cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משחקי הכס
שבע הממלכות
ג'ופרי הופך למלך של שבע המלכויות, ואדארד מואשם בבגידה הממלכה. העובדה שטיריון לאניסטר הפך לשבוי של קייטלין סטארק, גורמת לאביו, טיווין, לפתוח במלחמה כנגד הסטארקים. כאשר טיריון מגיע לאביו, לאחר ששוחרר, נראה כי יש סיכוי להפסקת אש, אבל ג'ופרי, המלך הצעיר, יוצר מלחמת אזרחים, כאשר הוא מחליט להוציא את אדארד להורג.
מותו של אדארד גורם לבנו, רוב, לאסוף את צבאות הצפון ולהילחם בלאניסטרים. רוב מחליט לנקום את מות אביו ולשחרר את אחיותיו. הוא מוביל מתקפה אסטרטגית נגד הלאניסטרים, ומצליח לשבות את ג'יימי. צבא הצפון מכתיר את רוב להיות מלך הצפון. באותו הזמן, רנלי מוכרז כמלך גם הוא, לאחר שכרת ברית עם בית טיירל. שלושת המלכים אוספים את צבאותיהם, ומלחמת האזרחים מתחילה.
על החומה
בצפון ניצבת חומת קרח ענקית שנועדה להגן על שבע המלכויות מפני היצורים האפלים הנמצאים מעבר לחומה. האויב הגדול ביותר נקרא "האחרים", אולם האמונה הרווחת היא שהם נעלמו לפני מאות שנים. ג'ון שלג, בנו הממזר של אדארד סטארק, הופך לאח במשמר הלילה, לאחר שקיבל השראה מדודו, בנז'ן שאף הוא עזב את הממלכה כדי להצטרף למשמר הלילה. ג'ון מגלה כי כל מה שחשב על החומה היה שקר. הוא דמיין שעל החומה הגנו אחים חסרי פחד, אך מגלה כי המסדר הפך לעצלן, וכי רוב האחים במשמר הם פושעים שנענשו ונשלחו לחומה. ג'ון מקווה להפוך לסייר, כמו דודו, אבל הוא מתמנה יחד עם מספר נערים להיות עובד משק, והוא מתאכזב. אולם הוא מגלה שהוא ממונה להיות נושא כליו של מפקד המשמר, ג'אור מורמונט, תפקיד שמאפשר לו להיות קרוב לכל האירועים החשובים. חברו הטוב ביותר של ג'ון בחומה הוא סאמוול טארלי, נער שמן ופחדן, שהתמנה להיות עוזרו של המלומד אאימון טארגאריין. ג'ון מגלה כי דודו בנז'ן נעלם, ולבסוף נמצאות שתי גופות של סייריו של בנז'ן מעבר לחומה. הגופות קמות לתחייה והורגות מספר אחים במשמר, אבל לבסוף ג'ון וזאב הבלהות שלו, אוב, מצליחים להציל את מורמונט ולהביס את אחד מהרפאים. כאשר ג'ון מגלה כי אביו נרצח על ידי הלאניסטרים, הוא מתכוון לנטוש את החומה כדי לנקום את מותו, אבל חבריו מצליחים לתפוס אותו בדרכו דרומה ומצליחים לשכנע אותו להישאר ולא לערוק. מורמונט מודיע לג'ון כי האחים במשמר הלילה נשבעו שבועה, ומלחמות שבע המלכויות לא נוגעות להן. הוא גם מספר לו כי בכוונתו לצעוד מעבר לחומה, ולגלות מה קרה לבנז'ן ולשאר הסיירים, והאם הכוחות העל-טבעיים שמעבר לחומה התעוררו, וג'ון מסכים לצאת עמו למסע.
במזרח
במזרח, דאינריז טארגאריין, בתו של המלך אאריז טארגאריין, "המלך המשוגע", נמכרת על ידי אחיה וייסריז לאדון הסוסים הדות'ראקי חאל דרוגו. תמורת נישואיה של אחותו, וייסריז מצפה לקבל צבא שיהיה מסוגל לפלוש לווסטרוז ולהחזיר לו את כס המלוכה שנלקח מאביו על ידי רוברט באראתיאון. בהדרגה נחשף כי וייסריז בן אדם שאינו ראוי וכשיר למלוכה, והגמול שבו הוא זוכה הוא כלל לא הדבר לו ציפה. דאינריז, בתחילה ילדה מפוחדת שהסובבים אותה השתמשו בה ככלי, מוצאת את מקומה בין אנשי הסוסים. עם הזמן היא מגלה אהבה עמוקה והבנה כלפי בעלה החדש, ובמהרה מוצאת את עצמה נושאת ברחמה את בנו, שמנובא שיהיה לוחם גדול שיאחד את כל השבטים הדות'ראקיים בכינוי 'הרמך שיעפיל על העולם'. לאחר ניסיון רצח דאינריז, כפקודה מרוברט, דרוגו מבטיח לדאני שיפליג לווסטרוז וישיב לה את כס המלוכה אליו יש לה זכות מלידה. וייסריז לא מרוצה מכך, וחושש כי דרוגו לא יספק לו את הצבא אשר הובטח לו. וייסריז מאז ומתמיד היה אלים כלפי דאינריז, אבל מאז שדאינריז הפכה לחאליסי של דרוגו, היא החלה להתמרד כנגד אחיה הבכור. בסופו של דבר, וייסריז מאיים על דאינריז מול דרוגו, מה שגורם לדרוגו להרוג את וייסריז בצורה אכזרית. באותו הזמן, דאינריז מפתחת ידידות עם אביר גולה בשם סר ז'ורה מורמנט, שנשבע להגן על דאינריז, ואפילו מציל אותה ממתנקש. לאחר קרב המתפתח בין החאלאסר (שבט דות'ראקי) של דרוגו נגד חאלאסר של חאל אחר, דרוגו נפצע בחזו ובכתפו. דאינריז פונה לעזרתה של מאגי (מכשפה) מקומית מהכפר אותו כבשו בעלה וצבאו בשם מירי מאז דור. אבל המכשפה בסופו של דבר בוגדת בדאינדריז, וגורמת למותם של דרוגו ובנה שעוד לא נולד. רוב צבאו של דרוגו נוטש את דאינריז. המעטים שנותרים איתה צופים בה בעוד היא שורפת את גופתו של דרוגו, יחד עם המאגי, מירי מאז דור, ושלוש ביצי דרקון שניתנו לה במתנה לחתונתה ונכנסת לאש בעצמה. דאינריז, כדרך פלא, יוצאת מהאש חיה וללא פגע חוץ משערה. הביצים בוקעות ודאינריז הופכת לאימם של שלושת הדרקונים.
אנקי באגר
אן-כריסטין "אנקי" באגר (באנגלית: Ann-Christin "Ankie" Bagger, נולדה ב-30 בספטמבר 1964) היא זמרת-יוצרת שוודית אשר מרבה לשיר שירי פופ ודיסקו. באגר זכתה לתשומת לב ראשונה בשנת 1988, כאשר ביצעה מחדש את השיר "Varje liten droppe regn", של הרייס, בשם החדש "People Say It's in the Air".
כמו כן, היא אחת מיוצרות הסולו שנהנו מיצירותיו של מלחין ומפיק הלהיטים השוודי נורל אוסון בארד. באגר ידועה גם בזכות להיטה הבינלאומי "Where Were You Last Night".
סדרי קדימה ממלכתיים
סדרי קדימה ממלכתיים (בישראל מוכרים גם בכינוי "סגל א'") הם רשימה של נציגי השלטון והמדינה, לפי דרגת חשיבותם. רשימת סדרי הקדימה נמצאת בשימוש על ידי גופים ממלכתיים וארגונים בעת קיום אירועים ממלכתיים.
מקומו של נושא תפקיד ברשימה אינו מצביע בהכרח על חשיבות תפקידו, אלא על החשיבות הטקסית וההיסטורית של התפקיד. המיקום ברשימה יכתיב למשל את סדר הישיבה של נושאי התפקידים בארוחות רשמיות, או סדר עמידתם ליד שטיח אדום בעת קבלות פנים רשמיות. סדר הקדימה הממלכתי אף עשוי להצביע על סדר ממלאי מקומו של הנושא בתפקיד ראש המדינה, אם נבצר ממנו להמשיך ולמלא את תפקידו.
סגל א' בישראל
אירועים, אליהם מוזמנים חברי סגל א' בישראל כוללים בין היתר קבלת פנים לראשי מדינה המבקרים בארץ, הטקס השנתי של יום הזיכרון ויום העצמאות בהר הרצל, לוויות ממלכתיות וטקסים ממלכתיים אחרים. רשימת סגל א' המוזמנת לטקסים ממלכתיים של מדינת ישראל נקבעת על ידי ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים, וכוללת את נושאי המשרה והארגונים על פי הסדר הבא:
לנשיא מדינת ישראל רשימת סדרי קדימה נפרדת לטקסים אותם עורך הנשיא:
השתתפות שופטים בטקסים ממלכתיים
שופטי בית המשפט העליון נמנים עם סגל א', ובהתאם לכך מוזמנים לשלוח נציג לטקסים ממלכתיים. בשנת 2017 החליטה ממשלת ישראל לקיים טקס ממלכתי בגוש עציון תחת הכותרת "חגיגות היובל לשחרור יהודה ושומרון, בקעת הירדן ורמת הגולן", ובהתאם לכללים נשלחה הזמנה לנשיאת בית המשפט העליון, מרים נאור. נאור החליטה שהרשות השופטת לא תיוצג בטקס, בנימוק שמעמדם של שטחי יהודה ושומרון שנוי במחלוקת ציבורית עמוקה. החלטתה של נאור עוררה דיון ציבורי, ובין השאר הוגשה עתירה לבג"ץ נגד החלטה זו, אך העתירה נדחתה על ידי הרכב של שלושה שופטים.
אייזק דיזראלי
אייזק דיזראלי (באנגלית: Isaac D'Israeli; 11 במאי 1766 – 19 בינואר 1848) היה סופר, מלומד ואיש ספר יהודי-בריטי, נודע במסותיו ובקשריו עם אנשי ספר אחרים, ובהיותו אבי הסופר וראש הממשלה הבריטי בנג'מין דיזראלי.
קורות חיים
אייזק דיזראלי נולד באנפילד מידלסקס באנגליה, ב-11 במאי 1776. אביו היה סוחר יהודי-ספרדי שהיגר מוונציה (איטליה) 12 שנים קודם לכן. הוא קיבל חלק ניכר מחינוכו בליידן, וכבר בגיל 16 פתח בקריירה ספרותית.
תהילתו הגיעה לו מספרו Curiosities of Literature, אוסף של אנקדוטות על אישים ואירועים היסטוריים, ספרים מיוחדים, ותחביביהם של אוספי ספרים. הספר זכה לפופולריות ולתפוצה רחבה במאה ה-19, ופורסם במהדורות רבות, בכרך אחד או ארבעה. הספר עדיין מודפס כיום. ב-1828 יצא לאור בחמישה כרכים ספרו "חייו ושלטונו של צ'ארלס הראשון" (The Life and Reign of Charles I), שהציג התקדמות גדולה במחקר ובשיטות המחקר ההיסטוריות, ובעקבותיו הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
ב-1833 פורסם בקהילה היהודית הבריטית חיבור בעילום שם, שנכתב למעשה על ידיו. בחיבור, שניכרה בו השפעת הביבליוצנטריזם של החברה האנגליקנית הסובבת, תקף את היהדות הרבנית ואת התלמוד והילל את התורה שבכתב כביטוי היחיד של רצון האל. הוא הביע שם הערכה רבה לקראים, אותם "פרוטסטנטים יהודים שמרדו בעריצות הרבנים." הנטייה לנאו-קראות התבטאה לבסוף בהקמת בית-כנסת אשכנזי-ספרדי בלונדון ב-1840 שבוטל בו יום טוב שני של גלויות.
בשנת 1841 התעוור, וניתוח שעבר לא הצליח להחזיר את מאור עיניו. למרות עיוורונו המשיך לכתוב, ובעזרת בתו כתב את Amenities of Literature ("גינונים ספרותיים") וסיים עריכה נוספת של עבודתו על צ'ארלס הראשון. הוא מת בן 82 בביתו, פחות משנה לאחר מות אשתו, מריה באסבי דיזראלי, שלה היה נשוי יותר מארבעה עשורים וממנה נולדו לו ארבעת ילדיו.
דניאל פסמניק
ד"ר דניאל פסמניק (1869, האדיטש - 1930, פריז) היה רופא, סופר, פובליציסט ומנהיג ציוני. נמנה עם התאורטיקנים הראשונים של פועלי ציון. הוא פרסם מאמרים רבים בעיתונות הציונית ברוסית, פולנית, גרמנית, עברית קרואטית ויידיש, חלקם הופיעו בחוברות וספרים.
אודות
נולד בעיר האדיטש (גביאץ), שבפלך פולטבה, שבאוקראינה של היום. למד רפואה בשווייץ ובבולגריה ומשנת 1899 שימש כפריבט-דוצנט לרפואה באוניברסיטת ז'נבה. בשנת 1900 הצטרף לתנועה הציונית והיה לאחד מהכותבים הפורים שבה ולמרצה מבוקש שלהרצאותיו הגיעו מאות מאזינים. פסמניק הדגיש בתעמולתו במערב אירופה את "הציונות ההומניטרית" שגרסה שהציונות נדרשת לצורך פתרון בעיית היהודים הנרדפים והעניים במזרח אירופה, ושהרגש הלאומי יבוא בעקבות מימוש הציונות ואיננו תנאי לה. הוא גם גרס שכל יהודי שאיננו שונא ציון הוא ציוני ובקש וטען שהדת היהודית היא לאומית. בקונגרס הציוני השישי הוא הטיף לציונית מעשית בקידום ההתיישבות בארץ ישראל וקניית קרקעות וטען שאין סתירה בין הציונית המעשית והציונות המדינית. ביוני 1903 הוא הוציא עם פליקס פינקוס כתב עת בשם "ציוניסטישע קארספנדענט" שיצא נגד הפרקציה הדמוקרטית, באוגוסט 1903 יצא כתב עת שלו בגרמנית "ציוניסטישע מאנאטס העפטע".
בשנת 1905 חזר לרוסיה והצטרף למערכת של "ייברייסקאיה ז'יזן" (החיים היהודיים) שחזר לפעול ב-1904 כירחון והחל מ-1907 כשבועון בשמו המקורי "ראזסוויט" (השחר). הוא כתב בעבור עיתונים רבים וכתביו תורגמו לשפות רבות. פסמניק נחשב לאחד מהתאורטיקונים החשובים ביותר של הציונות בתקופתו ובפרסומיו צידד בציונות הסינתטית.
השתתף כנבחר מטעם הציונים יחד עם מיכאל אליניקוב, אברהם אידלסון, יוליוס ברוצקוס וישראל רוזוב בוועדה המדינית המיעצת לצירים היהודים ב"דומה" הרוסית (בית הנבחרים).
בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה (1917–1921), ד"ר פסמניק צידד ב"צבא הלבן". בשנת 1919 עזב לפריז לעמוד לצד המשלחת היהודית לועידת השלום והיה פעיל בחוגים האנטי מהפכניים הרוסיים. הוא השתתף ביוני 1921 בועידה של לאומנים רוסים ודיבר בחריפות נגד הבולשביקים ונגד הפרעות ביהודים, אך לא זכה לאוזן קשבת לנושא האחרון בקרב האנטישמיים הלאומנים הרוסיים. פעילות זו, כאשר ברקע פוגרומים נגד יהודים באוקראינה בהנהגת צבאו של דניקין, הרחיקה אותו מהחוגים הציוניים. אחרי 1922 חזר לפעילות ציונית ובשנת 1930 יצא בישראל ספרו של פסמניק "מפני מה אני יהודי?" בתרגומו של ד"ר ישראל קרניאלי בהוצאת מוריה.
שלמה גפשטיין כתב עליו:
בתו היא הפילוסופית רחל בספלוף.
Garry's Mod
Garry's Mod (בקיצור: Gmod) הוא משחק מחשב בעל סביבה וירטואלית חופשית אשר פותח על ידי גארי ניומן ב-29 בנובמבר 2006, ומשתמש במנוע Source. המשחק משלב בתוכו את כל המשחקים שנוצרו על ידי Valve : Team Fortress 2, Half-Life 2, Portal, Counter-Strike: Source ועוד.
המשחק הוא מסוג ארגז חול (מצב המשחק העיקרי), ומציג עולם משחק פתוח אשר ניתן לעשות בו כל דבר, ללא מטרה ספציפית. ממשק התוכנה מאפשר למשתמש לשלוט באובייקטים, דמויות, וכלי נשק.
מקובל להעלות סרטונים של מדריכים וסרטונים משעשעים על המשחק ליוטיוב. המשחק מכיל גם מוד מולטיפלייר, בו ניתן לשחק עם חברים נוספים במספר מודים שהמשחק מציע כמו: Roleplay - דמוי חיים אמיתיים, Zombies - הריגת זומבים ועוד.
מאז גרסה 10 של המשחק, הוא מתפקד כמשחק Source לכל דבר ולא עוד כמוד, ומוצע בתשלום.
משחקיות
Garry's Mod הוא משחק יריות ובנייה מגוף ראשון, כאשר השחקן יכול לשחק בו גם במצב יחיד, ובו יכול לבנות מה שביכולתו ולשים כמות מסוימת של אויבים ולהרוג אותם. במצב המרובה משתתפים, השחקן יכול לשחק עם אנשים שונים, לבנות איתם דברים ענקיים, וגם ליצור מלחמה זה מול זה. למשחק זה יש תכונות רבות, ואפשרויות רבות. נהוג גם להעלות סרטונים רבים שבו יש סיפור מסוים על דמויות מסוימות ממשחקי חברת Valve, לרוב הן הדמויות של המשחק Team Fortress 2, עניין הסרטונים אלו מקובל מאוד ביוטיוב, וגם מצליח מאוד בתחום. למשחק ישנם גם מודים רבים.
מצבי משחק
כלי נשק מיוחדים, מכוניות מיוחדות, כובעים, והטבות לשחקן.
פיתוח
לפני שחרור גרסה 10, גארי ניומן רכש רישיון למנוע ה Source, כמו כן הוסיף תמיכה ב Valve Anti-Cheat שאמורה סופית להוציא את כל הצ'יטרים מהמשחק.
בגרסה 13 הוסיף ניומן תמיכה בשפות מרובות, כולל עברית, הוא גם החליף את ה Toybox הישן ב-Steam Workshop.
Toybox
Toybox (תעתיק: טוי-בוקס, עברית: קופסת צעצועים) הוא אתר הפועל בשיתוף עם Garry's Mod, שמאפשר הורדה של מפות לתוך המשחק, כשהמשחק פועל ברקע. ה Toybox הוחלף ב-Steam Workshop בגרסה 13.
Steam Workshop
התחליף ל-Toybox, כל התוכן שהיה ב-Toybox עבר ל־steam workshop כמו כן התווספו מפות, מודלים, מצבי משחק, כלי נשק ועוד.
בנוסף - Steam Workshop תומך בעדכון המוד (ים) בזמן אמת בכניסה למשחק או הורדת מוד או מפה בכניסה לשרת.
הגביע הגרמני בכדורסל
הגביע הגרמני בכדורסל (בגרמנית: Deutscher Pokalsieger (Basketball) ) הוא מפעל כדורסל גרמני בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"), שנוסד בשנת 1966 ומנוהל על ידי מנהלת הבונדסליגה הגרמנית.
בגביע מתחרות כיום רק קבוצות הכדורסל של שתי הליגות המקצועניות בגרמניה.
ג'ון קנדר
ג'ון הרולד קנדר (באנגלית: John Kander; נולד ב-18 במרץ 1927) הוא מלחין אמריקאי של מספר מחזות זמר מצליחים כחלק מהצמד קנדר ואב יחד עם פרד אב.
ביוגרפיה
קנדר נולד בקנזס סיטי מיזורי למשפחה יהודית מתבוללת. הוא למד בבית ספר התיכון 'פמברוק היל' ולאחר מכן לתואר ראשון באוברלין קולג' וסיים תואר שני באוניברסיטת קולומביה, שם היה טיפוחיו של דאגלס מור ולמד קומפוזיציה אצל ג'ק ביסון.
קנדר התחיל את הקריירה שלו בברודוויי כפסנתרן מחליף בחזרות ל"סיפור הפרברים". במהלך האודישנים של המחזמר "ג'יפסי", פגש את הכוריאוגרף ג'רום רובינס, שהציע לו להלחין מוזיקה לריקודים למופע ב-1959. לאחר מכן, הוא כתב סדרות הריקוד ל"אירמה לה דוס" ב-1960.
המחזמר הראשון שלו היה "משפחה שכזאת", שנכתב עם ג'יימס וויליאם גולדמן. הוא פגש את הפזמונאי פרד אב ב-1962, והחל לשתף עמו פעולה בכתיבת שירים, שיתוף שיחזיק מעמד במשך יותר מארבעה עשורים. מאוחר יותר באותה השנה הקליטה הכוכבת העולה ברברה סטרייסנד שני שירים של הצמד, "My Coloring Book" ו-"I Don't Care Much". ב-1965, קנדר ואב יצרו את המופע הראשון שלהם בברודוויי, "פלורה האיום האדום" בבימויו של ג'ורג' אבוט, שבו לייזה מינלי ביצעה את הופעת ברודוויי הראשונה שלה. קנדרו ואב נקשרו מאז בכתיבת חומרים ללייזה מינלי ולצ'יטה ריברה, ויצרו חומר מיוחד להופעות החיות שלהן ולהופעותיהן בטלוויזיה.
מחזות הזמר המצליחים "קברט" ושיקגו" הפכו גם לסרטים זוכי אוסקר, כולל שמונה אוסקרים לסרט "קברט" ב-1972 ואוסקר לסרט הטוב ל"שיקגו" ב-2002. הסרטים השתמשו בשירי ההפקות הבימתיות של קנדר ואב. הצמד גם תרם שירים לסרטים אחרים, בהם "ניו יורק, ניו יורק" ב-1977 ומקום בלב (1984).
טרקלין חשמל
טרקלין חשמל היא רשת חנויות אלקטרוניקה ישראלית.
היסטוריה
טרקלין חשמל הוקמה בשנת 1948 על ידי אברהם ושרגא זילברשטיין יוצאי ירוסלב, אב ובנו אשר תפעלו את החנות הראשונה בנמל חיפה.
פריצת הדרך המשמעותית של טרקלין חשמל החלה בשנת 1977 כאשר הנכד, שאול זילברשטיין החל במעבר מעסק משפחתי לרשת חנויות ארצית למוצרי חשמל ואלקטרוניקה.
בשנת 2005 פרש שאול זילברשטיין מניהול שוטף של הרשת, ומינה תחתיו מנכ"ל לחברה.
כיום מונה הרשת 54 סניפים בכל רחבי הארץ, כולל שלושה סניפים הפונים למגזר החרדי ונקראים "טרקלין חשמל כהלכה", והיא מעסיקה מאות עובדים.
רם וינוגרד
רם וינוגרד (נולד בכ"א בשבט ה'תשכ"ז 1 בפברואר 1967) הוא שופט בית המשפט המחוזי בירושלים.
ביוגרפיה
בשנת 1994 סיים את לימודי המשפטים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים. את ההתמחות עשה בבית המשפט העליון אצל השופט אליעזר גולדברג וכעבור שנתיים הוסמך לעריכת דין. בשנת 1996 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. עבד כעורך דין במשרד העוסק בתחום האזרחי בירושלים ועם השנים נעשה שם לשותף. שימש כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכללה האקדמית למשפטים ברמת גן.
בשנת 2003 התמנה לשופט בבית משפט השלום בירושלים. בשנת 2012 התמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 2021 נכנס בשלישית לרשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון לאחר שמועמדויותיו הקודמות בשנים 2017 ו-2018 לא צלחו.
נשוי לעו"ד תהלה וינוגרד, סגנית היועץ המשפטי במשרד מבקר המדינה, אב לארבעה וסב לנכדים. גר בירושלים.
מפסיקותיו
בשנת 2012 הורה על פינוי שלוש משפחות יהודיות מבית מגורים בעיר חברון לאחר שקיבל את טענות הבעלות של העותרים הפלסטינים.
בדצמבר אותה שנה ישב בהרכב שופטים שהרשיע את הרב אליצור סגל בעבירת "העלבת עובד ציבור", בגין מאמר שפרסם ב-2004 נגד הרב הצבאי הראשי, תא"ל ישראל וייס. לימים בשנת 2017 הפך בית המשפט העליון את פסק הדין ובהרכב של תשעה שופטים, זיכה את סגל פה אחד.
בשנת 2014 פסק כי פעילות נגד התבוללות אינה מהווה בהכרח עבירה פלילית.
בשנת 2015 קיבל את ערעורו של פעיל הר הבית וחבר המחתרת היהודית יהודה עציון וביטל את הרחקתו מההר. בהחלטתו ביקר את התנהלות המשטרה בפרשה וקבע כי התנהגותה כלפי עציון מהווה "מדרון חלקלק".
בדצמבר 2017 דחה את תביעת העותרים הפלסטינים, תוך כדי גילוי שליטה בחוקי הקרקעות העות'מאניים, וקבע כי אדמות קיבוץ ראש צורים שבמרכז גוש עציון, שייכות לחברת הימנותא שבבעלות הקרן קיימת לישראל.
בשנת 2018 דחה את תביעת 130 מיליון הש"ח של עיריית ירושלים נגד יזם פרויקט הולילנד הלל צ'רני, והשית עליה הוצאות משפט של יותר ממיליון ש"ח.
בינואר 2019 ישב בהרכב שופטים שהחמיר את העונש שהשית בית משפט השלום על מהנדס הבטיחות אורן ורשבסקי, שהורשע בגרימת מותה ברשלנות של סגן הילה בצלאלי בטקס המשואות ב-2012. הרכב השופטים ווינוגרד ביניהם לא הסתפקו ב־400 שעות לתועלת הציבור שהשית בית משפט השלום על ורשבסקי, וגזרו עליו תשעה חודשי מאסר. זאת בשל קביעתם כי "אין ראיות התומכות בהחלטת בית משפט השלום להקל בעונשו של ורשבסקי בשל מצבו הבריאותי".
במרץ 2021 דן בעתירה שהוגשה נגד הנגשת מערת המכפלה לנכים באמצעות בניית מעלית באתר המקודש תוך הפקעת שטח מידי עיריית חברון, יוזמה של כמה ארגוני נכים וארגון בצלמו ביניהם. עתירה זו זכתה להד תקשורתי רב ואחרי כמה דיונים במסגרתם דחה בקשת נכים להצטרף למשיבים בעתירה, אישר וינוגרד את ההנגשה תוך דחיית טענת חוסר המידתיות עליה עמדו העותרים.
אנה אדלר
אנה אדלר בהונגרית: Anna Adler; בודפשט, 26 ביולי 1899 – בודפשט, 16 בנובמבר 1994) הייתה רופאת שיניים יהודייה-הונגרייה רופאה ראשית בבית חולים (פוליקליניקה), אחותו של המנתח שאנדור אדלר (1897–1950), אמו של אילש דשי (2018–1931), פרופסור באוניברסיטה אשתו של אימרה דויטש.
ביוגרפיה
אנה אדלר נולדה כבתם של הרב הראשי אילש אדלר (1868–1924) רבה של בית הכנסת רומבך, חוקר הדת ושל יאנקה (חני) קרמר. אנה אדלר סיימה את בית הספר חטיבת הביניים כשפרצה מלחמת העולם הראשונה. אביה גויס כרב צבאי למחנות הצבא במהלך המלחמה. ב-1916, לאחר מותו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, הפך הארכידוכס קרל ליורש העצר והוכתר למלך הונגריה ב-30 בדצמבר 1916 בכנסיית מתיאש בבודה. בתו של הרב הצבאי, שעדיין למדה בתיכון, קיבלה הזמנה אישית לטקס ההכתרה. לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון עם תוצאות מצוינות, אנה התקבלה לאוניברסיטה המלכותית ההונגרית של בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) אולם, בשל החוק המפלה והאנטי יהודי הנומרוס קלאוזוס, היא הפכה תחילה לסטודנטית באוניברסיטה המלכותית ההונגרית של קלוז' פרנץ יוזף שמאוקטובר 1920 עברה לסגד (כאוניברסיטת סגד). אנה נאלצה ללמוד באוניברסיטת ברטיסלאבה שעברה גם היא לעיר פץ'. שם סיימה את לימודיה. ב-14 באפריל 1924 מיהאי פקר העניק לה את התואר דוקטור לרפואה. היא קיבלה את הרישיון שלה שנה לאחר מכן, בתום ההתמחות החובה בבית החולים. לאחר מכן בילתה חודשיים במחלקת רפואת אף-אוזן-גרון וחודש אחד במרפאת השיניים. בין ה-1 במאי 1924 ל-1 במאי 1925 השיגה את ההסמכה שלה בקורס רפואת שיניים של איגוד רופאי השיניים ההונגרי בפוליקליניקה של הרוזן אלברט אפוני, במחלקה של פרופסור ארמין רוטמן, שהייתה גם עבודתה הראשונה. בין השנים 1925 לבין 1931 פעלה בפוליקליניקה קאסאב אלדאר של הקהילה היהודית של פשט בהנהגתו של הרופא הראשי אנדור באואר. בשנים 1926 עד 1980 היא ניהלה גם מרפאה פרטית בביתה בבודפשט.
ב-5 בפברואר 1925, בבודפשט, היא נישאה לאורולוג אימרה דויטש (1896–1944) שניספה במחנה הריכוז מאוטהאוזן, איתו התקבלה ללשכה הרפואית ב-1936. בתקופת השואה היא ובנה אילש דשי חיו בבנייני הטלאי הצהוב עד נובמבר 1944, ולאחר מכן החביא אותם אחד ממטופליה הנוצרים עד לשחרור. לאחר מלחמת העולם השנייה הגישה אדלר מועמדות לתפקיד מומחה לרפואת שיניים ובין השנים 1945–1951 עבדה כרופאת שיניים במוסד לביטוח עובדים פרטיים (MABI) ולאחר מכן, עם ארגון מחדש, במחלקת השיניים של ה-SZTK. ב-1951 הזמין אותה יאנוש קנדה למכון לרפואת שיניים שהוקם אז, שם עבד כרופאה ראשית עד 1975, בשש השנים האחרונות כפנסיונרית. רבים מחידושיה נכנסו לרפואת השיניים ההונגרית.
בעלה השני, לאו סיני (1899–1973), היה מהנדס, דוקטור למדעים טכניים, עורך פטנטים, נשיא מועצת עורכי הפטנטים, מפרנסי בית הכנסת ברחוב הגדוש ד'יולה בבודפשט.
פז"ם
בניהול משאבי אנוש, פָּזָ"ם (ראשי תיבות: פרק זמן מזערי או מינימלי) הוא פרק הזמן שחייב לעבור טרם קידומו של עובד לדרגה הבאה או לתפקיד בכיר יותר במסלול הקידום שלו.
המושג נמצא בשימוש נרחב בצה"ל, שבו קיים פז"ם לקידומו של חייל בדרגה.
פז"ם בצה"ל
קיימים מסלולי קידום שונים לחיילים במערכים השונים, באופן כללי לוחמים מקודמים מהר יותר (פז"ם קצר יותר) מתומכי לחימה, ואלו בתורם מקודמים מהר יותר מיתר החיילים.
למשרתי הקבע קיימים מסלולי קידום ייעודיים, המאפשרים קיצור פז"ם בין דרגות או הארכתו בהתאם למסלול. לנגדים מדרגת רס"ל ומעלה שיצאו לקצונה קיים קיצור פז"ם המאפשר הענקת דרגת רס"ן בתוך חמש שנים מקבלת הדרגה, ובכל מקרה מקבלים נגדים מדרגת רס"ל (עם ותק של שנה, לפחות) ומעלה דרגת סגן בעת מינויים לקצינים, במקום סגן משנה.
מניין משך הפז"ם מוקפא אם חייל נעדר משירות סדיר שלא ברשות, מרצה עונש מאסר (זמן המכונה "תקופה בלתי נמנית" או "תב"ן שלילי") או שנמצא בדחיית שירות (תקופה המוגדרת כ"תב"ן חיובי"). כמו כן, חייל שנכלא לא מקודם בדרגה למשך שנה מתאריך המשפט. חייל הנמצא בשבי, או שהוא מוגדר כנעדר מקודם בדרגות כאילו לא נעדר מן השירות, על פי מסלולו.
הווי
למרות שעל פי המספרים האישיים לא ניתן לקבוע את מספר החיילים בצה"ל בכל עת נתונה, הרי שחיילי החובה יכולים לאמוד את הוותק של חייל ("הפז"ם") ואת מחזור הגיוס שלו לפי מספרו האישי.
מהמשמעות הרשמית של המושג "פז"ם" נוצרו ביטויים בסלנג הצה"לי. כשם עצם, משמשת הטיית המילה פז"ם על מנת לתאר ותק. לדוגמה, "פז"מניק" הוא חייל ותיק ביחידה מסוימת, שכבר עברה תקופת הזמן בה הוא נחשב כחייל חדש ("צעיר"). הפועל "התפזם" פירושו התעמרות של חייל ותיק ב"צעירים". פז"ם משמש גם כשם תואר לחפצים כמעט בלויים, שעברו הרפתקאות ותלאות.
יעל שבח
יעל שבח (נולדה בי"ד בטבת ה'תשמ"ו, 26 בדצמבר 1985) היא מחנכת ופובליציסטית ישראלית. היא אלמנתו של הרב רזיאל שבח שנרצח בפיגוע הירי ליד חוות גלעד.
ביוגרפיה
יעל שבח נולדה בפריז ועלתה לארץ עם כל משפחתה. הם גרו במשך שנה במרכז קליטה מבשרת ציון ולאחר מכן עברו להתגורר בכפר סבא. בט"ו בחשון תשס"ז, נישאה לרזיאל שבח אותו הכירה בהתנדבות משותפת בעמותת "שמחה לילד". לאחר נישואיהם התגוררו שלוש שנים בשדרות, עברו לקדומים ולאחר מכן לחוות גלעד. לזוג נולדו שישה ילדים.
עבדה כמחנכת כיתה י' באולפנת מעלה לבונה. ב-9 בינואר 2018, נרצח בעלה בפיגוע ירי ליד חוות גלעד.
לאחר רצח בעלה, החלה לעסוק בכתיבה פובליציסטית אוטוביוגרפית, במשך שנתיים כתבה טור בעיתון שביעי. לאחר מכן החלה לפרסם טור שבועי ב"מקור ראשון".
שבח פעילה בנושא הסדרת המאחזים ובפרט חוות גלעד.
בנובמבר 2020, פרסמה שבח את ספרה הראשון, "א' אלמנה". ביולי 2021 החלה להגיש אחת לשבועיים את התוכנית "ציפורי לילה מצייצות" בגלי צה"ל, יחד עם רות אלבז.
באפריל 2023 נבחרה שבח לכהן בצוות השופטים של חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי ביום העצמאות ה-75.
האסל
האסל (באנגלית: Hustle) הוא שם קיבוצי למספר ריקודי דיסקו נפוצים ביותר בשנות השבעים של המאה העשרים. כיום המונח משמש בעיקר לתיאור ריקוד זוגות נפוץ המזכיר ריקודי סווינג וסלסה, לעיתים מתייחסים לריקוד זה בשם "New York Hustle".
סינכרוטרון האור למדע ניסויי ויישומי במזרח התיכון
ססמי הוא מיזם שיתופי של מדענים וממשלות באזור המזרח התיכון שהוקם במתכונתו של CERN (על אף שיש להם מטרות מחקריות שונות). הוא המתקן היחיד מסוגו במזרח התיכון, מתוך בערך שישים בכל העולם. מתקן ססמי הוקם על מנת לספק סינכרוטרון לצורכי מחקר למדינות המזרח התיכון (וכך, בין היתר, למנוע בריחת מוחות), וכדי לתרום לכינון שלום בין מדינות המזרח התיכון המסוכסכות בעזרת שיתוף פעולה מדעי בינלאומי.
המתקן נבחר להיבנות בירדן, כי היא המדינה היחידה שמשמרת יחסים דיפלומטיים איתנים עם החברות המייסדות של הפרויקט: קפריסין, מצרים, איראן, ישראל, ירדן, פקיסטן וטורקיה. בנוסף גם הרשות הפלסטינית שותפה לפרויקט.
אבן הפינה של המתקן הונחה ב-6 בינואר 2003, ובנייתו החלה ביולי 2003. המתקן נחנך בטקס חגיגי ב-16 במאי 2017 במעמד מלך ירדן עבדאללה השני ומשלחות מדעיות רבות מכל רחבי המזרח התיכון והעולם.
נשיא מועצת ססמי הנוכחי הוא הפרופסור הגרמני רולף-דיוטר היור, מנהל הארגון האירופאי למחקר גרעיני לשעבר.
הסינכרוטרון בססמי
לסינכרוטרונים שני שימושים עיקריים:
שם
השם ססמי (sesame - שומשום באנגלית) נבחר בשל הביטוי "שומשום היפתח" (open sesame), המייצג את מטרת המיזם - להוות מכון מחקרי הפתוח בפני מדעני המזרח התיכון והעולם בכלל. בנוסף, הוא נועד לייצג את תרבות אזור המזרח התיכון, בו שומשום הוא גידול חשוב כבר אלפי שנים. ראשי התיבות Synchrotron-Light for Experimental Science and Applications in the Middle East הותאמו למילה SESAME.
מבנה
המתקן מורכב מארבעה חלקים:
מיקרוטרון
המיקרוטרון הוא מאיץ חלקיקים קטן המאיץ את האלקטרונים שלבסוף יואצו במתקן לאנרגיה של כ-22.5 MeV. המיקרוטרון בססמי נכנס לפעילות בנובמבר 2011. האלקטרונים המואצים עוברים לשלב הבא במתקן, הבוסטר-סינכרוטרון.
בוסטר-סינכרוטרון
הבוסטר-סינכרוטרון מקבל את האלקטרונים המואצים מהמיקרוטרון ומאיץ אותם לאנרגיה של כ-800 MeV. את האלקטרונים המואצים הוא מעביר לחלק הבא - טבעת האחסון.
מסלולי האלומות
הקרינה הסינכרוטרונית מנותבת לשבעה מסלולי אלומות לצרכים מחקריים נבדלים:
אנדרטת הארמדה הלאומית
אנדרטת הארמדה הלאומית (באנגלית: National Armada Memorial) היא אנדרטה הניצבת בעיר פלימות' שבבריטניה. היא הוקמה לציון ניצחונה של אנגליה על הארמדה הספרדית בשנת 1588 ונחנכה בשנת 1890.
מבנה האנדרטה
האנדרטה שוכנת בשטח ציבורי פתוח ומוגבה בדרומה של פלימות' הידוע בשם Plymouth Hoe, ומשקיפה מצפון על מצר פלימות'. חלקה התחתון הוא עמוד גרניט מדורג, שגובהו 12.1 מטר. בראש העמוד ניצב פסל ארד שגובהו 3.5 מטרים של האלה בריטניה ולצידה אריה. דמותה של בריטניה נושאת קלשון, חרב ומגן.
עמוד האנדרטה נושא עיטורי ארד רבים: בסיס האנדרטה מוקף בסדרת מגיני ארד של ערים ועיירות ששלחו לצי האנגלי ספינות, לוחמים וממון לצורך המלחמה בארמדה הספרדית וכן במגינים של משפחות אנגליות נכבדות, שבניהן שירתו בצי באותה עת.
על גבי העמוד נחרתו שתי אמרות ידועות: הראשונה היא 'He blew with his winds, and they were scattered (על סמך איוב ד' ט': וּמֵרוּחַ אַפּוֹ יִכְלוּ) - אמרה שנפוצה לאחר הקרב עם הארמדה, ושתיארה את הסופות שפגעו באוניות הארמדה לאחר הקרבות עם הצי האנגלי כהתערבות אלוהית. השנייה נשלחה באיתות מספינתו של הלורד נלסון במהלך קרב טרפלגר – 'England expects that every man will do his duty.
משני צידיו של עמוד הגרניט, על גבי מדרגות מעוגלות, מוצבות מרגמות מדגם ישן, שהושאלו בקביעות לאנדרטה מן הרויאל ארסנל שבלונדון. לרגלי שני צידיו הנותרים של העמוד ניצבים תותח קטן ועוגן, שהושאלו גם כן לאנדרטה על ידי הרשויות.
אבן הפינה לאנדרטה הונחה על ידי ראש עיריית פלימות' בטקס שנערך ב-19 ביולי 1888 – יום השנה ה-300 לתצפית הראשונה מפלימות' על הארמדה. האנדרטה נחנכה ב-21 באוקטובר 1890 – יום השנה לקרב טרפלגר - על ידי הנסיך אלפרד, בנה של המלכה ויקטוריה.
ב-25 במאי 1919 נערך למרגלות האנדרטה טקס יום הזיכרון הראשון בפלימות' לנופלי מלחמת העולם הראשונה.
בסמוך לאנדרטה הוקמה לימים אנדרטת הצי, לזכר נעדרי הצי הבריטי בשתי מלחמות העולם.
רון עמיקם
רון עמיקם (נולד ב-28 בספטמבר 1964) הוא עיתונאי וסופר ספורט ישראלי.
ביוגרפיה
עמיקם נולד במונטווידאו, בירת אורוגוואי, בזמן עבודתו של אביו, הרצל עמיקם (ורהפטיג) כקונסול ישראל במדינה. במסגרת עבודתו של אביו, שהה עמיקם גם במוסקבה 8 חודשים, שם שימש אביו בתור מזכיר שלישי בשגרירות ישראל, עד לגירוש הדיפלומטים הישראלים בעקבות מלחמת ששת הימים. לאחר מכן שבה המשפחה לישראל והתמקמה בבת ים. עמיקם הוא בוגר תיכון שז"ר שבעיר. את שירותו בצה"ל עשה ביחידה 8200, שם סיים שירות בן 5 שנים. בתפקידו האחרון היה משנה לרמ"ד תקציבים באמ"ן. השתחרר מצה"ל בדרגת סרן.
עוד במהלך שירותו הצבאי ב-1985 החל עמיקם לכתוב במדור הספורט של עיתון "חדשות", תחת העורך אבי רצון, ותחת שם העט "רון בן הרצל", במטרה למנוע לזות שפתיים במקום שירותו הצבאי. עמיקם הפך לכתב המסקר של בית"ר ירושלים, ובשנת 1987 כתב את ספר האליפות של הקבוצה בהוצאת "המכפלה".
ב-1989 עבר עם מרבית מדור הספורט של "חדשות" לעיתון הניסיוני "עולם הספורט" (כונה גם כ"העיתון הוורוד"), אותו הוציא איש העסקים אריה גנגר. ב-1990 הצטרף ל"ספורט מעריב", שם סיקר מספר תחומים עד שקיבל ב-1993 מחדש את סיקור בית"ר ירושלים וכן את הנבחרת הלאומית. במסגרת עבודתו ב"מעריב" כתב עמיקם בתחומים נוספים ובין השאר את טור התוכחה תחת הכותרת "עזה של גוש דן", שהתייחס למהומות שהתרחשו בבת ים בעקבות רצח הלנה ראפ ב-1992, טור אשר גרר תגובות נזעמות בקרב תושבי העיר.
בין חשיפותיו כעיתונאי, חשף עמיקם את סרט ההקלטה בפרשת ניסיון הטיית המשחק בין מכבי אחי נצרת למכבי כפר כנא בליגה הלאומית ב-2003, חשיפה אשר הביאה להפחתת נקודות לאחי נצרת בליגת העל.
עמיקם עוסק בכתיבת ביוגרפיות אישיות. בין השאר חיבר את הביוגרפיות של יצחק שניאור, אלי אוחנה, אמציה לבקוביץ', זאב זלצר ואבינועם עובדיה, אשר יצאו לאור במסגרות פרטיות.
ב-2012 סיים את עבודתו ב"מעריב", אולם בהמשך שב לעבוד בעיתון כפרילנסר. בין השנים 2012–2016 כתב עמיקם בגלובס.
ב-1996 החל את דרכו הטלוויזיונית כמגיש פינה בתוכנית "ספורטי.וי" בטלוויזיה החינוכית, וב-1997 נמנה עם ראשוני הכתבים בתוכנית "חדשות הספורט" בערוץ הספורט שם עבד ככתב עד לשנת 2002. עמיקם היה מיוצרי הסדרה "אהבת חיי", אשר שודרה בערוץ הספורט וסיקרה את קבוצות האוהדים בישראל. כיום משמש עמיקם כחבר פאנל בתוכנית "מגרש פתוח" בערוץ הספורט.
ב-2004 היה חבר בוועדה שהקים משרד החינוך לבחירת מדליקי המשואות, שייצגו באותה שנה את הספורט הישראלי.
כאוהד מכבי יפו, היה עמיקם אחד משבעת מייסדי מיזם האוהדים "מכבי קביליו יפו", והמנכ"ל הראשון של קבוצת האוהדים, תפקיד אותו מילא בהתנדבות. כיום הוא חבר עמותה מן המניין.
בין 2014 ל-2020 שימש כעורכו של המגזין "גולאסו" בהוצאת "ג'וניור מדיה", מגזין דו-חודשי לילדים ונוער בנושאי כדורגל. מאז 2020 עורך במעריב.
חיים אישיים
עמיקם נשוי לאילה, מעצבת גרפית, אותה הכיר במהלך עבודתו בעיתון "עולם הספורט". לזוג נולדו שני ילדים והמשפחה מתגוררת בפתח תקווה.
עמיקם מגיע ממשפחה ענפה. אביו, הרצל עמיקם, היה איש לח"י, מוסד ונתיב. דודו היה דוד ורהפטיג, נציב בית"ר האחרון בלטביה, אסטוניה ופינלנד. בן דודה של סבתו היה הצייר אבל פן. בני דודתה של אמו, היו המחזאי נסים אלוני והשופט שאול אלוני. על שם אב סבו, שאול גרשון, קרוי בית הקברות קריית שאול. בן דודו הוא מאמן הכדורסל פיני גרשון.
אמיל שארטייה
אמיל אוגוסט שארטייה הידוע יותר תחת השם אלן (Alain), (בצרפתית: Émile Chartier; 3 במרץ 1868 – 2 ביוני 1951), פילוסוף ועיתונאי צרפתי.
חייו
שארטייה נולד בכפר מונטאן-או-פרש שבחבל נורמנדי לאב שהיה וטרינר. בהיותו בן שלוש עשרה שנה נכנס לבית ספר תיכון בעיר אלנסון שבחבל מולדתו, שם למד במשך חמש שנים. ב-1892 קיבל תואר של מוסמך בפילוסופיה, ואחר כך שימש כמורה לפילוסופיה בבתי ספר תיכוניים בערים לוריינט ופונטיבי שבחבל ברטאן, בעיר רואן בירת חבל נורמנדי, ובפריז. החל מ-1903 פרסם מאמרים בעיתונות שהופיעו במדור שבועי בשם העט "אלן". ב-1906 החל לפרסם מאמרים קצרים על נושאים ספרותיים ומדיניים, שעסקו ברובם בהתנגדות למלחמה ולכוחה של המדינה.
למרות התנגדותו למלחמה התגייס לצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה כדי למלא את חובתו כאזרח, ושימש כמפקד בחיל התותחנים. הוא השתחרר ב-1917 אחרי שנפצע ברגלו, וב-1921 פרסם את חיבורו "המלחמה אשמה" שכתב בהשפעת מוראות המלחמה שחזה מבשרו. אמיל שארטייה השתייך לחוגים שצידדו בממשלה עממית, ובשנות השלושים לחם נגד הפאשיזם שהרים ראש באירופה.
מחשבתו הפילוסופית הושפעה מאפלטון, רנה דקארט, עמנואל קאנט ואוגוסט קונט. מטרתה של פילוסופיה זו הייתה לחשוב באופן הגיוני ולהימנע מכל דעות קדומות. הוא לא השתייך לאסכולה פילוסופית כלשהי, אך חשב שעלינו לטפל בבעיותינו באופן מעשי ואמר: " אנו יכולים להוכיח כל מה שאנו רוצים, אך הקושי האמיתי הוא לדעת מה אנו רוצים להוכיח."
ב-1936 לקה אמיל שארטייה בשיתוק, ומאז היה מרותק לכיסא גלגלים. הוא נפטר ב-1951 בעיירה לה וזינה שממערב לפריז, ונקבר בבית העלמין פר לשז.
קלאופטרה (סרט, 1917)
קלאופטרה הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1917 בבימויו של ג'יי גורדון אדוורדס, שהיה להצלחה כבירה בתקופתו. בסרט מככבים תידה בארה בתפקיד הראשי של קלאופטרה, פריץ לייבר בתפקיד יוליוס קיסר ות'רסטון הול בתפקיד מרקוס אנטוניוס.
זהו אחד הסרטים המושקעים שהופקו בהוליווד עד אז, והוא כלל תלבושות ותפאורות מרהיבות. הפקתו עלתה 500 אלף דולר, לפי אולפן ההפקות, שהם בערך 8.3 מיליון דולר במונחים של ימינו, וצוות העובדים שהיה מעורב בהכנתו מנה 2,000 איש לערך. עלילת הסרט מבוססת באופן רופף ביותר על עלילת הטרגדיה "אנטוניוס וקלאופטרה" מאת ויליאם שייקספיר. תידה בארה הופיעה בסרט במגוון תלבושות רחב, חלקן נועזות למדי.
אולם, שנים לאחר יציאתו לאקרנים, עם אכיפתו של קוד הייז, הוחלט כי הסרט לא עומד בתקני המוסר שנקבעו ועל כן נאסרה הצגתו. שני העותקים האחרונים של הסרט אבדו בשריפות באולפני פוקס ובמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. כיום נותרו רק כמה קטעים מהסרט שנמצאים בידי מוזיאונים.
זאורק
זָאוּרָק (מערבית: الزورق - "אל-זאורק", הסירה) או γ בארידנוס, הוא אחד הכוכבים הבולטים בקבוצת הכוכבים ארידנוס עם בהירות נראית מדרגה 2.94. הכוכב מייצג סירה השטה על הנהר ארידנוס.
תכונות
זאורק הוא ענק אדום מסוג ספקטרלי M0 III שנמצא במרחק של כ-200 שנות אור ממערכת השמש. מסתו אינה ידועה במדויק, אך מוערכת סביב מסת שמש אחת, ורדיוסו קרוב ל-60 רדיוסי שמש (כשלושה רבעים מרדיוס מסלולו של כוכב חמה סביב השמש). טמפרטורת פניו כ-3,900 קלווין והוא מאיר בעוצמה של 220 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה אך בשל טמפרטורת פניו הנמוכה, רוב קרינתו היא בתחום התת-אדום כך שעוצמת הארתו הכוללת היא בערך פי 700 מעוצמת ההארה של השמש. גילו של זאורק אינו ידוע גם כן, אך נראה שהוא לפחות 8 מיליארדי שנים. בדומה לכוכבים רבים מסוגו, בהירותו של זאורק משתנה באופן לא סדיר בין דרגות בהירות 2.88 ו-2.96 והוא מסווג כמשתנה לא-סדיר איטי.
במרחק זוויתי של מעט פחות מדקת קשת מזאורק נמצא כוכב נוסף, עמום בהרבה, עם בהירות מדרגה 12. ככל הנראה השניים אינם קשורים זה לזה ורק במקרה נמצאים על אותו קו ראייה.
אליעזר בן-רפאל
אליעזר בן-רפאל (נולד ב-1938) הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, מופקד הקתדרה על שם ויינברג וזוכה פרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2008.
ביוגרפיה
אליעזר בן-רפאל נולד וגדל בבלגיה כבן למהגרים מפולין. במהלך שנות מלחמת העולם השנייה בזמן השואה היה ילד מוסתר אצל משפחה נוצרית תחת שם בדוי ומנותק מהוריו. הוריו נתפשו על ידי הגרמנים, הצליחו לברוח וחיו במחבוא. המשפחה התאחדה רק לאחר המלחמה. אליעזר בן-רפאל גדל בבלגיה. היה חבר תנועת הנוער החלוצית הציונית איחוד הבונים (שהיא איחוד של גורדוניה ודרור הבונים).
בתום לימודיו התיכוניים בשנת 1956 עלה בן-רפאל לישראל והצטרף לקיבוץ חניתה. היה חבר קיבוץ במשך כעשרים שנה, שם נשא בתפקידים חברתיים מרכזיים והיה פעיל במרכז התנועה הקיבוצית. בזמן היותו בקיבוץ החל ללמוד ימים מספר בשבוע באוניברסיטה העברית, כך עשה עד לדוקטורט, בסיומו עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית.
כששב לישראל השתקע ברמת השרון. את התואר הראשון עשה בסוציולוגיה ובמדע המדינה ואת התארים השני והשלישי בסוציולוגיה. נושא עבודת המאסטר שלו היה מהפכת הסטודנטים בשנות השישים, תוך עריכת השוואה בין ארצות הברית, צרפת וגרמניה. את העבודה הזאת עשה תחת הנחייתו של פרופסור משה ליסק. עבודת הדוקטורט, גם היא בהנחיית ליסק, דנה במלחמת הגרילה באלג'יריה, בדרום אפריקה, בקפריסין, בקובה ובהודו-סין. את הדוקטורט קיבל ב-1974.
בתחילה הקריירה האקדמית החל ללמד באוניברסיטה העברית וכעבור מספר שנים עבר לאוניברסיטת תל אביב, שם לימד וחקר למעלה משלושים שנה. אליעזר בן-רפאל נשוי לד"ר מרים בן-רפאל (לבית נויפלד), חוקרת בבלשנות שמושית אשר העלתה ופיתחה את ה"Franbreu", קרי השפה המדוברת על ידי עולים ותיקים דוברי צרפתית במקור. לזוג שתי בנות, אשת מדע המדינה, פרופ׳ סיגל בן-רפאל גלנטי, והסוציולוגית, ד"ר ליאור בן-חיים רפאל.
תפקידים מקצועיים וציבוריים
אליעזר בן-רפאל שימש כראש החוג לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב, כיהן כראש האגודה הסוציולוגית הישראלית והיה נשיא המכון הבינלאומי לסוציולוגיה היוקרתי, ה-International Institute of Sociology, שהיא האגודה העולמית של סוציולוגים הוותיקה ביותר בעולם. הוא משמש כחבר מערכת במספר כתבי עת סוציולוגים בינלאומיים: הוא סגן עורך של ה-International Review of Sociology, חבר ב-International Biographical Association, חבר מערכת ב-International Sociology - Review of Books, כן, של ה-Journal of Applied Social Science, Sociological Papers ו-Ethnic and Racial Studies. הוא היה גם שנים חבר מערכת של The International Scope Review. בן-רפאל גם שימש חבר הוועדה האקדמית של האוניברסיטה הפתוחה, ראש הוועדה לבחירת פרס ישראל בסוציולוגיה. הוא מכהן כחבר חבר הנאמנים של מכללת בית ברל וחבר במועצה האקדמית של מוסד זה. הוא עורך סדרת הספרים Jewish Identities in a Changing World בהוצאת בריל. היה חבר ועדת הפרסומים של מרכז שדה בוקר, ואחראי על המדור הישראלי בשנתון Année Francophone Internationale. היה גם ראש הוועדה של סדרת הספרים Israel Studies Series בהוצאת Transaction ועורך שותף של Israeli Social Sciences Research.
ועדת בן-רפאל
בשנת 2002, כשעלה לדיון בממשלה מהו קיבוץ היום, לאור השינויים מרחיקי הלכת שעמדו אז על סדר היום של קיבוצים רבים, פנתה ממשלת ישראל לאליעזר בן-רפאל לעמוד בראש ועדה ציבורית ("הועדה לסווג הקיבוץ" או "ועדת בן-רפאל") אשר תבחן את ההגדרה העדכנית של מהות הקיבוץ ושתנחה את התייחסות מוסדות הצבור ביחסם לקיבוץ ולתנועה. לוועדה מונו מנהיגי התנועה, אישי ציבור ואנשי אקדמיה מתחומים שונים. הוועדה פעלה במשך כ-15 חודשים וגיבשה את המושג "קיבוץ מתחדש" – כנגד ה"קיבוץ השיתופי" – אשר קבע את האפשרות של קיום קיבוצים על פי מודלים שונים, תוך הצבת גבולות שמעבר להם פורש הקיבוץ האינדיבידואלי מהמגזר הקיבוצי. את מסקנות הוועדה העלה בן-רפאל בפני הממשלה אשר קיבלה את המסקנות הללו ברוב דעות. תוך מספר חודשים גם תורגמו לתקנות והיו לחלק של ספר החוקים של מדינת ישראל. מסקנות הוועדה: הכניסו את המושג של קיבוץ מתחדש לעומת קיבוץ שיתופי וקבעו מהו התנאי בנסיבות הקיימות שקיבוץ ימשיך להיקרא קיבוץ.
תחומי מחקר וכתיבה מדעית
אפשר לחלק את עבודתו המסועפת של בן-רפאל למספר חלקים רחבים, ומן הפרטי יותר לכללי יותר: סוציולוגיה של הקיבוץ, סוציולוגיה של החברה הישראלית, נושא זהויות קולקטיביות ברחבי העולם היהודי, סוציולוגיה של השפה – בישראל ובכלל -, ותהליכי גלובליזציה ותפוצות חוצות לאומים. בכל אחד מהתחומים הללו פרסם וערך ספרים בעברית, אנגלית או צרפתית וכן, מאמרים רבים (כולל בשפה הסינית, רוסית וערבית, וכן ספר ברומנית).
זהויות יהודיות
תחום נוסף הוא הזהויות היהודיות הקיימות כיום ברחבי העולם היהודי. התעניינות זו החלה עם לימוד מקרוב של תשובות חכמי ישראל – מכל רחבי העולם היהודי - למכתבו של דוד בן-גוריון ב-1957 ובו בקש מהם לענות על שאלה הכרוכה בגיבוש דעה בנושא "מיהו יהודי". בן-רפאל קיבץ ופרסם ב-2001 את כל המכתבים של אותם חכמי ישראל לדוד בן-גוריון (הספר יצא בעברית, אנגלית וצרפתית). בין אותם חכמים נמצאו דתיים חרדים, דתיים-מודרניים, חילוניים, אשכנזים וספרדים, ישראלים ואנשי חו"ל. בן-רפאל חיבר מסה המקדימה את המכתבים המציגה ניתוח שיטתי של הגישות השונות על רקע התייחסות היסטורית-סוציולוגית של התפתחות הזהויות היהודיות בעידן המודרני כשהמטרה הייתה להמשיג כמכלול ובאופן מסודר את המרחב של כלל הזהויות היהודיות הידועות בתקופה זו. עבודה זו הורחבה לכדי מפעל נוסף בשני כרכים שבהם שיתפה ד"ר ליאור בן-חיים רפאל פעולה עם אביה תחת הכותרת זהויות יהודיות בעידן רב-מודרני (2006–2007). ספר זה מתמודד ישירות עם השאלה האם ריבוי הזהויות היהודיות פירושו גם ריבוי עמים יהודיים. הספר יוצא מהזהות היהודית המסורתית שבה הוא מבחין בשלושה ממדים: הזיקה לארץ ישראל, תפיסת קיום מחייב של עם ישראל, ונאמנות לתורת ישראל. עם בוא המודרנה כל אחד מהעיקרים האלה הפכו לנושא לדיון והוצג עם סימן שאלה. האופנים שבהם נענו שלוש השאלות הם שקיימות גישות השונות ליהודיות אשר התגבשו בעידן הזה.
אם לקבץ את הגישות הללו על פי קרבתן היחסית זו לזו, מתקבלים שלושה אשכולות אשר מובחנים בבירור ואלו הם:
כל אחד מהאשכולות הללו מסתעף וישנם גם נוסחי זהות יהודית הנמנים באותה עת עם שני אשכולות. אולם בדרך זו אפשר לראות בבהירות את מה שמאחד ומה שמפריד בין הזהויות השונות ואופן ההבנה של שדה אותן זהויות. טיעונים אלה גם נסמכים על ידי הטקסטים של 66 הוגי דעות של היהדות המופיעים בכרך השני של העבודה הזאת משפינוזה ללוינאס, מוצגות הגישות העיקריות של ההגות היהודית בת זמננו.
צ'יאפס
צ'יאפס (בספרדית: Chiapas; ) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. רוב תושביה של צ'יאפס, שממוקמת בדרום מזרח מקסיקו, הם אינדיאנים. צ'יאפס היא המדינה הדרומית ביותר במקסיקו והיא גובלת בטבסקו בצפון, וראקרוס בצפון מערב, אואחאקה במערב, גואטמלה במזרח ובאוקיינוס השקט בדרום. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא טוסטלה גוטיירס.
מאז הכיבוש הספרדי
מאז הכיבוש הספרדי נודעה צ'יאפס כמדינה המבודדת ביותר במקסיקו, והקשה ביותר לחדירה מבחוץ. הדבר מסביר אולי את הריכוז הגבוה ביותר של אינדיאנים הקיים בה בהשוואה לכל מדינה אחרת במקסיקו. עם זאת, עושרה הטבעי (עצים יקרים, נפט וגז) משך יזמים חיצוניים מזה דורות. שתי מרידות גדולות, תוצאת תנאי החיים הקשים שנכפו על התושבים, זכורות בהיסטוריה: זו של הצלטאלס (tzeltales) ושל שבט הקנקוק (Cancuc) ב-1712, וזו של הצוצילס (Tzotziles) מהכפר סן חואן צ'אמולה (Chamula) ב-1868. שתיהן הוכנעו באכזריות.
המאה ה-19
אבל לא זו הייתה הסיבה הבלעדית לפרולטריזציה של האינדיאנים. מכניזם נוסף היה המיסוי הקרקעי שהוטל עליהם החל מסוף המאה ה-19 על ידי משטר פורפיריו דיאס, במטרה לאלצם לפצל את קרקעותיהם ביניהם ולהפוך לאיכרים פרטיים עצמאיים - יעד בלתי נסבל עבור ציבור שהיה רגיל מאז ומעולם להתייחס לקרקע כאל נכס קהילתי-קולקטיבי. הצטברות חובות האינדיאנים למדינה בגין המיסוי החדש עשה היכרות עם תופעה שלא הייתה מוכרת באזור - תופעת הגיוס הכפוי של עובדים לחוות הקפיטליסטיות (enganchamiento). סלילת מסילת ברזל ורשת כבישים באותן שנים יצרה חיץ תהומי בין שני חלקי המדינה, שהחמיר עוד את בידודם של תושבי מזרח צ'יאפס. בעוד שחלקה המערבי חובר לשאר חלקי הרפובליקה, בעיקר על רקע חקלאות הקפה, נותר המזרח מבודד, מוזנח ונטוש עד סמוך לפרוץ המרד בצ'יאפס ב-1994.
המאה ה-20
המהפכה המקסיקנית ב-1910 שיפרה מעט את מצבם של האינדיאנים בצ'יאפס. בוטלו חובותיהם מימים עברו לחוות ובוטלו שיטות הגיוס הכפויות של פועלים לעבודה בהן. עם זאת, אדמות לא חולקו לאינדיאנים למרות הבטחות הרפורמה האגררית, בוודאי לא במרכז המדינה ובמזרחה, אם כי במידה מסוימת כן במערבה. הדבר נבע מעצמתו של צבא שהקימו החוואים שהצליח לעצור את צבא המהפכה באזורים מסוימים. בהמשך, אנשי ונוסטיאנו קרנסה (Carranza), הנשיא המהפכני הראשון (1917 - 1920), העדיפו לקחת חוות לעצמם במקום להפקיען מן החוואים ולחלקן בין האיכרים-האינדיאנים חסרי הקרקע. בשנות העשרים נחתם הסכם בין המדינה לחוואים לפיו המדינה תתחייב להכיר במבנה האגררי הקיים, במיוחד באזורי האדמות הטובות, תמורת הכרת החוואים בשלטון המהפכני. האינדיאנים נותרו שוב ללא פתרון. אם במערב המדינה הם הצליחו להשיג הקלה מסוימת במצבם בזכות חלקות לגידול קפה שקיבלו מן החוואים בחכירה על פי דרישת הממשלה, הרי בדרום המדינה ובמזרחה הדבר מעולם לא קרה.
היה זה עמוק בתוך שנות השלושים כשבמקום החלה מתארגנת תנועת איכרים מקומית, אבל גם אצל הנשיא העממי מאוד לאסרו קארדנס (1934–1940 ,Lázaro Cárdenas) שחיפש לכונן כלכלה מחליפת יבוא, שבעטיה תחולקנה גם אדמות, לא קרה הרבה. החוואים הצליחו להערים על המדינה ולהתחמק מפיצול אגררי של אדמותיהם (ראו הרומן "משיח של חושך" מאת הסופרת רוסריו קסטיאנוס (Castellanos), בת צ'יאפס בעצמה). בשולי העניין הצליחה המדינה להשיג עבור מספר קהילות אינדיאניות אי-אלו שטחי אדמות עזובות. עם זאת, עצם ההבטחות לאדמה, מבלי שחלוקתן בוצעה בהיקפים המתחייבים באזור, היה בה די כדי לשמור את האינדיאנים של צ'יאפס לאורך כל השנים נאמנים למדינה, ולמנוע מהם להתארגן באורח עצמאי ובלתי תלוי כדי לתבוע אדמות. עובדתית, כאשר התפכחו האינדיאנים מתקווה זו והחלו מתארגנים ביוזמתם הם, החל גם להיווצר מצב מרי. בינתיים, עם עליית ערך הסחורות החקלאיות ליצוא החל משנות הארבעים, נוספו סיבות נוספות מדוע לא לחלק את קרקעות האזור - חלוקתן בין האיכרים העניים תגרום לדלדולן ולחיסול הגידולים ליצוא. העדר חלוקה לווה בהפחתת שכר העבודה השכירה בחקלאות (סוף שנות הארבעים ואילך), ובירידת רווחי האינדיאנים בעלי קרקעות, שהתקשו להשיג מחירים טובים ליבוליהם. אנשים אלה נאלצו על כן לחפש עבודה נוספת כשכירים. העדר קרקעות מכאן וירידת שכר העבודה גרמו להגירה פנימית בתוך צ'יאפס בחיפוש אחר אדמות "פנויות", והגברה ניכרת בתופעת פלישות של מתנחלים בלתי חוקיים (squatters, או "צנחנים" בעגה המקומית). גל הגירה ופלישה זה כוון מטבעו לאזורים הפנויים יחסית של דרום המדינה ומזרחה.
סוף שנות השישים ידעו רדיקליזציה פוליטית. גברו הפלישות לשדות פרטיים, החוואים מצידם הקימו "משמרות לבנים" (guardas blancas), שהיוו למעשה כנופיות חמושות ואלימות, להגנת שדותיהם, האיכרים התארגנו בקבוצות גרילה, ונוסדו תנועות שמאל רדיקליות, מונהגות על ידי יוצאי תנועת הסטודנטים המובסת של 1968. שתי תנועות אלה, של האיכרים ושל השמאל דוכאו ביד חזקה. בשנות השבעים, תחת הנשיא לואיס אצ'ווריה (Echeverría ;1976 - 1970), חלה הקלה מסוימת. המדינה ניסתה לשפר את תדמיתה העממית, כדי להקל עליה להתמודד עם תנועות חשאיות רבות שקמו בינתיים על רקע ההזנחה בטיפול באוכלוסייה הכפרית הענייה. "בום הנפט" (גילוי נפט והפקתו) אפשר הזרמת כספים ליעדים חברתיים, אולם את תנועת העבודה הדבר לא הציל. התנועה התפלגה בין ארגונים וסינדיקטים תומכי המדינה לבין ארגונים וסינדיקטים עצמאיים. מתוך מדיניות קצרת רואי של העדפת המקורבים, סייעה המדינה באורח ניכר לתומכיה המאורגנים בארגונים מסונפים למפלגת השלטון, והזניחה את מתנגדיה, שהיו מסונפים לארגונים עצמאיים. מכאן בקע שבר פוליטי פנימי שהוסיף שמן לגלגלי המתיחות החברתית במקסיקו.
כלכלה, חברה ופוליטיקה
בום הנפט הזרים לצ'יאפס כספים רבים בין השנים 1970–1982, אבל אלה הושקעו לא בפיתוח הקהילות אלא בתשתיות (כבישים, שווקים, דרכים) ובביצוע פרויקטים הידרולוגיים לייצור חשמל, שיאפשרו קידום המשק המקומי (שבחלקו הגדול, בוודאי באזורים האינדיאנים, הופנה לצריכה פנימית) והפיכתו למשק קפיטליסטי המופנה לשווקים המקומיים וליצוא. על רקע זאת נוצר מצב אבסורדי לפיו סיפקה צ'יאפס 54% מצריכת החשמל הלאומית, אבל ב- % 63 מן הבתים שבשטחה לא היה כלל חיבור לחשמל. עם זאת, המודרניזציה החקלאית (אשראי, השקיה, דגש על גידולים לא מסורתיים כמו פרות וירקות לשוק המדינתי והארצי שימוש בדשנים ומדבירים), שנועדה להתמודד עם היבוא ההולך וגדל של מוצרי יסוד מארצות הברית, השפיעה על גידול ההכנסות מחקלאות ועל הגברת הקשרים הפנים-מדינתיים ועל הקשרים של המדינה עם שאר חלקי מקסיקו. התהליך לא היה אחיד בכל חלקי צ'יאפס: באזור הריכוז הגדול של אינדיאנים במרכז המדינה ובמזרחה, נהנו ממנו יותר תושבי הרכס המרכזי. ניכרו בפניהם אפשרויות תעסוקה חדשות, שעד כה היו פתוחות בעיקר בפני הלדינוס (מסטיסים במרכז אמריקה), כמו בתחומי התחבורה והבנייה. אלה גם הוכחו ככדאיים יותר מבחינה כלכלית בהשוואה לחקלאות.
מגוון אפשרויות חדש זה גרם להתרבדות חברתית-כלכלית הדרגתית בקהילות המסורתיות, ולהופעת קבוצה הולכת וגדלה של אינדיאנים שעזבו לחלוטין את עבודת האדמה לטובת עבודות עירוניות. להתרבדות התעסוקתית והחברתית היו גם השלכות פוליטיות רדיקליות בכל הקשור להנהגה האינדיאנית: מנהיגי הקבוצות העולות החדשות מיהרו לחבור למפלגת PRI (מפלגת השלטון), שנתן למנהיגותם גושפנקה וכן קישורים מפתים אל המדינה. כדי לצבור כוח פנו הללו למסגרות הכוח של מפלגת השלטון, נטמעו בהם ופנו, משם, תחת דגל המפלגה וחסותה, להמוני האינדיאנים בקהילות הכפריות, כדי להרחיב את בסיס כוחם הפוליטי. פנייה זו גרמה לדחיקת המנהיגות הוותיקה, שחיפשה כל השנים לא את טובת עצמה אלא את טובת הקהילה כולה. המנהיגות הצעירה הזו הפכה כמובן לבלתי סבלנית כלפי כל סוג של התארגנות איכרית מחוץ למסגרת מפלגת השלטון, דבר שדחף רבים מן הבלתי מרוצים מן הלחץ הזה אל מחוץ לקהילותיהם.
המשבר הפיננסי של 1982 שנגרם בגלל צניחת מחירי הנפט העולמיים, בלם באחת את תנופת הפיתוח בצ'יאפס והחזירה למצב ששרר בה 10 שנים קודם לכן. מעורבות המדינה בפיתוח הפרובינציה שככה, והתמעטה באורח ניכר השתתפות המדינה בפרויקטים סוציאליים ובהגנה על מחירי מוצרי היסוד. רעידת האדמה של 1985, תנועת הסטודנטים של 1987, והציפיות להחלפת המשטר בבחירות 1988 (לטובת מועמד האופוזיציה העיקרית, קהואוטמוק קארדנס, בנו של הנשיא לשעבר לאסרו קארדנס, מיתנו את אי-השקט שהחל מסתמן במדינה, אך הם לא בלמו אותו לחלוטין.
התמיכה המסיבית ב-PRI לא הצליחה להסתיר גם תופעות קשות אחרות של חיי היום יום בצ'יאפס, שאילצו רבים לעזוב את קהילותיהם ולחפש מקום מגורים חלופי: תוצאות השבר בתוך הקהילות בגלל מדיניות ההעדפה הזו לא התבררו מיד: עוד בבחירות לנשיאות של קיץ 1994, בעוד המרד הזפטיסטי בצ'יאפס כבר בשיאו, השיגה מפלגת השלטון % 98 מן המשרות הפוליטיות הציבוריות במדינת צ'יאפס: 111 מתוך 112 נשיאים מוניציפליים, שני סנטורים מתוך שניים, 19 מתוך 24 הנבחרים לקונגרס המקומי. בקהילת צ'אמולה למשל, זכתה מפלגת השלטון ב-12,214 קולות. אף לא קול אחד ניתן שם למפלגה אחרת כלשהי.
סדרת משברים ותהליכי הליברליזציה של סלינס החריפו עוד את המתח בצ'יאפס. ב-1988 ירדו מחירי הקפה ב-50%. הסובלים העיקריים מכך היו המגדלים הקטנים של צ'יאפס. הסרת ההגנה על הסויה והסורגום, בנוסף לקפה, גרמו לחדירת ייבוא מתחרה זול, שהוריד את המחירים גם בענפים אלה. רק מחירי התירס והשעועית נותרו מוגנים וגבוהים דיים ב-1988. למורת רוחם של המגדלים נכללו גם שני אלה בסל הליברליזציה של תוכנית NAFTA לשנים הבאות.
יחסי ג'מייקה–ונצואלה
יחסי ג'מקייה-ונצואלה הם היחסים הדו-צדדיים שבין ג'מייקה לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
עלייתו של ג'ינגיס חאן
עלייתו של ג'ינגיס חאן כוללת את האירועים מילדותו הכרוכה בקשיים ועוני של טמוג'ין בשנת 1162, התהליך בו הוא עלה בכוחו והוכתר כח'אן בשנת 1189, והתהליך בו איחד את השבטים המונגולים לתוך אומה אחת באופן סופי בשנת 1206, והיא גם השנה בה הוכרז טמוג'ין כג'ינגיס חאן בקורילטאי (אספה כללית), תואר שמשמעותו "גדול השליטים" או "השליט העולמי".
המונגולים לפני ג'ינגיס חאן
המונגולים של ג'ינגיס חאן מופיעים לראשונה בתיעוד של שושלת טאנג (618–907) שבו הם מופיעים כאחד מ־20 השבטים המרכיבים את קונפדרציות שבטי ה. היסטוריונים רבים מתווכחים על מקורם של שבטי השיוויי, וכיום ישנם עמים טורקים ומונגולים שונים שמייחסים את השיוויי לאבותיהם הקדמונים. שבטי השיוויי התגוררו בעיקר במזרח הרחוק של מונגוליה, בצפון מונגוליה הפנימית ובצפון מנצ'וריה. הודות ללחץ משכניהם החזקים יותר, ה, סינים, ו, שבטי השיוויי מעולם לא הצליחו להקים אימפריה אחת מאוחדת וחזקה, ופעמים רבות היו וסאלים של מדינה אחרת חזקה יותר. בין השנים 553–745, הם היו וסאלים של הגקטורקים, ובמאה ה־10 הענף המונגולי של שבטי השיוויי נהיה לווסאל של הח'יתאנים (שושלת ליאו), נגדם הם ינסו למרוד מספר פעמים. המונגולים נדדו מערבה עד שהגיעו באזור המאה ה־11 לנהרות ה וה. על פי דעות אחרות, מקורם של המונגולים הוא אצל קונפדרציית השיונגנו, אולם אחרים משערים כי השיונגנו היו אבותיהם הקדמונים של ההונים, ולא של עמים טורקיים או מונגולים כפי שחוקרים אחרים מאמינים.