cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרל היינריך שטרנץ
מחקריו
פרסומיו הרבים בחקר היופי הנשי מלווים בצילומי עירום רבים, של נשים, לרוב צעירות, ממוצאים וגזעים שונים. התמונות צולמו על ידו או נמסרו לו מקולגות עבודה.
הגדרת היופי של שטרץ
שטרץ ראה ביופי הנשי ביטוי של ייעודה האימהי. בדומה לרופאים אחרים, כמו אלברט מול, הוא סבר כי נשים היוצאות לעבוד יקבלו בסופו של דבר מראה גברי יותר. בתור טיפול לכך, הציע את "דיאטת קלוביוטיקה" שפיתח.
חקר היהודים
בספרו משנת 1903, בשם "מה הם יהודים?" ("Was sind Juden?"), כותב שטרץ כי אנטישמים מודרניים מאפיינים את היהודים בדרך כלל בפגמים פיזיים. הוא חלק על כך, וכתב כי היהודים מהווים את הבסיס לציוויליזציה המערבית והוכיח כי הם חולקים מוצא קווקז י וארי, מכיוון שאם התרבותם במשך מאות שנים הייתה בתוך הקהילה גרידא, היה דבר זה גורם לפגמים בנראות, פיתוח שיגדון, סוכרת ושיגרון בקרב יהודי אירופה. הוא המשיך וכתב כי בעתיד, היהודים יוכלו לתרום לעתיד התרבות והחברה האירופית.
קונצ'רטו לכינור של סיבליוס
הקונצ'רטו לכינור ברה מינור אופוס 47, נכתב על ידי ז'אן סיבליוס ב-1904. קונצ'רטו זה הוא מהקונצ'רטי לכינור המפורסמים ביותר ונחשב לקשה לביצוע מבחינה וירטואוזית.
היסטוריה
סיבליוס הקדיש במקור את הקונצ'רטו לכנר וילי בורמסטר אשר הבטיח לנגן את הקונצ'רטו בברלין. מסיבות כלכליות, החליט סיבליוס להציגו לראשונה בהלסינקי, וכיוון שבורמסטר לא יכול היה להגיע לפינלנד, ביקש סיבליוס מוויקטור נובצ'ק (מורה בקונסרסרטיום בהלסינקי) כי ינגן את הקונצ'רטו. הגרסה הראשונית של הקונצ'רטו בוצעה לראשונה בניצוחו של סיבליוס ב-8 בפברואר 1904. נובצ'ק ניגן את הקונצ'רטו בצורה גרועה והפרמיירה נכשלה, אם כי סיבליוס סיים את הקונצ'רטו בסמוך לפרמיירה, כך שלא היה לנובצ'ק ולתזמורת מספיק זמן להתאמן על ניגונו.
כתוצאה מכך עיכב סיבליוס את ההוצאה לאור וערך שינויים נרחבים ביצירה, המהלך כלל, בין היתר, מחיקת חומר רב שסיבליוס הרגיש הוא לא עובד. הגרסה החדשה בוצעה לראשונה ב-19 באוקטובר 1905 בניצוחו של ריכרד שטראוס על התזמורת הממלכתית של ברלין, סיבליוס לא נכח בקונצרט זה. בורמסטר התבקש בשנית להיות הסולן אך גם בפעם זאת הוא לא היה זמין. למרות זאת הוחלט לנגן את היצירה בלעדיו, כאשר את תפקיד הסולן מבצע קרל הריל, הכנר הראשי של התזמורת הממלכתית של ברלין. בורמסטר נפגע ממעשה זה והוא סירב לנגן את הקונצ'רטו כל ימיו. עקב כך סיבליוס הקדיש את הקונצ'רטו לילד הפלא פרנץ וססי אשר היה בגיל 12 באותו הזמן. וססי ביצע לראשונה את הקונצ'רטו בגיל 13, הגם שהוא לא יכול היה להתמודד עם הדרישות הטכניות הקשות של היצירה.
הגרסה הראשונית בולטת בכך שהיא דורשת מהסולן כישורים גבוהים מהממוצע. הקונצ'רטו לא היה ידוע עד אשר יורשו של סיבליוס הרשה ביצוע אחד בפני קהל והקלטה אחת של היצירה ב-1991. לאונידס קבקוס תחת ניצוחו של אוסמו ונסקה ניגן את היצירה בשתי הפעמים. גם הגרסה המחודשת דרשה יכולת טכניות ברמה גבוהה מהסולן. היצירה המקורית ארוכה במשהו מהמחודשת, כוללת נושאים שלא מופיעים בגרסה המחודשת. חלקים מסוימים, ההתחלה של הפרק הראשון, חלקים מהפרק השני ורוב הפרק השלישי, לא השתנו כלל. אחד מהשינויים הבולטים הוא בתזמור היצירה כולה ובעיקר בפרק הראשון, כאשר חלקים מסוימים מנוגנים באיטיות כפולה.
זהו הקונצ'רטו היחיד שסיבליוס כתב, הגם שהוא כתב כמה יצירות בקנה מידה דומה לכלי סולו ולתזמורת (כדוגמת שש ההומורסקות לכינור ותזמורת).
פרקי היצירה
היצירה נאמנה לצורת הקונצ'רטו הסטנדרטית, שלושה פרקים במתכונת של מהיר-איטי-מהיר:
הפרק השלישי ידוע בין כנרים בדרישות הטכניות הקשות שלו והוא נחשב לאחד מהפרקים הטובים ביותר שנכתבו לכינור. הדרישות הטכניות מן הסולן קשות ביותר, במהלך נגינת הפרק ישנו שימוש נדיב בצלילים כפולים, אקורדים שבורים, מעברי סולמות מהירים וגיוון ריתמי.
אינסטרומנטציה
הרכב הכלים ליצירה כולל:
הקלטות
יאשה חפץ הקליט ראשון את הקונצ'רטו, חפץ החזיק מהקונצ'רטו כאחד מהקונצ'רטי הגדולים של התקופה הרומנטית ברפרטואר לכינור. הפירוש המאומת ליצירה הוא של אידה הנדל. כאשר סיבליוס שמע את ביצועה ברדיו של פינלנד, הוא כתב לה כי אחר כך כי: "ניגנת אותו במומחיות מכל בחינה. אני מברך את עצמי שהקונצ'רטו שלי מצא פרשנית ברמתך."
O heilges Geist- und Wasserbad, רי"ב 165
O heilges Geist- und Wasserbad (בעברית: הו מרחץ קדוש של רוח ומים) רי"ב 165, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בוויימאר, והוא ביצע אותה לראשונה ב-16 ביוני 1715, לכבוד חג השילוש הקדוש.
היסטוריה ומילים
באך עבד כמלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708, ובמרץ 1714 קודם לתפקיד הממונה על המוזיקה. בתפקיד זה היה אחראי להלחנה של יצירה חדשה מדי חודש, בעיקר של קנטטות, כשמטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה, תוך כמה שנים. לפי הידוע כיום, קנטטה זו הייתה השנייה שהלחין באותה שנה לאחר רי"ב 31.
סדר הקריאה לחג כולל פסוקים מהאיגרת אל הרומאים ומהבשורה על-פי יוחנן בהם מתוארת פגישתו הראשונה של ניקודמוס עם ישו, שבה הם דנים על הטבילה לנצרות. הלברית נכתבה על ידי סלומון פרנק (Salomon Franck), משורר החצר שכתב את הלברית לקנטטות נוספות של באך בתקופה זו והיא מתייחסת לנושא הטבילה ולקשר שנוצר כך בין המאמין לבין ישו. כמו כן, היא עוסקת בגאולה הבאה על ידי מותו של ישו. אזכור נוסף לסדר הקריאה הוא נחש הנחושת שמוזכר בשיחת ישו עם ניקודמוס ופרנק מרחיב את ההתייחסות גם לנחש הקדמוני שמסמל את החטא הקדמון. החלק האחרון בקנטטה לקוח ממזמור לותרני של המשורר הגרמני בן המאה ה-16, לודוויג הלמבולד (Ludwig Helmbold).
כמו קנטטות אחרות שלו מתקופת ויימאר, הוא ביצע את הקנטטה פעם נוספת בעת עבודתו בלייפציג, באותו מועד בשנת 1724. הפרטיטורה המקורית ששרדה היא מהביצוע בלייפציג, בעוד זאת של הביצוע הראשון אבדה.
הקלטות
היצירה לא הוקלטה רבות, רק כ-7 פעמים, בהן על ידי מנצחים ידועים כגון גוסטב ליאונהארדט (ב-1987), טון קופמן (ב-1995), מסאקי סוזוקי (ב-1996) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
BTS, the Best
BTS, the Best הוא אלבום האוסף השלישי ביפנית של ההרכב הדרום קוריאני BTS. האלבום יצא לאור ב-16 ביוני 2021, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק יפן.
רקע והכרזה
ב-16 בפברואר 2021, הודיעו ההרכב BTS על צאת של הסינגל בשפה היפנית, "Film Out". השיר הוא אמור לשמש כשיר הנושא בסדרה היפנית "Signal". ב-26 במרץ, הוציאה ההרכב את טיזר לווידאו קליפ של השיר והכריזו בו זמנית על צאת של אלבום חדש בשפה היפנית, BTS, Best. במקביל חשפו ההרכב את רשימת הרצועות. האלבום מכיל את כל המהדורות היפניות הקודמות של הלהקה מאז 2017, וגם כולל את הסינגל "Dynamite" 2020 כמסלול בונוס.
