cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דינמו קייב
הקמה
הקבוצה הוקמה ב-13 במאי 1927 כקבוצת חובבים, חלק מאיגוד ספורט סובייטי הנקרא "דינמו", על ידי סרגיי ברנימסקי וניקולאי צ'ניקוב. האגודה הוקמה בדמות אגודת דינמו שהוקמה על ידי פליקס דזרז'ינסקי. הייתה זו יוזמתו של סמיון זפדני, ראש סניף קייב של ג.פ.או., שהובילה ליצירת קבוצת הכדורגל. סגנו, סרגיי ברמינסקי, החל להקים את הקבוצה לא רק מתוך אנשי המשטרה החשאית הסובייטית, אלא גם כדורגלנים ממועדונים אחרים בעיר. כל הכדורגלנים היו חלק מקבוצת העיר המאוחדת או אלופת העיר. הקבוצה שזה עתה נוצרה שיחקה את משחקה הרשמי הראשון ב-1 ביולי 1928 נגד קבוצת עיר מאוחדת מקומית בעת ביקורה בבבילה צרקבה. כבר בדקה החמישית דינמו פתחה את התוצאה במשחק, אולם בסיום איבדה את היתרון והפסידה 1–2. המשחק הבא ששיחקה דינמו היה ב-17 ביולי 1928 כשאירחה את דינמו אודסה במשחק שהסתיים בשוויון 2:2. האיגוד מומן ונתמך באופן רשמי על ידי ה-נ.ק.ו.ד., ומאוחר יותר על ידי משטרת קייב והאם וה דה (ממנגנוני הביטחון הסובייטיים). הקבוצה חנכה את אצטדיון הבית שלה ב-12 ביוני 1933, שנה לפני שהממשלה הסובייטית הפכה את העיר לבירת אוקראינה הסובייטית.
בשנת 1936 נערכה אליפות ברית המועצות הראשונה, ודינמו קייב הייתה ממייסדות הליגה שזה עתה הוקמה. ברם הצלחותיה המוקדמות הוגבלו למקום השני בשנת 1936 ולמקום השלישי בשנת 1937. בעונת 1941 שיחקה רק תשעה משחקים כאשר מלחמת העולם השנייה קטעה את משחקי הליגה. בשנת 1942 נערך משחק אשר לימים קיבל את השם משחק המוות, בין שחקני דינמו קייב לשעבר לבין קבוצת "סטארט" שייצגה את הכובשים הנאצים. המשחק הסתיים בתוצאה 3–5 לטובת הסובייטים, תוצאה שגבתה את חייהם של כמה משחקני הקבוצה, שנרדפו על ידי הנאצים.
ההגמוניה בליגה הסובייטית
משנות ה-50 ועד שנות ה-80 השחקנים המקצוענים גם קיבלו באופן פורמלי דרגה של קצין משטרה. אלפי אזרחי ברית המועצות אחרים שילמו מסי חבר סמליים לאיגוד הספורט והיו חברים בו. במהלך התקופה הסובייטית, דינמו קייב הפכה לסמל לזהות אוקראינית ומשחקים של הקבוצה נגד קבוצות ממוסקבה זכו לאהדה רחבה של האוכלוסייה האוקראינית. בתקופה הסובייטית, דינמו הייתה אחת היריבות העיקריות, ולעיתים קרובות היריבה היחידה, למועדוני הכדורגל ממוסקבה. יכולתה לאתגר את הדומיננטיות של מועדוני מוסקבה בכדורגל הסובייטי ולעיתים קרובות לנצח אותם בדרך לזכייה באליפות ברית המועצות, הייתה עניין של גאווה לאומית עבור אוקראינה. מנהיגי הרפובליקה האוקראינית ראו במועדון באופן לא רשמי את נבחרתם הלאומית וסיפקו תמיכה נדיבה, מה שהפך את דינמו לקבוצה מקצועית בעל חשיבות בינלאומית. בשנת 1989 עברה דינמו לבעלות חברה עצמאית המנותקת מאגודת "דינמו" ובעונות האחרונות של הליגה הסובייטית היא התמודדה בצבעים הלאומיים של אוקראינה (כחול וצהוב) כחלק מהתנועה הלאומית שזכתה לפופולריות רבה.
השנים הראשונות אחרי פירוק ברית המועצות
לאחר פירוק ברית המועצות, דינמו צורפה לליגת העל האוקראינית בכדורגל שאך זה הוקמה. אלא שכבר בקיץ 1993 הקבוצה התמודדה עם משבר רציני כאשר המדיניות הכלכלית של נשיא דינמו, ויקטור בזברקי, הציבה את דינמו בדרך לפשיטת רגל. ב-19 ביולי 1993 אספה יוצאת דופן של מאמנים ושחקנים דחפה לפיטוריו של ויקטור בזברקי והוקמה חברת מניות בשם "מועדון הכדורגל דינמו קייב", שרכשה את הקבוצה. לנשיא החברה שזה עתה הוקמה מחדש נבחר איגור סורקיס, איש עסקים ממוצא יהודי, שהיה מקורב לנשיא לשעבר ליאוניד קוצ'מה ואחד הטייקונים העשירים במזרח אירופה (עם קשרים לעסקי אלקטרוניקה ונפט). האופוזיציה באוקראינה האשימה את המדינה ברשלנות בהפרטת המועדון שנמכר לטענתה מתחת למחיר השוק שלו. תמיכתו בנשיא אוקראינה התבטאה בכך שבבחירות באוקראינה נעשה שימוש על ידי תומכי קוצ'ימה בסמלי ושחקני הקבוצה, ובהם אנדריי שבצ'נקו. באותו זמן אגודת דינמו הסכימה להעביר לידי דינמו קייב שני מרכזי אימונים ואת אצטדיון דינמו. מלבד קבוצת הכדורגל ואגודת דינמו צורפו לדירקטוריון הקבוצה גם נציגי מרכז חברת סלבוטיץ' וניופורט. הוקמה ועדת סקירה שהורכבה ממנהלי משרד הפנים האוקראיני, שירות הביטחון של אוקראינה, כוחות משמר הגבול ומשרד התובע הכללי, בכך נמשכה המסורת לפיה דינמו נתמכת על ידי מנגנוני הביטחון במדינה.
מעמדה של דינמו כמועדון הבכיר במדינה לא השתנה, כאשר הקבוצה המשיכה לשלוט בתחרויות המקומיות, עם זכייה תשעה פעמים רצופות באליפות אוקראינה (בשנים 1993-2001) כשהיא מייצגת את המדינה פעם אחר פעם בליגת האלופות. באותן שנים החלה לצמוח היריבות העיקרית שלה עם שחטאר דונצק, מועדון מאזור דונבאס, שהגיע למקום השני לדינמו מספר פעמים לפני שהצליח לזכות באליפות בשנים 2002, 2005, 2006 ו-2008 (בארבעת המקרים, דורגה דינמו שנייה). המשחקים בין שני הצדדים הללו נקראים "הקלאסיקו האוקראיני".
דעיכה
בשנת 2007, כחלק מחגיגות 80 שנה למועדון, התווספו ללוגו הקבוצה שני כוכבי זהב, המייצגים עשרה תארים באליפות אוקראינה ועשרה תוארי אליפות ברית המועצות. בעונת זכתה דינמו קייב בדאבל ובסופר קאפ האוקראיני אחרי שנתיים שבהן לא זכתה באליפות הליגה המקומית. אך בשל ההופעה הרעה בליגת האלופות בשתי העונות האחרונות, הנהלת דינמו קיבלה החלטה מעט לא צפויה עם מינויו של המאמן הזר הראשון בתולדות המועדון: יורי סיומין הרוסי. בעבר רק שחקנים לשעבר או בוגרי האקדמיה לכדורגל של דינמו מונו למאמנים, אך בדצמבר 2007 הוזמן סיומין. עם זאת, המועדון היה שני לשחטאר דונצק גם בגביע האוקראיני וגם בליגת העל בשנת 2008. בעונת, בקמפיין האירופי המצליח ביותר של המועדון מאז 1999 דינמו העפילה לחצי גמר גביע אופ"א (כשהיא גברה על קבוצות כמו ולנסיה ופריז סן ז'רמן) אך הובסה בשלב חצי הגמר על ידי שחטאר דונצק, שזכתה בהמשך בתואר האירופי הראשון שלה. גם עונת 2009 הביאה להצלחה למועדון, שחגג זכייה 13 באליפות האוקראינית.
בעונה שכללה את ניצחון השיא שלה, ניצחון 9–0 על איליצ'יבץ מריופול, הצליחה הקבוצה לסיים כסגנית האלופה בשנים 2010–2011, מאחורי שחטאר דונצק. בעונתו האחרונה של אנדריי שבצ'נקו במועדון, דינמו סיימה גם כאלופת 2011–2012. בעונת 2011/12 דינמו הצליחה להגיע גם לשלב הבתים של הליגה האירופית לאחר שהודחה בסיבוב המוקדמות השלישי בליגת האלופות על ידי רובין קאזאן בתוצאות 0:2 בקייב ו-2:1 בקאזאן. בפלייאוף הליגה האירופית הצליחה להביס את ליטקס לובץ' בתוצאה 1–3, אך בשלב הבתים דינמו סיימה שלישית לאחר קמפיין מאכזב בבית שהכיל את בשיקטאש, מכבי תל אביב וסטוק סיטי.
