cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוליצה (יישוב כפרי)
סוליצה (ברומנית: Satul Sulița), הידוע גם לפי שמו בעבר "סוליצה-טרג" (ברומנית: Sulița-Târg, כלומר "סוליצה עיירה") הוא כיום יישוב כפרי, חלק מהכפר הגדול סוליצה (Comuna Sulița) במחוז בוטושאן, מושב המועצה שלו. בשטחו נמצא מנזר קוזאנצ'ה. מועצת סוליצה אחראית גם על היישובים דרקשאן וקליש הסמוכים. ב-2011 חיו בכפר 1,357 תושבים.
בעבר הייתה "סוליצה-טרג" עיירה. במפקד האוכלוסין של הנסיכויות הרומניות המאוחדות של מולדובה וולאכיה. בשנת 1860 הייתה "סוליצה העיירה" היישוב העירוני ה-24 בגודלו במולדובה. אוכלוסייתו הייתה אז 2,858 תושבים.
לעיירה היה עד יולי 1941 גם אופי של שטעטל יהודי. החל משנת 1864, לפי חלוקה מנהלית-גאוגרפית חדשה הפך היישוב לחלק מהכפר סוליצה רבתי ("קומונה סוליצה"). במחצית האחרונה של המאה ה-20 איבד לחולטין את אופיו העירוני וכיום הוא כפר לכל דבר.
השם
לפי הפילולוג יורגו יורדאן, קרוב לוודאי ששמות היישובים סוליצה וסוליצואיה (בדומה לשם היישוב נובוסליצה שנקרא ברומנית "נואוה סוליצה") מקורם במילים הסלאביות "סלו" ו"סליצה" - שמשמעותן "כפר". מאוחר יותר התושבים הרומנים ביטאו את השם "סוּליצׇה", כמו המילה שמשמעותה ברומנית "כידון".
היסטוריה
עוד במאה ה-17 היה באזור, על גבעת קיסק (Chisc), כפר בשם צ'וקנשט, שנהרס בעקבות מגפות פשיטת קוזקים. תושבי הכפר הזה התיישבו במקום אחר, והקימו את הכפר סוליצואיה. עד שנת 1906 השתייכה סוליצואיה לכפר דרקשאן, שהייתה במאה ה-19 בבעלות משפחת הבויארים מברוקורדט, ומאוחר יותר סטורדזה, גיקה-קומנשט ואלוורו. בשנת 1817 הוציא השליט סקרלט קלימאקי לבקשת בעלי האתר, הוורניק הגדול קונסטנטין מברוקורדט, צו להקמת עיירת סוליצואיה או סוליצה. בהתאם להסכם, יושבו בעיירה החדשה סוחרים ובעלי מלאכה, רבים מהם יהודים שבאו מגליציה ומבוקובינה. בהסכמת הבעלים הבא של העיירה, ספירידון פאבלו, הוקמו במקום, בין היתר, בתי מרזח לממכר יין שרף ("ראקי") ויין, ומאפיות לממכר לחם ובייגלה.
בשנת 1822–1824 נבנתה הכנסייה האורתודוקסית ניקולאיה הקדוש, וב-1905 נבנתה קפלה על שם גאורגה הקדוש. העיירה הוכתה במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 במספר אסונות המוניים, בהם שרפות ומגפות. ב-1831 נפגעה העיירה ממגפת כולרה, בשנים 1864–1865 ו-1946 מבצורת ומרעב, וב-1969 משיטפונות קשים. קשה במיוחד הייתה השרפה משנת 1843. ב-1864 וב-1921 זכו חלק מהאיכרים לקרקעות באמצעות רפורמה אגררית.
החל משנת 1840 הייתה העיירה בבעלות שליט מולדובה מיכאיל סטורדזה. בעקבות חלוקה מנהלית חדשה מ-1864 סוליצה השתייכה לנפת ("פלאסה") מילטין במחוז ("ז'ודץ") בוטושאן. ב-1884 סטורדזה הוריש את המקום לבנו, גריגורה. בשנת 1858 הגיע לעיירה הרופא הראשון, אנאה גרקול (היווני). ב-1896 הוקם בה בית חולים עם 30 מיטות. בהמשך, בשנת 1903 אושפזו בבית החולים מעל אלף מטופלים, כולל 56 מקרי פלגרה. בית הספר הראשון שפעל רק שנתיים היה פנסיון שהוקם על ידי הכומר לומיצ'סקו. ב-1867 הוקם בית הספר הקבוע של העיירה. בהמשך פעלו בתי ספר לבנים ולבנות. ב-1874 הפך בית הספר העירוני לבית ספר כפרי. ב-1917 הוקמה מכינה למורים. ב-1895 פעלו בעיירה 30 בתי מרזח, 200 סוחרים ו-500 בעלי מלאכה. המורה יואן גאורגיו הקים בבית הספר ספרייה ציבורית ראשונה ומאוחר יותר קואופרטיב של איכרים, בנק עממי חברה למאבק באלכוהוליזם. ב-1914 הוקם "הבית הלאומי" - בית תרבות ראשון ביישוב. ב-1928 הוקם בית תרבות על שם מיכאי אמינסקו.
בימי מלחמת העולם הראשונה פעל בעיירה חיל מצב ובית חולים צבאי שהתמודד, בין השאר, עם מגפת טיפוס הבהרות. ב-1939 סופח הכפר דרקשאן לסוליצה. בימי מלחמת העולם השנייה נכנסו לעיירה כוחות גרמניים בדרך לפלישה לברית המועצות. בנסיבות אלה ביולי 1941 גורשה האוכלוסייה היהודית לעיר בוטושאן. באפריל 1944 נכנסו ליישוב יחידות ראשונות של הצבא האדום. בימי המשטר הדמוקרטי החדש, ב-1945 נוספה לבית החולים מחלקת יולדות.
דמוגרפיה
במפקד בשנת 2002 חיו במקום 1,261 תושבים, מתוכם 1,258 רומנים (99.8%). שפת האם של 2,060 מהם היא רומנית. ב-2011 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,357 תושבים. בשנת 1832 חיו בעיירה 973 תושבים (209 משפחות) מתוכם 496 יהודים. ב-1860 חיו בה 2,858 תושבים ונחשב ליישוב העירוני ה-24 בגודלו של נסיכות מולדובה. ב-1892 חיו בה 2,784 תושבים כולל 2,154 יהודים. ב-1930 2,598 תושבים מתוכם 1,063 יהודים.
לקריאה נוספת
(דורינה בלן - היהודים הלכו מזמן - בסוליצה נותרו רק מצבות וזיכרונות) Jurnalul de Botoșani și Dorohoi, iunie 2004
שביל סובב כנרת
רקע והקשר חקיקתי
על פי חוקי מדינת ישראל הגישה לחופי הכנרת אמורה להיות חופשית לכל, והיא פטורה מתשלום דמי כניסה. למרות החוק, פרטים וגופים שונים השתלטו על חלקים מהחופים וגדרו אותם, והם מונעים אליהם כניסה לציבור הרחב, או שהם מתנים אותה בתשלום דמי כניסה.
במסגרת המאבק לתיקון המצב הופעל על ידי החברה להגנת הטבע ומתנדבים מהציבור הרחב, כבר בראשית 2003, פרויקט של הסרת הגדרות ויצירת "שביל סובב כנרת", שיאפשר לציבור הרחב לטייל באופן מסודר מסביב לאגן הכנרת, ובכך יעגן את זכות הציבור למעבר חופשי. "שביל סובב כנרת" אמור להשתלב במערך מסלולי הטיולים האזוריים. עם הקמת איגוד ערים כנרת ורשות הכנרת תפס הפיתוח של השביל תאוצה תחת ניהולם.
הבחירות לכנסת השבע עשרה סייעו, ככל הנראה, לגיוס אנשי ציבור לטובת פריצת השביל. ב-7 במרץ 2006 חתמו נציגים מכמה מן המפלגות הגדולות (עוזי לנדאו מהליכוד, שלום שמחון מהעבודה ובני אלון מהאיחוד הלאומי-מפד"ל) על "ברית עם הכנרת" בה הם מתחייבים להעלות את הכנרת לסדר היום הציבורי בכנסת הבאה, ולהשיב את חופיה לידי הציבור, למעבר חופשי. בטקס שנערך בחוף של מכללת אוהלו, בסמוך לכנרת, נכחו כלי תקשורת ובסופו צעדו חברי הכנסת בשביל שסומן במקום.
על שולחן הממשלה הונחה הצעת החלטה שהוגשה על ידי השרה לאיכות הסביבה דאז, יהודית נאות, אשר קוראת:
מנהל התכנון במשרד הפנים הביע נכונות לקדם הליך שינוי לתמ"א 13 לחופי הכנרת אשר יעגן סטטוטורית את העקרונות העומדים מאחורי רעיון השביל. בשנת 2016 פורסם ש"ניתן לצעוד בכ-90% מהשביל שחובק את הכנרת ואורכו כ-53 קילומטרים" וכי ממשיכים לפעול ברשות הכנרת ואיגוד ערים כנרת לפריצת עשרה האחוזים הנוספים שישלימו את אורך השביל ל-58 קילומטרים.
