cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פולמוס המשיחיות בחב"ד
עליית הרמ"מ: 1951–1980
לאחר מות הריי"צ, פרץ סכסוך ירושה על ההנהגה. המועמד המועדף היה הרב שמריהו גוראריה, בעלה של בת הריי"צ הבכירה חנה, ומולו התמודד החתן האחר, הרב מנחם מנדל שניאורסון (רמ"מ), בעלה של בתו השנייה חיא מושקא. כמו חותנו, רמ"מ היה מסור מאוד לעניין המשיחי. הוא עסק בכך בהעמקה עוד בשנות ה-20, בעת שהתגורר בברלין ובפריז, הרחק מן החצר. עם פתיחת מאבק הירושה, הפגין מיד את מחויבותו לאמונותיהם של קודמיו.
יתרה מכך, הוא סירב להכיר בממשות מותו של חותנו, והכריז כי הלה עבר להתקיים באופן שאיננו נראה לעיני בשר רגילות. הוא הקפיד להוסיף להתייחס אליו כאילו נותר בחיים והוא עצמו רק ממלא-מקומו. רמ"מ נהג להתבודד סמוך לקבר הריי"צ, שם טען שהוסיף לתקשר עמו, תוך שהוא מרמז על אחדות נשמותיהם ועל כך שהרבי המנוח התמזג בתוכו, כפי שהצהיר בשיחה: "איני אומר 'נשמתו עדן' אלא 'נשמתו בי'". במשך השנים, תיאר את החותן המנוח במספר הזדמנויות כמי שהוא בחזקת המשיח הפוטנציאלי שבדור. הוא נטה גם לטשטש בין התייחסויות לחותנו להתייחסויות לעצמו, כשהוא מדבר על קודמו אך עוסק בדברים שאירעו בחייו שלו. מאחר שלדברי רמ"מ הרבי הקודם לא עבר באמת מן העולם, החסידים יכלו להתעודד בכך שהבטחתו שהמשיח יבוא בימיו לא בטלה ולא הופרכה. כל אלו היטו את הכף לטובתו, והוא גבר על גוראריה וזכה באדמו"רות.
בי' בשבט תשי"א (17 בינואר 1951) נשא את מאמר ההכתרה שלו, "באתי לגני", בו הציג חזון גאולתי אקטואלי. הוא ציטט מהמדרש בויקרא רבה, המפרט תחת הכלל "כל השביעין חביבין" סדרה של אישים שהיו כל אחד השביעי למניין בהקשר מסוים. כולם זכו לחסד אלוהי מיוחד, בראש ובראשונה משה שהיה שביעי לאברהם. מכך גזר רמ"מ כי אותה חוקיות דטרמיניסטית קושרת בין אדמו"רי חב"ד להמשכת השכינה מטה לעולם הגשמי, ולסוף הגלות ובוא הגואל. מאחר שהיה השביעי במנהיגי החסידות, מנוי וגמור היה שהמשיח יבוא בימיו. ב"באתי לגני" טבע בשיח החב"די מונח חדש, "הדור השביעי" הוא דור הישועה המובטחת, שהפך למושג מפתח שגור בתנועה. כתמיד, התייחס לריי"צ כמנהיג החי והביע ציפייה שהלה יגאל את הדור וש"נזכה לראות את הרבי בגוף של בשר כאן למטה". עם פרסום הדרשה, מספר רבנים אמריקנים השתכנעו שרמ"מ מאמין בכך שהוא הוא המשיח.
רמ"מ עסק בשיחותיו גם במסורת שפיתח הרבי הרביעי, שמואל שניאורסון. לפי זו, נשמות הבעש"ט, המגיד ממעזריטש וכל אדמו"רי חב"ד אחריהם, הן כנגד עשר הספירות הקבליות ומייצגות את תכונותיהן. ספירת "מלכות", הנמוכה ביותר והשלב האחרון של האור האלוהי לפני ירידתו לעולם הגשמי, מזוהה עם המשיח ועם ביאתו. רמ"מ הזכיר מספר פעמים כי הדור הנוכחי הוא הדור העשירי ולפיכך דור הגאולה.
אשר לדמותו של הגואל הקרב ובא, רמ"מ נהג להדגיש שיהיה זה מנהיג ותלמיד חכם, ושהוא לא יוכר מיד על ידי בני דורו, אלא יצטרך למשוך בנעם את הציבור אחריו. עם הזמן לא יידרש לכך עוד, ימשול ביד חזקה ויכוף את כל ישראל ללכת בדרך התורה, כפי התנאים שקבע הרמב"ם להכרת המשיח בהלכות מלכים. לאחר מכן יבנה את המקדש, ילחם בגויים וינצחם ועוד, כאמור שם.
האדמו"ר החדש ניסח במהלך השנים משנה מקורית ומהפכנית אודות ימות המשיח, שנפרשה בכתבים המרובים שחיבר. הוא שכלל והרחיב רעיון המצוי בצורה בוסרית ב"ספר התניא", לפיו (בניגוד למקובל בהגות החסידית), תשועת העולם לא תתרחש מתוך כליון הקיום הגשמי והתמזגותו חזרה אל תוך עצמות האל, אלא תצא לפועל בכך שהמימד האלוהי יתגלה בשלמותו בתוך הבריאה ותבוטל החציצה ביניהם. הפרטים הגשמיים יוסיפו להתקיים, מתוך תודעה מתוקנת שלא יהיה בה מקום לרצון נפרד מזה של הבורא. משום שהגשמיים נשאבו ממקום גבוה יותר בעצמות האל – לפי הכלל שהחלקים החיצוניים שלה הוּרְקוּ לתוך הבריאה ראשונים, ומיוצגים בספירות הקבליות הגבוהות, והפנימיים אחרונים, אל הספירות הנמוכות – תתגלה אף עליונות החומר על הפרטים הרוחניים, כך שהגוף יחיה את הנשמה ולא להפך, ועוד. בנוסף, החזון האסכטולוגי שלו לא היה אסוני וכרוך בחורבן ובהרס טוטליים, כמו של חותנו, אלא אוטופי, ללא צער.
רמ"מ גם קבע שעל סף העולם הבא, הרמה האישיותית הנשגבת והבלתי-מושגת כמעט של "צדיק גמור" המתוארת ב"תניא", שמקורה אלוהי, תהיה נגישה לכלל ישראל; תפקידו של המשיח יהיה לגלות תכונה זו בנשמות בני דורו. מרגע שיעשה כן, כל אלו שייתוודעו לקיומה בתוכם יהיו ברמה הרוחנית הגבוהה ביותר, ויוכלו לשמש משיחים או אדמו"רים בזעיר אנפין לסובבים אותם, עד שההכרה החדשה תופץ לכל ותהליך הגאולה יושלם.
כשם ששימר בתוך החסידות את אמונת שני קודמיו בביאת המשיח הקרבה והולכת, הוא התמיד באקטיביזם שנועד להחישה – בקנה מידה נרחב לאין שיעור, ובניגוד אליהם, גם מתוך היכרות מעמיקה עם העולם החיצוני. ב-1958 החל לשגר שלוחי חב"ד במספרים הולכים וגדלים כדי לפעול בקרב הציבור היהודי הרחב, המחולן והמתבולל. שימוש יעיל בתקשורת ההמונים וגיבוש רשתות השפעה הפכו אותו, את חב"ד – שהייתה תנועה שולית עם מות הריי"צ – ואת המסר האסכטולוגי למוכרים וידועים בדעת הקהל היהודית והעולמית.
המתח המשיחי בערוב ימי הרמ"מ: 1980–1992
במשך השנים, רמ"מ גינה יוזמות אלו ואחרות להודיע ברבים שהוא המשיח בתקיפות ובתכיפות, כשהוא מאשים את הפועלים לכך בהרחקת יהודים מן התורה ובפגיעה במוניטין של חב"ד. ב-1984, הורה לחסיד שלום דב וולפא, שביקש להפיץ קונטרס בעניין:.
בעשור הרביעי לכהונת הרמ"מ הוא החל לחדד ולהעצים את הציפייה שפיעמה בחסידות. עבור כל שנה חדשה נטבע על ידו נוטריקון ברוח הגאולה, החל מתשמ"ב (1981/1982) "תהא שנת ביאת משיח". ב-25 במרץ 1983, בשנת תשמ"ג אותה כינה "גילוי משיח", קיבל מהנשיא רונלד רייגן את מגילת הכבוד הלאומית של ארצות הברית בשיחת לוויין. הוא הצהיר בפני שומעיו כי משיח יבוא "בקרוב ממש", ניסוח שהשתמש בו כבר בשנות ה-60, בעודו מטעים בהדגשה את ה"ממש". בקרב החסידים התקבל ש"ממש" הוא רמז בראשי תיבות לשמו, מנחם מנדל שניאורסון. הוא היה מודע לכך שזו הפרשנות, והוסיף להגיד "בקרוב ממש" יותר ויותר. בשיחה ב-1992 אף הדגיש ש.
ב-1985 החלו אנשי חב"ד לחשוף את ציפייתם מחוץ לחוגיהם הסגורים. העיתונאית ליז האריס כתבה בספרה Holy Days כי תוך זמן קצר התקשורת כולה דיווחה על כך, והסברה הגיעה לידיעת הכלל. ב-16 במאי 1989 נפגש הרב שניאורסון עם הרבנים הראשיים מרדכי אליהו ואברהם שפירא ואמר שיש לפסוק הלכה שעל הגואל להתגלות מיד. הוא ציין ש.
