cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון איטון
נישואין
ב-1813 נשא איטון לאישה את רעייתו הראשונה, מיירה לואיס (1815-1788), בתו של ויליאם טרל לואיס, איש עסקים ובעל קרקעות בולט מטנסי. לאחר מות אביהן, היו ג'ון ומיירה איטון לאפוטרופוסים של מרי, אחותה של מיירה. נישואיו אלו חיזקו את קשריו של איטון עם ג'קסון.
פרשיית התחתונית
ג'קסון, שהנהיג את המפלגה הדמוקרטית שהוקמה בינואר 1828, ניצח בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה ובמרץ 1829 התפטר איטון מתפקידו כסנאטור כדי לקבל את המינוי של ג'קסון כמזכיר המלחמה של ארצות הברית. הצבתו של איטון בתפקיד מזכיר המלחמה נעשתה ככל הנראה על רקע רצונו של ג'קסון שיהיה איתו ידיד אישי בקבינט שבו הוא יוכל לבטוח.
נשות המעגלים החברתיים של וושינגטון, בהובלתה של פלוריד קלהון, רעייתו של סגן הנשיא ג'ון קלהון, התנהגו בזלזול כלפי בני הזוג איטון בשל העובדה שהם נישאו זמן קצר מדי לאחר מותו של ג'ון טימברלייק, במקום להמתין את משך תקופת האבלות המקובלת. התהלכו שמועות שג'ון ופגי ניהלו רומן עוד לפני מותו של בעלה הראשון. על פי שמועות אלו, פגי, כמלצרית בבית המרזח של אביה, התנהגה התנהגות מינית מופקרת, או אף עסקה בזנות. "פוליטיקת התחתונית" החלה לצוץ כאשר נשות חברי הקבינט, בהובלתה של פלוריד קלהון, סירבו להתחבר עם בני הזוג איטון. הן סירבו להשתתף באירועים חברתיים בהם היא הייתה עשויה להיות נוכחת. לדבריה של אמילי דונלסון (אחייניתו של הנשיא ג'קסון ששימשה כגברת הראשונה במקום רעייתו המנוחה) שקל איטון להתפטר כבר בחודשים הראשונים לכהונתו כמזכיר המלחמה.
הנשיא ג'קסון סירב להאמין לשמועות על התנהלותה בעבר של פגי איטון, באומרו לחברי הקבינט שלו, "היא צנועה כבתולה!". מנקודת מבטו האנשים הבלתי מהוגנים היו מפיצי השמועות בעצמם, בין השאר בשל העובדה ששמועות אלו הזכירו לו את המתקפות שנעשו, במיוחד בבחירות 1828, כנגד רעייתו המנוחה רייצ'ל, על רקע נסיבות נישואיהם. ג'קסון גם האמין שג'ון קלהון ליבה את האש בפרשייה כדרך להשגת השפעה פוליטית לצמיחתה של קואליציה נגד הנשיא. מנגד, האשים דאף גרין, בן חסותו של קלהון, ועורך העיתון United States Telegraph, את איטון על כך שהוא ניהל פעולה חשאית להדחתם של חברי הקבינט סמואל אינגהם (מזכיר האוצר) וג'ון בראנץ' (מזכיר הצי).
הביוגרפים של ג'קסון, ריצ'רד ב. לטנר ורוברט ו. רמיני מאמינים ששורשי העוינות כלפי בני הזוג איטון קשורים פחות בשאלות של מוסר והתנהגות ראויה וקשורים יותר למאבקים פוליטיים. איטון היה כאמור תומך של "מכסי התועבה", שקלהון היה מתנגד חריף שלהם ועקב כך הוא רמז שזכותן של המדינות להשתמש בסעיף "זכות הביטול" בחוקת ארצות הברית המתיר להן לבטל כל חוק שנראה להן בלתי חוקתי. איטון גם היה מקורב למזכיר המדינה מרטין ואן ביורן, תומך נוסף של המכסים ויריבו העיקרי של קלהון בשאלה מי יירש את ג'קסון לאחר תום כהונתו כנשיא. ייתכן גם שקלהון רצה לסלק את איטון מהקבינט כאמצעי לקידום סדר היום שלו בנוגע למכסים והגברת כוחו הפוליטי במפלגה הדמוקרטית. חברים רבים אחרים בקבינט הגיעו ממדינות הדרום ותחושותיהם היו דומות, במיוחד אינגהם, שהיה בעל ברית קרוב של קלהון ותמך בשאיפותיו להגיע לכס הנשיאות.
איטון נקם בקלהון. באביב 1830 התקבלו דיווחים שקלהון, בעת כהונתו כמזכיר המלחמה, תמך בגינוי ג'קסון על פלישתו ב-1818 לפלורידה (מלחמת הסמינול הראשונה). דיווח זה הרתיח את הנשיא. הפיצוץ הגדול ביותר בפרשייה היה מכתב שנשלח ב-12 במאי לג'קסון על ידי ויליאם קרופורד, מזכיר האוצר של הנשיא ג'יימס מונרו, על פיו קרופורד ציין שבניגוד לחשדותיו הקודמים של ג'קסון, היה זה קלהון, לא קרופורד עצמו, שגינה בקול את ג'קסון בישיבת הקבינט של מונרו. מסיבות בלתי ברורות, קלהון ביקש מאיטון לפנות לג'קסון בנוגע לאפשרות שקלהון יפרסם את התכתובות שלו עם ג'קסון בימי מלחמת הסמינול הראשונה. איטון לא עשה דבר, וזה גרם לקלהון להאמין שג'קסון אישר את פרסום המכתבים והוא פרסם אותם בעיתון Telegraph. צעד זה היווה לכאורה ניסיון של קלהון להצדיק את עצמו כנגד קנוניה שתזיק לו ובכך הוא עורר עוד יותר את זעמו של הנשיא.
ב-17 ביוני 1831, יום לפני שאיטון התפטר באופן רשמי, הופיע מאמר בעיתון Telegraph שעל פיו "הוכח" שמשפחותיהם של אינגהם, בראנץ' ושל התובע הכללי ג'ון מקפרסון ברין סירבו להתרועע עם פגי איטון. איטון כתב לכל השלושה מכתבים בהם דרש את תגובתם על המאמר. אינגהם השיב במכתב מלא בוז וציין שעל אף שהוא לא היה המקור למאמר, המידע בו נכון. ב-18 ביוני קרא איטון לאינגהם להתמודד מולו בדו-קרב. את הדרישה הוא העביר באמצעות מי שייעד להיות עוזרו בדו-קרב, גיסו, דר' פיליפ ג. רנדולף, שהגיע לאינגהם פעמיים ואיים עליו בפעם השנייה שהוא ייפגע פיזית אם הוא לא יענה לדרישותיו של איטון. למחרת שלח אינגהם הודעה שהוא מסרב להתייצב לדו-קרב. מצב זה שם את איטון כמי שראוי ל"רחמים ובוז". הוא כתב מכתב נוסף לאינגהם והאשים אותו בפחדנות. אינגהם קיבל ידיעה שאיטון, רנדולף ואחרים מחפשים אחריו כדי לתקוף אותו. בכל אופן, הוא דיווח שבשני הלילות הבאים המשיכו איטון ואנשיו לארוב סביב לביתו ולאיים עליו. לאחר מכן הוא עזב את העיר ושב בבטחה לביתו. הוא דיווח לג'קסון את גרסתו על מה שהתרחש וג'קסון ביקש מאיטון להשיב על ההאשמה. איטון הודה שהוא "עבר ליד" המקום בו אינגהם התאכסן, "אך בשום נקודת זמן לא ניסה להיכנס... או לכתר את המקום".
ב-1832 הציג ג'קסון את ואן ביורן כמועמד להיות שגריר בלונדון. קלהון חיסל את מועמדותו של ואן ביורן בהצבעה צמודה ואמר: "זה יהרוג אותו, אדוני, יהרוג אותו, הוא לעולם לא יבעט, אדוני, לעולם לא יבעט". למעשה המהלך של קלהון בעצם תרם לוואן ביורן על ידי כך שהציג אותו כקורבן של פוליטיקה קטנונית ששורשיה היו בעיקר בפרשיית התחתונית. בסופו של דבר הוצגה מועמדותו של ואן ביורן לתפקיד סגן הנשיא והוא נבחר כשותפו למרוץ של ג'קסון בבחירות לכהונה שנייה שנערכו באותה השנה. הפרשייה תרמה להחלפתו של העיתון Telegraph כשופר התעמולה העיקרי של הממשל. ג'קסון גייס את עזרתו של התומך הוותיק, פרנסיס פרסון בלייר, שבנובמבר 1830 הקים את העיתון שנודע בשם The Washington Globe, שמאותה עת והלאה שימש כביטאונה של המפלגה הדמוקרטית. הפרשייה תרמה גם ליצירתו של "קבינט המטבחון" (Kitchen Cabinet).
ענייני האינדיאנים
בקיץ 1830, לאחר קבלת "חוק העברת האינדיאנים" (Indian Removal Act), שאפשר את העברתם של חמשת השבטים המתורבתים מבתיהם בדרום לאדמות שנמסרו להם בטריטוריה האינדיאנית (שטחה הנוכחי של אוקלהומה), ניהלו ג'קסון, איטון, והגנרל ג'ון קופי, משא ומתן עם שבט הצ'יקאסו, שעד מהרה הסכימו לעבור מערבה במסגרת הסכם פרנקלין שנחתם באוגוסט. את ניהול המשא ומתן עם שבט הצ'וקטו הפקיד ג'קסון בידיהם של איטון וקופי. בשל מיומנות ניהול המשא ומתן שלהם שהייתה נמוכה בהשוואה לזו של לג'קסון, הם שיחדו לעיתים את ראשי השבטים כדי להשיג את הסכמתם. בדרך כלל פעלה טקטיקה זו בהצלחה, וראשי השבטים חתמו על "הסכם ערוץ הארנב המרקד", בו הם הסכימו לעבור מערבה. העברת שבטי הצ'וקטו התבצעה בחורף 1831–1832 והייתה רצופה בסבל ובתלאות.
