cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קובה
החי והצומח
בקובה למעלה מ-8,000 מיני צמחים, למעלה ממחציתם אנדמיים. ב-1812, 90% משטחה של קובה היה מיוער. ב-1900 ירד שיעור זה ל-54%, וב-1959 ל-14% בלבד. ב-1987 הכריזה ממשלת קובה על תוכנית מנטי (Plan Manatí) לנטיעת 3 מיליארד עצים שיעלו את שיעור היערות במדינה ל-20%. 43% מהיערות הם נשירים למחצה, 31% הם יערות מנגרובים ו-12% יערות אורן. העץ המזוהה ביותר עם קובה הוא דקל רוסטויניה, המכונה גם "הדקל המלכותי", והוא אף מופיע בסמל המדינה. הפרח הלאומי הוא המריפוסה הלבנה.
היונק האנדמי הנפוץ בקובה הוא ההוטיה הקובנית, מין מכרסם שגודלו כ-60 ס"מ. בעלי חיים נוספים כוללים עטלפים, איגואנות, תחשי נהרות וצבים. התנין הקובני הוא בעל החיים הלאומי של קובה. בנוסף על בעלי חיים אלה, בקובה 350 מיני עופות, ובהם עגורים, אנפות, יונקי דבש, מגלנים, ינשופים, שקנאים, תוכים ועוד. הטרוגון הקובני, (מכונה גם "טוֹקוֹרוֹרוֹ", ממשפחת הטרוגונאים) נבחר לציפור הלאומית של קובה, בשל צבעיו, כחול, לבן ואדום, שהם כצבעי דגל קובה.
אוצרות טבע
בקובה מצויים מאגרי הניקל הגדולים בעולם פרט לרוסיה. מחצבים נוספים המצויים בה מסייעים להפקת קובלט. בשנת 2006 החלה קובה בקידוחי נפט וגז טבעי.
דמוגרפיה
בשנת 2022 מנתה אוכלוסיית קובה, על-פי הערכה, כ-11,008,112 נפש. תוחלת החיים נאמדה ב-2022, ב-79.64 שנים, והיא הגבוהה ביותר באמריקה הלטינית, וקרובה לזו של מדינות המערב. הריבוי הטבעי נמוך: שיעור הילודה נאמד ב-10.11 לידות ל-1000 תושבים, פחות מהמקובל במדינות המערב ומעט יותר מחצי מן הממוצע העולמי.
הוואנה היא העיר הגדולה ביותר במדינה, ומתגוררים בה כ-2.149 מיליון נפש, שהם כ-20% מאוכלוסיית המדינה.
עשר הערים הגדולות בקובה
אשכולות האוכלוסין המשמעותיים שמצויים ברחבי המדינה, נמצאים בערים ובעיירות הגדולות יותר, במיוחד בבירת קובה, הוואנה. כ-77.5% מאוכלוסייתה של קובה גרים ביישובים עירוניים (נכון לשנת 2023). שיעור העיור בקובה הוא בקצב שינוי שנתי של 0.19% (הערכה לשנים 2020–2025). הערים העיקריות של קובה מפורטות להלן על פי נתוני האוכלוסייה משנת 2020.
הרכב אתני
מבחינה אתנית, כ-65% מהתושבים לבנים, כ-10% שחורים וכ-25% מולאטים. שיעורם של הלבנים באוכלוסייה קטן לאחר המהפכה הקובנית, בעקבות הגירה של רבים מבני המעמד הגבוה ומעמד הביניים, המורכב בעיקר מלבנים.
מוצאם של מרבית הלבנים שהגיעו לקובה הוא מספרד. הספרדים הראשונים התיישבו בקובה החל מ-1511, ובעקבותיהם הגיעו במהלך קרוב ל-400 שנות שלטון ספרדי מהגרים נוספים. עיקר הספרדים הגיעו מאנדלוסיה, אסטוריאס, גליסיה, קטלוניה והאיים הקנריים. מדינה אירופית נוספת ממנה הגיעו מהגרים רבים היא צרפת. מהגרים צרפתים רבים הגיעו בעקבות מרד העבדים בהאיטי בסוף המאה ה-18, התיישבו במזרח המדינה ופיתחו את תעשיית הקפה המקומית. אחרים הגיעו בעקבות רכישת לואיזיאנה בראשית המאה ה-19, ובין היתר הקימו את סיינפואגוס. מדינות אירופיות נוספות מהן הגיעו מהגרים לקובה כוללות את פורטוגל, איטליה, גרמניה ורוסיה.
דת
הספרדים הביאו עמם לקובה את הנצרות הקתולית, והיא הייתה לדת המרכזית במדינה. באופן רשמי, מאז המהפכה הקובנית, קובה היא מדינה אתאיסטית, ונכון ל-2016, 23% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם כחסרי דת. בשנתיים הראשונות לאחר המהפכה עזבו אותה כ-80% מהכמרים ואנשי הדת. הממשל הטיל מגבלות על הכנסייה, ואף האשים אותה בשיתוף פעולה עם ה-CIA בזמן הפלישה למפרץ החזירים. מאז 1991 הקל הממשל את יחסו לכנסייה, וב-1998 אף ביקר במדינה האפיפיור יוחנן פאולוס השני. נכון ל-2016, 60% מהתושבים מגדירים עצמם קתולים
במהלך השנים התפתחו בקובה אמונות סינקרטיות שונות, הבולטת שבהן היא הסנטריה, שאף התפשטה למדינות נוספות באיים הקריביים. הסנטריה, המשלבת בין הנצרות הקתולית לבין אמונות מערב-אפריקאיות, התפתחה אצל עבדים בני היוריבה, ששאפו לשמר את אמונותיהם, אך לקבל גם את עיקרי הנצרות. נכון ל-2016, 17% מהאוכלוסייה מאמינים באמונות סינקרטיות.
יהדות קובה
בין הספרדים שהתיישבו באי בשנת 1511, לאחר כיבושו, היו בין השאר אנוסים, יהודים שאולצו להמיר את דתם בתקופת האינקוויזיציה. אל היהודים שהיו באי הצטרפו עם הזמן יהודים מברזיל לאחר שנמלטו מכיבוש החוף הצפוני-מערבי על ידי פורטוגל, שרדפה את היהודים, וכן מהגרים מהולנד.
בשנת 1914 הוקם לראשונה בקובה ארגון קהילתי ספרדי לרווחת התושבים היהודים. בשנת 1917 חיו בקובה כ-2,000 יהודים, רובם בהוואנה. בשנות ה-30 החלו להיחקק חוקים שהגבילו את היהודים ואת ההגירה היהודית לתוך המדינה. נוסעי האונייה סנט לואיס שהפליגה מאירופה לקובה ועליה יהודים רבים שנמלטו מפני גרמניה הנאצית לא הורשו לרדת בקובה ולכן נאלצו לחזור לאירופה.
בשנת 1952 חיו בקובה כ-12,000 יהודים. מהלכיו הכלכליים של פידל קסטרו שפגעו במצבם הכלכלי של יהודים רבים באי, הניעו את היהודים להגר. חלקם היגרו לארצות הברית ולפוארטו ריקו, חלקם למקסיקו וחלקם לישראל.
כיום יש בקובה כ-1,500 יהודים, בעיקר בערים הוואנה, סנטיאגו דה קובה וקמגואיי.
תרבות
התרבות הקובנית היא תוצר של השפעות תרבותיות ממקורות שונים. היא מבוססת על התרבות האינדיאנית המקומית, התרבות הספרדית הקולוניאלית ותרבות העבדים ממערב אפריקה ומהאיים הקריביים. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, נתנה הנוכחות האמריקאית בקובה את אותותיה בתרבות, וגם למשטר הקומוניסטי הייתה השפעה על התרבות המקומית.
מוזיקה
בין הסגנונות המוזיקליים העיקריים שהתפתחו בקובה נמנים הסון הקובני, הממבו, הגוואחירה והסלסה הסון משלב בין מוזיקה ספרדית המבוססת על גיטרות לבין מוזיקה אפריקאית. הוא התפתח במזרח קובה במהלך המאה ה-16 וצבר פופולריות רבה במהלך המאה ה-19. השיר "צ'אן צ'אן" שהתפרסם בביצועו של קומפאי סגונדו בפסקול הסרט "בואנה ויסטה סושיאל קלאב" הוא דוגמה לסגנון זה. הממבו התפתח ממוזיקה אפריקאית בקובה ובהאיטי, והתבסס כסגנון במהלך שנות הארבעים של המאה ה-20. הגוואחירה קרובה יותר לסגנון הטרובדורים הספרדים. הסלסה היא אולי הסגנון המוזיקלי המזוהה ביותר עם קובה, אך הוא התפתח דווקא מחוץ לה, בקהילות המהגרים הקובנים והפוארטוריקנים בארצות הברית.
למוזיקה הקובנית עצמה הייתה השפעה על סגנונות שונים מחוץ למדינה, ובהם הג'אז, הטנגו, ההיילייף, האפרוביט והפלמנקו החדש.
כן יש לציין את המלחינים הקובנים: בבו ואלדס, חוסה מריה ויטייר, מיגל פאילדה, קרלוס פואבלה וחוסה ווייט.
ספרות
הספרות הקובנית החלה להתבסס בראשית המאה ה-19, ועסקה בתחילה בנושאי העבדות. עם הסופרים הבולטים באותה תקופה נמנים חרטרודיס גומס דה אוויינדה וסירילו ויאוורדה. לאחר ביטול העבדות ב-1886, עיסוקה העיקרי של הספרות הקובנית היה השאיפה לעצמאות. הסופר הבולט באותה עת היה אבי האומה הקובני, חוסה מארטי.
