cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תא דלק
תכנון
ככלל, תאי הדלק השונים פועלים באופן דומה. לתאים שלושה רכיבים צמודים זה לזה: האנודה, האלקטרוליט והקטודה. שתי ריאקציות כימיות מתרחשות בשטחי המגע בין שלושת הרכיבים. תוצאת שתי הריאקציות היא התכלות הדלק והמחמצן, היווצרות מים או פחמן דו-חמצני והפקת זרם חשמלי, אשר ניתן לנצלו להפעיל צרכן חשמל, שבדרך כלל נקרא עומס.
בצד האנודה, זרז מפריד את הדלק, בדרך כלל מימן, ליונים טעונים במטען חיובי ואלקטרונים טעונים מטען שלילי. האלקטרוליט הוא חומר שמתוכנן במיוחד כך שיונים עוברים דרכו ואילו האלקטרונים לא יכולים לעבור. היונים עוברים דרך האלקטרוליט לקטודה. כאשר היונים מגיעים לקטודה הם מתחברים מחדש לאלקטרונים, יוצרים ריאקציה בנוכחות חומר מחמצן, ויוצרים מים, H2O, או פחמן דו-חמצני. בצורה כזאת נטענת האנודה במטען שלילי והקטודה נטענת במטען חיובי.
הפרמטרים החשובים ביותר בתכנון תא דלק הם:
תא דלק טיפוסי מייצר מתח שנע בין 0.6 ל-0.7 וולט בעומס מלא. המתח יורד כאשר הזרם עולה, מכמה סיבות.
היסטוריה
העיקרון של תא דלק התגלה על ידי מדען גרמני בשם כריסטיאן שנביין (Christian Friedrich Schönbein) בשנת 1838, ופורסם באחד מירחוני המדע באותה עת. על בסיס עיקרון זה נבנה תא הדלק הראשון והוצג לראשונה על ידי מדען וולשי בשם סר וויליאם רוברט גרוב (Sir William Robert Grove) בכתב-העת The Philosophical Magazine and Journal of Science במהדורה של פברואר 1839. תא הדלק היה בנוי מאותם חומרים שבנוי תא הדלק חומצה זרחתית של היום.
הפיתוח הבא אירע רק בשנת 1955, על ידי כימאי בשם תומאס גרוב (W. Thomas Grubb), אשר עבד בארצות הברית בחברת ג'נרל אלקטריק, ומרגע זה נערכו פיתוחים ושיפורים באופן רציף, עד שבשיתוף פעולה בין ג'נרל אלקטריק, התעשייה האווירית מקדונל ונאס"א (NASA) נבנתה מערכת תאי הלחץ הראשונה אשר שימשה את פרויקט החלל ג'מיני.
בשנת 1959 נבנו מספר גדל והולך של תאי דלק גם בבריטניה (בהספק של 5 KW) וגם בארצות הברית (בהספק של 15 KW), כאשר כל מערכת הייתה בנויה מחומרים אחרים.
היום המערכת הגדולה ביותר היא בעלת הספק של 400 KW.
תא דלק אלקלי (AFC)
תאי דלק בסיסיים (Alkaline fuel cells או AFC), משתמשים במימן ובחמצן שמאוכסנים בלחץ. האלקטרוליט עשוי בדרך כלל ממימת אשלגן. מאחר שבנוסף לחשמל, תוצר הלוואי הנוסף הוא רק מים, זוהי בחירה הגיונית לשימוש בתעשיית החלל, ואכן סוכנות החלל נאס"א (NASA), משתמשת בתאי הדלק הללו בצי מטוסי החלל שלה ובכל תוכנית אפולו.
הנצילות החשמלית של התא היא לערך 70%.
עם זאת, ישנן שתי מגרעות: הראשונה - תא הדלק דורש מימן ברמת ניקיון גבוהה מאוד, על מנת למנוע ריאקציה שגורמת להתגבשות קרבומטים, אשר מפריעים לכל התהליך. המגרעת השנייה - האלקטרודות עשויות פלטינום, שהוא יקר מאד.
תא דלק עם חומצה זרחתית (PAFC)
תא דלק עם חומצה זרחתית (PAFC), עבר תהליכי פיתוח במשך יותר מ-20 שנים ולכן הוא הכי בשל במובן פתוח מערכת ובמובן של שימוש מסחרי.
המגרעת היחידה היא שהדלק חייב להיות נקי לחלוטין משאריות גפריתיות. דרישה זאת חשובה במיוחד אם מוצאו של המימן שבשימוש מקורו מבנזין.
תא דלק עם קרבונט מותך (MCFC)
תא דלק עם קרבונט מותך (MCFCs) משתמש בתערובת של מלחי קרבונט מותך בתור אלקטרוליט, אשר כלוא בתוך מטריצה קרמית. האנודה עשויה מנתך של ניקל-כרום והקטודה עשויה מתחמוצת ניקל.
תא דלק עם תחמוצת מוצקה (SOFC)
תא דלק עם תחמוצת מוצקה (SOFC), משתמש באלקטרוליט במצב מוצק. עובדה זאת מקטינה משמעותית את בעיות הקורוזיה ומבטלת את בעיות הטיפול המיוחד שיש להעניק לאלקטרוליט נוזלי. התחמוצת המוצקה מבוססת על השימוש בקרמיקה מוצקה כאלקטרוליט. בעקרון האלקטרוליט המוצק הוא בעל תכונות המזכירות את המוליכים למחצה.
האנודה עשויה נתך של ניקל ותחמוצת זירקון, ואילו הקטודה עשויה נתך של מגנזיום.
תא דלק עם ממברנת אלקטרוליט פולימרי (PEM)
תא דלק עם ממברנת אלקטרוליט פולימרי (PEM), שלמעט תא דלק אלקלי מודרני שמשרת את תעשיית החלל, מציע הספק שהוא בסדר גודל גבוה יותר מכל תא דלק אחר. PEM יכול לפעול עם כל חומר שהופק מדלקים פחמימניים.
תא דלק PEM רגנרטיבי (URFC)
בתכנון זהיר ומדויק במיוחד, יכול תא דלק PEM להיות מופעל גם בצורה הפוכה, דהיינו לבצע אלקטרוליזה של מים. תא כזה נקרא Unitized Regenerative Fuel Cell (URFC). במצב כזה מפרק התא מים למימן וחמצן.
השימוש העתידי שנמצא עדין בפיתוח, לייצר ביום חשמל בעזרת השמש, לנצל חשמל זה לאלקטרוליזה ולאגור את המימן, ולהשתמש בו לייצר חשמל בלילה. הסדור הזה עדיף במקומות בהם משקל הוא פרמטר חשוב, כי פתרון כזה הרבה יותר קל ממשקלם של תא סולרי ושל מתקן נפרד לאלקטרוליזה.
צפיפות האנרגיה של URFC היה בשנת 1995 ווט-שעה לכל קילוגרם משקל.
תא דלק עם מתנול ישיר (DMFC)
תא דלק עם מתנול ישיר (DMFC) דומה במידה מסוימת ל- PEM כי שניהם משתמשים בממברנה פולימרית כאלקטרוליט. אולם ב- DMFC הקטליזטור של האנודה מושך את המימן מהמתנול הנוזלי, וכך מונע את הצורך להשתמש במתקן מיוחד שמפריד את המימן מחומר הדלק. תאי DMFC משמשים כלי רכב, וצרכני חשמל ניידים אחרים, אזרחיים וצבאיים.
תא דלק עם פחם ישיר (DCFC)
תא דלק עם פחם ישיר (DCFC) מבוסס על תהליך הקרוי המרת פחם ישירה, שבו חלקיקי פחם מתחברים בתהליך אלקטרוכימי לפרודות חמצן לייצור פחמן דו-חמצני (CO2) וחשמל. דלק הפחם יכול להגיע מכל סוג של פחמימנים, כולל פחם, פחם-עץ, גז טבעי, שמן אדמה ופחם אבן.
ספקי חשמל גדולים
תאי דלק מאוד שימושיים כספקי חשמל במקומות מבודדים, כגון חלליות, תחנות ניטור מזג אוויר נידחות, פארקים גדולים, חוות חקלאיות גדולות, ומספר לא מבוטל של שימושים צבאיים. תא דלק מימני יכול להיות קומפקטי, קל, וללא חלקים נעים. בגלל העובדה שאין להם חלקים נעים, ואין בהם בעירה כלשהי, בתנאים אידיאליים הם מגיעים לרמת אמינות של 99.9999%. פירושו של דבר שסטטיסטית יש להם הפסקת פעולה של דקה אחת בתקופת עבודה של שש שנים.
היתרון הגדול של מערכת תאי דלק על פני מצברי חשמל, הוא בעיקר בספקי חשמל גדולים, לדוגמה חוות חקלאיות. זאת כיוון שמצברים אוגרים בתוכם את האנרגיה החשמלית, ואילו אצל צרכני אנרגיה גדולים המצברים חייבים להיות בעלי גודל מתאים, בעוד שבמערכת תאי דלק האנרגיה אצורה במכלי דלק. הדבר מוזיל משמעותית את עלויות המתקן.
קוגנרציה
קיימות מערכות קוגנרציה לשימוש ביתי או שימוש בבנין משרדים, כאשר האנרגיה העיקרית היא חשמל שנוצר בתאי הדלק, ואוויר חם או מים חמים אשר מופקים מהחום שנוצר במהלך הריאקציה. המערכת מייצרת חשמל ברציפות, כאשר עודף החשמל נמכר לרשת החשמל. מאחר שחלק מהאנרגיה מנוצל לחום, יעילות המערכת בייצור חשמל יורדת במידת מה.
