cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קונדנסט
קונדנסט בישראל
המחלוקת לגבי כמות הקונדנסט המופקת מהמאגרים נעוצה בטעות סופר שהופיעה בהודעה לעיתונות שהוציאה "דלק" בדבר מכירות קונדנסט במאגר תמר. בהודעה דווח על הפקת 348 מיליון חביות במקום 348 אלף. בנוסף, המשרד להגנת הסביבה קבע ב-2016 כי מאגרי תמר ולוויתן נחשבים כמאגרים עניים בקונדנסט: על פי הגדרות המשרד, עושר מאגר גז בקונדנסט נקבע על ידי היחס שבין כמות הפחמימנים הנוזליים אשר מופקים מן המאגר לבין כמות הגז שבו. מאגר שממנו ניתן להפיק פחות מגלון קונדנסט לאלף רגל מעוקב נחשב עני. הואיל ונקבע כי ממאגר תמר ניתן להפיק לכל היותר 0.056 גלון וממאגר לוויתן 0.075 גלון, מתקבל כי מאגרי הגז הגדולים בישראל נחשבים לדלים בקונדנסט גם בהשוואה למאגרים במדינות אחרות בעולם.
רוב הקונדנסט המופק ממאגר תמר מובל בצנרת אל בית הזיקוק "פז" באשדוד, ובו הוא מעורבב עם נפט גולמי, מזוקק יחד איתו ומעובד כחומר גלם. הקונדנסט מהווה 1% מסך הגלמים המעובדים בבית זיקוק זה.
על פי דוחות "דלק קידוחים" לשנת 2016, היקף מכירות הקונדנסט השנתי הצפוי ממאגר לוויתן הוא של 708 אלף חביות בשנה, כמות השווה ל-103 אלף טון נפט. מהתבוננות בדוחו"ת הכספיים של "בתי זיקוק לנפט בע"מ" (בזן) לשנת 2016 עולה כי כמות זו מהווה כ-1.14% מהיקף הזיקוק השנתי הממוצע של בזן בשנים 2015-2016.
תפילת הליצן
תפילת הליצן (באנגלית: The Clown's Prayer) היא תפילה הכתובה כפואמה בה משתמשים קומיקאים כדי לקבל השראה. היו מספר תפילות שנקראו בשם זה.
היסטוריה
מחבר התפילה אינו ידוע. התפילה מוכרת בכמה נוסחים, וידוי כי מספר קומיקאים, ביניהם הקומיקאי כריס פארלי, היו נושאים איתם העתק של התפילה.
בהלווייתו של סטן לורל, קרא דיק ואן דייק את תפילת הליצן כהספד.
נוסח התפילה
התפילה כוללת בדרך כלל ארבע פסקאות:
ישנם המוסיפים בין הפסקה השלישית לרביעית את הפסקה הבאה:
גרסה נוספת
ישנה גרסה נוספת לתפילה, שנכתבה על ידי וולטר גרוגן ופורסמה במגזין "קניון פאל" בשנת 1907:
אירוע התפילה
מדי שנה ביום ראשון הראשון של חודש פברואר עורך "איגוד הליצנים הבינלאומי" כינוס בכנסיית הליצנים שבלונדון, בה הם מדקלמים תפילה זו.
דוכסות סקסוניה-רמהילד
דוכסות סקסוניה-רמהילד (גרמנית: Sachsen-Römhild, נהגה "זקסן-רמהילד") הוא שמה של דוכסות גרמנית בתורינגיה, שהתקיימה במשך תקופה קצרה, וצורפה לאחר מכן לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
היסטוריה
בית וטין החזיק בנחלות נרחבות בסקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ותורינגיה. בשנת 1485 פוצלה הנחלה בין בניו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה). בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין בניו; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את אזור גותה. בשנת 1566 ירש יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר את אחיו, אך בשנת 1572 שוב פוצלה הדוכסות בין יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך. לאחר מותו של פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בנו של יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה הדוכסות בין אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג. בשנת 1640 נתן וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר את חלק מנחלתו לאחיו הצעיר ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, שירש בשנת 1672 את דוכסות סקסוניה-אלטנבורג. לאחר מותו בשנת 1675 שלטו בניו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד. היינריך הקים את חצרו ברמהילד, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-רמהילד. בשנת 1710 מת היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף את רוב אדמותיו לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בעוד ששאר הנחלה התחלקה בין האחים האחרים.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה בשנת 1826, לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, אוחדו כל אדמות סקסוניה-רמהילד תחת דוכסות סקסוניה-מיינינגן.
שפמנונאים
שְּׂפַמְנוּנָאִים (שם מדעי: Siluriformes) הם סדרת דגים גדולה החיה במים מתוקים ברחבי העולם. מקור שמם הוא הזיפים, הקרויים בינים, שצומחים לרוב המינים מהפה ומשווים להם צורת שפם. ישנם סוגים מגוונים של שפמנונים משפמנון המקונג הענקי או דג הסילור האירופי ששוקל 200 ק"ג ועד לדג הקנדירו הטפיל וכמה מהמינים חסרי קשקשים או עור בכלל.
בישראל קיים מין אחד של שפמנון - שפמנון מצוי (Clarias gariepinus).
דגי השפמנון נחשבים כדגים המזיקים לסביבה ולמגדלי הדגים. הם דגים מסחריים וראויים למאכל, אך לפי חלק מפוסקי ההלכה אינם כשרים. הם גם מותאמים לאקווריומים במקרים רבים וחלקם תורמים לאקווריומים כמו דגי השרייניים והקוריסיים.
המין שפמנון תניני ענק נודע כאוכל אדם לאחר תקריות טריפה שקרו בנהר קורי שבנפאל והצביעו על שפמנון טורף.
השפמנונים משתמשים בזיפיהם כדי לחוש את הסביבה ולמצוא טרף. הם מזנקים לעבר טרפם ובולעים אותו ברגע ובהרבה מקרים הם מתקבצים יחד ב"סעודת זלילה". לעיתים הם נמצאים גם על היבשה במים רדודים.
לשמפנונאים חוש טעם מפותח במיוחד, וכזה שאינו מוגבל לאזור הפה בלבד. לשפמנון הערוצים הנפוץ בצפון אמריקה יש כ-680,000 בלוטות טעם המפוזרות על פני כל גופו (כולל הסנפירים) - פי 100 ממספר בלוטות הטעם בגוף האדם.
משפחות השפמנונאים
ישנם 36 משפחות בסדרה:
ISO 639
ISO 639 הוא תקן בינלאומי של ארגון התקינה הבינלאומי (ISO) המקצה קודים בני אותיות אחדות לשפות העולם. התקן מורכב ממספר חלקים, מהם 1, 2, 3 ו־5 אושרו עד כה. התקן המקורי אושר ב־1967.
הצעה לתקן ISO 639-6, שנדחתה, נועדה לאפשר קידוד של למעלה מ-21,000 ניבים.
התקן נמצא בשימוש נרחב. שימושים בולטים של התקן:
כרים מאסימוב
כרים קג'יקנקוביץ' מאסימוב (בקזחית: Kärim Qajımqanulı Mäsimov) הוא מדינאי קזחי, עורך דין ששימש כיו"ר הוועדה לביטחון לאומי של קזחסטן (KNB), מנגנון ביטחון הפנים, מ-8 בספטמבר 2016 עד להדחתו ב-8 בינואר 2022. שימש פעמיים כראש ממשלת קזחסטן (2007–2012, 2014-2016), מנהל הסגל הנשיאותי של קזחסטן (2012–2014).
ביוגרפיה
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בייג, אוניברסיטת פקינג בבייג, ובית הספר למינהל הציבורי של קזחסטן. כלכלן ומומחה למשפט בינלאומי הדובר רוסית, אנגלית, סינית וערבית.
ב-19 בינואר 2006 התמנה לסגן ראש הממשלה ושר הכלכלה בין החודשים אפריל לאוקטובר. ב -10 בינואר 2007 הוא מונה לראש הממשלה. בספטמבר 2012, הוא מונה לראש המינהל הנשיאותי, ובאפריל 2014, כאשר ראש הממשלה סריק אחטוב התפטר, הוא שימש שוב כראש הממשלה. הוא התפטר ממשרת ראש הממשלה ב-8 בספטמבר 2016.
ייעוץ פנסיוני
ייעוץ פנסיוני הוא תהליך של מתן ייעוץ לאדם בנוגע לחיסכון הפנסיוני שלו, באמצעות קופות גמל, קרנות פנסיה, ביטוחי מנהלים וקרנות השתלמות. הייעוץ הפנסיוני מתמקד ביצירת תמהיל מוצרי החיסכון האופטימלי עבור החוסך, בהתאם למאפייניו האישיים והמשפחתיים, צרכיו והעדפותיו, תוך התייחסות לנושאי תמהיל השקעות, מאפייני סיכון, עלויות, מיסוי, כיסויים ביטוחיים ועוד. על פי החוק הישראלי, נדרש היועץ להיות נטול זיקה למוצר פנסיוני עליו הוא ממליץ.
הסדרת הייעוץ הפנסיוני בישראל
עד רפורמת בכר היה תחום הייעוץ הפנסיוני בישראל מוסדר במידה מצומצמת, וסבל מבעיה של ניגוד עניינים מובנה, מאחר שלא נעשתה הבחנה בין פעולות השיווק ופעולות הייעוץ, אשר ניתנו על ידי בנקים, סוכני ביטוח וגורמים נוספים שעסקו בשיווק של מוצרים פנסיוניים.