הסופרים הבולטים לאחר עצמאות קובה היו ניקולס גיין, שעסק בנושאים חברתיים ודולסה מאריה לוינאס, חוסה לסאמה לימה ואלחו קארפנטייר, שעסקו בנושאים אוניברסליים יותר. לאחר המהפכה, פעלו סופרים קובנים רבים מחוץ לקובה, בשל הצנזורה שהופעלה בה. עם סופרים אלה נמנים דאינה צ'אוויאנו (שהיגרה לארצות הברית), זואי ואלדס (שהיגרה לצרפת) ופדרו חואן גוטיירס (שהיגר למקסיקו). ספרו האוטוביוגרפי של הסופר רינלדו ארנס, שהיה בנעוריו מתומכי המהפכה ובבגרותו היה לאחד ממבקריה, עד שגלה לארצות הברית, עובד לסרט קולנוע בכיכובו של חאווייר ברדם.
הסופר האמריקני, חתן פרס נובל לספרות, ארנסט המינגוויי, חי בקובה בין 1939 ל-1960. הוא כתב בה כמה מספריו הבולטים, ובהם "הזקן והים" ו"איים בזרם", שעלילתם מתרחשת בקובה.
קולנוע
הפקות קולנוע בקובה החלו בראשית המאה העשרים, אך עד המהפכה הופקו בה כ-80 סרטים בלבד. ב-1959 הוקמה "מחלקת התרבות של צבא המהפכה" ("Dirección de Cultura del Ejercito Rebelde"), שעסקה בתחילה במימון סרטים תיעודיים. בהמשך הוקם המוסד הקובני לאמנות ולתעשיית הקולנוע (ICAIC - Instituto Cubano del Arte y la Industria Cinematográficos), ונחקק חוק התרבות, שתרמו לפיתוח הקולנוע המקומי. שנות השישים נחשבות לתור הזהב של הקולנוע הקובני, ובמהלכן הופקו סרטים כ"Memorias del Subdesarrollo" ו-"Lucía". אחד הסרטים הבולטים שהופקו בקובה בעשורים האחרונים הוא "תותים ושוקולד" (1994), שזכה בפרס דב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. סרט נוסף וחשוב שהופק בקובה בשנת 1999 הוא הסרט "בואנה ויסטה סושיאל קלאב", של הבמאי הגרמני וים ונדרס ובו הוא מתחקה אחרי להקת פולקלור קובנית אשר מקפידה לשמור על הסגנון הקובני השורשי בכל שיריה. הסרט מאפשר גם הצצה נדירה לנופיה האורבניים של הוואנה ומלווה גם בראיונות אישיים עם חברי הלהקה.
מאז 1979 נערך בהוואנה פסטיבל שנתי לקולנוע לטיני, שנחשב לאחד החשובים מסוגו.
אמנות
האמנות הקובנית מאחדת בתוכה את השפעות האמנות האירופית-אמריקאית עם אלו של האמנות האפריקאית. פתיחתה של האקדמיה לאמנות 'סן אלחנדרו' (San Alejandro) בשנת 1818 מהווה עדות לניסיון של הבורגנות הקובנית לעודד אמנות בסגנון מערבי. בתחילת המאה ה-20 אומצו סגנונות המודרניזם והאוונגרד האירופי ובעזרתם הובלטו מגמות "פרימיטיביות" או "אפריקאיות". בין האמנים המייצגים סגנון זה ניתן למנות את הציירים אמיליה פֶּלָאֵס (Amelia Peláez), וילפרדו לם (Wifredo Lam) ואחרים. לאחר ההפיכה של שנת 1959 בודדה האמנות הקובנית מן המערב. אמנים אוונגרדיים רבים היגרו לאירופה ולארצות הברית וקהילה גדולה של אמנים מהגרים התפתחה בעיר מיאמי.
בשנת 1984 נפתחה בהוואנה ביאנלה לאמנות, אשר הצליחה לחשוף בפני המערב שורה של אמנים בעלי רוח אוונגרדית יותר. תערוכה נוספת, שהוצגה לאחר השתחררות קובה מהשפעת ברית המועצות, חשפה את האמנות הקובנית במערב הוצגה בשנת 1995 במוזיאון "קונסטהאלה" שבדיסלדורף. בעקבות התערוכה הוקמה "קרן לודוויג", התומכת באמנות מודרנית קובנית. בין האמנים הקובנים ידוע בעיקר במערב הפסל קאצ'ו (Kcho), היוצר מיצבים פיסוליים העשויים מחומרי "רדי מייד".
ספורט
בדומה למדינות קומוניסטיות אחרות, גם קובה בעידן קסטרו השקיעה מאמצים בקידום הספורט, וזכתה להצלחה רבה במשחקים האולימפיים שבהם השתתפה, הרבה מעבר לגודלה היחסי (קובה מדורגת במקום ה-22 בטבלת המדליות של כל הזמנים). כשליש מהמדליות שהשיגו ספורטאיה הן בענף האיגרוף, וענפים בולטים אחרים כוללים את האתלטיקה, הג'ודו, ההיאבקות והסייף.
בניגוד למרבית מדינות אמריקה הלטינית, הספורט הפופולרי ביותר במדינה אינו הכדורגל, כי אם הבייסבול. משחק זה הובא לקובה בידי עובדי נמל אמריקנים במהלך המאה ה-19, ולאחר שהספרדים הוציאו אותו מחוץ לחוק ב-1895 הפופולריות שלו רק גברה. מאז 1939 זכתה נבחרת הבייסבול של קובה 25 פעמים בגביע העולם, 12 פעמים במשחקים הפאן-אמריקאיים ו-10 פעמים בגביע הבין-יבשתי. בכל האולימפיאדות מאז אולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה הנבחרת הקובנית לפחות במקום השני. שחקנים קובנים בכירים אף משחקים במייג'ור ליג בייסבול האמריקנית.
חינוך
מאז המהפכה, מונהג בקובה חינוך ציבורי בלבד, והוא מסובסד במלואו בידי הממשלה בכל הרמות - בתי הספר היסודיים, התיכונים והאוניברסיטאות.
החינוך הוא חובה מגיל 6 עד גיל 15 או 16. הלימודים בבתי הספר היסודיים נמשכים שש שנים. הלימודים בבתי הספר העל יסודיים מתחלקים לשניים: החלק הראשון אחיד לכולם, ובהמשך בוחרים התלמידים בין לימודים קדם-אוניברסיטאיים (מסגרת עיונית) לבין הכשרה מקצועית וטכנולוגית. המשך הלימודים באוניברסיטה אינו תלוי בציונים בלבד, אלא ב"דו"ח הלימודים המצטבר". דו"ח זה כולל, פרט להישגים הפדגוגיים, גם את מידת הזיקה של התלמיד ושל בני משפחתו למהפכה - האם הם משתתפים בפעילות של המפלגה ובעצרות המונים, האם הם נוטלים חלק בפעילות דתית, וכדומה.
בקובה פועלות 47 אוניברסיטאות, הוותיקה שבהן היא אוניברסיטת הוואנה, שהוקמה ב-1728. המשרד להשכלה גבוהה מפקח על פעילות האוניברסיטאות, והוא שולט בהוראה, במתודולוגיה ובתוכניות הלימודים שלהן.
לפני המהפכה עמד שיעור האנאלפביתיות בקובה על כ-20%. אחד היעדים המרכזיים של ממשל קסטרו היה ביעור הבערות, ועם עלייתו לשלטון הוקם המפעל הלאומי לאוריינות. עד 1961 צנח שיעור האנאלפביתים במדינה ל-3.9%, ושיעור זה, שהוא הנמוך ביותר באמריקה הלטינית פרט לארגנטינה, נשמר גם כיום.
מיכאל אורן
אורן הוא מחברם של ספרים, מאמרים ומסות בנושא ההיסטוריה של המזרח התיכון. בנוסף, הוא עמית בכיר במרכז שלם בירושלים, עורך תורם ב"ניו רפובליק" ובכתב העת "תכלת", ופרשן לענייני המזרח התיכון ב-CNN.
קורות חיים
גדל בעיירה ווסט אורנג', ניו ג'רזי, בשכונה קתולית בה משפחתו הייתה המשפחה היהודית היחידה ולימים הוא סיפר רבות על האנטישמיות בה נתקלו הוא ומשפחתו באותה תקופה. אורן מספר כי בעת פגישה עם השגריר במהלך נסיעה לוושינגטון, בגיל 13, החליט כי בעתיד יהיה הוא בעצמו שגריר ישראל בארצות הברית. הוא הגיע לראשונה לישראל כשהיה בן 15, לקיבוץ גן שמואל.
אורן בעל תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת קולומביה ב-1977 ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מבית הספר ליחסים בינלאומיים שבאוניברסיטת קולומביה ב-1978. קיבל תואר שני ודוקטורט בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת פרינסטון. היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת ייל.
עלה לישראל בשנת 1979. הוא התגייס לצה"ל ושירת כקצין בצנחנים. במלחמת לבנון הראשונה לחם אורן כאיש מילואים, בין היתר נפלה יחידתו קורבן למארב סורי וספגה נפגעים רבים.
עם שחרורו עבד במחלקה לענייני היחסים בין הדתות במשרד הדתות בזמן ממשלת רבין ושירת כקצין קשר של ישראל עם הצי השישי של ארצות הברית במהלך מלחמת המפרץ.
הוא שירת במילואים במהלך מלחמת לבנון השנייה ב-2006 כקצין בדרגת רב-סרן. בעת מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה, גויס שנית למילואים ופעל להסביר את פעולות צה"ל ברשתות התקשורת הזרות.
אורן הוא אזרח ישראלי מאז 1979, אך שמר כל השנים גם על אזרחותו האמריקאית, עליה ויתר רק ב-2009, עם מינויו לשגריר ישראל בארצות הברית. בדצמבר 2013 סיים את כהונתו כשגריר.
בינואר 2014 התמנה אורן לפרשן לענייני המזרח התיכון בתחנת הטלוויזיה CNN.
בדצמבר 2014, במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרף אורן למפלגת כולנו בראשות משה כחלון והוצב במקום הרביעי ברשימה. הוא נבחר לכנסת לאחר שהסיעה קיבלה 10 מנדטים.
