cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת העצמאות
חזית המרכז
ב-9 ביולי פתח צה"ל במבצע דני בהתקפה רבתי בסיוע טנקים ומשוריינים, שמטרתה הייתה להרחיק את הכוחות הערביים מתל אביב ולהקל את הלחץ מעל ירושלים. במסגרת המבצע כבש צה"ל את נמל התעופה לוד, שחרר את בן שמן מהמצור וכבש את לוד ואת רמלה. צפון מערבה משם כבש צה"ל את מג'דל יאבא ואת ראש העין מידי העיראקים והתקרב ללטרון מכיוון מערב. ניסיון נוסף לכבוש את לטרון - נכשל. בגזרת ירושלים פתח צה"ל בהתקפות על עמדות הלגיון הערבי ועל המתנדבים המצריים דרומית מירושלים וכבש את עין כרם. כן הרחיב צה"ל במידה משמעותית את פרוזדור ירושלים, בדרך כלל לנוכח התנגדות קלה. בהתקרב מועד ההפוגה השנייה נערכו התקפות במאמץ לכבוש את העיר העתיקה (מבצע קדם). צה"ל תקף מכיוון הר ציון, אצ"ל ולח"י תקפו מכיוון השער החדש. ההתקפות נהדפו על ידי הכוחות הערביים.
חזית הדרום
בבוקר 8 ביולי, טרם סיומה הרשמי של ההפוגה הראשונה, החל הצבא המצרי בהתקפה על כפר דרום. לאחר הפגזה ארטילרית נכנס כוח רגלים מצרי למקום וגילה כי היישוב ננטש באותו הלילה. הצבא המצרי פתח בהתקפה, האחרונה בשרשרת הקרבות על בית דראס, ונהדף. מרים במיוחד היו הקרבות על משלט עיבדיס שמצפון לנגבה, ואף בהם נהדפו המצרים. כן התקיף הצבא המצרי את ג'וליס, אך נהדף גם משם. נוסף לזאת המצרים ערכו את ההתקפה החזקה ביותר באותה מלחמה על נגבה. כוחות צה"ל ערכו פשיטה על הכוח המצרי שתקף את קיבוץ נגבה, וסייעו בכך להדיפתו, אולם התקפה על משטרת עיראק סואידן נכשלה. המצרים ניסו לכבוש נקודות יישוב יהודיות, תקפו את בארות יצחק ואת גלאון ונהדפו. צה"ל יצא להתקפות יזומות משלו, כמו מבצע אנ-פאר ומבצע מוות לפולש, כאשר באחרון אף השתלט על קטע מכביש מג'דל-פלוג'ה, אך הדרך לנגב נשארה חסומה.
חיל האוויר
בחזית האווירית ערך חיל האוויר הישראלי, במהלך עשרת הימים, גיחות רבות, כולל גיחות הפצצה ממפציצים כבדים מסוג B-17 ('מבצר מעופף'), שזה עתה הובאו ארצה. חיל האוויר הישראלי הפציץ אף את בירות ערב קהיר ודמשק ואת אל עריש, בתגובה להפצצות חיל האוויר המצרי מטרות אזרחיות בתל אביב שגרמו ל-150 הרוגים. בשלב זה של הלחימה החלה העליונות האווירית לנטות יותר ויותר לכיוון ישראל.
הזירה הימית
יחידת לוחמים של בסיס חיל הים בחיפה, השתתפה בקרבות כיבוש הכפרים הערביים בחוף הכרמל. פלוגת נחיתה מחיל הים השתתפה בלחימה הקרקעית, וספגה אבדות כבדות - למעשה אלה היו כמעט כל אבדותיו של חיל הים במלחמה - בעת ניסיון שנכשל לכיבוש הכפר בית עפה, במסגרת מבצע 'מוות לפולש'.
ההפוגה השנייה
במשך עשרת ימי הקרבות הוסיפה מועצת הביטחון של האו"ם לדרוש את חידוש ההפוגה, עד שנקטה בדרך של איום בסנקציות על הצדדים אם לא יפסיקו את האש. צה"ל לא רצה בהפסקת האש בעוד כוחותיו נמצאים בתנופת ההתקפה ובעמדת יתרון, אולם ממשלת ישראל החליטה להסכים להפוגה עוד בטרם הערבים הסכימו לה. ב-19 ביולי נפסקו הקרבות מבלי שנקבע מועד לגמר ההפוגה. ב-26 ביולי הושלמה נסיגת הבריטים מארץ ישראל, עם פינוי מחנותיהם באזור רפיח. ימים מספר לאחר תחילת ההפוגה פתח צה"ל במבצע שוטר, שמטרתו הייתה הסרת ה'פקק', שיצרו מספר כפרים ערביים מצפון לזכרון יעקב, בכביש תל אביב-חיפה (כביש 4). בנוסף, בהפוגה זו התחוללו לא מעט קרבות בין צה"ל ל'צבא ההצלה'. לאחר שנכשל בפתיחת הדרך לנגב במבצע גי"ס, צה"ל פעל לחיזוק כוחו הצבאי ועמידותו של הנגב המנותק: במבצע אבק הוחלפה חטיבת 'הנגב' השחוקה בחטיבת 'יפתח' הרעננה יותר, והועברה לנגב כמות גדולה של אספקה. כן נוצלה ההפוגה השנייה להתארגנות חטיבות וחיילות צה"ל ואגפי המטכ"ל, ולגיוס המוני של צעירים מבין הגל הגדול של העולים שהגיעו ארצה עם פתיחת שערי הארץ. גויסו כ-30,000 איש בנוסף לכ-60,000 החיילים שהיו כבר מגויסים בתום ההפוגה הראשונה. כן הונהגו לראשונה במהלך ההפוגה דרגות צה"ל שהוענקו לקציניו ולחייליו. התארגנות משמעותית אחרת, אשר התבצעה באוגוסט, הייתה הקמת דרג ה'חזית', צפון, תיכון, מרכז ודרום, בין המטכ"ל לחטיבות.
בימי ההפוגה השנייה הגיע לישראל הרוזן ברנדוט, המתווך מטעם האו"ם. הוא הציג תוכנית, שכללה בין היתר את החזרת הפליטים הערבים ובינאום ירושלים (כלומר הפיכתה למתחם בשליטה בינלאומית מתמדת). תוכנית ברנדוט נפלה עקב דחייתה על ידי ישראל מחד וסירוב מדינות ערב לפתוח במשא ומתן ישיר לשלום מאידך. ב-2 באוגוסט 1948 הכריז שר הביטחון דוד בן-גוריון על שטח ירושלים וסביבותיה שתחת שליטת צה"ל כ"שטח מוחזק" ומינה את ד"ר דב יוסף למושל הצבאי של ירושלים . ב-17 בספטמבר 1948 נרצח ברנדוט על ידי חוליה של אנשי הלח"י. בתגובה הוציאה הממשלה את פקודת מניעת טרור, וחיסלה את קיומם הנפרד של האצ"ל והלח"י בירושלים.
ימים אחדים לאחר רצח ברנדוט התפרסם הדו"ח שהכין טרם מותו עבור מושב עצרת האו"ם שעמד להתכנס בפריז. הדו"ח הכיר, אמנם, במדינת ישראל כעובדה קיימת אך קרא למסירת הנגב לערבים, להחזרת הפליטים ולבינאום ירושלים. עצרת האו"ם, שהתכנסה בפריז, החליטה שלא לדון בינתיים בשאלת ארץ ישראל, ככל הנראה עקב רצון האמריקאים לדחות את הדיון לחודש נובמבר לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
מהלכים קרקעיים
במהלך ההפוגה השנייה הפרו המצרים פעמים רבות את הפסקת האש, הפגיזו בתותחים והפציצו מן האוויר את יישובי הנגב. ב-15 באוקטובר 1948 שלח צה"ל, לאחר מתן הודעה מוקדמת למשקיפי האו"ם, שיירה לנגב. המצרים התקיפו את השיירה והיא נאלצה לחזור. בזאת הסתיימה ההפוגה השנייה. צה"ל פתח במבצע יואב, לפתיחת הדרך לנגב, ולאחר קרבות קשים הצליח לכבוש את משלטי הצומת (בימינו צומת גבעתי) ומשלטי חוליקאת, ששלטו על הדרך ליישובי הנגב. צה"ל המשיך בתנופה וכבש את באר שבע (מבצע 'משה') וכפרים באזור בית גוברין. מבצע יואב הסתיים ב-22 באוקטובר לאחר שהושגו רוב מטרותיו. בעקבות מבצע 'יואב' נותק הקשר בין המצרים שבאזור החוף לבין החטיבה המצרית המזרחית יותר, שכותרה באזור קריית גת של ימינו. המובלעת המצרית כונתה 'כיס פלוג'ה'. כן נכבש טריז מצפון לעזה ותפיסתו אילצה את המצרים לפנות בהמשך את איסדוד ומג'דל (היום אשקלון), וכתוצאת לוואי, גם את יד מרדכי וניצנים.
הלחימה באוויר
חיל האוויר הישראלי ביצע במסגרת מבצע 'יואב' שורה של גיחות הפצצה (מבצע אגרוף). בשל מחסור במפציצים ייעודיים, חיל האוויר השתמש להפצצה גם במטוסי תובלה. במסגרת המבצע הופצצו עזה, מג'דל, אל עריש, ג'באליה, בית לאהיא, אל-פאלוג'ה, עיראק אל-מנשייה, בית ג'וברין וג'אביה. כן יכול היה חיל האוויר לראשונה לשלוח מטוסי קרב לפטרל מעל זירת הלחימה.
לחימה בים
ב-21 באוקטובר 1948, נחל חיל הים הצלחה משמעותית שהשפיע על מבצע 'יואב'. כאשר תקף בסירות נפץ והטביע מול חוף עזה את ספינת הדגל של הצי המצרי, שהביאה תגבורת לחוף עזה. ופגע קשות בשולת מוקשים שיצאה משימוש.
