cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקדמות לכל מטפיזיקה בעתיד
החלק השני מהשאלה הטרנסצנדנטלית העיקרית. מדע-טבע טהור כיצד הוא מן-האפשר?
§ 18. כל משפטי-הניסיון הם משפטים אמפיריים - יסודם בתחושה הבלתי אמצעית של החושים. כל משפטינו האמפיריים הם בתור התחלה משפטי-תחושה, בעלי תוקף סובייקטיבי בלבד. מה הופך משפט-תחושה למשפט בעל תוקף כללי והכרחי, כלומר אובייקטיבי? ההסכמה הבין סובייקטיבית היא ההופכת משפט-תחושה לכללי. כדי שמשפט יהפוך לכללי באופן הכרחי, עליו להיקשר בנוסף על דימויי ההסתכלות החושנית, גם במושגים מיוחדים הכרחיים. אלו הם מושגי השכל הטהור. לעומת זאת, כל משפטי התחושה שתקפים רק עבור הסובייקט שלנו הם משפטי תחושה גרידא. משפטים אלה אינם נקשרים תחת מושגים הכרחיים.
§ 19. תוקף אובייקטיבי הוא למעשה תוקף כללי והכרחי. איננו יכולים להכיר את האובייקט בנפרד מהצורה בה הוא נגלה לנו. למרות זאת, אם נראה שמשפט חייב להיות נכון לכל איש ואיש, המשפט הופך אובייקטיבי. משפטי הניסיון הם משפטים תקפים על אובייקט משום שהן בהכרח קושרים את תחושתי על האובייקט לתחושת כל איש ואיש על אותו האובייקט ובאותם תנאים, בזכות ההקשרות למושגי השכל הטהור.
§ 21. משפטים לגבי כל תחושה בכלל יהיו מהצורות הבאות:
לוח הגיוני של המשפטים
מושגי השכל הנקשרים לתחושה בכלל יהיו מהצורות הבאות:
לוח טרנסצנדנטלי של מושגי השכל
עיקרים כלליים של המדע, על כל תופעת טבע בכלל, יהיו מהצורות הבאות:
לוח פיזיולוגי של עיקרים כלליים שבמדע-הטבע
§ 21 [a]. "הקדמות" הוא ספר העוסק בביקורת השכל וחוקר את תוכן וצורת הניסיון. יש לזכור שזהו אינו חקר אמפירי פסיכולוגי המתעסק במקורות הניסיון. הניסיון כולל הסתכלות חושנית, משפטי תחושה ומשפטי ניסיון. משפטי הניסיון כוללים את כל מה שמשפט ניסיון בכלל מכיל. סוג כזה של משפט נוצר כאשר ההסתכלות החושנית ומשפט התחושה מתאחדים במושג ההופך את המשפט להכרחי ובעל תוקף כללי.
§ 22. החושים מסתכלים. השכל חושב, או שופט. ניסיון נוצר כאשר מושג של השכל נוסף למשפט תחושה, הנוצר מתוך ההסתכלות החושנית. המושגים הטהורים של השכל הם מושגים הכופפים כל הסתכלות חושנית בטרם יוכלו להיות משפטי הניסיון. ההרכבה של התחושה נעשית בדרך זו הכרחית, בעלת תוקף כללי ומייצגת של האובייקט הנסיוני.
§ 23. עיקרים טהורים א-פריורי של ניסיון אפשרי מביאים את דימויי התופעות תחת מושגי-שכל טהורים. כך הופך המשפט האמפירי תקף אובייקטיבית. עיקרים אילו הם חוקים כלליים של הטבע, הניתנים להכרה א-פריורי, לפני כל ניסיון. כך נפתרת השאלה השנייה: "מדע-טבע טהור כיצד הוא מן-האפשר?": שיטה הגיונית המהווה תנאים א-פריורי לכל צורה של מדע בכלל. ממנה, שיטה טרנסצנדנטלית המיוסדת על המושגים הטהורים שהם התנאים לכל המשפטים המרכיבים והכרחיים. ולבסוף, שיטה פיזיולוגית, שהיא מדע-טבע טהור וכללי, המכילה עיקרים טהורים לכל ניסיון אפשרי.
§ 24. העיקר הפיזיולוגי הראשון של השכל הטהור הופך את כל התופעות, כהסתכלויות בחלל ובזמן, למושג הגודל. כל ההסתכלויות הם גדלים אקסטנסיביים (מתפשטים). זהו העיקר של האקסיומות של ההסתכלות.
העיקר הפיזיולוגי השני כופף כל הרגשה, כלומר את הממשי שבהסתכלויות, תחת מושג האיכות. כל התחושות שבי יש בהם דרגה, או גודל אינטנסיבי (פנימי), של מציאות חושנית. זהו העיקר של האנטיציפאציות של התחושה.
§ 25. בשביל שהיחס שבין התופעות יהיה בעל תוקף אובייקטיבי, עליו להיות מנוסח בכפיפה למושג א-פריורי. המושגים של עצם/מקרה, סיבה/מסובב ופועל/מופעל (שותפות) מכוננים עיקרים א-פריורי ההופכים דימויים סובייקטיביים לניסיונות אובייקטיביים. מושג העצם (עצמיות) מקשר את התופעות לקיום הדבר עצמו. מושגי הסיבתיות והשותפות מקשרים תופעות אל תופעות אחרות. העיקרים הנוצרים ממושגים אלה הם-הם החוק האמיתי והדינאמי של הטבע. אלו הפוסטולטים של החשיבה הניסיונית בכלל.
יחסן של התופעות לניסיון בכלל הוא בכך שהן אפשריות, ממשיות או הכרחיות. משפטי הניסיון, כשהן נחשבות או נאמרות, נוצרות תוך שימוש בצורות ביטוי אלו.
§ 26. לוח העיקרים הכלליים שבמדע-הטבע הוא מושלם ושלם. העיקרים בו מוגבלים רק עבור ניסיון אפשרי. העיקר של האקסיומות של ההסתכלות קובע כי דימויים בחלל ובזמן נחשבים בצורה כמותית, בעלי גודל אקסטנסיבי. העיקר של האנטיציפאציות של התחושה קובע כי לממשי שבתופעות, להרגשה, קיימת דרגה, או גודל אינטנסיבי. העיקר של האנלוגיות של הניסיון קובע שהדימויים החושניים, לא הדברים כשהם לעצמם, נחשבים כמושאים ניסיוניים, תחת הכללים של השכל הטהור א-פריורי.
§ 27. יום כתב שאיננו יכולים להכיר סיבה ותוצאה (סיבתיות). קאנט מוסיף שאיננו יכולים להכיר גם עצם ומקרה (עצמיות) או פעולה ופעולה-שכנגד (שותפות). קאנט דוחה את טענת המטריאליסטים שמושגים אלה נגזרו מהניסיון עצמו. מנגד, הוא גם דוחה את טענת יום והאידיאליסטים שהכרחיות המושגים היא תדמית ואשליה שמקורה בהרגל. מושגים אלה והעיקרים הנובעים מהם, כך טוען קאנט כנגד יום, ידועים לנו לפני כל ניסיון והם נכונים באופן אובייקטיבי כשהם מכוונים לניסיון.
§ 29. נתבונן בדוגמת מושג הסיבתיות בכך שנתחיל מהצורה ההגיונית [הלוגית] של המשפט המותנה. אנו יכולים ליצור לנו משפט-תחושה סובייקטיבי ולומר, "אם גוף מואר במשך זמן רב על ידי השמש, הרי הוא מתחמם". זהו חוק אמפירי הנכון רק עבור דימויים בתודעה אחת בלבד. לעומת זאת, אם נרצה ליצור משפט מותנה בעל תוקף אובייקטיבי וכללי עלינו ליצור אותו בכפיפה למושג הסיבתיות. כך ניתן לומר, "השמש על ידי אורה היא סיבת החום". זהו חוק כללי והכרחי הנכון עבור האפשרות של ניסיון אובייקטיבי. הניסיון הוא הכרה של הדרך בה דימויים מתאחדים אחד עם השני כמושאים. הכרה זו מתבטאת בצורה של משפט מותנה. מושג הסיבתיות מתייחס רק למחשבות ומשפטים על הדרך שבה ניתן לקשור תופעות זו לזו לכל תודעה בכלל, לפי הכלל של המשפטים המותנים.
§ 30. העיקרים המתייחסים לקשר שבין מושגי השכל הטהורים לעולם החושני הם בעלי משמעות עבור מחשבות ומשפטים על מושאי הניסיון, לא על הדברים כשהם לעצמם. מושגים טהורים אלו אינם נגזרים מן הניסיון, הניסיון נגזר מהם. זה פותר את שאלתו של יום בדבר מושג הסיבתיות.
המתמטיקה הטהורה ומדע-הטבע הטהור לא יוכלו לחול לעולם אלא על תופעות גרידא. הם יכולים להיות מוצגים או (1) כדבר המאפשר ניסיון בכלל, או (2) כדבר הקיים בניסיון אפשרי שהוא, בהיותו נגזר מהעקרונות הללו.
§ 31. בצורה זו, הצלחנו להשיג ידע וודאי לגבי המטאפיזיקה. חוקרים לא מדעיים (נטורליסטים) יכולים לטעון על פי רצונם שלא נוכל לעולם להגיע, בעזרת תבונתנו, אל מעבר לניסיון. אך אין להם בסיס להנחה זו.
§ 32. פילוסופים קודמים טענו כבר שהעולם החושני הוא תדמית, שהעולם האיטלגבילי (המושכל), הוא אמיתי ובאפשר. הפילוסופיה הביקורתית, לעומתם, רואה כי מושאי החושים הם תופעות גרידא, אך הם אינם תדמית. הם תופעות של הדבר-כשהוא-לעצמו, שאינו ניתן לידיעה ישירה. המושגים הטהורים (סיבתיות, עצמיות, ...) וההסתכליות הטהורות (מרחב, זמן) מתייחסות למושאים של ניסיון חושני אפשרי. הם חסרי משמעות כשהם מתייחסים למושאים שאינם ניסיוניים.
§ 33. מושגי השכל הטהורים מוכרים לנו שלא מתוך הניסיון, הם מכילים בתוכם הכרחיות מופתית, שהניסיון לעולם לא יגיע אליה. כתוצאה מכך, אנו מתפתים לעשות בהם שימוש כשאנו מדברים או חושבים על יצירי מחשבה טרנסצנדנטיים, מעבר לגבול הניסיון. זהו שימוש טרנסצנדנטי, וחסר פשר.
§ 35. השכל, שתפקידו לחשוב, אל לא לשוטט מעבר לגבולות הניסיון. כך הוא משאיר את הדמיון במקומו הראוי. עלינו להבהיר לעצמנו בדיוק הנדסי את חוסר הפשר של חשיבה על יצירים לא טבעיים.
§ 36. חמשת חושינו והדרך בה הם נותנים לנו מידע (עניין זה נחקר בביקורת תחת "האסתטיקה הטרנסצנדנטלית") הוא המאפשר את הטבע מבחינה חומרית, כמכלול התופעות בחלל ובזמן. מבנה שכלנו (הנחקר בביקורת בתורת-ההיגיון הטרנסצנדנטלית) הופכים את הטבע לאפשרי במשמעו הצורני, כמכלול הכללים להם כפופות התופעות כדי שתהיינה מחוברות זו לזו בניסיון אחד. אנו גוזרים את חוקי הטבע מתוך התנאים של אחדותם ההכרחית בתודעה אחת. אנו מכירים, לפני כל ניסיון, את חוקי הטבע הכלליים מאחר שהם נגזרים מהחושניות שלנו ומשכלנו. הטבע ואפשרות הניסיון בכלל הם היינו הך.
אין השכל שואב את חוקיו א-פריורי מתוך הטבע, הוא מכתיב אותם לטבע.
§ 37. חוקיו ההכרחיים של הטבע, שנראים לנו כאילו גילינו אותם מן המושאים, נגזרו משכלנו דווקא.
§ 38. על פי חוק הטבע, המשיכה מתמעטת ביחס הפוך לריבוע המרחקים בין שטחי-הכדורים, עליו הכוח מתפשט וגדל. האם חוק זה נתון במרחב עצמו? לא, הוא נמצא בדרך שבא השכל שלנו מכיר את המרחב. השכל הוא מקור הסדר הכללי בטבע. הוא מכייל את כל התופעות תחת חוקיו. בעשותו כן, הוא יוצר את הצורה בה כל המושאים החושניים הנגלים לנו ישועבדו בהכרח לחוקיו.
§ 39. נספח למדע-הטבע הטהור. על שיטת הקאטגוריות.
הקאטגוריות הקאנטיאניות יוצרות שיטה שלמה והכרחית של מושגים. מושגים אלה מכוננים את צורת ההתקשרות בין המושגים של כל הכרה אמפירית. כדי ליצור לוח של מושגים טהורים, יש להבחין בין המושגים הטהורים של משפטי התחושה בכלל, ואלו של השכל. הראשון כולל את החלל והזמן. הלוח השני הוא לוח המושגים הטהורים או הקטגוריות. רשימה זו היא שלמה, הכרחית ווודאית משום שהיא נשאבת מתוך כלל. כלל זה גורס שחשיבה בכלל היא למעשה שיפוט. לוח הפונקציות של השפיטה (או המשפטים), כשהוא מתייחס למושאים בכלל, הופך ללוח מושגי השכל הטהורים. מושגים אלו, ורק אלו, הם כל ההכרה של דברים על ידי השכל הטהור.
מושגים טהורים אלו אינם אלא פונקציות הגיוניות והם אינם, כשהם לעצמם, מושג על מושא מסוים. כדי שייעשו כן, עליהם להתבסס על ההסתכלות החושנית. השימוש בהם מוגבל לניסיון בלבד.
הלוח של מערכת הקאטגוריות משמש כרמז בחקירה של הכרה מטאפיזית שלמה. נעשה בו שימוש בביקורת כדפוס חקירה של, יחד עם דברים נוספים, הנשמה, היקום והאפס.
החלק השלישי מהשאלה הטרנסצנדנטלית העיקרית. מטאפיזיקה בכלל כיצד היא מן-האפשר?
§ 40. האמת או המציאות האובייקטיבית שביסוד המושגים שבשימוש המטאפיזיקה לא ניתנים לחקירה על ידי הניסיון. המטאפיזיקה ממשית מבחינה סובייקטיבית מפני שהשאלות המוליכות אל מדע זה עומדות לפני כל אחד מתוך טבע התבונה האנושית. אנו נשאל, לעומת זאת, איך המטאפיזיקה ממשית מבחינה אובייקטיבית? כיצד היא מן-האפשר? מושגי התבונה הם טרנסצנדנטיים משום שהם מתייחסים גם לשאלת הכל המוחלט של כל ניסיון אפשרי. כל מוחלט שכזה איננו ולא יכול להיות ניסיון. המושאים הנוצרים במוחנו מהאידיאות ההכרחיות של התבונה אינם יכולים להינתן על ידי ניסיון שהוא והם תדמית כוזבת. רק בעזרת הכרה עצמית יכולה התבונה לשמור על עצמה מייחוס טעם אימננטי (המכוון לניסיון) וסובייקטיבי לאידיאות התבונה, כשהם למעשה טרנסצנדנטיות.
§ 41. כדי להתחיל ולכונן את המטאפיזיקה כמדע, עלינו לבצע הבחנה ברורה בין הקטגוריות (מושגי השכל הטהורים), ובין האידיאות (מושגי התבונה הטהורים).
§ 42. מושגי השכל נתונים בניסיון. הם מתאשרים על ידו. לעומת זאת, המושגים הטרנסצנדנטיים של התבונה אינם מתאשרים או נסתרים על ידי הניסיון מאחר שהם אינם נתונים בו כלל. התבונה חייבת לחקור עצמה במטרה להימנע מטעויות, אשליות ובעיות דיאלקטיות.
§ 43. בעוד שמקור הקטגוריות השכליות הוא בארבע צורות המשפט, מקורן של האידיאות הטרנסצנדנטליות הוא בשלוש צורות ההיקש שבשימוש התבונה. האידיאה הראשונה מבוססת על ההיקש הקטגורי (א' הוא ב'). זוהי האידיאה הפסיכולוגית של הסובייקט השלם. אידיאה זו היא תוצאה של פאראלוגיזם, או הסקה דיאלקטית שגויה. האידיאה השנייה מבוססת על ההיקש ההיפותטי (אם א' אז ב'). זוהי האידיאה הקוסמולוגית של טור התנאים השלם. אידיאה זו היא תוצאה של האנטינומיה, או הסתירה הפנימית. האידיאה השלישית מתבססת על ההיקש הדיסיוניקטיבי (או א' או ב'). זוהי האידיאה התאולוגית של המכלול השלם האפשרי. אידיאה זו מקורה בבעיה הדיאלקטית של האידיאל. בדרך זו, התבונה ותביעותיה מוצגות בשלימות ושיטתיות גמורה.
§ 44. אידיאות התבונה אינן מועילות, ואף מזיקות, להסתכלות על הטבע. האם הנשמה היא עצם פשוט? האם יש לעולם התחלה או שהוא היה קיים מאז ומעולם? האם הוויה עליונה בראה את הטבע? אך התבונה, כדי לתרום לשלימות ההסתכלות, חושבת על האידיאות כאילו היו מושא הניתן לידיעה.
§ 45. הערה לפי-שעה לדיאלקטיקה של התבונה הטהורה
התבונה אינה יודעת להפסיק לשאול "מדוע?" ולא תעמוד על סיפוקה עד אשר דבר סופי כשלעצמו יהיה ברור לה בניסיון. אך זוהי אשליה כוזבת. השכל, כשהוא חורג מתחום הניסיון במטרה להשלימו, יוצר לעצמו מושגים טרנסצנדנטיים כוזבים. אלו הם האידיאות של התבונה הטהורה. שימוש שגוי וטרנסצנדנטי זה של הכרה, חייב להיות מורחק בהנחיה מדעית ומדוקדקת.
§ 46. העצם עצמו (או הנושא) לא ניתן לידיעה. רק המקרים (הנשואים) ניתנים לידיעה. הסובסטאציאלי של הדברים, היינו העצם לבדו מהמקרים, הוא אידיאה גרידא ולא מושא נתון. למרות זאת, רוצה התבונה הטהורה, באופן מוטעה, להכיר את הנושא של כל נשוא. אך כל נושא הוא הנשוא של נושא נוסף, וכך הלאה עד לאן שנשואי הכרתנו מגיעים. לעולם לא נכיר את הנושא המוחלט והסופי. נדמה כי מושג ה"אני", שהוא הנושא החושב את מחשבותיי, נתון לנו כעצם לבדו - כסובייקט המוחלט עצמו. אך "אני" זה, אינו ניתן להכרה כי הוא אינו מושג כלל. הוא רגש חסר מושג של מציאות ודימוי של מה שהחשיבה מתייחסת אליו (ביחס המקרה). הנפש (או ה"אני") מייצגת רק יחס בין התופעות הפנימיות לבין הנושא הבלתי ידוע שלהם, והיא אידיאה מכוונת בלבד.
§ 47. נוכל לקרוא לעצמות חושבת זו, או לנשמה, עצם. נוכל לומר שזהו הסובייקט המוחלט שהוא אינו נשוא לנושא אחר. כל העצמים מתמידים. אם לא נוכל להוכיח את התמדת הנשמה, אזי עצם זה הוא ריק וחסר חשיבות. המשפט המרכיב א-פריורי "הסובייקט החושב מתמיד" יכול להיות מוכח רק כמושא שבניסיון.
§ 48. עצמים יכולים להיקרא מתמידים רק כשהם מתקשרים לניסיון אפשרי. איננו יכולים לחשוב על עצמים בצורה עצמאית מכל ניסיון. הנשמה או הסובייקט החושב, אינה יכולה להיות מוכחת כתמידית וכבת אלמוות, מכיוון שהמוות הוא גם קץ כל ניסיון. רק יצורים חיים הם בעלי ניסיון. איננו יכולים להוכיח דבר על עצם חשיבת האדם (הנשמה) לאחר מותו.
§ 49. אנו מכירים רק דימויים, לא דברים כשהם לעצמם. גופים הם דימויים חיצוניים בחלל. הנשמה שלי, ה"אני", היא דימוי פנימי בזמן. גופים, כדימוי של חושיי החיצוניים, לא קיימים בנפרד ממחשבותי. אני עצמי, כדימוי של חושיי הפנימיים, לא קיים בנפרד ממציאות נשמתי בזמן ולכן לא ניתן להכרה כבן אלמוות. האידיאליזם של דקארט, כך לפי קאנט, הבדיל רק בין חוקיות הניסיון לחלום. דקארט שאל עצמו, בהנחה שנשמתו קיימת בזמן, האם יש לו בסיס להבדיל את הניסיון מהדמיון. דקארט טעה בכך שלא ראה שהוא לא יכול להפריד את דימויי החוש הפנימי (תפיסתו העצמית) לזה החיצוני (תפיסת החלל והמציאות). האידיאליזם הטרנסצנדנטלי מבטל את האידיאליזם המאטריאלי (הקארטזי) בכך שיחד עם הפיכת החלל לצורה של חושניותי, הוא הופך ממשי יחד עם ממשות העצמי. הזמן והחלל הם הצורות של החושניות וכל דבר הקיים בהם הוא דימויי אמיתי שאני מתנסה בו. דימויים אלה מתקשרים זה לזה בחלל ובזמן על פי החוקים הכלליים של הניסיון. דבר שאינו קיים בחלל ובזמן אינו קיים עבורינו כלל.
'''II. אידיאות קוסמולוגיות''' (שימוש שגוי בתבונה אל מעבר לניסיון)
§ 50. האידיאה הקוסמולוגית היא קוסמולוגית מפני שהיא לוקחת את מושאיה מהעולם החושני והיא אידיאה משום שהיא מרחיבה מושג זה עם התנאי מוחלט עד כדי כך שהניסיון לא ידביקו לעולם. מאחר שהמושאים הם חושניים, האידיאה הקוסמולוגית בדרך כלל לא נחשבת כאידיאה. אך היא עוברת את הניסיון כשהיא מבקשת את התנאי השלם והמוחלט של המושאים המותנים. בעשותה כן, היא אידיאה גרידא.
§ 51. קיימות ארבע אידיאות קוסמולוגיות. הם מתייחסות בצורה מוטעית אל השלמות המוחלטת, שאינה יכולה להיתפס, של טור תנאים. התבונה הטהורה יוצרת לעצמה ארבעה סוגים של משפטים סותרים על האידיאות. אנטינומיות אלו מגיעות מתוך טבע התבונה עצמה, ולא ניתן להימנע מהן.
§ a52. במחשבה דוגמטית לא ניתן לפתור את הניגוד בין המשפט ולמשפט-שכנגד. לשני המשפטים קיימת הוכחה. הקונפליקט נוצר כאשר אנו מדמים תופעה לדבר כשהוא לעצמו.
§ b52. הסתירה הקיימת באידיאות גרידא, שאינן נתונות בניסיון, לא יכולה להתגלות בניסיון. לעומת זאת, הדיאלקטיקה החבויה בארבע האידיאות הטבעיות של התבונה הטהורה, חושפת את הדוגמהטיזם השגוי שבהם.
שני משפטים הפוכים מתגלים כמוטעים, כאשר הם מבוססים על מושג הסותר-עצמו. אם איננו מצליחים לחשוב על אופציה נוספת בין שני המשפטים (והם אכן הפוכים), משמע אין אנו חושבים במושג העומד ביסודם דבר, זהו מושג ריק.
§ c52. כיצד ייתכן שגם המשפט וגם המשפט-שכנגד יהיו מוטעים? מושאים ניסיוניים קיימים, בצורה בה הם מתגלים לנו, רק בניסיון. הם אינם קיימים, בצורה בה הם נגלים לנו, בנפרד מדימויינו. לומר על מושא החושים שהוא קיים בנפרד מהניסיון זוהי סתירה גלויה. בשתי האנטינומיות הראשונות, הן המשפט והן המשפט-שכנגד מוטעים כי הם מבוססים על מושג הסותר-עצמו.
בעניין האנטינומיה הראשונה. בעולם בו התופעות הם הדבר כשהוא לעצמו המשפט והמשפט-שכנגד מוטעים כי שניהם דורשים שיהיה בי דימויים של חלל אינסופי וזמן שחלף עד אינסוף או דימוי של חלל ריק וזמן ריק שקדם לו. דימויים אלה הם אידיאות בלבד. מאחר שמושג "עולם החושים כעולם-כשהוא-לעצמו" סתר את עצמו, פתרון שאלת סופיות ואינסופיות העולם תהא תמיד מוטעית.
בעניין האנטינומיה השנייה. אינני יכול לומר האם גוף מורכב ממספר סופי או אינסופי של חלקים פשוטים. החלוקה, לחלקים פשוטים, של גוף ניסיוני מגיעה עד לאן שהניסיון האפשרי מגיעה אליו. לכן הדימוי של חלוקה כזו סותר את עצמו בצורה דומה לאנטינומיה הראשונה.
באנטינומיה השלישית, הסתירה תיפרם אם נניח שהכרח-הטבע הוא מאפיין של הדברים כתופעה גרידא, בעוד חירות מקושרת לדברים-כשהם-לעצמם. לפעולה המגיעה מתוך "תבונה" יש שני טעמים: (1) כתופעה, היא כפופה להכרח הטבע ומשפיעה בקשרי סיבתיות על התופעות אחריה ומושפעת מתופעות שהיו לפניה. (2) כדבר-כשהוא-לעצמו היא חופשית ומגיעה מתוך חירות. הכרחיות וחירות שניהם תוצרי התבונה. בעולם התופעות, תולדות בהכרח גוררות (על ידי סיבתיות) תוצאות. מהצד השני, צווים וכללים מעשיים של התנהגות קובעים (באופן אובייקטיבי) מהי חובתו של ייצור תבוני (על ידי עקרון מכוון). כל פעולותינו כפופות לחוק אובייקטיבי, בין אם זהו מתוך שעבוד לחוק הניסיוני (היינו מתוך טבע) ובין אם מתוך כפיפה לחוק המכוון של השימוש בכושר התבונה (היינו מתוך חירות).
האנטינומיה הרביעית נפתרת באותה צורה כמו השלישית. בשום מקום בעולם של הניסיון החושני והדימויים קיים יש מוכרח-המציאות. אך כל עולם הניסיון החושני והדימויים הוא התוצאה של אותו יש מוכרח-המציאות היכול להיחשב כדבר-כשהוא-לעצמו.
§ 54. האנטינומיה, או סתירה פנימית של התבונה עם עצמה, נוצרת כאשר התבונה עושה שימוש בעקרונותיה בעולם החושים. לא ניתן להתחמק מהאנטינומיה כל עוד מושאים (דימויים גרידא) של העולם החושני ייחשבו כדברים-כשהם-לעצמם (מושאים בנפרד מהצורה בה הם מתגלים לנו). התרה זו של האנטינומיה מאפשרת לקורא להתגבר על האשליות הדיאלקטיות שנוצרו מטבע התבונה הטהורה עצמה.
'''III. אידיאות תאולוגיות''' (שימוש שגוי בתבונה אל מעבר לניסיון)
§ 55. אידיאה זו היא של ההוויה הנשגבת, הקדמונית והשלימה ביותר. מאידיאה זו של התבונה הטהורה, נקבעים אפשרותם וממשותם של כל שאר הדברים. אידיאה של הוויה זו מונחת לשם הסברת את ההתקשרות, הסדר והאחדות של כל הניסיון. אך, קיום האידיאל של התבונה הטהורה מקורו באשליה דיאלקטית הנוצרת כשאנו מדמים שהתנאים הסובייקטיביים לחשיבתנו הם גם התנאים האובייקטיביים של הדברים בעולם. האידיאה התאולוגית (או אלוהים) היא היפותזה הנוצרה לסיפוק תבונתנו. היא נהפכה בטעות לדוגמה.
§ 56. הערה כללית על האידיאות הטרנסצנדנטליות
האידיאות הפסיכולוגיות, הקוסמולוגיות והתאולוגיות הם דבר מלבד מושגים טהורים של התבונה. הם אינם נתונים לניסיון. כל השאלות אודותיהם חייבות להיענות על ידי התבונה כי הם נוצרו במטרה להביא את שימוש-השכל לידי שלמות ואחדות מרכיבה. האידיאה של שלמות ההכרה לפי עקרונות נותנת להכרה אחדות מרכיבה. האחדות של האידיאות הטרנסצנדנטליות של התבונה אין לה דבר עם מושאי ההכרה. האידיאות הם לשימוש מכוון גרידא. אם ננסה לעשות שימוש באידיאות אלה אל מעבר לגבול הניסיון, ניפול לכשלי הדיאלקטיקה.
סיום. על קביעת-גבולות התבונה הטהורה
§ 57. איננו יכולים לדעת דברים כשהם לעצמם, דברים בנפרד מהדרך בה הם נגלים לנו. לעומת זאת, דברים כשהם לעצמם קיימים וייתכנו דרכים נוספות לדעת אותם, בנפרד מניסיוננו. עלינו לשמור מההנחה כי מגבלות התבונה הם גם מגבלות אפשרות הדברים כשהם לעצמם, ההנחה הדוגמטית. כדי לעשות כן, עלינו לקבוע את גבולות השימוש בתבונה. אנו רוצים לדעת על הנשמה. אנו רוצים לדעת על גודל ומקור העולם, והאם יש לנו רצון חופשי. אנו רוצים לדעת על הוויה שכלית עליונה. תבונתנו חייבת להישאר בגבולות התופעות ולהניח שתתכן הכרה של הדברים כשהם לעצמם, הקיימים מעבר לגבולות אלה. המתמטיקה ומדע הטבע נשארים בתחום התופעות ואין להם שום צורך לצאת ממנו. בטבע התבונה קיים צורך להמשיך אל מעבר לתופעות ולהכיר את בסיסם. התבונה לעולם לא תעצור מלשאול "מדוע?". התבונה לא תנוח עד שתכיר את התנאי השלם לכל טורי התנאים. התנאים השלמים הם הנחשבים כאידיאות הטרנסצנדנטליות של הנשמה הבלתי-חומרית, הייקום בכללותו וההוויה העליונה. כדי לחשוב משהו על האידאות, שהם ישויות מחשבה גרידא, אנו מצמידים להם (בהכרח) תכונות מעולם החושים, גם אם בצורה סמלית בלבד. בדרך זו האידיאה מסמנת את גבולות התבונה האנושית. הם קיימים על הגבול כי אנו מדברים וחושבים עליהם כאילו יש בהם תכונות הן של התופעה והן של הדבר כשהוא לעצמו, שיש בהם התקשרות בין המוכר (העולם התופעתי) לזה שיישאר בלתי-מוכר לעולם (עולם הנומינה).
דוגמה לכך נוכל לראות במושג ההוויה העליונה. איננו יכולים להכיר הוויה עליונה לגמרי כשהיא לעצמה. האל הדאיסטי, התאיסטי והאנתרופומורפי, כולם מוסיפים דבר מה מעולם החושים (לדוגמה שכל, רצון וצורה ממשית) לדמות האל ובכך סותרים את עצמם ונופלים לכשל דיאלקטי (בהנחה והאל המתואר הוא אכן אל טרנסצנדנטי). ובכל זאת, אנו כן יכולים להכיר את אלוהים על ידי הכרת היחס שלו אלינו ואל העולם.
§ 58. בדרך האנלוגיה נוכל להכיר את היחס בין אלוהים לביננו. היחס יכול להיות כיחס האהבה בין אב לבנו, או כיחס השען לשעוניו. אנו מכירים, בדרך האנלוגיה, רק את היחס אל הדבר הבלתי ידוע שהוא מושא היחס. דרך זו, המשמשת גבול ברור לתבונה הטהורה בין עולם-הניסיון לעולם-כשהוא-לעצמו, מאפשרת לנו לחשוב על העולם כאילו הוא נברא על ידי הוויה רציונלית עליונה.
§ 59. מהו גבול התבונה מבחינת שימושה הראוי? התאולוגיה הטבעית (זו המשתמשת באנלוגיה בלבד) יכולה לשמש גבול כזה. כיוון שאין היא בודה הוויה ואין היא קובעת את טעמו של יצור שכל זה, אלה רק קובעת את היחס אל הבלתי נודע הזה לשם אחדות הניסיון. זהו הגבול האובייקטיבי של הניסיון: קביעת היחס בינו לבין טעמו העליון, שאינו מושא הניסיון, מבלי לומר עליו דבר כשהוא לעצמו.
§ 60. מדוע יש לה לתבונה נטיית-טבע להיקשים מטאפיזיים ודיאלקטיים? כדי לחזק את המוסריות, התבונה לא מספקת בהסבר הפיזיקלי המתייחס רק לטבע ולעולם החושני. התבונה משתמשת באידיאות שמעבר לעולם החושני כאנלוגיות למושאים חושניים. האידיאה הפסיכולוגית של הנשמה מטרתה להטות אותי מן החומרנות. האידיאות הקוסמולוגיות של חירות ושל הכרחיות טבעית, כמו גם גודל ומשך הייקום, משמשים להתנגדות מהנאטורליזם, המניח כי הסבר פיזיקלי גרידא הוא מספיק. האידיאה התאולוגית של אלוהים משחררת את התבונה מהפאטאליזם.
פתרון השאלה הכללית של ההקדמות; מטאפיזיקה כמדע כיצד היא מן-האפשר?
מטאפיזיקה, כנטיית טבע של התבונה, היא ממשית. אך המטאפיזיקה לעצמה מובילה לטענות משלות ודיאלקטיות. כדי שמטאפיזיקה תהפך למדע, ביקורת התבונה הטהורה צריכה לחקור בצורה מרכיבה את מקומם של המושגים א-פריורי של השכל. ניתוח גרידא של מושגים אלה אינו מועיל במאומה להפיכת המטאפיזיקה למדע. כאן נדרשת ביקורת שתוכל להראות את מקורות מושגים אלה בחושניות, בשכל ובתבונה. לוח שלם של מושגים חייב להיכתב, ואיתו הסבר לגבי אפשרות ההכרה המרכיבה א-פריורי הנוצרת ממושגים אלה. הביקורת חייבת לסמן בצורה ברורה את גבולות התבונה. שימוש ב"שכל הישר" או שימוש בטענות של הסתברות ושל השערות לא יוביל למטאפיזיקה כמדע. רק ביקורת התבונה הטהורה יכולה להראות כיצד התבונה חוקרת את עצמה ולהיות הבסיס למטאפיזיקה כמדע שלם, כללי וודאי.
על מה שאפשר לעשות כדי לממש את המטאפיזיקה כמדע
נדרשת בדיקה מדויקת וקפדנית של "ביקורת התבונה הטהורה". אחרת עלינו לנטוש את כל יומרות המטאפיזיקה. ביקורת התבונה הטהורה יכולה להישפט רק לאחר שהיא נחקרה. כשהוא בא לשפוט את הביקורת, על הקורא לשכוח לזמן מה את ההשלכות הסופיות של החקירה הביקורתית שבספר. מסקנות הספר עלולות אולי להתנגד למטאפיזיקה המקובלת של הקורא, אך הקרקע ממנה הוא מסיק את טענותיו ראויה לבדיקה. כמה משפטים מטאפיזיים הנראים בסיסיים סותרים זה את זה כיום וחסרה אבן בוחן בין אמת לשקר בין משפטים אלה. מצב זה מחייב, שחקירה של ביקורת התבונה הטהורה תעשה לפני חריצת הדין לגביה, ולו בשל חיוניותה להפיכת המטאפיזיקה כמדע.
דוגמה של משפט על הביקורת הקודם לחקירה
את ההקדמות כתב קאנט לאחר קריאת הסקירה, השטחית והבורה לטענתו, על "ביקורת התבונה הטהורה". הסקירה הודפסה באנונימיות בכתב עת ונכתבה על ידי ג'והן פדר (Feder) ובעריכתו ועזרתו של כריסטיאן גרבה (Garve). ה"ביקורת" תוארה על ידיהם כ-"שיטה של אידיאליזם עליון (טרנסצנדנטלי)". בהצגה זו נדמה כאילו קאנט מתעסק בדבר העובר מעל כל ניסיון. קאנט, לעומת זאת, הדגיש שמטרתו בביקורת היא להגביל את חקירתו לגבולות הניסיון ולהכרה המאפשרת אותו בלבד. בנוסף לטעויות נוספות, הסקירה טענה שלוח עיקרי השכל של קאנט וגזירת-הקטגוריות שלו הם "עיקרים ידועים ומקובלים על ההגיון ותורת היש, מובעים בדרך אידיאליסטית". קאנט האמין שה"ביקורת" שלו היא בעלת אמירה משמעותית לאפשרותה של המטאפיזיקה בכלל. הוא ניסה להראות בהקדמות שעל כל הכתיבה המטאפיזית להיפסק עד שהביקורת שלו תילמד ותתקבל, או לחלופין תוחלף בביקורת טובה יותר. כל מטאפיזיקה בעתיד שתטען להיות מדע חייבת לקחת בחשבון את קיומם על העיקרים המרכיבים א-פריורי ושל האנטינומיות הדיאלקטיות של התבונה הטהורה.
הערכה
ההקדמות, בסגנונו הבהיר ואורכו הקצר, השפיע באופן משמעותי להפצת שיטתו הפילוסופית של קאנט. שופנהאואר הצהיר, בשנת 1819, שההקדמות הוא "היפה ביותר והמובן ביותר מבין כל כתביו העיקריים של קאנט, ספר המקל בהרבה על לימוד הפילוסופיה הקאנטאנית".
הספר תורגם לעברית בשנת 1936 על ידי אברהם יערי ובעריכתו של שמואל הוגו ברגמן, בהוצאת מאגנס. מאז יצאו מהדורות רבות לתרגום זה.
יעקב יצחק וולגלרנטר
הרב יעקב יצחק וולגלרנטר (1900–1966) היה איש חינוך מרכזי וממנהיגי הקהילה היהודית האורתודוקסית של טורונטו; מראשוני תנועת "המזרחי" בקנדה. במשך 25 שנה היה מנהל בית הספר האורתודוקסי "תלמוד תורה עץ חיים" בטורונטו וייסד שם גם את סניף תנועת הנוער "השומר הדתי" בטורונטו (לימים התמזגה עם תנועת בני עקיבא). במשך עשרים שנה שימש גם ככתב העיתון הציוני דער יוד בקנדה. בצעירותו בפולין היה ממייסדי רשת החינוך החרדית לנשים "בית יעקב", ובין מקימי ארגון צעירי אגודת ישראל.
ביוגרפיה
יעקב יצחק וולגלרנטר נולד בעיירה צ'ארשניצה (Charschniza), פולין, למשפחה חסידית מיוחסת: הוא היה נצר ישיר (דור שישי), דור אחר דור, של החוזה מלובלין ומצד נוסף התייחסה משפחתו גם לתלמידו של החוזה, הרב איתמר וולגלרנטר מחבר הספר "משמרת איתמר".
בשנת 1921 בוורשה הוא הוסמך לרבנות. שנה לאחר מכן היגר עם הוריו, אשתו ובנו הקטן לטורונטו, קנדה, שם הוזמן אביו, הרב ישראל אלעזר וולגלרנטר, על ידי קהילת יוצאי אוסטרובצה המקומית, לשמש חזן, שוחט ובודק. תחילה סייע לאביו בתפקידי השחיטה אך במהרה השתלב בהוראה בתלמוד התורה המקומי "עץ חיים", עד שהפך למנהל המוסד החינוכי והתמיד בתפקיד זה עד לפרישתו לגמלאות.
בשנים 1950–1966 שימש גם כדרשן הקבוע בקהילת "תורת אמת" שעל יד המוסד החינוכי בניהולו. היה בין היוזמים שהביאו למינויו (בשנת 1938) של הרב יעקב קמנצקי לראש ישיבה בטורונטו.
נודע כאספן ספרים גדול, וספרייתו הפרטית נחשבה כגדולה יותר בקנדה בתחומי ספרי הקודש והיהדות. פרסם כתבות ומאמרי עיתונות רבים ביידיש, לא רק ב"דער יוד" שם שימש נציג העיתון בקנדה, אלא גם בעיתון היידיש המקומי, "דער יידישער זשורנאל".
אוזון חסן
התחלת דרכו כמנהיג ומצביא
בסביבות 1402 סבו של אוזון חסן, קארא יולוק עות'מאן ביי, בנה של הנסיכה מריה של טרפזונטס, מונה על ידי טימור לנג למושל העיר אמידה (דיארבקיר) שבדרום אנטוליה. משם הוא שלט גם על הערים ארזינג'אן, מרדין, אורפה וסיוואס. אחרי מות קארא עות'מאן בשנת 1435, החלה במדינה הקטנה תקופה של מלחמות ירושה בין צאצאיו. בין השנים 1435–1438 שלט עלי, בנו של קארא עות'מאן. אחריו שלט אחיו המזה בן קארא עות'מאן בשנים 1438–1444. בשנת 1444 תפס את השלטון בנו של עלי בן קארא עות'מאן, גִ'האנְגיר, אבל הוא הודח על ידי אוזון ביי באיאנדיר, הידוע כ"אוזון חסן". אוזון חסן הצליח בשנת 1453 לנצח את יריביו ולעלות על כס המלכות באמידה. במעמדו החדש הרגיש מאוים על ידי שתי מעצמות שכנות: הטורקמנים קארא קויונלו (בעלי הכבשה השחורה) ממזרח, והטורקים העות'מאנים ממערב.
כיוון שהיה מעוניין למצוא בני ברית מקרוב ומרחוק, כרת אוזון חסן ברית עם האימפריה של טרפזונטס שבצפון אנטוליה באמצעות נישואיו לתאודורה מגאלי, בת בלתי חוקית של הקיסר קאלו-יואניס, המוכרת גם בכינוי "דספינה ח'אתון". הוא הבטיח לקיסרים בטרפזונטס להיות ערב לביטחון ממלכתם מול איומי העות'מאנים.
בהמשך יזם אוזון חסן פעילות דיפלומטית ענפה שכללה קשרים עם ונציה, נסיכות מולדובה, דוכסות בורגונדיה, מוסקבה, פולין, מצרים ועם המדינה הקאראמאנית שבדרום מרכז אנטוליה (קיליקיה). עד שנת 1469 הצליח להשתלט על שטחים נרחבים באיראן.
העימותים עם שליט קארא קויונלו
בין שני הפלגים של הטורקמנים האוגוזים — קארא קויונלו ואק קויונלו — הייתה קיימת מזה זמן יריבות מרה. בסביבות שנת 1447 ביקש מנהיג הקארא קויונלו, ג'האן שאה, לנצח את אוזון חסן ולהופכו לבן חסותו. המלחמות הראשונות ביניהם נמשכו עד 1453 וגרמו אבדות כבדות לשני הצדדים. ב-1461 חודשו המלחמות. ב-16 במאי 1466 התקדם ג'האן שאה בראש צבא גדול לגדת ימת ואן. בעת ששהה שם קיבל בזעם את הידיעה שאוזון חסן, יחד עם 12,000 פרשים, פלש לארצו וזרע בה הרס וחורבן. אוזון חסן, שציפה למתקפת-נגד של ג'האן שאה, דאג מבעוד מועד להוציא מהר את לוחמיו דרך מיצר בהרים. שני המנהיגים החליפו ביניהם שליחים עם הצעות פשרה אבל דרישותיו של ג'אהן שאה נחשבו בלתי קבילות בעיני חסן. ג'האן שאה התקדם לכיוון מוש אבל תחילת החורף אילצה אותו לחזור למושב החורף שלו. מאוחר יותר הפתיע אותו אוזון חסן וצבאו בארמניה וניצח אותו ניצחון מוחץ ב-11 בנובמבר 1467. ג'האן שאה נפל בידי מנצחיו ונהרג, כך אומרים, בעת ניסיון בריחה. עם מותו הסתיימה ההיסטוריה של מדינת קארא קיונולו. אוזון חסן גבר על התנגדותם של יורשו הבלתי כשיר של ג'האן שאה, חסן עלי ושל בני בריתו, אבו סעיד ח'אן מצאצאי טימור לנג. ב-1468 קבע בתבריז את בירתו וסיפח לממלכתו שטחים נרחבים באזרבייג'ן ובעיראק. ב-1469 הביס והרג את אבו סעיד ח'אן, ששלט על אזורי ח'וראסאן, אפגניסטן ועל לבה של איראן, ממלכת פרס. ניצחון אחרון זה הפכו את אוזון חסן לפאדישאה, שליט של איראן. בשנים 1470–1467 הרחיב אוזון חסן את שליטתו על שטחי אזרבייג'ן של היום (צפון-אזרבייג'ן) והגיע להסכמים עם שליטי שירוואן ודרבנט. הוא אילץ גם את הגאורגים מדרום הקווקז לשלם לו מיסים מחזוריים. הוא הצליח להשתלט גם על מעוז הכורדים בביטליס על יד ימת ואן, ועל אחלאט.
בהתחלת שלטונו הכיר בעליונות הסולטאן הממלוכי בקהיר, קאטבאי. שליחו לקהיר הביא לשם את ראשו הכרות של אבו סעיד ח'אן וביקש שיוצג בפרהסיה בתהלוכה בבירה המצרית. אולם הסולטאן הממלוכי דחה רעיון זה, כלא הולם למוסלמי. אחרי 1469 התחיל אוזון חסן לשאוף לרשת את סמכות החליפים. סוכניו הוציאו סכומי עתק של כסף על מנת ששמו יוזכר כל יום שישי בשם "אל מאליכ אל עאדיל" ("המלך הצדיק, שרת של שני מתחמי הקודש" של האסלאם) בתפילות במקומות הקדושים לאסלאם במכה ובמדינה. סוכניו נתפסו ונחקרו בקהיר. ב-1473 ניסה להתקרב לג'זירה ולחלב, אבל נוצח באפריל אותה שנה על יד אל-בירה, בדו-ל-קעדה על ידי המפקד הממלוכי ישבאק. אחד מבניו נהרג בקרב. חסן עצמו איבד את ארכיונו הנייד שנפל בידי האויבים. מהאגרות שהתגלו בו נודע לסולטאן הממלוכי על התכתבותו של אוזון חסן עם הוונציאנים ועת תוכניותיו לתקוף יחד עם מעצמות נוצריות את מצרים. מאוחר יותר הצטדק חסן בפני הסולטאן מקהיר בטענה שהתנהגותו הוכתבה על ידי "כורח הנסיבות".
טרפזונטס
בשנת 1461 שלח אוזון חסן שליח לאיסטנבול על מנת לבקש מהסולטאן מהמט פטור מהמסים שהקיסר היווני היה צריך לשלם עבור קארס. אולם הסולטאן סירב לתת את הפטור המבוקש ואף יצא למסע לכיבוש טרפזונטס. אוזון חסן של אליו שליח נוסף ואף את אמו, שרה חטון, מתוך ניסיון להניאו מהמחשבה לכבוש את טרפזונטס. אך הסולטאן, שלקח את אמו של אוזון חסן איתו במסע, היה נחוש בדעתו. התנגדותו של הקיסר דוד קומננוס הייתה חלשה, בעיקר נגד המצור הימי. הוא ציפה לשווא לסיוע מאוזון חסן, שהתקדם באותו זמן לכיוון גאורגיה, ולבסוף הסגיר את עצמו אחרי 28 ימי מצור. ב-26 באוקטובר 1461 מהמט השני כבש את העיר ללא לחימה. על ידי נפילת טפרזונט, איבד אוזון חסן את בן ברית מדרגה ראשונה.
פעילות דיפלומטית קדחתנית
בשנת 1463 הסנאט של ונציה, בחיפוש אחרי בעלי ברית מול האיום העות'מאני, שלח לתבריז שגריר ראשון בשם לאצארו קווריני. גם אוזון חסן שלח שגריר משלו לוונציה, אך לא מצא עדיין לנכון לתקוף את העות'מאנים. שגריר נוסף של ונציה, קתרינו זנו, שהיה נשוי לאחיינית של אשתו של אוזון חסן, הצליח יותר טוב במשימה, ושכנע את החאן הטורקמני ליזום את המתקפה המיוחלת נגד העות'מאנים. שליחו הדיפלומטי של אוזון חסן לפולין, הונגריה, ונציה ורומא, היה בשנת 1472 רופא יהודי בשם יצחק ביי. הוא הגיע גם לחצרו של שליט מולדובה, שטפן הגדול ומסר לו איגרת משולחו. השליט המולדבי יזם באותה תקופה כמה מסעות צבאיים נגד שליטים פרו-עות'מאנים בוולאכיה השכנה. עוד דיפלומט ונציאני, אמברוג'ו קונטאריני, זכה בשנת 1474 באספהאן לקבלת פנים חמה מאוזון חסן אם כי הביקור לא הניב פירות.
הדיפלומטים הוונציאנים תארו בהתפעלות את החיים התוססים בתבריז בתקופתו של אוזון חסן. את השגריר ג'וזאפא ברברו של ונציה שיכנו בביתן במתחם של ארמון מפואר שהוא קרא "אפטיסטי". הנה (בתרגום חופשי - א.ג.) כמה שורות מתאורו של אמברוג'ו קונטאריני את החצר של אוזון חסן:
המלחמות בקאראמאן
בינתיים, אחרי מותו של אברהים ביי, השליט של קאראמאן, בשנת 1463, פרצה בנסיכות זו מלחמת ירושה. היורש המועדף של איברהים, איסחק, הודח ונמלט לחצרו של אוזון חסן. אח אחר שלו, פיר אהמט, בתמיכה עות'מאנית, הצליח לעלות לשלטון בקאראמאן ושלט בה כבן חסות של מהמט השני. אולם כעבור זמן קצר מרד בעות'מאנים והפך לבן ברית של אוזון חסן. בשנת 1466 כבשו העות'מאנים את קאראמאן והפכו לבסוף את רוב שטח הנסיכות לוילאייט. בינתיים, בני הברית היחידים של אוזון חסן בק נשארו השבטים הקאראמנים שהתנגדו עדיין לעות'מאנים, ובראשם פיר אהמט. אוזון חסן פלש לדולקדיר, אזור שנמצא בברית עם העו'תמאנים, וכבש מחדש את המבצר קויול היסאר, שבגבול, מידי העות'מאנים. כתגמול ארגן מהמט השני בשנת 1468 מסע צבאי חדש באנטוליה נגד אוזון חסן. בשנת 1472 הצליחו כוחות משותפים של צבא אק-קויונלו בראשותם של הווזיר אמר (עומר) אבן בקטאש ושל יוסופסה מרזה, בן דוד של אוזון חסן, ובשותפות עם האחים פיר אהמט וקאסים ביי מקאראמאן, לפלוש לשטח קאראמאן, להביס שם את לוחמיו של הווזיר הגדול העות'מאני אהמט גדיק פאשה, לכבוש את טוקאט, קאראמאן, לכבוש את המבצר של מלטיה,, את קייסרי, אקשהיר, קוניה, חרפוט, ולנוע לכוון העיר בורסה. קטרינו הוונציאני שהיה עד ראייה למסע זה של כוחותיו של אוזון חסן במרכז אנטוליה, סבר שבמבצע זה השתתפו בין 50,000-100,000 חיילים. אולם הצבא העות'מאני הצליח בעזרת הארטילריה לנצח את הפרשים אק קויונלו בקרב ביישהיר. אחרי הפוגה יחסית של הקרבות בימי החורף 1472–1473, במרץ 1473 הגיעו סוף סוף לקפריסין ארבעה גליאונים ונציאנים עם כלי נשק חם שנועדו לאוזון חסן, אך הם לא הצליחו להגיע אליו בגלל אובדן קאראמאן, שהשאיר את ממלכתו ללא מוצא לים התיכון. חסן ניסה להגיע לים דרך אזורים בשליטה ממלוכית אך לא הצליח. אמנם ב-1 באוגוסט 1473 בקרב מלטיה הצליח הצבא של חסן להביס את העות'מאנים, אך כעבור 10 ימים, ב-11 באוגוסט 1473 עמד אוזון חסן באוטלוקבלי, על יד ארזינג'אן, במישור של טרג'אן מול צבא עות'מאני חזק עוד יותר של 70,000 לוחמים, מצויד ברובים ובתותחים. צבאו של חסן, המורכב לרוב מפרשים קלים, חוסל כמעט כליל בתוך יום אחד. תבוסה זו ציינה את השתלטותם של העות'מאנים על אנטוליה כולה. לצידם של הטורקים העות'מאנים השתתפו גם יחידות שלבני עמים בחסותם, כולל 12,000 ולאכים בפיקודו של ראדו היפה. עד שנת 1474 השתלטו כוחות הסולטאן מהמט השני על כל שטחי נסיכות קאראמאן והיא עברה מן העולם. אוזון חסן נאלץ לוותר סופית על שאיפותיו לכבוש את מרכזה ומערבה של אנטוליה.
מסע נגד הגאורגים ומותו
בשנותיו האחרונות נאלץ חסן להתמודד עם מרידות שבטיות פנימיות. בשנים 1477-1476 ארגן מסע אכזרי נגד שכנו מצפון, המלך של גאורגיה, בגרט הרביעי. בהזדמנות זו טבחו לוחמיו בארמנים רבים בטביליסי. אוזון חסן נפטר בהתחלת שנת 1478 אחרי שחלה תוך כדי המסע הצבאי בגאורגיה. הוא נקבר במדרס א-נאצרייה שהוא בנה בתבריז. כס המלכות עבר לזמן קצר לידי בנו חליל מרזה. אולם הלה הובס ביולי אותה שנה על ידי אחיו, סולטאן יעקוב בקרב בחוי. 30 שנה אחרי מותו של אוזון חסן, נכדו, איסמעיל שאה. שם קץ לשלטון בית אק-קויונלו, והקים את האימפריה הספווית.
מדיניות פנים
בזמן שלטונו בוצעו עבודות בנייה ציבורית שהוזנחו זמן רב. דאג גם לחקיקה למניעת הסכסוכים בין השבטים על אדמות ומקומות מרעה שעשו שמות במזרחה ובדרום מזרחה של אנטוליה. חוקיו נודעו לדורות רבים כ"חוקיו של הפאדישאה חסן" (Hәsәn padșah qanunları) או "קאנון-נאמה" (באזרית - "גאנון-נאמה") או ה"דוסטור" שלו. הם נשארו תקפים, עם שינויים קלים, עד שאה תהמספ, וחלקם גם בזמן השלטון העות'מאני. מצד שני העלה מיסים והנהיג מיסים חדשים על מנת לממן את מלחמותיו.
בארכיונים הטורקים נשמרו הסדרים פיננסיים שיוזמו בתקופתו בדיארבקיר ובאנטוליה המזרחית. אוזון חסן ארגן את הצבא המבוסס על חיל פרשים שגויס מקרב התושבים המיושבים. לדברי שגריר ונציאני, כל פרש היה מקבל שכר של 40–50 דוקטים לשנה. אמנם הביע עניין בלצייד את הצבא בנשק חם, בעזרת מומחים מוונציה.
מורשתו
ממלכת הטורקמנים אק-קויונלו שהתגבשה באזור דיארבקיר-מלטיה בדרום אנטוליה, ידעה את פריחתה המרבית בתקופתו של אוזון חסן, מסביב לגרעין חדש שלה, בטבריז ובאזרבייג'ן. תחת פיקודו של אוזון חסן היא הצליחה לשחזר חלק גדול מהאימפריה הפרסית בשטחי איראן ועיראק. העימותים בין אוזון חסן לבין מהמט השני הכובש בשנים 1461–1473 עיכבו במקצת את התקדמותם של הצבאות העות'מאנים מערבה בדרום מזרח אירופה. אחרי דעיכת מדינת האק-קוינלו בעקבות התבוסה המכריעה באוטלוקבלי הסונית ומותו של אוזון חסן, כעבור 30 שנה קמה במקומה אימפריה איראנית חדשה - ספווית שיעית - בהנהגת נכדו של חסן, איסמעיל שאה.
כאדם משכיל, שוחר דעת ובאותו זמן מאמין ועושה מעשי צדקה, זכה אוזון חסן לשבחי הכרוניקן מינג'ים באשי. כשישים מלומדים עבדו בספרייתו ומועצה של מומחים בתחומי מדע שונים התארחה בארמונו. אוזון חסן הורה על תרגום הקוראן בשפה האזרית. תרגום זה נודע כ"קוראן של החסן" הורה למלומד אבו בכר טהרני לכתוב את האפוס של הטורקים האוגוזים (אוגוז נאמה) הידוע תחת הכותרת "כיתאבי דיארבקרייה". אמו, שרה חטון, שנשלחה יל ידו אל הסולטאן העות'מאני הייתה לאחת הנשים הראשונות שעסקה במלאכה דיפלומטית.
נשותיו וצאצאיו
ילדיו:
קישורים חיצוניים
''
סתיו שמש
סתיו שמש (נולדה ב-1992) היא מלחינה, פזמונאית וזמרת-יוצרת ישראלית.
ביוגרפיה
שמש החלה לכתוב שירים בגיל 12, ובאותו זמן התחילה גם ללמוד לנגן בגיטרה. היא החלה את הקריירה שלה בעשור השני של המאה ה-21, כפזמונאית ומלחינה עבור זמרים שונים. בין השירים שכתבה והלחינה ניתן למנות את "שמלה כחולה" של לירן דנינו, "אור" של אליעד נחום ו"בסוף הכל חולף" של עומר אדם, שזכו להצלחה רבה במצעדי הפזמונים העבריים השנתיים של גלגלצ ורשת ג'.
בשנת 2017 החלה שמש קריירה כזמרת-יוצרת, והוציאה את סינגל הבכורה שלה, "מדרגות", שהלחינה למילותיו של המוזיקאי אורי בן ארי. עוד באותה השנה התארחה בשירם של ההרכב האולטראס, "שמפניה צרפתית", מתוך אלבומם, "איזה לילה הולך להיות". ביולי של אותה השנה הוציאה את הסינגל השני שלה, "תמיד חוזר", שכתבה והלחינה יחד עם סתיו בגר והפיק בגר, ובנובמבר הוציאה את הסינגל "בתוך עינייך".
בשנת 2018 יצא הסינגל "בחורים טובים" של עומר אדם, שהלחינה למילותיו של בן זוגה דאז אליה רוסיליו, שספג ביקורות רבות בכך שהואשם בטרנספוביה. ב-2019 הוציאה את הסינגל "משהו חדש", שהלחינה למילותיו של נעם חורב והפיק תמיר צור.
בדצמבר 2020, שחררה שמש את שירה "סוכריות", אשר הלחינה למילותיו של אורי בן ארי.
באוקטובר 2021, יצא השיר "שקוף" בביצועה, שאותו כתבה והלחינה יחד עם גיל ויין.
במרץ 2022, שחררה את שירה "ורודים", אותו כתבה, ואף הלחינה יחד עם נועם עקרבי. בספטמבר של אותה השנה יצא השיר "כותבת" אותו ביצעה, כתבה והלחינה. השיר זכה גם לגרסה נוספת בביצועה של ספיר סבן. בנובמבר 2022 שחררה סינגל נוסף, "חברה שלי", אותו כתבה והלחינה.
בשנת 2023 יצא השיר "אם מישהו ידע" של ספיר סבן, אותו הלחינה וכתבה שמש יחד עם סבן, אור מילשטוק ועמרי קסטן. השיר זכה להצלחה רבה ולשבחים מהמבקרים, ואף נכנס לפלייליסט של כאן גימל. במרץ 2023 שחררה סינגל נוסף, "גאות", אותו כתבה והלחינה. ביוני של אותה השנה יצא שיר נוסף של סבן, "עוד", אותו הלחינה וכתבה שמש יחד עם סבן, מילשטוק וקסטן. ביולי 2023 הוציאה שמש את הסינגל "אום כולתום".
חיים אישיים
בשנת 2018 החלה שמש זוגיות עם הפזמונאי אליה רוסיליו, איתו שיתפה פעולה בשירים שונים שיצרה. הזוגיות נמשכה כשנה עד לשנת 2019.
נערת הפרברים
נערת הפרברים הוא סרט דרמה בכיכובה של עפרה חזה שיצא לאקרנים בשנת 1979. הוא מכר 114,000 כרטיסים בישראל.
עלילת הסרט
ורד היא בחורה עיוורת ויתומה המוכרת לפרנסתה סיגריות ומתוקים. בהיותה מגששת את דרכה בחוצות יפו העתיקה היא פוגשת בשלושה בחורים לא מוצלחים ועניים הגרים בדירת שותפים. השלושה רואים את מצוקתה ואוספים אותה אל ביתם, ויחד עם זאת עושים כל מאמץ כדי להשיג כסף לניתוח בעיניה של ורד על מנת לנסות ולהחזיר את מאור ענייה. לאחר גיוס כסף רב, וכן הסתבכות עם אנשים מהעולם התחתון והשוק האפור, ורד עוברת את הניתוח בהצלחה. לאחר יציאתה מבית החולים לא מצליחה ורד לאתר את שלושת חבריה, ובעזרת אמרגן וחברת הקלטות פותחת בקריירה מצליחה כזמרת. עם זאת, דבר אחר מפריע לה לאחר הצלחתה, היכן שלושת חבריה שעזרו לה לעבור את הניתוח. עד שבהופעה בה היא מופיעה, היא שומעת קול מוכר.
קיפ פארדו
קווין איאן "קיפ" פארדו (נולד ב -23 בספטמבר 1975) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ודוגמן אמריקאי אשר נודע בזכות תפקידיו בסרטים לזכור את הטיטאנים, חוקי המשיכה.
ביוגרפיה
פארדו נולד באטלנטה, ג'ורג'יה. הוא למד בבית הספר תיכון באטלנטה. השם "קיפ" מקורו בראשי התיבות של שמו המלא.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם שיחק פוטבול, התגלה פארדו על ידי היחצ"ן של מולי רינגוולד . הוא דיגמן עבור חברות האופנה ארמני, פולו ראלף לורן ואברקרומבי אנד פיץ'. הוא נמנה עם עשרת השחקנים הטובים לשנת 2003.
גבעת ריצ'רדסון (אנטארקטיקה)
גבעת ריצ'רדסון או גבעת ריצ'רדסון (באנגלית: Richardson Hill) היא גבעה שאינה מכוסה קרח, בצפון הרי דרווין שבאנטארקטיקה.
הגבעה מתנשאת מעל ארנת איילנד.
גובהה של הגבעה 1,362 מטרים מעל פני הים.
גילוי הרכס
הגבעה מופתה לראשונה על ידי משלחת החקר האנטארקטית של אוניברסיטת וולינגטון מוולינגטון שבניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת מחקר 1963–1962.
מקור השם
הגבעה נקראת על שמו של פרופסור ל. ר. ריצ'רדסון (L.R. Richardson) מאוניברסיטת וולינגטון, שתמך בפעילות משלחת החקר.
גמר גביע אירופה לאלופות 1977
גמר גביע אירופה לאלופות 1977 התקיים בסטאדיו אולימפיקו ברומא, איטליה ב-25 במאי 1977, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר גביע אירופה לאלופות לעונת היא ליברפול האנגלית, שניצחה במשחק בורוסיה מנשנגלדבך מגרמניה המערבית בתוצאה 3-1. משחק הגמר נעל את המהדורה ה-22 של גביע אירופה לאלופות.
ליברפול, מחזיקת גביע אופ"א המכהנת, הופיעה לראשונה בתולדותיה בגמר. היא הייתה לקבוצה האנגלית השלישית שעושה זאת (אחרי מנצ'סטר יונייטד ולידס יונייטד), והשנייה שזוכה בתואר (אחרי מנצ'סטר ב-1968). בורוסיה מנשנגלדבך העפילה גם היא לגמר הראשון בתולדותיה. גם אותה הקדימו שתי קבוצות אחרות ממדינתה, אחרי איינטרכט פרנקפורט ב-1960 ואחרי אלופת אירופה בשלוש העונות הקודמות, באיירן מינכן.
היה זה הגמר האירופי השני בו נפגשות ליברפול ומנשנגלדבך. בפעם הקודמת נפגשו הקבוצות בגמר גביע אופ"א לעונת, ששוחק בשיטת בית-חוץ. ליברפול גברה 3-2 על מנשנגלדבך בסיכום שני המפגשים.
במשחק עצמו העלה טרי מקדרמוט את ליברפול ליתרון בתוך המחצית הראשונה. זמן קצר בתוך המחצית השנייה השווה אלן סימונסן את התוצאה, אך טומי סמית' החזיר את היתרון לליברפול, ופיל ניל חתם בפנדל מדויק לקראת הסיום וקבע 3-1 לליברפול.
ליברפול
ליברפול החלה את דרכה בטורניר מול קרוסיידרס, נציגת צפון אירלנד. המשחק הראשון באצטדיון אנפילד הסתיים בניצחונה של ליברפול 2-0. במשחק החוץ נטלה ליברפול את היתרון בדקה ה-34. בתשע הדקות האחרונות של המשחק, שהיה עד אז צמוד, הוסיפה ליברפול ארבעה שערים נוספים (צמד מתוכם של דייוויד ג'ונסון), וקבעה 5-0 בסיום. בסיכום שני המפגשים העפילה ליברפול עם 7-0 מרשים לשלב הבא.
בשמינית הגמר פגשה ליברפול את טרבזונספור הטורקית. במשחק הראשון בטורקיה נכנעה ליברפול 1-0 משער בפנדל בתוך המחצית השנייה. בגומלין באנפילד מחקה ליברפול את הפיגור כבר בדקה השמינית. 11 דקות אחר כך, בדקה ה-19 של המשחק, ליברפול כבר הובילה 3-0, תוצאה שנותרה עד לסיום. בסיכום שני המפגשים גברה ליברפול על טרבזונספור 3-1.
בשלב רבע הגמר הוגרלה ליברפול מול סנט אטיין הצרפתית. כמו בסיבוב הקודם, גם הפעם הפסידה ליברפול את משחקה הראשון בחוץ בתוצאה 1-0, משער של דומיניק באת'ני. במשחק הגומלין עלתה ליברפול ליתרון 1-0 כבר בדקה השנייה משער של קווין קיגן, אך ליברפול איבדה את היתרון כשבאת'ני השווה בדקה החמישים. ריי קנדי החזיר את ליברפול ליתרון תוך תשע דקות, אך ליברפול נזקקה לשער נוסף בגלל חוק שערי חוץ. כשנותרו 18 דקות לסיום, ביצעה ליברפול חילוף והכניסה למגרש את דייוויד פיירקלאף. החילוף התברר כמנצח שש דקות בלבד לסיום המשחק, כשפיירקלאף כבש שער שקבע 3-1 לליברפול, ו-3-2 בסיכום שני המפגשים.
בחצי הגמר פגשה ליברפול את פ.צ. ציריך השווייצרית. במשחק הראשון בחוץ נקלעה ליברפול לפיגור כבר אחרי שש דקות, אך השלימה מהפך (צמד לפיל ניל) וניצחה 3-1 בסיום. בגומלין, צמד של ג'ימי קייס סייע לליברפול להשלים ניצחון כפול, 3-0 באנפילד ו-6-1 בסיכום שני המפגשים, ששלחו את ליברפול לראשונה בתולדותיה לגמר גביע אירופה לאלופות.
בורוסיה מנשנגלדבך
אלופת גרמניה המערבית מצאה עצמה עם הגב לקיר מסר פעמים במהלך דרכה אל הגמר, החל בסיבוב הראשון. היא התמודדה מול אוסטריה וינה, ובמשחק הראשון בחוץ הפסידה 1-0. במשחק הגומלין מחקה מנשנגלדבך את יתרונה של וינה במחצית הראשונה, ועם שני שערים מהירים במחצית השנייה קבעה 3-0 שהעניק לה את הכרטיס לשלב הבא עם 3-1 בסיכום.
בשמינית הגמר פגשה מנשנגלדבך את טורינו, אלופת איטליה. במשחק הראשון בטורינו גברה מנשנגלדבך 2-1 על יריבתה, ובתום שוויון מאופס בגומלין העפילה לשלב הבא.
ברבע הגמר התמודדה מנשנגלדבך מול קלאב ברוז' הבלגית. במשחק הראשון בגרמניה הובילה ברוז' 2-0 במחצית, אך מנשנגלדבך הובילה קאמבק במחצית השנייה לשוויון 2-2. עם זאת, היא ידעה שעקב חוק שערי חוץ היא חייבת לכבוש בגומלין בברוז'. עד לדקה ה-84, שש דקות בלבד לסיום ההתמודדות, התוצאה נותרה מאופסת, וברוז' כבר הייתה בדרכה לחצי הגמר, אלא שאז כבש וילפריד הנס את שער הניצחון של מנשנגלדבך, 1-0 בסיום ו-3-2 בסיכום שני המפגשים.
גם בחצי הגמר, הותיר המשחק הראשון את מנשנגלדבך בפיגור לקראת הגומלין. מנשנגלדבך פגשה את דינמו קייב, נציגת ברית המועצות, והפסידה לה 1-0. בגומלין הביתי מחקה מנשנגלדבך את הפיגור בתוך המחצית הראשונה. שמונה דקות לפני תום המשחק, שהיה שולח את ההתמודדות להארכה, כבש הנס-יורגן ויטקאמפ את השער שקבע 2-0 למנשנגלדבך, ו-2-1 בסיכום שני המפגשים, ששלחו את הקבוצה לגמר הראשון בתולדותיה.