באפריל 2013 הוכרז שדינמו תשתתף במפעלים האירופיים ללא קהל עקב גזענות מצד האוהדים במשחקים קודמים. בעונת 2012/13 הצליחה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות אחרי שגברה על פיינורד 3–1 ועל בורוסיה מנשנגלדבאך 4–3 בסיכום הכולל והעפילה לשלב הבתים. דינמו שובצה לבית עם פריס סן ז'רמן, פורטו ודינמו זאגרב וסיימה במקום השלישי עם חמש נקודות בלבד והודחה בסיבוב 32 האחרונות ב על ידי בורדו, 2–1 בסיכום הכולל. בליגת העל דינמו סיימה שלישית ואילו בגביע היא הודחה בשלב 32 האחרונות. בסך הכל, עונת 2012/13 הייתה אכזבה עבור דינמו, כאשר עונת 2013/14 הייתה עונה מאכזבת לא פחות מכיוון שדינמו סיימה במקום הרביעי בליגה, הגרוע ביותר מאז הקמת הפרמייר ליג האוקראיני והצליחה להגיע רק לשלב 32 האחרונות בליגה האירופית כשהודחה על ידי ולנסיה. אולג בלוחין שאימן את דינמו פוטר והוחלף על ידי שחקן העבר סרהי רברוב. תחתיו, דינמו הצליחה לזכות בגביע האוקראיני בעונת 2013/14, לראשונה מזה חמש שנים.
בתחילת עונת 2014/15 דינמו החתימה שחקנים מבטיחים רבים כמו אלכסנדר דרגוביץ', ג'רמיין לנס (שעזב לאחר סיום העונה), לוקאס תאודורצ'יק וויטורינו אנטונס. בהדרכת רברוב, דינמו זכתה באליפות במאזן נטול הפסדים ובגביע האוקראיני 2014/15 וזכתה בדאבל מקומי לראשונה מזה שמונה שנים. בליגה האירופית בעונת 2014/15, דינמו העפילה לשלב הבתים וסיימה במקום הראשון עם 15 נקודות והתקדמה עד לרבע גמר הליגה האירופית, כאשר רברוב העדיף משחק הגנתי. עם זאת, ברבע הגמר, דינמו הודחה על ידי פיורנטינה.
בתחילת עונת 2015/16, דינמו החתימה את דרליס גונזלס המוכשר והוגרלה לבית ז' של ליגת האלופות לצד צ'לסי פורטו ומכבי תל אביב. דינמו סיימה במקום השני עם 11 נקודות אחרי הופעה מרהיבה ו-0–2 בפורטו. עם זאת, דינמו נענשה על ידי אופ"א על ​​תקרית גזענית במשחק הביתי מול צ'לסי בו ארבעה גברים שחורים הותקפו ביציע על ידי אוהדי דינמו. למרות זאת, דינמו העפילה לשמינית גמר ליגת האלופות לראשונה מאז שנת 2000, שם הוגרלה מול מנצ'סטר סיטי שהדיחה את דינמו. ההופעה המקומית של דינמו הייתה בלתי נשכחת באותה מידה כאשר המועדון חגג זכייה באליפות ליגת העל האוקראינית כשהפסידה פעם אחת בלבד, לריביתה שחטאר דונצק 0–3 פעמיים והודחה ברבע גמר הגביעי האוקראיני. בסוף העונה עזבו את המועדון כמה משחקניה כמו מיגל ולוסו, אלכסנדר דרגוביץ', יונס בלהנדה וחוקאש תאודורצ'יק.
היריבות עם שחטאר וזכייה 16 באליפות
לקראת עונת 2017/18, לאחר שסרהי רברוב עזב, מונה שחקן העבר אליאקסנדר חילקביץ' כמחליפו של רברוב. בשתי העונות הראשונות שלו, דינמו לא הצליחה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות ונאלצה להסתפק בשלב הבתים של הליגה האירופית. בשתי הפעמים הודחה בסופו של דבר בשלב שמינית הגמר, תחילה על ידי לאציו בעונת 2017/18, ולאחר מכן על ידי צ'לסי בעונת 2018/19. בזירה המקומית, דינמו נותרה במקום השני אחרי שחטאר בליגת העל האוקראינית. למרות חוסר התקדמות לכאורה בתוצאות, חוזהו של חילקביץ' הוארך לשנתיים, אחרי שדינמו זכתה בסופר קאפ האוקראיני עם ניצחון על יריבתה המושבעת שחטאר דונצק. עם זאת, שישה משחקים לאחר הארכת חוזהו חילקביץ' פוטר ב-14 באוגוסט 2019, לאחר ששוב לא הצליח להביא את דינמו לשלב הבתים בליגת האלופות. במקומו מונה אלכסיי מיכאיליצ'נקו שהצליח להביא לקבוצה זכייה 12 ב, אך למרות השינוי, התוצאות על המגרש כמעט לא השתפרו: דינמו אומנם זכתה באליפות אוקראינה 2019/2020 אך סיימה במקום השלישי בשלב הבתים של הליגה האירופית באותה עונה.
ביולי 2020, מונה מירצ'ה לוצ'סקו הרומני, שאימן בעבר את יריבתה המושבעת של דינמו, שחטאר דונצק, במשך 12 שנה, למאמן החדש. הוא התפטר לאחר ארבעה ימים בלבד, בעקבות מחאת אוהדים נגדו אך חזר לתפקידו כעבור שעות בודדות. תחתיו דינמו זכתה ב כשגברה על שחטאר דונצק והבטיחה זכייה תשיעית בטורניר ושלישית ברציפות והוא הצליח היכן שקודמיו נכשלו כשדינמו העפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות בעונת 2020/2021 לראשונה מזה 4 שנים, זאת אחרי שגברה על גנט בסיבוב המוקדמות השלישי, כשהפעם הקודמת הייתה בעונת בהדרכת יורי סיומין. בתום עונת 2020/2021 לוצ'סקו הוליך את דינמו לזכייה מספר 16 באליפות אוקראינה וזכייה מספר 13 ב. ברם, הקבוצה סיימה במקום האחרון בשלב הבתים של ליגת האלופות בבית שכלל את ברצלונה, בנפיקה ליסבון, באיירן מינכן עם מאזן של שוויון אחד מאופס מול בנפיקה וחמישה הפסדים.
אצטדיון הקבוצה ומתקנים
משנת 1934 אצטדיון דינמו קייב משמש כמגרש הבית של דינמו. ב-1933 הוא נבנה עם תכולה של 18,000 מושבים, אך בעל יכולת הרחבה לכדי 23,000 מושבים. ב-1954 האצטדיון שופץ בעקבות הריסתו במהלך מלחמת העולם השנייה. לקראת אולימפיאדת 1980 נערכו באצטדיון שיפוצים נרחבים משנת 1978, במהלך השיפוצים הוצבו עמודי תאורה ולוח תוצאות אלקטרוני ומבנה מינהלי. לאחר השיפוץ תכולת המושבים צומצמה ל-18,000 מושבים. לאחר התפרקות ברית המועצות האצטדיון שופץ שוב והפעם קוצצה כמות המושבים ל-16,000 מושבים. ב-2002 לאחר מותו של ולרי לובנובסקי האצטדיון נקרא על שמו וב-2003, במלאת שנה למותו, הוצב פסל בדמותו. דינמו אירחה בו משחקים בשנים 1996–2011.
משנת 2012 דינמו החלה לארח בקביעות את משחקיה באצטדיון האולימפי בעיר המכיל 70,050 מושבים. המשחק הראשון שדינמו אירחה בו משחק היה ב-9 בספטמבר 1945 במסגרת ליגת העל הסובייטית בכדורגל כשאירחה את דינמו טביליסי במשחק שהסתיים בתוצאה 2:7, משנת 1953 עד 1996 האצטדיון שימש גם כן כמגרש הבית של דינמו. משנת 1996 עד סוף 2007 האצטדיון האולימפי אירח את משחקי דינמו במסגרת המפעלים האירופיים והגביע האוקראיני.
מתקן האימונים של הקבוצה ממוקם בשכונת צ'פאייבקה בדרום קייב. בסיס האימונים נבנה ב-1961 ושופץ לאחרונה בשנים 1995–1998. הוא כולל שישה מגרשי דשא טבעי פתוחים, אולם ספורט, מגרש עם דשא סינתטי ואולם סגור למשחקי כדורגל. משמש לאימונים ולאירוח משחקים קטנים עם קהל של עד 1,200 איש. שימש בעיקר כאצטדיון עבור קבוצות המילואים וקבוצת הנוער.
סגל הקבוצה
נכון ל-11 באוגוסט 2022
(קפטן)
(קפטן שני)
בעלים וספונסרים ראשיים
הקבוצה נמצאת בבעלות האוליגרך האוקראיני איגור סורקיס, שמכהן כנשיא דינמו קייב מאז 10 ביוני 2002. בעונת 1986/87 הקבוצה חתמה על חוזה ספונסרות עם Commodore ובמשך שבעה משחקים השחקנים לבשו חולצות עם הכיתוב Commodore. בעונת 2014/15 נדרה בנק פשט את הרגל והקבוצה הופיעה ללא ספונסר במהלך שנת 2015.
שיאני ההופעות
להלן עשרת השחקנים ששיחקו הכי הרבה משחקי ליגה במדי דינמו קייב, נכון ל-10 במאי 2015. שחקנים מודגשים הם שחקנים שעדיין פעילים בדינמו קייב.
שיאני שערים
להלן עשרת השחקנים שהבקיעו הכי הרבה שערי ליגה במדי דינמו קייב, נכון ל-7 בפברואר 2016. שחקנים מודגשים הם שחקנים שעדיין פעילים בקבוצה.
סמל הקבוצה
מאז הקמת הקבוצה היא השתמשה במספר סמלים עיקריים. במרבית השנים היא השתמש באות D כחולה עקב היותה חלק מאגודת דינמו.
בשנת 1972 עוצב סמל חדש ששימש את דינמו עד 1989. לאחר התפרקות ברית המועצות שוב נעשה שימוש באות D, הפעם עם הכיתוב קייב באוקראינית בתחתית הסמל. במלאת 80 שנה להקמת הקבוצה עוצב סמל חדש בשנת 2007, שהמשיך לשמש בגרסה מופשטת יותר את המועדון עד 2011, כשעוצב הסמל הנוכחי.