עניין הזיקה, הוא אשר מבדיל את היועץ הפנסיוני מסוכן הביטוח הפנסיוני או ממשווק פנסיוני. בעוד שהאחרונים מתוגמלים וקשורים בהסכמים עם גופים מוסדיים שונים (בתי השקעות וחברות ביטוח), היועץ הפנסיוני רשאי להיות מתוגמל אך ורק בשכר טרחה אותו ישלם לו הלקוח. הפרדת הזיקה של בעל הרישיון מן המוצר הפנסיוני מאפשרת לבעל הרישיון לתת ייעוץ אובייקטיבי ללקוח ומאפשרת לו לראות לנגד עיניו את האינטרסים הבלעדיים של הלקוח ולשאוף להשגת מטרותיו של הלקוח תוך התחשבות בצרכיו של הלקוח.
בחינת הכדאיות של החיסכון הפנסיוני על ידי היועץ הפנסיוני תעשה אך ורק לאחר בירור צרכיו של הלקוח, מצבו הכספי של הלקוח, בירור על החיסכון הקיים שלו באמצעות מוצרים פנסיונים אחרים, מצב בריאותו של הלקוח, מצבו המשפחתי והתעסוקתי ועוד נסיבות הצריכות לעניין ככל שהלקוח הסכים למסור מידע לגביהם.
היועץ הפנסיוני יתאים את סוג המוצר הפנסיוני, המוצר הפנסיוני והגוף המוסדי המתאימים ביותר ללקוח. כאשר בחירת סוג המוצר הפנסיוני, המוצר הפנסיוני והגוף המוסדי המתאימים ביותר ללקוח, תיעשה מתוך כלל המוצרים הפנסיונים של כלל הגופים המוסדיים.
חברות העוסקות בייעוץ פנסיוני מחויבות ברישיון תאגיד ייעוץ פנסיוני ומתחלקות לשני סוגים:
החוק מגדיר מהו מוצר פנסיוני וקובע רשימה של סוגי המוצרים:
יועץ פנסיוני
יועץ פנסיוני נדרש להחזיק ברישיון ייעוץ פנסיוני מטעם משרד האוצר זאת בתנאי שהוא בגיר, אזרח או תושב ישראלי, לא הורשע בעבירה, עמד בבחינות מקצועיות, והשלים תקופת התמחות כנדרש.
היועץ הפנסיוני נדרש להציג בקיאות וידע רחב מתחומים שונים כגון: ביטוח, מיסוי, ניהול סיכונים, ניהול השקעות, דיני עבודה, דיני נזיקין ועוד.
איינסלי סיגר
איינסלי סיגר (באנגלית: Ainsley Seiger; נולדה ב-4 בספטמבר 1998) היא שחקנית אמריקאית הידועה בתפקידה כג'ט סולמייקרס בתוכנית חוק וסדר: פשע מאורגן.
ביוגרפיה
סיגר נולדה בשנת 1998 בעיר קארי בצפון קרוליינה, ארצות הברית, לאמא זמרת אופרה ואבא תכשיטן. היא למדה בתיכון אפקס, וסיימה תואר ראשון בשנת 2020 באוניברסיטת צפון קרוליינה לאומנות בוינסטון סיילם.
קריירה
סיגר החלה את הקריירה שלה בתיאטרון, בעודה בתיכון. היא הופיעה בברודוויי בשנת 2016 בתפקיד ונסדי אדמס ממשפחת אדמס, תפקיד עליו זכתה בפרס תיאטרון. היא הופיעה במספר סרטים קצרים ביניהם הסרט American Waste ב-2019 בתפקיד ג'ואן. לאחר מכן בשנת 2021 היא הצטרפה לצוות של הסדרה חוק וסדר: פשע מאורגן. במסגרת תפקידה הופיעה גם בכמה פרקים בסדרה חוק וסדר: מדור מיוחד. בתפקידה כג'ט סולמייקרס היא משמשת כחלק מהיחידה של הפשע המאורגן, תחת סמלת איאנה בל. היא נחשבת למומחית הטכנית של היחידה, וניהלה רומן עם אחד ההאקרים שמצטרף לעזור להם מול ריצ'רד ויטלי. לה ולאליוט סטייבלר ידידות קרובה. סיגר הופיעה בשתי העונות הראשונות של הסדרה. באוקטובר 2022 עלתה העונה השלישית עם סיגר בתפקיד יותר מרכזי.
חיים אישיים
סיגר משתמש/ת/ים בכל כינויי הגוף her/she/they ומגדיר/ה עצמם כביסקסואל.
רינפוצ'ה
רינפוצ'ה (בכתב טיבטי: རིན་པོ་ཆེ) הוא תואר כבוד בשפה הטיבטית. משמעותו המילולית היא "יקר/ת ערך". התואר יכול להתייחס לאישיות, מקום או דבר.
המילה מורכבת משלושה חלקים: rin (ערך), po (סיומת ההופכת את התואר לשם עצם), chen (גדול).
המילה משמשת בבודהיזם הטיבטי כתואר כבוד בעת פנייה ללאמות ומורי דהרמה מבוגרים, מכובדים ובולטים, כמו גם לאלו המוכרים כגלגול נשמות של דמויות בולטות מהעבר. הביטוי משמש גם כינוי כבוד לאבות מנזר של מנזרים בודהיסטים.
Joy to the World
Joy to the World (מילולית: "שמחה לעולם") הוא מזמור שחיבר כותב המנוני התפילה האנגלי אייזק ווֹטס ופורסם ב-1719. המנגינה המקובלת הולחנה על ידי המוזיקאי האמריקני לוול מייסון ב-1836. זהו אחד ממזמורי חג המולד הנפוצים והמוכרים ביותר בעולם דובר-האנגלית.
רקע
המזמור נדפס לראשונה באסופת יצירותיו של ווטס מ-1719, "תהלים לדוד: כפי לשון הברית החדשה ומותאמים לתפילה הנוצרית". המילים הן עיבוד בהשראת, ושואבות גם מ ו. הן מבטאות ציפייה לביאה השנייה של ישו בקץ הימים. אמה מייסון עמדה על כך שווטס, גדול מחברי ההמנונים בימיו, גילם במזמור את הסגנון שאפיין אותו בכל עבודתו. מחד, רצה ליצור חוויה חושית חזקה שתרתק את השרים ותגרום להם להתרגש ולשמוח, כפי שהתבטא בחזרות התכופות על מילים כמו "רננו" ו"גיל"; מאידך, לא רצה להרחיק מדי ולהביא אותם לידי היסחפות אקסטטית גמורה על סף קלות הראש, שהיה בה כדי לפגום בתחושת היראה הדתית. התעוררות הרגש הגס, הגופני של ההתלהבות מותנה ושולבה בפניות לשכל ולאמונה המצננות עם מונחים כ"אמת" ו"צדק", כך שמתוך כל זה יועבר לבסוף מסר חינוכי. מבנה השיר היה פשוט, מתאים לכל גיל, ונעדר קטעים מורכבים מדי שהיו מונעים מהקהל המתוחכם-פחות לחוות במלוא עומקה את חוויית הזמרה. שניוּת אחרת הייתה האופן בו שאב ווטס מהמקורות, אך בלי להיצמד לטקסט ותוך ריכוך מסרים קשים וחודרים מדי – דבר שזיכה אותו בביקורת קשה בימיו ממשוררים שדבקו בלשון המקרא וראו בכל סירוס שלה פגימה בקדושת המסר וכמעט חילול הקודש. בסיכומו של דבר, מילות המזמור היו כלליות דיין וביטאו רגש דתי מספק כדי להתקבל על כל אוכלוסייה. למרות שווטס חיברו (כמו את כל מזמוריו) מתוך תודעה קלוויניסטית מובהקת, הוא התאים בקלות לאנגליקנים, אוניטרים ופרוטסטנטים אחרים.
ידוע של"גילי תבל" הולחנו מספר מנגינות, אך זו המקובלת והמפורסמת (שמוכרת בשם "אנטיוכיה") הולחנה ב-1836 על ידי לוול מייסון. המנגינה חוברה תוך השפעה רבה מהאורטוריה "משיח" לגאורג פרידריך הנדל, והדבר הניע את מייסון לייחס אותה לו (בין אם מתוך הכרה בהשפעה או רצון לשוות ללחן יוקרה), טענה שגויה החוזרת בחלק מהפרסומים. במקור, לא התכוון ווטס כלל שההמנון ישמש כמזמור חג מולד אלא כתוספת כללית לתפילה בכנסייה; המילים לא מזכירות כלל את עניין החג עצמו ואינן מתייחסות ללידת ישו אלא לביאתו השנייה בלבד. אבל עם הזמן, יצירתו התקבלה ככזו והפכה לאחת משירי החג המפורסמים ביותר. המזמור נדפס ב-1,619 אסופות המנונים שונות בצפון אמריקה לבדה. כמו כן, זכה לגרסאות כיסוי מרובות. בין היתר שרו אותו הסופרימס ב-1965, אנדי ויליאמס ב-1974, בוני אם ב-1984, נטלי קול ב-1994, מריה קארי באותה שנה, ויטני יוסטון ב-1996, קליי אייקן ב-2004 ופיית' היל ב-2008.
גרסתה של מריה קארי
Joy to the World הוקלט על ידי הזמרת האמריקאית מריה קארי בין דצמבר 1993 לאוגוסט 1994. השיר יצא לאור בנובמבר 1994, כסינגל השני מתוך אלבום חג המולד הראשון שלה, Merry Christmas.
השיר הגיע למקום ה-17 במצעד שירי הדאנס קלאב, וה-33 במצעד המוזיקה האוסטרלי.
