cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הר ארגמן
גאולוגיה
מקור שמו הוא בעורקיו האדומים-צהבהבים של תחמוצת ברזל הנראים במחשופי החרסית שבבסיס ההר.
דודאי בן נחמן
דודאי בן נחמן (הרב דוראי) היה מחכמי בבל של המאה ה-8 והגאון של ישיבת פומבדיתא בין השנים 761 עד 764. מעט ידוע על חייו. הוא היה אחיו של יהודה בן נחמן הידוע, גאון ישיבת סורא בין השנים 759 ו-762), ואיתו סייע במניעתו של מייסד יהדות הקראית, ענן בן דוד, להצליח להתרומם לכיסא של ריש גלותא אחרי מותם של שלמה בן חסדאי ויצחק איסקוי בן סולומון.
MHC
MHC (ראשי תיבות באנגלית: Major Histocompatibility Complex; בתרגום חופשי: "מערך ראשי של התאמה רקמתית") הוא שמה של קבוצת גנים הנמצאת בגנום של רוב החולייתנים, ובהם האדם, ואשר מקודדת חלבונים בעלי חשיבות עליונה למערכת החיסון.
קיימים כ-200 גני MHC המקודדים לחלבונים. חלבונים אלו מצויים כמעט בכל התאים בעלי הגרעין בגוף. תפקיד חלבוני ה-MHC הוא "דיג" חלבונים אחרים המצויים בתא והצגתם לראווה על-פני ממברנת התא. תהליך זה נועד להציג חלבונים שמקורם זר (כלומר, שמקורם בחיידקים, נגיפים ופולשים אחרים) ללימפוציטים מסוג T.
החלבונים הזרים נקראים אנטיגנים. תאי T אינם מסוגלים לזהות אנטיגנים בעצמם, באופן ישיר, כשהללו זורמים בדם או נמצאים ברקמות, למשל. הדרך היחידה של תאי ה-T לזהות אנטיגנים (ובכך, בעצם, לזהות פלישה של פתוגן אל הגוף) היא באמצעות מערך חלבוני ה-MHC, אשר ממקמים את האנטיגנים שהם לוכדים על-גבי ממברנת תאי הגוף. לאחר שתאי ה-T מזהים את האנטיגנים, הם מתניעים שרשרת פעולות הידועות כתגובה חיסונית; זוהי דרכו של הגוף להתמודד עם זיהומים, וזוהי הסיבה שלמרות שמיליוני פתוגנים חודרים לגופנו בכל יום ויום, גורמים אלו למחלה רק לעיתים נדירות.
בראשית הדרך התגלה כי מערך ה-MHC מקודד לחלבונים האחראיים לדחיית שתלים זרים בהשתלת איברים (באותה העת עדיין לא היה ידוע תפקידם המקורי); מכאן "התאמה רקמתית" בשם MHC.
חלבוני ה-MHC אינם מציגים על-גבי הממברנה אנטיגנים בלבד (כלומר, חלבונים ממקור זר), אלא גם חלבונים של הגוף עצמו (חלבונים עצמיים). במצב תקין, כתוצאה מתהליכי סלקציה המתרחשים בבלוטת התימוס (בהם מושמדים תאי T המזהים מרכיבים עצמיים), לא קיימים בגוף תאי T שמזהים מרכיבים עצמיים ולכן לא מעוּררת תגובה חיסונית כל עוד מולקולות ה-MHC מציגות רק מרכיבים עצמיים. מנגנון זה פועל כמעט תמיד, אך כשהוא משתבש (כתוצאה מפגם גנטי, למשל) נגרמת מחלה אוטואימונית, בה מערכת החיסון של הגוף תוקפת את תאי הגוף עצמו.
גם בבני אדם קיים מגוון גנטי בחלבוני MHC, אשר נקראים אנטיגנים לויקוציטיים אנושיים (HLA).
מיון חלבוני MHC
ניתן לראות התאמה מעניינת בין שני סוגי חלבוני ה-MHC ובין התאים בהם הם נמצאים. חלבוני MHC מסוג I מציגים אנטיגנים רק לתאי T המסוגלים להרוג תאי גוף; לפיכך נמצאים חלבונים אלו אכן בכל תאי הגוף. כשנגיף פולש לתא גוף כלשהו, לוכדים חלבוני ה-MHC שבתא כמה אנטיגנים מהנגיף ומציגים אותם לראווה על-גבי ממברנת התא. תאי T ציטוליטיים מבחינים באנטיגנים ומחסלים את התא הנגוע, לפני שהנגיף מצליח להתפשט לתאים נוספים.
חלבוני MHC מסוג II, לעומת זאת, מציגים אנטיגנים רק לתאי T המסוגלים לגרום לתגובה חיסונית כוללת; לפיכך נמצאים חלבונים אלו רק בתאים שתפקידם להתניע תגובה חיסונית, בעיקר: תאים דנדריטיים.
מנגנון הצגת החלבונים
בכל רגע נתון ברור כי מספר החלבונים העצמיים הנמצאים בציטופלזמה של כל תא, ולפיכך מספר החלבונים העצמיים המוצגים על ידי מערכת ה-MHC, גדול בהרבה ממספר החלבונים הזרים, שמקורם בפתוגנים. בכל זאת מצליחים תאי ה-T "להתעלם" מאלפי החלבונים העצמיים ולהתייחס אך ורק לחלבונים הזרים, אפילו אם הללו מהווים כ-0.1% מכלל החלבונים המוצגים על-גבי הממברנה. המספר הכולל של חלבוני ה-MHC המוצגים על ממברנת תאי APC הוא כ-100,000.
חלבוני ה-MHC מקשרים, למעשה, בין התא בו הם נמצאים ובין תאי T. הקישור נעשה בשני מוקדים:
ג'ון מורי ריימר-ג'ונס
באוגוסט 1943 נתמנה ריימר-ג'ונס למפקד המשטרה הבריטית בארץ ישראל. בתחילת כהונתו, במהלך מלחמת העולם השנייה, היה המצב בארץ ישראל רגוע יחסית. ההגנה והאצ"ל נמנעו מפעולה נגד הבריטים, הלח"י רק החל להתאושש מהמכה שניחתה עליו בתחילת 1942 והערבים לא חידשו את המהומות לאחר שמאורעות תרצ"ו - תרצ"ט נסתיימו בשנת 1939. לקראת תום מלחמת העולם השנייה נערך ריימר-ג'ונס לחידוש הפעילות של היישוב נגד הבריטים שהתבטא בהגברת ההעפלה ובהמשך במאבק מזוין נגד שלטונות המנדט.
ריימר-ג'ונס מילא את תפקידו כמפקד משטרת המנדט עד חודש מרץ 1946, מועד שבו שב לאנגליה. בשנת 1948, בשלהי תקופת המנדט, ביקר ריימר-ג'ונס שוב בארץ ישראל על מנת לגייס למשטרת לונדון שוטרים בריטים שעמדו לסיים שירותם בארץ ישראל.
בשנים 1950 עד 1959 שירת ריימר-ג'ונס כעוזר למפקד הראשי של משטרת לונדון רבתי (המטרופוליטנית). בינואר 1950 קיבל ריימר-ג'ונס תואר אבירות.
סטרא אחרא
סִטְרָא אַחְרָא (ארמית: הצד האחר) הוא ביטוי קבלי המשמש שם כללי לכלל כוחות הטומאה והרוע, בהם עבודה זרה, שטן, מלאך המוות, כשפים, שדים, רוחות, שעירים, נחש הקדמוני, העלאה באוב, שרי אומות העולם, מלך הגויים, סמאל ולילית וקליפות. גם תאוות חומריות (יצר הרע) נקראות בספרות הקבלה בשם זה.
ביטוי זה מופיע בספר הזוהר בלבד, ואינו מופיע בתלמודים ובמדרשים.
מקור ורעיון
אחד הרעיונות המרכזיים ביהדות הוא בחירה חופשית, לצורך כך יצר האל כוחות הטוב וכנגדם כוחות הרע, כדי לאזן את ה'בחירה' ובכך ליצור סיבה לתשלום גמול. כך פירשו בספר הזוהר את הפסוק במגילת קהלת, לדוגמה, לסטרא אחרא ישנם עשר ספירות טומאה, כנגד עשר ספירות של הקדושה על פי הקבלה ישנה מלחמה תמידית בין כוחות הקדושה לטומאה, כוחות אלו אינם מקבילים, אלא מנוגדים זה לזה ובזמן ששולט האחד נחלש האחר. לפי הזהר, שלטון הסטרא אחרא מתגבר בעיקר בשעות הלילה עד חצות.
כוחות מאגיים
לפי התפיסה הקבלית, לסטרא אחרא ישנם כוחות מאגיים מעשיים לפעול בעולם. כדי לשלול את התפיסה הדואלית הפרסית מודגשת הנקודה שכוחות אלו נוצרו על ידי האל למטרות מסוימות ואין להם כח עצמי. דעה זו זהה לדעת רבי יוסי הגלילי בתלמוד, הסבור שיש לעבודה זרה כח לפעול בעולם. מאידך דעת רבי עקיבא שאין מקום לתפיסה זו. דעתו של רבי עקיבא לא התקבלה בקרב רוב מפרשי התורה הסבורים שיש מקום לתפיסה זו לדוגמה כך מסביר הרשב"ם את הכוחות המאגיים שיש לאוב וידעוני, הרקנטי הסביר כך את הכוח המאגי של נביא שקר או כוחם של חרטומי מצריים
אק
ראו גם
}}
סטרא אחרא
כוחות מאגיים
דוגמה בולטת לכוחות סטרא אחרא, נמצאת בפרשנויות שונות אודות מצוות שעיר המשתלח שלפי הזוהר וחלק מפרשני המקרא, כביכול נותנים לסטרא אחרא שוחד, כדי שלא יקטרג.
בפולקלור
ב-2010 הוציאה הלהקה השוודית Therion אלבום בשם Sitra Ahra.
עלות עסקה
עלות עסקה היא מונח המשמש בכלכלה ובדיסציפלינות קרובות, ומציין את העלות הנדרשת לשם ביצוע החלפה של נכס כלכלי אחד בנכס אחר.
ניתן לחלק את עלויות העסקה למספר סוגים:
יוסף ליב זוסמן
הרב יוסף ליב זוסמן (י"ב בטבת תרפ"ג; 31 בדצמבר 1922 - ד' בטבת תש"ס; 13 בדצמבר 1999) היה רב ומקובל ירושלמי, מתלמידיו של הרב יעקב משה חרל"פ ומעורכי כתביו.
קורות חייו
יוסף ליב נולד בירושלים בי"ב בטבת תרפ"ג לרב משה חיים, שעלה ארצה מסמורגון בשנת תרס"ג, וחיה שאשא, המיוחסת למהרש"א. המוהל שלו היה הרב יוסף חיים זוננפלד, בעוד הסנדק היה הראי"ה קוק. למד בישיבת עץ חיים ובישיבת בית זבול. נישא לטובה לבית שמסיוף (נפטרה ה'תשנ"ז) והתגורר בשכונת כנסת ישראל בירושלים.
בצעירותו נהג להשתתף בסעודה שלישית אצל הראי"ה קוק ודבק בו. מאז העריץ את הרב קוק, ציטט אותו וסיפר אודותיו. רבו המובהק היה הרב יעקב משה חרל"פ, תלמידו של הרב קוק אליו היה קשור בכל נפשו, והיה בין עורכי סדרת "מי מרום". בתקופת לימודיו בישיבת עץ חיים כתב מאמרים בהלכה. במקביל החל ללמוד קבלה בישיבת המקובלים שער השמים, ובהמשך אף העביר בה שיעורים בקבלה.
לאחר מלחמת ששת הימים היה מגיע בקביעות אל הכותל המערבי לתפילה, קריאת תהלים ותיקון חצות. נודע במיוחד בספירת העומר על יד הכותל, אותה היה נושא במשך זמן רב. פעמים רבות נבחר לשליח ציבור בעצרות תפילה וברכת כהנים בכותל המערבי.
במשך שנים רבות נהג להעביר שיחה על פרשת השבוע בביתו בליל שבת לתלמידי ישיבת מרכז הרב וישיבת עטרת כהנים, אליהם היה מקושר מאוד. בשיחה זו היה מבאר את הפרשה על פי הקבלה ותורת רבותיו. פרטים רבים מזיכרונותיו על חכמי ירושלים, חלקם כתב בעצמו וחלקם תומללו מפיו, הוטמעו בספרי ההגיוגרפיה הרבנית.
אף שצידד בציונות ובמדינת ישראל, רבנים ואדמו"רים מכל החוגים העריכו אותו וכיבדוהו, והיו מגיעים אליו להתייעצות, לימוד וקבלת ברכה. הוא נודע גם כבעל צדקה וחסד.
הרב יוסף ליב זוסמן נפטר בד' בטבת תש"ס. הלווייתו שיקפה את אורחות חייו החברתיות-רוחניות; נכחו בה אנשי היישוב הישן, תלמידי חכמים ומקובלים בני עדות המזרח, תלמידי ישיבת מרכז הרב ועוד. נטמן בהר המנוחות. הותיר אחריו ארבעה ילדים.
מוריס איילנד
מוריס איילנד (באנגלית: Morris Island) הוא אי לא מיושב בן 3.4 קמ"ר במפרץ צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית בארצות הברית. עקב מיקומו האסטרטגי בכניסה למפרץ הייתה לאי חשיבות בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
היסטוריה
בין השנים 1861 ל-1863 הוקמו ביצורים חזקים על האי שמרכזם היה בפורט ווגנר, אשר היווה זירת קרבות משמעותית במערכה של צבא האיחוד לניסיונות הכיבוש של צ'ארלסטון. עם ניסיונות הכיבוש ניתן למנות גם את ההסתערות הכושלת של רגימנט הרגלים ה-54 ממסצ'וסטס, רגימנט שהורכב מחיילים אמריקאים-אפריקאים אשר הונצח בסרט גלורי. לאחר נטישת כוחות הקונפדרציה את האי בשנת 1863 תפסו כוחות האיחוד את האי והעבירו אליו 520 קצינים דרומיים שבויים מפורט דאלוור כמגן אנושי מפני הארטילריה אשר נורתה עליו מכיוונו של פורט סאמטר, השבויים הללו נודעו ברחבי הדרום כ-"שש מאות האל-מתים". מעשה זה נעשה על ידי צבא האיחוד לאחר שלמדו כי בצ'ארלסטון הוחזקו מספר דומה של שבויים צפוניים אשר שמשו אף הם כמגן אנושי מפני הפגזות הצפון.
הפארק הלאומי נמדג'י
הפארק מהווה שמורת טבע ומגן על האזור הצפוני של האלפים האוסטרליים. הפארק כולל שטחי טונדרה אלפינית וערבות דשא, ומהווה בית גידול לקנגורו אפור מזרחי, וולבי, וומבט, רוסלה ועורבני אוסטרלי.
האקלים בפארק סוב-אלפיני, ובחודשי החורף פסגות ההרים מכוסות שלג. הגבוה בהרי הפארק הוא פסגת בימברי שגובהה 1,912 מטרים מעל פני הים.
מקור שמו של הפארק בשמם של ההרים בשפת האבוריג'ינים - התושבים המקוריים של אוסטרליה. באזור הפארק התגלו עדויות להתיישבות אבוריג'ינית משנת 19,000 לפנה"ס לערך, והפארק בעל חשיבות דתית ותרבותית לאבוריג'ינים, חשיבות שהוקרה על ידי ממשלת אוסטרליה.
המתיישבים האירופאים הראשונים התיישבו באזור הפארק בשנות ה-30 של המאה ה-19 אולם התיישבות הייתה בעיקר בעמקים, ושטחי היערות שעל מורדות ההרים לא נפגעו. הפארק הלאומי הוקם בשנת 1984 על מנת להגן על יערות אלה.
בפארק ממוקם מרכז מבקרים בסמוך לעיירה תארווה.
אתר מורשת לאומית אוסטרלית
ב-7 בנובמבר 2008 הוכרז הפארק כאתר מורשת לאומית אוסטרלית, בשל היותו חלק מ-11 האזורים המהווים את האלפים האוסטרליים.
פליקס זאלטן
פליקס זַאלטֶן (גרמנית: Felix Salten; 6 בספטמבר 1869 – 8 באוקטובר 1945) היה שם העט של הסופר יהודי-אוסטרי זיגמונד זלצמן.
ביוגרפיה
זאלטן נולד בשנת 1869 בעיר בודפשט שבהונגריה. כשהיה בן שלושה שבועות עברה משפחתו לווינה בירת אוסטריה. יהודים רבים היגרו אל עיר זו בשלהי המאה ה-19 מפני שהעניקה אזרחות מלאה ליהודים החל משנת 1867.
מצבה הכלכלי של משפחתו היה רע, ולכן לא קיבל חינוך פורמלי הולם. בשל חינוכו הלקוי נאלץ זאלטן לעבוד בעבודות פחותות, אולם הוא לא השלים עם סוג זה של עבודה. כשעבד בחברת ביטוח, השקיע רבות מזמנו בכתיבה, ושלח שירים וסיפורים אל מערכות עיתונים. בתחילה לא זכה להכרה, אולם ב-1902 מת אמיל זולא והעיתונים התרשמו מהודעת הפטירה המרגשת שזאלטן ניסח. ב–1900 הצטרף זאלטן אל קבוצת הסופרים "וינה הצעירה" (Jung Wien), וקיבל משרה ראשונה כעורך מדור הפליטונים בעיתון הוינאי "נויה פרייה פרסה" כמחליפו של תיאודור הרצל. לאחר מכן היה גם מבקר תיאטרון באותו עיתון. ב-1910 החל לכתוב רומנים. כמו כן פרסם טורי עיתונים בווינה ובברלין, ואף טקסטים לאופרות. ביים גם כמה הצגות וסרטים.
לקראת סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 נעשו החיים מסוכנים ליהודים באוסטריה. ב-1936 אסר אדולף היטלר את הפצת הספר "במבי: חיים ביער". שנתיים אחר כך, לאחר ה"אנשלוס", עבר זאלטן אל ציריך בשווייץ.
זאלטן נישא ונולדו לו בת ובן. הוא כתב ספר נוסף שהתבסס על דמותו של במבי בשם "ילדיו של במבי: סיפורה של משפחת יערות", ב-1939. סיפורו "הכלב מפלורנץ" היווה השראה לסרט נוסף של דיסני, "הכלב המדובלל", אשר יצא בשנת 1959 ולאחר מכן בשנת 2006. (בישראל יצאה גרסת 2006 תחת השם "לאלף את אבא").
ככל הנראה חיבר זאלטן את הספר בעל התכנים הבוטים "זכרונותיה של ג'וזפין מונצנבאכר".
ספריו בתרגום לעברית
תרגומים ל"במבי":
גוף ויטלם
אדוארד גוֹף ויטלם (באנגלית: Edward Gough Whitlam; 11 ביולי 1916 - 21 באוקטובר 2014) היה ראש ממשלת אוסטרליה מטעם מפלגת הלייבור האוסטרלית (ALP) בין השנים 1972 ל-1975.
