cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קייט אלן
פרסים
בשנת 2004 היא נבחרה לאשת הספורט האוסטרית של השנה,  וגם קיבלה את פרס כוכב הספורט של יורוספורט.
חוה
חַוָּה, היא האישה והאם הראשונה לפי ספר בראשית. מסופר עליה כי נבראה בצלם אלוהים. חוה היא אשת אדם הראשון ואמם של קין, הבל ושת, ובנים ובנות אשר שמם לא ידוע. שמה מופיע לראשונה ב. השם חַוָּה מופיע פעמיים במקרא. חוה היא האישה היחידה בתנ"ך שניתן לה הסבר לשם.
חוה בסיפורי הבריאה
לסיפור בריאת אדם וחוה שתי גרסאות. לפי המסופר בבראשית א', אדם וחוה נבראו ביום השישי בצלם אלוהים. על-פי סיפור הבריאה השני, אלוהים ברא את האדם, הניחו בגן עדן. תחילה אלוהים ברא את בעלי החיים והביאם אל האדם, אך הוא לא מצא בהן "עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ". לכן יצר אלוהים את האישה מצלעו כדי להפיג את בדידותו: "לֹא-טוֹב הֱיוֹת הָאָדָם לְבַדּוֹ; אֶעֱשֶׂה-לּוֹ עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ" הכתוב במקרא אינו מציין מי מהברואים נברא ראשון, אדם או חוה. בניגוד לסיפור בריאת האדם בבראשית א', בריאת האדם בבראשית ב' נמסרת באריכות, האדם נוצר מן העפר ואילו האישה נוצרת מצלעו.
כמה ממדרשי האגדה מפרשים את הכתוב "זָכָר וּנְקֵבָה, בָּרָא אֹתָם" כי האדם נברא דו-פרצופין. במקור אחר נכתב:"אמר רבי ירמיה בן אלעזר, בשעה שברא הקב"ה את אדם הראשון אנדרוגינוס בראו, הדא הוא דכתיב 'זכר ונקבה בראם' ".
סיפור הבריאה הראשון
בסיפור בריאתה הראשון של האישה, אדם וחוה הם שווים, שניהם נבראים בצלם האלוהים וגם לחוה בסיפור זה ניתנה הזכות לשלוט. המחבר המקראי מציג את הופעתה הראשונה של האישה בסיפור בריאת האדם. היא אינה מכונה בשמה ואדם הוא השם, שניתן על ידי האל גם לזכר וגם לנקבה. לפי משה דוד קאסוטו ואחרים זהו שמם הקיבוצי של אדם וחוה. הזכר והנקבה, נבראו יחד בצלמו של האל ועל שניהם הוטלה השליטה בטבע ומצוות פרו ורבו.
סיפור הבריאה השני
סיפור הבריאה השני בבראשית ב', שונה מבחינת תוכנו מהסיפור הראשון המופיע בבראשית א'. השוני בא לידי ביטוי ביחס בין אדם לאישה, ומוצגים בו תפקידיה כמו גם תפקידיו של אדם. בסיפור השני, המופיע בבראשית ב', בהמשך לבריאת האדם מתוארת בריאתה של האישה, שראשיתה במחשבת האל ומעשה ידיו והיא נבראת מצלעו של אדם. מטרת יצירת האישה על פי פסוקים אלו היא הפגת בדידותו של אדם. החיות אינן מספקות מענה לבדידותו של אדם, ולכן בורא האל את האישה, שנבראת מצלעו של אדם. רבינו בחיי מעיר כי האישה "נבראת בגן עדן כי שם נלקחה מצלעות האדם ועצם מעצמיו, והאדם שהונח בגן עדן נברא חוץ לגן"
במילים "עזר כנגדו" סוברים פרשנים כי אלוהים ברא את האישה לאחר שניסה להעביר לפני אדם חיות רבות כדי שיהיו לו עזר כנגדו. לדעת קאסוטו, פירוש זה אינו מתיישב עם מושג האלוהות בסיפור הבריאה. אלוהים יוצר בידיו את האישה. העצם נלקחה מאדם. את בשרו החשוף של האדם סגר. השורש ב-נ-ה מופיע בספרות המסופטמית ופירושו יצירת בני אנוש על ידי האלילים. המשך הסיפור מספר בתוצאת בריאת האישה: "עַל-כֵּן, יַעֲזָב-אִישׁ, אֶת-אָבִיו, וְאֶת-אִמּוֹ; וְדָבַק בְּאִשְׁתּוֹ, וְהָיוּ לְבָשָׂר אֶחָד". יש הרואים בפסוק זה הד לתפישה מטריאכלית שדוגלת בשלטון האישה בבית המשפחה. עדיה חורון ראה בפסוק זכר למסורת צפון אפריקאית המחשיבה יותר את ייחוס האם מייחוס האב, כפי שמתבטא בייחוס חלק משבטי המדבר המקראיים להגר או קטורה, וכן במלכוֹת קדר הקדומות ובמלכת שבא. אך אחד מעונשי האישה בעקבות חטאה בגן עדן, בבראשית ג', ט"ז: "וְהוּא, יִמְשָׁל-בָּךְ." מבטל תפישה זו על פי קאסוטו ואחרים.
מדרש תנחומא עונה על השאלה מדוע נבראה האישה מצלעו של אדם: " בא וראה כשבקש הקב"ה לברוא את חוה היה מחשב מאיזה מקום לבראותה אמר אם אברא אותה מן הראש תהיה רוחה גסה, מן העין תהיה סקרנית, מן הפה תהיה פטפטנית, מן האזן תהיה צייתנית, מן הידיים תהיה גונבת, מן הרגלים תהיה פדרנית, מה עשה הקב"ה בראה מן הצלע ממקום צנוע כדי שתהיה צנועה יושבת בבית שנאמר וייקח אחת מצלעותיו (בראשית ב'), ואעפ"כ לא יצאו ידיהן מאלו המומין, לא בראה מן הראש שלא תהא רוחה גסה, עמדו בנות ציון והייתה רוחן גסה שנאמר ויאמר ה' יען כי גבהו בנות ציון וגו' (ישעיה ג'), לא בראה מן העין שלא תהא סקרנית עמדה חוה והייתה סקרנית שנאמר (בראשית ג') ותרא האשה כי טוב העץ וגו'"
מדרש שמה
שמה של חוה מופיע פעמיים במקרא בשאר הפעמים מכנה הכתוב את חוה בכינוי אִשָּׁה. לשני כינויים אלה מציע הכתוב מדרש שם. את שניהם העניק לה אדם.
מדרש השם "אשה"
שמה הראשון מוענק לחוה בבראשית פרק ב' כשם התואר "אישה": "וַיֹּאמֶר, הָאָדָם, זֹאת הַפַּעַם עֶצֶם מֵעֲצָמַי, וּבָשָׂר מִבְּשָׂרִי; לְזֹאת יִקָּרֵא אִשָּׁה, כִּי מֵאִישׁ לֻקְחָה-זֹּאת." חז"ל מבקשים להוכיח באטימולוגיה זו שהעולם נברא בלשון הקודש '"לְזֹאת יִקָּרֵא אִשָּׁה, כִּי מֵאִישׁ לֻקְחָה-זֹּאת" - מכאן שניתנה התורה בלשון הקודש. רבי פנחס ורבי חילקיה בשם רבי סימון אמרי: כשם שניתנה תורה בלשון הקודש כך נברא העולם בלשון הקודש'.
מדרש שם זה הוא אטימולוגיה עממית, הנשען על הדמיון הצלילי בין המילים אִיש ואִשָּה. אין קשר אטימולוגי בין שתי המילים.
מדרש השם "חוה"
בפעם השנייה מעניק אדם לאישה את השם חוה והכתוב מסביר אותו כך: "וַיִּקְרָא הָאָדָם שֵׁם אִשְׁתּוֹ, חַוָּה: כִּי הִוא הָיְתָה, אֵם כָּל-חָי.", וכך שמה מבטא חיים.
השם חוה קרוב למילה 'חיויא' מארמית, שפירושה נחש. דמיון השמות מופיע כמוטיב חוזר במדרשי חז"ל ואצל פרשני ימי הביניים, וכך דרשו חז"ל: "ניתנה לו לחיותו ומייעצתו כחיוויא (כנחש).... ורבי חיא אמר: חִיוָא חִוְיָך חִיוָא דְאָדָם [=הנחש נחשך (הישיאך עצה) ואת נחש לאדם]". במדרש זה מובעת תרעומת על האישה בעקבות חטא עץ הדעת, על כי שינתה את ייעודה ממדרש-שמה המקורי, למדרש-שם מעוות.
מדרש שם אחר, דורש את השם חוה, כמו חיווי - דיבור. באחת ממדרשי חז"ל נאמר: "דבר אחר - חוה-חיוה, (הגיד) לה האדם הראשון כמה דורות איבדה". על משקל מדרש-שם זה, נאמר במדרש רבינו בחיי: "על דרך הפשט, מלת "חוה" פירושה מדברת... והיה זה מחכמתו הגדולה בקריאת השמות, וקראה כן כי כן הבין בטבעה שהיא דברנית, ומכאן ראוי להיות כל הנשים דברניות".
רש"י פירש 'חוה - נופל על לשון חיה, שמחיה את ולדותיה'.
יש הסוברים כי גזרון המילה חוה אינו ארמי במקורו אלא כנעני ופירושה במקור חיי.
בתנך נאמר על חווה שהיא "אם כל חי" ובאופן מסורתי נהוג לפרש את שמה כגזרון המילה הערבית חַ'יָּה - حيا פירוש: 1) לברך (לשלום), להגיע; 2) להישאר בחיים, לשרוד.
