cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מספרי טראומה
מספרי טראומה ידועים גם בשם מַלְעַ"כּ (ראשי תיבות של: מספריים לחיתוך עם כפתור; או מַלַ"כּ), הם מספריים מיוחדים המיועדים לשימוש כוחות הצלה במקרי טראומה המצריכים הסרת בגדים מעל גוף הנפגע. מספריים אלה מיוחדים בכך שבאחד מהלהבים שבהם קיים כיפוף הקרוי "כפתור", אשר נועד לספק בטיחות לגוף המטופל ולמנוע פציעה במקרה של נגיעה בגוף המופשט מבגדים על ידם.
תיאור מספרי הטראומה והשימוש בהן
המַלְעַ"כּ הוא מספריים חזקים בדרך כלל, המיועדים לגזור גם חומרים קשים לחיתוך, כגון: עור; בדים עבים כמו ג'ינס; חגורות בטיחות בתאונות דרכים; בגדי רוכבים ממוגנים; נעליים ומגפיים, ואפילו מתכות דקות. הסוגים החזקים של המלע"כ יכולים לחתוך מטבעות מתכת.
לִשני לַהֲבֵי המלע"כ, יש זווית קהה של כ-145 מעלות באמצעם, כאשר מעמידים את בסיס המספריים במאונך או 30 מעלות במאוזן וזה נועד כדי לאפשר חדירה נוחה ובטוחה יותר מתחת לבגדיו של אדם בלא לסכן את גופו בפציעה. קיימים מספר גדלים במלע"כים, אך הגודל הנפוץ שבהם הוא כ-20 ס"מ.
השימוש במלע"כ חיצוני בלבד ולא נועד לפעולות כירורגיות פנימיות כלשהן. כמו כן כלי זה דורש מיומנות לא פשוטה במקרי טראומה מסוימים הדורשים חיתוך לבוש. באופן כללי ובסיסי, השימוש בו נעשה באופן שהלהב הכפוף כלפי מטה והלהב החד כלפי מעלה.
היסטוריה ואטימולוגיה
מקור השם מלע"כ, ככל הנראה בצה"ל ושם הומצא השימוש בשם זה; לאחר מכן הפך לשימוש נרחב יותר בישראל. גם כיום, בטופסי הרישום הרשמיים של מד"א נקראים מספריים אלה בשם מלע"כ.
רבים תמהים על המילה "כפתור" המשולבת בראשי תיבות זה; לפי אבן-שושן, המילה "כפתור" מציינת בין היתר בעברית החדשה "כינוי לבליטה כלשהי מעוגלת וכדורית, במכשיר, בגוף בעל-חיים ועוד". לפי זה ניתן לשער בפשיטות שהכיפוף הבולט בתחילת מספרי הטראומה הוא הכפתור; ולמרות שאינו עגול וכדורי, הכיפוף שבו נחשב אפוא למעוגל.
ראשי התיבות של המלע"כ, שובשו לא פעם מחוסר ידע בנושא, כך למשל ניתן למצוא כאלה שכינו את המלע"כ כ"מל"כ" שראשי תיבותיו: "מספריים לחיתוך כפתורים", פתירה שאין לה משמעות רלוונטית. כמו כן ניתן למצוא פתרון: "מספרים לחומר עם כפתור", אשר גם הוא עם משמעות לא ברורה.
קורדליה וילסון
קורדליה וילסון (באנגלית: Cordelia Wilson 28 בנובמבר 1873 - 7 ביוני 1953) הייתה ציירת שציירה בעיקר את נופי ניו מקסיקו ודרום מערב ארצות הברית.
ביוגרפיה
קורדליה נולדה במחוז קליר קריק, קולורדו. היא הייתה בתם היחידה של תומאס ואמה קרי. הוריה התגרשו כשהייתה בת ארבע, והיא גדלה על ידי אמה יחד עם אחיה החורגים בוינפילד, קנזס וקולורדו. קורדליה התחתנה עם וילארד וילקינסון בבולדר, קולורדו, בשנת 1897 וילדה את ילדתה היחידה, לואיז בשנה שלאחר מכן. עם זאת, לאחר תקופה של פרידה, התגרשו בני הזוג בשנת 1910. קורדליה הכירה את ג'ון הנרי וילסון והם התחתנו בוויקטוריה, קולומביה הבריטית בשנת 1911, וחזרו לקולורדו זמן קצר לאחר מכן.
לאחר מכן החלה קורדליה לפתח ברצינות את כישוריה כאמנית המונעת על ידי המגמות האחרונות בריאליזם האמריקאי בראשות רוברט אנרי. ההכשרה האקדמית שלה שמה דגש על פיתוח טכניקת הציור בחוץ, מה שעורר בה השראה לייצר עבודות אימפסטו נועזות במהירות. היא החלה לערוך נסיעות לניו מקסיקו והתיידדה עם ציירים בחברת האמנים טאוס ובמושבת האמנות של סנטה פה. רישומי שמן שלה וציורים מקומיים של נופים מחוספסים משכו את תשומת ליבם של סוחרי אמנות.
היא, בעלה ובתה התיישבו בדנוור, קולורדו, ליד גלריית ג'יי גיבסון סמית' שהציגה ומכרה את יצירותיה. רבים מציוריה הם במסגרות שגולפו בעבודת יד בסגנון אמנותי כפרי, ומוזהבים ביריעות של עלי זהב. בשנת 1917 זכתה קורדליה וילסון לכבוד בכך ששני ציורים שלה נבחרו לתערוכת הפתיחה של המוזיאון החדש לאמנות בניו מקסיקו בסנטה פה. בתערוכה הוצגו עבודות ציור של ג'ורג' בלווז, רוברט אנרי ואחרים, שעבדו באותה תקופה בדרום מערב. יחד עם חברים אחרים באגודת אמני טאוס. אחד מציוריה שהוצגו בתערוכה, "בית מקסיקני", שוחזר בגיליון ינואר -פברואר 1918 של כתב העת Art and Archaeology ובו מאמר על פתיחת המוזיאון.
בין הנופים הגדולים ביותר של קורדליה וילסון ניתן למצוא ציור גדול שנועד לתרומה לצבא במלחמת העולם הראשונה. הוא הוצג בסנטה פה בשנת 1917 עם ציורים של גוסטב באומן, ולטר אופר, לאון גספארד ואחרים. הם הוזמנו על ידי מועדון בניו יורק, שחבריו רצו לתרום תרומה מיוחדת למאמץ המלחמתי של אמריקה.
קורדליה וילסון מתה בגיל 79 והיא קבורה בחלקה המשפחתית של וילסון בבית הקברות לייק וויו בסיאטל.
הרמיוני לי
הגבירה הרמיוני לי DBE, FBA, FRSL (באנגלית: Hermione Lee; נולדה ב־29 בפברואר 1948) היא ביוגרפית ומבקרת ספרות בריטית. היא נשיאה לשעבר של וולפסון קולג', אוקספורד, ובעבר החזיקה באותה אוניברסיטה בקתדרה על שם גולדסמית' לספרות אנגלית והייתה עמיתה בניו קולג'. היא עמיתה באקדמיה הבריטית ובאגודה המלכותית לספרות.
ראשית לימודיה
לי נולדה בווינצ'סטר שבהמפשייר וגדלה בלונדון, שם היה אביה רופא משפחה. היא התחנכה בתיכון הצרפתי על שם שארל דה גול, בבית הספר לבנות של לונדון ובקווינס קולג'. בשנת 1968 השלימה תואר ראשון בספרות אנגלית בקולג' סנט הילדה שבאוקספורד, ובשנת 1970 תואר MPhil בסנט קרוס קולג' שבאוניברסיטה זו.
קריירה אקדמית
לי לימדה במכללת ויליאם ומרי בווירג'יניה, באוניברסיטת ליברפול (אשר העניקה לה תואר DLitt לשם כבוד ב־2002) ובאוניברסיטת יורק מ-1977 עד 1998, שם החזיקה בקתדרה במחלקה לספרות אנגלית וספרויות אחיות; אוניברסיטת יורק העניקה לה תואר DLitt לשם כבוד ב־2007. מאז 1998 החזיקה לי בפרופסוּרת גולדסמית' לספרות אנגלית, והייתה האישה הראשונה שכיהנה כעמיתה בדרגת פרופסור בניו קולג', אוקספורד. בשנת 2008 החליפה את סר גארת' רוברטס כנשיאה השישית של וולפסון קולג', אוקספורד, וכיהנה בתפקיד זה עד 2017. היא עמיתת כבוד לכל החיים של מכון רות'רמיר האמריקאי באוקספורד.
נוסף על כך, לי עמיתה באקדמיה הבריטית ובאגודה המלכותית לספרות, עמיתת כבוד של קולג' סנט הילדה ושל סנט קרוס קולג' באוקספורד והיא חברה במועדון אתנאום בלונדון.
בשנת 2003 קיבלה תואר אבירות בדרגת מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE) עבור תרומתה לספרות ובשנת 2013 הועלתה לדרגת גבירה מפקדת של מסדר של האימפריה הבריטית (DBE) עבור תרומתה לחקר הספרות.
בארצות הברית לימדה לי באוניברסיטת ייל, כיהנה במועצה למדעי הרוח בפרינסטון וכעמיתה אורחת באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, ובשנת 2004–2005 שימשה עמיתת מחקר במרכז קולמן לחוקרים וסופרים של הספרייה הציבורית בניו יורק. בשנת 2003, הפכה לחברת כבוד זרה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
כתבים
לי כתבה רבות על סופרות, על ספרות אמריקאית, על כתיבה ביוגרפית ועל סיפורת מודרנית. בין ספריה חיבור עיוני בשם "הרומנים של וירג'יניה וולף" (1977); מחקר על הסופרת האנגלו־אירית אליזבת בואן (1981, מהדורה מחודשת 1999); ספר עיוני על פיליפ רות (1982) וביוגרפיה מחקרית של הסופרת האמריקאית וילה קאתר (1989, מהדורה מחודשת ב-2008).
