cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עונת 2007/2008 בבונדסליגה
הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שסיימו במקומות ה-16-18 ירדו בסוף העונה לבונדסליגה השנייה.
באיירן מינכן זכתה בתואר האליפות בפעם ה-20 בתולדות המועדון. היא זכתה גם בגביע.
דיסבורג, האנזה רוסטוק ונירנברג ירדו לבונדסליגה השנייה.
No Drama
No Drama (בעברית: ללא דרמה) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ממוצא מקסיקני, בקי ג'י, בשיתוף הזמר הפוארטו ריקאני אוזונה. השיר יצא לאור על ידי חברות התקליטים קימוסבי רקורדס, RCA רקורדס וסוני מיוזיק לטין ב-29 באוקטובר 2020.
נכון לנובמבר 2020, השיר עומד על כ-10 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי יצא לאור ב-29 באוקטובר 2020 ביחד עם השיר עצמו בשידור חי בערוץ של גומז. הקליפ הופק על ידי מייק הו.
מפרץ מרגריט (אנטארקטיקה)
מפרץ מרגריט או מפרץ מרגרט (באנגלית: Marguerite Bay או Margaret Bay) הוא מפרץ רחב המצוי בצידו המערבי של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
האי אדלייד גובל במפרץ מצפון.
חוף פאלייר הוא שמו של חוף חצי האי האנטארקטי הגובל במפרץ.
במפרץ מצויים האיים: פרקה פה, הורסשו ולאגוטלרי, וכן שונית אנדורנס.
גילוי המפרץ
מפרץ מרגריט התגלה בשנת 1909 על ידי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה תחת דוקטור ז'אן באטיסט שארקו.
מקור השם
שארקו קרא למפרץ על שם אשתו מרגריט.
לקריאה נוספת
• tephen J. Livingstone, Colm Ó Cofaigh, Chris R. Stokes, Claus-Dieter Hillenbrand, Andreas Vieli & Stewart S.R. Jamieson, Glacial geomorphology of Marguerite Bay Palaeo- Ice stream, western Antarctic Peninsula, Journal of Maps, 9:4, 558-572, DOI: 10.1080/17445647.2013.829411
פלאוגן
פלאוגן היא יחידת זמן גאולוגית בעידן הקנוזואיקון והראשונה שלאחר הקרטיקון מעידן המזוזואיקון. בעבר הייתה שייכת לתור השלישון שבוטל. היא התמשכה על פני 42 מיליוני שנים, מלפני 0.3 ± 66 מיליוני שנים ועד לפני 0.05 ± 23.03 מיליוני שנים.
בפלאוגן נמצאות התקופות: אוליגוקן, אאוקן ופלאוקן.
הפלאוגן נודעת בכך שבמשך תקופה זו התפתחו היונקים, מיצורים קטנים ופשוטים למגוון גדול של יצורים מורכבים יותר, וזאת בעקבות ההכחדה ההמונית אשר אירעה בסוף תור הקרטיקון. חלק מיונקים אלה התפתחו לאחר מכן לבעלי החיים הגדולים הנמצאים ביבשה, בעוד שחלק מהם הפכו ליונקים ימיים. בתקופה זו התפתחו גם העופות באופן משמעותי וקיבלו צורה דומה לצורה שיש להם כיום.
בתקופה זו הייתה גם תנועה מסוימת של היבשות. האקלים התקרר במידה מסוימת במשך הפלאוגן, והימות שכיסו חלק מיבשת אמריקה הצפונית נסוגו בתחילת תקופה זו.
קישורים חיצוניים
יצורים מהפלאוגן:
יורי אלברטו
יורי אלברטו מונטיירו דה סילבה (בפורטוגזית: Yuri Alberto Monteiro da Silva; נולד ב-18 במרץ 2001) הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בעמדת החלוץ במועדון הכדורגל קורינתיאנס.
ברזיל
אלברטו הצטרף למחלקת הנוער של סנטוס בגיל 12, וביולי 2017 חתם על חוזהו המקצועני הראשון, בו חתם עם הקבוצה על חוזה לשלוש עונות.
לקראת עונת 2017 קודם על ידי אלאנו לסגל הקבוצה הבכירה, וב-17 בנובמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בהפסד 1–3 לבאהיה.
לאחר שלא קיבל קרדיט ממאמניו בחר אלברטו לעזוב את הקבוצה,   ובאוגוסט 2020 חתם באינטרנסיונל על חוזה לחמש עונות. ב-20 בינואר 2021 כבש שלושער במחצית אחת והוסיף בישול בניצחון 5–1 על סאו פאולו, והעלה את מאזנו לעשרה שערי ליגה ב-16 משחקים בלבד. בעונת 2021 הוכתר למלך השערים של המועדון, עם 12 שערים.
רוסיה וחזרה לברזיל
ב-30 בינואר 2022 חתם בזניט סנקט פטרבורג מהליגה הרוסית. כבר בהופעת הבכורה, ב-28 בפברואר, כבש שער בכורה בניצחון 2–3 על רובין קאזאן. ב-3 במרץ עלה בהרכב הפותח של הקבוצה מול קאמאז נאברז'ניה צ'לני והבקיע את שער הבכורה במדי הקבוצה בטורניר הגביע הרוסי בכדורגל.
במרץ 2022, סירב לחזור לרוסיה בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה ובהסכמת הנהלת זניט נשלח להשאלה למשך עונה למועדון קורינתיאנס מהליגה הברזילאית, שבהמשך גם החתימה אותו.
מחוז הבירה (בחריין)
מחוז הבירה (בערבית: المحافظة الشمالية) הוא אחד ממחוזות בחריין המכיל בתוכו את בירת בחריין, מנאמה. אמנם מחוז הבירה הוא הקטן בשטחו, אבל בעל מספר התושבים הגבוה ביותר. המחוז הוקם בתצורתו בנוכחית ביולי 2002.
על פי מפקד שנערך בשנת 2020, ישנם 548,345 אנשים המתגוררים במחוז הבירה, 261,921 תושבים שאינם אזרחי בחריין ו-379,153 אזרחים.
חבייר זאנטי
חאבייר אדלמר זאנטי (בספרדית: Javier Adelmar Zanetti, תעתיק מדויק: סאנֶטי; נולד ב-10 באוגוסט 1973 בבואנוס איירס) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי, אשר שיחק ברוב הקריירה שלו בקבוצת אינטר מילאנו בה אף שימש כקפטן. זאנטי שיחק באגף הימני וכקשר אמצעי. הוא מכונה "פופי" (el Pupi). זאנטי שיאן ההופעות של אינטר ושני בתולדות נבחרת ארגנטינה עם 145 הופעות. נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קריירת מועדונים
זאנטי שיחק בטאז'רס (רמדיוס אסקלדה) ובבאנפילד בארגנטינה, לפני שעבר לאיטליה ולאינטר ב-1995.
בעונת 2009/2010 השלים זאנטי זכייה בטרבל היסטורי עם אינטר כשבקושי החמיץ משחקים במהלך העונה. זאנטי שיחק משחק מלא נגד באיירן מינכן בגמר ליגת האלופות, בו ערך את משחקו ה-700 במדי אינטר. בעונת 2010/2011 הספיקו זאנטי ואינטר לזכות גם בסופר קאפ האיטלקי אחרי ניצחון 1–3 על רומא.
בעונת 2010/2011 בגומלין חצי הגמר הגביע האיטלקי במשחק נגד רומא ערך את הופעתו האלף בקריירה. בנוסף הבקיע במשחק במסגרת ליגת האלופות נגד טוטנהאם והפך לכובש המבוגר ביותר במסגרת הטורניר.
זאנטי קיבל את הכרטיס האדום הראשון שלו בכל הקריירה בגיל 38 וחצי, במהלך משחק הליגה האיטלקית שנערך ב-3 בדצמבר 2011 נגד אודינזה.
בסוף עונת 2013/2014 פרש זאנטי ממשחק פעיל.
חייו האישיים
זאנטי נשוי לפאולה ולהם בן ובת. בתגובה למשבר הכלכלי בארגנטינה בסוף שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21, הקימו זאנטי ואשתו ארגון שמטרתו תמיכה ועזרה לילדים נזקקים בשם "קרן PUPI".
יהדות טורקיה
יהדות טורקיה היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות והמשפיעות באזור הבלקן ובאזור המזרח התיכון, שני אזורים שטורקיה מהווה חלק מהם. כבר בימי הבית השני התיישבו יהודים באסיה הקטנה ויש על כך עדויות היסטוריות. שרידי בית כנסת מהמאה ה-4 לפנה"ס נמצאו בעיר סרדיס, בירתה של ממלכת לידיה הקדומה. שמה של סרדיס היה "Sfard", אולי "ספרד" המוזכרת בספר עובדיה שנאמר: "וְגָלֻת הַחֵל-הַזֶּה לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר-כְּנַעֲנִים, עַד צָרְפַת, וְגָלֻת יְרוּשָׁלִַם, אֲשֶׁר בִּסְפָרַד יִרְשׁוּ, אֵת עָרֵי הַנֶּגֶב." בתקופה הביזנטית הייתה באסיה הקטנה ובארצות הבלקן קהילה יהודית רומניוטית אשר מקורה מארץ ישראל.
