cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קדם-אסלאם
האלילות
לפי החיבור של אבן אל-כלבי (ابن الكلبي), פולחנה של אללאת (اللات) נכנס לחצי האי ערב קצת אחרי פולחנה של מנאת. המרכז הפולחני של אללאת היה בעיר טאאיף (طائف) ששוכנת דרומית למכה. האלילות הובאו ממקומות אחרים. אללאת הייתה מיוצגת באבן מרובעת לבנה שבני שבט ת'קיף (ثقيف, אחד השבטים הקדומים בערב) סגדו לו.
בפולחן האלילי כפי שהוא מתואר במסורת המוסלמית הקדומה, במקדש של האלילה אללאת היה כיסוי לאבן של האלילה (בדיוק כפי שהכעבה מכוסה בבד משי שחור, וכמו הפרוכת אשר כיסתה את ארון הקודש במסורת היהודית). הכיסוי הזה נקרא בערבית כסווה (كسوة; מעין פרוכת).
כל שטח העיר טאאיף נחשב קדוש בגלל האלילה אללאת. בערבית משמעות המילה חרם ("حرم") היא "שטח קדוש", בדומה לעיר מכה שנחשבה לקדושה בעקבות הימצאותה של הכעבה בעיר. קדושה של בית פולחן מקומי האצילה על העיר כולה. טאאיף הייתה קדושה במיוחד בעיני בני שבט ת'קיף – הם היו הממונים על המקדש של אללאת בעיר.
מתחת לאבן המרובעת הלבנה היה בור אשר לתוכו הושלכו קורבנות שחיטה ומתנות: כלי כסף וזהב. הוא נקרא גם בית אוצר.
מקור השם אללאת (اللات)
על מקור השם اللات העלו מספר השערות:
האלילה אלעזא (العُزّى)
אלעזא (العُزّى) הייתה האלילה המאוחרת ביותר בחצי האי ערב. המקדש שלה היה באזור נח'לה (نخلة) שנמצא בסביבות מכה. שבט קורייש וגם כמה שבטים בצפון חצי האי ערב אשר נקראים מצ'ר (مضرّ) עבדו אותה. שבטי מצ'ר (ובתוכם שבט קורייש) נהגו לעלות לרגל למקדש של אלעזא כדי להקריב קורבנות בזמן החג'. הקדושה של המקום הייתה כפולה באותה תקופה שכן באותו אזור הייתה ממוקמת גם הכעבה וגם המקדש של אלעזא. השטח אשר היה מקודש מסביב למקדש אלעזא נקרא סקאם (سقام). ליד מקדש אלעזא היו שלושה אילנות שנחשבו למקודשים.
מקור השם אלעזא (العُزّى)
השורש عزز - עזז - מסמל תהילה / כוח.
אל מרכזי נוסף בחצי האי ערב הקדומה היה הבל (הובל) אשר הובא באמצעותו של עמר בן לחיי, משבט חוזע, אשר היה השבט השליט עד עלייתם של קורייש. בעת ביקורו בסוריה מצא עמר בן לחיי את הבל וראה כי הוא מועיל ביותר במתן גשמים, ולכן הביאו עמו בחזרה לחצי האי ערב (על כן מגנים אותו, עד אותה התקופה, כך נאמר, לא הייתה אלילות בערב). הבל עשוי היה בדמות אדם, מצדפים אדומים ויד ימינו שבורה (קורייש השלימו את יד זו באמצעות תותבת מזהב).
לצד הרגש הדתי, הנחו את הערבים בתקופה הטרום אסלאמית רגשות מוסריים אנושיים כמו אמינות, נאמנות, גבורה, נדיבות ונאמנות למשפחה, ערכים שלעיתים הנחו את החברה יותר מהדת.
עוד לפני תחילתו של האסלאם, היו בחצי האי ערב ניצנים של אמונה מונותאיסטית. בחצי האי ערב היו באותה תקופה קהילות יהודיות ונוצריות שהשפיעו על הערבים, שחלקם קיבלו על עצמם את היהדות או הנצרות או גוונים מסוימים שלהן. היו גם אלו שחיפשו את ה"חניפיה", שבעיניהם הייתה הדת המונותאיסטית הטהורה, דתו של אברהם, אשר לפי אמונה מוסלמית רווחת הושחתה על ידי היהדות והנצרות.
מקומה של מכה בתקופה הטרום-אסלאמית
מכה הייתה בתקופה הטרום אסלאמית אחת הערים הבולטות בצד המערבי של חצי האי ערב ונחשבה לעיר מקודשת עוד לפני שקודשה על ידי האסלאם. העיר נחשבה "חרם", מקום נייטרלי קדוש, בו בני השבטים השונים יכולים להיפגש זה עם זה ולהתדיין, מבלי שמותר יהיה לשפוך בו דם.
קבוצת שבטים וחלקי שבטים, חלקם ממכה וחלקם מחוצה לה, התאגדו יחד ונקראו "חמס", והם היו מחויבים להגן על קדושתה של מכה, שנקראת גם דאר אלחמס. מעמד מיוחד בקרב החמס היה לבני שבט קורייש, שבטו של מוחמד.
מול החמס עמדו שני שבטים נוספים, אלו הם שבטי ה"חילה" (מהמילה "חול", כיוון שישבו מחוץ לגבולות החראם, הם גבולותיה של מכה) אלו היו שבטי הטלס (טולס) אשר מקורם בתימן, ושבטי החדרז' ושבט האווס, אשר ישבו בעיר אל-מדינה (ית'ריב דאז).
שבטים אלו יחד נקראו "מוחרימון" - המגנים, כיוון שכולם בדרך זו או אחרת קיימו את העלייה לרגל לכעבה, וכולם האמינו בקדושתה של מכה. בני שבט תמים, אף הוא שייך היה למוחרימון ונחשב לצבאם, נהגו ללכת עם כלי נשק ולהגן על העיר מפני ביזה ומעשי אלימות. שבט תמים ושבט קורייש חיזקו את קשריהם, פעמים רבות, באמצעות נישואים.
לעומת יתר השבטים אשר לא קיימו את המצוות הנ"ל נקראו "מוחילון" - המחללים, הם הכופרים, ודמם היה מותר בכל עת (ניתן למצוא כאן אלמנטים ראשונים של ג'יהאד). (ג'יהאד- מחלק את העולם ל-"דאר אל סאלם" "ודאר אל חרב").
השפעת הג'אהליה על האסלאם
לג'אהליה הייתה השפעה לא מועטה על האסלאם. בימי מוחמד היו לערבים חוקים ומנהגים רבים מימי קדם, אשר מוחמד בחר לא לשנותם מתוך יוקר ערכם בעיני תושבי חצי האי ערב, לכן אסף אותם אל דתו החדשה ונתן להם צביון אסלאמי. דוגמאות למנהגים אלה: עלייה לרגל (חג') למכה, הקפת הכעבה שבע פעמים בעת הרגל, העלייה על הר ערפאת, המסעות בין הגבעות א-צפא ואל-מרוואה, מנהגי הקורבנות ועוד.
כמו כן, ערש התרבות והשפה הערבית מקורו בתקופה זו. הערבית עתידה לקחת חלק מכריע בגיבוש הדת החדשה של מוחמד והיא שפת הקוראן המקודש למוסלמים.
הלך מטורף
הלך מטורף (באנגלית: The Mental Traveller) היא פואמה משנת 1803, שחיבר המשורר הבריטי ויליאם בלייק. הפואמה מהווה חלק מלקט שירים שבלייק לא הוציא לאור בשם "כתב יד פיקרינג". היצירה נכתבה באופן המצביע על כך שהיא יועדה להיקרא ישירות מהאוסף.
הפואמה מדברת בצורה כללית על נסיעה ונדודים בין מצבים שונים מבחינה תודעתית במוח האדם, בדומה לנסיעה וירטואלית במין מערבולת או סחרחרת, המסמלת מעבר בין עולמות שונים. מעבר זה הוא מעבר רוחני מבחינה עקרונית ובלייק מדבר פה על ההיסטוריה הרוחנית של המין האנושי כחוויה שאנו, בני האדם, עוברים במהלכה. ניתן לתאר היסטוריה זו גם כהיסטוריה בעלת מאפיין של יחסים מעגליים. יחסים אלו מציבים ביצירה את החברה בכללותה אל מול רעיון החירות בדמות גבר ואישה המזדקנים ומצעירים לסירוגין, זה מול זה, בניגוד תמידי.
רקע
בלייק השאיר את כתב היד של היצירה כפי שהוא, ללא ביצוע עבודות חריטה וללא כוונה להדפיסה ולהוציאה לאור. היצירה היוותה חלק מ"כתב יד פיקרינג" (The Pickering Manuscript), אוסף בן 10 שירים, ללא איורים, אשר 8 מתוכם היו עותקים במצב קריאה סביר, בלא שבלייק יצטרך לנסח ולתקן טקסט של אחד מהשירים. מאחר ששירים אלו נכתבו ללא חריטה ואיור, הם הועתקו למחברת כתב היד כדי שייקראו מתוכה. כתב היד נרכש על די ב. מ. פיקרינג (B. M. Pickering), ב-1866, ולכן כתב היד קיבל את שמו הנוכחי. הפואמה פורסמה לראשונה ב-1863, בכרך השני של הספר "חיי ויליאם בלייק, פיקטור איגנוטוס", אותו חיבר אלכסנדר ג'ילכריסט, בעמ' 98-102, על ידי דנטה גבריאל רוסטי, כשאחיו ויליאם מייקל רוסטי כותב דברי פרשנות.
