cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
יחס ליהודים
בשנת 1236, בעקבות עלילות דם שמקורן בנחלותיו הגרמניות של פרידריך, בהן הואשמו יהודים במעשי פשע והרג של ילדים נוצרים למטרות פולחן וכן בפשעי שנאה, יזם הקיסר חקירה מעמיקה של הנושא. מועצת אצילים ואנשי דת שמונתה על ידי הקיסר לא הצליחה להגיע למסקנות, והקיסר כתב למלכי אירופה הנוצרית בבקשה כי ישלחו מומרים יהודים-לשעבר, שיוכלו להעמיק את החקירה ולהסתמך על כתבים יהודים, מתוך הנחה כי לאנשים אלו לא יהיה אינטרס להגן על דתם לשעבר, אותה זנחו. מומרים אלו הניחו בפני הקיסר את תוצאות חקירתם, לפיה היהדות אוסרת על קורבנות אנושיים וכי היא נקיה מהאשמה שהועלתה בעלילות הדם. כתב הגנה זה נתקבל במלואו על ידי הקיסר, ובצו קיסרי הוא ניקה את היהודים והיהדות מכל אשמה ואסר על הפצת עלילות דם בקיסרות. החוקר דייוויד אבולעפיה מציין כי פרידריך השני לא היה פילושמי ויחסו ליהודים לא חרג בדרך כלל מהכתבות משפט קאנוני. בהשוואה לשליטים בני זמנו, ובעיקר לואי התשיעי, מלך צרפת שהיה ידוע בשנאתו ליהודים, מצטייר פרידריך כאדם נאור.
פטרון המדע, החוק והאמנויות
בנוסף למוניטין כשליט סובלני היה פרידריך ידוע כאדם בעל צימאון אדיר לידע וללימוד. גישה זו הובילה אותו למסקנה כי ההיגיון והמדע הם הבסיס לתשובות ומסיבה זו אסר על קיום משפט האל ככלי להכרעת סכסוכים. מסופר כי שלט בשש שפות: לטינית, סיציליאנית, גרמנית, צרפתית, יוונית וערבית. פרידריך ייסד באיטליה בית ספר לתרגום, שם תורגמה לעברית רוב הספרות הערבית המדעית שנחשבה בעלת ערך. תרגומים עבריים אלו שימשו בסיס לתרגומים מאוחרים יותר אל השפה הלטינית. עיקר עניינו היה בכינונה של מדינה מודרנית, במיוחד בסיציליה, הכוללת מערכות שירותים ציבוריים, בנקאות, רפואה ומשפט. על פי פקודתו הופרד מקצוע הרוקחות ממקצוע הרפואה, ועל רופאים נאסר לרקוח תרופות - צעד שמנע רופאים מלמכור תרופות חסרות ערך כדרך להגדיל את הכנסותיהם.
במלכות סיציליה המשיך פרידריך ברפורמה החוקתית שהחלה ב-1140 עם אוסף החוקים של אריאנו, שהנהיג סבו רוג'ר השני, מלך סיציליה. יוזמתו זו באה לידי ביטוי ראשון כבר באוסף החוקים של קפואה ב-1221, אך את הבשלתה המלאה ניתן היה לראות בחוקות מלפי ב-1231 (קובץ חוקים זה נקרא גם ליבר אוגוסטליס). היה זה אוסף חוקים לממלכתו שהיה ייחודי לזמנו והיווה מקור להשראה עוד תקופה ארוכה לאחר מכן. אוסף חוקים זה הפך את מלכות סיציליה למונרכיה אבסולוטית, המדינה הצנטרליסטית הראשונה באירופה שיצאה מעידן הפאודליזם. היה זה גם תקדים לעליונותו של החוק הכתוב. בשינויים קלים יחסית נשאר הליבר אוגוסטליס הבסיס לחוק הסיציליאני עד 1819. במשך אותה תקופה אף בנה פרידריך את קסטל דל מונטה בפוליה, וב-1224 יסד את אוניברסיטת נאפולי, הקרויה אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני, שהייתה במשך מספר מאות שנים המוסד היחידי בדרום איטליה להשכלה גבוהה.
חיבתו היתרה לציד ובמיוחד לבזיירות (ציד באמצעות בזים) הביאה לכתיבת ספר ההדרכה "אמנות הצייד עם עופות" (לטינית: De Arte Venandi cum Avibus), הנחשב לספר הראשון שנכתב על ספורט זה.
חצר המלך
על פי תיאורים של היסטוריונים בני תקופתו הייתה חצר המלך בסיציליה מקום ייחודי בכל קנה מידה, וללא ספק ביחס לימי הביניים. מסורת ייחודית זאת של חצר מלך נוצרי הושפעה מחצר מלכים מוסלמיים, בעיקר צפון אפריקניים, החלה עוד בימי הממלכה הנורמנית של סיציליה ופרידריך המשיך במסורת צבעונית וייחודית זאת. ארמונותיו של פרידריך כללו חידושים וטכנולוגיות כגון מרחצאות, מערכת אינסטלציה שהובילה מים ופינתה שפכים. בחצר היה גן חיות ובו בעלי חיים מאפריקה והודו. משוררים ואומנים היו בני בית קבועים ורצויים בחצר המלך. על פי הסיפורים הוא החזיק בהרמון בסגנון של ח'ליף מוסלמי. בהרמון שכנו נשים מוריות, שתפקידן היה להנעים את זמנו של הקיסר. אנשי רוח, פילוסופים אלכימאים, אסטרולוגים, ומתמטיקאים מוסלמיים ויהודים היו שוהים בחצר המלך, דבר שהבעיר את חמת הנוצרים בעיקר במדינות האפיפיור.
סוף דבר
מותו של פרידריך השני סימן את תחילת סופו של בית הוהנשטאופן. בנו קונרד הרביעי מת בשנת 1254 ממלריה וקונרדין, האחרון לנצר ההוהנשטאופן, הוצא להורג בשנת 1268. הקיסרות הוטלה לתקופה של חוסר ודאות ואנרכיה, השפעתה הצטמצמה, והמאבק מול הכס הקדוש הסתיים בקול ענות חלושה.
קולוניאליזם
התפתחות המושג
מקור המונח 'קולוניאליזם' במילה הלטינית "קולוניה", שפירושה 'מושבה'. ברומא העתיקה התייחסה המילה ליישוב אזרחים רומאים בשטחי האימפריה הרומית כדי להבטיח שליטה טובה יותר בשטחים אלו.
הקולוניאליזם המודרני החל להתפתח במאה ה-15, כחלק מעידן התגליות, עם ייסוד המושבה הפורטוגלית סאוטה בצפון אפריקה (1415) וההתיישבות הפורטוגלית באיים האָזוֹרִיים (1439). לאחר סנוניות אלו התחזקה המגמה ותפסה תאוצה לאחר גילוי אמריקה על ידי קולומבוס (1492). כך החלו השתלטויות של המעצמות הימיות השונות (ובעיקר פורטוגל, ספרד, בריטניה, צרפת והולנד) על שטחים חדשים שנתגלו בכל רחבי העולם, במטרה לנצל את משאביהם לתועלת המעצמות. לשיאו הגיע הקולוניאליזם המודרני סביב מפנה המאות ה-19 וה-20, אז היה כרוך לרוב גם בפעולות קולוניזציה באפריקה ובאסיה; הקולוניזציה - שכאמור אינה חופפת לקולוניאליזם - שמשה באותה תקופה כלי חשוב בידי המעצמות הקולוניאליות האירופיות (כמו גם בידי יפן הקולוניאלית). זאת ועוד: על פי רוב, לא הסתפקו המעצמות הקולוניאליות באספקט הכלכלי או במכשיר הקולוניזטורי, ושאפו להחדיר בעמים הנכבשים את תרבותן ואת דתן – הנצרות – בטענה שבכך אלה יקודמו מבחינה כלכלית, תרבותית ודתית.
בספרות מקובל להתייחס גם ל'קולוניאליזם פנימי', דהיינו לפעולות של השלטון המטרופוליני המרכזי להשתלטות מעשית על שטחים בעייתיים ופריפריאלים בתוך הממלכה או בשוליה.
מושבנות ירוקה
בעשור השני של המאה ה-21, החל להיות נפוץ התיאור של תת-סוג חדש של קולוניאליזם: 'מושבנות ירוקה' (גם: 'מושבנות אקלימית'). המושג החדש 'מושבנות ירוקה', נדון בשיח הציבורי ברחבי המרשתת, באתרי חדשות מוסדיים , בספרות  , וגם באקדמיה. מושג זה מתייחס למצב, בו אומות חזקות או ארגונים גדולים, משתמשים בטיעונים והצדקות של הגנה על איכות הסביבה ומאבק במשבר האקלים, בכדי לשמר, לבסס או להשיג שליטה על אזורים ומדינות חלשים, אנשיהם ומשאביהם הטבעיים. השימוש במושג זה נעשה בין השאר, על-ידי אוכלוסיות של מיעוטים ילידיים, במחאה על התנהלות מדינות וארגונים מולם. מבין המתנגדים הבולטים למושבנות הירוקה, ניתן למנות את ד"ר רוברט מאלון, ממציא חיסוני ה-mRNA, אשר כתב מספר מאמרים בנושא.
אחת הדוגמאות למושבנות ירוקה, נטען שהינו קידום השימוש במכוניות חשמליות במדינות המערב הצפוניות. כלי רכב שכאלה, לעת-עתה, יקרים הם מדי מכדי שיוכלו לרכוש אותם, מרבית תושבי המדינות הנחשלות. בו-בעת, המינרלים והמתכות הנדירים הנדרשים לבנייתם, ובמיוחד עבור הבטריות שבהם, מקורם באותן מדינות, בהן האנשים עניים מדי מכדי לרכוש אותם.
