cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיל נייט
נייקי
לאחר סיום לימודיו התגייס לשירות צבאי. הוא שירת שנה כחייל סדיר ושבע שנים נוספות כחייל מילואים. לאחר שנת השירות הסדיר החל בלימודי תואר שני בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד, לימודים אותם סיים בשנת 1962. הוא יצא לטיול ברחבי העולם ובחודש נובמבר הגיע לעיר קובה ביפן שם ראה את מותג נעלי הריצה טייגר, שיוצר על ידי חברת אוניטסוקה (Onitsuka) המקומית. הוא התרשם מאיכות הנעליים וממחירם הזול וקיבל את זכויות ההפצה של המותג במערב ארצות הברית. לקח יותר משנה עד שנשלחו אליו זוגות הנעליים הראשונים. בזמן הזה עבד כרואה חשבון. לאחר שקיבל את המשלוח הראשון שלח שני זוגות לביל באוורמן, שהיה מאמן הריצה שלו באוניברסיטת אורוגון. נייט רצה למכור לבאוורמן את הזוגות ולקבל את חוות דעתו המקצועית לגבי איכותן. להפתעתו, באוורמן לא רק רכש את הנעליים, אלא הציע לו להפוך לשותף. בינואר 1964 הקימו השניים את חברת "ספורט הפס הכחול" (Blue Ribbon Sports), החברה שתהפוך בהמשך לנייקי.
בשנים הראשונות התבצעו מרבית המכירות מתא המטען של רכב הפלימות' של נייט. בשנת 1969 הגיעו המכירות למצב שאיפשר לנייט לעזוב את העיסוק בראיית חשבון ולעבוד במשרה מלאה בחברה שהקים. ג'ף ג'ונסון, השכיר הראשון בחברה, הציע לשנות את שם החברה לנייקי על שם ניקה, אלת הניצחון במיתולוגיה היוונית. בשנת 1978 אימצה החברה את השם החדש. לוגו הסווש המפורסם של החברה עוצב בשנת 1971 על ידי קרולין דייווידסון, סטודנטית לעיצוב גרפי תמורת שכר של 35 דולרים. נייט לא אהב את הסמל החדש אבל אמר ש"יתגבר על זה".
אולפני וינטון/לייקה
אולפני האנימציה של ויל וינטון חוו הצלחה גדולה במהלך שנות התשעים. הצלחה הובילה לצמיחה מהירה של האולפנים. כתוצאה מכך נזקק וינטון לגיוס משקיעים נוספים. בשנת 1998 רכש נייט 15 אחוזים מהבעלות והכניס לעבודה את בנו טרוויס כאנימטור. לאחר תקופה של ניהול כושל של האולפנים רכש את האולפנים וערך שינויים גדולים בהנהלה. בשנת 2003 צירף את בנו לוועד הנהל של החברה. לאחר שווינטון עזב את החברה שינה את שמה ללייקה (Laika). הוא השקיע 180 מיליון דולר וסייע לחברה להוציא את "קרוליין", הסרט הראשון באורך מלא. בשנת 2009 הסרט זכה להצלחה מסחרית גדולה וטרוויס קודם לתפקיד המנכ"ל ונשיא החברה באותה השנה.
מות בנו
במאי 2004 נסע מת'יו, בנו של נייט, לאל סלוודור על מנת לצלם סרטון לטובת ארגון "הילדים הנוצרים של העולם", מלכ"ר שמרכזו בפורטלנד. במהלך צלילה באגם אילופנגו, הסמוך לסן סלוודור נפטר כתוצאה מהתקף לב בו לקה בעומק 20 מטרים מתחת לפני המים. בנובמבר אותה שנה הודיע נייט על התפטרותו מתפקיד מנכ"ל נייקי. את מקומו תפס ויליאם פרז.
אולפני לייקה הקדישו את הסרט הקצר Moongirl, שיצא בשנת 2005 לזכרו של מת'יו. בשנת 2011 נקרא האצטדיון של אוניברסיטת אורגון על שמו של מת'יו נייט.
עזיבת נייקי
בחודש יוני 2015 הודיע נייט על פרישתו מתפקיד יושב ראש נייקי, אך הודיע על כוונתו להמשיך להיות מעורב בעסקי החברה. באפריל 2016 פרסם ספר בשם "Shoe Dog" המתאר את תולדות החברה. הספר תורגם לעברית ויצא בהוצאת ידיעות ספרים" בשם "נעליים גדולות".
פילנתרופיה
נייט נחשב לתורם כספים גדול וסך התרומות שלו מוערך ביותר מ-2 מיליארד דולר. בשנת 2006 תרם 105 מיליון דולר לבית הספר לעסקים באוניברסיטת סטנפורד, ששינה את שמו ל"מרכז נייט לניהול". שנה לאחר מכן תרם, יחד עם אשתו, סכום של 100 מיליון דולר לטובת הקמת קרן תמיכה באתלטים ובתוכניות לקידום ספורט באוניברסיטת אורגון.
בשנת 2008 תרם 100 מיליון דולר למכון לחקר הסרטן באוניברסיטת אורוגון לבריאות ומדע (OHSU). בתמורה שקראה האוניברסיטה למכון המחקר על שמו של נייט. בשנת 2013 הכריז כי יתרום 500 מיליון דולר למחקר אם האוניברסיטה תגייס סכום דומה בתוך שנתיים. ביוני 2015 הודיעה האוניברסיטה כי הגיעה ליעד הגיוס. בתמורה העביר נייט את הסכום המובטח.
בשנת 2016 הקים קרן מלגות בהיקף של 400 מיליון דולר לטובת סטודנטים באוניברסיטת סטנפורד. באותה שנה תרם 500 מיליון דולר לטובת הקמת קמפוס חדש למדעים באוניברסיטת אורגון. בחודש דצמבר גילה כי תרם למטרות צדקה מניות של נייקי בשווי 112 מיליון דולר.
מחאה ציבורית
תרומותיו של נייט לפעילות הספורט באוניברסיטת אורגון גררו מחאות מצד סטודנטים בשל תנאי העסקה של עובדי היצור בסדנאות יזע. המוחים דרשו מהנהלת האוניברסיטה שלא לקבל כספים הקשורים לחברת נייקי ולתמוך בקונסורציום לזכויות העובדים. נשיא האוניברסיטה חתם על חוזה לשנה עם הקונסורציום, בתגובה ביטל נייט תרומה על סך 30 מיליון דולר. בפברואר 2001 קיבל ה-OUS, הגוף המנהל של האוניברסיטאות באורגון, החלטה האוסרת על אוניברסיטאות ליצור קשרים עסקיים עם גופים המזוהים פוליטית, ביניהם ארגונים לזכויות עובדים. לאחר ביטול ההתקשרות החזיר נייט את התרומה ואף הגדיל אותה לסכום של 50 מיליון דולר.
הוקרה ופרסים
בשנת 2000 נבחר נייט להיכל התהילה של הספורט באורגון בשל תרומתו המתמשכת לספורט במדינה. עד לתאריך בחירתו תרם נייט מעל ל-230 מיליון דולר לאוניברסיטת אורגון, רובם נועדו לקידום הספורט וספורטאים. בשנת 2002 הוכרז על הצטרפותו להיכל התהילה של הכדורסל על שם ג'יימס נייסמית'. בנימוקי הבחירה הודגשת תרומתו המתמשכת לקידום הכדורסל בארצות הברית וברחבי העולם. בשנת 2005 נבחר לחברות באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשל תרומתו המתמשכת לעולם העסקים ופעילותו הפילנתרופית.
אתר הנופש העכשווי של דיסני
אתר הנופש העכשווי של דיסני (באנגלית: Disney's Contemporary Resort) הוא בית מלון הממוקם לחוף אגם בואנה ויסטה המלאכותי, בסמוך לפארק השעשועים ממלכת הקסם. המלון ממוקם בחלקו הצפוני של אתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבמדינת פלורידה שבארצות הברית. המלון נפתח ב-1 באוקטובר 1971 והיה הראשון מבין שני המלונות שנפתחו בדיסניוורלד (השני הוא אתר הנופש הפולינזי של דיסני).
תכנון ועיצוב
המבנה המרכזי של המלון, המכונה "המגדל העכשווי" (the Contemporary Tower) נבנה על בסיס של בטון בצורת האות A. המבנה תוכנן בשיתוף פעולה של חברת וולט דיסני ושל תאגיד הפלדה של ארצות הברית, והאדריכל וולטון בקט מלוס אנג'לס. סביב בסיס המבנה ותמוכותיו העשויים פלדה הותקנו 500 חדרי המלון שנבנו במקום אחר והובאו למיקום המלון. באותה עת נבנה בסמוך אתר הנופש הפולינזי של דיסני באותו אופן.
במרכז המבנה המשולש נבנו לובי המלון, מסעדותיו וחנויות. כמו כן עובר דרך מרכז המלון המונורייל המוביל את המבקרים אל פארק השעשועים. קירות פנים האולם המרכזי רחב הידיים עוטרו בפסיפס מעשה ידי האמנית מרי בלייר.
מגדל נוסף בחלקו הדרומי של המלון נבנה בשלב השני ובו 250 חדרים, וכן ב-11 בנובמבר 1991 נבנה מרכז כנסים ששטחו 8,300 מ"ר בסמוך למלון. בראשית 2007 נהרס האגף הצפוני של המלון על מנת להקים אתר דירות נופש חדש.
