cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב בסלובניה
תרומת דם
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) החלו להיות רשאים לתרום דם בסלובניה ללא הגבלות מאז 2022.
תנאי מחיה
בבירה ליובליאנה ישנם גיי ברים ומועדונים רבים שפונים לחברי קהילת הלהט"ב המקומית. במועדון "K4" מתקיימות מסיבות עבור קהל להט"ב במיוחד תחת השם "K4 ROZA". במועדונים "Factory" ו-"Bolivar" מתרחשות מסיבות של הומואים ולסביות שמארגנת הקבוצה "Jing Jang". פאבים ומועדוני לילה נוספים ברחבי העיר שפופולארים בקרב אזרחי להט"ב סלובנים כוללים את: "Lan" ,"Tiffany" ו-"Galerija".
התנועה למען זכויות הומוסקסואלים ולסביות בסלובניה החלה להיות פעילה מאז 1984 לאחר ש-"MAGNUS", המדור ההומוסקסואלי במרכז התרבות והאמנות "ŠKUC" בליובליאנה נוסד כ-"ארגון התרבותי לסוציאליזציה של הומוסקסואליות". קבוצת נשים שכללה נוכחות לסביות רחבה "Lilit" הוקמה ב-1985, ואחריה ב-1987 "LL" שהיוותה כמדור הלסבי בתוך "ŠKUC". בשנת 1990 "MAGNUS" ו-"LL" התאחדו והקימו את הארגון הלאומי עבור זכויות להט"ב בסלובניה - "Roza Klub".
אפליה
לאורך השנים דווח על מספר אירועי אפליה ואלימות נגד להט"ב סלובנים על רקע נטייתם המינית או זהותם המגדרית. ביוני 2009 התרחשה תקיפה במהלך אירוע ספרותי באחד מהברים ההומוסקסואלים המפורסמים בליובליאנה "Open". לאחר מכן אושפז פעיל זכויות הלהט"ב ומגיש הרדיו מיטה בלאז'יץ' בבית חולים לאחר שהותקף על ידי שמונה צעירים רעולי פנים עם לפידים בעודו סובל מכוויות בראשו. בשנת 2007, במריבור, מספר משתתפים הוכו על ידי מפגיני נגד הומופובים במהלך ציון מצעד הגאווה בעיר. במרץ 2019, לבנה נזרקה מבעד לחלון של סניף ארגון זכויות הלהט"ב הסלובני "Društvo DIH - Enakopravni pod mavrico". בשנת 2019, אזרח הומוסקסואל הוכה על ידי מספר עבריינים במורסקה סובוטה וסבל לאחר מכן מחבלות בכליות וממספר צלעות שבורות. ב-1 בנובמבר 2019 קבוצה של פורעים השחיתה מועדון להט"ב מקומי ואיימה על צוות המועדון באלימות בשעות הבוקר המוקדמות במרכז החברתי והתרבותי האוטונומי במרכז ליובליאנה - מטלקובה.
הזרמים ביהדות רומניה
איחוד נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה באוניה פרסונלית תחת אלכסנדרו יואן קוזה ולאחר מכן תחת קרול הראשון, מלך רומניה, יצר ישות מדינית חדשה בשם רומניה. האיחוד הזה הוביל גם לאיחוד בין יהדות נסיכות מולדובה ובין יהדות ולאכיה ומאוחר יותר, עם התרחבות גבולות רומניה, נכללו ביהדות רומניה גם יהדות טרנסילבניה, כולל מרמורש ובאנאט, יהדות בוקובינה ויהדות בסרביה.
הזרמים הדתיים ביהדות רומניה
במאה ה-19, עם התארגנות יהדות רומניה כעדה דתית, היהודים נחלקו ל-4 קבוצות עיקריות: רומניוטים, ספרדים, מערביים ופולנים. בשם "מערביים" כונו אלו שהמשיכו להתפלל בנוסח אשכנז, שכונה ברומניה ritualul occidental, וחלקם הקימו ברומניה בתי כנסת מפוארים, כמו בית הכנסת קורל של בוקרשט, שהוקם בו זמנית ולפי אותן תוכניות כמו בית הכנסת הגדול בווינה. בשם "פולנים" כונו אלו שהתפללו כפי נוסח ספרד החסידי. גם חסידי תנועת חב"ד, שהגיעו מהצפון ומהמזרח, התרבו ברומניה, עד כדי כך שהמילה "חבדניק", שובשה קלות ל"חבוטניק" והייתה למילת תיאור של יהודי אדוק ונכנסה לשפה הרומנית כתיאור של אדם אדוק בדתו. יהודים ספרדים הגיעו לאזור טרנסילבניה של היום וכן לחבל ולאכיה בעיקר, במספר ערים חשובות לרבות קונסטנצה ובוקרשט הבירה. ישנם בתי כנסת ספרדיים, נטושים ברובם, בטרנסילבניה, בוקרשט וקונסטנצה. יהודים רומניוטים שורשיים הגיעו לחופי הים השחור, כיום קונסטנצה, עוד לפני הכיבוש הרומאי אך לאחר התגברות האשכנזים והספרדיים נעלמה הקהילה ונסתפגה בקהילות הגדולות. אותיות עבריות  קיימות עד היום בהריסות העיר, סימן ליהודים הרומניוטים שחיו שם.. ברומניה חיו שניים מאבות תנועת החסידות, חיים תירר ואברהם יהושע השיל מאפטא והתפתחו חצרות חסידיות כדוגמת חסידות סאטמר, חסידות בוהוש, שטפנשט ועוד.
יהדות רומניה בין מלחמות העולם הייתה פלורליסטית מבחינה דתית והייתה בה נוכחות של כמעט כל הזרמים היהודים הדתיים שבמזרח אירופה. בקרב יהדות זו חיו יחד יהדות אורתודוקסית מסורתית, חסידות, יהדות מתחדשת, נאו-אורתודוקסיה, ספרדים ויהדות לאומית, אך גם בתוך הזרמים האלה לא הייתה אחדות פנימית ברוב המקרים.
היהדות ה"מודרנית" התקיימה בכל הערים הגדולות של רומניה, אך היו הבדלים בין החבלים השונים. ברגאט היהדות המודרנית הייתה בעלת גוון "אורתודוקסי מודרני" רפורמיסטי והתפתחה במסגרת בתי הכנסת המכונים "בית כנסת קורליים" (ביידיש - "כאר-שול" ובתרגום עברי של התקופה - "היכלות כוראליים"). חלק מרבני הזרם הזה היו תלמידים של בית המדרש לרבנים בברסלאו, של הסמינר הרבני של וינה או בוגרים של בית המדרש לרבנים בברלין שקיבלו גם הסמכה מרבנים רפורמיסטים מוכרים. היו גם מקרים של רבנים רפורמיסטים בוגרי הסמינר הרבני של פריז והם היו יותר ליברלים מחבריהם, בוגרי הסמינרים האוסטרים והגרמנים, אך גם הם לא הגיעו לקיצוניות. בכל המקרים היו הרבנים האלה בעלי תואר דוקטור, משכילים ומעורים היטב בפעילות החברתית. הופעת הזרמים הרפורמיסטים בנסיכויות הרומניות ולאחר איחודן, ברומניה, נבעה במידה מסוימת מכך שהמשכילים בין יהודי רומניה היו קוראים של בעיתון היהודי הרפורמי בשפה הגרמנית, Allgemeine Zeitung des Judentums (העיתון הכללי של היהדות), בעריכתו של לודוויג פיליפסון. פיליפסון עצמו תמך באמצעות עיתונו במאבקי יהדות רומניה ונתן הדרכה ליוזמי הקמת היכל קורל של בוקרשט.
בשטחי טרנסילבניה, באנאט ומרמורש – שהיו שייכים לממלכת הונגריה עד סוף מלחמת העולם הראשונה – התפצל הציבור היהודי לשלוש לאחר הקרע ביהדות הונגריה ב-1871: אורתודוקסים, נאולוגים וקהילות הסטטוס קוו אנטה העצמאיות. מרבית רבני הנאולוגים היו בוגרי הסמינר הרבני של בודפשט ואחרים למדו בברסלאו, וינה וברלין. רוב היהודים היו תומכי התנועה הלאומית ההונגרית, בעיקר הנאולוגים; הן אלה והן האורתודוקסים ראו עצמם כ"מגיארים בני דת משה". גם הזרם הנאו-אורתודוקסי, ממקור יהודי גרמני, נכח ברומניה, אך בכמות מצומצמת מאוד, בעיקר בבוקובינה, בין דוברי הגרמנית ברמה של שפה ספרותית, שהיו מושפעים מכתבי הרב שמשון רפאל הירש.
בבוקובינה היו קהילות שהצליחו למצוא דרך בה פעלו באותו בית כנסת רפורמיסטים ואורתודוקסים שמרניים, כמו במקרה של בית הכנסת כורל של צ'רנוביץ, בית כנסת רפורמיסטי בייסודו, ששימש את כל בני הקהילה תחת רב אורתודוקסי מודרני, עד שהוחרם על ידי השלטונות הסובייטיים ולאחר מכן הוצת על ידי חיילים גרמנים ורומנים במלחמת העולם השנייה.
התקופה הקומוניסטית
תפיסת השלטון ברומניה על ידי הקומוניסטים, בעלי ההשקפה האתאיסטית, הביאה ללחץ ואפילו דיכוי של החיים הדתיים, כל החיים הדתיים, כולל היהודים.
ב-11 באוגוסט 1949 אוחדו בכפייה הקהילות בעלות הריטואל ה"מערבי", החסידי והספרדי תחת ועדי יחיד בהנהגתו של לאון שטרן.
סן פרנסיסקו 49'
סן פרנסיסקו 49' (באנגלית: San Francisco 49ers; כינוי: ניינרס) היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה בעיר סן פרנסיסקו שבמדינת קליפורניה. נכון לשנת 2023 הקבוצה מחזיקה בחמש זכיות בסופרבול.
