב אישום נגד מוחמד בן סעיד סעפן. סעפן הואשם בתושבות בלתי חוקית, בשוד, בפגיעה בכוונת זדון, בניסיון לרצח ובקנוניה לביצוע פשע.
הנאשם השני, מוחמד בן סדאם חוסיין ביארי מיפו, הואשם באי מניעת פשע, בקשירת קשר לביצוע פשע, ובהשמדת ראיות.
במרץ 2012 סעפן הורשע ונידון ל-18 שנות מאסר. במשפט סעפן "סירב להביע כל חרטה".
אי.טי. - חבר מכוכב אחר
נכון לשנת 2019 הוא הסרט השביעי ברשימת הסרטים המצליחים ביותר קופתית בכל הזמנים לאחר תיקון הנתונים לאור האינפלציה.
על הסרט
הילד אליוט (הנרי תומאס), אחיו מייקל (רוברט מקנוטון ) ואחותו גרטי (דרו ברימור) מנסים לסייע לחוצן, המכונה אי.טי. (ראשי תיבות באנגלית של חוץ-ארצי - Extra-Terrestrial) להסתתר מפני המדענים והרשויות, המחפשים את החוצן שנתקע בכדור הארץ, ולבסוף לחבור אל החללית שנוחתת בכדור הארץ כדי להשיבו הביתה.
הרעיון לסרט נבע מחבר דמיוני שספילברג המציא לעצמו לאחר גירושי הוריו. הסרט צולם בסתיו 1981 בקליפורניה בתקציב מוערך של 10.5 מיליון דולר. הסרט צולם לפי הסדר הכרונולוגי של הסצנות, על מנת שהתגובה הרגשית של השחקנים הצעירים תהיה אמינה ככל האפשר.
דמותו של החוצן אי.טי. הוצגה באמצעות בובה ממוכנת שעוצבה על ידי קרלו רמבלדי ונבנתה במשך כ-3 חודשים בעלות של 1.5 מיליון דולר. תווי הפנים של אי.טי. עוצבו בהשראת פניהם של קרל סנדברג, אלברט איינשטיין וארנסט המינגוויי. שני גמדים ונער שנולד ללא רגליים לבשו את תלבושת הגוף של אי.טי. בסצנות השונות.
הצלחת הסרט
הסרט היה להיט קופתי כאשר יצא לאקרנים, והדיח את "מלחמת הכוכבים" ממעמדו כשיאן שוברי הקופות עד אז. תוך שנה הניב הסרט בארצות הברית 352 מיליון דולר. הסרט התקבל באהדה רבה בקרב מבקרי הקולנוע, שסברו שהוא סיפור קלאסי אודות ידידות והכתירו אותו כאחד מסרטי הקולנוע הטובים ביותר שהופקו אי-פעם. לדעת הבמאי ספילברג, זוהי יצירת המופת שלו.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר וזכה בארבעה: לפסקול המוזיקלי, לקול, לעריכת האפקטים הקוליים, ולאפקטים החזותיים. כמו כן הסרט היה מועמד בקטגוריות לסרט הטוב ביותר, לבמאי, לתסריט המקורי, לצילום ולעריכה. הבמאי ריצ'רד אטנבורו, שסרטו "גנדי" זכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר באותה שנה, אמר שהוא היה "בטוח שלא רק שאי.טי. יזכה, אלא שמגיע לו לזכות. זה היה סרט חדשני, עוצמתי ונפלא אני עושה סרטים יותר ארציים".
הסרט יצא מחדש לאקרנים ב-2002 בגרסה מיוחדת לרגל שנת ה-20 להפקתו, שכללה שינויים באפקטים מיוחדים וסצנות נוספות. בעקבות הצעה של סטיבן ספילברג, כלל הבמאי ג'ורג' לוקאס דמויות מהזן של אי.טי. בסצנה קצרה בסרטו מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום. ב-2002, הסרט "אי.טי." הכניס עוד כ-300 מיליון דולר ובסך הכל הכנסותיו הסתכמו בכ-793 מיליון דולר.
בגרסה המיוחדת שיצאה בשנת 2002, לרגל 20 שנה לסרט, נוסף דיבוב עברי מלא, ויצא DVD בגרסה מחודשת ובאיכות צפייה משופרת, עם תוספות מיוחדות אודות הסרט.
פליקס נוסבאום
פליקס נוסבאום (בגרמנית: Felix Nussbaum; 11 בדצמבר 1904, אוזנבריק – 1944, אושוויץ) היה צייר יהודי-גרמני שנרצח בשואה.
פליקס נוסבאום נולד באוזנבריק, גרמניה. למד ציור בהמבורג, ברלין ורומא. חלק ניכר מיצירותיו עוסק במוראות המלחמה והשמדת היהודים באירופה. במהלך המלחמה ברח לבלגיה בתקווה להינצל מידי הנאצים. בבלגיה המשיך לצייר בזהות מוסתרת במשך כשלוש שנים עד שנתפס בידי הנאצים ונשלח למחנה הריכוז סן סיפריאן בצרפת. ב־1944 נשלח למחנה הריכוז אושוויץ, שם נרצח. העובדה שנוסבאום פעל במסתור, תוך שהוא מותיר את יצירותיו אצל אנשים שונים בתקופה מלאת תהפוכות הקשתה על משימת האיסוף וההערכה. משנשלמה משימת החיפוש והשחזור של יצירותיו של נוסבאום זכתה עבודתו להכרה רחבה. עבודותיו בתקופה שהייתו במחנה סן סיפריאן מצמררות בישירותן ובעומק האימה שהן משקפות.
ילדות ונעורים
נוסבאום נולד למשפחה יהודית, בן לפיליפ ורחל. פיליפ נוסבאום היה פטריוט גרמני שלחם במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה עשה חיל בעסקי הפלדה והמתכת, והמשפחה נהנתה מרווחה כלכלית. כביטוי לעושרו בנה האב את בית המשפחה במרכז אוזנבריק מתוך רצון שהבית יהווה מוקד תרבותי וחברתי. אביו של נוסבאום היה צייר חובב, וזו אחת הסיבות בגללן בחר נוסבאום לעסוק בציור באופן מקצועי. אחד מציוריו הראשונים של נוסבאום מתאר שני יהודים בבית כנסת. הציור נקרא "שני יהודים" ומופיעים בו נוסבאום עצמו וחזן בית הכנסת כשברקע מתנהלת תפילת חג.
השפעות מוקדמות
ב־1922 נסע להמבורג מתוך תקווה וציפייה לעסוק בציור עצמו ולא בתפיסות אקדמיות של אומנות הציור. כעבור שנה עבר מהמבורג לברלין שם למד בסטודיו פרטי ציור ובפיסול. ב־1925 הרגיש שהשלים את הכשרתו הבסיסית והוא נכון לצאת לדרכו כאמן. ציוריו הראשונים (מרבית הציורים אבדו) מאופיינים בהשפעות מואן גוך - יש דמיון רב במשיכות המכחול ובפלטת הצבעים. לנוסבאום גרסה משלו לציור החמניות המפורסם של ואן גוך, ואף לכמה מציורי הדיוקנאות שלו.
ב־1931 החל לזכות בהכרה - הציור "הככר הפנטסטית" הפך את נוסבאום לשיחת היום בברלין. בציור תיאר נוסבאום סצינות ברלינאיות טיפוסיות.
התקופה בוילה מאסימו ברומא
ב־1932 זכה נוסבאום במלגת לימוד יוקרתית ונסע לוילה מאסימו ברומא. וילה מאסימו הייתה שלוחה של האקדמיה לאמנות של ברלין. נוסבאום וחברתו לחיים פלקה פלטק התכוונו לשהות ברומא כשנתיים, אך עליית הנאצים לשלטון ב־1933 וביקורו של שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס הבהירו לנוסבאום שעליו לעזוב בהקדם, מאוחר יותר נשללה מנוסבאום מלגת הלימוד. נוסבאום לא חזר לגרמניה ואת 11 השנים הבאות בילו בני הזוג באיטליה צרפת ובלגיה תוך דאגה וחשש מתמיד לקיומם.
ב-1934 עזבה משפחתו של נוסבאום את אוזנבריק ונסעו לפגוש את פליקס באיטליה. נוסבאום תיאר את הנופים באיטליה ואת השהות בארץ מלאת השמש תוך שהוא משכלל את סגנונו. עם עליית הנאצים לשלטון התרבו הצבעים הקודרים ביצירותיו והעיסוק במצבו הארעי גבר. בתקופה זו צייר בעיקר דיוקנאות עצמיים ומיעט בציורי נוף. בתקופה זו עדיין לא עסק ביהדותו, נושא שהעסיק אותו בהמשך.
הפליט
ב־1935 עבר נוסבאום עם בת זוגו לפריז שם ביקשו אשרת הגירה לבלגיה. לאחר קשיים מסוימים קיבלו את אשרת ההגירה וב־1936 עברו לגור בבלגיה. בבלגיה השהות לא הייתה פשוטה מאחר שהשלטונות הבלגיים ניסו למנוע את הגירת היהודים אליה. בשנת 1939 צייר את אחד מציוריו המוכרים: הפליט. התמונה מבטאת באופן פשוט וישיר את המצוקה של הפליט היהודי. בתמונה נראה איש יושב שעון על ידיו כשעל שולחן מרוחק מונח גלובוס. התמונה כאילו מבטאת את תיסכולו ואת חוסר הבית שיש במעמד הפליט. את הציור שלח נוסבאום לאביו שהיגר לשווייץ. אביו החביא את התמונה, יחד עם תמונות נוספות, באמסטרדם שבהולנד.
מחול המוות - העבודה האחרונה
ב־1940 עם פלישת הנאצים לבלגיה נתפס נוסבאום ונשלח למחנה הריכוז סן סיפריאן בדרום צרפת. בתקופה שהייתו במחנה ממשיך נוסבאום לצייר בדחף יתר. הציור "בית הכנסת במחנה" מראה מספר גברים עוטים טליתות שקועים בתפילה בצילו של מבנה פח מכוער. התמונה קודרת מאוד ועמדת בניגוד בולט לטליתות הצחורות שעוטים המתפללים. לאחר תקופה של ארבעה חודשים מצליח נוסבאום להימלט חזרה לבריסל שם הוא מצייר את מרבית ציורי המחנה.
בין השנים 1941 ל־1944 התחבאו נוסבאום ואשתו (הם נישאו ב־1937) בעליית הגג של בית חבריהם. שני הנושאים העיקריים בציוריו בתקופה זו הם טבע דומם, בעיקר חפצים (כנראה חפצים מדירת המסתור) ונושא שני אך מרכזי והוא תיאור הבידוד הנפשי שהיה נתון בו יחד עם האימה והחשש הגובר לגורלו.
עבודתו האחרונה של נוסבאום היא "מחול המוות". מחשבותיו של נוסבאום על המוות באות לידי ביטוי ביצירה זו. מעניין לראות שצורת הביטוי כאן היא פשוטה ולא מתחכמת. כאילו ברור לנוסבאום שהקץ קרוב. הוא בוחר שלא לשכלל את צורת הביטוי שלו אלא להשתמש באמצעים פשוטים כדי לתאר את המוות והחידלון. בתמונה נראה תוהו ובוהו של חפצים כאשר בין ההריסות תזמורת של שלדים מנגנת בכלי נשיפה. דמות אחת ישובה במרכז התמונה מביטה בעיניים מושפלות. הדמות היא כנראה דמותו של נוסבאום עצמו, מאחר שהתנוחה והזווית מופיעים בהרבה מהדיוקנאות העצמיים שלו, אלא שהפעם המבט מושפל.
ב־21 ביוני 1944, חודש אחד לפני שחרור בלגיה, נעצרו נוסבאום ואשתו כתוצאה מהלשנה, ונשלחו על ידי הנאצים ברכבת האחרונה לאושוויץ.
גילוי מחדש
בשנת 1970 מצאו קרוב למאה מציוריו של נוסבאום את דרכם החוצה ונחשפו לעין הציבור. רוב הציורים היו אצל רופא שיניים מבריסל שאחסן אותם לאחר שנשלחו אליו על ידי אביו של פליקס נוסבאום. בשל תנאי אחסון לקויים - חלק מהציורים היו במצב של רקבון כתוצאה מלחות. ב-1971 נערכה, בכנסייה מקומית בעיר הולדתו אוזנבריק, תערוכה מציוריו של נוסבאום. התערוכה עודדה אנשים נוספים להמשיך במשימת איתורם של שאר יצירותיו של נוסבאום ואכן לאחר עבודת מחקר וניסיון להתחקות אחר מסלול חייו של נוסבאום, התגלתה קבוצה שנייה מציוריו. בשנים הבאות המשיכו להתגלות קבוצות ציורים נוספות אצל מכרים באירופה ובאמריקה.
בית פליקס נוסבאום: מוזיאון פליקס נוסבאום
בשנת 1983 החליט המוזיאון המקומי באוזנבריק להציב תערוכה קבועה מציוריו של נוסבאום, וב-1994 החלה עיריית אוזנבריק בבניית מוזיאון מיוחד לזכרו, בית פליקס נוסבאום אשר מכיל כמות גדולה מעבודותיו. בתחרות לתכנן את המוזיאון החדש זכה האדריכל דניאל ליבסקינד. המוזיאון לזכרו של נוסבאום היה הפרויקט הראשון שליבסקינד סיים. המוזיאון החדש, שמחובר לבניין בסגנון נאו-קלאסי שבו שוכן מוזיאון אוזנבריק, הוא מבנה מודרני שמורכב משלושה אגפים (עשויים מעץ, מתכת, ובטון) שיוצרים היקף של משולש סגור, תכנון שזיכה את הבניין בתואר "המוזיאון ללא מוצא" משום שהוא בנוי כמסדרון אחד מקיף. בכך התכוון ליבסקינד שהמבנה ישקף את התסכול וחוסר התקווה שמאפיינים את ציוריו של נוסבאום. בניית ההרחבה הסתיימה בשנת 1998.
עבודותיו של נוסבאום מוצגות דרך קבע במוזיאונים ברחבי העולם, ביניהם מוזיאון ישראל ומוזיאונים בארצות הברית.
במסגרת ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר במדינת ישראל ב-11 במאי 2009 הוגש לו ביד ושם בירושלים, כשי, ציור של פליקס נוסבאום.
ארנסט קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ
ארנסט קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ (בגרמנית: Ernst Casimir von Nassau-Diez; 22 בדצמבר 1573 – 2 ביוני 1632), היה רוזן נסאו-דיאץ וסטאדהאודר של פריסלנד, חרונינגן ודרנתה.
ביוגרפיה
ארנסט קזימיר נולד ב-22 בדצמבר 1573 בדילנבורג, ליוהאן השישי, רוזן נסאו-דילנבורג ולאליזבת מלוכטנברג, בתם של גאורג השלישי, רוזן לוכטנברג וברברה מברנדנבורג-אנסבך-קולומבך. לאחר מותו של אביו בשנת 1559, חולקו נחלותיו נסאו-דילנבורג, נסאו-זיגן, נסאו-דיאץ וויאנדן בין חמשת בניו החיים, וארנסט קזימיר ירש את נסאו-דיאץ. בשנת 1631 הוא גם ירש את המחוז הקטן של שפיגלברג (ליד לאוונשטיין).
ארנסט קזימיר היה ידוע בעיקר כמנהיג צבאי יוצא מן הכלל, במהלך מלחמת שמונים השנים. הוא שירת תחת מאוריץ, נסיך אורנז' במצור על הערים סטינוויק ואולדנזאל, ותחת פיקודו של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' במהלך המצור על חרונלו (1627) ובמהלך המצור על 'ס הרטוחנבוס. כסטאדהאודר של חרונינגן הוא ייסד את מבצר נויווחאנס בשנת 1628. למרות שרק חלק קטן מפריסלנד היה ברשותו, הוא היה מאוד פופולרי, והתושבים העניקו ליורשו את הזכות לשלוט בה לאחר מותו.
ארנסט קזימיר נהרג ב-2 ביוני 1632 מפגיעת פגז במהלך המצור על רורמונד בעודו בודק את החפירות, ובנו היינריך קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ ירש את נחלותיו, והפך לסטאדהאודר של פריסלנד, חרונינגןחרונינגן ודרנתה.
משפחתו
בשנת 1607 התחתן ארנסט קזימיר עם סופיה הדוויג מבראונשווייג-לינבורג, בתם של היינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג	ואליזבת מדנמרק, דוכסית בראונשווייג, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
פנטלי
פנטלי (ביוונית: Πεντέλη; בעבר פנטליקון או וריליסוס או וריליטוס; ביוונית: Βριλησσός, Βριληττός) ובימי הביניים גם בשם מנדלי, הוא הר שגובהו 1,109 מטרים, המצוי צפונית מזרחית לאתונה ודרומית מערבית למרתון שביוון.
מרבית שטחי ההר (60%-70%) מיוערים, וההר הגבוה נראה למרחוק (ניתן לראותו מאתונה).
היסטוריה
כבר בעת העתיקה היה ההר ידוע באיכות השיש הלבן שנכרה בו. שיש זה שימש לבניית האקרופוליס ובניינים רבים נוספים ביוון העתיקה. ייחודו של השיש בגוון הצהוב שלו, ההופך את צבע השיש לצבע זהב בשעת השקיעה. כיום, המחצבה העתיקה עדיין פעילה, אולם על פי חוקי השימור של יוון מותר להשתמש בשיש הנחצב בה רק לצורך פרויקט שיקום האקרופוליס.
ביולי 1995 אירעה על ההר שריפת ענק, שנחשבת לחמורה בשריפות שאירעו ביוון במאה ה-20. שרפה זו כילתה את היערות בצידו המזרחי של ההר, ובעקבותיה, החלו להיבנות שכונות מגורים של פרוורי אתונה על ההר.
כיום רק צידו הצפוני של ההר מיוער.
בשנים 1998–2001 אירעו בהר מספר שריפות נוספות כתוצאה מהצתות.
הינו בלו ריבון
הינו בלו ריבון (באנגלית: Hino Blue Ribbon) הוא אוטובוס גדול שמיוצר על ידי יצרנית הרכב הכבד היפנית הינו מוטורס בין השנים 1952–1975 ובין השנים 1982 ועד היום.
אזור קפילרי
אזור קפילרי או "אזור שוליים נימי" (באנגלית: "Capillary Fringe") הוא שכבת קרקע הנמצאת מעל מפלס של מי תהום שבו נמצא מים בגלל נימיות.
גן פסגת ויקטוריה
מהגן ניתן לצפות על נוף מרהיב של נמל ויקטוריה, האי הונג קונג מעברו האחד של הנמל, ועל חצי האי קאולון מעברו השני.
הינו בלו ריבון
בתחילת הייצור בשנת 1952 יצרנית הרכב הינו מוטורס הייתה קרויה "Hino Diesel Industry Co., Ltd".
אזור קפילרי
המים באזור קפילרי נקראים מים נימיים (גם: "מי קיבול" או קפילריים), והם מוחזקים בנקבוביות קטנות בכוחות קפילריים - כוח הנימיות. מים אלו זמינים לצמחים מכיוון שהם מוחזקים על ידי מתח פנים בלבד (בניגוד למים היגרוסקופיים למשל).
גן פסגת ויקטוריה
בשל נוף זה הגן מהווה אתר תיירות.
הינו בלו ריבון
משנת 1952 ועד היום יוצרו עשרות סדרות מהדגם.
אזור קפילרי
האזור הקפילרי נמצא בתווך בין מפלס מי התהום לתווך הבלתי רווי.
הינו בלו ריבון
יצרניות הרכב הינו מוטורס ו"איזוסו מוטורס" (Isuzu Motors) חברו במשותף בשנת 2002 לייצור אוטובוסים משותפים.
בין השנים 2005–2015 התחילה "הינו מוטורס" לייצר אוטובוסים בעלי הנעה היברידית. המצברים נלקחו מדגם טויוטה פריוס (סוג מצבר: 4 Ni-MH).
אזור קפילרי
במקורות שונים ניתן למצוא מילים נרדפות למונח זה: אזור מים נימיים/קפילריים, אזור נימי/קפילרי, סְפָר נימי/קפילרי.
הינו בלו ריבון
תרגום שמו של האוטובוס "Blue Ribbon" לעברית: "סרט כחול".
היסטוריה
בשנות השישים של המאה העשרים בסיס הגלגלים של דגמי "הינו בלו ריבון" עמד על 4.5 מטר ו4.8 מטר. בשנת 1967 נוספו בסיסי גלגלים ארוכים יותר של 5.2 מטר ו5.67 מטר.
בסוף שנות השישים הורכבו בדגמי "הינו בלו ריבון" מנועי דיזל בתפוקה של 190 כ"ס, 225 כ"ס (הזרקת דלק ישירה) ומנוע מגדש טורבו מנוע דיזל המפיק 260 כ"ס.
בשנת 1969 אורך האוטובוס הוגדל ל - 9.0 מטר (סדרת "RD 100"), ובשנת 1977 נבנו דגמים חדשים שהגיעו לאורך של 11.7 מטר. בשנות השמונים נבנה אוטובוס בסדרת "HT 228K" באורך של 12 מטר.
בסוף שמות השמונים נהנתה "הינו מוטורס" מיצוא משגשג של אוטובוסים לסינגפור וללאוס.
משנת 1982 - 2000 נבנו דגמי "הינו בלו ריבון": ללא מדרגה, מדרגה בודדת, 2 מדרגות.
יעפת
יַעֶפֶת (הידועה גם בתור "גֵ'ט לֵג") היא הפרעה בשעון הביולוגי הנגרמת כתוצאה משינוי באזור זמן ושיבוש חלוקת היממה בשעון. מקור המילה העברית הוא בשילוב של שני שורשים: השורש י.ע.ף שמשמעו עייף, והשורש ע.ו.ף. שכן תופעה זו שכיחה בעיקר בעקבות טיסה אך לא בהכרח.
השעון הביולוגי מורכב ממקצב צירקדי שנקבע על ידי ההיפותלמוס שבמוח. הבלוטה ניזונה ממידע של חלבונים המפוזרים בנקודות שונות בגוף הנקראים קריפטוכרומים ומשמשים כחיישני אור.
לאחר שהקריפטוכרומים המפוזרים על העור מאתרים ירידה ברמות האור שבסביבה, נשלח המידע דרך מערכת העצבים להיפותלמוס. ההיפותלמוס מייצר את הורמון השינה הקרוי מלטונין באמצעות תהליכים כימיים מורכבים שונים. המלטונין גורם לסדרת תופעות בגוף המסייעות לשינה.
המעבר מאזור זמן אחד לאחר במהירות גורם להפרעה בשעון הביולוגי המחלק את היממה ל-24 שעות משום שבעת טיסה ממדינה אחת שבה השעה מסוימת למדינה אחרת שבה השעה מוקדמת או מאוחרת יותר נגרם בלבול בשעון שעשוי לאחר או להקדים את הזמן באותו אזור זמן. ההפרעה בשעון מתבטאת בייצור בלתי מבוקר של מלטונין כיוון שהשעון עדיין מתפקד על פי אזור הזמן הקודם. באמצעות הטיסה המרחקים בין אזורי הזמן קטנים באופן משמעותי ולשעון אין זמן להתכוונן לפי אזור הזמן החדש.
הפרעה זו גורמת לעייפות יתר (ועל כן ההפרעה נקראת יעפת) ויכולה לגרום לבחילות ולמיגרנות בשל אי התאמה בין שעות התאורה באזור הזמן החדש לבין השעות שהשעון מנסה לאתר. אחד הפתרונות להסדרת השעון על פי האזור החדש הוא מלטונין סינתטי הנלקח מספר ימים כל לילה כדי להרגיל את השעון לשעות הלילה השונות, אך מחקרים סטטיסטיים מראים שזהו פתרון מוגבל, כיוון שבעת החזרה לאזור הזמן המקורי, השעון עדיין נמצא בהתרגלות לשעון הזמן הזר ולאחר שהתרגל אל אזור הזמן הזר, התרגל חזרה לאזור הזמן המקורי שכעת הוא חדש לו.
פניבנה
פניבנה (באוקראינית: Пнівне; בפולנית: Pniewno) הוא כפר קטן במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הכפר נזכר מהמאה ה-17, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
טרם מלחמת העולם הראשונה התגוררו בכפר כמה עשרות משפחות יהודיות, ולאחר המלחמה עברו אליו יהודים נוספים מכפרי הסביבה שהוחרבו בשנים אלה. בשנת 1920 רצחו כנופיות אוקראיניות 8 יהודים בכפר. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בכפר כ-650 יהודים, רוב תושביו, ופעלו בו שני בתי כנסת וכן תנועת הנוער החלוץ הצעיר, שחלק מבוגריה עלו ארצה. הפעילות הציבורית היהודית בכפר נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסבייטים בספטמבר 1939.
עם פינוי השלטון הסובייטי מאזור הכפר בסוף יוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, רצחו לאומנים אוקראינים עשרה יהודים מהכפר. לאחר כיבוש האזור בידי הגרמנים, נמסרה השליטה בכפר לידי המשטרה האוקראינית, אשר אנשיה ביצעו מעשי שוד, התעללות ואונס ביהודי היישוב. לאחר חג הפסח תש"ב, באביב 1942, גורשו כל יהודי הכפר, שהורכבו מ-81 משפחות, לגטו בקאמין קושירסקי, ושם נרצחו כולם עד 2 בנובמבר 1942.
יהודים בודדים מהכפר, בראשות שייקה צוויבל, הצליחו להימלט ליערות הסביבה, ולחבור ליחידות פרטיזנים סובייטיות, בהן חלקם נהרגו.
למבורגיני הורקאן STO
למבורגיני הורקאן STO (באיטלקית: Lamborghini Huracán STO; ראשי תיבות של "Super Trofeo Omologato") היא מכונית ספורט המיועדת למסלול במרכב קופה, בעלת שני מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי למבורגיני משנת 2020. היא נחשפה ב-18 בנובמבר 2020, השיווק ללקוחות החל בין הרבעון הראשון לשני של 2021. היא גרסה המיועדת למסלול של הלמבורגיני הורקאן.
עיצוב והתאמה למרוצים
העיצוב הפנימי כמעט ולא שונה מהורקאן הרגילה אך תא הנוסעים עבר התאמה למרוצים, הכולל: מושבי מרוץ, הורדת כל הפריטים המיותרים והחלפתם בסיבי פחמן להורדת המשקל והוספת מערכת מרוצים. העיצוב החיצוני נותר זהה להורקאן אך עם שינויים אווירודינמיים הכוללת: הנמכת המרכב בכמה סנטימטרים, כונסי אוויר גדולים יותר בצידי המכונית והוספת כונס אוויר בגג, כנף אחורית גדולה וקימורים המשפרים את כוח ההצמדה.
מפרט טכני
היא כוללת מנוע בנזין V10 צילינדרים בנפח 5.2 ליטר אטמוספירי המספק 640 כ"ס ב-8,000 סל"ד ומומנט מרבי של 57.6 קג"מ. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 3.0 שניות ומ-0 ל-200 קמ"ש 9.0 שניות, המהירות המרבית עומדת על 310 קמ"ש. צריכת הדלק המשולבת עומדת על 13.9 ליטר לכל 100 ק"מ.
ליפופפטיד
ליפופפטיד (lipopeptide) הוא פפטיד שאליו קשור זנב ליפידי. ליפופפטידים כדוגמת דפטומיצין (Daptomycin) משמשים למלחמה בחיידקים שונים, אם כי לאחרונה (2007) דווח על חיידקים שפיתחו עמידות גם לליפופפטידים.
לווייתן גדול-סנפיר
לִוְיָתָן גְדוֹל-סְנַפִּיר (שם מדעי: Megaptera novaeangliae) הוא מין לווייתן מזיפות מין יחיד בסוגו (Megaptera) המשתייך למשפחת לווייתני הענק. אוכלוסיית הלווייתן גדול-הסנפיר הצטמצמה באופן ניכר בעקבות ציד, וכיום הוא נחשב למין מוגן ברוב חלקי העולם.
אנטומיה ומראה
אורכו הממוצע של הלווייתן גדול-הסנפיר הוא 13 מטרים ומשקלו הממוצע נע בין 25 ל-32 טונות; הנקבות גדולות מעט מן הזכרים. גופו חסון מאוד, וצבעו נע בין כחול לשחור ומוכתם לעיתים בכתמים לבנים או אפורים. הסנפיר הקדמי המוגדל שחלקו לבן הוא אולי המאפיין הבולט ביותר של המין, ואורכו יכול להגיע עד 5 מטרים - כשליש מאורך הגוף כולו. הראש אינו סימטרי ומכוסה בליטות וגבשושיות רבות, חלקן בשל טפילים ימיים. ללווייתן גדול-הסנפיר, כמו לכל לווייתני הענק, בין 12 ל-36 תלמים אורכיים המתחילים בתחתית הראש ומסתיימים בטבור. נראה כי תלמים אלה מאפשרים ללווייתן לפעור את פיו לרווחה במהלך האכילה; בחלקו העליון של הראש שתי "זרבוביות" דרכן מתיז הלווייתן מים דלים בחמצן ועשירים בפחמן דו-חמצני. המוח הקטן של הלווייתן גדול-הסנפיר מהווה כ-20% ממשקלו הכולל של המוח, והמוח עצמו לא שונה בהרבה ממוחם של לווייתנים אחרים.
איבר ההרחה קטן ופשוט מאוד, ולא ברור אם ללווייתן יש חוש ריח כלל. העיניים קטנות אף הן ומותאמות לעמוד בלחץ המים. ללווייתנים גדולי-הסנפיר שכבת שומן עבה - העבה ביותר מבין כל הלווייתנאים יחסית לגודלו; רק ללווייתן הכחול (Balaenoptera musculus) שכבת שומן עבה יותר. הלווייתן גדול-הסנפיר מסוגל לצלול לעומק של עד 200 מטרים למשך 15 עד 30 דקות. מהירות השחייה יכולה להגיע ל-27 קילומטרים לשעה, אך במהלך הנדידה המהירות נמוכה יותר.
תפוצה ומחזור חיים
הלווייתן גדול-הסנפיר נפוץ ברוב האוקיינוסים, החל מאזור אנטארקטיקה ועד קו הרוחב 65° צפון - בקרבת הקוטב הצפוני, להוציא את מזרח הים התיכון, הים הבלטי ואוקיינוס הקרח הצפוני. זהו בעל חיים נודד; את חודשי הקיץ הוא מבלה באזורים קרירים יותר הרחק מקו המשווה, אך החיזור, הרבייה וההמלטה מתבצעים במים טרופיים וסובטרופיים. בממוצע, עובר הלווייתן גדול-הסנפיר כ-25,000 קילומטרים בנדודים, דבר ההופך אותו לאחד מהנודדים הטובים ביותר שבין היונקים. יוצאת דופן בנושא זה היא אוכלוסיית הלווייתנים גדולי-הסנפיר שבים הערבי, שנשארת באזורים הטרופיים והסובטרופיים במשך השנה כולה ואינה נודדת כמעט.