cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערב אפריקה
התקופה הקולוניאלית
בריטניה שלטה בגמביה, סיירה לאון, גאנה וניגריה במהלך כלל התקופה הקולוניאלית בעוד שצרפת איחדה את סנגל, גינאה, מאלי, בורקינה פאסו, בנין, חוף השנהב וניז'ר לשטח אחד - אפריקה המערבית הצרפתית. פורטוגל הקימה את הקולוניה גינאה ביסאו, בעוד שגרמניה השתלטה על טוגו (טוגולנד). שטח זה חולק בין צרפת ובריטניה לאחר מלחמת העולם הראשונה. ליבריה הייתה המדינה היחידה אשר שמרה על עצמאותה במחיר של ויתורים טריטוריאליים קשים.
מקולוניאליזם למדינות מודרניות
בעקבות מלחמת העולם השנייה החלו לקום תנועות לאומיות ברחבי מערב אפריקה. בשנת 1957 הפכה גאנה תחת שלטונו של קוואמה נקרומה להיות המושבה הראשונה מתחת לסהרה שקיבלה עצמאות. שנה לאחר מכן קיבלו עצמאות גם המושבות הצרפתיות. בשנת 1974 היו כל מדינות מערב אפריקה עצמאיות.
מאז עצמאותן, מדינות רבות במערב אפריקה סובלות מתחלואים חברתיים הנובעים משחיתות פוליטית וחוסר יציבות. מלחמות אזרחים פרצו בניגריה, סיירה לאון, ליבריה וחוף השנהב בעוד שבגאנה ובורקינה פאסו נערכו הפיכות צבאיות.
מרבית המדינות לא הצליחו לפתח כלכלות יציבות בעקבות חוסר היציבות הפוליטית באזור לצד שיעורים גבוהים של נשאי וחולי איידס בקרב האוכלוסייה ומקרים קשים של רעב במאלי וניז'ר. גאנה וסנגל הן שתי המדינות היחידות באזור אשר מצליחות לשמור על יציבות יחסית ולהתפתח כלכלית אך הן מושפעות לא מעט מהמצב הגאו-פוליטי והתברואתי באזור.
קרב סילבה ארסיה
קרב סילבה ארסיה הוא קרב שהתרחש בשנת 509 לפנה"ס בין הרפובליקה הרומית שזה עתה נוסדה, לבין הכוחות הנאמנים למלך הרומי הגולה לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס וכוחות אטרוסקים. הקרב הסתיים בניצחון רומי. המקורות המצויים בידינו העוסקים בקרב זה הם ספריהם של פלוטרכוס וטיטוס ליוויוס. עם זאת, במחקר המודרני הקרב נחשב לאגדי למחצה.
הקרב
הפרטים הידועים על הקרב עצמו הם אגדתיים בבירור. על פי המקורות, הקרב נפתח בהסתערות חילות הפרשים של שני הצדדים. ארונס נמלא זעם כאשר זיהה את ברוטוס מתקרב על סוסו תחת סמלי השלטון הרומאים וביקש להילחם בו בעצמו. ברוטוס שזיהה את המתקפה המתקרבת בחר להשיב לחימה. בזעמם, התעלמו שני הפרשים מביטחונם האישי והתרכזו רק בהסבת נזק לצד השני. כפועל יוצא נהרגו ברוטוס וארונס, האחד מחניתו של השני, ונפלו ארצה מסוסיהם. לאחר מכן באה הסתערות הרגלים, ובה כל צד ניצח באגף הימני והפסיד באגף השמאלי. על פי המסופר, עם לילה חזרו חיילי שני הצדדים למחנותיהם, ולפתע הדהד קול של אחד האלים בשדה הקרב, אשר הכריז כי לאטרוסקים יש הרוג אחד יותר משל הרומאים. על פי טיטוס ליוויוס, עם בוקר לא נראה אף אטרוסקי באופק, וולריוס אסף את השלל וחזר לרומא. פלוטרכוס לעומת זאת טוען, ש-5,000 אטרוסקים נותרו במחנה ועוד באותו הלילה יצאו הרומאים למתקפה מחודשת והשמידו אותם. כשנספרו החללים, התגלה כי האטרוסקים איבדו 11,300 והרומאים בדיוק אחד פחות.
תוצאות
ולריוס נכנס לרומא בתהלוכת ניצחון מפוארת, והיה הראשון שנכנס לעיר במרכבה רתומה לארבעה סוסים. ולריוס נשא נאום הספד מפואר לברוטוס, ומינה את ספוריוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס כקונסול סופקטוס (קונסול ממלא מקום), עד הבחירות הבאות. לוקרטיוס מת כעבור כמה ימים ומרקוס הורטיוס פולביוס התמנה במקומו. הקרב הוא חלק ממכלול האירועים של ייסוד הרפובליקה הרומית. גרסה זו של מהלך האירועים, מופיעה בכל המקורות העתיקים, אם כי היסטוריונים מודרניים מפקפקים באמינות הסיפור. לא ניתן לדעת בוודאות מה קרה בשנת 509 לפנה"ס, כך שמרבית האירועים והאישים המתוארים בהקשר זה נחשבים לאגדיים או אגדיים למחצה.
ג'יורג'יאן דה ארסקאטה
ג'יורג'יאן דניאל דה ארסקאטה בנדטי (בספרדית: Giorgian Daniel De Arrascaeta Benedetti; נולד ב-1 ביוני 1994) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בפלמנגו ובנבחרת אורוגוואי.
קריירת מועדונים
דה ארסקאטה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דפנסור ספורטינג. בדצמבר דה ארסקאטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1–3 לפניארול.
בינואר דה ארסקאטה חתם בקרוזיירו מליגת העל הברזילאית תמורת 4 מיליון אירו.
ב-8 בינואר 2019 דה ארסקאטה חתם בפלמנגו 63 מיליון ריאל ברזילאי, ובכך הפך לכדורגלן היקר בתולדות הליגה הברזילאית.
קריירה בינלאומית
בספטמבר דה ארסקאטה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אורוגוואי במשחק ידידות נגד. במשחק זה, בישל את השער היחיד במשחק לחוסה מריה חימנס. ב-6 ביוני 2015 דה ארסקאטה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–5 נגד.
דה ארסקאטה נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2015 ומונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת אורוגוואי בטורניר מונדיאל 2022.
ייווא
ייִוואָ (מבוטא: "ייִווֹ"; ראשי תיבות ביידיש: ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט, 'המכון המדעי היהודי'; באנגלית: YIVO), או בשמו כיום: המכון למחקר יהודי (באנגלית: Institute for Jewish Research), נוסד ב-1925 בווילנה ויושב כיום במנהטן. ייִוואָ הוא המקור לאורתוגרפיה, למילונאות ולתקינות בשפת יידיש, וכן למחקרים בתחומים אחרים הקשורים ליידיש וליהדות אשכנז. בעבר התנהל כולו ביידיש וכאשר עסק עדיין בתקנון השפה ניתן היה לראות בו את המקבילה היידית לאקדמיה ללשון העברית, דהיינו: "המוסד העליון למדע הלשון היידית" או גוף הפיקוח על שפת יידיש. השם 'ייווא' גם שימש ועדיין משמש כיום ככינוי עבור תקנון היידיש שפורסם על ידו שמוכר באחד מכינוייו בשם: 'ייווא יידיש', כיום המכון אינו עוסק יותר בחידוש מילים ואינו מתכנס עוד על מנת להחליט על תקנון השפה, המכון מתרכז כיום במחקר יהדות אשכנז ומתנהל כמעט לגמרי באנגלית. על אף שהמכון שינה את שמו, הוא מוסיף להיות מוכר בשם "ייִוואָ" (YIVO), שאינו אלא ראשי התיבות של השם המקורי. בראש המכון כיום עומד ג'ונתן ברנט.
היסטוריה
התקדמות הכיבוש הנאצי אל מזרח אירופה הביאה את ייווא להעביר את פעילותו לניו יורק, ולייסד מרכז חשוב נוסף – Fundación IWO – בבואנוס איירס. כיום קיים מרכז פעיל שלישי – שיקאַגאָ ייִוואָ, בעיר שיקגו.
באפריל 1943 החלו הנאצים לבזוז את מכון "ייווא" בווילנה, וכפו על קבוצת יהודים מהגטו לסייע להם באיסוף ספרים ומסמכים מייווא על מנת להעביר חלק מהם לברלין להצגה במוזיאון העם היהודי שהיה אמור לקום ואת השאר להשמיד. היות שבניין "ייווא" שכן מחוץ לגטו, עלה בידי הקבוצה להציל ספרים, כתבי-יד ומסמכים רבים מארכיון ייווא ומספריות נוספות שהנאצים שלחו וריכזו במבנה של מכון ייווא בהסתירה אותם במקומות שונים בסביבת הגטו. קבוצה זו כונתה "בריגדת הנייר".
חלק מהנהגת המכון וכן חלקים מתכולת הארכיונים שלו שרדו את המלחמה. מסיבותיהם שלהם, העבירו הנאצים את חלק הארי של ארכיוני ייווא והספרים שנאספו שם לרייך, בייחוד לפרנקפורט וכן לצ'כוסלובקיה (בטרזיינשטט) ולטירות שונות באזור. שם שרדו המסמכים והספרים את המלחמה, חלקם הגיעו לבסוף לייווא ניו יורק, וחלקם לספריה הציבורית היהודית של מונטריאול, לספריה הלאומית בישראל, וכן חלק נשאר תחת מסך הברזל בכל מיני אוניברסיטאות מקומיות. כל ארבעת מנהלי המחלקות של ייווא ניצלו מאחר ששהו באמריקה כאשר פרצה המלחמה, או מאחר שעלה בידם לפלס דרכם לשם.