הקבוצה נוסדה ב-1946 והצטרפה לליגת ה-NFL ב-1950, מקור שמה הוא בכינוים של המהגרים מחפשי הזהב לסן פרנסיסקו, במהלך הבהלה לזהב ב-1849. החל מ-1970 הקבוצה משחקת בבית המערבי של חטיבת ה-NFC.
בעונת 2012 העפילה הקבוצה בפעם השישית בתולדותיה לסופרבול, בו הפסידה לבולטימור רייבנס. בעונת 2019 העפילה הקבוצה לסופרבול LIV, בו הפסידה לקנזס סיטי צ׳יפס
החל מעונת 2014 משחקת הקבוצה באצטדיון ליוואייס החדש בסנטה קלרה, כ-50 ק"מ דרומית לסן פרנסיסקו. בין השנים 1971 ל-2013 שיחקה הקבוצה באצטדיון קנדלסטיק פארק בסן פרנסיסקו.
ריאל ברזילאי
ריאל ברזילאי (בפורטוגזית: Real; נהגה הֶאַוו, ברבים: Reais; נהגה הֶאׇייס) הוא המטבע הרשמי של ברזיל. הוא מיוצג בסימן $R. על פי תקן ISO 4217 סימונו הוא BRL. ריאל אחד מתחלק ל-100 סנטאבוס.
הריאל נכנס למחזור ב-1 ביולי 1994 כחלק מתוכנית לייצוב כלכלת ברזיל, לאחר תקופה ארוכה של היפר-אינפלציה, והחלפות תדירות של המטבע. השם "ריאל" שאול משמו של מטבע פורטוגזי ישן שהיה בשימוש בברזיל מהמאה ה-17 ועד שנת 1942.
הריאל הוכנס למחזור לאחר תקופת מעבר של 4 חודשים, שבה נהגו שני מטבעות במקביל. בתקופת המעבר הונפקו שטרות ומטבעות רק במטבע הישן, קרוזיירו-ריאל, ואילו הריאל שימש מעין מכשיר לייצוב המחירים. ערכו של הריאל נשאר קבוע, ושערו מול הקרוזיירו-ריאל עודכן לפי שיעורי האינפלציה. בזמן תקופת המעבר הייתה חובה לפרסם מחירים בשני המטבעות, אם כי התשלום בפועל היה בקרוזיירו-ריאל. הרעיון היה להרגיל את הציבור ליציבות מחירים, ולוודא שלמטבע החדש יש סיכוי לשמור על ערכו לאחר שיונפק בפועל. בתום תקופת המעבר הונפקו שטרות ומטבעות הנקובים בריאל, והקרוזיירו-ריאל בוטל. שער הריאל ביום הנפקתו היה 2,750 קרוזרו-ריאל. תהליך החלפת השטרות והמטבעות היה מהיר מאוד - בתוך שלושה ימים בלבד הוחלפו כמעט כל השטרות והמטבעות הישנים בחדשים.
הבנק המרכזי של ברזיל מנפיק שטרות בערכים של 1 ,2 ,5 ,10 ,20 ו-50 ריאל ומטבעות בערכים של 1, 5, 10 ו-50 סנטאבוס וכן מטבע של 1 ריאל.
יצחק וינוגרד
קורות חייו
נולד בפינסק, בנו של הרב אברהם חיים וינוגרד (כונה "ר' חיים מתמיד"). בשנת 1882 עלו אביו ואחיו הרב יוסף אליהו וינוגרד לארץ ישראל, ובשנת 1886 עלה הרב יצחק מפינסק לארץ ישראל. לפני עלייתו נסע ברחבי רוסיה וליטא במטרה לארגן תורמים לישיבה.
עם בואו לירושלים הקים הרב וינוגרד את הישיבה עם אחיו, הרב יוסף אליהו, שמילא את תפקיד המשגיח בישיבה. תחילה הוקמה הישיבה במבנה קטן ברובע היהודי, אך לאחר גיוס תרומות על ידי שליחים ובהם הרב פנחס מרדכי וינוגרד, הוקם מבנה הקבע של הישיבה, ב-1894. מאז שנת 1982, שוכנת במבנה ישיבת עטרת ירושלים.
הרב יצחק וינוגרד היה גם חזן, בעל קול צלול ועוצמתי ודיוק מוזיקלי. כשנשאל מדוע אינו מפתח קריירה כזמר אופרה, השיב: "קיבלתי מתנה מהקדוש ברוך הוא. אשתמש בה רק כדי להאדיר את שמו, ולא כדי להאדיר את שמי".
נפטר בט"ו בכסלו תרע"ג, ונקבר בהר הזיתים בירושלים. לאחר מותו מילא את מקומו בראשות הישיבה אחיו הרב יוסף אליהו, ולאחריו גיסו הרב זרח אפשטיין. אחרי פטירת הרב אפשטיין התמנה לראשות הישיבה הרב שמעון וינוגרד, בנו של הרב יצחק,
על שמו נקרא רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים.
עונת 2017/2018 בליגת העל בכדורסל
עונת 2017/2018 בליגת העל בכדורסל הייתה העונה ה-64 של התחרות הארצית הבכירה לכדורסל בישראל והעונה ה-18 של ליגת העל. מספר הקבוצות היה 12. על ניצחון במשחק מוענקות שתי נקודות ונקודה בודדת מוענקת על הפסד.
העונה הסתיימה בפיינל פור בניצחון של מכבי תל אביב בפעם ה-52 בתולדות המועדון ואחרי שלוש עונות שלא זכתה בתואר.
עונה זו הופסקה עקב שביתה לפני המחזור ה-32 עקב שביתת שחקני הכדורסל הישראלים שמחו על אי שיתופם באופן מספק במשחקי הליגה, אך לאחר מרתון דיונים חזרה לפעילות.
קבוצות
ליגת העל בעונה זו כללה 12 קבוצות, 11 ששיחקו בליגה ב-2016/17, ועירוני נס ציונה שהעפילה בסיום העונה שעברה מהליגה הלאומית.
שביתת השחקנים
בתחילת מאי 2018 התגלע סכסוך בין מנהלת ליגת העל בכדורסל לבין ארגון השחקנים בשל כוונת המנהלת להפסיק את החוק הרוסי כדי לאפשר לעלות למגרש יותר שחקנים ישראלים.
השחקנים טענו כי החוק הרוסי שמגביל שיתוף זרים אינו בא לקראת השחקן הישראלי והם דרשו להמשיך את החוק שנתיים נוספות, כך שבעונת 2018/19 תשוחק הליגה במתכונת לפיה הקבוצות תוכלנה לרשום שישה זרים בטופס המשחק בכפוף לקנס כספי על הזר השישי. לאחר מכן מעונת 2019/20 תעבור הליגה למתווה השחקן הישראלי כשכל קבוצה תחויב להחזיק בין שבעה לשמונה שחקנים ישראלים, או שישה שחקנים ישראלים בכפוף לקנס. השחקנים דרשו כי שחקן ישראלי יוגדר כשחקן בוגר מחלקות הנוער בכדורסל הישראלי או שחקן מתאזרח שמילא את חובותיו השונים בישראל ובעל זיקה לכדורסל הישראלי, או שחקנים מתאזרחים שקיבלו אזרחות ישראלית.
המנהלת סירבה לתנאים ולאחר שגם משא ומתן בתיווך משרד הספורט לא צלח, השחקנים לא הסכימו לחזור לשחק והמנהלת נאלצה להודיע על הפסקת הליגה. ברם, כבר למחרת הוכרז שהצדדים הגיעו להסכמה והליגה תחודש.
פלייאוף
8 הקבוצות שהעפילו משלב העונה הסדירה מתמודדות בסדרות לפי דירוגן בסיום העונה הסדירה (מקום ראשון נגד מקום שמיני, מקום שני נגד מקום שביעי, מקום שלישי נגד מקום שישי ומקום רביעי נגד מקום חמישי). המדורגת גבוה יותר תארח את המשחק הראשון, השלישי והחמישי (במידת הצורך). המדורגת נמוך יותר תארח את המשחק השני והרביעי (במידת הצורך).
גיבון לבן-לחיים צפוני
גיבון לבן-לחיים צפוני (שם מדעי: Nomascus leucogenys) הוא מין בסוג גיבון מצויץ, השייך למשפחת הגיבונים.
תפוצה ואזור מגורים
גיבון לבן-לחיים צפוני שוכן ביערות הטרופיים וביערות העד בצפון וייטנאם, ובדרום האי היינן שבסין, וכן ישנם מספר פרטים בלאוס.
תיאור פיזי
משקלו נע בין 5–8 ק"ג אורך הגוף כולל הראש 45–64 ס"מ. צבע פרוות הזכרים שחורה עם לחיים לבנות, בעוד שלנקבות פרווה צהובה/זהובה עם כתמים כהים באברי המין ובפטמות ובקצות כפות הגפיים. המין נולד שצבע פרוותו לבן/צהבהב, אך עד גיל שנה מתכהת ונעשית שחורה. פרוות הזכרים נשארת שחורה ואילו הנקבות חוזרות לפרווה זהובה עם הבגרות המינית. לעיתים הנקבה גדולה במעט מהזכר. השיער צפוף על העור, 2,000 שערות בסמ"ר, כדי למנוע חדירת מים ולחות שתקרר את גוף הגיבון ביערות הגשם. למין שק גרון חיצוני קטן (לא כמו הסיאמנג) המשמש כתיבת תהודה להגברת קולו.
