cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרובר קליבלנד
משבר כלכלי ועניין הכסף
הבהלה הכלכלית גרמה לירידה דרמטית בהכנסה הממשלתית. ב-1894, כשהממשלה הייתה בסכנה של חדלות פירעון, שכנע קליבלנד קבוצה בהובלת הבנקאי ג'יי. פי. מורגן לרכוש שישים מיליון דולרים באיגרות חוב. העסקה הובילה להזרקת זהב לכלכלה, ואפשרה את המשך תקן הזהב, אולם קליבלנד זכה לביקורת קשה בשל הסתמכותו על בנקאים מוול סטריט לצורך תפקוד הממשלה.
רפורמה במכסי המגן
לאחר שהצליח לבטל את מדיניות הכסף של ממשל הריסון, ביקש קליבלנד לבטל את מיסוי מקינלי, שהיה אחד מהמכסים הגבוהים ביותר בתולדות ארצות הברית. הוא הגיש חוק שהצליח לעבור בבית הנבחרים, והציע הורדת מכסי המגן על חומרי גלם. כפיצוי, הוטל מס הכנסה של שני אחוזים על הכנסות של מעל 4,000 דולרים (סכום שווה ערך ל-107,000 דולרים היום).
בסנאט, זכה החוק להתנגדות חזקה יותר מצד דמוקרטים שחפצו בהגנה על מדינותיהם. הצעת החוק בעניין עברה יחד עם כ-600 הסתייגויות של סנאטורים אשר כמעט ולא השאירו דבר מכוונותיה המקוריות. טראסט הסוכר היה מהתומכים הבולטים של ההסתייגויות, שפעלו לטובתו. קליבלנד זעם על כך, וטען שהסנאט ויתר לעסקים ולמונופולים. למרות זאת, הוא האמין שהחוק היה טוב יותר ממיסוי מקינלי ואפשר לחוק לעבור גם ללא חתימתו. מס ההכנסה שנכלל במכס המגן נפסל בבית המשפט העליון ב-1895.
סכסוכי עבודה
בהלת 1893 פגעה בתנאי ההעסקה בכל המדינה, וביטול רכישת הכסף מצד האוצר הפדרלי הכעיסה את הפועלים במערב. קבוצת פועלים החלה צעדת מחאה אל וושינגטון כדי למחות כנגד מדיניותו של קליבלנד. הקבוצה תמכה בעבודות ציבוריות לסלילת כבישים, והחלשת ערך המטבע כדי לעזור לחקלאים לשלם את חובותיהם. כשהגיעו לוושינגטון, נשארו רק מאה מהם, והם נעצרו למחרת היום בעקבות הליכה על המדשאה של גבעת הקפיטול. הקבוצה לא הצליחה להשפיע, אולם סימנה שהמערב מתחיל להתנגד למדיניות הכלכלית המזרחית.
שביתת פולמן
שביתת פולמן השפיעה יותר על הממשל. השביתה החלה כנגד איגוד הרכבות של ג'ון פולמן, עקב שכר נמוך וימי עבודה באורך שתים-עשרה שעות, ושביתות נוספות, בהנהגת מנהיג איגוד עובדי הרכבת יוג'ין דבס, פרצו לאחר מכן. ביוני 1894, שבתו 125,000 עובדי רכבת ושיתקו את התחבורה. המסילות העבירו גם את הדואר, וחלקן העבירו דואר פדרלי, כך שקליבלנד טען שבסמכותו להתערב בסכסוך. הוא הוציא בתחילה צו מניעה, ולאחר שהשובתים סירבו לציית לו, שלח לאילינוי 12,000 מאנשי שירות המרשלים של ארצות הברית, אנשי מיליציה מאילינוי וחיילים. קליבלנד טען שגם אם יידרש להשתמש בכל הצבא והצי של ארצות הברית כדי לשלוח מכתב אחד בשיקגו, הוא יעשה זאת. רוב המושלים תמכו בקליבלנד, מלבד מושל אילינוי עצמו. העיתונות המפלגתית תמכה בקליבלנד, אולם יחסיו עם העבודה המאורגנת נפגעו קשות. תוצאת השביתה, יחד עם החולשה של הממשל מול מונופול הסוכר, גרם לכך שקליבלנד נתפס כבובה של העסקים הגדולים.
לפני הבחירות לקונגרס של 1894, הזהיר את קליבלנד יועצו שאלא אם המדינה תחזור לשגשוג, הדמוקרטים ימשיכו להיתפש כמחוקקים כושלים. האזהרה הייתה נכונה, ובבחירות זכו הרפובליקנים בניצחון גדול, והשתלטו על בית הנבחרים על חשבון הפופוליסטים. אויביו של קליבלנד השתלטו על המפלגה הדמוקרטית ברוב המדינות, כולל שליטה מוחלטת באילינוי ובמישיגן, וגם באוהיו, אינדיאנה ואיווה. ויסקונסין ומסצ'וסטס היו שתיים מהמדינות היחידות שנותרו בשליטת קליבלנד. ההתנגדות הייתה קרובה לכדי שני שלישים מהמפלגה, סכום שהיה נחוץ כדי לבחור במועמד לנשיאות ב-1896. למרות זאת, היה חסר להם מנהיג לאומי מוצלח. מושל אילינוי ג'ון פיטר אלטגלד נולד בגרמניה ולכן לא יכול היה לכהן כנשיא.
מדיניות חוץ, 1893-1897
כשקליבלנד נכנס לתפקיד, הוא נאלץ להתעסק בנושא סיפוחה של הוואי. בתקופת כהונתו הראשונה, הוא תמך בסחר חופשי עם הוואי והסכים להקמת תחנות בפרל הארבור. בארבע השנים לאחר מכן, התרחש מרד כנגד המלכה והיא הוחלפה בממשלה רפובליקנית שביקשה להצטרף לארצות הברית. ממשל הריסון הסכים לכך והגיש את הסכם הסיפוח לסנאט. קליבלנד ביטל את ההסכם חמישה ימים לאחר שנכנס לתפקיד.
בעקבות חקירה, הגיע ממשל קליבלנד למסקנה שהציבור בהוואי מתנגד לסיפוח. המלכה סירבה להעניק חנינה בתמורה להחזרתה לתפקיד, וטענה שתגרש או תוציא להורג את הממשלה הנוכחית, שסירבה להתפטר. בדצמבר 1893, העניין עדיין לא היה פתור, וקליבלנד העביר את העניין לקונגרס. הוא דחה את רעיון הסיפוח ודרש להמשיך במדיניות הבדלנית. הסנאט, שהיה תחת שליטה דמוקרטית והתנגד לקליבלנד, יצר דו"ח משלו שטען שהציבור בהוואי תומך בסיפוח ושההפיכה כנגד המלכה היא עניין פנימי. קליבלנד הפסיק לנסות להחזיר את המלכה, והכיר ביחסים הדיפלומטיים עם רפובליקת הוואי. ארצות הברית סיפחה את הוואי ב-1898.
קליבלנד החליט לפרש באופן נרחב יותר את דוקטרינת מונרו, ולא רק שהתנגד לקולוניות אירופאיות חדשות, אלא הכריז על כך שזהו אינטרס לאומי של ארצות הברית להתערב בסכסוכים באזור. כשבריטניה נכנסה לסכסוך עם ונצואלה על גבולה של גיאנה הבריטית, מחו על כך קליבלנד ומזכיר המדינה אולני. ראש הממשלה הבריטי רוברט גסקוין ססיל והשגריר הבריטי בארצות הברית דחו את ההכרעה במשבר לפני שקיבלו את הדרישה האמריקנית לבוררות. ב-1898, התכנסה ועידה בפריז, שהעניקה ב-1899 את רוב הטריטוריה לגיאנה. בכך שעמד לצד אומה לטינית מול הקולוניות, שיפר קליבלנד את יחסי ארצות הברית עם שכניה הדרומיים, אולם הצורה המכובדת בה ניהל את המשא ומתן אפשרה שמירה על יחסים טובים עם בריטניה.
מלחמת העצמאות הקובנית פרצה לקראת סוף כהונתו של קליבלנד. קליבלנד דרש מארצות הברית להתרחק מהעימות, והתנגד לאלו שדרשו הכרזת מלחמה מול ספרד. לאחר עזיבתו את התפקיד, נלחמו שתי המדינות במלחמת ארצות הברית–ספרד.
מדיניות צבאית
ממשל קליבלנד השני היה גם הוא מחויב לשיפור צבאי, וציווה על הקמת ספינות התקפיות. מזכיר הצי אימץ אסטרטגיה אגרסיבית, ודרש בניית חמש ספינות קרב ושש-עשרה סירות טורפדו. השלמת הספינות הכפילה את כוחו של הצי. ספינות הקרב ושבע סירות לא הושלמו עד 1901, לאחר המלחמה מול ספרד.
סרטן
קליבלנד עבר ניתוח באופן סודי, כדי למנוע בהלה שתחמיר את המשבר הכלכלי. הוא עבר את הניתוח ב-1 ביולי, במהלך פגרת הקונגרס, במסווה של שיט תענוגות. הניתוח נעשה כדי למנוע כל סימן שיחשוף את המחלה לציבור. הניתוח פגע בפיו של קליבלנד, ובניתוח אחר הושתלו בו שתלי חניכיים.
מדינות שהצטרפו לאיחוד
בין 1877 ל-1888, סירב הקונגרס לצרף מדינות ממערב המדינה לאיחוד. אחת מהסיבות הייתה המחסור במסילה טרנסקונטיננטלית צפונית שפגע במשילות באורגון. בנוסף, לא רצו המחוקקים לפגוע באיזון הדמוקרטים והרפובליקנים בקונגרס בידי הוספת עוד מדינות. לבסוף, ב-22 בפברואר 1889, לקראת סוף כהונתו הראשונה של קליבלנד, הגיש הקונגרס הצעה לדקוטה הצפונית, דרום דקוטה, מונטנה, ווושינגטון להגיש חוקות וליצור ממשלות מקומיות לצורך בקשה להצטרפות לאיחוד. הן עשו זאת וצורפו אל האיחוד בנובמבר 1889, תחת הנשיא הריסון.
