cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יום אכפי הכבדתי
מבנה הפיוט
הפיוט בנוי מחמישה בתים, אשר יוצרים את האקרוסטיכון "יהודה". הבית הראשון של הפיוט, השונה במבנהו משאר הבתים, מהווה פתיחה ומעין פרולוג, ומתאר את הריגתו של זכריה במקדש. הבית בנוי מארבע שורות, השלוש הראשונות חורזות בחרוז פנימי "נַי", והשורה הרביעית חורזת ב"יָה", על מנת להעביר לרפרן של הפיוט,. ארבעת הבתים הבאים מתארים את ביאתו של נבוזרדאן למקדש (ראו בהמשך "תוכן הפיוט"). הבתים בנויים משישה טורים בני שתי צלעיות. ארבעת הטורים הראשונים חרוזים בחריזה פנימית לבית, ושני הטורים האחרונים חרוזים בחרוז "יָה" המעביר לרפרן. בית נוסף, שישי, אשר לא מופיע ברוב הדפוסים של הפיוט, מהווה סיכום לפיוט, ותוכנו הוא בקשת רחמים מאת ה' למרות חטאי עם ישראל. הבית דומה לשאר בתי הפיוט מצד המבנה והחריזות, אולם מצד האקרוסטיכון הוא יוצר אקרוסטיכון פנימי משלו, כך ששלושת הטורים הראשונים של הבית יוצרים את האקרוסטיכון "לוי".
תוכן הפיוט
זכריה הנביא היה נביא בתקופת המלך יואש, שהוכיח את העם על חטאיו, ובשל כך הם רגמוהו למוות. על פי המדרש, דמו של זכריה לא נבלע בקרקע, אלא המשיך לבעבע על רצפת העזרה. לאחר כ-250 שנים, בעת חורבן בית המקדש, הגיע למקדש נבוזראדן, רב הטבחים של ממלכת בבל, וראה את הדם במקדש. נבוזרדאן תיחקר את הכהנים מהו הדם, ובתחילה הם ניסו לספר לו שזה דם בהמות שנשחטו כקרבנות. נבוזרדאן שחט בהמות מסוגים שונים, והדם שלהם לא נראה כמו הדם של זכריה. לאחר שהוא הבין שזה לא דם בהמות, הוא איים עליהם שיספרו לו את האמת, והכהנים סיפרו לו שזה הדם של זכריה. על מנת להשקיט את הדם, נבוזרדאן שחט לידו קבוצות גדולות מעם ישראל: סנהדרין גדולה וסנהדרין קטנה, בחורים ובתולות, ותינוקות של בית רבן. לאחר ששום דבר מזה לא הועיל, והדם המשיך לבעבע, פנה נבוזרדאן אל הדם, ושאל אותו האם הוא רוצה שנבוזרדאן ימשיך לטבוח בכל עם ישראל, ואז הדם נח. את המדרש הזה לקח הפייטן ועיבד בצורה לירית.
מצר פלורידה
סופות רבות באזור נוצרות בעקבות הסתעפות של זרם הגולף המניע מים חמים דרך מצר פלורידה. במצר קיימת כמות גדולה של חסילונים, ספוגיים וכרישים.
נפט וגז
הגבול בין האזור המים הכלכליים הבלעדיים של ארצות הברית וקובה נמצא באמצע הדרך בין קובה לפלורידה, כפי שנקבע על ידי הסכם הגבול הימי של קובה 1977
קובה
לקובה שלושה שדות נפט במרחק של 5 ק"מ מהחוף הצפוני של פלורידה. הסקר הגאולוגי האמריקני מעריך כי אגן צפון קובה מכיל 5,500,000,000 חביות של נפט שלא נחשפו, ו-9.8 טריליון רגל מעוקב של גז טבעי, כמעט כולם בחלק החוף של האגן.
סוגיית חקר נפט וגז בפלורידה מטעם מדינות זרות הפכה לנושא שנוי במחלוקת בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008. בטור שפורסם ב-5 ביוני 2008, כתב העיתונאי והפובליציסט ג'ורג' ויל כי חברת נפט סינית קדחה אז במים קובניים כ-97 ק"מ מחוף פלורידה, טענה שחוזרת על ידי המועמדים התומכים בקידוחים מהחוף. למעשה, אז לא התרחשו קידוחים בחלק זה של המים הקובניים.
בשנת 2004 חברת הנפט הספרדית רפסול קדחה במים קובניים עמוקים בין קובה לפלורידה קיז, ומצאה מאגר נפט;
באוקטובר 2008 חתמה קובה על הסכם עם חברת הנפט הממלכתית הברזילאית פטרוברז, בו נחתם כי החברה תספק קידוח נפט וגז במים עמוקים מהחוף הצפוני של קובה, ועד מאי 2011 פטרוברז פרשה מההסכם עקב סיכויים קלושים למציאת נפט.
איי בהאמה
בשנת 2009 הודיעו חברת הנפט של איי פוקלנד החברה הנורווגית אקווינור סטאט-אויל על מיזם משותף לקידוח נפט במי איי הבהאמה, צפונית לקובה ומדרום-מזרח לפלורידה. ממשלת איי בהאמה הצביעה כי בקשות לקידוחים מחוץ למדינה נמצאות בהמתנה למשא ומתן עם קובה, ארצות הברית, ואיי טרקס וקייקוס על הגבולות המדויקים בין אזורי הכלכלה הבלעדיים שלהם.
חציית המצר
השחייה מעבר למצר בוצעה על ידי סוזי מרוני האוסטרלית (שצללה בכלוב מוגן-כרישים) בשנת 1997, ודיאנה ניאד האמריקאית, שהייתה האדם הראשון בהיסטוריה לשחות מהוואנה לקי וסט, מרחק של 177 ק"מ, ללא סנפירים וללא כלוב הגנה נגד כרישים. ניאד צלחה את המצר בשנת 2013, בהיותה בת 64, במשך 52 שעות ו-54 דקות.
קן קיזי
קן אלטון קיזי (באנגלית: Ken Kesey; 17 בספטמבר 1935 - 10 בנובמבר 2001) היה סופר אמריקאי מוביל בשנות ה-60, אם כי שנוי במחלוקת. הוא נתפש כמנהיג אלטרנטיבי-אנטי מלחמתי, של ילדי הפרחים של סוף שנות ה-60. ספרו "קן הקוקייה" (One Flew Over The Cuckoo's Nest), התוקף את הפסיכיאטריה כשיטה מדכאת, הפך לסרט הפולחן "קן הקוקייה" בבימויו של מילוש פורמן.
נראה כי קיזי קיבל השראה לספרו, לאחר שהתנדב להשתתף בניסוי לחקר השפעתם של סמים פסיכיאטריים (כגון LSD, קוקאין, מסקאלין, DMT, AMT ועוד) על בני אדם.
נראה כי לאחר הניסוי השתכנע קיזי ביכולת הסמים הפסיכדליים ובראשם ה-LSD בריפוי הנפש, הוא אסף חברים באוטובוס של בית ספר, ויצא למסע אשר במהלכו חילקו סמים פסיכדליים בפסטיבלים ברחבי ארצות הברית, עוד לפני שהממשל אסר את הסם בפקודת הסמים הלא חוקיים. החבורה הייתה בדרכה לטימותי לירי, פסיכולוג אשר חקר את יכולת הריפוי של ה-LSD, טימותי לירי לא קיבל את קיזי, ואיחודם של שני חסידי האסיד הראשונים לא קרה מעולם.
מחלף ענבה
מחלף עֲנָבָה הוא מחלף המחבר את כביש 1 וכביש 431. רובו נפתח לתנועה בפברואר 2009 ביחד עם כביש 431.
בשנת 2006 נפתח המעבר מכביש 431 בכיוון מערב לכביש 1 בכיוון צפון (לתל אביב), וביוני 2008 נפתח המעבר לכיוון דרום (לירושלים). המעבר מכביש 1 בכיוון צפון לכביש 431 לכיוון מזרח (למודיעין-מכבים-רעות) נפתח במרץ 2010.
המחלף נמצא מערבית למודיעין-מכבים-רעות ובסמוך לנחל ענבה, ומכאן שמו. סמוך למחלף נמצא מחלף רכבות שבו מתפצלת מסילת הרכבת מתל אביב לשני כיוונים: האחד למודיעין והשני לכיוון ירושלים. המחלף נבנה על ידי חברת דניה סיבוס, חברה בת של אפריקה ישראל להשקעות.
מבנה המחלף
המחלף בנוי משבעה גשרים ראשיים. גשר אחד משמש את תוואי כביש 1 העובר מעל לתוואי כביש 431 וכל השאר משמשים את הפניות שמאלה. שתי פניות שמאלה מתבצעות באמצעות רמפות הבנויות מגשרים ארוכים: מכביש 1 בכיוון ירושלים לכביש 431 לכיוון מודיעין ומכביש 1 בכיוון תל אביב לכביש 431 בכיוון ראשון לציון. שתי הפניות שמאלה האחרות מתבצעות באמצעות לולאה ובכך משלב המחלף שני טיפוסי מחלפים, מחלף עלה תלתן ומחלף טורבינה.
ב-2016 החלו עבודות בנייה להקמת מסילת ברזל שתחבר בין מקטע המסילה המגיע למודיעין לבין מסילת ירושלים - גנות בכיוון מזרח. ב-25 בפברואר 2022 בוצעה נסיעת מבחן אשר חנכה את התשתית החשמלית החל מ"מחלף ענבה" הרכבתי ועד לתחנת הרכבת מודיעין מרכז.
מסילת רוחב בין נתיבי כביש 431
בשנת 2026 צפויה להיחנך מסילה בין נתיבי כביש 431 לכיוון ראשון לציון ותהווה מסילת רוחב בין ערי דרום גוש דן – ממודיעין דרך רמלה, תחנת הרכבת הראשונים ועד תחנת הרכבת ראשון לציון משה דיין. במסגרת פרויקט זה תיבנה קשת מסילתית נוספת אשר תאפשר נסיעה ישירה מכיוון ראשון לציון לירושלים. מחלף זה יהיה המחלף הרכבתי הגדול בארץ בעל 3 קשתות מסילתיות.
