cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהוד גלילי
מתקני נמל ומעגנים
השינויים בגובה פני הים והיציבות הטקטונית של חופי ישראל: איתור ומחקר הסמנים הארכאולוגיים והגאולוגיים לשינויים במפלס הים, ובניית בסיס נתונים המלמד כי החוף הישראלי יציב יחסית וכי מפלס הים עלה בכ-16 מטר בין 9000 ל 4000 שנים לפני זמננו, ומאז לא חלו בו שינויים מהותיים.
איתור שרידי מטוס
הנושא קיבל פרסום באתר הגבורה:
הצוללת שירה
גילוי ומחקר של מערכות מיגון תת-ימיות נגד צוללות שהותקנו במפרץ חיפה על ידי הבריטים במלחמת העולם השנייה. מערכות אלו סייעו לאתר ולהשמיד את הצוללת האיטלקית שירה שהגיעה בשנת 1942 למפרץ חיפה במטרה לתקוף את הנמל וטובעה על ידי הבריטים. תיעוד שרידי הצוללת ומחקר הקרב האחרון שהביא לאובדנה, סיוע לאיתור אנשי הצוות הנעדרים וציוד הצלילה של לוחמי השייטת העשירית והבאתם לקבורה באיטליה.
המוזיאון התת-ימי מול חיפה
בסוף שנות התשעים יזם גלילי הקמת אתר תת-ימי שבו יוצגו ממצאים ארכאולוגיים נדירים. רק ביוני 2022 לאחר כ-20 שנים ומכשולים בירוקרטיים נחשף כי האתר נמצא בקניון תת-ימי נדיר באפיק של נחל קדום שכוסה במי הים. נקודות הציון של האתר ברשת הבינלאומית הן: צפון - 32.791667, מזרח - 34.935667".
פעילות בנושאי איכות הסביבה
גלילי משתתף פעיל בעמותות וארגונים העוסקים באיכות הסביבה ובעיקר שמירה על משאבי החוף והים. במסגרת עמותת כחול וירוק לאיכות הסביבה בחוף הכרמל. סייע בהכנת מסלול סיור שביל הרכס בעתלית והפיק את מדריך הסיור לרכס עתלית, בשיתוף עם בית הספר גלי עתלית והעמותה להנצחת סרן שרון אלמקיאס שנפל בגבול לבנון. השתתף בהכנת תוכנית שימור לאתרי עתיקות ומורשת בעתלית וסביבתה.
גלילי ממשיך לעסוק בפעולות לשמירה על ערכי תרבות, טבע, נוף, מורשת ואיכות סביבה בחוף הכרמל, הפסקת כריית חול מסחרית ובלתי חוקית בחוף דור.
מבצעי ניקוי בחוף עתלית, מניעת בנייה לא חוקית בקרבת החוף, מניעת פגיעה בעתיקות בבסיסי חיל הים בעתלית ופעילות למניעת בניית מבנים על קו המים וכנגד חסימת הגישה של הציבור לחוף הים.
מסמכי מדיניות נבחרים בנושאי ים וחופים
112. מסמך מדיניות, מימי החופים של ישראל 1999, משרד הפנים, מנהל התכנון, ארכאולוגיה ימית, רמות ערכיות של קטעי החוף.
114. מסמך מדיניות –הרס יישובי החוף לאורך חופי ישראל 2006, רשות העתיקות.
115. סקר הערכת סיכונים ביישובי החוף העתיקים של ישראל 2006, מסמך מדיניות שהוגש על ידי רשות העתיקות למשרד ראש הממשלה.
116. סקר סיכונים ומסמך מדיניות למצוקי החוף של ישראל 2010, מסמך מדיניות - משרד ראש הממשלה – החלק הארכאולוגי.
117. (ניר אנגרט ואהוד גלילי) מסמך מדיניות לחופים של רשות הטבע והגנים 2014.
חייו האישיים
בשנת 1982 נישא לרחל, מבית מלצר, והתגורר בקיבוץ סאסא, ומשנת 1990 בעתלית. אב לשלושה בנים. דודתו היא יהודית יחזקאלי גלילי שליחת המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים במרוקו בשנות ה-50, אשת חינוך ואומנות ויקירת העיר חיפה.
פרידריך, דוכס בוואריה
פרידריך, דוכס בוואריה (1341–4 בדצמבר 1393), היה דוכס בוואריה-לנדסהוט בין השנים 1375–1393.
ביוגרפיה
פרידריך נולד בשנת 1339 לשטפן השני, דוכס בוואריה ואיזבלה מסיציליה, דוכסית בוואריה, בתם של פדריקו השלישי, מלך סיציליה ואלינור מאנז'ו.
בשנת 1375 מת אביו שטפן השני, דוכס בוואריה, ופרידריך ואחיו יוהאן השני, דוכס בוואריה ושטפן השלישי, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו. בשנת 1392 חולקה דוכסות בוואריה בין יוהאן לאחיו: יוהאן השני, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-מינכן, פרידריך קיבל את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו שטפן השלישי, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט.
בשנת 1383 לחם פרידריך בפלנדריה לצד הצרפתים נגד האנגלים, ואף השתתף במצור על בורבורג. כמו כן ביקר פרידריך בלה קסנואה אצל דודו אלברכט הראשון, דוכס בוואריה-שטראובינג, ולאחר מכן ביקר בפריז בחצרו של שארל השישי, מלך צרפת. בשנת 1385 ליווה את אחייניתו איזבו מבוואריה לאמיין, לקראת נישואיה עם שארל השישי, מלך צרפת.
בשנת 1387 כלא פרידריך את ארכיבישוף זלצבורג, במטרה לאלצו לפרק את הברית שכרת עם קונפדרציית ערים בשוואביה. פרידריך שימש כיועצו של ונצל, מלך גרמניה, ואף היה מועמד מטעמו לרשת אחריו את כתר בוהמיה.
ב-4 בדצמבר 1393 מת פרידריך בצ'סקה בודייוביצה בבוהמיה, ובנו היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-16 במאי 1360 התחתן פרידריך עם אנה מנופן, בתו של ברטולד השביעי, רוזן נופן, ממנה הייתה לו בת אחת:
ב-2 בספטמבר 1381 התחתן פרידריך עם מדלאנה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה, ממנה היו לו 5 ילדים:
וירג'יניה קלינטון קלי
וירג'יניה קלינטון קלי (באנגלית: Virginia Clinton Kelley; 6 ביוני 1923 – 6 בינואר 1994) הייתה אחות אמריקאית, אמו של ביל קלינטון.
ביוגרפיה
וירג'יניה דל קסידי נולדה בעיירה בודקו (Bodcaw) שבדרום ארקנסו. היא הייתה בתם היחידה של ג'יימס אלדרידג' קסידי (1898–1957), חנווני ומוכר הקרח בעיירה, ואדית' (לבית גרישם) קסידי (1901–1968), שעבדה כאחות. כשהייתה קלינטון פעוטה עברה משפחתה להופ. במהלך לימודיה התיכוניים עבדה כמלצרית במסעדה מקומית. בתום לימודיה בתיכון עברה קלינטון אל שריבפורט שבלואיזיאנה במטרה ללמוד סיעוד ולהתמקצע כאחות בהשראת אמה. במהלך התמחותה הרפואית בשריבפורט פגשה את ויליאם ג'פרסון בליית' הבן, לימים בעלה הראשון אליו נישאה בטקס אזרחי ב-1943, רגע לפני שיצא לשירות צבאי במסגרת מלחמת העולם השנייה. עם סיום הכשרתה, שבה קלינטון להופ. כשבעלה השתחרר מהכוחות המזוינים של ארצות הברית לאחר המלחמה, התאחדו השניים ובמשך ארבעה חודשים התגוררו בשיקגו.
בשעה שקלינטון ובעלה ויליאם היו בעיצומו של תהליך רכישת בית מגורים חדש בהופ, קלינטון כבר חזרה זמנית לבית הוריה. בעוד ויליאם עשה את דרכו להופ, שם חיכתה לו קלינטון, הוא נהרג בתאונת דרכים – שלושה חודשים טרם לידת בנם ויליאם ג'פרסון בליית' השלישי. מאוחר יותר העבירה קלינטון את זמנה בניו אורלינס במסגרת הכשרתה כאחות מרדימה. בשנת 1950 היא נישאה למוכר כלי הרכב רוג'ר קלינטון האב, אביו של בנה השני רוג'ר הבן. רוג'ר האב היה אלכוהוליסט, והתעלל בקלינטון ובבניה נפשית ופיזית. הוא מיאן לאמץ את ביל, אם כי בשנת 1962 נשא ביל את שם משפחתו של אביו החורג המתעלל, באופן חוקי. לימים סיפר לאמו שיהיה זה קל יותר אם לכל המשפחה יהא שם משפחה זהה.
לפני מותה התראיינה לעיתונאית קוני צ'אנג ודיברה בפתיחות על שני בניה. בשנת 1998 סיפר הנשיא לשעבר קלינטון כי אמו, לצד רעייתו הילרי וחבר הקונגרס ג'ון לואיס, נמנתה בין התומכים הראשונים במסע הבחירות הנשיאותי שלו בבחירות 1992.
המרכז הרפואי האזורי לנדשטול
המרכז הרפואי האזורי לנדשטול הוא בית חולים צבאי אמריקאי השוכן ליד העיירה לנדשטול במדינת ריינלנד-פפאלץ שבמערבה של גרמניה.