באמצע כהונתו השנייה, ב-16 ביולי 1894, אישר הקונגרס ליוטה להגיש חוקה וליצור ממשלה מקומית לצורך בקשה להצטרפות לאיחוד. ב-4 בינואר 1896, הכריז קליבלנד על יוטה כעל מדינה נוספת באיחוד.
מינויים לבית המשפט
בעיותיו של קליבלנד עם הסנאט פגעו ביכולתו למנות שופטים לבית המשפט העליון בכהונתו השנייה. ב-1893, לאחר מותו של סמואל בלטצ'פורד, בחר קליבלנד בויליאם הורנבלאוור להחליפו. הורנבלאוור, שהיה ראש פירמה לעריכת דין בניו יורק, היה מועמד ראוי אולם פעל כנגד המנגנון המפלגתי בניו יורק. קליבלנד לא התייעץ עם הסנאטורים לפני בחירתו, והצית התנגדות. הסנאט דחה את מועמדותו ב-15 בינואר 1894.
לאחר מכן בחר קליבלנד בווילר פקהאם, עוד עורך דין מניו יורק שהתנגד למנגנון המפלגתי. המנגנון המפלגתי חסם אותו, וב-16 בפברואר 1894 גם הוא נדחה. תומכי הרפורמה דרשו להמשיך לבחור במועמדים נגד המנגנון, אולם קליבלנד נכנע והעדיף לבחור בסנאטור אדווארד ווייט מלואיזיאנה, שנבחר פה אחד. ב-1896, ניסה שוב למנות את הורנבלאוור לתפקיד, אולם הוא סירב. במקומו, בחר קליבלנד ברופוס ווילר פקהאם, אחיו של ווילר פקהאם, והסנאט אישר זאת.
בחירות 1896 ופרישה
בשנת 1896 נוצר במפלגה הדמוקרטית רוב לסיעת החקלאים תומכי הכסף המתכתי החופשי והאינפלציה הגבוהה (אשר שחקה את חובותיהם). הם גינו את קליבלנד ואת תקן הזהב, וקליבלנד הפסיד את המינוי למועמדות לנשיאות לטובת עורך הדין הצעיר והנואם המבריק ויליאם ג'נינגס ברייאן, שתמך בכסף חופשי. קליבלנד תמך במפלגה הדמוקרטית הלאומית, פורשי המפלגה הדמוקרטית שהבטיחו להגן על תקן הזהב, על הממשלה המוגבלת ולפעול להורדת מכסים, אולם סירב להיות מועמדם. הפופוליסטים תמכו בברייאן גם כן, כיוון שהסכים עם רוב מצעם. ויליאם מקינלי, המועמד הרפובליקני, קיווה למשוך אליו גם חקלאים וגם אנשי עסקים באמצעות הימנעות מנקיטת עמדה ברורה בנושא המטבע. מקינלי ניצח בצורה החלטית, כשזכה ב-51% מהקולות ו-60.6% מהאלקטורים. ג'ון פאלמר, המועמד הדמוקרט הלאומי, השיג כמאה אלף קולות, פחות מאחוז אחד. למרות הפסדו של פאלמר, שמח קליבלנד מתוצאות הבחירות, העדיף את מקינלי על פני ברייאן וראה בכך ניצחון של תקן הזהב.
החקלאים בחרו בברייאן שוב כמועמדם ב-1900. ב-1904, הצליחו השמרנים, בתמיכת קליבלנד, לשלוט שוב במפלגה הדמוקרטית ובחרו באלטון פארקר.
ב-1906, רצתה קבוצת דמוקרטים מניו ג'רזי לבחור בו כמועמד לסנאט של ארצות הברית. הדמוקרטים הרגישו שהנשיא לשעבר ימשוך כמה רפובליקנים מאוכזבים שיתמכו בו.
בריאותו של קליבלנד הידרדרה במשך כמה שנים, ובסתיו 1907 חלה. ב-1908, סבל מהתקף לב ומת ב-24 ביוני בגיל שבעים ואחת. מילותיו האחרונות היו "ניסיתי כל כך לפעול בצדק". הוא קבור בבית הקברות פרינסטון בכנסייה הפרסביטריאנית.
הנצחתו
בכהונתו הראשונה בתפקיד, בחר קליבלנד בבית קיץ שיהיה קרוב לבירה ויאפשר לו לברוח מהחום של האזור. הוא קנה בחשאי חווה באזור כפרי, וב-1886 עיצב אותה כמגורי הקיץ שלו. הוא מכר אותה ב-1888 לאחר שהפסיד בבחירות. מעט לאחר מכן, האזור החל להתפתח וכיום הוא נודע כפארק קליבלנד. הזוג קליבלנד מונצח באזור.
בקולג' של באפלו, אולם גרובר קליבלנד כולל את משרד נשיא הקולג', סגן הנשיא ועובדי מנהל אחרים. קליבלנד היה חבר בחבר הנאמנים של בית הספר היסודי של באפלו. בקאלדוול, ניו ג'רזי, נקראה על שמו חטיבת ביניים, וגם תיכון בבאפלו, והעיר קליבלנד, מיסיסיפי. הר קליבלנד, הר געש באלסקה, נקרא על שמו.
הבול הראשון עם קליבלנד עליו הופיע ב-1923, באותה סדרה שכללה גם את בנג'מין הריסון. הוא הופיע גם בסדרות שהוקדשו לנשיאים לשעבר, ב-1938 וב-1986.
דיוקנו של קליבלנד היה על שטר של אלף דולר מ-1928 ו-1934. הוא הופיע גם על המהדורות הראשונות של איגרות חוב של הפדרל ריזרב בשווי עשרים דולר ב-1914. כיוון שהיה הנשיא ה-22 וה-24, הוא הופיע על שני מטבעות שונים בשווי דולר שיצאו ב-2012 להנצחת הנשיאים.
בסהאנטר
יונאס אריק אלטברי (בשוודית: Jonas Erik Altberg, נהגה אלטברי; נולד ב-22 בדצמבר 1984), הידוע יותר בשם הבמה בסהאנטר (Basshunter), הוא מפיק, זמר-יוצר ודי ג'יי שוודי, הידוע בעיקר בשל הלהיטים "Boten Anna" ו-"Now You're Gone".
ביוגרפיה
אלטברג נולד בעיר האלמסטד. הוא התגורר עם הוריו ואחיו הצעיר ליד טילסנד, חוף שוודי מפורסם. בשנת 2001 החל ליצור מוזיקה תחת שם הבמה "Basshunter", דרך תוכנת המחשב Fruity Loops (כיום FL Studio).
ביולי 2008 הודיע אלטברג כי אובחן כחולה בתסמונת טורט. ב-3 בינואר 2010 השתתף בתוכנית "האח הגדול" בממלכה המאוחדת, וסיים במקום הרביעי.
ב -15 בדצמבר 2010, אלטברג הואשם על ידי המשטרה בתקיפה מינית לכאורה של שתי מעריצות בהופעה במועדון לילה בקירקדלי, סקוטלנד. הוא שוחרר בערבות וחזר לשוודיה. המנהל שלו הכחיש את ההאשמות וטען שהן "שקר מוחלט". ב-12 בינואר 2011, בדיון בבית המשפט, הכחיש אלטברג את הטענות נגדו, וביוני של אותה שנה בית המשפט פסל את גרסת התביעה כלא אמינה וזיכה אותו.
2006-2007: אלבום בכורה
באפריל 2006 הוא חתם על חוזהו הראשון עם וורנר מיוזיק, וב-29 במאי הוציא את אלבום האולפן הראשון <(^^,)> LOL. לאחר מכן הוציא את הסינגל הראשון שלו, "Boten Anna" ("הבוט אנה"). השיר הפך ללהיט מיידי בסקנדינביה והיה השיר הראשון בשפה השוודית שהגיע למקום הראשון במצעד 40 הגדולים ההולנדי. הסינגל השני שיצא מהאלבום היה "Vi sitter i Ventrilo och spelar DotA" ("דוטה" על שם משחק המחשב), אשר הפך גם הוא ללהיט ברחבי אירופה.
2008-2009: אלבום שני
ב-14 ביולי 2008 הוציא אלטברג את אלבומו השני, Now You're Gone - The Album, שהיה אלבומו הראשון ששיריו באנגלית. הסינגל הראשון שיצא היה "Now You're Gone". השיר הפך ללהיט ובמהרה הגיע לראשי המצעדים ואף נשאר במקום הראשון במשך 5 שבועות. הקליפ היה הראשון מסדרה של קליפים אשר כיכבה בהם השחקנית והזמרת איילר ליי ומספרים סיפור של בחורה אשר פוגשת בחור ועד מהרה השניים הופכים לסיפור אהבה לחיובי ולשלילי. הסינגל השני היה "All I Ever Wanted", אשר יצא בסמוך לצאת האלבום וזכה להצלחה רבה כמו קודמו. השיר "Sverige" ("שוודיה") של אלטברג שימש כשיר "היום הבינלאומי" של המחנה השוודי חלונדן (Sjölunden) במינסוטה בשנת 2008. באותה השנה, הפיק עבור הדוגמנית והזמרת אלינה פושקאו כמה רמיקסים לשירה "".