מבצעי 'אל ההר' ו'יקב'
בתום ההפוגה השנייה התחדשו גם הקרבות בגזרת ירושלים במסגרת מבצע ההר ומבצע יקב. במהלך מבצע 'ההר', אשר ערכה חטיבת הראל, הורחב השטח שבשליטה ישראלית מדרום לירושלים והורחקו הכוחות המצריים הבלתי סדירים. לעומת זאת, מבצע 'יקב', אשר ערכה חטיבת עציוני, ונועד לכבוש את רכס בית ג'אלא ולפריצת הדרך לגוש עציון ולהר חברון נכשל ברובו. מסיבות מדיניות הופסקו שני מבצעים אלה עם תום מבצע 'יואב'.
מבצע 'חירם'
בלילה, אור ל-22 באוקטובר, תקפו וכבשו יחידות 'צבא ההצלה' את משלט שייח' עאבד (קבר רב אשי) אשר ליד קיבוץ מנרה, ובפועל ניתקו את הדרך למנרה ולישובים הסמוכים. מבצע יעל, אשר נועד לכבוש חזרה את המשלט, נכשל, כמו גם מאמצי האו"ם להחזיר את המצב לקדמותו. כיוון שכך, פתח צה"ל ב-28 באוקטובר 1948 במבצע חירם שבו כבש את הגליל המרכזי ואת הגליל העליון: תרשיחא, הר מירון, ג'יש וסעסע. צה"ל המשיך בתנופה לתוך לבנון וכבש 14 כפרים ברכס רמים. 'צבא ההצלה' חמק ברובו מתחומי ישראל ונסוג ללבנון. בתום מבצע 'חירם' תמו למעשה הקרבות בצפון.
מהלכים נוספים
ב-7 בנובמבר בוצע פירוק מטה הפלמ"ח, על פי הוראתו של בן-גוריון, ומכאן ואילך הוכפפו חטיבותיו ישירות למטכ"ל צה"ל.
ב-8 בנובמבר נכבשה משטרת עיראק סואידן על ידי כוחות חטיבה 8, וזאת לאחר ניסיונות רבים קודמים שלא עלו יפה. בהמשך החודש נערך מבצע לוט ובו נפתחה דרך היבשה לסדום מכיוון הנגב. בזאת הסתיים הניתוק של סדום במלחמת העצמאות, לאחר כחצי שנה, תקופה בה הקשר עמה היה אווירי בלבד.
בגזרת ירושלים התנהלו שיחות בין משה דיין, מפקד חטיבת עציוני, לבין מפקד הלגיון הערבי בירושלים. הוסכם על הפסקת אש שתכנס לתוקף ב-1 בדצמבר. כמו כן הושג הסכם בין הצדדים שניתן לו הכינוי 'הסכם מפקדים' להפסקת כל פעולה צבאית, לרבות בניית ביצורים, צליפות והפגזות. כל צד התחייב שלא להפריע לתנועת גייסות הצד שכנגד בתחומו הוא. הושג הסדר של מעבר שיירות אספקה לאזור הר הצופים ולהחלפת משמרות השוטרים היהודיים (למעשה היו אלו חיילי צה"ל במדי משטרה) שנמצאו בהר.
בתחילת דצמבר ערך צה"ל את מבצע אסף, ובו הרחיק את הצבא המצרי מן השטח אשר מדרום מזרח לעזה.
מבצע 'חורב'
ב-22 בדצמבר פתחו כוחות צה"ל במבצע חורב, מתקפה רבתי שמטרתה לגרש את הכוחות המצריים שנותרו בנגב, ברצועה צרה שבין עוג'ה אל חפיר לביר אל עסלוג'. צה"ל תקף בכוח רב, והשיג את מטרות המבצע ברובן. במסגרת המבצע חדר טור ישראלי אל תחומי חצי האי סיני והגיע עד לאל עריש, כמהלך עוקף שמטרתו להוציא את המערך המצרי משיווי משקלו. הדבר גרם להתערבות נמרצת של בריטניה, אשר שלחה מטוסים לסייר מעל זירת הקרבות, ושל ארצות הברית, עד שבן-גוריון הורה למפקד המבצע, יגאל אלון, להחזיר את כוחות צה"ל אל הנגב. במקביל נעשה ניסיון לחסל את 'כיס פלוג'ה' (מבצע חיסול), אלא שצה"ל נכשל וספג אבדות כבדות. ניסיון לנתק את הצבא המצרי תוך הצבת טריז באזור רפיח לא מוצה בטרם פסקה הלחימה. מועצת הביטחון קראה להפסקת הקרבות, ומצרים הסכימה לשיחות לצורך הסדרי שביתת נשק. עם סיום מבצע חורב ב-7 בינואר 1949 נמצא הנגב כולו בשליטת צה"ל, מלבד 'כיס פלוג'ה' שנותר במצור. כן נותרה למצרים רצועה לאורך מישור החוף הדרומי, מבית חנון לרפיח (רצועת עזה). זמן קצר בטרם הפסקת האש אירעה תקרית האוויר הישראלית-בריטית, במסגרתה הופלו חמישה מטוסים בריטיים במהלך גיחות סיור וצילום סמוך לגבול ישראל-מצרים. לאחר מבצע חורב הסתיימה למעשה הלחימה בקנה מידה גדול במלחמת העצמאות, אם כי הפעילות הצבאית עדיין המשיכה.
סיום המלחמה והסכמי שביתת הנשק
לאחר מבצע חירם לשחרור הגליל, חתימת 'הסכם המפקדים' בגזרת ירושלים וגירוש המצרים מן הנגב במבצע חורב, נותרו על אדמת ישראל כוחות צבא ערביים במספר מקומות; כוחות מצריים ב'כיס פלוג'ה', כוחות סוריים במשמר הירדן שנכבשה, כוחות ירדניים באזור הערבה וכוחות לבנון בראש הנקרה. מאידך נשארה מובלעת ישראלית בתחום לבנון עד נהר הליטני, שבתוכה פונו חמישה כפרים כבר בינואר 1949.
ב-24 בפברואר 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק עם מצרים וב-26 בפברואר יצא צבא מצרים מ'כיס פלוג'ה' וחזר לתחום מצרים.
ב-5 במרץ 1949 פתח צה"ל במבצע עובדה, שהיה מסע להשתלטות על הערבה ואום רשרש (אילת) שנכללו בתחום מדינת ישראל. המסע עבר כמעט ללא קרב וללא נפגעים ישראליים. במקביל השתלטו כוחות צה"ל, ללא קרב, במסגרת מבצע ייצוב על אזור עין גדי. ב-10 במרץ הגיעו כוחות צה"ל למפרץ אילת. מבצע עובדה סיים את הפעילות הקרבית במלחמת העצמאות ובסופו שיגרו הלוחמים מברק לממשלה:
ב-23 במרץ 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק עם לבנון. צבא לבנון פינה את ראש הנקרה וצה"ל פינה את המובלעת בשטח שתפס בלבנון עד נהר הליטני כולל 12 כפרים.
ב-3 באפריל 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק עם ירדן, לאחר שקודם לכן, במסגרת מבצע עובדה, לא גילתה ירדן התנגדות למהלך השתלטות ישראל על גזרת ים המלח, הערבה ואילת. לאחר חתימת ההסכם נותרו בשליטת ממלכת ירדן הרובע היהודי בעיר העתיקה, גוש עציון מדרום לירושלים ונווה יעקב ועטרות מצפון לה. ב-20 במאי 1949 נכנסו כוחות צה"ל לאום אל-פחם ויישובי ואדי עארה, שבהסכם עם ירדן נמסרו לשליטת ישראל. העיראקים, שהחזיקו בשטחים אלה, נסוגו מהם, ופינו את השומרון ללא הסכם כלשהו עם ישראל, והסכם שיסיים את מלחמת העצמאות, בין עיראק וישראל, לא נחתם מעולם.
ב-20 ביולי 1949, לאחר משא ומתן ארוך מאוד, נחתם הסכם שביתת הנשק עם סוריה, וצבא סוריה פינה את משמר הירדן שנכבשה על ידו ביוני 1948, והשטח הפך למפורז עד למלחמת ששת הימים. זאת בניגוד לחמת גדר, שעל פי ההסכם גם הוא פורז אך סוריה השתלטה עליו. כך הסתיימה פורמלית מלחמת העצמאות.
במסגרת ההסכמה שקווי הפסקת האש יהיו לקווי שביתת הנשק, אבדה ישראל את השליטה בעיר העתיקה בירושלים, בגוש עציון שמדרום לירושלים, בעטרות ובנווה יעקב שמצפון לירושלים, בבית הערבה שלחוף ים המלח ובכפר דרום שברצועת עזה.
יהודים
במערכה על עצמאות ישראל מיום החלטת עצרת האו"ם ועד לכריתת הסכמי שביתת הנשק, נפלו בצד היהודי כ-6,000 גברים ונשים, מתוכם כ-2,400 אזרחים, מתוך אוכלוסייה יהודית שמנתה בעת הכרזת המדינה כ-650,000 איש. מבין ההרוגים גם היו 1,462 ניצולי השואה, בהם בין 129 ל-152 שהיו נצר אחרון למשפחותיהם (שלהם הוקמה אנדרטה בהר הרצל).
ערבים
מספרים מדויקים על מספר הקורבנות בקרב הערבים אינם ידועים, וההערכות שונות במידה ניכרת זו מזו.
לפי הערכתו של עארף אל-עארף, אשר נראית סבירה לנוכח הידוע על מהלך הקרבות, המספר הכולל של הקורבנות בקרב הערבים הוא כ-17,000, לפי הפירוט הבא: יהושפט הרכבי, שהביא נתונים אלה לקורא העברי, העיר: "אין להתייחס למספריו של עארף אל-עארף כמספרים מדויקים ובדוקים אלא כמורים על סדר גודל בלבד".