בשנת 1990 הגיע הלהט לשיאו. מרגע זה עברו אנשי חב"ד ואדמו"רם לעיסוק גלוי ופומבי מאוד ביעדיהם האסכטולוגיים. רמ"מ חדל מלמחות על הפרסום, ולא עשה דבר כדי לבלום את חסידיו הנלהבים. הליברליזציה והקריסה של ברית המועצות, שהייתה אויבת מושבעת והתגלמות כוחות הכפירה בעיני חב"ד, יחד עם הצלחת השיחות לפירוז נשק גרעיני ולקץ המלחמה הקרה, נתפשו כהתרחשויות קוסמיות; פלישת עיראק לכוויית ומלחמת המפרץ סיפקו את מה שנתפש כאות גדול עוד יותר. בא' חול המועד סוכות, 5 באוקטובר 1990, נשא רמ"מ דרשה בה פירש את המשבר במזרח התיכון כהתגשמות המדרש מילקוט שמעוני על "מלך פרס מתגרה במלך ערבי" ב"שנה שמלך המשיח נגלה בו". הוא הבטיח שכדברי המדרש, המהלך האלוהי המקווה יתרחש ללא צער, וכי לא יאונה ליהודים בארץ ישראל רע. קץ המלחמה בתאריך הסמלי של פורים תשנ"א (28 בפברואר 1991), והפגיעות המועטות בנפש שגרמו מתקפות הטילים העיראקיות בישראל, התקבלו בהתרגשות רבה על ידי האדמו"ר ואנשיו, כהוכחה לאמיתות תחזיתו.
בשיחות לקראת הפסח, עסק באינטנסיביות בכך שניסן הוא חודש הגאולה, ובקרב החסידים פשטה הוודאות כי היא תתרחש במהלך החג. כשבוע לאחר הפסח, ב-12 באפריל, נשא רמ"מ דרשה נסערת בפני נאמניו, בה תהה מדוע טרם אירע הדבר: דבריו זעזעו את הקהל הנאסף, והם פצחו בגל אקטיביזם קדחתני לדחוק את הקץ.
יומיים לאחר מכן, במוצאי שבת, כמה חסידים בכפר חב"ד הכינו פסק דין חתום על ידי רבנים שהכריז כי מנהיגם הוא המלך המובטח ושומה עליו להתגלות מיד: . לפי האמונה כי התורה שולטת במציאות, פסק הלכה היה אמור להביא את האל לשנות את העולם בהתאם. בחג השבועות שהה החסיד דוד נחשון, אחד מיוזמי הפסק, בחצר בניו יורק. הוא ניגש אל האדמו"ר, הכריז כי הנוכחים מקבלים עליהם את מלכותו, וצעק "יחי אדוננו מלך המשיח." רמ"מ חייך ועודד את הקריאות, והקהל כולו הצטרף אליהן בשאגה. במוצאי החג, פסק הדין אושרר והורחב על ידי רבני חב"ד שנכחו בעיר. שליחים טסו לברית המועצות כדי להקריא אותו על קברי אדמו"רי חב"ד, ורמ"מ קראו על קבר הריי"צ. נערך מסע פרסום בעיתונות האמריקנית והעולמית ועל גבי שלטי חוצות, כדי להודיע שסוף העולם קרב. עוד פסקי דין דומים נחתמו בשנה הבאה, ורמ"מ הצהיר שוב ושוב כי כל ההכנות נשלמו והעידן החדש ניצב ממש מעבר לפינה.
בכ"ז אדר א' תשנ"ב (2 במרץ 1992), בעת התבודדות שארכה יותר משעתיים וחצי בקבר הריי"צ, לקה הרב שניאורסון בשבץ מוחי קשה. הוא חזר להופיע בציבור לאחר שישה חודשים, בראש השנה, אך היה משותק ואילם ולא חזר עוד לתפקד. לשארית חייו הקצרה, ניהלו עוזריו הבכירים את חב"ד בשמו.
רמ"מ מעולם לא הצהיר במפורש כי הוא הוא המשיח, ובה במידה לא הכחיש זאת. הגינויים החריפים, שהוציא לפני גל ההתלהבות של 1990–1992, כוונו נגד פרסום הטענה ולא כללו מעולם הפרכה שלה עצמה. אמירותיו לאורך השנים התפרשו בעיני רבים כרמיזות לכך. כפי שכתבה רחל אליאור, בהיעדר מסמכים פרי עטו העוסקים בנושא בבירור, לא ניתן יהיה אף פעם לדעת בדיוק מה חשב בעצמו בנדון. דוד ברגר שיער ש
בקרב החוקרים שעסקו בכך, ישנן שתי דעות עיקריות. האחת, שמייצגה הבולט הוא אלון דהן ושנתמכה בין היתר על ידי יוסף דן, היא שרמ"מ סבר שהוא הגואל משלב מוקדם. כל מה שעשה נועד כדי לעמוד בתנאים שקבע הרמב"ם, ובכלל זה הפרסום ב-1991 שביתו בברוקלין הוא "מקדש מעט" (כדי למלא את הדרישה בהלכות מלכים לבנות את בית המקדש), האדנות והשררה שנהג בפוליטיקאים ישראלים, ואף היותו חשוך ילדים, משום שמסורות מסוימות קובעות שלמשיח לא יהיו צאצאים. הדעה האחרת נוסחה על ידי הביוגרפים מנחם פרידמן ושמואל היילמן, ונתמכת בין היתר על ידי יורם בילו. לפי זו, עם מות רעייתו הרבנית ב-1988 ומות רבים מחסידיו הקשישים, לא נותר מי שיאזן את גלי ההערצה שאפפו אותו. רק אז, כשהוא מבודד לגמרי, השתכנע רמ"מ באמונת חסידיו, והתיר את חרצובותיה.
הפילוג בחב"ד: 1992-הווה
עוד בשנות ה-80, עם התגברות הציפייה הגאולית, התגלעה מחלוקת בין אלו שקיבלו זאת בהתלהבות ובמרץ, לבין אלו שחששו לתדמיתה של חב"ד ותבעו להצניע את העניין ולהותירו בעיקר בתוך החסידות. המשיחיים הנלהבים היוו בשעתו את הרוב הגדול, בעוד שמתנגדיהם, שכינו עצמם "שפויים", היו מיעוט מובהק. לאחר השבץ, כשנעשה ברור שהמנהיג לא יחזור לאיתנו, קו השבר הותווה בין אלו שהוסיפו לדגול בפרסום ובהפצה של מעמדו המשיחי, לבין אלו שתבעו לחדול מכל עיסוק פומבי. בראש המתונים ניצבו כמה מהבכירים בהנהלת החסידות, יהודה קרינסקי, שמונה למזכיר אגודת חסידי חב"ד העולמית, ואברהם שם טוב, יו"ר האגודה. את המשיחיסטים הנהיגו ה"חוזר" הרב יואל כהן, יו"ר "המטה העולמי להבאת המשיח" שמואל מנחם מנדל בוטמן, ובמידת מה המזכיר לייבל גרונר, שנטה למחנה זה. לגרונר, כמקורב לאדמו"ר המשותק, הייתה די יוקרה לעמוד מנגד לקרינסקי וליתר, ולייצג מולם את האינטרסים המשיחיסטיים.
הרמ"מ חשוך הילדים וחסר היורשים הכין שתי צוואות ב-1988, עם מות אשתו, בהן מינה את קרינסקי, גרונר, שם-טוב ואחרים לתפקידים בכירים. אך הוא לא גיבש מבנה הנהגה ברור שיחליף אותו בבוא היום. הסיעות השונות הוסיפו להתייחס אליו כמנהיג פעיל, הן משום יוקרתו העצומה והן עקב המחסור ביורש, בעודן מתגבשות ומתארגנות לקראת מאבק השליטה. זה, שכלל האשמות בזיוף צוואת האדמו"ר ובהתעלמות מרצונו, בעיקר כלפי קרינסקי, היה שלוב בפילוג בין שתי הקבוצות. הריק המנהיגותי אפשר חופש פעולה ליוזמות המשיחיסטיות מן השטח.
הציפייה האסכטולוגית לא נתקררה כלל עם השבץ. רבים מהחסידים היו נחושים בדעתם שמדובר בניסיון אחרון לאמונתם, ובעלי מחשבה מקרבם אף פנו אל דברי הנביא בישעיה נ"ג על "אִישׁ מַכְאֹבוֹת" שיחלה ויסבול עבור חטאי הדור – פנייה שהתמיהה משקיפים מבחוץ בשל ההקשר הנוצרי החזק של הקטע. הייתה זו ראשית ההתעמקות במקורות, ולו גם אזוטריים מאוד, כדי למצוא תימוכין לכך שאדם יכול להיחשב כמשיח גם אם לא עמד בציפיות המקובלות. באמצעי התקשורת נמשך מסע פרסום אדיר שהצהיר על תשועת העולם המתרפקת לה, שמומן בין היתר מכיסו של איל ההון החב"די יוסף יצחק גוטניק. הקנאים שבמשיחיסטים נשאו איתוריות כדי שיוכלו להתעדכן מיד עם התגלות מלכם.
לרמ"מ המשותק והאילם הותקנה גזוזטרא מיוחדת במטה חב"ד באיסטרן פרקוויי 770, ממנה יכל להשקיף על תומכיו. נאמניו ומשב"קיו נשאו אותו לשם בכיסא גלגלים, והוא החווה לעיתים בידו השמאלית או השמיע קולות עמומים, שחסידיו פירשו לעיתים כתמיכה בריקודים ובשירת "יחי אדוננו" שערכו למטה. בוטמן הכריז על כוונתו למשוח את האדמו"ר בפומבי למלך, למורת רוחם של ה"שפויים" בהנהגה, שהצהירו כי מדובר בהתעללות בחולה. הם ניסו לפטר את בוטמן, שסירב להיענות, ומסרו לאמצעי התקשורת כי אל להם להתייחס לאיגרות שיצאו מ-770 שלא תחת ידם. בוטמן החל לגבש תשתית ארגונית משלו וגייס תורמים כדי להמשיך בפרסום. בי' בשבט תשנ"ג (1 בפברואר 1993), הועבר הטקס בשידור חי בלוויין, כשמאות רבות שרים "יחי מלך המשיח" בפני רמ"מ, שהניד בראשו קלות. הממסד החב"די החרים את האירוע.