היצירה תורגמה מאוחר יותר כמה פעמים. בספטמבר 1925, המגזין הצרפתי Navire התמקד בבלייק וכלל סדרה של תרגומים לשירתו שחוברו על ידי אוגוסט מורל ואני הרביו. במסגרת סדרת תרגומים זו תורגמה הפואמה, לצרפתית, בשם Le Voyageur mental. לאחר מכן, הנוסע המנטלי תורגם לספרדית על ידי פבלו נרודה, ופורסם ב-1935 ב"חזיונות בנות אלביון והנוסע המנטלי מאת ויליאם בלייק" (Visiones de las hijas de Albión y El viajero mental, de William Blake).
היצירה
הירש מעריך שהפרשנות הטובה ביותר לפן האוניברסלי של הפואמה היא זו שניתנה על ידי ויליאם מייקל רוסטי, אחת מהמוקדמות ביותר, משנת 1863:
היצירה "הנוסע המנטלי" מצביעה על אדם החוקר את הפנומנולוגיה המנטלית, השכלית-תודעתית. התופעה המנטלית המדוברת פה, מסמלת את התפתחותו של כל רעיון רחב היקף או תנועה אינטלקטואלית. ניתן להביא כדוגמאות את הדת הנוצרית, תופעת האבירות, האמנות וכו'. באופן כללי ניתן לדבר על התפתחות רעיון כבעל 5 שלבים של התפתחות: 1. לידה. 2. מצוקה ורדיפה. 3. ניצחון ובגרות. 4. שקיעה דרך בשלות-יתר. 5. שינוי הדרגתי, תחת סיטואציה חדשה, לכיוון רעיון חדש אחר שבאופן שחוזר על עצמו חייב לעבור את כל אותם שלבים. במילים אחרות, הפואמה מייצגת את פעולתם ופעולתם מחדש של רעיונות על החברה ושל החברה על רעיונות.
ישנם 26 בתים ביצירה. הבית הראשון מכניס את הקורא לעולם המטריד ואפילו טרגי של השכל או הרוח. הבית הראשון מדבר על "ארץ הגברים וארץ הנשים", אשר השוני המיני ביניהם מסמל את "ההבדל בין סוגים שונים של רעיונות רוחניים":
הבית השני מסביר את ההבדל בין שני העולמות. פה ה"תינוק נולד בשמחה/ אשר נולד בסבל". מצב זה מנוגד למצב הטבעי הראשון. כך שהרעיון, אשר נהגה תחת תנאים של סבל וכאב, נולד בהתלהבות. דיימון (Damon) מחשיב רעיון זה כרעיון החירות.
יש כאן פרפרזה על הנאמר בתהילים קכ"ו, פסוק ה': "הַזֹּרְעִים בְּדִמְעָה-- בְּרִנָּה יִקְצֹרוּ". הבית השלישי הוא ההתחלה של הסיפור הראשון. "אם האדם הוא שרירי וחזק, הטבע המחזיק מעמד, השורד, אזי הוא נמצא תחת כנפי השליטה והאיסור של מוסדות החברה הקיימים (האישה הזקנה)". בלייק, במסגרת "הנוסע המנטלי" ופואמות נוספות, חוזר על ההסתמכות האליזבתנית על מטאפורה, במיוחד כשהוא אומר:
ה"אישה הזקנה" מסמלת את האדמה, העולם הנפול העתיק, המתנגד לרעיונות החדשים. אך תכליתו של התינוק הזכר שזה עתה נולד, היא לחדש את העולם, הוא מסמל רעיון רוחני או דתי חדש. כך ש "האישה הזקנה מהווה למעשה את רעיון הרדיפה הדתית ובנוסף לכך את הרדידות והשחיתות. רדיפת התינוק מעלה על נס את רדיפת פרומתאוס, ישו ודיוניסוס, מאחר שהאישה הזקנה "שורטת אותו על גבי ראש הצוק" ובבית הרביעי "קושרת שלשלאות ברזל סביב ראשו", "מנקבת הן את כפות ידיו והן את כפות רגליו", ו"חותכת את לבו החוצה":
בבית החמישי, "אצבעותיה סופרות כל עצב/ כפי שקמצן סופר את כספו". כשהאישה הזקנה נצלבת, היא יכולה להירפא. וו. מ. רוסטי פירש זאת: ככל שמתפתח הרעיון, מבנה החברה הישן מתגבש למבנה חברתי חדש (האישה הזקנה נהיית צעירה)
בבית 6 "המטרה הושלמה", העולם לכאורה בדרך לגאולה, ו"גן העדן הארצי הגיע לאדמתנו".
בית 8. "בהדרגתיות, הוא מזדקן ונחלש והוא חי רק בזכות האוצרות הרוחניים שנצברו בימי צעירותו. הפרוטגוניסט "נודד סביבותיו", בלי שום אמונה בתחושת מטרה כלשהי, הוא איבד את האידיאל שלו (הרעיון):
בית 9. בעצב רב, הוא מביט בכל אוצרותיו: עדיי נשמתו, וזהב לבו, אשר מהווים תוצאה של פעילותו היצירתית. כנראה, בלייק מתכוון, בנוסף לכך שתכשיטים אלו הם פרי עבודת לבו. שורות אלו מתייחסות, כך נדמה, לפרטים ביוגרפיים על בלייק, ואולי זהו "הבור העמוק של העצבות" אשר בלייק רשם במכתב לג'ורג' קמברלנד ב-2 ביולי 1800:
בית 10. "רעיונות אלו משרתים המון מטרות של הטוב הפרקטי, וכלפי חוץ הרעיון נמצא במצב המשגשג ביותר, גם כשהמיץ יוצא מכל שורשיו". עבודות האמנות שלו הן "בשרו ויינו" והוא מאכיל אחרים מזון רוחני זה, את "הקבצן והרש" או אפילו גם את "הנוסע בדרכים":
כפי שדיימון מצהיר, "מתוך יכולת ההארחה שלו (האש שעל האח), נולדה החלוקה שלו, התינוקת". התינוקת מסמלת את חוסר הסובלנות, "הכנסייה המזויפת, המסתורין של בבל", אותה מכנה לרוב בלייק רחב. (הדמות התנ"כית) הירש מציע פרשנות אחרת. ברגע שהתינוקת חסרת השם נעלמת, "מפני שהפרוטגוניסט לא מוטרד מבעיות הארץ", הוא רואה "כורח טרגי וחסר משמעות במעגל ההיסטורי של רעיונות אנושיים דתיים". כך שהתינוקת מסמלת רעיון רוחני "הנולד מתוך חורבותיהן של תקוות ארציות", ואין לכך שום קשר עם האישה הזקנה.. הבית ה-12 מבהיר ש"היא כולה עשויה מאש יצוקה, תכשיטים וזהב" ושום דבר ארצי יכול לגעת בתינוקת אשר "צמחה מתוך האש של השכל היצירתי"
בית 13. יוקרה זו מייבשת את הרעיון עצמו, ומתקשרת לאינדיבידואל מסוים, המנצל את הכבוד תודות לרעיון עצמו (כפי שאנו רואים למשל במקרה של מוסד האפיפיורות, המלוכה ועוד). הרעיון מואפל על ידי יוקרתו שלו עצמו, המשיג לעצמו אדם בעל חיים ונשמה".
בית 15. הירש מציע שהבתולה היא התינוקת שגדלה כבר, ו"בהתחבקות הראשונה שלהם, הרעיון הארצי, הישן, נעלם באופן מוחלט" (הקוטג', הגן והיופי הקסום שלו, נעלמים לפני מראה עיניו).
בתים 16-17. גברים אחרים, "האורחים על האדמה", גם נעלמו מפני ש"עינו המשתנה משנה הכל". בדרך דומה, עינו של בלייק, השתנתה בגלל "הדיכאון המטופש" שלו, והוא התוודה לפני קמברלנד: "אני נחבאתי... אני מזניח את חובתי כלפי כל חבריי". כל חושיו שונו והוא יכול היה לראות רק "מדבר שחור מסביב":
וו. מ. רוסטי מסביר שבבית 18, הרעיון הישן "חוזר לינקות" ו"הופך לרעיון חדש, המשפיע על קהילה חדשה, ותחת תנאים משתנים".
בית 19. מוקסם מיופייה וממיניותה, הוא "אוכל ושותה" את "הלחם והיין", של חיוכה ועיניה, כך שהוא "נהיה צעיר יותר ויותר מיום ליום":
בית 20. אבל הזוג אינו ביחד, היא "כמו האייל הפראי", בורחת הרחק. בעוד הוא מחפש אותה. "חרדתה נוטעת עשב פראי", והיא "מצורות אהבה שונות מתפזרת", כך שהיא "מרגע לרגע נהיית לא כנה" והופכת להיות "מפלרטטת בצורה לא ישרה"
בית 21. הם נכנסים לנבכי האהבה הסוררת, חסרת המוסר, "במקום שמשוטטים אריה-הזאב וחזיר הבר". למרות זאת, דבר זה הופך את העולם ליותר ראוי למחיה.
בית 22 מחזיר אותנו לחלק הראשון של הנושא. הרעיון מתחיל בכיוון חדש - הוא כמו תינוק שנולד; החברה שעליה הוא פועל היא חברה זקנה - היא כבר לא בתולה נאה, היא אישה מבוגרת.
