cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רון דרמר
ביוגרפיה
דרמר נולד וגדל במיאמי ביץ', פלורידה, ארצות הברית. אמו, יפה לבית רוזנטל, נולדה בארץ ישראל המנדטורית, להורים שברחו מפולין וגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה. משפחת האם היגרה לארצות הברית זמן קצר לאחר קום מדינת ישראל. אביו, ג'יי דרמר, היה עורך דין יליד ניו יורק וב-1967 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לראשות עיריית מיאמי ביץ'. הוא כיהן בתפקיד זה שתי קדנציות ולימים כיהן באותו תפקיד גם אחיו של דרמר, דייוויד, במשך שלוש קדנציות, אף הוא מטעם המפלגה הדמוקרטית.
דרמר סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון בכלכלה וניהול בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה והשלים תואר ראשון נוסף בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה. בתקופת לימודיו באוקספורד כיהן כנשיא "חברת לחיים" (L'Chaim Society), בראשות הרב שמואל בוטח, ארגון סטודנטים לקידום התרבות היהודית בקמפוס.
ב-1997 עלה דרמר לישראל ובשנת 1998 נישא לעדי בלומברג (1971–2000), בתו של דוד בלומברג יו"ר דירקטוריון בנק ירושלים דאז. עדי נפטרה כשנתיים לאחר מכן. דרמר היה חבר בצוות ההיגוי שהקים את קרן עדי לזכרה. דרמר נישא בשנית בשנת 2002 לרודה פגאנו, עורכת דין בוגרת אוניברסיטת ייל ולהם חמישה ילדים.
במהלך מרבית שנותיו בישראל שיחק בליגת הפלאג פוטבול הישראלית (בתפקיד קוורטרבק). בשנת 2010 הצטרף להיכל התהילה של הפוטבול הישראלי. בתקופתו כשגריר ישראל בארצות הברית, ארגן דרמר שתי משלחות של חברי היכל התהילה של ליגת הפוטבול הלאומית האמריקנית (NFL) לישראל: אחת בשנת 2015, ואחת בשנת 2017.
עיתונאי וסופר
דרמר החל לעבוד כבעל טור בג'רוזלם פוסט, בינואר 2001, לאחר שעורך העיתון שמע על ניסיונו בכתיבת נאומים עבור נתן שרנסקי ובנימין נתניהו. הטור השבועי של דרמר בעיתון נקרא "The Numbers Game", והתפרסם במשך כשלוש שנים.
בשנת 2004 כתב דרמר יחד עם נתן שרנסקי, במסגרת מכון אדלסון של מרכז שלם, את הספר "The Case for Democracy" (תורגם לעברית ויצא לאור ב-2005 תחת השם - "יתרון הדמוקרטיה"). הספר יצא לאור בהוצאת שלם והוא מתאר את המלחמה בין הישראלים לפלסטינים, כאחת החזיתות בלבד במלחמה כלל עולמית, בין החברות החופשיות, לבין הדיקטטורות, או "חברות הפחד", כפי שהן מכונות בו (שרנסקי סיפר שדרמר הוא זה שטבע לראשונה את המונח).
לפי הספר, הדמוקרטיה היא חיונית לרווחתה, התקדמותה ושגשוגה של האנושות. היא הכרחית לקיומם של יציבות, ביטחון חברתי וחירות האדם ברחבי העולם. החברות החופשיות נותנות לאדם חופש ליזום ולבטא את היצירתיות שלו, ובכך משיגות שגשוג כלכלי והתקדמות טכנולוגית. החירות מבטיחה שמירה על זכויות האדם, מניעת דיכוי ובקרה עצמית. לעומת זאת, בחברות הפחד, האזרחים מבצעים את מצוות השלטון בחוסר רצון, דבר הגורם להתפתחות אטית של הכלכלה, עוני ונחשלות טכנולוגית. משטר הפחד מפני השלטון מדכא יוזמה חופשית וביקורת על השלטון, ובכך נותן פתח למעשי עריצות ושחיתות שמרקיבים את החברה.
הספר זכה לתגובות נלהבות מבכירים בממשל האמריקאי ובראשם נשיא ארצות הברית דאז ג'ורג' ווקר בוש. אחת מעמדותיו, כי על הרשות הפלסטינית להפוך לדמוקרטיה קודם למשא ומתן, אומצה על ידי מזכירת המדינה האמריקאית קונדוליזה רייס כעמדתו הרשמית של הממשל. ג'ורג' בוש הזמין את שרנסקי ודרמר לפגישה בבית הלבן, במהלכה בוש הצהיר, כי תכניו מייצגים במדויק את תפישת עולמו בנושא מדיניות חוץ בוש אף המליץ בריאיון ל-CNN לכל אמריקאי לקרוא את הספר:
קריירה מדינית
דרמר ליווה את שרנסקי גם כשהאחרון היה לשר הפנים בממשלת אהוד ברק, בעקבות בחירות 1999 ופרש יחד עמו ביולי 2000. בערך באותו זמן הוא גם הכיר את בנימין נתניהו, והפך ליועצו ואחד מכותבי נאומיו.
ב-2003 דרמר שימש כיועצו האסטרטגי של נתניהו, בעת שזה כיהן כשר האוצר בממשלת אריאל שרון ובשנת 2004 מינה אותו נתניהו לתפקיד הציר הכלכלי של ישראל בוושינגטון, תפקיד בו כיהן עד אמצע שנת 2008. כשנכנס לתפקידו זה ב-2005, הוא נאלץ לוותר על אזרחותו הכפולה האמריקאית-ישראלית, לטובת הישראלית בלבד.
בתקופתו בוושינגטון הוא עסק רבות בעידודן של קרנות הפנסיה האמריקאיות הגדולות, להימנע מהשקעת כספי ציבור בחברות הסוחרות עם איראן, במקביל נסע למדינות שונות ברחבי ארצות הברית ונפגש עם מחוקקים מקומיים כדי לשכנע אותם להימנע מהשקעות של המדינות באיראן. הוא גם חיפש דרכים לשלב ארגונים פרו ישראליים בפעילות הזו. פרויקט נוסף שלו באותה תקופה היה קידום האינטרסים של ישראל בתחום הפטנטים, במיוחד בנושא התרופות ובמיוחד בעזרה לחברת טבע. לתעשיית התרופות בארצות הברית יש לובי חזק מאוד אשר לחץ על הממשל האמריקאי באותה תקופה להטיל מגבלות על חברת טבע. מאמציהם כוונו לשימוש בחוקי הסחר כדי לדחות ככל האפשר את השלב בו טבע מתחילה למכור תרופות גנריות בשוק האמריקאי. הקהילה היהודית הייתה מעורבת במאבק הזה לצידה של טבע. דרמר היה באותה תקופה אחד הפעילים העיקריים בהקשר זה. בנוסף, שימש בתפקיד מרכזי במאמצים להגיע למזכר הבנות חדש בין ארצות הברית לישראל בכל הנוגע לסיוע הביטחוני.
בעת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, ב-2009 שימש דרמר כיועץ לקמפיין של נתניהו ולאחר היבחרו מונה ליועץ מדיני בכיר במשרד ראש הממשלה.
באוקטובר 2013 החל לכהן כשגריר ישראל בארצות הברית. בין השנים 2013–2021 שימש כשגריר ישראל בארה״ב. שימש בתפקיד בשליחות ממשלת ישראל וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, אשר דרמר נחשב מקורב אליו מאוד, ופעל לקידום הסכמי שלום ונורמליזציה בין ישראל לשכנותיה במזרח התיכון יחד עם צוות הבית הלבן בתקופת נשיאותו של דונלד טראמפ. בינואר 2021 חדל לשמש כשגריר והוחלף על ידי מינוי זמני של גלעד ארדן ובהמשך מינוי קבע של מיכאל הרצוג.
דרמר נחשב כמי שמקורב מאוד לנתניהו, שציין כי הוא רואה את דרמר כאחד האנשים המתאימים להחליפו כראש הממשלה בעתיד, יחד עם ראש המוסד יוסי כהן.
בשנת 2020, היווה דרמר ציר משמעותי בהבשלת הסכמי אברהם, אשר נרמלו את היחסים בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות ובחריין. בעקבות ההסכמים, נחתמו שני הסכמים נוספים לנרמול היחסים, הפעם בין ישראל למרוקו וסודאן, אשר נחתמו מאוחר יותר באותה שנה.
מנכ"ל חברת הפארמה פייזר, אלברט בורלא, הביע את הערכתו לדרמר בתור אחד האנשים שסייעו למדינת ישראל להשיג מיליוני חיסונים נגד הקורונה. יונתן פולארד, המרגל הישראלי שישב בכלא האמריקני במשך עשרות שנים, התייחס לדרמר בתור אחד האנשים שהביאו לשחרורו מהכלא.
על תרומתו לקידום השלום אשר בא לידי ביטוי בחתימה על הסכמי אברהם, הוגש למועמדות על פרס נובל לשלום, יחד עם בכירים אחרים ממדינות ערב וארצות הברית.
ביולי 2021 הצטרף למכון היהודי לביטחון לאומי באמריקה (JINSA) כעמית מחקר בכיר במרכז 'ג'ונדומר להגנה ולאסטרטגיה'. בחודש מרץ 2022, החל לארח פודקאסט יחד עם נשיא המכון מייקל מקובסקי.