הסינגל השלישי היה "Please Don't Go", שיצא בשוודיה בלבד והגיע למקום השישי, השיר תוכנן לצאת גם באירופה אך לא שוחרר בשל בעיות טכניות. הסינגל הרביעי שיצא היה "Angel in the Night". הקליפ של השיר הוקרן לראשונה ב-22 באוגוסט 2008. הסינגל שיצא בעקבותיו היה "I Miss You", ב-15 בדצמבר. הסינגל החמישי שיצא מהאלבום היה "Walk on Water" שיצא ב-6 באפריל 2009 והיה הראשון שהקליפ שלו לא היה קשור עלילתית לקודמיו. אחריו יצא מגה-מיקס של ארבעת הקליפים הקודמים.
2009: אלבום שלישי
אלבומו השלישי שנקרא Bass Generation יצא ב-28 בספטמבר 2009. הסינגל הראשון מתוכו יצא לרדיו שבוע קודם לכן ונקרא "Every Morning". הסינגל הגיע למקום ה-17 במצעדים. ב-30 בנובמבר יצא הסינגל השני מהאלבום שהיה "I Promised Myself". שני הקליפים של האלבום היו המשך עלילתי לשירים מאלבומו הקודם של אלטברג.
2010-הווה: אלבום רביעי
ב-2020, הוא היה אחד מהכותבים של השיר "Shut Up Chicken" של אל קפון.
ב-2022 הקליט וידאו קליפ חדש לשיר "Vi sitter i Ventrilo och spelar DotA", כפרומו לעונה השנייה של סדרת האנימציה Dota: דם הדרקון.
פוליטיקה של בלארוס
בלארוס היא רפובליקה נשיאותית ונשיא בלארוס הוא ראש המדינה. הרשות המבצעת היא הממשלה; ובראשה עומד ראש הממשלה, הממונה על ידי הנשיא. הרשות המחוקקת מורכבת מפרלמנט בן שני בתים, "האספה הלאומית", אך לנשיא יש סמכות להוציא צווים, שאינם מוגבלים בזמן, והם בעלי תוקף של חוק. הצהרת העצמאות של בלארוס (מה-27 ביולי 1990) נבעה מתגובות להתרחשויות פוליטיות (פנימיות וחיצוניות), ובייחוד הושפעה מהכרזת העצמאות של אוקראינה, שגרמה למנהיגי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית להבין כי התמוטטות ברית המועצות קרבה.
לאחר ייסוד הרפובליקה של בלארוס ב-25 באוגוסט 1991 הפך סטניסלב שושקביץ' למנהיג הראשון של המדינה (וכיהן בתפקיד זה עד 1994). בתקופת שלטונו קידם שושקביץ' את המעבר מן העבר הסובייטי וניסה גם לקדם יחסים עם המערב. יורשו, אלכסנדר לוקשנקו שינה מדיניות זו ומדיניותו היא פרו-רוסית באופן מובהק. לוקשנקו גם השיב חלק מן המשרדים והתפקידים שהיו קיימים בתקופה הסובייטית, כמו גם סמלים סובייטיים. סגנון מנהיגותו האוטוריטרי (ויש הטוענים: הדיקטטורי) משך תשומת לב למצבה של ארצו במישור הבינלאומי.
בשל יחסים מתוחים עם מדינות המערב על רקע אופי השלטון במדינה, ועם רוסיה על רקע כלכלי, בלארוס מקיימת קשרים עם מדינות אמריקה הלטינית והמזרח התיכון, בתוכן איראן וישראל.
חוקת המדינה אושרה בשנת 1994. בשנת 2004 בוטלה פסקה שמגבילה מספר תקופות בהם מועמד לנשיא המדינה יכול לכהן בתפקיד.
בבלארוס פועלות מספר מפלגות, אך רמת השפעתם על הנעשה במדינה היא קטנה מאוד. בשנת 2007 הוקם ארגון רוס הלבנה שמטרתו לתמוך במדיניות של לוקאשנקו.
קישורים חיצוניים
বেলারুশ
אלישע גלזר
אלישע גלזר (22 באוקטובר 1912 - 22 ביולי 2004) היה סופר ישראלי, ספורטאי המכביה הראשונה ומראשוני רחובות.
תולדות חייו
נולד ברחובות כבן הזקונים למשפחה בת תשעה ילדים. בגיל שלוש למד בחדר ואחרי כן למד בבית הספר העממי (סמילנסקי) עד שנת 1927. עקב המצב הכלכלי הקשה ששרר בבית נאלץ לצאת לעבודה בגיל 15. גלזר עבד אצל גיסו, אשר אבסיאן, שגם הדריך ולימד אותו את עבודת המכונאות - השניים עבדו בהתקנת משאבות מים בבארות. בעבודה זו נפצע גלזר - אצבע בידו השמאלית נכרתה לאחר שנפל עליה צינור מגובה 40 מטר אל תוך הבאר בה עבד.
אלישע היה ספורטאי מנעוריו, בתחומי אתלטיקה מגוונים: הדיפת כדור ברזל, זריקת דיסקוס, קפיצה במוט וריצות למרחקים קצרים (עד 400 מטר). אלישע השתתף במכביה הראשונה, בה ייצג את "מכבי רחובות".
מצעירותו אהב גלזר לכתוב סיפורים והוציא לאור ספרי ילדים ומבוגרים, ביניהם הסדרה "הרפתקאות רפי בצוללת" ו-"קפטן דייוויס הבוקניר היהודי".
בשנת 1935 ביום הולדתו נשא לאשה את יהודית - ספורטאית חלוצה שעלתה לארץ ב-1934 מפולין במסגרת עליית גורדוניה. נולדו להם בן ובת, עדה וארנון. בתקופת שלטון הבריטים עבד במכונאות במחנות הצבא ואחר בתור מכבשן בכבישים. לאחר מכן עבד עד ליציאתו לגמלאות בתור עובד צה"ל כמומחה בהתקנת גנרטורים בבונקרים. אלישע המשיך לכתוב ספרים - בין השאר באמצעות מחשב, בו למד להשתמש כשהיה מעל לגיל 85. אלישע כתב עד יום חייו האחרון.
יצירותיו
ספריו של אלישע גלזר - בעיקר ספרי המבוגרים ובמידה מסוימת גם ספרי הילדים - מתאפיינים בהתרחשות במקום ובזמן המובאים בפירוט רב בספרים - בעיקר לאורך המאה ה-20 וכן בימי בית ראשון ושני (זמנים בהיסטוריית העם היהודי בהם התעניין).
דוד ליבאי
קורות חיים
למד בבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב. למד משפטים באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית. השלים תואר שני במשפט השוואתי, והוענק לו תואר דוקטור למשפטים על ידי אוניברסיטת שיקגו.
את שירותו הצבאי עשה כסנגור וכתובע בפרקליטות הצבאית, ושימש כממלא מקום התובע הצבאי הראשי.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש כתובע בפרקליטות המדינה. את עבודתו המשפטית באזרחות החל אצל שר המשפטים פנחס רוזן, כאחראי על מחלקת החנינות ובתפקיד דובר משרד המשפטים. בשנת 1960 היה לעורך דין. מונה כעוזר ראשי לפרקליט המדינה קולין גילון, וכתובע ראשי של בית הדין המשמעתי של עובדי המדינה.
ב-1964 פתח משרד פרטי לעריכת דין. בשנת 1969 מונה למרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. ביוני 1971 נבחר לדיקן הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב.
ביוני 1973 נבחר לראש המכון לקרימינולוגיה ולמשפט פלילי של אוניברסיטת תל אביב.
היה חבר המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין. בנובמבר 1983 נבחר ליו"ר הלשכה, ועקב זאת התפטר מראשות ועדת החוקה של מפלגת העבודה. בנובמבר 1984 הודיע על התפטרותו מראשות הלשכה מכיוון שכשנבחר לא ידע שהבחירות לכנסת יוקדמו, וברצונו להיבחר לכנסת ולקבל תפקידים שעומדים בניגוד עניינים כאשר הוא מכהן כראש לשכת עורכי הדין.
היה נשוי לעו"ד ניצה שפירא-ליבאי, לשעבר יועצת ראש הממשלה לקידום מעמד האשה. אב לשניים.
בפוליטיקה
לאחר שנבחר לכנסת ה-13, היה לשר המשפטים בממשלתו של יצחק רבין. כיהן בתפקיד זה גם בממשלה בראשותו של שמעון פרס לאחר רצח רבין. בקיץ 1995 שימש תקופה קצרה גם כשר הפנים. בבחירות לכנסת ה-14 נבחר ברשימת מפלגת העבודה, אך פרש כעבור זמן קצר מן הכנסת עקב מעבר מפלגת העבודה לאופוזיציה בשנת 1996.
בתקופתו של ליבאי כשר משפטים גדל תקציב המשרד, נבנו בתי משפט חדשים, והונהגה משמרת שנייה בבתי משפט שונים.
כשר המשפטים יזם מינוי שלוש ועדות חקירה ממלכתיות - ועדת החקירה לחקירת טבח מערת המכפלה, ועדת החקירה לבדיקת היעלמותם של ילדי תימן, וועדת החקירה לחקירת רצח יצחק רבין.
בוועדת השרים לחקיקה, שבראשה עמד, הכין לחקיקה שורה של חוקי-יסוד (זכויות במשפט, החקיקה, חופש הביטוי וההתאגדות וזכויות חברתיות) שלא זכו לאישור הכנסת.
ליבאי יזם ביחד עם חה"כ אלי קולס את חוק יסוד: מבקר המדינה, שאושר בפברואר 1988.
בנובמבר 1989 התמודד על ראשות סיעת המערך, והפסיד לחיים רמון שגבר עליו בחמשה קולות.
בשלהי 1989 הוענק לליבאי על ידי התנועה למען ארץ ישראל טובה מגן "חבר הכנסת האדיב" על התנהגותו האדיבה וסגנון דיבורו התרבותי כלפי חברי הכנסת, המגן הוענק בטקס חגיגי במשכן הכנסת. בשנת 1996 היה ליבאי ממובילי חוק הסניגוריה הציבורית.