המילה חַ'יָּה חי ניתנת להשוואה עם המילה האוגריתית (hyy/hwy : חָי-וִו ; חַ'-וִו) ופרושה- לחיות ,אנשי דת וחוקרים מצאו קשר לשוני בין המילה הארמית חויאי למילה הערבית ח'-יה.
באסטלה פונית מתוארת חוו'ת כאשה נכבדה, וכ-"האלה חוו'ת-מלכה".
היו חוקרים שזהו את המילה חוו'ת (hwt) המופיעה באותה כתובת פונית לאלה החיתית/חורית - חבת זוגתו של אל הסער החורי תשוב.
באחד מסיפורי הבריאה השומרים העתיקים ביותר, המתרחש בדילמון, גן העדן במיתולוגיה השומרית, האלה נינחורסג מיילדת שמונה אלות מאיברי גופו של בן-זוגה, האל אנכי. כל אלה נולדת מאיבר אחר, ונקראת על שם איבר זה. האלה השביעית נולדת מצלעו של אנכי, ונקראת נינטי. המילה "נין" בשומרית פירושה גברת, אלה או אשה רמת-מעלה, והמילה "טי" היא דו-משמעית: פירושה "צלע" אבל גם "חיים". השם נינטי הוא איפוא משחק מילים בשומרית, ויכול להתפרש כ"גברת צלע" או "גברת הנותנת חיים". ההיסטוריון שמואל נח קרמר והארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט סברו שסיפור זה עובד לסיפור המקראי של לידת חוה.
בספר חנוך ב', נכתב מדרש שמה כך: "ואקח ממנו צלע בשנתו ואברא לו אשה: למען יבוא לו המות על ידי האשה ... ואקרא את שמה חוה, אם האדמה והחיים". בספר חנוך ב', האל הוא הנותן לה את שמה. אלוהים בורא את האדם ועליו מוטל לתת שמות לחי ולצומח. נתינת השם נותנת לאדם את היכולת לשלוט. כשם שהוא מכנה בשמות את החי והצומח כך הוא נותן לאישה שם המבטא את יצירת האישה מהאדם.
החטא בגן עדן
לפי המסופר ב מצווה אלוהים על אדם לא לאכול מפרי עץ הדעת וזאת לפני בריאת האישה. הסיפור ב מספר כי הנחש פנה אל האישה. האישה עונה לנחש בלשון רבים. לאחר שחוה טועמת מהפרי היא נותנת לאדם לטעום. המקרא אינו מספר על דו-שיח שהתקיים ביניהם. אדם וחוה מגורשים מגן עדן כי אכלו מפרי עץ הדעת וכך קונים לעצמם דעת, כלומר את היכולת להבחין בין טוב לרע. אדם וחוה מתנערים מאחריות כאשר ה' פונה אליהם בשל מעשה החטא.
כאשר נברא אנכידו אחד מגיבורי המיתולוגיה המסופוטמית הוא חי בחברת החיות. שמחת הקדשה מפתה את אנכידו שיאכל לחם וישתה שיכר. בסיפור זה משתנה הווייתו של אנכידו אשר חי בעבר בחברת החיות לבן אדם החי בחברת בני אדם.
עונשה של חוה
לאחר שאכלו מפרי עץ הדעת מעניש ה' את אדם וחוה. מתאר את עונשם של חוה ואדם בעקבות חטא גן העדן. על חוה מטיל אלוהים את הסבל שכרוך בתהליך ההריון. עצבונך והירונך הם שני שמות עצם עוקבים. יש המפרשים זאת בצער שבציפייה לצאצאים שכרוכה בעצב. את הפסוק "הַרְבָּה אַרְבֶּה עִצְּבוֹנֵךְ וְהֵרֹנֵךְ" מפרש רש"י: עונשה נועד לכפר על חטאה. במסכת עירובין דרשו את לשון הריבוי "הרבה ארבה..." שנאמרו במקרא על קללת חוה, על עשרה דברים המצערים את האישה: "עשר קללות נתקללה חוה דכתיב הרבה ארבה, שני טפי דמים אחד של דם, אחד צער נידה ואחד צער עם הבתולין..." בחלקו השני של העונש נאמר: "בעצב תלדי בנים". כאב הצירים והלידה וסיכון היולדת במוות יוחסו לחוה במקורות יהודיים. בעקבות סיפור זה בא חיוב על הנשים בשלוש מצוות: חלה, נידה והדלקת נר. המוות בלידה הוסבר כי נשים אשר לא הקפידו במצוות אלו מתו בשעת הלידה. לפי רבי רפאל משה אלבז בחיבורו 'עדן מקדם' ( דף מד), הסיבה למצוות פדיון הבן היא כפרה על חטא חוה בגן עדן: "חוה אשר הייתה היא אם כל חי וגרמה מיתה לעולם...צריכה כפרה ולכן ציוותה התורה לתן בכורה עבור פשעה, פרי בטנה. לכן דווקא הזכרים נתקדשו במצווה זו" יש הטוענים כי במדרש שמו של יעבץ מהדהד הפסוק ב: "בעצב תלדי בנים" המתאר את עונשה של חוה. פרשנים וחוקרים רואים בעונשה מידה כנגד מידה. חטאה של האישה הוא כלפי אלוהים בזאת שעברה על הצו האלוהי וכלפי אדם שאותו פיתתה. עונשה של חוה מכוון לגורלה. העונש אינו מבטל את השוויון בין אדם לאישה. העונש אותו קיבלה חוה הוא בגין אכילת פרי עץ הדעת. חוה נקראת בשמה כי נתנה חיים לצאצאיה וכך גם עונשה בא לידי ביטוי ביצירת החיים.
רבים מפרשני ימי הביניים פירשו את הפסוק "ואל אישך תשוקתך והוא ימשול בך", כזכות הבעל לשלוט באשתו. מרביתם ראו את הפסוק כשני חלקים נפרדים. לשיטתם נושא חלקו הראשון של הפסוק הוא תשוקת האישה ונושאו של חלקו השני הוא זכות הגבר לשלוט באשתו. ראב"ע כתב בפירושו "שתשמעי כל אשר יצווה עליך כי את ברשותו לעשות כחפצו". רמב"ם מפרש את הפסוק כציווי על הגבר לשלוט על תשוקת האשה אליו ולווסתה, ולא להתפתות לה תמיד למשכב: "ואמר: 'ונשים משלו בו', הפך מה שבוקש מהם בתחילת היצירה: ואל אישך תשוקתך והוא ימשל בך". רד"ק הרחיב את משמעות הפסוק לכוללנית יותר: "לצוות עליך מה שירצה כאדון לעבד". בגישה דומה פירשו גם רלב"ג ואברבנאל. עם זאת, גישתו של רש"י שונה מגישת מרבית פרשני ימי הביניים. לדעת רש"י החלק השני של הפסוק משלים את החלק הראשון של הכתוב: "ואל אישך תשוקתך - לתשמיש; ואף על פי כן אין לך מצח לתובעו בפה, אלא הוא ימשול בך - הכל ממנו ולא ממך. תשוקתך - תאותך כמו (ישעיהו כ"ט) ונפשו שוקקה". נראה כי פירושו של רש"י חותר להוציא ממשמעות הפסוק את ההבנה של שאר הפרשנים, של ממשלה ושלטון, אלא הופך זאת לתיאור חיובי לאישה - כשבח על ביישנותה ועדינותה.
הכתוב בספר אדם וחוה מאשים את חוה במות אדם. בדבריו לשת בנו, אומר אדם: "ויאמר אליו אדם, כאשר בראנו אלוהים אותי ואת אמכם אשר בגללה אני מת".
חוה וקין
לאחר הגירוש מגן עדן נולדים לאדם וחוה קין והבל. לקין ניתן הסבר לשם וההבטחה לחוה ללדת בנים מתגשמת. חוה היא שנותנת לקין את שמו: " וַתֹּאמֶר, קָנִיתִי אִישׁ אֶת-ה'". חוה מסבירה את שמו של קין בכך שיצרה איש עם אלוהים. קיים דמיון לסיפור זה בסיפור הבריאה המסופוטמי. בסיפור המבול הבבלי, אתרחסיס, הגבירה היולדת היא שיוצרת את האדם עם האל אנכי. רש"י מפרש: "כמו עם ה' כשברא אותי ואת אישי לבדו בראנו אבל בזה שותפים אנו עמו". אילנה פרדס טוענת, כי בהסבר השם שניתן לקין הופכת חוה להיות מאובייקט לסובייקט הנותן שמות לאחרים.
חוה ושת
לאחר רצח בנה הבל על ידי קין אחיו, מסופר כי חוה יולדת את שת. במדרש השם אשר היא נותנת לבנה: "כִּי שָׁת-לִי אֱלֹהִים, זֶרַע אַחֵר--תַּחַת הֶבֶל, כִּי הֲרָגוֹ קָיִן", חוה עושה הבחנה בין התחום האלוהי לבין התחום האנושי. האחראי על הולדת שת הוא אלוהים בלבד בניגוד להולדת קין בו חוה מסבירה את שמו של קין בהקשר של שיתוף בו היא משתתפת כיוצרת.
בפרשנות חז"ל
חז"ל ראו בחוה מי שהמרתה את החוק האלוהי. חז"ל גם ראו בניסיונותיה לרכוש ידע בתמורה לתאוות בשרים אסורה בינה ובין הנחש. וכך בבבלי: "בשעה שבא נחש על חוה הטיל בה זוהמא" חז"ל טיפחו את רעיון ההבדל המעמדי בין הגבר לאישה המשתקף בבריאה בניסוח הלכות. הם לא הקלו גם במדרש שמה: "ניתנה לו לחיותו ומייעצתו כחיוויא" (נחש בארמית)
חוה נתפשת על ידי חז"ל כדמות קלת דעת וזאת בגלל סיפור הפיתוי בגן עדן. לשיטתם של חז"ל קיימת זיקה בין בריאתה של חוה לבין בריאתו של השטן. עדות לכך נמצאת בבראשית רבה, ב', כ"א: "רבי חננא בנו של רב אדא: מתחילת הספר ועד כאן אין כת' (האות סמ"ך), כיוון שנבראת (האישה) נברא הסטן (כך במקור בבראשית רבה) עימה". גם בעקבות כך, בכמה מן המדרשים ובתלמוד ירושלמי פירשו כי שלושת המצוות נידה, הפרשת חלה והדלקת נרות המוטלות על נשים באו כדי לכפר על מעשי חוה בגן עדן. שלושת המצוות האלה לשיטת חז"ל הם ראשי תיבות של המילה נחש (נידה, חלה, שבת).
