cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רונלד רייגן
רייגן וישראל
באופן כללי נחשב רייגן לאחד מאוהדי ישראל הגדולים שישבו בבית הלבן ובתקופת שלטונו התרחב משמעותית הסיוע הצבאי והכלכלי של ארצות הברית לישראל. הנשיא רייגן תמך בגלוי במאבקם של אסירי ציון והתנה בפני גורבצ'וב את שיפור היחסים בין המדינות וחתימה על הסכמים כלכליים בשיפור יחסה של ברית המועצות ליהודיה, ובפרט הצליח להביא לשחרורו של אנטולי (נתן) שרנסקי, שהיה אחד מסמלי המאבק. בשל דימויו החיובי הזה, זכה רייגן לתמיכה רבה בקרב יהודי ארצות הברית, דבר יוצא דופן עבור נשיא מהמפלגה הרפובליקנית. למרות זאת, ביקורת הוטחה בו ב-1985, כאשר התעקש להניח זר בבית קברות גרמני שבו נקברו גם אנשי אס אס.
עם זאת, רייגן ביקר את ישראל בעקבות הפצצת הכור העיראקי ואחרי טבח סברה ושתילה. כמו כן, בתקופתו הכירה ארצות הברית באש"ף כנציג העם הפלסטיני. מזכיר המדינה בממשלו, ג'ורג' שולץ, עמל על תוכניות שיאפשרו לפלסטינים בשטחים אוטונומיה, למורת רוחה של ממשלת ישראל, אך סופן שלא יצא מהן דבר. ב-31 ביולי 1983 הכריז רייגן כי . יום לאחר ההכרזה הזו קמה היאחזות נח"ל חדשה בשומרון, ליד הר גריזים. כתגובה על הכרזת רייגן, קראו לה מייסדיה "רוגן". ההיאחזות התאזרחה כעבור כשנה והיא היישוב יצהר.
"תוכנית רייגן"
בתחילת כהונתו של רייגן כנשיא נקט בעמדה ניצית כלפי הגוש המזרחי וראה את ישראל כשותפה האסטרטגית המרכזית של אמריקה במזרח התיכון במסגרת המלחמה הקרה השנייה, במיוחד לאחר המהפכה האסלאמית האיראנית שהתרחשה בתקופת קודמו, קרטר, וגנזה מאמריקה שותפה אסטרטגית אזורית גדולה. לכן, רייגן איחד בבחינת מדיניות החוץ שלו בין האינטרס האסטרטגי הלאומי לבין תבנית "היחסים המיוחדים" בין ארצות הברית לישראל. עיקר עניינו של הממשל במזרח התיכון נגע למפרץ הפרסי ולא לסכסוך הישראלי-ערבי. לצד עליית הערכת חשיבותה האסטרטגית של ישראל, הממשל גם פעל להכפיף אותה לדרישותיו דרך הטלת מעין "עונשים" בדמות עיצומים והגבלות על פעולות הנוגדות את עמדותיה של ארצות הברית במישור הבין-מדיני או הבינלאומי הרחב. דוגמה לכך היא השעיית משלוח של ארבעה מטוסי ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון לישראל בעקבות "מבצע אופרה" - תקיפת הכור הגרעיני בעיראק. בנובמבר 1981 פורסם מזכר הבנות שביסס מבצעית את משמעות ההעמקה האסטרטגית בין הממשל האמריקאי וישראל בהנהגת מנחם בגין.
בספטמבר 1982, במהלכו של מבצע שלום הגליל הישראלי בלבנון, פרסם הממשל האמריקאי את "תוכנית רייגן", שהייתה מתווה לפתרון סכסוכים וקשיים במזרח התיכון. התוכנית התבססה על ההערכה שישראל תסדיר, כמטרתה, ממשל לבנוני חדש ויציב ותיסוג באופן הדרגתי חזרה אל גבול ישראל–לבנון. בהתייחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני, התוכנית נשענה על האופציה הירדנית שירדן תיקח חלק בהסדר רשויות שלטון סדירות ביהודה ושומרון וחבל עזה מהם ישראל אמורה כביכול לסגת בדרך להקמת ממשל פלסטיני עצמאי. ראש ממשלת ישראל מנחם בגין התנגד באותה עת לנסיגה מיידית מלבנון, וכך נטל את העוקץ מהתוכנית, ממנה חשש, והיא לא התממשה והכריז כי הוא דחוף את התוכנית על הסף ואף אישר הקמת יישובים חדשים ביהודה ושומרון (בתגובה להצהרותיו של בגין החליט רייגן לעצור את אספקת המטוסים לישראל לתקופה של כ-3 חודשים), אם לא די בכך מתנחלים התראיינו לתקשורת הישראלית ודרשו חרף הצעתו של רייגן שממשלת ישראל תחיל את הריבונות בשטחים. על אף התנגדותה הנחרצת של ממשלת ישראל לתוכנית, נוצר תקדים שאנשי ציבור יהודים-אמריקאים כגון תומאס דיין, מראשי איפא"ק, תמכו נחרצות בתוכנית.
מלחמת לבנון הראשונה
טרם תחילת מבצע שלום הגליל ביוני 1982, מלחמת האזרחים בלבנון זלגה לשטחי ישראל דרך הפצצת מטרות אזרחיות בגליל בידי מאחזי אש"ף אשר בדרום לבנון (חבל פתחלנד). בחודשים שקדמו לפתיחת המבצע ותחילת מלחמת לבנון הראשונה, התקיים דיאלוג פנימי בתוך הממשל לגבי העמדה שיש לנקוט ביחס לפעולה ישראלית נרחבת נגד אש"ף בלבנון. הממשל שלח את פיליפ חביב כשליח מיוחד למזרח התיכון למניעת הסלמה בין ישראל לסוריה ולאש"ף בזירת המאבק בלבנון . אמריקה וישראל ראו עין בעין חשיבות אסטרטגית להחלשת אש"ף וניטרול ההשפעה הסורית על לבנון, אך בעוד מזכיר המדינה אלכסנדר הייג הביע עמדה של חפיפת מטרות, מזכיר ההגנה קספר ויינברגר טען שהמהלך יפגע במכלול האינטרסים האמריקאים במזרח התיכון, בפרט יחסיה עם מדינות המפרץ הפרסי הערביות, בעלות בריתה ומייבאות הנפט העיקריות שלה. למעשה, הממשל לא העניק אור ירוק לפתיחה הישראלית במבצע שלום הגליל, אלא נקט במדיניות של עמימות ביחס לעמדתו הרשמית, עמימות שחלק ממקבלי ההחלטות בישראל, כגון שר הביטחון אריאל שרון, ביטאו כתמיכה בישראל בעת פתיחת מבצע.
בתחילת המבצע תמך הממשל בישראל, אך מרגע שהובהר כי אין שלום הגליל מבצע מוגבל אלא מאבק חזיתי בין ישראל לאש"ף וסוריה העלול להגיע עד לביירות ולהצית חזית לוחמה נוספת ברמת הגולן, נמוגה התמיכה. ביום הרביעי למלחמה, שבמהלכו חיל האוויר הישראלי השמיד 19 סוללות טילים סוריות שהוצבו בלבנון, יצא הנשיא בדרישה להפסקת אש. למחרת הודיעה ממשלת ישראל כי תבצע במיידי הפסקת אש חד-צדדית. ביום שלמחרת נכנסה הפסקת האש לתוקף, אך היא הופרה במיידית . הפגיעה הישראלית בתשתיות אזרחיות לבנוניות, שנגרמה בין לבין עקב לקיחת המסתור של מחבלים מטעם אש"ף באזורים עירוניים, הובילה לעליית ההתנגדות של ממשל רייגן לפעולה הישראלית כמו גם שינוי בדעת הקהל האמריקאית נגד ישראל. באוגוסט, במהלך המצור על ביירות, נערכה בוושינגטון פגישה מתוחה בין רייגן ושר החוץ הישראלי יצחק שמיר במהלכה דיבר רייגן על כך שהוא רואה רייגן זעם על הפרות של הפסקת האש מטעם ישראל וטען כי עם הזמן נהיה קשה יותר ויותר עבורו ועבור ארצות הברית להצדיק את הטענה כי השימוש בנשק אמריקאי בידי ישראל נעשה בעבור מטרות הגנה.
בספטמבר הגיעה ההוקעה של ישראל בידי הקהילה הבינלאומית לשיאה בעקבות טבח סברה ושתילה, שבוצע נגד תושבים פלסטינים בביירות בידי אנשי הפלנגות הנוצריות שישראל מימנה. ההגבלות שהטילה ארצות הברית על ישראל בתחום הסחר במודיעין וטכנולוגיה לא פגעו בליבת היחסים ולא הספיקו לפגוע במערך הביטחון הישראלי, כך שבנוסף גם זכו לאהדת רוב בציבור האמריקאי. לאחר רצח נשיא לבנון הנבחר בשיר ג'ומאייל והטבח בסברה ושתילה בספטמבר 1982 יזם רייגן את הקמתו של כוח רב לאומי חדש. הכוח הגיע לביירות בשלהי ספטמבר במשימת שמירת שלום - לסייע לממשלה ולצבא הלבנונים לייצב את המדינה. באוקטובר 1983, ארגון הטרור חזבאללה, הפועל בחסות משמרות המהפכה האסלאמית באיראן, ביצע את הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות. בעקבות הפיגועים, המאבקים בין מזכיר המדינה שולץ למזכיר ההגנה ויינברגר בקבינט והידלדלות התמיכה בקונגרס במעורבות האמריקאית בלבנון, בפברואר הורה רייגן על נסיגת עיקר הכוחות האמריקאים מן הבוץ הלבנוני. עם תחילת הנסיגה הישראלית והסדר רצועת הביטחון ב-1985, שבה תמיכת רוב נרחב בציבור האמריקאי בישראל.
פרויקט הלביא ופרשת פולארד
בעקבות הפגיעה הישראלית במטרות אזרחיות בלבנון, בספטמבר 1982 הטיל רייגן וטו על העברת מידע מודיעיני וטכנולוגי לישראל שהיה קריטי עבור פיתוח פרויקט הלביא. הייתה זאת הפעם הראשונה מאז מלחמת סיני שארצות הברית ביצעה חפיפה מלאה בין הקשר הביטחוני עם ישראל לבין מדיניותה במזרח התיכון. בעקבות המאבק בלבנון, היציאה האמריקאית מהמדינה והנסיגה הישראלית לרצועת הביטחון, ולנוכח התמשכות מלחמת איראן–עיראק, החליט הממשל לבצע הערכה מחדש של ההתנהלות האסטרטגית עם ישראל, כאשר חשיבותה כבעלת ברית אזורית עלתה והוחלט להחשיב משברים שונים שעלולים לפרוץ כמינוריים ביחס לצורך בשימור השותפות האסטרטגית והיחסים המיוחדים. בשנים הבאות לכהונת רייגן ידעו היחסים סדרת קשיים, בהם הוויכוח סביב פיתוח מטוס הלביא ושערוריית פרשת פולארד. במהלך אותם משברים באה לידי ביטוי ההערכה מחדש שבוצעה בעקבות המאבק בלבנון, הממשל האמריקאי גם נמנע מלהכפיף את עמדתו על ישראל בתחום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במהלך פרסום פרשת איראן–קונטראס התברר עומק השותפות האסטרטגית בין ישראל לארצות הברית, וממשל רייגן נמנע מלבקר את ממשלת ישראל (באותה העת ממשלת האחדות בראשות יצחק שמיר ושמעון פרס), על אף הביקורת מבין ומחוץ שהופנתה כלפי רייגן וצמרת הממשל. במהלך פרשת פולארד התברר כי ישראל העסיקה מרגל מטעמה בשירות מודיעין הצי האמריקאי, מהלך שהוביל להתרעמות תקשורתית וציבורית נרחבת נגד ישראל בארצות הברית. לצד זאת, רייגן וממשלו לא יצאו בפומבי נגד ממשלת פרס ולא הוציאו לפועל הענשות נגד ישראל. הפרשה כן הובילה לסלידה מישראל בקרב הציבור האמריקאי ולטווח הארוך הובילה להתפתחותה של טינה ארוכת שנים לישראל בשדרת המודיעין האמריקאי, בעיקר בקרב סוכנויות כגון ה-CIA וה-FBI. ב-1987 נידון פולארד למאסר עולם.
כאשר התברר לממשל האמריקאי כי הפיתוח הישראלי של הלביא עלול לאיים על מעמדו של ה-F16, הממשל פעל להעריך את עלול הפרויקט, להביא לדחייתו בידי הממשלה הישראלית ולאיים במניעת העברת תקציבים המיועדים לישראל. מחירו הגבוהה של פרויקט הלביא הוא שהוביל לעצירת פיתוחו עוד ב-1983 וב-1987 לגניזתו בהצבעה צמודה של שרי ממשלת האחדות בראשות שמיר. צוות מומחים אמריקאי שנשלח להעריך את מחירו של הלביא, הגיש את דו"חו בפברואר 1986. בדו"ח נטען כי ההערכה הישראלית נמוכה ב־40 אחוזים ממחירו של הפרויקט, מחירו של מטוס בשער המפעל הוערך ב־22.1 מיליון דולרים. בפברואר 1987 פורסם דו"ח אמריקאי נוסף שהעריך את עלותו של כל מטוס בשער המפעל ב־17.3 מיליון דולרים והטיל ספק ביכולת מדינת ישראל לעמוד בהוצאה בלי לפגוע בביטחון השוטף.
כך קרה שבאוגוסט 1987 החליטה הממשלה על ביטול הפרויקט, זאת לאחר דיונים סוערים והפגנות סוערות של עובדי התעשייה האווירית. שמיר עמד בלחצים חמורים, כאשר יורשו המיועד וחברו לדעה, משה ארנס, עמד בראש התומכים בפרויקט, ומולו עמד הלחץ האמריקאי, כאשר ממשל רייגן, לפי הערכת התעשייה הצבאית האמריקאית, חשש כי המטוס יתחרה בתוצרת האמריקנית, וכן העובדה כי צה"ל, משיקוליו הוא, הפחית בהרבה את כמות המטוסים שהיה בדעתו לרכוש. על אף שהדבר נגד כמה מגישותיו הבסיסיות של שמיר, הוא עמד אחרי החלטת הממשלה לבטל את תוכנית הלביא, החלטה שהתקבלה ברוב של קול אחד.
"יוזמת שולץ"
במהלך 1987 התקיימו מגעים בין שר החוץ הישראלי שמעון פרס וחוסיין, מלך ירדן שהבשילו בדמות הסכם לונדון באפריל. התוכנית בין לבין נועדה להפוך את ירדן חזרה לנציגה הלגיטימית (בעיני הקהילה הבינלאומית) של הפלסטינים במקום אש"ף שגורש לתוניסיה. ההסכם נועד לקדם את "האופציה הירדנית", כלומר את הרעיון שלפיו ממלכת ירדן תחזור לשלוט באוכלוסייה הפלסטינית בשטחים במתכונת כלשהי, ובמקביל תחתום על חוזה שלום עם ישראל. סוכם כי העניין הפלסטיני ייוצג במסגרת המשלחת הירדנית לוועידה הבינלאומית, וכי נציגי אש"ף לא ישתתפו בוועידה. פרס, אשר יזם את הפגישה עם חוסיין, קיבל את אישורו של ראש הממשלה יצחק שמיר להוציאה אל הפועל. אולם לשניים היו מטרות שונות. בעוד פרס קידם בהתלהבות את "האופציה הירדנית", שמיר הסתייג ממנה ובעיקר חשש מן האפשרות שבמתווה של ועידה בינלאומית האחרונה תכפה על ישראל פתרון המנוגד לאינטרסים שלה כפי שהוא ראה אותם, ולכן העדיף משא ומתן ישיר.
עם שובו לארץ, עדכן פרס את ראש הממשלה שמיר בדבר ההסכם אולם סירב, לפי עדותו של פרס, להעביר לראש הממשלה עותק של ההסכם "מחשש להדלפות". בעוד פרס קידם את ההסכם ופנה לממשל רייגן על מנת שיציג אותו כיוזמתם, כפי שסיכם עם חוסיין, שמיר החליט לטרפד את המהלך - בעיקר לנוכח הניסיון של פרס לקדם את ההסכם במתווה הוועידה הבינלאומית על אף התנגדותו שלו. הוא שלח את איש אמונו משה ארנס לארצות הברית להיפגש עם מזכיר המדינה שולץ, על מנת להבהיר לו כי ישראל רואה בניסיונה של ארצות הברית ליזום ועידת שלום ניסיון פסול להתערבות בענייניה הפנימיים. בעוד ממשלת ישראל מדברת בשני קולות, העדיף ממשל רייגן שלא לקדם את היוזמה ונמנע מללחוץ על ישראל. ההסכם הוצג בפני הקבינט במאי, אולם לא הושג רוב לאישורו. פרס עוד ניסה לקדם את "האופציה הירדנית", אולם המלך חוסיין, מאוכזב מגוויעתו של ההסכם ומן הפגיעה במעמדו, נסוג מתמיכתו בה. בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה, וביולי 1988 הודיע חוסיין כי ירדן מוותרת על כל תביעה ריבונית בגדה המערבית.
בדומה למלחמת לבנון, האינתיפאדה הראשונה הובילה עם הזמן לשחיקת התמיכה הציבורית האמריקאית בישראל, כאשר גם בכירים יהודים אמריקאים נקטו עמדה נגד המדיניות הישראלית, וביניהם מזכ"ל הקונגרס היהודי האמריקאי הנרי זיגמן. לנוכח ההתקוממות בשטחים, מזכיר המדינה שולץ הציע באפריל 1988 הקמה של ועידה בינלאומית שמטרתה להשגיח על הסדר אוטונומיה ביהודה ושומרון וחבל עזה בטווח של שלוש שנים. פעם נוספת עמדה הוועידה הבינלאומית בלב המניעים להתנגדותו של ראש הממשלה שמיר, ולנוכח ההערכה האסטרטגית של ישראל, ממשל רייגן פעם נוספת נמנע מללחוץ על ישראל להשתתף ביוזמה. חמישה חודשים לאחר פרסום יוזמת שולץ הכריז המלך חוסיין על ניתוק הזיקה הירדנית מהגדה המערבית, מהלך שמוסס את "האופציה הירדנית".
מחלתו, מותו והלווייתו
רונלד רייגן פרש מהבית הלבן לביתו הפרטי בשכונת בל אייר בלוס אנג'לס. במשך שש השנים הבאות, הוא בילה את זמנו בארגון זיכרונותיו ופיקוח על יצירת הספרייה הנשיאותית של רונלד רייגן בסימי ואלי, קליפורניה. הוא עלה לכותרות על קבלת תשלום של 2 מיליון דולר בעבור נאום ביפן, אך הגיב לביקורת על כך בכך שסירב לתזמן נאומים זרים אחרים. עד שחלה במחלת האלצהיימר, הוא נהנה מהפנסיה שלו, נסע פעם או פעמיים בשבוע לבניין המשרדים שלו במתחם מגדל סנצ'ורי סיטי הסמוך ורכב בחווה שלו צפונית-מערבית לסנטה ברברה בכל הזדמנות אפשרית. ב-1992 אובחן רייגן כלוקה במחלת אלצהיימר. בנובמבר 1994 הוא פרסם לציבור הודעה, בכתב ידו, על מחלתו: "אני הולך אל שקיעת חיי", אמר במכתב, "אך יודע אני שלאמריקה צפוי תמיד שחר זוהר". בשנים שלאחר הכרזתו, רייגן נעלם במידה רבה מעיני הציבור כאשר מחלת האלצהיימר גבתה ממנו את מחירה הכבד. עם זאת, הפרסום של התמודדותו והתמודדותה של משפחתו עם המחלה תרם במידה להעלאת המודעות הציבורית והוביל להגברת התרומות לארגונים ולמוסדות הפועלים לפיתוח של תרופה למחלה. ב-1998, קרן אמריקה הצעירה רכשה את החווה המשפחתית. ב-5 ביוני 2004 נפטר רייגן. ב-11 ביוני נערכה לו הלוויה ממלכתית, בה נכחו הנשיא המכהן ג'ורג' ווקר בוש, נשיא ארצות הברית לשעבר וסגנו של רייגן במהלך כהונתו ג'ורג' הרברט ווקר בוש. גם שאר הנשיאים לשעבר שחיו באותה תקופה, ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר וביל קלינטון הגיעו להלוויה. בין המנהיגים הבולטים שנכחו בהלוויה היו ראשת ממשלת בריטניה לשעבר מרגרט תאצ'ר, ומנהיגה האחרון של ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב. את ישראל ייצגו בהלוויה שר הפנים לשעבר נתן שרנסקי ושגריר ישראל בארצות הברית דני אילון. הוא נקבר באתר הספרייה הנשיאותית שהוקמה על שמו, בסימי ואלי, קליפורניה.
מורשתו
ב-1999 מצא סקר של גאלופ כי רונלד רייגן נחשב בציבור האמריקאי לאחד מ-18 האישים הפופולריים ביותר במאה העשרים. ב-2005 קבעו רשת הטלוויזיה CNN ועורכי הטיים מגזין, ביחד, כי רונלד רייגן היה האדם המרתק ביותר בעולם ב-25 השנים האחרונות ואילו טיים עצמו מצא כי הוא היה בין 100 המשפיעים ביותר בעולם במאה העשרים. ביוני 2005, במשאל שנערך בקרב צופי ערוץ דיסקברי הטלוויזיוני, נבחר רונלד רייגן לאמריקאי החשוב ביותר בהיסטוריה (לפני אברהם לינקולן, מרטין לותר קינג, ג'ורג' וושינגטון בנג'מין פרנקלין ואחרים).
בכל מהלך כהונתו ניהל הנשיא רייגן יומן מפורט. ב-2007 פורסם יומן זה, כספר – "יומני רייגן", בהוצאת הרפר קולינס ובעריכת דאגלס ברינקלי. הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
פרסים והוקרה
רייגן קיבל בחייו מספר רב של פרסים ואותות כבוד. בין השאר הוא קיבל ב-1985 תואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה ממכון ויצמן למדע. ב-1989 הוא קיבל את פרס סילבנוס ת'אייר של האקדמיה הצבאית האמריקאית בווסט פוינט, תואר אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט הבריטי (GCB) ו"סרט גדול" של מסדר החרצית היפני. ב-1993 העניק לו סגנו לשעבר, הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית. ב-2002 קיבלה רעייתו ננסי בשמו וגם עבורה את מדליית הזהב של הקונגרס.
ב-2007, כשלוש שנים לאחר מותו קיבלה ננסי רייגן עבור בעלה את פרס "מסדר הנשר הלבן", שהוא אות הכבוד הגבוה ביותר שמעניקה פולין. נשיא פולין העניק לרייגן את הפרס בגין תמיכתו הבלתי נלאית בכל מהלך נשיאותו, בסולידריות ובתנועה האנטי קומוניסטית הפולנית. לדברי לך קצינסקי, בלי נחישותו של רייגן ועזרתו לא ניתן היה להשיג את שחרורה של פולין מהקומוניזם.
ב-2008 הקימה העיר קובינגטון שבמדינת לואיזיאנה פסל ענק של רייגן, בגובה 3 מטר בערך, לזכרו. הפסל הזה נחשב לפסלו הגדול ביותר של רייגן עד היום. ב-2009 הוצב פסל ברונזה של רייגן ברוטונדה המרכזית בוושינגטון, מתחת לכיפת הקפיטול, שם הוא מייצג את מדינת קליפורניה. שנתיים אחר כך, כחלק מחגיגות 100 שנה להולדתו, הוצב פסל נוסף שלו בכיכר גרוונר, בלונדון, ליד השגרירות האמריקאית שם, לצידם של פסלי פרנקלין דלאנו רוזוולט ודווייט אייזנהאואר, כהכרה בפועלו של רייגן לסיום המלחמה הקרה. לצידו של הפסל הוצבה פיסה מחומת ברלין המנותצת. גם בוורשה בירת פולין הוקם ב-2011, ממול לשגרירות ארצות הברית, פסל של רייגן וכנ"ל גם בטביליסי, גאורגיה, ב"כיכר החירות" בבודפשט, הונגריה, ובערים נוספות, בתוך ומחוץ לארצות הברית.
בנוסף לכל זאת, מדינות וערים רבות בארצות הברית ומחוצה לה קראו על שמו בניינים שונים, בתי חולים, בתי ספר, פארקים, כיכרות (כיכר רונלד רייגן בקרקוב, פולין למשל), רחובות (רחוב רונלד רייגן בפראג, צ'כיה למשל) ודרכים בינעירוניות.
קפטן נבחרת פורטוגל בכדורגל ושחקן מנצ'סטר יונייטד, כריסטיאנו רונאלדו יליד 1985, קרוי על שם רונלד רייגן.
ניקו רייס
ניקו רייס (בלוקסמבורגית: Nico Ries; נולד ב-30 ביולי 1953) הוא גנרל לוקסמבורגי בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא לוקסמבורג בין השנים 2002–2008.
ביוגרפיה
רייניג נולד בלוקסמבורג סיטי ב-30 ביולי 1953. לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא לוקסמבורג. הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית הבלגית בבריסל, וב-1977 חזר ללוקסמבורג. מאז ועד 1994 פיקד על יחידות קטנות בצבא לוקסמבורג, ולאחר מכן הועבר למלא תפקידין בכירים במטה הכללי. למשך תקופה קצרה הוא הוצב ביוגוסלביה. ב-28 בינואר 2002 הוא מונה לתפקיד ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) עד פרישתו ב-15 בינואר 2008.
צוות קרקע
בתעופה, צוות קרקע הוא מכלול העובדים המטפלים בהכנת המטוס לטיסה. צוות קרקע כולל קשת רחבה של בעלי מקצועות טכניים: מכונאי מנועים, אלקטרונאים, פחחי מטוסים ועוד. בתעופה צבאית כולל צוות הקרקע גם אנשי חימוש, ובתעופה אזרחית כולל צוות הקרקע גם דיילי קרקע, המטפלים בעליית הנוסעים למטוס.
בטייסת טיסה חיילי צוות קרקע נמנים עם הגף הטכני. פעולות צוות הקרקע כוללות: בדיקה יומית לכלי הטיס, בדיקה לפני טיסה, חימוש ותדלוק ותחזוקה קלה. לתחזוקה רחבה יותר פועלת בבסיס טיסה טייסת תחזוקה אווירית. הכשרת צוות קרקע לחיל האוויר הישראלי נעשית בבית הספר למקצועות הטכניים של החיל ובבתי ספר אזרחיים.
גי לנץ
גי לנץ (בלוקסמבורגית: Guy Lenz; נולד ב-28 בינואר 1946) הוא גנרל לוקסמבורגי בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא לוקסמבורג בין השנים 1998–2002.
ביוגרפיה
לנץ נולד ב-28 בינואר 1946 למשפחת כורים בפייטינג. ב-1965 הוא החל ללמוד באוניברסיטת לייז', וב-1969 התגייס לצבא לוקסמבורג ווהחל ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר ולאחר מכן בבית הספר לחי"ר במונפלייה. לאחר סיום לימודיו חזר ללוקסמבורג והוצב במרכז ההדרכה בדיקריך. ב-1990 הוא הוצב במטה הכללי בלוקסמבורג סיטי, ושנה לאחר מכן נשלח לעיראק. ב-1995 הוא מונה לנציג לוקסמבורג בוועדה הצבאית של נאט"ו ובוועדה הצבאית של האיחוד האירופי. ב-2 ביולי 1998 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), וכיהן בתפקיד עד 28 בינואר 2002.
ג'ורג' בוול
ג'ורג' ריצ'רד ליטקוט בוול (באנגלית: George Richard Lytcott Bovell; נולד ב-18 ביולי 1983) הוא שחיין טרינידדי, המתחרה בסגנונות מעורב אישי, חופשי וגב. בוול הוא השחיין הטרינידדי המצליח ביותר בכל הזמנים, והיחיד שזכה במדליה אולימפית, מדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי באולימפיאדת אתונה (2004). בין מרץ 2004 לדצמבר 2005 החזיק בשיא העולם ב-200 מטר מעורב אישי בבריכות קצרות.
ביוגרפיה
בוול נולד בגוולף שבקנדה. אביו ג'ורג' עסק אף הוא בשחייה, בעת שלמד במכללה, ואמו, ברברה בישופ, הייתה אתלטית שהתחרתה בריצת 400 מטר וייצגה את ברבדוס באולימפיאדת מינכן (1972). אחיו הצעיר, ניק, אף הוא שחיין, והוא ייצג את טרינידד וטובגו באולימפיאדת בייג'ינג.
תחילת הקריירה - סגנון מעורב אישי
כשהיה בן 17 בלבד השתתף באולימפיאדת סידני (2000), במשחים ל-100 מטר חופשי, 200 מטר מעורב אישי ו-400 מטר מעורב אישי, אך באף אחד מהם לא עבר את שלב המוקדמות. באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה ב-2001 רשם הישג משמעותי ראשון בזירה הבינלאומית, כשהעפיל לשלב הגמר במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, וסיים במקום הרביעי.
שנתיים אחר כך, באליפות העולם בברצלונה, סיים במקום החמישי במשחה זה, וכן העפיל לשלב חצי הגמר במשחה ל-200 מטר חופשי, וסיים במקום העשירי. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באותה שנה (2003) בסנטו דומינגו, זכה בוול בשתי מדליות זהב, במשחים ל-200 מטר חופשי ו-200 מטר מעורב אישי, ובשתי מדליות כסף, במשחים ל-100 מטר חופשי ו-100 מטר גב.
בתחרות שנערכה באיסט מדו שבמדינת ניו יורק ב-25 במרץ 2004, קבע בוול שיא עולם ב-200 מטר מעורב אישי בבריכות קצרות - 1:53.93 דקות. הוא שבר את שיאו בן ה-10 שנים של יאני סייבינן מפינלנד (1:54.65 דקות), ושיאו שלו החזיק מעמד עד ה-8 בדצמבר 2005 בטרם נשבר בידי הונגרי אחר, לאסלו צ'ה, שהעמידו על 1:53.46 דקות.
באולימפיאדת אתונה רשם בוול את ההישג הטוב ביותר של שחיין טרינידדי אי פעם, כשזכה במדליית הארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. היה זה גם ההישג הטוב ביותר של המשלחת הטרינידדית כולה במשחקים אלה. בנוסף, העפיל לשלב חצי הגמר במשחים ל-100 ו-200 מטר חופשי, ובשניהם סיים במקום ה-11.
המשך הקריירה - סגנון חופשי
באליפות העולם שנערכה במלבורן ב-2007 החל להתמקד בסגנון חופשי, והתחרה במשחים ל-50 ו-100 מטר. בראשון סיים במקום ה-17, במרחק של מאית השנייה מהעפלה לחצי הגמר, ובשני סיים במקום ה-47. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באותה שנה בריו דה ז'ניירו זכה במדליית הארד במשחה ל-50 מטר חופשי, ובמשחה ל-100 מטר חופשי סיים במקום השביעי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נבחר בוול לשאת את דגל טרינידד וטובגו בטקס הפתיחה של המשחקים. במשחה ל-50 מטר חופשי העפיל לשלב חצי הגמר וסיים במקום ה-11, ובמשחה ל-100 מטר חופשי לא עבר את שלב המוקדמות.
באליפות העולם בשחייה בבריכות קצרות שנערכה באיסטנבול ב-2012 זכה בוול במדליית ארד במשחה ל-100 מטר מעורב אישי, וכן סיים במקום הרביעי במשחה ל-50 מטר חופשי. באולימפיאדת לונדון (2012) העפיל בוול לשלב הגמר במשחה ל-50 מטר חופשי וסיים במקום השביעי. בנוסף, השתתף במשחה ל-100 מטר גב, אך לא עבר את שלב המוקדמות.
בשנת 2013 רשם בוול את הישג השיא שלו באליפויות העולם בשחייה, כשזכה במדליית הארד במשחה ל-50 מטר חופשי באליפות העולם בברצלונה. גם במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בטורונטו ב-2015 זכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי.
דיקדיק כסוף
דיקדיק כסוף (שם מדעי: Madoqua piacentinii), הוא מין אנטילופה זעירה ונדירה בסוג דיקדיק שבשבט אנטילופות סבך האנדמית לקרן אפריקה. הדיקדיק הכסוף תואר מדעית לראשונה בשנת 1911 על ידי הלוטננט קולונל הבריטי ראלף אוולין דרייק-ברוקמן (1875–1952) שהיה חוקר טבע ומחבר מספר ספרי טבע, ביניהם, "היונקים של סומליה". היו הצעות בעבר שהדיקדיק הכסוף מהוות תת-מין של דיקדיק סולט, אולם טקסונומים רבים ראו בו מין נפרד וזוהי הדעה המקובלת כיום. זהו המין הקטן והנדיר בסוג דיקדיק, ובין האנטילופות הבודדות שהרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור שלהן.
מראה ואנטומיה
הדיקדיק הכסוף קטן באופן עקבי ממיני הדיקדיק האחרים: גובהו בכתפיים: 33-30 ס"מ, אורך ראשו וגופו: 50-45 ס"מ ומשקלו 2–3 ק"ג בלבד. מבנה גופו קומפקטי, צר ועגלגל, צווארו דק וארוך יחסית לגופו, וראשו משולש ובעל חרטום קצר. אוזניו גדולות יחסית לגופו ומשולשות בקצוות (אם כי קטנות יותר בהשוואה לדיקדיקים אחרים), וזנבו קצרצר מאוד (5-4 ס"מ). עיני הדיקדיק גדולות במיוחד וממוקמות בצידי ראשו, כשצבע הקשתית שלהן חום-כתום והאישונים גדולים מן הרגיל. הרגליים דקיקות וארוכות כמקלות, והן נתמכות על ידי פרסות עדינות וחדות.
הפרווה של הדיקדיק הכסוף רכה וקטיפתית, וצבעיה גורמים לדמיון רב בינו לבין הביירה המצויה בסומלילנד. המראה הכללי הוא של גוון כסף-מתכתי הנוטה להתכהות מעט באזור הגב והכתפיים - בדרך כלל עם גוונים של אפור-צפחה. הצוואר והגרון נוטים להיות בצבע אפרפר-כסף חיוור ובהיר מאוד. הרגליים בצבע חום בהיר אדמוני, והגחון ופנים הרגליים בצבע צהבהב קרמי או לבנבן. הברק הכסוף של הפרווה נובע מצבעי השערה: מרביתה בצבע בהיר להוציא קטע שחרחר באמצע והקצה אף הוא שחור. ראשו של הדיקדיק הכסוף ססגוני למדי: הלחיים בצבע כסף חיוור לעומת המצח והחרטום שצבעם אפור-כסוף כהה. בין העיניים יש כתם כתום-אדמדם שמשתרע לעיתים עד השפה, וקצה החוטם שחרחר. במרכז המצח ישנו כתם בצבע כתום-צהבהב עם קצוות שיער שחורות אשר ממוקם במקום בו אמורה להיות ציצת שיער שנעדרת לעיתים קרובות אצל מין זה. סביב העיניים יש טבעות לבנות דקות שפחות בולטות לעומת מינים אחרים, ומהחלק האחורי נמשך פס לבנבן עד לאוזן. השפתיים והסנטר בצבע לבנבן. האוזניים בצבע אפרפר-לבנבן בצד הפנימי וכתמתם בצד האחורי, ויש להן רצועה שחורה צרה בקצה.
תפוצה ואקולוגיה
בית הגידול של דיקדיק כסוף נמצא באזורים נמוכים מאוד בגובה של 100–200 מטר מעל פני הים, וכולל סבך צפוף הגדל לאורך מישור החוף הסומלי המרכזי שבו יש כתמים של קרקעות פוריות וחול תחת הרוח הימית העזה המשמשת כאמצעי קירור יעיל לדיקדיק. בחלק הדרום-מזרחי של אתיופיה, הדיקדיק הכסוף נמצא בארץ שיחים הכוללת סבך צפוף למחצה של שיחי המור (Commiphora; קומיפורה) ועצי שיטה וכן באגני ניקוז של נהרות או סוואנת שיחים דוקרנית. מגבלת הגובה העליון של הדיקדיק באתיופיה היא 1,000 מטר מעל פני הים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 100–250 מילימטר לשנה.
הדיקדיק הכסוף ניזון מגפנים, עלים של שיחים ועצים שונים, פירות, דשא ירוק, וצמחייה נמוכה אחרת הנמצאת סמוך לגובה הקרקע. טורפים גדולים, נדירים כיום בסומליה, ובין הטורפים הפוטנציאליים שלו באזור ניתן למנות סרוואל, קרקל, חתול בר, פיתון, תן וצבוע. אין שום מידע זמין על האקולוגיה שלו, וניתן להניח שאורח חייו דומה לדיקדיקים האחרים: פעיל יום, חי בזוגות למשך כל חייו, וטריטוריאלי. הנקבה תמליט פעמיים בשנה עופר יחיד, אשר ישהה יחד עם הוריו עד גיל 7 חודשים. תוחלת החיים בטבע נמוכה כנראה בדומה לדיקדיק סולט (4-3 שנים).
מצב
הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור של הדיקדיק הכסוף, בשל מחסור במשך שנים רבות בנתונים מטווח התפוצה הידוע שלו עקב המצב הפוליטי הרעוע בסומליה. היקף התפוצה שלו באתיופיה שבה התגלה לראשונה בשנת 2006, כמו גם צפיפות האוכלוסייה - אינה ידועה נכון להיום, וכן טרם ידוע האם טווח התפוצה בסומליה ובאתיופיה נפרד או מחובר. עקב כך, הדיקדיק הכסוף מסווג בינתיים כמין חסר נתונים (DD). מגמת האוכלוסייה שלו לעומת זאת, נמצאת בוודאות בירידה.
בית הגידול של הדיקדיק הכסוף מאוים על ידי נוכחות אנושית מוגברת ופעילות אחרת; במהלך התקופה הגרועה ביותר של מלחמת האזרחים בסומליה, פעמים רבות נסעו לאורך כבישי החוף שיירות כבדות של לוחמים חמושים אשר בוודאי יכלו בקלות לטבוח בדיקדיקים שחלפו בצידי הדרכים. העורות של הדיקדיק הכסוף מוערכים מאוד בתור חפצי אומנות ונוי ובשרו משמש לבשר.
מין זה לא מתרחש כלל באזורים מוגנים, בשל המצב הפוליטי הרעוע הן בסומלי האתיופית והן בסומליה השכנה בה יש מאבק בלתי פוסק בין הממשל המרכז לבין ארגונים בדלנים או ארגוני טרור כדוגמת א-שבאב, היזבול אסלאם ולאחרונה גם המדינה האסלאמית. מספר קטן מאוד של דיקדיקים כסופים נמצא בשבי בשנת 2013 בגן חיות במוסקבה, ומדובר כנראה בפעם הראשונה מאז גילוי המין שבו הוא מגודל בשבי. בהתחשב בתגלית של גילוי המין באתיופיה, נדרשים סקרים נוספים כדי להבין טוב יותר את טווח התפוצה ואומדן ומגמת האוכלוסייה של המין.
ב-1999, האוכלוסייה המשוערת של הדיקדיק הכסוף הייתה בסביבות 30,000 פרטים בחופי סומליה, וההערכה התבססה על צפיפות ממוצעת של 2.0 פרטים לק"מ על פני שטח תפוסה של 15,000 ק"מ. מאחר שאומדן זה נעשה טרם גילוי המין באתיופיה ובמהלך העשורים האחרונים לא נעשתה הערכה נוספת, לא ניתן לקבוע את האומדן הנוכחי של האוכלוסייה העולמית.
אטיין באלה
אטיין באלה (בצרפתית: Etienne Baele; 29 באפריל 1891 – 1975) היה גנרל בלגי אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא בלגיה בין 1950–1951, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1951–1952.
ביוגרפיה
באלה נולד ב-29 באפריל 1891, והתגייס לצבא בלגיה. ב-26 בדצמבר 1938 הוא הועלה לדרגת קולונל, ובמהלך הקרב על בלגיה במלחמת העולם השנייה פיקד על רגימנט הארטילריה ה-7. לאחר כיבוש בלגיה בידי הגרמנים הצטרף לצבא בלגיה החופשית, וב-26 ביוני 1944 הועלה לדרגת גנרל מאיור. בפברואר 1950 מונה לראש המטה הכללי של הצבא הבלגי, וב-2 באפריל 1951 עזב את התפקיד כדי לשמש כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו - השני בתולדות התפקיד אחרי עומר בראדלי. ב-1952 הוא הוחלף בידי צ'ארלס פולקס. הוא נפטר ב-1975.
רלוקסיפן
רלוקסיפן (באנגלית Raloxifene) היא תרופה אוראלית המשווקת גם תחת השם אוויסטה ושייכת לקבוצת התרופות SERM (תרופות המווסתות סלקטיבית את קולטני האסטרוגן). רלוקסיפן משפיעה על פעילות הורמון האסטרוגן על העצמות וכן על חוסר פעילות האסטרוגן על הרחם והחזה. התרופה משמשת כתרופת מניעה למחלת דלדול עצמות (אוסטאופרוסיס) אצל נשים הנמצאות בגיל המעבר.
ב-14 בספטמבר בשנת 2007 הכריז מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) כי רלוקסיפן היא תרופה מאושרת המפחיתה את הסיכוי לחלות בסרטן השד עבור נשים בגיל העמידה עם בעיית דלדול עצמות ועבור נשים בגיל העמידה הנמצאות בסיכון.
התרופה משווקת בישראל תחת השם EVISTA המיוצרת על ידי חברת התרופות הבינלאומית אלי לילי. כמו כן, התרופה משווקת תחת השם רלוקסיפן על ידי חברת התרופות הישראלית טבע.
התרופה כלולה בסל הבריאות של מדינת ישראל החל משנת 2003 וניתנת רק באמצעות מרשם מרופא מומחה.
הרכב ותיאור כימי
תרופות מסוג SERM, וביניהן גם רלוקסיפן, מחקים את פעולת הורמון האסטרוגן ברקמות מסוימות בגוף ומבטלות את השפעת האסטרוגן ברקמות אחרות.
יעוד התרופה
רלוקסיפן מיועדת עבור טיפול ומניעה של דלדול עצמות עבור נשים בגיל המעבר. בנוסף התרופה משמשת כטיפול מונע המפחית את הסיכוי לחלות בסרטן השד.
במקביל לשימוש ברלוקסיפן עבור טיפול והמניעה בדלדול עצמות יש לקחת תוספי מזון או לאכול מאכלים העשירים בסידן וויטמין D על בסיס יומי.
הגבלות ואיסורים
חל איסור על נשים המניקות או על נשים בהריון לעשות שימוש בתרופה. נשים עם היסטוריה של פקקת (תרומבוזיס) או תסחיף ריאתי ידועות כרגישות יותר לתרופה.
תופעות לוואי
כמו כן, רלוקסיפן עלולה לגרום לעיתים רחוקות להיווצרות קרישי דם ברגליים, ריאות או בעיניים. תופעות לוואי נוספות העלולות להתרחש עם לקיחת התרופה הן נפיחות וכאבים ברגליים, קשיי נשימה, כאבי חזה ובעיות ראייה. רלוקסיפן היא תרופה טרטולוגית ולכן עלולה לגרום לפגמים ביילודים של נשים אשר לקחו את התרופה בזמן היריון.
במחקר אשר פורסם בשנת 2006 בכתב העת הרפואי ניו אינגלנד נמצא כי התרופה הגבירה את הסיכוי לפתח התקף לב וקרישי דם יותר מאשר תרופת הפלצבו באותו הניסוי.
שילוב התרופה כטיפול במחלת הסרטן
במחקרים שבוצעו בשנת 2006 עלה כי רלוקסיפן מפחיתה משמעותית את הסיכוי לחלות בסרטן השד ואת הסיכוי לפתח שברים בחוליות. עם זאת, השפעת התרופה על מחלות קרדיו-וסקולריות, הקשורות למחזור הדם, עדיין לא ברורה בצורה מוחלטת.
בשנת 2007 התרופה אושרה רשמית על ידי מנהל התרופות והמזון האמריקאי כתרופה המונעת התפתחות של סרטן השד אצל נשים אחרי גיל המעבר.
לאופולד, נסיך בוואריה
לאופולד מקסימיליאן יוזף מריה ארנולף, נסיך בוואריה (בגרמנית: Leopold Maximilian Joseph Maria Arnulf, Prinz von Bayern, 9 בפברואר 1846 – 28 בספטמבר 1930) היה גנרל-פלדמרשל גרמני ומפקדה של הארמייה התשיעית, ואחר כך של קבוצת ארמיות בצבא הגרמני, ולבסוף כיהן כמפקד העליון של הצבא הגרמני בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
קריירה מוקדמת
לאופולד נולד במינכן ללואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה ואוגוסטה פרדיננדה, ארכידוכסית אוסטריה. יחוסו המשפחתי הקדום כלל את ויליאם הכובש, לואי ה-14 ועוד. בשנת 1861 התגייס לאופולד לצבא הבווארי והוסמך כקצין. בשנת 1866 השתתף לאופולד במלחמת אוסטריה–פרוסיה כקצין תותחנים. בשנת 1870 השתתף לאופולד במלחמת פרוסיה צרפת ולחם בקרב סדאן. על פעולותיו בקרב קיבל לאופולד את צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, ואת צלב האבירים של המסדר הצבאי של מקס יוזף.
בשנים שלאחר מכן, בילה לאופולד חלק גדול מזמנו בנסיעות ברחבי אפריקה, אסיה ומדינות אירופה. לאופולד נשאר בצבא והתקדם בסולם הפיקוד, בשנת 1881 מונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-1, בשנת 1887 מונה למפקד הקורפוס הבווארי ה-1, בשנת 1892 מונה למפקד האזור הצבאי הרביעי, ובשנת 1893 מונה למפקח הכללי של הצבא הבווארי. בשנת 1905 קודם לדרגת גנרלפלדמרשל בצבא בוואריה, ובשנת 1913 פרש לאופולד מהצבא.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
ב-16 באפריל 1915 נקרא לאופולד לפקד על הארמייה התשיעית הגרמנית במקום אוגוסט פון מקנזן. הוא פיקד עליה בקרבות החזית המזרחית והוכיח את עצמו בתור מפקד מעולה. לאחר שכבש את ורשה מונה בנוסף למפקד קבוצת הארמיות לאופולד מבוואריה, שהורכבה מכוחות גרמניים ואוסטרו-הונגרים. ב-5 באוגוסט 1915 קיבל את עיטור הצלב הגדול של המסדר הצבאי של מקס יוזף (העיטור הכי גבוה בבוואריה), וב-9 באוגוסט 1915 קיבל את עיטור הפור לה מריט.
ב-1 באוגוסט 1916 קיבל לאופולד דרגת גנרלפלדמרשל בצבא פרוסיה, וב-29 באוגוסט לאחר הצלחת מתקפת ברוסילוב הרוסית, מונה לאופולד למפקד העליון של הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית, במקום פאול פון הינדנבורג שמונה לראש המטה הכללי הגרמני. ב-25 ביולי 1917 קיבל לאופולד תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט. בשל מעמדו היה לאופולד מועמד למלך פולין. ב-4 במרץ 1918 קיבל לאופולד את הצלב הגדול של צלב הברזל (שהוענק רק 5 פעמים במהלך המלחמה). לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק פרש שוב לאופולד מהצבא וחזר לביתו במינכן, שם חי עד למותו ב-28 בספטמבר 1930.
משפחתו
לאופולד התחתן ב-20 באפריל 1873 עם גיזלה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. נולדו להם 4 ילדים:
רככת בית הקול
רככת בית הקול (באנגלית: Laryngomalacia) היא הסיבה השכיחה ביותר לסטרידור בתינוקות, שבה סחוסי הגרון קורסים בזמן שאיפה, וגורמים לחסימת דרכי הנשימה.
סימנים
הסימנים הראשונים מופיעים בדרך כלל בשבועות 2-4 לאחר הלידה. התינוקות משמיעים קול רעש גבוה (המכונה סטרידור) בעת שאיפת אוויר. אופייני שרעש זה מתחזק בזמן בכי, אכילה ושכיבה על הגב.
אבחנה
האבחנה נעשית על פי ההיסטוריה הרפואית ובדיקת בית הקול באמצעות צינור דק וגמיש המכיל סיבים אופטיים. הבדיקה מתבצעת בערנות כאשר הצינור מוחדר דרך האף.
באופן כללי ניתן לזהות בבדיקה 5 סוגים של רככת בית הקול:
א. צניחה פנימה של הקפלים הארי-אפיגלוטיים בזמן שאיפה.
ב. מכסה בית קול (אפיגלוטיס) ארוך וצינורי.
ג. תמט קדמי ומדיאלי של סחוסי האריתנואיד.
מהלך
בדרך כלל הסימנים מתגברים בחודשים הראשונים לחיים, ולאחר מכן נחלשים בהדרגה עד העלמות מוחלטת בגיל 18 עד 24 חודשים. במרבית המקרים תתרחש הבראה עצמונית כך שלא נדרש כל טיפול פרט למעקב. יחד עם זאת, חלק קטן מהתינוקות (כ-5 אחוז) סובלים מהפרעות קשות יותר, בהם הפרעות אכילה, קושי נשימתי ניכר ודום נשימה בשינה, והם יצטרכו לעבור טיפול ניתוחי.
טיפול ניתוחי
הטיפול בניתוח מתבצע בהרדמה כללית באמצעות מיכשור המוכנס לבית הקול דרך הפה. במהלך הניתוח מבצעים חיתוך דו-צדדי של קפלי הרירית המחברים בין סחוס האריטנואיד לבין סחוס מכסה בית הקול (אפיגלוטיס). לעיתים נדרש גם חיתוך של השוליים הצדדיים של סחוס מכסה בית הקול. החיתוך מתבצע באמצעות קרן לייזר או מספריים מתאימים. שיעור ההצלחה של הטיפול הניתוחי הוא גבוה ביותר.
מוחמד זאהיר שאה
מוחמד זאהיר שאה (בפשטו: محمد ظاهرشاه, בפרסית: محمد ظاهر شاه; 16 באוקטובר 1915 - 23 ביולי 2007) היה המלך האחרון של אפגניסטן, מ-1933 ועד שהודח בהפיכה ב-1973. לאחר שובו מהגלות, קיבל בשנת 2002 את התואר "אבי האומה" האפגנית, בו החזיק עד מותו.
ורנר פרירס
ורנר פרירס (בגרמנית: Werner Freers; נולד ב-19 ביולי 1954) הוא איש הבונדסוור ומאז 10 בדצמבר רמטכ"ל המפקדה העליונה של בעלות הברית באירופה.
מוחמד זאהיר שאה
רקע משפחתי וראשית חייו
זאהיר שאה נולד ב-16 באוקטובר 1915 בקאבול שבאפגניסטן. הוא היה בנו של מוחמד נאדיר שאה, חבר בכיר במשפחת המלוכה אשר על פי המסורת מיוחסת לשאול המלך, והוא נחשב למפקד העליון של הצבא האפגני תחת המלך לשעבר חאן אמאנאללה. נאדיר שאה תפס את השלטון לאחר שהוציא להורג את המלך הקודם, חביבואללה ראזי ב-10 באוקטובר 1929. אביו של מוחמד זאהיר, בנו של סרדר מוחמד יוסוף חאן, נולד בדהרה דון, הודו הבריטית, לאחר שמשפחתו שהוגלתה בעקבות המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה. נאדיר שאה היה צאצא של סרדאר סולטן מוחמד חאן טלאהי, אחיו למחצה של אמיר דוסט מוחמד חאן. סבו, מוחמד יחיא חאן (חמיו של אמיר יעקוב חאן) היה הממונה על המשא והמתן עם ההנהגה הבריטית על אמנת גנדאמאק (Gandamak). לאחר הפלישה הבריטית בעקבות הריגתו של סר לואיס קווניארי ב-1879 יעקוב חאן, יחיא חאן ובניו והנסיכים מוחמד יוסוף חאן ומוחמד עאסף חאן נתפסו על ידי הבריטים והועברו למשמורת תחת הראג' הבריטי, שם הושארו בכוח עד ששני הנסיכים הוזמנו חזרה לאפגניסטן על ידי אמיר עבדור רחמן חאן בשנה האחרונה למלכותו (1901). בתקופת שלטונו של אמיר חביבואללה הם קיבלו את התואר בני לווייתו של המלך.
ורנר פרירס
חייו
קיבל הכשרה בחינוך באוניברסיטת המבורג. ב-1974 התגייס לצבא ולמד טיסה. ב-1978 הוכשר כטייס מסוקים ושירת בחיל האוויר הגרמני כטייס מסוקים משנת 1979 עד 1980 לאחר מכן עבר לפיקוד 1 של הלופטוואפה והוסיף וכיהן שם עד 1982 כקצין ראשי לתפעול והדרכה לאחר מכן הועבר למיניסטר הטייסת 101 עד 1983.
מוחמד זאהיר שאה
רקע משפחתי וראשית חייו
זאהיר שאה התחנך בכיתה מיוחדת עבור הנסיכים בתיכון חאביבה בקאבול. הוא המשיך את לימודיו בצרפת, שאליה אביו נשלח בשליחות דיפלומטית, ולמד במכון פסטר ובאוניברסיטת מונפלייה. כשחזר לאפגניסטן הוא עזר לאביו ולדודיו להחזיר את הסדר ולהשיב את שליטת הממשלה לאחר תקופה של אי סדר במדינה. הוא נרשם מאוחר יותר לבית הספר למקצועות חי"ר ונתמנה ליועץ חשאי. זאהיר שאה כיהן בתפקידים ממשלתיים כסגן שר המלחמה ושר החינוך. זאהיר שאה היה דובר פשטו, פרסית וצרפתית.
ורנר פרירס
חייו
ב-1987 סיים קורס במכללת צוות בהמבורג ב-1992 קיבל תפקיד במטה המשותף של הכוחות המזוינים שבו כיהן עד 1997. ב-1994 הוצב בבגדאד במסגרת משימה של האו"ם לפקח על השמדת הטילים של סדאם חוסיין. ב-1995 יצא למשימה שמטרתה הייתה חילוץ והגשת עזרה רפואית לפקחי האו"ם יחד אתו פיקד על המשימה הנס פטר פון קירשבאך. המשימה הוכתרה בהצלחה.
מוחמד זאהיר שאה
המלך האחרון של אפגניסטן
זאהיר חאן הוכתר למלך (השאה) ב-8 בנובמבר 1933, בגיל 19, אחרי רצח אביו מוחמד נאדיר שאה. בעקבות עלייתו על כס המלוכה הוא קיבל את התואר המלכותי "בוטח באלוהים וחסיד האסלאם". במשך שלושים השנים הראשונות הוא לא שלט ביעילות וויתר מכוחו לטובת דודיו מצד אביו, מוחמד האשם חאן ושאה מחמוד חאן. תקופה זו התאפיינה בטיפוח יחסי החוץ של אפגניסטן עם הקהילה הבינלאומית, בתוך כך בשנת 1934, אפגניסטן הצטרפה לחבר הלאומים תוך קבלת הכרה רשמית מארצות הברית. עד סוף שנות ה-30 אפגניסטן הגיעה להסכמים על סיוע וסחר חוץ עם מדינות רבות, בעיקר גרמניה, איטליה ויפן.
ורנר פרירס
חייו
תמך בסיוע הגרמני לפלישה לאפגניסטן ובתקופות מסוימות פיקד על שלושה רבעים מהחיילים הגרמנים שהוצבו שם. ב-2003 פיקד על החטיבה הרב לאומית של קאבול. ב-2007 קיבל דרגת אלוף. בשנים 2010-2012 כיהן בתפקיד של "Inspector of the Army" (החליף את ברונו קרסדורף בשנת 2012). ב-10 בדצמבר 2012 מונה לרמטכ"ל כוחות בעלות הברית באירופה.
מוחמד זאהיר שאה
המלך האחרון של אפגניסטן
זאהיר שאה סיפק סיוע, נשק ולוחמים אפגנים למורדים האויגורים והקירגיזים המוסלמים שהקימו את הרפובליקה הראשונה של מזרח טורקסטן. הסיוע לא הספיק כדי להציל את הרפובליקה הראשונה של מזרח טורקסטן, וכמו האפגנים, גם הכוחות האויגורים והקירגיזים הובסו בשנת 1934 על ידי הדיוויזיה הסינית-מוסלמית ה-36 של הצבא המהפכני הלאומי של קוומינטנג בקרב קשגר ובקרב ירקנד. כל המתנדבים האפגנים נהרגו על ידי החיילים המוסלמים הסיניים, אשר בהמשך ביטלו את הרפובליקה הראשונה של מזרח טורקסטן, והשיבו את שליטת הממשלה הסינית בשטח.
ורנר פרירס
חייו
נשוי ואב לשלושה ילדים.
מוחמד זאהיר שאה
המלך האחרון של אפגניסטן
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, זאהיר שאה הכיר בצורך למודרניזציה של אפגניסטן וגייס מספר יועצים זרים לסיוע בתהליך. בתקופה זו האוניברסיטה המודרנית הראשונה של אפגניסטן נוסדה. עם זאת במהלך תקופת שלטונו מספר התקדמויות פוטנציאליות ורפורמות לא יצאו לפועל כתוצאה מפלגנות וסכסוכים פוליטיים.
רק ב-1963 זכה המלך במלוא כוח השלטון. ועל אף הפלגנות והסכסוכים הפוליטיים, חוקה חדשה הונהגה ב-1964 שהפכה את אפגניסטן למדינה דמוקרטית מודרנית ידי החדרת בחירות חופשיות, פרלמנט, זכויות אזרח, זכויות נשים ובחירות כלליות.
בתקופת שלטונו לפחות 5 מטבעות פול (מאית מאפגני, ההילך החוקי של אפגינסטן) נשאו את הכתובת בערבית "المتوكل على الله محمد ظاهر شاه" שפירושה "הנשען על אללה, מוחמד זאהיר שאה". הכתובת "הנשען על אללה" נלקחה מהקוראן, סורה 8, פסוק 61.
עד שהוא חזר לאפגניסטן במאה עשרים ואחת, שלטונו התאפיין בתקופה ארוכה של שלום, אך ללא התקדמות משמעותית.
גלות
בשנת 1973, בעוד שזאהיר שאה היה באיטליה, שם עבר ניתוח עיניים וטיפול במתנת, דודו וראש הממשלה לשעבר מוחמד דאוד חאן ביים הפיכה והקים ממשלה רפובליקנית. זאת לאחר שעשור קודם לכן, מוחמד דאוד חאן אולץ להתפטר מראשות הממשלה על ידי זאהיר שאה. זאהיר שאה לא הסתכן במלחמת אזרחים וויתר על השלטון.
זאהיר שאה חי בגלות באיטליה במשך עשרים ותשע שנים בוילה בקהילה אמידה של אולגיאטה בוילה קאסיה, צפונית לרומא שם העביר את זמנו במשחק גולף ושחמט וטיפוח גינתו. נאסר עליו לשוב לאפגניסטן בתקופת השלטון הקומוניסטי שנתמך על ידי הסובייטים בשנות ה-70 המאוחרות. בשנת 1983 במהלך המלחמה הסובייטית באפגניסטן, זאהיר שאה התערב בזהירות בתוכניות לעמוד בראשות הממשלה הגולה. בסופו של דבר תוכניות אלה לא יצאו לפועל משום שלא הצליח להגיע להסכמה עם הפלגים האיסלאמיסטים בעלי ההשפעה.
בשנת 1991, זאהיר שאה ניצל מניסיון התנקשות באמצעות סכין על ידי אדם אשר התחזה לעיתונאי פורטוגזי.
חזרה לפוליטיקה באפגניסטן
באפריל 2002, כשהמדינה כבר לא הייתה תחת שלטון הטליבאן, חזר זאהיר שאה לאפגניסטן בליווי חאמיד כרזאי, כדי לפתוח את הלויה ג'ירגה, שהתכנסה ביוני 2002. לאחר נפילת הטליבאן, היו שיחות פתוחות על חזרתו למלוכה. זאהיר שאה עצמו היה ידוע כי מי שמוכן לקבל כל אחריות שתטיל עליו הלויה ג'ירגה. עם זאת הוא נאלץ לקחת צעד הצידה לבקשת ארצות הברית שכן רבים מצירי הלויה ג'ירגה היו מוכנים להצביע עבורו ובכך לחסום את חאמיד כרזאי, המועמד אשר נתמך על ידי ארצות הברית. בעוד שהוא הכין את הקרקע לעמוד בראשות המדינה, הוא הודיע כי אין זה נחוץ שהוא יהיה מונרך:. הוא קיבל את התואר "אבי האומה" בחוקה הנוכחית של אפגניסטן. המסמל את תפקידו בהיסטוריה של אפגניסטן כסמל לאחדות לאומית. התואר של "אבי האומה" נמחק עם מותו.
חמיד כרזאי, דמות בולטת מחמולת פשטוני פופלאזי, הפך לנשיא אפגניסטן ואילו קרובי משפחתו ותומכיו של זאהיר שאה התמנו לתפקידי מפתח במנגנון ממשלת המעבר. זאהיר שאה חזר אל הארמון הישן שלו. בביקורו בצרפת באוקטובר 2002, הוא החליק במקלחת ונפצע בצלעותיו וב-21 ביוני 2003 במהלך בדיקה רפואית בצרפת הוא שבר את עצם הירך שלו.
ב-3 בפברואר 2004, זאהיר הוטס מקאבול לניו דלהי, הודו, לצורך טיפול רפואי, זאת לאחר שהתלונן על בעיה במעיים. הוא אושפז במשך שבועיים ונשאר בניו דלהי תחת השגחה. ב-18 במאי 2004, הוא הובא לבית חולים באיחוד האמירויות הערביות בגלל דימום מהאף שנגרם מחום. ב-7 בדצמבר 2004 זאהיר שאה השתתף בהשבעה של חמיד כרזאי כנשיא אפגניסטן. בשנות חייו האחרונות, הוא היה שברירי ונדרש היה להצמיד מיקרופון לצווארונו כדי שניתן יהיה לשמוע את קולו החלש. בינואר 2007, זאהיר נהיה לחולה אנושות ורותק למיטתו.
מותו
ב-23 ביולי 2007, מת מוחמד זאהיר שאה במתחם הארמון הנשיאותי בקאבול לאחר מחלה ממושכת.
מותו הוכרז בטלוויזיה הלאומית על ידי הנשיא כרזאי והלווייתו התקיימה יום למחרת. מסע הלוויה החל בחצר הארמון הנשיאותי, שם אישים פוליטיים ומכובדים הביעו את תנחומיהם, משם ארונו נלקח למסגד לפני שהועבר למאוזוליאום המלכותי בגבעות מרנג'אן.
ריאה קנטו
ריאֶה קנטו (ביפנית: 金藤理絵; באנגלית: Rie Kaneto; נולדה ב-8 בספטמבר 1988) היא שחיינית יפנית, היא האלופה האולמפית (ריו דה ז'ניירו 2016), סגנית אלופת העולם בבריכת 25 מטר (דוחא 2014), אלופת האוניברסידאה (בלגרד 2009) ושיאנית אסיה הנוכחית (2016) במשחה ל-200 מטר חזה.
ביוגרפיה
קנטו נולדה בשוברה, במחוז הירושימה. היא החלה להתאמן בשחייה בגיל 8. היא מתאמנת בהדרכתו של צויושי קאטו.
2007
באוניברסיאדה שנערכה בבנגקוק, תאילנד בשנת 2007 זכתה קנטו במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:25.63 דקות.
2008
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה קנטו במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:25.14 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:24.62 דקות.
אלופת האוניבסיאדה
באוניברסיאדה שנערכה בבלגרד, סרביה בשנת 2009 זכתה קנטו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אוניברסיאדה חדש של 2:22.32 דקות. חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה ברומא איטליה בסוף יולי אותה שנה היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.03 דקות. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:22.92 דקות.
2010
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באירוויין קליפורניה בשנת 2010 סיימה קנטו במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:24.85 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדובאי איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:22.11 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:21.36 דקות ועלתה מהמקום הרביעי ובמקום 23 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.74 דקות.
2011
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי סין בשנת 2011 סיימה קנטו במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:25.36 דקות ובמקום 24 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.56 דקות.
2013
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד בשנת 2013 סיימה קנטו במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:22.96 דקות.
סגנית אלופת עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא קטר בדצמבר אותה שנה זכתה קנטו במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:17.43 דקות, אחרי קנקו וטנבה (2:16.92 דקות) ולפני שיאנית העולם ריקה מילר פדרסן מדנמרק (2:17.83 דקות).
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה בשנת 2015 סיימה קנטו במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.19 דקות. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:22.88 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 18 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.71 דקות.
שיאנית אסיה
באליפות יפן שנערכה בטוקיו ב-9 באפריל 2016 זכתה קנטו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אסיה חדש של 2:19.65 דקות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה קנטו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:20.30 דקות, לפני יוליה יפימובה מרוסיה (2:21.97 דקות) וג'ינגלין שי מסין (2:22.28 דקות).
בתחרות שנערכה בברלין, גרמניה במסגרת סבב הגביע העולמי (בריכת 25 מטר), ב-31 באוגוסט אותה שנה היא קבעה במשחה ל-200 מטר חזה שיא אסיה חדש של 2:16.27 דקות.
שמגר בן ענת
שַׁמְגַּר בֶּן עֲנָת לפי המקרא, היה השופט השלישי ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
ספר שופטים אינו מרחיב רבות על קורותיו, ומסתפק בשני פסוקים בלבד:
ייחודו של הסיפור
בסיפורו של שמגר בן-ענת, בניגוד לשאר השופטים, ממעט הכתוב במסירת פרטים אישיים אודות שבטו, משפחתו, ייחוסו, מקום מושבו או מצבו הכלכלי. אין בסיפורו גם את המוטו המעגלי המאפיין את ספר שופטים (חטא ← עונש ← זעקה לה' ← ישועה וחוזר חלילה). הסופר המקראי מסתפק בתיאור קצר וענייני של האירועים.
כמו כן קיים בסיפורו אלמנט רב של הקצנה. על פי המסופר נלחם שמגר בן־ענת במלמד בקר, כלי נשק בלתי שגרתי בלבד, והרג באמצעותו 600 פלשתים.
מקור שמו
שמו של שמגר בן-ענת אינו נשמע כשם עברי. הסיבה לכך היא אזכור האלילה הכנענית הלוחמת ענת כחלק משמו. זאת ועוד, השם "שמגר" הוא שם יחידאי במקרא. יתר על-כן, יש המוצאים תימוכין לכך ששמגר בן-ענת לא היה מבני ישראל, בכך ששמו מוזכר לצדה של יעל אשת הקיני, אשר גם היא לא הייתה מבני ישראל.
ההסברים למקור שמו של שמגר בן-ענת הם רבים, ובהם ניתן למצוא את ההסברים להלן:
הצירוף "בן-ענת" נמצא חרות אף על ראשי חצים שנתגלו בבקעת הלבנון ובאל-ח'דר שליד בית לחם (מהמאות ה-11 וה-12 לפני הספירה). ניתן איפוא לשער כי השם "בן-ענת" הוא כינוי שנשאו לוחמים מקצועיים בכנען.
ג'מאל סג'אתי
ג'מאל סג'אתי (בערבית: جمال سجاتي; נולד ב-3 במאי 1999) הוא אתלט אלג'יראי, סגן אלוף העולם (יוג'ין 2022) בריצת 800 מטר.
ביוגרפיה
סג'אתי נולד בתיארת שבאלג'יריה.
2021
בשנת 2021 הגיע סג'אתי לטוקיו שביפן על-מנת להשתתף בריצת 800 מטר באולימפיאדת טוקיו, אך עם הגעתו נמצא חיובי לנגיף קורונה, נכנס לבידוד ופספס את התחרות.
2022
במשחקי הים התיכון שנערכו באוראן שבאלג'יריה בשנת 2022 זכה סג'אתי במדליית זהב בריצת 800 מטר, בתוצאה של 1:44.52 דקות.
סגן אלוף העולם
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ארצות הברית בשנת 2022 זכה סג'אתי במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.14, אחרי עמנואל קוריר מקניה (1:43.71 דקות) ולפני מרקו ארופ מקנדה (1:44.28 דקות).
תפיסה שמיעתית
התפיסה השמיעתית מוגדרת כיכולת לתת משמעות לגירויים צליליים וכהבנת העולם השמיעתי ובחירת הצלילים המשמעותיים להסתגלות. התהליך התפיסתי מתואר כיכולת לעבד, לאצור ולארגן מסרים המגיעים דרך הערוץ השמיעתי.
חלקי האוזן ותהליך השמיעה
האוזן מחולקת לשלושה חלקים נפרדים: האוזן החיצונית, האוזן התיכונה והאוזן הפנימית.
האוזן החיצונית
החלק הנראה לעין של האוזן נקרא אֲפַרכֶּסֶת. האפרכסת עשויה ברובה מסחוס. עיצוב האפרכסת מותאם לקליטת קולות ולכוונם אל תוך חלקי האוזן הפנימית, ובכך לשפר את יכולת קליטת הקול מהסביבה. אפרכסת האוזן של האדם נמצאת בתנוחה קבועה, והשרירים שמיועדים להזיז את האפרכסת מנוונים, זאת בניגוד לחלק מבעלי חיים המסוגלים להזיז את האפרכסת של אוזנם. האפרכסת מתעלת את גלי הקול לתוך תעלת השֶמַע, שבקצה נמצא עור התוף. תעלת השמע בחלקה החיצוני עשויה מסחוס, ובעומקה, כשני שלישים ממנה נמצא בתוך עצם. היא מצופה בעור דק, המשכי לעור האפרכסת. בשליש החיצוני העור מכוסה בשערות ומצויות בו בלוטות זעירות, המפרישות חומר דביק, הנקרא שעוות האוזן. תפקיד השעווה הוא לקלוט אבק ולכלוך, וכן היא מכילה חומרים המגינים על האוזן מפני זיהומים. השעווה נוצרת רק בשליש החיצוני של התעלה, ומתפנה החוצה עם צמיחת העור מכוון עור התוף כלפי חוץ. ניקוי של האוזן עם קיסמי צמר גפן עלול לדחוס את השעווה לעומק ולגרום להצטברות פקקי שעווה (צרומן), או ליובש יתר והעדר שעווה ולכן לדלקות אוזן חיצונית. בקצה התעלה העמוק נמצא עור התוף, הוא מתוח בקצה צינור השמע, ומעברו השני האוזן התיכונה.
האוזן התיכונה
האוזן התיכונה היא מעין מגבר המגביר את תנודות קרום התוף ומעביר אותן לאוזן הפנימית. התנודות עוברות לאורך שלוש עצמות קטנטנות. העצם הראשונה, נקראת הפטיש, מחוברת לקרום התוף ונעה כאשר הוא רועד. כאשר הפטיש נע הוא מזיז איתו את העצם השנייה - הסַדָן, והוא בתורו מניע את העצם השלישית - הארכובה (סטאפס). התנודות עוברות דרך הארכובה אל החלון הסגלגל (Oval window) שהוא למעשה הכניסה אל האוזן הפנימית. עצמות השמע מחד, והפרש השטחים בין שטח עור התוף לשטח משטח הדריכה של הארכובה, גורמים להגברה של גל הקול ולהעברה יעילה של הקול מן האוויר לתנודות של גלי נוזל באוזן הפנימית. הגברה זו נועדה להתגבר על אובדן האנרגיה החל במעבר בין גלי קול המועברים באוויר לגלי קול המועברים בנוזל, ואלמלא הייתה קיימת היינו שומעים כאילו ראשנו מתחת לפני המים, ומדברים אלינו מחוץ למים.
תהליך השמיעה מורכב מהשלבים הבאים
בשלב הראשון, גלי הקול מגיעים אל עור התוף דרך תעלת השמע החיצונית. בשלב השני, עצמימי השמע של האוזן התיכונה (הפטיש, הסדן והארכוף) מתנודדים וגורמים לתזוזה של בסיס הארכוף, ליד החלון הסגלגל. בשלב השלישי, תנודות בסיס הארכוף מועברות דרך החלון הסגלגל (הפרוזדורי) אל חלל השבלול הפרילימפטי. בשלב הרביעי, התנודות מגרות את האיבר הקורטי ומייצרות אותות עצביים שמגיעים אל המוח דרך עצב השמע. לבסוף, האותות עוברים לחלקים המתאימים במוח. במוח יש ייצוג לצלילים מתדרים שונים באזורים מתאימים.
הבחנה שמיעתית
שלב חשוב בתהליך התפיסה השמיעתית הוא ההבחנה השמיעתית, המוגדרת כ"יכולתו של הפרט להכיר גירויים שונים ולהבדיל ביניהם בתוך מערכת חישתית אחת". יכולת זו כוללת מתן "שם" לגירוי או לסדרת גירויים והבחנה בייחודי שבהם. הלמידה להבחין כרוכה בלמידה לצפות בשוויון ובשוני שבין פריטים על בסיס קנה -מידה בעל ערך. תהליך ההבחנה מתרחש במהירות גדולה והקולט מסוגל להסיק מסקנות הכרניות על בסיס מספר קטן מאוד של תכונות. מנגנון ההבחנה אינו ייחודי לאדם. בעלי חיים מצוידים אף הם במנגנונים מובנים לזיהוי נתונים חשובים בסביבתם. ייחודיותה של המערכת התפיסתית האנושית היא ביכולתה לבנות ייצוג סמלי ומושגי לפריט המובחן.
ההבחנה השמיעתית מתרחשת בארבע רמות המתפתחות זו על גבי זו: ברמה הראשונה הגירוי מקבל ייצוג מוחשי בשעה שהילד מבחין בתכונותיו הייחודיות ויוצר דימוי המייצג אותו בזיכרון. ברמה השנייה הילד מסוגל לזהות את הגירוי כזה שהתנסה בו בצורות הופעה שונות. הרמה השלישית היא רמת ההכללה, בה הילד לומד להתנהג בשתי הזדמנויות שונות כבשוות. ברמה האחרונה, הפורמלית, ניתן שם למושג והילד יכול להשתמש בו שימוש לשוני.
רמת הזיכרון השמיעתי
הזיכרון השמיעתי מוגדר כיכולת להבחין ולשמר מידע שמיעתי כולל. במהלך התפתחותו הילד מכיר יותר ויותר דגמי צלילים ויוצר לעצמו ניסיון שמיעתי שיסייע לו להסביר ולהבין את סביבתו ביחס לגירויים דומים. פיתוח הזיכרון השמיעתי הוא תנאי בסיסי לבניית שפה. ילדים שמגלים איחור בהתפתחות הדיבור יכולים להיות בעלי שמיעה תקינה והבחנה שמיעתית טובה, אך אם הם סובלים מהפרעות בזיכרון קצר-טווח שמיעתי, יכולתם לשמר תבניות של גירויים שמיעתיים תהיה פגומה.