פרופסור ועורך דין
עם התפטרותו מהכנסת בשנת 1996 פתח מחדש את משרדו הפרטי כעורך דין בבית אמות המשפט בתל אביב, משרד אותו הוא מנהל עד היום.
במשך שמונה חודשים ייצג את נשיא המדינה, משה קצב, שנחשד בעבירות מין, ופרש מכך בעקבות מסיבת עיתונאים שערך קצב.
החל משנת 2018 חבר בוועדה למניעת הרשעות שווא ותיקונן, בראשות השופט בדימוס יורם דנציגר.
ארמיית קנטקי (קונפדרציה)
ארמיית קנטקי (באנגלית: Confederate Army of Kentucky) היה שמה של יחידה צבאית שהשתייכה לצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
כוח האדם נלקח מתוך הפיקוד המרחבי של מזרח טנסי בראשות קירבי סמית', שנוצר בפברואר 1862, ומתוך ארמיית מיסיסיפי, כתוצאה מבקשתו של קירבי סמית' לתגבורת נוספת ממפקדה של האחרונה, מייג'ור גנרל ברקסטון בראג. ב-21 באוגוסט נתן קירבי סמית' ליחידה את השם "ארמיית מזרח טנסי" וחמישה ימים לאחר מכן קיבלה הארמייה את שמה הנוכחי.
ארמיית קנטקי הורכבה מארבע דיוויזיות חיל רגלים ומשתי חטיבות חיל פרשים מוקטנות. שתיים מהדיוויזיות, בפיקודם של הגנרלים הנרי הית' וקרטר סטיבנסון נלקחו ממזרח טנסי ושתי הנוספות, בפיקודם של פטריק קליבורן ותומאס צ'רצ'יל הגיעו כתגבורת מארמיית מיסיסיפי. על חטיבות הפרשים פיקדו הקולונלים ג'ון ס. סקוט וג'ון מורגן.
קנטקי
הפלישה לקנטקי, שהחלה ב-14 באוגוסט כחלק ממאמץ התקפי רחב יותר של הקונפדרציה בחזית המערב, תוכננה על ידי קירבי סמית' בשיתוף עם בראג. במסגרת ההסכם ביניהם חוזקה הארמייה בשתי דיוויזיות מתוך צבאו של בראג לצורך פעולה מקדימה כנגד כוחות צבא האיחוד, בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ורג' וו. מורגן, שהחזיקו במעבר ההרים האסטרטגי בהרי קמברלנד, המפריד בין קנטקי לטנסי, בו החזיקו מאז ה-18 ביוני.
במקום לתקוף ישירות, בחר קירבי סמית' לעקוף את מעבר קמברלנד ולנוע בנתיב הררי בעל עבירות קשה סביבו, ובכך ליצור איום על קווי האספקה של הכוח המחזיק במעבר ולאלצו לסגת ללא קרב. במקביל, נשלחו הפרשים של מורגן לפשוט על קו מסילת הברזל אשר חיבר בין לואיוויל לנאשוויל כדי לשבש העברת תגבורת לקנטקי. לאחר מסע מפרך, הגיעה הארמייה לבארבורוויל (Barbourvile) ב-18 באוגוסט, סובלת מאספקה מדולדלת, אוכלוסייה מקומית עוינת ועם קשר רופף לאזורי העורף בטנסי. כתוצאה מכך החליט קירבי סמית' לנוע קדימה אל תוך הבלוגראס עשיר המשאבים של קנטקי. הדיוויזיה של סטיבנסון הושארה מול מעבר קמברלנד, תוך כוונה להשתלט עליו אם יחליט מורגן להיכנע או לסגת. התמרון הצליח, וכוחות צבא האיחוד נטשו לבסוף את מעבר קמברלנד ב-16 בספטמבר, לאחר שהאספקה שלהם אזלה, ונעו בנתיב הררי דרך מזרח קנטקי לאוהיו.
כוח החוד של הארמייה, חטיבת הפרשים בפיקודו של סקוט, נעה קדימה במהירות לפני הכוח העיקרי, כבשה את לונדון ב-17 באוגוסט, הניסה את כוחות האיחוד מביג היל ב-23 בחודש ופתחה בכך את הדרך לעבר ריצ'מונד. באותו זמן יצאה מלקסינגטון ארמיית קנטקי של צבא האיחוד, שהוקמה רק ימים ספורים קודם לכן, לעבר ריצ'מונד. לאחר התכתשות קצרה בין פרשי הקונפדרציה לכוחות האיחוד דרומית לריצ'מונד ב-29 באוגוסט, נסוגו הפרשים והמתינו להגעת הכוח העיקרי של הארמייה.
ב-30 באוגוסט נערך קרב ריצ'מונד בין שתי הארמיות. ארמיית קנטקי של הקונפדרציה נהנתה מניסיונם הקרבי של חייליה, שחלקם לקחו חלק בקרב שילה ומשדרת פיקוד מוכשרת, בעוד שלמרבית חיילי ומפקדי ארמיית קנטקי של האיחוד, שגויסו בחיפזון זמן קצר קודם לכן בניסיון להגן על המדינה, היה ניסיון קרבי דל. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הקונפדרציה.
הדיוויזיה של קליבורן שבה לארמיית המיסיסיפי ונטלה חלק בקרב פריוויל ב-8 באוקטובר, אך כוחות הארמייה האחרים נותרו בסביבות לקסינגטון ועסקו בעיקר בהגנה על העגלות שהובילו אספקה למחנה דיק רובינסון. ב-9 באוקטובר שולבה ארמיית קנטקי בתוך ארמיית מיסיסיפי וכונתה קורפוס קירבי סמית'.
בראג נוכח לדעת שהכוח המאוחד קטן מידי להחזקת המדינה, והארמייה נסוגה בחזרה לטנסי דרך מעבר קמברלנד, תוך נשיאת השלל שנלקח מהבלוגראס בשיירת עגלות ארוכה. על אף הכישלון במערכה על קנטקי, הצליחה הארמייה לצבור אספקה חיונית שאפשרה את המשך הלחימה של כוחות הקונפדרציה בחזית המערבית.
לאחר הנסיגה מקנטקי מונה קירבי סמית' ב-14 בינואר 1863 לראש הפיקוד המרחבי של עבר-המיסיסיפי (Department of Trans-Mississippi). כחודשיים קודם לכן, ב-20 בנובמבר 1862, כבר התמזגו כוחותיו לתוך ארמיית טנסי בפיקודו של בראג.
צבי ישראל טאו
הרב צבי ישראל טאו (נולד ב-1 בינואר 1938, כ"ח בטבת ה'תרצ"ח) הוא מהרבנים הבולטים והמשפיעים בזרם החרדי לאומי. הוא נשיא ישיבת הר המור, מנהיג רוחני של ישיבות הקו ושל מפלגת נעם. רבים מתלמידי הרצי"ה רואים בו את ממשיך דרכו של רבו, הרצי"ה קוק.
ראשית חייו
נולד ב בשם הַאנְס טַאוּ (Hans Thau), להורים שהיגרו מגליציה בתום מלחמת העולם הראשונה. אביו, אברהם אדולף היה בנקאי, ואמו, יהודית אילה לבית מייזלס, הייתה כימאית.
לאחר האנשלוס עזבה המשפחה להולנד, תחילה בהאג, ובתקופת השואה בהילברסום. הם ניצלו בין השאר בזכות תושיית האם, שחיפשה את הילדים לחולי אדמת, ופיזרה שלטי אזהרה מהמחלה סביב בית המשפחה. ביוני 1942, אספו הנאצים את יהודי המדינה לקראת שילוחם למחנות ריכוז, והמשפחה אולצה לעבור לאמסטרדם. דרך קבוצת דיפלומטים פולנים בשווייץ, השיגה המשפחה דרכונים פרגוואים, ובעזרתם שבו לאחר כשנה להילברסום, שם הסתתרו בעליית גג במשך כשנתיים, בחסות המחתרת ההולנדית, עד סוף המלחמה.
לאחר תום המלחמה המשיכה המשפחה להתגורר בהילברסום, אך אמו מתה ממחלת הסרטן. הוא למד כאחיותיו בבית ספר ציבורי בעיירה סמוכה. הרב טאו הושפע מרוחות ציוניות שרווחו בארגון בני עקיבא המקומי. אביו התנגד לעלייה בטרם ישלים את תעודת הבגרות, אולם כשהאב ובנותיו ביקרו בארצות הברית, ניצל זאת טאו ועלה לישראל בגיל 17.
בארץ ישראל
לאחר עלייתו לארץ ישראל למד בישיבת הדרום אצל הרב יהודה עמיטל והרב מרדכי ברויאר. לימים סיפר הרב טאו שהרב עמיטל השקיע רבות בקליטתו והכניסו לעולם התורה, ובפרט לתורת הרב קוק. לאחר שנה עבר לישיבת מרכז הרב. למד גם בישיבת כרם ביבנה עם חברי שבט איתנים של בני עקיבא. שימש בתפקיד חינוכי בישיבה התיכונית אור עציון בשנים הראשונות להיווסדה, ולאחר מכן חזר לישיבת מרכז הרב.
בשנת תשכ"ז התגורר בכפר אליהו, מוסד חינוכי פנימייתי דתי לילדי עולים ליד גדרה. בשנת ה'תשכ"ח (1968) החל ללמד בישיבת כרם ביבנה. באותה שנה, השתתף לבקשת הרב צבי יהודה קוק בהפגנה נגד קונצרט של מתאוס פסיון מאת יוהאן סבסטיאן באך בבנייני האומה. המפגינים, ובהם הרב טאו, התפרצו לאולם והפריעו למהלך הקונצרט. בעקבות כך נעצרו שישה, בהם הרב טאו. לדבריו לאחר המעשה הרב צבי יהודה קוק אמר לו שהעובדה שגרם לשוטר לסחוב אותו בכוח היא מעשה לא מוסרי ומצווה הבאה בעבירה.
ר"מ אמונה בישיבת מרכז הרב
הרב טאו הגיע לעמדת השפעה חשובה בישיבת מרכז הרב החל משנות הששים ותלמיד קרוב של הרב צבי יהודה קוק. לעיתים הפנה הרצי"ה את השואלים אותו לרב טאו, ולעיתים היה ממתין בפתיחת שיעור עד הגעתו. במהלך השנים החל בהעברת שיעורים בביתו ובדירה סמוכה. שיעוריו מתמקדים בנושאי מחשבה ואמונה, במשנתם של הרב קוק ובנו הרצי"ה, תחום שבו הוא נחשב למעיין ובקיא גדול. למעט תקופה קצרה, לא לימד גמרא. אל הרב טאו הגיעו תלמידי ישיבה להתייעצות בנושאים אישיים, אך לאחר שתלמיד אותו ליווה רצח את אשתו, חדל ממתן ייעוץ ועזב את הישיבה לתקופה של שנתיים. הרב טאו העתיק את מגוריו למושב קשת שברמת הגולן (קרוב למקום הרצח), מה שגרם לריחוקו ממוקד קבלת ההחלטות בישיבה.
סמוך לפטירתו של הרצי"ה דרשו חמישה מהר"מים בישיבה, הרבנים מרדכי ועמיאל שטרנברג, עודד ולנסקי, יהושע צוקרמן, יעקב לבנון וכן הרב שלמה אבינר, למנות את הרב טאו לראש הישיבה לצד הרב אברהם שפירא והרב שאול ישראלי, ולהעניק לו זכות וטו בענייני קבלת והוצאת תלמידים ור"מים, בתחום הממון ועוד. הם שבתו בשל כך במשך תקופה מסוימת. ראשי הישיבה סירבו להיענות לדרישות אלו. לבסוף נמנע אז הרב טאו ממאבק פומבי והרמי"ם שתמכו בו, לא פרשו מתפקידיהם.
ישיבת הר המור
המתחים בינו לבין הרב שפירא לגבי דרך הנהגת הישיבה והציבור בכלל הגיעו ב-1997 לשיא, כשהציעה הנהלת הישיבה בפני התלמידים אפשרות ללימודי הוראה במקביל ללימודי הישיבה. הרב טאו טען שהכוונה לשלב מכון הוראה באופן רשמי במסגרת הישיבה, שגם יתמוך בתקציבה (באופן דומה לנהוג בישיבות הסדר רבות), הרב שפירא הכחיש את הדברים. בעקבות הפולמוס שנוצר פרש מן הישיבה עם שישה מן הר"מים וכן חלק מתלמידי הישיבה ואברכיה (בפרט מהתלמידים המבוגרים), והקים עמם את ישיבת הר המור. בישיבת הר המור מכהן הרב טאו בתפקיד הרוחני של נשיא הישיבה. הוא אינו מעורב בניהולה השוטף, אך מכריע בנושאים אידאולוגיים ומעביר שיעורים.
השקפה
הרב טאו סבור שיש לדבוק ללא פשרות בתורת הרב קוק ובנו הרצי"ה. אחד היסודות המרכזיים בשיטתו היא התפישה כי "העולם בנוי על תודעה", שעל פיה בכל נושא שהוא, אין חשיבות משמעותית בפעולות המעשיות אם אין תודעה מתאימה שתלווה ותכוון אותן. ללא תודעה מתאימה, כל מוסד או מפעל לא יוכל להתקיים. כיוון שכך, השיקול המרכזי שצריך לשקול בכל נושא הוא השפעתו על התודעה. לאור זאת, הוא מייחס חשיבות רבה לצורך להשפיע על תודעתו של עם ישראל על כל חלקיו.
מתוך גישה זו, ששורשיה אצל הרב קוק ובנו הרצי"ה, הוא נוטה להביט על פעולות מעשיות מתוך תפישה מטאפיזית. למשל, הוא מתנגד לכל ויתור על "קדושת התורה", משום השפעתו העקרונית על התודעה. תפיסה זו עומדת מאחורי התנגדותו להכנסת מכוני הוראה אקדמיים לתוך הישיבות, מאחר שלדבריו יש בכך פגיעה בעצמאות התורה. באופן דומה, אלימות מילולית כלפי חייל יש בה פגיעה בקדושת המדינה וכדומה.
ממלכתיות
כחלק מהשקפתו העקרונית, אוחז הרב טאו גם בגישה "ממלכתית", אשר מדגישה לא רק את חשיבות מצוות יישוב ארץ ישראל, אלא גם את חשיבות רצונו של רוב עם ישראל. הוא מתנגד לכל פעולה של כפיית רצון או עניין מגזרי שרוב העם אינו מעוניין בו, גם אם בעיני העושים זוהי טובת העם. לאור זאת, כאשר המתיישבים מתנתקים מן העם, עמדתם הופכת לחסרת משמעות. גישה זו התבטאה בין היתר בכמה אירועים בולטים: בתשמ"ב-1982, בעת פינוי סיני, במסגרת יישום הסכם השלום עם מצרים שנחתם בהסכמי קמפ דייוויד שלל בנחרצות מחאה אלימה כנגד הפינוי כשטען כי "אין שום מנדט לחמשת אלפי איש לכפות את עם ישראל, למרוד ברוח האומה, ולבטל את הדברים שנעשו בצורה ציבורית – זוהי מרידה במלכות ה׳... צריך להבין שתל אביב בידנו מפני שכל היהודים רואים בה חלק ממולדתם, ומצד רוחם הלאומית יש להם התעוררות ביחס לשטח הזה. כלפי ימית, לעומת זאת, לא הצלחנו לעורר הכרה ותודעה לאומית, וקרה מה שקרה". בשנות השמונים היה מראשי המתנגדים מבין רבני הציונות הדתית למחתרת היהודית, ואמר על אנשיה שהם מרימים ידם כנגד תורת הרב קוק ועושים בה שימוש כנגד דעתו המקורית.
בעת הוויכוח על תוכנית ההתנתקות, כמו במקרים קודמים, הוא התנגד עקרונית לאיום בנשק הסרבנות, שלדעתו מפורר את הצבא. עם זאת, לראשי מוסדות שהתייעצו איתו בנושא, הוא אמר שתלמיד שיהיה מסוגל נפשית לפנות יישובים, הוא כישלון חינוכי. היו שקראו לגישתו שהובעה בכמה ערוצים, בשם: "סרבנות אפורה". ב-2016 קרא להתנגד לעירוב נשים בחילות השדה גם במחיר ויתור על הקריירה הצבאית.
לדעתו, בהמשך לדעת הרב צבי יהודה קוק, יש לכבד את מי שמייצג את הממלכתיות הישראלית, ובאופן מיוחד את ראש הממשלה. בהתאם לכך, ניתן לבקר את ראש הממשלה באופן נוקב ולהילחם במעשיו, אך אסור לבזותו ולפגוע בכבודו. עם זאת, הרב טאו גם טען שלא כל אחד מבין בעניינים פוליטיים ויכול לבקר את הממשלה.
השקפה חינוכית
הרב טאו התפרסם בהתנגדותו ללימוד התנ"ך "בגובה העיניים", דהיינו לייחוס מניעים אנושיים רגילים לגיבורי התנ"ך. הוא הביע התנגדות לשיטת הרבדים בלימוד התלמוד. כמו כן ביקר בחריפות הכנסת אספקטים של ביקורת המקרא אל תוכנית הלימודים של התנ"ך בחלק מישיבות ההסדר, בין השאר בטענה שהאיחוד האירופי מממן תוכניות לימודים אלו, במסגרת התוכנית להחדרת ערכי דמוקרטיזציה אל החברה הישראלית.
הוא תומך בכך שללימודי חול לא יוקדש זמן רב בגיל צעיר. מנחה את תלמידיו להימנע מצריכת תקשורת ותרבות חילונית נמוכה, אולם אינו מתנגד להשכלה כללית בגיל מאוחר. לרב טאו עצמו ידע כללי רחב, והוא מתמצא בפילוסופיה ושולט בכמה שפות.
הרב טאו מתנגד בתוקף לרפואה אלטרנטיבית. לדבריו, גם התרופות שבתלמוד ובספרי הרמב"ם משקפות את הידע המדעי של זמנם, ויש להסתמך על הרפואה המודרנית.
פעילותו הציבורית
הרב טאו השתתף בתכנון מהלכיה של תנועת "גוש אמונים" בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, הגם שהתעמת כמה פעמים עם מנהיגיה, בניסיון למנוע עימותים עם צה"ל. באותה תקופה, הרב טאו ואשתו הרבנית חנה היו מראשי הפעילים בתנועת "שלח את עמי", שפעלה למען יציאת יהודים מברית המועצות, ועמדו בקשר עם אסירי ציון הרב יוסף מנדלביץ' ונתן שרנסקי.
בתחילת דרכה של ישיבת "שבי חברון" בבית רומנו ביישוב היהודי בחברון, היה מעביר מדי שבוע בישיבה.
הרב טאו מסרב להתראיין לעיתונאים, וממעט בהופעות באירועים ציבוריים.
הרב טאו מתנגד לעליית יהודים להר הבית, עקב האיסור שהטילה הרבנות הראשית.
בתשע"ו (2016) נתן את הסכמתו לאיחוד מדרשת הרובע אל המכללה האקדמית הרצוג, אך בהמשך חזר בו מאחר שזו לדבריו משתמשת ב"גישות חילוניות כפרניות ובשיטות מחקר זרות בלימוד כתבי הקודש".