ב-4 באוגוסט 2016 מונה לתפקיד סגן שר במשרד ראש הממשלה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הודיע על פרישה ממפלגת כולנו ומהחיים הפוליטיים.
חיים אישיים
אורן מתגורר בשכונת כוכב הצפון בתל אביב, היה נשוי לסאלי מדריכה למחול ועובדת המרכז לאמנות יהודית ויש להם 3 ילדים משותפים. התגרש ב-2016.
השחקן והקומיקאי האמריקאי ג'ון רודניצקי הוא אחיינו.
ספרים
ספרו "עוצמה אמונה ודמיון: ארצות הברית והמזרח התיכון מ־1776 ועד ימינו" עוסק בהיסטוריה של המעורבות האמריקאית במזרח התיכון. הספר פורסם בידי ו"ו נורתון ונעשה אף הוא לרב מכר של "ניו יורק טיימס", וכן זכה לביקורות אוהדות מ"ניוזוויק", מ"וושינגטון פוסט", ממדור הספרים של "הניו יורק טיימס", מ"סן פרנסיסקו כרוניקל" ומ"דה וילמט וויק". הספר יצא בתרגום עברי ב-2019.
אורן כתב אף ספרות בדויה: למשל, ספרו מפגש מחודש ("Reunion") עוסק בחיילי יחידת חיל רגלים שלחמו בארדנים הבלגיים במלחמת העולם השנייה והשורדים שבהם הוזמנו חמישים שנה אחרי כן לפגישת מחזור באתרי הקרבות. הדבר פותח אצלם תיבת פנדורה של עימותים מן העבר, על רקע הנוגות של חיי הזיקנה.
מריה ירוסלבנה
מריה ירוסלבנה (ברוסית: Мария Ярославна; 1418–1484) הייתה נסיכה גדולה של נסיכות מוסקבה אשתו של וסילי השני הנסיך הגדול של מוסקבה. רב סבתא של איוואן האיום.
מריה הייתה בתו של ירוסלב ולדימירוביץ (רוסית:Ярослав Владимирович) נסיך מלוירוסלבטץ.
מריה נפטרה ב-4 ביולי 1484 ונקברה בקתדרלה של מנזר העלייה לשמים בקרמלין.
דיבון
דִּיבוֹן או דיבון גד היא עיר מואבית מקראית ואחת מתחנות בני ישראל בעת נדודיהם במדבר לאחר יציאת מצרים בדרכם לארץ ישראל. דיבון שוכנת ממזרח לים המלח, בשטחה של ממלכת ירדן של היום וכן עיר מודרנית בשם זה.
בני ישראל הגיעו לדיבון גד לאחר שחנו בעיי העברים, ומדיבון גד נסעו לעלמן דבלתימה.
דיבון מוזכרת כבירתה של מואב במצבת מישע שנתגלתה ליד העיירה הירדנית ד'יבאן (ذيبان). מן הכתובת שנכתבה בהוראתו של מלך מואב, מישע, עולה כי הוא הצליח להתנער משלטונה של ממלכת ישראל ואף הצליח להחזיר את מואב לשטחיה המקוריים.
נחלת שבט גד או ראובן
דיבון מוזכרת בכיבושיו של שבט גד כאחת מהערים המואביות אותן הוא כובש והופך לנחלתו. בימי יהושע נכללה העיר בנחלת שבט ראובן, וככל הנראה בימי דוד המלך או בנו, שלמה, הפכה העיר להיות אחת מערי הלויים.
בתורה נכתב כי בני שבט גד הם בנו את 'דיבון':, אך מנגד בספר יהושע נאמר שדיבון הייתה נחלת בני ראובן:.
יש שכתבו שמקום זה ניתן לשבט גד בעת חלוקת הארץ ופירוש 'דיבון גד' הוא 'דיבון' של 'גד'.
זיהוי המקום
לדעת הארכאולוג אולברייט יש לזהות את 'דיבון' עם העיר תפז הנזכרת ברשימת תחותימס השלישי.
נחל זרד
במפרשים התקשו בסתירת הפסוקים, שכן בפרשת מסעי נאמר בתורה שלאחר שחנו בעיי העברים המשיכו דיבון גד, ואילו בפרשת חוקת נכתב שמעיי העברים נסעו לנחל זרד:.
בראשונים כתבו לבאר שאכן היו המקומות זהים, פעם אחת פירטו את שם המקום, ופעם אחת פירטו את שם הנהרות שהיו שם.
My Life (אלבום)
My Life (בעברית: חיי) הוא אלבומה השני של הזמרת מרי ג'יי בלייג', אשר יצא ב-29 בנובמבר 1994 על ידי אפטאון רקורדס. מבחינה לירית אלבום זה עוסק יותר בחייה האישיים של בלייג' ומכאן נגזר שמו. האלבום עוסק עם ההתמודדות שלה עם דיכאון קליני, התמכרויות לאלכוהול ולסמים, מערכות יחסים שהיו לה וכו'... בעקבות כך בלייג' הייתה שותפה לכל כתיבת השירים באלבום בניגוד לאלבומה הקודם ולימים זהו היה האלבום הכי אישי בקריירה שלה. בלייג' עבדה על האלבום עם מספר מפיקים שונים ביניהם שון קומבס איתו עבדה על האלבום הקודם, צ'אקי ת'ומפסון, טארקמאסטר, הרב מידלטון וכו'...
אלבום זה הביא את הפריצה העיקרית של בלייג' למיינסטרים כאשר הגיע למקום ה-7 בארצות הברית ולראש מצעד שירי ה-R&B וההיפ-הופ האמריקאי שם נשאר במשך 8 שבועות. בסופו של דבר האלבום הצליח להגיע למכירות של בנוסף האלבום היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום ה-R&B הטוב ביותר" וזכה בפרס בילבורד בקטגוריית "אלבום ה-R&B של השנה". נכון להיום מכירותיו של האלבום עומדות על 3 מיליון עותקים בארצות הברית מה שמזכה אותו למעמד של 3 פלטינות במדינה. בעקבות הצלחת האלבום בשנת 1996 יצא EP של רמיקסים הכוללים רמיקסים לשירי האלבום.
רקע
בעקבות ההצלחה של אלבום הרמיקסים שלה בלייג' החליטה לחזור בחורף 1994 לאולפן להקליט אלבום זה. היא נפגשה עם המפיק צ'אקי ת'ומפסון שהביא לה שיר וקטע מעבר לדוגמה. במקור בלייג' הייתה אמור לשתף פעולה עם המפיקים איתם עבדה באלבומה הראשון אך החליטה בסוף לבטל את ההחלטה לאחר שהם דרשו ממנה עוד כסף לאור הצלחת האלבום. בנוסף לת'ומפסון בלייג' עבדה עם שון קומבס אשר היה מפיק בפועל של האלבום. לקומבס היה כיוון אחר לאלבום מאשר לת'ומפסון אך מפני שבלייג' אהבה את השיר של ת'ומפסון קומבס נאלץ לשנות את הכיוון של האלבום.
ישראל שוורץ
ביוגרפיה
נולד לחיים שוורץ אחיו של הרב יהוסף שוורץ בהירבן, אז כפר בבוואריה ומאז 1902 חלק מהעיר קרומבאך. למד מפי הרב יצחק דב במברגר. בגיל צעיר מאוד התמנה כרב ואב"ד ביירוית. כעבור שנים אחדות התמנה בגיל 27 כרבה של קלן, משרה שבה החזיק במשך שמונה עשרה השנים הבאות עד לפטירתו בגיל 45. לצד משרותיו הרבניות היה שוורץ פעיל חברתי למען הפליטים היהודים שהיגרו לגרמניה ממזרח אירופה, וחבר בחברת כל ישראל חברים שבפריז.
בשדה הספרות היה שוורץ פרשן המקרא ומהדיר ספרות הראשונים הפרשנית למקרא, בדגש על פרשנות ספר איוב. חיבורו "תקוות אנוש" בשני חלקים (ברלין תרכ"ח) כולל תרגום גרמני משלו לספר איוב, ליקוטי מדרשים ופירושים מן הראשונים שלא נדפסו עד אז. הוא חיבר גם ספר בגרמנית על גבולות ארץ ישראל לאור שיטת דודו, אחי אביו, הרב יהוסף שוורץ.
ורטן ממיקוניאן
ורטן ממיקוניאן (בארמנית: Վարդան Մամիկոնյան; בפרסית אמצעית: Wardān; 387–451) הוא קדוש ארמני, מצביא, גיבור לאומי וקדוש מעונה של הכנסייה הארמנית. נודע כמי שהנהיג את הצבא הארמני בקרב אווריאר נגד האימפריה הסאסאנית. פסליו מעטרים ערים ארמניות מרכזיות ועל שמו נקראות כנסיות רבות, בהן St. Vartan Armenian Cathedral, הקתדרלה הארמנית בניו יורק.
תולדות חייו
נולד בכפר ארטשט (בארמנית: Արտաշատ; ביוונית עתיקה: Ἀρτάξατα) שליד העיר מוש (כיום בטורקיה). אביו השתייך לאחת ממשפחות האריסטוקרטיה העליונות, אמו הייתה בתו של הקתוליקוס יצחק (ראש הכנסייה הארמנית בראשית המאה החמישית). בשנת 432 מונה למפקד הכללי של הכוחות הצבאיים של האימפריה הסאסאנית (ששלטה בארמניה) וזומן לבירת האימפריה, קטסיפון, לפי מדיניותו של שליט האימפריה, יזדגרד השני, שביקש לקרב אליו את העילית של בני הלאומים השונים ולכפות עליהם את דת הזורואסטריות הפרסית. עם שובו לארמניה ב-450 התכחש ורטן לדת הזורואסטריות והחל להוביל את המרד הארמני למען הכרה אימפריאלית בנצרות הארמנית, שפולחנה דוכא וכנסיותיה נהרסו, ולמתן חופש דת לארמנים לקיים את אמונתם הנוצרית.