מטרות ההתפשטות הקולוניאלית
ההתפשטות הקולוניאלית הונעה ממספר סיבות, ובהן:
תמורות בשטחי הכיבוש הקולוניאלי
מצדדי הקולוניאליזם כנושא לפיד התרבות האירופית ומסירתה לעמים המשועבדים, מציינים את התמורות החיוביות שהביא הקולוניאליזם לעמים המשועבדים. עם אלו ניתן למנות את התרחבות הפעילות הכלכלית והתעסוקה בחקלאות ובהפקת המחצבים (שלא נעשתה קודם), בניית יישובים עירוניים וכן ערי נמל, פיתוח תשתיות ודרכי תחבורה והתפתחות המסחר. טענה נפוצה נוספת, האופיינית לקולוניאליזם המאוחר של המאות ה-19 וה-20, היא שהקולוניאליזם הביא להכנסת הקידמה לאזורים הכבושים, בעקבות אימוץ המנהגים האירופים המודרניים.
לדעת שוללי הקולוניאליזם, טענות אלו נובעות מהשקפת עולם אירוצנטרית, המעמידה את התרבויות האירופיות גבוה יותר בהיררכיה תרבותית מעל אלו המשועבדות. הם מדגישים דווקא את השפעותיו השליליות של הפרויקט הקולוניאלי האירופי: בראש ובראשונה מותם של עשרות מיליונים כתוצאה מהכיבוש, המחלות והשעבוד. סחר העבדים, שבמסגרתו הועברו למעלה מעשרה מיליון אפריקאים לחיי עבדות קשים באמריקות ובאיים הקריביים, ומיליונים נוספים מתו במהלך הסחר, נמנה גם הוא עם מחיר הקולוניאליזם. הניצול הכלכלי של הפריפריה המשועבדת בידי המטרופולין האירופי וכן השעבוד הפוליטי הביאו ליצירת תלות של האזורים הקרויים כיום 'העולם השלישי' בידי העולם הראשון. לבסוף, הפצת התרבות האירופית הביאה להיעלמותן של תרבויות שלמות – בין אם כתוצאה מהשמדתן המכוונת בשם הנצרות, על ידי הטמעתן בתרבויות האירופיות או על ידי הכחדת אוכלוסייתן השלמה.
אמריקה הצפונית
בין המושבות בצפון אמריקה ניתן למנות את שלוש עשרה המושבות של בריטניה שהפכו לאחר מכן לארצות הברית, ואת ההתיישבות הבריטית והצרפתית בקנדה.
במרכז אמריקה ובמקסיקו החל הכיבוש האירופי כבר ב-1492 עם מסעו הראשון של קולומבוס, וניתן לראות שם את תחילת הקולואנליזם.
אמריקה הדרומית
באמריקה הדרומית התיישבו הפורטוגלים בברזיל בעוד שממלכת ספרד השתלטה על מרבית אמריקה הלטינית כולל מקסיקו, נוסף לכך גם הולנד התיישבה בחלקים של דרום אמריקה.
באפריקה
המדינות שהתיישבו בצורה מאסיבית באפריקה היו: בריטניה, צרפת, ממלכת בלגיה, פורטוגל, הקיסרות הגרמנית, וגם מדינה אפריקנית אחת - האימפריה האתיופית. מרבית המדינות פרט לאימפריה האתיופית וליבריה עברו תהליך זה.
באוקיאניה
גם באוקיאניה הכיבוש האירופאי וליתר דיוק הבריטי התפשט בצורה נרחבת: בריטניה שלטה באוסטרליה, בניו זילנד ובחלקים מפפואה ניו גיני. שם דיכאו את הילידים האבוריג'ינים, המאורים והפפואנים.
באיי האוקיינוס השקט
המאבק בין המעצמות השונות על הסחר בתבלינים, בזהב ובמשאבי טבע אחרים. הוביל לתחרות גם על האיים השונים בדרכי המסחר, כמו כן גם מסעות הגילוי שנערכו באוקיינוס השקט תרמו להרחת הכיבוש באזורים אלו.
דאדא
דאדא או דאדאיזם הוא זרם אמנותי-תרבותי אוונגרדי שנוסד בציריך שבשווייץ בשנת 1916, ופעל עד שנת 1923. מרכזי פעילות נוספים של תנועת "דאדא" היו בברלין, בהנובר, בפריז, בקלן ובניו יורק.
חברי התנועה עסקו באופן מוצהר בז'אנרים אמנותיים שונים במקביל, כגון אמנות פלסטית, ספרות, שירה, צילום, קולנוע ועוד. עבודות האמנות הפלסטית הדאדאיסטיות קראו תיגר על האמונות והמוסכמות של החברה האירופית באותה עת, ושאבו השראה ממודלים אמנותיים שונים שמקורם באמנות האוונגרדית של תחילת המאה ה-20. יצירות דאדא רבות השתמשו בשפה האמנותית המופשטת שאותה פיתחו הקוביזם והפוטוריזם, אך אופיין ואף דרכי יצירתן נועדו לזעזע את הקהל מתוך תקווה אוטופית להשפיע על שינוי המצב החברתי והפוליטי. לשם כך פיתחו הדאדאיסטים טכניקות אמנות חדשות, כדוגמת קולאז'ים ותבליטים העשויים מחומרים מסוגים שונים המסודרים באופן אקראי, שנועדו לערער את השיפוט האמנותי-אסתטי שזוהה עם התרבות האירופית המקובלת. בתחום השירה, לדוגמה, יצרו הדאדאיסטים שירה פונטית חסרת מובן, הכוללת הברות חסרות משמעות, ושירה סימולטנית, שבה כמה אנשים מקריאים טקסטים שונים בו זמנית במעין קקופוניה, כל זאת כדי לבטא מחאה, ערעור על הסדר הקיים וניהיליזם.
המניע לייסוד תנועת דאדא בציריך ב-1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, היה הזעזוע מזוועותיה של המלחמה ומתוצאותיה. האמנים חברי התנועה הגיעו מארצות שהשתתפו במלחמה, כמו רומניה, גרמניה וצרפת, והתרכזו בשווייץ, כיוון שהייתה מקום נייטרלי שהמלחמה לא חדרה אליו. בעיני בני התקופה, הטכנולוגיה הייתה אמורה להביא לשינוי חיובי ולעתיד טוב יותר לאנושות, אך במקום זאת היא הביאה למלחמה שגרמה הרס וחורבן, ולפיכך גרמה לאכזבה גדולה. הדאדאיסטים ביטאו את מחשבותיהם נגד המלחמה ונגד הבורגנות והאמנות המסורתית. "כיצד יוכל אדם להיפטר מכל מה שמריח מעיתונאות, מתולעים, מכל מה שנחמד ונכון, מכיסוי העיניים, ממוסריות, מאירופיות, מחדשנות?" שאל הוגו באל במניפסט "על ידי אמירת דאדא" שכתב.
אפיון הדאדא
הדאדאיסטים קראו לניהיליזם מוחלט, שדרכו ביקשו לערער את כל המוסכמות של האמנות והחברה. על פי הדאדא, ההיגיון והסיבתיות אכזבו ככלים לניהול תקין ורציונלי של העולם, ולכן יש לברוא את העולם מחדש, ללא סדר והיגיון ובאקראי, מתוך תקווה אוטופית לעולם טוב יותר וללא מלחמות. הדאדאיסטים ביקרו במידה רבה גם את תנועות האוונגרד האמנותי של תחילת המאה, כגון את האקספרסיוניזם, כיוון שהן נתפשו בעיניהם כמהלך דיאלקטי, ולא כשינוי רדיקלי של התרבות.
ז'אן ארפ, מראשי התנועה, תיאר במאמרו המאוחר "דאדאלנד" את אופי הפעילות של התנועה: "בציריך, בשנת 1915, אדישים למשחטות מלחמת העולם, התמסרנו לאמנויות היפות. בעוד מרחוק רועמות סוללות התותחים, עסקנו אנו בהדבקה, בדקלום, בחריזה, בשירה מקרב לב. חיפשנו אמנות אלמנטרית שתציל, כך חשבנו, את בני-האדם מן הטירוף המשתולל של התקופה. שאפנו לסדר חדש שיחזיר על כנו את האיזון בין השמים לבין הגיהנום. עד מהרה הפכה האמנות הזאת מושא לגינוי כללי. אין תמה שה"פושעים" לא יכלו להבין לליבנו. השיגעון הילדותי שלהם לאותוריטריזם דורש שהאמנות עצמה תשמש מכשיר לטמטום של בני-האדם".
ב"מאניפסט XIII" משנת 1918, מאפיין טריסטן צארה את הדאדא ברוח הניהיליזם שדגלו בה: "דאדא הוא חיידק בתול | דאדא מתנגד לחיי מותרות | דאדא | חברה אנונימית לניצול רעיונות | לדאדא 391 גישות וצבעים המשתנים בהתאם למינו של הנשיא | הוא משתנה - אומר הן - ובאותה עת אומר את ההפך - ללא | חשיבות - צורח - יוצא לדיג עם חכה |דאדא הוא זיקית השינוי המהיר והאינטרסנטי | דאדא מתנגד לעתיד. דאדא מת. דאדא הוא אידיוט. יחי דאדא. | דאדא איננו אסכולה ספרותית, צרח."