הערות שוליים
undefined
חירטיה דירקס
חירטיה דירקס (בהולנדית: Geertje Dircx; נולדה ב-1610–1615 ונפטרה ב-1656) הייתה המאהבת ובת הזוג של רמברנדט לאחר מות אשתו ססקיה ואן אוילנבורך. דירקס התקבלה לעבודה כמינקת עבור טיטוס (Titus van Rijn) בנו של הצייר, וחיה עם רמברנדט כבת זוג במשך מספר שנים. מערכת היחסים בין השניים, נסתיימה בצורה שלא על מי מנוחות, ובעקבות כך השניים היו מעורבים בדיונים משפטיים ארוכים בגין הפרת הבטחת נישואים (לשון הרע בפיתוי והבטחה להינשא), במסגרתו דירקס תבעה מזונות מרמברנדט. בסופו של דבר היא נשפטה למאסר ונכלאה לאחר שהואשמה בכך שהתנהגותה אינה יציבה. לאחר שיחרורה היא התכוונה לתבוע את רמברנדט על מאסר שלא כדין.
ייתכן ודירקס דיגמנה עבור רמברנדט ודמותה מונצחת בכמה יצירות שלו, אבל אין הסכמה בין החוקרים בתחום לגבי הציורים המתארים אותה.
ביוגרפיה
חירטיה נולדה וגדלה בעיר אדם. בשנת 1630 היא הגיעה לעיר הורן שם עבדה כמלצרית בפונדק במשך כעשור. בשלב מסוים היא הכירה שם את אברהם קלאש, שהיה חצוצרן בספינות במהלך מסעות שייט ימיים, אך הוא נפטר במהלך אחת ההפלגות והיא נותרה אלמנה. לאחר שהתאלמנה היא התגוררה במשך תקופה אצל אחיה פיטר, שהיה נגר ספינות בווטרלנד. ייתכן שדרכו היא הכירה את רמברנדט.
ככל הנראה חירטיה החלה לעבוד בבית רמברנדט בסביבות השנה 1643, לאחר שהתאלמנה. היא התגוררה שם במשך כשש שנים בבית ברחוב Sint Antoniesbreestraat באמסטרדם. במקור המשפחה שכרה את שירותיה על מנת לשמש כמינקת עבור בנו טיטוס במהלך מחלתה של ססקיה ואן אוילנבורג, שהייתה אשתו הראשונה של רמברנדט. ככל הנראה הרומן בין חירטיה לרמברנדט החל לאחר מותה של ססקיה. מקרים כאלו היו ככל הנראה די נפוצים באותה התקופה. בתקופה בה היו נאהבים, רמברנדט העניק לחירטיה כמה תכשיטים וטבעות שהיו שייכות לאשתו המנוחה, מחווה שמשפחתה של ססקיה לא קיבלה באור חיובי. ככל הנראה חירטיה ציפתה שבחלוף מספר שנים ממות אשתו רמברנדט יישא אותה לאישה, אך הזוג מעולם לא התחתן, ייתכן כי הסיבה הייתה סעיפים בצוואה של ססקיה שקבעו כי חתונה מחודשת של רמברנדט תביא לאובדן הירושה שהשאירה אחריה.
הליכים משפטיים עם רמברנדט
למרות זאת חירטיה המשיכה לבקש כסף מרמברנדט, ייתכן ואף איימה עליו בסחיטה. בקיץ 1650, רמברנדט השתתף במאמץ לשלוח אותה לאשפוז בכפייה חאודה, במה שכונה אז "בית תיקון לנשים", ולעיתים גם "בית משוגעים". ההיסטוריון פטריק האנט תיאר את המקום כ"כלא וירטואלי לזונות חסרות כל וחולות וכן מקלט לחולי נפש. חירטיה כנראה הוכנסה תחת ההגדרה האחרונה בכך שהשתוללה 'בעוצמה רבה ביותר". היסטוריונים חלוקים בדעותיהם בנושא זה. נראה שאחיה ואחיינה של חירטיה, יחד עם כמה שכנים שלה, תמכו בחלק מהטענות של רמברנדט נגדה והיא נידונה ל-12 שנות מאסר. ב-1652 היא עתרה לשחרורה, אך העתירה נדחתה. בשנת 1655 היא חלתה. חברתה תרין ג'ייקובס הצליחה בסופו של דבר לשכנע את המועצה להתערב בשמה וחירטיה שוחררה מהכלא, לאחר שהייתה כלואה במשך חמש שנים. לאחר שחרורה היא התכוננה לתבוע את רמברנדט בגין מאסר שלא כדין בטענה של לשון הרע ושימוש בעדויות שיקריות. לדברי כריסטוף דרייסן: "העקשנות שהיא הפגינה במאבק שלה כנגד מי שהיה אז אדם מכובד, מעידה על הערצה".
מצבו הפיננסי של רמברנדט התדרדר מאוד בתקופה זו, וייתכן שהדרישות של חירטיה לאחר שחרורה היו "הקש האחרון" שהוביל לכך שהוא הגיש בקשה לפשיטת רגל.
תיאורים בתרבות הפופולרית
בסרט "רמברנדט" משנת 1936 היא מתוארת כאישה לא נעימה, ממולחת ומתחכמת. שיחקה אותה בסרט זה גרטרוד לורנס, באחת מהופעותיה הקולנועיות הנדירות. היא גם מופיעה בסרטו של פיטר גרינווי משנת 2007, Watching Night, בגילומה של השחקנית ג'ודי מיי. גם שם היא הוצגה בצורה שלילית, כמרגלת שנשכרה על ידי קושרים כדי להכפיש את רמברנדט. היא מופיעה גם בסרט הגרמני "רמברנדט" משנת 1942 בגילומה של אליזבת פליקנשילדט. בטלוויזיה היא הופיעה כדמות בסדרה הולנדית משנת 2011 בשם (במקור) Rembrandt en ik.
בספרות המחברת סימונה ואן דר פלוכט כתבה את הספר "אהובת הצייר", שם היא מבקשת לשקם את המוניטין של חירטיה ומציעה פרספקטיבה מפתיעה ברומן ההיסטורי שלה שראה אור בשנת 2019.
גתר
גתר, על פי המסופר בבראשית, היה בנו השלישי של ארם בן שם בן נח. על פי הגרסה המובאת בדברי הימים א', לא היה בנו של ארם כי אם אחיו, בנו של שם. יוסף בן מתתיהו זיהה אותו כאבי הממלכה הבקטריית.
ובדברי הימים א':
סטיבן אנזונזי
סטיבן אנזונזי (בצרפתית: Steven Nzonzi; נולד ב-15 בדצמבר 1988) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בא-ריאן.
ראשית הקריירה
אנזונזי נולד בלה גארן-קולומב פרוור של פריז לאם צרפתייה ולאב שהיגר מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. אנזונזי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של ראסינג פריז. שנה לאחר מכן, הצטרף לפריז סן-ז'רמן. בפריז, אנזונזי תיפקד בעיקר כחלוץ וכקשר התקפי. בהמשך, אנזונזי שיחק בליסיו, קן, בווה ואמיין.
אמיין
ב-24 בנובמבר 2007 ערך אנזונזי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אמיין בניצחון 0–7 נגד ראייסם במסגרת הקופה דה פראנס. ב-15 באפריל 2008 ערך אנזונזי את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה בהפסד 0–1 לבסטיה. בסיום העונה, אנזונזי חתם על חוזה מקצועי בקבוצה.
בעונת הוסב אנזונזי לעמדת הקשר האחורי ושיחק 36 משחקי ליגה. ב-8 במאי 2009 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לשטרסבורג, שהוביל את אמיין לירידה לליגה השלישית. למרות הירידה, אנזונזי משך את תשומת לבן של בלקברן רוברס ופורטסמות'.
בלקברן רוברס
ב-30 ביוני 2009 חתם אנזונזי בבלקברן רוברס מהפרמייר ליג תמורת 650 אלף פאונד.
ב-15 באוגוסט 2009 ערך אנזונזי את הופעת הבכורה שלו בבלקברן בהפסד 0–2 למנצ'סטר סיטי. ב-4 באוקטובר 2009 כבש אנזונזי את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–6 לארסנל. בסיום העונה, אנזונזי נבחר לכדורגלן העונה של בלקברן בהצבעה שנערכה בקרב אוהדי הקבוצה.
באוגוסט האריך אנזונזי את חוזהו בקבוצה עד. ב-2 באפריל 2011 קיבל אנזונזי את הכרטיס האדום הראשון בקריירה שלו בתיקו 0-0 נגד ארסנל לאחר שנכנס עם שתי הרגליים בלורן קוסיילני. בעקבות כך, ספג אנזונזי עונש הרחקה לארבעה משחקים על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית.
ב-26 בנובמבר 2011 פגע אנזונזי עם מרפקו בפניו של ריאן שוקרוס, במהלך משחק הליגה נגד סטוק סיטי. עקב הפגיעה, אנזונזי הורחק לשלושה משחקים. ב-11 בפברואר 2012 הבקיע ובישל אנזונזי בניצחון 2–3 נגד קווינס פארק ריינג'רס.
סטוק סיטי
ב-31 באוגוסט 2012 חתם אנזונזי בסטוק סיטי ששילמה עליו 3 מיליון פאונד. ב-15 בספטמבר 2012 ערך אנזונזי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד מנצ'סטר סיטי. בסיום משחק זה, נבחר לאיש המשחק. ב-29 בדצמבר 2012 הורחק בתיקו 3-3 נגד סאות'המפטון. ראשי סטוק ערערו על הכרטיס האדום בטענה שהוא נשלף שלא בצדק, וההתאחדות האנגלית קיבלה את הערעור. ב-12 במאי 2013 הבקיע אנזונזי את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לטוטנהאם הוטספר.
בעונת פתח אנזונזי בכל משחקי הקבוצה בליגה והוחלף רק פעמיים, וכבש שלושה שערים נגד מנצ'סטר יונייטד, טוטנהאם הוטספר וליברפול. בסיום העונה, אנזונזי זכה בתואר כדורגלן העונה של סטוק.