לנדשטול הוא בית החולים הצבאי הגדול ביותר מחוץ לגבולותיה היבשתיים של ארצות הברית ובית החולים האמריקאי השלישוני היחיד באירופה. הוא משרת את אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית המוצבים באירופה ואת בני משפחותיהם. בנוסף הוא מהווה מתקן אשפוז לחיילי ארצות הברית ובני בריתה, שנפצעו בפעילות מבצעית במזרח התיכון, בעיראק, באפגניסטן ובאפריקה ותחנת מעבר עבורם לפני הטסתם לארצות הברית. הובלת הפצועים אל בית החולים וממנו נעשית דרך בסיס האוויר האמריקאי רמשטיין, השוכן בקרבתו.
תולדות בית החולים
הקמת בית החולים החלה בשנת 1951 והוא נקרא בתחילה בית החולים הכללי מס' 320. בשנת 1953 נפתח בית החולים רשמית ובשנה שלאחר מכן קיבל את השם בית החולים הכללי מס' 2.
בשנות התשעים, במסגרת ארגון מחדש לאחר תום המלחמה הקרה, נסגרו מספר בתי חולים צבאיים אמריקאים בגרמניה או הוסבו למרפאות, וב-1997 נותר לנדשטול בית החולים הצבאי האמריקאי היחיד באירופה. אז הוסב שמו לשמו הנוכחי.
במרוצת השנים טיפל בית החולים בנפגעים מאירועים רבים, לרבות הפיגוע בבסיס הנחתים האמריקאים בביירות ואסון התצוגה האווירית ברמשטיין, ב-4,000 נפגעים ממלחמת המפרץ ו-800 נפגעים מהפעילות הצבאית האמריקאית בסומליה. במהלך מלחמת האזרחים ביוגוסלביה טופלו בבית החולים אזרחים בוסנים שנפגעו בסרייבו. לבית החולים הובאו נפגעים מהפיגועים בשגרירויות ארצות הברית באפריקה ובמשחתת קול. חלק מסגל בית החולים יצא לטפל באזרחים ברואנדה לאחר רצח העם שם.
לאחר פרוץ מלחמת עיראק ב-2003 החלו לזרום נפגעים רבים אל בית החולים. אז תוגברו בו שירותי הטראומה והוא הוכר במרכז טראומה בדרגה I. לאחר תום מלחמת עיראק והנסיגה ההדרגתית של צבאות המערב מאפגניסטן פחתה הפעילות בבית החולים וסיווגו הורד למרכז טראומה בדרגה III.
בשנת 2013 היו בבית החולים 147 מיטות אשפוז ובנוסף 218 מיטות עבור פצועים המוטסים אליו לפני העברתם לארצותיהם. בנוסף לשירותי הטראומה היו בו בין השאר שירותי אונקולוגיה, נוירוכירורגיה, מיילדות וטיפול נמרץ ביילודים ופסיכיאטריה. עבדו בו 3,300 אנשי סגל רפואי מהצבא, חיל האוויר והצי של ארצות הברית ועובדים אזרחיים. בממוצע היו בו 6,900 אשפוזים ו-1,100 לידות מדי שנה.
בשנת 2005 התיר צבא ארצות הברית תרומת איברים להשתלה מפצועי קרבות שנפטרו בבית החולים, ומאז ועד 2010 נתקבלו ממנו 142 איברים להשתלה.
בבית החולים קיימים חדרי אירוח עבור בני משפחות של פצועים קשים המובאים אליו.
בשנת 2014 החלו העבודות להקמת מתחם חדש שיחליף את מתחם בית החולים המיושן, בתקציב פדרלי אמריקאי של 990 מיליון דולר. בניית המרכז החדש צפויה להסתיים בשנת 2021.
שב ואל תעשה
שב ואל תעשה הוא מושג המוזכר בתלמוד ובספרי הפוסקים, והפך נפוץ כביטוי גם בעברית החדשה. לצירוף זה כמה שימושים, והנפוץ שבהם הוא קביעה כי במקרי ספק מסוימים יש להימנע מעשיית כל פעולה כברירת מחדל.
בכוח חכמים לתקן ולהתיר לעבור על מצווה מהתורה, באופן של שב ואל תעשה, כלומר הורו להימנע מקיום מצוות עשה מסיבות שונות.
בפסיקת הלכה
במסכת ברכות התלמוד קובע כי אין לעבור עבירה או לדחות קיומה של מצוות עשה באופן אקטיבי, אך לעומת זאת ניתן לעיתים להימנע מקיום מצווה בצורה של "שב ואל תעשה"; כלומר, אם אינו "עוקר דבר במעשה בידיים, אלא יושב במקומו ודבר תורה נעקר מאליו".
המקרים בהם נעשה שימוש בכלל זה הם כאשר חז"ל ראו צורך לתקן תקנה מסוימת המבטלת את מצוות התורה, או במקרים בהם הערך של כבוד הבריות מתנגש עם קיומה של מצווה מסוימת. כאמור, במקרה שיש צורך להכריע בין "כבוד הבריות" לבין ביטול מצווה באופן אקטיבי, גובר הערך של קיום המצווה, כלשון הפסוק המובא בסוגיה: "אין חכמה ואין תבונה ואין עצה לנגד ה'". דוגמאות בולטות לכלל זה הוא האיסור מדרבנן לתקוע בשופר וליטול לולב כאשר ראש השנה או היום הראשון של סוכות חל בשבת, וזאת מחשש לטלטול ברשות הרבים, שהוא איסור תורה.
דוגמאות ליישום כלל זה מובאות בסוגיה במסכת ברכות, בסוגיה נוספת במסכת יבמות וגיטין
שב ואל תעשה עדיף
במקומות בהם יש ספק אם לעשות פעולה כלשהי שייתכן שתביא לתוצאה חיובית אך מאידך ייתכן שתגרום לתוצאה שלילית, משתמשים לעיתים במדיניות של "שב ואל תעשה - עדיף". כך למשל כותב רבי אליעזר פאפו בספרו "פלא יועץ": "יש דברים שהמניעה היא טובה עד מאד, כגון בכל דבר שיש לחוש אחד מני אלף שיש צד נדנוד עברה ולא יש [=אין] מצווה ברורה - שב ואל תעשה עדיף". על גישה כזו הנמנעת מליטול החלטה כאשר זו נדרשת נמתחת לעיתים ביקורת, כעין משפטו המפורסם של רבי יוחנן: "ענוותנותו של רבי זכריה בן אבקולס (ההחלטה שלא להקריב את קורבן הקיסר לאחר שהוטל בו מום על ידי השליח, ולא להרוג את השליח), החריבה את ביתנו ושרפה את היכלנו והגליתנו מארצנו".
ההטייה הקוגניטיבית להעדפה של המצב הקיים על פני שינוי נקראת גם בעברית הטיית שב ואל תעשה.
אליפות גרמניה בכדורגל 1951
התחרות הסתיימה בניצחון של פ.צ. קייזרסלאוטרן וזאת בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
ארגון האליפות
התחרות כללה 8 קבוצות שהעפילו מליגות אזוריות:
הקבוצות חולקו לשני בתים. המשחקים בתוך הבתים היו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ. מנצחי הבתים נפגשו למשחק הגמר.
ויולט אוקלי
ויולט אוקלי (באנגלית: Violet Oakley; 10 ביולי 1874 – 25 בפברואר 1961) הייתה אמנית אמריקאית. היא הייתה האישה האמריקאית הראשונה שקיבלה עבודת ציור קיר בבניין ציבורי. אוקלי הצטיינה בציורי קיר ועיצוב ויטראז'ים שהתייחסו לנושאים מההיסטוריה והספרות בסגנון התחייה של הרנסאנס.
ביוגרפיה
אוקלי נולד בברגן הייטס, ניו ג'רזי, למשפחת אמנים. הוריה היו ארתור אדמונד אוקלי וקורנליה סוויין. הסבא וסבתה היו חברים באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1892 למדה בליגה לסטודנטים לאמנות בניו יורק אצל ג'יימס קרול בקוויט ואירווינג ר' וילס. שנה לאחר מכן למדה באנגליה ובצרפת. לאחר חזרתה לארצות הברית בשנת 1896, למדה באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה לפני שהצטרפה לשיעורי האיור של הווארד פייל במכון דרקסל. היא זכתה להצלחה כמאיירת פופולרית למגזינים שונים. סגנון האיורים שלה וסגנון הויטראז'ים שהכינה, משקף את השפעת סגנון הקדם-רפאל האנגלי. המחויבות של אוקלי לאסתטיקה הוויקטוריאנית במהלך כניסת המודרניזם הביאה לירידת המוניטין שלה באמצע המאה העשרים.