קריירה פוליטית
בדצמבר 2022, לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש, מונה בידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לשר לעניינים אסטרטגיים בממשלת ישראל השלושים ושבע. על אף שטרם הוגדרו תחומי האחריות של המשרד לנושאים אסטרטגיים, שהוקם מחדש בשביל דרמר, עיקר עיסוקיו הוא "בנושאים אסטרטגיים הכוללים את המאבק בתוכנית הגרעין האיראנית, חיזוק הסכמי אברהם, הרחבת מעגל השלום עם מדינות ערב וחיזוק הברית עם ארצות הברית". דרמר נפגש מספר פעמים עם בכירים בממשל האמריקני ודן עימם בנושאים ביטחוניים ובהרחבת הסכמי אברהם. כתוצאה מהמחאה נגד הממשלה ובעיקר נגד רפורמת לוין, נתניהו הסמיך את דרמר לכתוב הצעת פשרה ברפורמה. ב-27 במרץ, לאחר הפגנות ענק, השהה נתניהו את החקיקה והחל דיאלוג והידברות בין מפלגות הקואליציה לאופוזיציה בדבר מתווה פשרה מסוכם. דרמר נעשה לאישיות מרכזית במשא ומתן.
רוסי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ראלף וולדו אמרסון
רעיונותיו
אמרסון הושפע מהרומנטיציזם הגרמני ומהפילוסופיה של קאנט אך גם מהבודהיזם ואסכולות נוספות. רעיונותיו העיקריים היו אתיקה של שיפור עצמי ושל סמכות הפרט על עצמו, בתהליך של התבוננות פנימית, בניגוד לפנייה לסמכויות דתיות או אחרות. ואמנם היה אמרסון מבקר חריף של הנצרות.
השפעתו הרבה נודעה בעיקר בארצות הברית, היכן שרעיונותיו האינדיבידואליסטיים הכו שורש. גם מחוץ לאמריקה השפיעו רעיונות אלה ואחרים של אמרסון והם באים לידי ביטוי, למשל בתפישת הגורל של ניטשה.
ביוגרפיה
אמרסון נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, נצר למשפחת כמרים ידועה. בגיל שלוש התלונן אביו שאינו יודע לקרוא ברמה מספקת. ב-1810 בהיותו בן שמונה, נפטר אביו, ויליאם אמרסון, כומר אוניטרי. מותו של אביו הביא את משפחתו לראשונה לכדי עוני.
ב-1817, בגיל ארבע עשרה סיים את בית הספר הלטיני של בוסטון והחל ללמוד באוניברסיטת הרווארד. כדי לממן את לימודיו עבד כמלצר בחדר האוכל המשותף ונעזר במלגה ובפטור משכר דירה שקיבל מתוקף תפקידו כנשיא הכיתה הצעירה. בחופשות החורף עבד כמורה בבית ספר שניהל דודו.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1821 עבד בבית ספר לנערות שהקים אחיו בבית אימו. מאוחר יותר לקח על עצמו אמרסון את ניהולו של בית הספר. לאחר מספר שנים שב להרווארד ולמד בבית הספר ללימודי דת במסלול לימודי כמורה (להבדיל ממחקר אקדמי). ב-1829 הוסמך, כאבותיו לפניו, ככומר אוניטרי. באותה שנה נשא לאישה את אלן לואיזה טאקר. אולם אושרם לא האריך ימים והיא נפטרה באפריל 1831.
ב-1832, לאחר מחלוקות עם ההנהלה סביב נושאים דתיים, בעיקר באשר לטקס אכילת לחם הקודש, פרש אמרסון והחל לתור את אירופה. במהלך מסעו צבר חוויות עליהן כתב שנים אחר כך את ספרו (1856) English Traits. במסעותיו פגש את סמואל טיילור קולרידג', ויליאם וורדסוורת', ג'ון סטיוארט מיל ותומאס קרלייל, עם האחרון קשר יחסי חברות שהחזיקו מעמד כחצי מאה, עד מותו של קרלייל ב-1881. אמרסון אף שימש כסוכנו של קרלייל באמריקה.
עם שובו לארצות הברית ב-1833 השתקע בקונקורד, מסצ'וסטס, שם נישא בשנית ללידיה ג'קסון ב-1835, בנישואיו אלו נולדו ארבעה ילדים.
בתחילת 1842 מת בנו הבכור, אמרסון האבל ביטא את כאבו בשתי עבודות: שיר רקוויאם ומסה בשם 'Experience'.
התנועה הטרנסצנדנטלית
דעותיו המהפכניות הביאו אותו לחבור לאינטלקטואלים אחרים, ויחד איתם הקים ב-1836 את "המועדון הטרנסצנדנטלי", ששימש זמן רב כמוקד הפעילות של התנועה. אותה שנה פרסם בעילום שם את חיבורו 'טבע' שהייה לאחד מיסודות התנועה הטרנסצנדנטלית באמריקה. ב-1840 החל לראות אור ביטאון התנועה שנקרא 'החוגה' ('The Dial').
הרצאותיו בהרווארד
אמרסון שב להרווארד ב-1837 לשאת בפני הסטודנטים את הרצאתו 'המלומד האמריקאי' בענייני חיי המעשה של אינטלקטואלים ולהטיף לעצמאות אינטלקטואלית אמריקאית. אולם הייתה זו ההרצאה שנשא שנה לאחר מכן, ב-1838, לפני בוגרי בית הספר ללימודי דת של האוניברסיטה שעוררה הדים ניכרים. בנאומו זעזע אמרסון את קהל שומעיו ואת הקהילה הפרוטסטנטית כולה, כאשר הכריז שחרף היותו של ישו אדם גדול, הוא לא היה אלוהים בעצמו.
יחסיו עם תורו
אמרסון התפרנס מהרצאות ונודע כנואם מעניין ומעמיק, כשחלק מהגותו הכתובה צמחה מתוך הרצאותיו. במהלך הנדודים הנדרשים להרצאות פיתח ידידות עמוקה עם הנרי דייוויד תורו, ותמך בו רבות בתחילת דרכו. האדמה עליה בנה הנרי את בקתתו המפורסמת מספרו "וולדן" הייתה שייכת לאמרסון, שסיפק לו מזון ועבודה במשך שנתיים. היחסים בין השניים התפוררו לאחר כישלונו של ספר שהוציא הנרי בהנחייתו של אמרסון, שהכניסו לחובות.
על אף שהשניים השלימו כעבור שנים, נותרו משקעים ניכרים ביניהם. תורו האשים את אמרסון בסטייה מהעקרונות המקוריים של הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית שייסד ואמרסון מצידו ראה בתורו מיזנתרופ והספיד אותו עם מותו באופן ביקורתי למדי, אם כי לא נעדר חיבה.
הופעותיו ונאומיו
אמרסון הושפע מסמואל טיילור קולרידג' ומכתביו של המחבר הצרפתי מישל דה מונטן, ממנו שאב את הסגנון הפרובוקטיבי, ואת אובדן האמונה באלוהים המשגיח על האדם כפרט.
אמרסון היה ידוע בכתביו אך אף יותר בזכות הנאומים שנשא בפני קהל גדול שהתאסף לכבודו. מי שהיה גם משורר פופולרי בנוסף להוגה דעות, השכיל תמיד לשוות אופי לירי לנאומיו. הוא נחשב לנואם מבריק בזכות קולו העמוק ומרצו הרב, אך בו בזמן נואם לא קל להבנה, חלקית בגלל הרעיונות האבסטרקטיים שהציג. את הופעותיו היה בונה לעיתים קרובות ממובאות מיומנים אותם שמר עוד מנעוריו, ואת כתביו ודרשותיו בנה מצחצוח ההופעות.
כתביו
פרוזה:
שירה:
BAE סוללות
BAE סוללות GmbH היא יצרנית סוללות, שבסיסה בברלין שבגרמניה. היא הוקמה בשנת 1899.
היא מייצרת סוללות לציוד טלקומוניקציה, סוללות למתקני אנרגיה סולארית, סוללות למערכות היברידיות, סוללות למערכות ביתיות, סוללות למלגזות וסוללות למשאיות תעשייתיות.
קשוט עצמך ואחר כך קשוט אחרים
קשוט עצמך ואחר כך קשוט אחרים הוא פתגם ארמי, שמקורו בדברי ריש לקיש בתלמוד הבבלי. משמעותו המקורית היא שעל האדם לדאוג לכך שמעשיו שלו יהיו על פי שורת הדין לפני שידאג לתקן את מעשיהם של אחרים. במקורו יש לכלל זה כמה השלכות במשפט העברי. בשימושו הרווח משמעותו היא: תקן את פגמיך שלך קודם שאתה מצביע על פגמי זולתך. גרסה תלמודית אחרת היא קשט עצמך ואחר כך קשט אחרים. נוסח שגור בציבור הוא קשוט עצמך תחילה.
מי שאין דנים אותו אינו כשיר להיות דיין
בעניין זה קיימת מחלוקת בין התומים לקצות החושן לגבי כשירותו של קטן (בן שלש עשרה שלא הביא שערות) לדון בדיני ממונות של מקרקעין שאינו כשיר לעסוק בממכר שלהם. לדעת התומים אינו יכול לשפוט בהם, ואילו לדעת הקצות אם הוא כשיר לעסקים אחרים הוא כשיר לדון גם בסוגי ממונות שאינו יכול למכרם.
באופן דומה, בהסתמך על האמרה "קשוט עצמך ואחר כך קשוט אחרים" וכן בהסתמך על האמרה "טול קורה מבין עיניך" קבע השופט אלון, כי לפי המשפט העברי המבקש לפסול מתחרה במכרז, עליו לדקדק ולהראות שהוא עצמו איננו נוגע באותו הפגם.