סביליה
ב-9 ביולי 2015 חתם אנזונזי לארבע עונות בסביליה תמורת 7 מיליון פאונד. ב-22 באוגוסט 2015 ערך אנזונזי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה תיקו 2-2 נגד מאלגה.
בתחילת העונה, אנזונזי התקשה לקבל דקות משחק, אך במהלך העונה הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה וזכה עימה בליגה האירופית לאחר שפתח בהרכב קבוצתו בניצחון 1–3 על ליברפול במשחק הגמר.
רומא
ב-14 באוגוסט 2018 חתם אנזונזי לארבע שנים ברומא תמורת 26 מיליון אירו.
ב-16 באוגוסט 2019, אנזונזי הושאל לגלאטסראיי לעונה אחת עם אופציה לרכישה בסוף העונה ב-16 מיליון אירו.
ב-31 בינואר 2020 הושאל אנזונזי לסטאד רן עד סוף העונה.
א-ריאן
ב-29 בספטמבר 2021 אנזונזי חתם בא-ריאן מליגת העל הקטרית.
קריירת נבחרות
בצעירותו, אנזונזי שיחק בנבחרת הצעירה של צרפת.
בינואר זומן לנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אך דחה את ההצעה בגלל הבעיה הניהולית בנבחרת לטענתו. בנובמבר אנזונזי זומן שוב לסגל הנבחרת.
באוגוסט נבדקה האפשרות כי אנזונזי ייצג את אנגליה, אך מכיוון ששיחק בנבחרת הצעירה של צרפת, הדבר לא יצא לפועל.
ב-2 בנובמבר 2017 אנזונזי זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת, לקראת משחקי הידידות נגד ו. ב-10 בנובמבר אנזונזי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד ויילס.
אנזונזי נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018 בו שיחק חמישה משחקים ביניהם הגמר עצמו, והיה שותף לזכייה של הנבחרת בתואר.
ויליאם בארלו
ויליאם בּארלוֹ (באנגלית: William Barlow; 8 באוגוסט 1845 – 28 בפברואר 1934) גאולוג אנגלי חובב, שהתמחה בקריסטלוגרפיה.
ביוגרפיה
בארלו נולד באיזלינגטון (Islington), שכונה ברובע איזלינגטון שבלונדון. אביו התעשר מעסקי קבלנות בניין וביצוע מדידות עבור ענף הבניין, ואיפשר לוויליאם חינוך פרטי. לאחר שאביו מת ב-1875 ירשו ויליאם ואחיו את הונו, דבר שאיפשר לו לעסוק בתחום שעניין אותו, קריסטלוגרפיה, מבלי שהצטרך לעבוד על מנת להתפרנס.
המאמר הראשון שלו "טבע סביר לסימטריה הפנימית של גבישים" ("Probable Nature of the Internal Symmetry of Crystals") התפרסם ב-1883 והתבסס על הידע שצבר על מבנה תרכובות פשוטות הבנויות משני אטומים הקרויות הלידים אלקליים (תרכובת של מתכת אלקלית והלוגן) כדוגמת NaCl וCsCl. ובו הגיע למסקנה כי יש חמישה סידורים אפשריים שהם הסימטריים ביותר: קובייתי ממורכז גוף, קובייתי פשוט, קובייתי ממורכז פאה, משושה ממורכז גוף ומשושה כפול. הפיזיקאי הגרמני לאונרד זונקה שעסק באותו תחום ביקר אותו, ובצדק, לגבי קבוצה אחרונה זו. במאמר זה זיהה בארלו את האפשרות שהמבנה הקובייתי ממורכז גוף והמבנה הקובייתי הפשוט מאפשרים אריזה של שני סוגי כדורים (המקבילים לאטומים השונים) ולכן מתאימים להיות המבנה של הלידים אלקליים, וב-1897 הציג תאוריה זו בפני החברה המלכותית של דבלין. ויליאם ג'קסון פופ (William Jackson Pope 1939-1870), ששיתף פעולה עם בארלו במחקר הקשרים הכימיים, הציע מבנה זה לויליאם לורנס בראג שאישר אותו ב-1913 בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, המבנה הראשון שנבחן באמצעות טכנולוגיה זו.
ב-1867 העלה לאונרד זונקה את רעיון החבורות הסימטריות המרחביות, וב-1879 יצא לאור בלייפציג ספרו "Entwicklung der Theorie einer Kristallstruktur" (התפתחותה של תאוריית מבנה הגביש), ובו פירט את 65 החבורות הסימטריות המרחביות שגילה. מדענים שונים שקראו את ספרו, ובהם בארלו, הגיעו למסקנה כי הרשימה של זונקה היא חלקית משום שלא לקח בחשבון אלמנטים של סימטריה. בארלו בחן את הצורות של הגבישים השונים והגיע למסקנה שיש 230 צורות של סידורים סימטריים של הגביש (כלומר חבורות סימטריות מרחביות). לרוע מזלו התפרסמו תוצאות מחקריו ב-1894, שלוש שנים אחרי שכבר התפרסמו באופן בלתי תלוי קודם לכן על יד שני מדענים אחרים, יבגראף פיודורוב הרוסי וארתור מוריץ שנפליס הגרמני, אם כי גישתו הציגה חדשנות מה. ב-1897 יצא לאור ספרו על מבנה הגביש ובו כלל את עבודותיו על חבורות סימטריה מרחביות. במשך חמש עשרה השנים הבאות הוא עבד בשיתוף פעולה עם הכימאי ויליאם ג'קסון פופ. בסדרת מאמרים שפרסמו בכתב העת של החברה לכימיה (Journal of the Chemical Society) בין 1906 ל-1910 הם קבעו את החוק המכונה "כלל בארלו" (Barlow’s Rule), על פיו נפח האטומים במולקולה מסוימת נמצא ביחס ישר לערכיות של האטומים, כאשר נעשה שימוש בערכים הנמוכים של הערכיות. התוצאות הראשונות של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן הראו כי הכלל שגוי, ונפח האטומים קשור לגודל המטען השלילי.
בארלו שירת כנשיא החברה המינרלוגית האנגלית מ-1915 עד 1918.
בארלו מת בסטנמור, כיום ברובע הארו שבלונדון.
בית אהבה ותפילה
בית אהבה ותפילה (באנגלית The House of Love and Prayer) היה מרכז רוחני שפעל בשנות ה-60 וברוח תופעת ההיפים, בין השנים 1967-1978 בסן פרנסיסקו, בהנהגת הרב שלמה קרליבך, ושימש מקום בו יכול היה כל אדם לבוא ולקבל אהבה, מזון, לינה והדרכה רוחנית.
הקמתו
בשנת 1966 השתתף הרב שלמה קרליבך בפסטיבל ברקלי למוזיקה אמריקאי עממית (פולק), ושם פגש לראשונה את תופעת ההיפים של אלפי בני נוער רבים מהם יהודים המשוטטים בחוסר מעש ברחבי מפרץ סן פרנסיסקו כאשר חלקם מסוממים ומטושטשים. הרב קרליבך החליט לפעול, ושכר בית פרטי גדול בשכונת הייט-אשבורי, שם התגוררו עשרות צעירים יהודים בעוד הרב קרליבך מוסר שם שיעורים ושיחות ובעיקר נותן להם אהבה וחום ומקרב באמצעות המוזיקה המפורסמת.
פעילותו
בית אהבה ותפילה היה מיוחד בהיותו בית פתוח לכל, וכל אחד שנכנס לשם התקבל בחיבוק גדול וזרועות פתוחות, וקיבל מזון ולינה ללא הגבלה. ולמרות שעיקר מטרתו הייתה לקירוב יהודים רחוקים, נמשכו אליו מחפשי רוחניות בני כל הדתות, וחלקם אף התגיירו לאחר מכן ונעשו לתלמידיו של הרב קרליבך. סיפורים רבים ישנם על פעילותו של הבית, כאשר אחד המפורסמים שבהם הוא על בתו של אחד מראשי הקו קלוקס קלאן שהסתתרה בבית וכשאביה גילה זאת ובא לחפשה, הסתתרו כולם מחשש לפגיעה, והרב קרליבך חיבקו ונשקו בחום, והצליח לפשר בינו לבתו.
במשך 10 שנות פעילותו של הבית עברו בו אלפי בני נוער, ברובם יהודים, רבים מהם חזרו בתשובה וחלקם נעשו תלמידיו של הרב קרליבך.
מורשתו
בשנת 2011 הוקם בעיר צפת בית כנסת הנקרא בית אהבה ותפילה על שם בית האהבה והתפילה ומונהג אף הוא ברוח הרב שלמה קרליבך.
וידג'ט
במחשוב, וידג'ט הוא רכיב בממשק משתמש גרפי המציג מידע המשתנה אוטומטית, או על ידי המשתמש. קיצור דרך
מטרת הווידג'ט להנגיש מידע או הגדרות, ובשל כך בדרך כלל ממוקמים הווידג'טים על שולחן העבודה או המסך הראשי של מערכת ההפעלה שהם מיועדים עבורה.
אהובה תומר
אהובה תומר (י"ט בתשרי תשי"ח, 14 באוקטובר 1957 – כ"ט בכסלו תשע"א, 6 בדצמבר 2010) הייתה קצינת משטרה ישראלית, ופיקדה על תחנת חיפה, הגדולה בישראל.
תומר נספתה בעת מילוי תפקידה באסון השרפה בכרמל בשנת 2010.
ביוגרפיה
את שירותה הצבאי עשתה כקצינת חיב"ה (חיילות בשירות המשטרה) בפיקוד הצפון, ולאחר שחרורה מהצבא הצטרפה בשנת 1982 למשטרת ישראל. זמן לא רב לאחר מכן, מונתה לקצינת מבצעים במרחב חיפה ושירתה גם כדוברת מרחב חיפה. בשנת 1997 מונתה למפקדת תחנת נהריה.
בשנת 1999 הושעתה מעבודתה במשטרה בעקבות האשמות נגדה ונגד בן זוגה בגין קבלת כספים במרמה. כן הואשמה שעשתה שימוש במידע משטרתי על מנת לסייע לבן זוגה בעסקים. חמש שנים לאחר מכן זוכו השניים מכל ההאשמות ותומר שבה למשטרה.
תומר שירתה כסגנית מפקד תחנת חיפה, בין היתר בתקופת מלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן שימשה כראש אגף המבצעים של מחוז הצפון בדרגת ניצב משנה.
בשנת 2009 מונתה תומר למפקדת תחנת חיפה, הגדולה בתחנות המשטרה בישראל, לסגניתה מונתה אתי מאירסון.
בטקס שנערך בפברואר 2011 העניק שגריר ארצות הברית בישראל, ג'יימס קנינגהם בעיריית חיפה, תעודת מועמדות לקבלת "אות האומץ הנשי הבינלאומי" לדני רוזן, בן זוגה של תומר. האות עצמו לא הוענק לבסוף לתומר.
במרץ 2011 אישרה ועדת עיטורים במשטרת ישראל הענקת עיטור המופת לתומר.
Wake Up (שיר של אליוט וסמיה)
Wake Up (בעברית: מתעורר) הוא שיר באנגלית שנכתב והולחן על ידי פייר דומולין ובוצע על ידי אליוט וסמיה. השיר ייצג את בלגיה באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל, לאחר שנבחר דרך ועדה פנימית ברשות השידור הוולונית (בלגית-צרפתית). השיר יצא לאור ב-28 בפברואר 2019.
דניאל ברנדנסטיין
דניאל ברנדנסטיין (באנגלית: Daniel Charles Brandenstein ; נולד ב-17 בינואר 1943 ווטרטאון, ויסקונסין) הוא טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל לשעבר של נאס"א.
קורות חיים
דניאל ברנדנסטיין נולד בעיירה ווטרטאון שבמדינת ויסקונסין. לאחר סיום בית הספר הוא למד תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה מקומית. בשנת 1965 הוא התגייס לצי ארצות הברית ונשלח לקורס טיס. בשנת 1967 הוא הוצב ביחידה מבצעית כטייס "A-6 אינטרודר". בשנים 1968–1970 הוא שירת על סיפון נושאות מטוסים Constellation ו-Ranger באזור וייטנאם. בתקופה זו הוא ביצע 192 טיסות מבצעיות. בהמשך הוא עבר קורס טיסי ניסוי והיה מדריך טייס.
שירות בתחום החלל
בשנת 1978 ברנדנסטיין נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה בצוות קרקע של מספר משימות. בשנת 1983 הוא השתתף במשימת STS-8 של מעבורת החלל צ'לנג'ר כטייס (ריצ'רד טרולי היה מפקד צוות). במשימת STS-51-G בשנת 1985 הוא היה מפקד צוות של מעבורת החלל דיסקברי. 1990 הוא היה מפקד צוות שהמריא על סיפון מעבורת החלל קולומביה בטיסה שהייתה חריגה ונמשכה 10 ימים. בשנת 1992 הוא היה מפקד צוות של STS-49 על מעבורת החלל אנדוור.
בשנים 1987–1992 ברנדנסטיין היה מנהל משרד האסטרונאוטים של נאס"א. הוא עזב את נאס"א בשנת 1992.
לאחר פרישה מנאס"א
לאחר פרישה מנאס"א ברנדנסטיין עבד בלוקהיד מרטין בתפקיד ניהולי. בהמשך הוא עבד ב-United Space Alliance.
תומאס אוליפנט (מוזיקאי)
תומאס אוליפנט (באנגלית: Thomas Oliphant; 1799 – 1873) היה מוזיקאי וסופר סקוטי שעבודותיו היו ידועות היטב בזמנו. הוא כתב את המקהלה לחתונה של המלך לעתיד אדוארד השביעי והמלכה אלכסנדרה. אוליפנט כתב את המילים ל"סיפון המסדרונות עם הענפים של האולי".
רקע משפחתי
תומאס היה בנם החמישי של אבנעזר אוליפנט, השביעי לקונדי ומרי, בנם השלישי של סר ויליאם סטירלינג, תומאס הוטבל בפורגנדני ביום חג המולד בשנת 1799.
לאוליפנט היו בסך הכל שישה אחים ואחיות. אחיו הבכור היה לורנס אוליפנט, השמיני מקונדי, חבר הפרלמנט של פרת בין השנים 1832–1837. אח מבוגר נוסף, סר אנתוני אוליפנט, היה השופט הראשי של ציילון. אח שלישי, לוטננט קולונל ג'יימס אוליפנט, היה יו"ר חברת הודו המזרחית הבריטית. תומאס נפטר לא נשוי ב-9 במרץ 1873 ברחוב מרלבורו הגדול.
חיים אישיים
אוליפנט התחנך במכללת וינצ'סטר אבל עזב מוקדם. הוא הפך לחבר בבורסה של לונדון אך לאחר זמן קצר עזב להמשיך את עניינו במוזיקה ובספרות.
קריירה מוזיקלית
כמו בן דודו המפורסם יותר, אוליפנט היה בעיקר כותב מילים, וכתב את מילותיו החדשות או את הפרשנויות שלו ל"תרגומיו "לשירים קיימים בשפות זרות. אוליפנט השתתף בפסטיבל הנדל הגדול במנזר ווסטמינסטר במקהלה כסולן הבס. בשנת 1855 הוא התבקש על ידי מנהלי האגודה הפילהרמונית לתרגם חלקים מהתזמורת והמקהלה של ואגנר לוהנגרין אשר הוצגו אז על ידי התזמורת והפזמון של האגודה הפילהרמונית (הידועה כיום בשם האגודה הפילהרמונית המלכותית) בחדרי כיכר הנובר בניצוחו של וגנר עצמו. אוליפנט כתב את המילים למקהלה לחתונתם של המלך אדוארד השביעי והמלכה אלכסנדרה בשנת 1863. המוזיקה הולחנה על ידי הנסיך אלברט וכאשר שמעה המלכה ויקטוריה את הרסיטל, נאמר כי היא הושפעה מאוד מהמקהלה כיוון שהנסיך אלברט נפטר לפני שנה לפני כן בשנת 1861. אוליפנט תואר כ"משורר בית המשפט", שכן כתב מילים לאירועים מלכותיים ולאירועים חשובים אחרים.
טבעת הניבלונג
"טבעת הניבלונג" (בגרמנית: Der Ring des Nibelungen, ידועה בציבור גם בתרגום השגוי "טבעת הניבלונגים") הוא מחזור אופרות או דרמות מוזיקליות של המלחין הגרמני ריכרד וגנר. זוהי טרילוגיה אפית המבוססת באופן רופף על "שירת הניבלונגים", על אגדות גרמניות פגאניות ועל המיתולוגיה הנורדית. היצירה הוגדרה על ידי וגנר כ"Bühnenfestspiel", מחזה בימתי חגיגי, לשלושה ערבים ולערב מקדים.
"טבעת הניבלונג" כוללת ארבע אופרות (טטרלוגיה): וגנר כתב הן את המוזיקה והן את הליברית. הוא היה כבן 30 כשהתחיל לכתוב אותה ובן 56 בסיומה. בכורת האופרה "זהב הריין" הוצגה לראשונה ב-1869, ה"וולקירות" הושלמה ב-1856 אך בכורתה נערכה רק ב-1870, ואילו "דמדומי האלים" רק ב-1876.
העלילה מתבססת על טבעת קסומה אשר תמיט אסון על נושאיה. הטבעת עשויה להקנות לבעליה שליטה עולמית, אך הוא יתקשה מאוד להיפרד ממנה, מוטיב שהופיע גם בסיפורי "שר הטבעות" של ג'.ר.ר. טולקין. המיתולוגיה הגרמאנית הייתה אהובה מאוד על לאומנים גרמנים. דיוויזיה 38 של האס אס נקראה בשם "ניבלונגן".
אבישלום דרורי
__ללא_תוכן__ אבישלום דרורי (1915, תל אביב – 1985, תלמי אלעזר) היה הארצישראלי השני ללימודי טיִס, מלוחמי הקומנדו הבריטי במלחמת העולם השנייה ורוב ימיו מורה לשפה האנגלית; בשנותיו האחרונות נודע כעורך מופעי היפנוזה.
טבעת הניבלונג
שם היצירה
שם היצירה בגרמנית מיתרגם ל"טבעת הניבלונג", והכוונה היא לטבעתו של הניבלונג אלבריך, שמחשל אותה מזהב הריין שגנב. הצורה des nibelungen מבטאת יחסת גניטיב (שייכות) ביחיד בלבד. עם זאת, הסיומת nibelungen והעובדה שהיצירה מבוססת בין היתר על "שירת הניבלונגים" (Nibelungenlied) הביאו לתרגום השגוי הנפוץ "טבעת הניבלונגים". תרגום זה מרמז שהטבעת שייכת ליותר מניבלונג אחד, דבר שנוגד לחלוטין את תוכן היצירה ואת תפישת הבעלות המוחלטת של אלבריך עליה.
אבישלום דרורי
קורות חיים
נולד בתל אביב לשולמית ולדב דרורי (בר-דרורא). למד בגימנסיה "הרצליה" ובאוניברסיטה האמריקנית בביירות שבלבנון. בסתיו 1935 ירד מצרימה ללימודי טיִס בבית הספר לטיסה אל-מאזה (קהיר) בהמרצת חברתו שולמית גורנגוט ובתמיכת תנועת בית"ר. השניים חזרו ארצה מסיבות שונות בטרם טיסת ה"סולו" וההסמכה לטיִס. אבישלום שימש תקופת מה כמדריך בקלוב הארצי־ישראלי לתעופה.
טבעת הניבלונג
זהב הריין
תקציר העלילה: אלבריך, גמד ניבלונגי מכוער, מגיע לנהר הריין. בתחתית הנהר הוא רואה שלוש מבנות הריין משחקות ולרגליהן גוש זהב. הן מספרות לו שהן שומרות את הזהב עבור אביהן. זהו זהב מכושף שניתן ליצור ממנו טבעת קסמים אשר באמצעותה ניתן לשלוט על העולם. אלבריך גונב את הזהב מתחתית הנהר ונעלם.
אבישלום דרורי
קורות חיים
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי. בקשותיו לשרת בחיל האוויר המלכותי הבריטי נדחו, וכרבים מבני היישוב העברי גויס ליחידת הקומנדו 51. בקיץ 1941 השתתף בפעולות מיוחדות במערכה על שפך הליטני בלבנון. בשל ידיעת הערבית צורף בסתיו 1941 ליחידת קומנדו 11 ("הסקוטי") כמתורגמן ולקח חלק בפשיטה מעבר לקווי האויב בצפון אפריקה (מבצע פליפר). המבצע, שנועד ללכידת הגנרל הגרמני ארווין רומל, לא השיג את מטרתו והלוחמים ברובם נלכדו בידי כוח שיטור איטלקי. עד חודש יוני 1942 נחשב לנעדר. אבישלום שהה בשבי שלוש וחצי שנים, תחילה בדרום איטליה, ואחרי פלישת בעלות הברית לשם בספטמבר 1943 הועבר לשבי הגרמני.
בשובו ארצה בתום המלחמה התיישב, כאחותו ואחיו לפניו, בפרדס חנה. אבישלום עסק בהוראת השפה האנגלית בבתי ספר בפרדס חנה ובחדרה. בתחילת שנות השישים למד בחוג לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית. במסגרת הוראת האנגלית קידם שיטה ללימוד שפות במצב של טראנס היפנוטי. את הטכניקה למד, לדבריו, מרופא פולני במחנה השבויים בגרמניה. דרורי נהג לשאת הרצאות לציבור בנושא מקומה של ההיפנוזה בלמידה.
טבעת הניבלונג
זהב הריין
ווטאן, ראש האלים, עושה עסקה עם שני ענקים - פאסולט ופאפנר. הם יבנו לו מצודה חדשה -ולהאלה, והוא בתמורה יתן להם את אלת האהבה פריה. לאחר שהענקים משלימים את המשימה, ווטאן מתחרט. לוגה, אל האש, מספר להם על הטבעת שיצר אלבריך. הענקים מוכנים לוותר על פריה תמורת הטבעת, אך לוקחים אותה כבת ערובה. ווטאן מתחפש יחד עם לוגה, ויחד הם יורדים לכדור הארץ.
אבישלום דרורי
קורות חיים
לנוכח הצלחותיו ערך דרורי גם מופעי היפנוזה. במהלך האחרון בהם (ביוני 1975) הופנטה הנערה יפה סוויסה ולפי הדיווחים בעיתונות היא "נתקעה" במצב היפנוטי ודרורי לא הצליח להעיר אותה, אלא בסיועו של ד"ר מוריס קליינהאוז. הטענה שאדם עלול "להיתקע" במצב היפנוטי (יותר מאשר אדם עלול להיתקע בשינה) אינה מקובלת כיום על רוב החוקרים, אך האירוע הוביל לחקיקת חוק השימוש בהיפנוזה (1984) שהסדיר הסמכה והרשאות לטיפולים בהיפנוזה והיה הראשון מסוגו בעולם. שיטת ההוראה בהשפעת היפנוזה עדיין מופעלת במקומות שונים. האירוע גרם לאבישלום דרורי שברון לב ובריאותו הידרדרה.
טבעת הניבלונג
זהב הריין
בינתיים משעבד אלבריך את כל הניבלונגים האחרים להיות לו לעבדים ולחצוב עבורו אבנים טובות וזהב. על אחיו מימה הוא מצווה ליצור קסדת קסמים אשר תאפשר לו להיות רואה ואינו נראה ולהפוך לבעל חיים. ווטאן ולוגה פוגשים באלבריך. אלבריך מספר בגאווה על תוכניות השליטה העולמית שלו, אך לוגה מערים עליו וגורם לו לשנות צורה לדרקון ואחר כך לקרפדה. ווטאן דורך עליו, ולוגה לוקח את הקסדה. אלבריך חוזר לצורתו הטבעית ושני האלים כופתים אותו ועולים איתו אל משכן האלים.
אבישלום דרורי
חיים אישיים
בלכתו הותיר אחריו את רעייתו אסתר ואת בנותיו, איה, אילת ואסנת ואת בנו (נפל בעת שירותו הצבאי בשנת 1989). בתו אורית מתה בינקותה.
טבעת הניבלונג
זהב הריין
במשכן האלים מבטיחים ווטאן ולוגה לאלבריך לשחרר אותו תמורת זהב הריין. אלבריך מסכים בלית ברירה. אך כאשר הם מבקשים גם את הטבעת, הוא אינו מוכן לוותר על כוחה. לאחר מאבק קצר מצליח ווטאן להסיר את הטבעת מאצבעו של אלבריך ולענוד אותה על שלו, לא לפני שאלבריך מקלל את הטבעת כך שתמיט אסון על כל עונדיה. כאשר שבים הענקים, ווטאן עושה איתם עסקה חדשה. הם ישחררו את פריה, אם ווטאן יוכל לכסות את כל גופה בזהב. ווטאן מכסה אותה בכל הזהב של אלבריך, אך חלק קטן מגופה עדיין נראה לעין. הענקים דורשים ממנו להסתיר אותו בטבעת אך ווטאן מסרב. ארדה, אלת האדמה, משכנעת את ווטאן להימנע מהקללה ולתת את הטבעת. ווטאן מתרצה לבסוף ומכסה את החלק הגלוי של פריה בטבעת. הענקים המרוצים מחלקים את השלל ביניהם שווה בשווה עד שהם מגיעים לטבעת. אז נוכח ווטאן בכוחה האמיתי של הקללה. פאפנר חובט בפאסולט למוות ובורח עם כל השלל.
אבישלום דרורי
קישורים חיצוניים
עם אבישלום דרורי בנושא ההיפנוזה
טבעת הניבלונג
הוולקירות
תקציר העלילה :
אבישלום דרורי
קישורים חיצוניים
אבישלום דרורי במופע היפנוזה
טבעת הניבלונג
הוולקירות
לווטאן ולארדה נולדות תשע ואלקירות, לוחמות הרוכבות על גבי סוסים ומלוות את נשמותיהם של גיבורי המלחמה שנפלו בקרב אל ולהאלה, מעון האלים. הגיבורים מגינים על ולהאלה מפני התקפות הניבלונגים, אך אין בכך די. כדי לזכות שוב בטבעת, חייב לקום גיבור-על. ווטאן מביא לעולם את זיגמונד וזיגלינדה, אבל הלוחם הונדינג הורג את אמם של השניים, לוקח את האחות ומשאיר את זיגמונד לבדו.
לאחר שנים רבות זיגמונד נע ונד. הוא מסתתר מפני סערה ומוצא מחסה בביתו של הונדינג הלוחם. אשתו של הונדינג, זיגלינדה, היא בעצם אחותו התאומה של זיגמונד שהופרדה ממנו בגיל צעיר בנסיבות טראגיות. היא אינה אוהבת את בעלה, וחייה אומללים. היא מראה לזיגמונד חרב נעוצה בעץ, ואומרת לו שנווד זקן (שלא היה אלא האל ווטאן) הבטיח לה פעם שמצילה יהיה זה שיצליח לשלוף את החרב מן העץ. זיגמונד שולף את החרב הקסומה, בלמונג, מן העץ.
הונדינג חוזר לביתו וזומם לרצוח את זיגמונד. פריקה, אשת ווטאן, דורשת מבעלה לעזור להונדינג. ווטאן נכנע, ושולח את בְרונהילדה הוולקיריה לעזרת הונדינג. ברונהילדה יוצאת למשימתה, אך מסייעת דווקא לזיגמונד. על סף ניצחונו של זיגמונד, ווטאן משתולל מזעם, ומנתץ את חרבו של זיגמונד בנו. זיגמונד מת, ווטאן הורג את הונדינג. ווטאן מעניש את ברונהילדה על ידי השארתה על צוק סלע, מוקפת בטבעת של להבות אש.
זיגפריד
האופרה "זיגפריד" הושלמה ב-1871 והוצגה לראשונה ב-1876 בביירוית שבגרמניה.
תקציר העלילה:
זיגלינדה יולדת בן ושמו זיגפריד. היא מתה בלידה, וזיגפריד נמסר למשמורת יחד עם שרידי החרב של אביו למימה, ניבלונג שהוא אחיו של אלבריך. מימה מנסה לחשל לזיגפריד חרב חדשה, ומספר לו על מוצאו האמיתי. מימה שואף להשיג את הטבעת בעזרת זיגפריד.
לאחר שזיגפריד מנתץ כל חרב שחישל עבורו מימה, עובר ביער האל ווטאן מחופש לנווד. הוא פוגש את מימה, ושואל אותו שלוש שאלות. על שתי השאלות הראשונות מימה עונה בקלות. השאלה השלישית היא: מי יוכל לחשל בחזרה את החרב "בלמונג", חרבו של זיגמונד שנותצה על ידי ווטאן. מימה אינו יודע את התשובה, שהיא: "זה אשר לא יידע פחד מהו". ווטאן נפרד ממימה ומודיע לו כי הוא עתיד לאבד את ראשו לזה שיחשל את החרב.
מימה מנסה ללמד את זיגפריד על פחד ומספר לו על הדרקון פאפנר, שאינו אלא אותו ענק ששולט על הטבעת. זיגפריד שש לקרב נגד הדרקון, ומחשל את החרב. מימה זומם להרעיל את זיגפריד ברגע שזה יחסל את הדרקון.
במערת הדרקון מחכה אלבריך לרגע בו יוכל לקבל את הטבעת לידיו. ווטאן מבשר לאלבריך על בואו של הגיבור שיחסל את הדרקון. הניבלונג מזהיר את הדרקון בתקווה לקבל את הטבעת במתנה, אך לשווא. זיגפריד מגיע למערה ותוקע בקרן היער שלו. לאחר מאבק קצר הוא תוקע את חרבו בלב הדרקון. ידיו, מגואלות בדם הארסי של הדרקון, לוהטות ובלי משים הוא מכניס אותן לפיו. עד מהרה הוא נוכח שביכולתו להבין את שפת חיות היער. הוא לוקח עמו את הטבעת ואת קסדת ההיעלמות, ופוגש את מימה - שמציע לו משקה מורעל - ומחסל אותו. או-אז הוא שם פעמיו בעזרת ציפורי היער אל צוק הסלע שעליו נמצאת ברונהילדה.
דמדומי האלים
תקציר העלילה:
ברונהילדה מתעוררת מתרדמתה. היא וזיגפריד חיים יחדיו במערה. זיגפריד יוצא לחפש הרפתקאות חדשות ומשאיר את הטבעת בידיה של ברינהילדה. היא משאילה לו את מגינה ואת סוסה. בארמונו של המלך גינתר על גדת הריין יושבים גוטרונה, אחותו, והאגן, אחיו החורג. האגן הוא בנו של אלבריך הניבלונג. הוא זומם להחזיר את הטבעת על ידי כך שיגרום לזיגפריד להתאהב בגוטרונה, כך שגינתר יוכל לחזר אחרי ברונהילדה ולשאתה לאישה. זיגפריד מגיע ונהנה מהכנסת האורחים של המלך. גוטרונה נותנת לזיגפריד ללגום משיקוי אהבה שרקח עבורו האגן, שיקוי הגורם לו להתאהב בה ולשכוח את אהבתו לברונהילדה. בהשפעת השיקוי מציע זיגפריד לגינתר שיישא לאישה את ברונהילדה, ובתמורה יקבל הוא, זיגפריד, את אחות המלך. גינתר מסכים.
זיגפריד משתמש בקסדת הקסם של אלבריך ועוטה על עצמו את דמותו של גינתר. הוא מופיע לפני ברונהילדה הנפעמת מכך שגבר אחר הצליח לחדור את להבות האש הקסומה שהצית ווטאן על צוק הסלע. היא מתנגדת לחיזוריו ועונדת את הטבעת על אצבעה, אך זיגפריד מושך את הטבעת ממנה בכוח.
על גדות הריין יושבים האגן ואביו אלבריך, וזוממים להחזיר את הטבעת לרשותם. עם עלות השחר מופיע זיגפריד, ומבשר להאגן כי ברונהילדה תהיה לגונתר לאישה. הם הולכים להכין את חגיגות הנישואים יחד עם גוטרונה. משמגיעים גינתר וכלתו, ברונהילדה הנדהמת כועסת על זיגפריד. היא רואה את אהבתו לגוטרונה, ואת הטבעת שעל אצבעו, ומבינה שרומתה ונבגדה. היא נוזפת בקול בזיגפריד, שעדיין שרוי תחת השפעת השיקוי, ואינו מסוגל להסביר את פשר הדברים. הוא נוטל משם את גוטרונה, בהשאירו את גינתר, ברונהילדה והאגן לבדם. גינתר רותח מזעם, וחש אף הוא כי רומה על ידי זיגפריד. האגן מציע להם להרוג את זיגפריד, וברונהילדה, המחפשת נקמה, מספרת להם על נקודת התורפה של זיגפריד: זיגפריד לעולם אינו מפנה את עורפו ונסוג, ולכן רק גבו אינו מוגן מפציעה.
הם מחליטים לערוך מסע ציד שבו ינסו להורגו. ביער שעל גדות הריין, זיגפריד נח לאחר מסע הציד. בנות הריין מפצירות בו להחזיר להן את הטבעת, אך לשווא. (אריה: "ביבשה ובמים למדתי את דרכי הנשים"). הבנות מבשרות לזיגפריד על מותו הקרב. הוא מצטרף שוב להאגן וגינתר, המשקים אותו שיקוי קסמים. הפעם זהו שיקוי שמחזיר לזיגפריד את זכרונותיו. הוא מספר להם על ברונהילדה, אותה העיר משנתה על הצוק כשנשק על פיה. האגן נועץ חנית בגבו. זיגפריד מת.
ברקע נראית ולהאלה, משכן האלים, כשהיא עולה בלהבות, ובתוכה האלים, הממתינים לקצם בשלווה. המסך יורד.
עיבודים לקולנוע, טלוויזיה ותיאטרון
ב-1924, הבמאי האוסטרי פריץ לאנג יצר סדרת סרטי פנטזיה אילמים בת 2 סרטים: "הניבלונגים: זיגפריד" והסרט "הניבלונגים: נקמת קרימהילד". ב-1966 הופקו 2 סרטי אתחול באותם שמות.
ב-2004 הופקה מיני סדרה בשם "טבעת הניבלונגים: מלך הדרקון", בכיכובם של בֵּנוֹ פורמן וקריסטנה לוקן. הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית שנתיים לאחר מכן.
טבעת הניבלונג, וגנר וישראל
בשנת 2001 ניצח דניאל בארנבוים על ה"ברלין שׁטאטסקפלה" שביצעה את הפתיחה לאופרה של ריכרד וגנר "טריסטן ואיזולדה" בפסטיבל ישראל בירושלים. הביצוע עורר סערה בישראל, כיוון שהמוזיקה של וגנר נחשבת במדינה למוקצה בשל האנטישמיות של וגנר. בארנבוים היה אמור תחילה לנצח על המערכה הראשונה של האופרה "הוואלקירות" (שנודעה כאופרה האהובה על היטלר) יחד עם שלושה סולנים, בהם הטנור פלאסידו דומינגו. מחאות מצד ניצולי שואה ומצד שרים בממשלת ישראל הביאו לכך שהנהלת הפסטיבל ביקשה שבארנבוים יעלה יצירה אחרת במקומה.
בארנבוים הסכים לבקשה והחליף את היצירה ביצירות אחרות, אך הביע את צערו על הבקשה. בתום הקונצרט הצהיר בארנבוים שהקונצרט תם, וששני הדרנים כבר נוגנו. הוא המשיך ואמר שברשות התזמורת נמצאים התווים לפתיחה של "טריסטן ואיזולדה", אופרה מאת ואגנר. הוא הודיע שאם הקהל ירצה, הם ינגנו את הפתיחה, והציע לאלו שעלולים להיפגע מכך לעזוב את האולם בשלב זה. חלק מהנוכחים הגיבו במחיאות כפיים בעוד אחרים הביעו את מחאתם. בארנבוים שוחח עם הקהל בעברית במשך כחצי שעה, הסביר את הרציונל שלו לנגינת היצירה, וקרא לאלו שהביעו מחאה לתת למוזיקה להישמע.
בארנבוים אמר שהוא החליט להתריס נגד החרם על וגנר בשל העובדה שבמסיבת עיתונאים שערך בשבוע שלפני ההופעה הוא שמע צלצול של טלפון סלולרי שמנגינתו הייתה "דהרת הוולקירות". הוא הסביר: "חשבתי שאם אפשר לשמוע אותה (קרי, את היצירה) בצלצול טלפון, מדוע אי אפשר לנגן אותה באולם קונצרטים?"
אשור (דמות מקראית)
אַשּׁוּר, דמות מקראית, מוזכר במקרא כאחד מבניו של שם בן נח, ושממנו התפתחה האומה והממלכה האשורית. המקרא אינו ממשיך לסקור את צאצאיו של אשור והוא עובר לסקירת שאר משפחתו - צאצאי שם.
על פי המקרא, אשור נולד לשם בתקופה שלאחר המבול, בין השנים 2103 לפנה"ס עד 1602 לפנה"ס, לפי התיארוך המקראי.
ישנו אזכור נוסף בתנ"ך לגבי אשור, בעת סקירת צאצאי חם בן נח.
אולם לא ניתן להסיק בצורה חד משמעית האם אשור הוא זה שיצא מארצו של נמרוד ובנה את כל הערים האלה, או שנמרוד יצא מארצו לארץ אשור ובנה את אותם הערים. בפרשנות המסורתית למשל, רש"י נוקט כמובא במדרש . אולם הרמב"ן מפרש את המשך הפסוק על נמרוד,.
וילהלם רפקה
וילהלם רפקה (בלועזית: Wilhelm Röpke, 10 באוקטובר 1899 – 12 בפברואר 1966) היה כלכלן והיסטוריון בעל דעות המקורבות לאסכולה האוסטרית ומאבות הנס הכלכלי של גרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה.
חייו
רפקה נולד בכפר שווארמשטט ליד האנובר שבגרמניה, בן לרופא פרוטסטנטי. רפקה שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה והזעזוע שחווה בעקבות אכזריותה הותיר בו חותם עמוק לכל ימי חייו. ברוח התקופה, האשים רופקה תחילה את האימפריאליזם הקפיטליסטי במלחמה, ובעקבות זאת נמשך לסוציאליזם. הוא שינה את דעתו אחרי שקרא את "אומה, מדינה וכלכלה" של לודוויג פון מיזס שנכתב בשנת 1919, בו ראה "תשובה גואלת לשאלות הרבות שעינו צעיר שחזר זה עתה מהחפירות." מיזס, אמר "חיסן אותי מפני נגיף הסוציאליזם, עמו שבנו רובנו משדות הקטל".
רפקה פנה ללימודי כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטת מרבורג וקיבל את תואר הדוקטור שלו בשנת 1922. שנה מאוחר יותר נישא לאוה פינקה ועמה גידל שלושה ילדים. משרתו האקדמית הראשונה הייתה ביינה בשנת 1924, שם הפך לפרופסור במשרה מלאה בשנת 1929.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 עזב רפקה את המדינה ועבר לכהן כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת איסטנבול ומשנת 1937 כיהן כפרופסור במכון ללימודים בינלאומיים בז'נבה שבשווייץ, שם כיהן לצידו של מיזס. רופקה דחה מספר הצעות בזמן המלחמה לעבור להרצות בארצות הברית והמשיך לכהן במכון עד מותו. בשנת 1947 היה רופקה ממכונני המפגש הבינלאומי של היסטוריונים, פילוסופים, כלכלנים ועיתונאים תומכי החירות, אגודת מונט פלרין.
מפגשי האגודה אפשרו לרופקה לפגוש ולהשפיע על חשיבתו של לודוויג ארהרד, שר הכלכלה והכספים של מערב גרמניה. השפעה זו מצאה ביטוי חשוב במדיניות שכונן ארהרד בגרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה ושכונתה "הנס הכלכלי הגרמני". רופקה גם שימש בשנות החמישים יועץ כלכלי לממשלת מערב-גרמניה והיה אחד הבולטים בקבוצה של כלכלנים גרמנים שצידדו בשילוב שוק חופשי עם מדיניות ממשלתית תומכת רווחה, שכונו אורדו-ליברלים ומטרתם הייתה לבנות כלכלת שוק חברתית.
פשיזם
הפשיזם, גרס רפקה, אינו "דרך שלישית" בין כלכלת שוק לקומוניזם אלא אחיינו של הסוציאליזם, כי לשניהם משותף הפגם המוסרי העמוק של התעלמות מהפרט כיחידה חברתית חיונית והאלהת המדינה ככל יכולה.
לדאבונו, התגשם חששו מפני עליית הנאצים לשלטון שנתיים לאחר מכן. זמן קצר אחרי כן, הוציא מאמר בשם "קיצו של עידן?" בו התריע מפני סכנות המשטר החדש. לפי רפקה, היה הנאציזם התקפה כנגד "הגיון, חירות ואנושיות" שהם ליבת הרעיון הליברלי והציוויליזציה המערבית.
הנאציזם והפשיזם, טען, הם שקיעה ל"ברבריות אנטי-ליברלית" המבוססת על "עבדותיות" וגעגועים לעבדות למדינה-האל; אי-רציונליות המתבטאת באימוץ רעיונות דם ואדמה ב"סערה של רגשות הרסניים ופרועים"; ו"ברוטליזם" שבו משוחררת החיה שבאדם, כאשר כל אמצעי בלתי-מוסרי ואלים מוצדק בגלל קדושת המטרה הפוליטית." זמן קצר אחרי פרסום המאמר פוטר רפקה ממשרתו ונאלץ לעזוב את גרמניה.
מחזור העסקים
בשנת 1936 כתב רפקה את "משברים ומחזורים" שעסק בשפל הכלכלי, סיבותיו והארוכה לו. בעקבות כלכלני האסכולה האוסטרית כמו מיזס, בהם-באוורק, האייק ושטריגל טען רפקה כי השפל הראשוני נבע מהרחבת אשראי מצד הבנק הפדרלי שהביאה לשינוי בנפח ההשקעות לטווח ארוך.
בספרו "הכלכלה בחברה חופשית" משנת 1937 טען כי השקעת-יתר מביאה בסופו של דבר למשבר היא תוצר של שינוי בצריכה הנובע מהתערבות המדינה בשוקי האשראי המטה הכרעות השקעה. מצב כזה של השקעת יתר של הון יכול להתקיים גם בכלכלה מתוכננת ולכן הסוציאליזם לא יהיה חסין משפל כלכלי. למעשה, הוא יהיה פגיע יותר, משום שבמדינה סוציאליסטית הפעלת כוח מצד המדינה עוד תגדיל את העיוות הקיים בהשקעות ובנוסף, תיעדר אפשרות לחסל השקעות כושלות.
רפקה סבר בתחילה כי ניתן בהחלט להשתמש בהרחבת אשראי כצעד הכרחי להוציא כלכלה משפל עמוק. רפקה טען כי במצב הייחודי של השפל הכלכלי בשנות השלושים היה צורך בהתערבות של המדינה ליצירת "רצפה" של הוצאה כללית שתמנע סבבים חוזרים ונשנים של "שפל שניוני" שבו יש שקיעה הולכת ומתגברת המזינה את עצמה.
גישה זו של רפקה דמתה במידה מסוימת למדיניות הקיינסיאנית ואף זכתה לשבחים מצד ג'ון מיינרד קיינס. מאוחר יותר הודה רפקה ביושר נדיר כי שגה כאן והפך לאחד ממבקריה החריפים של התורה הקיינסיאנית, בה ראה צעד מזיק של ייאוש. בביקורת שכתב בשנת 1952 על "דו"ח האומות המאוחדות על צעדים לאומיים ובינלאומיים לתעסוקה מלאה" הזהיר רפקה מכך ששימור שערי ריבית נמוכים (היינו, אשראי זול), כפי שממליצה הכלכלה הקיינסיאנית, יביא בסופו של דבר לאינפלציה כרונית והחתירה ל"תעסוקה מלאה" תוביל לסטגפלציה, תחזית שהתגשמה בארצות הברית בשנות השבעים.
רפקה גם הצביע על כך שהאינפלציה הכרונית עתידה לדחוק ממשלות לנסות לדכאה באמצעות אכיפת בקרות על מחירים ושירותים, דבר שיביא לכך שהמחירים לא ישקפו ערכים כלכליים ממשיים ובשוק יוצרו צווארי בקבוק רבים ואבטלה כרונית -- שני מאפיינים טיפוסיים של כלכלות מדינות באירופה של אחרי המלחמה.
רפקה ראה בכלכלה הקיינסיאנית סוג של "גנבה בחסות החוק". הבנק המרכזי מנפח את אספקת הכסף בשוק, כאשר כסף זה חודר לכלכלה תמיד דרך אותן ידיים. אנשים אלו הם הנהנים מרכישות במחירים המקוריים ועושרם, כביכול, גדל. אך ככל שהכסף ממשיך וזורם בתוך המערכת, אלו המקבלים אותו מאוחר יותר או כלל לא חייבים לשלם את מחיר גבוה יותר עבור אותה רכישה וסובלים מירידה בעושרם.
ביקורת חריפה יותר הטיח רפקה בקיינס בגלל התפישה המתמטית-מכנית שלו של הכלכלה. התעלמותו של קיינס מהפרט והתייחסותו אליו כיחידה חברתית המגיבה באופן אוטומטית, כמו גם התמקדותו בניהול הצברים כלכליים, הזינה את ההיבריס של כלכלנים מודרניים, המנסים להצדיק את תפקידם כשומרי הסף של הממלכה הכלכלית. לתפישתו של רופקה, גישה כזו גובלת ב"מדענות" (סיינטיזם) ומובילה לסוג של קולקטיביזם, שבו הממשלה משתמשת בכפייה כדי לגבות מפרטים מיסים למטרת "צמיחה כלכלית".
שקיעת הציוויליזציה
במהלך שנות המלחמה ואחריה עסק רפקה בעיקר בשינויים שחלו בחברה המערבית וסיבותיהם. רפקה טען כי במהלך המאה ה-19 השתנתה החברה המערבית וזנחה את גישתו הרציונלית של הליברליזם הקלאסי של המאה ה-18 לטובת "היפר-רציונליזם" שהתיימר לחשוף את סודות ההנדסה החברתית ו"פולחן הקולוסאלי" - הערצת העולם החומרי ותשוקה ליצור דברים הגדולים מחיי אנוש.
בעיני רפקה, השוק החופשי שחרר את האדם מהכבלים החברתיים הקודמים, אך גם החליש את הקשרים החברתיים למשפחה וקהילה, מה שהפך את האדם העירוני לפרט אנונימי בעיר. אובדן הקשרים המסורתיים הללו והדהומניזציה של החיים בהמון בעיר, יצר את הרקע הפסיכולוגי והחברתי להופעת הרעיון הקולקטיביסטי וההבטחה שנשא עמו לקהילה חדשה שבה ישתנה מצב האדם מיסודו. הייתה זו הבטחה כוזבת, כי הקולקטיביזם, בין אם מהזן הפשיסטי ובין אם מהזן הקומוניסטי, המית גם את הסדר הכלכלי הרציונלי, החירות והכבוד האנושי והפיכתו של האדם לחרק. רפקה כינה את המדינה הסוציאליסטית "מדינת טרמיטים".
רפקה סבר כי רק כלכלת השוק עולה בקנה אחד גם עם החירות וגם עם השגשוג ורק תחת שיטה כזו, תוך שמירה על זכויות הקניין, ניתן לספק מסגרת שתרתום את היצירתיות האנושית לתועלת החברה. אך בעיני רופקה לא היה די בשוק לבדו. ישנו צורך החורג מעבר ל"ביקוש והיצע" ודורש הקמת סדר מוסדי שימקם את השוק בהקשר חברתי רחב יותר. לצורך זה, טען רופקה כי יש צורך בהבחנה בין התערבות "נוחה" והתערבות "בלתי נוחה" בשוק, כשההתערבות הבלתי נוחה פועלת נגד המנגנון הטבעי של השוק באמצעות בקרות על מחירים ותוצר, ואילו התערבות נוחה משפיעה על תנאי הביקוש וההיצע התשתיתיים וההסדרים המוסדיים שעליהם הם מבוססים. במסגרת זו, האמין רפקה כי יש צורך בחוקים שימנעו ריכוז התעשייה בידיים מעטות מדי ובהגבלות על הפיתוח העירוני כדי למנוע ממנה להתפשט ולהחריב את חיי הכפר.
עם זאת, החל משנות החמישים התעוררו אצל רפקה ספקות קשים בנוגע למדינת הרווחה המתרמזת מעמדותיו הקודמות ונטייתה לצמוח מעבר לגבולות הצרים שהקצה לה. רפקה הסכים עם עמיתו הגרמני אלכסנדר רוסטוב שטען בפני "אגודת מונט פלרין" בשנות החמישים כי מדינת הרווחה היא "הדרך האחרת לשעבוד" (בפרפרזה על שם ספרו של האייק "הדרך לשעבוד"). לדעתו של רפקה, מדינת הרווחה בחברה דמוקרטית, בה קיימים לחצים מצד קבוצות אינטרסים, גורמת לסכנה של צמיחתה לממדים מפלצתיים ותלות גוברת והולכת של הפרט במדינה הפטרנליסטית. "למרות שמה המפתה", טען רפקה, "מדינת הרווחה נשענת על כפייה. זוהי כפייה המבוססת על כוחה של המדינה להעניש את מי שלא יציית לה. ברגע שמבינים זאת, ברור גם כי מדינת הרווחה היא דבר רע כמו כל הגבלה של החירות".
השפעה
רפקה שירת בשנים 1930–1931 בוועדה ממשלתית שבחנה את האבטלה הגואה בגרמניה, ובשנים 1947–1948 כיהן במועצת הרפורמה של גרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה. יתר על כן, רפקה ייעץ אישית לקנצלר של מערב גרמניה, קונראד אדנאואר, ולשר הכלכלה, לודוויג ארהרד עד סוף שנות החמישים, ולפיכך הוא אחד מעמודי השדרה האינטלקטואליים של ה"נס הכלכלי" של גרמניה.
לאחר כיבוש מערב גרמניה, המשיכו בעלות הברית המערביות (ארצות הברית, בריטניה וצרפת) ליישם מדיניות כלכלית של קיצוב ופיקוח על השכר והמחירים, יחד עם המשך הדפסת כסף אל תוך הכלכלה המקומית. התוצר צנח, ואנשי עסקים בולטים שוב לא רצו לקבל את המטבע הגרמני חסר הערך, ובכך גרמו למחסור נרחב במדינה ולכניסתה של כלכלת שוק אפור.
ספרו של רפקה "הפתרון לבעיה הגרמנית" בשנת 1947 הטיל אור על ההשלכות השליליות של המשך מדיניותו הכלכלית של היטלר על ידי בעלות הברית. במקום זאת, הציע רפקה לבטל את הפיקוח על המחירים ולהחליף את הרייכסמארק במטבע אמין ויציב יותר.
בהתאם לכך, הפיקוח על המחירים והשכר בוטל בהדרגתיות, וב-21 ביוני 1948 נכנס המטבע החדש, מארק גרמני. אולם, יוזמות אלו הולידו תסיסה אזרחית מיד לאחר יישומן, עקב העלייה בשיעור האבטלה. על אף טרדות אלו, שר הכלכלה לודוויג ארהרד אמר על רפקה ועל חבריו שהם גרמו למערב גרמניה להיות חסינה מפני הקומוניזם.
רפקה היה נשיא "אגודת מון פלרין" בשנים 1961–1962. בעקבות מריבה ארוכה עם פרידריך האייק החליט להתפטר מתפקידו ולעזוב את האגודה.
המנדולינה של קפטן קורלי
המנדולינה של קפטן קורלי הוא רומן מאת הסופר לואי דה ברנייר שנכתב ב-1993. הספר זיכה אותו בפרס הסופרים הבריטים לספר הטוב ביותר לשנת 1995. בישראל יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשנת 2000 בתרגומה של מרים יחיל-וקס.
הסרט
סרט המבוסס על הספר יצא לאקרנים בשנת 2001, בבימויו של ג'ון מאדן ובכיכובם של ניקולס קייג', פנלופה קרוז, ג'ון הרט, כריסטיאן בייל.
מאדי ווטרס
מקינלי מורגנפילד (באנגלית: McKinley Morganfield; 4 באפריל 1913 או 1915 - 30 באפריל 1983), הידוע יותר בשם מאדי ווטרס (Muddy Waters), היה מוזיקאי בלוז אמריקאי. ווטרס נחשב כאב הרוחני של הבלוז של שיקגו וכאחד ממוזיקאי הבלוז הבולטים ביותר בכל הזמנים. ב-2004 נבחר על ידי המגזין רולינג סטון למקום ה-17 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
שנותיו המוקדמות
מורגנפילד נולד ב"פינת ג'אג" - אזור במדינת מיסיסיפי, הסמוך לנהר המיסיסיפי. אמו, ברטה ג'ונס, נפטרה כשהיה בן חמש, ולכן גדל אצל סבתו. הוא קיבל את כינויו כבר בילדותו, כשהירבה לשחק בבוץ ("Mud"). בגיל 13 החל לנגן במפוחית, וכשהיה בן 17 רכש את הגיטרה הראשונה שלו והחל לשיר עם להקת "סאן סימס פור". במקביל, פיתח את יכולת הנגינה בגיטרה והושפע משני אמני בלוז: סאן האוס - שבהשפעתו פיתח ווטרס את הצליל הכבד, היציב והנוקשה; ורוברט ג'ונסון - ממנו קיבל את טכניקת הפריטה של גיטרת הסלייד במקצבים מהירים יותר.
לאחר גיחה לסנט לואיס ב-1940, חזר ווטרס למיסיסיפי וניהל בר בו התקיימו גם הימורים ונגינת מוזיקה (של ווטרס עצמו). ב-1941 הגיע למיסיסיפי, בשליחות ספריית הקונגרס, המוזיקולוג אלן לומקס והקליט את ווטרס. הייתה זו הפעם הראשונה בה הוא שמע את קולו מוקלט. לומקס שלח אל ווטרס גם תקליט עם ההקלטה שלו ודבר זה עודד אותו להאמין ביכולתו להצליח כמוזיקאי.
בשנת 1943 עבר ווטרס מאזור הדלתא לשיקגו במטרה להפוך למוזיקאי מקצועי. הוא התגורר אצל קרוב משפחה, נהג במשאית ביום וניגן במועדונים בלילה. באותה עת, סצנת הבלוז בשיקגו הייתה תחרותית ביותר והמוזיקאי המוביל בה היה ביג ביל ברונזי. ברונזי תרם לקידומו של ווטרס בכך שאפשר לו להופיע לפני הופעותיו. ב-1945 קיבל ווטרס מדודו את הגיטרה החשמלית הראשונה שלו, דבר שסייע לווטרס להתגבר בצליליו על רעש הקהל במועדונים.
לאחר מספר שנות נגינה במועדונים, שכללו גם מספר הקלטות שלא התפרסמו בשעתן, חתם ווטרס בחברת הקלטות קטנה בשם "Aristocrat" (שהפכה מאוחר יותר ל"צ'ס רקורדס") וב-1948 התפרסמו שני סינגלים שלו: "I Can't Be Satisfied" ו-"I Feel Like Going Home", אשר זיכו אותו בפופולריות הולכת וגוברת. בהמשך אותה שנה הוציא את להיטו הגדול, "Rollin' Stone", שהפך לסימן ההיכר שלו.
הצלחה בשנות החמישים
ב-1950 הקליט ווטרס יחד עם הרכב של נגני בלוז מהשורה הראשונה, שכלל מפוחית, גיטרה, גיטרת סלייד, גיטרה בס, תופים ופסנתר, ונחשב לאחד מהרכבי הבלוז הטובים בהיסטוריה. בין להיטיו עם הרכב זה היו "Hoochie Coochie Man" ,"I Just Want To Make Love To You" ו-"I'm Ready", שלושה שירים שכללו מסר מאצ'ואיסטי, שלא היה אופייני לווטרס. מבקר המוזיקה של הרולינג סטון, רוברט פלמר, כתב לאחר שנים, כי להיטים אלו נועדו ליצור לו תדמית ופרסום שיאפשרו לו לפרוץ לתודעה ברחבי ארצות הברית כולה.
נטול נשמה 2
נטול נשמה 2 (ברוסית: Духless 2) הוא סרט קולנוע רוסי, דרמה פסיכולוגית בבימויו של רומן פריגונוב על פי תסריט מאת אנדריי ריבקין, מיכאיל אידוב ופואד איברגימבקוב, בשיתוף פעולה עם סרגיי מינאייב. הסרט מהווה לסרט המשך של "נטול נשמה" (2012) בכיכובו של דנילה קוזלובסקי.
לדברי מבקר הקולנוע הרוסי אנטון דולין הסרט מהווה לסרט שובר קופות הפוליטי הראשון מסוגו ברוסיה.
תקציר עלילת הסרט
בעקבות אירועי הסרט הקודם, מקס נמלט לבאלי שבאינדונזיה. הוא נהנה מהחיים העליזים באי גן העדן ונראה שאינו מתכוון לחזור למוסקבה.