במקור אחר הלקוח מבראשית רבה י"ז ח', מצביע רבי יהושע על תכונותיה המולדות של האישה הגוררות אותה לחטא, ותולה אותן בצורת בריאתה של חוה: "שאלו את רבי יהושע: מפני מה האיש יוצא פניו למטה ואשה יוצאת פניה למעלה? אמר להם: האיש מביט למקום ברייתו ואשה מבטת למקום ברייתה. ומפני מה האשה צריכה להתבשם ואין האיש צריך להתבשם? אמר להם: אדם נברא מאדמה והאדמה אינה מסרחת לעולם, וחוה נבראת מעצם. משל אם תניח בשר שלושה ימים בלא מלח מיד הוא מסריח. ומפני מה האשה קולה הולך ולא האיש? אמר להם: משל אם תמלא קדרה בשר, אין קולה הולך. כיוון שתתן לתוכה עצם, מיד קולה הולך. מפני מה האיש נוח להתפתות ואין האשה נוחה להתפתות? אמר להן: אדם נברא מאדמה, וכיון שאתה נותן עליה טפה של מים, מיד היא נשרית. וחוה נבראת מעצם ואפילו אתה שורה אותו כמה ימים במים אינו נשרה."
בתנ"ך לא קיים תיאור חיצוני של חוה והכתוב אינו מדבר בשבח יופייה כשרה, רחל ורבקה. חז"ל נדרשו לכך באמרם כי: "שרה בפני חוה – כקוף בפני אדם". כלומר חוה היא מעשה ידי ה' ולכן יפה עד מאד.
בפרשנות ימי הביניים
פרשני ימי הביניים ראו בחוה את האחראית לכך שדרדרה את העולם והביאה לאנושות עבודה, וייסורים. לדעה זו היו שותפים רבים מהפרשנים כדוגמת רמב"ם, רמב"ן, רד"ק ואחרים. חוה תוארה על ידם כפתיה, כמי שקיימה יחסי מין עם הנחש ו"הביאה זוהמה לעולם כולו" רמב"ם המסתמך בפרשנותו על חז"ל רואה בשני הרואים אדם וחוה, שני כוחות שמהם מורכבים בני האדם. את השכל משייך הרמב"ם לאדם, לזכר ואת המרכיב החומרי שהוא הגוף לאישה. הנחש מתואר על ידו כגמל שעליו רוכב השטן. כל לשיטתו של רבי גדליה אבן יחיא האשמה בחטא בגן עדן מוטלת בעיקר על הגבר. לטענתו אדם שמע על האיסור של אלוהים לאכול מהפרי ולכן היה עליו להימנע מאכילת הפרי. בפרשנותו ל מקל גם רש"י בחטא חוה: "ואיבה אשית - אתה לא נתכוונת אלא שימות אדם כשיאכל הוא תחלה ותשא את חוה ולא באת לדבר אל חוה תחלה אלא לפי שהנשים דעתן קלות להתפתות ויודעות לפתות את בעליהן לפיכך ואיבה אשית". רבי אברהם אבן עזרא כותב בפירושו: "והוא ימשל בך — שתשמעי כל אשר יצוה עליך כי את ברשותו לעשות חפצו". הרמב"ם רואה בכתוב: "והוא ימשל בך" ציווי על הגבר לשלוט באישה. לדידו זהו רצון ה' בעקבות חטא הפיתוי בסיפור גן עדן.
דמותה של חוה בנצרות
פאולוס טוען כי ה"צלע" ממנה נבראה האישה כעצם. באיגרת הראשונה אל טימוטיוס ב, 11-13 הוא כותב: "האישה תלמד דומם בכל הכנעה ואינני נותן רשות לאישה ללמד אף לא להתנשא על האיש אלא תידום. כי האדם נוצר בראשונה ואחריו חוה". פרשנות נוצרית זו מועידה את האישה להפליה מתמשכת.
על פי הנצרות הפכה חוה לסמל האישה החוטאת. באיגרת אל הרומים תולה פאולוס את האשמה בחוה וטוען שהיא זו שהביאה את המוות לאנושות. המסורת הנוצרית טוענת כי חוה האמינה לנחש וזה גרר לחטאם של אדם וחוה. לפי מסורת זו אדם ידע כי לא יוכל להשתוות לאל והעדיף חיים משותפים עם אשתו מחוץ לגן עדן מאשר ללכת בדרכי האל. חטאם של אדם וחוה גרם לגירוש מגן עדן. מעבר לכך הרצון להשתוות לאלוהים הוא זה שהמיט עליהם אסון. דמותה השלילית של חוה על פי הנצרות, כפי שהיא באה לידי ביטוי בספר בראשית הועמדה בניגוד לדמותה הטהורה של מריה. תפיסת הסיכון והכאב המלווה את הלידה הייתה מקובלת גם בנצרות. הנוצרים האמינו כי נשים היולדות ללא סבל מיותר הן צדיקות. מריה נתפסה כצדיקה בקבלה לחוה כי ילדה ללא כאבים.
בהועידה האקומנית באפסוס שהתקיימה בשנת 431 הוענק למריה התואר "אם האלוהים". מועידה זו צמחה הדוקטרינה "הריון ללא רבב" שצמחה גם על רקע היות מריה כאם הקדושה בנצרות. על פי דוקטרינה זו מרגע שמריה נכנסה להריון שוחררה מכאב וייסורי הלידה המלווים את האישה בעקבות החטא הקדמון. היות מריה, אם ישו הפך את מריה לגואלת האדם בניגוד לחוה שלפי האמונה הנוצרית הביאה עם עונשה את המוות לעולם.
אבות בכנסייה הצהירו על מעמדה הנמוך של האישה והסבירו את המקור למעמדה כתוצאה ישירה של חטאה של חוה. לשיטתו של אוגוסטינוס מעמדה הנמוך של האישה נובע מכך שנבראה מצלם אדם אשר הוא בעצמו נברא בצלם אלוהים. בספרות ימי הביניים הייתה הדעה הרווחת כי חוה היא מקור החטא. פטרוס דמיאנוס כותב כי: "אין תמה שבצאצאיה של חוה עדיין מרטיט אותו רומח אשר הטיל האויב העתיק באותה חוה".
אוגוסטינוס אב הכנסייה דימה את אשת איוב לחוה. חוה כאשת איוב לדעת אב הכנסייה הסיתה והדיחה את בעלה.
במיסטיקה הנוצרית שפיתח הנזיר ברנאר מקלרבו, אשר נודע בהשפעתו על התאולוגיה הנוצרית דימה בפירושו את חוה לחוח שזורע מוות בכל. לעומתה הוא דימה את מריה לשושנה שמרפא את הכל. השושנה בנצרות היא סמל לנשיות וטוהר.
דמותה של חוה באסלאם
הקוראן אינו מציין את שמה ואינו מספר על בריאתה של חוה, אך שמה של חוה מופיע אצל כמה מפרשני הקוראן. לפי המסופר בקוראן נאסר על אדם ואשתו לאכול מפרי "העץ הזה". על פי המסופר אדם ואשתו הוסתו על ידי השטן לאכול מפרי העץ. העונש נקבע לצאצאיהם והוא מותנה בשמירת מצוות האלוהים. במקום אחר סורה ט.ה מספר הקוראן כי אדם ואשתו חטאו במידה שווה, והיו לעונש מיידי על כי לא צייתו, אך בקשו מחילה והאל סלח וחנן אותם. אך למרות זאת העונש נקבע לצאצאיהם והוא יינתן אם לא ילכו בדרכי האל בסורת 'ממרום החומה', שני בני הזוג מודים באשמה ומבקשים את סליחתו של האל. חוה על פי הקוראן אינה אשמה בחטאו של אדם וזאת לפי שיטת הקוראן שאדם אחראי למעשיו. בניגוד לנאמר בקוראן, בכמה חדית'ים עולה דמותה של חוה כאישה המפתה. מקור מוסלמי המופיע אצל אל-ת'עלבי מתאר את כניסתו של השטן לגן עדן כשהוא חודר לגופו של הנחש, שקיבל צורת גמל. השטן פיתה את חוה והיא אכלה מן הפרי והיא זו ששכנעה את אדם לאכול מפרי העץ. למקור מוסלמי זה דמיון רב למדרש בבראשית רבה: "רבי שמעון בן אלעזר אמר: כגמל היה (הנחש)". סיפורי הנביאים המיוחסים למוחמד בן עבד אללה אל-כִּסַאאִי, סופר בן המאה ה-11 מספר את בריאת חוה כאשר הוא ממשיך את הנאמר בסורה 4. אלכִּסַאאִי מתאר את חוה כגבוהה, רזה ועורה בהיר וטהור משל אדם. אל-כִּסַאאִי משבח את יופייה של חוה. הוא מוסיף כי צמותיה היו שזורות באבני חן מריחות בושם. עיניה היו בצבע כחול-שחור. בסיפור זה אדם וחוה נישאים טרם כניסתם לגן עדן.