לי פרסמה ביוגרפיה של וירג'יניה וולף (1996) שזכתה בפרס על שם רוז מרי קרושיי מטעם האקדמיה הבריטית, ושה-"The New York Times Book Review" הכתיר כאחד הספרים הטובים ביותר של שנת 1997.
לי פרסמה קובץ מאמרים על כתיבה ביוגרפית ואוטוביוגרפית בשם Body Parts: Essays on Life-Writing (2005) וכן ביוגרפיה של אדית וורטון (2007), שזכתה בביקורות מעורבות. בשנת 2013 ביקש ממנה המחזאי טום סטופארד לכתוב את הביוגרפיה שלו. הביוגרפיה ראתה אור בשנת 2020.
כמו כן, חיברה לי מספר רב של מבואות למהדורות ואנתולוגיות של קיפלינג, טרולופ, וירג'יניה וולף, סטיבי סמית', אליזבת בואן, וילה קאת'ר, יודורה ולטי, ופנלופה פיצג'רלד, ואף ערכה את חלקן. היא הייתה אחת העורכים של סדרת "אנתולוגיות משוררי אוקספורד" בין השנים 1999 ו־2002.
לי מפרסמת ביקורות ספרים בגרדיאן, ב־"The New York Review of Books", ובכלי תקשורת שונים. בין השנים 1982 ו־1986, הגישה את תוכנית הספרים הראשונה של ערוץ 4, "ספר 4", והיא משתתפת בקביעות בתוכנית הרדיו "Front Row" ובתוכניות רדיו אחרות. בשנת 2006 כיהנה כיו"ר פרס מאן בוקר לספרות, ושפטה בפרסים ספרותיים רבים אחרים. כמו כן כיהנה בוועדות ייעוץ לענייני ספרות של מועצת האמנויות ושל המועצה הבריטית.
חיים אישיים
לי נשואה לג'ון בַּרנרד, פרופסור אמריטוס לספרות אנגלית מאוניברסיטת לידס.
שבוע החינוך המדעי
שבוע החינוך המדעי הישראלי נוסד ב-2015 ביוזמת מכון דוידסון לחינוך מדעי, הזרוע החינוכית של מכון ויצמן למדע, ומתקיים כל שנה בשבוע שלפני חופשת פסח במערכת החינוך ובכלל המדינה. שבוע החינוך המדעי הוא שבוע שיא המאגד גופים אשר מאמינים בחשיבות החיבור בין אנשים למדע. אלו גופים אשר מארגנים, מפעילים ותומכים בתוכניות לקידום החינוך המדעי במדינת ישראל
תיאור
שבוע החינוך המדעי הראשון התקיים בין 22 ל-29 במארס 2015 ונוסד לכבוד חגיגת 50 שנה לתחילת הפעילות של מכון ויצמן למדע בתחום החינוך המדעי בישראל. האירוע הפך למסורת ומדי שנה גופים רבים מציינים אותו במגוון רחב של אירועי מדע כגון הרצאות, ניסויים, כנסים, ימי עיון למורים פעילויות ברשתות החברתיות, תחרויות ועוד. השבוע מסוקר בהרחבה בתקשורת הארצית. בין הגופים המשתתפים באירועי שבוע החינוך המדעי - משרד החינוך, מט"ח, spaceil, הספארי ברמת גן ועוד. את האירועים מרכז מכון דוידסון לחינוך מדעי.
אירועי שיא בשבוע החינוך המדעי
טורניר הפיזיקה ע"ש שלהבת פריאר (טורניר הכספות) - תחרות בינלאומית בה תלמידים מכל העולם מנסים לפרוץ לכספות שנבנו בידי תלמידים אחרים ופתרונן מבוסס על עיקרון פיזיקלי כלשהו. התחרות מתקיימת מאז שנת 1995 והגמר שלה נערך בשבוע החינוך המדעי.
שיעור ופאנלים מקוונים - שיעורים מקוונים המועברים בידי מדענים בכירים וחתני פרס נובל במסגרתם ניתנת לתלמידים אפשרות לשאול את המדענים שאלות.
פרידריך יקלן
פרידריך אַוּגוסט יֶקֶלְן (בגרמנית: Friedrich August Jeckeln; 2 בפברואר 1895, הורנברג, באדן – 3 בפברואר 1946, ריגה) היה גנרל בוואפן אס אס ופושע מלחמה נאצי, שהיה בין השאר אחראי ישירות למעשי הטבח בקמניץ-פודולסקי, באבי יאר וביער רומבולה ולרציחתם של רבבות יהודים במהלך השואה.
שנים מוקדמות
יקלן בא ממשפחה אמידה, והיה בנו של בעל מפעל. ב-1913 פנה ללימודים בפוליטכניון של קטן, אך עזב כעבור סמסטר אחד. ב-1913 גויס לשירות חובה בצבא. במלחמת העולם הראשונה שירת בתותחנים, וב-1915 קיבל דרגת סגן. הוא נפצע קשה בשנה שלאחר מכן, ולאחר התאוששותו עבר לשרת בחיל האוויר. על שירותו, זכה בצלב הברזל מדרגה שנייה וראשונה.
לאחר המלחמה, עבד יקלן כמנהל אחוזה ליד דנציג. הוא הצטרף גם לאחד הפרייקורפס, וב-1922 לארגון הלאומני 'המסדר הגרמני הצעיר', בו נותר במשך שנתיים. ב-1925 נעשה מובטל. הוא היה גם חבר במפלגת העם הגרמנית הלאומית, שהייתה חלק מהימין הקיצוני ברפובליקת ויימאר.
באס אס
ב-1 באוקטובר 1929 הצטרף יקלן למפלגה הנאצית (מס' חבר: 163348) ובינואר 1930 התקבל לאס אס (מס' חבר: 4367). כבר בסוף 1931 קודם לדרגת שטנדרטנפיהרר, או אלוף-משנה. בין ספטמבר אותה שנה לינואר 1933 עמד בראש גזרת האס אס IV, שבה נכללו מחוזות הנובר ושלזוויג-הולשטיין. הוא היה מעורב בטרור פוליטי, ובמהלך 1932 ניסו אנשיו לרצוח את ראש העיר בראונשווייג מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ארנסט בהמה, באמצעות פצצה. ביולי 1932 נבחר יקלן לציר ברייכסטאג. ב-4 בפברואר 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, קודם לדרגת גרופנפיהרר. ב-20 ביוני מינה אותו ראש ממשלת מדינת בראונשווייג דיטריך קלאגס למפקד יחידות המשטרה והגסטאפו בשטחו. יקלן היה אחראי לעינויים ורציחות של מתנגדים פוליטיים רבים, כולל אחד-עשר מנהיגי שמאל שהוצאו להורג בריזנברג ב-4 ביולי 1933. ב-13 בספטמבר 1936 קודם לאוברגרופנפיהרר. הוא היה אחראי בפרעות שהתחוללו בבראונשווייג ובהנובר בליל הבדולח. ב-1940, הועבר לשמש כמפקד האס אס והמשטרה של דיסלדורף והסביבה. במהלך המערכה על צרפת, פיקד יקלן על חטיבה בדיוויזיית האס אס השלישית, ולאחר הניצחון הגרמני הוענקה לו דרגת גנרל במשטרה ב-26 ביולי 1940.
במלחמת העולם השנייה
בנובמבר 1941 החליט היינריך הימלר להחליף בין יקלן לבין הנס-אדולף פריצמן, מפקד האס אס והמשטרה במדינות הבלטיות. פריצמן התקשה ליישם את פקודותיו של הימלר לרצוח את היהודים באזור עקב התנגדות המושל הינריך לוהזה, נציגו של אלפרד רוזנברג. כשיקלן הגיע, כבר השיג הימלר מאדולף היטלר פקודות שהעניקו לאס אס חופש פעולה. בשני ימים נפרדים - ה-30 בנובמבר וה-8 בדצמבר - טבחו אנשיו של יקלן כ-28,000 יהודים, רובם מגטו ריגה, במה שכונה לימים טבח יער רומבולה. גם אלף יהודים שגורשו מברלין נרצחו במקום, בניגוד להוראותיו המפורשות של הימלר, שכנראה הגיעו מאוחר מדי; יקלן ננזף בחומרה על כך. בתחילת 1942 הוא פיקד על 'מבצע קדחת הביצות' (Aktion Sumpffieber) שכוון נגד פרטיזנים בצפון בלארוס: בעוד ש-389 מאלה נהרגו בלחימה, עוד כ-10,000 אזרחים נרצחו, מתוכם 8,000 יהודים. בין פברואר לאפריל 1943 הוא ערך מבצע נוסף נגד פרטיזנים, 'קסם החורף' (Aktion Winterzauber), בו נרצחו עוד כ-12,000 אזרחים. כמו כן, בשטח השיפוט של יקלן פעל מחנה סלספילס - שהיה ממוקם 18 ק"מ מדרום לריגה - בו מתו כ-3,000 איש בין 1942 ל-1944.
