cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ורוניקה גרין
קריירת עיתונות: 1990-1996
כשהחלה לסקור סוחרי סמים, והשתמשה במידע מג'ון טריינור, שהורשע בסחר בסמים, היא קיבלה מספר איומים על חייה. הפעם הראשונה שהופנתה כלפיה אלימות התרחשה באוקטובר 1994, כאשר שתי יריות נורו לתוך ביתה אחרי שפורסמה הכתבה על רצח ראש ארגון הפשע מרטין קייהיל. גרין התעלמה מה"אזהרה". יום אחרי שכתבה מאמר על ג'רי "הנזיר" האץ', ב-30 בינואר 1995, היא פתחה את הדלת ומצאה גבר המכוון אקדח לראשה. היורה החמיץ, וירה בה ברגל. למרות זאת, היא נשבעה להמשיך בחקירה שלה. הוצאת העיתון התקינה מערכת אבטחה כדי להגן עליה, והמשטרה נתנה לה ליווי סביב לשעון, למרות שהיא לא בקשה זאת, וטענה שזה מפריע לה בעבודתה.
ב-13 בספטמבר 1995, הפושע המורשע ג'ון גיליגן, הבוס של טריינור, תקף אותה כאשר היא התעמתה איתו בנושא אורח חייו הבזבזני, כאשר הוא לכאורה חסר מקור הכנסה. מאוחר יותר הוא הגיע לביתה, ואיים לחטוף ולאנוס את הבן שלה, ולהרוג אותה אם היא תוסיף לכתוב עליו.
גרין זכתה בפרס חופש העיתונות הבינלאומי מטעם הוועדה להגנת עיתונאים בדצמבר 1995.
הרצח
בערבו של ה-25 ביוני 1996, חברי כנופיית הסמים גיליגן - צ'ארלס בודן, בריאן מיהן, קירן 'muscles' קונקנון, פיטר מיטצ'ל ופול וורד - נפגשו במרכז ההפצה של הכנופיה. באודן, האחראי על הפצה ותחמושת, חילק לאחרים אקדחים.
ב-26 ביוני 1996, גרין נהגה במכוניתה בפאתי העיר דבלין, ולא הייתה מודעת לכך שעוקבים אחריה. כשעצרה ברמזור אדום, היא נורתה שש פעמים על ידי אחד משני הגברים היושבים על אופנוע שעצר לצידה.
כשעה לאחר רציחתה של גרין, התקיימה פגישה ברחוב מור בדבלין בין באודן, מיהן, ומיטשל. באודן מאוחר יותר הכחיש תחת שבועה בבית המשפט כי מטרת הפגישה הייתה להיפטר מהנשק, אלא שזה היה תירוץ להופיע במקום ציבורי ולמקם אותם הרחק מהאירוע.
בעת הרצח, טריינור היה בתהליך בקשת צו מבית המשפט נגד גרין כדי למנוע ממנה לפרסם ספר על מעורבותו בפשע מאורגן. גרין נהרג יומיים לפני שהיא הייתה אמורה לנאום בכנס פורום החופש בלונדון. נושא המושב שלה היה "מתים לספר את הסיפור: עיתונאים בסכנה".
בהלוויה השתתפו טישך (ראש ממשלת) אירלנד, ג'ון ברוטון, וכן הרמטכ"ל. ב-4 ביולי, יצאה קריאה מאיגודי עובדים ברחבי אירלנד לדקת דומיה לזכרונה של גרין, בה השתתפו אנשים מכל רחבי אירלנד. גרין קבורה בבית הקברות של דרדיסטאון, במחוז דבלין.
לאחר הרצח
הרצח של גרין עורר זעם רב. טיסך ג'ון ברוטון נינה זאת "מתקפה על הדמוקרטיה". האירכטס (הפרלמנט האירי) הכירו בפוטנציאל של אכיפת חוקי המס חוקי כאמצעי להרתיע ולהעניש פושעים. בתוך שבוע מהרצח, חוקק את חוק הכנסות הפשע לשנת 1996, ואת חוק הלשכה לנכסי הפשע לשנת 1996, כדי שהממשלה תוכל להחרים נכסים שנרכשו בכסף שהושג באמצעות מעשי פשע. בעקבות החוק, הוקמה הלשכה לנכסי פשע, CAB.
לאחר הרצח של גרין, באודן נעצר, כמו גם שאר חברי כנופיית גיליגן שהיו עדיין באירלנד. בהסכם עם התובע הכללי של אירלנד, באודן הסכים להפוך לעד מדינה, ולהיות האדם הראשון כדי להיכנס לתוכנית הגנת העדים של אירלנד. עם חסינות מפני העמדה לדין על רצח גרין, הוא היה העד היחיד לתת עדות נגד כל ארבעת חברי כנופיית סמים במשפטים שלהם בבית הדין הפלילי: פטריק הולנד, פול "היפו" וורד, בריאן מיהן וג'ון גיליגן. החקירה בדבר מותה של גרין הובילה ליותר מ-150 מעצרים והרשעות, כמו גם מציאת שלל סמים ונשק. פשעי סמים באירלנד פחתו בכ-15% באותה שנה.
בשנת 1997 באודן העיד שהאדם לו סיפק את האקדח היה פטריק "דאצ'י" הולנד, והחשד בירי גרין נפל עליו. הולנד מעולם לא הורשע ברצח, והוא הכחיש את האשמה עד מותו ביוני 2009, עת שהה בכלא בבריטניה.
בנובמבר 1998, לאחר מתן עדות מצד באודן ואחרים, פול "היפו" וורד הורשע ברצח ונגזר עליו מאסר עולם כשותף לדבר עבירה, כי הוא היה זה שנפטר מכלי הרצח ומהאופנוע. הרשעה זו בוטלה אחר כך בערעור.
בריאן מיהן נמלט לאמסטרדם עם טריינור (אשר מאוחר יותר ברח לפורטוגל). לאחר שבית המשפט דחה ראיות נוספות מצד באודן, מיהן הורשע על סמך עדותו של ראסל וורן, חבר כנופיה שהפך לעד מדינה. וורן עקב אחרי גרין בשעות שלפני הרצח, ואז מסר בטלפון את הפרטים למיהן. מיהן הורשע ברצח גרין, ונידון למאסר עולם.
ג'ון גיליגן עזב את אירלנד יום לפני רצח גרין, וטס לאמסטרדם. הוא נעצר כעבור שנה באנגליה, כשניסה לעלות על טיסה חזרה לאמסטרדם, אחרי שבחיפוש שגרתי במטען שלו התגלו 500,000 דולר במזומן. גיליגן טען שאלו רווחים מהימורים, אך הוא הואשם בהלבנת הון. לאחר קרב משפטי שארך שלוש שנים, הוא הוסגר לאירלנד ב-3 בפברואר 2000. שם, הוא הועמד לדין וזוכה ברצח גרין, ומאוחר יותר הורשע בייבוא 20 טונות של קנאביס ונידון ל-28 שנות מאסר, שהופחתו ל-20 שנים בערעור. בינואר 2008, גיליגן הופיע בבית המשפט בניסיון למנוע מהממשלה למכור את הנכסים שלו. הוא האשים את טריינור שהוא היה זה שנתן הוראה לרצוח את גרין רצח ללא רשותו. למרות ניסיונות השופט להשתיק את גיליגן, הוא המשיך לטעון שהייתה זו חקירה כושלת של הגארדה וראיות שתולות שהובילו למאסרו הנוכחי. טריינור עצמו נמלט לפורטוגל אחרי רצח גרין, והיה מבוקש מטעם הרשויות הבריטיות מאז 1992, אז ברח מכלא אנגלי. הוא התגורר בעיקר בספרד והולנד מ-1996 ואילך. ניסיונות הסגרה מהולנד ב-1997 כשלו במקרה של טריינור, אך השיבו את מיהן לאירלנד. בשנת 2010 טריינור נעצר כתוצאה ממבצע משותף של הסוכנות לפשע מאורגן של בריטניה ומשטרת הולנד באמסטרדם. טריינור הוחזר לאנגליה, וריצה את שארית עונשו בכלא. נכון לשנת-2013, הוא חי בקנט, אנגליה. הוא מעולם לא שב לאירלנד, למרות שהוא מבוקש שם על סרסרות, מעילה והעלמת מס.
גרהאם טרלי נישא מחדש בשנת 2011.
זיכרונה
אנדרטה לזכרה של גרן ממוקם בגני טירת דבלין.
ב-2 במאי 1997, בטקס בבית הקברות ארלינגטון, וירג ' יניה, השם של גרין ושל 38 עיתונאים בינלאומיים אחרים צוינו בטקס למען אלו שמתו בעת מילוי תפקידם במהלך שנת 1996, ונוספו לאנדרטת עיתונאי פורום החופש. בעלה פנה לקהל: "ורוניקה ייצגה את החופש לכתוב. היא עמדה כאור, וכתבה על החיים באירלנד היום, וסיפרה את האמת. ורוניקה לא היה שופטת, ולא מושבעת, אבל היא שילמה את המחיר האולטימטיבי בהקרבת חייה."
בשנת 2000 גרין הייתה ברשימת 50 גיבורי חופש העיתונות של המכון הבינלאומי לעיתונות.
בולסלאב ביירוט
בולסלאב בְּיֶירוּט (בפולנית: ; 18 באפריל 1892, לובלין - 12 במרץ 1956, מוסקבה) היה פוליטיקאי ומנהיג קומוניסטי פולני, סוכן נ.ק.ו.ד., המזכיר הכללי של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית ומנהיגה של פולין בין השנים 1948-1956.