המעשה של רבי ינאי
בתלמוד בבלי מובא שרבי ינאי היה לו עץ הנוטה לרשות הרבים, והיה אדם נוסף שהיה לו עץ הנוטה לרשות הרבים. בני רשות הרבים רצו למנוע מהאדם השני להשאיר את העץ במצב זה, ובא אותו אדם לפני רבי ינאי. אמר לו רבי ינאי לך היום, ותחזור לפני מחר. בלילה שלח רבי ינאי שיקצצו את העץ שלו, ולמחרת אמר לאותו אדם שיקצץ את העץ שעליו התלוננו בני רשות הרבים. אמר אותו אדם לרבי ינאי: והרי לאדוני יש גם כן עץ שכזה. אמר לו רבי ינאי: לך וראה, אם העץ שלי קוצץ, קצץ אתה את שלך. שואלת הגמרא: ויאמר לו רבי ינאי לקצץ, ולאחר מכן יקצץ רבי ינאי את העץ שלו. מיישבת הגמרא שעשה זאת משום דברי ריש לקיש, שעל הדיין לתקן את עצמו תחילה.
טעם לסדרי הווידוי של הכהן הגדול בעבודת יום הכיפורים
הלבוש מסביר בנימוק זה מדוע היה הכהן הגדול מתוודה ביום הכיפורים קודם כל על עוונותיו ועוונות אנשי ביתו: "ושלשה פעמים היה מתודה הכהן גדול ביום כיפור: מתחלה עליו ועל ביתו, משום קשוט עצמך ואחר כך קשוט אחרים, ואחר כך מתוודה עליו ועל ביתו ועל אחיו הכהנים שהם בני אהרן, ואלו השני וידויין היו על הפר, והשלישי היה על כל ישראל".
בספרי המוסר
בין ספרי המוסר מורחב כלל זה מעבר לכשירות דיין לדון גם להנהגה האישית והחינוכית. כך כתב בספר חסידים לגבי מצוות תוכחה:
וכך כתב רבי ישראל אלנקאווה בספר מנורת המאור לגבי חינוך הבנים:
עונת 1935/1936 בליגת ארץ ישראל בכדורגל
עונת 1935/1936 בליגת ארץ ישראל בכדורגל (כונתה גם ליגה א') הייתה העונה הרביעית של הליגה הבכירה בכדורגל בארץ ישראל במהלך תקופת המנדט.
הליגה הייתה הליגה הבכירה שהתקיימה בארץ ישראל בשנים אלו, ומתחתיה שיחקו בליגה ב'.
העונה החלה ב-7 בדצמבר 1935 והסתיימה ב-19 בדצמבר 1936.
בעקבות המרד הערבי הגדול שהתרחש בשנה זו וגרם למצב ביטחוני רעוע, רק 6 קבוצות השתתפו בליגה, ולוח הזמנים של הליגה השתנה והופסק לסירוגין.
את העונה סיימה מכבי תל אביב במקום הראשון וזכתה בתואר האליפות. בעונה זו לא היו ירידות ליגה.
צפריר כץ
צפריר כץ (נולד ב-1964) הוא מהנדס ואיש מערכת הביטחון הישראלית בדימוס, כיהן כראש אגף הטכנולוגיה וכראש אגף המטה בשירות הביטחון הכללי.
ביוגרפיה
כץ סיים את לימודיו בתיכון בגיל 16 וחצי וב-1984 סיים לימודי הנדסת חשמל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית. ב-1985 התגייס לשירות הביטחון הכללי כעתודאי והיה בכך הראשון ששולב בארגון מהעתודה האקדמית. הוא שירת בתפקידי הנדסה בארגון ובשנת 2000 מונה לראש אגף הטכנולוגיה. ב-2008 יצא ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב וב-2010 חזר לארגון ומונה לראש אגף המטה תפקיד בו כיהן עד 2012.
לאחר פרישתו היה שותף עם ראש השב"כ לשעבר יובל דיסקין להקמת חברת DAT. מחברה זו הוקמה ב-2016 חברת סיימוטיב טכנולוג'יס (CyMotive Technologies) יחד עם דיסקין וד"ר תמיר בכור (שכיהן כראש אגף המחשוב והמידע בשב"כ) ובשותפות עם חברת פולקסווגן (המחזיקה ב-40% ממניות החברה). הוא מכהן כמנכ"ל החברה המשמשת כחברת הסייבר של פולקסווגן. ב-2019 היה שותף להקמת חברת אופורה (Opora), שעוסקת בפיתוח כלים לזיהוי מוקדם של התקפות סייבר.
כץ נשוי ואב לשלושה.
דה רוסי
דה רוסי או די רוסי (באיטלקית: De Rossi) הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
11 ביוני
11 ביוני הוא היום ה-162 בשנה (163 בשנה מעוברת), בשבוע ה-24 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 203 ימים.
שנה קשוחה מאוד
שנה קשוחה מאוד (באנגלית: A Most Violent Year) הוא סרט פשע אמריקאי בבימויו של ג'יי. סי. צ'נדור שיצא לאקרנים ב-2014. בסרט מככבים אוסקר אייזק וג'סיקה צ'סטיין.
פרשת מותה של נדא אגא-סולטאן
נדא (ندا), ששמה בשפה הפרסית מתורגם כ"קול", "קריאה" או "מסר אלוהי", כונתה בכתבות באתרי אינטרנט רבים בימים שלאחר התקרית כ"הקול של איראן".
שנה קשוחה מאוד
עלילה
הסרט מתרחש בניו יורק בחורף 1981, מהשנים האלימות ביותר שידעה העיר. אייבל מוראלס (אוסקר אייזק) הוא מהגר מקולומביה שהקים בניו יורק עסק משגשג להובלה ומסחר בדלק לחימום. הוא חותם על חוזה לרכישת מסוף דלקים על שפת האיסט ריבר. לפי החוזה הוא משלם מראש 40% מהסכום במזומן, ועליו לשלם את היתרה בתוך 30 יום, אחרת העסקה תתבטל, הוא יפסיד את המקדמה והנכס יימכר ליריביו.
בעוד מוראלס מנסה להשיג את הכסף, נפגעים עסקיו ממעשי שוד חוזרים ונשנים, במהלכם נחטפות באלימות מכליות החברה והדלק נגנב מהן. בנוסף הוא נאלץ להתמודד עם סגן התובע המחוזי (דייוויד אוילאו) שנחוש להגיש נגדו כתבי אישום בגין שורה של מעשי הונאה והעלמת מס. ברגע האמת מסרב הבנק להעמיד לו הלוואה, ומוראלס הנואש מנסה ללוות כספים ממכריו ויריביו. או אז רעייתו של מוראלס (ג'סיקה צ'סטיין), בת למשפחת מאפיונרים שמשמשת מנהלת כספים בחברה, מגלה לו כי היא גנבה מהחברה כספים רבים והעבירה אותם לחשבון פרטי, הוא גם מגלה כי עורך דינו (אלברט ברוקס) ידע על כך. בנוסף הוא מגלה שמתחריו רכשו את הדלק שנגנב ממנו. בלית ברירה הוא משתמש בכסף שנגנב מהחברה על מנת להשלים את העסקה. כעת, כשהוא בעל נכס שעתיד להקפיץ את עסקיו ולהביא אותו לעמדת השפעה פוליטית, הוא מצליח להגיע להבנות עם סגן התובע על הפסקת החקירה נגדו ועל דרך שתביא להם תועלת הדדית.
הפקה והפצה
הליהוק לסרט החל ביוני 2013 ושלב הצילומים התבצע בעיר ניו יורק במהלך ינואר 2014. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בנובמבר 2014 במהלך פסטיבל מכון הסרטים האמריקאי. ב-31 בדצמבר יצא הסרט לאקרנים בהפצה מוגבלת בארבעה בתי קולנוע בארצות הברית.
פרשת מותה של נדא אגא-סולטאן
התקרית
ב-20 ביוני 2009 הגיעה סולטאן במכוניתה יחד עם המורה שלה למוזיקה ושני אנשים נוספים במטרה להשתתף באירועי המחאה נגד התנהלות הבחירות באיראן, שבהן נבחר לנשיא מחמוד אחמדינז'אד. לאחר שנתקעו בפקק תנועה, החליטה סולטאן לצאת ממכוניתה בשל החום הכבד ולהצטרף למפגינים רגלית. היא יצאה מהמכונית ונפגעה מירי, ככל הנראה על ידי אנשי המשטר שהיו לבושים בבגדים אזרחיים. סולטאן נורתה בחזה והתמוטטה אל הקרקע. חבריה וכן רופא שנכח במקום החלו לבצע בה ניסיונות החייאה, אך ללא הועיל.
אחרית דבר
אגא-סולטאן נקברה בבית הקברות בהשט-י זהרה שבדרום טהראן. הממשל האיראני אסר על קיום תפילות המוניות לזכרה במסגדים, ומספר כלי תקשורת אף דיווחו כי משפחתה של אגא-סולטאן קיבלה איומים מהממשל כי תיפגע אם תרשה התאגדות של אנשים כדי להתאבל על מותה.
שנה קשוחה מאוד
ביקורות ופרסים
הסרט זכה לשבחים מצד מבקרי הקולנוע. הוא זכה בפרס סרט השנה מטעם איגוד מבקרי הקולנוע, שזיכו גם את אוסקר אייזק בפרס השחקן הטוב ביותר ואת ג'סיקה צ'סטיין בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר. צ'סטיין הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
פרשת מותה של נדא אגא-סולטאן
אחרית דבר
מפקד משטרת טהראן טען בימים שלאחר הפרשה כי לשוטריו לא הייתה כל מעורבות במותה של נדא אגא-סולטאן.
שנה קשוחה מאוד
ביקורות ופרסים
איי או סקוט מהניו יורק טיימס העניק לסרט 5 כוכבים מתוך 5, ציין שצ'נדור ביים וכתב סרט נפלא ושצלם הסרט ברדפורד יאנג הצליח לנסוך בצופים את התחושה ההיסטורית של העיר ניו יורק ב-1981. סקוט פונדאס המבקר הראשי של סלייט, שיבח את אנסמבל השחקנים, הוא ציין שהיה זה נפלא לצפות באייזק שהדמות שמגלם נשקפת ממנו בכל חלק מהופעתו, הוא ציין לחיוב את משחקה של צ'סטיין על אף התסריט הבעייתי מבחינתה, ואת הניסיון הרב שבא לידי ביטוי אצל שחקני המשנה ברוקס, ניבולה ואדלר.
הלמוט ניוטון
הלמוט ניוטון (בגרמנית: Helmut Newton; 31 באוקטובר 1920 – 23 בינואר 2004) היה צלם אופנה יהודי גרמני-אוסטרלי שנודע בשל צילומי עירום נשי אמנותיים. נהרג בתאונת דרכים בגיל 83.
קורות חיים
עקב דרכונו הגרמני, הרשויות הבריטיות אסרו את ניוטון בעת שהייתו בסינגפור, והוא נשלח לאוסטרליה על סיפונה של "קווין מארי", כשהוא הגיע לסידני ב-27 בספטמבר 1940.
ב-1946 הקים ניוטון סטודיו ב-Flinders Lane האופנתי ועבד בעיקר בצילום אופנה בשנים המשגשגות שהגיעו בסיומה של המלחמה. הוא ערך את התערוכה המשותפת הראשונה שלו במאי 1953 עם וולפגנג סיברס (Wolfgang Sievers), פליט גרמני כמוהו שגם שירת באותו מחנה. התערוכה של "מראות חדשים בצילום" נערכה במלון הפדרלי שברחוב קולינס (Collins Street), והייתה ככל הנראה המבט הראשון של סוגת הצילום "אובייקטיביות חדשה" (New Objectivity) באוסטרליה. ניוטון נכנס לשותפות עם הנרי טלבו (Henry Talbot), עמית יהודי-גרמני שכמוהו הושם במעצר בטטורה, והשותפות ביניהם המשיכה עד אחרי 1957, כאשר הוא עזב את אוסטרליה ללונדון. האולפן שינה את שמו ל"הלמוט ניוטון והנרי טלבו".
המוניטין ההולך וגדל של ניוטון כצלם הביא את מגזין הווג להציע לו חוזה למוסף אוסטרלי מיוחד של המגזין, שיפורסם בינואר 1956. הוא זכה בחוזה בן תריסר חודשים עם הווג הבריטי ועזב ללונדון בפברואר 1957, עזב את טלבו לנהל את העסק. הוא עזב את המגזין לפני תום תקופת החוזה ועבר לפריז שם הוא עבד עבור מגזינים צרפתים וגרמנים. הוא שב למלבורן במרץ 1959 כשהוצע לו חוזה עם הווג האוסטרלי.
בשנת 1961 הוא התיישב בפריז והמשיך בצילומי האופנה. עבודתו הופיעה במגזינים שונים בכללם, החשובים ביותר, ווג הצרפתי והארפרס באזאר. הוא ביסס סגנון מיוחד שמאפיין אותו של סצנת ארוטיות, לעיתים בהקשרים של סאדו-מאזו ופטישיזם. הוא לקה בהתקף לב ב-1970 שהאט את תפוקתו במידת מה אבל הוא הרחיב את עבודתו ופרסומו גדל עם עבודתו הידועה סדרת "עירום גדול" (Big Nudes) מ-1980, שסימנה את פסגת סגנונו האירוטי-אורבני, והוא הפגין בה מיומנויות טכניות מצוינות. הוא גם עבד על דיוקנאות ועבודות אבסטרקטיות יותר.
ניוטון צילם למספר מהדורות של פלייבוי, בכללן תצלומים של נסטסיה קינסקי וקריסטין דה בל (Kristine DeBell).
ובידי כריסטי'ס בדצמבר 2003 עבור סכום של $26,290
ניוטון אהב במיוחד את עיר הולדתו ברלין ובאוקטובר 2003 תרם אוסף צילום גדול לקרן למורשת התרבות הפרוסית וייסד את קרן הלמוט ניוטון. מטרת הקרן הייתה השימור, ההגנה וההצגה של יצירותיהם של הלמוט ניוטון ואליס ספרינגס.
בערוב ימיו חי ניוטון במונטה קרלו ובלוס אנג'לס. הוא נהרג מפגיעת מכונית בקיר בכביש הפרטי של שאטו מארמון (Chateau Marmont) המפורסם, המלון ב-Sunset Boulevard בדרום קליפורניה בו הוא התאכסן במשך מספר שנים. אפרו נטמן ליד מרלן דיטריך ב-Städtischer Friedhof III בברלין.
התוכנית התוניסאית התשיעית
התוכנית התוניסאית התשיעית הייתה מדיניות כלכלית שהופעלה על ידי ממשלת תוניסיה בין השנים 1996–2001 ומטרתה הייתה להגביל את יחסי סחר החוץ עם מדינות ערב והרחבת יחסים אלו עם מעצמות אירופאיות.
לשם יישום המדיניות נשיא תוניסיה, זין אל-עאבדין בן עלי, הקים את המשרד לשיתוף פעולה והשקעות בינלאומי ביוני 1992, ומינה את מוחמד גנוצ'י לשר בתפקיד זה. הממשלה החלה במשא ומתן עם בלגיה על מנת להגיע להסכם סחר חופשי בין המדינות, דבר שהושג רק שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1995. כחלק מהמדיניות החדשה, תוניסיה החלה להשתמש בשדה הגז הטבעי מיסקר שבין חופיה שלה לבין חופיה של איטליה, תוך הסכם שיתוף פעולה בין תוניסיה לאיטליה, צרפת ובריטניה. בשנת 1996, עם תאריך יישום התוכנית, 73% מסחר החוץ התוניסאי עבר להתקיים עם מדינות אירופה ורק 27% נותר בינה לבין מדינות צפון אפריקה. התוכנית הייתה למעשה חלק ממספר תוכניות שנועדו לקרב את תוניסיה אל המערב בזמן שלטונו של בן עלי.
התוצאות של המהלך היו חיוביות בראי הטווח הקצר: בשנת 1999, שלוש שנים לאחר החלת המדיניות על המשק, ירדה האינפלציה ב-2.7%. גם אחוז האבטלה הלך והתגמד: בשנת 1987, כאשר בן עלי תפס את השלטון בהפיכה צבאית, שיעור האבטלה עמד על 12%. עם זאת, מרגע החלת התוכנית הוא צנח ובשנת 2001 התקצץ במחצית. למהלך היו גם השפעות חברתיות. יותר הורים נהנו מרווחה גבוהה ועל כן אחוזי ההרשמה לבתי הספר צמחה ב-9%, מ-90% בשנת 1988 ל-99% מהאוכלוסייה בשנת 2001. גם תוחלת החיים גדלה משישים ושבע שנים בשנת 1988 לשבעים ושלוש שנים בשנת 2000. עם זאת, המהלך לא הוביל את תוניסיה לצאת מהחור החיצוני שפקד אותה. בשנת 1999 הייתה תוניסיה חייבת 11 מיליארד דולר לבנק המרכזי האירופי, זאת על אף שהוציאה בין 45% ל -50% מהתמ"ג ו-20% מרווחי הייצוא על תשלום חובות בלבד.
לבסוף הוחלט להפסיק עם מדיניות זו עקב לחצים ציבוריים על גדילת החוב וחידוש יחסים עם מדינות המזרח התיכון וצפון אפריקה.
מיכאל הלצר
מיכאל הֶלְצֶר (Heltzer; 1 במאי 1928 – 6 ביוני 2010) היה היסטוריון של המזרח הקדום, פרופסור באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
הלצר נולד בשנת 1928 בטאלין (אסטוניה). למד לימודי המזרח הקדום באוניברסיטת לנינגרד, ובשנת 1954 קיבל תואר דוקטור על עבודה בנושא "סוגיות בהיסטוריה חברתית וכלכלית של פיניקיה", בהנחיית יצחק ויניקוב. מכוון שעל הוריו נאסר לגור בעיר, לאחר ששהו בכלא הסובייטי, נאלץ הלצר ללמד רוסית והיסטוריה בבתי ספר באסטוניה לפרנסתו. בשנת 1959 הצליח לקבל משרה באוניברסיטה הפדגוגית של וילנה (Vilnius Pedagogical University), ובשנת 1965 התקבל כחבר סגל. בשנת 1966 היה לפרופסור חבר ובשנת 1970 פרופסור מן המניין.
בשנת 1972 עלה לישראל, כשהוא כבר חוקר מוכר בתחום, והצטרף לאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2002 קיבל אות הוקרה ממלכתי על תרומתו לאסטוניה.
במהלך השנים כתב 14 ספרים, יותר מ-200 מאמרים.
היה נשוי לשושנה ואב לשלושה.
ג'ונאס (סדרת טלוויזיה)
ג'ונאס (באנגלית: Jonas) היא סדרת טלוויזיה המשודרת בערוץ דיסני בכיכובם של האחים ג'ונאס. הסדרה מצולמת מתחילת שנת 2009 ועד 2010. הסדרה מבוססת על חייהם של האחים.
תקציר העלילה
האחים ג'ונאס הם להקת רוק מצליחה. אביהם בעד הלהקה, אבל אמם רוצה שיחיו חיי אדם רגילים. הם לומדים בבית הספר "הוראס מנטיס"(Horace Mantis) ויש להם שתי חברות: סטלה (שקווין מכנה אותה סטלה-איסטית) ומייסי הדלוקה על הלהקה. הם גרים בבית כיבוי אש ישן שבזמנו קנה אביהם.
ג'ונאס L.A.
בשנת 2010 צולמה העונה השנייה של ג'ונאס, והיא נקראת "ג'ונאס L.A." ("ג'ונאס לוס אנג'לס"). בסדרה עוברים האחים ג'ונאס ללוס אנג'לס למשך חופשת הקיץ. "איש גדול" מקבל תפקיד משמעותי יותר ומצטרפת דמות אורחת חדשה שהיא שחקנית המאוהבת בג'ו במקרה היא נמצאת הרבה ליד ג'ו כשסטלה שם לא בכוונה. בניגוד לעונה הראשונה, בעונת L.A היו מעט קטעים הומוריסטיים והסדרה נחשבה יותר לדרמה מאשר קומדיה. בשנת 2011 הוחלט להוריד את הסדרה משידור.
חברים (אלבום)
חברים (או שלומי שבת וחברים) הוא אלבומו השישי של הזמר שלומי שבת, שיצא לאור בשנת 2001. האלבום הצליח בחנויות מאוד וכלל להיטים כ"מחרוזת מתוקים", "חתיכת שמיים", "לכל אחד יש" ועוד.
נושא האלבום הוא דואטים של שלומי שבת עם אומנים אחרים כאשר במהלך הקלטת האלבום שיתף שבת פעולה עם 16 זמרים שונים כולל: ירון כהן, יואב יצחק, ליאור נרקיס, איציק קלה, אבי סינואני, שלומי שבן, גידי גוב, פיני חדד, בועז שרעבי, ארקדי דוכין ואחותו הקטנה לאה שבת.
האלבום מכר מעל ל-200,000 עותקים וזכה בתואר אלבום פלטינה, ונמצא ברשימת האלבומים הישראלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
בוב באס
רוברט יוג'ין "בוב" באס (באנגלית: Robert Eugene "Bob" Bass; 28 בינואר 1929 – 17 באוגוסט 2018) היה מאמן ומנהל קבוצות כדורסל אמריקאי, אשר היה פעיל בין השנים 1952–2004. בעונות ו- זכה בפרס מנהל השנה ב-NBA, בתור הג'נרל מנג'ר של קבוצות סן אנטוניו ספרס ושארלוט הורנטס, בהתאמה. לאורך השנים שימש כמאמן הראשי של הספרס בארבע קדנציות שונות.
קריירת אימון וניהול
באס נולד וגדל בעיר טלסה שבאוקלהומה, ובין השנים 1946–1950 למד באוניברסיטת אוקלהומה בפטיסט. כשנתיים לאחר סיום לימודיו מונה למאמן הראשי של קבוצת הכדורסל באוניברסיטה, ונשאר בתפקיד זה במשך 15 שנים. בעונות 1965–1967 הוליך את הקבוצה ל-3 העפלות רצופות לגמר, ואף לזכייה באליפות הטורניר בעונת 1966, בהובלתו של השחקן אל טאקר.
בקיץ 1967 מונה למאמן קבוצת דנוור רוקטס מליגת ה-ABA, לקראת עונת הבכורה של הקבוצה והליגה. בשתי עונותיו בתפקיד רשמו הרוקטס מאזן כולל של 89 ניצחונות ו-67 הפסדים, ובשתיהן הודחו מהפלייאוף בשלב חצי גמר המערב. בקבוצה בלטו אז שחקני האולסטאר לארי ג'ונס, ויין הייטאוור וביירון בק.
בין השנים 1969–1971 אימן את קבוצת אוניברסיטת טקסס טק, אשר בעיר לאבק. לאורך התקופה רשמו ה"רד ריידרס" מאזן חיובי 22–15, בטרם התפטר באס בינואר 1971.
מיד עם עזיבתו את טקסס טק מונה למאמן מיאמי פלורידיאנס מה-ABA, ובסיום עונת 1971/1972, עם התפרקות מועדון הפלורידיאנס, עבר לאמן את ממפיס טאמס.
סן אנטוניו ספרס
לקראת עונת 1974/1975 מונה באס למאמן הראשי של סן אנטוניו ספרס מה-ABA, במקומו של טום ניסאלקי. בעונה העוקבת העפילו הספרס לחצי גמר הליגה, בהובלתם של ג'ורג' גרווין, ג'יימס סיילאס, לארי קינון ובילי פולץ, אך הפסידו מול ניו יורק נטס בתוצאה 3–4. בקיץ 1976 הוחלף באס על ידי המאמן דאג מו, במקביל למעבר הקבוצה לליגת ה-NBA.
ביולי 1979 מונה לג'נרל מנג'ר של הספרס, ונשאר בתפקיד זה עד לסיום עונת. ב-12 מתוך 15 העונות השתתפה סן אנטוניו בפלייאוף ה-NBA, ובעונות ו- אף העפילה לגמר האזור המערבי, אולם בשני המקרים הודחה על ידי לוס אנג'לס לייקרס. לאורך התקופה אימנו את הספרס 11 מאמנים שונים, כולל באס עצמו אשר אימן את הקבוצה ב-3 קדנציות קצרות בעונות, ו-. בסיום עונת זכה באס בפרס מנהל השנה ב-NBA, לאחר שהספרס קבעו שיא מועדון של 56 ניצחונות. במהלך התקופה היה באס אחראי לצירופם של שחקני האולסטאר ארטיס גילמור (נרכש בטרייד ב-1982), אלווין רוברטסון (בחירה שביעית בדראפט 1984), דייוויד רובינסון (בחירה ראשונה בדראפט 1987) ושון אליוט (בחירה שלישית בדראפט 1989).
שארלוט/ניו אורלינס הורנטס
לקראת עונת מונה באס לג'נרל מנג'ר של שארלוט הורנטס, במקומו של דייב טוורדזיק. בדראפט 1996 בחר את כוכב התיכונים קובי בראיינט בבחירה ה-13, ומיד העביר אותו בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס תמורת ולאדה דיבאץ. בעונת השיגו ההורנטס את מאזן העונה הסדירה הטוב בתולדות המועדון (54–28), בהובלת גלן רייס, אך הודחו כבר בסיבוב הראשון של הפלייאוף, על ידי ניו יורק ניקס. בסיום אותה עונה זכה באס בפעם השנייה בקריירה בפרס מנהל השנה ב-NBA. בשנת 2002 עבר המועדון לשחק בניו אורלינס, ושינה את שמו ל"ניו אורלינס הורנטס". בסיום עונת פרש מתפקידו ועזב את הקבוצה. ב-7 מתוך 9 עונותיו עם ההורנטס השתתפה הקבוצה בפלייאוף, וב-3 מתוכן העפילה לסיבוב השני.
ב-17 באוגוסט 2018 נפטר באס בביתו שבסן אנטוניו, טקסס, בגיל 89. לאחר פטירתו אמר עליו מאמן הספרס, גרג פופוביץ': "לאורך ארבעה עשורים הייתה לבוב באס השפעה עצומה הן על ה-ABA והן על ה-NBA. הוא היה חלוץ אמיתי בעולם הכדורסל המקצועי".
Without a Fight
Without a Fight הוא שיר שהוקלט על ידי זמר מוזיקת הקאנטרי האמריקאי בראד פייזלי, בהשתתפות הזמר/ת האמריקאי/ת דמי לובאטו. הוא יצא לאור ב-13 במאי 2016 על ידי חברת התקליטים אריסטה נאשוויל. פייזלי כתב את השיר ביחד עם קלי לאבלייס ולי תומאס מילר והפיק אותו ביחד עם לוק ווטן. במקור, האמינו שהוא יופץ כחלק מאלבומו העתיד של פייזלי, Love and War; דבר שבסוף לא קרה. השיר זכה בפרסי בחירת הנוער בטקס שהתקיים בשנת 2016.
הצלחה מסחרית
"Without a Fight" הגיע למקום ה-16 במצעד הקאנטרי איירפליי של בילבורד, בשבוע שאירע ב-20 באוגוסט 2016. הוא הגיע למקום ה-23 במצעד שירי הקאנטרי בארצות הברית, בשבוע שאירע ב-16 ביולי 2016. נכון ליולי 2016, השיר נמכר בלמעלה מ-61,000 עותקים בארצות הברית בלבד.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-24 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
קליפ המילים של "Without a Fight" הופץ ביוטיוב דרך ערוץ ה-Vevo הרשמי של בראד פייזלי ב-13 במאי 2016. קליפ המילים כולל קטעים מאחורי הקלעים של תהליך ההקלטה של "Without a Fight". הווידאו קליפ הרשמי של "Without a Fight" יצא לאור ב-17 ביוני 2016.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-13 מיליון צפיות.
רביד כחלני
רביד כחלני (נולד ב-1978) הוא זמר ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
כחלני נולד בשנת 1978 בבת ים להורים שעלו לארץ ישראל מתימן. אביו, שחזר בתשובה, שלח אותו ואת אחיו ללמוד תנ"ך. בגיל 5, עבר להתגורר בהתנחלות אלון מורה. בגיל 15 עזב את ביתו, ועבר להתגורר אצל דודו בחולון.
כחלני החל את דרכו כשחקן ורקדן ובגיל 18 החל ללמוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב ובלט קלאסי. בשנת 2007 הקים יחד עם אלון קמפינו את ההרכב "Desert Blues", שבמסגרתו ביצע שירים בשפות אפריקאיות שונות. באחת ההופעות של ההרכב, נכח המוזיקאי עידן רייכל, שהזמין את כחלני להשתתף במופע שלו "מנגנים בשקט 2011 - המופע האקוסטי" וצירף אותו לפרויקט של עידן רייכל כנגן כלי הקשה.
בשנת 2010 הקים כחלני את הרכב מוזיקת העולם "ימן בלוז". ב-2011 הוציא ההרכב את אלבום הבכורה שלו הנושא את שמו, בחברת התקליטים לב גרופ מדיה. באותה השנה, השתתף באלבום האוסף "הביתה, הלוך חזור" של הפרויקט של עידן רייכל, תוך שביצע חמישה שירים וכתב אחד מהם. האלבום מכר 76 אלף עותקים.
ב-2015 הוציא ההרכב ימן בלוז את אלבומו השני, Insaniya, שכלל הופעות אורח של הזמר הישראלי ציון גולן, הראפר הצרפתי דייב פוצינו והזמרת המוסלמית מריים חסן. האלבום זכה להצלחה רבה ברחבי העולם וגרר אחריו שבחים רבים.
שדה גוואר
שדה גוואר (בערבית: حقل الغوار, בתעתיק מדויק חקל אלע'ואר; באנגלית: Ghawar Field) הוא שדה הנפט הגדול בעולם הממוקם במחוז משנה אל-חסא של מחוז א-שרקייה, ערב הסעודית. היבשתי משתרע על שטח של 280 ק"מ אורך על 30 ק"מ רוחב, ונמצא בבעלותה המלאה של חברת הנפט הממלכתית של סעודיה, עראמקו הסעודית, שקיבלה שליטה בלעדית על תעשיית הנפט המקומית בשנת 1980.
השדה
המאגר במקור התגלה בשנת 1948 (ב במבנה עין דאר, באר מס' 1) על ידי חברות אמריקאיות, שהרכיבו את התאגיד עראמקו, והחל להניב נפט בכמות מסחרית בשנת 1951. לשדה 5 אזורי הפקה (בסדר גאוגרפי יורד מצפון לדרום): עין דאר (عين دار); שדקום (شدقم); אל-עות'מאניה (العثمانية); אל-חוויה (الحوية); וחרד (حرض). הוא הפיק במשך 62 שנים (נכון לשנת 2013), וכיום עדיין פעיל ונחשב לשדה הנפט הגדול בממלכה. הפקה רבת השנים התאפשרה הודות להצלחת המהנדסים לייצב את שיעור התפוקה בעזרת מיצוי מוגבר של תפוקת הנפט. למשל, החדרת גז דו תחמוצת הפחמן (CO2) למאגר (בסיוע החדרת קיטור במידת הצורך) כדי להאיץ את תהליך ההפקה בלחץ גבוה יותר. למן אמצע שנות ה-60 לערך כדי לספק לחץ נוסף ללחצים הטבעיים הפועלים בו. כמו כן מאז אמצע שנות ה-90 השקיעה עראמקו הסעודית בסקרים סייסמיים תלת־ממדיים (3D) כדי ללמוד טוב יותר את המבנה של המאגר.
בין 60 ל-65 אחוזים מתפוקת הנפט הסעודית נבעה מגוואר.
The Number of the Beast
The Number Of The Beast (מספר החיה) הוא אלבומה השלישי של להקת ההבי מטאל האנגלית איירון מיידן, שיצא לאור בשנת 1982.
שדה גוואר
השדה
תפוקתו הגיעה לשיא של 5.7 מיליון חביות נפט ביום (ח/י) בשנת 1981 (התפוקה קוצצה בהמשך העשור בגלל הירידה בביקוש). נכון לראשית שנת 2013 כושר הייצור שלו עומד על 5 מיליון ח/י, ועתודותיו המוכחות הנותרות (remaining proved reserves) נאמדות עדיין בלא פחות מ-70 מיליארד חביות – יותר מבכל מדינה אחרת בעולם למעט 8 מדינות (ונצואלה, ערב הסעודית, קנדה, איראן, עיראק, כוית, איחוד האמירויות הערביות ורוסיה). השדה מספק כרבע מכלל עתודות הנפט המוכחות של הממלכה. בראשית שנת 2010 דווח כי התפוקה בפועל עמדה על 4.5 מיליון ח/י ואין בעיה להגדיל אותה ל-5 במידת הצורך. הנפט המופק הוא מסוג הנפט הסעודי הקל (Arab Light Crude) בעל API °34.
בנוסף, עראמקו הסעודית מפיקה מהשדה כ-2.5 מיליארד רגל מעוקבת (ר"ק) ליום של . ועוד 4 מיליארד ר"ק/יום (בלתי-נלווה) ממאגרי גז עצמאיים מתחתיו שהם לא חלק מהתצורה הגאולוגית שלו. גוואר לבדו אוצר כשליש מכלל עתודות הגז המוכחות של הממלכה. כ-57 אחוזים מעתודות הגז המוכחות של סעודיה מכילים גז נלווה משלושה שדות: גוואר, ושני שדות ימיים, ספאנייה וזלופ.
The Number of the Beast
על האלבום
"המספר של החיה" הוא אלבום האולפן השלישי של הלהקה ואלבום הבכורה של ברוס דיקינסון עם מיידן. היצירות באלבום נחשבות עד היום למשפיעות ולהשראת עולם המטאל. האלבום כולל 2 סינגלים, "Run To The Hills" ו"The Number Of The Beast". ב-1998 יצאה גרסה חדשה של האלבום שכללה שיר חדש - "Total Eclipse". האלבום המקורי יצא לאור ב-29 במרץ 1982.
באלבום בולטת נוכחותו של הסולן ברוס דיקינסון. דיקינסון שינה את איירון מיידן באופן משמעותי. עד להצטרפותו, איירון מיידן יצרה בעיקר שירים קלים, קצרים וקופצניים. דיקינסון אהב את איירון מיידן של דיאנו, בשל דמיונה לאגדת הרוק כבד דיפ פרפל, אשר העריץ, אך כשהצטרף בעצמו ללהקה, הביא עמו רוח חדשה ואחרת לגמרי. דיקינסון, עם קולו הגבוה והמהדהד ועם שירתו העצובה והרצינית הפך את איירון מיידן ללהקה כבדה, אשר הלחינה יצירות ארוכות, כבדות, מלנכוליות ורבות עוצמה. איירון מיידן ויתרה על תדמית ה"רחוב" השמחה וה"עבריינית" של דיאנו, ואימצה במקומה תדמית של להקה כבדה ו"שטנית".
השיר המפורסם ביותר מ"מספר החיה" הוא שיר הנושא. לפני שהשיר מתחיל, מושמעת הקראה של הקטע מהברית החדשה, אשר אומר כי 666 הוא מספר השטן, או כמו שהוא מכונה בספר, המספר של החיה. בפזמון הקליט והסוחף של השיר, דיקינסון צועק: “666 – the number of the beast!”. השיר לווה בקליפ, אשר בו מופיע אדם מחופש ל"אדי", אשר הפעם מייצג את השטן. השיר "המספר של החיה" הוא אחד השירים האהובים ביותר של איירון מיידן, והוא הפך למעשה להמנון הלהקה, אשר מייצג אותה ומזוהה עימה כמעט יותר מכל שיר אחר.
שירים מפורסמים נוספים מהאלבום: "The Prisoner" ("האסיר") ו-"Hallowed Be Thy Name", בשניהם הדובר הוא אסיר. הראשון מבוסס על סדרת טלוויזיה בריטית משנות ה-70 בשם "האסיר", ואילו האחרון מתאר את ייסוריו הנפשיים של הנידון למוות המחכה להוצאתו להורג. כמו כן, מפורסם מאוד השיר "Run to the Hills" ("ברח אל הגבעות"), המתאר את השתלטותו האכזרית של האדם הלבן על יבשת אמריקה. השיר השני, "Children of the Damned", נכתב בהשראת סרטי האימה "כפר הארורים" ו"ילדי הארורים". שם השיר הושפע משירם של בלאק סבאת', Children of the Grave.
"המספר של החיה" הצליח במכירות, ואף שיחזר את ההצלחה של אלבום הבכורה.
רשימת השירים
ברוס דיקינסון היה שותף גם לכתיבת השירים "Children of the Damned", "The Prisoner", "Run to the Hills" ו"Gangland", אבל בגלל מחויבות ללהקה אותה עזב לפני הצטרפותו, סאמסון, ברוס לא קיבל קרדיט על השירים. שיר 9 נכלל במהדורה המחודשת של האלבום משנת 1995.
דיוויזיית המשמר השנייה (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המשמר השנייה (בגרמנית: 2. Garde-Division) הייתה דיוויזיה בצבא הפרוסי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, מלחמת צרפת–פרוסיה ומלחמת העולם הראשונה ופורקה ב-1919.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-11 באוגוסט 1813 במהלך מלחמות השחרור בגרמניה בתור בריגדת גרנדירים. ב-5 בספטמבר 1818 הורחבה הבריגדה לסדר גודל של דיוויזיה, וב-22 בדצמבר 1819 היא קיבלה את השם "דיוויזיית המשמר השנייה". היא והדיוויזיה האחות שלה, דיוויזיית המשמר הראשונה הרכיבו יחד את קורפוס המשמר. ב-1866 לחמה הדיוויזיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה והשתתפה בין היתר בקרב קניגרץ. בין השנים 1870-1871 היא השתתפה במלחמת צרפת–פרוסיה והשתתפה בין היתר בקרב גרבלוט, קרב סדאן והמצור על פריז.
דה ורט
דה ורט (de Wert, de Weert) הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
כדוריקים
כדוריקים (ברוסית: Малышарики, "מלישריקי"; "בֵּייבִּירִיקִי") היא סדרת טלוויזיה רוסית בהנפשה ממוחשבת לילדים בגיל הרך, המהווה ספין אוף לקיקוריקי. הסדרה משודרת החל מיולי 2017 בערוצים השונים ברחבי העולם. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב עברי בערוץ לולי בשנת 2017.
תקציר העלילה
הסדרה מאפשרת לימוד דברים חדשים לילדים בגיל הרך, בגילאי 0–3, ועוזרת להתפתחות. הכדוריקים הם דמויות שמתקשרים עם הסביבה שלהם במבט המתאים לילדים, כאשר בכל פרק הם מגלים דברים חדשים. בסדרה יש דמות של מספר או מספרת המשמשים כדמויות אב או אם של הכדוריקים; כמו כן, הם מתקשרים עם הצופים.
הפצה
ברוסיה הסדרה זמינה לצפייה ברוב רשתות הילדים, ביניהן קרוסלה.
הסדרה שודרה ב-Movile של PlayKids וב-Splash של Kabillion בארצות הברית ובבריטניה.
סדרה שלישית בת 52 פרקים נמצאת בהפקה ותוכננה להסתיים עד דצמבר 2018.
יוג'ין לנסריי
יבגני יבגנייביץ' לנסריי (ברוסית: Евгений Евгеньевич Лансере; באנגלית: Eugene Lanceray : 23 באוגוסט 1875 – 13 בספטמבר 1946), נכתב לעיתים קרובות גם יוג'ין לנסריי, היה גרפיקאי רוסי, צייר, פסל, פציפיסט, ומאייר מקושר לקבוצת "מיר איסקוסטווה" ("אמנות העולם").
ראשית חייו
לנסריי נולד בפבלובסק, רוסיה, פרבר של סנט פטרסבורג. הוא בא ממשפחה אמנותית רוסית בולטת ממוצא צרפתי. אביו, יוג'ין אלכסנדרוביץ' לנסריי, היה פסל. סבו ניקולס בנואה, ודודו לאון בנואה, היו אדריכלים מפורסמים. דוד אחר, אלכסנדר בנואה, היה אמן מוערך, מבקר אמנות, והיסטוריון שימור. סבא רבא שלו היה המלחין הרוסי יליד ונציה קטרינו קאבוס. אחותו, זינאידה סרבריאקובה, הייתה ציירת, ואילו אחיו ניקולאי היה אדריכל. בת דודתו, נדיה בנואה, הייתה אמו של פיטר יוסטינוב.
אביו יוג'ין לנסריי, שהיה גם אמן, מת בגיל צעיר, בן ארבעים, כשבנו היה בן אחת עשרה. עם זאת, הדוגמה של אביו, זיכרונות מכל מה שהיה קשור לחייו וליצירתו השפיעו על אישיותו לעתיד. כפי שהוא העיד על כך בבגרותו.
לנסריי לקח את שיעוריו הראשונים בבית הספר לציור של החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות בסנט פטרסבורג בין השנים 1892 ל-1896. לאחר מכן נסע לפריז, שם המשיך את לימודיו באקדמיה קולרוסי ובאקדמיה ז'וליאן בין השנים 1896 ל-1899.
קריירה לפני המהפכה
לאחר שחזר מצרפת לרוסיה, הצטרף לנסריי ל"מיר איסקוסטווה", תנועת אמנות רוסית משפיעה בהשראת כתב עת אמנותי בעל אותו שם, שנוסד ב-1899 בסנט פטרסבורג. חברים בולטים נוספים בקבוצה כללו את דודו של לנסריי אלכסנדר בנואה, קונסטנטין סומוב, וולטר נובל, לאון באקסט ודמיטרי פילוסופוב.
כמו חברים אחרים במיר איסקוסטווה, הוא היה מוקסם מ"האבק הנוצץ" של אמנות הרוקוקו, ולעיתים קרובות פנה להיסטוריה ולאמנות הרוסית של המאה ה-18 כדי לקבל השראה. יוג'ין לנסריי היה צעיר יותר מהמאסטרים של מיר איסקוסטווה ובתחילה פעל כתלמידם. השיטה היצירתית והשקפות האסתטיות שלו התפתחו תחת השפעתו והדרכתו של אלכסנדר בנואה, אם כי, לפי כמה היבטים של כישרונו, ייתכן שלנסריי עלה על המורה שלו. עבודותיו המשמעותיות הראשונות בתחום ציור והגרפיקה נוצרו בסוף 1890 - תחילת המאה ה-20. עיקר האינטרסים היצירתיים של האמן הופנו באותה תקופה לנוף ה"היסטורי", בעיקר האדריכלי.
ציור הקיר המהולל ביותר של לנסריי ממוקם בתקרת תחנת הרכבת מוסקבה קזנסקי (1933–1934). מלבד מקומה וקנה המידה שלה, המאפיין הייחודי של עבודה זו הוא שהיא נעשתה באמצעות צבע טמפרה, האהוב כל כך על האמן. אבל הוא עבד עם מדיות שונות, ותחום פעילותו כלל לא רק אמנות ציורי קיר אלא גם אמנות יפה, גרפיקה, איור ותפאורה תיאטרלית. לראשונה, לנסריי החל לעבוד בתיאטרון בתחילת שנות ה-1900, כשהוא מחווה את התשוקה לציור תיאטרון, שאפיינה כמעט את כל נציגי הדור המבוגר של קבוצת מיר איסקוסטבה.
החיים שאחרי המהפכה
לנסריי היה החבר הבולט היחיד במיר איסקוסטווה שנשאר ברוסיה לאחר המהפכה של 1917. בהיותו נציג של הציור המסורתי (לא של תנועת האוונגרד) ושל הבורגנות, לא היה לו ביקוש רב בממשלה הסובייטית החדשה במשך זמן רב. גם אחותו מצאה את הגישה המהפכנית זרה לאמנותה, וב-1924 היא ברחה לפריז.
לנסריי עצמו שנא את המשטר הסובייטי החדש שהיה צריך לחיות בו לאחר 1917. זה התייחס להבנתו שלו את דרכה ההיסטורית של רוסיה והדיכויים האדירים כלפי קרוביו וחבריו הקרובים (חלקם היגרו וחלקם נהרגו). בפברואר 1932 הוא השאיר פתק ביומניו: 'יש התרוששות מדהימה של הציבור. זוהי מטרת הממשלה להביא את כולם למצב של עוני, שכן קל יותר לנהל את העניים והרעבים'. לנסריי עזב את סנט פטרסבורג ב-1917 ובילה שלוש שנים בדאגסטן.
הוא התאהב בנושאים מזרחיים. התעניינותו גברה במהלך מסעות שנעשו בתחילת שנות ה-20 ליפן ואנקרה, טורקיה. בשנת 1920, הוא עבר לטיבליסי, ג'ורג'יה. במהלך שהותו בג'ורג'יה, הוא הרצה באקדמיה הממלכתית לאמנויות של טביליסי (1922–1934) ואייר את הנובלות הקווקזיות של ליאו טולסטוי.
לנסריי עזב את גורגיה ב-1934, והתיישב במוסקבה, שם עסק בקישוט תחנת הרכבת קזנסקי במוסקבה ומלון מוסקבה. באותה תקופה עבד לנסריי גם כמעצב תיאטרלי.
שלוש שנים לפני מותו, הוא זכה בפרס סטלין, ובשנת 1945 הוענק לו התואר אמן העם. הוא מת במוסקבה בגיל 71.
תחנת הרכבת מוסקבה קזנסקי
אלכסי שצ'וסב, האדריכל הרוסי המפורסם, היה אחראי על כל תהליך קישוט תחנת הרכבת התחתית. בשנת 1916 נשכרו שצ'וסב, בנואה, סרבריאקובה, ולנסריי כדי לתכנן את הקישוטים והציורים עבור תחנת הרכבת קזנסקי, אך המהפכה הפסיקה את התוכניות.
בינואר 1934, לאחר הדבקת הבד הראשון על התקרה כתב לנסריי: "יום מפנה, אדיר: היום הדביקו את התמונה הראשונה, קרים. כמובן, אני בהלם מההשפעה. הוא נראה קטן, עלוב, לגמרי לא ציורי, לגמרי לא מונומנטלי...
בגלל הבנייה הבלתי סדירה של הבניין, התקרות הגבוהות והאור הבלתי צפוי, התמודד האמן עם קשיים להפוך את הציור לבהיר ומורגש. מלבד מקומה וקנה המידה שלה, מאפיין ייחודי של עבודה זו הוא שהיא נעשתה באמצעות צבע טמפרה. האמן גם העדיף לצייר על קנבס שהוצמד לאחר מכן לתקרה. אבל, בעוד שלנסריי התאכזב מהשימוש הבלתי הולם שלו בטכניקה, חברי הוועדה לא היו ממש מרוצים מהנושא של ציוריו של לנסריי.
מאוחר יותר, הם יאמרו שבפרויקטים שלו חסר רעיון "סוציאליסטי עמוק" ויאשימו אותו בשימוש ביותר מדי סמלים ואלגוריות מופשטות. לנסריי המשיך לעבוד על הציורים המונומנטליים האלה לאחר סיום המלחמה. לאחר מותו נאלצו אמנים אחרים לסיים את העבודה על פי הסקיצות שהשאיר. התקרה המעוטרת של תחנת הרכבת קזינסקי נראית מוזר מאוד: ציורים סובייטים כבדים בגוונים חומים נראים אבודים בין יציקות טיח מוזהבות.
חלק זה של הבניין משמש כטרקלין, שבו אנשים שרוכשים כרטיסים למחלקת עסקים יכולים להמתין. בכל ערב ראש השנה יש במה בנויה בה מוצגות מופעי ילדים ומנגנים קונצרטים של מוזיקה.
יצירות אמנות קיר בחרקוב
ב-1932 השלים לנסריי שתיים מיצירותיו המונומנטליות בארמון התרבות ( "הבית המרכזי לתרבות וטכנולוגיה של הרכבת הדרומית") בחרקוב. אחד מהם נקרא פרטיזנים של הקווקז מצדיעים לצבא האדום והשני מפגש של חברי קומסומול עם האיכרים של קרים.
עם הזמן, הציורים הידרדרו ולעיתים קרובות הוסתרו. בזמן משחקי יורו 2012, הם שוחזרו. שני ציורי קיר אלו הם היצירות המונומנטליות היחידות של יוג'ין לנסריי שנשמרו באוקראינה והדוגמאות היחידות של ציורי קיר משנות ה-30 הקיימות בחרקוב. אף שהיו הרבה ציורי קיר בחרקוב בתקופה שלפני המלחמה, כמעט כולם נהרסו במהלך המלחמה או נעלמו במהלך תיקונים, או הושמדו בכוונה.
באוקראינה ב-2015, ציורי הקיר האלה שצייר לנסריי בחרקוב היו בסכנת הרס. על שימורם התקיים דיון ציבורי. מאחר שלא ניתן היה לפרש את היצירה החזותית כתעמולה קומוניסטית ישירה, ביקשו גורמים רשמיים מהמדינה להעניק לה מעמד של מורשת תרבותית.
מרסדס בנד (אלבום)
מרסדס בנד הוא אלבום הבכורה של הלהקה מרסדס בנד, האלבום יצא לאור באפריל 2004. לאחר שש שנים של הופעות ברחבי ישראל וצבירת קהל מעריצים, יצא אלבום הבכורה של מרסדס בנד, להקת Fאנק/רוק, הכולל את הסינגלים "בואי ונביא לך ת'פאנק", "משנכנס אדר", "המרסדס" ו"את ואני".
בכל השירים שר גל תורן חוץ מבשיר "היו לי תקופות", בו גיטריסט הלהקה רונן כוכבי הוא הסולן הראשי.
ג'יימס סקאלין
ג'יימס הנרי סקאלין (באנגלית: James Henry Scullin; 18 בספטמבר 1876 – 28 בינואר 1953) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה התשיעי. סקאלין הנהיג את מפלגת הלייבור בבחירות של 1929 ויומיים לאחר השבעתו התחוללה נפילת הבורסה בניו יורק, שבין השאר היוותה את תחילתו של השפל הכלכלי הגדול באוסטרליה. כשהוא בעמדת חולשה פוליטית מלכתחילה, המשבר הכלכלי היה מכריע בעבור סקאלין, וזאת בנוסף לעימותים פוליטיים ואישיים שבסופו של דבר גרמו לפיצולה של מפלגת הלייבור לשלושה פלגים ולנפילתה של ממשלתו בסוף 1931. למרות תקופת כהונתו הכאוטית, נותר סקאלין דמות מובילה בתנועת הלייבור כל ימי חייו ושירת כיועץ מאחורי הקלעים בתחומים שונים עד לפרישתו מהחיים הפוליטיים ב-1949.
כבנם של מהגרים אירים ממעמד העובדים, בילה סקאלין את רוב שנותיו הראשונות כפועל וכחנווני בבלאראט. הוא היה אוטודידקט ונואם בעל להט והצטרף למפלגת הלייבור האוסטרלית ב-1903 כדי להתחיל קריירה שהתמשכה על פני חמישה עשורים. הוא היה איש ארגון של המפלגה ועורך העיתון שלה והוא נבחר לראשונה לפרלמנט האוסטרלי ב-1910 ושוב ב-1922, אז כיהן כחבר פרלמנט עד לפרישתו ב-1949. סקאלין תפס עד מהרה עמדה של אחד מהקולות המובילים בפרלמנט, נבחר להיות סגן מנהיג המפלגה ב-1927 וכמנהיג המפלגה ב-1928.
לאחר שזכה בניצחון סוחף בבחירות של 1929 החלו האירועים להתגלגל באופן דרמטי עם קריסת הבורסה בארצות הברית שלאחריה התחולל משבר כלכלי עולמי שהשפיע קשות על אוסטרליה. סקאלין ושר האוצר שלו, טד תאודור, הגיבו לאירועים על ידי הכנת תוכניות שונות במהלך 1930 ו-1931 כדי לשלם את החוב הלאומי, לסייע לחקלאים וליצור דחיפה כלכלית שתרסן את האבטלה על בסיס תקציב גרעוני ומדיניות מוניטרית מרחיבה. למרות שהכלכלה הקיינסיאנית תאמץ את רובם של הרעיונות הללו עד סוף שנות השלושים, ב-1931 נחשבו רעיונות אלה ראדיקליים ולתוכניות הללו קמו מתנגדים רבים שחששו מהיפר-אינפלציה ומהרס הכללה. הסנאט האוסטרלי, שהיה אז עדיין בשליטת האופוזיציה, ומועצת המנהלים השמרנית של Commonwealth Bank of Australia ומועצת ההלוואות (Loan Council), סיכלו שוב ושוב את התוכניות.
לנוכח סיכוי לפשיטת רגל ממשלתית, נסוג סקאלין ותחת זאת קידם את "תוכנית ראשי הממשלה", צעד שמרני הרבה יותר שהתמודד עם המשבר עם קיצוצים משמעותיים בהוצאה הממשלתית. מחוזות בחירה שאוכלוסייתן הייתה מורכבת ברובה מגמלאים ומעובדי כפיים, הושפעו במיוחד מהקיצוצים, והדבר הוביל למרי אזרחי ולחציית קווים רבתי בפרלמנט. לאחר כמה חודשים של מאבקים, קרסה הממשלה ובבחירות שהתקיימו ב-1931 היא הובסה על ידי מפלגת אוסטרליה המאוחדת שאך הוקמה.
סקאלין המשיך להיות מנהיג הלייבור למשך ארבע שנים נוספות, אך הפיצול במפלגה לא נרפא עד לאחר שהוא עבר לספסלים האחוריים ב-1935. סקאלין היה לאחד מוותיקי המפלגה המכובדים וסמכות מובילה בתחום המיסוי והכלכלה. בסופו של דבר הוא לקח חלק משמעותי בתהליך שובה של הלייבור לממשלה ב-1941. למרות האכזבה שנחל בתקופת כהונתו כראש ממשלה, הוא האריך ימים כדי לראות את רבים מרעיונותיו מיושמים על ידי הממשלות שהוקמו אחריו עד למותו ב-1953.
שנותיו הראשונות
ג'יימס הנרי סקאלין נולד בטראוואלה, ויקטוריה. הוריו, ג'ון סקאלין ואן לוגן, היו אירים-קתולים שהיגרו לאוסטרליה ממחוז לונדונדרי שבצפון אירלנד. ג'ון סקאלין היה פועל רכבת שהגיע לאוסטרליה בשנות העשרים שלו. אן סקאלין הצטרפה לבעלה מאוחר יותר. ג'יימס היה הרביעי מבין שמונה ילדים וגדל במשפחה קתולית אדוקה ומלוכדת. בבית הספר בו למד הוא רכש עד מהרה שם של תלמיד פעיל ומהיר תפיסה, למרות שסבל מכמה מאפיינים חולניים שהיו מנת חלקו כל חייו. ב-1887 עברה המשפחה להתגורר בעיר בלאראט וג'יימס הצעיר למד שם בבית ספר עד שמלאו לו 12. לאחר מכן הוא הועסק בעבודות כפיים שונות במחוז בלאראט עד לשנת 1900 לערך ובעשור הראשון של המאה ה-20 הוא ניהל חנות מכולת בבלאראט. באמצע שנות העשרים שלו הוא השלים את השכלתו בבית ספר ערב, הרבה בקריאה והיה לסוג של אוטודידקט, הוא היה חבר בכמה אגודות ופעיל ב"אגודת ילידי אוסטרליה" (Australian Natives' Association) וב"אגודת הצעירים הקתולים" (Catholic Young Men's Society) שבהמשך היה לנשיאה. הוא גם היה דיבייטור מוכשר, השתתף בתחרויות דיבייט מקומיות והיה קשור עם מועדון דיבייט בבלאראט במשך קרוב לשלושים שנה. סקאלין היה קתולי אדוק, לא שתה משקאות חריפים ולא עישן כל ימי חייו.