cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוהיליב-פודילסקי
גטו מוגילב-הגטו במוהיליב
בסוף שנת 1943 ועדה יהודית ומנהיגים יהודים מרומניה ביקרו במקום וגייסו כסף לעזרתם. עם הנסיגות של גרמניה החלה השבת יהודים למקומותיהם, תחילה 3,198 יהודי דורוחוי בדצמבר 1943, אחר כך, ב-6 במרץ 1944 (י"א באדר ה'תש"ד), 1,100 יתומים שהושבו לאזור בו נולדו.
כשבועיים אחר כך ב-19 במרץ 1944 (כ"ד באדר תש"ד) נכבשה העיר בידי הסובייטים, תוך לכידת 220,000 חיילים גרמנים בקרב כיס קמניץ-פודולסקי, והיהודים בעיר שוחררו.
פארק דה לה וילט
פארק דה לה וילט (צרפתית: Parc de la Villette) הוא פארק עירוני הנמצא ברובע התשעה-עשר של פריז (צפון מזרח העיר). הפארק הוא השלישי בגודלו בתחומי העיר על שטח כולל של 250,000 מ"ר. הוא הוקם בהדרגה מ-1983 עד 1998 במקומו של שוק בשר ובתי מטבחיים ישנים.
בתחומי הפארק נמצאים גם מוזיאון המדע והתעשייה (Cité des Sciences et de l'Industrie) שהוא מוזיאון המדע הגדול באירופה ו"הזֶ'אוֹד" ("la Géode") - כדור כסוף ומבריק שבתוכו קולנוע IMAX.
תכנון
הפארק, פרי תכנונו של האדריכל השווייצרי ברנרד צ'ומי, כולל פונקציות ציבוריות ומתקנים מסוגים שונים בנושא מדע ומוזיקה, וכן מתקנים ואטרקציות לילדים. תכנונו של הפארק הוא דוגמה לגישת הדה-קונסטרוקטיביזם בתחום אדריכלות הנוף ואבן דרך חשובה בזרם אדריכלי זה. צ'ומי זכה בתחרות על תכנון הפארק ובתכנונו הושפע באופן ישיר ממשנתו של הפילוסוף ז'אק דרידה אשר עמו אף התייעץ.
תכנונו הדה-קונסטרוקטיביסטי של הפארק בא לידי ביטוי בכמה מערכות גאומטריות המכתיבות את התכנון המולבשות אחת על גבי השנייה ב"סופרפוזיציה". מערכות אלה, מתוות את שלד הפארק על שביליו, המבנים הפזורים בו ואופן חיבור כל מתחם הפארק אל המרקם העירוני שסביבו. בולטים במיוחד בנוף הפארק, 35 מבני "פולי" (Folly) אדומים (מבנים ללא שימוש של ממש) המוסדרים בכל הפארק לפי גריד מרובע שאינו בהכרח תואם את התוכנית הכללית. דוגמה זו למערכת סופר-פוזיטיבית יוצרת יחד עם שאר המערכות, על פי תכנונו של צ'ומי, מספר אופנים לקרוא ולפרש את המרחב הפיזי. מבני הפולי בנויים כל אחד באופן שונה, כשכל מבנה הוא מעין "תרגיל אדריכלי" בעצמו, אך כולם באותו סדר גודל וכולם צבועים באדום. בחלקם מתקיימות פונקציות כגון קיוסק או חנות קטנה, חלקם הם מתקני שעשועים לילדים, חלקם מקומות אליהם ניתן לטפס ולתצפת וחלקם הם כפסלים לכל דבר.
תכנון הנוף בפארק משתלב עם תעלת המים "אגן לה וילט" וכולל גופי מים נוספים בתוכו. בנוסף, משלב הפארק עוד מספר רב של אלמנטים נופיים ואדריכליים שונים המשתלבים זה בזה.
זאכרי טיילור
זאכרי טיילור (באנגלית: Zachary Taylor; 24 בנובמבר 1784 – 9 ביולי 1850) היה נשיאה ה־12 של ארצות הברית, החל ממרץ 1849 ועד למותו ביולי 1850.
לפני נשיאותו היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית. נחשב לגיבור לאומי לאחר ניצחונותיו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ובשל כך נבחר, למרות דעותיו הפוליטיות המעורפלות, לתפקיד נשיא ארצות הברית. מחויבותו הראשית כנשיא הייתה שימור האיחוד לנוכח המחלוקת בנושא העבדות, אך הוא מת בטרם הספיק לעשות הרבה בסוגיה זו.
הצלחתו של טיילור במלחמת הסמינול השנייה הובילה לכך שמשך תשומת לב לאומית וב-1845, כשהחל סיפוחה של רפובליקת טקסס, שלח אותו הנשיא ג'יימס פולק אל אזור הריו גראנדה, כשהוא מצפה לקרב מול מקסיקו בגבול בין המדינות. מלחמת ארצות הברית–מקסיקו אכן פרצה וטיילור ניצח את הצבא המקסיקני והצליח להסיג את כוחותיו מטקסס ואף נכנס עם צבאו למקסיקו, וניצח גם שם את הצבא המקסיקני. אלא שטיילור הפר פקודות כשהמשיך לצעוד עם חייליו דרומה, ולפיכך הועברו מפיקודו מרבית כוחותיו. למרות זאת, הוא המשיך להיות אהוד ולהיחשב לגיבור לאומי.
המפלגה הוויגית שכנעה את טיילור להסכים לעמוד בראשה, אף שהוא לא התעניין בפוליטיקה והוא אכן ניצח בבחירות 1848.
במהלך כהונתו הקצרה כנשיא, גבר העימות בנוגע למעמד העבדות בטריטוריות שהושגו במלחמה והדבר הוביל לאיומי פרישה מצד הדרום. אף שהיה דרומי ובעל עבדים, טיילור לא רצה בהרחבת העבדות. הוא דחף את המתיישבים בניו מקסיקו ובקליפורניה לכונן חוקות שיהפכו אותן למדינות, והכין את הקרקע לקראת פשרת 1850 בין הצפון לדרום, סביב מעמדה של העבדות. הוא מת מבעיות קיבה ביולי 1850, ולכן לא השפיע על החלוקה האזורית שהובילה, עשור לאחר מכן, למלחמת האזרחים האמריקנית.
ראשית חייו
טיילור נולד ב-24 בנובמבר 1784, במטע במחוז אורנג', וירג'יניה למשפחת בעלי מטעים נודעת מרקע נוצרי-אנגלי. הוא היה השלישי מבין חמישה בנים במשפחתו (בן שישי מת בינקותו) והיו לו שלוש אחיות קטנות. אמו הייתה שרה דבני (סטרוטר) טיילור. אביו, ריצ'רד טיילור, היה לוטננט קולונל במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית. טיילור היה צאצא של ויליאם ברוסטר, מתיישב צליין שהנהיג את מושבת פלימות', מהגר שהגיע על סיפונה של המייפלאואר ומחותמי אמנת המייפלאואר. הוא היה בן דוד מדרגה שנייה של ג'יימס מדיסון, הנשיא הרביעי של ארצות הברית. כמו כן, היה טיילור בן דוד מדרגה שלישית של רוברט אדוארד לי, לימים גנרל ומראשי ההנהגה הצבאית של קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
משפחתו של טיילור היגרה מערבה והתיישבה קרוב לשטח שהפך ללואיוויל, קנטקי, ליד נהר אוהיו. טיילור גדל בבקתה קטנה מעץ לפני שמשפחתו עברה לבית לבנים. הגדילה המהירה של לואיוויל סייעה לאביו של טיילור להחזיק בארבעים קילומטרים רבועים של קרקעות ברחבי קנטקי. היו לו עשרים ושישה עבדים. כיוון שלא היו בתי ספר רשמיים, טיילור לא למד חינוך פורמלי. הוא למד מאמו לקרוא ולכתוב ומכתביו הראשונים מראים שהתקשה בכתיבה, איות ודקדוק. היה זה רק מאוחר יותר שנרשם לבית ספר שנוהל בידי המחנך אלישה אייר, אשר תיאר את טיילור בתור סבלני ולמדן מהיר. בהמשך נרשם לאקדמיית מידלטאון אם כי למרות לימודיו, נותר בעל כתב יד קשה לקריאה לאורח כל שנות חייו. עוד בהיותו ילד ראה טיילור את דרכו בקריירה צבאית, אשר הייתה תחלופה מכובדת בם בימים ללימודי משפטים ומנהל.
נישואין ומשפחה
ביוני 1810, התחתן טיילור עם מרגרט מאקאל סמית', אותה פגש בסתיו הקודם בלואיוויל. "פגי" סמית' הייתה ממשפחה עשירה של בעלי מטעים ממרילנד. היא הייתה בתו של חייל במלחמת העצמאות. לזוג היו שישה ילדים: בשנת 1820, במותן של אוקטביה פאנל טיילור ומרגרט סמית' טיילור בילדותן, אבל כבד נפל על משפחת טיילור. מרגרט מאקאל סמית' נותרה מנקודה זאת והלאה באבל ממושך עד לפטירתה.
משימות ראשונות
ב-3 במאי 1808, הצטרף טיילור לצבא ארצות הברית, והוצב כלוטננט ראשון בגדוד חיל הרגלים השביעי. הוא היה בין הקצינים החדשים שהוצבו באזור כתגובה לתקרית צ'ספיק-ליאופרד, במהלכה פשט צוות ספינת מלחמה בריטית על פריגטה אמריקנית. את רוב 1809 בילה טיילור במחנות הרעועים בניו אורלינס. הוא קודם לדרגת קפטן בנובמבר 1810. סמכויותיו היו מוגבלות יחסית והוא ניהל את עסקיו. במהלך השנים הבאות, רכש עבדים ומניות בבנק בלואיוויל. הוא קנה מטע בלואיוויל ושמונים ושלושה עבדים תמורת 95,000 דולרים, ולאחר עוד כמה רכישות, מספר העבדים שלו גדל למאתיים. ביולי 1811, הוצב בטריטוריית אינדיאנה, והשתלט על מוצב פורט נוקס לאחר שהמפקד שם עזב. בתוך שבועות מעטים הצליח להחזיר את הסדר למקום, וקיבל שבחים מהמושל ויליאם הנרי הריסון. עוד מהקריירה הצבאית המוקדמת שלו היה טיילור פטריוט אמריקאי.