רכב
ישנם מספר אבות-טיפוס ומכוניות בייצור אשר משתמשים בטכנולוגיית תאי הדלק, ומשמשים את מחלקות המחקר של יצרני מכוניות. הניסיון הראשון היה של חברת GM אשר ייצרה בשנת 1966 את ה-אלקטרה-וואן, מונע על ידי מערכת תאי דלק מימניים. הרכב היה כפול במשקל בהשוואה לרכב דומה בעל הנעה רגילה, הגיע למהירות 113 קמ"ש למשך 30 שניות.
בשנת 2001 פיתחה "ג'נרל מוטורס" באמצעות יצרנית הרכב הגרמנית אופל את דגם ה-GM HydroGen3 שהגיע למהירות של 160 קמ"ש. בשנת 2008 פיתחה את דגם ה-GM HydroGen4.
בשנת 2001, קרייזלר יצאה עם קרייזלר נטריום, כאשר הרכב ייצר את המימן בעצמו, על ידי ריאקציה כימית בין הידריד-בור ובּוֹרַקְס. המכונית מאוד שקטה בהפעלה ובעלת טוח של 483 קילומטר ללא הפרעה למושבי הנוסעים.
בשנת 2005 פותח בבריטניה הדגם הראשון של אופנוע מונע במימן, בשם ENV (קיצור של Emission Neutral Vehicle) בעל טוח של 161 קילומטר בשטח בנוי, משך נסיעה מקסימלי של ארבע שעות, ומהירות מרבית של 80 קמ"ש.
בשנת 2008 הוציאה חברת הונדה לשוק מכונית מימנית בשם FCX Clarity. בשנה זאת התווספו עוד מספר אופנועים מונעי מימן לשוק.
מספר חברות עורכות מחקרים עם תאי דלק לשימוש באוטובוסים. המובילה ביניהן היא חברת דיימלר, אשר סיימה ניסויים על פני שלוש שנים שנערכו באחת עשרה ערים. בשנת 2009 חטיבת מרצדס-בנץ הציגה את מכונית הקונספט : מרצדס-בנץ F-Cell רודסטר.
יצרנית הרכב יונדאי מוטור הציגה בשנת 2014 את מכונית הקונספט בתצורה SUV : יונדאי אינטראדו. בשנת 2018 התחילה לשווק את דגם יונדאי נקסו.
בשנת 2013 היו בארצות הברית כ-4,000 מלגזות תא דלק.
מטוסים
מחלקת המחקר של חברת בואינג, ביחד עם שותפים אירופאיים, ערכו טיסת ניסוי בפברואר 2008 מאוישת (טיסת הניסוי הראשונה הבלתי מאוישת בוצעה כבר בשנת 2003), מונעת רק בתאי דלק ומצברי חשמל. "מטוס המדגם לתאי דלק" כפי שהוא נקרא (Fuel Cell Demonstrator Airoplane), היה מצויד בתאי דלק מסוג ממברנת החלפת פרוטונים (PEM) שהניעו מנוע חשמל אשר היה מחובר למדחף רגיל.
כלי שיט
כלי השיט הראשון בעולם שהשתמש בתאי דלק להנעה היה HYDRA שהשתמש במערכת AFC בהספק של 6.5 KW.
צוללות
הצוללות שנבנו בגרמניה מדגמים 212 ו- 214, שנמצאות בשימוש הצי הגרמני, הצי האיטלקי ועוד מספר ציים, מצוידות במערכות הנעה לצוללות ללא תלות באוויר חיצון, אשר מאפשרת לצוללת לשהות מתחת לפני המים במשך תקופות ארוכות (מאות שעות, ולעיתים אף יותר).
תחנות תדלוק
בקליפורניה מתפתח השימוש של תאי-דלק למכוניות בעידודו הנמרץ של מושל קליפורניה. בשנת 2007 נעו 179 רכבי תאי-דלק ברחבי המדינה ו-25 תחנות תדלוק.
גם קרוליינה הדרומית עוסקת בהקמת רשת תחנות תדלוק במדינה, כאשר שתיים מהן כבר פועלות.
מדינות נוספות בהן עוסקים בהקמת תחנות תדלוק הן: יפן, קנדה, שוודיה ונורווגיה.
תחנת הרכבת התחתית דרום קנטון
תחנת הרכבת התחתית דרום קנטון (באנגלית: South Kenton station) היא תחנה של רשת הרכבת התחתית בלונדון. בתחנה הממוקמת בסמוך לגשר קנטון שבצפון מערב לונדון עובר קו בייקרלו של הרכבת התחתית של לונדון בנוסף למספר קווים פרבריים של הרכבת העילית של לונדון שעוצרים גם הם בתחנה.
היסטוריה
התחנה נפתחה ב-3 ביולי 1933 עם רציף אי אחד ששירת את קו יוסטון ווטפורד DC, הגישה אל הרציף הייתה בעזרת גשר להולכי רגל אך הוא הוחלף מאוחר יותר על ידי מנהרה להולכי רגל, התחנה שעוצבה על ידי האדריכל ויליאם הנרי המלין נבנתה בבניין בסגנון "בטון וזכוכית" מודרני יותר, כולל חדר המתנה מודרני. כשנפתח קו בייקרלו הוא החל להשתמש בתחנה הזאת כתחנת עצירה.
איימי סינגר
ביוגרפיה
סינגר נולדה וגדלה בוושינגטון הבירה, עשתה תואר ראשון בהיסטוריה במכללת סווארת'מור ועשתה את חוק לימודיה לתואר השני והשלישי בלימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת פרינסטון. עבודת הדוקטורט שלה עסקה ביחסים בין אנשי כפר באזור ירושלים לבין אנשי שלטון עות'מאניים במאה ה-16 והיא התפרסמה כספר. מנחיה לדוקטורט היו הפרופסורים ברנרד לואיס, מייקל קוק, וג'מאל קפאדר. משמשת כמרצה באוניברסיטת תל אביב מאז שנת 1989, ב-2007 מונתה לפרופסור מן המניין. גרה לראשונה בישראל ב-1971/2 במהלך ביקור משפחתי ועלתה לישראל ב-1989. שהתה בשבתונים במרכז ללימודי המזרח התיכון שבאוניברסיטת הרווארד, בקולג' סנט אנתוני שבאוניברסיטת אוקספורד ובמרכז למחקרים על ציוויליזציות אנאטוליות אשר שייך לאוניברסיטת קוץ' באיסטנבול. לימדה חודש כמרצה אורחת בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז.
סינגר כיהנה כראש הפורום ללימודי נשים באוניברסיטת תל אביב. הפורום הוא גוף שהוקם באמצע שנות השמונים על ידי חברות סגל מחוגים שונים באוניברסיטת ת"א על מנת להוות אכסניה לכל המתעניין בלימודי נשים ומגדר, ולקדם מיסוד לימודים אלה באוניברסיטה ובישראל. הוא שימש במה למרצים ומרצות ולקבוצות דיון בלימודי נשים, מגדר ופמיניזם. הפורום מקיים סדרת הרצאות לקהל הרחב ומארגן אירועים שונים כגון ביום האישה הבינלאומי.
תיאור מחקריה
איימי סינגר עוסקת בשאלות של היסטוריה חברתית וכלכלית של האימפריה העות'מאנית. החל משנת אלפיים היא חוקרת בעיקר את הדינמיקה של הפילנתרופיה והשפעותיה מכל הבחינות: חברתית, כלכלית, פוליטית ותרבותית.
איכרים פלסטינים ואנשי שלטון עות'מאנים: ניהול כפרי באזור ירושלים במאה ה-16
זהו שם ספרה הראשון של איימי סינגר (Palestinian Peasants and Ottoman Officials: Rural Administration around Sixteenth-    century Jerusalem) שראה אור ב-1994 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', תורגם לטורקית ב-1996 וראה אור בשנית בטורקית ב-2008. הספר נכתב על סמך שלושה סוגי מסמכים. אחת ממטרותיה של סינגר בכתיבת הספר הייתה לבנות מתודולוגיה לחקר איכרים ויחסים אגראריים בעת החדשה המוקדמת באימפריה העות'מאנית מעבר לסקרים העות'מאניים, אם כי הסקרים העות'מאנים הם מקור חשוב. בנוסף השתמשה בפירמאנים עות'מאנים (הצווים של הסולטאן) ובפנקסי בית הדין המוסלמי (סג'ל) בירושלים. מטרה אחרת הייתה להסתכל מעבר לתמונה המסודרת והפורמליסטית שמצטייר מן הסקרים ולנסות לבחון איך התנהלו היחסים בין כפריים לאנשי שלטון. אחד המקומות בהם יחסים אלה משתקפים הוא הפירמאנים, שהם בדרך כלל מנוסחים כ"הגיעו לאוזננו דו"ח על עניין  זה או אחר, אנא חיקרו את התלונה וטפלו בכך". כך הגיעו תלונות של איכרים לאוזני השלטון.
לבנות צדקה עות'מאנית: מטבח ציבורי אימפריאלי בירושלים
זהו ספרה השני של סינגר (Constructing Ottoman Beneficence: An Imperial Soup Kitchen in Jerusalem) שראה אור בהוצאת אוניברסיטת ניו יורק בשנת 2002 והוא תורגם ויצא לאור בטורקית בשנת 2004. הספר דן במטבח ציבורי (עמארת), סוג של בית תמחוי, שנבנה על ידי הורם סולטאן, אשתו של סולימאן המפואר, בלב ירושלים באמצע המאה ה-16. מטבח ציבורי הוא מוסד עות'מאני טיפוסי.