רבייה
המין מונוגמי. הזוג וצאצאיו שומרים על הטריטוריה. המין מגיע לבגרות מינית בגיל 8 שנים. תקופת הייחום עורכת כ-28 יום בדומה לאדם, אין שינויי צורה אך איבר המין משנה צבעו. אין קשר עונתי לבחירת העיתוי לילודה. הזכרים יוזמים את ההזדווגות יותר מהנקבות, אך ההזדווגות מותנית בהסכמת הנקבה, ובסימונה לזכר על ידי "השתחוות" לעברו שהיא מוכנה. צאצא יחיד נולד לאחר תקופת היריון של 7–8 חודשים. הנקבה מניקה את הצאצא הנולד במשך שנתיים, שבהן הזכר וצאצא בוגר מסייעים בהגנה עליו ובחינוכו.
התנהגות
מין זה הוא המהיר מבין הגיבונים. עיקר תנועתו, 90% מהיממה, היא ברכיאלית - התקדמות על ידי התנדנדות בין ענפי העצים. בנדנוד אחד הוא עובר מרחק של 3 מטרים וכ-850 מטרים ביממה. בשעת הליכתם על הקרקע, הם מרימים את ידיהם מעל הראש, כדי לאזן את הגוף, אולם הליכתם על הקרקע נעשית לעיתים רחוקות ולמרחקים קצרים. בשעת אכילה המין נצפה מטפס. המין אינו שוחה ויימנע מהתקרבות למקווי מים. הם מגינים על נחלתם בחירוף נפש מפני פולשים, על ידי השמעת קולות עזים וכן ברדיפה אחר פולשים. קולותיהם משמשים אף לתקשורת בין בני הזוג ולמטרת חיזוק הקשר, ונעשים על ידי הזכר והנקבה גם יחד. על אף הנאמר, מין זה הוא השקט ביותר מבין הגיבונים. לעיתים נאספות משפחות יחד כדי ללקט מזון יחדיו, לנוח בצוותא ולהשתתף במלאכת ניקוי הגוף. תוחלת החיים היא כ-28 שנים.
תזונה
עיקר התזונה של המין היא פירות הנמצאים בצמרות העצים הטרופיים, בעיקר פרות עשירים בסוכר כתאנים. המין נצפה אוכל גם עלים ופרחים. תזונה המתבססת כמעט רק על פירות היא בעייתית, בשל עונתיות הפירות וכן תפוצתם הנמוכה בתוך היער. על כן צורת התניידות הגיבונים עוזרת להם לנוע בין אזורי המזון במהירות.
שימור המין
למין ערך חינוכי ותרבותי עבור האדם, גם בשל דמיונו הגנטי לאדם וגם בשל אצילות תנועותיו, ההופכות אותו למיצג מבוקש בגני חיות. לעיתים ניצוד המין או נתפסים גוריו ומוחזקים כחיות שעשועים בארצות המוצא בעיקר. בסין נחשב בשר הגיבון למעדן, ועצמותיו נחשבות כתרופה עממית לראומטיזם. במדינות המקור, מתקיימות תוכניות לשימור המין שנוכחתו התדלדלה בעקבות בירוא היערות והמלחמות שעבר האזור. כיום נמצא המין בסכנת הכחדה מיידית.
עד לשנת 2000 היה נחשב גיבון לבן-לחיים דרומי (N. siki) כתת-מין של גיבון לבן-לחיים צפוני, אך כעת מוגדר כמין נפרד. בעבר השתייכו שניהם בטעות למין גיבון צהוב-לחיים (N. gabriellae) עד שמחקרים הראו שמדובר במינים שונים בהופעתם החיצונית וכן בהתנהגותם ובקולם.
גוצ'ה ציציאשווילי
גוצ'ה ציציאשווילי (בגאורגית: გოჩა ციციაშვილი; נולד ב-7 בנובמבר 1973) הוא מתאבק ישראלי, אלוף העולם בהיאבקות בסגנון יווני-רומי עד משקל 85 ק"ג בשנת 2003.
ביוגרפיה
ציציאשווילי נולד בגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) ועלה לישראל בשנת 1994, באותה השנה הוא זכה במדליית כסף באליפות אירופה שנערכה באתונה. שנה לאחר מכן, בשנת 1995, הוא זכה במדליית הכסף באליפות העולם באטלנטה ובמדליית ארד באליפות אירופה. בשנת 1996 הוא השתתף באולימפיאדת אטלנטה, והגיע למקום החמישי. באותה שנה קיבל גם מדליית ארד באליפות אירופה. ובשנת 1998 הוא זכה במקום הרביעי באליפות העולם. בשנת 2000 השתתף ציציאשווילי באולימפיאדת סידני, והגיע למקום השישי. אולם שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 2003 הוא זכה במדליית הזהב באליפות העולם שנערכה בקרטיי שבצרפת.
לאולימפיאדת אתונה (2004) הגיע ציציאשווילי כאלוף העולם ולכן סומן כבעל סיכוי רב למדליה, אלא שגוצ'ה נכנע לאלוף אירופה דאז, אלכסיי מישין, 0:3, ולא הצליח להעפיל לשלב רבע הגמר. מיד לאחר מכן הוא הודיע על פרישה.
מאריאן חריסטוב
מאריאן חריסטוב (בבולגרית: Мариян Христов; נולד ב-29 ביולי 1973 בבוטבגרד, בולגריה) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הקשר בקבוצה "בלקן בוטבגרד".
ביוגרפיה
את צעדיו הראשונים בכדורגל המקצועני עשה חריסטוב בקבוצה הבולגרית סלביה סופיה בשנת 1994. בסיום העונה עבר ללבסקי סופיה, שם שיחק שתי עונות והבקיע 19 שערים. בעונת 1997/1998 חתם חריסטוב במועדון הכדורגל הגרמני קייזרסלאוטרן, עימה זכה באליפות הבונדסליגה באותה עונה. במהלך שבע העונות בהן שיחק בקבוצה, הגיע עם קבוצתו להישגים בינלאומיים, ביניהם רבע גמר גביע האלופות ב-1999, וחצי גמר גביע אופ"א ב-2001.
במקביל היה חריסטוב שחקן בנבחרת בולגריה בכדורגל, והיה שותף למשחקי הנבחרת במונדיאל 1998 ויורו 2004.
ג'זירה (סוריה)
ג'זירה (מערבית: الجزيرة, בתרגום מילולי: "אי"; בכורדית: مێزۆپۆتامیای سەرەوە, מסופוטמיה עילית) הוא אזור בשטחה של סוריה, המצוי בין הפרת והחידקל. בג'זירה מתמזגים לנהר הפרת שני יובלים חשובים היורדים מהרי טורקיה הבָּלִיח והחַבּוּר. גבולותיה של ג'זירה אינם ברורים וניתן לתחום אותה בין נוסייבין (טורקיה), ראס אל-עין וג'ראבּלוס בצפון, במערב חלב ובדרום אבו כמל. במזרח נמצאת ג'זירה בתחומה של עיראק ותחומה הוא מוסול צפון-מזרח, במזרח תכרית ובדרום-מזרח בגדאד. חבל ארץ זה הוא בין הפוריים ביותר בסוריה. רובו ערבה מישורית, והקרקע היא אדמת סחף, או בזלת שהתבלתה. כמות המשקעים בג'זירה היא כ- 300-500 מ"מ גשם בשנה. החקלאות בג'זירה מתבססת בעיקר על רעיית כבשים בידי נוודים. חקלאות שלחין כותנה וסלק סוכר, וחקלאות בעל בעיקר חיטה.
ג'זירה הייתה בימי קדם בתחומה של ממלכת אשור, וכבר אז שגשגה מבחינה כלכלית, החקלאות פרחה בה והתקיים בה מסחר של מזון, עורות ואריגים עם האימפריה הסאסאנית והאימפריה הביזנטית שג'זירה הייתה בשכנותן.
במאה ה-13, בעת שלטון האיובים בסוריה, משל בג'זירה אל-מלכ אל-אשרף, אחיינו של צלאח א-דין ואחיו של אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא סולטאן דמשק.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה בסוריה המפלגה הדמוקרטית הכורדית שחרתה על דגלה את הצורך במתן אוטונומיה למיעוט הכורדי שהתגורר בג'זירה. תגובת השלטונות הסוריים, שחששו לאבד את הנפט שהתגלה באזור, היה דיכוי המפלגה והאשמתה במרידה.
מיצר (מושב)
היישוב קרוי על שם המבנה הטופוגרפי של השטח: שני יובלי נחל מיצר, העובר סמוך ליישוב ונשפך אל הירמוך, חוצים את פני רמת הגולן ויוצרים מצר יבשה.
היסטוריה
מיצר הוקם כהיאחזות נח"ל ב-1981 על ידי גרעין נח"ל של תנועת "המתנחל הצעיר", ולאחר שנתיים הפך ליישוב קבע. בתחילה הכוונה הייתה להקים במקום היאחזות נח"ל, אולם התנועה המיישבת בחרה לקיים במקום מיד יישוב קבע. בשנת 1986 הוקמה במקום רפת. ב-1989 נטשו אותו מרבית חבריו עקב משבר חברתי, ובמקומם באו חברי גרעין קלע מצפון הגולן.
כלכלת היישוב מתבססת על חקלאות שלחין (גידולי כותנה, אבוקדו ואגוזי פקאן). כמו כן יש ביישוב לול פיטום ורפת חלב. היישוב הוא אחד מארבעת היישובים השותפים בכפר הנופש חמת גדר.
בשנת 2010 הוחלט לפרק את הקיבוץ בעקבות תת-אכלוס. מאז קלט היישוב משפחות חדשות לטובת הקמת המושב. בשנת 2015 שונה סיווג היישוב מקיבוץ למושב. המושב מושתת על שלושה עקרונות: חקלאות, קהילה וחינוך. כיום ישנם במיצר 40 משפחות חדשות שמהוות רוב מוחלט ביישוב. הקהילה עדיין קולטת משפחות במטרה לייצר מקום של עבודה עצמית, שיתופי פעולה ויוזמה.