תחילת דרכו
גוף ויטלם נולד בפרבר של מלבורן ב-1916. אביו היה משפטן שעבד רבות בשרות הממשלתי, והיה מחלוצי העיסוק בנושאי זכויות אדם באוסטרליה. המשפחה עברה ממלבורן לסידני, ואחר כך לקנברה, שם סיים את לימודיו התיכוניים. ויטלם החל ללמוד משפטים באוניברסיטת סידני, ובתקופת מלחמת העולם השנייה שירת כנווט בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי והגיע לדרגת Flight Lieutenant (המקבילה לסרן). עם תוך המלחמה חזר ללמודים, והוסמך כעורך דין ב-1947.
הוא הצטרף למפלגת הלייבור ב-1945, וב-1950 ניסה ללא הצלחה להתמודד מטעמה על מקום בבית הנבחרים של ניו סאות' ויילס. ב-1952 נבחר לפרלמנט האוסטרלי בבחירות ביניים על מושב בטוח של הלייבור שנציגו נפטר. ויטלם נכנס לבית הנבחרים כשש שנים לאחר שרוברט מנזייס מהמפלגה הליברלית הדיח את הלייבור מהשלטון והחל כהונה רצופה של 17 שנה. עד מהרה התבלט ויטלם כאחד מהדוברים הרהוטים ביותר של מפלגתו, ואחד היחידים שהצליח להתמודד מול ראש הממשלה בהצלחה בדיוני הפרלמנט.
ב-1960 נבחר ויטלם לסגן מנהיג הלייבור, והחל להילחם על שינוי דרכה של המפלגה, הן מבחינה מבנית, כשדחף ליתר פתיחות במוסדות המפלגה, והן במאבק למען ריענון עמדות המפלגה – דבר שהוביל אותו לעימות עם שאר הנהגת המפלגה וכמעט הביא לסילוקו ממנה.
ראש האופוזיציה
ב-1967 פרש מנהיג הלייבור, ארתור קלוול, אחרי שהוביל את המפלגה לעוד הפסד בבחירות הכלליות, הפעם ליורשו של מנזיס, הרולד הולט. ויטלם נבחר לעמוד בראש המפלגה, ומיהר לשנות את פניה. תחת הנהגתו המפלגה אימצה מדיניות מתונה יותר בתחום הכלכלי (כמו ביטול הדרישה להלאמה של תעשיות), ועמדות ליברליות יותר בתחומים האזרחיים, כמו הפסקת תמיכת הלייבור ב"מדיניות אוסטרליה הלבנה". שינויי המדיניות, כמו גם הרקע האישי של ויטלם והכישורים הטלוויזיוניים שלו, הפכו את המפלגה ממפלגת פועלים חמורת סבר, למפלגה בעלת אופי יותר ליברלי, אופטימי ואינטלקטואלי, אשר פנתה יותר למעמד הביניים.
ויטלם הוביל את הלייבור לבחירות הפדרליות של 1972 תחת הסיסמה "It's time" ("הגיע הזמן") – סיסמה שרמזה בין השאר ל-23 שנות השלטון של המפלגה הליברלית ושותפתה המפלגה הלאומית, ושהפכה לאחת מססמאות הבחירות הידועות בתולדות אוסטרליה. בתחומי הפנים הלייבור הבטיח להגביר את מעורבות הממשלה הפדרלית בתחומי בריאות, חינוך, ותכנון עירוני. בתחומי החוץ והביטחון ויטלם היה בעד יציאת אוסטרליה ממלחמת וייטנאם, שאיבדה את הפופולריות שלה באותה עת, והבטיח לבטל את גיוס החובה לצבא.
ראש ממשלה
למרות זאת ממשלת ויטלם החלה בסדרה של רפורמות אותן הצליח לקדם במהלך שלוש שנות שלטונו: הנהגת חינוך אוניברסיטאי חינם והעברת האחריות על ההשכלה הגבוהה לממשלה הפדרלית; הנהגת קצבאות למשפחות חד-הוריות; ביטול עונש המוות במערכת המשפט הפדרלית; הורדת גיל ההצבעה ל-18; ביטול מדיניות אוסטרליה הלבנה; הבטחת שוויון הזדמנויות לנשים במוסדות הממשלה הפדרלית ומינוי בפועל של נשים לעמדות בכירות בממשלה ובמערכת המשפט; ותחילת תהליך ההכרה בזכויות האבוריג'ינים על אדמות באוסטרליה בהן הם ישבו.
רפורמות נוספות שכללו בין השאר הנהגת ביטוח בריאות ציבורי אוניברסלי, הענקת ייצוג לטריטוריית הבירה האוסטרלית ולטריטוריה הצפונית בסנאט והקמת רשות לפיקוח על הפקת מחצבים ונפט, עברו בבית הנבחרים אך נחסמו פעמיים על ידי הסנאט. על מנת להעביר אותן ביקש ויטלם מהמושל הכללי לפזר את שני בתי הפרלמנט על מנת לצאת מהשיתוק החקיקתי. בבחירות שהתקיימו ב-18 במאי 1974 הצטמצם הרוב של הלייבור בבית הנבחרים לכדי 5 מושבים, ואילו בסנאט הלייבור הגדיל את כוחו, אולם לא הגיע לרוב. לאחר שהצעות החוק שעברו בבית הנבחרים שוב נפלו בהצבעה בסנאט, כינס המושל הכללי לבקשתו של ויטלם כנס מיוחד של שני בתי הנבחרים, בו עברו כל החוקים – הפעם היחידה בתולדות אוסטרליה בה התקיים כנס כזה.
גם בתחומי החוץ והביטחון ממשלת ויטלם הותירה את חותמה. ויטלם סיים את מעורבות אוסטרליה במלחמת וייטנאם (תהליך שהחל עוד בממשלת הליברלים) וגיוס החובה (שחודש בשל המלחמה) בוטל; הזרועות השונות של הכוחות המזוינים אוחדו, כוננו קשרים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין, והוענקה עצמאות לפפואה ניו גיני. נושא שנוי במחלוקת הוא התפקיד שממשלתו מילאה בפרשת הפלישה של אינדונזיה למזרח טימור ב-1975. ויטלם, שקידם את היחסים עם אינדונזיה, תמך בכך שעם סיום השליטה הפורטוגזית במזרח טימור האזור יסופח לאינדונזיה, אולם הוא מכחיש כי נתן אור ירוק לפעולה הצבאית האינדונזית (שהתרחשה זמן קצר לאחר סיום תפקידו).
ממשלת ויטלם ביצעה גם כמה צעדים סמליים על מנת לעודד זהות לאומית אוסטרלית עצמאית, במנותק מן הכתר הבריטי. ההמנון הלאומי הוחלף לראשונה מאלוהים, נצור את המלכה ל"צעדי קדימה אוסטרליה הנאה" (כאשר המפלגה הליברלית חזרה לשלטון בוטל השינוי, אולם כאשר הלייבור חזר לשלטון בשנות ה-80 נקבע סופית "צעדי קדימה אוסטרליה הנאה" כהמנון הלאומי). כמו כן הוקם מסדר אוסטרליה עבור הענקת תוארי כבוד לאזרחי אוסטרליה, במנותק ממסדר האימפריה הבריטית שתוארי כבוד לאזרחי אוסטרליה הוענקו דרכו.
ב-1975 זיעזעה את ממשלת ויטלם שערורייה כאשר התגלה כי היא נסתה ללוות כסף לפרויקטי תשתית מאנשי כספים במזרח התיכון דרך איש עסקים פקיסטני, תוך כדי עקיפת החוק. כשהפרשה התפוצצה נאלץ להעביר מתפקידם את שר האוצר ושר האנרגיה והמחצבים שהטעו את הפרלמנט ואף אותו בנושא.
המשבר החוקתי של 1975 ופיטורי ויטלם
התפוצצות פרשת ההלוואות, יחד עם המצב הכלכלי הקשה בעקבות משבר האנרגיה העולמי, הביאה לירידה תלולה בפופולריות של ממשלת ויטלם, וראש האופוזיצה החדש מלקולם פרייזר החליט להביא להקדמת את הבחירות על ידי מניעת העברת תקציב המדינה בסנאט, צעד חריג ביותר בפרלמנטריזם האוסטרלי, עד אשר ויטלם יסכים לעריכת בחירות כלליות.
בכך החל המשבר החוקתי החמור בתולדות אוסטרליה, שכלל התנגשות בין שני עקרונות חוקתיים בשיטת המשטר האוסטרלית (ולמעשה הבריטית). מצד אחד ממשלה לא יכולה לתפקד ולכהן ללא תקציב. מצד שני הממשלה זקוקה לאמון הבית התחתון שאמור לייצג את רצון העם, ולא הבית העליון שנבחר בצורה פחות ייצוגית ושאין לו סמכות להפיל ממשלה.
המבוי הסתום בין ממשלת ויטלם לאופוזיציה ברשות פרייזר, כשבאמצע נמצא המושל הכללי ג'ון קֶר (אותו ויטלם מינה כשנה לפני כן) נמשך מאמצע אוקטובר, ועד לשיאו הדרמטי של המשבר ב-11 בנובמבר 1975. בבוקר אותו יום קבע ראש הממשלה ויטלם פגישה עם המושל הכללי קר על מנת לבקש ממנו להקדים את הבחירות רק לסנאט, מבלי להקדים את הבחירות לבית הנבחרים. אולם במשך השעות הספורות שעד הפגישה טילפן המושל הכללי קר לראש האופוזיציה פרייזר, ושאל אותו האם במידה שימונה לראש ממשלה יגיש לו מיידית בקשה לפיזור שני בתי הפרלמנט, יעביר את התקציב ויפעל רק כראש ממשלת מעבר עד לבחירות. לאחר שפרייזר השיב בחיוב המושל זימן גם אותו למעונו.
כאשר ויטלם הגיע למעון המושל עם המכתב הרשמי המבקש להקדים את הבחירות לסנאט, הפתיע אותו המושל הכללי עם מכתב פיטורין. מיד אחרי פיטורי ויטלם מינה המושל קר לראשות הממשלה את פרייזר, שחיכה בחדר צדדי בזמן שויטלם נפגש עם המושל. כשנודע בפרלמנט דבר פיטוריו של ויטלם ומינויו של פרייזר, מיהר בית הנבחרים להצביע אי אמון בממשלת פרייזר ושלח את היושב ראש אל המושל הכללי בדרישה שימנה לתפקיד מחדש את ויטלם. אולם המושל דאג לעכב את יושב ראש בית הנבחרים עד אחרי שחתם, לבקשת פרייזר, על פיזור כפול של שני בתי הפרלמנט, ובכך הצבעת האי אמון איבדה את תוקפה.
המושל הכללי שלח את מזכירו להודיע על הפיזור הכפול על מדרגות הפרלמנט אל מול קהל זועם של תומכי ויטלם שהתאספו שם, ועם ויטלם עצמו מאחוריו. עם סיום ההצהרה ניגש ויטלם אל הקהל והמיקרופונים של התקשורת, ונשא נאום בו תקף קשות את המושל קר ("Well may we say ‘God Save the Queen’, because nothing will save the Governor-General") ואת ראש הממשלה החדש פרייזר ("who will undoubtedly go down in Australian history … as Kerr’s cur."), וקרא לציבור תומכיו "לשמר את הזעם וההתלהבות לקראת הבחירות".
צעדו של המושל הכללי שנוי במחלוקת עד היום. תפקיד המושל הכללי, כמו תפקיד מלך בריטניה (שאותו המושל מייצג), אמור להיות תפקיד סמלי. הפעמים האחרונות בהם מלך בריטניה או נציג מטעמו פיטרו ראש ממשלה, ומינו תחתיו ראש ממשלה שלא נהנה מאמון הפרלמנט היו כאשר מושל ניו סאות' ויילס פיטר את ראש ממשלת המדינה ב-1932, ולפני כן, כאשר המלך ויליאם הרביעי פיטר את ראש ממשלת בריטניה ב-1834.
פיטורי ויטלם עוררו זעם בקרב תומכי הלייבור שיצאו להפגין ברחובות ברחבי המדינה. מערכת הבחירות של הלייבור ניסתה להיבנות מזעם זה, והתמקדה בחוסר הלגיטימיות הציבורית של המהלך. מנגד, המפלגה הליברלית (ושותפתה, המפלגה הלאומית) בחרו למקד את מסע הבחירות במצב הכלכלי הקשה. בבחירות, שהתקיימו ב-13 בדצמבר ספג הלייבור בראשותו של ויטלם תבוסה קשה, והקואליציה של המפלגה הליברלית והמפלגה הלאומית חזרה לשלטון בראשות פרייזר.
הפרשה, שידועה באוסטרליה בכינוי "The Dismissal" נותרה פצע פתוח בפוליטיקה האוסטרלית במשך שנים רבות.
אחרי ראשות הממשלה
אחרי התבוסה בבחירות של 1975 המשיך ויטלם להנהיג את הלייבור, והתמודד מול פרייזר גם בבחירות של 1977, בהן הובס שוב. לאחר תבוסה זו פרש מראשות המפלגה, ובהמשך גם מהפרלמנט.
כאשר הלייבור חזר לשלטון בשנות ה-80 מונה ויטלם לשגריר אוסטרליה באונסק"ו.
גם אחרי פרישתו מהפוליטיקה, המשיך ויטלם להביע את דעתו בנחרצות בנושאים שונים, ולהיות דמות חשובה ומכובדת בציבוריות האוסטרלית בכלל, ובמפלגת הלייבור בפרט. במיוחד בלטה תמיכתו בהפיכת אוסטרליה לרפובליקה, והוא אף הופיע יחד עם מי שהיה מחליפו ואויבו הפוליטי לשעבר, מלקולם פרייזר, במסגרת התעמולה בעד הרפובליקה בעת משאל העם שנערך בנושא ב-1999. ב-2008 השתתף, יחד עם עוד שלושה מראשי ממשלת אוסטרליה לשעבר, במעמד בו ראש הממשלה קווין ראד התנצל בפני האבוריג'ינים על פרשת "הדור הגנוב".
אומימה אבו בכר
אומימה אבו בכר (בערבית: أميمة أبو بكر; נולדה במצרים ב-23 באפריל 1957) היא דוקטור לספרות אנגלית והשוואתית, מרצה באוניברסיטת קהיר, פמיניסטית מוסלמית, המסתמכת על פרשנות לקוראן ממבט נשי.
השכלה
אומימה אבו בכר התמחתה בשירה סופית (המתארת קרבה ואהבה אלוהית) בימי הביניים, ובספרות השוואתית. תחומי העניין האקדמיים שלה כללו את הרוחניות של נשים באסלאם ובנצרות, פמיניזם, מיסטיקה (التصوف النسوي), ידע דתי מנקודת מבט פמיניסטית, נשים בהיסטוריה האסלאמית, סוגיות של מגדר בשיח האסלאמי והיסטוריה תרבותית. היא פרסמה מספר מאמרים על השירה הערבית והאנגלית, ועל טקסטים ספרותיים אחרים בימי הביניים, וגם על האבולוציה של השיח הדתי, במיוחד זה העוסק בענייני נשים.
בתחום האקדמיה
אבו בכר החלה את פעילותה כמרצה באקדמיה בשנת 1987. היא עסקה בהוראה באוניברסיטת קהיר בקורסים בשירה, ביקורת ספרותית, ספרות השוואתית, ותאוריות פמיניסטיות. היא הרצתה באוניברסיטאות שונות באותם תחומים ובחקר מגדר, בשפות אנגלית וערבית, ומפקחת על מחקר לתואר שני ותזות אקדמיות בספרות השוואתית ימי הביניים, ספרות נשים, תאוריות פמיניסטיות, שירה מיסטית ולימודי התרבות האסלאמית.
בכנסים
אבו בכר לימדה והשתתפה במספר רב של כנסים וימי עיון, הוזמנה להנחות סמינרים בנושאים בין תרבותיים ובתחומים ספרות השוואתית, היסטוריה של נשים באסלאם בימי הביניים, סוגיות מגדריות במסורת האסלאמית וערבית, ההיסטוריה התרבותית של נשים באסלאם ופרשנות הקוראן ממבט מגדרי-נשי. היא תרמה לנשים מוסלמיות בידע שלה ובחשיבה ביקורתית פמיניסטית, ועוררה בהן את החשיבה לשוויון בין המינים (המוטמע בקוראן אך לא פורש נכון על ידי הגברים המוסלמים), כדי לקדם את מעמד האישה בחברה הערבית, ולקדם צדק ושוויון בעולם המוסלמי במשפחה. היא השתתפה בכתיבת "ניסוח המין: נשים מוסלמיות אינטלקטואליות בתקופה שקדמה למודרנית" בוועדה האזורית הבינלאומית על נשים ערביות בעבר ובהווה, בדוחא, קטר, בשנת 2006.
אבו בכר ארגנה כנס בינלאומי בשם "פמיניזם ופרספקטיביות אסלאמיות: אופקים חדשים של ידע ורפורמה" בקהיר בבין התאריכים 18-19 במרץ 2012, בחסות המועצה העליונה לתרבות, בית האופרה, והשתתפו בו מספר חוקרים ממצרים ומכמה מדינות ערביות ואירופיות. אבו בכר הסבירה כי המניע העיקרי מאחורי האוריינטציות של מחקר מוסלמי פמיניסטי היום, הוא להפעיל את העקרונות והמטרות העליונות כדי לייצר ידע מבחינת ההתייחסות של הפמיניזם האסלאמי. היא ציינה שידע זה מנוגד להטיה הסמכותית והפטריארכלית והאפליה בנאומים ובפרשנות המורשת, ויש לבנות מחדש את החזון של הרפורמה ולענות על הצרכים של הנשים בחברות האסלאמיות. מטרת הכנס הייתה גם להעלות סוגיות של אינטראקציה ושיתוף פעולה עם המגמות הפמיניסטיות בדתות אחרות, ואינטגרציה עם הזרם המרכזי ואקטיביזם פמיניסטי בכלל בתוך החברות הערביות, והדיאלוג והתקשורת עם קבוצות מוסלמיות בהקשר האירופי.
אקטיביזם
אבו בכר היא חברה ומייסדת של הפורום של הנשים וזיכרון (Egyptian NGO & Research Center) מאז 1996. היא פעילה בתנועת "Musawah", קמפיין עולמי שנערך על ידי האחיות בארגון של האסלאם שבסיסה בקואלה לומפור, מלזיה, כדי ליישם שוויון וצדק ברפורמות חוקי משפחה במדינות מוסלמיות, שיתוף פעולה עם מכון המדיה ופורום בפעילויות ואירועים חברתיים לקידום דיאלוג והעלאת מודעות על אזרחותן של נשים וזכויות האסלאם.
