cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריחוק הנזק
היבטים רלוונטיים בהצעת חוק דיני ממונות
458. פיצויים בשל עוולה כאמור בסעיף 455 יינתנו רק בשל נזק שעלול להיגרם באופן טבעי במהלך הרגיל של הדברים ושנגרם במישרין מעוולת המפר. הפרה מוגדרת ב-§6 שבפרק השני לחוק - הגדרות, כ"מעשה בניגוד לחיוב".
כלומר, עולה מהנ"ל שלא נעשה במסגרת הצעת החוק שינוי בהוראת החוק המהותית העוסקת בריחוק הנזק וכי השינוי היחידי שמוצע עם הקודיפיקציה הוא שינוי מבני, שנובע בעיקר, בהקשר זה, מהאיחוד בין הוראות הפיצוי הנזיקיות לאלו החוזיות.
לקריאה נוספת
פקודת הנזיקין [נוסח חדש], תשכ"ח-1968
חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, תשל"ה-1975
ע"פ 47/56 מלכה נ' היועמ"ש, פ"ד י, 1543
ע"א 390/62 רינגר נ' ליאון, פ"ד יז 1662, 1670
ע"א 248/86 עיזבון לילי חננשווילי נ' רותם חברה לביטוח בע"מ, פ"ד מה(2)529
ע"א 3765/95 אכרם חוסיין נ' ד"ר טורם, פ"ד נ(5) 573
דנ"א 7794/98 משה נ' קליפורד, פ"ד נז (4) 721
ע"א (ת"א) 1720/92 יצחק גואטה נ' שני אלבז (לא פורסם, 29.12.1994)
ת"א (ת"א) 654/92 רחמים ג'נאח נ' יפרח כהן (22.4.1996)
ת"א (ב"ש) 305/95 שטור מוריץ נ' מימון שלה (4.3.1999)
ע"א (חי') 1536/03 כהן אהרון נ' אסור חנניה (לא פורסם, 1.4.2004)
בש"א (חי') 11113/06 (ת"א 670/06) גמליאל אליהו נ' לובטון גבי (19.12.2006)
Re Polemis and Furness v. Withy & Co., Ltd. [1921] 3 K.B. 560
Overseas Tankship (U.K.) Ltd. V. Moris Dock and Engineering Co., Ltd. [1961] A.C. 388 (Wagon Mound No. 1).
גד טדסקי, דיני הנזיקין - תורת הנזיקין הכללית (ירושלים, תשל"ז)
א' ענבר, דיני נזיקין: בראי ההלכה הפסוקה (רמת-גן, התשס"ג)
רונן פרי, הכול צפוי והרשלנות נתונה, משפטים לה (תשס"ה) 359
אליעזר ריבלין, ועוד על תאונת הדרכים ועל הקשר הסיבתי, הפרקליט לד (תשמ"א) 130
ישראל גלעד, "הסיבתיות במשפט הנזיקין הישראלי - בחינה מחודשת", משפטים יד (תשמ"ד) 15
ישראל גלעד, אהוד גוטל "על הרחבת האחריות בנזיקין בהיבט הסיבתי - מבט ביקורתי" משפטים לד (2) (תשס"ד) 385
קישורים חיצוניים
• פסק הדין משה נ' קליפורד (מתוך האתר המשפטי נבו) • הרחבה על פסק הדין Re Polemis • חוק הפלת"ד - נוסח מלא • כתבה על עקרונות התביעה בנזיקין
משפט השלושים ושמונה
משפט זה ונסיבותיו, דומה למשפט מ"ג אסירי ההגנה שנערך זמן קצר לפניו אך מפורסם פחות ממנו. במשפטים אלה רצו הבריטים להבהיר כי למרות הפשרת היחסים עם היישוב היהודי עקב מלחמת העולם השנייה והאויב הגרמני המשותף, הם לא יסכימו לפעולות מחתרתיות הן בשמאל והן בימין של היישוב היהודי בארץ ישראל.
ב-17 בנובמבר 1939 הסתיים קורס מפקדים של אצ"ל שנערך במושבה משמר הירדן. זה היה הקורס הגדול מסוגו מאז קיום הארגון.
למחרת, ב-18 בנובמבר 1939 החליט מפקד הקורס להועיד את אותו יום לאימון בשימוש בחמרי נפץ. לפנות בוקר יצאו 32 חניכי הקורס מלווים במפקד וסגנו ובארבעה נוטרים מהמושבה. הפיצוצים נשמעו בתחנת המשטרה הבריטית ליד גשר בנות יעקב ושוטרים נשלחו למקום ברכב שעליו מכונת ירייה. הם אסרו את חברי הקבוצה ומצאו במקום חמרי נפץ. בחיפוש במושבה בבית בו התגוררו החניכים נמצאו שני רובים אוטומטים, אקדח, מחסניות וספרי הדרכה צבאיים.
כל הנתפסים הועברו תחילה למשטרת צפת וכעבור ימים אחדים נשלחו הגברים לכלא עכו וארבע הנשים - לבית הסוהר לנשים בבית לחם.
ב-21 בדצמבר 1939 נפתח המשפט בבית דין צבאי בעכו. לאחר שני ימי דיון נפסקו עונשי מאסר לכל הנאשמים.
ארבע הנשים נידונו לשנתיים מאסר, ששת הצעירים ביותר נידונו לחמש שנים ומפקד הקורס, סגנו, ארבעת הנוטרים ושאר 22 החניכים, נידונו לעשר שנות מאסר.
הנשים הועברו לרצות את ענשן בבית לחם אך מפקד הצבאי הראשי לא אישר את גזר דינן והן שוחררו ב-19 בינואר 1940 וחויבו במעצר בית ובהתייצבות במשטרה פעמיים ביום במשך שנה.
הגברים נכלאו בכלא עכו, שם נפגשו עם מ"ג אסירי ההגנה וכעבור חצי שנה הועברו למחנה המעצר מזרעה שמצפון לעכו. מקץ שנה שוחררו ששת הצעירים ביחד עם המ"ג. שאר אסירי משמר הירדן שוחררו שנה לאחר מכן.
קרקר
קרקר או מַצִּיָּה הוא ביסקוויט מלוח, דק, יבש ופריך שפותח מביסקוויטים שהיו נהוגים כמזון למסעות ימיים – זולים ובעלי חיי מדף ארוכים.
בצק הקרקר מחורר כדי למנוע יצירת כיסי אוויר בעת האפייה. לעיתים מוסיפים לבצק גבינה או תבלינים. את הקרקרים אוכלים כמו שהם או עם גבינה קשה, ממרח פטה, ממרח גבינה רכה ועוד. לעיתים מגישים אותם בארוחת מזנון לצד ממרחים ומטבלים שונים.
בארצות הברית קיימים סוגי קרקרים המוגשים לצד מרק או בתוכו, למשל קרקרים משושים המכונים "קרקר צדפות" משום שנהוג להגיש אותם עם צ'אודר צדפות.
Happier (שיר של מרשמלו)
Happier (בעברית: מאושר יותר) הוא שיר של המפיק המוזיקלי מרשמלו עם ההרכב הבריטי באסטיל. השיר נכתב והופק על ידי מרשלמו עצמו ביחד עם דן סמית' וסטיב מק ויצא לאור על ידי חברת Astralwerks ב-17 באוגוסט 2018. השיר הפך ללהיט ענק כאשר בין היתר הגיע למקום השני בארצות הברית ובריטניה ובכך הפך לשיר הכי המצליח של מרשמלו. לבאסטיל כבר היה שיר אחד שהגיע למקום השני בבריטניה אך עוד לאותה תקופה לא היה להם שיר שהגיע למקום הראשון. בנוסף השיר שהה 27 שבועות בעשירייה הפותחת בארצות הברית ובכך הפך לשיר התשיעי ששהה הכי הרבה שבועות אי פעם בעשירייה הפותחת. בנוסף הוא גם שבר שיא בתור השיר ששהה הכי הרבה שבועות אי פעם במקום הראשון במצעד שירי הדאנס והאלקטרוניקה האמריקאי.
על מנת לקדם את השיר הופיע מרשמלו עם השיר בטקס פקסי ה-EMA.
השיר דורג במקום ה-33 במצעד סוך העשור האמריקאי ונהיה גם לשיר שדורג הכי גבוה במצעד שלא הגיע למקום הראשון במצעד השבועי.
הצלחה מסחרית
השיר זכה להצלחה מסחרית אדירה. הוא הגיע לעשרים עליונים ב-30 מדינות, 28 מתוכם בעשירייה הפותחת, 20 מתוכם בחמישייה הפותחת ו-4 מתוכם במקום הראשון. בנוסף השיר דורג במקום ה-6 במצעד האירופאי הדיגיטלי. בנוסף השיר שהה 49 שבועות במצעד השירים הנמכרים ביותר בארצות הברית במכירות משולבות אף על פי שהמצעד הקודם ב-2019 והשיר יצא ב-2018. סך הכל השיר דורג ב-11 ממצעדים שונים בארצות הברית שב-8 מתוכם הגיע לעשירייה הפותחת. בסוף 2018 השיר דורג במצעדי סוף שנה של 13 מדינות, ב-19 מצעדים שונים. בשנת 2019 הוא אף דורג במצעדי סוף שנה של 19 מדינות ב-26 מצעדים שונים. במצעד סוף העשור האמריקאי השיר דורג במקום ה-33 ובמקום הראשון במצעד שירי הדאנס והאלקטרוניקה.
לאליזה
לאֶלִיזֶה (מגרמנית: Für Elise; בעבר הייתה מקובלת בעברית הצורה המעוברתת "לְעַלִּיזָה") הוא השם הנפוץ לבגאטלה (זוטה) בלה מינור, WoO מספר 59, יצירה לפסנתר שהלחין לודוויג ואן בטהובן. היא נכתבה בערך בשנת 1810. מבקרי וחוקרי בטהובן אינם יודעים בוודאות מי הייתה "אליזה" שלה מוקדשת היצירה. התאוריה הסבירה ביותר היא שבטהובן קרא במקור ליצירה "לתרזה" ("Für Therese") – הכוונה היא לתֶרֶזֶה מַלפָאטי פון רוֹהרֶנבַּך צוּ דּצָה (Therese Malfatti von Rohrenbach zu Dezza; 1792–1851), שאיתה התכוון בטהובן להתחתן בשנת 1810. היא הייתה בתו של סוחר וינאי בשם יעקב מלפאטי פון רוהרנבך (1769–1829). כשהיצירה פורסמה בשנת 1865, מגלה היצירה, לודוויג נוֹהל, תעתק את השם בצורה שגויה ל"לאליזה", אך כיוון שכתב היד המקורי אבד, אין אפשרות להוכיח טענה זו. בחייו של בטהובן היו גם נשים אחרות, שלאחת מהן אולי הקדיש את היצירה, בהן אליזבת בארנפלד, תלמידתו הצעירה והמוכשרת, שאכן כונתה לעיתים "אליז".
הלחן מפורסם מאוד ומנוגן על ידי פסנתרנים רבים ברחבי העולם. ניתן לשמוע יצירה זו מנוגנת באירועים רשמיים יותר ופחות.
בחלקים מסוימים של טאיוואן, איראן וכנראה במדינות נוספות מנוגן הלחן במשאיות זבל. בברזיל ובטורקיה הוא מנוגן במשאיות בלוני גז כדי ליידע את האנשים שהמשאית בסביבה. בישראל הוא מנוגן לעיתים על ידי אוטו גלידה וכן בצלצולים של בתי ספר.
וריאציה של היצירה הופיעה בתחילת הסרט ממזרים חסרי כבוד של קוונטין טרנטינו.
היצירה כתובת בסולם לה מינור - הרמוני (לכן יש סול דיאז).
סגנון היצירה מתאים ללימוד אצל פסנתרנים מתחילים שכן הוא משלב טכניקות רבות. ביצוע היצירה מכיל שליטה בדינמיקה שכן היצירה מתחילה בפיאניסימו ומגיעה למצו פורטה בחלק הראשון. בטהובן רשם בתחילת היצירה "poco moto" (תנועתיות) דבר אשר משפר את הטכניקה של תנועת היד על הפסנתר. היצירה מכילה שימושים בארפג'ו, בסולם בלה מינור בפתיחה ובחלק הראשון של היצירה שמכיל שבסופו קצב של 1 חלקי 32 (קצב מהיר). טכניקה נוספת שיש ביצירה היא לימוד אוקטובות בפתיחה (על תו מי). לאחר החלק הראשון המהיר, ישנו קושי רב לשמור על הקצב ההתחלתי של היצירה מה שמצריך ספירה נכונה. בחלק השני משולבים טכניקות של עשיית אקורדים ביד ימין, נון לגטו ביד שמאל על אותו התו, ארפג'ו קצר ושימוש בסולם כרומטי.
שמואל ספראי
שמואל סַפְרָאי (31 במאי 1919 – 16 ביולי 2003) היה היסטוריון ישראלי של תקופת בית שני, תקופת המשנה ותקופת התלמוד, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל לידע ארץ ישראל לשנת תשס"ב (2002).
ביוגרפיה
במשך שנות הארבעים ושנות החמישים למד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1958 קיבל תואר דוקטור על עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בעלייה לרגל בתקופת הבית השני. תוך כדי לימודיו, בשנת 1950, נפטר מורו, גדליה אלון, וספראי עסק בעריכת כתביו במשך תקופה ארוכה. בסוף שנות השישים נתמנה לפרופסור, החל ללמד באוניברסיטה העברית ונעשה פרופסור מן המניין בה בשנת 1978, ומאז עסק בהוראה בין כותלי האוניברסיטה ומחוצה לה, ואף כתב ספרים רבים.
בנו, פרופ' זאב ספראי הוא היסטוריון וחוקר בחוג לתולדות ארץ ישראל שבאוניברסיטת בר-אילן. בתו, פרופ' חנה ספראי הייתה חוקרת בתחום ספרות חז"ל ופעילה פמיניסטית דתית.
פרסים
שמואל ספראי זכה במהלך חייו בכמה פרסים, שהחשובים שבהם הם:
ספריו
יצאו לאור לאחר פטירתו:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1997
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1997 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי מרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז. כל המשחקים נערכו על משטח קשה. התחרויות התחילו ב-25 באוגוסט והסתיימו ב-7 בספטמבר. זו הייתה האליפות ה-117 מאז ייסודה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 1996 סטפי גראף לא השתתפה בתחרות. מרטינה הינגיס נפגשה במשחק הגמר עם הלא מדורגת ונוס ויליאמס  וניצחה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות אוסטרליה הפתוחה, ואליפות וימבלדון.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מזוג מנצחי תחרות 1996 טוד וודברידג' ומארק וודפורד הודחו בסיבוב הראשון. יבגני קפלניקוב ודניאל ואצק  נפגשו במשחק הגמר עם יונס ביורקמן וניקלס קולטי  וניצחו בשתי מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות צרפת הפתוחה.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן דירוג הזוגות החזקות:
מנצחות תחרות 1996 ג'יג'י פרנאנדס ונטליה זברבה  נפגשו במשחק הגמר עם לינדזי דבנפורט  ויאנה נובוטנה  והפסידו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
מנצחי תחרות 1996 ליזה ריימונד ופטריק גלברייט  הודחו בחצי הגמר. מנון בולגראף  וריק ליץ'  נפגשו במשחק הגמר עם הזוג הלא מדורג מרסדס פאס ופבלו אלבנו  וניצחו אותם ב-3 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
ישראל באליפות
טניסאים ישראלים לא השתתפו באליפות.
מלחמות המדע
מלחמות המדע הן כינוי למאבק אינטלקטואלי בין גישות שונות כלפי האמינות של הידע המדעי, השיטה המדעית והפרשנות של ההיסטוריה והפילוסופיה של המדע. “המלחמות" הגיעו לשיאן בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 בסדרה של מאמרים בכתבי עת וספרים בנושא. בשנים האחרונות דעכו, מסיבות שונות, מלחמות המדע, אולם ללא "ניצחון" מובהק לאף אחד מהצדדים.
בצורה גסה אפשר להבחין בין שתי גישות. הגישה הראשונה, שבה מחזיקים לרוב סוציולוגים והיסטוריונים של המדע והטכנולוגיה, אנשי מדעי החברה והרוח, טוענת כי המדע, כמו כל פעילות אנושית, הוא תהליך של הבניה חברתית, כלומר מציאות סוציולוגית בלבד שאינה בהכרח משליכה על המציאות האמיתית כפי שהיא. מכיוון שכך, המדע והתפתחותו הם תוצאה של נסיבות חברתיות, פוליטיות וכלכליות, לא פחות מאשר של מאמץ אינטלקטואלי טהור להבין את העולם סביבנו. מצד שני, הגישה השנייה, שבה מחזיקים לרוב מדענים ופילוסופים אנליטים, טוענת כי המדע שואף ככל הניתן לאובייקטיביות מוחלטת ולחוסר התלות של המדע, לפחות בבסיסו, ברעיונות חברתיים ופוליטיים.
הקדמה ורקע היסטורי
הגישה המסורתית כלפי הפילוסופיה של המדע מניחה כי המדע הוא דרך אובייקטיבית לתיאור המציאות. השיטה המדעית, היא כינוי לכלל הטכניקות שבהן משתמשים המדענים על מנת לבחון רעיונות ולצבור ידע. עד המאה ה-20 היה נהוג לראות בשיטה המדעית כשיטה רציונלית טהורה שכאשר משתמשים בה כהלכה, בבחירה בין תאוריה מדעית א' לתאוריה מדעית ב', תמיד התאוריה אשר הכי הקרובה לאמת תיבחר.
אולם במאה ה-20 החלה גישה זאת להתחלף בגישה יותר מורכבת אשר לוקחת בחשבון גורמים נוספים ומערערת על הנחות קיימות. שני פילוסופים מרכזיים של המדע אשר שינו באופן מהותי את הדרך שבה נהוג היה לחשוב על הנושא, הם פופר וקון.
קרל פופר (1902–1994) טען כי המדע אינו יכול להגיע אל אמת מוחלטת אלא רק להתקרב לעבר האמת על ידי כך שהוא יכול לומר בביטחון אך ורק מה אינו נכון או מה אינו אמיתי. הוא ערער על שימוש במושגים כמו אמת, מכיוון שהמדע אינו חותר אל האמת אלא אל תאוריה, אשר זמנית לא ניתנת להפרכה, ולכן היא אמת "על תנאי".
תומאס קון (1922–1996), בספרו המבנה של מהפכות מדעיות העוסק בהתפתחות המדע בראי היסטורי הציג את תאוריית הפרדיגמות. לפיה, ההתפתחות המדעית נוצרת על ידי רצף של מהפכות עוקבות (פרדיגמות), ולא כגידול מצטבר וליניארי של הידע המדעי, תוך למידת מידע חדש ותיקון שגיאות העבר, כפי שהיה מקובל לחשוב עד אז. קון, ברעיונותיו אלה, פתח צוהר לגישה הפוסטמודרנית אשר תתפתח בהמשך, אם כי בעצמו הסתייג ממנה. לפי קון, הפרדיגמות השונות הן בעלות מבנה וסדר פנימי עצמאי, ובמובן מסוים "מתייחסות לעצמן" ולכן אי אפשר להשוות בין מושגים מפרדיגמות שונות. לפיכך, מדענים מפרדיגמות שונות אינם יכולים להבין זה את זה ואין דרך אובייקטיבית להכריע מי מהם צודק. "הפרדיגמה" היא אמת פנימית, אשר מחזיק בה כל מדען השייך אליה, בניגוד לאמת "האובייקטיבית" אשר נמצאת במציאות. בכך קון שבר את המונופול שהיה למדע על מושגים כמו ידע אובייקטיבי ורציונליות.
הגישה השמרנית
הגישה השמרנית, או המסורתית, שואבת את שורשיה מתקופת עידן הנאורות באירופה, מרעיונות כמו אמפיריציזם, אשר נותן דגש על הניסיון הנלמד מהחושים ומתצפיות ומרציונליזם, הנותן דגש על תיאור והגעה למסקנות על פי כללי לוגיקה נוקשים ומוסכמים. לפי גישה זאת, אל האמת ניתן להגיע, או לפחות להתקרב על ידי עריכת ניסויים, קבלת תוצאות והגעה למסקנות. בגישה זאת, אין מקום, או לפחות מקום מרכזי, לשיקולים כמו חברה, כלכלה, אידאולוגיה או פוליטיקה.
לדוגמה את המעבר מהמכניקה הניוטונית לתורת היחסות, הגישה השמרנית תראה בכך שאיינשטיין, לאחר שנתקל בבעיות בתיאורי המציאות ניסח משיקולים רציונליים ומתוך רצון לקדם את המדע תאוריה אשר מתארת את המציאות בצורה מוצלחת יותר. מכוון שהתאוריה אכן תיארה את המציאות באופן טוב יותר היא התקבלה על ידי המדענים ברחבי העולם כגישה הנכונה והאמיתית. הגישה לא תיקח בחשבון את הנסיבות ההיסטוריות של כתיבת התורה (תחילת המאה ה-20 באירופה), האקלים האידאולוגי (מלחמת העולם הראשונה) ואת הפיזיקאים האחרים ומניעיהם לקבלת התאוריה ואת הנסיבות החברתיות שבהן היה נמצא איינשטיין בזמן שחקר את הנושא.
גישה זאת אינה שוללת באופן גורף את הקשרים בין המדע לבין החברה, או שהחברה האנושית אינה משתנה בעקבות הטכנולוגיה והמדע. היא גם אינה גורסת שבנסיבות פוליטיות או חברתיות המדע יכול ללבוש צורות או פנים מסוימות. אולם בעיקרו המדע אדיש לשיקולים כאלה, ואם שיקולים אלה נעשים חשובים יתר על המידה בקביעת התאוריה, אזי היא אינה מדעית, מכיוון שאינה עומדת בשיקולים האובייקטיביים של השיטה המדעית.
בנוסף, לפי גישה זו, קיימים וידועים סטנדרטיים אובייקטיביים ורציונליים בלתי תלויים בהקשר חברתי מסוים שלפיהם ניתן להעריך ולשפוט ידע מדעי.
הגישה הפוסטמודרנית
את תמצית טיעוני הגישה הפוסטמודרנית ניתן למצוא בספרם משנת 1994 של נורמן לויט ופול גרוס (אשר דווקא יוצא נגד גישה זאת), "אמונה תפלה גבוהה".
לפי גישה זאת ניתן למנות כמה גורמים אשר משפיעים על הגילויים המדעיים, פרט לרציונליות, חתירה לאמת ושימוש בלוגיקה ובהוכחות:
דוגמה נוספת לשימוש במתודולוגיה המסבירה שינויים במדע על ידי הפניה לסיבות מסוג זה ניתן למצוא במאמרה של ההיסטוריונית רבקה פלדחי, "להסתכל, לראות, להבין", העוסק בתגלית של גלילאו גליליי, שבעזרת תצפית על הירח בטלסקופ היה הראשון אשר טען כי הירח אינו כדור חלק אלא שיש על פניו הרים וגאיות.
פלדחי טוענת כי הכשרתו של גלילאו כאמן היא שאיפשרה לו להסתכל על הירח ולפרש את כתמי האור והצל, אותם ראה בטלסקופ, כמכתשים. בתקופת פעילותו של גלילאו כאמן החלה להתפתח תאוריות האמנותיות של פרספקטיבה גרפית גאומטרית, התפיסה של אמנות שעושה שימוש בידע גאומטרי על מנת לייצג את החלל בצורה תלת־ממדית.
השכלתו של גלילאו כצייר וקיום קהל המאזינים אשר מכיר את השפה האומנותית הזו, איפשרה את התקבלות טענותיו ברבים. היא מזהה את הניסיון להפוך את הצל והאור לאובקייטים נראים של הרים וגאיות כהבניית מציאות חדשה. רק בזכות השיח האומנותי אשר היה רווח מצליח לראות את הירח מחדש ולתאר לקורא את מה שהוא רואה. בנוסף היא מתייסת לכתיבת ספרו של גלילאו, "שליח הכוכבים", בשפה האיטלקית ולא בלטינית כמקובל אז, במטרה לפנות אל קהל חדש, הסוחרים האיטלקים שהחלו לצבור הון באותה תקופה. כמו כן, היא דנה בכך שכאשר ניסה לבסס את גילוים של ירחי צדק, הוא קרא להם "כוכבי מדיצ'י", על שם משפחת הדוכסים האיטלקית אשר שימש בחצרם. קריאה בשם הזה יוצרת מצב שבו מי שמתנגד לקיומם של הכוכבים, כאילו יוצא נגד משפחת מדיצ'י החזקה.
פלדחי מתייחסת בטיעוניה לתפיסות חברתיות של אמנות ולעניינים פוליטיים, ולא לרציונליות, אמת והוכחות, ובכך היא מייצגת את הגישה החדשה להבנת ההיסטוריה של המדע.
מבנים קוורקים
בשנת 1984 הסוציולוג והיסטוריון של המדע אנדרו פיקרינג פרסם את הספר "מבנים קוורקים" העוקב אחרי פעילותם של הפיזיקאים שעסקו בפיתוח מודל החלקיקים האלמנטריים. הטענה המרכזית בספר היא שמודל החלקיקים האלמנטריים הוא הבניה חברתית שנעשתה על ידי מדענים אשר חקרו את הנושא במאיצי חלקיקים בשנות ה-70 של המאה ה-20.
לטענתו, היה למדענים "מרחב תמרון" בפרשנות של תוצאות הניסויים שביצעו במאיצי חלקיקים. הוא טוען שגילויים לכאורה של חלקיקים אלמנטריים היו בבחינת נבואה המגשימה את עצמה: המדענים מצאו את החלקיקים שציפו למצוא. לכן, יותר משעסקו המדענים בגילוי חלקיקים יסודיים הקיימים בעולם באופן עצמאי, הם עסקו בהבנייתם באופן שמתיישב עם העדפותיהם התאורטיות והאינטרסים הקוגניטיביים שלהם מחד, ועם תוצאות הניסויים מאידך. לפי גישה זאת, התאוריה, אשר התקבלה באופן חברתי בקרב המדענים, של החלקיקים האלמנטריים, היא זאת שיצרה את המציאות.
הגישה מתוארת היטב בפיסקה הבאה מהספר:
במאמר ביקורת על הספר, טענו הפיזיקאי סילבן שוובר (Silvan S. Schweber) וההיסטוריון של המדע איב ג'ינגרה (Yves Gingras) במאמר כי על אף שהספר נכון ומדויק מבחינה עובדתית, מרחב הפרשנות שהוא מעניק למדענים באשר לגילוי החלקיקים אינו כה רחב בפועל וכי הרטוריקה הקונסטרוקטיביסטית שלו אינה עולה בקנה אחד עם העדויות ההיסטוריות שהוא עצמו מביא לתמיכה בטענותיו.
אמונה תפלה גבוהה
בשנת 1994 התפרסם הספר "אמונה תפלה גבוהה: השמאל האקדמי ומאבקיו עם המדע" (Higher Superstition: The Academic Left and Its Quarrels with Science") על ידי הביולוג נורמן גרוס והמתמטיקאי נורמן לויט. בספר הם מבקרים את הרעיונות הפוסטמודרניים בחקר המדע, ומאשימים את החוקרים המצדדים בגישה זאת באנטי-אינטלקטואליות, במניעים פוליטיים ולא אקדמיים, יכולת מחקרית נמוכה ובידע לוקה בחסר בנושאי הביקורת שלהם. הספר יצר תהודה גדולה בעולם הפילוסופיה של המדע. בעקבותיו נערך כנס בחסות "האקדמיה לחקר המדע בניו יורק", אשר בסופו פורסם מקבץ מאמרים בספר בשם "הבריחה מהמדע ומהתבונה". בספר כתבו כ-40 מדענים בגנות הגישה הפוסטמודרנית.
פרשת סוקל
בשנת 1996, בשיאם של ויכוחים בנושא, התפוצצה פרשת סוקל. באותה שנה הגיש אלן סוקל, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת ניו יורק, מאמר לפרסום לכתב העת Social Text. זהו כתב עת העוסק בפרשנות חברתית ולא כתב עת מדעי, המזוהה עם הגישה הפוסטמודרנית כלפי המדע. בראיון מאוחר יותר אמר סוקל כי קיבל השראה מהספר "אמונה תפלה גבוהה" כאשר בא לכתוב את המאמר. שם המאמר הוא "פורצים גבולות: לקראת הרמנויטיקה טרנספורמטיבית של כבידה קוונטית", והוא נכתב על ידי סוקל כפארודיה על הגישות הפוסטמודרנית בחקר המדע. במאמר טוען כי תורת כבידה קוונטית היא הבניה חברתית ולשונית. במאמר השתמש במילות קוד מתחום הסוציולוגיה כמו דקונסטרוקציה, הרמנויטיקה והגמוניה, כאשר הפיזיקה והמתמטיקה במאמר היו שגויות מהיסוד. בין השאר נטען במאמר שפאי הוא הבניה חברתית.
בפיסקת הפתיחה התייחס, כביכול בביקורתיות, ליחס שמפגינים אנשי מדעי הטבע כלפי הגישות הביקורתיות:
פרופ' מרה בלר, מהאוניברסיטה העברית בירושלים טענה בתגובה למאמר כי דווקא ברעיונותיהם ובכתביהם של גדולי הפיזיקאים בתחומים הקוונטים, כמו נילס בוהר, מקס בורן, ורנר הייזנברג ווולפגנג פאולי, ניתן למצוא רעיונות בעלי ניחוח פוסט-מודרני, אשר סוקאל, במתכוון או שלא במתכוון דווקא קלע בכתיבתו לחלקם. כותרת המאמר "צוחק מי שצוחק אחרון", שואלת האם בעצם הבדיחה הייתה על חשבונו, מכוון שבתרמית שלו הוא בעצם תיאר רבים מהרעיונות של מכניקת הקוונטים כפי שגדולי הפיזיקאים תיארו בעבר.
פרשת בוגדנוב
בשנת 2002 פרשה נוספת הסעירה את עולם המדע, אשר לא הייתה קשורה באופן ישיר ל"מלחמות המדע" והושוותה לפרשת סוקל. הפרשה נגעה לאיגור וגרישקה בוגדנוב, אחים תאומים, שניהם מדענים (פיזיקאי ומתמטיקאי) שקיבלו תואר דוקטור בהנחיית משה פלאטו. הם פרסמו מאמרים בכתבי עת מדעיים בנושא פיזיקה בהם תאוריות מרחיקות לכת בנוגע למפץ הגדול ועל כבידה קוונטית. בשנת 2002 נפוצו האשמות באינטרנט כי התאומים ביצעו אותו תעלול כמו אלן סוקאל, זאת אומרת פרסמו מאמרים פרודיים וחסרי משמעות תוך כדי שימוש בז'רגון מקצועי כדי לזכות באמון הקהילה המדעית. הדעות לגבי אמינות המאמרים שלהם עומדת בספק, בעוד שד"ר רומן ג'קי (Roman Jackiw) מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס מצא את המאמר "ספקולטיבי, אך מסקרן", ד"ר פיטר וויט (Peter Woit), מתמטיקאי ופיזיקאי מאוניברסיטת קולומביה, העיד על המאמר כי הוא "פחות או יותר שטויות מוחלטות". הפרשה העלתה מחדש את השאלה מה תקפותה של שיטת "ביקורת העמיתים" עליה נשען רוב המדע המקובל הנעשה כיום באקדמיות.
קרן (זואולוגיה)
המונח "קרן" משמש גם לציין כל איבר מחודד המחובר לראשו של בעל חיים גם במשפחות אחרות:
למיני בעלי חיים רבים במשפחות שונות יש חטים, שלעיתים קרובות ממלאות את אותן פונקציות של קרניים, אבל הן למעשה שיניים מגודלות. אלו כוללים את: איילי מושק, חזירי יבלות, פילים, חדשיניים (לווייתן חדשן חדקרן) וניבתנים.
שימוש בעלי החיים בקרניים
לקרניים שימושים רבים בטבע: התגוננות מפני טורפים, לחימה בבני המין על טריטוריה או על נקבה, חיזור, סימול וקביעת מעמד בעדר, איתותים ועוד. בחיזור בין בעלי חיים, תצוגת הקרניים משמשת להרשים את הנקבה. גודל וצורת הקרניים מעידה על כשירותו הגנטית של בעל הקרניים ומושכת את הנקבה. לפי עקרון ההכבדה בכמה בעלי חיים הקרניים גדלו לממדים גדולים במיוחד.
זכרים של בעלי חיים בעלי קרניים נוהגים להתגושש זה עם זה בדו-קרב ראש בראש. הקרבות נעים בין שילוב קרניים ("נעילת קרניים") ודחיפות הדדיות, עבור בהטחת ראש בראש (לעיתים בסיס הקרניים מהווה מעין "קסדה"), ועד לדו-קרב קטלני שכולל ניסיונות לדקור אחד את השני עם הקרניים.
בקרב מינים רבים של בעלי קרניים, כולל אנטילופות בעלי קרניים ארוכות, הקרניים בדרך כלל לא משמשות ללחימה בטורפים ובעליהן מעדיפים לברוח בריצה כאשר טורף מתקרב או תוקף. לעומת זאת, אצל הפרים, המאופיינים במשקל רב וגוף מסיבי, הקרניים גם משמשות להתגוננות מפני טורפים. באפריקה תועדו לא מעט מקרים בהם תאו אפריקני דקר בקרניו המעוקלות לביאה שתקפה אותו.
בקרניים אפשר להשתמש גם כדי לחפור באדמה או לקלף קליפה של עץ. קרניים אמיתיות משמשות גם לויסות חום, שכן כהמשך של העור הן מכילות כלי דם בתוכן, ומתפקדות כמו רדיאטור ומאפשרות את קירור הדם בתוכן.
לטריצרטופס, מין של דינוזאור צרטופסי, היו קרניים שאורך ליבות העצם שלהן נע בין 90 ס"מ עד ל-115 ס"מ (1.15 מטר) ובשל חוזקן היו יעילות גם לקרבות נגד הטירנוזאורוס רקס וטורפים אחרים, וכן להתגוששות מול טריצרטופסים אחרים על טריטוריה ונקבות. נמצאו ראיות במאובנים לשני השימושים הללו.
שימוש האדם בקרני בעלי חיים
כיום, השימוש בקרניים שנוי במחלוקת, במיוחד אם החיה ניצודה במיוחד עבור קרניה, ובפרט אם ניצודה בציד ספורטיבי בו הראש עטור הקרניים משמש כפרס ניצחון ונתלה לתצוגה על ידי הצייד. ציד כזה גרם לצמצום אוכלוסיות בעלי חיים ואף סיכן את קיומם ברמת המין. כיום ציד ספורטיבי הוא מפוקח ונעשה בעיקר בחוות או שמורות מיוחדות שהוקמו לשם כך (ובהן גם מרבים את החיות הניצודות). באנגלית נקרא תחום זה Game Hunting.
בקרני פריים שכבת קרטין עבה גדלה על ליבת עצם ויוצרת שפופרת חלולה. בשל כך משמשות קרני הפריים גם ככלי נגינה, לדוגמה: השופר היהודי וקרן (כלי נגינה). קרניים אלה התפתחו לכלי נשיפה בהם, בניגוד לחצוצרה, הלוע מתרחב ככל שהוא מתארך, כלומר: הוא חרוטי ולא גלילי. כלים כאלה נקראים קרניים גם אם הם עשויים ממתכת. קרן יער היא גרסה מתקדמת ממתכת של קרני נגינה אלו.
לשימוש בשופר היהודי חשיבות רבה במצוות תקיעת שופר בראש השנה ויום הכיפורים. הכנתו מקרן איל (או קודו גמלוני, במקרה של שופר תימני), נעשית בתהליך מיוחד ומורכב.
קרניים משמשות גם ככלי קיבול לנוזלים וככלי שתייה. קרניים אלה מנוקות ומוברקות. מכך צמח הביטוי קרן השפע.
קרני אבק שרפה היו במקור קרני איילים שדוגמו במכסים ורצועת סחיבה, ששימשו לנשיאת אבק שרפה. לעיתים, גם לבקבוקוני אבק שרפה קוראים קרני אבק שרפה.
קרני אנטילופה משמשות ברפואה הסינית המסורתית.
שנהב בא משיניים וחטים של בעלי חיים, לא מקרניים. סחר בשנהב מהווה גורם לציד בלתי-חוקי ומסכן את עתיד הפילים. כפתורי "קרן" עשויים בדרך כלל מ"קרני" איילים ולא מקרן אמיתית.
Better (שיר של עדן אלנה)
Better (בעברית: טוב יותר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן אלנה. השיר יצא לאור ב-10 בדצמבר 2018, על ידי חברות התקליטים ארומה מיוזיק ואן אם סי יונייטד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי ג'וני גולדשטיין ורומאו טסטה והופק על ידי גולדשטיין, השיר בסגנון הרית'ם אנד בלוז.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
הסינגל עצמו זכה לסיקור מיוסי חרסונסקי אשר ציין את השיר בחיוב והעניק לו ארבעה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי ברק בכור והועלה לערוץ היוטיוב של עדן אלנה ב-10 בדצמבר 2018. בקליפ ניתן לראות את אלנה יוצאת מלימוזינת פאר, נפגשת עם בחור על צל ירח ושרה עם מיקרופון על רקע הירח בשמלה קצרה את השיר.
The Day Before You Came
The Day Before You Came (בעברית: היום שלפני בואך) הוא אחד השירים האחרונים שלהקת אבבא הקליטה ונחשב לאחד השירים הטובים ביותר של הלהקה במשאלים ובפורומי מעריצים. שם השיר במהלך העבודה עליו היה "הציפור הסובלת" (Den Lidande Fågeln) ורק לאחר שנכתבו עבורו המילים שונה שמו ל"היום שלפני בואך". השיר הוקלט באולפני פולאר בסטוקהולם ב-20 באוגוסט 1982.
השיר יצא לאור כסינגל למצעדים ב-18 באוקטובר באותה שנה. מילות השיר מספרות בפירוט כיצד נראה יום אחד בשגרת חייה האפרורית והפדנטית של אישה לפני שמצאה אהבה (ולפי פירושים אחרים, יום לפני מותה). הסינגל זכה לתגובות פושרות בגלל הסגנון האוונגרדי והמלנכולי שלו. המבקרים הסתייגו מהעיבוד האלקטרוני המינימליסטי, שהיווה שינוי חד לעומת העיבודים האקוסטיים העשירים שאפיינו את אבבא באלבומים קודמים, מהיעדר פזמון קליט, ומאורכו של השיר (זהו השיר השני באורכו של אבבא; הארוך ביותר הוא "Eagle"). הסינגל הגיע רק למקום 32 במצעד הבריטי אך העפיל לחמשת המקומות הראשונים בבלגיה, מערב גרמניה, פינלנד, שווייץ, שוודיה והולנד, וסימל מבחינות רבות את סוף דרכה של הלהקה. טכנאי ההקלטות המיתולוגי של אבבא, מייקל טריטוב (Michael B. Tretow) מספר שאנייטה פלטסקוג, הסולנית, ביקשה להחשיך את האולפן בזמן ההקלטה כדי להיכנס לאווירה העגומה של השיר וכי באותה עת כבר היה ברור לכל חברי הלהקה שזו סוף דרכם המשותפת. השיר זכה למספר רב של גרסאות כיסוי על ידי מבצעים שונים, בין היתר על ידי:
בנוסף, השיר זכה לגרסאות כיסוי אינסטרומנטליות רבות.
מילות השיר מתארות אירועי יומיום שגרתיים שאירעו יום לפני שגיבורת השיר פגשה את אהובה, למשל - היא נסעה ברכבת, עישנה סיגריה, וקראה ספר של מרילין פרנץ' לפני השינה. במשך השנים הועלו סברות רבות בקשר למשמעותו של היום הזה. יש המוצאים בשיר נימה דיכאונית, המרמזת על מערכת יחסים שלילית שהתפתחה לאחר אותו יום, ויש אפילו המוצאים רמזים למקרי מוות או רצח. כמו כן הועלתה סברה שהשיר מתאר סימפטומים של אישיות נורמוטית - סוג של הפרעה נפשית שבה אדם חי חיים חסרי משמעות, כאשר אירועים שגרתיים ממלאים את חיי היומיום שלו. זהו כנראה סוד הקסם המהלך על אומנים מיוסרים שבוחרים לבצע גרסאות כיסוי דווקא לשיר הזה, אף על פי שהוא אינו נחשב לשיר פופולרי ומוכר ברפרטואר של אבבא. בקרב מעריצי אבבא זוכה השיר ליחס מיוחד משום שמדובר באחת מהקלטות האולפן האחרונות של הלהקה, בשל הסגנון הייחודי שלו בהשוואה לשאר הלהיטים של אבבא, וכאמור, בזכות הטקסט העמוק והרב-משמעי שלו.
הקליפ
הוידאו קליפ לשיר, שנחשב לפורץ דרך בזמנו, צולם בספטמבר 1982 בסטוקהולם, שנתיים לפני מהפכת הקליפים שחולל "מותחן" של מייקל ג'קסון. הקליפ מתאפיין במוטיבים מובהקים של מהפכת הקליפים העתידה לבוא: תסריט עלילתי, ליהוק של שחקנים מקצועיים (השחקן השוודי יונאס ברגסטרם (Jonas Bergström) מככב בקליפ כמאהב של אנייטה), צילומי חוץ מרהיבים (עד אותה עת רוב הקליפים צולמו באולפנים ובאולמות סגורים) ואמצעים קולנועיים אחרים כגון פלאשבקים ו"משחק אילם", כלומר הזמרים אינם שרים בקליפ אלא משחקים בסרט, כשהשיר מתנגן בפסקול ברקע. את הקליפ ביימו שֶל סונדבאל ושֵל אוקָה אנדרסון, בניגוד לקליפים קודמים של הלהקה שאת כולם ביים לאסה הלסטרם מאז 1974.
בראיון שהעניק בני אנדרסון לעיתון השוודי דאגנס ניהטר ב-2009 הוא מביע צער על כך שהביצוע של אנייטה לא היה "אמוציונלי דיו", וכי הוידאו קליפ מוסיף נופך קודר אף יותר לשיר – חייה של האישה בקליפ מתערערים כליל בעקבות המפגש עם מושא אהבתה.
דוד אופק
דוד אופק (נולד ב-9 בינואר 1968) הוא במאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
דוד אופק נולד ב-9 בינואר 1968 ברמת גן. אופק הוא בוגר המחזור הראשון של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים. במהלך לימודיו זכה פעמיים בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים: על סרטו התיעודי "חלומות חיים" (1993) ועל "בית" (1994), בו הופיעו מספר רב של נושאים וטכניקות המאפיינים את יצירתו.
בבית הספר סם שפיגל החל ליצור שיתוף פעולה אמנותי עם חברו לכתה, הבמאי והתסריטאי יוסי מדמוני.
שנתיים לאחר סיום לימודיו יצר, כתב וביים את סדרת הטלוויזיה הראשונה שלו, "בת ים ניו יורק", בהפקת מיכה שגריר עבור "שידורי קשת". הסדרה זכתה בפרס אופיר לדרמת הטלוויזיה הטובה ביותר ונבחרה לייצג את ישראל בפסטיבל אינפוט בשנת 1996 במקסיקו.
ב-1999 ביים את הסרט התיעודי "5 סיפורי אהבה" עבור ערוץ 1, אשר זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב 2000, בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב בפסטיבל הסרטים הישראלי בארצות הברית 2001, והשתתף במסגרת התחרותית בפסטיבלים הדוקומנטריים של טיוואן ויוון.
בשנת 2000 יצר עם מדמוני את הסדרה "טייק-אווי" עבור ערוץ 3 בכבלים וביים חלק מפרקיה.
בשנת 2001–2002 יצר עם מדמוני, בהפקת מיכה שגריר, את הסרט העלילתי באורך מלא "המנגליסטים", אשר השתתף בכ-30 פסטיבלים בינלאומיים וזכה בפרסים רבים: פרס התסריט בפסטיבל "מר דל פלטה" בארגנטינה; גולדן רמי בקטגוריית הסרט הזר בפסטיבל יוסטון; פרס לסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל דלונגה, ארצות הברית; פרס לסרט הטוב ביותר בפסטיבל וושינגטון העצמאי.
ב-2003 ביים את הסרט התיעודי "ההרוג ה-17" שהוקרן במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, והוקרן ב-60 פסטיבלים בינלאומיים ובהם אמסטרדם, סלוניקי ואינפוט 2003. הסרט זכה בפרס לסרט הישראלי הטוב ביותר ולעריכה בפסטיבל דוקאביב 2003, בפרס אופיר לסרט הדוקומנטרי 2003, בפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל "הוטדוקס" קנדה, בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סירקיוז ובפרס העיתונות הבינלאומי בפסטיבל הדוקומנטרי בשיקגו.
ב-2005 כתב וביים עם מדמוני את הסדרה "מלנומה אהובתי" שהוקרנה בפסטיבל הקולנוע בירושלים וזכתה בפרס הדרמה בתחרות האקדמיה הישראלית ב 2006. ב-2006 יצא הסרט "מלנומה אהובתי" אשר מתבסס על הסדרה. הסרט בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים היוקרתי של מונטריאול ובפסטיבל חיפה.
ב-2006 יצאו לאור סדרה דוקמנטרית נוספת שאוגדה לסרט: "האולפן", אשר עוקבת אחרי ארבעה תלמידים באולפן ללימוד עברית. הסרט זיכה את אופק בפרס הבמאי הדוקומנטארי בפסטיבל ירושלים.
בשנת 2008 זכה סרטו הדוקומנטרי "האגדה על ניקולאי וחוק השבות" בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים.
בשנת 2011 ביים יחד עם איתי רזיאל את הסדרה "בלי בושה". ואת הסרט "מותרות", שהתחרה בקטגוריה "רוח החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים. סרט תיעודי העוקב אחר תקנוני צה"ל שקובעים מאיזה צורים יכולים להיכנס לעזה, כחלק מהסגר על רצועת עזה.
בשנת 2012 יצאה למרקע סדרת הטלוויזיה שיצר בצוותא עם יוסי מדמוני וחיים שריר "30 ש"ח לשעה". הסדרה שמספרת את סיפורן של שלוש נשים עובדות קבלן בתחום הניקיון המקימות קואופרטיב עצמאי שודרה בערוץ 1 וזכתה לביקורות נלהבות הן ברמת העשיה והן מבחינת תכניה החברתיים והמגדריים. המבקרים קשרו בין הסדרה לבין המגמה החברתית המהפכנית הצעירה בעשור השני של שנות ה-2000 בישראל.
בשנת 2013 ביים אופק את הסרט הקצר "גבול ונדל"ן", במסגרת סרט המחווה לדוד פרלוב עקבות בירושלים.
בשנת 2019 ביים את סרט הקולנוע "נולדתי בירושלים ואני עדיין חי" ביחד עם יוסי עטיה, ויצר את הסדרה "מתיר עגונות" ביחד עם יוסי מדמוני ותמר קיי.
דגל בחריין
דגל בחריין הוא דגלה הלאומי של ממלכת בחריין. הדגל מורכב מרצועה לבנה בצד שמאל המופרדת מאזור אדום בצד ימין על ידי חמישה משולשים היוצרים קו משונן.
היסטוריה
בחריין, כיתר האמירויות השונות שלחוף המפרץ הפרסי במאה-18, החזיקה בדגל אדום כדגלה החל מ-1783.
ב-1932 הפכה בחריין את הקו הישר בין שני חלקי הדגל לקו משונן, בעל עשרים ושמונה ראשים, כדי להבדיל את דגל בחריין מדגלי שכנותיה.
לאחר עצמאות בחריין ב-1972, צומצם מספר הראשים לשמונה ראשים לבנים.
ב-2002 צומצמו מספר הראשים פעם נוספת, ונותרו בו רק חמישה משולשים, המסמלים את חמשת עמודי האסלאם.
עיצוב
הצבע האדום מסמל ככל הנראה את הפלג הח'ארג'י של האסלאם, והדגלים העתיקים ביותר של בחריין היו פשוט בצבע אדום.
יש נטייה מסוימת לבלבל בין דגל בחריין לדגל קטר, שכנתה מדרום. ההבדלים המרכזיים הם שהצבע של הרצועה הגדולה של דגל קטר הוא בצבע ערמון ולא אדום עם תשעה קצוות משוננים (ולא חמישה כמו בדגל בחריין).
הדגל המלכותי של בית ח'ליפה כולל את הדגל, אשר מוצבים שתי קווים לבנים מעליו מתחתיו, ומוטבע כתר צהוב בפינתו, שעליו שתי נקודות, המסמלות את 'ממלכת שני המים' - משמעות בחריין בערבית.
מלחמות הדת באירופה
מלחמות הדת באירופה היו שורה של מלחמות דת שהתרחשו באירופה במהלך המאות ה-16, ה-17 ותחילת המאה ה-18.
כל הקונפליקטים המשויכים להגדרה מתייחסים לרפורמציה הפרוטסטנטית ששברה את הסדר הדתי והפוליטי של הממלכות הקתוליות באירופה. הצדדים הלוחמים לא תמיד נחלקו לפי דת, כך, לקראת סוף מלחמת שלושים השנים (1618–1648) צרפת הקתולית שיתפה פעולה עם הפרוטסטנטים כנגד מלוכת הבסבורג.
התנגשויות החלו עם מרד האבירים (1522) שגרר אחריו מלחמת האיכרים הגרמנית (1524–1525) באימפריה הרומית הקדושה. המלחמות התגברו לאחר שהכנסייה הקתולית התחילה כנגד התרחבות התנועה הפרוטסטנטית בקונטרה-רפורמציה. שיאו הגיע במלחמת שלושים השנים שחיסל שליש מאוכלוסיית הנסיכויות הגרמניות שהשתתפו בה. שלום וסטפליה נחשב לזה שסיים את המלחמה בין הכנסייה הקתולית לזו הפרוטסטנטית בכך שהכיר בקיום שלוש מסורות נוצריות באימפריה הרומית הקדושה: הכנסייה הקתולית, לותרניזם וקלוויניזם וייסד את מה שידוע כעת כ. אך גם לאחריו מלחמות הדת נמשכו באירופה, כמו (1639–1651),  (1655–1690) ו (1712) ופסקו רק בשנות ה-20 של המאה ה-18 ועוד יותר מאוחר בזיכרון הקולקטיבי של אירופה.
בחמדון
בַּחַמְדוּן (בערבית: بحمدون) היא עיירת קיט בהר הלבנון שבלבנון. מקור שם העיירה הוא בארמית ומשמעותו תשוקה.
בחמדון שוכנת במרחק 23 ק"מ ממזרח לביירות, על כביש ביירות-דמשק, בגובה של 1,100 מטרים מעל פני הים, צופה אל עמק לה-מרטין שבנפת עאליי. מרבית אוכלוסייתה נוצרית אורתודוקסית
היסטוריה
לפני מלחמת האזרחים בלבנון הייתה בחמדון אתר נופש וקייט פופולרי, בזכות האוויר הצלול, הנוף ההררי והקרבה לחוף הים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 נהגו לבלות בה גם תיירים מהיישוב היהודי בארץ ישראל.
עד מלחמת האזרחים התקיימה בעיירה קהילה יהודית קטנה, ובתקופת מלחמת לבנון הראשונה נותרו בה עדיין שלוש משפחות יהודיות. ב-1910 הוקם בה בית הכנסת בחמדון, בית כנסת גדול ומפואר ששימש את היהודים שבאו לנפוש בעיירה בימי החגים. בית הכנסת נעזב ערב מלחמת האזרחים אך שלד המבנה שלו עודו ניצב במקום.
מלחמת שלום הגליל
במלחמת לבנון הראשונה כבש צה"ל (חטיבה 500 וחטיבת גולני) את אזור בחמדון ועאליי (בית הספר למ"כים) באופן שאיפשר שליטה על הגישה לביירות ממזרח בכביש ביירות-דמשק. סמוך לבחמדון נִשבּוּ שמונה חיילי צה"ל בידי מחבלים בספטמבר 1982. שישה מהם הוחזקו בידי פת"ח והוחזרו בעסקת שבויים בנובמבר 1983, ושניים נוספים הועברו לארגונו של אחמד ג'יבריל ושוחררו רק במאי 1985, ב"עסקת ג'יבריל".
לאחר שצה"ל פינה את האזור ב-1983, פרצה בו מלחמת ההרים שבמהלכה התחוללו בבחמדון ובסביבתה קרבות בין מיליציות נוצריות לבין המיליציה הדרוזית בפיקודו של וליד ג'ונבלאט. העיירה סבלה מפגיעות הכוחות היריבים, ובין השאר נהרסו כל חמש הכנסיות שהיו בה על ידי כוחותיו של ג'ונבלאט. עקב כך נזנחו אתרי הנופש בעיירה, ורק לאחר תום מלחמת האזרחים היא שבה לתהילתה הקודמת. הכנסיות נבנו מחדש, המלונות, המסעדות ומרכזי הבילוי שופצו, והעיירה מהווה כיום מוקד משיכה לתיירים, בעיקר ממדינות המפרץ הפרסי.
היסטוריה של סידני
ההיסטוריה של סידני מתחילה עוד בזמנים פרה היסטוריים. האזור שסביב מפרץ ג'קסון (בו נמצא נמל סידני) שימש את השבטים האבוריג'ינים למעלה מ-40,000 שנה. על אף שבינוי העיר החדשה הרס את רוב הממצאים מתקופה זו, עדיין קיימים מאות גילופי אבן במקום. סידני נחשבת לבעלת אוסף גילופי האבן הטובים בעולם, כיוון שהם עשויים בעיקר מאבן חול, שמשמשת כחומר גלם טוב לגילופי אבן.
בסוף המאה ה-19, חפירות תעלה באלכסנדריה (דרום-מזרחית לעיר) חשפו הוכחות ליישוב אבוריג'יני באזור, שגילו מוערך בלמעלה מ-7,000 שנה. הוכחות יותר מאוחרות שהתגלו במערות ליד גלנברוק בהרים הכחולים, מערבית לעיר, הצביעו על יישוב אבוריג'יני במקום לפני כ-20,000 שנה.
היישוב האירופאי
העניין האירופאי במקום עלה עם גילויו של מפרץ בוטאני (כיום פרבר דרומי של העיר) ב-1770 על ידי ג'יימס קוק. תחת הוראות הממשלה בבריטית, הוקמה מושבת אסירים במקום ב-1788. המשלחת ליישוב המקום, הצי הראשון, עגנה במפרץ בוטאני, אך לא מצאה את המקום ראוי ליישוב. לאחר שיט קצר צפונה, עגנה המשלחת במפרץ ג'קסון. ראש המשלחת, ארתור פיליפ, קרא בתחילה למושבה החדשה "ניו אלביון", אך מסיבה שאינה ידועה קיבלה המושבה את השם "סידני", על שם שר הפנים הבריטי באותה תקופה, תומאס טאונסהנד, לורד סידני, לאחר שהלה הנפיק את כתב ההרשאה שאפשר לפיליפ להקים את המושבה.
ימיה הראשונים של סידני
סידני חוותה קשיים רבים בימיה הראשונים. רעב ומגפות גרמו לבעיות רבות, אך במהרה המצב השתפר. הממשל הצבאי הקולוניאלי נשען על הצבא, "גדודי ניו סאות' ויילס", שנודע גם כ"גדודי הרום", בשל המונופול על ייבוא אלכוהול.
קונפליקטים צצו בין המושלים וקציני הצבא, שרבים מהם היו בעלי אדמות. ב-1808 הקונפליקטים הללו גרמו ל"מרד הרום", המרידה הצבאית היחידה שהצליחה אי פעם באוסטרליה, בה הודח מושל סידני דאז, ויליאם בליי (William Bligh).
העיתון הראשון בעיר, ה"סידני גאזט" (Sydney Gazette), יצא לאור ב-1803, והופיע עד 1842, וסיפק מידע רב ערך על התפתחותה הראשונית של המושבה ממנה צמחה סידני. ב-1831 החל להתפרסם גם הסידני מורנינג הראלד (The Sydney Morning Herald) כעיתון יומי, והוא יוצא לאור עד היום. אוכלוסיית העיר החלה לגדול, וב-1847 האסירים, תושביה המקוריים של העיר, היוו רק 3.2 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
עידן הבהלה לזהב
אוסטרליה חוותה מספר בהלות זהב באמצע המאה ה-19, עם גילוי זהב בבת'רסט, 150 ק"מ מערבית לסידני, ב-1851. כורים מהגרים רבים הגיעו לסידני, והגדילו את האוכלוסייה מ-39,000 ל-200,000 תוך 20 שנה. הביקוש לתשתיות שיספקו את גידולה המהיר של אוכלוסיית העיר, גרמו לפיתוח מסיבי של מערכת הרכבות והנמלים בעיר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19. בהמשך, גילוי זהב בוויקטוריה, משך תושבים חדשים הרחק מסידני, לעבר מלבורן ויריבות גדולה צצה בין שתי הערים. היריבות התעצמה כשאוסטרליה הפכה לפדרציה ושתי הערים הוצעו בתור עיר הבירה שלה, משבר שנפתר לבסוף עם יצירתה של עיר בירה חדשה, קנברה.
המאה ה-20
בשנת 2015 התרחש בעיר משבר בני ערובה במהלכו נהרגו חלק מבני הערובה.
ויי (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
לילך דקל-אבנרי
לילך דקל-אבנרי (נולדה ב־2 באוקטובר 1970) היא במאית תיאטרון, דרמטורגית ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה
דקל-אבנרי נולדה ב-1970 למשפחה עם שורשים מזרח אירופיים, גדלה ברמת השרון ולמדה בתיכון אלון בעיר. בילדותה רקדה בלהקת בת דור, אך בגיל 16 עזבה את הלהקה כי רצתה ללמוד קולנוע.
בתום שירות צבאי כקצינה סיימה תואר ראשון בקולנוע ובאומנות, לאחר מכן התגוררה שנתיים בפריז, למדה צרפתית בסורבון, וכששבה לארץ סיימה תואר שני בהצטיינות בכתיבה, דרמטורגיה ובימוי באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיה יזמה וניהלה אמנותית את פסטיבל Smallבמה, תיאטרון הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2007–2012 הייתה במאית הבית, דרמטורגית ויועצת אמנותית בתיאטרון תמונע, ובמסגרת תפקידה יזמה את עונת "שייקספיר אנפלאגד" (2008), העונה הנורווגית (2009), פסטיבל ביופידבק (2009) והעונה הגרמנית שהופקה בשיתוף מכון גתה (2010).
הייתה חברה בוועדה האמנותית של פרויקט "נקודת פתיחה" של מפעל הפיס, והתנדבה כחברת ועדה בתיאטרון תמונע ובאמנות-לעם.
מאז 2016 היא מנהלת את הוועדה העברית של רשת "יורדרם", ומנהלת אמנותית את פסטיבל "מדרום" באופקים, שיתוף פעולה בין מכללת ספיר לעיריית אופקים, ובאותה שנה גם זכתה דקל-אבנרי בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה כיוצרת מצטיינת.
ב-2017 פיתחה עבודת פרפורמנס במסגרת רזדנסי בבית הנסן שהוצגה בתערוכה של משתתפי הרזדנסי ובפסטיבל מדרום 8, באופקים.
פאתוס-מאתוס
ב-2014 הקימה דקל-אבנרי את קבוצת התיאטרון והפרפורמנס פאתוס-מאתוס, אותה היא מנהלת אמנותית.
בסיס חיל האוויר המלכותי אקרוטירי
בסיס חיל האוויר המלכותי אקרוטירי הוא שדה תעופה של חיל האוויר המלכותי הממוקם בשטח הבסיס הריבוני אקרוטירי שבקפריסין, מדרום מערב לעיר לימסול. הוא הבסיס האווירי היחידי של בריטניה במזרח הים התיכון.
לילך דקל-אבנרי
פאתוס-מאתוס
ב-2015 השיקה קבוצת פאתוס-מאתוס את פרויקט "בחדרי חדרים" - סדרה של מפגשים תלויי חלל, בחללים אלטרנטיביים בתל אביב ובפורמט אינטימי, בעקבות נשים במקרא ללא שם. הפרויקט זכה לתמיכה של 929 וקרן רבינוביץ.
בסיס חיל האוויר המלכותי אקרוטירי
מפקדו של בסיס אקרוטירי משמש גם כמפקד שטח הבסיס הריבוני אקרוטירי כולו.
תולדות הבסיס
בסיס האוויר שוכן ליד הכפר אקרוטירי. הוא הוקם ב-1950 על מנת להקל על העומס בבסיס חיל האוויר המלכותי שבניקוסיה.
לאחר שהכוחות הבריטים התפנו מארץ ישראל ב-1948 וממצרים ב-1954 נותרה קפריסין כבסיס הצבאי הבריטי היחיד במזרח הים התיכון. אקרוטירי כמו יתר הבסיסים בקפריסין שימש כשטח היערכות לכוחות הבריטים שהשתתפו בפלישה הבריטית למצרים ב-1956. ביולי 1957 נחת מטוס של חברת ארקיע נחיתת אונס בבסיס.
בשנת 1960 זכתה קפריסין בעצמאות, אך בריטניה הותירה בידיה שתי מובלעות באי המשמשות מאז כבסיסים צבאיים ובהן אקרוטירי. החל בשנת 1961 הוצבו בבסיס מטוסים בעלי יכולת נשיאת נשק גרעיני. מאותה שנה ועד 1976 היה הבסיס כפוף לפיקוד חיל האוויר של המזרח הקרוב (Near East Air Force).
מאז שנות השמונים ממלא הבסיס תפקיד חשוב במסגרת הפעילות הצבאית הבריטית במזרח התיכון. בראשית העשור תמך הבסיס בפעילות הצבאית של בריטניה בלבנון ולאחר מכן בפעילות הצבאית הבריטית נגד לוב. לאחר הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות ב-1983 פונו אליו נפגעים אמריקאים. ב-3 באוגוסט 1986 הותקף הבסיס באש מרגמות, ררנ"טים ונשק קל על ידי קבוצת מחבלים שנשלחה ככל הנראה על ידי לוב. באירוע זה נפצעו בבסיס שלושה אנשים ונגרם נזק קל.
הבסיס שימש כתחנת מעבר לכוחות בריטים בדרכם לפעולה במלחמת המפרץ ב-1991 ובמלחמת עיראק מ-2003 ואילך. בשנת 2006 שימש הבסיס כנקודת פינוי של אזרחים אמריקאים ובריטים מלבנון לאחר פרוץ מלחמת לבנון השנייה.
ב-2011 שימש הבסיס לתמיכה בפעילות של בריטניה במסגרת התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב. החל ב-2014 פעלו מהבסיס מטוסים בריטים במסגרת התקיפות הצבאיות המערביות נגד ארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה. בשנת 2018 המריאו מהבסיס מטוסים בריטים שהשתתפו במתקפה האווירית המערבית נגד סוריה.
עד 2008 פעלה משטח הבסיס תחנת מספרים ועד 2012 פעל בו בית חולים צבאי.
הבסיס בהווה
מאז 2003 מוצבת בבסיס דרך קבע טייסת 84 של חיל האוויר המלכותי, המפעילה מסוקים למטרת חיפוש והצלה. טייסת זו השתתפה בין השאר בפעולות הכיבוי של השרפה בכרמל בשנת 2010. מאז 2014 מוצבת גם בבסיס מפקדת כנף מבצעית של חיל האוויר המלכותי, שפעלה עד אז ממחנה בסטיון באפגניסטן.
לפי הסכם בין בריטניה לבין קפריסין יש לאזרחים בריטים גישה לבסיס אקרוטירי בכל עת. אזרחים קפריסאים רבים עובדים בבסיס, עובדה התורמת לכלכלה המקומית.
לילך דקל-אבנרי
פאתוס-מאתוס
בעקבות הפרויקט עלה ב-2016 מופע של כ-4 שעות באלמא בזכרון יעקב, ובאותה השנה הופיעו חברי הקבוצה עם המשחק הפרפורמטיבי "אמת או חובה בחדרי חדרים", בגלריה משונע, בתיאטרון תמונע, ובבית הגפן בחיפה.
ב-2018 יזמה דקל-אבנרי בשיתוף חברי הקבוצה רועי פביאן ונדב משעלי, את פרויקט "מניפסטאובייקט" פרויקט פלייסמייקינג, בשיתוף ובתמיכת עיריית אופקים וארגון הפדרציות היהודיות בצפון אמריקה.
במסגרת פסטיבל עכו 2021 עלה המופע בימי כתר שיצרה דקל אבנרי בהשתתפות חברות הקבוצה ומתאר הוויה אנושית־נשית בתקופת הקורונה. המופע זכה בצל"ש על יצירה הפורצת את גבולות המדיום.
קריירה בינלאומית
בשנת 2010 השתתפה דקל-אבנרי עם ההצגה "אדם גייסט" בפסטיבל בתיאטרון דרמטיצ'ני בוורשה, תחת ניהולו האמנותי של פאבל מיצ'קביץ, וב-2012 הזמין אותה מיצ'קביץ לביים בתיאטרון.
בשנת 2013 נבחרה על ידי האגף לקשרי תרבות ומדע במשרד החוץ, מינהל התרבות של משרד התרבות והמכון למחזאות ישראלית לנהל אמנותית את אירועי "ישרא-דרמה" - פרויקט לחשיפת תיאטרון ישראלי למנהלי תיאטראות ומחזאים ברחבי העולם.
כמו כן השתתפה בפסטיבלי תיאטרון באירופה, ביניהם פסטיבל "מפגש תיאטרון" בברלין, "תיאטרון העולם" במנהיים, פסטיבל של האקדמיה לאמנויות בברלין, ופסטיבל PUF בפולה שבקרואטיה.
המופע "פרויקט אייכמן" שיצרה עבור פסטיבל ישראל השתתף בשנים 2021–2022 בפסטיבל Dramatiker בגראץ, בפסטיבל Femart בקוסובו, בפסטיבל Segal בניו יורק ובפסטיבל Chutzpah בוונקובר.
חיים אישיים
אימה של דקל-אבנרי היא צופיה דקל, אוצרת אומנות ובעברה יוזמת מוסף גלריה של עיתון הארץ. אחותה היא האמנית שחף דקל, יוצרת סדרת הרשת "י (ו)צרים".
נשואה לאיציק אבנרי וב-2005 נולד בנם היחיד.
שנדור גלנץ
שאנדור גלנץ (בהונגרית: Glancz Sándor; 14 ביולי 1908 – 17 בינואר 1974) היה שחקן טניס שולחן יהודי-הונגרי, בעל 14 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 4 זהב (1 בזוגות עם ויקטור ברנה), 4 כסף (3 בזוגות) ו-6 ארד. הוא זכה ב-4 תארים (1 ביחידים - 1930) באליפות בריטניה הפתוחה.
קורות חיים
גלנץ נולד וגדל בבודפשט.
באליפות אנגליה הפתוחה בטניס שולחן שנערכה בשנת 1930 זכה גלנץ בשתי מדליות זהב, בטורניר ליחידים ובטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם מגדה גל.
באליפות העולם שנערכה בבאדן, אוסטריה בשנת 1933 זכה גלנץ ב-4 מדליות, 2 זהב ,1 כסף ו-1 ארד. הייתה זו אליפות העולם המוצלחת ביותר שלו. מדליות זהב, בתחרות זוגות ביחד עם ויקטור ברנה ובתחרות הקבוצתית, מדליית כסף בתחרות לזוגות מעורבים עם מגדה גל ומדליית ארד ביחידים, המדליה היחידה שבה זכה ביחידים באליפות עולם. בטורניר ליחידים הוא הפסיד בשלב חצי הגמר לוויקטור ברנה שזכה באליפות בזהב ב-3 מערכות (21-12, 21-9, 21 -16).
אהבה ממבט שני (סרט, 1998)
אהבה ממבט שני הוא סרט ישראלי משנת 1998 בבימויה של מיכל בת-אדם.
הסרט הופק על ידי רשות השידור, קרן הקולנוע הישראלי וקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, הוא היה מועמד ל-5 פרסי אופיר.
עלילה
נינה היא צלמת צעירה הגרה עם סבה. יום אחד היא מצלמת תמונה במהלך אירוע רחוב המושך את תשומת ליבה. היא מגלה עניין באיש המופיע בתמונה שלא הבחינה בקיומו בעת שצילמה את התמונה. אז, היא מתחילה לחפש אותו באופן אובססיבי, אף על פי שאינה מכירה אותו ואינה יודעת עליו דבר, והיא יודעת כי הוא האחד שאליו היא כמהה.
שחקנים ודמויות
עוד משחקים בסרט: נתן כוגן, יגאל שדה, דבורה ברטונוב, סמי הורי, רות גלר, דוידה קרול, חיים בנאי וגיא לואל.
ביקורת
מבקר הקולנוע אורי קליין תיאר את הסרט כך "למרות שהסרט מתרחש במציאו מקומות עכשווית יש בו משהו ישן מישראל אחרת, מוקדמת הרבה יותר, שבה נשים צעירות התגוררו אצל קשישים ונענו לפנטזיות הרומנטיות האלמנטריות ביותר".
הר ורדה
הר ורדה הוא הר געש רדום בצפון רמת הגולן. גובהו 1,226 מטר מעל פני הים והוא ההר הגבוה ביותר ברמת הגולן והשני בגובהו בישראל אחרי החרמון, אם כי בשל היותו תל הוא לא מוגדר כחלק משרשרת הרי ישראל ולכן בפועל ההר השני הכי גבוה הוא הר מירון. ההר הוא חלק מקו התלים הישראלי, והוא שוכן בין הר כרמים להר חרמונית, צפונית מזרחית לבוקעתא. במורדותיו המזרחיים של ההר מחצבת טוף נטושה.
הסכסוך האוקראיני-רוסי
הסכסוך האוקראיני-רוסי (באוקראינית: російсько-українська війна; מילולית "מלחמת אוקראינה–רוסיה") הוא סכסוך ממושך ביחסים בין רוסיה לאוקראינה שהחל בפברואר 2014, והתמקד בתחילה במעמדו של חצי האי קרים וחלקים בדונבאס המוכרים בינלאומית כחלק מאוקראינה. שמונה השנים הראשונות של הסכסוך כללו את הסיפוח הרוסי של קרים (2014) ואת המלחמה בדונבאס (2014–2022) בין אוקראינה לבין בדלנים שנתמכו על ידי רוסיה, כמו גם תקריות ימיות, לוחמת סייבר ומתיחות פוליטית, בעקבות הצטברות צבאית רוסית בגבול רוסיה-אוקראינה מסוף 2021. הסכסוך התרחב באופן משמעותי כאשר רוסיה פתחה בפלישה בקנה מידה מלא לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022.
בעקבות מחאת יורומאידן והדחתו לאחר מכן של נשיא אוקראינה, ויקטור ינוקוביץ', ב-22 בפברואר, ובתוך תסיסה רחבה ברחבי דרום ומזרח אוקראינה, חיילים רוסים ללא סימנים מזהים השתלטו על עמדות אסטרטגיות ותשתיות בשטח קרים. ב-1 במרץ 2014, מועצת הפדרציה של הפדרציה הרוסית אימצה פה אחד החלטה בעתירה של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין להשתמש בכוח צבאי על שטחה של אוקראינה. ההחלטה אומצה מספר ימים לאחר מכן לאחר תחילת המבצע הצבאי הרוסי ל"השבת קרים". אז סיפחה רוסיה את קרים לאחר משאל עם שנערך, שספג ביקורת נרחבת על כך שאורגן על ידי רוסיה לאחר כיבוש הפרלמנט של קרים על ידי "הגברים הירוקים הקטנים" בתמיכת הרוסים ובו הצביעה אוכלוסיית הרפובליקה האוטונומית של קרים להצטרף כמחוז לפדרציה הרוסית. תוצאות רשמיות (על פי הדיווחים כ-95.5% מהמצביעים המשתתפים בחצי האי קרים, כשאחוז ההצבעה עמד על 83%) היו בעד פרישה מאוקראינה והצטרפות לרוסיה).   באפריל, הפגנות של קבוצות פרו-רוסיות באזור דונבס באוקראינה הסלימו לכדי מלחמה בחבל הארץ בין ממשלת אוקראינה לבין הכוחות הבדלניים הנתמכים על ידי רוסיה של הרפובליקות העממיות דונייצק ולוהנסק. באוגוסט חצו כלי רכב צבאיים רוסיים את הגבול בכמה מקומות במחוז דונייצק.   פלישת הצבא הרוסי נתפסה כגורם העיקרי האחראי לתבוסת הכוחות האוקראינים בתחילת ספטמבר.