חדרי המלון עוצבו בסגנון מודרני, בסגנון האמנות המודרנית שהייתה נפוצה בארצות הברית בשנות ה-60 וראשית שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 2006 שופצו חדרי המלון תוך ניסיון לשמור על עיצוב מודרני מחד אולם שיזכיר את שנות ה-70 ותקופת הקמת המלון מאידך.
נבחרת מלאווי בכדורגל
נבחרת מלאווי בכדורגל, הידועה בכינוייה "הלהבות", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מלאווי.
נכון ל-2006, ההישג המשמעותי של הנבחרת היה במשחקי אפריקה 1987 כאשר הנבחרת זכתה במדליית ארד.
אירנה סנדלר
אירנה סטניסלבה סנדלר (בפולנית: Irena Stanisława Sendlerowa; 15 בפברואר 1910 – 12 במאי 2008) הייתה אחות קתולית ועובדת סוציאלית פולנייה וחברת מחתרת, שהתנגדה לנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה. על פעולותיה להצלת ילדים יהודים הוענקו לה תואר חסידת אומות העולם ואזרחות כבוד של מדינת ישראל.
קורות חיים
נולדה בשם אירנה סטניסלבה קרזיזנובסקה (Irena Stanisława Krzyżanowska) בעיר אוטבוצק הפולנית למשפחה קתולית. אביה סטניסלב היה רופא בעל השקפות סוציאליסטיות, שרוב מטופליו באו מקרב תושביה היהודים של העיירה, השוכנת כ-20 ק"מ מדרום-מזרח לוורשה.
בראשית המלחמה הצטרפה לפעולות הסיוע ליהודים, בחלוקת מזון, דאגה ליתומים וסיוע כספי לאנשים, שהנאצים החרימו את רכושם.
בשנת 1942 עבדה כמנהלת בכירה בעיריית ורשה, במחלקת הסעד. היא הצטרפה לארגון "ז'גוטה", שפעל מטעם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון בסיוע ליהודים. כינויה במחתרת הפולנית היה יולנטה ועיסוקה העיקרי שם היה בהצלת ילדים יהודים. היא סיכנה את חייה בפעולות חילוץ והצלה בעזרת אנשים שגייסה לעזרה, עסקה בזיוף מסמכים שהקנו ליהודים שמות נוצריים והשיגה אישורי מחלה, שנועדו להרתיע את הנאצים מהתפשטות מחלות מידבקות. יחד עם העוזרת שלה, אירנה שולץ, נכנסה לגטו בעילה של טיפול בחולים וכך הבריחה לשם כסף, מזון, תרופות ובגדים.
אירנה סנדלר הקפידה על רישום מדויק של הילדים שהבריחה מן הגטו, כדי שאפשר יהיה לאתרם בסוף המלחמה ולהשיבם למשפחותיהם. את הרשימות הטמינה בכדי זכוכית באדמה בגן ביתה. בסך הכול הצילה בדרך זו כ-2,500 ילדים יהודים.
באוקטובר 1943 אסר אותה הגסטפו ועינה אותה כדי שתמסור את שמות הילדים שהצילה, אך היא לא נשברה. נגזר עליה עונש מוות, יחד עם עוד 39 אסירות, אך היא נחלצה בעזרת שומר, שקיבל שוחד מחבריה למחתרת. לאחר מכן הוכנסה לרשימת אסירים שהוצאו כבר להורג, וחייתה במחתרת.
אחרי המלחמה עבדה במשרד הבריאות של פולין. עבודתה במחתרת, שהייתה כפופה לממשלה הגולה בלונדון, החשידה אותה בעיני הקומוניסטים, אך הם חששו לפגוע בה לרעה.
הערכה והנצחה
בשנת 1965 העניק לה מוסד יד ושם את תואר חסידת אומות העולם ובשנת 1991 קיבלה אזרחות כבוד של ישראל.
נשיא פולין לשעבר, לך קצ'ינסקי, הציע בביקורו בישראל, שהמדינה תיתן חסות משותפת עם פולין למועמדותה של אירנה סנדלר לקבלת פרס נובל לשלום. ארגון יד ושם הצהיר שאף כי אינו מתנגד להצעה, היה מעדיף שהפרס יינתן במקובץ לכל חסידי אומות העולם.
בשנת 2009 יצא לזכרה סרט טלוויזיה שנקרא "ליבה האמיץ של אירנה סנדלר". הסרט מספר את סיפור חייה, ובסופו אף יש הסרטה שלה מימי זקנותה. את דמותה בסרט מגלמת השחקנית אנה פקווין.
ביולי 2010, אלמונים ריססו כתובת אנטישמית על קברה.
המלחין קובי אושרת סיפר בתוכנית טלוויזיה בערוץ 10 כי ספור חייה של אירנה ריגש אותו מאוד והוא כתב יצירה סימפונית לכבודה כאשר קטעים תעודיים המצולמים איתה משולבים ביצירה.
במאי 2013, נקראה הדרך החוצה את הרחבה שמול המוזיאון לתולדות יהודי פולין שבוורשה, ויוצאת מרחוב מרדכי אנילביץ' (סמוך לרחוב לודוויג זמנהוף), "סימטת סנדלר" על שמה.
לאירנה סנדלר הוענק עיטור העיט הלבן בשנת 2003, והיא קיבלה אזרחות כבוד של ורשה וטרצ'ין (עיירה בקרבתה התגוררה בהיותה ילדה).
בשנת 2018 שרות הדואר הפולני הוציא בול לזכרה של אירנה סנדלר.
בשנת 2021 נקרא על שמה רחוב ברמת גן.
חיים אישיים
היא נישאה למיצ'יסלאב סנדלר ב-1931. לזוג לא נולדו ילדים ובשנת 1947 הם התגרשו. לאחר מכן, באותה שנה נישאה לידיד יהודי מהאוניברסיטה בשם סטפן זגרזמבסקי (במקור: אדם צלניקר). נולדו להם שלושה ילדים שאחד מהם נפטר בלידה, וסטפן נפטר גם כן ב-1961. לאחר מכן ב-1961 נישאה שוב לבעלה הראשון מיצ'יסלאב סנדלר, ולאחר כעשור התגרשו שוב.
פיין רידג' (שמורת האינדיאנים)
רק כ-340 קמ"ר של השמורה מתאימים לעיבוד חקלאי. בהתאם למפקד האוכלוסין של שנת 2000, מתגוררים בשמורה 15,521 אינדיאנים. לפי מחקר שבוצע על ידי אוניברסיטת המדינה של קולורדו, מתגוררים בשמורה כ-30 אלף אנשים. הערכה זו מקובלת על השלטונות.
תוחלת החיים של תושבי השמורה היא מהנמוכות בארצות הברית - 48 שנים לגברים ו-52 שנים לנשים.
בשמורה התרחשו מספר אירועים היסטוריים, ביניהם "טבח וונדד ני" ב-1890, שבו נהרגו כ-300 אינדיאנים. בשנות ה-70 של המאה ה-20 פעלה בשטח השמורה קבוצה צבאית פרטית, שומרי האומה של אוגללה.
ועד ההצלה (ארצות הברית)
ועד ההצלה היה ארגון יהודי-אמריקאי, שנועד בתחילתו להצלת בני ישיבות ורבנים מהשואה באירופה. הארגון הוקם בנובמבר 1939 על ידי "אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה"
הארגון גם העביר מידע מאירופה הכבושה לארצות הברית על אודות מצב היהודים במקום, בניגוד למדיניותה של מחלקת המדינה של ארצות הברית, שאסרה על העברת מידע בנוגע ליהודי אירופה.
ממייסדי הארגון היו הרב אהרן קוטלר, הרב יחיאל מרדכי גורדון, הרב מרדכי שולמן והרב אליעזר סילבר, שהיה נשיא הארגון. סגן נשיא ועד ההצלה היה הרב ישעיה קרלינסקי. הרב נתן ברוך היה ממייסדי הארגון בגרמניה.
היסטוריה
ועד ההצלה הוקם על ידי "אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה" שהייתה באותה התקופה העמותה הגדולה והחשובה ביותר של רבנים אורתודוקסים בצפון אמריקה. ההחלטה על הקמת הוועד הייתה בישיבת חירום שהתקיימה בניו יורק בתאריכים 13-14 בנובמבר בשנת 1939.
מטה ועד ההצלה היה בניו יורק, אך על מנת לתעל את פעילות הוועד גם לרחבי אירופה, הוקמו סניפים של הוועד גם בגרמניה, צרפת ושווייץ. סניפים אלו פעלו בתוך המדינות ועזרו להובלת קשר רציף יותר בין אירופה הכבושה לארצות הברית.
מטרתו הראשונית של ועד ההצלה הייתה גיוס כספים על מנת לתמוך ברבנים, תלמידי ישיבה ובני משפחותיהם שנאלצו להימלט מפולין לווילנה לאחר פלישת הגרמנים לפולין ב-1939.
מטרתו המשנית של הוועד הייתה לארגן את ההגירה ההמונית הצפויה של אותם רבנים ותלמידי ישיבות אל ארצות הברית ולעוד מדינות אשר לא היו מעורבות במלחמת העולם השנייה.
על אף שמטרותיו העיקריות היו לעזור בעיקר לציבור האורתודוקסי להימלט ממצוקות השואה, הוועד תרם רבות ליהודים שאינם אורתודוקסים, בכך שעזר להם להגר למקומות מבטח, למצוא בני משפחה ועוד.