האימפריה העות'מאנית, אשר בה היו קהילות יהודיות שונות ומגוונות, הזמינה את היהודים שגורשו מספרד ומפורטוגל. רובם היגרו לארצות אגן הים התיכון, ממרוקו ועד לטורקיה, לארץ ישראל, לדרום מערב צרפת וליבשת אמריקה. במשך 300 שנה הם היו גורם דומיננטי ומכריע בחיי המסחר, התרבות והרפואה של המדינה. חמש ערים באימפריה: איסטנבול, אדירנה, איזמיר, צפת – בארץ ישראל וסלוניקי – ביוון, היו למרכזה של יהדות ספרד. בשנת 1900 מנתה יהדות טורקיה 300,000 נפש, אשר מאז היגרו ברובם ממנה אל שאר העולם.
בהיותה של טורקיה מדינה גדולה יחסית, ליהודים בערים שונות בטורקיה היו מנהגים שונים במקצת; כך, לדוגמה, יהודי העיר אורפה מכונים אורפלים והם מהווים עדה נפרדת, על אף היותם חלק מיהדות טורקיה, דוגמה נוספת היא הנאש דידן שחיו באזור בשקאלה במזרח טורקיה קרוב לגבול האיראני, אלו הם דוברי ארמית חדשה.
כיום קיימים במדינה 23 בתי כנסת, מהם 16 באיסטנבול. לקהילה היהודית באיסטנבול בית ספר יסודי ועל יסודי ובאיזמיר – בית ספר יסודי.
בין משפחות יהודי טורקיה ניתן למצוא את משפחות פיצ'ו, גמליאל, בכר, אברבנאל, מורדו, בן בשט (בן בסט), ביצ'צ'ו, בן ששון, קונפי, קרקו, ועוד. רוב יהדות טורקיה היגרה מהמדינה - רובם עלו לארץ ישראל במחצית השנייה של המאה ה-20 וחלקם היגרו למדינות אירופה וצפון אמריקה.
נכון ל-2016, יש ברפובליקה הטורקית כ-18 אלף יהודים, המהווים פחות מ-0.1% מאוכלוסיית טורקיה.
בימי האימפריה העות'מאנית
בית הכנסת הראשון בטורקיה, "עץ חיים" הוקם בעיר בורסה אשר עברה בשנת 1324 לשלטון העות'מאנית. בית כנסת הקיים עד היום, למרות שהקהילה היהודית במקום מונה רק 140 נפש.
הסולטאן באיזיט השני, פרסם הצהרה ובה הוא בקש ממושלי האימפריה "לא לסרב לכניסת יהודים או לגרום להם קשיים, אלא לקבל אותם בסבר פנים יפות". הוא העניק לפליטים רשות להתיישב בתחומי האימפריה והעניק להם אזרחות עות'מאנית. ואכן הם באו לאיסטנבול, איזמיר ואדנה. פליטים אלה סייעו לקידומה של המדינה. בין השאר הקימו את בית הדפוס הראשון במדינה. דוד ושמואל אבן נחמיאס יסדו את בית הדפוס בשנת 1493 באיסטנבול.
הקהילות היהודיות העיקריות ברחבי האימפריה העות'מאנית היו בערים אלו: איסטנבול, סרייבו – היום עיר הבירה, והעיר הגדולה ביותר במדינת בוסניה והרצגובינה, סלוניקי – העיר השנייה בגודלה ביוון ומערי הנמל החשובות שבה, אדירנה בחלק האירופאי של טורקיה – ליד הגבול עם יוון ובולגריה, ניקופוליס ביוון, ירושלים וצפת בארץ ישראל, דמשק בסוריה, בעיראק, במצרים ובפנים טורקיה באנטוליה בבורסה העיר, טוקט (Tokat) ואמסיה. הקהילה באיזמיר הוקמה מאוחר יותר. על תרומת היהודים שהגיעו מספרד לגודל האוכלוסייה ניתן ללמוד מעובדה כי בזכותם מספר המשפחות היהודיות בירושלים עלה מ-70 ל-1,500 ובצפת מ-200 ל-3,000 ובכך הייתה למרכז היהודי הגדול בארץ. בדמשק היו 500 משפחות. ובאיסטנבול הייתה קהילה של 30,000 נפש עם 44 בתי כנסת.
החסות בשיטת ה"מילט"
יהדות טורקיה חיו בסובלנות תחת השלטון העות'מאני, אשר החיל את שיטת ה"מילט" על עדות המיעוטים ברחבי האימפריה. השיטה דגלה באוטונומיה פנימית ודתית לכל עדה דתית. החכם באשי מונה למנהיג העדה ולו היו סמכויות מלאות כלפי בני העדה. על היהודים לא חלו הגבלות על חייהם או עיסוקם, חוץ מתשלום ג'יזיה (מס גולגולת), לבוש חיצוני, רכיבה על סוסים ומניעת השתתפות בשירות צבאי שחל על כל אלה שאינם בני דת האסלאם.
היו בין יהודי טורקיה שהגיעו למשרות בכירות, כמו בימיו של מהמט השני שר הכספים חכים יעקב פאשה (Hekim Yakup Pasa) ובימי מורט השני הרופאים: משה חמון (Moses Hamon) ואברהם דה-קסטרו.
בימי מהמט הרביעי נפגעה הקהילה היהודית בעיר בעקבות הופעתו של שבתי צבי אשר עוררה מחלוקת בקהילה ופוררה את אחידותה. במאות ה-18 וה-19 ירדה חשיבות יהדות טורקיה. דמות יוצאת דופן הייתה של דניאל דה-פונסקה (Daniel de Fonseca) שהיה נשיא בית הדין של הרופאים ונטל חלק בפעילות פוליטית. בשנת 1887 היו חמישה יהודים חברי הפרלמנט הטורקי.
בעת החדשה
במאות ה-16 וה-17, הייתה הקהילה היהודית בטורקיה אחת מן הקהילות הפורחות ביותר במזרח התיכון. בקונסטנטינופול בלבד התגוררו קרוב ל-30,000 יהודים, חלקם הגיעו למשרות ולעמדות בכירות בחצר הסולטאן – רופאים, בנקאים, יועצים ופקידי ממשל. דוגמאות לכך הם דון יוסף נשיא, דונה גרציה וסלומון אבו יעיש – שלושתם נוצרים חדשים פורטוגזיים, שחזרו ליהדות, והגיעו לתהילה בטורקיה. הם היו בעלי השפעה רבה בחוגי השלטון העות'מאני, ואף קיבלו תוארי דוכסות מהסולטאן.
במלחמת העולם הראשונה נחלה טורקיה מפלה, ויהודים רבים שחיו בתחומיה חוו חילופי שלטון ונתינות. אלה שבטריטוריות באזור הבלקן הפכו לנתיני המדינות השכנות, ואלה שחיו באזור המזרח התיכון השונים עברו למנדט של בריטניה או צרפת. ארץ ישראל, שהייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית, עברה למנדט לידי בריטניה. ב-1917 היו בטורקיה 100,000 יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה
ב-1947 היו בטורקיה 80,000 יהודים, ב-1968 היו 37,000 וב-1996 היו 25,000. עם הקמת של מדינת ישראל, וגם לפניה, עלו רובם של יהודי טורקיה לארץ ישראל. בסך הכול עלו לישראל כ-55,500 יהודים. כיום יש בטורקיה כ-17,400 יהודים.
אנטישמיות בטורקיה
בעקבות המשבר ביחסי טורקיה–ישראל בתקופת רג'פ טאיפ ארדואן, הורגשה עלייה בתופעות האנטישמיות.
העיתונאי בני ציפר הציג את שורשי האנטישמיות בטורקיה, כפי שתיאר באוזניו דניס אוז'לוו, חבר הקהילה היהודית שם:
בהמשך מאמרו מביא ציפר תאוריית קונספירציה נוספת המזינה את האנטישמיות בטורקיה:
יישובים שהוקמו על ידי בני התפוצה בארץ ישראל
לצורך כך נזקקו לפועלים יהודים חסונים שומרי מצוות האורפלים של ירושלים היו מועמדים הכמעט טבעיים לכך. 7 משפחות ירדו מירושלים לראשון לציון לצורך עבודה ביקב המפורסם והקימו בה את שכונת האורפלים ובמרכזו בית כנסת מקור חיים שהפכו למוקד משיכה של יהודים מכלל קהילות הלבנט. נחום גוטמן בספרו החופש הגדול מתאר את הכתפאים האורפלים בעבודתם ביקב.
Amantes de una Noche
Amantes de una Noche (באנגלית: Lovers for One Night, ובעברית: אוהבים בשביל לילה אחד) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה, ביחד עם הראפר והזמר-יוצר הפוארטו ריקני באד באני. השיר יצא לאור ב-12 בינואר 2018, כסינגל שלא מתוך אלבום.
במצעדים זכה השיר להצלחה סבירה, כאשר הגיע בשיאו אל המקום השלישי במצעד שברפובליקה הדומיניקנית.
רקע וכתיבה
השיר יצא כמה חודשים אחרי שהוציאה נטשה את הלהיט העולמי, "Criminal". את השיר כתבו נאטי נטשה ובאד באני ביחד ומפיקו המוזיקלי טרם נודע. השיר הוא שיר בסגנון הרגאטון, המשלב בתוכו גם את סגנון הפופ הלטיני. עם השיר הופיעה נטשה מספר פעמים ואחת מהופעותיה נעשתה בחסותם של Vevo.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-125 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוצה של נטשה ב-11 בינואר 2018, יום לפני שיצא כסינגל רשמי. כלפי הקליפ הופנו ביקורות מעורבות אשר טענו כי הוא פרובוקטיבי מדי, עקב זה שנטשה מצטלמת בבגדי ים חושפניים ושולחת את התמונות לבאד באני.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-400 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לקליפ השישי הנצפה ביותר של נטשה.