בשירה
דמותה של חוה היוותה השראה למשוררים רבים כמו יעקב כהן, תחיה בת-אורן, אנדה עמיר-פינקרפלד, ע. הלל וישראל אפרת. חוה מתוארת בשירה העברית החדשה בשונה מהמתואר במקרא. יוכבד בת מרים מבטלת את האפיון המקראי. בשיר 'חוה' של בת-מרים, מתוארת בריאת האישה כפאר היצירה. לצד התיאור המלבב של חוה, מציירת המשוררת דמות בעלת עוצמה פנימית אדירה. ביטויים המופיעים במקרא בהקשרה של חוה מקבלים משמעות חיובית בטקסט. חוה בשירה של בת-מרים מבטאת את הרצון לדעת. הסיפור המקראי בו חוה היא החוטאת נעדר מהטקסט השירי. בשירה של אנדה פינקרפלר עמיר משנת 1949, ההריון של חוה והלידה מבטאים את התפתחותה הנפשית של חוה כתוצאה ישירה מהרצון לדעת ולהבין את העולם.
שירים רבים, מציגים פירוש חדש השונה מהסיפור המקראי בו נתפסת חוה כחוטאת. בשירים רבים מוצגת התפיסה הפמיניסטית את חוה. בשיר "חוה ידעה" מאת ט. כרמי משנת 1981, מתוארת הידיעה הנשית כעוצמה וחוזק פנימי עשיר. שיר זה מהווה פירוש פרודי לסיפור במקרא. בשירו של דן פגיס, כתוב בעפרון בקרון החתום משנת 1970 המטפורה מאירה באור אחר, מצב וזמן מאוחר יותר. בשיר 'חוה' של יעקב פיכמן, קיים דגש על פנימיותה של חוה, אשר הסיפור המקראי חסר. משוררים אלה יצקו דמות אחרת, השונה מחוה המקראית. בשיריהם מודגשת נקודת מבט אחרת הקרובה יותר לחייו של המשורר.
ג'פרי וול
ביוגרפיה
קודם לשירותו הממשלתי, וול שימש כשותף בחברת סאליבן וקרומוול המעניקה ייעוץ משפטי מגוון. את התמחותו המשפטית עשה וול כעוזר לשופט בית המשפט העליון, קלרנס תומאס, בין השנים 2004-2005, וטען בעשרה מקרים בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית. וול נקרא "כוכב עולה" על פי האתר "חוק 360" על הופעותיו במתן פיצויים בגין תביעות פטנט. וול טען בשם ארצות הברית בערעור שהגישה ממשלת ארצות הברית בתיק הוואי נ' טראמפ מול בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית בבית המשפט ויליאם קנזו נקמורה  בסיאטל, וושינגטון.
חוה
בשירה
במרץ 2020 השיקה מירי מסיקה את הסינגל 'חוה', על פי מילים שכתבה ולחן של אלנתן שלום. השיר נפתח במילים: "חוה יא חוה איזו טעות מתוקה, נתת לעצמך לדעת, איבדת הכול יא חוה, בשביל ביס אחד קטן." בקליפ מופיעים רקדנים בלבוש מינימלי המדמה עירום, ולאורכו יש חבל הנכרך סביב אחת הרקדניות.
באמנות
במאה השלישית עד הרביעית מופיעה דמותה המגולפת של חוה לצד אדם על גבי ארונות קבורה. מהמאה התשיעית נמצאים עיטורים על כתבי דת קרולינגים כחלק מסיפור הבריאה. דמותה של חוה מוצגת באופן חזותי במוצגים רבים בתקופה זו, כנטולת הבעה. בתקופת ימי הביניים תוארה חוה באמנות בכחלק מסיפור הבריאה. אמנים הציבו את דמותה של חוה לעיתים ליד עץ הדעת. לרב תארה אותה אמנות זו בעירום. תיאור זה הגדיר אותה כסמל לאישה החוטאת לצד אדם. ↵בימי הביניים תיארו את חוה באמנות חזותית, כחלק ממחזור הבריאה וביחד עם אדם, ולא כדמות עצמאית. חוה לצד אדם מוצגת בעירום, אך לא כסמל למיניות אלא כחוטאת. לעיתים קרובות תארו את דמותיהם העירומות זה לצד זה, ושדיה של חוה נפולים וזאת כדי להעצים את החטא. בציור קיר "הצלב החי" הנמצא בעיר תורל באוסטריה משנת 1485 לערך מופיע ישו הצלוב כאשר הוא מושיט את ידו הימנית לעבר הכנסייה, ובידו השמאלית חרב המנקבת את בית הכנסת. ברקע מאחורי בית הכנסת מופיעה חוה עם הנחש כסמלם של הרוע והחטא.
היו שתיארו את חוה בעוצמתיות. בחיתוכי העץ של יעקב שטיינהרדט מתוארת חוה כאיתן טבע. שלום סבא תיאר את חוה בקולאז' כעצומה.
יניב שוורצמן
יניב שוורצמן (נולד ב-19 ביוני 1977) הוא עורך דין, מגשר ושדרן רדיו.
ביוגרפיה
שוורצמן גדל בעיר באר שבע, לשם עבר בילדותו עם אביו פרופ' פסח שוורצמן המשמש כמומחה לרפואת משפחה באוניברסיטת בן-גוריון.
שוורצמן סיים תואר ראשון ושני (בהצטיינות) בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. שוורצמן בוגר תואר שני בחוג ליישוב סכסוכים וחקר סכסוכים מהפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
נשוי למיכל ואב לשלושה בנים.
פעילותו הציבורית
בשנת 2009 שוורצמן הגיש עתירה לבג"צ שבה ביקש להפסיק את העברתם של תיקים מבית המשפט למגשרים עד שיוגדרו קריטריונים אשר יגדירו מיהם המגשרים ומהם הכללים החלים עליהם לאחר שמופנים אליהם תיקים מבית המשפט. בעקבות העתירה הנושא הוסדר בחקיקה בדצמבר 2017.
במסגרת הפעילות להנגשת שירותי הגישור בישראל, הקים שוורצמן את חברת "הבית לגישור ויישוב סכסוכים", המאפשרת לאנשים לקבל שירותי גישור במשרדים קרובים לביתם. במסגרת פעילות "הבית לגישור ויישוב סכסוכים" פועל שוורצמן להקים בכל עיר בישראל משרד גישור.
בשנת 2010 נבחר שוורצמן ליו"ר לשכת המגשרים בישראל וכיהן בתפקיד מספר שנים.
תוכנית הרדיו "המגשר"
בשנים 2012-2014 שודרה ב103FM תוכנית הרדיו "המגשר", בהשתתפותו של שוורצמן.
בטלוויזיה
משנת 2017 מנחה שוורצמן את התוכנית "הקופסה" בקשת 12.
1410-1419 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1419 - 1410 לפני הספירה
פיאט ברווטי
סך הכול יוצרו 681 יחידות בדגמי טורפדו ולנדולט.
Ghostbusters
Ghostbusters (בעברית: מכסחי השדים) הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאי האמריקאי ריי פארקר ג'וניור. השיר יצא לאור ב-8 ביוני 1984, על ידי חברת התקליטים אריסטה רקורדס, כסינגל מתוך הפסקול, Ghostbusters: Original Soundtrack Album.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
לדברי פארקר, מפיקי הסרט פנו אליו במטרה שיצור שיר נושא לסרט "מכסחי השדים", אם כי היו לו רק כמה ימים לעשות זאת. כזמן שצפה בטלוויזיה בשעת לילה מאוחרת, פארקר ראה פרסומת מקומית שנתנה לו השראה לכתיבת השיר. לאחר מכן, כתב והפיק את השיר עבור הסרט.
כמה עשורים לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-133 מיליון השמעות.
הצלחה מסחרית
השיר זכה להצלחה מסחרית בינלאומית והפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר בשנות ה-80 של המאה ה-20. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לו את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה ממיליון עותקים במדינה, בעוד איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי הכריז כי הוא נמכר בלמעלה מ-1.1 מיליון עותקים במדינה.
עמוס נבון
עמוס נבון (נולד ב-30 ביולי 1937) הוא אנטומולוג, חוקר בכיר בתחום ההדברה הביולוגית, משורר, סופר, נגן חליל צד ומפסל בברזל. מחקריו בתחום תזונת חרקים והשפעת רעלנים ופתוגנים על מזיקים שונים, הביאו לפיתוחים משמעותיים בתחום ההדברה הביולוגית. נבון הוציא לאור חמישה ספרי שירה וספר על מוצארט באמזון.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב. אביו, שמואל נבון לבית קליגמן, נולד באוקראינה. בארץ, הוא עבד כמחנך בבית החינוך לילדי העובדים בתל אביב והיה פזמונאי. חיבר ספרי ילדים, וביניהם, "מה אספר לילד". אמו, רות לבית קובנר, נולדה בגרמניה ולמדה רפואה בווינה. בארץ הייתה רופאת ילדים, בבית החולים הדסה בתל אביב ובבתי ספר של עירית תל אביב. היא התמחתה בשיתוק מוחי מלידה ובפסיכיאטריה של הילד. אחיו, ד"ר שאול נבון, הוא פסיכולוג שיקומי, מומחה וחוקר בתחום ההיפנוזה.
נשוי ואב לשתי בנות, אירית ורונית.
לימודים אקדמיים
ב-1974, השלים נבון את עבודת הדוקטורט בנושא "ההשפעה הפיזיולוגית והביוכימית של חומצה אסקורבית בזחל הצמחוני" בהדרכת פרופ' צבי לוינסון ופרופ' אליהו סבירסקי.
לאחר השלמת הדוקטורט, ביצע נבון פוסט-דוקטורט. במרכז לחקר חרקים של משרד המושבות הבריטיות (COPR) בלונדון, בנושא: "השפעת האכלה של חומצות אמינו לא חלבוניות על בוגרי הארבה המדברי". במהלך ההשתלמות, פיתח שיטת מבחן של החומרים האלו המבוססת על דסקיות סיליקון. במהלך שהותו בלונדון, הירצה על הנושא בכנס השנתי להגנת הצומח בגֶנט, בלגיה. כמו כן. בשנת 1960 השתתף בסדנה בינלאומית בנושא "השימוש ברדיואיזוטופים וקרינה רדיואקטיבית נגד מזיקי חקלאות" בגיינסוויל, פלורידה. המימון של הסדנה היה מטעם הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בווינה (SABA).
מחקרים אנטמולוגיים
ב-1979, שימש נבון כחוקר ראשי בתוכנית BARD – קרן משותפת ישראלית-אמריקאית למחקר ופיתוח חקלאי. את עבודתו המחקרית ערך בשותפות עם פרופ' הרברט ליפקה באוניברסיטת מסצ'וסטס, בוסטון,
החל משנת 1965, עסק במחקר אנטומולוגי במכון וולקני במשך 36 שנה במעמד קבוע. במהלך עיסוקו המחקרי, יצא ד"ר נבון לשנת שבתון בשלוש הזדמנויות שונות וביצע מחקרים בשיתוף אנטמולוגים ברחבי העולם.
פיתוח אמצעי גידול והאכלת חרקים
ד"ר נבון פיתח מספר קרקעי מזון מלאכותי לגידול חרקים.
פועלו בתחום השירה
בנוסף למחקריו ופיתוחיו המדעיים בתחום האנטמולוגיה, הוציא ד"ר נבון לאור חמישה ספרי שירה וזכה לפרסם רבים משיריו במגוון פלטפורמות. נבון הוא בוגר סדנת ההמשך של בית הספר לשירה במשכנות שאננים בירושלים בניהולו של אמיר אור. חבר באגודת הסופרים העברים החל מ-25.3.1991.
פועלו בתחום הפיסול בברזל
ד"ר נבון השלים סדנת פיסול אצל רמי רודיך בגבעתיים ומפסל בברזל במשך שנים רבות בבית המלאכה שלו. הציג מעבודותיו בגלריית המגדל בקיבוץ שפיים את עבודותיו ( 19.9.2014-16.10.2014) בתערוכה בשם "על חבל דק". צילומי יצירותיו מופיעים בספר השירה שלו "במחשבה שנייה" ומעצימים את השירים.
נגינה בחליל צד
נבון נגן חליל צד ומשתתף ותיק במועדון הישראלי לכל נשיפה. ונגן ותיק בהרכבים של מוזיקה קאמרית: ברביעיית חלילים בהדרכת דפנה יצחקי. כתרומה לקהילה, הופיעה הרביעייה בבתי אבות באזור המרכז. נבון מנגן בהרכבים שונים, בעיקר בליווי פסנתר.
כמו כן, חיבר נבון ספר מחקר אודות וולפגנג אמדאוס מוצארט "Mozart Seven Notes" בהוצאת אמזון (2016). הספר זכה לשבחים בקרב קוראיו.
1420-1429 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1429 - 1420 לפני הספירה
פרוספר ז'וליו דה קרביון
קורות חיים
קרביון נולד בדיז'ון, שם אביו, מלכיור ז'וליו (Melchior Jolyot), היה נוטריון-מלכותי. לאחר שהתחנך בבית הספר הישועי בעיירה, ולאחר מכן ב. הוא הפך לעורך דין, והוצב במשרדו של עורך דין בשם פרייר (Prieur) בפריז. בעידודו של מעסיקו, בנו של חבר ותיק של המשורר והמחזאי, הוא כתב את Mort des enfants de Brutus ("מות ילדיו של ברוטוס"), שמעולם לא הוצג על הבמה.
בשנת 1705 הוא הצליח עם Idoménée (אידומנאוס); המחזה שלו Atrée et Thyeste (אטראוס ותיאסטס) הוצג בשנת 1707 שוב ושוב בחצר המלוכה; Electre (אלקטרה) הופיע ב-1709; ובשנת 1711 כתב את המחזה הטוב ביותר שלו, Rhadamiste et Zénobie (רדמיסטוס וזנוביה), שנחשב כיצירת המופת שלו למרות עלילה מסובכת יתר על המידה. אבל המחזה Xerxes (חשיארש) שכתב ב-1714 הוצג רק פעם אחת ו-Sémiramis (סמירמיס) (1717) היה כישלון מוחלט.
בשנת 1707 נשא קרביון לאישה נערה חסרת פרוטה, שמתה והותירה לו שני ילדים קטנים. גם אביו מת, חדל פירעון. בשלוש שנים בחצר המלוכה הוא לא הרוויח דבר ועורר קנאה ניכרת. מדוכא ומדוכדך, עבר לגור בעליית גג, שם הקיף את עצמו בכלבים, חתולים וציפורים, שאיתם התיידד; הוא נעשה אדיש לחלוטין לניקיון או לאוכל, וחיפש נחמה רק בעישון.
הוא חזר לבמה ב-1726 עם מחזה מצליח, Pyrrhus (פירוס). ב-1731, למרות הסתגרותו הארוכה, הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית; ב-1735 מונה לצנזור מלכותי; ובשנת 1745 העניקה לו מאדאם דה פומפדור פנסיה של 1,000 פרנק ומשרה בספרייה המלכותית. בשנת 1748 הוצג המחזה שלו Catilina (קטילינה) בהצלחה רבה בחצר המלוכה; ובשנת 1754, בן שמונים, הוא העלה את הטרגדיה האחרונה שלו, Le Triumvirat (הטריומווירט). גם בנו היחיד קלוד היה סופר.
1915 ברוסיה
1915 ברוסיה הייתה שנה ה-302 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה.
היטמן (ראפר)
בריאן ביילי (באנגלית: Brian Bailey; נולד ב-16 בנובמבר 1974), ידוע בשם הבמה שלו, היטמן (Hittman), הוא ראפר מן החוף המערבי, כותב שירים ומפיק מלוס אנג'לס שבקליפורניה. היטמן היה חתום בחברת התקליטים אפטרמת' אנטרטיינמנט של ד"ר דרה משנת 1998. הוא הופיע כאורח בתשעה משירי  האלבום "2001" של ד"ר דרה, והוא האמן שמתארח בשירים הרבים ביותר באלבום. בחברת התקליטים של ד"ר דרה לא הצליח להוציא את אלבומו, עד מהרה עזב, כמו אמנים אחרים באותו הזמן, כמו ראקים, את חברת התקליטים אפטרמת'.
בשנת 2000 הוציא את הסינגל הפופולרי ביותר שלו, "Last Dayz", שהופיע ב-B-side של הסינגל "Forgot About Dre" של ד"ר דרה. בקליפ לשיר, "Last Dayz" של היטמן מקבל דקה משלו בסוף. לאחר שעזב את אפטרמת', הוא הוציא את האלבום שנועד לצאת בה - "Hittmanic Verses", בחברת התקליטים סיק ביי רקורדס (Sick Bay Records) ב-2005. לעיתים רחוקות הוא המשיך להופיע בשירים כאורח. הוא הפיק שירים, כמו "Progression" מהאלבום "The Golden Age" של דיזי רייט.
מגודלים
מגודלים (באנגלית: Grown Ups) הוא סרט חבר'ה קומי אמריקאי. הסרט הופק על ידי אדם סנדלר, בוים על ידי דניס דוגן ומככבים בו אדם סנדלר, קווין ג'יימס, כריס רוק, רוב שניידר, דייוויד ספייד וסלמה הייק. הסרט הופק על ידי חברת ההפקות של סנדלר, האפי מדיסון, והופץ על ידי סרטי קולומביה.
עלילה
30 שנה אחרי שגמרו תיכון, נפגשים חמישה חברים לנבחרת הכדורסל של בית הספר בבית על האגם שבו חגגו את הניצחון הגדול ביותר שלהם, כדי להתאבל על מותו של המאמן שלהם. במשך סוף השבוע חמשת החברים ומשפחותיהם נסעו לעיירת הולדתם ונאספים בבקתה בחיק הטבע. במשך החופשה חמשת החברים מגלים שזה שהם גדלו לא אומר שהם התבגרו, אפילו לא קצת.
Monster (מיני-אלבום)
Monster (בעברית: מפלצת) הוא מיני-אלבום הבכורה של רד ולווט – איירין & סולגי; להקת הבת של רד ולווט. המיני-אלבום יצא לאור ב-6 ביולי 2020 בהוצאת SM אנטרטיינמנט ודרימוס אשר הייתה לחברה המפיצה בדרום קוריאה. המיני-אלבום כולל שש רצועות, ביניהן שיר הנושא, "Monster", והסינגל השני שהופץ מאוחר יותר, "Naughty".
פינקוס גרין
פנחס (פינקוס, פינקי) גרין (נולד ב-1934) הוא מיליארדר יהודי חרדי, מתגורר בישראל. בשנת 2009 הוערך הונו לפי מגזין פורבס, בכ-1.2 מיליארד דולר. הקים ביחד עם מארק ריץ' את חברת המסחר הבינלאומית "Marc Rich & Co AG" (כיום גלנקור), שהיא כיום חברת המסחר בסחורות הגדולה בעולם.
Monster (מיני-אלבום)
המיני-אלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים הדרום קוריאניים.
פינקוס גרין
ביוגרפיה
גרין נולד בברוקלין, ניו יורק, בארצות הברית בשנת 1934 למשפחה בת שמונה ילדים להורים מהגרים מאירופה. עד גיל 16 התחנך בבתי ספר יהודיים, אך לא השלים את לימודיו ועזב את התיכון כדי לעזור ולתמוך כלכלית במשפחתו. בעבודה בחברת הסחר בטובין "פיליפ ברד'רס" (כיום ) קונצרן מסחרי בבעלות יהודית בארצות הברית, הכיר את מארק ריץ' שפרש באותה עת מלימודיו בקולג'. שניהם קודמו בתפקידים בחברה עד שתפסו משרות בכירות באירופה ומונו לאחראים על פיתוח אסטרטגיות למסחר בנפט. בשנת 1974, לאחר שדרישות שכר שלהם שחרגו מהנוהל המקובל בחברה, סורבו בידי נשיא החברה לודוויג יסלזון, עזבו גרין וריץ' את החברה וייסדו את החברה הפרטית שלהם שצמחה במהירות.