מלחמת 1812
במהלך מלחמת 1812, שבמהלכה נלחמו הכוחות האמריקנים מול האימפריה הבריטית ובעלי בריתה האינדיאנים, הגן טיילור בהצלחה על מוצב פורט הריסון בטריטוריית אינדיאנה מפני התקפה של צ'יף שבט השוני, טקומסה. טיילור קיבל הכרה וקודם באופן זמני לדרגת מייג'ור. מאוחר יותר באותה השנה סייע להשלטת הסדר בטריטוריית אילינוי ונאלץ לסגת באזור נהר הטיפקאנו. טיילור העביר את משפחתו אל פורט נוקס לאחר שהאלימות שככה. במהלך המלחמה הגיע לראשונה שמו של טיילור לכותרות בתור אישיות ביטחונית אמריקאית. הוא נודע בעיקר על ההגנה פורט הריסון באינדיאנה, אשר הותקף בידי אנשי הקואליציה האינדיאנית בראשותו של טקומסה. במהלך הקרב על המעוז הבעירו הכוחות האינדיאנים את מחסן התחמושת והיה חשש שכל המעוז יעלה באש. טיילור העביר את רוב כוחותיו להתמודד עם השריפה ומנע את המשך ההתקדמות האינדיאנית לתוך אינדיאנה הודות לבלימת כוחותיהם במהלך הקרב. עם זאת הכוחות האמריקאים לא היו מסוגלים להשתמש במצב הנתון כפרצה להתחיל במתקפת נגד ונעצרו על גדות נהר האילינוי. באביב 1814, התגייס שוב. באוקטובר, הוא סייע לשיפוץ מוצב פורט ג'ונסון, המוצב האחרון של הצבא האמריקני בעמק נהר מיסיסיפי העליון. לאחר מות מפקדו, ציוו על טיילור לנטוש את המוצב ולסגת לסנט לואיס. לאחר סיום המלחמה ב-1815, חזר לדרגת הקפטן והתפטר מהצבא זמן קצר מאוחר יותר. הוא שב לבית הוריו ועסק בחקלאות, שם גידל בעיקר תירס וטבק. לאחר שקודם לתפקיד מייג'ור מאוחר יותר באותה השנה, חזר לצבא.
מלחמת נץ שחור
במאי 1828, נקרא טיילור שוב לקרב, ופיקד על המוצב פורט סנלינג במישיגן במשך שנה. לאחר חופשה קצרה, שבה הגדיל את נכסיו, קודם טיילור לדרגת קולונל, ופיקד על גדוד חיל הרגלים הראשון באפריל 1832. באותה התקופה, החלה מלחמת נץ שחור במערב. טיילור לחם במהלך הקיץ מול כוחותיו של הצ'יף "נץ שחור", אשר פתח במלחמה במטרה להשיב נחלות לאינדיאנים ולנקום ב"אדם הלבן" אשר ראה כאויב המר ביותר של האוכלוסייה האינדיאנית. סוף המלחמה באוגוסט 1832 סימל את סופה של ההתנגדות האינדיאנית להתרחבות אמריקנית באזור, והשנים הבאות היו שקטות יחסית. בסופה של המלחמה טיילור אישית פגש ב"נץ שחור" וקיבל את כניעתו בפני הכוחות האמריקאים. במהלך המלחמה היה אברהם לינקולן, לימים נשיאה ה-16 של ארצות הברית, מעורב תחת פיקודו של הגנרל טיילור במהלך אותה התקופה, התנגד טיילור לשידוך של בתו בת השבע עשרה, שרה נוקס טיילור, אל לוטננט ג'פרסון דייוויס, נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה לעתיד. הוא כיבד את דייוויס אולם לא רצה שבתו תהפוך לאשתו של איש צבא, כיוון שהחיים הללו היו קשים. הזוג התחתן ביוני 1835, אולם שרה מתה כעבור שלושה חודשים ממלריה שנדבקה בה בקיץ במהלך ביקור אצל אחותו של דייוויס.
מלחמת הסמינול השנייה
ב-1837, החלה מלחמת הסמינול השנייה וטיילור נשלח לפלורידה. הוא ניצח את שבט הסמינול בחג המולד, באחד מהקרבות הגדולים ביותר מול האינדיאנים במאה התשע עשרה. בעקבות הצלחתו, קודם לדרגת בריגדיר גנרל. במאי 1838, הפך למפקד כל הכוחות האמריקנים בפלורידה, וכיהן בתפקיד במשך שנתיים. המוניטין שלו כמנהיג צבאי התגבר. טיילור ספג ביקורת מפני שהשתמש בכלבי גישוש כדי לאתר את האינדיאנים. לאחר שקיבל חופשת שחרור מהצבא, בילה שנה בטיול ברחבי המדינה עם משפחתו, במהלכה נפגש עם מנהיגים צבאיים. באותה התקופה החל להתעניין בפוליטיקה, והתכתב עם הנשיא ויליאם הנרי הריסון. הוא הפך למפקד המחלקה השנייה של המחלקה המערבית של הצבא במאי 1841. הטריטוריה השתרעה מנהר מיסיסיפי מערבה. הוא הוצב בארקנסו למשך כמה שנים ללא אירועים מיוחדים, כשהוא רוכש אדמות רבות. נכון לשנת 1845 השיג טיילור אהדה ציבורית לראשונה דרך השתתפותו במלחמות האינדיאנים. נכונותו של טיילור לחלוק את תלאות הפעילות בשטח עם אנשיו ולא לעמוד מנגד הודות להיותו קצין, הקנתה לו את כינוי החיבה "ישן מחוספס ומוכן". אף על פי שהוא נלחם באינדיאנים במספר רב של התכתשויות, חלק נרחב משירותו הוקדש להגנה על אדמותיהם של מתיישבים לבנים מפני מתקפה של אינדיאנים. נראה כי במהלך כהונתו טיילור הבין אם כי לא הזדהה עם מצוקת האינדיאנים, והוא העריץ את טקטיקת לוחמת הגרילה בה הם נעזרו במאבקם באמריקאים. לעיתים קרובות הוא התלונן על חוסר יכולתם של כוחות המגויסים האזרחים לצבא האמריקאי עליהן פיקד בהשוואה למשמעת ואחדות של אויביו האינדיאנים. מבחינת טיילור, הפתרון הטוב ביותר למלחמות התשה דרש נוכחות צבאית חזקה לעמוד בין המתיישבים האמריקאים במערב לבין האינדיאנים. הוא ראה בכל אסטרטגיה צבאית שדרשה פחות מכך מן הצבא כנידונה לכישלון.
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו
אנשיו של טיילור התקדמו אל הריו גראנדה במרץ 1846. רפובליקת טקסס, עם היווסדה מתוך המהפכה הטקסנית, טענה לשליטה של שטחים בתוך מקסיקו שהיו פי 2 מגודלה בפועל. עם סיפוחה השטחים המסוכסכים שנטענו לבעלות בידי טקסס נטענו לבעלות בידי הממשלה האמריקאית. ניסיונותיו של פולק לנהל משא ומתן עם מקסיקו נכשלו, והמלחמה נראתה בלתי נמנעת. במקור, ההנהגה הדמוקרטית תמכה בפרוץ המלחמה במטרה לספח כמה שיותר שטחים מידי מקסיקו ולהפוך את כל תושביה הלא לבנים בשטחים המסופחים לעבדים. האלימות פרצה לאחר כמה שבועות, כשחיילים אמריקנים הותקפו בידי מקסיקנים מצפון לנהר. לאחר ששמע פולק על התקרית, הודיע במאי לקונגרס שהחלה מלחמה מול מקסיקו, מלחמה שהובילה להתרעמות מצד המפלגה הוויגית של ארצות הברית. באותו החודש, פיקד טיילור על כוחות אמריקנים בקרבות בפאלו אלטו ובראסקה דה לה פלמה. אף על פי שהיה בנחיתות מספרית, הצליח הצבא האמריקני לנצח את הצבא המקסיקני בפיקודו של הגנרל מריאנו אריסטה, והכריח אותם לחזור אל מעבר לריו גראנדה. הניצחונות הפכו אותו לגיבור לאומי, ובתוך כמה שבועות קודם לדרגת מייג'ור גנרל. העיתונות השוותה אותו לג'ורג' וושינגטון ולאנדרו ג'קסון, הגנרלים שהפכו לנשיאים, אולם טיילור סירב לנסות לרוץ. במכתב טען שלעולם לא חשב על כך, ושרק אדם לא שפוי ינסה לרוץ לנשיאות. במהלך המלחמה לחם תחת פיקודו של טיילור יוליסס ס. גרנט, לימים הנשיא ה-18 של ארצות הברית. בהמשך הביע גרנט את דעתו לגבי ההנהגה הצבאית של טיילור :
בספטמבר, לאחר חציית הריו גראנדה, פגע טיילור אנושות בצבא המקסיקני בקרב מונטריי עם צבא שמנה 6,500 חיילים. העיר נחשבה לבלתי חדירה, אולם טיילור כבש אותה תוך שלושה ימים והכריח את צבא מקסיקו לסגת. להלן הדיווח הרשמי של טיילור על מהלך הקרב:
טיילור ספג ביקורת מפני שחתם על הסכם הפסקת אש ולא ניסה ללחוץ על כניעה. הקרע בין פולק לטיילור שסבב בעיקר על נושאים פוליטיים התרחב עוד יותר כאשר וושינגטון החליטה בסוף השנה לפתוח מערכה חדשה בדרום, בפיקודו של וינפילד סקוט. נצטווה על טיילור להשתלט על מוצבי הגנה מקסיקנים ולהעמיד חלק גדול מצבאו תחת פיקודו של סקוט בציפייה לנחיתה אמפיבית על וראקרוס, טיילור סירב להידחות לתפקיד משני. בניגוד לפקודות של סקוט וגם לפקודות מטעם משרד המלחמה, טיילור הורה על כוחותיו לנוע דרומה ונתקל בצבא המקסיקני בבואנה ויסטה, מדרום לסלטילו. צבאו של טיילור היה בעמדת מגננה מפני כמה מתקפות רגלים מקסיקניות ב-22 וב-23 בפברואר. אף על פי ששני הצדדים טענו לניצחון, הקרב הסתיים במבוי סתום. עם זאת, צבא הכיבוש של טיילור נותר בשליטה איתנה בצפון מקסיקו, והקרב הוכרז כניצחון גדול על ידי העיתונות האמריקאית.