ב-1 ביולי 1944 הוענקה לו דרגת גנרל בוואפן אס אס. בספטמבר מונה יקלן למפקד האס אס והמשטרה בבלגיה וצפון צרפת, בנוסף לתפקידו בארצות הבלטיות, והחזיק במשרה עד ה-18 בינואר 1945. ב-1 במרץ ניתן לו על הפיקוד על קורפוס אס אס הררי החמישי עמו לחם בסוף אפריל בקרב הלבה, כ-60 קילומטרים דרומית לברלין, ובו נפל יקלן בשבי הצבא האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה
יקלן נשלח למעצר בברית המועצות ונחקר מספר פעמים על מעשיו במדינות הבלטיות. הוא הועמד לדין בפני בית דין צבאי סובייטי בריגה בין ה-26 בינואר ל-3 בפברואר 1946 באשמת חיסול גטו ריגה, טבח יער רומבולה ורציחתם של 47,000 יהודים בקמניץ-פודולסקי ובבאבי יאר. בית הדין מצא שמעבר לאחריותו הפיקודית לרציחת היהודים הוא אף היה נוכח בביצוע הפשעים ואף מעורב בהם. נגזר עליו פסק דין מוות בתלייה. הוא הוצא להורג בתלייה ב-3 בפברואר בפני קהל של אלפים בריגה. יחד עמו נתלו עוד שישה קציני וורמאכט בכירים בדרגת גנרל וכן ראש אזור טאלין וקצין בכיר באס אה.
ארתור אשקין
ארתור אשקין (Arthur Ashkin; 2 בספטמבר 1922 - 21 בספטמבר 2020) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה. אשקין סיים תואר דוקטורט באוניברסיטת קורנל ב-1952 ועבד במעבדות בל עד שפרש מעבודתו ב-1992. ב-2018 זכה אשקין בפרס נובל לפיזיקה על פיתוח מלקחיים אופטיים. אשקין פרסם מחקרים רבים במהלך השנים ועל שמו רשומים 47 פטנטים.
משפחה וראשית חיים
אשקין נולד בברוקלין בספטמבר 1922 וגדל שם, בן למשפחה יהודית. הוריו, איזדור ואנה אשקין, היגרו לארצות הברית מאוקראינה בגיל צעיר. לאשקין היו שני אחים: ג'וליוס (פיזיקאי גם כן) ורות. אחות מבוגרת יותר, גרטרוד, מתה בצעירותה.
אשקין החל ללמוד באוניברסיטת קולומביה לתואר בפיזיקה, ובמקביל עבד כטכנאי במעבדת הקרינה במקום שהייתה אחראית על ייצור רכיבים למכ"ם עבור הצבא האמריקאי. בשנה השנייה ללימודיו, נאלץ להתגייס לצבא ארצות הברית בשל מלחמת העולם השנייה, אולם עד מהרה הוא שוחרר וחזר לעבוד במעבדת הקרינה באוניברסיטה.
ב-1947, סיים אשקין את התואר בפיזיקה באוניברסיטת קולומביה, ועבר ללמוד פיזיקה גרעינית באוניברסיטת קורנל. אשקין עבר למקום בעיצומה של העבודה על פרויקט מנהטן, בו אחיו יוליוס השתתף, וכך הכיר את ריצ'רד פיינמן, הנס בתה ואחרים שהיו בקורנל באותה התקופה.
בקורנל, פגש אשקין את אשתו אלין, שהייתה מורה לכימיה בבית ספר תיכון בניו ג'רזי. הם היו נשואים למעלה מ-60 שנה ונולדו להם שלושה ילדים.
קריירה מדעית
במעבדות בל עבד אשקין תחילה בנושא גלי-המיקרו, ולאחר מכן עבר למחקר לייזר. אשקין חקר במעבדות גם אופטיקה לא ליניארית, סיבים אופטיים ועוד. במהלך עבודתו במעבדות בל פיתח אשקין את המלקחיים האופטיים, כלי מבוסס-לייזר המסוגל לאחוז אטומים, חלקיקים, תאים ועוד. על פיתוח זה עבד אשקין בשנות ה-80, וב-1987 התרחשה פריצת דרך בתחום כאשר הצליח לאחוז חיידקים רבים בעזרת הכלי מבלי לפגוע בהם.
בשנת 1992 פרש אשקין ממעבדות בל לאחר 40 שנה של מחקר שבהן תרם לפיזיקה הניסויית. אשקין המשיך לעבוד לאחר מכן במעבדה בביתו.
ב-2 באוקטובר 2018 הוענק לאשקין פרס נובל בפיזיקה על פיתוח המלקחיים האופטיים, אותם הגדירה האקדמיה המלכותית השוודית למדעים: "חלום ישן של מדע בדיוני". את הפרס קיבל כאשר הוא בן 96, וכך הפך לאדם שהוענק לו פרס נובל בגיל המבוגר ביותר אי פעם (עד זכייתו של ג'ון גודאינף בפרס נובל לכימיה בשנת 2019). הפרס חולק בינו לבין מדענים אחרים כאשר הוא קיבל את מחציתו, והמחצית השנייה התחלקה בין דונה סטריקלנד וז'ראר מורו.
אשקין נפטר ב-21 בספטמבר 2020.
יעקב ניסן רוזנטל
הרב יעקב ניסן רוזנטל (ט"ו בסיון ה'תרפ"ד, 17 ביוני 1924 – י"ז באייר ה'תש"ע, 1 במאי 2010) היה פוסק, דיין ואב בית דין בחיפה.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב אברהם דוד רוזנטל, ששימש כרבה של שכונת שערי חסד בעיר. למד תורה מפי הרבנים יעקב משה חרל"פ, איסר זלמן מלצר, החזון איש והרב מבריסק.
בגיל 20 החל להשקיע זמן רב בלימוד חלק חושן משפט בשולחן ערוך העוסק במשפט עברי, וזאת באופן עצמאי בישיבת עץ חיים, ותוך שימוש חכמים של רבנים מפורסמים כדוגמת החזון איש, הרב מבריסק, הרב מלצר, הרב פרנק והרב הרצוג. החזון איש יעץ לו להתמנות לדיין כדי להתפרנס. הוא מונה לדיין בצפת על ידי הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג בגיל 27, והיה צעיר הדיינים בישראל. כעבור חצי שנה עבר לחיפה, וכעבור שלוש שנים נוספות מונה לאב בית דין בחיפה. הוא שימש בתפקיד זה כ-25 שנה, עד לפרישתו בגיל 55.
בשנת 1966 הוזמן על ידי הרב זלמן סורוצקין לכהן כחבר בוועד הפועל של ועד הישיבות בארץ ישראל.
מדי שבוע היה מעביר שיעור לרבנים ודיינים. שימש כרב הפוסק של החברה קדישא בחיפה. בשנת 1975 התמודד לכהונת הרב הראשי של חיפה, ובעיתונות נטען שהוא נתמך על ידי הרב שלמה גורן, אך לא נבחר. הרב רוזנטל הקים את ישיבת הגר"א בחיפה, שלימים הפכה לכולל אברכים, והוקמו לה סניפים נוספים של כוללים גם בבני ברק, פתח תקווה, קריית ספר ורמת השרון. לרשת כוללים זו התמסר במיוחד לאחר פרישתו מבית הדין, ובראשות הסניפים עומדים בניו של הרב רוזנטל. כמו כן מסר במשך כמה שנים שיעורים בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים לתלמידי השיעורים הגבוהים, בענייני סדר זרעים וסדר קדשים. מסר מדי שנה שיעורים במסגרת מפעל ירחי כלה של ישיבת פוניבז'.
הרב רוזנטל נפטר בי"ז באייר ה'תש"ע ונקבר לפי בקשתו בחלקת הילדים של בית הקברות הישן בחיפה.
יצירתו, השקפתו ודרכו ההלכתית
הרב רוזנטל כתב סדרה של 15 כרכים בשם משנת יעקב, על משנה תורה של הרמב"ם (ירושלים-חיפה תשמ"ו-תשע"ג).
התאפיין בעצמאות מחשבתית והלכתית, ולא נרתע מעמדות שאינן מקובלות. כך למשל סבר כי עלייה בזמן הזה להר הבית, אם הדבר נעשה לשם תפילה, או מתוך רצון להיות קרוב יותר למקום קודש הקדשים, אינה "ביאה ריקנית". על פי עדות תלמידו הרב שלמה משה עמאר עלה הרב רוזנטל בצעירותו להר הבית, אולם ברבות השנים חזר בו והסכים לאסור הדבר, בשל החשש מעלייה המונית למקומות האסורים לטמאי מתים.
הרב רוזנטל נהג מנהג מיוחד הנקרא "בית דין של מטה", בו מכנסים שלושה פוסקי הלכה לבית דין על מנת לגזור על רווקים ורווקות שיינשאו, על זוגות חשוכי ילדים שייפקדו ועל חולים שיתרפאו. מנהג זה של כינוס בית דין למקרים אלו נעשה בעיקר ביום הפורים, אך גם בהזדמנויות נוספות במשך השנה. הוא מבוסס על העיקרון שבית דין של מעלה מקיים את מה שגוזר בית דין של מטה (כגון בקידוש החודש ובהתרת נדרים). מנהג מיוחד זה נוסד בשנת תשנ"ח (1998), בהחלטה ספונטנית ביום הפורים צירף אליו הרב רוזנטל מספר תלמידי דיינות על מנת לברך רווקים ורווקות וזוגות חשוכי ילדים, ולדבריו זמן קצר לאחר פורים נושעו כולם. הרב רוזנטל נהג אף לערוך במקרים מסוימים פדיון נפש לחולים, ואף שהעירו לו שהדבר מסוכן, אמר שכיוון שהוא עושה זאת לצורך הרבים, הוא לוקח על עצמו את הסיכון. בריאיון עיתונאי אמר ש"זה עובד - בתשעים ושמונה אחוז מהמקרים".
היה מאזין מדי בוקר למהדורת החדשות, כדי שיוכל להתפלל על עם ישראל.