מטוסים שהופלו: הרוורד סורי אחד, 2 מטוסי דקוטה מצריים, 3 ספיטפיירים מצריים, 3 מטוסי מצריים,, 3 ספיטפיירים ופיאט לא מזוהים.
שטח ואוכלוסייה בהשוואה לתוכנית החלוקה
'הקו הירוק' נקבע כגבול הפסקת אש (בהסכמי רודוס) והפך בהדרגה לגבולה של מדינת ישראל דה פקטו. גבולות שביתת הנשק כללו כמעט את כל השטח שהוקצה למדינה היהודית במסגרת 'החלטת החלוקה', להוציא שטח קטן בדרום עמק בית שאן, וכן כללו חלק ניכר מהשטח שהוקצה למדינה הערבית בא"י במסגרת החלטת האו"ם. כן היו אזורים קטנים שנכללו הן בקו הירוק, הן בחלק היהודי על פי החלטת החלוקה, אך ישראל לא הצליחה להחיל עליהם את ריבונותה (חמת גדר, אזור קטן ממזרח לקיבוץ דן, הכולל את שניר של ימינו, חופה הצפון מזרחי של הכנרת). ישראל מעולם לא הכירה באופן רשמי בגבולות הקו הירוק כגבולה המדיני, אך מרבית מדינות העולם קיבלו אותם כגבול הבינלאומי המוכר של ישראל.
השטחים שהוקצו במסגרת החלטת החלוקה למדינה הערבית, ועברו במהלך המלחמה לשליטת ישראל כללו, בין השאר: חלק ניכר מהגליל התחתון ומהגליל המערבי כולל נהריה ועכו (המשולש בין נצרת לראש הנקרה), כפרי 'המשולש' (ואדי עארה), הערים יפו, רמלה ולוד, פרוזדור ירושלים מורחב (אזור בית שמש וקריית גת), אזור בשפלה הדרומית (כולל איסדוד ומג'דל) ואזור גדול במערב וצפון הנגב הכולל את באר שבע. סך הכול נוספו למדינה היהודית כ-5,700 קמ"ר שהם כ-21 אחוז משטחה של ארץ ישראל המנדטורית (כ-27,000 קמ"ר).
לפני קבלת החלטת החלוקה, רק כ-6 אחוז משטח ארץ ישראל המנדטורית, היו קרקעות בבעלות יהודית, כולל שטחים שהיו רכוש לאומי בהיותם שייכים לקרן הקיימת לישראל. השטח שנוסף הוא שטח איכותי ועתיר יחסית במשקעים, תוספת זו הכפילה למעשה את השטחים המתאימים לחקלאות לעומת השטחים בתוכנית החלוקה שכללו כ-9,600 קמ"ר של הנגב הדרומי במדינה היהודית.
בתום המלחמה היה שטחה של מדינת ישראל 20,770 קמ"ר שהם כ-77% משטחה של ארץ ישראל המנדטורית (כ-27,000 קמ"ר). האוכלוסייה היהודית הגיעה לכ-1,000,000 נפש, לאחר שמאות אלפי עולים הגיעו לארץ ישראל בתקופה שבין 30 בנובמבר 1947 ועד גמר חתימת הסכמי שביתת הנשק ביולי 1949. האוכלוסייה הלא יהודית שנשארה בשטח מדינת ישראל מנתה כ-156,000 נפש.
ירושלים
ירושלים, שעל פי תוכנית החלוקה הייתה אמורה להיות עיר בינלאומית, נחלקה לשניים כאשר ישראל התבססה בחלקה המערבי (המודרני), היהודי ברובו טרום המלחמה, וירדן כבשה את החלק המזרחי, שכלל את העיר העתיקה, הר הבית והכותל המערבי. גדר גבול ומעברי גבול הוקמו באמצע העיר. הר הצופים, על האוניברסיטה העברית ובית הקברות שבו, נשאר מובלעת בשליטת ישראל בתוך העיר המזרחית. ישראל הכריזה על ירושלים כבירתה, והעבירה אל ירושלים המערבית את מוסדות השלטון.
המדינה הערבית
המדינה הערבית שהייתה אמורה לקום ממערב לירדן, על-פי תוכנית החלוקה, לא קמה. בנוסף, תושביה הערבים של ארץ ישראל לא עשו מאמץ כלשהו להקים מדינה בחלק אשר הוקצה להם. על חלק משטחה המיועד השתלטה ישראל, את החלק ההררי של יהודה ושומרון ('הגדה המערבית') סיפחה ממלכת ירדן, ועל החלק הדרומי מערבי של שפלת יהודה (רצועת עזה) השתלטה מצרים
עם זאת, ההנהגה הערבית - שסירבה לקבל את תוכנית החלוקה ולבנות מדינה ערבית בשטחים שזו ייעדה לה - פעלה להקמת ממשלה חילופית שהתיימרה לשלוט בארץ כולה, ללא הגבולות שבתוכנית החלוקה. ב-1 באוקטובר 1948, בעקבות כישלון יוזמה של הליגה הערבית להקים "מנהל אזרחי פלסטיני זמני", הכריזה "המועצה הלאומית הפלסטינית" (אל-מג'לס אל-וטני אל-פלסטיני), שהורכבה מתומכי אמין אל-חוסייני ומתנגדי המלך עבדאללה, שנאספו בבית הספר אל-פלאח בעזה, על הקמת ישות פוליטית בשם ממשלת כל פלסטין (חוכומת עומום פלסטין). הבחירה בשם נועדה לאותת על התנגדותם לתוכנית החלוקה ועל כוונתם להשתלט על שטחי המנדט הבריטי עם סיום המלחמה. אל-חוסייני, עצמו נמנע מליטול תפקיד מרכזי ביוזמה זו בגלל החשש מתגובת המלך עבדאללה ומצרים. כראש הממשלה נבחר אחמד חלמי עבד אל-באקי.
הפליטים הערבים
על פי הערכות, התגוררו בשטח המנדט ערב הקמת מדינת ישראל כ-1,300,000 ערבים. על פי נתוני האו"ם, כ-280 אלף מהם נשארו בשטחים שנתפסו על ידי צבא ירדן (מרבית יהודה ושומרון/'הגדה המערבית') וסופחו לממלכת ירדן בתום המלחמה. כ-190 אלף נותרו ברצועת עזה שנתפסה בידי צבא מצרים. מספרם של הפליטים שמצאו מקלט בירדן, בסוריה ובלבנון מוערך ב-245 אלף. הפליטים שנשארו ב'גדה המערבית' או הגיעו לירדן זכו לאזרחות ירדנית בתום המלחמה. יתר הפליטים נותרו חסרי אזרחות, כיוון שהמנדט הבריטי כבר לא התקיים, והמדינות שאליהן נמלטו סירבו להעניק להם אזרחות. במקומות פזורתם השתכנו חלק מן הפליטים במחנות פליטים.
החלטה 194
לקראת סיום המלחמה אישרה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 194 הקוראת להקמת ועדת פיוס שבה שני הצדדים יגיעו להסכמה ביניהם על כל הנושאים הנמצאים במחלוקת. מתוקף החלטה זו גם הוקם אונר"א - ארגון הפועל לסייע לפליטים הפלסטינים, אך המנדט שלו לא מאפשר לו לפתור את בעייתם על ידי יישובם במקומות המצאם. קיימות מספר גישות בנוגע למעמדה של החלטה זו והמשמעויות הנגזרות ממנה.
הפליטים היהודים
הפליטות היהודית לאורכה של המלחמה הקיפה את כל הארץ ואת כל סוגי היישובים והסתכמה בכ-60,000 נפש לפחות מתוך אוכלוסייה של כ-650,000 נפש. כ-25,000 בירושלים, כ-18,000 בתל אביב, כ-5,000 בחיפה, ועוד כ-11,000 באזורי הכפר. נראה שיש לראות בנתונים אלה מספרי מינימום משום שהם משקפים רק את הפליטים שהיו בטיפולן של הרשויות.
עם הכרזת העצמאות, הגיעו אל המדינה הצעירה רבים מניצולי השואה מאירופה, חלקם ממחנות המעצר בקפריסין ופליטים יהודים ממדינות ערב. עלייה זו הביאה לגידול עצום באוכלוסיית המדינה, כאשר תוך 18 חודשים בלבד הוכפלה האוכלוסייה היהודית במדינה מכ-650,000 לכ-1,300,000 תושבים.
כ-296,000 יהודים עלו ממדינות ערב, חלקם ברחו בעקבות גל פרעות שנפתח כנגדם בעקבות המאורעות שנלוו להקמת מדינת ישראל. רוב העולים הגיעו לארץ בתחילת שנות ה-50 במהלך העלייה ההמונית ונקלטו במעברות. ישראל התחילה בקליטת עלייה בתנאים קשים, תוך הנהגת מדיניות של כור היתוך וצנע כלכלי.
הערכה
יגאל אלון הגיב באומרו שארץ ישראל נשארה מחולקת אך ורק משום שהדרג המדיני עצר את הצבא ברגעים המכריעים כאשר היה בשיא ניצחונותיו בכל החזיתות. לא רק זו אף זו, טען אלון בספרו 'מסך של חול', מחמת משגה ישראלי היסטורי הוחמץ השלום ומדינת ישראל נותרה ללא גבולות קבע מוכרים וללא הכרה בינלאומית בירושלים כבירתה כשהאיום לבינאומה תלוי באוויר. מדינות ערב המנוצחות, התוקפניות, אלו שהפרו את החלטות האו"ם המקוריות, הן היחידות שהפיקו תועלת מהסכמי שביתת הנשק. הן הוכרו כצד לוחם ושווה זכויות עם ישראל המתגוננת, התארגנו מחדש בחסות ההסכמים ללא פיקוח הולם על חימושן עד בוא עת נקם ושלם מבחינתן, תוך שהמשיכו להפר אותם סעיפים בהסכם שאינם רצויים להם. הן הוסיפו לקיים אחיזתן בראשי גשר בתחומי ארץ ישראל המערבית. 'השאלה הארצישראלית' נותרה פתוחה וכמוהו מצב המלחמה בין ישראל למדינות ערב.