קטעי השביל
המתנדבים, הכוללים קבוצות נוער מכל רחבי הארץ, כבר הכשירו קטעי שביל באורך של 35 קילומטרים מתוך סך היקפה של הכנרת שמגיע ל-60 קילומטרים, אותם סימנו אנשי הוועדה לשבילי ישראל, והם ממשיכים במאמץ שנועד להביא לשביל שיקיף את כל האגם. בשנת 2012 הסכים קיבוץ מעגן לסלילת השביל דרך שטחו, לאחר התנגדות שנמשכה שנים, והשביל יעבור סמוך למקום בו אירע אסון מעגן. בין הקטעים שנפתחו והמצטרפים לקטעים שהיו חופשיים למעבר נמנים:
צבי בומס
קריירה מוזיקלית
צבי בומס החל את הקריירה המוזיקלית שלו במסגרת תנועת הנוער העובד בקריית חיים. באחד מכנסי התנועה שהנחה חיים יבין הוא התבלט בקול הבס המיוחד שלו - חיים יבין הבחין בכך וביקש ממנו להופיע בתוכנית חץ וקשת ששודרה בגלי צה"ל. בומס הקים ביחד עם עוד שני חבריו לגרעין הנחל את שלישית הזמר הראשונה שלו שנקראה אז "שלישית אחותך" שני חבריו האחרים היו יוסי אלבגלי שמאוחר יותר היה חבר בלהקת חיל הים ואריק צנגוט שלא המשיך בקריירה מוזיקלית. ללהקה זו הייתה הרמוניה קולית מיוחדת והיא שרה בעיקר שירים מקוריים שהולחנו על ידי יוסי אלבגלי. השלישייה הזו הופיעה יחד עם להקת הנח"ל בתקופה שלאחר תוכניתה "היאחזות הנחל בסיני" צביקה הצטרף ללהקת הנחל כחבר מן המניין, שם בלט בתוכניתה "הפלנ"חניק", שציינה חצי יובל להקמת הפלמ"ח. בין משתתפי התוכנית שזכו לפרסום היו ירדנה ארזי, גידי גוב, ענת גוב (אז מיבר), אפרים שמיר, יהודה עדר, דורית שדה (אז פן), איציק בן מלך וראובן גבירץ. קולו של בומס בלט בשירי הלהקה ובמערכונים שלה, אבל לא קיבל הזדמנות להיות סולן. לאחר שהשתחרר מהלהקה, בומס פנה לעסקים אחרים וחזר מדי פעם לפעילות מוזיקלית, דרך שאפיינה אותו מאז.
ב-1975 הצטרף בומס לשלישיית קצה השדה, לצידם של ראובן גבירץ וגיא יפה. השלישייה הוקמה על ידי המפיק והמוזיקאי אשר ביטנסקי. ביטנסקי קיווה שהשלישייה תהיה מעין תשובה ישראלית ללהקת "קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג". הלהקה הקליטה תקליטון שדרים עם השירים "יש לפעמים רצון לעוף", אותו כתבה והלחינה השלישייה ו"ליל אמש", שכתבה והלחינה נעמי שמר (במקור בוצע על ידי להקת השעות הקטנות: שייקה לוי, גבי אקשטיין, מרים גבריאלי ויעל שרז), ובו בומס היה הסולן.
לאחר הוצאת התקליטון חלה האטה בפעילות הלהקה, והיא שרה קולות רקע באלבומו השני של מתי כספי, במופע "הזמן הכפרי" של אריק איינשטיין, באלבומה היחיד של להקת תמוז ובהופעותיו של הזמר האמריקאי טים הרדין.
ב-1976 הלהקה חזרה להקליט את אלבומה היחיד, שיצא ב-1977. ארבעה משירי האלבום היו חידושים לשירי ארץ ישראל ("ליל אמש", "ערב בא", "עין גדי" ו"פנס בודד") ושאר השירים היו שירים שביצירתם היו מעורבים חברי השלישייה. בין השירים הבולטים היו "בקצה השדה" (יהודה עמיחי - ראובן גבירץ), "בין העולמות" (יעל פירסטנברג - גיא יפה) ו"זה לא הים" (לאה גולדברג - גיא יפה וראובן גבירץ), אותו שרו עם הזמרת ריקי מנור. האלבום נחל כישלון חרוץ וזכה להצלחה של ממש אחר-כך, ולמעשה סימן את סוף פעילותה של הלהקה. יפה פרש מעבודתו כזמר והתפרסם כטכנאי באלבומים ושר בהם קולות רקע, וגבירץ היה חלק מלהקת חלב ודבש, שזכתה באירוויזיון 1979 עם גלי עטרי בשיר "הללויה".
ב-1978 ליווה בומס את עטרי יחד עם אודי שפילמן בשיר "נסיך החלומות" ("ולנטינו"), שהשתתף בפסטיבל הזמר והפזמון באותה שנה. באותה שנה השתתף באלבום "קוץ בלב - שירים ששרים ביחד" וביצע, בעיבודו של אבנר קנר, את השיר "לילה בחוף אכזיב", שכתבה והלחינה נעמי שמר ושרה במקור שלישיית גשר הירקון.
ב-1979 שר בומס קולות רקע באלבומו של דורי בן זאב "אפרוחים".
ב-1982 ליווה יחד עם עירית בולקא, מלי ברונשטיין ואהרון סייקס את צביקה פיק בשירו "רומנטיקה".
לאחר מכן שוב פרש בומס מעולם המוזיקה. ב-1989, והוא בן 37, הוציא אלבום סולו. את העיבודים עשה יוריק בן דוד, שהפיק מוזיקלית את האלבום במשותף עם בומס. בומס היה מעורב ביצירת רוב שירי האלבום. את האלבום פתח קטע ללא מילים בשם "פתיחה" וסיים אותו הקטע "רנרט", שהלחין עדי רנרט וכשמו הוא מחווה לרנרט. בלטו בו השירים "זורם נהר" (רחל שפירא - בומס ובן דוד), "כמה שנים" (בומס - בומס ובן דוד), "בדרך אל המעיין" (בומס) ו"עומנה" (בומס - בומס ובן דוד). באלבום הופיעו שני קטעים אינסטרומנטליים נוספים: "כמה שניות" (יוריק בן דוד) ו"פלז'ולט" (עמוס עבר הדני). בהקלטת האלבום השתתפו בן דוד באקורדיון וקולות רקע, עדי רנרט בפסנתר וקולות רקע, אלון נדל בבס, עמוס עבר הדני ודני רובס בגיטרות, אלון הלל בתופים וכלי הקשה, שם טוב לוי ואילן סאלם בחלילים, אמיר גבירצמן ומיכאל לם בכלי נשיפה, אביבה קימרון ושולה טפר במנדולינות וגיא יפה בגיטרה, קולות רקע, טכנאי הקלטות ומיקס.
האלבום, שנקרא "מקומות אחרים", יצא ב-1989 בחברת MCI, שעסקה באותה תקופה בהוצאת אלבומי ג'אז. על אף הביקורות הטובות שקיבל האלבום, שיצא על גבי תקליט ויניל ועל דיסק לא השאיר להיטים ובומס שוב פרש מעולם המוזיקה. באותה שנה הופיע כזמר בסרט "אש צולבת".
ב-2005 הופיע בומס באופן חד-פעמי בפסטיבל ג'אז בלוז ווידאוטייפ ושר שם את שירי אלבומו היחיד.
ב-2008 הצטרף בומס ללהקת "פרלמנט העמק הנעלם", שהקים עמוס עבר הדני יחד עם עמיר אלון, איתן איצקוביץ', מוטי רינורצ'וק ואלון נדל. אלבומה היחיד של הלהקה "התיקון הכללי" זכה להצלחה רבה, ובהופעות לשם קידום מכירותיו אירחה הלהקה את ורד קלפטר ויהודה עדר, מה שהוביל את עמיר אלון לקריירה המוזיקלית שלו ולהקמת הלהקה.
גבול כווית–ערב הסעודית
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה, המרד הערבי, שנתמך על ידי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הצליח להוציא את העות'מאנים מרוב המזרח התיכון. בתקופה שלאחר מכן, הצליח אבן סעוד להרחיב את תחם שליטתו באופן ניכר, ובסופו של דבר, הכריז על ממלכת ערב הסעודית ב-1932. אבן סעוד תבע את כווית כחלק ממדינתו החדשה, וניסה לספח אותה ב-1919. הניסיון לסיפוח גרם למלחמת כווית–נג'ד, שבה בסופו של דבר הפסידו הסעודים.
במלחמת המפרץ, עיראק פלשה וסיפחה את כווית ב-1990, ואף פלשה לשטח סעודיה בקרב חאפג'י. לאחר סיום המלחמה, הגבול חזר על כנו.
מעברי גבול
שני מעברי הגבול העיקריים הם בסלמי ובנואיזב.
ג'יימס קרול בקוויט
ג'יימס קרול בקוויט (באנגלית: James Carroll Beckwith; 23 בספטמבר 1852 – 24 באוקטובר 1917) היה צייר נוף, דיוקן וז'אנר אמריקאי, שסגנונו הנטורליסטי הביא להכרתו כדמות מכובדת באמנות האמריקאית.
