cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוריינות סטטיסטית
חרדת סטטיסטיקה
בעוד שחלק מהאנשים רוכשים את הידע הנדרש בהצלחה במהלך לימודיהם, יש הנכשלים בשל קשיי למידה שונים כגון חסך בחומר רקע רלוונטי. לכן בדרך-כלל יש להם מוטיבציה נמוכה יחסית ללימודי סטטיסטיקה. לפיכך, סטודנט בעל רקע של סלידה ממתמטיקה, עשוי לפתח פוביה ספציפית לקורסים סטטיסטיים, או לנהוג בדחיינות בעת למידתם. יש המעדיפים לדחות ככל האפשר את לימוד הקורסים הסטטיסטיים לתקופה בה ישלימו קורסים נטולי מתמטיקה או שהמתמטיקה בהם מסתכמת בחשבון פשוט בלבד; פעולה זו יכולה להיות בעוכריהם, אלא אם יתרגלו מתמטיקה מתקדמת יותר (כפי הצורך) בעת למידת קורסים אלו; טכניקה זו של פריסת התרגול המתמטי עד למועד קורס הסטטיסטיקה מיטיבה עם סטודנטים רבים.
סטודנטים עם חרדה סטטיסטית, המגיעים מרצונם ומסקרנותם ללמוד לתואר ראשון בתחום מדעי מסוים, עשויים להיקלע לדחק בשל קונפליקט בין רצונם להשלים התואר כסטודנטים מן המניין, לבין הקשיים או חוסר היכולת לעשות זאת, כביכול. הדבר מסכן את המשך לימודם, ופוגע בפרודוקטיביות מדעית גם מאלו הצמאים לה.
סטודנטים נוקטים במגוון טכניקות כדי להבטיח את הבנתם ולמידתם של עקרונות סטטיסטיים, כפי הנדרש מהם. יש המשתמשים בטכניקות פסיכולוגיות כגון שיטות שינוי-גישה (שמקורן בפסיכולוגיה הקוגניטיבית כמו כאלה הנסמכות על תורת הייחוס), או "חיסול" של מחשבות כוזבות (דפרסוגוניות) של סטודנטים המשכנעים את עצמם ליכולת פחותה או אי יכולת, עד כדי הכחדת התפיסות הכוזבות. אפשרות נוספת היא היעזרות בספרות חיצונית אשר מסבירה את החומר הלימודי בלשון ורטוריקה אחרת, או היעזרות במורה פרטי הנתפס ככריזמטי יותר בעיני הסטודנט או מותאם יותר לצרכיו.
סטודנטים שונים יכולים להסתייע בהתאמות בבחינות בסטטיסטיקה, כגון שימוש במחשבון, דף נוסחאות מורחב, והארכת-זמן. סטודנטים עם בעיות פיזיולוגיות קלות, דוגמת מַלְחֶצֶת כתיבה, או לקות כתיבה מאובחנת, יכולים להסתייע בכתיבתם במעבד תמלילים והארכת-זמן. במקרים חמורים יותר ייתכנו התאמות נוספות בדרכי ההיבחנות, דוגמת הבטחת מועד בחינה נוסף לבעלי דיסקלקוליה, או התערבות פרמקולוגית להפחתת חרדה במבחן עצמו או בתקופת הלימוד, בכפוף להחלטת פסיכיאטר או רופא בעל הכשרה לכך.
גשר ת'רוגס נק
הגשר הוא גשר אגרה בבעלות העיר ניו יורק, והוא מנוהל על ידי רשות המנהרות וגשר טרייבורו - חברת בת של רשות התחבורה המטרופולינית של ניו יורק.
מבנה הגשר
אורכו של הגשר 549 מטרים בין שני מגדלי התמיכה, ואורכו הכולל 887 מטרים.
יצחק (פירושונים)
{{פירושונים|
טויוטה לנד קרוזר
טויוטה לנד קרוזר (באנגלית: Toyota Land Cruiser, ביפנית: トヨタ ランドクルーザー) הוא SUV, בעל הנעה כפולה 4x4, המיוצר על ידי יצרן כלי הרכב היפני טויוטה משנת 1951 ועד היום.
באוגוסט 2019 נמכרה הלנד קרוזר ה-10 מיליון.
יוהאן אוגוסט סטרינדברג
יוהאן אוגוסט סטרינדברג (בשוודית: Johan August Strindberg,, 22 בינואר 1849 – 14 במאי 1912) היה סופר, מחזאי וצייר שוודי. הוא נחשב לאחד הסופרים השוודים המרכזיים ואחד מאבות התיאטרון המודרני. עבודותיו משתייכות לשני זרמים עיקריים באומנות: נטורליזם ואקספרסיוניזם. הוא נודע גם בשם העט הרווד אולף.
שנותיו הראשונות
סטרינדברג, אשר נולד בסטוקהולם, למשפחה מרקע נוצרי. בנם השלישי של קארל אוסקר סטרינדברג, סוכן הובלה ימית ממשפחה בורגנית, ואולריקה אלאונורה (נורה) נורלינג, אשה ממוצא פשוט אשר הייתה צעירה מבעלה בשתים-עשרה שנים. בספרו האוטוביוגרפי, "בן המשרתת", מכנה סטרינדברג את אימו "אישה משרתת". סבו מצד אביו של סטרינדברג, זכריאס, נולד ב-1758 לכומר נוצרי והיגר לסטוקהולם בבגרותו. שם הוא התעשר מעיסוקו בסחר בתבלינים והפך לרב-סרן בצבא שוודיה. דודתו של סטרינדברג, ליזט, התחתנה עם התעשיין והממציא האנגלי סמואל אוון. דודו של סטרינדברג, יוהאן לודוויג סטרינדברג, היה איש עסקים מצליח ורבים טוענים כי עליו ביסס סטרינדברג את אחת הדמויות בספרו "החדר האדום". דמות זו, דודו של גיבור הסיפור - ארוי פאלק, בולטת בעושרה ובשאיפותיה החברתיות הנרחבות.
סטרינדברג תיאר את ילדותו בספרו האוטוביוגרפי "בן המשרתת". עם זאת, הסופר אולוף לאגרקרנץ, אשר כתב ספר ביוגרפי אודות סטרינדברג, טוען כי יש לנהוג ב"בן המשרתת" בביקורתיות. לדבריו, רוב הפרטים שסטרינדברג הזכיר בספר הם בעלי אופי אוטוביוגרפי אך עם זאת "הוא השתמש ביכולתו לגרום לנו להאמין במה שהוא רוצה שנאמין". לאגרקרנץ טוען כי כבר בגיל צעיר סטרינדברג מיאן לקבל כל תיאור אחר לאישיותו מלבד הדימוי שהוא קבע לעצמו. מחזה אחד שלו מפורסם במיוחד "מחזה חלום".
אנטישמיות
אף על פי שבחלק גדול בחייו של סטרינדברג היה נודע בדעותיו ואף ביצירה סאטירית נגד יהודים ונגד היהדות, בערוב ימיו טען שהוא לא אנטישמי.
על יצירותיו
היצירה "החדר האדום" (1879) הביאה לסטרינדברג את תהילתו. המחזות המוקדמים שלו נכתבו בסגנון הנטורליסטי. לרוב משווים את מחזותיו מתקופה זו למחזות של הנריק איבסן. המחזה הנודע ביותר של סטרינדברג מתקופתו זו הוא "העלמה יוליה". גם המחזה "היותר חזקה" הוצג לא פעם על במות שונות בארץ ובעולם.
לאחר מכן עבר סטרינדברג תקופה של מהפך פנימי, הידועה כ"תקופת הגיהנום". הוא נתן לה ביטוי בספרו "גיהנום", אשר נכתב בצרפתית. בנוסף הוא החליף כמה מכתבים ביקורתיים עם ניטשה. לאחר מכן סטרינדברג נפרד מהנטורליזם לטובת יצירות בסגנון הסימבוליזם.
רשימת מחזותיו
ועוד
לי מורגן
לי מורגן (באנגלית: Lee Morgan; 10 ביולי 1938 – 19 בפברואר 1972) היה אחד מחצוצרני הג'אז הבולטים ביותר בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
מורגן הצטרף לביג בנד של דיזי גילספי כשהיה בן 18, והיה חבר בהרכב במשך שנתיים. משנת 1956 החל להקליט בחברת בלו נוט (בסך הכול הקליט במסגרת בלו-נוט עשרים וחמישה תקליטים). מורגן הושפע, כנגן, בעיקר מקליפורד בראון, ואף היה בקשר איתו לפני מותו.
הוא ניגן בכמה מהתקליטים המוקדמים של הנק מובלי וביצירת המופת של ג'ון קולטריין Blue Train וכן בתקליטו הראשון של נגן האורגן ג'ימי סמית (The Sermon). בשנת 1958 הצטרף ללהקת שליחי הג'אז (Jazz Messengers) של ארט בלייקי בה המשיך לפתח את כישרונו כמבצע וכמלחין. הופיע עם בלייקי מספר שנים והשתתף, בין היתר, באלבום 'Moanin. כשעזב בני גולסון את הג'אז מסנג'רס, שכנע מורגן את בלייקי לשכור את ויין שורטר, נגן סקסופון-טנור, במקומו.
התקופה שבין השנים 1960-1961, בה ניגנו מורגן ושורטר בהרכב של בלייקי (יחד עם בובי טימונס בפסנתר ורג'י וורקמן בבס), נחשבת בעיני רבים כתקופה המעניינת ביותר של ההרכב. השילוב בין מורגן ושורטר היה מיוחד הן מבחינת הגיוון העצום בלחנים שתרמו להרכב והן מבחינת הביצוע הכלי.