תארים
דינמו קייב השתתפה בכל אליפויות ברית המועצות ואוקראינה וזכתה בשני המפעלים יותר מאשר כל קבוצה אחרת. תקופת הזוהר של המועדון הייתה בשנות ה-70 וה-80. שחקני המועדון היוו רוב בנבחרת הלאומית של ברית המועצות. החלוץ אולג בלוחין הוא מלך ההופעות (432) והשערים (211) של נבחרת ברית המועצות בכל הזמנים שמונה בשנת 2012 למאמן המועדון. ולרי לובנובסקי (מת ב-2002), שהיה שחקן בשנות ה-60 ואחר-כך מאמן ראשי של המועדון, היה אחראי ללא מעט מן ההצלחות בעשורים האחרונים. על שמו נקרא טורניר המתקיים מאז 2003, והאצטדיון של הקבוצה.
שולה חן
שולה חן (נולדה ב-29 ביולי 1947) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
שנות ה-60 וה-70
חן, נולדה וגדלה בנהלל בשם שלומית חבינסקי. היא קיבלה זימון לבחינות ללהקת הנח"ל לאחר שכבר התחילה ללמוד בסמינר לגננות, בהמלצתו של גדליה גל, לימים חבר כנסת. היא התקבלה ללהקת הנח"ל בשנת 1966 שם שינתה את שמה לשולה חן ושירתה עם טוביה צפיר, חנן יובל, שלום חנוך, ששי קשת, מנחם זילברמן ואבי קורן (קליינמן), מפקד הלהקה - שאיתו התחתנה מאוחר יותר. חן הייתה סולנית הלהקה ועד מהרה התבלטה בשירים "ישנן בנות", "הוא לא כל כך חכם", "אחד חולמני", "ולס להגנת הצומח" ועוד.
מיד לאחר השחרור החלה חן בקריירת סולו, השתתפה בתקליטון הבכורה של מאיר אריאל "ירושלים של ברזל" בקטע בשם "בבל"ת" והקליטה את השיר "החייל שלי חזר". את תקליט הבכורה שלה, "שלכם, שולה חן" הוציאה ביוני 1969. התקליט, בהפקה תזמורתית של אלכס וייס, הציג את חן כזמרות בנוסח מריאן פיית'פול המוקדמת, פטולה קלארק, לולו ואחרות. האלבום הוליד להיטים רבים, בהם שלושה מלחניו של שלום חנוך - "אוריה החיתי" (מילים: יהונתן גפן), "תחת כובד התפוח" (מילים: יורם טהרלב) ו"איזידור" (מילים: שמרית אור), ושלושה משל דני ליטני: "אל תשיר לאף אחרת" (מילים: יעקב רוטבליט), "אל תספר היום בציר" (מילים: אנדה עמיר) ו"למה דווקא אני" (מילים: דרורה חבקין). באלבום נכללו גם גרסאות כיסוי לשירים לועזיים, כמו: "פתאום היה לי טוב כל כך" (מילים עבריות אופטימיות שכתב אריק איינשטיין לשיר הנוגה "כשהדמעות זולגות" שכתבו מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס למריאן פיית'פול) ו"כמו אמש" (במקור "Il gioco del amore" של ג'וני דורלי וקטרינה קאזלי מתוך פסטיבל סן רמו 69' שהתקיים בינואר 1969). מבין שירי התקליט השיר שזכה להצלחה הגדולה ביותר היה דווקא ביצוע עברי ללהיט Sunday Morning של מרגו גוריאן, שהפך בתרגום העברי של אבי קורן ל"בוא הביתה". שלום חנוך וחנן יובל, ששירתו עם שולה חן בלהקת הנח"ל, תרמו את קולות הרקע לשיר זה.
במוצאי יום העצמאות תשל"א (1971) השתתפה חן בפסטיבל הזמר עם השיר "כשאהיה זקן" (מילים: יורם טהרלב, לחן: אלי עדשי ), אותו ביצעה יחד עם בני אמדורסקי, לעיבוד של דוד קריבושי.
בשנת 1972 הוציאה חן תקליטון ובו שני שירים שעיבד עבורה מתי כספי. אחד מהם, "אנחנו לא מכאן", למילים של מאירה מאיר ולחן של כספי והשני, "בת אצילים" תורגם על ידי אהוד מנור ללחן של המוזיקאי היווני מאנוס חג'ידאקיס. היא שרה בערב שירי משוררים, הקליטה שירי ילדים (כמו באלבום "ח.נ. ביאליק - שירים ופזמונות", 1967) לאלבום שני בשם "כפתור ופרח" שכולו שירי ילדים וכולל ביצוע מחודש לשיר "הודי חמודי". עוד באותן שנים כיכבה חן בהצגות ובמחזות זמר, בהם "איי לייק מייק", "קרחת" עוד.
חן עזבה את ישראל ויצאה לארצות הברית עקב שליחות של בעלה אבי קורן מטעם קרן קיימת לישראל. בעקבות נסיעה זו היא נאלצה לעזוב את עסקי הבידור המקומיים.
שנות השמונים
בשנת 1980 חזרה חן להתגורר בארץ, ובאותה השנה השתתפה בסרט "חמש חמש".
ב-1981 השתתפה במופע "ברנשים וחלומות", שהתבסס על שירי מחזות זמר מברודוויי. את המחזמר ביים צדי צרפתי וניהל מוזיקלית אלדד שרים. לצידה השתתפו גם אילי גורליצקי, ירדנה ארזי, ששי קשת וחנה לסלאו בתפקידים הראשיים. בהמשך אותה השנה, זכתה בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "אמא" שכתב והלחין שייקה פייקוב, שהפך ללהיט גדול, ולאחד השירים המזוהים עימה. באותן שנים השתתפה בקביעות בפינת החידה הבלשית בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!", כמזכירתו פזורת הדעת של נח רב מוח (אותו גילם ספי ריבלין).
בשנת 1982 השתתפה חן בפסטיגל עם השיר "כל יודעת" (מילים: יואל ריפל לחן :איתן מסורי עיבוד: אלדד שרים) שזכה במקום השני.
בשנת 1984 הופיעה בפרקים הראשונים של סדרת הטלוויזיה "בלי סודות" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1986 השתתפה בתחרות הקדם-אירוויזיון עם השיר "גיטרה" והגיעה למקום הלפני אחרון. בסוף השנה הנחתה את הפסטיגל (יחד עם גידי גוב, שרי צוריאל ואברי גלעד) וביצעה בו את השיר "אם רוצים לרצות כשרוצים" (מילים: אבי קורן ויוסי בנאי, לחן: חנן יובל). בנוסף, באותה שנה שיחקה בסרט "הקרב על הוועד" לצד הגשש החיוור.
בשנת 1989 השתתפה בתפקיד קטן בסרט "אחד באפריל".
משנות ה-90 והלאה
בסוף שנות התשעים גילמה את אחד התפקידים בסדרה "פלורנטין". כמו כן השתתפה בתפקיד אורח בסדרות הקומיות "שמש" ו"איצ'ה". בהמשך שיחקה את האם בסדרה "משפחת קמיצ'לי".
בשנות התשעים שיחקה במספר מחזות זמר, בהם "זורבה היווני", "סינדרלה", ו"שלגיה". בשנת 1993 הוציאה חברת התקליטים אן אם סי אוסף מקיף משיריה של חן בשם "זה טוב, זה אוסף". האוסף המכיל 24 משיריה השיב את המודעות לשירים הרבים שהקליטה חן במהלך הקריירה שלה, והשירים החלו להופיע בתוכניות רדיו בפסי קול של תוכניות טלוויזיה וסרטי קולנוע ובפרסומות, אך האוסף נחל כישלון מסחרי. חן אף קנתה בעצמה את האוסף וחילקה אותו לחבריה לאחר הכישלון. רק ב-1995 הוא נחל הצלחה, כאשר השינויים היחידים בו הם העטיפה והשם החדש "בוא הביתה". השיר "בוא הביתה" כיכב בפרסומת לקוטג' תנובה ובעקבות זאת הוזמנה להופעות סגורות רבות. ב-1995 הקליטה עם חברתה הטובה דאז ירדנה ארזי את הדואט "חברות הכי טובות". באותה תקופה נפרדה מבעלה אבי קורן שנשאר חברה הקרוב.
בשנת 2004 התארחה בתפקיד עצמה בפרק של "השיר שלנו", ובשנת 2006 שיחקה את דמותה של מיקה אביב, אמו של רני אביב (רן דנקר) בעונה השלישית של הסדרה, וכן שיחקה במספר הצגות תיאטרון.
בדצמבר 2016 החלה להשתתף בהצגת הילדים "אופס, הילדים התכווצו".
חן שיחקה בסרטי הקולנוע "לאן נעלם משה איבגי" (2012) ו"סנולנד" (2021).
חיים אישיים
חן נישאה לאבי קורן ב-1967, וב-1997 השניים התגרשו. לשניים בן ובת, ושבעה נכדים.
חן מתגוררת ברמת גן.
מרגרט תאצ'ר
מרגרט הִילדה תאצ'ר (באנגלית: Margaret Hilda Thatcher; שם נעורים: רוברטס; 13 באוקטובר 1925 – 8 באפריל 2013) הייתה מדינאית בריטית, שכיהנה כראש ממשלת בריטניה ומנהיגת המפלגה השמרנית ממאי 1979 ועד נובמבר 1990. תמכה בליברליזם וכלכלת שוק חופשי, וקידמה רפורמות רבות במהלך שלוש תקופות הכהונה שלה ששינו דרמטית את מבנה הכלכלה הבריטית מדומיננטיות של האיגודים המקצועיים לדומיננטיות של המגזר הפרטי. רבים מייחסים את העלייה ברמת החיים בבריטניה בשנות כהונתה ובשנים לאחר מכן לרפורמות שערכה, ומנגד רבים מייחסים למדיניותה הכלכלית את העמקת הפערים החברתיים בבריטניה ואת התנפחות המגזר הבנקאי.
בשל המדיניות הכלכלית ומדיניות החוץ הקשוחה שלה כונתה תאצ'ר "אשת הברזל" בידי מתנגדיה ותומכיה כאחד, ובשל כך היא נחשבת לאחת המדינאיות הבולטות ומעוררות המחלוקת במאה ה-20 בכלל ובהיסטוריה הפוליטית של בריטניה בפרט.