ביוגרפיה
קרול בקוויט, נולד בחניבעל, מיזורי ב-23 בספטמבר 1852, בנם של צ'ארלס ומליסה בקוויט. עם זאת, הוא גדל בשיקגו, שם לאביו הייתה מכולת סיטונאית. בשנת 1868, שהיה בן 16, הוא למד אמנות באקדמיה לעיצוב בשיקגו אצל וולטר שירלו עד שהשריפה הגדולה של 1871 הרסה הכל (כולל חלק ניכר ממרכז העיר). לאחר מכן הוא נסע לניו יורק ולמד באקדמיה הלאומית לעיצוב אצל למואל וילמרט ובהמשך נסע לפריז, ושם שהה מנובמבר 1873 עד 1878. בפריז הוא לקח קורסים לציור אצל אדולף איבון ולמד ציור אצל קרלוס דוראן שבשנת 1877 בחר בקרול בקוויט ובג'ון סינגר סרג'נט כדי לעזור לו בציור קיר בארמון לוקסמבורג. כשחזר לארצות הברית בשנת 1878, הוא הפך בהדרגה לדמות בולטת באמנות האמריקאית. כישרונותיו כצייר הבטיחו לו משרת הוראה בליגה לסטודנטים לאמנות בניו יורק, שם לימד בין השנים 1878 עד 1882 ובשנים 1886 עד 1887. אלברט הרטר היה בין תלמידיו. כאמן, הוא התרכז בעיקר בפורטרטים, בחקר דמויות וברישומים מפורטות של אנדרטאות היסטוריות, אך מעולם לא איבד את התעניינותו בעיצוב דקורטיבי.
בין דיוקנאותיו ניתן למצוא את אלה של ויליאם מריט צ'ייס (1882), העלמה ג'ורדן (1883), מארק טוויין, תאודור רוזוולט, תומאס אליבון ג'נווייר, ג'ון שופילד וויליאם מ. ולטון.
הוא התחתן עם ברטה הול ב-1 ביוני 1887, וחברו ג'ון סינגר סרג'נט נתן להם ציורי צבעי מים מוונציה במתנה.
עבודות והכרה
בקוויט לקח חלק פעיל בהקמת האגודה לאמנויות יפות והיה נשיא הליגה הלאומית לאמנות. הוא לימד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק - שם ויולט אוקלי הייתה אחת מתלמידותיו.
בקוויט זכה בפרסים רבים, כולל ציון לשבח בתערוכת פריז בשנת 1889 ומדליית זהב בתערוכת אטלנטה בשנת 1895.
הוא גם זכה בפרס בתערוכה בפריז בשנת 1899 על יצירה שהיא ככל הנראה עבודתו המפורסמת ביותר: דיוקן של ויליאם מ. וולטון, 1886. הוא זכה במדליית זהב בתערוכת צ'ארלסטון בשנת 1902 והציג בתערוכת יריד העולם בסנט לואיס בשנת 1904 כשהוא מציג את ציורו "הנאוטילוס" יחד עם דיוקן אשתו. קרול חזר לפריז בשנת 1893 כדי לצייר מספר ציורי קיר ואז חזר לארצות הברית לצייר ציורי קיר על אחת הכיפות בבניין האומנויות הליברליות, בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בהמשך 1893. הוא התגורר באיטליה בשנים 1910 - 1914 וצייר מונומנטים, מבנים ונופים.
ג'יימס קרול בקוויט נפטר מהתקף לב בדירתו במלון שווילר ברחוב הארבעים וחמישה במערב העיר ניו יורק ב-24 באוקטובר 1917, בן 65.
ניירותיו, כולל ספרי הרישומים שלו והיומנים ששמר משנת 1871 ועד מותו בשנת 1917 מוחזקים על ידי האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
שמחה שטטנר
הרב שמחה שטטנר (מכונה בפי תלמידיו: סבא) הוא נשיא מוסדות נחלת ישראל במגדל העמק הכוללים ישיבה גבוהה, ישיבה תיכונית, ואולפנה וראש הישיבה הגבוהה נחלת ישראל ישראל. מכהן כנשיא ישיבת חומש. מחבר סדרת הספרים 'שמחת תורה' - בירורי סוגיות בתלמוד הירושלמי ושמחה תורה פנימיות ההלכה. בעבר כיהן כראש ישיבת 'אורות הנגב' בבית הגדי רב המושב תקומה ומגיד שיעורים בישיבת אפיקי דעת בשדרות.
ביוגרפיה
למד שנים רבות בישיבת מרכז הרב אצל רבו הרב אברהם שפירא.
כיהן מספר שנים כרב המושב תקומה. לאחר מכן כיהן שנים רבות כראש ישיבת אורות הנגב בבית הגדי. בעבר כיהן תקופה קצרה כראש ישיבה שהוקמה במיתר.
כיום משמש כנשיא מוסדות נחלת ישראל במגדל העמק הכוללים ישיבה גבוהה, ישיבה תיכונית, ואולפנה ומעביר שיעורים באופן קבוע במקום, בפרט בישיבה הגבוהה שם הוא משמש כראש הישיבה וכר"מ לשיעורים הגבוהים. כמו כן, משמש שנים רבות כר"מ אמונה בישיבת אפיקי דעת בשדרות. כמו כן מנהל ביישוב מיתר את 'זהות' איגוד המרכזים לזהות יהודית.
התמנה על ידי האדמו"ר מסרט ויזניץ הרב אליעזר הגר לכהן כחבר הנהלת מוסדות סערט ויז'ניץ. חבר הנהלה בעמותת החסד מאיר פנים. משמש גם כבעלים של חברת צמצם.
כתב מאמרים הלכתיים בעיקר בנושאי מצוות התלויות בארץ בירחונים תורנים: אהל משה (שאץ ויז'ניץ), תחומין, אפיקי דעה, התורה והארץ, הודאת הארץ, ביכורי הארץ, נטיעות הארץ, זך ונקי (ועד רבני זק"א) ועוד. חלק מהמאמרים עוסקים בהפרשת תרומות ומעשרות ממשקין, הבאת ביכורים מעבר הירדן, ביעור מעשרות ווידוי מעשרות.
נשוי ומתגורר במיתר. משמש כיו"ר חברה קדישא במקום. בנו הרב אורי שטטנר הוא ראש הישיבה התיכונית ביישוב חרשה.
ספריו
סדרת הספרים 'שמחת תורה' - בירורי סוגיות בתלמוד הירושלמי. הספר זכה להסכמותיהם של הרב אליעזר הגר האדמו"ר מסרט ויזניץ, הרב שלמה פישר ראש ישיבת איתרי והרב אברהם שפירא - ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל.
ארנסט בולאנז'ה
ארנסט בולאנז'ה (בצרפתית: Ernest Boulanger; 16 בספטמבר 1815 – 14 באפריל 1900) היה מלחין צרפתי.
קורות חייו
ארנסט בולאנז'ה נולד בפריז למשפחת מוזיקאים. אביו, פרדריק בולאנז'ה, היה צ'לן ומורה לשירה בקונסרבטואר של פריז, ואמו, מארי-ז'ולי האנליז'ה הייתה זמרת בתיאטרון האופרה קומיק בפריז. ארנסט בולאנז'ה היה אביהן של נדיה ולילי בולאנז'ה.
בולאנז'ה למד בקונסרבטואר הפריזאי ובגיל 19 זכה בפרס רומא וקיבל מלגת לימודים לווילה דה מדיצ'י ברומא. בשנת 1842 החל שמו של ארנסט בולאנז'ה להתפרסם בחוגי המוזיקה של פריז בזכות האופרה שחיבר ואף ניצח עליה. בשנת 1870 עוטר ארנסט בולאנז'ה באות אביר לגיון הכבוד הצרפתי וב-1871 היה לפרופסור לשירה בקונסרבטואר. בין תלמידותיו שם הייתה ראיסה מיצ'טסקי הרוסיה, שאותה נשא לאישה בשנת 1877. בשנת 1881 היה לחבר האקדמיה לאמנויות יפות.
ארנסט בולאנז'ה תפס מקום של כבוד בחוגי המוזיקה של פריז ובין ידידיו היו, בין השאר, שארל גונו, ז'יל מאסנה וקאמי סן-סנס.
יובל שניידרמן
קריירת נוער
שניידרמן החל את דרכו במחלקת הנוער של הפועל ירושלים, אותה אהד מילדות. הוא שיחק במדי קבוצת הכדורסל של תיכון הימלפרב בירושלים והצעיד אותו לזכייה באליפות הישיבות התיכוניות.
קריירה מקצועית
ב-19 בנובמבר 2020 רשם שניידרמן את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בכדורסל, כשקלע 3 נקודות ב-10 דקות בניצחון 111–77 על מכבי חיפה במסגרת המחזור השני של עונת.
בקיץ 2021 שיחק במדי נבחרת העתודה של ישראל בטורניר הצ'לנג'ר בכרתים, יוון, שהתקיים במקום אליפות אירופה עד גיל 20 בשל מגפת הקורונה.
ב-8 בינואר 2022 הושאל שניידרמן עד סיום עונת למכבי ראשון לציון. בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית, אך במחזור האחרון נגד הפועל באר שבע קלע שניידרמן את שיא הקריירה שלו, 15 נקודות יחד עם 6 אסיסטים ו-18 נקודות מדד.
ב-3 באוגוסט 2022 חתם שניידרמן בהפועל גלבוע גליל, לאחר שכבר סיכם בעולה החדשה לליגה, עירוני קריית אתא. בנובמבר 2022 נפצע בברכו ולא חזר לשחק עד לסיום עונת, בה ירדה קבוצתו לליגת המשנה.