ראשית דרכו
ביירוט נולד ברורי יזויצקה (כיום מחוז רורי בעיר לובלין) והיה הבן הצעיר במשפחת איכרים, מן העיר טרנובז'ג. ב-1900 נשלח ללמוד בבית הספר הקתולי החמש-שנתי בלובלין. בית הספר הטמיע בתלמידיו תחושה דתית והלאומית עמוקה, וגם בולסלאב היה חסיד של תחושות אלו בתקופה זו.
בתחילת 1905, בהיותו בשנתו האחרונה בבית הספר, השתתף בהפגנות כנגד שימוש החובה בשפה הרוסית בכיתות הלימוד, ובשל כך גורש מבית הספר. כל ידע שהתווסף לו מאז נרכש על ידו בצורה אוטודידקטית. מ-1906 ועד 1912 עבד כעוזר בנאי, ומ-1912 החל לעבוד כסדר בבית דפוס.
פעילותו הפוליטית במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה
ב-1910 הצטרף לחוג הפועלים שנהו אחר הגותו של הפילוסוף המרקסיסט הפולני יאן המפל. להמפל הייתה השפעה משמעותית על השקפותיו הפוליטיות והדתיות של ביירוט, ובהשפעתו התנתק מן הדת.
ב-1912 הצטרף למפלגתו של הפלג השמאלי שפרש מן המפלגה הסוציאליסטית הפולנית כמה שנים קודם לכן. שנה מאוחר יותר, עבר להתגורר בוורשה, שם עבד בבית הדפוס. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב להתגורר בלובלין. לאחר כיבוש העיר על ידי כוחות האימפריה האוסטרו-הונגרית, השתמט מן השירות הצבאי וחי תחת השם הבדוי "ייז'י בולסלב ביילאק" (Jerzy Bolesław Bielak). ב-1915 החל לעבוד בחנות קואופרטיב צרכנים בלובלין, שנוסד כשנתיים קודם לכן בין השאר על ידי יאן המפל. ב-1916 התמנה למנהל המסחרי של הקואופרטיב, ומאפריל 1917 הפך לחבר מועצת המנהלים שלו.
באותה שנה היה חבר ועדת הבחירות למועצת העיר לובלין מטעם המפלגה של הפלג השמאלי שיצא מהמפלגה הסוציאליסטית הפולנית. בנובמבר 1918 הפך לחבר מועצת פועלי לובלין מטעם הקואופרטיב. חודש לאחר מכן, לאחר איחודן של המפלגה הסוציאליסטית-שמאל הפולנית (בה היה חבר ביירוט) עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ממלכת פולין וליטא ויצירת המפלגה הקומוניסטית של פולין, הפך ביירוט לחבר במפלגה זו, אך לא היה פעיל בה.
ב-1919 היה ממקימי "האיגוד לעובדי החברות הקואופרטיביות" ביחד עם יאן המפל. בתקופה זו הצטרף אל המפלגה הסוציאליסטית הפולנית. בקונגרס הראשון של האיגוד, שהתקיים במאי 1920, נבחר ביירוט יחד עם המפל ומספר אנשים אחרים לוועד המנהל של האיגוד.
ב-1921 היה ממייסדי קואופרטיב השיכון של ורשה. בשנה זו הוא שב לשורותיה של המפלגה הקומוניסטית של פולין. ביוני 1922 הפך לחבר ועדת הביקורת של "האיגוד לעובדי החברות הקואופרטיביות".
יצחק מלאך
יצחק (איציק) מלאך (נולד בשנת 1948) הוא מנהל מערכות מידע, מפקד יחידת ממר"ם ומשנה למנכ"ל בנק לאומי לשעבר. קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, מעוטר בעיטור המופת על גילוי אומץ לב בקרב במלחמת ההתשה.
בולסלאב ביירוט
פעילותו הפוליטית במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה
ב-1923 הפך לחבר הוועד המנהל של המפלגה הקומוניסטית במחוז זגלמביה. בשנה זו נעצר שלוש פעמים לתקופות של עד חודש. בכל הפעמים שוחרר בערבות או בשל מחוסר ראיות. לאחר שאיימו עליו במעצר פעם נוספת, עזב לוורשה והחל לעבוד כפקיד במשרה מלאה במשרדי המפלגה הקומוניסטית.
יצחק מלאך
ביוגרפיה
נולד בבית החולים הדסה בתל אביב וגדל בחולון, בוגר בית הספר התיכון קוגל בעיר. בשנת 1966 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים. בוגר המכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה והמכללה לביטחון לאומי.
בולסלאב ביירוט
פעילותו הפוליטית במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה
במאי 1925 נשלח מטעם המפלגה לשהות בת שנה בברית המועצות, שם שהה תחת השם הבדוי "יאן איוואניוק" (Jan Iwaniuk). בברית המועצות קיבל הכשרה בעקרונות של קשירת קשר, עבודת מודיעין וחבלה. בנוסף נפגש עם בכירי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ב-1927 הפך לראש המחלקה הטכנולוגית המרכזית ולאחראי על ההדפסה במפלגה הקומוניסטית של פולין. בנובמבר של אותה שנה נשלח שוב למוסקבה, הפעם למד בבית הספר הבינלאומי ע"ש לנין שהופעל על ידי הקומינטרן.
יצחק מלאך
ביוגרפיה
את עיקר שירות החובה ביצע בתעלת סואץ, שם שימש כקצין סוללה וכקצין תצפית קדמי, במוצבים לאורך התעלה ובמבצעים מיוחדים. תקופה זו התאפיינה במלחמה שוטפת עם מצרים במסגרת מלחמת ההתשה. על לחימתו בקרבות ואירועים בהם לקח חלק זכה מלאך בצל"ש אלוף של מפקד גייסות השריון, וכן הוכר כחייל מצטיין על ידי נשיא המדינה זלמן שזר.
בולסלאב ביירוט
פעילותו הפוליטית במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה
בין השנים 1930-1931 היה חבר פעיל בקומינטרן ונשלח מטעמו ל"משימות מיוחדות" באוסטריה, צ'כוסלובקיה ובולגריה. מבולגריה הוא ברח בחזרה למוסקבה מחשש שייאסר, וב-1932 שב לפולין. בין אוקטובר 1932 לינואר 1933 שימש כמזכיר הוועד של המפלגה הקומוניסטית בלודז', לאחר מכן עבר לתפקיד במחלקה הצבאית של המפלגה (שפעלה מטעם הגה-אר-או). בין ינואר לדצמבר 1933 שימש כחבר מזכירות הוועד המרכזי של ארגון "העזרה האדומה", ארגון שפעל מטעם הקומינטרן והגיש סיוע לקומוניסטים ברחבי העולם.
יצחק מלאך
ביוגרפיה
ב-9 במרץ 1969 פיקד על יחידה שהופגזה קשות באזור קנטרה, ולאחר שהסוללה נפגעה והקשר עם חייליו נותק, המשיך לפקד עליהם תוך התרוצצות ביניהם ותחת אש כבדה עלה על מכונית תחמושת וחילק תחמושת לחייליו. על מעשה זה עוטר בעיטור המופת.
בולסלאב ביירוט
פעילותו הפוליטית במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה
בדצמבר 1933 נעצר ונשפט בעוון פעילות "אנטי-פולנית" ונגזרו עליו 7 שנות מאסר. הוא שהה בתקופת המאסר בבתי הסוהר של ורשה, מיסלוביצה וראביץ'. ב-1936, בתקופת שהותו בכלא, הוצא מן המפלגה. בהמשך תקופתו בכלא, במסגרת הטיהורים הגדולים, פורקה המפלגה הקומוניסטית של פולין ומרבית מנהיגיה נשלחו לברית המועצות ונרצחו בה; בזכות מעצרו נמנע גם הוא מגורל זהה.
יצחק מלאך
ביוגרפיה
כאשר הגיע מועד שחרורו מצה"ל, התבקש מלאך להישאר בשירות קבע בחיל התותחנים, אולם לבקשתו הועבר לממר"ם - יחידת המחשוב הצה"לית. בשנת 1969 עבר קורס תכנות, אותו סיים בהצטיינות, ושובץ ביענ"א, יחידת המחשב של אגף האפסנאות. הוא עבר קורסים נוספים, בהם עיצוב מערכות וניתוח מערכות מידע. במקביל למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, אותו סיים בשנת 1975, ולאחריו השלים תואר שני במדיניות ציבורית. מלאך התקדם בסולם הדרגות והתפקידים, ובשנת 1984 מונה למפקד ממר"ם, בדרגת אלוף-משנה, תפקיד אותו מילא במשך שלוש שנים.
בולסלאב ביירוט
פעילותו הפוליטית במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה
בדצמבר 1938 שוחרר מהכלא בחנינה שהוענקה לו על ידי הממשלה הפולנית, ובתקופה שעד לפרוץ מלחמת העולם השנייה חי בוורשה ועבד כמנהל חשבונות באחד מהקואופרטיבים הצרכניים.