רמטכ"ל מלחמת העצמאות, יעקב דורי, הגיב לדברי בן-גוריון באומרו: "אינני שותף לדעה ... כי ניתן היה לכבוש את הארץ כולה אלמלא ההוראות המדיניות, בכוחות הדלילים שעמדו לרשותנו ובנסיבות המדיניות". בהתייחס לכישלונות צבאיים, אמר שהיו מפלות שייתכן שהיה אפשר למנוע אותן, אך יש להשאיר את בדיקת העניין להיסטוריונים.
בתרבות
מספר רב של שירים עוסקים בתקופת מלחמת העצמאות. הידועים מביניהם הם הרעות, הנה מוטלות גופותינו מאת חיים גורי, ומגש הכסף מאת נתן אלתרמן. שירים נוספים כוללים את ליל חניה ואליפלט, אף הם מאת אלתרמן, גשם בשדה קרב ואלוהים מרחם מאת יהודה עמיחי שיצאו לאור בספרו עכשיו ובימים האחרים. שניים מספרי הטור השביעי של נתן אלתרמן מתארים את הווי המדינה בתקופה זו - הספר הראשון עוסק בתקופה עד המלחמה, הספר השני הופיע בשנת 1954 וכלל את הטורים מימי מלחמת העצמאות ומחמש שנותיה הראשונות של המדינה.
המשורר והפזמנואי חיים חפר כתב מספר שירים נודעים על המלחמה ביניהם - הן אפשר, היו זמנים, היי דרומה לאילת, היי הג'יפ, דודו, קרב הראל (שיר), הוא לא ידע את שמה.
הצ'יזבטרון הייתה להקת הזמר והבידור של הפלמ"ח ושל צה"ל בראשית הקמתו, והתקיימה מינואר 1948 ועד שנת 1950. הלהקה הייתה מורכבת מחבורה של שחקנים וזמרים צעירים בליווי אקורדיוניסט. היא כללה בין היתר את שייקה אופיר (אז ישעיהו גולדשטיין), נעמי פולני, גדעון זינגר, שלמה בר-שביט, יואל זילברג, רבקה מדניק (קרמר), אהלה הלוי, זהרירה חריפאי, אליקום שפירא ושמואל רוזן. מפקד הלהקה וכותב רוב שיריה היה חיים חפר, ובמאי הלהקה ברוב שנות פעילותה היה שמואל בונים. שירי הלהקה קובצו בספרו של חיים חפר "תחמושת קלה" משנת 1949.
ספרים על המלחמה כוללים את ימי צקלג מאת ס. יזהר שיצא לאור ב-1958 וזיכה את יזהר בפרס ישראל. הרומן מתאר שבוע של קרבות בנגב במהלך מלחמת העצמאות סביב מִשלט הקרוי בספר "נקודת גובה 244". סיפור חִרְבֶּת חִזְעָה מאת ס. יזהר שראה אור בשנת 1949, אשר עוסק בגירוש תושבי הכפר הבדיוני חרבת חזעה, המייצג כפרים ערביים שתושביהם גורשו במהלך מלחמת העצמאות. הספר תש"ח מאת יורם קניוק יצא לאור ב-2010. הספר העניק לקניוק את הזכייה בפרס ספיר לשנת 2010. הספר עובד למחזה ולהצגה במסגרת תיאטרון חיפה בבימוי נויה לנצט. בתום המלחמה כינס אורי אבנרי את חוויות המלחמה שלו בספר "בשדות פלשת - 1948", אליו כונסו הרשימות שכתב כחייל בפלוגת "שועלי שמשון" לפני הקרבות ולאחריהם ולעיתים תוך כדי קרב, ופורסמו במהלך המלחמה מדי שבוע בעיתון הערב של "הארץ", "יום יום". הספר זכה להצלחה חסרת תקדים, ותוך זמן קצר הודפסו עשר מהדורות. אבנרי התאכזב מכך שהספר עודד נערים להשתתף במלחמות ולכן הוציא את הספר "הצד השני של המטבע", שהוא ספר אנטי מלחמתי המתאר את הצדדים המכוערים של המלחמה ובו ביקורת קשה על הפוליטיקאים. ספרים נוספים כוללים את אלישע מאת רעיה בלטמן, יצא לאור בשנת 1989 ועוסק בסיפור חייו של אלישע בן-דוד, חייל בן 12 שנפל במלחמת העצמאות. והמטרה - תל אביב מאת רם אורן יצא לאור בשנת 2004 ועוסק בקרב על קיבוץ ניצנים מול הצבא המצרי.
מחזות על מלחמת העצמאות כוללים את בערבות הנגב מאת יגאל מוסינזון שעלה בתיאטרון "הבימה" בפברואר 1949, תוך כדי המלחמה. מעצם מעמדו של התיאטרון בתקופת היישוב וראשית ימי המדינה כמעצב דעת קהל נודעה למחזה השפעה רבה בעיצוב זיכרון המלחמה בשיח האזרחי. המחזה העצים את דמות הצבר בתרבות הישראלית והכתיב את "היפה ההרואי" עבור החברה. המחזה הם יגיעו מחר (נקרא גם "המוקש השביעי") מאת נתן שחם עלה על במת התיאטרון הקאמרי בראשית 1950 והיה לאחר משלושת המחזות החשובים של סופרי דור תש"ח (יחד עם "הוא הלך בשדות" של משה שמיר ו"בערבות הנגב" ) ולאחת מאבני הפינה של התיאטרון בישראל.
סרטי עלילה על מלחמת העצמאות כוללים את: גבעה 24 אינה עונה - סרט ישראלי מ-1955, בבימויו של הבמאי הבריטי תורולד דיקנסון שהתבסס על סיפור פרי עטו של צבי קוליץ; הטל צל ענק משנת 1966, שנכתב, בוים והופק על ידי מלוויל שבלסון. הסרט מבוסס על ביוגרפיה מאת טד ברקמן, המספרת על חייו של קולונל דוד מרכוס; יהודית (סרט) סרט קולנוע אמריקני משנת 1966 בבימויו של דניאל מאן אשר מבוסס על ספרו של לורנס דארל; ירושלים, ירושלים סרט בלגי מ-2006 בבימויו של אלי שוראקי, אשר מבוסס על הספר "ירושלים, ירושלים" מאת לארי קולינס ודומיניק לאפייר; ותמונת הניצחון, סרט ישראלי מ-2021 בבימויו של אבי נשר אשר מתמקד בסיפור נפילת קיבוץ ניצנים ומציג תמונה נאמנה למציאות של הקרבות והדמויות המרכזיות.
הנצחה
מוזיאונים המנציחים את המלחמה כוללים את:
ברחבי מדינת ישראל פזורות כמאתיים וחמישים אנדרטאות מלחמת העצמאות בישראל. ביניהן אנדרטת פורצי הדרך לירושלים מאת הפסלת נעמי הנריק שנחנכה בשנת 1967; פריצת הדרך לירושלים הונצחה באנדרטת ה"רְמָחִים" שהוקמה בדרך העולה משער הגיא וכן באנדרטת "דרך הגבורה" (סמוך לכביש הגבורה) לציון פריצת דרך בורמה; אנדרטת מגיני הרובע היהודי במלחמת השחרור, אנדרטת חטיבת הנגב המנציחה את פועלה של חטיבת הנגב של הפלמ"ח מול הצבא המצרי ונחנכה ב 1968. אנדרטאות נודעות אחרות כוללות את שרידי המשוריינים בשער הגיא, אנדרטת מגיני נגבה (של נתן רפופורט), אנדרטת חטיבת יפתח בנגב, ואנדרטת חטיבת אלכסנדרוני בנתניה, ככר המגינים בבת ים, האנדרטה במשמר הירדן, הטנק הסורי בדגניה א' לזכר קרב עמק הירדן ועוד.
נוראדין איברהים פאשה
נוראדין איברהים פאשה (נקרא גם נוראדין איברהים קוניאר) (בטורקית: Nureddin İbrahim Paşa; 22 בנובמבר 1873 - 18 בפברואר 1932) היה קצין בכיר בצבא העות'מאני ואחד ממובילי מהפכת הטורקים הצעירים. פיקד תקופה מסוימת על הצבא העות'מאני במערכה במסופוטמיה והנהיג את הניצחון הטורקי במצור על כות. היה מפקד ארמייה במהלך מלחמת יוון–טורקיה והצטרף לכוחות המהפכה בתקופת מלחמת העצמאות של טורקיה. הואשם מספר פעמים בביצוע פשעי מלחמה בתקופת המאבק ביוונים ורק חברותו עם מוסטפא כמאל אטאטורק מנעה את העמדתו לדין.
נעורים
נוראדין נולד ב-1873 בעיר הטורקית בורסה לאיברהים פאשה שהיה קצין בדרגת "מוסיר" (בטורקית: Müşir - דרגה מקבילה לפילדמרשל). ב-1890 הצטרף ל"אקדמיה העות'מאנית הצבאית" ברובע פנגלטי (Pangaltı) שבאיסטנבול וסיים אותה ב-1893.
השנים הראשונות
עם סיום האקדמיה גויס נוראדין לשירות בצבא העות'מאני כקצין רגלים בדרגת "מולאזם-ת'אני" (בטורקית: Mülâzım-ı Sani - דרגה מקבילה ללוטננט משנה). הוא הוצב תחילה בבטליון הרגלים ה-40 ולאחר תקופה קצרה הועבר למטה הארמייה הראשונה. בתחילת 1895 הועלה לדרגת "מולאזם-אוול" (בטורקית: Mülâzım-ı Evvel - דרגה מקבילה ללוטננט) ובשלהי אותה שנה הועלה לדרגת יוזבאשי (בטורקית: Yüzbaşı - דרגה מקבילה לקפטן).
