cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסלאמיזם
והאביזם
ישות נוספת שהשפיעה באופן ניכר על המחשבה האסלאמיסטית הייתה התנועה הווהאבית בערב הסעודית. הווהאביסטים, שהופיעו באמצע המאה ה-18 בהנהגתו של מוחמד אבן עבד אל-והאב, האמינו אף הם כי מן ההכרח לחיות על פי תכתיביו החד-משמעיים של האסלאם, או במילים אחרות, לחיות כשם שחיו הנביא מוחמד ובני לווייתו בעיר מדינה במאה השביעית לספירה. כתוצאה מכך, הם התנגדו לחידושים והמצאות מערביות מתקופה זו ואילך, החל בקברים מסומנים וכלה בטלוויזיה וברדיו. הוואהבים אף ראו במוסלמים שלא נהגו כמותם כופרים, ולפיכך הפעילו אלימות נגדם. כאשר המלך עבד אל-עזיז אבן-סעוד יסד את ערב הסעודית בשנת 1932, הוא רומם את הוואהבים לשלטון לצדו, כיוון שהיו גורם חשוב במאבק לאיחוד חצי האי ערב תחת הנהגה אחת. עם עלייתו של אבן סעוד התפשטה התורה הווהאבית, ובמיוחד לאחר חרם הנפט שהוטל ב-1973 ועושר הנפט שזרם לערב הסעודית. הווהאביסטים ביקשו להמיר את האוכלוסייה כולה, והשתמשו בהונם הרב כדי להפיץ את פירושם הקיצוני לדת.
אסלאמיזם ומודרניזציה
האסלאמיזם אינו שלילת המודרניזציה באשר היא - שכן האסלאמיסטים שואפים לאמץ את פירות הטכנולוגיה המערבית. זוהי ריאקציה למודרניות בדגם המתמערב, הכורך מודרניזציה עם אימוץ ערכים מערביים. על פי ראייה זו, שכבר בראשית שנות ה-60 היטיב לבטאה הסופר האירני ג'לאל אל-אחמד, לוקים עמי האסלאם ב"שיכרון המערב", שפירושו -רדיפה מטורפת אחרי סממניה החיצוניים של התרבות המערבית ("הרעל של המערב"). למצב זה אחראי המערב היוצא למתקפה למען הפצת תרבותו שמטרתה - שיעבוד עמי העולם מבחינה כלכלית ופוליטית. מבחינה זו, סדרות הטלוויזיה וסממניה החומריים של תרבות המערב מזעזעים את יסודות החברה המקומית לא פחות מתוכניותיו הפוליטיות של המערב. המודרניות המזוהה עם תרבות המערב נתפסת כמאיימת במישרין על הזהות ועל התרבות המקומית, שהאסלאם תופס בה מקום מרכזי. בקרב שכבות העם הרחבות במזרח התיכון האסלאם הוא עדיין מסגרת הזהות הקולקטיבית החזקה ביותר - גם אם אין הוא מכוון את פעולות היום-יום בכל מצב; האסלאם משמש סמל לביטוי עצמי ששורשיו בהיסטוריה ובמסורת, והוא ניצב חוצץ כנגד החדירה והשליטה של התרבות הזרה. לאור מרכזיותו של האסלאם בתרבות המקומית, הצורה היחידה להתגונן מפני המתקפה התרבותית של המערב היא השיבה אל האסלאם (דרישתם החוזרת ונשנית של הפונדמנטליסטים למיניהם היא להחזיר את האסלאם למרכז החיים, לשילוב בפועל בין הדת לחיי היום-יום - בקשרי המשפחה, בתוכניות הלימודים, באופנת הלבוש ובתרבות הפנאי). תחושת הפגיעות התרבותית נובעת מרגשות השפלה ונחיתות מול המערב החזק, העשיר, היהיר והבוטח בעצמו, המלווים את הציבור הערבי המשכיל זה כ-200 שנה. המגע הטראומטי עם המערב, ששלט שליטה ישירה בארצות האזור, ושומר עד היום על תלות צבאית, טכנולוגית וכלכלית של המזרח התיכון בו, עורר מצוקה רוחנית ותהייה קשה: כיצד ייתכן שהאסלאם, דת האמת, העולה על הדתות האחרות, שהציוויליזציה שנוצרה על בסיסו עלתה בעבר על זו של המערב, ירד לשפל עמוק כל כך? בהקשר זה, הקמתה של ישראל, שנתפסה כראש גשר של המערב השואף לחדור ולפורר את עולם האסלאם, מסמלת את חולשתו והשפלתו של האסלאם. העובדה שמספר קטן של יהודים - שלפי התפיסה האסלאמית המסורתית נידונו להיות נחותים מן המוסלמים וכפופים להם - הביסו את הערבים, היא הוכחה ניצחת למשבר בעולם האסלאם. זה למעלה מ-100 שנה שהחברה המזרח תיכונית נמצאת בחיפוש אחרי מענה מתאים לאתגר שמציב המערב, מענה שישיב לאזור את עוצמתו וגדולתו מימים עברו. במהלך חיפוש זה אימצו יחידים וקבוצות פתרונות רבים, אך רובם ככולם כשלו: המשטרים הפרלמנטריים שהוקמו בידי המעצמות המנדטוריות לקו בסיאוב מראשית פעילותם, ואיבדו כל לגיטימציה בעקבות תבוסתם של הערבים מול ישראל ב-1948;האידאולוגיה הפן-ערבית, מבית מדרשם של עבד אל-נאסר והבעת', אשר החליפה את הליברליזם, לא הצליחה להתגבר על הפירוד בעולם הערבי, ויומרתה ליצור אדם ערבי חדש קרסה נוכח תבוסת הערבים ב-1967.ההלם היה כפול, מכיוון שלא זו בלבד שהחלום התנפץ וישראל ניצחה במלחמה, אלא שמעתה שלטו היהודים על אחד מקודשי האסלאם החשובים ביותר - מסגד אל-אקצא. גם הסוציאליזם הערבי על גווניו לא הביא את הישועה הכלכלית והחברתית המצופה.
מלחמת ששת הימים (1967) הייתה נקודת מפנה בעלייתן של התנועות האסלאמיסטיות. היא סימלה את הכישלון המוחץ של האידאולוגיות ושל המשטרים הערביים "המהפכניים". המלחמה (כפי שקובע המזרחן אשר ססר ) הניעה שני תהליכים הסותרים לכאורה זה את זה. מן הצד האחד, היא חיזקה את התופעה של המדינה הטריטוריאלית ואת תהליך ההשלמה של העולם הערבי עם הסדר המדיני הקיים; מן הצד האחר, המסגרת הלאומית הטריטוריאלית חסרה תוכן אידאולוגי מספק, ואין היא מסוגלת לענות על הצורך במערכת ערכים ותמונת עולם כוללת, במיוחד בתקופה של משבר. התחייה האסלאמית משקפת במידה רבה את כישלון החשיבה הערבית המודרנית למצוא דרך למזג בין המודרניזציה לבין האסלאם כמקור העליון של ערכים להמוני החברה הערבית. אף לא אחת מן האידאולוגיות שפרחו באזור - לאומיות פן-ערבית, סוציאליזם ערבי וכו' - לא הצליחה ליצור מיזוג שכזה. לתוך החלל האידאולוגי הזה נכנס האסלאמיזם כחלופה יחידה כמעט למצב העגום הנוכחי. כוח המשיכה של האסלאמיזם רב במיוחד מפני שהוא מספק נתיב בריחה מן המשבר הקיים וגם תקווה לפתרון כוללני.
החזון האסלאמיסטי
תומכי האידאולוגיה האסלאמית, האסלאמיסטים, מבססים על הדת את הפעילות הפוליטית והתרבותית-חברתית במדינה. עמדתם מרחיקה ממוקדי הפעילות הפוליטית את מי שאינו מוסלמי: כ-18 מיליון תושבים, רובם נוצרים, וכן כמה אלפי יהודים. על פי הגישה הקיצונית של האידאולוגיה האסלאמית ההרחקה אמורה לכלול גם כ-21 מיליון מוסלמים שאינם סונים ואשר שייכים לזרמים שיעיים שונים. אולם הזרם המרכזי של האסלאמיסטים תומך בהרחקה חלקית בלבד על ידי מניעת השתלבותם של הלא-מוסלמים בתפקידי ממשל רמי דרג (ראשי מדינות, מושלים ושופטים).עמדתם מתבססת על העיקרון שתפקידיהם של בעלי המשרות האלה הם לאו דווקא חילוניים באופיים אלא גם דתיים, כמו הנחיית התפילות, יישום חוקי השריעה ופיקוד על המאמינים במלחמת הקודש - הג'יהאד. האסלאמיסטים הקיצונים היו מעדיפים, כאמור, שכל מי שאינו מוסלמי יורחק מכל תפקיד מדיני או ממשלתי בכל דרג שהוא. מבחינתם מי שאינו מוסלמי צריך להתקיים כמיעוט מוגן (אהלא-דימה), לנהל את ענייני קהילתו בכוחות עצמו ולשלם ג'זיה- מס גולגולת. כל עוד יכבדו הקהילות הלא-מוסלמיות את הרוב המוסלמי ויכירו בריבונות של המדינה המוסלמית, הן זכאיות ליחס של כבוד, חמלה וסובלנות דתית. על פי הגישה הזאת כל המוסלמים הם שווי ערך, ולא משנה מהו מוצאם האתני ומהי השתייכותם הלאומית או מהי תרבותם. משום כך המוסלמים שאינם ערבים - הכורדים (בעיראק ובסוריה), הברברים והשחורים (במאוריטניה ובסודאן) - אינם נחשבים מיעוטים. קבוצות מוסלמיות לא ערביות אלה מונות יותר מ-20 מיליון בני אדם. מובן שמוסלמים שאינם ערבים מקבלים בברכה את הסדר המדיני שמקורו בחזון האסלאמי, ומי שאינו מוסלמי מרגיש בעולם הערבי מאוים ומנוכר.
אסלאמיזם מודרני
אף שמרבית התפתחויותיו הפוליטיות והפילוסופיות אירעו בחלקה הראשון של המאה העשרים, רק בשנות השמונים נעשה האסלאמיזם פעיל בזירה הבינלאומית, כאשר הכרה רחבה כתופעה פוליטית קיבל רק בשנות התשעים.
ישנה מחלוקת בדבר הסיבות לעלייתו של האסלאמיזם בתקופה זו. האידאולוגיות שרווחו במזרח התיכון מאז זכה לעצמאות - הבעת'יזם, הסוציאליזם הערבי והלאומיות הערבית - הגיעו בשנות השמונים לפשיטת רגל כלכלית ופוליטית, במובן זה שלא הצליחו לקצור את הפירות שהבטיחו. לקראת סוף העשור איבדה גם הגרסה השיעית של האסלאם הפוליטי מהמשיכה שלה בעקבות מלחמת איראן–עיראק. אסלאמיסטים רבים נלחמו במשותף נגד הסובייטים באפגניסטן, אשר נתפסו ככוח פלישה זר ואתאיסט, ולכן זכו למימון משמעותי מצד ארצות הברית.
לטענת המזרחן ז'יל קפל, החשיבות המרכזית לה זכה האסלאמיזם בשנות התשעים נבעה ממלחמת המפרץ הראשונה. לפני 1990 האסלאם הפוליטי המאורגן נתפס לרוב כמשויך עם ערב הסעודית, מדינה שנוסדה על יסודות הווהאביזם ושיתפה פעולה עם קבוצות אסלאמיסטיות במצרים ובאפגניסטן. לדעת עמנואל סיוון וסקוט אפלבי, בתנועות פונדמנטליסטיות בעת החדשה יש נטייה ברורה לייחס אלטעות למנהיגים דתיים, בניסוחים גורפים או מסויגים.
משטר האייתולות השיעים באיראן טען זה שנים, ועודנו טוען, כי ערב הסעודית היא למעשה מדינה כופרת, בובה מערבית המקיימת גרסה מושחתת של האסלאם. במהלך שנות השמונים ההאשמות הללו לא זכו לתהודה רבה, בעיקר משום מקורן השיעי. ואולם קפל טוען כי כאשר סדאם חוסיין שקד על גיוס תמיכתן של בנות בריתו לשעבר מתקופת המלחמה באיראן, סירב לפנות לערב הסעודית באמצו את הטענה האסלאמיסטית לפיה ערב הסעודית בגדה בתפקידה להגן על האתרים המקודשים לאסלאם. קפל מציין שסדאם עשה זאת בעיקר כדי לגייס את תמיכתם של אסלאמיסטים ברחבי העולם המוסלמי. כמה מהקבוצות האסלאמיסטיות נותרו נאמנות לערב הסעודית, אולם אחרות, ביניהן פלגים של האחים המוסלמים והמוג'אהדין האפגני, תמכו בסדאם. קבוצות רבות נוספות הכריזו על נייטרליות במאבקן זה.
לאחר המלחמה ביקשה ערב הסעודית לשקם את מעמדה בקרב החוגים האסלאמיסטים. אסלאמיסטים שסירבו לשכון בחסות המטרייה הסעודית נרדפו, נכלאו או הוגלו, רובם ללונדון. אלה שהסכימו זכו לתגמול נאה בדמות הזרמת כספים שוטפת. הכסף הסעודי מימן בתי ספר אסלאמיסטים בכל רחבי העולם המוסלמי, ואף קבוצות אסלאמיסטיות אלימות בבוסניה, בחבר המדינות ובשטחים. בנות בריתה המערביות של הממלכה, שידעו על הזרמת הכספים, העדיפו להעלים עין שכן ידעו שהדבר נועד לשפר את סיכויי ההישרדות של בת בריתם המרכזית, במה שנתפס כחשוב יותר מהתעצמותן הכלכלית של התנועות האסלאמיסטיות.
בשנות התשעים פרצו סכסוכים אסלאמיסטים רבים באזורים כגון אלג'יריה, השטחים, סודאן וניגריה. ב-1995 סדרת פיגועי טרור התרחשה נגד צרפת. ההתפתחות החשובה ביותר הייתה עלייתו לשלטון של משטר הטליבאן באפגניסטן בשנת 1996. משטר הטליבאן אפשר לקבוצות אסלאמיסטיות אנטי-סעודיות ואנטי-מערביות לשהות בשטחו. בין פעילי הקבוצות הללו היה אוסאמה בן לאדן, איל הון סעודי אשר הושפע מהתורה הוואהביסטית כמו גם מכתבי סייד קוטב, אשר איחד כוחותיו עם הג'יהאד הפלסטיני המצרי בהנהגתו של אימן א-זוואהרי במה שהוביל ליצירתו של ארגון הטרור הבינלאומי אל-קאעידה.
מאמץ ניכר הוקדש למאבק במערב ולפגיעה במטרות מערביות, לרבות ארצות הברית. ארצות הברית היא מוקד לשנאה אסלאמיסטית על שום היותה "מפעל" לרעיונות מודרניים המאיימים, כביכול, על החברות המוסלמיות, אך גם בשל תוקפנותה נגד מוסלמים באפגניסטן ובעיראק, נוכחות צבאה על אדמת כווית, קטר וערב הסעודית ותמיכתה בישראל ובמשטרים ערבים מתונים. קבוצות אסלאמיסטיות אחרות - כגון חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני - ריכזו את עיקר פעילותן נגד ישראל. כמעט כל הקבוצות האסלאמיסטיות אינן מכירות במדינה זו ומבקשות את השמדתה במסגרת ג'יהאד הגנתי, המחייב כל מוסלמי להגן על אדמות מוסלמיות שנכבשו על ידי כופר זר. לטענתו של אוסאמה בן לאדן, הסבור כי קיימת ברית יהודית-אמריקנית נגד האסלאם, השמדת ישראל הנה הכרחית לנוכח הסכסוך ההיסטורי בין המוסלמים והיהודים.
קיימת מחלוקת באשר למידת השפעתן הנוכחית של התנועות האסלאמיסטיות. ישנם חוקרים הטוענים כי אסלאמיזם היא תנועת שוליים הנמצאת בשלבי גסיסה, וזאת לנוכח כישלונם של המשטרים האסלאמיסטים בסודאן, איראן, ערב הסעודית ואפגניסטן לשפר באופן משמעותי את חייהם של ההמונים המוסלמים, יחד עם כניסה הולכת וגוברת של תרבות האינטרנט, הרשתות החברתיות המקוונות והתרבות המערבית אליה צעירים מוסלמים רבים נחשפים בשנים האחרונות ובעקבות זה מאמצים תפיסות השאופות לשלב את האסלאם עם ערכים דמוקרטיים. עם זאת, אחרים כדוגמת אחמד ראשיד חשים כי האסלאמיסטים עדיין זוכים לתמיכה ניכרת בעולם המוסלמי ומדגישים את העובדה שהאסלאמיסטים בפקיסטן ובמצרים - שתיים מהמדינות המוסלמיות החשובות ביותר - זוכים לשיעורי תמיכה בני 10 עד 30 אחוזים בסקרי דעת הקהל. על פי תת-אלוף (במיל) יוסי קופרווסר, לשעבר ראש חטיבת המחקר באמ"ן, האסלאם הקיצוני מתחלק לשני חלקים: אלו שסבורים שהגיעה השעה לצאת חזית למלחמה כנגד המערב כיוון שמצד אחד הוא מהווה איום כל כך גדול על האסלאם ומצד שני הוא כל כך נחלש כך שלא יוכל לפגוע בחזרה (בין 5% ל-10% מכלל המוסלמים), ואלו הסבורים שהמערב עדיין חזק ועדיין לא הגיעה השעה להתעמת איתו כיוון שהוא יוכל להכות חזק בחזרה (כ-30% מכלל המוסלמים).
כיוון אחר אימצו האסלאמיסטים בטורקיה. התנועה האסלאמיסטית הטורקית התפצלה לענף מסורתי ולענף רפורמיסטי ב-2001. הרפורמיסטים יצרו את מפלגת הצדק והפיתוח, מפלגה אסלאמיסטית מתונה אשר זכתה לרוב בבחירות לפרלמנט הטורקי ב-2002 וכמפלגת השלטון במדינה היא פועלת לאיזון בין הערכים האסלאמיים לבין דרישותיה של מערכת פוליטית חילונית ודמוקרטית. אחדים במפלגה זו רואים במפלגות הנוצריות דמוקרטיות במערב אירופה מודל לחיקוי, במה שגרם לרבים לתהות בדבר היותה של המפלגה תנועה אסלאמיסטית אמיתית.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 עלה כוחם של האסלאמיסטים. בטורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן הוביל את מפלגת הצדק והפיתוח לעלייה לשלטון, והחל לממש בטורקיה מדיניות אסלאמיסטית, שכללה בין השאר עימות דיפלומטי עם מדינת ישראל ונקיטת קו פחות פרו-מערבי ויותר פרו-אסלאמי. מוקדי הכוח אופוזיציוניים בצבא טורקיה החילוני פוררו, וחירויות האזרח בטורקיה נפגעו. ב-2012 עלו האחים המוסלמים לשלטון במצרים, אחרי ההפיכה במצרים (2011) והדחתו של חוסני מובארכ. בבחירות לפרלמנט הפכה מפלגת החופש והצדק למפלגה הגדולה, ואילו בבחירות לנשיאות זכה מוחמד מורסי, המועמד מטעם האחים המוסלמים.
עין המסייעת 7020
עין המסייעת 7020 הוא מעיין שכבה בנחל כסלון שבהרי ירושלים, כחצי קילומטר מזרחית למושב בית נקופה. הוא שוכן בצד המזרחי של בית נקובא, כפר ערבי שבטרם כבשו חיילי הפלמ"ח וההגנה את הכפר במהלך מבצע נחשון ב-11 באפריל 1948, חיו בו כ-300 ערבים. תושביו עזבו אותו ולא הורשו לחזור אליו לאחריה. המעיין שימש מקור מים מרכזי לכפר.
בשנת 2012 נערכה חפירת הצלה במקום כחלק מהרחבת כביש מספר 1 (כביש תל אביב - ירושלים). החפירה נוהלה על ידי רשות העתיקות במימון חברת "נתיבי ישראל - החברה הלאומית לתשתיות תחבורה" בע"מ. בחפירה זו נחשפה מערכת המים במקום ששמשה את הלגיון הרומי שחנה בארץ.
בצמוד לבריכת המים ישנם כמה מתקני מים קדומים ששימושם אינו ברור. כמו כן, קיימת נביעה נוספת הזורמת לתוך הבריכה.
שם המעיין
למעיין מספר שמות על בסיס גרסאות שונות. ותיקי מושב בית נקופה שחלקם לקחו חלק בהקמת המושב בשנת 1949, מיד לאחר תום מלחמת העצמאות, מכנים אותו בשם "המעיין המסתובב" על שם הנקבה המתפצלת החצובה בתוך ההר המובילה את מי הנביעה לתוך הבריכה ממספר מקומות והיא באורך כללי של כ-80 מטרים.
שמות אחרים הנזכרים במקומות שונים הם: "עין נקעה", "עין דילאב" (שמות שניתנו לו על ידי תושבי בית נקובא), "עין ארז", "המערה המסתובבת" ועוד.
המקום ידוע היום בשם "עין המסייעת 7020".
הרקע לפרויקט הנצחת חללי הפלוגה
בסוף מרץ 2002 יצא צה"ל למבצע חומת מגן. גדוד נחשון (7020) של חטיבה 5, המורכב מחיילי מילואים, נקרא בתחילת אפריל יחד עם כל החטיבה לכבוש את מחנה הפליטים בג'נין.
ב-9 באפריל 2002 במהלך הקרב במחנה הפליטים ג'נין, נקלעה הפלוגה המסייעת של הגדוד למארב, ובקרב פנים מול פנים בשטח צפוף, נהרגו 13 לוחמים ונפצעו רבים. לאחר הקרב, הוענק לפלוגה צל"ש אלוף הפיקוד על גילוי מעשי גבורה בניסיון לחלץ את הנפגעים תחת אש. בנוסף הוענק צל"ש אישי לשני לוחמים שנהרגו, וצל"ש נוסף ללוחם שחילץ נפגעים תחת אש.
שיקום המעיין
המקום היה מוזנח במשך שנים רבות לאחר שהבריכה נסתמה במכוון על ידי גורמים שונים בעקבות עבודות שנעשו באזור. הטבע השתלט על המעיין, טרסות קרסו והעתיקות במקום כוסו באדמה. לאחר עשרות שנים של הזנחה, המתחם כולו שופץ ושוקם על ידי לוחמים בעבר ובהווה של פלוגת המסייעת של גדוד המילואים 7020, לוחמים נוספים מחטיבה 5 של המילואים, תושבי בית נקופה, מתנדבי השומר החדש וחברים מהסביבה. המעיין הוכרז כאתר הנצחה לזכרם של 13 לוחמי הפלוגה שנהרגו ב-9 באפריל 2002 בקרב בג'נין, במהלך מבצע חומת מגן.
בתמיכתה של המועצה האזורית מטה יהודה ובמספר ימים מרוכזים של עבודה מאומצת, פעלו הלוחמים של הפלוגה בעבר ובהווה ביחד עם תושבי מושב בית נקופה והחלו לשקם את הנביעה וסביבתה שהייתה מוזנחת במשך שנים רבות ונקראה בפי ותיק המושב "המעיין המסתובב", בשל ניקבת המים החצובה בסלע המסתעפת בתוך ההר.
האגודה השיתופית של מושב בית נקופה, תושבי המושב ואנשי הפלוגה, ממשיכים לפתח ולטפל במתחם באופן קבוע לשימוש כלל ציבור המטיילים באזור. אנשי רשות העתיקות תרמו רבות לשיקום המקום. המקום מתוחזק על ידי מתנדבים ועל ידי "עמותת הפלוגה המסייעת 7020 (ע"ר)".
לאחר תחילתן של עבודות השיקום, החלו המים להאגר בתוך בריכת האיגום, הן מהנקבה והן ממתקני המים הקדומים.
שרון מימון
שרון מימון (נולד ב-21 באוקטובר 1973) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי. מימון, הגה את הרעיון לסרט הקצר 'Skin' שאת תסריטו כתב יחד עם הבמאי והתסריטאי הישראלי גיא נתיב, ואשר זכה בפרס אוסקר בשנת 2019.
ביוגרפיה
בסיום לימודיו כתב וביים את סרט הגמר "חורים". הסרט הוקרן בסינמטק תל אביב ובסינמטק ירושלים וזכה לביקורות מעולות בעיתונות. "חורים" השתתף בפסטיבל חיפה 2000, בפסטיבל האירופאי לסרטים קצרים בפולין. הסרט זכה במקום השלישי בפסטיבל הטלוויזיה "המסך הבא" 2002, בפרס לעיצוב אומנותי ובפרס ההפקה בפסטיבל בוגרי "קמרה אובסקורה".
בשנת 2004 כתב וביים עם טל גרניט את דרמת הטלוויזיה "משכנתא", שהוקרנה בערוץ 2 וזכתה בפסטיבל ירושלים 2006 בפרס הדרמה הטובה על שם ענת פרחי. התסריט הופק בתמיכת "קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה".
ב-2005 כתב שרון מערכונים לסדרת הטלוויזיה 'קצרים'.
בשנת 2004 כתב את התסריט לסרט באורך מלא 'סיפור גדול', יחד עם דני כהן סולל. את הסרט ביים בשיתוף עם ארז תדמור ומככבים בו איציק כהן, דביר בנדק, אלון דהן, שמוליק כהן, עירית קפלן, אוולין הגואל, לבנה פינקלשטיין, אושרי סהר, אלברט אילוז ועוד.
הסרט "סיפור גדול" הוקרן בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק בקטגוריית 'דיסקברי' שבה הוקרנו בהקרנת בכורה 13 סרטים נבחרים המייצגים את הקול החדש בקולנוע העולמי. הסרט גם פתח את ה'פסטיבל הבינלאומי לקולנוע' בירושלים ב-9 יולי 2009, וביום זה עלה הסרט לאקרנים ברחבי הארץ. הסרט השתתף בפסטיבל קרלובי וארי 2009, שם זכה בפרס הקהל. הסרט זכה גם בפסטיבלים הבאים: סרלה, Festival del Alpe dHuez ובפסטיבל טראברס סיטי (הפסטיבל בהנהלתו של מייקל מור). זכויות ליצירת גרסה מחודשת של הסרט נקנו על ידי חברת ההפקה ההוליוודית 'דיימנשן', שהיא חברת הפקה בבעלותם של הארווי ובוב ויינשטיין, בעלי חברת ההפקה 'וויינשטיין קומפני'. הסרט יופק בגרסה אנגלית לקראת שנת 2011.
לצורך הצילום עברו השחקנים הראשיים (איציק כהן, דביר בנדק ואלון דהן) אימוני סומו אינטנסיביים, כשלוש פעמים בשבוע, במשך חודשים רבים לפני הצילומים. עלילת הסרט מתרחשת בעיר ילדותו של מימון, רמלה. שנים אחרי שעבר להתגורר בתל אביב, רמלה היא עדיין המקום שנותן השראה למימון בעת כתיבת עלילות וכל סרטיו הקודמים התרחשו גם הם בעיר. מימון על הסרט: "אפשר להוציא אותי מהשכונה, אבל אי אפשר להוציא את השכונה ממני (...) כשאני כותב דיאלוגים או מחפש סיפורים, הם תמיד מתרחשים ברמלה. לא משנה כמה מופרך הסיפור, כשהוא נוחת ברמלה הוא מקבל חיים. אני מלביש את הדמויות על אנשים שהכרתי מילדות, חוזר לשם, לרחובות, אל השוק, לריחות המוכרים".
בשנת 2009 ביים וכתב מימון, בשיתוף עם טל גרניט, את הסרט הקצר "להרוג דבורה" בכיכובם של דביר בנדק ורמי הויברגר. הסרט, שהופק על ידי גל גרינשפן מחברת 'Greenproductions' בתמיכת קרן מקור, זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל חיפה 2009 בנוסף הסרט הוקרן בפסטיבל היוקרתי 'לוקרנו' בקטגוריית הפנתר של המחר ואף זכה בפסטיבלי הקולנוע 'ויאדוליד' ו 'אגילר דה קמפו' שבספרד, בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר ובציון לשבח בפסטיבל 'אינטרפילם ברלין'.
בשנת 2012 ביים וכתב בשיתוף עם טל גרניט, את הסרט הקצר 'חופש גדול' בכיכובם של יפתח קליין, עודד לאופולד והילה וידור. הסרט שהופק על ידי גל גרינשפן מחברת 'Greenproductions' בתמיכת קרן מקור, מועמד בתחרות הרשמית לסרט הקצר בפסטיבל סאנדאנס 2013 ומועמד ברשימה המקוצרת לאוסקר האמריקאי בשנת 2015.
השתתף בכתיבת התסריט של הסרט "הבן של אלוהים" (של הבמאים/תסריטאים ארז תדמור וגיא נתיב).
בשנת 2014 המשיך שיתוף הפעולה עם גרניט בסרט מיתה טובה בו השניים שותפים בתסריט ובבימוי. הסרט מיתה טובה זכה בפרס חביב הקהל ובפרס בראיין בפסטיבל ונציה וכן גם בפרס הסרט הטוב בפסטיבל וויאדוליד. הסרט זכה לביקורת נלהבות בארץ ובעולם והוא נמכר להפצה לכ-25 מדינות ברחבי העולם.
בשנת 2018 יצר יחד עם גיא נתיב את הסרט העלילתי, "Skin" (על פי רעיון מקורי מאת שרון מימון). הסרט זכה בפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר.
הסרט "Skin" נעשה בהפקה אמריקאית דוברת אנגלית. את התסריט כתב מימון ביחד עם הבמאי. מדובר בדרמה העוסקת בפשע שנאה בעיירה ענייה בארצות הברית. הסרט שימש השראה לסרט ארוך בשם זהה שזכה גם כן לתהודה ולהצלחה.
בשנת 2021 החל לעבוד סרט חדש בבימויו; "סוף טוב" בהפקה אמריקאית-בריטית, לצד שותפתו טל גרניט אשר מבוסס על המחזה באותו שם מאת ענת גוב.
בשנת תשפ״ג, 2023, נבחר סיפור שכתב ״פעם בחמש שנים״ לבחירת השופטים בתחרות היוקרתית - ״תחרות הסיפור הקצר של עיתון הארץ״. הסיפור פורסם בעיתון הארץ בערב שביעי של פסח. הסיפור נכתב בהשראת נפילתו בשבי של אברה מנגיסטו.
צוות עבודה
צוות עבודה הוא קבוצה חברתית הפועלת בתיאום על מנת להשיג מטרה משותפת ומוגדרת מראש. בין חברי הצוות קיימת תלות הדדית, ועליהם לפעול בשיתוף פעולה על מנת להשיג את יעדיהם האישיים.
צוות פתרון בעיה
מורכב מ-12-5 אנשים מאותה מחלקה הנפגשים מדי שבוע כדי לדון בדרכים לשיפור איכות ויעילות העבודה. חברי הצוות מציעים הצעות לשיפור תהליכי העבודה, אך לעיתים רחוקות הצעות אלו מיושמות בארגון.
צוות פונקציונלי
מורכב מעובדים שהם באותה רמה היררכית בארגון, בעלי תפקידים שונים הפועלים יחד להשלמת המשימה. היתרון של הצוותים האלו הוא שהם מאפשרים לחברי הצוות לחלוק מידע, לפתח תוכניות חדשות, לפתור בעיות ולתאם בין פרויקטים מורכבים. אבל קשה מאוד לנהל צוותים מסוג זה. השלבים הראשונים של הקמת צוות פונקציונלי נוטים להתארך, בגלל השונות הגבוהה בין חברי הצוות.
צוות וירטואלי
צוות וירטואלי שונה מכל סוגי הצוותים הקודמים בכך שהעבודה הצוותית אינה נעשית עבודה פנים מול פנים. הצוות מבצע את עבודתו כאשר חבריו אינם יכולים להימצא באותו מקום פיזי ולכן הם מתקשרים זה עם זה באמצעות טכנולוגיות ממוחשבות שונות למשל, שיחות ועידה בווידאו, דוא"ל וכו'. הפעילות שלהם זהה לזו של הצוותים הקודמים, הם יכולים לחלוק מידע, לקבל החלטות ולהשלים משימות. יש שלושה מאפיינים המבדילים צוות וירטואלי מצוותים שנפגשים פנים מול פנים:
מודל להתפתחות הצוות
ברוס טוקמן הגדיר מודל להתפתחות הצוות הכולל ארבעה שלבים ההכרחיים על מנת שקבוצה תתפתח, תוכל להתמודד מול משברים, למצוא פתרונות ולהפיק תוצאות.
יצירת צוות עבודה
ישנן מספר דרכים בהן ניתן להשתמש כדי להפוך יחידים לחברי צוות:
בודרום
בודרום (בטורקית: Bodrum) היא עיר נמל וקייט בנפת מולה בריביירה הטורקית בדרום-מערב טורקיה. העיר ניצבת במקום בו עמדה העיר היוונית הליקרנסוס (ביוונית: Αλικαρνασσός; בטורקית: Halikarnas), והעיר פטרוניום בימי הביניים.
העיר שוכנת בחצי האי בודרום לחוף מפרץ גקובה, למול האי היווני קוס, ומהווה אתר תיירות ושיט יאכטות. מדי שנה מבקרים בעיר מאות אלפי תיירים. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 192,964 תושבים.
הליקרנסוס
הליקרנסוס הייתה עיר יוונית עתיקה ששכנה בעת העתיקה בדרום-מערב קאריה. העיר ניצבה בתחילה על האי זפיריה אולם מצר הים שבין האי ליבשה יובש על מנת לאפשר לה להתפשט.
ייסודה של העיר מוזכר במספר מסורות המתארות את האירוע בדרכים שונות. תושבי העיר עצמה האמינו כי העיר נוסדה בשנת 1175 לפנה"ס - 17 שנים לאחר מלחמת טרויה המיתולוגית. ההיסטוריונים מסכימים כי במקום הייתה מושבה דורית, כפי שניתן ללמוד מהמטבעות שהוטבעו במקום ושעליהם מופיעות דמויות יווניות כגון המדוזה, אתנה ופוסידון. העיר נוסדה ככל הנראה בשלהי המאה ה-11 לפנה"ס או בראשית המאה ה-10 לפנה"ס. ככל הנראה ההתיישבות הראשונה הייתה על האי ורק מאוחר יותר יושב גם החוף הסמוך הפחות קל להגנה. התרחבות העיר לחוף במאה ה-4 לפנה"ס איפשרה את התפתחותה, ועל החוף הוקם שוק אשר איפשר התפתחות מסחרית. באותה עת נבנו גם אגורה ותיאטרון והעיר הוקפה חומה. ההיסטוריון היווני הרודוטוס נולד וגדל בעיר בתקופה זו. לתושבים הדורים הצטרפו בהמשך מתיישבים יוונים נוספים והשפה המדוברת בעיר הייתה יוונית עתיקה בניב איוני.
במאה ה-6 לפנה"ס הייתה העיר לחלק מלידיה שבראשה מלך קרויסוס וזאת עד כיבושה על ידי כורש. לאחר הכיבוש הפרסי הוצב לשלוט בעיר ליגאדימוס, ובראשית המאה ה-5 לפנה"ס הייתה העיר בשליטת בתו, ארטמיסיה הראשונה מקאריה שהשתתפה בקרב סלמיס כמפקדת הצי הפרסי. לאחר כישלון הפרסים בניסיונם לכבוש את יוון, הצטרף נכדה של ארטמיסיה ליגדאמיס השני לליגה הדלית כשליט הליקרנסוס. חלק מתושבי העיר מרדו כנגד המלך בגין "החלפת צדדים" זו, אולם בית המלוכה המקומי נותר לשלוט והמורדים והרודוטוס ביניהם הוגלו מהעיר. בתום המלחמה הפלופונסית ירדה העיר מגדולתה. בשנת 365 לפנה"ס שבה העיר להיות חלק מהאימפריה הפרסית - והייתה בירת מחוז קאריה. מאוסולוס, מלך העיר באותה עת, בנה והרחיב את העיר, ביצר אותה מחדש בחומות שאורכן עלה על 7 ק"מ, ואשר שרידיהן עומדים עד ימינו, וכן בנה תיאטרון ומקדש לארס. בעת מרד הסטרפים נגד השלטון הפרסי תמך מאוסולוס בייתר הסטרפים. על אף הפסדם של הסטרפים במרד, הסכים המלך הפרסי ארתחשסתא השני כי מאוסולוס ימשיך וישלוט בעיר כסטרפ קאריה. לאחר מותו של מאוסולוס בשנת 353 לפנה"ס עלתה לשלטון אחותו, ארטמיסיה השנייה מקאריה אשר הנציחה את זכר אחיה בהקמת המאוזוליאום בהליקרנסוס שנחשב לאחד משבעת פלאי העולם העתיק. ניסיון תושבי רודוס לכבוש את העיר נכשל בשל ביצוריה והתוקפים הצליחו לכבוש רק את הנמל המזרחי של העיר. מתקפה של מגיני העיר מהנמל המערבי בהנהגת ארטמיסיה הביסה את הפולשים.
בשנת 334 לפנה"ס הגיע אלכסנדר מוקדון ובית המלוכה המקומי התפלג בין תומכי אלכסנדר ומתנגדיו. לבסוף, משסירבה העיר לדרישת אלכסנדר להיכנע, לקח אותה בכוח והחריבה (המצור על הליקרנסוס). העיר מעולם לא התאוששה מהחורבן לחלוטין וקיקרו תיארה כנטושה. לאחר מותו של אלכסנדר נאבקו יורשיו על השליטה באזור. אנטיגונוס מונופתלמוס שלט בעיר תקופה מסוימת, ולאחר מכן, בשנת 301 לפנה"ס, הפכה לחלק מאזור השליטה של ליסימאכוס. בהמשך הייתה לחלק מהאימפריה התלמאית ונכבשה זמן קצר לאחר מכן על ידי האימפריה הסלאוקית. כאשר פרצה מלחמה בין אנטיוכוס השלישי לבין הרפובליקה הרומית צידדה הליקרנסוס ברומאים.
החל מהמאה ה-1 לפנה"ס הייתה העיר שטח חסות רומאי, ובשנת 58 הפכה לחלק מהפרובינקיה אסיה של האימפריה הרומית. העיר צידדה ביוליוס קיסר במהלך מלחמות האזרחים הרומית, ובהמשך תמכה בקיסרים הרומאים ובנתה מקדשים לכבודם. בתקופת שלטונם של יוליוס קיסר ויורשו אוגוסטוס תמכה העיר בקיסרים אלה ובמדיניות הסובלנית שלהם כלפי היהודים. בעיר ניתן צו מיוחד המעניק שוויון זכויות וחופש דתי ליהודים תושבי העיר.
פטרוניום
משך זמן קצר לקראת סוף ימי הביניים שלטו בעיר אבירי מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים אשר נודעו כהוספיטלרים ואשר מעוזם היה ברודוס הסמוכה. האבירים הקימו את מצודת פיטר הקדוש בשנת 1404 הידועה כיום גם כמצודת בודרום. העיר והמצודה נודעו בתקופה זו בשם פטרוניום, שם שהשתבש לבודרום. לאחר שסולימאן הראשון הביס את ההוספיטלרים וכבש את העיר מידיהם בשנת 1522, פחתה חשיבותה לחלוטין. העיר הייתה לחלק מהאימפריה העות'מאנית ונכבשה ב-11 במאי 1919 על ידי האיטלקים שהחזיקו בה משך זמן קצר ועד ששבה לשליטת טורקיה.
העיר כיום
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה בודרום כפר דייגים קטן הבנוי על הריסות הליקרנסוס העתיקה. במהלך שני העשורים האחרונים של המאה ה-20 התפתחה התיירות באזור, והמקום הפך לאתר תיירות פופולרי. כלכלת העיר נסמכת על התיירות ובמידה פחותה מכך על בניית סירות נופש טורקיות אופייניות (גולט - Gulet). בעיר השתמרו מספר אתרים וביניהם מצודת בודרום שבה מוזיאון לארכאולוגיה תת-ימית ושרידיה של סירה מהמאה ה-7, התיאטרון ושער מינדוס (Myndos kapısı) המהווה את השער היחיד שהשתמר בחומת הליקרנסוס מתקופת מאוסולוס. מהמאוזוליאום של מאוסלוס נותרו הריסות בלבד. המספנה העות'מאנית שליד המרינה הושלמה ב-1829 ושוחזרה מאז. בנוסף מהווה בודרום נקודת מוצא לסיורים בחצי האי הקרוי על שמה והמרינה משמשת בסיס להפלגות נופש בסביבה. העיר משמרת את צביונה בדרך של הגבלת גובה הבנייה והשימוש בבטון. נמל התעופה מילאס-בודרום, כ-30 ק"מ מצפון לעיר משמש לה כשער אווירי הן לטיסות בינלאומיות והן לטיסות פנימיות.
מיץ חמוציות
מיץ חמוציות הוא מיץ המופק מחמוציות. לרוב, מוהלים את המיץ בתערובת עם מיצים אחרים או שממתיקים אותו עם סוכר.
כמשקה בריאות
מיץ חמוציות הוא משקה המסייע במניעת מחלות וכן בניקוי הגוף מפסולת. המיץ מסייע בעיקר לחולים בעלי מחלות בדרכי השתן. הנוזל החומצי "מחטא" את שלפוחית השתן ומונע הצטברות של חיידקים מעוררי דלקות ומחלות דוגמת אשריכיה קולי (אשר מצוי במעיים, אך הימצאותו בדרכי השתן אינה תקינה). למיץ יש גם תועלת בשיפור לחץ הדם, שמירה על בריאות השיניים (הוא מחטא את החניכיים ומונע פלאק בשן) מניעת מחלות סרטן ומחלות בכלי הדם.
סגולותיו הרפואיות של מיץ החמוציות נבדקו ונבדקים על ידי רופאים וביולוגים ברחבי העולם. על מי המחקרים רמת החמוציות הגבוהה של המשקה, יחד עם כימיקלים המצויים בצמח החמוצית כגון אנתוציאנין הם שמקנים לו יכולות אלה.
בשוק העולמי
משנת 1999 עד 2006, מחיר חבית של מיץ חמוציות מן היצרן Ocean Spray (חברה אמריקאית הסוחרת במשקה בכמויות גדולות) עלה מ-14.79 דולרים ל-47.69 דולרים, עלייה של 222% במחיר. "אושן ספריי" היא חברה המייצרת ומשווקת מיצי חמוציות בארצות הברית וחולשת של 60% מן השוק האמריקאי. בין השנים 2005 עד 2006, הייתה ירידה של 2.6 אחוזים בשתיית מיצים, אך הביקוש למיץ חמוציות עלה ב-9.99 אחוזים.
מרי מחלדר
מרי מחלדר או מרי מחלרה או מרי מגולדרס (באנגלית: Mary of Guelders; נולדה בשנת 1434 לערך – 1 בדצמבר 1463) הייתה המלכה הרעיה של מלך סקוטלנד ג'יימס השני.
קורות חיים
מרי הייתה בתם של ארנולד, דוכס חלדר וקתרין (בתו הבכורה של אדולף הרביעי, דוכס קליווס (קלווה)).
מרי נישאה לג'יימס השני מלך סקוטלנד בכנסיית הולירוד שבאדינבורו ב-3 ביולי 1449 ונולדו להם שבעה ילדים: לאחר מותו של בעלה, ובשל גילו הצעיר של בנה, הייתה מרי עוצרת סקוטלנד עד הגיעו של ג'יימס השלישי לגיל הבגרות.
מרי הייתה קתולית אדוקה, וייסדה את כנסיית טריניטי קולג' במייל המלכותי של אדינבורו, בשנת 1460, לזכרו של בעלה. הכנסייה נהרסה בשנת 1848 על מנת להקים את תחנת וייברלי, אולם נבנתה בחלקה מחדש בשנת 1870.
מרי נפטרה בשנת 1463 בטירת רייבנסקרייג שבפיף, ונקברה בכנסייה שייסדה. בעת הריסת הכנסייה בשנת 1848 הועבר ארונה של מרי למנזר הולירוד שבו נישאה.
Let Me Love You (שיר של די ג'יי סנייק)
Let Me Love You (בעברית: תני לי לאהוב אותך) הוא שיר שהוקלט על ידי מפיק המוזיקה האלקטרונית די ג'יי סנייק, בתור הסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלו, Encore. בשיר משתתף הזמר הקנדי ג'סטין ביבר. האמנים כתב את השיר יחד עם אנדרו וואט, אלי טמפוסי, בריאן לי, ולואי בל, בעוד שדי ג'יי סנייק הפיק את השיר בעצמו. הוא פורסם ב-5 באוגוסט 2016, דרך חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס. הקליפ לשיר פורסם ב-29 בנובמבר 2016, ביוטיוב.
הופעות במצעדים
בארצות הברית, "Let Me Love You" מוקם לראשונה במקום ה-12 בבילבורד הוט 100, ב-27 אוגוסט 2016, ובהמשך הגיע למקום ה-4 בשיאו. השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים הדיגיטלי עם 113,000 הורדות, והפך לראשון של די ג'יי סנייק ולשישי של ביבר שהגיע להישג זה. השיר אף הגיע לראש המצעדים בצ'כיה, פינלנד, צרפת, גרמניה, איטליה, מקסיקו, הולנד, נורווגיה, סקוטלנד, רוסיה, סלובקיה, פורטוגל ושווייץ, וכן לחמישייה הפותחת בבריטניה וקנדה.
עודד קוטלר
עודד קוטלר (נולד ב-5 במאי 1937) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע, במאי, מחזאי וסופר ישראלי. מנהל אמנותי ומייסד תיאטראות שונים בישראל. חתן פרס ישראל בתחום אמנויות הבמה לשנת 2022 (ה'תשפ"ב).
ביוגרפיה
קוטלר נולד בתל אביב. הוא החל את דרכו התאטרונית כבר בהיותו תלמיד תיכון, כששיחק וביים הצגות בתיאטרון "קלעים". תפקידו הראשון בתיאטרון מסחרי היה בגיל 17 בהצגה "תה וסימפתיה" בתיאטרון "האוהל". בצבא היה שחקן ובמאי בלהקת פיקוד מרכז. לאחר מכן שר בלהקת "בצל ירוק" ושיחק בתיאטראות "האוהל" והקאמרי. השתתף גם בתסכיתי רדיו, בהם הסדרה הרדיופונית הפופולרית "משפחת שמחון".
מנהל אמנותי ומייסד תיאטראות
באמצע שנות ה-60 היה קוטלר ממייסדי להקת התיאטרון "במת השחקנים" שהעלו מחזות מקוריים (עם שחקניו נמנו אמנון מסקין, לאורה ריבלין, אילן תורן ואחרים) וצירף אותה לתיאטרון חיפה. בשנים 1970-1978 שימש כמנהלו האמנותי של תיאטרון חיפה ושם דגש על פיתוח מחזאות ישראלית מקורית שהתמודדה עם המציאות החברתית-פוליטית במדינה.
בשנת 1980 ייסד את המרכז התיאטרוני בנווה צדק ושימש כמנהלו האמנותי, והיה ממייסדי הפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו. בשנים 1985–1990 ניהל את פסטיבל ישראל, היה חבר האנסמבל וההנהלה האמנותית של התיאטרון הקאמרי וייסד את "תיאטרון המעבדה" בירושלים. בשנים 1990–1998 חזר לכהן כמנהל האמנותי של תיאטרון חיפה, והמשיך להתמקד בהעלאת מחזאות ישראלית (כמו "המתלבט" של חנוך לוין ו"אדי קינג" של נסים אלוני) וכמו כן התמודד עם גירעונות התיאטרון.
קוטלר התמודד בעבודתו בתיאטרון גם עם המציאות החברתית בישראל. בשנת 2005 הקים קבוצת תיאטרון חדשה והעלה עמה, במסגרת תיאטרון גבעתיים, את המחזה החברתי "מובטל נולד", המבוסס על המציאות הישראלית ובעיית האבטלה שלדבריו, "נוגעת ופוגעת בכל שכב הציבור ללא הבחנה". לטענתו, החברה הישראלית נעשית יותר ויותר חומרית וגם האמנות הישראלית, במקום ליצור משהו אמיתי, נסחפה לעבר אמנות המכירה.
בספטמבר 2011 מונה למנהל האמנותי של תיאטרון אנסמבל הרצליה. עבודתו זו הסתיימה באפריל 2013, עם ההחלטה על סגירתו של תיאטרון זה.
במאי ושחקן תיאטרון
קוטלר יזם והיה אחראי להפקתם של מחזות רבים במסגרת מוסדות התיאטרון השונים שבהם כיהן כמנהל אמנותי. במהלך השנים גם שיחק וביים בכל התיאטראות בארץ. בין ההצגות הבולטות שביים היו: "חפץ", "פופקורן", "מלאכת החיים", "משחקים בחצר האחורית", "סינית אני מדברת אליך", "גיבור מעמד הפועלים", "חברון" (אשר עוסקת בסכסוך הישראלי-פלסטיני דרך העיניים של שני הצדדים) ואת האופרה "צחוק של עכברוש". בשנת 2002 שיחק את התפקיד הראשי במחזמר "גבירתי הנאווה".
בראשית 2017 יצא במונודרמה חדשה -"ילד לא רצוי", בבימויה של נולה צ'לטון, על פי הביוגרפיה של יצחק בן-אהרון שכתבה יעל גבירץ.
שחקן ובמאי בקולנוע ובטלוויזיה
בקולנוע שיחק קוטלר במספר סרטים, בהם: "חולות לוהטים" (1960), "אולי תרדו שם" (1964), "משפחת שמחון" (1964), "חולות באר שבע" (1966), "כל ממזר מלך" (1968) ו"פרשת וינשל" (1979). שני סרטים בולטים בכיכובו היו "שלושה ימים וילד" של אורי זוהר על-פי סיפור מאת א"ב יהושע (1967) ו"מיכאל שלי" בבימויו של דן וולמן, על פי ספרו של עמוס עוז (1975). בשנים 2004–2005 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אסתי המכוערת" ובסדרת ההמשך שלה, "אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית" וב-2010 שיחק בסדרה "חסמבה דור 3" בתפקיד ירון זהבי, מפקד "חסמבה".
בשנת 1985, ביים קוטלר את סרטו הראשון, "רומן בהמשכים", בכיכובו של חיים טופול, על פי סיפור מאת יצחק בן נר.
הוא ביים גם מספר סרטים דוקומנטריים לטלוויזיה: הסדרה בת ששת הפרקים "משפחה", הסרט התיעודי "ילד שלי מוצלח" על נעמי פולני וחידוש להקת "התרנגולים", שניהם בהשתתפות חנן גולדבלט, הסרט "עקבות בשלג" אודות בולגקוב וההצגה "השטן במוסקבה" שהעלה תיאטרון גשר (בעקבות "האמן ומרגריטה") והפקת סדרה בת 3 פרקים לטלוויזיה על תולדות התיאטרון בישראל.
נאום הבהמות
בשנת 2015, לאחר ששרת התרבות, מירי רגב, הצהירה כי בכוונתה לשנות את הקריטריונים לתמיכה במוסדות התרבות, כך שלא יתוקצבו יצירות בהן ישנן התבטאויות נגד מדינת ישראל וצה"ל, אמר קוטלר בכנס מחאה של "פורום מוסדות התרבות": "תארי לך, גברת רגב, את עולמנו - עולמך שוקט, ללא ספר, ללא מוזיקה, ללא פואמה, עולם שאין מפריע בו, אין מפריע ללאום לחגוג 30 מנדטים שאחריהם צועד עדר של בהמות מלחכות קש וגבב". הנאום כונה "נאום הבהמות" וספג גינויים רבים מימין ומשמאל, בהם של ראש הממשלה בנימין נתניהו וראש האופוזיציה יצחק הרצוג. קוטלר טען לימים שמחה נגד הצנזורה שרגב רצתה להחיל על התרבות כי "אומות שעשו צנזורה החזיקו קהלים מיובשים כמו עדר של בהמות. מישהו החליט שהתכוונתי לבוחרי הליכוד וזה לא היה נכון".
משפחתו
אחיו היה העיתונאי יאיר קוטלר.
בצעירותו היה קוטלר בן זוגה של השחקנית גילה אלמגור. כמו כן היה נשוי למשוררת תרצה אתר, ולאחריה היה נשוי לשחקנית לאורה ריבלין ממנה יש לו תאומים (השחקנית נינה קוטלר, וצלם הקולנוע אמנון קוטלר).
תפקידים שמילא קוטלר כבמאי תיאטרון
תקופת פעילותו כבמאי מתחלקת לשתי תת-תקופות:
טמגוצ'י
טָמָגוֹצִ'י (ביפנית: たまごっち - "ביצת-שעון") הוא צעצוע דיגיטלי קטן שפותח ביפן ב-1996. למכשיר שלושה כפתורים בדרך כלל, ניתן "לגדל" (על הצג) יצור דיגיטלי שזקוק למזון, לחינוך, לניקיון, לחיבה ולבריאות (הצרכים משתנים בהתאם למכשיר). בטמגוצ'י עשויות להיות דמויות שונות; ישנם טמגוצ'ים עם ילדים, עם כלבים, עם דרקונים, עם ציפורים ועוד.
עודד קוטלר
תפקידים שמילא קוטלר כבמאי תיאטרון
א) התקופה הראשונה, תקופת הנעורים וההתבגרות בראשית שנות ה-50, במסגרת "קלעים" תיאטרון הנוער שהקים בתל אביב:
טמגוצ'י
הפצה ויצור
ב-23 בנובמבר 1996 המשחק הופץ ברחבי יפן, ההפצה לשאר העולם החלה במאי 1997. במהרה הטמגוצ'י הפך לאופנה חולפת והוא אחד מהסמלים המפורסמים של סוף שנות התשעים. נכון לשנת 2010, 76 מיליון יחידות של צעצועי טמגוצ'י נמכרו ברחבי העולם.
עודד קוטלר
תפקידים שמילא קוטלר כבמאי תיאטרון
ב) התקופה השנייה, תקופת הבגרות:
ספריו
בשנת 2016 הוציא לאור את האוטוביוגרפיה שלו, "ימים רבים לא יכסו", בהוצאת עם עובד.
טמגוצ'י
הפצה ויצור
עם השנים חלה ירידה בפופולריות של הטמגוצ'י, אך ייצורו עדיין נמשך. נכון לשנת 2009 יצאו 44 גרסאות של המשחק.
עודד קוטלר
ספריו
בשנת 2019, בגיל 82, יצא לאור רומן ראשון מפרי עטו, "הנסיעה: יומן אישי מאת דייב סגל", בפרדס הוצאה לאור.
טמגוצ'י
אופן המשחק
אם הטמגוצ'י אינו מקבל את צרכיו, הוא מצפצף כדי להסב את תשומת הלב של בעלי המכשיר. אם בכל זאת הוא לא מטופל, הוא עשוי לעזוב או למות, אך ניתן ליצור דמות דיגיטלית חדשה. הגרסאות הראשנות של הטמגוצ'י היו בשחור לבן. עם התפתחות הטמגוצ'י הגיעו גם גרסאות בצבע, בגרסאות מתקדמות יותר של טמגוצ'י, ניתן להכניס את הטמגוצ'י למצב שקט.
גרסאות המשחק
ארבעים וארבע גרסאות טמגוצ'י הוצאו לחנויות בין שנת 1996 ל-2009, בהן טמגוצ'ים יפנים. הגרסאות כוללות טמגוצ'י רגיל, מהדורות מיוחדות ומכשירים המסוגלים לתקשר ביניהם. שני הדורות האחרונים של הטמגוצ'י יכולים לתקשר אחד עם השני, "להתחתן" אחד עם השני או בעזרת השדכנית ואף להביא ילדים.
החידוש האחרון של הטמגוצ'י קרה בשנת 2019, היצרנית היפנית בנדאי הציגה את Tamagotchi On, בעל מסך 2.5 אינץ' צבעוני, אפשרות ליצור מיליוני דמויות וקישוריות חברתית. בזכות חיישן אינפרא-אדום וחיבור בלוטות', הטמגוצ'י יודע לתקשר עם טמגוצ'ים אחרים בסביבתו, לבקר אותם, לתת להם מתנות, לטייל ביחד, להתחתן ולהקים משפחה יחד איתם.
מקור השם
מקור השם מגיע משילוב המילים tamago - ביצה, ו-watch - שעון, או wocchi בהגייה יפנית. השילוב יוצר את המילה המומצאת tamagocchi, שמשמעותה "ביצה בתוך שעון". בישראל השתרשה ההגייה /tamagutši/.
קרב בניאס
קרב בניאס (פניאס) נערך בין שתי הממלכות ההלניסטיות, הממלכה הסלאוקית ומצרים התלמיית, באזור נחל חרמון (בניאס) בשנת 200 לפנה"ס. הסלאוקים ניצחו בקרב והשיגו את השלטון על קוילה-סוריה.
רקע
הרקע המיידי לקרב היה פלישתו החוזרת של אנטיוכוס השלישי לקוילה-סוריה בניסיון לכבוש אותה ולממש את חלומו של מייסד השושלת, סלאוקוס הראשון לזכות בשליטה באזור. לטענתם של הסלאוקים, הובטחה להם הארץ עוד בעת מלחמת הדיאדוכים ואילו בית תלמי נסוג מן ההבטחה הישנה. המלחמות הראשונות הסתיימו בהפסד סלאוקי ואילו במלחמה הקודמת, הרביעית במספר, הפסיד אנטיוכוס בכבודו ובעצמו לצבא תלמיי בקרב רפיח (217 לפנה"ס). עתה, כשנפטר השליט התלמי, תלמי הרביעי, ומצרים שקעה במערבולת של בעיות פנימיות, תקפו הסלאוקים פעם נוספת.
הקרב
במסע המלחמה שהתחיל בשנת 202 לפנה"ס כבשו הסלאוקים את קוילה סוריה וארץ ישראל, למעט עזה. אנטיוכוס שב למעונות חורף בסוריה, ואילו המצביא התלמי, סקופס, ניצל את היעדרותו וכבש בחורף 201–200 את ארץ ישראל מידי בית סלאוקוס. אנטיוכוס תקף בקיץ וכך נפגשו הצבאות בקרב באזור בניאס.
בראש הצבא הסלאוקי עמד המלך, אנטיוכוס השלישי, ושני בניו הצעירים. מצביא התלמיים היה סטרטגוס סקופאס (יוונית: Σκόπας) מאטוליה. לא ידוע רבות על הקרב, אך ידוע ששימוש בקטפרקטים היה גורם מכריע בניצחון הסלאוקים. הקטפרקטים הסלאוקים הבריחו את הפרשים המצריים על ידי תקיפה מן הצד, ולאחר מכן הם תקפו את הגוף העיקרי של הצבא המצרי מאחור וניצחוהו.
ניצחון הסלאוקים הביא את הקץ על שלטון של כמאה שנה של בית תלמי בקוילה-סוריה ובארץ ישראל.
קישורים חיצוניים
המקור המלא העתיק היחיד ששרד הוא ספרו ה-16 של פוליביוס, שמסתמך על מקור זנון.
ראול לופס
ראול לופס מוליסט (ספרדית: Raúl López Molist; נולד ב-15 באפריל 1980 בברצלונה שבספרד) הוא כדורסלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הרכז. גובהו 1.82 מטר. שיחק בנבחרת ספרד.
ביוגרפיה
לופס החל את הקריירה המקצועית שלו במועדון חובנטוד בדאלונה בשנת 1998. בשנת 2000 חתם במועדון הפאר הספרדי ריאל מדריד, זאת לאחר שהרשים את הצוות המקצועי של המועדון במהלך המשחקים שנערכו בין שתי הקבוצות. לופס שיחק בריאל מדריד במשך שתי עונות.
בקיץ 2001 לופס נבחר בסיבוב הראשון של דראפט ה-NBA (מהמקום ה-24 הכללי) על ידי קבוצת יוטה ג'אז. בספטמבר 2002 לופס חתם על חוזה לעונת רוקי אחת אולם לאחר מכן עבר ניתוח עקב פציעה קשה בברכו הימנית. בעקבות הפציעה והניתוח לופס לא שיחק כלל בעונת 2002–2003. לאחר שהחלים מהפציעה שיחק לופס בעונת 2003–2004 בכל 82 המשחקים של העונה הסדירה כרכז השני בקבוצה לאחר קרלוס ארויו. לופס סיים את העונה עם ממוצע של 7 נקודות, 3.7 אסיסטים, 2 ריבאונדים וכ-20 דקות למשחק.
ב-3 באוגוסט 2005, לופס הועבר מהיוטה ג'אז לממפיס גריזליס כחלק מהעסקה הגדולה ביותר בתולדות ה-NBA, עסקה שכללה חמש קבוצות, 13 שחקנים ושתי בחירות דראפט. לאחר חודש שוחרר לופס מהקבוצה. לופס חזר לספרד וחתם בקבוצת ז'ירונה, זאת לאחר שלא מצא קבוצת NBA שתחפוץ בו. לאחר עונה די בינונית במועדון חזר לופס לקדנציה שנייה בריאל מדריד.
לופס משתייך לסגל הנבחרת הלאומית של ספרד משנת 2001. כחלק מנבחרתו הלאומית הוא זכה במדליית הארד באליפות אירופה 2001, במדליית הכסף באולימפיאדת בייג'ינג ובאליפות אירופה בכדורסל 2009.
טינמו אפור
טינמו אפור (שם מדעי: Tinamus tao) הוא מין עוף ממשפחת הטינמיים ואחד מהגדולים במשפחה. הוא חי בטבע באמריקה הדרומית ומצוי בסכנת הכחדה.
מאפיינים
אורכו של הטינמו כ-46 ס"מ ומשקלו עד 2 ק"ג. הוא בעל נוצות אפורות ברובם עם ראש וצוואר מנומרים בלבן, עיניים שחורות ופסים כהים לאורך הכנפיים. השת בצבע זהוב והרגליים הגדולות לבנות. זהו עוף החי לבדו או בזוגות ולא בקבוצות גדולות.
תפוצתו היא בצפון ברזיל וכן במזרח אקוודור, מזרח פרו, קולומביה, צפון ונצואלה, צפון בוליביה וגויאנה. הוא חי ביערות גשם וביערות הרריים לחים. הטינמו ניזון מפירות וזרעים על הקרקע או משיחים.
הטינמו מקנן על הקרקע והזכר דוגר על הביצים עד לבקיעה.
The Red Jumpsuit Apparatus
The Red Jumpsuit Apparatus (דה רד ג'מפסוט אפארטוס ובראשי תיבות RJA) היא להקה שהוקמה בשנת 2003 בג'קסונוויל שבפלורידה.
היסטוריית הלהקה
הרד ג'מפסוט אפארטוס הוקמה על ידי רוני וינטר ודיוק קיצ'נס כשהיו בתיכון. הם נפגשו בשיעור על תולדות המוזיקה, כאשר רוני היה בכיתה י"ב ודיוק בכיתה י"א. הלהקה התחילה כלהקה מקומית במידלבורג, פלורידה, עיירה דרומית לג'קסונוויל, השם "דה רד ג'מפסוט אפארטוס" נבחר על ידי מיקום מילים אקראיות על קיר מסוים, ואחד מחברי הלהקה נדרש ללכת ולבחור שלוש מילים כאשר עיניו מכוסות.
דה רד ג'מפסוט אפארטוס הוציאו את הדמו שלהם, הנקרא על שמם ב-2005. לאחר מכן הוציאו עוד דמו בו נכללו גרסאות התחלתיות לשירים "Face Down", "Ass Shaker" ו-"Justify". ב-2006 יצא אלבום הבכורה, "Don't You Fake It", הכולל את הסינגלים "Face Down", "False Pretense", "Your Guardian Angel" ו-"Damn Regret". האלבום הגיעה למעמד אלבום זהב, עם מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים. בקיץ של 2006, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות במסגרת ה-Warped Tour. בפברואר 2007 הלהקה לקחה חלק בסיבוב ההופעות Take Action! שפעל נגד התאבדות של צעירים ונגד התעללויות בבעלי חיים, לצד הלהקות מיי כמיקל רומנס ורייז אגיינסט. השיר שלהם, "In Fate's Hands" (שהוא הגרסה הסופית לשיר מהדמו "Ass Shaker") נמצא בפסקול המשחק Madden NFL 07.
גרסת הדלוקס (דיסק\DVD) של אלבום הבכורה "Don't You Fake It" יצאה באפריל 2007, ובה נמצאים גם שירים שלא יצאו לאור כמו "Disconnected" וגרסה אקוסטית לסינגל "Face Down".
דיסקוגרפיה
{{טורים
מיני אלבומים
}}
שרה בנינגה
שרה בנינגה (נולדה ב-1982) היא חוקרת אמנות וציירת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשנת 1982, בת לטרי ופרופ' שמעון בנינגה.
בשנת 2006 קיבלה תואר ראשון בתולדות האמנות וספרות משווה מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2009 קיבלה תואר שני בתולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2012 קיבלה תואר ראשון נוסף מבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב. בשנת 2017 קיבלה תואר דוקטור בתולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
היא עוסקת במחקר של תולדות האמנות בתקופות הפרה־מודרניות, ומרצה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ובמחלקה לתרבות חזותית וחומרית בבצלאל.
תערוכות יחיד שלה: "בכחנליה" בגלריה מאיה בתל אביב (2021), "מבט מעבר" בגלריה טל בכפר ורדים (2022, אוצרת: עדי גרינפלד).
בדצמבר 2022 תוכננה תערוכה שבה שמונה ציורים גדולים שלה בגלריה ביתא שברחוב יפו בירושלים, אך יומיים לפני המועד המתוכנן הודיע אגף התרבות של עיריית ירושלים, שהגלריה בבעלותה, שאין להציג ציורים אלה כיוון שהם כוללים דימויי עירום. בעקבות זאת הועברה התערוכה למוזיאון על התפר בירושלים, שאינו בבעלות העירייה.
פעילה ב"סולידריות שייח' ג'ראח". בשנת 2010 נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס הדלקת המשואות האלטרנטיבי של תנועת "יש גבול".
מתגוררת בירושלים, נמצאת בזוגיות ולה בת ובן.
קישורים חיצוניים
ממאמריה:
יחסי ליבריה–סין
יחסי הרפובליקה העממית של סין-ליבריה הם היחסים הבילטרליים של הרפובליקה העממית של סין וליבריה. היחסים הרשמיים החלו ב-1977, אך ניתקו בהזדמנויות מרובות, וחודשו שוב.
נכון לשנת 2009, סין השקיעה באופן משמעותי בליבריה. בשנים 2000–2011 סין מימנה כ-68 פרויקטים במדינה. בין השאר סין השקיעה באוניברסיטת ליבריה ובניית בית חולים ב-2008.
היסטוריה
היחסים בין הרפובליקה העממית של סין (PRC) לליבריה בוטלו וחודשו מספר פעמים מאז כינונם ב-17 בפברואר 1977. סין ניתקה את היחסים עם ליבריה ב-10 באוקטובר 1989, בתגובה להכרה של ליבריה ברפובליקה של סין (טייוואן). בתמורה להכרה, טייוואן הציעה 200 מיליון דולר בסיוע לחינוך ותשתיות בליבריה. סין חידשה את היחסים עם ליבריה ב-10 באוגוסט 1993, ופתחה שגרירות במונרוביה, מה שהפך את ליבריה לאחת המדינות הבודדות שיצרו קשרים דיפלומטיים עם שתי הרפובליקות הסיניות. השגריר הליברי הראשון בסין היה ג'ון דניאל קוקס, שכיהן בשנים 1977–1981.
בשנת 1997, ממשלת צ'ארלס טיילור תמכה בהכרת "שתי סיניות", מה שגרם שוב לניתוק היחסים על ידי הרפובליקה העממית. בנוסף על כך, הקונסוליה הליברית בהונג קונג נאלצה להיסגר בהעקבות העברת המקום לסין על ידי הממלכה המאוחדת.
ליבריה ביטלה את היחסים הדיפלומטיים עם טאיוואן ב-12 באוקטובר 2003, וחידשה את היחסים עם הרפובליקה העממית. מהלך זה הגיע לאחר עזרה סינית בשמירת השלום בליבריה.
יחסים תרבותיים
באוקטובר 2009 השגרירות הסינית במונרוביה פתחה קורסי שפה סינית לתושבים המקומיים. הצורך בקורסים מסוג זה נבע מהיחסים העסקיים הגדלים והמחסור המוחלט של דוברי סינית בקרב אזרחי ליבריה.
עבד אל-קדיר ח'אן
עבד אל-קדיר ח'אן (בערבית/אורדו: عبد القدیر خان; 1 באפריל 1936 – 10 באוקטובר 2021) היה מדען גרעין פקיסטני ומהנדס מטלורגי שהיה מוכר כאבי תוכנית הגרעין של פקיסטן.
תוכניות גרעיניות
בינואר 2004 הודה ח'אן כי היה חלק מרשת בינלאומית שהפיצה טכנולוגיות גרעין מפקיסטן ללוב, איראן וצפון קוריאה. ב-5 בפברואר 2004, נשיא פקיסטן, גנרל פרבז מושארף, הודיע שהוא חונן את ח'אן שנתפס כגיבור לאומי בארצו.
ב-23 באוגוסט 2005, בריאיון לסוכנות ידיעות יפנית, אישר גנרל מושארף שח'אן סיפק צנטריפוגות גז להעשרת אורניום וחלקי צנטריפוגות לצפון קוריאה ואולי אף סיפק כמות מסוימת של אורניום הקספלואוריד. בשנת 2005 הישראלי אשר קרני נדון לתקופת מאסר על קשריו עם עבד אל-קדיר ח'אן.
ב-6 בפברואר 2009 קבע בית המשפט העליון באסלאמאבאד שח'אן הוא אזרח חופשי ורשאי לנוע בחופשיות בתחומי המדינה.
ב-26 באוגוסט 2021 אושפז בבית החולים של מעבדות המחקר אחרי שאובחן כחיובי לנגיף קורונה. ב-10 באוקטובר אותה שנה מת בגיל 85 באיסלאמבאד אחרי שהועבר לבית החולים KRL בעקבות דימום פנימי וקריסת ריאותיו.
גסטון דומרג
פייר פול אנרי גסטון דומרג (בצרפתית: Pierre-Paul-Henri-Gaston Doumergue; 1 באוגוסט 1863 – 18 ביוני 1937) היה פוליטיקאי צרפתי בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית. במשך שתי קדנציות כיהן דומרג בתפקיד ראש ממשלת צרפת לחצי שנה ב-1914 ולחצי שנה ב-1934. בין 1924 ל-1931 כיהן דומרג בתור נשיא צרפת בתקופה שכללה 12 ממשלות שונות. דומרג היה ראש המדינה הצרפתי היחיד מלבד אנרי הרביעי, מלך צרפת שהיה במקורו נוצרי פרוטסטנטי.
דומרג נולד במחוז גרד באוקסיטניה (חבל מנהלי) בדרום הקיסרות הצרפתית השנייה. דומרג היה חבר הבונים החופשיים והחל דרכו הפוליטית בשורות המפלגה הרדיקלית בראשות ז'ורז' קלמנסו. ב-9 בדצמבר 1913 מונה לראש ממשלת צרפת בתקופת נשיאותו של רמון פואנקרה ונותר בתפקיד עד יוני 1914. דומרג עמד בראש משרד המושבות בממשלות רנה ויויאני ואריסטיד בריאן בתחילת מלחמת העולם הראשונה. במרץ 1917 נשלח מטעם הממשלה אל הרפובליקה הרוסית במטרה לשכנע את ראש ממשלתה אלכסנדר קרנסקי שלא להגיע לשולחן המשא ומתן עם הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית לסיום החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
דומרג נבחר בשנת 1924, לאחר המלחמה, לנשיא צרפת ה-13. בכך היה דומרג הפרוטסטנטי היחיד להחזיר במשרה הזאת. דומרג כיהן בתפקיד עד 1931 בתקופה של תסיסה אזרחית ממושכת. בשנת 1934 נבחר לקדנציה שנייה בתור ראש ממשלה בראשות ממשלה שהורכבה ממפלגות הימין השמרני. הממשלה הוקמה עקב מרידות ה-6 בפברואר של תנועות ימין שונות. הממשלה החזיקה מעמד מעת יותר מחצי שנה עד שמשבר בהנהגה הוביל להעברת סמכויות ראשות הממשלה לפייר אטיין פלנדן.
דומרג נחשב להיות בין הנשיאים הצרפתים הפופולריים ביותר, במיוחד לאחר קודמו, אלכסנדר מילרן, שהיה שנוי במחלוקת. דומרג היה הנשיא הראשון להינשא בעודו מכהן בתפקיד. הוא נפטר בשנת 1937.
De-Loused in the Comatorium
De-Loused in the Comatorium הוא אלבום הבכורה על ידי להקת הרוק המתקדם האמריקנית, דה מארס וולטה. האלבום יצא לאור ב-24 ביוני 2003 על ידי Gold Standard Laboratories ויוניברסל רקורדס. זהו אלבום קונספט המספר על סיפור מאת סולן הלהקה, סדריק ביקסלר-זוולה יחד עם מניפולציה של צלילים מאת האמן, ג'רמי מייקל-וורד. זהו סיפור על אדם שנכנס לתרדמת שבוע ארוכה לאחר מנת יתר של תערובת של מורפיום ורעל עכברים. הסיפור גם מרמז על מותו של אחד מחבריו של סדריק, האמן מאל פאסו שבטקסס, חוליו ונגס (1972–1996). מפיקי האלבום היו ריקרובין יחד עם גיטריסט הלהקה, עומר רודריגז-לופז. זהו אלבום האולפן היחיד שבו השתתף חבר הלהקה, ג'רמי מייקל וורד שלאחר מכן נמצא מת ממנת יתר של הרואין. האלבום גם שוחרר אחרי עזיבתו של הבסיסט, מייקל באלזארי שחזר ללהקת, רד הוט צ'ילי פפרז. המוזיקה באלבום משלבת סגנונות רבים כגון: רוק מתקדם, רוק ניסיוני, פיוז'ן ומוזיקה לטינית. שם האלבום נלקח מהמילים של השיר, Eunuch Provocateur ב-מיני אלבום של הלהקה, Tremulant. עטיפת האלבום עוצבה על ידי סטורם ת'ורג'רסון.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו על ידי סדריק ביקסלר-זוולה יחד עם ג'רמי מייקל וורד. כל המוזיקה הולחנה על ידי עומר רודריגז-לופז חוץ מאיפה שמצוין.
טטיאנה לבדייבה
טטיאנה רומנובנה לבדייבה (באנגלית: Tatyana Romanovna Lebedeva ברוסית: Татьяна Романовна Лебедева נולדה ב-21 ביולי 1976) היא אתלטית רוסיה, אלופה אולימפית (אתונה 2004) ואלופת העולם (אוסקה 2007) בקפיצה לרוחק, פעמיים אלופת העולם (אדמונטון 2001, פריז 2003) אלופת אירופה ושיאנית העולם לשעבר באולם (15.36 מטר) בקפיצה משולשת. היא מדורגת שלישית בכל הזמנים בקפיצה משולשת (15.34 מטר) ומדורגת שמינית בכל הזמנים בקפיצה לרוחק (7.33 מטר).
ביוגרפיה
לבדייבה נולדה בסטרליטאמק שברפובליקת בשקיריה.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בליסבון, פורטוגל בשנת 1994 זכתה לבדייבה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.62 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולמות שנערכה בגנט, בלגיה בפברואר 2000 זכתה לבדייבה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.68 מטר.
באולימפיאדת סידני 2000 זכתה לבדייבה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.00 מטר, אחרי טרזה מרינובה מבולגריה (15.20 מטר) ולפני אולנה הובורובה מאוקראינה (14.96 מטר).
אלופת עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכתה לבדייבה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאת השנה בעולם של 15.25 מטר, לפני פרנסואז מבנגו אטון מקמרון (14.60 מטר) ותרזה מרינובה מבולגריה (14.58 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 הגנה לבדייבה על תוארה לאחר שזכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.18 מטר, לפני פרנסואז מבנגו אטוו שקבעה שיא אפרישה חדש של 15.05 מטר ומגדלין מרטינז מאיטליה שקבעה שיא איטליה חדש של 14.90 מטר.
שיאנית עולם
באליפות העולם באתלטיקה באולמות שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 2004 זכתה לבדייבה בשתי מדליות זהב, בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 15.36 מטר (השיא הנוכחי, 2017) ובקפיצה לרוחק בתוצאת השנה בעולם של 6.98 מטר.