cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבא ההתקוממות האוקראיני
צבא ההתקוממות האוקראיני (באוקראינית: Українська повстанська армія) היה ארגון אוקראיני לאומני צבאי למחצה ואחר כך פרטיזני. במהלך מלחמת העולם השנייה היה מעורב במלחמת גרילה נגד ברית המועצות, מדינת המחתרת הפולנית, פולין הקומוניסטית וגרמניה הנאצית. צבא זה הוקם מתוך מערכים צבאיים למחצה ונפרדים של ארגון הלאומנים האוקראינים - סיעת בנדרה (ה-OUN-B), מערכים לאומיים-פטריוטים לוחמניים אחרים, חלקם עריקים לשעבר ממשטרת העזר האוקראינית, אוכלוסיות מקומיות ועוד. ההנהגה הפוליטית של הצבא הייתה שייכת לארגון הלאומנים האוקראינים - בנדרה. בעיקר ביקשו לבצע טיהור אתני של פולנים בווהלין ובגליציה המזרחית. הוא נוסד ב-14 באוקטובר 1942, יום חג הקדושה תיאוטוקוס. מדצמבר 1941 עד יולי 1943 היה זה גם שמו של צבא המהפכה העממית האוקראינית.
צבא ההתקוממות האוקראיני לחם בעיקר נגד הפולנים והסובייטים, אם כי גם נגד הגרמנים החל מפברואר 1943, עם מקרים רבים של שיתוף פעולה עם הגרמנים נגד הסובייטים. מקיץ 1944 צבא ההתקוממות האוקראיני וארגון הלאומנים האוקראינים (OUN-B) שיתפו פעולה עם הכוחות הגרמניים נגד הסובייטים והפולנים בתקווה ליצור מדינה אוקראינית עצמאית. ה-OUN מנע את גירוש האוקראינים בדרום מזרח פולין.
אנקת גבהים (סרט, 1953)
הסרט היה פופולרי מאוד.
גונבים את הבשורה
גונבים את הבשורה הוא ספר המאגד את יצירותיו הבולטות ביותר של מרדכי שלו. מסה מרכזית בספר היא "גונבים את הבשורה", שפורסמה לראשונה בכתב העת אלפיים ומכאן שם הספר.
במשך חייו סירב שלו להוציא ספר שיכנס את יצירותיו. רק סמוך למותו הביע שלו את הסכמתו, וילדיו הוציאו את הספר כ-4 שנים לאחר מותו.
הספר יצא לאור בשנת 2018 בהוצאת דביר.
הספר
במסה המרכזית, "גונבים את הבשורה", ניגש מרדכי שלו לפרשנות "מחכים לגודו" של סמואל בקט. במסה מציג מרדכי שלו את שיטתו הגורסת "פתרון" ל"חידות" ספרותיות ותרבותיות מרכזיות, ומציב את בעיית היהודים אחרי אושוויץ במוקד התרבות האירופית. עיקרי "פתרונו" של שלו הם שה"חידה" עוסקת בתגובת בני התרבות האירופאית להשתלטות היהדות (בדמות הנצרות) על עולמם האלילי, תגובה הנעה בין זעם רצחני לבין ניסיון לרשת את היהודים ולגנוב את הבשורה שנועדה להם (כפי שמרמז שם המאמר), שכן:
בפרשנות לקטע מפורסם מתוך 'סיפור על אהבה וחושך', שבו מנסה עוז הצעיר, בימים לפני החלטת החלוקה, לשכנע צעירות ערביות שיש די מקום לשני עמים בארץ ישראל, כותב שלו:. למסות אחרות יש אופי בלשי מובהק. "שלו בוחר יצירות, חלקן הגדול חידתיות (ואת חלקן האחר הוא הופך בעצמו לחידה), ואז, כמעין הרקול פוארו טקסטואלי, חושף את זהותן האמיתית, כלומר את פרשנותן".
בביקורת על הספק נאמר:
תאוריית שליטת השער בכאב
תאוריית בקרת השער בכאב (Gate control theory of pain), הוצעה על ידי רונלד מלזאק (פסיכולוג קנדי), ופטריק דויד וול (רופא בריטי) בשנת 1962, טוענת כי תחושת כאב פיזי תלויה בנוסיצפטורים (סיבים מסוג Aδ ו- C, עצבים המוליכים אותות בעקבות גירויים מזיקים/מכאיבים), אך עשויה להיות מבוקרת על ידי הפעלת סיבי מגע רגיל (סיבי עצבים שמוליכים תחושות מגע- סיבי Aβ).
עקרון התאוריה הוא שתחושות הכאב ותחושות מגע רגיל (מגע לא מכאיב כגון ליטוף או שפשוף) "מתחרות" ביניהן על הכניסה אל המוח דרך "שער" שממוקם בחוט השדרה. בחוט השדרה ישנם סיבי L (גדולים) המגיבים למגע נעים, וסיבי S (קטנים) המתווכים ומגיבים לכאב. דוגמה טובה לשימוש יומיומי בעיקרון זה היא שפשוף המצח או היד לאחר חבטה ובכך הפעלה של סיבי L. באופן סכמתי, המידע על גירוי מכאיב עובר דרך שלושה נוירונים: גירויים מזיקים בפריפריה (לדוגמה דקירה בעור) מפעילים את הנוירון הראשוני, הנוסיצפטורים (סיבי כאב Aδ ו- C), והם נכנסים לחוט השדרה ומעבירים את המידע העצבי לתא העצב השניוני. המידע בחוט השדרה עובר עיבוד מהיר ועולה אל הנוירון השלישוני שבמוח.
יאן אוונגליסטה פורקינייה
יאן אוונגליסטה פורקינייה (בצ'כית: Jan Evangelista Purkyně, בגרמנית: Johann Evangelist Purkinje; 17-18 בדצמבר 1787 ליבוכוביצה (ליבוכוביץ) - 28 ביולי 1869) היה רופא ומדען אנטומיסט, פיזיולוג, פילוסוף, משורר ופוליטיקאי צ'כי, יליד בוהמיה. חי ופעל בימי השלטון האוסטרי בארצו ובפרוסיה. כיהן כפרופסור באוניברסיטת ברסלאו ואחר כך באוניברסיטת קרל בפראג. בשנת 1839 הנהיג את המונח "פרוטופלזמה" עבור החומר הנוזלי שבתאים, הכולל את הציטופלזמה ואת הגרעין. נודע כחלוץ הפיזיולוגיה הניסיונית ובתגליותיו הרבות והחשובות בתחום האנטומיה והפיזיולוגיה. בשנת 1867 קיבל תואר "אביר" מהקיסר האוסטרי. כפעיל למען מולדתו, צ'כיה, נבחר לחבר בפרלמנט של אוסטריה. פורקינייה היה חבר בחברה המלכותית הבוהמית למדעים, באקדמיה לאופולדינה, בחברה המלכותית של לונדון ובעוד אקדמיות ואיגודים מדעיים.
תאוריית שליטת השער בכאב
ישנו אזור במוח בו מתחילה הרגשת תודעה, מקום זה נקרא ה-PAG הממוקם בגזע המוח. גילו שכשאזור זה מופעל הוא עוצר את תחושת הכאב. אזור זה מלא ברצפטורים אופיאטיים (רצפטורים האחראיים על תחושת הכאב) הקולטים חומרים אופיאטיים כמו מורפיום, הרואין. ה-PAG שולח שלוחות לחלק הדורסלי בחוט השדרה ועושה אינהיביציה לפעולת התאים ובכך מונע מהכאב להגיע למוח.
על פי תאוריית בקרת השער, קיימים נוירונים בחוט השדרה אשר מקבלים את כל קשת עוצמות הגירוי, כלומר מעוצמה חלשה כמו ליטוף (Aβ) ועד עוצמות חזקות מכאיבות (Aδ ו C). במידה ומתקבל מידע מכאיב הוא יפעיל את הנוירון השניוני שיעביר הלאה את המידע למוח. אולם, אם בזמן גירוי מכאיב יגיע גם מידע לא מכאיב (Aβ) הנוירון השניוני יעבור דיכוי שיפחית את מעבר המידע המכאיב אל המוח. באופן זה, שפשוף הלחי אחרי סטירה משככת את הכאב.
יאן אוונגליסטה פורקינייה
לימודי הרפואה והתחלת פעילותו המחקרית והאקדמית
בגיל 20, באוגוסט 1807 כשעמד בפני טקס השבועה כנזיר וסמיכתו ככומר, החליט פורקינייה לעזוב את המסדר הפיאריסטי ולבחור בדרך חיים אחרת. עבד בהמשך כמחנך בבתי אצילים. אחרי שנתיים של לימודי מדעי הטבע ופילוסופיה באוניברסיטת קרל בפראג (אז Universitas Carolo-Ferdinandea), בשנים 1812-1809 לימד כמורה פרטי את בנו של הברון פרנץ הילדפרנדט פון אונד צו אוטנהאוזן בבלאטנה. בעידוד אחד ממעבידיו נרשם בנובמבר 1812 לפקולטה לרפואה באוניברסיטת קארל ולמד בה עד שנת 1818. הפרופסור גאורג אילג (1771–1836) טיפח את משיכתו למקצועות האנטומיה והפיזיולוגיה. בשנת 1818 הוא סיים את לימודיו עם עבודת תואר על הפן הסובייקטיבי של חוש הראייה. מחקר זה, שנתמך על ידי מנטור נוסף שלו, הסופר המפורסם והמדען גתה, פורסם בפריז בשנת 1819. בהמשך בשנים 1819–1822 הועסק פורקינייה כמדריך לאנטומיה ולפיזיולוגיה - "פרוסקטור" - בפקולטה לרפואה בפראג. הוא לא הצליח לקבל בהמשך משרת הוראה אקדמית באימפריה האוסטרית - בפראג, בודפשט, גראץ וליובליאנה - וכבר שקל להיות רופא פרטי באחוזה כפרית או לפתוח בית ספר לילדים מחוננים, כשלפתע נודע לו מחבר שהתפנתה משרה לפרופסור לפיזיולוגיה ופתולוגיה באוניברסיטת ברסלאו בממלכת פרוסיה השכנה. לפי המלצת פרופסור רודולפי מברלין, חמיו לעתיד, ואחרי ראיון בברלין אצל שר החינוך של פרוסיה, על אף התנגדויות מקומיות על רקע לאומי, התמנה פורקינייה למשרה על ידי מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם השני.
תאוריית שליטת השער בכאב
History of pain theory
יאן אוונגליסטה פורקינייה
אוניברסיטת ברסלאו. הקמת המעבדה לפיזיולוגיה
באותה שנה ב-11 בינואר 1823 ביקר פורקינייה אצל גתה בוויימאר ובין השניים התפתחה השפעת גומלין פורייה. בברסלאו פעל פורקינייה במסגרת אגודה סלאבית שחבריה היו פולנים, והצטרף להתארגנות המקומית של הבונים החופשיים. הוא היה בהמשך לחבר בלשכת הבונים החופשיים של ברלין "צום פילגרים". בימי כהונתו של הרוזן לאו פון תון-הוהנשטיין כמושל בוהמיה, סבל פורקינייה מהטרדות וחקירות חוזרות מצד הרשויות. אלו לא פסקו עד שהבטיח להפסיק את פעילותו במסגרת הבונים החופשיים.
בשנים הראשונות לעבודתו בברסלאו הוכיח עצמו פורקינייה כמורה נערץ ולא שגרתי. להבדיל מקודמו בראש הקתדרה לפיזיולרגיה, בארטלס, שעבר לכהן כפרופסור בברלין, הנהיג פורקינייה בהרצאותיו שעות לעבודה במעבדה, מה שדרש ציוד מתאים. נתקל בקנאת עמיתיו ובהתנגדות לשיטותיו גם מצד מנהל בית הספר לרפואה, האנטומיסט אוטו. לא הצליח להשיג את המיקרוסקופ שביקש אלא כעבור תשע שנים. בשנת 1829 נבחר לחבר באקדמיה לאופולדינה (Academia Leopoldina Naturae Curiosorum) אחרי קניית מיקרוסקופ בשנת 1832 ואחרי העברות חוזרות ונשנות, בשנת 1839 מצא המכון לפיזיולוגיה ניסיונית בניהול פורקינייה מושב קבוע ומצויד בבית מאסר לשעבר. עד אז 14 עבודות תואר של תלמידיו נערכו במידה רבה בבית משפחת פורקינייה עצמה. המכון של פורקינייה זכה להערכת אנשי המקצוע בכל מרכז אירופה, בייחוד הודות למחקרים בתחום ההיסטולוגיה. אחד החוקרים שהתגוררו ועבדו במחקר בביתו של פורקינייה בשנים 1847–1849 היה יוהאן נפומוק צ'רמאק.
באוניברסיטת קארל בפראג
באוקטובר 1849 נקרא פורקינייה לנהל את המכון הפיזיולוגי שהוקם זה עתה באוניברסיטת קארל בפראג, ושצויד בארבעה מיקרוסקופים גדולים ובארבע קטנים. יחד איתו עבר לשם גם צ'רמאק שהיה בשנים 1850–1855 יד ימינו. בהמשך סיים צ'רמאק את התמחות בפיזיולוגיה והתמנה למרצה ופרופסור בגראץ, קרקוב ובבודפשט.
אחרי 1853 צמצם פורקינייה את פעילותו המחקרית. עסק רבות בעבודת ניהול, וכן בשנים 1853–1864 בהוצאה לאור של כתב העת הצ'כי Živa. היה פעיל בתנועה הלאומית הצ'כית תחת ססמאות הפאנסלאביזם. היה לאחד ממנהיגי תנועת הצ'כים הצעירים ונבחר כנציג שלה בלנדטאג של בוהמיה. אחת התביעות העיקריות שלו הייתה ההקמה בפראג של אוניברסיטה בשפה הצ'כית. בסופו של דבר בשנת 1882 חולקה אוניברסיטת קארל בפראג לשתי אוניברסיטאות: גרמנית וצ'כית. פורקינייה הקים חברה ספרותית סלאבית ותרגם לצ'כית כמה מכתבי גתה ושילר. יאן אוונגליסטה פורקינייה נפטר בגיל 81. בנובה מייסטו ("העיר החדשה") בפראג. קברו נמצא בבית הקברות הלאומי וישהראד (סלאבין) בפראג.
תחומי מחקריו המדעיים
בשנת 1837 הציג פורקינייה במפגש של מדעני טבע ורופאים גרמנים בפראג את תרומותיו החשובות בנוירוהיסטולוגיה ותורת התא. ב-1839 הוא הקים את החוג הראשון לפיזיולוגיה בעולם באוניברסיטת ברסלאו, בזמנו בפרוסיה. (כיום - אוניברסיטת ורוצלב) ובשנת 1842 - את המעבדה הרשמית הראשונה לפיזיולוגיה. פורקינייה חקר את פיזיולוגיית הראייה, את חוש המישוש ואת תופעות הסחרחורת. בשנת 1823 פרסם את עבודתו על טביעת האצבעות ובשנת 1833 גילה את בלוטות הזעה. ב-1829 תיאר את השפעות הקמפור, האופיום והטרפנטין על גוף האדם. ב-1834 בזמן שחקר את צינורות הביציות של בעלי החוליות, יחד עם ג.ג.ולנטין תיאר לראשונה את האפיתל המסולסל בהמשך חקר את הציטולוגיה של הצמחים, ובעזרת מיקרוסרופ ערך מחקרים היסטולוגיים של הצמחים פורקינייה ערך מחקרים גם בתחום הפרמקולוגיה והאמבריאולוגיה. הוא סבר שההתצפית והניסוי הם יסודות הידע המדעי.
בתחום הראייה: חלוץ האופטלמוסקופיה
בשנת 1823 פרסם בשפה הלטינית את עבודת ה-MD שלו ב-58 דפים - Commentatio de Examine Physiologico Organi Visus et Systematis Cutanei (פירושים לבדיקה הפיזיולוגית של איבר הראייה ושל מערכת העור) פורקינייה גילה שיטת בדיקת קרקעית העין והיה על ידי כך אחד מחלוצי האופטלמוסקופיה: הוא שם לב שתוכן העיניים של בעלי החיים ושל האדם יכול להיות מואר תחת תאורה מוקדית מסוימת, כשמעמידים מול העיניים ראי שקוף - או כפי שעשה ב-1825 - עדשות של משקפיים לקצרי ראייה. פורקינייה נחשב למגלה מנגנוני הראייה, של העקרונות הנושאים את שמו.
תגליות נוספות
ב-1829 תיאר את הפעולות של הקמפור, האופיום, הבלדונה ושל הטרפנטין על גוף האדם וב-1833 הוא גילה את בלוטות הזעה. בהמשך עסק בחקר ביצי הציפורים, תאי הרבייה של הצמחים וערך מחקרים מיקרוסקופיים-היסטולוגיים על הצמחים. כמו כן עסק בפסיכולוגיה ניסיונית, בפונטיקה, אמבריולוגיה ואנתרופולוגיה פיזית.
הוא נודע בתגליותיו במדעי המוח: הגילוי בשנת 1837 של תאי פורקינייה שבמוחון, נוירונים גדולים עם דנדריטים רבים. כמו כן ב-1839 גילה את "סיבי פורקינייה", רקמה סיבית המובילה דחפים חשמליים מקשר הפרוזדור והחדר ולכל חלקי חדרי הלב. תגליות אחרות כוללות "תמונות פורקינייה" - השתקפויות של עצמים במבנים של העין, אפקט פורקינייה - שינוי בתפיסת גוון הצבעים אדום וכחול כשהאור יורד בהדרגה בין הערביים. הוא הנהיג את המונחים "פלזמה" - המרכיב של הדם, ופרוטופלזמה - (המרכיב של התאים) (1840), "אנכים" (בבלוטת המגן) ו"אקסון" של הנוירון (1837). פורקינייה נחשב לפעמים לראשון שהשתמש במיקרוטום לצורך חיתוך חתכים דקים יותר של הרקמות לצורך הבדיקה המיקרוסקופית והיה אחד הראשונים ששכלל את compound microscope. הוא ערך ניסויים עם אגוזי מוסקט ותיאר את התמונה הקלינית של הרעלה מאגוזי מוסקט - המלווה בכאבי ראש, בחילות, איפוריה והזיות הנמשכים ימים אחדים. ב-1838 תיאר את הפיגמנט התוך-ציטופלזמי נוירומלאנין המאפיין את החומר השחור במוח.
פעילותו הפוליטית ובתחום התרבות
פורקינייה תמך ברעיון הפנסלאביזם - בעד עצמאותם התרבותית, המדינית והכלכלית של הסלאבים. הושפע מאוד בכך על ידי גורל הפולנים שארצם חולקה פעמים חוזרות בין המעצמות השכנות - פרוסיה, האימפריה ההבסבורגית (אוסטריה) ורוסיה. הוא החשיב גם את שלזיה שהייתה חלק מפרוסיה, לאזור סלאבי, מכיוון שרבע מאוכלוסייתו דיברו פולנית או סורבית. שאף לאיחוד העמים הסלאבים, כולל הצ'כים, ואף למיזוג לשונותיהם לשפה סלאבית מאוחדת. בשנת 1848 בעת המרד בפנטקוסט בפראג, הוא השתתף בקונגרס סלאבי בפראג. ב-1861 נבחר לנציג בלאנדטאג של בוהמיה. ידועות תרומותיו להפצת הידע המדעי בשפה הצ'כית: הקמתו ב-1823 של "קרוק" Krok - העיתון הצ'כי הראשון להפצת המדע בקרב העם שבו פרסם מחקרים ומסות. לקח חלק בהקמתו של איגוד הרופאים הצ'כים ושל ביטאונו "ג'ורנל הרופאים הצ'כים" - Časopis Lékařů Českých (1862) המופיע עד היום.
פורקינייה דיבר 13 שפות ותרגם מכתביהם של גתה ושילר לצ'כית.
חייו הפרטיים
פורקינייה המשיך להיות חובב מוזיקה, שר במקהלה כנסייתית וניגן בכינור. אחיו הצעיר של פורקינייה, יוזף הנריק פורקינייה (1833-1793) היה מהנדס בניין בתחום הבנייה החקלאית וההידראולית, חבר בסגל המכון הפוליטכני של ווינה.
פורקינייה היה נשוי מגיל 40,החל משנת 1827 עם יוליה רודולפי, גרמנייה, בתו של האנטומיסט והפיזיולוג קרל אזמונד רודולפי שכיהן כפרופסור באוניברסיטת ברלין. אשתו הזדהתה עם השקפותיו ולמדה את השפה הצ'כית. בשנת 1832 מתו שתי בנותיהם ממחלת השנית וגם אבי אשתו. ב-1834 נפטרה אמו, בגלל מגפת כולרה והאשה נפטרה אחרי 7 שנות נישואים בעקבות דלקת קרום המוח. שני הבנים שנולדו בברסלאו, אמנואל בן 3 וקארל בן 11 חדשים - גודלו בהמשך לבד על ידי אביהם. אמנואל פון פורקינייה (1882-1831) היה בוטנאי ומטאורולוג, כיהן כמנהל האוסף הבוטאני של אוניברסיטת קרל בפראג ופרופסור למדעי הטבע במכון ליערנות בוייסוואסר (כיום - ביילה פוד בייזדזם). הבן השני, קארל (1868-1834) היה צייר ומבקר אמנות. בנו של קארל, ציריל פורקינייה (1937-1862) היה גאולוג ומינרלוג, פרופסור בבית הספר הטכני הגבוה של פראג. נין של פורקינייה, ייז'י פורקינייה (1942-1898), הנכד של בנו אמנואל, היה פעיל קומוניסטי, רופא ופרופסור להיסטוריה באקדמיה למסחר בהראדץ קראלובה, הוצא להורג על ידי הנאצים.
פרסים ואותות הוקרה
פורקינייה זכה בפרסים מדעיים רבים של מדינות שונות באירופה והיה חבר בכ-40 איגודים ואקדמיות למדע ותרבות.
מבחר ספרים
In: Symbolae ad ovi avium historiam ante incubationem, Leopold Vossi, Leipzig (1830), pp. 1–24. (פירוש בדיקה פיזיולוגית של איברי הראייה ושל מערכת העור) הדפסה מחודשת - Dr. Junk Publ. The Hague 1938 (תרומות חדשות לידע על הראייה מבחינה סוביקטיבית)
לקריאה נוספת
— Index biographique des membres, des associés et des correspondants de l’Académie de médecine : 1820-1990. 4e édition. Paris : Académie nationale de médecine, 1991.
אייל ברבארי
אייל ברבארי או אייל אטלסי (שם מדעי: Cervus elaphus barbarus) הוא תת-מין של אייל אדום החי בצפון אפריקה. מחקרים גנטיים מצביעים על כך שהאייל הברבארי ואייל קורסיקני (תת-מין נוסף החי באי קורסיקה שבים התיכון) שונים מהאייל האדום, ואמורים להיות מסווגים כתת-מינים של המין "אייל קורסיקה" תחת השם המדעי (Cervus corsicanus).
אנטומיה
האייל הברברי הוא אחד מתת-המינים הקטנים ביותר של אייל אדום: גובהו בכתפיים הוא 90–140 סנטימטר ומשקלו 100–225 ק"ג. זנבו קצרצר. פרוותו בקיץ דלילה בצבע חום אדמדם עם מספר נקודות לבנות בולטות (שלעיתים נשארות גם למבוגרים), ובחורף היא עבה בצבע אפור-חום כהה, עם נקודות לבנות דהויות. לעיתים יש נקודות גם על הגב הצוואר והרגליים. רגליו של האייל בהירות או כהות, ויש לו כתם לבן על גרונו ורעמה קצרה על הצוואר. קרניו קטנות יותר משל האייל האדום ובדרך כלל יש בהם 4–6 סיעופים בלבד, אם כי נצפו פרטים גם אם 8 סיעופים. אורך הקרן הוא כ-80 סנטימטר. כיתר האיילים קרניו של האייל הברברי נושרות בסתיו וצומחות מחדש. לזכרים יש בלוטות ריח במספר מקומות: מעל העיניים, בין האצבעות של הרגליים האחוריות, ומתחת לזנב.
תפוצה ואקולוגיה
האייל הברברי הוא האייל היחיד שחי באפריקה באופן טבעי. בית גידולו הוא ביערות צפופים ולחים של מרוקו, אלג'יריה, ותוניסיה. במרוקו כתוצאה מציד אינטנסיבי, האיילים נכחדו, אך בשנות ה-90 הובאו פרטים מתוניסיה שהתרבו מחדש וכיום תפוצתם במרוקו נרחבת.
האיילים הברברים פעילים בשעות היום והלילה, אך בשל לחץ אנושי ביום הם בדרך כלל נמצאים בעומק היער ורק בלילה יוצאים לשטחי מרעה. האיילים חיים בעדרים נפרדים של זכרים צעירים, ועדרי נקבות ועופרים. בעונת הרבייה הזכרים מקיימים ביניהם קרבות אלימים כדי לזכות בנקבות. לאחר תקופת היריון של 7–8 חודשים הנקבה נולד עופר אחד או שניים, שמוסתר בין הצמחייה במשך 2–3 שבועות.
איומים
בעבר האיילים הברברים היו נטרפים על ידי אריות ברבארים, דובים אטלסים, ונמרים ברבארים. כיום, הדוב האטלסי נכחד מן העולם, האריה הברבארי נכחד בטבע וחי רק בגני חיות, והנמר הברבארי נמצא בסכנת הכחדה חמורה וחי בעיקר בגני חיות עם פרטים בודדים שחיים בטבע.
בעבר האייל הברברי היה ניצוד באופן נרחב לבשרו וקרניו שגרמו לאוכלוסייה להיכחד במרוקו ולהידלדל מאוד באלג'יריה ובתוניסיה. לאחר פעולות שימור האוכלוסייה התייצבה האוכלוסייה במעט אך היא עדיין נחשבת למאוימת.
סאהל
המונח
המונח "סאהל" הוא מונח גאוגרפי במקורו ומתייחס לאותה רצועת קרקע שבה כמות המשקעים נעה בין 75–450 מ"מ בשנה. מתייחסים למדינות השוכנות בחבל הסאהל כ"מדינות הסאהל", או מדינות מערב אפריקה.
גאוגרפיה
אופי אזור הסאהל הוא ברובו סוואנה. קצהו המערבי הוא בחוף האוקיינוס האטלנטי וקצהו המזרחי בקרן אפריקה. הנוף באזור ענק זה משתנה בין כרי עשב חצי-מדברי לבין סוואנה הזרועה בקוצים. בהיסטוריה האפריקאית היה הסאהל מושבן של כמה מן הממלכות המתקדמות ביותר באפריקה, שנהנו מן המסחר שחצה את מדבר סהרה. הממלכות הללו במקובץ ידועות בשם הממלכות הסאהליות.
מדינות הסאהל כיום כוללות את סנגל, כף ורדה, מאוריטניה, מאלי, בורקינה פאסו, ניז'ר, ניגריה, צ'אד, סודאן ואריתריאה.
הסביבה
לפני 12,500 שנים בערך היה הסאהל חלק ממדבר סהרה ומכוסה בדיונות חול אשר רישומן ניכר בתוואי הקרקע עד היום. כמות המשקעים השנתית בסאהל (75–450 מ"מ), יורדת בעיקר בתקופת המונסון. כמויות המשקעים השנתיות משתנות באופן קיצוני משנה לשנה. שני גורמים עיקריים מגבילים את תנובת הקרקע בסאהל: כמות המים ופוריות הקרקע. אדמות הסאהל הן חומציות ברובן (דבר הגורם לרעלת אלומיניום לצמחייה), ותכולת החנקן והאשלגן בקרקע נמוכה מאוד. אף אלה גורמים המגבילים מאוד את פוריות הקרקע.
נמצא כי קיימת קורלציה חזקה בין כמות המשקעים בסאהל לבין עוצמתה של עונת ההוריקנים באוקיינוס האטלנטי.
אנשי הסאהל
לאורך ההיסטוריה רוב אנשי הסאהל היו נוודים למחצה, המעבדים את הקרקע ומגדלים בקר באופן שבו הם נודדים עם העדרים אחר הקרקע הפורייה לפי עונות השנה. זוהי כנראה השיטה היעילה ביותר לנצל את משאבי הסאהל. ההבדל בין צפון הסאהל בו רמת המשקעים נמוכה יותר, אולם הקרקע פורייה יותר, לעומת האזור הדרומי ובו כמות משקעים גבוהה יותר, נוצל על ידי הרועים. העדרים היו רועים במישורי העשב הצפוניים, המזינים יותר, בעונת המשקעים ואחר כך נודדים בעונה היבשה, מאות קילומטרים דרומה, שם המרעה מצוי בשפע רב יותר, אבל הוא מזין פחות. בעשרות השנים האחרונות, השילוב של מעבר ליישובי קבע וגידול עדרי בקר גדולים וקבועים באזורים הפוריים יותר, יצרו קונפליקטים עם רועי הבקר המסורתיים הנוודים.