ב-8 במרץ 1994 אושפז האדמו"ר. הסיעות המפולגות בהנהגה חלקו ביניהן על אופן הטיפול בו: אנשי קרינסקי תבעו טיפול רפואי קונבנציונלי, בעוד שחלק מהמשיחיסטים במחנה גרונר סברו שהדבר הוא בגדר חילול הקודש. הרב שניאורסון נפטר לאחר שלושה חודשים, בג' בתמוז תשנ"ד (12 ביוני 1994). בקרב אלפי החסידים שבאו להלווייתו (שנעדרו ממנה כמעט רבנים לא-חב"דיים), נשאו חלק בקבוקי יי"ש ומצלמות בציפייה לכך שמותו יתגלה כאשליה והעולם יבוא לקצו. חלק מהחסידים בכו והחלו לקיים מנהגי אבלות, בעוד שהמשיחיסטים נזפו בהם על היעדר האמונה ואף שרו ורקדו.
לאחר המוות, נעשה ניסיון להסכים על הנהגה חדשה, ונדונה האפשרות למנות את גרונר ל"משפיע ראשי" שירכז בידו את השליטה. מהלך זה נכשל, וכמותו כל המהלכים האחרים מאז לפתור את בעיית הירושה. המוסדות והקהילות של חב"ד הוסיפו לתפקד, כשחלקם הולכים ומתרחקים זה מזה. החסידות ניצבת מאז המוות על סף פיצול, לא רק למעשה כי אם גם להלכה, ומהווה בפועל פדרציה מתרופפת של פלגים שונים. בעוד שקרינסקי, שמטוב ועמיתיהם ניהלו את "אגודת חסידי חב"ד" רבת-ההשפעה, סמכות מרכזית ומקובלת על הכל לא הייתה עוד בנמצא.
מות הרמ"מ, או "מאורע ג' תמוז" כפי שנודע בשיח הפנימי בחסידות, חידד את הגבולות בין המחנות הנצים. בתום ימי השבעה על האדמו"ר המנוח, פרסמה "אגודת חסידי חב"ד" מודעות ענק בניו יורק טיימס שהשתמעה מהן הכרה במותו; רבנים בולטים מן הממסד התבטאו בניסוחים שהיו אמנם מעורפלים, ושהתחמקו לעיתים מציון עצם הפטירה, אך נמנעו בהחלט מלהתייחס אליו כגואל או כחי. בצד המשיחיסטי, המוות לא קיהה את עוצמת האמונה יותר מאשר השבץ בשעתו. בוטמן פרסם הודעות ומכתבים לעיתונות בהם הצהיר כי "הרבי עצמו, כפי שאמר רבות, יוציא אותנו מגלות לגאולה בקרוב". אירועים עם שירת "יחי" נמשכו בכל עוז, ונשים משיחיסטיות נשאו עמן תופי מרים בהישג יד, כדי לקדם את הגואל בתופים ובמחולות. ב-1995, הציב הממסד בתוך קיר הכניסה לבית-הכנסת 770 לוחית זיכרון שהתואר "נשמתו בגנזי מרומים, זכותו יגן עלינו אמן" הוצמד בה לשם האדמו"ר. הלוחית הושחתה מיד והתארים המעידים על מוות נמחקו. היא נותרה כך כמעט עשור. ספרים בהוצאת קה"ת, בית-הדפוס הרשמי של החסידות, החלו להכיל תוארי מוות דומים בצמוד לשם הרמ"מ בדפי השער.
ב-1996 הגיע הקרע הפנימי לרתיחה. ב-31 בינואר ערכו בוטמן ואנשי "המטה העולמי" שידור מיוחד בטלוויזיה שקדם לו מסע פרסום בעיתונות, בו נראו חסידים מקהילות חב"ד בכל העולם מכריזים "יחי אדוננו". בוטמן קרא למנהיג המת להצטרף להתוועדות כאילו הוא חי. באותה עת הוצבה כרזה ענקית עם תמונת הרב וההכרזה על משיחיותו סמוך לגשר ג'ורג' וושינגטון. ב-31 במרץ, לרגל יום הולדתו של רמ"מ, שודרו פרסומות משיחיסטיות בכמה מערוצי הכבלים האמריקניים הגדולים, בשפות רבות כולל סינית ויפנית. ביוני, לנוכח הפרסום המופגן, קיבלה הסתדרות הרבנים דאמריקה בת 1,000 החברים – הגוף הרבני הגדול והמשפיע ביהדות האורתודוקסית בארצות הברית – החלטה, שלא נקבה במפורש בשם חב"ד, לפיה . גורמים אנטי-משיחיסטיים בחב"ד פרסמו אתר אינטרנט בו קיבלו את ההחלטה בברכה ותקפו את אנשי בוטמן. שמטוב, קרינסקי ויתר ההנהלה פרסמו מודעות עמוד בניו יורק טיימס והתנערו מהמשיחיסטים בתקיפות.
ב-1998 פרסם ועד רבני ליובאוויטש גינויים חריפים נגד המשיחיסטים בעיתונות הכללית בארצות הברית, וקבע שעיסוק פומבי ופרסום היו "בבירור בניגוד לרצונו". ב-2004, ניסיון לתקן את הלוחית המושחתת ב-770 הביא לפגיעה בה שוב, ולהבאת הסכסוך בפני בית-המשפט בניו יורק. הערכאה פסקה במספר הזדמנויות לטובת האגודה ו"מרכז לענייני חינוך", והתירה למעשה לפנות את המשיחיסטים. ראשי חב"ד, ככל שביקשו להצר את צעדי "קהילת ליובאוויטש", נמנעו מלעשות זאת.
על אף שהממסד התנגד למשיחיסטים ובודד אותם ככל יכולתו, הוא נמנע בעקביות מהוצאתם מחוץ לגדר ומפילוג מלא. הסיכון לפגוע בפעילות חב"ד העניפה בקרב הציבור היהודי הרחב, שהיא תכליתה של החצר, היווה שיקול מכריע בכך: גם סכסוכים אחרים בתוך החסידות חסרת ההנהגה לא החריפו מדי עקב אילוץ זה. עוד ב-1993, טרם מות האדמו"ר, העביר קרינסקי הנחיה לשלוחים לפיה שאלת מעמדו כגואל צריכה להישאר בגדר של "דעה פרטית"; מנגנון השלוחים דבק במדיניות זו: בעוד שהאחראים התאמצו לנפות מועמדים משיחיסטים, אלו שהחזיקו בדעה זו וכבר היו מוצבים נותרו במקומם, תוך ציפייה שימעטו להפגין את אמונתם. לבד מגינויים בעיתונות הכללית, בייחוד במשבר של 1996, כמעט לא נעשו פעולות קונקרטיות נגד המשיחיסטים, למעט סילוק פרסומים שלהם מן הפרהסיה. אף אתרי האינטרנט האנטי-משיחיסטיים נעלמו מהר למדי.
ראשי חב"ד התייחסו לאופוזיציה הפנימית כתמימים וטועים, והקפידו לטעון בפני התקשורת שמדובר באנשי שוליים ובמיעוט מובהק, תוך שהם משתדלים לטשטש את המחלוקת ולהציג חזית אחידה כלפי חוץ. מתחילת המאה ה-21, הפעילות המשיחיסטית הגלויה שככה במידה ניכרת, וחלק מהמוסדות הקשורים בה נסגרו. לאחר 2003, בוטמן הפסיק להשתמש באיסטרן פרקוויי 770 ככתובת הארגון שלו, וויתר בכך על טענתו למטה הסמלי של חב"ד. כמה פרסומים בעלי גוון משיחיסטי, בעיקר אלו הפונים כלפי חוץ, מיתנו את ניסוחיהם, בעוד שפרסומים לא-משיחיסטיים עברו להתחמק משאלת מות האדמו"ר. תוארי כבוד לצד שם הרמ"מ (בין אם המאחלים אריכות חיים או מעידים על פטירה), שהיו כה שנויים במחלוקת בין הצדדים, נעלמו כליל, באופן חריג ביותר לעולם האורתודוקסי. דווקא על רקע הריחוק הגובר, שהיה כרוך בהקמת מוסדות וחיי קהילה נפרדים, התאפשרה פשרה פרגמטית בין המשיחיסטים לממסד, על מנת למתן את אי-ההסכמה ולהימנע בפגיעה בשמה של החצר בקרב הקהל הרחב.
מתאר כללי
כאמור, מאז מחלתו ומותו של הרב מנחם מנדל שניאורסון, התגבשו בהדרגה שתי קבוצות בתוככי חב"ד מחוסרת האדמו"ר, שמתקיימת ביניהן מחלוקת עזה אודות היחס הנאות לשאלת משיחיותו של המנהיג המנוח.
הפלג הראשון מכונה "הזרם המרכזי", "הלא-משיחיסטי", "האנטי-משיחיסטי" (כינוי שעשוי להיות מיוחד לקיצוניים יותר במחנה) או "המתון", ובפי יריביו פשוט ה"אנטים". קבוצה זו שוללת כל עיסוק פומבי בעניין המשיחי, בעודה דבקה באידיאה החב"דית של קירוב הגאולה העתידה באמצעות הפצת התורה ודעת החסידות בציבור היהודי הרחב. הפלג השני, "המשיחיסטי", לא רק דוגל בכך שהרב שניאורסון הוא הגואל, אלא מפרסם בהתלהבות את הדבר בציבור הרחב, ורואה בהפצת אמונה זו את המפתח להבאת הישועה המקווה.
הלא-משיחיסטים שולטים בממסד החב"די ובארגונים הגדולים שסביבם התנהלה החצר בימי הרמ"מ וטרם הפילוג: "אגודת חסידי חב"ד העולמית", "מרכז לענייני חינוך" ומנגנון השלוחים, שפעיליו הפזורים בעולם אחראים על ייצוג התנועה כלפי חוץ. על פי רוב הם בני המשפחות החב"דיות הוותיקות, המשתייכות לחצר מזה דורות. הלא-משיחיסטים מסתמכים על הפעמים הרבות בהן התנגד רמ"מ בתוקף להצהרה כלשהי על כך שהוא הגואל, ומזכירים את נימוקיו כי הדבר פוגע בכבודה של חב"ד ומרחיק ממנה יהודים. את טענת המחנה האחר כי האדמו"ר המנוח ציווה לפרסם את הדבר, הם מבטלים כסילוף וכדעה משובשת. הלא-משיחיסטים בעלי נטייה שמרנית יותר מן המשיחיסטים, ותופשים את עצמם כשפויים והגיוניים. היחס מצדם למחנה האחר נע בין סובלנות מסויגת, עבור בהתעלמות וכלה בהתנגדות שערה. הנחרצים יותר מרבים להסביר שיריביהם מתוסכלים מכך שהאדמו"ר המנוח בחר בלא-משיחיסטים לשלוט במוסדות, ומתארים אותם כתמהונים, אלימים ואף כסובלים מבעיות נפשיות, המבזים את החסידות לעיני העולם.
המשיחיסטים, מנגד, מצויים יותר בשולי החסידות, ודריסת רגלם בממסד מועטה. הם נמנים לרוב על משפחות החוזרים בתשובה שהצטרפו לחב"ד בימי האדמו"ר המנוח ולאחר מכן: בישראל, בה המשיחיזם נפוץ בהרבה מבחו"ל, הם נוטים להיות מזרחים; מחוצה לה, הם בדרך כלל ישראלים או פוסט-סובייטים. אנשי פלג זה מתבססים בייחוד על דברי הרמ"מ בגל ההתלהבות של 1990–1992, ומפרשים את מעשיו לפני כן כעולים עמם בקנה אחד. המשיחיסטים רדיקלים ומוחצנים יותר מהלא-משיחיסטים, ואת האשמתם בידי יריביהם באי-מהוגנות ובשיגעון (מספר פעילים משיחיסטים קיצוניים הם אכן חולים פסיכיאטריים שהפעילו אלימות קשה) הם רואים בחיוב, כסימן לאותנטיות. מצדם, הם תוקפים את אנשי המחנה האחר בעוון צביעות, שקרים והעדפת תדמיתם על פני נאמנות למנהיג. לטענתם, ה"אנטים" יודעים היטב כי רמ"מ הכריז על משיחיותו בגלוי, אך מסתירים זאת.
המשיחיסטים קלים לזיהוי: הם מכריזים "יחי" בתפילה, מציגים את "דגל המשיח" הצהוב, אותו עונדים רבים כסיכה על דש חליפתם, ומשמיעים סיסמאות כמו "הרבי חי וקיים". הם משקיעים מאמצים אדירים בהפצת אמונתם בקרב הציבור היהודי הרחב, ואף בקרב לא-יהודים, ומעודדים את הפוגשים בהם לערוך מחוות כמו קריאת "יחי אדוננו". הם עורכים טקסים שהתקיימו בחיי רמ"מ, כמו חלוקת דולרים בעלי תכונות נסיות בשמו, כאילו לא חל שינוי מאז מותו, ומחנכים לכך שהוא שולט בעולם ומסוגל להעניק ברכות שונות כמו פוריות או פרנסה. רבניהם מפרסמים מדי פעם פסקי דין לפיו רמ"מ הוא המשיח, ומצהירים כי הגאולה בעיצומה.
אף כי חב"ד לא התפלגה לגמרי, שתי הקבוצות מקיימות סביבות חברתיות נפרדות במידת-מה. ברמת אמצעי התקשורת, "שיחת השבוע" הוא עלון בית-הכנסת הלא-משיחיסטי, ו"שיחת הגאולה" הוא עלונם של המשיחיסטים. הללו מחזיקים בנוסף מגוון אדיר של פרסומים, כמו כתב-העת "בית משיח", שגונה על ידי הזרם המרכזי. בתחום החינוך, מוסדות משיחיסטיים כוללים בין היתר את ישיבת חב"ד צפת (שהיא היחידה מבין שש הישיבות בישראל המזוהה בבירור עם הזרם); ואת תלמוד התורה הגדול "אהלי תורה" בקראון הייטס. מתקיימים מחנות קיץ נפרדים לילדים, כמו קעמפ "אורו של משיח" המשיחיסטי.
אף שבשיח הפנימי של החסידות, בתקשורת ובאקדמיה מרבים להתייחס למשיחיסטים וללא-משיחיסטים כפלגים מובחנים, זוהי הכללה גסה משהו: מדובר במחנות רחבים ומטושטשים שקשה למיין במדויק. בתוככי חב"ד מתקיימות למעשה תתי-קבוצות ברורות ומגובשות יותר, כגון ה"צפתים", המזוהים עם הישיבה בעיר, ממעוזי המשיחיסטים. הן מבחינה השקפתית והן מבחינה קהילתית-חברתית, מתקיים רצף החוצה את ההבדלים בין שני המחנות.
כך, אף על פי שמשפחות חב"דיות יסרבו תכופות להשתדך ביניהן על רקע השתייכותן, במקרים רבים באותה משפחה יש משיחיסטים ושאינם. מוסדות החינוך לבנות מוסיפים להיות משותפים לשני הזרמים, גם בשל קשיים ארגוניים בפיצול. בעוד שהמשיחיזם מזוהה בהחלט עם החוזרים בתשובה המתגוררים בפריפריה הישראלית, מאמינים מובהקים בו מתגוררים בקהילות הגדולות של הזרם המרכזי, וחלקם רבנים חשובים שם. במרכזי האוכלוסייה הוותיקים בכפר חב"ד וקראון הייטס ישנה השפעה משיחיסטית ניכרת על המוסדות וההנהגה. קשה אף לתאר את מערכות הטקסים המשיחיסטיות, הכרוכות בהנכחה חזקה של דמות האדמו"ר המת, כנבדלות בבירור ממנהגי יתר חב"ד, ולו משום שבכל החסידות מטופחת הערצה כלפי אישיותו, וזכרו נשמר בקפידה ומונחל לדור הצעיר, שלא הכירו. לדוגמה, בעוד שהמשיחיסטים הם הכח המניע מאחורי מיזם "אגרות קודש", המעודד תקשורת לכאורה עם רמ"מ המת על ידי תחיבת פתקא עם שאלה לדף אקראי בספריו ואז קריאת הטקסט שם כתשובה, גם בני הזרם המרכזי משתמשים באמצעי זה.
אמונות
בשאלת מעמדו של רמ"מ כמשיח, השוני בין שני הפלגים הוא בראש ובראשונה בשאלת הטקטיקה והפרסום: יותר משהם שוללים את אמונותיהם של המשיחיסטים בנדון, הלא-משיחיסטים מוגדרים על ידי כך שהם מתנגדים לעיסוק פומבי בו. מצבו המטאפיזי של הרב שניאורסון המנוח הוא נושא להשערות שונות בחב"ד שלאחר "מאורע ג' תמוז". בהיעדר נתונים אמינים, קשה אף לקבוע בדיוק מה הן בדיוק ההשקפות המצויות, וכמה חסידים דבקים בכל אחת.
העיתונאית סו פישקוף, שראיינה חסידי חב"ד רבים, התרשמה שקיים מיעוט זעיר המודה בפה מלא כי רמ"מ איננו המשיח, אף אם עמד בתנאים והיה עשוי להיות כזה אם לא היה נפטר. הצהרה זו נאמרה לדבריה תמיד בהצנע ולעולם לא בפומבי. אחרים הכירו אמנם בכך שמת פיזית, אך אמרו שאינם יודעים מיהו המשיח והשאירו את השאלה פתוחה; עמדה זו מאפיינת לדבריה רוב מוחלט של אנשי הממסד ושל השלוחים.
סימן ההיכר של המשיחיסטים המובהקים היא הקביעה שרמ"מ לא מת כלל אלא ממשיך להתקיים בגופו הגשמי, אם כי באופן שאיננו נגלה לעיניים אנושיות. קו מחשבה זה יונק מהגותו של המנוח, שכתב רבות כי הגואל יחיה לנצח, ונובע גם מהבעייתיות ההלכתית בכך שהמשיח ימות ומהדמיון לנצרות הכרוך בזאת. הדוגלים בכך, דוגמת הרב חיים לוי יצחק גינזבורג, מסבירים כי "מאורע ג' תמוז" לא היה אלא שינוי בנראות בלבד. בין המקורות המסורתיים שגויסו לביסוס הסברה, ראש וראשון הוא סיפור היעלמו של משה מעיני ישראל על הר סיני במהלך חטא העגל, שמדרשים כמו פסיקתא רבתי מקשרים להיעלם עתידי דומה של המשיח: "כגואל הראשון כך גואל האחרון מה ראשון נגלה להם וחוזר ונכסה מהם כך גואל האחרון נגלה להם וחוזר ונכסה מהם". הדגש במחשבת חב"ד על טבעה הנזיל של המציאות, ועל ממשות הרוחני הנסתר, השתלבו היטב עם תפישת הרמ"מ כחי בגופו אך לא לעיני הבשר.
המאמינים בכך נמנעים לבקר את קברו של רמ"מ. טקס חשוב בחוגים אלו, שמקפידים שצעירים ישתתפו בו, היא העלייה לרגל לביתו בתשרי, במהלכה מתייחסים אליו כחי ומלווים אותו בבואו ובצאתו לבית הכנסת. רבניהם ממריצים אותם להתחזק רוחנית ולהצליח להבחין באדמו"ר, וחוויות של חזיונות כאלו נפוצות בפרסומיהם. יצאו אף סרטוני וידאו בהם רמ"מ נראה לכאורה. האנטי-משיחיסטים רואים בהתנהגות זו חיזוק לסברה שיריביהם מטורפים. המשיחיסטים הקיצוניים המכחישים את המוות הפיזי של רמ"מ הם ככל הידוע מיעוט ברור, גם אם בלתי מבוטל, בתוככי חב"ד. מנגד, ישנם חסידים רבים המזדהים כמשיחיסטים, שאמנם מצהירים כי רמ"מ "עודנו בחיים" אך מתייחסים לכך באופן גמיש ופיגורטיבי יותר, שניכר שאיננו מילולי. בין היתר, הם מבקרים בקביעות בקבר.
עמדה אחרת היא שרמ"מ אמנם מת, ולו במובן שעבר להתקיים במציאות שונה, אך הוא עודנו המשיח וישוב באורח כלשהו בעתיד. תפישה כזו כמעט ולא מצויה בכתביו, והרבנים שפיתחו ושכללו אותה עשו זאת רק לאחר מותו. על אף שהרעיון של משיח המת וקם שנית, איננו שגרתי במסורת היהודית, וגונה בתוקף על ידי מתנגדי חב"ד כנוצרי וזר, מקורות רבים בספרות הרבנית – מהגמרא במסכת סנהדרין על גואל "אי מן מֵתַיָא" ועד האברבנאל ב"ישועות משיחו" שהתבסס עליה בכותבו: "ואל יקשה עליך שיהיה מלך המשיח מן הקמים בתחייה" – סיפקו די ביסוס עיוני לאפשרות זו. כותבים משיחיסטים, המכריזים שרמ"מ עודנו הגואל אף לאחר "מאורע ג' תמוז", לא מבחינים בדרך כלל בין מושגי ההיעלמות מעין של אדם חי לתחייה של מת, אלא משתמשים בכל מקור אפשרי כדי לבסס את טענתם העיקרית.
להערכת חוקרים כגון יורם בילו ואלון דהן, הסברה שרמ"מ עבר מן העולם אך עוד יקום מקברו נפוצה דווקא בקרב הלא-משיחיסטים, ואף מאפיינת את רובם (דהן סבור שיואל כהן, שגינה ב-2003 בתוקף את המשיחיסטים המכחישים את המוות, מאמין בזאת, ונמנע מלתת לדבר פומבי בגלל שירתיע תומכים). עקב כך, אקדמאים שונים ציינו שתיאור המחנות כ"משיחיים מתונים/מרוסנים" מול "משיחיים קיצוניים/אקטיביים" יהיה נאמן יותר למציאות מהשמות הרווחים "לא-משיחיסטים" ו"משיחיסטים". מאידך, טיבה ועוצמתה של אמונה זו אינן אחידות. סיימון דיין ציין שלהתרשמותו, בקרב מרואייניו מדובר באמירה כמעט הצהרתית, בסביבה שבה זכרו של רמ"מ עדיין נוכח. אף פרידמן והיילמן סבורים שהמתח הגאולי עבר השגרה (רוטיניזציה) ניכרת בכל חוגי חב"ד, מלבד המשיחיסטים המובהקים, ולמעט הכרה בכך שישנה אפשרות הלכתית שהמנהיג המנוח ישוב מן המתים, הדבר לא מעסיק את החסידים ביום-יום.
בקצה המחנה המשיחיסטי מצויות שתי קבוצות רדיקליות זעירות, שעוררו זעזוע בעולם האורתודוקסי וגונו נמרצות על ידי יתר חב"ד. האחת סבורה שמאחר שהגאולה כבר החלה ואלו ימות המשיח, יש לבטא זאת בפועל באמצעות ביטול של איסורים הלכתיים מסוימים. מעטים מהם אכלו בפומבי בצומות של עשרה בטבת ושבעה עשר בתמוז. הרב גדליהו אקסלרוד, משיחיסט בעצמו, הורה לנדות את הפעיל המשיחיסט הרב זמרוני ציק באשמת אכילה בצום.
הפולמוס המשיחי מחוץ לחב"ד
בחיי רמ"מ, במהלך שנות ה-80 וה-90, הציפיות שטיפח והמתח העז שהתעורר בשנה וחצי שטרם השבץ עוררו התנגדות עזה ביתר היהדות האורתודוקסית. ראש וראשון לה היה הרב אלעזר מנחם מן שך, מנהיג העולם הליטאי, שתקף בבוטות את האדמו"ר מחב"ד בתור משיח שקר. גם האדמו"ר מסאטמאר, הרב משה טייטלבוים, היה שותף לדעה זו.
בשנים שלאחר המוות, הקול הפעיל ביותר נגד חב"ד היה הרב פרופסור דוד ברגר, היסטוריון אמריקני המתמחה בתולדות הפולמוס היהודי-נוצרי. ברגר העיד שעניינו האישי בהבדלים בין שני הדתות עורר אותו במיוחד נגד הטענה הנפוצה בחב"ד שמשיח עשוי לבוא מן המתים או שאדם יכול להיות אלוהי. הוא המריץ את הסתדרות הרבנים דאמריקה לפרסם ב-1996 את הצהרתה שאין מקום לאמונה זו ביהדות. ב-2001 פרסם את ספרו "הרבי מלך המשיח: שערוריית האדישות, והאיום על אמונת ישראל" (באנגלית: The Rebbe the Messiah, and the Scandal of Orthodox Indifference), בו כתב כי מצא שרוב אנשי חב"ד מאמינים בצורה זו או אחרת שרמ"מ המנוח עודנו הגואל, דבר שדמה בעליל להשקפה הנוצרית. לפיכך, קרא לנקוט כלפיהם מדיניות של הרחקה וחרם. מאבקו של ברגר לא נשא פרי של ממש, והרבנים האורתודוקסים לא פעלו נגד כלל חב"ד באופן קונקרטי.
אחד מבכירי ראשי הישיבות האמריקנים, הרב אהרן סולובייצ'יק, הביע את דעתו (בשורת מכתבים בשנים 1994–2000) כי בעוד שרמ"מ המנוח לא יכל להיות המשיח בשום אופן, ואמונה בכך היא מוקצה מחמת מיאוס, מקורות מסורתיים שתמכו בה לא אפשרו לקבוע כי היא מחוץ לגדרי היהדות. מאחר שכך, קבע שהמשיחיסטים אמנם טועים ומחזיקים באמונות הבל, אך לא היה די בכך כדי להחשיבם ככופרים שיש לנדותם.
ב-2007 סירב בית דין רבני בישראל לגייר גוי שלמד בישיבה משיחיסטית, לאחר שנחקר על אמונותיו. ב-2009 הוסיפה הסתדרות הרבנים דאמריקה סעיף, שדרש מהמבקשים להצטרף אליה להצהיר שאינם מאמינים שרמ"מ משיח.
המשיחיות בחב"ד עוררה עניין גם בקרב חוגי מיסיונרים נוצרים הפועלים בקרב יהודים, משום האפשרות להוכיח שלאמונות שנחשבו מחוץ למסורת היהודית יש בה מקום. חברי יהודים למען ישו אף נשאו שלט עם תמונת רמ"מ והכיתוב: "הרעיון נכון, האיש לא נכון."
יחזקאל דוקקעס
הרב יחזקאל איזידור (אדוארד) דוקקעס (בגרמנית: Eduard Duckesz; ט"ו באב תרכ"ח, 3 באוגוסט 1868 - י' באדר תש"ד, 6 במרץ 1944) היה רב, אפיגרף, גנאלוג והיסטוריון שפעל באלטונה שבהמבורג. נרצח בשואה.
תולדות חייו
אחרי תקופת ניסיון קצרה בראש בית המדרש נסע לווינה, שם פגש באווה (חווה), בתו של משה זקסל מבוסקוביצה, ונשאה לאישה. ליחזקאל ולאשתו נולדו חמישה ילדים: יהודה (לאו; יליד 1894), חנה (ילידת 1895), מרדכי (מקס; יליד 1896), מיכאל (יליד 1902) ואסתר (ילידת 1904).
רבנות באלטונה ובהמבורג
בשנים 1891–1939 לימד ב"קלויז" והיה עוזר הרב מרדכי עמרם הירש ודיין באלטונה, וב-1906 מונה לרבו הראשי של בית המדרש. בימי מלחמת העולם הראשונה היה רב צבאי, ודאג לחיילים היהודים ששירתו באזורו, לאוכל כשר, לאישור לשבות בחגים ובמועדים ולהקמת בתי תפילה. כן היה באותה העת ממלא מקומו של רבה הראשי של אלטונה ושל רבה הראשי של שלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1936 הפך רבה של אלטונה, הרב יוסף צבי קרליבך, לרבה של כל קהילת המבורג, ודוקקעס קיבל על עצמו לזמן קצר את מילוי תפקיד רבה של אלטונה. יחד עם הרב יעקב ב. כהן והרב הראשי הנבחר תאודור וייס (Theodor Weisz) עמד בראש בית הדין.
מלבד הוראה בבית המדרש, דיינות והנהגת הקהילה, עסק בנושאים נוספים. הוא היה מוהל מומחה, ומל תינוקות רבים ברחבי אלטונה, המבורג וערים שכנות. כן היה מסדר קידושין, ראש חברת ביקור חולים, ראש ה"חברה קדישא" באלטונה, מפקח כשרות וחבר בוועדה לעזרה סוציאלית.
פעילות ספרותית
בספרים אלו כלל פעמים רבות תמלול של הכתוב על מצבותיהם של הרבנים אותם חקר, מבתי הקברות היהודיים בהמבורג אלטונה ואוטנזן. עבודותיו בנושא כתובות עבריות היו פורצות דרך.
הוא עסק באופן אינטנסיבי בגנאלוגיה יהודית וכתב עבור בני הקהילות היהודיות באלטונה ובהמבורג אילנות יוחסין מפורטים, שחלקם נשתמרו בארכיון העיר המבורג. את המשפחות היהודיות הוותיקות בערים חקר בספרו "Zur Geschichte und Genealogie der ersten Familien der hochdeutschen Israeliten-Gemeinden in Hamburg-Altona" (לתולדות ולחקר היוחסין של המשפחות הראשונות של הקהילות היהודיות בהמבורג-אלטונה) שיצא בשנת 1915. משפחות בודדות חקר בספריו "Familiengeschichte des Rabbi Lase Berlin in Hamburg" (תולדות משפחת הרב לאזי ברלין בהמבורג) ו-"Warburg-Familie. Geschichte des Geschlechts Warburg" (משפחת ורבורג: תולדות שורשי ורבורג). היה חבר בחברה לחקר משפחות יהודיות (Gesellschaft für Jüdische Familienforschung) ופרסם מאמרים בכתב העת שלה.
בשואה
לאחר ליל הבדולח ב-1938 הגיש דוקקעס בקשת הגירה לרשויות גרמניה הנאצית, ובה ביקש לעבור להולנד, ממנה תכנן לנסוע לניו יורק שבארצות הברית. ב-31 בדצמבר 1938 היגר הרב דוקקעס להולנד. באחת מגלויותיו האחרונות כתב כי עליו להגיע לבית החולים היהודי באמסטרדם. בשנת 1943 נשלח על ידי כובשי הולנד הגרמנים למחנה המעבר וסטרבורק, ומשם הועבר ב-1944 למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו. באושוויץ נרצח דוקקעס, והוא בן 75, בתאריך 6 במרץ 1944.
בתו חנה נישאה לרב ההולנדי גאורג דה לנגה (Georg de Lange), וגם היא נשלחה ב-1943 לווסטרבורק, ומאוחר יותר לסוביבור, שם נרצחו היא ובעלה מעט לאחר הגעתם. שניים מילדיו האחרים של יחזקאל, אסתר ויהודה, עלו לארץ ישראל שבשלטון המנדט הבריטי בשנת 1936, ובן נוסף, מיכאל, היגר בשנת 1938 לארגנטינה. בנו מרדכי חי כבר משנת 1924 בארצות הברית.
הנצחה
מאז 2004 מופיעה לפני ביתו באלטונה, ברחוב בירנאצקי (Biernatzkistraße) 14, שטולפרשטיין ("אבן נגף").
דוקקעס מוזכר ומונצח פעמים רבות בסביבות בית הקברות היהודי באלטונה. ב-2 באוגוסט 2012, בנוכחות רב העיר, הונחה אבן נגף נוספת לזכרו של דוקקעס בכניסה לבית הקברות. דוקקעס מונצח גם במרכז המבקרים של בית הקברות – ששמו "בית אדוארד דוקקעס" (Eduard-Duckesz-Haus) ונפתח ב-2007. דרך הנצחה נוספת היא הספרייה במקום, שנקראת "ספריית אדוארד דוקקעס".
מאז 2010 מממנת קרן הרמן רמטסמה את מלגת החקר ע"ש אדוארד דוקקעס, שבראשה עומד כעת הבלשן מיכאל שטודמונד-הלוי במכון לתולדות יהודי גרמניה (Institut für die Geschichte der deutschen Juden) בהמבורג.
בשנת 2016 בחרה עיריית המבורג לקרוא על שמו של דוקקעס רחוב במרכז אלטונה.
פרס אדוארד דוקקעס
מאז 2012 מעניקים כל שנתיים המכון לתולדות יהודי גרמניה ומלגת החקר ע"ש אדוארד דוקקעס את "פרס אדוארד דוקקעס" לחוקרים בתחומי מדעי היהדות.
יבגני לויטס
יבגני לֵוִיטָס (נולד ב-9 במרץ 1972 באוקראינה, ברית המועצות) הוא מלחין ומעבד ישראלי.
קריירה
לויטס מלחין ומעבד מוזיקת ​​קלאסית עכשווית, ג'אז, מוזיקה אלקטרונית, פופ ורוק.
יצירותיו בוצעו בגרמניה, איטליה, ארצות הברית, רוסיה, סין, יפן, טאיוואן ובעוד ארצות.
לויטס הלחין ועיבד מוזיקה לסרטים ולהצגות תיאטרון בישראל ומחוצה לה. בין יצירותיו בישראל: "מולי סוויני", "האיש שחשב שאשתו היא כובע" בבימויה של ג'יטה מונטה בתיאטרון החאן, בתיאטראות "הבימה" ו"מלנקי" בהן "לחן ורשאי", "אמוק" ועוד. כמו כן כתב יחד עם רועי חן מיני-אופרה על פי הסיפור "מעשה טישוויץ" מאת יצחק בשביס-זינגר עבור התזמורת הקאמרית הישראלית.
יצירות ועיבודים תזמורתיים שלו בוצעו והוקלטו על ידי שרון רוסטורף-זמיר, דואו גרפינקל, חן צימבליסטה, רוברטו פטרנוסטרו, יורי בשמט וסולני מוסקבה, שלומי שבן, שלמה ארצי, חוה אלברשטיין, אבישי כהן ואמנים רבים נוספים.
אחיו דמיטרי לויטס הוא חצוצרן קלאסי, חצוצרן ראשון בתזמורת הסימפונית ירושלים. האחים לויטס פרסמו שלושה אלבומים משותפים.
Telltale Games
Telltale Games הייתה חברה אמריקאית לפיתוח משחקי וידאו ושכנה בסן רפאל, קליפורניה.
היסטוריה
החברה נוסדה באוקטובר 2004 על ידי העובדים לשעבר מהחברה לוקאס ארטס קווין ברונר, דן קונורס וטרוי מולנדר, לאחר החלטתה של לוקאס ארטס לנטוש את ז'אנר משחקי ההרפתקאות. Telltale הוקמה על-מנת להתמקד במשחקי הרפתקאות תוך כדי שימוש בשחרור פרקים של משחקיה לפי לוח זמנים והפצתם בהפצה דיגיטלית, ועל כן יצרה מנוע גרפי משלה, Telltale Tool, כדי לתמוך במטרה זאת.
סגירת רוב החברה (2018)
בעיתונות, האולי אמר:
העובדים אשר פוטרו דיווחו כי ללא כל התרעה מראש, הם נאלצו לעזוב את בניין המשרדים בתוך כ-30 דקות מרגע ההחלטה של החברה, הם לא קיבלו פיצויי פיטורים, ונשארו עם זמן מוגבל בביטוח הבריאות שלהם. ב-24 בספטמבר, העובדים לשעבר הורשו לחזור למשרדם במסגרת של 3 שעות כדי לאסוף חפצים אישיים שהם לא הספיקו לאסוף בשלושים הדקות שאחרי ההחלטה לסגירת רוב החברה. הפתאומיות של הסגירה, ביחד עם החוסר בתמיכה לעובדים לאחר פיטוריהם, הובילה לדיונים מחודשים בצורך להתאחדות של מפתחי משחקי וידאו, בהן ההתארגנות Game Workers Unite כינתה את היחס שקיבלו עובדי Telltale כ"נצלני". ב-24 בספטמבר, תובענה ייצוגית הוגשה על ידי העובד לשעבר מTelltale ורני רוברטס, כאשר הוא מייצג כ-275 עובדים של Telltale וטוען כי Telltale הפרה את החוק הפדרלי Worker Adjustment and Retraining Notification Act of 1988 ועוד דרישות מחמירות שנקבעו בקליפורניה הדורשות התרעה של לפחות 60 יום לפני הגשה של פיטורים המוניים.
Telltale לא הגיבה באופן רשמי על המצב של המשחקים בפיתוח שלה, בהם The Wolf Among Us עונה שנייה, והפרויקט ללא השם של Stranger Things, אך עובדים שפוטרו טוענים כי הקבוצות שאמורות לעבוד על המשחקים הללו פוטרו גם הן. כמו כן אושר כי המשחק Minecraft: הסיפור ימשיך כבתכנון. ב-24 בספטמבר, נטפליקס הודיעה כי היא "בתהליך של שקילת אפשרויות אחרות על-מנת להביא את Stranger Things לחיים בדרך אינטראקטיבית".
אנדרטת דווייט ד. אייזנהאואר
הקמת האנדרטה
האנדרטה הוקמה לאחר תהליך עיצוב וגיוס כספים ממושך שהחל בשנת 1999. התהליך נוהל על ידי ועדה שהקים הקונגרס של ארצות הברית. האתר לבניית האנדרטה נקבע בשנת 2004 והאדריכל גרי נבחר לתכנן אותה במסגרת תחרות מתכננים, שהסתיימה בשנת 2009. מימון בניית האנדרטה נעשה מכספים ציבוריים ומתרומות פרטיות.
אלכסנדר זבינס
אָלֶכְּסַנְדֶּר זֵבִינְס או אָלֶכְּסַנְדֶּר השני (ביוונית עתיקה: Ἀλέξανδρος θεός; 150 לפנה"ס – 123 לפנה"ס) היה מלך הממלכה הסלאוקית ההלניסטי ושליט על סוריה בין 128 ל-123 לפנה"ס. היה בנו של אלכסנדר באלאס או בנו המאומץ של אנטיוכוס השביעי.
אנדרטת דווייט ד. אייזנהאואר
הקמת האנדרטה
בניית האנדרטה החלה ב-2017 והאנדרטה נועדה להיחנך ב-8 במאי 2020, יום השנה ה-75 לניצחון על גרמניה הנאצית. עקב מגפת הקורונה בארצות הברית נדחה הטקס והוא התקיים באופן מקוון ב-17 בספטמבר 2020.
ג'יין אייר (סדרה, 1973)
הרומן "ג'יין אייר" מאת הסופרת שרלוט ברונטה שיצא לאור ב-1847 זכה לעיבודים רבים לקולנוע ולטלוויזיה. גרסה זו משנת 1973 היא עיבוד ספרותי של הרומן למיני-סדרה בהפקת ה-BBC. את הסדרה ביימה ג'ואן קראפט ומככבים בה סורקה קיוזאק ומייקל ג'ייסטון.
אנדרטת דווייט ד. אייזנהאואר
הקמת האנדרטה
האנדרטה מנוהלת על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
אלכסנדר זבינס
ירושת קודמיו הפילה את הממלכה לכדי מלחמת אזרחים על הכס. אלכסנדר עלה לכוח בעת בשנת 128 לפנה"ס כבש את הבירה אנטיוכיה. לאחר שהובס במלחמת האזרחים הוא נהרג בדרכו למציאת מחסה בעיר צור.
ג'יין אייר (סדרה, 1973)
תקציר עלילה
בעיבוד זה של הרומן של שרלוט ברונטה, ג'יין אייר (סורקה קיוזאק) היא אשה צעירה עצמאית ודעתנית. היא מתקבלת לעבודה כאומנת בביתו של מר רוצ'סטר (מייקל ג'ייסטון). ג'יין אינה מודעת לעובדה שבאחוזה נמצאת אשתו של רוצ'סטר, ברטה (ברנדה קמפנר), שהיא חולת נפש וכלואה בעליית הגג.
אנדרטת דווייט ד. אייזנהאואר
פרטי האנדרטה
האנדרטה ממוקמת בשדרת העצמאות בוושינגטון די. סי., מדרום למול. היא הוקמה על פני שטח של כ-16 דונם בחזיתו של בניין מחלקת החינוך של ארצות הברית, באתר ששימש לפני כן ככביש (קטע משדרת מרילנד) וכגן ציבורי. המקום נבחר כאתר לאנדרטה משום מיקומו המרכזי וקרבתו לבנייני מוסדות ציבוריים שפעולתו של אייזנהאואר תרמה לייסודם. מתחם האנדרטה הוא מלבני ומעוצב כפארק עירוני. רוב שטחו תפוס על ידי מדשאות, עצים ושבילים.
אלכסנדר זבינס
ביוגרפיה
בנובמבר 132 לפנה"ס, החלה מלחמת אזרחים במצרים התלמיית בין תלמי השמיני לאחותו קלאופטרה השנייה, מלכת מצרים. ב-128 לפנה"ס פעל דמטריוס השני, מלך הממלכה הסלאוקית בסוריה לתמוך בקלאופטרה, שכן הייתה אמו של קלאופטרה תאה, מלכת הממלכה הסלאוקית אשר הייתה אשתו של דמטריוס. בתגובה תלמי השמיני העביר תמיכה וכספים לאלכסנדר זבינס אשר דרש את הכתר לפי ירושת אביו אלכסנדר באלאס.
ג'יין אייר (סדרה, 1973)
תקציר עלילה
לפירוט העלילה ראו בערך ג'יין אייר.
אנדרטת דווייט ד. אייזנהאואר
פרטי האנדרטה
מרכיבי האנדרטה עוסקים בשני מוקדים בחייו של אייזנהאואר - תפקידו כמפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה (1944-45), וכהונתו כנשיא (1953-61). במתחם הוקמו שבעה עמודים עגולים נישאים. חמישה מהם ממוקמים לאורך צלעו הארוכה האחורית של המתחם ונושאים מעין גובלן רב ממדים העשוי מפלדת אל-חלד, החולש על המתחם כולו. על הגובלן מופיע דיוקן של חופי נורמנדי - שאייזנהאואר הנהיג את הפלישה אליה - בשלווה של ימי שלום, השלום שהוא עמל להשיגו כאיש צבא וכמדינאי. שני העמודים הנוספים מוקמו בקרבת הפינות החיצוניות של המתחם ועליהם נחרתו פרטי תפקידיו כמצביא וכנשיא.
אלכסנדר זבינס
ביוגרפיה
עם לקיחת אנטיוכיה הפך זבינס למלך בפועל של הממלכה הסלאוקית בעוד מלחמת האזרחים המשיכה ועל כן הוא לא צלח בהשגת הוקרה מלאה ושליטה על כל הממלכה. בשנת 125 לפנה"ס החל מאבק מרכזי כאשר כוחותיהם של זבינס ודמטריוס השני התנגשו על העיר צור לחופי הים התיכון. עם הזמן עלתה ידו של זבינס על העליונה ובאותה השנה נפל דמטריוס בשבי במהלך קרב על העיר דמשק. זבינס היה מלך אהוב על העם, הוא נודע ברחמנות ושמר על יחסים טובים עם ממלכת החשמונאים תחת יוחנן הורקנוס הראשון.
ג'יין אייר (סדרה, 1973)
DVD
ה-DVD של הסדרה מופץ על ידי חברת Acorn Media UK.
אנדרטת דווייט ד. אייזנהאואר
פרטי האנדרטה
המוקד הסמלי של האנדרטה הוא כיכר מרוצפת במרכז המתחם, שבה שני מיצגי זיכרון הניצבים בזווית זה מול זה, ומאחוריהם כותל נמוך הנושא את שמו של אייזנהאואר: במרחק מה משני המיצגים ממוקם מיצג נוסף, קטן יותר. נראה בו פסל של אייזנהאואר הנער בראשית חייו בעיר אביליין במדינת קנזס. על קוביית אבן מול הפסל מובא חלק מנאום שנשא אייזנהאואר בעיר הולדתו באביב 1945, לאחר שובו מאירופה לארצות הברית.
פסלי הארד באנדרטה פוסלו על ידי הפסל האמריקאי יליד ברית המועצות סרגיי איילנבקוב (Sergey Eylanbekov). יוצר גובלן המתכת היה תומאס אוסינסקי (Tomas Osinski) והאמן יוצר החריטות באבן היה ניקולס בנסון (Nicholas Benson).
אלכסנדר זבינס
ביוגרפיה
על אף ירושת הכס, זבינס לא התקבל בברכה על ידי תלמי השמיני אשר בנקודה זאת יצר ברית עם קלאופטרה תאה והתנגד להשמת שליט חזק על הכתר הסלאוקי מחשש להשפעתו שלו מעל סוריה והלבנט. על כן החל תלמי להעביר תמיכה אל בנו של דמטריוס השני, אנטיוכוס השמיני למען האחרון ירש את הכתר הסלאוקי כשליט מדינת חסות של מצרים התלמית. על אף תמיכת החשמונאים, זבינס הפסיד שטחים עם הזמן ולבסוף איבד את כסאו.
הוא נהרג בדרכו למצוא חסות בממלכת החשמונאים, ככל הנראה נתפס והוצא להורג בידי אנטיוכוס השמיני, אשר הפך כעת, ביחד עם קלאופטרה תאה לשליט על הממלכה הסלאוקית.
נבחרת סן ברתלמי בכדורגל
נבחרת סן ברתלמי בכדורגל היא נבחרת הכדורגל של האי סן ברתלמי שבשליטת צרפת הנמצא בים הקריבי.
הנבחרת נשלטת על ידי התאחדות הכדורגל של סן ברתלמי הנמצאת בשליטת התאחדות הכדורגל הצרפתית. הנבחרת אינה חברה בפיפ"א או ב CONCACAF ולכן איננה מורשית להשתתף בגביע העולם בכדורגל או בגביע הזהב של CONCACAF.
עמיר סולד
עמיר סולד (נולד בשנת 1956) הוא דוקטור לרפואה המתמחה בכירורגיה לפרוסקופית. מקים היחידה הראשונה בישראל לכירורגיה אנדוסקופית ומרכז ההדרכה בבית החולים איכילוב. ביצע כמה סוגי ניתוחים שלא בוצעו קודם לכן בישראל. מייסד שותף, יו"ר ומנהל רפואי של "אסיא מדיקל". מרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, פרסם עשרות מאמרים בספרות הרפואית. נבחר לרופא הטוב בישראל בתחום ניתוחים זעיר-פולשניים על ידי מגזין פורבס לשנת 2017–2021.
ביוגרפיה
נולד ביפו לחדווה (ורדינה), מפיקה ועורכת בקול ישראל, ועוזי (מיכאל), מהנדס אלקטרוניקה ויזם. סבו מצד אימו היה ד"ר אברהם זוסמן, מאבות רפואת השיניים בישראל. סביו מצד אביו היו חברי גדוד העבודה וממייסדי קיבוץ משמר העמק. בשנותיו הראשונות גר סולד בפריז, שם השתלם אביו בתכנון כורים גרעיניים. ב־1960 חזרה המשפחה לישראל ואביו הצטרף לצוות ההקמה של הכור בדימונה. בשנת 1967 עברה המשפחה לירושלים כשאביו הקים את מפעל הטלוויזיות הראשון במזרח התיכון, זניט. סולד למד בתיכון ליד האוניברסיטה.
סולד התגייס בשנת 1975 לחטיבת הנח"ל המוצנח. במהלך לימודי הרפואה עבר לחיל הרפואה ושירת שירות מילואים כרופא עד שנת 1999. הוא השתחרר בדרגת רב-סרן, כמפקד פלוגת רפואה חטיבתית של בית ספר למ"כים.
סולד היה נשוי למשוררת ליאת קפלן ולהם שלושה ילדים משותפים. בתם הייתה נשואה לפסנתרן קיריל גרשטיין.
ד"ר סולד מתאמן באמנויות לחימה סיניות יותר משלושים שנה, ומשמש כמדריך בכיר ב"מרכז הישראלי לטאי צ'י". שיחה בינו לבין ניר מלחי, מורה לאמנות לחימה, תועדה בספר "אמנות הלחימה: שיחות עם מאסטר ניר מלחי" (2016, מאת עומר ברקמן, הוצאת אסיה).
לימודי רפואה והתמחות
בין השנים 1979 ו־1986 למד סולד רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1987 סיים סטאז' וקיבל תואר MD מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1987 ו־1993 התמחה בכירורגיה כללית במחלקה לכירורגיה כללית וכירורגיית ילדים בבית החולים הדסה הר הצופים, בתחילה בניהולו של פרופסור שמואל ניסן, ובהמשך בניהולו של פרופסור הרברט פרוינד. במהלך ההתמחות יצא להשתלמות בת שנה בבית החולים מאונט סיני בניו יורק, שם החל לבצע ניתוחים לפרוסקופיים בהדרכתו של חלוץ הניתוחים בתחום זה, פרופסור בארי סאלקי (barry salky). בשנת 1993 קיבל ד"ר סולד את התואר מומחה לכירורגיה כללית. בנוסף להשתלמויות בהנחיתו של סאלקי, השתלם ד"ר סולד בהנחייתו של פרופסור הושר ברומא, בכירורגיה זעיר פולשנית של כליה, המעי הגס ומערכת עיכול עליונה.
פועלו בבתי חולים ציבוריים
בין השנים 1993 ו־1995 שימש ד"ר סולד כרופא ראשי קבוע במחלקה לכירורגיה כללית בהדסה הר הצופים, שם ביצע לראשונה בישראל כריתת מעי גס לפרוסקופית, תיקון בקע סרעפתי ופונדופליקציה לפרוסקופית, גם בילדים הסובלים מתסמונת דיסאוטונומיה משפחתית. בהמשך ביצע לראשונה בישראל כריתת טחול לפרוסקופית, פרסם כמה מאמרים פורצי דרך בנושא, והשתתף בנייר העמדה הרשמי של האיגוד האירופי לכירורגיה אנדוסקופית (EAES).
בשנת 1995 עבר ד"ר סולד לעבוד במרכז הרפואי תל אביב על שם סוראסקי, אליו נקרא כדי לפתח את תחום הכירורגיה הלפרוסקופית שהייתה עוד בחיתוליה. כעבור כשנתיים התמנה למנהל היחידה לכירורגיה אנדוסקופית מתקדמת. במסגרת תפקידו הכניס הדרכה בניתוחים לפרוסקופיים כחלק בלתי נפרד מתוכנית ההתמחות של כל המתמחים והמומחים במחלקה.
בשנת 1996 ביצע ד"ר סולד לראשונה בישראל ניתוח בריאטרי (ניתוח לטיפול בהשמנת יתר) לפרוסקופי, ואז גם יזם והקים את המרפאה הבינתחומית לטיפול בהשמנת יתר בבית החולים. בנוסף, לאחר השתלמות מיוחדת בניו יורק, ביצע את הניתוח הראשון בישראל לתרומת כליה מתורם חי בגישה לפרוסקופית, וכך הגדיל באופן ניכר את תוכנית ההשתלות של בית החולים.
פועלו האקדמי
בשנת 1989, בזמן שהיה סטודנט לרפואה, פרסם סולד את המאמר הראשון שלו, בהנחייתו של פרופסור עזריאל פרל. בשנת 1994 מונה למדריך ובהמשך למרצה בכירורגיה בביהס לרפואה באוניברסיטה העברית. ד"ר סולד פרסם מאמרים פורצי דרך בכירורגיה אנדוסקופית ובזכותם מונה כמרצה בכיר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב בשנת 2002. בין השנים 2005 ו־2007 ניהל את הקורס ללימודי המשך בכירורגיה באוניברסיטת תל אביב והקים את מרכז הסימולציה הראשון בישראל לכירורגיה אנדוסקופית, במרכז הרפואי תל אביב. בשנת 1990 זכה בקרן מחקר של האוניברסיטה העברית בנושא "Microvascular anastomosis using a biodegradable stent and biological glue". זכייה ראשונה מתוך כמה זכיות במענקי מחקר. כאקדמאי פרסם למעלה ממאה מחקרים שעסקו בנושאים מגוונים ופורצי דרך, כגון כירורגיה אנדוסקופית, טיפול כירורגי בהשמנת יתר וטכנולוגיות רפואיות חדשות כולל ניירות עמדה בינלאומיים בנושאים כמו תוצאות וסיבוכים אחרי ניתוחים לפרוסקופיים, כריתת טחול לפרוסקופית ונייר עמדה חשוב בנושא שימוש בטכנולוגיות רובוטיות בחדר הניתוח. בסך הכול פרסם ד"ר סולד עשרות מאמרים וכתב כמה פרקים בספרי רפואה.
פעילות באיגודים רפואיים בישראל ובעולם
בשנת 1999 הקים ד"ר סולד את החברה הישראלית לכירורגיה אנדוסקופית (חיל"א) והיה נשיאה הראשון במשך 6 שנים, ובהמשך חבר בוועד המנהל עד 2012. בשנת 1997 הצטרף כחבר באיגוד האמריקני לכירורגיה אנדוסקופית (Society of American Gastrointestinal and Endoscopic Surgeons - SAGES) וכיהן בוועדות שונות באיגוד בשנים 1999–2006 ושוב בשנת 2017. בשנת 2001 הצליח להביא לצירופה של חיל"א כחברה באיגוד האירופי לכירורגיה אנדוסקופית (EAES) והתמנה כחבר בוועדה המדעית של האיגוד. בשנת 2005 התמנה כחבר בוועדה לטכנולוגיות חדשות של האיגוד האירופי ובשנים 2013–2017 כיהן כראש הוועדה וכחבר בוועד המנהל של האיגוד האירופי. כיהן פעמיים כחבר בוועד המנהל של איגוד הכירורגים הישראלי. ב 2005 התמנה כחבר בוועד המנהל של האיגוד הבינלאומי לחדשנות וטכנולוגיה רפואית (iSMIT – The international Society for Medical Innovation and Technology), תפקיד בו הוא ממשיך לשאת, ובשנת 2011 כיהן כנשיא האיגוד ונשיא הכנס הבינלאומי השנתי שהתקיים בתל אביב.
פיתוח טכנולוגיות רפואיות
בשנת 1997 התמנה ד"ר סולד לראשונה כיועץ לחברת הזנק בתחום הכירורגיה (Visionsense). מאז ועד היום הוא משמש כיועץ, כיזם וכחבר הנהלה במספר רב של חברות הזנק בתחום הכירורגיה הזעיר פולשנית. כמה חברות בהן היה מעורב נמכרו לחברות בינלאומיות גדולות, ביניהן: Simbionix, Visionsense ,MST - Medical Surgery Technologies, Asymmetric Medical, Surgical Structure, Colbar, Virtual Ports. סולד משמש יועץ וחבר הנהלה בכמה חברות בשלבים מתקדמים, ביניהן: Artack, Human Xtensions, LifeBond. בתור יזם טכנולוגי, ד"ר סולד מרצה על טכנולוגיות ישראליות ברחבי העולם.
פעילות התנדבותית
בשנת 2000 טיפל ד"ר סולד במהגר עבודה נטול מעמד מניגריה בחדר המיון. המטופל סבל מבעיה רפואית יחסית פשוטה, אותה הזניח זמן רב מחשש שיוסגר ויגורש, אך בסופו של דבר נפטר ממחלתו. בעקבות המקרה פנה סולד לכמה גופים עד שעמותת רופאים לזכויות אדם הקימה ביפו את מרפאת המתנדבים למהגרי עבודה וחסרי מעמד הפועלת, מרפאה בה סולד פועל כמנתח מתנדב עד היום.
אסיא מדיקל ורפואה פרטית
כרופא פרטי נחשב אחד מהכירורגים המובילים בישראל. בשנת 2003 הקים יחד עם פרופסור אברהם צ'רניאק ופרופסור מיכה רבאו את "אסיא מדיקל", שותפות רפואית כירורגית ראשונה בישראל (group practice) במסגרתה עובדים עשרות רופאים מומחים מובילים ומנהלי מחלקות בתחומי הכירורגיה, רפואת שד, פרוקטולוגיה בריאטריה, אורולוגיה ועוד. ד"ר סולד משמש כיו"ר וכמנהל רפואי של המרכז.
פוקושימה
פוקושימה (ביפנית: 福島市; תעתיק לטיני: Fukushima) היא עיר באי הונשו שביפן, עיר הבירה של מחוז פוקושימה שבחבל טוהוקו. העיר שוכנת בפנים הארץ, כ-40 ק"מ מערבית לאוקיינוס השקט, 250 ק"מ צפונית לטוקיו ו-80 ק"מ דרומית לסנדאי. אוכלוסייתה מונה מעל לרבע מיליון בני אדם.
היסטוריה
פוקושימה נקראה בתחילה "שינובו-נו-סאוטו", הכפר של שינובו. במאה ה-12 בנה סוגינומה טארו את טירת סוגינומה. סביב טירת פוקושימה (שאינה קיימת יותר) החל להתפתח הכפר. בתקופת אדו, החלה פוקושימה לגדול בעיקר בעקבות ייצור המשי שזכה לשם אפילו עד קיוטו. משרד המחוז הוקם בפוקושימה, לאחר הרסטורציה של מייג'י בשנת 1868 ובעקבותיו הבנק של יפן הקים בה סניף, הראשון בחבל טוהוקו. העיר נוסדה ב-1 באפריל 1907.
רעידת האדמה (2011)
ב-12 במרץ 2011 אירע פיצוץ בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 (דאיצ'י) באוקומה שבנפת פוטבה, הסמוכה לפוקושימה (80 ק"מ), בעקבות רעידת האדמה וגל הצונאמי הגדול שהתרחשו יום קודם לכן בים מול העיר סנדאי.
במרץ 2022 באזור התרחשה רעידת אדמה נוספת.
שדה תעופה
שדה התעופה פוקושימה נמצא כ-40 ק"מ דרומית לעיר, בסוקאגאווה.
רכבות
מערכת הרכבות היא אמצעי התחבורה הראשי בפוקושימה. בתחנת פוקושימה של חברת הרכבות מזרח יפן (החברה הגדולה בעולם בהסעת נוסעים) עוברים קווי רכבת לאורכה ולרוחבה של יפן:
Strings (פקודה)
הפקודה מקבלת קלט (קובץ נתונים אחד או יותר) ומחפשת בה רצף של מחרוזות ותווים גלויים, במידה ומצאה רצף תווים הגיוני תציג אותו על המסך. כל מחרוזת תופיע בשורה נפרדת.
פקודה זו היא חלק מחבילת גנו בינארי הנקראת Binutils והייתה זמינה במערכות הפעלה לינוקס בלבד.
בשלב מאוחר יותר שולבה באופן רשמי גם בגרסאות השונות של מערכת ההפעלה חלונות, מבית מיקרוסופט.
שימוש
השימוש הסטנדרטי בפקודת, בסביבת יוניקס, יתבצע כדלקמן:
ניתן לשלב ערכים נוספים:
השימוש בערכים הנוספים, בסביבת יוניקס, יתבצע כדלקמן: