cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השביתה הכללית בניגריה (ינואר 2012)
ניגריה היא יצואנית נפט מספר שש בעולם, אך לא מייצרת בעצמה בנזין. את כל חומרי הדלק היא מייבאת. עד כה עמד מחיר הבנזין על כ-65 נאירה (1.63 ₪ ) לליטר, אך החל מ-1 בינואר 2012 קפץ המחיר הרשמי ל-138 ניירה (3.48 ₪) ואף יותר, במקומות מסוימים הוא הגיע ל-6.28 ₪. יחד עם מחירי בנזין קפצו מחירי התחבורה הציבורית והמזון. אנשים שביקרו בימי חג המולד את קרוביהם, לא יכלו לחזור הביתה, כי לא יכלו לשלם את המחיר. האיגודים המקצועיים של ניגריה קראו לשביתה. הנוער כבש כיכר בעיר הצפונית קנו וקרא לו "כיכר תחריר". השביתה התרחבה והוכרזה שביתה כללית בלתי מוגבלת בזמן. בניגריה מתח הולך וגובר בין נוצרים למוסלמים, אך בשביתה הזו פעלו כולם יחד. אך המשטרה תקפה את המפגינים בחריפות. כבר ביום השביתה הראשון נהרגו 12 מפגינים. אחרי 5 ימים של שביתה נכנע הנשיא גודלאק ג'ונתן והוריד את המחיר ל-90 ניירה. זוהי הצלחה חלקית, ובעיקר לא נוגעת בבעיה העיקרית, שהיא לא מחיר הדלק, אלא היעדר תעשייה לייצור דלק במדינה שמייצאת כל שנה מעל שני מיליון חביות נפט, יותר מלוב וכמעט כמו איראן.
במאבק לשינוי המצב הזה נפל קורבן ב-1995 הסופר והמחזאי קן סארו-ויווה
Apple Remote
ה-Apple Remote (שלט האפל) הוא שלט שדרכו ניתן לשלוט באמצעות קרני אינפרא-אדום במחשב המקינטוש או ב־Apple TV. השלט הוכרז על ידי סטיב ג'ובס ב-12 באוקטובר 2005. השלט מבוסס על עיקרון האייפוד שאפל ויש לו רק שבעה לחצנים - תפריט, הפעל או השהה, הגברת והנמכת ווליום, הרצה אחורה או "הקודם", הרצה קדימה או "הבא" ולחצן הבחירה המרכזי.
ג'ון פרדריק לאמפ
ביוגרפיה
לאמפ נולד בסקסוניה, אך היגר לאנגליה בשנת 1724 וניגן בסון בבתי אופרה. אשתו, איזבלה, הייתה גיסתו של המלחין תומאס ארן, שלאמפ עבד לצדו בעונות קונצרטים רבות. בדומה לארן, לאמפ כתב יצירות אופראיות באנגלית, כאקט של התרסה מול השתלטות האופרה האיטלקית, שהנדל ופורפורה קירבו אל לב הקהל הרחב. לאמפ, יחד עם הנרי קארי וג'. סץ סמית', ייסדו את מיזם האופרה האנגלית, שלא האריך ימים. הוא היה לידיד של צ'ארלס וסלי. בין יצירותיו לבימה האופרות הלעגניות "פירמוס ותיסבי" (1745) ו"הדרקון מוונטלי" (1734), שהצגותיהן לא ירדו מן הבימה במשך 69 לילות רצופים, שיא לימים ההם, מעבר להישג של "אופרת הקבצנים". במשך זמן מה התגורר בדבלין ואחר באדינבורו, שם נפטר.
טורקיה
טוּרְקִיָּה (מקובל גם: תורכיה; בטורקית: Türkiye), או בשמה הרשמי הרפובליקה הטורקית (Türkiye Cumhuriyeti "טִירְקִיֶיה גֻ'מְהוּרִיֶּתִי"), היא מדינה מוסלמית במזרח התיכון ובחבל הבלקן שבדרום-מזרח אירופה. טורקיה גובלת בדרום בים התיכון, בסוריה ובעיראק, במערב בים האגאי, בצפון-מערב ביוון ובבולגריה, בצפון בים השחור, בצפון-מזרח בגאורגיה ובמזרח בארמניה, באזרבייג'ן (דרך נחיצ'יבאן) ובאיראן. שפתה הרשמית היא הטורקית (שעד 1928 עשתה שימוש באלפבית הערבי, ומאז נכתבת באלפבית לטיני).
האזור בו נוסדה טורקיה המודרנית היה ערש הולדתן של תרבויות חשובות, בהן האימפריות הביזנטית והעות'מאנית. בשל המיקום האסטרטגי של טורקיה, בנקודת המפגש בין אסיה ואירופה, התרבות הטורקית היא מיזוג מיוחד במינו של המסורת המערבית והמזרחית. יש לה גם חשיבות גאו-פוליטית אסטרטגית משמעותית.
על אף שרוב תושביה מוסלמים, טורקיה היא רפובליקה מאוחדת וחוקתית. בשנת 2018 הוחלפה בה שיטת הממשל מפרלמנטרית לנשיאותית לאחר משאל עם.
מוסטפא כמאל אטאטורק הקים את המערכת הפוליטית שלה ב-1923, לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית. טורקיה נמנתה עם החברות המייסדות של האומות המאוחדות, וכמייסדת-חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, והצטרפה לנאט"ו ב-1952. טורקיה של אטאטורק התאפיינה בחילוניות ופתיחות למערב, מאפיינים שנחלשו בתקופתו של ארדואן.
מאז 2005 מנהלת טורקיה משא ומתן להצטרפות לאיחוד האירופי, כשב-2017 היא נדחתה באופן רשמי על ידי האיחוד עקב "צעדיה של טורקיה אל עבר משטר אוטוקרטי". הממשל של ארדואן, מאז עלייתו לשלטון, הנהיג חוקים ותקנות שמגבירים את השפעת האסלאם, ובכך מערערים את השפעת עקרונות ששת החיצים ומחלישים את חופש העיתונות.
שם המדינה
בטורקית עתיקה משמעות המילה "טורקי" היא "חזק". ישנן עדויות על שימוש בשם זה כבר בסביבות המאה ה-8, בכתובות האורחון של הגקטורקים מאסיה המרכזית.
הכתיב "תורכיה" מבוסס על תעתיק השם מתוך צורת הכתיבה שלו באותיות ערביות (تُرْكِيَا), שהייתה צורת הכתיבה התקנית של השפה הטורקית עד 1928; ואילו הצורה "טורקיה" מבוססת על תעתיק השם מתוך צורת הכתיבה שלו באותיות לטיניות (Türkiye), שהיא צורת הכתיבה התקנית בטורקית מאז רפורמת הכתב שהנהיג אטאטורק ב-1928. על פי כללי האקדמיה ללשון העברית הכתיב התקני הוא טורקייה.
בפי יהודים כונתה טורקיה במשך שנים רבות תוגרמה או תוגרמא, ובקיצור תוגר.
בחודש ינואר 2022 החליט נשיא המדינה, רג'פ ארדואן, לשנות את הצורה שבה כותבים באנגלית את שם המדינה "טורקיה" (Turkey), כך שתיכתב: Türkiye.
פרהיסטוריה של טורקיה
חצי האי אסיה הקטנה, המהווה את רוב שטחה של טורקיה המודרנית, הוא מהאזורים העתיקים בעולם, המיושבים ברציפות מאז תקופת האבן, וזאת בשל מיקומה במפגשן של אסיה ואירופה. היישובים המוקדמים ביותר מתקופת האבן, הנמנים עם היישובים המוקדמים בעולם כולו, נתגלו בצ'טלהויוק, צ'איאונו, נבאלי ג'ורי (Nevali Cori), גבקליטפה ובאזור העיר מרסין לחופי הים התיכון. יישובה של טרויה החל בתקופת האבן ונמשך עד תקופת הברזל. תושבי האזור דיברו במשך ההיסטוריה שפות הודו-אירופיות, שפות שמיות ושפות חורו-אוררטיות, לפי השלטון והתקופה.
העת העתיקה
האימפריה המשמעותית הראשונה באזור הייתה האימפריה החתית שהתקיימה בין המאות ה-18 וה-13 לפנה"ס. הפריגים ירשו את החתים עד שהקימרים החריבו את ממלכתם במאה ה-7 לפנה"ס. במקביל, בין שנת 1000 לפנה"ס ועד למאה ה-6 לפנה"ס התקיימה ממלכת אוררטו בחלקה המזרחי של אסיה הקטנה, עד שנכנעה למדי. את מקומה של פריגיה תפסו מספר ממלכות שהחשובות שבהן היו לידיה, קאריה וליקיה, כולן בחלקה המערבי של אסיה הקטנה, והיוונים החלו מיישבים אותה לקראת סוף האלף השני לפנה"ס. האזור כולו נכבש על ידי הממלכה האחמנית במאות ה-6 וה-5 לפנה"ס, ולאחר מכן על ידי אלכסנדר הגדול בשנת 334 לפנה"ס. בתקופה ההלניסטית חלקו מספר ממלכות את שטחה של אסיה הקטנה ובמאה ה-2 לפנה"ס החלו הרומאים בכיבושה והשלימו אותו בשנת 65 לפנה"ס לערך.
האימפריה הביזנטית
עם חלוקתה הסופית של האימפריה הרומית בשנת 395, באה אסיה הקטנה תחת שליטתה של האימפריה הביזנטית ובירתה בקונסטנטינופול. תור הזהב של האימפריה הביזנטית היה בעת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6, והיא ידעה פריחה מחודשת גם בתקופת השושלת המקדונית במאה ה-10 ובתחילת המאה ה-11. ב-1054 התחולל הפילוג הגדול בין הנצרות המערבית לנצרות המזרחית שמרכזה בקונסטנטינופול. במאות הבאות התמודדה האימפריה הביזנטית עם פלישת הסלג'וקים ולאחריהם המונגולים. קיצה של האימפריה הביזנטית בא לה מהעות'מאנים שכבשו לבסוף את קונסטנטינופול ב-1453.
האימפריה העות'מאנית
מבין הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה התבלטה זו של עות'מאן הראשון שהניח בתחילת המאה ה-14 את הבסיס לממלכה חדשה של שבטים טורקים, שנקראה ברבות הימים על שמו - "האימפריה העות'מאנית". האימפריה הגיעה לשיאה במאה ה-16 בזמנו של הסולטאן סולימאן הראשון ("המפואר"), אז שלטה על הבלקן, חופי הים השחור, הסהר הפורה, חופי ים סוף וצפון אפריקה. במאה ה-17 החל תהליך גסיסתה של האימפריה העות'מאנית, אשר נמשך כ-200 שנה עד לתבוסתה במלחמת העולם הראשונה. במסגרת הסכם סוור (1920) חולקו שטחיה של האימפריה בין הכוחות המנצחים. צרפת והממלכה המאוחדת קיבלו את מרבית השטחים במזרח התיכון, איטליה ויוון זכו במרבית שטחה של אנטוליה, והמדינה העצמאית של ארמניה הוקמה במזרח טורקיה, עד שסופחה לברית המועצות לאחר פלישת הצבא האדום ב-1920. כן הוקם אזור כורדי אוטונומי, אך ניסיונותיו לקבל עצמאות דוכאו על ידי הטורקים.
הרפובליקה הטורקית
לאור תנאיו המשפילים של הסכם סוור וחלוקת טורקיה, קמה בה תנועת התנגדות למשטר הישן ולשושלת הסולטאנים, בראשותו של מוסטפא כמאל אטאטורק. לאחר שתנועת ההתנגדות הטורקית - בשיתוף פעולה עם הכוחות הסובייטיים וקבלת עזרה צבאית מהם - כבשה את האזורים היווניים, האיטלקיים, הארמניים והכורדיים, נחתם הסכם חדש, הסכם לוזאן, שסיים את כל מעשי האיבה באופן רשמי, והוביל ליצירת הרפובליקה הטורקית המודרנית. ב-1922 נפל שלטון המלוכה, ואטאטורק התמנה לנשיא המדינה החדשה.
אטאטורק היה מנהיג פרגמטי אשר הוביל רפורמות נרחבות בטורקיה, שהביאו למודרניזציה ולהתמערבות והפכו את המדינה המוסלמית לרפובליקה חילונית בעלת אוריינטציה מערבית. במדינה הונהגו שינויים רבים הידועים כרפורמות אטאטורק. הרחוב הטורקי שינה את פניו - נשים טורקיות, שהיו רגילות להתהלך בחוצות עטופות ברעלה, הסירו אותן, ואילו הגברים הסירו את התרבוש המסורתי. הכתב הערבי הוחלף בכתב המבוסס על האלפבית הלטיני. אנקרה הוכרזה כבירה הטורקית החדשה, והחליפה את איסטנבול שסימלה את שלטון הסולטאנים. מוסטפא כמאל הפך לדמות נערצת בקרב חלק ניכר מן הציבור הטורקי, שרואה בו את מקימה של טורקיה החדשה, ומכאן כינויו "אטאטורק" - אבי הטורקים.
בראשית ימיה של הרפובליקה הטורקית, מפלגתו של אטאטורק, מפלגת העם הרפובליקנית, הייתה המפלגה היחידה המותרת. בסוף שנות ה-40 הותר קיומן של מפלגות נוספות, וב-1950 אף זכתה בבחירות המפלגה הדמוקרטית האופוזיציונית. ב-1960 צברה מפלגה זו כוח כה רב, עד כי המשטר הדמוקרטי היה בסכנה. הצבא הטורקי, שהופקד על שמירת החוקה, נטל את המושכות לידיו, והעמיד את מנהיגי המפלגה למשפט באשמה של הפרת החוקה. ב-1961 נערכו בחירות חדשות. השתלטות הצבא על המדינה בנסיבות דומות אירעה גם ב-1970. ב-1980 התרחש משבר פוליטי חדש. תנועות פרו-סובייטיות ותנועות אסלאמיות איימו על יציבות השלטון. בתווך ניצבו שתי מפלגות המרכז, שהשוויון בכוחן שיתק את הפרלמנט. הצבא, בראשותו של הגנרל קנאן אוורן, התערב בפעם השלישית. אוורן התפטר מתפקידו בצבא ונשאר לכהן כנשיא המדינה, עד לבחירות שנערכו ב-1983. שנות ה-80 של המאה ה-20 עמדו בסימן ליברליזציה כלכלית אשר שינתה את פני הארץ. ב-1997 שוב התערב הצבא בשלטון, והביא להתפטרותו של ראש הממשלה נג'מטין ארבקן. בעשורים האחרונים מתמודדת טורקיה עם פילוג גובר והולך בין התומכים בהמשך הליברליזציה ומצדדים בהצטרפות לאיחוד האירופי, לבין המצדדים בהדגשת אופייה המוסלמי של המדינה.
החילוניות הטורקית, שהונהגה על ידי המשטר הסמכותני והחד-מפלגתי של מפלגת העם הרפובליקאית, שתפקד למעשה כדיקטטורה צבאית, נחלשה בהדרגה עם התגברות הדמוקרטיה והליברליזם במדינה, על אף שורת הפיכות צבאיות. ניעות חברתית וכלכלית אפשרה לאוכלוסייה המסורתית ("טורקים שחורים") ולכוחות אסלאמיים לקרוא תיגר על האליטות הכמאליסטיות הוותיקות ("טורקים לבנים"). מאז 2002 שולטת במדינה מפלגת הצדק והפיתוח באופן רציף, וההפרדה החדה בין הדת למדינה ולמרחב הציבורי הולכת נשחקת. ב-2013 אף בוטל האיסור בן שלושים השנה על חבישת מטפחות לנשים במוסדות ציבוריים, פריט לבוש שהיה לסמל המאבק בין כמאליסטים למסורתיים.
ב-15 ביולי 2016 התקיים ניסיון הפיכה נוסף, כשצבא טורקיה לקח את הרמטכ"ל הטורקי, נאמנו של ארדואן, בשבי והכריז כי הוא שולט במדינה לאור ניסיונות לפגוע בחוקת המדינה ובחילוניותה, המהפכה שדוכאה חיזקה את שלטונו של ארדואן, שניצל אותה על מנת להדיח ממשרתם אלפים ולהעמיד לדין אלפים נוספים, אף שלא הוכח קשר ישיר בינם למהפכה.
ב-16 באפריל 2017 נערך משאל עם לאשרור תיקונים לחוקה לפיהם תהפוך טורקיה מרפובליקה פרלמנטרית לרפובליקה נשיאותית בעלת משטר ריכוזי, עם ביטול תפקיד ראש הממשלה.
פוליטיקה
החל משנת 2017 התחלף שלטונה של טורקיה לדמוקרטיה נשיאותית, לאחר משאל עם בנושא, שיזם הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן. ארדואן פעל בכהונתו לשינויים נוספים בשיטת הממשל, ובשנת 2007, בימיו כראש הממשלה, העביר תיקון לחוקה לפיו נבחר הנשיא בבחירות ישירות.
לאחר המעבר לדמוקרטיה נשיאותית, עם בחירתו מחדש ביוני 2018 אשרר למעשה ארדואן את כהונתו לקדנציה נוספת, שבמסגרתה יורחבו סמכויותיו והוא יחזיק בסמכויות חסרות תקדים שאף מנהיג טורקי לא החזיק בהן במאה השנים האחרונות, זאת במקביל להשתלטות הדרגתית שביצע על מנגנוני האיזונים והבלמים במערכת הפוליטית הטורקית, וביצוע פעולות שנועדו למנוע ביקורת עליו, כמו מינוי נאמנים בין ראשי הצבא, ומאסר לעיתונאים ופעילי זכויות אדם שביקרו את השלטון.
חוקת טורקיה קובעת את המסגרת החוקית של המדינה. היא קובעת את עקרונות הממשל, ומבטאת את היותה של טורקיה מדינה אחדותית וריכוזית. החוקה הנוכחית אושרה במשאל עם ב-1982 ותוקנה פעמים רבות מאז.
את ענייני המדינה מנהלת ממשלה הזקוקה לתמיכת רוב חברי הפרלמנט. לצד הממשלה פועלת מועצה לביטחון לאומי המורכבת בעיקר מאנשי צבא ומשמשת לה גוף מייעץ ומנחה. הפרלמנט חד-ביתי, ובו 550 צירים הנבחרים בבחירות כלליות יחסיות אחת לחמש שנים. הרשות השופטת עצמאית מהמבצעת ומהמחוקקת, ובית המשפט החוקתי אחראי על פסיקה לגבי התאמה של חוקים לחוקה. מועצת המדינה היא הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר לנושאים מנהליים, ובית דין גבוה לערעורים לשאר הנושאים.
ראש הממשלה הוא באופן כללי ראש המפלגה שניצחה בבחירות, ונבחר בידי הפרלמנט. ראש הממשלה או שריו אינם צריכים להיות חברי פרלמנט, אך ברוב המקרים הם כן חברים בו.
550 חברי הפרלמנט נבחרים לחמש שנים על פי מערכת מפלגתית, מ-85 אזורי בחירה. רק מפלגות שזכו ביותר מ-10% מהקולות יכולות להיכנס לפרלמנט. מאז 1933 קיימת זכות בחירה כללית בטורקיה, וכל אזרח שגילו מעל 18 יכול לבחור. נכון לשנת 2004, היו רשומות במדינה 50 מפלגות, מהשמאל הקיצוני ועד לימין הקיצוני. בית המשפט החוקתי יכול לאסור את קיומן של מפלגות שהן לדעתו אנטי-חילוניות או בעד היפרדות מטורקיה, או למנוע מהן מימון ציבורי.