במהלך שרותו בארמייה הראשונה מונה נוראדין למזכירו האישי של מפקד הארמייה אדהם פאשה וב-1897 השתתף עם הארמייה בבמלחמה היוונית-עות'מאנית ולאחר סיומה מונה לראש המבצעים של מפקדת הארמייה.
ב-1898 סיים את שירותו בארמייה ומונה למזכיר הצבאי של הסולטן עבדול חמיד השני. ב-1901 הועלה לדרגת "בינבאשי" (בטורקית: Binbaşı - דרגה מקבילה למייג'ור) ובאותה שנה עבר למפקדת משמר הגבול בגבול עם בולגריה. ב-1902 הועבר למפקדת משמר הגבול בגבול עם מקדוניה.
ב-1907 הועבר למפקדת הארמייה השלישית שישבה בסלוניקי ובאותה שנה הועלה לדרגת "קיימאקם" (בטורקית: Kaymakam - דרגה מקבילה ללוטננט קולונל) וב-1908 הועלה לדרגת "מיראלאי" (בטורקית: Miralay - דרגה מקבילה לקולונל).
מהפכת הטורקים הצעירים
ב-1908 התחוללה הטורקיה מהפכת הטורקים הצעירים שהציבה את נוראדין ואביו משני צידי המתרס. בעוד שהאב נשאר נאמן למסגרות הישנות של הצבא, הצטרף נוראדין למועצת האיחוד והקידמה. במסגרת הרפורמה שנערכה בצבא לאחר ההפיכה ב-1909, הורד נוראדין לדרגת "בינבאשי" והוצב ביחידות המילואים של הארמייה הראשונה ומונה למושל מחוז קוצ'וקצ'מצ'ה שבאיסטנבול.
טרום מלחמת העולם הראשונה
ב-1910 הוחזר נוראדין למסלול הצבאי ומונה לסגן מפקד רגימנט הרגלים ה-77 ובהמשך אותה שנה מונה למפקד הבטליון הראשון של רגימנט הרגלים ה-83. ב-1911 הוצב בקורפוס ה-14 ונשלח להילחם במורדים בתימן ואף זכה לענוד בחזרה את דרגת ה"קיימאקם". ב-1913, כשחזר מהמערכה בתימן, מונה למפקד של רגימנט הרגלים ה-9 איתו נלחם בשלהי מלחמת הבלקן הראשונה. באותה תקופה היה חלק משיתוף פעולה שנרקם בין הכוחות הטורקים וכוח משימה גרמני שהוביל אוטו לימן פון זאנדרס.
המערכה במסופוטמיה
באפריל 1914 (עוד לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה) מונה נוראדין לפקד על הדיוויזיה הרביעית. באפריל 1915 מונה נוראדין לפקד על זירת המערכה במסופוטמיה כמחליפו של המפקד הקודם סולימאן אסקרי ביי שנפל במערכה. בתקופת המינוי ובחודשים הבאים נאלצו כוחותיו של נוראדין לסגת צפונה במעלה נהר החידקל תוך תבוסה בסדרה של קרבות אל מול הכוחות הבריטים וביניהם קרב עמארה, קרב נאסריה וקרב א-סין. רק בקרב קטסיפון, שמבואות בגדאד, הצליחו נוראדין וכוחותיו, בשלהי 1915, לבלום את ההתקדמות של הבריטים.
בדצמבר 1915 מונה קולמר פון דר גולץ למפקדו של נוראדין ובתחילת 1916 הוחלף נוראדין על ידי חליל כות שהיה המפקד בפועל של המצור על כות. לאחר החלפתו מונה נוראדין למפקד הדיוויזיה התשיעית ובהמשך מונה למפקד הארמייה השלישית.
השירות בטורקיה
בשלהי 1916 עזב נוראדין את זירת מסופוטמיה ומונה למפקד הצבאי של מחוזות אנטליה ומוגלה בטורקיה. במסגרת תפקידו זה הקים את הקורפוס ה-21 ומונה למפקד קורפוס זה שמפקדתו הוקמה בעיר איידין  שלייד איזמיר. בשלהי 1918 מונה נוראדין לסגן מושל וילאייט איזמיר (ששלט על מזרח טורקיה האסייתית).
מלחמת יוון-טורקיה
עם סיום מלחמת העולם הראשונה מונה נוראדין למושל וילאייט איזמיר ולמפקד הקורפוס ה-17. בתחילת 1919 התכוון נוראדין לעבור לאיסטנבול כמפקד הקורפוס ה-25 שמרכזו היה באיסטנבול. זמן קצר לאחר המינוי פרצה מלחמת יוון–טורקיה שהחלה בפלישת צבא יוון לאיזמיר ונוראדין הוחזר לתפקידו הקודם כדי להתמודד עם הפלישה ועם כיבוש איזמיר וסביבתה.
מלחמת העצמאות של טורקיה
מלחמת העצמאות של טורקיה פרצה לאחר שמדינות רבות לטשו עיניים לטורקיה מתוך רצון לנגוס שטחים ממנה. ב-1920 מונה נוראדין למפקד הארמייה המרכזית שנבנתה על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה במסגרת הרה-ארגון של הצבא. כמפקד כוח זה התמודד נוראדין במערכות שונות.
מרד הכורדים
בשלהי 1920 ניהלה האספה הלאומית בראשות מוסטפא כמאל פאשה משא ומתן עם הכורדים בנוגע לשוויון ולמתן זכויות לכורדים. לאחר כישלון השיחות הורה אטאטורק לנוראדין לדכא את התסיסה הכורדית. בפברואר 1921 הוביל נוראדין כ-3,000 מחיילי הארמייה המרכזית למזרח אנטליה כדי לפעול כנגד ההתנגדות הכורדית. הקרבות מול הכורדים התנהלו עד יוני 1921 אז דיכא נוראדין את המרד באכזריות רבה. אכזריות זו הובילה את האספה הלאומית להחלטה לשחרר את נוראדין מתפקידו ולהעמידו למשפט. המשפט התבטל לאחר התערבותו של מוסטפא כמאל.
רצח העם היווני-פונטי
ההתנכלות של העות'מאנים המוסלמים ליוונים הנוצרים שחיו בטורקיה החלה עוד ב-1914 ונמשכה במהלך מלחמת העולם ולאחריה. במסגרת התנכלות זו ביצעו הטורקים גירושים, משפטים, מעשי שוד, הוצאות להורג ורציחות. ביוני 1921 הורתה הממשלה הטורקית לנוראדין ולארמייה המרכזית שבפיקודו לגרש את היוונים מאזור החוף מערבי של אנטליה לפנים הארץ. חיילי הארמייה ביצעו את ההוראה בבורטליות רבה שהביאה למותם של רבים מהמגורשים. בגלל אחריותו לפעולה זו החליטה האספה הלאומית להשעות את נוראדין מתפקידו ולהעמידו למשפט אך זה בוטל על ידי מוסטפא כמאל פאשה.
אלפונס גץ
אלפונס גץ (בצרפתית: Alphonse Goetz; ) היה שחמטאי צרפתי.
נוראדין איברהים פאשה
כיבוש איזמיר
ביוני 1922 מונה נוראדין למפקד הארמייה הראשונה של צבא טורקיה (תחת פיקודו של איסמט אינני) ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת "פריק" (בטורקית: Ferik - דרגה מקבילה למייג'ור גנרל). בספטמבר אותה שנה הוביל נוראדין את הארמייה לקרב האחרון במלחמת יוון–טורקיה במהלכו כבשו את איזמיר בה התרכז הצבא היווני הנסוג וכן אזרחים יוונים רבים ונוראדין מונה למושל הצבאי של העיר. במסגרת תפקידו זה הביא למותו, בלינץ', של הארכיבישוף האורתודוקסי של העיר קריסוסתומוס קלפתיס. כיבוש העיר עצמה התאפיין במעשי טבח בחיילים ובאזרחים היוונים ובמסגרת זו הועלה באש הנמל של איזמיר. שרפה זו האיטה את נסיגת היוונים לאוניות המילוט ואיפשר לטורקים להמשיך לטבוח ביוונים. סיום המלחמה הרשמי היה עם חתימת שביתת הנשק של מודניה.
אלפונס גץ
גץ, יליד שטרסבורג, היה מפליטי מלחמת צרפת–פרוסיה ולאחר סיפוח אלזס-לורן לאימפריה הגרמנית.
גץ ניצח בתחרות פריז בשנת 1890, בהקדימו את ז'אן טאובנהאוס וסטניסלאוס סיטנפלד. גץ חזר וניצח באותה תחרות בשנת 1892; בתחרות זו הקדים את דוד ינובסקי. בשנת 1896 הגיע למקום השני, לאחר דוד ינובסקי. גץ היה אלוף צרפת לשחמט, בלתי רשמי, לאחר שניצח את תחרות ליון בשנת 1914.
גץ פרסם מספר מאמרים וספרים בנושאי שחמט:
נוראדין איברהים פאשה
הפלישה לאיסטבול
בשלהי 1922, לאחר השתלטות על כל אנטליה, הלביש נוראדין כ-3,000 מחייליו בבגדים אזרחיים ושלח אותם להשתלט על נקודות מפתח באיסטנבול שהייתה בשליטת בריטניה וצרפת. מצב זה נמשך עד יולי 1923 אז נחתם הסכם לוזאן והצבא הטורקי נכס לעיר באופן רשמי.
פעילות מדינית
במרץ 1924 מונה נוראדין לחבר המועצה הצבאית העליונה ובדצמבר אותה שנה נבחר לאספה הלאומית הגדולה. בתחילת ינואר 1925 נדחק נוראדין מהאספה הלאומית מפני שהיה עדיין בשירות צבאי והוא נאלץ לפרוש מהשירות ולהיבחר שוב.
