cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאון גורצקה
קריירה בינלאומית
ביוני 2018 נכלל גורצקה בסגל הסופי של נבחרת גרמניה למונדיאל 2018. גורצקה לא שיחק בשני המשחקים הראשונים של גרמניה, בהם הפסידה הנבחרת 0–1 לנבחרת מקסיקו וניצחה 1–2 את נבחרת שוודיה. גורצקה פתח בהרכב במשחק השלישי, בו הפסידה גרמניה 0–2 לנבחרת דרום קוריאה, והודחה במפתיע מהמונדיאל כבר בתום שלב הבתים.
נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022.
פוליטיקה
גורצקה פעיל באופן פוליטי ומוביל מהלכים נגד גזענות ואנטישמיות בגרמניה, כמו כן נחשב למתנגד קולני למפלגות הימין הקיצוני בגרמניה ובראשן אלטרנטיבה לגרמניה.
תוכנית הנשק להשמדה המונית של עיראק
תוכנית הנשק להשמדה המונית של עיראק החלה בשנת 1962, ועיקרה היה בקידום ניסיונותיה לחקור ולפתח נשק ביולוגי, כימי, גרעיני וטילים מדויקים. התוכנית גדלה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, תחת משטרו של סדאם חוסיין, ועיראק אף השתמשה בחלק מהנשק שפיתחה במהלך מלחמת איראן–עיראק. לאורך שנות ה-90, לאחר פיקוח צמוד על עיראק מצד האו"ם, התוכנית הצטמצמה עד שבוטלה באופן סופי.
תוכנית הנשק הגרעיני
בין סוף שנות ה-50 לתחילת שנות ה-80, עיראק פעלה להשגת נשק גרעיני לשימוש צבאי. התוכנית החלה עוד לפני כניסתו של סדאם חוסיין לתפקידו, הושהתה לאחר הפצצת שני מתקני הגרעין באוסיראק על ידי ישראל במבצע אופרה, התעצמה במהלך מלחמת איראן–עיראק ולבסוף נעצרה בשנת 1991.
שיתוף פעולה רוסי
ב-7 באוגוסט 1959, חתמו ברית המועצות ועיראק על הסכם בו התחייבה ברית המועצות להקים מתקן גרעיני ולכונן תוכנית גרעין כחלק משיתוף הפעולה בין המדינות. בשנת 1968, בנו הסובייטים מתקן מחקר גרעיני מסוג IRT-2000, בצירוף מתקנים אחרים שיכלו לשמש להפקת חומרים רדיואקטיביים במרכז המחקר "א-תווית'ה", בקרבת בגדאד.
בשנת 1975, פנה סדאם חוסיין לסובייטים בבקשה לבניית מתקן גרעיני מתקדם יותר. הסובייטים הסכימו, בתנאי שהסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית תפקח על המתקן, אך סדאם סירב לכך.
תשע שנים לאחר מכן, הוחלפה ליבת הכור הרוסי והחלפתה חייבה אספקת אורניום מועשר ברמה גבוהה בהרבה, עם זאת, ברית המועצות הפעילה פיקוח צמוד על הכור, ומנעה העברת טכנולוגיות לפיתוח נשק גרעיני. בשל כך, החליטו העיראקים לנטוש תוכנית זו.
תוכנית הנשק הכימי
עיראק נעזרה במגוון רחב של חברות וממשלות בשנות ה-70 וה-80 על מנת לקדם את תוכנית הנשק הכימי שלה, כאשר המרכזי שבהן היה פרויקט 922. התוכנית הוגדרה כהצלחה, והיו לה מגוון שימושים במהלך מלחמת איראן–עיראק.
שיתוף פעולה גרמני
בשנות ה-80, הכירה עיראק בגרמניה המזרחית, וחתמה איתה על הסכמי העברת נפט בתמורה לאספקת אמצעי לחימה שונים. ככל הנראה הסכמים אילו הובילו חברות גרמניות לסייע לעיראק בבניית מתקנים שונים באזור אל-מות'נא בדרום עיראק, כדוגמת מעבדות, מבני מנהלה ובונקרים. כמו כן, חברות גרמניות נוספות סיפקו לעיראק כ-1,027 טונות של חומרים שאיפשרו יצור של גז חרדל, סארין, טבון ועוד. חומרים אילו לבדם איפשרו לעיראק לייצר מעל 210 קילו של נשק כימי לאורך אותו עשור.
פרויקט 922
המפעל באל-מות'נא, המוזכר לעיל, נודע בתור פרויקט 922, ומבחינת עיראק היה מתקן המחקר, הפיתוח והייצור הראשי לנשק כימי. האתר פעל באופן רציף בין השנים 1983–1991 והפיק אלפי טונות של חומרים כימיים שונים, כנראה בפסקה לעיל. המפעל נהרס כמעט כולו במהלך מלחמת המפרץ, ובשנים 1992–1994 פעלה הוועדה המיוחדת של האו"ם לעיראק (אונסקו"ם), לסלק את שאריות החומרים הכימיים שנותרו בו.
תוכנית הנשק הביולוגי
את התוכנית לנשק ביולוגי יזם סדאם חוסיין בתחילת שנות ה-80, אף על פי שעיראק חתמה על אמנת הנשק הביולוגי בשנת 1972. התוכנית נחשפה (ביחד עם התוכנית לנשק כימי) רק לאחר מלחמת המפרץ.
שיתופי פעולה
בראשית שנות ה-80, סיפקו מספר חברות גרמניות שונות לעיראק ציוד המאפשר יצור רעלנים ביולוגיים שונים, זאת בנוסף למספר זנים של חומר ביולוגי שסופקו לה על ידי צרפת. כמו כן, הארגון לבקרת מחלות האמריקאי שלח לעיראק מספר רב של דגימות ביולוגיות לצורך פיתוח חיסונים, אך אלה יכולים היו גם לשמש מצע לגידול חומרי לחימה ביולוגיים. שיתופי הפעולה האלה נתנו לעיראק קרקע פורייה דיה על מנת להתחיל את דרכה בפיתוח נשק ביולוגי לצרכים התקפיים.
יצור אמל"ח
עדויות ראשונות לייצור הנשק הביולוגי בעיראק הגיעו בשנת 1989, בה החל מתקן אל-חוכּום בייצור המוני של אנתרקס בדרגת נשק ובסופו של דבר ייצר 8,000 ליטר ומעלה (נתון זה מבוסס רק על הכמויות שעליהן הצהירה עיראק עצמה מאוחר יותר). כמו כן, עיראק הודתה רשמית כי עבדה עם כמה מינים של פתוגן חיידקי, וכמה סוגי וירוסים. ב-1995 חשפה אונסקו"ם כי בסך הכל ייצרה עיראק כחצי מיליון ליטרים של חומרים ביולוגיים לצורכי לחימה.
נשק להשמדה המונית נוסף
לעיראק היו תוכניות לכלי נשק נוספים להשמדה המונית, שהעיקרי מביניהם היה פרויקט בבל (תותח העל). מדובר בפגז ארטילריה לטווח ארוך, שהיה מסוגל להגיע למרחק של עד 4,000 קילומטר. עם זאת, ניסיון הפיתוח של נשק זה על ידי עיראק סוכל, ככל הנראה על ידי המוסד. גם אמצעי זה מהווה נשק להשמדה המונית, והיה מאפשר לעיראקים יכולת תקיפה נרחבת.
נשק כימי
חומרי לחימה כימיים שימשו רבות את עיראק במתקפותיה נגד איראן במהלך מלחמת איראן–עיראק. כבר בנובמבר 1980, חודשיים לאחר תחילת המלחמה, הגיע הדיווח הראשון על שימוש בחומרי לחימה כימיים מצד עיראק. בסך הכל, ידוע על כ-32,000 הרוגים מהצד האיראני על ידי סוגים שונים של נשק כימי ומעל 100,000 נפגעים.
אכיפה
לאחר הפלישה לכווית בשנת 1990, קמה הוועדה המיוחדת של האו"ם לעיראק (אונסקו"ם), במטרה לפקח על מתקנים עיראקים לייצור ואחסנת אמצעי לחימה, כמו גם להוביל לפירוק מתקנים שבהם מאוחסן נשק בלתי חוקי. כל זאת לווה בהצהרה כי הסנקציות על עיראק יוותרו על כנם עד שהאו"ם יווכח לדעת כי תוכנית הנשק להשמדה המונית של עיראק בוטלה ומנהיגי המדינה יאפשרו לגופי הפיקוח מרחב פעולה. עוד לפני הקמת הגוף המדובר, כלל התוכניות להשמדה המונית של עיראק היו נתונות למעקב הדוק של סוכנויות מודיעיניות שונות, דוגמת הCIA, המוסד וכיוצא בכך. דבר זה התבטא בפעולות צבאיות כנגד אותן תוכניות (מבצע שועל המדבר, מבצע אופרה ומבצעים נוספים).
במהלך השנים 1991–1996, לקחה הוועדה חלק פעיל בנטרול התוכנית העיראקית להשגת נשק להשמדה המונית. השמדת כלי הנשק והמתקנים הנלווים התבצעה בעיקר על ידי גורמים עיראקיים, אך בפיקוח מתמיד על ידי אונסקו"ם וסבא"א. המסמכים מארכיוני הוועדה בניו יורק מוכיחים כי פעולתם של פקחי האו"ם הוכיחה את עצמם כמוצלחת בפינוי ופירוק חומרים גרעיניים ומתקנים נוספים, כמו גם של טילים אסורים וכלי נשק כימיים.