האמונות הפוליטיות של אוקלי עוצבו על ידי הקוואקר ויליאם פן (1644–1718) שאת האידיאלים שלו היא ייצגה בציורי הקיר בקפיטול של מדינת פנסילבניה. היא התחייבה לעקרונות הקוואקרים של פציפיזם, שוויון הגזעים והמינים, צדק כלכלי וחברתי וממשל בינלאומי. כשארצות הברית סירבה להצטרף לחבר הלאומים לאחר מלחמת העולם הראשונה, אוקלי נסעה לז'נבה שבשוויץ ובילתה שלוש שנים בציור דיוקנאות של צירי חבר הלאומים שפרסמה בתיק עבודות בפילדלפיה, 1932. היא הייתה תומכת מוקדמת בפירוק מנשק גרעיני לאחר מלחמת העולם השנייה. היא זכתה לכיבודים רבים במהלך חייה, כולל תואר דוקטור לכבוד למשפטים בשנת 1948 ממכון דרקסל. בתערוכה הבינלאומית של סנט לואיס ב -1904, אוקלי זכתה במדליית הזהב באיור צבעי המים שלה ל"סיפור ושתי", ובמדליית הכסף בעיטור ציורי הקיר בכנסיית "כל המלאכים". בשנת 1905 היא הפכה לאישה הראשונה שקיבלה את מדליית הכבוד של האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
עולמה הסודי של סברינה
עולמה הסודי של סברינה (באנגלית: Sabrina's Secret Life) היא סדרה מצוירת אמריקאית מצליחה המבוססת על קומדיית מצבים המצולמת "סברינה המכשפה הצעירה". עלילת הסדרה מתמקדת בסברינה ספלמן, בת למכשף ולאם בת תמותה. היא גרה עם שתי דודותיה בגרינדייל (לפי הקומיקס) או בוסטברידג', מסצ'וסטס (לפי הסדרה המצולמת), ומנסה להתמודד עם השייכות שלה לשני העולמות. זוהי סדרת ספין-אוף לסברינה המכשפה הצעירה. בסדרה זו סברינה בת 14, והיא מתרחשת שנתיים לאחר הסדרה המקורית ושנה לאחר הסרט "סברינה: חברות לנצח".
ויולט אוקלי
ביוגרפיה
בשנת 1996 נבחרה אוקלי ל"היכל התהילה של אגודת המאיירים", אחת מעשר הנשים שצוינו באותה העת.
ראקי
ראקי (בטורקית: Rakı) הוא משקה חריף העשוי מענבים מזוקקים פעמיים ואניס. זהו המשקה הלאומי של טורקיה. הוא פופולרי גם במדינות בלקניות אחרות כאפריטיף וגם בקזחסטן. הוא מוגש לעיתים קרובות עם פירות ים או מזה. הוא מזכיר בטעמו משקאות אחרים הזמינים ברחבי המזרח התיכון ואגן הים התיכון למשל: פאסטיס, אוזו, סמבוקה, ערק ואגוארדיינטה.
ויולט אוקלי
ביוגרפיה
מקום מגוריה ועבודתה התווסף לרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1977 כסטודיו ויולט אוקלי. ביתה וסטודיו ביונקרס, ניו יורק, שם התגוררה לסירוגין בין 1912 ל -1915, רשום גם ברשם הלאומי למקומות היסטוריים כאחוזת פלשבורן. אוקלי הייתה חברה במועדון האמנות של פילדלפיה, ארגון שהוקם במטרה לקדם את "אמנות למען האמנות". רבות מהנשים שהקימו את הארגון היו תלמידות של האוורד פייל. הוא הוקם כדי לספק אמצעים לעידוד מקצועי ויצירת הזדמנויות למכירת יצירות האמנות שלהם.
עולמה הסודי של סברינה
הסדרה דובבה לעברית באולפני דאבי דאב בבימויה של אפי בן ישראל ובהפקתה של ענבר שטגר עזרא. הסדרה שודרה בארץ בשנת 2004 בערוץ הילדים, ולאחר מכן בערוץ זום בשידורים חוזרים.
ויולט אוקלי
ביוגרפיה
ככל שהזדמנויות החינוך הועמדו לרשותן יותר במאה ה-19, הפכו אמניות נשים לפעילות מקצועית, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן. יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו כנחותות, וכדי לסייע להתגבר על הסטריאוטיפ הן הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר ויותר" בקידום עבודתן. כך הן הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האשה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
ראקי
בכרתים, טסיקודיה הוא ברנדי שאריות  שנקרא לפעמים ראקי. הוא משמש להכנת רקומלו, המתובל בדבש וקינמון. רקומלו מוגש חמים במהלך חודשי החורף. ראקי כרתי אינו מכיל אניס, בכך נבדל מהגרסה הטורקית.
ויולט אוקלי
ביוגרפיה
אמניות "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האשה החדשה, הן על ידי ציור תמונות של האייקון ושינוי דרך חייהן." בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים כ־88% מהמנויים של 11,000 כתבי-עת וכתבי-עת היו נשים. עם כניסת נשים לקהילת האמנים, שכרו המו"לים נשים כדי ליצור איורים המתארים את העולם באמצעות נקודת מבט של אישה. מאיירות מצליחות נוספות היו ג'ני אוגוסטה בראונסקום, ג'סיווילקוקס סמית, רוז אוניל ואליזבת שיפן גרין.
ראקי
אטימולוגיה
מקור המילה ראקי מטורקית. המילה הערבית ערק, פירושה "מזוקק", נגזרות נוספות הן ערקה, ערקי, עריקי. הטלאוטים, שהם קבוצה אתנית טורקית המתגוררת בסיביר, משתמשים במונח אראקי עבור יין ומשקאות אלכוהוליים אחרים. בנוסף, ביוונית עתיקה נקרא העינב (המרכיב העיקרי ביין) ראקס (ῥάξ).
ויולט אוקלי
עבודתה
המורה שלה, האוורד פייל, המליץ על אוקלי ועל האמנית ג'סי וילקוקס סמית למשימה החשובה הראשונה שלהן, סדרת איורים עבור האוונגלין של לונגפלו, שפורסמה בשנת 1897, ובעקבותיה הגיעו מספר עבודות נוספות.
ראקי
היסטוריה
היכן ומתי הראקי הופק לראשונה אינו ידוע. הוא מוזכר לראשונה על ידי החוקר העות'מאני אווליה צ'לבי במהלך מסעותיו ב-1630. בספר המסעות שלו הוא מדווח על כך שבעבר אנשים ייצרו את הראקי שלהם בעיירות קטנות.
עד לעשורים האחרונים של המאה ה-19, ייצור הראקי נעשה אך ורק "בבית", כלומר לא היה ייצור תעשייתי המוני. משקאות אלכוהוליים חסרי צבע נצרכו זה מכבר ברחבי הים התיכון, הידועים בשמות שונים: ציפורו, ראקי, ערק, גראפה. משקאות אלו מזוקקים מתוצרי הלוואי של היין, תוך ניצול הכרם ככל האפשר.
ויולט אוקלי
עבודתה
אוקלי ציירה סדרה של 43 ציורי קיר בבניין הקפיטול של מדינת פנסילבניה בהריסבורג עבור חדר הקבלה הגדול של המושלים, הסנאט ובית המשפט העליון. אוקלי הוזמנה במקור בשנת 1902 רק לציורי קיר בחדר הקבלה הגדול של המושל, שכותרתה "ייסודה הרוחני של מדינת החירות". בציורי הקיר בחדר הקבלה, אוקלי מתארת את סיפורו של ויליאם פן והקמת פנסילבניה. היא ערכה מחקר נרחב בנושא ואף נסעה לאנגליה. סדרת ציורי הקיר נחשפה בבניין הקפיטול החדש בנובמבר 1906, זמן קצר לאחר חנוכת הבניין. כאשר מת צייר הקיר אדבי אוסטין בשנת 1911, הוצעה ויולט אוקלי לתפקיד עבודת ציורי הקיר לסנאט ולשכות בית המשפט העליון, פרויקט שנמשך 16 שנים.
ראקי
היסטוריה
באימפריה העות'מאנית, עד המאה ה-19, מיהאנים, מהין פאבים טורקים, המנוהלים על ידי רומים (יוונים) ואלבנים היו מגישים בעיקר יין יחד עם מזה, עקב מגבלות דתיות שהטילו סולטאנים שונים. עם האווירה הליברלית יחסית של תקופת שלטונו של טנזימאט (1839–1876), נוכחות המיהאן בקרב המוסלמים עלתה במידה ניכרת, והראקי הפך לחביב על לקוחות המיהאנים. עד סוף המאה, ראקי קיבל את צורתו הסטנדרטית הנוכחית וצריכתו עלתה על זו של יין.
במהלך תקופה זו, ראקי הופק על ידי זיקוק משקעי ענבים שהתקבלו במהלך תסיסת היין. כאשר כמות המשקעים לא הייתה מספקת, התווסף אלכוהול שיובא מאירופה. אם לא הוספו זרעי אניס, הוא יקבל את השם דוז ראקי ('ראקי ישר'), ואילו ראקי שהוכן בתוספת מסטיקא נקרא סאקיז ראקיסי ('ראקי מסטיק') או פשוט מסטיקא (ביוונית: μαστίχη).
ויולט אוקלי
עבודתה
בנוסף לאלה ביצעה אוקלי עבודות של ציורי קיר וויטראז'ים ברחבי ארצות הברית במוסדות שונים.
ראקי
היסטוריה
עם התמוטטות האימפריה העות'מאנית והקמת הרפובליקה המודרנית של טורקיה, ראקי על בסיס ענבים החל להיות מזוקק על ידי מונופול המשקאות החריפים תקל שהיה בבעלות המדינה, כשהייצור התעשייתי הראשון החל ב-1944 באיזמיר. עם הגדלת ייצור סלק הסוכר, תקל החלה לזקק גם אלכוהול מדבשה, והוצג מותג חדש של ראקי העשוי מאלכוהול סלק סוכר תחת השם יני ראקי ('ראקי חדש'). דבשה העניקה ליני ראקי טעם מר ייחודי ועזרה להגביר את הפופולריות של המשקה.