Monster (מיני-אלבום)
רקע והוצאה לאור
ב-21 באפריל 2020, החברה SM אנטרטיינמנט אימתה כי איירין וסולגי יתאחדו ויהיו להקת הבת הראשונה של רד ולווט. בהמשך, נודע כי השתיים התכוננו לקראת הוצאת המיני-אלבום הראשון שלהן בסביבות יוני 2020. הוצאת המיני-אלבום נדחתה מ-15 ביוני ל-6 ביולי בטענה שהוא היה זקוק להפקה ועריכה נוספת, במטרה להשיג "איכות מוזיקלית גבוהה יותר".
פינקוס גרין
ביוגרפיה
בשנת 1992 פרש ומכר את חלקו בחברה, לאחר ניתוח לב שעבר.
Monster (מיני-אלבום)
הצלחה מסחרית
על פי הנתונים שך Hanteo, Monster נמכר בלמעלה מ-80,000 עותקים ביום הראשון לצאתו, ובנוסף שבר את שיא המכירות של המיני-אלבום השישי של הלהקה, The ReVe Festival: Day 1; השיא עמד על 45,080 עותקים ביום הראשון ו-71,431 עותקים בשבוע הראשון שלו. הוא גם הפך למיני-אלבום (אשר הופץ על ידי להקת בת של להקת בנות) הנמכר ביותר בכל הזמנים, כשהוא עוקף את Twinkle של גירלז ג'נריישן-TTS. המיני-אלבום נמכר ב-100,000 עותקים תוך פחות משלושה ימים. הוא קיבל את תואר הפלטינה בעקבות מכירות העולות על 55,000 עותקים בפלטפורמת המוזיקה הגדולה בסין, QQ Music. המיני-אלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של אייטונס ב-52 מדינות.
פינקוס גרין
ביוגרפיה
גרין מקורב לפוליטיקאים בישראל, בעיקר מחוגי הימין, והוא תורם להם סכומים משמעותיים. פינקוס תרם בעבר תרומות משמעותיות לבנימין נתניהו.
Monster (מיני-אלבום)
רשימת רצועות
הקרדיטים נלקחו מנאבר.
פינקוס גרין
ביוגרפיה
הואשם עם שותפו ריץ' על ידי ממשלת ארצות הברית בסחר עם איראן תוך הפרת אמברגו שהוטל עליה, בעקבות זאת נמלטו לשווייץ, ובהמשך קיבלו חנינה מהנשיא קלינטון.
1440-1449 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1449 - 1440 לפני הספירה
נייט מילר
נייתן למאר מילר ג'וניור (באנגלית: Nathan Lamar Miller Junior; 12 באוגוסט 1987 – 4 ביוני 2022) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע.
מילר הגיע לישראל בשנת 2010 והחל לשחק בהפועל מגידו מהליגה הלאומית. בעונה שלאחר מכן הוא עבר למכבי באר יעקב, איתה העפיל לגמר הליגה הלאומית, שם הפסידה להפועל תל אביב.
לאחר מכן שיחק בפנטרס דה אגואסקליינטס מליגת העל המקסיקנית בכדורסל.
לאחר מכן חזר לישראל ושיחק בעירוני נהריה (אותה הוביל לעליית ליגה ושימש כקפטן הקבוצה כששיחקה בליגת העל) ועירוני רמת גן.
את שלוש העונות הבאות הוא שיחק בקוריאה הדרומית בקבוצת סיאול סמסונג ת'אנדרס מליגת הכדורסל הקוריאנית. מילר פרש בשנת 2019.
מילר נפטר ב-4 ביוני 2022, בגיל 34, מהתקף אסתמה.
רעל ותחרה (סרט)
רעל ותחרה (באנגלית: Arsenic and Old Lace) הוא סרט אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה בבימויו של פרנק קפרה המבוסס על מחזה בשם זה של ג'וזף קסלרינג שהועלה לראשונה בברודוויי בשנת 1941 ומוצג עד היום ברחבי העולם.
הסרט אמנם הופק ב-1941 אך הוקרן לראשונה ב-1944 לאחר שההצגה בברודוויי ירדה מהבמה.
הקומדיה עוסקת בצעיר ממשפחה מכובדת שמגלה ביום נישואיו שמשפחתו הקרובה - שתי דודותיו ושני אחיו, הם למעשה קבוצה של מטורפים, פושעים ורוצחים. כדי לצאת מהתסבוכת הזאת הוא נוקט בפעולות שמציגות אותו כמטורף עד שהוא מתחיל לחשוב שאכן הוא כך.
כמו בכל קומדיה שחורה מטופלים נושאים כמו שיגעון, פשע ורצח באופן סאטירי והומוריסטי. השחקן בוריס קרלוף הידוע בפרצופו המפחיד שלו שיחק בהפקה התיאטרונית ומוזכר בסרט.
תקציר העלילה
מורטימר ברוסטר (קרי גרנט) הוא סופר מוצלח שכתב מספר ספרים המטיפים לכך שאין צורך להתחתן. למרות זאת הוא נכנע לאהבה עם שכנתו וחברתו מילדות איליין (פרסיליה ליין) ונרשם בסודיות לנישואין בעירייה כשעיתונאים מתחקים אחריו.
מורטימר מגיע לבית משפחת ברוסטר בו גדל. זו משפחה מכובדת, מצאצאי מהגרי המייפלאואר. בבית מתגוררות שתי דודותיו הזקנות, אבי (ג'וזפין האל) ומרתה (ג'ין אדאיר). כן מתגורר בבית אחיו הצעיר טדי (ג'ון אלכסנדר), מטורף החושב שהוא תאודור רוזוולט המפקד על חייליו בקרב סאן-חואן במלחמת ארצות הברית–ספרד. מדי פעם הוא צועק "הסתער", מחצצר בחצוצרה, שועט לעבר חדרו בקומה השנייה וטורק את הדלת בחבטה שמזעזעת את הבית ובעיקר את שעון הקיר.
מורטימר מרים מכסה של ארגז עץ מתחת לווילון ומגלה לתמהונו ולחרדתו כי בארגז מונחת גופה. הוא חושב כי טדי אחראי לרצח אך דודותיו מרגיעות אותו ומספרות לו שהן אחראיות לכך. הן מקבלות גברים זקנים וגלמודים המבקשים לשכור חדר אצלן ומשקות אותם ביין דובדבנים בו הן שמות ארסן, סטריכנין וקורט של ציאניד. בכך הן עושות לדבריהם "צדקה" לגברים המסכנים האלה.
טדי עוזר להן בכך שהוא קובר את הגופות במרתף לאחר שהוא משוכנע שהוא חופר שם את תעלת פנמה וקובר פועלים שמתו שם בקדחת צהובה.
מורטימר אובד עצות. את איליין המגיעה כדי לזרז אותו בנסיעתם לירח דבש במפלי ניאגרה הוא דוחה ומסלק אותה לתמהונה. הוא מתחיל בהליכים לאשפז את טדי בסנטוריום לחולי נפש.
המצב מסתבך כשמגיע אח נוסף של מורטימר, ג'ונתן (ריימונד מאסי) ביחד עם הרופא ד"ר איינשטיין (פיטר לורה) שאחראי על שינוי פניו של ג'ונתן לפנים הדומים לבוריס קרלוף למניעת זיהויו. ג'ונתן הוא רוצח נמלט מהמשטרה כשבמכוניתו נמצאת גופה של מר ספלנצנו. בחשיכה הם מעבירים את הגופה לארגז. ג'ונתן מחליט לחסל את מורטימר ולהשתלט על הבית. הם קושרים אותו וסותמים את פיו אולם אז מגיעים השוטרים ואוסרים את ג'ונתן.
לבסוף מצליח מורטימר להחתים את הטופס לאשפוז טדי בסנטוריום. גם הדודות רוצות להצטרף לטדי. מורטימר מתבקש לצרף את חתימתו כקרוב משפחה ואז מודיעות לו הדודות בצער כי למעשה אינו שייך ביולוגית למשפחת ברוסטר כי אמו הגיעה למשפחה כטבחית כאשר הייתה בהריון מאדם אחר. מורטימר מקבל זאת בשמחה כי כעת ברור לו שלא הועברו אליו הגנים של המשפחה המטורפת הזאת. הוא מחבק את איליין ורץ איתה ברחוב כשהוא צועק לכל עבר "אני לא ברוסטר".
העלאת המחזה בישראל
המחזה הועלה בישראל בתיאטרון הקאמרי ב-1952 בשם "למי תקעה החצוצרה" עם רוזה ליכטנשטיין, מרים ברנשטיין-כהן ויצחק מיכאל שילה.
הוא הועלה גם בהבימה ב-1991 עם ליא קניג, מרים זוהר ודרור קרן וב-2012 עם ליא קניג, דבורה קידר ותומר שרון בתפקידים הראשיים.
הדסון הוק
הדסון הוק (במקור: Hudson Hawk) הוא סרט אקשן-קומי אמריקאי משנת 1991 בבימויו של מייקל להמן.
בסרט מככב ברוס ויליס, אשר היה שותף לכתיבת הסיפור, בתפקיד הדסון הוק. עוד משתתפים בסרט: דני איילו, אנדי מקדואל, ג'יימס קובורן, סנדרה ברנרד, ריצ'רד אי. גרנט, ויליאם קונרד, דייוויד קרוזו, לוריין טאוסינט ופרנק סטלון.