הגנרל המקסיקני אנטוניו לופס דה סנטה אנה גילה בעזרת מכתב שיירט, שטיילור תרם את כל חייליו למערכה בוראקרוס (לאחר לחץ מצד הממשל) פרט ל-6,000. הכוח שנותר לו הכיל רק כמה מאות חיילי צבא קבע, וסנטה אנה החליט לנסות לנצל זאת. סנטה אנה תקף את טיילור עם צבא של 20,000 איש בקרב על בואנה ויסטה בפברואר 1847, והרג או פצע 700 אמריקנים במחיר של מעל 1,500 מקסיקנים. הכוחות המקסיקנים נאלצו לסגת, והבטיחו ניצחון אמריקני. הכוחות האמריקאים נשענו על הארטילריה תחת פיקודו של ברקסטון בראג אשר הפגיזה את החי"ר המקסיקני בעת התקדמות כוחותיהם על גבי שטח פתוח . טיילור נשאר במונטריי עד נובמבר 1847, ואז הפליג הביתה. את השנה הבאה בילה כשפיקד על המחלקה המערבית של הצבא, אולם הקריירה הצבאית שלו נגמרה. בדצמבר חזר אל ניו אורלינס ואל באטון רוז' כגיבור, והאהדה כלפיו הכינה את הקרקע לקראת הבחירות של 1848. טיילור היה לאדם הראשון (והיחיד עד כה) שעוטר שלוש פעמים במדליית הזהב של הקונגרס על פועלו במלחמה.
בסופה של המלחמה הגיע המשבר הפוליטי בין הצפון לדרום בארצות הברית לכדי פשרה בנוגע לחלוקת השטחים הכבושים. נקבע כי לא תהיה התפשטות אמריקאית מעבר לחבל הקהפארל, שמעמדה העתידי של קליפורניה בנוגע לעבדות יקבע מאוחר יותר בעודה משמשת בתור הפתח של ארצות הברית אל האוקיינוס השקט ושטקסס תהפוך למדינת עבדים ותשמש מעין מגן טריטוריאלי של לואיזיאנה, אשר דרכה זורם נהר המיסיסיפי, מפני כל מתקפה אפשרית שעלולה להגיע מצד פולש דרומי. תרם נקבע מעמדם של שאר השטחים שסופחו מידי מקסיקו (ניו מקסיקו ואריזונה) כמו גם גבולותיה המערביים של טקסס, אשר ניסתה לשמור על טענתה לשליטה על כל השטחים עד הריו גראנדה. הגבול האמריקאי-מקסיקני שנקבע בהסכם גואדלופה אידלגו למעשה הוגדר בתור פשרה בין שני החוגים הפוליטיים המרכזיים במטרה למנוע מארצות הברית להתגלגל במדרון לעבר מלחמת אזרחים על עניין העבדות.
הבחירות של 1848
טיילור לא היה משויך מפלגתית ואף לא ניצל את זכותו להצביע בבחירות קודמות, ואפילו לא במערכת הבחירות בה התמודד. הוא ראה את עצמו כעצמאי, הוא האמין במערכת בנקאות חזקה ויציבה, וחשב שהנשיא אנדרו ג'קסון לא היה צריך לבטל את הבנק השני של ארצות הברית. הוא האמין שזה לא מעשי להרחיב את העבדות אל מערב המדינה, כיוון שאי אפשר היה לגדל שם, לדעתו, כותנה וסוכר (גידולים מרכזיים בדרום). הוא היה מתנגד תקיף לפרישת הדרום. טיילור, אף על פי שלא הסכים עם מכסי מגן גבוהים ומימון לפרויקטים של שיפור פנימי, התחבר למפלגה הוויגית עם כמה עקרונות משותפים: הנשיא לא יכול להטיל וטו על חוק שאינו מנוגד לחוקה, אסור לו להתערב בפעולת הקונגרס, ושכוח הקבינט צריך להיות חזק.
טיילור זכה לתמיכה רחבה לנשיאות, כולל מצד הדמוקרטים. הוא טען שיהיה דמות על-מפלגתית. הוא הכריז לקראת הוועידה הוויגית שתמיד היה וויגי, אולם שהחשיב את עצמו כדמוקרט מהסוג של תומאס ג'פרסון. דרומיים רבים האמינו שטיילור תומך בהרחבת העבדות, וכעסו כשטיילור טען שלא יבטל את הצעת וילמוט, שהתנגדה להרחבת העבדות. למרות זאת, הצפון שהתנגד לעבדות לא היה מוכן לתמוך בו אלא אם יכריז על תמיכה בהצעת וילמוט. רוב מתנגדי העבדות לא תמכו בו כיוון שהיה בעל עבדים. הדרום הבין שטיילור תמך בזכויות המדינות והתנגד למכסי מגן ולמימון ממשלתי לפרויקטים. הוויגים קיוו שיצליח לשמור על אחדות המדינה.
טיילור קיבל את מינוי המפלגה הוויגית לנשיאות ב־1848, כסגנו נבחר מילרד פילמור, וויגי מניו יורק. היה זה ניסיון לפצות את הוויגים הצפוניים, שכעסו על כך שדרומי בעל עבדים היה המועמד.
יריבו הדמוקרטי היה לואיס קאס, שבסוגיה השנויה במחלוקת של התרת העבדות בטריטוריות (שלא קיבלו עדיין מעמד של מדינה), סבר שתושבי כל טריטוריה רשאים להחליט בעצמם האם הם מעוניינים בהתרת עבדות. לאור עמדה זו, ולאור העובדה שטיילור היה בעל עבדים בעצמו, מצאו עצמם צפוניים רבים, שהתנגדו להתרת עבדות בטריטוריות, ללא מועמד שייצג את עמדותיהם. בעקבות כך הקימו מפלגה חדשה: "מפלגת הארץ החופשית", ומינו את הנשיא לשעבר מרטין ואן ביורן לעמוד בראשם.
הפיצול במחנה מתנגדי העבדות פגע בסיכוייו של קאס, והבטיח את בחירתו של טיילור בבחירות הצמודות, למרות יתרונם המספרי של אנשי הצפון שהתנגדו לעבדות.
כניסה לתפקיד
כנשיא הנבחר, טיילור התרחק מוושינגטון. לקראת השבעתו הוא תכנן את הקבינט שלו בדיסקרטיות, לכעסם של הוויגים. הוא התנגד למשחקים פוליטיים, ולניסיון של פוליטיקאים לזכות בתפקידים בממשלו. טיילור לא מינה דמוקרטים, אולם רצה קבינט מגוון, אז מינה מועמדים לפי שיוך גאוגרפי. הוא לא בחר בוויגים בולטים כהנרי קליי. בסוף ינואר, טיילור יצא אל וושינגטון, ונפגש עם הנשיא פולק. הנשיא היוצא לא חיבב את הנשיא החדש, ללא תובנות פוליטיות. כמו כן פגש טיילור לפני השבעתו את דולי מדיסון, רעייתו של הנשיא הרביעי המנוח. במהלך פגישה זאת טבע טיילור את המונח הגברת הראשונה של ארצות הברית בכוונתו לדולי מדיסון. טיילור בהמשך נפגש עם האליטות הפוליטיות.
מדיניות פנים
הנשיא טיילור נודע בכך שנהג לצאת להליכות ארוכות ברחבי וושינגטון הבירה ללא כל שמירה. באוגוסט 1849 פרצה בוושינגטון הבירה מגפת כולרה קטלנית אשר עשתה דרכה לפנסילבניה ובהמשך הושקטה.
כשטיילור נכנס לתפקיד, הקונגרס נאלץ להתעסק בטריטוריות שנכבשו ממקסיקו: קליפורניה, ניו מקסיקו ויוטה. לא היה ברור מי מהן תהפוך למדינה ומי תישאר טריטוריה, ומעמד העבדות בהן פילג את הקונגרס. טיילור לא היה מחויב לדרום שדרש את התרת העבדות. הוא רצה שלום אזורי, ושמירת האיחוד. ככל שהדרום איים לפרוש, הוא התחיל לתמוך במתנגדי העבדות וטען שיחתום על הצעת וילמוט. במקביל עלתה התסיסה מקרב תומכי העבדות והתפתח הארגון הרדיקלי "מסדר אבירי העיגול המוזהב". ארגון פוליטי זה פעל להביא למלחמה נוספת נגד מקסיקו, לכבוש את כל מקסיקו ואמריקה המרכזית ולהעביד את אוכלוסייתה הלא-לבנה. בהמשך תכנן לכבוש את קובה, שעד אותו הזמן הייתה מושבה של האימפריה הספרדית, ולהעביד מחדש גם את אוכלוסייתה שלה. הרעיון היה שבכך תקום אימפריה אמריקאית שתתבסס על כלכלת עבדים ובכך יוכפל מעמדן של המדינות תומכות העבדות בסנאט, בקונגרס ובהצבעה האזרחית לנשיאות.
