cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנרכיזם בספרד
נפילתו של ריברה והרפובליקה השנייה
חלק מהאנרכיסטים הפעילים יותר, כגון דורוטי, הוגלו לשטחים ספרדיים באפריקה. פעולה זו הובילה למחאה והתקוממות בטרסה שבה העובדים שוב הסתערו על בנייני העיריות והניפו את דגליהם.
לאף אחת מן הפעולות האלו לא הייתה הצלחה משמעותית. הן הובילו למעצרם של אלפי אנרכיסטים ופגעו בתנועה האנרכיסטית.
לפני המהפכה
ההתמקדות הלאומית ברפובליקה וברפורמות הובילה את האנרכיסטים לקריאות של "לפני הקלפיות, מהפכה חברתית!". על פי השקפתם, רפורמות ליברליות באמצעות בחירות היו עקרות ובלתי-רצויות, ואף מסכלות את השחרור המוחלט של מעמד העובדים.
ב-8 בינואר 1933, פרצה בקטלוניה ובאנדלוסיה שורה של התקוממויות קטנות והצהרות בדבר "קומוניזם ליברטריאני". בסרגוסה התרחשה התקוממות זמנית שלבשה צורה של קרבות רחוב והשתלטות על מספר מבנים ציבוריים.
בעיירה קסס וייחס (Casas Viejas) שבמחוז קדיס התרחש התהליך הידוע של השתלטות על בניין העיירה. 2 אנשי משמר לאומי מתו לאחר מכן מפצעיהם, והמשמר הלאומי נדרש להיכנע, אלא שאנשיו הסתגרו באחד הבניינים והמתינו לבוא תגבורת. עד מהרה הגיעה התגבורת וכיתרה את הכוח העיקרי של האנרכיסטים, שנכנעו בלי התנגדות. אולם, אחד מהאנרכיסטים שהיה ידוע בכינויו "בעל שש האצבעות" התבצר בביתו יחד עם בני משפחתו החמושים ברובי ציד וסירב להיכנע. המשטרה שרפה את ביתו, משפחתו נהרגה (מלבד בת אחת שהצליחה להימלט), והאנרכיסטים שנכנעו ללא התנגדות לפני כן נורו למוות. אירוע זה עורר גינוי רחב-היקף, אפילו מרפובליקנים שמרנים ומאנשי ימין.
שביתה חשובה נוספת התרחשה בסרגוסה באפריל, ונמשכה 5 שבועות, במהלכן רוב כלכלת העיר הייתה משותקת. חלקים אחרים במדינה תמכו בשביתה זו, ואנרכיסטים בברצלונה דאגו לכ-13,000 מילדיהם של השובתים.
ב-1933 נערכו שוב בחירות כלליות בספרד, אך הפעם גוש המרכז-שמאל נחל תבוסה. אחת הסיבות החשובות לתבוסה זו הייתה סרובם של האנרכיסטים לתמוך במפלגות אלו, בעקבות התקרית בקסס וייחס. הם היו מוכנים להצביע בעד נושאים מוגדרים, כגון הפלת המלוכה ב-1931, אך לא בעד מצע פוליטי מקיף. שיעור ההימנעות מהצבעה באזורים האנרכיסטיים המובהקים בבחירות של 1933 הגיע ל-40%-45%, לעומת כשליש במקומות אחרים.
המרכז והשמאל הביעו זעם, משום שהתנהגותם זו של האנרכיסטים סייעה לימין לנצח. יותר מכל כעסו הקומוניסטים. בעת ההיא גברה העוינות בין האנרכיסטים לקומוניסטים, בחלקו של דבר עקב ארגון "CNT שנבנה מחדש" שכוננה המפלגה הקומוניסטית של ספרד, לפי הוראת האינטרנציונל השלישי, בניסיון למשוך איגודים מקצועיים אנרכו-סינדיקליסטיים.
אסטוריאס
העדות הברורה ביותר למלחמת האזרחים שעמדה לבוא, התרחשה ככל הנראה בשנת 1934, בעמק המכרות של אסטוריאס. השביתה באזור נוצרה מתוך שיתוף פעולה בין סוציאליסטים (אוח"ט) לאנרכיסטים (CNT), כאשר הסוציאלסטים עלו על האנרכיסטים במספרם, אך האירועים הושפעו יותר מהלך המחשבה האנרכיסטי. לקומוניסטים הייתה השפעה כלשהי גם כן, אך מספרם היה מועט ביותר. למפלגה הקומוניסטית היו כ-1,000 חברים בשנת 1934, בעוד לארגון הסוציאליסטי, האוח"ט היו כ-1,440,000 ול-CNT היו כ-1,580,000.
השובתים המורדים מנו כ-50,000 פועלים, רובם כורים. מחסורם בנשק התקזז במידת מה הודות למיומנותם של מומחי הפיצוצים מן המכרות. השביתה החלה בהתקפה על עמדות של הצבא ושל המשמר האזרחי. בעיירה מיירס (Mieres), השתלטו המפגינים על בניין העיירה ועל מבנים של המשטרה. השובתים המשיכו משם, והשתלטו על עיירות נוספות, ולאחר לחימה עזה הצליחו להשתלט גם על בירת אסטוריאס, אוביידו. כך השיגו שליטה על רוב רובה של אסטוריאס, תחת הסיסמה "אחדות, אחיי הפרולטרים!". נמלי הים של חיחון (Gijon) ואבילס (Aviles) נשארו פתוחים. מיליטנטים אנרכיסטים שרצו להגן על ההתקוממות מפני ההגעה הצפויה של כוחות הצבא לא קיבלו מספיק נשק עקב החשדנות של הקומוניסטים, ובעקבות כך השובתים הוכנעו ביד קשה.
דיכוי המרד הונהג בידי הגנרל פרנסיסקו פרנקו, ראש המטה הכללי, שמאוחר יותר הוביל את המרד נגד הרפובליקה והפך לשליט דיקטטורי של ספרד. פרנקו שלח לאסטוריאס יחידות של לגיון הזרים ויחידות של מורים ממרוקו. כוח זה נקרא "צבא אפריקה", והוא היה הכוח הלוחם היעיל והאכזרי ביותר שעמד לרשות ממשלת ספרד. מגויסי החובה בצבא ספרד לא נקראו לקרב זה, מאחר שהממשלה חששה שהם עלולים להצטרף למורדים. שימוש בלגיונות זרים במטרה להרוג ספרדים הוביל לגינוי ציבורי גדול.
מיד לאחר פרוץ המרד הופיעו בעיתונות הימין ידיעות ככל הנראה שקריות בהן דווח על אונס נזירות (אם הבית של המנזר הנדון הכחישה בתוקף את הידיעות הללו מאוחר יותר), על ילדים שעיניהם נוקרו ועל בשרם של כמרים שנמכר למאכל. אף לא אחד מן הדיווחים הללו לא אומת בחקירות שנערכו מאוחר יותר. האלימות נגד אזרחים הסתכמה ברצח של כ-12 כמרים ו-15 אנשי עסקים בעת המהומות.
החזית העממית
עם התחזקותן של מפלגות הימין בספרד, מפלגות השמאל והמרכז החליטו להתאגד בברית "החזית עממית". חזית זו כללה רפובליקנים, סוציאליסטים, קומוניסטים ומפלגות שמאל ומרכז אחרות. האנרכיסטים סירבו לתמוך בה, אך גם סירבו לתקוף אותה, ובכך תרמו לעליית כוחה. בבחירות הכלליות של 1936, החזית העממית זכתה במירב הקולות, והביסה את הימין.
לאור הסכנה שתפרוץ מלחמת אזרחים, החליטו האנרכיסטים של FAI והסינדיקליסטים של CNT לחבור יחד. ועידת ה-CNT שהתקיימה במאי בסרגוסה, בירת אראגון ו"העיר השנייה בגודלה של האנרכיזם", הייתה עדות להתחזקותו של הארגון, ואף היה בה גוון מהפכני, והועלו בה נושאים כגון חירות מינית, תוכניות להקמת קומונות חקלאיות וביטול ההיררכיה החברתית. לאחר שהצטרפו אל ה-CNT חברים חדשים רבים ממדריד ומאזורים אחרים, שהיו מאז ומתמיד מעוזי הסוציאליסטים, עלה ככל הנראה מספר החברים ב-CNT על מספר הסוציאליסטים והקומוניסטים גם יחד.
חודשים לאחר הבחירות, החלו שביתות, הפגנות וגילויי מרד ברחבי ספרד. הסוציאליסטים והאנרכיסטים החלו להשתלט על אזורים כפריים במרכז ובדרום. שטחים נטושים בגודל של כ-5 קמ"ר עברו סקווטינג על ידי המפגינים. כוחן של מפלגות החזית העממית נחלש. נרשמו רק מעט מקרי אלימות מובהקים, אבל הרבה מקרים של הפחדה. בערים הגדולות של אנדלוסיה, כמו במדריד למשל, נסעו יחידות חמושות של פלנחיסטים (אנשי המפלגה הפשיסטית) בשכונות של פועלים וירו באנשים ללא אבחנה.
האנרכיסטים במלחמת האזרחים בספרד
ביולי 1936 פרץ מרד של גנרלים כנגד הרפובליקה. תגובה הרפובליקה למרד הייתה הססנית. ה-CNT התריע בפני הממשלה על המרד הצפוי לבוא, על פי מידע מודיעיני שהיה לו מבעוד מועד, אך הממשלה לא שעתה לאזהרות. משפרץ המרד, ה-CNT והאוח"ט הציעו את עזרתם אך הממשלה סירבה לתת להן נשק, מאחר שפעולה שכזו הייתה מנוגדת לחוקה.
יומיים לאחר פרוץ המרד, ראש הממשלה, שכשל כישלון מוחלט בהתמודדות עם המרד, הוחלף ופרופסור באוניברסיטה בשם חוסה חירל מונה לתפקיד. הוא פיזר את הצבא באמצעות צו ופקד שכלי הנשק יימסרו לידי ארגוני הפועלים. על אף שהיו מושלים שסירבו למלא הוראה זו, יותר מ-60,000 רובים הובאו במשאיות למשרדים הראשיים של האוח"ט וה-CNT, אך רק ל-5,000 מהרובים היו בריחים. מרבית הפועלים למדו עוד באותו ערב כיצד משתמשים ברובה.
הלחימה התנהלה בכל רחבי ספרד, והאנרכיסטים לקחו חלק בלחימה כנגד הגנרלים הפשיסטים ברוב החזיתות. בברצלונה האנרכיסטים היו שותפים מרכזיים לאחד הקרבות הקשים שהיו במלחמה. במשך כל הלילה עסקו ועדות ההגנה המקומיות של ה-CNT בהכנות למלחמה. אנשיהן השתלטו על נשקיות מבודדות (על חלקן בעזרת סיוע של עובדי נשקייה אוהדים) ופרקו מנשקן ארבע ספינות שהגיעו לנמל. אוח"ט ידע על משלוח של דינמיט שהגיע לנמל, ולאחר שנתפס המשלוח ייצרו האנרכיסטים כל הלילה רימוני-יד תוצרת בית. הם רוקנו את כל החנויות לכלי נשק שבעיר, החרימו מכוניות פרטיות ומשאיות, ופועלי המתכת הצמידו להן לוחות שריון מאולתרים וערמו שקי חול מאחורי תא הנהג. בבוקר החל אחד הקרבות הקשים במלחמה, בהם האנרכיסטים, וביניהם דורוטי, לקחו חלק, ולבסוף הובסו הכוחות הפשיסטים.
אנדרלמוסיה של ממש אפיינה את ימי הלחימה הראשונים. שני הצדדים עשו אלתורים מכל הסוגים. רק בראשית אוגוסט נתחמו האזורים השונים בבירור ואפשר היה לזהות את חזיתותיהם של שני הצדדים. המורדים החזיקו ברצועת אדמה אופקית ורחבה, שהשתרעה מגליסיה ולאון במערב ועד נוורה ואראגון הצפונית במזרח. שטח זה הקיף את חבלי מפרץ ביסקאיה - אסטוריאס, סנטנדר וחבל הבסקים, בדרום ובמערב כבשו המורדים לא יותר מחלק קטן של אנדלוסיה. הלאומנים גם קיבלו סיוע חוץ משבטי הריף שבצפון אפריקה, ובשלב מאוחר יותר היטלר ומוסוליני סיפקו להם סיוע צבאי, ימי ואווירי, לוגיסטי וטכני, ואילו גופים אמריקנים ובריטים בעלי אינטרסים כלכליים עתידים היו להעמיד לרשותם אשראי ונפט חיוניים. הערים הגדולות, ברצלונה ומדריד, ובעצם שני שלישים משטח ספרד, רוב חיל הים וצי הסוחר, עתודות הזהב של המדינה וכן יצוא פרי ההדר מוולנסיה, המקור החשוב ביותר למטבע חוץ בספרד - כל אלו נותרו בידיה של הרפובליקה בשלב זה.
האנרכיסטים באזור הרפובליקני
ה-CNT האנרכיסטי והאוח"ט הסוציאליסטי, נשאו בעיקר העול של הלחימה כנגד המורדים, וגם היוו את הבסיס להתארגנות המהפכנית של האזור הרפובליקני, למעט חבל הבסקים. מספר החברים בשני הארגונים הלך ותפח, אם בשל ריבוי של תומכים, ואם בשל מניעים אופורטוניסטים, ועד מהרה מנה כל אחד מהם כ-2 מיליון חברים.
בכל עיר ובכל כפר היה "ועד מהפכני", שבו בא לידי ביטוי מאזן הכוחות הפוליטי באותה קהילה. הוועד הזה היה אחראי לארגונם ולתפעולם של כל המוסדות שהופעלו בעבר בידי הממשלה והרשויות המקומיות, וארגנו את כל השירותים הבסיסיים. הם הפקיעו בתי מלון, בתי מגורים ובתי עסק כדי להופכם לבתי-חולים, בתי-יתומים ובתי-ספר, מגורי אנשי המיליציה ומשרדי מפלגות. הם הקימו כוחות ביטחון משלהם על מנת לשים קץ להריגות אקראיות והריגות ממניעים אישיים, שבוצעו במסווה של "פעולות אנטי-פשיסטיות". על השלטת הצדק היו ממונים בתי דין מהפכניים, שההליכים בהם השתפרו לאין ערוך מאז המשפטים המדומים שהתנהלו בימיה הראשונים של המלחמה. מקור כוחו של ה-CNT היה בעיקר הסוורים (פועלי רציף), הימאים ובעיקר הדייגים, שהקימו קואופרטיבים להסדרת כל ההיבטים של משלח ידם.
מכל המהלכים האזוריים הללו לקראת ממשל-עצמי, החשוב ביותר היה זה של קטלוניה. אחד העיתונאים תיאר את ברצלונה כ"עיר המוזרה ביותר בעולם כיום, עיר שבה האנרכו-סינדיקליזם תומך בדמוקרטיה, אנרכיסטים שומרים על הסדר ופילוסופים אנטי-פוליטיים הם בעלי השפעה וכוח". נשיא קטלוניה הציב בפני האנרכיסטים דילמה - "או דיקטטורה אנרכיסטית, או דמוקרטיה ייצוגית שפירושה שיתוף פעולה". מאחר שכפיית אוטונומיה חברתית וכלכלית על שאר האוכלוסייה נוגדת את אמונתם של האנרכיסטים בחופש הדיבור והמחשבה, הם העדיפו שיתוף פעולה עם מפלגות פוליטיות. אחד האנרכיסטים אמר: "לא האמנו בדיקטטורה כשזו הופעלה נגדנו, ולא רצינו בה כשיכולנו לכונן אותה על חשבון הזולת". בוועידתם בסרגוסה, שבעה שבועות לפני כן, החליטו האנרכיסטים שכל השקפת עולם מדינית תורשה לפתח את צורת הקיום המתאימה לה, זו לצד זו. ואומנם, עקב סיבות כלכליות ואחרות, הציעו האנרכיסטים שיתוף בשליטה עם מפלגות אחרות, ובהמלצתם הוקם "הועד המרכזי של המיליציות האנטי-פשיסטיות", שהיה בעצם מופקד על הכל, ותפקד כמעין-ממשלה.
אחד ההבדלים הבולטים בין מדריד לברצלונה היה בתחום השימוש שנעשה בבתי המלון בשתי ערים אלה. במדריד השתלטה המפלגה הקומוניסטית על אחד המלונות והפכה אותו למגורי פאר לבכירי המפלגה וליועצים סובייטים, ואילו בברצלונה שימש מלון "ריץ" ל-CNT ולאוח"ט כמסעדה עממית לנזקקים. כל מי שבא למסעדה נאלץ להצטייר באישור מן הוועד המקומי שלו, אך השומרים "סירבו להיות ביורוקרטים". מעטים בלבד ניצלו את המצב ואכלו שתי ארוחות ביום, והסכו"ם היוקרתי של המלון כמעט ולא נגנב. האנרכיסטים זקפו זאת לזכות העובדה שהסכו"ם לא היה עוד רכוש פרטי או רכוש המדינה, ועל פי השקפתם, אנשים אינם גונבים את מה ששייך להם. האנרכיסטים גם איפשרו לפליטים מאזורים שהלאומנים כבשו להתגורר בדירותיהם של העשירים. מפעלים מעין אלה הביאו להיעלמותם של מקבצי הנדבות מרחובות ברצלונה, שלא כמו במדריד.
תנועת ההמונים יוצאת הדופן הזו, למען ניהול עצמי בידי הפועלים, עודנה מעוררת מחלוקת רבה. הן הממשלה הליברלית והן המפלגה הקומוניסטית הספרדית ראו בה מכשול, העלול לסכן את מאמציהן לארגן את המאמץ המלחמתי.
הקולקטיבים
הקולקטיבים בספרד הרפובליקנית לא דמו לסובחוזים בברית המועצות. הם היו מושתתים על בעלות משותפת ועל ניהול משותף של הקרקע או של בית החרושת. לצידם פעלו תעשיות שעברו תהליך של סוציאליזציה (שעיצבו מחדש את המבנה שלהם) ושנוהלו בידי CNT ואוח"ט, וגם חברות פרטיות בשליטה ובניהול משותפים של הפועלים והבעלים. האזורים שתהליך הקולקטיביזציה מרצון השפיע עליהם יותר מכל היו קטלוניה וארגון, שם היו מעורבים בו כ-70% מכוח העבודה. בכל האזור הרפובליקני היו קרוב ל-800,000 עובדי אדמה וקצת יותר ממיליון פועלי תעשייה שהתארגנו בקולקטיבים ובצורות אחרות של ניהול שיתופי אנרכיסטי. ועדי העובדים בברצלונה השתלטו על כל השירותים הציבוריים, על מונופול הנפט, חברות הספנות, חברות בתחום התעשייה הכבדה, על מפעלי "פורד" לייצור רכב מנועי, חברות הכימיקלים, תעשיות הטקסטיל ועל מספר רב של עסקים קטנים.
משקיפים זרים גרסו שתופעה זו לא הייתה אלא שיבה רומנטית לקומונות הכפריות של ימי הביניים. אך בספרד של אותה עת לא חששו עוד מן המודרניזציה, משום שהפועלים הם ששלטו בה ובתוצאותיה. גם בחקלאות וגם בתעשייה אפשר היה ליישם עתה שיפורים טכניים מן הסוג שהיה מביא בעבר לפריצת שביתות אלימות. האיגוד המקצועי של פועלי העץ, שהשתייך ל-CNT, סגר מאות בתי מלאכה לא יעילים כדי לרכז את הייצור במפעלים גדולים. תעשיות רבות אורגנו מחדש. עם זאת, התעוררו קשיים בהשגת מכונות חדשות, בעיקר עקב סירובה של ממשלת ספרד לאשר מטבע חוץ למפעלים שעברו קולקטיביזציה.