בצורת בסאהל
בשנת 1914 הייתה בצורת בהיקף נרחב אזור הסאהל, שגרמה לרעב קשה. בשנות השישים הייתה עלייה בכמות המשקעים בחלקו הצפוני של חבל הסאהל, דבר שהפך חבל ארץ זה לנגיש יותר. במקביל, ממשלות המדינות באזור, עודדו את תושביהן להתיישב בחלקו הצפוני של הסאהל. בשנת 1968 החלה בסאהל תקופת בצורת נוספת, אשר נמשכה עד לשנת 1974. עד מהרה שדות המרעה יבשו ולא ניתן היה להאכיל את עדרי הבקר. בשיא הבצורת נחשפה הקרקע מכל עשב והאזור שב להיות מדברי. בתקופה זו, כמו בשנת 1914, רעב כבד פשט בסאהל, אולם הפעם התגייס העולם המערבי לעזרה. אסון זה היווה את הבסיס לייסוד הקרן הבינלאומית לפיתוח חקלאי של האו"ם.
בשנות השמונים ידע הסאהל בצורת נרחבת נוספת ואף הפעם היה רעב כבד. ההערכות הן כי בשתי תקופות הבצורת, בשנות השבעים והשמונים בסאהל, נספו מעל מיליון תושבים וכ-50 מיליון סבלו מן הבצורת, בדרך זו או אחרת.
הסברה הראשונית באשר לגורמי הבצורת הייתה שימוש-יתר בקרקע על ידי עדרי הבקר, אולם בשנים האחרונות, לאחר שנלמדה תופעת התחממות כדור הארץ, ההשערה היא כי הבצורת בסאהל נגרמה מזיהום אוויר באירופה ובצפון אמריקה. זיהום אשר שינה את תכונות העננות מעל האוקיינוס האטלנטי והסיט את דפוס המונסון דרומה. כך נפסקו גשמי הקיץ בסאהל.
מאז 2007 מתקיים מאמץ של מדינות אפריקה והאו"ם לגרום לשינוי הסביבה בסאהל. התוכנית המרכזית כוללת נטיעה של עצים לרוחב היבשת במטרה לשפר את הקרקע, לספק מזון לאדם ולבעלי החיים וכדומה.
גבוט
הגָבוֹט (צרפתית: Gavotte) הוא במקורו ריקוד עם צרפתי. הריקוד נקרא על שם איכרי מחוז דופינה בדרום מזרח צרפת. הרישום הראשון של הריקוד הוא משנות השמונים של המאה ה-16. הריקוד הפך לפופולרי במשך השנים, עד לפרוץ המהפכה הצרפתית. כאשר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הכניס אותו לאולמות הריקודים המלכותיים, הפך לריקוד קלאסי.
ריקוד הגבוט הוא בעל קצב מתון של 4/4. הריקוד מלווה בהצלבות רגליים וקפיצות, במהלך השנים שונה הריקוד וקיבל אופי חברתי מיוחד, שכן הגברים והנשים היו מתנשקים אלו עם אלו כחלק מהריקוד.
יוליו מאניו
ראשית חייו
מאניו נולד בכפר בדצ'ין (טרנסילבניה), אז באוסטרו הונגריה (כיום בצפון מזרח רומניה) כבנם של וסילה מאניו, ושל אשתו, קלרה. הוא סיים את לימודיו בבית ספר התיכון בזאלאו, ולמד משפטים באוניברסיטת קלוז' ולאחר מכן באוניברסיטת וינה שם סיים את לימודיו ב-1896.
קריירה פוליטית
ב-2 בדצמבר 1918 נהפך מאניו לראש ה"מועצה" של חבל טרנסילבניה (תפקיד המקביל למושל). עד שנת 1926 היה מאניו חבר במפלגה הלאומית הרומנית ואף עמד בראשה, ובאותה השנה התאחדה מפלגתו עם מפלגת האיכרים ומאניו נהפך למנהיג המפלגה המאוחדת שנקראה "מפלגת האיכרים הלאומית" (PNŢ), זאת למשך שבע השנים הבאות ופעם נוספת משנת 1937 ועד 1947.
בשנת 1930 ביחד עם גאורגה מירונסקו פעל מאניו כנגד החוקה הרומנית בעניין משבר המלוכה באותו הזמן, כאשר פעל למען המלכתו בשנית של המלך קרול במקום בנו מיכאי זאת בתנאי שיחדש את ברית נישואיו עם המלכה אלנה, אך המלך קרול לא כיבד את ההסכם.
ב-13 ביוני 1930 הקים מאניו ממשלה חדשה אך זאת לא האריכה ימים וכעבור ארבעה חודשים בלבד הדיח המלך קרול את מאניו מראשות הממשלה, זאת בעקבות המשבר שבינו ובין חוג מקורביו של המלך ופלגשו מגדה לופסקו ובעקבות השפל הכלכלי.
עם הפיכתה של רומניה למדינה אוטוריטרית בעקבות צעדיו של המלך קרול, חתם מאניו על הסכם שיתוף פעולה עם התנועה הלגיונרית והעומד בראשה, קורנליו זליה קודריאנו, בתקווה לבלום את צעדי של המלך.
לאחר שרומניה הפסידה ב-1940 את צפון טרנסילבניה, בסרביה וצפון דוברוג'ה המלך קרול יצא לגלות ואת מקומו תפס שוב בנו מיכאי ולראשות הממשלה עלה הגנרל יון אנטונסקו. מאניו שימש כראש האופוזיציה (בהיעדר פרלמנט) שעמדה כנגד אנטונסקו בתקופת מלחמת העולם השנייה ואף ניהל מגעים עם אנטונסקו להפסקת הרדיפות כנגד היהודים ברומניה.
עם תבוסתה של רומניה במלחמה בשנת 1944 מאניו היה מעורב בהפלת משטרו ומעצרו של אנטונסקו.
סוף ימיו
ביולי 1947 מפלגתו של מאניו הוצאה מחוץ לחוק בידי הקומוניסטים. באותו החודש, חברו של מאניו, יון מיכאלאקה מראשי מפלגת האיכרים ניסה להימלט מרומניה, במטרה להקים ממשלה גולה. ב- 14 ביולי מיכאלאקה נתפס ונעצר בשדה תעופה קטן בקרבת בוקרשט יחד עם אחרים. למרות שמאניו עצמו לא היה נוכח באותו המקום נעצר אף הוא באשמת קשירת קשר להקמת הממשלה גולה.
לקבוצה נערך משפט ראווה. יוליו מאניו ו- יון מיכאלאקה נמצאו אשמים ועקב גילם נגזר עליהם עונש של מאסר עולם עם עבודת פרך, זאת במקום עונש מוות.
משפט הראווה של מנהיגי המפלגות הדמוקרטיות הפופולריות ברומניה הרתיע גורמי אופוזיציה נוספים והיה אחד מאבני היסוד בהקמתה של רומניה הקומוניסטית.
יוליו מאניו נכלא בכלא סיגט (כלא לעצירים פוליטיים בתקופת השלטון הקומוניסטי) ונפטר ב- 5 בפברואר 1953. הוא לא זכה ללוויה וגופתו "נזרקה" אל קבר אחים בקרבת מקום.
טולוצ'ין
טולוצ'ין (בבלארוסית: Талачы́н, טַלַצ'ין; ברוסית: Толочин; בפולנית: Tołoczyn; ביידיש: טאָלאָטשין) היא עיר במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
האזכור הראשון לעיר הוא משנת 1433, עת הייתה בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא. בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה חלקה המזרחית של העיר (עד לנהר דרוט שחוצה את העיר) בשטח האימפריה הרוסית. בהמשך הכול העיר סופחה לרוסיה.
יהודי טולוצ'ין
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיר כ-2,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה. בתקופה הסובייטית פעל בעיר בית ספר יידי.
הרב חיים זונדל מכבי הקים בעיר אגודה של חובבי ציון.
ב-8 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, לאחר שהופצצה משך מספר ימים. בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בחלק עני בה, אליו הובאו גם יהודי יישובי הסביבה. יהודי הגטו צוו לשאת טלאי צהוב, ולגטו לא הועברה כל אספקת מזון. באוקטובר 1941 הוצאו להורג שבעה יהודים מהגטו, ובחורף 1941–1942 מתו כ-150 מיושבי הגטו מרעב ומקור.
ב-13 במרץ 1942 נרצחו כל היהודים שנותרו בגטו, כ-1,300 איש, בסמוך לעיר.
Brothers & Sisters
Brothers & Sisters הוא הסינגל הראשון שהוציאה להקת קולדפליי, ב-26 באפריל 1999. הוא הוקלט בארבעה ימים בלבד והודפסו ממנו כ-2000 עותקים על תקליטון ויניל (EP), עם עטיפה מיוחדת.
התקליטון כולל שלושה שירים: Brothers and Sisters בצידו הראשון ו-"Easy to please" ו-"Only Superstition" בצידו השני. קולות הרקע ל-Easy to please נוצרו באמצעות הנחת מיקרופון על כביש לח מחוץ לאולפן ההקלטות. מאוחר יותר, הופיעה גרסה מחודשת של "Brothers and Sisters" בסינגל של השיר Trouble.