בדצמבר 2022 חיזק בעל אולם אירועים, עקב סירובו לאפשר את חתונתן של שתי נשים.
פקודת השירות המשותף
בשנת תשע"ז (2017) הביע התנגדות נמרצת לפקודת השירות המשותף ולשילוב בנות בתפקידי לוחמה בצה"ל, שאותן הוא רואה כנובעות מאג'נדה של אנשי שמאל קיצוני שבה מחזיקים אנשי תקשורת וארגוני נשים, המבקשים להביא לחילון, להפרדה בין דת ומדינה בישראל, לביטול מושג המשפחה המסורתי והחלפתו ביצירת חברת אחווה ושיתוף נשים וילדים ברוח חזון המדינה האידיאלית של אפלטון, ולעצירת תהליך הגאולה. לטענתו, ראשי הצבא משתפים פעולה עם מגמות אלה והדבר מביא לכפיית מערכת ערכים זרה על חיילי צה"ל ועל עם ישראל. לתלמידיו קרא שלא להסכים לפקודות שנוגדות את ערכי הצניעות, גם אם הדבר יוביל לפגיעה בשיבוצם ובקידומם בצה"ל. הדברים שנאמרו בעל פה נערכו בידי תלמידיו והוצאו בחוברת מיוחדת בתפוצה רחבה. הוא קשר את הדברים גם לקיום מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים, וכינה את ההומוסקסואלים סוטים. לדבריו, תופעות אלו מבטאות איבוד צלם אנוש בסיסי, ופגיעה בערכים יהודים כדוגמת הצניעות. בהתנגדות למהלכים אלו ראה הרב טאו חלק מהותי מבניין תחיית הקודש ותהליך הגאולה. עם זאת התנגד לקריאת חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' לבני נוער דתיים לעכב את גיוסם לצה"ל על רקע נושא זה.
פעילות מפלגתית
ברוב מערכות הבחירות בעבר תמך הרב טאו במפד"ל. אולם בחירות לכנסת השבע עשרה שנערכו ב-2006 הצביע לש"ס בנימוק שנציגי האיחוד הלאומי-מפד"ל לא מבינים כי המאבק על שלמות הארץ אינו אלא ביטוי של מאבק תרבותי-תודעתי יסודי יותר. לקראת נאום בר-אילן, פרסם ביוני 2009 מכתב פומבי לראש הממשלה בנימין נתניהו, בו קרא להדוף את "לחצי אמריקה ואירופה".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, תמך במפלגת "יחד" בראשות אלי ישי, התנער ממנה לקראת האיחוד עם מפלגת "עוצמה יהודית", אך חזר בו מהתנערות זו וחתם על מכתב תמיכה פומבי בה והשתתף בכנס תמיכה במפלגה.
ב הטיל לקלפי פתק לבן. החל מהבחירות לכנסת ה-22 תומך במפלגת נעם ונחשב למנהיגה הרוחני. החל מהכנסת העשרים וארבע מיוצגת בכנסת על ידי אבי מעוז.
פרשות משה קצב וחיים ולדר
בזמן חקירתו של נשיא המדינה משה קצב, בין היתר בחשד לאונס, פרסם הרב טאו מכתב אשר בו הוא מביע תמיכה בקצב וקרא לו שלא להיכנע ללחצים התקשורתיים, משום שכניעה כזאת תזמין לחצים נוספים ותיתן "שלטון ללא מיצרים לליצנות ולטרור התקשורתי". גם לאחר הרשעתו של קצב באונס, עמד הרב טאו בראש מכתב תמיכה של רבנים שנשלח באופן פרטי לקצב, שבו הביעו אמון בחפותו וביקרו בחריפות את התקשורת הישראלית. לפי אבישי בן-חיים, ביטל קצב את עסקת הטיעון שנחתמה עמו לאור המלצות הרב מרדכי אליהו והרב טאו, שאמר לו כי אין לו רשות למחול על כבודו, גם אם יורשע.
לאחר התאבדותו של חיים ולדר עקב טענות לתקיפה מינית וניצול מיני, יצא הרב טאו להגנתו וטען כי הטענות כנגד ולדר הן "שקר וכזב", וכי שילמו כסף למתלוננות ולמתלוננים כדי שיעידו. לדבריו, "רצו להינקם ולחסל" את ולדר בשל ביקורת שמתח על בית המשפט העליון ונשיאו לשעבר אהרן ברק. בהקשר זה הזכיר הרב טאו את תיקו של משה קצב, וטען כי "תפרו לו תיק" מפני שלא היה מוכן לקבל את המשלחת של הרפורמים. בהתייחס לבית דין שהפעיל הרב שמואל אליהו בעניינו של ולדר טען כי לא היה בית דין, כי הרב אליהו סובל ממקארתיזם, וכי בעקבות פרשיית עזרא שיינברג איבד הרב אליהו את כל הגבולות. הוא ביקש לפרסם את דבריו, ושניים מתלמידיו פעלו ברוח זו. לאחר פגישה שנערכה בין שני הרבנים פורסם כי "יושרו ההדורים" ביניהם. בהמשך פרסם הרב טאו מכתב בו חיזק את דבריו הראשונים והזהיר מעריכת משפט שדה לאדם בתקשורת.
תלונות על פגיעה מינית
באוגוסט 2022 פרסמה נחמה תאנה פוסט בפייסבוק ובו טענה שהרב טאו פגע בה מינית פגיעה ממושכת בזמן שהייתה קטינה, לפני כ-30 שנים. על התלונה שהגישה תאנה חלה התיישנות, והמשטרה התקשתה לעמוד על אמינות המתלוננת. ב-13 בנובמבר 2022 התראיינה דורית הופר לנג, ולדבריה גם היא הותקפה מינית על ידי הרב טאו, לפני למעלה מ-40 שנים. זמן קצר לאחר מכן פתחה משטרת ישראל בחקירת הטענות, ובהמשך החקירה הועברה לידי להב 433.
בינואר 2023 אמרה תאנה כי הרב טאו הוא צאצא של יוזף מנגלה והשתקע בישראל בזהות בדויה של יהודי, ואחראי לרציחתם של אזרחים ישראלים. תאנה ומשפחתה קראו לרב טאו לבצע בדיקת סמני DNA מפוקחת כדי לְהָזֵם את השמועות. בפברואר 2023 פורסם שנחקרו דמויות נוספות בפרשה, בהן תלמיד לשעבר של טאו ששמע כבר לפני שנים על סיפורה של דורית לנג. כמו כן פורסם באתר כי בינואר נחקרה אישה נוספת, שלפי הנטען סיפרה לפני למעלה מעשרים שנה באופן אישי לאישה אחרת כי הוטרדה מינית על ידי הרב טאו.
חיים אישיים
אשתו הראשונה, הרבנית חנה טאו, הייתה מחלוצות לימוד התורה לנשים בציבור הדתי. נחשבה למורת דרך, ולימדה רבות מהמחנכות במדרשות התורניות. חנה טאו נפטרה בשנת 2005 ובשנת 2008 נישא הרב טאו בשנית, לבתיה כהן מהרובע היהודי.
לרב טאו שלושה בנים ובת. בנו הבכור, הרב מרדכי (מוטי), הקים את הישיבה הקטנה "שלום בניך" בירושלים ועומד בראשה. בנו הרב נחמיה עומד בראשות ישיבה גבוהה בירושלים, אותה הקים בטבת ה'תשפ"ג יחד עם הרב דביר שחר, המיועדת לכלול גם בעלי תשובה. בנוסף, הוא מעביר שיעורים בישיבת מדברה כעדן, ובישיבה הקטנה מדברה כעדן לצעירים (שבהקמתה היה שותף), שבמצפה רמון. חתנו (בעלה של בתו תהילה) הוא הרב איתי אפלבאום, המלמד אף הוא בישיבת "שלום בניך". בנו הנוסף נקרא אברהם יצחק.
הרב טאו הוא אחיהן הצעיר של פרופ' גרדה אילתה-אלסטר (מרצה לשעבר לספרות משווה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ורעיית פרופ' חיים אילתה) ושל הרַבָּה פרופ' אוולין גודמן-טאו, חוקרת מחשבת ישראל.
ספרים המבוססים על שיעוריו
הרב טאו לא פרסם ספרים או מאמרים שכתב בעצמו, למעט מאמרים בודדים. בנוסף הרב טאו ערך ספר הנקרא "להלכות ציבור" בו מרוכזים אגרות וכרוזים של הרב צבי יהודה בתוספת רקע וביאור קצר מהרב טאו.
תוך שיתוף פעולה הדוק איתו הוצאו לאור על ידי הוצאת הספרים "חוסן ישועות" (מכון תורני להוצאת כתבי רבני ישיבת הר המור), סדרות של ספרים וחוברות שנערכו על בסיס שיעוריו. בהם: מדי כמה חודשים יוצאות חוברות של שיעורים שמעביר הרב טאו, בהוצאת מכון שירת ישראל. כמו כן יצאו בהוצאה זו הספרים הבאים:
צבי צור
צבי (צֶ'רָה) צוּר (צֶ'רטֶנקו) (17 באפריל 1923, א' באייר תרפ"ג – 28 בדצמבר 2004, ט"ז בטבת תשס"ה) היה איש צבא ואיש ציבור ישראלי, שכיהן כרמטכ"ל השישי של צה"ל (1961–1964), ולאחר מכן מילא תפקידי ניהול בכירים במשק הישראלי וכיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-6 מטעם רפ"י.
קריירה מוקדמת
צור נולד בשם צבי צֶ'רטֶנקו ב-17 באפריל 1923 בעיר זאסלב במחוז חמלניצקי שבאוקראינה הסובייטית, בברית המועצות, בן למשה ואסתר צ'רטנקו. ב-1925, בגיל שנתיים, עלה לארץ ישראל עם הוריו. בשנת 1936, בשיאם של "המאורעות" הצטרף כנער צעיר לארגון "ההגנה", ומילא בו תפקיד אלחוטאי. למד בגימנסיה גאולה בתל אביב, ועם סיום לימודיו בה למד שנה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה. לאחר מכן עבר במסגרת ההגנה קורס מ"כים וקורס מפקדי מחלקות, שאותו סיים בשנת 1942. ב"שבת השחורה" (יוני 1946) נעצר למשך חודשיים ברפיח לאחר שנעצר בקיבוץ אפיקים, עמק הירדן.
בסוף 1947, עם פרוץ מלחמת העצמאות, הצטרף צור לחטיבת גבעתי, ומונה תחילה למפקד גדוד 3, ועמד בראש לשכת ההדרכה של החטיבה. בסיום השלב הראשון של "מבצע נחשון", במחצית אפריל 1948, נקרא לעמוד בראש גדוד ארבע, שגונן על שיירות אספקה לירושלים, שבמהלך מבצע דני נפתחה דרך חלופית אליה, במקום הדרך הראשית שהייתה חסומה בידי כוחות הלגיון הערבי בלטרון. לקראת סיום המנדט הבריטי נקראה החטיבה להילחם בחזית הדרומית ולפרוץ את הדרך אל הנגב. צור הועבר לפיקוד על גדוד 4, שהשתתף במבצע ברק ובמהלכו כבש את הכפר בטאני שרקי, דרומית לגן יבנה. ערב הכרזת המדינה הועבר הגדוד לגדרה המערבית של הדרך לירושלים וכבש את הכפרים אבו שושה (ליד רמלה) ואל קובאב.
עם קום המדינה ופלישת צבאות ערב לשטחי ארץ ישראל, חיל המשלוח המצרי השתלט על אשדוד וכוחות גבעתי, שהועברו פעם נוספת לחזית הדרום פוצלו לקראת מתקפה תלת-חזיתית במסגרתה היה צור מיועד לפקד על המאמץ הצפוני. ההפוגה הראשונה בלמה את המתקפה המיועדת של כוחות החטיבה, אך חיל המשלוח המצרי לא כיבד את ההפוגה, תקף את נגבה ובעקבות כך פגש במתקפת נגד של כוחות החטיבה על אשדוד. מתקפת הנגד כשלה והכוח בפיקודו ספג אבדות קשות, אך צור היה בין האחרונים לסגת.
בהמשך התמנה למפקד גדוד 54 של החטיבה. צור ייסד פלוגת ג'יפים שנודעה בכינוי "שועלי שמשון"; פלוגה זו נודעה בקרבות המרים שניהלה באזור הדרום, ובהם בין היתר הקרב על משלט 105, שחסם את הדרך מג'וליס לנגבה הנצורה. בקרב זה לחם צור בראש הפלוגה, ואף נפצע פצעים קלים. בין היתר כבשה הפלוגה את חוליקאת, שפתחה את הדרך של צה"ל אל הנגב. עוד לפני תום הקרבות מונה צור לפקד על חטיבה 17, בגיל 26 בלבד.
עם סיום מלחמת העצמאות מונה לראש המטה (רמ"ט) הראשון בפיקוד הדרום, תחת פיקודו של מפקד הפיקוד משה דיין. לאחר מכן מונה לעוזרו של ראש אג"ם האלוף מרדכי מקלף, וכאשר מונה מקלף כרמטכ"ל השלישי של צה"ל ב-1952, מונה צור לראש אגף כוח אדם (אכ"א). במסגרת תפקידו זה, בין היתר, השתלם בארצות הברית בנושא ארגון כוח אדם. ב-1953 נקרא על ידי הרמטכ"ל מרדכי מקלף לחזור ולעמוד בראש אגף כוח האדם (אכ"א) במטה הכללי . הוא עסק בביסוס יחידות החי"ר, בארגון תוכניות קידום לקצינים, בגיוס תקופתי ובנושאים אחרים. בסוף שנת 1953 הועלה לדרגת אלוף.
ב-1956 מונה למפקד פיקוד המרכז, ובגזרתו בוצע טבח כפר קאסם. בינואר 1958 מונה צור לתפקיד ראש אג"ם וסגן הרמטכ"ל, תפקיד בו כיהן עד ספטמבר אותה שנה. אחרי כן יצא להשתלמות ארוכה בצרפת, ממנה שב בספטמבר 1960. הרמטכ"ל חיים לסקוב החליף אותו בתפקיד ראש אג"ם במאיר זורע. עם סיום תפקידו של הרמטכ"ל חיים לסקוב, מונה צור למחליפו. מלבדו התמודדו על התפקיד גם יצחק רבין וחיים בר-לב. לפי עצתו של סגן שר הביטחון, שמעון פרס, ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון החליט למנות לתפקיד את צור.
הרמטכ"ל השישי
צור הקדיש מחשבה להיערכות מול צבאות ערב, ולהכנת צה"ל מבחינת הדוקטרינה והציוד. באוגוסט 1961 חשף בריאיון עיתונאי שליט מצרים, גמאל עבד אל נאצר את העובדה כי ישראל הצטיידה במטוסים חדשים מסוג מיראז' 3 ("שחק"), בתגובה להצטיידותה של מצרים במטוסי מיג 19. הרכישה הראשונה של המיראז' הרב-תכליתי בידי צור נועדה להביא לסיומו את היריבות בין מפקד חיל האוויר עזר ויצמן לאלופי חילות היבשה לגבי רכישות נשק עבור צה"ל. במקביל לרכישת המיראז' אישר צור רכישת טנקי מערכה מסוג צנטוריון תוצרת הממלכה המאוחדת.
במשך שנים שימש המיראז' כמטוס הקרב העיקרי של צה"ל, והביא לתרומה של ממש בניצחון האווירי הגדול במלחמת ששת הימים. כן הצטייד הצבא כאמור בטנקים מדגם צנטוריון ובטילי נ"מ מסוג הוק. ההוק היא מערכת הגנה אווירית של טילי קרקע-אוויר חצי אקטיביים ליירוט כלי טיס בטווחים בינוניים, בגובה נמוך עד בינוני. עם בחירתו לנשיא, ג'ון פיצג'רלד קנדי ביטל את אמברגו הנשק של קודמיו על ישראל והיה האחראי למכירת הטילים לידי ישראל. קליטתם של כלים אלו אפשרה לצה"ל את יכולת ההכרעה במלחמת ששת הימים. ב-5 ביולי 1961 שוגר שביט 2, טיל מתוצרת ישראל. התמונות ברחבי העולם שהראו לצד הטיל את ראש הממשלה דוד בן-גוריון, ואת סגן שר הביטחון שמעון פרס, גרמו לסערה, ולהאצת מרוץ חימוש אזורי.
ב-28 בספטמבר 1961 אירעה בסוריה הפיכה צבאית, שבה הוכרז על פירוק קע"ם ("הקהילייה הערבית המאוחדת", האיחוד בין מצרים וסוריה). נשיא מצרים שלח אל סוריה חיילים, והייתה אפשרות למלחמה בין שתי המדינות.
ב-16 במרץ 1962 אירעה הפעולה הצבאית הגדולה ביותר במהלך כהונת צור כרמטכ"ל, היא מבצע סנונית, פשיטה על מוצבים סוריים מצפון לכנרת. בקרב נהרגו שבעה חיילים ישראלים מחטיבת גולני, ו-30 חיילים סוריים. הפעולה לא הביאה לשקט בגזרה, והתקריות נמשכו. בתקרית חמורה ב-19 באוגוסט 1963 נרצחו שני חברי גרעין נח"ל בהיאחזות אלמגור.
בדצמבר 1963 פרש צור מתפקידו.
תרומתו לחידוש חיל הים
צבי צור היה שותף מרכזי בשני אירועים מכוננים בתוכנית ספינות סער לחיל הים ובכך תרם להשגת הניצחון בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים.
בינואר 1963 אישר המטה הכללי בראשותו את התוכנית שהוצגה על ידי מפקד חיל הים, האלוף יוחאי בן נון, להצטיידות בכלי שיט מהירים החמושים בטילים, במספר המאפשר עליונות מבצעית.
הקריירה האזרחית
עם פרישתו מונה צור למנכ"ל חברת "מקורות". בשנת 1964 מונה צור גם לראש ועדת ההתפלה במשרד ראש הממשלה. בתפקידו זה בחן צור תוכנית להקמת מתקן התפלה המבוסס על כור גרעיני שייצר גם חשמל. לבסוף התברר שהתוכנית יקרה מדי והוא לא יצא אל הפועל. צור פרש מתפקידו במקורות באוקטובר 1967 לאחר שתפקידו במשרד הביטחון קיבל אופי קבוע.
לקראת הבחירות לכנסת השישית, בשנת 1965, הצטרף צור לרפ"י, הוצב במקום השמיני ברשימתה ונבחר מטעמה לכנסת. עם זאת, כפי הנראה עקב האכזבה היחסית מכך שהרשימה זכתה רק בעשרה מנדטים, או בשל נטייתו לחיי המעשה (בניגוד לחיים הפוליטיים), פרש מן הכנסת כעבור שבועות ספורים והמשיך בתפקידו ב"מקורות".
עם מינויו של משה דיין כשר הביטחון, בחודש יוני 1967, הוזמן צור לשמש כעוזר לשר הביטחון ושימש בפועל כמעין סגן שר. על רקע סמכויותיו הרחבות נוצרה מתיחות בינו למנכ"ל המשרד, משה קשתי, שנאלץ להתפטר בסוף 1969. צור שימש בתפקיד כשבע שנים, עד לאחר מלחמת יום הכיפורים. במהלך השנים עסק דיין בעיקר בקשר הפוליטי עם הערבים והשאיר בידי צור את עיקר ההתעסקות בעניינים הצבאיים. צור ניהל מגעים עם ממשלת צרפת בניסיון לבטל את האמברגו, אך ללא הצלחה. במקביל ניהל מגעים עם בריטניה וארצות הברית במטרה להשיג נשק מהן. במלחמת יום הכיפורים סייע צור בתיאום מול האמריקאים בהפעלת הרכבת האווירית שסיפקה אמצעי לחימה ותחמושת לצה"ל.
לאחר מכן שימש במגוון תפקידים ניהוליים בכירים במשק הישראלי, בין היתר מנכ"ל "כלל תעשיות" (1974–1985), יו"ר בזק (1986–1987), סגן ומ"מ יו"ר "החברה לישראל", יו"ר "צים" (1987–1992), יו"ר כרמל אולפינים (1993) ויו"ר תעשייה האווירית (1993–1996). כמו כן כיהן כחבר הוועדה לאנרגיה אטומית. באמצע שנות השבעים, צור, סגן שר הביטחון, תמך ברכישה מוקדמת ככל האפשר של מטוסי מקדונל דאגלס F-15 איגל, והוא נתמך בעמדתו במח"א בני פלד. שלושת מטוסי F-15 הראשונים שנרכשו הגיעו לארץ בדצמבר 1976. חיל האוויר קיבל מטוסים מוקדם ובכמות רבה יותר מהציפייה המקורית, לפיה הרכישה תיקח לפחות עשור נוסף.
בשנת 1984 זכה צור בפרס התעשייה בקטגוריה הכללית, על פועלו בכלל תעשיות.
עוד בטרם פרישתו מצה"ל (בשנת 1962) היה צור למייסדו של שבט הצופים בשכונת צהלה.
צור היה פעיל מבחינה ציבורית גם בשנותיו האחרונות, וב-29 באפריל 2004 חתם על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות של אריאל שרון.
היה נשוי לרחל, בתו של משה שטרן, בעל בית מסחר למכונות לתעשייה. היה אב לגבע, גדעון ודן.
הנצחה
בית הספר למכ"ים של צה"ל נקרא "מחנה צור" על שמו.
ליד קיבוץ חוקוק, במקום הצופה על גיחון של המוביל הארצי החוצה את נחל עמוד, הוקם "מצפור צ'רה" ובו הסבר על המוביל הארצי ופועלו של צבי צור. במקום נערכים גם סיורים מודרכים על ידי חברת מקורות.
החברה הממשלתית למטבעות ומדליות הנפיקה בשנת 2008 מדליה בסדרה "ראשי המטה הכללי של צה"ל" ועליה דיוקנו.
חיי פיי
חיי פיי (באנגלית: Life of Pi), ספרו השלישי של יאן מרטל, הוא רומן הרפתקאות, שיצא לאור בשנת 2001.
מחברו יאן מרטל, קנדי במוצאו, שהה בילדותו, כבן להורים דיפלומטים, במדינות רבות, ואף בבגרותו טייל במדינות רבות, בהן הודו. לצורך כתיבת "חיי פיי" בילה שם מרטל חצי שנה, במהלכה ביקר במקדשים, מסגדים, כנסיות וגני חיות. הדבר מסביר את היכרותו הרבה של המחבר בפרטי העלילה, הסובבת סביב נושאים מגוונים, בהם: יחסיות האמת, התנהגות בעלי חיים, יחס בני האדם אל בעלי החיים, דתות, אתאיזם ואגנוסטיות, הממשל ההודי בתקופת המהפכה של שנות השבעים ועוד.
הספר תורגם לשפות רבות, הפך לרב-מכר וזכה במספר פרסים ספרותיים, בהם פרס מאן בוקר לשנת 2002.
בסוף 2012 יצא לאקרנים הסרט "חיי פיי", המבוסס על הספר, בעיבוד יאן מרטל, ובבימוי אנג לי.
עלילה
לעומת זאת, כאשר הוא מנסה ללמד את פיי לשחות, פיי מגיב בהתלהבות, מקבל את "מתנתו" של מאמאג'י, ומוצא אהבה חדשה בחייו, השחייה. שמו של פיי, שנגזר משמה של בריכת השחייה האהובה ביותר על מאמאג'י, מוכיח את עצמו.
פיי הוא נער פעלתן וסקרן, בעל תחביבים רבים. עד מהרה הוא בוחן את מגוון הדתות הקיימות בהודו ונעשה בעת ובעונה אחת הינדי מאמין, נוצרי אדוק ומוסלמי מסור. הוא אינו מבין מה רע באמונתו המשולשת, ומדוע יכול להיות לאדם רק "דרכון אחד" להגיע אל השמים. הרי הוא "רק רוצה לאהוב את אלוהים" ולהגיע אליו, ואפילו "באפו גנדי אמר, 'כל הדתות צודקות!'".
גם הביולוגיה מושכת את לבו של פיי, ועד מהרה הוא רוכש לו שני מורים-ידידים חדשים, סאטיש קוּמאר הסוּפי, המיסטיקן, המוסלמי וסאטיש קומאר האתאיסט, איש המדע, הביולוג. כל תחביביו של פיי יסייעו לו בהרפתקה עתידית שלו בים, בה יצטרך גם לדעת לשחות, גם להתמודד עם בעלי חיים וגם להיות מאמין גדול ולא לזנוח את התקווה.
באמצע שנות השבעים, עקב משבר פוליטי בהודו, מחליטים הוריו של פיי לעקור לקנדה. הם לוקחים עימם בעלי חיים מגן החיות ונוסעים ליעדם בספינת המטען היפנית, "הצמצום" שמה. ואז קורה אסון: מסיבה לא-ידועה טובעת ספינת המטען, ופיי הוא השורד האנושי היחיד, בעוד שכל בני משפחתו ומלחי הספינה נספו. הוא נסחף באוקיינוס בסירת הצלה יחד עם צבוע נקוד, טיגריס בנגלי, אורנגאוטן וזברה שבורת רגל, משרידי גן החיות ההודי.
227 ימים שוהה פיי בסירת ההצלה, עד שהוא מגיע לחופי מקסיקו. במהלך התקופה הוא רואה את הזברה והאורנג אוטן נטרפים בידי הצבוע ואת הצבוע נהרג בידי הטיגריס. רק הוא מצליח לשרוד, ולא להיות למאכל לחיות הטרף, וזאת בשל שילוב של מזל ושכל, המופעלים באילופו של הטיגריס. כך, נאלץ פיי ללמוד לצוד דגים וצבים, לחסוך במים ובאוכל ותוך כדי כך גם למצוא מזון לטיגריס שבספינתו ולשמור על עליונותו למולו.
לאחר 227 ימים של הישרדות, מאבק בים, בטיגריס מורעב וברעב ובצמא שלו עצמו, מגיע פיי לחוף מקסיקו, ומספר את סיפורו לנציגי חברת הספינות היפנית. הנציגים היפנים אינם מאמינים לגרסה שהוא מספק לאירועים, והוא מספר לבקשתם סיפור חדש שיתיישב עם דמיונם.
בגרסה השנייה שהוא מספק להם, השורדים הם פיי, אמו, טבח הספינה ומלח יפה תואר ושבור רגל. הניצולים כורתים את רגלו של המלח כדי להצילו מנמק, אך הוא מת מן הקטיעה. במהרה מתגלה הטבח כניצול תאוותן האוכל את כל המזון שנמצא בסירת ההצלה, ומתחיל לאכול גם את גופו המת של המלח. בסכסוך בין אמו של פיי לטבח, הוא רוצח אותה, ואז פיי משיב לו כגמולו והורג אותו. בסיפור זה הניצולים כולם הם בני אדם. בני האדם, ולא הטיגריס והצבוע, הם הטורפים והטובחים, ולא לחינם נחשב האדם "לחיה המסוכנת ביותר בגן החיות". אולם, כפי שמבחינים גם היפנים ששומעים את הסיפור, גרסה זו מייצגת את הסיפור כפי שסיפרו פיי לאורך כל הספר, כאשר המלח בעל הרגל השבורה מקביל לזברה, אמו של פיי מקבילה לאורנג אוטן, הטבח הוא הצבוע ופיי עצמו הוא הטיגריס. פיי מציין כי אף סיפור לא יכול להוכיח ולא מסביר את הסיבה לטביעה, ולכן הוא שואל את הפקידים איזה סיפור הם מעדיפים: אחד ללא בעלי חיים או אחד עם בעלי חיים. בסופו של דבר הם בוחרים את הסיפור עם החיות. פיי מודה להם ואומר: "וכך זה הולך עם אלוהים."
כמו כן בעניין ההקבלה לאמונה באלוהים, מסתמן מן הסיפור כי אף אם האסכולה המדעית משכנעת יותר, ואף אם האמת איתה, עדיין מעדיפים רבים מבחירה את האמונה באלוהים על מנת למלא חלל רוחני. דברים דומים אמר יאן מרטל כלפי עצמו כשנשאל בעניין אמונתו.
בית בובות (מחזה)
בית בובות (בנורווגית: Et dukkehjem), או נוֹרָה, הוא מחזה משנת 1879 מאת המחזאי הנורווגי הנריק איבסן. המחזה היה שנוי במחלוקת כשיצא לאור לראשונה, משום שהיווה ביקורת נוקבת על התפקידים המסורתיים של הגבר והאישה בנישואים הוויקטוריאניים, וגם כיום הוא נחשב למחזה פמיניסטי. המחזה זכה למספר עיבודים לקולנוע. המחזה תורגם לעברית שש פעמים (על ידי דוד פרישמן, רפאל אליעז, גד קינר, דוני ענבר, רבקה משולח ודנה כספי), וזכה לשש הפקות עבריות בתיאטראות בישראל.