cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחום גלבוע
נחום גלבוע (31 בדצמבר 1917 - 13 בדצמבר 2015) היה אמן וצייר ישראלי.
ביוגרפיה
נחום גלבוע נולד בשנת 1917 בעיר הבירה סופיה שבבולגריה הבן הבכור משני בניהם של יצחק ויפה פרץ. אביו היה ממייסדי התנועה הציונית בבולגריה. נחום למד בבית ספר עברי ואחר-כך - בסמינר למורים עבריים בסופיה. בעת לימודיו ביקר גם באקדמיה הלאומית לציור ולאחר סיום לימודיו היה מורה בבית הספר העברי המרכזי בסופיה. כבן למשפחה ציונית מובהקת וכחניך תנועת הנוער "השומר הצעיר", ידע נחום מצעירותו שעתידו לעלות לארץ ישראל.
בשלהי 1939, יממה לאחר שנודע לזוג כי נמצא להם מקום על ספינת מעפילים לארץ ישראל, נישא נחום לחברתו רחל, ילידת פלובדיב. ספינתם נתפשה על ידי הבריטים ונוסעיה נכלאו במחנה המעצר בעתלית, שבאותה תקופה קלט עולים בלתי חוקיים. כעבור זמן קצר שוחררו הזוג מהמחנה בעתלית והחלו את צעדיהם בקיבוץ גן שמואל. לאחר מכן, במצוות התנועה עברו לקיבוץ נגבה ולבסוף נמנו עם מקימי קיבוץ יקום. עם הקמת הפלמ"ח ב-1942 התנדב אליו גלבוע ועקב כישרונו הרב בציור הופנה להתמחות בהכנת מפות. לאחר שסיים בהצלחה את קורס מפקדי המחלקות עבר לשרת במטה המבצעים. ב"שבת השחורה" ביוני 1946 נפלה בידי הבריטים רשימה שמית של חברי מטה הפלמ"ח והוא קיבל הוראה להסתתר ולשנות את שמו. כך הוא הפך מנחום פרץ, לנחום גלבוע. (שם משפחתו החדש נבחר בעקבות הצטרפות אחיו הצעיר, משה פרץ, כחבר בקיבוץ מסילות, אל מול הגלבוע).
הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה
הנסיך איימונה, דוכס אואסטה (באיטלקית: Aimone di Savoia-Aosta; 9 במרץ 1900 – 29 בינואר 1948) היה מדינאי ואיש צבא איטלקי, בתקופת שלטון הפשיזם באיטליה, ששימש כמלך קרואטיה בין השנים 1941–1943.
נחום גלבוע
ביוגרפיה
השירות בפלמ"ח נמשך חמש שנים, עד שנת 1947. עם שחרורו מהפלמ"ח עזבה משפחתו את הקיבוץ ועברה להתגורר בחדרה. גלבוע חזר למקצוע ההוראה ולציור, והפעם לתמיד. יום לאחר הקמת מדינת ישראל נולדה בתו היחידה, יעל.
הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה
ביוגרפיה
איימונה נולד ב-9 במרץ 1900 בטורינו, לאמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה, בנו של אמדאו הראשון, מלך ספרד, ולהלן, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן, וב-29 בספטמבר 1904 קיבל את התואר דוכס ספולטו.
נחום גלבוע
ביוגרפיה
בשנים 1952-1953 זכה במלגה שאיפשרה את התמחותו המקצועית בפריז, הוא מנצל את השהות בעיר האורות כדי להשתלם באקדמיה לציור. בצד יצירתו העשירה, היה מורה לציור במשך שנים רבות.
הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה
ביוגרפיה
את חינוכו קיבל איימונה במכללת סנט דייוויד באנגליה, ולאחר מכן למד באקדמיית הצי בליוורנו והוסמך לקצין בצי האיטלקי. ב-1 באפריל 1921 מונה איימונה לחבר הסנאט האיטלקי, ככל שאר נסיכי בית סבויה שקיבלו מינוי זה בגיל 21.
נחום גלבוע
ביוגרפיה
משנות ה-50 ערך יותר מעשרים תערוכות יחיד בישראל ובגלריות חשובות בניו יורק, לונג איילנד, שטוטגרט, קלן, בזל ועוד. כמו כן, השתתף בעשרות תערוכות קבוצתיות בארץ וברחבי העולם.
הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה
ביוגרפיה
בשנת 1929 הוביל איימונה משלחת מדעית לרכס הקארקוראם, 20 שנה לאחר שדודו לואיג'י אמדאו, דוכס אברוצי כשל בניסיונו לטפס על הרכס. על עבודתו ומחקרו קיבל איימונה עיטור כבוד מהחברה הגאוגרפית המלכותית.
נחום גלבוע
ביוגרפיה
ציוריו הוצגו בתערוכות רבות, והוא נחשב על ידי מבקרי אמנות כרומנטיקן ישראלי מבריק לא רק בשל סגנונו הריאליסטי-רומנטי, אלא גם ובעיקר, בשל הצבעוניות העשירה של ציוריו, הדיוק בפרטים ורוחב היריעה. ציוריו מאופיינים על ידי רצון לתת ביטוי נאמן ומדויק יותר לתמונה הוויזואלית הנוצרת בדמיונו, בהשפעת רגשותיו ותגובותיו לחיים, לזיכרונות ורשמים מהעבר בבולגריה ובארץ ישראל החלוצית.
הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה
ביוגרפיה
לאחר רומן קצר שניהל איימונה עם באטריס, נסיכת ספרד, בתו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, התחתן איימונה ב-1 ביולי 1939 עם אירנה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה, ממנה נולד לו בן אחד - הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה.
נחום גלבוע
ביוגרפיה
נפטר בתל אביב, ב-13 בדצמבר 2015.
הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה
ביוגרפיה
ב-18 במאי 1941 הוכתר איימונה בארמון קווירינאלה כטומיסלב השני, מלך קרואטיה, על ידי מנהיגי תנועת האוסטאשה, שהקימו את המדינה העצמאית של קרואטיה. בשל סכסוכים על גורל דלמאטיה, ובשל חשש לביטחונו, נשאר איימונה באיטליה, ולא עבר להתגורר בקרואטיה.
נחום גלבוע
התמחותו בתיעוד ראשית המדינה
מקום מיוחד בעבודתו של גלבוע מקבלת מלאכת התיעוד והשימור של ראשית המדינה. ציוריו של גלבוע, מקימים לחיים את מראה ישראל של פעם, קורותיה, אנשיה ובתיה. מועט מאוד התיעוד האותנטי על נושאים אלו, וציוריו של גלבוע מהווים מקור מידע חשוב וזוכים לציטוט ולהתייחסות אצל כל העוסקים בתקופה.
הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה
ביוגרפיה
ב-3 במרץ 1942 מת אחיו הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה במחנה שבויים בריטי בניירובי, ואיימונה ירש את התואר "דוכס אאוסטה". בסתיו אותה שנה פנה איימונה לבעלות הברית באמצעות שליחו, ודן עמם על הסכם שלום עם איטליה, במטרה לשמר את שליטת בית סבויה.
ב-31 ביולי 1943 לאחר הדחת מוסוליני, ויתר איימונה על הכתר הקרואטי, בעקבות בקשת דודנו ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, מונה איימונה למפקד בסיס הצי האיטלקי בטאראנטו, אך הוא פוטר מתפקידו בשל ביקורתו על השופטים שמצאו את הגנרל מריו רואטה אשם בפשעי מלחמה.
לאחר ביטול המונרכיה באיטליה בשנת 1946, עזב איימונה את איטליה בשנת 1947 ועבר להתגורר בארגנטינה. ב-29 בינואר 1948 מת איימונה בבואנוס איירס, ובנו הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ירש את תאריו.
ז'אק ויון
ז'אק ויון (בצרפתית: Jacques Villon; 1875–1963), הידוע גם בשם גאסטון דושאן, היה צייר ומדפיס קוביסטי ומופשט.
קורות חייו
נולד בשם - כאמיל מרי פרדריק גסטון דושאן בדאמוויל, 31 ביולי 1875, בנורמנדי, צרפת. הוא בא ממשפחה עשירה עם נטיות אמנותיות. בהיותו צעיר, חונך עם אחיו על ידי סבו מצד אמו אמיל ניקולה, איש עסקים ואמן מצליח.
גסטון דושאן היה האח הגדול של:
בשנת 1894 הוא ואחיו ריימונד עברו למונמרטר בפריז. שם, למד משפטים באוניברסיטת פריז, אך קיבל אישור של אביו ללמוד אמנות בתנאי שעליו להמשיך ללמוד משפטים.
כדי להבדיל את עצמו מאחיו, גסטון דושאן אימץ את שם הבדוי של ז'אק וילון כמחווה למשורר ימי הביניים הצרפתי פרנסואה ויון. במונמרטר, מרכז של קהילת האמנות הגדולה, איבד ויון עניין בחיפוש אחר קריירה משפטית, ובמשך 10 השנים הבאות עבד במדיה גרפית, תרם קריקטורות ואיורים לעיתונים פריזיים וכן ציור כרזות צבעוניות.
תחילה הושפע מאדגר דגה ואנרי דה טולוז-לוטרק, אולם בהמשך השתתף בתנועות המודרניות כמו ה קוביסטים והציור המופשט.
בשנת 1906, מונמרטר הייתה קהילה פורחת, וז'אק ויון עבר לפוטו ( Puteaux ) בפרבריה השקטים של ​​פריז. שם, הוא החל להקדיש יותר מזמנו לעבודה בתחריטים, טכניקת דפוס שקע שיוצרת קווים כהים וקטיפתיים הבולטים על רקע לבן הנייר. במהלך תקופה זו הוא ניסה לפתח את הטכניקה שלו עם יצרני דפוס חשובים אחרים כמו מנואל רובי. בידודו מקהילת האמנות התוססת במונמרטר, יחד עם אופיו הצנוע, גרמו לכך, שהוא ויצירות האמנות שלו נשארו מעורפלות במשך מספר שנים.