בית הלל ובית שמאי
"בית הלל" הוא כינוי לקבוצת תלמידיו של הלל הזקן ו"בית שמאי" הוא כינוי לקבוצת תלמידיו של שמאי הזקן. קבוצות תלמידים אלו היו בנות פלוגתא קבועות שפעלו בסנהדרין בתקופה המקבילה פחות או יותר לתקופת שלהי בית המקדש השני וחורבנו. שתי הקבוצות השתייכו לזרם הפרושי, שדגל במסורת התורה שבעל פה, ונתנו לגיטימיות זו לזו, על אף מחלוקותיהן ההלכתיות.
במסכת אבות, פרק ה' נזכרת מחלוקת בהלל ושמאי כמחלוקת שנובעת מכוונות טהורות 'לשם שמים':
שני הבתים מכונים בספרות חז"ל בתואר "אבות העולם".
מרבית המחלוקות בין בית הלל לבין בית שמאי הן האם לגזור גזירות חכמים מחמירות על העם (דעתם של בית שמאי) או גזירות מקלות יותר, אם בכלל (דעתם של בית הלל). ברוב מחלוקות אלו, נקבעה ההלכה לדורות כבית הלל. רצף גזירות יוצא דופן הוא תקנות שמונה עשר דבר שבהן נקבעה הלכה כבית שמאי.
ככלל, דברי בית שמאי תובעים החמרה במצוות יותר מאשר בית הלל, אך ישנם חריגים לכלל זה. במסכת עדיות רוכזו כל המקרים היוצאים מהכלל שבהם בית שמאי דווקא מקלים לעומת בית הלל שמחמירים.
הביטויים "בית הלל" ו"בית שמאי" משמשים בימינו גם לתיאור גישה מקלה וגישה מחמירה, בהתאמה.
היסטוריה של המחלוקות
מחלוקות רבות מאוד מופיעות במקורות התנאיים בשם "בית שמאי" ו"בית הלל". בעוד שבכיתות אחרות, היו מחלוקות מעין אלה יוצרות כיתות שונות ומפצלות את היהודים, הרי שבית שמאי ובית הלל נשארו כשתי שיטות הלכתיות לגיטימיות, ועל מחלוקת זו התבטאו חז"ל.
ברבות השנים, הפכה שיטתם של בית הלל לשיטה הרווחת בקרב חכמי ההלכה. חכמי בית שמאי נותרו בעמדת מיעוט ונקבעה הלכה כבית הלל. אם בימי נשיאותו של רבן גמליאל, צאצאו של הלל, עוד ניתן היה למצוא תנאים בודדים מבית שמאי (דוגמת רבי אליעזר הדומיננטי), הרי שבתקופת רבי עקיבא ותלמידיו לא נותרו אלא שרידים בודדים של שיטה זו.
במסכת עדיות, ישנה רשימה של מקרים יוצאי דופן, שבהם בית שמאי מקלים, ובית הלל מחמירים.
כמו גם של המקרים שבהם ההלכה היא כבית שמאי, ומקרים בהם בית הלל הודו לבית שמאי, וחזרו להורות כמותם.
מהות המחלוקת בין הבתים
כמעט בכל מחלקותם של בית שמאי ובית הלל, משתקף קו אחיד בכך שבית שמאי נוטים כמעט תמיד לצד המחמיר, ולעומתם בית הלל נוטים לצד המקל והמתיר יותר.
החמרות באו לידי ביטוי בגזירות והסייגים שגזרו חכמי בית שמאי על מצוות התורה. בית הלל לעומתם, השתדלו לגזור גזירות רק היכן שהם ראו חשש אמיתי של עבירה על מצוות התורה, אך היכן שלא ראו חשש כזה - הקלו, ולא גזרו. רוב מחלוקות בית הלל ובית שמאי עוסקות בנושאים אלו.
מלבד המחלוקות ההלכתיות ושינוי הגישה, בתלמוד מובאים סיפורים שמהם עולה גם הבדל גישה בהנהגתם של שמאי והלל ביחס לחברה: בעוד שיחסו של שמאי הוא קפדני, הלל מתייחס בסלחנות יתרה: דוגמאות אלה משקפות את הקפדנות של שמאי בכך שלא הסכים אפילו להתדיין עם אותם גוים, ואילו הלל קיבלם בסבר פנים יפות.
אופי המחלוקות
סיפורים רבים מתארים את המחלוקת בין בית שמאי ובית הלל. סיפורים אחדים מתארים מאבקים קשים ואכזריים בין שני הצדדים:
ההלכה נקבעה לפי דברי בית הלל, חוץ מכמה מקרים חריגים שבהם נקבעה ההלכה על פי בית שמאי. התלמוד הירושלמי ממחיש באילו קשיים הועברו תקנות אלו במילים בוטות מאוד:
כלומר בית שמאי שמרו על הרוב שהיה להם בחדר ההצבעות על ידי הרג של אנשים מבית הלל או על ידי איום בחרבות ורמחים. ייתכן שהירושלמי נקט בהפרזה כדי להמחיש את הדברים, אך עדיין הדברים קשים.
הגזרות שנגזרו על ידי בית שמאי באותו יום, והיו חשובות להם עד כדי כך, עסקו בסייגים בנושא טומאה וטהרה וביחס לגויים.
אך בסופו של דבר המשנה מתארת כיצד נשמרה האחדות, (למרות המחלוקות ההלכתיות שיכלו להיווצר בין מנהג האיש למנהגה של אשתו):
המסורת בגמרא מסבירה מדוע נקבעה ההלכה על פי בית הלל:
דברים אלו משקפים את העמדה הביקורתית שבה מתייחסת המסורת לבית שמאי, והם מתארים את אופי המחלוקת, מתוך העדפה ערכית של בית הלל על פני בית שמאי. ראוי לציין שלעניין ההכרעה ההלכתית כבית הלל, סייעה להם בדבר גם עליונותם הפוליטית - ראשי הסנהדרין היו מצאצאי הלל הזקן, ולאורך דורות היו הם אלו שקבעו את ההלכה.
המחלוקת בין בית שמאי ובית הלל הייתה מודל למבנה הפרדוקסלי-דרשני של היהדות, אשר בניגוד לדתות מונותיאיסטיות אחרות אינה שואפת ליצור קודקס אחיד אלא לעורר דיון. בפרקי אבות נאמר: "כל מחלוקת שהיא לשם שמים - סופה להתקיים...איזו היא מחלוקת שהיא לשם שמים? זו מחלוקת הלל ושמאי" - במחלוקת שהיא לשם שמים יש מקום לשתי הדעות שיתקיימו זו לצד זו לאורך שנים.
דוגמה למחלוקת בית שמאי ובית הלל
במשנה במסכת ביצה, הדנה בהלכות יום טוב, מופיעות מחלוקות רבות בין בית שמאי לבית הלל. הבולטת מכולן היא המחלוקת בעניין קורבנות החגיגה.
המחלוקת נוגעת לשאלת הקרבת הקורבנות בימי שלוש רגלים. בית הלל סוברים שלעולי הרגל מותר להקריב קורבנות באופן חופשי, אף כשמדובר ביום טוב האסור במלאכה, ואילו בית שמאי טוענים שביום טוב לא ניתן להקריב אלא קורבן שלמים, ורק כאשר התבצעה הסמיכה מבעוד יום:
הלכה זו הייתה לציון דרך במחלוקתם של בית שמאי ובית הלל, ומסורות רבות מתארות כיצד היא התבטאה בפועל. כך למשל, מתאר סיפור אחד בסוגיית הירושלמי את השתלשלות האירועים:
מחלוקות ערכיות
אף שביטויה המעשי של המחלוקת בין בית הלל לבית שמאי הוא בקביעת ההלכה, שררה ביניהם מחלוקת גם בנושאים ערכיים ונושאים של תפיסת עולם. מחלוקות אלה באות לידי ביטוי בסיפורים אחדים.
סיפור נודע עוסק בהלל ושמאי עצמם במסכת שבת:
הנכרי ביקש להתגייר, בתנאי שיתאפשר לו ללמוד את כל התורה ברגע אחד. שמאי דחה את בקשתו תוך שהוא רומז לו שאת התורה ניתן ללמוד רק בעמל רב, נדבך אחר נדבך. הלל הסכים לגיירו ולקיים את תנאו באמצעות לימוד עקרון יסוד, הנשען על מצוות שבין אדם לחברו, שלדבריו כל התורה היא פרטיו: מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך. בהמשך מסופר שגר זה וגרים נוספים שדחה שמאי וקיבל הלל, העידו שבזכות ענוותנותו של הלל נתקרבו תחת כנפי השכינה.
מחלוקת נוספת עוסקת במקומו של האדם בעולם בעירובין:
מחלוקת אחרת מלמדת על יחסם של בית הלל ובית שמאי לקונפליקט הנוצר לעיתים בין האמת לשלום בכתובות:
בית שמאי מקפידים על האמת, גם אם אמת זו אינה נעימה לשומע אותה. בית הלל מתגמשים בנקודה זו, ומעדיפים את כבוד הכלה ושמחת החתן על-פני האמת הצרופה.
שמונה עשר דבר
שמונה עשר דבר הם שמונה עשרה גזירות שנקבעו במעמד מיוחד של בית שמאי ובית הלל. ההלכות נקבעו לפי בית הלל בגלל "בת הקול" שפסקה זאת. בהזדמנות מיוחדת, בשעת ביקור בביתו של חכם בשם חנניה בן חזקיה בן-גוריון, היו בית שמאי מרובים, ולכן נקבעה ההלכה כדבריהם. על פי התלמוד, גזירות אלו התפשטו בציבור, ולפיכך קיבלו תוקף מיוחד, המונע את האפשרות לבטל אותן. מעמד זה של "י"ח דבר" נדון רבות במחקר ההיסטורי.
תלמידיהם
בערך זה יש להבדיל בין תלמידהם הישירים כגון בבא בן בוטא שהיה תלמיד מובהק של שמאי, או רבן יוחנן בן זכאי שהיה תלמיד ישיר של הלל הזקן, לבין ממשיכי דרכם שדגלו בשיטתם אך לא היו תלמידים ישירים.