הרב רוזנטל היה מזוהה עם הרבנות הראשית, אמר הלל ביום העצמאות והתייחס למדינת ישראל כאל "ראשית צמיחת גאולתנו". הוא היה מיודד עם הרב אברהם אלקנה שפירא - מגדולי הרבנים של הציונות הדתית - אך שמר על קשרים טובים גם עם רבני הציבור החרדי, כדוגמת הרב אלעזר מנחם מן שך - מנהיג הזרם החרדי ליטאי. לא היה מזוהה עם אף גוף פוליטי ואף לא הסכים לחתום על כרוזים והמלצות, כדי שלא להיות מזוהה עם כל גוף ציבורי. בניו וחתניו למדו בישיבות חרדיות ומשתייכים למגזר החרדי.
הקפיד שלא לחתום על כרוזים. נמנע גם מכתיבת הסכמות, פרט לספריהם של בודדים מבין תלמידיו.
מדי שבוע מסר שיעור בשולחן ערוך לרבני ערים וקהילות בצפון הארץ. בין המשתתפים: הרב דוד אבוחצירא בעת שכיהן כרבה של נהריה והרב פרץ ציוני רבה של עפולה.
משפחתו
הרב רוזנטל היה נשוי לפנינה, בת הרב מרדכי שמואל קרול, רבו הראשון של כפר חסידים, ורבקה, בת הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה. אחיו הם הרב ישכר דב רוזנטל, רב שכונת משכנות בירושלים; הרב משה אהרון רוזנטל, ראש כולל הרמ"א בבני ברק ומחבר ספרי "מטה אהרון"; והרב יהושע מאיר רוזנטל, רב שכונת שערי חסד בירושלים.
בניו הם הרב מרדכי שמואל - ראש כולל הגר"א בבני ברק; הרב שלמה זלמן, חתנו של הרב מרדכי אילן, ראש כולל הגר"א ומשגיח בישיבת אור אלחנן לצעירים במודיעין עילית; הרב ישראל דב - דיין בבית הדין הרבני בחיפה וממלא מקום אביו בראשות החברה קדישא המקומית; הרב שמעון משה - ר"מ בישיבת ברסלב בבני ברק; הרב אליהו יהודה - ראש כולל ברמת השרון; הרב יוסף זונדל - ראש כולל הגר"א בפתח תקווה; מאיר חיים - שימש כראש לשכת הרב הראשי לישראל הרב יונה מצגר.
חתניו הם הרב ישראל מאיר ערלנגר - ראש כולל דברי שיר בלונדון, והרב מאיר שמואלביץ - בנו של הרב חיים שמואלביץ, ר"מ בישיבת מיר וראש מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
לה שן דה ל'אספואר
לה שן דה ל'אספואר (בצרפתית: La Chaîne de l'espoir; בתרגום לעברית: "שרשרת התקוה") הוא ארגון חסד צרפתי, שמטרותיו לקדם ולטפל רפואית וחינוכית בילדים אשר בגלל מגבלות טכניות או פיננסיות, אינם יכולים להיות מטופלים בארץ מוצאם.
הארגון הוקם על ידי פרופ' אלן דלוש בשנת 1981, תחת חסותו של הארגון רופאי העולם, ובשנת 1992 הפך לארגון עצמאי.
הארגון בונה בתי חולים, משחזר, ומצייד בתי חולים קיימים במדינות מתפתחות, בסטנדרטים בינלאומיים.
הארגון ערוך להגיב למצבי החירום הנגרמים בעקבות אסונות גדולים, בכך שהוא מעמיד את מומחיותו וקשריו לטובת האוכלוסייה הפגועה. במהלך השנים היה מעורב לה שן דה ל'אספואר בסיוע לנפגעי אסונות בכ-30 מדינות בעולם.
בנוסף, לארגון מטרה לקדם אפשרויות חינוך לילדים עם קשיי למידה, ולפתח תוכניות לתמיכה להרשמה לבתי ספר ולהשתלמיות מקצועיות.
טיגריס טרינילי
טיגריס טרינילי (שם מדעי: Panthera tigris trinilensis) הוא תת-מין נכחד של טיגריס, שחי לפני 1.2 מיליון-50,000 שנה ונמצא ביישוב טירניל בג'אווה, אינדונזיה. כעת, שרידי הטיגריס מאוחסנים במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בבליידן, הולנד. למרות שמאובניו נמצאו בג'אווה (שם חי גם טיגריס הג'אווה, שאף הוא נכחד), הטיגריס הטרינילי אינו אב קדמון של טיגריס הג'אווה. בנוסף, גם הטיגריס הבאלינזי לא קשור קשר הדוק לטיגריס הטרינילי, בגלל הבדלי זמן שונים.
הטיגיריס הטרינילי חי באינדונזיה, במיוחד בג'וואה ובטריניל. למרות שהטיגריס הטרינילי אינו אב קדמון ישיר של אף אחד מתת-מיני הטיגריס באינדונזיה, ישנם כמה זואולוגים שסבורים כי הטיגריס הטרינילי אכן אב קדמון לכל תת-מיני הטיגריסים באיים. אולי, משום שבמזרח אסיה נמצאו שרידים של חתולים גדולים מהסוג פנתר. שרידי הטיגריס הקדומים ביותר בג'אווה תוארכו לפליסטוקן מוקדם (לפני 2 מיליון שנה). בתקופה זו הטיגריס היה נפוץ ברחבי מזרח אסיה. עם זאת, ייתכן שבעקבות שינויים אקלימיים ואירועי קרחונים גרמו לשינויים גאוגרפיים חוזרים ונשנים באזור.
טקסונומיה
מחקר רב נעשה על הטיגריס הטרינילי, אך אין מספיק מידע רחב עליו. מדענים גילו מאובן שאכן שייך לתת-המין. עם זאת, היו יותר ספקות לגבי המאובן והאם הוא בכלל של טיגריס טרינילי, עקב גודלו. כיום, נהוג לחשוב כי הטיגריס הטרינילי היה קטן יותר מטיגריס בנגלי ודמה בגודלו לטיגריס הודו-סיני. בדרך כלל, תחרות על מזון בין טורפים גדולים יכולה להוות תמריץ מרכזי של הגדלת משקל הגוף, כך שגם משקלו של הטיגריס הטרינילי היה יותר קטן ביחס לטיגריס בנגלי השוקל 200 ק"ג.
קורפוס המילואים ה-27 (האימפריה הגרמנית)
קורפוס המילואים ה-27 (בגרמנית: XXVII. Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-1 בספטמבר 1914 כחלק מהגל השני של הגיוס במלחמת העולם הראשונה, והיא כללה יחידות מממלכת סקסוניה ומממלכת וירטמברג. כמפקדו הראשון מונה אדולף פון קרלוביץ, והוא כלל את דיוויזיות המילואים ה-53 וה-54. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג. הקורפוס נטל חלק בקרב איפר הראשון, ובשנת 1915 נטל חלק בקרב איפר השני ובקרב שמפאן השני. בשנת 1916 לחם הקורפוס במהלך הקרב על הסום, ובנובמבר 1916 הועבר לחזית המזרחית. בשלהי 1917 הוא חזר למערב, תחילה החזיק בעמדות הגבול בגבול ההולנדי-בלגי, ובינואר 1918 הוא הועבר לפלנדריה. באביב 1918 הוא השתתף במבצע מיכאל, כחלק ממתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן לחם נגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס.
ג'קלין צ'פקואץ'
ג'קלין צ'פקואץ' (באנגלית: Jackline Chepkoech; נולדה ב-3 באוקטובר 2003) היא אתלטית קנייתית, אלופת העולם עד גיל 20 (ניירובי 2021) בריצת 3000 מטר מכשולים.
קריירה
צ'פקואץ' נולדה וגדלה בקניה.
אלופת העולם עד גיל 20 בריצת 3000 מטר מכשולים
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בחודש אוגוסט בניירובי שבקניה זכתה צ'פקואץ' במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 9:27.40 דקות.
סיקורסקי S-97
סיקורסקי S-97 ריידר הוא מסוק סער קואקסיאלי משולב, המבוסס על הטכנולוגיות שנוסו במסוק S-69 ובמסוק X2. המסוק פותח על ידי סיקורסקי ונבנה עבור צבא ארצות הברית בתור הצעתם לתוכנית סייר אווירי חמוש. המסוק עשה את טיסת הבכורה שלו ב-22 במאי 2015.
למסוק שני רוטורים ראשיים המותקנים זה מעל זה וסובבים בכיוונים מנוגדים, המונעים את הצורך ברוטור זנב לייצוב ומאפשרים התקנת מדחף אחורי שמקנה לו ביצועי טווח ומהירות גבוהים.
פיתוח
הניסיון המוקדם ביותר של סיקורסקי במסוק מהיר עם רוטור קואקסיאלי היה ה-סיקורסקי S-69 שטס בשנות השבעים בתוכנית ניסוי כושלת. מהירותו המרבית הייתה מעל 260 קשר (480 קמ"ש), אך הוא סבל מצריכת דלק מופרזת, מורכבות מכנית ורעידות שהצריכו יכולת שיכוך שלא הייתה קיימת. הגורמים האלה הקשו על תפעולו והובילו לביטול התכנית. בעיות אלה נפתרו ברובן בתוכנית פיתוח של מסוק X2 שבשנת 2010 השיג מהירות שיא של 260 קשר (480 קמ"ש).
תוכנית הפיתוח של ה-S-97 החלה רשמית ב-20 באוקטובר 2010. המסוק יועד להתמודד במכרז של צבא ארצות הברית להחלפת את מסוקי הבל OH-58 קיואה. סיקורסקי תכננה לבנות שני אבות טיפוס למסוק. אחד מהם תוכנן לשמש לניסויי טיסה, ואילו השני כמדגים טכנולוגי. אב הטיפוס הראשון תוכנן לטוס בסוף 2013 או 2014 אך ייצורו התעכב. בפברואר 2014, הרכבתו של אב הטיפוס הראשון S-97 הסתיימה והמסוק טס את טיסת הבכורה ב-22 במאי 2015. באוגוסט 2017 המסוק חווה "נחיתה קשה" במהלך ניסוי בריחוף בצמוד לקרקע, והיא גרמה פציעות חמורות לשני הטייסים ונזק ניכר למבנה המסוק: קריסת כני הנסע ופגיעה בכל להבי המדחפים. ביוני 2019 המסוק חזר לטיסה לאחר תהליך שיפוץ והצליח להגיע למהירות של 190 קשר (350 קמ"ש).
סיקורסקי השקיעה 150 מיליון דולר ויחד עם 54 הספקים שלה (המספקים 90% מהחלקים) הוציאו סכום כולל של 200 מיליון דולר על שני אבות הטיפוס, מתוך שאיפה להגיע ליעד עלות של 15 מיליון דולר למסוק. עם זאת צבא ארצות הברית ביטל את המכרז והחליף את מסוקי ה-OH-58 במסוקי AH-64 אפאצ'י ותיקים מכוחות המשמר הלאומי למשימות סיור חמוש. חברת סיקורסקי החלה לחפש שווקים בבהילות והציעה את מכירת ה-S-97 ביחידות בודדות לטובת החלפת מסוקי אפאצ'י שהתרסקו. עתה סיקורסקי בוחנת יישומים אזרחיים עבור ה-S-97, כגון הובלת כוח אדם בין אסדות קידוח ליבשה.
צבאות זרים גילו עניין ב-S-97. אם כי ייתכן שייצוא מסוק מתקדם זה יהיה בעייתי מבחינת מדיניות הביטחון הלאומי של ארצות הברית.
נוסף למסוק S-97, סיקורסקי מפתחת סדרת מסוקי סער קואקסיאליים וביניהם ה-SB-1 דפאיינט המפותח בשותפות עם חברת בואינג.
אם ה-S-97 ייכנס לייצור סדרתי ולשימוש, הוא צפוי להיות המסוק הסדרתי המהיר בעולם.
עיצוב
המסוק מבוסס על עיצובי מסוקים הקודמים ה-S-69 (שהיה בשימוש נאס"א) ועל טכנולוגית שפותחו ב-X2.
בהשוואה ל-בל OH-58 קיואה, ה-S-97 מהווה קפיצה משמעותית בביצועים, כגון מהירויות שיוט גבוהה מ-200 קשר (370 קמ"ש) תוך נשיאת נשק, ביצועי פנייה של 3 ג'י וביצועי ריחוף גבוהים.
עיצובו (שני רוטורים ראשיים עם מדחף בזנב) מאפשר למסוק סייג מהירות גבוה משמעותית מהמסוקים העכשוויים. ה-S-97 צפוי לשייט במהירות של 410 קמ"ש, וזאת בהשוואה למסוקים UH-60 ו-CH-53 שמהירותם המרבית היא 360 ו-341 קמ"ש בהתאמה.
ה-S-97 יהיה מסוגל לשאת עד שישה נוסעים, בנוסף לשני אנשי צוות אוויר היושבים בתא הטייס זה לצד זה. עם זאת, צפויה למסוק יכולת הטסה על ידי טייס בודד ואף יכולת איוש אופציונלי - טיסה אוטונומית של כלי הטיס במשימות שלא דורשות צוות אוויר, כגון נשיאת משא לא קריטי.
סיקורסקי מכוונת גם לעלות תפעולית של 1,400 דולר לשעת טיסה.
מפרטים
=== מאפיינים כלליים ===
משקל ברוטו: 4,057 ק"ג
משקל המראה מריבי: 4990 ק"ג
קוטר הרוטור הראשי: (2 רוטורים קואקסיאליים) 34 רגל (10 מ')
מהירות שיוט: 250 קמ"ש בלי מדחף; 410 קמ"ש עם מדחף
טווח: 570 ק"מ (350 מייל)
אורך: 35 רגל (11 מטר)
מנוע: 1 × General Electric YT706
פרופלור: 6 להבים (אורך 2.1 מטר ללהב)
חימוש
תותחים: 50 מקלע קל
רקטות: תרמיל עם 7 רקטות
פטר בורניץ
קרל פטר בורניץ (בגרמנית: Peter Burnitz; 14 בינואר 1824 – 18 באוגוסט 1886) היה עורך דין וצייר גרמני.
ביוגרפיה
בורניץ היה בנם של איש העסקים קרל פרידריך בורניץ ואשתו אוגוסט וילהלמין סולטודל. בורניץ הפך ליתום בגיל תשע (האם נפטרה בשנת 1831, האב בשנת 1833). דודו האדריכל רודולף בורניץ היה האפוטרופוס, ודאג לגידולו.
קרב מריופול (2022)
קרב מריופול, או המצור על מריופול, היה עימות צבאי בין כוחות צבא של רוסיה ואוקראינה, שנערך בין 25 בפברואר ל-20 במאי 2022, כחלק מהמתקפה על מזרח אוקראינה במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה. הקרב סביב העיר ובתוכה היה אחד הקרבות המרכזיים והקשים ביותר במסגרת המלחמה בין רוסיה ואוקראינה, והוא הסתיים בכיבוש מריופול על ידי הצבא הרוסי וכוחות הבדלנים הפרו-רוסיים של מחוז דונצק. נמל מריופול נמצא במחוז דונצק באוקראינה, והרפובליקה העממית של דונצק טענה לבעלות עליו.
פטר בורניץ
ביוגרפיה
בורניץ סיים את בית הספר התיכון העירוני ונרשם באותה שנה למשפטים באוניברסיטת ברלין. בשנת 1844 עבר לגטינגן ונסע להיידלברג בשנת 1845. בורניץ סיים בהצלחה את לימודיו שם בשנת 1847 עם תואר דוקטור.
קרב מריופול (2022)
כיבוש מריופול היה יעד חשוב של רוסיה מתחילת הפלישה לאוקראינה, בשל מיקומה האסטרטגי על חוף ים אזוב, סמוך לגבול רוסיה-אוקראינה, והוא קיבל משנה חשיבות לאחר שהצבא הרוסי השתלט על ערי הנמל האוקראיניות האחרות לחופי ים אזוב (ברדיאנסק ומליטופול). כיבוש העיר איפשר לרוסיה להשלים את שליטתה על חופי ים אזוב, ועל מסדרון קרקעי מגבול רוסיה לחצי האי קרים, שסופח על ידי רוסיה ב-2014.
פטר בורניץ
ביוגרפיה
בקיץ 1847 בורניץ עשה מסע דרך איטליה, שהוביל אותו לרומא, נאפולי לפלרמו. בסוף הסתיו 1852 חזר לפרנקפורט. במקום לשאוף לקריירה כעורך דין, הוא נסע למסע לימודים נוסף: לאלג'יר והמשיך למדריד. שם פגש חבר של האפוטרופוס שלו, הצייר פריץ במברגר. הוא ועמיתו אדוארד גרהרדט המליצו על פריז לאמן הצעיר.
קרב מריופול (2022)
מריופול כותרה על ידי כוחות רוסיים וכוחות הרפובליקה העממית של דונצק ב-2 במרץ, ועמדה במצור רוסי ממושך. במהלך הלחימה הקשה סביב העיר, ולאחר מכן בתוכה, נהרגו אלפים מתושבי העיר, חלק גדול מהמבנים והתשתיות האזרחיות של העיר נחרבו, ומאות אלפי אזרחים נאלצו לנטוש את מריופול. הלחימה בתוך העיר נשאה אופי של לחימה בשטח בנוי, והתנהלה בטווחים קרובים. קצב ההתקדמות של הכוחות הרוסיים, שלחמו בתוך העיר, היה איטי מאוד ולא עלה על כמה מאות מטרים ביום. הלחימה התאפיינה בהפעלה מסיבית של עוצמת האש הרוסית, שגרמה להרס עצום בתוך מריופול ולמספר גדול של נפגעים אזרחיים. עד אמצע אפריל 2022 השתלטו הרוסים על רוב שטח העיר, ופיצלו את השטח שנותר בשליטת האוקראינים, למספר כיסי התנגדות קטנים. ב-20 באפריל נדחקו שרידי הכוחות האוקראיניים לשטח מצומצם בחלק הדרום-מזרחי של מריופול, סביב המפעל הגדול לעיבוד מתכות אזובסטאל, אך המשיכו להחזיק בו, על אף הפצצות והפגזות רוסיות כבדות.
פטר בורניץ
ביוגרפיה
עם המלצותיהם ערך בורניץ את היכרותו עם הליטוגרף קרל בודמר, אשר הציג אותו עד מהרה לבית הספר ברביזון. הוא קיבל שם השראה עמוקה ביותר מאמני המקום.
קרב מריופול (2022)
ב-16 במאי, לאחר כמעט חודש נוסף של לחימה, החלו שרידי המגינים האוקראינים, שהתבצרו באזובסטאל, לצאת מהמפעל ולהיכנע. תהליך הכניעה נמשך מספר ימים, והושלם רק ב-20 במאי. באותו יום הודיעו הרוסים, שהשלימו את השתלטותם על שטח המפעל, ובכך השלימו את כיבוש העיר מריופול כולה.
פטר בורניץ
ביוגרפיה
בשנת 1857 שב בורניץ לפרנקפורט. זמן קצר לאחר שהתיידד עם אנטון בורגר ויאקוב פירכטגוט דילמן, הוא החליט לעבור לקרונברג. כמו חבריו, הוא הצטרף למושבת הציירים המקומית.
קרב מריופול (2022)
הכוחות היריבים
הכוחות הרוסיים שתקפו את העיר מנו, לפי הערכות שונות, 25-15 אלף חיילים, וכללו יחידות של הצבא והצי הרוסי, יחידות צבא/מיליציה של הרפובליקה העממית של דונצק ויחידת לוחמים צ'צ'נים. הכוחות הרוסיים כללו את הדיוויזיה הממונעת ה-150 של הארמייה ה-8, בריגדת הנחתים ה-810 של צי הים השחור ואלמנטים מבריגדת השירותים המיוחדים ה-3. כוחות הבדלנים הפרו-רוסיים של מחוז דונצק כללו את הגדוד הממונע "סומליה", צוות קרב "נובואזובסק" (יחידה בסד"כ בריגדה מוקטנת), הבריגדה הממונעת ה-3 ובריגדת המשמר ה-11 "ווסטוק". בנוסף, רגימנט משטרה למשימות מיוחדות מכוחות ביטחון הפנים של צ'צ'ניה, נשלח על ידי נשיא צ'צ'ניה, רמזן קדירוב, לסייע לכוחות הרוסיים שלחמו במריופול.
הקרב
ב-24 בפברואר, הפגיזה ארטילריה רוסית את העיר, לכאורה פצעה 26 אנשים. בשעות הבוקר של 25 בפברואר, התקדמו הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית מהטריטוריה של דונצק במזרח לעבר מריופול. הם נתקלו בכוחות אוקראיניים ליד הכפר פאבלופיל. לדברי ראש עיריית מריופול ואדים בויצ'נקו, הכוחות המזוינים של אוקראינה הביסו את הכוחות הרוסים. 22 טנקים רוסים נהרסו בפעולה הזאת.
פטר בורניץ
ביוגרפיה
בגיל 50, ב-1873 התחתן בורניץ עם האלמנה סוזנה כריסטיאן הרדט, מולר, בתם היחידה של עורך הדין והפוליטיקאי בפרנקפורט סמואל גוטליב מולר ואשתו סוזנה וילהלמין, לבית לוכנר, אחותו של יצרן הבדים באאכן יוהאן פרידריך לוכנר. אשתו הייתה נשואה לראשונה למגדל היין בלתאסר הרדט, שנפטר בשנת 1870 ואיתו נולדה לה ארבעה ילדים. לפטר בורניץ נולדו איתה שתי בנות ובן.
קרב מריופול (2022)
הקרב
חיל הנחתים הרוסי התחיל תקיפה אמפיבית על חוף ים אזוב ממערב למריופול בערב 25 בפברואר. פקיד ההגנה האמריקאית אמר שהרוסים פרסו יותר מאלפי חיילים על חוף זה.
ב-26 בפברואר, המשיכו כוחות רוסיים בהפגזת מריופול בארטילריה. ממשלת יוון הכריזה שעשרה אזרחים יוונים נהרגו בהתקפות רוסיות במריופול. שישה נהרגו בכפר סרטאנה וארבעה נהרגו בכפר בוהאס.
פטר בורניץ
ביוגרפיה
בשנת 1878 הוא רכש בית עירוני רב קומות, באחד המיקומים הטובים ביותר בפרנקפורט. הוא מעולם לא גר בבית הזה בעצמו. הבית השתמר עד היום ושופץ בהרחבה על ידי הבעלים הנוכחי, קרן האגודה הפוליטכנית, שנוסדה בשנת 2005.
קרב מריופול (2022)
הקרב
בבוקר 27 בפברואר טען ראש עיריית מריופול שטור טנקים רוסיים התקדם במהירות לעבר מריופול מהרפובליקה העממית של דונצק, אך מתקפה זו נהדפה על ידי כוחות אוקראינים, כאשר שישה חיילים רוסים נשבו. מאוחר יותר באותו יום, דווח כי ילדה בת שש במריופול נהרגה בהפגזה רוסית. פבלו קירילנקו, מושל מחוז דונצק, הצהיר כי הלחימה במריופול נמשכה לאורך כל הלילה של 27 בפברואר.
לאורך 28 בפברואר, העיר נותרה בשליטה אוקראינית, אף על פי שהייתה מוקפת בכוחות רוסים והייתה נתונה להפגזה מתמדת. ראש העיר דיווח כי מטוס קרב רוסי הופל בסביבה. ההפגזות נמשכו בתחילת מרץ והחשמל בעיר אף נותק בגללן.
פטר בורניץ
ביוגרפיה
בורניץ נפטר ב־18 באוגוסט 1886 בפרנקפורט בגיל 62. הוא קבור בבית העלמין המרכזי.
קרב מריופול (2022)
הקרב
ב-2 במרץ נערכו בעיר קרבות עזים. סגן ראש העיר טען בראיון לרשת הטלוויזיה האמריקנית ה-BBC כי אחד מרובעי העיר נהרס כמעט לחלוטין. לדבריו הרוסים מנסים להרוס את העיר ומאות אזרחים נהרגו. "הצבא שלנו לא יכול להוציא את הגופות".
ב-3 במרץ נמשכו ההפצצות על העיר על-ידי הכוחות הרוסים. אדוארד בסורין דובר הכוחות של הרפובליקה העממית של דונצק קרא לכוחות האוקראיינים להיכנע. דובר משרד ההגנה של רוסיה דיווח כי המצור מתהדק על העיר וכי 3 יישובים באזור נכבשו.
ב-9 במרץ נכשל ניסיון חילוץ של תושבי העיר דרך מעבר הומניטרי לאחר שחיילים רוסיים פתחו באש על נקודות פינוי. במהלך היום דווח כי תקיפה אווירית של רוסיה הרסה בית-חולים לילדים וכי שלושה אזרחים נהרגו ו-17 נפצעו. כמו-כן דווח כי נהרגו 1,207 אזרחים, וכי הקבורה מתבצעת בקברי אחים. ב-12 במרץ דווח כי מסגד הסולטן סולימאן שבעיר נפגע בהפצצה של הכוחות הרוסיים. אולם התקבלו דיווחים סותרים כי הפגזים פגעו במרחק של כ-700 מטר מהמסגד. מאוחר יותר באותו יום, הצבא האוקראיני דיווח כי הכוחות הרוסיים כבשו את החלק המזרחי של פאתי העיר.
ב-14 במרץ מועצת העיר פרסמה כי עד אז נהרגו 2,357 אזרחים בעיר. וגורמים רשמיים מצבא אוקראיינה ציינו כי עד כה 150 חיילים רוסים נהרגו וכי השמידו עשרה כלי רכב רוסיים.
ב-15 במרץ טענו האוקראינים, שאולג מיטייב, מפקד על הדיוויזיה הרוסית הממוכנת ה-150, נהרג במהלך מתקפה על העיר.
בשעות הערב של 16 במרץ הופצץ תיאטרון שבו הסתתרו תושבים רבים. על פי הדיווחים, בזמן ההפצצה הסתתרו בבניין בין 1,000 ל-1,200 תושבים שניסו לתפוס מחסה מהתקיפות הרוסיות. העירייה העריכה שכ-300 בני אדם נהרגו בתיאטרון שהופגז. היא בלטה כמתקפה הידועה הקטלנית ביותר שהייתה נגד אזרחים במהלך הקרב.
אוקראינה טוענת שרוסיה גירשה ממריופול הנצורה אלפי פליטים, והעבירה אותם לטגנרוג. משם הועברו לערים נידחות בשטחה בלי שיורשו לחזור. רוסיה טענה שהם חצו את הגבול מרצונם. בטגנרוג, פליטים שהתראיינו הביעו רצון לחזור למריופול בהמשך. לפי ראש העיר, לפחות 33,000 בני אדם נלקחו לרוסיה או לטריטוריה של הבדלנים באוקראינה.
ב-20 במרץ הציבו הרוסים אולטימטום למגיני מריופול: להיכנע ולהעביר את השליטה בעיר לרוסיה, או שהצבא הרוסי יחריף את המתקפה על העיר. זמן קצר לאחר מכן הודיעו האוקראינים על דחיית האולטימטום הרוסי.
הלחימה נמשכה. ארצות הברית פרסמה שרוסיה החלה לתקוף את העיר בטילים ששוגרו מספינות בים אזוב. הנשיא וולודימיר זלנסקי אמר שנותרו כ-100 אלף תושבים, מתוך יותר מ-400 אלף שחיו בעיר ערב המלחמה. ב-26 במרץ, לפי הרשויות במריופול הנצורה, קרבות רחוב התחוללו במרכז העיר.
במהלך הלחימה, אחד ממפעלי מתכות הברזל הגדולים ביותר באוקראינה, אזובסטאל נהרס חלקית על ידי ארטילריה והתקפות אוויריות רוסיות.
ב-4 באפריל פורסם כי לפי מועצת העיר של מריופול, רוסיה תמכה בראש עיר חדש, שהכריז על עצמו כנושא בתפקיד ושיתף פעולה עם צבא רוסיה.
דווח שכוחות רוסים חצו את מריופול ממרכז העיר לחוף ב-10 באפריל, ובידדו את המגנים האוקראינים הנותרים בשני מקומות עיקריים: הנמל הראשי של מריופול בדרום מערב ומפעל הפלדה אזובסטאל במזרח.
לפי ראש העיר בויצ'נקו, במריופול, שבה ערב המלחמה חיו יותר מ-400 אלף תושבים, נותרו כ-120 אלף בלבד. הוא ציין כי כ-150 אלף הצליחו לעזוב ברכבים פרטיים לאזורים אחרים באוקראינה, וכי לפחות 33 אלף תושבים אחרים נלקחו לרוסיה – או לשטחים באוקראינה שהיו בידי הבדלנים. אוקראינה טענה שאותם תושבים גורשו לרוסיה ולשטחים הבדלניים, במוסקבה טענו שהם הגיעו מרצונם. על פי יועצו של ראש עיריית מריופול, פטר אנדריושצ'נקו, כ-800 תושבי מריופול ובהם כ-200 ילדים מצאו את עצמם בעיר ווליווסטוק שעל חופו של הים היפני, וכן בעיר צ'בוקסארי ששוכנת כמה מאות קילומטרים מזרחית למוסקבה.
ב-13 באפריל טענו מקורות רוסיים, ש-1026 מחיילי בריגדת הנחתים ה-36 האוקראינית, כולל 162 קצינים, נכנעו והלכו לשבי הרוסי. בימים שקדמו לכניעה ההמונית, נכנעו מאות חיילים נוספים ממגיני העיר. מקורות אוקראיניים אישרו זאת, פרט למספר החיילים, עליו חלקו. המקורות הרוסיים מוסיפים שלמחרת נשבו במריופול עוד 134 מחיילי הבריגדה ה-36 וכך הגיע מספר שבויי הבריגדה ל-1160. בין השבויים ממריופול יש שני שכירי חרב בריטיים, Aiden Aslin, ו-Shaun Pinner, ותמונתו של האחרון וראיון איתו פורסמו בטלוויזיה ברוסית.
לפי חלק מההערכות, כוחות רוסיים ככל הנראה כבשו את נמל מריופול ב-16 באפריל למרות הכחשות המטה הכללי של אוקראינה ב-17 באפריל, והכוחות הרוסיים צמצמו את עמדות האוקראינים בעיר למפעל אזובסטאל וכמה כיסים.
ב-17 באפריל הציב משרד ההגנה הרוסי אולטימטום לכוחות האוקראיניים שעדיין נלחמו במריופול הנצורה והורה להם להניח את נשקם החל מהשעה 06:00 שעון מוסקבה. הלוחמים האוקראינים במריופול לא השיבו עד למועד פקיעתו. ממשלת אוקראינה דחתה את האולטימטום.
ב-19 באפריל, כוחות הבדלנים הפרו-רוסיים בחבל דונבאס שבמזרח אוקראינה הודיעו הבוקר כי הם נערכו להסתער על מפעל המתכת אזובסטל שבו התבצרו כוחות אוקראיניים בעיר. מפעל הפלדה נבנה בתחילת העידן הסובייטי ונבנה מחדש לאחר הכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא היה אחד ממפעלי המתכות הגדולים באירופה, אשר השתרע על פני יותר מ-11 קמ"ר והשקיף על ים אזוב. הוא כולל בניינים עצומים ומסילות רכבת. במפעל הייתה מערכת מנהרות ובונקרים שנבנתה בימי ברית המועצות. בערב, המורדים הפרו-רוסים הודיעו שכוחותיהם החלו את ההסתערות על מפעל המתכת אזובסטל המפעל. דובר הרפובליקה העממית של דונייצק אמר שהמורדים נעזרו במטוסים ובארטילריה של הצבא הרוסי. באוקראינה נאמר שרוסיה השתמשה בפצצות חודרות בונקרים.
למחרת, מוסקבה הציבה אולטימטום נוסף לכוחות על מנת שיניחו את נשקם. בהמשך, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הורה להמשיך במצור על מפעל המתכת, ולוותר על תוכניות הפריצה למקום.
בלוויין פורסם צילום שבו נראו מאות קברים טריים בכפר הסמוך למריופול. לפי דיווח אחר, אוקראינה טענה שתועדו בצילומי לווין כ-200 קברי אחים. נודע כי במבצע לכיבוש העיר השתתף גדוד צ'צ'ני של המשמר הלאומי של רוסיה בפיקודו של אדם דלימחאנוב.
לפי עדכון המודיעין של משרד ההגנה הבריטי, "קרבות כבדים" המשיכו להתרחש במריופול. האוקראינים אמרו שרוסיה שבה להפגיז את המפעל.
בסוף אפריל, גורם ביטחוני בארצות הברית אמר היו אינדיקציות על כך שחלק מהכוחות הרוסיים עזבו את מריופול ונעו לכיוון צפון-מערב, אף על פי שהלחימה בעיר נמשכה.
ב-4 במאי הודו מקורות אוקראיניים ומערביים שכוחות רוסיים חדרו לראשונה למפעל אזובסטאל עצמו, ולא רק לפאתיו, וקרבות קשים מתחוללים בתוכו. מקורות אוקראיניים אף הודו, שהקשר עם הכוחות המגינים על המפעל אבד. לפי מקורות מודיעין מערביים, הרוסים פינו את רוב כוחותיהם ממריופול, והותירו בעיר רק כוח מצומצם, המוערך בכ-2000 חיילים, כדי להשלים את ההשתלטות על אזובסטאל. במקביל להתקפות הקרקעיות המשיכו הרוסים להפציץ ולהפגיז באופן אינטנסיבי את שטח המפעל.
עד 7 במאי פונו בהדרגה כל האזרחים, שמצאו מקלט במנהרות שמתחת לאזובסטאל, לשטח שבשליטת אוקראינה, בחסות הצלב האדום. המגינים האוקראיניים טענו, שבשטח המפעל מצויים כ-600 חיילים פצועים, כולל פצועים קשים רבים, ודרשו פינוי שלהם בחסות בינלאומית. לפי מקורות אוקראינים, התנהלו מגעים בין רוסיה לאוקראינה, בחסות טורקיה, לגבי פינוי בדרך הים, של כל החיילים האוקראיניים שנותרו באזובסטאל, והממשל האוקראיני אף הציע לרוסים פינוי של חלק מהפצועים קשה מהמפעל, בתמורה לשחרור שבויי מלחמה רוסיים. לפי דיווחים בתקשורת האוקראינית, ההסכם המתגבש מדבר על פינוי מדורג של שרידי המגינים האוקראיניים ממריופול לטורקיה, כאשר בשלב ראשון יפונו הפצועים מאזובסטאל, תמורת התחייבות של טורקיה, שלא תאפשר לחיילים המפונים לחזור להילחם בקו החזית עד לתום המלחמה.
בליל 16/15 במאי החל פינוי של חיילים פצועים מאזובסטל, וקבוצות קטנות של חיילים החלו לעזוב את שטח המפעל ולהיכנע. הפצועים והשבויים הועברו לשטח שבשליטת הרפובליקה העממית של דונצק. ב-16 במאי הודיע המטה הכללי האוקראיני כי חיל המצב מריופול "מילא את משימתו הקרבית" וכי החל פינוי ממפעל הפלדה אזובסטל. ההודעה נתנה אישור בדיעבד לכניעת שרידי המגינים, שהתבצרו באזובסטל.
ב-18 במאי דיווחו מקורות רוסיים, שהחל ב-16 בחודש נכנעו קרוב לאלף לוחמים אוקראיניים, שיצאו ממתחם אזובסטאל, כולל מעל חמישים פצועים קשה שפונו מהמפעל. הפצועים הועברו לבית חולים בנובואזובסק לקבלת טיפול רפואי, ורוב הלוחמים שנכנעו הועברו למחנה מעצר בעיירה אולניבקה סמוך לעיר דונצק. כניעת המגינים של אזובסטל לא נערכה באופן מרוכז, אלא טיפין טיפין, בקבוצות קטנות של לוחמים שעזבו את שטח המפעל, ולכן ארכה מספר ימים. רק ב-20 במאי בשעות הערב הודיע משרד ההגנה הרוסי באופן רשמי, שאחרוני המגינים האוקראיניים, כולל מפקדיהם הבכירים, נכנעו, ושהושלמה ההשתלטות על מתחם אזובסטל כולו. בסך הכל דיווחו המקורות הרוסיים ש-2,439 חיילים אוקראיניים נפלו בשבי בשלב האחרון של הקרב על השליטה במפעל.
הנצחה
העיר קיבלה תואר של עיר גיבורה של אוקראינה. בעיר איוונו-פרנקיבסק הוחלט לקרוא לאחד הרחובות "רחוב גיבורי מריופול". בעיר רובנו, נקבע שרחוב קוסטרומסקה יוחלף לרחוב מגיני מריופול. בקייב, הוענק לאחת הכיכרות השם "כיכר גיבורי מריופול".
דייוויד וייסבורד
דייוויד וייסבורד (באנגלית: David Weisburd; נולד ב-4 בספטמבר 1954) הוא חוקר ישראלי-אמריקני בתחום הקרימינולוגיה, וייסבורד הוא פרופסור בקתדרה למשפטים ואכיפת החוק ע"ש א. מייר, ונשיא הכבוד של האגודה הישראלית לקרימינולוגיה, כמו כן שימש בעבר כראש המכון לקרימינולוגיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. עיקר פרסומו של וייסבורד בא לו בעקבות מחקרו על גאוגרפיית הפשע, משטרה ופשעי צווארון לבן. וייסבורד זכה בשנת 2010 בפרס סטוקהולם לקרימינולוגיה, ובשנת 2015 זכה בפרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית והקרימינולוגיה.
כחלק מתפקידו כנשיא הכבוד של האגודה הישראלית לקרימינולוגיה מעניק וייסבורד פרס הנשיא לארגונים המצטיינים בפיתוח מדיניות מבוססת מחקר, בין מקבלי פרס הנשיא בולטים ארגון ג'וינט ישראל שקיבל פרס זה בגין הפרויקט בתי משפט קהילתיים, פרס נוסף הוענק לרוני אלשיך לשעבר מפכ"ל משטרת ישראל.
קורות חיים
וייסבורד נולד בברוקלין וגדל בגריינטק, פרוור של ניו יורק, במשפחה יהודית לא-דתית. בגיל 19 נישא לאשתו שלי, והחל ללמוד תואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת ברנדייס בבוסטון. במהלך לימודיו התקרב ליהדות. לאחר מכן פנה ללימודי תואר שני ושלישי בסוציולוגיה באוניברסיטת ייל, במסגרת תוכנית מיוחדת שהתמחתה בסטייה ובפיקוח חברתי. בשנת 1981 עלה לישראל לתקופה קצרה לבצע מחקר סוציולוגי באנשי גוש אמונים וחזר לארצות הברית לסיים את כתיבת המחקר. בשנת 1983, כחוקר מטעם Verca הסתובב עם שוטרים ברחבי ברוקלין, ושקע במחקרו ברטגרס. בשנת 1991 עלה לישראל.
מחקרו
וויסבורד מתבסס במחקריו על אסכולות שיקגו אשר פיתחו את 'תאוריית הנקודות החמות'. התאוריה סוברת כי יש לחקור ולמגר את הפשע על בסיסו הפיזי-גאוגרפי, ולא על בסיסו האנושי-פסיכולוגי. בניגוד לגרסה המקובלת בעולם הקרימינולוגיה עד אז, שהפשע לא ניתן למיגור ומתרכז ב'שכונות רעות' המלאות בפושעים, הוא הוכיח שהפשע מתרכז בנקודות ובקטעי רחוב מסוימים, המתאפיינים בגורמי/מושכי פשע (כמו ברים או מלונות). וייסבורד הראה שלפושעים ישנה תלות גאוגרפית, ולכן הצבת שוטרים ב'נקודות החמות' מורידה את רמת הפשיעה בנקודה החמה בפרט ובאזור בכלל באופן משמעותי. שיטתו של פרופסור וייסבורד מנוהלת ברחבי העולם, בין השאר בישראל. על מחקרו זכה להכרה בינלאומית נרחבת ולפרסים רבים.
ביקורת
על תאוריית הנקודות החמות נמתחה ביקורת כי היא מתייגת קבוצות מוחלשות באוכלוסייה כמסוכנים. הסרט החשוד המיידי ששודרה בערוץ 10 בשנת 2016 מדגים חלק מהביקורת שבאמצעות הגדרות אזורי סיכון, המשטרה מפעילה כוח רב על יוצאי אתיופיה. בדומה לכך מלקולם פילי וג'ונתן סימון הגו תיאוריה בשם "הפנולוגיה החדשה" (תורת הענישה החדשה) של מוסדות אכיפת החוק, לאחר שאלה הבינו שהכנסת כל העבריינים לכלא לתקופות ארוכות היא תהליך יקר מדי והחלו להשקיע משאבים רבים בביצוע של הערכות מסוכנוּת. בהתאם לפנולוגיה החדשה, בעת הערכת מסוכנוּת מתעלמים מחומרת העבירה שביצע הנאשם, ובמקום זאת מנסים לאתר ולעצור את העבריין שיש לו סיכוי רב לבצע עבירות חמורות חוזרות, מתוך הנחה שכך נקבל תוצאה מרבית בהשקעה כלכלית סבירה. לדברי פילי וסימון בהתאם לפנולוגיה החדשה המאמץ של מערכות אכיפת החוק מתמקד בזיהוי קבוצות סיכון ובשיוכו של הפרט לאחת הקבוצות. פילי וסיימון מתארים אחת החידושים של הפנולוגיה החדש כהסתכלות חדשה על העוני בארצות הברית. כיום בארצות הברית התיוג של מעמד נמוך ניתן לקבוצה באוכלוסייה אשר אין לה הזדמנויות רבות למוביליות חברתית ואינטגרציה כלכלית. הוא מתייחס בעיקר לאוכלוסייה שחורה והיספאנית החיה באזורים עניים ומופרדת פיזית מאזורים חברתיים וכלכליים מרכזיים בארצות הברית. האוכלוסייה המוגדרת כ"מעמד נמוך" היא גם האוכלוסייה הנתפסת ככזו שאין לה סיכוי להשתלב בתעסוקה לאורך זמן, כיון שהיא נתפסת כנעדרת כישורי תעסוקה הולמים. היא גם מוגדרת כקבוצה מסוכנת אשר במטרה להגן על הציבור היא צריכה להיות בפיקוח של גורמי אכיפת החוק.
ולטר אופר
ולטר אופר (באנגלית: Walter Ufer ; 22 ביולי 1876 – 2 באוגוסט 1936) היה אמן אמריקאי מטאוס, ניו מקסיקו. יצירתיו הבולטות ביותר מתמקדות בסצינות החיים של האינדיאנים, במיוחד הפואבלו.
ביוגרפיה וקריירה
אופר נולד בגרמניה ועבר עם משפחתו ללואיוויל שבקנטקי בשנת 1880 שם גדל. לאחר התמחות כליתוגרף, הוא נסע לאירופה. כמו רבים מחבריו האמנים הקשורים לקהילה הגרמנית-אמריקאית של אינדיאנפוליס, הוא נסע לגרמניה ללמוד. הוא התאמן בהמבורג ובדרזדן. כשחזר לאמריקה, עבד כמדפיס בשיקגו ולימד בבית ספר, ולאחר מכן לקח שיעורים באמנות. הוא חזר למינכן בשנת 1911 להמשך לימודו כאמן. עם שובו לארצות הברית, נסע לטאוס בשנת 1914. שם הפך לאחד מעשרת אמני טאוס. בשנת 1917 חזר לשיקגו, לאקדמיה לאמנויות יפות.
בנוסף לאמנות שלו, אופר ידוע בפעילות החברתית שלו. הוא עזר לקורבנות מגפת השפעת בשנת 1918 שטופלה בבית הספר המקומי ואסף כסף עבור כורים בשביתה בניו מקסיקו. הוא היה גם חבר בארגון עובדי התעשייה וחסיד של לאון טרוצקי.
אופר מת מדלקת התוספתן. אפרו פוזר בנחל ליד ביתו בטאוס.
יצירה
בשנות העשרים זכתה עבודתו של אופר להצלחה מסחרית. הוא הפך לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב. ציוריו של אופר בניו מקסיקו מאופיינים בסצנות ז'אנר של החיים האינדיאנים ונופים. אחד הדוגמנים האהובים עליו ביותר היה אינדיאני בשם ג'ים מירבל. מוזיאונים המחזיקים ביצירתו כוללים את המכון לאמנות בשיקגו, המוזיאון לאמנויות יפות, יוסטון, מוזיאון ניו מקסיקו לאמנות, מוזיאון טאוס לאמנות ומוזיאון אינדיאנפוליס לאמנות.
צ'יאנג צ'ינג-קואו
צִ'יאַנְג צִ'ינְג-קֻוֹאוֹ (במנדרינית: 蔣經國; 27 באפריל 1910 – 13 בינואר 1988) היה פוליטיקאי טאיוואני, חבר במפלגת הקוומינטנג, בנו של צ'יאנג קאי שק ויורשו. שימש כנשיא הרפובליקה הסינית לאחר מות אביו, בין השנים 1978 ו-1988 בעת נפטר.
ביוגרפיה
כאשר בשנת 1937 החלה מלחמת סין–יפן השנייה, הממשלה במוסקבה שלחה את הזוג לנאנג'ינג במסגרת ההסכם בין הלאומיים לקומוניסטים. לאורך המלחמה צ'יאנג פעל והפך ראוי בעיני אביו ליטול יותר ויותר אחראיות, בין לבין גם אחראיות ניהולית. לאחר כניעת האימפריה היפנית ניתלה על צ'יאנג האחראיות להפיל את המאפיות והמיליציות המושחתות בשאנגחאי. על פועלו מול המשימה נאמר כי נהג ב"יעילות חסרת רחמים".
בשנת 1949 ניצחון המפלגה הקומוניסטית של סין במלחמת האזרחים הסינית הכריח את הממשלה הלאומית ליסוג לעבר האי טאיוואן.
צ'יאנג צ'ינג-קו היה הראשון לקבל על עצמו את ניהול המשטרה החשאית, עמדה עליה שמר עד שנת 1965 ולאורכה פעל על מציאת בוגדים ומאפיונרים בין לבין בעזרת עינויים קשים בעת צורך למען שמירה על סמכות השלטון של הקוומינטנג. בין 1965 ועד 1969 צ'יאנג פעל בתור שר ההגנה, בין 1969 ו-1972 שימש כסגן ראש הממשלה ומשנת 1972 והלאה שימש כראש ממשלת הרפובליקה הסינית. כל זמן זה צ'יאנג שימש ללא עוררין כידו ויורשו של אביו הנשיא.
לאחר מות אביו בשנת 1975, צ'יאנג לקח על עצמו את ראשות הממשלה בעוד נמנה ליושב ראש מפלגת הקוומינטנג ובשנת 1978 (בבחירות הראשונות מאז מות אביו) צ'יאנג הפך לנשיא הרפובליקה הסינית ובשנת 1984 נבחר לקדנציה שנייה אותה לא יממש עד סופה שכן נפטר בשנת 1988.
תחת כהונתו של צ'יאנג, ממשלת הרפובליקה הסינית שמרה על סמכותה אבל נפתחה יותר לקראת מחאות פוליטיות ולקראת חופש הביטוי אל מולה. צ'יאנג פעל בשביל השגת קולות הבוחרים והתקדם לעבר הדמוקרטיה בעוד עדיין שמר על עין צופה לגבי כלל המתיישבים החדשים באי שמקורם בסין היבשתית (הרפובליקה העממית של סין). בשנותיו האחרונות תמך צ'יאנג בהעלאת חופש הביטוי והורדת הצנזורות על התקשורת. בקשור לירושת מוסד הנשיאות צ'יאנג העלה בני האן מתוך טאיוואן לעלות ולהפוך דמויות מפתח, ביניהם גם לי טנג-הואי אשר יירש אותו.
דיוויזיית הפרשים אס אס השמינית
דיוויזיית פרשים אס אס השמינית "פלוריאן גאייר" (בגרמנית: 8. SS-Kavallerie-Division „Florian Geyer“) הייתה דיוויזיית פרשים של הוואפן אס אס אשר לחמה במלחמת העולם השנייה וביצעה פשעי מלחמה בבלארוס ופולין.