cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גנאיוס סרוויליוס גמינוס
גנאיוס סרוויליוס, בנו של פובליוס סרוויליוס גמינוס, נבחר לקונסולאט בראשית שנת 217 לפנה"ס ועמד בראש הצבא שהמתין לחניבעל ליד ארימינום (רימיני). לאחר מות הקונסול גאיוס פלאמיניוס בקרב טראסימנה (אפריל 217) ובחירת קווינטוס פאביוס מאקסימוס לדיקטטור (יוני 217), שוחרר גמינוס מפיקודו היבשתי. תוך כדי כך הגיעו ידיעות לרומא, כי אוניות קרתגיות משייטות סמוך לעיר ואף הצליחו ללכוד בחופי אטרוריה ספינות משא שהובילו אספקה אל הצבא הרומי הנלחם בהיספניה. פאביוס מאקסימוס מינה את גמינוס לפיקוד על הצי, והטיל עליו להגן על חופי איטליה ולרדוף אחר השייטת הקרתגית. הלה הכשיר את אוניות המלחמה שנשארו ברומא, מאה ועשרים במספר, וגייס חיילים רבים בעיר ובהם גם עבדים משוחררים לשירות באוניות כחיילי-צי ולהגנה על העיר מפני התקפה מן הים. כשנודע למפקד השייטת הקרתגית כי הרומאים דולקים אחריו, נמנע מהתמודדות ושב דרך סרדיניה אל קרתגו. גמינוס, שטרפו חמק ממנו, הפליג אל ליליבאום שבסיציליה ומשם אל אפריקה, השם את האי מנינקס (ג'רבה) הסמוך לקרתגו, חס על אדמת האי קרקנה הסמוך לו בתמורה לדמי כופר וחזר אל ליליבאום. עם שובו לסיקיליה מסר את הפיקוד על הצי לידי הפראיטור טיטוס אוטקיליוס קראסוס. הוא עצמו שב אל רומא, כדי לקבל יחד עם עמיתו לקונסולאט את הפיקוד על הצבא מידי הדיקטטור פאביוס מאקסימוס שכהונתו נסתיימה. עד סוף הקונסולאט שלהם ניהלו גמינוס ועמיתו אסטרטגיה פביאנית, ונמנעו מלהיכנס לקרב הכרעה עם חניבעל.
בתחילת שנת 216 לפנה"ס, עם סיום הקונסולאט שלו, התמנה גמינוס לפרוקונסול. כאשר חככו הרומאים בדעתם לפני קרב קאנאי מה עליהם לעשות, היה גמינוס היחיד שתמך בדעתו של הקונסול לוקיוס אמיליוס פאולוס כי יש להימנע מהתמודדות, אך דעתם לא התקבלה. בקרב פיקד גמינוס על מרכז המערך הרומאי ובו אף נהרג (2 באוגוסט 216).
פין-יין
השם "פין-יין" נגזר מהמילים המנדריניות pīn - "איות" (拼), ו-yīn - "צליל" (音).
שימושי הפין-יין מגוונים. השיטה נלמדת בבתי הספר ברפובליקה העממית של סין ככלי עזר ללימוד ההגייה של הכתב הסיני, המבוסס על לוגוגרמות. היא שימושית גם לזרים המבקשים ללמוד מנדרינית תקנית (השפה הרשמית והנפוצה ברפובליקה העממית) בלא להידרש ללימוד הכתב הסיני.
השיטה משמשת באופן רשמי לתעתוק שמות פרטיים ושמות מקומות בסין. היא נהוגה לגבי שמות סיניים לא רק ברפובליקה העממית עצמה, אלא גם במדינות רבות המשתמשות באלפבית הלטיני. במאה ה-21, תעתיקים לשיטות כתב אחרות (למשל, לאלפבית העברי) מתבססים בעיקר על ההגייה המשתקפת בפין-יין. בישראל נהוג כיום לכתוב את שמה של עיר הבירה של הרפובליקה העממית של סין "בייג'ינג" על פי הכתיב בפין-יין Beijing, ובניגוד להגיית המנדרינית: פייצ'ינג. בעבר היו מקובלים התעתיקים פקין ופקינג, על-סמך תעתיקים אחרים לאותיות לטיניות, כגון תעתיק וייד-גיילס.
שימוש נוסף לפין-יין הוא בכתיבת מנדרינית במחשב. כדי להקל על הכתיבה באמצעות מקלדת רגילה, מותקנות בגרסאות סיניות של Microsoft Windows ובמערכות הפעלה אחרות תוכנות המאפשרות לכתוב מנדרינית בפין-יין וממירות באופן אוטומטי את הצלילים לסימניות סיניות.
השיטה פורסמה לראשונה בשנת 1958.
דני ענק
דֶּנִי ענק הוא גזע של תת המין כלב הבית.
למרות שמו, כלב זה אינו דני במקורו, אלא גרמני. אבותיו הוחזקו בימי הביניים בבתי מלוכה ברחבי אירופה, כמו כן, במשך מאות שנים השתמשו בו לציד חזירי בר. דני ענק הוא בין חמישה גזעי הכלבים הגדולים ביותר בעולם.
מאפיינים
התקן לגזע לכלבים שגילם גדול משנה וחצי הוא גובה של לפחות 76 סנטימטרים לזכרים ולפחות 71 סנטימטרים לנקבות. התקן למשקל הוא לפחות 54 קילוגרם לזכרים ולפחות 46 קילוגרם לנקבות. הגיל הממוצע אליו מגיעים כלבי הדני הענק הוא בין 6 ל-8 שנים.
יין נסך
יֵין-נֶסֶךְ הוא יין שנוּסַך לעבודה זרה, ועל כן אסור מדאורייתא בשתייה ובהנאה. השותה או הנהנה מיין-נסך נענש במלקות. תחולתו ההיסטורית של איסור יין-נסך, לפי התלמוד במסכת סנהדרין, היא רק לאחר סיפור הזניית בני-ישראל עם בנות מואב. אולם הרמב"ן סבור כי התלמוד מדבר אודות איסור סתם יינם ולא אודות יין-נסך, והאיסור על יין-נסך הוחל עם מתן תורה בהר סיני.
כהמשך לאיסור זה, תיקנו חכמים תוספת מאוחרת: איסור סתם יֵינָם או בפשטות יֵינָם; כלומר, כל יין של גוי - או אף אם רק נגע בו גוי באופן שאפשר לו לנסך את היין - נאסר כהרחקה מגויים ("על יינן משום בנותיהן"), ועל כן הוא אסור בשתייה ובהנאה מדרבנן.
שיטת הרמב"ם
הרמב"ם כותב כי אף על פי שהפסוק המצוטט בתלמוד מתייחס רק בעקיפין, לכאורה, לאיסור יין-נסך, הוא מהווה מקור מקראי לאיסור, ואינו נחשב לאסמכתא בלבד, ומכאן שאיסור השתייה וההנאה מיין-נסך הוא מדאורייתא. כהמשך לשיטתו מונה הרמב"ם איסור זה במניין המצוות כמצוות לא תעשה עצמאית מדאורייתא, וזאת בנוסף למניית האיסור כחלק מהאיסור הכללי על הנאה ושימוש בתקרובת עבודה זרה. פסוק נוסף שהרמב"ם מצטט בהקשר זה הוא:.
שיטתו של הרמב"ם מתאימה לאחת מהגדרות המקרה המופיעות בי"ג המידות שהתורה נדרשת בהן שמנה רבי ישמעאל: דבר שהיה בכלל ויצא מן הכלל [ללמד], תפקידו הלוגי הוא: לא ללמד על עצמו יצא, אלא ללמד על הכלל כולו יצא. במקרה שלפנינו מיושם, לכאורה, עיקרון זה; איסור שתיית יין-נסך כלול באיסור הכללי של הנאה מעבודה זרה, אך בכל זאת התלמוד מונה פסוק בו נעשה היקש (גזרה שווה) נוסף בין המקרה הספציפי של יין-נסך לבין שאר תקרובתה של עבודה זרה.אם כך הם פני הדברים, יש למצוא דין נוסף אותו למדים מהמקור הספציפי ליין-נסך, ובכך להסביר את תוספת המקור המיותרת - לכאורה, אך הרמב"ם אינו מפרט אודות לימוד כזה.
שיטת הרמב"ן
לעומתו סבור הרמב"ן כי "לא בא בו כתוב גלוי בביאור", ואין ראוי למנות איסור זה כאיסור עצמאי. לדעתו הסוגיה הנידונה בתלמוד מתייחסת רק לאיסור-ההנאה ולא לאיסור-השתייה, וקיימים שלושה איסורים נפרדים: האחד הוא איסור-ההנאה מעבודה זרה עצמה, והוא נלמד מהפסוק: . השני הוא האיסור אודות "תקרובת עבודה זרה", שהוא מלמד גם על איסור יין-נסך, ומקורו מהפסוק:, ו"זבח" זה המוזכר בפסוק, הוקש ליין-נסך על סמך הפסוק . כלומר, פסוק זה אינו מהווה מקור עצמאי לאיסור יין-נסך, אלא הוא מלמד את עצם העובדה שהפסוק שמהווה מקור לתקרובת עבודה זרה מלמד גם על יין-נסך. והאיסור האחרון הוא ההנאה מ"משמשי עבודה זרה", והוא נובע מהפסוק:.
שיטת תוספות
בתוספות מוסבר כי המשנה נסובה אודות סתם יינם שאינו אלא תקנת חז"ל, והסיבה שהתלמוד מצטט את המקור המקראי, היא רק על מנת להסביר מה עומד בבסיס תקנת חכמים. מה שמוכיח כי איסור יין-נסך עומד כאיסור בפני עצמו - כשיטת הרמב"ם.