מקור השם דאדא
ישנן מספר גרסאות המנסות להסביר את שמה של התנועה, "דאדא". לפי גרסה אחת בחרו חברי התנועה בשם "דאדא" באקראי, על ידי כך שטריסטן צארה הכניס עיפרון אל תוך המילון הצרפתי "Larousse", ונבחרה המילה שעליה הצביע העיפרון - Dada, שהיא בצרפתית הכינוי בפי הילדים לצעצוע "סוס עץ". גרסה נוספת טוענת כי השם "דאדא" הוא כשל הגיית תינוקות לפני שהתפתח אצלם כושר הדיבור. מקור אפשרי נוסף לשם הקבוצה, שמצוין במאמרו של היסטוריון האמנות צ'ארלס סטאקי, הוא מספרו של ז'ול ורן "כוכב הדרום", שבו לגיבור, אליס ווטקינס, ישנו יען מחמד המכונה "דאדא".
תחילת התנועה בציריך
פעילות תנועת דאדא התחילה בציריך שבשווייץ כהתארגנות להעלאת מופעים וערבים ספרותיים ב"קברט וולטר" (Cabaret Voltaire). עם מייסדי הקברט נמנו טריסטן צארה, הצייר מרסל ינקו, ז'אן ארפ ואשתו סופי טאובר, פרנסיס פיקבייה, הוגו באל ואחרים. באל פנה אל יאן אפרים (Jan Ephraim), בעליו של בית קפה בשם "Holläandisch Meierei Cafe", ברחוב שפיגלגאסה מס' 1 (Spiegelgasse) בציריך, וסיכם איתו על פתיחת הקברט האוונגרדי. בקברט, שנקרא על שם וולטר, הוגה הדעות והסטיריקן הצרפתי בן המאה ה-18, ערכו האמנים תערובת מקורית של מופעי בידור, ערבים ספרותיים, מיצגים בעלי רוח ניהיליסטית, וגלריה לאמנות. הוגו באל מציין ביומנו מאותם שנים כי "האידיאלים של התרבות ושל האמנות בתור תוכנייה למופע בידור - זהו ה"קנדיד" שלנו כנגד הזמנים".
לצד יצירות עצמאיות ומקוריות, הוצגו בקברט מיטב יצירות האמנים המודרניסטים בני התקופה. מקום נרחב הוקדש לפעילות ספרותית שכללה הקראת ספרות ושירה מודרניסטית, בהם שירים אקספרסיוניסטיים כגון אלה של אלזה לסקר-שילר, פרנץ ורפל, מקס יעקב (Max Jacob) ואחרים. כמו כן הושמעו יצירות מוזיקליות כגון "Berceuse" של קלוד דביסי, או סונאטה לפסנתר וצ'לו (אופוס 32) מאת קאמי סן-סנס, והוצגו עבודות של ציירים כגון פבלו פיקאסו, לצד עבודות אמנות שיצרו חולי נפש. באחד הערבים עלה לבימה גבר שביצע שתי הומורסקות מאת אנטון צ'כוב וקינח בזמרה של שירי עם. באל כתב ביומנו: "האם אתה יכול לדמיין מישהו השר שירי-עם לתומאס ולהיינריך מאן?". האירועים בקברט היו פופולריים ומשכו קהל רב שהיה צמא לשערוריות שסיפקו חברי הקבוצה.
שתי הדמויות המרכזיות בקברט היו הוגו באל וטריסטאן צארה. באל נתפש כמנהיג האינטלקטואלי והאמנותי של התנועה, וצארה היה אחראי במידה רבה לפרסומה הרב. באל תיאר אותו באחת מהופעותיו בקברט בה הקריא שירים ששלף מתוך כיסי בגדיו השונים. יאנקו תיאר אותו כ"אדם הראשון בהיסטוריה שהצליח להתפרנס משירתו". חברי הקבוצה נהגו להעליב במופעיהם את הקהל ולגדף אותו, להציג מחזות קצרים ואבסורדיים, כמו מחזות לחלוק, למטרייה ולמכונת כתיבה. תוך שימוש במסכות קרטון גרוטסקיות, העלו חברי הקבוצה גם מופעי מחול "פרימיטיביים", שבהם כיכבה סופי טאובר כרקדנית. "כולם נלכדו בשיכרון בלתי נתפש", כתב באל ביומנו, "הקברט הקטן עמד להתפרק והוא הופך להיות מגרש משחקים לרגשות משוגעים".
עבודות האמנות של הדאדאיסטים היוו אתגר לכל האמונות והמוסכמות של החברה האירופית. העבודות שאבו השראה ממודלים אמנותיים שונים שמקורם באמנות האוונגרדית של תחילת המאה ה-20. יצירות דאדא רבות השתמשו בשפה האמנותית המופשטת שאותה פיתחו הקוביזם והפוטוריזם, אולם אופי העבודות ודרכי יצירתן נועדו לזעזע את הקהל מתוך תקווה אוטופית לשינוי המצב החברתי והפוליטי. לשם כך פיתחו הדאדאיסטים טכניקות אמנות חדשות, שנועדו לערער את השיפוט האמנותי-אסתטי, שזוהה עם התרבות האירופית.
ז'אן ארפ, לדוגמה, יצר קולאז'ים מגזרי נייר צבוע ותבליטים עשויים מעץ, ובהם צורות מופשטות ומעוגלות (שאותן כינה בהמשך "ביו-מורפיות"). ארגון הצורות בעבודות אלו נעשה על פי שיטת המקריות, לפי אופן נפילת הצורות על גבי משטח העבודה. גם טכניקות אחרות שבהן השתמשו הדאדאיסטים כללו מידות שונות של מקריות וניסיון ליצור חוסר הבנה ומבוכה. העיקריות שבהן היו סוגים שונים של שירה חסרת מובן ותוכן רציונלי שבוצעו כחלק מהמופע הקברטי, כגון "שירה פונטית" — שירה הכוללת הברות חסרות משמעות, ושירה "סימולטנית", כלומר שירה שבה כמה אנשים מקריאים טקסטים שונים בו זמנית במעין קקופוניה.
אמן אחר, מרסל ינקו, יצר תבליטים עשויים עץ בסגנון קוביסטי-מופשט, ציורים אקספרסיביים המשולבים בקולאז'ים, וכן סדרה של ציורים בסגנון השואב מהקוביזם ומהפוטוריזם, שתיארו את אירועי הדאדא. בציור "קברט וולטר" (1916), מתואר מופע קברט בליווי פסנתרן. אל מול הבימה הקטנה ישבו צופים סביב שולחנות עגולים והגיבו למופע. בציורים אחרים, כדוגמת "נשף בציריך" (1915), מופיעים זוגות רוקדים המתוארים גם הם כדמויות שמורכבות מצורות גאומטריות.
לצד מופעי הקברט הוציאו חברי הקבוצה כמה מגזינים ובהם הדפיסו מיצירותיהן השונות. בעיתונים אלו מופיעה שירה "לטריסטית", שהיא שירה אדיוגרפית הכתובה בצורה גרפית ומאופיינת בשימוש בגופנים מרובים ושונים בשיר אחד ובמבנה שורות חריג. חריגה מכללי הכתיבה הובילה אל אותו ניהיליזם שאליו שאפו האמנים.
"קברט וולטר" פעל במשך כשישה חודשים. סגירתו נבעה מחוסר אמצעים להפעילו ובעיקר מדרישת המשטרה המקומית לסגור את המקומות הציבוריים עד שעה עשר. לאחר סגירתו העתיקו חברי הקבוצה את פעילותם למקומות אחרים. במרץ 1917 פתחו באל וצארה תערוכות ב"גלריה דאדא" ששכנה בגלריה קוראי (Corray), ברחוב Bahnhofstrasse מספר 19. עם המציגים בתערוכה הראשונה, שאורגנה בכשלושה ימים, נמנו וסילי קנדינסקי, פאול קלי ואחרים. במסגרת הגלריה גם ניתנו הרצאות, כגון הרצאה של צארא על האמנות המופשטת. בגלריה חזרה הקבוצה על אופן פעילותו של הקברט. איימי הנינג הציגה מופע של תיאטרון בובות "פוליטי", סופי טאובר הופיעה בריקודים "מופשטים" כשהיא עוטה מסכות קרטון שעיצב יאנקו, וצארא חיבר והציג "שירים כושיים". מופעים כגון זה שיקפו את ההתעניינות האתנוגרפית באמנות אפריקאית, שהייתה פופולרית באירופה בתחילת המאה ה-20. עבור הדאדאיסטים שימשה התרבות האפריקאית כמודל אלטרנטיבי לתרבות האירופית.
ערבי דאדא נוספים התקיימו באולם ואג (Waag Hall) בציריך. הערב הראשון התקיים ב-14 ביולי 1916, וכלל קטעי ריקוד, הקראת מניפסטים ושירה סימולטנית. בינואר 1917 הקימו חברי הקבוצה, בהנהגת צארא, את "תערוכת הדאדא הראשונה" (Première Exposition Dada) בגלריה בעיר. החלפת מקום הפעילות של הדאדאיסטים סימנה גם שינוי ברוח התנועה. בחלל גלריה זו הציגו חברי הקבוצה שלוש תערוכות, קיימו הרצאות, ערבי קפה ו"תה של אחרי הצהריים" (Afternoon tea) עבור קהל הצופים, לצד המשך העלאת מופעי הדאדא השערורייתיים שלהם. אולם, במידה רבה נכנסו המופעים למעין שגרת פעילות. צארה, שהפך למנהיג הקבוצה לאחר עזיבתו של הוגו באל בשנת 1917, החל לפרסם כתבים רבים. חברי התנועה אף החלו להדפיס תוכניות מראש ולחלק הזמנות למופעים, וגבו דמי כניסה גבוהים.