יצחק מלאך
ביוגרפיה
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף לבנק הפועלים בתפקיד עוזר מנכ"ל בכיר וכראש אגף הפיתוח. משם עבר לבנק לאומי כראש חטיבת הטכנולוגיה, מנהל מערכות מידע ובשנת 2011 מונה למשנה למנכ"ל. בבנק לאומי הוביל את הקמת מתקן מחשבים מוגן טילים ראשון מסוגו במגזר האזרחי והצבאי, המשמש כענן פרטי של הבנק, וכן ניהל את ההקמה של רשתות תקשורת ויישומים מתקדמים, שהיו הצעדים הראשונים בשירות הדיגיטלי של בנק לאומי.
בולסלאב ביירוט
תקופת מלחמת העולם השנייה
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה והמערכה בפולין עבר ללובלין, שהייתה מזרחית יותר וכבר עמדה להיכבש על ידי הצבא הסובייטי, וזאת כדי להתחמק משירות צבאי בצבא הפולני. הוא שב לוורשה רק לאחר כיבוש כלל שטחי פולין על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות. באוקטובר 1939 עבר לקובל, שהייתה חלק משטחי פולין אותם כבשה ברית המועצות. שם ויתר על אזרחותו הפולנית וקיבל על עצמו אזרחות סובייטית. בקיץ 1941 עבר להתגורר במינסק שהייתה תחת כיבוש גרמניה הנאצית, זאת תוך כדי שהוא שומר על קשר מתמיד עם המודיעין הסובייטי.
יצחק מלאך
ביוגרפיה
בשנת 2005, עת כיהן כמנהל מערכות המידע של בנק לאומי, זכה מלאך בפרס "אלוף האלופים" בתחרות "אוסקר ה-IT" השנתית, זאת בזכות זכיית הפרויקט שניהל בארבע קטגוריות שונות בתחרות: אבטחת מידע, תוכנות לניהול שירות לקוחות, אינטראנט ועמדות ניידות לעובדים.
בולסלאב ביירוט
תקופת מלחמת העולם השנייה
באוגוסט 1944 הפך ביירוט לחבר בפוליטביורו של הוועד המרכזי של מפלגתו. באותו החודש נסע למוסקבה כדי להשתתף בשיחות עם ראש הממשלה הפולנית הגולה סטניסלב מיקולאיצ'יק, שמטרתן הייתה להקים קואליציה משותפת בין הממשלה הגולה לכוחות הקומוניסטיים; השיחות נכשלו בשל הצבת תנאים בלתי אפשריים לקיום הקואליציה מצד ביירוט. באוקטובר נסע למוסקבה לסבב פגישות נוסף עם מיקולאיצ'יק, גם הפעם לא הושג כל הסכם. עיקר המחלוקת בין הצדדים הייתה על שאלת גבולותיה של פולין: אנשי הממשלה הגולה רצו בגבולות המזרחיים שהיו לפולין ב-1939, ואילו הקומוניסטים הפולנים (בהשפעתו של סטלין) רצו בגבול מערבי יותר על בסיס קו קרזון. ב-12 באוקטובר 1944, כאשר עוד היה בברית המועצות, הכריז ביירוט כי "אנחנו כאן מטעם המדינה הפולנית כדי להצהיר שלבוב שייכת לרוסיה".
יצחק מלאך
ביוגרפיה
עוד במהלך עבודתו בבנק הוכתר כ"מנמ"ר המנמ"רים" של קבוצת "אנשים ומחשבים" במסגרת תחרות ITAwards השנתית שמארגנת הקבוצה, וכן בפרס על מפעל חיים מטעם קבוצת "אנשים ומחשבים", במסגרת כנס KickOff 2012. בדצמבר 2013 סיים 20 שנות עבודה בבנק לאומי ופרש לגמלאות.
בולסלאב ביירוט
תקופת מלחמת העולם השנייה
באפריל 1945 שב למוסקבה ויחד עם הסוציאליסט הפולני אדוארד אוסובקה מוראבסקי חתם עם סטלין על הסכם "ידידות ועזרה הדדית" בין המדינות. הסכם זה נחתם כאשר באותו הזמן התנהל במוסקבה משפט ראווה כנגד 16 בכירים מהממשלה הפולנית הגולה ומהארמייה קריובה, אשר נשפטו לתקופות מאסר. ביירוט קיבל מידע מראש הנ.ק.ו.ד. לגבי משפט הראווה לפני שזה התרחש, אך הוא לא דאג להזהיר את הנשפטים.
יצחק מלאך
ביוגרפיה
מלאך כיהן כדירקטור בחברות מקבוצת בנק לאומי: לאומי שווייץ, לאומי קארד ובנק ערבי ישראלי.
בולסלאב ביירוט
תקופת מלחמת העולם השנייה
לאחר הקונגרס של מפלגת הפועלים הפולנית בדצמבר 1945, הפך ביירוט לחבר הלשכה המדינית של המפלגה והיה לסמן קיצוני בתמיכתו העיוורת בברית המועצות ובסטליניזם.
יצחק מלאך
ביוגרפיה
נשוי ללאה, אב ל-3 ילדים וסב ל-11 נכדים.
בולסלאב ביירוט
נשיא פולין (1947–1952)
ב-5 בפברואר 1947 נבחר לתפקיד נשיא פולין, בבחירות שתוצאותיהן זויפו אף הן על ידי הקומוניסטים בהוראת ברית המועצות.
יצחק מלאך
פעילות ציבורית
מלאך הוא סגן יו"ר הוועד המנהל וחבר בחבר הנאמנים של HIT מכון טכנולוגי חולון. כמו כן, מכהן במועצה הציבורית של שירותי בריאות כללית.
בנוסף, חבר בוועדות השקעה של שני גופים פרטיים ("מועדון המאה" ו-“Together”) וכן של גוף ציבורי ("יוניק-טק" בע"מ).
בולסלאב ביירוט
נשיא פולין (1947–1952)
ב-2 באוגוסט 1951 הוביל ביירוט למעצרו של גומולקה.
ב-22 ביולי 1952 אימץ את החוקה הפולנית החדשה, שפותחה על ידי ועדה מיוחדת בראשותו (ונכתבה לאור המודל של החוקה הסטליניסטית מדצמבר 1936). בחוקה נרמסו עקרונות דמוקרטיים בסיסיים כמו הפרדת רשויות, והחוקה הכריזה על פולין כרפובליקה עממית הנשלטת על ידי מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת. בחוקה נוצרה משרת "ראש ממשלת פולין", וביירוט נבחר לשמש בתפקיד זה.
ראש ממשלת פולין (1952–1956)
בתפקידו כראש ממשלה המשיך ביירוט ליישם את תהליכי ה"סובייטיזציה" של פולין. ביירוט היה אחראי על הפשעים הרבים שביצעה המערכת הקומוניסטית הפולנית בשנים אלו, בהם הפעלת הדיכוי כנגד יריביה הפוליטיים של מפלגת הפועלים, ובנוסף הוא נשא באחריות ישירה (כנשיא ועדת הביטחון של הוועד המרכזי של המפלגה) לרדיפתם והוצאתם להורג של פעילים למען עצמאותה של פולין. הוא גם פיקח באופן אישי על חקירות של חיילי הצבא הפולני. מתוך נתונים חלקיים, בעת שלטונו הוצאו להורג כ-2,500 איש. הקורבנות היו בעיקר אנשי הארמייה קריובה ואנשים שהיו מקושרים אל הממשלה הפולנית הגולה. התעמולה הקומוניסטית כינתה אותם בשם "המחתרת הריאקציונרית".
בנוסף, בתקופתו כ-200 אלף איש היו לקורבנותיו של הדיכוי הממשלתי; על פי נתונים רשמיים (שהיו מסווגים אז) באמצע שנת 1952 היו 49,500 אסירים פוליטיים בבתי הכלא הפולניים ובנוסף היו כ-2,500 איש בבתי סוהר נפרדים ל"עבריינים פוליטיים צעירים". בין השנים 1949-1952 נשלחו 46,700 איש למחנות עבודה בכפייה, וב-1954 לבדה נשלחו עוד 84,200 איש למחנות אלו.
על פי הערכות מ-2007, בין השנים 1944-1956 היו בבתי הכלא בפולין בין 350 ל-400 אלף אסירים מסיבות פוליטיות (כ-100 אלף מהם נאסרו בתקופת שלטונו של ביירוט בין 1948-1956). בתקופת שלטונו, כמיליון עובדים נידונו לקנסות בסכומים שונים בשל כישלונם לפעול על פי "משמעת העבודה הסוציאליסטית". גם הכמורה הפולנית סבלה מרדיפה ודיכוי בתקופה זו, כאשר בסוף 1951 היו במעצר כ-900 כמרים וב-1953 היה ביירוט אחראי ישיר למעצרו של ראש הכנסייה הקתולית בפולין, החשמן סטפן וישינסקי. המשרד הפולני לביטחון פנים הכין באותה תקופה רשימה ארוכה של "אויבי משטר פוטנציאליים"; בינואר 1953 היו ברשימה זו כ-5.2 מיליון אזרחים וב-1954 היו בה למעלה מ-6 מיליון איש.
גם לאחר מותו של סטלין ב-1953, שלטונו של ביירוט המשיך לשמור על עקרונותיו. בתקופת שלטונו תמך ביירוט בהחמרת העונשים על נטילת חלק ב"פשעים כלפי השלטון"; בעוון הפצת בדיחות פוליטיות או ביקורת מופגנת כלפי המנגנון הקומוניסטי הפולני ומנהיגיו העונש היה בין 5 ל-10 שנות מאסר בפועל. עונשים אלו היו בתוקף עד לשנת 1969. על מעשים אלו נידונו למספר שנים בכלא אלפי בני אדם; רק בפברואר 1950 נידונו למאסר על כך 4,500 איש, כאשר 58% מתוכם היו איכרים ופועלים.
מותו
בפברואר 1956 הוזמן ביירוט למוסקבה כאורח הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית. בוועידה זו נאם ניקיטה חרושצ'וב את נאומו הסודי, בו הוקיע את פולחן האישיות של יוסיף סטלין ואת פשעיו הרבים בכל תקופת שלטונו.
ב-12 במרץ 1956, בעודו במוסקבה, נפטר ביירוט. יומיים לאחר מכן הועברה גופתו לוורשה, שם הושם לראווה לציבור בבניין הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת. בלווייתו שנערכה זמן קצר לאחר מכן, נשא אדווארד אוחאב את נאום האבל המרכזי. ב-20 במרץ 1956 נבחר אוחאב להחליף את ביירוט בתפקיד המזכיר הכללי של הוועד המרכזי במפלגה.
עם מותו של ביירוט באה לסיומה תקופת הסטליניזם ברפובליקה העממית הפולנית, והחלו תהליכי דה-סטליניזציה שכללו את "טיהור" המפלגה ממקורביו של ביירוט ומסטליניסטים אדוקים אחרים.
כיום נראה כי גורם המוות היה ככל הנראה בריאותו הלקויה של ביירוט, שסבל מאז 1955 מטרשת עורקים מתקדמת, דלקת ריאות ומחלות כליות שונות.
ז'יזלה
ז'יזלה ליאדו קאנובס (בקטלאנית: Gisela Lladó Cánovas; נולדה ב-1 בינואר 1979), הידועה בשם הבמה ז'יזלה, היא זמרת פופ ושחקנית ספרדייה. קאנובס נולדה בברצלונה, שבחבל קטלוניה בספרד, ולמדה עיתונאות באוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה. הגיעה למקום השמיני במהדורה הספרדית הראשונה של Operesion Trionfo, בשנת 2001. ייצגה את אנדורה באירוויזיון 2008 בבלגרד, סרביה.
אירוויזיון 2008
גיזלה אושרה כנציגת אנדורה להופיע באירוויזיון 2008, עם השיר "Casanova". היא התחרתה בחצי הגמר הראשון ב-20 במאי 2008, אך לא הצליחה להגיע לגמר, כשהיא ממוקמת במקום ה-16 מתוך 19 עם 22 נקודות. למרות תוצאה זו, היא המשיכה להצליח במצעדי המוזיקה והגיעה למקום השני בספרד.
דיסקוגרפיה
אלבומים סינגלים
כנסיית סן פבלו (סרגוסה)
כבר בתקופת ימי הביניים התגוררה בשכונת סן פבלו כמעט אותה כמות של תושבים כמו במרכז הישן של העיר המוקף חומה. מסיבה זו, היה הכרח בשנת 1284 להרוס את המבדד הרומנסקי העתיק של סן בלאס ולבנות כנסייה חדשה, שתושלם לפני אמצע המאה ה-14.
זוהי כנסייה בעלת פרופורציות גדולות בזכות ההרחבות הרבות שעברה במהלך השנים, שיצרו חלל מורכב ומגוון. בתחילה היא כללה ספינה אחת שבין תמוכותיה שכנו קפלות שהסתיימה במבנה מצולע.
במאה ה-15 נוספו לה שתי ספינות צדדיות, ואיתן שולב המגדל המחובר בעקרון למסד המבנה המקורי, והוא כיום שקוע בתוך הכנסייה. עם זאת, הכנסייה המשיכה לעבור שינויים והרחבות עד המאה העשרים.
בפנים בולט הקישוט מאחורי המזבח, שנעשה על ידי במאה ה-16. בשנת 1931 הוכרזה הכנסייה כמונומנט לאומי, ויחד עם כנסיות אחרות בעיר, במחוז סרגוסה ובעיר טרואל היא מוגדרת מ-2001 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מאתר המורשת "אדריכלות מודחאר באראגון".
היסטוריה
במאה ה-14 לספירה הייתה כנסיית סן פבלו מבנה עם ספינה בודדת ובה ארבעה קטעים המכוסים על ידי קמרונות צלעות, שבין התומכות שביניהם היו קפלות צרות עם קמרון חבית מחודד לרוחב הספינה היחידה. קצה הספינה הסתיים באפסיס מצולע בן חמש פאות. בקירות נפתחו חלונות אוגיביים, אחד לכל קטע ולכל פאה של האפסיס.
לחזית הכנסייה הוצמד מגדל בסגנון מודחאר שבנייתו הושלמה לפני שנת 1343. בפינות חזית הכנסייה הוקמו שתי תומכות עגולות מסיביות.
ההרחבה העיקרית של כנסיית הקהילה התקיימה במאה ה-15 לספירה. תוספת שתי ספינות צדדיות, זו שבצד הצפוני צרה הרבה יותר. קטעים אלה הקיפו את כל מבנה הלבנים המקורי, שהמשיך עד הקצה כאילו הוא אמבולטוריום, בצד השני של האפסיס המצולע והקיף את המגדל. בדרך זו שולבו האפסיס והמגדל במבנה הלבנים החדש. כך, הקפלות הקטנות ששכנו בין תומכות נעלמו והפכו לחללי מעבר בין הספינה לבין הקפלות הצדדיות. בחלקים החדשים שולבו גם קמרונות צלעות פשוטים.
מבחוץ בולטת החזית בצד הצפוני המשקיף אל רחוב סן בלאס וגם היא תוארכה למאה ה-15 לספירה. סגנון גותי ומפוסל באלבסטר. השער מכונה פוארטה דה לה טרמונטנה (Puerta de la Tramontana, "השער מעבר להר") או פוארטה דל סנטו קריסטו (Puerta del Santo Cristo, "שער ישו הקדוש"), והוא מורכב מדלת עם קשת נמוכה שקועה, הנשענת על שני משקופים עם כותרות בסגנון קרדינה, שעל צלעותיהן ישנם פסלים של פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש תחת חופות בסגנון גותי.
מעל הדלת יש טימפנון ובו מפוסלת דמותו של ישו הנוצרי במרכז התבליט, שבאגפיו פסליהם של יוחנן המטביל והבתולה ומצדדיהם פסליהם של בלזיוס הקדוש וקדוש אחר שלא זוהה בוודאות. כולם מכוסים בחופות. סגנון השער כולו קשור לזה של.
בשנת 1594 החל חידוש של שער זה, שהוסיף מרזבים גדולים מעץ המגולפים במוטיבים של הרנסאנס, עבודותיו של האמן מסונרו אנטון דל פראדו (Mazonero Anton Prado) ובניהולו הכללי של הבנאי הראשי פדרו פוסטר (Pedro Fuster).
מאוחר יותר, מהמאה ה-16 עד המאה ה-18, נפתחו עוד קפלות באגף הדרומי של הכנסייה. הראשונות, בסגנון הרנסאנס, מחופות בקמרונות צלעות משולשות, וזו שליד דלת הגישה בצד ימין (הכניסה הראשית הנוכחית) בקמרונות בצורת כוכב. השאר, כבר בסגנון רנסאנס ובארוק מלא, מכוסים בכיפות על פנדנטיבות המסתיימים בפנסים להארה.
גם קישוט הפנים שופץ. בשנת 1571 שופצו חלונות הכנסייה על יד האומן חואן דה מיראסו (Juan de Miraso), שקישט בעיטורים של עבודות גבס בסגנון הרנסאנס.
בנוסף לכל אלה, נפתח בשנת 1587 שער חדש, הכרחי לאחר השיפוץ מחוץ לכנסייה, שהפך לכיכר הנוכחית של סן פבלו. השער מכונה פוארטה דל פוסל (Puerta del Fosal), ובהמשך, פוארטה דה לוס אחוסטיסיאדוס (Puerta de los Ajusticiados, "שער המוצאים להורג").
את השער הראשי הנוכחי, "פוארטה דה סן פבלו" (Puerta de San Pablo), בצד הדרומי החלו לשפץ במאה ה-17, שלב אליו שייכת הקשת החצי-מעגלית כשפסלה של גבירתנו של העם (Nuestra Señora del Pópulo) בחלקה העליון, שוכנת בגומחה. מאוחר יותר, בסוף המאה ה-18 (בין 1795 ל -1798) הושלם מבנה השער על ידי סגירתו בקשת חצי מעגלית גדולה שקועה. כשבצדי הקשת פילסטרים טוסקניים מחורצים התומכים באנטבלטורה של מטופות. בצדדים נוספו שני פילסטרים חלקים ובראשם כדים. המכלול כולו כוסה באבן.
מגדל הפעמונים
המגדל המתומן בנוי משני מגדלים פנימי וחיצוני המשולבים אחד בתוך השני. במרחב שביניהם נמצא גרם המדרגות. גם בניין הכנסייה וגם בניין המגדל עשויים לבנים, כשעל הקירות החיצוניים של המגדל יש עיטורים בסגנון מודחאר של קוצים, קשתות מחודדות ואפריזים מעוינים.