נוראדין נקט בגישה שמרנית בנוגע לרפורמות שהנהיג מוסטפא כמאל אטאטורק והקים עליו בכך חברים מהאספה הלאומית שאף הכריזו עליו כאויב הציבור.
ב-1923 פורסמה ביוגראפיה על נוראדין ובו הילל הסופר את הישגיו בשורה של סופרלטיבים ("מכניע כות", "מגן בגדאד", "מנצח תימן" ועוד) ועורר עליו את זעמו של אטאטורק שהזכיר אותו ב"נאום נוטוק" שהיווה את הבסיס לנראטיב של האומה הטורקית.
משפחתו
נוראדין נישא לנזמייה האנים (נפטרה 1951) ולזוג נולדו 2 בנות (סמיאה (1896–1950) וממדואה (1904-1970)). נפטר ב-1932 והובא לקבורה בקדיקוי. לאחר המהפכה הצבאית של 1980 הוחלט על הקמת בית קברות של נכבדי האומה והועברו אליו המקורבים לאטאטורק. גם גופתו של נוראדין הייתה מיועדת להעברה לאותו בית קברות אולם לאחר שהתעוררה מחאה ציבורית (בגלל מעורבותו בפשעי מלחמה) הוחלט לא להעבירו.
אותות, מדליות ותארים
במהלך שירותו הצבאי והאזרחי זכה נוראדין במספר רב של אותות, מדליות ותארים:
חתול פרסי
חתול פרסי הוא גזע של חתול הבית ולפי שמו ניתן לראות שהתפתחות הגזע התחילה בפרס (איראן).
היסטוריה של הגזע
מוצאו של החתול הפרסי, או כפי שנקרא בזמנו, "חתול ארוך שיער", הוא בפרס ובארצות אסיה התיכונה. בספרות המקצועית הוזכר ה"פרסי" בפעם הראשונה ב-1876 בשם "החתול האסיאתי", אך כבר כ-300 שנה לפני כן, במאה ה-16, נראו חתולים אלה באירופה, בתחילה באיטליה וצרפת. לשם הגיעו על ידי דיפלומטים שביקרו בפרס וסביבתה, התלהבו ושלחו אותם לארצותיהם באירופה. בתקופה זו מוכרים חתולים ארוכי פרווה נוספים - חתולי האנגורה. מוצאם בטורקיה, והם אבות אבותיהם של החתולים מגזע ה-Turkish Angora. גם חתולים אלה הגיעו לארצות אירופה ובעיקר לאנגליה.
יש הטוענים כי אבותיהם של החתולים הפרסיים הם דווקא אותם חתולי אנגורה, שזווגו עם חתולי בית קצרי פרווה או עם חתולים בעלי פרווה חצי ארוכה (באירופה). אחרים טוענים כי החתולים, שהגיעו לאירופה מפרס וסביבתה, זווגו עם חתולי האנגורה, ומשם הכול החל. יש להניח שכולם "התערבבו עם כולם", וזו הייתה תחילת הדרך. לאנגליה הגיעו שני סוגי החתולים. אלה שהגיעו מצרפת (וקודם מפרס) היו בעלי מבנה גוף יותר גוץ, והאחרים, חתולי האנגורה, היו בעלי מבנה גוף וראש יותר צרים ומוארכים.
מבנה הגוף ה"צרפתי" וגם הפרווה של חתולים אלה, שהייתה יותר מלאה וארוכה, התחבבו במהרה, ומלאכת גידול החתולים הותאמה למראה הזה.
החתולים הפרסיים הפכו לאהובים ופופולריים, והאופנה בימים ההם הכתיבה להצטלם עמם בכל הזדמנות. בד בבד גם עלתה הפופולריות של החתולים הפרסיים בתערוכות, והם היוו את גולת הכותרת, בתחילה באנגליה ובהמשך גם במקומות אחרים בעולם. כאילו לא די בכך, הם אף קיבלו חסות מלכותית מהמלכה ויקטוריה באנגליה, כאשר בבעלותה היו שני חתולים פרסיים כחולים. המלך אדוארד השביעי תרם פרסים מיוחדים לחתולים הפרסיים, אשר זכו בתערוכות בימים ההם.
בתחילה כל החתולים עם פרווה ארוכה הוגדרו כחתולים ארוכי פרווה. עם הזמן הועדף המראה הגוצי יותר והחתולים ארוכי הפרווה התפצלו לשני גזעים; האחד הוא הפרסי הגוצי והרחב והשני הוא האנגורה הדק והעדין יותר במראהו. המראה העכשווי של החתול הפרסי הוא תוצאה של הרבעות מבוקרות שנעשו על ידי מגדלים במאה השנים האחרונות.
מראה כללי
בדרך כלל אנשים נוטים להתבלבל בין החתול הפרסי לחתול הסיאמי, החתול הסיאמי הוא הניגוד הגמור לחתול הפרסי הן במראהו והן באופיו. החתול סיאמי בעל פרווה קצרה, מבנה ראש מוארך ומחודד, ואילו החתול הפרסי, כפי שניתן לראות בתמונות, הוא בעל פרווה ארוכה ופנים שטוחות.
אופי
החתולים הפרסיים הם חתולים שקטים, בעלי אופי נוח ואינם תוקפניים. לרוב יסתדרו עם חתולים ובעלי חיים אחרים, והם מרגישים בנוח בקרבת בני אדם. חתולים פרסיים רבים מעבירים חלק ניכר משעות היממה בשינה.
חתולים פרסיים אוהבים את הביטחון של הקרקע ולרוב אינם נוהגים, לדוגמה, לקפוץ על מדפי ספרים גבוהים. הם נלהבים מאוד ממשחק עם צעצועים אך באותה מידה ניתן למצוא אותם שרועים ללא מעש על רצפת הבית ועל הספה בסלון.
חתול פרסי לא ידרוש מבעליו תשומת לב בלתי נדלית אך יתענג על תשומת הלב שתינתן לו. חתולים פרסיים הם עדינים ונהנים בביתם בין אם הבעלים שלהם נמצאים בדירה ובין אם לא אך הם ישמחו לראות אותם שבים הביתה. החתול הפרסי הוא זן חתול הבית שמשיר הכי מעט שיער.
צבעי חתולים מוכרים של החתול הפרסי
צבעי החתול הפרסי מגוונים מאוד כמעט כל צבעי החתולים מוכרים לחתול הפרסי. לרוב צבע העיניים יהיה צבע נחושת-כתום.
חלוקת הצבעים נחלקת למספר סוגים:
צבע חלק (solid)
שחור, לבן, כחול, קרם (צבע), אדום, שוקולד ולילך. ללבן יכולות להיות גם עיניים בצבע כחול, או צבעי עיניים שונים (odd eyes) עין נחושת ועין כחולה.
כסוף וזהוב
בעלי עיני הטורקיז. החתול בעל פרווה תחתית לבנה וקצוות שיער שחורים. החתול הזהוב בעל פרווה תחתית בגוון דבש וקצוות שיער שחורים. ישנם גם חתול שיידד וזהוב שיידד הם נבדלים מהצ'ינצ'ילות בקצוות השיער עמוקים יותר.
שיידד ועשן (Smoke)
חתולים בעלי פרווה תחתית לבנה, כאשר קצות השיער צבועים בצבע שונה. שחור, כחול, אדום, קרם, טורטי, כחול-קרם.
טאבי (Tabby)
לטאבי שתי דוגמאות עיקריות בפרסים. טאבי מקרל וטאבי קלאסי. ההבדל הוא בדוגמת הפסים.
פרטי קולור (Particolor)
צבעים אלו יהיו כמעט תמיד נקבות מסיבות גנטיות. בין צבעים אלה נמנה צבע הטורטי. הטורטי הוא שילוב של שחור ואדום. הטורטי הכחול הוא שילוב של כחול וקרם. כמו כן בקטגוריה זו נמנים גם לילך טורטי ושוקולד טורטי.
ביקולור וקליקו (Bicolor and Calico)
צבע הביקולור הוא למעשה כל צבע שהוא כולל כיתום לבן. כך שניתן למצוא את כל הצבעים והדוגמאות עם כיתום לבן. שילוב של הכיתום הלבן והטורטי יוצר את הצבע המכונה קליקו. כמו הטורטיות, אלה יהיו כמעט תמיד חתולות מסיבות גנטיות.
ישנם חתולים עם צבעי עיניים שונים (odd eyes) או צבע כחול.
הימלאיה או פרסי כהה חודים (Color Point)
ההימלאיה הוא תוצאה של הכלאה מבוקרת של החתול הפרסי עם החתול הסיאמי. כיום ההימלאי מוכר על ידי ארגוני החתולים כחתול פרסי בעל חודים כהים. דוגמת החודים המוכרת לתצוגה היא כל הצבעים החלקים וצבעי הטאבי. דוגמת חודי ביקולור או כסופה אינה מוכרת.
היסטוריה של הגזע
החתול האקזוטי נמנה עם הגזעים יצירי האדם. הרצון בחתול פרסי אך סדר יום עמוס מונע מהרבה אנשים לטפל בפרווה הארוכה הדורשת טיפוח יומיומי הובילו ליצירת הגזע בעל המראה והאופי של החתול הפרסי אך בעל פרווה קצרה.