גאוגרפיה של יפן
גבולות
יפן היא מדינת איים, וככזו היא אינה גובלת במדינות אחרות. עם המדינות הסמוכות ליפן נכללות רוסיה, שמרחק האי סחלין שבתחומה מהאי הוקאידו הוא כ-40 ק"מ, קוריאה הדרומית, הרחוקה כ-50 ק"מ מהאי צושימה והרפובליקה הסינית שרחוקה כ-110 ק"מ מהנקודה המערבית ביותר של יפן – האי יונאגוני. איי יפן, הגם שחלקם קטנים מאוד, משתרעים על פני חלקים נרחבים באוקיינוס השקט. דוגמה לכך היא איי בונין המרוחקים כ-1,000 ק"מ מטוקיו הבירה והאטול מינאמיטורישימה המרוחק עוד כ-1,300 ק"מ מהם. להלן טבלה עם נקודות הקצה מבחינה גאוגרפית:
שטחים במחלוקת
יפן טוענת לריבונות על האיים הקוריליים הדרומיים: איטורופ, קונשיר, שיקוטן ואיי הבומיי, אשר נמצאים כיום בשליטת רוסיה. ברקע הסכסוך הטריטוריאלי על איים אלה, הנקראים בפי היפנים "השטחים הצפוניים", עומדים מספר הסכמים שחתמו ביניהן האימפריה היפנית והאימפריה הרוסית. הראשון שבהם היה חוזה שימודה משנת 1855, שקבע את הגבול בין יפן לרוסיה במצר פריס שבין האי איטורופ לאי אורופ והניח בשליטת יפן את ארבעת האיים. עשרים שנה לאחר מכן נחתם בין האימפריות חוזה נוסף, חוזה סנקט פטרבורג, שבו ויתרה יפן על האי סחלין תמורת שליטה בכל האיים הקוריליים עד לחצי האי קמצ'טקה. הסכם פורטסמות', שסיים את מלחמת רוסיה–יפן, העניק ליפנים את חלקו הדרומי של האי סחלין. במבצע סערת אוגוסט, עם תום מלחמת העולם השנייה, נכבשו האיים הקוריליים על ידי ברית המועצות והיו בשליטתה עד להתפרקותה, אז עברו לשליטת רוסיה. חוזה סן פרנסיסקו שנחתם בין יפן לבעלות הברית קובע כי על יפן לוותר על הדרישה לריבונות באיים הקוריליים, אולם העמדה היפנית גורסת שאיים אלה אינם חלק מהאיים הקוריליים, ולכן חוזה זה לא חל עליהם.
יפן טוענת לריבונות גם על סלעי ליאנקור, או כפי שנקראים ביפן, טקשימה, אשר בשליטת קוריאה הדרומית. יפן כבשה סלעים אלה בשנת 1910, אך בחוזה סן פרנסיסקו הם לא צוינו במפורש כשטחים שעל יפן לוותר עליהם. בתום הכיבוש האמריקאי של יפן שורטט קו הגבול הימי בין יפן לקוריאה בידי הכוחות האמריקאיים ממזרח לסלעים, והדבר הותיר אותם בשליטה קוריאנית. כמו כן, יפן מחזיקה באיי סנקאקו, שלריבונות עליהם טוענות הרפובליקה העממית של סין והרפובליקה הסינית (טאיוואן). הן האיים הקוריליים הדרומיים, הן סלעי ליאנקור והן איי סנקאקו מאופיינים בעושרם בדגה ובעתודות נפט וגז פוטנציאליות, והריבונות עליהם מרחיבה את האזור הכלכלי הבלעדי, שמאפשר את ניצולם של משאבים טבעיים אלה.
פני השטח
שטחה הכולל של יפן משתרע על פני 377,923 קמ"ר, מתוכם 374,834 קמ"ר (99.2%) הם שטחי יבשה ו-3,091 קמ"ר (0.8%) הם שטחי מקורות מים. איי יפן הם למעשה פסגות של רכסי הרים שהתרוממו מעבר למדף היבשתי של מזרח אסיה, ורוב שטחם הוא הררי, אולם מרבית האוכלוסייה מתרכזת במישורים לאורך החופים ובאגנים בין ההרים.
האיים
ישנם ארבעה איים מרכזיים בארכיפלג היפני. איים אלה, המכונים גם "איי הבית", הם (מצפון לדרום): הוקאידו, הונשו, שיקוקו וקיושו. בנוסף, ישנן שתי קבוצות איים גדולות בארכיפלג היפני: איי ריוקיו, שנמצאים מדרום לקיושו ומשתרעים כמעט עד גבולות טאיוואן, ואיי בונין, הנמצאים כמה מאות קילומטרים מחופיו הדרום-מזרחיים של האי הונשו.
הוקאידו הוא האי הצפוני ביותר בארכיפלג היפני והשני בגודלו. זהו אי הררי ומיוער, בעל אדמה חקלאית פורייה, המהווה את עיקר שטחי המרעה במדינה, ובו נמצא אחד המישורים הגדולים ביותר של אדמת סחף ביפן, מישור אישיקארי. הוקאידו מהווה מחוז בפני עצמו, והערים הראשיות בו הן סאפורו, בירת האי, אסהיקאווה במרכזו והקודאטה בקצהו הדרומי.
הונשו הוא האי הראשי ביפן והגדול ביותר בארכיפלג היפני, השביעי בגודלו בעולם. באי, שמכונה גם "היבשת", שוכנת בירת יפן, טוקיו, כמו גם מרבית המטרופולינים במדינה. רוב האי הררי מאוד, ומתחוללות בו רעידות אדמה והתפרצויות געשיות רבות. הונשו נחלק לחמישה חבלים גאוגרפיים. טוהוקו הוא החבל הצפוני של האי הונשו, וכמו הוקאידו, גם חבל זה הררי ומיוער. בחבל נמצאים הרי אואו, שרשרת ההרים הארוכה ביותר ביפן הנמשכת לאורך כ-500 ק"מ, וכן נמצא מישור סנדאי. החבל מספק 20% מתפוקת האורז של יפן. דרומית לטוהוקו נמצא חבל קאנטו, שבו מתגוררת כשליש מאוכלוסיית יפן. בקאנטו נמצאת מטרופולין טוקיו, והוא לב המדינה והתרבות היפנית. מערבית לקאנטו נמצא חבל צ'ובו, שבו מתנשאים האלפים היפניים ובו גם נמצא הר הגעש פוג'י, ההר הגבוה ביותר ביפן. בצ'ובו מיוצר רוב התה של יפן וכן מיוצר בו באופן מסורתי משי. חבל קנסאי (קינקי) שוכן מערבית לצ'ובו, ובו שוכנת אוסקה וכן שוכנות ערי הבירה הקדומות של יפן, קיוטו ונארה, שנמצאת בחצי האי קיאי. בחבל זה מיוצרים 45% מהסאקה ביפן. החבל האחרון בהונשו הוא צ'וגוקו בדרום-מערב האי, שבירתו היא הירושימה. לאורך ההיסטוריה היה חבל זה הקצה המקשר בין יפן לאסיה גופא.
קיושו הוא האי הדרומי ביותר מבין ארבעת האיים המרכזיים. זהו אי הררי עם הרי געש מרובים, חלקם פעילים. באי מפעלי תעשייה כבדה לצד שטחים חקלאיים לגידול אורז וירקות. עם הערים החשובות בקיושו נמנות פוקואוקה, נגסאקי, קוממוטו, סאגה וקגושימה.
מדרום לקיושו נמצאת קבוצת האיים ריוקיו, המונה 98 איים, כמחציתם מיושבים. האי הגדול ביותר בקבוצה זו הוא האי אוקינאווה, ובירתו היא העיר נהה. השליטה באיי ריוקיו הייתה לא פעם גורם לעימותים בין מדינות מזרח אסיה. בזמן מלחמת העולם השנייה כבשה ארצות הברית את אוקינאווה מידי האימפריה היפנית.
הרים ומישורים
ההר הגבוה ביותר ביפן הוא הר פוג'י, המתנשא לגובה של 3,776 מטר. זהו הר געש שכבתי השוכן במרכזו של האי הונשו. הוא מוקף בחמישה אגמים, ובשל גובהו הטמפרטורה באזור הפסגה נמוכה מאוד. להר, שידוע בעולם כאחד מסמלי יפן, מקום של קודש בתרבות היפנית, והוא אתר תיירות פופולרי ביותר במדינה. פוג'י הוא הר געש פעיל, והתפרצותו האחרונה אירעה בשנת 1707.
במרכז יפן נפגשות שלוש שרשרות הרים: הרי הידה, הרי קיסו והרי אקאישי, שיחד יוצרות את האלפים היפניים. הפסגה הגבוהה ביותר באלפים היפניים היא זו של הר קיטה, המתנשא לגובה של 3,193 מ'.
גאולוגיה
איי יפן נוצרו כתוצאה מתנועת לוחות טקטוניים במשך כמה מאות מיליוני השנים האחרונות, מאמצע תקופת הסילור ועד הפליסטוקן, שנגרמה בשל הפחתה של הלוח הפיליפיני מתחת ללוח האמורי וללוח אוקינאווה בדרום ושל הלוח הפסיפי מתחת ללוח אוחוצק בצפון. הר פוג'י נמצא בנקודת המפגש בין כל הלוחות, שהיא אזור פעיל במיוחד מבחינת סייסמית. בגבול ההפחתה בין הלוח הפסיפי ללוח אוחוצק מצוי שקע יפן, שקע אוקייני שעומקו המקסימלי הוא 9,000 מ' מתחת לפני הים, השביעי בעומקו בעולם.