סופה של מלחמת העולם סימן גם את סופה של ההתאגדות בציריך. העיר נפתחה למבקרים חדשים, בהם אמנים חדשים שהגיעו לעיר, כדוגמת פרנסיס פיקבייה, ואמני הדאדא בציריך הרבו לשוטט באירופה. התנועה גם החלה להתפרסם באמצעות מגזינים וקטלוגים שהוציאו חברי הקבוצה. ב-9 באפריל 1919 נערך "ערב הדאדא" הגדול האחרון בציריך. עד סוף שנת 1920 עזבו רוב חברי הקבוצה לערים שונות באירופה. אמנים כגון ז'אן ארפ ופיקביה עברו לפריז והיו בין מקימי תנועת הסוריאליזם. ג'ורג' גרוס ואחרים הקימו את תנועת הדאדא בברלין. בניו יורק פעלו אמנים בזיקה ישירה אל הדאדא, כמו מאן ריי ומרסל דושאן.
תנועת הדאדא בגרמניה
בגרמניה קיבלה תנועת דאדא אופי פוליטי ומחאתי יותר כנגד השלטון והבורגנות הגרמנית, ברוח המרקסיזם. בעשייתם האמנותית פעלו הדאדאיסטים הגרמנים בשיטות דומות לפעולותיה של התנועה בציריך. מרכזה הגדול של התנועה היה בברלין, שבה פעלו אמנים רבים, נערכו ערבי דאדא ופורסמו מניפסטים וכתבי עת. ב-12 באפריל 1918 נערך בברלין אירוע הדאדא הראשון, ובו נשא ריכארד הילזנבק (Richard Huelsenbeck) את "המניפסט הדאדאיסטי" של הקבוצה הגרמנית. במניפסט הביע הולזנבק אכזבה מהאקספרסיוניזם שנוסד "מעבר לגבול, והפך בגרמניה, בהתאם למאניירה אהובה, לאידיליה משמינה וציפייה למשכורות טובות - דבר אין לו עם שאיפותיהם של אנשי מעשה. אלו שחתמו על מאניפסט זה התאספו תחת ססמת הקרב ד א ד א ! ! !". "להיות דאדאיסט" מוסיף הילזנבק, "פירושו בנסיבות מסוימות להיות יותר איש מעשה, יותר חבר מפלגה פוליטית מאשר אמן - להיות אמן רק במקרה. [...] בידיכם נקרעת הרקמה, אתם אומרים "כן" לחיים החותרים מעלה על ידי השלילה. חיוב - שלילה: ההוקוס פוקוס העצום של הקיום מכנף את עצביו של דאדאיסט אמיתי [...] הלאה העמדה האסתטית-אתית! הלאה ההפשטה חסרת הדם של האקספרסיוניזם! הלאה ראשים ספרותיים חלולים והתאוריות שלהם לשיפור פני העולם!"
אחד מהפוטומונטז'ים הידועים ביותר היא יצירתו של ראול האוסמן (Raoul Hausmann) המכונה "ABCD", או "דיוקן האמן" מהשנים 1923–1924 (ראו תמונה בראש הערך). ביצירה הופיע קטע חתוך מדיוקנו של האוסמן, בין גזרי עיתונים, פרסומות, שטר כסף ועוד. בפיו מודבקות האותיות ABCD ועל עינו הימנית שרבוט הנראה כמעין גלגל מטרה ורוד. הקומפוזיציה הדינמית ומרובת האלכסונים של העבודה, יחד עם הדימוי המטריד של דמות האמן, יוצרת תחושה של אימה או אלימות. עבודה ידועה אחרת של האוסמן היא אסמבלאז' בשם "הראש המכני" או "הרוח של העידן שלנו" (1920). היא מציגה ראש של בובת תצוגה לפאות, שאליו מחוברים מכשירי מדידה, מנגנון שעון יד, חלקי מצלמה וצילינדר הלקוח ממכונת כתיבה. עבודה אירונית זו מציגה את תוצאות האידיאל הנכזב של הטכנולוגיה.
אמני דאדא נוספים שפעלו בברלין היו האנה הוך (Hannah Höch) ויוהנס באדר (Johannes Baader). שני האמנים עסקו ביצירת קולאז'ים ופוטומונטז'ים עמוסים בפרטים ובקומפוזיציות דחוסות. ג'ון הארטפילד (John Heartfield) יצר עבודות גרפיות, פסלי אסמבלאז' בעלי אופי פוליטי וגם פוטומנטז'ים, שאותם פיתח מאוחר יותר כצורת מחאה פוליטית נגד השלטון בגרמניה.
האמנים הפוליטיים ביותר בתנועה הגרמנית היו הציירים ג'ורג' גרוס (George Grosz) ואוטו דיקס (Otto Dix). גרוס ודיקס יצרו בעיקר רישומים וציורים בסגנון המושפע מהאמנות האקספרסיוניסטית. העבודות התאפיינו בשימוש במשיכות מכחול עזות או ביצירת דמויות בעלות אופי קריקטורי וגרוטסקי. בעבודותיהם מופיעים ראשי החברה כקריקטורות נלעגות לצד זונות ואנשי דת. הסצינות המתוארות הכילו אלימות ואלימות מינית, ובאמצעותן הביעו האמנים את יחסם אל סיאובו של השלטון ושל החברה הגרמנית בתקופת רפובליקת ויימאר.
בעיר קלן פעלו האמנים קורט שוויטרס (Kurt Schwitters) ומקס ארנסט (Max Ernst). שוויטרס יצר קולאז'ים המורכבים מפיסות אשפת נייר שמצא, מחלקי עץ מעובדים ומחפצים אחרים הנושאים אופי אישי יותר מהקולאז'ים של שאר חברי התנועה. את האסמבלאז' ראה שוויטרס כעקרון פעולה עיקרי, שאותו כינה "מרץ" (Merz). השם, על פי שוויטרס, לקוח מקרע נייר ועליו האותיות מתוך שמו של "קומרצבנק" (Commerzbank), בנק גרמני גדול. השם אף מזכיר את המילה הצרפתית "merde", שפירושה "חרא".
עם האמנים שהושפעו מתפיסתו של שוויטרס ניתן למנות את אל ליסיצקי ותיאו ואן דוסברג. ביחד עם ליסיצקי, שקידם את הרעיון של תנועת אמנות בינלאומית ברוח עקרונות הקונסטרוקטיביזם, הוא הוציא וערך את כתב העת "Merz". בכתב העת שערך ואן דוסברג - "דה סטייל", אשר נקרא כשמה של תנועת האוונגרד ההולנדית, שולבו יצירות ספרותיות של חברי דאדא, ובהם יצירות של באל, ארפ ושוויטרס.
תנועת הדאדא בניו יורק
תנועת הדאדא בניו יורק סבבה בעיקר סביב דמותם של מרסל דושאן, מאן ריי ופרנסיס פיקבייה, שהתוודעו אל תנועת הדאדא בעיקר דרך קשרים אישיים ודרך פרסומים של תנועת הדאדא באירופה. הם עסקו בפעילות אמנותית שהייתה האוונגרד האמנותי הראשון בארצות הברית.
הפיתוח המרכזי של הדאדא בניו יורק היה מושג ה"רדי מייד", שאותו פיתח דושאן באופן עצמאי עוד בשנת 1913. משמעות המושג "רדי מייד" היא לקיחת עצם מן המוכן והפיכתו ליצירת אמנות. על ידי כך ביקש דושאן להפריך את ההנחה כי ערכה האמנותי העיקרי של יצירת אמנות הוא בטיפול בה, כלומר ב"מגע היד" של האמן. הרדי מייד הראשון של דושאן היה גלגל אופניים שהורכב על גבי שרפרף ביתי. חפץ זה, כמו גם "מתקן הבקבוקים" שהיה מתקן עתיק וחסר שימוש לייבוש בקבוקים, שדושאן רכש בחנות, היו חפצים מעוקרים מן השימושיות המודרנית שלהם. מצד שני, היו אלה עצמים חסרי "הילה" אמנותית, כפי שהגדיר זאת וולטר בנימין, כיוון שהציגו אסתטיקה טכנולוגית מודרניסטית ומופשטת, ולא נתפשו בעיני הצופים כ"פסל".
עבודות הרדי מייד של דושאן, כדוגמת "גלגל אופניים" (1913), "מתקן בקבוקים" (1914), "מקדים את שבירת הזרוע" (1915), "מזרקה" (1917), "מלכודת" (1917) ו"מתלה כובעים" (1917), העמידו אלטרנטיבה רדיקלית לתולדות האמנות, בכך שהציעו להתעלם מהאסתטיקה האירופית, שטיפחה מסורת המעריכה את המלאכה ואת האומנות הכרוכים בציור ובפיסול, והציעו במקומה את הרעיון כי כל אחד יכול להיות אמן, שכן הדגש ביצירת רדי מייד הוא הרעיון העומד מאחורי יצירת האמנות.
פעילותו של מאן ריי בתנועת הדאדא הייתה כתוצאה ממפגשו עם אלפרד שטיגליץ (Stieglitz), צלם, סוחר אמנות ובעל גלריה שתמך באמנות האוונגרדית בארצות הברית, ועם מרסל דושאן. עבודותיו של ריי במסגרת תנועת הדאדא הכילו מניפולציות על חפצים ביתיים (רדי מייד), ציורים וצילומים מעובדים. אחת מיצירותיו הידועות היא העבודה "מתנה" (1921). העבודה הורכבה ממגהץ ברזל שעליו הרכיב ריי מעין ווים או מסמרים המעקרים את יכולת השימוש במכשיר ומרמזים גם על אלימות במרחב הביתי. אובייקט אחר הוא "אובייקט מיועד להשמדה" משנת 1923. היצירה הורכבה מצילום עינה של לי מילר, שהורכב על מטוטלת של מטרונום. היצירה קישרה בצורה אסוציאטיבית בין זיכרון לבין קולו של המטרונום.
הצייר הצרפתי פרנסיס פיקבייה היה פעיל בניו יורק החל משנת 1913, אז הציג את עבודותיו ב"תערוכת הנשקייה" (Armory Show), תערוכה שגם דושאן הציג בה את ה"מזרקה" שלו. בעידודו של שטיגליץ הציג פיקבייה ציורים מופשטים ורישומים של חלקי מכונות כמודלים לאסתטיקה מודרניסטית וחדשה של עידן המכונות.
בשנת 1920 הוקמה בניו יורק "האגודה האנונימית בע"מ" (Société Anonyme). האגודה, שהוקמה בידי מרסל דושאן, מאן ריי וקתרין דרייר (Katherine Dreier), קידמה והציגה תערוכות אמנות מודרנית, ברוח אמנות הדאדא. משנת 1920 ועד 1940 הציגה האגודה כשמונים תערוכות אמנות מודרנית. בשנת 1926 הוצגה במוזיאון ברוקלין לאמנות "תערוכה בינלאומית לאמנות מודרנית" שארגנה האגודה, ובה הוצגו יצירות של אמנים כגון וסילי קנדינסקי ווינסנט ואן גוך לצד יצירות דאדאיסטיות של דושאן, ריי ואחרים. פעילותה של האגודה עזרה לפרסומה של האמנות המודרניסטית בארצות הברית בכלל ושל אמנות הדאדא בפרט.
תנועת הדאדא בצרפת
בצרפת נוספה לתנועת הדאדא גם השפעתה של הספרות האוונגרדית של סוף המאה ה-19. משוררים וסופרים כגון שארל בודלר, ארתור רמבו, אלפרד ז'ארי, גיום אפולינר ולוטראמון (Comte de Lautréamont) הציגו חזיונות אפוקליפטיים המלווים באלימות, במין ובזלזול בערכי החברה הצרפתית הבורגנית. לצד תוכנם הפרובוקטיבי של יצירותיהם, הם ביטאו גם שבירה של נורמות אמנותיות, כגון ההפרדה בין שירה לפרוזה ועוד.
בפריז התרכזו מספר אמנים שהיו קשורים לתנועת הדאדא מרחבי העולם. לאחר פירוק התנועה בציריך הגיעו לפריז טריסטן צארה, ז'אן ארפ, מרסל ינקו, ורבים אחרים. פרנסיס פיקבייה ודושאן ביקרו בפריז מדי פעם ופעלו בה, ומאן ריי היגר אל העיר. בפריז המשיכו חברי הקבוצה לקיים "ערבי דאדא" בעלי אופי ספרותי. באוגוסט 1920 זכתה תנועת הדאדא באחד מגילויי ההערכה הראשונים בעיתונות, במאמר שכתב ז'אק ריוויר בעיתון "נובל רוויו פרנסז". התקבלותה של התנועה סימלה, על פי אנדרה ברטון (André Breton), מי שהיה אחד מראשי התנועה בצרפת, את סופה של תנועת הדאדא. "[המאמר] ציין, לזכותנו, שלפחות ניסינו מה שהוא כינה: "ניסיון של המציאות הפסיכולוגית המוחלטת", ושהעלינו את הלשון לדרגה נעלה, משום שלא רצינו לראות בה "אמצעי" כי אם "ישות בפני עצמה"."
ברטון ואנשי הדאדא בפריז שמו דגש על טכניקות דאדאיסטיות כגון אוטומטיזם ועל שילוב רעיונות מן הפסיכואנליזה כגון "תת מודע". בשנת 1923 פסקה פעילות הדאדא, כשרבים מהאמנים ומהרעיונות האמנותיים שפיתחו נטמעו בתוך תנועת הסוריאליזם.
האמנות של תנועת הדאדא
סגנונה של תנועת הדאדא קשה להגדרה. חברי התנועה עסקו באופן מוצהר בז'אנרים אמנותיים שונים במקביל, כגון אמנות פלאסטית, ספרות, שירה, קולנוע ועוד, מתוך מגמה לערער את דפוסי החשיבה המקובלים בחברה ובאמנות. לפיכך היו שכינו את התנועה ויצירותיה כ"אנטי-אמנות". על רקע פריחת הלאומיות באירופה הציעה התנועה בינלאומיות וסולידריות. ביצירות האמנות ניכסו לעצמם חברי תנועת הדאדא רבות מן הטכניקות האמנותיות האוונגרדיות של תחילת המאה העשרים, כגון אמנות מופשטת, קוביזם, אקספרסיוניזם, פוטוריזם ועוד. השפעות אלו, יחד עם השפעות מן האמנות הפרימיטיבית, חוברו לכדי סינתזה ניהיליסטית ואוונגרדית, שעיקרה, על פי רוב, הביע זלזול באובייקט האמנותי וביצירה האמנותית. במסגרת מגמה זו השתמשו האמנים חברי תנועת הדאדא בכמה טכניקות אמנותיות, שאת חלקן פיתחו בעצמם ואחרות ששאלו מאמנים אחרים.
סגנון אמנות פלאסטית מובהק יותר התגבש אצל קבוצת הדאדא בגרמניה, שם התפתח סוג של קולאז' שמאופיין בקומפוזיציות דחוסות ומרובות פרטים (האנה הוך, קורט שוויטרס, ראול האוסמן ואחרים). פיתוח נוסף של חברי התנועה היה המצאת הפוטומונטז' ביצירות של אמנים כגון ג'ורג גרוס ואוטו דיקס, שבהן ניכר אופי קריקטורי והתייחסות ישירה וביקורתית לחברה הגרמנית הבורגנית.
בניו יורק פיתח דושאן את מושג ה"רדי מייד", שיצר סוג חדש של יחסים בין האמן לקהלו. הרדי מייד, בהיותו אובייקט תעשייתי חסר ייחוד, מקבל את מעמדו כיצירת אמנות מתוקף אופן הבחירה של האמן בו ומאופן שילובו ביצירה. בכך מערער הרדי מייד בצורה רדיקלית את מושג האמנות, ערכיה ודרכי שיפוטה.
פרשנות מקורית לאמנות תנועת הדאדא הביא ולטר בנימין במאמרו הידוע "יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני" (1936). בנימין טוען כי "הדאדאיזם ניסה ליצור את האפקטים, שהקהל מחפש אותם כיום בסרט, באמצעים של הציור (או לחלופין של הספרות)". אפקטים אלו ניסו גם ליצור "השפלה של החומר שלהם" בדמות קולאז'ים או שירה לטריסטית. על ידי השימוש באמצעים אלו, ניסו הדאדאיסטים לערער את מעמדה של היצירה האמנותית כמושא להתבוננות, מעמד שאותו מתאר בנימין כ"הילה" של היצירה האמנותית.
השפעת תנועת הדאדא
לתנועת הדאדא נודעה השפעה רבה באמנות שאחריה. את ההשפעה הישירה ביותר ניתן למצוא באמנות של תנועת הסוריאליזם, שאימצה רבות מן הטכניקות ומן הגישות הרדיקליות של הדאדא, לעיתים תוך הכפפתן למסגרת הפסיכואנליטית שבעקבות פרויד. רעיונות כגון "מקריות" או העלאת דימויים מתוך התת מודע, גויסו על מנת לערער על מה שנתפס כטאבו חברתי. במידה רבה, המהלך הסוריאליסטי הקהה את הביקורת החברתית שברעיונות הדאדאיסטים.
בשנות השישים היוותה תנועת הדאדא השפעה ליצירתה של אמנות הפופ ארט בארצות הברית ובאירופה. מבחינת טכניקות היצירה הופיעו שוב קולאז'ים ויצירות אסמבלאז'יות, כגון ביצירותיהם של האמנים רוברט ראושנברג, ריצ'רד המילטון, וכן נוצרו מופעים ואירועים רב תחומיים שנקראו "הפנינג" שהיוו את המקור לאמנות המיצג. מבחינה רעיונית ניכרת השפעת התנועה ביצירה האמנותית כביקורת על ערכי החברה המערבית שלאחר מלחמת העולם השנייה תוך ערעור מחודש של מושג האמנות ודרכי שיפוטה. האמנים המזוהים ביותר עם סוג ביקורת כזו היו ג'ספר ג'ונס ובייחוד אנדי וורהול, שהציג תפיסה ההופכת את אקט יצירת האמנות למעין תעשייה. בכך ביקש להדגיש את אופן השיפוט של האמנות בחברה הקפיטליסטית. אמנים נוספים הפועלים בגישה דומה הם ג'ף קונס (Jeff Koons) וצמד האמנים פיטר פישלי ודייוויד ווייס (Peter Fischli & David Weiss) היוצרים פסלים ומייצבים אשר מנסים לערער את היחס בין אמנות לבין אומנות.
בראד קופר
בראדפורד "בראד" פול קופר (באנגלית: Bradford "Brad" Paul Cooper; נולד ב-19 ביולי 1954) הוא שחיין עבר אוסטרלי, אלוף אולימפי, שיאן עולם ובעל 3 מדליות מאליפות העולם בשחייה.