רבי חייא בר אבא
רבי חייא בר אבא (או רבי חייא או רבי חייה) הכהן היה אמורא מהדור השלישי שנולד בבבל, עלה לארץ ישראל ולמד אצל רבי יוחנן.
ביוגרפיה
בצעירותו הספיק להכיר את רבי חנינא ורבי יהושע בן לוי, שניים מראשוני האמוראים שחיו בתפר שבין תקופת התנאים לתקופת האמוראים. רבו המובהק, ככל הנראה רבי יוחנן. ולאחר מותו של רבי יוחנן למד אצל רבי אלעזר בן פדת. חבריו לבית המדרש היו רבי אמי, רבי אסי ורבי אבהו. רבי חייא מוזכר בתלמוד כמי שהיה חוזר על כל משנתו מדי חודש לפני רבו, ודייק מאוד בשמועותיו. עיקר התמחותו הייתה בהלכה ופחות באגדה. מסופר, שכאשר רבי חנינא בן עגיל פנה לשאול את רבי חייא מדוע המילה "טוב" נאמרה רק בדיברות השניות, הוא הפנה אותו לרבי תנחום בר חנילאי, וטען שהוא אינו יודע כלל אם המילה "טוב" נאמרה בדיברות השניות. למרות זאת, עשרות מאמרותיו באגדה מוזכרות בתלמוד (בשם רבו רבי יוחנן).
רבי חייא היה עני עד כדי כך שתואר בתלמוד כי נעליו היו מטולאות, ומשכך החליט רבי חייא לצאת לבבל למצוא פרנסה. רבי אלעזר, רבו, שלחו לנשיא שיכתוב לו מכתב המלצה, והנשיא כתב: ובניסוח אחר:.
רבי חייא נדד במקומות רבים, ומוזכר כי בנוסף לבבל הוא ביקר גם ברומי, בסוריה, ובתוך ארץ ישראל בערים "גבלא"., טבריה, צור, וציפורי. במהלך נדודיו הוא היה פעיל ציבורית ותיקן תקנות שונות. כך לדוגמה הוא עבר בין ערים שונות ואסף כסף לטובת ישיבות ארץ ישראל, כמו כן מוזכר כי הוא הקים "ארכונין", ובמקום אחר מוזכר כי הוא אסף כסף למען יתומים ואלמנות. לאחר שובו לארץ ישראל הוא החל, יחד עם רבי אמי ורבי אסי, לעבור בין הערים השונות ולדאוג לניהול התקין שלהן, כך לדוגמה הם מינו פרנסים ובעלי תפקידים נוספים בערים בהן הם חסרו.
עם תלמידיו נמנה רב שמואל בר רב יצחק. אחיו, רבנאי, מוזכר בתלמוד. ייתכן שרבי שמעון בר אבא היה קרובו או אף אחיו. בנו, רבי אבא, היה מוסר שמועות משמו, וכן היה לו בן בשם רבי כהנא, ובן בשם רבי נחומיה.
טוגולנד הבריטית
טוגולנד הבריטית (באנגלית: British Togoland וגם Trans Volta Togoland) הייתה אזור במערב אפריקה, על גבול מפרץ גינאה בדרום, תחת הנהגת בריטניה.
היסטוריה
בשנים 1884–1885 הוכרה חסות גרמנית על דרום טוגולנד על ידי ועידת ברלין. ועידה זו נועדה להסדיר את הקולוניאליזם האירופאי לאחר התעניינות גוברת של מדינות המערב ביבשת אפריקה. מאוחר יותר, גבולות טוגולנד היו תחומים תחת הסכמים עם צרפת (1897) ובריטניה הגדולה (1904). באוגוסט 1914, הבריטים והצרפתים לקחו את טוגולנד מהגרמנים במהלך קרבות מלחמת העולם הראשונה. שטחה של טוגולנד הבריטית הוגדר לראשונה לאחר חלוקת טוגולנד ב-27 בדצמבר 1916, בזמן מלחמת העולם הראשונה שבמהלכה כוחות בריטים וצרפתים כבשו את טוגולנד.
לאחר המלחמה, ב-20 ביולי 1922, חילק חבר-הלאומים את האזור לשני מנדטים, טוגולנד הבריטית הוצבה רשמית תחת שלטון בריטי, בעוד טוגולנד הצרפתית, כיום טוגו, הוצבה תחת השלטון הצרפתי. בעקבות מלחמת העולם השנייה, ב-1946 הפכו המנדטים לשטחי אמון של האו"ם, אם כי טוגולנד הבריטית נשארה מנוהלת בידי בריטניה. השטח שנמצא בשליטה בריטית הסתכם ב-13,041 קמ"ר (33,776 קמ"ר). במאי 1956, האזור הדרומי ערך משאל עם על נושא הצטרפות טוגולנד הבריטית לגאנה כאשר היא זכתה בעצמאות. רוב המקומיים בעלי זכות ההצבעה הצביעו בעד איחוד הטריטוריה של טוגולנד הבריטית עם הטריטוריה של חוף הזהב, שהייתה קולוניה בריטית נוספת. בשנת 1957, הפכה טוגולנד הבריטית שהתאחדה עם חוף הזהב לחלק מהמדינה העצמאית של גאנה.
ביולי 1922, חבר הלאומים הגדיר באמנתו את תפקיד המנדט כ"מחויב לשלום, לסדר ולמשטר טוב של הטריטוריה, לקידום ולכלל רווחתו החומרית והמוסרית, ואת ההתקדמות החברתית של תושביו". החלק הצפוני של טוגולנד הבריטית הכיל גם קבוצות אתניות שחיו בשטח חסות. שטח שכזה מהווה למעשה שטח בלתי כבוש שמאפשר יחסי גומלין בלתי שוויוניים בין מעצמה קולוניאלית לבין אזור בעל אוטונומיה שמקבל את חסותה הצבאית של המעצמה במסגרת הסכם פורמלי בין הצדדים. זו הייתה הסיבה מדוע המנדט נתן לממשלת חוף הזהב את הזכות לנהל אותם כיחידה. בשנת 1946, האוכלוסייה של שטח הנאמנות הייתה כ 400,000 איש. החלק הצפוני של טוגולנד כלל ב -1932 את המחוזות של קטה-קראצ'י (Kete Krachi), דגומבה (Dagomba), ממפרוגו המזרחית (Mamprugu) וקומסי (Kumasi). במזרח דגומבה, גידולי בקר וחקלאות, כמו ברוב אזור זה, היו העיסוקים העיקריים של האזור, יחד עם מלאכות יד כגון: אריגה, הכנת חבלים, עיבוד עורות ועשיית קדרות. ברם, לטוגולנד הבריטית לא היו את משאבי המינרלים ואת מטעי הקקאו הגדולים שהיו למשל בחוף הזהב. בשל העובדה כי עתיד האזור לא היה ברור, הבריטים היססו להשקיע באזור תחת שליטה בינלאומית.
בשנים 1890–1930 התבצעה חלוקת סמכויות של התושבים המקומיים. אחרי 1930, המחלקות הקטנות של השטחים הצפוניים וצפון טוגולנד התאחדו לכמה מדינות גדולות כמו ממפרוסי (Mamprusi) ודגומבה. בשנת 1933 פורסמו שלושה צווים הנוגעים לארגון מחדש של הרשות המבצעת, השיפוטית והפיננסית. המנהיגים יכלו להשתמש בכוחות החדשים האלה כדי לבצע רפורמות כלכליות וחברתיות. פקודת בית הדין המקומי אפשרה לנציב הראשי להקים בתי דין להגדרת היקף השיפוט האזרחי והפלילי שלו. הפדיון הוחל על כבישים, מחסנים, שירותים סניטריים ומשכורות קבועות למפקדים ולחברי בית הדין, מה שאפשר אוטונומיה מקומית ששיפרה משמעותית את הכלכלה המקומית. הצמיחה הכלכלית של האזור השתפרה בהתמדה, והתרחשה עלייה הדרגתית של התעניינות בחינוך, בבריאות ובדת. בשנת 1946 הוקמה מועצת שטח צפונית, והיא הייתה נציגה של כל המפקדים.
דרום טוגולנד היא הרבה יותר קטנה, שטח של כ-5,845 קילומטרים רבועים. תקנות המושבה של חוף הזהב יושמו על דרום טוגולנד, ואילו אלה של השטחים הצפוניים הוכרזו בצפון טוגולנד. חמשת המחוזות של המנדט היו מנוהלים על ידי מפקדי המחוז. כמו בשטחים הצפוניים, משנת 1930 מטרת הממשלה הייתה למזג קבוצות אתניות קטנות. ב-1939, כל 15 המחלקות של 68 החטיבות התאחדו לארבע מדינות גדולות. לאחר מכן התחזקו המוסדות המקומיים: למושל המקומי הייתה הזכות להכריז על הרשויות המקומיות. מועצות המדינה קיבלו הכרה ואפשרו להן לחקור מחלוקות פוליטיות וחוקתיות. כל אלו אפשרו לראשונה למנהיגות המקומית לנהל שלטון אוטונומי שנפרד במידה רבה מהמעצמות האירופאיות. למושל המקומי היה הכוח להקים בתי דין בכל אזור סמכותו. פקודה 1932 העניקה לחטיבות את הזכות להקים את משרד האוצר ולגבות מיסים. נושא החינוך היה מופקד בידי מיסיונרים, בסיוע כספי הממשלה. ההתפתחות הכלכלית באזור נבעה בעיקר מהגידול בייצור הקקאו.