חייה
מרגרט רוברטס נולדה בשנת 1925 בעיירה גראנתם באנגליה לאלפרד רוברטס, בעל חנות מכולת צנועה ומטיף בכנסייה המתודיסטית, שעם הזמן נבחר לתפקיד ראש העירייה. בזיכרונותיה התייחסה תאצ'ר לעיתים קרובות למוצאה המשפחתי הצנוע, והדגישה את תרומת חינוכה הנוצרי האדוק כילדה להצלחותיה הציבוריות לעתיד, וזאת מכיוון שבצעירותה נהגה להשתתף באופן קבוע בדרשות יום ראשון בכנסייה.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים פנתה מרגרט ללימודי כימיה באוניברסיטת אוקספורד, הצטרפה לאגודת הסטודנטים של המפלגה השמרנית, ונבחרה לנשיאת האגודה בשנת 1946. בתקופתה באוניברסיטה הושפעה מעבודתו הפוליטית של פרידריך האייק, "הדרך לשעבוד", שגינתה את התערבותה הכלכלית של הממשלה במשק, העלולה להוביל למדינה סמכותנית. בתקופה זו, כפי שהעידה תאצ'ר בזיכרונותיה, זכתה להתנסות בעקרונות הסוציאליזם של תום מלחמת העולם השנייה בבריטניה, שנתמך בידי שלטון הלייבור. לפי תאצ'ר, חוויותיה בתקופה זו הובילו להתנגדותה לעקרונות הסוציאליזם, אשר אפיינה את שלטונה בעתיד.
בשנת 1951 נישאה לאיש העסקים הבריטי דניס תאצ'ר, וקיבלה את שם משפחתה החדש ואת תמיכתו הכלכלית של בעלה, שאפשרה לה להפנות את כל מעייניה לזירה הפוליטית הבריטית.
עד היבחרה לראשות הממשלה
בשנת 1950, בגיל 24, פנתה תאצ'ר לראשונה לקריירה פוליטית, כאשר התמודדה על מושב בפרלמנט מטעם דרטפורד שבמחוז קנט, אך לא נבחרה. חרף הפסדה משכה התמודדותה את תשומת לבם של בכירים במפלגה השמרנית, שביקשו לחזק את נוכחות הנשים במפלגה. בבחירות 1959 נבחרה תאצ'ר לחברת בית הנבחרים הבריטי בהיותה בגיל 32, כחברה במפלגה השמרנית כנציגתו של הפרוור הלונדוני המבוסס פינצ'לי.
בכהונתה כחברה זוטרה בבית הנבחרים פעלה תאצ'ר בנחישות נגד התפיסה הסוציאליסטית, שרבים בבית הנבחרים, לרבות מבין חברי מפלגתה, תמכו בה. בממשלת אדוארד הית' שהוקמה ב-1970 מונתה תאצ'ר לשרת החינוך. חרף ביקורתה החריפה נגד הית', שדבק, לדבריה, במדיניות הסוציאלית של מפלגת הלייבור בניגוד להבטחותיו במערכת הבחירות, עלה בידי תאצ'ר להוסיף ולחזק את מעמדה בקרב המפלגה השמרנית. בעקבות הביקורת הגדלה והולכת על מדיניותו של הית', הצליחה תאצ'ר לגייס תמיכה בקרב חברי המפלגה, ולאחר הפסדו בבחירות פברואר 1974 והתפטרותו מראשות הממשלה, נבחרה תאצ'ר ב-1975 לראש המפלגה השמרנית הבריטית.
כמנהיגת האופוזיציה, ביקרה רבות את מדיניותה הכלכלית של מפלגת הלייבור, שנכשל בטיפול בשביתות הכלליות ובהתחזקותה של ברית המועצות, לאחר שנשאה נאום תקיף נגד ברית המועצות, כינתה אותה העיתונות הסובייטית "אשת הברזל". הכינוי דבק בה, ותאצ'ר אימצה אותו בשמחה.
בעקבות ניצחונה שקדה תאצ'ר על ההכנה לקראת הבחירות הכלליות בבריטניה שנועדו להתקיים בשנת 1979. בנוסף לתדמיתה כחברת פרלמנט חרוצה ונואמת טובה, תרמה יוקרתה הנחלשת והולכת של מפלגת הלייבור, וחוסר יכולתה לספק פתרון ראוי לשורת השביתות הכלליות במשק הבריטי בשנים 1978–1979, לעליית מעמדה בקרב הציבור הבריטי. שביתות אלו הציגו את ממשלת הלייבור כחסרת אונים, והובילו רבים בציבור הבריטי לתמוך במפלגה השמרנית ובפתרונות שהציעה למשבר. לבסוף, נישאת על גב המיאוס הציבורי ממפלגת הלייבור ומתחושת חוסר האונים שפשתה בציבור הבריטי עקב התנהלות הממשלה, עלה בידי המפלגה השמרנית בראשות תאצ'ר להדיח את הלייבור בבחירות 1979, בפער ניכר של 44% מקולות הבוחרים לעומת 37% שניתנו למפלגת הלייבור.
1979–1983
תאצ'ר הרכיבה את ממשלתה הראשונה ב-4 במאי 1979, ובידיה היה המנדט לעצור את הידרדרות הכלכלה הבריטית ולהקטין את התערבותה של המדינה בכלכלה. היא פעלה כדי להגדיל את חשיבותה והשפעתה הבינלאומית של בריטניה. כראש הממשלה נפגשה תאצ'ר באופן קבוע כל שבוע עם המלכה אליזבת השנייה כדי לדון בענייני הממשלה. תאצ'ר חלקה השקפות פילוסופיות רבות עם רונלד רייגן, שנבחר ב-1980 לנשיאות ארצות הברית, ובמידה פחותה גם עם בריאן מלרוני, שנבחר ב-1984 לראשות ממשלת קנדה. לזמן מה שמרנות הייתה הפילוסופיה הפוליטית הדומיננטית ביותר בארצות דוברות-האנגלית החשובות של התקופה.
מדיניותה לגבי צפון אירלנד
במאי 1980, יום לפני שהייתה אמורה להיפגש עם ראש ממשלת אירלנד על מנת לדון בצפון אירלנד, הודיעה בבית הנבחרים ש"עתיד היחסים החוקתיים עם צפון אירלנד הוא עניינם של אנשי צפון אירלנד, ממשלה זו, פרלמנט זה ואף אדם אחר".
ב-1981 מספר אסירים בכלא הבריטי בצפון אירלנד, חברי הצבא האירי הרפובליקני וצבא השחרור האירי הלאומי, פתחו בשביתת רעב בתביעה להחזיר להם את מעמדם כאסירים פוליטיים, מעמד שנשלל מהם חמש שנים קודם לכן. בתחילה סירבה תאצ'ר לעודד החזרה של מעמד פוליטי לאסירים אירים-רפובליקניים, באומרה: "פשע הוא פשע הוא פשע; הוא לא פוליטי". עם זאת, לאחר שעשרה אסירים הרעיבו עצמם למוות והשביתה הסתיימה, ובשל כעס גובר משני צידי הגבול ואי-שקט גובר באוכלוסייה, הוחזרו לאסירים זכויות מסוימות השמורות לאסירים צבאיים-למחצה.
תאצ'ר גם המשיכה את מדיניות ה"אולסטריזציה" של ממשלת הלייבור שלפניה, והעדיפה לגייס כוחות איריים מקומיים על פני כוחות צבא אנגליים על מנת לטפל בבעיות ביטחוניות בצפון אירלנד. זאת מכיוון שהאמינה שעל האירים התומכים באיחוד ארצם עם הממלכה המאוחדת (היוניוניסטים) להיות בחזית המאבק נגד הרפובליקנים, התומכים באיחוד צפון אירלנד עם אירלנד ויצירת רפובליקה אירית מאוחדת. הכוונה הייתה להוריד מהעומס על הצבא הבריטי ולהעבירו לכוחות האיריים המקומיים.
מדיניותה הכלכלית
בתחום הכלכלי, החלה תאצ'ר בהעלאת שיעורי הריבית הממשלתית על מנת לרסן את האינפלציה. היא העדיפה מיסוי עקיף על פני מיסוי ההכנסה, והמע"מ הועלה חדות ל-15%. כתוצאה מכך עלתה האינפלציה. צעדים אלו פגעו בעסקים, בעיקר בתחום הייצור, ושיעור האבטלה עבר במהרה את קו שני מיליון האנשים. בכך הוכפל השיעור של מיליון המובטלים שהיו בתום כהונת ממשלת הלייבור.
פרשנים פוליטיים חזרו לרעיון "פניית הפרסה" של ממשלת הית' ושיערו שתאצ'ר תחזור על המהלך, אך זו דחתה רעיון זה כשבוועידת המפלגה השמרנית בשנת 1980 הודיעה: "לאלו המצפים בנשימה עצורה לאמרת הכנף של המדיה – פניית הפרסה – יש לי רק דבר אחד לומר: אתם תפנו אם רצונכם בכך; הגברת איננה פונה אחורה (The Lady's not for turning)". רצינות כוונותיה התבררו בתקציב 1981, בו הועלו המיסים בשיאו של מיתון כלכלי, למרות חששותיהם של כלכלנים מובילים שהובעו במכתב פתוח. בינואר 1982 צנחו אחוזי האינפלציה למספרים חד-ספרתיים, ורק לאחר מכן הורדה שיעורי הריבית. שיעור האבטלה המשיך לעלות, בהגיעו לנתון רשמי של 3.6 מיליון מובטלים – אף על פי שהתקנות המגדירות מיהו מובטל שונו באופן כזה, שגרם לחלק מהפרשנים להאמין שהאבטלה האמיתית עומדת על 5 מיליון איש.
בשנות כהונתה של תאצ'ר, עלה השכר החציוני השבועי ב-32.6%, והשכר הממוצע השבועי ב-44.62%. ההכנסה השבועית עלתה בקרב כל פלחי האוכלוסייה. שיעור העוני עלה מ-5.8% ל-12.8%; העוני בקרב ילדים עלה מ-6.6% ל-17.4%; העוני בקרב פנסיונרים עלה מ-10.9% ל-16%. מדד הג'יני של המדינה השתנה מ-0.253 ל-0.341.
