cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב פינטה
קרב פינטה נערך ליד הכפר פינטה (ברומנית: Finta), בנסיכות ולאכיה, ביום 17 במאי 1653, בין הצבא של נסיכות מולדובה, בראשותו של וסילה לופו ובסיוע חיל משלוח של קוזקים המונהגים על ידי טימוש חמלניצקי ובין צבאה של נסיכות ולאכיה בהנהגתו של מאתיי באסאראב. תוצאות הקרב הובילו לשינויים בשלטון בנסיכויות הרומניות.
הרקע
שתי הנסיכויות, מהן נוצרה מאוחר יותר רומניה, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה היו במאה ה-17 מדינות חסות של האימפריה העות'מאנית, שילמו לה מס ומינוי השליטים היה בידי הסולטאן. שני השליטים, מאתיי באסאראב בוולאכיה ווסילה לופו במולדובה, הגיעו לכס השלטון באותה תקופה ושניהם הפגינו יכולת שלטונית רבה מקודמיהם בכס. לווסילה לופו היו שאיפות התפשטות, שכללו גם את ארצו של באסאראב. מאתיי באסאראב ניהל מדיניות של שיתוף פעולה ותמיכה הדדית עם נסיכות טרנסילבניה בהנהגתם של ג'רג' ראקוצי הראשון ובנו, ג'רג' ראקוצי השני. לנסיכים הטרנסילבניים היו שאיפות התפשטות לכיוון הונגריה ופולין, לכן הברית עם בסאראב הייתה חשובה להם ושאפו לשליט ידידותי ומשתף פעולה במולדובה.
וסילה לופו טיפח, באמצעות מתנות יקרות, יחסים טובים עם הפקידות הבכירה של האימפריה העות'מאנית ולאחר נישואי בתו הצעירה, רוקסנה, לבנו של בוגדאן חמלניצקי, טימוש חמלניצקי, זכה לבן ברית רב כוח. וסילה לופו ניסה פעמיים, לראשונה ב-1637 ופעם שנייה ב-1639, להשתלט על נסיכות ולאכיה, אך המהלכים שלו נכשלו.
לאחר מותו ממחלה של יואן, הבן של וסילה לופו, שיועד על ידי אביו לשלוט על אחת הנסיכויות, בעוד אביו שולט על השנייה, ב-1640, נרגעו היחסים בין לופו ובין מאתיי בסאראב, הם השלימו ואף בנו כנסיות לציון השלום ביניהם. בסוף 1652 שוב התדרדרו היחסים ולגבי הסיבה יש מחלוקת. סברה אחת טוענת שלופו, בעזרת הקוזקים של חתנו, תכנן פעם נוספת להרחיב את שלטונו וסברה אחרת טוענת שג'רג' השני ראקוצי החליט להדיח את שליט נסיכות מולדובה וגייס למטרותיו גם את מאתיי בסאראב.
הפלישה למולדובה
באביב 1653 תמכו ג'רג' ראקוצי ומאתיי בסאראב תמיכה צבאית בלוגופט הגדול של וסילה לופו, גאורגה שטפאן, שמרד נגד לופו וניסה לתפוס את השלטון. גוף לוחם טרנסילבני, בפיקודו של יאנוש קמני (Kemeny), חדר לנסיכות מולדובה דרך מעברי ההרים המפרידים בינה ובין טרנסילבניה. גוף צבאי ולאכי, בפיקוד הספטאר הוולאכי, דיאיקול בויצ'סקו (Diicul Buicescu) הגיע מכיוון מילקוב.
לופו הופתע מהפלישה וכשהפולשים הגיעו לרומאן, הוא נסוג לכיוון חוטין ובהמשך עבר את הדניסטר ושלח לבקש עזרה מחתנו, טימוש חמלניצקי. הפולשים הגיעו בינתיים לבירת נסיכות מולדובה, ליאשי.
שובו של וסילה לופו
לאחר שגאורגה שטפאן הושב על כס השלטון ביאשי, הגיע טימוש חמלניצקי עם צבא קוזקים. טימוש עבר את הפרוט ב-30 באפריל ובפופריקאן (Popricani) הכה את צבאו של גאורגה שטפאן ותפס את השלטון ביאשי. וסילה לופו שב גם כן ולקח את מושכות השלטון לידיו. הוא לא הסתפק בכך והחליט לנקום במאתיי באסאראב - יצא עם כל צבאו ועם צבאו של חמלניצקי לכיוון ולאכיה ובהגיעו לפוקשאן, שרף את החלק הוולאכי של העיר.
יחסי כוחות והרכבם
לפי הערכות של היסטוריונים מהמאה ה-20 צבאם של טימוש חמלניצקי ושל וסילה לופו כלל יותר מ-20,000 לוחמים ובהם: 16,000 קוזאקים, 4,000 מולדאבים ו-2,000 טטרים. בנוסף לכך הייתה ללופו יחידת קטנה של שכירי חרב גרמנים (כמאה מוסקטרים) ו-20 תותחים.
צבאו של באסאראב כלל כ 15–16 אלף איש. חוץ מוולאכים היו בצבאו גם שכירי חרב – פרשים פולנים, פרשים הונגרים וחיילים רגלים גרמנים. לצבא הוולאכי היו 12 תותחים.
סידור הכוחות בשדה הקרב
מאתיי בסאראב בחר להתחיל את הקרב במגננה, לכן מיקם את צבאו בשטח צר בין נהר יאלומיצה לבין נחל ז'ינטה (הינטה) שגדותיו היו בוציות. באגף הימני הציב יחידות של מיליציות בויארים, רגלים ולאכים וסיימנים. באגף השמאלי העמיד יחידות פרשים פולניות והונגריות. באסאראב עצמו, עם המשמר האישי ועם שכירי חרב גרמנים, ניצב במרכז המערך ההגנתי. על האגף הימני פיקד גאורגה שטפאן, הבויאר המולדבי ששאף להחליף את לופו בכס השלטון של נסיכות מולדובה ועל האגף השמאלי הופקד דיאיקול (או דיאקול) בויצ'סקו.
חמלניצקי לא שעה להפצרותיו של לופו לתת לצבא מנוחה למשך יום-יומיים אחרי הקרב של 16 במאי בטליאז'ן. הוא הורה לו מיד לאחר תום הקרב להמשיך במסע לתוך ולאכיה. בידי חמלניצקי לא היו פרטים מעודכנים לגבי ההרכב של צבאו של מאתיי בסאראב. בניגוד לקרבות קודמים, הפעם היה למאתיי בסאראב יתרון במספר הפרשים לעומת פרשי הקוזאקים. אילו ידע זאת חמלניצקי, היה יכול לנצל את עדיפות הקוזאקים בנשק החם, כדי לבלום את התקפות הפרשים הוולאכים.
טימוש חמלניצקי חילק את צבאו לשלושה מחנות נפרדים עם פיקוד נפרד לכל מחנה. לא היה קשר בין המחנה המולדבי לבין המחנה הקוזאקי. לאחר שחצה את נחל הז'ינטה, חמלניצקי סידר את צבאו באופן הבא: באגף השמאלי - המולדבים של לופו, במרכז ובאגף הימני מוקמו הקוזאקים.
מהלכי קרב פינטה
הקרב נערך ביום 17 במאי 1653. השליט הוולאכי לא שש להתחיל את הקרב וחיכה שיריביו יעשו את המהלך הראשון. הקרב החל בהתקפת פרשים מולדבים על הפרשים הוולאכים. טימוש חמלניצקי לא שיתף את חייליו בקרב באומרו: "שילחמו וינצחו אמיצי מולדובה גם בלעדי הקוזקים" ושמר את כוחותיו ככוחות מילואים. לאחר התנגשות קצרה בין הפרשים, לופו הכניס לקרב את יחידת המוסקטרים הגרמנים שלו. אש המוסקטים הניסה את הסיימנים הוולאכים (כאן בא לידי ביטוי היתרון הטכני של המוסקטים על רובי הארקבוז, בהם היו חמושים הסיימנים). הפרשים הוולאכים, שנשארו ללא חיילי הרגלים התחילו גם הם לסגת והאגף הימני של צבאו של מאתיי בסאראב פשוט התפרק. המולדבים במקום לרדוף אחר האויב הנסוג החלו לבזוז את המחנה הוולאכי. גם טימוש לא השכיל לנצל את הצלחת המולדבים ולא הכניס את הקוזאקים לקרב, מה שנתן למאתיי בסאראב זמן להתאושש. הוא ארגן את החיילים הנסוגים ויחד עם חיילי המשמר האישי שלו ובסיוע אש תותחים תקף את המולדבים. השליט מאתיי נתן דוגמה לחייליו באומץ ליבו ובעמידתו בראש חייליו, כשהוא מכוון אותם ומעודד אותם. כדור רובה פגע ברגלו של מאתיי בסאראב בקרבת הברך, אך השליט הוולאכי המשיך לעמוד, חרף הפציעה וללא חבישה ואף גירש בחרפות חייל שניסה לתמוך אותו. הבויארים הוולאכיים, בראותם את דוגמת שליטם, נלחמו גם הם בחרבותיהם השלופות. בעת שהקרב התלהט במיוחד פרצה סערה, כשכיוון הרוח הוא נגד פניהם של חיילי וסילה לופו. חיילי מולדובה נסוגו לבסוף והפעם היה תורם של המולדבים לברוח. הפרשים אומנם הצליחו להסתלק, אך יחידות הרגלים ספגו אבדות כבדות. בשלב זה החליט סוף סוף חמלניצקי לקחת חלק בקרב. הוא שלח כוח רגלים קטן עם כמה תותחים לעזרתו של לופו ועם מרבית צבאו תקף את החלק המרכזי של הצבא הוולאכי. בהתחלה הקוזאקים הצליחו להבקיע את המערך הוולאכי במרכז ולרגע היה נדמה כי הניצחון קרוב. כאן הכניס באסאראב לקרב את הפרשים ההונגרים והפולנים, אשר תקפו את האגף הימני של הקוזאקים. במהלך ההתקפה חמלניצקי השאיר את האגף חשוף וללא חיפוי, לכן ההתקפה של פרשי בסאראב תפסה אותם לא מוכנים. הקוזאקים התחילו לסגת בבהילות אל המחנה שלהם, באנדרלמוסיה שנוצרה איבד חמלניצקי את השליטה על חייליו. מאתיי בסאראב קידם את תותחיו והתחיל להפגיז את המחנה הקוזאקי. הפרשים הקוזאקים לא עמדו בהפגזה ונסו לכל עבר. גם הפיקוד הבכיר שלהם (כולל לופו וטימוש חמלניצקי) ברח משדה הקרב.
במחנה הקוזאקי נשארו רק חיילים רגלים. הם בנו מערך הגנה היקפי בעזרת עגלות וניהלו קרב עד הערב. עם רדת החשכה ניסו הקוזאקים לפרוץ את המצור, אך ללא הצלחה. לאחר קרב ארוך שנמשך כל הלילה השתלטו הוולאכים על המחנה הקוזאקי ולקחו את כולם בשבי. שבויים קוזאקים הוצאו להורג מיד, המולדבים והטטרים הושארו בחיים ובכל זאת בשדה הקרב נותרו 3,000 עד 4,000 מחיילי מולדובה. 16 תותחים מולדביים נפלו לידי השליט מאתיי. חלק מחיילי מולדובה, שנלקחו בשבי, הוצאו להורג לאורך הדרך במהלך הצעידה עד טרגובישטה.
תוצאות מאוחרות יותר
כתוצאה ממפלת וסילה לופו, הוא איבד את כיסאו לשטפאן גאורגה ובמהלך הקרב על סוצ'אבה נהרג טימוש חמלניצקי. גם גורלו של באסאראב לא שפר עליו, פציעתו מיררה את חייו והסתבכה. חייליו דרשו תשלום מיוחד עבור הניצחון, מענק של שלוש משכורות, הוציאו להורג בויארים שנחשדו בהתנגדות לדרישותיהם ואף מרדו נגד שליטם שמת לבסוף ממחלה שתקפה אותו לאחר שגופו נחלש מההתמודדות עם הפציעה.
לקריאה נוספת
* Constantin C. Giurescu, Istoria Românilor, volumul III pag' 50 - 51 * Calin Hentea - Brief Romanian Military History, ISBN 0-8108-5820-7 The Scarecrow Press, 2007
קישורים חיצוניים
מיכאילו גרושבסקי, היסטוריה של אוקראינה, כרך 9, חלק 5 (ב[[אוקראינית])]
ויקיפדיה היידית
ויקיפדיה היידית (יידיש: יידישע וויקיפעדיע) היא הגרסה ביידיש של ויקיפדיה. היא נוסדה ב-13 במרץ 2004, והערך הראשון בה נכתב ב-28 בנובמבר באותה שנה. נכון ל- ב ישנם בו  ערכים ו- משתמשים פעילים.
בוויקיפדיה היידית פורטלים וערכים רבים הקשורים ביהודים, יהדות, ומועדים ביהדות.
סקוט בניסטר
סקוט בניסטר (נולד ב-1975, קנזס סיטי) הוא יזם ואנג'ל אמריקאי, היה בין מקימי חברת IronPort ו-PayPal עבורם פיתח מספר אלגוריתמים.
ביוגרפיה
סקוט בניסטר נולד בקנזס סיטי למשפחה של מהנדס בניין. הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. עוד בהיותו סטודנט הוא הקים חברה SponsorNet New Media ביחד עם חבריו מקס לבצ'ין וליוק נוסק. במקביל הוא למד HTML וקיבל עבודה כובמאסטר.
בשנת 1996 הוא עזב את הלימודים ועבר לעמק הסיליקון. הוא הקים חברת הזנק חדשה שנמכרה בשנת 1998. בשנת 2000 ביחד עם סקוט וייס הוא הקים חברה IronPort שנמכרה בשנת 2007 לסיסקו תמורת 830 מיליון $.
בניסטר המשיך בהשקעות בחברות היי-טק כמו אובר, פייסבוק ורבות נוספות. הוא היה בין מקימי PayPal והיה חבר דירקטוריון שלה. בסך הכול הוא השקיע ביותר מ-100 מחברות.
סקוט בניסטר נשוי לציאן, שהייתה בין העובדים הראשונים של IronPort. הוא היה בין תומכיו של ראנד פול כמועמד לנשיא וכאשר פול סיים את מערכת הבחירות העביר את תמיכה לטד קרוז.
בשנת 2016 ציאן וסקוט בניסטר קיבלו תואר "אנג'ל השנה". בניסטר תומך בליברטריאניזם. בעקבות תרומתו קליניקה משפטית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שינתה את שמה ל-Scott & Cyan Banister First Amendment Clinic.
שלמה זלמן נתנזון
שלמה זלמן נתנזון (11 במאי 1889 – 28 באוגוסט 1963) היה כלכלן בנקאי ופעיל ציבור, ממייסדי לשכת המסחר העברית בחיפה ונשיא לשכת המסחר בחיפה (1928 - 1953), מראשוני בנק לאומי לישראל (בנק אפ"ק) משנת 1904, מנהל בנק אנגלו-פלשתינה בחיפה (1928 - 1954), קונסול כבוד של שוודיה בצפון ארץ ישראל משנת 1937, בעל אות אבירות שוודי (1954). יקיר העיר חיפה (1960).
קורות חיים
נתנזון נולד בירושלים בן בכור לנחום צבי נתנזון, ממייסדי בית חינוך עוורים, ואשתו רייזל. למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים ובית הספר למל. בשנת 1904 החל לעבוד בבנק אפ"ק בירושלים עם פתיחת הסניף השני של הבנק בארץ בה. בקיץ 1908 התארס עם דינה בתו של שמעון פרידמן מראשי הקהילה היהודית בחיפה, ושנה לאחר מכן הם נישאו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר לחיפה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה סגן מנהל בנק אפ"ק בחיפה. משנת 1928 היה מנהל סניף בנק אפ"ק בחיפה. בשנת 1953 פרש לגמלאות.
בשנת 1921 היה ממייסדי לשכת המסחר העברית בחיפה לצד שמואל פבזנר ומאז היה חבר הוועד של הלשכה במסגרתה קודמו יוזמות אזוריות רבות בהן העדפת בנייתו של נמל חיפה על פני תל אביב ופתיחת הלימודים בטכניון בשנת 1924. מסוף 1927 היה יו"ר (או נשיא) לשכת המסחר ולאחר שיצא לפנסיה היה נשיא כבוד של לשכת המסחר. בשנת 1937 היה יושב ראש הוועד החיפני למען נמל תל אביב כמו כן שימש סגן יושב ראש בית הספר הריאלי.
נתנזון התגורר בבית מס' 20 ברחוב ירושלים ואחר כך עלו לכרמל. הוא שימש כקונסול כבוד של שוודיה בצפון ארץ ישראל משנת 1937 ובסוף 1954 קיבל על שירותו בתפקיד אות אבירות שוודי.
היה פעיל ציבור והשתתף במגביות שונות. בין השאר היה פעיל בגיוס כספים לקרן היסוד ואף היה יו"ר ועדת קרן היסוד בחיפה, ולמגבית ההצלה של שארית הפליטה לאחר השואה. לאחר הקמת מדינת ישראל מונה למועצת הספנות שייעצה לשר התחבורה. בשנת 1960 היה בין 12 מקבלי תואר אזרחות כבוד של העיר חיפה.
ביולי 1963 הוזמן, בתור זקן פקידי בנק לאומי, ביחד עם עוד 141 אנשים שעלו לארץ ישראל לפני 1914 והיו הוותיקים והראשונים בתפקידיהם, למסיבה בבית נשיא המדינה זלמן שזר.
הותיר אחריו את אשתו דינה שהייתה ידועה בפעילות חסד בחיפה, "אם החולים והנזקקים", ושתי בנות. חתנו, עורך הדין ישראל צליוק, הקים את רשת החנויות כלי זמר. בנו הוא המוזיקאי והמנצח יובל צליוק.
הנצחה
באוקטובר 1964 הוסב בחיפה רחוב ראשי על שמו בקטע מדרך יפו הסמוך לבניין בנק לאומי הראשי שבעיר התחתית בכך הפכה כתובתו של הבניין שבו נוסד סניף אפ"ק בחיפה לנתנזון 1.
כריס ווטסון (מדינאי אוסטרלי)
לאחר שבע שנים שבהן כיהן כחבר הפרלמנט של מדינתו, הוא נבחר לפרלמנט האוסטרלי הראשון ב-1901, שבו קיבלו כל מפלגות הלייבור במדינות אוסטרליה 15.8% מהקולות במסגרת הבחירות בשיטה הרובנית, כשהן מתמודדות מול שתי מפלגות דומיננטיות. בבחירות של 1903 עלה אחוז התמיכה בלייבור ל-31% ול-36.6% ב-1906. החל מהבחירות הראשונות היוותה מפלגת הלייבור לשון המאזנים והעניקה את תמיכתה למפלגת הפרוטקשניסטים בתמורה לוויתורים לטובת הקו המדיני של הלייבור. תקופת כהונתו של ווטסון כראש ממשלה הייתה קצרה, ארבעה חודשים בלבד. הוא התפטר מתפקידו כמנהיג מפלגת הלייבור ב-1907 ופרש מהפרלמנט ב-1910. המפלגה, בהנהגתו של אנדרו פישר, ניצחה בבחירות של 1910, זכתה ברוב של 50% והקימה את ממשלת הרוב הראשונה של אוסטרליה וכן זכתה לרוב הראשון בסנאט. ווטסון ואחרים הורחקו בהמשך מהמפלגה שהוא היה ממייסדיה, על רקע סוגיית גיוס החובה במלחמת העולם הראשונה.
על פי דבריו של ההיסטוריון פרסיבל סרל, ווטסון "הותיר רושם ניכר על בני תקופתו יותר משנתפס מלכתחילה. הוא הגיע למפלגתו בזמן הנכון ומנהיגותו עמדה בסימן של כנות, דרך ארץ ומתינות" אלפרד דיקין כתב על ווטסון: "מפלגת הלייבור חייבת תודה רבה למר ווטסון, המנהיג שנימוסיו ושיפוטו איפשרו למפלגה להשיג את רבות מההצלחות הפרלמנטריות שלה".
ראשית חייו
ווטסון ציין שאביו היה ימאי בריטי בשם ג'ורג' ווטסון. המקורות הכתובים סותרים מידע זה ומעידים שאביו של ווטסון היה אזרח צ'ילה ממוצא גרמני בשם יוהאן כריסטיאן טאנק (Johan Cristian Tanck) ושווטסון עצמו נולד בעיר ולפראיסו שבצ'ילה. המקורות מציינים גם שאמו של ווטסון הייתה ניו זילנדית בשם מרתה מינצ'ין, שנישאה לטאנק בניו זילנד ויצאה יחד איתו לים. ב-1868 נפרדו הוריו של ווטסון וב-1869 נישאה מרתה לג'ורג' ווטסון, שהעניק לכריס הצעיר את שמו. כל העובדות הללו לא נודעו אלא רק לאחר מותו של ווטסון. הוא למד בבית ספר באומרו שבאי הדרומי של ניו זילנד ובגיל 13 החל לעבוד כשוליה בבית דפוס. ב-1886 הוא עבר לסידני כדי לשפר את סיכוייו. הוא מצא עבודה כעורך בכמה עיתונים. עקב קרבתו לעיתונים, ספרים וכותבים, הוא המשיך את לימודיו ופיתח עניין בפוליטיקה. ב-1889 נישא ווטסון לעדה ג'יין לאו, תופרת מסידני ילידת אנגליה. לא ידוע על חייה הקודמים והיא היחידה מבין נשות ראשי ממשלת אוסטרליה לדורותיהם שלא שרד תצלום שלה.
ראשית הפעילות הפוליטית
ווטסון היה מהחברים המייסדים של מפלגת הלייבור של ניו סאות' ויילס ב-1891. הוא היה פעיל באיגודים המקצועיים ונבחר להיות סגן הנשיא של מועצת העובדים של סידני בינואר 1892. ביוני אותה שנה הוא יישב סכסוך בין מועצת העובדים לבין מפלגת הלייבור וכתוצאה מכך הוא מונה להיות נשיא המועצה ויושב ראש המפלגה. ב-1893 וב-1894 הוא עמל קשות כדי ליישב את חילוקי הדעות בין שני הגופים והניח את היסוד למוסדות המפלגה, כולל ריבונותה של ועידת המפלגה ומחויבותם של שליחי המפלגה בפרלמנט כלפי ההנהגה החוץ-פרלמנטרית. ב-1894 נבחר ווטסון לאספה המחוקקת של ניו סאות' ויילס.
למפלגת הלייבור באותה תקופה הייתה מדיניות של "תמיכה בתמורה לוויתורים" (support in return for concessions) וווטסון הצביעה יחד עם חבריו כדי להשאיר בתפקידו את ראש ממשלת המושבה, ג'ורג' רייד. לאחר הבחירות של 1898 החליטו ווטסון ומנהיג הלייבור, ג'יימס מק'גוון, להשאיר את ממשלת הלייבור על כנה כדי לסייע לתהליך איחוד אוסטרליה.
איחוד אוסטרליה
ווטסון לקח חלק בעיצוב מדיניותה של המפלגה בנוגע לתנועה למען איחוד אוסטרליה החל מ-1895 והוא היה אחד מעשרת המועמדים של הלייבור לכינוס הפדרלי שהתקיים ב-4 במרץ 1897, אך אף אחד מהם לא נבחר. המפלגה, בעל כורחה, אישרה את האיחוד, אך היא ראתה את טיוטת החוקה המוצעת כלא דמוקרטית, בהאמינם שכוחו של הסנאט, כפי שהוצע, חזק מדי ודומה לבתים העליונים של הפרלמנטים של המושבות ולבית הלורדים של בריטניה. כאשר הועמדה הצעת החוקה למשאל עם ב-3 ביוני 1898, התנגדה לו מפלגת הלייבור, כשווטסון מוביל את המערכה וההצעה נדחתה.
ווטסון היה מסור לרעיון של משאל עם כמאפיין האידיאלי לדמוקרטיה. כדי להבטיח שרייד יצרף בסופו של דבר את ניו סאות' ויילס לאיחוד על בסיס נוסח מתוקן של החוקה, נתן ווטסון את ידו למשא ומתן על עסקה, על פיה יצורפו ארבעה מאנשי המפלגה למועצה המחוקקת.
בוועידת המפלגה שהתכנסה במרץ 1899, הוחלט לבטל את ההסדרים הללו ומדיניות המפלגה כלפי שאלת האיחוד השתנתה וכך סוכלה תוכניתו של רייד. ווטסון זעם. ההצעה בוטלה ומשאל העם אישר את הצעת החוקה.
בבחירות הראשונות לפרלמנט הפדרלי זכה ווסטון להצלחה. בהגיעו במאי למקום מושב הממשלה הזמני במלבורן נבחר ווטסון להיות המנהיג הראשון של סיעת הלייבור בפרלמנט הפדרלי. בפרלמנט הפדרלי, בו הייתה הלייבור המפלגה הקטנה ביותר מבין השלוש, אך היוותה לשון מאזניים, דבק ווטסון באותה מדיניות של המפלגה כפי שננקטה בפרלמנטים של המושבות. הוא תמך בממשלות של המפלגה הפרוטקשיוניסטית בראשותם אדמונד ברטון ואלפרד דיקין, בתמורה לוויתורים כלפי הלייבור.
ווטסון, כמנהיג מתון, העריץ בכנות את דיקין וחלק איתו את דעותיו הליברליות בסוגיות רבות. דיקין גמל לו על רגשות אלה והחמיא לווטסון במאמרים שכתב בעילום שם לעיתון לונדוני.
ראש ממשלה
בבחירות של 1903 מפלגת הלייבור בהנהגתו של ווטסון הכפילה את כוחה ואף יותר והמשיכה להוות לשון המאזניים בפרלמנט. באפריל 1904 התגלעו חילוקי דעות בין ווטסון לדיקין על הסוגיה של הרחבת ההיקף של חוקי היחסים במגזר התעשייתי הנוגעים לבוררות ולפיוס, כדי שיחולו גם על עובדי המדינה. חילוקי דעות אלה גרמו לדיקין להתפטר. מנהיג המפלגה האנטי-סוציאליסטית, ג'ורג' רייד, לא הצליח להשיג תמיכה לבחירתו לתפקיד ראש הממשלה, וכך נהיה ווטסון לראש הממשלה הראשון באוסטרליה מטעם מפלגת הלייבור ולמנהיג הראשון של מפלגת לייבור כל שהיא בעולם שעמד בראשות ממשלה לאומית. עם בחירתו לתפקיד הוא היה בן 37 ועד היום הוא ראש הממשלה הצעיר ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה.
בילי יוז נזכר מאוחר יותר בישיבת הממשלה הראשונה בדרכו הצינית האופיינית:
במהלך תקופת כהונתו הקצרה הצליחה ממשלתו של ווטסון להעביר שישה חוקים. כולם פרט לאחד, היו חוקים בעלי משמעות כספית. ההישג התחיקתי המשמעותי ביותר של ממשלתו של ווטסון היה קידומו של חוק הפיוס והבוררות, שבסופו של דבר הועבר על ידי ממשלתו של רייד בדצמבר 1904. הישג נוסף היה מינויה של ועדה מלכותית בנוגע לחוק הקשור לניווט וספנות, שהדוח שלה, שהוגש כמה שנים לאחר מכן, הוביל לניסוחו מחדש של חוק הניווט.
למרות שווטסון חתר לפיזורו של הפרלמנט ולעריכת בחירות חדשות, סירב המושל הכללי, הלורד נורתקוט, לעשות כן. עקב חוסר יכולתו להשיג רוב בפרלמנט, התפטר ווטסון מתפקידו פחות מארבעה חודשים לאחר שנבחר, ב-18 באוגוסט 1904. מנהיג המפלגה האנטי-סוציאליסטית, ג'ורג' רייד, החליף אותו בתפקיד ראש הממשלה. חוק הפיוס והבוררות עבר בסוף אותה שנה והוכללו בו עובדי המדינה, בדיוק על פי הצעתו של ווטסון.
ב-1905, לאחר שרייד איבד את אמון הפרלמנט, נבחר דיקין מחדש לתפקיד ראש הממשלה. ווטסון הנהיג את מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות של 1906, שבהן השתפר מעמדה של המפלגה. באוקטובר 1907, בעיקר עקב דאגתו לבריאותה של אשתו, עדה, הוא התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה והוחלף על ידי אנדרו פישר. הוא פרש מהפוליטיקה, כשהוא רק בן 42, לפני הבחירות של 1910, שבהן זכתה מפלגת הלייבור ב-50% מהקולות. הייתה זו ממשלת הרוב הראשונה שהלייבור הרכיבה. כמו כן הייתה זו הפעם הראשונה שבה זכתה מפלגה כלשהי ברוב בסנאט והייתה זו ממשלת הרוב הראשונה של מפלגת לייבור כלשהי בעולם. כוחה של המפלגה עלה במהירות מ-15% בבחירות של 1901 ל-50% בבחירות של 1910, וזאת לאחר שמפלגת הפרוטקשניסטים התמזגה עם המפלגה האנטי-סוציאליסטית כדי להקים את המפלגה הליברלית שקיבלה 45%.
לאחר הפרישה
גם מחוץ לחיים הפרלמנטרים המשיך ווטסון להיות פעיל במפלגה. הוא מונה להיות מנהל חברת ההוצאה לאור של עיתון המפלגה. הוא גם פיתח קריירה עסקית ועסק בשתדלנות פרלמנטרית. ב-1916 חל פילוג במפלגת הלייבור על רקע הוויכוח על גיוס החובה במלחמת העולם הראשונה וווטסון עמד לצדם של יוז ותומכי הגיוס. הוא הורחק משורות המפלגה שהוא היה בין מייסדיה. עד ל-1922 הוא המשיך להיות פעיל במפלגה הלאומנית בראשותו של יוז, אך לאחר מכן הוא פרש לחלוטין מהחיים הפוליטיים.
את שארית חייו הקדיש ווטסון לעסקים. הוא סייע להקים את האגודה הלאומית לכבישים ותחבורה (NRMA) וכיהן כיושב הראש שלה עד יום מותו. הוא גם היה המייסד של חברת הדלק Ampol. אשתו עדה מתה ב-1921.
ב-1925 התחתן ווטסון בשנית עם אנטוניה מרי גלדיס דאולן באותה כנסייה בה הוא נישא לעדה 36 שנים קודם לכן. אשתו השנייה הייתה מלצרית בת 23 מאוסטרליה המערבית שאותה הוא הכיר כאשר היא שירתה אותו בנסיעת עסקים. יחד עם אנטוניה הוא הביא לעולם בת, ג'קלין. כריס ווטסון מת בדאבל ביי, פרבר של סידני ב-18 בנובמבר 1941. גופתו נשרפה לאחר מותו.
הנצחה
באפריל 2004 ציינה מפלגת הלייבור מאה שנה לכינון ממשלתו של ווטסון בסדרה של אירועים ציבוריים בקנברה ובמלבורן, בנוכחות מנהיג המפלגה דאז, מרק לת'ם וראשי הממשלה לשעבר מטעם המפלגה, גוף ויטלם, בוב הוק ופול קיטינג. בתו של ווטסון, ג'קלין דון, בת ה-77, הייתה אורחת הכבוד באירועים אלה. על שמו של ווטסון קרוי פרבר של בירת אוסטרליה, קנברה. ב-1969 הוציא הדואר האוסטרלי בול עם דיוקנו.
אאומאניס
אאומאניס (שם מדעי: Eomanis; מילולית: "פנגולין עתיק") הוא סוג של יונק משוריין ששייך למשפחת הפנגולניים ונחשב למין הקדום ביותר הידוע ממשפחה זו. הוא חי בתחילת תקופת האאוקן לפני 46–47 מיליון שנה לפני זמננו וחי ביערות של אירופה, בה אין כיום פנגולינים.
על פי מאובנים שנמצאו בבור מסל בגרמניה היצור הגיע לאורך 50 סנטימטרים ודמה במראהו לפנגולינים הקיימים, העטויים בשריון "קשקשים" מצטלבים. ואולם אצל מין זה לא היה שריון על הרגליים ועל הזנב. לפי תכולת קיבתו שנשמרה, הוא ניזון הן מחרקים והן מצמחייה.
פנגולין זה חי ביערות גשם ששררו בעת האאוקן ונכחד כאשר היערות התחלפו באזורים יבשים וקרים יותר. לצידו היו ביערות פנגולינים נוספים כמו האירוטמנדואה שנראה כמו דוב נמלים, וכן עופות ענק כמו הגסטורניס.
סגה (חרגול)
סגה (שם מדעי: Saga) הוא סוג במשפחת החרגוליים, החרק הגדול בישראל והחרגול הגדול בעולם. אורכו עד 14 ס"מ והוא נפוץ במרכז ישראל וצפונה.
Desire (שיר)
"Desire" (בעברית: רצון עז) הוא סינגל של הלהקה הבריטית יירס אנד יירס. השיר יצא ב-23 בנובמבר 2014 בהוצאת חברת התקליטים פולידור רקורדס. השיר מופיע כסינגל השלישי של אלבום האולפן הראשון של הלהקה, Communion. השיר נכתב על ידי אולי אלכסנדר, מייקי גולדסוורת'י, אמרה טורקמן וקיד הרפון והופק על ידי יירס אנד יירס וטו אינצ'ס פאנץ'.
נכון לאוגוסט 2023, השיר הושמע למעלה מ-52 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-188 מיליון פעמים בספוטיפיי.
גרסת הרמיקס בשיתוף טובה לו
ב-24 בפברואר 2016, הודיעה הלהקה על יציאה מחודש של השוק באמצעות הורדה דיגיטלית. הם העלו סרטון קצר ובו קטעים מהווידאו קליפ החדש, ובו גם גיבוי חדש המכיל שירה נשית. הקליפ הסתיים במילים שהופיעו על המסך. ב-2 במרץ, הודיעה הלהקה כי הזמרת השוודית טובה לו תופיע בגרסה החדשה. ב-3 במרץ, הופיעה הלהקה לראשונה ברצועה ב- Capital FM Breakfast. בחצות ב-4 במרץ, הלהקה פרסמה את הווידאו קליפ החדש בערוץ ה-Vevo שלהם ביוטיוב.
נכון לאוגוסט 2023, גרסה זו הושמעה למעלה מ-49 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-188 מיליון פעמים בספוטיפיי.
נשר ההימלאיה
נשר ההימלאיה (שם מדעי: Gyps himalayensis) הוא מין בסוג נשר. נשר זה נפוץ ברכס ההימלאיה, בגובה של מעל 1,200 מטר מעל פני הים, ולעיתים הוא מגיע עד לגובה של 6,000 מטר. בעונת החורף הוא יורד לעיתים לגבהים נמוכים יותר.
נשר זה ניזון באופן בלעדי מפגרים, ואינו אוכל חלקים פנימיים אלא רק בשר. למרות שלעיתים הוא אוכל בשר טרי יחסית, הוא אינו בוחל גם בבשר מרקיב. נשר ההימלאיה מגיע לפגרים ראשון לעיתים נדירות בלבד – לרוב הוא מאתר אותם בעקבות עֵיטִים ועורבים. הוא אכלן נמרץ, וחבורת נשרים הניגשת לנבלת יאק עשויה להפשיטה מבשרה תוך שעתיים בלבד. הוא אלים בעת שהוא אוכל, אך נוכחותם של זאבים וטורפים קרקעיים אחרים, כמו גם נוכחותה של עוזנייה שחורה, תרחיק אותו מטרפו.
נשרים אלו מקננים בקבוצות של עד 6 פרטים, בקינים שננטשו על ידי דורסים אחרים או בקינים שבנו בעצמם. הקן יחסית קטן עבור עוף בגודל זה; הקן אומנם נוטה לגדול משנה לשנה בעקבות שימוש חוזר, אך לרוב אינו נעשה מסיבי כמו הקן של שאר הנציים הגדולים. בין דצמבר למאי הנקבה מטילה ביצה אחת, והגוזל פורח מהקן כעבור כחצי שנה.
עמוס 2
עמוס 2 הוא לוויין תקשורת ישראלי, השני בסדרת לווייני התקשורת "עמוס".
עמוס 2 שוגר מבייקונור שבקזחסטן ב־28 בדצמבר 2003 בשעה 02:30 (27 בדצמבר בשעה 23:30 לפי שעון ישראל). עלות השיגור הייתה 35 מיליון דולר.
הלוויין נבנה על ידי התעשייה האווירית לישראל, והוא מתופעל בידי החברה הפרטית חלל תקשורת, משקלו 1,370 קילוגרמים והוא הגדיל את יכולת העברת הנתונים של חברת חלל תקשורת במזרח התיכון, אירופה והחוף המזרחי של ארצות הברית. עמוס 2 ממוקם במסלול גיאוסינכרוני בגובה 36 אלף ק"מ מעל קו המשווה בקו אורך 4 מערב. נמצא בקרבת לוויין התקשורת עמוס 3 ששוגר באפריל 2008. קודם לכן היה בקרבת לוויין התקשורת הישראלי הראשון, עמוס 1 ששוגר ב־1996.
ייחודו של עמוס 2
ייחודו של עמוס 2 מתבטא בעיקר בעוצמתו הגבוהה, אשר מאפשרת לקלוט את השידורים באנטנה קטנה יחסית (בקוטר 60 ס"מ). הלוויין השני מבוסס על פלטפורמת עמוס 1 בתוספת שיפורים ופיתוחים טכנולוגיים חדשניים. השינויים שהוכנסו נועדו לענות על דרישות המשימה, בעיקר בביצועי המטעד (תחום תדרי Ku), מספר המשיבים, שטחי השירות והספק המשיבים.
בלוויין ישנם עשרים ושניים מקטעי חלל פעילים, כל אחד ברוחב פס של 36 מגה"ץ, וכן שישה מקטעי חלל לגיבוי. עם סיום תהליך פיתוח הלוויין מיוצרות כל היחידות המוטסות. היחידות מורכבות על מבנה הלוויין (STRUCTURE), עוברות תהליכי בדיקות ושילוב. עם השלמת הרכבת הלוויין הוא עובר תהליכי שילוב, בדיקות, ניסויי סביבה (דימוי תנאי השיגור ותנאי המסלול), ובסופן מתקיים סקר קבלה ראשוני של הלוויין, המאפשר לשנע אותו לאתר השיגור. באתר השיגור מבוצעות פעילויות הכנת הלוויין לשיגור, כולל התקנתו במשגר. הלוויין משולב במשגר בתצורת שיגור: המשטחים הסולריים מקופלים, אנטנות התקשורת מקופלות, אספקת החשמל מבוצעת באמצעות המצבר ורק ליחידות שפעולתן נדרשת במהלך השיגור (זאת במטרה לחסוך בהספק חשמלי המוגבל על ידי המצבר).
שיגור הלוויין
שיגורו של "עמוס 2" בוצע בידי הקונסורציום הרוסי-אירופי סטארסם, באמצעות משגר סויוז-פרגאט בן 4 שלבים. השיגור תוכנן במקור למשגר חדש מדגם אריאן 5 של סוכנות החלל האירופית, אך הועבר לסויוז הרוסי לאחר עיכובים בפיתוח אריאן 5. מועד השיגור, נדחה חמש פעמים, במקור היה אמור להתבצע ברבעון השלישי של 2002 ובהמשך נדחה לחודשים ינואר, מרץ, יולי ולבסוף דצמבר 2003.
משגר סויוז הוא משגר הבנוי משלושה שלבים. עם הקמת חברת שירותי השיגור STARSEM, פותח השלב הרביעי, ה-,FREGAT המאפשר לחברה להציע שירותי שיגור למסלולים שונים ולשגר לוויינים גדולים יותר. תצורת המשגר ששיגר את לוויין עמוס-2 היא: שלושת השלבים של SOYUZ, שלב רביעי (עליון) - ה- FREGAT, מתאם לוויין (SATELLITE ADAPTER), וחופה (FAIRING).
תהליך השיגור של לוויין כלל שני שלבים עיקריים - השלב הראשון, משלב ההמראה של ה-SOYUZ-FREGAT, ועד לרגע הניתוק בין השלב השלישי של ה-SOYUZ ממערכת ה-FREGAT אליו רתום לוויין עמוס 2.
שלב זה כולל את האירועים הבאים: השלב הזה אורך 8 דקות וכ-49 שניות. בסופו של השלב הראשון אנו מתמקדים במודול הקדמי (ה- FREGAT + לוויין עמוס 2), השוקל כ-7,500 ק"ג, נמצא במסלול בגובה 185 ק"מ, באינקלינציה של 51.8°, ונע במהירות של 7,750.7 מטר לשנייה.
ברגע סיום השלב הראשון מתחיל השלב השני, הארוך. בסופו של השלב הזה, המורכב מכמה אירועים, לוויין עמוס 2 נפרד מה-FREGAT (הפרדה של המודול הקדמי), ונזרק למסלול מעבר גיאוסינכרוני (GTO).
כניסה לשירות
כ-12 שעות לאחר השיגור, האנטנות והתאים של "עמוס 2" נפרשו בחלל, והוא שידר לתחנת האם של התעשייה האווירית ביהוד. ב-24 במרץ 2004, לאחר כמעט 4 חודשים של בדיקות והכנות, עבר הלוויין לחזקת חברת חלל תקשורת. לקוח העוגן של הלוויין הייתה חברת yes, שהתחייבה מראש לשכור שירותי תקשורת ממנו בסכום של 208 מיליון דולר למשך 11 שנים. במהלך 2004 הושלם שיווק כל הקיבולת של הלוויין, בעיקר ללקוחות באירופה.
סוף חיים
בתאריך 2 באפריל 2017, הודיעה חלל תקשורת כי הלוויין עמוס 2 הגיע לסוף חייו המסחריים. הלקוחות שעליו ובינם חברת yes הועברו ללוויינים עמוס 3 ועמוס 7. עם סיום חייו הלוויין מבצע תמרון לצאת מהחגורה הגיאוסטציונארית, ולפנות למסלול גבוה יותר, שם לא יסכן לוויינים פעילים.
תוכי כחול-בטן
תוכי כחול-בטן (שם מדעי: Triclaria malachitacea) הוא מין של ציפור ממשפחת התוכיים החי ביערות הגשם הטרופיים של אמריקה הדרומית. זהו המין היחיד בסוג Triclaria. הוא קרוב לסיכון עקב אובדן היערות בהם הוא חי ועקב סחר בתוכים למטרות גידול בשבי.
התוכים מגיעים לאורך 28 ס"מ עם הזנב, ובעלי גוף ירוק, ראש ירוק עם מקור לבן בולט וקצוות כנפיים כחלחלות והבטן של הזכרים כחולה-סגלגלה, מה שנתן למין את שמו. תוכים אלה אינם רועשים כמעט ובדרך כלל נחבאים מאוד.
תוכים אלה מצויים בטבע רק ביער האטלנטי ומגיעים עד לגובה 1,000 מטר. הם חיים מברזיל עד למדינת מיסיונס שבארגנטינה (אוכלוסיות קטנות חיות שם). הם מחפשים ברחבי החופות מזון כמו ניצנים, צוף, אגוזים, פירות שונים וחרקים. הם מקננים בחבורות בעונת הרבייה שבין ספטמבר לינואר ומאוד טריטוריאליים בעונה זו.
תוכים אלה נפגעו מכריתת יערות בשביל מטעי טבק ובננה, שפגעו בכ-10% מטווח מחיית התוכי. הוא נחשב למין מוגן שאסור לסחור בו.
קיסר הדור
קֵיסָר הָדוּר (שם מדעי: Pomacanthus imperator) הוא מין של דג ממשפחת הקיסריים, ששוכן בשוניות אלמוגים באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט, מהים האדום ועד איי הוואי ואיי אוסטרל. הוא נודע בעיקר בזכות צבעיו העזים, שהפכו אותו לדג פופולרי באקווריומים ציבוריים ברחבי העולם, ופופולרי בקרב צלמים, אמנים, ומגדלי אקווריומים פרטיים. הוא דומה מעט בצבעיו למין פסון מרהיב, דג אחר ממשפחת הקיסריים שגם הוא מאוד פופולרי בקרב חובבי טבע ואקווריומים. ביחס לדגי שונית רבים, אוכלוסיית דג זה נחשבת יציבה ברב אזורי תפוצתו והוא לא נחשב בסכנת הכחדה.
מאפיינים
הקיסר ההדור חי בשוניות אלמוגים בעומקים שמגיעים עד 100 מטר. הצעירים חיים ביחידים באזורי לגונה בקצה השונית או במעברים צרים בשונית, בהם הם יותר מוגנים מטורפים. הבוגרים חיים בשוניות עשירות ובמערות גדולות בשונית. הזכרים הם טריטוריאליים, ומרשים רק לנקבות להתקרב לשטחם בעונת הרבייה.
דגים בוגרים מציגים מגוון רחב של צבעים, כשגופם מכוסה פסים כחולים-ירוקים, זנבם צהוב, ותחתית גופם כחולה. אחד המאפיינים שעושים את דג זה פופולרי, הוא המראה של צעירי הדג, שנראה שונה לחלוטין מהבוגר, ומציג דגמי צבע והם מעין עיגולים כחולים - לבנים לאורך גוף הדג. הסיבה להבדל זה היא שהדוגמה על גוף הצעירים עוזרת להם להסוות את עצמם על רקע הים הכחול שמאחוריהם, מאחרו הם חיים בצדי שוניות ובלגונות. הדג לוקח בין שנתיים לשנתיים וחצי עד הגעה לבגרות ושינוי צבע לצבעי בוגר. הבוגרים מגיעים לאורך של 40 סנטימטר.
הם אוכלי כל, וניזונים מצמחייה וחסרי חוליות קטנים, כשעיקר מזונם מורכב מאצות וספוגים. הלסת הקטנה של כההדג מורכבת מחומר קשיח שנועד לקריעת ספוגים ולעיסתם, מאחר שספוגים מחלקיקים קוציים קטנים וקשים. בפה נעטפים חלקיקי הספוג בריר שמגן על מערכת העיכול של הדג מקוצים אלה.
משנת 2010 ישנן תצפיות של קיסרים הדורים גם בים התיכון, כתוצאה מהגירה לספסית.
בישראל חי הקיסר ההדור במפרץ אילת, בשונית האלמוגים של אילת, בה חיים גם המינים קיסר הכתם וקיסר ים-סופי, ומוצג ומשומר גם באקווריומים ציבוריים בישראל כמו המצפה התת-ימי ואקווריום ישראל.
רחל הבר
רחל הֶבֶּר (נולדה ב-5 באוגוסט 1967, כ"ח בתמוז ה'תשכ"ז) היא אשת חינוך ויושבת ראש עמותת "מתנת חיים", כלת פרס ישראל בתחום מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשפ"ג (2023).
ביוגרפיה
נולדה בירושלים לאברהם ושרה כץ, אנשי חינוך, בת בכורה מתוך חמש בנות. בגיל 12 נסעה עם משפחתה לשליחות בשיקגו שבארצות הברית. לאחר שנתיים חזרה המשפחה לישראל.
בגיל 19 התחתנה עם אברהם ישעיהו הבר. למדה הוראה בסמינר בית יעקב ועבדה כמורה, כמחנכת וכמנחת סטודנטיות להוראה בסמינר "בית יעקב".
בשנת 2009 ייסד בעלה יחד איתה את עמותת "מתנת חיים", שמטרתה לסייע במציאת תורמי כליה אלטרואיסטים למען חולי כליות בישראל. הבר הגיע לעיסוקו זה לאחר שנאלץ לעבור בעצמו השתלת כליה וראה את סבלם של החולים הממתינים בתור.
במהלך מגפת הקורונה בישראל נדבק בעלה בנגיף, וב-23 באפריל 2020 נפטר מסיבוכי המחלה. לאחר מותו מונתה רחל ליושבת ראש העמותה, ובמקביל המשיכה לעבוד בהוראה.
במסגרת פעילותה בעמותה נפגשת רחל הבר עם מנהלי מחלקות ומתאמי השתלות במרכזים רפואיים, מעבירה הרצאות על תרומת כליה, נמצאת בקשר עם ממתינים להשתלה ועם תורמים בתהליכי תרומה, ומבקרת תורמים בבתי חולים. בנוסף, היא מנהלת את עובדי המשרד ומתנדבי העמותה.
בשנת 2023 זכתה בפרס ישראל למפעל חיים על פעילותה. ועדת הפרס ציינה בנימוקיה כי היא "מפיחה בחולי הכליה רוח חיים ותקווה לחיים: היא מלווה את התורמים, המושתלים ובני משפחותיהם לאורך כל הדרך, ועד להחלמתם".
מתגוררת בשכונת הר נוף בירושלים ואם לשניים.
שממית הבתים
שממית הבתים (שם מדעי: Hemidactylus turcicus, בתרגום: Hemi – חצי, Dactylus – אצבע, Turcicus – טורקי) היא לטאה ממשפחת השממיתיים, הנפוצה בין הלטאות במגורי האדם בארץ ישראל.
תיאור
עורה רך, שקוף למחצה, מכוסה בקשקשים וצבעו משתנה. לעיתים הוא ורדרד, כתום בהיר, או חום בהיר ולעיתים מפוספס או מכוסה בכתמים. אצבעותיה מכוסות בעשרות מיליוני שערות מיקרוסקופיות שמאפשרות לה לטפס על קירות ועל עצמים אנכיים. גודלה המקסימלי הוא 14 ס"מ, ואורך חייה כתשע שנים.
אזור מחיה
השממית מבלה את רוב זמנה בחללים קטנים ומוסתרים בבית כגון ארונות חשמל, ארגזים של תריסי גלילה ומדפים מוסתרים. לעיתים מסתתרות מספר שממיות באותה נקודת מסתור.
מזון
השממית ניזונה מחרקים קטנים כגון פרפרים, יתושים וזבובים, ונוהגת לתור אחריהם בסביבת נקודת המסתור שלה ובמקומות בעלי סבירות גבוהה להימצאות חרקים: למשל, בקרבה למקור אור מלאכותי. השממית נוהגת להתקרב באיטיות לטרפה, ואז מזנקת עליו ולוכדת אותו בלסתותיה.
התגוננות
כאשר השממית חשה בסכנה, היא נוקטת פעולה אוטוטומית: היא משחררת את זנבה באמצעות כיווץ של שריר המכופף אותו עד ליצירת שבר וניתוק. בזנב נוצרת פעולה עצבית עצמאית, שיוצרת תנועת התפתלות ובכך מסיחה את תשומת הלב של הטורף מהשממית ומאפשר לה להימלט מהמקום. בתוך שבועות עד חודשים מגדלת השממית זנב חדש. מתחת לזנב המתנתק, השממית בעלת זנב קבוע קטן יותר מזה המתנתק. הזנב הפנימי הקבוע הוא איבר הבנוי משרירים, עצם ושומן, לעומת הזנב החיצוני המתנתק, שהוא סחוס חסר תחושה. בתקופה שבה לשממית אין זנב מתנתק, שרידותה נפגעת, עקב כך שאינה יכולה להשתחרר אם תפסו בזנבה. לזנב תפקיד ביציבותה בעת התנועה והטיפוס, ומצויים בו מאגרי שומן. אם נטילת הזנב אינה מועילה, השממית עלולה גם לנשוך. נשיכה זו אינה מכאיבה או מסוכנת לאדם.
במקרא
ישנם זיהויים של השממית עם האנקה המקראית.
במקרא מופיע השם "שממית" ב: עם זאת, על-פי פרשנים מסוימים, הכוונה היא לעכביש ולא ללטאה הנקראת היום בשם זה.
בשבילך נוצרתי
בשבילך נוצרתי הוא אלבומו העשירי של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-1 באפריל 2007. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "אם יש גן עדן", "אל תלכי לי", "כבר לא יכול", "בשבילך נוצרתי", "לוחמת" ו"שמועות", וכולם הפכו ללהיטים גדולים בזמן שיא.
האלבום היה הראשון שגולן הפיק והקליט עצמאית בחברת התקליטים שהקים, "ליאם הפקות", ללא התערבות מקצועית חיצונית.
שירי האלבום
משתתפים באלבום:
עיבודים והפקה מוזיקלית: יעקב למאי
קלידים ותיכנותים: יעקב למאי, עמית הראל, עדי גולדשטיין, טל שגב
תופים: אשר פדי
בס: אבי יפרח, פיטר רוט
גיטרות: אבי סינגולדה, דודו טסה, טל שגב, אריק כהן
כלי הקשה: יהודה תמיר
קולות: יהודה תמיר, מאיה אברהם, טל שגב
טכנאי הקלטה ומיקסים: יהודה תמיר
עיבוד והפקה מוזיקלית לשיר "בשבילך נוצרתי": דודו קומה
גיטרות, מנדולינה, קלידים, ותיכנותים: דוד קומה
בס: ערן זילברברג
קלידים נוספים: עדי לאון ואלכס גולד
כלי הקשה: רמזי קטנאני
כינור: חן שנהר
צ'לו: אנסמבל הצ'לו של יועד ניר
קולות רקע: שלומית טבשי
עיבוד והפקה מוזיקלית לשיר "אל תלכי לי": תמיר צור
קלידים, סימפולים ותיכנותים: תמיר צור
גיטרה בס: אורי וולך
דגימת תופים: אשר פדי
כלי הקשה: יוסי גנגינה
תיכנות מחשב: אלי שולקלפר
טכנאי מיקס: איציק תקומי
עיבוד והפקה מוזיקלית לשיר "אם יש גן עדן": עמוס בן-דוד
תיכנות: עמוס בן-דוד
פסנתר: ערן מיטלמן
קונטרה בס חשמלי: אמיתי פריינטא
תופים: ניר מנצור
כינורות: גיא פיגר, חן שנהר
ויולה: גליה חי
צ'לו: מאיה בליזצמן
צילום: אלוני מור
קישורים חיצוניים
הפלייליסט המלא ביוטיוב
צוקי סטנס
צוקי סטנס (דנית Stevns Klint) הם צוקים עשויים בעיקר מאבן גיר וקירטון לבנים, המשתרעים לאורך חוף הים הבלטי בדרום-מזרחו של האי שלן, בדנמרק. חשיבותם הגאולוגית של הצוקים היא בכך, שהם מהווים דוגמה טובה לשרידים מרצועת הכחדת קרטיקון-שלישון (Cretaceous–Paleogene boundary), ובשנת 2014 הכריז עליהם ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
גאולוגיה
אורכם של הצוקים הוא 15 ק"מ והם מתנשאים עד לגובה של 41 מטרים. הצוקים נחלקים לשני חלקים, שביניהם מפרידה רצועת חוף באורך של כ-250 מטרים, ובה מחצבה ומזח טעינה. בשטחו של האתר שוכנים צוקי אבן גיר העשירים במאובנים, מנהרות שנחפרו בידי אדם ומחצבות. כל אלה חושפים שרידים מרצועת המעבר מהקרטיקון אל השלישון, לפני כ-65 מיליון שנה, במקביל לאירוע ההכחדה ההמונית שנגרם כתוצאה מפגיעת מטאוריט בכדור הארץ ויצירת מכתש צ'יקשולוב במקסיקו.
אירוע פגיעת המטאוריט הותיר חתימה סטרטיגפית בדמות רצועה אדומה ובה תכולה גבוהה של אירידיום. מעל רצועה זו נראית רצועת חרסית המייצגת תקופת דעיכה בפעילות הביולוגית על פני כדור הארץ. עוביה של רצועה זו מגיע בדרך כלל לכ-10 ס"מ, אך בנקודה בודדת בחלקם הצפוני של הצוקים היא מגיעה לעובי של כ-30 ס"מ. רצועה זו מייצגת תקופה, בה נכחדו יותר ממחצית המינים שהתקיימו על פני כדור הארץ, ובהם גם הדינוזאורים. השכבות הנראות בבירור, שוכנות מתחת למבלט סלעי, והן חוצצות בין הקירטון הרך מהקרטיקון לגיר הקשה מהשלישון. השכבות שוכנות כחמישה מטרים מתחת לפני הים בצידם הדרומי של הצוקים, וכ-35 מטרים מעליו בצידם הצפוני.
הקירטון מתקופת הקרטיקון (מתחת לרצועות האירידיום והחרסית) עשיר במאובנים ומעיד על עושר בבעלי חיים ימיים. אלה כוללים למעלה מ-450 מינים של מקרו-מאובנים ומאות מינים של נאנו ומיקרו-מאובנים. לעומתם אבן הגיר מהשלישון (מעל הרצועה) עשירה בחיטחבים ובצור שחור בלבד. בשל כך נחשבים הצוקים לעדות חשובה לביסוס תאוריית האסטרואיד, כגורם להכחדת קרטיקון-שלישון, והם שימשו, יחד עם שני אתרים נוספים, בגיבושה של תאוריה זו בידי לואיס אלוורז ואחרים בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20.
ביולוגיה
האתר שוכן בנתיב חשוב של נדידת ציפורים בין סקנדינביה לבין דרום אירופה ואפריקה. עם בעלי החיים החיים במקום נמנים לטאת החולות, שבעה מיני עטלפים, שני מיני סלמנדריים, מספר מיני דו-חיים ו-22 מיני פרפרים.
אתרים
סמוך לצוקים שוכנת "מצודת סטנס" (Stevnsfortet) אשר נבנתה בשנים 1950-1953 ונותרה פעילה עד שנת 2000. היא נפתחה לציבור ב-1 ביולי 2008 והאתר זכה לשם "מוזיאון המלחמה הקרה" (Koldkrigsmuseum). במקום מוצגים ציוד צבאי ומערכת מחילות תת-קרקעיות באורך כולל של 1,600 מטרים. במחילות שכנו מטות פיקודיים, אזורי מגורים, בית חולים, קפלה ומחסני תחמושת. עוד שוכן במקום בית סוהר לבני נוער בני 15 עד 17 שנים.
על הצוקים ניצבים שני מגדלורים השוכנים מצפון למצודת סטנס. הראשון הוקם בשנים 1816-1818 ויצא מפעולה עם הקמת מגדלור חדש. המגדלור החדש נבנה בשנים 1877-1878 והיה פעיל עד שנת 2002.
נני די ברטולו
נני די ברטולו (באיטלקית: Nanni di Bartolo ;המאה ה-15, פירנצה...) היה פסל איטלקי תלמיד של דונטלו.
השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה
השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה (ברוסית: Федеральная служба России по телевидению и радиовещанию) היה גוף ממשלתי בממשלת רוסיה שנועד לפקח על שידורי הרדיו והטלוויזיה ברוסיה והיה הרגולטור הממשלתי בתחום הפיקוח על תחנות טלוויזיה ארציות ותחנות רדיו אזוריות, כמו גם מתן רישיונות שידור.
היסטוריה
השירות הוקם ב-22 בדצמבר 1993 במסגרת ממשלת צ'רנומירדין בצו נשיאותי של בוריס ילצין, "אודות שיפור המינהל הציבורי בתחום תקשורת ההמונים". השירות הפדרלי קיבל לידיו את תפקידי משרד הדפוס והמידע (שהתקיים בשנים 1990–1993, שהפכה בהמשך לוועדה הממלכתית לדפוס ומידע, שהייתה הבסיס ליצירת הסוכנות הפדרלית לדפוס ותקשורת המונים). על השירות הוטלה המשימה ליישם מדיניות ממשלתית בתחום פעילותם של ארגוני שידורי טלוויזיה ורדיו ממלכתיים ברוסיה, כמו גם רישום ומתן רישיונות. בנוסף לתפקידים אלה, השירות הפדרלי היה מעניק מימון תקציבי וסובסידיות עבור שידורי טלוויזיה ורדיו ממשלתיים ואזוריים.
בשנת 1995 מונה ולנטין לאזוטקין לעמוד בראש השירות, הוא היה מומחה בתחום הרדיו והטלוויזיה ודגל בליברליזציה של מערכת הרישוי של הטלוויזיה והרדיו הרוסי. בתקופתו הונפקו כ-5,000 רישיונות לשידורי טלוויזיה ורדיו ונוצר ערוץ הטלוויזיה "תרבות".
ביולי 1999, תחת ממשלת סטפאשין, המשרד מוזג עם הוועדה הממלכתית לדפוס ליצירת המשרד הממשלתי לדפוס, רדיו, טלוויזיה ואמצעי תקשורת ההמונים, שהתקיים עד מרץ 2004 עת הוחלף ב.
קליבר (הסופרנוס)
עלילה
דמות הפרוטגוניסט בסרט "קליבר" ("Cleaver") - במקור "רוצח האיטליז" ("Pork Store Killer") - הוא מייקל (התייחסות לשחקן מייקל אימפריולי), המכונה "הקצב". כאשר כריסטופר מתאר את העלילה לתסריטאי ג'יי.טי. דולן, הוא מתאר את הסרט כסרט על "מאפיונר צעיר שנבגד על ידי חבריו. הם מחסלים אותו, משאירים חלקי גופתו בפחי אשפה שונים ברחבי העיר. הוא מצליח להתחבר מחדש, על ידי מדע או משהו על-טבעי, ויוצא למסע נקמה כנגד כל בי שבגד בו, לרבות ארוסתו, שבגדה בו עם הבוס של המשפחה בלילה שבו הוא נרצח".
מספר סיטואציות בסרט לקוחות מתוך עלילותיו של מולטיסנטי עצמו, כמאפיונר השייך למשפחת הפשע בראשות טוני סופרנו, לרבות אירוע שפורש לא נכון, וגרר שמועות מוגזמות, בנוגע לרומן פוטנציאלי בין טוני לבין ארוסתו של כריסטופר, אדריאנה לה סרבה. הסרט מסתיים בשוט של קרוסיפיקס וקמע, המייצגים את הניגודיות שבין קודש וחול.
פיתוח
מולטיסנטי פגש לראשונה את התסריטאי ג'יי.טי. דולן כאשר השניים היו במכון לגמילה מהתמכרות להרואין. השניים התיידדו, ודולן הפך להיות החונך של מולטיסנטי בתוכנית ה-"AA". מערכת היחסים בין השניים הסתבכה, כאשר מולטיסנטי הפגיש את דולן עם משחקי פוקר בסכומים גבוהים של העולם התחתון, ובכך איפשר לדולן, בטעות, למצוא מוצא עבור נטיית ההתמכרות שלו. תוך זמן קצר, דולן מצא עצמו בחובות של 60 אלף דולר, ומאושפז שוב במכון גמילה, בעידודו מולטיסנטי.
בהמשך, מולטיסנטי דן בדמיון שבין דמותו של "סאלי-בוי" לבין דמותו של טוני סופרנו, תוך שהוא מציין כי מדובר בשני גברים שחושבים שהכל שייך להם - רעיון מגובש שמוצג על ידי "סאלי-בוי" בסצנת הסיום של "קליבר", כשהוא אומר למייקל: "כל מה שיש לך - שייך לי", כי "כל מה ששלי - שלי; כל מה ששלך - שלי".
מוקומנטרי
בתאריך ה-15 באפריל 2007, התקיימה הקרנת הבכורה של "Stage 5", הפרק ה-14 של עונה 6 של "הסופרנוס". בד בבד עם הקרנת הפרק, HBO שידרה סרט מוקומנטרי באורך 7 דקות, בשם "Making Cleaver", המתאר בפירוט את תהליך הפקת הסרט. הסרט כולל ראיונות עם דמויותיהם של מולטיסנטי, לופרטאזי, יאם, בולדווין, לה'פגליה, ואמן האפקטים המיוחדים והאיפור סטיב קלי. ההצצה אל המייקינג אוף מחולקת לארבעה חלקים: "קונספט", "החיזור אחר קינגסלי", "שחקנים ואנשי צוות" ו"הפקה 'משפחתית'". המוקומנטרי כלול במארזי ה-DVD הכוללים את עונה 6 של הסדרה.
גבריאלה פון לוצאו
גבריאלה פון לוצאו (בגרמנית: Gabriele von Lutzau; נולדה ב-15 באוגוסט 1954) היא פסלת גרמנייה.
ביוגרפיה
פון לוצאו נולדה כגבריאלה דילמן בוולפסבורג.
היא נשואה לרודיגר פון לוצאו, טייס לופטהנזה שהטיס מטוס של צוות ההצלה בעת מקרה החטיפה.
מקרה חטיפת המטוס
היא עבדה תקופה כדיילת אוויר בלופטהנזה ונמנתה בין צוות המטוס במהלך חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה, לאור מעשי הגבורה שהביעה בעת המקרה היא כונתה "המלאך" על ידי העיתונות והגרמנית וקיבלה את אות מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
אודות המקרה נעשו שני סרטים, הראשון ב-1997 והשני ב-2008 בו את טייס המטוס גילם תומאס קרצ'מן ואת תפקיד גבריאלה גילמה השחקנית נדיה יוהל.
עבודתה כאמנית
בשנות השמונים החלה ללמוד בבית הספר לאומנות של אוניברסיטת שטרסבורג, יצירות האומנות שלה בדרך כלל מגולפות מעץ, מלבד תערוכות וגלריות רבות שהציגה במדינתה, היא הציגה את יצירותיה בתערוכה בניו יורק שהוקדשה לאמנים גרמנים ובסין.
ב-1997 היא זכתה בפרס "Aisch Art Prize of the Art Association of Höchstadt" על עבודתה כאמנית.
מאז אירועי ה-11 בספטמבר היא צובעת באופן קבוע את פסליה בשחור.
ב-2010 נעשה סרט תיעודי אודותיה המכסה את תפקידה במהלך מטיפת המטוס ואת חייה לאחר מכן כאומנית.
היא חברה באגודה הגרמנית לאמנות ויזואלית.
Call of Duty: Ghosts
Call of Duty: Ghosts הוא משחק יריות בגוף ראשון שפותח על ידי Infinity Ward והופץ על ידי Activision. המשחק שוחרר בתאריך 13 בנובמבר 2013. Call of Duty Ghosts הוא הכותר העשירי בסדרת משחקי Call of Duty, ובזמנו היווה תחילת סדרה בפני עצמה, עד שנודע כי החברה נטשה את סדרת Ghosts. המשחק יצא לפלטפורמות Windows, Wii U ,Playstation 4 ,Playstation 3 ו-Xbox 360 Xbox one
עלילה
המשחק מתרחש בשנת 2028. משבר עולמי פורץ בין מדינות צפון אמריקה לבין מדינות דרום אמריקה על רקע מחסור עולמי בנפט. מדינות הדרום הפכו למעצמות נפט עולמיות לאחר סדרת פיצוצים אטומיים שהחריבו את המזרח התיכון. מדינות דרום אמריקה פולשות לתוך שטחי מערב ארצות הברית. הדמות במשחק היא לוגאן ווקר, חבר ביחידת עילית. ראש היחידה הוא אליאס ווקר (המגולם על ידי השחקן סטיבן לאנג) אביו של לוגאן ואחיו דייוויד "האש", קיגן ומארק, היריב העיקרי במשחק הוא גבריאל רואק (קווין גייג'), המפקד לשעבר של יחידת Ghosts שכעת עובד עבור הפדרציה של מדינות הדרום, לאחר שנתפס ועבר שטיפת מוח על ידי הפדרציה בעינויים וסמי הזיה.
דמויות
לוגאן ווקר- הגיבור הראשי במשחק, הוא לא מדבר במהלך המשחק, נחטף בסוף המשחק על ידי רואק.
דייוויד "האש" ווקר- הגיבור המשני במשחק אחיו התאום של לוגאן בסוף המשחק הוא מנסה לעזור ללוגאן להחלץ מרואק שחוטף אותו אך לא ידוע מה קרה לו שהוא מנסה לעזור לו נגמר המשחק.
קיגן ווקר- אחיהם של לוגאן, מארק ודייוויד, עוזר להם במשימות רבות.
מארק ווקר- אחיהם של קיגן דייוויד ולוגאן, הפך לרמטכ"ל לקראת סוף המשחק.
אליאס ווקר- אבא של לוגאן, דייוויד, קיגן ומארק, אחד ממקימיה של יחידת הגוסט והמפקד שלה, נרצח באמצע המשחק על ידי רואק.
גבריאל רואק- האנטיגוניסט הראשי במשחק, המפקד הראשי של יחידת הגוסט בתחילת המשחק, הוא נלקח בשבי על ידי הפדרציה ואחרי שהם שוטפים לו את המוח הוא נהיה הגנרל שלהם המפציץ ואחר כך משתלט על סאן דיגו, רוצח את איג'אקס ומשתלט על מערב ארצות הברית. לקראת סוף המשחק הוא רוצח את אליאס ובסוף המשחק לוגאן והאש תוקפים את הרכבת שלו, הורגים את כל היחידה שלו ומפציצים לו את הרכבת, ואז לוגאן יורה בו אך יש לו שכפ"ץ ואז כאשר לוגאן והאש לא שמים לב הוא מגיע ואומר שהוא ולוגאן ישמידו יחד את יחידת הגוסט ואז הוא לוקח בשבי את לוגאן.
אייג'אקס ווקר- אח של אליאס, משרת ביחידת הגוסט. נרצח בתחילת המשחק על ידי רואק.
הפקה ופיתוח
בזכות משחק הרשת המגוון שנותן מענה לשלל סגנונות משחק ומצבים חברתיים, מספר המשתמשים הגדול ברחבי העולם כמו גם ההתחשבות בעיוורי צבעים דירג אתר NGO את המשחק כאחד ממשחקי הפעולה הטובים ביותר ברשת לשנים 2013-2014 בביקורת שציונה הסופי היה 9.8. אך עם זאת ספג המשחק ביקורת שלילית הטוענת שהמשחק אינו מצדיק את משקלו הגדול ואת דרישות המערכת הגבוהות להרצת המשחק.
מגדלנה, נסיכת רויס-קסטריץ
מגדלנה, נסיכת רויס-קסטריץ (בגרמנית: Magdalene, Prinzessin Reuss zu Köstritz; 20 באוגוסט 1920 - 10 באוקטובר 2009), הייתה כלתו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה.
ביוגרפיה
מגדלנה נולדה ב-20 באוגוסט 1920 בלייפציג, להיינריך העשרים ושישה, נסיך רויס-קסטריץ ולהרמינה, נסיכת שנבורג-ואלדנבורג, בתם של היינריך, נסיך שנבורג-ואלדנבורג ואולגה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-פרוידנברג. ב-5 ביוני 1943 התחתנה מגדלנה עם הוברטוס, נסיך פרוסיה, בנו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, ממנו נולדו לה שתי בנות.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ברחה המשפחה מפני הצבא האדום והשתקעו בבידינגן, שם הקים בעלה הוברטוס יקב אירוח שהיה בניהולו. בשנת 1950 היגר הוברטוס לדרום-מערב אפריקה יחד עם אחיו פרידריך, נסיך פרוסיה, והשתקע במארינטאל, שם היו למשפחתו אחוזות עוד מימי השליטה הגרמנית באזור, ותכנן להקים חוות צאן גדולה. זמן קצר לאחר מכן היגרו לשם גם מגדלנה והבנות, אולם, ב-8 באפריל אותה שנה מת הוברטוס במפתיע בווינדהוק, כתוצאה מדלקת התוספתן, ובעקבות כך חזרו מגדלנה והבנות לגרמניה.
ב-10 באוקטובר 2009 מתה מגדלנה בבית בתה בטירת לוונשטיין, קליינהויבאך, ובעת מותה היא הייתה הכלה האחרונה של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה שנותרה בחיים.
משפחתה
ב-5 ביוני 1943 התחתנה מגדלנה עם הוברטוס, נסיך פרוסיה, ממנו נולדו לה שתי בנות:
אילת (סדרת טלוויזיה)
אילת היא סדרת נעורים ישראלית שיצרו דוד דהן ועידו דרור, יוצרי הסדרה גאליס. הסדרה שודרה ב-HOT בערוץ 3 במשך 47 פרקים החל מ-12 באוגוסט 2018, ובערוץ ספיד החל מ-2 בספטמבר 2018 ועד לסיומה ב-31 באוקטובר 2018. הסדרה עוסקת בחוויותיהם של בני נוער בעת שהותם באילת בחופשת הקיץ.
בעקבות חילוקי דעות בין הצדדים בנוגע לסכום הכסף שכל חברה הייתה צפויה לקבל בעקבות יציאת הסדרה, ומכיוון שאין ליוצרי הסדרה מספיק כסף כדי להפיק עוד עונות, הסדרה לא המשיכה את שידוריה.
סקירת סדרה
הסדרה לא צפויה לשוב לעונה נוספת.
עלילה
עומרי, בן לעבריין כלוא, מגיע למלון אורכידאה היוקרתי באילת, ומזייף את גילו כדי לנסות לזכות בתחרות סנוקר ולעזור לאמו בכספי הזכייה. הוא מואשם ברצח ג׳ושוע- רופא שהקדיש את חייו למציאת תרופה למחלתה של קרני, רגישות לקרינה.
נתי ועדן, עובדים במלון יחד מגיל 12. עדן מאוהב בנתי אך לא חושף בפניה. נתי מטפלת באח שלה, נדב, בעל פיגור שכלי, ומממנת את שהותו הקבועה בתוכנית בינלאומית בשם "אתגר", אשר נותנת ליווי לבעלי פיגור שכלי.
תום שחר היא אחותה הקטנה של קרני, הסובלת ממחלה נדירה, הכוללת רגישות לקרינה מכל סוג, ולכן המשפחה שלה גרה בשטח הפקר מבודד. השטח הזה משמש גם גורמים מפוקפקים שמנצלים את האזור המבודד לחיי פשע, מה שמניע את ציר המתח של העלילה.
נועה, הבת של בעל המלון, מאמינה שהכסף שלה מקנה לה את הזכות להתאכזר לכולם. אנשים נרתעים ממנה ומצייתים לה.
צחי וניסן, חברים טובים, מגיעים לקיץ במלון כדי לחרוט לעצמם על החגורה את הנשיקה הראשונה של ניסן עם בחורה. בצוות ההנהלה חושבים שצחי הוא מבקר סמוי שבא לבדוק את שירותי בית המלון, ומפנקים אותו בשלל אטרקציות. המבקר הסמוי היא דמות בדיונית שנועה ודין המציאו, משום שנועה רוצה שעדן יהיה חבר שלה, בשביל להוכיח למר פורצ'ן שהיא לא גזענית, ומקדמת אותו לסגן מנהל;
בינתיים, מתברר שעופרי עם דין, וניסן רוצה לעזוב, ומתברר גם שצחי בכלל לא מבקר סמוי, ורווית מבקשת ממנו חזרה את כל הכסף על הפינוקים אך מכיוון שאין להם את הסכום שרווית מבקשת בחזרה היא מקבלת אותם לעבודה.