תחומי עניין התמחות/מחקר
אבו בכר הציגה נושאים של מגדר מנקודת המבט של נשים מוסלמיות. בדבריה לשוויון בין המינים נתמכה בקוראן, המייצג את האישה בתחומים שונים בחיים, מצביע על חדות האישה בזמנו של הנביא בתפיסת מקום בענייני הציבור של הקבוצה המאמינה ושתהיה מאוזכרת בטקסט הקוראן, ושהיא חלק מההיבטים הגלויים של חיים מוסלמיים בציבור הדתי והחברתי. משקף את הזכות של נשים לקבלת יוקרה והערכה על השתתפותן, ושלא יתעלמו או ישללו או ידחקו לשוליים. רומנים כאלה משקפים את האיזון בין החברה, שהאסלאם לקח בחשבון את החזון לספק מין רגיש, ועוסק ברגישות עם נשים כדי לאשר את תפקידן ומעמדן; אמונה כדי להשיג שוויון במערכת היחסים במדינה בין גברים לנשים מוסלמיים בקהילה המוסלמית. חזון זה אושר לכבד את נקודת המבט של נשים והיוזמות שלהן ואת תפקידן. אלוהים שמע את קולן של נשים, השאלות, הדאגות והחששות של נשים, לכן ישנה חשיבות רבה להקשבה לקול של נשים בכל קשר היסטורי שלאחר מכן, ולהתמודד איתו בכבוד, כפי שקרה בתקופה האסלאמית הראשונה של הבורא ושליחו. חברות מוסלמיות צריכות לקחת ברצינות רבה יותר את הנושא של יחסי אנוש הוגנים לנשים, נושא שהדגיש אותו הקוראן במקומות שונים, אך לא נלקח בחשבון על ידי הפרשנים ומלומדים.
תחומי עניין ומחקרים נוספים של אבו בכר:
לקריאה נוספת
* Moll Yasmin, "People like us" in Pursuit of God and Rights: Islamic Feminist Discourse and Sisters in Islam in Malaysia, Journal of International Women`s Studies, 2009
* Metaphor and Allegory in the Midlle Ages, Journal of Comperative Poetics, No. 12, 1992
* Omaima Abou-Bakr & Jalal al-Din Rumi, Abrogation of the Mind in the Poetry of Jalal al-Din Rumi, Journal of Comperative Poetics, No.14, 1994, pp. 37-63
מערכת כוכבי לכת
מערכת כוכבי לכת או מערכת פלנטרית (באנגלית: Planetary System) היא מערכת בה גרמי שמים שונים כמו כוכבי לכת, כוכבי לכת ננסים, אסטרואידים, מטאורואידים, שביטים ואבק קוסמי נמצאים במסלול סביב כוכב בודד או מערכת מרובת כוכבים.
מערכת כוכבי הלכת בה אנו נמצאים, המכונה מערכת השמש, מורכבת מהשמש, שמונה כוכבי לכת (בהם כדור הארץ), כמה כוכבי לכת ננסיים, אסטרואידים, שביטים ומספר רב של גופים קטנים יותר.
בתחילת המאה ה-21, חקר מערכות כוכבי לכת נמצא בחיתוליו היות ששיטות לאיתור כוכבי לכת וגופים גדולים אחרים הנמצאים במסלול סביב כוכבים החלו להתפתח רק בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. טלסקופ החלל קפלר לדוגמה הוא אחד הכלים שמאתר כוכבי לכת חוץ שמשיים ומערכות שלהם. למרות המגבלות התצפיתיות, קיים מחקר תאורטי נרחב בנוגע למבנה והיווצרות של מערכות פלנטריות.
המודלים המקובלים משערים כי מערכת פלנטרית נוצרת מדיסקה קדם-פלנטרית. מנגנונים כגון ספיחה על ליבה מסבירים את המבנים של חלק מהמערכות הפלנטריות. למרות המידע המוגבל, כבר ניתן להבחין במגמות סטטיסטיות במערכות מוכרות.
עגלסת הירדן
עגלסת הירדן או עגלסת הנחלים (שם מדעי: Garra rufa) הוא דג מים מתוקים קטן ממשפחת הקרפיוניים (Cyprinidae). לדג תפוצה רחבה במזרח התיכון. מקום הגידול המועדף על עגלסת הירדן הוא נחלים ומקורות מים זורמים אך ניתן למצוא אותו אף במקווי מים עומדים (כגון בריכות ואגמים). בארץ ישראל הוא נפוץ בכל חלקיה של מערכת הירדן, באגם הכנרת, באזור נחל הקיבוצים ובמקומות נוספים.
מאפיינים
גופו מוארך וגודלו הממוצע נע בין 14 ל-17 ס"מ. פיו של עגלסת הירדן תחתי ומאחורי שפתו התחתונה קיים משטח ההצמדה אשר העניק לו את שמו. בנוסף הדג מתאפיין בקשקשים גדולים ובשני זוגות בינים. דגי העגלסת מתרבים מפברואר ועד אוגוסט. מקור מזונו העיקרי של דג העגלסת הוא אצות, אותן הוא מגרד מן הסלעים שעל קרקעית הנחל או האגם.
שימושים רפואיים
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נעשה לנפוץ השימוש בדג לעיסוי כפות הרגליים. הדג נצמד אל רגלי המתרחצים ואוכל את שכבות העור החיצוניות מן העור המת. הדג משמש גם לטיפול בחולים במחלות עור, כגון פסוריאזיס. פדיקור הדגים נפוץ ומוכר בעולם וידוע בכינויים שונים כגון "Doctor fish", "דוקטור דג".
צ'ארלס טיילור (מנהיג ליברי)
צ'ארלס מקארתור גאנקיי טיילור (אנגלית: Charles McArthur Ghankay Taylor; נולד ב-28 בינואר 1948) הוא פוליטיקאי ליברי שכיהן כנשיא ורודן ליבריה בשנים 1997–2003. במהלך מלחמת האזרחים הליברית בשנות ה-90 המוקדמות, היה טיילור מפקד ומצביא בולט. לאחר סיום המלחמה, נבחר טיילור לנשיאות, אולם תקופת נשיאותו אופיינה באי יציבות פוליטית ושלטונית וכן במרידות והתנגשויות אלימות רבות, שבעקבותיהן פרש מתפקיד הנשיא וגלה מארצו אל ניגריה בשנת 2003.
בשנת 2006 הועמד טיילור למשפט בפני בית דין מיוחד של האו"ם לפשעי מלחמה בסיירה לאון, והוגש נגדו כתב אישום חמור הכולל בין היתר אישומים ברצח, אונס, ושימוש צבאי בילדים ובנערים. ביוני 2006, לבקשת בית הדין ובאישור מועצת הביטחון של האו"ם, נקבע כי משפטו של טיילור ייערך בהאג. המשפט נפתח ב-4 ביוני 2007, וטיילור הואשם ב-11 סעיפים של פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. טיילור החרים את הדיון, והוא התנהל בהיעדרו. עורך-דינו הקריא מכתב בשמו, בו נכתב כי לא הגיע לדיון מפני שסבר שבמציאות הנוכחית לא יזכה למשפט הוגן. ב-2012 הורשע בכל 11 הסעיפים, ונידון לחמישים שנות מאסר.
תחילת דרכו
צ'ארלס טיילור נולד ב-28 בינואר 1948, השלישי מבין 15 ילדים במונרוביה, בירת ליבריה. אביו היה אמריקאי-ליברי שכיהן כשופט במונרוביה, ואמו ליברית משבט גולה.
ב-1972 נסע טיילור למסצ'וסטס ולמד כלכלה באוניברסיטת בוסטון. במהלך לימודיו עבד כמאבטח, נהג משאית וטכנאי. עוד בזמן לימודיו היה ידוע כבעל דעות קיצוניות בכל הנוגע לפוליטיקה הליברית. טיילור הצטרף לארגון ULA (Union of Liberian Associations) והפך ליו"ר הארגון.
ב-1980 חזר טיילור לליבריה בזמן שהמדינה הייתה במתח רב בעקבות הירצחו של נשיא המדינה ויליאם טולברט ועלייתו לשלטון בהפיכה של רב-סמל סמואל דו. טיילור מונה למשרה בכירה בשלטון החדש כאחראי על הוצאות הממשלה במשרד הכלכלה. ב-1983 הואשם טיילור במעילה בסך יותר מ-900,000 דולר, ובאוקטובר של אותה שנה נמלט לארצות הברית. לבקשת ממשלת ליבריה נתפס טיילור בארצות הברית ונכלא ל-15 חודשים. בספטמבר 1985 ברח מהכלא וחזר למערב אפריקה בניסיון להדיח בכוח את סמואל דו מהשלטון.
עלייתו לשלטון
בערב חג המולד 1989 פלש טיילור לליבריה, מלווה בתומכים משבט גיו ומאנו (Gio) בנוסף לחיילים סדירים מבורקינה פאסו וליברים שהוגלו מארצם. הפלישה הייתה תחילתה של מלחמת אזרחים עקובה מדם שפגעה קשות במדינת ליבריה.
בתחילת הפלישה, הצליח דו לעצור את המרד שהנהיג טיילור, אך לאחר מספר חודשים עלה מספר הלוחמים תחת מנהיגותו של טיילור מ-170 ל-10,000 והם התקדמו אל עבר הבירה מונרוביה. בספטמבר 1990 כבש טיילור את מונרוביה, בעזרתו של פרינס ג'ונסון שחטף את סמואל דו, עינה אותו באכזריות והרג אותו. הריגתו של דו שכללה עינויים וכריתת איברים הוקלטה ונצפתה בחדשות העולם. בהמשך הורה טיילור לרצוח למעלה מ-200,000 איש. רבים נוספים נפצעו ויותר ממיליון ליברים ברחו למדינות שכנות.
טיילור סחף אחריו המון רב לא רק בזכות היותו אדם כריזמטי אלא גם משום שקודמו, סמואל דו, דיכא את האוכלוסייה הליברית, רדף אחר משכילים והגלה אותם וכן היה אחראי לרצח רבים משבטי גיו ומאנו, אשר היו בסכסוך עם שבט קרהן (Krahn) אשר דו נמנה עליו. בתגובה רצח טיילור בברוטליות חברים בשבט קרהן שתמכו בדו.
כ-15,000 איש מלוחמיו של טיילור היו "ילדים-חיילים" אשר גויסו בכפייה או נחטפו בדרכם לבית הספר ונשלחו למחנות אימונים, שם סוממו, הוכו והושפלו על מנת לגרום להם לבצע משימות מזוויעות. חלק מן ה"ילדים-חיילים" היו מתחת לגיל 9. מרבית ה"ילדים-חיילים" סבלו לאחר המלחמה מהתמכרות לסמים ומטראומות קשות.
המלחמה הסתיימה זמנית בשנת 1997 כאשר טיילור נבחר בבחירות דמוקרטיות-לכאורה לנשיא ה-21 של ליבריה. הבחירות נחשבו לאמינות יחסית ונכחו בהן כ-500 משקיפים בינלאומיים. למרות זאת, היו הבחירות שנויות במחלוקת מכיוון שנעשה שימוש בהפחדת האזרחים, שרבים מהם עייפו מהמלחמה ופחדו מחידוש ההרג אם טיילור לא ייבחר ולכן בחרו בו.
כאשר טיילור עלה לשלטון הוא ניסה ליצור רושם של אדם טוב לב, סולידרי ובעל ערכי משפחה בניגוד לקודמו דו, והוא הציג עצמו כנוצרי פרוטסטנטי מאמין שאינו מעשן ואינו שותה משקאות חריפים.
מעורבות במלחמות אזרחים באזור
בנוסף למלחמת האזרחים בין השנים 1989-1996, בה התרחשה לחימה בין כוח ה-AFL תחת פיקודו של הנשיא סמואל דו, לבין כוח ה-NPFL בהנהגתו של טיילור - היה טיילור מעורב במלחמת אזרחים נוספת, בין השנים 1999–2003, בזמן כהונתו כנשיא ליבריה. בתקופה זו, עקורים ליברים שברחו מערבה לגינאה השכנה בזמן מלחמת האזרחים הראשונה, חזרו ותקפו את ליבריה מכיוון גינאה. באותו הזמן ניסה להשיג טיילור שליטה על אוצרות הטבע, בעיקר יהלומים, של מדינת סיירה לאון, במטרה להתעשר מבלי לערער את המדינה.
טיילור סיפק תמיכה פיננסית, אימון צבאי, נשק, כוח אדם ועידוד ל-RUF (Revolutionary United Front) – צבא מורדים מסיירה לאון בהנהגת פודאי סאנקו (Foday Sankoh). צבא מורדים זה עסק בהתקפות נרחבות ושיטתיות כנגד האוכלוסייה בסיירה לאון, על מנת להשתלט על מכרות היהלומים. המורדים של סיירה לאון מימנו את לחימתם באמצעות חטיפת רבבות אזרחים אותם הכריחו באיומי נשק לעבוד במכרות יהלומים; היהלומים שנכרו הועברו לטיילור, שבתמורה דאג לספק נשק לארגון דרך בורקינה פאסו. יהלומים אלו כונו בשם "יהלומי הדמים".
במקרים רבים כאשר כוחות המורדים הללו כבשו טריטוריה, הם פעלו באכזריות כדי להוכיח את כוחם ולהטיל אימה על המקומיים - ביצעו מעשי ביזה, שרפת מבנים ציבוריים, אונס ורצח, הענישו את אלו שנחשדו בתמיכה בכוחות הנגדיים ועוד. דוגמה אחת לאכזריותו של טיילור עצמו כלפי נשים בתקופה זו, הוצגה בעדותו של זיגזג מארזה, אחד מחייליו הבכירים, במהלך משפטו בהאג מספר שנים אחר כך:
בנוסף עודד טיילור שימוש ב"ילדים חיילים" - אנשיו חטפו ילדים, סיממו אותם, ואיימו עליהם על מנת שיבצעו כרצונם בלחימה. במקרים רבים היו אלה ילדים יתומים שהוריהם נהרגו במלחמות העבר. אנשיו של טיילור נקטו כלפי הילדים במקרים רבים בשיטת ענישה בשם "שרוול קצר שרוול ארוך": ילד שלא היה מוכן לבצע מעשי עוולה כרצונם או "חטא" חטא קטן מבחינתם - קיבל ענישת "שרוול ארוך" בה נגדעה כף ידו, ואילו אם "חטא" חטא גדול - קיבל ענישת "שרוול קצר" בה נגדעה ידו עד מעל המרפק.
דוגמה אחת לשימוש בילדים חיילים הוצגה בעדות של ילד בן 12 במשפטו של טיילור בהאג:
הגליה והבאתו לדין
בשנת 2003 הוציא בית המשפט המיוחד לסיירה לאון כתב אישום נגד טיילור באשמת פשעים נגד האנושות. טיילור, ששהה באותו זמן בגאנה במסגרת שיחות שלום, נמלט חזרה לליבריה מחשש שייעצר. כעבור חודשיים נכנע טיילור ללחצים ליציאתו מליבריה שהפעילו האו"ם, ארצות הברית, האיחוד האפריקאי והקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS), שהתקיימו במקביל להתקדמותם של כוחות מורדים יחד עם כוח נחתים של צבא ארצות הברית לעבר הבירה מונרוביה; הדבר הפתיע את טיילור והוא סיכם עם חברו נשיא ניגריה כי ייצא ל"גלות" בניגריה כ"מחווה" להזמנת נשיאהּ. טיילור לקח איתו סכום גדול של כסף ויצא לניגריה, שם ניהל עסקים רחבים.
טיילור היה מבוקש בידי בית המשפט המיוחד לסיירה לאון והואשם בפשעים שבוצעו כנגד האנושות. ב-2006 הועמד לראשונה לדין בפני שופטי בין המשפט המיוחד לסיירה לאון. בהמשך הועלתה הצעה בדבר העברת משפטו למבנה בית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, מחשש כי קיום המשפט בסיירה לאון יוביל לאי-יציבות במדינה ומהומות בליבריה השכנה. ממשלת הולנד קיבלה את הסכמת מועצת הביטחון של האו"ם למעבר, וביצעה אותו בתנאי שמדינה אחרת תסכים מראש לקבל את טיילור לאחר שמשפטו יסתיים - בריטניה הסכימה לקבל את טיילור כאשר יסתיים המשפט. ביוני 2006 מועצת הביטחון החליטה פה אחד כי על טיילור להישפט על ידי בית הדין בהאג. בנוסף מועצת הביטחון החליטה כי כל המדינות צריכות לשתף פעולה על מנת להביא לסיום המשפט ולהבטיח שכל ראייה ועדות יובאו ויעמדו לרשות בית הדין על פי בקשתו למטרת המשפט. בסופו של יום, הוקצה אולם מיוחד במבנה בית הדין הפלילי הבינלאומי ובהמשך במבנה בית הדין המיוחד ללבנון בו ישב למעשה בית הדין המיוחד לסיירה לאון ושם טיילור הועמד לדין.
משפטו
17 סעיפי האישום מ-2003 תוקנו לאחר מכן ל-11 סעיפים בגין פשעי מלחמה, פשעים כנגד האנושות ועוד הפרות חמורות, וזאת כפי שנכתב בבית הדין בשטחה של סיירה לאון, בין השנים 1996–2002. טיילור הואשם בגיבוי ארגון המורדים RUF שנלחמו בסיירה לאון על ידי הכשרה, תמיכה, סיוע, ליבוי הלחימה, קשירת קשרים עם מנהיגי ה-RUF וקשרים עם מספר ארגוני לחימה נוספים. בנוסף הואשם טיילור כאחראי ללחימתם של כוחות ליברים שתמכו בלוחמי סיירה לאון. כמו כן, הוא נאשם בגריפת רווחים מ"יהלומי דמים" שהופקו ממכרות שאזרחים הוכרחו לעבוד בהם עבור מורדי ה-RUF.
ההאשמות כנגד טיילור הן: 5 סעיפים של פשעי מלחמה – טרור כנגד אזרחים, רצח, מעשי התעללות, יחס אכזרי וביזה; 5 סעיפים של פשעים כנגד האנושות הכוללים מעשי רצח, אונס, קניבליזם, עבדות מינית, גרימת מומים וקטיעת איברים, הכאות, בצע יהלומי דמים ושעבוד; סעיף נוסף הוא גיוס כפוי של ילדים–חיילים ושימוש בהם.
התובע טוען כי על טיילור לשאת באחריות על הפשעים שלקח בהם חלק על ידי תכנון, ייזום, סיוע, הוראה וביצוע במטרה להשתלט על סיירה לאון – כאשר במהלכה הפשעים בוצעו. טיילור כפר בכל ההאשמות וטען שניסה להשיג שלום אזורי.
באפריל 2012 הורשע טיילור בכל 11 סעיפי האישום, וחודש לאחר מכן נידון לחמישים שנות מאסר.
באוקטובר 2021, צ'ארלס טיילור, שנידון ל-50 שנות מאסר בגין פשעים נגד האנושות ב-2012 על תפקידו במלחמת האזרחים בסיירה לאון, תבע את ליבריה על "אי תשלום פיצויי פיטורים". התלונה הוגשה לבית המשפט לצדק של הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS).
חיים אישיים
לטיילור בן נוסף, צ'ארלס מק'ארתור עמנואל, שנולד ב-1977 במהלך שהותו של טיילור בארצות הברית. עמנואל גדל בארצות הברית עד גיל 17 עם אמו, שהייתה סטודנטית בקולג' בו למד טיילור. אז הצטרף עמנואל לאביו בליבריה, ומילא מספר תפקידים במשטרו, בהם מפקד ATU (Anti-Terrorist Unit), יחידת צבא שנודעה לשמצה באכזריותה כלפי אזרחים. הוא נעצר ב-2006 ונשפט למאסר של 97 שנים בארצות הברית, על הפרת זכויות אדם שביצע במהלך תפקידו בליבריה.
בשנת 2009, המיר דתו ליהדות ולמעשה ניהל את משפטו בהאג, כיהודי. יש הטוענים, שטיילור ביצע מהלך זה, כדי "ליהנות" מהיתרונות המוקנים ליהודים, כגון אוכל מיוחד, אי-קיום דיונים בשבת והאפשרות לגשת לספרי קודש.
טיבור מדיאר
טיבור מדיאר (במקור מנוביל-Manovil, בשמותיו הבדויים: (MT West, Leon Aumont, Nelly Jack, Hugh Percy) בהונגרית: Magyar Tibor; בלתי ידוע היכן נולד, 1912 – בודפשט, 5 באוגוסט 1988) היה עיתונאי, סופר, מחבר יצירות קברט, הומוריסטן יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
שיריו, מאמרי העבודות והסיפורים הקצרים של טיבור מנוביל פורסמו כבר בהיותו תלמיד תיכון. בסיום לימודיו עבד כעיתונאי בעיתונים שונים. במקביל, בעיקר בין 1934 לבין 1942, לפעמים תחת שמות בדויים שונים, כתב ספרות זולה: רומני פשע, הרפתקאות ואהבה.
נחל דרוך
נחל דָּרוֹךְ הוא נחל קניוני במורדותיו המזרחיים של רכס חתירה. בנחל מפלים, מעוק שבו מכתשות גדולות וקרקס סחיפה מצוקי. נמצא בשמורת מצוק הצינים שבנגב.
סקירה גאוגרפית
ראשיתו של נחל דרוך ברום של 700 מ' על גב רכס חתירה. משם הוא יורד בכיוון דרום–מערב לעבר נחל צין. לאורך מרבית מהלכו זורם הנחל בעמק מתון. מדרגות מפל קטנות מלוות את הנחל, והוא תחום בין מדרונות סלע גיר בהיר.
עם הגיעו אל ראש הכיפה הגאולוגית החריפה של רכס חתירה, כלפי בקעת צין שלרגליה, משתנים פני הנחל לחלוטין: הוא נדחס אל תוך נקיק צר, ובו שני מפלים גדולים בגובה 5-6 מטרים כל אחד. אחר כך הוא יורד על משטחי סלע משופעים, בזווית חדה, עד הגיעו למפל ענק שגובהו כ-60 מ'. כאן נפתח קניון הנחל לקרקס סחיפה ענק ומצוקי, היוצר מעין פרסה לרוחב העמק. בשפתו העליונה של מצוק הפרסה הזה כוכי המסה גדולים, שאחדים מהם פערו חלונות טבעיים במצוק. לרגלי מפל הפרסה מצטברים מים במכתשות גדולות לאחר שיטפונות. כן נוצרת בריכה טבעית יפה בקטע משטחי הסלע שמתחת לנקיק, ובו שני מפלים. נחל דרוך נשפך לנחל צין כ-2 ק"מ מדרום לשער המוצא שלו מתחום מצלעות הקמר של חתירה.
איך נוצרה פרסת הדרוך
ריבוד שכבות גאולוגיות עם סלעים בדרגות קושי שונות, המבנה הקמרוני של רכס חתירה היוצר שכבות נטויות בחוזקה, ונחל דרוך עצמו היורד מן הרכס ומתפתל באזור הנמוך של הרכס במקביל לשכבות, לקראת צאתו אל בקעת צין
בתחילה, לפני כ-200,000 שנה, פגע נחל דרוך הקדום בדופן אחת השכבות הקשות ויצר פרצה ראשונית, ובהמשך התמוטטו גושים של סלע קשה שהיו תלויים מעל הוואדי. מתחתם שכבות רכות שהוסרו ויצרו מתחם אליפטי שקוע הוא "הפרסה" הנראית לנו היום. אגב – בעתיד צפוי הרס המבנה כולו וחזרה למבנה פשוט של מצלעה ללא פרסה.
מחצבת רבדים
מחצבת רבדים היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי 1.5 ק"מ מצפון לקיבוץ רבדים. באתר נחשף יישוב מתקופת הפלאוליתית התחתונה השייך לתרבות האשלית המאוחרת.
פוטסדאם
פוטסדאם (בגרמנית: ) היא בירת מדינת-המחוז הגרמנית ברנדנבורג והעיר הגדולה ביותר בה. העיר ממוקמת בצפון גרמניה, על גדות נהר הָאפֶל, כ-26 קילומטרים דרום-מערבית לבירה ברלין.
העיר מאופיינת בסדרת אגמים ומקווי מים הקשורים זה בזה וכן באתרי התרבות הרבים שבה, בפרט הגינות והארמונות של סנסוסי, אתר מורשת עולמית. פוטסדאם, כמדינת ברנדנבורג כולה, היא גם אחד ממרכזי תעשיית הקולנוע המרכזיים ביבשת אירופה המקיימת קשרים גם עם הוליווד.
היסטוריה
היישוב האנושי המודרני באזור החל, ככל הנראה, בסביבות המאה ה-10, ככפר סלאבי קטן בשם פוצטופימי (Poztupimi) שמרכזו מבצר; הכפר הוזכר לראשונה בשנת 993. עד שנת 1317 פוטסדאם כבר מצוינת כעיירת-דיג קטנה, אך היא הוכרזה רשמית כעיר רק מאוחר יותר, בשנת 1345. בשנת 1573 עוד הייתה פוטסדאם עיר שוק קטנה (כ-2,000 תושבים), ובמהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648), כמחצית העיר נחרבה.
מצבה השתנה לטובה בצורת דרמטית כשנבחרה למגורי הקיץ של בית הוהנצולרן (משפחת המלוכה הפרוסית) וכן עם החלטת פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר של ברנדנבורג, להתגורר בה בעת מסעות הציד שלו, שני אירועים שאירעו בשנת 1660; הבחירה הובילה להתפתחות כלכלית ותרבותית של העיר ורמת החיים של תושביה - העיר נעשתה לאחת מן הערים המפוארות בפרוסיה. פרידריך השני הוא שבנה את מרבית המבנים המלכותיים בעיר; ארמון סנסוסי (מצרפתית: "ללא דאגות") אשר היווה את אתר הנופש המועדף על פרידריך השני, הוא אחד ממבנים אלו, אשר התפרסם בעיקר בשל גניו היפים ותוכו שעוצב בסגנון הרוקוקו.
בסוף המאה ה-17 נפתחה העיר למהגרים מרחבי אירופה; הולנד, צרפת, איטליה, אנגליה ואף רוסיה, דבר שתרם לפתיחות התרבותית שלה. החל מהמאה ה-18, שימשה העיר כמקום מושבם של חיילי צבא פרוסיה, ובמקביל הועברו אליה גופים ממשלתיים רבים.
בעוד ברלין הייתה בירת פרוסיה ומאוחר יותר אף בירת האימפריה הגרמנית, הרי שחיי החצר והארגון מוקדו בעיקר בפוטסדאם השכנה, בשל קרבתה לבירה ויופייה הרב, ואף מוסדות ממשלתיים רבים מוקמו בה. העיר איבדה את מעמדה כ"עיר הבירה השנייה" ומוקד חיי החצר בשנת 1918, כשמלחמת העולם הראשונה הסתיימה בתבוסת גרמניה ווילהלם השני הודח מתפקידו.
לקראת תחילת הרייך השלישי לחיצת יד טקסית בין פאול פון הינדנבורג לבין הקנצלר אדולף היטלר ב-21 במרץ 1933 בפוטסדאם היא שסימלה את סוף עידן רפובליקת ווימאר ותחילת תקופת גרמניה הנאצית.
פוטסדאם ניזוקה רבות במהלך גיחות ההפצצות של בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה. ארמון צציליינהוף (Cecilienhof) שבעיר אירח את ועידת פוטסדאם מ-17 ביולי ועד 2 באוגוסט 1945, שבמהלכה נועדו יחדיו נציגי מנצחות המלחמה (הארי טרומן, וינסטון צ'רצ'יל, קלמנט אטלי ויוסיף סטלין) כדי להחליט על עתידה של גרמניה בפרט ושל אירופה בכלל לאחר המלחמה.
לאחר סיום המלחמה נותרה פוטסדאם בשלטון גרמניה המזרחית הקומוניסטי. בתקופה זו, פעלה ממשלת גרמניה המזרחית להריסת סמלים פרוסיים-צבאיים כדי להחליש את הלאומיות בקרב התושבים. אתרים היסטוריים רבים, ביניהם גם כאלה ששופצו לאחר סיום מלחמת העולם, נהרסו שנית. פוטסדאם, שכאמור נכללה בגבולי גרמניה המזרחית, הייתה צמודה לגרמניה המערבית לאחר בנייתה של חומת ברלין. למרות זאת, בשנים הראשונות לא רק שהחומה לא הפרידה בין תושבי מערב ברלין פוטסדאם, אלא להפך; היא הגדילה את המעבר בין שני החלקים. לאחר איחוד גרמניה נעשתה פוטסדאם לבירתה של מדינת ברנדנבורג.
פוליטיקה וממשל
לפוטסדאם יושב ראש (Bürgermeister) ומועצת עיר החל מהמאה ה-19. החל משנת 1809 נערכו בחירות למועצה, כשלראש העיירה סמכות גדולה יותר (Oberbürgermeister). בתקופת גרמניה הנאצית יושב ראש המועצה נבחר על ידי המפלגה הנאצית ומועצת העיר בוטלה; המועצה הוקמה מחדש לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, אולם בחירות לא נערכו שנית עד איחוד גרמניה.
בשנות האלפיים, מועצת העיר היא הגוף המחוקק העיקרי והמשפיע ביותר בעיר. הבחירות האחרונות נערכו באוקטובר 2003, והבאות עתידות להיערך בשנת 2008. בין השנים 1990 ל-1999 יושב ראש המועצה היה ידוע כ"נשיא העיר", והחל מ-1999 ועד היום הוא מכונה בפשטות "יושב ראש מועצת העיר", אך סמכויותיו לא פחתו. ראש המועצה נבחר בבחירות ישירות.
בבחירות שנערכו לאחרונה לא זכה איש מן המועמדים, ונערך סיבוב שני בין שני המועמדים אשר זכו במספר הקולות הרב ביותר: יאן יאקובס (Jann Jakobs) והאנס-יירגן שרפנברג (Hans-Jürgen Scharfenberg). יאקובס ניצח לבסוף, ברוב זעיר של 50.1%, והוא מכהן בתפקיד ראש המועצה עד היום.
ערים תאומות
לפוטסדאם שמונה ערים תאומות:
חינוך
במרכזה של פוטסדאם אוניברסיטה אשר לוקחת חלק נכבד בחשיבותה של העיר. אוניברסיטת פוטסדאם הוקמה בשנת 1991 כאוניברסיטת מדינת ברנדנבורג. לפני הקמת האוניברסיטה, הוקמה בפוטסדאם בשנת 1948 המכללה על שם ולטר אולבריכט, אשר נחשבה למוסד יוקרתי ומכובד.
בהיותה עיר שבה תעשיית קולנוע פורחת, פועלת בפוטסדאם גם מכללת קולנוע וטלוויזיה (Hochschule für Film und Fernsehen) אשר הוקמה בשנת 1954. בפוטסדאם גם מספר מוסדות מחקר מדעיים, ובהם מכון מקס פלאנק, חברת פראונהופר (Fraunhofer Society), וכן מכוני מחקר בנושאי פיזיקה, פיזיולוגיה ואקלים.
מלבד אלו, בפוטסדאם גם בית ספר יסודי גדול ומוכר בשיטת מונטסורי, אליו מגיעים תלמידים גם מאזורים שמחוץ לפוטסדאם.
אתרים ותיירות
השוק הישן (Alter Markt) הוא מרכז העיר פוטסדאם, ובמשך שלוש מאות שנים שכן בו ארמון המלוכה הראשי של העיר, ה-Stadtschloß, אשר נבנה בשנת 1662. בתקופת שלטונו של פרידריך השני, הארמון נבחר, לצד סנסוסי, להיות ארמון החורף של המלך. הוא ניזוק קשות במהלך ההפצצות על פוטסדאם בשנת 1945, לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, ובהמשך נהרס בשנת 1961 על ידי הממשלה הקומוניסטית של מזרח גרמניה. בשנת 2002 החלו עבודות השחזור ובנייתו מחדש של הארמון. מבלבד ארמון זה, בפוטסדאם עוד מספר ארמונות, גנים ואתרי תיירות מפורסים.
מספר אתרים מפורסמים:
מריו קורסו
מריו קורסו (25 באוגוסט 1941 – 19 ביוני 2020) היה כדורגלן ומאמן איטלקי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי.
קורסו, מגדולי שחקניה של אינטר, היה חלק מרכזי בקבוצתו של המאמן הלניו הררה שזכתה לכינוי "גרנדה אינטר". הוא זכה עם הקבוצה פעמיים בגביע אירופה לאלופות וארבע פעמים באליפות איטליה, הוביל את הקבוצה כקפטן וכבש 75 שערי ליגה ב-413 הופעות במדי המועדון. לזכותו ארבעה שערים ב-23 הופעות במדי נבחרת איטליה.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, רובה בליגות המשנה ובקבוצות נוער, אך כן זכה להוביל את הקבוצה המזוהה עמו ביותר, אינטר מילאנו, בסרייה א'.
קריירת משחק
קורסו החל את הקריירה בקבוצת נוער מעיר הולדתו ורונה. הוא אותר על ידי אינטר מילאנו והצטרף אליה ב-20 ביוני 1958, בטרם מלאו לו 17, יחד עם עוד שני שחקנים נוספים מקבוצתו. ב-29 ביוני, כשהיה בן 16 ועשרה חודשים, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–1 על מונצה במסגרת הגביע האיטלקי. ב-13 ביולי כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 3–1 על קומו באותו המפעל, והיה לכובש הצעיר בתולדות המועדון. כעבור ארבעה חודשים, ב-23 בנובמבר, ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בניצחון 5–1 על סמפדוריה. שבוע לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון 3–0 על בולוניה 1909.
בעונת כבר הפך לשחקן הרכב קבוע, עם שבעה שערי ליגה ב-31 הופעות. עונה לאחר מכן קבע שיא קריירה אישי של עשרה שערי ליגה ב-31 הופעות במדי הקבוצה. הייתו זו ראשית דרכו של המאמן החדש הלניו הררה, שהוביל את אינטר לתור הזהב שלה, שזכה לכינוי "גרנדה אינטר". לקורסו היה חלק משמעותי במערך של הררה, שהגיע להישגים משמעותיים במסגרת המקומית והאירופית. בעונת תרם שמונה שערים בשלושים הופעות בדרך לזכייה ראשונה שלו בתואר אליפות איטליה.
בעקבות הזכייה השתתפה הקבוצה בגביע אירופה לאלופות 1964. קורסו כבש בשלבי רבע הגמר מול פרטיזן בלגרד וחצי הגמר מול בורוסיה דורטמונד, ופתח בהרכב במשחק הגמר בו גברה אינטר 3–1 על ריאל מדריד בדרך לזכייה הראשונה בגביע האירופה בתולדות המועדון. באותה העונה בליגה האיטלקית סיימה אינטר במקום השני בטבלה, והפסידה את האליפות לבולוניה בפער שערים בלבד. קורסו כבש שישה שערים ב-28 הופעות בליגה.
בעונת חזרה אינטר לזכות בתואר האליפות המקומי, לה תרם קורסו שמונה שערים בשלושים הופעות. בנוסף, זכתה הקבוצה בתואר הגביע הבין-יבשתי 1964, כשגברה על אינדפנדיינטה. לאחר הפסד 1–0 במשחק הראשון, כבש קורסו בניצחון 2–0 בגומלין, שהוביל למשחק מכריע. באותו המשחק כבש קורסו את השער שקבע 1–0 בדקה ה-110, בתוך ההארכה, והוביל את הקבוצה לזכייה בתואר. במקביל, שוב רשמה טורניר מוצלח בגביע אירופה. קורסו כבש שער אחד במפעל, במשחק הגומלין של חצי הגמר מול ליברפול. לאחר הפסד 3–1 במשחק הראשון, כבש קורסו את שער היתרון של קבוצתו בדרך למהפך וניצחון ביתי 3–0. הוא שוב פתח בהרכב במשחק הגמר, שהסתיים בניצחון 1–0 על בנפיקה ליסבון וזכייה שנייה ברציפות בתואר האירופי.
בעונת זכתה אינטר באליפות שנייה ברציפות, שוב עם קורסו כשחקן הרכב משמעותי שכבש שלושה שערים בשלושים הופעות. היא זכתה פעם נוספת בגביע הביניבשתי, כאשר קורסו פותח בהרכב בצמד המשחקים מול אינדפנדיינטה, והעפילה לחצי גמר גביע אירופה, שם נעצרה על ידי ריאל מדריד.
בעונת חזרה אינטר לגמר גביע אירופה לאלופות, האחרון עם הררה על הקווים והשלישי של קורסו. הוא תרם שער בודד בטורניר, בשמינית הגמר מול ואשאש, ופתח בהפסד במשחק הגמר מול סלטיק. בעונת התמנה קורסו לקפטן הקבוצה במקומו של ארמנדו פיצ'י שעזב את המועדון. הוא נשא בתפקיד עד לסיום עונת, אז התמנה סנדרו מאצולה לתפקיד הקפטן. הוא המשיך לשחק באופן קבוע בשנים אלו, אך לא הצליח לזכות בתארים עם הקבוצה. הוא כבש שלושה שערים ב-29 הופעות בדרך לזכייה באליפות רביעית עם אינטר בעונת.
קורסו שיחק באינטר בסך הכול במשך 15 עונות, בכולן כמות דו-ספרתית של הופעות בליגה. הוא סיים את דרכו במועדון לאחר עונת, כשלזכותו 75 שערי ליגה ב-413 הופעות. עם 502 הופעות במדי הקבוצה בכל המסגרות, נמצא קורסו במקום השישי בכמות ההופעות במדי אינטר אי פעם.
לקראת עונת עבר קורסו בן ב-32 לגנואה. בעונתו הראשונה במועדון כבש שלושה שערים ב-23 הופעות, אך נשר עם הקבוצה לסרייה ב'. הוא הביע נכונות להמשיך לעונה נוספת בליגה השנייה, אך הספיק לרשום שלוש הופעות ליגה בלבד בטרם נפצע באופן קשה עם שבר בשוקה. לאחר ניתוח, שיקום והסרת פלטת המתכת מרגלו, השוקה עדיין לא החלימה באופן מלא, ונשברה שוב במהלך אימון, מה שהוביל לפרישתו של קורסו ממשחק פעיל בגיל 33.
נבחרת איטליה
קורסו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-24 במאי 1961, בהפסד 3–2 ל במשחק ידידות. הוא היה לאחד משלושה שחקנים שערכו הופעת בכורה באותו המשחק, תחת המאמן ג'ובאני פרארי. שלוש שנים קודם לכן, נכלל קורסו בסגל הנבחרת הצעירה שזכתה באליפות אירופה לנוער.