זניט סנקט פטרבורג (כדורגל נשים)
זֵנִיט סנקט פטרבורג (ברוסית: Женский Футбольный Клуб Зенит СПб) היא קבוצת כדורגל נשים רוסית מהעיר סנקט פטרבורג, רוסיה, המהווה חלק ממועדון זניט שהוקמה בינואר 2020.
בדומה למועדון הגברים, גם מועדון זה ממומן על ידי תאגיד גזפרום.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-21 בינואר 2020 להשתתפות בליגה ובגביע הרוסי לנשים, ביוזמת אלכסנדר מדבדב, נשיא מועדון הכדורגל לגברים. למאמנת הראשונה מונתה אולגה פוריאדינה, לשעבר שחקנית מועדון רוסיאנקה ונבחרת רוסיה בכדורגל נשים.
משחק הבכורה הרשמי הראשון נערך במחזור הראשון של עונת 2020 באליפות הלאומית, נגד אלופת 2019, צסק"א מוסקבה, שבו הקבוצה הפסידה 2:1 אך היה המשחק הפופולרי ביותר בתולדות ענף הכדורגל נשים ברוסיה כשצפו בו יותר מ-5,000 צופים. הקבוצה שמרה על מקומה בליגה והעפילה עד לשלב רבע גמר הגביע הרוסי בכדורגל נשים. את עונת הבכורה זניט סיימה עם 4 ניצחונות ב־14 משחקים) וסיימה במקום החמישי.
בעונת 2020/2021 זניט כבר השיגה ניצחון ב־5 משחקים לאחר 7 מחזורים, בתוספת תיקו עם האלופה המכהנת צסק"א. הסיבה לעלייה ברמתה היא התחזקות בפגרת העונה: בינואר 2021, הגיעו לזניט 11 שחקניות חדשות. ביניהן שחקנית נבחרת פולין גבריאלה גרז'ווינסקה והפורטוגזית אנה דיאש. בארבעת המחזורים הראשונים היא כבשה 4 שערים והזימון לנבחרת פורטוגל לא איחר לבוא. מנכ"ל הקבוצה, אלכסנדר מדבדב, סימן את המקום השלישי בליגה כיעד לקבוצה. באותה עונה, הקבוצה העפילה לראשונה לגמר הגביע הרוסי בכדורגל נשים מול לוקומוטיב מוסקבה, אחרי שהחלה את הופעתה בגביע החל משמינית הגמר. במשחק הראשון שיחקו מול חימקי, לאחר שניצחו ניצחון מוחץ 6:0. ברבע הגמר אירחה זניט את זבזדה-2005 פרם במגרש הביתי שלהן. הזמן החוקי הסתיים בתיקו מאופס. אך בדו-קרב פנדלים שחקניות זניט היו מדויקות יותר וניצחו 4:3. בחצי הגמר הן גברו בבית על צ'רטנובו בתוצאה 2:0, אך הפסידו ללוקומוטיב במשחק הגמר 1:0.
את עונת 2022, זניט סיימה עם זכייה באליפות היסטורית ומאזן נטול הפסדים, במה שהיה לעונה הטובה ביותר שלה מאז הקמת הקבוצה. את עונת 2023 פתחה עם זכייה בסופרקאפ הרוסי, אחרי ניצחון על צסק״א מוסקבה.
סגל נוכחי
נכון ל-26 ביוני 2021:
קבוצת נוער
במאי 2021 הוקמה קבוצת נוער בכדורגל נשים, המתמודדת בליגת העל הרוסית בכדורגל נשים לנערות. בעונת הבכורה שלה הקבוצה סיימה במקום 5.
בליגה הרוסית
זניט מתמודדת בליגת העל הרוסית מאז הקמתה בשנת 2020.
А (כתב קירילי)
אַה היא האות הראשונה באלפבית הקירילי שמייצגת את התנועה /a/ - כמו הפתח במלה בַּיִת. מקורה באות היוונית אלפא, וצורתה כשל אלפא גדולה וכשל האות הלטינית A בשתי צורותיה. זוהי אחת משש האותיות היחידות באלפבית הקירילי (יחד עם У, Р, Е ,Б ו-Ф) אשר צורותיה הגדולה והקטנה שונות זו מזו. באלפבית הקירילי המוקדם היא נקראה אַזוּ, והערך המספרי שלה היה 1.
במהלך ההיסטוריה התפתחה צורת האות לצורות שונות, אך הצורה המקובלת כיום היא כשל האות A הלטינית.
יאן קלצ'ינסקי (הצעיר)
יאן קלצ'ינסקי (בפולנית: Jan Kleczyński; (24 ביוני 1875 – ספטמבר 1939, ורשה) היה עיתונאי ושחמטאי פולני.
קלצ'ינסקי הצעיר שיחק באליפויות ורשה לשחמט בשנים 1896 ו-1897. הוא הגיע למקום הרביעי בתחרות 1901 (ניצח: אלכסנדר פלמברג), הגיע למקום הרביעי בתחרות 1907, למקום השני בתחרות 1908 (ניצח: פיודור דוס-חוטימירסקי ), חלק מקום 5-6 בתחרות 1910 והגיע למקום השישי בתחרות 1911. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הגיע קלצ'ינסקי למקום השלישי בתחרות 1916/17, ולמקום השישי בתחרות ורשה בשנת 1917. בשתי התחרויות ניצח עקיבא רובינשטיין.
קלצ'ינסקי ייצג את פולין באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז. השתתף פעמיים באליפות פולין: בשנת 1926 הגיע למקום ה-13 (אליפות פולין הראשונה, ניצח: דויד פז'פיורקה וחלק מקום 14-15 בתחרות לודז' 1927, אך היה היחיד שניצח את מנצח התחרות (אליפות פולין השנייה, ניצח: עקיבא רובינשטיין).
קלצ'ינסקי כתב טור שחמטאי שבועי בעיתון Kurier Warszawski בין השנים 1897-1939, זאת לאחר שאביו כתב את הטור בין השנים בין השנים 1877-1895.
קלצ'ינסקי מת מהתקפת לב בעת שורשה הופצצה בספטמבר 1939.
עג'מאן
עג'מאן (בערבית: عجمان) היא הקטנה מבין האמירויות באיחוד האמירויות הערביות, ולה שטח של 259 קמ"ר בלבד. היא שוכנת על המפרץ הפרסי אך שולטת גם בשני אזורים פנים-יבשתיים (מובלעות), מספות ומנאמה, שהם בעיקר חקלאיים.
גאוגרפיה
האוכלוסייה, שמניינה ב-2008 הוא כ-361,000 נפש, נמצאת ברובה בעיר הבירה, הקרויה גם היא עג'מאן. מאז שנות ה-80 גדלה האוכלוסייה באופן ניכר, בעיקר בגלל הגירת תושבים מדובאי ושארג'ה השכנות. העיר אג'מאן מבדילה את עצמה באמצעות האווירה הייחודית לחוף הים: מסעדות, ברים ומועדוני לילה, לא רחוק מהגבול עם אמירות שארג'ה השמרנית יותר. רבים ממפעלים אלה מופרדים בקווים אתניים כדי למנוע עימותים. העיר אג'מאן מחוברת בכביש סלול עם הערים דובאי וראס אל-חיימה.
עג'מאן היא מונרכיה, הנשלטת על ידי שייח' חומייד בן רשיד א-נועיימי מאז שנת 1981. האמירות נשלטת על ידי חמולת א-נועיימי מאז שנת 1810.
גבעת חיים מאוחד
גִּבְעַת חַיִים (מְאֻחָד) הוא קיבוץ ליד חדרה, הנקרא על שם חיים ארלוזורוב שנרצח ב־1933. היישוב, שנוסד ב-1932, והתפרסם ב-1945 בעת המאבק נגד הבריטים, הוא חלק ממועצה אזורית עמק חפר.
מקור השם
במלאת שנה לעלייתו של קיבוץ ג' על הקרקע, הוחלט לקרוא ליישוב "גבעת חיים", על שמו של חיים ארלוזורוב, המנהיג הציוני שנרצח על חוף ימה של תל אביב. לזכרו בנו החברים את "עיגול ארלוזורוב" ונטעו סביבו עצי פיקוס.
תולדות הקיבוץ
בשנת 1925 הגיעה קבוצת העולים הראשונה מרומניה לקיבוץ ג', ומשם ב-1927, עברה לבת גלים, שבחיפה. קיבוץ ג' התפלג ב-1930, וב-14 ביולי 1932 עלו אנשי הקיבוץ לקרקע.
ב-25 בנובמבר 1945 התקיים המצור על גבעת חיים.
לאחר קום המדינה, בשנת 1949, נוספו לקיבוץ שטחים מהצפון, הרבה מעבר לשורת האקליפטוסים, מהאדמות של הכפרים הערבים הסמוכים שננטשו. בשנת 1951 עזבו חברי מפא"י את הקיבוץ והקימו מעבר לכביש את גבעת חיים איחוד. בשנים הראשונות עדיין לא נבנו בתים, חדר האוכל שכן בצריף, והוקמו ענפים בהם: פלחה, מטעים, גן ירק, רפת, לול, משתלה, מכוורת, מכבסת חוץ ומאפייה. ענפים נוספים נוסדו לאחר מכן בהם דיר כבשים ומטוויית צמר, חבתנייה, ברווזייה, אורווה ומפעל שימורי מזון לצבא הבריטי – גת.
במשך שנים קבוצות הפועל גבעת חיים בכדורסל נשים וגברים שיחקו בליגות הלאומיות.
בשנת 1990 הוקמו בקיבוץ בתי הספר האזוריים, "יובלים" ו-"שחר" (שמאוחר יותר הועבר לעין החורש), וב-2002 הקיבוץ הופרט וכל אורחות החיים בו השתנו.