משוואת גיבס-דוהם
משוואת גיבס-דוהם מתארת את היחס בין שינויים בפוטנציאל הכימי במערכת תרמודינמית לבין החלקיקים השונים המרכיבים אותה. המשוואה היא:
כאשר N_i מתאר את כמות המולים מחומר i, מתאר את השינוי האינפיניטסימלי בפוטנציאל הכימי עבור אותו החומר i, S מסמל את האנטרופיה, T את הטמפרטורה בסקלאת קלווין, V הנפח, ו-p הלחץ. I מתאר את מספר החומרים השונים במערכת. משוואת גיבס-דוהם מראה כי גדלים אינטנסיביים במערכות תרמודינמיות אינם בלתי תלויים. לא ניתן להשתמש במשוואת גיבס-דהם עבור מערכות תרמודינמיות קטנות לאור השפעות של תופעות מיקרוסקופיות שונות.
המשוואה קרויה על שמם של הפיזיקאים ג'וסיה וילארד גיבס ופייר דוהם.
פיתוח
ניתן לפתח בפשטות את משוואת גיבס-דוהם מתוך החוק הראשון של התרמודינמיקה. הדיפרנציאל השלם של האנרגיה החופשית של גיבס, \mathbf{G}, במונחי המשתנים החופשיים שלו הוא
האנרגיה החופשית של גיבס של מערכת ניתנת כתיבה גם באופן הבא:
כך שאם נגזור את הדפרנציאל השלם מתוך המשוואה לעיל נקבל:
מההשוואה בין שתי המשוואות של נקבל:
שניתנת לפישוט לכדי משוואת גיבס-דוהם:
פיתוח נוסף
דרך נוספת לפיתוח משוואת גיבס-דוהם מתחשב בתכונות האקסטנסיביות של האנרגיה. גודל אקסטנסיבי מקיים:
הדיפרנציאל השלם של משוואה זו היא:
לפי החוק הראשון של התרמודינמיקה, על ידי השוואה לביטוי הדיפרנציאל השלם של האנרגיה, \mathrm{d}U, ניתן לבסוף לקבל את משוואת גיבס-דוהם:
יישומים
נרמול של משוואת גיבס-דוהם באמצעות האקסטנסיביות של המערכת, כגון המספר הכולל של המולים במערכת, מקנה את היחס בין המשתנים האינטנסיבים של המערכת. כך לדוגמה, עבור מערכת פשוטה עם I תרכובות שונות, יהיו I+1 משתנים בלתי תלויים המכונים "דרגות חופש". אם, לדוגמה, מיכל מכיל חנקן טהור בטמפרטורת החדר (298 K) ובלחץ של 25 MPa, אז ניתן לחשב את צפיפות החומר (258 kg/m3), האנתלפיה (272 kJ/kg), האנטרופיה (5.07 kJ/kg⋅K) או כל משתנה תרמודינמי אינטנסיבי אחר. אם במקום חנקן יש במיכל תערובת של חמצן וחנקן אז נדרש מידע כדי לבצע חישובים אלו. לרוב מידע זה יהיה היחס בין החמצן לחנקן במערכת.
אם במערכת קיימים החומר נמצא במספר פאזות שונות, אז הפוטנציאל הכימי שווה לאורך הגבול של שיווי המשקל בין הפאזות. תוך הנחה שהמערכת בשיווי משקל תרמודינמי, כלומר שהטמפרטורה והלחץ קבוע, באמצעות משוואת גיבס-דוהם ניתן לחלץ את חוק הפאזות של גיבס.
רליאנט פוקס
רליאנט פוקס (באנגלית: Reliant Fox) הוא דגם טנדר עשוי פיברגלס, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית רליאנט מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1983–1990. הדגם יוצר והורכב בבריטניה (כ-600 יחידות) וביוון (כ-3,000 יחידות).
פירוש המילה Fox באנגלית הוא שועל.
האם פריז בוערת?
האם פריז בוערת? (באנגלית: Is Paris Burning?) הוא סרט קולנוע אמריקאי-צרפתי משנת 1966, מסוגת דרמה היסטורית, אשר בוים על ידי רנה קלמנט. הסרט עוסק בשחרור פריז בסוף מלחמת העולם השנייה.
עלילה
הסרט עוסק בימיו האחרונים של הכיבוש הגרמני בפריז במלחמת העולם השנייה. בעלות הברית מתקדמות במהירות מחזית המערב, אולם הן מתכוונות לדלג על פריז ולהסתפק בהטלת מצור עליה. היטלר ממנה את הגנרל דיטריך פון קולטיץ למושל פריז, ומורה לו כי במקרה שלא יצליח להגן על העיר, עליו להחריב אותה לחלוטין.
במקביל, מתפתח מאבק בין המחתרת הצרפתית - הרזיסטאנס, לבין אנשי צרפת החופשית. הרזיסטאנס מעוניינים לפתוח במרד כנגד הגרמנים ולשחרר את פריז, בעוד נציגי צרפת החופשית דורשים לשמור על השקט עד שיגיעו בעלות הברית. בסופו של דבר שני הגופים פותחים בהתקוממות, והעיר הופכת לזירת קרבות בין המורדים הצרפתים לחיל המצב הגרמני. הצרפתים מצליחים לשלוח שליח אל מפקדת בעלות הברית, שמשכנע את הגנרל פיליפ לקלרק לנוע עם כוחותיו אל פריז. כאשר מתקרבים הכוחות של לקלרק, קולטיץ מבין שהוא עומד להפסיד את העיר. במקום למלא את פקודתו של היטלר להחריב את העיר, קולטיץ מחליט להיכנע ולהגן על העיר ועל אתריה ההיסטוריים. הסרט מסתיים כאשר קולטיץ נלקח למאסר, ומשפופרת הטלפון במשרדו בוקע קולו של היטלר שדורש לדעת בצרחות: "האם פריז בוערת?"
המדינות הבלתי-מזדהות
המדינות הבלתי-מזדהות (באנגלית: Non-Aligned Movement או בקיצור NAM) המכונה גם "הגוש השלישי" הוא ארגון בינלאומי המאגד בתוכו 120 מדינות שאינן רואות עצמן כמשתייכות לחוג השפעתה של אף מעצמה. במקור, מדובר היה במדינות שביקשו שלא להזדהות עם העולם המערבי או עם הגוש המזרחי. עם התמוטטותה של ברית המועצות אבד במידה רבה הצידוק הגאופוליטי לקיומו של הארגון, והוא מתמקד היום בנושאים הומניטריים כמו חיסול העוני, פיתוח כלכלי וכן התנגדות לקולוניאליזם ולאימפריאליזם. הארגון מייצג 55% מתושבי כדור-הארץ וכשני שלישים מהמדינות החברות באו"ם. רוב מדינות הארגון הן מדינות עולם שלישי.
היסטוריה של הארגון
המונח "אי-הזדהות" נטבע על ידי ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו במהלך נאום שנשא ב-1954 בקולומבו שבסרי לנקה. בנאום זה תיאר נהרו את "חמשת העמודים" (פּאנְצְ'שִיל) עליהם יש לבסס את היחסים בין סין להודו. חמישה עקרונות אלו הפכו מאוחר יותר לבסיס ארגון המדינות הבלתי-מזדהות, ואלו הם:
תחילתו של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות בוועידה שהתקיימה ב-1955 בבאנדונג שבאינדונזיה, שקיבלה את הכינוי ועידת באנדונג, שבה הצהירו המדינות המשתתפות על רצונן שלא להזדהות עם אף אחד מן הצדדים בעימות האידאולוגי שבבסיס המלחמה הקרה. ועידת באנדונג היא אבן דרך חשובה בהתפתחות ארגון המדינות הבלתי-מזדהות כגוף פוליטי.
בשנת 1961 התקיימה בבלגרד ועידת הפסגה הרשמית הראשונה של המדינות הבלתי-מזדהות ביוזמתו של נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו. מלבד טיטו ונהרו, המנהיגים שהיה להם חלק חשוב ביצירתו של הארגון היו נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ונשיא אינדונזיה סוקרנו.
ועידות פסגה
ועידות הפסגה של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות מתקיימות מדי שלוש שנים. ועידת הפסגה הראשונה התקיימה בבלגרד ב-1961 בנוכחות 25 צירים, רובם מאסיה ומאפריקה, וכן מיוגוסלביה, מקובה ומקפריסין. הפסגה הבאה התקיימה בקהיר ב-1964 בהשתתפות 46 מדינות, כאשר רוב החברות החדשות היו מדינות בעלות ממשל חדש שהוקם בסמוך למועד הוועידה, בעקבות התמוטטות משטרים קולוניאליים באפריקה. בוועידה זו עסקו רבות בסכסוך הישראלי-ערבי ובמלחמת הודו פקיסטן.הפסגה ב-1970 התקיימה בלוסקה, זמביה והייתה בין החשובות ביותר, מאחר שנקבעו בה מנגנונים קבועים לטיפוח קשרים כלכליים בין המדינות.הפסגה שהתקיימה ב-1973 באלג'יר עמדה בצילו של משבר האנרגיה, שהביא להתעשרות מהירה של כמה מחברות הארגון.
ב-2009 התקיימה ועידת הפסגה בשארם א-שייח' שבמצרים, וב-2012 התקיימה בטהראן שבאיראן, בהשתתפות המזכיר הכללי של האו"ם באן קי מון.
עמדות פוליטיות של הארגון
אף כי ארגון המדינות הבלתי-מזדהות נועד להיות ארגון מלוכד בדומה לנאט"ו או ברית ורשה, בפועל נוצרו בו חיכוכים רבים בין החברות, והקשר ביניהן רופף יותר מאשר בבריתות אחרות. חלק מן החברות מצאו את עצמן מצטרפות לאחד הגושים הגדולים למרות המחויבות לאי-הזדהות; כך למשל חברה קובה לברית המועצות בעת המלחמה הקרה. ניקיטה חרושצ'וב הפשיר את הגישה האידאולוגית הנוקשה שאפיינה את משטר סטלין והוביל גישה אוהדת כלפי גוש המדינות הבלתי מזדהות, לעומתו - טרומן ואייזנהאואר הובילו משטר אנטי קומוניסטי נוקשה שבא לביטוי גם במקארתיזם. גישתה המרחיקה של ארצות הברית מול גישתה המקרבת של ברית המועצות גרמו לגוש השלישי להיות קרוב יותר לברית המועצות מאשר לארצות הברית, וזאת עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר קנדי שינה את גישתה של ארצות הברית. סיבה נוספת לקרבה שחשו מדינות הגוש השלישי אל הגוש המזרחי היא היותן של המדינות הקולוניאליסטיות לשעבר (בריטניה וצרפת) משויכות לגוש המערבי.
לעיתים נוצרה מתיחות בין חברות בארגון - כגון המתיחות שבין הודו לפקיסטן והחל ב-2012 המתיחות שבין סוריה למצרים בעקבות ההפיכה במצרים ומלחמת האזרחים בסוריה, כאשר נשיא מצרים מוחמד מורסי מתנועת האחים המוסלמים הסונים ביקר בחריפות את נשיא סוריה בשאר אל-אסד והדרך בה דיכא את המפגינים והמורדים הסורים במהלך הוועידה ה-16 שנערכה בטהראן.
בעקבות התפרקותה של יוגוסלביה הביעו המדינות שבעבר הרכיבו אותה עניין מועט בלבד בארגון המדינות הבלתי-מזדהות. כמו כן, סלובניה, קפריסין, קרואטיה ומלטה, עזבו את הארגון ב-2004 עם הצטרפותן לאיחוד האירופי. קרואטיה עדיין קשורה לארגון במעמד של "משקיפה", כמו ברזיל, אשר מעולם לא הייתה חברה בו.
חברות הארגון
בסוגריים מצוינת שנת ההצטרפות לארגון:
עמנואל הרט
עמנואל הרט (נולד בשנת 1950) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד חטיבת גולני.
שירות צבאי
בשנת 1968 התגייס לצה"ל ובחר לשרת בחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן יצא לקורס מ"כים חי"ר. במהלך הקורס נפצע פעמיים. בראשונה נפצע הרט בתאונת אימונים אולם החלים והמשיך את ההכשרה. בהמשך הקורס, במהלך מלחמת ההתשה, השתתף בתעסוקה מבצעית בתעלת סואץ ונפצע בשנית. הרט סיים את קורס המ"כים בהצטיינות. לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב הרט לחטיבה כמפקד מחלקת מרגמות בפלוגה המסייעת של גדוד 13. בהמשך שימש כסגן מפקד הפלוגה. בתפקידו הבא שימש הרט כמפקד פלוגת טירונים בגולני.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב הרט, שהיה מצוי באותה עת בחופשת לימודים, לשורות חטיבת גולני ולחם בקרבות הבלימה ברמת הגולן. בתחילה הצטרף הרט כקצין מבצעים בחפ"ק המח"ט, אמיר דרורי, אולם לאחר מכן שימש כמפקד צוות בסיירת גולני וכמפקד פלוגה בגדוד 17 (אריות הגולן). במהלך קרב ההבקעה לסוריה נפצע אולם עד מהרה שב לעמוד בראש פלוגתו. לאחר המלחמה שימש כסמג"ד בגדוד 13 וקצין אג"ם של חטיבת גולני. ב-1977 מונה למפקד גדוד 12. הרט נפצע בפעם הרביעית בפעילות מבצעית בלבנון, אולם החלים במהירות ושב לפקד על גדודו, בשלושת החודשים שחלפו עד להחלמתו, פיקד על הגדוד, סגנו גבי אשכנזי. במבצע ליטני הוביל הרט את גדודו בכיבוש תל דהור ותל עכוש. בעוד הרט, פיקד על כיבוש תל דהור, הוביל סגנו, גבי אשכנזי את הפשיטה על תל עכוש, ונפצע במהלך הקרב על היעד, אך המשיך לפקד על הכוח עד גמר הלחימה. גדודו הוכתר על ידי אלוף פיקוד הצפון, אביגדור בן-גל, כגדוד המצטיין במבצע.
בתפקידו הבא שימש הרט כראש ענף תורת לחימה ותרגילים במפקדת קחצ"ר. הרט שימש כראש לשכת הרמטכ"ל רפאל איתן, ולאחר מכן הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת גולני. הרט שימש כמפקד החטיבה בשנים 1984-1982 ולאחר מכן שימש כקצין אג"ם של פיקוד הצפון. בשנים 1987-1986 היה הרט מדריך ומפקד מגמה בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים וביצע הסבה לשריון. לאחר מכן שימש כסגן מפקד אוגדה. בשנים 1990-1988 שימש ראש מטה פיקוד הצפון. בשנים 1993-1990 שימש מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, ולאחר מכן שימש נספח צה"ל בדרום אמריקה.
חיים אישיים
עמנואל הרט נשוי למיה ואב לשני בנים ובת ומתגורר ברעננה.
יחסי איסלנד–ערב הסעודית
יחסי איסלנד–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים בין איסלנד לערב הסעודית.
נמל התעופה מינכן רים
נמל התעופה מינכן רים (בגרמנית: Flughafen München-Riem) היה נמל התעופה הבינלאומי של מינכן, גרמניה. נסגר ב-16 במאי 1992 וכל הפעילות האווירית בו הועברה לנמל התעופה מינכן פרנץ יוזף שטראוס, שנפתח למחרת.
נמל התעופה היה ממוקם ברובע טרודרינג-רים במזרחה של מינכן, ושטחו כיום מאכלס את רובע התערוכות החדש של מינכן.
היסטוריה
בנייתו של נמל התעופה החלה בשנת 1936 והוא נפתח ב-25 באוקטובר 1939. עם פתיחתו היה בין נמלי התעופה החדשניים ביותר בעולם באותה עת, והחליף את שדה התעופה אוברוויזנפלד (כיום בשטח הפארק האולימפי של מינכן). במהלך חודשיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה שימש נמל התעופה כבסיסה של ה-JV 44, טייסת הקרב המובחרת של הלופטוואפה בפיקודו של אדולף גאלאנד.
לאחר המלחמה, מינכן רים היה נמל התעופה הראשון בגרמניה שהוחזר לפעילות אזרחית, עם נחיתתו של מטוס דקוטה DC-3 של חברת התעופה פאן אמריקן וורלד איירווייז ב־6 באפריל 1948.
ב-6 בפברואר 1958 התרסק בנמל התעופה מטוס איירספיד אמבסדור בעת ניסיון המראה, במה שנודע כאסון האווירי של מינכן. האסון גבה את חייהם של 23 אנשים, ביניהם 8 שחקני מועדון מנצ'סטר יונייטד בכדורגל, שעשו את דרכם חזרה לבריטניה ממשחק גביע בבלגרד.
שנתיים מאוחר יותר, ב-17 בדצמבר 1960 אירעה התרסקות נוספת בנמל התעופה, הפעם של מטוס קונוואיר C-131 של חיל האוויר האמריקאי, שהתרסק זמן קצר לאחר המראתו. באסון זה נהרגו כל 20 הנוסעים ואנשי הצוות על המטוס, וכ-32 אנשים נוספים על הקרקע.
בשנת 1962 תנועת הנוסעים השנתית בנמל התעופה חצתה את רף מיליון הנוסעים. שנה מאוחר יותר מונתה ועדה שתפקידה היה לחפש מיקום חלופי לנמל התעופה, מכיוון שהרחבתו של הנמל הקיים הייתה בעייתית עקב הצורך להפקיע ולהרוס חלקים מיישובי הסביבה. בנוסף, שתי התאונות האוויריות שאירעו מספר שנים קודם לכן, תרמו להחלטה לסגור את שדה התעופה בבוא היום, ולבנות אחד חדש תחתיו במרחק רב יותר מהעיר.
ב־10 בפברואר 1970 אירע פיגוע נגד נוסעי טיסה 435 של אל על, בהם השחקנים חנה מרון ואסי דיין, אשר היו בדרכם לאוטובוס שיוביל אותם לכבש המטוס שתוכנן להמשיך את מסלולו ללונדון, לאחר העצירה במינכן. המחבלים, ממוצא פלסטיני, ירו בנשק אוטומטי והשליכו שלושה רימוני יד לעבר האוטובוס, מהם נהרג נוסע אחד, אריה קצנשטיין מחיפה, אשר זינק לעבר אחד הרימונים שהושלכו ומנע בגופו מנוסעים אחרים להיפגע, ונפצעו 23 נוסעים נוספים, בהם השחקנית חנה מרון, אשר איבדה את רגלה באירוע זה.
בשנים שלאחר מכן הוארך מסלול הנחיתה בנמל כדי להתאים לסטנדרטים חדשים, נבנה אולם מקבלי פנים חדש, ונבנו האנגרים חדשים לטיפול במטוסים. בשנת 1971 תנועת הנוסעים בנמל התעופה כבר חצתה את רף 4 המיליון.
עד שנת 1991 תנועת הנוסעים השנתית בנמל גדלה ל-12 מיליון נוסעים, כמות הגבוהה משמעותית מכמות הנוסעים שהנמל תוכנן לשרת. כדי להתמודד עם הגידול הוקמו ברבות השנים מבני שירות רבים נוספים ואף אולם ייעודי לטיסות שכר, אך יעילות הפעלת הנמל ירדה באופן בלתי נמנע, עקב העדר האפשרות להרחיבו במיקומו המקורי.