החל משנות ה-2000, עם התגברות התחרות במגזר הפרטי, והפרטת תקל ב-2004, צצו מספר מותגים וסוגים חדשים של ראקי, לכל אחד מהם הרכב ושיטת ייצור ייחודיים משלו, אם כי המאפיינים הכלליים של המשקה נשמרו בעקביות.
הפקה
ראקי מיוצר באופן מסורתי מכוהל העשוי מצימוקים/ענבים הנקרא סומה המזוקק עד למקסימום של 94.55% כוהל. יצרני ראקי סבורים כי לסומה יש תפקיד חשוב בטעמו של הראקי.
הגשה ושתייה
ראקי הוא המשקה הלאומי של טורקיה, שם הוא נצרך באופן מסורתי עם מים קרים בצד או מדולל חלקית עם מים קרים, לפי העדפה אישית. ראקי נצרך לעיתים רחוקות ללא תוספת מים. בדרך כלל מוסיפים קוביות קרח. דילול במים מעניק לראקי צבע לבן-חלבי, זאת עקב אפקט אוזו, המרחש במשקאות מבוססי אניס. תופעה זו הביאה לכך שהמשקה מכונה בדרך כלל אסלן סוטו ('חלב אריות'). מכיוון שאסלן ('אריה') בשפה הטורקית היא מטאפורה לאדם חזק ואמיץ, בכך הראקי מכונה בעצם 'חלב לחזקים'.
ראקי נצרך לצד מֶזֶה, מבחר של מתאבנים חמים וקרים, כמו גם ראקי סופרסי ('שולחן ראקי') שהם מבחר מתאבנים המתלווים לשתיית הראקי, לפני ארוחת ערב מלאה או במקומה. המשקה פופולרי במיוחד עם פירות ים, יחד עם ארוגולה טרייה, ביאז פייניר (גבינה טורקית מלוחה) ומלון. משקה זה פופולרי גם כליווי למנות בשר אדום שונות כמו קבב, שם הוא מוגש לפעמים עם כוס סלגם (משקה מי לפת הנפוץ בטורקיה).
המייסד והנשיא הראשון של הרפובליקה של טורקיה, מוסטפא כמאל אטאטורק, אהב מאוד את המשקה והיה שותה כחצי ליטר ממנו ביום (הוא מת משחמת הכבד) וארוחות הראקי סופרסי שלו בשעות הלילה המאוחרות היו המקום המועדף עליו לדיונים עם חבריו ויועציו הקרובים ביותר.
גרסאות ומותגים
ראקי סטנדרטי הוא תוצר ענבים, אם כי ניתן להפיק אותו גם מתאנים. ראקי המופק מתאנים, פופולרי במיוחד במחוזות הדרומיים של טורקיה, ונקרא אינסיר בוגמס ואינסיר ראקיסי, ("ראקי תאנה"). חברת תקל הפסיקה לייצר ראקי תאנים ב-1947.
ישנן שתי שיטות להפקת ראקי טורקי. שיטה אחת משתמשת בצימוקים ובענבים אחרים. יני ראקי מופק מצימוקים וטקירדג ראקיסי מופק מענבים. ראקי מענבים טריים הוא דומה לאוזו אך מכיל אחוז אלכוהול גבוה יותר.
סומה ראקי, כלומר ראקי מזוקק לפני הוספת זרעי האניס, מופק בדרך כלל מצימוקים, אך מפעלי ראקי באזורים העשירים בייצור יין כמו טקירדא, נוושהיר ואיזמיר עשויים להשתמש גם בענבים טריים לקבלת תוצר באיכות גבוהה יותר. לאחרונה, יאש אוזום ראקיסי ("ראקי ענבים טריים") הפך לפופולרי יותר בטורקיה. היצרנית של המותג, Efe Rakı, הייתה החברה הראשונה שייצרה ראקי אך ורק מסומה ענבים טריים, בשם Efe Yaş Üzüm Rakısı (ראקי אפה ענבים טריים). חברת ראקי טקירדא הצטרפה למגמה במותג חדש משלה Tekirdağ Altın Seri (טקירדא מהדורת זהב) וחברות נוספות החלו להפיק ראקי דומה.
דיפ ראקיסי ("ראקי תחתון") הוא הראקי שנשאר בתחתית המכלים במהלך הייצור. ראקי תחתון נחשב לראקי המקבל בצורה הטובה ביותר את הארומה והטעם של הכוהל, והוא נקרא גם אוזל ראקי ("ראקי מיוחד"). הוא לא זמין באופן מסחרי באופן כללי; במקום זאת, מפעלי ראקי שומרים אותו כמתנה יוקרתית עבור לקוחות גדולים.
אירועים
באדנה ובצפון קפריסין נחגגים פסטיבלים של ראקי בטעם אניס מאז 2010. פסטביל ראקי העולמי מצוין באדנה ונוצר ממסורת בת מאה שנים של אכילת קבב אדנה, עם כבד, משקה סלגם וראקי. האירוע הפך לפסטיבל רחוב פופולרי בפריסה ארצית, נגני רחוב מנגנים בתופים וזורנה, מבדרים את המבקרים במהלך כל הלילה בליל השבת השני של כל חודש דצמבר. פסטיבל הראקי של צפון קפריסין הוא פסטיבל בן שבוע המתקיים בקירניה, ניקוסיה ובפמגוסטה.
שימושים נוספים
בכרתים טסיקודיה הוא ברנדי שאריות שנקרא לפעמים ראקי אך עשוי מענבים וללא אניס. הוא משמש להכנת רקומולו, המתובל בדבש וקינמון ומוגש חם במהלך חודשי החורף.
פרדוביצה (מחוז)
מחוז פרדוביצה או מחוז פרדוביצקי (בצ'כית: Pardubický kraj) הוא אחד מ-13 מחוזות של הרפובליקה הצ'כית, השוכן ברובו בחלקה המזרחי של בוהמיה ההיסטורית ובמיעוטו בחלק קטן של צפון-מערב מוראביה. המחוז נקרא על שם בירתו, העיר פרדוביצה.
מחוז פרדוביצה שימש במהלך ההיסטוריה כיחידה מנהלית בגבולות שונים, לראשונה הוקם ב-1850 והשתרע בין העיר צ'סקי ברוד לגבול בוהמיה-מוראביה. בין 1949 ל-1960 היה מחוז פרדוביצה אחד מ-19 מחוזות צ'כוסלובקיה, ובגבולותיו הנוכחיים הוא הוכרז בשנת 2000.
מחוזות משנה
מחוז פרדוביצה, מחולק לארבעה מחוזות משנה (אוקרס, Okres):
שד (איבר)
שָׁד הוא אחד מזוג איברים המצויים בגופם של בני אדם. בנשים, מכילים השדיים בלוטות חלב. השדיים הנשיים זהים במבנם ובתפקידם לבלוטות החלב המצויים בכל נקבות היונקים, אך שונים במראם ובמספרם. השדיים מרכזים את בלוטות החלב של האישה ומהווים לפיכך בלוטות חלב מורכבות; כל שד מכיל בין 10 ל-20 בלוטות חלב פשוטות הנפגשות כולן בפִטמה. השדיים נחשבים לסימני מין משניים, והם מתפתחים בדרך כלל בגיל ההתבגרות. הם מורכבים בעיקר משרירים ומרקמות שומן. בתרבויות שונות בעולם השדיים הנקביים מהווים סמל מיני.
מבנה השדיים
השדיים, חיצונית, הם איבר אלסטי בצורה כללית דמוית כיפה, כאשר על השד, במרכזו, נמצאת הפטמה, ומסביבה העטרה. צבע הפטמה והעטרה שונה מצבע הגוף, והוא משתנה מאישה לאישה ותלוי בין היתר בגוון העור. הגוון נע בין ורוד בהיר לחום כהה.
רקמת השד בנויה משלושה חלקים עיקריים:
מתחת לשד נמצא שריר החזה הגדול.
הנקה
תפקידם הפיזיולוגי של השדיים הוא הנקת תינוקות. שדי האם מייצרים חלב בסוף תקופת ההריון ולאחר הלידה, המותאם להזנה אופטימלית של תינוק. את תהליך ייצור החלב מבקר הורמון החלב, פרולקטין, המופרש מבלוטת יותרת המוח.
כל אשה מניקה את תינוקה לתקופת זמן שונה, וחלק מהיולדות מעדיפות אף להימנע מהנקה כליל. נשים שלא מניקות (משלל סיבות שונות) עושות שימוש בתרכובות מזון לתינוקות (תמ"ל), המותאמות להזנת תינוקות וכוללות את מרכיבי חלב האם ככל שניתנים לייצור תעשייתי. את התמ"ל מכינים בבקבוק לתינוקות עשוי זכוכית או פלסטיק עם פטמת גומי או סיליקון כפקק. פטמת הבקבוק בנויה בצורה המדמה את פטמת השד.
סרטן השד
עקב המבנה הרקמתי שלהם נוטה להתפתח בשדיים סרטן השד לסוגיו. המחלה תוקפת כיום אחת מכל 9 נשים בשלב כלשהו של חייהן. גילוי מוקדם חיוני להצלת חיים, איחור באיתור עשוי להיות קטלני, בעיקר בשל נדידת תאים סרטניים דרך צינוריות החלב והלימפה אל הבלוטות הלימפטיות המצויות בבית השחי (אקסילה) ומשם לכל הגוף. אבחון מוקדם קריטי להצלת ממסטקטומיה (כריתת שד) ואף להצלת חיים.
