cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עזרא (תנועת נוער)
הוועידה הארצית
הוועידה הארצית היא ועידה כללית שמטרתה לקבוע את אופי התנועה לשנים הקרובות ונערכת אחת לחמש שנים. בוועידה משתתפים נציגים (צירים) מחג"ס (חבריא ג' סניפית, כיתות י'-י"ב), ממדור הבוגרים של התנועה ומהנהלת התנועה, ויחד הם קובעים החלטות לגבי תפקוד ואופי התנועה בחמש השנים הבאות. בוועידה גם נבחרת מועצת התנועה, גוף התנדבותי עליון המפקח על דרך התנועה וההנהלה.
בשנת הוועידה נערכות גם ועידות מקדימות בסניפים. הוועידה האחרונה נערכה ביד בנימין תאריכים יד-טו בתמוז ה'תשעט, 2019, והייתה הועידה היט. הוחלט בה על שינוי צבעם וצורתם של חולצות התנועה.
הוועידה הקודמת נערכה בתאריכים ט'-י' בניסן ה'תשע"ה, 2015, והיא הוועידה הי"ח במספר. ובה הוחלט בין היתר על שינוי שמה של קבוצת "העולים" וכן שהתנועה תעודד את חבריה למעורבות פוליטית. בוועידה שלפניה, שנערכה בשנת ה'תש"ע 2010 הוחלט בין היתר, לשנות את שם התנועה לתנועת הנוער התורני לאומי, בעוד לפני כן נקראה התנועה "תנועת הנוער החרדי לאומי".
מחלקת הדרכה
מחלקת הדרכה עומדת בראש החץ החינוכי של התנועה ואחראית על נושאי וחומרי ההדרכה התנועתיים, ובכלל זה הכשרת המדריכים, ליווי והכוונת המרכזות, הפקת חוברות, שיבוץ מדריכים ועוד.
הכשרת המדריכים מתבצעת בסמינריון הכשרת מנהיגות בקיץ, בימי עיון במהלך השנה, בשבתות סניפיות ובסדנאות נקודתיות בסניפים.
מחלקת חג"ס
מחלקת חג"ס פועלת לקידום החג"ס (חבריא ג' סניפית) לאחר יציאתם מתקן חניכים בסניף אל תפקידי ההנהגה בתנועה.''
מחלקת מפעלים וארגון
המחלקה אחראית על הפקת האירועים הגדולים של התנועה ועל הטיולים (גם אלו הסניפיים) במהלך השנה. בין היתר, המחלקה מפיקה את מחנות הקיץ, הנטיעות בט"ו בשבט, המסעות ואת כל פעילויות החוץ של התנועה על כל נגזרותיה: ביטחון, בטיחות, בריאות ושמירה על איכות הסביבה, ארגון וניהול ההיבט הלוגיסטי של כל פעילות: עבודה מול ספקים רבים, חברות הסעים, חברות אבטחה, רפואה ולוגיסטיקה, ספקי שירות, ציוד מחנאי ושכירת כלי רכב וכו'. נושאים רבים אלו מצריכים עבודה מקיפה מול גורמים מקצועיים במשרד החינוך בכל הקשור לפעילות חוץ, כתיבת נהלים בתחום הבטיחות והביטחון והבריאות לפי נוהלי חוזר מנכ"ל.
מחלקת כוח אדם
המחלקה אחראית על גיוס מרכזות.
"עזרא עולמי"
מלבד הסניפים הפועלים בארץ ישנם מספר סניפים הפועלים בחוץ לארץ, ההנהלה לסניפים אלו נקראת "עזרא התנועה העולמית" והיא זו שדואגת לצורכי התנועה בחו"ל. התנועה העולמית הבנויה כמעט כמו התנועה בארץ, מפעילה בנות שרות לאומי ושליחים היוצאים לשרת במסגרת התנועה בארצות בהם ישנם סניפים. היא מקיימת פעילות באזורי פריפריה, וכן בקרב מהגרים רוסים בארצות הברית ובקהילות בבריטניה, בצרפת, באנגליה, באוקראינה ובבלרוס. תנועת הנוער העולמית של "עזרא" היא הגדולה מבין תנועות הנוער הציונית בברית המועצות לשעבר. מטרת החינוך בארצות אלו ובסניפים היא להביא את החניכים למסורת ישראל ולשמירת השבת והמצוות על פי ההלכה היהודית, להעלותם לארץ ושילובם במסגרות החיים בארץ ישראל. מידי מספר שנים מתארחים בארץ חניכים יוצאי עזרא עולמי. כמזכ"ל עזרא עולמי משמש כיום דני אלינסון.
הנוער הציוני
הנוער הציוני היא תנועת נוער יהודית-ציונית. התנועה התחילה את פעילותה, כמו תנועות נוער רבות יהודיות אחרות, בתחילת המאה ה-20. המייחד את "הנוער הציוני" באותה תקופה מתנועות אחרות היה היותה תנועת נוער ציונית, חילונית, שאינה משתייכת לזרם השמאלי (כלומר לא סוציאליסטית).
התנועה באירופה
כמו תנועות נוער רבות יהודיות אחרות, התארגנו באופן מקומי ברחבי מרכז ומזרח אירופה ארגוני נוער שראו עצמם כנוער ציוני כללי, זאת בניגוד לתנועות נוער בעלות זהות משנה כמו 'דתי', 'סוציאליסטי' וכן הלאה. ראשי התארגנויות אלו, שקראו לעצמם בשמות כמו 'הנוער העברי', 'השומר הלאומי', 'הנוער הציוני הכללי' וכדומה, עמדו בקשר זה עם זה לכל המאוחר כבר ב-1926. בדומה לתנועות נוער אחרות הם הדגישו את חשיבות הרעיון הציוני כמכנה משותף לחיים יהודיים בתפוצות וגם את ההגשמה על ידי התיישבות בארץ ישראל.
ב-25 במאי 1931, התכנסו נציגי הארגונים המקומיים בעיר לבוב, ובהנהגת יצחק שטייגר הוחלט על הקמת ארגון גג שנקרא "הסתדרות חלוצית עולמית הנוער הציוני", כמשקל נגד לתנועת השומר הצעיר בעלת הגוון הסוציאליסטי. התנועה התפשטה בכל ארצות אירופה המרכזית והמזרחית.
התנועה בישראל
ראשוני החלוצים בוגרי התנועה עלו לישראל בשנת 1930, והקימו את הסניף הישראלי של התנועה.
פעילות פוליטית
בוגרי התנועה הקימו את העובד הציוני - איגוד עובדים לא סוציאליסטי שהצטרף למסגרת ההסתדרות. חבריו היו אחד משני המרכיבים העיקריים של המפלגה הפרוגרסיבית שנוסדה עם הקמת המדינה. בין נציגי התנועה במפלגה היו ד"ר יחזקאל מרטון ויהודה שערי. בשנת 1961 התאחדה המפלגה הפרוגרסיבית עם הציונים הכלליים להקמת המפלגה הליברלית הישראלית, ובשנת 1965 החליטה התנועה על הצטרפות לפורשים מהמפלגה הליברלית שהקימו את מפלגת הליברלים העצמאיים.
התנועה ההתיישבותית
בשנות ה-30 הקים הנוער הציוני תנועה התיישבותית הקיימת עד היום, שהקימה את היישובים הבאים: - הקיבוצים אושה (הקיבוץ הראשון של התנועה, הוקם ב-1938), תל יצחק (על שם יצחק שטייגר), כפר גליקסון (ע"ש ד"ר משה יוסף גליקסון), הסוללים, עין השלושה, ניצנים ואת המושבים אלוני אבא, אחוזם, בית יהושע (ע"ש יהושע טהון), בית נחמיה, גבעת ישעיהו, דישון, הר אודם, יד נתן, כפר שמואל,כפר רות, מבקיעים, מי עמי, משואה, נאות גולן, נווה אטי"ב, ניר ישראל, פתחיה, שאר ישוב, שקף שדה אליעזר, שדה דוד, שדה עוזיהו, שורש, שילת, תימורים, תלמי יפה.
בנוסף, הקימה התנועה מספר כפרי נוער המאוגדים בארגון "יסודות" (אלוני יצחק, נווה הדסה, מוסינזון, כפר הנוער ניצנים וחוות הנוער הציוני) ואת מכון "משואה" להוראת השואה.
פעילויות קבועות
בעבר פעלה התנועה במסגרת ארצית ובמתכונת שנתית קבועה:
התנועה כיום
התנועה פעלה בכ- 40 סניפים ברחבי ישראל. התנועה אינה מזוהה מפלגתית, והכשירה את חניכיה להגשמה ציונית חלוצית באמצעות גרעין שנת שירות. לפני מספר שנים תנועת הנוער הציוני הפסיקה את פעולתה בישראל אף כי ברחבי העולם פעילותה נמשכת כתנועת נוער ציונית.
"הנוער הציוני" מתפקדת כתנועה ברחבי העולם היהודי. המדינות בהן התנועה פעילה: אורוגוואי, אנגליה, אקוודור, ארגנטינה, בלגיה, ברזיל, הונגריה, טורקיה, מקסיקו, פרגוואי, פרו, קנדה, קולומביה וקוסטה ריקה.
אסתר סמואל-כהן
אסתר סמואל-כהן (16 במאי 1933 - 20 בנובמבר 2015) הייתה פרופסור לסטטיסטיקה. כלת פרס ישראל בתחום זה לשנת תשס"ד (2004).
ביוגרפיה
סמואל-כהן נולדה באוסלו שבנורווגיה, אליה היגרו הוריה עם מינוי אביה, הרב יצחק סמואל, לרב הראשי של יהדות נורווגיה. בהיותה בת שבע נכבשה נורווגיה על ידי גרמניה הנאצית ובשנת 1942, עם ראשית הפעולות במדינה כנגד הקהילה היהודית, נעצר אביה ונספה באושוויץ. סמואל-כהן נמלטה עם אמה ושני אחיה לשוודיה בעזרת המחתרת הנורווגית ושהתה תחילה במחנה פליטים ולאחר מכן בסטוקהולם. אמה, הנרייטה, הייתה עדת התביעה במשפט אייכמן על השמדת יהדות נורווגיה. בתום המלחמה, בשנת 1946, עלתה המשפחה לארץ ישראל.
בישראל למדה סמואל-כהן בבית צעירות מזרחי בתל אביב וסמינר למורות של המזרחי בירושלים. בשנת 1951 הוסמכה להוראה בבית ספר יסודי ובמשך שנתיים עסקה בתחום במעברת "מחנה דוד" בחיפה. בשנת 1953 החלה בלימודי תואר ראשון במתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ולמדה לימודי הוראה לבתי ספר תיכוניים. בשנים 1958–1959 למדה לימודי תואר שני בסטטיסטיקה מתמטית באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית. בשנת 1961 סיימה סמואל-כהן את עבודת הדוקטורט, בהנחיית הרברט רובינס. היא שבה לישראל בשנת 1962, לאחר כשישה חודשים באוניברסיטת קופנהגן שבדנמרק.
סמואל-כהן הצטרפה לסגל המחלקה לסטטיסטיקה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1965 קודמה לדרגת מרצה בכירה, בשנת 1969 לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1976 לדרגת פרופסור מן המניין. את עבודתה היא קיימה בשנים 1970–1975, לצד נישואיה וגידול ארבעת ילדיה.
בשנת 1970 נישאה לאהרן כהן, כלכלן במשרד מבקר המדינה. לזוג נולדו שלושה בנים ובת.
עבודתה נמשכה עד פרישתה לגמלאות בשנת 2003. בשנים אלו היא שימשה גם חברה בוועדה המתמדת של סנט האוניברסיטה ובוועד הפועל של חבר הנאמנים של האוניברסיטה, כיהנה כראש החוג לסטטיסטיקה (1977–1980) ובשנת 1989 הייתה למחזיקת הקתדרה לסטטיסטיקה על שם פרנסיס הוק ורעייתו.
תחומי מחקרה העיקריים נגעו לסטטיסטיקה תאורטית ולהסתברות יישומית, בדגש על כללי עצירה אופטימליים. בעבודותיה עם פרופסור דוד אסף הוגדר מושג "אי שוויון הנביא", המתאר מצב השוואתי בין אדם בעל יכולת ניבוי לבין אדם בעל יכולת בחירה לעשות שימוש בכללי עצירה בעת התרחשות תהליך. בשנותיה הראשונות בחקר הסטטיסטיקה היא נמנתה בין מייסדי הגישה האמפירית הביאסיינית להסקה סטטיסטית, שהפכה לנפוצה בסטטיסטיקה יישומית.
במסגרת עבודתה הייתה סמואל-כהן פרופסור אורח באוניברסיטת רטגרס ועמיתה במכון לסטטיסטיקה מתמטית ובחברה האמריקנית לסטטיסטיקה. כמו כן הייתה חברה באגודה הישראלית לחקר ביצועים, חברת המכון הסטטיסטי הבינלאומי ובשנים 1993–1995 כיהנה כנשיאת האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה.
סמואל-כהן הייתה חברת האקדמיה הנורווגית למדעים. בשנת 2004 הוענק לה פרס ישראל לסטטיסטיקה. בשנת 2008 היא נמנתה בין מדליקי שש המשואות בטקס המרכזי שעורך "יד ושם" לציון יום השואה.
בנה, הרב אמוץ כהן, הוא ראש כולל הדיינות ביישוב בית חגי.
נפטרה ב-20 בנובמבר 2015, בגיל 82.
פטרישיה קלמבר
פטרישיה קלמבר (באנגלית: Patricia Kalember; נולדה ב-30 בדצמבר 1956) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה
קלמבר נולדה בסקנקטדי במדינת ניו יורק וגדלה בין היתר בבקונטיקט ובקנטקי, היא בוגרת תואר בתיאטרון מאוניברסיטת אינדיאנה.
קריירה
ב-1981 הופיעה לראשונה בטלוויזיה באופרת הסבון "דאלאס", לאחר מכן הופיעה באופן קבוע באופרת הסבון "Loving". ב-1990 שיחקה בסרט האימה "Jacob's Ladder".
היא גילמה את ג'ורג'י בסדרת הדרמה "אחיות". ב-2002 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Path to War", סרט ביוגרפי על לינדון ג'ונסון.
היא שיחקה שופטת במספר פרקים של הסדרה חוק וסדר: מדור מיוחד. ב-2011 שיחקה בסרט ללא גבולות.
חיים אישיים
מ-1980 ועד 1983 הייתה נשואה לשחקן מארק טורס, ב-1986 נישאה בשנית לשחקן הבריטי דניאל גרול ולהם שלושה ילדים.
תקשורת בישראל
התקשורת בישראל כוללת אמצעי תקשורת מגוונים ובין השאר עיתונות כתובה ותקשורת אלחוטית שכוללת פריסה טובה של כבלים קו-אקסיאלים, סיבים אופטיים וממסור רדיו מיקרוגל. מתקני שידור בישראל כפופים לתוכנית מתאר ארצית 36 למתקני שידור קטנים ולמתקני שידור גדולים. על אף יתרונות אלו, בשוק התקשורת הישראלי ישנה ריכוזיות רבה, ומבחינה צרכנית בולט חוסר השביעות של הציבור מחברות התקשורת בישראל. ארגון עיתונאים ללא גבולות דירג ב-2022 את חופש העיתונות בישראל במקום ה-86 במדינות העולם.
עיתונות
בעשור השני למדינת ישראל פעלו בה עיתונים אשר חלקם הגדול נוסד בתקופת המנדט הבריטי, בהם 26 יומונים (15 מהם בעברית ו-11 בשמונה שפות לועזיות). רוב העיתונים היו מפלגתיים, אחדים היו בבעלות פרטית והלועזיים היו ברובם פרטיים. משנת 1958 עד 1968 ירד מספר העיתונים מ-26 ל-21, כאשר עיקר הפגיעה הייתה בעיתונים הלועזיים: מספרם הצטמצם בעיקר עקב מיזוגים. שניים מהעיתונים המפלגתיים, "הבוקר" ו"חרות", נסגרו באמצע שנות השישים ובמקומם הופיע העיתון "היום". במרוצת עשור זה זכתה העיתונות הפרטית להצלחה גוברת והולכת על חשבון העיתונות המפלגתית.
רדיו
בתחילת שנות השישים פעלו בישראל רק שתי תחנות רדיו, שכל אחת מהן שידרה לציבור רק חלק משעות היום: "קול ישראל" שידרה כעשר שעות במפוצל ביום ובערב, ו"גלי צה"ל" ארבע שעות, בערב בלבד. במהלך העשור עשה הרדיו הישראלי כברת דרך גדולה: השידור התרחב במידה ניכרת וקיבל ממדים חדשים. חוק רשות השידור שחוקק בכנסת ניטרל את השידור הציבורי מהשפעה פוליטית ישירה. שינוי נוסף היה הנהגת רשת שידור נוספת ב"קול ישראל" לצד השידורים הרגילים. באפריל 1960 נפתחו שידורי "הגל הקל" (לימים רשת ב') אשר נחשבו למהפכה רדיופונית משתי סיבות עיקריות: האחת, לתוכן השידורים נוספו פזמונים לועזיים ותסכיתי מתח; השנייה, שילוב תשדירי פרסומת (ג'ינגלים) שכמותם לא נשמעו בישראל מאז החל בה השידור הרצוף. ההתפתחות הטכנולוגית בעשור השני למדינת ישראל סייעה לתחנות השידור להחליף ציוד ישן בחדש ורבו השידורים החיים מהשטח. במלחמת ששת הימים ביוני 1967 שידרו הן קול ישראל והן גלי צה"ל במהלך כל שעות היממה, עובדה שנחשבה אז ל"מלחמה המשודרת הראשונה בתולדות המדינה".
טלוויזיה
בתחילת שנות השישים החלו להיקלט בישראל שידורי טלוויזיה ממדינות ערב, בבתי המעטים שהיו ברשותם מכשירים לקליטת שידורים. בכל הקשור למדינות ערב: בדרך כלל מצרים ראשונה בהכל, אבל מבחינת טלוויזיה עיראק השיגה את כולם וזה קרה ב-2 במאי 1956. באותה עת (שנות השישים) הטלוויזיה החלה לפעול במדינות העולם המערבי החל משנות ה-30 של המאה ה-20 (כדוגמת רשת BBC הבריטית וכו׳), אך הייתה לא רצויה על ידי ממשלת ישראל: ראש הממשלה הראשון, דוד בן-גוריון, התנגד להכנסת הטלוויזיה ארצה בטענה שמדובר במדיום רדוד ולא חינוכי, כך שלא היו לישראל שידורי טלוויזיה משלה בעשור הראשון לקום המדינה. עקב לחץ ציבורי, ניאותה הממשלה להפעיל טלוויזיה לימודית. הטלוויזיה החינוכית החלה לשדר בחודש מרץ שנת 1966, וישראל הייתה למדינה הראשונה בעולם שרשת הטלוויזיה הלימודית שלה הקדימה את הטלוויזיה הכללית או המסחרית בה. השידור הנסיוני הראשון של הטלוויזיה הישראלית הכללית הועבר לציבור כולו ב-2 במאי 1968, יום העצמאות העשרים של מדינת ישראל, ושידר את מצעד צה"ל בירושלים. במשך 25 השנים שלאחר מכן, היה לישראל רק ערוץ טלוויזיה אחד, שזכה לעיתים לרייטינג של 90% ויותר.
עיתונות
בעשור השלישי למדינת ישראל נמשך תהליך ההתכווצות של העיתונות המפלגתית. שלושה עיתונים מזוהים מפלגתית נסגרו כתוצאה ממחסור באמצעים, מיעוט מוֹדָעוֹת ותפוצה דלה: היום (שהיה מזוהה עם חוגי המרכז-ימין), קול העם (ביטאונה של מפלגת מק"י) ולמרחב (ביטאון הקיבוץ המאוחד ומפלגת אחדות העבודה-פועלי ציון). האחרון צורף למערכת דבר (של ההסתדרות) אשר סבל גם הוא מקשיים.
עיתוני הבוקר כללו את העיתונים המפלגתיים וכן את הפרטיים: הארץ וחדשות הספורט. עיתוני הצהריים (צהרונים) הפרטיים היו מעריב וידיעות אחרונות, והם זכו לתפוצה רבה בהשוואה לעיתוני הבוקר. לקראת 1977 התחולל מהפך בעל השפעה מרחיקת לכת בעיתונות הפרטית: ידיעות אחרונות חזר למקום הראשון ברשימת העיתונים, לאחר שהדיח משם את מעריב אשר החזיק במעמד הבכורה קרוב ל-30 שנה. למרות התחרות המרה בין השניים, שניהם כאחד היו נחושים בדעתם לא להניח לשום מתחרה להיכנס למגרש שלהם. בהדיפתם ניסיונות להקמת צהרון שלישי, ידיעות אחרונות ומעריב לא בחלו באמצעים ואיימו על עיתונאים ועורכים "שמי שיפרוש ויעבוד בעיתון חדש, יאבד כל סיכוי לחזור אי פעם לעיתונים המובילים". ניסיון להקמת צהרון שלישי בשם היום הזה נעשה על ידי משה דיין, שקיווה באמצעות העיתון החדש לחזור אל מרכז הבמה הפוליטית לאחר שהורחק ממנה בעקבות תוצאות מלחמת יום הכיפורים. הניסיון לא צלח. כך, במחצית השנייה של שנות ה-70 הדיחה העיתונות הפרטית את העיתונות הציבורית-פוליטית, ידיעות אחרונות עמד בראש רשימת התפוצה והארץ - למרות תפוצתו המצומצמת ביחס לצהרונים - שמר על מעמד מכובד.
במקביל לעיתונים הפרטיים בתפוצה נרחבת התקיימו גם יומונים לועזיים בשלל שפות: פולנית, רומנית, הונגרית, גרמנית, צרפתית, אנגלית, ספרדית ועוד. בשנת 1972 הצטרף אליהם היומון ברוסית "נאשה סטראנה" ("ארצנו"), שהוקם על ידי שבתאי הימפלרב. מטרת הפרסום של היומונים הלועזיים הייתה הגעה אל מספר גדול ככל האפשר של עולים חדשים. כמה מעיתונים אלו הופקו באופן עצמאי, תחת קשיים גדולים, והאחרים ראו אור בבית הדפוס הגדול שבבעלות הימלפרב. שני יומונים לועזיים נוספים, שלא יועדו לאוכלוסיית העולים החדשים, היו ג'רוזלם פוסט באנגלית ואל-אנבא בערבית. באשר לעיתונות תקופתית (שבועונים, דו-שבועונים, ירחונים ותקופונים) לא הייתה זו תקופה טובה: מספרם התמעט, כמה נסגרו ואחרים נחלשו.
טלוויזיה ורדיו
בין השנים 1978-1968 מלא עשור שלם לשידורי הטלוויזיה הישראלית. כניסתם של שידורי טלוויזיה לבתי האזרחים הייתה איטית, הדרגתית ונתקלה בקשיים. רק בתחילת שנות ה-70 החלה הטלוויזיה הישראלית לשדר בכל לילות השבוע, לרבות ליל שבת, זאת בעקבות התערבות של בג"ץ, לאחר שהממשלה בראשות גולדה מאיר ביקשה למנוע שידורים בשבת בשל התנגדות המפד"ל. במהלך העשור התנהלו מאבקי כוח פנימיים שגרמו להשבתת שידורי הטלוויזיה מדי פעם. עם זאת, התוכניות ששודרו זכו לעניין ציבורי רב: "ניקוי ראש" הסאטירית שודרה בשנים 1976-1974 וזכתה להתעניינות שיא בקרב הצופים. במחצית הראשונה של שנות השבעים, תחום השידורים לילדים נלקח ברצינות רבה. הן הטלוויזיה הכללית והן הטלוויזיה הלימודית השקיעו אמצעים ומאמצים להעלאת תוכניות וסדרות מקוריות לילדים - תקופה שלא היה לה אח ורע בשנים מאוחרות יותר.
הרדיו הישראלי בשנות ה-70 המשיך להיות בנוי על שתי תחנות: קול ישראל וגלי צה"ל. ביניהן שררה תחרות מרה ויחסים מתוחים. אנשי קול ישראל טענו שגלי צה"ל חרגה בהרבה מהמנדט שלה ושידרה תוכניות אזרחיות בנושאי חברה, תרבות, ספורט ופוליטיקה. על כך הגיב מפקד גל"ץ ש"חיילים בסדיר ובמילואים ובני משפחותיהם הם אזרחי המדינה וזכאים לקבל מתחנתם מגוון של תוכניות". היחסים בין שתי התחנות הוחרפו כאשר גלי צה"ל הקדימה את קול ישראל בשידורים מסוימים, ובשלהי 1974 שידור משחקי כדורגל בגלי צה"ל הביא להתנגשות חזיתית בין שתי התחנות, שחייבה התערבות ממשלתית. תחנת רדיו חדשה ושלישית הצטרפה לזירה בשנת 1973 עם אייבי נתן, שפתח את עידן התחנות הפיראטיות. ממאי 1973 שידר נתן מ"ספינת השלום" ששייטה בים התיכון, מול חופי ישראל. תחנתו שידרה מוזיקה קלה ופזמונים מהעולם, כשנתן עצמו השמיע שיחות על הצורך בשלום. שידוריו של אייבי נתן נמשכו 20 שנה, ואף ששידר באופן פיראטי גילו כלפיו סובלנות. בתחנות האחרות נערכו מולו ושידרו מוזיקה דומה, כאשר קול ישראל הגדיל לעשות וחנך את רשת ג' בשנת 1976 - תחנה מיוחדת לשידור פזמונים.
השפעתה של מלחמת יום הכיפורים על התקשורת בישראל
במהלך מלחמת יום הכיפורים הסתמכה העיתונות הכתובה על פרסומיו וסיכומיו השוטפים של דובר צה"ל, משום שלא הייתה אפשרות לשלוח כתבים שיסקרו את כל זירות הלחימה. הכותרות הראשיות ביומונים השונים התאפיינו בנימה אופטימית, כשתיארו את הצלחותיו של צה"ל בבלימת ובהדיפת המתקפות בחזיתות השונות, ודיווחו על אבידות קשות לאויב. בדיעבד הנימה האופטימית הסתברה כבלתי מוצדקת. התקשורת האלקטרונית, בעיקר הרדיו, הייתה מוכנה יותר למלחמה מאשר התקשורת הכתובה, הודות לתרגילים שקדמו למלחמה ובדקו הפעלת רשת רדיו ושידורי טלוויזיה במקרי חירום. זמן קצר לאחר פרוץ קרבות המלחמה, הורה דובר צה"ל לשתי תחנות הרדיו להתאחד, והוקם אולפן משולב שפעל כל ימי המלחמה, 24 שעות ביממה. עשרות כתבים הוצמדו ליחידות הצבא והגיעו עד קווי החזית, שם הוקמו "אולפני קצה" ודיווחו על הנעשה בשטח.
לאחר המלחמה, בשנים 1978-1974 התנהלה התקשורת הישראלית בצל התקופה שקדמה למלחמה ובצל מאורעות המלחמה עצמה. העיתונות הכתובה הפכה לביקורתית יותר מבעבר והרבתה לתקוף את ראשי המדינה וצה"ל. מיד לאחר המלחמה פרץ משבר כלכלי ממושך שהתבטא בעיקר בנסיקה של מחירי הנפט בעולם ופגע גם בעיתונים. ייקור אמצעי הייצור הכבידו על כל אמצעי התקשורת ובמיוחד על העיתונות הכתובה. הטלוויזיה התקשתה להמריא. בניגוד לקול ישראל, גלי צה"ל הרחיבה את שידוריה והייתה היחידה ששידרה 24 שעות ביממה מאז המלחמה. בגלי צה"ל הכניסו גם חידושים כגון שידור מבזקי-חדשות ותוכניות "האוניברסיטה המשודרת" שזכו להצלחה רבה.
שנות ה-80
שנות ה-80 הביאו עמם מהפכה בשוק התקשורת הישראלי.
שנות ה-90
עשור זה התאפיין בהתפתחויות רבות בתחומי התקשורת הוותיקים בארץ ובעיקר ביצירת תחומי תקשורת חדשים כמו תקשורת סלולרית, אינטרנט, טלוויזיה מסחרית וטלוויזיה רב ערוצית.
העשור השני של המאה ה-21
שנות ה-20 של המאה ה-21
עיתונות
בישראל ישנם עיתונים מקומיים או מגזריים רבים. בתחום הארצי ישנם שני עיתונים גדולים: ידיעות אחרונות וישראל היום, כאשר השני בחינם והוא הנפוץ ביותר. שניהם יומיים. בנוסף יש שני עיתונים הנחשבים איכותיים יותר וכוללים הרבה דברי פרשנות והגות ומחזיקים במוסף איכותי. הראשון הוא הארץ היומי והשני הוא מקור ראשון השבועי.
דואר
ענף הדואר בישראל צועד לקראת תחרות. רשות הדואר נהפכה לחברת דואר ישראל (עדיין בבעלות ממשלתית). כאשר בהדרגה יאפשרו לשחקנים נוספים להיכנס לשוק מסירת פרטי הדואר במשקל של עד חצי ק"ג, על מנת שיתחרו בחברת דואר ישראל ובתקווה יוזילו מחירים.
רדיו
בישראל שני גופים המשדרים בפריסה ארצית: קול ישראל של רשות השידור, הכוללים שמונה תחנות שידור, וכן שידורי רדיו צבאיים של התחנות גלי צה"ל וגלגלצ. לצידם מתקיים שידור של תחנות רדיו אזורי, המפוקחות על ידי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. כמו כן מתקיימים שידורי רדיו באינטרנט. לצד כל אלה ישנם שידורים של רדיו פיראטי בישראל.
פנים ארצית
בישראל פועלות בתחום הטלפוניה הקווית שבע חברות בעלות רישיון מפ"א (מפעיל פנים ארצי) המציעות שירותים ללקוח הביתי: בזק, הוט, 012 סמייל, נטוויז'ן, סלקום, פרטנר ואקספון. חברת בזק היא הוותיקה מכולן. חברת הוט משתמשת בתשתית הכבלים שלה, שעליה היא מספקת את שירות הטלפוניה. הפרישה של התשתית בכל המדינה לא מלאה ולכן לא כל בית בישראל יכול להיות מנוי של הוט, לעומת זאת לבזק יש תשתית בכל ישוב וישוב בארץ. החברות סלקום ואורנג' משתמשות בתשתית הסלולרית שברשותן, ואילו 012 סמייל ונטוויז'ן משתמשות בתשתיות של שאר החברות על ידי טלפוניה מבוססת אינטרנט.
בינלאומית
בישראל פועלות שש חברות בתחום הטלפוניה הבינלאומית: בזק בינלאומי (קידומת 014), 012 סמייל, נטוויז'ן (קידומת 013), 017 הוט מוביל (קידומת 017) ו-אקספון (קידומת 018), הלו 015 בקידומת 015. כל החברות מציעות שירות מנויים המוזיל את מחיר השיחה, למעט, הלו המציעה תעריפים זהים למנויים ולמזדמנים, ולמעשה ביטלה את הצורך להפוך למנוי. מנוי משויך המחייג למספר טלפון בחו"ל מוסיף את הקידומת 00 ולא את הקידומת הספציפית של החברה (כפי שהיה בעבר, כאשר בזק הייתה מונופול בתחום). בעקבות העובדה שיש לחברות אלה תשתית נרחבת של קישוריות לעולם, רובן גם מציעות שירותי חיבור לאינטרנט.
תקשורת סלולרית
מספר חברות מפעילות תשתית סלולרית מלאה בישראל, ובאמצעותה פועלות מספר חברות נוספות במודל חלקי או מלא של מפעיל וירטואלי. השירותים הסלולריים בישראל כוללים שיחות קוליות (פנים ארציות, בינ"ל, משיבון סלולרי ועוד), הודעות SMS ו-MMS, שיחות ווידאו, גלישה מהירה באינטרנט (ובעזרתם גם אפליקציות נוספות כגון ניווט GPS, טלוויזיה ומוזיקה בהתאמה אישית ועוד). בנוסף, קיימות אין-ספור חנויות עצמאיות לממכר טלפונים סלולריים ואביזרים נלווים. משרד התקשורת מקיים תהליך להגברת התחרותיות בתחום הסלולר, על ידי הפחתת חסמי הכניסה באמצעות: הכנסת ניידות מספרים, הגדלת מספר המפעילים (הן המלאים והן הווירטואליים), והגמשת תנאי הרישוי בייבוא מכשירים סלולריים לישראל.
טלוויזיה רב ערוצית
בשוק הטלוויזיה הרב ערוצית פועלות שתי חברות. חברת "הוט" המספקת שירותי טלוויזיה על גבי תשתית של כבלים תת-קרקעיים וחברת "יס" המשתמשת בלוויין. לחברת הכבלים יש יתרון על פני חברת הלוויין מבחינת הרישיון שניתן לה ממשרד התקשורת, המאפשר לה תקשורת דו-כיוונית מלאה (למשל שירות וידאו על פי דרישה - VOD). מסוף 2014 פועלים בישראל שירותי OTT המספקים מספר ערוצים בנוסף ליכולות VOD, והקלטה בהתאמה אישית. שירותי סטרימינג בינלאומיים כגון נטפליקס ודיסני+ פעילים גם הם בישראל.
טלוויזיה מסחרית
בישראל, שוק הפרסום בטלוויזיה הוא ריכוזי מאוד. העוגה מתחלקת בין קשת 12 ורשת 13 ועכשיו 14. עד לפיצול ערוץ 2, התחלקה בין ערוץ 2 (על זכייניותיו קשת ורשת, ובעבר גם טלעד) וערוץ 10, ולתקופה של שנה לאחר הפיצול בין 3 ערוצים מסחריים: קשת 12, רשת 13 וערוץ עשר. בנוסף פועלים ערוצים מסחריים זעירים שהכנסותיהם מפרסומות: ערוץ 9, ערוץ 24 והלא TV.
בנוסף, גוף השידור הציבורי בישראל, תאגיד השידור הישראלי מקבל מימון גם באמצעות חסויות בטלוויזיה בערוץ כאן 11. מימון נוסף מגיע מתקציב המדינה ומאגרת הרדיו לרכב. עד לסגירת רשות השידור, הערוץ הראשון גם עשה שימוש בחסויות כמקור הכנסה נוסף, אף על פי שרוב תקציבו הגיע מתשלום האגרה של כל בית בישראל בו קיים מקלט טלוויזיה (למעט החרגות על פי החוק).
חיבור לאינטרנט
שוק החיבור לאינטרנט בישראל מחולק לשניים: ספקי תשתית וספקי אינטרנט. ספקי התשתית הקווית הגדולים הם חברת בזק וחברת הוט, וספקים נוספים בתחום הם סלקום ופרטנר הפועלים בשיטת FTTH. ספקי האינטרנט הגדולים הם בזק בינלאומי, נטוויז'ן, 012 סמייל וכן כ-35 חברות וגופים נוספים.
אינטרנט נייד
כיום שלוש החברות הסלולריות הגדולות מספקות אינטרנט נייד. החיבור נעשה באמצעות מודם סלולרי המתחבר למחשב או מורכב כחלק אינטגרלי ממחשב נייד או מחשב לוח. רשתות 5G פעילות בישראל מאז סוף שנת 2020.
רגולציה של שוק התקשורת
ענף התקשורת בישראל נתון כיום לאסדרה של מגוון רגולטורים ממשלתיים, הסובלים לעיתים מכפילויות, וטרם הוקמה רשות תקשורת עצמאית שתאגד אותם למסגרת מוסדית אחת. הרגולטורים העיקריים הפועלים כיום בשוק התקשורת הם משרד התקשורת, שאמון על אסדרת חברות הסלולר, הטלפוניה הנייחת המקומית והבינלאומית, האינטרנט והרדיו; הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, שמפקחת על השידורים המסחריים בטלוויזיה וברדיו; והמועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין במשרד התקשורת. ישנם גם ארגוני אסדרה-עצמית, שאינם ממשלתיים, דוגמת מועצת העיתונות, שמסדירה את כללי האתיקה של עיתונאים. ככלל, שתי תפיסות מרכזיות של רגולציה של תקשורת מתחרות זו בזו. האחת מתייחסת לתוצרי שוק התקשורת כאל מוצרים במישור הכלכלי־מסחרי שיש לפעול על מנת למקסם את הרווחים שהם מייצרים לגורמים מסחריים, והשנייה מדגישה את ההגנה על הערכים שהתקשורת מקדמת עבור הציבור בכללותו. תפיסות אלה מצויות במתח מתמיד ומחוקקים, רגולטורים ושופטים, כמו גם גופי התקשורת עצמם, הנהלותיהם, וגופי אסדרה עצמית כמו מועצת העיתונות, מנסים לאזן ביניהם. הפיקוח על שוק התקשורת מבקש, בין היתר, לעודד יצירה מקומית, לקדם את התרבות והדעת, לפקח על מחירים, רציפות ואמינות של שירותי תקשורת, להבטיח תקשורת הוגנת, מהימנה ומאוזנת, לתמוך בתחרות בשוק התקשורת ולשקוד על פיתוחו, למנוע שידורים ופרסומים אסורים, להגן על קטינים ולשמור על האתיקה בפרסום.
האזנות סתר
החוק בישראל מתיר לבצע האזנות סתר למטרת ביטחון המדינה על ידי השב"כ או על ידי אגף המודיעין בצה"ל באישור של הדרג המדיני, או במקרים דחופים באישור ראש רשות הביטחון הרלוונטית התקף ל-48 שעות בלבד. האזנה למטרת גילוי ומניעת עבירות, מבוצעת על ידי המשטרה או על ידי גופי חקירה אחרים בהיתר של שופט בביהמ"ש המחוזי, או במקרים דחופים באישור המפקח הכללי של המשטרה התקף ל-48 שעות בלבד. החוק בישראל אף מתיר לבצע האזנות סתר מסוימות, ללא צורך בהיתר כלשהו, למשל האזנה לתדרים אלחוטיים של חובבי רדיו או של שידורים לציבור. גם האזנה באקראי ובתום לב לשיחה המתקיימת ברשות הרבים - היא מותרת. כמו כן, החוק בישראל מאפשר להאזין לשיחות בינלאומיות ללא צורך בהיתר, וזאת למטרת צנזורה צבאית.
איסוף נתוני תקשורת
בזיכיון החברות הסלולריות ישנם שני נספחים סודיים האסורים לפרסום המאפשרים לגורמי ביטחון כמו צה"ל והשב"כ, להתחבר אל המערכות הממוחשבות שלהן, לשלוף מידע על השיחות הנכנסות והיוצאות ולגלות את מיקומו של הטלפון הסלולרי השייך למנוי בדיוק של עשרות מטרים, וכל זאת ללא צורך בצו בית משפט. ישראל הודתה בקיומם של נספחים אלו בנובמבר 2007, בעקבות עתירה שהגישה התנועה לחופש המידע לבית המשפט לעניינים מינהליים בירושלים. ב-17 בדצמבר 2007 אישרה הכנסת את חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת) המאפשר גם למשטרת ישראל ולגורמי אכיפת חוק אחרים לשלוף נתוני תקשורת ללא פיקוח שיפוטי.
נתונים כמותיים
נתונים אלו מובאים מספר העובדות העולמי של סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית
סטטיסטיקה
על-פי נתוני משרד התקשורת ההכנסות בשוק התקשורת בישראל עמדו על כ-18.5 מיליארד ש"ח בשנת 20, לעומת 29.1 מיליארד ש"ח בשנת 2008. התפלגות ההכנסות הייתה:
על-פי דו"ח ועדת גרונאו בשנת 2007 היו בישראל: וכמו כן, על-פי אותו דו"ח ההשקעות בענף התקשורת בשנת 2006 היו כ-2.3 מיליארד ש"ח.
פיטר וילם בותה
פיטר וילם בותה (באפריקאנס: Pieter Willem Botha; 12 בינואר 1916 - 31 באוקטובר 2006) היה מנהיג דרום אפריקה במשך 11 שנה. בותה כיהן כראש ממשלה משנת 1978 עד שנת 1984, ולאחר שינוי בחוקת המדינה שהפך את הממשל לנשיאותי, המשיך כנשיא עד שנת 1989. בותה הנהיג את המדינה על פני מרבית הרבע האחרון של שלטון האפרטהייד, תקופה קשה וסוערת בתולדות דרום אפריקה.
במדינתו ידוע בותה בראשי התיבות, וכן בכינויו "הקרוקודיל הגדול" ("die groot krokodil"). במהלך כהונתו נעצרו אלפים ללא משפט, חלקם עונו ונרצחו, ואי לכך בותה נתפס בעולם כמנהיג סמכותני, כמעט דיקטטורי, פשיסטי וגזעני. אולם הצורה בה יישם את מדיניות האפרטהייד לדעת רבים הייתה מתונה בהרבה מזו של כל קודמיו וכללה שורת רפורמות מרחיקות לכת למדי, שבמידה רבה הכשירו את הקרקע לרפורמות הרדיקליות יותר של יורשו דה קלרק.
בצעירותו
בותה נולד בחווה במדינת אורנג' החופשית (אחת הפרובינציות המרכיבות את דרום אפריקה). בצעירותו פיתח חיבה לסוסים וכלי נשק, תחביב שליווה אותו גם בשנותיו המאוחרות. ב-1934 החל לימודי משפטים באוניברסיטת גריי בבלומפונטיין, שם החלה גם הקריירה הפוליטית שלו. הוא החל מתעניין בלאומנות אפריקאנרית, הצטרף למפלגה הלאומית (NP) והיה יושב ראש הסניף שלה באוניברסיטה. עינו של מנהיג המפלגה ולימים ראש הממשלה, דניאל פרנסואה מאלאן קלטה אותו בעת ביקור באוניברסיטה, והוא הציע לו להשתלב בפעילות הארצית של המפלגה.
פעילות פוליטית
בהשפעת מאלאן, נטש בותה את לימודיו ב-1936 ועקר לקייפטאון כפעיל פוליטי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 דגל בותה, כלאומנים אפריקאנרים אחרים, בעמדות פרו-נאציות והיה בין מקימי ומנהיגי ה-Ossewabrandwag ("משמר עגלות השוורים") - ארגון מיליטריסטי-ימני שפעל נגד הצטרפותה של דרום אפריקה למלחמה לצד בעלות הברית. על פעילות זו כמעט שנאסר. בותה נטש במהרה את האידאולוגיה הנאצית, וב-1941 פרש מהארגון והפך לאחד ממבקריו החריפים.
לאחר המלחמה פרחה הקריירה הפוליטית של בותה, והוא נבחר כחבר פרלמנט במערכת הבחירות של 1948. בחירות אלה העלו את המפלגה הלאומית לשלטון בראשות מאלאן, ובשלב זה החלו מאלאן וממשלתו ליישם את מדיניות האפרטהייד. בשנת 1958 מונה בותה כסגן שר הפנים בממשלתו של "אדריכל האפרטהייד" הנדריק פרוורד, וב-1961, לאחר פרישת דרום אפריקה מחבר העמים הבריטי והפיכתה לרפובליקה, קיבל את משרת השר לפיתוח קהילתי וענייני צבעונים. ב-־1964 מונה לשר העבודות הציבוריות, וב-1966 היה לשר ההגנה בממשלתו של ג'ון פורסטר, תפקיד שבו כיהן עד 1980. תפקיד זה העניק לו פרספקטיבה צבאית ומבט בינלאומי, ובמסגרתו הנהיג את המעורבות הצבאית של דרום אפריקה באנגולה המרקסיסטית לצד ארצות הברית, ונגד הסובייטים והקובנים שבחשו במדינה.
ראש ממשלה
עם התפטרותו של פורסטר בשנת 1978 על רקע חשיפת סקנדל פוליטי, מונה בותה כראש ממשלה. התקופה הייתה קשה לדרום אפריקה: היא נותרה לבדה במערכה מול הכוחות המרקסיסטיים באנגולה לאחר שארצות הברית פרשה ממעורבותה, פעילות גרילה לשחרור לאומי בעידוד אנגולה הייתה גם בדרום-מערב אפריקה (לימים נמיביה) הנשלטת על ידי דרום אפריקה, והחריף המאבק לשוויון זכויות לשחורים בתוך דרום אפריקה, אשר קיבל תאוצה לאחר מהומות סווטו (1976). במקביל, הלכו וגברו הלחץ הבינלאומי, הגינויים, הנידוי, ההחרמה והאמברגו עקב מדיניות האפרטהייד. גידול ניכר בתקציב הביטחון וירידה עולמית של מחירי הזהב, מטה לחמה העיקרי של דרום אפריקה, הביאו למשבר כלכלי קשה.
תוכניתו של בותה לטיפול במצב הייתה רדיקלית למדי, וכללה הנהגת רפורמות מסוימות במבנה החברתי והפוליטי של דרום אפריקה. הוא הבין כי נדרשת נסיגה מחלק מעקרונות האפרטהייד על מנת למנוע את המשך הידרדרות המצב ולנסות להחזיר את היציבות למדינה. לעם הדרום אפריקני (בהגדרתו, הלבנים שבו) הטיף "הסתגלו - או מותו" ("Adapt or die"). שאיפתו הייתה להפחית את הלחץ הפנימי והבינלאומי על ידי שיתוף קבוצות אתניות נוספות בשלטון, אך מבלי לאבד את ההגמוניה הלבנה. במקביל, פיתח בותה מאוד את עוצמתה הצבאית של דרום אפריקה, כולל יכולת גרעינית (על פי הערכות, בשיתוף פעולה ישראלי). על רקע הנידוי הבינלאומי שקד מאוד על פיתוח העצמאות הצבאית והכלכלית של דרום אפריקה, שכלל תיעוש נרחב – הן ביטחוני והן בתחום הצריכה.
נשיא
ב-1984 הוביל בותה מהלך של שינוי החוקה, שכלל מתן זכות בחירה לאזרחים ממוצא הודי ולצבעונים (בני תערובת), והפיכת הפרלמנט לתלת-ביתי – בית ללבנים, בית לצבעונים ובית להודים. עדיין, הרוב השחור במדינה נשאר מחוץ למשחק הפוליטי, אך בותה ביטל חלק נרחב מחוקי האפרטהייד, שלטענת מבקרים מבפנים לא שירתו כל מטרה למעט פגיעה במעמדה של דרום אפריקה בעולם, ומרחבי המדינה נעלמו השלטים המגבילים שימוש במתקנים ושירותים ללבנים בלבד. כמו כן, שונתה שיטת המשטר לממשל נשיאותי – בוטל התפקיד הקודם, הייצוגי גרידא, של נשיא המדינה והוחלף בנשיא ביצועי העומד בראש הקבינט – בותה עצמו, עם הרבה יותר עוצמה פוליטית שנועדה לסייע לו להתגבר על התנגדויות למהלכיו מצד גורמים שמרניים. ניסיונו לצמצם את המנגנון הביורוקרטי המסורבל לא צלח, היות ששיתוף קבוצות נוספות בשלטון בעקבות הרפורמות שלו חייב דווקא הרחבת כוח האדם הממשלתי. בותה התקשה לקדם עוד את תוכנית הרפורמות שהגה, ואיבד תמיכה במפלגתו ובממסד השלטוני שראו בו מנהיג בעל סגנון "אימפריאלי".
במקביל, בניגוד לתחזיותיו, נמשכו ואף התעצמו הלחצים הבינלאומיים על דרום אפריקה ומאבק השחורים מבית, ובותה נאלץ להנהיג מדיניות של יד קשה לטיפול בהפרות הסדר, על רקע מצב הולך ומידרדר. הוא נקט בשורה של צעדים אכזריים נגד הפגנות של שחורים, כולל ירי חי על מפגינים. במהלך כהונתו נעצרו אלפים ללא משפט, חלקם עונו ונרצחו. ועדת הפיוס האשימה את בותה בהפרות רבות של זכויות אדם, בין השאר בכך שאישר לכוחות הביטחון להשתמש באמצעים חריגים ובלתי-חוקיים לדיכוי המחאה.
לאחר הנשיאות
ב-1989 לקה בותה בשבץ מוחי, שזמנית נטל ממנו את כושר התפקוד. מפלגתו ניצלה את המצב ואילצה אותו להתפטר, מהלך שהעלה לכס הנשיאות את יורשו פרדריק וילם דה קלרק. דה קלרק הדהים את שמרני המפלגה כשיזם מיד שורה של רפורמות רדיקליות בהרבה מאלה של בותה, שמשמעותן המעשית הייתה ביטול מוחלט של האפרטהייד והענקת זכות בחירה מלאה ושווה לשחורים, היינו העברת השלטון לידי הרוב. בותה היה מראשי המוחים נגד הרפורמות של דה קלרק, ללא הועיל.
לאחר עליית נלסון מנדלה לשלטון זומן בותה להתייצב בפני ועדת האמת והפיוס כדי למסור את עדותו על חלקו בהנהגת האפרטהייד. בותה סירב, הואשם בביזיון והורשע, אך בית משפט לערעורים קיבל את ערעורו וביטל את ההרשעה.
חיים אישיים
בותה התגורר בכף המערבי, היה נשוי לאליזה, ונולדו להם שני בנים ושלוש בנות. אשתו מתה בשנת 1997, כאשר היה בגיל 81. לאחר שלושה חודשים התארס לפקחית תנועה בת 46, ומאוחר יותר נפרד ממנה והתחתן עם בריטית בת 57.
בותה הלך לעולמו בביתו ב-31 באוקטובר 2006, בגיל 90.
אוליו
אוליו (באיטלקית: Oglio; בלטינית: Ollius או Olius; בלומברדית: Òi או Ùi) הוא נהר במחוז לומברדיה שבצפון איטליה, ואחד מיובליו השמאליים של הפו. אורכו של הנהר הוא 280 ק"מ והוא השני באורכו בין יובליו של הפו; השלישי בספיקתו הממוצעת והרביעי בשטח אגן הניקוז שלו..
האוליו הוא תוצר מיזוגם של שני נחלים קטנים - פריג'ידולפו (Frigidolfo) ונרקנלו (Narcanello) - הנפגשים בגובה של 2,600 מטרים מעל פני הים בצפון ואל קמוניקה שבצפון לומברדיה 46.25903°N, 10.50861°W. הוא זורם דרך אגם איזאו (כניסה 45.81028°N, 10.09639°W, יציאה 45.66472°N, 9.95889°W) ונשפך אל הפו כ-15 ק"מ דרומית-מערבית למרכז העיר מנטובה 45.04444°N, 10.66111°W. בשפכו אל הפו, ספיקתו הממוצעת של הנהר עומדת על 137 מטר מעוקב לשנייה, אך בשל היותו ניזון בעיקר ממי הפשרת שלגי האלפים, נעה ספיקתו לאורך השנה בין 36 ל-425 מ"ק לשנייה.
הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות
הפיגועים בבסיסי הכוח הרב לאומי בביירות (באנגלית: Beirut barracks bombings) התרחשו ביום ראשון, 23 באוקטובר 1983. שתי משאיות תופת נהוגות בידי מחבלים מתאבדים, שפרצו אל מתחמי המגורים של חיילים אמריקאים וצרפתים בביירות בירת לבנון, התפוצצו וגרמו למותם של 305 אנשים - 241 אמריקאים, 58 צרפתים ו-6 אזרחים לבנונים. הפיגועים הובילו לעזיבת הכוח הרב לאומי את לבנון במרץ 1984.
רקע
בעקבות פרוץ מלחמת לבנון הראשונה והטלת המצור הישראלי על ביירות ביוני 1982 ולפי דרישת לבנון הקים האו"ם כוח רב לאומי, שנפרס בביירות. הכוח כלל חיילים אמריקאים, צרפתים ואיטלקים, שהגיעו לביירות באוגוסט 1982 על מנת לפקח על יישום ההסכם על פינוי אנשי אש"ף מהעיר ונסיגתם מהעיר לאחר הפינוי.
לאחר רצח נשיא לבנון הנבחר בשיר ג'ומאייל והטבח בסברה ושתילה בספטמבר 1982 יזם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן את הקמתו של כוח רב לאומי חדש ובו חיילים אמריקאים, צרפתים ואיטלקים. הכוח הגיע לביירות בשלהי ספטמבר במשימת שמירת שלום - לסייע לממשלה ולצבא הלבנונים לייצב את המצב בה. בפברואר 1983 הצטרפו אליו חיילים בריטים. חיילי הכוח הרב לאומי השתכנו במספר בסיסים בנמל התעופה הבינלאומי של ביירות ובמערב העיר.
בחודשים הבאים התעוררה התנגדות מצד גורמים חמושים בלבנון לנוכחות הכוח הרב לאומי, ואלו החלו להתקיף אותו. ההתקפות הגיעו לשיאן בפיגוע מכונית תופת בשגרירות האמריקאית בביירות ב-18 באפריל 1983, שהביא למותם של 63 אנשים. בחודשים שלאחר מכן הוטרדו חיילי הכוח הרב לאומי על ידי הפגזות על בסיסיהם בביירות, שגרמו להם לאבדות.
הפיגוע במתחם האמריקאי
בתוך המבואה הפעיל נהג המשאית את מטען חומר הנפץ שלו, שעצמתו הוערכה לאחר מכן כשקולה להתפוצצות 9.5 טון של חומר נפץ מסוג TNT. ההתפוצצות הביאה לקריסת הבניין כולו ושלחה סביב גל הדף וכדור של אש. חקירת ה-FBI לאחר מכן הביאה למסקנה שגם אילו הייתה המשאית נעצרת על ידי הזקיפים מחוץ לבניין היה כוח ההתפוצצות מביא לקריסת הבניין.
פעולות הצלה החלו מיד. חיילים ומלחים החלו לעבוד על גבי גל ההריסות של הבניין במאמץ לאתר ניצולים, תוך שימוש בכלי עבודה ידניים. בהמשך הופעלו במקום כלים מכניים של יחידות הנדסה אמריקאיות ושל אזרחים לבנונים שהתנדבו לעזור. תוך כדי עבודה הוטרדו המחלצים על ידי אש ארטילרית ואש צלפים שנורתה לעברם. מספר ניצולים חיים הוצאו מההריסות. האחרון שבהם חולץ ביום הפיגוע. פעולות החילוץ נמשכו חמישה ימים אחר כך, אך לא נמצאו בהן עוד ניצולים חיים.
מסוקים אמריקאים הטיסו לאתר צוותי רפואה מאוניות הצי השישי שעגנו מול חוף ביירות והחזירו אליהן נפגעים לטיפול. מאוחר יותר הוטסו נפגעים במטוסים לטיפול בבית חולים צבאי בריטי בקפריסין ובבתי חולים גרמנים ואמריקאים במערב גרמניה. אחדים מהפצועים אושפזו בבתי חולים מקומיים בביירות. הצעת ישראל לאשפז אצלה נפגעים מהפיגוע נדחתה.
כתוצאה מפיגוע נהרגו 241 חיילים אמריקאים ואזרח לבנוני אחד. בין ההרוגים היו 220 נחתים, 18 ימאי הצי ושלושה מחיילי הצבא. 128 אמריקאים נפצעו בפיגוע (מהם 13 שנפטרו לאחר מכן וכלולים במניין ההרוגים). עבור האמריקאים היה זה מחיר הדמים הקשה ביותר ביום אחד עבור הנחתים מאז קרב איוו ג'ימה והקשה ביותר עבור חיילים אמריקאים מחוץ לארצם מאז מלחמת העולם השנייה.
הפיגוע במתחם הצרפתי
פחות מעשר דקות לאחר ההתפוצצות במתחם האמריקאי הגיעה משאית תופת שנייה אל מתחם הכוח הצרפתי בשכונת רמלת אל ביאדה (33.86944°N, 35.48806°W), כששה קילומטרים מנמל התעופה. היא הייתה חמושה במטען נפץ בהרכב דומה, אך בעוצמה של מעט פחות ממחצית העוצמה של המטען שהופעל כנגד האמריקאים באותו בוקר. נהג המשאית כיוון אותה אל בניין בן 9 קומות שבו התגוררו חיילי רגימנט הצנחנים הראשון. זקיפים צרפתים פתחו באש וככל הנראה הרגו את נהג המשאית והיא נעצרה כארבעה עשר מטרים מהבניין. חלפו מספר רגעים בטרם היא התפוצצה, כנראה בהפעלה מרחוק, ומוטטה את הבניין.
התמוטטות הבניין גרמה למותם של 58 חיילים צרפתים וחמישה אזרחים לבנונים. 15 אנשים נוספים נפצעו. היו אלו האבדות הכבדות ביותר של חיילי צרפת מאז תום מלחמת אלג'יריה.
לאחר הפיגועים
נשיא ארצות הברית רייגן גינה את הפיגוע והתחייב להשאיר את הכוחות האמריקאים בלבנון. נשיא צרפת פרנסואה מיטראן ביקר בשני אתרי הפיגועים ביום שלאחר התרחשותם. גם סגן נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש יצא לבקר בביירות.
ועדת חקירה צבאית אמריקאית שמינה הנשיא רייגן חקרה את הפיגוע במתחם האמריקאי וקבעה כי נפלו פגמים במיגון המתחם כמו גם בהתנהלות הזקיפים בשעריו, וכי אלמלא אלו יכול היה מספר הקרבנות בפיגוע שם להיות קטן בהרבה. בעקבות הפיגוע התרחב השימוש של ארצות הברית ושל מדינות מערביות נוספות במחסומים כבדים כנגד מכוניות תופת סביב אתרים חיוניים בתחומיהן.
בתגובה לפיגועים הנחיתה צרפת התקפה אווירית על מטרות בבקעת הלבנון. יוזמה אמריקאית-צרפתית משותפת לתקוף מטרות של משמרות המהפכה האיראניים בבעלבכ תוכננה, אך מזכיר ההגנה האמריקאי קספר ויינברגר הצליח למנוע את מימושה, בנימוק (כפי שסברו אז) שמעורבות איראן בפיגועים איננה ברורה. חילוקי הדעות בינו לבין מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ (שתמך בתגובה צבאית על הפיגועים) מנעו את ביצועה של פעולת תגמול כלשהי.
בחודשים הבאים החריף מצב הביטחון בביירות. איומים בפיגועים הופנו אל הכוח הרב לאומי וקרבות פרצו סביב העיר בין מיליציות מוסלמיות ודרוזיות. בדצמבר גם הפילה אש נ"מ סורית שני מטוסים אמריקאים. נוכח זאת ונוכח דלדול התמיכה בקונגרס בשהייה בלבנון הורה הנשיא רייגן בפברואר 1984 למרבית חיילי ארצות הברית לעזוב את ביירות. החיילים האיטלקים עזבו את ביירות באותו חודש והצרפתים עזבו במהלך חודש מרץ. אחרוני החיילים האמריקאים עזבו את לבנון ביולי 1984.
בשנת 2003 פורסם כי איראן דחפה לעריכת הפיגועים באוקטובר 1983 נגד חיילי הכוח הרב הלאומי והוציאה אותם לפועל באמצעות אחד הארגונים אשר הביאו לעולם בשנים הבאות את ארגון חזבאללה. מבחינת איראן היה זה על רקע סיוע שהושיטה ארצות הברית לעיראק, שאיראן הייתה נתונה במלחמה עמה באותה עת. אנשי משמרות המהפכה שלה, שהיו מוצבים בבקעת הלבנון, סייעו בהכנות לפיגועים וסיפקו את חומר הנפץ ששימש לביצועם. איראן והחזבאללה לא הודו עד היום במעורבותם בפיגועים.
תביעה משפטית כנגד איראן
בשנת 2001 הגישו קרובי ההרוגים בפיגוע נגד המתחם האמריקאי ופצועים בו שתי תביעות נזיקין נגד איראן בבית משפט פדרלי ב וושינגטון די. סי. בטענה לאחריות איראן לפיגוע. אירן הכחישה את מעורבותה בפיגוע אך לא הגישה כתבי הגנה, ובדצמבר 2002 נתן בית המשפט פסק דין בהיעדר הגנה נגדה בשתי התביעות. בספטמבר 2007 פסק בית המשפט לתובעים פיצויים בסך של 2.656 מיליארד דולר.
באפריל 2016, בעקבות ערעור שהוגש על ידי הבנק המרכזי של איראן כשנתיים קודם לכן, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי הקונגרס האמריקאי לא חרג מסמכותו ב-2012, כשקיבל חוק לפיו נכסים איראניים מוקפאים יממנו את התביעה על סך 2.65 מיליארד דולר. בית המשפט פסק כי הסכום יועבר לידי קרובי ההרוגים כפיצוי על פיגוע זה ועל פיגועים נוספים, דוגמת פיצוץ המשאית הממולכדת ליד מגדלי חובאר בערב הסעודית ב-1996, בו נהרגו 19 חיילים אמריקאים.
הנצחה
אנדרטאות שונות הוקמו בארצות הברית לזכר ההרוגים בפיגוע. המרכזית שבהן ניצבת בבסיס חיל הנחתים במחנה לאז'ון (Lejeune) בצפון קרוליינה. פארק זיכרון ובו 241 עצי זית הוקם לזכרם ליד מצפור נוף על הר הכרמל.
מזלן עותמן
אודות
נולדה בעיר סרמבן במלזיה. היא למדה בתיכון ואחר כך למדה באוניברסיטת אוטגו בניו זילנד שם סיימה תואר ראשון במדעים בשנת 1975. היא לימדה במשך תקופה מסוימת באוניברסיטה הלאומית של מלזיה ואחר כך היא חזרה לאוטגו וסיימה דוקטורט בפיזיקה בשנת 1981.
לאחר חזרתה למלזיה הייתה עותמן לאסטרופיזיקאית הראשונה במדינה. בשנת 1990 מונתה על ידי ראש הממשלה מאהאטיר מוחמד לעמוד בראש פרויקט הפלנטריום הלאומי של מלזיה בקואלה לומפור. לאחר פתיחת הפלנטריום, בשנת 1993, היא מונתה לעמוד בראש המחלקה הממשלתית לחקר מדעי החלל.
בנובמבר 1999 מונתה עותמן על ידי מזכיר האו"ם, קופי אנאן, לעמוד בראש משרד האו"ם לענייני החלל החיצון. בשנת 2002 היא חזרה למלזיה ועמדה שם במשך חמש שנים בראש סוכנות החלל המלזית. באותה תקופה נשלח האסטרונאוט המלזי הראשון לחלל. בשנת 2007 חזרה עותמן לתפקיד באו"ם.
דקל עדין
דקל עדין (נולד ב-1 בינואר 1993 בנתיב הל"ה) הוא שחקן ישראלי.
התרבות הנוראגית
התרבות הנוראגית (באיטלקית: Civiltà Nuragica) היא תרבות שנוסדה בסרדיניה והתפשטה לאי השכן קורסיקה. היא מקיפה תקופה המתחילה לפני המאה ה-17 לפנה"ס, היא ראשית תקופת הברונזה, עד המאה ה-2, בתקופת הקיסרות הרומית. היא נחשבת לתרבות פרהיסטורית, מאחר שלא התגלו ממצאים בכתב שלה.
דקל עדין
קריירה
בשנת 2009 השתתף בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "עוד משפחה וחצי", המהווה סדרת המשך ל"משפחה וחצי" המצליחה, שתיהן שודרו בטלוויזיה החינוכית, ובה גילם את דמותו של אלירן, בן האומנה.
בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "עדות" שביים שלומי אלקבץ, ושם שב עדין לשתף פעולה קרן מור ומנשה נוי. שיחק גם בסרט קולנוע נוסף בשם "מבול" בבימויו של גיא נתיב על פי תסריט שכתב עם נועה ברמן הרצברג.
התרבות הנוראגית
שמה של התרבות נובע מהמגדלים הנוראגיים הגולמיים האופייניים לה, פרי התפתחות של התרבות המגליתית, שבה נבנו מבנים מאבנים גדולות ללא חומרי מילוי ביניהם. בתקופה זו נבנו הדולמנים והמנהירים. מספרם של מבנים אלה לסוגיהם מגיע לכ-7,000.
דקל עדין
קריירה
בשנת 2012 השתתף בסדרת טלוויזיה נוספת בערוץ HOT3, "אופוריה", בה גילם את דמותו של קינו.
בשנת 2017 השתתף בסרטו זוכה הפרסים של שמוליק מעוז "פוקסטרוט" בכיכובו של ליאור אשכנזי.
התרבות הנוראגית
המגדלים הנוראגיים בסרדיניה נחשבים בין המבנים המגליתיים השמורים ביותר באירופה. ישנן מספר השערות בנוגע לתפקידם, לפיהן הם שימשו מצבות, מצודות לשמירה ולהגנה, כבשנים להתכת מתכות, בתי סוהר ומקדשים לאל השמש.
דקל עדין
קריירה
בשנת 2018 השתתף בסרט הדרמה הלהט"בי "הנשף" שביימו וכתבו שרון מימון וטל גרניט.
התרבות הנוראגית
יורדי-ים ומהגרים מארצות הים התיכון החדירו לתרבות הנוראגית יסודות זרים, כמו פולחן המים הקדושים, מצבות של ענקים ופסלים מברונזה. התרבות המשיכה להתקיים במקביל לתרבויות אחרות שהגיעו לאי, דוגמת התרבויות הפיניקית, הקרתגית והרומית, אך לא נטמעה בהן.
ואל
ואל (באפריקאנס: Vaal, נהגה "פָאל") הוא נהר בדרום אפריקה, יובלו הגדול ביותר של נהר אורנג'.
מוצא הנהר בהרי דראקנסברג בפרובינציית מפומלנגה, ממזרח ליוהנסבורג ו-30 קילומטרים צפונית לקלרנס שבפרובינציית המדינה החופשית. הנהר זורם בכיוון דרום-מערב עד שהוא נשפך אל נהר אורנג' מדרום-מערב לקימברלי שבפרובינציית הכף הצפוני. אורכו 1,120 קילומטר והוא משמש גבול טבעי בין הפרובינציות חאוטנג, מפומלנגה, והפרובינציה הצפון מערבית - השוכנות על גדתו הצפונית, לבין המדינה החופשית שנמצאת לאורך גדתו הדרומית.
זרימת הנהר מוסדרת על ידי סכר ואל, 37 ק"מ במעלה הזרם של ונגרינג. סמוך לוורנטון מועברים מים לתוכנית ההשקיה של Vaalhartz. היובלים העיקריים של הנהר - נהרות הקליפ, ווילג', ואלס, וטרה וריאט - נכנסים לגדה השמאלית. הוואל מפותח לחלוטין מבחינה כלכלית, מימיו משמשים לצרכים המקומיים והתעשייתיים של ויטווטרסראנד.
בעבר שימש הוואל גבול בין שתי רפובליקות בוריות - מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית, שמשמעות שמה "מעבר לוואל".
ספורטק הרצליה
ספורטק הרצליה הוא מתחם ספורט בהרצליה, ברחוב ז'בוטינסקי פינת יוסף נבו.
בניית הספורטק הסתיימה בשנת 2001 והוא נחנך בינואר 2002. הוא עוצב על ידי חברת אדריכלי הנוף צור וולף. המתחם כולל מספר מגרשים משולבים למשחק קט-רגל וכדורסל, ובסה"כ 16 סלי כדורסל, מתקני שעשועים, מדשאות, שולחנות טניס שולחן, מזנון, מתקני כושר, מסלול הליכה ומגרש החלקה על רולר בליידס. בשבתות מתנהלות במתחם הרקדות ריקודי עם, וכן מתקיימות הרקדות במהלך השבוע.
ב-2011, כעשור לאחר הקמת הספורטק, נחנך ה"סקייטפארק", מסלול החלקה על סקייטבורד, שמהווה את החלק הדרומי של הספורטק. הסקייטפארק עוצב גם הוא על ידי משרדי צור וולף.
בקצהו הצפון-מערבי של הספורטק ממוקם מועדון הנוער "הכוכב השמיני". הספורטק גובל בבית חיל האוויר והיכל אומנויות הבמה בדרום-מזרח, באצטדיון עירוני הרצליה בדרום ובפארק הרצליה במערב.
בחודשי יולי ואוגוסט נערכים במתחם אירועי "ספורט חצות" בשעות הלילה, שכוללים פעילויות שונות לבני הנוער.
גורוזאורוס
גורוזאורוס (ביפנית: ゴロザウルス, באנגלית: Gorosaurus) הוא קאייג'ו בדיוני מסוג אלוזאורוס המופיע בסדרת סרטי גודזילה ובסדרת סרטי קינג קונג. הגורוזאורוס אומנם מתואר כבעל ברית של גודזילה, אך גם מתואר כאויב רב-עוצמה לקונג עצמו. בהמשך גם היה לו תפקיד בולט בסרט השמדת כל המפלצות, שם עזר לגודזילה, אנגירוס, רודן, מות'רה, מאנדה, קומונגא ומינילה במלחמתם נגד הקילאקים ונגד קינג גידורה. הוא הופיע לראשונה במהלך 22 ביולי 1967, בסרט קינג קונג בורח לצד מכה-קונג, מבית היוצר של טוהו וסרטי יוניברסל.
קינג קונג בורח
בקינג קונג בורח, גורוזאורוס הוא אלוזאורוס ענק מהאי מונדו. הוא תוקף ומנסה לטרוף את הדמות הנשית הראשית, סוזן ווטסון. קינג קונג מגיע להציל אותה ונלחם בגורוזאורוס כששובר בסופו של דבר את לסתותיו של הגורוזאורוס.
השמדת כל המפלצות
בהשמדת כל המפלצות, הגורוזאורוס עצמו מופיע באי המפלצות. בסרט, החוצנים משתלטים על הגורוזאורוס באמצעות שליטת מוח ומשחררים אותו בפריז כדי לזרוע הרס רב. הגורוזאורוס חוזר לעצמו וחוזר לאי המפלצות על-מנת להילחם לצד גודזילה, אנגירוס, רודן, מות'רה, מאנדה, קומונגא ומינילה נגד קינג גידורה והחוצנים.
מתקפת כל המפלצות
במתקפת כל המפלצות, הגורוזאורוס מופיע בקצרה בחלומות של נער צעיר.
גודזילה נגד גייגן
בגודזילה נגד גייגן, הגורוזאורוס נראה בקצרה מהלך להנאתו באי המפלצות.
קישורים חיצוניים
https://www.tohokingdom.com/kaiju/gorosaurus.htm - הגורוזאורוס באתר הרשמי של טוהו
ז'אן דניאל
ז'אן דניאל (בצרפתית: Jean Daniel; 21 ביולי 1920 – 19 בפברואר 2020) היה עיתונאי וסופר יהודי-צרפתי. בשנת 1964 הוא ייסד את המגזין "לה נובל אובזרווטר" ושימש כעורכו.
אודות
הוא נולד כז'אן דניאל בן-סעיד באלג'יריה בעיר בלידה, עיר גדולה בקרבת עיר הבירה אלג'יר. בן לז'ול בן-סעיד ורחל בן-סימון. בשנת 1965 נישא למישל בנסילון (Bancilhon) והיה אב לבת אחת.
נפטר ב-19 בפברואר 2020, בגיל 99.
אנהאוזר-בוש
אנהאוזר-בוש (באנגלית: Anheuser-Busch) היא חברה ציבורית אמריקאית לייצור בירה. מטה החברה שוכן בעיר סנט לואיס במדינת מיזורי. לחברה 12 מבשלות בירה במדינות שונות בארצות הברית ו-20 מבשלות בעולם המייצרות תחת רישיון של אנהאוזר-בוש. אנהאוזר-בוש היא היצרנית הגדולה ביותר של בירה בארצות הברית עם נתח שוק של 48.8% מהמכירות ב-2008. בהתבסס על הכנסות, היא החברה הגדולה ביותר בעולם בייצור בירה והשלישית בעולם מבחינת נפח הייצור.
לחברה מספר חברות בנות המתמחות בפלחי שוק שונים. בירה לשיווק מקומי (75% מההכנסות), בירה לשיווק בינלאומי (7%), אריזה (10%) ובידור (8%). ב-2007 מכרה אנהאוזר-בוש 128,400,000 חביות בירה בכל העולם.
המותגים הנפוצים ביותר של אנהאוזר-בוש הם באדוויזר, בוש, באד-לייט ומיקולו וכן מספר רב של מותגים אחרים.
ב-13 ביולי 2008 קיבלה החברה הצעת רכש מחברת InBev הבלגית תמורת 52 מיליארד דולר. ב-18 בנובמבר 2008 הושלם המיזוג, והחברה החדשה נקראת Anheuser-Busch Inbev.
היסטוריה
ב-1852 הקים ג'ורג' שניידר מבשלת בירה בשם "בוואריאן ברואריז" (מבשלות בוואריה). ב-1860 אברהארד אנהאוזר קנה את המבשלה הכושלת ושינה את שמה לא. אנהאוזר. ב-1864 אדולפוס בוש, חתנו של אנהאוזר, החל לעבוד במבשלה, ב-1869 הצטרף כשותף וב-1880, כשנפטר אנהאוזר נעשה בוש לנשיא החברה. ב-1879, החברה שינתה את שמה לאנהאוזר-בוש.
בשנים 1999–2002 החלה הובילה קמפיין פרסמות Whassup? שזכתה במספר פרסים.
נשים על סף התמוטטות עצבים
נשים על סף התמוטטות עצבים (בספרדית: Mujeres al borde de un ataque de nervios) הוא סרט קולנוע קומי שכתב וביים פדרו אלמודובר. הסרט נוצר בשנת 1988, והקנה לאלמודובר מוניטין עולמי.
פפה מרקוֹס היא שחקנית טלוויזיה החשה צורך עז לספר חדשות אישיות חשובות לחברהּ לחיים, איוואן, שבדיוק עזב אותה. לא קל לה להשיג את איוון. בזעמה פפה מכינה גספצ'ו, החביב על איוואן, ומערבבת בו כ-30 גלולות שינה. מכאן מתפתחת עלילת הסרט לכיוונים מפתיעים.
את ההשראה לתסריט נתן מחזהו של ז'אן קוקטו, "הקול האנושי", שבשנת 2020 היווה בסיס לסרט נוסף של אלמודובר, "הקול האנושי".
עלילת הסרט
פפה מרקוֹס (בגילומה של כרמן מאורה) היא שחקנית טלוויזיה המתגוררת בדירת פנטהאוז שבה היא מגדלת תרנגולות, ארנבונים ובעלי חיים נוספים. חברהּ לחיים, איוואן, עזב אותה, וזה משרה עליה דיכאון. היא ואיוואן עבדו בדיבוב של סרטים זרים, ובפרט הסרט "ג'וני גיטר" בכיכובם של ג'ואן קרופורד וסטרלינג היידן. איוואן עומד לצאת למסע, כנראה עם חברה חדשה, ולכן מבקש מפפה שתארוז במזוודה את כל בגדיו הנמצאים בדירתה.
פפה נבדקת על ידי הרופא ושומעת ממנו חדשות חשובות, ולכן מבקשת לדבר עם איוואן. במאמציה ליצור קשר עם איוואן, היא מטלפנת גם לאשתו לשעבר, לוסיה (חולייטה סרנו), שאינה יציבה נפשית. בזעמה פפה מכינה גספצ'ו, החביב על איוואן, ומערבבת בו כ-30 גלולות שינה. פפה מציתה סיגריה, ותוך כדי כך מציתה את המזרן בחדר השינה שלה. לאחר שכיבתה את האש, היא יוצאת ומשאירה פתק לאיוואן בביתו, אך מגלה שלוסיה השליכה את הפתק. היא עוצרת מונית, ומורה לנהג, המתגלה כמעריץ של פפה, לעקוב אחר המונית שבה נסעה לוסיה. באמצעות המעקב הם מגלים את כתובתה של לוסיה.
פפה מתיישבת לצפות בחדשות הערב בטלויזיה. לפני החדשות מופיעה פרסומת לאבקת כביסה, אשר פפה עצמה מככבת בה כשחקנית. בפרסומת פפה מגלמת את דמותה של אימו הגאה של רוצח דרכים מפורסם. היא מספרת כיצד בכל ערב בשובו מעמל יומו, כאשר בגדיו מגואלים בדם, היא מכבסת אותם עם אבקת הכביסה. כאשר השוטרים מגיעים לחיפוש אחר עקבותיו של הרוצח, היא שולפת בקור רוח את הבגדים הצחורים של בנה ממכונת הכביסה, והשוטרים משתאים למראה נקיונם. סצנה זו מטרימה את הסצנה שתגיע מאוחר יותר, שגם בה יהיו שוטרים, גספצ'ו אדום כדם, וקור רוח של פפה.