בביתו, בשנת 1911, הוא והאחים שלו ריימונד ומרסל ארגנו קבוצת דיונים קבועה עם אמנים ומבקרים כמו ז'אן מצינז׳ה, אלברט גליזיס, פרנסיס פיקביה, רובר דלונה, פרננד לז׳ה ואחרים שכונתה במהרה על שם המקום - קבוצת פוטו. ויון דחף לכך שהקבוצה תוצג בשם ״סקציית ד'אור״ על שם כלל הזהב של המתמטיקה הקלאסית. המופע הראשון שלהם, Salon de la Section d'Or, התקיים בגלריה לה בוטי באוקטובר 1912, כלל יותר מ -200 יצירות של 31 אמנים.
בשנת 1913 יצר ויון שבעה ציורים גדולים בהן צורות שהופכות לפירמידיות מוצללות. באותה שנה, הוא הציג בתערוכת הארמורי בעיר ניו יורק, ועזר להביא את האמנות המודרנית האירופית לארצות הברית. עבודותיו נעשו פופולריות וכל יצירותיו נמכרו. משם התרחב המוניטין שלו, כך שעד שנות השלושים הוא היה מוכר יותר בארצות הברית מאשר באירופה.
כבוד
בשנה שלאחר מכן הוטל עליו לתכנן חלונות ויטראז' לקתדרלה במץ, צרפת.
בשנת 1956 זכה בפרס הגדול בתערוכת הביאנלה בוונציה.
חד ההישגים הגדולים ביותר של ויון כמדפיס היה יצירת שפה גרפית לקוביזם - הישג ששום מדפיס אחר, כולל חבריו הקוביסטים פבלו פיקאסו או ז'ורז' בראק, לא יכול היה לטעון.
בשנת 1967, ברואן, אחיו האמן האחרון ששרד, מרסל, עזר לארגן תערוכה משפחתית - עם עבודות של ז'אק ויון, ריימונד דושאן-ויון, מרסל דושאן, סוזן דושאן. חלק מתערוכה משפחתית זו הוצגה לאחר מכן במוזיאון הלאומי של מוד מודרן בפריז.
ליאון כהן (זונדרקומנדו)
ליאון כהן (ביוונית: Λεών Κοέν; נולד ב-15 בינואר 1910 בסלוניקי, יוון – אוגוסט 1989 בבת ים, ישראל) היה ניצול השואה וחבר בזונדרקומנדו בבירקנאו ממאי עד נובמבר 1944. הוא היה אחד משלושת חברי הזונדרקומנדו, שכתב את זיכרונותיו לאחר המלחמה, יחד עם פיליפ מולר ומרסל נדג'ארי. הוא השתתף בהכנת "מרד הזונדרקומנדו" באושוויץ.
ביוגרפיה
אביו של ליאון כהן היה סוחר מצליח, שייבא סחורות מגרמניה ואוסטריה וניהל קשרי מסחר בבריסל. ללאון כהן היו שתי אחיות, אגנס ומרגוט, ואח אחד, רוברט. הוא למד בבית הספר לעסקים ליאון גאטניו, מוסד צרפתי-גרמני. הוא למד ממיטב הספרות הצרפתית, משום שהמורה היה מנהל ומייסד בית הספר "שבלייה דה לה ליאנסון פרנסייז". לאחר שסיים את לימודיו, עבד לראשונה ביריד הבינלאומי בסלוניקי. בהמשך עבד בחברת דקה רקורדס, חברה שמכרה תקליטים ומערכות רדיו. לפני הכיבוש הוא היה ספק רשמי של משרד ההגנה היווני. בהמשך גויס לצבא יוון. הוא נעצר בשנת 1942, כמו אלפי צעירים יהודים, ונשלח לכלא הגרמני בסלוניקי, ממנו נמלט. ב־15 בינואר 1943 נישא לאשתו הראשונה, ז'רמן פרחיה, בתו של יהושע פרחיה, בעל יוניון בנק (יחד עם ג'וזף נחמה) בסלוניקי. יהודי סלוניקי נשלחו לגטו ממנו נמלט עם אשתו. הוא הגיע לאתונה ונעצר על ידי הגרמנים, בזמן שאשתו והוריה הסתתרו. הוא נשלח למחנה הריכוז חיידרי.
באושוויץ
כהן גורש מאתונה ב־2 באפריל 1944 והגיע לאושוויץ ב־11 באפריל. אמו ואחותו הצעירה מרגוט, שהייתה בהריון, נרצחו עם הגעתם.
כהן הוא אחד מ -320 הגברים היוונים שנבחרו לעבודה (מספרים סידוריים בין 182,440 ל-182,759). מספרו 182,492. כיוון שהוא ידע לדבר גרמנית, זה היה נכס חיוני, בהתחשב בכך שרוב היהודים יוצאי סלוניקי ידעו לדבר רק יוונית, לאדינו, איטלקית או צרפתית. הם היו מבודדים רוב הזמן במחנה, במיוחד ביחס ליהודים האחרים שדיברו בעיקר ביידיש. אחרי יומיים בבירקנאו, הוא הושם בבלוק 12, מיום 13 באפריל עד 11 במאי. לאחר מכן הוא נבחר, יחד עם 100 יהודים יוונים, להיות חלק מהזונדרקומנדו לאחר מספר ימים בבורות הגופות של בונקר 2 ובקרמטוריום הרביעי, הוא הוצב בקרמטוריום השלישי והוטל עליו לבחון את פיהם של האנשים שנרצחו ולקרוע את שיני הזהב מפיהם.
הוא היה עד להשמדת יהודי הונגריה במהלך קיץ 1944, לפינוי הסופי של מחנה המשפחות (בין 10 ל-12 ביולי) והשמדתם של הצוענים בתחילת אוגוסט.
כמו אצל עדים רבים, הוא נזכר באכזריותו של האופטשארפהרר אוטו מול. בקרמטוריום' השלישי הוא פגש את הצייר הצרפתי דוד אולר והיה קרוב מאוד להרש שטרספוגל, לימים תעשיין צרפתי ידוע. הוא השתתף בתכנון מרד הזונדרקומנדו, לצד יעקב קמינסקי, למקה חיים פלישקו, דוד קוצ'אק, ג'וזפה ברוך, לייבל פול כץ, מרסל נדג'ארי ואלברטו ישראל אררה.
ב-7 באוקטובר 1944, לאחר ש-60 איש מתוך אנשי המרד נשארו והבינו שהגרמנים מתכוונים לחסלם, הם הציתו את המשרפות ותקפו את שומרי האס אס באמצעות פטישים, גרזנים ואבנים. הם הרגו קאפו וכמה אנשי אס-אס. כמאה אסירים נמלטו מבירקנאו אך כמעט כולם נתפסו ונרצחו על ידי האס-אס.
ב־17 בינואר 1945 החל האס אס לפנות את אושוויץ וכמה אלפי האסירים בצעדות המוות. אף על פי שחברי הזונדרקומנדו לא הורשו לעזוב את המחנה, כהן ואנשי זונדרקומנדו אחרים התערבבו בקהל האסירים (כמאה מבני הזונדרקומנדו נמלטו מהמחנה בדרך זו). הוא נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן. הוא גורש למחנות הריכוז מלק, לינץ, גוזן ואבנזה ממנו שוחרר ב־6 במאי 1945 על ידי דיוויזיית חי"ר (80) של צבא ארצות הברית. הוא כמעט מת וטופל בבית חולים. בין 40 ל־50 חברי זונדרקומנדו לשעבר שרדו לאחר שחרור המחנות.
אחרי השחרור
הוא חזר לסלוניקי באוגוסט 1945. נולדו לו שני ילדים, לילי וז'אן ז'וזה. בשנת 1961 פגש בפריס את בתו של הרץ שטרספוגל, חבר הזונדרקומנדו שהפך לחבר קרוב ונהרג במהלך סלקציה בנובמבר 1944 על ידי הגרמנים הבטיח ללשטרספוגל לבקר את משפחתו אם יישאר בחיים.
בשנת 1972 התיישב בישראל בבת ים עם אשתו השנייה. הוא רואיין על ידי ההיסטוריון הישראלי גדעון גרייף וכתב ספר בצרפתית : "מיוון לבירקנאו, מרד עובדי המשרפות". הוא לא קיבל שום פיצויים מגרמניה, ככל הנראה בגלל גרירת רגליים בירוקרטית או רשלנות. מצבו הבריאותי הידרדר והוא נפטר בשנת 1989 בבת ים.
קטעים נבחרים של ספרו הופיעו בעברית בכתב העת פעמים בשנת 1986, ומהדורה אנגלית של הזיכרונות יצאה בשנת 1996. כתב היד המקורי בצרפתית אבד ופרסום זה חסר את ההתחלה ביוון ואת הסוף במאוטהאוזן.
האם (עיר)
הַאם (בגרמנית: Hamm, נהגה: ; בלטינית: Hammona) היא עיר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה בחלקו הצפון-מזרחי של חבל הרוהר.
נכון לראשית 2016, עמדה אוכלוסיית העיר על יותר מ-179,000 נפש.
קרל ליצמן
קרל ליצמן (בגרמנית: Karl Litzmann; 22 בינואר 1850 – 28 במאי 1936) היה גנרל גרמני אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה היה פוליטיקאי במסגרת המפלגה הנאצית.