השדיים כמושא לגירוי מיני
ברוב התרבויות לשדיים תפקיד מרכזי בפעילות המינית. שדיים ובפרט פטמות עשויים להיות בין האיברים המעוררים מינית. הם רגישים למגע שכן יש בהם עצבים רבים. מחקר העלה השערה שגירוי הפטמות מעורר מינית בגלל סמיכות האזורים במוח שקולטים מידע מהפטמות ומאיברי המין הנשיים.
בטקסט ההודי העתיק קאמה סוטרה נשיכת השדיים וגירוד שלהם בציפורניים נחשבים מעוררים מינית. בזמן עוררות מינית השדיים עשויים להתרחב והפטמות עשויות להתקשות.
אצל אנשים רבים מראה הגוף הנשי, שהשדיים רכיב מרכזי בו, גורם להנאה אסתטית או אירוטית. מחקר שנערך באוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון הראה שהשדיים הם לעיתים תכופות החלק הראשון עליו מסתכלים גברים כשהם רואים אישה וכן שהזמן המוקדש להסתכלות על השדיים גדול משל שאר חלקי הגוף.
השדיים בתרבות
ברוב תרבויות העת העתיקה נתפסו השדיים כסמל לפריון, ובתרבויות מסוימות אלות הפריון יוצגו כבעלות חזה שופע. עם זאת, בחלק מהתרבויות גודל השדיים לא נקשר בפריון, וייצוגם היה פרופורציונלי ואף מינימלי ביחס לחלקים אחרים בגוף.
השמרנות הדתית בימי הביניים צמצמה את היחס האומנותי לשדיים, אך לא העלימה אותו לחלוטים. בתקופת הרנסאנס ציירו ופיסלו ציירים ופסלים רבים נשים שופעות חזה ושומן, כיוון שמודל היופי בתקופה זו הייתה נשים מלאות ושופעות. שדיים הופיעו אף בציורי המדונה והילד. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה תקופה ששדיים בינוניים-קטנים נחשבו למודל היופי, עקב השתנות מודל היופי לנשים רזות.
בתרבות המערבית המודרנית נתפסים השדיים כסמל יופי מיני ומושך. עקב כך שניתוחים פלסטיים לשינוי גודל ומבנה השד הפכו לדבר מקובל, יש נשים המנתחות את שדיהן לשם הגדלת חזה שהוא הניתוח הפלסטי הפופולרי ביותר, הקטנת חזה, הרמת חזה ועיצוב חזה. בהגדלת החזה מחדירים לשד שתל חזה, שמרקמו קרוב למרקם תאי השומן הטבעיים והוא נוח למגע.
החזייה, שהומצאה בתחילת המאה ה-20, היא בגד שנועד לשדיים.
שדיים בגברים
רקמת שד קיימת גם אצל גברים – לרוב רקמה מדולדלת. תופעה של הגדלת שדיים אצל גברים קרויה גינקומסטיה (Gynecomastia) – בדרך כלל מסיבה לא ידועה, אך גם עקב הפרעות הורמונליות שונות, או כתופעת לוואי של תרופות מסוימות. כ-1% מהלוקים בסרטן השד הם גברים, מהלך מחלה זו קטלני הרבה יותר אצל גברים מאשר אצל נשים.
מפרץ סואץ
מפרץ סואץ (בערבית: خليج السويس, תעתיק: ח'ליג' אל-סויס) הוא המפרץ המערבי משני המפרצים המתפצלים בקצהו הצפוני של הים האדום, התוחמים ביניהם את חצי האי סיני. המפרץ השני הוא מפרץ אילת במזרח.
אורכו של מפרץ סואץ הוא כ-300 קילומטרים, והוא משתרע לכיוון צפון-מערב. רוחבו נע בין 19 ל-32 קילומטר. בקצהו הצפוני שוכנת העיר סואץ ובה הפתח לתעלת סואץ. בקצה הדרומי הוא מתחבר במיצר "יובל" לים סוף ליד ראס מוחמד. מקובל לקבוע את הגבול בין אפריקה לאסיה באמצע המפרץ.
מפרץ סואץ הוא בקע חדש יחסית, שהחל להיווצר לפני פחות מ-30 מיליון שנה כהמשך של בקע ים סוף, אך התרחבותו נעצרה עם יצירת מפרץ אילת הצעיר והעמוק יותר.
אלפרד שמידט
אלפרד שמידט (בגרמנית: Alfred Schmidt; 19 במאי 1931 – 28 באוגוסט 2012) היה פילוסוף וסוציולוג גרמני.
ביוגרפיה
שמידט למד היסטוריה, אנגלית ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטת גתה בפרנקפורט, ובהמשך פילוסופיה וסוציולוגיה. הוא היה תלמידם של תיאודור אדורנו ומקס הורקהיימר, עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא "תפיסת הטבע אצל בתורתו של מרקס" (Der Begriff der Natur in der Lehre von Marx).
שמידט היה חבר בארגון הסופרים הבינלאומי וחבר כבוד באגודת שופנהאואר.
טאופילו אילדפונסו
טאופילו אילדפונסו (Teófilo Yldefonso; 11 בנובמבר 1903 - 19 ביוני 1942) היה שחיין פיליפיני. אידלפונסו היה הספורטאי הפיליפיני הראשון שזכה במדליה אולימפית, והיחיד עד כה שזכה ביותר ממדליה אולימפית אחת.
ביוגרפיה
אילדפונסו נולד בפידיג שבצפון האי לוזון. הוא החל לשחות כילד בנהר הסמוך לביתו, והחל מ-1921 השתתף בתחרויות.
מדליית ארד אולימפית ראשונה לפיליפינים
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה אילדפונסו במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:56.4 דקות, אחרי יושיוקי צורוטה מיפן שקבע שיא אולימפי חדש של 2:48.8 דקות ואריך רדמכר מגרמניה (2:50.6 דקות). בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:53.2 דקות. בכך, היה לספורטאי הפיליפיני הראשון בהיסטוריה שזכה במדליה אולימפית.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) שחזר את הישגו וזכה במדליית ארד נוספת במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:47.1 דקות, אחרי היפנים, יושיוקי צורוטה שקבע שיא אולימפי חדש של 2:45.4 דקות וריזו קויק (2:46.6 דקות).
באולימפיאדת ברלין (1936) סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:51.1 דקות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:46.8 דקות.
במהלך הפלישה הפלישה היפנית לפיליפינים ב-1942 נלחם אילדפונסו במסגרת הצבא הפיליפיני בקרב בטאן. הוא נלקח בידי היפנים כשבוי מלחמה, ושרד את צעדת המוות בבטאן באפריל, אך מת כחודשיים לאחר מכן במחנה קאפאס. גופתו לא אותרה מעולם.
בתו של אילדפונסו, נורמה, הייתה אף היא שחיינית, והיא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר במשחקי אסיה שנערכו במנילה ב-1954.
ואניה ראדובנוביץ'
ואניה ראדובנוביץ' (במונטנגרית: Vanja Radovanović; נולד ב-28 באוקטובר 1982) הוא זמר וכותב שירים מונטנגרי. הוא ייצג את מונטנגרו באירוויזיון 2018 בליסבון, בירת פורטוגל, עם השיר "Inje". ראדובנוביץ' התחרה בתחרות במסגרת חצי הגמר השני וכשל לעלות לגמר כשהוא מסיים במקום ה-16 עם 40 נקודות בלבד.
באירוויזיון
השיר שובץ במקום השישה עשר מתוך שמונה עשרה הופעות שונות בחצי הגמר השני של האירוויזיון, שנערך ב-10 במאי 2018. בסוף הערב התברר כי השיר כשל לעלות לגמר ומספר ימים לאחר מכן התברר כי השיר סיים במקום ה-16 עם 40 נקודות בלבד
חבריי טיגר ופו
חבריי טיגר ופו (באנגלית: My Friends Tigger & Pooh) היא סדרת הנפשה ממוחשבת אמריקאית לילדים, אשר מבוססת על ספר הילדים "פו הדב" מאת אלן אלכסנדר מילן. הסדרה נוצרה על ידי בובס גאנווי, הופקה על ידי Disney Television Animation והונפשה על ידי החברה Polygon Pictures היפנית. בריאן הולפלד, הנכלל ברשימת המפיקים בפועל והתסריטאים של הסדרה, זכה בפרס Humanitas Prize עבור עבודתו בה.
הסדרה שודרה במקור בארצות הברית החל מ-12 במאי 2007 עד 9 באוקטובר 2010 ברצועת השידור Playhouse Disney בערוץ דיסני, ולאחר מכן בשידורים חוזרים בערוץ דיסני ג'וניור. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בין השנים 2009–2010 בערוץ הופ! ולאחר מכן בערוץ דיסני. לסדרה הופקו שלוש עונות ו-63 פרקים באורך 22 דקות.
בהשראת הסדרה יוצרו שלל מוצרים הכוללים בובות וספרים, כמו כן הופקו שלושה סרטי טלוויזיה.
תקציר העלילה
הסדרה מתרחשת ביער ת"ק פרסאות, בו דרבי, אחותו הקטנה של כריסטופר רובין, יחד עם כלבה באסטר, פותרת תעלומות ויוצאת להרפתקאות יחד עם חבריה הטובים פו הדב וטיגר, ובשיתוף לאמפי, חזרזיר, רו, איור וארנבי.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי עמיחי בר טוב ואפרת ענבל, והופק על ידי אסנת סדן. בנוסף דיבבו בסדרה הדר שחף-מעיין וגילן שחף דמויות שונות.