פילוג
בשנת 1951 החליטה קבוצת חברים לפרוש ולהקים קיבוץ חדש – גבעת חיים איחוד. הפילוג התחולל על רקע המחלוקת בין תומכי ברית המועצות הקומוניסטית (המאוחד) לבין תומכי ארצות הברית והמערב הקפיטליסטי (האיחוד). עד שקמה הנקודה החדשה, גרו שתי הקבוצות (המאוחד והאיחוד) ביישוב הישן. משפחות התפצלו וחברים מאתמול הפכו אויבים. זיכרון הפילוג נשאר כפצע עמוק בלב האנשים והילדים.
מונטניה
מונטניה (ברומנית: Muntenia) הוא חבל ארץ בדרום רומניה. ממערב למונטניה נמצא חבל אולטניה, חבל בעל היסטוריה משותפת רבת שנים עם מונטניה. יש הקוראים לטריטוריה של מונטניה יחד עם אולטניה בשם מונטניה.
במהלך ההיסטוריה, לפני איחוד הנסיכויות שיצר את רומניה המודרנית, מונטניה, יחד עם אולטניה, היוו נסיכות רומנית שכונתה על ידי הרומנים צארה רומנאסקה או נסיכות מונטניה, ומחוץ לרומניה הוכרה בשם ולאכיה. תושבי מונטניה הראשונים היו הגטים והדאקים שאכלסו את שטח זה מאז ימי קדם. במשך עשרות שנים זה היה שדה הקרב של מלחמות רבות בין דאצ'ינים שנשלטו על ידי בורביסטה לרומאים שנשלטו על ידי טריאן.
גאוגרפיה
מונטניה גובלת בדרום עם בולגריה, בצפון עם חבל טרנסילבניה, במערב עם חבל אולטניה, בדרום-מזרח עם חבל דוברוג'ה ובצפון-מזרח עם חבל מולדובה.
חבל מונטניה מכיל את יחידות הניהול האדמיניסטרטיביות הבאות:
טופוגרפיה
גבולות מונטניה הם גבולות טבעיים, במזרח האולט, בדרום ובדרום מזרח הדנובה ובצפון רכס הרי הקרפטים. את חבל מונטניה חוצים הנחלים ארג'ש עם יובליו העיקריים: ולסאן Vâlsan, ראו דואמני Râu Doamnei, סאבאר Sabar, דמבוביצה Dâmboviţa ונאז'לוב Neajlov ויאלומיצה עם יובלה, פרחובה Prahova. שני הנחלים מובילים את מימיהם אל הדנובה.
מרבית שטחה של מונטניה הוא חלק מהמישור הרומני, ערבה המכונה קמפיה רומנה Câmpia Română המחולקת על ידי הנחלים. החלק הגדול ביותר, המושקה על ידי יאלומיצה, הוא הברגאן Bărăgan.
האקלים של מונטניה הוא ממוזג-יבשתי כמו ברומניה כולה, אך הטמפרטורה משתנה בהתאם לעונה והגובה. כאן הממוצע השנתי של הטמפרטורה הוא 10-11 מעלות צלזיוס, כאשר הקיצים חמים מאוד וחורף יותר מתון. באזור ההר הטמפרטורות נמוכות בהרבה והשלג קיים במשך חודשים רבים של השנה.
חיה שפייר-מקוב
חיה שפייר-מקוב היא פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה. תחום התמחותה הוא היסטוריה בריטית ואירופית מהמאה ה-18 עד וכולל המאה ה-20.
ביוגרפיה
שפייר-מקוב נולדה וגדלה ברחובות, בת לחיים ולאה שפייר. היא החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים, שם למדה לתואר ראשון בתחומי שפה וספרות אנגלית, פילוסופיה והיסטוריה כללית. את לימודי התואר השני סיימה בקווין מרי קולג' (Queen Mary College) באוניברסיטת לונדון, ואת לימודי הדוקטורט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. עבודת הדוקטור שלה, בהנחיית הפרופסורים ג'יימס ברנס (James Burns) וג'יימס ג'ול, עסקה בהיסטוריה של התנועה האנרכיסטית בבריטניה. החל משנת 1984 נמנית פרופ' שפייר-מקוב עם סגל אוניברסיטת חיפה, ובין תפקידיה האקדמיים כיהנה כראש החוג להיסטוריה כללית, חברת סנט האוניברסיטה, ונציגת הסנט בחבר הנאמנים של האוניברסיטה.
תחום התמחותה הוא היסטוריה בריטית ואירופית מהמאה ה-18 עד וכולל המאה ה-20. עבודות המחקר הראשונות שלה עסקו בתנועות רדיקליות בבריטניה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בשנים האחרונות מתמקדת שפייר-מקוב בהיסטוריה של השיטור ואכיפת החוק והסדר במאות ה-18 עד וכולל המאה ה-20 באירופה בכלל ובבריטניה בפרט, תוך התייחסות לתחומים מגוונים כגון: ההיסטוריה של העבודה, התקשורת, המגדר והקשר בין היסטוריה וספרות.
חיה שפייר-מקוב נשואה לפרופ' אהוד מקוב, ראש המכון לאקטואריה באוניברסיטת חיפה, מצאצאי בתיה מקוב ממייסדי רחובות. גיסה הוא ישראל מקוב.
יחסי ארגנטינה–סלובניה
יחסי ארגנטינה–סלובניה הם היחסים הדו-צדדיים בין ארגנטינה לסלובניה. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה
שורשי היחסים הבילטרליים בין ארגנטינה וסלובניה מתוארכים לתחילת המאה ה-20 כאשר סלובנים מחבל פרקמוריה וסלובנים הונגרים  היגרו לארגנטינה מסיבות כלכליות, והם התרכזו בעיקר בבואנוס איירס ובבואנוס איירס רבתי, בבארילוצ'ה ובמנדוסה, עם כמה קהילות קטנות יותר שהתיישבו ברוסאריו, בטוקומאן ובפרנה.
ארגנטינה הכירה רשמית בעצמאות סלובניה ב-16 בינואר 1992, והיחסים הדיפלומטיים כוננו ב-13 באפריל 1992. ארגנטינה הסמיכה את השגרירות שלה בווינה שבאוסטריה לסלובניה, בעוד לסלובניה יש שגרירות בבואנוס איירס. כמה אוניברסיטאות בארגנטינה, כמו אוניברסיטת בואנוס איירס והאוניברסיטה הלאומית של קורדובה מספקות קורסים בשפה הסלובנית. חוץ מזה, יש גם כמה אגודות תרבות סלובניות בארגנטינה, שמחזקות את הקשרים התרבותיים בין שתי המדינות.
ב-2016 בורוט פאחור הפך לנשיא סלובניה הראשון שערך ביקור רשמי בארגנטינה.
אווה גרדנר
אווה לביניה גרדנר (באנגלית: Ava Lavinia Gardner; 24 בדצמבר 1922 – 25 בינואר 1990) הייתה שחקנית קולנוע אמריקנית, ונחשבת לאחת מהכוכבות הגדולות של הוליווד בכל הזמנים.
ביוגרפיה
גרדנר נולדה בקהילת חוואים קטנה בקרוליינה הצפונית שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-בפטיסטית. היא הייתה הצעירה מבין שבעה אחים ואחיות לזוג חוואים עניים, שגידלו טבק למחייתם.
תמונה שלה שהתגלגלה לידיהם של סוכנים של אולפני MGM צדה את עיניהם, ובגיל 20 נסעה להוליווד בשאיפה להיות כוכבת.
קריירה
בין השנים 1942 - 1945 הופיעה ב-17 סרטים, בהם עשתה תפקידים בני שורה אחת או במקרה הטוב תפקידים קטנים. ב-1944 הופיעה לראשונה בתפקיד משמעותי, בסרט "שלושה גברים בלבן". ב-1946 עשתה את הפריצה שלה כשכיכבה בסרטים "Whistle Stop" וביצירת המופת של הסרט האפל, "הרוצחים", בו כיכבה בתפקיד הנשי הראשי.
גרדנר הייתה תחת חוזה באולפני MGM במשך 17 שנים, בהן המפיקים ניצלו את הפופולריות שלה וצירפו אותה לסרטים רבים בתפקיד הנשי הראשי, כדי למשוך צופים. ב־1953 כיכבה בסרטו של ג'ון פורד "מוגמבו", עליו קיבלה מועמדות יחידה לפרס האוסקר. ב-1964 כיכבה בסרטו של ג'ון יוסטון "ליל האיגואנה", וקיבלה על תפקידה מועמדות לפרס גלובוס הזהב, במה שנחשב לתפקיד הטוב ביותר שעשתה בקולנוע. היא המשיכה לככב בקולנוע גם בשני העשורים הבאים, אולם הפופולריות שלה דעכה.
חיים אישיים
היא הלכה לעולמה בביתה שבלונדון בינואר 1990 מדלקת ריאות, לאחר שסבלה שנה קודם לכן מאירוע מוחי, שהותיר אותה משותקת. בת 67 הייתה במותה.
היא הייתה נשואה שלוש פעמים: לשחקן מיקי רוני, לנגן הקלרינט והמלחין ארטי שו, ולזמר פרנק סינטרה (בין השנים 1951 - 1957). משלושתם היא התגרשה, ובנוסף לכך הייתה במערכות יחסים עם הווארד יוז ועם ארנסט המינגוויי.
מדליית שירות המערכה המצטבר
מדליית שירות המערכה המצטבר (באנגלית: Accumulated Campaign Service Medal) היא מדליית מערכה של הממלכה המאוחדת אשר ניתנת לכל מי ששירת בכוחות המזוינים של בריטניה, בתפקידים שונים במשרד הביטחון או כאזרחים אשר מתוקף תפקידם משרתים באותם אזורים.
הגרסה הראשונה של המדליה נוסדה בשנת 1994 וניתנה למי ששירת בשירות פעיל למשך תקופה של 1080 ימים, על כל פרק זמן דומה אשר הצטבר הוסף אבזם עלה אלון. ב-1 ביולי 2011 תוקנה זכאות המדליה ונוסדה הגרסה השנייה, גרסה זו קיצרה את תקופת השירות הפעיל לכדי 720 ימים.
תיאור
המדליה מורכבת מדיסק עשוי כסף בקוטר 36 מ"מ. בחלקה הקידמי מוצבת דמותה של המלכה אליזבת', בטבעת סביבה נכתב בראשי תיבות תוארה המלכותי המלא; 'ELIZABETH II DEI GRATIA REGINA FID DEF' (אליבת' השנייה, בחסד אלוהים, מגנת האמונה).
מצידה השני של המדליה נכתב למען שירות מערכה מצטבר 'FOR ACCUMULATED CAMPAIGN SERVICE' בארבע שורות נפרדות. מילים אלו מוצגות לרקע ענפי אלון.
זכאות
החל משנת 2008 נכנסה לתוקף הגרסה החדשה של המדליה, אשר תנאי הזכאות שלה הורדו לכדי שירות פעיל מצטבר של רק 24 חודשים (720 ימים). כחלק מהתקנות החדשות הוכללו לא רק המשרתים בכוחות המזוינים, אלא גם משרתים במשרד הביטחון ואזרחים אשר פעלו ועבדו כחלק מפרויקטים של משרד הביטחון.
תנאי ראשוני לקבלת המדליה היא הענקה קודמת של מדליית השירות הכללי (1962), או מדליות מערכה נוספות הכוללות את תקופת השירות הנדונה (מדליות מערכה אלו עשויות לעיתים אף להיות מוענקות על ידי מדינות אחרות).
ג'ון וילקס בות'
ראשית חייו ומשפחתו
בות' נולד בחווה ב-1838 ליד בל אייר, מרילנד. הוריו, ג'וניוס בות' ומארי אן הולמס (Holmes), היו בריטים שהיגרו לארצות הברית ב-1821. ג'וניוס היה אחד מהשחקנים המפורסמים ביותר בתיאטרון האמריקאי. כשנפטר ב-1852 כתב המשורר האמריקאי וולט ויטמן: "הנה הלך הרומאי הגדול והנאצל מכולם". אחיו של בות', אדווין בות', היה השחקן השייקספירי החשוב ביותר בארצות הברית בסוף המאה ה-19.
תחילת הקריירה כשחקן
באוגוסט 1855, כשהיה בות' בן 17, ערך את הופעת הבכורה שלו כשחקן שכשיחק במחזהו של שייקספיר "ריצ'רד השלישי". ב-1858 היה לחבר קבוע בתיאטרון ריצ'מונד שבווירג'יניה והקריירה שלו החלה להמריא. במקביל הוא החל להיות מוקסם מדרך החיים בדרום, דבר שהשפיע רבות על פעולותיו המאוחרות.
פעילותו החתרנית
ב-1859 הצטרף למיליציה בשם "אפורי ריצ'מונד" כדי להיות נוכח בהוצאתו להורג של ג'ון בראון, מתנגד לעבדות שניסה לעורר מרד עבדים, ולשמור מפני ניסיון בריחה אפשרי. מאוחר יותר כתב ביומנו שהיה נרגש לחזות בצדק נעשה. כשהחלה מלחמת האזרחים, תמך בות' בקונפדרציה. הוא אמר שהבטיח לאמו שלא יצטרף למלחמה כחייל, אך הוא סייע למאמץ המלחמתי בדרכים אחרות.
ב-1862 נעצר בעוון הבעת עמדות אנטי ממשלתיות. ב-9 בנובמבר 1863, הופיע בות' במחזה "לב השיש" בתיאטרון פורד בוושינגטון. בקהל נכח גם הנשיא לינקולן, שישב באותו תא שבו יירצח לאחר מכן. ב-1864 ניצל את מעמדו כשחקן מפורסם, שאיפשר לו לנוע בחופשיות בין הצפון לדרום, כדי להבריח ציוד רפואי לצבא הקונפדרציה.
הקונספירציה לחטיפת לינקולן
באוקטובר 1864 נסע בות' למונטריאול, שם נפגש עם מספר אנשים הקשורים לקונפדרציה, אך תוכנן של פגישות אלו אינו ברור. בעקבות כך נסע בות' לוושינגטון, כשהוא נושא עמו מכתב מטעם אנשי הקונפדרציה המיועד לדוקטור ויליאם קווין. המכתב הוביל לבסוף את בות' להיפגש עם דוקטור סמואל מאד בנובמבר 1864. בות', בעזרתם של דוקטור מאד ואחרים, החל לתכנן מבצע ללכוד את הנשיא לינקולן ולחטוף אותו לריצ'מונד. הם קיוו לאלץ את הממשל האמריקאי לשחרר את שבויי המלחמה של הקונפדרציה בתמורה לשחרורו. תכנון המבצע ארך חמישה חודשים, במהלכם הספיק בות', ב-4 במרץ 1865, לחזות בנאום ההשבעה השני של הנשיא לינקולן, שם שמע אותו מדבר בין השאר על שוויון זכויות לשחורים, דבר שהחריף עוד יותר את שנאתו אליו.
החטיפה הייתה אמורה להתרחש ב-17 במרץ 1865, אך הנשיא לינקולן שינה במפתיע את תוכניותיו לאותו יום, ובכך סוכלה החטיפה. יום לאחר הניסיון הכושל, הופיע בות' שוב בתיאטרון פורד במחזה "הבוגד". הייתה זו ההופעה האחרונה בקריירה שלו.
שבועיים לאחר מכן נכנע הדרום באופן סופי. עובדה זו, וכן כישלון תוכניתם הקודמת, הביאה את בות' וחבריו להחליט לרצוח את לינקולן וחברים נוספים בממשל האמריקאי.
ההתנקשות
ביום שישי, 14 באפריל 1865, נכח לינקולן בתיאטרון פורד וחזה בקומדיה "בן דודנו האמריקאי". בות' התגנב לתאו של לינקולן, וירה בו בראשו בנוכחות אשתו ושומר הראש שלו. לפני שנמלט, הספיק בות' להיאבק בשומר הראש של הנשיא ודקר אותו בידו, לאחר מכן קפץ לבמה תוך כדי שהוא שובר את רגלו, וצעק משהו מול הקהל המזועזע. משפטו האחרון בתיאטרון מוטל בספק עד עצם היום הזה, ישנה טענה שצעק בלטינית: "Sic semper tyrannis" (כך תמיד לרודנים), ויש טענה שצעק "זו נקמת הדרום". בחסות המהומה שנוצרה לאחר הירי, הצליח בות׳ להימלט מהמקום. לאחר ההתנקשות החל בות' במסע בריחה שארך 12 ימים. מיד לאחר ההתנקשות יצא בות' מהסמטה הצדדית של התיאטרון, והחל ברכיבה ממושכת ומהירה שנמשכה שש שעות. בדרך נפגש בות' עם דייוויד הרולד שהיה חלק מהמזימה להתנקש בהנהגת ארצות הברית. השניים עצרו בחווה של אחד מתומכי הקונפדרציה על מנת לאסוף נשק, תחמושת ומעט מזון. מיד לאחר העצירה הראשונה, שארכה כמספר דקות, המשיכו לרכוב לביתו של דוקטור סמואל מאד (Samuel Mudd), שטיפל ברגלו השבורה של בות'. בות' נרדף על ידי כוח צבאי, והסתתר באסם בחווה בווירג'יניה. במהלך פשיטה של הכוחות על האסם הוא הוצת ובות' נמלט בריצה. בעת שנמלט הוא נורה על ידי בוסטון קורבט, אחד ממפקדי הכוח, שחשש כי בות' עומד לפתוח באש, ומת מספר שעות לאחר מכן. משאר ההתנקשויות שתכנן בות', נותר ניסיונו של אחד מחבריו לרצוח את ויליאם סיוארד, מזכיר המדינה של לינקולן. סיוארד נדקר בחזהו אך שרד והמשיך בתפקידו.
Б
ברוסית היא מייצגת שלושה אלופונים בתפוצה משלימה: בדרך כלל היא נהגית [b]; בסוף מילה או לפני עיצור אטום כשחלה הידמות חלקית בקוליות והיא מייצגת את האלופון [p]; לפני תנועה מחנככת או לפני "סימן הריכוך" Ь היא נהגית [bʲ] (מעין ב|בּ דגושה רפה מחונככת).
ג'ון בארת'
ג'ון סימונס בארת' (באנגלית: John Simmons Barth; נולד ב-27 במאי 1930) הוא סופר אמריקאי הידוע באיכויות הפוסט מודרניסטיות והמאטפיקטיביות של עבודותיו.
ביוגרפיה
בארת', שנקרא בשם החיבה "ג'ק", נולד בעיירה קיימברידג', במרילנד. יש לו אח גדול, ביל, ואחות תאומה ג'יל. ב-1947 סיים את לימודיו בתיכון בקיימברידג', שם ניגן בתופים וכתב בעיתון בית הספר. הוא למד לזמן קצר מוזיקולוגיה בבית הספר ג'וליארד, לפני שלמד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1951 ותואר שני בשנת 1952.
בארת' נישא להרייט אן סטריקלנד ב-11 בינואר 1950. הוא פרסם שני סיפורים קצרים באותה שנה, אחד במגזין הספרותי לסטודנטים של ג'ונס הופקינס ואחד ב-The Hopkins Review. בתו, כריסטין אן, נולדה בקיץ 1951. בנו, ג'ון סטריקלנד, נולד בשנה שלאחר מכן.