עם הקמתו ביקש הוועד תמיכה ותקציבים אך ורק ממקורות אורתודוקסים, אך כאשר מספר תלמידי הישיבות והרבנים שברחו מפולין לליטא עלה, הוועד ביקש להרחיב את מאמצי גיוס הכספים לכלל יהודי אמריקה.
ביקוש הרחבת מאמצי גיוס הכספים הוביל למתיחות בין ועד ההצלה לבין הוועד היהודי-האמריקאי, שרצה אף הוא לעזור לכלל היהודים, ללא קשר לשייכותם לזרם האורתודוקסי.
בשנתיים הראשונות לפעילות הוועד, הוא הצליח להעניק שירותי סעד לכ-2,500 תלמידי ישיבה ורבנים שנמלטו מפולין לליטא.
בין אוקטובר 1940 עד ליוני 1941, סייע הוועד לכ-650 תלמידי ישיבה ורבנים מהישיבות מיר, קלצק, ראדין, קמניץ וברנוביץ, להגר מליטא לארצות הברית, לשאנגחאי או לארץ ישראל. הרוב המוחלט של היהודים הללו (כ-500) היגרו מליטא לשאנגחאי ושם נשארו עד תום מלחמת העולם השנייה ב-1945.
בנוסף לכך, הוועד השיג כ-80 אשרות כניסה לקנדה בשביל תלמידי חכמים, אך רק 29 מהם הצליחו להגיע אל קנדה לפני פלישת היפנים לאמריקה.
כמו כן, הוועד סיפק כספים ואספקה לקהילה שהוקמה ב-1941 ביפן ובמקומות המפלט האחרים, תוך עתירה ממשלות ארצות הברית, פולין וספרד, על מנת שיתערבו ויסייעו בהגירה שלהם.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-7 בדצמבר 1941 התמקד הוועד תחילה בסיוע לתלמידי חכמים פליטים בשאנגחאי ולעוד מאות רבנים ותלמידי ישיבה באסיה התיכונה הסובייטית. הרבנים ותלמידי הישיבות היו בין אלפי אזרחי פולין שלפני פלישת הנאצים גירשו הסובייטים לסיביר ובעקבות ההסכם בין ’ממשלת פולין בגולה‘ ובין הסובייטים (חוזה שיקורסקי-סטלין) באוגוסט 1941 שוחררו ממעצר. הוועד שלח לקבוצות ההן כספים, חבילות מזון ובגדים ובכך איפשר לאותם תלמידי חכמים לשמור על אורח חייהם הייחודי ולהמשיך בלימודי התלמוד שלהם, למרות התנאים הקשים בשנחאי ובאסיה התיכונה.
בשנת 1942, לאחר שפורסמו הידיעות המעטות בדבר השמדת היהודים באירופה, הוועד היה פעיל בפעילויות מדיניות בארצות הברית בעיקר על מנת להציל יהודים שהיו תחת השלטון הנאצי. שיאי הפעילות ההיא היו צעדת המחאה בה השתתפו 400 רבנים אורתודוקסים לבית הלבן ב 6 באוקטובר 1943, שהייתה ההפגנה הפומבית היחידה שהונהגה תחת מנהיגים יהודים בוושינגטון במהלך המלחמה. בנוסף למחאה, הוועד פעל בפעילויות מדיניות על מנת לגרור את ארצות הברית לעזור ליהודים להימלט מאירופה על ידי הקמה של ועד חדש, "הוועד לענייני פליטים".
לאחר קץ המלחמה באפריל 1945 הוועד סייע לפליטים בחלוקת מזון, כסף, מציאת קרובי משפחה, הגירה לאמריקה ועוד. לא ברור מהמסמכים מתי הארגון פורק באופן רשמי למרות שהמסמך האחרון מתוארך לשנת 1963. המכתב הרשמי האחרון בקבצים מתוארך לשנת 1954.
ז'ול ורן ATV
ז'ול ורן ATV או ATV-1, הייתה משימתה הראשונה של חללית המטען הרובוטית ATV, שפותחה ושוגרה על ידי סוכנות החלל האירופאית. החללית נקראה על שמו של סופר המדע הבדיוני הצרפתי המפורסם ז'ול ורן. היא שוגרה ב-9 במרץ 2008 למשימת אספקה לתחנת החלל הבינלאומית (ISS), כשבתוכה דלק, מים, חמצן ועוד.
מפני היותה חללית ה-ATV הראשונה, "ז'ול ורן" שהתה בחלל שלושה שבועות, במהלכם נבדקו כל מערכותיה, לפני שנפגשה ועגנה ב-ISS. החללית עגנה בתחנה ב-3 באפריל 2008. ב-25 באפריל 2008 הופעלו מנועי החללית כדי להגביה את מסלול תחנת החלל. לאחר כ-5 חודשים בתחנה, ב-5 בספטמבר 2008, נפרדה החללית מתחנת החלל ונכנסה למסלול חדירה לאטמוספירה, בו נשרפה ב-29 בספטמבר.
הרכבה
חללית ה-ATV הראשונה נקראה רשמית "ז'ול ורן" ב-9 באפריל 2002. לקראת סוף 2003 הורכבו כבר רוב חלקי החללית. רכיבי החללית נבנו על ידי חברות תעופה שונות; מערכות העגינה והתדלוק נבנו על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה ברוסיה, החלק המדוחס של החללית נבנה על ידי חברת Thales Alenia Space האיטלקית, ומערכות ההנעה נבנו על ידי EADS Astrium בברמן, גרמניה. החללית הורכבה בברמן, גרמניה, אז הועברה למרכז המחקר וטכנולוגיית החלל האירופי (ESTEC) שבנורדווק, הולנד, ב-15 ביולי 2004, לבחינות ובדיקות.
שיגור
"ז'ול ורן" שוגרה למסלול לווייני נמוך על גבי משגר אריאן 5ES. השיגור בוצע מ-ELA-3 שבמרכז החלל הגיאני, גינאה הצרפתית, ב-9 במרץ 2008, 04:03:04 UTC. החללית נפרדה מהמשגר שעה, שש דקות ו-41 שניות לאחר השיגור, ומערכות הניווט של החללית הופעלו. יומיים לאחר מכן, ב-11 במרץ, הופעלו 4 מנועי החללית בפעם הראשונה.
במסלול ועגינה בתחנת החלל הבינלאומית
מפני ש"ז'ול ורן" הייתה חללית ה-ATV הראשונה, מספר סימולציות בוצעו במסלול כדי לבחון את בטיחות עגינתה של החללית בתחנת החלל. החללית שהתה בחלל שלושה שבועות לפני שעגנה בתחנה. ב-13 וב-14 במרץ השלימה החללית בהצלחה תמרוני מניעת התנגשות, כך שאם תארע תקלה בעת תהליך העגינה האמיתית בתחנה, תוכל החללית למנוע את התנגשותה בתחנה.
בתחנת החלל
לאחר שעגנה החללית בתחנת החלל והושלם אישור העגינה, היה יכול צוות התחנה להיכנס אל תא המטען המדוחס של החללית ולפרוק אותו ממטענו. מכלי המטען הנוזלי חוברו למכלי תחנת החלל ורוקנו מתכולתם. צוות התחנה שחרר בצורה ידנית רכיבי אוויר שהביאה עימה החללית אל תוך חלל התחנה. סך כל המטען שנשאה החללית היה 2,297 ק"ג. לאחר שרוקנה החללית ממטענה, הושאר צוהר החללית פתוח כך שהיא שימשה כהרחבה לתחנת החלל. במשך הזמן ששהתה החללית בתחנה, מילא אותה צוות התחנה בפסולת, שתישרף מאוחר יותר באטמוספירה. כמו כן שימשה החללית להעלאת מסלול תחנת החלל 4 פעמים.
ב-27 באוגוסט 2008 הופעלו מנועי החללית לכ-5 דקות, ותחנת החלל הואטה ב-1 מטר לשנייה. כתוצאה מכך, הונמך מסלול התחנה בכ-1.77 ק"מ, ובכך נמנעה לחלוטין האפשרות שפסולת חלל מהלוויין הרוסי קוסמוס 2421 יפגעו בתחנת החלל.
ה-ATV היה המקום השקט ביותר בתחנת החלל, מכיוון שהיה מבודד משאר התחנה. בגלל יתרון זה, הפך צוות התחנה את החללית לחדר השינה שלהם, וכמקום לפעילות הגיינית אישית.
כשעגנה החללית בתחנת החלל, שהתה בו המשלחת ה-16 לתחנה, שכללה את מפקדת המשימה פגי ויטסון (נאס"א) ושני מהנדסי טיסה, יורי מלצ'נקו (סוכנות החלל הרוסית) וגארט רייזמן (נאס"א). באפריל ומאי הוחלפו אנשי הצוות במשלחת ה-17, ששהו בתחנה בזמן הפרידה מהחללית. המשלחת ה-17 כללה את מפקד המשימה סרגיי וולקוב (סוכנות החלל הרוסית) ושני מהנדסי טיסה, אולג קונוננקו (סוכנות החלל הרוסית) וגרגורי צ'אמיטוף (נאס"א). בזמן ששהתה החללית בתחנה לא היה בה אף איש צוות של סוכנות החלל האירופית.
בזמן ששהתה החללית בתחנה, הגיעו לתחנת החלל שתי חלליות נוספות. סויוז TMA-12 הביאה לתחנת החלל שניים מאנשי המשלחת ה-17 ואיש צוות נוסף, האסטרואנוטית הדרום קוריאנית אי סו-יון. מעבורת החלל דיסקברי הגיעה לתחנה במאי במשימת STS-124, והביאה עימה את צ'אמיטוף שהחליף את רייזמן. המעבורת הביאה עימה גם חלק מיחידת המעבדה היפנית של תחנת החלל - קיבו.