בתחילת שנות השישים ניסה מורגן להתקדם למוזיקה חדשנית יותר, וניגן באלבום האוונגארדי Evolution של גרצ'ן מונקור השלישי, ואף הקליט בעצמו קטעים כמו (Search for the New Land (1964. אך הפופולריות של אלבומו המוכר ביותר, The Sidewinder, מנעה ממנו להפנות את הקריירה שלו בכיוון זה.
קטע הנושא של אלבום זה כיכב במצעדי הפזמונים של שנת 1964 והיה הפסקול של הפרסומות של חברת קרייזלר במהלך משחקי הגמר בכדור בסיס. הצלחתו של קטע ג'אז במצעד הפזמונים גרמה לחברת בלו-נוט לדחוף אלבומים בעלי גוון דומה לשוק באמצע שנות השישים.
מורגן נורה למוות בשגגה תוך כדי ויכוח, על ידי הידועה בציבור שלו, הלן מור, ממנה רצה להיפרד, בהפסקה בין קטעים במהלך הופעה במועדון הג'אז Slug's בניו יורק. למרבה האירוניה מור הביאה למורגן את האקדח כדי שיגן על עצמו בוויכוח עם סוחר סמים על עסקת קוקאין גדולה.
רמזי נאפי אגא
רמזי נאפי היה פעיל כורדי מארביל שסייע בהזמנת ורמאכט לכורדיסטן ב-1943 כדי שיוכלו לעזור לו בהפיכת כורדיסטן לעצמאית. רמזי היה לאומן כורדי. הוא גם היה תומך גדול של הנאצים במהלך השואה. הוא זכה למוניטין גבוה בכורדיסטן.
נוֹעַר
רמזי נולד ב-1917 למשפחה בולטת מארביל שבכורדיסטן. הוא למד בבית ספר יסודי ובבית ספר תיכון בארביל. בזמנו לא היו בתי ספר תיכוניים בארביל ולכן הלך לתיכון בכירכוכ במשך שנה. בכירכוכ הצטרף רמזי למפלגת הימין הקיצוני "הופ". רמזי למד אז בבית ספר תיכון בבגדד בין השנים 1937 - 1938. הוא עובר את בחינת הבגרות בבגדד ובשנת 1939 מחליט לעזוב לביירות. הוא לומד באוניברסיטה האמריקאית של ביירות במשך שנתיים ומסיים לימודים. בביירות הוא נפגש עם כמה אישים פעילים ב-Xoybûn באותה תקופה, והצטרף למפלגת Xoybûn הלאומנית הכורדית, השואפת למדינה כורדית עצמאית. הוא נשאר בביירות מאוקטובר 1941 עד מרץ 1942. מאוחר יותר הוא נוסע לאיסטנבול להשלמת לימודיו ומתקבל לקולג' רוברט האמריקאי. זה היה באיסטנבול באמצע 1942, שם יצרו איתו קשר על ידי המודיעין הגרמני ואנשיו של רב-סרן גוטפריד מולר למבצע מחמוד ברזינג'י.
מבצע מחמוד ברזינג'י
מבצע מחמוד ברזינג'י נקרא על שמו של מחמוד ברז'ינג'י. רמזי נאפי הזמין את הכוחות המיוחדים הגרמנים הנאצים ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, להתחיל במרד של כורדים בניסיון לגרש את הבריטים מהאזור, להשיג שליטה על שדות הנפט, ואיכשהו למסור אותם לוורמאכט בגלל מבצע ברברוסה. לא התקדם כפי שהיה צפוי בהגעה לקווקז. בתמורה לסילוק הבריטים, הכורדים יעזרו ביצירת כורדיסטן הנשלטת על ידי כורדים נאצים. ראש המבצע, רב-סרן גוטפריד מולר, דרש "כורדי יליד שיהיה מוכן לקפוץ איתנו, להוביל אותנו למקום מסתור טוב ואז ליצור עבורנו קשר עם שייח מחמוד ומנהיגים כורדים אחרים". זמן קצר לאחר הגעתו לאיסטנבול ב-1942, יצרו קשר עם רמזי נאפי כמה מחברי יחידת המודיעין הצבאית של גרמניה הנאצית ואנשיו של מולר כדי לדון באפשרות של יצירת תוכנית דמוית מפת דרכים לאיחוד כורדים בתמורה להתקוממויות הכורדים נגד הבריטים שכבשו את הכירכוכ שדות שמן.
בצלאל צדיקוב
ר' שלום בצלאל צָדיקוֹב (כונה: המגיד צדיקוב; בכתיב יידי: צדיקאָוו; תרי"ג, 1853 - תרע"ח, 1918) היה מגיד בליטא ובארץ ישראל, שהטיף לחיבת ציון ולעלייה לארץ ישראל.
תולדותיו
שלום בצלאל צדיקוב נולד בעיירה הקטנה פושלאט, במחוז פוניבז' שבפלך קובנה בליטא (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), לחיים צבי צדיקוב. בצעירותו קיבל חינוך תורני והתחנך בישיבות ליטא. לאחר נישואיו היה מלמד דרדקי, וכן מסר שיעורי תורה ל'בעלי בתים'. עם הזמן גילה את כושר הנאום והחל לדרוש ברבים בבתי כנסת בקהילות שונות, כשהוא מתמקד בהטפה לחיבת ציון. לאחר יסוד "המזרחי" נשלח על ידי הרב יצחק יעקב ריינס לשאת דרשות תעמולה בערי תחום המושב למען הציונות הדתית.
בשנת 1906, בהיותו כבן 53, עלה לארץ ישראל, ויחד עמו הביא גם את בניו הבוגרים. בהיותו בארץ ישראל המשיך לדרוש ברבים ולהטיף לחלוציות וליישוב הארץ. את דרשותיו נשא בבית המדרש של בעלי המלאכה בנוה שלום שביפו (משם צמח ארגון מרכז בעלי מלאכה). כשנודע לו שמת בנו החלוץ, אליעזר, שעבד בשמירה בגליל העליון, כינס את הקהל בבית הכנסת ודרש בפניהם בהתלהבות על מיתת בנו למען הארץ, ולבסוף בירך ברכת "שהחיינו".
לפני מלחמת העולם הראשונה נסע לרוסיה לסבב של דרשות על עלייה לארץ ישראל וחיבת ציון, אך בשל המלחמה נבצר ממנו לשוב ארצה. נפטר במינסק בשנת תרע"ח (1918).
משפחתו
היה נשוי לעדה, בת נתן סגל (נפטרה בתל אביב בשנת 1921). בנו אליעזר מת בחייו. בנו חיים צדיקוב היה ממייסדי דגניה א' (ובנו שלו, בצלאל אמיר, היה קצין חינוך ראשי בצה"ל). בתו רבקה נישאה לנתן שיפריס, ממתיישבי עין גנים וממייסדי "הפועל הצעיר".
120 הימים של סדום
120 הימים של סדום, או בית הספר להפקרות (בצרפתית: Les 120 journées de Sodome or l'école du libertinage) היא נובלה שנכתבה על ידי המרקיז דה סאד, בשנת 1785.
תוארה הן כפורנוגרפית והן כארוטית. עלילתה מגוללת את סיפורם של ארבעה ליברטיניסטים אמידים, שהחליטו לחוות את הסיפוק המיני האולטימטיבי, כפי שהם ראו אותו, באורגיות. כדי לעשות זאת הם נסעו לטירה מרוחקת בלב היער השחור ולקחו עמם 36 אנשים, רובם נערים ונערות, שיועדו להיות קורבנותיהם. האצילים הזמינו ארבע מנהלות בתי בושת, והפצירו בהן לספר על חייהן והרפתקאותיהן. סיפוריהן העניקו לאצילים השראה, והם החלו להתעלל מינית בקורבנותיהם ולענות אותם. סבל הקורבנות הלך וגבר, עד שבתום הסיפור הם נרצחו בעינויים על ידי האצילים.
למרות שנכתבה בשנת 1785, פורסמה הנובלה רק בתחילת המאה ה-20. בשנים האחרונות תורגמה הנובלה לשפות רבות, בהן אנגלית, יפנית, ספרדית, רוסית וגרמנית. היא נותרה שנויה מאוד במחלוקת, ועודנה מוחרמת על ידי מספר ממשלות בשל האלימות הפיזית והמינית הקיצונית שבה. למרות זאת נשארה הנובלה מקור עניין לסטודנטים ולהיסטוריונים.
היסטוריה
המרקיז דה סאד כתב את 120 הימים של סדום במהלך שלושים ושבעה ימים בשנת 1785 בעת שהיה כלוא בבסטיליה. היות שלא היו ברשותו כלי כתיבה ודפים ומחשש שיצירתו תוחרם אם תתגלה, כתיבת היצירה נעשתה בהחבא ועל גבי גליל נייר באורך 12 מטרים. ב-14 ביולי 1789, בעת מאורעות המהפכה הצרפתית נכבשה הבסטיליה על ידי ההמון הזועם והועלתה באש. המרקיז דה סאד היה בטוח שיצירתו אבדה עם נפילת הבסטיליה, ואף "בכה דמעות של דם על אובדנה". לאחר מספר שנים נמצא גליל הנייר בתאו של סאד. הגליל עבר במרוצת השנים מיד ליד כשלכל אורך אותה התקופה יוחסה לו חשיבות עקב היותו שריד מתקופת המהפכה.
בשנת 1903 גליל הנייר הגיע לידיו של הפסיכיאטר הגרמני איוון בלוך. הוא עיין בה, החליט שפרסומה יכול לתרום למחקר הפסיכיאטרי וב-1904 הוציא אותה לאור תוך שימוש בשם בדוי. בשל האלימות הפיזית והמינית הקיצונית שבה, הוחרמה היצירה בעת יציאתה ואף נאסרה לפרסום במדינות רבות. בסוף המאה ה-20 הותרה היצירה לפרסום ברוב מדינות אירופה.