לדעת טיילור, קליפורניה נועדה להיות מדינה. באותה תקופה החלה הבהלה לזהב, ואוכלוסיית קליפורניה עלתה. היה ברור שהתושבים יאמצו חוקה כנגד העבדות. באוקטובר 1849 התנהלה ישיבה ממשלתית אודות מעמדה העתידי של קליפורניה, שבמהלכה רוב חברי הוועדה תמכו בהפיכת קליפורניה למדינה חופשית מעבדים. ב-23 בינואר נאם טיילור בפני הקונגרס בנוגע לשטחים שסופחו ממקסיקו והביע את תמיכתו בהפיכתן של קליפורניה וניו מקסיקו למדינות.
כשטיילור נכנס לתפקיד, היו סכסוכי גבולות בין ניו מקסיקו וטקסס. הטקסנים דרשו שטחים אשר כללו יתרה ממחצית מניו מקסיקו, אולם טיילור תמך בטענתה של ניו מקסיקו לשטחים. הוא רצה לשמור עליה כטריטוריה, אולם לאחר מכן הסכים לאמץ אותה כמדינה כדי למנוע ויכוחים על העבדות בקונגרס. תנועת הקדושים המאוחרים התיישבה ביוטה. טיילור שקל לאחד אותם עם קליפורניה, אולם לאחר מכן הסכים לארגן שם את הטריטוריה. בגלל דאגות המורמונים לגבי חופש הדת, טיילור הבטיח שתישמר עצמאות הטריטוריה מהקונגרס. במקביל, תנועת "דסרט" בשטחים המסופחים ממקסיקו קראה להקמתה של מדינת יוטה אשר תהיה גם כן חופשייה מפעילות עבדות.
נאום מצב האומה של טיילור היה בדצמבר 1849. הוא הציע תיקונים למכסי המגן, אולם המשבר האזורי העיב על הכל. הוא דיווח על כך שקליפורניה וניו מקסיקו יהפכו למדינות. הדרום כעס על צירוף שתי מדינות ללא עבדות. במקביל הייתה ארצות הברית בקשיים כלכליים. המדינה נדרשה לשלם שישים מיליון דולר של חובות מחברות סחר מרכזיות שלה. כסף זה אשר נערם מהלוואות היה נדרש בשביל הממשל במהלך מלחמת ארצות הברית - מקסיקו ובמהלך רכישת המערב ממקסיקו (היה זה במסגרת הסכם גואדלופה אידלגו). טיילור תמך בהוצאת תקציב שנתי אשר ידאג לשימור מצבם של חברות התעשייה הגדולות ויתמוך בהקמת תשתית של מסילת ברזל מרכזית שתחבר את כל ארצות הברית מהאוקיינוס האטלנטי ועד לשקט. במקביל, מסילת הברזל נועדה לקשר גם את אורגון, אשר נכון לאותה העת הייתה טריטוריה אמריקאית שסופחה לאחר חלוקת שטחים בין ארצות הברית וקולומביה הבריטית, מושבה של האימפריה הבריטית אשר לימים הפכה לחלק מקנדה.
ניסיונות פשרה
דיוני העבדות בקונגרס התרחבו, והנרי קליי נכנס לעניינים. טיילור הקפיד להתרחק מקליי למרות תיאום מסוים בין עמדותיהם. קליי הצליח להגיע לפשרת 1850. הפשרה אישרה את צירופה של קליפורניה כמדינה חופשית, ושאר הטריטוריות נשארו תחת שיפוט פדרלי, כולל החלקים של ניו מקסיקו שטקסס דרשה, ותפוצה עליהם. העבדות תישאר בתוך מחוז קולומביה, אבל יוטל איסור על סחר עבדים. בינתיים, יקבע חוק העבד הנמלט, כדי שהדרומיים יוכלו להשיג את העבדים הנמלטים שלהם. הוויכוח היה חריף והדרום איים לפרוש. טיילור הודיע כי הוא בעצמו ינהיג את הצבא נגד ניסיונות פרישה מהאיחוד, אם יידרש לכך, וכן שיתלה את מי שישתתף במרד נגד האיחוד, "בפחות הסתייגות משהייתה לו כשתלה עריקים ומרגלים במקסיקו". החוק לא עבר, בגלל התנגדות הצפון ודרישתם של הדרומיים לחוקים חריפים יותר בנוגע להשבת עבדים נמלטים.
אף פשרה לא הגיעה אל שולחנו של טיילור במהלך נשיאותו. במקום זאת, ימיו האחרונים בתפקיד עסקו ב"תקרית גאלפין". לפני שהצטרף לקבינט, היה מזכיר המלחמה של טיילור, ג'ורג' קרופורד, עורך דין. הוא היה מעורב בתיק בן חמש עשרה שנים בו ייצג את צאצאיו של גאלפין, סוחר במושבות שבשל המהפכה לא קיבל תשלום על שירותו את הכתר הבריטי. הממשלה נאלצה לשלם את החוב, אולם צאצאיו של גאלפין לא יכלו לקבל ריבית מממשל פולק. מזכיר האוצר של טיילור, ויליאם מרידית', חתם על התשלום באפריל 1850. התשלום פיצה את קרופורד בהוצאות משפט של 100,000 דולר: חבר קבינט העביר נתח נכבד מהתקציב לחבר קבינט אחר. חקירה זיכתה את קרופורד ממעשה פלילי, אולם ביטאה חוסר נוחות מכך שקיבל את התשלום. טיילור רצה לארגן מחדש את הקבינט, וכעת גם שערורייה הייתה מעורבת בכך.
בפברואר 1850 שוחח הנשיא טיילור בפגישה עם מנהיגי הפלג הבדלני בדרום שקרא להקמת מדינה עצמאית מארצות הברית (לימים קונפדרציית המדינות של אמריקה). טיילור צוטט כאשר אמר בפני מנהיגי הבדלנות כי אילולא יפתחו במרד נגד הממשל האמריקאי הוא יוודא אישית כי כל אחד מהם יתלה על חבל וכי הוא יעשה זאת בפחות הססנות מאשר שתלה חיילים שערקו במהלך המלחמה במקסיקו.
מדיניות חוץ
טיילור ומזכיר המדינה, ג'ון קלייטון, היו חסרים ניסיון דיפלומטי, ולא היו הרבה משברי חוץ באותה התקופה. הם התנגדו לשלטון הסמכותני באירופה, ותמכו באביב העמים, בעיקר במרד ההונגרי של 1848 נגד שלטונה של האימפריה האוסטרית. אולם לא סייעו למהפכנים. עלבון מהשגריר הצרפתי כמעט הוביל למשבר דיפלומטי עד שהשגריר הוחלף, וסכסוך עם פורטוגל גרם לגינוי חריף מצד טיילור. מצד שני, הממשל הסכים לתת שתי ספינות לממלכה המאוחדת כדי לחפש את ג'ון פרנקלין. הוויגים הדגישו את הסחר במזרח הרחוק כהכרח כלכלי, אולם ממשל טיילור לא טיפל בנושא. במסגרת אביב העמים יצא הנשיא טיילור בהצהרה בפני הקונגרס אשר סימנה את עמדתו בנושא:
הממשל נשא ונתן עם נרקיסו לופז, שניסה לכבוש את קובה. טיילור וקלייטון ראו בכך מעשה בלתי חוקי, וארגנו סגר ומעצר של לופז, שזוכה לבסוף. הם התעמתו מול ספרד, שאסרה אמריקאים באשמת מעורבות בשוד ימי לחופי מושבותיה באיים הקריביים, אולם הספרדים שחררו את האסירים כדי לשמור על יחסים תקינים. טיילור הצליח לחתום על הסכם עם בריטניה, שקבע הקמת תעלה במרכז אמריקה. במהלך שנת 1850 התקיימה ישיבה בנוגע לבניית תעלה בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט דרך ניקרגואה שנדונה בוושינגטון על ידי נציגי ארצות הברית ובריטניה. ההסכם גרם לפיתוח היחסים בין בריטניה ואמריקה. הייתה זאת פעולתו האחרונה של טיילור כנשיא.
מותו
ב-4 ביולי 1850, שתה טיילור חלב קפוא ואכל דובדבנים במהלך חגיגות יום העצמאות. במהלך הימים הבאים, החל לחלות בגלל דלקת הקיבה והמעיים, שהייתה מחלה נפוצה בתקופתו. בעקבות השערה כי הורעל בארסן ונרצח, הוצאו ב-1991 שרידי גופתו מקברם, ועברו בדיקה במעבדה, בה נקבע שלא נמצאו שרידי רעל בכמות מספקת לגרום למותו. ב־9 ביולי 1850 מת טיילור, ככל הנראה כתוצאה מסיבוכים של בעיות במערכת העיכול, בגיל שישים וחמש. כך היה טיילור לנשיא השני שמת בעודו מכהן. הוא נקבר בלואיוויל, קנטקי, וסגנו מילרד פילמור מונה לנשיא במקומו, עד 4 במרץ 1853. טיילור נחנט בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון, וארונו הוצג שם מ-13 ביולי 1850 עד ל-25 באוקטובר 1850. לאחר מכן הועבר אל אתר הקבורה של הוריו.
מוניטין היסטורי
מורשתו של טיילור כנשיא אינה גדולה, בגלל הזמן הקצר במהלכו שירת כנשיא, ובגלל חוסר ניסיונו הפוליטי. ההיסטוריונים מאמינים שהמדינה הייתה זקוקה לאדם שהיה בעל חושים פוליטיים חדים וקשר עם הפקידות הגבוהה. למרות זאת, ההסכם שחתם עם בריטניה נחשב לצעד חשוב, שצמצם את מחויבות המדינה לרעיון הייעוד הגלוי. טיילור נחשב לנשיא גרוע מאוד, אולם נחשב לנשיא המשפיע ביותר מבין כל הוויגים.
טיילור היה הנשיא האחרון שהיה בעל עבדים במהלך כהונתו. הוא היה הנשיא הוויגי השלישי מבין ארבעה, והאחרון היה יורשו, פילמור.
יוהאן מוסט
רקע
מוסט נולד באאוגסבורג, ממלכת בוואריה. הוא היה שוליה של כורך ספרים, ועבד במקצוע זה בגרמניה, אוסטריה, איטליה ושווייץ בשנים 1863–1868. לאחר מכן הפך לכותב של מנשרים סוציאליסטים, ועורך של גליונות סוציאליסטים שדוכאו בידי השלטונות בקמניץ ווינה, ושל "העיתונות החופשית" בברלין, שם נעצר פעמים רבות בשל התקפותיו האלימות והציניות על הפטריוטיזם, הדת והמוסר השמרני, ובשל תמיכתו בטרור, לו הטיף באמצעות פרוזות ושירים שכתב.
בשנים 1874–1878 הוא שימש כנבחר ציבור מרקסיסטי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברייכסטאג הגרמני. הוא כתב תקציר פופולרי ל"הקפיטל" של קרל מרקס. לאחר שתמך בשימוש בפעולות אלימות (כולל שימוש בפצצות) למען שינוי מהפכני, הוא אולץ לעזוב את גרמניה, וגורש מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית. משוכנע מניסיונו בחוסר התועלת של פעולה פרלמנטרית, הוא הפך לאנרכיסט, שתמך באנרכיזם קולקטיביסטי, למרות שמאוחר יותר הוא תמך באנרכו-קומוניזם. עקב תמיכתו בשימוש באלימות, הוא נחשב לאנרכיסט התנגדותי - זרם שכבר אינו קיים כיום בקרב האנרכיסטים.
הוא נסע לצרפת אך אולץ לעזוב ב-1879, ולאחר מכן התיישב בלונדון. שם הוא ייסד את מגזין "החירות", בו הוא הביע את שביעות רצונו מההתנקשות באלכסנדר השני, קיסר רוסיה. עקב כך, הוא נאסר למשך שנה וחצי.
חייו בארצות הברית
מעודד על ידי החדשות לגבי מאבקי עובדים בארצות הברית, מוסט היגר לארצות הברית עם שחרורו מהכלא, והחל במהרה להתסיס את אוכלוסיית המהגרים הגרמנים. הוא חידש את פרסום מגזין "החירות" בניו יורק. הוא נכלא 3 פעמים (ב-1886, 1887 ו-1902), כאשר הפעם האחרונה הייתה בשל העובדה שפרסם מאמר לאחר ההתנקשות בנשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי, בו טען שאין זה פשע להרוג שליט.
מוסט התפרסם בהמציאו את המושג "Attentat" שפירושו "ניסיון". הוא טען ש"המערכת הנוכחית תיפול בצורה המהירה והרדיקלית ביותר על ידי חיסול דובריה. לכן, יש להוציא לפועל טבח באויבי העם". מוסט הוציא לאור מדריך להכנת דינמיט וחומרי נפץ אחרים בשם "המדע של לוחמה מהפכנית", וכך הוא זכה בכינוי "דינמוסט". בתור נואם מוכשר, מוסט הפיץ את רעיונותיו בקרב חוגים מרקסיסטים ואנרכיסטים בארצות הברית ומשך חסידים רבים, כאשר המפורסמים שבהם היו האנרכיסטים אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן.
בהשראת רעיונותיו, גולדמן וברקמן, שזעמו על מותם של פועלים במהלך שביתת הומסטד, החליטו להוציא לפועל את הרעיונות בניסיון ההתנקשות של ברקמן במנהל המפעל בהומסטד, הנרי קליי פריק בשנת 1892.
ברקמן וגולדמן התפכחו במהרה ממורם. מוסט הפך לאחד ממבקריו הגדולים של ברקמן בשל ניסיון ההתנקשות, אף על פי שעל פי גולדמן הוא "הכריז על מעשי אלימות מגגות הבתים". מוסט תקף את גולדמן וברקמן במגזין שלו, ורמז שפעולתו של ברקמן נועדה ליצור סימפתיה כלפי פריק. ההיסטוריונית והביוגרפית של אמה גולדמן, אליס וקסלר, טוענת שביקורתו של מוסט נבעה ככל הנראה מקנאה בברקמן, למרות שווקסלר ואחרים זוקפים לזכות מוסט שינוי של גישתו לגבי היעילות של התנקשויות פוליטיות בהבאת שינוי מהפכני.
גולדמן זעמה על התקפות אלה, והגיעה לנאום פומבי של מוסט מצוידת בשוט, ודרשה ממנו, בעודו נואם, שיוכיח את האשמותיו. לאחר שהתעלם ממנה, הצליפה בו עם השוט, שברה אותו על ברכיה, והשליכה את החלקים לעברו. מאוחר יותר היא התחרטה על התקפתה, והתוודתה בפני חברה ש"בגיל 23, אדם לא חושב בהגיון".
שנים מאוחרות
מוסט המשיך לכתוב ולנאום בנושא שינוי מהפכני למשך שארית חייו. בשנת 1906, בזמן שהיה בסינסינטי, אוהיו, במטרה לנאום, הוא חלה ואובחן כבעל מקרה כרוני של מחלת השושנה - זיהום עור חיידקי. בתקופה שלפני טיפולי האנטיביוטיקה, לא היו הרבה אפשרויות טיפול במצבו, ועקב כך מצבו החמיר והוא נפטר מספר ימים לאחר מכן.
סן-פול-דה-ואנס
סן-פול-דה-ואנס (בצרפתית: Saint-Paul-de-Vence באוקסיטנית: Sant Pau de Vença) היא קומונה, כפר, בצרפת, במחוז אלפים ימיים ובאזור פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. תושביו מכונים "סן-פולואה".(Saint Paulois).
שם היישוב
למשך מאות שנים היישוב נקרא רשמית "סן פול" בלבד, אבל על מנת להבדילו מכפרים רבים בעלי אותו השם, ובגלל סמיכותו לכפר ואנס, נהגו לקרוא לו תכופות "סן- פול-דה-ואנס". בתחילת המאה ה-19 נקרא גם "סן-פול- דה-ואר" בגלל היותו יישוב בגבול המחוז ואר. משנת 2011 סן-פול-דה-ואנס הפך לשמו הרשמי.
דמוגרפיה
אוכלוסייה לאורך העשורים האחרונים:
כלכלה
סן פול הוא אתר תיירות מבוקש בגלל גלריות האמנות הרבות שבו.
ימי הביניים
תחילת היישוב בסביבות המאה השמינית, כשתושבי שפת הים נמלטו לגבעות ולהרים מסביב מפני הפולשים המורים (ה"סראזינים") ובנו בהם מה שנקרא "קני אבן". הביצורים שרואים אותם עד היום נבנו ב-1537–1547 בימי המלך פרנסואה הראשון על חשבון שבע מאות בתים שנהרסו. התושבים של הבתים הללו הועברו לכפר חדש שקם בסביבה -בשם "לה קול" (La Colle). הכפר שומר עדיין מאחורי חומותיו, מראה של עיירה מהעידן הפאודלי, שהייתה אמונה על שמירת הגבול של המחוז ואר עד שנת 1870.
"לה קולומב ד'אור"
סן-פול-דה-ואנס הוא אחד מהכפרים המבוצרים מימי הביניים של האלפים הימיים, אבל פרסומו יצא בעולם על ידי כך שהפך במאה ה-20 למקום עלייה לרגל של אמנים ושוחרי אומנות. יפי הכפר ריתק אליו אמנים רבים, ביניהם בונאר, סיניאק, אוטריליו, מודיליאני, מאטיס, פיקאסו, מרק שאגאל ואחרים. הם היו אורחים של האכסניה והמסעדה הפרובנסאלית המפורסמת "לה קולומב ד'אור" (La Colombe d'Or) של המלונאי פול רו (Paul Roux). שנת יסודה הייתה 1921 אבל את השם "לה קולומב ד'אור" ("יונת הזהב") קיבלה בשנת 1931. האמנים האורחים יכלו לתגמל את המארחים על הלינה והארוחות המשובחות באמצעות עבודותיהם האמנותיות. כך הפך המקום לאכסניה לדברי אמנות. במלון נאגר אוסף עשיר בציורים ופסלים מאת מוריס ולאמנק, דופי, בונאר, סוטין, מודיליאני, קוקטו, פיקאסו, שאגאל, בראק, לז'ה,מירו. בעקבות האמנים והאוכל הגורמה באו למלון גם מפורסמים אחרים כמו בריז'יט ברדו, גרטה גרבו, סופיה לורן, ברט לנקסטר, קתרין דנב, הסופרים ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר, ג'יימס בולדווין,ז'אק פרוור, ז'אן ז'יונו. כאן נפגשו ומאוחר יותר התארסו איב מונטאן וסימון סיניורה. לאחרונה המקום סגור בפני קהל.
מורשת מרק שאגאל
מרק שאגאל עבר לגור בכפר בשנת 1966 וחי בו כ20 שנה. במותו, הוריש שאגאל לכפר מספר יצירות. ציורו "החיים" (La vie) ומוזאיקה "המאוהבים" (Les amoureux) נמצאים במוזיאון של "הקרן מאג" והעתק של מוזאיקה אחרת משנת 1986 מקשט את גמלון בית הספר המקומי. מרק שאגאל נקבר בבית הקברות של הכפר.
אתרים היסטוריים ויעדי תיירות
בקפלת קלמנס הקדוש, המקושטת בעבודות בסטוקו, המזבח כולל תבליט המציג את מותו של הקדוש קלמנס ושתי תמונות - אחת מאת צייר מהאסכולה האיטלקית, השנייה מהאסכולה של מוריו. הכנסייה מאחסנת גם ציור של קתרינה הקדושה מאלכסנדריה, מאת טינטורטו. בחדר כלי הקודש נמצאים פסלי כסף, ובורמיי (בתולה שחורה), תיבות שרידי קדושים, צלבים. בקפלה של אגני הטבילה נמצא פסלון מעודן מבהט של הבתולה מהמאה ה-15. בית המקהלה הוא מקושט במושבים עם תגליפים. דרך הצלב המצוירת על עץ אגוז לפי טכניקה מהמאה ה-16, עם דבק עצמות היא מודרנית. לפי דוגמת המבצר של ניס. הקרן הפרטית מאג הקימה בשנת 1964 מחוץ לכפר מוזיאון שתוכנן על ידי ז'וזפ לואיס סרט, תלמיד קטלאני של לה קורבוזייה. סגנון הביניין, הבנוי על הגבעה הקרויה "לה קולין דה גארדט" (La Colline des Gardettes) עומד בניגוד בולט לניחוח הרומנטי של הכפר הביניימי. המוזיאון מארח תערוכות זמניות ובתחומו נמצא גן פסלים, גנים ואולמות תצוגה. ניתן למצוא בו ציורים ופסלים של אמנים ידועי שם כמו בראק, שאגאל, ג'אקומטי ואחרים. בשנת 2019 הוצגה לראשונה במוזיאון תערוכת יחיד רטרוספקטיבה של אמן ישראלי, הצייר רענן לוי.
אכסניית "לה קולומב ד'אור
לפני עבודת הקישוט האמנותי, נדרשו שלוש שנים לשיקום הגגות, הקמרונות, רשת החשמל וה. האמן נפטר בשנת 2005 לפני שהשלים את עבודתו. הקפלה נחנכה ביוני 2008 והיא מקושטת ביצירות אמנות המשקפות את עולם הדימויים השירי של פולון, בין השאר: מוזאיקה ענקית (106m²), ארבעה ויטראז'ים, שמונה ציורי מים ושרטוטים, פסלי קירות, ופסל על נושא כפרת החטאים. הצריח המרשים בעל שלושה צדדים תואם את המקום הגבוה ביותר של הכפר, בין ככר הכנסייה ובין הרחוב קאסט (Rue Cassette).
אברמסקי
אברמסקי הוא שם משפחה יהודי-אירופאי שפירושו "בן אברהם".
כיצד לשרוד מתקפה גרעינית (חוברת)
"כיצד לשרוד מתקפה גרעינית" (באנגלית: Survival Under Atomic Attack) היא חוברת שפרסמה ממשלת ארצות הברית במהלך המלחמה הקרה. פרסום החוברת נבע מהחשש שברית המועצות תתקוף את ארצות הברית בנשק גרעיני. החוברת הכילה מידע ועצות לאזרח מה עליו לעשות במקרה של מתקפה גרעינית.
המטרה
החוברת פורסמה בשנת 1950, שנה לאחר שפוצצה ברית המועצות בפעם הראשונה פצצת אטום, והכילה הסברים כיצד להתגונן, כיצד להגן על האוכל והשתייה וכיצד להגן על הבית. בחוברת מוסבר כיצד למנוע כוויות וכיצד לפעול במקרה של חשיפה לקרינה. החוברת מתבססת על חישובים הנוגעים להשפעות שיש לכלי הנשק החלשים יחסית של אותה תקופה (20 קילוטון TNT). לכן רוב המידע שבחוברת כבר מיושן. החוברת פורסמה לפני שבוצעו מחקרים מקיפים על אודות ההשלכות של נשק גרעיני על אזורים מיושבים.
הדפים במרכז החוברת
ארבעת העמודים שבמרכז החוברת (15–18) ניתנים לתלישה במטרה לשמור אותם זמינים ולשנן אותם בעל פה.
ז'אק אנקטיל
ז'אק אנקטיל (בצרפתית: Jacques Anquetil; 8 בינואר 1934 בצרפת - 18 בנובמבר 1987) היה רוכב אופני כביש צרפתי. אנקטיל התמחה בעיקר במרוצים נגד השעון, ונודע בעיקר כרוכב הראשון שניצח 5 פעמים בטור דה פראנס. אנקטיל היה לרוכב הראשון שזכה בכל שלושת הגרנד טורים הגדולים (זכה 5 פעמים בטור דה פראנס, פעמיים בג'ירו ד'איטליה, ופעם אחת בוואלטה אספנייה). אנקטיל ממוקם במקום ה-3 בכל הזמנים בזכיות בגראנד טורים (8), אחרי אדי מרקס (11) וברנאר אינו (10).
אנקטיל ניצח גם באחד מהמונומנטים הגדולים של מרוצי האופניים - לייז'–בסטון–לייז'. הוא ניצח במרוץ גנט - וולגם, וסיים שני וחמישי באליפות העולם לאופני כביש. אנקטיל זכה במרוץ היוקרתי ביותר נגד השעון - הגראנד פרי דה נאסיונס - 9 פעמים, הראשון שבהם היה ב-1953, בעודו בן 19 בלבד, והאחרון ב-1966, בגיל 32. אנקטיל רשם גם 5 ניצחונות במרוץ היוקרתי פאריז-ניס. סה"כ זכה אנקטיל ב-200 מרוצי כביש לאורך כל הקריירה.
אנקטיל היה רוכב מקצועני 16 שנה עד לפרישתו ב-1969. הוא מת מסרטן ב-1987.
שרון ליפשיץ
שרון ליפשיץ (נולדה ב-20 בדצמבר 1961), היא זמרת, פזמונאית ומלחינה ישראלית לשעבר.
ליפשיץ גדלה והתחנכה בתל אביב, בת ל ומגישת הרדיו עפרה סמואל. נשואה למוזיקאי דני לוי.
שנות השמונים
בשנת 1985, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "קולנוע" כאשר ירון בכר עיבד והפיק מוזיקלית את מרבית שירי האלבום, שכלל את הלהיטים: "גל נשבר", "גידי", "קשה בלעדיך", "קולנוע" ו"הלו". האלבום נחל הצלחה רבה שבעקבותיה יצאה ליפשיץ לסיבוב הופעות. למרות זאת פרשה מקריירת המוזיקה ועזבה את מרכז הארץ לאזור שקט יותר, כדי להקים משפחה יחד עם בעלה דני לוי, שהיה המתופף שליווה אותה בהופעות. בשנת 1986 הופיעה במופע לילדים בשם "הפסטיבל" ושרה בו את השיר "שפוטה על האופנה", שהלחינה למילים של אהוד מנור, שגם זכה להצלחה מחוץ למסגרת המופע.
שנות התשעים
בקיץ 1993 הוציאה את אלבומה השלישי, "קו האושר", בהפקה מוזיקלית של עדי רנרט וירון בכר. האלבום שילב בין הסגנון השקט של עדי רנרט כפי שבא לביטוי באלבומה השני, והסגנון הקצבי של ירון בכר כפי שבא לידי ביטוי באלבומה הראשון. האלבום כלל את הלהיטים: "האיש מהים" (שתורגם לעברית על ידי צרויה להב מתוך טקסט שכתבה ליפשיץ באנגלית על הסרט "הכחול הגדול", שיצא לאקרנים מספר שנים קודם לכן, ובמקביל התלווה וידאו קליפ שבוים על ידי אמנון וינר וזכה בתחרות פסטיבל הסרטים בחיפה במקום הראשון ובמעמד "הווידאו קליפ הטוב ביותר לשנת 1993"), "קו האושר" (מילים ולחן: שרון ליפשיץ), "העיניים שלך", ודואט שלה עם מיכה שטרית - "סלואו ירח" (מילים: רוני ערן). באלבום נכלל גם השיר "מעיל הגשם הכחול" שהוא גרסה עברית לשירו הידוע של לאונרד כהן "Famous Blue Raincoat".
באותה שנה (1993) התארחה ליפשיץ באלבומה הראשון של להקת אנרגיה חולנית "קומדיה של סיוטים", בו נכלל השיר "בלילה הדובה" שהלהקה ביצעה איתה בדואט, שזכה להצלחה ברדיו. לאחר מספר הופעות מצומצם עם הלהיטים מהאלבום החדש, החליטה ליפשיץ לפרוש רשמית, הפסיקה ליפשיץ להופיע וליצור.
המאה ה-21
לאחר 17 שנים בהם לא הופיעה או הקליטה, ועזבה את תחום השירה, חזרה ליפשיץ בשנת 2011 לאולפן ההקלטות והקליטה את "נוסטלגיה", דואט משותף עם אביב גפן שכתב והלחין את השיר.
עיסוקים נוספים ומשפחה
ליפשיץ עוסקת כיום ביוגה, שיאצו ונטורופתיה. בתה של ליפשיץ, שלי לוי, עוסקת גם היא במוזיקה וחברה בהרכב האינדי שלי ורותם.
Trace Africa
Trace Africa הוא ערוץ טלוויזיה מוזיקלי, שהוקם בשנת 2011 הנמצא בבעלות Trace Partners. הערוץ משדר מוזיקה אפריקאית ותוכניות תרבות. הערוץ הראשון מסוגו המשדר מוזיקה אפריקאית בצרפתית.
היסטוריה
ב-15 בנובמבר 2011 הערוץ החל לשדר בפלטפורמת Canalsat באפריקה. ב-8 בדצמבר 2011 הערוץ החל לשדר בשירות הטלוויזיה SFR1. בחודשים אפריל ומאי 2012 הערוץ החל לשדר גם ב-Orange ו-Freebox TV.
אתל סמית'
אתל מאי סמית'-סטיוארט (באנגלית: Ethel May Smith-Stewart; 5 ביולי 1907 – 31 בדצמבר 1979). הייתה אתלטית קנדית, אלופה אולימפית בעלת שתי מדליות אולימפיות ושיאנית עולם.
ביוגרפיה
סמית' נולדה בטורונטו. בגיל 14 עזבה את לימודיה והחלה לעבוד על מנת לעזור בפרנסת המשפחה.
באליפות קנדה באתלטיקה שנערכה בשנת 1927 זכתה סמית' במדליית זהב בריצת 220 יארד.
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) נערכו לראשונה תחרויות אתלטיקה לנשים. סמית' זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. היא זכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות, אחרי בטי רובינסון מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 12.2 שניות ובת ארצה פני רוזנפלד (12.3 שניות). לאחר מכן, זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם מירטל קוק, פני רוזנפלד וג'יין בל בשיא עולם חדש של 48.4 שניות, לפני ארצות הברית (48.8 שניות) וגרמניה (49.0 שניות), כבר בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה הקנדית שיא עולם חדש של 49.3 שניות.
בשנת 1979 נפטרה סמית' בטורונטו.
הדיוויזיה ה-56 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-56 (בגרמנית: 56. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקמה ראשונה
הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 בזמן הגיוס קודם מלחמת העולם השנייה, והועמדה תחת פיקוד קרל קריבל. במהלך המערכה בפולין הוחזקה הדיוויזיה בעתודת קבוצת ארמיות דרום, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-9 במסגרת הארמייה השישית בבלגיה, שם נשארה לאחר מכן כחיל כיבוש. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-17 במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב קייב, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-53 במסגרת הארמייה השנייה, ולאחר מכן במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה המרכזית, ובאוקטובר 1943 פורקה הדיוויזיה, לאחר ספגה אבדות כבדות.
הקמה שנייה
ב-10 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש בפרוסיה המזרחית, והועמדה תחת פיקוד אדמונד בלאורוק. הדיוויזיה הוצבה תחת פיקוד הקורפוס ה-26, שהיה חלק מהארמייה הרביעית, ולאחר מכן חלק מארמיית הפאנצר השלישית. הדיוויזיה לחמה בקרבות הקשים שהתנהלו בפרוסיה המזרחית, וב-24 במרץ 1945 הושמדה הדיוויזיה.
נורה ג'ונס
נורה ג'ונס (באנגלית: Norah Jones; נולדה ב-30 במרץ 1979) היא זמרת, כותבת שירים, מלחינה ושחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה
נולדה כגייטלי נורה ג'ונס שנקר בברוקלין, ניו יורק, בתם של המוזיקאי ההודי ראווי שנקר וסו ג'ונס (Sue Jones). את רוב ילדותה העבירה ג'ונס עם אמה. הן עברו לדאלאס, טקסס כשהייתה בת 4. בגיל 16, שינתה את שמה באופן רשמי לנורה ג'ונס.
ג'ונס העריצה את ביל אוונס ובילי הולידיי. ג'ונס התחילה לשיר במקהלת הכנסייה, לקחה שיעורי פסנתר, ולזמן קצר למדה גם סקסופון. בתיכון היא זכתה בפרס "סולנית הג'אז הטובה ביותר" (פעמיים, ב-1996 וב-1997) וב"יצירה הטובה ביותר" (1996). היא למדה באוניברסיטת צפון טקסס. ב-1999, שנתיים לאחר שהחלה את לימודיה, היא עזבה כדי לנסוע לניו יורק. בן זוגה מאז אותה תקופה, הוא הבסיסט לי אלכסנדר.
הקריירה שלה התחילה עם אלבום הבכורה שלה Come Away with Me, שיצא בפברואר 2002. האלבום מכר 20 מיליון עותקים בעולם, מתוכם 10 מיליון בארצות הברית וזכה בשמונה פרסי גראמי.
האלבום השני שלה, Feels like Home, יצא ב-9 בפברואר 2004. האלבום מושפע ממוזיקת קאנטרי. הוא מכר למעלה מ-14 מיליון עותקים.
בהרט ג'גדאו
בהרט ג'גדאו (נולד ב-23 בינואר 1964) הוא פוליטיקאי ששימש כנשיא גיאנה בשנים 1999–2011.
נורה ג'ונס
ביוגרפיה
ב-2005, שיתפה ג'ונס פעולה עם להקת פו פייטרס באלבומם In Your Honor. באלבום היא שרה עם דייב גרוהל את השיר "Virginia Moon". השיר היה מועמד לפרס "הופעת הפופ של דואט או להקה הטובה של השנה" ב-2006.
בהרט ג'גדאו
ביוגרפיה
קודם לתפקידו, כיהן ג'גדאו כשר בממשלת ג'נט ג'ייגן והפך לנשיא אחרי התפטרותה של ג'ייגן מסיבות בריאותיות. הוא התמנה לתפקיד בגיל 35 בלבד, מה שהפך אותו לצעיר מבין נשיאי מדינות הקהילייה הקריבית (קאריקום) ואחד מראשי המדינות הצעירים בעולם. אחרי שלמד לתואר בכלכלה במוסקבה ב-1990, חזר למדינתו ועבד ככלכלן בתוכנית הפיתוח עד אשר מפלגת העם הפרוגרסיבית של גיאנה ניצחה בבחירות ב-1992. אז מונה ליועץ שר האוצר.
נורה ג'ונס
ביוגרפיה
ב-2006 השתתפה בפרויקט של מייק פאטון "פיפינג טום" ושרה את השיר "Sucker".
בהרט ג'גדאו
ביוגרפיה
ב-2001 נבחר שוב לנשיא, בבחירות שגרמו למתיחות דתית בגינאה. כרוב תושבי המדינה, גם ג'גדאו הוא הודי-גיאני, והמיעוט של האפרו-גיאנים טענו לרמאות בבחירות.
נורה ג'ונס
ביוגרפיה
ב-30 בינואר 2007, יצא האלבום השלישי של ג'ונס, Not Too Late. זהו האלבום הראשון בו כתבה ג'ונס את כל השירים. רוב האלבום הוקלט באולפן בביתה של ג'ונס.
בהרט ג'גדאו
ביוגרפיה
ב-28 באוגוסט 2006 נבחר לכהונה נוספת, כאשר מפלגתו גרפה 54.6 אחוז שהם 36 מושבים מתוך 65 בפרלמנט. הושבע לתפקיד ב-2 בספטמבר. לאחר שהועבר תיקון לחוקה המגביל נאת אורך כהונת הנשיא, ג'גדאו סיים את כהונתו כנשיא ב-3 בדצמבר 2011. במהלך כהונתו כנשיא חלו בגיאנה רפורמות רבות. כשסיים את נשיאותו, גיאנה הייתה בשנה חמישית ברציפות של צמיחה כלכלית מהירה. בנוסף על כך פותחה החקלאות וסוגיות הנוגעות להתחממות העולמית.
נורה ג'ונס
ביוגרפיה
בנובמבר 2009, יצא אלבומה הרביעי The Fall.
ב-2012, יצא אלבומה החמישי Little Broken Hearts.
ב-2014 שיחקה בקומדיה "באים ביחד" לצד פול ראד ואיימי פולר.
ב-12 באפריל 2019 יראה אור אלבומה השישי תחת הלייבל בלו נוט, "Begin Again", כאשר חלק משיריו כבר שוחררו לציבור וניתן להאזין להם בפלטפורמות השונות ובאתר YouTube.
פרסים
ג'ונס זכתה בפרסים רבים, החשובים ביותר הם פרסי גראמי:
בנייה חופשית מעורבת
בנייה חופשית מעורבת (באנגלית: Co-Freemasonry) היא זרם בבנייה החופשית המקבל לשורותיו נשים וגברים כאחד.
הבנייה החופשית המעורבת החלה בצרפת באמצע המאה ה-19 עם יצירת Le Droit Humain (מסדר זכות האדם), והפכה לתנועה בינלאומית. רוב לשכות הבונים החופשיים אינן מקבלות נשים, ואינן מקבלות באופן רשמי את הבנייה החופשית המעורבת ומחזיקות אותה כ-"בלתי רגילה" או חשאית (clandestine).
הפדרציה המזרחית
כמה מחבריה הבולטים של האגודה התאוסופית הצטרפו לבנייה החופשית המעורבת, כולל אנני בזאנט, ג'ורג' ארונדייל, צ'ארלס וו. לידביטר, סי ג'ינהראג'אדאסה והארי סטיל אולקוט מכאן ואילך לאן שלקחו את התיאוסופיה הם גם הביאו את הבנייה החופשית. "מסדר הבנייה החופשית המעורבת האוניברסלית בבריטניה הגדולה ובמדינות התלויות בה" נוסד על ידי אנני ביזאנט ונושאי משרה מהמועצה העליונה הצרפתית של בנייה חופשית מעורבת (ידוע כיום כ"מסדר הבינלאומי של בנייה חופשית מעורבת – זכות האדם") ב-26 בספטמבר 1902, עם יסודה של הלשכה "חובה אנושית מס. 6" בלונדון. ביזאנט נשארה ראש המסדר עד למותה ב-1933. סגנון העבודה האנגלי, שהושפע מהתיאוסופיה של מנהיגי המסדר חזר לכמה מנהגים מסונים שלא נדרשו באופן העבודה הצרפתי, במיוחד הדרישה שחבריו יאמינו באלוהים או ישות עליונה. הרשות שנקבלה מצרפת להחזיר את הדרישה הזו נודע בשם "ברית אנני ביזאנט" וב-1904 הודפס ריטואל חדש אנגלי, אשר ביסס דרישה זו כחיונית לעבודה הטקסית. הריטואל המתוקן נקרא "ריטואל דהרמה", ידוע גם בשם "ביזאנט-לידביטר" ולאחרונה גם בשם לודרדייל.