באופן מסורתי, הצבא הוא מוסד פוליטי משמעותי, ונחשב כמגן הרפובליקה של אטאטורק. על פי חוק, הצבא אמור להגן על החוקה הטורקית ועל אחדות המדינה, ולפיכך הוא ממלא תפקיד פוליטי דרך המועצה לביטחון לאומי, כמגינה על אופייה האחדותי והחילוני של הרפובליקה, ועל הרפורמות של אטאטורק. דרך המועצה, הצבא משפיע על מדיניות ההגנה כנגד כל איום על המדינה, כולל בדלנות אתנית או קיצוניות דתית. המצב השתנה כאשר רפורמות הביאו למאמצים להחליש את האחריות של הצבא בפני החוקה, תחת תוכנית של התאמה לדרישות האיחוד האירופי ונוכחות אזרחית גוברת במועצה לביטחון לאומי. לאחר ניסיון ההפיכה של 2016, בחסותה התחלפו רבים מהבכירים בצבא, שנקשרו בהפיכה, בנאמנים למפלגת השלטון, ובכך נחלש קולו העצמאי. בשנים שלאחר ניסיון ההפיכה, גורמים נוספים שנחשבו לבעלי כוח, כמו בית המשפט ועיתונאים שהרבו בביקורת על השלטון, נתקלו בקשיים כשלא יישרו קו עם השלטון, ובמקרים מסוימים אף נאסרו עיתונאים ופעילי זכויות אדם מקומיים.
יחסי חוץ
פרט לכמה שנים ראשונות בהן עוד הסתמכה על התמיכה הסובייטית לביסוס עצמאותה, כמעט מאז ייסוד הרפובליקה, היחסים הפוליטיים, הצבאיים והכלכליים העיקריים של טורקיה הם עם מדינות המערב. כך, למשל, נטלה טורקיה חלק במלחמת קוריאה, והצטרפה לברית נאט"ו בשנת 1952. היא נחשבה כמגן בפני הגוש המזרחי בשנות המלחמה הקרה, והשתתפה במשימות שמירת-שלום רבות בנאט"ו מאז נפילת חומת ברלין. מסיבות היסטוריות ותרבותיות רבות, והדבר זה הביא לערבוב מגמות מסוים במדינות החוץ הטורקית. טורקיה היא החברה היחידה בארגון המדינות האסלאמיות שהיא גם חברה בנאט"ו, ויחסיה עם ישראל הם מבריתות המפתח ביחסים במזרח התיכון.
האיחוד האירופי הוא השותף העסקי החשוב ביותר של טורקיה, וקיומה של פזורה טורקית משמעותית באירופה תרמה לפיתוח יחסים נרחבים בין שני הצדדים במשך השנים. טורקיה חברה במועצת אירופה מאז 1949, וחברת משנה בקהילה הכלכלית האירופית (EEC) מאז 1963. לאחר עשורים של משא ומתן פוליטי, ביקשה טורקיה להתקבל כחברה מלאה ב-EEC ב-1987. היא חתמה על הסכם מכס עם האיחוד האירופי ב-1995, וב-17 בדצמבר 2004 נפתח המשא ומתן להצטרפותה. מאז, זהו אחד הנושאים העיקריים שבהם עוסק משרד החוץ הטורקי. יש להניח כי תהליך זה יימשך עוד זמן רב, בשל גודלה של טורקיה והיעדר הסכמה על נושאים רבים.
באופן היסטורי, היחסים עם יוון השכנה היוו מקור למתח תמידי. עדיין קיימות בין השתיים מחלוקות לגבי גבולות הים והאוויר בים האגאי. עם זאת, לאחר רעידות האדמה ב-1999 בטורקיה וביוון, והתגובה המיידית של צוותי חילוץ והצלה משני הצדדים, החלו תקופה חיובית יותר, ויוון אף החלה לתמוך באופן פעיל בהצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי.
מאז סוף המלחמה הקרה, בונה טורקיה קשרים קרובים עם מדינות קומוניסטיות לשעבר במזרח אירופה ובמרכז אסיה, דבר שהביא להשקעות עסקיות רבות וכן להגירה בין המדינות. יחסיה של טורקיה עם ארמניה השכנה עדיין מתוחים בשל רצח העם הארמני בשנים 1915–1917. ממשלת טורקיה דוחה את האשמות הארמנים שפעולות הטורקים הצעירים שהביאו להגליה ולמוות של עד 1.5 מיליון ארמנים, בסוף מלחמת העולם הראשונה, מהווה רצח עם, ומעדיפה לטעון שמדובר במוות בשל המלחמה, מחלות ורעב. רוב החוקרים המערביים טוענים שאכן מדובר ברצח-עם.
על אף שטורקיה השתתפה במשימת שמירת-השלום של נאט"ו באפגניסטן, לאחר ה-11 בספטמבר 2001, הייתה התנגדות רבה בטורקיה למלחמת עיראק. הממשלה לא הצליחה להעביר בפרלמנט החלטה המאשרת לארצות הברית להעביר את חייליה דרך שטחה של טורקיה כדי להגיע לעיראק, דבר שהביא להתקררות ביחסי ארצות הברית-טורקיה. טורקיה חוששת בעיקר מהתפתחות של מדינה כורדית עצמאית בעיראק. מאז 1978 מנהלת טורקיה מאבק במחתרת הכורדית, ה-PKK, הנחשבת כארגון טרור בכמה מדינות, מאבק אשר במהלכו נהרגו כ-37,000 בני אדם. בשל חשש זה, לחצה טורקיה על ארצות הברית לפעול כנגד בסיסי אימונים של המורדים בצפון עיראק, ללא הצלחה רבה. על רקע הצהרות אמריקאיות לגבי עזיבה הדרגתית של כוחות אמריקאים את המזרח התיכון, תחת ממשל טראמפ, שינתה טורקיה גישה והחלה להפעיל כוחות משלה במדינות השכנות.
מהלך זה היה חלק מהתגברות כללית של מעורבותה של טורקיה במזרח התיכון, שהתחזקה בעשור השני של המאה ה-21. נכון לשנת 2019, במאמציה למניעת הקמת מדינה כורדית, וכדי למקסם את השפעתה האזורית, מחזיקה טורקיה בנוכחות צבאית בצפון סוריה ובצפון עיראק, וכן הקימה בשנים אלו בסיסים צבאיים בקטר, סומליה וסודאן - הסמוכות למצרים ולחצי האי ערב. בים התיכון מדיניות החוץ של טורקיה הפכה לאגרסיבית יותר, והיא מפריעה לחיפושי האנרגיה בים מצד קפריסין, תוך תביעות מול קפריסין ויוון להגדלת הטריטוריה הימית שלה. בנוסף, טורקיה מסרבת לשתף פעולה עם מדינות המערב בהפעלת לחצים על איראן סביב נושא הגרעין, זאת על אף שמאז המהפכה האיראנית נהגה טורקיה לרוב, בשל המסורות החילוניות שלה, ביחס של חשדנות לאיראן ולמדינות נוספות הפועלות על פי חוקי השריעה.
יחסי טורקיה–ישראל
טורקיה נמנתה בנובמבר 1947 עם המדינות שהתנגדו לתוכנית החלוקה ולהקמת מדינת ישראל. עם זאת, לאחר שמצרים ולבנון חתמו על הסכם שביתת נשק עם ישראל במרץ 1949, הכירה טורקיה רשמית במדינת ישראל, ובתחילת 1950 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים והחליפו ביניהן נציגים בדרגת ציר. בכך הייתה טורקיה למדינה המוסלמית הראשונה המכירה במדינת ישראל.
היחסים בין המדינות ידעו עליות ומורדות. בין השנים 1955 ו-1958 העדיפה טורקיה קשר קרוב עם עיראק במסגרת ברית בגדאד, אולם לאחר ההפיכה הצבאית בעיראק ב-1958 התחזקו קשריה עם ישראל. לאחר מלחמת ששת הימים הלכו והדרדרו היחסים, וב-1980 הורידה טורקיה את דרג היחסים עם ישראל. החל מ-1986 חלה התחממות מחודשת של היחסים, שהגיעה לשיאה בין השנים 1992 ו-2000 עת נחשבו ישראל וטורקיה בעלות קרבה מיוחדת.
עם התחזקות הגורמים האסלאמיים בטורקיה משנת 2002 היא הלכה והתקרבה לעולם הערבי, ויחסיה עם ישראל הצטננו. מאז היבחרו בשנת 2003 של רג'פ טאיפ ארדואן לראשות הממשלה, חל בהדרגה מפנה ביחסים, וטורקיה בראשות ארדואן התייצבה לצד הפלסטינים במאבקם נגד ישראל, ארדואן גינה את ישראל פעמים רבות לעיתים בצורה בוטה, בין השאר תקף את ישראל בעקבות מבצע עופרת יצוקה שאותו כינה "פשע נגד האנושות," במיוחד זכורה התפרצותו של ארדואן לדבריו של נשיא מדינת ישראל שמעון פרס והאשמותיו כי ישראל רוצחת ילדים בעזה.
בשנת 2010 חלה הרעה נוספת ביחסי ישראל וטורקיה, לאחר ששגרירה של טורקיה בישראל הוזמן לשיחת נזיפה על ידי סגן שר החוץ דני אילון והושב על כיסא נמוך ללא כיבוד. ההידרדרות הגיעה לשיאה באירועי המשט לעזה שבהם נהרגו תשעה אזרחים טורקים לאחר שנקטו באלימות קשה כלפי חיילי השייטת שניסו להשתלט על הספינה, אלימות שהביאה לפציעתם של עשרה חיילים. ארדואן כינה את פעולות ישראל כ"פיראטיות" ואיים כי "אם אתם - ישראל - רוצים את טורקיה כאויב, היא תהיה אויב חזק וקשה". למרות זאת, ב-2 בדצמבר 2010, שלחה טורקיה 2 מטוסי כיבוי כדי לעזור לכוחות הכיבוי בישראל לכבות את השרפה בכרמל. בשנת 2011, לקראת פרסום דו"ח פאלמר, דרשו הטורקים התנצלות ישראלית על המשט ופיצויים למשפחות ההרוגים במשט. הדו"ח נדחה מספר פעמים על מנת לאפשר לישראל וטורקיה להגיע להבנות לפני פרסום הדו"ח אך ללא הועיל. לבסוף, הדו"ח פורסם ב-2 בספטמבר ובו ביקורת על שתי המדינות. טורקיה מצידה מימשה את האולטימטום שהציבה לישראל ביום שלפני פרסום הדו"ח - התנצלות או סנקציות - ונקטה במספר צעדים נגד ישראל, בהם גירוש השגריר הישראלי והקפאת ההסכמים הצבאיים בין המדינות. במרץ 2013 התנצל בנימין נתניהו על אירועי המרמרה, לכאורה בהתאם לבקשתו של ברק אובמה, והוחלט ששתי המדינות יחזרו לשתף פעולה, אך היחסים ביניהן לא השתפרו, וארדואן הרבה להשתלח בישראל.
לבסוף, ביוני 2016 נחתם בין המדינות הסכם פיוס שכלל סעיף על הגז הישראלי, במסגרתו העבירה ישראל 21 מיליון דולר כפיצוי למשפחות ההרוגים במשט. בעקבות הסכם הפיוס, חזרו המדינות לשתף פעולה והחליטו על מינוי שגרירים לתל אביב ולאנקרה. בדצמבר 2017 איים ארדואן לנתק את היחסים הדיפלומטים עם ישראל, אם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ יצהיר כי ירושלים היא בירת ישראל, איום זה לא מומש למעשה.
ב-2022 היחסים בין ישראל לטורקיה נורמלו והיחסים הדיפלומטיים הוחזרו במלואם.
צבא וביטחון
צבא טורקיה מדורג על ידי גורמים שונים כאחד מן הצבאות החזקים בעולם, ונהנה מיוקרה רבה, שמתרגמת לעיתים אף להשפעה על הפוליטיקה האזרחית של טורקיה. במהלך השנים, ביצע הצבא מספר הפיכות צבאיות וניסיונות הפיכה, שהאחרון שבהם החל ביולי 2016.
כלכלה
כלכלת טורקיה היא תערובת של תעשייה מודרנית לצד סקטור של חקלאות מסורתית (אשר העסיק כ-40% מהאוכלוסייה בשנת 2001). ההערכה המקובלת היא שכ-50% מהאוכלוסייה חיה מתחת לקו העוני הבינלאומי, בעיקר בחלקים הדרום-מזרחיים של המדינה, הנמצאים באזורי סכסוך.
חלק גדול מכלכלת טורקיה מבוסס על תיירות, נכון לשנת 2019 טורקיה היא המדינה השישית המתוירת ביותר בכל בעולם. בשנת 2019 ביקרו בטורקיה מעל 50 מיליון תיירים.
רוב הייצוא של טורקיה מתבסס על גידולים חקלאיים כגון חיטה, כותנה, טבק, פירות, ירקות, אורז ותה. טורקיה היא יצרנית הצמר הגדולה באירופה, והיצרנית הגדולה בעולם של אגוזי לוז.
הכלכלה הטורקית מצויה בעיצומו של משבר שהחל ב-2018, המאופיין בצניחת ערכה של הלירה הטורקית (TRY), אינפלציה גבוהה, עליית מחירי האשראי, ועליה בחדלות פירעון בכלל המדינה.
גאוגרפיה
טורקיה נמצאת בשתי יבשות, ומהווה גשר בין אירופה לאסיה. מיצרי הבוספורוס, ים מרמרה והדרדנלים מפרידים את חלקה האסיאתי (אנטוליה או "אסיה הקטנה") מחלקה האירופי (תֶרַאקיה). החלק האירופי מהווה רק 3% משטח המדינה.
שטחה של טורקיה 780,580 קמ"ר. לטורקיה גבולות יבשתיים באורך 2,627 ק"מ עם 8 מדינות: בולגריה (240 ק"מ), גאורגיה (252 ק"מ), ארמניה (268 ק"מ), אזרבייג'ן (9 ק"מ), איראן (499 ק"מ), עיראק (331 ק"מ), סוריה (822 ק"מ), ויוון (206 ק"מ). 7,200 ק"מ מהווים את גבולותיה הימיים של טורקיה בים השחור, בים השיש, בים האגאי ובים התיכון.
טורקיה האסיאתית הררית ברובה, וטורקיה האירופית גבעית ברובה. בטורקיה נופים מגוונים כרמת אנטוליה מצד אחד, והרי הפונטוס, הטאורוס והאנטי טאורוס מצד שני. הנקודה הגבוהה ביותר בטורקיה היא פסגת הר אררט בגובה 5,166 מטר. כ-85% משטח המדינה נמצאים בגובה העולה על 450 מ' מעל פני הים. בצפונה של המדינה במקביל לים השחור משתרעים הרי הפונטוס, ואילו בדרומה, במקביל לים התיכון, משתרעים הרי הטאורוס. שפלת החוף לאורך שני החופים הללו צרה. מזרח המדינה היא רמה מבותרת על ידי נהרות ונחלים, ובהם בדרום הרמה אגנים של ימות מלוחות, שהגדולה שבהן היא ימת ואן.
טורקיה עשירה במים, בתוכה כ-1,200 ק"מ של נהרות, הגדולים והחשובים מביניהם הם נהרות הפרת, החידקל והקיזילאירמאק. בנוסף להם זורמים במדינה נהר המריצה, נהר הקורה, נהר הדודן, נהר הצ'ורו, נהר המנדרס, נהר הקופרו (נהר הקופרולו) נהר אראס ועוד. בשטחה של טורקיה נמצאים שני מיצרים שחשיבותם קריטית למסחר ולתעבורה העולמית - הבוספורוס והדרדנלים, המחברים בין הים האגאי לים השחור.
טורקיה נמצאת על לוח טקטוני קטן, הממוקם בצומת לוחות טקטוניים שבה תנועה מרובה. הלוח הערבי נכנס תחת לוח אנטוליה ודוחף יחד עם הלוח האפריקאי את טורקיה לכיוון הלוח האירואסייתי. בשל תופעה זו, 80% מהשטח במדינה שבור והררי, ורעידות אדמה והתפרצויות געשיות שכיחות באזור. ב־23 באוקטובר 2011 אירעה במזרח טורקיה רעידת אדמה בעוצמה של 7.2 בסולם ריכטר, שגרמה ליותר מ-500 הרוגים. ב־6 בפברואר 2023 אירעה רעידת אדמה בעוצמה של 7.7 בסולם ריכטר, שעל פי הפרסומים בכלי התקשורת בטורקיה, גרמה ללמעלה מ־47,000 הרוגים ונזק רב.
חלוקה מנהלית
קיימת חלוקה כללית של טורקיה לשבעה מחוזות, אך חלוקה זאת אינה מנהלית, כלומר אין לה משמעויות שלטוניות-ממשליות. המחוזות הם: מרמרה (״ים השיש״ באיור), הים האגאי, הים השחור, הים התיכון, מרכז אנטוליה, מזרח אנטוליה ודרום-מזרח אנטוליה.
דמוגרפיה
בטורקיה נערך מפקד אוכלוסין מדי עשור. נכון למפקד של שנת 2020, חיים כ־82 מיליון תושבים ב-81 פרובינציות של המדינה. היא אחת המדינות המאוכלסות בעולם, והשלישית בגודלה באירופה, אחרי רוסיה וגרמניה. שיעור גידול האוכלוסייה הוא 1.5% בשנה וממוצע הילודה הוא 2.01 לאישה. לפי נתוני הממשלה, תוחלת החיים במדינה עומדת על 78.2 שנים בממוצע.
סעיף 66 לחוקה הטורקית מגדיר "טורקי" כ"מישהו הקשור למדינה הטורקית בקשר אזרחות", ולפיכך, המינוח המשפטי והאתני "טורקי" אינם זהים זה לזה. רוב אזרחי המדינה הם טורקים אתנים (כ-80%). המיעוטים האתניים העיקריים במדינה הם הכורדים, הערבים, האלבנים, הארמנים, היוונים הגאורגים ולאחר מלחמת האזרחים הסורית נוספו למדינה כשלושה מיליון פליטים סוריים. גופים בינלאומיים מעריכים כי הכורדים, המתגוררים בעיקר בדרום מזרח המדינה, הם המיעוט הגדול במדינה, כ-20%, אולם נתון זה שנוי במחלוקת. המילה "מיעוט" מהווה סוגיה בעייתית בפני עצמה. טורקיה מכירה בקהילות המוזכרות באמנת לוזאן (בעיקר יוונים אורתודוקסים, ארמנים ויהודים) כמיעוטים, אך בשל העיקרון החוקתי המשתית את המדינה על שוויון ואי הבחנה בין גזעים, אין לבני קהילות אלה זכויות מיוחדות. מספר מיעוטים ניסו להשיג זכויות, בין אם באמצעות טרור (דוגמת PKK) ובין באמצעים פוליטיים.
טורקית היא השפה הרשמית היחידה בטורקיה. לא קיימים נתונים אמינים עבור חלוקה לשונית באוכלוסייה, אך רשת הטלוויזיה הציבורית TRT משדרת מספר שעות בשבוע בערבית, בבוסנית, באדיגית ובכורדית.
99.8% מהאוכלוסייה בטורקיה הם מוסלמים, סונים ברובם, והשאר (0.2%) הם בעיקר נוצרים ויהודים. טורקיה היא מדינה חילונית, ויש בה הפרדה מוחלטת בין דת למדינה מימיו של אטאטורק. עובדה זו הופכת את טורקיה למדינה ייחודית מאוד ביחס למדינות הסובבות אותה. יתר על כן, עובדה זו חשובה מאוד ליחסים בין טורקיה למערב בכלל ולישראל בפרט, ולתכנונים אסטרטגיים ושיתוף פעולה בין המדינות.
שיעור האוריינות בטורקיה הוא 99.08% אצל גברים ו-94.42% אצל נשים, ובממוצע 96.74%. בשנים האחרונות חל גידול משמעותי באחוז הנשים אשר יודעות קרוא וכתוב.
יהדות טורקיה
יהדות טורקיה הייתה בעבר אחת הקהילות היהודיות העתיקות והמשפיעות ביותר באזור הבלקן ובאזור המזרח התיכון, שני אזורים שטורקיה מהווה חלק מהן. כבר בימי הבית השני התיישבו יהודים באסיה הקטנה ויש על כך עדויות היסטוריות. שרידי בית כנסת מהמאה ה-4 לפנה"ס נמצאו בעיר סרדיס, בירתה של ממלכת לידיה הקדומה. שמה של סרדיס היה "סְפָרַד", ואולי היא זו המוזכרת בשם זה בספר עובדיה. בתקופה הביזנטית הייתה באסיה הקטנה ובארצות הבלקן קהילה יהודית של רומניוטים, שמקורה מארץ ישראל.
האימפריה העות'מאנית הזמינה את היהודים שגורשו מספרד ומפורטוגל, בימי הסולטאן באיזיט השני. הם היו במשך 300 שנה לגורם דומיננטי ומכריע בחיי המסחר, התרבות והרפואה. שלוש ערים בטורקיה המודרנית, איסטנבול, אדירנה, איזמיר, היו למרכזים ראשיים של יהדות ספרד. בשנת 1900 מנתה יהדות טורקיה 300,000 נפש (בעיקר יהודים-ספרדים), אולם מאז רובם היגרו ממנה: ליבשת אמריקה, לארצות המזרח התיכון ולארץ ישראל. כיום היהודים בטורקיה מהווים פחות מ-0.1% מהאוכלוסייה הטורקית.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה מדיניות השלטונות בטורקיה ליברלית וסובלנית לגבי עליית יהודים לישראל, ובמשך עשור מסוף המלחמה ניתנו כמאה אלף אישורי הגירה מטורקיה לישראל.
לאחר שני הפיגועים בבית הכנסת "נוה שלום" שבאיסטנבול, בשנים 1986 ו-2003, גבר החשש לביטחון האישי, והקהילה היהודית מציבה אבטחה כבדה. נכון ל-2016, המיעוט היהודי במדינה מונה כ-18,000 יהודים. קיימים בה 23 בתי כנסת, מהם 16 באיסטנבול. לקהילה היהודית באיסטנבול בית ספר יסודי ועל יסודי ובאיזמיר - בית ספר יסודי.
Bixby (עוזרת וירטואלית)
Bixby (בתעתיק לעברית: ביקסבי) היא עוזרת וירטואלית שפותחה על ידי סמסונג.
ב־20 במרץ 2017 הודיעה סמסונג על השקת עוזרת דיגיטלית מופעלת בקול בשם "Bixby". ביקסבי הוצגה לצד Samsung Galaxy S8 וסמסונג גלקסי S8+.
Bixby זמינה גם במכשירי גלקסי ישנים יותר שפועלת בהם מערכת ההפעלה אנדרואיד נוגט.
מאפיינים
ביקסבי מגיעה בשלושה חלקים:, "Bixby Vision" ו"Bixby Home".
מכשירים נתמכים
להלן רשימת המכשירים הנתמכים :
קררו
מאפיינים
הקררו היא יונה גדולה יחסית — משקלה נע בין 550 ל-850 גרם ואורכה עשוי להגיע ל-50 סנטימטרים. תזונתה מבוססת בעיקר על פירות, והיא שוכנת עצים ומצויה ביערות החל מנורת'לנד בצפון ניו זילנד, ועד האי סטיוארט בדרומה. היא הסתגלה לחיים בבתי-גידול שונים, החל מאזורים חופיים ועד אזורים הרריים. מבחינה מורפולוגית דומה יונה זו לשאר היוניים, והיא בעלת ראש קטן יחסית ומקור ישר. נוצות הראש, הצוואר והכנפיים הן בצבע סגול-ירוק בוהק, עם גוני ברונזה וגוונים מתכתיים אחרים. החזה לבן, המקור כתום, ואילו הרגליים והעיניים הן אדומות. צבע המקור, העיניים והרגליים של הפרטים הצעירים בדרך כלל דהוי יותר משל הבוגרים, וגם זנבם קצר יותר.
יונת הקררו משמיעה מדי פעם צליל "קוּוּ", וזהו המקור האונומטופאי של שמה. תזונתה של יונת הקררו מבוססת על פירות, והיא אוכלת בעיקר מעצי-פרי המצויים באופן טבעי בניו זילנד, ולא מכאלה שהובאו אליה על ידי האדם. היא בעלת תפקיד אקולוגי חשוב, משום שהיא העוף היחיד המסוגל לאכול את הפירות והזרעים הגדולים של העצים המצויים באופן טבעי בניו זילנד כגון זרעיו של העץ Beilschmiedia tarairi. היונה מעכלת את הפרי ומוציאה את הזרעים שלמים וללא פגע, ובכך מפיצה אותם באזורים שונים. אף על פי שתזונתה מבוססת בעיקר על פירות, היא מגוונת אותה לעיתים עם עלים, נבטים ועלווה רכה. במיוחד היא מחבבת את עליו של השזיף, שדווקא לא היה מצוי באופן טבעי בניו זילנד אלא הובא אליה בידי האדם. מרכיביה המדויקים של התזונה משתנים בהתאם לעונת השנה ולבית הגידול, ובתקופות מחסור עלים יכולים להוות אף את עיקר התזונה. לפני שהביא האדם בעלי חיים אחרים לניו זילנד, היו הקררו והקאקאפו (תוכי גדול ומחוסר יכולת תעופה) מן העופות הצמחוניים הלא-רבים שבאי.
עיתויה של עונת הרבייה תלויה באספקת הפירות המצויה. יונת הקררו מקננת על עץ. הקן איננו מושקע ובנוי מחוטרים וענפים קטנים, והתטולה כוללת ביצה יחידה, בעלת תקופת דגירה של 28 ימים. לאחר הבקיעה, היונה הצעירה מצמיחה נוצות המתאימות לתעופה לאחר כ-36 ימים. בעונת רבייה בה הפירות מצויים בשפע, יכולים בני הזוג לקנן מעל לארבע פעמים. גודלה של אוכלוסיית הקררו הצטמצם באופן משמעותי מאז הגעת האירופאים לניו זילנד. מגמת הצטמצמות זו נמשכת גם כיום, ובייחוד באי הצפוני של ניו זילנד, אולם היא עדיין נפוצה יחסית במערב האי הדרומי, וכן בחלקים מאוטגו שבדרום-מזרח האי הדרומי. ניתן למצוא אותה ביערות (בייחוד באזורי שפלה), בבתה, באזורים חקלאיים ובאזורים פתוחים בתוך ערים (כגון פארקים). מינים פולשים שונים — דוגמת הפוסום האוסטרלי הכסוף-אפור וכן מינים שונים של חולדות, כגון החולדה המצויה, חולדת החוף והחולדה הפולינזית, צמצמו במידה ניכרת את כמות הפירות הזמינה לקררו, וגם מהווים איום על ביצי היונה וגוזליה.
איומים נוספים על אוכלוסיית הקררו הם ציד, הריסת שטחי מחיה ובתי גידול טבעיים, ושיעורים נמוכים של התרבות מוצלחת. ההגבלה הראשונה על ציד יונת הקררו נכנס לתוקף בשנת 1864, והן מוגנות לחלוטין בחוק מאז 1921, אך איסור הציד לא נאכף כיאות לאורך כל השנים. היו מאורים שאף טענו כי איסור פוגע במסורת שלהם שכללה ציד של יונת הקררו. המדענים מבחינים בין שני תת-מינים של יונת הקררו, אך רק אחד מהם, H. n. novaseelandiae, שחי בניו זילנד עצמה, עדיין מצוי כיום. תת-המין השני, H. n. spadicea שחי באי נורפוק, נכחד; שני תת-המינים נבדלו זה מזה בצבע הנוצות ובהבדלים מורפולוגיים מסוימים.
ג'ון פול ג'ונס
חייו
נולד בסקוטלנד בשנת 1747, לאב שהיה גנן ראשי באחוזה. בגיל 13 סיים את לימודיו, והחל לעבוד בצי הסוחר הבריטי, כנער סיפון. שירת בעיקר על ספינות שהובילו עבדים. הוא הצטיין בתפקידיו וקודם במהירות: בשנת 1766 (בגיל 19) מונה לחובל ראשון (סגן מפקד הספינה) בספינת עבדים, ובשנת 1769 (בגיל 22) מונה לקפטן (מפקד ספינה).
בשנת 1773 (בגיל 26), בעת ששירת כמפקד ספינת סוחר, נקלע לוויכוח אלים עם איש צוות מרדן, באי טובגו (מאיי הודו המערבית). איש הצוות שהרג היה מקומי, וג'ונס - שהתייעץ עם שופט מקומי שהיה חברו - החליט להימלט מאימת הדין, לאחר שהתברר לו שכנראה יעמוד למשפט על רצח. הוא ערק מהצי הבריטי, וברח לארצות הברית, שם התגורר אחיו. הבריטים הכריזו עליו "עריק ושודד-ים".
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית נגד בריטניה, בשנת 1775, התנדב לשרת בצי האמריקני. הוא שירת כקפטן (מפקד) של כמה ספינות, ובזכות היכרותו המעולה עם חופי אנגליה וסקוטלנד (שם גדל, הפליג ועבד) הצליח לערוך פשיטות מוצלחות מחופי צרפת, בת בריתה של ארצות הברית במלחמה. בהמשך המלחמה מונה למפקד כוח ימי משולב, שכלל ספינות אמריקניות וצרפתיות. ב-23 בספטמבר 1779 נערך הקרב הימי המפורסם ביותר שבו השתתף: הוא נתקל בשיירת ספינות סוחר בריטיות, אותן ליוו שתי ספינות מלחמה גדולות, שהידועה שבהן הייתה ה-Serapis. ג'ונס החליט להצמיד את ספינתו, שהייתה קטנה יותר, במקביל לספינה האנגלית. בשיאו של הקרב, שתי הספינות הצמודות ירו בתותחים אחת על השנייה, מטווח אפס. במהלך הקרב הקשה, שנמשך שלוש שעות, בערה וטבעה ספינתו של ג'ונס. בתשובה לדרישת הבריטים שייכנע, מיוחסת לג'ונס האמירה הידועה: "עדיין לא התחלתי להילחם" (I have not yet begun to fight). אולם בסופו של הקרב הבריטים נכנעו, וג'ונס השתלט על ספינתם.
ב-1787 העניק לג'ונס הקונגרס הקונטיננטלי את מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור האזרחי הגבוה ביותר באותה עת.
למרות שזכה להערכה רבה בארצות הברית ובצרפת, שיקולים פוליטיים ואחרים מנעו ממנו לקבל פיקוד בכיר בצי. בשנת 1788 הוא מונה לאדמירל בצי הרוסי של הקיסרית קתרינה השנייה, והוביל את המערכה נגד הטורקים העות'מאנים בים השחור. בשנת 1790 פרש, לאחר שלא זכה לקידום משמעותי בצי הרוסי. הוא בחר להתגורר בפריז, בירת צרפת.
בשנת 1792 מת ג'ונס ונקבר בפריז. בשנת 1905 הועברו עצמותיו לארצות הברית, ובשנת 1913 נקבר מחדש, באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס שבמדינת מרילנד. ב-1912 נחנכה אנדרטה לזכרו במול בוושינגטון.
על שמו נקראו שתי משחתות בצי ארצות הברית.
פילון מלאריסה
פילון מלאריסה (יוונית: Φίλων; 159 לפנה"ס - 84 לפנה"ס לערך) היה פילוסוף יווני.
חייו
פילון נולד בעיר לאריסה (כיום במחוז תסליה ביוון). אחרי שלמד בעיר מולדתו, עקר לאתונה ושם היה תלמידו של קליטומאכוס שעמד בראש האקדמיה האפלטונית. ב-110, אחרי מות קליטומאכוס, ירש פילון מלאריסה את מקומו כראש האקדמיה. ב-88 בתחילת מלחמות מיתרידטס, עזב פילון את אתונה יחד עם תלמידו אנטיוכוס מאשקלון וקבע את מושבו ברומא, שם לימד רטוריקה ופילוסופיה. הוא קיבץ סביבו תלמידים רבים שהמפורסם שבהם היה קיקרו. פילון מלאריסה מת ברומא, ואחרי מותו תלמידו אנטיוכוס מאשקלון, שבינתיים פתח בית ספר לפילוסופיה באלכסנדריה, שב לאתונה כדי לחדש את הלימודים באקדמיה שמבניה נהרסו עד היסוד בידי לוקיוס קורנליוס סולה ב-86.
בית הכנסת של סגד
בית הכנסת של סגד (בהונגרית:  Szegedi zsinagóga), או "בית הכנסת החדש של סגד", הוא בית כנסת נאולוגי בעיר סגד שבדרום הונגריה, בית הכנסת השני בגודלו במדינה (לאחר בית הכנסת הגדול של בודפשט) והרביעי בגודלו בעולם. נוסד בשנת 1907 ותוכנן על ידי האדריכל ליפוט באומהורן.
סגנונו אקלקטי וכולל מגוון אלמנטים, בהם התחייה הגותית, אדריכלות מורית ואר-נובו. גובה הכיפה 48.5 מטרים. בית הכנסת מכיל מקומות ל-806 גברים ו-623 נשים.
תל חיים
תל חיים היא שכונה בדרום תל אביב על גבול גבעתיים ממוקמת ממזרח לנחל האיילון ושכונת יד אליהו.
היסטוריה
השכונה נקראה על שם ד"ר חיים חיסין. בנו, אלכסנדר חיסין, קנה את קרקעות השכונה בשנות השלושים וביקש שתיקרא על שם אביו, שהיה ממייסדי אחוזת בית. המילה "תל" היא משום שבמרכז השכונה היה בעבר תל גדול.
השכונה נוסדה בשנות השלושים של המאה העשרים, אך עד שנות השישים היו בה בתים בודדים בלבד. במאורעות 1936–1939 ועד למלחמת העצמאות ובמהלכה שימשה השכונה כעמדה קדמית ומקום אימונים עבור ארגוני ההגנה והנוטרות כאשר פורעים ערבים מכפר סלמה הסמוך התנכלו לתושבי השכונה ולשכונות יד אליהו והתקווה.
מסוף שנות השישים ובעיקר בשנות השבעים ובתחילת שנות השמונים הייתה בשכונה תנופת התפתחות, וכיום היא נחשבת לשכונת יוקרה באזורה. למעט מספר רבי קומות בכניסה לשכונה, רובה מאופיינת בבנייה נמוכה של שתי קומות.
גבולות השכונה הם: רחוב הורודצקי בצפון, הרחובות דרך השלום ודרך הטייסים במזרח, רחוב לה גוארדיה בדרום ודרך משה דיין במערב.
אלכסנדר שמורל
אלכסנדר גוגוביץ' "שוריק" שמורל (ברוסית: Александр Гугович Шморель; 16 בספטמבר 1917 - 13 ביולי 1943) היה סטודנט לרפואה מאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, שהיה שותף להקמת ארגון הוורד הלבן שפעל נגד המפלגה הנאצית מחודש יוני 1942 עד פברואר 1943. הוצא להורג ב-13 ביולי 1943, לאחר שנשפט ונמצא אשם בעוון בגידה במפלגה הנאצית.
בשנת 2012 הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, הכנסייה בה הוטבל בילדותו.
ראשית חייו
שמורל נולד ב-16 בספטמבר 1917 באורנבורג, הרפובליקה הרוסית להוגו שמורל, רופא ממוצא גרמני שנולד ברוסיה, ולנטליה וודנסקיה, רוסיה ובתו של כומר רוסי אורתודוקסי. שמורל הוטבל בכנסייה הרוסית האורתודוקסית. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, כשהיה בן שנתיים, אמו נפטרה מטיפוס הבטן. בשנת 1920 אביו נישא לאליזבת הופמן, גם היא ילידת רוסיה ממוצא גרמני, ובשנת 1921 הם עברו למינכן בגרמניה.
אביו של שמורל שכר בעבורו אומנת רוסייה שלימדה אותו רוסית. שמורל דיבר רוסית, ניגן בבללייקה, ואהב את הספרות, השירה והתרבות הרוסית. שמורל הזדהה כרוסי יותר מאשר כגרמני ושאף להיות "הגשר בין מזרח למערב".
אביו של שמורל אסר עליו ועל אחיו להצטרף להיטלריוגנד. שמורל נרשם ל"צעירי בוואריה" ולאחר מכן ל"קסדות הפלדה", אך היה חבר בהם לתקופה קצרה בלבד.
שירות צבאי
בשנת 1937 גויס אלכסנדר לצבא ושובץ בגדוד ארטילריה רכובה של הוורמאכט, אך לאחר הקונפליקט הפנימי בין הזהות הגרמנית לרוסית חזר בו משבועת האמונים להיטלר וביקש פטור מהשירות הצבאי. התנהגותו של שמורל הוסברה כבעיה התפתחותית וכהתמוטטות עצבים והוא הופנה לקצין בריאות הנפש. במהלך שירותו הצבאי השתתף שמורל באנשלוס ובסיפוח חבל הסודטים. שמורל בחר ללמוד רפואה מכיוון שזכה בשחרור מוקדם, ולמד באוניברסיטת המבורג בסמסטר הקיץ של שנת 1939. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס לתפקיד חובש ונלחם במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
בספטמבר 1940 נשלח שמורל למינכן להמשך לימודיו, שם פגש את הנס שול ווילי גראף, חבריו לספסל הלימודים ולמאבק נגד המשטר הנאצי.
בינואר 1941 הוצב כרופא צבאי במינכן. ביולי 1942 נשלח לחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה להתמחות קרבית. בעת שהותו ברוסיה היה עד, יחד עם חבריו לנשק הנס שול ווילי גראף, לרצח ועינויים של שבויי מלחמה סובייטים בידי הנאצים בשטחי ברית המועצות הכבושים. שמורל שירת באוגדת החי"ר 252 באזור גשאצק. הוא ראה את שהותו ברוסיה כשיבה למולדתו. אלכסנדר יצר קשר עם האוכלוסייה המקומית ותרגם שיחות עם איכרים לחברי הוורד הלבן.
הוורד הלבן
ב-13 ביולי 1943 הוצא שמורל להורג, יחד עם קורט הובר, והוא בן 25. ראשו של שמורל נערף באמצעות גיליוטינה.
זיכרון והנצחה
ב-5 בפברואר 2012, הוכרז שמורל כקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית במינכן. קרן הוורד הלבן שברוסיה מחלקת מענק על שם שמורל לארבעה סטודנטים כל שנה. ב-24 בדצמבר 2013 נקרא פארק במינכן על שמו של אלכסנדר שמורל.
חיל נשים
חיל נשים (בר"ת: ח"ן) היה חיל צה"לי שהתקיים עד שנת 2001, שתחום אחריותו היה טיפול ספציפי בחיילות צבא ההגנה לישראל. תפקידיו היו קליטת החיילות, אימונן בהכשרה או טירונות, ושיבוצן ביחידות צה"ל השונות. במהלך שירותן היה החיל אחראי על שירותים שונים לחיילות על ידי יחידות ח"ן שפעלו ביחידות. הח"ן גם הפעיל בנות כמורות-חיילות באזורי פיתוח ושכונות עולים בישראל. מאמצע שנות ה-90 החל הח"ן בהדרגה להעביר את סמכויותיו למפקדי היחידות. יחידת המורות החיילות הועברה אל חיל החינוך.
בשנת 2001 הורה הרמטכ"ל רב-אלוף שאול מופז על ביטול הח"ן. כתוצאה מכך פורקה מפקדת קצינת חיל נשים ראשית (מקחנ"ר), והוקם גוף יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים (יוהל"ן; ומאז פברואר 2016 - יוהל"ם). תפקידיו העיקריים של גוף זה כיום סובבים סביב שמירת זכויות החיילות, קידומן לתפקידים שונים, מתן ייעוץ וכיוצא באלה.
ברנהרד, רוזן אנהלט
ברנהרד, רוזן אנהלט, הידוע גם כברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה (בגרמנית: Bernhard, Herzog von Sachsen; 1140 - 2 בפברואר 1212) היה רוזן אנהלט בין השנים 1170–1212 ודוכס סקסוניה בין השנים 1180–1212.
ביוגרפיה
ברנהרד נולד בשנת 1140, לאלברכט הראשון, מרקיז ברנדנבורג וסופיה מוינצנבורג, בתו של הרמן הראשון, רוזן וירצנבורג.
בשנת 1170 מת אביו, וברנהרד ירש את השטחים סביב טירת אנהלט, אשר הפכו מאוחר יותר לנסיכות אנהלט. בשנת 1172 מת אחיו הבכור אלברכט, רוזן באלנשטדט ללא יורשים, וברנהרד ירש אף את נחלותיו.
בשנת 1180 פרץ במלוא עוזו הסכסוך בין הקיסר פרידריך ברברוסה לבין היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה, מאחר שמסעו של ברברוסה אל תוך לומברדיה הסתיים בכישלון מוחץ, והוא נטר טינה להיינריך, אשר לא סייע לו. פרידריך ניצל את עוינותם של הנסיכים הגרמנים האחרים כלפי היינריך, אשר ביסס בהצלחה מדינה חזקה ובעלת רצף טריטוריאלי שכללה את סקסוניה, בוואריה ושטחים ניכרים בצפון ובמזרח גרמניה – ודאג בשנת 1180 כי יישפט שלא-בפניו על אי-ציות, בפני חבר שופטים שהורכב מבישופים ומנסיכים. בהצהירו כי החוק הקיסרי גובר על החוק הגרמני המסורתי, הפשיט בית המשפט את היינריך משטחיו והכריז עליו כעל פורע חוק. אז פלש פרידריך עם הצבא הקיסרי לסקסוניה, כדי להוריד את דודנו על ברכיו. בעלי-בריתו של היינריך נטשו אותו, והוא נאלץ לבסוף להיכנע, בנובמבר 1181, ברייכסטאג שבארפורט. בעקבות כך, קיבל ברנהרד את שטחי דוכסות סקסוניה, אם כי שטחי הדוכסות צומצמו מאוד, וניתנו אף לנסיכים אחרים.
ברנהרד ניסה לאכוף את סמכותו בשטחים בין האלבה לים הבלטי, ובעקבות כך הסתכסך עם אדולף השלישי, רוזן הולשטיין, אך לא הצליח לכבוש את נחלותיו. בשנת 1183 מת אחיו דיטריך, רוזן וארבן, וברהרד ירש אף את נחלותיו. עד מהרה הסתכסך ברנהרד עם היינריך בורווין הראשון, הלורד של מקלנבורג ודודנו ניקולאוס הראשון, הלורד של מקלנבורג, אשר חברו אל בוגיסלאב הראשון, דוכס פומרניה נגד ברנהרד, ורק לאחר התערבות הדנים בראשות קנוט השישי, מלך דנמרק, נאלצו יריביו להיכנע לו, וליהפך לווסאלים שלו.
כדוכס סקסוניה, הפך ברנהרד למרשל האימפריה הרומית הקדושה, אותו קיבל בשנת 1190 בהכתרת היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם הוא קלקל את קשריו עם הקיסר בעקבות התנגדותו להפוך את הכתר הגרמני לתורשתי בבית הוהנשטאופן. בשנת 1198 הוא תמך בפיליפ משוואביה כקיסר, אולם לאחר מותו של פיליפ ב-21 ביוני 1208 בקרב עם אוטו מוויטלסבאך, תמך ברנהרד בבחירתו של אוטו מבראונשווייג לקיסר.
ב-2 בפברואר 1212 מת ברנהרד, ובנו היינריך הראשון, נסיך אנהלט ירש את נסיכות אנהלט, בעוד בנו אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה ירש את דוכסות סקסוניה.
משפחתו
ברנהרד התחתן עם בריגיטה מדנמרק, בתו של קנוט החמישי, מלך דנמרק, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
לאחר מכן התחתן ברנהרד עם סופיה מתורינגיה, בתו של לודוויג השני, רוזן תורינגיה, ממנה נולד לו בן אחד:
לאחר מכן התחתן ברנהרד עם יודיטה מפולין גדול, בתו של מיישקו השלישי הזקן, אך לא היו לו ילדים ממנה.
אפרים ברכה
אפרים ברכה (27 בספטמבר 1960 - 5 ביולי 2015) היה קצין משטרה ישראלי, בדרגת תת ניצב, ראש היחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה).
ביוגרפיה
נולד לפורטונה וחיים ברכה בשכונת עין יעקב באבן יהודה. כבוגר התגורר בשכונת רמת עמידר שברמת גן. ב-1987 הצטרף ליחידה המרכזית של מחוז תל אביב, שבה שירת כמפקד מחלק תפקידים מיוחדים ומפקד מחלק תשאול. במהלך שירותו ביחידה עמד בראש צוות החקירה של רצח יצחק רבין ובראש צוות החקירה שעסק במאבק בין כנופיית רמת עמידר, בראשות העבריינים רוני ויוסי הררי, לכנופיית פרדס כץ בראשות יצחק (חישי) חדיף וברצח יחזקאל אסלן. הוא התמחה בגיוס חשודים לעדי מדינה. בתפקידיו הבאים שירת כסגן ראש היחידה הארצית לחקירות הונאה, מפקד זרוע חקירות ביחידה לחקירות בינלאומיות וראש חטיבת חקירות באגף חקירות ומודיעין. היה ממונה בין היתר על חקירות השרים גונן שגב ואברהם הירשזון ושל הרב מרדכי אלון.
ב-2012 דיווח ברכה למפקדיו, לאחר תשעה ימים, כי הרב יאשיהו פינטו הציע לו שוחד בתמורה להעברת מידע על חקירה שבה היה מעורב. ברכה ורעייתו צוידו במכשירי הקלטה ותיעדו העברת כ-100,000 דולר אמריקני מרעייתו של פינטו לרעייתו של ברכה. לטענת אנשי הרב פינטו, מדובר היה בסיוע חירום אישי לברכה ולמשפחתו. ב-14 באפריל 2015 הורשע פינטו במתן שוחד לברכה. על פי הודעות פרקליטות המדינה והמשטרה, לא נמצא בסיס לחשד לעבירות פליליות מצידו של ברכה. לקראת מינויו לתפקיד ראש יאח"ה הוגשה עתירה לבג"ץ נגד המינוי, בטענה שבפרשה אחרת מסר ברכה עדות שקר בהליך משפטי שהתנהל בעקבות רשלנות שלו שהביאה לחשיפת מידע חסוי. העתירה נדחתה.
ב-5 ביולי 2015 התאבד בירייה בלבו בתוך מכוניתו, בעיר מגוריו מודיעין. הטלפון הסלולרי שלו נעלם.
כמה ימים קודם לכן, כתב יואב יצחק באתרו, חדשות מחלקה ראשונה, כי בקרוב ייאלץ היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין להעביר את ברכה מתפקידו, ולפתוח בחקירה גלויה נגדו בגין "שיבוש מהלכי חקירה ומשפט ועבירות שוחד ומרמה" בכמה פרשות. לאחר התאבדותו של ברכה הכחיש משרד המשפטים כי התקבלה החלטה לפתוח בחקירה, ושיבח את הגינותו ומסירותו של ברכה לשלטון החוק.
ברכה היה בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה ומדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר ראשון נוסף במשפטים ממכללת רמת-גן.
ברכה הותיר אחריו אישה, שלושה בנים ובת. בנו התמודד בתוכנית המוזיקה "The Voice ישראל" עונה 5, ושר בה שיר לזכרו של אביו.
Crazy in Love
Crazy in Love (בעברית: מאוהבת בטירוף) הוא סינגל הבכורה בקריירת הסולו של הזמרת האמריקאית ביונסה, יצא ב-18 במאי 2003, בשיתוף פעולה עם הראפר ג'יי זי.
הסינגל יצא מאלבום הבכורה של ביונסה Dangerously in Love. את השיר הפיק ריץ האריסון, כאשר ביונסה וג'יי זי כתבו והלחינו אותו. "Crazy in Love" הוא שיר R&B ופופ שמשלב אלמנטים של היפ הופ משנות ה-70.
"Crazy in Love" מכר יותר מ-2 מיליון עותקים בארצות הברית ויותר מ-8 מיליון עותקים ברחבי העולם, והפך לאחד הסינגלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים ברחבי העולם.