אנציקלופדיית ייווא ליהודי מזרח אירופה
בשנת 2008 יצאה לאור אנציקלופדיה מקיפה על יהודי מזרח אירופה שנערכה על ידי ייווא בהוצאת אוניברסיטת ייל. ביוני 2010 הועלתה גרסה מקוונת של האנציקלופדיה.
איוב ת'אבת
ביוגרפיה
ת'אבת נולד בביירות למשפחה מרונית ששורשיה בבחמדון, אך הוא עצמו המיר את דתו לפרוטסטנטיות. הוא למד באוניברסיטה הסורית פרוטסטנטית בביירות. בשנת 1905 הוא היגר לארצות הברית בה למד רפואה ועבד במשך מספר שנים. בשובו לביירות הוא היה לפעיל מרכזי בתנועת הרפורמה אל-גמיעה אל-איסלמיה ואף מונה למזכיר הארגון. בשנת 1913 הוא שהה בפריס ויצר קשרים עם שלטונות צרפת. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שהה בארצות הברית ופעל בהסברה למען צרפת בקרב יוצאי לבנון. ת'אבת היה מתומכי הפן ערביות ועל פעילותו נגד האימפריה העות'מאנית הוא נדון למוות בהיעדרו שלוש פעמים. ת'אבת הטיף לסילוק הטורקים והקמת אוטונומיה ערבית בחסות המעצמות. אחרי המלחמה נבחר ת'אבת לפרלמנט כנציג המיעוטים.
בשנת 1926 הוא כיהן בסנאט הלבנוני ופעל עם אמיל אדה להחליף את ראש הממשלה אוגוסטה אדיב פשה במוחמד אל-ג'יסר. בשנת 1928, בלחצו של הנציב העליון הצרפתי, אוגוסטה הנרי פונסוט, מונה ת'אבת לשר הפנים והבריאות. פונסוט ביקש בכך לפצות את ת'אבת על נאמנותו וגם קיווה שת'אבת יבצע רפורמות נדרשות בצמצום הבירוקרטיה. בתחילה, הממשלה אכן פעלה לצמצום הבירוקרטיה דרך פיטורי עובדים. אולם העובדים שפוטרו היו בעיקר מוסלמים או כאלו שהיו מזוהים עם יריבים פוליטיים, מה שהביא ביקורת רבה על הממשלה. בבחירות של 1929 הפסיד ת'אבת את מושב המיעוטים בפרלמנט לעבדאללה איסהק הארמני.
ב-30 בינואר 1936, מונה על ידי אמיל אדה למזכיר המדינה, וכיהן בתפקיד זה עד ל-5 בינואר 1937. במרץ 1943 מונה ת'אבת לנשיא לבנון הזמני ולראש ממשלה זמנית בת שלושה חברים לצורך קיום בחירות חדשות. ת'אבת ניסה לעכב את קיום הבחירות, אולם נאלץ לבסוף לקבוע מועד ביוני 1943 מועד לבחירות.
ת'אבת נפטר בביירות בפברואר 1947 בעת שכיהן כציר בפרלמנט הלבנוני.
דליהו בן שמעיהו
דְלׇיׇהוּ בן שמעיהו היה משרי המלך יהויקים.
אזכורים בתנ"ך
דליהו נזכר בספר ירמיה כאחד מהשרים, אשר ישבו בלשכת הסופר שבבית המלך יהויקים והקשיבו לדברי מִכׇיְהוּ בן גמריהו בן שפן, אשר הודיע להם על דברי ברוך בן נריה, שקרא בבית המקדש את מגילת נבואות ירמיהו. בהמשך הסיפור מובאת המגילה למלך יהויקים, שקורע אותה למרות הפצרותיהם של דליהו, אלנתן וגמריהו.
ססבו
ססבו (ביפנית: (佐世保市 Sasebo-shi) היא עיר במחוז נגסאקי, יפן, שאוכלוסייתה מונה 259,800 תושבים (נכון ל-2011).
היסטוריה
האזור בו שוכנת העיר ססו כיום היה בעבר כפר דייגים קטן, שהיה חלק מהאן היראדו עד תקופת מייג'י. האדמירל היפני היהאצ'ירו טוגו מצא את המפרץ מתאים לבניית בסיס עבור הצי הקיסרי היפני בצפון מערב קיושו, בשל העובדה שמימיו היו עמוקים והוא היה מוגן יחסית. גם קרבתו הגאוגרפית לסין ולקוריאה, ולמכרות פחם אזוריים, הפכו את המפרץ ליעד מועדף להקמת בסיס ימי. בסיס ססבו הוקם ב-1886 והיה לבסיס המרכזי של הצי הקיסרי במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה ומלחמת רוסיה–יפן, ומילא תפקיד חיוני גם במלחמת העולם השנייה. בנוסף לבסיס, ובסמוך לו, נבנתה מספנה לבנייה ולתיקון אוניות.
כלכלה
כלכלת ססבו מתבססת ברובה על ידי בניית אוניות והתעשייה הכבדה הנלוות לה. תחנת ססבו היא התחנה המערבית ביותר בכל קווי ג'פאן ריילוויז
אקלים
בססבו שורר אקלים סובטרופי גשום המתאפיין בעונת קיץ חמה ובחורף קר. משקעים יורדים לאורך כל השנה, אך בעיקר בקיץ.
ערים תאומות
לססבו קשרי ערים תאומות עם הערים הבאות:
יאנר דג
יאנר דג (באזרית: Yanar Dağ, "ההר הבוער") הוא אתר גז טבעי שבו אש בוערת ללא הפסק. האתר נמצא לרגלי הים הכספי ובקרבת באקו בירת אזרבייג'ן (הנקראת גם "ארץ האש"). הלהבות בוקעות מהאדמה לגובה של 3 מטרים מבקעים וחריצים בתחתית ההר.
שלא כמו בהרי געש בוציים, להבות יאנר דג בוערות בקביעות יחסית שכן מוזרם אליהן גז באופן רציף מתחת לפני השטח. טוענים שהאש במקום הוצתה על ידי רועה צאן בשנות החמישים, וכך במקרה התגלה מאגר הגז. מהאתר לא נפלטים נוזלים או בוץ לעומת אתרי גז ואתרים חמים אחרים בקרבתו.
גאוגרפיה
להבות יאנר דג אינן מפסיקות לבעור לעולם. מסביב למדורת אש זו ניתן להריח את הגז הנידף מן הארץ. הלהבות בוקעות מחריצים באבן החול ומגיעות לגובה של 3 עד 10 מטרים. חומר הבעירה של האש הנצחית באתר הוא גז טבעי שעולה מעלה ובוקע מן האדמה.
גם את הנחלים הזורמים בקרבת יאנר דג ניתן להצית. באזרית הם נקראים "יאנר בולק" (מעיינות בוערים). קיימים מספר נחלים כאלה באזור יאנר דג והמקומיים רוחצים בהם.
אלכנסנדר דיומא, באחד ממסעותיו לאזור, תיאר אש דומה שראה במקדשי האש של דת זרתוסטרא. ישנו קומץ קטן של "הרי אש" בעולם ורובם נמצאים באזרבייג'ן. המדינה עשירה במאגרים של גז טבעי באדמה, וישנים אתרים בשטחה בהם אש בוערת עוד מהעת העתיקה. גם מרקו פולו שביקר באזור בזמנו תיעד אש בוערת ללא הפסקה בשטח המדינה.
הסבר התופעה
הגורם שהוצע כהסבר לתופעת יאנר דג הוא מאגר בלתי נדלה של פחמימנים באדמה. חוץ מיאנר דג, קיים אתר נוסף של אש נצחית באזרבייג'ן שנקרא "מקדש האש" והוא נמצא בקווקז הגדול. באזרית שם המקדש הוא "אטשגס" ומשמעותו "מקדשי האש". הלהבות של מקדש האש כבו בעבר, וכיום בתור אטרקציה תיירותית מדליקים אותם בעזרת גז לא טבעי. לעומתם, להבות יאנר דג מעולם לא כבו והגז המלבה אותן הוא אך ורק גז טבעי.
יואב יפת
יואב יפת (נולד ב-15 באוגוסט 1973) הוא שדרן רדיו, מדבב, ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
יפת הוא בוגר הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין במחזור 2002, בו למדו גם יעל שרוני ושחר חסון. החל משנות ה-90 של המאה ה-20, הוא מגיש תוכניות רדיו ב-88FM (לימים כאן 88), ביניהן "ג'אם ישראלי" ו"ביטניק". יפת הגיש וערך את המוזיקה לתוכנית "אלבומי הזהב" בכאן גימל.
בשנת 2007 שיחק בתפקיד משה ג'יפה בסדרת הטלוויזיה "הבורר", ושנה לאחר מכן את דאריו בסדרת הדרמה "המקום" ששודרה בערוץ 10. גילם את מורי בסרט הסטודנטים "בית קברות לפילים" ואת איציק דדון בסדרת הטלוויזיה "נויורק".
הוא קריין בתוכניות טלוויזיה ופרסומות רבות בקשת ורשת, ביניהן המעגל, בוס בהסוואה, הכרישים ו-80 וארבע. בעבר קריין בטקסים רבים, בהם פרס אופיר, פרס מסך הזהב ופרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה. בנוסף לעבודתו כקריין, הקליט ספרים.
יפת דיבב לסדרות וסרטים מצוירים רבים, ביניהם שרק 2, סקובי-דו 2: חופשי חופשי, חתול תעלול, הבאטמן, חיים בזרם, רובוטריקים סייברטרון, מכוניות, רטטוי, כלבים בחלל, מטוסים, הדרדסים: האגדה על הפרש המסתורי, מלחמת הכוכבים: כוחות הגורל, ציידי הטרולים, מפלצת של מלון, מפלצת של מלון: הסדרה וקפטן סנטיאגו. דיבב את הזאב/המוות בהחתול של שרק: משאלה אחת ודי.
חיים אישיים
יפת נשוי ואב לשלושה.
האגודה לזכות הציבור לדעת
האגודה לזכות הציבור לדעת, הקרויה לעיתים בקצרה ארגון "לדעת" היא עמותה ישראלית שנוסדה בשנת 1995 ועוסקת בביקורת על התנהלות מוטה או לא אתית של אמצעי התקשורת בישראל. האגודה עורכת מחקרים בנושא התנהלות התקשורת, מעניקה פרסים שנתיים העוסקים בביקורת התקשורת ופונה לרשויות האחראיות על ביקורת כלי התקשורת.
מייסדי האגודה ובעלי תפקידים
מייסדי האגודה היו פרופ' אלי פולק (שהוא גם יו"ר האגודה), משה אלפי, אדיר זיק, פרופ' זאב פלק, פרופ' צבי אופיר ורמי סדן. ישראל מידד שימש כמנכ"ל ראשון (1995–2000) ולאחר פרישתו הצטרף להנהלה כסגן יו"ר. בין המנכ"לים שכיהנו: נילי בו גיגי וולף, זיו מאור ואלעד מלכא. נשיא האגודה היה עו"ד ד"ר מאיר רוזן (לשעבר שגריר ישראל בצרפת ובארצות הברית).
בין חברי נשיאות האגודה הפרופ' ישראל אומן, פרופ' גבריאל מוקד, המשורר ארז ביטון, אלוף במיל. אורן שחור וגאולה כהן. בעבר כיהנו בנשיאות האגודה יובל שטייניץ (1999–2003), נשיאה הראשון של האגודה, זלמן שובל (2004–2008) ועוזי לנדאו (2008–2009).
מטרות האגודה
על פי הצהרת האגודה מטרותיה הן:
פעילות האגודה
האגודה מחזיקה ארכיון תקשורתי המתעד תוכניות חדשות ואקטואליה משנת 1995 לצורכי מחקר.
הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ'
הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' הוא פרס שנתי אותו מעניקה האגודה מאז שנת 2000. הפרס מוענק לשני אישים שבעיני האגודה "הרימו תרומה אמיצה, איכותית ומשמעותית במיוחד לביקורת התקשורת בישראל".
גובה הפרס הוא 5,000 דולר, והוא נתרם על ידי בני הזוג נירה וקנת' אברמוביץ'.
בראיון שהתפרסם במגזין לענייני תקשורת "העין השביעית" אמרה מנכ"לית האגודה כי מטרת הפרס היא עידוד עיסוק תקשורתי בביקורת התקשורת על ידי חלוקת כבוד ותמריץ כספי לעוסקים בנושא".
הפרס לתקשורת כלכלית איכותית
בשנת 2007 ייסדה האגודה פרס לתקשורת כלכלית איכותית, מתוך הכרה המאפיינים הייחודיים של עיתונאות זו, הדורשת עמידה מול כוחות שוק, לחצים ואינטרסים כלכליים. הפרס, על סך 5,000$, מוענק לעיתונאי, פובליציסט או כל אדם אשר תרם תרומה משמעותית לאמיצה לתקשורת כלכלית איכותית בישראל. הפרס מוענק אחת לשנה במסגרת הטקס השנתי של הענקת פרסי האגודה. שופטי הפרס לתקשורת כלכלית איכותית: מר שמואל סלבין - יו"ר הוועדה, אלי בן חמו, הדר' דליה זליקוביץ, פרופ' אלי פולק, אלוף במיל. אורן שחור.
בין הזוכים בפרס: גיא רולניק - העורך הראשי והמייסד של The Marker, סגן מו"ל קבוצת "הארץ", דניאל דורון, מייסדו של המרכז הישראלי לקידום חברתי וכלכלי, מוטי בסוק, גד ליאור, נחמיה שטרסלר, גולן חזני, יעל איילון ואלי ציפורי.
פרס "לדעת" לעבודה אקדמית מצטיינת
"האגודה לזכות הציבור לדעת" העניקה מ-2006–2010 את "פרס יואב". משנת 2011 מעניקה האגודה את פרס "לדעת" לעבודה אקדמית מצטיינת בתחום ביקורת התקשורת.
שיתוף פעולה ישראלי-ערבי נגד איראן
הברית הערבית-ישראלית נגד איראן, המכונה מדי פעם הקואליציה או הברית הישראלית-סונית, היא קואליציה לא רשמית במזרח התיכון. הברית קודמה ונתמכה על ידי ארצות הברית בעקבות מסקנות ועידת ורשה בפברואר 2019. הברית מבוססת על ביטחון אזורי משותף הדדי בין ישראל ובעיקר מדינות ערב הסוניות בראשות ערב הסעודית. מדינות ערב המשתתפות מהוות את הליבה של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ. חברות הברית לצד ישראל כוללות את ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ובחריין.
היסטוריה
שורשי הברית החלו בשנות ה-2000, בשל הירידה בחשיבותו של הסכסוך הישראלי-פלסטיני בסדר היום האזורי כסוגיית טריז ומתיחות הדדית עם איראן. עד שנת 2016 ביקשו מדינות ה-GCC לחזק את שיתוף הפעולה הכלכלי והביטחוני עם ישראל, הנמצאת בסכסוך הצללים שלה עם איראן. בפועל, הקואליציה נוצרה בנובמבר 2017, עם התחממות הקשרים בין ישראל למדינות המפרץ, וזכתה לתשומת לב תקשורתית רחבה לאור ועידת ורשה בפברואר 2019, "הפסגה העולמית השבוע בוורשה תבחן את הנושא המרכזי במדיניות ממשל הנשיא טראמפ לענייני המזרח התיכון: האמונה שישראל ומדינות מפתח ערביות יכולות ליצור ברית נגד איראן, גם כאשר שיחות השלום בין ישראל לפלסטינים נראות רחוקות מתמיד."
ממשל טראמפ ניסה להשיק "ברית אסטרטגית במזרח התיכון" (המכונה גם "נאט"ו הערבית") הכוללת את מדינות ה-GCC, מצרים, ירדן ואולי גם מרוקו. באפריל 2019 הודיעה מצרים כי לא תשתתף. ההסכם לא הוכרז נכון ל-11 בינואר 2021. "ההסכמים המאוחרים של איחוד האמירויות, בחריין ומרוקו לשנת 2020 לנרמול היחסים עם ישראל יכלו להוות אלטרנטיבה, ככל שהחלטות הנורמליזציה של איחוד האמירויות ובחריין היו קשורות, לפחות חלקית, נגד איראן." בשנת 2020, כחלק מהסכמי אברהם, מדינות שונות נרמלו את היחסים עם ישראל, מדינות אלו היו: איחוד האמירויות הערביות, בחריין, סודאן, ומרוקו. מרכז מרשל ניתח את הסכמי אברהם באוקטובר 2020, כולל מעורבות איחוד האמירויות הערביות ובחריין, אך לפני שסודן ומרוקו החליטו לנרמל את יחסיהן גם הן; מרכז מרשל תיאר כי הסכם אברהם "מחזק את הברית האנטי-איראנית הבלתי רשמית באזור".
לדברי יואל גוזנסקי, מומחה לאיראן מטעם המכון למחקרי ביטחון לאומי ופרופסור קלייב ג'ונס, מומחה לביטחון במזרח התיכון: "הגישה שלנו טמונה בהבנת הקשרים של ישראל עם רבות מממלכות המפרץ, ובמיוחד בסעודיה. ערב, איחוד האמירויות ובחריין, לא כברית רשמית כלשהי אלא כביטוי של משטר ביטחון שבשתיקה. משטר זה מאפשר לחקור ולנתח את התפתחות הקשרים בין ישראל לממלכות המפרץ, תוך שהוא מאפשר לנו להיות מודעים לכך שהיחסים הללו היו ליניאריים לעיתים רחוקות, שלא לדבר על בסיסם של ערכים נורמטיביים משותפים כלשהם. "
בניתוח יום השנה של הסכם אברהם, אמר עיתון הארץ כי ההסכמים התבססו על רעיון של קואליציה אנטי-איראנית, "ישראלית-סונית" וכי נורמליזציה תעזור אך "ספק רב אם הייתה קואליציה כזו אי פעם. וההסכמים לא עשו דבר כדי ליצור או לגבש אחת." במרץ 2022, יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן אמר כי שיחות הפיוס עם איראן יימשכו ו"אנו מסתכלים על ישראל כבעלת ברית פוטנציאלית אך לפני כן היא צריכה לפתור את בעיותיה עם הפלסטינים".
ב-27 במרץ נפתחה פסגת הנגב שבה נפגשו לראשונה בישראל שר החוץ יאיר לפיד, עם מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן, יחד עם עוד ארבעה שרי חוץ ממדינות ערב - עבדאללה בן זאיד שר החוץ של איחוד האמירויות, א- זיאני מבחריין, סאמח שוכרי ממצרים ונאסר בוריטה שר החוץ של מרוקו. מטרת הפסגה היא מפגן של חזית אחידה מדינית וביטחונית נגד איראן, על רקע החתירה לחידוש הסכם גרעין חדש בין ארצות הברית ואיראן, ונגד התוקפנות של איראן ברחבי המזרח התיכון.הפסגה הייתה הפגישה הראשונה והמייסדת של פורום הנגב.
אין סוף ללילה
אין סוף ללילה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית קרן פלס, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, שקופים 2. השיר יצא לאור ב-1 בנובמבר 2020 כסינגל הראשון מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי קרן פלס והופק על ידי גלעד שמואלי. השיר נכתב מספר שנים לפני צאתו כסינגל, והופיע במסגרת סיבוב ההופעות של פלס בשנת 2014, לבד על הפסנתר, וכן במסגרת הופעותיה לקידום האלבום שקופים בשנת 2019.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-1 בנובמבר 2020. הוא צולם באי היווני פארוס, בעת הגל השני של מגפת הקורונה. פלס סיפרה כי הקליפ צולם על ידי בחור מלבנון וסיפרה כי "יום אחד פגשתי בחור צעיר בדוכן עלי גפן ממולאים והוא סיפר לי שברח מלבנון אחרי הפיצוץ בנמל ביירות, השאיר שם את כל ציוד הצילום שלו ומאז מחפש דרך חדשה. מצאנו זה את זו. החלטנו לצלם ביחד קליפ".
אחיזת המקרקעין באימפריה האתיופית
אחיזת המקרקעין באימפריה האתיופית נשענת על תפיסה לפיה הקרקע שייכת לאלוהים והוא מקנה אותה לקיסר אתיופיה. הקיסר, בתורו, מעניק את זכות השימוש בקרקע לנתיניו בתור רסת, גלת או מדריה, בתמורה לחלק מהיבול. הכנסייה האורתודוקסית האתיופית מוסמכת אף היא להעניק זכויות שימוש בקרקעות המוקדשות לה, המכונות אדמות רים, בתמורה לחלק מהיבול. ההבדל היסודי בין גלת לבין רים נעוץ בבעלות על הקרקע: גלת היא זכות לקבל מיסים מאיכרים שנשארים בעלי הקרקע ומורישים אותה לצאצאיהם, בעוד שאדמות רים שייכות לכנסייה והיא המקנה לצמיתים את הרשות הזמנית לעבד את אדמותיה תמורת מיסים. החברה הכפרית בתקופת התחייה האתיופית הורכבה מבעלי אדמות, צמיתים חסרי-אדמה המכונים זֶגוׂץ' ואיכרים הזכאים להוריש את אדמתם לצאצאיהם ומכוניהם בעלי רסת.
רסת
מקור המונח רסת (בגעז: ርሰት) בשורש ורס ወረሰ המקביל בגעז לשורש העברי ירש ומתאר הורשה של הבעלות על אדמות מאדם לצאצאיו. הרסת התקיימה בחברה החבשית המסורתית ואפשרה לאדם לטעון לבעלות על חלקת אדמה שהייתה שייכת לאחד מאבותיו, בין אם מדובר על גבר או אישה. אדם שהוא בעל זכות שכזו מכונה "רסתנה" (ርስተኛ) או "בלה-רסת"(בעל רסת) (ባለርሰት).
בעלי הרסת נדרשים להעלות מס, בין אם ישירות לקיסר ובין אם לאצילים להם העניק הקיסר את מסי הקרקע בתור גלת, אולם סדר הורשת הקרקע נשמר במסגרת הרסת.
מעמדם של חסרי רסת
בתפיסה המסורתית אוכלוסיות חסרות רסת נתפסות כנחותות. חוסר הרסת בקרבם גורם להן לעסוק במקצועות אחרים כגון קדרות, נפחות, אריגה ומסחר. בעלי מקצועות אלו נחשבו בזויים וליוצרים מתוכם - הקדרים, הנפחים והאורגים - יוחסו תכונות של בודה. בשטחים האמהרים-תגרים היהודים, המוסלמים והוויטו היו בסטטוס של מחוסרי רסת.
ביתא ישראל
החל מהמאה ה-15 החלו הקיסרים האתיופים לנשל את ביתא ישראל מאדמותיהם והקיסר יצחק הוציא צו השולל מהיהודים את הרסת אם לא יתנצרו:
בתחילת המאה ה-17, עם הבסת המרכז העצמאי בסמין, הוחרמו אדמות היהודים על ידי קיסרי אתיופיה. חלק מהאדמות ניתנו לכנסייה, ואחרות למתנצרים ולמהגרים. לחלק מהיהודים באזורים קווארה, ולקאית ותיגראי לא נשללה הרסת. רבים מהיהודים שנשללה מהם הרסת חכרו אדמות והפכו לאריסים של בעלי האדמות הנוצריים. במהלך תקופת גונדר חלקים מהאליטה היהודית ששירתו את הקיסרים קיבלו מהם רסת.
גלת
גלת (ጏሇተ) פירושו הקניית פייף, משמע אדמות ונכסים שמעניק הקיסר כתגמול לאצולה המשרתת אותו. בעלי הרסת שומרים על בעלותם על הקרקע ומורישים אותה לצאצאיהם, בעוד שהאציל לו הוענק הגלת על הקרקע נהנה מהמסים שמפרישים בעלי הרסת מהיבול.
רים
מנגנון אֲמִישוֹ רִים התפתח כנראה בעשור האחרון של המאה השש-עשרה כאמצעי לממן את צורכי הכנסייה האתיופית. קרקעות באזור גונדר ואגם טאנה שהוחרמו על ידי קיסרי אתיופיה הוקדשו לכנסייה. בפרט, נקמתו של הקיסר סוסניוס ביהודים בראשית המאה השבע-עשרה כללה טבח ביהודים, מכירתם לעבדות, הטבלתם בכפייה לנצרות והחרמת אדמותיהם לטובת הכנסייה. משם התפשט מנגנון החרמת האדמות לאזורים נוספים שנכבשו על ידי קיסרי אתיופיה, מתקופת התחייה האתיופית, דרך תקופת השופטים האתיופית ועד ראשית המאה העשרים. חמישית מהיבול שהופק מאדמות רים הועבר לכמורה. עובדי אדמות רים נקראו זגה (ברבים: זגוץ') ומעמדם היה דומה, אך לא זהה, לזה של צמיתים באירופה. מקור המילה זגה בשורש 'זֶגֲ' (ዜገ) שפירושו 'נעשה עני, חסר מעמד, הושפל, הוכפף'.
מדריה
מדריה (mādaryā) הוא מנגנון דומה לרים המשמש להזנת כוחות הצבא הקיסרי האתיופי. המנגנון חל על זגוץ' המעבדים אדמות מדינה שנשארו בבעלות הקיסרות האתיופית ולא הוקדשו לכנסייה כבמקרה של רים. מנגנון המדריה התפתח ב בשאווה והתפשט משם בהדרגה לוולו.
אולימפיאדת מינכן (1972)
אולימפיאדה זו זכורה כמשחקים בהם אירע פיגוע הטרור בו נרצחו אחד-עשר ספורטאים ישראלים. ב-5 בספטמבר לפנות בוקר חדרו שמונה מחבלים למגורי המשלחת הישראלית. המחבלים הרגו שניים מהספורטאים תוך כדי ההשתלטות על המבנה ולקחו תשעה כבני ערובה. בתום משא ומתן על שחרור בני הערובה, בו דרשו החוטפים שחרור של אסירים פלסטינים המוחזקים בבתי-סוהר ישראלים, נרצחו תשעת בני הערובה הישראלים בעת ניסיון כושל של המשטרה הגרמנית להשתלט על המחבלים. למרות גינוי הטבח מצד העולם, נמשכו המשחקים לאחר הפסקה של יום אחד בלבד. משלחת ישראל בחרה לחזור ארצה מיד.
המכרז האולימפי
ההצבעה על קיום המשחקים נערכה בישיבה ה-64 של הוועד האולימפי הבינלאומי ברומא. על הזכות לארח התמודדו 4 ערים: דטרויט, מדריד, מונטריאול ומינכן. תוצאות ההצבעה בטבלה:
רקע
עם החלטת הוועד האולימפי הבינלאומי, באפריל 1966 כי משחקי 1972 ייערכו במינכן, היה ברור כי חייבים לערוך מספר שינויים על מנת להבדיל את המשחקים ממשחקי ברלין בשנת 1936, שהיו למעשה הפגנת כוח נאצית. היה ברור לוועד האולימפי ולמארגנים כי על המשחקים להיות שמחים ולא לעורר את זכרונות המשחקים הקודמים על אדמת גרמניה. מינכן התכוננה במרץ למשחקים: נבנה כפר אולימפי חדיש עם אצטדיון, בריכה, ולודרום ואולמות לעשרות ענפי ספורט נוספים ונבנו קטעים נוספים במסילת הרכבת התחתית.
קפיצה למים
קלאוס דיביאזי, זכה בפעם השנייה ברציפות בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
מיזם אלף הגנומים
מיזם אלף הגנומים (אנגלית: The 1000 Genomes Project) הוא מאמץ מחקרי בינלאומי לייסד קטלוג של הגנום האנושי. יעדם של המדענים היה לרצף גנומים של לפחות אלף משתתפים אנונימיים השייכים לקבוצות אתניות שונות בתוך שלוש שנים, באמצעות שימוש בשיטות ריצוף מהדור החדש. המיזם הושק בינואר 2008, ובשנת 2010 הסתיים שלב ההרצה, שתואר בפירוט בכתב העת Nature. באוקטובר 2012, הושלמו ריצופם של 1092 גנומים. מאורע זה הוכרז בפרסום ב-Nature.
המיזם מאחד צוותי מחקר רב-תחומיים ממכוני מחקר ברחבי העולם, בין היתר מהרפובליקה העממית של סין, איטליה, יפן, קניה, ניגריה, פרו, בריטניה וארצות הברית, אשר תורמים למאגר הרצפים ומשפרים את פרויקט גנום האדם, אשר זמינים לציבור הרחב במאגרי מידע חופשיים.
נתינת סקירה כוללת של השונות הגנטית בין בני האדם, ולא רק של האזורים המוכרים עד כה לעולם המדעי, מאגר זה מהווה כלי מחקר חשוב לתחומים רבים בביולוגיה, ובהם גנטיקה, רפואה, פרמקולוגיה, ביוכימיה וביואינפורמטיקה.
רקע
מאז השלמת פרויקט הגנום האנושי, האצה במחקרים בתחומי גנטיקה של אוכלוסיות וגנומיקה השוואתית אפשרה הבנה עמוקה יותר של השונות הגנטית. עם זאת, בשנים האחרונות החלו להבין את התהליכים השונים המובילים לשונות ברמות הביטוי ובתבנית הביטוי בתוך מין מסוים ובין מינים שונים. תהליכים אלו כוללים בין היתר שינויים מבניים (מוטציות, רצפים חוזרניים (CNV), רטרואלמנטים), סניפים וברירה טבעית.
שונות גנטית בבני אדם
הבחירה האקראית בגמטות במהלך התורשה ברבייה מינית מוביל לסחף גנטי - שוני אקראי בתדירות האללים בין דור לדור. בהיעדר השפעה חיצונית על התהליך, השונות הגנטית תאבד. ההשערה היא שתדירות הסחף הגנטי הוא ביחס הפוך לגודל האוכלוסייה, והוא עשוי להיות מואץ בתנאים מסוימים כגון במצבי צוואר בקבוק, שבו גודל האוכלוסייה מצטמצם לפרק זמן, ובמצבי אפקט המייסד (אוכלוסייה שמקורה בפרטים בודדים).
מלבד מוטציות, סניפים ושינויים מבניים נוספים כמו רצפים חוזרניים בגנום (CNV) תורמים לשונות הגנטית בבני אדם. באמצעות מערך DNA, זוהו 1500 אזורים של רצפים חוזרניים, המכסים כ-12% מהגנום וכוללים גנים, אזורי מחלה, אלמנטים פונקציונליים והכפלות מקטעים כחלק מפרויקט ה- HapMap. למרות שהתפקיד הספציפי של רצפים חוזרניים אינו ידוע, העובדה שישנם יותר רצפים כאלה מאשר סניפים מדגישה את החשיבות של החזרות בגיוון הגנטי ובאבולוציה.
חקירת השונות בגנום האנושי אוצרת בקרבה פוטנציאל גדול לזיהוי גנים המקנים עמידות שונה למחלות וכן למטבוליזם של תרופות.
מטרות
ישנם שני סוגים של שונות גנטית הקשורים למחלות. הסוג הראשון הם שינויים נדירים בעלי השפעה חמורה על תכונות פשוטות (למשל סיסטיק פיברוזיס ומחלת הנטינגטון). הסוג השני, היותר נפוץ, הם שינויים גנטיים שיש להם השפעה מתונה ומעורבות בתכונות מורכבות (כגון קוגינציה, סוכרת, מחלות לב). הטווח שבין שני סוגי השונות לוט בערפל, ומטרת המיזם נועד לנסות לגשר על פער הידע.
המטרה העיקרית של המיזם היא ליצור קטלוג מלא ומפורט של השונות הגנטית האנושית, אשר יכול להוות בסיס למחקרים הקושרים שונות גנטית למחלות. בעזרת קטלוג זה החזון הוא לגלות מעל ל-95% מהשינויים שנמצאים בתדירות של 1% בגנום ו-0.1%-0.5% באזורים שמקודדים לגנים. בנוסף, להעריך את תדירות האללים באוכלוסייה, הרקע להפלוטיפים ותבניות לתאחיזה לא שוויונית של אללים שונים.
יעדי המשנה של המיזם הם הרחבת מבחר ה-SNP והגלאים למחקרים עתידיים, וכן שיפור רצף ייחוס.
במהלך הפרויקט פותח פורמט קבצים SAM.
פאונטיין הילס
פאונטיין הילס היא המזרחית בין הערים במטרופולין של פיניקס. ממזרח לה מדבר סונורה וממערב היא גובלת בסקוטסדייל.
במזרח העיר שוכן אגם מלאכותי גדול ובמרכזו מזרקה שמימיה מגיעים עד לגובה של 170 מטרים. המזרקה פועלת מדי שעה עגולה למשך 15 דקות ומהווה אטרקציה המושכת תיירים מכל רחבי ארצות הברית ומהעולם. המזרקה מופעלת באמצעות שלוש טורבינות בעלות 450 כוחות סוס כל אחת. כאשר שלוש הטורבינות פועלות המזרקה יכולה להגיע לגובה המרבי, אך בדרך כלל רק שתי טורבינות פועלות והמזרקה מגיעה לגובה של 91 מטרים. כאשר נבנתה בשנת 1970 הייתה זו המזרקה הגבוהה בעולם.
ז'אן באטיסט דאבו
ז'אן באטיסט דאבו (בצרפתית: Jean-Baptiste Davaux; 19 ביולי 1742 – 2 בפברואר 1822) היה מלחין וכנר צרפתי.
קורות חייו
דאבו נולד בקוט-סן-אנדרה. הוריו הקנו לו חינוך מוזיקלי וכללי מעולה. בסביבות 1767 יצא לפריז, שם יצא לו תוך זמן קצר שם כמלחין וכנר מחונן. במשך חייו עסק בתחומים חוץ-מוזיקליים, ביניהם שירות אצל בני אצולה רמי דרג וכן, לאחר המהפכה הצרפתית, במשרד המלחמה. משנת 1803 עמד בראש הלשכה הגדולה של לגיון הכבוד, עד לסגירתה בשנת 1815, כאשר פרש מעבודתו בקצבה של 4,000 ליברות. ב-28 בספטמבר 1814 נבחר ללגיון הכבוד כהוקרה על שלושים שנות עבודתו בשירות הממשלה. כמו כן היה דאבו חבר ב"אגודת בני אפולו". בשנת 1816 פרש מחברות פעילה באגודה והיה לחבר של כבוד.
יצירתו
יצירותיו הראשונות של דאבו שיצאו לאור היו הארייטות "קסמי החירות" ו"דיוקן קלימנה" (1768). עיקר יצירתו הייתה אינסטרומנטלית, פרט לכמה יצירות ווקאליות ושתי אופרות קומיות. דאבו ראה עצמו כחובב, אך קהל המאזינים ומבקרי המוזיקה בצרפת שיבחו את יצירתו וראו בו את מלחין הסימפוניות הצרפתי החשוב ביותר, פרט אולי לגוסק. גם מחוץ לצרפת זכה לפרסום ויצירותיו התפרסמו (בדרך כלל ללא זכויות) בהולנד, אנגליה וגרמניה. בשנת 1782 נוגנו רביעיות המיתרים שלו בארצות הברית. הודות לפשטותה, עושר נושאיה הקצרים והנעימים לאוזן ומיעוט הבעיות הטכניות בביצועה, נהנתה המוזיקה של דאבו מפופולריות רבה.
כמלחין מוזיקה קאמרית לכלי קשת, פרסם דאבו שש דואיות, שש שלישיות, לפחות 25 רביעיות וארבע חמישיות. רביעיות המיתרים של דאבו תרמו רבות לתולדות הסוגה ותפסו מקום חשוב בקונצרטים השבועיים שהתקיימו במשך שנים רבות בחודשי החורף בביתו. דאבו נטה לכתוב תפקידים בעלי אופי סולני לכל ארבעת נגני הרביעיות, בייחוד באותן רביעיות שהכתיר בכינוי "קונצ'רטנטה", גישה שהייתה מקובלת יותר בסימפוניה קונצ'רטנטה. כל הרביעיות הקונצרטנטיות אופוס 9 כתובות בשני פרקים (פרק בצורת סונאטה ואחריו רונדו או פרסטו).
לתזמורת כתב דאבו שלוש סימפוניות, ארבעה קונצ'רטי לכינור ו-13 סימפוניות קונצרטנטיות. אלה האחרונות פרסמו ביותר את שמו, בהיותן תחליף חדשני לסימפוניה ולקונצ'רטו, שנתן לנגנים מוכשרים הזדמנות להציג את יכולותיהם ולזכות למעמד ועצמאות כלכלית בלי להסתכן בקשיים הטכניים והמוזיקליים המשמעותיים, העומדים לפני וירטואוזים סולנים. כל פרקי הסימפוניות הקונצרטנטיות כתובים בסולמות מז'וריים, אם כי ביצירותיו המאוחרות ניכר גידול במגוון הלכי הרוח. הראשונה בסימפוניות הקונצרטנטיות יצאה לאור בשנת 1772 והאחרונה בשנת 1800.הסינפוני קונסרטנטה משנת 1794 כוללת שירים פטריוטיים בכל אחד מפרקיה, לרבות המרסייז בפרק הראשון ו"סֶה אירָה" (Ah! ça ira) בשלישי. יצירותיו תפסו מקום מכובד ברפרטואר של הקונסרט ספיריטואל בשנים 1773 עד 1788, כאשר המנהלים החדשים, גוסק, סימון לדוק ופייר גאווינייה, עודדו את ביצוען של יצירות אינסטרומנטליות במקום המוזיקה הווקאלית בטקסטים לטיניים, שהייתה מקובלת עד אז.
ניסיונותיו של דאבו בתחום התיאטרון צלחו פחות. שתי האופרות הקומיות שלו, זכו לשבחים על המוזיקה, אך נחלו כישלון מוחץ בתוכנן הדרמטי.
המטרונום של דאבו
דאבו הציג את מכשיר הכרונומטר שלו בשנת 1784, עם הוצאתן לאור של "שלוש סימפוניות לתזמורת גדולה", אופוס 11 שלו, הרבה לפני מלצל. הוראות ספרתיות בתפקידי הכינור הראשון מציינות את הטמפו המדויק הנדרש לכל אחד מהפרקים. תכליתו ודרך תפעולו של המכשיר הוסברו בז'ורנאל דה פארי (8 במאי 1784) ובמרקור דה פראנס (12 ביוני 1784). פעילות דומה בכיוון זה שהתרחשה בצרפת משלהי המאה ה-17 ובמהלך המאה ה-18. בהשראת דיון בהמצאות כאלה ב"מילון המוזיקה" של ז'אן-ז'אק רוסו, פנה דאבו אל יצרן מכשירים מדעיים בשם ברקה, שהוציא לפועל את הוראותיו. הכרונומטר של דאבו ברקה יצא בעת ובעונה אחת עם הפלקסיכרונומטר שהמציא הנבלן רנודין ועורר דיונים נרחבים בעיתונות.
ירדן ברכה
ביוגרפיה
ברכה נולדה וגדלה בתל אביב, אביה הוא שחקן הכדורסל דני ברכה.
בין השנים 2001- 2011 ברכה הייתה חברה בלהקת הנוער השכנים של צ'יץ'.
בצבא שירתה ברכה בלהקה הייצוגית של צה"ל בחיל החינוך והנוער.
לאחר שחרורה הצבאי התקבלה ללימודי משחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, ובשנת 2011 סיימה, בשנת 2015 למדה לימודי משחק מול מצלמה אצל רותי דייכס.
עם סיום לימודיה התקבלה לתיאטרון הקאמרי והשתתפה בהצגה "קומדיה של טעויות" בבימויו של משה קפטן. כמו כן השתתפה בהצגות רבות בתיאטרון הקאמרי: "חברים של חברים שהם חברים של חברים מחוברים לחברים מחוברים" "הם יורים גם בסוסים", "מקבת", "אותלו", "תמונות מחיי הנישואין", "הזאבים", "שרול", "קומדיה של טעויות", "גורודיש", "הפושעים החדשים", "קרום", "אל נקמות", "אניהו" ועוד.
ברכה למדה כתיבה ותסריטאות אצל שבי גביזון.
השתתפה בסרטים "כביש 40 דרום" ו"שירתה של מרים" - סרט המבוסס על חייה של המשוררת מירי בן-שמחון - בתפקיד מירי.
בטלוויזיה השתתפה בתוכנית הטלוויזיה איפה אתה חי? בבימויו של ירון קילו, בקומדיית המצבים "משפחה שולטת" בבימויו של רובי דואניאס, בסדרת הטלוויזיה "עמוק במים" בבימויו של קובי פז, בסדרה ל-yes "אנדרדוגס" בבימוי של אריק גולדשטיין, סדרת הרשת ל"כללית אסתטיקה" בתפקיד "באלי" ובבימויו של אמיר הספרי ובסדרה הקומית "סברי מרנן" החל מהעונה השלישית בתפקיד ספיר.
בנוסף למשחק היא השתתפה בפרסומת למותג השיער "טרזמה" ולמפעל הפיס ובנוסף היא מטפלת נטורופתית.
חיים אישיים
ביוני 2021 נישאה לשחקן יניב הלפגוט, ובמאי 2022 נולדה בתם הבכורה.
א-מיניות
א-מיניות מוגדרת כהיעדר משיכה מינית לאחרים, או לחלופין חוסר עניין בפעילות מינית או חוסר בתשוקה מינית. א-מיניות עשויה להיתפש כהעדר נטייה מינית או אחת מיני הגרסאות של משיכה מינית, דוגמת: הטרוסקסואליות, הומוסקסואליות וביסקסואליות. מינוח זה עשוי לכלול תחתיו תת-זהויות א-מיניות שנמצאות על ספקטרום רחב, ולא בעלות הגדרה ספציפית.
א-מיניות נבדלת מאי-פעילות מינית או התנזרות, שהן התנהגויות המונעות משיקולים, בהם בחירות אישיות של בני אדם או אמונות דתיות. נטייה מינית, שלא כמו התנהגות מינית הנחשבת לבלתי ניתנת לשינוי. חלק מהאנשים הא-מיניים עוסקים בפעילות מינית, למרות העדר משיכה מינית, וזאת עקב שלל סיבות כמו הרצון לעינוג עצמי, הרצון בפרטנרים רומנטיים או הרצון להביא ילדים.
הספרות המחקרית בנושא א-מיניות היא יחסית חדשה ולא מפותחת, אך תחום מחקר זה צובר תאוצה בשנים האחרונות. ייתכן כי הסיבה לכך היא שחוקרים שונים מגדירים א-מיניות בצורה שונה, מה שמקשה על יצירת עולם מושגים משותף שיאפשר שיח מחקרי פורה. א-מיניות זוכה לחקר בפרספקטיבות פסיכולוגיות ופרספקטיבות סוציולוגיות. למעשה חוסר ההסכמה בתחום המחקר הוא כה עמוק, עד כדי כך שישנם חוקרים הטוענים כי א-מיניות מהווה נטייה מינית, בעוד אחרים שוללים טענה זו.
ראשית התודעה החברתית של קהילות א-מיניות החלה בעידן הרשתות החברתיות. אחד מהאתרים הראשונים והמזוהים ביותר עם הקהילה א-מינית הוא, שהוקם בשנת 2001. כיום רוב המחקר האקדמי מתבצע בשיתוף עם קהילת AVEN ומקדם את מטרת העל של האתר – לשנות את החשיבה על א-מיניות מתופעה פתולוגית, לנטייה מינית ייחודית.
הגדרות, זהות ומערכות יחסים
הסתכלות מפותחת יותר שאפה למפות את קשת הנטיות המיניות הכוללת בתוכה את א-המיניות. היא פותחה על ידי סטורמס ב-1980, ושינתה את המודל החד־ממדי של קינסי לדו־ממדי. לשיטתו של סטורמס, הטרוסקסואלים הם בעלי ציון גבוה במשיכה לבני המין השני (גבוהים בהטרו-ארוטיות), הומוסקסואלים הם בעלי ציון גבוה במשיכה לבני אותו מין (גבוהים בהומו-ארוטיות), ביסקסואלים הם בעלי ציון גבוה במשיכה לבני שני המינים (גבוהים הן בהומו-ארוטיות והן בהטרו-ארוטיות), וא-מיניים הם בעלי ציון נמוך במשיכה לשני המינים (נמוכים הן בהומו-ארוטיות והן בהטרו-ארוטיות). הגדרה זו נותנת ביטוי לעוצמת המשיכה המינית ולמושאה, אך לא בהכרח מכלילה היעדר התנהגות מינית (בין אם עם בני אותו המין או בני המין השני), ואף לא הגדרה עצמית של הפרט כ"א-מיני".
גישה נוספת הוצגה בשנים האחרונות על ידי התנועה הא-מינית שהתפתחה ברשת האינטרנט. אחד העמודים הפופולריים הראשונים, הוא של AVEN – The Asexual Visibility and Education Network והוא תומך בהגדרה עצמית. רוב המחקר האקדמי העכשווי מתבצע בשיתוף עם קהילת AVEN, ומשתף פעולה עם מטרת העל של הארגון – לשנות את החשיבה על א-מיניות מתופעה פתולוגית לנטייה מינית ייחודית. על פי AVEN (ובהתאמה למחקרם של קינסי וסטורמס), א-מיני הוא מישהו שלא חווה משיכה מינית. "בניגוד להתנזרות, שאותה אנשים בוחרים, א-מיניות היא חלק אינטרגלי ופנימי ממי שאתה". הגדרה זו מדגישה את השקפת AVEN כי א-מיניות היא נטייה מינית אותנטית וייחודית.
הגדרת AVEN לא-מיניות היא "מישהו שלא חווה משיכה מינית" וכמו כן, על פי אתר הארגון, "מיעוט נוסף יגדיר עצמו כא-מיני למשך תקופה קצרה, בהיותם חוקרים ושואלים עצמם לגבי מיניותם". בנוסף, הארגון מדגיש כי אין מבחן שיכול לקבוע באופן ודאי אם מישהו הוא א-מיני. באתר מדגישים כי א-מיניות, כמותה כזהויות אחרות והיא רק שם תואר שמסייע לאנשים להגדיר את זהותם.
על אף חוסר המשיכה לכל מגדר שהוא, אנשים א-מיניים, עשויים לחוות מערכות יחסים רומנטיות טהורות, בעוד שחלקם לא יוכלו לעשות כן. ישנם א-מיניים המדווחים על משיכה, אך לא על הנטייה לפעול בהתאם אליה וזאת משום שאין להם תשוקה או רצון להתחייב במערכת מינית ואף בפעילות לא מינית בהגדרתה (חיבוקים, החזקת ידיים וכדומה). אמנם ישנם א-מיניים אחרים המעוניינים בגינוני חיבה ובפעולות פיזיות, אך לא מיניות. יש א-מיניים שמשתתפים בפעולות מיניות מתוך יצר סקרנות. יש כאלו שעשויים לאונן ביחידות כאקט של הרגעה עצמית, בעוד שיש כאלה שאינם מרגישים צורך לעשות כך.
בהתחשב בפעילות מינית בפרט, הצורך או התשוקה באוננות נתפשים על ידי א-מיניים לעיתים קרובות כליבידו (דחף מיני) גרידא והם לא מקשרים זאת למשיכה מינית או לזהותם העצמית כמיניים. א-מיניים המאוננים, ככלל, מחשיבים זאת כתוצר נורמלי של הגוף האנושי ולא כסימן של מיניות והם אף לא יגדירו זאת בהכרח כפרקטיקה מענגת. ישנם גברים א-מיניים אשר לא מסוגלים לחוות זקפה בפעילות מינית ועבורם הניסיון לקיים משגל הוא בלתי אפשרי. ישנו מגוון רחב מאוד של עמדות בהם אוחזים אנשים א-מיניים ביחס לרעיון והביצוע של אקטים מיניים. מגוון זה מכיל בתוכו כאלו אשר יהיו נכונים לבצע אקטים מיניים במסגרת תנאים מסוימים, מהצד השני של המתרס ימצאו אלו שלא ירצו להשתתף בשום אקט הטומן בחובו מיניות, אך לא יחושו אנטגוניזם כלפי אלו המקיימים מגע מיני.
אנשים רבים המזדהים כא-מיניים מזדהים גם עם תיוגים נוספים. הזהויות האחרות הללו כוללות אך לא מגבילות את האופן שבו אלו מגדירים את המגדר שלהם, או את הנטייה הרומנטית שלהם. לעיתים קרובות תערך אינטגרציה בין האפיונים הללו אל תוך הגדרה עצמית רחבה יותר. במישורים רומנטיים או רגשיים של נטייה מינית וזהות מינית, א-מיניים יכולים להזדהות לדוגמה כ:הטרוסקסואלים, לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וקוויר. באמצעות מונחים אלו מתאפשר לא-מיניים להגדיר את עצמם על ידי משיכה רומנטית ולאו דווקא על ידי משיכה מינית.
אנשים מסוימים מזדהים כשייכים לתחום האפור (grey a) שבין מיניים לא-מיניים: דמי-רומנטיים, דמי-סקסואליים או סמי-סקסואליים. האנשים המזדהים בכשייכים לתחום האפור של המיניות חווים משיכה מינית רק כמשנית למערכת יחסים ותוכן רגשי שנוצר לפני כן. ישנן מילים נוספות וייחודיות הנמצאות בשימוש קהילת הא-מיניים. אוצר המילים והשדה הסמנטי הייחודי הזה, תכליתו לשחרר ולאפשר את קיומן של שלל זהויות או מערכות יחסים על גווניהן.
שכיחות
מחקרים העוסקים בא-מיניות נתקלים בבעיה היות שאין הכללה עקבית של א-מיניות בקשת הנטייה המינית. נטייה מינית מוגדרת כמתמשכת ועמידה בפני ניסיונות לשינוי והתערבות חיצונית. בהתאם, א-מיניות יכולה להיות מוגדרת כנטייה מינית משום שהיא מתמשכת ועקבית לאורך זמן. בעוד שההטרוסקסואליות, ההומוסקסואליות והביסקסואליות בדרך כלל, אך לא תמיד, נקבעות במהלך השנים המוקדמות של החיים לפני ההתבגרות, לא ידוע מתי נקבעת הנטייה הא-מינית. טרם הובהר האם הנטייה היא מולדת ומתקיימת לאורך כל החיים או שמא נרכשת.
מאגר נתונים דמוגרפי-אמפירי הנוגע לא-מיניים הופיע ב-1994, כאשר צוות מחקר מאנגליה הציג מחקר השוואתי שכלל כ-18,876 אזרחים בריטיים. נתונים אלו נאספו על רקע הצורך במידע על מיניות מתוך מודעות למגפת האיידס. השאלון כלל שאלות על משיכה מינית שעליהן 1.05% מתוך העונים השיבו כי "מעולם לא חשו במשיכה מינית לאף אחד". המחקר של תופעה זו המשיך על ידי חוקר קנדי בשם אנטוני בוגרט ב-2004. בוגרט חקר א-מיניות במישור הדמוגרפי בסדרה של מספר מחקרים. המחקר של בוגרט מצביע על כך ש-1% מהאוכלוסייה הבריטית לא חש במשיכה מינית, אך הוא האמין כי 1% הוא אינו שיקוף מדויק. לדידו, יש סבירות שאחוז גבוה יותר באוכלוסייה עשוי להזדהות כא-מיניים בהסתמך על ההנחה ש-30% מהאנשים שהשתתפו במחקר ההתחלתי בחרו לא להשתתף במחקר ההמשך. ניתן להניח שאנשים שפחות מנוסים בפרקטיקות מיניות יטו להשתתף פחות במחקרים העוסקים במיניות. אי לכך, סביר להניח שא-מיניים, כמי שעוסקים פחות במיניות, יטו להשתתף פחות במחקרים אלו ולחלקם יינתן אומדן בצורה פחות מהימנה מחלקם האמיתי באוכלוסייה.
בניגוד לאחוזים שבוגרט הציג במחקרו, מחקר אחר שנערך על ידי Aicken et al., שפורסם ב-2013 והתבסס על מאגר נתונים מאתר Natsal (Natsal-2) מהשנים 2000 – 2001, הדגים כי רק 0.4% מהאוכלוסייה הבריטית בגילאים 16–44 מזדהים כא-מיניים. אחוז זה מצביע על מגמת ירידה מ-0.9%, לעומת מאגר הנתונים של Natsal-1. נתון זה ככל הנראה מעיד על ירידה בשכיחות של א-מיניים. עוד נמצא בתחום המחקר כי ישנה עדות לשוני בקרב משיבים ממוצאים אתניים שונים בעדות על משיכה או חוסר משיכה מינית. קיימים מחקרים המראים כי א-מיניות עולה בשכיחותה בשנים האחרונות, ומצביעים על עלייה בשיח על התופעה ובפופולריות שלה כגורם לעלייה זו.
גורמים פסיכולוגיים
בחברה ובמחקר כאחד, מיניות מקושרת לתפקוד פסיכולוגי תקין, אושר, חיוניות וסיפוק. עם זאת, סיפוק הצרכים המיניים לא מתממש לכל אורך החיים כתלוי בעזרתו של אדם אחר או במשיכה לאדם אחר. עובדה זו מתיישבת עם העדויות על כך שא-מיניים עוסקים במגע מיני עצמאי במידה דומה לכלל האוכלוסייה. חוויות אינטימיות חשובות בבניית מערכות יחסים, בתפקוד פסיכולוגי תקין ובחוויית אושר. מכיוון שקיימת בעייתיות באמידה של משיכה מינית ורומנטית בנפרד, פעמים רבות העדר הפרקטיקה המינית מיוחס בטעות להיעדר משיכה רומנטית ואינטימיות.
ניסיון אחד להסביר א-מיניות בהקשר פסיכולוגי הוא לאפיין אותה כפסיכופתולוגיה ולא כנטייה מינית. לפי ה-DSM (מדריך לאבחון הפרעות פסיכולוגיות), הפרעות המכילות מאפיינים הדומים להתנהגות א-מינית נמצאים תחת קטגוריה של "הפרעות בתחום המיני". אחת מההפרעות המקבילות היא HSDD (Hypoactive Sexual Desire Disorder), תופעה שמתבטאת במשיכה מינית נמוכה לאורך זמן ועל כן קשה לשים גבול ברור בינה לבין התנהגות א-מינית. למרות הדמיון ביחס לתשוקה המינית בין השתיים, על מנת לאבחן HSDD, לפי ה-DSM, על האדם להרגיש מצוקה במצב הקיים. אמנם רוב הא-מיניים מדווחים על חוסר חשק ופנטזיות מיניות אך בפועל רק מעטים מהם (10%) חווים מצוקה כתוצאה מכך. הטיפול התרופתי ב-ESDD מתואר בספרות, אולם אין מחקרים המתעדים טיפול תרופתי דומה (או שונה) בא-מיניים. ייתכן והדבר נובע מהעדר הרצון בשינוי המצב אצל אנשים א-מיניים מתוך התפישה כי זוהי נטייה מינית ולא פתולוגיה. בנוסף, ממחקרם של ריצ'רד וברקר עולה כי א-מיניים לא מציגים שיעורים גבוהים של הפרעות דיכאון והפרעות אישיותית שונות. ישנה נטייה של אנשים לזהות א-מיניות במקרים בהם יש ירידה בתשוקה המינית מסיבות שונות המוכרות כגורמות לירידה בעוררות המינית.
המחקר הראשון שהציג נתונים אמפיריים אודות א-מיניות פורסם ב-1983 על ידי פאולה נוריוס. המחקר בחן את הקשר בין נטייה מינית לבריאות נפשית. 689 נבדקים, רובם סטודנטים לתארים בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה בפקולטות שונות ברחבי ארצות הברית, נתבקשו למלא מספר שאלונים הנוגעים לאורחות חייהם. המחקר הראה כי א-מיניים נטו ליותר הפרעות דיכאון והערכה עצמית ירודה ביחס לנחקרים בעלי נטייה מינית שונה. 25.88% מההטרוסקסואלים, 26.54% מהביסקסואלים (דו-מיניים), 29.88% מההומוסקסואלים, ו- 33.57% מהא-מיניים דיווחו על הפרעות של ירידה בתחושת הערך העצמי. נתונים דומים הוצגו לגבי הפרעות דיכאוניות. נוריוס האמינה שקשה להסיק מסקנות חד משמעיות מהממצאים מסיבות מגוונות.
מחקר שבוצע ב־2013 השווה בריאות מנטלית בין קבוצות בעלות נטייה מינית שונה- הטרוסקסואלים, ביסקסואלים, הומוסקסואלים וא-מיניים. במחקר השתתפו 203 גברים ו-603 נשים. הממצאים הראו שיעור גבוה יותר של הפרעות מצב רוח בקרב גברים א-מיניים ביחס לגברים מקבוצות אחרות, במיוחד ביחס להטרוסקסואלים. מצב דומה נמצא בקרב הנשים, אשר אצלן השיעור הגבוה ביותר של הפרעות מצב הרוח נמצא דווקא בקרב הביסקסואליות וההומוסקסואליות (לסביות). המחקר הראה שיעור גבוה יותר של הפרעות חרדה ותחושות אובדניות בקרב א-מיניים בשני המינים. ההשערה בנוגע למחקר זה גורסת שאפשרי שהבדלים אלו נובעים מהפרעות דגימה והטיות אחרות. כמו כן, במחקרם של ברוטו ועמיתיו, נמצא כי אחוז ניכר מהא-מיניים קיבלו ציונים גבוהים ב-"Toronto Alexithymia Scale", מבחן המודד תפקוד חברתי בעזרת הערכת אישיות. בנוסף, 80% מהא-מיניים באותו מחקר קיבלו ציונים גבוהים, בטווח הקליני, במדד נסיגה חברתית. בשאלון נוסף על בעיות בינאישיות (Inventory of Interpersonal Problems) נמצאו תוצאות גבוהות באינהיביציה חברתית, ואצל גברים א-מיניים בהתנהגות קרה ומרוחקת.
בהתייחס להגדרות לנטייה מינית, א-מיניות, כך נטען, איננה קטגוריה בעלת משמעות ברצף הנטיות המיניות, אלא פשוט העדר נטייה מינית. יש המתייחסים לא-מיניות כאל התכחשות למיניות של הפרט, שזו הפרעה שמקורה בבושה, בחרדה או בהתעללות מינית קודמת. הטוענים כך נסמכים על העובדה שאצל חלק מהאנשים המגדירים עצמם כא-מיניים קיימת פרקטיקה מינית בדמות אוננות, או קיום יחסים מזדמנים במטרה לספק את צרכיו של הפרטנר הרומנטי שלהם. בהקשר של זהות הנטייה המינית, א-מיניות עונה להגדרות זהות מינית באופן מעשי.
ניסיון נוסף להסביר א-מיניות שם דגש על תפקוד חברתי לקוי ומתמקד בתאוריה התפתחותית לגבי כשל בהתקשרות כגורם אטיולוגי. לפי ברוטו ועמיתיו, ייתכן שהתקשרות נמנעת/ חרדה היא המקור להיווצרות אישיות בעלת מגבלות מבחינה חברתית. תאוריית ההתקשרות של Bowlby מתייחסת לכך שתפקוד לקוי של האם או הזנחה יכולים ליצור תחושה אצל התינוק שהוא לא יכול לסמוך על אמו, ובכך לבנות מודל עבודה פנימי לפיו הוא יכול לסמוך רק על עצמו. כך, עשויים להיפגע היחסים האינטימיים בבגרותו. הסבר זה מעורר מחלוקת בהקשר לא-מיניות באופן ספציפי וטרם הוכח מחקרית בתחום זה.
בנוסף, יש המאמינים כי א-מיניות יכולה להיות תוצר של אירועי חיים, ביניהם טראומה מינית. במקרה זה עולה השאלה האם להתייחס לא-מיניות כמשנית, כאשר היא נרכשת ומהווה תוצר של מאורע טראומתי ולא כחלק פונדמנטלי, קיצוני, מאישיות האדם או פסיכופתולוגיה עמה נולד (כלומר, נטייה ראשונית). להגדרות אלו של א-מיניות ראשונית ומשנית יש מתנגדים רבים בקרב הקהילה הא-מינית. על אף שקיימים הסברים פסיכולוגיים רבים לא-מיניות, א-מיניות כיום אינה מיוחסת לפתולוגיה פסיכולוגית, אלא לנטייה מינית.
גורמים ביולוגיים
קהילת AVEN הגדירה א-מיניות כהפרעה ביולוגית. רמזים על כך ניתן לראות כבר בדיווחים עצמיים של א-מיניים על המצב הבריאותי הכללי שלהם. בוגארט מצא כי א-מיניים מדווחים על יותר מגבלות גופניות (ממוצע גובה נמוך יותר אצל א-מיניים בשני המינים), בעיות רפואיות ועיכובים התפתחותיים הקשורים בהבשלת מערכת המין (הופעה מאוחרת של וסת ראשונה אצל נשים, 13.54 אצל א-מיניות, ביחס ל-12.93 אצל מיניות). במחקר מאוחר יותר הוסיף כי קיים קשר בין א-מיניות לגורמים ביולוגיים שנקבעים עוד בתקופת העוברות. דוגמה לכך היא, כי קיים סיכוי גבוה יותר שא-מיניים יהיו שמאליים, מעבר למשתנה המין. הוכח בעבר כי קיים קשר בין יד דומיננטית להתפתחות ברחם, דבר שעשוי לחזק את ההשערה כי א-מיניות קשורה לגורמים ביולוגיים טרום מולדים.
תמיכה נוספת לרעיון זה היא הממצאים שמראים כי לגברים א-מיניים יש מספר גבוה יותר של אחים גדולים, וכך גם לגברים הומוסקסואלים. בהקשר של הומוסקסואליות, עדיין לא ברור מדוע קיים מתאם זה, אך ההשערה הרווחת היא שאחרי כמה הריונות עם עוברים זכרים, האם מפתחת תגובה חיסונית נגד חלבון גברי שחשוב בהתפתחות המוחית של העובר.
הסבר ביולוגי נוסף לא-מיניות נוגע לרעיון כי קיים קשר בין א-מיניות לאוטיזם או ASD (Autism Spectrum Disorders). הקשר נתמך על ידי מספר מחקרים, שמראים שאחוז האוטיסטיות מתוך הנשים הא-מיניות היה גבוה פי 9 מאחוז האוטיסטיות מנשים לסביות, ופי 1.3 מנשים ביסקסואליות. ניתן לסייג זאת ולומר כי עצם ההמצאות על הספקטרום האוטיסטי מביאה עמה מגוון התנהגויות חברתיות מוגבלות יותר מאשר בכלל האוכלוסייה, שנוגעות ליצירת קשרים חברתיים ותקשורת. יצירת אינטימיות ומגע הן התנהגויות ספציפיות מתוך ארסנל רחב של מיומנויות יצירת תקשורת וקשרים חברתיים.
ניתן לראות במאפיינים הביולוגיים והפיזיולוגיים השונים רמז לבסיס ביולוגי לנטייה א-מינית, אך עדיין לא נמצא גורם ביולוגי מובהק לפיו ניתן להסביר תופעה זו. כמו כן, בשל היעדר מחקר בנוגע לטיפול תרופתי בנטיות א-מיניות לא ידוע טיב ההשפעה של תרופות להעלאת החשק המיני אצל א-מיניים. חלקים בקהילה הא-מינית מבקשים להגדיר את התופעה כנטייה ביולוגית. טענה זו, אם תוכח מדעית, תתמוך במחקר של Simon LeVay על ההיפותלמוס אצל גברים הומוסקסואלים ואצל נשים וגברים סטרייטים, הטוען כי קיים הבדל ביולוגי בין גברים סטרייטים לבין גברים הומוסקסואלים.
גורמים סוציו-דמוגרפיים
השערה נוספת שנבחנת במחקרים שונים היא השפעה של דת על א-מיניות. במסגרת דתות מסוימות התנזרות היא מעלה מוערכת. כמו כן, ברוב הדתות מיניות היא דבר שמצוינים איסורים לגביו ובאופן כולל דבר שיש להפנים ולא להחצין. הטענה בדבר הפנמה חזקה של איסורים אלו עד לכדי א-מיניות נבחנה, אך גורם זה שנוי במחלוקת שכן חלק מהמחקרים מצאו כי דווקא השקפת עולם אתאיסטית נפוצה בקרב האוכלוסייה הא-מינית.
גורם נוסף שנמצא קשור לא-מיניות הוא מגדר, שכן יותר נשים מוגדרות כא-מיניות מאשר גברים. הבדל זה יכול להיות תוצאה של חיברות וציפייה חברתית שונה מנשים ומגברים בהקשר לאופן הביטוי המיני שלהם. החברה מצפה ומעודדת גברים להחצין את מיניותם, ואילו נשים מצופות להפנמת התשוקה המינית ומחונכות לכך מגיל צעיר. ישנה הבחנה נוספת הנוגעת לסוג התשוקה המאופיינת לנשים ולגברים. בעוד גברים לרוב חווים תשוקה הקשורה לדחף ולפעילות מכוונת מטרה מינית, נשים חוות יותר תשוקה המתבטאת בתחושת עוררות מינית בנסיבות מיניות ולא בהכרח בשל חתירה עצמאית לפעולה. נשים יותר מועדות להפוך לא-מיניות מאשר גברים בהינתן אותן נסיבות סביבתיות וחברתיות.
פעילות מינית ומיניות
בעוד שחלק מהא-מיניים מאוננים ביחידות, או מקיימים יחסי מין לטובת סיפוק בן זוג במסגרת מערכת יחסים רומנטית, אחרים אינם עושים זאת. מחקרים מלמדים כי במישור הפיזיולוגי הנוגע לא-מיניות, אנשים שאינם מיניים מסוגלים לחוות עוררות גניטלית, אך עלולים להיתקל בקשיים עם מה שמכונה "עוררות מינית סובייקטיבית". משמעות הדבר היא כי "בעוד הגוף מתעורר, באופן סובייקטיבי - ברמה של המוח והרגשות - האדם אינו חווה עוררות". מכון קינסי ביצע מחקר נוסף בנושא זה ב-2007, אשר מצא כי אנשים המזדהים כא-מיניים דיווחו על פחות תשוקה למין עם בן זוג ועל עוררות מינית נמוכה, אך לא נבדלו באופן עקבי בציוני עכבות מיניות או רצונם לאונן.