מאוריציו בוסקאליה
מאוריציו בוסקאליה (באיטלקית: Maurizio Buscaglia; נולד ב-9 באפריל 1969 בבארי שבאיטליה) הוא מאמן כדורסל איטלקי המאמן את סקאבוליני פזארו מליגת העל האיטלקית. בעברו אימן מספר קבוצות באיטליה ואת הפועל חולון והפועל אילת מליגת העל. בנוסף לכך היה גם מאמנה של נבחרת הולנד.
קריירת אימון
לאחר שאימן מספר שנים במחלקת הנוער של שני מועדונים בפרוג'יה, ושניים נוספים בבולוניה, בשנת 1996 קיבל בוסקילה הזדמנות כמאמן בוגרים כשחתם בפיוב די סאקו. את עונת, החל כששימש כעוזר המאמן במסטרה מהליגה האיטלקית השלישית, ובהמשך העונה מונה למאמן הראשי של הקבוצה.
בשנת 2003, בוסקאליה חתם באקילה באסקט טרנטו מהליגה האיטלקית הרביעית. הוא אימן שם עד שנת 2007, כאשר בשנת 2005 עלה עם הקבוצה לליגה השלישית.
לאחר מכן שב לאמן במסטרה ובהמשך בפרוג'ה, כאשר גם בקבוצות הללו הצליח לעלות ליגה מספר פעמים.
בשנת 2010, שב בוסקאליה לבאקילה באסקט טרנטו. עונה לאחר מכן בוסקאליה עלה עם הקבוצה לליגה האיטלקית השנייה. בעונת, זכה עם הקבוצה בגביע האיטלקי של הליגה השנייה, כשבנוסף הוא העלה את הקבוצה ליגה.
את עונת, סיים בוסקאליה עם קבוצתו במקום הרביעי, ונבחר למאמן העונה בליגה האיטלקית.
עונת עונת 2015/2016 ביורוקאפ, הייתה העונה הראשונה שבוסקאליה וקבוצתו התשתתפו במפעל אירופי, כשבסיום אף נבחר למאמן העונה של התחרות.
ב-22 ביולי 2019, חתם בוסקאליה לשנתיים בנבחרת הולנד. הוא הוביל את נבחרת הולנד לאליפות אירופה בכדורסל 2022 שם הפסידה את כל משחקיה בשלב הבתים. ב-2023 מונה במקומו אריק שיבק למאמנה של הולנד.
ב-1 ביולי 2021, חתם בוסקאליה בהפועל חולון מהליגה הישראלית. בינואר 2022 פוטר מחולון. הוא הוחלף על-ידי גיא גודס שהוביל את חולון לזכייה באליפות בתום העונה.
לאחר מכן עבר לאמן את נאפולי באסקט מליגת העל האיטלקית. בינואר 2023 חתם בהפועל אילת שעד אז ניצחה רק שלושה משחקים מתחילת עונת 2022/23. בהדרכתו של בוסקאליה ניצחה אילת שישה משחקים והפסידה בשמונה והצליחה להישאר בליגה.
תרמיל חדש
תרמיל חדש - ספריה לחיל הייתה סדרת ספרים בהוצאת קצין חינוך ראשי (משרד הביטחון – ההוצאה לאור), שהחלה להוציא ספרים בשנת 1991, עם תום פעולתה של ספריית תרמיל.
עורכת הסדרה הייתה שלי אלקיים. בסדרה הופיעו שני ספרים בלבד:
מכון אומגה ללימודים הוליסטים
מכון אומגה ללימודים הוליסטים (באנגלית: Omega Institute for Holistic Studies) הוא מרכז נסיגה רוחני ללא כוונות רווח הממוקם בריינבק, ניו יורק, נוסד בשנת 1977 על ידי אליזבת לסר וסטפן רכטשאפן, בהשראת המיסטיקן הסופי, וילאיאט אינאיאט קאן והאקומניה הרוחנית שלו, לימים המכון גדל ומציע שעורים למעל 25,000 אנשים בשנה, בקמפוס.
המכון הצהיר כי משימתו היא "לספק תקווה וריפוי ליחידים וחברה דרך חוויות לימוד חדשניות המעוררות את הטוב ביותר של הרוח האנושית". סדנאות אומגה, כנסים, סדנאות נסיגה מכוונות לצור דיאלוגים על שילוב של רפואה מודרנית וריפוי טבעי; לחבר מדע, רוחניות ויצירתיות; ולבנות יסודות למסורות חדשות של אורח חיים. בין המרצים שהעבירו הרצאות וקורסים במכון ניתן למנות: אל גור, כריסטופר ריב, איזבל איינדה, סאלי פילד, אדיאשנטי, מאיה אנג'לו, דיפאק צ'ופרה, ג'יין גודול, אלן גינסברג, גלוריה סטיינם, פיט סיגר, פיליפ גלאס, בטי ויליאמס ורבים נוספים.
מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה
מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (בספרדית: Virreinato del Río de la Plata) הייתה מלכות משנה באימפריה הספרדית בעולם החדש שהתקיימה בין השנים 1776 ו-1814 באזור בו נמצאות כיום ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי ובוליביה. בירת מלכות המשנה הייתה בואנוס איירס, ובערוב ימיה שכנה במונטווידאו. שמה של מלכות המשנה נגזר מריו דה לה פלטה (מילולית: "נהר הכסף"), שהיה האזור המיושב ביותר במלכות המשנה והיווה את מרכזה הכלכלי, הפוליטי, המנהלי, התרבותי והדמוגרפי.
מקורות והקמה
ב-1680 הוקמו מחוז קולוניה והעיר קולוניה דל סקרמנטו על ידי מנואל לובו, המושל הפורטוגזי של ריו דה ז'ניירו. העיר הוקמה לחופי אורוגוואי המודרנית והפכה לבירת המחוז החדש של מדינת ברזיל, אשר שאפה להתרחב מעבר לשטחים שהוקצו לה בחוזה טורדסיאס. ב-1681 נכבשה העיר על ידי הגנרל הספרדי חוסה גארו, אך הושבה לפורטוגל מספר חודשים לאחר מכן, כחלק מתנאיו של חוזה ליסבון. בשנים אלו, כחלק משיטת ארגון הסחר האימפריאלית בצי האינדיאס, המסחר שבין מלכות המשנה של פרו וספרד התנהל בעיקר דרך נמלה של לימה, דבר שמנע את התפתחותה של בואנוס איירס או ערים אחרות בחוף המזרחי של אמריקה הדרומית. כתוצאה מהגבלה זו, משך הזמן להעברת סחורות בין ספרד לעולם החדש התארך בחודשים, מה שהוביל לפריחתו של סחר בלתי חוקי, בעיקר דרך הנמלים של בואנוס איירס, מונטווידאו ואסונסיון.
בשנת 1776, במסגרת הרפורמות הבורבוניות, הורה קרלוס השלישי, מלך ספרד על הקמתה של מלכות משנה חדשה באמריקה הדרומית בשם מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה. מלכות המשנה נקרעה משטחה רחב הידיים של מלכות המשנה של פרו וכללה את האודיינסיות ששכנו ממזרח להרי האנדים ובהן עבר נתיב הסחר שהתפתח סביב מכרות הכסף של פוטוסי. גם המושבה גינאה הספרדית היה נתונה לשלטונה המנהלי של מלכות המשנה החדשה. ההחלטה על הקמת מלכות המשנה התקבלה על מנת להיטיב את השליטה הספרדית באזור לנוכח הנוכחות הפורטוגלית ואומות אירופאיות נוספות שהחלו לגלות עניין באזור והסחר הלא חוקי הער שהתנהל בו. על אף שהאליטה בלימה התנגדה להחלטה הזו, היא יצאה אל הפועל באופן מיידי. בירת מלכות המשנה נקבעה בבואנוס איירס, ששכנה על גדתו המערבית של ריו דה לה פלטה. שלטונות הקפיטניה חנרל של צ'ילה ביקשו מהמלך שלא להיכלל במלכות המשנה החדשה; בקשתם אושרה, אך למורת רוחם, נקרעה מצ'ילה הפרובינציה של קוז'ו (Cuyo) ובירתה מנדוסה, שהיו ממזרח להרי האנדים.
המאה ה-18
מלכות המשנה החדשה התמודדה עם שאיפות האימפריה הפורטוגזית לכיבוש שטחיה הסמוכים לברזיל. מלך ספרד קרלוס השלישי החליט לצאת לפעולה כנגד הפורטוגזים, בעודו מנצל את המצב הבינלאומי המיוחד שנוצר בעקבות מלחמת שבע השנים ומלחמת העצמאות של ארצות הברית; צרפת הייתה לבעלת בריתה של ספרד, בעוד הממלכה המאוחדת, שהייתה נתונה בהתמודדות עם חוסר השקט במושבותיה, החליטה להיוותר נייטרלית בסכסוכים שבין ספרד לפורטוגל. פדרו דה סבאיוס, המשנה למלך, כבש את קולוניה דל סקרמנטו ואת איי סנטה קתרינה לאחר שלושה ימי מצור, מה שהביא את הפורטוגזים לחתום על חוזה סן אידלפונסו הראשון. במסגרת ההסכם, הכירו הפורטוגזים בשליטתה של ספרד על אגן ריו דה לה פלטה והעבירו לה את השליטה באורוגוואי. בתמורה, הכירו הספרדים בשליטתה של פורטוגל בריו גראנדה דו סול. סבאיוס הוחלף בחואן חוסה דה ורטיס אי סלסדו, עליו הוטלה המשימה לפתח את הייצור המקומי של פשתן וקנבוס, סחורות שהיו נחוצות לתעשיית הטקסטיל הספרדית המתפתחת.