אחת מנקודות החולשה של האנרכיסטים היו ענייני הכספים. חלק מהקולקטיבים נוהלו בצורה כלכלית נאותה, ובחלק אחר שררה אנדרלמוסיה מוחלטת. אל ההכנסות ממכירות התייחסו כרווח נקי ולא הקצו כספים לרכישת חומרי גלם, ומה שנותר בקופה לאחר תשלום המשכורות נתרם למוסדות צדקה שמאלניים או לקולקטיבים חקלאיים, לרכישת מכונות חדשות. במקומות מסוימים נעשה שימוש בכוח הזרוע על מנת להקים את הקולקטיבים, ובמקומות אחרים האנרכיסטים לא אכפו את הקולקטיביות על כפריים שהתנגדו לכך, אלא המתינו עד שתורגש השפעתו החיובית של התהליך בכפרים אחרים, וקולקטיבים אלו השיגו את התוצאות הטובות ביותר.
ברוב הקולקטיבים האנרכיסטיים בוטל הכסף. בחודשים הראשונים הדבר היקשה על קיומו של סחר חוץ, אך ככל שגברה בעיית המזומנים והמחסור במזון, הספקים העירוניים היו מוכנים לקבל יבולים חקלאיים במקום כסף. בדרך כלל הייתה המשכורת משולמת למשפחות במנות קצובות ולא בכסף מזומן, הואיל וכל אחד היה שווה זכויות בכל, בין שעבד ובין שהיה חולה. הסנקציה היחידה נגד אלו שניצלו את המצב על מנת לא לעבוד, היה הלחץ החברתי. בני האדם היו אמורים לחיות ללא הפחד מהגעה לפת לחם מחד, וללא תמריצים חומריים מאידך. בכמה מן הקולקטיבים של ה-CNT נהגו חברי הוועד לקחת לעצמם פחות מכל השאר, על מנת שלא יואשמו בשחיתות ובניצול מעמדם. הכסף הוחלף ברוב המקרים בשוברים לרכישת מצרכים בחנויות הכפר, שהפכו למרכזי חלוקה. בעלי המקצוע כגון נגרים, סנדלרים, רופאים וספרים סיפקו את שירותיהם ללא תשלום, ובתמורה דאגה הקהילה לקיומם. במקומות רבים הוקמו מפעלי ייצור קטנים, על מנת להציע מגוון רב יותר של מקומות עבודה. במקרים רבים נטו גם בעלי משקים זעירים להצטרף לקולקטיבים למראה היתרונות שבעיבוד הקרקע המשותף. הקומוניסטים תקפו את שיטת הניהול העצמי בטענה שהיא אינה יעילה, אך היבולים גדלו בחמישית לערך בארגון והצטמצמו בקטלוניה, שם היו עדיין רוב האיכרים בעלי משקים קטנים.
אחד מדברי הביקורת שנמתחו על הקולקטיבים, נסב סביב אי יכולתם לספק מזון לחזית בכמויות ובזמנים קבועים, אך אף על פי שהיו מקרים של חוסר יעילות, יצוין עוד שכל המשאיות שהיו ברשותם הוחרמו. מבחינת הייצור ושיפור תנאי חייהם של האיכרים, הקולקטיבים בניהול עצמי נחלו הצלחה. נראה גם שהם עודדו את היווצרותם של יחסי קהילה הרמוניים. אולם, היו גם שיבושים בתקשורת בין הקולקטיבים ומחלוקות לא מעטות. למגינת לבם של האנרכיסטים, אנוכיות הקולקטיבים באה על מקומה של האנוכיות האינדיבידואלית, והם תקפו קשות את ה"נאו-קפיטליזם" הזה.
שיתוף הפעולה על ה-CNT-FAI עם הממשלה
ב-4 בספטמבר התפטרה ממשלתו של חירל באזור הרפובליקני, וקמה ממשלה חדש בראשותו של לרגו קביירו. לרגו הציע לאנרכיסטים להצטרף לממשלתו אך האנרכיסטים הציעו הצעה נגדית - הקמה של "מועצת הגנה לאומית", שלרגו יהיה נשיאה ויהיה בה 5 חברים מה-CNT, 5 מאוח"ט, 4 רפובליקנים ליברלים, ובלי קומוניסטים. בהצעתה זו, הנהגת ה-CNT, שהייתה אז פחות רדיקלית מן האנרכיסטים שהיו אחראים להקמת הקולקטיבים, הודתה בעצם בצורך בתיאום מרכזי ובשיתוף פעולה במלחמה קונבנציונלית, אך בסופו של דבר לא היו אנרכיסטים שהצטרפו לממשלתו של לרגו.
בנובמבר שב לרגו קביירו וביקש מן האנרכיסטים להצטרף לממשלתו, מאחר שהם היו הכוח הגדול ביותר מבין אלו שלחמו בלאומנים. מנהיגי CNT-FAI שוב ניצבו בפני דילמה בסיסית. מצד אחד, הם האמינו שהמדינה היא מוסד מדכא, ללא קשר למדיניות של מנהיגיה, ומצד שני, הדאיגה אותם מאוד השפעתם של הרוסים והתעצמותם של הקומוניסטים, שהובילו קו שתמך בריכוזיות חזקה ובהתנגדות לניהול-עצמי. מאוחר יותר, הסבירה אחת מהאינטלקטואליות של FAI, פדריקה מונטסני, את החלטתם של האנרכיסטים: "בעת ההיא ראינו רק את המציאות שמולה ניצבנו: הקומוניסטים בממשלה ואנחנו מחוצה לה, האפשרויות הרבות והשונות, וכל הישגינו בסכנה." CNT-FAI קיבלו את תיקי הבריאות, המשפטים, התעשייה והמסחר. שר המשפטים ביטל את שכר הטרחה, והורה על השמדתם של כל התיקים הפליליים.
גם בתחום הצבאי נאלצו האנרכיסטים לבצע מספר פשרות. שיטת המיליציות לא הצליחה להתמודד לבדה מול מכונת המלחמה של הלאומנים, והאנרכיסטים נכנעו ללחץ להפוך את המיליציות ל"צבא עממי". האנרכיסטים דחו לחלוטין את חובת ההצדעה, את צורת הפנייה הפורמלית ואת הקצינים שהגיעו מבחוץ. בעיית ההבדלים בין משכורת הקצינים לבין זו של המיליציונרים נפתרה בדרך כלל בכך שהקצינים תרמו את כל משכורתם מעל לשכר המיליציונר ל"קופת המלחמה" של CNT.
המאבק מול הקומוניסטים
המפלגה הקומוניסטית בספרד (PSUC) הלכה והתחזקה בזמן מלחמת האזרחים בספרד, בעיקר הודות לסיוע מאסיבי מסטלין, מניעת משאבים מבעלי הברית בממשלה, ושיטות דיכוי אכזריות של המשטרה החשאית. הקומוניסטים עשו רבות על מנת לדכא את התנועה האנרכיסטית, להשתלט על ממשלת הרפובליקנים, ולהגביר את הריכוזיות. מאחר שהליברלים והסוציאל-דמוקרטיים לא גיבו את לרגו קביירו, הוא נאלץ לפנות אל ארבעת השרים האנרכיסטים כדי שיסייעו לו לעמוד בפני הקומוניסטים. הרגלם של הקומוניסטים לשמור לכוחותיהם את מיטב כלי הנשק, אמצעי התחבורה, הציוד, מנות המזון, הטיפול הרפואי וגם סיוע אווירי, ארטילרי ומשוריין, העלה את חמתם של האנרכיסטים, וגרם לעוינות גוברת בין המחנות.
כ-80 אנרכיסטים הוצאו להורג בירייה בידי שוטרים קומוניסטים במדריד באביב. האנרכיסטים הגיבו במספר רב של פעולות גמול. בתי סוהר סודיים הוקמו בידי הקומוניסטים, ואליהם נשלחו סוציאליסטים, רפובליקנים ואנרכיסטים, ורבים מהם עונו או נורו למוות. לאחר שחקירה אישרה את עובדת קיומם של בתי הכלא הסודיים, ניצל לרגו קביירו את ההזדמנות לפיזור החונטה להגנה בשליטת הקומוניסטים. למרות זאת, הקומוניסטים המשיכו להטיל את אימתם על כל מי שסירב להתיישר עם הקו הרשמי של המפלגה הקומוניסטית, והאשימו את הקולקטיבים האוטונומיים של האנרכיסטים כ"מסייעים לאויב", וכניסיון בגידה.
האנרכיסטים החלו להטיל ספק בהחלטתם לקחת חלק בממשלה המרכזית, בייחוד לאור העובדה שיחידותיהם לא קיבלו נשק ואספקה שהובטחו להם כשהסכימו להשתלב ב"צבא העממי", והממשלה המרכזית ניסתה לפרק את הקולקטיבים. האנרכיסט הצרפתי, סבסטיאן פור, מתח את הביקורת הנוקבת ביותר על כניסתה של CNT-FAI לממשלה. הוא טען שאם יש לחדול להתנגד לרעיון המדינה בתוקף הנסיבות ומכורח המציאות, משמע שרעיון זה איננו יכול להיות עקרון בר-תוקף.
לתהליך הדמורליזציה בשורות האנרכיסטים נלוו ירידה בכוחם והשפעתם. CNT שמרה על כוחה מלפני המלחמה, אבל רבים מהחברים שהצטרפו אליה בקיץ 1936, עברו לשורות הקומוניסטים, והיא חזרה למנות כמיליון וחצי חברים. המתיחות הגיעה לשיא במאי 1937, בעת קרב שהתנהל בברצלונה בין הקומוניסטים לאנרכיסטים, במהלכו נהרגו 500 איש. לאחר מספר ימים הושגה שביתת נשק, כאשר ידם של הקומוניסטים הייתה על העליונה. נשקם של העובדים האנרכיסטים הוחרם, בעוד לעובדים הקומוניסטים הותר להמשיך ולהיות חמושים. ארגון ה-FAI הוצא אל מחוץ לחוק, והרדיו והעיתונות של ה-CNT היו כפופים לצנזורה חמורה. קבוצה אנרכיסטית מיליטנטית בשם "החברים של דורוטי" ניסתה לעודד את העובדים להמשיך ולהילחם בקומוניסטים, אך קריאתם לא נענתה.
במהלך מלחמת האזרחים, העיתונים הקומוניסטים הפיצו תעמולה שקרית ללא הפסק כנגד האנרכיסטים, כמו גם כנגד כל גורם שעלול להתנגד להם. חוסר האמינות של הדיווחים הללו הגיע לשיאו כאשר אף לא עיתון קומוניסטי אחד דיווח על הקרב בברצלונה, במאי 1937.
ביולי החלו הקומוניסטים במתקפה על הקולקטיבים האנרכיסטיים. ההתקפה כללה החרמה של יבול, ציוד, כלי תחבורה וחלוקתם לבעלי חוות קטנות, שהקומוניסטים עודדו אותם להתנגד לעבודה חקלאית שיתופית. כמו כן, הם כללו גם מאסרים המוניים והוצאות להורג, את פיזורה בכוח של מועצת ארגון והריסתם של משרדי ה-CNT. להצדקת פעולות אלה נאמר שכל הקולקטיבים הוקמו בכוח. אין ספק שבתחילה הופעל על חלק מהאנשים לחץ להצטרף לקולקטיבים אלו, וידוע שגם בכמה מקרים הופעל עליהם כוח בלהט המרד, אך האנרכיסטים הצביעו על העובדה שכל כפר כלל גם קולקטיבים וגם בעלי חוות עצמאיים, ולטענתם, עובדה זו מלמדת שהאיכרים לא אולצו להצטרף לקולקטיבים באיומי נשק. ההערכה היא שכ-300,000 איש היו שייכים לקולקטיבים אלו, וכ-150,000 איש היו חקלאים עצמאיים, ובחודשים הבאים הלך וירד כוחם של האנרכיסטים.
ב-1938 התהדק שיתוף הפעולה בין CNT לאוח"ט הסוציאליסטית. שני הארגונים חתמו על ברית באמצע חודש מרץ, בעת שהלאומנים מפציצים מטרות אזרחיות בצורה הממושכת ביותר לאורך כל המלחמה. ההסכם היה הוויתור האחרון והגדול ביותר שויתרה CNT בלחץ המלחמה. הוא כלל הכרה שבשתיקה בממשלה בעלת מצע של סוציאליזם פדרלי. היו בו גם אישור לתהליך הנמשך והולך של הלאמת הקולקטיבים התעשייתיים שלהם.
שלטונו של פרנקו
כאשר פרנסיסקו פרנקו תפס את השלטון ב-1939, הוא הוציא להורג אלפי אסירים פוליטיים. מספר ההוצאות להורג על רקע פוליטי בין השנים 1939 ל-1943 מוערך בכ-200,000 איש. אסירים פוליטיים מילאו את בתי הכלא, שהיו מאוכלסים בפי 20 אסירים מלפני המלחמה. מחנות עבודה כפוייה הוקמו, כאשר המערכת פעלה בדומה למחנות הכפייה בגרמניה ורוסיה. למרות פעולות אלה, במשך עשרות שנים עדיין הייתה פעילות מחתרתית נגד שלטונו של פרנקו. פעילויות אלה כללו, בין השאר, חבלה, שחרור אסירים, איגודי עובדים מחתרתיים, עזרה לנמלטים ופליטים והתנקשויות בפקידי הממשל.
בזירה הבינלאומית כמעט ולא הייתה התייחסות לספרדים שסירבו לקבל את שלטונו של פרנקו, אפילו לא על ידי אלו שהתנגדו לכוחות הלאומניים במהלך המלחמה. מיגל גרסייה, אנרכיסט שנכלא ל-22 שנה מתאר את הנסיבות בספרו: "כאשר הפסדנו במלחמה, אלה שהמשיכו להילחם הפכו לארגוני התנגדות. אך בשביל העולם, אנשי ההתנגדות נהפכו לפושעים, מאחר שפרנקו חוקק את החוקים, אפילו אם, כאשר התמודד עם יריבים פוליטיים, הוא בחר להפר את החוקים שהיו כתובים בחוקה; והעולם ממשיך להתייחס אלינו כאל פושעים. כאשר אנחנו מאחורי הסורגים, הליברלים אינם מתעניינים בנו, מאחר שאנו "טרוריסטים"."
הממשלה הספרדית תחת פרנקו המשיכה לרדוף מתנגדים פוליטיים, אותם כינתה "פושעים", עד סוף ימיה. בשנים הראשונות, חלק מבתי הכלא התמלאו עד פי 14 מהתפוסה המיועדת שלהם. אנשים רבים נכלאו רק מכיוון שנשאו עימם כרטיס של איגוד עובדים. רבים אחרים נורו למוות או נתלו ללא משפט.
בזמן מלחמת העולם השנייה אנרכיסטים ספרדיים לחמו יחד עם הכוחות הצרפתיים. הם פעלו בעיקר להברחת משפחות יהודיות לתוך ספרד, זיוף תעודות מזהות, ועזרה במציאת מקלט בטוח, במטרה להגן עליהם מהכוחות הנאציים.
במהלך כל תקופת הדיקטטורה של פרנקו, היו לפחות 30 תוכניות להתנקש בו, רובן נרקמו בידי אנרכיסטים. ב-1964, האנרכיסט סטוארט כריסטי, הגיע מסקוטלנד במטרה להרוג את פרנקו. הוא נכשל ונכלא, ומאוחר יותר כתב את הספר "פרנקו הפך אותי לטרוריסט". ה-CNT, שהיה אז במחתרת, היה מעורב בניסיון ההתנקשות גם הוא. ב-1962, הוא הקים מחלקה סודית בשם "ביטחון פנים", שמטרתה הייתה לתאם בין פעולות ההתנגדות.
בסוף שנות ה-60, הצלב השחור האנרכיסטי (ארגון בינלאומי שמטרתו לעזור לאסירים פוליטיים ואסירי מצפון) הוקם מחדש על ידי אלברט מלצר וסטוארט כריסטי, במטרה לעזור לאסירים אנרכיסטים שנכלאו תחת שלטונו של פרנקו. ב-1969, מיגל גרסייה הפך למזכיר הבינלאומי של הארגון.
כיום
ה-CNT פעיל גם כיום. השפעתם, אומנם, פחתה בצורה משמעותית. הארגון התפצל בשנת 1979 ל-2 חלקים: CNT/AIT ו-CNT/U. ה-CNT/AIT תבע את השם המקורי - CNT, מה שהוביל לכך שבשנת 1989, ה-CNT/U שינה את שמו ל-CGT, ושמר על רוב עקרונות ה-CNT המקורי. ה-CGT גדול בהרבה, עם כ-50,000 חברים (על אף שבפועל הוא מייצג כ-2,000,000 עובדים), והוא כרגע איגוד העובדים האנרכיסטי הגדול ביותר בעולם, ושלישי בגודלו בספרד. עיקר כוחו עדיין בקטלוניה.
סיבה עיקרית לפיצול בין 2 איגודי העובדים וההבדל העיקרי ביניהם, הוא ההשתתפות של ה-CGT, כמו שאר איגודי העובדים, בבחירות הסינדיקליות, בהן העובדים בוחרים את הנציגים שיחתמו על הסכמי השכר. ל-CGT, אם כן, יש מספר משמעותי של נציגים בתעשיית פסי הרכבת הספרדית וביצרנית הרכב סיאט. ה-CNT לא משתתף בבחירות אלה ומבקר את השיטה.
האנרכיזם עדיין פופולרי יחסית בספרד, ויש מספר רב של סקוואטים בברצלונה, ורבים מדיירי הסקוואטים מחזיקים בדעות אנרכיסטיות. רוב הסקוואטים מהווים מרכזים קהילתיים בהם מתקיימות פעילויות שונות כגון הופעות מוזיקה, ארוחות קהילתיות, סדנאות, לימודי שפה, בתי אינטרנט-קפה חופשיים, גינות קהילתיות ועוד. הסקוואטים נתקלים בהתנגדות קשה מצד השלטונות, שכללה פשיטות ופינויים רבים. בשנת 2004, החלו מהומות בעיר לאחר פינוי של סקוואט מפורסם.
פמיניזם
הפמיניסטיות האנרכיסטיות היו פעילות מאוד בעת מלחמת האזרחים בספרד. בברצלונה הם פעלו ברובע הזונות, בהדבקת מודעות על הקירות הקוראות ליצאניות לחדול מעיסוקן. הן אף הפעילו קורסי הכשרה ליצאניות-לשעבר על מנת שירכשו מקצוע פרודוקטיבי. היו גם מספר מקרים בהם אנרכיסטים ירו בסרסורים ובסוחרי סמים.
עם זאת, גם אצל האנרכיסטים הייתה קיימת אפליה של נשים. הצורה הבוטה ביותר של אי-מימוש האידיאלים האנרכיסטים הייתה הבדלי שכר בין גברים לנשים ברוב מפעלי ה-CNT. לעומת זאת, הביטוי הבולט לשוויון בין המינים, היה מספר רב של מיליציונריות שלחמו בקו החזית ובעורף.
קבוצה אנרכיסטית ספרדית בשם "נשים חופשיות" סיפקה מעונות-יום, חינוך, מרכזי אמהות, ושירותים אחרים לרווחתן של נשים. בשיאה, היו בין 20,000 ל-38,000 חברות בקבוצה. הקונגרס הלאומי הראשון של הקבוצה, נערך ב-1937 והייתה בו נציגות מתריסר ערים שונות, שייצגו כ-115 קבוצות קטנות יותר. הצהרת העקרונות של הארגון הצהירה על מטרתו: "א. ליצור כוח נשי מודע ואחראי שיתפקד כחיל החלוץ של הקידמה. ב. להקים למען מטרה זו בתי ספר, מוסדות, הרצאות, קורסים מיוחדים וכו', במטרה לאמן נשים ולשחרר אותן מעבדות המשולשת לה היא הייתה ועודנה נתונה: עבדות הנובעת מבורות, עבדות הנובעת מהיותה אישה ועבדות הנובעת מהיותה פועלת".
משבריסטית
משבריסטית (באנגלית: Flack) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית-בריטית מסוגת דרמה קומית, המספרת על דמותה של רובין, בכיכובה של אנה פקווין, יחצ"נית אמריקאית המתגוררת בלונדון.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ב-21 בפברואר 2019, והיא כוללת שישה פרקים בני שעה. הסדרה חודשה לעונה שנייה ב-2 באוגוסט 2019.
בישראל, הסדרה עלתה לשידור ב-10 באפריל 2019 בערוץ Yes London.
תקציר העלילה
הסדרה מספרת על רובין, מנהלת יחסי ציבור אמריקאית המתגוררת בלונדון, שבמסגרת תפקידה צריכה להבין איך להוציא את המיטב מסיטואציות רעות ומביכות של לקוחותיה ולהצליח איכשהו לצאת ללא פגע. רובין מתמחה בפינוי הבלגן המונומנטלי שנגרם על ידי לקוחותיה האומללים והאנוכיים, אך למרבה האירוניה, אף על פי שהיא מצליחה היטב בעבודתה, את חייה שלה רובין לא מצליחה לנהל כראוי.
אחסאן
באסלאם, אִחְסַַאן (בערבית: إحسان; מילולית: "שלמות" או "מצוינות") הוא אחריותו של המוסלמי להגיע לכדי מצוינות, או עד כמה שניתן לשלמות, בפולחן. האִחְסַַאן מתבטא בכך שהמוסלמי עובד את אללה כאילו שהוא רואה אותו (את אללה), אפילו שהוא לא רואה אותו (את אללה), תוך הכרה בכך שאללה כן רואה אותו (את המאמין).
מקורו
הגדרתו הבסיסית של האִחְסַַאן מגיעה מחדית' של הנביא מוחמד, שבו הוא אומר שאִחְסַַאן זה "לעבוד את אללה כאילו שאתה רואה אותו, ואם אתה לא יכול לראות אותו, אז לדעת שהוא אכן רואה אותך".
לעומת חלקים אחרים באמונה האסלאמית
האִחְסַַאן נחשב לרמה הרוחנית הכי גבוהה בדת האסלאמית, אשר מורכבת משלוש רמות עקריות: אִסְלַאם (התמסרות), אִמַאן (אמונה), אִחְסַאן (מצוינות). בעוד שהאסלאם הוא מה שהמאמין צריך לעשות, והאמונה היא הסיבה שבגללה הוא עושה זאת, האִחְסַַאן הוא לקיחת האמונה והאסלאם לרמה של שלמות ומצוינות. זה אשר מאופיין באִחְסַַאן, נקרא "מוחסין".
בעוד שפוסקי ההלכה מתמקדים בדרגת ה"אסלאם", והתאולוגים מתמקדים ב"אמאן", הסופים מתמקדים באִחְסַַאן. על פי הגישה הסופית, צריך המאמין להיצמד להוראותיו של האימאם שלו, השייח' שלו, שכבר הגיע לרמת האִחְסַַאן, והוא יוביל אותו אל הרמה הזאת, צעד אחר צעד.
ישנם פרשנים אשר מציינים את האִחְסַַאן כחלק הפנימי של האסלאם, בעוד שהשריעה היא החלק החיצוני.
רובן ורגאס
רובן אסטפן ורגאס מרטינס (בספרדית: Ruben Estephan Vargas Martinez; נולד ב-5 באוגוסט 1998) הוא כדורגלן שווייצרי ממוצא דומיניקני, המשחק בעמדת הקיצוני באאוגסבורג ובנבחרת שווייץ.
קריירת מועדונים
ורגאס, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת כדורגל מקומית של עיר הולדתו, אדליגנסוויל וכעבור שנה הצטרף למחלקת הנוער של לוצרן במדיה שיחק עד לקבוצת הבוגרים, פרט לשנה אחת בה שיחק בקריינס.
ב-27 באוגוסט 2017, ורגאס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בתיקו 1-1 נגד פ.צ. ציריך. ב-2 באפריל 2018, ורגאס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–3 נגד סנט גאלן.
בקיץ, ורגאס חתם באאוגסבורג מהבונדסליגה.
קריירה בינלאומית
ב-8 בספטמבר 2019, ורגאס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, בניצחון 0–4 נגד. כחודשיים וחצי לאחר מכן, ורגאס הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–6 נגד.
ביורו 2020, ורגאס הבקיע בדו-קרב בעיטות הכרעה במשחק שמינית הגמר נגד, אך החטיא את הפנדל האחרון של נבחרתו בחצי הגמר נגד.
נכלל בסגל נבחרת שווייץ לטורניר מונדיאל 2022.
משפט ההתכנסות המונוטונית
בתורת המידה, משפט ההתכנסות המונוטונית הוא משפט על האינטגרל של סדרה עולה של פונקציות מדידות ואי-שליליות. לפי המשפט, במקרה זה האינטגרל של הגבול שווה לגבול האינטגרלים. זהו משפט יסודי וחשוב בתורת המידה, ויש לו השלכות רבות, כדוגמת הלמה של פאטו ומשפט ההתכנסות הנשלטת. המתמטיקאי האיטלקי בפו לוי תרם רבות לפיתוח משפט זה.
ניסוח
יהי מרחב מידה. תהי סדרה של פונקציות ממשיות או מרוכבות מדידות, המקיימות  עבור כל n=1,2,\dots כמעט בכל מקום. נכתוב (נשים לב שממונוטוניות גבול זה קיים, גם אם אולי אינסופי). אז מתקיים.
הוכחה
ראשית יש לשים לב כי הגבול קיים בכל נקודה (סופי או אינסופי), כי הסדרה מונוטונית.
הכיוון \ge ברור, כי f \ge f_n לכל n, ולכן ממונוטוניות האינטגרל, ולכן גם.
לצורך הכיוון \le, מספיק להראות (לפי הגדרת אינטגרל לבג) כי לכל פונקציה פשוטה \phi \le f ולכל 0<a<1 מתקיים (כי אז נשאיף ).
יהי, קבוצה מדידה. גם ממונוטוניות, ו- - אכן, אם  אז x \in A_1; אחרת  ומהשאיפה  נובע שקיים n כך ש-, כלומר x \in A_n.
צרורות
במשפט העברי, צרורות הוא דין בהלכות נזיקין האומר כי למרות שהתורה חייבה אדם לשלם את נזקי בעלי החיים שבבעלותו, אם בעלי החיים גרמו לנזק באופן עקיף על ידי כוח הבהמה ולא על ידי גוף המזיק, פטרה התורה מלשלם נזק שלם, ועליו לשלם רק חצי מהנזק.
נזק כזה נקרא "צרורות" על שם הדוגמה הבסיסית של היזק מכוח הבהמה, אך ללא מגעה, על ידי התזה של צרורות.
תולדה דרגל
היזק הצרורות נחשב לתולדה של רגל, והלכה למשה מסיני, הגבילה את התשלומים הרגילים של חיוב רגל למחצית הנזק. יש אומרים כי הגדרת הצרורות כתולדה של רגל היא חלק מההלכה למשה מסיני.
המשנה הראשונה במסכת בבא קמא אומרת, כי תולדותיהם של ארבעת אבות הנזיקין - דינם שווה למזיקים עצמם. הגמרא דנה בשאלה מה בא משפט זה לחדש ומגיעה למסקנה כי המשנה באה ללמד על דמיון בדין בין צרורות ורגל, אך נחלקו הדעות על איזה דמיון מדובר.
רב פפא מסביר על פי הכלל, שבעוד שבהמה שהזיקה בכוונה להזיק "קרן", הדין הוא שאין בעל בהמה חייב לשלם מכיסו, אלא משלם את השור עצמו או דמיו ולא יותר, הרי שכאשר בהמה הזיקה בדרך הילוכה - "רגל", על בעל בהמה לשלם מביתו גם אם הנזק עולה על שווי הבהמה. וכך גם בחיוב נזק צרורות, עליו לשלם מביתו. רבא מסופק האם אכן ההלכה היא שצריך בעל השור להוסיף ולשלם מביתו בנזק צרורות, ולכן הוא מפרש את ההשואה בין צרורות לרגל בכך ששניהם פטורים כאשר ההיזק היה ברשות הרבים.
בצומח
הרמב"ן מסביר בסוף קונטרס דינא דגרמי, שבגדר צרורות הוא רק כוח הבהמה המזיקה עצמה, אבל לעומת זאת אדם הנוטע עץ, ולאחר זמן יצאו מהעץ שורשים בקרקע והזיקו לבור של שכן, אין נחשבים השורשים לחלק מהעץ, ולכן אין חייב המזיק לשלם (באופן שמותר היה לו לנטוע את העץ).
שיטת סומכוס
סומכוס אינו מקבל את דין ״חצי נזק צרורות״, ולדבריו גם בנזק של צרורות התשלום הוא נזק שלם, כרגיל. תנאים נוספים הצטרפו לדבריו, ביניהם רבי אלעזר. רבא מסופק, האם סומכוס לא קיבל כלל את ההלכה למשה מסיני, או שהוא הגביל אותה לנזק שמתבצע על ידי תוצאה מכוחה של בהמה, "כוח כוחה".
בתר מעיקרא אזלינן
שאלה מעניינת שואל רבא, אודות בהמה שדרכה על כלי ולא שברתו, והכלי נתגלגל למקום אחר ונשבר, האם עלינו להתייחס למעשה המזיק מצד בהמה שהתבצע על ידי גופה, או באופן שנשבר הכלי - שלא על ידי גופה. הגמרא פושטת את השאלה, מהלכה אותה אמר רבה, כי אדם שזרק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל, השני פטור מכיוון שכבר היה בחפץ מעשה שבירה הוא נחשב כשבור. ומכאן, שהעיקר הוא מעשה השבירה מצד האדם, וחפץ שנעשה בו מעשה שבירה, נחשב כשבור, ולכן גם כאשר הבהמה ביצעה בחפץ מעשה שעלול לבסוף להזיק לחפץ, נחשב החפץ כשבור מיד, וההיזק אינו נחשב כצרורות.
דין מועד בצרורות
שאלה נוספת אותה שאל רבא, ונשארה ללא מענה: האם קיים דין שור מועד בצרורות, האם יש לדמותה ל"קרן", שהרי שניהם, צרורות וקרן, משלמים חצי נזק, ואם כן אם הבהמה הזיקה שלוש פעמים על ידי "צרורות", היא חייבת לשלם נזק שלם, או שמא יש לדמות את הצרורות ל"רגל", שהרי הנזק נעשה באופן רגיל ולא מתוך כוונה להזיק, וכשם שברגל אין דין מועד, כך בצרורות אין דין מועד.
רב אשי הסתפק בהלכה אחרת, לפי הכלל בארבע אבות נזיקין, כי כאשר נזק מסוים נגרם באופן של "שינוי" ולא כדרכה, משלם בעליה של הבהמה רק חצי נזק לניזק. השאלה היא, בנידון שהצרורות היו בשינוי, האם אז משלם חצי נזק, או שמא דין זה האומר שמשלמים חצי נזק בשינוי, הכוונה היא חצי מהסכום אותו יש לשלם, ומכיוון שבצרורות משלם רק חצי נזק, כאשר הצרורות נעשו בשינוי עליו לשלם רק רביע נזק.
הרברט סקרף
הרברט אלי סקרף (באנגלית: Herbert Eli Scarf; נולד ב-25 ביולי 1930 בפילדלפיה, נפטר ב-15 בנובמבר 2015 בסאג הארבר, ניו יורק) היה כלכלן אמריקני הנמנה עם הסגל האקדמי באוניברסיטת ייל וחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בזמן לימודיו לתואר השני סיים במקום העשירי מתוך 1,950 משתתפים בתחרות המתמטיקה ע"ש ויליאם לוול פטנם שהיא התחרות המתמטית החשובה ביותר בין האוניברסיטאות בארצות הברית וקנדה. את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1954 מאוניברסיטת פרינסטון.
עבודתו
אחד המאמרים הבולטים שלו הוא בתחום המשחקים השיתופיים שם מצא תנאי הכרחי ומספיק לקיום של ליבה של משחק שיתופי. תנאי דומה כבר הוצג על ידי לויד שפלי (משפט בונדרבה-שפלי).
על שמו נקראת הלמה של סקרף.
פרסים
בשנת 1983 זכה בפרס ג'ון פון נוימן.
חייו האישים
סקרף פגש את מרגרט קליין כחודש לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת טמפל בשנת 1951 ונשא אותה לאשה בשנת 1953. נולדו להם שלוש בנות. מרגרט סקרף היא פסיכולוגית בעלת שם שכתבה מספר ספרים רבי מכר על נושאים פסיכולוגיים.
מון נייט
מון נייט (באנגלית: Moon Knight, בתרגום לעברית: אביר הירח) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Werewolf by Night #32 מאוגוסט 1975 ונוצרה על ידי הכותב דאג מנץ' והמאייר דון פרלין.
מון נייט הוא האלטר אגו של מארק ספקטור, בנו ההפכפך והבלתי צפוי של רב יהודי-אמריקאי משיקגו, אילינוי. בבגרותו, ספקטור בילה את זמנו כמתאגרף במשקל כבד, התגייס לחיל הנחתים האמריקני, ובסופו של דבר הפך לשכיר חרב. אחרי שכמעט נהרג, ספקטור קיבל הזדמנות שנייה מאל ירח מצרי. הוא ניצל, התעטף בתכריכיו, וכך הפך למון נייט. דמותו של מון נייט מדורגת במקום ה-89 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
סיפור מקורו, הפיכה למון נייט
אביו של ספקטור, רב בשם אליאס, נמלט מגרמניה כאשר אדולף היטלר פלש לצ'כוסלובקיה. מארק ספקטור עצמו נולד בארצות הברית, ואמו מתה זמן קצר לאחר מכן. ספקטור סירב ללכת בדרכו של אביו, בטענה שלא הבין מדוע הוא לא נלחם באלו הרודפים אחריו. בילדותו התחיל לפתח בעיית זהות דיסוציאטיבית וגרם ליצירת זהויות חדשות בשם סטיבן גרנט וג'ייק, שהובילו את אביו לאשפז אותו במוסד לחולי נפש עד למותו. ספקטור נוכח בהלווייתו של אביו, ממנה ברח כששמע קול בראשו. מאוחר יותר התגייס לחיל הנחתים האמריקני, וכעבור שנתיים בשירות הנחתים הפך לסוכן שטח של ה-CIA. שם הוא עבד עם אנשים העתידים להתעמת מולו בעתיד, ביניהם ויליאם קרוס ואחיו, רנדל. רנדל הרג את חברתו של ספקטור עם גרזן כדי למנוע ממנה לחשוף מזימת סחר לא-חוקי כלי נשק, ובתגובה ספקטור זרק עליו רימון יד והותיר אותו למות. כשעזב את ה-CIA נעשה ספקטור לשכיר חרב. הוא התיידד עם טייס צרפתי בשם ז'אן-פול דושאמפ, לו הוא קורא בשם החיבה "פרנצ'י".
כשהשניים החלו לעבוד במצרים עבור שכיר החרב האפריקאי הסדיסט ראול בושמן, שסחט את ד"ר פיטר אלראון כדי לגלות את מיקומו של קבר פרעה עתיק. הארכאולוגים חושפים בקבר מקדש עתיק שבתוכו מספר ממצאים עתיקים, ביניהם פסל של אל הירח המצרי ח'ונסו. בושמן הורג את אלראון מתוך מטרה לבזוז את אתר החפירות, ובתגובה ספקטור מאתגר את בושמן לדו-קרב, אך הוא מובס ונותר לקפוא בטמפרטורות הנמוכות של הלילה. מרלין אלראון וחברי הצוות הביאו את ספקטור חזרה למקדש, שם הוא נותר חסר אונים אל מול הפסל של ח'ונסו, וליבו מפסיק לפעום. ח'ונסו מופיע אליו בחיזיון ומציע לו הזדמנות שנייה בחיים אם הוא יקבל על עצמו להיות אווטאר של האל המצרי. ספקטור מתעורר, מתעטף בתכריכים הכסופים העוטפים את פסלו של ח'ונסו, ופוגע בחברי הצוות של בושמן. הוא חוזר לאמריקה עם מרלין, פרנצ'י והפסל של ח'ונסו.
ספקטור מחליט להפוך ללוחם בפשע, יוצר לעצמו תלבושת כסופה המתבססת על התכריכים, והופך למון נייט (אביר הירח). הוא יצר לעצמו עוד שתי זהויות: משקיע בשם סטיבן גראנט, ועל מנת לאסוף מידע, נהג מונית בשם ג'ייק לוקלי. ארבע זהויות נפרדות - מארק ספקטור, מון נייט, סטיבן גראנט וג'ייק לוקלי - גרמו ללחץ נפשי גדול על ספקטור, שאישיותו המקורית נמוגה בהדרגה. כג'ייק לוקלי הוא פיתח רשת מודיעין שכללה חסר בית בשם ברטרנד קראולי, בעלת דיינר בשם ג'ינה ג'ונסון, ושני בניה המתבגרים.
עבודתו הגדולה הראשונה של ספקטור כשכיר החרב מון נייט הגיעה כאשר ארגון "הוועדה" שכר אותו ללכוד אדם זאב בשם ג'ייק ראסל. ספקטור הצליח, אך כאשר גילה כי הוועדה מתכננת להפוך את אחותו של ראסל לאשת-זאב ולהשתמש בשניהם כנשק, עזר לראסל בקרב נגד הוועדה.
המשך פעולותיו, האוונג'רס מהחוף המערבי
בעקבות קרב נגד הזבוב, ספקטור שותק ברגליו, אך התאושש ואירח בגופו את רוח אחד מכוהניו של ח'ונסו, והוא סייע לו לאזן את אישיויותיו הרבות. ניסיון זה כשל וספקטור סבל מהתמוטטות עצבים שהובילה אותו לנטוש את כל זהויותיו השונות ולהשתקע עם מרלין. הוא מכר את פסל ח'ונסו לגלריה בפריז, אך חזר לדרכיו הקודמות עקב חיזיון. מרלין עזבה אותו בטענה שהיא אינה מסוגלת לסבול את התנהגותו הסכיזופרנית. בעמק המלכים פגש ספקטור בשלושה כוהני ח'ונסו, שאמרו לו כי ח'ונסו בחר בו כאלופו הארצי, והעניקו לו כלי נשק חדשים. מאוחר יותר הבין ספקטור כי ח'ונסו משפיע עליו ללא ידיעתו.
אחרי שהציל כמה מחבריהם אשר הועברו בזמן למצרים העתיקה, הצטרף ספקטור לקבוצת האוונג'רס מהחוף המערבי. בהדרכתו של ח'ונסו עיצב הוקאיי ארסנל כלי נשק חדש לשימושו של ספקטור. כחבר הקבוצה הוא פיתח קשר רומנטי עם טייגרה, שהוזנח על ידו לצורך משימות הצוות. כעבור זמן מה פרצה מחלקות בין חברי הקבוצה לאחר שהתגלה כי אשתו של הוקאיי מוקינגבירד, נטשה את פנטום ריידר המקורי למות, אם כי אחרי שתקף אותה מינית. ספקטור, טייגרה ומוקינגבירד עזבו את הצוות, ונלחמו בהוד התפתחותו לצד גוליית ונאבקו במשמרת הלילה. כאשר התייעצו עם דיימון הלסטרום על רוחו של פנטום ריידר הרודפת את מוקינגבירד, גילה ספקטור כי ח'ונסו שוכן בנשמתו, והוסר ממנו בידי הלסטרום.
משוחרר מנוכחותו של ח'ונסו, ספקטור עזב את פעילותו בלוחמה בפשע לצד גיבורי-על, וכן ויתר על כלי הנשק של הכוהנים. כשחזר לניו-יורק, הוא התאחד עם מרלין וחזר ללחימה בפשע יותר אנושי. הוא גילה כי ג'ף ויילד, בנו של איש החצות, ניסה לתפוס את מקומו של מון נייט בזמן שהותו בחוף המערבי. הם נלחמו יחדיו בפשע, עד שויילד נהרג לכאורה בקרב נגד האימפריה הסודית. האימפריה הסודית הפכו את ויילד לחייל קיבורג, שהאשים את ספקטור במותו של אביו. מקרים נוספים הובילו לקרב בין האימפריה הסודית למון נייט, ספיידרמן, המעניש, דארקהוק וחברי הלוחמים החדשים נייט טראשר ונובה. ויילד נהרג כשנמחץ מתחת להריסות המפקדה המתפוררת של האימפריה הסודית.
ספקטור עבר חוויית סף מוות שאחריה גילה כי אחיו שרד ומנסה לתפוס את מקומו כאלופו של ח'ונסו. כשאדו נייט, רנדל הצליח לגזול מספקטור את כוחותיו באופן זמני, אך ספקטור הביס אותו בעזרת המעניש. ספקטור שדרג את ציודו ללא הפסק, וציפה את שריון הקוולאר שלו וחיציו באדמנטיום. כמו כן, הוא פתח את חברת ספקטורקורפ לתחזוק דמותו החיצונית. כחלק מאירועי "מלחמת האינסוף", ספקטור התמודד עם כפיל שלו, מונשייד (Moonshade, "צל ירח") שנוצר על ידי המאגוס, אישיותו הרעה של אדם וורלוק. אישיות "האלה" של וורלוק בחרה בספקטור כאדם הרוחני ביותר על פני כדור הארץ, הודות לחוויות סף-המוות שלו ומסירותו לח'ונסו.
ספקטור נהרג כאשר הנבל סת פלקון תקף את ספקטורקורפ עם וירוס מחשבים שגרם להתמוטטות מטה החברה.
החייאה נוספת, מלחמת אזרחים
ח'ונסו הקים את ספקטור לתחייה, הפעם כדי להתמודד מול בושמן, בלאק ספקטר ומורפיוס. השלושה ניסו לפרק את ועידת השלום של האומות המאוחדות בעזרת פסל של סת, אך ספקטור מנע זאת בכך שהשמיד את הפסל. ה-CIA ניסו להתנקש בחייו של ספקטור, וזאת כי ידע "יותר מדי" על תוכניות שטיפת המוח שלהם, וניצל בסיועה של אחד מאהובותיו. הוא סייע לפנתר השחור במסעו להתמזגות עם בסת במימד הרוחות אף על פי שנייטמר ניסה להתחזות לח'ונסו על מנת להסיטם מן המטרה, ח'ונסו האמיתי עזר להם לסיים את המסע. איש הדלת מקבוצת "אלופי האגמים הגדולים", אשר חיפש דם חדש לקבוצה אחרי מותה של דינה סואר וניסיונות ההתאבדות החוזרים של מיסטר אימורטל, פנה אל ספקטור. עם זאת, במחשבה שאיש הדלת הוא איש החצות, ספקטור התקיפו ויצר קרב.
למרות חוסר האמון שלו בצוותים, ספקטור הצטרף לקבוצה שמטרתה להביא את המעניש למשפט צדק. זאראן אדון הנשקים פצע את ספקטור קשה וגרם לפיצוץ מטה הקבוצה, וללא כסף, התלהבות ובריאות, ספקטור פרש מלחימה בפשע. כשחזר לפעול כמון נייט, הרג ספקטור את בושמן בקרב, אם כי ברכיו נשברו. נכה ומדוכדך, ספקטור התדרדר לאלכוהוליזם וסמים, ולא השתתף במלחמת האזרחים על אף ששני הצדדים ניסו לגייס אותו. ספקטור התאושש, עדיין מאמין כי הוא אלופו של ח'ונסו, הלובש את צורתו של בושמן במוחו. הוא התמודד עם אויבים שונים, ביניהם טאסקמאסטר והוועדה המשוקמת. כאשר נורמן אוסבורן שלח את קבוצת ת'נדרבולטס להרוג את ספקטור, הוא זייף את מותו ונמלט למקסיקו בזהות ג'ייק לוקלי. שם סייע למעניש ולאחים זאפאטה בהצלת כרמן אלקנטרה מידי קרטל הסמים של אביה.
שלטון אפל, האוונג'רס הסודיים
ספקטור חזר לניו יורק כג'ייק לוקלי, אך עדיין נאבק בטבעו האלים. במוחו, אדם בדיוני בעל תחפושת מון נייט המחזיק גולגולת ציפור דרבן אותו להרוג. בעת שניסה לדרך בדרך של גיבור, הוא אכן הביס פושעים רבים ולא הרג אותם, מה שגרם לאנשים להתייחס אליו כגיבור, ולא כאחד מאנשי המשמר האזרחי הרצחניים, אליהם נורמן אוסבורן רוכש בוז רב. הוא פגש את הסנטרי מקבוצת האוונג'רס האפלים של אוסבורן, ששאל אותו "מי אתה חושב שאתה, גיבור?". הסנטרי לקח את ספקטור ברחבי העיר, והשניים הצילו אנשים ועצרו פושעים. הוא אמר לספקטור שהוא ייבחן ויכשל, וספקטור ענה לו "אז גם אתה".
בעקבות מפלתו של אוסבורן במצור על אסגרד, קפטן סטיב רוג'רס איחד מחדש את קבוצות האוונג'רס. הוא גייס את ספקטור לקבוצת האוונג'רס הסודיים שלו, ובמשימה הראשונה, הצוות נשלח למאדים. חלק מחבריו לקבוצה, דוגמת האלמנה השחורה וחיה, לא סמכו על ספקטור בגלל מחלת-הנפש שלו.
לוס אנג'לס
בינתיים, הרוצח דאקן עבר ללוס אנג'לס, ונחשד כרוצח סדרתי אחר בשם "רוצח הטפרים". הוא ניסה להפוך לראש הפשע המאורגן, אך גילה כי קינגפין חדש תפס את מקומו. גם ספקטור רדף אחרי רוצח הטפרים, שהתגלה כמרקוס רוסטון - שחקן, סוחר סמים, ממציא "גלולות החום" ורוצח. באמצע דייט, ספקטור ואקו הותקפו על ידי משמרת הלילה, ובהצעת אשיות קפטן אמריקה, ספקטור נכנע. הוא השיב מלחמה כאשר ניסו לחשוף את זהותו, ונמלט. אקו נמלטה וגנבה ניידת משטרה. מאוחר יותר, ספקטור ניסה לנשק את אקו והכעיסה, אך מאוחר יותר, היא הופיעה בפתח ביתו על מנת להתנצל. לאחר שבאק יצר איתם קשר, האוונג'רס האמיתיים הגיעו. קפטן אמריקה האמיתי הודיע לספקטור כי הוא סומך עליו ללכידת הקינגפין החדש והמסתורי, אך הדגיש את הסיכון בתוכנית.
באק הלך למועדון של סנאפדראגון, על מנת להציע לקינגפין של לוס אנג'לס את ראשו של אולטרון. למרות שידע כי זו מלכודת, הקינגפין של לוס אנג'לס חשף את עצמו כלוצ'יאנו נפאריה. ראשו של אולטרון שבאק נשא היה מזויף, ומלא בסמים אשר החלישו את נפאריה. השניים נאבקו, ונפאריה ברח. אקו הקליטה הכל, וכעת היו בידיהם הוכחות לגבי זהותו של הקינגפין החדש וכוונותיו. היא ראתה את ספקטור מדבר עם אשיות אחרת, וספקטור עצמו הביס את סנאפדראגון ולקח אותה למשטרת לוס אנג'לס; עם זאת, קפטן אמריקה לא רצה להרגיז את נפאריה ולכן לא עשה דבר. כשיצאו לרחבות להביס פושעים, ספקטור ואקו נקלעו למארב של נפאריה. למרות שידעו כי לא ינצחו, השניים נאבקו בנפאריה בכל זאת. הוא הרג את אקו, מה שגרם לספקטור לכעוס. אשיות וולברין שלו "הרגה" את אישיויות ספיידרמן וקפטן אמריקה שלו, ולקחה שליטה. ספקטור תקף את נפאריה בפראות, ופצע אותו. פיצוץ שנפאריה גרם פגע בשניים, והמשטרה מצאה את ספקטור ולקחה אותו לבית חולים. כשהתעורר, ספקטור מצא עצמו אזוק למיטתו. באק נסע לבית החולים, וחילץ את ספקטור.
נפאריה ביקש עזרה מבתו, מאדאם מאסק, אשר איתרה את הוויברניום במטה של אקו וכך גילתה את מקום מחבואם של ספקטור ובאק. היא גנבה את ראשו של אולטרון, אך ביחד, ספקטור ובאק הביסו אותה ולקחו את הראש בחזרה. במהלך הקרב, אשיות אחרת של ספקטור באה לידי ביטוי, המבוססת על אקו. כאשר משטרת לוס אנג'לס באקה לעצור את נפאריה, הוא תקף את תחנת המשטרה שלהם והביס את ספקטור. זו הייתה מלכודת, היות שספקטור התקשר לאוונג'רס. תור הביס את נפאריה, וראשו של אולטרון הובא לאיירון מן, אשר עשה רושם על ספקטור. דבר זה הובע באמצעות אישיות איירון מן חדשה במוחו של ספקטור. שלושה חודשים לאחר מכן, "האגדה של ח'ונסו" בוטלה וספקטור חזר לניו יורק.
הרמן-פול
רנה ז'ורז' הרמן-פול (בצרפתית: René Georges Hermann-Paul; 27 בדצמבר 1864 – 23 ביוני 1940) היה אמן צרפתי.
קורות חיים
הוא נולד בפריז ומת בסנט-מארי-דה-לה-מר. הוא היה מאייר ידוע שעבודתו הופיעה בעיתונים ובכתבי עת רבים. יצירות האמנות שלו הוצגו בתערוכות בגלריה לצד אדואר וויאר, אנרי מאטיס וטולוז לוטרק. יצירות מוקדמות צוינו באפיונים הסאטיריים שלהן של החולשות של החברה הצרפתית.
הרמן-פול עבד בצבעי אמייל ריפולין, צבעי מים, חיתוכי עץ, ליטוגרפיות, תחריט, שמנים ודיו. קטלוג עבודתו חושף אמן בעל היקף ניכר.
עבודה מוקדמת
בין השנים 1890–1914 עבד הרמן -פול כליטוגרף (הן בצבע והן בשחור-לבן) וכמאייר עבור מגזינים שבועיים כמו La Faridondaine, Le Courrier Français, Le Cri de Le Figaro, Le Petit Bleu, Gil-Blas. למרות האלגנטיות והיופי באיוריו, עבודתו הייתה חדורה בביקורת חברתית מראשיתה. אף שהבורגנות ספגה את עיקר הלעג שלו, הרמן-פול תקף את כל ההיבטים של החברה הפריזאית. הוא היה ביקורתי כלפי עשירים ועניים כאחד. הוא תקף מלכים, עניים, פוליטיקאים, אנשי דת וגורמים מהממסד המבוסס. שחקנים בעולם האמנות זכו לתשומת לב מיוחדת. עד שנת 1900 רוב הפריזאים המכירים את שבועוני החדשות המקומיים היו מודעים לעבודתו של האמן.
הוא היה תומך נאמן באלפרד דרייפוס, אותו ראה כאדם חף מפשע. חשדותיו של האמן הוכחו כנכונים לאחר שאחד המאשימים של דרייפוס התפרק בחקירה. הוברט-ג'וזף הנרי התוודה כי המסמכים המרשיעים זויפו למעשה. לאחר שהנרי התאבד בכלא, הרמן-פול צייר קריקטורה שבה שני אנשים עומדים מעל קברו הטרי של מייג'ור הנרי. אחד אומר לשני: "עכשיו לפחות, לא יעשה לנו שום צרות."
במהלך תקופה זו, הרמן-פול ייצר עבודה בסגנון "אינטימיסטי" אשר תיאר לעיתים קרובות סביבה בורגנית המאוכלסת בנשים ששותות תה או תופרות בשקט. המונח נטבע - בלעג, כך נראה - על ידי אדואר וויאר שהשתמש בו כדי לתאר את הסגנון שלו. אמנים נוספים בסגנון זה כוללים את מוריס לובר, יוז דה בומונט, אנרי מאטיס, רנה פרינט וארנסט לורן. התערוכה הקולקטיבית הראשונה של האינטימיסטים הוצגה בגלריות של הנרי גרייב ב-1905. התערוכה כללה כמה עבודות של הרמן-פול.
המלחמה הגדולה
בקיץ 1914, הרמן-פול היה מעוגן היטב בשמאל הפוליטי. עשור קודם לכן, פרשת דרייפוס פילגה את המדינה באופן מכריע של שמאל וימין. היה מעט ספק היכן עמד האמן. תומכי דרייפוס נטו להיות רדיקלים, ליברלים, רפובליקנים, אנטי-קלריקלים ופציפיסטים. מתנגדיהם נטו להיות מלכותיים, שמרנים, אנטישמים ותומכי הכנסייה והצבא. בשנים שקדמו למלחמה, הפרשנות הפוליטית של הרמן-פול עלתה בקנה אחד עם דעות השמאל הפוליטי. בעבודתו שפורסמה לא היה דבר המעיד על התפנית החדה שהוא עומד לעבור.
כשהחלה המלחמה הגדולה באותו קיץ גורלי, האוכלוסייה הכללית נתפסה לחלוטין. היא הגיעה לאירופה כמו "קול רעם המהדהד בשמים בהירים." עבור הרמן-פול, לא היה ספק מי אחראי - הוא האשים את הגרמנים שצבאותיהם צועדים לכיוון פריז.
הרמן-פול היה כמעט בן חמישים כשהחלה המלחמה הגדולה. כאדם נמרץ, סביר להניח שהייתה לו תחושה כללית של חוסר תועלת. הוא תיעל את האנרגיה הזו לאמנותו והוא המשיך לתעד את המלחמה. בזמן הזה, הוא החליף מדיום. עבודת ההדפסה המוקדמת שלו דרשה מתכת שהייתה במחסור בעת ההיא. בעל כורחו, הרמן-פול עבר לעץ. הוא התחיל לעשות חיתוכי עץ.
״האשוח״ שלו היא הסדרה הגדולה ביותר של חמישה חיתוכי עץ שמתארים זוועות שביצעו הגרמנים בבלגיה. הסדרה עשירה במרקם ומהממת בפירוט שלה. הוא מתאר ביזה, שריפה ואונס. היא נתקלה בתגובה מיידית של השמאל הפוליטי.
עם תיאורו את האויב האכזרי האונס בדרכו ברחבי אירופה, מבקרים בשמאל טענו שהוא עוזר בכך לסגור את הדרך לשלום עם הגרמנים. משא ומתן היה בלתי אפשרי עם ציוריו האכזריים של הרמן-פול. הם טענו שסוג זה של עבודה רק תעזור להאריך את המלחמה.
BFI סאות'בנק
BFI סאות'בנק (באנגלית: BFI Southbank) הוא סינמטק המופעל על ידי מכון הסרטים הבריטי (ה-British Film Institute). בעבר נודע המכון בשם תיאטרון הסרטים הלאומי (National Film Theatre). הסינמטק ממוקם מתחת לגשר ווטרלו, באזור סאות' בנק, על הגדה הדרומית של נהר התמזה ברובע למבת' של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
היסטוריה
ראשיתו של המוסד במבנה הטלקינמה אשר היה חלק ממתקני ומופיע פסטיבל בריטניה בשנת 1951. לאחר תום הפסטיבל המשיך לפעול במקום בית קולנוע עד שנת 1957 עת עבר המוסד למבנה הנוכחי, מתחת לגשר ווטרלו (מבנה בו הייתה קודם לכן מסעדה של פסטיבל בריטניה). ופעל בשם "תיאטרון הסרטים הלאומי".
הרמן-פול
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, הוא המשיך לעבוד בתקשורת. כאמור, המחסור במתכות אילץ אותו לחפש צורת הדפסה אחרת ואז גילה את חיתוך העץ המודרניסטי. הוא המשיך לעבוד בעץ והמיטב של עבודתו התפרסם בסוף שנות ה-30. במהלך תקופה זו, הוא הפיק הדפסי אמנות ואיורי ספרים רבים.
BFI סאות'בנק
היסטוריה
ב-14 במרץ 2007 שונה שם המוסד ל-BFI סאות'בנק, והמבנה הורחב תוך שנעשה שימוש בשטחים ששימשו קודם לכן את מוזיאון התמונה הנעה שהיה במקום.
במקום פועלים שלושה בתי קולנוע, מדיאטק, גלריה, חנות ספרים, פאב ומסעדה.
הרמן-פול
לאחר המלחמה
הרמן-פול עשה מספר לא מבוטל של איורים עבור קנדיד בתקופה שבין המלחמות, אבל אלה היו היוצאים מן הכלל ולא הכלל. האיורים שלו לאחר המלחמה נטו להיות א-פוליטיים, בניגוד מוחלט לעבודתו לפני המלחמה.
היצירה הגדולה הראשונה של הרמן-פול לאחר המלחמה הייתה סדרה של חיתוכי עץ בצורת ספר, "ריקוד עם המוות" הסדרה מתארת את מעבר המוות בעולם המודרני. גברים נתפסים כיצורים מבודדים ובודדים. המשמעות של יצירות בודדות לא תמיד ברורה אבל הסדרה היא כתב אישום תקיף נגד לוחמה ממוכנת מודרנית.
בהיעדר יכולת לתקן קשרים ותיקים עם השמאל הפוליטי ובלי לפנות לימין, נטש הרמן-פול את הפוליטיקה בתקופה שבין המלחמות. ההשראות שלו הופכות ליותר ספרותיות מאשר עיתונאיות וסגנונו התפתח מקו הבל אפוק לפישוט מודרניסטי.