הסיום הוא מלא בדימויים השליליים של שירתו של בלייק משנת 1790. בבתים 24-25 הרעיון נראה כל כך חדש ולא רגיל, כך שזה נראה מקרוב, שהרעיון מעורר תדהמה רבה. התינוק שזה עתה נולד מזעיף פניו ומפחיד, מה שמתאים לאופיו המדכא של הסדר האוריזני
בית 26. לבסוף, "הוא חוזר להיות התינוק שוב והיא האישה הזקנה", ו"הכל נעשה כפי שאמרתי". "כל מי שמעז לגעת בתינוק הזעוף ייענש", למעט האישה הזקנה ה"ממסמרת אותו על הסלע". אבל כל זה הוא רק חלק מהמעגל אשר יחזור על עצמו שוב ושוב.
וו.מ. רוסטי מסכם: אין אף אחד שמסוגל להתמודד עם הרעיון ולפתח אותו באופן מלא, למעט החברה הזקנה אשר איתה הוא בא במגע. בתחילה, החברה יכולה להתמודד עם הרעיון באופן ראשוני רק באמצעות סילופו, שדרכו (כמו במקרה הקודם, בפתיחת השיר) הרעיון חייב לקבל מרות עד לניצחון הסופי. המסקנה של הירש היא, כי בעולה פנתה לכמורה, כיוון שהיא הייתה צריכה לעשות זאת, מפני שהאידיאל הרוחני תמיד קורס לתוך מדינת דת.
פרשנות לשיר מאת ויליאם בטלר ייטס
בספר הפרשנות בן 3 הכרכים ליצירותיו של ויליאם בלייק, עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת (The Works of William Blake: Poetic, Symbolic and Critical, 1893) מובאת גישתו הפרשנית של ייטס באשר לשיר:
"הנוסע המנטלי מהווה בו-זמנית הן מיתוס סימבולי של השמש והן סיפור המתאר גלגול נשמות. השיר מייצג גם חזון של זמן ומרחב, אהבה ומוסר, דמיון וחומרנות. באופן דומה לשאר הסמלים המיניים השיר מאגד לתוכו שלוש משמעויות ובמרומז משמעות רביעית. לשיר יינתן פירוש נפרד מנקודת המבט של כל זואה (חיה ביוונית), פירוש עבור אוריזן (Urizen), פירוש עבור לובה (Luvah), עבור תרמאס (Tharmas) ועבור אורת'ונה (Urthona). לא יהיה זה קשה לקורא עבורו הסימבוליזם של בלייק כבר לא מהווה מסתורין מבלבל, להתחקות אחר המשמעויות הללו. כמו ברוב הפסקאות הסתומות האחרות, בלייק מעניק לנו בשיר זה, רמזים אין-ספור באילו דפים לחפש אחר נרטיב מקביל הנמצא ב"ספרי הנבואה". רמזים, השופכים אור וחושפים את המשמעויות הנסתרות בשיר. רמזים אלו יימצאו לפעמים בתמונה המוצעת, ולפעמים במילים מנחות או מונחים טכניים סימבוליים אשר הרעיון העומד מאחוריהם לא מפורט בשיר עצמו, אלא במקום אחר ביצירותיו של בלייק.
הארץ בה "הנוסע המנטלי" נודד, נמצאת בתוך כל אחד מאיתנו. הגברים והנשים הם למעשה ("ירושלים", לוח מס' 38, שורה מס' 33). אחד מהאיורים הרבים ליצירתו של יאנג, "מחשבות לילה", בספרו של אדון ביין, אשר צוירה בצבעי מים, מתאר את לובה (Luvah) וואלה (Vala) בשעה שהם "יורדים לתוככי הלב האנושי". הגבר והאישה שבשיר זה, הם, בין היתר, לובה וואלה. בארץ זו דרות ("ירושלים", לוח מס' 68, שורה מס' 37).
אם התינוק הוא רגש נפשי, שמחת תינוק המייצגת את הצלם האנושי, או אז הוא ניתן לאשת הצללים חסרת השם, אישה, שבצלמה העתיק, מאחדת את התכונות של רחב (Rahab), תרצה (Tirzah), גואנדולן (Guendolen), אניון (Enion), ואלה (Vala) ושאר הדמויות הנשיות האחרות במיתולוגיה של בלייק. האישה היא בעצם האהבה, "הצדף הארצי" (Mundane Shell), כאשר היא "מובאת לאור יום, בגאוות יופי צנוע" ("ירושלים", לוח מס' 22, שורה מס' 17). הוא קשור לסלע, העשוי דם ("ירושלים", לוח מס' 83, שורה מס' 56) הנהפך לסלע קשה ואטום, העוטה כל דבר צמחייה ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 5). הטבע הנשי גומע לתוכו את האהבות, אותן מסמלים בני ירושלים, דן וגד (שורה מס' 22, שם). האהבות הללו, הן למעשה, צלם האנוש, הרחמים, החמלה, השלום והאהבה, אשר עתה חבליה קשורים או ממוסמרים לסלע ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 44) או לגבעולי הצמח ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 44 - לוח מס' 68, שורה מס' 9).
לכידתן של היללות בספלים, מהווה את אחד מסוגי הספורט של משחקי האהבה אשר נפוצים בקרב דורכי הגת ביקב של לובה (Luvah). דורכי הגת הללו משמשים כדמויות אנוש של עשבים - כך מזוהות דמויות כ"סלע", "דם", "נקבה", "ירק" ("ואלה", לילה 9, שורה מס' 768 ו"מילטון", לוח מס' 24, שורה מס' 38). כל זה גם שייך למלחמה (שמו האחר של היקב), אויבה של האמנות ומכאן של האדם. הוא מתקשר להפרדה בין הזכרי לנקבי וביניהם לבין האדם ("ירושלים", לוח מס' 90, שורה מס' 14). כשהסכין עורפת את הראש זוהי הכחשה ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 24). היא עורפת את הנצח בקרב אלו אשר נכנעים לה תחת הפילוסופיה האפיקוריאנית של העץ של אלביון ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 13). כשהסכין מפלחת את הלב, זוהי אהבה הנדחית באכזריות של קדושה הלוקחת את הבשר מהקורבן ובוחנת את גפיו של העולל ("ירושלים", לוח מס' 68, שורה מס' 57). אם כן, "האשה הזקנה" פועלת על "שמחת התינוק" כפי שאלביון ותרמאס פועלים כשהם במצב המוסרי של תמותה ושגיאה ("ירושלים", לוח מס' 22, שורה מס' 20 ו"ואלה", לילה 1, שורה מס' 46).
הדברים הללו מראים מיהו התינוק שעל הסלע. אך האישה הופכת להיות צעירה ואילו התינוק זקן, בהתאם לחוק האומר שהמעניש מתמזג עם רוחו של הקורבן ("ירושלים", שורה מס' 14).
כשהתוצאה היא כשהם נמצאים באותו גיל, אזי הם מחליפים תפקידים והוא הופך להיות אורק ברגע שאורק שחרר עצמו לחופשי מאשת הצללים חסרת השם ואף כבש אותה. כשהוא מזדקן, עושר נשמתו מורכב ממצבור חיוכיו ובכיותיו. אך הוא זכר, וגם נפש והדברים הללו משמחים אחרים, כשהוא "מלמד ברון" - כפי שהביטוי הנדוש אומר - מה שהוא "למד בסבל".
מהלהבה הנפשית שלו, צורה של יופי מתחילה ללבלב, הגורמת להנאה לבן אדם אחר. הוא, כמו טיריאל (Tiriel), מודח, לאחר ששחק את אונו הגברי - רוצה לומר, הנפשי. דבר זה היווה חלק מאמונתו של בלייק במציאותן של ישויות שכליות העשויות לגרש את יוצרן מעולמו שלו. עתה, זהו מעשה ידיו של השכל אשר סיים את עבודתו כדי ליהנות מאחר, כשישות שכלית אחרת נהנית משלו ("בעת זריעה, למד; בעת קצירה, חנך; בחורף, הפק הנאה" - "נישואי העדן והשאול", פתגם ראשון).
האורחים המנטליים, אשר עליהם הוא כבר לא חושב יותר, נידפים ומתפזרים ברוח. יש לציין, שאך ורק ראשו, הוא זה שריכז אותם. הקוטג' שלו נעלם (האם זה נכתב בפלפהאם? השווה את הביטוי הנוגע ל"ארץ השטוחה" הנהפכת לכדור, לביטוי המופיע במכתבו של מר באט, ספטמבר, 1801).
מה שהתרחש הוא זה: האדם נכנס למצב של מוסריות, כאשר הצמחייה משוכה למטה באמצעות אהבה גופנית. בנוסף, האהבה המנטלית החלישה אותו כיוון שאשת הצללים ונשים נוספות משכו למטה את ארבע הזואות (החיות, ביוונית) ואת הנשמות כדי לחיות דורות של בני תמותה.
כרגע, לידה מנטלית חדשה תופסת את מקומה. תינוק נולד. התינוק חייב להימסר ולהיות נתון לחוקיו העתיקים של "הצדף הארצי". גולגונוזה (Golgonooza) נבנית על סלעים ("ירושלים", לוח מס' 53, שורה מס' 17) ואם הרעיון אמור להיכנס למצב של אושר מושלם, הוא חייב להיכנס למצב של חיי בן תמותה (האמת חייבת להיות אדם/זכר) ("ירושלים", לוח מס' 69, שורה מס' 31 ולוח מס' 86, שורה מס' 42).
אם כך, המחשבות והחושב אותן מתמוססים אחד בתוך השני, יצירות האמנות וחוויית האהבה מהווים את השערים דרכם המנטלי עובר לאישי והאישי למנטלי.
ההקשר של השיר ביחס ל"חזון" ייטס
ייטס, בספרו "חזון", אשר אותו הוא הוציא לאור בשנת 1925, כלל דיון נוסף על השיר, כשהוא בא להסביר את "המערכת" שלו לפי התנועה הניגודית של הג'ייר הספירלי (Spiral Gyre). מודל זה, משמש את ייטס לתיאור מחזוריות היסטורית בת כ-אלפיים שנה ולתיאור מחזוריות של גלגולי נשמות סובייקטיביים ואובייקטיביים (Antithetical and Priamry).
מובאת כאן הפרשנות של ייטס לשיר, בהתאם ל"מערכת" האזוטרית-מטאפיזית המוסברת בספרו "חזון" (1925, כרך א', עמ' 133-134):
בלייק, ב"נוסע המנטלי", מתאר מאבק, מאבק החוזר על עצמו באופן תמידי בין גבר לאישה וכשהאחד מזדקן, האחר הופך לצעיר. ילד נמסר לאישה זקנה ו:
אם כן, הוא בתורו נהפך ל"צל זקן", כאשר הוא נדחף מדלת ביתו, בו. הוא אנוס לנדוד ואז הכל חוזר על עצמו פעם נוספת:
כאשר אדווין ג'יי אליס ואני סיימנו לחבר את הספר הגדול על הפילוסופיה של ויליאם בלייק (עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת, The Works of William Blake: Poetic, Symbolic and Critical, 1893), הרגשתי שלא הייתה לנו הבנה של השיר הזה. הסברנו את פרטיו, שכן הם מופיעים במקום אחר, בשיריו או בציוריו. אך לא את השיר בכללותו, לא המיתוס, החזרה המתמדת לאותו הדבר; לא מה שהניע את בלייק לכתוב אותו; אבל כאשר הבנתי את החרוטים הכפולים, אני הבנתי גם את השיר. האישה והגבר הן שתי ספירלות מתחרות (Gyres), הגדלות אחת על חשבון השנייה. אך באשר לבלייק, זה לא מספיק לומר כי הספירלה האחת היא יופי והאחרת היא חוכמה. משום שהוא תופס את המאבק הזה כמאבק המתרחש בכל יחסי האהבה - אם בין האלמנטים של פרמנידס - "האהבה הסוררת" של אריסטו, או בין גבר לאישה - המאלצת כל אחד, לפי תורו, להיות עבד ועריץ.
גם ב"מערכת" שלנו, זהו עיקרון ראשי האומר שכל דבר המופרד מהדבר הנגדי לו - וניצחון הוא הפרדה - "מכלה את עצמו החוצה". קיומו של האחד תלוי בקיומו של האחר.
בלייק ואשתו קתרין, חתמו ב-1789 על מסמך המאשרר את הקמתה של הכנסייה השווידנבורגיאנית, אחיו נשאר שווידנבורגיאני עד לסוף חייו, חברו פלקסמן (Flaxman) היה שווידנבורגיאני ואף אדם מלומד ביותר. לכן, קיימת גם אפשרות שבלייק גילה בקרב שותפיו לאמונתו הדתית ידע על ספירלות ומערבולות. ידע שהתקבל משווידנבורג עצמו, אף על פי שבאותו זמן הוא לא היה נגיש בדפוס. או מהצד השני, אותם יצורים אשר העניקו ידע זה כפי שהוא מופיע ב"יומן הרוחני" של שווידנבורג, העבירו ידע זה גם לבלייק.
נושאים
לדברי דיימון, המוקד העיקרי בתוך השיר הוא התפתחותה של החירות. בלייק מתאר איך החירות נוסדת וקורסת באופן מחזורי. הזקנה בתוך השיר מייצגת את החברה, ההפך לחירות. היא צולבת את החירות, דבר הדומה למה שקורה לדמותו של בלייק אורק. אבל החירות אכן משתחררת וחוברת אליה וביחד הם מסוגלים ליהנות מהשפע הקיים. עם זאת, הם חובקים ילד, המייצג את כנסיית השווא, רעיון הדומה לדמותו של בלייק רחב.
סטיבנסון מציע כי השיר פועל במחזוריות של קונפליקטים בין המינים הגורמת לבעיות רבות. באופן כללי, השיר מלא בעירוב של דעות מנוגדות המונע את הקורא אותו מלהיצמד רגשית לאיזשהי נקודת מבט. לעובדה זו יש סימוכין כיוון שהמבנה הדקדוקי של השיר כולל בתוכו מילים שהן גם בעלות לוגיקה לשונית ומהצד האחר מילים שהן לא. הבלדות של כתב-יד פיקרינג, על פי נורתרופ פריי, נועדו "כדי לחקור את היחסים בין תמימות וניסיון במקום להציג רק את הניגוד ביניהם כפי ששני התחריטים עושים. רעיון זה נכון ביותר לגבי "הנוסע המנטלי" ו"מופתי התום".
תגובת המבקרים
דנטה גבריאל רוסטי, אשר הוציא לאור לראשונה את "הנוסע המנטלי" ב-1863, התייחס בהתחלה לשיר כ"חידה חסרת-תקווה" והתוודה שהוא הגיע לנקודה שבה. למרות זאת, וו.מ. רוסטי שכנע את אחיו לכלול את השיר באוסף, כשהוא נותן את פרשנותו:.
במאמר סקירה משנת 1888, אשר נקרא "תמהונות אישית", אשר פורסם ב"לונדון סטנדרט", הכותב טוען שהשיר "נשמע כמו שירה, אך זוהי עבודתו של אמן הכותב לפי האוזן המוזיקלית שלו עצמו, ומתעלם מחושים אחרים ומהמשמעות הכוללת, כניסיונו הכאוטי הראשוני של טירון לחבר אורטוריה. במקרה האחד, אי הבהירות, נובעת מבליל גדול למדי של רעיונות, ובמקרה האחר הערפול נובע מחוסר כמעט מוחלט ברעיונות כאלה.
במאמר משנת 1922 על המשורר פרסי שלי, הכותב, אשר הזדהה בשם עט ולא בשמו הפרטי, מצהיר:.
ב-1990, בירדסול ויו (Birdsall Viault), טען שבלייק:.
שיטפון (סדרת טלוויזיה)
שיטפון (בפולנית: Wielka woda) היא סדרת טלוויזיה פולנית בת שישה פרקים בבימויים של יאן הולובק וברטלומיי איגנסיוק, על פי תסריט מאת קספר באז'ון וקינגה קרזמינסקה. הסדרה זמינה בפלטפורמת נטפליקס החל מ-5 באוקטובר 2022.
תמצית העלילה
עלילת הסדרה היא בהשראת השיטפון שפקד את ורוצלב ביולי 1997, שבו נספו 56 בני אדם (ראו השיטפון במרכז אירופה (1997) . עלילת הסדרה מתרחשת במשך ימים אחדים בחודש יולי 1997. הדמויות המופיעות בסדרה הן בדיוניות.
יסמינה טרמר (אגניישקה זולבסקה) היא דוקטור להידרולוגיה המתגוררת עם בן זוגה באזור כפרי של פולין. בעבר הייתה מכורה להרואין, ובהווה היא נזקקת לתחליף מתאדון. לאחר ששלחה למועצת העיר ורוצלב תחזית, לפיה העיר עומדת להיות מוצפת מים עקב שיטפון שייגרם כתוצאה מעליית מהר האודר על גדותיו, היא מוזעקת להתייעצות במטה החירום של העיר. אל מול תחזיתה הפסימית ניצב פרופסור נובאק, הסבור שלא ייגרם על נזק לעיר. כתוצאה מכך הצעותיה לנקיטת צעדים למניעת אסון נדחות תחילה, אך לאחר שהסכנה הופכת למוחשית יותר מתקבלת הצעתה לפנות את תושבי אחד הכפרים באזור, ולפוצץ את סוללות החול שבסמוך לכפר, כדי שזרם המים יציף את הכפר, וכך תימנע הצפת העיר. תוכנית זו נתקלת בהתנגדות עזה של תושבי הכפר, בהנהגת אנדז'יי רבאץ' (אירניוש צ'ופ) ואינה מתבצעת.
עקב הגוויות הרבות של הנספים בשיטפון, בית מטבחיים מוסב לחדר מתים זמני. קובה מאראצ'ק מחפש שם את בתו, אך מגלה שנערה הדומה לה שנמצאת שם אינה בתו. בשיא השיטפון יסמינה וקלרה נפגשות, וקלרה מבססת את השערתה שיסמינה היא למעשה אמהּ שהוסתרה ממנה במשך כל השנים. לאחר שפני המים ירדו, התושבים עוסקים בשיקום הנזקים. יסמינה נפרדת מקלרה אך מבטיחה לשמור על קשר איתה.
גביע המדינה בכדורמים
גביע המדינה בכדורמים הוא המפעל השני בחשיבותו בכדורמים הישראלי אחרי אליפות המדינה.
היסטוריה
מעונת 1959/60-1964/65
קושיצה (פולין)
קוֹשִיצֶה (בפולנית: Koszyce) הוא כפר במחוז פרושוביצה שבפרובינציית פולין קטן בפולין, על גדות נהר שצ'רניאווה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1328, ובשנת 1374 הוענקו לו זכויות עיר. במאה ה-16 הגיע היישוב לשיא התפתחותו, אך באמצע המאה ה-17 הוחרב בידי השוודים.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1869, עקב היותו מוקד של מרד ינואר, נשלל מהיישוב מעמדו העירוני.
יהודי קושיצה
יהודים הורשו להתגורר ביישוב רק בשנת 1862, בשל הגדרתו עד אז כעיר כנסייתית, ועם התיישבותם במקום, נטלו חלק ניכר בפיתוחו הכלכלי. עד מהרה התקיימה ביישוב קהילה עצמאית, עם בית כנסת ובית עלמין. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-900 יהודים, כמחצית מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית ופעילות של חוגים חסידיים.
ב-5 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים. בימים אלו נמלטו מהיישוב יהודים רבים מזרחה, ובד בבד, הגיעו אליו פליטים יהודים רבים ממערב פולין. בסוף 1939 נמנו ביישוב כ-1,000 יהודים, רובם פליטים, ועליהם הטילו הגרמנים גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, שהומר בהמשך בסרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר, החרמת רכוש, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה.
בשנת 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו. בסוף אוגוסט-תחילת ספטמבר 1942 גורשו יהודי הגטו, יחד עם כל יהודי נפת מייחוב, למחנה ריכוז בסלומניקי, שם הוחזקו תחת כיפת השמיים, תוך רצח הקשישים והחולים.
ב-7 בספטמבר 1942 גורשו מהמחנה רוב יהודי היישוב למחנה ההשמדה בלז'ץ, כאשר חלקם, שעברו סלקציה, הועברו למחנה עבודה בפרוקוצ'ים שליד קרקוב. כמה עשרות יהודים שהושארו בקושיצה לאיסוף ולמיון רכוש המגורשים ביישוב, נרצחו ב-7 בנובמבר 1942 בגטו מייחוב. לאחר מכן, ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים שעוד הסתתרו בקושיצה, וב-12 בנובמבר 1942 הוציאו להורג את 7 היהודים האחרונים שאיתרו ביישוב. כמה ימים לאחר מכן נתפסו עוד 10 יהודים בכפר מלקובצה, הסמוך לקושיצה, ואלו נורו במקום.
דגל סן-פייר ומיקלון
דגל סן-פייר ומיקלון הוא דגלו הלאומי של הקולקטיב מעבר לים סן-פייר ומיקלון הנמצא ליד החוף המזרחי של קנדה.
הקולקטיב משתמש בדגל צרפת כדגלו הלאומי, למרות שתהליכי ביזור בצרפת הובילו ליצירת מספר דגלים לקולקטיב. לסן-פייר ומיקלון אין דגל רשמי נפרד, אך יש לה דגל לא רשמי.
The Stolen Child
The Stolen Child (בעברית: ילד גנוב) הוא פואמה שחוברה ב-1886 על ידי המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס. הוא פורסם לראשונה במגזין "הירחון האירי" (The Irish Monthly). לאחר מכן הוא יצא לאור פעם נוספת ב-1888, במסגרת האנתולוגיה "השירים והבלדות של אירלנד הצעירה" (Poems and Ballads of Young Ireland), מאת פרי עטם של כמה מן המשוררים האירים הצעירים שהחלו את דרכם האמנותית, בהם ייטס. כאשר, מיד עם פרסומו, מספר מהמבקרים כבר חולקים שבחים לשיר. כאמור, ייטס כתב אותו כשהיה בן עשרים ואחת, בתחילת דרכו כיוצר ולמעשה, זהו אחד מהשירים המוקדמים אותם הוא הוציא לאור. כמו כן, ייטס כלל אותו באוסף "פרשת דרכים" (Crossroads, 1889) אשר היה ידוע גם בשם המקביל, "נדודי אוּשין ושירים נוספים" (The Wanderings of Usheen and Other Poems), על שם הפואמה האפית "נדודי אוּשין" אשר פורסמה אף היא אותה שנה, כמו גם ב"סיפורי פיות ומעשיות עם מפי האיכרות האירית" (Fairy and Folk Tales of the Irish Peasantry).
רקע קצר לכתיבת השיר
השיר מעלה על נס את סיפורי הפיות ואגדות העם האיריים, אליהם נחשף ייטס בילדותו דרך אמו, סוזן מרי פולקספן. ביצירתו המוקדמת, ייטס השתמש במילים מעודנות ורכות, דבר המשקף את השפעת הזרם הרומנטי ומשוררי האחווה הפרה-רפאליטית על סגנונו, כולל ב"ילד גנוב", ולרוב הוא נהג לשלב בשיריו מתקופה זו את מעשיות הפולקלור ששמע מפי אמו. ייטס התעניין רבות באותו הזמן במיתולוגיה האירית, דבר שהניע אותו לפרסם ב-1888 וב-1892, בהתאמה, את "סיפורי פיות ומעשיות עם מפי האיכרות האירית" (Fairy and Folk Tales of the Irish Peasantry) ואת "אגדות הפיות של אירלנד" (Fairy Folk Tales of Ireland). במהלך נעוריו, ייטס העביר את רוב זמנו כשהוא נודד וחולם ב"נוף האזמרגד" הירוק של מחוז סלייגו. השיר נסוב אחר חבורת פיות המפתות ילד אנושי לנדוד הרחק מביתו ולהגיע לעולמן.
בית ראשון
המשורר מתאר את "האי המלבלב" כמקום שבו הפיות שוכנות. אי מלבלב זה שוכן בדיוק במקום שבו הרמה ההררית והגבוהה של סלות' ווד (Sleuth Wood או Slish Wood, "העץ התלול") נושקת למי האגם. מנוחתם השלווה של הנברנים המנומנמים שבאי נקטעת תדיר לשמע משק כנפי האנפות מחריש האוזניים. הפיות מחביאות הן במכלים את ענבות היער והדודבנים הגנובים. הפיות קוראות לילד האנוש לבוא אל מי האגם ולסלעים הפראיים. הפיות מבקשות מהילד ללכת איתן יד ביד לכיוון האי בו הן מתגוררות, מפני שהעולם שבו הוא חי מלא בסבל ובצער מכפי שהוא עשוי להבין.
בית שלישי
הבית השלישי של "ילד גנוב" מתאר את המקום שבו הפיות תרות אחר דגים רדומים ולוחשות באוזניהם חלומות מסויטים. הן אומרות לקורא (ולילד) שהמקום הזה שוכן היכן שהמים נובעים, בגבעות שמעל מפל גלן-קאר, ונקווים אל תוך הבריכות שבינות לעשבי הדשא הגבוהים. הפיות רוכנות מעל אותם עשבים אשר גדלים ועומדים אל מול טיפות הטל, שליד הנחלים. הפיות מפתות את הילד וקוראות לו להיכנס לעולמן, מפני שבניגוד לו, העולם שבו הילד חי, מלא במצוקות מכפי שהילד יכול לחשוב.
בית רביעי
בבית האחרון של "ילד גנוב", הילד מגיע אל האי, בליווי הפיות. הילד נראה רציני. הפיות אומרות לנו, לקוראים, שהילד לא ישמע יותר את קולותיהם של עגלי הבקר הפועים במורד הגבעה, או את קולות הקומקום מעל האש, אשר מעניקים לו חמימות. הילד לא יראה יותר את העכבר החום קופץ מסביב לקערת דייסת שיבולת השועל, המזינה אותו כל כך. הילד יתגעגע למראות ולקולות העולם הזה, מפני שעכשיו הוא מגיע אל "האי המלבלב" כדי לחיות עם הפיות וכדי לברוח מעולם של מצוקה ועצבות, מכפי שהילד יכול להפנים ולהבין.
המוטיבים והנרטיב של השיר
בשלושת הבתים הראשונים של השיר "ילד גנוב", מתואר ילד מהעולם האנושי, אליו פונות פיות, המפתות אותו להגיע ולהיכנס לעולמן. הן מתארות לו את הטבע ואת חייהן, באמצעות דימויים יפים, זאת במטרה לומר לו מה הוא ישיג אם הוא יצטרף שבעולמן. לעומת זאת, ייטס, בבית האחרון של השיר, מזהיר את הקורא פן להיכנס לעולמן זה של הפיות, עקב המחיר שהילד נאלץ לשלם בשל חבירתו והצטרפותו לפיות, בוותרו על האווירה השלווה והחמימה המאפיינת בית בעולמנו. ישנה דיכוטומיה "רכה" בין העולם האנושי לעולם הפיות:
תגובת כניסה אפס
תגובת כניסה אפס (נקראת גם "התגובה הטבעית של המעגל"; באנגלית: Zero Input Response, בקיצור: ZIR) היא שיטת ניתוח מעגלים חשמליים, שבוחנת את תגובת המעגל ללא מקורות (מתח או זרם). תגובת המעגל נובעת רק מתנאי התחלה. תדרי התהודה של תגובת כניסה אפס נקראות גם "התדירויות הטבעיות של המעגל".
התגובה הכוללת של המעגל היא סופרפוזיציה של תגובת כניסה אפס ותגובת מצב אפס.
ראו גם
Zero state response
ג'וואל
ג'וואל, או חברת הסלולר הפלסטינית – ג'וואל (בערבית: شركة الاتصالات الخلوية الفلسطينية –جوال), היא חברת הסלולר הראשונה ברשות הפלסטינית. החברה, המעסיקה קרוב ל-900 עובדים, הוקמה ב-1999, ונכון ל-2012 יש לה 2.5 מיליון מנויי סלולר, המהווים 81% מנתח השוק.
קידומת הסלולר המקומית של החברה, שהוקצתה על ידי משרד התקשורת הישראלי, היא 059.
בשנת 2007 הוקמה חברת וטנייה מובייל במטרה להתחרות בג'וואל.
אנטיוכיה בתקופה ההלניסטית
העיר אנטיוכיה (ביוונית: Ἀντιόχεια) הוקמה בידי סלאוקוס הראשון בשנת 300 לפנה"ס והייתה בתקופה ההלניסטית עיר הבירה המערבית של הממלכה הסלאוקית. העיר הייתה המרכז השלטוני ששלט ממזרח טורקיה ועד עיראק, שם היה המרכז השלטוני השני של הממלכה הסלאוקית, סלאוקיה על החידקל. במעמד זה הייתה העיר מרכז ממשלתי, חברתי, עירוני וצבאי חשוב בעולם ההלניסטי. העיר היוותה צומת דרכים חשוב לתנועה באזור הלבנט והמזרח ההלניסטי והיוותה מקום מפגש של תרבויות וסחורות שנעו ברחבי הממלכה הסלאוקית, אשר שלטה על שטח ממזרח טורקיה ועד אפגניסטן ופאתי הודו של היום.
עד לסוף התקופה ההלניסטית בעיר, גדלה האוכלוסייה והפכה את העיר לאחת הגדולות בעולם ההלניסטי. בעיר היו מקדשים, בתי מרחץ, ומבני ציבור רבים אחרים.
מיקום, ייסוד העיר ומקור השם
לפי ליבאניוס, אזרח אנטיוכיה בן המאה הרביעית לספירה, העיר יוסדה עוד בימי אלכסנדר הגדול, כאשר עבר באזור בעת מסע המלחמה שלו כנגד האימפריה הפרסית, ב-333 לפנה"ס. סיפור זה מופיע רק אצל ליבאניוס וייתכן והיה מדובר בניסיון לחבר מעט מן ההילה של אלכסנדר לעיר עצמה.
עוד בזמן מלחמות הדיאדוכים הקים אנטיגונוס מונופתלמוס עיר בירה לעצמו בשם אנטיגוניה, כ-8 ק"מ צפונית-מזרחית למקום ייסודה של אנטיוכיה. העיר הייתה ממוקמת באזור נוח הן מבחינה הגנתית והן מבחינה כלכלית. סלאוקוס הראשון, אשר ניצח את אנטיגונוס בקרב איפסוס, העדיף להחריב את העיר ולהקים אחת חדשה על מנת להעצים את שמו. ייסוד העיר לווה בטקסים המקובלים, ובסיפור הרשמי סלאוקוס הקריב קורבנות לזאוס במקדש באנטיגוניה על מנת שהאחרון ייתן סימן לסלאוקוס האם לכבוש את העיר, לשנות את שמה, או להשמידה ולהקים חדשה. נשר אשר הופיע ולקח את המנחה נחת באזור בו יוסדה לבסוף אנטיוכיה. סלאוקוס קרא לעיר על שם אביו, אנטיוכוס.
סלאוקוס ייסד את העיר ב-22 במאי 300 לפנה"ס על הגדה המזרחית של נהר האורונטס שבמישור העמוק, אשר נמצא בפינה הצפון-מערבית של סוריה. דרך מישור זה עברה כל תנועת המסחר מאנטוליה בצפון ועד למישור החוף של ארץ ישראל בדרום. מצפון מסופוטמיה במזרח ועד הים התיכון במערב. מאנטיוכיה עברה דרך, אשר התחילה בגשר לגדה המערבית של נהר האורונטס, לסלאוקיה-פייריה, הנמל של אנטיוכיה לים התיכון. הדרך עברה דרך מעבר ביילן, אלכסנדרטה, קיליקיה ושאר אנטוליה. העיר עצמה הייתה בנויה בין הנהר להר סילפיוס.
המים הרבים ממעיינות מקומיים היוו את אחת הסיבות לייסוד העיר בנקודה זו. את המים ייבאו לעיר מערכת של אמות מים מהעיר דפנה, שהייתה ממוקמת על רמה גבוהה יותר מאנטיוכיה, והייתה במרחק של כ-9 קילומטרים דרומית לאנטיוכיה. המים הרבים והקרקע הפורייה אפשרו לגדל יבולים אשר יכלו לספק את מרב צריכת המזון של העיר. אך המיקום של העיר לא תמיד האיר לה פנים. מיקומה הגאוגרפי ליד נהר האורונטס הוביל להצפות פתע כתוצאה מעליית הנהר על גדותיו, ויצירת מאגר מים בין ההר לעיר. בנוסף, מיקום העיר על הבקע הסורי-אפריקני הוביל לנזקים קשים מרעידות אדמה.
מבנה העיר
העיר נבנתה תחילה משני רבעים, כאשר הרובע המיועד למתיישבים יווניים ומוקדונים תופס כשני שלישים משטח העיר, והרובע הקטן יועד לאוכלוסייה המקומית. כמו כן סופרים רומיים השוו את יופייה של אנטיוכיה ליופייה של אתונה, העיר החשובה והגדולה ביוון. מרכז העיר והאגורה היה ממוקם על גדת נהר האורונטס. כמו כן את העיר הקיפה טבעת של חומות ומגדלים שהגנה על העיר ותושביה. בעיר היו מבני ציבור רבים כמו בתי מרחץ, בתי מרזח, מקדשים, תיאטראות וכדומה. בעיר היו שתי שדרות, אחת נמשכה מהשער הצפוני לדרומי – שדרה זו הייתה באורך של 3 ק"מ. בנוסף לקישור בין גדות הנהר השונות חיברו 5 גשרים שונים שחיברו את חלקי העיר השונים.
חיי המסחר התנהלו אף הם סביב נהר האורונטס והמסחר עם המזרח. האגורה על שפת הנהר, בה התנהלו חיי התרבות, הפוליטיקה והמסחר בעיר, גם היא מוקמה על נהר האורונטס וניתן לראות את חשיבות הנהר לחיי העיר לא רק בשימוש במים, אלא גם להשלכת פסולת, מסחר וחיבור לעולם החיצון. רוב חומרי הבנייה ששימשו לבניית העיר באו במקור מיוון והגיעו באמצעות דוברות על נהר האורונטוס אל העיר. רוב המזון של העיר סופק מסביבתה המידית של העיר, ומקצתו במסחר עם הערים השכנות: סלאוקיה-פייריה, לאודיקה-ליד-הים ואפאמיאה, שיחד עם אנטיוכיה-ליד-דפנה היו ערים-אחיות (טטרפוליס).
פסלים
הפסל המוכר ביותר מאנטיוכיה ההלניסטית הוא פסל האלה טיכה. פסל ברונזה זה נועד במקור לייצג את המזל הטוב של העיר ושל תושביה. הפסל נחשב כמגן על המלך ועל תושבי העיר. עם הזמן הפסל נהפך לטיפוסי לערים הלניסטיות במזרח, כשכל עיר מקימה פסל של אלת המזל המגינה על העיר.
סלאוקוס הקים פסל נוסף להנצחתו, אשר הראה ראש של סוס לצד קסדה מוזהבת. התיאור נועד להזכיר את סלאוקוס בורח על סוסו מפני אנטיגונוס, לאחר שהאחרון רצה לקחת את בבל מידי סלאוקוס. הקסדה נועדה לאזכר את הפסדו של אנטיגונוס בקרב איפסוס, שם נחל מפלה ואיבד את חייו. כך מראה הפסל את עלייתו של סלאוקוס החל מבריחתו מבבל, חסר כל ומובס, ועד עלייתו למלכות על הממלכה הגדולה בעולם ההלניסטי ונקמתו באנטיגונוס.
גודל האוכלוסייה והרכבה
לאחר הקמת העיר הצטרפו עתה לאוכלוסייה המקומית של האזור חיילים מוקדונים משוחררים ואזרחים אתונאים מאנטיגוניה, אשר הועברו בכוח לאחר החרבת עירם. כמו כן היו גם מספר יהודים, אשר סביר להניח שהיו שכירי חרב של סלאוקוס בעת שהיה גנרל בצבאו של אלכסנדר במסע כיבושיו באסיה. חלק מהיהודים שהובאו לאנטיוכיה היו עבדים שהובאו מסוריה במלחמותיו של סלאוקוס.
לפי הכרוניקה של יוחנן מלאלס, מספר האתונאים שהובאו מאנטיגוניה והמוקדונים ששוחררו מצבאו של סלאוקוס בעיר עמד תחילה על כ-5,300 גברים, מה שמציע אוכלוסייה התחלתית של בין 17,000–25,000 נפשות, בלי להביא בחשבון עבדים ואת האוכלוסייה המקומית.
עד לסוף התקופה ההלניסטית העיר גדלה האוכלוסייה לכ-300,000 איש מכל רחבי הממלכה הסלאוקית (יהודים, יוונים, מוקדונים, סורים, עבדים מארצות שונות וכדומה) והתחרתה בערים הגדולות בעולם ההלניסטי, כגון אלכסנדריה שבמצרים ורומא.
חיי תרבות ודת
בעיר גודלו סוסי מרוץ ששימשו גם למרוצי כרכרות. ההשתתפות והצפייה במרוצים אלו היו פעילות פנאי נפוצה בקרב אוכלוסיית האזרחים באנטיוכיה. בקיץ החם באזור, האליטה של אנטיוכיה נהגה לנפוש בעיר הסמוכה דפנה, שהציעה בתי הבראה ויערות קרירים. האזרחים החופשיים באנטיוכיה נהנו מחיים נוחים ומאיכות חיים גבוהה. לפי המסורת של הפוליס ביוון, היה באנטיוכיה בית ספר ללימודי נאום ורטוריקה, שהיה המוביל מסוגו בכל האגן המזרחי של הים התיכון למשך 400 שנה. כמו כן בעיר היו הצגות ותיאטראות שבהם הופיעו מיטב האומנים, משוררים והשחקנים בעולם ההלניסטי.