מדיניותה הסביבתית
תאצ'ר תמכה במדיניות אקטיבית להגנת האקלים; היא שימשה בהעברת החוק להגנת הסביבה משנת 1990, לייסודו של מרכז הדלי לחקר ולחיזוי אקלים, הקמתו של הפאנל הבין-ממשלתי בנושא שינויי אקלים, ואשרור פרוטוקול מונטריאול לשימור האוזון. תאצ'ר הביאה את המאבק בשינויי למרכז השיח הפוליטי בממלכה המאוחדת, ובשנותיה המאוחרות יותר קראה לייסוד לאמנה עולמית בנושא שינויי אקלים.
מלחמת פוקלנד
ב-2 באפריל 1982 פלשה ארגנטינה, שהייתה בהנהגת חונטה צבאית לאיי פוקלנד, המיושבים בכאלפיים אזרחים בריטים. הייתה זו הפלישה הראשונה לשטח בריטי מאז מלחמת העולם השנייה. ארגנטינה טענה לבעלות על האיים מאז המחלוקת בשנות השלושים של המאה ה-19 בדבר יישובם. בתוך מספר ימים, שלחה תאצ'ר כח משימה ימי על מנת לכבוש מחדש את האיים, במה שנודע כמלחמת פוקלנד. הכוח הצליח במשימתו. מלחמה זו יצרה גל פטריוטיזם בריטי ואהדה אישית כלפי תאצ'ר, בתקופה בה הפופולריות שלה הייתה בשפל חסר תקדים עבור ראש ממשלה מכהן באנגליה.
"אפקט פוקלנד" זה, בנוסף לפילוג באופוזיציה, השפיע רבות על הרוב הגדול שקיבלה המפלגה השמרנית בבחירות של 1983, שהיוו נקודת שיא לממשלת תאצ'ר. בניסיון לנצל את הפילוג במפלגת הלייבור, הוקמה מפלגת מרכז חדשה: "הברית הSDP-ליברלית", שנוצרה על ידי הסכם קואליציוני בין מפלגת ה-SDP לבין המפלגה הליברלית, במטרה לשבור את הדומיננטיות של המפלגות הגדולות ולזכות בייצוג יחסי. עם זאת, קבוצה זו לא הצליחה בבחירות כמצופה. השמרנים קיבלו 42.4% מהקולות, אחוז נמוך מעט מזה שקיבלו בבחירות של 1979. אף על פי כן, האופוזיציה המפוצלת, בשילוב עם שיטת הבחירות הרובנית הנהוגה בבריטניה, לפיה לשינויים זניחים יחסית בכמות הקולות והתפלגותם עלולה להיות השפעה כבירה על כמות המושבים בפרלמנט, הפכו את הניצחון השמרני למשמעותי הרבה יותר. המפלגה השמרנית בראשות מרגרט תאצ'ר זכתה ברוב מושבי הפרלמנט, עם יתרון של 144 מושבים על פני יתר המפלגות.
1983–1987
בתקופה זו החלה להתפתח המדיניות הכלכלית שכונתה תאצ'ריזם. תאצ'ר פעלה להפחתה חדה של מעורבות המדינה בכלכלה, הפרטת חברות ממשלתיות, הפחתת כוחם של ועדי העובדים, הפחתת מס הכנסה ומחויבות הממשלה להקטין את החוב הלאומי. הקרב המשמעותי ביותר של תאצ'ר היה כנגד תעשיית המכרות המולאמת, שהייתה נתונה בהפסדים כבדים. בעקבות הרפורמה, פתחו הכורים בשביתה שנמשכה כשנה. תאצ'ר לא נכנעה, והכורים חזרו לעבודה ללא הישגים משמעותיים. בשל החששות כי נכסים ציבוריים אסטרטגיים יפלו לידיים הלא נכונות, פיתחה תאצ'ר את עקרון "מניית הזהב", שהשאיר למדינה זכות וטו על החלטות בחלק מהחברות המופרטות. הסרט והמחזמר "בילי אליוט" עוסקים בחלקם בשביתת הכורים.
ב-12 באוקטובר 1984 התרחש הפיגוע במלון גרנד בברייטון, שהיה ניסיון התנקשות בחיי תאצ'ר ושרי ממשלתה, ששהו במלון לרגל ועידת המפלגה השמרנית שנערכה בעיר. תאצ'ר לא נפגעה, אך חמישה אנשים נהרגו בפיגוע ו-34 נפצעו.
מדיניותה כלפי ברית המועצות
תאצ'ר נקטה קו פרו-אמריקאי מובהק במלחמה הקרה, שנבע בין היתר מהשקפת העולם הכלכלית והמדינית הזהה שלה ושל רייגן. עם זאת, פיתחה תאצ'ר קשרי אמון הדדים עם מנהיג ברית המועצות האחרון מיכאיל גורבצ'וב וקידמה את סיום המלחמה, לצידם של שני המנהיגים. הקשיחות שהפגינה יחד עם רייגן נחשבת כגורם העיקרי לפירוק ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה לטובת המערב, וזה נחשב לאחד מהישגיהם הגדולים של השניים.
1987–1990
בבחירות 1987 נבחרה תאצ'ר בשלישית, אך הפופולריות שלה דעכה. היא נתפסה כקשוחה ולא אכפתית. בשנים אלו החלו להיווצר סדקים ראשונים במפלגתה, בעיקר עקב מדיניותה הבלתי מתפשרת בתחום הכלכלי סביב מס הגולגולת, התנגדותה העקבית להצעות שבאו מבריסל בדבר הגדלת כוחו של האיחוד האירופי ואי נכונותה להקשיב לדעות אחרות שבאו מאנשים במפלגתה. חברי מפלגתה החלו לראות בה סכנה להמשך שליטת השמרנים.
ב-1 בנובמבר 1990 התפטר במפתיע ג'פרי האו, סגן ראש הממשלה, מי שהיה במשך 15 שנים אחד האישים הנאמנים ביותר לתאצ'ר, עקב סירובה לקבוע לוח זמנים לדיונים על איחוד המטבע עם מדינות אירופה. חבר מפלגתה, מייקל הזלטיין, שלפי הסקרים נשף בעורפה של תאצ'ר על הנהגת המפלגה השמרנית, ניצל את ההזדמנות ומספר ימים לאחר מכן, עמד מול תאצ'ר בבחירות על הנהגת המפלגה. בסיבוב הראשון הזלטיין קיבל מספיק קולות על מנת להתמודד מול תאצ'ר בסיבוב שני, הפתעה שתאצ'ר לא הייתה מוכנה לה.
בערב ה-21 בנובמבר 1990, לאחר שחזרה מוועידת פריז שעסקה בסיום המלחמה הקרה, נכנסו ללשכתה בזה אחר זה חברי הקבינט והביעו חוסר אמון ביכולתה להמשיך לכהן כראש הממשלה. למחרת הודיעה תאצ'ר על התפטרותה מתפקיד ראש הממשלה, לא לפני שהגיעה בפעם האחרונה לבית הנבחרים ועמדה מול האופוזיציה באחד הנאומים היותר מרשימים שלה, תוך שהיא מתפארת במילים: " אני נהנית מזה". בנאום התפארה בהישגי ממשלתה, באיכות החיים הטובה יותר של כל השכבות במדינה, וזאת כשהיא שוללת בבוז את הערותיהם של מנהיגי המפלגות הסוציאליסטיות. היא נפרדה מדאונינג 10 בנאום קצר בו אמרה כי היא עוזבת את אנגליה במצב טוב יותר משהייתה, כשנכנסה לתפקידה 11.5 שנים לפני כן, בשנת 1979, ונראתה דומעת, לראשונה, כשנכנסה למכוניתה. השפעתה של תאצ'ר במפלגה לא פחתה, ובסיבוב השני של הבחירות על ראשות המפלגה, היא הפעילה את כל כובד משקלה למענו של ג'ון מייג'ור, בן טיפוחה ומי שהיה שר האוצר ושר החוץ בממשלתה, כממשיכה בתפקיד ראש הממשלה והביאה לבחירתו, על פני האו. בריאיון ל-BBC מספר חודשים לאחר מכן, סיפרה גם כן בדמעות כי ראתה במה שעשו לה חברי מפלגתה וחברי הקבינט מעשה של בגידה.
פרישתה ומותה
לאחר פרישתה מכס ראש הממשלה נשארה תאצ'ר חברת בית הנבחרים עד שנת 1992, אז קיבלה תואר ברונית.
בשנים האחרונות לחייה סבלה תאצ'ר מאלצהיימר. ב-8 באפריל 2013 היא נפטרה עקב שבץ מוחי. ב-17 באפריל 2013 נערכה הלווייתה של תאצ'ר, שהייתה ההלוויה הגדולה ביותר שנערכה לראש ממשלה בריטי מאז הלווייתו של וינסטון צ'רצ'יל ב-1965. גופתה של תאצ'ר נשרפה ואפרה נטמן בבית האבות המלכותי צ'לסי, לצד אפרו של בעלה.
הערכה וביקורת
תאצ'ר נחשבת כמנהיגה מעצבת, ומהמנהיגים הבולטים של העולם במאה ה-20. המונח "תאצ'ריזם" שקרוי על שמה מייצג היום כלכלה חופשית, והיא גם סמל למדיניות חוץ בלתי מתפשרת. בעיני רבים בבריטניה ובעולם תאצ'ר נחשבת לאחת מגדולי ראשי הממשלה בכל הזמנים, וזכתה לתארים שונים כגון "ראש הממשלה הטובה ביותר בעתות שלום". כלכלת תאצ'ר הפכה למודל לחיקוי של מנהיגי מפלגות שמרניות בעולם, וממשלות שמאל בעולם הושפעו אף הן מכלכלה זאת.