פעילויות נוספות
כמזכיר המלחמה תמך איטון במתן פיצוי לחיילים ששירתו בכבוד עם שחרורם. הוא גם הקים את משרד המהנדסים הטופוגרפיים של צבא ארצות הברית כיחידה נפרדת במחלקת המלחמה.
קריירה מאוחרת
לאחר התפטרותו שב איטון לטנסי. לאחר הגעתם לשם סבלה פגי איטון מבריאות רופפת. ג'קסון תכנן לאייש את משרתו של איטון במחלקת המלחמה בסנאטור מטנסי, יו לאוסון וייט, וכך היה אמור להתפנות מושב בסנאט שאיטון יכול היה לאייש. וייט סירב להצעה על אף שג'קסון דחק בו. איטון עצמו ניסה לשוב לסנאט בהתמודדות מול הסנאטור המכהן, פליקס גראנדי ב-1832. בבחירות אלו נותר ג'קסון נייטרלי באופן רשמי, שכן גראנדי היה גם הוא חבר המפלגה הדמוקרטית, ובסופו של דבר הובס איטון. הוא שימש כנציג בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטים ב-1832. במכתב ששלח לג'קסון לפני הוועידה, הצהיר איטון על תמיכתו בבחירתו של ג'קסון בוואן ביורן לסגן הנשיא. הוא גם ביקש שכמה מידידיו יקבלו מינויים בממשל החדש.
בהמשך מונה איטון לתפקידים שהרחיקוהו מוושינגטון. תחילה הוא כיהן כמושל טריטוריית פלורידה בין השנים 1834 – 1836. ב-1835 החלה האלימות להסלים בין שבטי הסמינול לבין המתיישבים. בני השבט חתמו על הסכם בו הם הסכימו על העברתם מערבה, אך עם זאת רבים מהם התנגדו לכך. איטון הזהיר את ג'קסון מפני הפגנה מוגזמת של כוח צבאי, מתוך חשש שצעד כזה תהווה התגרות יתר בסמינול בהמשך. בתחילה שמע ג'קסון להצעה, אך המשך מדיניות זו הוכחה כבלתי אפשרית לנוכח המשך התקיפות של הסמינול. בסופו של דבר הובילו מעשי האלימות לפרוץ מלחמת הסמינול השנייה.
שנותיו האחרונות
עם שובו מספרד הודיע איטון על אי רצונו לתמוך בואן ביורן במערכת הבחירות לבחירתו מחדש ב-1840. ככל הנראה שורשיו של צעד זה היו נעוצים באי שביעות רצונו מהדרך בה התייחס אליו ואן ביורן בעת שירותו בספרד. "ידידי מייג'ור איטון שב הביתה כשהוא נטול חוש הומור. לדבריו הוא פוטר", כתב ג'קסון. ועדיין, הכרזתו זו של איטון העציבה עמוקות את ג'קסון, שבמכתב לבלייר הרחיק לכת והאשים את איטון ב"התנשאות ובכך שהיה שותף למחנה האופוזיציוני הרבגוני של מתנגדי העבדות, מתנגדי הבונים החופשיים וחברי המפלגה הפדרליסטית 'הכחולים בהירים' (כאלה שנחשדו בשיתוף פעולה עם הבריטים במלחמת 1812)". באופן רשמי הצטרף איטון למפלגה הוויגית, אך עד יומו האחרון הוא לא היה פעיל פוליטית. באותה שנה הוא פגש בג'קסון כאשר זה האחרון עבר בטנסי במהלך מערכת הבחירות של ואן ביורן. על פי רמיני, "שני הגברים התנהגו כיאות". הביוגרף של ג'קסון, ג'יימס פרטון, כתב ב-1860 שהשניים לא התפייסו. עם זאת, ההיסטוריון בן המאה ה-21, ג'ון פ. מרסלק, טוען שהשניים כן התפייסו איש עם רעהו זמן קצר לפני מותו של ג'קסון ב-1845.
ג'ון ופגי איטון חיו בנוחות לאחר פרישתו בוושינגטון די. סי.. הוא חזר לעסוק בעריכת דין והשניים שבו לפרנקלין שבטנסי בחופשות הקיץ. איטון בחר לא להיות חבר בשום כנסייה, אך היה דמות בולטת בחוגים החברתיים של וושינגטון. הוא היה נשיא לשכת עורכי הדין של וושינגטון. באותה תקופה דווח שוב על הרגלי השתייה של בני הזוג איטון ונמתחה עליו ביקורת על כך שקיבל על עצמו ייצוג בתיק משפטי נגד איימוס קנדל, תומך אדוק של ג'קסון שהגן על האיטונים במהלך פרשיית התחתונית. ג'ון איטון מת בוושינגטון ב-17 בנובמבר 1856, בגיל 66. טקס ההלוויה שלו התנהל במעונו והוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבוושינגטון.
מורשתו
הסופר בן התקופה, ויליאם ג'וזף סנלינג, בביוגרפיה של ג'קסון שכתב ב-1831, מתח ביקורת קשה על איטון. בנוגע לביוגרפיה של ג'קסון שאיטון השלים, הוא כתב, "קשה לומר מה מבייש יותר, הגיבור (ג'קסון) או ההיסטוריון. הספר כולל בקושי קטע בו האנגלית היא טובה, אך מכפר על כך בשפע של הערצה מוגזמת, על ידי השמטת מעשים מחפירים רבים ומחילה על אחרים". נכון ל-1831, אמר סנלינג, הפך איטון ל"מושא הלעג של האומה". רמיני אמר ש"ניתן להגדיר את כל פרשיית איטון כידועה לשמצה. היא חיבלה במוניטין של אנשים רבים ושמה קצה ליחסי ידידות. והכל היה ללא צורך".
על אף כל זאת, הספד שפורסם בעיתון Washington's Daily National Intelligencer דיבר בשבחו של איטון. צוין שלאחר מותו של איטון דחה רוג'ר טוני, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ישיבה של בית המשפט כדי שהנוכחים בדיון יוכלו להשתתף בהלוויה.
על שמו של איטון קרוי מחוז במדינת מישיגן.
גיקטופיה
גיקטופיה הוא קומיקס רשת ישראלי (Web-comics) המתפרסם מדי שבוע באתר הגיימינג "Vgames" מאז 2008. הקומיקס נכתב ואויר על ידי תומי זנדשטיין.
חוברת ראשונה
גבי הוא חובב גיימינג גדול, המקבל הצעה לעבוד ב"גיקטופיה" - חנות ענקית הכוללת בה משחקייה וחנות גיימינג, לצד העובד השני אלכס. גבי כמובן מקבל את העבודה, ונקלע לשלל מצבים מוזרים בחנות.
במהלך החוברת גבי קונה את הלפטופ, לפטופ פרנואידי שיכול לדבר בעצמו, ותמיד צועק ומתבכיין שיש לו וירוס.
בהמשך החוברת גבי פוגש בעצמו מהעתיד, (עתידגבי) שמזהיר אותו לראות טריילר של משחק חדש מכיוון שהוא יפתח לו ציפיות לא נכונות, ומאז גבי ועתידגבי מתיידדים, ועתידגבי הופך לדמות קבועה.
כשגבי רוצה להוריד את המשחק ספור, הוא פוגש במתכנת שלו, וויל רייט. רייט נוהג לקרוא לכל הסובבים אותו "פיראט".
חוברת שנייה
בחוברת זו מצטרפת דמות חדשה: סימור, מפלצת תמנונית שגרה בקומה השנייה, ולמעשה הייתה בעצם ההתעכבות ללמה לא פתחו את המשחקייה.
בהמשך החוברת גבי ואלכס נתקעים בחלל אינסופי, אך חוזרים לאחר זמן קצר.
לכבוד הפרק ה-100 של הקומיקס החליטו גבי ואלכס לפתוח את המשחקייה סוף כל סוף (מה שהיה מיוחד בפרק הוא שכולו היה אנימציה).
מיכל, ילדה בעלת מגבלות דיבור, מתחילה לעבוד בגיקטופיה. וויל רייט ממשיך לפתח משחקים, ביניהם סימס 3.
כשאלכס מביא את הדיסקומבבלטור גבי ואלכס משחקים בו אבל אז הדיסקומבבלטור מתחרפן ומשחרר אדם שנתקע בו, וגבי חושב שבגלל זה גיקטופיה נסגרת, אז הם מצילים את המצב אבל גיקטופיה נסגרת עקב פשיטת רגל.
חוברת שלישית
גבי חוזר להווה לאחר הסגירה של גיקטופיה, ואלכס מספר לו שהוא נעדר שנה וחצי כבר, והוא הפסיד המון. גבי מתחיל לגור עם אלכס כי מישהו כבר תפס לו את הדירה.
גבי ואלכס פותחים את גיקטופיה שוב לבסוף, בגלל שאלכס "לא רוצה שלשניידר (עובד מהחנות המתחרה של הגיימינג) יהיו יותר "נקודות חנון" משלו", ומביאים גם את סימור לפתיחה החדשה.
גבי ואלכס פותחים את "גיקטופיה" בסינמה פלאנט, מקום שמשותף גם לקומיקסים אחרים של זנדשטיין.
גבי פוגש בלפטופ שלו לאחר שהזדקן. הלפטופ טוען כי הוא נטש אותו, ובזמן הזה שאחרי הסגירה הוא שיחק עם סימור בקביעות מנצ'קין.