לאחר 1951 השינויים החוקתיים המתרחשים בחוף הזהב החלו להשפיע על התנאים בטוגולנד. ביוני 1954 הודיעה בריטניה לאו"ם, שלאור ההתפתחויות לקראת מתן עצמאות לחוף הזהב השכנה, לא תוכל עוד לשלוט בטוגולנד. תחילה, התנגדו רוב חברי האומות המאוחדות להקמתה של טוגולנד הבריטית כמדינה עצמאית, אך עד מהרה הכירו בכך שמשמעותה של טוגולנד הבריטית היא ממשלה אפריקאית עצמאית ולא סיפוח קולוניאלי, מה שיביא לסיום השליטה הבריטית באזור. בדצמבר 1955 הסכימה האספה הכללית של האומות המאוחדות למשאל עם באנגליה כדי לקבוע האם האוכלוסייה מעדיפה שילוב עם חוף הזהב לאחר שהוכרזה עצמאותה או את עצמאותה שלה כישות נפרדת. קונגרס טוגולנד (TCP) שפעל למען הקמת ישות עצמאית לבני שבט האווה ניהל מסע תעמולה כנגד האיחוד. אנשי האווה רצו להביא לאיחודה של טוגולנד הבריטית עם טוגולנד הצרפתית כצעד מקדים להקמת מדינה נפרדת של האווה (טוגו המודרנית) במקום לבצע איחוד עם חוף הזהב, כפי שמשאל העם הציע.
מערת אל פנדו
המערה התגלתה בשנת 1878 על ידי הארכאולוג החובב (מגלה מערת אלטאמירה). בגלל התמוטטותה החלקית של תקרת אבן הגיר, חלקים מהמערה אינם זמינים כיום. במהלך החפירות הארכאולוגיות שנערכו במאה ה-20 נחשף רצף סטרטיגרפי ארוך, המכסה 20 שכבות, מלפני 82,000 שנים, מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ועד תקופת הברונזה מסביבות 1500 לפני הספירה. מהשנים 14,000–11,500 לפני הספירה נחשפו חפצים השייכים לתרבות המגדלנית, קרניים ועצמות מגולפים.
בשנת 1997 חשף צוות ארכאולוגים בראשות רמון מונטס בארקין (Ramón Montes Barquin) באחד מקירות המערה קטע באורך 25 מטרים עם ציורי סלע, אשר בעבר לא נראו עקב שכבת פטריות שגדלה על הקיר. הציורים מתוארכים לתקופת התרבות הסולוטרנית, 21,000 עד 16,500 לפני הספירה. הציורים נעשו בתחמוצת ברזל אדומה. הם מכילים 12 ציורים של איילים, מלווים בעז, סוס, שתי צורות בעלי חיים בלתי מזוהים, וקבוצה של סמלים מופשטים בצורה של נקודות וקווים.
טוגולנד הבריטית
משאל עם
ב-15 בדצמבר 1955, האספה הכללית של האו"ם המליצה בעזרת החלטה 944 לערוך משאל עם שייערך תחת פיקוח האו"ם וייקבע האם האוכלוסייה המקומית בטוגולנד הבריטית מעוניינת לאחד את הטריטוריה שלה יחד עם זו של חוף הזהב, שהייתה מוגדרת כדומיניון בריטי או האם היא מעוניינת ליצור ישות מדינית שתהיה נפרדת מחוף הזהב ומהאדמיניסטרציה הבריטית. במשאל העם השתתפו 194,230 מקומיים מ-6 מחוזות שונים. ניהול משאל העם הופקד בידי סר ג'ון דרינג, שהיה אחראי מטעם ממשלת בריטניה לערוך משאלי עם ברחבי הקולוניות הבריטיות. דרינג קבע בדו"ח שהגיש כי רישום האוכלוסין היה מקיף ותשומת לב רבה ניתנה לכל פרט בניהול המשאל ובשמירה על הליך הצבעה שקוף והוגן. דרינג הביע תקווה שתוצאות משאל העם ישקפו את רצונם של המקומיים בנוגע לעתידה של הטריטוריה. תוצאות משאל העם קבעו כי 58% מהמצביעים (כ-93 אלף תושבים) תמכו באיחוד בעוד 42% (כ-67 אלף תושבים) הצביעו בעד היפרדות מחוף הזהב כאשר רק בשניים מתוך ששת המחוזות היה רוב שתמך בהיפרדות.[5]
כוס היין
כוס היין הוא ציור מעשה ידי יאן ורמיר, משנת 1660, ומוצג בגמלדה-גאלרי, ברלין. הוא מציג אישה יושבת וגבר עומד שותים בסביבה פנימית. היצירה מתארת את המוסכמות שבציור ז'אנר של אסכולת דלפט שפותחה על ידי פיטר דה הוך בסוף שנות ה-50. הוא מכיל דמויות הממוקמות בחדרים מוארים ומרווחים, בעוד שהחלל האדריכלי שלו מוגדר מאוד. הדמויות ממוקמות באמצע התמונה, במקום בחזית.
הציור
ורמיר היה כבן 27 כשצייר את היצירה "כוס היין".
הקונספט של דמויות ששותות סביב שולחן, והצגתה של אישה השותה מכוס לקוחים ישירות מתמונת "חצר הולנדית" של דה הוך. עם זאת, עבודתו של ורמיר מתנתקת מאבות הטיפוס של דה הוך בכך שהפנים מוצגים בסביבה הרבה יותר אלגנטית וברמה גבוהה יותר מיצירותיו של המאסטר שלו. הבגדים של הדמויות, המפה המעוצבת, מסגרת התמונה המוזהבת התלויה על הקיר האחורי, וסמל הנשק בזכוכית הצבעונית, כולם מרמזים על תפאורה עשירה יותר. הסצנה כנראה מייצגת סוג של חיזור, אבל התפקידים שממלאים שתי הדמויות אינם ברורים. האישה רק רוקנה את כוס היין והגבר נראה חסר סבלנות למזוג לה עוד, כמעט כאילו הוא מנסה לשתות אותה. כלי נגינה, הציתרן, מונח על הכיסא עם מחברות נגינה. אבל דמותו של טמפרנס מתוארת בחלון הויטראז', מה שמוסיף למתח בסצנה.
בהשוואה לציוריו הקודמים, עבודת המכחול של ורמיר ביצירה "כוס היין" מאופקת, בעוד שהפנים והבגדים של הדמויות מתוארים בקווי מתאר רחבים וחלקים. רק בשטיח של המפה וזכוכית החלון, האמן הפעיל משיכות מכחול ליניאריות עדינות. באותה תקופה ורמיר לא היה האמן ההולנדי היחיד שניסה לפתח את רעיונותיו של דה הוך; ציורים עכשוויים מאת יאן סטיין, חרארד טר בורש ופרנס ואן מיריס האב מציגים גם טכניקה מעודנת.
הציור חולק אלמנטים עם עבודות אחרות של ורמיר. "הנערה עם כוס היין" (1659–1660) מציגה שני גברים, אך במשותף "לכוס היין" יש אישה יושבת ליד שולחן עם כוס יין, ורצפות האריחים וחלונות הוויטראז' בשניהם דומים מאוד. אותו קנקן יין מופיע בסרט מוקדם יותר של ורמיר, "ילדה ישנה" משנת 1657.
"כוס היין" היא עבודת מעבר, וככזו, לא נחשבת בדרך כלל לאחת היפות של ורמיר. לפי מבקר האמנות לורנס גווינג, בהשוואה בין העבודה ליצירה דואט של חבריאל מטסו, היא "חסרה את השטף החברותי, כושר ההמצאה המפנק".
טוגולנד הבריטית
משאל עם
ב-13 בדצמבר 1956, העצרת הכללית של האומות המאוחדות העבירה את החלטה 1044 שעסקה בעתידה של טוגולנד תחת השלטון הבריטי. בהחלטה זו קיבל האו"ם את ההכרה במשאל העם שנערך בטוגולנד והסכים על איחוד בין חוף הזהב לטוגולנד הבריטית וכינונה של מדינה חדשה באזור – גאנה, שזכתה לעצמאות ב-6 במרץ 1957.
קונגרס טוגולנד (TCP)
קונגרס טוגלנד (TCP) היה מפלגה פוליטית שנוסדה ב-1951, אשר זכתה בשלושה מנדטים בבחירות של חוף הזהב באפריל 1954 ושני מושבים בבחירות ביולי 1956, אומנם לא שרדה זמן רב לאחר מכן. מטרתו המשנית של קונגרס טוגולנד הייתה לפעול למען איחודם של בני שבט האווה בטוגולנד הבריטית ובטוגולנד הצרפתית כמדינה נפרדת. אך המפלגה נכשלה שוב במשא-ומתן של האו"ם שנערך ב-1956 בטוגולנד הבריטית, שהביא לאיחוד טוגולנד הבריטית עם חוף הזהב.
אנשי האווה
אווה הם קבוצה אתנית אפריקאית הדוברת את שפת האווה והיא הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בטוגו (32%). אנשי האווה, התיישבו בחלק הדרומי של טריטוריית הנאמנות של טוגולנד הצרפתית וטוגולנד הבריטית ובפינה הדרום-מזרחית של חוף הזהב. הטריטוריה שלהם מחולקת בפרופורציות של 80% ו-20% בין טוגולנד הצרפתית לבין טוגולנד הבריטית. אנשי האווה בעלי תרבות אחידה ומגדירים עצמם כשבט. קיימות מספר וריאציות לניב שלהם כך שהשפה שלהם מעט שונה. אנשי האווה מהמערב מתקשים לפעמים להבין את אנשי האווה מהמזרח. הניב של אנשי האווה שייך לשפת הקווה (kwa). על פי המסורת של כל בני האווה, יש הסכמה על כך שאנשי האווה הגיעו ממקום כלשהו בצפון, ולמרות שכל תת-שבט נוטה לתת וריאציה שונה במקצת של הסיפור, נראה שיש הסכמה לגבי זה שהם היגרו ממקום הנקרא קוטו או אמדזווה ((Amedzowe, ממזרח לנהר הניז'ר. לפי מפקד האוכלוסין שנערך ב-1948, בחוף הזהב ובטוגולנד הבריטית מתיישבים כ-514,935 מבני שבט האווה.
שלישון
שלישון הוא שם לשעבר של תור בעידן הקנוזואיקון. משך תקופתו: 63.25 מיליוני שנים, מלפני 65 מיליוני שנים עד לפני 1.75 מיליוני שנים. השלישון אינו מוכר יותר כיחידת זמן רשמית על ידי גוף התקינה לנושא, הוועדה הבינלאומית לסטרטיגרפיה (International Commission on Stratigraphy).
בשלישון נמצאות שתי יחידות זמן ("תת-תור" ביחס למסגרת של תור שלישון). יחידת הזמן הראשונה-המוקדמת היא פלאוגן, והיחידה השנייה-המאוחרת נאוגן, שלאחריה הסתיים השלישון והחל תור רביעון. יחידת הפלאוגן מתחלקת לתקופות פלאוקן, אאוקן ואוליגוקן, ויחידת הנאוגן מתחלקת לתקופות מיוקן ופליוקן, מהמוקדם למאוחר.
בשלישון החלו היונקים והעופות להתפרש על בתי גידול ונוצרו צורות חיים שונות, לאחר שהתפתחותם הוגבלה בגלל הזוחלים גדולי הממדים.
בלה יערי-חזן
בלה חזן-יערי (22 בדצמבר 1922, רוז'ישצ'ה, פולין – 18 בינואר 2004, ירושלים, ישראל) הייתה בזמן השואה קשרית בתנועת ה"חלוץ-דרור" וחברת הארגון היהודי הלוחם בשטחי הכיבוש הגרמני בפולין ובליטא, ולאחר נפילתה בידי הנאצים, אסירה וחברת מחתרת במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. חזן שרדה ועלתה לארץ-ישראל, אך רוב בני משפחתה נספו בשואה. לאחר מותה בשנת 2018 הוענק לה אות המציל היהודי.
ילדות ונעורים
בלה חזן נולדה בדצמבר 1922 בעיירה רוז'ישצ'ה שבחבל ווהלין למשפחה אדוקה אך ציונית בת שמונה ילדים. אביה, דוד, היה חזן בבית הכנסת של העיירה. הוא נפטר כשחזן הייתה בת שש והותיר את נטל פרנסת המשפחה לאמה אסתר, שהייתה בעלת מכולת קטנה. האם שלחה את ילדיה לבית ספר של רשת החינוך "תרבות", בה הם למדו עברית. לאחר סיום בית הספר היסודי נשלחה חזן לבית הספר המקצועי אורט בעיר קובל, שם כלכלה את עצמה במתן שיעורים פרטיים בעברית.
חברה בתנועת "החלוץ-דרור"
חזן הייתה חברה פעילה בתנועת הנוער הציונית "החלוץ-דרור" והשתתפה בסמינרים ובמחנות הקיץ שלה. בקיץ 1939 היא נשלחה על-ידי התנועה לקורס הגנה שהתקיים בז'ילונקה, ליד ורשה. עם סיום הקורס נשלחה חזן לשמש כמדריכת הגנה בקיבוץ הכשרה של התנועה בבנדין, שם היא שהתה ב-1 בספטמבר 1939, כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה.
בסוף אוקטובר 1940 נכללה חזן בקבוצה של עשרה חלוצים, שיצאה מבנדין למסע מפרך (כ־2,000 קילומטרים), במטרה להגיע לעיר וילנה בליטא החופשית. את הגבול הגרמני/סובייטי חצתה הקבוצה ליד פשמישל על הנהר סאן. במהלך המסע ביקרה חזן בעיירת הולדתה רוז'ישצ'ה וביקרה את משפחתה. הייתה זו הפעם האחרונה שהיא ראתה את אמה וחמישה משבעת אחיה. הם נרצחו ביולי 1941 על ידי פורעים אוקראינים לאחר שהעיירה נכבשה כמה שבועות קודם לכן על-ידי הגרמנים ב"מבצע ברברוסה" (אחותה הבכורה של חזן, חיה, עלתה לארץ בשנת 1933 ואחיה אורצייה הצטרף לצבא האדום ושרד את המלחמה). ב-31 בדצמבר 1940 חצתה קבוצת החלוצים את הגבול הסובייטי/ליטאי והגיעה לווילנה. הם שוכנו בקיבוץ "שחריה" של ה"חלוץ-דרור", שם מצאו מסתור מאות מחברי התנועה שנמלטו מאזורי הכיבוש הגרמני.
קשרית במחתרת
בתור קשרית במחתרת הוטל על חזן להבריח ידיעות, עלונים, כסף, נשק ותחמושת בין סניפי התנועה. באוקטובר 1941 היה יצאה לאחת משליחויותיה החשובות: היא עזבה את גטו וילנה והתיישבה בעיר גרודנה. חדרה השכור בפאתי העיר הפך למקום מסתור עבור קשריות ושליחים אחרים של המחתרת שנעו בין וילנה לוורשה. כדי להתחזות לנוצרייה היא רכשה צלב וספר תפילות נוצרי וביקרה בכנסייה באופן קבוע. בגרודנה היא גם מצאה עבודה כמתורגמנית במטה הגסטפו, שם גם קיבלה תעודות זהות פולניות ואישורי נסיעה. היא גנבה ניירות מכתבים רשמיים מהגסטפו והחתימה אותו בחותמות שונות. את הניירות האלה היא העבירה לחברי המחתרת בווילנה והם שימשו להכנת מסמכים מזויפים. לאחר שיהודי גרודנה נכלאו בגטו, נכנסה אליו חזן וניסתה לעורר את חברי "החלוץ-דרור" להתארגן לאפשרות של מרי מזוין. היא גם נפגשה עם ראש ה"יודנראט" של גרודנה, ד"ר דוד בראוור, ועם סגנו, צבי בלקו . חזן סיפרה להם על שחיטת היהודים בווילנה אך הם לא האמינו לסיפוריה. למרות זאת, נתן לה בלקו כסף וניירות מזויפים כדי לסייע בבריחת חלוצים מגטו וילנה לגטו גרודנה, שהיה מקום בטוח יחסית באותה עת, אותם היא העבירה לחבריה בווילנה.
ב-24 בדצמבר 1941, ערב חג המולד, ביקרו את חזן בחדרה בגרודנה שתי חברותיה הקשריות המנוסות לונקה קוז'יברודסקה (שם פולני בדוי קריסטינה קוסובסקה) וטמה שניידרמן (שם פולני בדוי ואנדה מייאבסקה), שהיו בדרכן למבצע חשאי בווילנה. חזן הוזמנה באותו יום על-ידי אחד מאנשי הגסטפו של גרודנה להשתתף במסיבת ערב חג המולד. כאשר נודע לו שחברות מבקרות אצלה הוא הזמין גם אותן. שלוש הקשריות הגיעו למסיבת הגסטפו לבושות במיטב מחלצותיהן ואחד המארחים הנציח אותן בתצלום משותף. אחד מעותקי התצלום שרד את המלחמה והפך לתצלום אייקוני של הקשריות, המוצג במוזיאונים "יד ושם", "בית לוחמי הגיטאות" ו"פולין" (המוזיאון לתולדות היהודים בוורשה).
בינואר 1942 השתתפו שלוש הקשריות במבצע שנוהל על-ידי אחד מראשי מחתרת "החלוץ-דרור", מרדכי טננבוים, בעזרתו של חייל וורמאכט אוסטרי, רב-סמל אנטון שמיד. במהלך המבצע הוברחו כמה עשרות חברי המחתרת מגטו ווילנה לגטו ביאליסטוק. זאת במטרה להקים בגטו ביאליסטוק, שהיה רגוע יחסית באותה עת, מחתרת לוחמת. במהלך מבצע זה הבריחה חזן מהגטו האחד לשני שתי תינוקות שהצפינה בכליה. לאחר מעברה לגטו ביאליסטוק השתכנה חזן בקיבוץ "תל-חי" של תנועת "החלוץ-דרור" והמשיכה לצאת את הגטו בשליחויות התנועה. באחת מהן היא גייסה משתתפים לסמינר תנועתי שערכה בגטו ביאליסטוק אחת מבכירות התנועה, פרומקה פלוטניצקה, אשר הייתה דמות מחנכת נערצת עליה.
מאסר בפביאק
בתחילת יוני 1942 נשלחה חזן לוורשה כדי לאתר את מקום הימצאה של לונקה קוז'יברודסקה, שנעלמה במהלך שליחות מחתרתית. חזן התבקשה גם להעביר שני אקדחים ועלון בעברית לקיבוץ התנועה בצ'רניאקוב, שליד ורשה. במעבר הגבול בתחנת הרכבת מלקיניה גורנה נעצרה חזן והורדה מהרכבת על-ידי ז'נדרמים גרמנים. הם גררו אותה למחנה מעצר קטן ביער וחקרו אותה בחשד להשתייכות למחתרת הפולנית ארמייה קריובה (צבא המולדת). הם אחזו בידיהם את תמונת שלוש הקשריות ובה מופיע גם דיוקנה. את התמונה הם מצאו בכליה של קוז'יברודסקה, אשר נלכדה שבועיים קודם לכן באותו מקום. לאחר חקירה ראשונית הועברה חזן למטה הגסטפו בשדרות שוכה בוורשה, שם עונתה קשות, ונכלאה לאחר מכן בכלא פביאק – בית הסוהר המרכזי של הגסטפו בוורשה - הידוע לשמצה. לאחר ששהתה מספר שבועות בתא צינוק חשוך, היא הועברה לתא "רגיל" של אסירות פוליטיות פולניות. שם היא פגשה את קוז'יברודסקה, שאף היא נכלאה כפעילת מחתרת פולניה. מכאן ואילך לא נפרדו דרכיהן של השתיים עד מותה של קוז'יברודסקה.
מאסר באושוויץ-בירקנאו
חמישה חודשים היו חזן וקוז'יברודסקה אסורות בפביאק, ובמהלכם ידעו חרפת רעב, עינויים וסלקציות להוצאות להורג. ב-13 בנובמבר 1942 הן נמנו על קבוצת אסירות פולניות אשר נשלחה מפביאק למחנה הנשים באושוויץ-בירקנאו. בקבלה למחנה קיבלה חזן את מספר האסיר 24458, שקועקע באמת ידה השמאלית. בתחילת שהותן במחנה צורפו חזן וקוז'יברודסקה לקבוצות שיצאו לעבודות שדה מפרכות, ובהן תוחלת החיים הייתה קצרה. אולם, כעבור מספר שבועות, הן הצליחו לקבל עבודות תחת קורת גג. חזן הפכה לשמש כוח עזר בבית החולים לנשים, ובו ניקתה רצפות, נשאה מכלי מזון כבדים ממטבח המחנה, רוקנה את דליי הצואה במחראה בשולי המחנה, וגררה את גוויות החולות שמתו אל החצר. באותה עת השתוללה מגפת טיפוס במחנה וחזן וקוז'יברודסקה חלו ואושפזו בבית החולים. חזן התאוששה והחלימה בעוד שמצבה של קוז'יברודסקה הלך והחמיר. למרות מאמצים בלתי נלאים של חזן להצילה, נפטרה קוז'יברודסקה בזרועותיה ב-13 באפריל 1943.
לאחר מות קוז'יברודסקה המשיכה חזן לעבוד בבית החולים ובו שימשה כאחות. פרק זמן מסוים היא נשלחה כאחות למחנה המשנה באביצה, אך לאחר שנתפסה עוזרת לאסירות להתחמק מעבודה קשה היא נשלחה לשרת בפלוגת העונשין של בירקנאו, שהסיכוי לשרוד בה היה זעיר. אף-על-פי כן היא הצליחה להשתחרר מפלוגת העונשין ולחזור לעבוד כאחות במחנה הנשים. היא התנדבה לעבוד בביתן חולות הגרדת, שרובן היו יהודיות, ואחיות פולניות סירבו לטפל בהן. רוב החולות בביתן זה, ולעיתים גם הסגל הרפואי מקרב האסירות שטיפל בהן, נשלחו לתאי הגז.
בכל תקופת מאסרה בבירקנאו נתקלה חזן לעיתים קרובות באכזריות ובסדיזם של האסירות ששימשו בתפקידי קאפו ואחראיות הבלוקים, ושל המשגיחות, אנשי האס אס, והרופאים הנאצים, שערכו סלקציות תכופות בקרב האסירות בכלל והחולות המאושפזות בפרט. היא הצטרפה למחתרת של המחנה והשתתפה בתכנון התקוממות שלא מומשה. במהלך קיץ 1944, בתקופת שיא השמדת היהודים, הצטרפה חזן לקבוצת אסירות יהודיות, שהשתייכו לתנועה חלוצית, ובלילות חשוכים הן חפרו תעלה מתחת לגדר, המפרידה בין מחנה הנשים לבין השביל המוביל מרציף הרכבת למתחם משרפה II. דרך תעלה זו הן העבירו אל תוך מחנה הנשים מספר נערות, ובכך הצילו אותן מכיליון בתאי הגז של המשרפה.
מצעדת המוות עד השחרור
בסוף 1944 הועברה חזן מבירקנאו למחנה חדש לנשים, שהוקם מחוץ למחנה הראשי (אושוויץ I) שם הוטל עליה התפקיד של אחראית ביתן המרפאה. ב-18 בינואר 1945, כאשר פינו הגרמנים את מחנות אושוויץ, נשלחה חזן לצעדת המוות בכיוון גרמניה. לאחר שלוש יממות של הליכה מואצת, במהלכן נספה שליש מהצועדות, היא הועברה ברכבת משא יחד עם האסירות הנותרות למחנה הריכוז לנשים בראוונסבריק. זמן קצר לאחר מכן היא הועברה למחנה הריכוז לנשים מלחוב, ליד עיר הנמל ליבק שבים הבלטי, שם היא שוב הוצבה כאחות בבית החולים לנשים. במהלך שלושת חודשי מאסרה במלחוב התנאים במחנה הלכו והחמירו ונשים רבות מתו מרעב, מתשישות וממחלות.
ב-3 באפריל 1945 הועברה חזן עם קבוצה של 1,000 נשים לטאוכה - מחנה ריכוז ועבודות כפייה ליד לייפציג (מחנה משנה של בוכנוואלד). באותה עת שהו במחנה כמה אלפי נשים וכמה מאות גברים. גם במחנה זה הצטרפה חזן למרפאה כאחות, שם סייעה לרופא המחנה דר' אלכסנדר הרמן, יהודי מפראג. ב-15 באפריל, בעת שכוחות בעלות הברית התקרבו ללייפציג מכיוון מערב, פינו אנשי ה-אס אס את טאוכה והוציאו את כל האסירות לצעדת מוות בכיוון מזרח. חזן נשארה במחנה עם ד"ר הרמן ומתנדבים נוספים כדי לטפל ב-140 החולים והחולות הקשים שלא היו מסוגלים להצטרף לצעדה. ב-18 באפריל, בעוד הצבא האמריקני כובש את לייפציג, הוטל על חוליית חיסול ניידת של ה-אס אס לרצוח את כל האסירים והאסירות שנותרו במחנות סביב לייפציג. לאחר שטבחה כ-300 אסירים במחנה עבודת הכפייה טקלה, עשתה חוליית ה-אס אס את דרכה לטאוכה הסמוכה. שני אסירים פולנים פצועים, שנמלטו מטבח טקלה, הביאו את הבשורה לטאוכה. ד"ר הרמן וחזן יחד עם אסירים נוספים, החביאו את החולים הקשים ביער סמוך למחנה עד רדת החשיכה. במהלך הלילה שבין ה-18 ל-19 באפריל הם נשאו אותם מרחק של מספר קילומטרים אל אזור הכיבוש האמריקאי ובכך הצילו את חייהם. 19 באפריל 1945 היה יום השחרור של חזן.
לאחר השחרור
לאחר תקופת התאוששות בבית חולים אמריקאי בלייפציג, נסעה חזן בסוף יוני 1945 ברכבת של הצלב האדום ללייז', ומשם הבריחה את הגבול לצרפת והגיעה לפריז. לאושרה היא פגשה בפריז חיילים מיחידת התובלה 178 שהשתייכה לבריגדה היהודית. יחידה זו הובילה חיילים בריטים מאיטליה לצרפת ובדרך חזרה, באופן לא לגלי, הבריחה יהודים ממחנות עקורים באירופה אל מחנה הבריגדה בטרביזיו, שבצפון איטליה, ומשם לנמלי הים התיכון. חיילי הבריגדה הסיעו את חזן במשאיתם למפקדתם בטרביזיו. משם היא נלקחה לרומא, כדי להתראיין במערכת העיתון "לחייל", עיתונם היומי של מתנדבי היישוב העברי בצבא הבריטי. עורך העיתון היה חייל הבריגדה חיים זלשינסקי. לאחר מספר ימים ברומא, במהלכם נוצר קשר רומנטי בין חזן לזלשינסקי, היא הועברה למחנה עקורים בדרום איטליה, בכפר הדייגים הקטן סנטה מריה די-באני. במשך שלושה חודשים שימשה חזן כמדריכה ומורה לקבוצת נערות יתומות שורדות שואה, שלה היא קראה "קבוצת פרומקה", לזכרה של מדריכתה ב"החלוץ-דרור" פרומקה פלוטניצקה, אשר נספתה בהתקוממות בגטו בנדין. לאחר קבלת אישורי עלייה ("סרטיפיקטים"), הפליגה הקבוצה ב-4 בנובמבר 1945 על סיפונה של אוניית הקיטור "פרינסס קתלין" מנמל טאראנטו והגיעה לנמל חיפה כעבור ארבעה ימים. לאחר שהות קצרה במחנה המעצר בעתלית נלקחה "קבוצת פרומקה" לקיבוץ רמת הכובש. חזן שהתה עם קבוצתה עוד שלושה שבועות כדי לסייע בקליטת הנערות בקיבוץ, ולאחר מכן נשלחה על ידי מרכז "החלוץ" לבית הבראה בקיבוץ גבעת ברנר, שם העבירה חודש בכתיבת זיכרונותיה. המסמך שהתקבל, השמור כיום בארכיון בית לוחמי הגטאות, הוא אחד העדויות הראשונות להתנגדות היהודית בשואה. הוא פורסם בשנת 1991 כספר "קראו לי ברוניסלבה" (הוצאת הקיבוץ המאוחד-בית לוחמי הגטאות).
ב-5 בינואר 1946 נישאו חזן וחיים זלשינסקי (1982-1911), שעיברת את שם משפחתו ליערי. הם התגוררו שנה בקיבוץ גליל-ים ולאחר מכן עברו לתל אביב, בה עבד יערי כעיתונאי בעיתון "דבר". לבני הזוג נולדו שני ילדים, אסתר בראל ויואל יערי. חזן נפטרה ב-18 בינואר 2004 בירושלים.
לאחר מותה, במאי 2019, העניק ארגון "בני-ברית העולמי" לחזן את "אות המציל היהודי", הניתן כהוקרה ליהודים שחרפו נפשם בהצלת בני עמם בשואה.
דמותה באמנות
דיוקנה של בלה חזן, שנתלה ב-1955 בתצוגה "חיי אסירים" במוזיאון אושוויץ-בירקנאו תחת השם השגוי קריסטינה קוסובסקה (שמה המחתרתי של חברתה לונקה קוז'יברודסקה, שנספתה באושוויץ) שימש את הצלם-אמן שמחה שירמן כמושא ליצירתו "קריסטינה היקרה" (1992), שהוצגה בתערוכות רבות בישראל ובעולם.
ספרה של בלה חזן "קראו לי ברוניסלבה" שימש השראה למחזה "רק לעמוד בשמש היא רוצה", שנכתב על ידי עמר בוקצ'ין והוצג על-ידי תיאטרון "אוהל" של תנועת תרבות.
הנצחה
שמה של בלה חזן-יערי חקוק בפסל "ידי הבחירה", שפיסל סם פיליפ לזכרם של יהודים שהצילו יהודים. הפסל ניצב ברחוב ירושלים בצפת.
מירה מגן
מירה מגן (נולדה ב-1950) היא סופרת ישראלית, כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2005.
ביוגרפיה
מירה מגן נולדה בכפר סבא להורים יוצאי הקיבוץ הדתי סעד. אמה הגיעה מהשכונה החרדית מאה שערים בירושלים.
מגן למדה בתיכון הדתי "מורשת" בכפר סבא ושירתה בנח"ל בקיבוץ טירת צבי, שם הכירה את שייקה מגן, לו נישאה בגיל 20.
מגן עבדה כשנתיים בהוראה בכפר מימון. לאחר מכן עברה המשפחה להתגורר בבאר שבע, שם למדה מדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון. לאחר שעברו להתגורר בירושלים, החלה ללמוד סיעוד בבית הספר לאחיות של בית החולים הדסה עין כרם ועבדה כאחות במקום, אך רצונה להתמקד בכתיבה גרם לה לעשות הסבה מקצועית והיא החלה לעבוד כמזכירה בבית הסופר בעיר העתיקה. מגן ארגנה סדנת כתיבה בהנחיית הסופר יוסל בירשטיין שעודד אותה להמשיך ולכתוב.
מגן מתגוררת בירושלים והיא אם לשלושה.
יצירתה
מגן פרסמה סיפורים קצרים לצד רומנים, וכתיבתה מאופיינת בדמיון עשיר, עין רגישה ושפה עשירה. היא מרבה לכתוב בגוף ראשון ובסגנון ריאליזם לירי. היא נוהגת לתאר את המצוקה שבחיים על צדדיה השונים. הידע המקצועי שלה משתקף בספריה השונים כמו "בשוכבי ובקומי אישה" ו"פרפרים בגשם". הרקע הדתי שלה בא לידי ביטוי בספריה: "כפתורים רכוסים היטב", שעליו זכתה בשנת 1998 בפרס קרן אולשוונג, ו"אל תכה בקיר".
ברומן הראשון "אל תכה בקיר" היא מפתחת את הנושא שקים גם באוסף הסיפורים הראשון - ההתמודדות שקיימת בין יצר לב האדם לבין ההלכה.
הרומן השני שלה "בשוכבי ובקומי אישה" יצא בשנת 2000 וזכה לשבחי הביקורת. הספר עוסק בנושא האימהות.
גם בספריה הנוספים עוסקת מגן בהתמודדויות האישיות של הגיבורים השונים בנושאים רגישים כמו פמיניסטיות מרדנית, הריון ללא נישואים, מימוש עצמי ארוטי, אלכוהוליזם, הזיקה שבין האחריות למימוש רליגיוזי, וכדומה, כאשר את רוב הנושאים מאפיינת המורכבות של הקיום הנשי בעידן המודרני.
לעיתים קרובות מקוטלגת מגן על ידי הביקורת כמי ששייכת למגירת הסופרות הדתיות והדתיות לשעבר, על אף שאת הסופרים הגברים מהעולם הדתי לא מניחים באותה מגרה. מגן מוחה כנגד האבחנה הזו של כתיבתה וטוענת ש"כל אחת היא אישיות בפני עצמה. אנחנו שונות מאוד, באותה מידה אני שייכת לעולם הנשים ולאלה שקומתם 1.65 מטר. זה מאוד מרדד להושיב את כל הגוורדיה הזאת ביחד בתור למקווה. אני לא אוהבת את הקיטלוג הזה".
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1973)
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל התקיימו בפעם השישית במדינת ישראל ב-31 בדצמבר 1973 במקביל לבחירות לכנסת השמינית. בחירות אלו היו האחרונות שבהן שיטת הבחירות הייתה דומה לשיטת הבחירות לכנסת. בחירות אלו היו אמורות להתקיים ב-30 באוקטובר, אך נדחו בשל פרוץ מלחמת יום הכיפורים. בחירות אלו היו גם הראשונות שבהן התמודדה מפלגת הליכוד.
עיריות
בירושלים ניצח מועמד המערך טדי קולק עם כ-14 מושבים מתוך 31 מושבי המועצה. שאר המושבים התחלקו בין הליכוד (7), אגודת ישראל והמפד"ל (4 לכל רשימה), ו-2 רשימות מקומיות (מושב לכל רשימה). בבחירות התמודדה גם רשימה של הפנתרים השחורים, שלא עברה את אחוז החסימה.
בעיר תל אביב-יפו חל מהפך כאשר רשימת הליכוד בהובלת שלמה להט קיבלה 14 מושבים לעומת 11 מושבי המערך בהובלת ראש העיר המכהן יהושע רבינוביץ. המפלגה הליברלית העצמאית והמפד"ל קיבלו כשני מושבים לכל רשימה, ואילו רשימת אגדות ישראל ו"רשימת בויאר" קיבלו מושב לכל רשימה. מספר מפלגות שמאל (מפלגת מוקד, מק"י והפנתרים השחורים) ניסו להתמודד אך ללא הצלחה.
בבאר שבע ניצח מועמד המערך אליהו נאוי עם 9 מתוך 17 מושבי מועצת העיר.
המערך ניצח גם בערים:
רשימת הליכוד ניצחה בערים:
בראשון לציון ניצחה "הרשימה למען ראשון לציון" בהנהגת ראש העיר חנניה גיבשטיין את המערך.
בנתניה הושג תיקו בין רשימות המערך והליכוד, אך בסופו של דבר הורכבה קואליציה בהובלת המערך.
בקריית אתא ניצח אהרן אבוחצירא, מועמד המפד"ל.
מועצות מקומיות
המערך ניצח ביישובים בית שאן, בית שמש, נשר, מטולה, אור יהודה, יהוד, נוה מונוסון, מזכרת בתיה, זכרון יעקב וגבעת עדה.
באזור, ראש פינה, רמת השרון ובקריית אונו ניצחו רשימות מקומיות את רשימות המערך.
בגדרה נבחר ראש המועצה המכהן מטעם המפד"ל שלום כהן. המפד"ל ניצחה גם בעיירה ירוחם.
ביבנה נבחר מועמד בליכוד מאיר שטרית ובקריית מלאכי מבחר מועמד הליכוד משה קצב. שני ראשי מועצה אלו בסופו של דבר בלטו ביותר בפוליטיקה הארצית. רשימת הליכוד ניצחה גם ביבנאל, נתיבות, מנחמיה ובכפר יונה. בכפר יונה מועמד הליכוד כיהן כמספר חודשים בלבד עד הקמת וועדה קרואה ביישוב.
בג'סר א-זרקא ניצחה רשימת קידמה ופיתוח.
ביסוד המעלה, שבי ציון ובכפר תבור התמודדה רשימה מקומית אחת בכל יישוב. במקרה זה לא התקיימו בחירות והרשימה איישה את כלל מושבי המועצה.
בקריית שמונה נבחר מועמד רצ אברהם אלוני.
כלא קראנדירו
כלא קראנדירו (Carandiru) היה בית סוהר שנמצא בסאו פאולו, ברזיל. בית הסוהר תוכנן ונבנה על ידי סמואל דס נבס בשנת 1920, אז הוא נחשב לכלא למופת כדי שעמד בדרישות החדשות של החוק הפלילי משנת 1890. היה פעיל בשנים 1956–2002 ובשיאו היה בית המאסר הגדול ביותר באמריקה הדרומית, בו הוחזקו יותר מ-8,000 אסירים. בשנת 1992 היה זה אתר הטבח בקראנדירו.
דראוזיו וארלה, רופא ברזילאי ידוע, התנדב כרופא ללא שכר בקראנדירו בשנים 1989–2001, במיוחד כדי להתמודד עם מגפת האיידס שם. הוא כתב ספר בשם Estação Carandiru (תחנת קראנדירו), המתאר את חוויותיו שם ואת התנאים האיומים של האסירים. הספר עובד מאוחר יותר לסרט ("קראנדירו", בבימויו של הקטור באבנקו) ושניהם זכו להערכה רבה על ידי המבקרים והציבור.
בית הכלא נהרס ב-8 בדצמבר 2002. גוש אחד נותר על כנו כדי לשמש כמוזיאון, כעת פתוח לקהל ונגיש דרך תחנת המטרו קארנדירו. כיום מתחם פארק דה יובנטודה נמצא באתר בית הכלא לשעבר.
אזכורים תרבותיים
בית הכלא של קראנדירו הוא ההשראה של מתקן הכליאה הפדרלי סונה, הכלא שדמות הטלוויזיה הבדיונית, מייקל סקופילד, נכלאה בה במהלך העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה האמריקנית Prison Break.
חורחה אראגו מתייחס לקראנדירו בשירו "O Iraque é Aqui".
להקת המטאל הברזילאית ספולטורה כתבה את השיר "Manifest" על הטבח. הרצועה מוצגת באלבומם "Chaos AD" משנת 1993.
להקת הראפ הברזילאית Racionais Mc's כתבה את השיר "Diário De Um Detento" המתייחס לקראנדירו.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2000
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 2000 היא המהדורה ה-12 של אליפות אירופה לנבחרות צעירות שמארגנת אופ"א. הטורניר נערך בסלובקיה בין ה-27 במאי ל-3 ביוני 2000.
מבין הנבחרות המשתתפות העפילו סלובקיה, קרואטיה וטורקיה לטורניר הגמר לראשונה בתולדותיהם. לראשונה בתולדות האליפות, חולקו שמונה המעפילות לשני בתים של ארבע נבחרות בכל בית. הראשונה בכל בית העפילה לגמר הטורניר, בעוד הסגניות נפגשו ביניהן במשחק על המקום השלישי.
נבחרת איטליה זכתה בטורניר בפעם הרביעית בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר בתוצאה 2-1 על צ'כיה. אנדראה פירלו, שכבש את שני שעריה של איטליה בגמר הטורניר, זכה בתוארי השחקן המצטיין ומלך השערים, עם שלושה שערים סך הכול במהלך הטורניר.
מוקדמות
שלב המוקדמות החל בשנת 1998, כש-47 הנבחרות הצעירות שהשתתפו בטורניר חולקו לתשעה בתים בני חמש או שש נבחרות כל אחד. תשע הנבחרות שסיימו כראשי בתים, בנוסף לשבע הסגניות הטובות ביותר, העפילו לשלב פלייאוף בשיטת בית חוץ, ושמונה הנבחרות שניצחו בסיכום שני המפגשים העפילו לטורניר הגמר. סלובקיה, שסיימה בראש בית ז' והדיחה בשלב הפלייאוף את רוסיה, נבחרה לאחר מכן להיות הנבחרת המארחת של טורניר הגמר.
נבחרת ישראל סיימה את שלב הבתים במקום השלישי מתוך חמש נבחרות בבית ו'. היא סיימה את השלב עם 8 נקודות, מתחת לראש הבית ספרד וסגניתה הולנד. שתי הנבחרות שהעפילו על חשבון ישראל הצליחו לעבור גם את שלב הפלייאוף, וספרד אף סיימה את הטורניר במקום השלישי.
אצטדיונים
ארבעה אצטדיונים משלוש ערים שונות נבחרו לארח את משחקי הטורניר. הגדול שבהם, אצטדיון טהלנה פול, נבחר לארח את משחק הגמר של הטורניר. האצטדיונים המארחים:
שחקן הזהב
בתואר שחקן הזהב, הניתן לשחקן המצטיין בטורניר, זכה אנדראה פירלו, קשרה של הנבחרת הזוכה, איטליה.
מלך השערים
3 שערים
2 שערים
הולי בלק
הולי בלק (באנגלית: Holly Black; נולדה ב-10 בנובמבר 1971) היא סופרת ועורכת אמריקאית הידועה בעיקר בזכות ספרות הילדים והנוער שלה. סדרת ספרי בני הערפל הגיעה לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. היא ידועה גם בזכות עלילות ספיידרוויק, סדרת ספרי פנטזיה לילדים שיצרה עם הסופר והמאייר טוני דיטרליזי, וטרילוגיית הבכורה שלה של רומנים למבוגרים צעירים שנקראת רשמית "סיפורי הפיות המודרניים". בלק זכתה בפרס אייזנר, פרס לודסטאר, פרס נבולה ומדליית ניוברי.
תחילת חיים והשכלה
הולי גינבאך נולדה בניו ג'רזי, ארצות הברית ב-1971, ובשנותיה הראשונות התגוררה משפחתה ב"בית ויקטוריאני מתפרק". היא סיימה את לימודיה בתיכון בשנת 1990. היא סיימה תואר ראשון באנגלית מהקולג' של ניו ג'רזי ב-1994. היא עבדה כעורכת בכתבי עת רפואיים בזמן שלמדה באוניברסיטת רוטגרס. היא שקלה להיות ספרנית כקריירת גיבוי, אבל הכתיבה משכה אותה. היא ערכה ותרמה למגזין תרבות משחקי התפקידים d8 ב-1996.
קריירה ספרותית
אגדות מודרניות
הרומן הראשון של בלק, "מעשר" (אנ'), ראה אור בהוצאת סיימון ושוסטר ב-2002. לרומן היו שני ספרי המשך המתרחשים באותו יקום עם דמויות שונות. הראשון, אמיץ (2005), זכה בפרס על שם אנדרה נורטון למדע בדיוני ופנטזיה לצעירים. בהצבעה של קוראי לוקוס לפרסי לוקוס, אמיץ ואיירון סייד (2007) דורגו במקום הרביעי והשישי בין ספרי השנה לצעירים.
עלילות ספיידרוויק
ב-2003 פרסמה בלק את שני הספרים הראשונים של עלילות ספיידרוויק, שיתוף פעולה עם האמן טוני דיטרליזי (אנ'). הספר החמישי והאחרון בסדרה הגיע לראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס ב-2004. עיבוד קולנועי לסדרה יצא לאקרנים ב-2008, בלק הייתה מפיקה שותפה בסרט.
עובדי הקללה
חתול לבן, הראשון בסדרת עובדי הקללה, יצא לאור ב-2010. אחרי חתול לבן הגיעה כפפה אדומה (2011) והטרילוגיה הסתיימה עם הלב השחור ב-2012.
בשנת 2012, סקולסטיק רכשה סדרה בת חמישה ספרים שנכתבה על ידי בלק וקסנדרה קלייר שנקראה מגיסטריום. הספר הראשון בסדרה, מבחן הברזל, פורסם ב-9 בספטמבר 2014. הספר האחרון בסדרה, מגדל הזהב, יצא לאור ב-2018.
בני הערפל
למידת חקר
למידת חקר היא גישה חינוכית של למידה פעילה המבוססת על עקרונות המחקר המדעי. מטרתה לפתח לימוד עצמאי.
למידת חקר פעילה מפעילה מיומנויות חשיבה מדעיות ומעודדת חשיבה ביקורתית–טיעונית. היא מאפשרת לתלמידים להתחקות אחר עבודת המדענים ולהתנסות בתהליכי החקר והגילוי בעצמם. בלמידת חקר הלומד שולט בתהליך הלמידה, מעלה השערות ומבצע ניסויים כדי לפתח את הידע שלו על תחום הדעת הנלמד. ביסודה של כל למידת חקר נמצאת הסקרנות האנושית, המוטיבציה הפנימית והיכולת לשאול שאלות על בסיס engagement.
היסטוריה
אוניברסיטת מקמסטר בקנדה הייתה הראשונה שאימצה את השיטה בפקולטה ללימודי רפואה. הקולג' האוניברסיטאי מאסטריכט מבסס את כל תוכנית לימודיו על השיטה.
למידת חקר מבוססת על עבודתו של ג'ון דיואי (בשנת 1859–1952), הפילוסוף של החינוך אשר מילא תפקיד בולט ברפורמת החינוך במחצית הראשונה של המאה העשרים. דיואי האמין כי צריך ללמד תלמידים כיצד לחשוב ולפעול באופן מדעי. במהלך שנות השישים, למידת חקר אומצה בקנה רחב בפועל כיוון ששיטה זו היא דרך פורה ללמד תוכן מדעי. עבודתם המשפיעה של חוקרים (כגון Kuhn, 2005; Klahr 2000) חידשה בהדרגה את הדגש על טיפוח מיומנויות התהליך המדעי.
שלושים שנה לאחר מכן, די ג'ונג וואן ג'ולינגן (De Jong & Van Joolingen, 1998) סקרו את הספרות על למידת חקר המבוססת על סימולציה בתחומי המדע בעקבות ניתוח הבעיות האופייניות לתלמידים בשלבים השונים של התהליך. בהתבסס על הסינתזה של מחקרים השוואתיים מבוקרים היטב, החוקרים הגיעו למסקנה כי חקירות שנערכו עם חומרים פיזיים לצורך רכישת ידע מושגי יעילים כמו חקירות משוכללות בטכנולוגיה הכוללות סימולציות מחשב או מעבדות מקוונות.
מאפיינים
במרכז החשיבה המדעית ניצבת היכולת לתאם ולקשר בין הידע התאורטי לבין המציאות העובדתית בעולם הממשי. חקר מדעי נחשב לחלק בלתי נפרד של המדע, משום שמלאכת התיאום בין התאוריה לממצאים מצריכה שימוש במיומנויות חקר וידע ניסויי. לחשיבה האפיסטמולוגית, אשר עוסקת בתפיסות ובאמונות של תלמידים לגבי מהות הידע והדרכים שבהן הוא נוצר, יש השפעה רבה על תהליכי החשיבה והלמידה שלהם.