הדסון הוק נמנה עם ז'אנר הלייב אקשן. זהו ז'אנר שעושה שימוש תכוף בהומור סלפסטיק ואפקטים קוליים, אשר מעצימים את ההומור הסוריאליסטי הבולט בסרט.
העלילה מבוססת על מוטיבים כגון תאוריות קשר, אגודות סתרים, תעלומות היסטוריות ועוד.
מוטיב עלילתי חוזר בסרט הוא ביצוע של שירים, על ידי הדסון הוק (ברוס ויליס) ושותפו טומי (דני איילו), אשר שרים במקביל אך בנפרד, כדי לסנכרן את מעלליהם. הדואטים של ויליס-איילו - "Swinging on a Star" של בינג קרוסבי ו-"Side by Side" של פול אנקה - נכללים בפסקול הרשמי של הסרט.
תקציר העלילה
אדי הוקינס, הידוע יותר בכינויו הדסון הוק (ברוס ויליס), הוא מומחה בפריצה לכספות, המנסה לחגוג את יומו הראשון של שחרורו על תנאי ממאסר עם קפוצ'ינו. אך בטרם הוא מצליח לשתות את כוס הקפה שלו, הוא נסחט על ידי גורמים שונים לבצע מספר מעשי שוד, ביחד עם שותפו לפשע - טומי "5-טון" מסינה (דני איילו). בין הגורמים השונים שמנסים לסחוט אותו: קצין המבחן שלו, שני אחים מאפיונרים מניוארק וסוכן לשעבר של ה-CIA - ג'ורג' קפלן (ג'יימס קובורן), המלווה בארבעה סוכנים להם שמות קוד כשמות ממתקים מפורסמים: באטרפינגר (אנדרו בריניארסקי), קיט קט (דייוויד קרוזו), אלמונד ג'וי (לוריין טאוסינט) וסניקרס (דונלד פאטריק הארווי).
הוק מגלה כי מאחורי מעשי השוד השונים עומדים מינרווה ודרווין מייפלאואר (סנדרה ברנרד וריצ'רד אי. גרנט), זוג אמריקאים העומדים בראש תאגיד הממוקם ברומא, ואשר ביחד עם משרתם אלפרד (דונלד ברטון), הם מנסים לשחזר את בנייתה של "La Macchina dell'Oro" - מכונה אשר ככל הנראה הומצאה על ידי לאונרדו דה וינצ'י, ואשר מסוגלת להפוך עופרת לזהב. לצורך סיכול מזימתם - חוברת אל הוק אנה ברגלי (אנדי מקדואל) - אוצרת אמנות בוותיקן המתמחה ביצירותיו של דה וינצ'י, אשר נחטפת אל טירתו של דה וינצ'י, שם בונים הזוג מייפלאואר את המכונה. הוק וטומי יוצאים למקום על מנת להצילה.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות שליליות מאוד ולציון 22% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 32 ביקורות. הסרט היה מועמד לשבעה פרסי פטל הזהב, וזכה בשלושה מתוכם.
1450-1459 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1459 - 1450 לפני הספירה
יהדות פרוסיה
היהודים הראשונים בפרוסיה התיישבו בדוכסות כמעט עם הקמתה וסביר להניח שישבו שם עוד קודם לכן. ככול שהתעצמה פרוסיה, סיפחה שטחים חדשים ופרחה כלכלית כך גדל מספר היהודים שבה, התחזק מעמדם וגברה הזדהותם עם פרוסיה וערכיה. זאת עד לנפילתם הטראגית עם עליית הנאצים והשואה, נפילה שבישרה את נפילתה וביטולה של פרוסיה עצמה.
יהדות דוכסות פרוסיה
ראו גם ערך מורחב קהילת יהודי קניגסברג
המידע הראשון שבידינו על יהודים בפרוסיה הוא על המצאות שני רופאים יהודיים בבירת פרוסיה, קניגסברג בשנת 1540, זמן קצר אחרי הקמת דוכסות פרוסיה בשנת 1525. אך התיישבות יהודית של ממש לא הייתה שם לפני המחצית השנייה של המאה ה-17, עת סוחרים יהודים מפולין ומליטא החלו להשתתף בירידי העיר. ב-1680 הותר להם לפתוח בית תפילה למשך כל ימי היריד.
בשנת 1618 הוקם האיחוד הפרסונלי שבו דוכסי פרוסיה ירשו גם את דוכסות ברנדרבורג שבירתו הייתה ברלין שבה לא היו יהודים מאז גירושם "לצמיתות" בשנת 1570, למעט בודדים כמו הספק הצבאי ישראל אהרון.
קהילת קינגסברג שנשארה עיר הבירה של דוכסות פרוסיה המשיכה להתפתח גם לאחר מיכן, ב-1704 קודש בית עלמין ונוסדה חברה קדישא. שלש שנים אחר כך התמנה רב במקום. בשנת 1716 ישבו בעיר 38 משפחות יהודיות, וב-1756, כאשר מספר היהודים בקניגסברג הגיע ל־300 נפש, נחנך שם בית הכנסת הראשון, בית כנסת זה היה קיים כ 200 שנה עד שחרב בשריפה שלאחריה הוקם בית הכנסת החדש, בשעה זו הייתה קהילת יהודי קניגסברג הקהילה היהודית השלישית בגודלה בגרמניה בכלל ובפרוסיה בפרט. ממוזער|[[ברטה פפנהיים|ברטה פפנהים ( 1859-1936) שתרגמה מיידיש לגרמנית את זיכרונותיה של גליקל מהמלין ( 1625-1724)ושהייתה מצאצאיותיה, לבושה כגליקל מהמלין.
חייהם של שתי הנשים ממחישים את מורכבות חיי יהודי פרוסיה בשתי תקופות, ראשית העת החדשה והאימפריה הגרמנית ולאחריה.
גליקול, אשת עסקים וכותבות זכרונות, גורשה מביתה בגירוש המבורג אך בחתונת בתה השתתפו בניו של הנסיך הבוחר מברדנבורג.
ברטה פפנהיים ( אנה או של פרויד) נולדה בבית ששילב את התרבות היהודית עם הגרמנית והייתה מחלוצות המאבק לזכויות הנשים באירופה ובחברה היהודית, באחרית ימיה נחקרה במשטרה בעוון התבטאות מזלזלת בהיטלר ומפעלה נהרס על ידי הנאצים. |טקסט=|313x313 פיקסלים]] ב-1640 ירש פרידריך וילהלם הידוע כ"אלקטור הגדול" את אביו כמושל. הוא יזם מדיניות של קידום הגירה וסובלנות דתית על מנת לשקם את פרוסיה לאחר מלחמות הדת.
במאי 1671 הותר ל-50 משפחות ממגורשי וינה (1670) להתיישב בבראנדנבורג למשך 20 שנה וב-10 בספטמבר אותה שנה הוציא הנסיך כתב-זכויות ראשון המציין את תחילת היישוב היהודי החדש בברלין, חרף התנגדותם של אנשי העיר, לרבות ישראל אהרן.
ב-1700 כבר ישבו בברלין 70 משפחות יהודיות בהיתר, 47 משפחות ללא היתר, וקצת רוכלים וקבצנים (ביחד כאלף איש). חנויות היהודים התרבו על אף האיסור ולבסוף נצטוו לסחור אך ורק בבגדים משומשים ובהלוואות תמורת פקדונות. השלטון ראה בהם מקור לא-אכזב לסחיטת תשלומים כבדים בצורת "דמי-הגנה".
יהדות ממלכת פרוסיה
עם הכתרת פרידריך הראשון ב-1701 כמלך פרוסיה הפכה ברלין לבירתה של פרוסיה. שהפכה מדוכסות לממלכה.
ב-1714 הסיר פרידריך וילהלם הראשון את ההגבלות על מסחר היהודים, להוציא ענפים מסוימים כגון תרופות ותבלינים, דברי צמר מיובאים וייצור משקאות. רכישת קרקעות על ידי יהודים הייתה כרוכה בקשיים עצומים והבעלות על הבתים נאסרה עליהם לחלוטין.
בשנת 1740 במסגרת מלחמת הירושה האוסטרית סיפחה פרוסיה את חבל שלזיה ובראשו העיר ברסלאו שהפכה עם השנים לביתה של הקהילה השנייה בחשיבותה בממלכה. ב-1750 העניק פרידריך השני (הגדול) מלך פרוסיה כתב פריבילגיה ליהודים, המחלק את היהודים לשני סוגים:
ליהודי החצר הותר להעביר את זכות החסות לאחד מילדיהם לפי בחירתם, אולם לילד אחד בלבד. שאר ילדיהם, אם הורשו להישאר בעיר עברו למעמד של יהודים נסבלים.
כך כתב יעקב יעקובסון על תקנות אלה: "כמו בכל מקום בגרמניה, גם תקנות ראשיות אלה נועדו להגביל את מספר היהודים המתגוררים בארץ, להתיר להם פעילות מוגדרת בלבד בתוך המערכת הכלכלית הלאומית ולהטיל עליהם מיסים גבוהים ככל האפשר על הבטחת ביטחונם ועל טולרנטיות לנוכחותם.
בתקופת פרידריך הגדול ניתנו הקלות ליהודים ומצבם הכלכלי, התרבותי והחברתי השתפר, בפרט אחרי מלחמת שבע השנים (1763–1756), כאשר יהודים רבים שימשו כספקים לצבא ולאוצר המלוכה. מספר התעשיינים והבנקאים בקרב יהודי ברלין גדל, וב-1791 הוענקו למשפחת איציג ואפרים היהודית זכויות אזרח מלאות, לראשונה בגרמניה.