ב-2004 נרכש גליל הנייר על ידי סוחר כתבי יד צרפתי תמורת שבעה מיליון יורו. ב-2014 הועבר למוזיאון כתבי היד שלו בפריז. ב-2015, בשל שערורייה כספית, הוחרם הגליל על ידי ממשלת צרפת. ב-2017 הוכרז כאוצר לאומי של צרפת.
תקציר והקדמה
העלילה מתרחשת בטירה ביניימית מרוחקת, שנמצאת באזור הררי גבוה שמוקף ביער, מנותקת משאר העולם, בתקופת מלכותו של לואי הארבעה עשר או שנים אחדות לאחריה.
העלילה נמשכת חמישה חודשים, בין נובמבר למרץ. ארבעה ליברטיניסטים אמידים נעלו עצמם בטירה, שנושאת את השם טירת סילינג, יחד עם מספר קורבנות ושותפים. היות שהצהירו שהתחושות שמקורן בחוש השמיעה הן הארוטיות ביותר, הזמינו ארבע יצאניות לשעבר והקשיבו לסיפוריהן. הסיפורים העניקו להם השראה להשתתף בפעילויות דומות עם קורבנותיהם.
הנובלה אינה יצירה גמורה. רק חלקה הראשון הושלם. שלושת החלקים האחרים כתובים כטיוטה, ובחלקם הערותיו של דה סאד, שמופיעות בחלק מהתרגומים. בשלב מסוים בכתיבה היצירה, הגיע דה סאד למסקנה שלא יוכל להשלימה, וכתב את שלושת חלקיה האחרונים במהירות, מבלי לסיים את עריכתם.
עלילה
בכל אחד מארבעת החודשים, אחת היצאניות מספרת חמישה סיפורים ביום, שעוסקים בפטישים של לקוחותיהן המעניינים ביותר. התאוות שבסיפורים מתחלקות לארבע קטגוריות: פשוטות, מורכבות, קרימינליות ורצחניות, בסדר הולך וגובר של מורכבות ואכזריות.
נובמבר: התאוות הפשוטות - היחידה שנכתבה בשלמותה. התאוות בה נחשבות 'פשוטות' משום שאינן כוללות חדירה. המעשיות בחלק זה כוללות גברים שאוהבים לאונן בפניהן של ילדות בנות שבע ומתמכרים לשתיית שתן ולאכילת צואה. במהלך הסיפור, ארבעת הליביריטינים מבצעים בבנותיהם ובילדים שחטפו דברים דומים לאלה ששמעו מהיצאניות.
דצמבר: התאוות המורכבות - המעשיות בחלק זה כוללות סטיות מופרזות יותר, כגון גילוי עריות, אונס נזירות בזמן מיסה וחילול ילדות באורגיות שמתרחשות מדי ערב, וכוללות גם הצלפות מפעם לפעם.
ינואר: התאוות הקרימינליות - המעשיות בחלק זה כוללות סטיות שלא אחת מגיעות כמעט לרצח. הגברים מקיימים יחסים סדיסטיים עם ילדות בנות שלוש, נותנים את בנותיהם לגברים אחרים כדי שיבצעו בהן את זממם וצופים במעשה, ומטילים מום בבנות באמצעות עקירת אצבעות או גרימת כוויות במחתה לוהטת. בחודש זה מתחילים הגברים לקיים מין אנאלי עם הנערים והנערות בני השש עשרה, באלימות גוברת והולכת, שכוללת הצלפות והכאות על בסיס קבוע.
פברואר: התאוות הרצחניות -
דעות אודות היצירה
סאד עצמו תיאר את היצירה כ"סיפור הבדייה הטמא ביותר שסופר מאז שעולמנו התחיל (began)". ד"ר בלוך, שהביא את היצירה לדפוס, תיאר אותה באופן פסיכואנליטי, כיצירה המייצגת את כל הרעות החולות שבסטיות המיניות.
הסופרת סימון דה בובואר כתבה מאמר על היצירה, לו העניקה את הכותרת "האם אנו מחויבים להעלות באש את דה סאד?". במאמר היא מגנה בתוקף על הנובלה, בטענה שהיא מציבה במרכז את תהומותיה האפלות ביותר של נפש האדם ואת הרעות החולות להם הוא מסוגל.
קמיל פאליה מחשיבה את יצירתו של סאד "תגובה סאטירית" לז'אן-ז'אק רוסו בפרט, ולתפיסת הנאורות בדבר הטוב הטבוע באדם בכלל. ז'יל דלז טען שאל 120 הימים של סדום, יחד עם שאר יצירתו של סאד, כמו גם של מאזוך, לא ניתן להתייחס כפורנוגרפיה - היא זכאית לתואר הנשגב יותר 'פורנולוגיה'.
אצטדיון באלאידוס
האצטדיון העירוני באלאידוס (גליסית: Estadio Municipal de Balaídos, תעתיק: באלאיד'וס), הידוע גם בשם אבנקה-באלאידוס (בספרדית: Abanca-Balaídos) מטעמי חסות, הוא אצטדיונה הביתי של קבוצת הכדורגל סלטה ויגו, מהליגה הספרדית.
היסטוריה
ב-1924 קבוצה של אנשי עסקים עשתה צעד ראשון לבניית האצטדיון ורכשה שטח של 75,000 מטר מרובע שעליו עתיד היה להיבנות האצטדיון. לאחר שנתיים הוקמה החברה שעסקה בבניית האצטדיון בפועל.
האצטדיון נחנך לראשונה ב-30 בדצמבר 1928 כאשר המשחק הראשון היה בין סלטה ויגו הביתית לקבוצה הבסקית ריאל אוניון. במשחק נכחו 22,000 צופים ושחקנה של סלטה ויגו, גראסיליאנו, היה לכובש הראשון בהיסטוריה של האצטדיון. המשחק הסתיים בתוצאה 7-0 לקבוצה הביתית.
לקראת מונדיאל 1982 עבר האצטדיון שיפוץ, שני במספר, כאשר אחד היציעים נבנה מחדש, שניים שופצו ובנוסף נבנה יציע חדש. במונדיאל האצטדיון אירח שלושה משחקים בסיבוב הראשון במסגרת בית א':
בעונת 2002/2003 העפילה סלטה ויגו לראשונה בתולדותיה לליגת האלופות, ובשל כך נאלץ לעבור שיפוץ על מנת לעמוד בדרישות של אופ"א לאירוח משחקים במפעל.
שיא הצופים למשחק באצטדיון נקבע בשנת 1982, כאשר 45,000 צופים נכחו במשחק מול חטאפה.
בשנת 2015 החל האצטדיון לעבור תהליך מודרניזציה במסגרתו יבנו היציעים מחדש קרוב לכר הדשא, קיבולת האצטדיון תגדל במעט ל-31,100, וגג חדש יותקן מעל היציעים. העבודות צפויות להסתיים בשנת 2018.
שטיריה
שטיריה (בגרמנית: Steiermark) היא אחת מתשע המדינות הפדרליות של אוסטריה והשנייה בגודלה ביניהן בשטחה, לאחר אוסטריה תחתית, עם שטח של 16,392 קמ"ר. היא גובלת במזרח עם בורגנלנד, בצפון עם אוסטריה עילית ואוסטריה תחתית, במערב עם זלצבורג ובדרום עם סלובניה. אוכלוסייתה מונה 1,210,971 נכון ל-2013, ובירתה היא גראץ.
האוסטרים נוהגים לחלק את אדמתם לכמה אזורים:
שטיריה היא אזור תעשייתי, בעקבות תהליך התיעוש שהתרחש באוסטריה במאה ה-19. בשנת 2004 נהנתה שטיריה מצמיחה כלכלית גבוהה של 3.8%, בעיקר הודות לאזור גראץ, שראה צמיחה כלכלית גדולה ומאז גדלה אוכלוסייתו וכלכלתו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוכללה שטיריה באזור הכיבוש הבריטי.
חלוקה מנהלית
שטיריה מחולקת ל 12 מחוזות ועיר אוטונומית אחת (גראץ).
מחוזות:
קורות טום ג'ונס
הרומן מאורגן היטב, על אף אורכו. סמואל טיילור קולרידג' טען שהוא אחת מ"שלוש העלילות המושלמות ביותר שתוכננו אי פעם". הספר הפך לרב-מכר, וכבר בשנה הראשונה לפרסומו יצא לאור בארבע מהדורות.
"טום ג'ונס" נחשב לרומן הגדול ביותר של פילדינג, והשפעתו על הרומן האנגלי הייתה רבה.
עלילה
הרומן מחולק ל-18 ספרים.
בפרק הפתיחה קובע המספר שמטרת הרומן היא לחקור את "טבע האדם".
בפרקים הראשונים מוצגים בפני הקורא בעל האחוזה טוב הלב אולוורתי ואחותו בריג'ט באחוזתם הגדולה בסאמרסט. אולוורתי חוזר ממסע עסקים בלונדון ומוצא בחדרו תינוק ישן במיטתו. הוא מזמן את סוכנת הבית מרת דבורה וילקינס כדי שתטפל בתינוק. אחרי חיפוש בכפר הסמוך מתברר למרת וילקינס שאימו של התינוק היא אישה צעירה בשם ג'ני ג'ונס, משרתת בביתם של מנהל בית הספר ואשתו. ג'ני מודה בפני מר אולוורתי שהיא אימו של התינוק, אבל מסרבת בתוקף לגלות את זהותו של האב. מר אולוורתי מגרש את ג'ני מהכפר למקום שהמוניטין שלה אינו ידוע, ואומר לאחותו לגדל בביתו את הילד, שנקרא בשם תומאס.