צדקה בחברות אסלאמיות
זהו שם ספרה השלישי של איימי סינגר (Charity in Islamic Societies) שראה אור ב-2008 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'. סינגר התעניינה בכלל בצדקה ובפילנתרופיה בחברות מוסלמיות. לדעתה, בעקבות ה-11 בספטמבר נהפך המושג צדקה מוסלמית למושג גנאי. הספר בא, בין היתר, לתת מענה להכללות הרבות המושמעות בספרות הפופולרית בנושא. הספר מסביר מהי צדקה בחברות אסלאמיות למתעניינים בצדקה ובפילנתרופיה, ומהם היתרונות לחקר ההיסטוריה דרך הפריזמה של צדקה ופילנתרופיה באופן כללי לחוקרי האסלאם והמזרח התיכון.
עוני וצדקה בקונטקסטים מזרח תיכוניים
סינגר ערכה יחד עם שני עמיתים, מיכאל בונר ומינה אנר, כנס על צדקה בחברות אסלאמיות. הרצאות הכנס ראו אור בתור אסופת מאמרים בספר שהודפס בהוצאת אוניברסיטת ניו יורק בשנת 2003: (Poverty and Charity in Middle Eastern Contexts). זוהי אסופת המאמרים הראשונה אשר דנה בנושא זה.
ההמשכיות של הפילנתרופיה
איימי סינגר זכתה ביוני 2008 במענק מחקר בינלאומי על שם סאקיפ סבאנג'י. הפרס ניתן לה על מאמר בשם "ההמשכיות של הפילנתרופיה". מאמר זה עוסק במורשת העות'מאנית בפילנתרופיה בטורקיה כיום בשני מישורים: האחד הוא תרבותית, מורשת של פרקטיקה פילנתרופית. המישור השני הוא מורשת פיזית של מבנים שהוקמו כמעשי פילנתרופיה על ידי עות'מאנים, שעדיין קיימים והם חלק אינטגרלי מהמבנה הפיזי של טורקיה היום. (לדוגמה באיסטנבול ישנו קומפלקס מבנים שנבנה על ידי סולימאן המפואר, ובו היו ארבעה מבני מדרסה (בתי ספר) שאחד מהם היום משמש, ספריית מחקר בינלאומית. היה גם מטבח ציבורי גדול מאוד שהפך למוזיאון ואחר כך למסעדה ולבית תה). מאות קומפלקסים ברחבי המדינה מעצבים את המבנה האורבני. מחוץ לערים, מבנים אחרים כמו גשרים עות'מאנים עדיין בשימוש באנטוליה ובבלקן.
מחקריה הנוכחיים
כיום חוקרת סינגר מטבחים ציבוריים ברחבי האימפריה העות'מאנית. היא שוהה חלק ניכר מזמנה בטורקיה, גם לצורך מחקריה, ובנוסף לכך מלמדת היסטוריה של טורקיה וגם מלווה קבוצת סיורי לימודים בטורקיה. במחקר נוסף, כחלק מקבוצת חוקרים העוסקים באימפריה העות'מאנית, מתחילה סינגר לשלב מערכת מידע גאוגרפית (ממ"ג) על מנת למפות מידע שניתן לקשור אותו למקומות ספציפיים במרחב ולתחקר את המידע הזה בעזרת הטכנולוגיה.
ספרים שכתבה
Turkish translation republished: Kadılar, Kullar, Kudüslü Köylüler. Istanbul:
איגוד המוסכים בישראל
איגוד המוּסכּים בישראל הוא הארגון היציג של ענף שרותי הרכב והתחבורה בישראל, מאז שנת 1942. הענף מקיף כ-5,000 מוסכּים מורשים כחוק בכל ענפי המקצוע, מעסיק כ-50,000 איש ואחראי לתחזוקתו התקינה של צי הרכב במדינה, המונה מעל 2.5 מיליון כלי רכב מכל הסוגים והדגמים.
היסטוריה ומבנה ארגוני
טרם קום המדינה ענף התחבורה הממונעת בישראל היה בחיתוליו וכבישים עדיין לא היו קיימים. התנועה התנהלה בדרכי עפר ובשבילים. עקב כך הנסיעות התארכו מאוד ומכוניות נזקקו לתיקונים רבים ויסודיים לעיתים תכופות. גם המכוניות לא הצטיינו בטיבן והמבחר התמקד בעיקר ברכבי פורד מעודפי הצבא הבריטי. המוסך היהודי הראשון בישראל (מוסך "אוניברסל"), הוקם בשנת 1918 בלב יפו הערבית, באחת הסמטאות המוליכות לכיכר השעון מאחורי בית הממשל (סרייה). את המוסך הקים פליק גורבן, אשר היה בין מקימיו של איגוד המוסכים. האיגוד הוקם בשנת 1942 כגילדה מקצועית שתספק מענה לצרכים הגדלים של צי הרכב הצנוע של המדינה שבדרך. האיגוד איגד את המוסכים הראשונים, שקמו בישראל המנדטורית ולימים במדינת ישראל. מטרות היסוד עליהן החליטו מייסדי האגוד היו בעיקרן לצורכי הגשת סיוע מוניציפלי/משפטי ומקצועי/טכני לעוסקים בענף. מוסדות האגוד כוללים את האספה הכללית, המועצה, ההנהלה הארצית והוועדות השונות. האגוד מתווה מדיניות ומקבל החלטות במסגרת פעילות החברים הנבחרים בכל המוסדות. האגוד מתנהל באופן שוטף באמצעות יו"ר האגוד, יו"ר הסניפים, יו"ר ועדים לענפי הרכב השונים וההנהלה הראשית. כלל התפקידים הציבוריים באיגוד מבוצעים בהתנדבות. הצוות האדמיניסטרטיבי כולל כ־50 עובדים ופרילנסים בשכר וכ-250 פעילים בהתנדבות.
הקוד האתי לשירות לרכב בישראל וסמל "הפלוס הירוק"
איגוד המוסכים בישראל מסייע לציבור בעלי הרכב בזיהוי מוסכים מוסמכים באמצעות סמל "הפלוס הירוק". הסמל, התלוי בכניסה למוסך, מהווה "תו תקן" של איכות והגינות ומבדל את המוסכים המוסמכים מאלו שאינם חוקיים או שאינם חתומים על אמנת השירות ומחויבים לקוד האתי של ענף שירותי הרכב.
מוסכים החברים באיגוד, המזוהים באמצעות סמל "הפלוס הירוק" מחויבים לקוד האתי לנותני השירות בענף הרכב בישראל. הקוד הוא התחייבות לשמירה על אתיקה מקצועית וכללי התנהגות ראויה, לרבות: עבודה עם רישוי והסמכה מתאימים בלבד, התנהלות בשקיפות ובגילוי מלא, אחריות לעבודות ולחלפים, איסור לתשלום עמלות או טובות הנאה לכל גורם שהוא, עבודה ע"פ כללי הבטיחות ובהתאם להוראות היצרן, השבה לקדמות של הרכב בתיקוני תאונות דרכים, איסור מוחלט של תיקון כלי רכב מסוכנים והונאות ביטוח מכל סוג ומין, התחייבות לגביית תשלום הוגן ותואם לשעיתון היצרן, שמירה על רכוש הלקוחות ועוד.
ארגוני גג, קשרי עבודה ושותפויות מקצועיות
איגוד המוסכים חבר ב-CECRA (המועצה האירופית לסחר ושרותי רכב ותחבורה), בלה"ב (לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל) ובפורום ארגוני הרכב בישראל (יחד עם איגוד שמאי הביטוח בישראל, איגוד יבואני הרכב בישראל, איגוד קציני בטיחות בתעבורה, איגוד מכוני הרישוי וארגון מנהלי תחבורה).
"פורום התיקון הבטוח"
"פורום התיקון הבטוח", הוקם בשנת 2003, במטרה לרכז את הפעילות בנושא הבטחת האיכות והבטיחות של תיקוני הרכב בישראל. עיקר הפעילות הציבורית, ההסברתית והמשפטית בתחום מתבצעת בשנים האחרונות על ידי הפורום, הפועל לקיום עניינם המשותף של ציבור בעלי הרכבים ונותני השירות בענף )מתוך הבנה ואמונה מלאה כי האינטרס משותף ולא מנוגד (לצורך מימוש טובת הצרכן בעל הרכב ושמירה על ערך רכושו, תוך הבטחת האיכות והבטיחות בתחזוקה ובתיקונים).
הפורום ריכז הביא ומביא לסדר היום הציבורי ולתודעת הקהל, לרבות מוסדות השלטון– נושאים רבים, ואף חולל שינויים מהותיים, הן באמצעות חינוך והסברה, הן באמצעות פרסום ויחסי-ציבור והן באמצעות הליכים משפטיים. כיום, לפורום מאגר מידע עצום (ייתכן הגדול במדינת ישראל) בנושא תחזוקה ותיקון כלי רכב. הפורום עומד לרשות בעלי המוסכים ולרשות הציבור הרחב בכל נושא הקשור לתחום.
עד כה סיפק הפורום ייעוץ מקצועי ומשפטי ראשוני לאלפי בעלי רכב, מוסכים ומנהלים מקצועיים, היה מעורב באופן ישיר או עקיף בתיקים משפטיים רבים וזכה להצלחות משמעותיות ורבות חשיבות.
המכללה הטכנולוגית לרכב
המכללה הטכנולוגית לרכב מיסודו של איגוד המוסכים בישראל, הוקמה במטרה לדאוג להכשרה, העשרה וקידום מקצועי של העוסקים בתחום שרותי הרכב. הלימודים במכללה מסובסדים למטרת קידום מקצועי של הענף.
קורסים, השתלמויות, ימי עיון והרצאות נערכות בסניפי המכללה ברחבי הארץ. מיטב המרצים למקצועות הרכב, מעבירים מידע מקצועי עדכני למאות בעלי מוסכים, מנהלים מקצועיים, בעלי כתבי הסמכה ועובדים. מדובר בלימודים עיוניים ומעשיים כאחד.
פעילות המכללה הטכנולוגית לרכב מתרחבת ומתעדכנת באופן שוטף בהתאם לשינויים הטכנולוגיים המתמידים בתחומי הרכב והתחבורה העולמית. כמו כן, הוקמה במכללה כיתת מחשבים חדשה לתלמידים בכל הרמות. משאבים רבים מושקעים במרצים מקצועיים מן השורה הראשונה ובסדנאות חדשניות. הסדנאות המעשיות מאובזרות ברכב ובציוד הדגמה ולמידה חדשניים, מנועים, ציוד דיאגנוסטי משוכלל, סימולטורים, עזרים, כלי עבודה ועוד. הלימודים המעשיים, מתקיימים בצמוד לסניפי המכללה. המכללה פועלת בפיקוח ובשיתוף פעולה עם משרד התחבורה ומשרד התמ"ת.
השבוע ברכב
האיגוד מוציא לאור עיתון אלקטרוני שבועי: "השבוע ברכב", המספק את החדשות והעדכונים העיקריים של ענף הרכב והתחבורה בישראל, כולל אירועים מרכזיים בענף, עדכונים שבועיים מן התקשורת, כתבות ומאמרים, מידע משפטי ופסקי דין, לוח מודעות, ערוץ הרכב וקישורי וידאו, חוזרים רשמיים, הכשרה והעשרה מקצועית רווחה תרבות ופנאי ועוד. העיתון מופץ לכ-30,000 מנויים מדי שבוע.
דאדלי קלארק
דאדלי קלארק (באנגלית: Dudley Wrangel Clarke; 27 באפריל 1899 – 7 במאי 1974) היה בריגדיר בצבא הבריטי, ממובילי פעולות ההונאה הצבאית במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא שילב פקודות דמיוניות, אמצעי דמה ושימוש בסוכנים כפולים באסטרטגיית ההונאה של בעלות הברית במהלך המלחמה וזכה בכינוי: "הממזר הבריטי הגדול ביותר של מלחמת העולם השנייה". קלארק סייע בהקמת שלוש יחידות צבאיות מפורסמות: הקומנדו הבריטי, SAS ויחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית.
ראשית חייו
קלארק נולד ביוהנסבורג, דרום אפריקה וגדל ליד לונדון. בשנת 1916 הוא הצטרף לרגימנט הארטילריה המלכותי כקצין, אך הועבר לגיס התעופה המלכותי לאחר שנמצא שהיה צעיר מכדי להילחם בצרפת. את מלחמת העולם הראשונה העביר בלימוד טיסה, תחילה ברדינג ולאחר מכן במצרים. ב-1919 חזר לארטילריה המלכותית, ועסק בפעילות מודיעין צבאי במזרח התיכון. ב-1936 הועבר לארץ ישראל המנדטורית, כדי לסייע לארגן את דיכוי המרד הערבי הגדול.
במלחמת העולם השנייה
בסוף 1941 נקרא קלארק בחזרה ללונדון, לאחר שניסיונו בתחום ההונאה הגיע לאוזני הפיקוד העליון של בעלות הברית, קודם לכינון המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית.
ב-12 באוקטובר 1941 הגיע קלארק לספרד בזהות בדויה של עיתונאי ונעצר במדריד, בנסיבות לא ברורות, כשהוא לובש בגדי אישה. הוא נחקר, שוחרר והורשה לחזור לקהיר.
במהלך היעדרותו של קלארק, מערך ההונאה בפיקוד המזרח התיכון השתבש וכוח A נדחק מתפקידו בהובלת המערך. קלארק נשלח לאל עלמיין, כשכוחות בעלות הברית היו שם בנסיגה, לעבד תוכניות הונאה חדשות. עם שובו חזר כוח A לנהל את ההונאה.
במהלך 1942 הוציא קלארק לפועל את מבצע "אשד", מבצע הונאה שהציג סדר כוחות דמה גדול שלא התקיים. המבצע הוכתר בהצלחה ועד סוף המלחמה הכיר האויב ברוב היחידות המדומות כאמיתיות. במסגרת מבצע ברקלי השתתף קלארק ב"הקמת" הארמייה ה-12.
בשנים 1942–1945 המשיך קלארק לארגן את ההונאה בצפון אפריקה ובדרום אירופה ובמסגרת מבצע שומר ראש פיקד על מבצע קופר הד.
לאחר מלחמת העולם השנייה
קלארק פרש מהצבא בשנת 1947, חי את שארית חייו באלמוניות יחסית, כתב שני ספרים היסטוריים ומותחן, עבד עבור המפלגה השמרנית וניהל חברת אבטחה.
הוא נפטר בלונדון ב-1974.
האמנה הלאומית (לבנון)
האמנה הלאומית (בערבית: الميثاق الوطني, אלמית'אק אלוַטַני) היא הסכם לא כתוב אותו קיבלו מנהיגי העדות בלבנון לאחר משא ומתן בשנת 1943. האמנה הלאומית הסדירה את התנהלותה של המדינה הלבנונית עם קבלת עצמאותה. ההסכם הניח את היסודות ללבנון הרב-עדתית, וממשיך להשפיע על המדינה גם היום.
הרקע להסכם
בבחירות שנערכו באוגוסט-ספטמבר 1943, זכו נציגים שתמכו בלבנון עצמאית לרוב גדול בפרלמנט. הממשלה אשר קמה בהנהגת ראש הממשלה, ריאד א-סולח המוסלמי, והנשיא, בשארה אל-ח'ורי הנוצרי, על סמך אישור הפרלמנט, מיהרה להודיע על כוונה להסיר את כל הסעיפים בחוקה שקושרים את לבנון למנדט הצרפתי. כצפוי, צרפת התנגדה חריפות לצעד זה, אך הדבר לא מנע מן הממשלה החדשה להודיע בנובמבר 1943 על שינוי סעיפי החוקה הכובלים. ב-10 בנובמבר 1943 בא-כוחה של צרפת בלבנון, גנרל ז'אן הלה, עצר את הנשיא, ראש הממשלה ושרים רבים. הצרפתים הודיעו כי כל השינויים החוקתיים בטלים ואף לא חוקיים. הצרפתים גם מינו מחדש את אמיל אדה, הנשיא לשעבר ותומכם, לנשיאות. השרים שוחררו זמן קצר לאחר מכן ב-22 בנובמבר בעקבות לחץ בינלאומי על צרפת.
כתוצאה ממעצרים אלו, בשאיפה לשחרר את לבנון מהמנדט הצרפתי, התכנסו בקיץ 1943 ראש הממשלה, ריאד א-סולח הסוני והנשיא, בשארה אל-ח'ורי המרוני ומספר חברי פרלמנט, בניסיון לגבש אמנה חברתית, שתסדיר את התנהלות המערכת הפוליטית הלבנונית.
בעייתיות האמנה
הסעיף האחרון היה אחד מסלעי המחלוקת הבין עדתית - שביטויה האלים ביותר הוא מלחמת האזרחים בלבנון. הבעייתיות בסעיף הייתה כי חלוקת המושבים נקבעה על פי מפקד אוכלוסין שנערך ב-1932, ומאז שנה זו, חלו שינויים משמעותיים ב דמוגרפיה הלבנונית. בשנות מלחמת האזרחים בלבנון, הנוצרים החזיקו במשרה הביצועית החשובה ביותר - הנשיאות, וברוב מושבי המחוקקים (54 מתוך 99), אולם הם היוו רק שליש מהאוכלוסייה. שני השלישים הנותרים היו בעיקר מוסלמים, ומאז 1932 השיעים הפכו לעדה הגדולה ביותר.
המחנה הרדיקלי במלחמה דרש את עדכון האמנה הלאומית או את ביטולה באופן מוחלט (כך שהרוב הדמוגרפי שלהם יבוטא גם ברשות המחוקקת), ואילו המחנה השמרני, שהורכב במרביתו מנוצרים, ביקש לשמר את הסטטוס קוו (שהיה מוטה לטובתם).
יש גם הטוענים, כי בחלוקה מלאכותית של העמדות הפוליטיות במדינה, האמנה מנעה אינטגרציה בין-עדתית בלבנון, וכתוצאה מכך פרצו עימותים אלימים פעם אחר פעם בין העדות (מלחמות האזרחים והמתיחות בשנות ה-70 המוקדמות).
עם זאת, ההסכם עדיין אינו משקף את הדמוגרפיה הנוכחית בלבנון, ועל כן מוסלמים רבים תומכים בביטול החלוקה, או בשינוי באמנה. כך, בסקר של מכון זוגבי מאפריל 2005 סה"כ 63% מהלבנונים היו מעוניינים בשינוי האמנה הלאומית, ו-29 אחוזים התנגדו. מקרב המרונים 42% תמכו בשינוי ו-52% התנגדו, מקרב הסונים 68% הביעו תמיכה בשינוי ורק 20% התנגדו, ומקרב השיעים 74% תמכו בשינוי ו-20% התנגדו. בנוגע לביטול חלוקת המושבים (אדם אחד - קול אחד), הנתונים דומים, עם תמיכה שיעית וסונית חזקה והתנגדות מרונית.
איחוד קאלמאר
איחוד קאלמאר (בדנית, בנורווגית ובשוודית: Kalmarunionen) הוא מונח היסטוריוגרפי המתאר מספר אוניות פרסונליות (1397–1524) שאיחדו את שלוש הממלכות דנמרק, נורווגיה (כולל איסלנד, גרינלנד, איי פארו והאיים שטלנד ואורקני) ושוודיה (לרבות חלקים מפינלנד) תחת מלך אחד. היוזמה לאיחוד הייתה של מרגרט הראשונה, מלכת דנמרק.
היסטוריה
הייסוד הרשמי של האיחוד התרחש בעיר קאלמאר השוודית, שם הוכתר אריק מפומרניה למלך שלוש הישויות בשנת 1397. מרכז הכוח של האיחוד היה ממוקם בדנמרק, אך המדינות נשלטו בעיקר על פי חוקים ומסורות משלהן. האיחוד החזיק מעמד עם הפסקות קצרות משנת 1397 עד 1448. בעקבות זאת, רק האיחוד האישי עם נורווגיה - עם כמה הפרעות - נותר בתוקף (עד 1814), ואילו המלכים הדנים הצליחו לשלוט רק בשוודיה לתקופות קצרות. עד ששוודיה פרשה באופן סופי על ידי הכרזתו של גוסטב וסה למלך שוודיה בשנת 1523.
טכנית, המדינות לא ויתרו רשמית על ריבונותן או על עצמאותן, אך במושגים פרקטיים, הן היו יחידות אוטונומיות בלבד, כשהמונרך מחזיק בריבונותן, ובפרט מוביל את יחסי החוץ שלהן. למדינות היו אינטרסים שונים משלהן (במיוחד אי שביעות הרצון של האצולה השוודית מהתפקיד המרכזי שמילאה דנמרק באיחוד), דבר שהוביל בסופו של דבר לעימות בין המדינות המאוחדות, ולפער ביניהן, שהלך והתעצם עד לפירוק האיחוד בשנת 1523, כשגוסטב ואסה הפך למלך שוודיה. טכנית, האיחוד מעולם לא בוטל. נורווגיה ומושבותיה, המשיכו להוות חלק מדנמרק, כחלק מממלכת דנמרק-נורווגיה, תחת שושלת אולדנבורג, למשך מספר מאות לאחר פירוקו של איחוד קאלמאר.
אנטולי ויקטורוב
אנטולי דמיטרייביץ' ויקטורוב (ברוסית: Анатолий Дмитриевич Викторов; נולד ב-1954, מוסקבה) הוא דיפלומט רוסי, שגריר רוסיה בישראל מאז אפריל 2018.
קריירה
הוא השלים את לימודיו בפקולטה ליחסים בינלאומיים של המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה ב-1980. ב-1992 המשיך את לימודיו באקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ של רוסיה.
עבד כמזכיר בשגרירות הסובייטית באנגולה בשנים 1985–1990. כיהן כיועץ במשרד החוץ, תחילה במחלקת חבר המדינות (בשנים 1992–1993) ולאחר מכן במחלקת הארגונים הבינלאומיים ובנציגות רוסיה באומות המאוחדות.
כיהן כסגן מחלקת הארגונים הבינלאומיים במשרד החוץ בשנים 2000–2003 ולאחר מכן עמד בראש הנציגות האזורית של רוסיה בבוסניה והרצגובינה ועמד בראש המחלקה לענייני זכויות אדם ושיתוף פעולה הומניטרי במשרד בחוץ משנת 2013.
באפריל 2018 מונה לתפקיד שגריר רוסיה בישראל.
דאף סילורו
דאף סילורו (בהולנדית: DAF Siluro) היא מכונית קונספט בתצורת קופה, 2 דלתות, שיוצרה בשנת 1968 על ידי חברת דאף ההולנדית.
דאף סילורו
דגם ה"דאף סילורו" התבסס על דגם הקופה "דאף 55".
מנוע הדגם היה של חברת רנו הצרפתית.
היסטוריה
דאף ידועה כמפעל המייצר משאיות, אבל משנת 1958 עד שנת 1975 ייצרה כלי רכב משפחתיים קטנים. בין הרכבים שייצרה : דאף 600, דאף 750, דאף 33, דאף 44, דאף 45, דאף 46, ודאף 68. בשנת 1968 פיתחה את ה- "דאף 55", עם מנוע  מקורר מים, 4 צילינדרים 1,108 סמ"ק. מעצב המכוניות של דאף היה ג'ובאני מיקולטי, שעיצב מספר עצום של אבות־טיפוס.
בדצמבר 1972 וולוו צבר נתח של 33 אחוזים מ- DAF, ובמאי 1975 עם השתלטות השוודים על דאף, נעלם השם דאף והפך לוולוו.
דאף ייצרה 816,000 מכוניות נוסעים.
יחסי מונקו–קוריאה הדרומית
יחסי מונקו–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות מונקו לבין הרפובליקה של קוריאה.
סקירה כללית
היחסים בין שתי המדינות כוננו במרץ 2007.
הסחורה שייבאה קוריאה הדרומית ממונקו בשנת 2017 שוויה 609,000 דולר אמריקאי והיא כוללת בעיקר מצלמות וידאו וחלקי חילוף למכונות. הסחורה שייבאה מונקו מקוריאה הדרומית שוויה 2,750,000 דולר אמריקאי והיא כוללת בעיקר חלקי חילוף לרכב ומוצרי קוסמטיקה שונים. בתחום ההשקעות, משקיעים הקוריאנים מאות מיליוני דולרים במונקו בעוד שתושבי מונקו משקיעים בקוריאה הדרומית כמיליון דולר בלבד.
אלבר השני, נסיך מונקו, ביקר מספר פעמים בקוריאה הדרומית.
No Time to Die
No Time to Die (בעברית: לא זמן למות) הוא סינגל שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית בילי אייליש, מתוך הפסקול של הסרט "". השיר יצא לאור ב-14 בפברואר 2020, על ידי חברות התקליטים דארק-רום רקורדס ואינטרסקופ רקורדס.
אייליש היא האמן הצעיר בהיסטוריה שכתב והקליט שיר נושא לסדרת ג'יימס בונד; בגיל 18. השיר זכה בפרס גראמי לשיר הטוב ביותר שנכתב למדיה חזותית, בטקס הענקת פרסי גראמי שהתקיים ב-14 במרץ 2021, וכן זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
רקע והפקה
השיר עצמו "No Time to Die", הוא מעין בלדה. רויסין או'קונור מהעיתון הבריטי אינדפנדנט, סיפר שהשיר עצמו "מיציג אלמנטים קלאסיים מנושאי סדרת ג'יימס בונד הזכורים ביותר, כולל בנייה איטית; נושא אפל ורועד; ותזמורת דרמטית".
קאסי דה קוסטה מאתר המוזיקה "הדיילי ביסט" אמרה שהשיר "מתחיל במוזיקת פסנתר מצוברחת, אטמוספירית, לפני שהאלטו ויברטו המופץ של אייליש מתגנבת בתצפיות דיכאוניות אך מעורפלות על אהבה, אובדן ואלימות".
קידום
בינואר 2020, הוכרז כי אייליש תשיר את שיר הנושא של הסרט "לא זמן למות", הסרט ה-25 בסדרת ג'יימס בונד. אייליש עצמה כינתה את המעמד כהזדמנות של "כבוד ענקי", אחיה פיניאס או'קונל אמר שהם "מרגישים כל כך בני מזל למלא תפקיד קטן בזכיינית כל כך אגדית".
בטקס פרסי האוסקר ה-92 אמרה אייליש כי הבלדה "נכתבה" ו"נעשתה כבר".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי לשיר יצא ב-1 באוקטובר 2020. הווידאו צולם בשחור-לבן ובוים על ידי דניאל קליינמן. הקליפ גם מציג סצינות המופיעות בסרט "לא זמן למות".
ביקורות ושבחים
אייליש היא האמן הצעיר בהיסטוריה שכתב והקליט שיר נושא לסדרת ג'יימס בונד; בגיל 18. “No Time To Die” זכה בכ-26 פרסים עד כה, ושבר את השיא עבור שיר הנושא של ג׳יימס בונד עם מספר רב יותר של פרסים.
סעיד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
החזית האסלאמית (סוריה)
החזית האסלאמית (בערבית: الجبهة الإسلامية; תעתיק מדויק: אל-ג'בהה אל-אסלאמיה) הייתה קבוצת מורדים אסלאמיסטים מרכזית במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. הקבוצה הכריזה על הקמתה ב-22 בנובמבר 2013 תוך מיזוג 7 קבוצות מורדים סונים אסלאמיסטים המזוהים עם תנועת האחים המוסלמים בסוריה ועם הזרם הסלאפי, לרבות חטיבת המאוחדים (לואא אל-תווחיד), אל-פאוז' אל-אוול, אחראר אל-שאם, צבא האסלאם (ג'ש אל-אסלאם), חטיבת הסער הצפונית, חטיבת הדת (לואא אל-חאק) ואנסאר אל-שאם. החזית האסלאמית החליפה ברית קודמת בשם חזית האסלאם בסוריה, אשר התקיימה בין 2012 לדצמבר 2013, אז התאחדה עם "החזית האסלאמית לשחרור סוריה" (בה היו חברים צקור אל-שאם ולואא אל-תווחיד) והפכה ל"חזית האסלאמית". קבוצת חמושים נוספת בשם החזית האסלאמית הכורדית התמזגה עם אחראר אל-שאם סמוך להקמת ברית החזית האסלאמית.
מתחים פנימיים בקואליציה זו גרמו להתפוררותה במהלך 2015, בעיקר כאשר כוח מרכזי בברית החזית אסלאמית - תנועת אחראר אל-שאם הסלאפית - הפכה לחלק ממפקדת צבא הכיבוש הג'יהאדיסטי (שהונהג בידי ג'בהת אל-נוסרה). ארגון אסלאמיסטי גדול בשם צקור אל-שאם התאחד עם אחראר אל-שאם במרץ 2015.
1955 בצרפת
שנת 1955 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 968 שנות לאום.
תאוריות הקשר על פיגועי 11 בספטמבר
מאז פיגועי 11 בספטמבר 2001 הועמדו מגוון תאוריות קשר נגד הגרסה הרשמית של אירועי אותו היום. רוב התאוריות עוסקות באפשרות למבצע דגל כוזב בו הממשל האמריקני או ראשיו, ידעו על ההתקפות העתידיות וסירבו לפעול בהתאם, או אפילו לקחו חלק פעיל בתכנונן וביצוען. טענות מרכזיות של המצדדים בקונספירציה הן: מגדלי התאומים קרסו כתוצאה ממטעני נפץ ולא על ידי פגיעת המטוסים. מטוס מעולם לא פגע בפנטגון וטיסה מס' 93 לא התרסקה. רוב מהנדסי הבניין אינם תומכים בתאוריית הפיצוץ המבוקר, והממשל האמריקני טוען בתוקף כי ארגון הטרור האסלאמי הסוני הקיצוני, אל-קאעידה, היה האחראי למתקפות.
לפי סקר ערוץ החדשות CNN מ-2006, למעלה מ-36 אחוזים מהצופים, מאמינים שקיים סוג מסוים של טיוח ממשלתי בנושא.
בסרט הדוקומנטרי 9/11 ההבדל הקטן ("Loose Change" באנגלית) לגבי אירועי 11 בספטמבר מוצגת תאוריה המעלה תהיות לגבי ההסברים המקובלים לאירועי ה־11 בספטמבר, ומעלה את אפשרות כי הממשל האמריקני הוא האחראי לפיגועים. הסרט מציג אין ספור ראיות, לכאורה, לכך שאף מטוס מסוג בואינג לא התנגש בבניין הפנטגון, ושלא ייתכן כי התנגשות המטוסים בלבד היא שגרמה לקריסת מגדלי התאומים. הפרסום הרב שקנו תאוריות אלו, גרם לכך שב-16 במאי 2006 שחרר הממשל לתקשורת את קלטת הווידאו של מצלמת אבטחה מתחנת דלק סמוכה לפנטגון, על פי צו בית משפט. בקלטת ניתן לראות הבזק לבן האמור לייצג את המטוס מעט לפני הפיצוץ, אך יש הטוענים שהוא נראה יותר כמו טיל שיוט.
הגרסה הרשמית
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, עלה מחקירת הממשל האמריקני כי ההתקפות בוצעו על ידי פעילי ארגון הטרור האסלאמי הסוני הקיצוני, אל-קאעידה, בהנהגת הטרוריסט הסעודי, אוסמה בן-לאדן, שלימים חוסל על ידי יחידת אריות הים, במבצע חנית נפטון בפקיסטן.
תקציר האירועים על פי הגרסה הרשמית:
בבוקר 11 בספטמבר 2001, חטפו 19 טרוריסטים ארבעה מטוסים מסחריים בעזרת סכינים, גז מדמיע ומטעני חבלה מדומים. הם הטיסו את המטוסים בעצמם וריסקו אותם לתוך בנייני התאומים והפנטגון. על פי החקירה ההנדסית, בנייני מרכז הסחר העולמי קרסו בעקבות הנזק שנגרם בפגיעה עצמה, והתחממות השלד המתכתי החזק של המבנים, בעקבות שריפת מכלי הדלק של מטוסי הבואינג הגדולים. בעקבות קריסת שני המגדלים, נזק רב נגרם גם לבניינים הסובבים וחלקם קרסו חלקית או בצורה מלאה, כגון בניין מספר שבע בן 47 הקומות אשר קרס שבע שעות לאחר קריסת מגדלי התאומים. טיסה 93 של חברת יונייטד, התרסקה בשדה פתוח בפנסילבניה מאוחר יותר באותו היום, לאחר שנוסעי הטיסה שמעו על אסון התאומים בעזרת טלפוני המטוס וטלפונים סלולריים, נאבקו בחוטפים וגרמו לו להתרסק. לטענת הממשל, לא היו עדויות ברורות מוקדמות לכך שהפיגוע עומד להתבצע, אם כי היו אינדיקציות כלליות לתכנוני פיגועי ראווה בידי אל-קאעידה.
ארגונים המיצגים את משפחות הנפגעים, דרשו חקירה יסודית ולאחר התנגדות מסוימת, הממשל נענה לבקשתם. הוקמה ועדה לחקר האירועים, במטרה "לא למצוא אשמים מסוימים", אלא לספק הסברים לכלל האירועים ולתת המלצות שימנעו הישנות מקרים דומים. ב-2004 פורסם הדו"ח הרשמי של הוועדה; הדו"ח חשף כי היו אינדיקציות מודיעיניות שונות לתקיפת אל-קאעידה את ארצות הברית, אולם הממשל בחר להתעלם ממידע זה. לטענת הדו"ח, התעלמות הממשל מהאזהרות נבעה מחוסר תקשורת בין רשויות אכיפת החוק השונות. הדו"ח מנה את "האינרציה הבירוקרטית" וחוקים שחוקקו בשנות ה-70 כסיבות לתקשורת הלקויה בין הארגונים השונים. הדו"ח האשים גם כן את ממשלי קלינטון ובוש ב"חוסר דמיון". ההסבר הכולל והממצה שהוצע בדו"ח, התקבל על ידי רוב חברי שתי המפלגות הגדולות וכלי התקשורת. להסבר זה מתייחסים תומכי תאוריית הקשר כשהם מדברים על "הגרסה הרשמית" של אירועי 11 בספטמבר 2001.
גישות מרכזיות
תאוריות הקשר נובעות, בדרך כלל, מפקפוק באמינותה של הגרסה הרשמית לאירועים, יש לציין כי ביקורת על הגרסה הרשמית כשלעצמה, אינה מאששת או מאשרת את קיומה של תאוריית קשר. מתוך מגוון תאוריות הקשר שהועלו, הגרסאות הקיצוניות ביותר מאוגדות במסגרת "התנועה לגילוי האמת על אירועי 11 בספטמבר" ("The 9/11 Truth Movement"). הגרסה המתונה, שאינה מצהירה בפירוש על תאוריית קשר, טוענת כי רשויות הממשל, הכוללות את הצבא וקהילת המודיעין, פעלו בצורה בלתי מספקת, בניסיונם למנוע את ההתקפות. מרחיקי הלכת מבין המתונים טוענים כי הוועדה לחקר האירועים טייחה את המחדלים הללו, הכוללים את אדישות מכוונת של גורמים שונים בממשל נוכח התראות מוקדמות על המתקפה. ישנן שתי קטגוריות מרכזיות של תאוריות קשר מוצהרות:
1. אנשי מפתח בממשל ובקהילת הביטחון של ארצות הברית "נתנו לזה לקרות בכוונה". קרי, בידי רשויות הביטחון האמריקניות היה ידע מוקדם על המתקפה (יש מגוון דעות על רמת הפירוט והוודאות של מידע זה) ופעלו כדי להחליש את מערך ההגנה של ארצות הברית, לאור רצונם לוודא את הצלחת התקפת טרור המסיבית על אדמת המולדת.
2. אנשי מפתח בממשל ובקהילת הביטחון של ארצות הברית "עשו את זה בכוונה". כלומר, הם תכננו את המתקפה (יש מגוון דעות לגבי מהות תוכנית זו), ובסופו של דבר, שליחיהם גם ביצעו אותה.
הראיות לתאוריות הקשר בדרך כלל לקוחות ממאגרי מידע פתוחים לציבור בגישה של "צירוף חלקי הפאזל השונים". המקורות כוללים דיווחי חדשות על פעילות הממשל, הטרוריסטים וכמות רבה של חומר מצולם. חלק מהביקורת מופנה כלפי גופי התקשורת הגדולים שדיווחו על עובדות מסוימות מבלי לטרוח לברר את הקשר ביניהם. במקרים מסוימים, תומכי תאוריית הקשר מעריכים את הדיווחים המוקדמים של כלי התקשורת שלאחר זמן הוצהרו כלא מדויקים, מוטעים או פשוט נשכחו, כאמינים יותר מהדיווחים המאוחרים.
הטענות בדרך כלל מדברות על ההיתכנות התאורטית וראיות נסיבתיות לנכונות תאוריה מסוימת ולחלופין על חוסר ההיתכנות התאורטית והראיות נגד הגרסה הרשמית. מכיוון שרוב בעלי התאוריות דורשים המשך חקירה בלתי תלויה של האירועים, הטענה המקובלת היא שגרסתם היא רק יותר סבירה מהגרסה הרשמית ולאו דווקא אמת צרופה.
המשך הערך יסקור את מגוון הטענות העיקריות שבדרך כלל מועלות על ידי תומכי תאוריות הקשר השונות בצורה חופפת ולעיתים סותרת.
הטענה המרכזית
בניגוד לגרסה הרשמית שעל פיה הטרוריסטים הצליחו מעבר לציפיותיהם, תומכי תאוריות הקשר למיניהן מאמינים כי ההתקפות השיגו בדיוק את מטרת המתכנן האמיתי של המתקפה - הממשל האמריקני. בין המניעים העיקריים שהוצעו ניתן למנות את: הגברת הנוכחות הצבאית של ארצות הברית במזרח התיכון (נוכחות, שלטענתם מעניקה לארצות הברית יותר שליטה על מקורות הנפט והגז הטבעי של האזור); הגדלת תקציב הביטחון לצבא ולשירותי המודיעין בעשרות אחוזים; ההגבלות החדשות על זכויות אזרח (המוצגות כהתקפה על חוקת ארצות הברית); ורצון כללי לשלוט על העולם בעזרת כוח צבאי. בראייתם, אירועי 11 בספטמבר, היוו הזדמנות פז עבור חלקים מסוימים בשלטון האמריקאי, להשיג מטרות מפתח בנושאי יחסי חוץ, ביטחון ופנים שהוצבו לפני המתקפה.
רבים מצביעים על כתבים של אסטרטגים מהחוג הנאו-קונסרבטיבי, המראים כי אירועי 11 בספטמבר היו במקרה הטוב בגדר משאלת לב שלהם ובמקרה הגרוע ברשימת ההצעות האופרטיביות שלהם. המקור שצוטט תדיר בעניין זה הוא מסמך בשם: "הבנייה מחדש של מערך ההגנה האמריקאי" ("Rebuilding America's Defenses") שנכתב במכון המחקר "פרויקט המאה האמריקאית החדשה". המסמך מתאר אסטרטגיה גלובלית, הדומה מאוד, לדעת התומכים, לאסטרטגיית המלחמה בטרור שהוצגה על ידי ממשל בוש לאחר ההתקפות. המשפט המצוטט ביותר הוא "תהליך הטרנספורמציה, אפילו אם יביא לשינוי מהפכני, סביר שיהיה ארוך ביותר, אלא אם כן יקרה איזה שהוא אירוע קטסטרופלי שישמש כזרז כדוגמת פרל הארבור חדש". על בסיס משפט זה, העלו דויד ריי גריפן ואחרים טיעון לפרשנות מסוימת להתקפה היפנית על פרל הארבור ב-1941. לדבריהם, רוזוולט לא רק התגרה ביפנים כדי שיתקיפו, אלא גם איפשר למתקפה להתרחש, וזאת כדי להעניק לגיטימציה לכניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. התומכים בתאוריות הקשר מאמינים כי אירועי 11 בספטמבר מהווים לצורך העניין "פרל הארבור חדשה" (נלל"ב), ויש המוסיפים לטעון כי ההתקפות תוכננו על ידי המרוויחים מתוצאותיהם (עאז"ב).
תקדימי העבר
כדי לבסס את הטענה שממשלת ארצות הברית תסכים לביים התקפת טרור בשטחה כדי ליזום סכסוך צבאי, תומכי תאוריית הקשר הצביעו על מבצע נורת'וודס כתקדים אפשרי. מטרת התוכנית שהוצגה על ידי משרד ההגנה לממשל קנדי ב-1962 נועדה להביא למצב של תמיכה ציבורית רחבה בפעולה צבאית נגד המשטר הקובני בראשות פידל קסטרו. התוכנית הציעה מגוון של פעולות טרור מבוימות ואמיתיות על אדמות ארצות הברית וקובה, אך נדחתה בסופו של דבר על ידי ממשל קנדי ולא בוצעה.
מודיעין
זמן קצר לאחר המתקפה, עו"ד דייוויד שיפרס (David Schippers), שעמד בראש ועדת חקירה שמונתה על ידי בית הנבחרים בהליך הדחת הנשיא ביל קלינטון, הצהיר כי הממשל האמריקני קיבל אזהרה מפורשת ב-1995 על התקפה עתידית על בניין ממשלתי, וכי שלושה סוכני FBI אמרו לו שחשפו תוכנית אפשרית לפיגוע באזור דרום מנהטן.
העיתונאי, קורט וולדון טען כי למעלה משנה לפני ההתקפות, יחידת מודיעין צבאית מסווגת הידועה בשם "Able Danger" זיהתה את מוחמד עטא ועוד שלושה מחוטפי המטוסים לעתיד, כחשודים בחברות בתא של ארגון אל-קאעידה בארצות הברית.
האשמת היהודים בפיגועים
על פי התאוריה, ישראל קיוותה להרוויח מהסטת זעמה של ארצות הברית לעבר העולם המוסלמי. הוכחה לכך שישראל לא בוחלת בפעילות מסוג כזו מוצאים מעלי התאוריה באירועי העסק הביש. אז ניסתה ישראל לפגע במטרות מערביות במצרים, בתקווה לערער את הקשרים בין מצרים למערב.
בניגוד לתאוריית הקשר, בין ההרוגים היו חמישה אזרחי ישראל וכ-270 עד 400 יהודים. בנוגע להיעדרותם של יהודים רבים מעבודתם ביום הפיגוע, ההסבר לכך הוא בתאריך העברי של אותו היום, כ"ג באלול, שבוע לפני ראש השנה זמן בו יהודים רבים מוסיפים לתפילתם בבוקר את הסליחות.
רציתי שתדע
"רציתי שתדע" הוא שיר ישראלי שכתב, הלחין וביצע עוזי חיטמן.
רקע
השיר נכתב בסוף שנת 1977 ונכלל באלבומו השני של חיטמן "נולדתי לשלום", אלבום אשר הוקדש לבנו הבכור שנולד באותה העת. השיר מיצב את חיטמן ככותב שירים ילדים. חיטמן הופיע עם השיר בפסטיבל שירי הילדים של 1977 ובהמשך הגיע השיר למקום ה-5 במצעד הפזמונים העברי השנתי של שנת תשל"ח.
השיר עוסק בפנייתו של ילד לאלוהים תחת הכותרת "אלוהים שלי רציתי שתדע". הילד הדובר בשיר מספר לאלוהיו על שני חלומות שחלם, באחד מהם חל מפגש עם מלאך ובשני עם מלח שמספרים לו שהגיעו כדי לברך בשלום את ילדי העולם. בסיום השיר מתגלה לילד כי עדיין לא שורר שלום בעולם, אך הוא אינו פונה לאלוהים בבקשה ומסתפק בסיפור. בכך מתבטאת בשיר תמימותו של הילד לצד שאיפתו הנאיבית לשלום.
בשנת 2004 השיר נבחר כשיר האהוב ביותר מפסטיבלי הילדים במצעד פסטיבלי הילדים שערך האתר ynet. בשנת 2011 נבחר לשיר הילדים האהוב במצעד שערכו עיתון ישראל היום וזכיינית ערוץ 2 קשת. במסגרת הזכייה ביצעו את השיר משתתפי התוכנית "בית ספר למוסיקה".
גרסאות כיסוי
השיר זכה לעשרות גרסאות כיסוי, ובהן של עופר לוי ולאה לופטין באלבומם המשותף הארץ המובטחת, נתי לוי באלבומו נוסע ויהודה סעדו במסגרת המופע שיר נולד. בשנת 2004 הרכב ההיפ הופ הישראלי הדג נחש הקליט גרסה מחודשת לשיר, עם מילים נוספות שכתבו חברי הלהקה. גרסה זו נכללה באלבומה של הלהקה "חומר מקומי".
עמוס חכם
עמוס חכם (1921, ירושלים – ט"ו באב ה'תשע"ב, 2 באוגוסט 2012) היה הזוכה הראשון בחידון התנ"ך, שהפך לסמל של ידענות, וכן לדוגמה מובהקת למקרה של "סיפור סינדרלה". בתקופה מאוחרת יותר היה חוקר המקרא. חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשמ"ד (1984).
משפחתו וחייו עד לחידון התנ"ך
אביו, ד"ר נח חכם, למד באוניברסיטת וינה ובבית המדרש לרבנים בעיר (סיים ב-1912) וקיבל תואר דוקטור. לשם כך רעב ללחם, לקה בבריאותו והפך לנכה. ד"ר נח חכם עלה לארץ ישראל ב-1913, התיישב בירושלים, היה מייסד הסמינר למורים של תנועת המזרחי בירושלים ולימד בו תנ"ך. אמו, נעמי, בתו של זכריה שפירא, הייתה רוקחת וחובשת ראשונה בכנרת ובדגניה. עמוס חכם היה בנם היחיד. בהיותו תינוק נפל עמוס, נפגע בידו ובראשו ולקה בדיבורו. האב החליט להשאיר את עמוס בבית וללמדו בעצמו ובלבד שלא יהיה מטרה לחצי לעגם של נערים אחרים בשל נכותו ואופן דיבורו. עמוס ישב בבית אביו ברחוב התנאים בשכונת שערי חסד ולמד מפי אביו. כשהיה עמוס בן 15 מתה אמו ומאז דאג לנער רק אביו הנכה שהתפרנס בדוחק ממשכורתו כמורה. האב דאג להביא מזון לבית הדל והכין את הארוחות לו ולבנו. לרגעי קורת רוח זכה בעיקר כששאל את בנו שאלות מתלמודו ושמע את תשובותיו המלומדות.
כשהיה עמוס בן 22, נפטר אביו. עמוס, שלא עסק קודם לכן בכל מלאכה, החל לחפש עבודה. בהמלצתו של הד"ר פייבל מלצר נתקבל לעבודה כפקיד בבית חינוך עיוורים בירושלים, מקום שבו קיבל את ארוחותיו ומעט דמי כיס. באותה תקופה התגורר כדייר בחדר מתמוטט. אחרי שעות העבודה היה חוזר לחדרו הדל, שבו היו ספריו הרבים כל רכושו. כאדם דתי עסק בלימודי תורה על כל פניהם בלבד, אך בהשפעת מקום עבודתו, החליט בסוף העשור השלישי לחייו לעמוד בבחינות הבגרות ועבר אותן בהצלחה.
עבודתו בבית החינוך הייתה כתיבת קבלות לתורמים. אט אט התקדם בעבודתו אך לאחר שמונה שנות עבודה הגיע רק לדרגה הנמוכה ביותר של פקידות ומשכורתו הייתה דלה. בנוסף לעבודתו סייע עמוס לתלמידים עיוורים, שלמדו בבתי ספר תיכוניים רגילים והתגוררו בבית החינוך, בלימודיהם. כן הקריא את התנ"ך לסַדָר עיוור שהקליד את התנ"ך בכתב ברייל.
חידון התנ"ך ה'תשי"ח
המהפך בחייו התחולל כאשר הוכרז בשנת ה'תשי"ח (1958) - שנת העשור למדינת ישראל - על עריכת חידון התנ"ך, שנערך כחידון ארצי ולאחריו חידון התנ"ך העולמי. שכניו של עמוס בשכונת שערי חסד, שידעו על למדנותו ועל ידיעותיו בתנ"ך, עודדו אותו להירשם לחידון.
חידון התנ"ך הארצי הראשון עורר עניין עצום בציבור הישראלי. בחידון שנערך בבנייני האומה בירושלים ב-י"ח באב תשי"ח, 4 באוגוסט 1958, ושודר ברדיו בשידור ישיר, כיכב עמוס חכם, שבגלל מצב כלכלי קשה נאלץ לשאול את חליפתו מחבר. בהפסקה שלפני ההכרזה על המנצח, ראיין העיתונאי שמואל רוזן כמה אישים שנכחו באולם. הסופר יהודה בורלא אמר כי "זהו מעמד נשגב שיביא לדחיפה עצומה בדבקות העם בתנ"ך, הספר שהוא חיינו ואורך ימינו". השחקן יהושע ברטונוב אמר כי "בקיאות המתחרים הביאה אותי להבין מה זה "ובתורתו יהגה יומם ולילה"", והמדען ארנסט דוד ברגמן שנכח גם הוא בקהל אמר כי "החידון ממחיש את הפסוק "מי כעמך ישראל גוי אחד בארץ"". מדברים אלו ניתן לעמוד על ההילה הרבה שהייתה למעמד. עמוס חכם זכה בחידון לאחר שענה על כל השאלות ללא יוצא מן הכלל, וקיבל כפרס 500 לירות לרכישת ספרים וספר תנ"ך. מנחה החידון אמר לחכם: "אתן לך את הספר הזה שאמנם אתה יודע אותו בעל פה, אך כתוב במשלי "תן לחכם ויחכם עוד".
חכם עבר לשלב חידון התנ"ך העולמי שבו לקחו חלק משתתפים מרחבי העולם, ובהם גם לא יהודים. החידון נערך ב-ג' באלול, 19 באוגוסט בירושלים, כשהמשתתפים מתקבלים בכבוד מלכים והופכים להיות גיבורי תקשורת בינלאומיים. באותו חידון בלטה נציגת צרפת סימון דימון, וכן אירנה סנטוש מברזיל. עמוס חכם גבר עליהם כמעט ללא קושי, והפך ל"חתן התנ"ך הבינלאומי הראשון". שמו הפך לסמל של ידענות. הרוח החיה בחידון היה ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, שנודע כחובב מקרא מושבע, והוא העניק בהתרגשות את התואר "חתן התנ"ך העולמי" לעמוס חכם, כשהוא מלווה את הטקס בדברי שבח ותהילה למנצח.
באותה עת טרם היו שידורי טלוויזיה בישראל ואף קול ישראל שידר בערוץ אחד בלבד וחידון התנ"ך העולמי, ששודר בו, זכה להאזנה המונית והפך לנושא שיחה מרכזי במדינה. בהשראת החידון הציגה חבורת לול, כעבור שנים, את המערכון "חידון התנ"ך", שהפך לנכס צאן ברזל בתרבות הישראלית.
לאחר חידון התנ"ך
עמוס, שהיה כל חייו נחבא אל הכלים, הפך למרכז התעניינות לאומי ובינלאומי, הן מבחינת ידענותו המופלגת והן מבחינת סיפורו האישי יוצא הדופן. ראש הממשלה דוד בן-גוריון הזמין אותו ללשכתו ואמר לו בסגנון מקראי: "אתה עמוס, הרימות קרן ישראל, ויש להתפאר בך". חכם הוזמן על ידי ראש הממשלה לסיור בארץ כאורח צה"ל ואף להיות מורה לתנ"ך בבית הספר החקלאי בעיינות. גם בתקשורת הפך עמוס חכם לנושא מרכזי. העיתונים הקדישו לו מקום רב בכתבותיהם. אפילו עיתון "העולם הזה", האנטי-ממסדי, הביא את תמונתו של עמוס חכם בעמוד של גיליונו מ-20 באוגוסט 1958, ולקראת ראש השנה ה'תשי"ט בחר בעמוס חכם כ"איש השנה" תשי"ח.
"בעיני הציבור כולו גילם חכם את החיבור התרבותי של מדינת ישראל לספר התנ"ך – חיבור תרבותי חיוני כל-כך למדינה המעצבת את זהותה בעשור הראשון לקיומה", כך כתב בשנת 1997 פרופ' שמעון שטרית (שהיה בצעירותו חתן התנ"ך לנוער).
כעבור שנים אחדות נשא עמוס חכם אשה, בטקס נישואין שבו השתתף גם דוד בן-גוריון. בשנת 1963 נולד בנו נח. חידון התנ"ך דחף את עמוס חכם ללמוד תנ"ך בצורה מסודרת ולרכוש תואר אקדמי. לאחר תום לימודיו הפך לחוקר מקרא, פירש שמונה ספרים בסדרת דעת מקרא, וכתב ערכים בנושא לאנציקלופדיה העברית.
בשנת 2007 יצא לאור הספר "תשורה לעמוס" המוקדש לעמוס חכם, המכיל מאמרים בנושאים מקראיים, על ידי מכללת הרצוג שעל יד ישיבת הר עציון.
עמוס חכם נפטר ב-2 באוגוסט 2012, בגיל 91. בנו, פרופ' נח חכם, הוא חוקר ההיסטוריה של עם ישראל בתקופת בית שני באוניברסיטה העברית בירושלים. ארכיונו הופקד בספרייה הלאומית בחודש ספטמבר 2021.
יולנדה רטר
יולנדה ורגאס רטר (באנגלית: Yolanda Vargas Retter; 4 בדצמבר 1947 – 18 באוגוסט 2007) הייתה ספרנית, ארכיונאית, חוקרת, ופעילה חברתית לסבית אמריקאית.
תחילת דרכה
רטר למדה במכללת פיצר בקלרמונט, קליפורניה, וסיימה תואר ראשון בסוציולוגיה בשנת 1970. היא סיימה תואר שני במדעי הספרייה ב-1983, ואחד נוסף בעבודה סוציאלית ב-1987 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, וב-1996 סיימה דוקטורט בלימודי אמריקה באוניברסיטת ניו מקסיקו, שבאלבקרקי. התזה שלה הייתה בנושא פיתוח זהות לסבית לטינה, ועבודת הדוקטורט הייתה על אקטיביזם לסבי בלוס אנג'לס, "On The Side of Angels: Lesbian Activism in Los Angeles, 1970-1990".
קריירה
לפני שהייתה לספרנית וארכיביסטית, רטר עבדה במגוון רחב של עבודות, חלקן בהתנדבות. היא עבדה בבית הכלא ובתוכניות שחרור מוקדם, במסגרת מרכז השירות הגאה (1972), וכמנהלת של קו חם לנפגעות אונס (1977), והייתה מייסדת שותפה בהוצאה לאור של "דפי זהב לנשים" (1978). היא אז הייתה לארכיביסטית המייסדת באוסף המורשת הלסבית ב-ONE Archives, והתנדבה בארכיון הלסבי על שם ג'ון מזר.
בשנים הראשונות של הפעילות שלה, היא הגדירה את עצמה כ"אקטיביסטית להיסטוריה ונראות לסבית". היא אספה, שימרה, והעלתה למודעות היסטוריות גנוזות. הפרויקט שהקימה, אתר האינטרנט "פרויקט ההיסטוריה הלסבית" שהחל בשנות ה-90 זכה לכבוד רב בקהילה הלסבית ומחוצה לה, וכולל כרונולוגיות וערכים על "היא-סטוריה" לסבית ולסביות חשובות היסטורית. האתר דורג באותה העת כבין 5% האתרים העליונים, ויצר קישוריות לאתרים להטב"קים ברחבי עולם. חלק מההיסטוריה שאספה בפרויקט היווה בסיס לאוספים שערכה מאוחר יותר במוסדות אקדמיים.
היא ראתה את הייעוד שלה "להיות זבוב על הגוף הפוליטי", או בעגה הישראלית - קרציה. היא קראה תיגר על המנהיגים של התנועה הגאה, מכיוון ששוב ושוב כאשר כן הוקצו תקציבים ומשאבים ללהט"ב, הם נסבו על צרכים ואג'נדות של גברים גאים, והיא הייתה דמות מרכזית בקידום הזכויות של לסביות במרכז הלהט"ב הראשון שהוקם בלוס אנג'לס. היא פעלה להעלאת מודעות במיוחד בקרב לסביות לטינה ושל צבע. בשל האופי הלעומתי של פעילותה, היא זכתה לכינוי (המכבד) "Yolanda the Terrible" (יולנדה האיומה) או בקיצור, "Y the T." כתוצאה מהאקטיביזם שלה עבור אנשים של צבע, רטר שמשה כיועצת או עוזרת מחקר במגוון תערוכות ופרויקטים, ביניהם הסרט של HBO, Walk Out, אשר סיפר על אירועי מחאה של צעירים לטינים במזרח לוס אנג'לס בשנת 1968, וכן בהוצאת ספרי היסטוריה על הקהילה הגאה ופמיניזם, כגון Feminists Who Changed America, 1963-1975.