המסדר של בנייה חופשית מעורבת אמריקאית
בשנת 1903 נוסדה הבנייה החופשית המעורבת בארצות הברית תחת מסדר זכות האדם על ידי הפרופסור מוצארלי בניו יורק. הוא ייסד את הלשכה הראשונה "אלפה" בצ'ארלרוי פנסילבניה ועוד 50 לשכות אחרות בתוך 4 שנים, לפני עזיבתו את ארצות הברית ב-1909. ב-1909 נציגים של 20 מלשכות אלו יסדו את "הפדרציה של זכויות האדם האמריקנית" בסנט לואיס ב-1924, כ-100 לשכות נוסדו תחת הנהגתו של המפקד הגדול לואיס גאוז'ו נציג המועצה העליונה בפריס.
עריקת לשכות מזכות האדם
בין אמצע שנות ה-90 ותחילת שנות האלפיים מספר גדול של לשכות ערקו ממסדר זכות האדם, בטענה כי פלש לזכויותיהן החוקתיות. ב-2 בינואר 2001 סילק מסדר זכות האדם ארבעה חברים בכירים מהברית הבריטית על רקע אי הסכמות אלו. גרוש זה הביא להתפטרותם של 70 חברים. הלשכות שערקו התארגנו מחדש כ-"פדרציה של זכויות האדם האמריקנית", "המסדר של בנייה חופשית מעורבת אמריקנית", "המסדר המזרחי של בנייה חופשית בינלאומית אוניברסלית", ומספר מסדרים קטנים אחרים. לשכות אחרות, כולל אלו באוסטרליה ובדרום אפריקה וכמה לשכות בארצות הברית בחרו להישאר בקשרים עם המועצה העליונה של זכות האדם. והמשיכו להתקיים כפדרציות ה-בריטיות, אוסטרליות, ואמריקניות של המסדר, נשלטות על ידי נציגים של המועצה העליונה בצרפת הידועים בשם מפקדים רבי עוצמה גדולים אשר מחזיקים את הדרגה ה-33 הגבוהה ביותר במסדר.
הפדרציה האמריקנית של זכויות האדם - בנייה חופשית מעורבת אמריקנית
בדצמבר 1993 התנגשו דרישות המועצה העליונה בפריס עם החוקה הבינלאומית והלאומית של הפדרציה האמריקנית של זכות האדם, אשר דרשה עצמאות בעניינים פנימיים וציות לחוקי ארצות הברית, חלק נכבד מן החברים החליטו לפרוש מזכות האדם. ב-11 באפריל 1994 המועצה העליונה של הבנייה החופשית האמריקנית המעורבת של זכות האדם עברה רפורמה על ידי המפקחים הגדולים הכללים בדרגה ה-33. גוף זה הידוע היום בשם הבנייה החופשית האמריקנית, הוא כעת עצמאי, שמפקדתו יושבת בלרקספור קולורדו, והפך לגוף הבנייה החופשית המעורבת הגדול ביותר בארצות הברית.
הלשכה הגדולה האזוטרית של בונים חופשיים קדמונים ומקובלים
הלשכה האזוטרית הגדולה של בונים חופשיים קדמונים ומקובלי היא לשכה וירטואלית של גברים ונשים הפועלת באינטרנט. "הבונים החופשיים הקדמונים המקובלים והאזוטריים" נוסדו על ידי המזרח הגדול של צרפת ב-14 במאי 1928. ב-17 בנובמבר 1976 רב האומנית הגדולה ג'ולייט אשלי ייסדה את "הלשכה הגדולה הסוברנית העצמאית והאזוטרית של בונים חופשיים קדמונים מקובלים". כגוף מסוני עצמאי. שמו של מסדר זה שונה ל-"הלשכה הגדולה הבינלאומית הסוברנית והעצמאית של בונים חופשיים קדמונים מקובלים ואזוטריים" בישיבה השנתית שלו ב-22 ביוני 1977 בוושינגטון. באותה ישיבה הלשכה הגדולה ייסדה את לשכת "אקציה" (השיטה) מס' 1 כלשכת רבי אומנים תחת הרשות החדשה. מ-1992 הלשכה הגדולה חדלה לפעול בהיכל גשמי, ומ-2003 היא החלה לכתוב את הריטואלים לחניכה עצמאית וחניכה לשכתית על ידי נושא משרה יחיד או בודדים. הן מציעים קבלה באינטרנט לדרגה הראשונה מאז שנת 2004.
המסדר מעניק את דרגות התלמיד, החבר, ורב האומן כמו גם את דרגות הנוסח הסקוטי והיורקי. וכמה נוסחים גבוהים אחרים. הדרגות ניתנות בצורתן הרגילה והעתיקה ומלוות בלימוד אזוטרי.
מסדר הבנייה החופשית המעורבת של הכוכב הנוצץ.
מסדר הבנייה החופשית המעורבת של הכוכב הנוצץ. הוא מסדר עצמאי של בנייה חופשית שבסיסו בדרום-מערב אנגליה המקבל נשים וגברים במידה שווה. הוא טוען שמשימתו העיקרית טיפוח הצד האזוטרי והרוחני בבנייה החופשית ומציע שיטת חניכה ופיתוח אמיתית של 33 הדרגות בנוסח הסקוטי הקדמון והמקובל. לטובת האנושות והעולם. הוא כרגע עובד בנוסח אירי. בנובמבר 1997 קבוצת בונים חופשיים בכירים יצרה את המועצה העליונה העצמאית כדי להחיות ולחדש את הריטואל המסוני והעבודה הטקסית עם הדגשה על הלימודים הסימבולים האזוטריים והרוחניים, אימון תוך חניכה ועבודה פנימית כבסיס לעבודה טקסית. כדי לבדיל את המסדר מגופים אחרים מסוניים נבחר השם "המסדר של הכוכב הנוצץ". סמל הכוכב הנוצץ מצוי ברוב הריטואלים של הבנייה החופשית. הריטואלים העיקריים והמסורות עדיין מבוססות על אלו של החוקה הסקוטית הגדולה מ-1786, שעודכנה והוסכמה על ידי המועצה העליונה של הנוסח הסקוטי בלואיזינה ב-1876. במאי 2007 המועצה העליונה החליטה כי על שמו של המסדר לשקף נכונה יותר את מורשתו ועבודתו וכך "מסדר הבנייה החופשית המעורבת של הכוכב הנוצץ." נבחר.
הכרה של בנייה חופשית מעורבת על ידי בונים חופשיים אחרים
בנייה חופשית מעורבת אינה מוכרת באופן רשמי על ידי אף אחת מהלשכות הגדולות המובילות כך שביקורים הדדים או יחסים מסוניים אינם מותרים. מוסכם על ידי רוב הלשכות הגבריות בעולם שקבלת נשים אסורה והחברים מתחייבים בשבועה שלא לסבול קבלת נשים. כמה לשכות גדולות של הבנייה החופשית המעורבת חיקו את הדוגמה שהציב המזרח הגדול של צרפת ומחקו כל התייחסות לישות עליונה מהריטואל שלהן והן מקבלות אתאיסטים, זוהי נקודת פירוד נוספת מלשכות בנייה חופשית טיפוסיות אשר מחזיקות בישות עליונה כדרישה עיקרית. על אף האיסור של הריטואל, הלשכה הגדולה של אנגליה, העתיקה בלשכות הגדולות, על אף שאינה מכירה בבנייה חופשית מעורבת, מצהירה שהיא מקיימת דיונים לא רשמיים מפעם לפעם עם הלשכות הגדולות של הנשים והבנייה החופשית המעורבת על נושאים בעלי עניין משותף. על כן, האחים חופשיים להסביר לאלה שאינם בונים חופשיים, אם הם נשאלים, שהבנייה החופשית אינה מיוחדת לגברים בלבד (אף על פי שלשכה גדולה זו כשלעצמה אינה מקבלת נשים). המזרח הגדול של צרפת נהג בעבר לא לקבל נשים, אך הכיר בגופים שמקבלים נשים, ועל כן איפשר ביקורי נשים מאותם גופים. באספה השנתית של המזרח הגדול שנערכה ב-3 עד 5 בספטמבר 2009 בליון שבצרפת, החליטו הצירים (שאינם נציגים נבחרים) נגד קבלת נשים לבנייה החופשית.
בעד קבלת נשים הצביעו 44 אחוז מן הצירים. אך מאז חלק מלשכות המזרח הגדול כבר החלו לקבל נשים במהלך 2009 עוד לפני החלטת האספה הכללית ולאחר מספר שנים הכיר המזרח הגדול בשינוי וכיום לשכות של המזרח הגדול יכולות לקבל נשים לשורותיהן.
קנסור
מדי חמש שנים, נבחרו באספת הקנטוריות שני קנסורים לכהונה של 18 חודשים. הקנסור לא החזיק בסמכות שלטונית של ה"אימפריום" ולכן לא לווה בליקטורים. עם זאת, הבחירה לתפקיד קנסור נחשבה לכבוד גדול והיא הסבה יוקרה רבה למחזיקה. אם אחד הקנסורים מת בזמן כהונתו, היה עמיתו חייב להתפטר.
מיון האזרחים לשבטים על־ידי הקנסורים לא התבצע לרוב על בסיס קרבה אתנית כלשהי – רק צאצאי משפחות האזרחים העתיקות נחשבו מקושרים לשבטם קשר דם – אלא על פי שיקול הקנסור. הקנסורים היו אמונים גם על מיון אזרחים חדשים לשבטים ולמעמדות מצביעים וכן מיינו עבדים ששוחררו מאז הקנסוס האחרון שבוצע.