באחוזתו של מר אולוורתי מבקרים בקביעות שני אחים, ד"ר בלייפיל וקפטן בלייפיל. הרופא מציג את אחיו בפני בריג'ט בתקווה שהשניים יתחתנו והוא יהיה מקורב למשפחת אולוורתי העשירה. עד מהרה בני הזוג מתחתנים. אבל אחרי הנישואים היחסים בין קפטן בלייפיל ואחיו מתקררים, וד"ר בלייפיל נאלץ לעזוב את הבית ולעבור ללונדון, שם הוא מת "מלב שבור". קפטן בלייפיל ואשתו מתחילים להתרחק זה מזו, וערב אחד אחרי שהקפטן יוצא לטיול ערב הוא לוקה בשבץ ומת. לפני כן הוא הוליד בן, שגדל יחד עם טום הממזר. בנו של קפטן בלייפיל, הידוע בשם מאסטר בלייפיל, הוא ילד עלוב וקנאי שקושר קשר כנגד טום.
טום גדל והופך לנער חסון ונמרץ ועם זאת ישר וטוב לב. הוא נוטה להתידד עם המשרתים ושומרי הציד במקום עם אנשי האצולה הכפרית. הוא חבר קרוב של ג'ורג' השחור שהוא שומר הציד. אהובתו הראשונה היא מולי, בתו של ג'ורג' השחור שידועה ביופיה. היא משליכה את עצמה על טום, שמכניס אותה להיריון, ומרגיש מחויב להציע לה את הגנתו. אבל אחרי זמן מה טום מגלה שמולי נערה מופקרת במקצת. אחר כך טום מתאהב בבתו היפה של בעל האחוזה השכן, סופיה וסטרן. טום וסופיה מתוודים על אהבתם כאשר טום שובר את זרועו כשהוא מציל את סופיה. מעמדו של טום כממזר גורם לאביה של סופיה ולאולוורתי להתנגד לקשר ביניהם. החיכוך בין המעמדות נותן לפילדינג הזדמנות להעביר ביקורת על הסדר החברתי. שילוב הזנות וההפקרות המינית בעלילה היה יוצא דופן לתקופתו, והיה הבסיס לביקורת על הספר.
בעל האחוזה אולוורתי נפל למשכב והוא משוכנע שהוא הולך למות. בני משפחות והמשרתים התאספו סביב מיטתו כשהוא מחלק את רכושו. הוא נותן סכום נכבד לטום ג'ונס, דבר שמכעיס את בלייפיל. לטום אינו מחשיב כלל את הכסף, וכל דאגתו נתונה לבריאותו של אולוורתי. אחר כך מצבו הבריאותי משתפר, ואנו למדים שהוא יחיה. טום ג'ונס כל כך מאושר מכך שהוא מתחיל לשתות לחייו ומשתכר. תוך כדי כך הוא רב עם בלייפיל. סופיה שרוצה להסתיר את אהבתה לטום, מקדישה תשומת לב רבה לבלייפיל כשהשלושה נמצאים ביחד. דודתה של סופיה, מרת וסטרן, מסיקה מכך שסופיה ובלייפיל מאוהבים. בעל האחוזה וסטרן רוצה שסופיה תתחתן עם בלייפיל כדי לזכות ברכוש הרב שבאחוזתו של אולוורתי. בלייפיל מבין שאהבתה של סופיה נתונה לטום ג'ונס ונוטר לו על כך. בלייפיל מספר לאולוורתי שביום שהיה על ערש דווי טום שתה והשתכר וחגג את מותו הקרוב. דברים אלה מובילים לגירושו של טום מהאחוזה.
טום שגורש מאחוזתו של אולוורתי מתחיל במסעו והרפתקאותיו ברחבי בריטניה, ולבסוף מגיע ללונדון. בדרכו הוא פוגש בספר בשם פרטרידג', שגורש מהעיירה מכיוון שנחשב לאביו של טום ג'ונס. הוא הופך לבן לווייתו הנאמן של טום בתקווה להחזיר לעצמו את המוניטין הטוב שלו. במסעם הם מגיעים לפונדק שאליו מגיעות גברת והמשרתת שלה. אדם זועם מגיע לפונדק והחדרנית מפנה אותו לחדר שהוא מבקש. הוא מתפרץ לחדר ומוצא את טום ומרת ווטרס, אישה שטום הציל מהתקפה, ביחד במיטה. האיש שחיפש את מרת פיצפטריק עוזב את הפונדק. סופיה והמשרתת שלה גם מגיעות לאותו פונדק, ופרטרידג' מגלה בלא יודעין את הקשר בין טום למרת ווטרס. סופיה עוזבת יחד עם מרת פיצפטריק, שהיא דודניתה, והשתיים נוסעות ללונדון. הן מגיעות לביתה של קרובת משפחה שלהן ליידי בלאסטון. טום ופרטרידג' מגיעים ללונדון בעקבותיהן. טום אומר לסופיה שהיא אהובתו היחידה ואין אחרת מלבדה. טום נקלע לדו-קרב עם מר פיצפטריק שמוביל למאסרו.
לבסוף מתגלה סוד הולדו של טום, אחר חשש מה בנוגע למרת ווטרס. מרת ווטרס היא למעשה ג'ני ג'ונס, מי שנחשבה אימו של טום, וטום חושש שהוא ביצע גילוי עריות. אבל מתברר שאימו האמיתית של טום היא בריג'ט אולוורתי, שהייתה לה פרשת אהבים עם צעיר בשם סאמר. טום הוא למעשה אחיינו של אולוורתי. אחרי שהוא מגלה את התככים של בלייפיל, שהוא אחיו למחצה של טום, אולוורתי מחליט להוריש את רוב רכושו לטום. אחרי שמתברר זהות הוריו של טום הוא מתחתן עם סופיה, ובעל האחוזה וסטרן אינו מפקפק לתת לו את בתו. סופיה יולדת בן ובת, ובני הזוג חיים באושר בברכתם של בעל האחוזה וסטרן ובעל האחוזה אולוורתי.
נושאים
הנושא העיקרי של הרומן הוא הניגוד בין אופיו הטוב של טום, פגום במקצת אבל בא על תיקונו בעזרת אהבתו לסופיה וסטרן בעלת המידות הטובות, ובין הצביעות של אחיו למחצה בלייפיל. נושאים משניים כוללים דוגמאות נוספות למידות טובות (בעיקר אלה של מר אולוורתי), צביעות (במיוחד זו של טוואקם), ורשעות (כגון אלה של מרת וסטרן, והדגלן נורתרטון) וחרטה (למשל אלה של סקוור ושל מרת ווטרס לשעבר ג'ונס).
פרקי המבוא בכל ספר והפרשנויות שמשולבות בסיפור מציגים שורה ארוכה של נושאים נוספים. למשל פרקי המבוא דנים ארוכות בכותבים גרועים ובמבקרים, שאינם קשורים לעלילה ונכתבים בנימה של התנצלות. הפרשנות של הסופר על הדמויות מציגות התנגדות רבה למתודיזם ומכנות אותה פנאטיות וכפירה, ומרמז על קשר בין מתודיזם לצביעות של אנשים כגון בלייפיל הצעיר.
עלילת הרומן מתרחשת על רקע המרד היעקוביטי משנת 1745. הדמויות משתייכות לצדדים שונים של המרד, שניסה להחזיר את הכנסייה הקתולית ככנסייה ממוסדת של אנגליה ולבטל את תוצאות המהפכה המהוללת. בשלב מסוים סופי וסטרן נחשבת בטעות לג'ני קמרון, המאהבת של הנסיך צ'ארלי היפה. הדמויות טובות הלב הן לרוב אנגליקנים נאמנים, ואפילו תומכי בית הנובר, בעוד הדמויות בעלות המזג הרע (מרת וסטרן) יכולות להיות יעקוביטים, או כמו בעל האחוזה וסטרן מתנגדי בית הנובר.
עיבודים לרומן
בשנת 1963 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "טום ג'ונס" המבוסס על הרומן עם תסריט מאת ג'ון אוסבורן ובבימויו של טוני ריצ'רדסון. בסרט כיכב אלברט פיני בדמות טום. ב-1976 יצא הסרט "The Bawdy Adventures of Tom Jones". הרומן היווה בסיס לשלוש אופרות: מאת פרנסואה אנדרה פילידור משנת 1765; מאת אדוארד ג'רמן משנת 1907; ומשנת 1975 מאת סטיבן אוליבר. ב-1997 שודרה מיני-סדרה "קורות טום ג'ונס" עיבוד לרומן של ה-BBC בכיכובו של מקס ביזלי בתפקיד הראשי. הספר עובד לבמה על ידי ג'ואן מקלפיין.
אימפריית טואי טונגה
מרכזה היה באיי טונגה באי טונגאטפו בבירה מוּאה. בשיאה התפשטה האימפריה מניווה ועד טיקופיה ותחום השפעתה היה גדול אף יותר.
ראשית האימפריה
חלק מטונגה היה נתון להשפעתו של הטואי פולוטו ובמקביל שלט הטואי מאנואה על חלקים נרחבים מטונגה. טונגה הצליחה להשתחרר מעול השלטון הזר לאחר כמה מלחמות עקובות מדם. כך נוסדה שושלת השליטים המכונים טואי טונגה. הטואי טונגה הראשון היה אהוֹאיטוּ שאמו הייתה ממשפחת אצילים חשובה מסמואה. אביו, טאנגאלואה איטומאטופואה, היה כוהן הדת הראשי של סמואה שלאחר מותו סגדו לו כאל. בשל כך, הוכרו נציגי השושלת הן כמנהיגים דתיים והן כשליטים אזרחים ויש לכן קווי דמיון בין שליטים אלו לפרעונים במצרים העתיקה. הוא מיקם את בירתו בטוֹלוֹאה, אך הטואי טונגה התשיעי העביר את הבירה להקטה.
התפשטות (1200–1500)
תחת הטואי טונגה העשירי, המלך מוֹמוֹ, ובנו טואיטאטואי (הטואי טונגה ה-11) התרחבה האימפריה וכללה את כל פיג'י וחלקים מסמואה. גבולות האימפריה המשיכו להתרחב והיא כללה את כל מערב ומרכז פולינזיה, וחלקים ממלנזיה ומיקרונזיה. בשיאה היו תחת השפעת האימפריה איים המשתרעים על פני יותר משלושה מיליון קילומטרים רבועים של האוקיינוס השקט. אזורים רבים שלא היו בשליטה ישירה של האימפריה אולצו לשלם מס. הבירה הועברה שוב תחת בנו של טואיטאטואי לעיר הידועה והמשגשגת ביותר בהיסטוריה של האימפריה, מוּאה.
דעיכת הטואי טונגה ושתי השושלות החדשות
דעיכת הטואי טונגה החלה עקב מספר רב של מלחמות ולחץ פנימי. בתגובה הוקם מוסד הפאלפה כיועץ מדיני לאימפריה. הפאלפה הצליחו בתחילה לשמר את השושלת אך הלחצים התמידו ובעטיים גם אירעו רציחות של מנהיגים אחדים. הרציחות הראויות ביותר לציון היו של האוואה הראשון (הטואי טונגה ה-19), האוואה השני (הטואי טונגה ה-22), וטאקאלאו (הטואי טונגה ה-23), שהיו ידועים בשלטונם העריץ.
הרצח של טאקאלאו סביב 1470 הוביל לארגון מחדש של האימפריה. הטואי טונגה הודחו משלטונם האזרחי ונשארו רק בתפקידם הדתי בעוד ששושלת חדשה טואי האאטאקאלאו הוקמה לשם השלטון האזרחי. השליט הראשון תחת תואר זה היה מואונגאמוטואה שהיה בנו הבכור של טאקאלאו ואחיו הצעיר של קאואולופונואה הראשון שקיבל את התואר טואי טונגה (מספר 24). שיטה זו תפקדה בהצלחה במשך מעל ל-100 שנים, אך בדומה לטואי טונגה, התמודדה השושלת החדשה בלחצים פנימיים וחיצוניים שהובילו להקמת שושלת שלישית הטואי קאנוקופולו. במהלך תקופה זו והבאות אחריה הפכה האימפריה להיות ריכוזית יותר ויותר ובתהליך איבדה את מירב השפעתה. ב-1600 גורשה האימפריה מסמואה על ידי משפחת מאליאטואה.
עליית הטואי קאנוקופולו
השושלת התבססה תחת נגאטה שהיה הבן של הטואי האאטאקאלואה השישי. השושלת החדשה לא החליפה את השושלות הקודמות אלא התחרתה בשושלת הטואי האאטאקאלואה על השלטון האזרחי. הטואי קאנוקופולו הושפע מאוד מהפוליטיקה של סמואה שכן אמו של השליט הייתה בתו של אמה הכוהן הגדול של סמואה מסאפאטה. התוצאה הייתה מערכת שלטון נזילה ומקוטעת שסימנה את תחילת הדמוקרטיזציה.
מלחמת אזרחים והחוקה של 1875
ב-1799 נרצח הטואי קאנוקופולו ה-14, טוקואהו. אירוע זה הוביל את טונגה למערבולת של מלחמת אזרחים שנמשכה 46 שנה. טאופאאהאו, הטואי קאנוקופולו ה-19 ניצל זאת ב-1845. הוא קיבל את תמיכת העם הפשוט בשל הנהגת ספר החוקים. הקודכס הראשון היה קודכס ואוואו ב-1839. הוא קיבל גם את תמיכת המיסיונרים מאותה הסיבה. הוא ניצל את תהליך החקיקה להקטין את כוחם הדתי של הטואי טונגה ולהקטין את סמכותם של הצ'יפים של קאנוקופולו. הוא הביא לאיחוד הממלכה וב-1875 הוא ביסס את החוקה שהבטיחה את שליטתו על הארץ.
תרבות
בירת האימפריה מואה נוסדה לפני שנת 500 לפנה"ס. עם זאת, התאריך המדויק אינו ידוע. מעט מאוד ידוע על תרבות טונגה אך ברור כי הייתה לתושבי טונגה מערכת מתוחכמת של דרכים ותעלות. בנוסף הם גם בנו פירמידות גדולות ומבני אבן גדולים אחרים. בשל הצפות ועליית מפלס המים הוזזה הבירה מאוחר יותר למיקום חדש נוקואלופה. בין ציוני הדרך המפורסמים של טונגה מצוי ה האאמונגה אה מואי שהוקם בימיו של טואיטאטואי במאה ה-13. מלכי ומלכות טונגה נקברו בלאנגי שהם תלי אבן גדולים.
החזית העממית לשחרור פלסטין
החזית העממית לשחרור פלסטין (בערבית: الجبهة الشعبية لتحرير فلسطين; תעתיק מדויק: אלג'בהה אלשעביה לתחריר פלסטין, ובאנגלית: Popular Front for the Liberation of Palestine - PFLP) היא מפלגה וארגון טרור פלסטיני מרקסיסטי-לניניסטי אשר חבר באש"ף. הארגון נוסד על ידי ג'ורג' חבש וודיע חדאד, ב-11 בדצמבר 1967.
הארגון ביצע פיגועים רבים שבהם נרצחו מאות ישראלים ואחרים. בין היתר הוא ביצע את הטבח בנמל התעופה לוד ואת רצח רחבעם זאבי. מדינת ישראל וכן ארצות הברית, אוסטרליה, יפן והאיחוד האירופי מחשיבים את החזית כארגון טרור.
אידאולוגיה
החזית העממית קמה מאיחוד של כמה ארגוני שמאל פלסטיניים חילוניים ובראשית דרכה שילבה אידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית ולאומיות פלסטינית, ושמה דגש על מעמד הפועלים הפלסטיני. מטרתה המוצהרת של החזית העממית: "שחרור פלסטין כולה במאבק מזוין והקמת מדינה פלסטינית דמוקרטית וסוציאליסטית". בניגוד לארגוני הטרור הפלסטיניים האחרים, החזית העממית אינה רואה את המאבק להשמדת ישראל כמאבק דתי או לאומי, אלא כחלק ממהפכה רחבה יותר נגד ה"אימפריאליזם המערבי". החזית העממית רואה בחיסול מדינת ישראל אמצעי לדחיקת האימפריאליזם מן המזרח התיכון ולמיגורם של המשטרים הערביים שהם, לתפיסתה, משטרים בורגניים ודיקטטוריים המתרפסים בפני הקפיטליזם המערבי. משום כך מעוניינת החזית גם בהפלת משטרי המלוכה השמרניים כמו בירדן ובמרוקו.
היסטוריה
ב-1953 ייסד ג'ורג' חבש את "תנועת הלאומיים הערבים" בהשפעת חוויותיו ממלחמת העצמאות, במטרה להפוך את החברה הערבית מחברה נחשלת לחברה מודרנית. הארגון פעל מתוך רגשות לאומיים והשקפה מהפכנית כזו של צ'ה גווארה, ואימץ את רעיונות החילון, הסוציאליזם והמאבק המזוין. סניפים של התנועה קמו במדינות ערב השונות ופעלו באופן מחתרתי. ב-1967 הקים הארגון חוליית לוחמים שהתאחדה עם החזית לשחרור פלסטין של אחמד ג'יבריל וארגון נוסף בשם "נוער למען הנקמה", ליצירת "החזית העממית לשחרור פלסטין" בהנהגת ג'ורג' חבש. עד 1968 אימן הארגון כמה אלפי לוחמים, בין השאר בבסיס אימונים בעיר סלט שבירדן. סיוע כספי הגיע מסוריה, שם הקים הארגון את מפקדתו, ומברית המועצות. הארגון קיבל גם סיוע כספי ומשפטי מפרנסואה ז'נו, בנקאי שווייצרי תומך הנאציזם שנהג לממן ארגוני טרור ערביים. עיתון בשם "אל-הדף" (בערבית: "המטרה") החל לצאת בעריכת דובר הארגון, ע'סאן כנפאני. בשנות ה-60 וה-70 התפרסם הארגון בעקבות סדרה של חטיפות מטוסים ותקיפות מטוסים, ובהן תקיפת מטוס אל על בציריך ב-18 בפברואר 1969.
במהלך 1968 פרש מהארגון פלג אשר הקים את ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית בראשות אחמד ג'יבריל. ב-1969 פרש מהארגון פלג נוסף והקים את החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין בראשות נאיף חוואתמה ויאסר עבד רבו. ב-1978 נהרג בידי המוסד מנהיג החזית העממית ודיע חדאד. חדאד היה מפקד הזרוע המבצעת והיה מעורב בפעולות טרור של הארגון, אך הוא הודח על ידי ג'ורג' חבש בעקבות יחסיהם העכורים, והוא אף הואשם כסוכן מטעם הק.ג.ב..
בתחילת דרכה התנגדה החזית העממית לכל פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני שיביא לשתי מדינות בין הים התיכון לירדן. החל משנת 1971 ניכר בארגון תהליך התמתנות, שהוביל לפרישה של בעלי הקו הניצי מהארגון. עם זאת, הארגון לא הסכים להכיר בישראל ופרש מאש"ף לאחר קבלת "תוכנית השלבים" ביולי 1974, ועם נציגי ארגונים אחרים הקים את "חזית הסירוב". בשלהי שנות ה-80 חזר הארגון לשורות אש"ף. הארגון הצטרף לאש"ף והיה השני בגודלו לאחר הפת"ח.
כמו כל הארגונים החילוניים שהיו מאוגדים תחת אש"ף, הארגון היה יעד למאבקי שליטה ואף לאלימות מצד ארגונים איסלאמיים בשנות ה-80, ובראשם ארגון אל-מוג'מע בראשות אחמד יאסין (ארגון שיהווה לקראת סוף העשור המסד לארגון הטרור חמאס ויאסין יהיה מייסדו). יאסין עצמו הסית פעמים רבות נגד הארגון ופעיליו בטענה שארגון חילוני בהנהגתו של נוצרי לא יכול להוביל את ההתנגדות האיסלאמית. באמצע שנות ה-80 המאבקים הגיעו לשיאם במאבק השליטה על אוניברסיטת אל-אזהר בעזה. פעילים של יאסין אף הכו מכות קשות את ד"ר רבאח מהנא, פעיל בכיר בארגון וסגן ראש אגודת הרופאים במוסד, ושברו את גפיו.
גידי שמור
שמור התעוור בשתיו עיניו, עקב מחלת הגלאוקומה כשהיה בן שנה. עם זאת, הצליח להפיק להיטים רבים. אלבומו הראשון "זר בעולם" שיצא בשנת 1986, היה להצלחה גדולה, שיר הנושא "זר בעולם" ולהיטים נוספים בין היתר: "למה את עוזבת", "חזון אחרית הסמים" (לך לנמלה עצל), "רוצה לחזור", "לפני שאת הולכת", "כל כך מתגעגע", "קרב בשדה האהבה", "מאוחר מדי" (יושב בבית קפה קטן) ועוד.
החזית העממית לשחרור פלסטין
שנות התשעים ועד היום
לאחר חתימת הסכמי אוסלו בספטמבר 1993 נטל החזית העממית אחריות על שלושה פיגועים רצחניים בין אוקטובר 1993 למרץ 1994, שכללו רצח בוואדי קלט, באזור ראשון לציון וליד שער שכם. בשנות התשעים פחתה התמיכה העממית בארגון מסיבות שונות: החזית העממית התנגדה להסכמי אוסלו ומתחה ביקורת על הרשות הפלסטינית, בעקבות חתימת ההסכמים התנתקה החזית פעם נוספת מאש"ף. הארגון החרים את הבחירות לרשות הפלסטינית ב-1996, החמאס זכה לאהדה בזכות פיגועי התאבדות מוצלחים, ונפילת ברית המועצות יחד עם עליית האסלאמיזם בעולם הערבי היטיבו עם ארגונים כגון הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני. השקפותיה של החזית העממית התמתנו, מאוחר יותר שיקמה את יחסיה עם ערפאת ב-1999 ושבה לשורות אש"ף.
גידי שמור
מאז שיצא לאור אלבומו הראשון "זר בעולם" - הפכו שיריו ללהיטים, ואף זכו לביצועים חדשים על-ידי אמנים אחרים. שמור בנה את עצמו בעשר אצבעות כתמלילן, מלחין, זמר ונגן אורגן - וכל זה בלי לראות. רק דרך המוזיקה והצלילים ששמע.
החזית העממית לשחרור פלסטין
שנות התשעים ועד היום
במאי 2000 פרש ג'ורג' חבש מתפקיד המזכ"ל בעקבות מצבו הבריאותי, והוחלף על ידי אבו עלי מוסטפא. מוסטפא ארגן פיגועי טרור במהלך האינתיפאדה השנייה, שכללו פיצוץ מכוניות תופת, פיגועי ירי, הנחת מטעני חבלה וירי פצצות מרגמה. הוא חוסל בסיכול ממוקד ב-21 באוגוסט 2001 ברמאללה, והוחלף על ידי אחמד סעדאת. על שמו של מוסטפא נקראה הזרוע הצבאית של החזית העממית - "גדודי אבו עלי מוסטפא". כנקמה על הריגת מוסטפא, הורה המזכ"ל החדש לחוליית הארגון להתנקש בשר התיירות רחבעם זאבי (17 באוקטובר 2001). בעקבות לחץ ישראלי ובינלאומי נעצרו סעדאת והורגי זאבי על ידי הרשות הפלסטינית ונכלאו ביריחו בפיקוח בינלאומי. ב-14 במרץ 2006, כאשר הפקחים עזבו, הם נתפסו בידי ישראל ב"מבצע הבאת ביכורים". סעדאת יושב בכלא הישראלי אך עדיין עומד בראש הארגון.
גידי שמור
ביוגרפיה
שמור נולד בפתח תקווה, עד גיל שנה הוא ראה, ואז התחילה להתפתח אצלו מחלת הגלאוקומה, המחלה יוצרת לחץ תוך עיני, שנדיר מאוד בקרב תינוקות, עם זאת ניסו להציל את עיניו במספר ניתוחים שעבר, אך ללא הצלחה. נרשם לבית הספר "לדוגמה" בתל אביב - שלימים שינה את שמו ל"גורדון". למדו שם ילדים רואים, והייתה גם כיתה של תלמידים עיוורים מאזור גוש דן. שמור למד לכתוב ולקרוא כתב ברייל, ובהמשך אף נעזר בתוכנות קול במחשב. שמור התחבר לבמה, וכבר בבית הספר הופיע במסיבות סוף שנה ובמסיבת פורים, והיה בעל ביטחון עצמי רב, למרות לקות הראייה שלו, דבר שהוביל אותו להופיע על במות החל מגיל 17.
המעבר לעולם המוזיקה החל מהיותו מנסה להופיע תחילה במופעי סטנדאפ שהיו אז בתחילת דרכם בישראל, ותמיד היה פותח בסוג של הומור עצמי שהיה אומר "אני סומך עלייך בעיניים עצומות". שמור אמר בראיון כי הגיע למוזיקה במקרה. "כשהייתי בן 23, חבר שלי שניגן על אורגן, ורצה להיפטר ממנו, שאל אותי אם אני מוכן לקנות אותו ממנו. בבית שלי כל בני המשפחה אהבו לשמוע מוזיקה, ולא בהכרח רק מזרחית, אז הסכמתי, ולמדתי לנגן באורגן, יחד עם כישרון השירה שלי, התחלתי לכתוב ולהלחין שירים".
החזית העממית לשחרור פלסטין
שנות התשעים ועד היום
ב-2006 השתתפה החזית העממית בבחירות לרשות הפלסטינית וזכתה ב-4.2% מהקולות, שזיכו אותה ב-3 מושבים מתוך ה-132 במועצה המחוקקת הפלסטינית. מלבד סעדאת, לחזית העממית הנהגה פוליטית היושבת ברשות הפלסטינית ובסוריה, ותשתית מבצעית קטנה יחסית ברשות הפלסטינית. עיקר פעילותה בשנים שמאז מעצרו של אחמד סעדאת היא שיגור רקטות קסאם מרצועת עזה ושיתוף פעולה עם ארגוני טרור אחרים במסגרת ועדות ההתנגדות העממית.
גידי שמור
ביוגרפיה
ב-1986 יצא אלבומו הראשון והמצליח של שמור: "זר בעולם". כל השירים בו נכתבו והולחנו על-ידי שמור, מלבד שיר אחד: "איתך בשעות הקטנות", שאותו הלחין היוצר עוזי חיטמן. את העיבודים לשירים עשה אריה ברקוביץ'. האלבום הופק על-ידי "האחים בן מוש" - היה על קלטת, שנמכרה בכל ישראל, ובעיקר מוזיקה מזרחית של אותה התקופה שפרחה במכירת קלטות באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב. ההצלחה שלו הייתה גדולה, והאלבום נמכר במאות עותקים. "זר בעולם", זכה לחידושים רבים, בין היתר של הזמר אורן חן. השיר היה מזוהה עם אוהדי בית"ר ירושלים בטריבונה, לפני כל משחק של הקבוצה.
החזית העממית לשחרור פלסטין
שנות התשעים ועד היום
בעשור הראשון של המאה ה-21 קיבל הארגון את עקרון שתי המדינות ואת אפשרות המשא ומתן, אך הוא עדיין דבק בהתנגדותו להסכמי אוסלו ואינו מוכן לוותר על זכות השיבה של הפליטים הפלסטיניים. כמה מפעילי המפלגה הוחזקו בידי ישראל במעצר מינהלי, בהן אחמד קטאמש, שהיה עצור מעל 8 שנים במצטבר וחברת המועצה המחוקקת הפלסטינית חאלדה ג'ראר, שנעצרה אף היא לתקופות ארוכות.
במאי 2021 שירות הביטחון הכללי טען שמיליוני אירו שתרמו סוכנויות סיוע וארגונים לא ממשלתיים הפועלים באירופה לפלסטינים למטרות סיוע הומניטרי, הועברו לארגון החזית העממית, שהשתמש בהם לצורכי טרור. ב-22 באוקטובר 2021 הכריז שר הביטחון בני גנץ על שישה ארגוני חברה אזרחית פלסטיניים כארגוני טרור. משרד הביטחון מסר שפעילי החזית העממית הועסקו בארגונים בתפקידי שטח וניהול, והסתירו את שיוכם לארגון החזית העממית. ההחלטה התקבלה לאחר פעילות משותפת של השב"כ והמטה הלאומי ללוחמה כלכלית בטרור, ואושרה על-ידי גורמים משפטיים של ממשלת ישראל.
גידי שמור
ביוגרפיה
בשנת 2005 ביצע חידוש לשירו "מאוחר מדי" (המוכר יותר בשם "יושב בבית קפה קטן") הזמר שיר לוי הבן של ישי לוי. השיר הפך לאחד הלהיטים הגדולים של אותה השנה, לא הרבה זכרו שמדובר למעשה בחידוש לשיר של שמור. שמור המשיך לכתוב, והוציא להיטים רבים שהצליחו כמו "קרובה רחוקה", "בן אדם", "טליה" ועוד.
החזית העממית לשחרור פלסטין
שנות התשעים ועד היום
ביולי 2022 לאחר בדיקה ממושכת הבהירו מדינות האיחוד האירופי התורמות כי החלטת שר הביטחון וטענות השב"כ אינן מבוססות ושהן יחזרו לתמוך בארגוני החברה האזרחית הפלסטינים.
גידי שמור
ביוגרפיה
שמור ביצע את השיר "מלאך בלבן" (צחי) אותו כתב והלחין יחד עם היוצרת שלומית צברי, לזכרו של סמ"ר צחי דאלי, לוחם חטיבת גולני, בן 20, שנהרג בלבנון בשנת 1993.
החזית העממית לשחרור פלסטין
פיגועים ופעולות בולטות
במישור הטקטי, החזית העממית דוגלת בפעולות טרור ראוותניות המושכות את תשומת לב התקשורת ומפנות את דעת הקהל העולמית אל הסוגיה הפלסטינית, כמו חטיפת מטוסים ופיגועים במקומות ואירועים מרכזיים.
גידי שמור
ביוגרפיה
מתחילת דרכו כאמן יוצר לא עבד שמור עם אמרגן. לימים אמר שדבר זה הקשה עליו לצאת לציבור הרחב בהופעות גדולות יותר, ובפרסום נרחב כמו להופיע בתוכניות טלוויזיה, גם כשהיה בשיא הצלחתו.
חיים אישיים
שמור נישא לאשתו הראשונה אורלי, התגרש ממנה, לאחר מכן נישאו בשנית, ושוב התגרשו, שלושה ילדים נולדו לזוג. אחריה נישא לנרקיס, ויש לו ממנה בן משותף.
שמור פתח בשנים האחרונות חברת תיירות, וזאת משלבת הפקות ומופעים, ביחד עם נופשונים ברחבי ישראל. במסגרת זאת שמור מוציא קבוצות שונות לבתי מלון ומצרף לתוכנית התרבותית מלבדו, אמנים נוספים.
שמור, שגדל בבית מסורתי, התחזק בדת בשנים האחרונות, והוא מקפיד להתפלל בבית הכנסת.
נמל חדרה
נמל חדרה הוא נמל שירות ימי של תחנת הכוח "אורות רבין". הנמל מורכב משני חלקים. הראשון הוא מזח בים הפתוח, אליו נקשרות אוניות המשא, ופורקות את הפחם לטובת התחנה בעזרת עגורנים (במזח שלושה עגורנים). משם נשלח הפחם אל התחנה בעזרת גשר ימי בו מותקן מסוע. אורך מזח העגינה הוא כ-300 מטר ומאפשר קשירת אוניית תפזורת אחת מצדו הצפוני.
אל מזח העגינה מוביל גשר באורך כ-2,100 מטר המאפשר תנועת רכב עליו. בצידו הדרומי מסוע המוביל את הפחם הנפרק מהאנייה אל מיכלי האחסון בחוף. עומק המים באזור הפריקה נע בין 22 ל-27 מטר, והוא מסוגל לטפל באוניות במעמס של עד 170,000 טון.
החלק השני הוא מעגן המוגן בשובר הגלים המשמש לעגינת ספינות עזר וגוררות. הנמל מנוהל על ידי רשות הספנות והנמלים. המעגן משמש כבריכת השקטה וממנו נשאבים מי הקירור לתחנה. שפיכת מי הקירור נעשית מחוץ לשובר הגלים מדרום לנמל.
תכנון והקמה
בעקבות החרם הערבי הוחלט בשנת 1974 להסב את תחנת החשמל בחדרה לתחנה פחמית וב-1977 החל להיבנות שובר גלים לבריכת הקירור במקום. בתחילה תוכנן לפרוק את הפחם בנמל חיפה ולהסיע את המטען לחדרה בעזרת הרכבת, אלא שבסוף הוחלט לבנות מזח פריקה בחוף הים הצמוד לתחנה. המתכננים חברת 'ליבנסה' מהולנד תכננו מעגנים דומים במקומות רבים. לפי חישוב של ימי הסערה הצפויים בחורף לעומת כמות הפחם הנדרשת וימי העגינה לפריקתה הביא אותם למסקנה שניתן להציב את מזח העגינה בים פתוח, ללא שובר גלים.
הבנייה החלה בשנת 1980 והמזח נחנך בשנת 1983. במהלך הבנייה ב-10 בדצמבר 1980 ארעה סערה כאשר דוברות העבודה ועליהן עשרות פועלים של החברה האיטלקית TRINACRIA. הדוברות נסחפו אל החוף והפועלים חולצו בסיוע מסוק.
אוניית הצובר NYUTA של חברת "שרותי טנקרים", הייתה הראשונה שהגיעה מאפריקה ופתחה את קו הפחם לישראל.
תפעול שוטף
במשך השנים קרה שלא ניתן היה לבצע תמרון קשירת אנייה עקב ים סוער. השיקולים לבניית המזח בחוף הים בצמוד לתחנה הוכיחו עצמם כטובים. כתוצאה מהניסיון שנצבר נבנה מזח דומה בתחנת רוטנברג באשקלון. עם השלמת המזח בשנת 2000 נפסקה פריקת הפחם שנעשתה בנמל אשדוד.
בשנת 2009 ביקשה עיריית חדרה לספח לשטחה את שטח הנמל, שנמצא במעמד שטח גלילי..
NGC 4293
NGC 4293 היא גלקסיית עדשה (לפעמים מסווגת כגלקסיית מוט ספירלית) בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, הנמצאת במרחק של כ-47 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
תצפית
הגלקסיה נמצאת בשוליו הצפוניים של צביר הבתולה שגולש לתחומי קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-8.6 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב הבולט דנבולה, כ-10 מעלות מדרום לכוכב γ בשערות ברניקי וכ-11.6 מעלות ממערב לכוכב α בשערות ברניקי. כמעלה ממזרח לה נמצאת M85 וכעשירית מעלה מעבר לה, NGC 4394, כ-2.2 מעלות מדרום-מזרח ל-NGC 4293 נמצאת NGC 4450, כ-1.8 מעלות מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 4350, כ-2.6 מעלות וכ-4 מעלות מדרום לה נמצאות בהתאמה M100 ו-M99, וכ-3.9 מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת M98, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4293 הוא כ-5.6 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של קרוב ל-77,000 שנות אור, יותר משלושה רבעים מהקוטר של שביל החלב, מסתה מוערכת בלפחות מסות שמש, כ-5 אחוזים ממסת שביל החלב, כאשר כמעט כולה מורכבת ממסת הכוכבים שבגלקסיה. בנוסף יש בה גם מעט מאוד מימן אטומי, שכמותו מוערכת בפחות מ- מסות שמש ומימן מולקולרי שכמותו מוערכת בכ- מסות שמש, כך שבסך הכל כמות המימן החופשי בגלקסיה מהווה לא יותר מ-4% ממסתה הכוללת. למרות שכמות המימן החופשי אינה גדולה במיוחד, היא מאפשרת יצירת כוכבים חדשים בגלקסיה בקצב של כ-0.8 מסת שמש בשנה, אך יצירת הכוכבים החדשים מתרחשת רק באזור מצומצם קרוב למרכז הגלקסיה. נראה שבמרכז הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי עם מסה של קרוב ל-60 מיליון מסות שמש.
ישיבת עץ חיים (באבוב)
ישיבת עץ חיים היא רשת ישיבות שהתקיימה בגליציה, ומרכזה בבובובה הוקמה בשנת תרמ"ג (1883) בוישניצה על ידי רבי שלמה הלברשטאם האדמו"ר הראשון מבאבוב, והתפתחה לממדי ענק בתקופת בנו רבי בן ציון הלברשטאם. בשיא כוחה מנתה הישיבה 300 בחורים בסניף המרכזי, וכ-2000 תלמידים בלמעלה מ-40 סניפים.
הקמת הישיבה
הישיבה הוקמה בשנת ה'תרמ"ג (1883) בווישניצה, והצמיחה מקרבה לומדים ומשפיעים בהרבה ישיבות. בשנת תרנ"ג (1893) עבר רבי שלמה לבובובה והעביר את ישיבתו לשם. אחר פטירתו בתרס"ה עבר ניהול הישיבה לידי בנו, רבי בן ציון. הישיבה התקיימה עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אז נמלט הרבי לווינה שם שהה 3 שנים, ואחר כך שהה במרינבאד מספר שנים נוספות.
הקמת הישיבה מחדש
בשנת תרע"ט (1919) הקים מחדש את הישיבה בקראקא. הוא ראה כי בהשפעת מלחמת העולם הראשונה צצו ארגונים שונים של השכלה וציונות שסחפו את הצעירים. הוא ראה זאת כ"צו השעה", ופתח מחדש את ישיבת "עץ חיים". מסופר כי הרבי ניחן בכישרון מיוחד לרדת לנבכי נפש האדם ואף היה בעל חכמה בהוויות העולם, מה שתרם להצלחתו. מאות סטודנטים יהודים שהרבי יצר איתם קשר שבו לשמירת מצוות בעטיו. הישיבה התפתחה במהירות, ותוך תקופה קצרה מהקמתה מחדש כבר למדו בה כשלש מאות בחורים. הרבי היה נשאר ער לילות ארוכים, הן כדי ללמוד ולדבר עם התלמידים, והן כדי לטפל בנטל הכלכלי של הישיבה. הוא אף הפך לבעל חוב בשל ההוצאות הרבות. בשנת תרפ"א (1921) שב הרבי לבאבוב, מלווה במאות תלמידיו. המקום היה צר מהכיל את כל המתדפקים על דלתה של ישיבתו, והוא החל לפתוח ישיבות נוספות בעיירות הסמוכות. בכתבה משנת ה'תרצ"ה מתואר על כארבעים ישיבות ובהם למעלה מאלפיים תלמידים.
בישיבה היה קיים ארגון בשם "תומכי דאורייתא" לסייע כלכלית בידי התלמידים.
בית הספר למלאכה
חידוש שהנהיג הרבי, שלא היה קודם, בסביבות שנת ה'תרצ"ה (1935) הקים בוסלוי ישיבה שמשלבת לימוד מלאכה, כמלאכת יד, לאלו שאינם מוכשרים ללימוד מלאכת קודש כרבנים שוחטים ודיינים.
ישיבת באבוב לאחר השואה
לאחר השואה הקים רבי שלמה הלברשטאם את ישיבת באבוב בארצות הברית, באפר איסט סייד. לאחר מכן הועברה הישיבה לקראון הייטס. בתשכ"ז עברה הישיבה לבורו פארק.
כיום ישנם בבורו פארק ישיבות באבוב משני הפלגים.
בישראל
בקריית באבוב נמצאת ישיבת קדושת ציון, ישיבה מיוחדת לבחורים אמריקאיים הבאים ללמוד בארץ. הישיבה קרויה על שם רבי בן ציון, מייסד הישיבות.
בשנת ה'תשס"ה (2005) הקים האדמו"ר הנוכחי מבאבוב את ישיבת עץ חיים בבני ברק על שמה של הישיבה בבאבוב. בראשות הישיבה עומד הרב מאיר לוריא, ראש כולל חלקת יעקב (ברייש). המשפיע הוא רבי אשר ישעיה רוזנבוים, האדמו"ר מזוטשקא.
יצחק בן בשט
יצחק בן בשט (נולד בשנת 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת יפתח. קודם לכן שימש מפקד חטיבת פארן, מפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי ומפקד גדס"ר גולני.
ביוגרפיה
בן בשט התגייס לצה"ל, שובץ בחטיבת גולני והתקבל ליחידת אגוז. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידת אגוז ומונה למפקד צוות. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה מסייעת בגדוד 51. בהמשך עבר לשרת ביחידת שלדג, ושימש במספר תפקידי פיקוד. לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת אגוז, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע צוק איתן. במהלך המבצע החליף זמנית את מפקד היחידה, יונתן רום, לאחר פציעתו.
בינואר 2015 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר גולני, הוא שימש בתפקיד עד 22 ביוני 2016. לאחר מכן שימש כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי בין השנים 2016–2018. ב-22 באוגוסט 2018 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שגיא. במהלך תפקידו, ב-28 בנובמבר 2018, החטיבה נסגרה, והוקמה במקומה תחת פיקודו חטיבת פארן. בתפקיד זה שירת עד 18 באוגוסט 2020. לאחר מכן מונה למפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים. ב-8 באוגוסט 2021 מונה למפקד חטיבת יפתח.
חיים אישיים
בן בשט מתגורר בשדה יעקב, נשוי לאדר ואב לארבעה.
דגל רפובליקה סרפסקה
דגלה של רפובליקה סרפסקה (בסרבית Застава Републике Српске או Zastava Republike Srpske) הוא שטח מלבני ביחס 1 (גובה): 2 (אורך). מרכיבים אותו שלושה צבעים המסודרים כטריקולור בסדר הבא (מלמעלה כלפי מטה): אדום, כחול ולבן. כדגלה של סרפסקה הוא מונף מתאריך 9 בינואר 1992 והדבר הוסדר בחוקתה.
הדגל מעוצב בצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית. כדגל הסרבי הוא בשימוש מאז 1835. המבדיל בין דגליהן של רפובליקה סרפסקה ושל הרפובליקה של סרביה הוא יחס הממדים ובכך שבדגל סרביה מוצג שלט אצולה.
סטאד ריימס
סטאד ריימס (בצרפתית: Stade de Reims Champagne) הוא מועדון כדורגל צרפתי מהעיר ריימס. סטאד ריימס זכתה בשנות החמישים וראשית שנות השישים בתארים רבים ובהצלחות רבות בכדורגל הצרפתי והאירופי, אולם מאז ירדה מגדולתה.
תולדות המועדון
ב-1950 התמנה שחקן הקבוצה אלבר באטו (Batteux) למאמנה. כמאמן זכה באטו בשמונה אליפויות צרפת (חמש עם ריימס ועוד שלוש מאוחרות יותר עם סנט אטיין) נוסף על האחת שזכה בה כשחקן. הוא גם אימן במקביל (מ-1955) את נבחרת צרפת, אותה הוביל למה שהיה אז ההישג הטוב ביותר בתולדותיה עד אז - מקום שלישי במונדיאל 1958.
גם במסגרת האירופאית נחלה הקבוצה, בכיכובו של קשר נבחרת צרפת רמון קופה, הצלחות. ב-1953 זכתה בגביע הלטיני וב-1956 העפילה לגמר הראשון של גביע אירופה לאלופות, אך הפסידה לקבוצת ריאל מדריד. הקבוצה הספרדית שלטה במפעל ללא עוררים בחמש השנים הראשונות לקיומו, ושבה וניצחה את ריימס בגמר גביע אירופה לאלופות 1959. היא גם העבירה לשורותיה מריימס את קופה, לאחר הגמר הראשון בין הקבוצות. בגמר השני, היה זה החלוץ ז'יסט פונטיין שהוביל את ריימס.
שלוש שנים לאחר מכן בא אל קיצו תור הזהב של המועדון. בהפרש של שנה ביניהם עזבו את ריימס קודם כוכבה הגדול פונטיין, שפרש, ואחר כך המאמן בטה שפוטר. זמן לא רב לאחר מכן ירדה הקבוצה לליגה השנייה, ובעשורים הבאים התדרדרה אפילו עד לליגה הרביעית. בשנת 1977 הקבוצה הגיעה לגמר הגביע הצרפתי והפסידה לקבוצת סנט אטיין. בשנת 1988 הקבוצה הגיעה לחצי גמר הגביע הצרפתי והפסידה לקבוצת מץ. בשנות התשעים כבר חדלה להתקיים למעשה כמועדון מקצועי אך מאז התאוששה וחזרה עד לליגה השנייה, בשנת 2012 חזרה ריימס לליגה הצרפתית הראשונה אחרי היעדרות של 33 שנים.
בשנת 2016 נשרה ריימס חזרה לליגה הצרפתית השנייה אחרי 4 שנים בליגה הראשונה. בעונת 2019/2020 סיימה ריימס במקום השישי המוביל למוקדמות הליגה האירופית.
צדוק בן ארצי
הרב צדוק ("דוֹקי") בן ארצי (נולד ב-1957) הוא רב ומרצה ישראלי, נווט קרב במילואים בדרגת סגן-אלוף. היה רב חיל האוויר בשנים 2004–2007, ומייסד וראש תחום "תודעה יהודית" ברבנות הצבאית בין השנים 2001–2004.
קורות חייו
נולד ל| יצחק בן ארצי, שנפל בקרב על הר ציון במלחמת ששת הימים. בצעירותו קיים בן ארצי, מצאצאי הרב יעקב יצחק מפשיסחה, אורח חיים חילוני. הוא שירת בצה"ל כנווט קרב. בהמשך חזר בתשובה, למד בישיבת מרכז הרב ובכולל ארץ חמדה, וכיהן כרב חיל האוויר. בשנת 2001 הקים הרב הצבאי הראשי תא"ל הרב ישראל וייס את ענף "ערכי תורה ללחימה" ברבנות הצבאית והעמיד בראשו את הרב בן ארצי. ייעודו של הענף היה לעורר מוטיבציה בקרב החיילים ולהנחיל להם ערכים של מצוינות אישית ושל ציונות. בעקבות ביקורת שהופנתה כלפי הרבנות הצבאית, השתנה שם הענף ל"תחום תודעה יהודית".
בתקופת כהונתו של הרב הצבאי הראשי תא"ל הרב אביחי רונצקי, התרחבה פעילות תחום תודעה יהודית תחת פיקודו של הרב בן ארצי. בתקופה זו הגיעה הפעילות החינוכית של הרבנות ביחידות צה"ל להיקפים נרחבים, בפרט בהפעלת חמ"ל המארגן ללוחמים ולקצינים בצה"ל סופי שבוע וסיורים ערכיים בירושלים. פעילות הרב בן ארצי בענף שעליו הופקד נערכה תוך מאבק סמכויות מול חיל החינוך,‫ ותוך התמודדות עם ביקורת מגורמים בצבא ובתקשורת שראו בפעילותו הטפה דתית ופוליטית.‫
באוגוסט 2014 השתחרר משירות פעיל בצה"ל. כיום משמש בן ארצי כמרצה במילואים בתחום תודעה יהודית.
הרב בן ארצי נשוי לרבקה, בתו של פרופ' אברהם כוגן, ומתגורר בשכונת נוף ציון בירושלים, שבה הוא משמש באופן בלתי רשמי כרב השכונה.
ניטריל
ניטריל (באנגלית: Nitrile) היא תרכובת אורגנית המכילה את הקבוצה הפונקציונלית C≡N. בתעשייה, משמש השם ציאנו- בשמות תרכובות ניטריל. ניטרילים נמצאים בתרכובות שימושיות רבות, לדוגמה מתיל ציאנוקרילט המשמש לייצור דבקים וגומי ניטריל המשמש לייצור כפפות נטולות לטקס.
היימדל (קומיקס)
היימדל (באנגלית: Heimdall) הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס תור ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Journey into Mystery #85 מאוקטובר 1962, פרי עטם של הכותבים סטן לי ולארי לייבר והמאייר ג'ק קירבי. דמותו מבוססת על פי האל היימדאל מהמיתולוגיה הנורדית.