בצמוד למיצר פועלת מכינה קדם צבאית – המדרשה למנהיגות חברתית במיצר. המכינה קיימת משנת 1998 וכיום עומד בראשה ליעד סולנקו.
Throbbing Gristle
Throbbing Gristle (או TG ובתרגום חופשי: סחוס רוטט) הייתה להקה בריטית אוונגרדית, שנחשבה לחלוצה בז'אנר המוזיקה התעשייתית.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בסוף שנת 1969 על ידי קוזי פאני טוטי ו-ג'נסיס פי אוררידג (שמו המקורי, ניל אנדרו מגסן). בשנת 1974 הצטרפו אליהם המעצב והטכנאי פיטר "סליזי" כריסטופרסון ובשנה שלאחר מכן הצטרף המוזיקאי, כריס קרטר.
הלהקה החלה להופיע בחללים לא שגרתיים, כמו בתערוכה שכותרתה "זנות" ב-ICA (המכון לאמנות עכשווית) היוקרתי בלונדון באוקטובר 1976. בתערוכה ובהופעה הוצגו אובייקטים כמו טמפונים משומשים ודימויים ממגזינים פורנוגרפים, מופע חשפנות ועוד. התערוכה שמומנה באופן עקיף על ידי הממשלה הבריטית, עוררה שערורייה לאומית.
זמן קצר לאחר מכן הקימו חברי הלהקה חברת התקליטים משלהם בשם Industrial Records, הלייבל העצמאי הראשון באנגליה.
הלהקה השתמשה אז בטכניקות מוזיקליות כמו לולאות סרט ודיסטורשן קיצוני, עבודה עם מכשירים אלקטרוניים (כולל סינתיסייזרים שחברי הלהקה בנו בעצמם) ומכשירי אפקטים חדשים.
הטקסטים הפרובוקטיבים עסקו בין השאר ברצח שרון טייט בידי צ'ארלס מנסון ובמעשי הזוועה של פעולת גרילה ברחבי העולם על רקע מוזיקה אלקטרונית רגועה, קטעי דיבור מוקלטים, סיפורם של זוג רוצחי המור (איאן בריידי ומיירה הינדלי) ועלבונות כלפי המאזינים. הלהקה אהבה גם "לפלרטט" עם אלמנטים לאומיים וסוציאליסטים. הם הציגו תצלומים של מחנות ריכוז בפרסומיהם או הראו קופסאות משומשת של ציקלון בה והופיעו במדי צבא. האלמנטים שלא היו מקובלים בזמנו בסצנה המוזיקלית הבריטית, גררו אמנים רבים שהלכו בעקבותיה.
במהלך חמש השנים הבאות של העבודה המשותפת, חברי "Throbbing Gristle" יצרו שישה אלבומי אולפן ואלבומי הופעה רבים, פסקול לסרט "בצל השמש" של דרק ג'רמן, ובנוסף מספר רב של סינגלים ומיקסים.
בערב השנה החדשה 2005 הופיע הלהקה בפולקסתיאטר בברלין. בינואר 2006 נחשף. מאז הקבוצה הופיעה שוב בקביעות. במהלך האיחוד נוצר אלבום חדש עם הכותרת "חלק שני: אין סוף", שיצא לבסוף בתחילת אפריל 2007 לאחר כמה עיכובים.
הופעתה האחרונה של הלהקה בקאסט המקורי התקיימה ב־23 באוקטובר 2010 בלונדון.
הלהקה נתפסת כמי שייסדה את ז'אנר המוזיקה התעשייתית, יחד עם בני דורם, קברט וולטייר והלהקה הגרמנית איינשטירצנדה נויבאוטן. באלבום הבכורה שלה טבעו חברי הלהקה את הסיסמה "מוזיקה תעשייתית לאנשי תעשייה".
פייסל הראשון, מלך עיראק
פייסל איבן חוסיין (נולד בין 1883 לבין 1885, נפטר ב-8 בספטמבר 1933) (בערבית: فيصل ابن حسين, תעתיק לעברית: פַיצְל אִבְּן חֻסֵין) היה לזמן קצר מלך הממלכה הערבית של סוריה בשנת 1920 ומלך עיראק משנת 1921 עד 1933. הוא היה בן לשושלת ההאשמית.
חייו
פייסל נולד בטאיף (היום בערב הסעודית) בין 1883–1885, בנו השלישי של חוסיין בן עלי, לימים השריף הגדול של מכה. בשנת 1893 עבר עם משפחתו לאיסטנבול, אליה נקרא אביו על ידי השולטן. בשנת 1909 נבחר להיות נציג העיר ג'דה בפרלמנט העות'מאני. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התלבט עם אביו, ואחיו עבדאללה הראשון לימים מלך ירדן, באיזה צד לתמוך. בעוד אחיו עבדאללה תמך במרד ערבי נגד העותמאנים, פייסל היסס והעדיף בתחילה לתמוך בעות'מאנים. הוא שמר על קשרים עם לאומנים ערבים מצד אחד ועם ראשי האימפריה העותמאנית מצד שני. בשנת 1916, במהלך ביקור בדמשק, הצטרף ל"אל-פתאת" - קבוצה של לאומנים ערבים, ואביו הפך למלך חג'אז.
לוקיפוס
לֶוּקיפוס (ביוונית: Λεύκιππος; חי במאה החמישית לפנה"ס) היה הפילוסוף היווני הראשון שפיתח את תורת האטומים.
פייסל הראשון, מלך עיראק
חייו
פייסל, תחת אביו ויחד עם אחיו עבדאללה, הנהיג את הכוחות הערביים במרד הערבי נגד האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא היה מפקד הצבא הצפוני של המרד. בסיועו הצמוד של לורנס איש ערב, הוא שיתף פעולה עם בנות הברית בכיבוש עבר הירדן ודמשק, שם הפך לחבר בממשלה הערבית החדשה בשנת 1918.
לוקיפוס
ביוגרפיה
לוקיפוס נולד במושבה היוונית מילטוס, שהתקיימה לחופי אסיה הקטנה. היה תלמידו של הפילוסוף פילולאוס מן העיר תבאי שביוון. לוקיפוס היה בן דורם של הפילוסופים זנון מאליאה, אמפדוקלס ואנכסגורס. בערך ב-435 לפנה"ס הגיע למושבה היוונית אליאה, שהייתה בדרום איטליה, ולמד שם אצל הפילוסוף זנון. שם כנראה שמע על תורת המספרים של פיתגורס. בערך ב-430 לפנה"ס התיישב במושבה היוונית המשגשגת אבדרה, שהתקיימה בתראקיה לחופי הים האגאי, וייסד שם בית ספר לפילוסופיה. תלמידו המפורסם היה דמוקריטוס יליד אבדרה.
תורתו
על פי אריסטו ותאופרסטוס, לוקיפוס היה מייסדה של תורת האטומים. מכל כתביו נשארו שרידים בלבד, אך מיוחסת לו היצירה "על הבינה" שהיוותה חלק מיצירה גדולה יותר בשם "הקוסמולוגיה הגדולה": דבר אינו קורה ללא סיבה, ולכן ישנה סיבה לקיומם של כל הדברים. בניגוד לתורתו של פרמנידס שטען כי המציאות היא אחת, נצחית, בלתי נעה ובלתי משתנה, לוקיפוס פיתח את מושג החלל ובדרך זו קיווה להוכיח כי קיימת תנועה. לוקיפוס חשב כי היקום מורכב מחלל ומאטומים בלבד.
פייסל הראשון, מלך עיראק
חייו
ב-1 באוקטובר 1918 נכנס פייסל לדמשק בראש גדודי "צבא המרד הערבי" ובחסות הצבא הבריטי. בדמשק הוקם ממשל כיבוש צבאי ופייסל הועמד בראשו. פייסל עמד בראש המשלחת הערבית לוועידת השלום בפריז בשנת 1919, ועם תמיכתה של גרטרוד בל, בעלת ההשפעה והידע המתאים, טען למען הקמת אמירויות ערביות בשטח שהיה בעבר האימפריה העות'מאנית. בעקבות סירובו של השלטון הצבאי הבריטי להסכים לצאתה של משלחת פלסטינית לוועידת השלום, שלחה אליו האגודה המוסלמית-הנוצרית בירושלים ב-11 במרץ את החלטתה לייפות את כוחו "לייצג את פלסטין ולהגן עליה בוועידת השלום". אלא שפייסל כלל לא השתמש בייפוי הכח ולא טען בוורסאי למען הכללת ארץ ישראל בסוריה, ואף טען שם בזכות הבית הלאומי היהודי.
חוסיין בן עלי ייעד את פייסל להיות אמיר סוריה, דבר שהתנגש עם דרישת הצרפתים למנדט על סוריה. בספטמבר 1919 ארגן פייסל את צבאו לקראת המאבק על סוריה. אנגליה ניסתה להביא להסדר בין פייסל וצרפת. פייסל יצא בספטמבר 1919 לאנגליה כדי לנהל שיחות על דרישתו למסירת סוריה לשלטונו, אך ללא הועיל. ב-3 באוקטובר 1919 פורסם ראיון עמו ב"ג'ואיש כרוניקל", בו הדגיש כי קיימת סכנת התנגשות בין הערבים ליהודים בארץ ישראל וזאת בגלל חוגים יהודיים קיצוניים הדורשים הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. הוא הצהיר בראיון כי הוא רואה בארץ ישראל חלק בלתי נפרד מסוריה ויתנגד בכל תוקף להפרדתן, וזאת בסתירה להסכמיו ולשיחותיו עם היהודים בתחילת אותה שנה ולהצהרותיו בפני ועידת השלום.
לוקיפוס
תורתו
בגלל העובדה שמכל יצירותיו של לוקיפוס נשארו שרידים בלבד, קשה להבדיל בין תורתו לבין זו של דמוקריטוס, אך שניהם טענו כי כל החומרים מורכבים מגופיפים, חלקי יסוד שלא ניתן לחלקם עוד - אטומים. לטענתם כל החומרים מורכבים מצירוף של אטומים שונים ביחסים משתנים ויוצרים את תכונות החומר: קור, חום, צבע וקשיות. הכוכבים וכל גרמי השמים נוצרים באמצעות חומר לוהט המורכב מאטומים ומתקדם בחלל בתנועה סיבובית.
פייסל הראשון, מלך עיראק
חייו
ב-7 במרץ 1920 הוא הוכתר למלך הממלכה הערבית של סוריה על ידי הקונגרס הסורי הלאומי. הכתרתו עוררה גל של התלהבות ערבית לאומית גם ברחבי ארץ ישראל. הוא התכונן להגן על שלטונו מפני צרפת, אך באפריל 1920 נתנה ועידת סן רמו לצרפת את המנדט על סוריה.
לוקיפוס
תורתו
לוקיפוס ותלמידו דמוקריטוס פיתחו באבדרה פילוסופיה מטריאליסטית שלפיה גם הנפש האנושית מורכבת מאטומים. אך דמוקריטוס, שהמשיך לפתח את תורת האטומים, האפיל על רבו עד כדי כך שעל פי דיוגנס לארטיוס, אפיקורוס חשב כי קיומו של לוקיפוס מוטל בספק.
פייסל הראשון, מלך עיראק
חייו
ב-5 במאי 1920 שלח פייסל מכתב לאדמונד אלנבי, שבו ביקש, עקב לחצם של הלאומיים בסוריה ובארץ ישראל, הצהרה בדבר היותה של ארץ ישראל חלק בלתי נפרד מסוריה, והבהיר בעצמו את עמדתו באשר לציונות ולארץ ישראל: "אשר לשאלת הסכמתי ליצירתו של בית לאומי ליהודים בארץ־ישראל... כל אשר הסכמתי לו הוא להבטיח את זכויות היהודים בארץ זו באותה המידה שמובטחות זכויות התושבים הערביים המקוריים".
ניסיון להגיע להסכם בין צרפת לפייסל לא צלח, מה שהוביל למלחמת סוריה-צרפת. ב-14 ביולי 1920 שלח הגנרל הצרפתי אנרי גורו אולטימטום לממשלה בדמשק. פייסל פיזר את הקונגרס והצבא, וב-20 ביולי קיבלה ממשלתו את תנאי האולטימטום הצרפתי, אך ב-24 ביולי 1920 הובסו הכוחות הלאומיים הסוריים בקרב מייסלון, וב-25 ביולי נכנס הצבא הצרפתי לדמשק. פייסל גורש מסוריה, בה שהה פחות משנתיים, על ידי הצרפתים. הצרפתים אפשרו לו לצאת את דמשק בכבוד וב-28 ביולי הוא עזב את סוריה.
באוגוסט 1920 עבר לגור בבריטניה. חוסיין בן עלי דרש שפייסל יקבל את המלוכה בעיראק כפיצוי. הממשלה הבריטית, שהחזיקה בשלטון מנדטורי בעיראק, הייתה מודאגת מחוסר היציבות במדינה החדשה, ובועידת קהיר החליטה לסגת משלטון ישיר על עיראק וליצור מלוכה שתעמוד בראשה בזמן שהם ישמרו על זכויותיהם המנדטוריות. ב-11 ביולי 1921 אישרה "מועצת המדינה" העיראקית את המלכת פייסל על עיראק, כפי שנקבע בוועידת קהיר. לאחר משאל עם שבו התקבלה "תמיכה של 96% מהציבור במדינה", הסכים פייסל להפוך למלך. משאל העם לא היה אותנטי, ואורגן על ידי שר המושבות הבריטי סר וינסטון צ'רצ'יל על מנת שפייסל יזכה ללגיטימציה בקרב המיעוטים הרבים בעיראק. ב-23 באוגוסט 1921 הוא הוכתר למלך עיראק הראשון. אשתו חזימה בנת א-שריף נאצר הוכתרה כמלכת עיראק. פייצל היה ידידו של מנחם דניאל, אשר אירח את המלך ואת משפחתו בארמונו שבמחוז א-סנכ בקצה בוסתני הוקף שהקדיש מר סולטאן עלי, לאחר שארמונו של המלך (ארמון 'שעשוע' שנקנה מסוחר יהודי בשם שאול שעשוע) נהרס בהצפת נהר החידקל ב-9 באפריל 1926, ועד לסיום בניית ארמון חדש ברובע כסרה שבבגדאד.
פייסל נפטר ב-8 בספטמבר 1933 מהתקף לב בעת שהותו בברן, במהלך סיור באירופה. עיראקים רבים מאמינים כי פייסל לא מת מהתקף לב אלא הורעל על ידי הבריטים. גופתו הובאה באונייה לנמל חיפה, משם הוטסה במטוס בריטי לעיראק. ירש אותו בנו היחיד ראזי.
לציון האירוע הוקמה בחיפה בשכונת ואדי סאליב אנדרטה בצורת עמוד קטוע ועל בסיסה כתובת בערבית: "לזכר העברת גופת הוד מלכותו, המנוח הגדול של הערבים, המלך פייסל הראשון", וכן אמרה המיוחסת לפייסל: "העצמאות נלקחת ולא ניתנת - חירות העם בידיו".
שלטונו והשפעתו
אם הבריטים היו הגורם שיצר את מסגרת המדינה העיראקית ופיקח על עצם קיומה, המלך פייסל הוא שסיפק לה באותה התקופה את השלד הפנימי. הוא לא עשה זאת בכוח הזרוע אלא בחוכמת האיזונים. פייסל הצליח לתמרן בין שלל גורמיה המנוגדים של הארץ, ולהעביר עשור של יציבות יחסית. גמישותו הפשרנית באה לידי ביטוי במגוון של תחומים:
פייסל היה מנהיג מלידה, אשר שילב במדיניותו מרץ של אדם צעיר, וניסיון עשיר שקנה בהיסטוריה הנפתלת שבה לקח חלק. סמכויותיו כמלך עיראק הוגדרו בחוקה אשר אושרה ב-1924. החוקה הבטיחה את שלטונו הבלתי תלוי, קבעה את היותו ראש המדינה ומפקד כוחותיה, ממנה הממשלה והשרים, בעל הסמכות לפיזור הפרלמנט ולחקיקה בכוח הצווים, ממנה השופטים פקידי מנגנון המדינה, המאשר את חקיקת הפרלמנט והמפקח על יישומם של החוקים.
עם זאת, בשנת 1933, השנה האחרונה לחייו, נשמע פייסל מתבטא בייאוש לגבי ממלכתו:
יחסי אוגנדה–יוון
סקירה כללית
יוון ואוגנדה מקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, יוון מסייעת לאוגנדה בתחומי המדע והרפואה ואף ממשלת יוון סייעה לפתיחת מרכז רפואי, תיכונים, משתלות ועוד. האוכלוסייה היוונית באוגנדה מוערכת בכ-20 נפשות בלבד.
יחסים כלכליים
בשנת 2016, היקף הסחר בין אוגנדה ליוון הסתכם בכ-6.09 מיליון דולר אמריקאי כאשר יוון ייצאה לאוגנדה סחורה בשווי 1.82 מיליון דולר אמריקאי ואוגנדה ייצאה ליוון סחורה בשווי 4.27 מיליון דולר אמריקאי. יוון מייצאת לאוגנדה בעיקר צלחות אלומיניום, שסתומים, בטריות חשמליות, שמיכות, שוקולד ועוד. בעוד שאוגנדה מייצאת ליוון בעיקר דגי פילה, קפה ועוד.
ליילנד היפו
ליילנד היפו (באנגלית: Leyland Hippo) היא משאית כבדה, הנעה 6x4, אשר יוצרה על ידי חברת "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בין השנים 1931–1952.
בשנת 1944 בתקופת מלחמת העולם השנייה, החל הצבא הבריטי להשתמש בדגמי "ליילנד היפו", 9092 סמ"ק, הנעה 6x4, משקל 10 טון.
תא הנהג תוכנן ל-2 נוסעים + נהג.
בגלל ההנעה 6x4, תיפקדו דגמי "ליילנד היפו" כרכבי שטח.
גאורגי דיופרון
דיופרון היה שופט כדורגל, עיתונאי ספורט, היסטוריון, תאורטיקן וביבליוגרף של הספורט הרוסי.
נעוריו ולימודיו
גאורגי נולד למשפחתו של אלכסנדר דיופרון, סוחר מהגילדה הראשונה ואזרח כבוד בסנקט פטרבורג שאבות אבותיו היגרו לרוסיה בתחילת המאה ה-19.
לאחר סיום הגימנסיה, בקיץ 1895, נסע לפריז והחל להכיר את החיים הספורטיביים בעיר. באותה שנה הוא מתקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובמקביל ללימודיו הצטרף לחוגי ספורט שונים בענפי כדורגל, הוקי קרח, מרוצי אופניים ומרוצי סוסים.
הולדת הכדורגל הרוסי
משחק הכדורגל הראשון ברוסיה נערך ב-24 באוקטובר 1897 באי וסילי. באותו יום נערך משחק בין "חוג חובבי הספורט" ו"חוג הספורטאים של סנקט פטרבורג". המשחק הסתיים בתוצאה 4:3 לטובת "חוג חובבי הספורט"
ב-27 באוקטובר 1897 דיופרון משתתף בכנס בין נציגי חוגי הספורט של פטרבורג, בה דנו בהשתתפות הספורטאים הרוסיים במשחקים האולימפיים. באותן שנים גם החל לכתוב עבור עיתוני ספורט שונים.
בשנת 1900 עבד בעיתון "ספורט" ושנה לאחר מכן מונה לעורך הראשי ובאותה שנה גם החל לקדם את ענף הכדורסל ברוסיה. לאחר הקמת התאחדות הכדורגל הרוסית עמד בראש ההתאחדות בשנים 1915–1917. דיופרון היה ממייסדי ליגת הכדורגל בסנקט פטרבורג ומשנת 1913 עד 1915, היה חבר בוועד האולימפי הבינלאומי והיה מאמן נבחרת האימפריה הרוסית בכדורגל באולימפיאדת 1912 שנערכה בסטוקהולם.
לאחר הקמת ברית המועצות, דיופרון עבד באוניברסיטת סנקט פטרבורג לתרבות פיזית על שם לסגאפט בשנת 1925 או 1926. בתקופה זו הוקמה תערוכה ראשונה ברוסיה של ספורט, לצורכי לימוד.
חייו המאוחרים
הוא פרסם למעלה משלושים ספרים אודות ענפי הספורט. משנת 1930 שוב עבד באוניברסיטת סנקט פטרבורג לתרבות פיזית על שם לסגאפט, הפעם בהזמנת מנהלי האוניברסיטה, בעקבות פרסום "הקורס הקצר לתולדות תרגולים פיזיים", שכתב דיופרון בשנת 1925. באפריל 1934 הוא היה למרצה בקתדרה לספורט, אך לא שמר על משרתו לזמן רב והוא מת ביולי אותה שנה.
דיופרון סבל מהמנגנון הסובייטי ונרדף על ידי גופי ביטחון המדינה הגפא"ו ונעצר בשנים 1921 ו-1927. נאסר עליו לעזוב את עיר מגוריו במשך 3 שנים. בהמשך האיסור בוטל, אם כי נחקר מספר פעמים בחשד להיותו מרגל.
הוא מת, כאמור, בשנת 1934 בלנינגרד ונקבר בבית העלמין הלוטרני וולקוב, אף שמאוחר יותר שרידיו הועברו לבית העלמין הפרבוסלבי סמולנסק בלנינגרד.
רעייתו מרגריטה, הייתה ילידת ולדיווסטוק. גם היא נרדפה ונאסרה על ידי הנקוו"ד בינואר 1938. הוצאה להורג ביולי 1938.
הנצחה
ב-27 במאי 2018, במלאת 315 שנה להקמת העיר סנקט פטרבורג, נחנך שלט זיכרון לזכרו, בבית מספר 21 ברחוב דוברוליובובה שבפטרוגראדסקאיה סטראנה, שבו התגורר.
כל נדרי
כָּל נִדְרֵי (פירוש האתחלתה בארמית: "כל הנדרים") היא הכְרזה הנאמרת לפני תפילת ערבית של ליל יום הכיפורים ובה הודעה פומבית על ביטול נדרים ושבועות של ציבור המתפללים. מקורה וזמן חיבורה אינם ידועים, אך מעריכים שנתחברה בתקופת הגאונים, והיא נאמרת בארמית, שפת הדיבור של רבים מהיהודים בתקופה זו. עניין התרת נדרים בתחילת השנה מוזכר בתלמוד. בשל זמן אמירתה של ההכרזה, עם כניסת יום כיפור, ובשל המלודיה המרטיטה שלה המקובלת בקהילות האשכנזיות, נעשתה הכרזת "כל נדרי" לאחד מן הקטעים הידועים ומן הסמלים הבולטים של המועד.
מקור התפילה
עניין התרת נדרים בתחילת השנה, ללא תפילה מיוחדת, מופיע כבר בתלמוד בבלי (בעקבות המשנה): "הרוצה שלא יתקיימו נדריו יעמוד בראש השנה ויאמר: כל נדר שאני עתיד לידור יהא בטל" בהמשך הסוגיה בתלמוד ישנה מחלוקת באיזה תנאים תקפה הודעת ביטול נדרים זו, ומהדיון עולה שחלק מאמוראי בבל התנגדו בחריפות לרעיון של ביטול נדרים באופן זה כלאחר יד.
לא ידוע בוודאות מתי חוברה התפילה או הוכנסה לסדר התפילה, ומדוע הועתק נושא התרת הנדרים מראש השנה ליום כיפור. היא מוזכרת לראשונה בסדר רב עמרם גאון, ומקובל לשער שחוברה בתחילת תקופת הגאונים, אך ככל הנראה לא על ידי גאוני בבל עצמם, משום שחלקם התנגדו לה בתוקף. יש הסוברים, ובהם ר' יצחק אייזיק מטירנא בעל ספר ה"מנהגים", שהתפילה אכן חוברה בבבל, וזאת בהסתמך על כך שהיא נכתבה בלשון ארמית שהייתה השפה הנפוצה בבבל, ועל כך שהנוסחאות הקדומות של התפילה מובאות לראשונה במקורות בבליים, כמו סדר רב עמרם גאון ואצל רב האי גאון - אמנם בצירוף הסתייגויות חריפות מאמירתה. בכמה כתבי יד מגניזת קהיר הנוסח בעברית ובחלקם מיועד לראש השנה.
בספר הזוהר וגם ב"שיטה מקובצת" מובא שאת המנהג תיקנו אנשי כנסת הגדולה. ישנם חוקרים המשערים שהתפילה צמחה מהציבור העממי, שלא על דעת חכמים, בשל דמיון שנמצא בין מבנה ולשון התפילה (כגון חזרה עליה ג' פעמים) לבין טקסטים בבליים בעלי משמעות מאגית שנועדו לגירוש שדים.
המחלוקת בעניינה
החל מימיה הראשונים של התפילה נחלקו הגאונים והראשונים האם יש להתרת נדר זו ערך הלכתי-משפטי, ולכן עצם אמירתה הייתה שנויה במחלוקת. רב עמרם גאון כותב שהיה נהוג לומר עליה "שמנהג שטות הוא זה ואסור לעשות כן", אף על פי שכלל אותה בסידורו. כך גם כותב רב נטרונאי גאון ש"אין נוהגין לא בשתי ישיבות ולא בכל ארץ בבל להתיר נדרים לא בראש השנה ולא ביום הכיפורים, אלא שמענו שבשאר ארצות אומרים כל נדרי. אבל אנו לא ראינו ולא שמענו מרבותינו". רב סעדיה גאון כתב באופן עדין יותר שתפילה זו מועילה רק לנדרים שנדרו הציבור בשגגה. באופן דומה כותב רש"י: אומרים "כל נדרי" כדי להתיר את נדריהן שאין זוכרים, אבל אם זוכרים צריך לקיימם.
אחד החששות של המתנגדים גאוני בבל, ומאוחר יותר גם חכמי קטלוניה וספרד, היה שבעקבות התפילה הציבור הרחב עשוי להקל ראש ולזלזל בנדריו. כך הטעים במאה ה-13 רבי מנחם המאירי: "ואחרי שגאוני עולם נסתפקו בעניינות האלו, מה אנו מה חיינו להכניס עצמנו במחלוקת, ואנו אין לנו אלא להניח מקום לשלום ולברוח מן הספקות. ומפני זה נהגנו שלא לומר נוסח כל נדרי כלל, שלא לזלזל בנדרים". בדומה לכך ציין הריב"ש שמטעם זה "בכל קטלוניא אין אומרים אותו", והרדב"ז הוסיף כי "ראיתי מנהג המוסתערבים במצרים שאין אומרים אותו". גם הרמב"ם ורבי יצחק אלפסי, מגדולי הפוסקים בספרד, אינם מזכירים את המנהג.
עם זאת, למרות ההתנגדות, התפשט המנהג בין קהילות ישראל, בהתחלה בעיקר בקרב יהודי אשכנז, שסמכו על פוסקים רבים שתמכו באמירת הנוסח, ביניהם הרב נתן בן ה"ר יהודה וכן הרא"ש שהתווכח עם המקשים על המנהג הקדום וקבע - "מיהו נראה כמנהג הקדמונים".
אמירת הנוסח נפסקה לבסוף בספרי ההלכה, גם בשולחן ערוך וגם על ידי הרמ"א וכיום היא נהוגה כמעט בכל קהילות ישראל. הרמ"א מציין שאין לסמוך על התפילה כדי להתיר נדרים: "לא סמכינן על זה להתיר בלא שאלה לחכם, כי אם לצורך גדול". רבי שמואל אליעזר הלוי איידלס (המהרש"א) מציין בשם ר' יוסף מטראני (המהרי"ט) שהתפילה מועילה רק למי שעבר על נדרו בשגגה שלא יענש. גם לאלו הסוברים שתפילה זו מתירה את נדרי העבר היא אינה מיועדת אלא לנדרים שהאדם לא זוכר שנדר אותם או במקרים של צורך גדול, שכן נדרים שהאדם זוכר, חייב הוא לפרטם בפני בית דין כדי להתירם ולא לומר בצורה כוללת "כל נדרי".
בפולמוס היהודי-נוצרי
בפולמוס היהודי-נוצרי הואשמו היהודים תכופות על ידי הנוצרים כי לנדריהם אין ערך בשל הצהרת "כל נדרי". לטענה זו הייתה השפעה חזקה באירופה, והיא אחת מהסיבות לקביעת שבועת היהודים בארצות רבות באירופה – שבועה מיוחדת ומשפילה שנאלצו יהודים להישבע כאשר התברר עניין משפטי בינם לבין לא-יהודים. התשובה הרגילה שניתנה מצד יהודים על האשמות אלו, שעלו בין היתר גם במשפט פריז, הייתה שמדובר על נדרים ושבועות שנודר אדם כלפי אלוהים ולא על נדרים שנודר האדם כלפי אדם אחר; נדרים והתחייבויות שבין אדם לחברו אינם מותרים על ידי תפילה זו. הסבר נוסף שניתן היה שהתפילה נועדה להתיר נדרים ושבועות וחרמות שנועדו להרחיק מתוך הקהל את העבריינים וכדי למנוע פירוד בעם.
השמטת התפילה
טענות אלה מצד הנוצרים הביאו לכך שאחד התיקונים הראשונים של מבשרי היהדות הרפורמית במאה ה-19 היה ויתור על אמירת תפילה זו: היא הושמטה לראשונה על ידם בסידור שהוציאו ישראל קליי וקרל גינסבורג בברלין ב-1817. גם אהרן חורין מחק אותה בקהילתו באראד. ב-1844 הייתה החלטתה הראשונה של ועידת הרפורמים בבראונשווייג לבטל את "כל נדרי" באופן גורף. לא רק הם עשו זאת: רש"ר הירש הביע מדי פעם התנגדות עקרונית לתפילה, וביום הכיפורים ת"ר (1839) הורה שלא לאמרה בבית-הכנסת שעמד בראשו באולדנבורג מ"טעמים שבהלכה", אף כי החליט שלא לחזור על כך בנימוק שעדיף שלא יעשה הדבר על ידי רב בודד. הרפורמים עצמם ייחסו חשיבות להיות התפילה ומנגינתה מוכרים מאוד וקבועים בתודעת הקהל, ורבניהם הוציאו מספר גרסאות חליפיות בלחן המסורתי. לעיתים קרובות נקראו פרק פ"ד מתהלים, פרק ק"ג ובעיקר פרק ק"ל. ב-1854 הכליל אברהם גייגר נוסח דומה בסידור החדש שחיבר: "כל פְּשָעַי ופִּשְעֵי הקהל הזה... מחם והעבירם מנגד עיניך." התחליף הנפוץ והמקובל ביותר בגרמניה התפרסם ב-1899, ונפתח גם הוא ב'כל נדרי', אך תיאר את ההתחייבויות באורח חיובי ולא כיוון לבטלן: "כל נדרי בני ישראל אשר הם נודרים לך... כולם יעלו ויבואו ויגיעו ויראו לפניך.". הסידור האחיד של התנועה בארצות הברית הכניס מחדש את הנוסח המסורתי ב-1978, ומאז הושב בהדרגה גם אצל רוב הרפורמים באירופה.
נוסח התפילה
גרסה זו, בתוספת המשפט על התרת תפילה עם העבריינים, ובשינויים קלים, נאמרת עד היום בנוסח איטליה ונוסח רומניא. לעומת זאת, רוב העדות מתפללות בנוסח ארמי.
הטקסט של כל נדרי על פי המנהג הספרדי הקדום המקובל בחלק מקהילות הספרדים, בעיקר באירופה ובחלק מקהילות מזרח גאורגיה (בעיקר טביליסי). נוסח כמעט זהה התקבל גם בתכלאל (הבלדי):
נוסח ספרדי אחר, המכיל גם עבר וגם עתיד, המקובל יותר בקהילות הספרדיות של המזרח ובקהילות מערב גאורגיה:
יש להעיר כי הספרדים מקפידים להגות את הכף במילה "כל נדרי" כקמץ רחב ולא כקמץ קטן (כאילו כתוב "כַּל נדרי"), הגייה זו מתועדת בסידורים בכתבי יד מספרד עצמה.
הטקסט של כל נדרי על פי האשכנזים:
עבר או עתיד
כך, בימינו, יש שלושה נוסחים. נוסח המתייחס רק לעבר, נוסח המתייחס רק לעתיד ונוסח הכולל גם את העבר וגם את העתיד. הנוסח הרווח כיום ברוב הקהילות הוא צירוף של שתי הגרסאות יחד, הן בלשון עבר והן בלשון עתיד, אולי כדי לכוון לשתי הדעות: "מיום כיפורים שעבר עד יום כיפורים זה ומיום כיפורים זה עד יום כיפורים הבא עלינו לטובה".
הרב יוסף דב סולובייצ'יק הסביר את המשמעות הרעיונית מאחורי מחלוקת זו:
המשפט הפותח
המשפט הפותח משמש כהרמז בשירה העברית, בין היתר בשיר ברית דמים של המשורר עמנואל צבר ובשיר "לכל מאן דבעי" של המשורר עמיחי חסון הפותח את הספר בלי מה.
הפסוק "ונסלח"
לאחר אמירת התפילה נוהגים לומר את הפסוק 'ונסלח לכל עדת בני ישראל ולגר הגר בתוכם כי לכל העם בשגגה', ויש שמוסיפים לפניו את המילים 'ככתוב בתורת משה'. ישנן דעות שונות לטעם סמיכת פסוק זה לתפילת "כל נדרי". לפי השיטות הסוברות שתפילה זו מתייחסת לביטול של כל נדרי העבר שאותם המתפלל לא זוכר, הפסוק בא כבקשת סליחה מה' על אי קיום נדרים אלו. טעם זה נכון עוד יותר לשיטת אלו הסוברים שלתפילת כל נדרי אין כלל תוקף הלכתי-משפטי הפוטר את האדם מנדריו ואינה אלא בקשת כפרה מאלהים. ואילו לפי הדעות הסוברות שהתפילה נאמרת כהתנאה שנדרי העתיד לא יחולו, הפסוק נאמר בכל זאת כבקשת כפרה על העתיד אם האדם יידור ויעבור עליו. ישנם גם הסוברים שאמירת הפסוק היא בקשת סליחה על עצם נדירת הנדר, שכן פעמים רבות יחסה של היהדות לנדר אינו חיובי בשל החשש שיפרו אותו: "כל הנודר כאילו בנה במה", ויש שסוברים שאמירת הפסוק אינה חלק מנוסח תפילת כל נדרי אלא קטע בפני עצמו הנאמר על עצם יום הכיפורים, המיועד לסליחה וכפרה על כל עוונותיו של האדם. לשיטה זו העירו הראשונים שוודאי שאין לומר את המילים 'ככתוב בתורת משה'.
מהלך התפילה
בערב יום כיפור מתכנס הציבור (בקרבו על פי רוב אנשים רבים שלא פוקדים את בית הכנסת באורח קבע) לבית הכנסת. הגברים מתעטפים בטליתות (בשונה מכל תפילת ערבית אחרת בשנה). יש המקפידים להתחיל את התפילה מעט לפני השקיעה, מפני שלפי ההלכה לא מתירים נדרים בשבתות ובימים טובים, ויום הכיפורים הוא יום טוב. ברם, ברוב הקהילות הספרדיות ממתינים בכוונה עד הלילה כדי שיתאספו כמה שיותר אנשים לבית הכנסת, ומסתמכים על הדעה המתירה להתיר נדרים בשבת ובחג לצורך השבת או החג.
לאחר אמירת הפיוטים "לך אלי תשוקתי" ו"שמע קולי אשר ישמע בקולות" (אצל הספרדים; הספרדים במערב אירופה לא אומרים "לך אלי") או "תפילה זכה" (אצל חלק מהאשכנזים, בעיקר במזרח אירופה), פותחים את הארון ומוציאים את ספרי התורה ומניחים אותם על בימת שליח הציבור. יש מן הספרדים שלא נוהגים להוליך את ספרי התורה לבימה, אלא מוציאים אותם מן ההיכל ועומדים אִתם לידו עד לסיום התפילה.
יש אומרים כי בעבר היו נוהגים לומר את קטע התפילה פעם אחת בלבד, מאוחר יותר התקינו לומר אותו פעמיים עבור המתפללים שאיחרו לבוא, ולבסוף התקבע המנהג לומר אותו שלוש פעמים, כנהוג גם בטקסי התרת נדרים ושבועות, שבהם המתיר אומר שלוש פעמים "מותר לך". בעבר אף היו קהילות שבהן נהגו לומר ארבע פעמים את הקטע.
הלחן
בקרב יהדות ארצות האסלאם, כל עדה שרה לפי טעמה, על פי לחן התפילה או הסליחות. יוצאי עיראק ואיראן אומרים את התפילה בלחן הסליחות, בעוד שיהודי תימן אינם רואים חשיבות רבה לתפילה זו ואומרים אותה בנעימה פשוטה. לעומתם יוצאי מרוקו, חלב ואיטליה, אומרים את הנוסח בלחן הזהה ללחן התפילה הרגיל. ביהדות לוב מקובל ניגון מעט חגיגי, הקרוב למדי לניגון האיטלקי. גם לחנם של שאר יהודי ארצות המערב (מרוקו, תוניסיה ואלג'יר), מבוסס על לחן זה. אמנם לחנם מסתלסל יותר, באופן הדומה יותר לדרך התפילה הרגילה של ארצות אלו. בקרב קהילות גאורגיה מקובלים שני ניגונים ייחודיים לתפילת "כל נדרי". ניגון אחד מקובל בקרב קהילות מערב גאורגיה וניגון שני מקובל בקרב קהילות מזרח גאורגיה.
הלחן האשכנזי
מפורסם אולי אף יותר מנוסח התפילה הוא הלחן המקובל אצל אשכנזים בעת אמירת "כל נדרי", שמושר אף בקהילות רפורמיות שוויתרו על אמירת התפילה עצמה, ונחשב לניגון יסוד במוזיקה יהודית. באירופה המזרחית אף הרבו אישים נוצריים בולטים, חובבי מוזיקה, ויהודים שעזבו את הדת, לבקר בבתי הכנסת כדי לשמוע את הניגון בערב זה. למרות זאת, קרוב לוודאי שאין בנמצא שני בתי כנסת, שבהם שרים בדיוק אותה נעימה תו בתו. בדיקה קפדנית של ההבדלים מגלה אחידות רק בעיקרי חלקו הראשון של הלחן, וקשת שינויים רחבה ביתר חלקיו. עם זאת, הסטיות מן המקור אינן קיצוניות ואינן אלא מה שמצופה מחיבור מוזיקלי שאיננו מיוחס ליוצר יחיד, אלא הורחב ונבנה בידי יוצרים רבים בזה אחר זה ונמסר על ידם הלאה בדרכים המסורתיות, המאפיינות את ההתנהלות החזנית הרפסודית.
המבנה המוזיקלי של לחן "כל נדרי" בנוי על בס פשוט, כשהמלודיה היא מזיגה של חזנות פשוטה עם סלסולים עשירים. במקום לקרוא את מילות הפתיחה בקריאה חדגונית, היה חזן מדרום גרמניה מקדים צליל אנחה ממושך, שוקע לצליל נמוך יותר ושב ועולה, כאילו רק לאנחות ויפחות בכי יכול להינתן ביטוי לפני שהמשרת בקודש יוכל להביא את עצמו לפתוח את תפילות יום הכיפורים. לאחר מכן זימר החזן בסולמות שונים את מילות התפילה שלש פעמים, כאשר בכל פעם הולך קולו ומתעצם, לפי מנהג שמקורו במחזור ויטרי מהמאה ה-11:
היו רבנים שהביעו תמיהה על הצורך באווירת חרדה והשתוממות זו בעת אמירת תפילה "טכנית" שעוסקת בהתרה פשוטה של נדרים.
בנוסף להגבהת הקול היה נהוג גם להאריך בנעימה ממושכת, בין היתר בשל החיוב לבצע את התרת הנדרים לפני השקיעה משום שהיא אסורה בחג עצמו, ועל שליחי הציבור באשכנז הוטל להאריך בתפילה עד זמן תפילת ערבית, כפי שהורה המהרי"ל (1360-1427): "יתחיל שליח הציבור כל נדרי טרם שיקדש היום, אכן יאריך בו בניגונים להמשיך עד הלילה". במאה ה-16 מופיע לראשונה, אצל רבי מרדכי יפה מפראג, אזכור על ניגון קבוע לתפילה אשר מורגל בפי החזנים.
כתב התווים הקדום ביותר שבידינו ללחן המקובל הוא של החזן אהרן ביר מברלין משנת 1765, אולם מקור הנעימה עצמה אינו ידוע, והיא נחשבת חלק מסדרת נעימות מסורתיות הקרויים "ניגוני מסיני", שהופיעו בקהילות יהודיות בדרום גרמניה (וורמס, שפייר ומיינץ) בין המאה ה-11 למאה ה-15. המסורות העממיות לגבי זהות המלחין מגוונות, וקשה לבסס אותן היסטורית. לפי אחת המסורות, הוא חובר על ידי המשורר הספרדי האנוס דה-קסטילה, שצפה בהוצאה להורג של אנוס בשם דון מנואל, שהיה שר האוצר אצל המלכה איזבלה. ההשערה הרווחת היא שהוא הולחן בידי חזן בדרום או מערב גרמניה. לפי המוזיקולוג אברהם צבי אידלסון, החזן חיבר את הלחן בשנת 1500 לערך, בהשראת האנוסים בספרד שהקפידו אולי יותר מכל להתאסף בסתר לתפילת כל נדרי מלאת הוד, בכוונה לבטל את שבועות השווא שלהם כשהוכרחו להמיר את דתם. לפי אידלסון התפשט הניגון באשכנז בעוד שהספרדים עצמם כלל לא הכירו אותו.
התפילה והנעימה היוו בסיס למספר יצירות ידועות של מוזיקה קלאסית, בהן אופוס 39 למקהלה ותזמורת של ארנולד שנברג, היצירה הנודעת בשם זה של מקס ברוך, רביעיית מיתרים של ג'ון זורן, ועוד. כמו כן, האקורדים של הלחן דומים לחמש התיבות הראשונות באחת מרביעיות המיתרים של בטהובן. הנעימה שימשה כרקע לסיום הסרט ביידיש משנת 1940 "דער וילנער שטאט חזן". הפרוטגוניסט בסרט (מגולם על ידי החזן מוישה אוישר), חזן אדוק שהתרחק מהיהדות כדי להפוך לכוכב אופרה, עובר תהליך זיכוך לאחר שהוא מתהלך ברחוב בליל יום כיפור ושומע את צלילי הנעימה הבוקעים מבית הכנסת, מצטרף לתפילה ובסיומה נופל מת.
הערות שוליים
Preghiera ebraica
חופזי מנומר
חוֹפָזִי מְנֻמָּר (שם מדעי: Pluvialis squatarola) הוא חופמי גדול יחסית המתרבה באזורים הארקטיים. זהו מין הנודד למרחקים ארוכים, עם תפוצה חופית גלובלית בחורף.
בישראל הוא חולף וחורף מצוי, ומקייץ נדיר.
טקסונומיה
החופזי המנומר תואר רשמית על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Tringa squatarola. כעת הוא מסווג יחד עם שלושה חופזים אחרים בסוג חופזי, Pluvialis, שהוגדר על ידי האורניתולוג הצרפתי מטוראן ז'אק בריסון בשנת 1760.
שם הסוג הוא לטיני ופירושו מתייחס לגשם, מ - pluvia, "גשם". בעבר האמינו שהם התלהקו כשהגשם היה קרוב. שם המין squatarola הוא גרסה בלטינית של Sgatarolaלטינית, שם ונציאני לסוג של חופמי.
השם הנפוץ באנגלית המשמש למין זה שונה בחלקים שונים של העולם. הוא ידוע בדרך כלל כ"חופמי אפור" (Grey plover) בעולם הישן ו"חופמי שחור-בטן" (Black-bellied plover) בעולם החדש.
תיאור
אורכו של החופזי המנומר כ-27–30 ס"מ, עם מוטת כנפיים של 71–83 ס"מ, ומשקל של 190–280 גרם (העולה לעד 345 גרם בזמן ההכנה לנדידה). באביב ובקיץ (סוף אפריל או מאי עד אוגוסט), לבוגרים ניקוד בשחור-לבן על הגב והכנפיים. הפנים והצוואר שחורים עם גבולות לבנים; יש להם חזה ובטן שחורים ועל-שת לבן. הזנב לבן עם פסים שחורים. המקור והרגליים שחורים. הם מתחלפים לניצוי חורף באמצע אוגוסט עד תחילת ספטמבר ושומרים עליו עד אפריל. ללבוש חורף צבע אפור פשוט למדי, עם חזה מנומר אפור ובטן לבנה. הניצוי של צעירים ושל חורף הראשון, המתמשך אצל הצעירים מהפריחה מהקן עד גיל שנה בערך, דומה לניצוי החורף הבוגר אך עם הנוצות בגב שחורות יותר עם שוליים בגוון לבן שמנת. בכל המופעים, יש ניצוי שחור בבסיס התת-כנף וב"שחי", תכונה שמבדילה אותו בקלות משלושת מיני החופזי האחרים במעוף. על הקרקע, ניתן לזהות אותו גם משאר מיני חופזי לפי המקור הכבד והגדול יותר שלו (כ-24–34 מ"מ).
תפוצה ובית גידול
בית הגידול שלו הוא איים ארקטיים ואזורי חוף לאורך החופים הצפוניים של אלסקה, קנדה ורוסיה. המין מקנן על הקרקע בטונדרה פתוחה ויבשה עם ראות טובה; הקן הוא גומה רדודה מחצץ. בתטולה ארבע ביצים (לעיתים רק שלוש) המוטלות בתחילת יוני, עם תקופת דגירה של 26–27 ימים; האפרוחים עוזבים את הקן בגיל 35–45 ימים.
הם נודדים לאזורי החריפה באזורי חוף ברחבי העולם. בעולם החדש הם חורפים מדרום-מערב לקולומביה הבריטית ומסצ'וסטס דרומה לארגנטינה וצ'ילה, במערב העולם הישן מאירלנד ודרום-מערב נורווגיה דרומה לכל חוף אפריקה ועד דרום אפריקה, ובמזרח העולם הישן, מדרום יפן דרומה לאורך כל החוף הדרומי. אסיה ואוסטרליה, עם פרטים בודדים שמגיעים עד לניו זילנד. רוב הנודדים לאוסטרליה הם נקבות. הוא מבצע טיסות ללא הפסקה חוצות יבשות באופן סדיר מעל אסיה, אירופה וצפון אמריקה, אבל הוא בעיקר מזדמן נדיר על הקרקע בפנים היבשות, רק נוחת מדי פעם אם נאלץ לרדת בשל מזג אוויר קשה, או כדי לאכול על חופי אגמים גדולים מאוד כמו האגמים הגדולים, שם הוא חולף נפוץ.
רבייה
צעירים לא מתרבים עד גיל שנתיים, והם בדרך כלל נשארים בשטחי החריפה עד הקיץ השני שלהם.
הרגלי אכילה
הם מחפשים מזון בחופים ובמשטחי גאות, בדרך כלל דרך באמצעות ראייה, בניגוד לרוב החופמים שמתבססים יותר על גישוש. המזון מורכב מרכיכות קטנות, תולעים רב-זיפיות, סרטנים וחרקים. הוא פחות חברותי משאר מיני החופזי, אינו יוצר להקות שיחור מזון צפופות, אלא ניזון בפיזור רחב על חופים, עם ציפורים מרוחקות אחת מהשניה. עם זאת, הם ייצרו להקות צפופות על תאי גאות.
החופזי המנומר הוא מין חששן, ולרוב יהיה הראשון לקרוא קריאות אזהרה ולברוח בעת זיהוי סכנה מתקרבת, ובשל כך משמש כ"שומר תורן" בלהקות מעורבות של חופמאים.
סטטוס
בשל היותו מין נפוץ עם תפוצה כלל-עולמית, ובשל אזורי הקינון הארקטיים שלו, מתקשים באומדן מדויק של האוכולוסיה הכוללת של המין; אך משערכים אותה בכ-840,000 פרטים. האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN) קבע כי רמת האיום על החופזי המנומר היא "ללא חשש". זהו אחד המינים שעליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירואסייתים (AEWA).
יאנוב
הכפר יאנוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15 כיישוב כנסייתי, ובאמצע המאה ה-15 הוענקו לו זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך.
יהודי יאנוב
בכפר פעלו כמה מאדמו"רי חסידות לובושוב.