ההתחלה של הגזע, לפני 40 שנה לערך, לא הייתה מכוונת ליצירת פרסי בעל פרווה קצרה אלא להכניס צבעים חדשים לגזע אחר, קצר השיער האמריקאי. מגדלי הגזע האמריקאי החלו לזווג חתולים קצרי פרווה אמריקאי (American Shorthair) עם חתולים פרסים כדי "להכניס" לגזע צבעים של החתול הפרסי. תוצאת זיווגים אלה לא עלתה בקנה אחד עם רצון המגדלים לחתול בעל מראה הגזע האמריקאי, מבנה הגוף של הצאצאים ומרקם הפרווה לא תאמו את הגזע ולכן לא יכלו להשתלב בתוכניות גידול של קצר השיער האמריקאי. ב-1966, דבר זה הביל מגדלים לנסות וליצור גזע חדש בעל המראה של החתול הפרסי אך בעל פרווה קצרה וסמיכה. הגזעים שהשתתפו ביצירת הגזע האקזוטי בנוסף לקצר השיער האמריקאי היו הרוסי הכחול והבורמזי. כמו כן המשיכו לזווג צאצאים קצרי פרווה עם חתולים פרסים והימלאים. זיווגים אלה מתבצעים עד היום כדי לשמר את המראה הגוצי והפנים הרחבות והקצרות.
סטנדרט הגזע בדומה לחתול הפרסי קורא לחתול בכל מבנה קצר ורחב עם עיניים גדולות, אזניים קטנות הממוקמות רחוק זו מזו אך בעל פרווה קצרה וסמיכה. כיום החתולים האקזוטים מתחרים בתערוכות בהצלחה רבה, הם נשפטים בקטגוריה של ארוכי הפרווה כאשר הצבעים הפופולריים הם דוגמאות הטאבי למיניהן.
מראה כללי
לחתול האקזוטי מבנה ראש עגול, עיניים פתוחות וגדולות, שנמצאות לצידי הפנים. צבע העיניים תואם, בדרך כלל את צבע הפרווה. צבעי הפרווה הם רבים ומגוונים: לבנים, שחורים, אדומים, כחולים, בצבע לילך, טאבים או טריקולורים (3 צבעים). הגוף מוצק וקצר, האף גבוה ופחוס מאוד, אוזניו נמוכות וקטנות.
בתרבות הפופולרית
הפוקימון פרסיאן מבוסס על החתול הפרסי.
שפר
שֶׁפֶר הוא מושב בגליל העליון, דרום מערבית לצפת ושייך למועצה אזורית מרום הגליל.
שמו של המושב לקוח מספר בראשית מברכת יעקב אבינו לנפתלי: "נפתלי אילה שלחה, הנתן אמרי שפר". ולכן גם הוא נמצא סמוך למושב אמירים ("אמרי שפר" - אמירים שפר).
היסטוריה
המושב הוקם בשנת 1950 ככפר עבודה לעולים מתימן בצמוד לפרוד ונקרא פרוד ב', פרוד עלית או פרדייה. התושבים התפרנסו במקום מעבודה עבור הקק"ל. לאחר זמן מה הוחלט על הקמת שני יישובי קבע משני צידי הכביש ובהתאם חולק גם היישוב הזמני לשניים, חלק של מפא"י וחלק של המזרחי. באמצע 1952 הסתיימה בניית הבתים, אולם בהיעדר קרקע ומים לחקלאות סירבו התושבים לעבור לבתים ודרשו שיועברו לערים. תושבי המקום התימנים החלו לנטשו ובסוף 1952 נשארו כ-300 נפש מתוך 1200.
במטרה לאפשר התיישבות חקלאית במקום עלה הרעיון לקחת 600 דונם מקיבוץ פרוד, רעיון שנתקל בהתנגדות אנשי הקיבוץ.
בשנת 1953 היישוב היה מוזנח והילדים לא למדו בבית ספר. בשנת 1954 הוחלט להסב את המקום למחנה מיון לעולים חדשים והובאו אליו עולים ממרוקו שהועסקו בעבודות ייעור בסביבה. עד סוף 1955 הובאו למקום עוד עולים בטפטופים.
במקום הוקם מושב של עולים מצפון אפריקה. לכל מתיישב ניתנו שלושה דונם כרם, ארבעה דונם מטע וארבעה דונם זיתים. כן הוקמו לולים וניתן דונם קרקע ליד הבית. בשנת 1955 ניטע עבור המושב מטע שכלל 14 זני פירות שונים, אך בגלל העדר מים והכשרה לא מספקת של הקרקע תנובת המטע הייתה קטנה. התושבים התפרנסו בדוחק מהמטע ומלולים. אך באמצע שנות ה-60 המטע החל להתנוון והתושבים צברו חובות כבדים. שליש מהמטע נעקר כדי שיהיה ניתן להשקיע ביתרת המטע, אולם בסופו של דבר נעקר המטע כולו. מגפה פקדה את הלולים והם חוסלו. בתחומי המושב נמצאת מצודת שפר, שבמקור נקראה ״פרדיה״ היא אחת משרשרת מצודות גדר הצפון. כיום המבנה נטוש.
יוזמה פמיניסטית (שוודיה)
יוזמה פמיניסטית (בשוודית: Feministiskt initiativ, בצורה מקוצרת: ) היא מפלגה פמיניסטית שוודית. המפלגה הוקמה מתוך ארגון אקטיביסטי באותו השם. ב-2005, הודיעה המפלגה כי תעמיד מועמדות לפרלמנט בבחירות של 9 בספטמבר 2005.
אחרי ריצה בשני מחזורי בחירות לפרלמנט, וכן בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2009, FI לא השיגה אף מושב. אך הבחירות האירופיות של 2014 היו נקודת מפנה, כאשר המפלגה השיגה 5.3% מקולות הבוחרים, וסוראיה פוסט הרוויחה מושב בפרלמנט האירופי. הייתה זו הפעם הראשונה שמפלגה פמיניסטית זכתה במושב בפרלמנט האירופי.
בבחירות הכלליות בשוודיה 2014, FI זכתה בשיא של 3.1% מהקולות. בעוד מספר זה לא עבר את אחוז החסימה של 4.0%, המפלגה נבחרה לתוך 13 רשויות מקומיות, כולל בערים הגדולות ביותר בשוודיה, גוטנבורג וסטוקהולם, שם נציגותיה הצטרפו לקואליציית השלטון הוורודה-ירוקה.
היסטוריה
הקבוצה המקורית הצהירה על הקמתה במסיבת עיתונאים בסטוקהולם ב-4 באפריל 2005. את הארגון הובילה גודרון שימן, מנהיגתה לשעבר של עזב את המפלגה, באותה העת חברת פרלמנט עצמאית בריקסדאג (הפרלמנט השוודי).
הקבוצה איגדה פעילות פמיניסטיות ממגוון ארגונים. בתחילה, לא היה מבנה מפלגת השמאל מנהיגות או תוכנית מוצהרת - הנשים ביקשו לייצר ארגון אנטי פטריארכלי, ללא היררכיות של כוח.
תגובת הממשלה להקמת הארגון הגיעה מפיה של מזכ"לית המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מריטה אולווסקוג, שבאותה העת הקימה רשת פמיניסטית פוליטית חדשה, בה היא בירכה על כל הצטרפות למטרה הפמיניסטית, אך הביעה דאגה שאם תרוץ FI כמפלגה, היא תגנוב קולות דווקא ממפלגות פרוגרסיביות אחרות כמו הירוקים, מפלגת השמאל, ואפילו הסוציאל-דמוקרטים.
בספטמבר ערכו חברות הארגון החדש קונגרס כדי לאמץ חוקה ותוכנית פוליטית. הן בחרו חמישה נושאים להתמקד בהם: שינוי בחוקי האונס, כך שתידרש הסכמה מוצהרת ליחסי מין; מיגור אפליה בשירותי הבריאות; סגירת פערי שכר; שיפור שוויון בחוקי תעסוקה, בעיקר אלה שקשורים לזכויות הוריות; והבטחת מקלט בשוודיה לנשים שנרדפות בשל מגדרן. בקונגרס השתתפו יותר מ-350 נשים מבין יותר מ-2500 חברות הארגון. בין ההחלטות שהתקבלו היו ההחלטה להתארגן כמפלגה ולרוץ בבחירות ב-2006, בחירת ועד מנהל, וההחלטה לכלול גברים בארגון - שני גברים מיד נבחרו לוועד.
ב-2006, מועמדות המפלגה קיבלו פחות קולות מאשר צפו על פי הסקרים. הסברה הייתה שתגובות הנגד בתקשורת יצרו רושם שהמפלגה יותר רדיקלית מאשר מה שהציבור רצה לתמוך בו. בשנת 2009 השתפר המצב, והיוזמה הפמיניסטית רצה בפעם הראשונה בבחירות לפרלמנט האירופי וקיבלה 2.2% מהקולות. ב-2010 רצו מועמדות מטעמה גם בבחירות הלאומיות, האזוריות והמקומיות.
במרץ 2006, חברת הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה העממית הליברלית, מריה קרלסהמרה, ערקה ליוזמה הפמיניסטית, תוך שמירה על מקומה ב. היא הסבירה את העזיבה שלה ב"חוסר התחשבות בנושאים פמיניסטית מצד עמיתיה לשעבר."
ב-2005, ג'יין פונדה ואיב אנסלר תמכו ב-FI על ידי הצטרפות למסע הבחירות שלה בשוודיה. פונדה גם תרמה 400,000 קרונר שוודיות לקמפיין.
בני אנדרסון, אחד מחברי הלהקה "אבבא", תרם מיליון קרונר למפלגה ב-2009 למען קמפיין הבחירות לפרלמנט האירופי.
ביולי 2010, המפלגה שרפה 100,000 קרונר ($13,000; £8,500) בהפגנה נגד פערי שכר. FI ביקשה להסב את תשומת לב הציבור להצעתה להקים קרן ממשלתית לשוויון בשכר.