סיום המשימה
ב-5 בספטמבר 2008 נפרדה "ז'ול ורן" מתחנת החלל הבינלאומית והנמיכה את מסלולה ל-5 ק"מ מתחת לתחנה. היא נשארה במסלול זה עד ללילה של ה-29 בספטמבר. בשעה 10:00:27 UTC החלה החללית את תמרון היציאה ממסלול הראשון שלה, שנמשך כ-6 דקות. ב-12:58:18 בוצע תמרון נוסף שנמשך 15 דקות. לבסוף, בשעה 13:31 UTC, חדרה החללית לאטמוספירה בגובה 120 ק"מ מעל האוקיינוס השקט, שם נשרפה יחד עם הפסולת אותה לקחה מתחנת החלל.
אסכולת ארץ ישראל
אסכולת ארץ ישראל או האסכולה הארצישראלית הוא כינויה של אסכולת אמנות שפעלה בארץ ישראל בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20. סגנון הציור של הקבוצה הושפע מן האמנות המודרנית האירופית, ובעיקר מן הציור הפוסט אימפרסיוניזם. סגנון זה היווה אנטיתזה לסגנון ולאסכולה שנלמדו באקדמיית 'בצלאל' באותה עת. בין נציגיה הבולטים של אותה אסכולה היו ראובן רובין, נחום גוטמן, ציונה תג'ר, ישראל פלדי ואחרים.
רקע
בין השנים 1919- 1925 הגיעו לארץ ישראל העלייה השלישית והעלייה הרביעית, ובין העולים היו אנשי תרבות יוצאי יהדות פולין מתחומי התרבות השונים (תיאטרון, מוזיקה, אומנות וכו') שהביאו ארצה את בשורת האמנות המודרנית. בתקופה זו חלו שינויים משמעותיים בספרות ובאומנות – אלו הפכו למודרניים יותר, מתוך הרצון להתאים לחייו של האדם העברי המודרני. מוסדות תרבות רבים נפתחו בארץ, והחלה להיווצר תרבות עברית מקומית.
גם בתחום האומנות החל חיפוש אחר דרכים וצורות ביטוי חדשות, ומתוך כך קמה אסכולת ארץ ישראל – אמנים צעירים שלמדו בבצלאל לא הסכימו עם הנהלת בית הספר וצוות המורים על הסגנון והנושאים בהם צריכה האומנות הארצישראלית לעסוק, ולכן הם מרדו בבית הספר בכך שעזבו אותו ופיתחו את הציור הארצישראלי החדש.
אידאולוגיה
לאסכולת ארץ ישראל ולאסכולת בצלאל היו מספר חילוקי דעות בהשקפת עולמם. קבוצת האסכולה הארצישראלית טענה שהגישה של בצלאל מיושנת, מתמקדת בעבר מבחינת בחירת הנושאים ולא מחוברת למציאות הארצישראלית הקיימת. כן טענו כי אומנות בצלאל מתמקדת בעיקר באומנות שימושית, מקובעת בטכניקה האקדמית המסורתית ואינה פתוחה לסגנונות האירופאיים המודרניים. בעיני אמני אסכולת ארץ ישראל, ייצגה אסכולת בצלאל את היהודי הגלותי ממנו הם שאפו להתנתק.
היישוב היהודי בשנות העשרים היה חדור אמונה שתקומתו וגאולתו של עם ישראל תבוא מהתחברות מחודשת של האדמה, התחברות שתעשה דרך עבודה חקלאית. המודל אותו שאפו החלוצים לחקות היה מודל החיים של הפלאחים הערבים בארץ. ערכים אלו של האידאולוגיה החלוצית באו לידי ביטוי באופן ישיר באמנות אסכולת ארץ ישראל – היצירות באו להציג את העבודה החלוצית בארץ ואת התפתחותה. האומנים שאפו להתנתק מן היהודי הגלותי ולשוב אל היהודי המזרח תיכוני הקדום, עובד האדמה. מטרת אסכולת ארץ ישראל הייתה ליצור אומנות מקומית ייחודית שתשקף את החיים העכשוויים בארץ ישראל, את נופיה ודמויותיה, ותבטא את האידיאלים ואת הערכים של החלוצים שהגיעו ממזרח אירופה: עבודה, הגשמה, גאולת האדמה ובניין הארץ.
מאפיינים
מאפייני אסכולת ארץ ישראל:
צ'אקה קאן
צ'אקה קאן (באנגלית: Chaka Khan; נולדה ב-23 במרץ 1953) היא זמרת וכותבת שירים אמריקנית שזכתה בעשרה פרסי גראמי. קאן הייתה הסולנית של להקת רופוס. במדיה מיוחס לה מעמד של מלכת הפאנק. קאן מכרה יותר מ-200 מיליון עותקים של תקליטיה ברחבי העולם.
1953–1972
צ'אקה קאן נולדה בשם איווט מארי סטיבנס בפרויקט שיכון בעל מוניטין שלילי במערב שיקגו בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית כבכורה למשפחה בת 7 נפשות לצ'ארלס סטיבנס וסנדרה קולמן. אחותה איבון סטיבנס הפכה להיות מוזיקאית מפורסמת בזכות עצמה ונודעת בשם טאקה בום. גם אחיה, מארק סטיבנס, הפך למוזיקאי וייסד את להקת הפאנק אורורה. שתי אחיותיה הנותרות זהבה סטיבנס ותמי מק'קארי הן המנהלות האישיות שלה. שלא כמו המוזיקאים בני תקופתה, קאן גדלה כקתולית. קאן מייחסת את אהבתה למוזיקה לסבתה, שהכירה לה את מוזיקת הג'אז בילדותה. קאן הפכה למעריצת מוזיקת רית'ם אנד בלוז ובגיל 11 הקימה את להקת הבנות הראשונה שלה שנקראה Crystalettes אשר כללה את אחותה טאקה. בסוף 1960 הקימה עם טאקה את ההרכב גוונים של שחור והצטרפה למפלגת הפנתרים השחורים לאחר שהתיידדה עם פעיל המפלגה פרד המפטון ב-1967. בזמן הזה, שונה שמה לצ'אקה אדוני אדופי הודרהי קאריפי על ידי שאמאן אפריקני. ב-1969 עזבה את הפנתרים השחורים ונשרה מבית הספר התיכון והחלה להופיע עם להקות קטנות בשיקגו. בתחילה הופיעה עם להקת לייף (באנגלית: Lyfe) אשר כללה את החבר שלה חסן קאן, עמו התחתנה מאוחר יותר ושינתה את שם הבמה שלה לצ'אקה קאן. קאן נתבקשה להחליף את בייבי יואי מלהקת בייבי יואי והבייביסטירים לאחר שהלה נפטר בטרם עת ב-1970. הלהקה התפרקה כשנה מאוחר יותר. במהלך 1972, כאשר הופיעה עם להקות מקומיות, נצפתה קאן על ידי שני חברים בלהקה חדשה שנקראה רופוס ובמהרה התקבלה כחברה בה. להקת רופוס הוחתמה בחברת התקליטים תקליטי ABC ב-1973.
איאיידו
איאיידו (居合道 iaidō), היא אמנות לחימה יפנית מודרנית (גנדאי בודו) המבוססת על אמנויות הלחימה העתיקות (קוריו) איאייג'וטסו (居合術 iaijutsu), ובאטוג'וטסו (抜刀術 battōjutsu). אמנות זו עוסקת בשליפת הקטאנה, שיסוף היריב, והחזרתה של הקאטנה לנדן, בתנועה זורמת אחת. בימינו, העוסקים באיאיידו משתמשים, בדרך כלל, באיאייטו (חרב קהה המשמשת לאימונים) ולא בשינקן (חרב חדה במיוחד), לפחות בשלבי הלימוד הראשונים.
הדגש באמנות לחימה זו הוא על שליפת החרב ולמעבר להתקפה במהירות המרבית. מצבי ההתחלה יכולים להיות מעמידות קרביות או מתנוחות ישיבה ועמידה רגילות. העוסקים באיאיידו צריכים לצפות למתקפת פתע בכל רגע, והיכולת להגיב במהירות מכל תנוחה יום-יומית נחשבה לחיונית.
הטנשין שודן קאטורי שינטו ריו כלל בתוכנית הלימודים שלו איאייג'וצו כבר במאה ה-15 ובתי ספר שהוקדשו רק לשליפת החרב הופיעו במהלך המאה ה-16 או בתחילת המאה ה-17. רוב בתי הספר המודרניים רואים בסמוראי האיאשיזאקי ז'ינוסקה מינאמוטו נו שיגנובו (1546–1621) את מייסד האיאיידו. מעט מאוד ידוע על חייו, ויש חוקרים הטוענים שהוא לא היה קיים כדמות היסטורית כלל. שני בתי-הספר הגדולים לאיאיידו כיום, מוסו שינדן ריו (Muso Shinden Ryu) ומוסו ג'יקידן איישין ריו (Muso Jikiden Eishin Ryu), טוענים לשושלת שהתחילה מהיישיזאקי.
בדרך כלל, איאיידו משמעותו אמנות הלחימה לשיפור עצמי הנלמדת ב-AJKF (All Japan Kendo Federation) והתאחדויות איאיידו אחרות, לעומת טכניקות לחימה עתיקות יותר, הנלמדות בקוריו (koryu), והנקראות איאייג'וצו. את המילה "איאיידו" קבע נקאיאמה האקודו בתחילת המאה ה-20. לפניו השתמשו בשמות אחרים, כגון "באטו" (battō), "באטוג'וצו" (battōjutsu) ו"סאיאה נו אוצ'י" (saya no uchi).