במקור הייתה יפן צמודה לחוף המזרחי של יבשת אירואסיה. מכיוון שהלוחות שהופחתו היו עמוקים יותר מהלוח האירואסייתי, הם משכו את יפן מזרחה תוך יצירת ים יפן לפני כ-15 מיליון שנים. מצר קוריאה ומצר הטטרים, המפריד בין האי סחלין ליבשת אסיה, נפתחו בשלב מאוחר יותר.
יפן שוכנת בטבעת האש, כינוי לרצועה ארוכה של אזורים המקיפה את האוקיינוס השקט, אשר מתאפיינת בפעילות געשית נמרצת וברעידות אדמה תכופות בגלל תזוזת הלוחות הטקטוניים. רעידות אדמה קלות מתרחשות ביפן לעיתים קרובות ומדי פעם מתרחשות התפרצויות געשיות בהרי הגעש של יפן, דוגמת הר פוג'י או הר סקורג'ימה. רעידות אדמה הרסניות, המלוות לעיתים קרובות בגלי צונאמי (ביטוי שמקורו בשפה היפנית), מתרחשות כמה פעמים במהלך מאה. רעידות האדמה העיקריות האחרונות ביותר היו רעידת האדמה בסנדאי ב-2011, רעידת האדמה בניאיגטה ב-2004 ורעידת האדמה בקובה ב-1995. הפעילות הגעשית מאפשרת את קיומם של מעיינות חמים רבים, שהיפנים נוהגים להפוך למתחמי רחצה ציבוריים הקרויים אונסן.
קרקעות
למעלה ממחצית הקרקעות ביפן הן קרקעות חומות, אשר נמצאות באזורי ההרים ברחבי המדינה. מתוכן, קרקעות חומות אדמדמות או צהבהבות מצויות בשיפולי ההרים ועל פני גבעות. בחלקים הקרובים לאוקיינוס השקט נפוצות קרקעות אנדוסול (קורובוקו) המהוות כ-17% מהקרקעות במדינה. קרקעות אלה, אשר שמן בא מן השפה היפנית, הן כהות בשל האפר הגעשי הניכר בהן, וניתן למצוא אותן באזורים שטוחים. בקרבת מקורות המים נפוצות קרקעות פלוביות המהוות כ-15%. קרקעות רגוסול המהוות כ-5.5% נמצאות בעיקר בהרים הפונים לים הפנימי. קרקעות פודזול המהוות כ-5% נמצאות בעיקר בקווי הרכס של ההרים הגבוהים בחבל צ'ובו וצפונה ממנו.
אוקיינוסים וימים
ים יפן, הנמצא ממערב למדינה, היה לאורך ההיסטוריה למכשול טבעי שסיכל פעמים רבות ניסיונות פלישה ליפן מכיוון אסיה, במיוחד של המונגולים. הים מוקף כמעט כולו ביבשה, ומחובר לאוקיינוס על ידי חמישה מצרי ים, שכולם, למעט אחד, גובלים בארכיפלג היפני. המצרים סביב ים יפן הם רדודים, ועומקם הוא מסדר גודל של 100 מ' או פחות.
מצרים ומפרצים
האוקיינוסים והימים המקיפים את יפן יוצרים מצרים ומפרצים רבים. כאמור, ארבעה מצרים הגובלים בארכיפלג היפני מחברים בין ים יפן לשאר הימים. מצר לה פרוז מחבר את הים עם ים אוחוצק ומפריד בין האי סחלין הרוסי להוקאידו. מצר צוגרו מחבר אותו עם האוקיינוס השקט ומפריד בין הוקאידו להונשו. מצר קנמון מחבר אותו עם הים הפנימי ומפריד בין הונשו לקיושו. מצר קוריאה מחבר אותו עם ים סין המזרחי ומפריד בין יפן לקוריאה. מצר זה מחולק לשניים על ידי האי צושימה, שיוצר את מצר צושימה (התעלה המזרחית) ואת התעלה המערבית.
נהרות ואגמים
האגמים ביפן הם מקור חשוב לדגי מים מתוקים. האגם הגדול ביותר ביפן הוא אגם ביווה, צפונית-מזרחית לקיוטו, ששטחו 670 קמ"ר ועומקו המרבי 104 מ'. האגם השני בגודלו הוא אגם קסומיגאורה במרכז הונשו. אגם קוסשארו הוא אגם קלדרה בהוקאידו שמימיו חומציים ולא חיים בו דגים.
אקלים
ביפן שורר אקלים ממוזג עם ארבע עונות מובחנות, כאשר בצפון המדינה האקלים הוא אקלים ממוזג יבשתי ואילו בדרומה הוא אקלים סובטרופי גשום. שני גורמים עיקריים משפיעים על אקלימה של יפן: מיקומה סמוך ליבשת אסיה, המביא לרוחות עונתיות מהיבשת לאוקיינוס בחורף ולהפך בקיץ, והזרמים באוקיינוס השקט, כמו זרם קורושיו, שמימיו מחממים את הצד הפונה לאוקיינוס השקט ומקיימים את שוניות האלמוגים שלה, השוניות הצפוניות ביותר בעולם. בשל זיהום רוב השוניות האלה גוססות כיום.
במדינה יורדים משקעים רבים והלחות גבוהה. בסוף יוני ותחילת יולי יש עונת מונסון, למעט בהוקאידו, כאשר חזית גשם עונתית נמצאת מעל יפן. בסוף הקיץ ותחילת הסתיו טייפונים מתפתחים מהאזורים הטרופיים שליד קו המשווה ומתקדמים מדרום-מערב לצפון-מזרח, תוך שהם נושאים עמם גשם כבד.
ניתן לחלק את המדינה לשישה אזורי אקלים:
טמפרטורה וכמויות משקעים שנתיות ממוצעות ביישובים נבחרים:
בעלי חיים
יפן עשירה בדגה הודות לזרמי הים החמים והקרים בגופי המים המקיפים אותה, זרם אויאשיו וזרם קורושיו. ניתן למצוא במימי יפן לווייתנים ודולפינים וכן דגי מאכל שונים ומיני סרטנאים. כמו כן, בנהרות ובאגמים במדינה ישנם דגים בשפע, לרבות טרוטה וסלמון.
צמחייה
האיים הוקאידו והונשו מאופיינים בצמחייה מחטנאית בהרים, עם עצים כגון אורן, אשוח וארז, ובעלת פרחים בגבהים נמוכים יותר, אשר מתאימה לאקלים הממוזג השורר במדינה, עמם נמנים האדר, השדר והאלון. בשיקוקו ובקיושו צמחייה ירוקת-עד, כאשר גם בהונשו צומחים עצי יער גשם ממוזג. חזרן נפוץ בכל "איי הבית". סמל ידוע של יפן הוא סאקורה, עץ נוי דובדבן שפריחתו מסמלת את בוא האביב.
משאבים טבעיים
ליפן מחצבים ומאגרי גז טבעי ונפט מועטים, דבר אשר מאלץ את המדינה, הצורכת משאבים אלה בצורה נרחבת, לייבא אותם ממדינות אחרות. במדינה ישנם מרבצים של זהב, מגנזיום וכסף, אשר מספיקים לצריכה מקומית, כמו גם פחם, המשמש ברמה מוגבלת להפקת חשמל. קיים צורך בייבוא של עפרת ברזל, נחושת, בוקסיט ואלומיניום, וכן של גז ונפט. מבחינת משאבים מתחום החי והצומח, כאמור, יפן עשירה בדגה ו-65% משטחה מכוסה יערות, אלא שצורכי העץ של המדינה עולים על ההיצע המקומי, ולכן היא מייבאת מוצרי עץ.
פארקים לאומיים ואתרי מורשת עולמית
ביפן 32 פארקים לאומיים. פארק לאומי ביפן מוגדר ככזה המכיל צורות נוף המייצגות את יפן יחסית למקומות בעלי צורות נוף דומות, וכן המכיל נוף טבעי בולט שיכול להיות מוצג לעולם בגאווה. הפארק הלאומי הגדול ביותר הוא דאיסצוזאן, שבו שלושה רכסי הרי געש ואזורים מיוערים בעצים מחטניים. הפארק המתויר ביותר הוא פוג'י-הקונה-איזו למרגלות הר פוג'י. פארקים בולטים נוספים הם ניקו, בו ממוקמים מקדשי ניקו, ואיסה-שימה, הידוע כערש תעשיית הפנינה המתורבתת. מספר פארקים אף מהווים, או מהווים בחלקם, אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
נכון לשנת 2015, הכריז ארגון אונסק"ו על 17 אתרי מורשת עולמית ביפן, מתוכם ארבעה הם אתרים טבעיים. האי יקושימה והאזור שירקאמי-סנצ'י היו האתרים הטבעיים הראשונים שהוכרזו ביפן, עת הוכרזו בשנת 1993. יקושימה הוא האי הגשום ביותר ביפן ומשמש בית לכ-1,900 מיני צמחים, בהם עץ הקריפטומריה ושרידי יער ממוזג-חם הייחודי לאזור. האי שוכן דרומית לקיושו. שירקאמי-סנצ'י הוא אזור בצפון הונשו המכיל את שרידיו הבתוליים של יער ממוזג-קריר של עצי אשור. בשנת 2005 הוכרז חצי האי שירטוקו בהוקאידו. חצי אי זה מהווה דוגמה יחידה במינה ליחסי הגומלין בין מערכת אקולוגית יבשתית לימית. זהו גם אתר נדידה למיני עופות רבים שנמצאים בסכנת הכחדה. איי בונין (אוגסווארה), השוכנים כ-1,000 ק"מ דרומית לארבעת איי הבית, הוכרזו בשנת 2011 כאתר מורשת עולמית. איים אלה משקפים מספר רחב של תהליכים אבולוציוניים בהכילם מיני צמחים הקיימים הן בצפון-מערב אסיה והן בדרום-מזרחה, נוסף על המינים האנדמיים.
חלוקה מנהלית
יפן מחולקת מנהלית ל-47 יחידות מנהליות מסוגים שונים: 43 מחוזות (県, קֶן), אזור פרובינציה (道, דוֹ) – הוקאידו, שני מחוזות עירוניים (府, פוּ) – אוסקה וקיוטו – ואזור מטרופוליני (都, טוֹ) – טוקיו. הגדרות אלה נשמרו בחלקן מטעמים היסטוריים. מקובל לקבץ את 47 היחידות המנהליות לשמונת חבלי הארץ הגאוגרפיים, אף שאין לכך משמעות מנהלית בפועל, אלא לצורך פשטות התיאור. היחידות המנהליות נחלקות בתורן לערים (市 שִׁי) ולנפות (郡, גוּן), הנחלקות לעיירות ולכפרים. מטרופולין טוקיו נחלקת ל-23 רבעים מיוחדים, המהווים כל אחד יחידה מוניציפלית בפני עצמה. בראש כל יחידה מנהלית עומד מושל (知事, צִ'יגִ'י) הנבחר בצורה ישירה. תיקון תקנות ואישור תקציבים מתבצעים על ידי ועדות (議会 גִיקַאי), הנבחרות אחת לארבע שנים. גבולותיהן של היחידות המנהליות, הן בימי קדם והן כיום, עוקבים אחר הגבולות הטבעיים שמתווים ההרים.
אוכלוסייה
נכון לשנת 2015, נאמדת אוכלוסיית יפן בכ-126,940,000 נפש, דבר המעמיד את צפיפות האוכלוסין בה על 336 נפש לקמ"ר. אולם, מכיוון שאזורים רבים במרכז איי יפן הם הרריים ולא ניתנים ליישוב, צפיפות האוכלוסין ביישובי המדינה גבוהה אף יותר. ריכוזי האוכלוסייה הגדולים ביותר הם סביב הערים טוקיו, אוסקה, נגויה ופוקואוקה.
עמים
יפן היא מדינה הומוגנית מבחינה אתנית, כאשר למעלה מ-98% מאוכלוסייתה הם יפנים. עם זאת, הגדרת הלאום ביפן חופפת להגדרת האזרחות, ועל כן קיים קושי לסווג את האוכלוסייה במדינה לפי מוצא אתני. הקבוצה האתנית הגדולה ביותר במדינה היא היפנים, או יאמטו, אלא שמינוח זה עבור העם היפני אינו מקובל כיום בשל משמעויות גזעניות הקשורות בו. מיעוטים אתניים בולטים הם אוכלוסיית הריוקיואנים המתגוררת באיי ריוקיו, אם כי קיים ספק אם אכן מדובר בקבוצה אתנית נפרדת, ואוכלוסיית האיינו המתגוררת באי הוקאידו. מיעוטים אתניים נוספים הם צאצאי מהגרים, בעיקר מסין, מקוריאה, מברזיל ומהפיליפינים.
הגירה
נכון לשנת 2013, עמד מספר התושבים הזרים ביפן על למעלה מ-2 מיליון תושבים, רובם הגדול ממדינות אסיה, ובראשן סין, קוריאה והפיליפינים. כמו כן, ביפן אוכלוסייה גדולה ממוצא ברזילאי. לעומת זאת, מספר האזרחים היפנים השוהים מחוץ ליפן תקופה העולה על שלושה חודשים עומד על 1.25 מיליון, מתוכם מעל 400 אלף מתגוררים דרך קבע מחוץ למדינה. יעד ההגירה הנפוץ ביותר הוא ארצות הברית.
בשנת 2014 עמד מספר המהגרים הפנימיים בתחומי יפן על כ-5 מיליון, כ-4% מסך האוכלוסייה במדינה, כאשר למעלה ממחציתם היגרו בתוך תחומי המחוז, או היחידה המנהלית, שבהם התגוררו. מגמת העיור מאזורי הכפר אל הערים ופרוורי הערים נמשכת מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר מרכזי ההגירה העיקריים הם האזורים המטרופוליניים של טוקיו, אוסקה ונגויה, אולם בשני העשורים האחרונים ניכר כי שיעור ההגירה הפנימית ביפן הולך וקטן. במטרה למתן את ההגירה לאזורים אלה, שגם כך צפיפות האוכלוסין בהם גבוהה מאוד, יזמה הממשלה תוכניות להפניית תעשייה אל מרכזי צמיחה חדשים בערים קטנות יותר בצפון המדינה ובמערבה. בנוסף, הממשלה משקיעה מאמצים בשיפור תנאי החיים באזורים הכפריים, לרבות יצירת מקומות עבודה.
ערים
נכון לשנת 2015, 93.5% מאוכלוסיית יפן מתגוררת באזורים עירוניים. באופן כללי, ניתן לומר שעיר ביפן היא יישוב עם מעל ל-50,000 תושבים. מעמדו של יישוב כעיר נקבע ברמת המחוז, וערים גדולות במיוחד, עם מעל 500,000 תושבים, מקבלות מן הממשלה מעמד של "עיר בתקנה ממשלתית" (政令指定都市) ומחולקות מנהלית לרבעים בעלי סמכויות מסוימות בתחום השלטון המקומי. יוצאת מכלל זה היא טוקיו.
טוקיו, אשר למעשה מוגדרת מאז 1943 כמטרופולין ומשמשת יחידה מנהלית המקבילה למחוז שתחתיו רשויות מוניציפליות נפרדות, היא בירת יפן והעיר הגדולה ביותר והמאוכלסת ביותר בה, עם למעלה מ-13 מיליון תושבים במחוז. היא מהווה את המרכז השלטוני והכלכלי של המדינה למן המאה ה-19, אז העביר הקיסר מוצוהיטו את הבירה מקיוטו לטוקיו. טוקיו שוכנת בחבל קאנטו שבאי הונשו לחוף האוקיינוס השקט. בתחומה של טוקיו 23 רבעים מיוחדים, שלכל אחד מהם, בשונה מהרבעים של ערים אחרות, שלטון מקומי עצמאי כשל עיר. מספר התושבים המתגוררים ב-23 הרבעים המיוחדים של טוקיו עומד על כ-9 מיליון.
קיוטו, השוכנת בחלקו המרכזי של האי הונשו, בעמק המהווה חלק מאגן יאמאשירו, היא הבירה ההיסטורית של יפן ומרכז התרבות במדינה. קיוטו מפורסמת בזכות היותה שמורה ומסורתית יותר, לעומת ערי יפן המודרניות ממנה. בכך היא מהווה מעין צוהר לתרבות היפנית המסורתית. בעיר מקדשים רבים של בודהיזם ושינטו, גנים, ארמונות ומבנים אדריכליים נוספים בעלי עניין.
יוקוהמה היא העיר המאוכלסת ביותר ביפן אחרי טוקיו, שמוגדרת מטרופולין. יוקוהמה שוכנת אף היא לחופו של מפרץ טוקיו ומהווה נמל חשוב ומרכז כלכלי. עיר זו הייתה מהערים היפניות הראשונות שנפתחו למערב. בעיר שוכן המגדל הגבוה ביותר ביפן, יוקוהמה לנדמרק טאוור. הבאה ברשימת הערים המאוכלסות ביותר במדינה היא אוסקה, השוכנת לחופו של מפרץ אוסקה באוקיינוס השקט. העיר מהווה אף היא נמל חשוב ומרכז מסחרי במדינה. בעיר אוכלוסיית יוממות גדולה מאוד, עד שבשעות היום מספר האנשים בעיר גדל בכ-40% לעומת הלילה.
רשימת עשר הערים המאוכלסות ביותר ביפן:
כלכלה
מכיוון ששטחה של יפן הוא הררי ברובו ואינו ניתן ליישוב או לעיבוד, רק 13% משטח היבשה של יפן מנוצל לחקלאות, כאשר מתוכם 12% הם קרקע הראויה לעיבוד מדי שנה ו-1% הם גידולים קבועים, כגון מטעים. 66% משטחה של יפן מכוסים יערות, 5% הם שטחים עירוניים ותשתיות התחבורה מהוות 3%.
חקלאות
הגידול החקלאי הראשי ביפן הוא אורז, ו-39% משטח הגידולים החקלאיים ביפן מאופיינים בשדות אורז, לרבות באזורים עירוניים כמו ניאיגטה. אולם, אחוז האורז במכלול הגידולים החקלאיים היפניים הולך וקטן. נכון לשנת 2005 אחוז זה עמד על 23%, בעוד שבשנת 1960 הוא עמד על 50%. אחוז דומה במכלול הגידולים שייך לכלל הירקות ו-30% מסך התוצרת החקלאי הוא של חיות משק. כאמור, גידולי האורז נפוצים במישורי הסחף, בעוד על צלע ההר הגידולים הראשיים הם גידולי פרדס וגידולי בעל כמו חיטה, שעורה וירקות. בשולי צלע ההר נפוצים גידולי תה. גידולים עיקריים נוספים כוללים תפוחי אדמה וסלק סוכר.
אמנם קיימים הבדלים מסוימים בין חבלי הארץ השונים, אך הוקאידו, שהוא מקור ל-13% מהתוצרת החקלאית, שונה בצורה ניכרת מיתר החבלים. בהוקאידו שיעור גידולי האורז נמוך הרבה יותר מאשר שאר חבלי יפן, בעוד שהתוצרת נסמכת יותר על גידולי חוות ומוצרי חלב. בנוסף, החוות החקלאיות בהוקאידו גדולות לעומת חוות בחבלים אחרים, בממוצע פי 17 יותר.