לפי טיטוס ליוויוס, תחת שלטונו של אנטיוכוס הרביעי הוקמה זירת לחימה לגלדיאטורים ואף הוקם מקדש מצופה זהב לאל יופיטר, בהשפעה רומית. הכנסת לוחמת גלדיאטורים לא התקבלה בעין יפה על ידי התושבים היוונים ברובם, אשר לא היו מורגלים בצפייה במחזות הזוועה והקטל. כשראה את תגובת הצופים, הכניס אנטיוכוס את הקרבות בהדרגתיות, כשלעיתים הקרבות היו נגמרים לאחר הקזת הדם הראשונה ולעיתים היו נמשכים עד המוות.
היהודים באנטיוכיה בתקופה ההלניסטית
באנטיוכיה הייתה קהילה יהודית עוד מייסוד העיר. יהודי העיר יכלו לקבל אזרחות מלאה וזכות להשתתף במערכת הפוליטית רק אם המירו את דתם וסגדו לאלי העיר. אף על פי שהיהודים לא היו שווי מעמד ליוונים באנטיוכיה, ניתנה להם הזכות לנהל חיים אוטונומיים ולפתור בעיות ולשפוט בתוך הקהילה שלהם. כחלק מחייהם בקרב היוונים, דיברו היהודים יוונית והיו ביחסים טובים עם האוכלוסייה הלא-יהודית בחיי היום יום ואף דיברו יוונית בבתי הכנסת.
שכירי החרב היהודים ששרתו תחת סלאוקוס הראשון היו כנראה בין אלו שקיבלו את הזכות להתיישב במקום שיהפוך לאנטיוכיה. כמו כן סביר להניח שהובאו עבדים יהודים מסוריה לעיר בנוסף לעבדים רבים שהובאו לעיר. העבדים היהודים האלו שוכנו באזור הדרום-מזרחי של העיר מחוץ לחומה הראשונה של העיר.
לאחר ביזת בית המקדש הירושלמי (169 ו/או 168 לפנה"ס) הביא אנטיוכוס הרביעי את אוצרות בית המקדש לאנטיוכיה למקדש זאוס, דבר שהיה למורת רוחם של היהודים בעיר. לאחר מכן, יורשי אנטיוכוס העבירו חלק מהשלל לרשות היהודים באנטיוכיה והשלל הוצב בבית הכנסת המרכזי של היהודים בעיר, לפי נתון זה ניתן להסיק שהיו כמה בתי כנסת באנטיוכיה.
בירת מערב הממלכה הסלאוקית
עד למותו של סלאוקוס ב-291 לפנה"ס, הייתה סלאוקיה-פייריה עיר הבירה המערבית של הממלכה הסלאוקית ועל מנת להפריד בין אנטיוכיה לערים אחרות בעלות אותו שם בעולם ההלניסטי, נקראה אנטיוכיה-ליד-דפנה, שכן שכנה קרוב לעיר דפנה. לא ברור מתי עברה הבכורה לאנטיוכיה, אך ידוע כי מעמד העיר התחזק עם עלייתו לשלטון של אנטיוכוס הראשון, בנו של סלאוקוס, אשר ניהל את ענייני ממלכתו משם. לאחר מותו עלה לשלטון בנו אנטיוכוס השני, אשר נשא לאשה את ברניקה, בתו של תלמי השני, על מנת לסיים את המלחמה הסורית השנייה. זאת בעודו נשוי ללאודיקה הראשונה. לאחר רציחתו ב-246 לפנה"ס על ידי לאודיקה, אשר רצתה להבטיח את ירושת בנה, שלחה מצרים התלמית צי מלחמה להבטיח שהשלטון יועבר לבנה של ברניקה. הצי כבש את עיר הנמל סלאוקיה-פייריה והמשיך לאורך האורונטס עד לאנטיוכיה. זו הייתה הפעם הראשונה מייסוד העיר שכוח אויב מגיע לשעריה. תושבי העיר, ובתוכם גם האצולה וכל שכבת השלטון, הגיעו לברך את המצרים לשלום. לאחר שנראה היה כי בנה של ברניקה יירש את העיר, חזר כוח המשלוח למצרים. אולם לאודיקה ארגנה את רציחתם של ברניקה ובנה, אשר התחבאו בעיר דפנה. תלמי השלישי, בשומעו על כך, הגיע לאנטיוכיה עם צבא וכבש את העיר עד לשנת 244 לפנה"ס, אז כוחות ממספר ערים יווניות הדפו את המצרים מהעיר והיא חזרה להיות עיר הבירה הסלאוקית. הפעם תחת סלאוקוס השני, בנה של לאודיקה. עיר הנמל סלאוקיה-פייריה נשארה בידי מצרים עד לשנת 219 לפנה"ס.
לקראת סוף שלטונו של סלאוקוס השני, כאשר הוביל מסע מלחמה בפרתיה, הציתה סטרטוניקה דודתו מרידה באנטיוכיה. מטרתה הייתה להעלות לשלטון את אחיינה אנטיוכוס היירקס (העיט), אחיו הצעיר. בו בזמן תקף אנטיוכוס היירקס את מסופוטמיה, על מנת להפריע למסע המלחמה בפרתיה. פעולה זו הוכיחה עצמה כטעות, שכן סלאוקוס נסוג מפרתיה על מנת להתעמת עם אנטיוכוס והכריח את אנטיוכוס לסגת ממסופוטמיה. סלאוקוס הגיע לאנטיוכיה, ולאחר שתפס את סטרטוניקה בסלאוקיה-פייריה, הוציא אותה להורג.
ההתמודדות מול רומא
תחת שלטון בנו של סלאוקוס השני, אנטיוכוס השלישי, נאלצה הממלכה הסלאוקית להתמודד עם עליית כוחה של רומא. אנטיוכוס, אשר עלה לשלטון לאחר הכהונה הקצרה של אחיו ב-223 לפנה"ס, תמך בחניבעל, אשר בעת ביקור באנטיוכיה ב-195 לפנה"ס ניסה להתסיס את הערים היווניות כנגד רומא. לאחר ההפסד במלחמה לרומא ושלום אפאמיאה, התבסס מעמדה של רומא כמעצמה החזקה ביותר בים התיכון.
אנטיוכוס נאלץ להתמודד עם נטל מס כבד לרומא לאחר המלחמה, ונאבק לשקם את הכלכלה. כמו כן הקים רובע חדש בעיר לחיילים המשוחררים מהמלחמה, אשר לא הייתה אפשרות להשתמש בהם או להחזיק בהם.
לאחר מותו עלה לשלטון בנו, אנטיוכוס הרביעי אפיפנס, אשר ניסה לשחזר את הילת העיר על ידי בינוי מואץ וראוותני. אנטיוכוס בנה במרץ שלא נראה מהקמת העיר. על מנת לאזן את איבוד השטחים והנזק הכלכלי שהביאה התבוסה לרומאים תחת אביו, פנה אנטיוכוס לאחד את העמים השונים תחת מרות דתית, פוליטית ותרבותית אחת. על מנת לאחד את העמים תחת הדת ההלניסטית ופולחן השליט, פנה לנטרל את הנטייה הבדלנית של הקהילה היהודית בממלכה. אנטיוכוס החרים רכוש וממון ממקדשים יהודים על מנת למנוע מימון להתנגדות פוליטית או למרידות. הוא השתמש בכספים לבנייה המואצת ולבניית פסלים מפוארים על מנת להעצים את יוקרתו, זאת מתוך מטרה להגביר את נאמנות הגורמים השונים בממלכה. תחת שלטונו נטבעו לראשונה מטבעות שכללו את שם המלך, בנוסף לשם העיר אנטיוכיה. בהשפעה רומית, הקים אנטיוכוס מקדש ליופיטר. אנטיוכוס אף הקים רובע חדש לעיר, אשר נקרא על שמו אפיפניא. הקמת הרובע הייתה נחוצה עקב הגידול המתמיד באוכלוסיית העיר. באפיפניא נוסדה אגורה חדשה, כך שכעת היו בעיר שני שווקים. באגורה זו נבנה גם מבנה הבולטריון של העיר. על מנת לספק את צריכת המים המוגברת של העיר לאחר הקמת הרובע החדש, הקים אנטיוכוס אמת מים חדשה.
לאחר מותו של אנטיוכוס הרביעי (163 לפנה"ס) הממלכה הסלאוקית חדלה לשחק תפקיד מרכזי בבמה העולמית, ומעמדה של העיר אנטיוכיה נשחק עם הזמן בצורה הדרגתית. בנוסף לכך, בשנת 148 לפנה"ס תועדה רעידת אדמה אדירה, אשר גרמה להרס נרחב בעיר.
דמטריוס השני, נינו של אנטיוכוס הרביעי, פיזר את רוב צבאו לאחר שהנחיל תבוסה לאלכסנדר באלאס בשנת 147 לפנה"ס. אזרחי אנטיוכיה, יחד עם החיילים המשוחררים אשר רצו להפיל את דמטריוס, פתחו במרד נגדו. דמטריוס נוכח כי לרשותו עומד מספר מצומצם של שכירי חרב יוונים, ושלח לקרוא לעזרה מיונתן הוופסי, אשר היה הנציב ביהודה מטעם הסלאוקים. יונתן שלח תגבורת של 3,000 שכירי חרב יהודים. משנודע לתושבי אנטיוכיה על התגבורת המגיעה, ניסו לצור על הארמון ולתפוס את דמטריוס. דמטריוס שלח את הכוחות היוונים והיהודים כנגד ההמון, אולם ההמון הניסם. לאחר שהניסם ההמון, טיפסו החיילים היהודים על גגות הבתים והחלו להשליך חניתות על ההמון ולהצית בתים באש. ההמון החל לסגת, כשאחריו דילגו החיילים היהודים מגג לגג והמשיכו להטיל בהם חניתות וברחובות תקפו החיילים היוונים. לאחר שראו האזרחים את מספר ההרוגים הרב בצידם (100,000 הרוגים מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-120,000 לפי ספר מקבים א', על אף שהוטל ספק באמינות מספר זה) נכנעו. באישורו של דמטריוס בזזו החיילים היהודים את אנטיוכיה, כשכרם. לאחר בזיזת העיר גורשו רבים מתושביה לחלקים אחרים בסוריה. השימוש בשכירי חרב יהודים על מנת לדכא מרידה מקומית תרם לרגשות הזעם כנגד הקהילה היהודית.
לקריאה נוספת
מקורות מודרניים
קישורים חיצוניים
מקורות עתיקים
מירב ארלוזורוב
ביוגרפיה
נולדה בגאנה, בעת שאביה, שאול ארלוזורוב (בנו של חיים ארלוזורוב), שהה שם בשליחות בתחום הנדסת המים. גדלה בתל אביב.
בעלת תואר ראשון בכלכלה, ותואר שני בניהול, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
קריירה
החלה בפעילות עיתונאית במסגרת שירותה בצה"ל ככתבת "במחנה". עם סיום שירותה הצטרפה לעיתון "חדשות". בשנות ה־90 הייתה עיתונאית בעיתון "גלובס". בפברואר 1994 פרסמה ככותרת ראשית ב"גלובס" הערכה כלכלית שהפיצה חברת "מודלים כלכליים" ללקוחותיה בסוף 1993. בעקבות הפרסום ספג שוק המניות היצע חסר תקדים של מיליארד שקל והחל משבר המניות של 1994.
בשנת 1999 עזבה את "גלובס" והצטרפה ל"הארץ", וערכה את מוסף הכלכלה בעיתון במשך חמש שנים. לאחר הקמת TheMarker ומיזוגו עם מוסף הכלכלה של "הארץ" מונתה לעורכת המהדורה המודפסת של TheMarker. בעלת טור יומי ב־TheMarker, שבו היא מפרסמת מאמרי פרשנות העוסקים בכלכלת ישראל. בנוסף היא עורכת מדור הדעות של TheMarker. טוריה מתפרסמים גם באתר וואלה!.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, ניכרו בכתיבתה של ארלוזורוב הסתייגויות מהמבנה הקלאסי של השוק החופשי. כך תיארה ארלוזורוב במרץ 2013 את היתרונות שיכולה להציע כלכלה קואופרטיבית על פני "כלכלת שוק".
במאי 2023 זכתה בפרס סוקולוב לעיתונות הכתובה ולתקשורת האלקטרונית, הנימוק לזכיה: "מראשוני המעלים על סדר היום הציבורי את מה שמכונה 'החיים עצמם', והיא מרבה לעסוק בבעיות הקשורות בדמוגרפיה, תעסוקה, כלכלת חינוך, כלכלת בריאות ותחרות בתחום הבנקאות".
חיים אישיים
הייתה נשואה למרון גרינברג, ולהם ארבעה ילדים. מתגוררת בתל אביב.
ביקורת
נטען כי מאמר של ארלוזורוב, שמציג נתונים שזיהום אוויר מכלי רכב במפרץ חיפה חמור מהזיהום מהתעשייה, הוא מטעה כי היא לא לקחה בחשבון כי "80% מזיהום האוויר שמקורו בתחבורה במפרץ חיפה נובע מהתנועה הערה של משאיות מונעות סולר בין מפעלי התעשייה הרבים ונמל חיפה". עוד נטען שהיא מסתמכת יתר על המידה על נתונים של משרד האוצר, עד כדי זלזול בידע של פרופסורים לכלכלה בישראל בנוגע לשוק בישראל. הפרופסור למשפטים והפעיל חברתי יוסי דהאן טעון שארלוזורוב אינה בקיאה בנושאים שהיא כותבת עליהם, אלא ממחזרת מסרים וחומרים שמועברים לה ממשרד האוצר כדי לקדם אג'נדה ניאו-ליברלית. העיתונאי איתי לנדסברג־נבו כתב כי "התכתבויות אינסופיות עם עורכי 'דה־מרקר' בניסיון להכניס מאמרי דעה נגד האג'נדה של העיתון עלו בתוהו... מירב ארלוזורוב וסמי פרץ מנעו את מאמרי הדעה הללו" וכי עיתון TheMarker לא מפרסם טורי דעה המנוגדים לאג'נדה של עורכיו.
איש העסקים אליעזר פישמן, בעל השליטה בעיתון גלובס, הגיש בשנת 2004 נגד "הארץ" ואחדים מעורכיו, ובהם ארלוזורוב, תביעות לשון הרע על כך שפרסום התיקון לכתבה עם מידע כוזב על חברה בבעלותו היה מוצנע מדי. תביעה נוספת הוגשה על ידי פישמן ב-2007 בה נטען כי התיקון לכתבה כוזבת בנוגע להשקעה בלירה הטורקית היה חלקי והוא לא כלל התנצלות בגין הנזק שנגרם לו עקב הפרסום.
מריה תרזה, נסיכת בורבון-פארמה
מריה תרזה ססיליה זיטה שרלוטה, נסיכת בורבון פארמה (28 ביולי 1933 - 26 במרץ 2020) הייתה בת אצולה ספרדייה-צרפתייה מבית בורבון-פארמה. בתו של סאווריו, נסיך בורבון-פארמה. מריה תרזה הייתה סופרת בשפה הספרדית, פעילה פוליטית סוציאליסטית ותומכת של תנועת הקרליסטים. היא בת האצולה הראשונה שנפטרה במהלך מגפת הקורונה.
ביוגרפיה
ילדותה עברה עליה בטירת בוסטז העתיקה, בעיר בסון, צרפת. לאחר שלמדה בחטיבת ביניים בטור, היא עשתה דוקטורט בלימודים היספניים בסורבון עבודת הדוקטורט שלה בשנת 1977 הייתה "La clarificación ideológica del Carlismo contemporáneo" ("הבהרה אידאולוגית של הקרליזם בן זמננו"). לאחר מכן היא עשתה דוקטורט נוסף בסוציולוגיה פוליטית מאוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד. היא התעניינה גם באסלאם ובזכויות נשים.
בשנים הבאות הייתה מריה תרזה פעילה בתנועה הקרליסטית, אך תמכה גם באידאולוגיות ליברליות וסוציאליסטיות, מה שזיכה אותה בכינוי "הנסיכה האדומה". במסגרת פעילותה הפוליטית היא נפגשה עם מספר אישים שנויים במחלוקת ביניהם אנדרה מאלרו, פרנסואה מיטראן, יאסר ערפאת והוגו צ'אווס. ב-1981 היא קיבלה אזרחות ספרדית. פרט לפעילותה הפוליטית והחברתית, היא עבדה כהיסטוריונית וכתבה שבעה ספרי היסטוריה בשפה הספרדית.
ב-26 במרץ 2020 היא נפטרה כתוצאה מהתפרצות נגיף הקורונה בצרפת והייתה בכך לבת האצולה הראשונה שנפטרה מהנגיף.
.ni
.ni היא סיומת האינטרנט בניקרגואה.
סיומות אינטרנט משניות
ההרשמות הן ברמה השלישית מתחת למספר שמות ברמה שנייה. יש גם מעט אתרים ישירות ברמה השנייה, כולל אתר הרישום עצמו בכתובת nic.ni.
מסיבות פוליטיות או שיווקיות, .ni נרשם מדי פעם ומשמש גם אתרים הממוקמים בצפון אירלנד, ולא ccTLD הרשמית של בריטניה, .uk (או .ie של אירלנד). תת-הדומיין .co.ni זמין למטרה זו מתוך הבנה ברורה כי .co.ni הוא תת-דומיין של הדומיין .ni, שהוא שם הדומיין ברמה העליונה עבור ניקרגואה וככזה בכפוף לתנאים ולהגבלות של הרישום בניקרגואה.
מחבטן הספירים
מַחְבְּטַן הַסַּפִּירִים (שם מדעי: Taeniura lymma) הוא מין בסוג מחבטן, שחי בימים טרופיים באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט. המין חי בעיקר בחופים חוליים ובשוניות אלמוגים, בעומקים של עד 30 מטר ובדרך כלל בקרבת החוף. המין הוא פופולרי באקווריומים ברחבי העולם בזכות צבעיו המרשימים והתנהגותו החברותית והרגועה.
תפוצה
מחבטן הספירים חי במים טרופיים בקרבת החוף בכל אזור תפוצתו, שכולל את האוקיינוס ההודי, האוקיינוס השקט, והים האדום, כולל חופי איים כגון מדגסקר, מאוריציוס, זנזיבר, איי סיישל, סרי לנקה והמלדיביים. הוא חי גם במפרץ הפרסי ובמפרץ עומאן, בהם הוא נדיר יותר. בתפוצתו באוקיינוס השקט, המין חי בשטח שבין הפיליפינים, לצפון אוסטרליה, כולל מרבית האיים הפולינזיים שביניהם. תפוצתו מגיעה מזרחה עד לאיי שלמה. המחבטן נמצא בעיקר בעומקים שלא עולים על 30 מטר, והוא חי בעיקר על הקרקעית של חופים חוליים ושוניות אלמוגים. בקיצים להקות שלמחבטנים נודדות דרומה עד דרום אפריקה.