וויל, מיכל ותומיקס לא מופיעים בחוברת זו.
לקראת סוף החוברת הלפטופ עושה את אתגר שפיכת דלי הקרח, ומת, ואלכס וגבי מתאבלים עליו.
חינוך יסודי
חינוך יסודי (באנגלית: Primary education או Elementary education) היא מסגרת החינוך הפורמלי הראשונה בחייו של אדם, המתחילה לרוב מגיל שש, לאחר שהאדם מסיים את מסגרת החינוך לגיל הרך, ומסתיימת כאשר עוברים לחינוך העל-יסודי. מוסדות המציעים חינוך יסודי הם בתי ספר יסודיים.
המטרות העיקריות של החינוך היסודי, הן לאפשר לתלמידים לקבל אוריינות בסיסית וכמו גם ידע בתחומים מדע, גאוגרפיה, היסטוריה, מתמטיקה ומדעי החברה, ועוד. סדר העדיפות לתחומים מסוימים על פני אחרים, וכמו גם אופן הקניית המידע הם נושאים הנתונים למחלוקות פוליטיים ופדגוגיות עזות.
בישראל
בישראל מתייחס המושג חינוך יסודי לכיתות א' עד ו' (תלמידים בין הגילים 6-11), או לכיתות א' עד ח' (תלמידים בין הגילים 6-13). בשנת הלימודים תשע"ה למדו במערכת החינוך היסודית בארץ 970,593 תלמידים.
האגף לחינוך יסודי הוא אחד האגפים במינהל הפדגוגי במשרד החינוך, הוא משמש יחידת מטה לניהול פדגוגי של החינוך היסודי בארץ. בין תחומי העיסוק של האגף נכללים תכנון של מדיניות והתאמת מדיניות משרד החינוך למוסדות החינוך היסודי, פיתוח תוכניות לצורך השגת יעדים שהציב משרד החינוך, ניהול שיתופי פעולה עם גורמים מחוץ למשרד החינוך ועוד. כמו כן, פועלים באגף זה לקידום חינוך חברתי וערכי ולפיתוח והטמעה של חומרי למידה והוראה בנושא זה שאותם ניתן ליישם בכיתות.
מיידסטון
מיידסטון (באנגלית: Maidstone) היא העיר הגדולה ביותר ועיר המחוז בקנט, אנגליה. מיידסטון היא עיר חשובה מבחינה היסטורית ונמצאת במרחק מדרום-מזרח ללונדון. במרכז העיר עובר המחבר אותה עם  ושפך התמזה. במשך ההיסטוריה, הנהר שימש להובלת חלק ניכר ממסחר העיר כמרכז המחוז החקלאי קנט, הידוע כ"גן של אנגליה". מאז מלחמת העולם השנייה, כלכלת העיר עברה מהסתמכות על תעשייה כבדה לתעשייה קלה וסיפוק שירותים.
נכון ל-2021, אוכלוסיית העיר מונה כ-176,700 תושבים.
אטימולוגיה
השמות המתועדים הקדומים ביותר של העיר, "de maeides stana" ו-"maegdan stane" נמצאו בתעודות סקסוניות המתוארכות לשנת 975. משמעותיהם המשוערות הן "אבן העלמות" או "אבן העם" אשר עשויה להתייחס ל שסביבו התקיימו התכנסויות. בספר יום הדין השם כבר התפתח ומופיע בתור Medestan או Meddestane ובשנת 1396 הופיע בגרסה Mayndenstan. השם המודרני הופיע לראשונה בשנת 1610.
היסטוריה
באזור נמצאו אמבטיות מהתקופה הרומאית המעידות על וילות שהיו במקום. באזור גם נמצאו ממצאים מהתקופה הנאוליתית.
מיידסטון מילאה תפקיד חשוב במהלך מרד האיכרים האנגלי ב-1381. הכומר ג'ון בול, אחד מהמורדים, נכלא בעיר ושוחרר על ידי מורדים מקנט בפיקודו של ווט טיילר.
מיידסטון קיבלה צ'רטר מלכותי והוכרזה כעיר ב-1549; ההגדרה בוטלה לזמן קצר, אך חודשה בשנת 1551 ואושררה בשנת 1619 על ידי המלך ג'יימס הראשון. לעיר עוצב שלט אצולה, עם תומכים אריות מוזהבים וייצוג לנהר החוצה את העיר. בהמשך התווספו לשלט ראש של סוס לבן המייצג את המוטו של קנט ואיגואנודון (בעקבות גילוי שרידי איגואנודון באזור במאה ה-19 הנמצאים כיום במוזיאון הטבע בלונדון). מיידסטון קיבלה את הזכות להקים כלא בתחומה ב-1604.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית השנייה, התרחש בעיר אשר הוביל לניצחונם של תומכי הפרלמנט. אנדרו ברוטון, שהיה ראש העיר ב-1649 (וגם פקיד בבית המשפט הגבוה לצדק) היה אחראי להכרזה על גזר דין המוות של צ'ארלס הראשון.
בשנים 1897–1898 הכתה בעיר מגפת טיפוס קשה שהרגה לפחות 132 בני אדם, והייתה למגפת הטיפוס הגדולה ביותר באותה תקופה.
היסטוריה מודרנית
משרדי מועצת המחוז נבנו מצפון למרכז העיר בין 1910 ל-1913. בית החולים הכללי של מיידסטון נפתח בפאתי העיר בשנת 1983, והחליף את בית החולים הכללי של מערב קנט, שנפתח 150 שנים קודם לכן.
שלישיית פסנתר (קלרה שומאן)
שלישיית פסנתר בסול מינור של קלרה שומאן, אופוס 17, נכתבה בשנת 1846 בדרזדן לפסנתר, כינור וצ'לו. היא נחשבת להישגה הגדול ביותר. ליצירה ארבעה פרקים:
זוהי יצירתה הראשונה שנכתבה ליותר מקול ופסנתר. לאחר נישואיה עם רוברט שומאן השניים למדו את המוזיקה הקמארית של היידן, מוצארט ובטהובן. היא ניגנה מוזיקה קמארית מהתקופה הקלאסית וארגנה את אחת מסדרות המוזיקה הקמארית הראשונות בדרזדן. עוד בנובמבר 1834 היא ניגנה את טריו הארכידוכס של בטהובן, אופ. 97, שבאותה תקופה נחשב לבחירה יוצאת דופן לנגן לקהל שהורגל לשמוע יצירות שמציגות לראווה את כישרונו של המבצע.
רוברט שומאן כבר הלחין יצירות קמאריות, כדוגמת חמישיית הפסנתר שלו (1842) שהפכה לאבן פינה ברפרטואר של קלרה שומאן, אך כשהיא כתבה את שלישיית הפסנתר הוא עוד לא כתב להרכב זה. מספר חודשים לאחר שהיא סיימה לכתוב את היצירה הוא כתב בספר משק הבית שלו: "מחשבות על טריו". שלישיית הפסנתר מס. 1 ברה מינור, אופ. 63 שלו בוצעה לראשונה ב-13 בספטמבר 1847, במקביל לפרסום השלישייה שלה בדפוס. רמת היצירה שלו ערערה את ביטחונה העצמי, אף על פי שהוא ואחרים כיבדו ואף העריצו את היצירה שלה. השלישייה שלה נוגנה רבות במהלך המאה ה-19, לעיתים קרובות לצד השלישייה של רוברט.
דוקטור סטריינג' (סרט, 2016)
דוקטור סטריינג' (באנגלית: Doctor Strange) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי בלייב אקשן מ-2016, ובהפקה מבית אולפני מארוול. הסרט בוים על ידי סקוט דריקסון, ונכתב על ידי ג'ון ספייץ, כריסטופר רוברט קרגיל וכן גם דריקסון. הסרט מבוסס על הקומיקס "דוקטור סטריינג'" בהוצאת חברת ההוצאה לאור מארוול קומיקס, והוא מהווה חלק מהיקום הקולנועי של מארוול, כשהוא מבין הפותחים את השלב השלישי בו.
בסרט מככבים השחקנים בנדיקט קמברבאץ', צ'ואיטל אג'יופור, רייצ'ל מקאדמס, מייקל סטולברג, מאדס מיקלסן וטילדה סווינטון. עלילת הסרט עוסקת במנתח שמחפש מרפא לידיו שנפגעו בתאונה, ומגיע למתחם מיסטי סודי בנפאל, בו הוא רוכש יכולות מיוחדות, ולאחר מכן מצטרף לקרב נגד כוחות אפלים.
הבכורה העולמית של הסרט נערכה בלוס אנג'לס ב-20 באוקטובר 2016 ובהונג קונג ב-13 באוקטובר 2016. הסרט עלה לאקרנים באופן רשמי ברחבי ארצות הברית והעולם ב-4 בנובמבר 2016 ובישראל ב-3 בנובמבר 2016 ב-2D ,3D ו-IMAX 3D. עם יציאתו לאקרנים, הסרט קיבל תשבחות ביקורתיות רבות על המשחק, קטעי האקשן, הסגנון הוויזואלי והאפקטים, אולם, התקבל די בשליליות על ידי מבקרים שטענו כי הסרט מתעסק באפקטים ובמשחק של השחקנים ולא בעלילה ואף טענו כי כמו בסרטים אחרים של היקום הקולנועי של מארוול, ישנו שימוש במושא אהבה ונבל חלשים. למרות זאת, הסרט פתח עם 161 וחצי מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו לעומת תקציב הפקה דומה של כ-165 מיליון דולר. לסרט יצא סרט המשך בשנת 2022 בשם "דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף".
עלילה
בקטמנדו אשר בנפאל, המכשף קאסיליוס, יחד עם קבוצת שותפיו המכשפים גם כן, פולש למתחם "קאמאר-טאג'". הם פורצים לספרייה, ולאחר שהם הורגים את הספרן הם גונבים טקסט מיסטי עתיק. בצאתם החוצה, הם פוגשים ב"רוח עתיקה", מנהיגת המכשפים במתחם ומורתו של קאסיליוס, אשר תוקפת אותם בדרישה לקבל בחזרה את הטקסט אותו גנבו. העתיקה רודפת אחר הבוגדים, אבל קאסיליוס נמלט עם הדפים ועם כמה מחסידיו.
ד"ר סטיבן סטריינג' הוא נוירוכירורג מעולה ושחצן, אשר חייו משתנים לאחר שידיו נפגעו במהלך תאונת דרכים. הוא לא מצליח להשיב את השימוש בידיו לקדמותו באמצעים של הרפואה המודרנית. עמיתתו לעבודה ואהובתו לשעבר כריסטין פלאמר מנסה לעזור לו להמשיך הלאה, אך הוא דוחה את עזרתה. לאחר שלמד על מקום מרפא מיוחד מפי ג'ונתן פנגבורן, פועל בנייה משותק שבאופן מסתורי החל ללכת שוב, הוא יוצא למסע למקום המסתורי בו קיווה כי יוכל להתרפא - קאמאר-טאג' בנפאל.
סטריינג' לומד שם במהרה מגוון יכולות מיוחדות מ"העתיקה" ומאחד המאסטרים שלה, קארק מורדו. הוא גם לומד מתוך הספרים העתיקים בספרייה, השמורים על ידי מאסטר וונג. סטריינג' אף הצליח לקרוא בסתר את הדפים שקאסיליוס גנב, ולומד כיצד לשלוט בזמן עם העין המיסטית של אגאמוטו. מורדו ווונג מזהירים את סטריינג' מפני שבירת חוקי הטבע, ומשווים את הכמיהה היהירה לכוח לזה של קאסיליוס אשר מאמין שכולם צריכים לזכות בחיי נצח.
סטריינג' מבין כי המקום מהווה גם חזית של קרב נגד כוחות אפלים שמנסים להשמיד את המציאות בעולם; העולם מוגן על ידי כישוף שנוצר משלושה בניינים שנקראים סנקטומים, הממוקמים בניו יורק, בלונדון ובהונג קונג, והמכשפים מנסים לשמור עליהם מפני הכוחות האפלים. הוא נאלץ לבחור בין חזרה לחייו הנוחים או יציאה לקרב הגנה על העולם כמכשף רב עוצמה.
בינתיים, קאסיליוס ואנשיו משתמשים בדפים שגנבו כדי להתחיל לזמן את דורמאמו רב העוצמה, השליט של המימד האפל, שבו זמן אינו קיים וכל אחד יכול לחיות לנצח. פשר הדבר משמיד את הסנקטום בלונדון, ושולח את סטריינג' מהקאמאר-טאג' היישר אל הסנקטום בניו יורק. שם, הקנאים מגיעים ותוקפים, אך סטריינג' מעכב אותם עם הגלימה המיסטית של הריחוף עד שמורדו והעתיקה מגיעים. סטריינג' ומורדו מתאכזבים מהעתיקה לאחר שקאסיליוס חושף שהחיים הארוכים שלה הגיעו מהשימוש שלה בכוחו של דורמאמו.
קאסיליוס פוגע אנושות בעתיקה, ולאחר מכן נמלט להונג קונג. העתיקה אומרת לסטריינג' שהוא גם יצטרך לשבור את הכללים, כדי לאזן את הטבע האיתן של מורדו. אז היא מתה, למרות מאמציהם הרבים של סטריינג' ופלאמר המבולבלת. סטריינג' ומורדו מגיעים להונג קונג ומוצאים את וונג מת והסנקטום עצמו מושמד, כשהמימד האפל כבר הגיע ומתחיל לבלוע ולהשמיד את כדור הארץ. לאחר מכן, סטריינג' ומורדו נלחמים כנגד קאסיליוס ואנשיו, ותוך כדי הקרב סטריינג' משתמש בעין של אגאמוטו על מנת להחזיר את הזמן אחורה ולהציל את וונג ואת הסנקטום. לאחר שהחזיר את הזמן לקדמותו, והסנקטום חזר, סטריינג' עובר למימד האפל ולוכד, בעזרת לולאת זמן אינסופית, את עצמו ואת דורמאמו באותו הרגע לנצח. בתוך המימד, סטריינג' מתעמת עם דורמאמו אשר הורג אותו שוב ושוב, אך סטריינג', אשר חוזר לחיים כל הזמן, מסכים לשבור את הלולאה בתנאי שדורמאמו יעזוב את כדור הארץ וייקח איתו את קאסיליוס ואת הקנאים שלו. דורמאמו מסכים לכך ולוקח עמו את קאסיליוס והקנאים איתו, אשר כתוצאה מכך נהרגים אחרי שהם מתמזגים עם המימד האפל ובכך קאסיליוס מצליח למרות הכול לזכות בחיי הנצח שרצה.
מורדו, שנגעל מסטריינג' ומההתעלמות של העתיקה כתוצאה מההשלכות של שבירת חוקי הטבע, עוזב. סטריינג' משיב את העין, אשר וונג מכנה "אבן אינסוף", לתוך הקאמאר-טאג', ולאחר מכן קובע את הסנקטום בניו יורק כמקום ביתו כדי להמשיך את לימודיו.
באפילוג, תור מבקר את סטריינג' בסנקטום. השניים משוחחים אודות הופעתו הפתאומית בכדור הארץ יחד עם לוקי לאחר עזיבתו, ותור מספר כי הם הגיעו על מנת לחפש אחר אביהם בעקבות "דרמה משפחתית" כשסטריינג' מציע לסייע לו. בסצנה שאחרי הכתוביות, מורדו מופיע בפתאומיות אצל פנגבורן. לאחר היעלמות של חודשים רבים, מורדו מספר לפנגבורן כי הקדיש את זמנו האחרון ל"התפכחות", וכי הוא הגיע למסקנה כי התמלאות העולם באנשים על-אנושיים ובמכשפים מסכנת את קיומו. מורדו תוקף את פנגבורן, ונשבע לטהר את העולם ממכשפים.
דמויות ושחקנים
בנדיקט קמברבאץ' גילם את דמותו עשוית ה-CGI של דורמאמו באמצעות לכידת תנועה, בעוד דמותו דובבה בידי שחקן לא ידוע. לינדה דואן, מארק ברייטון וטופו וורסניוירו מגלמים את דמויותיהם של טינה מינורו, דניאל דראם והאמיר, חברים במסדר אדוני אמנויות הכישוף, בהתאמה. איימי לנדקר מגלמת את דמותה של ד"ר ברונר ומירה סיאל את דמותה של ד"ר פאטל, וסטן לי מופיע בהופעת קמע כנוסע באוטובוס. כריס המסוורת' מופיע בהופעת קמע כתור בסצנה שלאחר הכתוביות, כהכנה לסרט "תור: ראגנארוק".
פיתוח
במקור, הסרט היה מיועד להתחיל בתהליך הפקה בשנת 1986, על פי תסריט של בוב גייל. מסיבות שאינן ידועות, סרט זה לא נכנס לשלבי הפקה. בשנת 1989, הבמאי אלכס קוקס כתב תסריט בשיתוף עם סטן לי. עלילת התסריט סבבה אחר מסעו של סטריינג' לממד הרביעי והגעתו לאי הפסחא, שם הוא נלחם בשד דורמאמו. בעקבות סכסוך בין אולפני האחים וורנר למארוול על השיווק, הסרט לא הגיע לשלבי פיתוח. בדצמבר 1992, הבמאי ווס קרייבן חתם על חוזה לכתיבת התסריט ובימוי הסרט. התסריטאי דייוויד ס. גויר השלים את כתיבת התסריט בשנת 1995. באפריל 1997, סרטי קולומביה רכשו את זכויות ההסרטה וג'ף וולש עבד על תסריט חדש, עם ברני ברילסטיין ובראד גריי כמפיקים.
בינואר 2013, נשיא אולפני מארוול קווין פייגי אישר כי דוקטור סטריינג' יופיע בתפקיד כלשהו במסגרת השלב השלישי של היקום הקולנועי של מארוול. פייגי חזר והדגיש כי עלילת הסרט נמצאת בפיתוח. בפברואר 2014, מגזין הוליווד ריפורטר העלה דיווח לפיו מארוול שוקלת מספר מועמדים לתפקיד הבמאי תחת שכתוב מחודש לתסריט. פייגי אישר כי באולפני מארוול בוחנים מועמדים פוטנציאליים, אך ציין שהדיווח אינו מדייק לגבי המועמדים עצמם ולגבי שלבי הפיתוח. פייגי גם תיאר איך הקסם יהיה מיוצג בסרט, בהתייחסו לסרטי הארי פוטר ומה יקרה אם מדען יגיע לבית הספר לקוסמות הוגוורטס ויגלה כיצד הדברים עובדים. באפריל 2014, פייגי ציין שהסרט מהווה את נקודת המעבר של היקום הקולנועי אל הצד העל-הטבעי וכי הממד האפל של היקום יוצג בו.
פרה-פרודקשן
ביוני 2014, דריקסון נבחר לביים את הסרט. אולפני מארוול שקלו את השחקנים טום הארדי, בנדיקט קמברבאץ' וג'ארד לטו לתפקיד הראשי של הסרט. כשפייגי אישר את העסקתו של דריקסון, הוא הצהיר כי הליהוק יתחיל בסביבות יולי או אוגוסט והוסיף כי הייצור צפוי להתחיל בתחילת 2015, וציין:
ביולי, פייגי אמר כי ההכרזה על התפקיד הראשי יקרה "מהר" באופן יחסי, ולקראת סוף החודש חואקין פיניקס נכנס למשא ומתן לשחק את הדמות. בספטמבר 2014, אולפני מארוול היו במשא ומתן על צילומי הסרט בבית פיינווד-שפרטון שבבריטניה, עם בכינוס צוותי למהלך לתוך אולפני שפרטון ב 2015 2014 / תחילת מאוחר להתחיל לצלם מאי 2015. עד סוף אוקטובר, קמברבאץ' נכנס למשא ומתן, ובדצמבר לוהק רשמית לתפקיד. על ליהוקו של קמברבאץ', פייגי הצהיר ש"קמברבאץ' היה שחקן שאולפני מארוול התעניינו בו במשך זמן רב מאוד", אבל הקונפליקטים שלו הציבו אתגר. לאחר שבדקו שחקנים אחרים, אולפני מארוול חזרו אל קמברבאץ' והחליטו לעדכן את לוח הזמנים של הייצור כדי להתאים את עצמם להתחייבויותיו של קמברבאץ'.
בינואר 2015, קמברבאץ' הצהיר ש"דוקטור סטריינג'" יהיה שונה מהסרטים הקודמים של מארוול כשהסביר שזהו מישור אסטרלי. יש למארוול אלמנט חדש וענקי בקבוצת הנוקמים בבניית הסיפור הזה והאופי הזה". צ'ואיטל אג'יופור יצר מגעים ראשוניים עם מארוול עבור תפקיד בסרט כברון מורדו. באפריל 2015, דריקסון וחברי צוות ההפקה ביקרו בניו יורק עבור חיפוש מקומות פוטנציאליים לצילומים עבור הסרט, בעוד פייגי גילה כי הצילומים יתחילו בחודש נובמבר. טילדה סווינטון הייתה במשא ומתן עם מארוול על תפקיד דמותו של העתיק. ביוני 2015, דריקסון הודיע שהוא נוסע ללונדון, על מנת להתחיל לעבוד על הסרט, ועד סוף החודש, רייצ'ל מקאדמס הייתה במשא ומתן עבור התפקיד הנשי הראשי, אם כי היא הזהירה שזה עדיין מוקדם, והיא אינה יודעת איפה זה הולך להיות, אם זה הולך להיות בכל מקום שהוא.
באוגוסט 2015, הצלם בן דייוויס, שעבד גם על שומרי הגלקסיה ועל הנוקמים: עידן אולטרון, תיאר את הסרט כמו "גרסת מארוול לפנטסיה" וציין כי
צילומים
הצילומים החלו ב-4 בנובמבר 2015 בנפאל, עם צילומים בתוך ומסביב לעמק קטמנדו. ההפקה עברה לאולפני "Longcross" שבבריטניה ב-11 בנובמבר, והייתה אמורה להישאר שם עד 2016. במרץ, וכן בנובמבר, הצילומים עברו לניו יורק, בעוד שצילומים נוספים נערכו בבית פיינווד-שפרטון ואולפני "Shepperton-British".
פוסט-פרודקשן
פייגי הצהיר ש:
שיווק
באוגוסט 2015, קונספט האמנות הוצג בטקס "אקספו D23". התמונות הראו יצירות אמנות של קמברבאץ' בתלבושת המסורתית של דוקטור סטריינג' מן הקומיקס, כמו גם רצף מקוטע של העלילה, שהדגיש נקודות כגון התאונה של סטריינג', מסעו לריפוי, ולחימתו בברון מורדו. הטריילר זכה ל"תגובה גדולה מאוד מהקהל". ב-12 באפריל 2016, הטיזר הטריילר הראשון לסרט שודר. קלארק קוליס מהאתר "Entertainment Weekly" ציין כי הטיזר טריילר מאוד מזכיר את הסרט "התחלה" של כריסטופר נולאן בגלל הדמיון ביניהם שהקרקע ואדמת העיר נהפכת.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות: ביקורות
קיטי לנג שלן
קיטי לנג שֶׁלַן (בנורווגית: Kitty Lange Kielland ; 8 באוקטובר 1843 – 1 באוקטובר 1914) הייתה ציירת נוף נורווגית.
ראשית חיה
שלן נולדה למשפחה אמידה בסטוונגר, אחותו הגדולה של הסופר אלכסנדר שלן. האינטראקציות של שלן עם אחיה היו חשובות בהתפתחותה כאמנית. אף שהיא קיבלה הכשרה מסוימת בציור, רק לפני שמלאו לה שלושים היא הורשתה להתאמן כאמנית מקצועית. בשנת 1873 נסעה לקרלסרוהה שם הוכשרה על ידי הנס גודה. כאישה נאלצה קילנד ללמוד שיעורים פרטיים מגודה במקום להצטרף לשיעור ציור הנוף שלו. דבקותו של גודה בריאליזם הותירה רושם מתמשך על שלן שעקבה אחריו בעבודותיה המאוחרות יותר. שלן עשתה התקדמות מהירה במהלך השנתיים בהן בילתה באימונים עם גודה.
מינכן
שלן עזבה את קרלסרוהה למינכן בשנת 1875, שם הצטרפה למושבה של אמנים נורווגים החיים בה. במינכן למדה אצל הריאליסט בהשראה צרפתית, הרמן באיש, ועם איליף פטרסן הנורווגי שיש הרואים בו את המורה החשוב ביותר שלה. שלן התגוררה במינכן עד שנת 1878. לאחר מכן עברה לפריז, שם המשיכה לצייר מדי יום.
יירן
בשנת 1876 ביקרה שלן ביירן שבדרום נורווגיה. המורה לשעבר של שלן, הנס גודה, ביקר ביירן בשנת 1869 וב-1872 ועם שובו הציע לה שהיא תיסע ותצייר שם. שלן הכינה טיוטות בזמן שהותה ביירן ובהמשך השתמשה בהן כדי לצייר את הנוף השטוח האופייני כשחזרה למינכן, מה שהפך אותה לאמנית הראשונה שעשתה זאת. ציורה של יירן מראה תיאור מציאותי של הנוף, אך עם אפקטים אטמוספיריים מאחדים. שלן חזרה ליירן באופן קבוע במהלך הקיץ, וכך הנוף החדגוני וביצות הכבול של האזור הפכו לאחד המוטיבים החביבים עליה. שלן אמרה כי היא כל כך מתעניינת באזור סביב יארן בגלל "פאר הנוף ועושר העוני". המיומנות בה בוצעו ציורי הנוף מסמנת אותה כאחת התלמידים המצטיינים של גודה.
פריז
בשנת 1879 עברה שלן לפריז, שם חלקה סטודיו עם עמיתתה הנורווגית הרייט באקר בשנים 88–1880. בפריז הציגה את ציוריה לראשונה. שלן הייתה לזמן קצר תלמידתו של צייר הנוף ליאון ז'רמן פלואה שהתגורר בסרנאי-לה-ויל הסמוך. שלן עזבה את פריז בשנת 1889.
מאוחר יותר ומוות
שלן עבדה על פישוט האמנות שלה בשנות ה-90 של המאה ה-19 בהשפעתו של ינס פרדיננד וילומסן. היא השתתפה בדיונים פומביים בנוגע לזכויות נשים. שלן הציגה את עבודתה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
רחוב בבארום, פרבר במערב אוסלו, נקרא על שמה.
קונראד השלישי, מלך ירושלים
קונראד השלישי, מלך ירושלים (Conradin, נולד ב-25 במרץ 1252 והוצא להורג ביום 29 באוקטובר 1268), ידוע גם בכינוי קונראד הנער או קונרדין היה השליט האחרון לבית שטאופן (הוהנשטאופן). הוא נשא גם בתואר דוכס שוואביה תחת השם קונראד הרביעי ומלך סיציליה תחת השם קונראד השני.
רקע
ב-25 ביולי 1243 נבחר האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי לתפקיד. אפיפיור זה - מתנגד חריף לקיסרות וקנאי למעמד הכס הקדוש עתיד להתגלות כיריב העקשן ביותר של הקיסר פרידריך השני. ב-24 ביוני 1245 נערך בליון סינוד בראשות האפיפיור החדש המורכב בעיקר מקרדינלים צרפתים וספרדים. בנאומו בוועידה קרא האפיפיור לקיסר כופר וקרא להדיחו מכיסא הקיסר, קריאה שנתקבלה בוועידה ביום 17 ביולי. השלכות נידוי והדחה אלו היו מרחיקות לכת, וגלי הלם הכו בכל מדינות אירופה. הקרבות בין הקיסר לתומכי האפיפיור החריפו והתפשטו אל תוך גרמניה. שליחים של האפיפיור ובהם הארכיבישוף של קלן ושל מיינץ חזרו על הכרזת האפיפיור על פרידריך כמי שהודח מכיסאו, יורש חדש לכיסא הקיסרות הוכרז וקרבות נערכו בפרנקפורט ובנסיכויות אחרות, אך ללא הכרעה. בשנת 1247 בחרו הנסיכים המורדים את וילם השני, רוזן הולנד כקיסר, והוא הוכתר בשנת 1248 לאחר שהעיר אאכן נפלה לידיו. בסדרת קרבות שנערכו בשנת 1250 הצליח קונראד הרביעי, מלך גרמניה לדחוק את רגלי וילם השני לאזור הריין וביסס את שלטונו ואת השפעת הקיסר על רוב שטח גרמניה.
קורות חייו
קונרד נולד ביום 25 במרץ 1252 בעיר לאנדשוד (גרמנית: Landshuad) שבבווריה. אביו היה קונרד הרביעי, מלך גרמניה ואמו אליזבת מבוואריה. שניהם היו וסלים של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אביו של קונרד השלישי. קונרדין נולד לתוך מציאות פוליטית סוערת וקשה במהלכה נאבק אביו במתנגדים הגרמניים של האימפריה. עם מות אביו בשנת 1254 והתפוררות הכוח הקיסרי בגרמניה גדל בחצר של דודו לודוויג השני, דוכס בוואריה ודרכו הוא קיבל את תואר דוכס שוואביה בעוד תואר "מלך ירושלים" שניתן לו בירושה על ידי אביו היה חסר תוכן בגלל מאבקי כוח בתוך המדינה הצלבנית שהשליטה בה דה פקטו הייתה בידי מפלגת אצילים מקומית שסירבה להכיר בסמכותו של קונראד והעבירה את השלטון דה-יורה ב"חזקה" לידי אצילים צלבניים מממלכת קפריסין. מעט ידוע על קונרדין כאדם, מקור בן זמנו מתאר אותו כ"יפה תואר כאבשלום שדיבר לטינית טובה".
בשנת 1262 קיבל קונראדין לידי את השלטון בדוכסות הגרמנית שוואביה - אזור הנמצא ברובו במדינת באדן-וירטמברג של ימינו אך גם באזור במדינת בוואריה של ימינו, שם קיים אזור מנהלי בשם זה. במהלך ימי הביניים הייתה שוואביה מדינה גדולה, שכללה גם חלקים מבאדן, את פורארלברג, נסיכות ליכטנשטיין, שווייץ (בחלקים דוברי הגרמנית שלה) ואלזאס והייתה הבסיס הגרמני לאימפריה הרומית הקדושה. כצאצא הישיר לשושלת השושלת הוהנשטאופן היו לקונראדין אינטרסים באיטליה שם פעל אחיו למחצה מנפרד מסיציליה כשליט סיציליה וניהל מאבקים פוליטיים וצבאיים כנגד הכס הקדוש על השליטה באיטליה. בפברואר 1262 נהרג מנפרד בקרב בנוונטו, ובני בריתו האיטלקים ובראשם אנשי רומא פנו לקונראדין בבקשה לעמוד בראשם במאבק. קונראדין מצידו, שראה הזדמנות לתפוס את השלטון על נחלתו המובטחת בסיציליה, חצה את הרי האלפים עם צבא ובוורונה נתן פומבי לתביעתו לכתר סיציליה.
סביב קונראדין נאספו כוחות צבאיים מפיזה וסיינה ומערים אחרות באיטליה ובספטמבר 1267 נחת צי ספרדי בסיציליה והצליח לדחוק את רגלי השליט האי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה לפלרמו בעוד קרבות מתחוללים בכל רחבי האי. הקרב המכריע, קרב טליאקוצו, נערך ב-23 באוגוסט 1268 במחוז אברוצו האיטלקי במרחק קטן מרומא ובו הובס צבאו של קונראדין. הוא נמלט לרומא ומשם ברח למצודת טורה אסטורה שעל חוף לאטיום, שם ניסה לעלות על ספינה ולברוח לסיציליה על מנת לחבור לנאמניו שעל האי. תוכניתו נכשלה והוא נתפס על ידי אויביו שהעבירו אותו כאסיר לידי שארל הראשון, שהעביר אותו למצודת דל-אובו שבנאפולי. ב-29 באוקטובר 1268 הוצא קונרדין להורג באשמת בגידה.
בממלכת ירושלים גאו הרגשות ובעכו נערכו מסיבות וחגיגות רבות משתתפים.
עונת 2005/2006 בליגת כדורגל נשים
עונת 2005/2006 בליגת כדורגל נשים הייתה העונה ה-8 של ליגות כדורגל הנשים בישראל תחת אחריות הההתאחדות לכדורגל בישראל.
מכבי חולון, אלופת העונה הקודמת, הגנה על תוארה וזכתה באליפות בפעם השלישית בתולדותיה.
קבוצות בנות הדר יוסף ועירוני בת ים מהפלייאוף העליון וקבוצות בית"ר ירושלים, הכח עמידר רמת גן, בית"ר באר שבע ובנות בית שאן מהפלייאוף התחתון ירדו לליגה השנייה.
Jupiter LXVIII
Jupiter LXVIII (לשעבר S/2017 J 7) הוא ירח של כוכב הלכת צדק. S/2017 J 7 התגלה בשנת 2017 על ידי האסטרונום האמריקאי סקוט שפרד וצוותו, אך גילויו פורסם רק ב-18 ביולי 2018.
Jupiter LXVIII נמצא במרחק ממוצע של 20,627,000 ק"מ מצדק, באינקלינציה של 143.4 מעלות. הוא מסתובב נגד כיוון התנועה של צדק, ונחשב חלק מקבוצת הירחים אננקה. זמן ההקפה שלו הוא 602.6 ימים. קוטרו של Jupiter LXVIII הוא בערך 2 קילומטרים.
טיבט (1912–1951)
משטר הדלאי לאמה ה-13 הטיבטי היה משטר חסות של שושלת צ'ינג עד 1912, כאשר הממשלה הזמנית של הרפובליקה של סין החליפה את שושלת צ'ינג כממשלתה של סין, היא חתמה על הסכם עם ממשלת צ'ינג המתפרקת לפיו ירשה את כל שטחי השלטון הקיסרי לרפובליקה החדשה, והוענק לטיבט מעמד של "פרוטקטורט" עם רמות גבוהות של אוטונומיה כפי שהיה לפני כן תחת השלטון בשושלת צ'ינג.
לפני תקופה זו, הרחיבו הבריטים את השפעתם מהודו השכנה לטיבט דרך חוזה להסה, אף כי טיבט לא סופחה רשמית לאימפריה הבריטית היא הייתה תחת השפעתה הישירה של האימפריה ושימשה כמדינת חסות שלה. עם זאת במקביל, כמה נציגים טיבטים חתמו על הסכם בין טיבט ומונגוליה שהכריזו על הכרה הדדית ועל עצמאותם מסין, אם כי ממשלת הרפובליקה של סין לא הכירה בלגיטימיות שלה. עם הרמה הגבוהה של האוטונומיה ו"הכרזת העצמאות" על ידי כמה נציגים טיבטים בתקופה זו, טיבט מתוארת על ידי תומכי העצמאות הטיבטית כ"מדינה עצמאית דה פקטו" לפי החוק הבינלאומי, למרות שמעולם לא קיבלה דה יורה הכרה בינלאומית במעמד משפטי עצמאי הנפרד מסין.
בשנת 1931 ושוב בשנת 1946 שלחה ממשלת טיבט שליחים לאספה הלאומית הסינית כדי לדון במעמדה של טיבט אך הם חזרו בידיים ריקות.
לפני מותו הביע דלאי לאמה תחזיות שחורות לארצו "בגלל מעשי בגידה מבפנים ומבחוץ" וחזה כי ללא הגנה משמעותית הארץ תאבד את עצמאותה.
לאחר מותו של דלאי לאמה ה-13 בשנת 1933, ממשלת הגואומינדנג בסין שלחה ללהסה משלחת תנחומים כדי להתחיל במשא ומתן על מעמדה של טיבט. היא הורשתה לפתוח משרד ולהישאר שם, אף שלא הושגה הסכמה. ב-1948 הסתימה מלחמת האזרחים הסינית בניצחון כוחות המפלגה הקומוניסטית הסינית. ב-1950 פלש צבא סין לטיבט וממשלת בייג'ינג סיפחה את טיבט. "הסכם שבע עשרה הנקודות" שנחתם באותה שנה בין הסינים לטיבטים, אישר את הריבונות הסינית על טיבט, ועם זאת הבטיח לטיבט מידה מסוימת של אוטונומיה. הדלאי לאמה ה-14 נמלט מטיבט והתנער מהסכם שבע עשרה הנקודות.
נסים קלדרון
נסים קלדרון (נולד בתל אביב ב-23 במרץ 1947) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במחלקה לספרות עברית. היה בין עורכי כתבי העת "סימן קריאה" ו"מקרוב". עורך סדרה של מפגשים בין שירה למוזיקה במועדון לבונטין 7 בתל אביב.
פועלו
קלדרון כתב וערך ספרים רבים, העוסקים בספרות, שירה ומוזיקה ישראלית עכשווית, ובקשרים ביניהן.
ספרו "יום שני"
הספר בנוי על המחשבה שהשירה הישראלית ממשיכה להיכתב ושומרת על איכותה. לצידה צמחה אמנות-אחות, שהיא מוזיקת הרוק. הרוק לקח חלק מן האלמנטים של השירה (דמות משורר חזקה, לשון חסכונית ומוזיקלית, עולם דמיון מפותח) ופיתח אותם בתוך מעשה אמנות אחר. הדבר דומה ליחס שבין תיאטרון לבין קולנוע. לפני מאה שנה הופיעה אמנות חדשה, לקחה חלק מן האלמנטים של אמנות התיאטרון ופיתחה אותם במדיום חדש. הקולנוע לא החליף את התיאטרון, כשם שהרוק לא החליף את השירה, אמנות עתיקה מאוד, ששרדה תהפוכות רבות ותשרוד גם את התמורה הזאת. הספר עוסק בשירה וברוק, אבל מקפיד להפריד ביניהן. כך למשל השירה בספר מנוקדת, ואילו הטקסטים של הרוק לא מנוקדים.
קלדרון כתב בספר באריכות, ובלי קשר לרוק, גם על משוררים רבים: דליה פלח, נתן זך בשיריו מן השנים האחרונות, אדמיאל קוסמן, חזי לסקלי, חיים גורי בשיריו המאוחרים, דליה הרץ, דליה רביקוביץ והתמורות ביצירתה, איתן נחמיאס גלס, רועי (צ'יקי) ארד ומשוררי כתב העת "מעין", שמעון אדף, דורי מנור ומשוררי כתב העת "הו!".
ב-2014 השתתף בתפקיד קטן בסרטו של ניר ברגמן "יונה".
בסוף 2016 פרסם ביוגרפיה על מאיר אריאל, "ארול אחד" (בשיתוף עם עודד זהבי).
חיים פרטיים
קלדרון נשוי ואב לשניים. הוא אחיה של השחקנית עפרה ויינגרטן. הוא חבר במפלגת מרצ ומתגורר בתל אביב.
קרי וולש ג'נינגס
קרי לי ווֹלְשׁ ג'נינגס (באנגלית: Kerri Lee Walsh Jennings; נולדה ב-15 באוגוסט 1978) היא שחקנית כדורעף חופים אמריקאית, היא 3 פעמים ברציפות אלופה אולימפית (אתונה 2004, בייג'ינג 2008 ולונדון 2012) ו-3 פעמים אלופת העולם (ריו דה ז'ניירו 2003, ברלין 2005 וגשטאט 2007), לצד שותפתה מיסטי מיי-טרינור. היא שחקנית כדורעף החופים שזכתה בהכי הרבה טורנירים (133) ומשחקים והרוויחה 2.5 מיליון דולר, יותר מכל שחקנית אחרת בכל הזמנים.
ביוגרפיה
ג'נינגס נולדה וגדלה בסנטה קלרה, קליפורניה. היא בוגרת אוניברסיטת סטנפורד שם קבעה שיא של 11–121 זכיות/הפסדים.
2000
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה ג'ניניגס במקום רביעי עם נבחרת ארצות הברית בטורניר כדורעף נשים באולם. היא נמצאה False positive בבדיקת אמרוץ ולכן החמיצה מספר משחקים בתחילת הטורניר, עד שזכתה לזיכוי מוחלט מאמרוץ.
אלופת העולם
באליפות העולם שנערכה בריו דה ז'ניירו, ברזיל 2003 זכתה ג'נינגס ביחד עם שותפתה מיסטי מיי-טרינור בתואר העולמי.
אלופה אולימפי
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה ג'נינגס ביחד עם מיסטי מיי-טרינור במדליית זהב לאחר שלא הפסידו אפילו מערכה אחת במהלך כל הטורניר.
2005
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה 2005 הגנה ג'נינגס ביחד עם שותפתה מיסטי מיי-טרינור על התואר העולמי.
2007
באליפות העולם שנערכה בגשטאט, גרמניה 2007 זכתה ג'נינגס בפעם השלישית ברציפות ביחד עם שותפתה מיסטי מיי-טרינור בתואר העולמי.
2008
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הגנה ג'נינגס על תוארה ביחד עם מיסטי מיי-טרינור לאחר שלא הפסידו אפילו מערכה אחת במהלך כל הטורניר.
2012
באותה העת שהיא השתתפה באולימפיאדת לונדון (2012) היא הייתה בהריון בשבוע החמישי. במשחקים עצמם היא זכתה בפעם השלישית ברציפות בזהב האולימפי ביחד עם מיסטי מיי-טרינור.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה ג'נינגס במדליית ארד ביחד עם שותפתה אפריל רוס.
חייה האישיים
וולש נישאה בשנת 2005 לקייסי ג'נינגס, שחקן כדורעף חופים מצטיין ולזוג נולדו שני בנים ובת. וולש היא בת דודתו של אנג'לו קלויארו, שחקנה של מכבי תל אביב.
איווקו 380 יורוקלאס
איווקו 380 יורוקלאס (באיטלקית: Iveco 380 Euroclass, קרוי גם: Iveco EuroClass) הוא אוטובוס בינעירוני אשר יוצר ב-2 גרסאות, מתוצרת יצרנית המשאיות, האוטובוסים, הצמ"ה, המנועים, וכלי רכב צבאיים איווקו חברת בת של פיאט אשר יוצר באיטליה בין השנים 1993–2006.
חטיבת "Iveco Bus"
בין השנים 2003–2010, איריסבוס הייתה בבעלות של 100% על ידי חברת "איווקו" של קבוצת פיאט, והחברה נקראה "איריסבוס איווקו" (Irisbus Iveco).
מאז 2013, איריסבוס נמצאת בבעלות 100% של חברת CNH Industrial
Jupiter LXX
Jupiter LXX (לשעבר S/2017 J 9) הוא ירח של כוכב הלכת צדק. Jupiter LXX התגלה בשנת 2017 על ידי האסטרונום האמריקאי סקוט שפרד וצוותו, אך גילויו פורסם רק ב-18 ביולי 2018.
Jupiter LXX נמצא במרחק ממוצע של 21,487,000 ק"מ מצדק, באינקלינציה של 152.7 מעלות. הוא מסתובב נגד כיוון התנועה של צדק, ונחשב חלק מקבוצת הירחים אננקה. זמן ההקפה שלו הוא 639.2 ימים.
קוטרו של Jupiter LXX הוא בערך 3 קילומטרים.
בריסטול F.2
בריסטול F.2 (באנגלית: Bristol F.2 Fighter) היה מטוס קרב דו-כנפי ודו-מושבי אשר שירת בתקופת מלחמת העולם הראשונה ועד אמצע שנות ה-30. על אף היותו דו-מושבי, הוכיח דגם ה-F.2B את עצמו כמטוס זריז המסוגל להתמודד מול מטוסי קרב חד-מושביים.
עיצוב ופיתוח
במרץ 1916 ערך פרנק בארנוול (Frank Barnwell) מחקר כדי לעצב מטוס קרב הדומה ל-R.E.8. הדגמים שהוצעו על ידו היו ה-R.2A וה-R.2B, המצוידים במנועים בעלי הספק של 160 כוח סוס ו-150 כוח סוס בהתאמה, אף אחד מהדגמים לא יוצר בשל הופעת מנועי הרולס-רויס פאלקון החדשים בעלי כוח של 190 כוח סוס (הספק של 142 קילו-וואט), אך המחקר היווה את הבסיס לדגם החדש שברנוול עיצב, ה-Type 12 F.2A. הדגם החדש עוצב מראש כמטוס דו-מושבי והיה קטן יותר ממטוסים אחרים בקטגוריה שלו, חימושו היה סטנדרטי למטוסי קרב בריטיים דו-מושביים וכלל מקלע ויקרס מקובע המכוון קדימה, ומקלע לואיס מתכוונן המורכב בתא האחורי. כ-52 מטוסים מדגם F.2A הורכבו עד שפס הייצור עבר לדגם העיקרי, ה-F.2B.
היסטוריה מבצעית
כאשר הופעל הבריסטול F.2 לראשונה, כללה תורת הלחימה המקובלת עבור מטוסים מסוגו טיסה במבנה צמוד כאשר התותחנים האחוריים אמורים להתמודד עם המיירטים. טקטיקה זו לא הוכיחה את עצמה, וטקטיקות אחרות פותחו כדי לאפשר למטוס להתמודד בצורה יעילה יותר בקרבות האוויר. את תורת הלחימה ההגנתית החליפו טקטיקות אגרסיביות יותר, והטייסים גילו שאת ה-F.2 ניתן להטיס בדומה למטוס קרב, כאשר התותחן האחורי, שהוסיף כוח ירי לשעה שש (אחורי המטוס), וזריזותו של המטוס אפשרו להתמודד מול מטוסי קרב קטנים וקלים בהרבה.
ב-1920 רכשה פולין 107 מטוסי בריסטול F.2, וכ-40 מהם הספיקו לשרת במלחמת פולין-רוסיה. אחרוני המטוסים הפולנים יצאו משירות ב-1932.
יקטרינה הגדולה (סדרת טלוויזיה, 2015)
יקטרינה הגדולה (ברוסית: Вели́кая; מילולית: "הגדולה") היא סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2015 בכיכובן של יוליה סניגיר ויליזבטה בויארסקאיה בתפקיד יקטרינה הגדולה, כשסניגיר גילמה אותה בעונה הראשונה ובויארסקאיה עשתה זאת בעונה השנייה. הסדרה שודרה בנובמבר 2015 בערוץ הראשון של רוסיה ונועדה להוות תחרות לסדרה המקבילה של רשת רוסיה 1, "יקטרינה".
עלילה
הסדרה מגוללת את סיפורה של יקטרינה הגדולה למן הרגע שהגיעה לרוסיה ככלתו החדשה של פיוטר השלישי ועלייתה לכס המלוכה הרוסי.
צילומים
הצילומים נערכו מדצמבר 2013 עד אוגוסט 2014 בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד (כולל במבצר הפטרופאבלי, ארמון קונסטנטין, גטצ'ינה ואולפני לנפילם).
במקור צוות ההפקה תכנן לעבוד על תסריטים לעונה השנייה והשלישית, שנועדו לספר את חיי הקיסרית בשנים 1762–1775 ובין 1775 ל-1796, בהתאמה. אך הסדרה ירדה בשל ירידה בנתוני הרייטינג.
צילומי העונה השנייה עם בויארסקאיה נערכו בקיץ 2022.
רצח בני הזוג פלצור ואברהם אבנרי
רצח בני הזוג פלצור ואברהם אבנרי היה פעולת טרור, שבה נרצחו שלושה ישראלים על ידי מחבלים פלסטינים בנמל העיר לרנקה שבקפריסין ב-25 בספטמבר 1985.
אירוע הרצח
ביום רביעי, 25 בספטמבר 1985, פרצו והשתלטו שלושה מחבלים מכוח 17, יחידת העילית של פת"ח, על היאכטה הישראלית "פירסט" שעגנה בנמל לרנקה והחזיקו בשלושת יושביה כבני ערובה. תחילה המחבלים רצחו את אסתר פלצור על סיפון היאכטה בירי והציגו את גופתה, ולאחר מכן דרשו לשחרר עשרים טרוריסטים פלסטינים בתמורה לבני הערובה האחרים. לאחר מכן, מסיבות שלא התבררו, הם הוציאו להורג את אברהם וראובן בירי בראשיהם ולבסוף, אחרי עשר שעות, הסגירו עצמם למשטרה הקפריסאית. זהו שיאו של גל פיגועים שביצע אש"ף (הארגון לשחרור פלסטין), בראשות יאסר ערפאת, לאחר נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון בדרום לבנון ביוני 1985.
הרצח היה נקודת מפנה שהסבה תשומת לב עולמית לטרור בקפריסין.
המשפט
המחבלים הואשמו ברצח שלושת הישראלים והועמדו אתמול לדין. שלושת הנאשמים – חאלד עבדל חטיב (28), עבדל חכים סעדו אלחליפה (29), ואייאן מייקל דייוויסון (27) – הודו בהריגת אברהם אבנרי ואסתר וראובן פלצור. תחילה הודו חטיב וחליפה, באמצעות מתרגם, באשמת רצח אסתר פלצור ולאחר מכן הודה גם דייוויסון. אולם לאחר מכן, כאשר הועלו סעיפי הרצח של שני הגברים, אמר כל אחד מהנאשמים: "אני מודה בהריגה". לאחר התיעצות עם שני השופטים האחרים, הודיע נשיא בית המשפט ג'ון פויאדיס כי השלושה אינם מודים באשמת הרצח.
השופט נימק את ההוראה לרשום את הודעות הנאשמים ככופרים באשמה, בכך שאינם מבינים את ההשלכות של הודאה באשמה. בדברי הפתיחה שלו אמר התובע קיפריאנו, שהוא לא מתכוון לנהל את המשפט על בסים פוליטי, ושלא יתקבלו עדויות באשר למניעים. "כל מניע המוביל להפסקת חיי אדם, אין להשלים עימו", אמר. התובע סיפר שהנאשמים עלו על היאכטה של הישראלים, ואמרו לשני הגברים שאם ישמרו על שקט, לא יאונה להם רע. אז יצאה אסתר פלצור מן הקבינה, שלפה סכין מטבח והתחילה לצעוק לעזרה. חטיב ירה בה, אבל למרות פצעיה היא עלתה לסיפון. שם הרג אותה חליפה בצרור מרובה קלשניקוב. שגי הגברים נמצאו ביאכטה ללא רוח חיים, כתוצאה מיריות, כשהם קשורים ופיותיהם סתומים.
לאחר האירוע
שלט זיכרון שהציבו שייטים ישראלים במרינה הוסר, ונשיא קפריסין, גלפקוס קלירידיס, אף העניק ב-1993 חנינה לשלושת הרוצחים שנידונו למאסר עולם.
הרצח במרינה של לרנקה היה אבן דרך ביחסים בין ישראל לקפריסין וגרם לירידה גדולה בתיירים המגיעים לאי מישראל בשנים שלאחריו.
I Honestly Love You
I Honestly Love You (בעברית: בכנות, אני אוהבת אותך) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האוסטרלית אוליביה ניוטון-ג'ון. השיר יצא לאור באוגוסט 1974, על ידי חברת התקליטים EMI, כסינגל המוביל מתוך אלבומה, If You Love Me, Let Me Know. בשנת 1974 הפך השיר ללהיט עולמי – כמו גם שירה הראשון של ניוטון-ג'ון שכבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100 וקנדה הוט 100. "I Honestly Love You" היה לשיר החותם שלה עד ש-"Physical" (אותו הוציאה ב-1981), העפיל עליו והפך הוא לשיר החותם שלה.
רקע
בממלכה המאוחדת, נכלל השיר באלבום Long Live Love ובארצות הברית באלבום If You Love Me, Let Me Know. השיר נכתב על ידי ג'ף בארי – כותב שותף של "Then He Kissed Me", "Be My Baby", "Leader of the Pack" ו-"River Deep – Mountain High" – והמלחין האוסטרלי פיטר אלן שהקליט אותו בערך באותו הזמן לאלבומו, Continental American. הוא מופיע גם במחזמר על חייו של אלן, The Boy from Oz. ב-VH1 דירגו את השיר במקום ה-11 ברשימת "40 שירי הרוק הקל הטובים ביותר".
פרסים ומועמדויות
בטקס פרסי הגראמי ה-17 שהתקיים בשנת 1975 זכה השיר בשתי קטגוריות: "הקלטת השנה" ו"ביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר – אישה". "I Honestly Love You" הועמד גם בקטגוריית "שיר השנה", אך הפסיד ל-"The Way We Were" של ברברה סטרייסנד. בשנת 1975 זכה בפרס המוזיקה האמריקאית בקטגוריית "שיר הפופ/רוק האהוב ביותר".
גרסאות כיסוי
להלן חלק ממאות גרסאות הכיסוי שהוקלטו במרוצת השנים:
אפס אמון
רשת Zero-trust, רשת אפס אֵמוּן או סתם אפס-אמון (וגם ארכיטקטורת אפס אמון, מודל אבטחה אפס אמון, ZTA, ZTNA), הוא מונח בתחום טכנולוגיית המידע (IT) והגנת סייבר, המתאר גישה לעיצוב ויישום של רשתות ה-IT. הרעיון המרכזי העומד מאחורי אפס-אמון הוא כי אין לסמוך כברירת מחדל על מכשירים ברשת, כגון מחשבים ניידים, גם אם הם מחוברים לרשת ארגונית מנוהלת כגון ה-LAN הארגוני וגם אם אומתו בעבר. ברוב סביבות הארגון המודרניות, הרשתות הארגוניות מורכבות ממקטעים רבים המחוברים זה לזה, שירותים ותשתיות מבוססי ענן, חיבורים לסביבות מרוחקות וניידות, ומתחברים יותר ויותר ל-IT לא קונבנציונלי, כמו מכשירי IoT. הגישה הישנה של אמון אוטומטי במכשירים בסביבה הארגונית, או מכשירים המחוברים אליו באמצעות VPN, הפכה הגיונית פחות בסביבות המודרניות שהן מגוונות ומבוזרות. במקום זאת, גישת רשת האפס-אמון דוגלת באימות הדדי, כולל בדיקת זהות ותקינות של מכשירים ללא קשר למיקום, ומתן גישה ליישומים ושירותים על סמך אמון זהות המכשיר ובריאות המכשיר במקביל ובנוסף לאימות משתמשים.
הגדרות ועקרונות
מסוף שנת 2018, עבודות שבוצעו בארצות הברית על ידי חוקרי אבטחת סייבר של המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (NIST) והמרכז הלאומי לביטחון סייבר (NCCoE), הובילו לפרסום מיוחד תקני (SP) של הגדרות לארכיטקטורת אפס-אמון שנקרא: "SP-800-207, Zero Trust Architecture". התקן מגדיר אפס אמון (ZT) כאוסף של מושגים ורעיונות שנועדו לצמצם את חוסר הוודאות באכיפת החלטות גישה מדויקות לפי בקשה במערכות מידע ושירותים מול רשת שנחשבת לפגועה. ארכיטקטורת אפס אמון (ZTA) היא תוכנית אבטחת סייבר לארגון המשתמשת במושגי אפס-אמון ומקיפה קשרי רכיבים, תכנון זרימת מידע ופעילויות, ומדיניות גישה. לכן, ארגון אפס אמון הוא תשתית הרשת (פיזית ווירטואלית) והמדיניות התפעולית הקיימת עבור ארגון כתוצר של ZTA.
גישה חלופית אך עקבית ננקטת על ידי NCSC, בזיהוי העקרונות המרכזיים העומדים מאחורי ZTA:
הר ברוק (אנטארקטיקה)
הר ברוק (באנגלית: Mount Brooke) הוא הר מבודד בארץ אואטס שבאנטארקטיקה.
הר ברוק ממוקם 31 קילומטרים צפונית-מערבית מהר גראן.
ההר מתנשא מעל ראשיהם (מוצאם) של קרחון מקאיי ושל קרחון מוסון, והשטח שסביבם.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם לוטננט קומנדר פ. ר. ברוק (F.R. Brooke), מהצי המלכותי, שפיקד על משלחת הסקר הניו זילנדית הצפונית (New Zealand Northern Survey Party), אשר חקרה את אנטארקטיקה בשנת 1957, מטעם המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי.
ורנר יוסף ויטקובר
וֶרנֶר יוסף ויטקוֹבֶר (Werner Joseph Wittkower; 12 במאי 1903 – 11 בדצמבר 1997) היה אדריכל ישראלי, מתכנן תוכנית האב הראשונה לקמפוס אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
ורנר יוסף ויטקובר נולד בשנת 1903 בברלין בירת גרמניה למשפחה יהודית משכילה, בנם של גרטרוד לבית אַנסבַּך והיינריך ויטקובר. למד היסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטאות ברלין והיידלברג, ובשנת 1922 החל ללמוד אדריכלות בבית הספר הטכני הגבוה בשטוטגרט אצל פאול בונאץ ופאול שמידטהנר, ממייסדי ארגון האדריכלים השמרנים "הבלוק" (Der Block). בתחילת דרכו המקצועית בשנת 1926 עבד בברלין, במשרדו של האדריכל ריכארד דֶקֶר, מהאדריכלים הבולטים בשעתו בגרמניה. כך גם עבד בחברת הבניה "זומרפלד", שבמסגרתה השתתף בתכנון מבני שיכון רבים בברלין.