השיר יצא לאחר יציאת הלהיט "All I Want for Christmas Is You", אותו הוציאה קארי בסמוך אליו.
קארסון פיקט (כדורגלנית)
קארסון פיקט (נולדה ב-15 בספטמבר 1993) היא כדורגלנית אמריקאית גידמת, שלמרות נכותה, משחקת בנבחרת שהיא אלופת העולם הנוכחית בכדורגל נשים - ארצות הברית.
קריירה מוקדמת
פיקט גדלה באי פלמינג בחוף הצפון-מזרחי של פלורידה ליד ג'קסונוויל, היא למדה בבית הספר סנט ג'ונס  וזכתה ב-3 אליפויות מדינה עם קבוצת הכדורגל שלהם. בשנת 2012, היא נבחרה לשחקנית השנה בכדורגל בדירוג "גטורייד בנות" עבור מדינת פלורידה וגם בתואר שחקנית החוף המזרחי לשנת 2012 מטעם העיתון "פלורידה טיימס יוניון". פיקט נולדה ללא אמת יד שמאל, עובדה שכתבים רבים הדגישו במהלך הקריירה שלה. נכוּתה היוותה נושא לתמונה ויראלית ברשת במהלך עונת 2019. התמונה הראתה אותה "מחליפה זרוע" עם ילד בן שנתיים שנולד אף הוא ללא אמה ויד שמאל, כששניהם משתמשים בזרועותיהם השמאליות לשם כך.
קריירה בליגת המכללות
פיקט למדה באוניברסיטת המדינה של פלורידה בין השנים 2012 ל-2015, שם שיחקה כדורגל בנבחרת האוניברסיטה שמכונה ה"סמינולס" והייתה מגנה במשך ארבע שנים. בשנת 2014, היא הובילה את הסמינולס לאליפות האיגוד הלאומי לספורטאי המכללות בארצות הברית - NCAA הראשונה שלהם בכדורגל נשים בתחום כדורגל הנשים, ועיגנה הגנה שלא אפשרה שערים לאורך כל הטורניר.
קריירה מקצוענית
פיקט נבחרה על ידי מועדון הכדורגל סיאטל ריין (כיום OL Reign ) בדראפט המכללות של ליגת הנשים העליונה של שנת 2016. היא ערכה את הופעת הבכורה שלה במועדון במהלך פתיחת העונה נגד מועדון הכדורגל סקיי בלו, ב-17 באפריל.
בינואר 2018, פיקט נרכשה על ידי קבוצת אורלנדו פרייד. פיקט שיחקה ב-19 מתוך 24 משחקים והקבוצה סיימה במקום השביעי בליגה. בשנת 2020 הושאלה פיקט לקבוצת אפולון ליידיס מהליגה הקפריסאית.
ב-4 בפברואר 2021, קבוצת צפון קרוליינה קוראג' רכשה את פיקט בטרייד עם אורלנדו.
בחודש יוני 2022 ביצעה את הופעתה הראשונה בנבחרת הנשים הלאומית של ארצות הברית במשחקה נגד נבחרת קולומביה. בכך עשתה היסטוריה בהיותה השחקנית הנכה הראשונה שמשחקת בנבחרת הנשים הלאומית של ארצות הברית כשחקנית "רגילה" לכל דבר.
בשנת 2022 נבחרה לנבחרת העונה בתפקידה כמגנה.
בוגד (ספר)
בוגד הוא מותחן ריגול מאת יונתן דה שליט, שם העט של איש מערכת הביטחון הישראלית. הספר עוסק במרדף אחר סוכן כפול שהצליח להגיע לצמרת המדינית-ביטחונית במדינת ישראל. בטרם יצא לאור נדרש כתב היד לקבל אישור מוועדת השרים למתן היתר לפרסומים ומהצנזורה הצבאית. הספר הוא מותחן בדיוני המסתמך על אירועים דוגמת פרשת יהודה גיל. ועל אישים מעולם הביון דוגמת מרקוס וולף. כן שאב המחבר השראה מספריו של ג'ון לה קארה. בשנת 2018 יצא לאור תרגום הספר לאנגלית תחת השם Traitor.
עלילת הספר
בשנת 2013 ארכיבאית בגמלאות של השטאזי מתוודה בפני הכומר שלה בדרזדן כי השטאזי גייס והפעיל סוכן שהגיע לעמדה בכירה בממשלת ישראל. כינויו של המקור - קוברה. נשיא המדינה מטיל על אהרן לוין, ראש המוסד לשעבר, לגייס צוות ולאתר את ה"חפרפרת". לוין מרכיב צוות בראשות פקודו לשעבר, מיכאל תורג'מן, עורך דין בהווה וקצין איסוף במוסד בעברו. כן כולל הצוות את יערה, אמיר ואמנון אסלן, כולם לוחמי מוסד לשעבר, ואת עדי, קצינת מודיעין במוסד המצויה בחופשת לידה.
Nikto
ניקטו (באנגלית: Nikto) היא תוכנת קוד פתוח, המשמשת לסריקה ואיתור פגיעויות של שרתי אינטרנט. היא מופעלת דרך שורת הפקודה וזמינה להורדה עבור מערכות הפעלה שונות: הפצות לינוקס, חלונות ומערכות הפעלה MAC OS.
ניקטו נכתבה על ידי כריס סולו בשפת התכנות פרל, ושוחררה בתאריך 17 בדצמבר, 2012 (גרסה 2.1.5).
התוכנית בעלת יכולות סריקה ומעקב אחר שרתים ושירותי אינטרנט שונים ובעלת מסד נתונים רחב שבעזרתו יכולה לזהות התקפות שונות, הזרקות סקריפטים, פגיעויות פופולריות, טעויות תכנות, קבצים מסוכנים ובין היתר גם יכולת התראה על ניסיונות כניסה שגויים וקבצים חשודים.
ניקטו מותקנת באופן מובנה בהפצת קאלי לינוקס תחת הנתיב הבא:
פדרו מסקרנס
פדרו מסקרנס (באנגלית: Pedro Mascarenhas; 1470 – 16 ביוני 1555) היה מגלה ארצות פורטוגלי ומושל קולוניאלי. הוא היה האירופי הראשון שגילה את האי דייגו גרסיה באוקיינוס ההודי בשנת 1512. הוא גם דיווח על האי מאוריציוס באוקיינוס ההודי בשנת 1512, אם כי ייתכן שהוא לא היה החוקר הפורטוגלי הראשון שעשה זאת.
משלחות קודמות של דיוגו דיאש ואפונסו דה אלבוקרקי יחד עם דיוגו פרננדס פריירה אולי עברו גם הן שם. בשנת 1528 נתן מגלה הארצות דיוגו רודריגש (שעל שמו נקרא האי רודריג) את השמות לאיים ראוניון, מאוריציוס ורודריג, וכן איי מסקרנה, על שם פדרו מסקרנה.
מסקרנה שימש כמושל קולוניאלי של מלאקה הפורטוגזית בשנים 1525–1526.
הוא היה שגריר מטעם פורטוגל בקריית הוותיקן. שם פנה לאפיפיור פאולוס השלישי שישלח את המיסיונרים הראשונים לפעול למען פורטוגל בהודו, על פי בקשת המלך ג'ון השלישי ודייגו דה גוביה. משימתו הסתיימה ב־15 במרץ 1540, כאשר נסע חזרה לפורטוגל יחד עם פרנסיסקו חאווייר.
הוא היה המשנה למלך בגואה, בירת המושבות הפורטוגזיות באסיה, משנת 1554 ועד מותו בשנת 1555 בגואה. החליף אותו בתפקיד משנה למלך פרנסיסקו בררטו. בזמן שהיה המשנה למלך בהודו הפורטוגזית, שלח את ג'יימס דיאז וגונסאלו רודריגז לאתיופיה כדי לחקור האם הקיסר גאלוודוס יהיה מוכן לקבל פטריארך שהשתייך לכנסייה הרומית-קתולית.
הר הבית
הר הבית (בערבית: الحرم الشريف (תעתיק: אל-חראם אל-שריף); באנגלית: Temple Mount) הוא מתחם קדוש ליהודים ולמוסלמים בחלקה הדרום־מזרחי של העיר העתיקה בירושלים. בימינו המתחם שטוח ברובו, בצורה כמעט מלבנית, שטחו כ־140 דונם, והוא מגיע לגובה של 743 מטר מעל פני הים בפסגתו.
הר הבית הוא המקום הקדוש ביותר לעם היהודי, שבו שכן המבנה הקדוש ביותר ליהודים – בית המקדש (הראשון והשני), והוא המקום היחיד, על פי ההלכה, שבו יוכל לשכון המקדש בעתיד. היהודים פונים לכיוונו בתפילה שלוש פעמים ביום, ומתפללים להקמת בית המקדש השלישי. ההר, עליו עומדים כיום מסגד אל־אקצא וכיפת הסלע, הוא המקום השלישי בקדושתו באסלאם.
בעברית
במקרא מכונה הר הבית בעיקר הר ציון או הר ה', ופעם אחת בשם הר המוריה, שמופיע בתנ"ך בתיאור בניית בית המקדש הראשון על ידי שלמה בספר דברי הימים: . במסורת מקובל זיהוי "הר המוריה" עם ההר ב"אֶרֶץ הַמֹּרִיָּה" הנזכר כמקום עקידת יצחק, וכך גם ביארו חז"ל את המילים "ה' יִרְאֶה" שנאמרו על ידי אברהם בעקדת יצחק, שהכוונה בכך לרמוז על בית המקדש שעתיד להיבנות שם. השומרונים אינם מזהים את הר המוריה עם הר הבית, אלא עם הר גריזים. חוקר המקרא יאיר זקוביץ מעיר כי יש הצדקה בבחירה זו, שכן אלון מורה, השוכנת בצפון השומרון, הייתה מקום בעל מעמד מקודש בספר בראשית, שניתן לזהותו עם "ארץ המוריה".