המרכז הבינלאומי לבריאות, משפט ואתיקה
המרכז הבינלאומי לבריאות, משפט ואתיקה הוא מרכז לקידום מחקר אקדמי ופעילויות חינוכיות בתחומי הממשק שבין בריאות, אתיקה ומשפט. המרכז שייך לאוניברסיטת חיפה ופועל בישראל ובעולם בהתנדבות ללא כוונת רווח מאז 1995. במרכז פועלות למעלה מ-15 מחלקות בתחומים שונים של בריאות, משפט ואתיקה (גנטיקה, פסיכולוגיה, רפואה משלימה, ביואתיקה סביבתית, סיעוד, אינטרסקס ועוד)
המרכז מפעיל מועדון חברתי-מקצועי המתקיים בחיפה מדי כחודש וכולל הרצאת מומחה ומפגש חברתי; ומועדון סרט המתקיים בחיפה מספר פעמים בשנה, במהלכו מוצג סרט קולנוע העוסק בסוגיות הקשורות בבריאות, משפט ואתיקה וניתנת הרצאה קצרה של מומחה ביחס לסרט. עוד הפיק המרכז תוכניות טלוויזיה ורדיו במסגרת הערוץ האקדמי. בכל שנה נערכים מספר כנסים מקצועיים בתחומים שונים של בריאות ומשפט בהשתתפות מומחים בולטים בתחומם בישראל. אונסק"ו (ארגון לחינוך, מדע ותרבות של האו"ם) הקים את הקתדרה שלו לביואתיקה במרכז. מופקד הקתדרה הוא פרופ' אמנון כרמי, ראש המרכז. עד כה הפיקה הקתדרה ספרי הוראה בתחום אתיקה רפואית שמפורסמים בחינם ומשמשים להוראת אתיקה רפואית בבתי ספר שונים לרפואה בעולם. המרכז יזם, עודד והקים באוניברסיטת חיפה את הספרייה הגדולה בארץ בתחומי הבריאות, המשפט והאתיקה. לרשות הקוראים עומדים למעלה מ-5,000 ספרים וקלטות וידאו.
המרכז פרסם ספרים שונים בתחומי זכויות החולה, פסיכיאטריה, אפילפסיה, פסיכולוגיה, גנטיקה ומשפט רפואי. המרכז מוציא בשיתוף פעולה עם הארגון העולמי למשפט רפואי את כתב העת הבינלאומי "Medicine and Law" ומעניק גיבוי אקדמי לכתב העת "רפואה ומשפט" של האגודה לרפואה ולמשפט בישראל.
בית הספר אוולינה דה רוטשילד
בית הספר לבנות על שם אוולינה דה רוטשילד הוא בית ספר, אשר פועל בירושלים החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בית הספר הוא מראשוני בתי הספר בירושלים לבנות דתיות של התקופה החדשה. בתקופת הזוהר שלו בראשית המאה ה-20, היה מבתי הספר החשובים בעיר והראשון שבו נערכו לימודים בשפה העברית, אך במקביל לימדו בו בעבר גם שיעורים רבים בשפה האנגלית.
הקמה ופעילות בעיר העתיקה
בית הספר נוסד על ידי הרב אלברט כהן בשנת 1854 בתמיכתו של ג'יימס מאיר רוטשילד, מהענף הצרפתי של משפחת רוטשילד. בית הספר שכן בתחילתו ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, בסמוך לבית החולים מאיר רוטשילד. בית הספר נוהל רשמית על ידי מנהלי בית החולים (בתחילה על ידי הד"ר לונדון והחל משנת 1874 על ידי הד"ר שוורץ) ובפועל ניהלו אותו נשותיהם.
בית הספר נתמך בשנים אלו בסכום של כ-120 ליש"ט בשנה, ובנוסף הוענקו לבנות בגדים בחינם. מספר התלמידות בבית הספר הלך וגדל עם השנים ונע בין 80 לבין 236, אשר רובן ילידות ירושלים מבנות העדה הספרדית. ואולם רמת הלימוד בבית הספר, על פי דוחות של תיירים אשר ביקרו בעיר לא הייתה גבוהה ולא השתוותה לרמת הלימוד בבית הספר לבנים כי"ח, או לזה של בית הספר של מסדר האחיות ציון. בין הסיבות לרמת הלימודים הנמוכה מציינים מבקרים את ההיעדרויות הרבות מהלימודים של הבנות עקב מחלות שונות, ואת כך שמבנה בית הספר לא התאים לייעודו. סיבה נוספת שאותה מציין אברהם משה לונץ הייתה נעוצה בהנהלת המוסד:
היציאה מהחומות ותקופת הזוהר
בשנת 1884 עבר בית הספר אל בית מחניים אשר ברחוב הנביאים, ובכך הפך למוסד עצמאי - נפרד מבית החולים. בשנת 1888 הנהלת בית הספר עברה לידיה של פורטונה בכר (אחותו של נסים בכר, מנהל בית הספר לבנים ליונל דה רוטשילד (כי"ח), שפעילותה הנמרצת תרמה להעלאת קרנו של בית הספר. תחת שרביטה נוספו לבית הספר מקצועות לימוד רבים: התווספו לשיעורי הדת, התפירה ומלאכת היד גם המקצועות חשבון, היסטוריה, גאוגרפיה וטבע.
בשנת 1899 התמנתה חנה יהודית לנדאו, הידועה כ'מיס לנדאו' כמנהלת בית הספר, וסגניתה הייתה אתל לוי. מיס לנדאו נודעה כבעלת השכלה מרשימה, כאשת חינוך מהדרגה הראשונה וכאשת חברה אשר הייתה מקורבת לחוגי השלטון בעיר. מיס לנדאו פעלה רבות גם לאחות את הקרע שנוצר בין בית הספר לבין הממסד האשכנזי בעיר שראה בבית הספר 'איום'.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשה המנהלת לנדאו מארץ ישראל בשל האזרחות הבריטית שבה היא החזיקה (ובשל סרובה להתעת'מן), היא ניהלה בית ספר למגורשים במצרים בתקופת שהותה שם. מבנה בית הספר הוחרם ושימש מגורים לקצינים הטורקיים. בית הספר עבר לארמון המלכה החבשית שברחוב מליסנדה (היום רחוב הלני המלכה). לאחר המלחמה בית מחניים שימש כמגוריו של מנחם אוסישקין, ולאחר מכן למגוריו של הנציב הבריטי. לאחר הקמת ארמון הנציב בשנות ה-30 התפנה הבניין ובית הספר חזר אליו. במהלך מלחמת העצמאות, בשל קרבתו של בית הספר לשכונות ערביות, פונה בית הספר בדצמבר 1947. אחר כך ביצעה אגודת האחים חילופי מבנים עם הקולג' לבנות שפעל בשכונת רחביה (רחוב אוסישקין 38), סמוך לבניין הגימנסיה העברית רחביה.
בית הספר לאחר קום המדינה
במוסד החינוכי מתקיימים פרויקטים ומיזמים שונים שבהם התלמידות לוקחות חלק במסגרת לימודיהן. בבית הספר פועלת תוכנית "בית ספר מוזיאלי" במסגרתה משולבת למידה במוזיאונים שבקרבת מוסד הלימוד. התלמידות מבקרות במוזיאונים ולוקחות חלק בפעילויות שונות הנערכות בהם.
תלמידות בבית הספר לוקחות חלק גם בתוכנית בשם "מובילות בשכונה" במסגרתה הן חוקרות אתרים בשכונות שבסמוך למוסד הלימוד ומכירות דמויות היסטוריות רלוונטיות. הפרויקט נערך בשיתוף עם ארגון יד בן צבי.
כמו כן, בית הספר לוקח חלק במיזם שילוב ספרים דיגיטליים בהוראה המתקיים במספר בתי ספר באזור ירושלים.
אורי פסטר
אורי פסטר (נולד ב-9 ביוני 1961) הוא במאי תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, מחזאי, תסריטאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
פסטר נולד וגדל בעפולה. בצבא שירת כלוחם בגדוד 13 של גולני. לאחר שיחרורו עבר לתל אביב ושימש בין השאר כעוזר במאי בתיאטרון הבימה לבמאי האמריקאי הנודע ג'וזף צ'ייקין בהפקת הדיבוק. במהלך לימודיו באוניברסיטת תל אביב, בחוג לתיאטרון, זכה במלגת לימודים לבימוי מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל. בזכות המלגה השלים את התואר הראשון ב"דרמה-סנטר" בלונדון. עבודת הגמר שלו, עיבוד ניסיוני ל"חלום ליל קיץ", והצגתה במוסך ישן בפאתי אילינג, זכתה בהצטיינות יתרה והפכה אותו למצטיין המחזור. בזמן לימודיו באוניברסיטת תל אביב, הציג ב-1981 בפסטיבל עכו את מחזה הביכורים שלו, "בראשית ברא", בהשתתפות חבריו לכיתת המשחק. באותה השנה, ביים בתאטרון סולן את המחזמר לכל המשפחה "ספינת החלומות" מאת יורם טהרלב ורוני וייס, ובכיכובם של ריקי גל, יזהר כהן, אבי קושניר ואורנה רוטנברג.
לאור הצלחת "אללה כרים", הזמין המנהל האמנותי של הבימה דוד לוין, את פסטר לביים בשנת 1983 מחזה מקורי מאת חיים מרין - "בונקר". בהצגה השתתפו, שמואל וילוז'ני בתפקידו הראשי הראשון, אורי אברהמי, עמי טראוב, עדה טל וישראל רובינצ'יק.
בשנת 1983 ביים פסטר את מופע הפסטיגל בשם "פסטיגל החלל", בהשתתפות מוני מושונוב, יזהר כהן, יונה אליאן קשת, שלמה בראבא, הכל עובר חביבי, צביקה פיק ושולה חן.
בשנת 1984 יצר פסטר, בשיתוף עם אבי קורן, עיבוד ל"מאחורי הגדר" של חיים נחמן ביאליק.. בהפקה השתתפו ענת טופול, איקה זהר, אורי אברהמי, רבקה גור, משה בקר, עזרא דגן, נחום בוכמן, ליה דוליצקיה ועמוס לביא.