הקומות התחתונות אינן נראות מבחוץ, מכיוון שהן שקועות בתוך הכנסייה, אבל ניתן לראות את הקישוטים שעליהן מתוך החלק הפנימי בכנסייה המכונה "לה קלאוסטרה" (La Claustra, "הקלויסטר"). בקומה החמישית יש פתח עיוור (כלומר מדומה) של קשת מחודדות ובה פעורים שני חלונות תאומים בכל אחד משמונה הצלעות של המגדל. בקומה השישית יש עבודות תחרת אבן מעוינת ושלושה חלונות בכל צד ובקומה האחרונה, המתוארכת למאה ה-17 יש שני חלונות על ריבועי אריחים מכל צד.
המכלול כולו מסתיים בצריח (שופץ בשנת 1849 על ידי חוסה ירסה אי מיניאנה (José Yarza y Miñana)) בצורת פירמידה חרוטית מסוגננת ביותר עם כדור בראשה על מבנה כיפה מתומן קטן.
הקישוט מאחורי המזבח
אחד החלקים הבולטים בכנסיית סן פבלו הוא ללא ספק הקישוט מאחורי המזבח הראשי. הוא הוזמן בשנת 1515 מ, האמן האחראי גם לקישוט מאחורי המזבח ב, והוא הושלם בשנת 1518. הוא מגולף בעץ מוזהב כשחלקים ממנו צבועים. הוא בנוי מרצועה רוחבית ומעליה חמש רצועות אנכיות, המרכזית רחבה וארוכה יותר. החללים שבין הרצועות כוללים בליטות עם פסלים תחת חופות גותיות. עם זאת, הסגנון של הקישוט מאחורי המזבח הוא רנסאנסי.
בחלק התחתון של הרצועה המרכזית שוכנת דמותו של ראש הכנסייה, השליח פאולוס הקדוש, בתוך גומחה כפסל בודד. מעליו חלון המשקיף אל המשכן, כמקובל מהקישוט מאחורי המזבח של קתדרלת סלבדור דה סרגוסה, מהמאה ה-15. בחלל העליון של הרצועה המרכזית מפוסלת צליבת ישו.
המקום המקודש, בית המקהלה, חדר תשמישי הקדושה והקפלות
אלמנטים נוספים בכנסייה זו הראויים לציון הם עבודות הכסף של מזבח הקפלה הראשי או המקום המקודש ויצירות אמנות אחרות הקשורות בה, בית המקהלה בסגנון הרנסאנס ואוצרות אמנות אחרים בכנסייה זו, שרבים מהם שוכנים בתוך הקפלות.
המקום המקודש
מאחורי המשכן של המזבח הראשי נמצא ציור שמן על לוח עץ של חרונימו קוסידה (Jerónimo Cósida), צייר רנסאנס בסגנון מנייריסטי מאמצע המאה ה-16. הנושא שלו הוא העיבור ללא חטא, כשבאגפיו שלושת האבות של הברית הישנה ואבות הכנסייה.
עבודת הכסף המכסה את חזית המזבח בולטת מעל לכל, והושלמה בשנת 1720 על ידי חוסה גודו (José Godó) ועוזרו ברנרדו גארו (Bernardo Garro). היא כוללת את עריפת הראש של פאולוס הקדוש יחד עם נושאים אחרים: פטרוס הקדוש, הבתולה של העם, יוחנן כותב הבשורה, והתנצרותו של פאולוס הקדוש. באגפים מפוסלים דמויותיהם של בישופים מסוימים.
בקצה המזרחי של הכנסייה נשמרו לוחות אריחים צבעוניות מהסוג שיוצר בסדנאות של העיירה באראגון, עבודותיו של אלחוס דה אלבורחה (Alejos de Alborge) משנת 1571, יצרן אריחים אמן מהעיירה.
חדר תשמישי הקדושה
במקום המקודש, משמשים כמה חדרים שנבנו עבור חדר תשמישי הקדושה בפינה הדרומית-מזרחית של הכנסייה, מימין לקצה המזרחי של הכנסייה. דלת הגישה עשויה בגבס, יצירה מהמאה ה-16, שבחלקה העליון יש מדליון עם דמותו של פאולוס הקדוש.
בית המקהלה
בית המקהלה נוצר בניהולו של חרונימו קוסידה בין השנים 1569 ל-1572, והוא כולל מושבי אבן ועוגב בהשראת אלו של קתדרלת סלבדור דה סרגוסה. שני האלמנטים הם עבודה של האחים חואן קרנוי ופרנסיסקו קרנוי. משנת 1727 עד 1752 נסגר העוגב עם סורג הברונזה הנוכחי. הזמנת הפסלים במכירה הפומבית הוזמנה על ידי חוסה דה גויה, אביו של הצייר הידוע פרנסיסקו דה גויה.
הקפלות
הקפלות להלן מתחילות בצד ימין של המקום המקודש (האגף הדרומי של הכנסייה החל בקצה) ולכיוון הכניסה:
הקפלות בצד הדרומי
יש בה תגליף מהמאה ה-16 של אנה הקדושה, הבתולה וישו הילד בעץ מוזהב וצבוע מהמאה ה-16, שצויר מחדש, כנראה במאה השבע עשרה.
שומרת על מזבח מהמאה ה-16 לספירה. ציור על לוח עץ עם סצנות מחיי קדושים אלו.
מכילה יצירות בעלות עניין רב. שכבת הברזל בפתח יוצאת הדופן היא מתחילת המאה ה-17. קישוט המזבח הקדמי משנת 1601 ויוצר ב על ידי חואן צ'נדו (Juan Chando). הוא כולל ציורי שמן על בד בהשפעת האמנות של חרונימו קוסידה. לפני קישוט המזבח יש גילוף של הבתולה והילד, מראשית המאה ה-18. לימינו נמצא קישוט המזבח של סנטה קטלינה, מסוף המאה ה-15. משמאל, קברו של דייגו מונריאל (Diego Monreal), הבישוף של וסקה (Huesca), משנת 1607. זהו קבר שקוע בארקוסוליום המפוסל באלבסטר הכולל תבליט של שלט האצולה שלו, כתובות ותחיית המתים.
הקפלה חסומה עם פסי ברונזה מהמאה ה-17, ומכילה קישוט מזבח צבוע בסגנון הבארוק מסוף אותה המאה, שהורכב על ידי חיימה רוסיק (Jaime Rosic), המציג את מיכאל הקדוש וסצנות מחייו. הלונטות, הכיפה והפנדנטיבות מעוטרים בציורים, שמצבם כיום גרוע, ניתן לייחס אותם לחרונימו סקאנו (Jerónimo Secano) שהטכניקה שלו הייתה רופפת למדי. הקפלה מחופה באריחים, במקרה זה של הסדנאות של העיירה מואל מסוף המאה השבע-עשרה.
לה קלאוסטרה (La Claustra)
השטח למרגלות הכנסייה המקורית הוסב לחדרים לשימוש כנסייתי. אזור זה מכונה בתיעוד של הרחבת הכנסייה "לה קלאוסטרה" (La cloustra), הקלויסטר.
ממנו ניתן לראות, דרך החלונות שבקירותיו, את קישוט הקומות התחתונות של מגדל מודחאר, שהוסתרו לאחר שהמגדל נבלע בחלל הכנסייה.
כמו כן, אפשר לראות מאזור זה את התומכות העגולות הנמצאות בפינות האזור הישן שלמרגלות הכנסייה. שתי התומכות מלאות לחלוטין.
בתוך הקלויסטר ומאחורי הרטרוקווייר, במרכז המבנה הישן של הכנסייה באגף המערבי, נמצאת קפלת ישו הקדוש, מכוסה בקמרון כוכבים, ושופצה בשנת 1690 ביוזמתו של רוזן גוארה (conde de Guara), ארטל דה אסלור (Artal de Azlor). קיים תיעוד אודות גילוף הצלוב המתוארך לסוף המאה ה-16, אך הפסל הנוכחי חייבת להיות מתחילת המאה ה-17. לפניו יש ציור שמן על בד של הבתולה ויוחנן המטביל.
הקפלות בצד הצפוני
בהתחשב בכך שספינה משנית זו צרה יחסית לספינה המשנית הדרומית, חלק מקישוטי המזבח הנמצאים בקטעי הספינה בצד שמאל של הכנסייה הן חלק מחלל הכנסייה.
מאותה תקופה כמו קישוט המזבח הקודם, יש לה רצועת רוחב אחת ושלוש רצועות אורך. הקדושה שבשם הקפלה מלווה בגילופים של, איזידור הפועל, כריסטופורוס הקדוש, וסטפנוס הקדוש. בחלקו העליון של הקישוט מגולפות המעלות הטובות.
קישוט המזבח נוצר בין השנים 1630–1640, והוא ממוסגר על ידי עמודים קורינתיים כפולים ומציג רצועת רוחב, רצועות אורך ועליית גג. רצועת הרוחב מראה תגליף של הבשורה למרים, בסגנון רומנסקי. על המזבח יש פסל של אפולוניה הקדושה מסוף המאה ה-16 או תחילת המאה ה-17. הנה האיש הוא ציור בארוק המסתיים בצליבת ישו.
הקצה המזרחי של הכנסייה
כאמור, קטע זה של המבנה מקיף את המקום המקודש והאפסיס של המבנה המקורי של הכנסייה, מעין אמבולטוריום שנוצר על ידי קטעי קמרונות צלעות.
בצד השני של המזבח אנו מוצאים את הקפלה של בתולת העמוד (וירחן דל פילאר), הקפלה הישנה של קורפוס כריסטי. בולט במיוחד השער הסוגר אותה משנת 1529, תוצאה של בית המלאכה של חיימה טחדור (Jaime Tejedor) בסגנון גותי. קישוט המזבח הוא מראשית המאה ה-16 לספירה. ויוחסה, בטעות, לדמיאן פורמנט.
פתח בצד ימין של המקום המקודש, למעשה במרכז הצד המזרחי של המקדש. שמה הפופולרי החליף את שמו של סן גרגוריו אוסטיינסה. צורתה מרובעת והיא מכוסה בכיפה על פנדנטיבות, יצירה מהמאה ה-18 לספירה. יש בה שלושה קישוטי מזבח: החשובים ביותר מסוף המאה ה-18. עם פסלים של סן גרגוריו, יוחנן המטביל וסן פליקס קנטליסיו. בחלק התחתון, במרכז, דימוי הסגידה העממית לבתולה של הצער. קישוטי המזבח הצדדיים ראויים עוד יותר לציון, ומתוארכים לראשית המאה ה-18 בסגנון בארוקי. קישוט המזבח של סן אנטון, עם גילוף סביב שנת 1700, כולל שלוש רצועות אורך ומציג עמודים של ענפים מאוחדים המסודרים בצורה סלילית. קישוט המזבח של תומאס אקווינס הקדוש משלים את קישוט הקפלה.
אלמנטים אחרים במורשת של הכנסייה
כנסיית סן פבלו מכילה כמות נכבדה של אוצרות אומנותיים הראויים לאזכור, אף על פי שלא ניתן להציג אותם בגלל היעדר מוזיאון מתאים עבורם, ביניהם בולטות עבודות הצורפות.
בולטת פרוטומה של סן בלאס בכסף. דימויו הריאליסטי, יצירתו של הצורף אנדרס מרקואייו (Andrés Marcuello), מאפיין את הפיסול של המאה ה-16 באראגון בדומה לפרוטומה של סן ואלרו בקתדרלת סלבדור דה סרגוסה, שהובא על ידי בנדיקטוס השלושה עשר האנטי-אפיפיור, לארכידיוקסיה של סרגוסה במאה ה-14.
כמו כן, יש לציין את קיומם של שלוש פרוטומות מכסף של סן פדרו, סן פבלו והבתולה של העם מהרבע האחרון של המאה ה-17. כמו כן ראוי לציון צלב התהלוכה מכסף מוזהב, בין 1715 ל-1730, וחפצים שונים הקשורים לטקס האוכריסטיה מתקופות שונות.
ישנם גם שמונה שטיחי קיר של מעשי השליחים השזורים בבריסל המתייחסים לציור המקורי של רפאל, אשר הוזמנו על ידי האפיפיור לאו העשירי לקישוט הקיר של הקפלה הסיסטינית.
דניאל קארש
דניאל קארש (נולדה ב-4 באפריל 2001) היא כדורסלנית ישראלית, המשחקת בעמדת הרכזת בקבוצת הנשים של א.ס. רמת השרון ושחקנית נבחרת ישראל.
ביוגרפיה
דניאל נולדה וגדלה בראשון לציון. היא בתה של עידית קארש מורה לספורט ושרון קארש המנהל המקצועי של מחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון ואחות של איתי קארש שהוזכר לראשונה על ידי אחותו השנייה הילה בראיון של ערוץ one. החלה לשחק כדורסל מגיל 6 במחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון שבהמשך, בעונת 2014/15 אוחדה עם מחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון. בעונות 2013/14 ו- 2014/15 זכתה בגביע ילדות, בעונת 2015/16 זכתה באליפות נערות ב'. בעונת 2016/17 נבחרה לחמשיית העונה ובעונת 2018/19 זכתה בגביע ובאליפות נערות א. עם נבחרת התיכון הגימנסיה הריאלית זכתה פעמיים באליפות ליגת התיכונים. בשנת 2017/18 ניצחה הגימנסיה את אוסטרובסקי רעננה וקארש נבחרה למצטיינת לאחר שקלעה 11 נקודות, קלטה 10 ריבאונדים, מסרה 4 אסיסטים וחטפה 3 כדורים. בעונה העוקבת ניצחה שוב הגימנסיה את אוסטרובסקי וקארש שוב נבחרה למצטיינת לאחר שקלעה 18 נקודות וקלטה 10 ריבאונדים. בעקבות הזכייה נסעה הקבוצה להשתתף בטורניר ISF הבינלאומי.
קבוצות בוגרות
במקביל למשחקיה בנערות א, שיחקה בעונת 2017/2018 בקבוצת המשנה של הפועל ראשון לציון בליגה הלאומית לכדורסל נשים. בתום העונה הקבוצה זכתה באליפות הליגה הלאומית ובגביע הליגה וקארש נבחרה לשחקנית העונה ושחקנית ההגנה של העונה. במהלך אותה עונה עברה לשחק גם עם הקבוצה הבכירה ושיחקה לראשונה בליגת העל. בעונת 2018/2019 שותפה קארש בממוצע 25 דקות למשחק, קלעה 6.2 נקודות ומסרה 2.7 אססיטים. בעונת 2019/2020 שותפה קארש בממוצע 27 דקות למשחק, קלעה 6 נקודות ומסרה 3.7 אססיטים. הליגה הופסקה עקב משבר הקורונה כאשר הקבוצה ממקומת במקום הרביעי. בתום העונה חתמה בא.ס. רמת השרון.
נבחרות ישראל
ב-2016 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 16 דרג ב' שנערך ברומניה. קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 9.1 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו 2.3 אססיטים. ב-2017 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 16 דרג ב' שנערך במקדוניה. קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 12 נקודות, 4.4 ריבאונדים ו 4.1 אססיטים. ב-2018 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 18 דרג ב' שנערך אוסטריה. קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 9.6 נקודות, 4.3 ריבאונדים ו 5.8 אססיטים (שנייה בדירוג הכולל). הנבחרת עלתה לדרג א' בתום הטורניר לאחר שסיימה במקום השלשי. ב-2019 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 18 דרג א'.קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 7.3 נקודות. באותו הקיץ השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 20 דרג ב'. קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 7.3 נקודות.
החל משנת 2018 קארש היא חלק מסגל נבחרת ישראל.
בית הכנסת בטומאר
בית הכנסת בטומאר הוא בית הכנסת העתיק ביותר בפורטוגל, ומבתי הכנסת העתיקים באירופה, שהשתמרו בצורתם המקורית מתקופת ימי הביניים. הוא ממוקם ברחוב ז'ואכים ז'אקינטו 73, במרכז ההיסטורי של העיירה טומאר. המקום מהווה גם מוזיאון יהודי קטן.
תולדות המבנה
בית הכנסת של טומאר נבנה בין שנת 1430 ל-1460 על ידי הקהילה היהודית המשגשגת שהתגוררה בעיר באותה תקופה. באופן התואם את התקופה שבה נבנה, מבחוץ הוא לא נראה שונה משאר הבתים ברחוב ואין לו כל ייחוד חיצוני. הכניסה הנוכחית של בית הכנסת, מהרחוב הראשי (כיום רחוב ז'ואכים ז'קינטו), לא הייתה קיימת בימי הביניים. הכניסה הייתה דרך קשת פנימית גדולת ממדים בסגנון אדריכלות גותית שהייתה מכוונת לכיוון ירושלים (לכיוון מזרח). החלק הפנימי של בית הכנסת הוא אולם רבוע, שבו שלושה מעברים, והוא מחולק לארבעה חלקים, על ידי ארבעה עמודי תמיכה גותיים, התומכים בארבע קשתות. בראש העמודים יש כותרות המעוטרות באיורי צמחים חצובים באבן. חפירות בבניין ליד בית הכנסת חשפו שרידים של מקווה טהרה.
מנואל הראשון, מלך פורטוגל קיבל לארצו מעל 150,000 מיהודי ספרד, לאחר גירוש ספרד. בחמש השנים הראשונות לקליטתם בפורטוגל קיבלו היהודים יחס טוב יחסית למה שזכו בספרד, והקהילה היהודית הגדולה פרחה. בשנת 1497,  נשא לאשה את איזבלה מאראגון, בת מלך ספרד. הנישואים הותנו בגירוש כל יהודי הממלכה. מנואל בחר שלא לגרש את היהודים, אלא להטבילם בכפייה לנצרות. כנוצרים חדשים, נדרשו היהודים לקבל עליהם את הדת הנוצרית במלואה. אלה שנתפסו שומרים על מנהגי היהדות נדונו למוות.
בית הכנסת בטומאר, שנבנה בתקופת פריחתה של יהדות פורטוגל עוד לפני גירוש ספרד, שימש כבית כנסת במשך כמה עשרות שנים, עד סוף המאה ה-15, עד לאובדנה של יהדות פורטוגל. עם ההטבלה בכפייה של היהודים לנצרות, לא נותרו עוד יהודים שיכלו להשתמש בגלוי במבנה. במשך מעל חמש מאות שנה, החליף ידיים ושינה ייעוד לפחות ארבע פעמים.
זהותו המקורית של המבנה כבית כנסת יהודי עתיק, ששירת את הקהילה היהודית לפני מאות שנים, לא נשכחה והייתה ידועה. עם זאת, עובדה זאת לא הייתה רלוונטית במשך תקופה ממושכת, מאחר שבאופן פורמלי לא היו יהודים בפורטוגל.
ב-29 ביולי 1921 הוכר המבנה כאתר מורשת לאומי. המועצה המקומית של העיר טומאר ביקשה לרכוש את המבנה, אולם לא היה ברשותה הסכום הדרוש לשם כך.
לפי הרשומות, ב-5 במאי 1923, מכר הבעלים של הבניין, חואקין קרדוסו טאוורס, את המבנה לשמואל שוורץ, מהנדס ואיש עסקים יהודי פולני. שוורץ שהבין את חשיבות המקום שיקם את הבניין וניהל את החפירה הראשונה. שוורץ תרם את הבניין ב-27 ביולי 1939 לממשלת פורטוגל, בתנאי שהמקום ייהפך למוזיאון להנצחת יהדות פורטוגל שאבדה. על תרומתו זאת קיבלו שמואל שוורץ ואשתו אזרחות פורטוגלית, דבר שהגן עליהם במהלך מלחמת העולם השנייה ושמר על חייהם.
מאז 1939, משמש המבנה כבית כנסת יהודי, הקרוי על שם אברהם זכות. עם זאת, בהיעדר יהודים בעיירה טומאר ובאזור, לא מתקיימות בו תפילות או טקסים יהודיים (פרט לתפילות במהלך טיולי יהודים מישראל). המקום משמש כמוזיאון יהודי קטן, ובו מספר מוצגים ששרדו, כגון מספר לוחות מהעיירה בלמונטה ששרדו, כתובת החקוקה באבן מהקהילה העתיקה בליסבון, המתוארכת לשנת 1307, ועוד.
MQ-25 סטינגריי
מטוס הבואינג MQ-25 סטינגריי (באנגלית: MQ-25 Stingray) הוא מזל"ט תדלוק אווירי שנבע מתוכנית מערכת תדלוק אווירית מבוססת-נשא (CBARS), שצמחה מהתוכנית המוקדמת יותר למעקב ותקיפה מוטסת ללא טייס (UCLASS). ה-MQ-25 טס לראשונה ב-19 בספטמבר 2019.
פיתוח
הצי של ארצות הברית החל את מאמציו לפתח מל"ט לנושאות המטוסים שלו בשנת 2006. הקונספט המקורי של UCLASS היה עבור פלטפורמת תקיפה חמקנית המסוגלת לחדור להגנה אווירית של האויב. בשנת 2012 דוללו דרישות הקטלניות והתקיפה על מנת ליצור כלי טיס מוכוון מודיעין, מעקב וסיור שניתן לפתח במהירות לביצוע משימות נגד טרור בעצימות נמוכה.
ב-1 בפברואר 2016, לאחר עיכובים רבים עקב השאלה האם UCLASS יתמחה בתפקידי תקיפה או מעקב וסיור, דווח כי חלק ניכר מהמאמץ יופנה לייצור מתדלק אווירי בגודל זהה ל-F-18 של הצי, בתור מערכת תדלוק אווירית לנושאות המטוסים (CBARS), עם יכולות מסוימות לממסר תקשורת, מודיעין ויכולות תקיפה דומות לגרסה עתידית של המטוס. ביולי 2016, הוא נקרא באופן רשמי "MQ-25A Stingray" לאחר שנקרא RAQ-25A בצי ארצות הברית בעבר.
ככל הנראה, הפנטגון ביצע את השינוי בתוכנית כדי לטפל במחסור הצפוי במטוסי הקרב על ידי הפניית כספים לרכישת F/A-18E/F סופר הורנט נוספים ולהאיץ את הרכישות והפיתוח של ה-F-35C. קבלת ה-CBARS כמל"ט הראשון המבוסס על נושאות מטוסים מספקת גשר פחות מורכב מהמטוס העתידי פרויקט F/A-XX, אם זה יהיה פלטפורמת תקיפה בלתי מאוישת. זה גם נותן מענה לצורך של המובילים במטוס תדלוק אורגני, שהוצע כמשימה עבור UCLASS מאז 2014, 20%–30% מהסופר הורנטס המבצעים את המשימה בצורה יעילה וחסכונית יותר מאשר שאר מטוסי הצי.
ארבעה חוזי פיתוח ללוקהיד מרטין, בואינג, נורת'רופ גרומן וגנרל אטומיקס הוצאו ב-2016, עם הצעת מחיר רשמית ב-2017:
נורת'רופ גרמן הודיעה ב-25 באוקטובר 2017 שהיא מושכת את ה-X-47B שלה מתחרות MQ-25, ואמרה שהחברה לא הייתה מסוגלת לבצע את התוכנית לפי תנאי המכרז.
בסופו של התהליך נבחר העיצוב של בואינג.
ניסוי טיסה
ה-MQ-25 טס לראשונה ב-19 בספטמבר 2019. בדצמבר 2020, בואינג פרסמה סרטון המראה את הטיסה הראשונה של ה-MQ-25 עם מערכת אחסון תדלוק אווירית מותקנת חיצונית של חברת.
ב-4 ביוני 2021, נערך מבחן התדלוק הראשון, כאשר ה-MQ-25 מספק דלק ל-F/A-18F סופר הורנט. מקורו של ה-MQ-25 ב שב, אילינוי, עם תמיכה של. המשימה נמשכה כ-4.5 שעות כאשר שני המטוסים ביצעו מספר רב של חיבורים יבשים או רטובים במשך יותר מ-10 דקות ובסך הכל הועברו 325 פאונד של דלק. בדיקות תדלוק נוספות בוצעו עם E-2 ו-F-35C.
ברברה האמר
ברברה האמר (באנגלית: Barbara Hammer; 15 במאי 1939 – 16 במרץ 2019) הייתה יוצרת סרטים אמריקאית פמיניסטית הידועה על היותה אחת החלוצות בתחום הסרט הלסבי, אשר הקריירה שלה התנהלה לאורך למעלה מ-40 שנה. האמר ידועה על תרומתה ביצירת סרטים ניסיוניים אודות התמודדותן של נשים עם מגוון בעיות כגון תפקידי מגדר, התמודדות עם תהליך הזיקנה וניהול מערכות יחסים לסביות, ואתגרים בנושאים הקשורים למשפחה.
ביוגרפיה
האמר נולדה בהוליווד, קליפורניה, והיכרותה עם תעשיית הקולנוע החלה בגיל צעיר, כיוון שסבה עבד כטבח הפרטי של במאי הקולנוע האמריקאי ד. וו. גריפית'.
ב-1961, פטיש סיימה את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה של קליפורניה בלוס אנג'לס. את התואר השני בספרות אנגלית, היא קיבלה בשנת 1963. בתחילת 1970 היא למדה קולנוע באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט. שם לראשונה היא התוודעה לסרטה של מאיה דאראן, Meshes of the Afternoon, שהיווה עבורה השראה ליצור סרטים ניסיוניים אודות חייה הפרטיים.
ב-1974, האמר הייתה נשואה ועבדה כמרצה במכללה הקהילתית בסנטה רוזה, קליפורניה. באותה תקופה, היא יצאה מהארון אודות היותה לסבית, בעקבות שיחה עם אחת הסטודנטיות מקבוצה פמיניסטית. לאחר שהתגרשה מבעלה, היא " יצאה לדרך עם האופנוע שלה ומצלמה מסוג סופר-8." באותה שנה היא צילמה את סרטה Dyketatics אשר נחשב לאחד מהסרטים הלסביים הראשונים. היא סיימה את התואר השני בקולנוע שקיבלה מאוניברסיטת סן פרנסיסקו.
ב-1992 יצא לאקרנים סרטה הראשון, אשר היה סרט ניסיוני, דוקומנטרי בשם "נשיקות חנקתי". שנה לאחר מכן, הסרט היה מועמד לפרס חבר המושבעים בפסטיבל הסרטים. הסרט זכה ב"פרס דוב הקוטב" של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וכן בתואר הסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי Internacional de Cine Realizado שנערך במדריד.
ב-1997 האמר סיימה את תואר הפוסט-מאסטר בחקר המולטי מדיה במכון האמריקאי לקולנוע.
בשנת 2000 היא קיבלה את פרס Moving Image מהקרן הלאומית של ארצות הברית Creative Capital. בשנת 2013 האמר הייתה לחברה ב קרן גוגנהיים.
היא זכתה ב"פרס שירלי קלארק אוונגרד" הראשון שלה באוקטובר 2006, זו השנה שגם הוענק לה "פרס נשים בקולנוע" מפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של סנט לואיס. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 2009, היא זכתה בפרס טדי עבור הסרט הקצר הטוב ביותר עם סרטה "סוס זה לא מטאפורה" מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2010, האמר הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה שלה "HAMMER! Making Movies Out of Sex and Life", העוסק בסיפור חייה ובפילוסופית האומנות שלה.
האמר הייתה מרצה לקולנוע ב"מוסד האקדמי האירופאי" אשר בSaas-Fee, שווייץ.
נפטרה ב-16 במרץ 2019.
סגנון והישגים
סרטה של האמר, Dyketactics המחיש את חשיבות הגוף הנשי בעבודתה כיוצרת. הוא צולם בשני חלקים. בראשון, הוא מתאר קבוצת נשים עירומות המתאספות בכפר על מנת לבלות יחדיו בריקוד, רחיצה משותפת, נגיעה הדדית, ויצירת אינטראקציה עם הסביבה. בחלקו השני של הסרט, פטיש עצמה צולמה כשהיא חולקת רגע אינטימי עם אישה אחרת בבית פרטי. הסרט נועד להעביר מסר על כך שניתן ליצור סרט ארוטי בסגנון שונה מזה היה נהוג בתעשיית הסרטים האירוטיים בזרם המרכזי וההטרוסקסואלי באותה תקופה.