קופר התנשא לגובה של 1.60 מטר.
ביוגרפיה
קופר נולד בסינגפור, בן שני למשפחה בת 3 אחים. בהיותו בן 3 עברה משפחתו לרוקהמפטון, קווינסלנד. אביו שהיה בעלים של מרכז לסקי מים לקח אותו ללמוד לשחות בגיל 6. בילדותו משפחתו נעה רבות בין קווינסלנד לניו סאות' ויילס וכך קרה שהוא למד ב-5 בתי ספר יסודיים שונים ו-9 בתי ספר תיכוניים שונים והחליף מספר מועדוני שחייה ומאמנים, בין יתר מאמניו היה ג'ון קונרדס, אלוף אולימפי ושיאן עולם. בשנת 1969 נישלח על ידי אביו להתאמן בסידני בהדרכתו של דון טלבוט, שאימן מספר אלופים אולימפיים ושיאני עולם (ג'ון קונרדס ואחותו אילזה קונרדס, יאן אובריאן, קווין ברי, בוב וינדל, בוורלי ויטפילד וגייל ניל).
שיאן עולם
באליפות ניו סאות' ויילס בשחייה שנערכה בסידני בינואר 1972 קבע קופר שיא עולם חדש במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.8 דקות, שיפור לשיא העולם בן 9 חודשים של בן אגודתו גרהם וינדייט (8:28.6 דקות). שיא זה החזיק מעמד שנה ו-7 חודשים ונישבר על ידי בן ארצו סטיבן הולנד. חודש לאחר מכן, באליפות אוסטרליה בשחייה שנערכה בבריזביין ושימשה כמבחנים למשחקים האולימפיים, הוא ניצח ב-4 משחים, במשחים ל-400 מטר ול-1500 מטר חופשי ובמשחים ל-100 מטר ול-200 מטר גב. במשחה ל-400 מטר חופשי הוא קבע שיא עולם חדש בתוצאה של 4:01.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-6 חודשים של טום מקברין מארצות הברית (4:02.08 דקות). שיא זה החזיק מעמד אף הוא 6 חודשים ונישבר על ידי קורט קראמפהולץ מארצות הברית. במשחה ל-1500 מטר חופשי הוא קבע תוצאה (15:57.70 דקות) הרחוקה ב-0.6 שניות משיא העולם של ג'ון קינסלה מארצות הברית, התוצאה השנייה בטיבה בעולם.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה קופר במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:00.27 דקות, לפני השחיינים האמריקאים סטיב ג'נטר (4:01.94 דקות) וטום מקברין (4:02.64 דקות). הייתה זו מדליית הזהב היחידה שבה זכו השחיינים הגברים של אוסטרליה לאחר פסילתו של ריק דמונט מארצות הברית שניצח במשחה בתוצאה של 4:00.26 דקות, מאית השנייה לפני קופר וזאת בשל שימוש בתרופות אסורות (אפדרין) שנטל בעקבות מחלת האסתמה ממנה סבל. אירוע זה פגע בו קשות מבחינה רגשית והוא לא הצליח לשחות היטב את המשחה ל-1500 מטר חופשי לאחר שסיים במקום שביעי בתוצאה של 16:30.49 דקות, 20 שניות איטי מהתוצאה שקבע בשלב המוקדמות ויותר מחצי דקה משיאו האישי. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.59 דקות, במקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:48.66 דקות, כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:57.54 דקות ובמקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, בתוצאה של 4:00.16 דקות כשחיין ראשון הוא קבע במשחה הגב תוצאה של 1:00.77 דקות.
סגן אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה הראשונה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1973 זכה קופר ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:58.70 דקות, הטובה משיא העולם אחרי יריבו דמונט שקבע שיא עולם חדש של 3:58.18 דקות ולפני בנט יינגסיה משוודיה (4:01.27 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:43.65 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 7:33.22 דקות, ו-3 מאיות השנייה בלבד לפני מערב גרמניה (7:43.68 דקות). מדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:45.04 דקות, אחרי בן ארצו סטיבן הולנד שקבע שיא עולם חדש של 15:31.85 דקות וריק דמונט מארצות הברית (15:35.44 דקות).
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד בשנת 1974 זכה קופר ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא אוסטרלי חדש של 2:06.31 דקות, מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי (4:02.12 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב (1:00.17 דקות). .
לאחר מכן, פרש משחייה תחרותית בטענה ש"נמאס לי מהשחיקה היומיומית".
אנטונינה ויז'יקובסקה
אנטונינה ויז'יקובסקה (בפולנית: Antonina Wyrzykowska; 1916 – 2011) הייתה חסידת אומות העולם מחבל ידוובנה שבמחוז ביאליסטוק בפולין.
מעשה ההצלה
אנטונינה גדלה בבית איכרים קתולים. בגיל 16 נישאה לאלכסנדר ויז'יקובסקי (Wyrzykowski) והתגוררה עמו ביאנצ'בו (Janczewko) שליד ידוובנה.
ב-10 ביולי 1941 נרצחו כ־1600 יהודים בידוובנה - רוב יהודי העיר - על ידי שכניהם הפולנים, שריכזו אותם בכוח בחווה ושרפו אותם חיים. קבוצה של שישה ניצולים מהטבח הגיעה לגטו לומז'ה ומשם ברחו בנובמבר 1942 לביתם של אנטונינה ואלכסנדר ויז'יקובסקי וילדיהם. שם הסתירו בני משפחת ויז'יקובסקי את השישה במשך למעלה משנתיים, עד השחרור בידי הצבא האדום, בינואר 1945.
לאחר השחרור
לאחר השחרור נרדפו בני משפחת ויז'יקובסקי בשל הסיוע שנתנו ליהודים, ובסוף 1945 עזבה אנטונינה את פולין לאוסטריה אך שבה לאחר מספר שנים והתגוררה ביישוב מילנובק (Milanówek), סמוך לבירת פולין, ורשה. אחד מהיהודים שניצלו בזכות בני משפחת ויז'יקובסקי העיד על הטבח במשפט שנערך לאחר המלחמה. חלק מהיהודים שניצלו בזכות בני משפחת ויז'יקובסקי היגרו לארצות הברית ולארגנטינה.
הנצחה
בשנת 1976 הכיר יד ושם באנטונינה ובאלכסנדר ויז'יקובסקי בתור חסידי אומות העולם.
תשומת הלב הציבורית לטבח בידוובנה התעוררה בשנת 2000, אחרי פרסום ספרו של יאן תומאש גרוס, שכנים, על הטבח. גרוס תיאר בספרו גם את סיפור ההצלה של היהודים על ידי בני משפחת ויז'יקובסקי.
ב-10 ביולי 2001, בטקס שהתקיים לציון יום השנה השישים לטבח בידוובנה, הזכיר נשיא פולין אלכסנדר קוואשנייבסקי את מעשה ההצלה של בני משפחת ויז'יקובסקי, בנוכחות אנטונינה ויז'יקובסקה.
זיגזג (מלאכת יד)
זיגזג או סיכסך הוא שמם של שרוך בד עיטורי, של תך רקמה ושל תך תפירה. שרוך הבד שבאנגלית נקרא Rickrack הוא שטוח וקלוע כך שבמרחקים שווים בולטות ממנו פינות פעם לצד אחד ופעם לצד שני, באופן שמזכיר צורת W שחוזרת על עצמה. השרוך עשוי לרוב מכותנה ואפשר למצאו עשוי מפוליאסטר, צמר או חוטים מתכתיים. שרוך הזיגזג חזק ונארג בהרבה צבעים ובעוביים שונים ומשמש לייפוי בתפירה או רקימה על בד או בשולי בד, המרקם המיוחד שלו מאפשר ליצור כל מיני דוגמאות ושימש לקישוטי בגדי נשים ילדות ובובות. זיגזג הוא גם שמו של תך תפירה ושל תך רקמה שיוצרים ביד או כאלו הנוצרים במכונת תפירה שבה מחט המכונה מדלגת פעם ימינה ופעם שמאלה. למכונות התפירה יש גם תפר זיגזג שבו המכונה תופרת 3 צעדים ימינה ואחר 3 צעדים שמאלה וחוזר חלילה. בין כלי התפירה יש גם מספרי סיכסך שבעזרתם גוזרים בד או ניר ויוצרים שוליים מזוגזגות.
בד ארוג בדוגמת 'טוויל עין הציפור' נקרא גם 'טוויל זיגזג' [Zigzag Twill].
זיגזג כסמל פולקלורי ותרבותי
ברקמה מכניסים לקבוצת הזיגזג - גם תכים המכונים אידרת הדג.
ב'מילון הסמלים' של י. א. סירלוט נכתב שבאורנמנטיקה זיגזג מסמל אש.
המעצב התעשייתי הנרי דרייפוס בספרו המקיף 'Symbol Sourcebook' כתב שציור הזיגזג מסמן מים.
מאט או'ריילי
מת'יו שון או'ריילי (באנגלית: Matthew Sean O'Riley; נולד ב-21 בנובמבר 2000 בלונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי-דני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סלטיק מליגת העל הסקוטית.
זיגזג (מלאכת יד)
זיגזג כסמל פולקלורי ותרבותי
בספר 'Myth and Symbol, Symbolism in Prehistoric Religion' כתב אריאל גולן שזיגזג מסמל נחש ומים.
על אדם שמשנה את דעותיו לעיתים קרובות אומרים שהוא מזגזג.
מאט או'ריילי
קריירת מועדונים
ב-24 בינואר 2021 חתם או'ריילי במילטון קינס דונס מהפוטבול ליג הראשונה. הוא ערך 49 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-20 בינואר 2022 חתם או'ריילי על חוזה לארבע עונות וחצי בסלטיק מליגת העל הסקוטית. ב-26 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על הארט אוף מידלות'יאן במסגרת המחזור ה-23 בליגה לעונת. ב-9 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על אברדין במסגרת המחזור ה-26 בליגה. הוא ערך 16 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים, בעונת, בה זכתה סלטיק באליפות סקוטלנד. ב-6 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 0–3 לריאל מדריד במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023.
זיגזג (מלאכת יד)
זיגזג כסמל פולקלורי ותרבותי
אמנית הסיבים הפמיניסטית מרים שפירו, השתמשה בהרבה מיצירותיה בפסי זיגזג ותחרה.
היסטוריה
משחר ההיסטוריה אנשים למדו לקלוע את שערם לצמות, בטבע מצאו ענפים גמישים, קש ועשבים גמישים נוספים שמהם קלעו רצועות שרוכים. עם הדורות למדו לקלוע בין יתר השרוכים גם עם כאלה עם זוויות בצורת זיגזג. כאשר מנסים לתפור שתי יריעות ורוצים שהתפר ביניהן יהי חזק רק טבעי שייוצר תפר הנראה כמו זיגזג. אנשים תמיד רצו לעטר את בגדיהם ולעשותם מעניינים יותר, קישטו בגדים עם פסים בצבע שונה מהבד ולא ידוע מתי התחילו לקפל את הפסים הישרים בקיפולים שיצרו זיגזג, את הפס המקופל הכניסו לתוך קפל בד כך שראו רק את הפינות הבולטות בצבע שונה מבד הבגד,עם התפתחות התיעוש הומצאו מכונות שונות לקליעת שרוכים שונים ביניהן מכונה מיוחדת לקליעת שרוך הזיגזג שהומצאה בשנות ה-1850.
בשנת 1860 שרוך הזיגזג היה ידוע באנגלית בשם 'צמה ארוגה מעוקמת', בסוף המאה ה-19 נשים שתפרו בבית באמריקה השתמשו בפסי זיגזג מיובאים מאירופה לצורכי עיטור שמלות, סינורים, וילונות ועוד חפצי בית.
את מכונת תפירת הזיגזג המציאה הלן בלנשארד ב-1873, פטנט מספר 141,987. תך הזיגזג מסיים קצוות חתוכים של בדים ובכך מחזק את הבגד ומונע איבוד חוטים בכביסה. כמו כן המכונה מייעלת תפירה של בגדי סריגים. המצאה זו הייתה אחת מתוך רבות, הלן המשיכה לשפר את מכונות התפירה והמחטים שלהן.
ב-3 בנובמבר 1885, אושר ב'משרד הפטנטים של ארצות הברית' פטנט מספר 329,739 על 'תחרה עשויה במכונה' על שם א. הנקלס מהעיר לנגרפלד שבפרוסיה, גרמניה. הממציא כתב בבקשתו שהוגשה ב-2 באוקטובר 1884, שהשיפור שהוא מציע למכונה הקיימת הוא בכך שמתאפשרת קליעה של תחרות שונות יחד עם זיגזג (סעיף 45) דבר שעד אז נעשה בסריגת קרושה ביד.
זיגזג גם שולב בחלקי תחרה, שבהן קישטו כלי מיטה ובגדים תחתונים.. בין 1890 לשנת 1910 הייתה ירידה במכירות השרוך. במשך 1910 הייתה תחייה לשימוש בזיגזג והתחילו אף לייצרו בארצות הברית ויצא לאור ספר עם דוגמאות כיצד לשלב את הזיגזג בכל מיני צורות.
בשנת 1930 בשנות השפל הכלכלי הגדול התחילו הרבה נשים בארצות הברית לתפור שמלות מהבדים של שקי המזון, היצרנים התחילו להדפיס דוגמאות יפות על השקים הללו, זיגזג שימש לעיטור השמלות הללו. תפירת בגדי שקי המזון נמשכה עד לשנות ה-1950.
הנשיא פרנקלין רוזוולט הנהיג מדיניות של 'השכן הטוב' לדרום אמריקה, בתחילת שנות ה-1940, בעקבות זאת המעצבת מריון מקקוי עיצבה בגדים בהשראה מקסיקנית, בין העיצובים שלה היו הדפסים ורקמות של ציפורים ופרחים טרופיים וכן שכבות של בדים מכווצים ועיטורי זיגזג.
כאשר האריכו שמלות של ילדות ופס הקיפול הישן נותר בולט לעין, תפרו מעליו זיגזג, שהסתיר את הקטע הדהוי ו'חידש' במעט את השמלה הישנה.
סחר בין-לאומי בפרימטים
סחר בין-לאומי בפרימטים נעשה בעיקר למטרות ניסויים, אך גם לשימושם של קרקסים וגני חיות, למכירת חלקי גופם, יצירת קמעות וגביעים, למטרות קוסמות ולשימוש בהם כחיות מחמד.
בין השנים 2005–2014 סחרו ברחבי העולם בכ-450,000 פרימטים חיים ובכ-11,000 פרימטים כחלקי גופות.
היסטוריה
באתרים ארכאולוגיים במרכזי הציוויליזציה האנושית שהתקיימה במצרים העתיקה ומסופוטמיה העתיקה נמצאו הוכחות לשימוש בפרימטים מתקופות אלו. השימוש בפרימטים היה למטרות שעשוע, ניצול ואכילה. כמו כן, ייחסו להם יכולות ריפוי, העלו אותם כקורבנות ועבדו אותם כאלילים.
אמונה
מצרים העתיקה הייתה אחת המדינות הראשונות בהן נעשה פולחן של פרימטים. מבין האלילים והאלילות ניתן למנות את אתום "אל הבריאה" שמתואר כקוף ירוק, הפי "בנו של הורוס", רע "אל השמש" ותחות שמתואר כבבון. על פי אותה אמונה אלילית, בהיכל השיפוט שבעולם המתים ישנם ארבעה פרימטים ששומרים על אגם האש. ייתכן שעד האלף השלישי לפני הספירה לא היו פרימטים במצרים. הפרימטים שיובאו למצרים מהאלף השלישי לפני הספירה נלקחו מארץ פונט.
מקורותיהם של המקוקים הברבריים בגיברלטר אינם ברורים דים, אך עדות גנטית תומכת בסיפורים שלפיהם הם יובאו מצפון אפריקה לצוק גיברלטר, ושימורם במקום נעשה בשל אמונות טפלות או פולחן. במהלך מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714), הבריטים שהשתלטו על גיברלטר האמינו כי הפרימטים מביאים מזל, ולכן שלטונם בגיברלטר יארך כל עוד הפרימטים יהיו שם. אותה אמונה היא גם זו שעוררה את יבוא המקוק מצפון אפריקה כדי לשמר את הקולוניה הבריטית בגיברלטר בזמן מלחמת העולם השנייה.
רפואה מסורתית
ישנן עדויות לשימוש בעצמות של פרימטים למטרות יצירת שיקויים ותרופות עוד מתקופת מסופוטמיה העתיקה. באירופה במאה ה-2 נפוץ הרעיון כי ישנה תועלת בריאותית באכילת פרימטים.
בשלבים המוקדמים של העת החדשה הסחר באבני בזואר היה גדול. את אבני הבזואר ניתן היה להוציא מהקיבה או מהמעיים של קולובים, והשימוש בהם נעשה על מנת לנטרל רעל ארסן.
השימוש בפרימטים ברפואה המסורתית עדיין נפוץ כאשר בלמעלה מ-50 מדינות משתמשים בלמעלה מ-70 מינים למטרות אלו.
אופנה
לפחות מאז ימי הביניים החל הסחר בפרוות של פרימטים. הפרווה השחורה-לבנה של הקולובוס גרזה שימשה ליצירת ביגוד טקסי, כיסויי מגנים ותחפושות מעוצבות. בימי הביניים ייצאו סוחרים ערבים את הפרווה של הקולובוס גרזה לאירופה, שם השימוש בה צבר תאוצה, בה בעת עם גדילת היצוא של הפרווה לאירופה. בשלבים מאוחרים יותר גבר השימוש והייצוא של הפרווה עם השימוש ברובים, במקום קשתות וחצים, למטרות ציד.
בשנת 1892, כ-175,000 פרוות יוצאו לאירופה. במהלך התקופה בה הפרווה של הקולובוסים הייתה בשיא האופנה, נהרגו כ-2 מיליון קולובוסים. מאוחר יותר, במאה ה-20, האופנה של פרוות הקולובוסים פסקה.
חיות מחמד
פרימטים, בעיקר גנונים, יובאו למצרים העתיקה מרחבי אפריקה, ושימשו שם כחיות מחמד. ביוון העתיקה משפחות אמידות השתמשו בגנונים ובמקוקים ברבריים לפחות מהמאה ה-7 לפני הספירה, ומינים נוספים הגיעו לאירופה בשיירות סוחרים מהודו. כמו כן, הרומאים ייבאו פרימטים כחיות מחמד עוד משנת 50 לפני הספירה.
באמצע המאה ה-17 הפרימטים בבריטניה היו מקור גדול לשעשוע וחיות מחמד, ושר האוצר של אותה תקופה שקל להעלות את המס על פרימטים כפתרון להעלאה משמעותית של הפדיון המדיני. באופן בלתי נמנע, בתקופה מאוחרת יותר כאשר ניתן היה לקנות פרימטים בקנה מידה גדול, הם פסקו להיות סמל סטטוס גדול וערכם ירד.
ניסויים
אחד המניעים העיקריים לסחר בין-לאומי בפרימטים הוא מחקרים. עוד מתקופת האימפריה הרומית השתמשו בפרימטים למחקרים רפואיים. אחד מכתביו המפורסמים ביותר של קלאודיוס גלנוס, רופא החצר של הקיסר הרומי מרקוס אורליאוס, בנושא אנטומיה התבסס על ביתור של מקוק.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 חוקרים רבים הפנו את תשומת לבם למוחם של הפרימטים ולקווי הדמיון שלהם עם המוח האנושי. החוקרים מיפו את המוח של חלק מהפרימטים, והפרימטים נעשו למודל ביו-רפואי עיקרי.
במאה ה-20, מאות אלפי פרימטים יובאו ממגוון מדינות, בעיקר מהודו, קולומביה ופרו, למטרות תעשיית המחקר הביו-רפואית. הסחר הגיע לשיאו באמצע המאה ה-20. בשנות ה-50 של המאה העשרים הודו יצאה לארצות הברית בכל שנה בין 100,000 ל-200,000 מקוקי רזוס, ובעקבות חוסר היכולת לעמוד בכמויות הגדולות צנח יצוא מקוקי רזוס לכ-20,000 בשנת 1975. בשנת 1978 חדלה הודו לייצא מקוקים לארצות הברית, ומאוחר יותר לכל שאר המדינות.
בין השנים 1970–1975 סחרו ברחבי העולם בכ-4 מיליון פרימטים, כמעט כולם נתפסו בטבע, והשאר תוצר של הרבעה.
המדינות
ארצות הברית עומדת בראש רשימת המייבאות עם יבוא של כשליש מסך כל הפרימטים הנמכרים ברחבי העולם. אחריה ברשימה נמצאת בריטניה, ואחריהן יפן, רוסיה, הולנד, צרפת, טאיוואן, קנדה, ספרד ועוד.
הפרימטים מיובאים מהאזורים הטבעיים שלהם מהמדינות אינדונזיה, מלזיה, קניה, תאילנד, הפיליפינים, מאוריציוס, קמבודיה ווייטנאם, דרום אפריקה, סורינאם, ברבדוס ובראשן סין.
החברות
ברחבי העולם קיימות עשרות חברות המעורבות בסחר בפרימטים. בסין קיים מספר החברות הגדול ביותר. רוב הפרימטים הנמכרים על ידי החברות הסיניות מיובאים משכנותיה של סין, ומורבעים ומוחזקים במרכזי ההחזקה של החברות הסיניות שמהן הם מיוצאים. הסחר העיקרי של החברות הסיניות הוא בזן "מקוק ארוך זנב".
בווייטנאם נמצא מתקן ההחזקה וההרבעה הגדול ביותר בעולם, שבשיא יכולתו מכיל כ-30,000 פרימטים. המתקן נמצא קרוב לגבולה של וייטנאם עם קמבודיה, ושייך לחברת הבת "Nafovanny", שעל שמה נקרא גם המתקן. את הפרימטים שמגיעים למתקן לוכדים בסביבתם הטבעית, ומחזיקים בכלובים משותפים בתנאים מחפירים. במתקן ההחזקה מרביעים אותם, חלקם מתים, ואלו ששרדו נמכרים למעבדות ולחברות הרבעה ומכירה. המסע אל המדינות הזרות ממתקן "Nafovanny" נמשך בין-30 ל-70 שעות, ובמהלכו הפרימטים כלואים ואחוזי פחד.
מאוריציוס מהווה את מקור הסחר במקוקים ארוכי זנב השני בגודלו אחרי סין. חברת "Bioculture", שנוסדה בשנת 1984, היא החברה העיקרית הפועלת באי. לרשות החברה עומדים מתקני החזקה, למעלה מ-200 עובדים ומתקני הרבעה בהם היחס הוא 40–45 נקבות ל-2 או 3 זכרים. בשנת 2008 יצאה החברה 2,269 פרימטים לארצות הברית.
תהליך הלכידה וההחזקה
את הפרימטים לוכדים חקלאים ואנשי כפרים באמצעות הצבת פתיונות ברשתות ובכלובים. משפחות שלמות יכולות להיתפס ברשתות, וכל פרימט שנתפס ואינו רצוי מומת ונמכר כאוכל. לפעמים מפילים הלוכדים את האימהות מהעצים על ידי כך שהם יורים בהן, ובכך מורידים גם את צאצאיהן אחוזי הפאניקה שנצמדים לגוף של אימם. הפרימטים ששרדו מועברים עם מעט אוכל ומים, אם בכלל, בכלובים שבהם לרוב אינם יכולים לעמוד, ורבים מתים, למרכזי החזקה מטונפים ועמוסים יתר על המידה. לאחר מכן, נעשה ניפוי שבו האמהות והגורים מקבלים עדיפות, והחולים, הרזים והזקנים לא עוברים. משם הם מופצים ברחבי העולם במטעני מטוסים.
ניסויים בפרימטים
רוב הפרימטים משמשים לניסויים במעבדות למטרות מחקרים בנושאי בדיקת מינוני רעילות בחומרים רפואיים ולא רפואיים, מחלות זיהומיות כמו איידס, אבולה ודלקת כבד; נוירולוגיה, קוגניציה, התנהגות, התרבות, גנטיקה וקסגוגרפט.
בישראל חוק צער בעלי חיים משנת 1994 קבע את הקמת המועצה לניסויים בבעלי חיים האחראית על קביעת היתרים, כללים, דרכים לעריכת הניסויים, פיקוח על בריאות בעלי החיים, מניעת מחלות והמתתם של בעלי החיים בתום הניסוי במידת הצורך. החוק מוסיף וקובע כי ניסויים בהם יש גרימת סבל או כאב יבוצעו בהרדמה כללית או מקומית או באלחוש, ובמקרים בהם בעל החיים מחויב במיתה לאחר הניסוי המתתו תתבצע לפני שובו להכרה. כמו כן, שימוש בחיות מפותחות, דוגמת פרימטים, יוגבל ככל האפשר.
בשנת 2016 השתמשו במדינת ישראל ב-46 פרימטים למטרות מחקר.
בארצות הברית משתמשים למטרות ניסויים בכ-65,000 פרימטים בכל שנה, ועוד כ-7,000 פרימטים מנוצלים ברחבי מדינות האיחוד האירופי. רובם תוצר של הרבעה, והשאר נקנו לאחר שנתפסו בטבע.
השימוש העיקרי בפרימטים נעשה בשלושה סוגים של מקוק, וכמו כן נעשה שימוש מועט יותר במרמוסטים, טמרינים, קופי עכביש, דורוקולים, קופי ורווט, קופי סנאי ובבונים; ובנוסף נעשה שימוש בהומינידיים כגון בבונים גורילות, שימפנזות ואורנגאוטנים.
השימוש בפרימטים מעורר מחלוקת. על פי ארגון החסד "Nuffield Council On Bioethics", השימוש בהם נעשה משום שמוחם חולק מאפיינים תפקודיים ומבניים עם המוח האנושי. אך בעוד היתרון המדעי הזה נכון, משמעות הדבר היא שהם גם חווים סבל וכאב כמו בני אדם.
בשנת 2004 הקצתה ארצות הברית 5.6 מיליארד דולר אמריקני לפרויקט בשם "BioShield" שאחת ממטרותיו הייתה עריכת מחקר בנוגע למתקפה אטומית וביו-כימית. בשנה שלאחר מכן, מספר הפרימטים המיובאים לארצות הברית זינק מכ-18,500 בשנת 2004 (שנת תחילת הפרויקט) למעל 26,000 בשנת 2005, ומספר הפרימטים המיובאים בארבע השנים שלאחר מכן נותר במגמת עלייה.
המעמד המשפטי
המעמד של הפרימטים ממשיך לעורר ויכוח רב. הארגון "Great Ape Project" טוען כי יש לאסור באמצעות חוק את עינוים של הומינידיים (גורילות, אורנגאוטנים, שימפנזות ובבונים); וכי יש להעניק להם מעמד חוקי מוגבל, זכות לחיות והגנה על החופש האינדיבידואלי.
ב-25 ביוני 2008 הפכה ספרד למדינה הראשונה שהכריזה על הרחבת זכויותיהם של הומינידיים בהתאם להצעה של הארגון "Great Ape Project". המונח "עינויים" כולל ניסויים רפואיים וכליאה שרירותית, כמו זו שמתבצעת עבור צילומי סרטים ועבור קרקסים. משמעות הדבר הייתה צניחה משמעותית בסחר בהומינידיים בספרד.
בשנת 2013 אסר האיחוד האירופי את השימוש בהומינידיים למטרות מחקר תחת מספר תנאים. כמו כן, באותה שנה השימוש בפרימטים במחקרים הוגבל למקרים בהם אין שיטות אלטרנטיביות אופציונליות, למחקרים בסיסיים וישומיים ולמבחני איכות ובטיחות של מוצרים.
המחאה נגד חברות התעופה
ארגון PETA וקבוצות נוספות הפעילו ועודן מפעילות לחץ רב על חברות התעופה על מנת לשים סוף לשינוע פרימטים וחיות אחרות למעבדות. על פי PETA, למעלה מ-110 חברות תעופה מסרבות להטיס פרימטים, רבות מהן החלו לסרב רק לאחר איומים על פתיחה בקמפיינים.