תחילת דרכו
ליצמן נולד בעיירה נויגלובסוב שבברנדנבורג ב-22 בינואר 1850. ב-1870 התגייס ליצמן לצבא הפרוסי ובאותה שנה השתתף במלחמת צרפת–פרוסיה. ב-1895 הוא כבר החזיק בדרגת אוברסט, וב-1898 קודם לדרגת גנרל-מיור. בין 16 ביוני 1901 ל-26 באוגוסט 1907 הוא פיקד על הדיוויזיה ה-39. בין השנים 1902–1905 הוא שימש כמנהל אקדמיית המלחמה הפרוסית. ב-1905 הוא פרש מהצבא בשל חילוקי דעות עם המטכ"ל.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חזר ליצמן לצבא, וב-18 באוקטובר של אותה שנה מונה למפקד דיוויזיית המשמר השלישית. הדיוויזיה שלו הועברה כחלק מהארמייה התשיעית לשלזיה כדי לסייע לצבא האוסטרו-הונגרי בקרב גליציה. הדיוויזיה השתתפה בקרב על הוויסלה ובקרב לודז' ולאחר מכן במתקפת הקרפטים. במהלך קרב לודז' ביצעה הדיוויזיה שלו הגנת גבורה ליד בז'זיני, ועל כך זכה ליצמן לכינוי "האריה מבז'זיני" וקיבל את הפור לה מריט. ב-1915 קיבל ליצמן פיקוד על קורפוס המילואים ה-40 ופיקד עליו במהלך הקרב השני על האגמים המזוריים. על חלקו בכיבוש קובנה, הוספו עלי אלון לעיטור הפור לה מריט שלו. וילהלם השני, קיסר גרמניה הציע לו תואר אצולה אולם הוא דחה אותו.
אחריתו
ליצמן היה מזועזע מהתבוסה הגרמנית הצורבת במלחמת העולם הראשונה ומתנאי השלום הנוקשים של חוזה ורסאי, ותמך בקבוצות ימין לאומניות ומלוכניות. הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו ב-1927 ובה טען שהאשמה בתבוסה היא השיטה הפרלמנטרית שהונהגה בקיסרות הגרמנית. הוא דחה את רעיונות רפובליקת וויימאר וטען שהתקומה הלאומית הגרמנית דורשת חזרה ל"רוח ביסמרקיאנית". הוא ניבא שמנהיג חדש יבוא ויציל את העם הגרמני ממצוקתו על ידי השבת המלוכה.
כבר ב-1929 חזר בו ליצמן מדעותיו המלוכניות והצטרף למפלגה הנאצית. המוניטין שלו כגיבור מלחמה סייע מאוד לתעמולת המפלגה. ב-1932 הוא נבחר ללנדטאג הפרוסי. בנובמבר של אותה שנה הוא נבחר גם כאחד מנציגי המפלגה הנאצית ברייכסטאג. ב-6 בדצמבר הוא נשא נאום ברייכסאג בו תקף בחריפות את נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג ודרש ממנו למנות את היטלר כקנצלר גרמניה. ב-15 בדצמבר הוא ויתר על מקומו ברייכסטאג. בבחירות שנערכו ב-5 במרץ 1933 הוא נבחר מחדש לרייכסטאג, אך ויתר על מקומו ב-2 באפריל. ביולי הוא הצטרף למועצת המדינה הפרוסית של הרמן גרינג. בנובמבר של אותה שנה הוא נבחר לרייכסטאג בפעם השלישית, והפעם החזיק בתפקיד עד מותו ב-28 במאי 1936 בגיל 86.
בנו של ליצמן, קרל-זיגמונד ליצמן הצטרף לאס אה ובהמשך נעשה לגנרלקומיסר של נציבות הרייך אוסטלנד. נכדו ולטר ליצמן הצטרף ללופטוואפה ולאחר מכן לחיל האוויר של צבא העם הלאומי והגיע לדרגת אוברסט. נכדתו אורסולה ליצמן התפרסמה כצלמת.
ישראל בנבנישתי
הרב ישראל בנבנישתי (השלישי ) היה רב, דיין ודרשן טורקי במאה ה-17.
נולד לרבי אליעזר ואשתו בשנת שע"ח בקושטא. אביו היה אחיהם הגדול של הרב חיים בנבנישתי והרב יהושע רפאל בנבנישתי.
נפטר בשנת ה'תמ"ח (1688).
חיבורו
- נדפס לראשונה בשנת התל"ח, ובו 52 דרשות על תורה, תשובה, צדקה, הספדים והספדי נשים. דפוס חדש, בשני חלקים, יצא בשנת ה'תשע"ד. דרשותיו מאופיינות במקוריות ושפע הרעיונות שבהם.
יצחק בן אברהם מנרבונה
רבי יצחק בן אברהם מנרבונה, (ריב"א מנרבונה, גם יצחק קראקושה/קרקושא כפי הנראה על שם העיר קרקסון), היה חכם שחי ופעל בערך במאה ה-13, היה תלמידו וחברו של הרמב"ן, ורבו של הרשב"א.
זהותו תולדות חייו
נולד וחי כפי הנראה בנרבונה ובקרקסון (קראקושא), לאחר מכן נראה שעבר לברצלונה שבספרד.
במשך שנים רבות רווח בין החוקרים, שרבי יצחק בן אברהם מנרבונה ורבי יצחק בן אברהם מקרקושא, הם שני חכמים שונים. אך כיום נתברר שמדובר בחכם אחד.
רבי יצחק נזכר בספרי הראשונים: בשו"ת הרשב"א בחידושי הריטב"א ובשו"ת יכין ובועז וכן בטור בכמה מקומות. בספר התשב"ץ לרבי שמעון בן צמח דוראן, הביא פעמים רבות הלכות בשמו.
חיבוריו
רבי יצחק נזכר כמחבר פירוש על הלכות הרי"ף, כך למשל נזכר במאירי בהקדמתו למסכת אבות. לדעת רבים מהחוקרים הכונה לחיבור על הרי"ף הידוע יותר בשמו 'פירוש לתלמיד הרמב"ן'.
במשך השנים נדפסו חיבוריו בשמות שונים, מאחר שלא נודע שהוא מחברם, רבים מחידושיו נדפסו בעיקר בשם 'חידושים לתלמיד הרמב"ן'.
חיבורים אלו נדפסו במקומות שונים, רבים מהם נדפסו בספר 'שיטת הקדמונים', שמאגד בתוכו כמה פירושים מאת ראשונים שונים.
קישורים חיצוניים
חיבוריו:
אנדרטת רוסלקה
אנדרטת רוסלקה (באסטונית: Russalka mälestussammas) נמצאת ליד חוף הים בטאלין. היא הוקמה לזכר 177 אנשי צוות אוניית הקרב של הצי הרוסי הקיסרי "רוסלקה", (בת ים במיתולוגיה), שנספו בעת מסעה של האונייה מטאלין (אז רוואל) להלסינקי ב-1893.
טביעת רוסלקה
אוניית הקרב רוסלקה נבנתה השנים 1865–1867 במספנת סנקט פטרבורג עבור הצי הקיסרי הרוסי. היא חומשה בתותחים בעלי קוטר שונה, ובהם שני תותחים כבדים בקוטר תשעה אינץ'.
ב-7 בספטמבר 1893 בשעה 08:30, הפליגה רוסלקה בלוויית ספינת התותחים "טוצ'ה" (ענן) מטאלין לכיוון הלסינגפורס. בשעה 10:00 החלה סערה עזה. טוצ'ה איבדה קשר עם רוסלקה אך הצליחה להגיע לנמל הלסינגפורס בשעה 15:00. רוסלקה נעלמה במצולות הים, וחיפושים אחריה שנמשכו 37 יום לא העלו דבר, פרט לחליפות הצלה בודדות. איש מ-177 אנשי צוותה לא נמצא.
ב-2003 התגלו חלקים מרוסלקה בים, 25 ק"מ דרומית להלסינקי.
Between Us
Between Us (בעברית: בינינו) הוא אלבום האוסף הראשון של הלהקה הבריטית ליטל מיקס. האלבום יצא לאור ב-12 בנובמבר 2021, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס.
רקע והכרזה
ליטל מיקס החלו לשתף רמזים על הפרויקט ב-16 באוגוסט 2021, שלושה ימים לפני ההכרזה הרשמית, באמצעות חשבונות המדיה החברתית שלהם על ידי פרסום סרטון המציג את כל הלוגואים הקודמים שלהם, כאשר אחד מוצג בסוף יחד עם קטע של אחד מן הסתם החומר החדש שלהם. ב-18 באוגוסט, הקבוצה שיתפה טיזר בטוויטר ובאינסטגרם באמצעות ההאשטאג #10YearsOfLittleMix. ב-19 באוגוסט, יום השנה לציון עשר שנים, הודיעה הקבוצה אז כי תוציא אלבום אוסף שיקרא Between Us.
מספר שעות לאחר מכן פורסמה רשימת הרצועות. המהדורה הסטנדרטית כוללת 22 שירים, מתוכם 18 סינגלים קודמים של הקבוצה וארבעה שירים חדשים לגמרי. אישור הרצועה החמישית החדשה נכללת במהדורות הדלוקס של האלבום בלבד. ליטל מיקס תיארו את האלבום כ"חגיגה של 10 שנים של להיטים, חברות, רצועות חדשות, ועוד הרבה יותר". הם גם הקדישו את האלבום למעריציהם והודו להם על תמיכתם בעשר השנים האחרונות.
חברות הקבוצה פרי אדוארדס, ג'ייד ת'ירלוול ולי-אן פינוק המשיכו לחלוק את מחשבותיהן על האלבום. "אנחנו לא מאמינות שעברו 10 שנים. הזמן עבר, וכשמסתכלים אחורה עשינו כל כך הרבה דברים שאנחנו גאות בהן", אמרה אדוארדס בראיון. "הולך להיות נפלא אם כל הלהיטים הגדולים שלנו כלהקה יהיו באלבום אחד בפעם הראשונה, שחוגגים 10 שנים מאסיביות של ליטל מיקס. השירים גם מראים כמה גדלנו כאמנים, מ'Wings' ועד 'Heartbreak Anthem'", הוסיפה ת'ירלוול. פינוק גם המשיכה ואמרה, "אנחנו גם ממש נרגשות להוציא חמישה שירים חדשים של ליטל מיקס שיצרנו. אנחנו לא יכולות לחכות שהמעריצים שלנו ישמעו את הרצועות החדשות שעבדנו עליהן. אנחנו מקוות שהם יאהבו אותם כמונו!".
סינגלים
ב-30 באוגוסט 2021, הכריזו ליטל מיקס על צאת "Love (Sweet Love)", כסינגל המוביל של האוסף, שיצא לאור ב-3 בספטמבר.
בית הכנסת של באיה
בית הכנסת של באיה (בהונגרית: Bajai zsinagóga) היה בית כנסת שנבנה לראשונה במחצית המאה ה-18 בעיירה באיה שבהונגריה. הבניין נבנה פעמיים נוספות עקב שרפות, ומסוף 1985 הוסב הבניין הנוכחי והוא משמש עבור הספרייה העירונית אדי אנדרה, (בהונגרית: Ady Endre Városi Könyvtár), שהיא מוסד תרבות ציבורי בעיר. הספרייה נקראת על שם המשורר אנדרה אדי.
הבניין
בית הכנסת הראשון של עיירת השדה באיה נבנה בין השנים 1762–1765 בתמיכתו של שמעון לאזאר, יהודי מאובודה. בית כנסת זה נשרף בשריפה של 1806. בית הכנסת השני שנבנה נשרף גם הוא בשריפה הגדולה של באיה בשנת 1840. הבניין שנראה כיום נבנה בין השנים 1842-1845 על פי תוכניותיו של האדריכל לאיוש פריי והביצוע היה של הנגר האמן יוז'ף נובאק מבאיה. חנך את בית הכנסת ב-26 בספטמבר 1845 הרב הראשי של ארד יעקב שטיינהרדט, בנאום פתיחה בהונגרית, שנדפס אחר כך בארד. בבניין נשמר עד היום זיכרון השריפה של שנת 1840 על ידי לוח הגיר האדום של קופות העניים. אפילו אגן נטילת הידיים מאבן הגיר האדום השתמר מתקופת הבנייה.
העיר באיה רכשה את הבניין בשנת 1974 מהקהילה היהודית של באיה. הפיכתו של בית הכנסת לספריה תוכננה בשנת 1982 על ידי אנדרה טורנאי, שקיבל בשל כך את פרס איבל. המסירה החגיגית של הבניין שהוסב לספרייה התרחשה ב-22 באוקטובר 1985.
הספרייה
ספריית העיר על שם אנדרה אדי החלה לפעול בעצם בשנת 1948 כחלק ממוזיאון באיה, כספק שירותי הספרייה הציבורית הראשון בעיר. ספריית העיר באיה נחשבת לספרייה ציבורית מרכזית במדינה. הספרייה הציבורית, שהוקמה בשנת 1948, הופרדה מהמוזיאון בשנת 1950. פתרון טוב מבחינת העירייה היה לשקם את בית הכנסת של באיה ולהפוך אותו לספריה. לאחר עבודות שיפוצים שהחלו בשנת 1982, הספרייה המרכזית נפתחה ב-22 באוקטובר 1985. ב-1 בדצמבר 1993, ליד בית הכנסת – במטה הקהילה היהודית לשעבר, בית הספר היהודי לשעבר – נחנכה רשמית גם ספריית הילדים.
טריטוריית בלפור
טריטוריית בלפור (בצרפתית: Territoire de Belfort) היא מחוז בחבל בורגון-פראנש-קונטה, מזרח צרפת. אוכלוסייתה מנתה 141,318 בשנת 2019.
היסטוריה
לאחר ששמרה על מעמדה הייחודי כטריטוריה במשך קצת יותר מחצי מאה, הוכרה בלפור רשמית כמחוז ה-90 של צרפת ב-1922. צרפת החזירה לשטחה את אלזס שלוש שנים קודם לכן בחוזה ורסאי, אך הוחלט שלא לשלב את בלפור במחוז שלה לשעבר, או-רן.
כאשר נוצרו חבלי צרפת לא נכללה בלפור בחבל אלזס, אלא בחבל הסמוך פראנש-קונטה, מאז ינואר 2016 בורגון-פראנש-קונטה.
גאוגרפיה
מבחינה גאוגרפית בלפור שוכנת על הרכס המפריד בין שני חבלי בצרפת, אך לפני מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 היא הייתה חלק פוליטי מאלזס. עם זאת, מבחינת החבלים שהוקמו ב-1982 מצאה את עצמה טריטוריית בלפור בפראנש-קונטה ולא באלזס.
המחוז, ששטחו 609 קילומטר רבוע בלבד, הוא החמישי בקוטנו בצרפת (אחרי פריז ופרווריה או-דה-סן, עמק המארן וסן-סן-דני). הוא מעט קטן יותר מסנט לוסיה (הטריטוריה ה-196 בעולם בשטחה) או ג'קרטה, בירת אינדונזיה.
עיירות עיקריות
הקומונה המאוכלסת ביותר היא בלפור, בירת המחוז. נכון ל-2019, ישנן 4 קומונות עם יותר מ-5,000 תושבים:
כלכלה
ההכנסה החציונית נטו למשק בית במחוז ב-2017 הייתה 21,310 אירו. הנתון הממוצע של הטריטוריה מסתיר פערים גדולים יחסית כמו זה שבין העיר בלפור (17,920 אירו) לבין ברמונט (26,600).
אוכלוסייה ודמוגרפיה
בשנת 2019 מנתה אוכלוסיית המחוז 141,318 תושבים. מתוכם, מעט יותר מ-46,000 מתגוררים בקומונה בלפור עצמה.
במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 עברה הטריטוריה ארבע מגמות עיקריות באוכולסיה.
מינהל
קוד המחוז של הטריטוריה הוא 90, והפרפקטורה (הבירה) שלו היא בלפור. בטריטוריה ישנה נפה בודד (בלפור), המחולק ל-9 קנטונים ומשם ל-101 קומונות.
פוליטיקה
נשיא מועצת המחוז הוא פלוריאן בוקה, שנבחר לראשונה ב-2015.
טיימס אוף אינדיה
הטיימס של הודו (באנגלית: Times of India, TOI וגם India Times) הוא עיתון יומי בשפה האנגלית המופץ בהודו. זהו העיתון השלישי בתפוצתו בתת-היבשת ההודית והעיתון היומי בשפה האנגלית בעל התפוצה הגדולה בעולם.
היסטוריה
גיליונו הראשון של העיתון ראה אור במומבאי, הודו הבריטית, ב-3 בנובמבר 1838 בשם The Bombay Times and Journal of Commerce ("הטיימס של בומבי ועלון למסחר") ויצא בימים רביעי ושבת. ב-1860 התאחד העיתון עם מתחרהו, ה-Bombay Standard והפך לזכיין של סוכנות הידיעות רויטרס בהודו. ב-1861 התקבע שמו ל-Times of India. ב-1892, לאחר שעבר מיד ליד בין בעלים שונים, נרכש העיתון על ידי חברת ההוצאה לאור של תומאס בנט ופרנק מוריס קולמן Bennet, Coleman & Co. Ltd.
לאחר קבלת העצמאות של הודו, עברה השליטה בעיתון למשפחת התעשיינים ג'אין (Jain). בין השנים 1969–1976 הולאם העיתון, ושב לאחר מכן לשליטת משפחת ג'אין, המוציאה אותו לאור באמצעות "קבוצת טיימס" שבשליטתה, הכוללת כתבי עת נוספים. התעקשותו של העיתון לדיוק, הימנעותו מסנסציוניזם, הטון הרציני והסיקור שלו בחדשות בינלאומיות, שיפרו את יוקרתו בהודו, שם עם השנים התפרסם כעיתון אינטלקטואלי. הסיקור שלו על חדשות בינלאומיות הוא יסודי, ומהווה רבע משטח העריכה שלו.
שיכון העיתונאים (ירושלים)
שיכון העיתונאים הוא בניין מודרניסטי בן 47 דירות, שנבנה בשנים 1960–1961 בשכונת טלביה בירושלים ויועד למגורי עיתונאים.
היסטוריה
בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים היה נהוג בערים הגדולות בישראל, ובהן ירושלים, להקים שכונות, או בניינים, עבור בעלי עיסוקים מסוימים, או סקטורים (מגזרים) מסוימים. כך הוקמו בירושלים שיכון עובדי משרד החוץ (ברחוב פלמ"ח), שיכון המורים בקריית משה, שיכון עובדי מדינה (ברחובות יהושע בן נון, ריש לקיש ואלעזר המודעי), ושיכון ותיקי ההגנה (בין הרחובות ז'בוטינסקי, מנדלי מוכר ספרים, וסוקולוב). על רקע זה הוקם גם שיכון העיתונאים.
הבניין נבנה על קרקע שהוחכרה מהכנסייה היוונית-אורתודוקסית לתקופה קצובה. עם התקרבות של מועד פקיעת החכירה מתעורר חשש, כי הכנסייה לא תאריך את תקופת החכירה, וכתוצאה מכך קיימת אי ודאות לגבי ערכן של הדירות בשיכון העיתונאים, וערכן ירד (כמו דירות אחרות בסטטוס דומה ברחבי ירושלים).
קריסטל בול
קריסטל בול (באנגלית: Krystal Ball; נולדה ב-24 בנובמבר 1981) היא עיתונאית ופוליטיקאית אמריקאית. הנחתה את תוכנית החדשות והדעות היומית Rising של ערוץ The Hill ביחד עם סאאגר אנג'טי.
שיכון העיתונאים (ירושלים)
הדיירים
בעבר התגוררו בבניין עיתונאים וסופרים ירושלמים מוכרים:
קריסטל בול
ביוגרפיה
קריסטל בול נולדה לאב פיזיקאי, מומחה לגבישים ("קריסטל" באנגלית) ואם מורה. היא גדלה בוירג'יניה וסיימה אוניברסיטת וירג'יניה עם תואר בכלכלה.
החל משנת 2018 היא מנחה תוכנית לצד סאאגר אנג'טי. בפברואר 2020 הם פרסמו את הספר המשותף The Populist's Guide to 2020: A New Right and New Left Are Rising והגיע מיד לרשימת עשרת רבי המכר המובילים בתחום הפוליטי באמזון.
פייתיה ויליאמס
פייתיה ויליאמס (באנגלית: Faithia Williams Balogun; נולדה ב-5 בפברואר 1969) היא שחקנית, מפיקה במאית ויוצרת קולנוע ניגרית.
ביוגרפיה
ויליאמס נולדה באיקג'ה, שבמדינת לאגוס בניגריה, ומוצאה ממדינת דלתא. היא באה ממשפחה פוליגמית, בה אביה היה נשוי לשתי נשים. היא אחת משישה ילדים, וגדלה בדת הקתולית.
אחרי סיום לימודי התיכון, היא למדה במכון הפוליטכני של מדינת קווארה. היא לא הייתה תלמידה מצטיינת, ולא הצליחה להתמקד על כיוון קריירה. אביה דחק בה ללמוד חשבונאות, אך היא נכשלה במבחני הכניסה.
בעת שעבדה כפקידה בחברת מחשבים, הצליחה בעזרת ידיד להיות מלוהקת בתפקיד בסרט, ומשם התחילה קריירה במשחק.
קריירה
ויליאמס כיכבה, הפיקה וביימה סרטים בתעשיית הסרטים הניגרית. T’alo pa Chief היה הסרט הראשון בו שיחקה תפקיד ראשי, והסרט היה פופולרי מאוד בניגריה, ומיצב אותה ככוכבת עולה. מאז הפיקה לפחות 15 סרטים. ב-2008, היא זכתה בפרס האקדמיה האפריקאית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר בשפה אפריקאית, וסרטה Iranse Aje זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בשפה אפריקאית. באפריל 2014 היא זכתה בפרס האקדמיה לשחקנית הטובה ביותר, וב-2015 בפרס Africa Magic Viewers Choice לסרט הטוב ביותר בשפה אפריקאית (יורובה) עבור סרטה Iya Alalake.
חיים אישיים
היא הייתה בעבר נשואה לשחקן הנוליווד, סעידי בלוגון. השניים נישאו בשנת 2000, ולאחר מספר שנות פרידה, התגרשו רשמית ב-2014. ב-2017 חזרה להשתמש ויליאמס בשם נעוריה. יש להם יחד שני ילדים.
שמעיה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מעלה קרחות
מעלה קרחות הוא ספר ילדים מאת אפרים סידון המאויר על ידי יוסי אבולעפיה.
תקציר העלילה
הסיפור מתרחש בעיר "מעלה קרחות" שבה אין לשום תושב או תושבת אפילו שערה בודדה על הראש.
בוקר אחד, ראש-העיר נדהם לגלות שערה שצמחה על ראשו, ולמרבה האימה לא הפסיקה להתארך. הוא לא העז לצאת מהבית, אך לבסוף מצא פתרון לבעיה: חבש לראשו כובע שממדיו עצומים ש"קרחת נוכרית" בקצהו העליון, ואלה שוו לו קרחת בעודו נואם.
אלא שבאמצע הנאום נשבה לפתע רוח, הכובע עף, והתושבים הבחינו בשערה. הדבר גרם למהומה וראש העיר נאלץ לעזוב את עירו בבושת פנים. בעודו עושה דרכו לגלות, קרו כמה אירועים אשר גרמו לאנשי העיר להעריך את שערתו: תחילה הציל תאומים מצרה, וזכה לתשואות. לאחר מכן נקלע לשריפה ושזר משערתו רשת-הצלה וכך הציל אנשים עוד לפני שהכבאים הגיעו. פעם נוספת הצילו הוא ושערתו את המצב כאשר הוא תפר בה את כפתוריהם של השוטרים.
ראש העיר לא גורש מעירו, ושערתו הייתה כעת דבר-מה להתגאות בו. הוא הופיע איתה בתרגילים שונים, והיו אף אנשים שתפקידם היה לטפל בשערתו, לחפוף אותה, לסרקה ולסלסלה. בשלב מסוים הוא החל אף להתנשא על בני עירו שאינם "שעירים" כמוהו, והחליט לעבור לגור בעיר "תל תלתלים" שהיא ההפך מ"מעלה קרחות".
אלא שה-"שעירות" של ראש העיר התגמדה למראה חייל שכל-כולו שעיר. הסיפור מסתיים כשהחייל צועק בבוז על ראש העיר שהוא קירח, ושיחזור בחזרה לעירו.
עיבוד
הסיפור עובד להצגה בבימויה של ציפי פינס ומוזיקה של דובי זלצר. שחקן והמדבב שמעון כהן בתפקיד ראש העיר קרחהמור, רבקה גור בתפקיד אשת ראש העיר. בשנת 2011 שיחק את תפקיד ראש העיר ערן איווניר ואת תפקיד אשת ראש העיר הילה סורג'ון, יונתן פז בוגנים בתפקיד הבן, פדחתומר.
שני עצים לזכר המצי"ר
"שני עצים לזכר המצי"ר" (1973) הוא הדפס מאת אריה ארוך.
תיאור
ההדפס מכיל פרופיל של ראש גבר, המתואר כדמות אנונימית, חסרת פרטים. מתחתיה מתוארות שתי צורות המאזכרות צורות של שני עצים שונים. כמו הראש, גם העצים משורטטים באופן מרומז, ללא גזע. לצד הדימויים, מופיעים שרבוטי צבע שונים בצבע שחור, סגול ובאדום-כחול. הדימויים מודפסים על רקע של משטח לבן, היוצר מסגרת פנימית לעבודה. בחלקו השמאלי של ההדפס מופיעה הכתובת בכתב יד - "שני עצים לזכר המצי"ר", המהווה את שמה של העבודה. המצי"ר הוא כינויו של המשורר העברי מרדכי צבי מאנה (1859–1886). בין היתר כתב מאנה חיבור שכותרתו "חכמת הציור בכלל ובין בני עמנו בפרט" (1881).
מרדכי עומר טען כי אחד המקורות לשימוש בדימויי העצים הוא באיורים לספר הלימוד לאמנים של כריסטיאן לודולף ריינהולד מ-1784, ששימש מקור לכמה עבודות אחרות של ארוך. גדעון עפרת הציע לזהות את דמות הפרופיל בהדפס הן עם דמות אביו של ארוך והן עם דמותו שלו. ההדפס מהווה על פיו "פיוס עצמי עם 'שדים' נפשיים של ארוס ואב, אך לא פחות מכך צוואה תרבותית של לב ומוח, שעניינם אחדות ניגודים כסוד היצירתיות בכלל, אך סודו של אמן יהודי".
ג'יין בוקר
ג'יין בוקר (באנגלית: Jane Booker; נולדה ב-9 במאי 1956) היא שחקנית אנגלייה. לבוקר קריירה ארוכה של משחק ביותר מ-40 תוכניות טלוויזיה.
ביוגרפיה
בוקר נולדה בסטרטפורד-אפון-אייבון שבווריקשייר בשנת 1956.
אחד מתפקידיה הראשונים היה ב-1978 בסרטו של ג'יימס אייבורי "Hullabaloo Over Georgie and Bonnie's Pictures" בכיכובם של דיים פגי אשקרופט ולארי פיין. ב-1979 שיחקה בתפקיד האחות סאלי במיני-סדרה "עדות נעורים" על פי ספר הזכרונות של ורה בירטיין אודות מלחמת העולם הראשונה.
חיים אישיים
בוקר נשואה לשחקן ג'יימס פליט.
אקדמיה גראנד שומיאר
אקדמיה גראנד שומיאר (בצרפתית: Académie de la Grande Chaumière) היא בית ספר לאמנות שהוקם בפריז, צרפת, בשנת 1902.
היסטוריה
בית הספר הוקם על ידי האמנית השווייצרית מרתה סטטלר והצרפתיה אליס דנברג. בשונה מבתי ספר אחרים, נטה ה"גרנד שומייאר" למודרניזם ולשיטות לימוד חופשיות. אחד מן הגורמים העיקריים לפופולריות של המוסד היה דמי הרישום הנמוכים, שכללו את התשלום למודלים וחימום בימי החורף.
בשנת 1957 נרכשה האקדמיה על ידי משפחת צ'רפנטייה. עידן הזהב שלה היה ככל הנראה שנות משנות ה-10 עד שנות ה-40 - תקופה שראתה אמנים מפורסמים רבים עוברים דרך דלתותיה. בין המפורסמים שבהם ניתן למנות את מודיליאני ומירו, הפסלים אנטואן בורדל ואוסיפ צדקין, פרננד לאגר, חיים סוטין, תמרה דה למפיקה, אלברטו ג'קומטי, לואיז בורז'ואה ויוג'ין גראסט.
קונרד מרטנס
קונרד מרטנס (באנגלית: Conrad Martens; 1801 – 21 באוגוסט 1878) היה צייר נוף יליד אנגליה. ליווה את צ'ארלס דרווין בחלק מהמסע על הספינה "ביגל", והגיע לאוסטרליה בשנת 1835 וצייר שם עד מותו בשנת 1878.
ביוגרפיה ועבודה
אביו של קונרד, ג'יי סי מרטנס, היה סוחר יליד אוסטריה שהגיע ללונדון כקונסול האוסטרי. קונרד נולד ב-1801 ליד טאואר היל ולאחר מות אביו בשנת 1816 היה נחוש להמשיך בקריירה כאמן ולמד ציור נוף בצבעי המים אצל הצייר קופלי פילדינג. שני אחיו, ג'ון ויליאם והנרי מרטנס היו גם הם אמנים.
בשנת 1832 ביקש ממנו קפטן בלקווד, מפקד ספינת מלחמה בריטית, להצטרף לשייט בן שלוש שנים להודו כאמן טופוגרפי. לקראת סוף 1833, כשהיו במונטווידאו, הוא שמע את רוברט פיצרוי, המפקד של ספינת המלחמה "ביגל" שעסקה בסקר מיצרי מגלן, כי הוא מחפש אמן להחליף את אמן הספינה אוגוסטוס ארל שחלה. בדרך זו קונרד הצטרף למסע השני של "ביגל" ונשאר על סיפונה כשנתיים. בעודו על סיפונה של הביגל, נוצרה ידידות בין קונרד מרטנס וצ'ארלס דרווין, שלקח חלק במשלחת כחוקר טבע במימון עצמי ובן לוויה של הקפטן.
קונרד מרטנס עזב את הביגל בוולפראיסו במחצית השנייה של 1834 ועבר לטהיטי, ולאיי הים הדרומי, כולל ניו זילנד, לפני שהגיע לסידני ב-1835. מרטנס הגיע לקולוניה עם אוסף יקר של שרטוטים שבתחילה התכוון להחזיר לידידו בלקווד בהודו, אך תמונותיו זכו להערכה בסידני והוא מצא תעסוקה מתמדת והחליט להישאר.
הוא המשיך להיות אחד מאמני הנוף הבקיאים, הבולטים והפוריים בקולוניה. "ביגל" הגיעה בשנת 1836, ודרווין וקפטן פיצרוי הזמינו ממנו מספר ציורים שצייר במסעותיו עם הביגל בטיירה דל פואגו ובאוקיינוס השקט. בעקבות זאת הוא קיבל הזמנות גדולות אחרות ובשנת 1837 הוצגו כמה מציורי צבעי המים האוסטרליים של מרטנס באגודה המלכותית בלונדון.
משנת 1839, התחיל מיתון כלכלי שנמשך עד שנות ה-50 של המאה ה-19, וההזמנות הפכו לנדירות יותר. באותה העת - שנות ה-40 של המאה ה-19, הוא פנה לליתוגרפיות, שאיפשרו לו למכור את אותה יצירה פעמים רבות - ההדפס "מבט על סידני מהחוף הצפוני" היה פופולרי במיוחד.
משפחה
קונרד מרטנס התחתן ב־9 במרץ 1837 עם ג'יין קרטר, ממוצא וולשי, ילדתם היחידה של ויליאם וג'יין קרטר. אביה של ג'יין היה שופט בבית המשפט העליון של ניו סאות' ויילס, ורכש ב 1836 את אחד מציוריו של מרטנס, נוף בטהיטי.
נולדו להם בן ושתי בנות. הבת הבכורה, רבקה מרטנס (1838 – 10 ביולי 1909) הייתה מזכירה ותומכת ותיקה בסניף סנט לאונרדס של אגודת התנ"ך הבריטית. היא הייתה אמנית, ידועה בצבעי מים. שני ילדיהם האחרים מתו לפניהם. ג'יין מרטנס נפטרה ב־6 ביולי 1894.
שנים מאוחרות
בסוף 1851 הפליג מרטנס לבריסביין ואז נסע חזרה לסדני דרך נופי אוסטרליה והתארח אצל מתיישבים וחוואים ותיעד אותם. הוא צייר למעלה משבעים ציורים בנסיעה זו. בין השנים 1841–1852 הוא נסע באזורי ניוקאסל והאנטר ואלי. חלק ניכר מאוסף ציוריו מהמסעות האלה, מצוי בספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס.
הוא הציג באגודה לאמנות ויקטוריאנית במלבורן בשנת 1853, ובתערוכה האוניברסלית בפריז בשנת 1855. שיפור בסופו של דבר בכלכלת אוסטרליה בשנות ה-1850 המאוחרות יותר (בעיקר בגלל גילוי הזהב) הביא לעלייה משמעותית בהזמנות ממנו.
בשנת 1862 קיבל מכתב מדרווין, ובירך אותו על ההצלחה של "מוצא המינים". הוא שלח לדרווין ציור צבעי מים של נהר בריסביין שהציג בתערוכה הבינלאומית בלונדון. בשנת 1863 הפך לעוזר ספרן בספרייה הפרלמנטרית, והבטיח את מעמדו הכספי, אך קיצץ את הזמן שהיה יכול להשקיע בעבודה אמנותית. עם זאת, הוא הציג בתערוכה הבינלאומית בפריז בשנת 1867 ומצא זמן לחנך כישרונות אוסטרלים שאפתנים כמו הציירת מרי הרייט גאדי.
הוא קיבל את העבודה הציבורית הראשונה שלו בשנת 1872, מהגלריה הוויקטוריאנית (לימים הגלריה הלאומית של ויקטוריה), עבור ציור צבעי מים של מפלי אפסלי ליד וולצ'ה, ניו סאות' ויילס, ועבודה שנייה בשנת 1875 מהאקדמיה לאמנויות של ניו סאות' ויילס, שבמועצה שלה היה חבר בשנת 1877.
כמו אמנים רבים, מרטן לא זכה להכרה אוניברסלית בחייו, אך בשנת 1910 עבודותיו הוצגו בפתיחת גלריית מיטשל בספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס.
ירגזי הערער
ירגזי הערער (שם מדעי: Baeolophus ridgwayi) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
ספיידרמן: סדרת האנימציה
ספיידרמן (באנגלית: Spider-Man: The Animated Series) היא סדרת אנימציה אמריקאית המבוססת על סדרת חוברות הקומיקס ספיידרמן מבית מארוול קומיקס. הסדרה הופקה לשידור על ידי אולפני מארוול עבור רשת Fox Kids והיא שודרה במשך חמש עונות ו-65 פרקים, החל מ-19 בנובמבר 1994 ועד 31 בינואר 1998.
ירגזי הערער
מאפיינים פיזיים
ירגזי הערער הוא עוף קטן; מסתו 10–22 גרם. על ראשו ציצה אפורה קטנה, קשתית העין שחורה והמקור אפור, קצר וחזק. הגוף בצבע אפור. גבו, כנפיו וזנבו כהים במקצת מהגחון. זנבו בינוני באורכו. הירגזי יכול להניע את הציצה, כך שתהיה גלויה לחלוטין, מוסתרת לחלוטין, או גלויה למחצה. הירגזי עף בתנועה גלית עם חבטות כנפיים קצרות ומהירות. הירגזי לרוב שר וקורא ממקומות גבוהים. שירו מורכב מ-5 עד 15 הברות מהירות. קריאתו צרודה וקשה הדומה לזו של ירגזי גמבל וירגזי שחור-כיפה, אבל היא קצרה וקשה יותר.
התנהגות
כמו רבים מבני משפחת הירגזיים, ירגזי הערער לא נודד. אחת הדרכים שבהן הם שורדים את החורף, שבו חרקים נדירים, היא על ידי אחסון זרעים בסדקים של עצים או במקומות אחרים כדי לאכול אותם מאוחר יותר. הירגזי מחפש מזון תוך דילוג בין ענפי עצים, ולפעמים הוא נתלה הפוך מרגליו, בחיפוש אחר חרקים בצד התחתון. הירגזי ניזון בעיקר מחרקים (כמו זחלים, חיפושיות, ופשפשים), ועכבישים. אוכל גם צנוברים, בלוטים, זרעים, ולפעמים פירות יער או פירות קטנים. הירגזי פותח אגוזים תוך החזקתם ברגלו והכאתם במקורו כבפטיש. הוא גם יגיע למתקני האכלה לציפורים.
הירגזים עשויים להגן על טריטוריות הקינון במשך כל השנה. הקן מוקם בדרך כלל בחור בעץ, לפעמים בגדם, עמוד או קן נקרים נטוש. כמו כן ישתמש בתיבות קינון, או חריצים בגזעים ישנים ומפותלים של ערער או אורן. הקן בנוי מדשא, מטחב ומקליפה ומרופד בנוצות ופרווה. הנקבה מטילה 4–7 (בדרך כלל 5–6) ביצים לבנות המנוקדות בצבע ערמון. הדגירה אורכת 14–16 ימים. צעיר: שני ההורים מביאים אוכל לגוזלים. הצעירים עוזבים את הקן כ-16–21 ימים לאחר הבקיעה. הנקבה הדוגרת נרתעת מלעזוב את הקן כשהיא דוגרת על הביצים. אם היא מופרעת בדגירה, היא תנשוף כמו נחש ותסרב לזוז. ירגזי הערער המבוגר ביותר שתועד היה נקבה בת לפחות 4 שנים וחודשיים שתועדה בניו מקסיקו.
ספיידרמן: סדרת האנימציה
הסדרה מתמקדת בדמותו של פיטר פרקר והאלטר אגו שלו, ספיידרמן, במהלך שנות לימודיו באוניברסיטת אמפייר סטייט. כבר בתחילת העלילה לפארקר יש את כוחות-העל שלו והוא צלם עיתונות עצמאי (פרילנסר) עבור העיתון הפיקטיבי "הדיילי ביוגל". הסדרה כוללת את גלריית נבלי-העל הידועה של ספיידרמן, שכוללת את קינגפין, הגובלין הירוק, הובגובלין, הלטאה, דוקטור אוקטופוס, ונום, העקרב, הקרנף, מיסטריו, שוקר, אלקטרו, ביג וויל, מורביוס, קרנג' וזיקית. סדרת האנימציה כוללת קרוס-אוברים רבים עם גיבורי מארוול אקס-מן, ארבעת המופלאים, איירון מן ו-וור משין, דרדוויל, בלייד, דוקטור סטריינג', המעניש וקפטן אמריקה.
ירגזי הערער
בית גידול ותפוצה
ירגזי הערער חי ביערות אורן פיניון וערער בגובה של כ-685-2,438 מטר. ציפורים מקננות-חללים אלו נוטות לקנן בעצים בוגרים. באזורים בהם תפוצתו מתלכדת עם זו של ירגזי הרסן, ירגזי הרסן חי בסבכי אלון צפופים, בעוד שירגזי הערער חי בחורשי אלון וערער פתוחים. טווח התפוצה (כ–1,380,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן המגמה לא מצטמצמת בקצב מהיר מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. ירגזי הערער מסווג כמין ללא חשש.
טקסונומיה
מיני הסוג באולופוס סווגו בעבר בסוג ירגזי. מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג באולופוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC. המין ירגזי הערער נכלל בעבר כחלק מהמין ירגזי חדגוני.
ספיידרמן: סדרת האנימציה
הפרקים הופצו בקלטות וידאו ו-DVD על ידי חברות ההפצה קלסיקלטת וגלובוס יונייטד.
ירגזי הערער
טקסונומיה
העץ הפילוגנטי של הסוג באולופוס על פי יוהנסון ואחרים (2013):
ישנים שני תת-מינים של ירגזי הערער:
שרון טל (ספורטאית)
שרון טל (נולדה ב-9 בדצמבר 2002) היא אתלטית וספורטאית ישראלית. מאז 2018 טל היא היחידה המייצגת את ישראל בקרב חמש מודרני. טל הגיעה למקום השישי בתחרות גביע אירופה שנערכה ב-2018 בטביליסי שבגאורגיה וייצגה את ישראל בתחרות גביע אירופה שנערכה בפראג שבצ'כיה. טל היא אלופת ישראל לשנת 2020 במרוצי שדה, אלופת ישראל בריצת 1500 מטר (עד גיל 20) ובירי באקדח.
ביוגרפיה
שרון טל נולדה בכפר ויתקין (דור רביעי במושב), אחות תאומה לכרמל. לשתיים אחות צעירה נוספת בשם תמר. בגיל 10 החלה שרון טל להתאמן אצל המאמנת נועה ברקמן. בעזרתה הכירה לספורטאית בקרב חמש מודרני.
בהיותה הספורטאית היחידה בענף בישראל ולצורך יצירת שגרת אימונים מחייבת מתאמנת שרון טל במועדונים שונים ביניהם:
בשנת 2018 ייצגה שרון את ישראל בתחרות גביע אירופה בטביליסי שבגאורגיה והגיעה למקום השישי.
בשנת 2019 ייצגה שרון את ישראל בגביע אירופה בפראג שבצ'כיה.
בשנת 2020 בשל מגפת הקורונה בוטלו התחרויות הבינלאומיות באירופה. באותה שנה הגיעה שרון טל למקום הראשון באליפות ישראל במרוצי שדה עד גיל 20 (U-20), למקום הראשון באליפות ישראל בריצה 1500 מטר עד גיל 20 (U-20), ולמקום הראשון בירי אקדח (U-20).
The Next Best Thing (פסקול)
פסקול סרט דרמת-הקומדיה האמריקאי "הדבר הטוב הבא" (2000). הפסקול יצא לאור ב-21 בפברואר 2000 על ידי חברת התקליטים מאבריק רקורדס. הוא הגיע למקום ה-34 במצעד הבילבורד 200. מדונה הייתה מפיקה בפועל ובחרה את כל הרצועות שנכללו בפסקול. במסגרתו הוקלטו שני שירים חדשים של מדונה: "Time Stood Still" (רצועה מקורית שנכתבה והופקה עם ויליאם אורביט) וגרסת כיסוי ל-"American Pie" של דון מקליין. "Time Stood Still" הגיע למקום השלישי בצ'כיה, בעוד שהשני הפך ללהיט בין-לאומי שדורג במקום הראשון ב-17 מצעדים שונים. הפסקול כלל גם שירים של מובי, בת' אורטון, כריסטינה אגילרה וגרוב ארמדה.
אסון תעלת למאנש
אסון תעלת למאנש התרחש ב-24 בנובמבר 2021 בתעלת למאנש, ובמהלכו התהפכה ספינה שהובילה מסתננים לבריטניה, וגרמה למותם של 27 איש על הסיפון. מדובר באסון הטביעה הקטלני ביותר הידוע בהיסטוריה המודרנית של התעלה.
רקע
משבר ההגירה באירופה שהחל בשנת 2015 כלל הגירה הולכת וגוברת של פליטים ומהגרי עבודה לאירופה. בתקופה האחרונה, מספר משמעותי של מהגרים חצו את תעלת למאנש מצרפת כדי להסתנן לבריטניה באופן לא חוקי. זה כלל 25,700 מהגרים שחצו את הערוץ בין תחילת 2021 למועד התקרית.
האסון
ב-24 בנובמבר 2021, דוגית נושאת 30 מהגרים התהפכה בתעלת למאנש ליד קאלה ודנקרק, צרפת, בדרכה לאנגליה. 27 בני אדם טבעו למוות, שניים נוספים שרדו וניצלו, ועוד נעדר. בין ההרוגים חמש נשים וילד. האירוע הוא אסון הטביעה הגדול ביותר אי פעם בתעלה.
חקירת האסון
4 אזרחים החשודים כמבריחי מהגרים נעצרו.
הבתים העגולים במוסקבה
הבתים העגולים במוסקבה הם מבני מגורים בני תשע קומות שנבנו בצורה מעגלית, במערב  מוסקבה ב-1970 על פי פרויקט של האדריכל יבגני סטאמו והמהנדס אלכסנדר מרקלוב. המבנים בקוטר של 155 מטר נבנו מחלקים, המחוברים בזווית של 6 מעלות.
תיאור
הפרויקט של בית הטבעת פותח בסדנה 3 של מכון Mosproject-1 תחת הדרכתו של האדריכל יבגני סטאמו. מאז תחילת 1970, מעצבים חיפשו דרך ליצור דומיננטיות אדריכלית והחליטו לנסות לבנות בית עגול ניסיוני.
במשך תקופה ארוכה הייתה אגדה אורבנית על כך שנבנו בתים לקראת אולימפיאדת מוסקבה וכי תוכנן בלוק שלם של מבנים כאלה בצורת הטבעות האולימפיות. לדברי סרגיי טקצ'נקו, לשעבר ראש מכון התוכנית הכללית של מוסקבה, גרסה זו הופצה בעיתונות ללא שום סיבה: ראשית, בתים עגולים תפשו יותר מדי אדמות, ושנית, הם התבררו כחסכוניים פחות מבניינים סטנדרטיים רגילים. העלויות גדלו עקב הצורך במעקב מתמיד אחר פרויקט בודד, בנוסף, בתים כאלה דרשו תוספות מונוליטיות, מה שהגדיל את עלות הבנייה והגדיל את משך זמן הבנייה שלו. הרעיון האמיתי של הפרויקט היה לנסות לשחזר את "חצר המגורים הסובייטית הישנה", להוסיף אטרקטיביות לאזורים הבנויים האופייניים ולספק לתושבים את התשתית הדרושה במרחק הליכה. לשם כך, הקומה הראשונה בבניין הייתה שמורה למתקני בית, כולל חנויות, בתי מרקחת וספריה.
מבנה הבניין מורכב מ-22 קטעים ישרים זהים, והצורה בצורת הטבעת הושגה על ידי התקנת לוחות בזווית שאינה עולה על 6 מעלות - הסטייה המקסימלית שמותרת על פי תקנות בנייה, לחיזוק במקומות מסוימים תוספות מונוליטיות. החלקים הפנימיים היו בצורת טרפז, כאשר הקיר החיצוני הוא הצד הארוך. החצרות העגולות כמעט בגודל של מגרש כדורגל, כשש קשתות מובילות אליהם מהרחוב.
הבית ברחוב נז'ינסקאיה ומכיל 913 דירות ב-26 כניסות. בניין נוסף ברחוב דובז'נקו הוא עותק דומה, רק מספר הדירות שונה - 936. בשל מיקומו בסמוך לאולפן הקולנוע מוספילם, הוא הופיע לעיתים קרובות בסרטים סובייטים. בחצר הבית צולמו צילומי הסיום של הסרט מוסקבה אינה מאמינה בדמעות - פנורמת לילה של חלונות זוהרים, כמו גם סצינות מסדרות מקומיות. בשנים שונות, גרו בבית השחקנים סאבלי קרמרוב, גלינה בילייאבה ובמאי הקולנוע אמיל לוטיניו.
לאחר מספר שנים התבררו החסרונות של צורה זו: רוח חזקה נשבה ללא הרף בתוך החצר, היו קולות גבוהים מאוד, חלק משמעותי מהדירות לא קיבל את תקני הבידוד הנדרשים. קשה לבצע תיקונים בדירות עקב צורתם הטרפזית של החדרים, ולעיתים קרובות התושבים והאורחים התקשו למצוא את הכניסה הנכונה. כתוצאה מכך, לאחר סיום בניית הבית ברחוב דובז'נקו, לא נבנו עוד מבנים כאלה. למרות כל חולשותיו של הפרויקט, לאחר כחצי מאה, חוקרי האדריכלות מכנים אותו פרויקט שהקדים את זמנו ומקבילות אותו למטה המודרני של חברת אפל בקליפורניה האדריכל הראשי של מוסקבה לשעבר מיכאיל פוסוחין שיבח את תרומתו של יבגני סטאמו לנוף העירוני והציבו לצד אדריכלים כמו וסילי בז'נוב, מטווי קזאקוב אלכסיי שצ'וסב שתרמו אף הם לנוף העירוני של מוסקבה.
רפלקס הקאה
רפלקס ההקאה הוא רפלקס כיווץ של חלקו האחורי של הגרון הגורם להקאה, אשר נגרם לאחר מגע בחך הרך. הוא מיועד למנוע כניסת עצמים לגרון שלא כתוצאה מבליעה, ומונע מצבי חנק. רגישות הרפלקס שונה לכל אדם.
בליעה של עצם גדול, או הנחת חפץ בחלקו האחורי של הגרון, עלולים לגרום להפעלת הרפלקס. אנשים מסוימים (למשל בולעי חרבות), למדו כיצד לדכא רפלקס זה. אנשים הלוקים בהפרעות אכילה, כגון בולימיה, גורמים לעיתים להפעלת הרפלקס במכוון, כדי לגרום להקאה. גם שתיית משקאות אלכוהוליים מופרזת עלולה לגרום להפעלת הרפלקס ולהקאה.
ויליאם פאוול
ויליאם הורשיו פאוול (באנגלית: William Horatio Powell; 29 ביולי 1892 – 5 במרץ 1984) היה שחקן קולנוע אמריקאי, אחד הכוכבים הידועים והפוריים ביותר בשנות ה-30 של המאה ה-20. בכל הקריירה שלו הופיע בכמעט 100 סרטים, מחציתם בשנות השלושים. סרטיו כוללים את ששת סרטי סדרת "האיש הרזה" לפי ספריו של דשיל האמט לצדה של מירנה לוֹי, לצידה הופיע ב-14 סרטים. היה מועמד שלוש פעמים לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידיו בסרטים "האיש הרזה" (1934), "אישי גודפרי" (1936) ו"חיי עם אבא" (1947).
תולדות חייו
פאוול נולד בפיטסבורג, פנסילבניה וגדל בקנזס סיטי, מיזורי. ביתו היה סמוך לבית ילדותה של ג'ין הארלו, שתהיה לימים בת זוגו, אך לא הכיר אותה בנעוריו. בגיל 18 עבר לניו יורק על מנת ללמוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה, אותה סיים ב-1912. לאחר עשור של הופעות בוודוויל החל ב-1922 להופיע בסרטים אילמים. תפקידו הראשון היה בהפקת שרלוק הולמס בתפקיד פרופסור מוריארטי לצד ג'ון ברימור שגילם את התפקיד הראשי. הוא הופיע בלמעלה מ-30 סרטי ראינוע לפני שעבר בהצלחה את מהפכת הסרט המדבר.
בשנת 1934 הופיע בתפקיד הבלש ניק צ'ארלס בסרט "האיש הרזה", הראשון בסדרה בת שישה סרטים לפי ספריו של דשיל האמט. הסרט זיכה אותו במועמדות לפרס אוסקר והחל שיתוף פעולה קולנועי פורה עם מירנה לוי, ששיחקה את אשתו. ב-1936 גילם את דמותו של פלורנץ זיגפלד בסרט זוכה האוסקר זיגפלד הגדול, שגם בו שיחקה לוי את אשתו. באותה שנה היה מועמד בשנית לאוסקר על סרטו "אישי גודפרי".
ב-1935 כיכב לצידה של ג'ין הארלו בסרטו של ויקטור פלמינג "Reckless" ("פוחזת"), במהלך הצילומים הפכו השניים לזוג, אם כי לא התחתנו. מותה של הארלו, בגיל 26, קטע את יחסיהם. לאחר מותה של הארלו נכנסה הקריירה של פאוול להאטה. בשנות הארבעים הופיע במספר קטן של סרטים, אחד מהן היה "החיים עם אבא" בבימויו של מייקל קורטיז משנת 1947, לצידה של אליזבת טיילור, עליו היה מועמד לפרס האוסקר בפעם האחרונה. סרטו האחרון היה "מר רוברטס" בבימויו של ג'ון פורד משנת 1955 לצידם של הנרי פונדה, ג'יימס קאגני וג'ק למון. לאחר פרישתו לא הופיע עוד על הבד או בטלוויזיה.
הקונגרס העולמי למדעי היהדות
הקונגרס העולמי למדעי היהדות הוא כנס בינלאומי במדעי היהדות, אשר מארגן האיגוד העולמי למדעי היהדות. הקונגרס הראשון התקיים בקיץ 1947. הקונגרס השני התקיים בקיץ 1957 ומאז הוא מתקיים אחת לארבע שנים, בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים. הרעיון המקורי של קונגרס עולמי בתחום מדעי היהדות הועלה בשנות העשרים על ידי הרב פרופ' משה שור.
אודות הקונגרס
הקונגרס הוא הכינוס הבינלאומי הגדול והחשוב ביותר בתחומו, משתתפים בו כאלף חוקרים מרחבי העולם. הוא מיועד לאנשי אקדמיה, למורים, לסטודנטים ולקהל הרחב של שוחרי הדעת, והוא מציע שפע של פעילויות מדעיות, תרבותיות וחברתיות במגוון רחב של נושאים ושפות. במסגרת הקונגרס מתקיימים אירועים אמנותיים, סיורים, יריד ספרים ודיונים ציבוריים בתחומי המחקר. המושבים של הכינוס עוסקים במכלול תחומי המחקר במדעי היהדות ובהם: חקר המקרא וארכאולוגיה; תולדות עם ישראל; ספרות חז"ל ומשפט עברי; הלכה; מחקרי גניזה ומגילות קומראן; מחשבת ישראל; קבלה; ספרות עברית וספרויות היהודים; לשון עברית; יידיש, ערבית יהודית ולאדינו; אמנות יהודית; תיאטרון וקולנוע; חקר השואה, ציונות והחברה היהודית בזמננו.
הקונגרס מתחלק למספר "מדורים", לפי תחומי העניין. בכל מדור מתקיימות בחלק מימי הקונגרס הרצאות מליאה, רחבות היקף ובעלות אופי חגיגי, בהן בדרך-כלל מצוין יובל חשוב (לחוקר או חיבור יסודי במדעי היהדות) ומוצגים מחקרים הנוגעים לנושא המרכזי. רוב הפעילות המחקרית מתקיימת בקבוצות קטנות יותר ("מושבים"), בהם מציגים חוקרים את מיטב מחקריהם. לכל מושב יו"ר ושלושה-ארבע מרצים. בחלק מהמושבים מתקיים פאנל (דיון מומחים בפני הקהל) או שיח שאלות ותשובות. אורך מושב ממוצע בקונגרס הוא שעתיים. במסגרת הקונגרס השבעה-עשר (2017) התקיימו 945 מושבים.
על פי המסורת הנהוגה באיגוד העולמי למדעי היהדות מאז הוקם, הרצאות הקונגרס מוצאות לאור כאסופה המחולקת על פי חטיבות הקונגרס. מאמרי הקונגרס העולמי השלושה-עשר התפרסמו במסגרת פרויקט 'לקט' ברשת האינטרנט. מאמרים בעקבות הקונגרס הארבעה-עשר ראו אור בשלושה כרכים. דברי הקונגרס העולמי החמישה-עשר עלו לאתר האיגוד.
שגיא מוקי
שגיא אהרון מוּקי (נולד ב-17 במאי 1992) הוא ג'ודוקא ושחקן טלוויזיה ישראלי, אלוף העולם (טוקיו 2019), פעמיים אלוף אירופה (באקו 2015 ותל אביב 2018), ואלוף ישראל בג'ודו. מחזיק במדליית ארד אולימפית מטוקיו 2020 עם נבחרת ישראל בקטגוריית הנבחרות המעורבות.
ביוגרפיה
מוקי נולד וגדל בנתניה לאורית ורחמים, משפחה יוצאת תימן. הוא החל להתאמן בספורט בגיל 4, וכבר בגיל זה החל לאמנו אורן סמדג'ה, שמשמש כמאמנו מאז ועד היום. בגיל 8, הוא החליט להתמקד בג'ודו אף על פי שהצטיין בכדורגל בשורות הילדים של מכבי נתניה. מוקי למד בבית הספר היסודי ע"ש יונתן נתניהו בנתניה, ובתיכון טשרניחובסקי בנתניה בעיר הולדתו.
מוקי שירת בצה"ל, על תקן ספורטאי מצטיין, בבסיס חיל האוויר שבשדה דוב.
קריירה
ביוני 2012 זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות בוגרים, כאשר זכה במדליית ארד בטורניר גביע העולם במדריד, World Cup Madrid. באותו חודש הוא זכה במדליית ארד נוספת בטורניר גביע העולם בליסבון. בהמשך השנה מוקי זכה לראשונה באליפות ישראל במשקל עד 81 ק"ג.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט בשנת 2013 סיים במקום השביעי, וכן שמר על תוארו כאלוף ישראל. באליפות העולם שנערכה באותה שנה בריו דה ז'ניירו הודח בסיבוב השלישי.