cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המאסף (כתב עת תורני)
המאסף היה כתב עת תורני שיצא לאור בירושלים בין השנים 1896–1914 (ה'תרנ"ו - ה'תרע"ד) ושימש כבמה מרכזית לפרסום חידושים ופסקים של מאות רבנים מרחבי העולם. עורכו ומייסדו היה הרב בן ציון אברהם קואינקה.
אודות
כתב העת, שנוסד על ידי הרב בן ציון קואינקה והופיע לראשונה בקיץ 1896 (א' בתמוז ה'תרנ"ו), התנהל כמעין בית מדרש שבו העלו רבנים מכל רחבי העולם את מצוקותיהם ההלכתיות והתלמודיות, ובין היתר פורסמו בו שו"תים, חידושי תורה, כתבות ומכתבים בנושאים תורניים. מגוון הכותבים היה רחב, וכלל רבני ערים וקהילות, דיינים וראשי ישיבות.
על פי ד"ר יצחק בצלאל, "היה זה כתב העת התורני הטוב בתחומו בעולם היהודי בתקופתו, שעסק בעיקר בספרות התלמודית ובבירורו הלכה, מעט בכתבי יד ובשירה דתית, ומעט מאוד באקטואליה". עוד הוסיף כי "בכל קצווי תבל היו תומכים רבים לשאיפת העורך לעשותו במה תורנית מרכזית בעולם היהודי. בין משתתפיו, וכנראה גם מנוייו, היו יותר אשכנזים מספרדים. הוא לא היה מחויב לנוסח הספרדי בהלכה ובמנהגים ולא ניתן בו ביטוי לסדר יום ספרדי כלשהו. המאסף הוא התרומה החשובה ביותר, לצד העיתון החרות, של הספרדים לעיתונות העברית בזמנם ואולי גם מעבר לזמנם." המוציא לאור של כתב העת היה ר' בן ציון קואינקה שהיה מגדולי הרבנים הספרדים בארץ בזמנו
פירוש שמו
המילה "מאסף" שימשה בשנים אלה בשתי משמעותיות: תיאור של פרסום מודפס (עיתון, חוברת, ספר) הכולל אוסף של מאמרים, כמו למשל "המאסף הספרותי תלפיות", "המאסף לכל ענייני חכמת ישראל ישורון" או "ספר המאסף מאת חברת מרבי ההשכלה". השימוש האחר היה לתיאור אדם העוסק באיסוף מאמרים או תרומות, כמו למשל "רבי יעקב ב"ר חיים צמח המאסף לתורת האר"י". הרב קואינקה לא היה הראשון להשתמש ב"מאסף" כשם של כתב עת. קדם לו "המאסף" של חברת "דורשי לשון העבר", מבשר העיתונות היהודית החילונית, שיצא לאור בשנים 1783-1811.
היסטוריה
הגיליון הראשון, שהתפרסם ב-12 ביוני 1896 - א תמוז ה'תרנ"ו, הקיף 17 עמודים וכלל דברי ברכה של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר, ראשי העדה הספרדית והאשכנזית בירושלים, הרב יוסף לוינשטיין מסרוצק שבפולין והרב אליהו סלימן מני מחברון. כתב העת זכה להצלחה מיידית והופץ לקהילות יהודיות ברחבי העולם. "בימיו הראשונים רכש לו המאסף מנויים רבים בחו"ל, ארם צובא, בגדד, שלוניקי, אילו מהערים המרכזיות בטורקיה, וכן ברוסיה ואנגליה. אחר כך נפוץ גם באוסטריה, אונגריה, גרמניה, צרפת, ארצות הברית, ושאר מדינות התבל. מאות רבנים, חכמים, ותורנים מופלגים בכל קצוי ארץ, אשר לא הכירו איש את רעהו התאחדו בירחון זה והתפלפלו יחד, וישתעשעו בעומק ההלכה."
בשנתיים הראשונות הופיע המאסף מדי שבוע בימי שישי. בשנה הראשונה (שנה נספרה מחודש תשרי ועד אלול) הופיעו 13 גליונות (החל מחודש תמוז) ובשנה שלאחריה 49 גיליונות. לאחר מכן עבר המאסף למתכונת חודשית - 12 גיליונות בשנה מחולקים לשני כרכים. המאסף הופיע במשך 19 שנים והקיף 38 כרכים, ובסך הכל יצאו לאור 246 גיליונות.
המאסף הודפס בדפוס הצבי והופיע כמוסף שבועי המצורף לעיתון, לפי מ"ד גאון משום שלא היה רישיון להופיע כעיתון עצמאי. החל משנתו השישית (5.10.1900) נדפס המאסף בבית הדפוס של ישראל דב פרומקין והופיע כמוסף של חבצלת. החל משנתו ה-11 החל המאסף להופיע כעיתון עצמאי. ב-1905 עדיין הודפס בדפוס פרומקין. ב-1906 יצא לאור באלכסנדריה ונדפס בדפוס פרג' חיים מזרחי, והחל מ-1907 יצא לאור בירושלים בבתי דפוס שונים.
מימונו
הוצאתו לאור של המאסף מומנה ברובה מכספי המנויים. בשנים הראשונות הרב קואינקה נדרש לעניין זה מדי שלושה חודשים, כשהיה מפרסם בקשה לשלוח את דמי המנוי, תוך שהוא מטעים כי ההוצאות מכבידות עליו מאוד. בהקדמה לאחד מגיליונות המאסף רשם: "כמה עמל וטורח יש לנו בכל חודש וחודש להשלמת כל חוברת וחוברת עד שיתקבץ בידינו הסכום הדרוש להוצאות המחברת, הדפוס, הנייר, המשלוח ועוד. קשה לתאר ולהעלות על הגיליון את הדבר כמו שהוא". במקום אחר כתב: "...הוצאות המאסף טרם שקולות בפלס... סך הכסף לא מעט אשר הוצאנו עליו טרם הושב לידינו". באחד ממאמריו הוא מציין לטובה את עזרת ועד העדה הספרדית בירושלים שהקצה לעיתון תמיכה שנתית מקופת הכולל. בשנים מאוחרות יותר פסקו להופיע בקשות המימון כשהמאסף התייצב כלכלית. "הודות לחריצותו ולעבודתו המסורה (של קואינקה) קנה ירחונו פרסום רב בכל ארצות תבל, ומספר מנוייו גדל. שנות ה'תרע"ג-ה'תרע"ד נחשבות לתור הזהב של "המאסף". פרנסתו נמצאה לו ממנו בשפע ואז חשב להגדילו ולשכללו, ולשם כך החליט להתפטר מבית המדרש לרבנים של חברת ״העזרה״.
כתב העת התפרסם ברציפות במשך כ-20 שנה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסקו קשרי הדואר בין ארץ ישראל וחו"ל ונוצרו משברים כלכליים ופוליטיים שערערו את מצבם הכלכלי של המנויים והביאו להפסקת מרבית תשלומי דמי המינוי. הרב קואינקה הוציא את שני הגיליונות האחרונים לשנת תרע"ד ואת הגיליון הראשון של שנת תרע"ה, השנה ה-20 להופעת העיתון. בניגוד לנוהגו לפרסם בגיליון הראשון של השנה את תוכן העניינים של השנה כולה, בגיליון זה לא הופיע תוכן העניינים. ייתכן והיה בכך משום רמז לבאות. ואכן, גיליון זה, שהופיע ב-4.9.1914, היה הגיליון האחרון של המאסף. לגיליון זה צורף מוסף בשם "דבר אפרים" ובסופו איגרת של הרב קואינקה. תחת הכותרת "בקשה גדולה וכללית" מפציר הרב בקוראיו להושיט סיוע כלכלי: "...המלחמה השוררת גם נגעה בלבב ירושלים ותהרוס כל יסודותיה ואושיותיה... חיי המאסף והעורך יחד, ועמדתם וקיומם, רק בכם, בכם, רק בכם.. ולכן בלב קרוע ומורתח נתחנן לפניכם לעשות כל אחד הפעם ככל יכולתו ויותר... כי השעה שעת סכנה ממש...". אלה היו מילותיו האחרונות של הרב קואינקה בהמאסף.
כתבי עת המשכיים
בין השנים 1979–1985 (ה'תשל"ט - ה'תשמ"ה) יצא לאור כתב עת חדש בשם "המאסף" בעריכתו של הרב עזרא בצרי ובהוצאת מכון הכתב, והיה כמין גיליון המשך לכתב העת המקורי. הוא הכיל פרסום חוזר של מאמרים נבחרים מכתב העת המקורי, וכן מאמרים חדשים ברוחו.
בשנת 2009 (ה'תשס"ט) שוב הופיע כתב עת בשם זה בעריכתו של הרב משה שפיר, למשך שנה אחת.
תוכנו
בכתב העת הועלו מדי פעם שאלות מרכזיות בחיי הזמן, וחלקן אף עוררו סערה. דוגמה אחת לנושא שעורר סערה הוא דיון שפרסם הרב מאיר לרנר מאלטונה בגיליון שנה שמינית סימן כ', העוסק בקבירת אפר של אדם שציווה לשרוף את גופתו. בין היתר פורסמו בכתב העת הספדים על רבנים שנפטרו באותה התקופה, וכן נושאים (שאינם תורניים) בענייני השעה. בעקבות ביקורו בארצות הברית בשנת 1902, עלה מספרם של הרבנים האמריקאים ששלחו את כתביהם לכתב העת. מכתיבתם משתקפות סוגיות כלכליות, חברתיות ודתיות מחיי היהודים שם.
כל גיליון הכיל יותר מעשרים מאמרים קצרים, שכל אחד מהם נכתב על ידי רב אחר. חלק קטן מהמאמרים הכילו תגובות לדיונים שהחלו בגיליונות קודמים, ולעיתים שרשור התגובות התפרס על פני מספר גיליונות. בכתב העת נעשתה הפרדה בין דברי הקודש, שנדפסו בכתב רש"י, לדברי חולין שנדפסו בכתב מרובע.
תוכן הגיליונות היה מתוכנן מראש, ומדי שנה התפרסמו 12 גיליונות שחולקו לשני כרכים, כשבגיליון הראשון של כל כרך התפרסם תוכן העניינים של כל גיליונות הכרך. בתחילת הדרך הכילו הגיליונות שמונה עמודים, ובהמשך הרחיב הרב קואינקה את מספר העמודים, וכל גיליון הכיל עד ל-30 עמודים.
השקפתו הציונית
על רקע תנופת יישוב הארץ בשלהי המאה ה-19, הרב קואינקה הציג בכתב העת גישה ציונית מובהקת, כשהוא שם דגש על היבטים הלכתיים של הארץ ויישובה, ולא מסתפק בנושאים תלמודיים ערטילאיים. ב"כתב המנדט" שפרסם בגיליון הראשון הוא קובע, שמטרתו של "המאסף" לעסוק "בכל עניין הנוגע להלכה ולמעשה בהלכות יישוב הארץ(...) בעתות כאלה לשמחת כל חובבי ציון בעזר הנדיב הידוע". במאמר הפתיחה הוא מוסיף: "...רוח אהבת ארצנו הקדושה אשר חקוקה בקרב כל איש ישראל יעוף וינשב כפעם בפעם במכ"ע [=מכתב העת]... אחד מעיקרי מטרתנו יהיה לישא וליתן בהלכה בכל העניינים והדינים אשר ביישוב הארץ יסודן, בכל דיני קדושת הארץ בזמננו ובכל דיני זרעים אשר רבים המה כמו פאה וכלאיים ושביעית ותרומות ומעשרות ועורלה אשר נחוצים המה לעתות כאלה, וחזיון הגיונם נראה חוצה בעזר הנדיב הידוע אשר כונן לנו מושבות רבות בארצנו הקדושה ותהיינה לתפארת."
עם זה נכללו בכתב העת גם מאמרים בנושאים אחרים, כפי שאפשר לקרוא בביקורת, שהופיעה ב"הצפירה" כעבור מספר חודשים: "יש להצטער על אשר לא ישים העורך ליבו לתת בהמאסף מקום אך לדברים של "הלכה למעשה" "לקדושת הארץ", אחרי אשר יש היום כר נרחב מה לכתוב בנוגע לדברים העומדים ברומו של עולם היישוב, ולא לערב גם עניינים רחוקים, הלכתא למשיחא ופלפולים ארוכים לעייל פילא בקופא דמחטא (נודה להעורך כי הבר מרובה במאספו על התבן)". בסופו של דבר יצר הרב קואינקה מדור קבוע לענייני יישוב הארץ שהופיע תחת השם "קדושת הארץ".
עריכתו
עבודת העריכה נעשתה כולה על ידי הרב קואינקה, כפי שכתב ביומנו: "כל העבודה ל'המאסף' מתחילה ועד סופה נעשית רק על ידי ממש. כתיבת המכתבים, קריאת המאמרים והביקורת עליהם, הערתם הגהתם משלוחם הכל היה עלי, אשר לו הקדשתי את כל כחי והוני, עתי זמני עטי ואוני". עם זאת, הרב קואינקה נדרש לגייס מחליפים בעת שיצא לנסיעות ממושכות לחו"ל לשם גיוס כספים בשליחות כוללות שונים בירושלים, ולשם גיוס מימון לכתב העת. בעת נסיעתו הראשונה לבגדאד, מומבאי וצנעא בשנת 1899, מסר את עריכת כתב העת לידי הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד מבלי ששמו הוזכר בעיתון. בשנת 1902 יצא לשליחות ממושכת במצרים ולאחר מכן לארצות הברית, ובשנת 1906 יצא שוב למצרים. בזמן נסיעות אלה נערך העיתון לסירוגין על ידי הרבנים מנחם שם טוב הכהן, מרדכי ישראל ויצחק אשכנזי, ולפרקים גם על ידי ישראל דב פרומקין, שוב, מבלי ששמותיהם הוזכרו.
משתתפים בולטים
מאות רבנים פרסמו את חידושיהם, כתביהם ושאלותיהם בכתב העת, בהם הרבנים חיים חזקיהו מדיני, חזקיה שבתי, משה מרדכי אפשטיין, שלמה יוסף זוין, יעקב חיים סופר, יצחק פראג אופלטקה, שם טוב גאגין, יעקב שאול אלישר, שבתי סופר, שלמה רחמים, יעקב בן ציון הכהן מנדלסון, טוביה גפן, אליהו רייך, אהרון גוטמן, מאיר לרנר, אליהו טייב, ניסן יהודה לייב חרל"פ, יעקב בן ציון הכהן מרון, חיים חורי, יעקב הכהן, יהודה עטיה, משה גינז, בן ציון מאיר חי עוזיאל, יעקב דניזון, הרב שאול מטלוב עבאדי, אליהו חמווי ועוד.
בית הקברות של פאסי
בית הקברות של פאסי (בצרפתית: Cimetière de Passy) הוא בית קברות בשכונת פאסי, ברובע ה-16 של פריז, צרפת.
היסטוריה
בית הקברות הנוכחי החליף את בית הקברות הקודם (L'ancien Cimetière communal de Passy, שמוקם ברחוב לקן) שנסגר בשנת 1820.
בתחילת המאה ה-19, לפי הוראתו של נפוליאון, כול בתי הקברות בפריז יסגרו ויוחלפו בכמה בתי קברות גדולים יותר, וחדשים יותר, שיוקמו מחוץ לבירה. בית הקברות של מונמארטר נבנה בצפון, פר לשז נבנה במזרח, בית הקברות מונפרנאס נבנה בדרום. בית הקברות של פאסי היה תוספת מאוחרת יותר אולם הוא נבנה בהוראת אותו צו.
הכניסה הנוכחית של בית הקברות נבנתה בשנת 1934, ועוצבה על ידי רנה ברגר. חומת השמירה של בית הקברות מעוטרת בתבליט שעוצב על ידי לואי ג'אנטיאל. התבליט מנציח את החיילים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
הערות
נפתח ב-1820 ברובע המגורים והמסחר היוקרתי בגדה הימנית ליד השאנז אליזה, ב-1874 בית הקברות של פאסי הקטן הפך לנקרופוליס של האריסטוקרטיה הפריזאית.
בית הקברות מוסתר על ידי סבך עצי ערמון.
מגדל אייפל מתנשא מעל בית הקברות וניתן לראותו מרוב חלקי בית הקברות.
ללא גלימה
ללא גלימה - שיחות עם שופטי בית המשפט העליון הוא ספר ראיונות שיצא לאור במרץ 2017 בהוצאת ידיעות ספרים. הספר מציג בפני הקורא שלושה-עשר ראיונות שנערכו עם שופטי בית המשפט העליון בדימוס: מאיר שמגר, אהרן ברק, שלמה לוין, גבריאל בך, יצחק זמיר, דליה דורנר, צבי טל, טובה שטרסברג-כהן, יעקב טירקל, דורית ביניש, יצחק אנגלרד, אליעזר ריבלין ועדנה ארבל. מחברי הספר הם אליחי שילה, אביחי יהוסף, יאיר טייטלבאום, יובל תמיר, נפתלי פורת, שירה זילכה, שירי ליברמן שלו ושלומי שורץ. עורכת התוכן היא העיתונאית ענת סרגוסטי.
הספר פורש את השקפותיהם של שופטי בית המשפט העליון במגוון רחב של נושאים. החל מחייהם האישיים, עובר בפסקי דינם ולבסוף בסוגיות שונות בשיח הציבורי כגון האקטיביזם השיפוטי, יחסי דת ומדינה, הצורך בחוקה, אמון הציבור במערכת אכיפת החוק, נישואים אזרחיים, היחס למיעוט הערבי-ישראלי, הלחימה בטרור אל מול הגנה על זכויות אדם ומעמדו של בית המשפט העליון ועוד.
כחודש לאחר צאתו, נכנס הספר לרשימת רבי המכר המופיעה בעיתון הארץ.
הסיקור התקשורתי
כך נכתב בכתב העת השילוח: "מדובר בספר רב ערך. שזורים בו עיקרי הדברים שנחוץ לאזרח הישראלי להתמצא בהם בהיסטוריה, בפילוסופיה, במשפט ובחברה, ומומלץ לקוראו תוך שמירה על ערנות ביקורתית".
באתר מידה נכתב כי: "רק במקרים נדירים אנו זוכים לפגוש את בני האדם שמתחת לגלימה, את הלך הרוח האישי שלהם ואת עולמם הרעיוני והאידאולוגי. הזדמנות מסוג זה מאפשר ספר שיצא לאחרונה: ללא גלימה – שיחות עם שופטי בית המשפט העליון"
טובה צימוקי כתבה באתר ynet כי: "בספר חדש שיצא לאור בימים אלה מנתחים שופטים לשעבר בבית המשפט העליון סוגיות בוערות בחברה הישראלית, וחושפים טפח מפסקי הדין המכוננים שניתנו כאן בעשורים האחרונים."
משה גורלי התייחס לדעות השופטים באתר כלכליסט: "העמדה הפוליטית של השופטים תופסת מקום נכבד בשיחות. יצחק זמיר נדרש לה, ומנפק תגובה מעניינת לטענה שבית המשפט העליון מורכב בעיקר משמאלנים."
בערוץ 7 נכתב כי: "הראיונות עם השופטים הם אישיים. השאלות הבוערות, כגון אקטיביזם שיפוטי, שיטת בחירת השופטים, עונש מוות, נישואים אזרחיים ועוד, מוגשים לכולם. אבל עוד קודם המראיינים עוברים עם כל שופט על נקודות שיא בקריירה שלו, ושואלים על דרך הפסיקה שלו במשפטים מסוימים, פוליטיים, כלכליים וכאלה העוסקים במעמד אישי."
בשבועון משפחה נכתב כי: "ייחודו הגדול של הספר, בין השאר, הוא בעובדה שהשיחה עם כל שופט, מתחילה ברקע האישי של חייו. מפתיע לגלות כמה מהשופטים גדלו בבית חרדי, או שהוריהם גדלו בבית כזה, והדבר השפיע עליהם ועל חייהם".
איזידור כהן
איזידור כהן (באנגלית: Isidore Cohen; 16 בדצמבר 1922 – 23 ביוני 2005) היה כנר יהודי-אמריקאי, שנודע בעיקר בנגינת מוזיקה קאמרית, בעיקר כחבר ברביעיית ג'וליארד ובשלישיית בוזאר.
חייו
כהן נולד בברוקלין שבניו יורק. הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שש וסיים את בית הספר התיכון למוזיקה ולאמנות במנהטן, אף כי מטרתו הייתה לימודי רפואה. לימודיו הקדם-רפואיים בברוקלין קולג' הופסקו עקב גיוסו לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה לשירות באירופה. לאחר זאת השתנה כיוון הקריירה שלו מרפואה למוזיקה, כתוצאה מנגינתו הן בתזמורת הצבא והן בלהקות ג'אז. עם שובו לחיים האזרחיים, התקבל ללימודים בג'וליארד כתלמידו של איוון גלאמיאן. גלאמיאן היסס אם לקבל אליו תלמיד בן עשרים וארבע, אבל לא רצה להשיב ריקם פני חייל משוחרר. מנקודה זו ואילך, החלה הצלחתו כמוזיקאי. נגינתו ב"מעשה בחייל" של סטרווינסקי משכה אליו את תשומת לבו של המלחין.
מ-1958 היה כהן כנר שני ברביעיית ג'וליארד, משרה בה החזיק קרוב לעשור. כחבר ברביעייה, נמנה כהן על סגל המורים בבית הספר ג'וליארד משנת 1958 עד 1966.
כמורה, נמנה כהן על סגל המורים במוסדות לימוד ובפסטיבלים רבים נוסף לג'וליארד, בהם פסטיבל המוזיקה של אספן בקולורדו ומכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת ניו יורק בסטוני ברוק ובית הספר מנהטן למוזיקה. הקשר הממושך ביותר שלו היה עם בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו, שם לימד החל ב-1966 במשך קרוב לארבעים שנה.
יקב טראמפ
יקב טראמפ (באנגלית: Trump Winery; נקרא באופן רשמי אריק טראמפ ייצור יין LLC) הוא יקב באדמות כרם טראמפ ששוכן בשארלוטסוויל, הכרם והיקב נרכשו על ידי איש העסקים דונלד טראמפ באפריל 2011. היקב נפתח מחדש באופן רשמי באוקטובר 2011 והחל מ-2012 הוא נמצא בבעלותו של בנו של טראמפ, אריק טראמפ.
היקב מייצר כ-36,000 מארזים של יין מדי שנה. המנכ"ל הנוכחי של היקב הוא קרי האנון וולארד, שהיה מתומכיו של טראמפ בעת ריצתו לנשיאות בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 ואף נאם כאורח בוועידת המפלגה הרפובליקנית באותה שנה.
היסטוריה
פטרישיה קלוגה, גרושתו של המיליארדר האמריקאי ג'ון קלוגה, סיכמה איתו על הסדר גירושין ב-1990. לאחר מכן, קלוגה השקיעה את הונה בהקמת כרם ויקב שנפתחו בשנת 1999. היא נעזרה במימון והפעלת העסק בבעלה החדש, ויליאם מוזס.
לאחר מותו של ג'ון החליט דונלד טראמפ, ידיד ותיק של ג'ון ופטרישיה קלוגה, לרכוש את האחוזה של הזוג שהייתה בגודל של כ-1,300 דונם וכן כמה כרמים, אך עם חלוף הזמן ולאחר בעיות כספיות אליו נקלע העסק החליט לטראמפ לרכוש גם את היקב ושכר את פטרישיה כסגניתו בניהול העסק ואת ויליאם מוזס כמנכ"ל העסק.
באוקטובר 2012 רכש טראמפ את בית אלבמרל הסמוך לאחוזה מבנק אוף אמריקה תמורת 6.7 מיליון דולר, והשלים את רכישת האחוזה כולה.
בנוסף ליקב ולכרם, הפעילות העסקית במקום כוללת גם מלון ואולם חתונות. האחוזה המחודשת, נפתחה במאי 2015 כ"אחוזת אלבמרל ביקב טראמפ", מלון בוטיק יוקרתי אשר מציע לאורחים להתארח במקום.
שנה לאחר מכן, נערכו הפגנות של ארגוני ימין קיצוני ותנועות נאו-נאציות בשארלוטסוויל שבעקבותיה ערך הנשיא טראמפ מסיבת עיתונאים בה הזכיר את היקב ואמר כי "בבעלותי אחד היקבים הגדולים ביותר בארצות הברית – והוא נמצא ממש בשרלוטסוויל" וספג ביקורת על תזמון אמירת הדברים וסטייה מנושא שלשמה כונסה מסיבת העיתנואים.
היקב זכה במדליות זהב רבות בתחרויות יין ארציות ואף בינלאומיות.
קיל בוקסון
קיל בוקסון (בקוריאנית: 길복순) הוא מותחן פשע דרום קוריאני משנת 2023, אשר עוסק במתנקשת שהיא גם אם חד-הורית. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ב-18 בפברואר 2023, ועלה לנטפליקס ב-31 במרץ.
עלילה
גיל בוק-סון, היא מתנקשת מקצועית אשר עובדת בחברת מתנקשים יוקרתית בשם MK. במקביל, היא גם אם חד-הורית, שמנסה לטפל בבתה המתבגרת גיל ג'י-יונג. היא מנסה לנתק בין שני העולמות שבהם היא חיה, אולם הגבול ביניהם הולך ומיטשטש, וכאשר תוקף החוזה שלה עם החברה עומד לפוג, היא מתלבטת אם לחדש אותו. אולם אז היא מקבלת משימה שהיא מסרבת לבצע, דבר שעל פי קוד המתנקשים משמעותו גזר דין מוות.
What Makes You Beautiful
What Makes You Beautiful (בעברית: מה שעושה אותך יפה) הוא שיר של להקת הבנים האנגלית-אירית One Direction. זהו סינגל הבכורה והסינגל הראשי שלהם מאלבום אולפן הראשון שלהם, Up All Night. השיר נכתב על ידי סוואן קוטצ'ה והמפיק רמי יעקוב, ויצא לאור על ידי Syco Records ב-11 בספטמבר 2011. רצועת הפופ פאוור אפסמפו כוללת שירה וריף בולטים על גיטרה.
What Makes You Beautiful היה הצלחה מסחרית, והגיע למקום הראשון במספר מדינות. הפך לסינגל פלטינה מרובעת בארצות הברית עם מכירות של 4.8 מיליון עותקים מיוני 2016. הסינגל הגיע לשיא במקום הרביעי בבילבורד הוט 100 האמריקאי ובמקום הראשון במצעד הסינגלים של בריטניה. השיר זכה בפרס ברית לשנת 2012 לסינגל השנה הבריטי ובאופן כללי צבר ביקורות חיוביות על ידי מבקרי המוזיקה העכשווית, שהדגישו את הפנייה לקהל המתבגר ולרגישות הפופ. עלה לראשונה במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי לאחר שקבע שיא בהזמנה מראש של סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ומכר 153,965 עותקים בשבוע הראשון. הסינגל עלה בראש תרשימי הסינגלים האיריים והסקוטים, והגיע לעשירייה המובילה במצעד הסינגלים האוסטרלי והניו זילנדי, האולטראופופ הפלמי, קנדה הוט 100, והיפן 100.
הקליפ המלווה, בבימויו של ג'ון אורבנו, מתאר את חברי וואן דיירקשן מבלים על חוף הים במאליבו, קליפורניה. סרטון המוזיקה הועלה ליוטיוב ב-19 באוגוסט 2011 וצבר יותר מ-1.1 מיליארד צפיות מאז עלה לראשונה. הקליפ הביא את שלושת פרסי MTV הווידאו למוזיקת וידאו בטקס 2012. One Direction ביצעו את השיר בשידור חי בתוכניות טלוויזיוניות, בטקסי פרסים, ובארבעה מסיורי הקונצרטים העיקריים שלהם: (Up All Night Tour (2011–12), Take Me Home Tour (2013), Where We Are Tour (2014 ו-On סיור הדרך שוב (2015). הארי סטיילס חבר הלהקה ביצע את השיר בסיבוב ההופעות שלו בשנת 2017.
הוצאה לאור וקידום
"What Makes You Beautiful" הוקרן בבכורה ברדיו BBC 1 ב-10 באוגוסט 2011, ויצא לאור על ידי Syco Music באירופה, אוסטרליה וניו זילנד באמצעות הורדה דיגיטלית ב-11 בספטמבר 2011. סינגל CD יצא לאקרנים בבריטניה ב-12 בספטמבר 2011 ובעקבותיו באוסטרליה ובגרמניה ב-25 בנובמבר 2011 וב-2 בדצמבר 2011, בהתאמה. בצפון אמריקה יצא לאור הסינגל בקנדה באמצעות הורדה דיגיטלית ב-31 בינואר 2012. היא הונפקה ב-14 בפברואר 2012 בארצות הברית והיא נשלחה על ידי חברת קולומביה רקורדס לרשימות השמעה של רדיו עכשווי בארצות הברית (CHR) ב-28 בפברואר 2012.
לקראת השחרור של "Up All Night" בצפון אמריקה של ב-13 במרץ 2012, מנהלי קולומביה רקורדס השתמשו במדיה חברתית כדי לעצב את קמפיין השיווק שלה. יו"ר משותף של קולומביה, סטיב ברנט וצוותו, החליטו להפוך את הדפוס הרגיל של הוצאת סינגל ברדיו. במקום זאת התווית הקימה קמפיין שיווקי בן ארבעה חודשים שמטרתו לבנות בסיס מעריצים באמצעות מדיה חברתית לפני שיצא סינגל אי פעם או שיחק ברדיו. קמפיין המדיה החברתית ביקש מהאוהדים לחתום על עצומות ולהיכנס לתחרויות וידאו כדי לזכות בקונצרט בעירם. הקמפיין זכה להצלחה כאשר חסידי עמוד הפייסבוק של One Direction בארצות הברית עלו מ-40,000 ל-400,000. כתוצאה מכך, הסינגל מכר יותר מ-131,000 עותקים בשבוע הראשון שלו, אף על פי שהוא טרם הושמע ברדיו. מתכנתי הרדיו הוצפו בשיחות מעריצים. ג'וני רייט, שניהל את New Kids on the Block, בקסטריט בויז ו-Synchronous N ', אמר: "עכשיו הם מתקשרים לתחנת הרדיו, ותחנת הרדיו מגרדת את הראש ואומרת,"אין לנו אפילו את התקליט הזה". זה כמעט כמו שובם של הביטלס. אני קורא לזה hype, אבל זה hype חיובי כי הכל אמיתי. זה לא מיוצר. אף אחד לא שילם לילדים האלה."
הצלחה
"What Makes You Beautiful" הצליח בצורה ניכרת ברחבי העולם, אך במיוחד באיים הבריטיים, כשחברי הלהקה מגיעים לראשונה למקום הראשון במצעד הסינגלים האירים. הסינגל עלה לראשונה במצעד במשך ארבעה שבועות רצופים. "What Makes You Beautiful" הפך לסינגל ה-14 הנמכר ביותר בשנת 2011 בתרשים הסינגלים האירים. בבריטניה, "What Makes You Beautiful" קיבל את מספר ההזמנות המקדימות הגבוה ביותר אי פעם לסינגל Music Entertainment. זה נכנס לתרשים הסינגלים של בריטניה מספר 1 ב-18 בספטמבר 2011, והעביר את השבוע 153,965 עותקים - המכירות הגבוהות ביותר בבריטניה בשבוע הראשון לכל שיר בשנת 2011 באותה תקופה. "What Makes You Beautiful" עלה לראשונה במספר 1 בתרשים הסינגלים הסקוטי. "What Makes You Beautiful" היה הסינגל הנמכר ביותר ב-2011, שהעביר 540,000 עותקים, והיה הסינגל 92 הנמכר ביותר של המאה ה-21 בבריטניה עד מאי 2012. ומכר למעלה מ-1,000,000 עותקים בבריטניה.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ ביים ג'ון אורבנו. הוא צולם במשך יומיים ביולי 2011, והוקרן בבכורה ב-19 באוגוסט 2011. בכל אחד מחמשת הימים שקדמו לבכורה של הסרטון, פרסמה וואן דיירקשן טריילר של הקליפ ברשת. כל טריילר הראה קטעי וידאו מהסרטון ומאחורי הקלעים, ואחד מחברי הלהקה הודיע כמה ימים נותרו עד הצגת הבכורה של הסרטון. הקליפ מתחיל כשהוא מראה את חברי וואן דיירקשן מבלים בחופשה בחוף מאליבו עם סצינות בהן הם נוהגים בקמפינגוואן כתום. במהלך הקליפ קבוצה של שלוש בנות מצטרפת ללהקה בחוף הים; בסולו של סטיילס הוא שר באופן אינטימי לילדה אחת, מדיסון מקמולין, בנפרד. במהלך מקהלות הסיום מוצגים הלהקה והנערות יושבים סביב מדורה, מדליקים זיקוקים ומצטלמים. הסרטון זכה בשני פרסי MTV קליפ למוזיקת הפופ הטובה ביותר והקליפן הראוי ביותר לשיתוף, וזכה בקבוצה בפרס האמן החדש הטוב ביותר ב-6 בספטמבר 2012. נכון לינואר 2021, סרטון המוזיקה קיבל 1.2 מיליארד צפיות ב-Vevo ויוטיוב.
רולס-רויס קמארג'
רולס-רויס קמארג (Rolls-Royce Camargue) היא מכונית סלון יוקרתית בתצורת קופה, (2 דלתות) מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית רולס-רויס אשר יוצרו בין השנים 1975–1986.
בסך הכול יוצרו 531 יחידות.
מחירה של הרולס-רויס קמארג' בבריטניה בשנת 1975 היה 29,250 לירות שטרלינג.
השם "קמארג'" (Camargue) נגזר מרצועת חוף בדרום-צרפת, (בין הים התיכון ואזור Rhône River delta).
הדגם שווק בכמות מוגבלת לקנדה, ארצות הברית, אוסטרליה, אירופה ואסיה.
מערכת בקרת אקלים אוטומטית שבדגם, תוכננה במשך 8 שנים.
תאוצת הרולס-רויס קמארג' מ-0 - 100 קמ"ש היא 10.5 שניות.
עמנואל טל
עמנואל טל (פרוינדנטל) (10 באוגוסט 1925 – 31 במרץ 1998) היה ממייסדי קיבוץ אורים, היסטוריון של אדריכלות ישראלית שהתמחה בתכנון בקיבוצים ועורכו של כתב העת לאדריכלות בקיבוצים "דף מידע".
קורות חייו
טל נולד בסופיה, בולגריה להוריו – אדוארד פרוינדנטל שהיה פקיד בנק ולאחר מכן מנהל מטוויה גדולה בעיר ורנה, ולארנסטינה לבית פרידמן. בגיל 13 התחנך בקולג' האמריקאי בסופיה ובעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ב־1941, עלה במסגרת עליית הנוער, יחד עם אחותו, גוסטה, לארץ ישראל ויחד נקלטו בכפר הנוער בן שמן. עם השלמת לימודיו ב־1945 שבמסגרתם הוכשר בתחום הנגרות, עבר לשנת הכשרה בקיבוץ גניגר יחד עם חבריו, חלקם עולים כמוהו מבולגריה, ברעננה שם ייסדו פלוגה חקלאית שהיוותה את הבסיס לקבוצת אורים. הקיבוץ עלה על הקרקע במוצאי יום הכיפורים ה'תש"ז, 1946, במבצע עליית 11 הנקודות ב, וטל היה בין 30 החברים המייסדים. ב-1947 עבר לתקופה לתל אביב, בה סייע להוריו שעלו לארץ ישראל בסוף 1945 והוכשר כשרטט במשרדה של האדריכלית ג'ניה אוורבוך. במקביל, הצטרף לארגון ההגנה והיה מחויל עד לסתיו 1948, אז חזר לקיבוץ. עם שובו לאורים, הכיר טל את דינה סלומון שבנעוריה התגוררה והתחנכה בגניגר והם נישאו בסוף שנת 1949.
לאורך השנים שאף טל להרחיב את השכלתו, אך היות שלימודים שלא למטרה משקית לא היו מקובלים באותה עת בתנועה ובקיבוצו, לא קיבל אישור ללימודים אקדמיים. לאחר ששימש בתפקידים שונים בקיבוץ, כולל גזבר ומזכיר, היה הראשון מחברי אורים שקיבל את הסכמת החברים לפנות ללימודים אקדמיים וב־1962 החל בלימודי היסטוריה כללית ב. במהלך שנות ה-70 וה־80, במקביל לעבודה מלאה בקיבוץ, העביר את תחום עיסוקו האקדמי לתולדות האמנות. בשנות ה-80 המשיך ועסק במחקר שהיה פורץ דרך בתחום חקר האדריכלות בקיבוצים. במקביל, החל לעבוד במחלקה לתכנון של התנועה הקיבוצית המאוחדת.
מחקר ופרסומים
לאורך שנות ה־80 וה־90 שקד טל על כתיבה בתחום התכנון והאדריכלות בקיבוצים. לכתיבתו תרומה משמעותית ופורצת דרך בתחום התכנון הקיבוצי, זאת הודות לגישתו המעמיקה והיסודית, היכרותו הקרובה עם התנועה הקיבוצית בה היה חבר, וכן היכרותו עם האדריכלים שהיו מעורבים לאורך השנים בתכנונם של הקיבוצים בעבר ובהווה. לצד מחקר אקדמי שהתמקד בתולדות התכנון הקיבוצי שאותם ביצע באוניברסיטת תל אביב בהנחייתה של ד"ר עדינה מאיר-מריל, ערך טל את כתב העת "דף מידע" שיצא לאור באמצעות המחלקה לתכנון של התנועה הקיבוצית המאוחדת ותיעד את הנעשה בתחום הבנייה בקיבוצי התנועה במהלך שנות ה־80, עשור שסיים למעשה את תהליך בנייתה וצמיחתה של התנועה במתכונתה השיתופית.
כתב העת "דף מידע"
ב־1981 נבחר טל לערוך את "דף מידע", שהיה כתב עת שיצא לאור על ידי המחלקה לתכנון של התנועה הקיבוצית המאוחדת. היוזמה להרחבת כתב העת שנוסד זמן קצר קודם להצטרפותו של טל הייתה של מנחם אבירם, מנהל המחלקה שמנתה בשעתו קרוב למאה אדריכלים ומתכננים והייתה למעשה למשרד התכנון הגדול בישראל. "עם הרחבת המחלקה גבר הצורך ליצור כלים כדי לאגור את הידע והניסיון המצטברים ולמצוא את הדרך להעבירו למתכננים ולקיבוצים" הסביר אבירם את נימוקיו להפיכת "דף מידע" תחת ידיו של טל לכתב עת איכותי ומושקע. תחת ידיו הפך כתב העת לפרסום יחיד במינו שהציג בזמן אמת את הנעשה בתחום הבנייה בקיבוצי התנועה, בעוד שכיום מהווים גיליונותיו מסמך תיעודי לעבודות שעליהן אין כל מידע למעט זה שמופיע בכתב העת.
כל אחד מהגיליונות שערך טל התמקדו בתחום אחר, כמו תכנון כולל, חדרי אוכל, בתי אבות, תיירות, תעשייה ומכללות אזוריות. בין האדריכלים שהשתתפו בגיליונות ובמסגרת זו גם הוצגו עבודותיהם היו ויטוריו קורינלדי, חנן הברון, פרדי כהנא, ארנונה אקסלרוד ושלי ניסים. הגיליון הראשון שערך טל פורסם בדצמבר 1981 והגיליון האחרון מספר 33 יצא ביוני 1989. לאחר מכן, בעיצומו של המשבר הגדול שפקד את הקיבוצים, החלה המחלקה לתכנון להצטמצם באופן משמעותי עד שפורקה והופרטה. שני גיליונות נוספים פורסמו בעריכתו של עמוס רודנר (אביו של חמי רודנר) ולאחר מכן הופסקה הוצאתו של כתב העת.
על ראשית תכנון חדר האוכל הקיבוצי: עיצובם האדריכלי של חדרי האוכל הראשונים, 1926–1946
מחקרו פורץ הדרך של טל התבסס על מחקר רוחב שערך ונשען על מקורות מידע שאת חלקם השיג באמצעות ארכיוני הקיבוצים, ארכיונים של גופים מיישבים וראיונות עם אדריכלים. המחקר חושף את התגבשותם התכנונית של חדרי האוכל בקיבוצים בין השנים 1926–1946, תקופה שבה היו מעורבים בתכנון מוסדות מיישבים ואדריכלים עירוניים כמו ריכרד קאופמן, זאב רכטר, אריה שרון, יעקב מטריקין ולאופולד קרקואר. עוד עונה המחקר על שאלות כמו מה היה ייחודו של חדר האוכל הקיבוצי ומה היו תפקידיו. בעקבות המחקר פרסם טל מאמרים בכמה כתבי עת המחקר עצמו פורסם כספר בהוצאה עצמית ומהווה עד היום מקור מידע לחוקרי אדריכלות.
סמפה
סמפה להאי סיסיי (באנגלית: Sampha Lahai Sisay; נולד ב-16 בנובמבר 1988) הוא זמר, פזמונאי, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי בריטי. סמפה ידוע במידה רבה בשיתוף הפעולה שלו עם אמנים כגון סאבטראקט, ג'סי וייר, דרייק, קניה וסט, סולאנג' נואלס ועוד. סמפה הוציא שני מיני-אלבומי סולו: Sundanza (2010) ו-Dual (2013). ב-3 בפברואר 2017 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Process, באמצעות יאנג טארקס, שהגיע למקום השביעי במצעד האלבומים הבריטי וזכה בפרס מרקורי לאלבום השנה.
ביוגרפיה
סמפה נולד במורדן שבדרום לונדון להורים מסיירה לאון שהגיעו לבריטניה בשנות השמונים. מבואו למוזיקה נבע מלימוד נגינה בפסנתר בבית הוריו במורדן וקליטת תקליטים שהעניקו לו אחיו הגדולים. מאוחר יותר, גילה את ההפקה המוזיקלית כנער צעיר, לאחר שאחיו הגדול, סאני, בנה לעצמו אולפן ביתי מאולתר. הוא גם למד בבית הספר אוול קאסטל במשך מספר שנים, שם למד מוזיקה ברמה A, ובשנת 2017 חזר לפתוח בניין מוזיקה חדש. לאחר מכן, בשנת 2007, באמצעות מייספייס, פגש סמפה את המפיק הלונדוני Kwes, שהדריך את סמפה והציג אותו למוזיקאים שונים. בהמשך, בשנת 2009, הוחתם סמפה בחברת התקליטים יאנג טארקס. באמצעות יאנג טארקס, סמפה יצר רמיקס לשיר "Basic Space" של דה xx ופגש את האמנים הראשונים איתם שיתף פעולה.
קורק סיטי
מועדון הכדורגל קורק סיטי (באנגלית: .Cork City F.C) הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר קורק שבאירלנד. זהו אחד המועדונים הראשונים באירלנד שהרכיב קבוצה מקצוענית. עם התמקצעות המועדון והפיתוח של אצטדיון טרנר קרוס, המועדון הפך לאחד האהודים במדינה.
Party in the U.S.A.
(בעברית: מסיבה בארצות הברית) הוא שיר של הזמרת האמריקאית מיילי סיירוס, אותו כתבו דוקטור לוק, קלוד קלי וג'סי ג'יי. השיר, הנכלל בהמיני אלבום של סיירוס "The Time of Our Lives", יצא כסינגל ב-11 באוגוסט 2009 על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס. השיר ממזג אלמנטים ממוזיקת הרית'ם אנד בלוז יחד עם אלמנטים ממוזיקת פופ. מילות השיר משקפות את המעבר של סיירוס מנאשוויל, טנסי, למרכז תעשיית הבידור האמריקאית בהוליווד שבלוס אנג'לס, קליפורניה. לשיר הופק וידאו קליפ אותו ביים עבורה במאי הקליפים כריס אפלבאום. הקליפ, המתרחש ברובו בקולנוע דרייב אין, מציג מחוות לסרט "גריז" מ-1978.
השיר "Party in the U.S.A." זכה להצלחה הן מבחינה מסחרית, והן בביקורת, והגיע לעשירייה הפותחת במצעדים בשמונה מדינות ברחבי העולם, כשבארצות הברית הגיע השיר למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100 והפך לשיר המדורג הכי גבוה של סיירוס באותה התקופה, ולסינגל השישי הנמכר ביותר בארצות הברית לשנת 2009. הסינגל הגיע למעמד פלטינה 7× בארצות הברית ופלטינה 4× בקנדה. הווידאו קליפ של השיר היה מועמד בשתי קטגוריות בפרסי מאץ' מיוזיק וידאו בשנת 2010, וזכה בקטגוריה וידאו של אמן בינלאומי הטוב ביותר.
השיר יועד במקור לזמרת הבריטית ג'סי ג'יי שהייתה שותפה בכתיבתו, אך משהגיע השיר למיילי סיירוס, כותביו התאחדו מחדש ושינו את המילים כדי שיתאימו לה.
רחוב פוברסקאיה
רחוב פוברסקאיה (ברוסית: Поварская улица) הוא רחוב הממוקם במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה.
במהלך המאות ה-18–19, פוברסקאיה היה אחד הרחובות האריסטוקרטיים ביותר במוסקבה. כאן התגוררו נציגים של משפחות אצילות רבות. בסוף המאה ה-19 - תחילת המאה העשרים, אופי הרחוב השתנה לבורגני. הרחוב קשור לחייהם ועבודתם של הרבה דמויות מצטיינות של התרבות הרוסית: מיכאיל לרמונטוב, גברייל דרז'אבין, איוואן בונין, בלה אחמדולינה, איליה גלזונוב, אלכסנדרה יבלוצ'קובה, מיכאיל איפוליטוב-איבנוב, ניקולאי מיאסקובסקי ורבים אחרים.
תרמיל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מערות לונגיו
מערות לונגיו (בסינית: 龙游石窟), הנקראות גם חדרי האבן שיאונאנהאי (小南海石室), הן קבוצה של 24 מערות אבן חול מלאכותיות, הממוקמות בגבעת פנגהואנג, ליד הכפר שיאן בויקן על גדות הנהר קו בלונגיו, בנציבות העירונית קוזו , במחוז ג'ג'יאנג, סין.
מערות אלו נוצרו לפני יותר מ-2,000 שנה, אך למעשה אין להן תיעוד באף מסמך היסטורי. המערות התגלו על ידי חקלאים מקומיים ביוני 1992, לאחר שניקזו את המים של חמש בריכות קטנות בכפר שלהם, שיאן בויקן. כתוצאה מכך, נמצאו 5 מערות. מאוחר יותר, לאחר חקר של האזור, נמצאו 19 מערות נוספות.
כ-200 ק"מ ממערות לונגיו, נמצאות מערות הואשאן, על גדות הנהר שיאנג, הבנויות באופן דומה למערות לונגיו, אם כי ככל הנראה מערות הואשאן נבנו כ-1,500 שנה אחרי מערות לונגיו, בתקופת שושלת מינג המאוחרת (1552–1667 לספירה).
מערות אלו גדולות מאוד, בהתחשב בכך שנעשו על ידי אדם: שטח הרצפה הממוצע של כל מערה הוא למעלה מ-1,000 מטר מרובע, כשגובה כל מערה לא עולה על 30 מטר. כמו כן, למשטחי התקרה, הקיר והעמודים, יש את אותם הגימורים - סדרה של פסים או נדבגים מקבילים, ברוחב של כ-60 ס"מ, המכילים סימני חריטה, המקוממים בזווית של כ-60° לציר.
המונולוג של יגאל עמיר
המונולוג של יגאל עמיר הוא מערכון סאטירי של החמישייה הקאמרית ששודר בשנת 1997, שנתיים לאחר רצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, במהלכו גילם השחקן רמי הויברגר את דמותו של המתנקש יגאל עמיר תוך שהוא מציג את הטענה לפיה בעוד שני עשורים תוענק לו חנינה והוא ישוחרר ממאסר.
רקע: רצח יצחק רבין
ב־4 בנובמבר 1995 נרצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין בידי המתנקש יגאל עמיר, שהתנגד לדרכו המדינית של רבין ולחתימתו על הסכמי אוסלו. עמיר נתפס במקום והועבר לחקירה בידי השב"כ, שבה שיתף פעולה באופן מלא והביע את שמחתו על הצלחתו. בסיום החקירה הועמד לדין באשמת רצח ופציעה בנסיבות מחמירות לפני בית המשפט המחוזי בתל אביב.
הוא הורשע ונידון למאסר עולם ועוד שש שנים על פציעת מאבטח. במשפט נוסף נידון לחמש שנות מאסר, ולאחר ערעור המדינה הוחמר העונש לשמונה שנות מאסר, על קשירת קשר עם אחיו ועם עדני. כל העונשים ניתנו במצטבר בעוד עמיר מעולם לא הביע חרטה על הרצח.
יצירה ושידור
תסריט המערכון נכתב על ידי עוזי וייל  וצולם כשבוע אחרי רצח רבין. בריאיון ל"כאן תרבות" תיאר רמי הויברגר את יום הצילומים:
תוכן המערכון
המונולוג התרחש בתא הכלא של יגאל עמיר, כשעל הקירות נראים דפי הוקרה ותמיכה שקיבל מתומכיו. עמיר מביט למצלמה בחיוך שנותר על פניו עד לסיום המערכון ואומר:. הוא מסביר שחנינתו תבוא בתירוץ שבישראל הייתה תקופה קשה ופילוג בעם, כך שהמערך יסכים לחנינה תמורת ביטול כתב האישום שיוגש כנגד סיעת "רם" בהסתדרות. עמיר מציין כי בזמן שחרורו הוא יודיע שהוא מצטער על הרצח שאותו עשה בהשפעת האווירה הציבורית.
לאחר מכן הוא מתאר כיצד יתנהלו חייו לאחר השחרור: אחרי חודש הסערה התקשורתית תדעך, עמיר יגור בירושלים ובכל פעם שיצא לרחוב כל השכונה תמחא לו כפיים. לאחר שנה יתקיימו בחירות לעירייה וראש העיר יבוא להצטלם עמו. כעבור כמה שנים בודדות הוא יראה את איתן הבר שיקרא לעברו קריאות "רוצח, רוצח", וכשחבריו סביבו ישאלו האם לפגוע בהבר הוא יענה להם, אך לאחר מכן הוא יפנה לעברו תנועה מאיימת שתגרום להבר להתקף לב.
עמיר מסיים את המונולוג בהצהרה:.
פרשנות
על פי בן כספית מ"מעריב" דמותו של יגאל עמיר מוצגת באופן כזה שהוא לא מדבר "סתם" אלא הוא מחייך, מזלזל בנו ובטוח בעצמו. ועל פי אורי הייטנר מ"ישראל היום", בשביל יוצרי המערכון, יגאל עמיר ייצג כל מי שחשב אחרת מהם.
קבלת המערכון בציבור הישראלי
המערכון גרר תגובות רבות בציבור הישראלי; שרון כידון מאתר "ynet" ורותם דנון ממגזין "ליברל" תיארו אותו בתור הקטע הזכור ביותר של החמישייה הקאמרית ,יסמין גואטה ורפאלה גויכמן מ"דה מרקר" תיארו אותו כמערכון מיתולוגי, שלמה פיוטרקובסקי מערוץ 7 תיאר את המונולוג כקאלט , וערן לאור מ"הארץ" כתב הפגיעה המדויקת של המערכון בפחד הציבורי מפני עמיר הנציחה מחדש את "החמישייה הקאמרית" כבעלת האמירה הכי נוקבת בסאטירה הישראלית מאז התוכנית הסאטירית "ניקוי ראש".
המערכון נכלל ברשימת "75 מערכונים ל-75 לישראל" של "ישראל היום", ברשימת "עשרת הרגעים הסאטיריים הכי חריפים בטלוויזיה" של מגזין "Time Out" , וברשימת "המערכונים הגדולים ביותר של החמישייה הקאמרית" של עיתון "מעריב".
אתגר קרת, מי ששימש כתסריטאי בשלוש העונות הראשונות של התוכנית, סיכם כי מה שנשאר מ"החמישייה" - זהו המונולוג של יגאל עמיר. הוא ציין שבאותו הזמן סבר כי אותו המערכון לא היה צריך להיות משודר בתור חלק מתוכנית החמישייה הקאמרית אלא בתוכנית אחרת שכן אין הוא מתאים לסגנון של החמישייה.
נירית אנדרמן מ"הארץ" תיארה אותו כאחד המערכונים המבריקים והמצמררים ביותר של "החמישייה הקאמרית". היא ציינה כי זמן שידור המערכון הציבור הישראלי טרם התאושש מן הטראומה הלאומית, ויש להניח כי האגרוף שבשלב מסוים שיגר הויברגר לעבר המצלמה הצליח להקפיא כל חיוך.
שי להב מ"מעריב" כתב שהמערכון תיאר היטב את חששות הציבור הישראלי, וב"וואלה!" נאמר כי בפשטות גאונית, תוכנית המערכונים המיתולוגית הצליחה להגדיר חברה יותר מאשר תקופה.
ניר קיפניס מ"גלובס" ציין כי הדבר הראוי ביותר לעשות לזכרו של רבין הוא לשדר שוב את מערכון המונולוג, ועידו קינן ציין כי המערכון משותף ברשת האינטרנט "עד מיאוס".
התייחסויות לסוגיית "התגשמות" המערכון
ביוני 2006 כתב גיל סלומון מ"מעריב" כי בזמן שידור המערכון רק מעטים חשבו כי קיים סיכוי שהדמיון יהפוך למציאות. בנובמבר 2006 כתב צפריר אלטרמן-רבין ב"וואלה!" כי התגשמות המערכון הינה חלק מתהליך, שמתבטא בכך ששליש מהעם הביע תמיכה במתן חנינה לעמיר. בדצמבר 2007 כתב ניר קיפניס מ"גלובס" כי המערכון מתגשם בדיוק מבהיל.
באוקטובר 2015, במהלך הטקס הממלכתי של יום הזיכרון ליצחק רבין בבית הנשיא, ציטט נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, את דבריו של הויברגר מהמונולוג: "בעוד 20 שנה אני אקבל חנינה", והצהיר כי המערכון גילם בצורה עמוקה ביותר את החרדה של השמאל מפני הימין באותם הימים. לאחר מכן הכריז כי לא יעניק חנינה ליגאל עמיר.
באוקטובר 2019 כתב בר דנינו ב"הארץ" בקשר לעצרת השנתית לזכר רצח רבין, כי יש לוודא שהמונולוג של החמישייה הקאמרית יישאר בגדר מערכון בלבד.
באפריל 2021, בעקבות ריאיון שקוים עם אלאור אזריה, הזהיר איתי שטרן מעיתון "הארץ" כי המונולוג של יגאל עמיר מהדהד בהקשר זה, של הפיכתו של פושע לגיבור. באוקטובר 2021, קבע העיתונאי גיא זהר בתוכניתו "מהצד השני עם גיא זהר" כי נבואת המערכון לא התגשמה וכי "הפאנץ' כבר לא עובד".
ביוני 2023, בעקבות הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע, אמר רמי הויברגר כי כי הצטרפות גורמים הקיצוניים לממשלה זהו דבר שלא רחוק מהחזון הדיסטופי שהציג במערכון. באוגוסט 2023, בעקבות חרם של חברת שטראוס על ערוץ 14 עקב קריאה שהושמעה בו למען שחרורו של יגאל עמיר אמר ידידיה מאיר, פאנליסט בערוץ 14, כי "החיים הם לא מערכון של החמישייה הקאמרית".
טענות כנגד שידור המערכון בטלוויזיה
ב-4 ביולי 2012 דווח בתוכנית 'מבט' בערוץ הראשון על יציאתו של האסיר יגאל עמיר מבידוד לתא משותף עם אסירים אחרים. פעמיים, לפני הכתבה ובאמצעה, שודר קטע המערכון. עדי גרסיאל מערוץ 7 התלונן על הפרה של הקוד האתי המקצועי ואמר שגם אם יש לקטע קשר חזק לנושא, מכיוון שהוא נועד לנגח לא מתאים לכלול אותו דווקא בחדשות, כי זו מסגרת שבה יש לשמור על איזון ועל חוסר הטיה פוליטית או אישית של העורך. התלונה נדחתה על הסף על ידי דדי מרקוביץ, הממונה על קבילות הציבור אשר אמר כי השימוש במערכון הוא שימוש נכון בחומרים העומדים לרשות החדשות, המשתמשת בסאטירה כמסמך תיעודי-חברתי המשקף את האווירה שנוצרה בישראל מיד לאחר הרצח.
דני גור
דניאל אהרון גור (22 באוגוסט 1933 – 19 באוגוסט 2016) היה מנתח לב ישראלי, מחלוצי ניתוחי המעקפים בישראל.
ילדות
דני גור נולד בירושלים כדני וילצ'יק לד"ר רחל יהודית ספיר-וילצ'יק ואנדרה וילצ'יק, כדור רביעי למשפחת רופאים. סבו הד"ר יוסף ספיר ניהל את מחלקת היולדות בבית החולים ביקור חולים. את ילדותו בילה גור בטבריה, שם אמו ניהלה את מחלקת הנשים בית החולים על שם שוויצר. בתקופת מלחמת העולם השנייה, התגייס אביו לצבא הבריטי וגור עבר עם אחותו אילנה גור לקבוצת כנרת. המשפחה שבה והתאחדה לאחר המלחמה, ולאחר כיבוש טבריה במלחמת העצמאות עברה משפחתו לקריית מוצקין.
גור שינה את שם משפחתו בעקבות נפילתו של גור מאירוב, בנו של שאול מאירוב אביגור, אשר לקח אותו ואת אחותו תחת חסותו בזמן שהותם בקבוצת כנרת, במשלטי סג'רה במהלך מלחמת העצמאות.
השכלה
לאחר שירותו הצבאי התפרנס גור מהוראת היסטוריה ותנ"ך. את דרכו האקדמית החל בלימודי ארכיטקטורה אך ב-1955 פנה ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1962, לאחר שעבר התמחות במרכז הרפואי רמב"ם, התמחה במשך 3 שנים בקרדיולוגיה במחלקתו של פרופ' הנרי נויפלד בבית החולים שיבא בתל השומר ולאחר מכן התמחה במשך 7 שנים בפתולוגיה של הלב (בבית החולים מילר בסיינט פול), בכירורגיה כללית (באוניברסיטת מינסוטה) ובניתוחי לב (באוניברסיטת קורנל), שם עבד לצדו של פרופ' קלארנס וולטון לילהיי, הנחשב לאחד ממנתחי הלב הגדולים בעולם. ב-1968 זכה בפרס הקולג' האמריקני לקרדיולוגיה, על מחקריו באמבריולוגיה של מוצא חדרי הלב העוברי והסיווג שהציע למומי הלב מלידה.
כרופא ומנתח
ב-1973 שב גור לישראל והחל לעבוד באיכילוב, אך לאחר 3 חודשים עבר לשיבא עקב התנגדות מצד משרד הבריאות לפתוח מחלקה לניתוחי לב באיכילוב, והבטיח לפעול למען מטרה זו. ב-1974 מונה גור לפרופסור חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. ב-1975 פורסם בארצות הברית ספרו הראשון שעסק בנושא אמבריולוגיה, פתולוגיה ודרכים לתיקון כירורגי של מומי לב מלידה, שהיה הראשון מסוגו בספרות העולמית ומשמש עד היום כנדבך מרכזי בלימודי נושאים אלו.
בשנים 1976–1977 העביר גור לידי הנהלת בית החולים שיבא פניות רשמיות מממשלות שוודיה, בלגיה והולנד בבקשה לשלוח ילדים עם מומי לב מסובכים מלידה לניתוח בשיבא על ידי גור, אך הנהלת בית החולים דחתה בקשות אלו על הסף. ב-1976 מונה גור למנהל המחלקה בשיבא, והחל בשינוי נוהלי העבודה כדי לשים דגש על הבעיות הרפואיות האמיתיות כפי שראה אותן. בין היתר התיר גור ביקור משפחות בכל שעות היממה, ללא הגבלה. בשנים הראשונות בהן ניהל גור את המחלקה הושם דגש על תיקון מומי לב מלידה, ומרבית ניתוחים אלו בוצעו בשיבא, כאשר חלק מהילדים הופנו לניתוח מרצועת עזה, הגדה המערבית ומדינות ערב. בנוסף, תחת ניהולו של גור בוצעו במחלקה, בפעם הראשונה בארץ, ניתוחים לתיקון המסתם המיטרלי וניתוחים ללא מכונת לב-ריאה. הצלחתו של גור בניתוחים אלה עודדה והביאה מתמחים מחו"ל להשתלם בניתוחים אלו. באותה תקופה, מספר ניתוחי הלב בישראל עלה מ-800–900 בשנה לכ-1500 בשנה, אך הביקוש לניתוחי לב עמד אז על 3500–4000 בשנה, ולכן ב-1979 הוקמה, בעצה אחת עם שר הבריאות אליעזר שוסטק, ועדה אשר גור היה חבר בה, וזו אישרה את פתיחת המחלקה לניתוחי לב באיכילוב.
לגור הייתה תרומה חשובה בפיתוח ניתוחי המעקפים הכלליים, ובסוף שנות ה-70 נחשב גור לאחד מחלוצי החדרת ניתוחי המעקפים הכלליים לישראל. גור היה הראשון בארץ שהשתמש בעורק בית החזה כמעקף לחסימת עורקים המספקים דם ללב, טכניקה אותה למד מד"ר ג'ורג' גרין, אשר נחשב לחלוץ השימוש השגרתי בעורק זה בעולם. תרומות נוספות של גור לניתוחי הלב היו עזרה בשימור תפקוד הלב בזמן חיבורו למכונת לב-ריאה, דיוק רב בביצוע ההשקות על הלב על ידי שימוש במשקפיים טלסקופיות, וריבוי במספר המעקפים הכללים אשר אפשר חידוש אספקת דם מלאה ללב לאחר הניתוח.
בין השנים 1980–1982 ביצע גור, לראשונה בעולם, סדרת ניתוחים בה השתיל אצל כל חולה 6 עד 8 מעקפים, ועל בסיס סדרת ניתוחים זו ערך מחקר שתוצאותיו פורסמו ב-1986 בארצות הברית והפכו לאבן דרך בניתוחי המעקפים. בין המאמרים הרבים שפרסם בנושא זה, עסק גור גם בפיתוח טכניקה להקטנת שיעור הנזק המוחי במהלך ניתוחי מעקפים. ב-1992 פרסם בירחון הרשמי של איגוד מנתחי הלב בארצות הברית את תוצאות עבודתו בסדרת הניתוחים, כולל עיקרי תורתו בניתוח מעקפים. בעקבות סדרה זו שכיחות התקפי הלב ירדה ל-0.3%, שכיחות הנזקים המוחיים ירדה ל-0.32% ושכיחות התמותה ירדה ל-0.79%. שכיחות הסיבוכים בסדרה זו הייתה ונשארה נמוכה מכל הסדרות האחרות שפורסמו.
ב-1981, על רקע המחסור החמור באחיות וביחידות המצוידות במכשור מתוחכם בבתי חולים, הקים גור את המכון הביו-טכנולוגי ובו הוכשרו טכנולוגים רפואיים שמיד עם סיום לימודיהם שובצו ביחידות השונות לטיפול נמרץ. ב-1982, לאחר מספר שנים שבהן ביקש ממנהל בית החולים להעלות את שכרו, קיבל גור אישור ממנכ"ל משרד הבריאות, פרופ' ברוך מודן, לנתח באופן פרטי בבית החולים אסותא, אך בלילה שלפני הניתוח הראשון קיבל גור הוראה טלפונית לעצור את הניתוח. לאחר כישלון התוכנית לנתח באסותא, הודיע גור להנהלת שיבא על החלטתו לגבות כסף מחולים, וזמן קצר לאחר מכן התוודה ביוזמתו בראיון שפורסם בעיתון מעריב על החלטה זו, וכי הוא מצהיר על הכנסות אלו למס הכנסה. כאשר החלה שביתת הרופאים ב-1983 פעל מנכ"ל משרד האוצר חיים קופמן, בעצה אחת עם משרד הבריאות, כנגד גור וכנגד שני רופאים נוספים, ושמו של גור נכלל בין 3 השמות שהועברו לטיפול מס הכנסה. בשנים שלאחר מכן התעלם משרד הבריאות מדרישתו של גור (ושל רופאים נוספים) לבצע כירורגיה פרטית, עד שבדצמבר 1985 אישר שר הבריאות דאז, מוטה גור, לדני גור לנתח באופן פרטי, ולבצע לראשונה ניתוח לב פתוח במרכז הרפואי בהרצליה. ב-1989 נענה גור להצעת קופת חולים מכבי להקים מחלקה לניתוחי לב בבית החולים רמת מרפא, אותה ניהל עד 2001.
גור מונה על ידי שר הבריאות יעקב צור לעמוד בראש ועדה חדשה לבדיקת הצורך בפתיחת מחלקות נוספות לניתוחי לב, אך התפטר במהרה והמליץ (בדעת יחיד), ואף הוביל לפתיחת מחלקות בבתי החולים וולפסון, באר שבע וקפלן, דבר שיצר את התנאים לאספקת הביקושים לניתוחי לב. בשנים שלאחר מכן בוצעו בישראל כ-5,000 ניתוחי לב בשנה.
לגור פרסומים רבים בעיתונות המקצועית הקרדיולוגיה והרדיוכירורגית בתחום מניעת דימומים לאחר ניתוח, אבחון מצבי איסכמיה וכן פטנטים בתחום הדינמיקה של מחזור הדם. גור ותלמידיו פרסמו שורה של מאמרים, גם בנושא דימומים לאחר ניתוחי מעקפים. ב-1996 הוציא גור את ספרו השני יחד עם פרופ' רפי מור וד"ר יעקב לביא, אשר עסק בנושא זה, וב-2007 פרסם את ספרו השלישי והאחרון העוסק גם הוא בניתוחי מעקפים. על שתיים מתגליותיו החשובות ביותר של גור בנושא הדינמיקה של מחזור הדם נרשמו 3 פטנטים בארצות הברית ופטנט אחד נרשם בישראל.
לאחר פרישתו
בשנת 1996 נמנה גור בין מייסדי איתמר מדיקל, חברה בה עבד עד 1998. בשנת 2000 מונה גור למנהל רפואי ב-N.I. מדיקל בע"מ, ובין השנים 2003–2007 שימש כיושב ראש פעיל במועצת המנהלים של חברה זו.
חיים אישיים ומשפחה
דני גור היה נשוי לד"ר אלן גור ולהם שלושה ילדים: גבריאלה, קארן ואורי.
סבו של גור מצד אימו, ד"ר יוסף ספיר, עבד כגניקולוג באודסה, שם השתלם והתפרסם כרופא, אך בעיקר כמנהיג ציוני אשר נחשב למי שהעלה את ז'בוטינסקי למנהיגות.
אחותו היא הפסלת אילנה גור.
באוגוסט 2016 נפטר בתל אביב.
אשף נגישות
אשף נגישות הוא כלי המובנה במערכת ההפעלה של המחשב. תפקידו הוא להקל את השימוש בכלל כלי הנגישות (התאמה בעבור אנשים עם לקות) המובנים במערכת ההפעלה. מעבר לסיוע שהאשף נותן לאנשים עם לקויות, הוא מקל את הערכת העמידה בתקני נגישות המוכתבת על ידי חוקים ותקנות של ארגונים שונים. לדוגמה, החוק המכונה Telecommunication Act (1984) המכתיב את תנאי נגישות המחשבים המותרים לקנייה בידי מוסדות ממשלתיים אמריקניים.
מבנה כללי
אשף נגישות פשוט יכול להיות תיקיית מחשב עם צלמיות קיצורי דרך לכלי הנגישות המובנים במחשב או תיבת דו-שיח עם הסברים ומתגי הפעלה לכלים אלה. אשף מסובך יותר עשוי להיות תיקייה המכילה צלמיות קיצור דרך לתיבות דו-שיח ולכלים עצמם ותת תיקיות המכילות גם הן צלמיות קיצורי דרך לתיבות דו-שיח ולכלים עצמם. במקרה שיש באשף מספר תת-תיקיות או מספר תיבות דו-שיח, הן מאגדות את הגישה לכלי הנגישות או לפי סוג הלקות של המשתמש הפוטנציאלי (למשל, תיקייה אחת עבור כבדי ראייה, אחרת עבור כבדי שמיעה וכיוצא בזה) או לפי החלקים של המחשב שאת פעולתם הם משנים (תיבת דו-שיח אחת עבור שינויים בתצוגת המסך, שנייה עבור שינויים בתפקוד המקלדת, שלישית עבור העכבר, רביעית עבור כרטיס הקול וכיוצא בזה).
על פי רוב אשף הנגישות לא יאפשר גישה לכל כלי הנגישות המובנים במערכת ההפעלה אלא רק לקבוצה גדולה מתוכם. לדוגמה, אשפי הנגישות של מערכות ההפעלה Windows אינם מכילים גישה נוחה למכוונן הרזולוציה (הפרדה, גודל תמונה) של המסך, למרות שההגדלה עבור כבדי ראייה בעזרת מכוון זה, עשויה להיות נוחה יותר מהשימוש בתוכנת ההגדלה המובנת שהאשף מפנה אליה.
האשף לא מפנה את המשתמש אל כל כלי הנגישות.
סיבה אפשרית אחת היא שלא כל כלי הנגישות עוצבו בכוונה תחילה ככלי נגישות (כלים לייעול שימוש על ידי אנשים עם לקות). חלק מהכלים האלה עוצבו למטרות אחרות ובדיעבד התגלו כמועילים גם לנגישות. על כן היצרן לא היה מודע להיותם כלי נגישות כאשר הוא סידר את אשף הנגישות.
סיבה אפשרית אחרת היא שמבין שני כלי נגישות מובנים בעלי פעולה דומה, היצרן עשוי להעדיף דווקא כלי אחד.
קורן וולטרס
קורן וולטרס (באנגלית: Curran Walters; נולד ב-16 בינואר 1998) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ודוגמן עבר אמריקאי.
ביוגרפיה
וולטרס נולד ב-16 בינואר 1998 באוק פארק, קליפורניה. הוא למד בבית הספר התיכון אוק פארק.
קריירה
הוא החל לדגמן עבור מותגי אופנה הכוללים בין היתר את טיליס ולי. הוא החל את קריירת המשחק שלו בפרסומות לסמסונג גלקסי. את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הוא ערך בסרט הקומדיה "Growing Up and Down" בשנת 2014. קורן קיבל תפקידים נוספים בטלוויזיה, כולל תפקידו החוזר כג'קסון הצעיר בסדרה "Game of Silence" בשנת 2016. באותה שנה הופיע במהלך העונה השנייה בסדרת הטלוויזיה העולם של ריילי. הוא הופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות בהן "Too Close to Home" בשנת 2016, Alexa & Katie בשנת 2018, ובקומדיית המצבים "ללא מילים".
הופעתו השנייה בסרט הייתה בסרט הדרמה "נשות המאה ה-20" בשנת 2016, בכיכובן של אנט בנינג, אל פנינג וגרטה גרוויג. לאחר מכן הוא הופיע בסרט המדע הבדיוני "Playing Dead", סרט טלוויזיה בשנת 2018.
תפקיד הפריצה של וולטרס היה שגילם את ג'ייסון טוד, רובין השני, בפרק החמישי של הסדרה "הטיטאנים". היה לו תפקיד חוזר בסדרה לאורך כל העונה הראשונה. בעונה השנייה בשנת 2019 תפקידו הפך לראשי בסדרה.
הוא הופיע בסרט אימה בשנת 2020 בשם "Do not Reply".
טורא אפורה
תיאור
בין השנים 1925-1922 שהה אריה אלואיל בווינה, אוסטריה, שם למד אמנות והתקרב אל החוגים האקספרסיוניסטים. ב-1924 יצר את סדרת ההדפסים עבור תערוכה של קבוצת "קונסט-שאו" (Kunstschau) שהתקיימה בשנת 1925 בעיר. עם זאת, לא ברור האם אכן הוצגו העבודות בתערוכה זו. ההדפסים יצאו לאור כאלבום בשם "טורה אפורה", שהיה בעל שני שערים - האחד בעברית והשני בגרמנית תחת השם "Graues Band". בשנת 1925 חזר אלואיל לארץ-ישראל, אולם הוא לא הציג אותה מעולם. סדרת ההדפסים הוצגה לראשונה בתערוכה "שבת בקיבוץ", שהתקיימה בשנת 1998 במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן. בשנת 2011 הוצגה הסדרה בשנית באותו מוזיאון בתערוכה "אריה אַלוַאיל: מביתניה לוינה ובחזרה". בשנת 2015 הוצגו העבודות בתערוכה רטרוספקטיבית של האמן במשכן לאמנות ע"ש חיים אתר בעין חרוד ובתערוכה "100 שנות אמנות הדפס בישראל - הסדרות הגדולות" שהוצגה בסדנת ההדפס ירושלים.
שמונת ההדפסים נוצרו בטכניקה של הדפס-אבן, על נייר בגובה של 32 ס"מ וברוחב 24 ס"מ (כ"א). הסדר המיועד של ההדפסים איננו ידוע, אולם הם מציגים דימויים מסוייטים העשויים להתפרש כאלגוריים. בין הדימויים אדם קובר גופה כשברקע שלוש נשים; אדם בבית קברות; אשה המעניקה פרח לילד או גבר; דמות גבר עירום על ברכיו כלצידו אבן ומקל נדודים; דמות גבר כורע בפני אישה ולראשה כתר על רקע עיר העולה בלהבות ועוד. סגנון היצירה של ההדפסים הוא חופשי, ומדגיש את הרישום החופשי של האמן על נייר ההעברה אל פלטת ההדפס. סגנון הרישום מתבסס על שילוב בין כתמיות לבין ניגודיות בין הדימוי לרקע. חלק מן הדמויות אף נוצרו על ידי יצירת חללים נגטיבים ברישום. בכל העבודות הרישום איננו מגיע לקצוות הפורמט, כי אם מסתיים ב"פתאומית", דבר המעצים את תחושת הדרמה. גליה בר אור טענה כי הסדרה מבטאת "קרע וסכסוך פנימי" המבטאים "חרדה ואבדן לצד מה שנדמה ככמיהה לגאולה ותחיה". וזיהתה בה עירוב של איקונוגרפיה נוצרית ויהודית.
פרשנות ביוגרפית לעבודות הציע מוקי צור שראה בעבודות ביטוי של תקופת שהותו של האמן בביתניה עילית, תקופה שקדמה לנסיעתו של אלואיל לוינה. לעומתו, הדגישו שולה קשת וגדעון עפרת את הממד האלגורי-היסטורי בעבודות, המבטא את גורל העם היהודי.
הרברט ג'ורג' קליין
הרברט ג'ורג' קליין (1 באפריל 1918 - 2 ביולי 2009 ), נקרא גם הרב קליין, היה ידוע בעיקר כמנהל התקשורת של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. קליין שימש גם כמזכיר העיתונות בשלושה מהקמפיינים של ניקסון ועורך עיתוני קופלי  בסן דייגו לפני ואחרי שהותו בבית הלבן.
חיים אישיים
קליין נולד ב-1 באפריל 1918 לג'ורג' ג'יי קליין ואיימי מארי קורדס. הוא נישא למרג'ורי ג'י גלבריית' בלונג ביץ' ב-1 בנובמבר 1941. לזוג נולדו שתי בנות. הוא מת בגיל 91 ב-2 ביולי 2009 לאחר שלקה בדום לב בביתו.
חינוך
קליין בוגר ב-1935 בבית הספר התיכון תיאודור רוזוולט (לוס אנג'לס) וקיבל תואר ראשון בעיתונאות ב-1940 מאוניברסיטת דרום קליפורניה, שם היה עורך ספורט של ה-"Daily Trojan".