בסרטיה המוקדמים האמר הציגה דימויים מהטבע כגון עצים ופירות, אשר סימלו את הגוף הנשי.
אופי וסגנון זה של סרטיה זכה לתגובות מעורבות. בסקירה של סרטיה Women I Love (נשים שאני אוהבת) (1976) ואת Double Strength (כוח כפול) (1978), מבקר הקולנוע, אנדריאה וייס, ציין "זה הפך לאופנתי לנשים של גופים המיוצגים על ידי חתיכות של פרי," ביקורת פטיש "אימוץ גברי רומנטי להציג נשים".
צפון אסיה
צפון אסיה הוא אזור ביבשת אסיה, הכולל את סיביר והמזרח הרחוק הרוסי. האזור ממוקם בחלקה האסייתי של רוסיה, מזרחית להרי אורל.
גאוגרפיה
המושג "צפון אסיה" משמש גאוגרפים רק לעיתים נדירות, אך בדרך כלל הכוונה היא לחלק הגדול יותר של רוסיה, שנודע כסיביר. לעיתים החלקים הצפוניים של מדינות אסיאתיות אחרות, כמו קזחסטן ומונגוליה.
מסיבות גאוגרפיות וסטטיסטיות, מערכת הסטטיסטיקה של האו"ם ומערכות סיווג אחרות אינן מחלקות מדינות לחלוקות משניות, ובכך משייכים את כל האזור הרוסי כחלק מאירופה או ממזרח אירופה.
דמוגרפיה
על פי רוב ההערכות ישנם כ-38 מיליון רוסים המתגוררים מזרחית להרי אורל. כיום אין הרבה סיבירים ילידים והם מיעוט בסיביר / צפון אסיה בשל תהליך הרוסיפיקציה האירופי המכוון בשלוש המאות האחרונות. לפי מרשם האוכלוסין הרוסי, הילידים באזור זה הם רק כ-10% מהאוכלוסייה הכוללת של האזור, כאשר הבוריאטים מונים כ-450.000 תושבים, מה שהופך אותם לקבוצת המיעוט האתנית הגדולה בסיביר. מלבדם ישנם גם למעלה מ-400.000 יקוטים בסיביר. לפי מפקד האוכלוסין משנת 2002, בסיביר חיים גם כ-500,000 טטרים, אך 300,000 מתוכם אינם ילידים ומקורם מאזור הוולגה (אידל-אורל) שהתיישבו בסיביר בתקופות קולוניליסטיות שונות. קבוצות אתניות אחרות שחיות באזור הן ממוצא אתני גרמני והם מונים כ-400,000 איש.
סיגל בר-קובץ
סיגל בר-קובץ (נולדה ב-17 ביוני 1966) היא סופרת, עיתונאית ועורכת ישראלית.
ביוגרפיה
בר-קובץ גדלה בראשון לציון. החלה את דרכה העיתונאית ככתבת נוער במעריב לנוער בגיל 15. את שירותה הצבאי עשתה כמדריכת חבלה ומיקוש בחיל הנדסה. תוך כדי לימודיה לתואר ראשון בקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בתקשורת באוניברסיטה העברית, עבדה ככותבת, עורכת ורכזת כתבים במגזין הנוער ראש אחד. הטור השבועי שפרסמה בו במשך שלוש שנים "ידידים", הפך לספרה הראשון (1992, כתר). כיום עובדת כעיתונאית ועורכת בידיעות תקשורת וב-Mynet.
אליפות צרפת בטניס 1958
אליפות צרפת 1958 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-20 במאי והסתיימו ב-31 במאי. זו הייתה האליפות ה-57 מאז ייסודה.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 76 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
מנצח תחרות בשנת 1957 סוון דאווידסון לא השתתף בתחרות. במשחק הגמר מרווין רוז נפגש עם לואיס איילה  וניצח ב-3 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 64 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
במשחק הגמר מנצחת תחרות 1957 שירלי בלומר נפגשה עם ז'וז'ה קרמצי  והפסידה ב-3 מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו מספר זוגות. במשחק הגמר אשלי קופר ומרווין רוז נפגשו עם בוב האו  ואייב סגל ( דרום אפריקה) וניצחו ב-4 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 30 זוגות. 4 זוגות החזקות זכו בדירוג:
ממנצחות התחרות בשנה הקודמת רק שירלי בלומר השתתפה השנה. במשחק הגמר יולנדה רמירס ורוסי רייס נפגשו עם מרי הוטון ותלמה לונג  ניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 57 זוגות. להלן דירוג של הזוגות החזקות:
זוג מנצחי תחרות של השנה הקודמת ורה פוז'יובה ואירז'י יבורסקי הודחו בסיבוב השני. במשחק הגמר הזוג הלא מדורג שירלי בלומר וניקולה פייטרנג'לי  נפגשו עם לוריין קולן ובוב האו  וניצחו אותם ב-3 מערכות.
סקיי ניוז
סקיי ניוז (באנגלית: Sky News) הוא ערוץ חדשות בריטי, המשדר 24 שעות ביממה, בטלוויזיה בלוויין המקומית והבינלאומית. הערוץ הוא חלק מחברת השידור סקיי הבריטית.
היסטוריה
הערוץ החל את שידוריו ב-5 בפברואר 1989, כחלק משירות ארבעת הערוצים של חברת הטלוויזיה "סקיי", שהיה בשליטת איל התקשורת רופרט מרדוק.
בשנת 1997 השיק ה-BBC ערוץ חדשות מתחרה שמאז הוא מוביל באחוזי הצפייה (רייטינג) מול "סקיי ניוז" בממלכה המאוחדת.
בשנת 2003, תאגיד ניוז קורפ, ששלט אז ברשת "סקיי", ביטל תוכניות להשיק את "סקיי ניוז" בארצות הברית, בשל מחאה שהביע ערוץ החדשות האמריקאי שלה, פוקס ניוז (שגם היה אז בשליטת "ניוז קורפ").
בסוף חודש דצמבר 2008, החלה סקיי ניוז לשדר מסטודיו B במטה המרכזי של דסק החדשות בלונדון, בזמן שנעשו שיפוצים במטה המרכזי. היא חזרה לשדר מהמטה המרכזי ב-4 בפברואר 2009, לרגל יום השנה ה-20 להיווסדו של הערוץ שחל למחרת. החל מ-30 במרץ 2010, משדר הערוץ גם מסטודיו B, וכן בטכנולוגיית HD ובאתר האינטרנט של הרשת.
בתחילת 2012 השיקה "סקיי ניוז" ערוץ חדשות בערבית.
בספטמבר 2018 עבר הערוץ, יחד עם כל קבוצת סקיי לשליטת תאגיד קומקאסט.
אופי הערוץ
הערוץ משדר חדשות ומבזקי חדשות, תוך דגש על חדשות מבריטניה ומהעולם. סקיי מפעילה גם גרסאות מקומיות של הערוץ באוסטרליה וניו זילנד, ובעבר שידר גם גרסה מקומית באירלנד. סקיי ניוז משודרת גם בגרסה בינלאומית, ללא פרסומות מבריטניה, בשם "סקיי ניוז אינטרנשיונל", הזמין באירופה ובאסיה. המטה המרכזי של דסק החדשות שוכן בשכונת אוסטרלי שברובע האונסלו, לונדון. סקיי ניוז מספקת גם שירותי מבזקי חדשות מדי שעה עבור ערוצי רדיו רבים בבריטניה ובאירלנד. לסקיי ניוז יש שבעה מוקדים ברחבי בריטניה, בכל אחד מהם צוות כתבים ומגישים. בנוסף משתמש הערוץ במגוון מקורות ובדסקים של תאגיד החדשות, כגון פוקס ניוז ופוקס ביזנס, "ערוצי אחות" של סקיי ניוז.
סקיי ניוז ביססה את לוח השידורים שלה סביב המגישים הקבועים שלה, המגישים סקירת חדשות לצד כתבות נוספות, לרוב בפורמט של מגיש אחד, אך ניכרת נטייה לחזור לפורמט של שני מגישים בתוכנית.
סקיי ניוז נחשבת לחדשנית בתחומה, ועוטרה בפרסים רבים עבור סיקוריה.
בישראל, הערוץ משודר ב-HOT וב-yes.
מפרץ קומונוולת'
מפרץ קומונוולת' (באנגלית: Commonwealth Bay הוא מפרץ פתוח ברוחב כ-48 ק"מ בפתחו, בין פוינט אלדן וכף גריי באנטארקטיקה. את המפרץ גילתה ב-1912 המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה בראשות דאגלס מוסון, שהקימה את בסיס המשלחת העיקרי בכף דניסון בקדמת המפרץ. הוא כונה על ידי המשלחת על שם חבר העמים הבריטי (קומונוולת') של אוסטרליה.
רוחות קטבטיות
המפרץ רשום הן בספר השיאים של גינס והן במהדורה השמינית של אטלס נשיונל ג'יאוגרפיק כמקום נשוב הרוחות ביותר עלי אדמות, שהרוחות בו מגיעות לא פעם למהירות של יותר מ-240 ק"מ לשעה ולממוצע שנתי של 80 ק"מ לשעה.