קרב אווריאר
ב-26 במאי 451 התרחש קרב בין צבא האימפריה הסאסאנית לבין הארמנים. תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית הבטיח לסייע לארמנים ולתמוך בהם, אך הוא מת וכוחותיו לא הגיעו לשדה הקרב באווריאר שבמישור וספורקן (ליד ימת ואן). הצבא הארמני מנה כ-60,000 איש והיה מורכב מאנשי העם הפשוט, אך הונהג על ידי בני אצולה שזכו להכשרה צבאית ובהם פרשים שנחשבו לכוח צבאי מעולה. הצבא האימפריאלי הפרסי, מנגד, היה גדול פי שלושה וכלל יחידות מאומנות ומיומנות שכללו גם פילי מלחמה. לאחר לחימה אמיצה ונחושה מן הצד הארמני, נוצחו לבסוף הארמנים וורטן עצמו הוצא להורג יחד עם שמונה מקציניו. על מנת לכבות כליל את אש המרד, השליך השליט יזדגרד השני את האצולה הארמנית לכלא ומינה מושל תקיף. אולם אש המרד לא כבתה ומחתרת ארמנית המשיכה לפעול במשך עשרות שנים, מונהגת על ידי אחיינו של ורטן, והן ממיקוניאן. ב-484 הביא המרד הארמני לחתימת הסכם עם השליט הסאסאני בלש (אחיו ויורשו של פירוז הראשון, בנו של יזדגרד השני), אשר התיר חופש דת לארמנים, התיר להם לבנות מחדש את כנסיותיהם ואף מינה את והן ממיקוניאן למושל ארמניה. לאור זאת רואים הארמנים בקרב אווריאר ניצחון וחוגגים את ה-26 במאי כחג דתי.
בתו
בתו, שושניק (בארמנית: Շուշանիկ; בגאורגית: შუშანიკი) נולדה בשנת 440 לערך. היא נישאה לאציל גאורגי שפנה נגד הנצרות, אימץ את הזורואסטריות וביקש לכפות את האמונה על אשתו. הוא עינה אותה עד מוות, כאשר היא מסרבת לקבל על עצמה אמונה זרה. שושניק נחשבת לקדושה מעונה בכנסייה הגאורגית האורתודוקסית ובכנסייה הארמנית. החיבור "מות הקדושים של המלכה שושניק הקדושה" מאת יאקוב צורטאוולי, הוא החיבור הקדום ביותר בשפה הגאורגית. באיקונוגרפיה מתואר ורטן פעמים רבות כורע ברך לפני מזבח, לבוש כלוחם, עם בתו לצדו.
גלקסידי
גָלָקְסִידִי (ביוונית: Γαλαξίδι / Γαλαξείδι) היא עיירה באזור פוקיס ביוון. העיירה בנויה לאורך מפרץ טבעי לחופו המערבי של מפרץ קורינתוס. שטח העיר כ-120 קמ"ר, האוכלוסייה כ-3,000 איש.
בעיירה יש מסורת לפיה בחודשים מרץ-אפריל מדי שנה, התושבים משליכים זה על זה קמח צבעוני כשפניהם צבועים שחור.
בשנת 1864 במנזר ליד העיר התגלה כרוניקה שנכתב בשנת 1703 בוא מתוארת היסטוריה של היישוב וערים נוספות באזור לרבות נפפקטוס.
שמעון זקס
שמעון זַקס (י"ט בכסלו ה'תרפ"ג, 9 בדצמבר 1922 - כ"ה בתשרי ה'תש"ן, 24 באוקטובר 1989) היה מחנך ומחבר ספרי לימוד ועיון ישראלי. מפקח המרכז לחינוך מיוחד במשרד החינוך וממיישמי שיטת החינוך של יאנוש קורצ'אק.
ביוגרפיה
זקס נולד ב-9 בדצמבר 1922 בברלין בירת גרמניה בשם וַלטר זקס (Walter Sachs) להאנס זקס ולאלזה בת משפחת שטרן, בעלי בית חרושת למשי. גדל בברלין. בגיל 13 נרשם לגימנסיה על שם גתה, ולאחר שנה עבר לתיכון יהודי על שם הרצל. באירועי ליל הבדולח נאסר אביו על ידי אנשי אס אס, ועם שחרורו של האב, הוא החליט לשלוח את ולטר לארץ ישראל לבד, היות ששאר בני המשפחה לא הצליחו לקבל היתר עלייה.
בראשית 1939 החל במסעו לארץ ישראל, תחילה ברכבת לנמל טרייסט באיטליה ומשם הפליג בספינה לארץ. על הסיפון פגש אדם בשם שמעון, וכשנתבקש בארץ לעברת את שמו, בחר בשם של אדם זה.
זקס הגיע לקיבוץ עין חרוד ב-15 במרץ 1939, שם פגש את הנריטה סולד, מפגש שהשפיע על בחירתו לעסוק בתחום החינוך. לאחר שנתיים עבר לגבעת השלושה, שם נשאר שנה, ובשנת 1941 עבר לגינוסר, שם חלה בקדחת ופונה לבית החולים בצפת. עם שחרורו פנה להתאחד עם חבריו שעברו לבית הערבה בסמוך לים המלח. שם עבד בשטיפת קרקע מלוחה ובסיוע לעולים בלתי לגאליים. זקס נשלח, כמייצגה של בית הערבה, לסייע לנוער עובד בקריית חיים, בתקופה זו התגורר בהחותרים, שם פגש ונישא לשושנה גוטמן, ויחד שבו לבית הערבה.
זקס היה פרופסור לחינוך מיוחד באוניברסיטאות תל אביב וציריך. הוא ביקש ליישם בתחום החינוך המיוחד את הפילוסופיות החינוכיות המתקדמות של רודולף שטיינר ויאנוש קורצ'אק, בהגותו התייחס לאנתרופוסופיה ולצורך לאפשר לילד להתפתח לפי יכולתו ותפיסתו.
בשנת 1979 התמנה למפקח המרכז לחינוך מיוחד במשרד החינוך, ובשנת 1987 פרש לגמלאות, אך המשיך בעבודתו האקדמאית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1989, בגיל 66 נפטר מסרטן העור. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. הותיר אחריו אשה, בן ובת, ונכדים.
על שמו נקראים כפר שמעון - בית ספר לחינוך מיוחד בעמק האלה, ו"בית ספר שחפים" בקריית גת.
קישורים חיצוניים
פרי עטו,
זכות בחירה לנשים
זכות בחירה לנשים לא הייתה מקובלת בדמוקרטיות של ימי קדם. במהלך המאה ה-19 החלו להתעורר דרישות להעניק לנשים זכות בחירה, וברוב המדינות היא ניתנה במהלך המאה ה-20.
היסטוריה
זכות בחירה לנשים הוענקה לראשונה ברפובליקה הקורסיקנית אשר התקיימה בין השנים 1755–1769 באי קורסיקה, אך הוגבלה לנשים לא נשואות. כאשר האי נכבש וסופח לממלכת צרפת בשנת 1769, בוטלה זכות ההצבעה, ובפרט זכות ההצבעה לנשים.
החוקה של ניו ג'רזי העניקה זכות בחירה לנשים בעלות רכוש בין השנים 1776–1807, אך לא לנשים נשואות אשר לא החזיקו רכוש בנפרד מבעליהן.
בשנת 1838 הצטרף האי פיטקרן לאימפריה הבריטית והעניק זכות בחירה גם לנשים, הגם שהקהילה באי הייתה קטנה ביותר. המדינה הריבונית הראשונה שהעניקה זכות בחירה לנשים, שעדיין קיימת, היא ניו זילנד, אשר העניקה לנשים זכות בחירה לקראת הבחירות בשנת 1893. אמנם לנשים לא ניתנה עדיין הזכות להיבחר לבית הנבחרים, אך באותה שנה נבחרה האישה הראשונה לראש עיר באונהונגה, אליזבת ייטס, שכיהנה בתפקיד למשך שנה.
בתחילת המאה ה-20 הוקמו מספר ארגונים לאומיים ובינלאומיים לתיאום המאמצים לשינוי החקיקה שתוביל לזכות ההצבעה, שהמרכזי ביניהם הוא ברית הנשים הבינלאומית (International Alliance of Women). הארגון היה פעיל גם בקידום זכויות אזרח לנשים.
פינלנד העניקה לנשים את הזכות לבחור ולהיבחר בשנת 1906. רוסיה העניקה לנשים זכות בחירה בשנת 1917, בריטניה וגרמניה בשנת 1918. ארצות הברית אשררה את התיקון ה-19 לחוקה אשר העניק זכות בחירה לנשים בכל המדינות, בשנת 1920. בספרד ניתנה זכות בחירה לנשים על ידי הממשלה הרפובליקנית בשנת 1930. בברזיל לאחר מאבק ארוך שנים בהובלת ברטה לוץ זכות בחירה לנשים ניתנה ב-1931 והיא נבחרה לפרלמנט תוך מספר שנים. בצרפת ניתנה לנשים זכות בחירה בשנת 1944 ובשווייץ רק בשנת 1971. עם מתן זכויות הצבעה לנשים בסעודיה בשנת 2011, בכל המדינות בעולם - שנערכות בהן בחירות - ניתנת זכות הצבעה לנשים.
בארץ ישראל
נשים יהודיות בארץ ישראל דרשו זכות לבחור ולהיבחר מאז שהחלו הדיונים על הקמת מוסדות היישוב היהודי בארץ לאחר הכיבוש הבריטי ותחילת המנדט. בשנת 1919 הוקמה התאחדות נשים עבריות לשיווין זכויות בא"י על ידי שרה עזריהו, רוזה וולט-שטראוס ואחרות, שדרשה שיותר לנשים להשתתף בחיים הציבוריים. את קורות המאבק כתבה שרה עזריהו בספרה על התאחדות הנשים (1949). המאבק הסתיים בהצלחה בשנת 1926 והוא הגורם העיקרי לכך ששאלת זכותן של נשים לבחור ולהיבחר לא הועמדה בספק עם הקמת המדינה.
הבחירות הראשונות לאספת הנבחרים של כנסת ישראל היו בשנת 1920, ועוררו מחלוקת ביישוב, ובכללו מחלוקת הלכתית בשאלה האם הצבעת נשים מותרת: בעוד הרב קוק, בנוסף לרבנים האשכנזים ומנהיגי העדה בירושלים סבר שהדבר אסור, סבר הרב עוזיאל הספרדי כי הדבר מותר. כך כתבו גם מספר רבנים דתיים לאומיים בולטים במאה ה-21, כרב יעקב אריאל והרב זלמן מלמד. נימוקיו של הרב קוק בדבר האיסור היו בהסתמך על התפיסה: שמשמעה כי נשים, בהתאם לאופיין, אינן צריכות לעסוק בפעילות ציבורית. בתגובה לכרוזים חריפים שפרסמו המתנגדים, פרסם ראש ועד הפועל של הסתדרות החרדים באוקראינה, יעקב ברמן, מכתב גלוי בו העיד שבכל רוסיה אוקראינה וליטא הוחלט בשנת תרע"ח על ידי גדולי התורה, בהם הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב משה מרדכי אפשטיין, הרב הלל מיליקובסקי ואחרים - שאין מניעה מנשים להצביע בבחירות. כמו כן, טעמי האוסרים לא נחשבו חזקים מספיק לאסור הצבעת נשים בדיעבד - שכן משהוכרע ביישוב שזכות ההצבעה תינתן גם לנשים, גם הפוסקים שהתנגדו לנתינתה תמכו בכך שנשים יממשו אותה כמו גברים, וימנע תת-יצוג של המגזר.
עם כינונה של מדינת ישראל הוענקה זכות ההצבעה לכל הבגירים בהן נשים כהמשך ישיר של זכות ההצבעה להנהגת היישוב העברי שקדם למדינה.
בית חפור
בית חפור (באנגלית: Pit house; בגרמנית: Grubenhaus) הוא מבנה החפור חלקית בקרקע ומכוסה בגג. בנוסף להגנה ממזג אוויר קיצוני עשויים מבנים אלו לשמש גם לאחסון מזון (כמו מזווה או מרתף לאחסון מזון לחורף), ולפעילויות תרבותיות כמו לספר סיפורים, ריקודים, שירה וחגיגות. מילונים כלליים מתארים גם בית חפור כמחפורת או כמחפורת למחצה.
בדרך כלל, כל מה שנותר מהבית החפור העתיק הוא חלל חפור באדמה והגומחות באדמה שבהם נקבעו במקור העמודים שתמכו בגג. במאה התשע-עשרה האמינו שרוב העמים הפרהיסטוריים חיו בבתים חפורים, אם כי מאז הוכח כי רבים מהמבנים שנחשבו כבתים היו למעשה בורות פרהיסטוריים לאחסון מזון או ששימשו למטרה אחרת.
מגורי עצמות הממותה
המגורים החפורים העתיקים ביותר נתגלו במז'ריץ' (Межиріч) במרכז אוקראינה ב-1965. הבתים, שתוארכו לפני 15,000 שנים (התקופה הפלאוליתית העליונה), היו בנויים מעצמות ממותה. צורת הבסיס הייתה עגולה או סגלגלה בקוטר 3.7 עד 4.3 מטרים, כשעצמות הגפיים שימשו לקירות והעצמות השטוחות הקלות יותר שימשו לגג. משערים שעורות בעלי חיים נמתחו מעל החלק החיצוני לבידוד. במרכז כל מבנה מגורים היה מקום למדורה. קבוצות של בתים סודרו סביב מחנה בסיס, ובהם התגוררו משפחות או קרובי משפחה במשך שבועות או חודשים.
אירופה של תחילת ימי הביניים
בתים חפורים נבנו בחלקים רבים של צפון אירופה בין המאה ה-5 למאה ה-12 לספירה. בגרמניה הם מכונים Grubenhäuser, ובבריטניה grubhuts, grubhouses או מבנה שקוע.
בדרך כלל משערים שבתים חפורים שימשו למגורים. עם זאת, השימושים בהם עשויים להיות מגוונים, במיוחד על בסיס אזורי. במערב אירופה הגודל הקטן שלהם, העובדה כי הם היו יכולים להימצא ליד מבנים אחרים, וממצאים קשורים של משקלות של נולים, גרמו להשערות שהמטרה שלהם הייתה ייעודית כדוגמת סככות לאריגה. באזורים הסלבוניים של מזרח אירופה היה הבתים החפורים גדולים יותר ולעיתים קרובות כללו אח. במרבית היישובים לא היו מבנים בגובה הקרקע.
יש שחזורים של בתים חפורים בכמה מוזיאונים פתוחים, כדוגמת "המרכז הארכאולוגי היצאקר" (Archäologisches Zentrum Hitzacker), "המוזיאון והפארק קלקריזה" (Museum und Park Kalkriese), "המוזיאון הארכאולוגי הפתוח אורלינגהאוזן" (Archäologische Freilichtmuseum Oerlinghausen) ו"המוזיאון הקלטי בהוכדורף" (Keltenmuseum Hochdorf).
באמריקה הצפונית
קבוצות פרהיסטוריות רבות נהגו להתגורר בבתים חפורים. בין התרבויות בדרום-מערב ארצות הברית שהתגוררו בבתים חפורים כלולים: תרבות פרימונט, פואבלו, אנסאזי, תרבות הוהוקם, ותרבות מגיון. מקבצים של בתים חפורים גדולים נחפרו בקולומביה הבריטית בקנדה, כדוגמת האתר הארכאולוגי קיטלי קריק (Keatley Creek Archaeological Site).
ברחבי אזור הפסיפיק נורת' וסט, היו הילידים נוהגים לנדוד במהלך הקיץ וליקטו מזון ומשאבים במקומות שונים על פי העונה והמסורת, אך בחורף שהו בבתי קבע חפורים תת-קרקעיים למחצה במקומות נמוכים יותר. החורף היה לעיתים קרובות הזמן היחיד שבו נפגשו משפחות - גם אם הן היו מאותו הכפר ומאותו השבט - והתכנסו במספר משתנה של מבנים לפני הגעתן של תחנות המסחר של האירופאים. לעיתים קרובות היו בתים אלה ממוקמים לאורך נהרות גדולים ויובלים כמו הקולומביה והפרייזר. מבנים אלו היו בדרך כלל עגולים וקטנים למדי וכוסו בשכבות של מחצלות מהמין Schoenoplectus acutus (מין קרוב או תת-מין של אגמון האגם הקרוי באנגלית Tule) כדי למנוע ממזג האוויר הקר לחדור פנימה ולשמור על החום. במרכז הגג היה חור לעשן ופנים המבנה, אף שהיה חם בחורף, הכיל עשן רב.
במישורים הגדולים הצפוניים-מערביים ובאזור הרמה הסמוכה, שינויי האקלים וטמפרטורות קיצוניות ותנאי מזג אוויר קיצוניים הקשו על מגורים באותו מקום כל ימות השנה. קיצים חמים גרמו לבניית מבנים פשוטים של אוהלים המכוסים בעורות שהיו ניידים ואפשר היה לארוז אותם כדי לנוע. במשך חודשי החורף הקרים, היוו הבתים החפורים מקלט חם ומוגן ההכרחי להישרדות.
דפוסים חוצי תרבויות
פטרישה גילמן (Patricia Gilman) מהמחלקה לאנתרופולוגיה של אוניברסיטת אוקלהומה ערכה מחקר השוואתי על בתים חפורים תוך שימוש באטלס האתנוגרפי (Ethnographic Atlas) שהכין ג'ורג' מורדוק (George Murdock) ב-1967, ומצאה ש-82 מתוך 862 חברות המתועדות באטלס משתמשות בבתים חפורים כמגורים ראשיים או משניים.
בקבוצות שנדגמו היו תמיד שלושה אלמנטים משותפים: גורמים אלו עשויים להיות קשורים לגורמים אחרים בחברה והנוכחות של חלק או כל שלושת האלמנטים בחברה אינה מחייבת בהכרח מגורים בבתים חפורים. עם זאת, שלושת האלמנטים היו קיימים בכל המקרים של משכן בבתים חפורים כפי שתועדו באטלס האתנוגרפי. דפוסים תרבותיים אחרים היו נפוצים, אבל לא היו קיימים בכל החברות. הדפוסים המשותפים האחרים הנפוצים כוללים: מגורים בבתים החפורים בתקופה הקרה, אוכלוסייה דלילה ומערכות כלכליות פוליטיות פשוטות.
המחקר מתבסס כמעט לחלוטין על מחקרים קודמים של חברות השוכנות בקווי רוחב צפוניים. התקופה של המגורים במבנה החפור היא בדרך כלל התקופה הקרה, קרוב לוודאי בשל היעילות התרמית שלהם. בין היתרונות של בתים חפורים: תכונת הבידוד של הקרקע, כמו גם צללית נמוכה המגינה עליהם מחשיפה לאובדן חום בשל הרוחות. מכיוון שפחות חום אובד מאשר ממבנים שעל פני הקרקע, נדרשת פחות אנרגיה לשמר טמפרטורה יציבה בתוך המבנה.
מתוך 82 החברות שבאטלס האתנוגרפי קיימים הערכות של גודל האוכלוסייה ב-50 חברות. מתוכן, ב-64% היו פחות מ-100 תושבים להתיישבות. רק ב-6% מהמקרים היו יות מ-400 תושבים להתיישבות. המקרים שבהם הייתה צפיפות האוכלוסייה הגבוהה ביותר היו שבטי האריקרה (Arikara) וההידטסה (Hidatsa) מהמישורים הגדולים של אמריקה הצפונית והקונסו (Konso) באתיופיה. גילמן מייחסת את ריכוזי האוכלוסייה הגדולים שבקרב בני האריקרה לזמינות של הביזון האמריקאי.
מגורים בבתים חפורים מקושרים בדרך כלל עם מערכות פוליטיות וכלכליות פשוטות. עבור 86% מהחברות דווח כי לא נתגלו שיכוב מעמדי או הבדלים חברתיים המבוססים על עושר שלא נצבר בירושה. עם זאת, כמה חברות שהתגוררו בבתים חפורים אופיינו על ידי רמת מורכבות של משטר צ'יף. במונחים של התארגנות כלכלית הייתה כלכלת 77% מהחברות ששכנו במבנים חפורים מבוססת על ליקוט וציד. מספר זה מהווה חלק גדול מכמות החברות, אבל אלמנט זה לא נחשב כמאפיין אוניברסלי עקבי כדוגמת ההתיישבות הדו-עונתית וההסתמכות על מזון אגור בתקופת המגורים במבנה החפור.
בחלק בשנה שבו התושבים לא התגוררו במבנים חפורים היו הפעילויות ממוקדות באגירת מזון לאחסון. בהסתמך על האטלס האתנוגרפי היו פעילויות אלו מבוססות על ציד, ליקוט או חקלאות.
בתים חפורים כיום
אף שהגדרות תקניות רבות של בתים חפורים נוטות לתאר אותם כמבנים "פרימטיביים" או "קדם-מודרניים", עדיין קיימות דוגמאות – יחד עם מבנים מאדמה נגוחה ומבנה מבאלות קש (straw-bale) – של אדריכלות אלגנטית ובת קיימא וטכנולוגיות עיצוב הפועלות בהרמוניה עם התכונות האקולוגיות והסביבתיות של המקום או האתר. בקנדה מסמלים בתים חפורים את הידע והנוהגים של הילידים המקומיים, הבונים עם הטבע ולא כנגדו.
דוגמה עכשווית וסמלית הוא בית חפור שנבנה ב-Unist'ot'en Camp, קהילה אוטונומית השוכנת על התוואי המוצע של צינור הנפט של השער לצפון (North Gateway Pipeline) לרוחב הטריטוריה המסורתית של שבט ה-Wet'suwet'en במרכז קולומביה הבריטית. הבית נבנה על ידי חברים מהשבט יחד עם פעילים ובני ברית החיים ביישוב. הבית הוא ביטוי לחלופות בינוי בנות קיימא.
אליפות סנקט פטרבורג הפתוחה בטניס
אליפות סנקט פטרבורג הפתוחה (ברוסית: Открытый Санкт-Петербург) היא טורניר טניס בינלאומי לגברים ולנשים. אליפות סנקט פטרבורג הפתוחה היא טורניר טניס בינלאומי, כחלק מסבב המאסטרס העולמי 250 בסבב העולמי לגברים (ATP).
היסטוריה
האליפות מתקיימת מאז 1995 במרכז הקונגרסים והספורט בסנקט פטרבורג, רוסיה והיא נערכת באוקטובר מדי שנה.
תומאס יוהנסון, מאראט סאפין ואנדי מארי הם שחקני הטניס היחידים שזכו בקטגוריית היחידים יותר מפעם אחת, כאשר אנדי מארי ומאראט סאפין הם היחידים שזכו פעמיים רצופות. נכון לשנת 2008, שלושה שחקנים רוסיים שונים זכו בתואר ליחידים: יבגני קאפלניקוב בשנת 1995, מאראט סאפין בשנים 2000 ו-2001, ומיכאיל יוז'ני בשנת 2004.
הטורניר חודש בשנת 2015 וחזר לסנקט פטרבורג.
עיט חורש
עיט החורש (בעבר: עיט החורף; שם מדעי: Clanga pomarina) הוא עוף דורס גדול המשתייך למשפחת הנציים. זהו עיט בגודל בינוני. אורכו כ-60 ס"מ ומוטת כנפיו כ-150 ס"מ. משקלו - כשני קילוגרמים. צבע ראשו וכנפיו - חום בהיר; יתר נוצותיו - חומות כהות. ראשו ומקורו קטנים ביחס לעיטים אחרים. על חלקן העליון של הכנפיים מצוי בדרך כלל כתם לבן, וגם בבסיס הזנב נמצא כתם לבן שצורתו כצורת וי (V). נכלל בעבר בסוג עיט (Aquila), אך הועבר לסוג (Clanga). בעבר נחשב המין עיט הודי Clanga hastata לתת-מין של עיט החורש, אולם מחקרים מודרניים מתחילת המאה ה-21 מצאו כי הקשר ביניהם אינו כה הדוק, ולכן לפי המיונים החדשים מין זה הוא נפרד. מחקרים אלו התבססו על עדויות מורפולוגיות, התנהגותיות, אקולוגיות וגנטיות. למעשה נמצא כי המין הקרוב ביותר לעיט החורש הוא עיט הצפרדעים (Clanga clanga).
עיט החורש ניזון בעיקר מיונקים קטנים, מעופות קטנים יותר, מזוחלים ומפגרים. אזורי הקינון של עיט החורש הם במרכז אירופה ובמזרחה ודרומית מזרחית לטורקיה. העיט מקנן בעיקר ביערות ובחורשות, וזהו מקור שמו. הוא חורף באפריקה. הנקבה מטילה בין ביצה אחת לשלוש ביצים בקן הממוקם על עץ. שיעור ההצלחה של הצאצאים נמוך יחסית, כמו אצל יתר העיטים, וכך רק הגוזל הבכור, שהוא בדרך-כלל הגדול והחזק יותר, שורד. לעיתים הוא אף יאכל את אחיו הקטנים יותר. בזמן הנדידה בין מקומות המחיה שלו (אירופה ואפריקה), הפרטים עפים דרך ישראל. בשנת 1986 הייתה ירידה דרסטית בכמות עיטי החורש בעולם, ירידה זו מיוחסת לאסון צ'רנוביל שפגע באזורי דגירתם. מספר הפרטים של עיט החורש נע בין 80,000 ל-110,000. למרות שדווח על הצטמצמות באוכלוסייתו, נראה שהיא התאוששה בשנים האחרונות, ולא ניתן לקבוע מגמת גידול או הצטמטמות ברורה.
גזירה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מחוזות סמואה
מבחינה מנהלית סמואה מחולקת ל-11 מחוזות ( itūmālō ). חלוקה זו גובשה עוד לפני גילוי האיים על ידי האירופאים. לכל מחוז יש מערכת חוקים (faavae) המבוססת על המנהג המקומי.
Самоа
קריאטידה
קָרְיָאטִידָה (ביוונית: Καρυάτις ברבים: Καρυάτιδες) היא עמוד אדריכלי מפוסל בדמות אישה הנושאת חלק ממבנה או תומכת בו. הקריאטידות נקראות על שם הנשים של קאריה (עיר בפלופונס). שש מן הקריאטידות הידועות בעולם ניצבו במרפסת הדרומית של מקדש ארכתאון באקרופוליס של אתונה.
האדריכל הרומאי ויטרוביוס מציג פרשנות להצבת הקריאטידות באקרופוליס בספרו "על אודות האדריכלות" (ספר ראשון, פרק א', 5). לפי ויטרוביוס הסיבה מצויה בהיסטוריה הקדומה של אתונה. בעת המלחמות מול פרס, בראשית המאה החמישית לפסה"נ, עשתה העיר קאריה יד אחת עם הפרסים כנגד אתונה. לאחר ניצחונה של אתונה על הפרסים היא נלחמה באנשי קאריה, ניצחה אותם, המיתה את הגברים ושיעבדה את הנשים. פסלי הקריאטידות נועדו להנציח את ההשפלה של נשות קאריה בכך שהן נושאות על ראשן את קורות המבנה ומשועבדות לנצח, הן מזכירות לדורות הבאים את דבר בגידתם של אנשי קאריה ואת עונשם. הסברו של ויטרוביוס בעייתי כיוון שפסלי קריאטידות הופיעו ביוון שנים רבות לפני המלחמה הפרסית, בין היתר בחדרי המטמון במקדשי דלפי מהמאה השישית לפנה"ס. פרשנות אחרת למקור השם, בעלת הקשר חיובי, מציינת דמיון אפשרי של פסלי הקריאטידה לעלמות של העיר קאריה שהיו ידועות בקומתן התמירה, המחוללות בטקס פולחני לכבודה של האלה ארטמיס כשהן נושאות על ראשיהן סלים עמוסי קני סוף. עמוד אדריכלי דמוי פסל אנושי גברי מכונה בשם אטלס (ברבים אטלנטס), על שמו של הענק מן המיתולוגיה היוונית, שנשא על כתפיו את כיפת השמים; וגם בשם טלאמון (ברבים טלמונס), אחד מבניו הגיבורים של איאקוס.
עם הקמת מוזיאון האקרופוליס באתונה בשנת 2009, הועברו אליו חמש מן הקריאטידות המקוריות ממקדש הארכתאון. הקריאטידה השישית נלקחה על ידי הלורד אלגין לבריטניה עוד בראשית המאה ה-19, ומוצגת במוזיאון הבריטי בלונדון. בשטח האקרופוליס מוצבים כעת העתקים. הקריאטידות החלו לחזור לאופנת האדריכלות באירופה לקראת סוף המאה ה-18. בווינה ניתן למצוא עד היום את שלבי גילגולן של הקריאטידות במאות 18 - 20.
מילאן פישט
מִילַאן פישְט (במקור פִירְסט, בהונגרית: Füst Milán; בודפשט, 17 ביולי 1888 – בודפשט, 26 ביולי 1967) היה סופר הונגרי-יהודי, משורר, מחזאי, יוצר החריזה החופשית ההונגרית. זוכה פרס קושוט (1948). בשנת 2000 נבחר כחבר שלאחר מותו של האקדמיה לספרות דיגיטלית.
ביוגרפיה
מילאן פישט בשם מילאן קונסטנטין פירסט במשפחה בורגנית יהודית ענייה בבודפשט. אביו היה דמות מוזרה, בוהמית, פואטית, שהעניק לבנו שם של מלך דרום סלאבי. לאחר מותו המוקדם, המשפחה חיה בעוני רב, עד שמילאן הצליח להשיג לאמו רישיון לקיוסק רחוב לממכר סיגריות ומוצרים נלווים. מילאן הצעיר רכש תואר ראשון במשפטים אפילו בנסיבות אלה והפך למורה בכיר בבית הספר גבוה למסחר לבנות. תלמידותיו זוכרות אותו כאחד שנתן את כל נשמתו לפדגוגיה, ששיעוריו היו נפלאים, מעוררי מחשבה, מורה מעניין. בו בזמן, בשיטת חשיבתו והאפיון שלו, היה תמיד משהו שנותר מעובדות המציאות, מההיגיון המשפטי ומהפרשנות הלוגית, בשים לב להתנהגות האנושית.
משנת 1947 החל להרצות באוניברסיטה הפתוחה. ב-1948 הפך לפרופסור באוניברסיטה והחל בהרצאות על אסתטיקה. עבודתו האסתטית הגדולה פורסמה (מבוססת על הרצאותיו באוניברסיטה ועל היומן שלו בשם "חזון ומזג באמנות"). בשנת 1948 הוענק לו פרס הגבוה ביותר בהונגריה, פרס קושוט. בשנות הדיקטטורה הקומוניסטית - אחרי 1949 – ספריו לא פורסמו במשך שנים רבות: עד 1955. מילאן פישט היה משורר שהוערך על ידי סופרים ומשוררים שראו בו את מוריהם.
יצירתו
העיצוב החדש לחלוטין של חריזתו והתבטאותו המיוחדת בשפה הלירית ההונגרית עשויים להישמע כקולות תפילה ומזמורים של ימי הביניים. שירתו החופשית, הכתבתו הפתטית, הביטויים שלו שאין דומים להם, הסתתרותו יוצאת הדופן בתוך שירתו ומשחקי התפקידים בכתיבתו ממלאים תפקיד ייחודי בספרות ההונגרית. הוא ענק מעט נשכח ולא מוזכר מספיק, בצורה לא צודקת, של הספרות ההונגרית המודרנית.
הרומן הגדול ביותר שלו, סיפורה של אשתי", אשר לאחר הופעתו בצרפת בשנת 1965 הוגש למועמדות לפרס נובל לספרות, עם הופעתו בשנת 1942 ספג ביקורת שלילית. לא המומחים המקצועיים של הספרות באותה תקופה, ואף לא ידידיו הקרובים הבינו והעריכו את משמעותה ויופייה העצומים של היצירה.
אנטנת הרדיו של ורשה
אנטנת הרדיו של ורשה הייתה מגדל תקשורת בגובה של 646.38 מטר, דבר שהקנה לה את תואר המבנה הגבוה בעולם (עד אז זה היה מגדל תורן KVLY-TV), עד שקרסה בשנת 1991.
בית הקופים
את הרעיון לכתיבה קיבלה גרואן כשביקרה בקרן לקופי אדם, שהוא מקלט לקופים הממוקם בדה מוין, איווה ובו מתבצעים ניסויים בלשניים בקופי אדם, והוא מתבסס בחלקו על שיחות שנערכו עם קופי אדם.
אנטנת הרדיו של ורשה
האנטנה, שתוכננה על ידי יאן פולאק והוקמה בין השנים 1970–1974, החלה לשדר ב-22 ביולי 1974. היא שכנה בקונסטנטינוב שליד ורשה, ושימשה את הרדיו והטלוויזיה של פולין (Polskie Radio i Telewizja) לשם שידור רשת "ורשה 1". אפשר היה לקלוט את המַשדר הזה בכל אירופה, בצפון אפריקה ואף באמריקה הצפונית.
בית הקופים
לצורך הביקור בקרן לקופי האדם, התבקשה שרה גרואן לעבור קורס מזורז בבלשנות, ואף כשקיבלה הזמנה עדיין הצטרכה לעניין את הקופים כדי שירצו לראותה. גרואן התרשמה מאוד מפאנבנישה, ולמחרת נאמר לה שההתרשמות אכן הייתה הדדית.
אנטנת הרדיו של ורשה
למשדר היה הספק של 2,000 קילוואט, והשידור היה בתדר 227 קילוהרץ, אורך גל 1321 מטר, בתחום הגלים הארוכים (LW). גובה האנטנה הוא כמחצית אורך הגל המשודר (1321 מטר). הספק תחנת השידור היה כ-6,000 קילוואט. לצורך אספקת חשמל תקינה נבנתה תחנת משנה כדי לספק חשמל לאתר שידור זה.
בית הקופים
רוב השיחות בספר בין קופי הבונובו לבני האדם מבוססות על שיחות אמיתיות עם קופי אדם, וסצינות רבות בהן מעורבים הקופים מבוססות על עובדות.
אנטנת הרדיו של ורשה
מבנה
בסיס האנטנה היה משולש שווה-צלעות שבו כל צלע באורך של 4.8 מטרים. צינורות המתכת מהם הייתה בנויה היו בקוטר של 245 מילימטר, ובעובי משתנה בין 34 מ"מ בתחתית לבין ל-8 מ"מ בקצה העליון. לצורך עלייה לראש האנטנה השתמשו במעלית שנעה במהירות של לכל היותר 0.35 מטר בשנייה, ועל מנת לעלות לראש האנטנה מתחתיתה במעלית זאת נדרשה כחצי שעה.
בית הקופים
עלילה
העלילה עוקבת אחרי ג'ון תיגפן, עיתונאי אשר החליט לכתוב סדרת מאמרים על האינטליגנציה של קופי אדם בעקבות התגובות על תינוק שנפל למתחם הגורילות בגן חיות, וחולץ על ידי גורילה אשר שרדה שרפה שאירעה בגן חיות בחג המולד, שבוע קודם לכן. עבור הכנת הכתבה האחרונה בסדרה הוא מבקר במעבדה לשונית של קופי בונובו באוניברסיטת קנזס יחד עם צלם והכתבת קט דאגלס. ג'ון מראיין את ד"ר איזבל דאנקן, המטפלת בקופים, ומנהל שיחות עם ששת קופי הבונובו השוהים במכון (ג'ון דיבר איתם אנגלית ואיזבל תרגמה משפת הסימנים האמריקאית). באותו הערב, לאחר שאיזבל שולחת את סיליה האניקט, המתמחה שלה בשליחות עבור הקופים, מחריד פיצוץ את המעבדה. איזבל, שהייתה קרובה לדלת הכניסה נפגעה קשות, וקופי הבונובו נחלצים מהמעבדה ומסתתרים בצמרת עץ. בבית החולים ד"ר פיטר בנטון, יורשו של מקים המכון, וארוסה של איזבל, אומר לה כי האחראים לפיצוץ הם ארגון בשם "הליגה לשחרור כדור הארץ" ובערב היא צופה בטלוויזיה כיצד מורדים הקופים מהעץ באמצעות ירי חיצי הרדמה. זמן לא רב לאחר מכן נמכרים הקופים לגורם בלתי ידוע. לאחר שאיזבל משתחררת מבית החולים היא פותחת בחיפוש נרחב אחר הקופים, בעזרת סיליה ואנשים נוספים, בעוד ג'ון ממשיך במחקר לצורך כתבות ההמשך תוך שהוא מגלה שקט השתלטה על הכתבה שלו, דבר שמוביל להתפטרותו ממערכת העיתון ואף למעבר דירה בעקבות אשתו.
אנטנת הרדיו של ורשה
הקריסה
ב-8 באוגוסט 1991 בשעה ארבע אחר הצהריים קרסה האנטנה עקב עבודות שיקום שבוצעו בה ברשלנות. לא היו נפגעים בנפש בעקבות הקריסה. תחנת המשנה שסיפקה חשמל לאנטנה לא נפגעה.
בית הקופים
עלילה
כאשר עולה לאוויר תוכנית מציאות בשם "בית הקופים", בכיכובם של קופי הבונובו - בה הם מזמינים אוכל ודברים אחרים באמצעות מחשב עם לקסיגרמות, ומקיימים מגעים מיניים תכופים - יוצרת איזבל קשר עם ג'ון, אשר עובד בעיתון אחר, ויחד עם סיליה ואנשים נוספים הם מגלים שהקופים נמכרו לקן פוקס, אשר לרוב מפיק סרטים אירוטיים, ועבר להפיק את "בית הקופים". ככל שמתקדמת החקירה מתברר כי ד"ר בנטון – שבעברו ערך ניסויים בקופי אדם בעת עבודתו במכון לחקר פרימטים הידוע לשמצה, בהם בדק את ההשפעות של חסך אימהי על שימפנזים, וכן ניסויים על הגבלת תנועה – היה האדם שמכר לקן פוקס את תוכנת הלקסיגרמות, ויתרה מזאת, הוא זה שיזם יחד עם פוקס את פיצוץ המעבדה (שהתבצע על ידי צוות העוזרים של פוקס, דבר שהתברר כאשר אחד הקופים זיהה אותו בשידור חי). לאחר שג'ון מאשש את כל העובדות, הוא שולח את הכתבה למערכת העיתון, דבר שמוביל לחקירה פדרלית.
אנטנת הרדיו של ורשה
הקריסה
לאחר חקירת המשטרה הפולנית, הורשעו מנכ"ל חברת "מוסטוסטל" הפולנית ומנהל הבנייה של החברה, שהייתה אחראית לתחזוקת המגדל, בקריסתו ובאחריות לאסון. הם נשפטו לשנתיים וחצי מאסר בפועל, שקוצרו בהמשך לשנתיים.
בית הקופים
עלילה
מספר חודשים לאחר מכן מגיע ג'ון לחנוכת מכון מחקר דו-לשוני בהנהלת ד"ר דאנקן, אותו היא מגדירה "בית הגידול הידידותי ביותר לקופים שראיתי מעודי מחוץ לג'ונגל". לאחר מסיבת העיתונאים, בעודם הולכים עם מקורבים נוספים למכון המחקר, מספר ג'ון על חוויותיו במקלט "לולה יא בונובו" בקונגו.
מרכז הספורט הלאומי אולימפיסקי
מרכז הספורט הלאומי 'אולימפיסקי' (באוקראינית: Національний спортивний комплекс "Олімпійський") הוא מתחם ספורט אשר במרכזו אצטדיון כדורגל רב-תכליתי, הממוקם בקייב, בירת אוקראינה. האצטדיון שבו 70,050 מקומות ישיבה, הוא מתקן הספורט המרכזי באוקראינה, ואחד מאצטדיוני הכדורגל הגדולים בעולם. האצטדיון אירח את גמר טורניר יורו 2012, ולאחר מכן אירח גם את גמר ליגת האלופות ב-2018.
האצטדיון האדום
התוכנית לבנייתו של אצטדיון בקייב נהגתה כבר בשנת 1914, כאשר העיר הייתה למרכז התעשייתי של דרום-מערב האימפריה הרוסית ולשלישית בחשיבותה מבין ערי האימפריה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בוטלו התוכניות לבניית האצטדיון. במהלך המלחמה ובשנים שאחריה עברה העיר מלחמות, מהפכות וקרבות רבים שמנעו את בניית האצטדיון. בשנת 1919 הועלה מחדש רעיון בניית האצטדיון על ידי הממשל הבולשביקי, אך זה נדחה שוב בשל אי יציבות מדינית באזור.
חידוש האצטדיון
בשל תהליך הבנייה הנמהר נעשו שגיאות רבות בתכנון ובבניית האצטדיון, העיקרית שבהן הייתה בניית האצטדיון על ציר מזרח-מערב במקום על ציר צפון-דרום המקובל. ב-1934, עם הכרזתה החוזרת של קייב כבירת אוקראינה, הועלו תוכניות לבניית אצטדיון חלופי. בניית האצטדיון, שתוכנן לאכלס 50,000 צופים, החלה בשנת 1936.
תאריך סיום העבודות נקבע לשנת 1941 וטקס הפתיחה אמור היה להיערך ב-22 ביוני 1941. בעקבות ההפצצות האוויריות של הלופטוואפה על קייב באותו יום, במסגרת מבצע ברברוסה, נדחה טקס הפתיחה ובשערי האצטדיון נתלה שלט עם הכיתוב "הטקס נדחה עד לאחר הניצחון". לאחר ניצחונה של רוסיה על גרמניה הנאצית בשנת 1945 האצטדיון שופץ ונחנך באופן רשמי בשנת 1948 בשם 'אצטדיון הרפובליקה ע"ש חרושצ'וב'.
אצטדיון הרפובליקה
בעקבות מותו של סטלין ב-1953 חל בברית המועצות תהליך דה-סטאליניזציה, ושמו של האצטדיון שונה ל'אצטדיון חרוש'צוב'. כתוצאה מהתפתחותה המהירה של העיר לאחר מלחמת העולם השנייה, עבר האצטדיון שיפוץ נוסף באמצע שנות השישים. בשנים 1966–1968 שופץ האצטדיון, תכולתו הוגדלה ל-100,000 צופים ושמו הוחלף ל'האצטדיון המרכזי'. בנוסף הוקמו במתחם מגרשי טניס מקורים, שני מגרשי כדורגל נוספים, אולם ספורט רב תכליתי המכיל כ-7,000 מקומות ישיבה, מגרשים נוספים ואף מקפצת סקי.
האצטדיון במתכונתו החדשה היה פעיל עד שנת 1978, אז נסגר לסבב שיפוצים נוסף, לקראת המשחקים האולימפיים של 1980 בהם לקח חלק באירוח טורניר הכדורגל. שמו של האצטדיון שונה שוב ל'אצטדיון לנין', שם שעורר חילוקי דעות עד לפירוק ברית המועצות ב-1991. האצטדיון האולימפי אירח את טקס הפתיחה המקומי של האולימפיאדה וכן מספר משחקי כדורגל במסגרתה.
מרכז הספורט האולימפי
עם עצמאותה של אוקראינה הפך האצטדיון למתקן לאומי ונקרא 'מרכז הספורט הלאומי אולימפיסקי' ('אולימפי'). בקרב המקומיים האצטדיון עדיין נקרא באופן תדיר 'צנטרלני' (המרכזי) או 'רספובליקנסקי' (של הרפובליקה). גם שמה של תחנת הרכבת התחתית של קייב הסמוכה נקרא 'אצטדיון הרפובליקה' ולא שונה מאז הקמתה ב-1984.
ספרמורט ניאזוב
ספרמורט אטאייביץ' ניאזוב (בטורקמנית: Saparmyrat Ataýewiç Nyýazow; 19 בפברואר 1940 – 21 בדצמבר 2006) היה מדינאי טורקמני, שליט טורקמניסטן מאז 1985 ועד מותו.
אילן פיבקו
ביוגרפיה
פיבקו נולד בצרפת לאב אורתופד (לימים, מנהל המחלקה האורתופדית בבית החולים הדסה) ולאם עקרת בית. בהיותו בן שנתיים עלתה משפחתו לארץ, והתגוררה בתל אביב. פיבקו למד בבית הספר היסודי תל נורדאו ולאחר מכן בבית הספר גאולה. כאשר התקבל ללימודי אדריכלות בטכניון, עבר לחיפה ועם סיום לימודיו בשנת 1975 שב לתל אביב שם התמחה במשרד יסקי.
ספרמורט ניאזוב
ניאזוב התייתם בגיל צעיר וגדל בבית יתומים סובייטי. אביו נהרג כשלחם בגרמנים במלחמת העולם השנייה, ומרבית בני משפחתו נספו ברעידת אדמה גדולה שהרסה את העיר אשגבאט בשנת 1948.
אילן פיבקו
ביוגרפיה
לאחר תום התמחותו פתח עסק לרהיטי במבוק וקש בשם "גזיבו", ובשנת 1981 פתח משרד עצמאי, בשם אילן פיבקו אדריכלים המעסיק כ־40 אדריכלים. המשרד עוסק במגוון רחב של תחומים: תב"ע, תכנון מתחמים ומגדלים למגורים, תכנון בתי מלון ומבני ציבור, תכנון וילות ומשרדים. המשרד עוסק גם ביזמות נדל"ן, בעיצוב פנים ובעיצוב מוצר.
קישורים חיצוניים
מכתביו
מרכז הספורט הלאומי אולימפיסקי
מרכז הספורט האולימפי
בשנים 1997–1999 שופץ האצטדיון שוב על-פי הנחיות אופ"א ותכולתו הוקטנה ל-83,450 מושבים. החל משנות התשעים שימש האצטדיון בעיקר למשחקי כדורגל של נבחרת אוקראינה ולמשחקיה של דינמו קייב בליגת האלופות. עם זאת, אף אחת מקבוצות הכדורגל בקייב אינה משתמשת באצטדיון כביתה הרשמי, אלא באצטדיונים קטנים יותר בעיר. עד שנת 2008 האצטדיון אירח גם את גמר הגביע האוקראיני.
יורו 2012
ב-18 באפריל 2007 נבחרו אוקראינה ופולין לארח במשותף את אליפות אירופה בכדורגל 2012. ב-1 בדצמבר 2008 החלו עבודות שיפוץ לקראת הטורניר, במהלכן קטנה תכולת האצטדיון ל-70,050 מושבים ונבנה מעליו גג. האצטדיון אירח שלושה משחקים בשלב הבתים, את אחד ממשחקי רבע הגמר ואת משחק הגמר בו גברה ספרד על איטליה בתוצאה 4-0.
ספרמורט ניאזוב
הצטרף למפלגה הקומוניסטית ועלה במעמדו עד שלבסוף נהיה לראש המפלגה הקומוניסטית של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית (מאוחר יותר נודעה כמפלגה הדמוקרטית של טורקמניסטן). לאחר התפרקות ברית המועצות והכרזת עצמאות טורקמניסטן בשנת 1991, הפך ניאזוב לנשיא הראשון של המדינה.
ב-22 באוקטובר 1993 הכריז ניאזוב על עצמו כטורקמנבאשי, כלומר "מנהיג הטורקמנים", בסגנון מוסטפא כמאל אטאטורק, "אב כל הטורקים".
פולחן האישיות סביב דמותו
ניאזוב נחשב למנהיג דיקטטור ועריץ, ועודד פולחן אישיות סביב דמותו. בהאמינו כי לטורקמניסטן אין זהות לאומית אמיתית ניסה לייסד תרבות וזהות לאומית חדשות שהתרכזו סביב דמותו שלו. הוא שינה את שמה של העיר קראסנובודסק בים הכספי ושל מספר ערים נוספות ל"טורקמנבאשי", כפי שקרא לעצמו, והביא לשינוי שמם של בתי ספר, שדות תעופה, ואפילו מטאוריטים לשמו ולשמם של בני משפחתו הקרובה. פניו הופיעו על כל השטרות וחלק ממטבעות המדינה, המאנאט, ודיוקנאות גדולים של הנשיא נתלו בכל רחבי המדינה, במיוחד בבניינים ציבוריים ושדרות. פסלים שלו ושל משפחתו פזורים בכל רחבי טורקמניסטן. הפסלים כוללים אחד שנמצא במדבר קאראקום, ופסל מצופה זהב בראש הבניין הגבוה ביותר באשגאבאט, קשת הנייטרליות, שמסתובב כך שפניו יהיו תמיד לכיוון השמש. ניאזוב יזם את בנייתו של ארמון אדיר באשגאבאט כדי להנציח את שלטונו.