לתאצ'ר קמו מתנגדים רבים בבריטניה ובעולם. ההתנגדות לתאצ'ר עולה על המקובל לרוב בפוליטיקה, ותאצ'ר ספגה ביקורת מצד אנשי שמאל שראו בפעולותיה פגיעה בעניים. היא תוארה בתוכניות הסאטירה השונות כזקנה עקשנית או כמכשפה. במשך כהונתה וגם לאחר מכן נכתבו עליה מספר שירים – ביניהם שירו של אלטון ג'ון מתוך המחזמר "בילי אליוט" – "Merry Christmas Maggie Thatcher" – שהכיל את המשפט על תאצ'ר "אנחנו שמחים עכשיו, מכיוון שכל יום שעובר מקרב אותנו יותר למותך" (השיר תורגם לעברית על ידי אלי ביז'אווי בשם "חג שמח גברת תאצ'ר"), או שירו של הזמר הבריטי מוריסי "מרגרט על הגיליוטינה" (Margaret on the Guillotine). השנאה העזה של מתנגדיה לתאצ'ר המשיכה גם בעשורים שלאחר כהונתה ואף לאחר מותה, לאחר מותה עלה למקום הראשון במצעד ההורדות השבועי בבריטניה השיר "Ding Dong The Witch Is Dead" מהסרט הקוסם מארץ עוץ משנת 1939, ומתנגדיה הקיצוניים אף יצאו לרחובות לחגוג ולשרוף דגלים עם תמונותיה.
בשנת 2011 הופק סרט על דמותה וחייה של תאצ'ר בכיכובה של מריל סטריפ – "אשת הברזל".
הערכת מורשתה הכלכלית
רבים מהשינויים שהובילה תאצ'ר בכלכלה הבריטית נשארו עד היום, והם מוסכמים היום גם על מפלגת הלייבור. לדוגמה - הפסקת ההלאמות, הורדה משמעותית של מס ההכנסה, הפסקת סבסוד נרחב של משרות כדי להילחם באבטלה ועוד.
בשנותיה של תאצ'ר בהנהגת בריטניה, החוב הלאומי של בריטניה ירד מאוד. התוצר הלאומי צמח, והמשיך לצמוח בקצב גבוה במשך עשרות שנים. האינפלציה נעצרה ונשארה נמוכה.
המבקרים את תאצ'ר מתייחסים לכך שבתקופתה של תאצ'ר גדל אי השוויון בין העשירון העליון לעשירון התחתון בעשרות אחוזים. בנוסף, אחוז האבטלה הגיע לרמות הגבוהות ביותר בבריטניה מאז שנות ה-30.
יחסה לישראל וליהדות
אחד האירועים בהם התגאתה מרגרט תאצ'ר לאורך כל חייה התרחש בילדותה, זמן רב לפני תקופת כהונתה כראש ממשלה: בתקופת השואה התכתבה אחותה, מוריאל רוברטס, עם חברה לעט בשם אדית מלבאואר, נערה יהודיה בת 17 מאוסטריה. מלבאואר ביקשה מרוברטס שתסייע לה להימלט מארצה לאחר סיפוחה לגרמניה. מכיוון שמשפחת רוברטס התפרנסה בדוחק מהמכולת אותה ניהל אבי המשפחה ולא היה באפשרותם לממן אדם נוסף, גייסו מרגרט, שהייתה אז רק בת 12, ואחותה, כספים במטרה לסייע למלבאואר. מלבאואר הצליחה להגיע לבריטניה, והתארחה שם במשך שנתיים אצל משפחות שונות, בהן משפחתה של תאצ'ר עצמה.
כפוליטיקאית וכראש ממשלה נחשבה תאצ'ר לידידה קרובה לעם היהודי. כחברת פרלמנט ושרה היא נאבקה כנגד אנטישמיות, ואף ביקרה בישראל במרץ 1976, טרם היבחרה לראשות הממשלה, ופגשה גם את ראש הממשלה לשעבר גולדה מאיר. בתקופת כהונתה כראש ממשלה ביקרה תאצ'ר בישראל בשנת 1986 ובכך הייתה לראש הממשלה הבריטי הראשון שמבקר בישראל בעת כהונתו. תאצ'ר נחשבה לידידת ישראל אך על אף תמיכתה הנחרצת בישראל, תאצ'ר התנגדה למפעל ההתנחלויות.
הר כחל
הר כחל נמצא בשלוחה התיכונית של הר החרמון הדרומי המכונה "שלוחת השׂריון". לשלוחת השׂריון יש גוש עליון - "הר ערער" (גובה: 1,730 מ') ו"הר נמנמן" (1,640 מ'), גוש תיכון - "הר שזיף" (1,541 מ') ו"הר כחל" (1,402 מ') וגוש תחתון מצפור גובתה – הר אלון (1,381 מ') והר סנאים (1,146 מ')
הר כחל נמצא בין ארבעה נחלים: במערב – נחל שיאון, במזרח – נחל גובתה, בצפון נחל ערער ובדרום – נחל סנאים. הוא מצוי במרחק שני ק"מ מהמושב נווה אטי"ב.
בפסגת ההר שלושה לועות של מכרות. במקום נחצב מינרל כחול הנקרא "כחל" (או גַלֶנָה) ועל שמו נקרא ההר. זהו מינרל המורכב בעיקר מעופרת (עד 86%) ונוסחתו הכימית PbS. הגלנה הוא אחד מהמינרלים הגופרתיים המצויים בשפע והוא גם הבצר השכיח ביותר של העופרת. בעולם העתיק ה"כחל" שימש לאיפור ולצביעה, ייתכן והמכרות נחפרו על יד היטורים תושביו הקדומים של האזור.
לקריאה נוספת
מ' ליבנה, סיור בחרמון הר כחל, מ' ענבר א' שילר (עורכים), רמת הגולן, אריאל, 50 – 51, תשמ"ז, עמ' 181 – 183.
גביע המדינה בכדורסל 1974/1975
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1974/1975 היא התחרות ה-15 מאז היווסדו של המפעל.
לאחר שבעונה שעברה בוטלו משחקי הגביע עקב מלחמת יום הכיפורים, בעונה זו זכתה מכבי תל אביב זכתה בתואר בפעם ה-13 בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל גבת/יגור.
הגמר
מכבי תל אביב זכתה בגביע ה-13 בתולדותיה.
חטיבת האש 282
חטיבת האש 282 (עד 2017: אגד ארטילרי 282) או עוצבת גולן היא חטיבת אש בעוצבת געש שבפיקוד הצפון. כיחידה שכפופה מקצועית והכשרתית לחיל התותחנים, מפעילה החטיבה ארטילריה מסוגים שונים.
העוצבה כוללת כיום ארבעה גדודים של תומ"תים מדגם דוהר M-109AL, מהם שני גדודים סדירים ("קרן" ו"נמר") ושני גדודי מילואים ("מגן" ו"שפיפון", שהיה אף הוא גדוד סדיר עד העשור הראשון של המאה ה-21), גדוד אחד של משגרי רקטות מנתץ (גדוד "הרעם") ואת גדוד "עיטם" גדוד המרכז יחידות איכון ומטאורולוגיה. בנוסף לגדודי האגד, נכלל גם פלחי"ק גולן - פלוגת הקשר החטיבתית. עד ראשית שנת 2017 כללה העוצבה גם את יחידת מיתר.
מפקדת החטיבה, הפלחי"ק ובסיסי הקבע של היחידות הסדירות ממוקמים במחנה יפתח, ולפני כן היו במחנה קרן שברמת הגולן.
החטיבה הוקמה כאגד ארטילרי במסגרת שלדית זמן קצר לפני מלחמת יום הכיפורים, כאשר עם פרוץ הקרבות הוכפפו הכוחות הארטילרים ברמת הגולן לאגד. במלחמה סייע האגד לחטיבה 7 בקרבות הבלימה ברמת הגולן ובהמשך בקרבות ההבקעה לסוריה וסיוע לחטיבת גולני בכיבוש החרמון. במבצע ליטני השתתפו יחידות האגד בכוחות שחדרו ללבנון. במלחמת לבנון הראשונה כלל האגד שלושה גדודים סדירים ושלושה גדודי מילואים שפוצלו בין גזרות הלחימה השונות. בין השאר השתתפו כוחות האגד בקרב על הבופור, קרבות עין חילווה וכיבוש צידון, הקרב על כפר סיל, והמצור על ביירות. בהמשך העשור הראשון והשני של המאה ה-21 לקח האגד חלק בלחימה במבצעי צה"ל ברצועת עזה. בשלהי שנת 2017 אורגן האגד מחדש כחטיבת אש.
בשנים הקרובות החטיבה צפויה להיות הראשונה לקלוט את תותחי הרועם - התותח החדש של צה״ל.
סמלי החטיבה
צבעי תג היחידה של האגד הם אדום ושחור, כצבעי חיל התותחנים. בעבר כלל התג רק איור של תותח מתנייע, פגז ועלי זית. ב-2009 נוספו לו אלמנטים נוספים, לרבות ייצוג ליחידת מיתר ורקטה לייצוג המנתץ, כדי לתת ביטוי גם ליתר יחידות האגד. כחלק מארגון האגד כחטיבת אש, בשנת 2017 נקבע סמל חדש אשר נועד לבטא עקרונות כלליים הנוגעים לכלל יחידות החטיבה: החתירה לפגיעה באויב, לדיוק ולסגירת מעגלי אש.
גדוד הרעם
גדוד 334, "הרעם" MLRS, הוקם במרץ 1949 והתבסס על סוללה מגדוד 181 שלחם במלחמת העצמאות. גדוד 334 היה גדוד התותחנים החטיבתי של חטיבת "גולני" והפעיל מרגמות 120 מ"מ נגררות. הגדוד השתתף, במתן סיוע ארטילרי, בפעולת התגמול בתל מוטילה, במבצע "הר געש" ב-1955 (הסבחה) ובמבצעים בנוקייב ותאופיק.
ב-1974 הגדוד הוסב לתומ"ת (תותח מתנייע) 175 מ"מ "רומח" - 107-M עם תותחים אלו השתתף ב"מבצע ליטני" בלבנון. ב-1980 צורף לעוצבת הגולן ב-1982 במלחמת לבנון הראשונה הפעיל גם תותחי 203 מ"מ "קרדום" לירי בכינון ישיר בגזרת ביירות. ב-1993 הגדוד השתתף במבצע דין וחשבון.
ב-1996 התאחד הגדוד עם גדוד 484 שקלט את מערכת המנתץ. מבצע ענבי זעם תפס ב-1996 את הגדוד עם שתי סוללות "מנתץ" וסוללה אחת "רומח". רק סוללת ה"רומח" לקחה חלק במבצע ענבי זעם, בגזרת מטולה-מרג' עיון. במלחמת לבנון השנייה ביצע הגדוד את הירי המבצעי הראשון של רקטות "מנתץ" כשלחם במסגרת עוצבת הרעם. ב-2015 קלט הגדוד את רקטות הרומח המדויקות. ב-2017 קלט את רקטות רעם איתן, דגם משופר של הרמ"מ.
גדוד שפיפון
גדוד 404, "שפיפון", הוקם בחזית הצפון במלחמת העצמאות, כ"גדוד 4 שדה", מפקד הגדוד הראשון היה שמואל גודר. תחילה הפעיל הגדוד תותחי נפוליאונצ'יק ולאחר מכן תותחי קרופ 75 מ"מ. הגדוד סיפק סיוע ארטילרי בקרב על חיפה, במבצע דקל, בקרב על לוביה, קרב משמר הירדן וקרב עתלית. לאחר המלחמה קיבל הגדוד את השם "גונדת שדה 404" ובהמשך ""גדוד תותחי שדה 404".
במלחמת ששת הימים הפעיל הגדוד תותחי M7 פריסט וסיפק סיוע לחטיבה 8 שלחמה בגזרת סיני, כשהוא בפיקודו של הסמג"ד קרלו שגב שנהרג במלחמה ולאחר מכן של אריה מזרחי שהיה הקס"מ.
במלחמת ההתשה עבר הגדוד הסבה לתותחי M-50, על בסיס שלדת טנקי שרמן ותותחי 155 מ"מ. ב-1970 עבר מרבית הכוח הסדיר של הגדוד לגדוד 55 שהוקם והפעיל תותחי M-110, הגדוד נותר עם פלוגת מפקדה וסוללת מילואים. בהמשך קלט הגדוד מחדש חיילים סדירים, ביצע אימון הקמה וחזר לתפוס קו בגזרה הדרומית של המיתלה.
במלחמת יום הכיפורים הפעיל הגדוד תותחי M-50, כמו כן הפעיל הגדוד סוללת תותחי "נברון" שישבה במעוז בודפשט וסוללה נברון במעוז אורקל ("טמפו"). הגדוד לחם בחזית המצרית, הוא השתייך אורגנית לאגד ארטילרי 209 אך במהלך המלחמה הוכפף לאגד ארטילרי 215. לאחר המלחמה השתתף הגדוד בקרבות ההתשה מול המצרים. באפריל 1974 החל הגדוד בהסבה לתומ"תי M-109.
הגדוד קיבל את השם שפיפון מאחר שדילג בין בסיסים רבים בחצי האי סיני. המחנה האחרון בסיני היה המחנה ב"מתמתני", וממנו עלה הגדוד להשתתף במלחמת שלום הגליל.
במלחמת שלום הגליל התחיל הגדוד בצומת וואסט שברמת הגולן, משם הגיע לעמדות בהר דב, ומשם נכנס פנימה עד לרשיא שבסמוך לאגם קרעון. ב-9 ביוני סייע הגדוד לסיירת מטכ"ל במהלך הקרב על המיוערת. לאחר מכן עבר הגדוד לגזרה המערבית והשתתף במצור על ביירות, תוך השתתפות בלחימה שהייתה במהלך הכניסה לביירות עצמה. בשנת 1985 יצא הגדוד מלבנון, והועבר מאגד 209 לעוצבת גולן, ולמחנה הקבע שנבנה עבורו במעלה גמלא שברמה, בסמוך לגמלא ונקרא "מחנה שגב" על שם רס"ן קרלו שגב.
הגדוד היה הראשון לקלוט את מערכת הניווט האינרציאלי "גברילי" בתחילת שנות התשעים, היה גדוד תותחי ה"דוהר" הראשון, ובו בוצעו ניסויי הדוהר. לאחר גיבוש התורה בגדוד, הוחלט על הסבת התומ"תים לדוהרים בשאר היחידות.
בשנת 2003 פורק הגדוד והפך לגדוד מילואים.
גדוד מגן
גדוד ״מגן״ הוכר בעבר כיחידה ״527״. גדוד 9260, ״מגן״ הוקם מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1974 על ידי סא״ל אהוד בכר. הגדוד לחם במלחמת ששת הימים, מלחמת לבנון הראשונה ומלחמת לבנון השנייה וכיום פועל כגדוד מילואים של חטיבת האש 282.
גדוד נמר
גדוד 405, "נמר", הוקם במרץ 1969 כתוצאה מצרכי מלחמת ההתשה. הגדוד התבסס על תותחי שלל נגררים, ולקראת המלחמה הוסב לתומ"תי M-109. במלחמת יום הכיפורים לחם הגדוד בגזרת רמת הגולן ואיבד במלחמה 21 מלוחמיו (המונצחים באנדרטת גדוד 405). בתום המלחמה קיבל בסיס הגדוד את השם "יואב" לזכרם של שניים מנופליו אבי דיטשי ויואל פורת.
גדוד קרן
גדוד 411, "קרן", הוקם מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים והשתתף בלחימה במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. הגדוד קרוי על שמו של סגן, קצין בחיל התותחנים שנהרג בתאונת דרכים בינואר 1973. סוללה מהגדוד נטלה חלק במבצע ליטני בו סייעה לכוחות חטיבת הצנחנים, חטיבת ביסלמ"ח וחטיבת בה"ד 1. במלחמת לבנון הראשונה סייע הגדוד לעוצבת יש"י ובהמשך לאוגדה 96.
גדוד עיטם
בשנת 2010 הוקמה יחידה 611 "עיטם" תחת אגד 219, ובשנת 2013 הוסבה לגדוד. בשנת 2014 הוכפף הגדוד לאגד 282.
גדוד 611 "עיטם" כולל יחידות איכון ומטאורולוגיה. הגדוד מפעיל את מכ"ם ר"ז ומערכת "טייפון" לאספקת נתונים מטאורולוגיים. בעבר הפעיל הגדוד את מערכת מגן רוח.
באפריל 2020 נפתחה פלוגת את"ר מבצעית נוספת בגדוד 611 אך עברה לגדוד 869 באיסוף קרבי לאחר שפרויקט הקמת מערך האת"ר בחיל התותחנים כשל.
ב-25 בנובמבר 2021 הוענק לגדוד אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל.
הנצחה
אנדרטה לזכר לוחמי גדוד “נמר”. האנדרטה ניצבת כ-2 ק”מ ממערב לג’וחדר, על דרך עפר. האתר בו נמצאת משתרע על פני שטח של 3 דונמים וצופה על מרכז רמת הגולן ודרומה. במלחמת יום הכיפורים הייתה הסוללה מוצבת בדרום רמת הגולן וסייעה באש לבלימת הכוחות הסוריים, שפרצו בגזרה זאת. כוח שריון סורי תקף את הסוללה בטרם דילגה לאחור. באנדרטה מונצחים 21 לוחמי גדוד ״נמר״.
אנדרטה לזכר סרן אברהם שניר האנדרטה נמצאת במרכז גן הנושא את שמו. אברהם שניר קצין שיתוף ארטילרי בגדוד “עוז 77” של אביגדור קהלני. נפל ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, בהסתערות על מזרעת בית ג’אן. האנדרטה הוקמה ע”י משפחתו שהקימה את גן השעשועים. האנדרטה – אבן בזלת גדולה שהובאה ממקום נפילתו בגולן, וסביבה אבני בזלת קטנות. על אבן הבזלת נחקקו המילים בסלע ונצבעו לבן: “במותם ציוו לנו את החיים״.
אנדרטה לזכר יואל פורת ואבי דיטשי האנדרטה ניצבת מדרום לצומת קצביה. האנדרטה מורכבת מאבן גרניט, שהובאה מבסיס התחמושת ברמת הגולן, ומאבן ענקית שנלקחה מהסביבה הקרובה. שברי ג’יפ מוקפים שרידי פגזים על האבן חקוק: “פה נפלו במלחמת יום הכיפורים סגן פורת יואל, רס”ר דיטשי אבי. י”א בתשרי תשל”ד 1973”.
בשנת 2012 לראשונה הוקמה אנדרטת חללי חטיבת האש 282 במחנה ״קרן״ שבגולן.
עם העברת מפקדת החטיבה למחנה יפתח, פורקה האנדרטה ממחנה ״קרן״ והועברה למחנה יפתח. באנדרטה מונצחים 273 שמות חללי חטיבת האש.
מוקד (אופטיקה)
מוקד, נקודת מוקד או פוקוס, הוא מושג תאורטי באופטיקה גאומטרית המתייחס להתכנסותן או להתבדרותן של קרני אור מקבילות אל נקודה אחת או ממנה, בהתאמה. הדרך המוכרת והשימושית ביותר לקבל תוצאה זו היא שבירת קרני האור במעברן דרך עדשה, מרכזת או מפזרת, לפי חוק סנל, או החזרתן ממראה, מרכזת או מפזרת, לפי חוקי ההחזרה.
מוקד, מרחק מוקד, מוקד ממשי ומוקד מדומה
המרחק בין נקודת המוקד לבין העדשה מוגדר מרחק מוקד, ומסומן על ידי f. מאחר שנקודת מוקד זו מתקבלת על ידי מפגשן של הקרניים המתכנסות עצמן, שהן ממשיות, היא מוגדרת כמוקד ממשי, ומרחקה מהעדשה מוגדר להיות חיובי.