החלק החשוב באיאיידו, הנקרא לפעמים "החיים של האיאיידו", הוא ה"נוקיצוקה" (nukitsuke). זוהי טכניקת שליפה מהירה מאוד, שבה הנדן נמשך לאחור במקביל לשליפת החרב ממנו. בעזרתה ניתן להגיע למצב של התקפה בשיסוף במהירות.
סמל רובע וונדסוורת'
תיאור הסמל
מקורו של הסמל בהקמת הרובע בשנת 1965. הסמל מורכב משילוב של סמל הרובע המטרופוליני של בטרסי וסמל הרובע המטרופוליני של וונדסוורת' שאוחדו לצורך הקמת הרובע.
במרכז המגן מופיע לוח שחמט בצבעים צהוב וכחול - צבעיו של ויליאם דה ווארן, הרוזן הראשון של סארי (שקיבל את תואר האבירים שלו מויליאם רופוס). במרכז כל ריבוע צהוב מופיעה דמעה כחולה המסמלת את סיבלי ההוגנוטים הצרפתים אשר התיישבו בוונדסוורת' בשנת 1685.
על ציצת הסמל מתוארת ספינה המסמלת את נהר הוונדל החוצה את הרובע (ועל שמו קרוי הרובע). ארבעת המגינים וארבעת המשוטים של הספינה מייצגים את ארבעת מחוזות הרובע: בטרסי, פאטני, טוטינג ווונדסוורת'.
למגן האבירים שני תומכים: היונה שבסמל מקורה בסמל האבירים של בטרסי, והדרקון השחור מקורו בסמל האבירים של וונדסוורת', וכן מסמל את הקרבה לסיטי (אותה הוא מסמל).
בתחתית הסמל מופיע מוטו הרובע: We Serve (באנגלית: אנו משרתים).
יחסי גרמניה–הודו
יחסי גרמניה-הודו הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה של הודו.
בין שתי המדינות מתקיימים יחסים דו-צדדיים חזקים באופן מסורתי בשל שיתוף פעולה מסחרי, תרבותי וטכנולוגי.
היסטוריה
במלחמת העולם הראשונה, הייתה הודו תחת שלטון בריטי. כתוצאה מכך, הצבא הבריטי-ההודי הצטרך לתרום חיילים למאמץ המלחמתי של בעלות הברית, כולל בחזית המערבית. למעלה מ-9000 הודים נהרגו במלחמה. פעילים פרו-עצמאות, ביקשו מגרמניה סיוע למען חירותה של הודו. דבר שהביא למזימה הגרמנית-הודית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סובאדה צ׳נדרה בוס, פעיל בולטת לעצמאות הודו, עשה מאמץ נחוש על מנת להביא לעצמאות הודו מהממלכה המאוחדת, תוך כדי סיוע צבאי מכוחות הציר.
הלגיון ההודי, הוקם כדי לשמש ככוח שחרור עבור הודו והיה מורכב בעיקר משבויי מלחמה הודים הגולים באירופה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הודו לא דרשה פיצוי מגרמניה, אף על פי שכ-24,000 חיילים הודים נהרגו בקרבות נגד גרמניה הנאצית.
הודו קיימה יחסים דיפלומטים עם גרמניה המערבית וגרמניה המזרחית ותמכה באיחודם בשנת 1990.
קשרים אסטרטגיים
הייבוא הגרמני מהודו על בשנת 2013 על כ-21.6 מיליארד דולר. הייבוא ההודי מגרמניה עמד בשנת 2014 על כ-14.33 מיליארד דולר.
גלובליזציה גאו-פוליטית
הודו וגרמניה מבקשות להיות חברות קבועות במועצת הביטחון של האו"ם, והן הצטרפו עם יפן וברזיל כדי לתאם את מאמציהן באמצעות ה-G4. בפסגת העצרת הכללית של האו"ם בניו יורק בספטמבר 2015, דחו בעלות הוטו במועצת הביטחון את האפשרות להצטרפות הודו וגרמניה למועצת הביטחון מחשש לדילול כוחן.
שיתוף פעולה תרבותי וחינוכי
גרמניה תומכת בתוכניות חינוך ותרבות בהודו.
שתי המדינות הקימו את מרכז המדע והטכנולוגיה ההודי-גרמני בניו דלהי במטרה לקדם מחקר ופיתוח משותף בתחומי האנרגיה, הסביבה וטכנולוגיות הפחם והמים.
יחסים דיפלומטים
גרמניה מחזיקה בשגרירות בניו דלהי והודו מחזיקה בשגרירות בברלין.
היצרות מולדת של השוער
היצרות מולדת של השוער (באנגלית: Pyloric stenosis) היא היצרות של הפתח התחתון של הקיבה, המוליך ממנה אל התריסריון.
תסמינים
בדרך כלל, ביטויי המחלה מופיעים החל מהשבוע השני או השלישי לחיים ועד לחודש השני או השלישי. התופעה גורמת להקאות קשות בחודשים הראשונים לחיי התינוק, הנובעות מכך ששריר השוער (pylorus) גדל משמעותית (היפרטרופיה) ומקשה על מעבר המזון אל התריסריון. ההקאות, שאינן כוללות מיצי מרה, הופכות להקאות קשות (הקרויות גם projectile vomiting - הקאה בכוח), והמופיעות בזמן האכלה או מיד לאחריה. היילוד רעב ודורש שוב מזון, והצואה מועטה וקשה.
אבחון
במהלך הבדיקה, ניתן לחשוד כי מדובר בהיצרות השוער אם במישוש ניתן למצוא מסה שגודלה כזית, באזור האפיגסטריום הימני, מתחת לגובה הכבד (מישוש יכול להיעשות לאחר מתן מזון או פורמולה לתינוק). את האבחנה יש לאמת באמצעות בדיקת אולטרה סאונד, בה רואים כי שריר השוער (הפיילורוס) מעובה (מעל 4 מ"מ) ומוארך (מעל 14 מ"מ). בצילום רנטגן הנעשה עם חומר ניגוד ניתן לראות כי הקיבה מתרוקנת באופן איטי, ואזור הפיילורוס נראה כמו קו דק ומוארך.
בדיקות הדם יגלו תמונה של היפוכלורמיה (תת כלור בדם), היפוקלמיה (תת אשלגן בדם) ובססת, וזאת עקב האיבוד הניכר של כלור וחומצה בהקאות.
טיפול
הטיפול הראשוני כולל את ייצוב מצב התינוק ותיקון החסרים האלקטרוליטיים כתוצאה מההקאות. טיפול המשך במרבית המקרים הוא ניתוחי – בניתוח פרדט-רמשטט (Fredet-Ramstedt operation) נעשה חתך בסרוזה ובשרירית של שריר השוער. מאז תחילת המאה ה-21 מקובל גם טיפול בשיטות כלפרוסקופיה. במרבית המקרים ניתן להתחיל בהאכלה כבר מספר שעות לאחר הניתוח, ועל פי רוב לאחריו לא נצפים סיבוכים.
מטרה
matara
רמת קדרון
רמת קדרון הייתה התנחלות, שתוכננה לקום כ-6 ק"מ מזרח לבית לחם בשטח העיירה עובידייה, ביוזמה פרטית של אנשי עסקים שטענו שרכשו קרקעות במקום. לאחר שכ-300 בתים ומגרשים ביישוב נמכרו עוד לפני שהחלה הבנייה, התברר כי הקרקעות לא היו שייכות ליזמים, היוזמה הייתה הונאה והפרויקט בוטל.
הרקע להקמת היישוב
לאחר המהפך בבחירות 1977, החליטה ממשלת הליכוד לשנות את המדיניות הממשלתית לגבי רכישת קרקעות בשטחים הכבושים, ולאפשר לאנשים פרטיים ולחברות לקנות קרקעות ביהודה, בשומרון ובחבל-עזה. היוזמה להקמת יישוב באזור מדרום-מזרח לירושלים החלה בשנת 1981 במסגרת תוכנית שיזם שר החקלאות אריאל שרון לעבות את שרשרת ההתנחלויות, שהוקמו באותן שנים סביב ירושלים (מעלה אדומים ממזרח לעיר, גבעת זאב מצפון, אפרת מדרום ואחרים).
"רכישת הקרקע"
בפרויקט היו מעורבים שורה של יזמי נדל"ן וסוחרי קרקעות. דוד מור (שאחר כך היה חבר כנסת מטעם סיעת הליכוד), יחיאל שאול ועמי פרומצ'נקו (ממשפחת מייסדי חברת עלית) שפעלו באמצעות חברת הנדל"ן "ג'אמבו". עורך הדין של היזמים היה רוני מילוא, ומשרדו המשיך לייצג את חברת "ג'מבו" גם לאחר שנבחר לכנסת ושימש כסגן שר החוץ, במקביל לעיסוקו כעורך דין. הפרויקט החל ב-5 באוגוסט 1982, ברמאללה, כאשר נחתם חוזה בין נציגי חברת "ג'אמבו" לבין שניים מתושבי עובידייה, מוסה מחמוד אל־עסא וג'מאל מוסא אל־עסא. מוסה מחמוד אל־עסא הצהיר כי בבעלותו 4,000 דונם בעובידייה ושג'מאל מוסה אל־עסא הוא המתווך. הוא הצהיר על נכונותו לרשום את האדמות על שמו ולהעביר אותם לידי הקונה (חברת "ג'אמבו"). אך בטרם יגיעו לידי הקונה היה על האדמות, על־פי החוזה, לעבור תחנה נוספת. על החוזה חתמו גם סוחרי הקרקעות יעקב עקנין ושמואל עינב, נציגיה של חברת "דקל בנייה ומסחר (קרני שומרון) בע"מ". בחוזה הם מתוארים כמתווכים המשמשים נציגיהם של שני הכפריים. חברת דקל התחייבה לשלם למוכרים קצת פחות מ-700 דולר על כל דונם אדמה. כעבור חודשים אחדים מכרה ללקוחות ישראלים כל דונם עבור 5,000 דולר. בנוסף לחברת "ג'אמבו", חלק מהקרקע נמכר גם לחברת הבנייה "האחים משה ויגאל גינדי".
ההתנגדויות
ב-10 בנובמבר ,1983 שבעה חודשים לאחר ביצוע העסקה, ביקש המתווך הערבי לרשום בטאבו את האדמות על שמו, כשלב ראשון לקראת העברתן לידי החברות הרוכשות. החוק הירדני שעדיין תקף בשטחים, חייב אותו לפרסם הודעה בעיתון בערבית ולהמתין 15 ימים להגשת התנגדויות. אל־עסא שפעל למעשה בשמו של עינב בחר לפרסם את ההודעה ב'אל־אנבא', עיתון שיצא לאור מטעם המנהל האזרחי. תפוצתו של אל-אנבא לא עלתה אז על אלפיים עותקים בלבד (וזמן קצר אחר כך נסגר). עורכי-דין העוסקים בנושא הקרקעות היו הקוראים היחידים שלו וחיפשו את הודעות הרישום. גיליון אל-אנבא ובו הודעתו של אל־עסא הגיע לעובידייה כעשרה ימים לאחר הדפסתו. בו ביום התארגנו 62 מתושבי הכפר והגישו, באמצעות עורך דין עבד עסלי ממזרח ירושלים, התנגדות לעריכת הרישום. כעבור יומיים צירף עסלי 33 התנגדויות נוספות. הן התבססו על כך שלאורך השנים שילמו המתנגדים מס רכוש עבור אותן אדמות שעתה עמדו להירשם על שמו של המתווך.
בתצהיר בשבועה שצירפו להתנגדויותיהם כתבו הכפריים: לאחר הגשת התצהיר הוקפא כל תהליך הרישום. שמואל עינב טען שבסופו של הדיון המשפטי יוסרו רוב ההתנגדויות. ושחלק ממגישי ההתנגדויות, מכרו לו קרקעות בעצמם. את שמותיהם טען, אינו יכול לגלות כי הדבר יסכן את חייהם. התושבים טענו, כי לבנו של המוכתר אין כל זכות בקרקע, וכי ייפוי כוח שקיבל כביכול היה מזויף. התושבים טענו, כי כמעט כל הקרקע היא שלהם, ולבנו של המוכתר לא היה כל סמכות למכור אותה. הוועדה לרישום נכסים של המנהל האזרחי במפקדת יהודה ושומרון הוציאה צו מניעה נגד שני הצדדים.
השקת הפרויקט
למרות ההתנגדויות היזמים החלו לשווק את הפרויקט כיישוב יוקרה 10 דקות מירושלים בו כל הבתים יהיו צמודי קרקע. באפריל 1983 ערכו מבצע מכירות. לאחר מסע פרסום שכלל מודעות בעיתונות היומית שהשתרעו על פני שלושה עמודים שלמים, בהם נכתב כי במקום יוקם "מרכז ספורט שיכלול מגרש כדורסל, בריכות-שחיה, אורוות-סוסים, סאונה, משטח החלקה על סקטים, בית-קולנוע ואולם ספורט". קרוב לאלף מגרשים, בשטח של דונם לרוכש, הצליחה לשווק "ג'מבו" במבצע המכירות, שנמשך פחות משבוע. כל אחד מהקונים נדרש לשלם מיד 5,000 דולר. האחים משה ויגאל גינדי מכרו באותו שבוע מגרשים בחלק שלהם ברמת קדרון, הם הציעו מגרשים קטנים יותר בשטח של 400 מ"ר, וגבו דמי ההרשמה בסך של כ-2,300 דולר למגרש. האחים גינדי פעלו באמצעות חברה בשם "בינוי ופיתוח ארץ ישראל (רמת קדרון) בע"מ", שהייתה רשומה ברשם החברות ברמאללה. בחוזה בין הקונים לנציגי החברה נאמר כי זו "קרקע פרטית הפנויה מכל אדם וחפץ". רוב הקונים חתמו על ההמחאות מבלי שביקרו במקום. בסך הכל כ-300 רוכשים שילמו דמי רישום ומקדמות.
בנובמבר 1983, חתם שר הבינוי והשיכון דוד לוי על רשימת היישובים ביהודה ושומרון הזכאים לסיוע בדיור, רמת קדרון גם נכללה ברשימה אף על פי שבעת החתימה ידע לוי שרמת קדרון וחלק מהיישובים הנוספים ברשימה מסובבים בבעיות של הונאת משתכנים והקרקע לא נרכשה כחוק. ההכללה ברשימה יצרה אצל הרוכשים ביטחון שהפרויקט לגיטימי ויצא לפועל.
את תוכנית היישוב הכין האדריכל זלמן עינב. בסך הכל תכננו 1,100 בתים על מגרש של דונם כל אחד בשטח של 600 מטר רבוע. ביולי חתמה החברה על הסכם להקמת 100 הבתים הראשונים עם חברת "דיור", חברת בת של סולל בונה. כך שביטחון הרוכשים שהפרויקט יצא לפעול היה גבוה. לאחר שתושבי עובידייה הגישו התנגדויות, דבר לא נבנה על הקרקעות.
החקירה הפלילית וההליך המשפטי
בשנת 1986 החלה חקירת משטרה בפרשה, הנחקרים העיקריים היו סוחרי הקרקעות שמואל עינב ויעקב עקנין וסגן שר החקלאות מיכאל דקל. החקירה כללה לא רק את פרויקט רמת קדרון אלא גם פרויקטים נוספים ביניהם, התנחלות שתוכננה ליד קרני שומרון בשם "כרמים" שבה היה מעורב סוחר הקרקעות משה זר. האחים משה ויגאל גינדי ברחו לברזיל ושהו שם במשך כשנה וחצי, לאחר שהתברר שאין כוונה להעמידם לדין, חזרו לישראל בסוף 1990. אחיהם הבכור אברהם גינדי התאבד ביוני 1986 לאחר ששוחרר ממעצר.
החקירה לא הובילה לאישומים פלילים, אך המעורבים נתבעו בשורה של תביעות אזרחיות. באפריל 1990 חייב בית המשפט המחוזי בתל אביב את חברת "ג'מבו" להחזיר ל-121 רוכשים סכום כולל של 4 מיליון שקל. האחים משה ויגאל גינדי טענו שסוחרי הקרקעות הונו אותם ותבעו את שמואל ענב על סכום של 128 מיליון שקל, לא רק על קרקעות שמכר להם במרמה ברמת קדרון, אלא גם בגבעת זאב, בכפר ג'יוס ובכפר פרח'ה. ב-2002 הוגשה בקשה לתובענה ייצוגית נגד האחים גינדי בשם 157 רוכשי מגרשים ברמת קדרון.
כתר אפיפיורי
250px|ממוזער|שמאל|כתרו של האפיפיור [[פיוס התשיעי בתצוגה בקפלה הסיסטינית]] כתר אפיפיורי או  טיארה   (מכונה בלטינית:Tiara  או  Triregnum) הוא כתר בעל שלוש קומות אשר שימש אפיפיורים. מקורו המשוער הוא מן התקופה הביזנטית או ממקור פרסי. הכתר מהווה סמל בולט לכס האפיפיור. הוא מופיע על דגל קריית הוותיקן וסמלה ולאורך דורות הופיע על סמלו של האפיפיור המכהן.
היסטוריה
כתרים אפיפיורים עיטרו את ראשי האפיפיורים ברומא ובאביניון החל מן האפיפיור קלמנס החמישי (נפטר בשנת 1314) ועד להכתרת האפיפיור פאולוס השישי אשר עמד בראש הכנסייה החל משנת 1963. פאולוס השישי הפסיק להשתמש בכתר האפיפיורי לאחר ועידת הוותיקן השנייה, לאחר שהניח אותו באופן סמלי לרגלי המזבח בבזיליקת פטרוס הקדוש ותרם את שוויו לעניים. אולם, בחוקה האפיפיורית שפרסם בשנת 1975 (Romano Pontifici Eligendo), באשר לדרך בחירת האפיפיורים, הוא עדיין חזה שיורשיו יוכתרו לכהונתם עטורים בכתר האפיפיור והותיר את השימוש בכתר לשיקול דעתם.
האפיפיור הבא, יוחנן פאולוס הראשון, החליט שאינו חפץ בטקס הכתרה ותחת זאת קיים טקס בו צוינה כניסתו לתפקיד האפיפיור. לאחר מותו הפתאומי של יוחנן פאולוס הראשון, אמר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בעת טקס כניסתו לתפקיד:
אף שהכתר אינו חלק ממלבושיו הרשמיים של האפיפיור בימינו, הוא ממשיך לסמל את האפיפיורות ולהופיע באופן בולט על הדגל והסמל של קריית הוותיקן. עד לתקופת כהונתו של בנדיקטוס השישה עשר הופיע הכתר אף על סמלם האישי של האפיפיורים המכהנים. בניגוד למסורת קודמיהם, על סמלם של בנדיקטוס השישה עשר וממשיכו, פרנציסקוס, מופיעה מצנפת האפיפיור ולא כתרו.
עיצוב הכתר
אף שהמונח "כתר אפיפיורי" הוא בלשון יחיד, לאורך ההיסטוריה היו כתרים אפיפיורים רבים, בעיצובים שונים, ו-22 מהם עדיין שמורים. רוב הכתרים האפיפיורים המוקדמים (ראויים לציון כתרם של יוליוס השני וזה המיוחס לסילבסטר הראשון) הושמדו, פורקו או נבזזו בידי פולשים, או בידי האפיפיורים עצמם. כך למשל, האפיפיור קלמנס השביעי ציווה בשנת 1527 להתיך את כל כתרי האפיפיור וחפצי מלכות אחרים כדי לאסוף כופר בסך 400,000 דוקט ולשלמו לידי חיילי צבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מתוך 22 כתרים אפיפיורים ששרדו עד ימינו, המוקדם ביותר נוצר עבור גרגוריוס השלושה עשר בן המאה ה-16.
רבים מן הכתרים נתרמו לאפיפיור על ידי מנהיגי העולם, בהם איזבלה השנייה, מלכת ספרד, וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ונפוליאון בונפרטה. הכתר שהוענק על ידי נפוליאון לאפיפיור פיוס השביעי היה עשוי מחלקים מכתרים אפיפיורים קודמים שנהרסו לאחר נפילת רומא, וניתן לאפיפיור לציון חתונתו של נפוליאון לז'וזפין ערב הכתרתו כקיסר. כתרים רבים הוענקו במתנה ממקום כהונתו האחרון של האפיפיור בטרם נבחר לתפקיד.
האפיפיורים לא הוגבלו בשימוש בכתר אחד, ולדוגמה, האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה השתמש בכתרים שונים בהזדמנויות שונות. רוב כתרי האפיפיורים נמצאים בתצוגה בוותיקן, אף שחלקם נמכר או נתרם לגופים קתולים שונים. חלק מן הכתרים הוצגו ברחבי תבל, בתערוכה נודדת של חפצים היסטוריים מן הוותיקן. כתרו של האפיפיור פאולוס השישי נתרם לבזיליקה הקתולית בוושינגטון די. סי. ומוצג שם לקהל.
צורה
רוב הכתרים האפיפיורים ששרדו הם בצורת כוורת טבעית עגלגלה, אשר בסיסה עשוי מכסף. חלק מן הכתרים עוצבו בצורת קונוס, ואחרים בולבוסיים. כל הכתרים, להוציא את זה של פאולוס השישי, היו מעוטרים באבני חן רבות. כל הכתרים שלוש "קומות" מעל הבסיס, כאשר בין קומה אחת למשנייה מפרידות טבעות מעוטרות מוזהבות, לעיתים בצורת צלבים ולעיתים בצורת עלעלים. בראש רוב הכתרים ניצב צלב מעל מונד, המסמל את ריבונותו של האפיפיור על העולם.
בצידו האחורי של כל כתר שני סרטי בד מעוטרים ועליהם רקומים סמלי האפיפיורות וסמלי מעניק התשורה בחוטי זהב.
שני כתרים בולטים בעיצובם החריג. האחד הוא כתרו של פיוס השביעי, העשוי מעיסת נייר, אשר נבחר והוכתר בעודו בגלות. השני הוא כתרו של פאולוס השישי, אשר הוכתר בשנת 1963, שצורתו דומה לכדור רובה, והוא מעוטר בצנעה רבה.
משקל
להוציא את הכתר האפיפיורי העשוי עיסת נייר, הכתר הקל ביותר נוצר עבור יוחנן העשרים ושלושה בשנת 1959. הכתר שוקל 910 גרם, בדומה לכתר שנוצר עבור פיוס האחד עשר בשנת 1922. בניגוד להם, כתרו של פאולוס השישי שוקל 4.5 ק"ג. הכתר האפיפיורי הכבד ביותר בנמצא הוא הכתר שנתרם על ידי נפוליאון בשנת 1804, השוקל 8.2 ק"ג. כתר זה מעולם לא היה בשימוש כיוון שהיקפו היה קטן מכדי להתאים לראשו של האפיפיור.
סמליות
אין כל ודאות באשר למשמעותם של שלושת הכתרים (הקומות) המרכיבים את הכתר האפיפיורי, וקיימות לכך פרשנויות רבות ושונות. יש המייחסים זאת לסמכות המשולשת של האפיפיור: כומר אוניברסלי (כתר עליון), הסמכות הדתית המחוקקת העליונה (כתר אמצעי) ומחזיק הכוח החילוני (כתר תחתון). אחרים מפרשים את שלושת הכתרים כהיות האפיפיור אביהם של נסיכים ומלכים, שליט העולם, נציגו של ישו. מקורה של פרשנות זו הוא במילים הנאמרות בעת הכתרת האפיפיור: Accipe tiaram tribus coronis ornatam, et scias te esse Patrem Principum et Regum, Rectorem Orbis, in terra Vicarium Salvatoris Nostri Jesu Christi, cui est honor et gloria in sæcula sæculorum. (החזר לחיים את הנזר הזה המקושט בשלושה כתרים ודע כי אתה אבי נסיכים ומלכים, שליט העולם, שליחו של מושיענו ישו על פני האדמה, שלו הפאר והתהילה עידן ועידנים)
שימוש
הכתר האפיפיורי אינו משמשת בטקסים דתיים כגון מיסה. באירועים כגון אלה חובש האפיפיור, כמו גם הבישופים, מצנפת בד ועיסת נייר. אולם האפיפיורים נהגו בעבר להשתמש בכתר האפיפיורי בתהלוכות קבלת פנים ופרידה, כאשר האפיפיור נישא על כס המלכות. האפיפיור נהג לחבוש את הכתר אף בעת שבירך את הקהל שנאסף בכיכר פטרוס הקדוש בחג המולד ובחג הפסחא בברכה המסורתית "לבני העיר ולבאי עולם" (בלטינית: Urbi et Orbi). יש ובטקסים חגיגיים היו מציבים את הכתר על המזבח.
טקס ההכתרה
האירוע הבולט ביותר בו היה שימוש בכתר האפיפיורי היה בעת הכתרת האפיפיור. טקס הנמשך כשש שעות, במהלכו האפיפיור נישא על כס המלכות, כשמשרתיו מפיחים עליו רוח בעזרת נוצות יען, אל מקום הכתרתו בבזיליקת פטרוס הקדוש. באופן מסורתי האפיפיור הוכתר במילים: "קבל נא את הכתר המורכב משלושה כתרים ודע כי אתה אבי נסיכים ומלכים, שליט העולם, חליפו של משיחנו ישו הצלוב."
האפיפיור פאולוס השישי, האחרון שלו נערך טקס הכתרה, בחר בטקס קצר יותר. בדומה לטקסי הכתרה מן העידן המודרני, עיקר משמעותו הייתה סמלית, היות שהאדם שהומלך קיבל למעשה את תפקידו מעת שנבחר בקונקלווה. מאז לא נערכו עוד טקסי הכתרת אפיפיור.
נחל פרע
נחל פרע נשפך לנחל חרמון מדרום. הנחל לא חצב לעצמו ערוץ עמוק, ולכן בהגיעו לשפת הערוץ העמוק של נחל חרמון – הוא נופל אליו ממרומי הכתף במפל-מדרגות גבוה, היורד במדרון התלול של הצלע הדרומית של נחל חרמון, ונשפך אליו במרחק של כשני ק"מ מעין בניאס (כמה מטרים מה"טנק הסורי" ההפוך במימי הבניאס). זרימתו מתחילה שעות ספורות אחרי גשם חזק, ודועכת תוך ימים עד שבועות מעטים. גם בקיץ קיר-המפל לח, וזאת בזכות מי מעיין זעיר המזרזפים במורדו.
Among The Living
Among The Living ("בין החיים") הוא האלבום השלישי של להקת הת'ראש מטאל האמריקאית אנתרקס. האלבום נחשב לקלאסיקה בסוגת הת'ראש מטאל ויצא בשנת 1987 בחברת מגאפורס/איילנד. האלבום הופק בידי חברי הלהקה והמפיק אדי קריימר וזכה לתקליט פלטינה מטעם RIAA. האלבום קיבל את הביקורות הטובות ביותר מכל אלבומי אנת'רקס, ביניהן בולטת ביקורת של 4.5 מתוך 5 מ-All Music Guide.
האלבום נחשב לטוב ביותר של אנתרקס, ומאפיין אותו ההומור השורה על מרבית שיריו. עם זאת, ישנם באלבום גם שירים בעלי מסר פוליטי רציני. כאשר אנתרקס התאחדה למסע הופעות ב-2005, מרבית השירים שבוצעו בהופעות היו מתוך אלבום זה.
באלבום ניכרות השפעות פ'אנק וגרוב, לצד שירים כ A Skeleton In The Closet המדגישים את צלילי הת'ראש בתיפוף מהיר ו"מלוכלך" של צ'ארלי בנאנטה.
הלהקה הקדישה את האלבום לזכרו של קליף ברטון, הבסיסט של להקת מטאליקה שמת בתאונת דרכים כחצי שנה לפני יציאות האלבום.
קתלין סבליוס
ראשית חייה
סבליוס נולדה וגדלה במשפחה קתולית, בסינסינטי, אוהיו. היא למדה באוניברסיטה הקתולית "טריניטי וושינגטון" שבוושינגטון הבירה, ואחר כך קיבלה תואר במינהל ציבורי מטעם אוניברסיטת קנזס. בשנת 1974 עברה להתגורר בקנזס.
סבליוס היא בתו של מושל אוהיו לשעבר ג'ון ג'יי גיליגן וכך מונתה למושלת הראשונה בארצות הברית שגם אביה היה מושל. בעלה, גארי סבליוס, הוא שופט בית משפט השלום הפדרלי, שאביו היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית. לזוג יש שני ילדים.
קריירה פוליטית
בשנת 1986 התמודדה סבליוס על מושב בבית התחתון של בית הנבחרים של קנזס. היא נבחרה לתפקיד. כעבור 8 שנים, בשנת 1994, סיימה את תפקידה בבית הנבחרים כדי להתמודד על משרת המפקחת על הביטוח, בו זכתה, והייתה לאדם הראשון מזה 100 שנים המכהן בתפקיד מטעם המפלגה הדמוקרטית. בתפקיד זה כיהנה גם כן 8 שנים.
בשנת 2002 נבחרה לתפקיד מושלת קנזס לאחר שניצחה את המועמד הרפובליקני, טים שאלנבורגר 53%-45%. אחת הסיבות שהביאו לניצחונה של סבליוס היה הקרע בין השמרנים לליברלים במפלגה הרפובליקנית של קנזס. אחת מפעולותיה המשמעותיות של סבליוס כמושלת קנזס היה הטלת הווטו על חקיקה המתירה לאזרחים לשאת כלי נשק להגנה עצמית שלא בגלוי (concealed carry ) ללא כל צורך ברישיון מיוחד. החלטה זו הפכה את קנזס לאחת מארבע המדינות היחידות בארצות הברית שבהן לא הייתה אפשרות כלל לשאת נשק שלא בגלוי. למרות זאת, ב-25 במרץ 2006 הבית התחתון של בית הנבחרים ביטל את הטלת הוטו בהחלטת רוב של 91 מול 33. כמו כן, גם הבית העליון של בית הנבחרים (הסנאט) הצביע נגד הטלת הווטו ברוב של 30 מול 10.
סבליוס סירבה לתמוך בתיקון לחוקת קנזס בדבר נישואים חד-מיניים באפריל 2005, ושנדחה ברוב של 70% על ידי בית הנבחרים. מהלך זה אסר בחוק נישואים חד מיניים ויישר קו עם כל מדינות ארצות הברית (מלבד מסצ'וסטס).
סבליוס סרבה לתמוך גם בביצוע עונש מוות, ובמהלך כהונתה, בית המשפט העליון של קנזס סירב לתת עונש מוות, כשהוא קובע שעונש המוות מנוגד לחוקת קנזס. למרות זאת, התובע הכללי של מדינת קנזס, פיל קליין הרפובליקני, דחה טענה זו והחזיר את המצב לקדמותו על פי החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית.
רומן בזוס
רומן אנטוליוביץ' בזוס (נולד ב-26 בספטמבר 1990 בקרמנצ'וג) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדות הקשר בקבוצת אומוניה ניקוסיה מהליגת העל הקפריסאית ובנבחרת אוקראינה.
קריירה
בזוס החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל קרמן קרמנצ'וג מהליגה האוקראינית השנייה. הוא גדל במחלקת הנוער שלה וב-2006 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. כשהיה בן 19 עבר לקבוצת וורסקלה פולטבה מליגת העל של אוקראינה. בוורסקלה שיחק בעמדת חלוץ. היה שותף לזכייתה של וורסקלה בגביע אוקראינה בשנת 2009. בתום עונת 2011/2012 נבחר לשחקן הצעיר הטוב ביותר בליגה האוקראינית.
בשנת 2013 חתם על חוזה ל-5 שנים בקבוצת הצמרת האוקראינית דינמו קייב. אבל, כעבור שנתיים, נמכר כרטיס השחקן שלו לקבוצת דניפרו. לאחר עונה אחת בדניפרו - עבר לשחק בבלגיה, בקבוצת סנט טרוידן מליגת העל הבלגית. הוא חתם על חוזה לשנה אחת, אך בסופו של דבר שיחק 3 שנים בקבוצה. בשנת 2019 עבר לקבוצת גנט. באוגוסט 2022 חתם באומוניה ניקוסיה הקפריסאית.
נבחרת
בשנת 2010 זומן בזוס לנבחרת הצעירה של אוקראינה. הוא שיחק 13 משחקים במדי הנבחרת הצעירה והבקיע 5 שערים.
תורת הקבוצות הנאיבית
תורת הקבוצות הנאיבית הוא שמה של גישה אלמנטרית לתורת הקבוצות, שאותה פיתח גאורג קנטור בסוף המאה ה-19. התורה עוסקת במושג הקבוצה, שהיא אוסף מופשט של איברים, והיא מאפשרת טיפול מתמטי מדויק במושגי יסוד במתמטיקה, כגון יחס, פונקציה, מספר ואינסוף. תורת הקבוצות המודרנית מבוססת על גישה אקסיומטית מדוקדקת (ראו אקסיומות צרמלו-פרנקל). הטיפול במושג הקבוצה באופן ישיר קרוי "תורת הקבוצות הנאיבית".
תולדות תורת הקבוצות
את תורת הקבוצות החל לפתח גאורג קנטור ב-1870, בעקבות קשיים שהתעוררו בתורת הפונקציות הממשיות. קנטור חקר קבוצות של נקודות אי-רציפות, ואחר-כך קבוצות כלליות יותר. את מחקריו סיכם בשני מאמרים, שפורסמו ב-1895 וב-1897 תחת הכותרת "תרומה ליסודות התאוריה של מספרים טרנספיניטים" (במקור - בגרמנית), בכתב-העת "Mathematische Annalen". הגדרתו של קנטור לקבוצה הייתה:
על הגדרה זו העיר אברהם הלוי פרנקל:
בתחילת המאה ה-20 התגלו בתורת הקבוצות פרדוקסים, שנבעו מהיותה מתירנית מידי וחסרת ביסוס אקסיומטי נאות. לשם פתרון בעיות אלה פותחה תורת הקבוצות האקסיומטית, ובעקבות צעד זה, תורת הקבוצות ללא הביסוס האקסיומטי הקפדני נקראת תורת הקבוצות הנאיבית. תורת הקבוצות הנאיבית עוֹדֶנָה נלמדת כקורס בסיסי באוניברסיטאות, שכן היא פשוטה יותר להבנה, ומרבית רעיונותיה נכונים גם בגרסה האקסיומטית.
פרדוקסים
הגדרת מושג הקבוצה באופן שמאפשר, הלכה למעשה, לכל עצם להיכלל בה, הובילה למספר פרדוקסים.
הפרדוקס של ראסל
קודם להצגת הפרדוקס, נבהיר: בדרך כלל, קבוצה אינה איבר של עצמה.איבריה של הקבוצה A, שהגדרתה "קבוצת כל המספרים השלמים" הם מספרים, ולכן, הקבוצה A, שאינה מספר, אינה אחד מן האיברים של A. יש גם קבוצות שהן איבר של עצמן: למשל, הקבוצה B, שהגדרתה "קבוצת כל הקבוצות שיש להן הגדרה בת תשע מילים". הגדרתה של B היא בת תשע מילים, ולכן היא איבר של עצמה.
הפרדוקס עוסק בקבוצה D המוגדרת להלן:
כלומר, לכל קבוצה X, X היא איבר ב-D אם ורק אם הקבוצה X אינה איבר ב-X. לגבי הדוגמאות שהבאנו לעיל מתקיים: A היא איבר ב-D, ואילו B אינה איבר ב-D.
נשאלת עכשיו השאלה: האם הקבוצה D היא איבר ב-D? אם כן, אז בהתאם להגדרתה של D היא אינה איבר של עצמה. אך אז, בהגדרת הדרישות מהקבוצה X, הקבוצה D היא כן איבר של עצמה. שתי אפשרויות אלה מובילות לסתירה פנימית, בכך שהוכחנו טענה והיפוכה מאותה מערכת לוגית.
הפרדוקס של קנטור
הפרדוקס של קנטור עוסק בהגדרת ועל ההשלכות הסותרות על "מספר האיברים" (העוצמה) של כל קבוצה.
הפרדוקס של בורלי-פורטי
הפרדוקס של בורלי-פורטי עוסק ב, אשר אינה יכולה להיות קבוצה (בתורת הקבוצות (הנאיבית)).
תורת הקבוצות האקסיומטית
בעקבות הסתירות הללו, ובעיות נוספות שהתגלו, נוצר הצורך לבסס את רעיון הקבוצה באופן אקסיומטי. בעקבות כך, פותחה תורת הקבוצות האקסיומטית, שהיא למעשה התורה אליה לרוב מתכוונים היום מתמטיקאים כאשר הם מדברים על "תורת הקבוצות". האקסיומטיזציה של ארנסט צרמלו ואברהם הלוי פרנקל (אקסיומות צרמלו-פרנקל) מטילה מספר מגבלות על הגדרות של קבוצות, כדי להימנע מהסתירות האפשריות בתורה הנאיבית שהודגמו לעיל, והיא כיום הדרך המקובלת להתייחס לקבוצות באופן פורמלי.