cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריצ'רד הלמס
משימותיו של הלמס
גהלן הצליח להקים מחדש את רשת הסוכנים ואנשי הקשר, ואף הכשיר סוכנים חדשים. הלמס טען, שבתקופת שיתוף הפעולה עם גהלן, הושגו כמויות משמעותיות של מידע איכותי על הסובייטים. עם זאת, נלוו לכך גם צרות. לפי הלמס, ה"יחידה לשירותים אסטרטגיים" (SSU) התמודדה עם מחסור בסוכנים שמתאימים לעבודות שטח. המועמדים לתפקיד הגיעו ממגוון רב של רקעים ונטיות כמו: מתנגדים לפשיסטים שנחשדו ישירות כתומכי קומוניסטים. בשל כך, רבים נפסלו. בארגון גהלן, גם כן, רבים מהמועמדים נחשדו מאחר ששירתו במשטר הנאצי. עקב אי יציבותה של אירופה שנמשכה עד סוף שנות הארבעים של המאה העשרים, כל מי שהיה מעורב בפעילות תחת משטר של מדינה זרה בזמן המלחמה, נחשד וסווג בבחינה זהירה. בנוגע למידע ומקורותיו של ארגון גהלן, איכות התוצאות של עבודתם המודיעינית החלה להתדרדר, ובסופו של דבר, סוכנים סובייטים הצליחו לחדור גם לארגון גהלן. בעקבות כך, למד הלמס כי אופורטוניסטים עלולים לפברק מידע במטרה לשמור על שכרם. בהמשך היו רפורמות וקיצוצים ב-SSU והוגדר כי יש להיזהר ממידע מטעה ששתלו הסובייטים. הלמס ציין כי ארגון גהלן היווה את הבסיס לשירותי הביון של הרפובליקה הפדרלית החדשה של גרמניה.
גנרל וולטר סמית הביא את ה-CIA למידת השפעה בירוקטית ניכרת בכך שהצליח להשיג, בפעם הראשונה בתולדות הסוכנות, השפעה על התיאום בין שאר סוכנויות הביון האמריקאיות, כמו: מחלקת המדינה של ארצות הברית ומחלקת ההגנה של ארצות הברית. בין השינויים הארגוניים הבסיסים של סמית נמנו גם יצירת "המשרד להערכות הלאומיות" (ONE), הקשור בפעילות "הערכת המודיעין הלאומי" (NIE). בתקופת ניהולו של סמית, העסיק ה-CIA חמישה עשר אלף איש וניהל יותר מחמישים שלוחות בעולם. לסמית הייתה היכולת לעצב את ה-CIA כ"ארגון שצופה רחוק מאוד ומתכנן לחמישים השנים הבאות". הלמס כתב בנוגע לסמית, לפני שהצטרף ל-CIA, שהגנרל "הרוויח את דרגותיו ביושר, עבודה קשה, משמעת ברזל וגישתו חסרת הרחמים בעסקים". תחת פיקודו של סמית, ה-CIA פעל במיקוד רב והיה מכוון מטרה.
פיל וגורילה
פעולות ארגוניות נוספות המיוחסות לסמית הן איחוד "המשרד לתיאום המדיניות" (OPC) ו"המשרד לפעולות מיוחדות" (OSO), יורשו של "היחידה לשירותים אסטרטגיים" (SSU). ה-OPC הייתה מחלקה חשאית שנטלה על עצמה פעולות של כוח צבאי למחצה ופעולות חשאיות נוספות בשטחן של מדינות זרות. "המשרד לפעולות מיוחדות" (OSO) של ה-CIA עסק גם כן בפעילויות חשאיות כמו ריגול מחוץ לארצות הברית אך אסף מידע מסוג שונה. המוניטין שצבר לעצמו גנרל סמית איפשר לו שליטה מלאה בכל הפעולות החשאיות שבהן עסק ה-CIA באותה תקופה. הוא השתלט על פעילותו של ה"משרד למדיניות התיאום" (OPC), שעד אז פעל תחת הנחייתה של מחלקת המדינה של ארצות הברית יותר מאשר (אך גם) תחת הנחייתו של ה-CIA, על ידי פיקוח ישיר שלו. ובאשר להלמס, באותה התקופה השתייך ל-OSO, יריב ארגוני של ה-OPC, ועקב כך, שמר הלמס על האינטרסים של ה-OSO יותר מאשר על אלו של ה-OPC לאחר האיחוד.
בעיתון פנימי של ה-CIA פורסם על ידי קצין ותיק מאחת מיחידות הריגול הנגדי מאמר "שראוי לשים לב אליו" אך עם זאת שנוי במחלוקת ובו הוזכר ששם הקוד למנתח מידע מודיעיני הוא "פיל" ושם הקוד לסוכן שטח הוא "גורילה", במטרה להמחיש את השוני בנטיות המקצועיות שלהם. כלומר, תפקידו של המנתח הוא למצוא את העקרונות והמטרות במידע שהתקבל ואילו תפקידו של סוכן השטח הוא לחפש מניעים ויעדים. מאמר זה הפנה את תשומת הלב לסימביוזה שבין מנתחי המידע למלקטי המידע, האחרון כולל איסוף חשאי באמצעות פעולות ריגול. מטפורות זואולוגיות אלו אומצו כדי להבדיל בין אנשי ה-OSO לאנשי ה-OPC. עם זאת, שתי הקבוצות הללו מוזגו לתוך ה-CIA תחת פיקודו של סמית. תהליך האיחוד הושלם בשנת 1951 על ידי סגן ראש ה-CIA, אלן דאלס, שגם פיקד עליו עד שנת 1952, בה עבר הפיקוד לראש היחידה, פרנק וויזנר, ראש ה-OPC לשעבר. הלמס החל לפעול במשרד המשנה לראש השירות החשאי החדש. עקב כך, הלמס מעתה השתייך ליחידה הממוזגת החדשה, שהייתה ידועה גם בשם "השירות החשאי".
הלמס נזכר איך תיפקד לראשונה בסמוך למשרדי ה-OPC, דבר שלווה בחוסר נוחות ויריבות פנימית בין האנשי ה-OSO לאנשי ה-OPC. יריבות זו החלה להתפתח משנת 1948, בה גייס וויזנר קציני OPC שנתפסו כעשירים המשתייכים לאוניברסיטאות ליגת הקיסוס ובהם עורכי דין ובנקאים. לוויזנר היה תקציב המאפשר פיצוי נאה ותעוזה שהתאפשרה בזכות המוניטין שצבר ב-OPC. אדרבה, חברי ה-OSO החשיבו עצמם כאנשים הנאמנים למקצוע קשה ותובעני, המשרתים בו לאורך זמן רב (לעיתים קרובות החל בזמן המלחמה) ולא נהנים ממשכורות דומות. הלמס ציין ש"הסממן הגרוע ביותר (של היריבות) היה שלעיתים קרובות התחרנו על אותם סוכנים". מכל מקום, הלמס הצליח לשלב את ההיבטים השונים של שני הצדדים בתחום המקצועי שלו. הוא שירת כמשנה לראש אגף המבצעים, בתפקיד ראש הפעילויות ושני בשרשרת הפיקוד באגף. "זה שאב זמן מהעשייה המקצועית...אך המיזוג הושג" כתב הלמס. השירות החשאי הלאומי החדש עתיד לשלוט ב-80% מתקציב ה-CIA.
התהוותו המקצועית של הלמס
כתוצאה מניסיונו הקודם בשירות החשאי, הלמס הסתייג, בדרך כלל מסיבות מעשיות, ממעורבות ה-CIA בפעולות חשאיות. הלמס לא רק חשב שמאמצים כאלה מניבים פירות לעיתים רחוקות ובטווח הארוך, אלא גם שפעולות חשאיות בדרך כלל לא בוצעו כמתוכנן, העמידו בסכנה סוכני שטח בעת ביצוען ולעיתים קרובות מדי נכתב עליהן בעיתונות. "אך בשנות החמישים התחולל ב-CIA עידן של פעולות חשאיות גדולות" וכך הלמס נחשף למשהו שנקרא "האנומליה של ה-CIA של דאלס". למרות כל זאת, קיים הלמס יחסי עבודה ממושכים בשנות החמישים של המאה העשרים עם וויזנר, אחד מהתומכים הגדולים של הפעולות החשאיות של ה-CIA.
יחסו של הלמס לאלימות פוליטית היה כמי שנוהג בה בזהירות ברורה. הוא לא טען לרוב שהאלימות עצמה שגויה - היה בו, אחרי הכל, מזג של חייל - וככזה היה לעיתים קרובות גס, משבש, ולא יעיל. טענותיו נגד התנקשות היו מאותו הסוג.
באופן מקצועי, תואר הלמס כ"חייל טוב", אחד שיכול למחות כנגד המדיניות בעת דיון אך גם יכבד כל החלטה שהתקבלה בסופו. ויליאם קולבי, ראש ה-CIA בין השנים 1973–1976, ציטט את הלמס באומרו "האומה חייבת לקבל באמונה שגם אנחנו אנשים נכבדים שהוקדשו לשירותה". עם זאת, מבקריה של הסוכנות קראו תיגר באופן ממוקד כנגד קלישאות אנוכיות שכאלה. לאורך הקריירה שלו הלמס העדיף בדרך כלל איסוף מודיעין חשאי, במגמת התנגדות למבצעים חשאיים שהוצעו.