במקרה השני, הקרניים פוגעות בעדשה ומתפזרות (או מתבדרות) לאחר מעברן בה, כאילו יצאו מנקודה אחת מאחורי העדשה, היא נקודת המוקד. ראו איור. מאחר שהנקודה מתקבלת על ידי המשכי הקרניים ולא על ידי הקרניים עצמן, המוקד מוגדר כמוקד מדומה, ומרחקו מהעדשה מוגדר להיות שלילי (איור מס' 2).
באופן דומה, לגבי מראות כדוריות. אלומה מקבילה הפוגעת במראה מרכזת (מראה קעורה), מוחזרת ממנה אל נקודה אחת (בקירוב), היא נקודת המוקד, והיא ממשית, כמו במקרה של עדשה מרכזת. במקרה של פגיעה במראה מפזרת (מראה קמורה), הקרניים מוחזרות ממנה כאילו יצאו מאותה נקודה (בקירוב) מאחוריה, היא נקודת המוקד, והיא מדומה.
לעדשה שני מוקדים
מאחר שאלומת אור יכולה להגיע לעדשה משני צדיה, הרי שלה שני מוקדים אפשריים (בניגוד למראה), ומרחקיהם מהעדשה אינם שווים, מלבד במקרה של עדשות דקות. נהוג, מסיבות הנדסיות-שימושיות להבחין בין עדשות עבות ובין עדשות דקות. עדשה דקה, בה שני מוקדי העדשה נמצאים במרחקים שווים ממנה, בקירוב, שימושית במיוחד במערכות אופטיות רבות, כמו מצלמות, משקפי ראייה, ועוד, בשל הפשטות היחסית של תכנונן מבחינת השיקולים האופטיים, ושל ייצורן, מבחינה טכנולוגית.
איתור המוקד של עדשה מרכזת בדרך ניסויית
קביעה ניסויית ישירה של המוקד של עדשה מרכזת נעשית באופן הבא:
נוסחת לוטשי העדשות (או במה תלוי מרחק המוקד של עדשה)
נוסחה זו מתארת את הקשר בין מרחק המוקד של עדשה לבין הפרמטרים (הגדלים הפיזיקליים) בהם הוא תלוי. במקרה של עדשה דקה קשר זה ניתן על ידי כאשר: f הוא מרחק המוקד שלה, n1 ו-n2 הם מקדמי השבירה של העדשה ושל התווך בו היא נמצאת, בהתאמה, ו-R1,2 הם רדיוסי העיקום שלה.
מוקדים של מראות מיוחדות
למראות כדוריות יש מוקד אחד. יתרונה העיקרי של מראה כזו הוא העדרה של אברציה כרומטית, מאחר שהאור הפוגע אינו עובר בה נפיצה הגורמת לאברציה זו. לעומת זאת, היא סובלת מאברציה כדורית. דוגמה שימושית של מראה מרכזת כזו מובאת באיור מס' 3.
מראה פרבולית
למראה המעוצבת בצורה פרבולית כושר מיקוד טוב יותר של קרניים המגיעות אליה במקביל לציר האופטי הראשי שלה, בהשוואה למראה כדורית או אחרות, מאחר שהיא אינה סובלת מאברציה כדורית בתנאים אלה. ראו איור מס' 4. עם זאת, מראה זו רגישה יותר לאברציית קומה מאשר מראות כדוריות ולכן בתכנון אופטי מתחשבים גם בבעיה זו.
מראה אליפטית
למראה אליפטית שני מוקדים. נתייחס, לדוגמה, למראה אליפטית קמורה. מוקדיה של מראה כזו נמצאים מאחוריה (לציין עובדה זו גם לגבי מראות כדוריות). אלומת אור המכוונת אל מוקד אחד של מראה כזו, מוחזרת ממנה לאחר פגיעתה בה, כאילו יצאה מהמוקד השני שלה.
מראה היפרבולית
גם למראה היפרבולית שני מוקדים. במקרה של מראה היפרבולית, לדוגמה, מוקד אחד נמצא לפני המראה, והמוקד השני - מאחוריה. מראה כזו מחזירה אלומה המכוונת אל המוקד שבקדמתה, כאילו יצאה מהמוקד שמאחוריה. לעומת זאת, אלומה המגיעה למראה כשהיא מכוונת אל המוקד שמאחוריה, מוחזרת ממנה כשהיא מכוונת או מתכנסת אל המוקד שבקדמתה.
מרחק מוקד ועוצמה אופטית
מרחק המוקד הוא מדד לעוצמתה האופטית של עדשה למשל (או עוצמת העדשה). ככל שמרחק המוקד גדול יותר, משמעות הדבר היא שאלומה מקבילה שפגעה בעדשה עוברת מרחק גדול יותר לפני שהיא מתרכזת בנקודה אחת, היא המוקד, ולכן כושר השבירה שלה חלש יותר. מסיבה זו עוצמת העדשה מוגדרת על ידי הערך ההפוך של מרחק המוקד, כלומר, \frac{1}{f}. כאשר יחידות מרחק המוקד מבוטאות במטרים, יחידות העוצמה תהיינה m-1, המוגדר דיופטר. גודל זה מאפיין, לדוגמה, את עדשות המגע או משקפי הראייה המשמשים לתיקון לקויות ראייה למיניהן. ערך ('מספר') גדול בדיופטרים מציין כושר שבירה גבוה של העדשה, בין אם ערך זה חיובי ובין אם הוא שלילי. ערך ('מספר') חיובי מבטא כושר ריכוז, וערך ('מספר') שלילי מבטא כושר פיזור.
מישור המוקד
נקודת המוקד מוגדרת עבור אלומת קרניים מקבילות. כאשר האלומה המקבילה מגיעה במקביל לציר האופטי הראשי המוקד מתקבל על הציר (מוקד ראשי). כאשר האלומה המקבילה נטויה ביחס לציר האופטי הראשי, המוקד מתקבל מחוצה לו. לכן, גוף לא נקודתי יוצר מספר רב של נקודות מוקד, כל אחת מתקבלת מאלומה מקבילה המגיעה מאזור קטן מאוד בעצם, וביחד, הן יוצרות מישור מוקד. הגדרת המקום הגאומטרי שלהן כמישור איננה מדויקת, בשל אברציה הנקראת עיקום השדה של פצבל, הגורמת לכך שקרניים רחוקות מהציר האופטי מתמקדות לפני המישור. איור מס' 5 ממחיש את התופעה. יהיה נכון לדבר, בקירוב, על מישור רק עבור קרניים פרקסיאליות.
ישנן כמה דרכים לקבל אלומה מקבילה כזו. אפשרות אחת היא של קרניים המגיעות אל העדשה או אל המראה מעצם מאוד מרוחק יחסית לממדי העדשה (מצב המכונה 'עצם באינסוף') או המראה. אפשרות אחרת היא כאשר האור מגיע אל העדשה או המראה כשהוא עובר דרך המוקד שלהן, או כשהעצם או מקור האור נמצאים בנקודה זו, וקרניים מגיעות מהם אל העדשה או המראה.
נוסחת העדשה הדקה או נוסחת גאוס
נוסחה זו מתארת את הקשר בין מרחק הדמות מהעדשה (v), לבין מרחק העצם מהעדשה (u) ומרחק המוקד שלה (f), על ידי. נוסחה זו מבוססת על קירוב קרניים פרקסיאליות, כלומר, קרניים המגיעות לעדשה בזווית קטנה ביחס לציר האופטי. למרות שמה, נוסחה זו שימושית גם עבור מראות כדוריות.
אברציות אופטיות
עיוותים או אברציות אופטיות נובעות כולן מחוסר יכולתן של עדשות ומראות למקד של קרניים המגיעות לאזורים שונים בעדשה או במראה בנקודה אחת על הציר האופטי. אברציות אלה מתחלקות לאברציות מונוכרומטיות, והן נובעות, בעיקר, מתלות זוויתית של הקרניים המגיעות לעדשה או למראה, ולאברציות כרומטיות הנובעות מנפיצה, כלומר, כתוצאה מתלות מקדם השבירה באורך הגל הפוגע, וכתוצאה מכך, גם זווית השבירה, לפי חוק סנל, והמוקד. רשימה חלקית של אברציות אלה, מופיעה בערך אברציה אופטית.
צירוף של עדשות
במקרים רבים לצירוף של עדשות שימושים חשובים מבחינה טכנולוגית. במצלמות, למשל, צירוף נאות של עדשות מנטרל אברציות אופטיות מסוימות עד לרמה אופטימלית נדרשת. דוגמה אחרת היא תיקון ליקויי ראייה. מאחר שלא ניתן להחליף עדשת עין המתפקדת באופן לקוי אופטית, כמו במקרים של קוצר ראייה ורוחק ראייה, בהם הדמות מתמקדת מחוץ לרשתית העין, כל שנותר הוא להוסיף עדשה נוספת (בצורת עדשות מגע או משקפי ראייה) מתאימה על-מנת שקרני האור יתמקדו בדיוק על הרשתית. מרחק המוקד של צירוף של שתי עדשות שביניהן מרחק d, ניתן על ידי. במקרה של שתי עדשות צמודות, נוסחה זו נעשית פשוטה יותר,.
עומק שדה
מושג זה שימושי מאוד בתחום הצילום. באופן עקרוני, עדשה נתונה (מצלמה או מערכת אופטית אחרת) ממקדת עצם הנמצא במרחק מסוים בנקודת מוקד אחת. עם זאת, עדשות ומערכות אופטיות שונות נבדלות זו מזו במידת התזוזה של נקודת המוקד עבור תזוזה נתונה של העצם, לאורך הציר האופטי. תחום התזוזה המותרת עבור העצם כך שנקודת המוקד זזה כתוצאה מכך באופן מזערי ובלתי מורגש, מוגדר כעומק שדה. איור מס' 6 ממחיש זאת: הקלפים המוצגים בחלקו הימני, לפני ואחרי הקלף האמצעי, נראים ממוקדים, בעוד שאלה שבחלקו השמאלי אינם נראים ממוקדים.