בשנים 1953–1965, בארת' היה פרופסור באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, שם הכיר את אשתו השנייה והנוכחית, שלי רוזנברג. ילדו השלישי, דניאל סטיבן, נולד ב-1954. בתקופת "הסיקסטיז האמריקנית", הוא עבר ללמד באוניברסיטת באפלו בשנים 1965–1973. באותה תקופה הוא הכיר את יצירתו של חורחה לואיס בורחס הארגנטינאי, שהיווה השראה לאוסף הסיפורים שלו "Lost in the Funhouse".
אחר כך לימד בארת' באוניברסיטת בוסטון, כפרופסור אורח בשנים 1972–1973 ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס מ-1973 עד שפרש לגמלאות ב-1995.
בארת' החל את דרכו עם כתיבת שני רומנים בשנות החמישים של המאה העשרים; "האופרה הצפה" ו"סוף הדרך". ברומנים התייחס אלו בצורה ישירה לסוגיות שהיו פרובוקטיביות לתקופה זו בארצות הברית, כגון הפלות והתאבדות. הוא המשיך את דרכו בכתיבת סיפורים קצרים, כגון המנליאדה ועוד רומנים אחדים.
נכון לשנת 2022 תורגמו רק "האופרה הצפה" ו"סוף הדרך" לעברית.
האופרה הצפה
מבקרים ואף בארת' עצמו לעיתים קרובות מחברים את "האופרה הצפה" עם הרומן הבא של בארת' "סוף הדרך" (1958); שני הרומנים נכתבו בשנת 1955, והם זמינים יחד במהדורה בכרך אחד. שניהם פסיכולוגיים; "סוף הדרך" ממשיך עם מסקנות שהוסקו לגבי ערכים מוחלטים של הגיבור ברומן "האופרה הצפה", והוא לוקח את רעיונות אלו "לסוף הדרך". בארת' כתב את שני הרומנים במצב מציאותי, בניגוד לסגנונו המטא-בדיוני, בעל המשל והפוסט-מודרני המוכר יותר ביצירותיו החל משנות השישים והלאה, כמו: Lost in the Funhouse בשנת 1968 ומכתבים (1979).
חיסיון מפני הפללה עצמית
חיסיון מפני הפללה עצמית הוא עיקרון משפטי לפיו אדם רשאי להימנע מפעולה העשויה להפליל אותו. בליבת העיקרון מצויה הזכות שלא להשיב לשאלות בחקירה (זכות השתיקה).
בשיטות משפט רבות, לא ניתן לחייב אדם להודות בעובדה או למסור מידע שיביאו להטלת אחריות פלילית עליו. החיסיון מספק מגוון הגנות וזכויות, למשל - חשודים, ונאשמים רשאים שלא להשיב לשאלות בחקירת משטרה, להימנע ממסירת מידע ומסמכים וכן שלא להעיד במשפטם או שלא להשיב בבית משפט תשובות שעשויות להפלילם.
בשיטות משפט בהן החיסיון מפני הפללה עצמית חל באופן מלא, השתיקה או היעדר שיתוף הפעולה לא ישמשו נגד חשודים ונאשמים והם לא ייענשו על כך. היקף הזכות משתנה בין מדינות שונות, וחלק מהמדינות כלל אינן מכירות בזכות זו.
בישראל
בישראל מוסדרת הזכות להימנע מהפללה עצמית בסעיף 47 לפקודת הראיות [נוסח חדש], תשל"א-1971:
בדיני המס
החיסיון מפני הפללה עצמית, אף שלכאורה נראה כאילו נפרש על פני כל אינטראקציה בין הפרט לגוף שלטוני, אינו חל בכל הנוגע לדיווח על הכנסות לרשות המיסים. בת"פ 2307/85 מדינת ישראל נ' יואל כוכבי נקבע שהחיסיון מפני הפללה עצמית חל בבתי המשפט בלבד ולא ברשויות המדינה האחרות. זאת בניגוד לתיקון מספר 5 לחוקה האמריקאית שם מוגדרת הזכות לחיסיון מפני הפללה עצמית באופן רחב. אולם מכיוון שעדיין חייבים שמירה כלשהי על זכות החסיון מפני הפללה עצמית, ניתן לעגן את שמירת הזכות בהפעלת חובת הסודיות שחלה על עובדי מס הכנסה מתוקף תפקידם, חובה המעוגנת באופן קונקרטי בסעיף 232 לפקודת מס הכנסה, וכן בסנקציה הקבועה בסעיף 234 לפקודת מס הכנסה לעובד הקשור לגביית מס ושהפר את חובתו לשמור על סודיות הנישומים.
גרובר קליבלנד
סטיבן גרובר קליבלנד (באנגלית: Stephen Grover Cleveland; 18 במרץ 1837 – 24 ביוני 1908) היה נשיאהּ ה-22 וה-24 של ארצות הברית, הנשיא היחיד בתולדות ארצות הברית שנבחר לשתי כהונות לא רצופות (1885–1889 ו-1893–1897), והנשיא הדמוקרטי היחיד שנבחר בחצי המאה שלאחר מלחמת האזרחים. נבחר למועמד מפלגתו שלוש פעמים רצופות – ב-1884, 1888 ו-1892, ובכל שלוש הפעמים השיג יותר קולות מיריביו.
קליבלנד היה מנהיג אגף "דמוקרטי הבורבון" - שהיו דמוקרטים שתמכו בעסקים, התנגדו למכסים גבוהים, להטבעת מטבעות כסף, אינפלציה, אימפריאליזם ומתן סובסידיות לעסקים, חקלאים או יוצאי הצבא מתוך תפיסה ליברטריאנית. במהלך פעילותו הציבורית התפרסם ברבים כאדם ישר וכלוחם בשחיתות. הוא נחשב לפוליטיקאי השמרן הבולט של זמנו, שתמך ברפורמה פוליטית ובמדיניות פיסקלית שמרנית. קליבלנד זכה לשבחים על כנותו, כבודו ומחויבותו לליברליזם קלאסי. הוא לחם בשחיתות הפוליטית, במינויים הפוליטיים ובמנהיגי המפלגות המקומיים. זכה גם לתמיכת רפובליקנים מסוימים שכונו "Mugwumps", ותמכו בו ב-1884.
קליבלנד היה נחוש בעמדותיו, וזכה לביקורת מצד רבים. במהלך שביתת הרכבות הגדולה של שנת 1894 שלח את הצבא לפעול נגד השובתים וזכה להתנגדות איגודי העובדים ומפלגתו. הוא תמך בתקן הזהב והתנגד להצמדת הדולר לכסף, מה שהרחיק ממנו את החקלאים במפלגתו. המבקרים טענו שקליבלנד היה אדם לא יצירתי ושלא הצליח לטפל בשביתות ובמשברים הכלכליים בכהונתו השנייה. למרות זאת, המוניטין שלו כאדם ישר שרד. הוא נחשב לאחד הנשיאים הישרים והקשוחים ביותר. כיום נחשב קליבלנד לנשיא טוב, שהיה מנהיג מוצלח, ומדורג בעשירייה השנייה של הנשיאים האמריקנים.
ילדות ותולדות משפחתו
סטיבן גרובר קליבלנד נולד ב-18 במרץ 1837 בקלדוול, ניו ג'רזי לאן (ניל) וריצ'רד קליבלנד. אביו של קליבלנד היה כומר פרסביטריאני מקונטיקט. אמו הייתה מבולטימור, בתו של מוכר ספרים. מצד אביו, היה קליבלנד ממוצא אנגלי, כשאבות המשפחה היגרו אל מסצ'וסטס מקליבלנד, אנגליה ב-1635. אבי סבתו של אביו, ריצ'רד פולי הבן, לחם בקרב גבעת בנקר, והיה בנם של מהגרים מגרנזי. מצד אמו, היה קליבלנד ממוצא פרוטסטנטי-אנגלי-אירי, וממוצא קווייקרי גרמני מפילדלפיה. קליבלנד היה קרוב משפחתית לגנרל מוזס קליבלנד, שעל שמו נקראת העיר קליבלנד שבאוהיו.
קליבלנד היה החמישי מתוך תשעה ילדים, ונקרא סטיבן גרובר על שם הכומר הראשון של הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה בקלדוול, בה היה אביו כומר. בבגרותו נודע בשם גרובר. ב-1841 עברה המשפחה אל פייטוויל, ניו יורק, שם גדל. השכנים תיארו אותו כילד כיפי, ספורטיבי ואוהב מתיחות.
ב-1850 עבר אביו של קליבלנד לקלינטון, ניו יורק, כדי לעבוד כמזכיר מחוזי עבור האגודה המיסיונרית. למרות שעבד קשה, ההכנסה לא הספיקה למשפחה. התנאים הפיננסיים אילצו את גרובר לנשור מבית הספר ולהיות שוליה של סוחר בפייטוויל. קליבלנד חזר ללמוד לאחר שנתיים. ב-1853, כשבריאותו החלה להידרדר, החליט אביו של גרובר לעבוד בכפר הולנד פטנט בניו יורק. מעט לאחר מכן, מת אביו מכיב פפטי, והשמועה אמרה שקליבלנד שמע על מותו מילד שמכר עיתונים.
ראשית הקריירה ומלחמת האזרחים
קליבלנד עבד אצל רוג'רס שלוש שנים, וב-1862 פרש לצורך הקמת חברה עצמאית. בינואר 1863, מונה לסגן התובע המחוזי של מחוז אירי בניו יורק. כשמלחמת האזרחים האמריקנית התחוללה, העביר הקונגרס חוק שדרש מכל הגברים הכשירים לשרת בצבא אם יידרשו לכך, או לשכור מחליף. קליבלנד שילם מאה וחמישים דולרים למהגר פולני בן שלושים ושתיים כדי שישרת במקומו, והמהגר שרד את המלחמה.
כעורך דין, נודע קליבלנד כאדם חרוץ במיוחד. הוא הגן בהצלחה על אירים שפשטו על ספינות בריטיות בקנדה, כשהוא עובד בהתנדבות. ב-1868, זכה לתשומת לב ציבורית לאחר שהצליח לנצח בתביעת דיבה מול עורך עיתון כלכלי בבאפלו. קליבלנד גר בצימר פשוט יחסית, ואת רוב הכנסתו תרם לאמו ולאחיותיו הקטנות. הוא היה פעיל בחיים החברתיים ונכח בברים רבים, והשתלב בחברה הגבוהה שדודו הציג בפניו.
שריף מחוז אירי
החל מכניסתו לפוליטיקה, הצטרף קליבלנד אל המפלגה הדמוקרטית. הוא לא חיבב את ג'ון פרימונט ואברהם לינקולן הרפובליקניים, ושותפיו העסקיים היו דמוקרטים אדוקים. ב-1865, ניסה להיבחר לתפקיד התובע המחוזי, אולם הפסיד במאבק צמוד למועמד הרפובליקני. ב-1870, בעזרת חברו אוסקר פולסום, הצליח קליבלנד להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי לתפקיד השריף המחוזי של מחוז אירי. הוא ניצח בבחירות ברוב של 303 קולות ונכנס לתפקיד ב-1 בינואר 1871 ובגיל שלושים ושלוש. הקריירה מנעה ממנו לעסוק בעריכת דין, אולם הוא הרוויח 40,000 דולרים (800,000 דולרים היום) בשנתיים שכיהן.
כהונתו של קליבלנד כשריף לא הייתה בולטת, ונחשבה לבזבוז פוליטי. קליבלנד היה מודע לשחיתות במשרד השריף במהלך כהונתו והחליט לא לטפל בכך. מקרה בולט קרה ב-6 בספטמבר 1872, כשפטריק מוריסי, שהואשם ברציחת אמו, הוצא להורג. כשריף, יכול היה קליבלנד לתלות את מוריסי בעצמו או לשלם לסגן עשרה דולרים כדי לעשות זאת במקומו. למרות הסתייגותו מהתלייה, ביצע קליבלנד את העונש בעצמו. הוא תלה עוד רוצח, ג'ון גפני, ב-14 בפברואר 1873.
לאחר סיום כהונתו כשריף, חזר קליבלנד לעריכת דין, ופתח פירמה עם חבריו, וילסון ביסל וליימן באס. באס נבחר לקונגרס ב-1872 ולא השקיע זמן בפירמה, אולם קליבלנד וביסל הפכו במהרה לעורכי הדין הבולטים ביותר בבאפלו. עד לאותה התקופה, הקריירה הפוליטית של קליבלנד לא הייתה בולטת במיוחד. ב-4 במרץ 1881 קליבלנד לא היה משמעותי, ואף אחד לא חשב שכעבור ארבע שנים יהפוך לנשיא.
באותה התקופה החל מערכת יחסים עם אלמנה, מריה הלפין, ולאחר מכן לקח אחריות בתמיכה כלכלית בה ובבנה שנולד באותה התקופה. הנושא הפך למשמעותי במהלך מערכת הבחירות של 1884.
ראש עיריית באפלו
בשנות השבעים, הפך הממשל המקומי של באפלו למושחת, כשהמנגנונים הפוליטיים של המפלגות הדמוקרטית והרפובליקנית פעלו ביחד כדי לחלק ביניהן את המינויים הפוליטיים. ב-1881, בחרו הרפובליקנים פוליטיקאים רבים שנחשבו למושחתים. הדמוקרטים ראו בכך הזדמנות למשוך רפובליקנים ולבחור במועמד כנה. הם פנו לקליבלנד, שהסכים לרוץ למשרת ראש עיריית באפלו לאחר ניקיון אורוות במפלגה. קליבלנד נבחר לראשות העיר.
את רוב כהונתו השקיע קליבלנד במלחמה בשחיתות המפלגתית. הוא הטיל וטו על חוק לניקיון רחובות שהמועצה העבירה. החוק פתח את ניקיון הרחובות למכרז, ומי שנבחר היה אדם שהיו לו קשרים פוליטיים, למרות שלא נתן הצעת מחיר נמוכה. השחיתות הזאת הייתה נסבלת בבאפלו, אולם קליבלנד סירב להשלים איתה. הוא טען שמדובר בבגידה באינטרס של המוני העם, ובזבוז של כסף ציבורי. המועצה החליטה להעניק את החוזה לאדם שהציע את הצעת המחיר הנמוכה. קליבלנד ביקש מהמועצה להקים ועדה שתפתח תוכנית לשיפור מערכת הביוב בבאפלו במחיר נמוך יותר ממה שהוצע לפני כן, תוכנית שאומצה. עבור פעולותיו לשמירת משאבי הציבור, עלה המוניטין של קליבלנד כלוחם בשחיתות.
מושל ניו יורק
קליבלנד התחיל להיות מועמד ריאלי בקרב הדמוקרטים של ניו יורק לתפקיד המושל. הפילוג במפלגה הרפובליקנית ב-1882 גרם ליתרון של הדמוקרטים, והמאבק על התפקיד היה חריף. לאחר ששני מועמדים לא הצליחו להיבחר, נבחר קליבלנד כמועמד פשרה. הרפובליקנים המשיכו להיות מפולגים, וקליבלנד ניצח בפער גדול בבחירות. הדמוקרטים גם הצליחו להעלות את מספרם במועצה המחוקקת של ניו יורק.
התנגדותו של קליבלנד לשחיתות זיכתה אותו באהדת הציבור, אולם בטינת הטמאני הול בניו יורק סיטי. הטמאני התנגד לקליבלנד כמושל, ולאחר שקליבלנד הכשיל מועמד שלהם מלהיבחר לסנאט, הם החריפו את התנגדותם. קליבלנד גם התנגד למינוי מועמדי הטמאני לתפקידים ולחוקים שהעבירו. למרות חוסר התמיכה מצד הטמאני, רוזוולט ורפובליקנים תומכי רפורמה אחרים תמכו בקליבלנד ועזרו לו להעביר חוקי רפורמה.
המועמדות הדמוקרטית
הרפובליקנים התכנסו בשיקגו ובחרו ביושב ראש בית הנבחרים, ג'יימס בליין ממיין, כמועמדם לנשיאות בסיבוב הרביעי. רפובליקנים רבים ראו בו אדם תאב כוח ולא מוסרי, ורפובליקנים רבים בשם "Mugwumps" הרגישו נבגדים. המנהיגים במפלגה הדמוקרטית ראו בכך הזדמנות לחזור לבית הלבן לראשונה מאז 1856.
בקרב הדמוקרטים, נחשב סמואל טילדן למועמד המוביל, לאחר היותו המועמד בבחירות של 1876, אולם הוא סירב בשל בריאות לקויה. לאחר שטילדן פרש, עברו תומכיו למועמדים אחרים. קליבלנד זכה לתמיכה, וגם מועמדים כמו תומאס בייארד מדלאוור, אלן תרמן מאוהיו, סמואל מילר מאיווה ובנג'מין באטלר ממסצ'וסטס זכו לתמיכה רחבה. לכל אחד מהם הייתה בעיה: בייארד תמך בפרישה מהאיחוד ב-1861, ולכן לא היה מקובל בקרב הצפוניים. באטלר היה שנוא בדרום בשל פעולותיו במלחמת האזרחים האמריקנית. תרמן היה אהוד, אבל היה מבוגר וחלש, ודעותיו בנוגע להצמדת הדולר לכסף לא היו בטוחות. גם לקליבלנד היו מתנגדים - הטמאני המשיכו להתנגד אליו, אולם ההתנגדות שלהם רק הגבירה את התמיכה בו. קליבלנד הוביל בסיבוב הראשון עם 392 קולות מתוך 820. בסיבוב השני, תמך הטמאני בבאטלר, אולם שאר הצירים החליטו לתמוך בקליבלנד, שניצח. תומאס הנדריקס מאינדיאנה נבחר להיות סגנו.
מסע הבחירות נגד בליין
מסע הבחירות התמקד באישיותם של שני המועמדים, וכל צד תקף את יריבו. מטה קליבלנד הזכיר את השערוריות שבליין היה מעורב בהן בנושאי חקיקה, טענו שהיה עושה דברם של ארגוני הרכבת, ושהרוויח ממכירת איגרות חוב שהיו לו בארגונים. למרות שהשמועות לא עוררו הדים שמונה שנים קודם לכן, הפעם התגלו יותר ראיות בצורת מכתבים של בליין. בליין הכיר במכתבים ששלח, אולם טען שהם לא מראים שנהג בחוסר הגינות. למרות זאת, תיאורו של בליין כמושחת השפיע על הציבור. במכתבים המפלילים יותר, כתב בליין "שרוף את המכתב", והדמוקרטים הפכו זאת לסיסמה: "בליין, בליין, ג'יימס ג'י. בליין, השקרן ממדינת מיין, שרוף את המכתב!".
רבים טענו שמאז ג'ורג' וושינגטון לא היה מועמד כל כך כנה כמו קליבלנד. אולם הרפובליקנים כן מצאו שלדים בארון של קליבלנד. בעזרת דרשות של כומר מבאפלו, הם חשפו שמועות שלקליבלנד היה בן מחוץ לנישואין בזמנו כעורך דין בבאפלו, ניו יורק, וצעקו "אמא, איפה אבא?". קליבלנד הנחה את תומכיו לספר את האמת. לטענתו, הוא סיפק תמיכה כלכלית לאישה שטענה שהייתה אם ילדו, כיוון שהיה הרווק היחיד מבין האבות הפוטנציאליים. קליבלנד הודה ששילם מזונות החל מ-1874 לאימו של הילד, מריה האלפין. האלפין עצמה קיימה יחסים עם כמה גברים, כולל אוסקר פולסום, ידידו של קליבלנד, שעל שמו נקרא הילד. קליבלנד היה הרווק היחיד מבין האישים שיכלו להיות האב, ולכן לקח אחריות על כך. הדמוקרטים האשימו את בליין ואשתו בכך שלא היו נשואים כשבנם נולד ב-1851. השמועה הייתה לא נכונה ולא השפיעה על מסע הבחירות.
הבחירות היו צמודות במיוחד בניו יורק, ניו ג'רזי, אינדיאנה וקונטיקט. הטמאני הול החליט לתמוך בקליבלנד, כיוון שהיו בטוחים שבכך יוכלו לקבל מינויים פוליטיים מאשר בממשל רפובליקני. בליין קיווה שיזכה לתמיכה מצד הקהילה האירית-אמריקאית יותר מרוב הרפובליקנים. קהילה זו בדרך כלל תמכה בדמוקרטים, אולם אמו של בליין הייתה אירית קתולית, והוא תמך במהלך כהונתו כמזכיר המדינה במאבק האירים. האירים נראו כתומכים בבליין, עד שדובר רפובליקני טען שהדמוקרטים הם מפלגת "רום, רומאיות ומרד". הדמוקרטים הפיצו את העלבון האנטי-קתולי, וטענו שבליין עצמו מנוכר לאירים העניים שכן הוא היה מקושר לעשירים של ניו יורק.
לאחר ספירת הקולות, קליבלנד זכה בכל המדינות המתנדנדות בהפרש צמוד, ובניו יורק בהפרש של 1,200 קולות. הוא זכה להפרש של רבע אחוז בספירת הקולות, אולם השיג 219 אלקטורים לעומת 182 לבליין. לאחר הניצחון, הגיבו הדמוקרטים לצעקות הרפובליקנים: "הלך לבית הלבן, חה חה חה!"
כהונתו הראשונה כנשיא (1885-1889)
קליבלנד כיהן כנשיא מ-4 במרץ 1885 ועד 4 במרץ 1889. הוא כיהן שוב כנשיא בין 4 במרץ 1893, ו-4 במרץ 1897. הוא היה הנשיא הראשון מטעם המפלגה הדמוקרטית לאחר מלחמת האזרחים והנשיא היחיד שחזר לאחר הפסד בבחירות לבית הלבן. הוא היה הנשיא ה-22 וה-24.
קליבלנד היה רווק כשנכנס לתפקיד ב-1885, אולם נישא לפרנסס פולסום בבית הלבן ב-2 ביוני 1886. הוא הנשיא היחיד שנישא בבית הלבן.
ממשל וקבינט
קליבלנד היה צריך להרכיב את הקבינט הדמוקרטי הראשון מאז שנות החמישים, ואף אחד מחברי הקבינט הראשון שלו לא שירתו בקבינט השני שלו. הסנאטור תומאס בייארד, יריבו הגדול במירוץ למועמדות, הסכים לשרת כמזכיר המדינה. דניאל מנינג, יועץ של קליבלנד מניו יורק ובן בריתו של טילדן, הפך למזכיר האוצר. עוד אדם מניו יורק, הבנקאי ויליאם ויטני, מונה למזכיר הצי. לתפקיד מזכיר המלחמה, מונה ויליאם אנדיקוט, שופט ממסצ'וסטס שהיה קשור ל"Mugwumps". קליבלנד בחר גם בשני דרומיים לקבינט שלו: לוציוס למאר ממיסיסיפי כמזכיר הפנים, ואוגוסטוס היל גרלנד מארקנסו לתפקיד התובע הכללי. מזכיר הדואר ויליאם וילאס מוויסקונסין היה המערבי היחיד בקבינט. דניאל לאמונט היה מזכירו האישי של קליבלנד והיה האדם החשוב ביותר בממשל.
רפורמה
לאחר כניסתו לתפקיד, נאלץ קליבלנד למנות את המינויים שהנשיא היה צריך למנות. המשרות בדרך כלל נתפסו בידי מקורבים פוליטיים, אולם קליבלנד הכריז שלא יפטר רפובליקנים שעושים את עבודתם נאמנה, ושלא ימנה מועמדים על בסיס מפלגתי בלבד. הוא הקטין את מספר העובדים הפדרליים, שהתרבה בזכות המינויים הפוליטיים. הדמוקרטים חפצו בחזרה לשלטון אחרי חצי יובל שנים במדבר הפוליטי, ודרשו מינויים פוליטיים. קליבלנד נאלץ להחליף בעלי תפקידים רפובליקניים בדמוקרטים, אולם קידם בו בזמן את הרפורמה למינוי על פי כישורים.
קליבלנד ניסה ליצור רפורמה בחלקים אחרים של הממשלה. הוא חתם על חוק ב-1887 שיצר ועדה לפיקוח על הסחר הפנימי. בנוסף, פעל ליצירת צי חדשני, וביטל חוזים עם חברות שייצרו ספינות נחותות. קליבלנד הכעיס את המשקיעים במסילות הרכבת כשציווה על חקירה כנגד איגודי הרכבת והאדמות שהחזיקו במערב באישור ממשלתי. לאחר חקירה, נקבע שהאיגודים לא פיתחו את האדמות כראוי, ושהן יחזרו לבעלות ציבורית. כ-330,000 קילומטרים רבועים חזרו לבעלות ציבורית.
קליבלנד גם נלחם להחזיר לנשיא את הסמכות לפטר אנשים ברשות המבצעת ללא אישור הסנאט, זכות שנלקחה בימי הנשיא החלש אנדרו ג'ונסון (1865-1869). קליבלנד הצליח לבטל את החוק ב-1887.
וטו
קליבלנד נלחם מול סנאט רפובליקני, ונאלץ להפעיל את זכות הוטו שלו. הוא הטיל וטו על מאות חוקים שנועדו לשלם ללוחמי מלחמת האזרחים, כיוון שהאמין שאין לקונגרס זכות לבטל החלטות של משרד הפנסיה. הקונגרס העביר חוק למתן קצבאות, גם לפציעות לא משירות צבאי, וקליבלנד ביטל זאת. הוא הטיל וטו יותר מכל נשיא עד אז. בנוסף, הטיל וטו על חוק שנועד להקציב 10,000 דולרים לצורך רכישת זרעים לחקלאים בטקסס, שבצורת הרסה את יבוליהם. הוא התנגד לכך בטענה שהממשלה צריכה להגביל את עצמה.
הכסף החופשי
אחת מהשאלות הבוערות של אותה התקופה הייתה האם לגבות את הדולר בזהב ובכסף, או בזהב בלבד. הרפובליקנים המערביים והדמוקרטים הדרומיים דרשו הטבעה חופשית של מטבעות כסף, ונציגים של שתי המפלגות מצפון-מזרח המדינה תמכו בתקן הזהב. הכסף היה שווה פחות מסכום ההמרה שלו בזהב, וכך משלמי המיסים שילמו את חובותיהם בכסף, ואילו מלווים בינלאומיים דרשו תשלום בזהב, כך שמלאי הזהב הלך והידלדל.
קליבלנד ומזכיר האוצר מנינג תמכו בתקן הזהב, וניסו להפחית את כמות הכסף שהיה על הממשלה ליצור ממנה מטבעות. הקונגרס לא ביטל את החוק לפני תום כהונתו של קליבלנד. הדרום והמערב תמכו בכסף זול כדי לעזור לאוכלוסיות החלשות בתוכם. ב-1886, הוגש חוק שדרש מהממשלה להטביע כסף בחופשיות וליצור אינפלציה. החוק לא עבר, אולם גם חוק שיבטל את דרישת הטבעת מטבעות הכסף לא עבר. המצב המשיך להיות כמו שהיה.
מכסי המגן
נושא חשוב נוסף היה מכסי המגן. הנושא לא היה חשוב במסע הבחירות, אולם קליבלנד, כדמוקרטים רבים אחרים, סבר שיש להוריד את המכס. הרפובליקנים תמכו במכסים גבוהים, בטענה שהם מגנים על התעשייה האמריקנית. מאז מלחמת האזרחים, המכס היה גבוה, והוא הביא כל כך הרבה הכנסה עד שנוצר עודף תקציבי. ב-1887 הפך נושא המכס לחשוב מבחינת קליבלנד, ובהודעתו לקונגרס ב-1887, טען שזה לא צודק מצד הממשלה לקחת יותר כסף ממה שהיא זקוקה לו מהאזרחים.
למרות תמיכתו של קליבלנד, לא עבר חוק בנוגע למכסים בכהונתו הראשונה. קליבלנד כמעט הצליח להעביר ב-1886 חוק שיפחית את המכס, שנפל על חודו של קול. הפרוטקציוניסטים הגבירו את כוחם בקונגרס באותה השנה, אולם קליבלנד המשיך לדרוש רפורמה. העודף גדל, וקליבלנד קרא למכס "לצורך הכנסה". הרפובליקנים, וגם דמוקרטים צפוניים ופרוטקציוניסטים, טענו שהמכסים מגנים על התעשיות האמריקניות, והמשיכו להתנגד להפחתת המכס. הוצע חוק להפחתת המכסים מ-47% ל-40%, שקליבלנד נלחם כדי שיעבור בבית הנבחרים. הסנאט הרפובליקני סירב לתמוך בחוק, וכך הנושא המשיך להיות בוער גם במהלך הבחירות של 1888.
מדיניות חוץ
קליבלנד היה מחויב לבדלנות, והתנגד להתרחבות ולאימפריאליזם. הוא סירב לקדם הסכם בנוגע לתעלת ניקרגואה מימי הממשל הקודם. מזכיר המדינה, תומאס בייארד, ניהל משא ומתן עם ג'וזף צ'מברלין על זכויות דיג בקנדה, למרות ההתנגדות מצד הרפובליקנים באזור. קליבלנד גם סירב לקדם את ההסכם מועידת ברלין שהבטיח את זכויות ארצות הברית בקונגו. במהלך כהונתו התחולל משבר בסמואה בין ארצות הברית, גרמניה ובריטניה, כשארצות הברית פעלה למען מתן אוטונומיה לסמואה.