השם "הר הבית" מוזכר פעמיים בתנ"ך. אזכור אחד הוא בנבואת מיכה מימי חזקיהו מלך יהודה: . האזכור השני הוא ציטוט של נבואת מיכה בתקופת ירמיהו ויהויקים. פירוש השם "הר הבית" הוא ההר עליו בנוי בית המקדש. האזכור הראשון של "הר הבית", ככינוי למתחם מוגדר, הוא במשנה, במסכת מדות. התיאור המופיע שם מתייחס, כנראה, לחומת הר־הבית מהתקופה החשמונאית, שהיא קטנה בממדיה מהחומה שבנה הורדוס להרחבת המתחם.
בערבית
מאז תחילת התקופה המוסלמית בארץ ישראל, שומרו שמות המקומות בארץ בתעתיק ערבי, כפי שהיו. כך גם לגבי הר הבית, אשר נקרא מאז התקופה המוסלמית הקדומה ועד לתחילת המאה ה־20 "בית אל מקדס" (ערבית: بيت المقدس), כאשר המונח מתייחס לאזור התחום בחומות משלהי ימי הבית השני. שם נוסף הוא "אל־חרם א־שריף" או "אל־חרם אל־קודסי א־שריף" (ערבית: الحرم القدسي الشريف, תעתיק מדויק: אל-חַרַם אל־קֻדְסי א־שַריף. תרגום: המתחם הקדוש הירושלמי המכובד). בחלק מהתקופה המוסלמית הקדומה ומאז שנות ה־90 של המאה ה־20, ומסיבות פוליטיות, החלו הערבים לקרוא גם למתחם כולו מסגד אל־אקצא (ערבית: الْمَسْجِد الْأَقْصَى, תעתיק מדויק: אלְמַסְגִ'ד אלְאַקְצָא, תעתיק חופשי: אלְ־מַסְגִ'ד אלְ־אַקְסָא, משמעות השם: "המסגד הרחוק ביותר" או "המסגד הקיצון"), על שם המבנה שבקצהו הדרומי של ההר, הקרוי בשם זה.
העדויות לשם הערבי הקדום "בית אל מקדס" רבות. למשל, ספרו של קונרד שיק אודות הר הבית. קונרד שיק היה אדריכל, ארכאולוג ומיסיונר פרוטסטנטי גרמני. שיק, שחי תקופה בירושלים, סייע בבנייה ובשיקום של שכונות ומבנים רבים. הוא היה ה"לא־מוסלמי" היחיד שהוזמן לעלות להר הבית על מנת לבצע עבודות בינוי ושחזור נרחבים במבנים השונים שבהר הבית. שיק השכיל לנצל את הגישה שניתנה לו כדי לחקור לעומק את מתחם הר הבית, תוך עריכת מחקר מרחב ומיפוי של האתר. אחד מתוצרי מחקר זה (מלבד דגמי הר הבית המפורטים שיצר) הוא הספר Beit El Makdas, שיצא בשנת 1887. את השם "בית־אל־מקדס", קיבל שיק, מטבע הדברים, מהערבים עצמם, אשר שימרו את שמו המקורי של האתר (כפי ששימרו שמות של אתרים אחרים בארץ ישראל).
בתחום מתחם הר הבית ישנם מספר אתרי משנה, וביניהם: המסגד בחלקו הדרומי של המתחם – מסגד אל־אקצא (ערבית: الْمَسْجِد الْأَقْصَى, תעתיק מדויק: אלְמַסְגִ'ד אלְאַקְצָא, תעתיק חופשי: אלְ־מַסְגִ'ד אלְ־אַקְסָא, משמעות השם: "המסגד הרחוק ביותר" או "המסגד הקיצון"), ומבנה "כיפת הסלע" (ערבית: قبة الصخرة, תעתיק: קבת אל-צח'רה, הגייה: קוּבַּת אַ-סַחְ'רַה; נקראת לעיתים "כיפת הזהב"), בעל כיפת הזהב הניצב מעל אבן השתייה, במרכזו ובפסגתו של הר הבית.
המונח היהודי בערבית מכונה "גַ'בָּל אלהַיְכָּל" ("הר המקדש").
מידות
המתחם הנראה כיום לעין הוא למעשה מבנה ענק שנבנה ביוזמת הורדוס בשלהי המאה הראשונה לפני הספירה ובראשית המאה הראשונה לספירה והיה המתחם המקודש הגדול ביותר בעולם העתיק. המבנה הוקם כדי לשמש בסיס למקדש שבנה על־גביו. הקירות החשופים של הבניין הענק הם קירות תמך המכונים "כתלים", והמפורסם שבהם הוא הכותל המערבי. אורכו של כותל זה הוא 478 מטר, הדרומי — 277.75 מטר, המזרחי — 452.25 מטר, ואורכו של הצלע הצפוני הוא 305.75 מטר ולכן שטח המתחם הוא 135,495 מטר רבוע.
הבניין ה חובק את המתחם הקדום יותר ומסתיר אותו. המתחם הקדום היה, ע"פ המסורת היהודית, 500 על 500 אמה. הוא הוקם, כנראה, על ידי החשמונאים ועליו ניצב בית המקדש השני. בתקופת בית ראשון, הוא נקרא "הר המוריה" ובפסגתו עמד בית המקדש הראשון.
על הר הבית בנויים כיפת הסלע, מסגד אל־אקצא ומבנים משניים נוספים. מפלס הר הבית מחולק לשני מפלסים עיקריים: המפלס התחתון, המכונה "הרציף ההיקפי", נמצא בגובה של כ־740 מטר מעל פני הים; המפלס העליון, המכונה "המשטח הראשי" מתנשא כ־4 מטר מעל המפלס שסביבו, בגובה 744 מעל פני הים. מידות המפלס העליון כ־140 על 160 מטר. במרכזו ניצבת כיפת הסלע.
גבולות וטופוגרפיה
הר המוריה נמוך יחסית לסביבתו, גבוה יותר רק משלוחת עיר דוד שמדרום להר. פסגתו מגיעה ל־743 מטרים מעל פני הים.
ההר תחום ממזרח בנחל קדרון המפריד בינו לבין רכס הר הזיתים; הגיא המרכזי (המכונה עמק הטירופיאון) ממערב (רחוב הגיא) ובנחל בית זיתא מצפון. צדו הדרומי תחום בשלוחת 'גבעת העופל', ממנה משתפלת גבעת עיר דוד.
בעקבות בניית רחבת הר הבית בידי המלך הורדוס בהר הבית במאה ה־1 לפנה"ס (ראו להלן), נעלם כמעט כליל תוואי ההר הטופוגרפי המקורי, ו"נקבר" תחת הרחבה הגדולה ומאחורי קירות התמך שבנה הורדוס. רחבה גדולה זו "גולשת" מעבר לגבולות ההר הטופוגרפי, ונשענת גם על הר ציון מדרום־מערב, ועל רכס בית זיתא מצפון. גובה הרחבה מעל פני הקרקע בנקודה הגבוהה ביותר (בפינת הכותל המזרחי והכותל הדרומי), מגיע לכדי 50.6 מטרים.
במהלך בניית המתחם הושארה פסגתו המקורית של הר המוריה כשהיא בולטת מתוך הרחבה, בחלק המכונה היום בערבית: 'מצטבא', בפסגת הר הבית. פסגה זו אינה ממוקמת במרכז הרחבה, אלא בחלק המערבי של המתחם, ומהווה את רצפתה של כיפת הסלע, אותה סובבים המבקרים במקום. על פי השיטה המרכזית במסורת היהודית, נקודה זו היא אבן השתייה, ממנה הושתת (נבנה) העולם, והיא מקום קודש הקדשים שבמקדש, אך יש הקובעים את מקום אבן השתייה מצפון, ממערב או מדרום למקום זה, ובהתאם לכך את מקום המקדש כולו.
תקופת בית ראשון
על פי המקרא, כאשר חולקו הנחלות לשבטי ישראל, נשארה ירושלים עיר יבוסית מבוצרת שנקראה "יבוס". דוד המלך החליט לכבוש את יבוס והפך אותה לבירת ממלכתו, ומאז שמה 'עיר דוד'. הר הבית היה אז מחוץ לעיר, ועל פי המקרא שימש כגורן של ארוונה היבוסי שהיה מלך. דוד קנה מארוונה את הגורן בחמישים שקלי כסף, בעקבות אירוע עצירת מגפת דבר שאיימה על ירושלים. הוא בנה שם מזבח, והקריב שם קורבן לאלוהי ישראל כדי לעצור את מגפת הדבר שפגעה בעם, כעונש על המפקד שערך דוד. דוד תכנן להקים את בית המקדש במקום, ואף החל לעשות זאת, אלא שגד הנביא עצר בעדו והורה לו להשאיר את המלאכה לבנו שימלוך אחריו. בנו שלמה בנה את בית המקדש הראשון על הר הבית בערך בשנת 967 לפנה"ס, סביב אבן ענקית שהייתה במקום, המכונה "אבן השתייה". יש הסוברים כי סביב אותה אבן עמד בעבר מקדש יבוסי פגני, לעומת זאת על פי פשט המקרא נראה שהמקום שימש כגורן של ארוונה היבוסי שנשאר שם אף לאחר כיבוש העיר.
תקופת בית שני
כורש מלך פרס, שהעניק חופש פולחן דתי לעמים רבים, פרסם את הכרזת כורש, אשר על פי המקרא מזכירה באופן פרטני את בנייתו המחודשת של בית המקדש בירושלים. במסגרת הצהרה זו איפשר כורש את שיבת ציון – חזרת הקהילה היהודית מגלותה בבבל לארץ ישראל.
על פי המקרא, חידוש בניית בית המקדש השני היה בשנה השנייה למלכות דריווש מלך פרס (520 לפנה"ס). מבנה בית המקדש השני, בראשיתו, היה קטן יחסית לבית המקדש הראשון, ובדומה לו, שימש כמרכז רוחני, ציבורי, משפטי וכלכלי, שבו ישבו הסנהדראות השונות, הקטנות והגדולות. במשך רוב שנות קיומו התקיים בו הפולחן היהודי, גם תחת שליטים זרים.
בעקבות סכסוך ירושה בין צאצאי החשמונאים, באביב 63 לפנה"ס, עלה עם צבאו מדמשק גנאיוס פומפיוס מגנוס המפקד הרומאי של אסיה הקטנה, לאחר שהכריע בשאלת המלוכה לטובת הורקנוס השני על פני אחיו אריסטובולוס השני. אריסטובלוס ונאמניו לא קיבלו את הדין והתבצרו בסרטבה ובהר הבית. לאחר שאריסטובלוס ונאמניו בסרטבה נכנעו, המשיכו אנשיו להתבצר בהר הבית, דבר שהביא את הרומאים לצור על ההר, להקים דייק סביבו ולשפוך סוללות בצפונו ובמערבו. לאחר מצור שארך שלושה חודשים כבשו בשבת את ההר והרגו באלפי המגינים. פומפיוס נכנס בעצמו לקודש הקודשים, אך לא פגע במבנה, ואיפשר את המשך עבודת הכהנים תחת כיבושו. (ראו גם כיבוש ירושלים על ידי גנאיוס פומפיוס מגנוס).
בניין הורדוס
במאה האחרונה לקיומו של בית שני (במחצית השנייה של המאה ה־1 לפנה"ס), הרחיב המלך הורדוס את הר הבית משמעותית, ועל פי יוסף בן מתתיהו למעשה הכפיל את שטחו, ובנה את המתחם בעל צורת הטרפז הניכר עד היום. הורדוס גם בנה סטווים סביב (פרט לצד המזרחי שכבר עמד בו סטיו קדום יותר).
יש אומרים שהורדוס פילס את כל רחבת הר הבית המוכרת לנו כיום באמצעות בניית קשתות וקירות תמך, ומילוי מלאכותי של אדמה, אך אין אזכור לכך בתיאוריו של יוסף בן מתתיהו שמספר רק על פילוס באמצעות מילויים באזור ה'תחום המקודש השני' (התחום הפנימי המקודש יותר שתחם את בית המקדש והעזרה). בתחום זה נבנה מחדש בית המקדש כמבנה מפואר וגדול – גולת הכותרת של המפעלים ההנדסיים בירושלים, ובעולם כולו עד אותה העת.
הורדוס שינה לחלוטין את הטופוגרפיה של אזור הר הבית לצורך הרחבת מתחם הר הבית. קודם לפעולת ההרחבה, היה הר הבית רבוע, וממדיו היו 500 אמה על 500 אמה (250 על 250 מטרים). מדרום להר הבית עמדה מצודה (כנראה החקרא). הורדוס הרחיב את שטח הר הבית לשלושה כיוונים (עיקר ההרחבה הייתה לכיוון דרום, וצפון, והרחבה מועטת הייתה לכיוון מערב). בפי מורי דרך ומדריכים במקום נהוג לומר שהורדוס שיטח את ההר שהיה צפונית להר הבית וגבוה ממנו, מילא את העמק הקטן שהבדיל ביניהם, וכך אפשר בניית רחבה ישרה לכיוון צפון, אך פרט זה אינו נזכר במקורות ההיסטוריים, ומדובר בהשערה בלבד. כמו כן הקים הורדוס את מצודת האנטוניה, בסמוך לרחבת ההר מצפון.
בחומה המזרחית של הר הבית ניתן לראות עד ימינו את 'קו התפר' – הנקודה בה מתחברת הבנייה החשמונאית עם הבנייה ההרודיאנית הנשענת עליה, המרחיבה את הר הבית לכיוון דרום. תפר זה נמצא 32 מטרים צפונית לקצה הדרום מזרחי של חומת הר הבית של ימינו. תיאור העבודות מופיע בספר "קדמוניות היהודים" של יוסף בן מתתיהו, ולפיו לא פסקה הקרבת הקרבנות בעת עבודות ההרחבה. מקדש הורדוס נודע עד מהרה כפנינה אדריכלית, כמתחם המקודש הגדול ביותר בעולם העתיק, וכמיזם הבניה הגדול ביותר בארץ ישראל עד ימינו.
ממצאים ממיזם הורדוס הם שרידי מרפסת בית התקיעה, והסורג עם הכתובת האוסרת את מעברם של מי שאינם יהודים מרחבת הר הבית לתוך הרחבה המקיפה את בית המקדש.
הבית השני עמד על תלו עד שנת 70 לספירה. בשנה זו נכבשה ירושלים בידי טיטוס המצביא הרומאי במהלכו של המרד הגדול, שהחריב ושרף את בית המקדש השני.
שלהי התקופה הרומית
בשנת 130 לספירה ביקר הקיסר אדריאנוס בארץ והחליט להקים בירושלים עיר רומית בשם איליה קפיטולינה. ידוע שהתכוון לבנות על הר הבית מקדש ליופיטר, אך העדויות ההיסטוריות על הקמתו בפועל של מקדש זה הן ספורדיות, וההימנעות מחפירות ארכאולוגיות על ההר אינה מאפשרת להכריע האם אכן נבנה מקדש כזה, אמנם יש דעה בודדת של האדריכל, טוביה שגיב, המשייכת את סגנון בניית המתחם הכולל את כיפת הסלע ומסגד אל־אקצא לדפוס בנייה שהיה נהוג בכמה מקומות בעולם בהם הוקם מקדש ליופיטר, לפי שיטה זו, לא המוסלמים הם אלו שבנו את שני המבנים הללו אלא הם עשו שימוש במבנים קיימים. החוקרים נחלקים אף בשאלה האם הקמת מקדש הקפיטוליני (מתחם מקודש עבור האלים יופיטר, יונו ומינרווה) בהר הבית זה היה בין הגורמים המרכזיים לפריצת מרד בר כוכבא, או שמא מדובר בצעד ענישתי שנעשה לאחר דיכוי המרד, ונועד לטשטש את הסממנים היהודיים בארץ, כמו גם שינוי שמה של ארץ ישראל ל"פלשתינה".
מרבית החוקרים נוטים לדעה כי המורדים לא הצליחו להגיע לירושלים, אולם יש מהחוקרים המחזיקים בדעה הפוכה, ואף כאלו המרחיבים אותה ודורשים כי אכן שוקם המקדש, או לכל הפחות, שוקם המזבח והקריבו עליו קורבנות.
לאחר דיכוי מרד בר כוכבא, נאסר על היהודים להתיישב בירושלים.
השלטון הרומי הנוצרי
בשנת 361 לספירה ביקש הקיסר יוליאנוס, כחלק ממאבקו בנצרות, לבנות את בית המקדש היהודי, אך הניסיון נכשל בעקבות שרפה פתאומית שפרצה במהלך הבנייה ומותו של הקיסר כעבור זמן קצר.
התקופה הביזנטית
לפי הדעה המרכזית במחקר, הר הבית בתקופה הביזנטית היה שומם, ואף שימש כמזבלה עירונית. כל ספרות הנוסעים בתקופה זו אינה מזכירה כל פעילות על ההר, לא פעילות דתית ולא פעילות מסחרית. גם במפת מידבא לא מופיע הר הבית בשטח ירושלים, וכיוון שגודל האלמנטים במפה מבטא את חשיבותם, חסרונו מבטא את חוסר חשיבותו בתקופה זו. לפי הדעה המרכזית במחקר, ההר נותר שומם כיוון שלא היה לו כל תפקיד בסיפור הנוצרי (שמיקד את מרכז הקדושה בכנסיית הקבר, אליה נדדו מסורות הקשורות בהר הבית כגון היותו מרכז העולם). שיממונו של ההר גם שימש כראייה לצדקת נבואת ישו על חורבנו המוחלט של בית המקדש היהודי.
אולם, בפרויקט סינון עפר הר הבית בהנהלת גבריאל ברקאי ויצחק דבירה (צוויג) התגלה ממצא עשיר מהתקופה הביזנטית, כולל חלקי פסיפס, קרמיקה, מטבעות ושרידי מבנים גדולים שיכולים לרמז על קיומה של כנסייה על הר הבית או לפחות על מרכז פעילות ענפה בהר. בנוסף לכך פרסם צוויג תצלומים מתוך ארכיון מחלקת העתיקות המנדטורית המעידים על גילויה של רצפת פסיפס שתוארכה למאה ה־5 לספירת הנוצרים. הרצפה נחשפה מתחת לריצוף הקדום של מסגד אל־אקצא במסגרת עבודות שיפוץ שנערכו במקום על ידי הוואקף המוסלמי לאחר רעידת האדמה בארץ ישראל (1937). עם זאת, נותרה השאלה מדוע התעלמה ספרות הנוסעים מתיאור פעילות על הר הבית, אם התקיימה כזו. תשובה אפשרית לשאלה זו יכולה להיות שבמקום התקיימה רק אכסניה או שכנסייה במקום התקיימה במשך זמן קצר בלבד, או שהנוסעים כתבו על פי תבנית שנמנעה במכוון מלסתור את נבואת ישו.
התקופה המוסלמית הקדומה
עם הכיבוש המוסלמי בשנת 638 לספירה, החלו המוסלמים לבנות בהר הבית מסגדים ומבנים מוסלמיים. בדרום או בדרום־מזרח הר הבית הוקם מסגד בתחילה, כמבנה בעל תקרת עץ שכונה "המסגד של ירושלים". תאריך הקמתו המדויק אינו ידוע, ומסורות מסוימות מקדימות אותו עד ימי עומר בן אל־ח'טאב. התאריך האחרון האפשרי הוא קודם לשנת 679, עת מעיד הנזיר ארקולף שראה מבנה גדול צמוד לחומה המזרחית שיכול להכיל כ־3,000 מתפללים ולו תקרת עץ. לאחרונה חוקרים מסוימים הציעו לזהות את מבנה אורוות שלמה כמסגד הראשון שנבנה במתחם טרם הקמתו של מסגד אל־אקצא בימיהם של החליפים אל־מאלכ ואל־ואליד.
הבנייה בהר הבית התעצמה במיוחד בתקופת שושלת בית אומיה, ובראשם עבד אל־מלכ שהקים בשנת 691 את כיפת הסלע. המבנים המקוריים קרסו עקב רעידות אדמה במשך השנים, הוקמו מחדש ושוקמו. כיפת הסלע היא המבנה המוסלמי העתיק בעולם שעדיין בשימוש.
התקופה הצלבנית
בשנת 1099 כבשו הצלבנים את ירושלים במסע הצלב הראשון. הצלבנים הפכו את כיפת הסלע ל"מקדש האדון" (Templum Domini) ואת המסגד ל"היכל שלמה" (Templum Solomonis), שעל שמו מאוחר יותר (1118) ייקרא מסדר הטמפלרים הצלבני, בשמו המלא: מסדר אבירי היכל שלמה, מקור השם בזיהוי מוטעה של מסגד אל־אקצא מפקדתם, עם ארמונו של שלמה המלך.
בעקבות זאת, כיפת הסלע וכנסיית הקבר שימשו מודל לכנסיות טמפלריות רבות באירופה, שהמפורסמת שבהן היא כנסיית טמפל בלונדון.
התקופה האיובית והממלוכית
לאחר כיבוש ירושלים בידי צלאח א־דין חזר המקום לשמש כמסגד ומרכז דתי מוסלמי. אולם, בהתאם למעמדה השולי של ירושלים בעולם המוסלמי באותה תקופה, ירדה מאוד חשיבותו של המקום.
בתקופה הממלוכית נבנו קשתות הגבהה על מורדות ההר, מצידו החיצוני של הכותל המערבי. קשתות אלו היוו תשתית לבניית מבנים שונים במתחם שבין רחוב הגיא להר הבית, וגרמו למעשה לכך שעד היום רובו של הכותל המערבי נמצא תחת בתי הרובע המוסלמי (מנהרות הכותל החושפות חלק זה, עוברות מתחת למבנים אלו). הר הבית עצמו היווה את מרכז פעילות הבנייה הממלוכית בירושלים. הבנייה בהר נעשתה בידי השלטון הממלוכי, וכמעט לא נבנו בו מבנים בהקדש אישי פרטי (יוצא דופן הוא השופט פח'ר א־דין, שהקדיש את הח'נקה פח'ריה בקרן הדרום־מערבית של הר הבית). הבנייה התרכזה בצפון ההר ובמערבו. הר הבית הוקף מצפון וממערב בסטווים מפוארים, שבהם נכללו גם הכניסות למדרסת אשרפיה והאסערדיה. השליטים הממלוכים הם שהקימו את המקשתים הידועים כ"מאזני יום הדין", אשר מקיפים את המשטח המוגבה שעליו ניצבת כיפת הסלע. תנכיז הקים את מבנה הטהרה הידוע כ"כוס" בין כיפת הסלע למסגד אל־אקצא. במאה ה־14, בתקופת שלטון הסולטאן קאיתבאי, נבנו דוכן הקיץ, שהוא מינבר (עמדת דרשן) חיצונית והסביל הקרוי על שמו.
השינויים המשמעותיים ביותר שחוללו הממלוכים בהר הבית היו הגבהת האזור שממערב למתחם לגובה הרחבה, ופתיחת שערים רבים שאפשרו לראשונה למאמינים להיכנס בנוחות להר הבית בשעות התפילה. שערים אלה משמשים עד היום ככניסות להר הבית, ובהם שער מוכרי הכותנה, שער השלשלת, שער הברזל ואחרים (ראו שערי הר הבית).
בתקופה הממלוכית הכניסה למתחם הר הבית הייתה אסורה ללא־מוסלמים ונוסעים נוצרים דיווחו כי נוצרי שייתפס בתוכו ייאלץ לבחור בין המרת דתו לאסלאם לבין מוות.
התקופה העות'מאנית
ירושלים, והר הבית בכללה עברה לשליטת האימפריה העות'מאנית והסולטאן סלים הראשון בשנת 1517, ללא זעזועים רבים.
בנו של סלים, סולימאן המפואר עסק במפעלי בנייה בסביבות ירושלים, כשגולת הכותרת שבהן הייתה בניית ושיפוץ חומת העיר, ובכללה כותלי הר הבית. בנוסף לכך, דיפן את כותליה של כיפת הסלע באריחי קרמיקה איזניקית בשנת 1552, כמצוין בכתובת מעל הפתח הצפוני של המבנה.
במרבית תקופת השלטון העות'מאני נמשך איסור כניסת לא־מוסלמים להר הבית. רק בשלהי התקופה, בשנת 1839, בעקבות רפורמות טנזימאט בממסד ובחקיקה העות'מאנית, ניתנה הרשות ללא־מוסלמים להיכנס למתחם הר הבית, אולם לשם כך היה נדרש להשיג אישור מיוחד מפחת העיר. בכך התאפשר לראשונה חקר הר הבית.
ב־26 ביולי 1855, ביקרו בהר הבית משה ויהודית מונטיפיורי, בלוויית ידידים, בהנחייתם של כאמל פחה ומפקד הצבא שלו. הם סיירו במתחם תחת שמירת חיילים חמושים, ובמהלך הסיור נכנסו אל המעבר התת־קרקעי שמתחת למסגד אל־אקצא, המוביל אל "השער הכפול". הביקור עבר ללא גילויי עוינות מצד המוסלמים, אולם עורר גינויים מצד גורמים יהודיים בירושלים.
תקופת המנדט
עם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל וירושלים בכללה במלחמת העולם הראשונה עברה השליטה בהר למדינה נוצרית, לראשונה מאז התקופה הצלבנית. בתקופה זו, על רקע הצהרת בלפור והעליות הציוניות, התפתחה התנועה הלאומית הפלסטינית, שבהשפעתו ובהשראתו של המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל־חוסייני, קיבלה צביון דתי גובר והולך. המופתי הפך את הר הבית לאחד הסמלים העיקריים של הלאומנות הפלסטינית, ובנאומיו המשלהבים תיאר פעמים רבות כוונה ציונית להשתלט על הר הבית. דרשות יום השישי במסגדי הר הבית הפכו לזירה מרכזית להסתה ולליבוי יצרים דתיים, שהתפתחו להתארגנות פוליטית למאבק נגד השלטון הבריטי והישוב הציוני, ותרמו לגיבוש הזהות הלאומית הפלסטינית. עם זאת המופתי לא הכחיש את עובדת היות הר הבית בעבר מקום בית המקדש היהודי.
בשנות ה־20 יזם המופתי את שיפוץ המסגדים על ההר. משימה זו הייתה גם אמצעי לגיוס תשומת לבם של מיליוני מוסלמים לבעיה הפלסטינית. ב־1923 ו־1924 הוציאה המועצה המוסלמית העליונה משלחות לחג'אז, הודו, עיראק, כווית ובחריין, כדי לאסוף כספים לשיפוץ המסגדים. המשלחות הדגישו בארצות הללו גם את היותם בסכנה, כביכול, מצד הציונים שמתכוונים להשתלט עליהם. ההיענות הייתה רבה ועד סוף 1924 נתרם סכום עתק, 95-85 מיליון ליש"ט. השיפוצים נמשכו עד סוף שנות ה־20, וגולת הכותרת של המפעל היה ציפוי בזהב של מסגד כיפת הסלע. מלבד השיפוץ היסודי של המסגדים, הוקמו בסמוך להם ספרייה דתית ומוזיאון האסלאם.
המופתי שאף להקים בהר הבית "פנתיאון" לגדולי האסלאם, האומה הערבית והעם הפלסטיני, ובמסגרת זו פעל להבאתו לקבורה במקום של מאולנה מוחמד עלי, מנהיג המוסלמים בהודו שמת בלונדון ב־1931. בהמשך אותה שנה איפשר מחווה דומה כלפי מלך חג'אז ואבי השושלת ההאשמית, חוסיין בן עלי, שמת בגלות בעמאן. ב־1934 הובא לקבורה במקום דודו של המופתי, מנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית וראש עיריית ירושלים מוסא כאט'ם אל־חוסייני.
התקופה הירדנית
ב־20 ביולי 1951 נרצח עבדאללה הראשון מלך ירדן ביריות בעת ביקור בהר הבית לעיני נכדו חוסיין, בעת שעמד להיכנס לתפילה במסגד אל־אקצא. ההתנקשות בוצעה בידי קבוצת מתנקשים פלסטיניים קיצוניים, שהיו בקשר עם מופתי ירושלים לשעבר חאג' אמין אל־חוסייני, על רקע תרעומת הפליטים הפלסטינים ותושבי הגדה המערבית על מצבם.
בין השנים 1958–1962 בוצעו עבודות שיפוץ נרחבות בכיפת הסלע שבמרכז הר הבית, בתמיכה כוללת של העולם המוסלמי. במסגרת עבודות השיפוץ הוחלפה כיפת העופרת האפורה של המבנה בכיפת אלומיניום מוזהב, מה שהעניק למבנה ולהר הבית כולו את החזות הזוהרת.
בתחילת מלחמת ששת הימים הקים הלגיון הירדני עמדת צלפים בצריח מסגד אל־אקצא, ממנה בוצע ירי לעבר חיילי צה"ל.
תקופת השלטון הישראלי
במלחמת ששת הימים כבשו כוחות הצנחנים של צה"ל את הר הבית, ומפקדם, מוטה גור, הכריז על כך באמירה שנצרבה בזיכרון הלאומי: "הר הבית בידינו". כיבוש הר הבית עורר סערה בעולם המוסלמי. לאחר ההכרזה "הר הבית בידינו" הורה מוטה גור לשני קצינים (אריק אכמון ועזרא אורני) להניף את דגל ישראל על מסגד כיפת הסלע. ישראל הראל, שנמנה עם כוח צה"ל הראשון שנכנס להר הבית, מתאר כי "דיין פגש שם את נציגי הוואקף, שהצהירו בפניו שהם מקבלים בהכנעה את השלטון הישראלי ומבקשים שהחיילים לא יפגעו בקדושת המקום." במהלך קיץ 1967 נוהל המתחם בידי הרבנות הצבאית, שבראשה עמד הרב שלמה גורן. במהלך תקופה זו החליטה ממשלת ישראל, בהמלצתו של שר הביטחון משה דיין ובעקבות לחצים שונים, על העברת השליטה במתחם לווקף (הירדני) המוסלמי, ועל הסרת סמלי ריבונות ישראליים במקום (כדוגמת מדרשה שהוקמה במקום על ידי הרבנות הצבאית). הרב גורן ניסה לנהל מאבק ציבורי נגד החלטה זו, אך ללא הצלחה.
במשך השנים היו מספר ניסיונות לפגוע במבנים המוסלמים בהר. ב־1969 הצית מייקל רוהאן, תייר אוסטרלי נוצרי משיחי את מסגד אל־אקצא וגרם נזק כבד למינבר העתיק שהובא אליו על ידי צלאח א-דין. המחתרת היהודית של שנות ה־80 של המאה העשרים תכננה לפוצץ את כיפת הסלע ומסגד אל־אקצא. הר הבית היה מוקד לאירוע טרור כאשר ב־11 באפריל 1982 ישראלי בשם אלן גודמן, שהיה חייל באותה תקופה, פרץ להר הבית, החל לירות לכל עבר מרובה M-16, רצח שומר של הוואקף, פצע שוטרים, פרץ לכיפת הסלע וירה בתוכה.
ב־1990 התחוללו מהומות של מפגינים מוסלמים במתחם שהובילו להרג 17 פלסטינים מירי שוטרי משטרת ישראל. לאחר מכן התרחשו מפעם לפעם מהומות נוספות בהר הבית. בתקופת כהונתו הראשונה של בנימין נתניהו כראש ממשלה, בשנת 1996, הובילה פתיחת פתח ממנהרת הכותל לרובע המוסלמי, לפריצת מהומות מנהרת הכותל. העילה הפלסטינית הרשמית לפרוץ האינתיפאדה השנייה הייתה ביקור אריאל שרון בהר הבית בקיץ 2000, אף כי נטען כנגדה כי המהומות תוכננו מראש. מכל מקום, אחרי הביקור החלו מהומות הר הבית (2000), בהן נהרגו 4 פלסטינים בהר הבית, ו־3 נוספים במזרח ירושלים, מה שגרם להתדרדרות שהובילה לגל הפגנות נרחב ברחבי יהודה ושומרון, ולאירועי אוקטובר 2000, גל הפגנות נרחב בקרב ערביי ישראל. בהמשך החל גל פיגועי ההתאבדות של האינתיפאדה השנייה, אשר הרשות הפלסטינית שעמדה מאחוריו, כינתה בשם "אינתיפאדת אל־אקצא", על שם המסגד בהר הבית. מאז המהומות ב-1990, מדי כמה שנים מתחוללות מהומות בהר הבית בהיקפים משתנים, בשל חיכוך בין פלסטינים וערבים ישראלים הפוקדים את המקום לבין כוחות המשטרה. לעיתים מהומות אלו מתרחשות סביב חודש הרמדאן.
בתחילת המאה ה־21 הושמעו תלונות רבות מצד היהודים על הבנייה והחפירות שמבצע הווקף תחת הר הבית, ומנגד גם תלונות מצד המוסלמים על החפירות הארכאולוגיות שמבצעת ישראל בסביבות ההר. בשנת 1996 פתח הוואקף בעבודות להקמת מסגד תת־קרקעי בתוך אורוות שלמה שבהר הבית והוגשה עתירה לבג"ץ מטעם תנועת נאמני הר הבית שביקשה לצוות על הרשויות לאכוף את חוקי הבנייה בהר. השופטים אהרן ברק, מנחם אלון וגבריאל בך דנו בסוגיה ואף ביקרו בהר הבית אך דחו את העתירה לאחר שרשויות החוק החלו לטפל בנושא. ארכאולוגים ישראליים שבראשם אילת מזר העריכו שבמסגרת העבודות בהר הושמדו ממצאים ארכאולוגיים יהודיים ואחרים מתקופות קדומות. בגילוי־דעת שהתפרסם בסוף 2001 הזהירו אישי ציבור רבים (ובהם הסופרים עמוס עוז, ס. יזהר, א. ב. יהושע ונשיא בית המשפט העליון לשעבר, מאיר שמגר), מפני הריסת ומחיקת העבר היהודי של הר הבית. בעקבות המחאה הציבורית הוקם "הוועד למניעת הרס עתיקות בהר הבית". במקביל, החלו הארכאולוגים יצחק דבירה וגבריאל ברקאי בפרויקט סינון העפר שהושלך בעת עבודות הבנייה בהר. הסינון מתבצע במצפה המשואות ומשתף מתנדבים רבים ביניהם תנועות נוער ותלמידים מרחבי הארץ. התגלו ממצאים רבים מתקופות שונות כאשר הבולט שבהם הוא בולה עם כתובת עברית מימי הבית הראשון.
בישראל הוקמו מספר תנועות התובעות שהשליטה על הר הבית תועבר לממשלת ישראל. בהן "נאמני הר הבית" בראשותו של גרשון סלומון. תנועה זו סוברת כי הר הבית הוא המפתח לריבונות על כל ארץ ישראל. תנועות נוספות הן: "מכון המקדש" של הרב ישראל אריאל, "התנועה לכינון המקדש". פעילותן המעשית העיקרית של תנועות אלו היא עידוד עליית יהודים להר הבית.
בנוסף לתפקידו הדתי, בשל הצפיפות הרבה בתחום העיר העתיקה והרובע המוסלמי והיעדר שטחים ציבוריים פתוחים, משמש מתחם הר הבית גם כמקום מפגש לתושבי האזור המוסלמים ולאירועים משפחתיים. במספר מקרים שיחקו ילדים בכדור ברחבת הר הבית, ובפסק דין של בג"ץ בנושא זה משנת 1993 נקבע כי משחקי כדור פוגעים בקדושת המקום ועל משטרת ישראל לפעול להפסקתם.
ב־14 ביולי 2017 ביצעו שלושה מחבלים ערבים־ישראליים פיגוע בהר הבית, רצחו שני שוטרים ישראלים בשער הסליחה, ונורו למוות.
מקום העקידה ובית המקדש
הר הבית עליו שכנו בתי המקדש הראשון והשני, הוא המקום הקדוש ביותר ליהדות. על פי המסורת היהודית, הר הבית הוא "המקום אשר יבחר ה'", המוזכר פעמים רבות בספר דברים. בספר דברי הימים, נקרא הר הבית בשם "הר המוריה", ולפיכך הוא מזוהה עם אותו הר ב"ארץ המוריה" עליו התרחשה עקידת יצחק, ואותו קרא אברהם בשם "ה' יראה". במסכת תענית בתלמוד הבבלי מופיע מדרש המבאר שם זה – הר שממנו תצא הוראה לישראל, כאשר הכוונה לסנהדרין אשר ישבה בלשכת הגזית בצמוד לבית המקדש. על אבן השתיה המצויה בהר הבית במקום קודש הקודשים, התבטאו חז"ל כי ממנה "הושתת העולם". כמו כן, מוזכר המקום כמקום ממנו נלקח העפר ליצירת האדם הראשון, בו בנה את מזבחו, בו הקריבו קין והבל את קורבנם, ובו בנה נח את מזבחו כשיצא מן התיבה, אם כי זו נחה בהרי אררט בתום המבול.
בית המקדש היה המקום אליו מכוונות תפילותיהם של ישראל, כמו שאמר שלמה המלך בתפילתו בחנוכת המקדש: גם לאחר חורבן המקדש, עיני העם היהודי נשואות בתפילתם אל מקום הר הבית עד ימינו, כפי שמורה ההלכה.