בשנת 2004, בטקס פרסי גראמי ה-46, זכתה ביונסה פרסים על השיר, שיר ה-R&B הטוב ביותר ושיתוף הפעולה הטוב ביותר בשיר ראפ. בטקס פרסי ה-VMA לשנת 2003 זכה הקליפ של השיר בשלושה פרסים שונים, ואף היה מועמד לפרס קליפ השנה. (השיר זכה בקטגוריית "הקליפ הנשי הטוב ביותר")
"Crazy in Love" הפך לאחד השירים המוכרים ביותר של ביונסה, והוא שיר מרכזי בהופעות החיות שלה. ביונסה ביצעה את השיר בעשרות תוכניות אירוח, ובסיבובי הופעות שלה.
רקע
ביולי 2002 ביונסה הקליטה מספר שירים לאלבום הסולו שלה, "Dangerously in Love", וקולומביה רקורדס תכננו להוציא את האלבום באוקטובר 2002. יציאת האלבום נדחתה בשל הצלחת הסינגל "Dilemma" של קלי רולנד, אחת מחברות להקת דסטניז צ'יילד שבה הייתה חברה גם ביונסה, ובכך התאפשר לביונסה להקליט שירים נוספים לאלבום. "Crazy in Love" הוא שיר אהבה בז'אנר ה-R&B שנכתב והולחן על ידי ביונסה וג'יי זי, והופק על ידי ריץ האריסון. השיר יצא לתחנות הרדיו בארצות הברית ב-18 במאי 2003, להורדות דיגיטליות ב-20 במאי 2003 בארצות הברית ובריטניה. "Crazy in Love" זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה שהחמיאו לקצב וה- "הוו- הוו" הממכר, ולהופעת האורח של ג'יי זי. רבים מהמבקרים כינו את השיר המנון הקיץ של שנת 2003.
בשנת 2004 היה "Crazy in Love" מועמד לשלושה פרסי גראמי, בקטגוריות שיר ה-R&B של השנה ושיתוף ה-R&B הטוב ביותר של השנה שבהם זכה, ובקטגוריות הקלטת השנה לא זכה. הרמיקס של "Crazy in Love", הידוע בשם "Krazy In Luv", זכה בפרס הרמיקס הטוב ביותר. "Crazy in Love" קיבל את פרס השיר המוכר ביותר של השנה בטקס פרסי המוזיקה פופ ASCAP לשנת 2004, ומגזין "Vibe" הכתיר את השיר כשיתוף הפעולה הטוב ביותר של שנת 2003. בטקס פרסי EMA באירופה, "Crazy in Love" זכה בפרס שיר השנה, בנוסף זכה בפרס שיתוף הפעולה הטוב ביותר בטקס פרסי ה-BET בשנת 2004.
וידאו קליפ
במאי הקליפ לשיר "Crazy in Love" הוא ג'ייק נאוה, שיצא במאי 2003.
הקליפ צולם במרכז לוס אנג'לס, ונפתח כאשר רואים את ג'יי זי בתוך מכונית ברחוב בלוס אנג'לס. לאחר מכן רואים את ביונסה עומדת באמצע הכביש ומתחילה לשיר ולרקוד, כשהיא לובשת גופייה לבנה, ג'ינס ונעלי עקב אדומות. כאשר מתחיל הפזמון רואים את ביונסה לובשת שמלה כאשר היא עומדת על גג של בניין וסביבה מצלמות עם פלאש. את הבית השני ביונסה מתחילה לשיר כאשר היא נמצאת בסמטה עם הרקדניות שלה ומתחילה לרקוד איתן. ג'יי זי מופיע וזורק מצית על הרצפה שעליה יש דלק שמוביל למכונית שחונה מתחת לגשר ומתפוצצת בלהבות. ג'יי-זי מבצע הראפ שלו מול המכונית הבוערת, וביונסה רוקדת לידו כאשר היא לבושה בבגד גוף ומעיל פרווה. לאחר מכן ביונסה בועטת בברז כיבוי אש שמתפוצץ, ורוקדת לידו תוך כדי שיוצאים ממנו מים. את הסצנה האחרונה בשיר ביונסה מסיימת בריקוד עם הרקדנים שלה שמאחוריהם מאוורר ענק.
הקליפ זכה לשבחים על ידי המבקרים וזכה בפרסים רבים. הקליפ זכה בשלושה פרסים בטקס פרסי MTV Video Music 2003 בקטגוריות קליפ של הזמרת הטוב ביותר, קליפ ה-R&B הטוב ביותר והכוריאוגרפיה הטובה ביותר. באותה השנה הקליפ זכה בפרס שיתוף הפעולה הטוב ביותר בטקס פרסי MTV Video Music בשנת 2004.
נכון לינואר 2020 השיר נצפה כ-469 מיליון פעם ביוטיוב.
הופעות
ביונסה ביצעה לראשונה את "Crazy in Love" ביחד עם ג'יי-זי במהלך טקס פרסי MTV Video Music לשנת 2003, היא שרה את השיר במחרוזת. ביונסה ביצעה את השיר "Baby Boy" ולאחר מכן המשיכה עם "Crazy in Love". השיר נכלל בכל הסיבובי הופעות של ביונסה במהלך השנים, בסיבוב ההופעות הראשון שלה her Dangerously in Love Tour בשנת 2003, היה לשיר סיום המופע. ביונסה ביצעה את "Crazy in Love" בטקס פרסי ה BET בשנת 2004 ביחד עם ג'יי זי.
במסע ההופעות של להקת דסטיניז צ'יילד, Destiny Fulfilled Tour בשנת 2006, ביצעה ביונסה את ה "Crazy in Love". בשנת 2007 יצאה ביונסה לסיבוב ההופעות השני שלה "The Beyoncé Experience" שם "Crazy in Love" היה שיר הפתיחה של המופע, וכך גם הסיבוב ההופעות השלישי שלה "I Am... World Tour". במסע ההופעות הרביעי של ביונסה "The Mrs. Carter Show World Tour" נכלל במחרוזת ביחד עם השיר "Single Ladies", ובמסע ההופעות המשותף של ביונסה וג'יי זי "On the Run Tour" השיר סגר את המערכה הראשונה.
בשנת 2013 ביונסה הופיעה בהופעת המחצית של הסופרבול שם ביצעה את "Crazy in Love", בנוסף משנת 2003 ביונסה ביצעה את השיר בעשרות תוכניות אירוח, טקסי פרסים, הופעות אורח, ונחשב לאחר השירים המוכרים ביותר של ביונסה.
מצעדים
"Crazy in Love" זכה להצלחה עצומה במצעדים בארצות הברית כאשר במצעד הבילבורד האמריקאי לשנת 2003, Billboard Hot 100, השיר נכנס למקום הראשון ושהה שם שמונה שבועות רצופים, כך גם במצעד הבילבורד לשירי ה R&B ובמצעד המכירות נכנס למקום הראשון. במצעד הבילבורד האמריקאי לסוף שנת 2003 נכנס במקום הרביעי, ובמצעד שירי העשור 2000s של הבילבורד האמריקאי נכנס במקום ה-40. בשנת 2012 מצעד הבילבורד האמריקאי פרסם רשימה של 50 שירים האהבה הטובים ביותר בכל הזמנים ומיקם את "Crazy in Love" במקום ה-22.
השיר נכנס למקום הראשון בבריטניה ואירלנד, והגיע לעשירייה הפותחת בעשרות מדינות אוסטרליה, בלגיה, קנדה, דנמרק, צרפת, הונגריה, איטליה, ניו זילנד, ספרד, שוודיה ושווייץ.
יהודה סילמן
הרב יהודה משה סילמן (נולד בג' בחשוון ה'תש"ה, 20 באוקטובר 1944) הוא רב ליטאי, אב בית דין (מכונה 'ראב"ד') בבית הדין של הרב ניסים קרליץ ורב הקהילה החסידית בשכונת רמת אלחנן שבבני ברק.
ביוגרפיה
נולד לטוביה נתן יצחק וללאה, חסידי גור. סבו הרב יוחנן סילמן היה חתנו של הרב הרב מנחם דוד טֶמקִין (רב העיר פיוטרקוב בשנים 1912-1922 ובעל "ויברך דוד" על מסכתות ברכות ושבת) ומחותנו של אחיו הרב נחמיה אלתר.
למד בישיבת היישוב החדש, בישיבת בית יוסף - נובהרדוק ובישיבת סלבודקה. התקרב לראש הישיבה הרב דב לנדו ולמד עימו לימוד יומי בחברותא במשך כמה שנים. נישא לרבקה, בתו של הרב גדליה הרץ ראש ישיבת חידושי הרי"ם. למד כמה שנים בכולל חזון איש, ולאחר מכן שימש כר"מ בישיבת 'חידושי הרי"ם'. החל משנות ה-80 הוא מכהן כראש כולל "חושן משפט" (בתחילה בבת ים ואחר כך בבני ברק). במקביל, מונה לרב "קהל חסידים" בשכונת רמת אלחנן.
מכהן כאב"ד בבית דין צדק בני ברק של הרב נסים קרליץ, ומאז פטירת הרב קרליץ נושא בתפקיד הראב"ד לצד הרב שריאל רוזנברג שמחזיק בתפקיד הגאב"ד. הוא בין מורי דרכה של משמרת הקודש והחינוך ומשמש כתובת למקרים של אלימות במשפחה והתעללות מינית בילדים. נטייתו ברוב המקרים היא ליידע את רשויות החוק . הוא מקבל קהל בביתו מידי בוקר וערב, בשאלות הלכתיות ואחרות. בנוסף הוא משמש כחבר בוועדת הרבנים של איחוד הצלה, קופת העיר ושובו.
בשל מצוקת הדיור במגזר החרדי יזם בשיתוף קבלנים ממקורביו בניית אלפי דירות חדשות ומוזלות בערים החרדיות המתחדשות אלעד ובית שמש.
הרב סילמן תומך במפלגת דגל התורה ומעורב בהכרעות פוליטיות הקשורות אליה, בעיקר בתחום המוניציפלי - בערים בני ברק ואלעד.