על מנת להקל את המסחר במלכות המשנה החדשה, התיר קרלוס השלישי לאוניות ספרדיות המאוישות במלחים ספרדים לסחור דרך הנמלים של בואנוס איירס ומונטווידאו ולא רק דרך לימה, כבעבר. מנמלים אלו יובאו לספרד מוצרים הפטורים ממס והוקמו בהן לשכות סחר של מדינות זרות ובתי דין למסחר. אולם, לא היה מדובר בסחר חופשי, אלא בגרסה מוקדמת ומצומצמת שלו. בעשור שבין 1778 ו-1788 היקף המסחר שבין ספרד למושבותיה באמריקה עלה ב-700%. משרדי מכס הוקמו בבואנוס איירס ב-1778 ובמונטווידאו ב-1789. אולם, המדיניות הספרדית עדיין הגבילה את הסחר דרך מלכות המשנה והעדיפה להעביר סחורות יקרות כמו כסף מפוטוסי דרך לימה.
שיטת החלוקה למחוזות שנקראה "קורחימיינטו" בוטלה במלכות המשנה ב-1782 והוחלפה בשיטה שכונתה "אינטנדסיאס". מטרת השיטה החדשה הייתה להגביר את הריכוזיות מלכות המשנה ולאפשר לה שלטון אפקטיבי יותר. האינטנדסייה הראשית הוקמה בבואנוס איירס וערים גדולות אחרות הפכו למרכזי אינטנדסיאס אזוריות. ב-1776, ספרד קיבלה מצרפת את השליטה על איי פוקלנד, והקימה בהם את מושבת העונשין פוארטו סולדד. ב-1767, לאחר שחיזקו את שליטתם באיי, הכפיפו אותם למרותה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה. סילוק מתיישבים בריטים מהאיים ב-1770 הובילו למשבר בין המדינות, אשר נפתר בהסכם שאפשר לבריטים לשוב אליהם. אולם, אף אחת מהמדינות לא ויתרה או אכפה את ריבונותה על האיים, מה שהוביל בעתיד לסכסוך על השליטה על האיים ולמלחמת פוקלנד.
המאה ה-19
בתחילת המאה ה-19, בואנוס איירס החלה להפוך לעצמאית יותר וכלכלתה ותשתיותיה החלו מתבססות בפני עצמן, ללא צורך בתמיכה הכלכלית והניהול של הממשל המרכזי במדריד. מלחמות ופלישות חוזרות של בריטניה הובילו להתדרדרות במצב הכללי במלכות המשנה, בעיקר בשל הפגיעה הבריטית במסחר הימי שיצא מנמליה. בתקופה זו, תושבי האודיינסיה של פרו עילית החלו להתמרמר כנגד ההעדפה של מרכזי השלטון בבואנוס איירס בפיתוח והגנה על אזור ריו דה לה פלטה, על אף שהמחוזות הצפוניים היו אלו שסיפקו את רוב ההכנסות למלכות המשנה (בעיקר ממכרות הכסף בפוטוסי); בשלבים שונים, 75% מההכנסות של מלכות המשנה הגיעו מהאודיינסיה. גם תושבי האודיינסיה של אלטו פלאטה (אזור פרגוואי של ימינו) החלו מתנגדים לשלטון המרכזי בבואנוס איירס, בעיקר בשל המונופול שלו על הייצוא.
המלחמות הנפוליאוניות באירופה העסיקו את הממשל המרכזי בספרד, ובהיעדרו קמו חונטות מהפכניות של קריאולים ומסטיסים במספר ערים ובעיקר בלה פאס וצ'וקיסקה, ובכך היוו את התקדים לשלטון עצמי. לאחר ההפסד של ספרד בקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, נפוליאון הכתיר את אחיו ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד. ב-1805 הצי הספרדי הושמד על ידי בריטניה בקרב טרפלגר ועל כן, הודיעה הממשלה הספרדית למלכות המשנה של ריו דה לה פלטה שלא תוכל להגן עליה במקרה של פלישה בריטית. ב-27 ביוני 1806, פלשו לבואנוס איירס 1,500 חיילים בריטים בפיקודו של קולונל ויליאם בריספורד. המשנה למלך, רפאל דה סוברמונטה, נמלט מהעיר אל קורדובה. הכוח הבריטי הובס על ידי מיליציות מקומיות מבואנוס איירס ומונטווידאו, על אף אזלת ידם של חיל המצב הספרדי והממשל. בפברואר 1807 הגיע כוח בריטי נוסף שמנה 8,000 חיילים, אשר הצליח לכבוש את מונטווידאו לאחר קרב קשה. במאי הגיע לעיר לוטננט גנרל ג'ון וייטלוק, אשר פיקד על המתקפה על בואנוס איירס ב-5 ביולי. לאחר שאיבד יותר מחצי מחייליו, וייטלוק חתם על הסכם הפסקת אש ושב לבריטניה.
בשנת 1810 התחוללה מהפכת מאי בה הודח המשנה למלך סיסנרוס (Cisneros) בידי המהפכנים בבואנוס איירס. למהפכה הובילו גורמים רבים וביניהם: עצמאותו הכלכלית של האזור, כישלונה של ספרד בניהול והגנה של מלכות המשנה, הצלחותיהן של המיליציות המקומיות והעובדה שגברו על כוח בינלאומי כמו בריטניה. מלכות המשנה החלה להיקרע בין הכוחות השונים: ארגנטינה הפכה עצמאית בפועל ב-1810, פרגוואי הכריזה על עצמאותה ב-1811, אזור האנדים היה תחת שליטת המלוכנים ממלכות המשנה של פרו ובסופו של דבר אוחד אליה, ובשאר השטח קמו כוחות מהפכניים. מושל מונטווידאו, פרנסיסקו חביאר דה אליו, נתמנה בידי ההקורטס של קדיס למשנה למלך החדש, והכריז על בואנוס איירס כעיר מורדת. הוא היה נתון למצור של שנתיים ששמו עליו המהפכנים במונטווידאו, ועם נפילת העיר ומנוסתו לספרד, חדלה מלכות המשנה מלהתקיים.
ממשל
על אף שמלכות המשנה של ריו דה לה פלטה נחשבה למושבה ספרדית, חלק מהאימפריה הספרדית, בפועל היא הייתה לרכושו הפרטי של מלך ספרד. שיטת שלטון זו אפשרה גם לספרד עצמה וגם למושבותיה לקיים מערכות חוקים ותקנות שלא מושפעת מאלו של המושבות האחרות.
חלוקה טריטוריאלית
מלכות המשנה חולקה בצורה הבאה:
המשנה למלך של ריו דה לה פלטה
מלך ספרד מינה משנה למלך שינהל את מלכות המשנה בשמו. תחילה, כהונתם לא הייתה קצובה בזמן ויכלה להימשך לכל החיים; מאוחר יותר נקצבה כהונתם ל-3 עד 5 שנים. בשל המרחק בין ספרד לדרום אמריקה, ומאחר שדרך התקשורת היחידה באותם ימים הייתה דרך הים, היה פער זמן משמעותי בין ההכרזה על משנה למלך ועד תחילת כהונתו בפועל. הדבר נכון לשאר התקשורת שבין ספרד למושבותיה באמריקה הדרומית, ולכן למלכות המשנה ולמשנה למלך היה חופש פעולה משמעותי. להלן רשימת המשנים למלך:
רנו Type T
רנו Type T (בצרפתית: Renault Type T) הוא כלי רכב ממונע, בתצורה פתוחה מסוג "Runabout (car)" בסגנון "tonneau", אשר פותח על ידי לואי רנו בשנת 1904, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו.
הספרייה הלאומית של הולנד
הספרייה הלאומית של הולנד היא ספרייה לאומית שנוסדה בהאג שבהולנד בשנת 1798.
המשימה של הספרייה הלאומית של הולנד, כפי שמוצג באתר האינטרנט של הספרייה, היא לספק "גישה אל הידע והתרבות של העבר וההווה על ידי מתן שירותים איכותיים למחקר, לימוד וניסיון תרבותי".
היסטוריה
המלך לואי בונפרטה העניק לספרייה את התואר "הספרייה המלכותית" בשנת 1806. הספרייה התחילה להיות מוכרת בשם "הספרייה הלאומית" משנת 1982, כאשר הספרייה פתחה אגפים חדשים.
המוסד הפך להיות מנוהל באופן עצמאי ולא על ידי המדינה בשנת 1996, אם כי הוא ממומן על ידי המחלקה לחינוך, תרבות ומדע.
בשנת 2004, הכילה הספרייה הלאומית של הולנד כ-3,300,000 פריטים, זה שווה ערך ל-67 קילומטרים של מדפי ספרים. רוב הפריטים (2,500,000 ספרים או 48 קילומטרים) באוסף הם ספרים.
האוסף מכיל כמעט את כל הספרות של הולנד, מכתבי יד מימי הביניים ועד פרסומים מדעיים מודרניים. כדי שהפרסום יתקבל, הוא חייב להיות ממפרסם הולנדי רשום. האוסף נגיש למנויים בלבד. כל אדם מגיל 16 ומעלה יכול להפוך למנוי. ישנה גם אפשרות לקבל גישה לאוסף ליום אחד בלבד בלי להפוך למנוי.
טיפול בבקשה ללקיחת חומר מן הספרייה יכול להימשך קרוב ל-30 דקות.
הספרייה הלאומית מפעילה מספר אתרים שאליהם הגישה פתוחה. ביניהם, האתר "הזיכרון של הולנד".
יאסה
יאסה היא מערכת החוקים באימפריה המונגולית שנכתבו בידי ג'ינגיס חאן. בנו של ג'ינגיס, צ'אגאטאי חאן, היה ממונה על יישום היאסה ברחבי האימפריה. פירוש השם יאסה במונגולית הוא - "ציווי החוק".
ליאסה, מעבר להיותו ספר חוקים, משמעות דתית ופילוסופית עמוקה. רק מספר ראשי שבטים נבחרים היו מורשים לקרוא ביאסה עצמה, והיו אחראים להעביר את רוח היאסה לאנשיהם.
הענישה ביאסה הייתה מחמירה ביותר, ועונש מוות היה העונש הנפוץ למרבית העבירות. כתוצאה מכך, הצטמצם משמעותית היקף הרציחות, הגנבות והבגידות בשבטים המונגוליים.
ארגון הפשע סלונובסקאיה
ארגון הפשע סלונובסקאיה (סלוני) (ברוסית: (Слоновская организованная преступная группировка («Слоны») הייתה כנופיית הפשע המאורגן הגדולה ביותר במחוז ריאזן ואחד מארגוני הפשע החזקים ביותר במדינות חבר העמים של שנות התשעים, הייתה קיימת עד 1996.
היסטוריית הקמה
ארגון הפשע סלונובסקאיה הופיעה בריאזאן בשנת 1991. שמה הראשוני היה "פרזנת" (על שם מקום המפגש של הארגון במסעדת "פרזנת"). מנהיגיה היו נהג לשעבר של סגן תובע העיר ריאזאן ניקולאי איבנוביץ' מקסימוב, שכונה מקס ונהג המונית ויאצ'סלב יבגנביץ' ארמולוב, יליד 1962, שכונה "סלון" (פיל). לכבוד האחרון קיבל הארגון לאחר מכן את שמו הסופי. לאחר שצברו ניסיון בסחיטה, ארגון הפשע החדש החל לעסוק בעניינים חמורים. כאשר החלה תקופת "בום המכוניות" שנקראה ברוסיה, השודדים החלו לעסוק בהונאה נגד קונים ומוכרי מכוניות, וכתוצאה מכך הם נשארו ללא כסף וללא מכוניות. עם זאת, הארגון נעצר עד מהרה. מקסימוב נטל על עצמו את האשמה בהונאה והורשע על תנאי, אך בפעולותיו של ארמולוב בית המשפט לא מצא עבירה.
תחילת העבודה הפעילה
בראשית שנות התשעים, מושאי הפעילות העיקריים עבור השודדים היו משתפי פעולה, אנשי עסקים, שאטלים, מהם סחטו כסף. רווחים פליליים מסוג זה נקראו "סחיטה". ההנהגה של מרבית החברות הריאזניות באותן שנים הפרה באופן שיטתי את החקיקה הכלכלית של רוסיה, ולכן יזמים העדיפו לשלם לשודדים מאשר לפנות למשטרה.
"סלוני" היו בין הראשונים שעסקו בסחיטה בריאזאן. במקביל, הם סחטו כסף אפילו מחברות ללא כוונת רווח, ויתרה מכך - חברות לא רווחיות. כל חבר חדש בארגון הפלילי המאורגן, כמבחן להתאמה מקצועית, היה צריך למצוא נקודה חדשה שאפשר יהיה לסחוט.
לבסוף, ההכנסה שקיבלו יזמים קטנים לא הספיקה עוד לשודדים. הם התעניינו יותר בענף הייצור. הניסיונות הראשונים נעשו לקחת מפעלים גדולים תחת שליטה פלילית. לשם כך, נעשה שימוש מיומן בכספים שהתקבלו בסחיטה, שוד והונאה.
ארמון בוליו
ארמון בוליו (באנגלית: Palace of Beaulieu), המכונה גם ניו הול (New Hall) הוא מבנה שהיה ממוקם באסקס שבאנגליה.
היסטוריה
בשנת 1062 הוענקה האחוזה עליה היה בנוי הארמון לנזירי מנזר וולת'ם. בשנת 1491 העניק בית המלוכה את הנכס לרוזן מאורמונד (Earl of Ormond), והמבנה נקרא "הבית החדש" - "ניו הול".
בשנת 1517 נמכר המבנה על ידי תומאס בוליין למלך אנגליה הנרי השמיני אשר שיפץ את המבנה בעלות של 17,000 ליש"ט (עלות גדולה באותה עת) תוך בניית מבני העץ מלבנים, וקרא לארמון "בוליו" ("Beaulieu").
ב-23 ביולי 1527 הגיע אל הארמון פמליית הנרי השמיני, ונשארה בארמון, כמדי קיץ, כחודש ימים. במהלך חודש זה, בנוכחות אביה של אן בולין - תומאס בוליין, הודיע הנרי כי הצליח למצוא דרך לשאת את אן בולין על אף נישואיו לקתרין מאראגון באמצעות בולה אפיפיורית.
באוקטובר 1533, מרי הראשונה, בתה של קתרין, גורשה מהארמון והוא הוענק לג'ורג' בוליין, הוויקונט השני מרוצ'פורד - אחיה של אן בולין - ורעייתו, ג'יין בוליין ("ליידי רוצ'פורד").
בשנת 1573 העניקה המלכה אליזבת הראשונה את הארמון לתומאס רדקליף, הרוזן השלישי מסאסקס (Thomas Radcliffe, 3rd Earl of Sussex) אשר שיפץ את הארמון ובנה מחדש את אגפו הצפוני. בשנת 1622 נמכר הארמון לג'ורג' וילייר, הדוכס הראשון מבקינגהאם, עבור 30,000 ליש"ט.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית השתלט אוליבר קרומוול על המבנה ברוכשו אותו מבעליו בשנת 1640 במחיר הזעום של חמישה שילינגים, אולם לאחר השבת בית המלוכה הושב הארמון לבנו של ג'ורג' וילייר - הנקרא על שם אביו, והוא מכר את המבנה לגורג' מונק דוכס אלברמארל. המלך צ'ארלס השני נהג לבקר בארמון לעיתים קרובות.
בשנת 1713 רכש בנג'מין הואר את המבנה, ובשנת 1737 רכש אותו ג'ון אולמיוס, אולם בשל מצבו הרעוע של המבנה הוא הרסו, ובנה במקומו מבנה חדש (למעט האגף הצפוני שנותר כמות שהוא).
בשנת 1798 רכש את המבנה מסדר הנזירות של הצלב הקדוש (Order of the Holy Sepulchre) אשר פתח במקום בית ספר קתולי שנה לאחר מכן. בית הספר פועל עד ימינו.
מוליד
בהלכות שבת ויום טוב, איסור מוליד הוא גזירת חכמים האוסרת לעשות מעשים היוצרים ('מולידים') דבר חדש שלא היה קיים בעולם קודם לכן. בין המעשים הנמנים עם איסור זה הם: הדלקת אש חדשה, הספגת בגדים או כלים בריח בדרכים שונות, וכן המסת קרח. לדעת הרבה פוסקים איסור זה שייך אף בשימוש בחשמל בשבת.
טעם איסור מוליד
במסכת ביצה, מבואר שאסור להדליק אש ביום טוב משום איסור 'מוליד', והכוונה שאסרו חכמים ליצור ביום טוב דבר חדש. ושם מבואר שאסור להספיג בגדים או כלים בריח משום איסור 'מוליד'.
לדעת רש"י, טעם איסור מוליד הוא משום שמעשה ההולדה יוצר דבר חדש שלא היה קיים קודם לכן, ובכך הוא דומה לעשיית מלאכה שנאסרה בשבת ויום טוב.
מוליד ריח
לדעת רבה ורב יוסף אסור להוליד ריח בכל כלי שהוא, כמו על ידי הנחת עשבי בשמים על בגד או על כלי כדי שהכלי יספוג את הריח. כך למשל, היה נהוג בעבר לשפוך חומר ריחני לתוך המים שיצקו על ידי הכוהנים לפני ברכת כוהנים, אך כמה פוסקים אסרו זאת, חלקם בטענה שאסור להוליד ריח במים וחלקם בטענה שאסור להוליד ריח על ידיהם של הכוהנים.
הרמב"ם והרי"ף לא הביאו את האיסור של מוליד ריח, ולדעת רבי חיים בן עטר איסור זה לדעתם לא נפסק להלכה כי רבא חלק על כך.
לעומת זאת הרמ"א הביא איסור זה להלכה וכן המגיד משנה הבין בדעת הרמב"ם שאיסור זה נוהג גם לדעתו.
יישומים
ישנן דעות באחרונים כי אסור להפוך מים לקרח על ידי הנחת מים במקפיא מטעם מוליד, אך רוב הפוסקים התירו. מסיבה זו אוסרים הפוסקים, לשפשף שלג ולהפכו למים לצורך נטילת ידיים.
הרב יצחק יהודה שמלקיש חידש כי הדלקת חשמל בשבת נחשבת עבירה על איסור מוליד. דעה זו התקבלה על פוסקים רבים, ומהווה אחת הסיבות העיקריות לאיסור בשימוש בחשמל בשבת וביום טוב.
יעל דקלבאום
יעל דקלבאום (נולדה ב־7 ביולי 1979) היא זמרת, מוזיקאית ומלחינה ישראלית.