ספר ישעיהו צופה להר הבית חשיבות בינלאומית:  גם ספר מיכה  אומר זאת:
המחלוקת על הכניסה להר
בתור האתר המקודש ביותר בעולם על פי היהדות, הלכות רבות עוסקות בעצם הכניסה אליו. על פי ההלכה על גויים, וכן על יהודים טמאי מת, חל איסור כניסה לחלקים מהר הבית שבזמן בית המקדש היו מעבר ל'סורג'. על יהודים שנטמאו ב'טומאה היוצאת מגופם', חל איסור כניסה לכל שטח הר הבית. לדעת רוב הפוסקים, גם בעת חורבן המקדש נותרה קדושה במקום, ובעקבות זאת נוצר ויכוח הלכתי ואידאולוגי אודות אפשרות העלייה להר. מחד עומדים אלו האוסרים על כניסת כל אדם לתחומי ההר, שמא יכנס למקום המקדש, או שמא ייכנס להר בהיותו טמא בטומאה היוצאת מן הגוף. ומאידך אלו שאינם רואים פסול בכניסת יהודים, תוך הקפדה על כללי הטהרה ומעבר רק באזורים מסוימים בהר, ורבים מהם אף רואים בדבר מצווה.
לדעת חלק גדול מהפוסקים, אין להיכנס כיום להר הבית כלל. חלק מהסיבות לכך הן הלכתיות או טכניות, ובפרט הצורך בהכנות מיוחדות כדי להיטהר מטומאות היוצאות מגוף האדם טרם הכניסה להר, ומחמת הגבלת ההלכה את הכניסה בטומאת מת למקום העזרה, שמיקומה המדויק נתון במחלוקת כחלק מהמחלוקת אודות מיקומו המדויק של הר הבית ההיסטורי, מאחר שעונשו של הנכנס במזיד למקום העזרה בעת היותו טמא מת הוא כרת, ורובו המוחלט של הציבור כיום טמא בטומאה זו לאחר שבאו במגע עם קבר או האהילו עליו, או ששהו במבנה בו נמצא מת (והטהרה מטומאת מת מצריכה אפר פרה אדומה שאינו מצוי בימינו). מסיבות אלו הרבה יהודים שומרי המסורת נמנעים מכניסה להר הבית. אמנם גם לדעתם, העולה להר הבית תוך הקפדה על טבילה טרם העלייה, אינו עובר על איסור הלכתי, וכל האיסור הוא מתוך חשש לכתחילה.
לדעת רבנים מרכזיים בציונות הדתית יש להימנע מעליית יהודים להר הבית גם מסיבות אמוניות, הקשורות לתפישת המושג "קדושה": לטענתם דווקא הריחוק והפרישה הם שמבטאים את קדושת ההר. דברים ברוח זו נכתבו על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בנו הרב צבי יהודה קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. הרב צבי ישראל טאו דימה זאת לנרות חנוכה, ש"קודש הם", ולכן אין לעשות בהם שימוש "אלא לראותם בלבד".
מאידך, דעת פוסקים רבים (שרובם נמנים עם הציבור הדתי־לאומי) היא שגם בזמן הזה ניתן להיכנס להר הבית אחרי טבילה במקווה כדין, תוך זהירות מכניסה למקומות שמזוהים על פיהם כעזרה, עזרת הנשים והחיל. הזיהוי מתבסס על ההנחה, המקובלת על רובם הגדול של הפוסקים והחוקרים, שמקום קודש הקדשים נמצא בכיפת הסלע. העלייה להר־הבית הנהוגה על ידי מיעוט הציבור מתבססת על פוסקים אלה. מבין המתירים את העלייה, הרב ישראל אריאל ורבנים נוספים רואים בה מצווה, ומונים מצוות רבות הכלולות בה, בהן מצוות מורא מקדש ואיסור לא תחנם. מספר היהודים העולים להר הבית עולה בהתמדה מדי שנה. כך למשל, בשנת 2009 תועדו 5658 כניסות יהודים להר, בשנת 2016 - 14,054 כניסות, ואילו בשנת 2022 - 48,230 כניסות. קפיצה של קרוב ל-800 אחוזים.
הר הבית בנצרות
על פי הברית החדשה, ישו חי ופעל בין היהודים בתקופת בית שני, בעת ימי שיא תפארתו ומרכזיותו של מקדש הורדוס, והר הבית ובית המקדש נזכרים רבות בתיאור קורות חייו. הבשורה על־פי לוקאס מספרת את סיפור מציאת ישו הנער בבית המקדש, עלילה מימי נערותו של ישו, ובה מתואר כיצד אבד להוריו בעת שנלווה אליהם למסע עלייה לרגל מנצרת לירושלים בגיל 12, ומאוחר יותר נמצא בבית המקדש כשהוא מדהים את קהל זקני העדה בחוכמה וידע מפליגים. בשנות בגרותו פעל ישו בחצר המקדש, שם הטיף, ביצע מעשי ריפוי ואף עורר מהומות בניסיונו לטהר את המקום מפעילותם של חלפני כספים וסוחרי בקר. ישו פיתח סלידה כלפי המקדש, ההר והפולחנים המתקיימים במקום, ראה בהם מעוז של שחיתות וחמדנות, וברוח זו הטיף למאמיניו. הוא גם חזה, על פי המסופר בברית החדשה, את חורבנו של בית המקדש.
על רקע התייחסותו השלילית של ישו לאתר, לא הפך הר הבית לאתר קדוש לנצרות ולא הוקמו בו כנסיות לציון אבני דרך בחייו, וזאת בשונה מיתר המקומות הניתנים לזיהוי כאתרים שבהם חי ופעל. בתקופה הצלבנית הוסבו מסגדי הר הבית למקדשים והיכלים נוצריים (ראו ירושלים בתקופה הצלבנית), אך הדבר נעשה יותר מסיבות שלטוניות ופחות מטעמי קדושת האתר. אף שקיימות עדויות נוצריות המאמינות שחזון הביאה השנייה של ישו שזור בהקמה מחודשת של בית המקדש על הר הבית, למרבית העולם הנוצרי נעדר הר הבית משמעות של קדושה עילאית, והוא נחשב משני בחשיבותו יחסית לכנסיית הקבר ולאתרים נוספים בירושלים הקשורים בקורות חייו של ישו.
הר הבית באסלאם
הר הבית קרוי בערבית: الحرم الشريف – אל־חרם א־שריף, ובו מסגד אל־אקצא שבו על פי המסורת האסלאמית התקיים מסעו הלילי של מוחמד. מסגד אל־אקצא, הוא המסגד השלישי בקדושתו לאסלאם אחרי הראשון בחשיבותו – מסגד אל־חראם בעיר מכה שהעלייה לרגל אליו היא במצוות החג', והשני לו – מסגד הנביא בעיר מדינה בו נמצא קברו של מוחמד.
מבנה נוסף בעל חשיבות באסלאם שהוקם במתחם הר הבית הוא כיפת הסלע אשר נבנתה במאה השביעית לספירה, והיא נחשבת לאחד הבניינים היפים ביותר בתולדות האדריכלות המוסלמית.
על פי המסורת המוסלמית, תפילה במתחם אל־אקצא, היינו כל מתחם הר הבית, דינה כדין תפילה במסגד עצמו, ומעלים על המתפלל כאילו התפלל חמש מאות פעמים. בשל קדושת המתחם חל איסור על כריתת עצים בו. לפיכך כמה מן העצים העתיקים בארץ ישראל מצויים על במת ההר, בהם בעיקר עצי זית, ברוש ומיש דרומי.
מסעו הלילי של מוחמד
עיקר קדושתה של ירושלים באסלאם נובע מפסוק בקוראן:.
מוקדם מאוד התגבשה הדעה באסלאם שהמסגד הקיצון (ובערבית: "אל־אקצא") עליו מדובר הוא מסגד עץ שנבנה על ידי עומר בן אל ח'טאב בהר הבית, ואשר היה ידוע אז בשם "מסגד איליא", בעוד המסגד הקדוש הוא מכה. למשל, במסורת המיוחסת לאבן האשם וכלולה ב"א־סירה א־נבוויה" ("תולדות חיי הנביא") נאמר:
חוקרי האסלאם מניחים כי "בית אל־מקדס" הוא שערוב של הביטוי העברי "בית המקדש". אין חולק על כך שאיליא היא ירושלים, וכי מדובר בקיצור השם הלטיני "קולוניה איליה קפיטולינה" שניתן לעיר בשנת 131 לספירה. חדית'ים אחרים מפרטים את סיפור המעשה, ומספרים כי בהמת רכיבה פלאית ששמה אל־בוראק הסיעה את מוחמד בלילה אל ירושלים שם עלה בשבעת הרקיעים עד למושבו של אללה ודן עמו על מספר התפילות היומיות שיש להטיל על המאמינים המוסלמים.
בזמן התרחשות הדברים האמורים, ולמעשה במשך כל ימי חייו של מוחמד, לא היו מוסלמים בירושלים, אם כי ייתכן שהיו בה ערבים נוצרים, ולכן ודאית העובדה שלא היה בה שום מסגד במובן המקובל בימינו. עצם המוסד המכונה "מסגד" טרם התגבש בתקופה זו של ראשית האסלאם. לכן, סביר שהמילה מסגד בקוראן מתייחסת לאתר תפילה, או אתר סגידה הביטוי הסתום "המסגד הקיצון" יכול להתפרש באופנים אחדים, והפרשנות המוסלמית המקובלת כי מדובר בהר הבית אינה נובעת מהטקסט כפשוטו. מתחם הר הבית קיבל בפי המוסלמים את השם אל־אקצא על סמך הפרשנות כי המסגד הקיצון הוא "בית אל־מקדס" אשר ב"איליא" (כלומר, הר הבית אשר בירושלים).