זכויות האזרח והגירה
קליבלנד, כמו צפוניים רבים (וכמעט כל הדרומיים הלבנים) ראה בתקופת השיקום ניסיון שכשל, ולא ניסה להקצות כוחות פדרליים למען אכיפת זכויות ההצבעה של האוכלוסייה השחורה. קליבלנד לא מינה שחורים למשרות פדרליות, אולם השאיר את פרדריק דאגלס בתפקידו כשמאי ממשלתי ומינה אדם שחור אחר לאחר שדאגלס עזב את תפקידו.
בתקופת כהונתו נערכו מספר פרעות כנגד מהגרים סיניים. קליבלנד הסתייג מהפרעות אולם טען שהמהגרים הסיניים לא מוכנים להיטמע בחברה הלבנה. בתקופתו הוארך חוק הדרת הסינים (שהיה במקור לעשר שנים) ומזכיר המדינה בייארד ניהל משא ומתן עם הסינים בנוגע להשעיית ההגירה, ולאחר מכן קליבלנד העביר חוק שמנע חזרת מהגרים סינים שעזבו את ארצות הברית.
מדיניות כלפי האינדיאנים
לפני כניסתו של קליבלנד לתפקיד, אישר הנשיא צ'סטר ארתור למתיישבים לבנים להתיישב בשטחים של אינדיאנים בדקוטה. קליבלנד טען שהיה מדובר בהפרת הסכם, וביטל את האישור בעזרת הצבא.
נישואין וילדים
קליבלנד היה רווק כשנכנס לתפקיד, ואחותו, רוז קליבלנד, הייתה הגברת הראשונה בשנתיים הראשונות שלו בתפקיד. אולם בניגוד לנשיא הרווק הקודם, ג'יימס ביוקנן, קליבלנד לא נשאר רווק. ב-1885 הוא פגש את פרנסס פולסום, בת של חברו מתקופתו כעורך דין במהלך ביקורה בוושינגטון. היא הייתה תלמידה במכללה, ומהר מאוד התארסה לקליבלנד. ב-2 ביוני 1886, קליבלנד נישא לה בבית הלבן. הוא היה הנשיא השני שהתחתן בתפקידו (ג'ון טיילר היה הראשון), והראשון שעשה זאת בבית הלבן. פרנסס הייתה הגברת הראשונה הצעירה ביותר, בת 21 בלבד. היו לו חמישה ילדים ממנה.
מינויים לבית המשפט
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, מוריסון וייט, מת כעבור כמה חודשים, וקליבלנד בחר במלוויל פולר להחליפו ב-30 באפריל 1888. פולר סירב להיות נציב השירות הציבורי לפני כן, אולם הסכים להיות נשיא בית המשפט העליון. הוא היה אלמוני וכמה חודשים הושקעו בחקירתו, אולם לאחר מכן מינויו אושר בסנאט. הוא כיהן בתפקיד עד ל-1910.
בחירות 1888
הרפובליקנים בחרו בבנג'מין הריסון מאינדיאנה כמועמדם לנשיאות ובלוי פ. מורטון מניו יורק כסגנו. קליבלנד נבחר להיות המועמד הדמוקרטי בקלות בוועידה בסנט לואיס. סגן הנשיא הנדריקס מת ב-1885, והדמוקרטים בחרו באלן תורמן מאוהיו כסגנו החדש של קליבלנד.
הרפובליקנים הובילו במסע הבחירות, כשמסע הבחירות של קליבלנד נוהל ברשלנות, ואילו הריסון הצליח להביא לשורותיו מגייסי תרומות ומנהלים טובים יותר.
הרפובליקנים הדגישו בעיקר את נושא המכסים, ופנו לבוחרים הפרוטקציוניסטיים באזורים התעשייתיים החשובים בצפון. הדמוקרטים בניו יורק היו מפולגים בשל סכסוכים על תפקיד המושל, וקליבלנד איבד שליטה במדינה המתנדנדת. נוסף על כך, בריטניה הייתה באותה תקופה תומכת גדולה של סחר חופשי, ולכן כל מי שתמך בגישה זו (ובפרט התנגד למכסי-המגן) "סומן" כפרו-בריטי ולכן כלא-ידידותי לקהילה האירית האמריקאית הגדולה והמשפיעה. אף שקליבלנד מתנגד המכס הצליח בהתחלה להתחמק מתווית הפרו-בריטי על ידי כך שיזם סכסוך עם קנדה על נושא של שטחי דיג, תווית זו, על כל הנלווה לכך, הוצמדה לו אחרי ששגריר בריטניה בארצות הברית התבטא בפומבי כי קליבלנד הוא המועמד העדיף מבחינת בריטניה.
המועמדות הדמוקרטית
המוניטין של קליבלנד כמנהיג והצהרותיו הכלכליות הפכו אותו למועמד מוביל מטעם הדמוקרטים. יריבו המוביל היה דייוויד היל, סנאטור מניו יורק. היל איחד את מתנגדי קליבלנד במפלגה הדמוקרטית - תומכי הכסף החופשי, פרוטקציוניסטים, ואנשי הטמאני הול - אולם לא הצליח ליצור קואליציה רחבה מספיק כדי לחסום את קליבלנד. למרות הניסיון, הצליח קליבלנד להיבחר בסיבוב הראשון בוועידה הדמוקרטית לאומית של 1892 שנערכה בשיקגו. כסגנו, בחרו הדמוקרטים בעדלי סטיבנסון מאילינוי, תומך כסף חופשי. למרות שתומכי קליבלנד העדיפו סגן אחר, הם קיבלו את מועמד הוועידה. כתומך בשטרות ובכסף החופשי לצורך העלאת כמות הכסף והקלה על האוכלוסייה במחוזות הכפריים, איזן סטיבנסון את קליבלנד, תומך הכסף היציב ותקן הזהב.
הבחירות מול הריסון
הרפובליקנים בחרו מחדש בנשיא הריסון, וכך הפכו את הבחירות לקרב חוזר מ-1888. בניגוד למערכות הבחירות השנויות במחלוקת והסוערות של 1876, 1884 ו-1888, הבחירות היו נקיות, שקטות וישרות. אשתו של הריסון, קרוליין, גססה משחפת. הריסון לא ניהל מסע בחירות. לאחר מותה ב-25 באוקטובר, קליבלנד ושאר המועמדים הפסיקו עם מסע הבחירות, ויום הבחירות היה עצוב ושקט.
מכסי המגן היו היתרון של הרפובליקנים ב-1888. אולם החקיקה בארבע השנים הקודמות ייקרה את היבוא, גרמה לציבור לרצות ברפורמה במכס ולפקפק בעסקים הגדולים. מערביים רבים, שתמכו ברפובליקנים, עברו לתמוך בג'יימס וייבר, מועמדה של המפלגה הפופוליסטית. וייבר תמך בהטבעה חופשית של מטבעות כסף, בקצבאות נדיבות ליוצאי צבא, ובהנהגת יום עבודה בן שמונה שעות. הדמוקרטים מהטמאני הול תמכו בקליבלנד וכך עזרו לו לנצח בניו יורק. פופוליסטים רבים אף תמכו בקליבלנד בגלל סכסוכי עבודה עם הממשל. קליבלנד ניצח בקלות במערכת הבחירות, וכך השיג רוב בקרב הציבור בפעם השלישית. קליבלנד השיג 46% מהקולות ו-62.4% מהאלקטורים, והפך לנשיא היחיד שזכה לשתי כהונות לא רצופות. הריסון זכה ל-43% מהקולות ול-32.7% מהאלקטורים, ואילו וייבר זכה ל-8.5% מהקולות ולתמיכה של כמה אלקטורים ממדינות המערב. הדמוקרטים גם שמרו על הרוב שלהם בבית הנבחרים וזכו לרוב בסנאט, כך שבפעם הראשונה מאז מלחמת האזרחים, המפלגה שלטה בקונגרס ובנשיאות.
כהונה שנייה כנשיא (1893-1897)
בקבינט השני שלו, נמנע קליבלנד ממינוי חברי הקבינט הראשון שלו. וילסון ביסל ודניאל לאמונט, שני תומכי קליבלנד מושבעים, מונו למזכיר הדואר ולמזכיר המלחמה, בהתאמה. וולטר גרשם, רפובליקני לשעבר מהממשל של הנשיא ארתור, הפך למזכיר המדינה. ריצ'רד אולני ממסצ'וסטס מונה לתובע הכללי, וירש את גרשם כמזכיר המדינה לאחר מותו. יושב ראש בית הנבחרים לשעבר, ג'ון קרליסל מקנטקי, מונה להיות מזכיר האוצר.
משבר כלכלי ועניין הכסף
מעט לאחר תחילת כהונתו השנייה של קליבלנד, בהלת 1893 פגעה בשוק המניות, והוא נאלץ להתמודד עם מיתון חמור. הבהלה הוחמרה בגלל המחסור בזהב שנגרם מהטבעה גוברת והולכת של מטבעות כסף, וקליבלנד נאלץ לכנס את הקונגרס במושב מיוחד כדי לטפל בבעיה. קליבלנד האמין שהתקן הדו מתכתי הוביל לאגירת זהב, וטען שאימוץ תקן הזהב יקל על המשבר בעזרת מטבע יציב. העימות בנושא היה קשה כתמיד, והשפעת המשבר הובילה יותר ויותר אנשים להתחיל להתנגד להטבעת מטבעות כסף. אולם תומכי הכסף החופשי סירבו להיכנע, והחוק עבר בבית הנבחרים רק לאחר חמישה עשר שבועות. הסנאט גם התווכח על החוק. קליבלנד נאלץ ללחוץ על הקונגרס, ושכנע מספיק דמוקרטים, יחד עם רפובליקנים מהמזרח, לבטל את חוק רכישת הכסף ברוב של 48 לעומת 37. כמות הזהב הידלדלה בקצב מתון יותר, ואיגרות חוב הצליחו להחזיר את הזהב למדינה. צעד זה היה תחילת הסוף של הכסף כבסיס למטבע האמריקני.