בשנת 1998 סילקה עיראק את פקחים הוועדה משטחה, על רקע האשמות שארצות הברית השתמשה במשאבי הוועדה כדי לרגל אחר הצבא העיראקי והוועדה התפרקה בשנה שלאחר מכן.
סיום התוכנית
בשנת 2003, העלתה ארצות הברית טענה בדבר הימצאות של נשק להשמדה המונית בידי משטרו של סדאם חוסיין, טענה זו הייתה הסיבה העיקרית לתחילת פלישתה של ארצות הברית לעיראק, שהחלה באותה השנה. עם זאת, לאחר שיותר מרבע מיליון חיילים סרקו את המדינה למעלה משבע שנים, לא נמצאה כל הוכחה לקיומו של נשק להשמדה המונית בעיראק, ועל כן החיפושים אחר נשק כזה הופסקו. עדויות שונות שנמסרו בשנים שלאחר הפלישה לימדו כי המידע המודיעיני שהוביל לפלישה היה שגוי ואף שקרי. קצין CIA הודה כי היו מספר שיבושים ושקרים שנועדו לקדם את המלחמה ושמטרתם הייתה להפיל את שלטונו של סדאם חוסיין.
עד שנת 1998 פורקה עיראק מנשקה ביסודיות – 90–95% מכלי הנשק להשמדה המונית של עיראק נוטרלו באופן מוחלט, במידה רבה בזכות הפיקוח ההדוק של האו"ם על המתקנים השונים בעיראק. לבסוף, בשנת 2009, הפכה עיראק "החדשה", קרי לא תחת משטרו של סדאם חוסיין, למדינה חברה באמנת הנשק הכימי, והשרידים האחרונים לנשק להשמדה המונית של עיראק, חומרי לחימה כימיים באתר אל-מות'נא, הושמדו ב-2018.
ג'ון גרהם (צייר)
ג'ון גרהם (באנגלית: John Graham; 1754 – 1 בנובמבר 1817) היה צייר ומורה לאמנות סקוטי מהמאה ה-18.
ביוגרפיה
גרהם היה מועמד ארבע פעמים בין 1793 ל-1797 לחברות באקדמיה המלכותית, אך לא הצליח לעבור את הבחירה. דאנקן תומסון, במאמרו במילון אוקספורד לביוגרפיה הלאומית, כותב כי ג'וזף פארינגטון, טען כי "גרהם היה מועמד שהוא בוודאי לא יצביע עבורו, כי הוא החשיב אותו חלש מאוד". תומסון משער שהכישלונות הללו הובילו את גרהם לחזור לסקוטלנד.
באמצעות השפעתו של הבנקאי סר ויליאם פורבס, גרהם קיבל את תפקיד "מורה ציבורי לאמנות" באדינבורו בשנת 1798. הצייר בנג'מין וסט, שכינה את גרהם "אדם גאוני", "הרגיש שהוא מתאים באופן אידיאלי לתפקיד ". לפני שהחל את עבודתו באופן רשמי, גרהם ערך תערוכה פומבית של עבודתו באדינבורו. האקדמיה פעלה לפי השיטה של בתי הספר של האקדמיה המלכותית, אך לא כללה ציורים מהחיים. מודאג מכך שהוא "נתפס רק כמורה לאמנים בחסות הדירקטוריון", גרהם לקח לעצמו כמה תלמידים פרטיים, בנות למדו בזמן אחד של היום ובנים בזמן אחר.
לפי ארמסטרונג, הוא היה מורה "מעורר השראה ויעיל" ו"מספר אמנים סקוטים חשובים מהמאה התשע-עשרה נהנו מהדרכתו - דייוויד ווילקי, ויליאם אלן, ג'ון ברנט, אלכסנדר פרייזר, וולטר גייקי, ג'ון ווטסון גורדון, ג'ון הנינג וויליאם הום ליזרס.
בשנת 1859, האקדמיה הסקוטית המלכותית קנתה את "הנביא הסורר" שלו, וכתבה על גרהם שהוא "מאסטר שהאמנות הסקוטית הייתה לו חייבת לו במידה ניכרת". הציור היה תלוי בגלריה הלאומית של סקוטלנד עד 1896, אז הוא נעלם.
גרהם צייר דיוקנאות, כולל אחת של השחקנית טריפוסה ג'יין וואליס, והיו"ר ג'ון בוידל. הוא גם צייר חיות, כמו סדרת ציורי האריות והטיגריסים שהוא עשה במצודת לונדון.
גרהם נפטר בביתו "'לאחר מחלה קשה ומתמשכת'" ב-1 בנובמבר 1817
משפט מפלגת התעשייה
רקע
בהתאם לנתוני החקירה חברי הארגון (שלא היה קיים כלל) פעלו לגרימת נזק לתעשייה הסובייטית במהלך השנים 1925–1930. בראש הארגון הועמד פרופסור לאוניד רמזין שהיה הנאשם הראשי ועל עדותו התבסס המשפט. לפי טענותיו היה מתוכנן להקים ממשלה חדשה ובראשה פיוטר פלצ'ינסקי (שהוצא להורג עוד לפני המשפט). שר הפנים של הממשלה אמור היה להיות פאבל ריאבושינסקי, אך במהלך המשפט התברר שהוא נפטר בפריז עוד לפני 1925. לשר החוץ לכאורה היה מיועד ההיסטוריון יבגני טארלה שלא הועמד למשפט כלל.
מהלך המשפט
המשפט החל במוסקבה ב-25 בנובמבר 1930 והסתיים ב-7 בדצמבר. הישיבות הוכרזו כמושב מיוחד של בית המשפט העליון ונוהלו בראשות אנדריי וישינסקי. על הגנת הנאשמים הופקדו שני עורכי דין, אך בניגוד למשפט שאחטי הם לא פעלו באופן נמרץ לטובת הנאשמים. בראש התביעה עמד ניקולאי קרילנקו (בשנת 1938 הוצא להורג כאויב העם).
למרות שהתביעה לא הציגה שום מסמך המוכיח את הטענות והכול היה מבוסס על עדותו של לאוניד רמזין והודאות יתר הנאשמים על הכרה באשמה המשפט הסתיים באישום. במהלך המשפט סביב הבניין נערכו הפגנות שדרשו עונש מוות ל"מתנגדי המשטר והמרגלים". חמישה נאשמים נשפטו לעונש מוות ו-3 נוספים ל-10 שנות מאסר. בהמשך, עונש המוות הומר ל-10 שנות מאסר וליתר הנאשמים תקופת המאסר קוצרה. בשנת 1936 חלק מהנאשמים קיבלו חנינה אך במהלך הטיהורים הגדולים נעצרו שוב והוצאו להורג.
הנאשם הראשי, לאוניד רמזין קיבל אישור להמשיך בפעילות מחקרית בתחום התמחותו. בשנות ה-40 הוא שוחרר ועשה קריירה מדעית מוצלחת - בשנת 1943 הוא אף קיבל פרס סטלין על תרומתו לפיתוח התעשייתי.
בהמשך למשפט המרכזי נערכו משפטי משנה הקשורים לענפי תעשייה ספציפיים. בסך הכול נעצרו כאלפיים אנשים ורובם נשפטו.
אושבטי
אושבטי הם פסלונים קטנים, בגודל של בין 10–50 ס"מ, שנמצאו בקברים שונים במצרים העתיקה. בתקופות שונות הפסלונים כונו גם שאבטי או שאוואבטי (לפי שיטות איות שונות), על פי המאפיינים שלהם.
בתחילה, הנוהג היה לקבור יחד עם הנפטר פסלונים המיצגים את בני משפחתו ובעלי תפקידים בביתו כדי שבחיים שלאחר המוות הוא ימצא בסביבה המוכרת לו. בהמשך, חלה התפתחות במשמעות המנהג, והאושבטים שהונחו בין חפצי הקבר נועדו לשרת את הנפטר לשם ביצוע מטלותיו, אם יידרש על ידי האלים לעבוד עבודת כפיים בחיים שלאחר המוות. הפסלונים נשאו לעיתים קרובות מעדר על כתפם וסלסלה על גבם, רמז לכך שהם נועדו לעבוד בחקלאות. הם סומנו בדרך כלל על ידי הירוגליפים על רגליהם. כמו כן, הם נשאו כתובות המעידות על נכונותם להיענות לזימון האלים לעבודה.
גודלם של רוב האושבטי היה קטן, ורובם יוצרו בכפולות. לפעמים הם כיסו את הרצפה סביב הסרקופג, ולפעמים אוחסנו בתיבות מיוחדות. אושבטים בגודל גדול יותר, או המיוצרים כיצירת אמן יחידה במינה, הם יוצאי דופן.
שכיחות השימוש באושבטים בכל התקופות המצריות ורצונם של המוזיאונים העולמיים לייצג חפצי אמנות מצריים עתיקים, גרמו לכך שאושבטים וחרפושיות הם בין החפצים המיוצגים ביות ר בתצוגות האגיפטולוגיה בעולם.
אטימולוגיה ושימוש במונחים
באופן כללי ניתן להתייחס לפסלונים שנמצאו בקברים במצרים העתיקה כ"פסלוני קבורה", אולם כינויים משתנה לפי תקופות השימוש בהם, לפי מאפייניהם או לפי מקום הימצאם.
המונח "שאבטי", (בכתב חרטומים:  𓆷𓍯𓃀𓏏𓏭𓀾 ) – חוקרים סבורים שהשם נובע מהמילה המצרית Swb שפרושה מקל, או Shab, המצביע על עץ האבוקדו ממנו ייצרו את הפסלונים הראשונים. יש גם סברה שהוא נובע מהפועל Sha, לצוות, או מהפועל, Shadj, לחפור. המונח מתייחס לצלמיות מוקדמות של נותני שירותים שנוצרו החל מסוף תקופת הביניים הראשונה, דרך הממלכה התיכונה והממלכה החדשה לפני שלטון השושלת ה-21 (2181-1055 לפנה"ס). על הצלמים היו רשומים שמות הבעלים יחד עם ביטוי ששולח אותם לפעולה, כתוב בכתב ההיראטי. הם היו בשימוש מחוץ לתבאי ובגדה המערבית של הנילוס.
ה"שוואבטי", (בכתב חרטומים:  𓈙𓍯𓃀𓆭 ) – קבוצה נפרדת של פסלוני קבורה שנמצאו באזור דיר אל-מדינה מתקופת השושלות ה-17 וה-18.
לגבי הכינוי "אושבטי", (בכתב חרטומים:  𓅱𓈙𓃀𓏏𓏭𓀾 ) – ישנה סברה שהשם נובע מהמילה wSb, שפירושה להיענות במובן של לרצות משום שהצלמית "מרצה" את האלים במקום הנפטר ומבצעת את כל המטלות השגרתיות של חיי היומיום שהטילו האלים על אדונו, בחיים שלאחר המוות. על רגליו היו כתובים פסוקים מפרק 6 מספר המתים. היה עליו לבצע את המשימות הנדרשות מהנפטר בעולם התחתון. המונח נכנס לשימוש בתקופת הממלכה התיכונה ולאחר השושלת ה-21 נשאר בשימוש באופן בלעדי עד לממלכת תלמי.
התקופה הקדם שושלתית
קיימות עדויות על הקרבת משרתים ובני בית שנקברו יחד עם בעליהם בתקופה הקדם שושלתית ובתקופת השושלת הראשונה (בערך עד 2686 לפנה"ס) במצרים העתיקה. קרבנות אלה נקראים . בשלב הבא הסתפקו בציור המשרתים על דפנות הקבר. יש חוקרים הסבורים שבמקור האושבטים החליפו באופן סמלי את קבורת הקורבנות האנושית.
תקופת הממלכה הקדומה
בתקופת הממלכה הקדומה, הרבה לפני הופעת השאבטים, נקברו יחד עם המומיה ראשים בגודל טבעי העשויים מאבן גיר.
תקופת הביניים הראשונה
בתקופת הביניים הראשונה, (2160–2055 לפנה"ס), מאז שלטונו של מנתוחותפ השני מהשושלת ה-11 (סוף תקופת הביניים הראשונה), היו בשימוש צלמיות ערומות של הנקבר ושל צוות עובדים, עשויות משעווה ודבק ועטופות בבד. הם סימלו את הנפטר ובצעו מטלות בשמו אולם ללא כיתוב מתאים. התפקיד המדויק שלהם לא פוענח כי הם היו נטולי רישום. לכן לא מכנים אותם שאבטי.
תקופת הממלכה התיכונה
בתחילת הממלכה התיכונה, (2000–1750 לפנה"ס), פסלונים קטנים של הנפטר עשויים מעץ, אבן שעווה או חמר נעטפו בבד והושמו בארונות קטנים בתוך הקבר. הם נכללו בתכולת הקברים והם היו בשימוש עד סוף הממלכה החדשה. בתקופת אמצע השושלת השתים עשרה (בערך 1850 לפני הספירה) נכתב עליהם הלחש 472 של כתבי הסרקופגים ובו הוזכרו לראשונה צלמיות השאבטי, הלחש נכתב גם על ארונות הקבורה כפי שנמצא בדיר אל-ברשה. התחילו להופיע כלי עבודה נישאים בידי שאבטים עם ידיים מעל צורת המומיה שלהם. מספר הפריטים בקברים היה קטן, לא יותר מחמישה, להוציא את קברי המלכים בהם היו יותר פריטים.
רק לקראת סוף הממלכה התיכונה הופיעו אושבטים הנושאים לחש, "נאום הדמות האושבטית" מתוך פרק 6 של ספר המתים המתורגם כ:
לחש זה היה אמור להחיות את האושבטי ולגרום להם להתחיל לשרת את אדונם כאשר הוא מסיים את מסעו ומגיע לעולם המתים. האמונה הייתה שהאושבטים מונפשים באופן קסום לאחר שהמתים נשפטו, ועובדים במקום המת כפועלים בשדות אוסיריס. בקברים מתקופה זו וגם מעט מתקופות קדומות יותר, נמצאו דגמים מעץ המדמים תרחישים מחיי היומיום. ניתן לחלק את הדגמים לסירות, ייצור ועיבוד מזון, בצוע אמנויות וסדנאות. דגמים אלו מתארים בתלת מימד את מה שצויר על הקירות של מקדשי המוות וחדרי הקבורה (, Wooden tomb model). מפורסמים ביותר הם הדגמים שנמצאו בקברו של (Meketre-TT280), המוצגים כיום במוזיאון המצרי בקהיר ובמוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
תקופת ביניים שנייה
בתקופת הביניים השנייה, נמצאו שאבטים "בעלי מום", נחש ללא ראש, צפור נטולת רגליים ועוד. הסברה היא שהמומים הללו נוצרו על כדי להגן על הנפטר מפני צלמיות השאבטי. מהשושלת ה-17 (בערך 1550 לפנה"ס) ישנה ירידה נכרת באיכות העבודה בייצור השאבטים. רוב הצלמיות מתקופה זו הם "צלמיות מקל". הכינוי "צלמיות מקל" ניתן להם מכיוון שהם עוצבו בגסות מעץ ודמו למקלות. לעיתים היו רשומות עליהם כתובות בכתב ההיראטי ולא בהירוגליפים. הכיתוב היה בצורה שלשורה אחת מלפנים. נראה שצלמיות המקל הללו ייצגו בני משפחה וחברים של הנפטר, על מנת להיות קרובים ליקירם.
תקופת הממלכה החדשה
בתקופת הממלכה החדשה כתוצאה מגירוש ההיסקוס ומהחזרת הבירה של הממלכה לתבאי הושג שיפור בכלכלה וביציבות המדינית. בעקבות כך גם השאבטי של הממלכה החדשה היו באיכות טובה יותר באופן משמעותי. חלק מהשאבטים היו מקושטים מאוד בצורה ובצבע ועשויים מפיאנס מצרי. מספר הצלמיות שנכללו בקברים היה הרבה יותר גדול. בקברי האצילים מצאו גם 40 שאבטים ובקברי המלכים הרבה יותר. לעיתים קרובות הדמויות היו ארוזות בקופסאות מיוחדות ומקושטות גם כן. השאבטי המלכותי הראשון היה של פרעה יעחמס הראשון (1580–1546 לפנה"ס), מייסד השושלת ה-18.
השאבטים יותר לא ייצגו רק את הנפטר, כי אם גם משרתים ועובדים שזכו בחיי אלמוות של עבודה נצחית, על ידי הכללתם בקבר של אדונם.
בתקופה זו הצלמיות נבנו ממבחר גדול של חומרים: חימר, עץ, אבן, טרקוטה, מתכת, זכוכית, בהט, וכלי חרס מזוגגים (פיאנס מצרי). שאבטים מהשושלת ה-18 הופיעו בצורת מומיה עם ידיים משולבות עם פאות ונשאו כלים חקלאיים או סמלי קבורה לפעמים הופיעו עם ארונות קבורה בדומה לנקבר.
בזמן מלכותו של תחותמס הרביעי, חל שינוי בעיצוב הצלמיות והן יוצרו כמשרתים עם סלים, שקים וכלים חקלאיים אחרים המבצעים משימות שונות. הם לבשו בגדי יומיום ונשאו כלים הנחוצים לעבודתם. ההבחנה בין הפסלונים של קברים שונים, הייתה לפי שם הנפטר ותאריו שנרשמו עליהם. כמו כן נהגו לעיתים קרובות לרשום גם את לחש 472 של כתבי הסרקופגים או את נאומה של דמות האושבטי הכלול בפרק השישי של ספר של המתים.
בזמן השושלת ה-18, בתקופת שלטונו של אחנתון, הכתובות על הפסלונים כללו את שם הנפטר ותפילה המופנית לאל קרני השמש אתון. בתקופה זו החלו לעצב עבור הצלמיות גם פאות נשיות וקישוטי אוזניים. במקום כלי עבודה בשדה, הם נשאו מקל רועים או מורג.
בקברו של תות ענח' אמון היה מספר רב של אושבטים בגדלים שונים, ורובם היו מקושטים, עם כתוביות בכתב חרטומים. בסך הכול היו בקבר 413 אושבטים בקופסאות שחורות, בחדרים השונים. ניתוח של אושבטים אלו מעלה ש-365 מהם היו בעלי תפקידים חד יומיים, 36 בעלי תפקידים בקבוצות של 10 ימים, והיתר בעלי תפקידים שנתיים. החומרים והלבוש של השאבטים היו מגוונים, החל מעץ פשוט, עץ מצופה עלי זהב וכלה בחרס עדין. כמו כן היו שם פסלוני שאבטי של שר הצבא ושל שר האוצר מאיה, כסימן לנאמנות שאחרי המוות. נמצאו גם סלים וכלי אצירה לשימוש השאבטי.
במקרים נדירים נכתבו על השאבטי פרקים אחרים מספר המתים. בתקופת השושלת ה-19 יצרו גם דמויות של משגיחים הנושאים שוט שידיהם פשוטות מלפנים על החצאיות שלהם או שלובות מלפנים, ושאבטים בעלי צורת אוסיריס.
לקראת סוף הממלכה החדשה, איכות העבודה שוב הייתה בירידה, שכן התחיל ייצור המוני באצוות כי יותר מצרים רצו לקחת משרתים לעולם הבא. שאבטים שיוצרו עבור העשירים היו בדרך כלל יצירות אמנות מיניאטוריות, אבל המסה הגדולה של שאבטים שיוצרו בזול מתבניות בודדות עם מעט פרטים, הפכה לסטנדרטית. רמת הסטנדרטיזציה הייתה שונה. מחקר קומפוזיציוני ומורפולוגי של שאבטים העשויים פיאנס מצרי סבר שתיאור הייצור כהמוני הוא פישוט יתר של התהליך. על פי מחקר זה, ניתן לתאר באופן מדויק יותר את התהליך כעיבוד אצוות.
תקופת הביניים השלישית
בתקופת הביניים השלישית, החל מהשושלת ה-21 ואילך התבסס המונח "אושבטי" והשימוש בפרק 6 של ספר המתים הפך לסטנדרטי. השימוש באושבטים הפך לנפוץ ומספרם בקבר עלה. הייצור הפך לייצור המוני, על חשבון העיצוב והאיכות, הצלמיות לא היו מיוצרות יותר מעץ כי אם מחרס ומפיאנס מצרי. החרסינה המצרית הכחולה עם שיבוץ פריטים שחורים יצרו מראה יפה. צורת המומיה הייתה שוב אפנתית, להוציא את עיצוב המשגיחים.האושבטים נחלקו לשתי קבוצות, משגיחים ועובדים. המשגיחים נשאו שוט באופן מובהק. העובדים היו בצורת מומיה ולבשו סרטי ראש שחורים, לרוב יוצרו עם מינימום פרטים ועם רמזים לכלים שנשאו, מתקופה זו הם נקראו עבדים ולא עובדים. חלק מהקברים הכילו 36 משגיחים אושבטים האוחזים בשוט, שהיו אחראים לקבוצות של עשרה אושבטים כל אחד (עשרה הם חטיבה מנהלית נפוצה, למשל בצבאות) ו-365 עובדים, אחד עבור כל יום מימות השנה המצרית, ובסך הכל 401 צלמיות.
היה הבדל בין הצלמיות שנוצרו במצרים התיכונה לבין אלו שנוצרו במצרים העילית, בעיקר בצבע.
במהלך התקופה המאוחרת המשגיחים הפכו לנדירים, הצלמיות קטנו והפרטים שלהם טושטשו. לאחר השושלת ה-21, חלה ירידה באיכות האושבטים אולם בתקופת השושלת ה-25 וה-26 נוצרו שוב פריטים אלגנטיים, בחלקם בצבע שחור ובחלקם בצבע ירוק. ישנה סברה שהצבע הכחול עבר שינויים כתוצאה מחשיפה לתנאים חיצוניים ולכן ההבדל בצבע.
בחלק מהקברים כוסתה הרצפה במספר גדול של פסלוני אושבטי. באחרים היו האושבטים ארוזים בקפידה בתיבות אושבטי. לפעמים, מספרם הגיע לכמה מאות בקבר אחד. לפרעונים היו הרבה יותר משרתים כאלו מאשר לפשוטי העם, למשל למלך תהרקה היו יותר מאלף אושבטים.
התקופה המאוחרת
בתקופה המאוחרת האושבטים עוצבו בקפידה והכילו פרטים רבים. חומר הייצור היה בעיקר חרס עדין כחול וירוק. בתקופה זו הקבורה הכילה כמויות רבות של אושבטים בייצור המוני. סבורים שהכתוביות עליהם נוצרו מתבניות יציקה.
צלמיות ולחשים בתרבויות נוספות
תרבויות עתיקות שונות עשו שימוש בצלמיות ובקמעות, חלקם למטרות רוחניות ללווי האנשים בעודם בחיים וחלקם למטרות רוחניות ללווי והגנה של נפטרים בחיים שאחרי המוות.
צלמית דוגו
צלמית, Dogū, היא צלמית חמר בגובה 10–30 ס"מ בדמויות אדם-חיה, מהתקופה הפרהיסטורית ששימשו לגירוש מחלות. רוב הצלמיות הן דמויות נקביות, יש להם עיניים גדולות מתניים צרים ויריכיים רחבות. רבים מחשיבים אותן כאלות. נמצאו מספר לא גדול מהן ביפן, 15000-18000 פריטים.
צלמית הניווה
צלמיות ה, Haniwa, העשויות מחימר, מתוארכות למאה השלישית עד המאה השישית לספירה ביפן.
הצלמיות הללו יוצרו למטרות טקסיות ונקברו עם המתים כצלמיות קבורה. נהגו לסדר אותם במעגל בסביבת הקבר. צורתם הייתה מגוונת: דמויות אנושיות, בעלי חיים ביתיים, כלי עבודה, כלי נשק ומוצרים שונים. הם היו אמורים להגן על הנפטרים בחיים שלאחר המוות.
צבא הטרקוטה
צְבָא הַטֶרָקוֹטָה הוא שמם של כ-7000 פסלי חרס שנתגלו בסין. הפסלים מציגים צבא כולל של יותר מ-7,000 דמויות עשויות מטרקוטה של חיילים בגודל טבעי ערוכים לקרב עם שריוניהם, סוסיהם וכלי נשקם, שנקברו יחד עם הקיסר הראשון בשושלת צ'ין בשנת 210 לפנה"ס. קבורת הצבא יחד עם המצביא הייתה למעשה הבטחה שהוא יוכל להשתמש בחייליו גם בעולם הבא. הגובה הממוצע של החיילים הוא 1.80 מטר אך יש גם חיילים המתנשאים לגובה 2.10 מטר. החיילים מוצגים בתנוחת נכונות לקרב ופונים לכיוון מזרח, אל עבר שש המדינות שהיו האויבות של שושלת צ'ין באותה תקופה. רבים מהפסלים נשאו כלי נשק אמיתיים ורובם נמשחו בארס רעיל.
צלמית ונוס
צלמית ונוס הוא כינוי קבוצתי למספר חפצים פרהיסטוריים, רובם בצורת פסלון של אישה שמנה או בהריון מתקדם מהתקופה הפלאוליתית העליונה (ברובם מתוארכים לתקופה שלפני 26,000–21,000 שנים) שנמצאו באירופה ובצפון אסיה. צלמיות אלו נמנות עם החרסים העתיקים ביותר הידועים כיום.
ברנדון פלין
ברנדון פול פלין (נולד ב-11 באוקטובר 1993) הוא שחקן יהודי-אמריקאי, הידוע בתפקידו כג'סטין פולי בסדרה "13 סיבות" של נטפליקס.
ביוגרפיה
פלין נולד וגדל במיאמי, פלורידה, שם למד בתיכון בבית הספר לאמנות העולמית החדשה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר לאמנויות מייסון גרוס באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי בשנת 2016, עם תואר ראשון באמנויות. פלין קיבל את תפקיד המשחק הראשון שלו בעת שהיה בן 10. הוא שיחק את מר סמי בגרסה מוזיקלית של פיטר פן. פלין הוא יהודי-אמריקאי.
קריירה
בשנת 2016 לוהק פלין לתפקיד מייק המתמחה בחסרי מוח, ובשנת 2017 שיחק את לוק בהפקת אוף ברודוויי של המחזמר Kid Victory של ג'ון קנדר וגרג פירס בתיאטרון Vineyard. בניגוד לשאר הדמויות בתוכנית, הדמות שלו לא שרה.
לפני תפקידים אלה, פלין הופיע בפרסומות ובסרטים שונים. פלין שיחק גם במחזות רבים, ביניהם מהומה רבה על לא דבר.
בפברואר 2018 הוא הצטרף לעונה השלישית של הסדרה "בלש אמיתי" בתפקיד ריאן פיטרס.
עיקר פרסומו בא לו כאשר החל לגלם משנת 2017 עד 2020, את ג'סטין פולי במשך ארבע עונות של הסדרה "13 סיבות" בשירות הסטרימינג של נטפליקס. בשנת 2020 ערך פלין את הופעת הבכורה שלו בסרט הקולנוע העצמאי "מבט קטלני", שיחק גם בסדרת האימה של נטפליקס "ראצ'ד" את הנרי אוזגוד, הסדרה המבוססת על הספר והסרט "קן הקוקייה" מאת הסופר קן קיזי ומהווה פריקוול עבורם.
באפריל 2021 לוהק לתפקיד בסרט הקולנוע "מעורר השאול" לצד השחקן דרו סטארקי.
חיים אישיים
פלין הוא הומוסקסואל מוצהר. הוא היה בזוגיות עם הזמר הבריטי סם סמית' מ-2017 עד לפרידתם ב-2018
בספטמבר 2017, בפוסט באינסטגרם, מחה פלין נגד הצבעה "לא" לנישואים חד מיניים באוסטרליה.
הגביע הרוסי בכדורסל נשים
הגביע הרוסי בכדורסל נשים (ברוסית: Кубок России по баскетболу среди женщин) הוא טורניר פלייאוף המקביל לגביע הרוסי בכדורסל בקרב גברים. בגביע מתמודדות קבוצות מהפרמייר ליג הרוסי בכדורסל נשים, ליגת המשנה הרוסית בכדורסל נשים והליגה השלישית בחשיבותה בכדורסל הנשים הרוסי. התחרות נוסדה בשנת 2003.
הקבוצה המנצחת משתתפת במשחקי יורוקאפ (נשים).
קרב בומון
קרב בומון אשר נערך ב-30 באוגוסט 1870 והסתיים בניצחון פרוסי, היה חלק ממלחמת צרפת–פרוסיה.
הקרב נערך בין הקורפוס ה-5 הצרפתי תחת פיקודו של גנרל פייר לואי שארל דה פאלי, לבין הקורפוס הרביעי הפרוסי תחת פיקודו של גנרל קונסטנטין פון אלבנסלבן, הקורפוס ה-12 (הסקסוני) תחת פיקודו של גאורג, נסיך סקסוניה, יחד עם הקורפוס המלכותי הבווארי, תחת הגנרל לודוויג פרייהר פון דר טאן. הצרפתים הופתעו במאהליהם ונסוגו חזרה לעבר מופוזון, תוך שהם סופגים אבדות של 7,500 לוחמים ו-42 תותחים לעומת הגרמנים שספגו 3,400 אבדות.
משה טור-פז
משה ("קינלי") טור־פז (נולד ב-29 באפריל 1972, ט"ו באייר ה'תשל"ב) הוא חבר הכנסת מטעם יש עתיד וסגן יו"ר הכנסת, איש חינוך ישראלי. כיהן כראש מינהל חינוך ירושלים וכיו"ר תנועת נאמני תורה ועבודה.
קורות חיים
למד בישיבת נווה שמואל ובישיבת הר עציון. הוא בעל תואר ראשון במחשבת ישראל ובמקרא ממכללת הרצוג ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל, מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר מחזור 2017.
טור-פז הוא סגן-אלוף במילואים ושירת כמפקד גדודי הסיור של חטיבת שועלי מרום. בשנת 2005, לקראת תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, היה מיוזמי ומקימי פורום "יום פקודה", פורום קצינים דתיים למאבק בסרבנות.
בשנים 2001–2005 כיהן כיו"ר תנועת "נאמני תורה ועבודה".
שימש כסגן מנהל בית הספר פלך בירושלים, ובין השנים 2007–2012 ניהל את בית הספר העל-יסודי הדתי שק"ד בקיבוץ שדה אליהו.
בשנת 2012 מונה על ידי ראש עיריית ירושלים ניר ברקת לראש מנהל החינוך בעיר (מנח"י), תפקיד אותו מילא עד ראשית שנת 2017. לאחר מכן היה מנכ"ל רשת החינוך של תנועת הקיבוץ הדתי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הצטרף למפלגת "יש עתיד" והוצב במקום ה-42 ברשימת "כחול לבן". הרשימה זכתה ב-35 מנדטים וטור-פז לא נבחר לכנסת. במקום זה הוצב טור-פז גם במערכות הבחירות לכנסות העשרים ושתיים והעשרים ושלוש.
ב-5 בינואר 2021 החל טור-פז לכהן כחבר כנסת מטעם סיעת "יש עתיד" בעקבות התפטרותה של חברת הכנסת עינב קאבלה. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב טור-פז במקום ה-21 ברשימת "יש עתיד" לכנסת ולא נכנס. במאי 2021 מונה למנכ"ל המועצה הציונית בישראל. הוא חזר לכנסת, לאחר התפטרותה מהכנסת של השרה מירב כהן, במסגרת החוק הנורווגי ב-9 ביולי 2021.
ב-21 בדצמבר 2021 מונה ליו"ר ועדת המשנה לחינוך הממלכתי דתי. היה חבר בוועדת חוץ וביטחון ובוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת. שימש כמתווך בין חסידות בעלז למשרדי הממשלה במגעים להכנסת לימודי ליבה לבתי הספר.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-22 ברשימת המפלגה, ונבחר לכנסת. הוא חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט ובועדה המיוחדת לפניות הציבור של הכנסת.
חיים אישיים
נשוי לשלומית, בתו של פרופסור אביעזר רביצקי, ואב לחמישה. תושב הקיבוץ כפר עציון.
אטלן
על האטלן
האטלן היה סוג של קומדיה, כמו רוב התיאטראות הרומיים, שבה היו ארבע מסכות אופי מָקוּס, בּוּקוֹ, פָּפּוּס ומַנְדּוּקוֹס (או דוֹסֵנוּס). באטלן היה הקהל נותן סיטואציה למחזה, והשחקנים היו מאלתרים את העלילה בהתאם לסיטואציה ובהתאם לאופי הדמויות.
אופי המסכות
האופי של כל מסכה היה:
מפרץ קושדסי
מפרץ קושדסי (ביוונית: Κόλπος Εφέσου, בטורקית: Kuşadası Körfezi) הוא מפרץ ומצר קטן בים האגאי, המפריד בין האי היווני סאמוס לטורקיה. קושדסי היא עיירת נופש בחוף האגאי המערבי של טורקיה, במפרץ קושדסי. סאמוס ביוון גובל במפרץ מצפון וממזרח, וטורקיה גובלת ממערב. מצר מיקלה מפריד גם בין האי סאמוס לבין הטורקיה, ומחבר בין מפרץ קושדסי למים מדרום מערב לטורקיה ודרומית לאי סאמוס.
ב-30 באוקטובר 2020 רעידת אדמה פגעה במפרץ וגרמה לצונאמי שהרג 117 אנשים בטורקיה ושניים באי סאמוס.
התבגרות (סרט)
התבגרות (באנגלית: Boyhood) הוא סרט התבגרות אמריקאי שכתב וביים ריצ'רד לינקלייטר. הסרט יצא לאקרנים ב-2014 ועלילתו עוקבת אחר סיפור התבגרותו של ילד בטקסס מגיל 6 ועד כניסתו למכללה. בסרט מככבים אלאר קולטריין, פטרישה ארקט, אית'ן הוק ולורליי לינקלייטר, הסרט צולם על פני 12 שנים במהלכן השחקנים הראשיים מתבגרים בדומה לדמויות אותן הם מגלמים. הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב: לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר ולשחקנית המשנה הטובה ביותר (ארקט), היה מועמד לשישה פרסי אוסקר וזכה בפרס לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
עלילה
במפגש עם אביהם (2007) הוא משוחח עמם על היריון לא רצוי ואמצעי מניעה, הוא מסביר להם שהוא ואוליביה היו צעירים ולא בשלים לילדים ומקווה שהם יהיו הורים טובים יותר. מייסון ואביו יוצאים יחדיו לטיול מחנאות בטבע ומתקרבים.
בסצנה הבאה (2009) אוליביה היא כבר מרצה לפסיכולוגיה, בן זוגה הוא ג'ים, חייל משוחרר ששירת בעיראק ובבוסניה שהיה סטודנט שלה. מייסון בן ה-15 מתנסה בשתיית בירה ובעישון מריחואנה וזוכה להצלחה בקרב הבנות. ג'ים רוכש למייסון מצלמה והוא מאמץ את הצילום כתחביב. אביו נישא מחדש לאנני והם הורים לתינוק. האב אוסף את הילדים במיני ואן ומתברר כי הוא מכר את ה-GTO למרות שהבטיח למייסון את הרכב כשיגיע לגיל 16. מייסון מקבל מתנה מאביו תקליטור ועליו מיקסטייפ שירי סולו של חברי להקת הביטלס אחרי פירוק הלהקה ("אני מכנה אותו האלבום השחור.. למעשה איחדתי למענך מחדש את הלהקה"), מאנני ומאביו הוא מקבל גם חליפה כחולה חדשה, מאמה של אנני הוא מקבל עותק של הברית החדשה ומאביה רובה ציד.
החיים עם ג'ים עולים על שרטון כשהוא נעשה ממורמר ממרדנותם של הילדים המתבגרים ואף הוא נהיה אלכוהוליסט, אוליביה נפרדת גם ממנו.
מייסון עובד במסעדה וזוכה לקידום מצד מנהל המסעדה הקשוח. הוא מבלה עם חברתו שינה את הלילה בחדר המעונות של אחותו. מייסון זוכה במקום שני בתחרות צילום ובמלגה ללימודים במכללה, כשבמקביל הוא נפרד משינה שבגדה בו עם שחקן בנבחרת הלקרוס של המכללה. המשפחה ומכרים מתכנסים לחגוג למייסון את סיום התיכון. במפגש במסעדה, אוליביה מבקשת ממייסון וסמנתה לפנות את חפציהם מהבית למורת רוחם, מאחר שהיא מתכננת לעבור חזרה לבית אמה. לשולחן ניגש מנהל המשמרת של המסעדה, נער לטיני שעבד בשיפוץ בביתה לפני מספר שנים, הוא מודה לאוליביה על העצה שנתנה לו ללכת וללמוד, עצה שיישם ושינתה את חייו ("אתם צריכים להקשיב לה, היא אישה חכמה" הוא אומר למייסון ולסמנתה). מייסון אוסף את חפציו מהבית ואוליביה נשברת ופורצת בבכי, "זהו היום הגרוע בחיי.. החיים שלי נגמרו...אתה יודע מה הבא בתור ? ההלוויה המחורבנת שלי !"
בהגיעו למכללה (2013) הוא פוגש את שותפו לחדר במעונות שמציע לו להצטרף לטיול בפארק הלאומי ביג בנד יחד עם חברתו בארב ושותפתה לחדר ניקול. לפני היציאה בארב נותנת למייסון פטריית קסם ומבטיחה לו שירגיש בהשפעתה בדיוק שיגיעו לביג בנד. במהלך הטיול הוא וניקול מתחברים, הוא מסכים לקביעה שלה שלמרות שתמיד אומרים "תפוס את רגע" היא חושבת שזה בדיוק להפך, הרגע הוא שתופס אותך.
הפקה, צילום והפצה
כותב, מפיק ובמאי הסרט ריצ'רד לינקלייטר, זכה להתחייבות תקציבית מראש בסך 200,000 דולר לשנה למשך 12 שנים מחברת IFC Films. סך הכל הגיע תקציב ההפקה ל-4 מיליון דולר.
ליהוק
הליהוק לסרט החל בבחירה בפטרישה ארקט לתפקיד האם ולאחר מכן בהתחייבות של אית'ן הוק לפרויקט. הוק עבד עם לינקלייטר קודם לכן בסרטים "לפני הזריחה" ו"נערי ניוטון" ובמהלך שנות צילום הסרט גם בסרטים "חיים בהקיץ", "לפני השקיעה", "לפני חצות" ו"פאסט פוד". מאמץ גדול הושקע בבחירה בשחקן הראשי, עד שלתפקיד נבחר אלאר קולטריין. אחת הסיבות לבחירה בו היו הוריו, מוזיקאי ורקדנית, כאשר המחשבה הייתה שהם יהיו מחויבים יותר ליצירה האמנותית הנרקמת. בדומה להוק גם ארקט וקולטריין הופיעו ב-2006 בסרט "פאסט פוד" של לינקלייטר. לתפקיד אחותו של מייסון לוהקה בתו של לינקלייטר.
לתפקידי החברות של מייסון לאורך השנים, לוהקו שחקניות צעירות מקומיות.
צילום ועריכה
עורכי הסרט לא רצו ליצור תיחום רב בין הקפיצות בשנים אלא לנסוך בצופה תחושת זרימה באופן לא צורם, בדומה לחיים האמיתיים. על כן מטשטשת ההפרדה במעבר בין תקופה לתקופה והצופה שם לב לכך דרך תספורות השחקנים, המוזיקה ומכשירים אלקטרוניים.
ציר הזמן בסרט מומחש דרך עיסוקם של הילדים בגאדג'טים אלקטרוניים עליהם יש צילומי תקריב, שכוללים (לפי סדר הופעתם): iMac, Game Boy Advance, Xbox, Wii,אייפוד קלאסיק, אייפוד טאץ' ואייפון.
מוטיב בולט נוסף החוזר על עצמו בסרט הוא עזיבה ומעבר למקום מגורים חדש, תהליך שהאם והילדים עוברים פעם אחר פעם, ודנים בו בסצנות שונות.
מוזיקה
פסקול הסרט כולל רשימה ארוכה ומגוונת של שירים, בהם שירי רוק אלטרנטיבי של יוצרים מוכרים כגון קולדפליי, ומפייר ויקנד, וארקייד פייר וכן שירים שממחישים את רוח התקופות השונות בסרט. רנדל פוסטר, האחראי המוזיקלי שעבד עם לינקלייטר בחמישה סרטים קודמים ציין: "היה לנו חשוב לשמור על כלל נוקשה אחד, שימוש בשירים שישקפו את הרגע...היה לנו חשוב לשלב כמה מאגדות הרוק אנד רול בתהליך".
רשימת היצירות המופיעות בסרט:
תגובות, ביקורות ופרסים
הסרט זכה לשבחים מצד מבקרי הקולנוע. באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט לציון 100% בקרב המבקרים הבכירים ו-86% בקרב הקהל הרחב. הביקורות החיוביות הביאו להצלחה גם בקופות למרות תקציב הפקה נמוך. הסרט רשם הכנסות של כ-24.6 מיליון דולר בארצות הברית ועוד כ-19 מיליון דולר ברחבי העולם.
קלאודיה פיוג מ-USA Today העניקה לסרט 4 כוכבים מתוך 4, ציינה שהמשחק של ארבעת השחקנים הראשיים היה מדהים ובפרט ההצלחה בליהוק של אלאר קולטריין. היא השוותה את הסרט לאלבום תמונות משפחתי שקם לתחייה, סרט שיחזיר את הצופה לימי ילדותו. אן הורנדיי מהוושינגטון פוסט העניקה לסרט 4 כוכבים, היא ציינה שהצלחתו של ריצ'רד לינקלייטר להפוך רגעים קטנים ונשכחים בחיים לכאלו בעלי משמעות עמוקה הפכו את הסרט לא רק ליצירת מופת אלא גם לנס. פיטר טראוויס ממגזין רולינג סטון גם הוא כינה את הסרט יצירת מופת וקלאסיקה אמריקאית חדשה. מנואלה דראגיס מהניו יורק טיימס ציינה שהסרט הוא מופת לריאליזם קולנועי וציינה שגם לאחר שלוש צפיות היא נמשכת בצורה מסתורית לצפות בו פעם נוספת.
יחסי אוסטרליה–אוקראינה
יחסי אוסטרליה–אוקראינה הם יחסי החוץ בין אוקראינה לבין אוסטרליה.
היסטוריה
ב-26 בדצמבר 1991 הכריזה אוסטרליה כי היא מכירה בכל החברות המייסדות של חבר המדינות. היחסים הדיפלומטיים בין אוקראינה לאוסטרליה כוננו ב-10 בינואר 1992 על ידי הסכם בין משרד החוץ של אוקראינה לבין שגרירות אוסטרליה ברוסיה. קונסוליית הכבוד של אוסטרליה פועלת בקייב מאז ספטמבר 1992. קונסוליית הכבוד של אוקראינה במלבורן פועלת באוסטרליה מאז 1993.
שגרירות אוקראינה באוסטרליה הוקמה ב-14 באפריל 2003. עד ינואר 2015, שגרירות אוסטרליה בוורשה, פולין הייתה מוסמכת גם עבור אוקראינה. בפברואר 2015 נפתחה שגרירות אוסטרליה באוקראינה בקייב.
ביקורים רשמיים
בנובמבר 1992 נערך ביקור רשמי של משלחת פרלמנטרית בראשות יושב ראש הפרלמנט ראדה ורחובנה באוסטרליה.
ביוני–יולי 1994 נערך ביקור רשמי באוקראינה של משלחת פרלמנטרית בראשות יו"ר בית הנבחרים של הפרלמנט האוסטרלי.
יחסים דיפלומטיים
שרי החוץ של אוקראינה ואוסטרליה נפגשו במסגרת הוועידה ה-47 של העצרת הכללית של האו"ם בספטמבר 1992, במסגרת הוועידה ה-52 של העצרת הכללית של האו"ם באוקטובר 1997, במסגרת הוועידה ה-54 של העצרת הכללית של האו"ם בספטמבר 1999, במסגרת הוועידה ה-58 של העצרת הכללית של האו"ם בספטמבר 2003, בוועידת לונדון בנושא אפגניסטן בינואר 2010, במטה האו"ם בניו יורק במאי 2010, בוועידת מדיניות הביטחון במינכן בפברואר 2011, ובמועצת השרים OSCE בווילנה בדצמבר 2011.
ביולי 2012 תרמה ממשלת אוסטרליה מיליון אירו לקרן מקלט צ'רנוביל של EBRD בעקבות השתתפותה בפסגת קייב בשנת 2011 בנושא שימוש בטוח וחדשני באנרגיה גרעינית.
ב-15 במאי 2014 הוקמה הקבוצה הפרלמנטרית באוסטרליה-אוקראינה של הפרלמנט ה-44 באוסטרליה תחת הסיסמה "תמיכה בדמוקרטיה באוקראינה!". הוא מורכב מ-27 חברי פרלמנט אוסטרלי.
סכסוך הטבק
בשנת 2012 החלה אוקראינה בסכסוך עם אוסטרליה במסגרת ארגון הסחר העולמי (WTO) סביב אימוץ החקיקה האחרונה בנושא אריזות אחידות של מוצרי טבק, הקובעות את אותו סוג של אריזות סיגריות מיצרנים שונים. לטענת דיפלומטים מסחריים ועורכי דין, החלטה זו לא נועדה להגן על יצרני אוקראינה, אלא התקבלה למען אחת מחברות הטבק הרב-לאומיות.
ב-28 במאי 2015, המשרד לפיתוח כלכלי שלח הודעה ל-WTO על הפסקת השתתפותו בסכסוך, מכיוון שהיצרנים האוקראינים אינם מייצאים מוצרי טבק לאוסטרליה.
ב-4 ביוני 2015 הודיע סוף סוף המשרד לפיתוח כלכלי על סיום המחלוקת עם אוסטרליה סביב האריזות המאוחדות של מוצרי טבק. החלטה זו התקבלה לאחר מחקר מפורט של נסיבות תלונתה של אוקראינה לאוסטרליה במסגרת ארגון הסחר העולמי (WTO) ותקשורת עם בעלי העניין המרכזיים.
דניאל אהרן
ילדות וצעירות
דניאל ברוך אהרן נולד בשנת 1912 בעיר שיקגו במשפחה של יהודים מהגרים מהאימפריה הרוסית. נרשם לאוניברסיטת מישיגן עם כוונה ללמוד רפואה אולם התחרט ועבר ללימודי השפה והספרות אנגלית שאותם סיים עם תואר ראשון בשנת 1933.
פעילותו בהוראה באקדמיה
ב-1943 סיים את הדוקטורט PhD באוניברסיטת הרווארד. דוקטורט ראשון שהוענק על ידי מוסק אקדמי זה בתחום תולדות התרבות הצפון-האמריקאית. המדריך שלו היה פרי מילר. בשנים 1939–1971 לימד במכללת סמית. החל משנת 1971 וע פרישתו לגמלאות בשנת 1983 לימד כפרופסור בקתדרה על שם ויקטור .ס. תומאס לספרות אנגלית ואמריקאית בהרווארד. במהלך הקריירה שלו הכיר אישית כמה מחשובי הסופרים שכתבו באנגלית של תקופתו כמו ויליאם בטלר ייטס, סינקלייר לואיס, רוברט פרוסט, ליליאן הלמן, טרומן קפוטה, מרי מקארתי ורלף אליסון דניאל אהרן נחשב לחלוץ לימודי התרבות של ארצות הברית ("אמריקנה") והרצאותיו בתור פרופסור לספרות אנגלית ואמריקאית היו אקלקטיות וכללו נושאים של ספרות, היסטוריה, פוליטיקה, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, תולדות האמנות ואחרים.
פעילותו כהיסטוריון ומבקר ספרות
אהרן כתב את מסתו הראשונה ב-1935 - "Melville and the Missionaries." (מלוויל והמיסיונרים). חיבר כתבי עיון גם בנושא התחייה האמריקאית, מלחמת האזרחים האמריקאית ועל הסופרים אוהדי השמאל בארצות הברית. בשנת 2007 כתב ספר אוטוביוגרפיה The Americanist (האמריקניסט) , (2007). ערך את היומן של המשורר האמריקאי ארתור קרו אינמן (1895–1963): 1919 to 1963. כתב מאמרים עבור  New York Review of Books . ספרו "Writers on the Left" (סופרים בשמאל), ספרו הידוע ביותר, מציג את אליטת הסופרים הקומוניסטים או אוהדי האידאולוגיה הקומוניסטית בארצות הברית שפעלה במחצית הראשונה של המאה ה-20, ביניהם מקס איסטמן, גרנוויל היקס, פלויד דל, ג'ון ריד, מייק גולד, הווארד פאסט, ג'וזף פרימן (עורך העיתון New Masses), אדמונד וילסון, מלקולם קאולי, תאודור דרייזר או לנגסטון יוז. בשנת 1985 פרסם אהרן את The Inman Diaries, מבחר בשני כרכים מיומנו של ארתור קרו אינמנן (שבמקור כלל 155 כרכים)
חייו הפרטיים
בנו, ג'ונתן אהרן, הוא משורר מוכר, בעל דוקטורט מאוניברסיטת ייל ופרופסור במכללת אמרסון בבוסטון.
דניאל אהרן נפטר בגיל 103 בבית חולים בקיימברידג' (מסצ'וסטס), בשנת 2012, בעקבות סיבוכים של דלקת ריאות.
פרסים ואותות הוקרה
ציטוט מנימוקי השופטים:
בסיס בארקסדייל
בסיס חיל האוויר בארקסדייל (באנגלית: Barksdale Air Force Base) הוא בסיס חיל האוויר של ארצות הברית בצפון מערב לואיזיאנה, ארצות הברית, בבוסייר פאריש, צמוד לבוסייר סיטי, לואיזיאנה, לאורך הקצה המערבי והצפון מערבי של הבסיס. בסיס חיל האוויר בארקסדייל תופס יותר מ- מזרחית לבוסייר סיטי ולאורך הקצה הדרומי של הכביש המהיר 20. יותר מ-15,000 חברי מילואים בשירות פעיל וחיל האוויר משרתים בבארקסדייל.
במהלך פיגועי 11 בספטמבר, שימש כמקום מפלטו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, זמן קצר לאחר המראתו מפלורידה לכיוון ארצות הברית, אך בעקבות התרסקות טיסה 77 של אמריקן איירליינס לתוך הפנטגון והתרסקות טיסה 93 של יונייטד איירליינס, הוטס לבסיס בארקסדייל.
ניקולאס האגן
ניקולאס האגן גודוי (בספרדית: Nicholas Hagen Godoy; נולד ב-2 באוגוסט 1996 בגואטמלה סיטי שבגואטמלה) הוא כדורגלן גואטמלי המשחק בעמדת השוער בקבוצת בני סכנין מליגת העל הישראלית ובנבחרת גוואטמלה.
קריירת מועדונים
האגן גדל במחלקות הנוער של דאלאס ומוניסיפל. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי הקבוצה הבוגרת של מוניסיפל במסגרת ליגת העל הגואטמלית, ובסך הכל ערך 132 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-4 בספטמבר 2020 חתם האגן על חוזה לעונה אחת בסבאיל מליגת העל האזרית. ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לזירה במסגרת המחזור השני בליגה לעונת. בסך הכל ערך 26 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-30 ביולי 2021 חתם האגן על חוזה לשנתיים בהאמקאם מליגת המשנה הנורווגית. בתום עונת העפיל עם המועדון לליגת העל הנורווגית, ובעונת  ערך 23 הופעות ליגה במסגרת ליגת העל הנורווגית. בסך הכל 40 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 ביולי 2023 חתם על חוזה לעונה אחת בבני סכנין מליגת העל הישראלית.
קריירה בינלאומית
ב-18 באוגוסט 2018 ערך האגן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גואטמלה, בניצחון 1-0 על נבחרת קובה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת גואטמלה לטורנירים גביע הזהב 2021 וגביע הזהב 2023.
מרדכי סוויצקי
הרב מרדכי סוויצקי (נכתב: סאוויצקי; באנגלית: Mordechai Savitsky; י"ג בסיוון תרע"א, 1911 – כ"ז בסיוון תשנ"א, 1991) היה רב ואב בית דין חרדי ליטאי בבוסטון במשך כארבעים וחמש שנה.
תולדותיו
נולד בלידא, בלארוס ליוסף סאוויצקי ולהענא ביילא באויארסקי. בצעירותו למד אצל הרב יעקב ניימן שעמד בראש הישיבה בלידא, ונודע כ״העילוי מלידא״. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת ראדין אצל הרב נפתלי טרופ. הוסמך להוראה על ידי גדולי הרבנים בליטא ובראשם הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב מאיר מאיראוויץ, והרב חנוך אייגש, שעמם היה בקשר קרוב.
בהיותו בן שמונה עשרה חיבר את ספרו הראשון "ביכורי מרדכי" על התלמוד הירושלמי. באותה תקופה ניהל חליפת מכתבים ארוכה עם הרוגאצ'ובר בסוגיות תלמודיות והלכתיות שונות. לימים פרסם את אוסף המכתבים בספרו "נר אברהם".
נישא לבתיה, בתם של הרב אליעזר פופקו, שהיה אב בית דין וועליזש ברוסיה ולאחר מכן רב בפילדלפיה, ופעשא חיה, בת הרב יעקב משה ספיר.
בשנת תרצ"ט (1939) היגר לארצות הברית והתיישב בבוסטון. בשנת תש"ה (1945) התמנה לאב בית הדין בבוסטון ושימש בתפקידו עד שנת תשמ"ה (1985). היה חבר נשיאות של הסתדרות תלמידי ישיבת ראדין.
היה מחבר פורה של ספרות תורנית בתחומים שונים. הירבה לעסוק בתלמוד הירושלמי וחיבר מספר ספרים על סוגיותיו.
נפטר בשנת 1991, ובצוואתו ביקש שלא יספידוהו. ארונו הועלה לישראל והוא נקבר בהר הזיתים בירושלים.
בנו הרב יוסף הוא ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק. בנו הרב משה הוא רב בבית הכנסת בית מרדכי בפלאטבוש ניו יורק. בנו הרב הענך הוא רב בביהכנ"ס קהל מחזיקי הדת דאנשי קלימנטוב בקווינס ניו יורק. חתנו הרב שמואל אירונס הוא ראש הכולל בדטרויט. חתנו הרב יעקב זלינגר היה מראשי ישיבת ישיבת קמניץ.
דעותיו
היה מתנגד חריף לציונות ואסר את ההשתתפות בבחירות לכנסת. היה מקורב לעדה החרדית ושמו הועלה כמועמד למשרת גאב"ד העדה החרדית.
עם זאת, התנגד להחזרת שטחים בנימוק של פיקוח נפש, שכן לדבריו אין לתת אמון בערבים.
היה מקורב במאוד להרב אליעזר זילבער מסינסינאטי, אוהיו.
היה לו קשרים עם רבי מנחם מנדל שניאורסון ונפגש עמו פעם אחת.
התנגד בחריפות נגד אותם ה"רבנים" שהקילו בהלכה באמריקה.
יונתן בן חנן
יונתן בן חנן היה כהן גדול בבית המקדש השני בירושלים, בשנים 36–37 לספירה.
בית חנן
משפחת הכהנים הגדולים מבית חנן הייתה אחת העשירות והמשפיעות בפרובינקיית יהודה במאה הראשונה לספירה. אביו של יונתן היה הכהן הגדול חנן בן שת, וארבעת אחיו היו גם הם כהנים גדולים: אלעזר (שירת בשנת 15 לספירה), תאופילוס (37–41 לספירה), מתתיהו (43 לספירה) וחנן (63 לספירה, עמד לאחר מכן בראש ממשלת המרד הגדול ברומאים ונרצח על ידי הקנאים). בן אחיו של יונתן, מתתיהו בן תאופילוס, שירת ככהן גדול בשנים 65–67 לספירה, בזמן פרוץ המרד הגדול ברומאים.
אחותו של יונתן הייתה אשתו של הכהן הגדול יוסף קיפא (19–36 לספירה). בשנת 36 לספירה, ויטליוס, הנציב הרומי בסוריה, "הרחיק מהכהונה" את קיפא ומינה את גיסו יונתן לכהן גדול. בשנת 37 לספירה, נטל ויטליוס את הכהונה הגדולה מיונתן, ומסר אותה לתאופילוס, אחיו.
גם לאחר שנדחה ממשרתו, היה יונתן בן חנן אחד מגדולי ההשפעה בארץ יהודה. בשנת 43 לספירה, לקח אגריפס הראשון מלך יהודה את הכהונה הגדולה משמעון קנתירא והעביר אותה שוב ליונתן, מאחר שלדעתו היה "ראוי יותר למשרת-כבוד זו". אולם יונתן "לא ראה בכך דבר של שמחה" וסירב לקבל את המשרה. הוא השיב למלך: יונתן המליץ למלך על אדם שלדעתו ראוי ממנו לקבל את "המתנה":. אגריפס "נהג ביראת־כבוד ביונתן על החלטתו" ונתן למתתיהו בן חנן את הכהונה.
העימות עם השומרונים
בשנת 52 לספירה, פרץ עימות בין יהודי הגליל ובין השומרונים, לאחר שאחד הגליליים נרצח בעוברו בארץ שומרון בעלייתו לרגל לירושלים. בתגובה לרצח, פשטו יהודים על השומרונים, טבחו בהם ושרפו כפרים. מנהיגי השומרונים הלכו לעיר צור וביקשו מנציב סוריה אומידיוס קוואדראטוס לנקום ביהודים שהחריבו את ארצם. היהודים שלחו משלחת נגדית שכללה את "נכבדי היהודים ובראשם יונתן בן חנן הכהן הגדול", וזו האשימה את השומרונים ברצח ואת הנציב הרומי קומאנוס באי הענשת הרוצח. קוואדראטוס הגיע אל קיסריה והתיז את ראשיהם של 18 מהיהודים שהשתתפו במלחמה. על נכבדי היהודים, ובראשם הכהן הגדול לשעבר יונתן בן חנן, והכהן הגדול המשרת חנניה בן נדבאי, ציווה לנסוע אל הקיסר, במקביל למשלחת שומרונית ולקומאנוס עצמו, כדי להצדיק את מעשיהם לפני קלאודיוס. הקיסר זיכה את היהודים, הוציא להורג את המאשימים השומרונים ושלח את קומאנוס לגלות.
רצח יונתן
בזמן היותו ברומא, ביקש יונתן מהקיסר לשלוח את אנטוניוס פליקס ליהודה כאפוטרופוס, במקומו של קומאנוס. אולם יוסף בן מתתיהו מספר שמאוחר יותר, הוכיח יונתן את פליקס "לעיתים תכופות על שהוא מנהל את ענייני ארץ יהודה בתקיפות יתרה", ומסביר שעשה זאת כדי לא לעורר עליו את כעס המוני העם, על שהוא עצמו היה זה שביקש מהקיסר לשלוח אותו ליהודה. פליקס רחש ליונתן איבה בשל כך וזמם להסיר מדרכו את הכהן הגדול לשעבר "שהציק לו בלי הרף". פליקס פיתה את דוראס הירושלמי, חברו הנאמן של יונתן, והבטיח לו כסף רב אם ידאג לכך שיונתן יירצח. דוראס קיבל את ההצעה ותכנן את הרצח, שייעשה בירושלים על ידי "הליסטים", שהארץ מלאה בהם באותה התקופה:.
ה"ליסטים" בעלי החרבות הקטנות הם הסיקריים. יונתן נרצח על ידם בזמן כהונתו של חנניה בן נדבאי. יוסף בן מתתיהו מציין ש"יונתן הכהן הגדול היה הראשון אשר נשחט בידיהם ואחריו נרצחו אנשים רבים מדי יום ביומו". הוא מדגיש שרצח הכהן הגדול לשעבר היה נקודת מפנה בתהליך התפשטות האלימות הקנאית בארץ, שגם הביאה בסופו של דבר לחורבן בית שני: "כשרצח זה נשאר ללא עונש, עלו השודדים מכאן ואילך בחגים מתוך ביטחון גמור, וכלי־זינם טמון להם בדומה לכך, והיו מתערבים בהמון העם והורגים את אלה שהיו אויביהם, ואחרים רצחו במחיר כסף, בשמשם בני אדם אחרים...לא רק בשאר חלקי העיר, אלא גם בבית־המקדש...ובגלל זה, חושבני, גם החריב אלוהים, ששנא את רשעתם, את עירנו...הביא את הרומאים עלינו והשליך על העיר אש ממרקת ועבדות עלינו ועל נשינו וטפנו, הואיל ורצה כי נשכיל מצרותינו".
חנן בן יונתן
בתיאורו את האירועים שהתרחשו עם פרוץ המרד הגדול ברומאים בשנת 66, מזכיר יוסף בן מתתיהו את "חנן בן יונתן", וייתכן מאוד כי חנן זה הוא בנו של יונתן הכהן הגדול. כאשר צר קסטיוס גאלוס על חומות ירושלים, בה התבצרו המורדים היהודים, "הסכימו רבים מנכבדי העיר לקבל את הצעותיו של חנן בן יונתן, הזמינו את קסטיוס ואמרו כי יפתחו בפניו את שערי העיר". אולם קסטיוס חשד בכוונותיהם ולא מיהר להיענות להצעה. בינתיים נודע הדבר למורדים והם גירשו את חנן ואנשיו מן החומה, רגמו אותם באבנים והדפו אותם אל בתיהם.
ויליאם ג'ון דואן
ויליאם ג'ון דואן (באנגלית: William John Duane; 9 במאי 1780 – 27 בספטמבר 1865) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מפנסילבניה. הוא כיהן לזמן קצר כמזכיר האוצר של ארצות הברית בשנת 1833. סירובו למשוך את הפיקדונות הפדרליים מ הוביל לפיטוריו על ידי נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון.
ראשית חייו
בדצמבר 1805 הוא נשא לאישה את דבורה פרנקלין בצ'י, בתם של ריצ'רד בצ'י, חתם ביטוח ימי ויבואן מפילדלפיה, שכיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1776–1782, ושל שרה פרנקלין בצ'י, בתו של בנג'מין פרנקלין.
בבחירות לנשיאות של 1824 ובאלו של 1828 תמך דואן באנדרו ג'קסון. הוא דחה לשמש כמנהל הכללי של וכתובע מחוזי.
מזכיר האוצר
ב-1833 בעיצומה של מה שנקרא "מלחמת הבנק", ניסה הנשיא ג'קסון להעביר את הפיקדונות הפדרליים מהבנק השני של ארצות הברית, שהמוני בנקים מקומיים ומדינתיים לקחו על עצמם את פונקציות ההלוואות שלו בכל רחבי ארצות הברית. צעדיו של ג'קסון היו שנויים במחלוקת קשה. הוא העביר מתפקידו את מזכיר האוצר המתון תומך הבנק, לואיס מקליין ומינה אותו כמזכיר המדינה במקומו של אדוארד ליווינגסטון. במאי אותה שנה הוא מינה במקומו של מקליין את דואן. אף על פי כן, גם דואן סירב להעביר את הפיקדונות. כתוצאה מכך פיטר ג'קסון גם אותו בספטמבר והחליפו בתובע הכללי רוג'ר טוני, מתנגד נחוש של הבנק. בתקופתו של טוני החלו הפיקדונות להיות מועברים.
בספרו "סיפורים ותכתובות על העברת הפיקדונות, והאירועים הקשורים בהם" (Narrative and Correspondence Concerning the Removal of the Deposites, and Occurrences Connected Therewith), שיצא לאור ב-1838, הגן דואן על עמדתו.
ויליאם דואן נפטר בפילדלפיה ב-27 בספטמבר 1865 ונקבר בבית הקברות לורל היל שבעיר.
בן צבי אליאסי
בן צבי אליאסי הוא תת-אלוף (במילואים) שימש כמפקד משל"ט פיקוד העורף מחוז ירושלים וכיום מפקד צוות מג"דים בקורס בכירים בפקע"ר.
קריירה צבאית
בן צבי התגייס לצה"ל בשנת 1983. במלחמת המפרץ הראשונה בשנת 1991 בהיותו בדרגת סגן, תיפקד כקצין חילוץ בבה"ד 16 ובשנת 1992 עבר לתפקיד רמ"ד אימונים בבה"ד.
בשנים 1994–1996 יצא לקורס פו"ם "ברק" ולאחר מכן בשנת 1996 תיפקד כקצין אג"ם במחוז דן. באותה השנה (1996), הוענקה לו דרגת סא"ל ומונה לראש ענף אימון יחידות בבה"ד 16. במקביל לתפקיד זה, ביצע תפקיד משני כמג"ד חילוץ בגדוד מילואים 972 של מחוז המרכז בפיקוד העורף.
בשנת 2000, מונה לסגן מפקד מחוז מרכז, ולאחר מכן בשנת 2004, מונה לראש ענף בק"ן פיקודי. במקביל לתפקיד זה, פיקד בן צבי על גדוד מילואים אב"כ 7673 של מחוז ירושלים. בשנת 2007 יצא לקורס במכללה לביטחון לאומי (מב"ל) ובשנת 2008 הוענקה לו דרגת אל"ם ומונה לרמ"ח תו"פ בפיקוד. במקביל לתפקיד זה, פיקד על מפקדת נפת שרון. עם שיחרורו משירות קבע מצה"ל בשנת 2013, המשיך במסגרת שירות מילואים לבצע תפקידים נוספים כגון: מפקד צוות בקורס מ"פים וכמאמן רשויות גדולות.
בשנת 2019, הוענקה לבן צבי אליאסי דרגת תא"ל (במיל'.) ומונה למפקד קורס מג"דים של פיקוד העורף.
בשנת 2020, עקב משבר נגיף הקורונה מונה למפקד משל"ט מזרח ירושלים, בניסיון לצמצם את התפשטות הנגיף.