בלילה שבין ה-16 וה-17 במאי 1992 סגר נמל התעופה את שעריו, וכל פעילותו, יחד עם הסימול הבינלאומי שלו, הועברה לנמל התעופה החדש שנבנה ליד העיר פרייזינג בבוואריה, כ-29 קילומטרים צפונית-מזרחית למינכן.
לאחר הסגירה
בשנים הראשונות שלאחר הסגירה שימש שטח נמל התעופה להופעות ופסטיבלים גדולים. הוא צבר פופולריות בינלאומית כמקום אירוח מועדף להופעות בסגנונות טכנו, מוזיקה אלטרנטיבית ומוזיקת רוק. ב-1 במרץ 1994 ערכה להקת נירוואנה הופעה בשטח נמל התעופה במסגרת סיבוב הופעות ברחבי אירופה, ההופעה הפכה בדיעבד לאחרונה בתולדות הלהקה עקב מותו של הסולן קורט קוביין מספר שבועות לאחר מכן.
בשנת 1996 החלה ההקמה של רובע חדש עבור תערוכות וירידים בשטח נמל התעופה, אשר קיבל את השם Messestadt Riem. מכל בנייני הנמל נותרו כיום רק מגדל הפיקוח ובניין בית הנתיבות הראשי אשר שובץ בתוך מתחם מבני משרדים חדש. שני המבנים הוכרזו כמבנים לשימור. כיום משמש הרובע כרובע התערוכות החדש של מינכן, אשר מארח תערוכות בינלאומיות. בנוסף הוקמו במתחם בתי מלון, בנייני מגורים, פארק ציבורי עם אגם, מרכז קניות, ואף משרדים של חברות היי-טק. קו U2 של הרכבת התחתית של מינכן משרת כיום את הרובע.
Armitage
ארמיטאג' (באנגלית: Armitage) הוא כלי גרפי לניהול מתקפות סייבר. הכלי מבוסס קוד פתוח ונבנה עבור פרויקט מטהספלוייט (Metasploit).
היסטוריה
Armitage, נכתבה בשפת Java, על ידי רפאל מודג'(Raphael Mudge), במטרה לספק הסבר ראוי על יכולותיה של Metasploit ובנוסף להרחבת הידע בנושא ההאקינג. תחילה היה לכלי הגנתי בלבד, אך בהמשך הורחב והותאם לבודקי חדירה (Penetration Testers) בתחומים נוספים.
באמצעות Armitage ניתן לבצע סריקת פגיעויות, ליצור קבצים זדוניים, לקבל הסברים על פגיעויות שונות ולהשתמש בתכונות המתקדמות של Meterpreter.
הגרסה האחרונה, הוצאה לאור ב-13 באוגוסט 2015 (גרסה 08.13.15).
נואה קלאוני
נואה קלאוני (באנגלית: Noah Clowney; נולד ב-14 ביולי 2004) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד.
קריירה
קלאוני נולד וגדל בספרטנבורג, קרוליינה הדרומית, ושיחק כדורסל בתיכון מקומי. הוא בחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אלבמה,   ובעונת 2022/2023 העמיד ממוצעים של 9.8 נקודות, 7.9 ריבאונדים, 0.8 אסיסטים ו-0.9 חסימות ב-25.4 דקות למשחק. ב-15 בנובמבר 2022 אסף 15 ריבאונדים, והוסיף 8 נקודות ו-3 חסימות בניצחון קבוצתו 65–55 על דרום אלבמה. ב-3 בדצמבר קלע שיא קריירה של 22 נקודות, כולל 5 שלשות מתוך 12 ניסיונות, והוסיף 9 ריבאונדים ו-4 אסיסטים בניצחון קבוצתו 78–65 על דרום דקוטה.
ב-1 באפריל 2023 הכריז כי יתמודד בדראפט 2023 ב-NBA. בדראפט נבחר קלאוני בבחירה ה-21, על ידי ברוקלין נטס.
כיכר מינין ופוז'ארסקי
כיכר מינין ופוז'ארסקי הוא המרכז החברתי והתרבותי של העיר, המקום לכל החגיגות והחגים המשמעותיים ביותר. ממוקת בחלק ההיסטורי של העיר, בצד הדרום-מזרחי של החלק העליון של הקרמלין.
הכיכר היא ציר תנועה. התנועה בה נחסמת רק בחגים ובמהלך אירועים אחרים.
הוצאות הון
הוצאת הון (באנגלית: Capital Expenditure; בקיצור CAPEX) הוא מונח כלכלי המתאר את הוצאות החברה המשמשות לרכישה, שדרוג או שימור נכסיה.
הוצאת ההון היא הוצאה לטובת יצירת רווחים בעתיד. הוצאת ההון נגרמות כאשר עסק מוציא כסף על מנת לקנות רכוש קבוע או להוסיף ערך של נכס קבוע קיים שמשך חייו מוערך בלמעלה משנה. ההוצאות הללו יכולות לשמש בידי חברה לרכוש או לשדרג נכסים פיזיים כגון ציוד, רכוש, או מבני תעשייה.
ה-CAPEX מופיע בדרך כלל בדוח על תזרימי המזומנים תחת רכישת רכוש קבוע או סעיף דומה תחת תזרימי מזומנים מפעולות השקעה.
מבחינת מיסוי, הוצאת הון היא עלות שלא ניתנת לניכוי בשנה שבה היא שולמה או שנגרמה והיא חייבת להיות מהוונת.
הכלל הוא כי אם אורך החיים של הנכס הנרכש הוא יותר משנת המס הקרובה אזי יש צורך להוון את העלות. לאחר מכן ההוצאה צריכה להיות מופחתת על פני אורך החיים של הנכס הנדון.
בין ההוצאות אשר נחשבות כהוצאות הון:
הוצאה מקבילה להוצאת ההון היא ההוצאה התפעולית ("OPEX").
אוניות המערכה מסדרת איווה
איווה היא סדרת אוניות מערכה, האחרונות שנבנו עבור צי ארצות הברית. ארבע האוניות, שהיו הגדולות ביותר והחזקות ביותר בצי ובעולם, נבנו בתחילת שנות ה-40 ונטלו חלק במלחמת העולם השנייה. כולן הוצאו משירות פעיל לאחר מלחמת קוריאה, אך אונייה אחת הוחזרה לשירות והשתתפה במלחמת וייטנאם. כל האוניות חודשו והופעלו שוב במהלך שנות ה-80, הודות לתוכנית צי 600 הספינות של ממשל רייגן, והן הוצאו סופית מהשרות לאחר מלחמת המפרץ. בנייתן של שתי אוניות נוספות מהסדרה נפסקה לפני השלמתן, והן נגררו ופורקו לחלקי חילוף לארבע האוניות הפעילות.
אוניות המערכה מסדרת איווה היו שיפור ניכר לעומת קודמותיהן מסדרת דקוטה הדרומית (South Dakota), בכך שהיו בהן תוספת של 60 מטר באורך, מנועים חזקים יותר, וכן תותחים ימיים בעלי קליבר מוגדל המסוגלים לירות למרחקים גדולים יותר. עיצוב האוניות מסדרת איווה נחשב לאחד היפים ביותר של אוניית קרב שנבנו אי פעם, ומתאפיין בחרטום צר וארוך ובשלושה צריחי תותחים רבי עוצמה. אף שהן נחשבות אוניות ים פתוח מצוינות, לעיתים קרובות החרטום נשטף במי ים בגלל צורתו הצרה ובשל המרחק הרב ממרכז הכובד של האונייה. צורתו הצרה של החרטום הקשתה גם על מיגון הצריח הקדמי של האוניות, הקרוי "צריח מספר אחד". כמו כל אוניות המערכה של אמריקה בתקופת בנייתן, החימוש כלל שני צריחים עיקריים לפני מבנה העל, וצריח נוסף מאחור. תותחי חמישה אינץ' משניים דו-תכליתיים נוספים (נגד מטוסים ונגד אוניות) הקיפו את מבנה העל של האונייה.
אוניות המערכה מסדרת איווה היו ייחודיות בשל מספר סיבות. ראשית, אוניות אלו תוכננו כאוניות קרב מהירות, הנשענות על שילוב של מהירות וכוח אש, ומסוגלות לשייט במהירות שווה למהירותן של קבוצות קרב בראשות נושאות המטוסים. שנית, הן תוכננו כך שיוכלו לעבור דרך תעלת פנמה. המרווח בין קירות תאי השיט בתעלה (תאים מבטון שבהם ניתן להעלות או להוריד אונייה בעזרת שינוי מפלס המים בתאים - והם הקובעים את הרוחב המרבי של האונייה המסוגלת לעבור בתעלה) לבין גוף האונייה הוא של שלושים ס"מ בלבד בכל צד - אלו הן האוניות הרחבות ביותר המסוגלות לעבור בתעלה. שלישית, כל האוניות בסדרה חודשו והוחזרו לשירות פעיל במהלך נשיאותו של רונלד רייגן וכחלק מתוכניתו ל-"צי 600 הספינות", ובמיוחד כתגובה לסיירות החדשות מסדרת קירוב של הצי הסובייטי. רביעית, כל האוניות היו פעילות, אם כי לסירוגין, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. לבסוף, כל ארבע האוניות עדיין קיימות כאוניית מוזיאון, דבר יוצא דופן מכיוון שצי ארצות הברית בדרך כלל נפטר מאוניותיו הישנות על ידי טיבוען כאוניות מטרה או מכירתן למפעלי מיחזור מתכות.