ב 1772 החל התהליך של חלוקת פולין, מלך פרוסיה שהיה פעם וואסל של מלך פולין החל להשתלט על אדמות פולין ובכל חלוקה שכזו נכנסו יהודים חדשים תחת שלטונו. בשנת 1797 התמנה דניאל איציג לבנקאי החצר של פרוסיה ועוד קודם לכן התמנה כמנהל המטבעה המלכותית ביחד עם שותפו. פייטל היינה אפרים.
ב-11 במרץ 1812 פרסם המלך פרידריך וילהלם השלישי את ה"צו לענייני יחסים אזרחיים" (בגרמנית: Edikt betreffend die bürgerlichen Verhältnisse der Juden in dem Preußischen Staate), הידוע בכינויו "צו האמנציפציה". צו מלכותי זה הכיר ביהודים כאזרחים שווים של ממלכת פרוסיה, עם כל הזכויות הנובעות ממעמד זה. החל מאותה עת יהודי פרוסיה נקראו "אזרחי המדינה" (בגרמנית: Staatsbürger) או "ילידים" (בגרמנית: Inländer).
התנאי לקבלת אזרחות פרוסית היה אימוץ שם ושם משפחה גרמניים ושימוש בשפה הגרמנית. כאישור על קבלת זכויות אזרח מלאות, ניתנו ליהודים אישורים מיוחדים.
על פי צו זה הייתה ליהודים הזכות לחופש מגורים, חופש עיסוק, חופש פולחן דתי והזכות לרכוש נדל"ן בחופשיות.
זכויות האזרח הטילו עליהם את חובת השירות הצבאי (החל משנת 1813 הם היו חייבים בגיוס).
המלך שמר לעצמו את הזכות להחליט על העסקתם של יהודים באדמיניסטרציה הלאומית של פרוסיה.
תקנות משפטיות חדשות בטלו את בתי המשפט היהודיים והכירו בקהילות היהודיות כאגודות הנתונות תחת המשפט הפרטי.
לדברי סלמה שטרן (Selma Stern-Täubler) חוקרת יהודי פרוסיה, "פרידריך הגדול פתח, כנראה בעל כורחו, את הדרך לאמנציפציה כלכלית ותרבותית וכן, בשלב מאוחר יותר, לאמנציפציה פוליטית של היהודים"
חוק זה היה חלקי ולא העניק זכויות מלאות ליהודים. החוק בוטל לאחר מכן.
היהודים נלחמו בבתי דין להשגת זכויותיהם. אדוארד גאנז, ממייסדי האגודה לתרבות ולמדע של היהודים, נלחם שנים בבתי הדין כדי לקבל אישור לעבוד כמרצה באוניברסיטה בפרוסיה, אך נכשל שוב ושוב. לבסוף לא עמד לו כוחו והוא התנצר. ממוזער|[[פרעות "הפ-הפ"|פרעות הפ הפ בפרנקפורט 1819, פרנקפורט עצמה סופחה לפרוסיה מאוחר יותר.
שימו לב לאיש הלבוש היטב (בורגני או משכיל) המכה סוחר יהודי בצד ימין ולהשתתפות הנשים בפרעות.|טקסט=|250x250 פיקסלים]] המאבק לזכויות היהודים נתקל בהתנגדות של חלקים בצמרת האינטלקטואלית הלאומית-נוצרית הגרמנית. על רקע זה ועל רקע משבר כלכלי משנת 1816 פרצו ב-1819 פרעות "הֶפּ-הֶפּ". הם נקראו כך על שם הקריאות שהשמיע ההמון בעת התנפלותו על מוסדות ציבור ודת ועל עסקים פרטיים של יהודים.
למרות זאת, מאותה תקופה ואילך גברה הזדהותם של יהודי פרוסיה עם מדינתם, מנהגיה וערכיה.
המתח בין הזהות היהודית, הזהות הפרוסית-גרמנית, מרחב האפשריות המוגבל העומד לרשות היהודים למרות צו 1812 הביא לכמה תהליכים מקבילים: הקמת זרמים דתיים נפרדים אשר ניסו בדרכם לענות על המתח בין הזהויות השונות, המרת דת, נישואי תערובת, הגירה לארצות הברית וטמיעה אשר התמצתה במונח "גרמני בן דת משה".
הקמת הזרם הרפורמי שבתחילה ניסחו מענה משלהם באמצעות שינוי אסתטי בתפילות ולאחר מיכן שינו שינוי עמוק ויסודי את סדרי הפולחן ומוקד הזהות היהודית מההלכה לפרשנות האישית ומבחירת עם ישראל על ידי ה' אל התגלות אוניברסלית.
מול הרפורמים התייצבו מחד הפוזיטיבים-היסטוריים (קונסרבטיבים) בראשות זכריה פרנקל, שחתרו לשימור ההלכה כסמכות מחייבת אך ראו אותה במידה רבה כיצירה אנושית, והנאו-אורתודוקסים בהנהגת רש"ר הירש ועזריאל הילדסהיימר, ששאפו לפשרה עם העולם המודרני ולאימוץ ערכיו אך עמדו על אמונה מוחלטת בתורה מן השמים. חיי הדת המסורתיים שקדמו לאמנציפציה נכחדו כמעט כליל. רק באזור פוזן, שבמזרח, ובמובלעות זעירות ספורות כמו פיורדא שבבוואריה הוסיף לשרוד חינוך יהודי מהסוג הישן.
בנובמבר 1847 פרסם המלך פרידריך וילהלם הרביעי את הצו Die Verhättnisse der Juden אשר השווה את הזכויות הפוליטיות והאזרחיות של האוכלוסייה היהודית עם אלה של האוכלוסייה הנוצרית.
המרות דת ונישואי תערובת, התרחשו במידה כזו שב-1933, 44% מכלל היהודים התחתנו בנישואי תערובת ויש המעריכים שבמלחמת העולם השנייה שרתו בצבא הנאצי 150,000 יהודים "בני תערובת", כלומר גרמני שאחד או שנים מסביו נחשבו יהודים.
הגירה לארצות הברית התעצמה ומעריכים שבין השנים 1830–1889, היגרו כ-200,000 יהודים מגרמניה לארצות הברית. שיאה הסמלי של טמיעת היהודים בפרוסיה היה תפילת יום הכיפורים בשדה הקרב במץ במלחמת צרפת-פרוסיה, אף על פי שהמיתוס על תפילת מאות חיילים ביהודיים בשדה הקרב הופרך ו"הרב ו"ג פלאוט שניתח את אי התאמתה לעדויות המקוריות הגדיר אותה כ"תרמית חסודה" פטריוטית, אולם ....(התמונה שהנציחה את התפילה) איננה מסמך היסטורי על שדה הקרב במץ. היא מצביעה כיצד רצתה הקהילה היהודית בגרמניה לראות את עצמה בקרב סביבתה ".
בקיסרות הגרמנית
לאחר מלחמת צרפת-פרוסיה הוכתר מלך פרוסיה כקיסר גרמניה באולם המראות של מלכי צרפת בוורסאי הכבושה, פרוסיה הייתה בשיאה.
טמיעתם והזדהותם של היהודים עם המדינה והאומה הפרוסית המשיכו וככול שנקפו השנים כך גם טיפסו במעלות החברה הגרמנית, תהליך שהתעצם עם התיעוש שעברה גרמניה ושהיהודים הובילו בו אם כי תמיד היו זרמי עומק אנטישמים רבי עוצמה, זרמי עומק שמצאו את ביטויים באמירתו המפורסמת של איינשטיין ערב התצפית שאמורה הייתה לאשר או להפריך את תורתו כי "אם יוכח שצדקתי יאמרו הצרפתים שאני אזרח העולם והגרמנים יאמרו שאני גרמני. אם יסתבר שטעיתי יאמרו הצרפתים שאני גרמני, והגרמנים יאמרו שאני יהודי"
התהליך הגיע בתקופה שקדמה לנאציזים לשיאו הטרגי במלחמת העולם הראשונה ובתחילת רפובליקת ווימאר.
12,000 חיילים יהודיים נפלו במלחמה בעוד משרד ההגנה הפרוסי מבצע מפקד של חיילים יהודים על מנת להוכיח כי הם משתמטים מהשרות.
בסיומה של המלחמה התאבד ידידו היהודי של קיסר גרמניה אלברט באלין משום שלא יכול לשאת את התבוסה.
לאחר נפילת הקיסרות הגרמנית (תקופת ווימאר-התקופה הנאצית)
בתקופת רפובליקת ווימאר שירת שר החוץ וולטר רטנאו שהיה "התגלמות האידיאה היודו-גרמנית בשיאה" ש"גדל לתוך עושר מופלג באחוזה המפוארת של המשפחה בפרברי ברלין, מוקף משרתים ואומנות, מורים פרטיים ויצירות אמנות.... שלח ידו בציור, פיסול וספרות...שהתנכר בנעוריו למוצאו היהודי ו שעתו הגדולה הגיעה במלחמת העולם הראשונה, כשמונה כמתאם-על לענייני כלכלה בזמן המלחמה ואיפשר במידה לא מועטה את הישרדותה הכלכלית של גרמניה." אך תמיד היה מי שהזכיר לו שהוא אינו גרמני וסופו שנרצח בידי לאומנים גרמניים על רקע מוצאו. סופו של התהליך בא לידי סיום בגרמניה של היטלר, אולם אפילו אז, תוך כדי מלחמת העולם השנייה שרתו עשרות אלפי חיילים יהודיים למחצה בצבאו של היטלר, בעוד, כפי שהגדירו זאת, "הסבתות שלהם נשלחות לאושוויץ", בין החיילים היו ורנר גולדברג שאף תואר כחייל הנאצי המושלם (חיצונית) קנצלר גרמניה לעתיד הלמוט שמיט, כמו גם פלדמרשל (לופטוואפה) מילך, אדמירל רוגה וקולונל הלמוט ווילברג (לופטוואפה).