הלמס פיתח מיומנות למצבים רגישים המצריכים עבודה שקטה בעת איסוף מודיעין, בייחוד טיפוח חשאי של סוכנים זרים. מאמצים דיסקרטיים כאלה משאירים עקבות מסגירות רק לעיתים נדירות למשקיף מבחוץ, אך עם זאת, התועלת שמביא המידע שנאסף יכולה להאיר את הנוף הפוליטי המעורפל. לעיתים עבודה סמויה ושקטה שכזו מניבה תוצאות, תובנות חיוניות, מידע בעל ערך גבוה למקבלי ההחלטות הפוליטיות בכלל ולנשיא בפרט. מצד שני, פעולות חשאיות היו הרבה יותר מסוכנות באופן אינהרנטי עקב המשתנים הרבים ואי הוודאויות שדרשו לבצע הימורים ופעולות שעלולות להיכשל ואף לחזור כבומרנג כדי להשיג את התוצאות הרצויות. בנוסף, מצב של כישלון מתפרסם ומעורר חשדות מוגברים אצל מדינות נייטרליות ואף אצל מדינות בעלות ברית. לפיכך, הלמס העדיף שהסוכנות תתמקד באיסוף מודיעין, גלוי או סמוי, ובמקביל תגן על עצמה מפני סוכנים כפולים, תחבולות מודיעיניות אחרות של האויבים ומודיעין מסכל.
ממשל אייזנהאואר
עם תחילת כהונתו של דוויט אייזנהאואר בשנת 1953, מונה אלן דאלס, איש המודיעין הוותיק, לראש ה-CIA. הלמס ודאלס הכירו זה את זה בזכות עבודתם המשותפת במהלך ימי מלחמת העולם השנייה. בעקבות פרישתו של ליימן קירקפטריק, עקב מחלה שבגינה החליט להפסיק את פעילותו בסוכנות, קודם הלמס לראש אגף המבצעים של ה-CIA עוד באותה שנה. מחויבויותיו של הלמס בתפקיד זה כללו אחריות הן על איסוף המידע המודיעיני והן על הפעולות חשאיות של סוכנות הביון המרכזית (CIA). לפיכך, שירת הלמס תחת פיקודו של פרנק וויזנר, שהיה סגן ראש השירות החשאי. דאלס סיים את שירותו כראש ה-CIA בסמוך לסיום כהונתו השנייה של אייזנהאואר בשנת 1961.
תקופת מקארתי
מעט לאחר תקופת הקמתו עבר ה-CIA בדיקת ביטחון פנים-ארגונית, שהתבצעה על ידי ה-FBI, ובסופה פוטרו מספר אנשים כחלק מטיהור הקומוניזם בסוכנות. למרות זאת נשארה הסוכנות פגיעה כמו שכבר נפגעה בעבר על ידי המודיעין הסובייטי באירופה בתקופה שלאחר המלחמה. מקארתי אמר בשיחה פרטית לראש ה-CIA, אלן דאלס, ש"הסוכנות לא קדושה ולא חסינה מפני חקירת אנשיה". דאלס מינה את הלמס לעמוד בראש הצוות מטעם ה-CIA כדי להתמודד עם ניסיונותיו של מקארתי להחדיר אנשים באופן חשאי לסוכנות. הלמס הוביל סדרה של חקירות פנימיות לאנשי ה-CIA כדי לאתר דרכי חדירה סמויות אפשריות לסוכנות, וכעת ה-CIA היה ממוקד גם במניעת חדירה אפשרית של חוקריו של מקארתי. תפקידו של הלמס היה מעתה לאתר דרכי חדירה אפשריות לסוכנות ופריצות באבטחה ולטפל בהן. דאלס הודיע לאנשי ה-CIA שאף אחד מהם לא צריך להעיד בפני ועדת מקארתי וגם לא לדבר עם מקראתי עצמו ביחידות.
דאלס "גם ניסה לבצע פעולה חשאית על מקארתי...לחדור למשרדו של הסנאטור בעזרת מרגל או שתול". דאלס פקד על סוכן המודיעין הנגדי של ה-CIA, ג'יימס אנגלטון, "להפיץ מידע מטעה" ולדאוג שיגיע למקארתי. ואכן מסמכים מזויפים הושתלו כחלק ממאמצי ה-CIA להשתחרר ממקארתי ולמנוע פיקוח קפדני של הקונגרס של ארצות הברית על הסוכנות.
שליטה במחשבות, סמים
משפטי הראווה במוסקבה של שנת 1937 הצביעו על שיטותיו של השלטון הסובייטי, שבאמצעותן הצליח לשלוט בעמו ממרחק ולאורך זמן. בנוסף, עדויות של חיילים אמריקאים שנלקחו בשבי בידי הסובייטים בזמן מלחמת קוריאה הראו תופעות המוכרות כשטיפת מוח ונגרמו בעת ניסיון להוציא מהם מידע. מקרים אלו ואחרים היו הסיבה העיקרית שבגינה החל ה-CIA, בשנת 1953, לפתח פרויקטים כדוגמת פרויקט MKULTRA. הלמס, שעבד בתקופה זו תחת פרנק וויזנר, הציע לראש ה-CIA, אלן דאלס, לנסות ולפתח "תוכנית לשימוש חשאי בחומרים ביולוגיים וכימיים".
במשך 23 שנים חקר ה-CIA "דרכים לשליטה בהתנהגות האדם". פרויקט BLUEBIRD משנת 1951 היה קשור בפיתוח חומרים כימיים, כדוגמת "סם האמת", ששירתו מטרה זו. פרויקט ARTICHOKE משנת 1953 עסק גם כן בהשפעת חומרים אלו. בנוסף, נחקרו רעלנים שעניינו את ה-CIA. לאחר מכן החלה תקופה בה חקר ה-CIA חומרים פסיכואקטיביים, כשהבולט ביניהם היה ה-LSD. הוא ניתן לבני אדם ששימשו כנסיינים ללא ידיעתם ואף הוביל למקרים חריגים כדוגמת התאבדותו של פרנק אולסון, אזרח בשירות הצבא. למרות זאת, המלס טען כי הניסויים, שנערכו ללא ידיעתם של המשתתפים בו, הם הקרובים ביותר למציאות שניתן היה לבצע ואף טען כי שימשו לפיתוח "אמצעי הגנה מרבי" על המולדת. מהרגע שבו ניסויים אלו החלו, פעולות הפיקוח שננקטו לא בוצעו כהלכה ולא פעם הניסויים עצמם חרגו מהנורמות שנקבעו. "אותם האחראים לתוכנית שהתירה ניסויים בחומרים אלו היו פטורים מנהלי הסוכנות השגרתיות של מתן דין וחשבון ובקשת אישור (לבצעם)".
פרויקטים אלו "נבעו מתסכולו הגובר של ה-CIA בחוסר יכולתו לחדור את מסך ברזל עם סוכנים ומנגד, הפחד שלו מאויבים המנסים לחדור אליו". המחבר, טים ויינר, כתב על מעורבות ה-CIA בפיתוח מספר טכניקות שניסו לתת מענה לקושי שהיה לו בזיהוי סוכנים כפולים סובייטים בתקופה שלאחר המלחמה, בעיה שהלמס נתקל בה בשנת 1948. בעקבות כך, אחד הצעדים הנוספים שעשו ב-CIA כדי לפתור את הבעיה היה "להקים בתי כלא חשאיים כדי לסחוט הודאות מסוכנים כפולים חשודים" באזור תעלת פנמה. עצורים אלו ברי השוואה אל מול העצורים במתקן המעצר בגואנטנמו, שהוקם כחצי מאה לאחר מכן, עקב פיגועי 11 בספטמבר על ארצות הברית. לפי טים פולגר, סוכן לשעבר של ה-CIA, בשני המקרים, "הכל היה כשר". בשנות החמישים של המאה העשרים ניהל ה-CIA ניסויים חשאיים בחקירות, נעשה שימוש בטכניקות על גבול העינוי והשתמשו בסמים בניסיון להוציא מידע מהעצורים ואף לשטוף את מוחם. ויינר טוען כי האחריות האישית על הניסויים הללו הייתה שייכת לדאלס, וויזנר והלמס. "הרצון לחדור את מסך הברזל הוביל את ה-CIA לאמץ את הטקטיקות של אויביו." במהלך כהונתו של אייזנהאואר, "היה עדיין קונצנזוס לאומי שה-CIA הוצדק בלקיחת רוב הפעולות ל"סמטה אחורית" במאמץ נגדי לקומוניזם."
בשנת 1972, פקד הלמס, כראש ה-CIA, להשמיד את כל הרשומות הקשורות לפרויקט MKULTRA, כולל 150 פרויקטי מחקר, שמומנו על ידי ה-CIA, חלקם לא חוקיים, שמטרתם הייתה לחקור שיטות לשטיפת מוח. שנתיים לאחר מכן נחשף פרויקט MKULTRA לציבור בעקבות תחקיר של עיתון הניו יורק טיימס על פעולות מקומיות אחרות של הסוכנות. הכותרת שהוצגה בעמוד הראשון של העיתון הייתה: "Huge CIA Operation reported in U.S. against Anti-War Forces, other Dissidents in Nixon Years" ונכתבה בידי סימור הרש. תגובות הקונגרס והציבור להד התקשורתי הובילו בסופו של דבר לחשיפת פרויקט MKULTRA ופרויקטים חשאיים נוספים שהתבצעו כעשרים שנים קודם לכן.
איראן: מוסאדק
באוגוסט 1953, ראש ממשלת איראן החילוני, מוחמד מוסאדק (1882-1967) אולץ להתפטר מתפקידו בעקבות הפיכה שבוצעה על ידי המודיעין האמריקאי והבריטי. מתכנן ומנהל מבצע ההפיכה באיראן היה ראש המבצעים של ה-CIA במזרח התיכון, קרמיט רוזוולט (נכדו של הנשיא תאודור רוזוולט). ההפיכה החלה בניסיונות להפיל את המפלגה השולטת באיראן ונמשכה בשריפת משרדי עיתונאים מתן תשלומים לביריונים ומפגינים ברחובות, שוחד פוליטיקאים וקציני צבא. חברת הנפט אנגלו איראניאן, שהולאמה בעבר, חזרה לידי בעליה הבריטיים הקודמים וחברות נפט מערביות נוספות. השאה חזר לכס השלטון וניסיונות הצעירים שייצגו את הדמוקרטיה תחת החוקה ההיסטורית הוחלפו בחוקי משטר סמכותני של השאה. המודיעין האמריקאי כינה את המבצע בשם "אייאקס" (Ajax) והמודיעין הבריטי כינה אותו "בוט" (Boot).
ביבליוגרפיה
ראשית
משנית: סוכנות הביון המרכזית (CIA)
משנית: הממשל הפדרלי של ארצות הברית (USG)
משנית: אקדמית/מסחרית
קישורים חיצוניים
. Film begins circa 1972 with Helms in suit and tie taking the podium to read his introduction to the photo-reconnaissance satellite program, at 0:45 to 3:52.
מרדכי מלכא
הרב מרדכי מלכא (נכתב גם מלכה, נולד בכ"ג בטבת תשי"ג, ינואר 1953) הוא רבה הראשי הספרדי של אלעד. משמש גם כממלא מקום הרב הראשי של הרצליה.
ביוגרפיה
נולד במרוקו ללאה ולרב יהודה מלכא. בשנת תשט"ז עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בנתיבות.
למד כשלוש שנים בישיבת תומכי תמימים בלוד, וכן בישיבה קטנה נווה ארץ ובישיבת קול תורה אצל הרב שלמה זלמן אוירבך. בסוף שיעור א' עבר ללמוד בישיבת שארית יוסף בבאר יעקב, בהזמנת ראש הישיבה הרב נסים טולדנו, שהיה מכין עמו את השיעור לתלמידים. עוד לפני שנישא שימש כמשיב בישיבת נווה ארץ במשך שש שנים והוסמך על ידי בד"צ העדה החרדית בירושלים כשוחט ובודק.
כשנתיים לאחר נישואיו, החל ללמד בישיבת אור גאון בראשות הרבנים פחימא ואלקריף.
בהמשך למד בכולל חזון־איש, שם הוציא לאור את ספרו הראשון "אמרי מרדכי" על צורת אותיות סת"ם והלכותיהם. בהמשך עבר לכהן כראש כולל "כתר תורה" של הרב אלעזר אלבז-רבה של גבעת שמואל במשך כ-12 שנים, כשבד בבד הוא עשה שימש בבית ההוראה של הרב שמואל וואזנר והרב נסים קרליץ.
בשנת 2014 הודיע הרב מלכא על התמודדותו לתפקיד הרב הראשי לירושלים. בבחירות שהתקיימו הוא לא זכה לתמיכה של איש מאנשי הגוף הבוחר.
הרב מלכא מגיש טור שבועי בפרשת השבוע באתר בחדרי חרדים.
לאחר פטירתו של רב העיר הרצליה הרב יצחק יחיאל יעקובוביץ בשנת ה'תשע"ט (2019), הוסמך הרב מלכא, למלא את מקומו באופן זמני על ידי מועצת הרבנות הראשית עד לבחירת רב חדש.
בסיוון תש"ף הגישה מזכירות הרבנות הראשית לישראל בקשה להאריך את כהונתם של רבני העיר אלעד, הרב זלמן גרוסמן והרב מרדכי מלכא, עקב הגעתם לגיל 70. משפחת הרב מלכא טוענים שלמרות שבתעודת הזהות שלו מופיע שבשנה זו הוא מגיע לגיל 70, זה לא נכון מכיוון שעלה לישראל ממרוקו בזמן שלא הנפיקו תעודות זהות וזה לא משקף את גילו האמיתי.
שבתי בורנשטיין
הרב שבתי בורנשטיין (כ"ד בכסלו תרנ"ב, 25 בדצמבר 1891, סוכטשוב - ג' בטבת תשל"ב, 21 בדצמבר 1971, ירושלים) רב ומרצה, מחבר התלמוד המפוסק.
לידתו וימי נעוריו
נולד בלודז' שבפולין בכ"ד כסלו תרנ"ב. אביו היה ר' מנחם מנדל בנו של הרב מאיר בורנשטיין, אחיו וחתנו של האדמו"ר רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב, ואמו הייתה יוטא פייגא בת הרב יצחק חיים רפפורט מקרקוב, שכהן כרבה של אוסטרובה. בילדותו למד אצל הרב יהודה ליבוש רוזנברג, דיין בלודז' ובישיבת הרב שמואל מנחם מנדל בנדר בקדרנזוי, שניהם מתלמידי האדמו"ר רבי מאיר יחיאל האלשטוק מאוסטרובצה. לאחר מכן למד בקינצק אצל הרב יואב יהושע וינגרטן, מחבר ספר "חלקת יואב" ובנשלסק, אצל הרב יעקב אורנר, מחבר ספר "טהרת אזוב", על "אגודת אזוב" של הרב זאב נחום בורנשטיין. למד גם בסוכטשוב אצל אבי-סבו, האדמו"ר מסוכטשוב.
מילדותו בלט בידיעותיו התורניות. מספר תשובות אליו מופיעות בספרו של סבו בעל ה"אבני נזר". דברים ממנו נדפסו בקבצים התורניים החרדיים בפולין עוד בהיותו בן 16. נמצאת תשובה גדולה שכתב לו סבו, הרב רפפורט הנ"ל, והוא בגיל בר-מצווה. חידושים רבים מתקופה זו נותרו בעזבונו, בהם: חידושים על מספר מסכתות וסוגיות ושו"ת "שיבת ישורון" שכתב בהיותו בן 16, שעודם בכתב-יד.
בראדומסק
בשנת ה'תרע"א (1910) נישא לחיה פייגה ליטמנוביץ, נינת הרבי מראדומסק מחבר הספר תפארת שלמה ועקר לראדומסק. בראדומסק החל בפעילות ציבורית כשהצטרף לתנועת "אגודת ישראל" שנוסדה באותה עת, ושימש כראש הסניף במקום. אולם, כעבור זמן פרש ממנה, מחמת יחסם הצונן לעלייה לארץ ישראל. העלייה לארץ הייתה בראש מעייניהם של חסידי סוכטשוב, שרבותיהם אף קנו בה נחלה, ובמספר ניסיונות - גם ניסו להתיישב בה. ר' שבתי נעשה פעיל באגודות שונות של חובבי ציון והודות לנאומיו הנלהבים שהיה נושא - בכל מקום שאליו היה בא לרגל עיסוקיו - מאות יהודים נדבקו ברעיון זה ועלו ארצה.
בראדומסק עסק מעט במסחר יין, ובמקביל המשיך את למודיו, וחידושיו מתקופה זו התפרסמו גם הם בקבצים התורניים החשובים של התקופה, כ"שערי תורה" הוורשאי וב"הפרדס". גם מכתיבה לירית לא משך ידו, ושירים ממנו התפרסמו גם הם, כגון ב"דגלנו".
בתקופה זו כתב מספר חיבורים, ובהם: "קנה בשם" פירוש על שו"ת מן השמים, ועודו בכת"י.
התלמוד המפוסק
לקראת סוף שנות ה-20 התמסר לפרויקט שאפתני - רעיון התלמוד המפוסק, כחלק משאיפתו להדפיס את כל ספרי תורה שבעל פה בסימני הפסק מודרניים. להם צירף כללים, ולוחות ראשי תיבות, מקומות, אישים מוזכרים וכדומה, כאשר כל העבודה נעשית על ידו בלבד. בעיתונות התקופה התפרסמו מאמרי-בקורת רבים ששבחו את העבודה המדעית שעשה, ואף הביעו השתוממות על כך שהמפעל נעשה על ידי אדם שאינו בעל רקע מדעי.
לצורך מימון המפעל הקים את חברת "טעם ודעת", שזכתה להסכמות מכל חוגי הרבנים, בארץ ובגולה, כמו גם להסכמת אישי ציבור וסופרים רבים, כחיים נחמן ביאליק, פרופ' יוסף קלוזנר, דוד ילין, שמריהו לוין ואז"ר. בשנת תרצ"ז יצא מן הארץ למשך שנה וחצי על מנת לגייס תמיכה למפעלו. במסגרת ביקוריו בערי צרפת, אנגליה ודרום-אפריקה גם נאם הרבה על המצב המדיני שבארץ. לדבריו היו הדים ואף היו מתפרסמים בעיתונות המקומית.
לאחר שהוציא מספר מסכתות מפוסקות על פי שיטתו (ברכות, בשנת תרצ"ב; מכות, בשנת תרצ"ה וראש השנה, בשנת תרצ"ט), פסקה החברה מפעילותה מחוסר אמצעים כספיים.
גם בזמן זה המשיך לפרסם מחידושיו התורניים והספרותיים בקבצים התורניים, ומאמרים ממנו נתפרסמו בקובץ "קול תורה" הרבני-הירושלמי, וכן ב"בית אברהם" הפולני ועוד.
פעילותו הציבורית
היה ידוע כבעל השקפות לאומיות ובשנות ה-30 פרסם מאמרים רבים בעיתוני התקופה, דתיים וכלליים, ובעיקר בעיתונות הרוויזיוניסטית (כגון: דאר היום, הירדן, העם, חזית העם, היסוד, ההד, קול יעקב), ורבים מהם אף בעילום שם, בעיקר תחת הכינוי "אחד הרבנים". היה כותב בעברית רהוטה ונאה, ואף פרסם יצירות ספרותיות בעיתונים הנ"ל. מזכירו האישי של הנציב העליון התלונן בפניו שמאמריו גורמים לו טרחה רבה, מכיוון שעקב תלונות הערביים (שלא הבינו, מה לחרד ול"התלהמות רוויזיוניסטית", כפי שנכתב באחד מעיתוני "פלשטין" היפואי) נאלץ לתרגמם לפניו. מה גם, שבמאמרים רבים היה תוקף את הממשלה האנגלית בפני עצמה. כך גם היה מרחיב על הטעות בסיסמה ששלטה בחוגים רחבים כי "הציונות אין לה יחס אל הדת".
בשנת תרצ"א היה ממקימי הצה"ר הדתי - ארגון הנוער הדתי הרוויזיוניסטי - ושימש כיו"ר הארגון. בעיתונים הרוויזיוניסטים היו מתפרסמים דבריו, בהם היה מלהיב את הנוער הדתי לנאמנות לעם ולתחית-הקודש. לאחר מספר שנים, כאשר פסק הארגון מלפעול, נמנה גם על מקימי ארגון אחדות ישראל שבצ"ח. בשל כך הותקף על ידי אגודת ישראל. לקראת סוף שנות ה-30 החל להתרחק מפעילות בעלת אופי מפלגתי, לאחר שיחסם אל הדת לא השביע את רצונו.
אמנם, גם בשנים מאוחרות יותר לא זנח את פעילותו הלאומית, וביתו שבעיר העתיקה שימש כמרכז ל"הגנה", ואף הוא עצמו היה מקשר ומעביר נשק תחת בגדיו.
ברבנות
עם עלייתו לארץ החל להתקרב לחוגי הרב קוק והרב יעקב משה חרל"פ, שאף סמכוהו לרבנות (יחד עם ידידו הרב אבא יעקב הכהן בורוכוב והרב אריה מרדכי רבינוביץ) בשנת תרצ"ג. לאחר זיכויו של אברהם סטבסקי במשפט רצח ארלוזורוב, כינה הרב בורנשטיין את הרב קוק במכתב פומבי ה"לוחם האמיץ לאמת, עטרת תפארת ישראל וגאון עוזו, מורנו ורבנו רבי אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל". לאחר פטירתו של הרב קוק כתב קונטרס "דרכי הגאולה" לבאר את שיטתו כיצד להביא את העם לתיקונו.
היה ידוע כמרצה מחונן, והעביר בביתו שיעורים בהלכה ובמחשבה: בתלמוד, ברמב"ם, בהכוזרי בספרי מהר"ל (אשר מהווים מרכיב יסודי במשנת חסידות פשיסחה וחסידות סוכטשוב), בתניא, בזוהר ועוד. שיעוריו היו מיועדים הן לצעירים והן לקהל הרחב. תלמידיו אלה ראו בו רב ומורה דרך, כאשר חלקם אף נהג בו כמנהג חסיד אל רבו. אליעזר שטיינמן, בספרו "באר החסידות - אדמורי גליציה והונגריה", מתאר בפרק "שיחה עם החסיד ר' שבתי", שיחה שניהל עמו, ואת ההרגשה המופלאה שהיו מעוררים בו דבריו. נמנה עם חוגי המקובלים בירושלים, ובספר "מפולין לארץ ישראל" (א' אלברט) מסופר על השתתפותו, בתוך חבורת מקובלים, בתפילה בקבר רחל בזמן השואה, שלאחריה ניגף ארווין רומל בצפון-אפריקה.
בקום המדינה היהודית ראה יום חג של ממש, ואף כתב קונטרס "יום טוב העצמאות" לבאר את מהותו מבחינה הלכתית. לאחר קום המדינה כיהן כראש ישיבת "הר ציון" וכרב ביהכנ"ס "המזרחי" בירושלים. במסגרת עבודתו בהר ציון היה כותב מאמרים הלכתיים ליצוק תוכן במנהגים שונים, ובמיוחד באלו החדשים שנוצרו בקום המדינה, כגון: תהלוכת פסח-שני בטבריה, העברת הלפיד ממודיעין להר-ציון על ידי ארגוני הנוער, הדלקת שבעים נרות בהר ציון בחול המועד של סוכות, הנחת "אפר מקלה" בהר ציון בעשרה בטבת, נטיעות ט"ו בשבט בשנת השמיטה, יום השואה וכו'.
בשנת תשכ"ט (1969) קבל את תואר "יקיר ירושלים", על חלקו בבניין העיר.
נפטר בג' בטבת תשל"ב ונקבר בירושלים, בהר המנוחות.
משפחתו
בנו יחידו, הרב אברהם בן-ציון בורנשטיין, רבה של בנימינה ומחבר ג' כרכי "רסיסי טל" (על התורה, על המסורה ועל תקופות השנה) נפטר על פניו בשנת תשכ"ג, בראש-חודש אלול.
ואהבת לרעך כמוך
וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ היא מצוות עשה מהתורה, ולדעת התנא רבי עקיבא, הוא גם מושג יסוד בתורה.
"ואהבת לרעך כמוך" הוא מושג מרכזי גם בנצרות, הפסוק מוצג על ידי ישו ופאולוס בברית החדשה כבסיס לתורת המוסר הנוצרית ובמרכזה רעיון האהבה האלטרואיסטית (agape).
בניסוחים שונים הוא מופיע גם בדתות ובשיטות-מוסר אחרות.
מקור המצווה
מקורה של המצווה הוא בספר ויקרא :.
על פי פשוטו של הפסוק, אסור לאדם לבקש נקמה בזולת או ליטור לו טינה או לבקש את רעתו, וממשיך הכתוב לומר "ואהבת לרעך כמוך" - אהוב את הרֵע כשם שאתה אוהב את עצמך. המשך הפסוק - "אני ה'", מצביע על נחיצותה של יראת ה' כדי לקיים מצווה זו, המסורה לא אחת לליבו של האדם. הפרשן אור החיים מסביר את הקשר בין המצווה לביטוי אני ה' כקשר הדדי בין מצבו של "ישראל" לה', כי - "באמצעות יחוד הלבבות מתייחד שמו יתברך, להיות שכל ישראל הם ענפי שם הוי"ה ברוך הוא, דכתיב 'כי חלק ה' עמו'". פרשני מקרא, כמו אבן עזרא וספורנו, עמדו על הלמ"ד היתרה הקיימת בפסוק (לרעך במקום את רעך), ופירשו שהציווי הוא לפעול מתוך אהבה כלפי רעך, כמו שהאדם רוצה שרעו יפעל באהבה כלפיו. הציווי על יראת ה' במצווה מובהקת שבין אדם לחברו, כמו אהבת הזולת, מדגיש מכל מקום את המניע הדתי העומד מאחורי ציוויי התורה, גם אלה החברתיים.
בספרות חז"ל
כאשר הלל הזקן, נשיא הסנהדרין האחרון בתקופת הזוגות, התבקש ללמד לגר את כל התורה כולה על רגל אחת, הוא השיב לו: ", זו היא כל התורה כולה, ואידך פירושה הוא, זיל גמור" (בתרגום לעברית: 'מה ששנוא עליך - אל תעשה לחברך. זו (תמצית) כל התורה, והשאר פירוש הוא - לך ללומדו'). המהרש"א מפרש שם, שהדבר נלמד ממצוות "ואהבת לרעך כמוך". האימרה של הלל מתועדת במקומות נוספים בספרות היהודית. בספר טוביה: "ואת־אשר תשנא אל תעש לכל־אדם", וגם אצל פילון האלכסנדרוני.
על הפסוק "ואהבת לרעך כמוך", אמר רבי עקיבא, מגדולי התנאים שחי במאות הראשונה והשנייה לספירה, "זהו כלל גדול בתורה". תלמידו וחברו התנא בן עזאי מבקר אותו ואומר "'זה ספר תולדות אדם' זה כלל גדול מזה". בבראשית רבה הסבירו את הביקורת בכך שבעוד הציווי "ואהבת לרעך" מגביל את מושא האהבה רק לחברים או לבני אותו עם, והדגש "כמוך" מגביל את מידת האהבה רק למידה שבה אדם אוהב את עצמו, הרי שהפסוק המלא מדגיש שכל בני האדם נבראו בצלם האלוהים וכולם אחים בני אותו אב, ולכן מחייב את אהבת כל האדם - ובכך הוא כלל גדול יותר.
על פי רבי מאיר, תלמידו של רבי עקיבא, בית דין פותחים לאדם להתיר את נדריו, כאשר הם שואלים אותו בין היתר האם היה נודר את נדרו, כאשר היה ברור לו שהוא נוגד את מצוות ואהבת לרעך כמוך.
חכמי התלמוד למדו ממושג זה הלכות רבות:
בהלכה
הרמב"ם פוסק במצווה ר"ו: וכן הוא פוסק:
והוא גם קובע את הכלל: לכן הוא קובע בהלכה קודמת, שיש מצוות עשה מדרבנן לעשות  וכן הוא פוסק שמי שיכל לפדות שבוי ולא עשה כן, עובר בין היתר על מצוות 'ואהבת לרעך כמוך'.
היו שנהגו לקבל עליהם את מצוות "ואהבת לרעך כמוך" לפני תפילת שחרית כדי שהתפילות יהיו רצויות ויתקבלו, ובלשונו של הרב שלמה גאנצפריד "כי אם חס ושלום יש פירוד לבבות ישראל למטה, אזי גם למעלה אין התאחדות".
מצווה שבלב או מצווה מעשית
רוב הפוסקים ופרשני המקרא התקשו במצווה זו איך אפשר שאדם יאהב את חברו כמו את עצמו, לכן הם פירשו שמצווה זו אינה מצווה שבלב אלא מצווה מעשית, שידאג לחברו כמו שדואג לעצמו. וכן כתב הרב שמשון רפאל הירש "״לרעך״ (מילולית: ״אל רעך״) מתייחס לא לאישיותו של הזולת, אלא לכל דבר שנוגע לאישיותו; כל המצבים הקובעים את מעמדו בחיים, בין לטוב בין למוטב. לאלה נכוון את אהבתנו... ולהרחיק ממנו כל צרה כאילו הצרה באה עלינו".
אולם שיטת הרמב"ם והסמ"ק שהמצווה הזו היא מצווה שבלב, אמנם האהבה שבלב צריכה להביא לידי דאגה מעשית ואינה מוגדרת כמצווה שבלב בלבד.
אהבת אדם שאינו יהודי
רוב רובם של פרשני המקרא והפוסקים החזיקו בפרשנות חז"ל לפיה מצווה זו מחייבת את האהבה ליהודים בלבד. יחד עם זאת, בספר שערי קדושה כתב רבי חיים ויטאל שראוי לאדם החסיד לאהוב את כל הבריות ואפילו גויים. וכן כתב הרב אברהם יצחק הכהן קוק בכמה מקומות, גם כפירוש לפסוק. בעקבות מאורעות תרפ"ט כתב הרב קוק על יחסו לאומה הערבית בארץ ישראל ומחוצה לה: "ברצוננו לקיים מצוות 'ואהבת לרעך כמוך' לא רק לגבי יחידים, כי אם גם לגבי האומות". גם בעל ספר הברית פנחס הורוויץ, הרב אליהו בן אמוזג וגם בספר כוס ישועות של נתן פרידלאנד, מצווה זו מפורשת כחלה על כל האנושות. לדוגמה, בפירושו למקרא הרב בן אמוזג כותב:. גם באחד ממכתבי רבי יוסף משאש נכתב כעין דבריו של הרב בן אמוזג.
שאר דינים
כל הפוסקים כתבו שבמקרה של היזק לעצמו אינו חייב מחויב לעזור לחבירו, כי אין אדם מחויב לדאוג לחבירו יותר מלעצמו
בנצרות
הפסוק מופיע כמה פעמים בברית החדשה ומודגשת מרכזיותה של המצווה הזו. כך, למשל, בבשורה על-פי מתי היא מועמדת עם עשרת הדיברות: בבשורה על-פי מרקוס היא מוצגת כמצווה השנייה לאחר "ואהבת את ה' אלוהיך": לפי פאולוס "ואהבת לרעך כמוך" כולל את כל המצוות:
סובלנות דתית
האפיפיור גרגוריוס התשיעי יישם את הכלל לגבי היחס הראוי של נוצרים ליהודים במכתב לבישוף צרפתי משנת 1233:
בפילוסופיה
ב'הנחת יסוד למטפיזיקה של המדות' מביא קאנט שלושה ניסוחים של הצו הקטגורי. הניסוח השלישי: 'עשה פעולתך כך שהאנושות, הן שבך הן שבכל איש אחר, תשמש לך לעולם גם תכלית ולעולם לא אמצעי בלבד'. (תרג. מ. שפי. הוצ. מאגנס, מהד. שלישית ע' 95).
האתיקה הקאנטיאנית לא רק בגלל הזולתניות והאחריות האוטונומית החמורה כלפי האחר נחשב למהפכנית אלא גם בשל כל התכונות האחרות שכאן לא מדובר עליהם.
ביהדות עם זאת ישנן התייחסויות המבקשות להפיק כעין צו קטגורי כללי, ומעניינת בהקשר זה המחלוקת שהובאה (לעיל, בפיסקה "בספרות חז"ל"), בין ר' עקיבא ובן עזאי - "ואהבת לרעך כמוך" - ר' עקיבא אמר: זה כלל גדול בתורה, ובן-עזאי אמר: "זה ספר תולדות אדם" - זה כלל גדול מזה.
גלדיס בנטלי
גלדיס בנטלי (באנגלית: Gladys Bentley, 12 באוגוסט 1907 - 16 בינואר 1960) הייתה זמרת בלוז קרוס דרסרית אמריקאית שפעלה בתקופת הרנסאנס של הארלם (תנועה תרבותית של אפריקאים אמריקאים שהתפתחה בשנות ה-20 ושנות ה-30 בהארלם שבניו יורק).
ביוגרפיה
בנטלי נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה שבארצות הברית, הוריה היו האמריקאי ג'ורג' אל בנטלי ואשתו מרי מוט אשר מוצאה באי טרינידד. בגיל 16 היא ברחה מבית הוריה ועברה לניו יורק. היא נהגה להופיע בבר להט"בי בשם "Clam House" שנמצא ברחוב 133, אשר היה מה שנהוג לכנות "Speakeasy" - מקום שמכר אלכוהול באופן בלתי חוקי במהלך תקופת היובש. בנטלי החלה להופיע במקום במהלך שנות ה-20 והתפרסמה בתחילת שנות ה-30 כאשר הופיעה במועדון בהארלם בשם "Ubangi Club" עם מופע שכלל מקהלה של מלכות דראג. סימני ההיכר של בנטלי היו משקלה הרב, יותר מ-110 קילו, ומנהגה להתלבש בבגדי גברים שכללו טוקסידו וכובע צילינדר. היא ניגנה בפסנתר ונהגה לאלתר מילים, לרוב בעלות תוכן וולגרי ובוטה, לשירים מוכרים מאותה התקופה בקול עמוק ועבה תוך שהיא מפלרטטת באופן מוקצן עם הנשים בקהל. כאשר בוטל חוק היובש עברה לדרום קליפורניה.
בנטלי הוטרדה לעיתים קרובות בגלל מנהגה ללבוש בגדי גברים, אך בהיותה לסבית מוצהרת ולא הסתירה את זהותה המינית. בנוסף, היא טענה כי היא נישאה לאישה באטלנטיק סיטי. עם זאת, במהלך תקופת המקארתיזם היא החלה לראשונה ללבוש שמלות, נישאה לגבר (דבר שהכחישה בתקופה מאוחרת יותר) והחלה ללמוד כמורה והצטרפה לקבוצות נוצריות בטענה ש"נרפאה" על ידי לקיחת הורמונים נשיים. היא נפטרה בשנת 1960 מדלקת ריאות.
דמויות המבוססות על גלדיס בנטלי הופיעו במסיבות שארגן קארל ואן וכטן, בספר "נהר עמוק" מאת קלמנט ווד (Clement Wood) ובספר "Strange Brother" מאת בלייר ניילס (Blair Niles). הקלטות שלה יצאו בחברות "Okeh Records", ויקטור טוקינג משין ו-"Excelsior".
הופעות
גלדיס בנטלי נהגה להופיע במועדונים הבאים:
הקהילה הבהאית בהודו
הקהילה הבהאית בהודו היא חלק מהדת הבהאית, שהיא תנועה בינלאומית דתית עכשווית שהתפתחה מהדת הבאבית (באביזם; פרסית: بابیه, آئین بیانی או آیین بابی). דת זו התפשטה תחילה בפרס באמצע המאה התשע עשרה ומאז יש לה שלוחות בכל רחבי העולם ואף בישראל. מפלג אחד של האמונה הבאבית צמחה ההדת הבהאית, ומן הפלג השני צמחה תנועה המתכנה בפי חבריה באבים-אזלים. כבר בתקופת הדת הבאבית בלטו כמה מאמינים הודים משמעותיים אך תרומתם הגדולה באמת של המאמינים ההודים התרחשה בשלב ההתפתחות הקהילתית הבאבית בהודו. בשלב זה ג'מאל אפנדי הפיץ את הדת באזור הודו כולה. אף על פי שכיום הבהאים מהווים אחוזים קטנים מכלל האוכלוסייה ההודית (שמונה מעל מיליארד נפשות), יש מבחינה מספרית קהילה גדולה בהודו. לקהילה היסטוריה ארוכה שהגיעה לשיאה בתקופה האחרונה עם בניית מקדש הלוטוס. בנוסף הוקמו בתי ספר בהאים שתוכנית הלימודים בהם שונה ומבוססת על ערכי הדת והקהילה הבהאית. על פי נתוני מאגר הדת העולמי לשנת 2016, היו בהודו למעלה מ-2 מיליון בהאים בשנת 2015.
היסטוריה
הדת הבהאית הגיעה להודו כבר בראשית דרכה, עוד בימי הבאב, כשהדת נקראה הדת הבאבית. הקשרים הראשונים של הדת הבאבית והודו החלו מוקדם במקביל ולאחר הפצת הדת בפרס. למרות זאת, השינוי המשמעותי והגדול ביותר של הקהילה הבאבית בהודו התרחש רק מאוחר יותר, בשנות השבעים והשמונים של המאה התשע עשרה. שינוי משמעותי זה התרחש בידי ג'מאל אפנדי, ושליחים נוספים של הבאב, שבמסעותיהם הביאו את האמונה הבאבית למדינות רבות באסיה והחלו את תהליך ההתהוות של הקהילה במדינות אלו. מבין המאמינים ההודים הראשונים, הבולט מהם מופיע ב"אותיות הח"י". שיח' סעיד הינדי, שהיה שליח של הבאב והוטלה עליו המשימה להביא את הדת הבאבית לאזורים שונים בעולם וגם להודו היה אחד מפורצי הדרך. נוסף על השיח' סעיד היו עוד כמה מאמינים הודיים דומיננטיים נוספים בתקופת הבאב, כולם הביאו את הדת מפרס חזרה אל מולדתם – הודו. אחד מהם היה, סייד באסר שמכונה גם סעיד העיוור, תלמידו של השיח. סעיד שמע אודות הבאב במומביי ולאחר שפגש אותו באופן אישי במכה הוא הפך למאמין קנאי. אמונתו הביאה להוצאתו להורג. אף על פי שישנן עדויות על ממירי הדת ומפיציה בהודו אין תיעוד של קהילה בהאית שהוקמה בהודו באותה תקופה, וחוקרים מניחים כי מדובר במומרים ספורים שלא היו מרוכזים בקהילות.
התחלה והתבססות
בשלב הראשון לא הייתה מוכרת התורה של הבאב בהודו כלל.
בשלב השני התמקדו שליחי הקהילה הבאבית בעיקר בהוראת והפצת תורות הדת בקרב אנשים חזקים במעמדם ומלומדים. השליחים של הבאב קיבצו את המומרים בהודו לקהילות קטנות ובנו מהן קהילות מתפקדות במומביי, כלכותה, עליגר ולאהור. מתוך כל אלו הקהילה במומביי הובילה את ההוראה, תרגום הידע והפרסומים הבאביים. שלב זה החל בשנות השישים והשבעים של המאה התשע עשרה, במומביי, בחסות משפחת אפנאן שהיו קרובי משפחה של הבאב, הקימו מרכז מסחרי בעיר בומביי. בשל ייחוסה של משפחה זו בדת הבאבית, המרכז המסחרי הפך לימים למרכז שקידם את הפצת הדת ובנה לה בסיס מוצק כלכלית. בשנת 1872 הוקמה חברת דפוס שהדפיסה ספרים בהאיים בשם דפוס נאסירי במומביי. כדי שיוכלו להרחיב את נושא הפרסום של הדת הם ביקשו שיגיע מורה בהאי למומביי. למשימה נשלח בהאלאח בסולימאן חאן לימים ג'מאל אפנדי. כאשר ג'מאל הגיע להודו הוא הציג את תורתו של בהאא אללה על אחדות ואחווה לכל מי שפגש. תאריך הגעתו למומביי לא ידוע אך ישנה עדות שפעילותיו בקרב ראשי הקהילות השונות עוררו אנטגוניזם רב והוא נאלץ לעזוב את מומביי לאחר כמה חודשים בלבד. ג'מאל המשיך במסעותיו בהודו כדי ליצור קשרים נהג להיפגש עם ראשי הקהילות והשליטים האזוריים לאורך כל נסיעותיו. ב-1 בינואר 1877 נערך טקס בבריטניה ובו הוכרזה המלכה של הממלכה המאוחדת ויקטוריה כקיסרית הודו. ג'אמל ניצל את ההזדמנות הזו להדק את קשריו בקרב אנשי המפתח בהודו שהגיעו לאירוע זה. לאורך מסעותיו הוא ניצב מול התנגדויות רבות ממנהיגים בודהיסטים ומוסלמים רבים אך ישנן עדויות רבות גם של מנהיגים שלאחר המפגש עימו המירו את דתם.
התרחבות והכרה
בעשורים הראשונים של המאה העשרים, כאשר הקהילה הבהאית בהודו גדלה בגודלה ובעצמתה, החלו המנהיגים והוגי הדעות של אותן שנים לשים לב לאמונה הבהאית ותורתו של בהא אללה וערכיה. לדוגמה: גנדי לאחר מספר מפגשים עם מספר מנהיגים בהאים, הכריז: "האמונה הבהאית היא נחמה למין האנושי", וגם רבינדרנת טאגור שפגש בהאים רבים, התייחס לבהאא אללה כ"הנביא האחרון שיצא מאסיה", ואמר שהמסר שלו הוא בעל חשיבות רבה להתקדמות הציוויליזציה. ברוח אמירות אלו וככל שנחשפו אנשים רבים יותר לאמונה הבהאית היו שהאמינו שזו יכולה לאפשר להם הרמוניה בין המודרניזציה וערכים חשובים ורוחניים. אלפים החלו לשאוף ליישם אותם כדי להתמודד עם האתגרים שעומדים בפניהם כחלק מחברה משתנה. מאות גופים מנהליים מקומיים שנבחרו באופן דמוקרטי נבחרו על ידי קהילות ברחבי הודו והם החלו לשרת את צורכי היישובים שלהם. חינוך מוסרי של ילדים קיבל דחיפות חדשה ומספר מאמצים חינוכיים הופיעו בכפרים ברחבי הודו. עד שנות השמונים הוקמו מאות בתי ספר ללימוד כפרי, כמו גם בתי ספר אקדמיים רבים וגדולים יותר בהשראת תורת הבהאים, כמו גם פרויקטים בתחומי החקלאות, הכשרה מקצועית ומורים, דיילת סביבתית, העצמת נשים ובריאות. בנוסף לאחר מספר שנים לבהאים של תת-היבשת היה גוף לאומי ראשון שנבחר לניהול ענייני הקהילות הבהאיות ההולכות וגדלות בשנת 1923.
ככל שהקהילה הבהאית בהודו גדלה בכמותה ויכולתה, היא החלה למלא תפקיד בולט יותר ויותר בחיי החברה. במספר הולך וגדל של מרחבים לאומיים, התרומות הבהאיות לעיצוב וקידום החשיבה בתחומים כמו הרמוניה קהילתית, שוויון מגדרי, חינוך, שוויון נשים וגברים, ממשל ופיתוח, זכו להערכה רבה.
מקדש הלוטוס
בדרומה של ניו דלהי, בירת הודו, בנו הבאהים בית תפילה הנקרא מקדש הלוטוס מפני שעוצב בהשפעת פרח הלוטוס שהוא הפרח הלאומי של הודו. אחד מהאדריכלים של מקדש זה הוא פריבורז צהבא, שלקח חלק בתכנון המרכז הבאהיי בחיפה. למבנה תשע צלעות ותשעה פתחים כפי שבנויים כל המקדשים הבהאיים, ועליהם בנויים כעין עלי כותרת של הפרח. בנייתו של בית הסגידה הבהאי בניו דלהי סיפקה את מה שהיה ככל הנראה הסמל המוכר ביותר לסוג המהפך שבהאא אללה צפה עבור לב האדם והחברה. העיצוב בצורת הלוטוס משקף את האמונה שעולם חדש וטוב יותר יכול לפרוח גם מהתנאים הקשים ביותר. זה משמש גם כסמל לאחדות. מאז חנוכתו בשנת 1985, עשרת אלפים איש בממוצע ביום מכל רקע דתי, גזעי או לאומי נפגשים תחת כיפתו בפולחן שקט לבורא משותף. מקדש הלוטוס בהודו נחנך ב-1986 והוא משמש כבית ההארחה הבהאי בניו דלהי. מקדש זה הוא בית הפולחן של הבהאים התת-יבשת ההודית והוא חלק מששת מקדשי הבהאים בעולם. המקדש בנוי כלוטוס ומסביבו גנים יפיפים, מבנה המסמל את הערכים של הבהאים וגם כבוד למדינה משום שפרח הלוטוס הוא סמל מקומי ידוע. במקדש ישנו אולם תפילה גדול, שהוא האולם המרכזי משום שזהו הרי מקדש רוחני ופולחני של בני הדת הבהאית. במקדש יש ספרייה מרכזית עם יותר מ-500 פרסומים בהאים לגבי תהליך בנייה ותכנון המבנה.
כיום
כיום הבהאים של הודו מונים יותר משני מיליון. הם מוקדשים לשרת את מדינתם על ידי הצטרפותם לבני ארצם בבניית קהילות המגלמות אחדות וצדק, החפים מכל צורות של דעות קדומות. בהן נשים וגברים משרתים את החברה יחד כתף אל כתף כשווים, שבהם ילדים ונוער מקבלים את הטוב ביותר של חינוך רוחני ומדעי כאחד, ושם חיי המסירות של הקהילה מגנים עליהם מפני כוחות חברתיים מזיקים. כיום מתוך 5 מיליון בהאים בעולם כ2 מיליון חיים בהודו. משמע שבהודו קיימת קהילת הבהאים הגדולה ביותר בעולם. אך מלבד זה מקומה של הודו חשוב גם לעתיד הדת בשל ריכוז המבנים ובתי הספר הבהאים בה.
ביבליוגרפיה
Government of India, "Population Enumeration Data (Final Population)", Office of the Registrar General & Census Commissioner India, 2016. http://www.censusindia.gov.in/2011census/population_enumeration.html
The Bahai Faith, " The House of Worship", 2018. http://www.bahai.in/house-of-worship/
William Garlington, "The Baha'i Faith in India: A Developmental Stage Approach"' H-BAHAI, June, 1997. https://www.h-net.org/~bahai/bhpapers/india1.htm</
בית עיריית טמפלהוף-שנברג
בית עיריית טמפלהוף-שנברג (בגרמנית: Rathaus Schöneberg) הוא מבנה ציבורי, המשמש כמשכן עיריית רובע טמפלהוף-שנברג בעיר ברלין. משנת 1948 ועד איחוד גרמניה שימש הבניין כמשכנה של עיריית ברלין המערבית.
תולדות הבניין
לאחר מלחמת העולם השנייה השתכנה עיריית ברלין באופן ארעי בבית העירייה החדש (Neues Stadthaus), כתחליף לבית העירייה האדום, אשר נפגע קשה בהפצצות במהלך המלחמה. כאשר חולקו עיריית ברלין והמינהל שלה בין שני חלקיה בספטמבר 1948 הפך בית העירייה החדש לבלתי נגיש לתושבי ברלין המערבית. אז השתכנה עירייתה – רשמית באופן זמני – בבית עיריית שנברג. משנת 1949 ועד 1991 שכן בבניין גם בית הנבחרים של ברלין.
באוקטובר 1950 הוצב במגדל הבניין פעמון הדרור, שניתן במתנה לברלין המערבית ביוזמה אזרחית אמריקנית. מאות אלפים מתושבי העיר נאספו מול הבניין לכבוד טקס ההענקה. מאז מצלצל הפעמון מדי יום בשעת הצהרים וכן במועדים נוספים במהלך השנה.
באוגוסט 1961 הפגינו בכיכר שבחזית הבניין כ-800 אלף מתושבי העיר במחאה על הקמת חומת ברלין.
בעת ביקורו בברלין המערבית ביוני 1963 נשא נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי בחזית הבניין את נאומו הידוע אני ברלינאי. המונים מתושבי העיר התאספו בכיכר רודולף וילדה (Rudolph Wilde Platz) שלפני בית העירייה כדי להאזין לנאום. ב-25 בנובמבר 1963, שלושה ימים לאחר רציחתו של קנדי, נקראה כיכר זו על שמו.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 חזר הבניין לשמש כמשכן עיריית רובע שנברג. בשנת 2001, לאחר ארגון מחדש של רבעי ברלין, היה הבניין למשכנה של עיריית הרובע החדש טמפלהוף-שנברג.
לוחות זיכרון ותערוכות בבניין
בחזית הבניין מוצב לוח זיכרון לציון התקנת פעמון הדרור במגדלו בשנת 1950.
לוח המציין את ביקורו של הנשיא קנדי בברלין ב-1963 מוצמד לעמוד בכניסה לבניין, והחדר שמעל הכניסה לבניין, המשקיף אל הכיכר, מוקדש לקנדי ולביקורו.
מאז 2005 שוכנת בבניין התערוכה "היינו פעם שכנים – ביוגרפיות של יהודים בשנברג וטמפלהוף תחת המשטר הנאצי" (כותרתה בגרמנית: Wir waren Nachbarn – Biografien jüdischer Zeitzeugen).
הבניין היה גם מקום משכנה הקבוע של הקרן לזכרו של וילי ברנדט, ראש עיריית ברלין המערבית (1957-1966) וקנצלר גרמניה המערבית, ותערוכה אודות חייו שכנה בבניין. בינואר 2010 נסגרה התערוכה והיא אמורה להיפתח באתר אחר בברלין.
One Fantastic Day
רקע
האלבום, שנכתב במהלך סיבוב ההופעות לקידום אלבומם הקודם Supermarket, מסמן העמקה של הלהקה לתוך סגנון הפסיכדליה של שנות השישים, עמוס השפעות וציטוטים ועם זאת מקורי וחדשני.
לאלבום יצאו 3 סינגלים: "Seatbelts" (הכולל גם גרסה בהופעה לשיר "Tomorrow Never Knows" של הביטלס), "President of Me" (הכולל גם את הקטע האינסטרומנטלי "Sanjay" בליווי נגן הסארוד ההודי סאנג'אי קומר שרמה, ואת השיר "Pop Song '89" בביצוע בהופעה, במקור של להקת R.E.M.), ו־"Where The Byrds Fly".
בנוסף להפצה על גבי תקליטורים, האלבום נמכר גם על גבי תקליט בהפצה מצומצמת של 500 עותקים ממוספרים.
ביקורות
האלבום קיבל ביקורות טובות: המגזין All Music Guide העניק לו ציון של 3 כוכבים (מתוך 5). בדירוג המבקרים של מגזין המוזיקה הנחשב רולינג סטון לאלבומים הטובים ביותר לשנת 2001, בחר בו המבקר ריצ'י אונטרברגר לאחד מעשרת אלבומי השנה שלו.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי רוקפור.
גראסהופרס ציריך
גראסהופרס-קלאב ציריך (בגרמנית: Grasshopper Club Zürich) הוא מועדון הכדורגל השווייצרי הגדול והמעוטר ביותר בשווייץ, והוא ממוקם בעיר ציריך. מועדון הספורט גראסהופרס הוא מהגדולים בשווייץ ומחלקת הכדורגל שלו היא גולת הכותרת של המועדון. עם 27 אליפויות שווייץ וכן 19 זכיות בגביע השווייצרי, ניצבת הקבוצה במקום הראשון בשתי קטגוריות אלה.
בין שאר מחלקות המועדון, למעט כדורגל, ישנן מחלקות חתירה, הוקי קרח, טניס, כדוריד, הוקי שדה, פלורבול, רוגבי, סקווש וקרלינג.
היסטוריה
ב-1 בספטמבר 1886 הוקם בציריך מועדון הכדורגל גראסהופרס מתרומה של בחור אנגלי בשם תום גריפית' על סך 20 פרנקים שווייצרים שהספיקו לקניית כדור ומדים בצבעי כחול-לבן בייבוא מאנגליה. המשחק הראשון של הקבוצה נערך באוקטובר באותה השנה מול קבוצה אחרת מציריך כאשר המשחק נגמר בתוצאה 0-0. גראסהופרס הפכה לקבוצה הראשונה משווייץ שמשחקת בגרמניה כאשר ניצחה במשחקה הראשון את קבוצת שטרסבורג בתוצאה 0–1.
בשנת 1896 הוקמה בעיר ציריך קבוצת כדורגל נוספת, פ.צ. ציריך, כאשר זו הפכה לאורך השנים ליריבה הגדולה ביותר של גראסהופרס וזהו משחק הדרבי החשוב ביותר בכדורגל השווייצרי. בעונה שלאחר מכן זכתה גראסהופרס באליפותה הראשונה. בשנת 1909 נטשה גראסהופרס את ההתאחדות השווייצרית ושבה אליה רק לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה ב-1919.
הקבוצה זכתה פעמיים בגביע האינטרטוטו, בפעם הראשונה בעונת 2006, אז גברה על קבוצות טפליצה מצ'כיה וגנט מבלגיה כדי לזכות בתואר. כמו כן בעונת 2008 זכתה בתואר לאחר שגברה על קבוצות בסה קביה מאלבניה וצ'רנומורץ' בורגאס מבולגריה.
בשנת 1997 הפכה גראסהופרס רשמית לקבוצה בבעלות פרטית ובכך הפכה לראשונה בשווייץ לעשות כן.
בעונת 2018/19, לראשונה מזה 68 שנה, נשרה גראסהופרס לליגה השווייצרית השנייה. בסיום עונת 2020/2021 שבה לליגה הכירה.
מיכאל דשא
מיכאל דשא (כ"ג בסיוון תרע"ה, 5 ביוני 1915 – כ"ח באלול תשנ"ח, 18 בספטמבר 1998) היה סופר ומשורר עברי למבוגרים ולילדים, מחנך וחקלאי ישראלי.
קורות חיים
מיכאל דשא נולד ב-1915 בבוברויסק שברוסיה הלבנה (רוסיה; כיום בבלארוס), בנם של מלכה (1881–1970; לבית נחמצ'יק), רופאת שיניים במקצועה, ושכנא אייזנשטדט (1877–1966) שלאחר עלייתו לארץ ישראל היה חקלאי. בהיותו בן חמש עברה המשפחה, בעקבות עבודת אביו, לכפר בגבול רוסיה-לטביה, ובהיותו בן עשר עלה לארץ ישראל עם הוריו ועם אחותו הגדולה חנה ואחיו הצעיר שאול. תחילה התיישבה המשפחה בחיפה, וכעבור שנה עברה לבאר טוביה. דשא נשלח לבית הספר החקלאי "מקוה ישראל", בו סיים את לימודיו בשנת 1930. בפרוץ מאורעות תרפ"ט ופינוי באר טוביה הישנה (1929) התפנתה משפחתו עם יתר תושביה לרחובות. לאחר כשנה וחצי השתקעה משפחתו במושבה פרדס חנה. דשא הצטרף למשפחתו ועסק בעבודה חקלאית ובפרדסנות. בפרדס חנה החל גם בפעילות במסגרת תנועת הנוער העובד והלומד, שבה היה מדריך במשך שנים, ולאחר מכן היה חבר בהכשרה שהתיישבה בשדות ים (קיסריה) כשנה וחצי. בתקופת הנוטרות שירת כנוטר.
בשנת 1938 הוסמך להוראה בסמינר בית הכרם. הוא עבד בהוראה עד צאתו לגמלאות, ולאורך כל שנות עבודתו הקדיש את זמנו לכתיבה. בשנת 1941 פרסם את ספרו הראשון, "שחרית", ובמהלך השנים פרסם 28 ספרי שירה, סיפורת וספרות ילדים.
בשנות ה-40 נישא ליעל, שאותה הכיר כחניכתו בתנועה, בתם של ירחמיאל צימבל וזהבה לבית רוז'נסקי. בשנת 1946 נשלח מטעם הסוכנות היהודית וצבא ארצות הברית, בשיתוף עם ארגון הג'וינט, למחנה העקורים דורנשטדט שבגרמניה, וכשנה וחצי עסק בהוראת ילדים ניצולי השואה והכנתם לעלייה לארץ. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת אלכסנדרוני, ולאחר קום המדינה סיים את קורס הקצינים הראשון של צה"ל. עם חבריו לקורס היה בין מקימי המושב לימן.
דשא סיים לימודי ספרות ומקרא באוניברסיטה העברית בירושלים ולימד בגימנסיה רחביה. לאחר מכן עבר עם רעייתו ושני ילדיהם לבאר שבע, בה לימד 12 שנים בבית הספר התיכון המקיף והיה מפקח משרד החינוך במחוז דרום. באותה עת היה מיוזמי המקומון הראשון בארץ, "מה מנגב". בשנות ה-60 יצא עם משפחתו לשליחות בת שנתיים מטעם הסוכנות היהודית בדטרויט שבמישיגן ולימד בבתי ספר עבריים. במהלך תקופה זו השלים לימודי תואר שני בספרות ילדים באוניברסיטת המדינה של וויין.
בבאר שבע חיו כעשור, ובשנת 1965 עברה המשפחה למושב שדמה. דשא הקים משק חקלאי במושב והמשיך לעסוק בכתיבה ובהוראה במסגרת התיכון האזורי בגדרה, במכללת אחווה ובאוניברסיטת בן-גוריון. לאחר מלחמת ששת הימים הצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה, היה ממקימי תנועת "התחייה" ותמך באנשי תנועת ההתנחלות.
הוא נפטר בשדמה בשנת 1998, בגיל 83. נטמן בבית העלמין של המועצה האזורית גדרות. הותיר את אשת נעוריו, יעל, בן ובת ושמונה נכדים.
קניון הדר
קניון הדר, הוא מרכז קניות באזור תעשייה תלפיות בירושלים, סמוך לשכונת מקור חיים. הקניון נחנך בשנת 2001, ונמצא בבעלות משותפת של חברת רבוע כחול נדל"ן וחברת כלל ביטוח.
היסטוריה
במגרש בו הוקם הקניון פעל מפעל "מגדנית הדר", מפעל לייצור ביסקוויטים, קרקרים, עוגיות וופלים שעבר מהמושבה הגרמנית, בה הוקם ב-1949, והעסיק כ-100 עובדים. בשנת 1995 רכש מפעל "אפיפית" מנצרת עילית את "מגדנית הדר". מפעל "אפיפית" הוקם בשנת 1958 ובמרץ 1996 עבר למבנה גדול יותר באזור התעשייה בנצרת עילית. למפעל זה הועברו קווי היצור של "מגדנית הדר" והמפעל בירושלים נסגר. חברת מפעל "אפיפית" עצמה החלה לפעול תחת המותג "הדר" שהיה מוכר יותר בשוק. משפחות הרצברג וליפמן, מייסדי "מגדנית הדר", שמרו בבעלותם את קרקע המפעל. בשנת 1997 חתמו על עסקת קומבנציה עם חברת "מרל"ז" שהייתה בבעלות הקבלן מרדכי יונה, להקמת קניון במקום. חברת "מרל"ז" קיבלה את הקרקע ובתמורה הם קיבלו כ-20% מהבעלות בפרויקט הקניון. בסוף 1997 נמכרו מחצית מהזכויות בקרקע לרשת "קואופ הריבוע הכחול" תמורת 10 מיליון דולר.
ב-1999, החלה בניית הקניון, והוא נחנך בשנת 2001.
מבנה הקניון
הקניון נבנה על מגרש בשטח של 16.5 דונם, ובשלב הראשון כלל 17 אלף מ"ר של שטחי מסחר ו-24 אלף מ"ר של שטחי שירות, עם 71 בתי עסק בסך הכל. שוכרי "העוגן" של הקניון עם פתיחתו היו "קו אופ הריבוע הכחול" והום סנטר. לאחר פתיחת הקניון החל משא ומתן עם קבוצת גלובוס גרופ, להקמת בתי קולנוע בקניון כחלק משלב ב' שלו, אך הדבר לא יצא לפעול.
בשנת 2012, החלה חברת "רבוע כחול נדל"ן" בפרויקט להרחבת הקניון בעלות של 125 מיליון שקל. הפרויקט כלל הקמת קומה נוספת לחנויות אופנה בשטח של 7,700 מ"ר, הכפלת מספר מקומות החניה ושדרוג שטחי המסחר הקיימים. ביוני 2014, הושלמה הרחבת הקניון. לאחר ההרחבה יש בו כ-26,000 מ"ר של שטחי מסחר, עם חמש קומות של חנייה וארבע קומות של מסחר וכ-120 בתי עסק.
בשנת 2021 החלה להיבנות קומת מסחר נוספת מתחת לקומות המסחר הקיימות על שטח ששימש אז כחניון תת-קרקעי.
אלעד זכאי
אלעד זכאי (נולד ב-26 בינואר 1981) הוא במאי, תסריטאי ועורך תוכן ישראלי.
ביוגרפיה
אביו, ישראל זכאי, הוא עיתונאי ועורך לשעבר בעיתון "מעריב"; אמו, רות זכאי, היא מחנכת. אלעד הוא הבכור ולו אחות ואח.
אלעד זכאי נולד בתל אביב וגדל בהרצליה, למד בתיכון ׳יגאל אלון לאמנויות׳ ברמת השרון וסיים בגרות באמנות פלסטית. פרויקט הגמר שלו בתיכון היה תערוכת צילומים הומואירוטית, שזכתה לתהודה רבה. תמונה מהתערוכה, בה נראים שני דתיים מתנשקים על רקע הכותל, התפרסמה על שער עיתון "הזמן הוורוד" בשנת 1999
מייד אחרי הצבא הפיק וערך ברדיו ללא הפסקה FM103 את תוכניותיהם של שמוליק טיאר, ורדה רזיאל-ז'קונט, אילון בן יוסף, פרופ׳ רפי קרסו ואחרים. במקביל, הקים את המערך הסלולרי של התחנה. הוא עזב את הרדיו לזמן מה על מנת להקים את Kik – טלוויזיה לצעירים באינטרנט, מיזם של ירון דוידוב וחנה גרטלר, בו התגלה אסי עזר. בגיל 24 עבר לטלוויזיה והחל לערוך בפועל את תוכנית הנוער "אקזיט" בערוץ 10.
זכאי הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2010) ולומד כעת (2014) לתואר שני בקולנוע. הוא השתתף בפרויקט הסרטים הישראלי-גרמני fucking different של יאיר הוכנר, במסגרתו כל במאי ביים סרט על תפיסת המיניות ההפוכה לו. זכאי כתב את התסריט וביים את הסרט Blood Money (2008, 15 דקות). בסרט משחקות אוולין הגואל, אליענה בקייר והזמרת שורטי. הסרט הוקרן במסגרת הפנורמה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2009.
סרט הגמר שלו הוא "בן חוזר הביתה" (2010, 28 דקות, Ben is Back) העלילה עוסקת במסע אפל המתרחש לילה אחד בו אם (ריטה) אוספת את בנה (לי בירן) מבית חולים פסיכיאטרי ומנסה להציל את משפחתה מטירופו של הבן שמנהל קשר מעוות עם מורתו (ליאת גליק). זהו תפקידו הראשון כשחקן של לי בירן. הסרט נתמך על ידי קרן מקור והרשות השנייה; הוא שודר בערוץ 2 (קשת); "בן חוזר הביתה" השתתף בפסטיבלי קולנוע רבים ובהם הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, תל אביב וכן בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
זכאי ביים את תוכנית האירוח של גיל ריבה בערוץ 10, שמועמדת השנה (2014) לתוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר בטקס פרסי הטלוויזיה 2013
בנוסף זכאי ביים פרקים לתוכנית "משפחה חורגת" (רשת), את התוכנית "רוצים הביתה" (קשת), טקס פרסי מלכות היופי וספיישלים דוקומנטריים רבים. בסוף 2014 תעלה סדרה דוקו קומית שזכאי ערך וביים, "אין כמו בארץ", שעוסקת בטיולים מאורגנים לחו"ל.
זכאי ביים קליפים לזמרים רבים, בהם: מיכל אמדורסקי, גלי עטרי וסגיב כהן, עומר אדם, חן אהרוני, הראל סקעת, הראל מויאל, ארי גורלי, משה פרץ, עברי לידר, שלומי סרנגה ושירה גבריאלוב. הקליפ "עץ ירוק מפלסטיק" שביים למרגלית צנעני, בהשתתפות עמוס לביא, זכה בפרס קליפ השנה של ערוץ 24 ב-2009.
Nobody Does It Better
Nobody Does It Better (בעברית: אף אחד לא עושה את זה טוב יותר) הוא סינגל מאת הזמרת האמריקאית קארלי סימון, אשר שוחרר ביולי 1977. השיר שימש כשיר הנושא של הסרט "המרגלת שאהבה אותי", העשירי בסדרת סרטי ג'יימס בונד. השיר זכה להצלחה רבה, הגיע למקומות גבוהים במצעדי הפזמונים ברחבי העולם, והיה מועמד לפרסים רבים. השיר נחשב עד היום לאחד משיריה הידועים ביותר של סימון, ולאחד משירי הבונד הטובים ביותר בכל הזמנים.
כתיבה
השיר נכתב בידי היוצרת קרול באייר סאגר, והולחן בידי מרווין האמליש (שהחליף את המלחין המיתולוגי של הסדרה ג'ון בארי). סאגר לא חיבבה את השיר וטענה שמילותיו "ריקות להפליא". האמליש וסאגר החליטו להעניק את השיר לקארלי סימון, שהסכימה לבצע אותו אף על פי שבדרך כלל כתבה את רוב שיריה בעצמה.
זהו שיר הבונד השני בתולדות הסדרה, שאינו נקרא באותו שם כמו הסרט (אחרי We Have All the Time in the World, שיר הנושא של הסרט בשירות הוד מלכותה). עם זאתף מילות השיר כן כוללות את המילים "המרגל שאהב אותי".
קבלה
השיר שהה שלושה שבועות במקום השני בבילבורד הוט 100, ולא הצליח לעקוף את You Light Up My Life של דבי בון. הסינגל מכר למעלה ממיליון עותקים בארצות הברית, ולפיכך זכה למעמד של תקליט זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. השיר היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר, אולם הפסיד את שתיהן ל-You Light Up My Life. השיר הגיע למקום ה-67 ברשימת מאה שנים... מאה שירים אשר ריכזה את 100 השירים הגדולים ביותר בתולדות הקולנוע.
אין חולק על כך שהשיר הוא אחד משירי הבונד הטובים ביותר, אולם ישנה מחלוקת באשר למיקומו המדויק ביחס לשאר שירי הבונד. הרולינג סטון הכתיר אותו כשיר השלישי הטוב ביותר, הבילבורד כשני הטוב ביותר, וה-USA Today הכתיר אותו כטוב ביותר.
השיר הפך לאחד השירים הידועים ביותר של סימון, שאף קראה לאלבום האוסף שלה משנת 1999 בשם The Very Best of Carly Simon: Nobody Does It Better. לשיר בוצעו קאברים בהופעה חיה בידי סלין דיון ולהקת רדיוהד.