דעה נוספת שמובאת בתוספות - בהקשר של תקרובת עבודה זרה, אך משליכה ישירות על דינו של יין-נסך - מחלקת בין איסור אכילה (או שתייה, במקרה של יין), לבין איסור ההנאה. האיסור לאכול או לשתות הוא מדאורייתא, ונובע מהפסוק:, אך איסור ההנאה אינו אלא גזירת חכמים.
שיטות נוספות
קיימות דעות שונות המבססות את איסור יין-נסך על פסוקים אחרים מאלו שהובאו לעיל, ושהתבססו על התלמוד הבבלי. בתלמוד ירושלמי הובא הפסוק: כמקור לאיסור יין-נסך. בנוסף כתב הרמב"ם כי קיים פסוק נוסף המהווה מקור:.
פרטי האיסור
יין-הנסך שנאסר בשתייה ובהנאה הוא יין שנוסך בפני עבודה זרה, בין במקומות המיועדים לכך ובין אם על הרצפה. המשקה שנאסר הוא זה שנוסך, ולגבי החלק שנותר בכלי ולא נוסך קיימת מחלוקת בקרב הראשונים: יש שכותבים שכל המשקה מוגדר כעת כתקרובת לעבודה זרה ואסור כולו, לעומת זאת אחרים סבורים כי היין שנותר בכלי אינו מוגדר כיין-נסך ואינו נאסר, אך עם זאת פעמים שהוא ייאסר משום שנחשב כ"ניצוק" - מושג בהלכה בדיני טומאה וטהרה, המתאר העברת טומאה באמצעות המגע הקיים בעת השפיכה בין הנוזל שנשפך לנוזל שנשאר בכלי.
האיסור על שתיית יין-נסך הוא על כמות כלשהי - ואין שיעור מינימלי, וזאת מכיוון שיין-נסך נחשב ככל איסורי עבודה זרה שאין להם שיעור.
לדעת רבי יהודה בן בתירא, וכך גם פוסק הריטב"א, יין-נסך מטמא ב"טומאה חמורה", דהיינו בטומאת אוהל ובמשא - כדינה של תקרובת עבודה זרה, ושיעור הטומאה הוא כזית.
קתלין קניון
קתלין מרי קניון (באנגלית: Kathleen Mary Kenyon; 5 בינואר 1906 - 24 באוגוסט 1978) הייתה ארכאולוגית אנגלייה, שהניחה כמה מהיסודות של שיטת החפירות המודרניות בכלל, ובסהר הפורה ושל הפרהיסטוריה של ארץ ישראל בפרט.
חייה
קניון נולדה בלונדון ב-5 בינואר 1906, בתו הבכורה של סר פרדריק קניון, חוקר כתבים קלאסיים והתנ"ך, שהתמנה כמנהלו של המוזיאון הבריטי ב-1909. במהלך לימודיה במכללת סומרוויל שבאוניברסיטת אוקספורד, גילתה קניון עניין מועט בארכאולוגיה, אך הצטרפה לחברה הארכאולוגית של אוניברסיטת אוקספורד, וב-1927 התמנתה לנשיאתה הראשונה. את לימודי ההיסטוריה סיימה עם ציונים לא מזהירים במיוחד, אך כאן התערבה יד הגורל, ומנהלת המכללה, מרגרט פריי, הציעה לה להצטרף למשלחת הארכאולוגית בזימבבואה הגדולה, וכך, במשך מחצית השנה ב-1929, השתתפה קניון במשלחת המצומצמת, וגמלה בלבה ההחלטה לפנות לקריירה ארכאולוגית.
לאחר חזרתה לבריטניה, הצטרפה קניון כמתנדבת למשלחתו של מורטימר וילר ויצאה לחפור בשרידי העיר הרומית העתיקה ורולמיום שבסנט אלבנס, שם חפרה במשך עונות הקיץ שבין 1930 ל-1935 ולמדה מווילר את שיטתו הארכאולוגית ואת חשיבותה המכרעת של הסטרטיגרפיה. עם הזמן, עלתה קרנה בעיני וילר, וב-1934 הופקדה על חפירות התיאטרון ללא ממונים מעל גבה. במקביל, בין השנים 1931 - 1934, השתתפה קניון בחפירות בתל שומרון, שם ניסתה לעשות שימוש ראשוני במה שלימים ייקרא "שיטת וילר-קניון" (להלן), אך גילתה שאין הדבר עולה בד בבד עם חפירה בקנה מידה גדול, שבה מנהלי האתר האחרים מתרכזים בעיקר בניתוח טיפולוגי של המבנים וכלי החרס.
מאז ועד לאחר מלחמת העולם השנייה, עסקה קניון בארכאולוגיה של אנגליה, והייתה שותפה בהקמת המכון הלונדוני לארכאולוגיה (כיום חלק מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון), והייתה המנהלת בפועל בימי המלחמה.
חפירתה החשובה ביותר התנהלה בתל יריחו. החפירה, שנערכה בין השנים 1957-1952 הניבה מספר ממצאים מרעישים, ביניהם מבני ביצורים, שגרמו לה להכריז על יריחו כ"עיר הקדומה בעולם". בחפירותיה מצאו לראשונה גולגולות מכוירות. הממצא כלל 19 גולגולות קבורות בקבוצות בקבורה משנית. מתוכן 14 גולגולות נמשחו בטיח או בצבע. הקבוצה הגדולה ביותר הייתה של 7 גולגולות, שבהן העיניים עוצבו באמצעות שיבוץ צדפים כגון קונכיית פי הכושי, בנוסף נצבעו חלקן העליות של הגולגולות בפסי צבע אדום.
בין השנים 1951–1966 הייתה מנהלת בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים (שלימים נקרא על שמה "מכון קניון"). בשנת 1962 מונתה לעמוד בראש קולג' סנט היוז באוניברסיטת אוקספורד.
ב-19 באוגוסט 1978 לקתה קניון בשבץ, וחמישה ימים לאחר מכן נפטרה.
שיטת וילר-קניון
שיטת החפירות של וילר, ששוכללה על ידי קניון בחפירתה ביריחו, שמה דגש רב על הסטרטיגרפיה (השתכבות) של האתר הנחפר, והסדר והארגון הדרושים כדי לפענחו.
בתחילה, אזור החפירה מחולק לריבועי חפירה בגודל אחיד (הגודל הנפוץ ביותר הוא של 5×5 מטר, אם כי הדבר עשוי להשתנות באזורים שונים בעולם, ובהתאם לאופי החפירה וכורח הנסיבות), תוך הקפדה על השארת שטח בלתי-חפור ביניהם (בַּנְקֶטִים), המאפשר לראות את חתך החפירה לאחר מעשה. הריבועים עצמם נחפרים בזהירות, שכבה אחר שכבה, תוך שימת לב לסימנים הוויזואליים המציינים את המעברים משכבה אחת לקודמתה, כגון שינוי בצבע הקרקע. כל ממצא מקוטלג לא רק בהתאם למקום שבו נמצא, אלא גם בהתאם לשכבתו.
פועל יוצא מתשומת הלב המרובה לפרטים בשיטת חפירה זו הוא מספר הארכאולוגים ביחס להיקף החפירה: בתחילת דרכה של הארכאולוגיה, ניתן היה למצוא אתר ארכאולוגי שחופרים בו עשרות רבות של פועלים בלתי-מיומנים, תחת פיקוח קומץ ארכאולוגים, שאף עשויים היו להיעדר מהשטח למשך זמן ממושך; ואילו מאז ששיטת וילר-קניון זכתה לפופולריות, גם אם אתר נחפר בניהולו של ארכאולוג ראשי אחד, מועסקים במקום ארכאולוגים אחרים, שכל אחד מהם אחראי על שטח שבו לא יותר מקומץ ריבועי חפירה.
גישה זו, ששמה דגש רב על המימד האופקי, מזניחה מעט את מימד העומק. ה"בנקטים" שבין הריבועים אינם מוסרים בשום פנים ואופן, שהרי הם שמעידים על הסטרטיגרפיה; פועל יוצא מכך, הוא שבדו"חות חפירה הנוהגים בשיטה זו, ניתן למצוא חתכים רבים ומפורטים, אך כמעט שלא קיימות תוכניות של מבנים שלמים.
חפירותיה ביריחו
בחפירה ארכאולוגית שנערכה בשנת 1952 התגלו מספר חללי קבורה בקרבת העיר יריחו. אחד מקברים אלו מכונה "קבר יריחו", ומוצב במוזיאון הבריטי.
חפירותיה בירושלים
בשנים 1961–1967, בעת היותה מנהלת בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים, ערכה קניון חפירות בעיר דוד ובכמה אתרים סמוכים. בירושלים נערכו חפירות כבר מאז מחצית המאה ה-19, אך ניתן לומר שקניון הייתה הראשונה שעשתה זאת על פי אמות-מידה מדעיות, ובעיקר מתוך שימת לב לבירור סטרטיגרפי קפדני של השכבות ורבדי העפר, ומתוך שימת לב לקשר שבין החרסים שנמצאו ובין רובדי העפר השונים. מצד שני, במבט לאחור, ולאור החפירות הנערכות בירושלים מאז מלחמת ששת הימים, התברר כי רבות מן הפרשנויות שלה לממצאיה היו מוטעות. מרבית שטחי החפירה שלה נבחרו מתוך מגמה לברר סוגיות וקשיים שעלו מתוך ניסיון להבין את ממצאיהם ומסקנותיהם של קודמיה בחפירות באתר. היא חפרה מספר ניכר של שטחי חפירה, אך אלה היו ברובם מצומצמים מאוד בשטחם.
להלן תמצית ממצאיה העיקריים:
שטח A
שטח שתוכנן להיות חתך צר וארוך במורד המזרחי של עיר דוד, למן ה"מגדל היבוסי" שחשפו רוברט מקאליסטר וגארו דנקן בראש המדרון ועד למעיין הגיחון שבתחתית ערוץ נחל קדרון. בחלק העליון של החתך הראתה קניון בצורה משכנעת כי "המגדל היבוסי" איננו אלא מגדל מן התקופה ההלניסטית, וזאת על סמך חרסים בני התקופה שמצאה מתחת ליסודותיו. המגדל הוא אפוא חלק מן הביצור המכונה "החומה הקדומה" או "החומה הראשונה" של ביצורי ירושלים החשמונאית. קניון מצאה בסמוך גם את חלקיו הראשונים של בית מגורים מ תקופת הברזל ב', אשר כעשור שנים מאוחר יותר נחפר בשלמותו בידי יגאל שילה ("בית אחיאל").
במחצית המדרון לערך מצאה קניון שתי חומות מקבילות, בנויות לרוחב המדרון. את האחת, שעוביה כשני מטרים ובנויה מאבנים בינוניות בגודלן, תארכה לתקופת הברונזה התיכונה ב' (מאה 18 לפסה"נ). את החומה השנייה, שעוביה כ-5.5 מ', ובנויה באבנים קטנות, תיארכה לתקופת הברזל ב' (מאה שביעית לפסה"נ). קניון הסיקה שמצאה את חומות העיר מתקופות אלה. בעיקר החשיבה את העובדה שירושלים הייתה מבוצרת למן תקופת הברונזה התיכונה ב'. יתר על כן, תגלית החומה הראתה שהכניסה העליונה למערכת פיר וורן התת-קרקעית, המצויה במעלה המדרון, מצויה למעשה בתוך תחומי העיר המבוצרים. התגלית הזאת נחשבת בוודאי לתגלית החשובה ביותר שלה בחפירות בירושלים. שלאחר התגלית הזאת לא המשיכה קניון את החתך המתוכנן שלה עד לתחתית המדרון. אף שהראתה שהכניסה העליונה למערכת פיר וורן היא באזור מבוצר, עדיין האמינה שהמעיין עצמו נמצא מחוץ לעיר ללא כל הגנה. אילו הייתה ממשיכה את החתך שלה כמתוכנן הייתה מגלה את הביצורים סביב המעיין, מתקופת הברונזה התיכונה ב', שנחשפו כשנות דור מאוחר יותר בידי רוני רייך ואלי שוקרון.
קניון הרחיבה את חפירותיה לכוון צפון באזור החומה הקדומה. התגלית המעניינת ביותר כאן הייתה מערה טבעית, שפיתחה נמצא מחוץ לחומות העיר, ובה התגלה מצבור גדול ביותר של כלי חרס ושל צלמיות, מתקופת הברזל ב'.
שטחים B, 1D, D2, ו-E
אלה הם ארבעה שטחים קטנים בגודל של ריבוע חפירה אחד או שניים כל אחד, על המורד המזרחי של הר ציון. מאחר שבריבועים אלה לא מצאה חרסים מתקופת הברזל ב', הסיקה מכך שהעיר לא התרחבה מערבה בחלקה השני של תקופת הברזל. את הטענה הזו הפריך נחמן אביגד בחפירתו ברובע היהודי שבגבעה המערבית, כשמצא עקבות של יישוב מפותח וחומה עבה שהגנה עליו. מתברר כי מיקום שטחי החפירה (על המדרון ולא על הרמה), וגודלם הזעיר הביאו לממצא החסר. טעותה העקרונית של קניון הייתה, שביססה תאוריה על עדות שלילית.
שטח C
זהו ריבוע חפירה קטן שנחפר באזור המוריסטן שבלב הרובע הנוצרי. בריבוע זה ירדה קניון לעומק של כ-15 מ'. מתחת לרבדים של עפר מן התקופה הביזנטית ומן המאה הראשונה לספירה, נמצאו מילויי עפר עם חרסים מתקופת הברזל ב' ושרידי מחצבה. קניון הסיקה שבשתי התקופות הקדומות שטח החפירה היה מחוץ לעיר.
שטח F
שני שטחי חפירה בדרום עמק הגיא המרכזי, סמוך לנחל קדרון. בשטח אחד חשפה בשנית חלקים משער העיר, משלהי תקופת הבית השני ומן התקופה הביזנטית, שער שחשפו לפניה פרדריק בליס וארצ'יבלד דיקי וכיסו מחדש. בשטח השני חשפה קטע קצר מחומה עבה בנויה מאבני שדה בינוניות בגודלן, החתוכה לתוך עפר שהכיל חרסים מתקופת הברזל. לפי מתודת הסקת המסקנות שלה, החומה מאוחרת לתקופת הברזל, והיא שייכת לשלהי ימי הבית השני (אף על פי שייתכנו יותר משלב קיום אחד לתקופה). נחמן אביגד הראה שיש דמיון צורני בין קטע חומה זה, לחומה מתקופת הברזל ב' שחשף ברובע היהודי, ושיער כי שני הקטעים מייצגים את התפשטות העיר מערבה בתקופה זו.
מאחר שקניון חשבה שתחומי העיר לא התרחבו מערבה בשלהי תקופת הברזל ב', היא נדרשה להסבר פתלתול למקומה של בריכת השילוח בעמק הטירופיאון (שמצויה מחוץ לגבעת עיר דוד), ולעובדה שנקבת השילוח נחצבה במאמץ רב להביא מים אל הבריכה המצויה למעשה מחוץ לעיר. לטענתה, הבריכה הייתה כולה תת-קרקעית במקורה, ורק הפיר שירד אל תוכה, שבו הייתה גישה אל המים, היה מצוי בתוך תחומי עיר דוד. לאור התגליות של נחמן אביגד בגבעה המערבית, נראה בעליל שזה הסבר מופרך המנסה להאחז בתאוריה של אי-התרחבות העיר, אף על פי שהנתונים סותרים זאת.
שטחים H ו-P
שטחי חפירה הצמודים מצפון לשטח החפירה שחפרו מקאליסטר ודנקן בראש גבעת עיר דוד. חשפה שרידים מתקופת הברונזה המאוחרת ומתקופת הברזל א'. היא קבעה שבאזור זה, בין שטחי החפירה, הייתה חומתה הצפונית של עיר דוד הכנענית. בשטח זה המשיכה לחפור אילת מזר למן שנת 2005 ואילך.
שטח J
שטח קטן בפינה הפנימית של העיר העתיקה, הישר מדרום להר הבית. בשטח זה גם עבדה מחלקת העתיקות הירדנית לפני בניית בית ספר. נחשפו שרידיו של בניין גדול עם עמוד אבן באתרו. קניון תארכה אותו לתקופה הביזנטית, ע"פ המתודה שלה לתארך את זמן בנייתו של בניין לפי החרסים שנמצאו מתחת לרצפה. לימים חשפו בנימין מזר ומאיר בן דב את כל הבניין, ותארכוהו לתקופה האומיית.
שטחים K ו-W
שטחי חפירה קטנים בעמק הטירופיאון, מעט צפונה לבריכת השילוח. אלה היו מיועדים לחיפוש הביצור המערבי של גבעת עיר דוד. ראויים לציון גילוי שלדים משלהי ימי הבית השני, אל נכון עקבות לחורבן ירושלים בשנת 70.
שטח L
שטח חפירה נרחב שנחפר בגן שבמערב הרובע הארמני שבתוך תחומי העיר העתיקה. בשכבה העליונה נחשף בניין נרחב מהתקופה הממלוכית. מתחתיו שרידים לא מרשימים מתקופות שונות (ביזנטית, תקופת הבית השני). מארמון הורדוס, שלפי המקורות ההיסטוריים השתרע מדרום למצודה, לא נמצא זכר. בדוחק ניתן לומר כי נמצאו היסודות שנועדו ליצור משטח מוגבה, שעליו נבנה ולא השתמר הארמון.
שטח M
שטח נרחב בגיא המרכזי מדרום לחומת העיר העתיקה. כיום מצוי השטח ב"חניון גבעתי", ומתנהלות חפירות ממזרח לשטח שחפרה קניון. בחפירה הזו התברר כי החומה והשער שחשפו ג'והן קרופוט וג'רלד פיצ'ג'רלד דרומה יותר, אינה נמשכת צפונה, ולכן יש בכך להפריך את הטענה שאלה חומה ושער עיר, ובמקום זאת נראה שאלה שרידים של מבנה גדול.
שטח N
שטח קטן בעמק הגיא המרכזי, לערך במחצית הדרך בין הר הבית לבריכת השילוח. נחשף כאן קטע קטן של הרחוב המרוצף והמדורג, שנחשף לראשונה בסמוך בידי בליס ודיקי. הרחוב היה מכוסה במפולת אבני בנייה, ולפי מטמון מטבעות של המרד הגדול, קניון יחסה נכונה את המפולת לחורבן ירושלים בשנת 70 לספירה.
שטח T
חפירת בדיקה ליד קו החומה שחשפו אליעזר סוקניק וליאו אריה מאיר מצפון לשער שכם, ואשר זוהתה על ידי חופרים אלה עם החומה השלישית. קניון הסיקה שזו אינה חומה של העיר ירושלים, אלא החומה ("דייק") של המצור שהטיל עליה טיטוס בשנת 70 לספה"נ.
שטח V
ריבועי חפירה קטנים בראש עיר דוד בדרומה. נחשפו שם שרידי מחצבות, שתוארכו לתקופה הרומית.
שטח X
שטח קטן שתוכנן להיחפר בסמוך ממזרח לחומה הדרומית, החוסמת את עמק הטירופיאון ליד ברכת השילוח. החפירה שם לא יצאה לפועל בגלל פרוץ מלחמת ששת הימים.
עבדאללה קוואסמה
עבדאללה עבד אל-קאדר קוואסמה (عبد الله عبد القادر القواسمي; 1960 - 21 ביוני 2003), טרוריסט מחמולת קוואסמה, היה מפקד הזרוע הצבאית של החמאס בחברון. קוואסמה, שהיה אחראי לסדרת פיגועים בישראל, היה המבוקש מספר אחת ביהודה ושומרון עד חיסולו ב-2003.
פעילות
עבדאללה קוואסמה נעצר לראשונה על ידי ישראל ב-1988, והיה בין מגורשי החמאס ללבנון. בשנת 1992, לאחר שחזר לישראל, נעצר קוואסמה בשנית על ידי ישראל, ובשנת 1994 שוחרר ושב לחברון.
ב-1998 נעצר קוואסמה על ידי הרשות הפלסטינית, אולם שנתיים אחר כך, בתחילת האינתיפאדה השנייה, שב לפעילות בחמאס.
קוואסמה עמד בראש ההתארגנות של החמאס בעיר חברון, והיה אחראי בין השאר על איסוף כספים ועל הזרוע הפוליטית באזור.
על פי מערכת הביטחון, קוואסמה אחראי למותם של יותר מ-40 בני אדם בסדרת פיגועים ממזרח וממערב לקו הירוק.
הפיגועים המיוחסים לעבדאללה קוואסמה:
הריגתו
במוצאי שבת 21 ביוני 2003 נכנס כוח ימ"מ לחברון במטרה לעצור את קוואסמה לאחר שהתקבל מידע אחר מקום מסתורו. קוואסמה ניסה להימלט, ובמנוסתו פתח באש לעבר הכוח. לאחר חילופי אש קצרים נהרג. בארגון החמאס נטען כי לוחמי הימ"מ רצחו את קוואסמה בכוונה תחילה, אך לטענת גורמי צבא הכוונה הייתה להביא את קוואסמה למשפט בישראל ולא להרוג אותו. מותו של קוואסמה היווה מכה קשה לארגון בחברון שלא הצליח להוציא מאז פיגועי טרור "איכותיים" בתדירות גבוהה כפי שעשה לפני מותו.
לאחר מותו של קוואסמה החליף אותו בתפקידו סגנו, אחמד באדר.
לינדוס
לינדוס (ביוונית: Λινδος) היא עיר ואתר ארכאולוגי במזרח האי רודוס. לינדוס ממוקמת כ-55 ק"מ מדרום לעיר רודוס. הודות לחופיה היא משמשת יעד תיירות חשוב.
היסטוריה
לינדוס נוסדה על ידי שבטי הדורים היוונים שהגיעו לאי בערך במאה העשירית לפנה"ס, לאחר שכבשו חלקים נרחבים מיוון היבשתית. כעיר מדינה היא שימשה כנקודת מפגש בין היוונים והפיניקים. בסוף המאה השמינית לפנה"ס לינדוס כבר הייתה עיר מסחר חשובה. חשיבותה פחתה אחרי ייסוד העיר רודוס במאה החמישית לפנה"ס.
מעל העיר מתנשאת מצודת האקרופוליס שבה נמצאים שרידי המקדש הדורי של אתנה לינדיה שנבנה בערך ב-300 לפנה"ס. לאורך ההיסטוריה מצודה זו, החולשת על האזור כולו, הייתה בשליטת היוונים העתיקים, האימפריה הרומית, האימפריה הביזנטית, הוספיטלרים והאימפריה העות'מאנית. האיטלקים שלטו בלינדוס, כמו באי רודוס כולו, מ-1912 עד 1945. מאז 1947 רודוס היא חלק של יוון.
נכון לשנת 2011 התגוררו בעיר לינדוס 1,087 איש, ובסביבתה 3,957 תושבים.
קלאובולוס (בערך 630 - 560 לפנה"ס), מתושביה הנודעים של לינדוס, היה אחד משבעת חכמי יוון העתיקה.
תאונת פגע וברח
תאונת פָּגַע וּבָרַח היא תאונת דרכים שבה הנהג הפוגע נמלט ממקום התאונה. הימלטות ממקום האירוע היא עצמה עבירה על החוק, מכיוון שהנהג הפוגע לא מקיים דרישות חוקוית כגון הגשת עזרה לנפגעים או מסירת פרטיו. כלומר, הנהג פגע ברכוש או בנפש וברח ממקום התאונה, לאו דווקא באמצעות רכבו. הנהג הבורח עושה זאת לרוב כדי להתחמק מאחריות על הנזק הנגרם, בכך שהוא נמנע מלתת את פרטיו וכך מצמצם את הסיכוי לזיהוי על ידי משטרה וביטוח הרכב ובכך הוא מחלץ את עצמו מענישה. לעיתים הנהג הבורח לא היה אשם בתאונה, אלא רק מעורב בה.
לעיתים עזיבת מקום התאונה, ללא בדיקת מצב הנפגעים, נעשית בשל הלם או פאניקה, בלא מחשבה על ניסיון בריחה בגלל חשש מביצוע עבירה או התחמקות מעונש. במדינות מסוימות גם גרימת נזק לרכוש בידי רכב, כאשר בעל הרכב נמלט, נחשבת לתאונת פגע וברח. תאונת פגע וברח היא עבירה פלילית במדינות רבות.
היבט פסיכולוגי של תופעה
תאונות דרכים גורמות לכניסה מיידית למצב לחץ קיצוני של בהלה ומצוקה. אדם הנקלע למצב זה, נדרש לקבל החלטות כבדות משקל. במחקר על תאונות דרכים זוהו שני סוגים של תגובות התנהגותיות למצבי לחץ: בריחה והתעמתות.
הנהגים הבורחים נוטים לברוח מהתמודדות עם מצב הלחץ שנוצר באופן פתאומי. המתעמתים לעומתם, לא יברחו מאחריות ולא יברחו מן הזירה, אלא יתמודדו עם המצב שנוצר. על פי יכולות השפיטה שלהם הם יקבלו את ההחלטות בזירה בזמן התאונה.
ניתן להבין את התגובות לתאונות פגע וברח מתוך השוואה למצבי קיצון תוקפניים, בהם נהוג להבחין בין תוקפנות אינסטרומנטלית לותוקפנות עוינת. ההבדל העיקרי בין תוקפנות עוינת ואינסטרומנטלית טמון במטרה שלה. בתוקפנות עוינת, הפעולה היא רגשית מתוך מטרה לגרום נזק או כאב וסבל לצד האחר. בתוקפנות אינסטרומנטלית, בשונה מתוקפנות עוינת, הפעולה אינה מונעת על ידי רגש, אלא מתוך הצורך להשיג מטרה קונקרטית.
בתאונות פגע וברח התוקפנות העוינת תבוא לידי ביטוי בהסתבכות כתוצאה מהצורך להגיב לנהגים אחרים בעקבות סיטואציות של נהיגה (צפירות, קללות, עקיפות מסוכנות, נסיעה איטית, אירועים שמחוללים כעס בקרב הנהג הפוגע). במידה ופעולות אלו הובילו לתאונת דרכים, תחושת האשם של הנהג הפוגע עשויה לעורר בו את הרצון לברוח מכיוון שהוא חש אשמה לאירוע ולתוצאותיו. ואילו התוקפנות האינסטרומנטלית על פי רוב תהיה תולדה של רצון להשיג מטרה קונקרטית (כמו הימנעות מנזק כלכלי שכרוך בתשלום פרמיית ביטוח בעקבות תאונה, אובדן שעות עבודה, חקירת משטרה, הימנעות משלילת רישיון נהיגה, עקיפת עומסי תנועה כדי להגיע לעבודה בזמן וכדומה). במקרה זה הנטייה לברוח תהיה הפחד והחשש המשתק מהנזק שעשוי להתרחש כמו המחשבה שאדם הולך להיכנס לכלא. בעוד יש לנו נטייה לחשוב על הנהג שפגע וברח כעל פושע, תגובת "הבריחה" יכולה לקרות גם לאדם נורמטיבי, במצב לחץ שנוצר לאחר תאונה. מרבית הנהגים הללו פועלים מתוך תוקפונת אינסטרומנטלית, ופוגעים בלא כוונת תחילה בעוברי הדרך השונים.
יש נטייה לקטלג את עברייני התנועה הבורחים בחומרה. במיוחד אלה המעורבים בתאונות פגע וברח שהתרחשה בהם פגיעה בגוף או בנפש, תוך הפקרת הנפגע ונטישתו ללא הגשת עזרה. נהג זה, מצטייר כמי שהפר חוק ופגע ביסודות בסיסיים לקיום חברה אנושית הגונה.
בישראל
המחוקק הישראלי התייחס לתופעה בפקודת התעבורה, סעיף 64א - הפקרה אחרי פגיעה:
לתקנות התעבורה מוסיפה חובות נוספות על המעורב בתאונה:
"144. (א) נוהג רכב המעורב בתאונה שכתוצאה ממנה נהרג אדם או נפגע, יפעל לפי הוראות אלה: (1) יעצור מיד את הרכב במקום התאונה או קרוב אליו ככל האפשר, ולא יזיזנו ממקומו אלא אם יש הכרח להשתמש ברכב לצורך ביצוע האמור בפסקה (2) או אם שוטר הרשה את הדבר; (2) בהתאם לנסיבות המקרה ומקום התאונה, יגיש לכל אדם שנפגע באותה תאונה עזרה מתאימה ובמיוחד – (א) ידאג למניעת כל נזק נוסף לנפגע; (ב) יגיש לנפגע עזרה ראשונה שביכלתו להגיש על פי הכשרתו; (ג) יזעיק למקום התאונה את שירותי ההצלה המקצועיים הנחוצים על פי נסיבות המקרה ובין השאר, אמבולנס, משטרה ומכבי אש; (ד) ימתין ליד הנפגע עד להגעת שירותי ההצלה המקצועיים; (ה) במקום שאין אפשרות לפנות את הנפגע באמבולנס ידאג להעברתו ברכב מתאים אחר לתחנת עזרה ראשונה, לבית חולים או לרופא. (3) ימסור לשוטר, או לאדם שנפגע או לנוהג רכב אחר המעורב באותה תאונה, או לכל נוסע או אדם שהיה בחברתו של הנפגע, את שמו ומענו, את מספר רישיון הנהיגה ומספר הרישום של הרכב שהוא נוהג בו ושם בעליו ומענו, ויציג לפי דרישתם את רישיון הנהיגה, רישיון הרכב או תעודת הביטוח ואת תעודת הזיהוי שלו אם היא נמצאת ברשותו וירשה להעתיק כל פרט הרשום בהם.
[...]
הענישה על הפקרה היא חמורה בהרבה מהענישה על אי הזדהות או הזזת הרכב לאחר תאונה. כתב על כך השופט ג'ורג' קרא:
פגיעה ברכוש, כגון תיבת דואר או מכונית חונה, אינה מוגדרת כתאונת פגע וברח לעניין זה, אף כי זהו סוג הפגע וברח הנפוץ ביותר. לאחר תאונה שכזו יש בישראל לבעל הרכוש הנפגע 48 שעות כדי להגיש תלונה במשטרה. לאחר תקופה זו יכול בעל הרכוש רק לבקש את פרטי בעל הרכב הפוגע (בהנחה שבעל הרכוש הספיק לרשום את מספר לוחית הרישוי של הרכב הפוגע).
בישראל מתרחשות מדי שנה בממוצע מעל 700 תאונות פגע וברח עם נפגעים, מתוכם כ-18 תאונות קטלניות בהן נהרג אדם אחד או יותר. בשנים 1996–2008 נתפסו או הסגירו את עצמם כ-70% מהנהגים בתאונות פגע וברח קטלניות.
אף על פי שהעונש המרבי על הפקרה הוא 7 או 9 שנות מאסר, במשך השנים הסתפקו בתי המשפט בגזירת עונשים של מספר חודשי מאסר עד שנתיים, במקרים בהם ההפקרה הייתה העבירה העיקרית. העלאת רף הענישה הסתמנה בשנת 2010 כאשר השופט גורפינקל פסק שש שנות מאסר על הפקרה בנוסף לעונש חמור ביותר על הריגה. בית המשפט העליון הקל בעונש, וקבע עונש של ארבע שנות מאסר על עבירת ההפקרה תוך שהוא קובע: "יש להניח כי פסק דין זה יהווה נדבך להעלאה הדרגתית של רף הענישה".
אף על פי שהחוק מטיל את חובת העצירה על נהג הרכב בלבד, הרשיעו בתי המשפט נוסעים ברכב בעבירה של סיוע להפקרה, ואלו נדונו לעונשים של עד שנתיים וחצי מאסר.
בשנת 2011 חלה החמרה נוספת ברמת הענישה. שי סימון שדרס למות את מיטל אהרונסון וברח נידון ל-20 שנות מאסר, אך עונשו קוצר בבית המשפט העליון ל-14 שנות מאסר, וטל מור שדרס למות את שניאור חשין (בנו של השופט מישאל חשין) ונמלט נידון ל-12 שנות מאסר, וערעורו בבית המשפט העליון נדחה. באותה שנה הגישו חברי הכנסת זאב בילסקי, דב חנין, זבולון אורלב, אריה ביבי וציפי חוטובלי הצעת תיקון לחוק זכויות נפגעי עבירה המעגן את מעמד נפגעי עבירת הפקרה לאחר תאונה בדיונים על הסדרי טיעון עם העבריינים. ביולי 2011 החליטה הממשלה לתמוך בתיקון זה לחוק. התיקון לחוק אושר בדצמבר 2011.
התיקון שינה את נוסח העבירה של הפקרה לאחר פגיעה וקבע מדרג התנהגויות ומדרג ענישה בעבירת ההפקרה. בנוסחו החדש של הסעיף מספר חלופות בעלי יסודות נפשיים שונים:
אלבום תמונות
אלבום תמונות הוא אוסף תצלומים המאורגנים יחד. בעבר אלבומי תמונות אורגנו בצורת ספר. באלבומים אלו לרוב ישנם תאים אליהם ניתן להכניס את התמונות ולמנוע תזוזתן. באלבומים אחרים, לרוב ישנים יותר, יש דפי נייר עבים עליהם ניתן להדביק או להצמיד את התמונות, ובחלקם שולבה אמנות הסקרפבוקינג ונוספו להם אלמנטים קישוטיים, נפוצים הברוב הבתים אלבומי תמונות משפחתיים המאחסנים תמונות של בני המשפחה ומהווים מזכרות מאירועים משפחתיים שונים.
כיום המונח "אלבום תמונות" התרחב וכולל גם אלבום דיגיטלי או אלבומים מקוונים הזמינים לגולשים באינטרנט. אתרים רבים מציעים למשתמשים להעלות תמונות שצילמו ולהציגן בדף אישי באתר. אתרים שונים מציעים גם מגוון אפשרויות, כגון עריכת התמונות, קביעת גודלן, גלישת הצבעים בהן, עיצוב דפי האלבום וכן הלאה. אתרים אלו גם מזמינים לרוב את הגולשים להשאיר הערות או לדרג את התמונות שהעלו גולשים אחרים, בין האתרים אלה הם: PicABook ו-lupa.co.il, sfarfarim.co.il, MyAlbum, cbook. המילונאי ראובן אלקלעי הציע תחת "אלבום" את חידושו תְּמוּנוֹן, אולם חידושו זה, המופיע בכמה מהמילונים, לא נקלט.
ארנון עמיר
ארנון עמיר (נולד בשנת 1957) הוא כדורסלן וכדורעפן עבר ישראלי בגובה של 2.08 מטר.
ביוגרפיה
עמיר נולד וגדל בקיבוץ יחיעם. בגיל 11 החל לשחק כדורעף. כשהיה בן 15 זכה לראשונה לסיקור תקשורתי באליפות בתי הספר בכדורעף נוכח גובהו באותה עת - 2.04 מטר. בהמשך שיחק בנבחרת הנוער של ישראל בכדורעף. שירת בנח"ל ושיחק באליפות צה"ל. לאחר מכן שיחק כדורעף בהפועל געתון, בקבוצת הכדורסל של עברון, ולאחר מכן בקבוצת אלון, שם לקח פעמיים אליפות אירופה. כמו כן רשם עמיר 8 הופעות במדי נבחרת הכדורעף של ישראל.
בשנת 1976 החל לשחק כדורסל ועבר להפועל גן שמואל ששיחקה אז בליגה העליונה. זאת במסגרת ניסיונות הקיבוץ לצרף שחקנים גבוהים מהארץ ומארצות הברית לנבחרת הכדורסל של הקיבוץ. בשנת 1977 הודיע עמיר על פרישה מכדורעף והודיע כי מעתה יתרכז אך ורק בכדורסל. עמיר שיחק בגבעת שמואל עד שנת 1985 ובליגה הראשונה קלע בממוצע של 5.4 נקודות למשחק. בשנת 1977 הוזמן לראשונה לנבחרת ישראל בכדורסל על ידי המאמן רלף קליין, ובסך רשם 4 הופעות במדי נבחרת ישראל בכדורסל.
בשנת 1985 פרש מכדורסל וחזר להתמקד בכדורעף, כאשר הצטרף להפועל המעפיל וזכה במדיה באליפות המדינה.
גשר הרכבת הטורקי על נחל האלה
גשר הרכבת הטורקי בנחל האלה הוא גשר רכבת הבנוי מאבן מסותתת ועובר מעל נחל האלה בשתי קשתות רחבות. הוא נבנה בשנת 1917 על ידי מהנדסים גרמניים עבור הצבא העות'מאני, ושימש את הרכבת הצבאית שנעה על המסילה המזרחית מתינה (כפר מנחם) לבית חאנון (שליד עזה) בזמן המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה כדי לשלוח כוחות לחזית המלחמה מול הבריטים. הגשר הוא מהשרידים האחרונים של מתקני המסילה המזרחית של הרכבת העות'מאנית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
הגשר נמצא צפונית לעיר קריית מלאכי, בסמוך לאזור התעשייה המקומי ודרומית לכפר אחים ולשרידי הכפר קסטינה. הוא עובר מעל נחל האלה הזורם מהרי יהודה וחוצה את עמק האלה. סיומו של הנחל בחיבורו לנחל לכיש ומשם נשפך לים. כיום לא נותר זכר למסילת הברזל שעברה במקום בשל פיתוח האזור הדרומי לגשר בעת הקמת אזור התעשייה של קריית מלאכי. במקום מתוכנן להקמה פארק רכיבת אופניים, ספסלים ופינת פנאי.
המבנה
הגשר בעל שתי קשתות אבן. לבני הגשר עשויות מאבני גיר שאינן אופייניות לסוג הסלעים בסביבת הגשר, לפיכך ניתן להבין כי האבנים נחצבו במקום מרוחק והובלו עד למיקום הגשר לשם בנייתו. אופן בניית הגשר בוצע בחפזון, זאת משום השימוש בחומרי גלם זולים של פסי הרכבת והתשתית הפרוסה לאורך הקו.
נראה כי הגשר נבנה ללא כל חיזוקי מתכת, מה שסייע לתארך אותו לתקופה העות'מאנית, בה לא היה נהוג לבצע חיזוקים באמצעות מוטות ברזל בתוך מבנה הגשר.
שרידים נוספים
כיום כמעט ואין חלקים נוספים שלמים שמזוהים עם קו הרכבת הצבאית הטורקית למעט גשר הרכבת הטורקי על נחל באר שבע שהיה חלק מאותה מסילה שעברה דרך באר שבע. במרוצת השנים פוצצו קשתותיה מספר פעמים על ידי הבריטים על מנת למנוע תנועת כוחות עליו.
הגישה למקום
הגישה למקום אפשרית דרך כביש 3 לפני קריית מלאכי בחציית נחל האלה, כ-200 מטר מזרחית לגשר, או דרך כפר אחים, דרך השכונה החדשה בסוף השביל מול הפרדסים. אפשרי גם כמסלול מחניית בית העלמין.
ועידת קרקוב (1906)
רקע
בעקבות המשבר ההונגרי של 1905, התמנתה בתחילת יוני 1906 באוסטריה ממשלה חדשה שבראשה עמד מקסימיליאן ולדימיר פון בק. התעוררה תקווה לביטול שיטת הקוריות (הבטחת מעמד משוריין לקבוצות שונות) וליתר דמוקרטיזציה של המערכת הפוליטית, ולקראת הבחירות הכלליות של 1906 ציוני אוסטריה נערכו על ידי כינוס ועידה.
הוועידה הראשונה של כל החוגים הציוניים באוסטריה התקיימה בעיר אולומוץ (אולמיץ) שבמוראביה, ב-24–25 במרץ 1901. עיקר הדיונים וההחלטות היו בנושאים ארגוניים ושאלות כספיות. כבר באספה זו עלתה המחלוקת בין "עבודת ההווה" לבין הגישה הציונית. ברתולד פייבל ייצג את הדעה שהתנועה הציונית לא יכולה להתעלם מצרכי ההווה ועליה לדאוג גם למצב הרוחני והכלכלי של יהודי אוסטריה, שיפור מצב היהודים יגרום לכך שיהיו חומר אנושי טוב יותר לשם מימוש יעדי התנועה הציונית ולפיכך עד הרגע שבו תקום המדינה היהודית יש לנקוט צעדים לפיתוח כלכלי, חברתי ותרבותי של הקהילות היהודיות בפזורה, עם זאת על התנועה הציונית האוסטרית לגייס כסף כתמיכה בהתיישבות הציונית בארץ ישראל. החלטה נוספת הייתה לכנס בלבוב ועידה ציונית ארצית של ציוני גליציה ב-16–17 ביוני 1901.
ב-18–19 במאי 1902 התקיים יום הציונים האוסטרים השני בביילסקו-ביאלה (ביליץ), שם בין היתר דנו בארגון התנועה הציונית בגליציה ובשיתוף פעולה עם גופים לא ציוניים.
החיים העכשוויים עניינו את הציונים לפחות כמו הגשמת הרעיון הציוני, הסעיף השני של תוכנית בזל אמר: "ארגון וליכוד כל היהדות במוסדות מקומיים וכלליים בהתאם לחוקי המדינה" ונאמר גם שיש לפעול לארגון העם היהודי לפעולה לאומית וציונית. מכאן מצאו מנהיגי הציונות באוסטריה היתר לפעול במישורים הפוליטיים המקומיים.
בקונגרס הציוני השביעי, שהתכנס ב-27 ביולי 1905 בבזל, הוחלט לשלול כל רעיון התיישבות מלבד ארץ ישראל, החוגים הציוניים באוסטריה, ובעיקר בגליציה (וכן ברוסיה) לא הצליחו למצוא את נקודת האיזון בין מטרת הציונות לעתיד לבוא לבין התמודדות עם בעיות נוכחיות שמחייבות פעילות של התנועה בגולה (המדיניות הארצית, שתיקרא מאוחר יותר "עבודת ההווה").
כינוס הוועידה
בראש צוות ההכנה לוועידת קרקוב של 1906 עמדו ד"ר מרדכי זאב ברוידא ואדולף ביהם (שהתמנה כמזכיר הוועידה), בין מארגני הוועידה היו אדולף שטאנד, היינריך גאבל, יהושע טהון וליאון רייך.
בוועידה הציונית הארצית בקרקוב השתתפו 135 נציגים. כמו באסיפות דומות, הוויכוח העיקרי היה בין מצדדי "עבודה ההווה" לבין אלו שחשבו שהתנועה הציונית צריכה לפעול אך ורק בנושאי ארץ-ישראל. ד"ר ברוידא היה הנואם הראשון והטיף לכך שהציונים יפעלו במישור הפוליטי על מנת להיות איזון למתבוללים (כולל הסוציאליסטים) בשכנוע המון העם בדרך הציונית. לשם כך יש להתארגן, להקים בתי ספר, עמותות רווחה ולהכשיר את העם למקצועות יצרניים. למען מימוש מטרה זו הציע להקים מפלגה שתתמוך בציונות אבל לא תוגדר כחלק מהתנועה הציונית וזאת על מנת שהציונים שמתנגדים לעבודת ההווה יוכלו להישאר בתנועה הציונית. איזידור שליט, ראש ההסתדרות הציונית באוסטריה, דיבר על השפעת מהפכת 1905 ברוסיה, והשפעת הרדיפות והפרעות שבעקבותיה על השאלה היהודית, על יחס הציונים אל העבודה הפוליטית ועל כך שהצטרפות יהודים למפלגות פוליטיות המזוהות עם לאומים אחרים לא תרמה לציבור היהודי.
החלטות הוועידה
ציר הפרלמנט היהודי מבוקובינה בנו שטראוכר שהתארח בוועידה דיבר על הצורך באיחוד על בסיס לאומי ובהשפעתו התקבל הסעיף הראשון בהחלטות הוועידה: "הועידה מקדמת בברכה יסוד מפלגה יהודית-פוליטית ומצהירה שלנוכח האפשרות הנתונה כי ליכוד היהודים על בסיס לאומי יהודי עשוי לחזקם ולחסנם מבפנים וללבן את יחסיהם אל יתר העמים ולהשיג את הכרתם כאומה ושוויונם המלא בין יתר העמים, רצוי מאוד ליכוד כזה של יהודי אוסטריה כאמצעי להגשמת המטרה הסופית של הציונות". בכך הוכרע הוויכוח האם על הציונים להקים מפלגה או להצטרף למפלגות קיימות.
על מנת לשמור על הקשר עם ארץ ישראל ועל הגדרת התנועה כציונית נכתב בסעיף 2: "חשיבות כזו אפשר ליחס להקמת מפלגה על בסים יהודי לאומי מלא. כיהודי לאומי נחשב רק זה שמכיר באחדות לאומית של עם ישראל בכל העולם ובקשר לא ניתן להנתק של העם היהודי עם מולדתו ההיסטורית – ארץ ישראל".
ד"ר א. מרגליות ביקש להבטיח הפרדה בין התנועה הציונית עצמה לבין המפלגה העתידה לקום, כי ההסתדרות הציונית היא ארגון שאינו קשור למדינה אחת ולא ייתכן שחבר הארגון במדינה אחרת יהיה פעיל בפוליטיקה של אוסטריה, לכן, ובתמיכת יהושע טהון הוצעו הסעיפים הבאים: "הוועידה מצפה שהמפלגה הפוליטית העומדת להיווסד תתנהל על ידי אישים שבתור נאמני ההסתדרות הציונית יבטיחו כוון יהודי־לאומי מלא". "הועידה מצפה שתבנית המפלגה החדשה תכלול לא רק תביעות לאומיות אלא תהיה ברוח המסורת היהודית והציונית ובעלת צביון חברתי מתקדם וברוח אוסטרית, כי אחדות לאומית של יהודי כל העולם איננה עומדת בשום ניגוד לרעיון הממלכה (Staatsidee) ולענייני המדינה, שיהודים גרים בה, ואינה נוגעת גם בזכויות וחובות היהודים לגבי מדינתם". "הועידה מצפה כי הפרוגרמה של המפלגה הפוליטית תתאים בכל פרטיה לאינטרסים ולצרכים של המוני העם היהודי ולפני כל חישובים אחרים תעמיד קודם בל את האינטרסים היהודיים הכלליים והיא מקווה שכל ציוני אוסטריה יצטרפו למפלגה החדשה גם כשלא תבליט בתוכניתה את האינטרסים הכלכליים שלהם, צורכיהם התרבותיים והשקפותיהם הפוליטיות".
זו הייתה הוועידה בה גישת "המדיניות הארצית" (עבודת ההווה) ניצחה והתנועה הציונית החלה לעסוק בפעילות פוליטית בארצות המושב של חברי התנועה וכך נמנע הצורך לבחור בין פעילות ארצית לבין פעילות ציונית.
השלכות
במאי 1907 נערכו בחירות כלליות באוסטריה. אנשי המפלגה הציונית החדשה הגישו מועמדות במספר אזורי בחירה ומיעוטם נבחרו.
הספד ביהדות
הספד הוא נאום לביטוי אבל על מותו של אדם. ביהדות קיימת מצווה להספיד את המת ולספר בשבחיו. ההלכה מציבה גם גבולות להספד, וקיימים מקרים בהם אסור להספיד את המת. ההספד במסורת היהודית נעשה גם בביטוי פיוטי שנקרא קינה (למשל, קינת דוד), לעיתים תוך שימוש בכלֵי נגינה.
ההספד במקרא
המספד הראשון המתואר במקרא הוא המספד אשר עושה אברהם לשרה:
מספד אחר המתואר במקרא הוא המספד הגדול שנעשה ליעקב על ידי בניו ומכובדי ארץ מצרים:
מקרה אחר בו מתואר הספד הוא לאחר מותו של איש האלוהים, כאשר הנביא מבית אל קובר אותו ומספיד אותו:.
על יהויקים מלך יהודה, שהיה רשע, מנבא ירמיהו שלא יספידוהו, כיוון שהיה מושחת וחיפש רק בצע, עושק ושפיכות דמים:
מספד עתידי מתואר בספר זכריה ונקרא המספד בירושלים. לפי הנבואה, לאחר שה' יושיע את יהודה וירושלים מכל העמים שיצורו עליהם, בית דוד ויושבי ירושלים יספידו הספד גדול על דמות שנדקרה:. לפי עמדה מקובלת אצל חז"ל ופרשנים רבים, המספד בירושלים יהיה על מותו של משיח בן יוסף.
ימים שאין מספידים בהם
על פי ההלכה היהודית אין מספידין בימי שמחה, כגון: חול המועד, חנוכה ופורים.
הספד מועט או מוגזם
מצווה להספיד את המת כראוי, להרים את הקול ולומר עליו דברים המשברים את הלב. חז"ל גינו את מי שמתעצל מלהספיד, ומנגד גינו גם את מי שמפריז בהספד ואומר שבחים לא נכונים על המת. להלכה נקבע שמותר להוסיף קצת על שבחי המת, אך לא יותר מדי.
הטעם לכך שמותר להוסיף מעט על שבחי המת שנוי במחלוקת: הב"ח הסביר שהעוון של מיעוט בהספד חמור יותר מעוון ההפרזה, ולכן עדיף לנטות מעט לכיוון ההפרזה כדי לא להסתכן במיעוט שבחי המת. הט"ז הסביר שמן הסתם אדם היה מוכן לעשות אף יותר ממה שנדרש בפועל, ולכן כשמספרים סיפור מעט מופרז על המת לא מדובר בשקר לגבי אישיותו של המת.
הספד על חכם
התלמוד מספר שכשמת הלל הזקן הספידו עליו 'הי חסיד, הי עניו, תלמידו של עזרא', וכשמת שמואל הקטן הספידו עליו 'הי חסיד, הי עניו, תלמידו של הלל'. על פי זה כתבו הרמב"ן והרא"ש שכשמספידים חכם מצווה להזכיר בהספד את חכמתו ויראת חטאו. וכך נפסק בשולחן ערוך. למרות קדושת בית הכנסת, מותר להספיד בו תלמידי חכמים ובני משפחה שלהם, ואף ניתן להכניס את מיטתו של החכם לבית הכנסת למקום בו היה רגיל לדרוש ולהספידו שם.
בית מדרשו של החכם הם התלמידים הרגילים ללמוד את תורתו, ולכן הם שרוים באבל ובית המדרש שלהם בטל במשך שבעת ימי האבל. אך שאר בתי המדרשות לא בטלים כיוון שמצוות תלמוד תורה חשובה יותר מכבוד לחכם שאינו רבם. אמנם כאשר מדובר בפטירת אב בית הדין או הנשיא - כל לומדי התורה שרויים באבל, ולכן כל בתי המדרשות בטלים, וכמובן שאסור לטייל במקום זאת, אלא יש לשמור על אווירה של אבלות. אף על פי שבית המדרש סגור, מותר לתלמידים ללמוד בזוגות בבתיהם לאחר שנגמרה שעת ההספד.
על פי ההלכה מספידים חכם בפניו (טרם הקבורה) אף בימים שאין מספידים בהם.
הספד על גוי ועל עבד
להלכה כתבו הרמב"ן, הטור והשולחן ערוך שלא מספידים עבדים ולא מקבלים עליהם תנחומים, מבלי לחלק בין עבד כשר לעבד שאינו כשר. עם זאת, מתעסקים בצרכי קבורתם.
הספד על ילד
פעוט שנפטר כשהוא בן שלושים יום ומעלה - אומרים עליו צידוק הדין וקדיש. אמנם, לא מספידים פעוטות וילדים קטנים מאוד, אלא מספידים החל מגיל חמש או שש. הגיל המדויק של ילד שמספידים אותו נקבע לפי רכושה של המשפחה: בני עשירים מוספדים מגיל שש, ואילו בני עניים מוספדים כבר מגיל חמש, כיוון שצערם גדול יותר.
מי שציווה שלא יספידוהו
מטרת המצווה היא לכבד את המת, ולכן מת שציווה שלא יספידו אותו - לא מספידים אותו. למרות זאת, לעיתים התירו הפוסקים להספיד תלמידי חכמים גדולים שציוו שלא יספידו אותם. כך למשל רבי אלעזר פלקלס מספר כיצד רבו רבי יחזקאל לנדא הספיד את רבי יעקב יהושע פלק בעל ה'פני יהושע', למרות שציווה שלא יספידו אותו, כיוון שמדובר ברבן של כל בני הגולה שיש לו דין מיוחד. דוגמה נוספת: כאשר נפטר רבי ליב פישלס, בנו של רבי מאיר פישלס, הוא ציווה שלא יספידוהו. למרות זאת, התיר רבי אלעזר פלקלס להספידו הספד גדול, בנימוק שרבי ליב היה ממשיכו של אביו, וכשהוא נפטר הרי זה כאילו נפטר אביו יחד עימו. משכך ההספד לרבי ליב הוא למעשה הספד גם לאביו - ואין לרבי ליב זכות למחול על כבוד אביו.
הוצאות ההספד
האיש אחראי לקבורת אשתו ובין השאר עליו לממן את הוצאות ההספד. המשנה מונה את חובותיו של האיש כלפי אשתו לרבות קבורתה, ולבסוף מובאת עמדתו של רבי יהודה לפיה:. בתלמוד מבואר שמדובר במחלוקת תנאים: תנא קמא סובר שהקריטריון להוצאות הנדרשות להספד הוא עושרו של האיש, ואילו רבי יהודה סובר שהולכים לפי רכושו של האיש או כבודה של האישה - הגבוה ביניהם. להלכה נפסק כרבי יהודה. בנוסף נקבע שמנהג המדינה לגבי הוצאות ההספד מחייב.
יוסף הכהן יהונתן
הרב יוסף הכהן יהונתן (1907 - י"ד בסיוון ה'תשט"ז, 24 במאי 1956) הוא רב שהשתייך למשפחת כהן יהונתן, ונולד כבן זקונים לאביו - הרב ציון כהן יהונתן באי ג'רבא שבתוניסיה. הרב יוסף מכונה גם הרב וזיפה הכהן יהונתן.
הרב יוסף היה אמיד בנכסים, ועבודתו הייתה צריפת תכשיטים. הוא החזיק בעזרת כספו ישיבות ותלמידי חכמים רבים, והכין שיעורי תורה רבים לציבור הרחב. בזמן גזירת הזהב של הגרמנים, הביא 15 קילוגרמים של זהב מתוך ה50 שהגרמנים ביקשו, כדי להציל את הקהילה מהצרה. רצו למנות את רבי יוסף במקום אביו כדיין, אך בגלל ענוותנותו, סירב.
הרב יוסף הכהן יהונתן כתב הגהות לספר "שערי ציון" של אביו, והוא חתם על זה בחתימה: וכ"ה ס"ט, שפירושה - וזיפה כהן סיפי טב. כתב עוד ספרים רבים, אך רובם נשרפו בשריפה.
קינג
קִינְג (באנגלית: King) פירושו מלך; זהו שם משפחה נפוץ שמקורו אנגלי או סקוטי
רכס אולימפוס
רכס אולימפוס (באנגלית: Olympus Range) הוא רכס הרים שאינו מכוסה קרח באזור העמקים היבשים מקמרדו, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הרכס ממוקם בין עמק ויקטוריה שמצפון לרכס ועמק רייט שמדרום לו.
פסגות הרכס מגיעות לגובה של 2,000 מטרים מעל פני הים.
גילוי העמק
העמק מופה לראשונה על ידי משלחת החקר האנטארקטית (VUWAE) של אוניברסיטת ולינגטון מוולינגטון ניו זילנד, שחקרה את האזור בין השנים 1958–1959.
מקור השם
הרכס נקרא על שם הר האולימפוס, מקום משכנם של האלים במיתולוגיה היוונית, והרי הרכס נקראים על שם דמויות מהמיתולוגיה היוונית.
לקריאה נוספת
• I.B. Campbell, G.G.C. Claridge, Antarctica: Soils, Weathering Processes and Environment, PP 30 - 32
• Vivien Gornitz, Rising Seas: Past, Present, Future, P 64
• A.R. Lewis, D.R. Marchant, A.C. Ashworth, S.R. Hemming, M.L. Machlus, Major middle Miocene global climate change: Evidence from East Antarctica and the Transantarctic Mountains
צמחים שקפאו לפני 14 מיליון שנים התגלו ברכס
• Roger Highfield, Lost world frozen 14m years ago found in Antarctica, The Telegraph, Sunday 25 November 2018
משקל (בלשנות)
גם תבניות שמות הפעולה בבניינים השונים מכונות משקלים (לדוגמה: קְטִילָה - שְמִירָה, שם פעולה בבניין קל), וכן גם צורת הבינוני בבנייני הפועל השונים (לדוגמה: קוֹטֵל - שׁוֹמֵר, בינוני בבניין קל).
בדרך כלל המשקל קובע את משמעותה של המילה. כך למשל, המשקלים מַקְטֵל, מַקְטֵלָה, ומִקְטֶלֶת מציינים לרוב מכשיר או כלי, לדוגמה: מחשב, מצלמה ומקלדת. המשקלים מִקְטָל, מַקְטָל ומִקְטָלָה מציינים מקומות: מגרש, ומדרכה. המשקל קַטֶּלֶת מציין בדרך כלל מחלות כגון אדמת, חצבת, עקמת, אך גם כלים ומכשירים כמו קלטת ורתכת, וכן קבוצות ואוספים כגון רכבת, טייסת, שייטת, כוורת, כספת (שייך גם ל"כלים"), ועוד.
קיימות עשרות בודדות של משקלים נפוצים, ועוד הרבה משקלים נדירים יותר.
שני ספרי עזר מרכזיים בעברית בנושא המשקלים הם: 'לוח השמות השלם' של שאול ברקלי, ו'היכל המשקלים' של יצחק אבינרי.
מרק שכטמן
מרק שכטמן (1928 – 2019) היה צייר וסופר ישראלי באר שבעי יליד ברית המועצות. בנו של הצייר מנואיל שכטמן.
ביוגרפיה
נולד בקייב, אוקראינה. למד באוניברסיטה טכנית במוסקבה ופקולטה לאסתטיקה טכנית בקייב והשלים תואר שני בהנדסת מכונות. את יסודות הציור למד אצל אביו - הצייר היהודי הנודע מנואיל שכטמן ובהמשך למד באופן עצמאי. בשנת 1980 עלה לישראל.
שכטמן חבר אגודת הציירים והפסלים בישראל.
עבודתו
תערוכות יחיד: מתנ"ס שדרות, ספרייה עירונית באר שבע, עיריית לנגסונד (נורווגיה), בסיס חיל האוויר - נבטים, חברת UPS, מכללה אקדמית ע"ש סמי שמעון ועוד.
תערוכות קבוצתיות: תיאטרון לאומי "הבימה", תערוכה "3000 שנה לירושלים"- בודפשט (הונגריה), מכון לאונקולוגיה - באר-שבע, בית האמנים ע"ש שאגאל, בית אומנים - באר-שבע, בית ציוני אמריקה - תל אביב, תיאטרון ירושלים, ספרייה עירונית - באר-שבע, יד לבנים - באר-שבע, עיריית באר שבע, מכללה אקדמית - באר-שבע ועוד.
מספר יצירות של מרק נמצאות באוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה. אחדות מתמונותיו אצל מלך נורווגיה, אצל הרב הראשי של בירת נורווגיה - אוסלו וכן בלשכת יושב ראש הפרלמנט הנורווגי.
במסגרת הפרויקט של משרד החינוך "יום אומן" צייר ביחד עם התלמידים ציורי קיר בכ-40 בתי ספר ברחבי הנגב ולימד רישום וציור. לימד רישום וציור בקרב ילדים ומבוגרים במספר מרכזים קהילתיים כגון: מתנ"ס לווין, עמותת "עמך", בסיס צבאי מחנה נתן ועוד. יזם והשתתף בפרויקטים אמנותיים אחדים: אחרי הפיגוע בדולפינריום תל אביב ביצע ציורי קיר בבית הספר "שבח מופת" ביחד עם תלמידי בית הספר, וכן ציורי קיר בבית הספר במחנה נתן.
מרק שכטמן פרסם מספר סיפורים, מאמרים וזיכרונות בעיתונים, כתבי עת בישראל, רוסיה וארצות הברית וכן באינטרנט.
יחסי מצרים–שווייץ
יחסי מצרים–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מצרים הערבית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-1909 (כשמצרים הייתה בשליטת הטורקים).
שווייץ לקחה חלק גדול במאבק המצרים לעצמאות. בשנת 1923 התקיימה ועידת שלום בלוזאן, שם ויתרה טורקיה על כל הזכויות הנוגעות למצרים. ב-1924 הכירה שווייץ בעצמאותה של מצרים וב-1934 חתמו שתי המדינות על הסכם ידידות.
הודות לנייטרליות שלה ייצגה שווייץ את האינטרסים של כמה מדינות במצרים במהלך מלחמת העולם השנייה, כולל אלה של איטליה, בולגריה ורומניה. מאוחר יותר ייצגה במצרים את האינטרסים של צרפת (1956-63), בלגיה (1961-64), טורקיה (1961-63), בריטניה (1956-59) וניו זילנד (1956-59).
Writing's on the Wall (שיר של סם סמית')
Writing's on the Wall (הכתובת על הקיר) הוא סינגל מאת הזמר הבריטי סם סמית' אשר שוחרר ב-25 בספטמבר 2015. השיר שימש כשיר הנושא של הסרט "ספקטר" ה-24 בסדרת סרטי ג'יימס בונד. חרף הביקורות המעורבות, השיר זכה להצלחה רבה ברחבי העולם. הוא זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר והיה לראשון משירי ג'יימס בונד שהגיע לראש מצעד הסינגלים הבריטי.
כתיבה
המפיקים פנו אל סם סמית' בהתראה קצרה וביקשו ממנו לכתוב ולבצע שיר חדש. סמית' כתב את השיר יחד עם ג'ימי נאפס בתוך חצי שעה. הם הקליטו את השיר בסשן אחד, וב-8 בספטמבר יצא סמית' בהכרזה פומבית שהוא ישיר את שיר הנושא בסרט ג'יימס בונד החדש. הוא תיאר את השיר כ"אחד משיאי הקריירה שלי".
קבלה
הפופולריות של השיר גברה עם פרסום הסרט. בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-73 השיר זכה בפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר, ובטקס פרסי אוסקר ה-88 זכה השיר בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. היה זה שיר ג'יימס בונד השני ברציפות שזכה בפרס, לאחר סקייפול של אדל.
הסרטים המוזיקליים הגדולים ביותר
כחלק מסדרת 100 שנים, הסרטים המוזיקליים הגדולים ביותר (באנגלית: AFI's Greatest Movie Musicals) היא רשימת הסרטים המוזיקליים הטובים ביותר בקולנוע האמריקאי במהלך המאה העשרים. הרשימה הוצגה על ידי מכון הסרטים האמריקאי בהוליווד בול ב-3 בספטמבר 2006. בשונה ממרבית הרשימות הקודמות בסדרה, היא אינה כוללת 100 זוכים, אלא 25 בלבד, והיא לא הוצגה בתוכנית טלוויזיה.
הסימפוניה השמינית של דבוז'אק
הסימפוניה השמינית בסול מז'ור, אופוס 88 של אנטונין דבוז'אק נכתבה ותוזמרה על ידי המלחין תוך חודשיים וחצי, בין 26 באוגוסט ל-8 בנובמבר 1889 בוויסוקה, בוהמיה. דבוז'אק הקדיש את הפרטיטורה "לאקדמיה הבוהמית של הקיסר פרנץ יוזף על עידוד האמנויות והספרות, בתודה על בחירתי." דבוז'אק ניצח על ביצוע הבכורה בפראג ב-2 בפברואר 1890.
הסימפוניה השמינית מבוצעת לעיתים קרובות למדי, אך לא באותה מידה כסימפוניה התשיעית, המפורסמת ממנה ("מן העולם החדש"). במובן זה, הסימפוניה השמינית נהנית ממעמד דומה לזה של השביעית, על אף ההבדלים הבולטים בין שתי היצירות. בעוד שהשביעית היא יצירה רומנטית סוערת, השמינית שופעת עליצות ושואבת את השראתה במידה רבה יותר מן המוזיקה הבוהמית העממית, שדבוז'אק אהב. ביצוע טיפוסי של השמינית נמשך כ-36 דקות, כך שהיא אחת הסימפוניות הקצרות ביותר של דבוז'אק.
אינסטרומנטציה
הרכב הכלים בסימפוניה כולל:
אליפות העולם באתלטיקה 2007
אליפות העולם באתלטיקה 2007 הייתה אליפות העולם ה-11 באתלטיקה, שנערכה בין ה-24 באוגוסט ל-2 בספטמבר 2007 באוסקה שביפן. בתחרות השתתפו 1,978 אתלטים. טקס הפתיחה והתחרויות התקיימו באצטדיון נגאי.
אוסקה התמודדה מול ברלין ובודפשט על אירוח האליפות, אך ב-1 באוקטובר 2002 ברלין ובודפשט נסוגו מהצעותיהן וב-15 בנובמבר באותה שנה אוסקה הוכרזה כעיר המארחת על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
אירועים מרכזיים
באליפות לא נשבר אף שיא עולם, אך נשברו שני שיאי אליפות (בריצת 3000 מטר מכשולים לנשים ובריצת 200 מטר לגברים).
נשים
ריצת 100 מטר לנשים הייתה צמודה מאוד והסתיימה רק לאחר פוטו פיניש צמוד. ורוניקה קמפבל-בראון זכתה בזהב עם זמן של 11.01 והקדימה באלפית השנייה בלבד את לורין ויליאמס האמריקנית. במקום השלישי סיימה כרמליטה ג'טר האמריקנית עם 11.02 שניות. קמפבל לא הצליחה להשלים זכייה גם בריצה למרחק הכפול של 200 מטר, וסיימה שנייה עם זמן של 22.34 שניות, אחרי אליסון פליקס האמריקנית שזכתה בזהב עם 21.81 שניות.
בריצה ל-400 מטר שלטו הבריטיות, כשזכו בשני המקומות הראשונים לאחר ששברו את שיאיהן. ראשונה סיימה כריסטין אוהורוגו עם 49.61 שניות ושנייה סיימה ניקולה סנדרס עם תוצאה של 49.65 שניות. במרוצי השליחות שלטו האמריקניות לאחר שזכו בריצה ל-100X4 מטרים ובריצה ל-4X400 מטרים.
גברים
האצן האמריקני טייסון גיי זכה בריצה ל-100 מטרים כשקבע זמן של 9.85 שניות. אסאפה פאוול מג'מייקה, שהיה יריבו הגדול של גיי באותה תחרות, אכזב כשסיים רק במקום השלישי עם תוצאה של 9.96 שניות, אחרי דריק אטקינס שסיים במקום השני עם זמן של 9.91 שניות. גיי זכה גם בריצה ל-200 מטר וקבע שיא אליפות חדש עם תוצאה של 19.76 שניות. באותה ריצה, יוסיין בולט הג'מייקני סיים במקום השני וואלאס ספירמון האמריקני סיים במקום השלישי.