תכנון ובנייה
תכנונה של סדרת האוניות איווה החל בתגובה לצורך הגובר במתן ליווי מהיר לנושאות המטוסים. תהליך התכנון החל בתחילת 1938 על בסיס אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית. באותה התקופה לא היה ידוע עדיין ידה של מי תהיה על העליונה - אוניית המערכה או נושאת המטוסים. נושאת המטוסים עדיין לא נטלה חלק באף קרב ימי משמעותי, ואילו אוניית המערכה הייתה פלטפורמה ימית שהוכיחה את יעילותה לאורך שנים רבות. מחקר שנערך בתקופת התכנון הגיע למסקנה שאונייה בעלת הדחק של 45,000 טון שתכנונה יתבסס על קווי הגוף והעיצוב של סדרת דקוטה הדרומית תוכל להגיע למהירות של 33 קשרים. מאפיין נוסף של האונייה אמור היה להיות תותח "סימן 2" בקוטר 16 אינץ'. תותח זה אמור היה להיות החימוש העיקרי של אוניות המערכה וסיירות המערכה שבוטלו בעקבות החתימה על אמנת וושינגטון בשנת 1922, הסכם בינלאומי שהגביל את מספרן וגודלן של אוניות המערכה שמותר לכל מעצמה לבנות (על האמנה חתמו ארצות הברית, בריטניה, יפן, צרפת ואיטליה). ברם, התותח הנזכר לעיל נדחה לטובת התותח החדש "סימן 7" בקוטר 16 אינץ' בגלל משקלו הקל יותר. התותח החדש חייב היה להיות מותקן על האוניות בגלל ליקוי תכנוני, שנגרם על ידי אי-הבנה בין משרד החימוש ומשרד הבנייה והתחזוקה של הצי האמריקאי: אי-הבנה גרמה לכך שמגיני הצריח של האוניות תוכננו כך שהם לא היו יכולים להחזיק ולתמוך בתותחי "סימן 2" הכבדים יותר.
תותח "סימן 7" יועד לירות את אותם הפגזים במשקל של 1,016 ק"ג שירו תותחי ה-16 אינץ' שהותקנו על אוניות מערכה אחרות. אך עם ההתקדמות בתכנון פותחו פגזים חדשים עבור התותח, במשקל של 1,225 ק"ג. הפגזים החדשים יצרו בעיה מבנית שכן שריון הספינה תוכנן כך שיוכל לספוג לכל היותר פגזי 16 אינץ' רגילים (במשך שנים רבות אוזנו המיגון וכוח התקיפה של אוניות מלחמה על ידי הדרישה שאונייה תוכל לספוג פגיעה מתותחיה שלה - הדבר היווה "נוסחת זהב" בבניית אוניות מלחמה). הבעיה התעוררה מאוחר מדי בתהליך הפיתוח ולא נעשה דבר על מנת לפתור אותה, שכן הוחלט שעיבוי השריון יגרום לחריגה מההגבלה על הדחי המרבי של 45,000 טון. תכנון האוניות הושלם, וחוזים נחתמו עם המספנות בחודש יולי 1939. במקור היו האוניות "איווה" (BB-61), "ניו ג'רזי" (BB-62) ו-"מיזורי" (BB-63) אמורות להיות בעלות עיצוב זהה. "ויסקונסין" (BB-64), "אילינוי" (BB-65) ו-"קנטקי" (BB-66) היו אמורות להיות גדולות יותר, איטיות יותר ובעלות 12 תותחים ראשיים. לקראת סוף 1939 היה ברור שהצי זקוק לאוניות מערכה מהירות רבות, ולכן הוחלט שבתחילה "ויסקונסין" לבדה, אך לאחר מכן גם "אילינוי" ו-"קנטקי" ייבנו בעיצוב הזהה לזה של שלוש הראשונות.
האוניות מסדרת איווה נבנו בשלוש מספנות שונות:
אוניות הסדרה
לפי המסורת נקראות כל אוניות המערכה של הצי האמריקאי על שם מדינות שונות בארצות הברית, וגם שש האוניות המתוכננות מסדרת איווה נקראו על שם מדינות. האוניות שירתו במהלך מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם (אונייה אחת) ומלחמת המפרץ (שתי אוניות). בזמני שלום הוקצו האוניות שוב ושוב לצי המילואים. הסיבה לכך היא העלות הגבוהה של הפעלתן ותחזוקת כלי הנשק שלהן.
"איווה" (BB-61)
איווה (BB-61) הייתה האונייה הראשונה בסדרה. בנייתה של האונייה החלה ב-27 ביוני 1940 והאונייה נכנסה לשירות פעיל ב-22 בפברואר 1943. היא שירתה בחזית הפאסיפית, והשתתפה בין היתר בקרב ים הפיליפינים. לאחר סיום המלחמה צורפה איווה לצי המילואים, עד שהוחזרה לשירות על מנת להשתתף בהפגזות חוף במהלך מלחמת קוריאה. בשנת 1958 הוחזרה איווה שוב לצי המילואים והשתייכה אליו עד שנת 1984. במהלך 1984 חודשה הספינה והוחזרה לשירות, כחלק מתוכניתו של רייגן לצי 600 הספינות. ב-19 באפריל 1989 התפוצץ צריח מספר 2 של האונייה וגרם למותם של 47 אנשי צוות. התפוצצות הצריח הייתה בין הסיבות הראשיות להוצאתה הסופית מהשירות באמצע 1990.
ב-2011 נתרמה איווה למרכז אוניות המערכה הפסיפי, ארגון ללא כוונת רווח בלוס אנג'לס. האונייה הועברה לרציף 87 בנמל לוס אנג'לס בקיץ 2012 שם היא משמשת כאוניית מוזיאון בשם מוזיאון אוניית המערכה איווה.
"ניו ג'רזי" (BB-62)
בנייתה של ניו ג'רזי (BB-62) החלה ב-16 בספטמבר 1940. האונייה נכנסה לשירות פעיל ב-23 במאי 1943. היא שירתה בחזית הפאסיפית, השתתפה בהפגזתם של איי מריאנה, וכן בחיפוי כוח נושאות המטוסים במהלך התקיפות על איוו ג'ימה ואוקינאווה. לאחר שהשתייכה במשך זמן קצר לצי המילואים, הוחזרה לשירות על מנת לתקוף מטרות בקוריאה הצפונית. בשנת 1957 הוצאה שוב מהשירות, הפעם עד שנת 1968. ניו ג'רזי הייתה הספינה היחידה מהסדרה שהשתתפה במלחמת וייטנאם, שבמהלכה היא הפגיזה מטרות על חופי וייטנאם וירתה יותר מ-3,000 פגזים. באותה תקופה הייתה הניו ג'רזי אוניית המערכה הפעילה היחידה בעולם. בין 1969 ל-1982 שהתה שוב בהספנה. במהלך שנות ה-80 שירתה האונייה באזור הים התיכון והפגיזה מטרות בעמק הבקאע שבלבנון, בעקבות פיגוע התאבדות כפול במפקדת המארינס האמריקאית בביירות. בשנת 1991 הוצאה הספינה משירות פעיל בפעם האחרונה, והיא עוגנת כיום בקמדן שבניו ג'רזי ומשמשת כאוניית מוזיאון.
"מיזורי" (BB-63)
בנייתה של מיזורי (BB-63) החלה ב-6 בינואר 1941, והיא נכנסה לשירות פעיל ב-11 ביוני 1944. במלחמת העולם השנייה השתתפה מיזורי בקרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה, ותקפה את האיים הונשו והוקאידו שביפן עצמה. ב-2 בספטמבר 1945, כשעגנה במפרץ טוקיו, נחתם עליה הסכם הכניעה ללא תנאי של יפן, בנוכחות האדמירל צ'סטר נימיץ והגנרל דאגלס מקארתור, שהביא לסיום מלחמת העולם השנייה. מיזורי הייתה היחידה מבין ארבע האוניות שלא הוצאה משירות פעיל לאחר תום המלחמה. היא השתתפה במלחמת קוריאה, והוחזרה להספנה בשנת 1955. בשנת 1986 הוחזרה מיזורי לשירות פעיל, ונטלה חלק במבצע "סופה במדבר", שבו ירתה טילי טומהוק והפגיזה את החוף בתותחיה הכבדים. מיזורי הוצאה משירות פעיל בשנת 1992, ונמחקה מרשימות הצי ב-1995. כיום היא נמצאת בפרל הארבור שבהוואי ומשמשת כאוניית מוזיאון.
"ויסקונסין" (BB-64)
בנייתה של ויסקונסין (BB-64) החלה ב-25 בינואר 1941. היא נכנסה לשירות פעיל ב-16 באפריל 1944. במלחמת העולם השנייה השתתפה הוויסקונסין בין היתר בהפגזת אטול אוליטי ואיים שונים בפיליפינים, והעניקה חיפוי לכוח נושאות המטוסים תחת פיקודם של האדמירלים ויליאם הלסי וריימונד ספרואנס. משנת 1948 עד 1951 הייתה האונייה חלק מצי המילואים, ולאחר מכן הוחזרה לשירות פעיל על מנת להשתתף במלחמת קוריאה. בשנת 1958 היא הוספנה שוב. בשנת 1988 החלה הוויסקונסין את תקופת השירות השלישית שלה, והשתתפה יחד עם אחותה, המיזורי, בהפגזות ובירי טילים במהלך מלחמת המפרץ. האונייה הוצאה משירות פעיל בסוף 1991. האונייה עוגנת כעת בנורפוק שבווירג'יניה, שם היא משמשת כאוניית מוזיאון, אך ניתן לגשת רק לסיפון הפתוח שלה (אם כי קיימת תוכנית לפתוח חלקים מהספינה לקהל המבקרים בעתיד).
"אילינוי" (BB-65)
בנייתה של אילינוי (BB-65) החלה ב-15 בינואר 1945, אך הבנייה הופסקה ב-12 באוגוסט של אותה השנה. באותו הזמן הייתה האונייה במצב מוכנות של בערך 22%. גוף האוניה הלא גמור נמכר למיחזור בספטמבר 1958.
"קנטקי" (BB-66)
בנייתה של קנטקי (BB-66) החלה ב-6 בדצמבר 1944, אך הבנייה הושעתה ב-17 בפברואר 1947 לאחר שהבנייה הושלמה כדי 72%. בשנת 1950 הועברה הקנטקי מהמבדוק היבש שבו שכנה, כדי לפנות מקום לתיקון המיזורי. חרטום האונייה שימש בשנת 1956 לתיקון החרטום הפגוע של הוויסקונסין. הגוף הנותר של האונייה נמכר בשנת 1958 לחברת מיחזור מתכות בבוסטון שבמסצ'וסטס.
תאונות ונזקי מלחמה
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגעה רק המיזורי בקרב. היא נפגעה פעמיים בשתי התקפות קמיקזה שונות. במתקפה הראשונה, שנערכה ב-11 באפריל 1945, הצליח מטוס לחדור דרך הגנת הנ"מ המסיבית של האונייה והתרסק בצד ימין, מעט מתחת לסיפון המרכזי. הכנף הימנית של המטוס נקרעה ממקומה ונשפך ממנה דלק על אחד מתותחי ה-5 אינץ'. הדליקה כובתה במהירות והנזק לאונייה היה מועט. גופת הטייס היפני נמצאה על האונייה ורב החובל החליט שהטייס ביצע את משימתו כמיטב-יכולתו ובגבורה ולכן זכאי להלוויה צבאית. לא כל אנשי הצוות הסכימו עם ההחלטה, שכן בסופו של דבר הטייס היה אויבם וניסה להרוג אותם, אך הוראות רב החובל כובדו והטייס נקבר בים למחרת היום בטקס צבאי מלא. במתקפת הקמיקזה השנייה לא פגע המטוס באונייה עצמה, אך הכנף שלו פגעה ושיסעה את המנוף שבירכתי האונייה לפני שהמטוס נפל לים והתפוצץ. הפיצוץ שילח שברים על פני הסיפון, גרם למספר פציעות וניקב את מגן צריח מספר 3.
במהלך מלחמת המפרץ נפגעה המיזורי מ-"אש ידידותית" שנורתה מתותח "פלנקס" שהיה ממוקם על סיפון הפריגטה ג'ארט (USS Jarrett). כמה מהכדורים פגעו במבנה העל של האונייה ופצעו מלח אחד. עד היום לא ידוע מה גרם לירי, אולם הסברה הרווחת היא שמוץ ששוגר מהמיזורי הפעיל את המערכת האוטומטית וגרם לה לנסות ולפגוע בו.
חידוש ושדרוג האוניות בתחילת שנות ה-80
בתחילת שנות ה-80 הוצאו ארבע אוניות הסדרה מצי המילואים והוחזרו לשירות פעיל. הסיבה העיקרית לכך הייתה הופעתן של סיירות המערכה מסדרת קירוב של הצי הסובייטי. מניע נוסף הייתה תוכניתו של רונלד רייגן לצי 600 הספינות שמטרתה הייתה חיזוק משמעותי של הכוח הימי האמריקאי. האוניות מסדרת איווה נחשבו לתשובה הולמת לסיירות המערכה מסדרת קירוב. העלות הכוללת של חידוש ארבע האוניות הייתה 1.7 מיליארד דולר. במהלך המודרניזציה הוסרו רוב נשקי הנ"מ המיושנים של האוניות ובמקומם הותקנו מערכות נשק המיועדות לפגיעה במטרות ימיות ויבשתיות. מכיוון שהספינות לא היו יכולות עוד לפעול כנגד מטוסים וטילים הנורים עליהן, הוחלט בתחילה להתקין טילי ים-אוויר מדגם RIM-7 סי ספארו. אך התקנתם בוטלה מכיוון שלא ניתן היה להציב מסגרת סופגת זעזועים יעילה מספיק, שתוכל לספוג את הזעזוע מירי התותחים הכבדים של האונייה מבלי להרוס את רכיבי המכ"ם של הטילים. בעקבות ביטול ההתקנה נשארו האוניות ללא הגנה כנגד מטוסים, ורק מערכת ה-"פלנקס" סיפקה הגנה מסוימת כנגד טילים ומטוסים בטווח קצר.
חידוש נוסף שהותקן על האוניות היה מכ"ם הקצאת מטרות לטילים, שהותקן על התורן הראשי של האוניות, ואילו התורן שהיה מותקן לפני הארובה השנייה הוסר. מכיוון שכלי הנ"מ הישנים של האוניות הוסרו, הסיפונים הפכו להרבה פחות צפופים. כמו כן, האוניות הצריכו צוות קטן הרבה יותר על מנת להפעילן, בין היתר הודות לאוטומציה של מערכות רבות וכן ביטול תותחי ומקלעי הנ"מ שדרשו אנשי צוות רבים על מנת להפעילם. את העובדה שהמודרניזציה תרמה רבות ליעילות הקרבית של האוניות והתאימה אותן למציאות המשתנה תדיר של האיומים בים, ניתן לראות בציטוט של אדמירל סרגיי גורשקוב, מפקד הצי הסובייטי באותה התקופה, לאחר שראה תרגיל ימי של נאט"ו שכלל את האיווה:
חימוש
אוניות המערכה מסדרת איווה היו בין האוניות החמושות ביותר ששירתו בצי האמריקאי. הסוללה הראשית של תותחי ה-16 אינץ' הייתה יכולה לתקוף מטרות בטווח של יותר מ-39 קילומטר עם מגוון רחב של פגזים, החל מפגזים חודרי שריון רגילים, ועד לפגזי נשק גרעיני טקטי. הסוללה המשנית, בעלת קליבר וטווח קטנים הרבה יותר, הייתה יכולה להסב פגיעות חמורות לספינות קטנות ולמטוסים חודרים. האוניות נבנו במקור עם תותחי נ"מ רבים בקוטר 40 מ"מ. תותחים אלו הוחלפו במהלך השנים בטילי ים-אוויר, במערכות לוחמה אלקטרונית וכן במערכות נגד טילים מדגם "פלנקס".
סוללה ראשית
החימוש העיקרי של האוניות מסדרת איווה הוא תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)\50-קליבר המותקנים בשלושה צריחים בעלי שלושה תותחים כל אחד: שני צריחים לפני מבנה העל וצריח נוסף מאחוריו. אורכם של התותחים הוא 20 מטר (היחס בין אורך התותח לקוטרו הוא בערך 50, ומכאן הביטוי 50-קליבר). התותח בולט כ-13 מטר מהצריח. כל תותח שוקל בערך 108,000 ק"ג, קרוב למשקלה של מעבורת החלל. התותח יורה פגזים השוקלים בין 850 ל-1200 ק"ג, במהירות לוע מקסימלית של 820 מטר לשנייה, ולטווח של עד 39 ק"מ. כשפגז נורה לטווח המקסימלי הוא שוהה באוויר יותר מדקה וחצי בזמן מעופו.
מעל פני הסיפון בולט רק ראש הצריח. הצריחים משתרעים על פני ארבעה סיפונים (צריחים מספר 1 ו-3) או חמישה סיפונים (צריח מספר 2). החללים התחתונים של הצריחים כוללים חדרים לעיבוד ולטיפול בפגזים ומקומות אחסון לחומר הנפץ ההודף המשמש לירי. תפעול כל צריח דורש צוות של בין 77 ל-110 מלחים. הצריחים אינם מחוברים לאונייה אלא מונחים על גלגלים מיוחדים. לכן, לו הייתה האונייה מתהפכת היו הצריחים נופלים החוצה. (צילומים תת-מימיים של הביסמרק מראים בתי צריח ריקים, שהתפנו בזמן טביעתה).
כל תותח בצריח יכול להתרומם ללא תלות בשני התותחים הנוספים. כמו כן יכול כל תותח לירות באופן עצמאי. האונייה יכולה לירות בכל צירוף אפשרי של תותחים, כולל מטח מכל התותחים בבת אחת. בניגוד למיתוס פופולרי אין הרתע מסיט את האונייה הצידה באופן משמעותי, אפילו בעת ירי של הסוללה כולה. התותחים יכולים להתרומם מזווית של −5° ועד 45°+, במהירות של עד ל-12° בשנייה. הצריחים יכולים להסתובב בערך 300° במהירות של 4° לשנייה. התותחים לעולם אינם יורים ישירות קדימה.
לכל תותח יש מחסן תחמושת של 108 פגזים ובסך הכל האונייה מצוידת ב-972 פגזים.
התותחים הגדולים תוכננו לירות פגזי 16 אינץ' (406 מ"מ) רגילים, אך התקדמות ושיפורים טכנולוגיים הובילו לפיתוח סוגים נוספים של פגזים, לרבות: