cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פריאנה
פּריאֵנֶה (ביוונית עתיקה: Πριήνη – Priēnē, בטורקית: Prien), הייתה בעת העתיקה עיר באיוניה, בדרום-מערב אסיה הקטנה; נותרה כאתר עתיקות מעל עמק נהר מֶאַנדֳר, למרגלות הר מיקאלה ; סַמסוּן בטורקית).
תולדות העיר
פריאנה נושבה עוד בסוף האלף השני לפני הספירה, והיא מוכרת בשמהּ מאגדות ומאירועים היסטוריים. ייסוד העיר מיוחס באגדות למלך אתונה, למלך תבאי ואף למלכוֹת האמזוניות. מושל פריאנה במאה השישית לפנה"ס היה הפילוסוף ביאס שנמנה עם שבעת חכמי יוון העתיקה. העיר נהרסה בתחילת המאה החמישית לפנה"ס בכיבושי הפרסים, והתאוששה אחרי ניצחונות אתונה וספרטה והשמדת הצי הפרסי ב-479 לפנה"ס וצורפה לברית האַטית-דֶלית. באמצע המאה הרביעית לפנה"ס נבנתה העיר מן היסוד באתרהּ הנוכחי. אלכסנדר מוקדון חיזק את מעמדה המדיני של פריאנה ומינה אותה לפקח על העיר מילטוס, שבה לא נתן אמון; הוא שהה בפריאנה זמן-מה ואף תרם לבניין מקדש אתנה במרומי העיר. פריאנה פרחה בתקופה ההלניסטית, ובמהלכה סופחה לממלכת פרגמון. היא נכבשה על ידי הרומאים במאה השנייה לפנה"ס והייתה לחלק מפרובינקיית אסיה (Asiana). בתקופה הביזנטית הייתה מושב בישוף. פריאנה נעזבה מתושביה אחרי הכיבוש הסלג'וקי.
ראשיתה של פריאנה הייתה במפרץ בחוף האיוני של הים האגאי, אך המפרץ הלך והתמלא בסחף, והים התרחק מנמל העיר כבר בתקופות ההיסטוריות. מיקומה הראשון של פריאנה אינו ידוע וככל הנראה הועתקה ממקומה לא אחת בגלל השינויים בעמק נהר מאנדר, הצפותיו והתמלאותו בסחף, עד שנבנתה באתרהּ המוכר. האתר זוהה כעיר פריאנה ההיסטורית על פי מטבעות, חרסים וכתובות. למרות חפירות נרחבות לא נמצאו בה שרידים קודמים לאמצע המאה הרביעית לפנה"ס. גם המערך ה"היפודמי" המופתי שלה מעיד על בנייתה בתקופה זו. ירידתה של פריאנה כמרכז מסחר, המסתמנת כבר מתחילת התקופה הרומית, מיוחסת לניתוק נמֵלהּ מן הים הפתוח.
אתר פריאנה נסקר עוד במאה ה-18, ובשנות ה-70 של המאה ה-19 חפר בה האדריכל פּולאן מטעם "אגודת הדילטנטי" האנגלית, שנטל עִמו לאנגליה כתובות, פסלים וחלקים אדריכליים. ב-1895 החלו חפירות שיטתיות באתר העיר מטעם המוזיאונים של ברלין, וב-1898 כבר נחשפו רוב חלקיה. ב-1904 פִרסם מנהל החפירות, הארכאולוג תאודור ויגאנד, דו"ח מקיף שלהן. מאז נערכו בה מזמן לזמן חפירות, בעיקרן מטעם המכון הארכאולוגי הגרמני (DAI).
מתווה העיר
פריאנה בנויה במורד ההר בארבעה מפלסים מדורגים שנחצבו במדרונות ונשענו על קירות תֶמֶך. העיר נחלקה לגושים מרובעים ומלבניים סדורים, במרווחים קצובים, מוקפים ברחובות שתי וערב המצטלבים בזוויות ישרות. רוב הגושים הכילו מבני מגורים. מבני הציבור מוקמו במרכז העיר, בשטחים נגישים לציבור. העיר הייתה מוקפת חומה שסובבה גם את האקרופוליס המבוצר המתנשא מעליה (פרט למקטעים המצוקיים), ובה שלושה שערים (שניים במזרחהּ ואחד במערבהּ). חלקהּ הבנוי של העיר תפס פחות ממחצית השטח התחום בחומות. פריאנה נהנתה מאספקה סדירה של מים שהובלו באמות ממעיינות הר מיקאלה וחולקו ברחבי העיר באמצעות צינורות חרס. ברחובות ובמעלי המדרגות הותקנו תעלות ניקוז. בניגוד לרוב הערים מן העת העתיקה באסיה הקטנה, פסח על פריאנה שלב הבנייה הרומית, והעיר שימרה את המתווה ההלניסטי המדוקדק שלה.
אתרים מרכזיים
פריאנה מכונה "פומפיי של אסיה הקטנה" בשל מצב השימור שלה. הבולטים באתריה הם:
מלבד מקדש אתנה היו בפריאנה מקדשים לזאוס, לדמטר, לאלה קיבלי ולאלי מצרים. נמצאו בעיר שרידי כנסיות ביזנטיות וכן בית כנסת יהודי שאותר ברובע המגורים הדרומי-מערבי.
חוקת צרפת 1875
החוקה הסדירה את הרכב הרשות המחוקקת עם בית מחוקקים בן שני בתים (עם סנאט שנבחר בעקיפין על בסיס מחאה שמרנית כמשקל נגד ללשכת בית הנבחרים, האספה הלאומית, הנבחרת בידי הציבור); מועצת שרים האחראית לאספה; ונשיא בעל סמכויות הדומות לאלו של מונרך חוקתי. חוקים אלו הותירו היבטים רבים של המבנה הממשלתי הצרפתי ללא שינוי.
בעיקרם, החוקים מבססים את מבנה המשטר הרפובליקאי בצרפת העומד עד היום בימי הרפובליקה החמישית. החוקים, המהווים למעשה חוקי יסוד, נחקקו באורח הדרגתי, לפי הסדר הבא:
שלושת החוקים הללו שונו מעט בהמשך. זו הפעם הראשונה והאחרונה שמשטר רפובליקאי בצרפת אינו מאורגן על ידי חוקה אמיתית (מוצהרת ומוחלטת בהרכבה), אף על פי שעם הזמן נקלט הכינוי, לשם הפשט, "החוקה של 1875".
החוקים לא בוטלו כדין עד פרסום החוקה של הרפובליקה הרביעית ב-27 באוקטובר 1946. עם זאת, תפעולם הושעה הלכה למעשה בין 10 ביולי 1940 - תאריך העברת סמכויות עריצות לידי המרשל פיליפ פטן, שאמור היה להציב, על פי תנאי העברת הסמכויות, חוקה חדשה, אשר מעולם לא ראתה אור - ועד לפרסום החוקה של הרפובליקה הרביעית. החוק החוקתי מ-2 בנובמבר 1945 הקים למעשה ממשלה זמנית לאחר שחרור צרפת, ששמרה על החוקים החוקתיים של 1875 דה-פקטו באי-אתחולם.
איתי אטיאס
איתי אטיאס (נולד ב-24 ביוני 1979) הוא דוגמן ישראלי לשעבר, וכיום בעל חברה לקידום מכירות ומסחור חזותי.
ביוגרפיה
אטיאס גדל בשדרות. בגיל 16 בעת שטייל בארצות הברית ניגש אליו סוכן דוגמנות והציע לו לגשת למבחני בד, ואז החלה הקריירה שלו כדוגמן.
הוא הופיע בקמפיינים לפיוניר, קלווין קליין, ארמני, טרוסרדי וורסאצ'ה – באחד מהם לצד קייט מוס.
הוא הדוגמן הישראלי הראשון שהצטלם למגזין "פלייבוי" העולמי.
בסוף 2002 החל לשמש כפרזנטור לחברת ההלבשה "כאוס" למשך שלוש עונות עד 2005.
הופיע בקמפיינים של ליוויי'ס, קרוקר ואורנג', וגם דגמן עבור רונית רפאל.
לאחר הדוגמנות
במאי 2007 פתח חברה עצמאית לקידום מכירות ומסחור חזותי בשם "אובססיב", והוא משמש כמנכ"ל.
חיים אישיים
ב-1998, בגיל 19, במהלך שהותו בארצות הברית, נישא לחברתו האמריקאית ונולדה להם בת.
במהלך השנים ניהל רומנים ומערכות יחסים שלא האריכו ימים עם שרון איילון, מאיה בוסקילה וורד חיימזון, שהייתה הסוכנת שלו בסוכנות יולי.
ב-2005 נישא לדנה לוי, לאחר זוגיות בת שנתיים, לאחר שהכיר אותה על סט התוכנית "אבק כוכבים", שם שימשה מפיקה. להם שתי בנות וכיום הם גרושים. מתגורר בתל אביב.
קומנדקר M325
קומנדקר M325 (באנגלית: AIL M325 Command Car או Commandcar M325, מכונה לעיתים Dodge WC) הוא רכב שטח 4x4 מסוג טנדר (מטענית) צבאי שיוצר בישראל בתעשיות רכב נצרת עילית בין השנים 1972 עד 1989. הקומנדקר הוא טנדר קל וורסטילי שמשמש לתובלה קלה של חיילים וציוד. הקומנדקר יכול לשאת עד 12 חיילים וציוד קשר (כגון רדיו), וכן ניתן להתקין עליו 4 מקלעי מאג 7.62 מ"מ. הרכב מבוסס על שלדת דודג' פאואר ווגן אותו החליף בשירות צה"ל.
דגם זה של הרכב יוצר ברישיון מחברת דודג' ארצות הברית. העיצוב הוא פרי פיתוח ישראלי, אולם יתר המכלולים של הרכב כמו השילדה והמנוע הם מתוצרת ארצות הברית. הדגם החליף רכב משא קודם מתוצרת דודג' שהורכב בישראל ושנקרא WC, ראשי תיבות ל Weapon Carrier. דגם הקומנדקר שנשא נשק כונה נ.נ. - נושא נשק. קודם לכן שימש שם זה את נושא ברן.
בקומנדקר מותקן מנוע בנפח 3.6 ליטר מתוצרת קרייזלר. המייצר כ 100 כוחות סוס.
שימושים
הקומנדקר נודע ברב שימושיות בצה"ל וכן וחברות ממשלתיות בישראל שרכשו אותו. בין השימושים נודע כרכב ביטחון שוטף ("בט"שית"), רכב פיזור הפגנות ("חצצית"), אמבולנס צבאי ("נונונבולנס"), רכב הלוויות צבאי, רכבי סיור במשמר הגבול, כבאית, רכב רס"פ, רכב קשר, רכב פיקוד וחפ"ק, ועוד.
בישראל כיום
בישראל כיום נותרו מספר קומנדקרים בודדים מסוג M325 במצב נסיעה, רובם ככולם מוגדרים כרכבי אספנות. יתר הקומנדקרים בשוק הישראלי יצאו משימוש במרוצת השנים. בצה"ל נגרטו הקומנדקרים שהוחלפו בכלי רכב מודרניים. נדירותו של דגם ה-M325 מתוצרת ישראל הפכה אותו לרכב אספנות מבוקש ומחירו עלה בהתאמה.
פרשת אוגנדה
ממשלת אוגנדה ביצעה עסקת רכש גדולה במיוחד של 600 יחידות קומנדקרים בתעשיות רכב נצרת עילית בעלי הגה ימני. 24 יחידות של קל קומנדקרים ראשונים נמסרו לצבא אוגנדה, אולם בעקבות פרשיית חטיפת המטוס לאנטבה, בוטלה העסקה ומרביתם של כלי הרכב נותרו בישראל והורכבו מחדש עם הגה שמאלי לשימוש צה"ל, על כן בסלנג הצבאי נקראו משאיות קלות אלו בשם נ.נ. אוגנדה.
תפוצה בעולם
הקומנדקר M325 נמכר למדינות רבות בעולם ובהן: בוצואנה, קניה, צ'ילה, פרו וניקרגואה. לאחר פירוק צבא דרום לבנון נתפסו על ידי צבא לבנון כמה עשרות יחידות של הקומנדקר שהיו ברשותו ועברו לשימוש מבצעי בצבא לבנון.
קונור רוברטס
קונור רוברטס (באנגלית: Connor Roberts; נולד ב-23 בספטמבר 1995) הוא כדורגלן ולשי המשחק בעמדת המגן הימני בברנלי.
קריירת מועדונים
רוברטס, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סוונסי סיטי. היה שותף לזכייה של הקבוצה הצעירה בליגת הפיתוח האנגלית בעונת. בספטמבר רוברטס חתם לשלוש שנים בקבוצה הבוגרת.
ב-8 באוגוסט 2015, רוברטס הושאל ליאוביל טאון לחודש. באותו יום ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–3 נגד אקסטר סיטי. בסיום החודש, רוברטס האריך את חוזהו בקבוצה עד לסיום העונה. רוברטס נבחר לכדורגלן הצעיר של השנה ואף קיבל שלושה פרסי שחקן השנה. באוגוסט, רוברטס הושאל לבריסטול רוברס לשישה חודשים. ב-1 באוקטובר 2016 רוברטס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–2 נגד נורת'המפטון טאון. ב-14 ביולי 2017 רוברטס הושאל לשנה למידלסברו, אך במהלך העונה חזר לסוונסי.
ב-6 בינואר 2018 רוברטס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד וולברהמפטון וונדררס במסגרת גביע הליגה האנגלי. ב-29 בספטמבר, רוברטס הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון בניצחון 0–3 נגד קווינס פארק ריינג'רס. ב-3 ביוני 2021, רוברטס נבחר לשחקן השנה של סוונסי סיטי לעונת.
קריירה בינלאומית
רוברטס שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של ויילס.
ב-15 במרץ 2018 רוברטס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק נגד במסגרת גביע סין.
ב-6 בספטמבר 2018 רוברטס הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–4 נגד. ב-16 ביוני 2020 רוברטס הבקיע בניצחון 0–2 נגד במסגרת יורו 2020.
נכלל בסגל נבחרת ויילס לטורניר מונדיאל 2022.
OV (סדרת לוויינים)
OV (באנגלית:  SATAR (SATellite - Atmospheric Research), Orbiting Vehicle or OV) הייתה סדרת לוויינים אמריקאים לחקר אטמוספירה. התוכנית הופעלה על ידי חיל האוויר של ארצות הברית. בשנים 1965–1971 שוגרו 43 לוויינים מהם 37 היו שיגורים מוצלחים. בדרך כלל הלוויינים היו מטען משני במשגר וניצלו יכולת עודפת של שיגור.
OV1
הסדרה התבססה על לוויין שפותח ושוגר ב-2 בפברואר 1961 והיה בצורת צינור. הוא ניצל יכולת עודפת של משגר כמטען משני. בשנת 1963 נחתם חוזה עם ג'נרל דיינמיקס. מכיוון שמשגר לוויינים וחלליות "אטלס" לטיסה תת-מסלולית כבר היה מנוצל, הלוויינים הראשונים היו מצוידים במנוע בוסטר שהיה מעביר אותם למסלול. על הלוויינים הראשונים הותקן פאנל סולארי שהספקו היה 22 ו"ט. עלות השיגור הייתה 1.25 מיליון $ לשיגור.
בעזרת לווייני הסדרה בוצעו מספר ניסויים והתגלה שדה חשמלי סביב כדור הארץ.
OV2
במקור הלוויינים היו מיועדים ללוויינים מסדרה ולה. כאשר יעוד זה בוטל הם הוסבו לחקר האטמוספירה. הלוויינים נבנו על ידי נורת'רופ. הם צוידו בפאנל סולארי שנתן הספק 63 ו"ט.
OV3
בניגוד ללווייני הדגמים הקודמים, לוויינים אלו היו מטען ראשי של המשגר. הלוויינים נבנו על ידי Space General. הם צוידו בפאנל סולארי שנתן הספק 30 ו"ט.
OV4
הלוויינים היו צריכים לתמוך בתוכנית מאוישת של חיל האוויר. הם תוכננו במעבדת המחקר של חיל האוויר נמסרו לבנייה לחברה Raytheon Technologies
OV5
הלוויינים שוגרו כמטען משני של משגר. הלוויינים נבנו על ידי TRW Inc.
יבגני נאייר
יבגני נאייר (ברוסית: Наер, Евгений Юрьевич; נולד ב-22 ביוני 1977) הוא שחמטאי יהודי-רוסי, בדרגת רב אמן.
נכון ליוני 2019, מדורג במקום ה-63 בעולם וה-15 ברוסיה לפי מד כושר.
ביוגרפיה
נאייר נולד במוסקבה, רוסיה והחל לשחק שחמט בגיל חמש עם אביו. בשנת 1997 הוא השתתף באליפות העולם בשחמט לנוער עד גיל 20 וסיים במקום השביעי (ניצח טל שקד).
בשנת 2002 הוא זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה (ביחד עם גנדי זייצ'יק).
בשנת 2015 זכה באליפות אירופה בשחמט ליחידים, שהתקיימה בירושלים, לאחר שצבר 8 וחצי נקודות מתוך 11 אפשריות.
בשנת 2017 שיחק בליגה הלאומית בישראל.
ינס סקואו
ינס כריסטיאן סקואו (דנית: Jens Christian Skou; 8 באוקטובר 1918 - 28 במאי 2018) היה רופא, ביוכימאי וביופיזיקאי דני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1997 (לצד פול בויר וג'ון ווקר) על גילוי האנזים מעביר היונים, משאבת נתרן-אשלגן (Na+/K+-ATPase).
חייו
סקואו נולד בלמביג שבדנמרק למשפחה אמידה. אביו היה סוחר עצים ופחם. סקואו למד רפואה באוניברסיטת קופנהגן ובשנת 1954 קיבל תואר דוקטור. ב-1947 החל לעבוד באוניברסיטת אורהוס ובשנת 1977 הוסמך כפרופסור לביופיזיקה. ב-1988 סיים את עבודתו באוניברסיטת אורהוס, אך הוא שמר על משרדיו במחלקה לפיזיולוגיה (שכיום הם חלק מהמחלקה לביורפואה).
בשנות ה-50 של המאה ה-20 גילה סקואו את משאבת הנתרן-אשלגן. גילויו התפרסם בספרות המדעית ב-1957. היה זה צעד חשוב בהבנת מנגנוני ההובלה של יונים אל תוך תאים והחוצה מהם. על היותו ראשון המגלים של אנזים הובלת יונים, הוענק לסקואו ב-1997 פרס נובל לכימיה.
סקואו נפטר ב-28 במאי 2018.
ההתאחדות האנגלו-יהודית
היסטוריה
התאחדות הוקמה באספה ב-2 ביולי 1871 בלונדון. תוך שנים ספורות הוקמו סניפים של הארגון במנצ'סטר, ברמינגהאם ובליברפול. בשנת 1900 כבר היו להתאחדות כ-36 סניפים ברחבי האימפריה הבריטית. פרופסור יעקב ויילי נבחר כנשיא הראשון של ההתאחדות. אחריו כיהן בתפקיד הברון הנרי דה וורמס, שעמד בראש הארגון כ-14 שנים.
הארגון מוציא לאור ביטאון בשם "AJA Today".
אלסנדרו פלורנצי
אלסנדרו פלורנצי (באיטלקית: Alessandro Florenzi; נולד ב-11 במרץ 1991 ברומא, איטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת מילאן ובנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים
פלורנצי גדל במחלקת הנוער של רומא, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים בניצחון 1–3 על קבוצת סמפדוריה ב-22 במאי 2011, כאשר החליף את פרנצ'סקו טוטי. בקיץ 2011, פלורנצי הושאל לקבוצת הסרייה ב', קרוטונה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קרוטונה בסוף אוגוסט, כאשר הוא מבקיע את השער היחיד בהפסד 1–2 לליבורנו. בסוף יוני 2012, קרוטונה החליטה לממש את אופציית הרכישה של חצי מכרטיסו של פלורנצי, אך שבועיים מאוחר יותר רומא החליטה לרכוש בחזרה את חצי כרטיסו של פלורנצי בעבור סכום הגבוה במיליון יורו מהסכום הראשוני ששולם. כשחזר לרומא, פלורנצי הבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 1–3 על אינטר בתחילת חודש ספטמבר.
ב-16 בספטמבר 2015 הבקיע שער ממרחק של 45 מטרים, במשחק ליגת האלופות נגד ברצלונה שהסתיים בתיקו 1-1. השער היה אחד המועמדים הסופיים לפרס שער השנה של פיפ"א על שם פרנץ פושקש.
ב-30 בינואר 2020 הושאל פלורנצי לולנסיה עד לסוף העונה.
ב-11 בספטמבר 2020 הושאל פלורנצי לפריז סן ז'רמן עד לתום העונה.
ב-21 באוגוסט 2021 הושאל פלורנצי למילאן לעונה אחת. ביולי 2022 נרכש על ידי המועדון.
נבחרת איטליה
ב-6 בספטמבר 2011, פלורנצי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה בכדורגל עד גיל 21 במסגרת ההעפלה לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בניצחון 0–3 על הונגריה. חודש לאחר מכן, פלורנצי מצא את עצמו מבקיע את שערו הראשון בניצחון 2–7 על ליכטנשטיין. באמצע נובמבר, פלורנצי ערך את הופעת הבכורה במדי הכחולים בהפסד 1–2 לצרפת במשחק ידידות.
קבוצתיים
מילאן
לפידות קפיטל
לפידות קפיטל בע"מ (לשעבר: לפידות חברת מחפשי נפט לישראל) המוכרת בשם המקוצר לפידות היא חברה ישראלית שניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב ועוסקת בביצוע קידוחי נפט ומים, והשקעות בחברות שונות.
היסטוריה
לפידות נוסדה בשנת 1959 בשם "לפידות חברת מחפשי נפט לישראל בע"מ", כאיחוד בין שתי חברות לחיפושי נפט, "לפידות - חברה ישראלית לנפט בע"מ" וחברת "מחפשי נפט בישראל בע"מ". חברת "לפידות - חברה ישראלית לנפט בע"מ" הוקמה בשנת 1952 על ידי אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן, וחברת מקורות. חברת "מחפשי נפט בישראל בע"מ" הוקמה על ידי סולל בונה, יקותיאל פדרמן ומשקיעים נוספים. שתי החברות הקימו שותפות בשם "מצדה" שב-2 בנובמבר 1953 החלה בקידוח הראשון לחיפושי נפט שנערך במדינת ישראל ליד סדום ונקרא "מזל 1". בקידוח נמצא מים ולא נפט והשותפות המשיכה בקידוחים נוספים בהר הנגב ובנגב המערבי. ב-1954, בוצע קידוח ליד קיבוץ בארי שהגיעה לעומק 4 ק"מ ללא תוצאות והופסק. באוגוסט 1955 החל בקידוח בסמוך לכפר הערבי חוליקאת. בערב יום ה‘ 22 בספטמבר 1955 נמצא נפט בקידוח ובבוקר יום שישי, הוצאו צינורות הקידוח ונפט פרץ מעומק של 1,515 מטרים. ב-25 בנובמבר 1955 הגיעה לראשונה נפט משדה הנפט חלץ לבתי הזיקוק לנפט בחיפה.
כבר באוקטובר 1955 החלו דיונים על איחוד "לפידות" ו"מחפשי נפט" ובמקביל גיסו כספים לשותפות בחו"ל. ב-1957 הוסכם על איחוד האיחוד הושלם ב-1960.
בשנת 1963 נרשמו לראשונה ניירות הערך של החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובשנת 1982 הופסק המסחר במניות עקב סחירותן הנמוכה. במהלך שנת 1963 רכשה מדינת ישראל כ-45% מהון המניות של החברה ובמהלך השנים לאחר מכן הגדילה המדינה את שליטתה בחברה כך שהחברה הפכה לחברה ממשלתית.
בשנת 1996 החברה הופרטה ונרכשה תמורת 10 מיליון דולר על ידי איש העסקים ברוס רפופורט שמכר בנובמבר 2000 את השליטה בה לידי איש העסקים יעקב לוקסנבורג תמורת 8.6 מיליון דולר. לאחר המכירה החברה המשיכה בפעילות הפקת הנפט. בשנת 2004 קמה שותפות מוגבלת בשם לפידות-חלץ המתמקדת בחיפושי נפט, לאו דווקא באזור חלץ.
לאחר שהחיפושים לא נשאו פרי, תבע בשנת 2010 מינהל מקרקעי ישראל את לפידות בסך 31.5 מיליון שקל על שימוש בשטח ללא אישור מאז 2007. זאת משום שעסקה בשדה הנפט, לטענת המינהל, בהטמנת פסולת ולא בהפקת נפט, בניגוד לזיכיון הממשלתי אותו קיבלה ועל פיו מותר לה לבצע בשטח פעילות הפקת נפט בלבד.
בינואר 2020 הושלם הסדר חוב לחברת אפריקה ישראל להשקעות, שכלל את הפיכת החברה לחברה פרטית ומכירתה לחברת "לפידות קפיטל" (80%) ולחברת אלטשולר שחם גמל ופנסיה (20%).
במאי 2012 לפידות רכשה אג"ח של סאני אלקטרוניקה וסקיילקס ב-35 מיליון שקל. במרץ 2015 לפידות מכרה את מלוא החזקותיה בחברת Decell.
בעלי עניין
יושב ראש ובעל השליטה בחברה הוא יעקב לוקסנבורג שמחזיק כ-85% ממניות החברה.
פרנץ מירטס
פרנץ מירטס (בהולנדית: Franz Meerts; 1836 – 1896) היה צייר בלגי שנודע בסצנות הפנים שלו, סצנות הז'אנר, טבע דומם ונופיו. הוא היה פעיל גם כסופר ומוציא לאור.
ביוגרפיה
פרנץ מירטס נולד בגנט. הוא למד בעיר הולדתו באקדמיה לאמנויות יפות. מאוחר יותר עבר לבריסל, שם למד בסטודיו הפרטי לאמנות של יאן פורטלס, צייר בולט של סצנות ז'אנר, סיפורי תנ"ך, נופים, פורטרטים ונושאים מזרחיים ומייסד האסכולה האוריינטליסטית הבלגית. פורטלס הכשיר בסטודיו הפרטי שלו לאמנות את הדור הבא של ציירים בלגים.
מירטס הוזמן על ידי ממשלת בלגיה לנסוע לספרד ולאיטליה כדי להעתיק את יצירותיהם של המאסטרים הגדולים. לרגל נסיעות אלה, הוא למד את טכניקת הפרסקו. הוא גם קיבל הזמנה ממועצת העיר לוון להעתיק יצירות עבור בית העירייה. הוא השלים את העבודות בשנים 1890–1899. את שנות חייו האחרונות הקדיש לשחזור ציורי הקיר של כנסיית פטרוס הקדוש באנדרלכט (בריסל).
מירטס היה המייסד השותף של שתי אגודות אמנים בבריסל. הראשונה הייתה L'Union des Arts שהתקיימה מ-1876 עד 1885 וארגנה תערוכות קבוצתיות של יצירות של אמנים חזותיים. שלוש מתערוכות אלה נערכו, כולן בסטודיו האישי של מירטס. הן לא היו מוצלחות במיוחד.
לאחר מכן, פרנץ מירטס ייסד אגודה חדשה לאמנים צעירים, שקיבלה את השם ההולנדי "פורוורד" ('קדימה') בשנת 1885. מייסד שותף אחר היה לואי בארטה.
הסלון הראשון של ״פורוורד״ נערך בשנת 1885 במרכז בריסל. בשנת 1888, "פורוורד" הציגה במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה בבריסל. האגודה חדלה מלהתקיים ב-1893.
הוא היה מחבר שותף של "La Belgique illustrée", היסטוריה מאוירת וסקירה של בלגיה.
פרנץ מירטס מת במאי 1896 בבריסל.
פיתונים בורמזיים בפלורידה
פיתונים בורמזיים (שם מדעי: Python bivittatus) הם נחשים שנפוצים בדרום-מזרח אסיה. עם זאת, מאז סוף המאה ה-20 הם הפכו למין פולש ואוכלוסייה מבוססת ומתרבה בדרום פלורידה. אף על פי שנראו לראשונה פיתונים בורמזיים בפארק הלאומי אוורגליידס בשנות התשעים, הם לא הוכרו רשמית כאוכלוסייה מתרבה עד שנת 2000. מאז, מספר תצפיות הפיתון גדל באופן אקספוננציאלי עם למעלה מ-300 תצפיות בין השנים 2008 ל-2010.
פיתונים בורמזיים טורפים מגוון רחב של ציפורים, יונקים ומיני תנינים המצויים באוורגליידס. ירידות בולטות בכמה מינים של יונקים חפפו מרחבית וזמנית עם ריבוי הפיתונים בדרום פלורידה, דבר המצביע על ההשפעה ההרסנית כבר על בעלי חיים מקומיים. אף על פי שזיהוי הנמוך של פיתונים מקשה על אומדני האוכלוסייה, רוב החוקרים מציעים שלפחות 30,000 וככל הנראה למעלה מ-300,000 פיתונים כבר מצויים בדרום פלורידה, וכי אוכלוסייה זו רק תמשיך לגדול. ייבוא הפיתונים הבורמזיים נאסר בארצות הברית בינואר 2012 על ידי מחלקת הפנים של ארצות הברית.
השפעת הפלישה
פיתונים בורמזיים מסווגים כמין פולש במדינת פלורידה. הם משבשים את המערכת האקולוגית בכך שהם טורפים מינים מקומיים, מונעים ממינים מקומיים מזון או משאבים אחרים או משבשים את האופי הפיזי של הסביבה. הם דומים בגודלם או אפילו גדולים יותר מהנחשים המקומיים ומגיעים במהירות לגדלים המפחיתים את סיכוייהם להיטרף. עם זאת, חשוב לציין שהם לעיתים קרובות מותקפים ונטרפים על ידי האליגטור האמריקני כאשר הם פולשים לטריטוריה שלו.
קאמרטה אקדמיקה זלצבורג
קאמרטה אקדמיקה זלצבורג (בגרמנית: Camerata Salzburg) היא תזמורת קאמרית אוסטרית השוכנת בזלצבורג, אוסטריה. אולם הקונצרטים העיקרי של הקאמרטה הוא מוצרטאום זלצבורג.
פיתונים בורמזיים בפלורידה
השפעת הפלישה
פוטנציאל הרבייה הגבוה, ההגעה המהירה לבגרות מינית ואריכות החיים של פיתונים בורמזיים מקשים לשלוט בגודל האוכלוסייה. נקבה טיפוסית מייצרת מקבץ של בין עשרים לחמישים ביצים פעם בשנתיים, ויכולה לחיות עשרים שנה ומעלה.
קאמרטה אקדמיקה זלצבורג
ברנרד פאומגרטנר ייסד את ההרכב בשנת 1952 בשם Camerata Academica des Mozarteums Salzburg, וכלל בה את עמיתיו המורים והסטודנטים מן ה"מוצרטאום". הוא כיהן כמנהל האנסמבל וכמנצחהו הראשי בפועל עד מותו בשנת 1971. אנטוניו ג'ניגרו התייצב בראש הקאמרטה בשנת 1974, השנה שבה בוצעה סדרת המנויים הראשונה בזלצבורג. שנדור וג כיהן כמנצח הראשי של הקאמרטה מ-1978 עד מותו ב-1997. רוג'ר נורינגטון התמנה למנצח הראשי של הקאמרטה בשנת 1997 והחזיק במשרה עד 2006. במהלך כהונתו שם נורינגטון דגש רב יותר על נוהלי ביצוע אותנטי. לאונידס קבקוס היה אמן אורח ראשי של הקאמרטה מ-2001 עד 2006, ומנהל האמנותי מ-2007 עד פרישתו ביולי 2009, בטענת "חוסר יציבות בהנהלת התזמורת". ביוני 2011, מונה לואי לאנגרה למנצח הראשי השישי של הקאמרטה, מינוי שנכנס לתוקף בספטמבר 2011, בחוזה התחלתי ל-5 עונות.
קאמרטה זלצבורג הוציאה הקלטות מסחריות לחברות כמו דקה, וורנר קלאסיקס.
פיתונים בורמזיים בפלורידה
השפעת הפלישה
בנוסף, כטורפי-על בעלי תזונה מגוונת, פיתונים בורמזיים תוקפים מגוון רחב של קבוצות טקסונומיות. לפיכך, הם אינם תלויים במין טרף ספציפי. הדרישות התזונתיות הגמישות של פיתונים בורמזיים מאפשרות להם לשרוד לפרקי זמן ארוכים ללא אוכל, אך כאשר הטרף זמין, הם אוכלים באופן קבוע. כתוצאה מכך, פיתונים בורמזיים מהווים איום גדול על חיות הבר, ובפרט על יונקים בגודל בינוני.
הירידה הדרסטית שחלה באוכלוסיות של יונקים שונים ברחבי אוורגליידס עשויה להיות קשורה להתרבות הפיתונים. השוואה בין סקרי דרכים שנערכו בשנים 1996–1997 (לפני ההתפשטות) ובשנים 2003–2011 (לאחר ההתפשטות) הצביעה על ירידה של בין 88% ל 100% בתדירות התצפיות של דביבונים, אופוסומים, שונרים מצויים, ארנבים, שועלים ומיני יונקים אחרים. ירידות אלה תואמות את הגאוגרפיה המרחבית של התפשטות הפיתון. מאידך, ידוע כי רוב המינים הללו גדלו במספרם בעקבות הפרעה אנושית. אוורגליידס הוא אזור של שטחי ביצות סובטרופיות המרכיבות את השליש התחתון של חצי האי פלורידה. רק 25% מהאוורגליידס המקוריים נותרו מוגנים בתוך הפארק הלאומי של אוורגליידס (ENP). האקלים של דרום פלורידה ומיקומו של אוורגליידס, מוקפים באזור מטרופולין ממזרח, נאפולי ממערב ומפרץ פלורידה מדרום, הופכים אותו לפגיע במיוחד להתפשטות של מינים אקזוטיים. מיאמי, במיוחד, היא המרכז לסחר בחיות מחמד אקזוטיות בארצות הברית. אף על פי שמקורם המדויק של פיתונים בורמזיים באוורגליידס אינו ידוע, סביר להניח שרבים היו בעבר חיות מחמד ששוחררו על ידי בעלים שהתקשו לטפל בהם. אולם, רוב החוקרים מסכימים שאוכלוסיית הפיתונים גדלה במיוחד לאחר הוריקן אנדרו. ההוריקן הרס מתקן לגידול פיתונים, ושחרר מספר עצום של פיתונים לביצות הסמוכות. בדיקה גנטית שנערכה לפיתונים בורמזיים שנדגמו בפארק הלאומי אוורגליידס הראתה שהאוכלוסייה נבדלת מבחינה גנטית מפיתונים שנדגמו באזור המחיה המקורי שלהם, אך בקרב אוכלוסיית אוורגליידס, יש מגוון גנטי קטן.
בשנת 2001 החל הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ניתוח תקופתי בן עשר שנים של 400 פיתונים שנלכדו באוורגליידס. הסקר זיהה קשרים גנטיים סבוכים בין הנחשים שנתפסו, וגילה שחלק מהפיתונים באוורגליידס הם בני כלאיים. 13 מתוך 400 הפיתונים שנבדקו היו בעלי חתימות גנטיות של פיתון הסלעים ההודי בתוך ה-DNA שלהם. פיתון הסלעים ההודי ידוע כזן קטן יותר, מהיר ותוקפני יותר מהפיתון הבורמזי. ניתן לשער כי הכלאה זו מאפשרת למין ההיברידי הפולשני להסתגל במהירות רבה יותר למערכת האקולוגית של אוורגליידס.
קשה להעריך את גודלה של אוכלוסיית הפיתונים הבורמזיים באוורגליידס בגלל אופיו החשאי של מין זה, ובגלל היכולת המוגבלת לבצע הערכה בשיטה המסורתית של לכידת בעלי חיים, סימונם ושחרורם. לשחרר מחדש פיתונים שנלכדו נראה כמנוגד למטרה העיקרית שהיא הפחתת מספרם.
אופניים במשחקים האולימפיים
מרוצי אופניים נערכים במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896). המרוצים הם מרוצי מהירות ואינם כוללים תחרויות קפיצה. באולימפיאדת טוקיו (2020) הוסף תחרות הרכיבה בסגנון חופשי. בראשית המשחקים נערכו מרוץ אופני כביש וחמישה מרוצי אופני מסלול. כיום, המרוצים כוללים חמישה סוגים:
היסטוריה
באולימפיאדת אתונה (1896) נערכו חמישה מרוצים של אופני מסלול: ספרינט (2 ק"מ), מרוץ נגד השעון (למרחק של שליש קילומטר, לעומת קילומטר שהונהג בהמשך), מרוץ 10 ק"מ, מרוץ 100 ק"מ ומרוץ 12 שעות. את שני המרוצים האחרונים סיימו שני רוכבים בלבד, והמנצחים בהם היו הצרפתי לאון פלאמנג והאוסטרי אדולף שמאל, בהתאמה. בנוסף, נערך מקצה אחד של מרוץ אופני כביש, למרחק של 87 ק"מ. הרוכב הצרפתי פול מאסון ניצח בשלושה מהמרוצים - ספרינט, מרוץ נגד השעון ועשרה ק"מ.
באולימפיאדת פריז (1900) נערכו רק שני מרוצים, שניהם של אופני מסלול: ספרינט ו-25 ק"מ. גם באולימפיאדת סנט לואיס (1904) נערכו רק מרוצים של אופני מסלול, אך מספרם עלה לשבעה. מאחר שבארצות הברית לא נהוגה השיטה המטרית, ועוד לא הונהגה רגולציה עולמית אחידה בענף, המרחקים נקבעו במיילים: רבע מייל, שליש מייל, חצי מייל, מייל, שני מייל, חמישה מייל ו-25 מייל. כל הרוכבים שהשתתפו במשחקים היו אמריקאים. מרקוס הארלי ניצח בארבעת המרוצים הקצרים, וזכה במדליית ארד במרוץ לשני מייל, וברטון דאונינג ניצח במרוצים לשני מייל ו-25 מייל, וזכה ב-3 מדליות כסף ומדליית ארד אחת בארבעה מרוצים נוספים.
באולימפיאדת לונדון (1908) שוב השתנו המרחקים, ונערכו מרוצים ל-660 יארד, 5 ק"מ, 20 ק"מ ו-100 ק"מ. גמר מרוץ הספרינט נפסל, ולא חולקו בו מדליות. בנוסף, נערכו מרוץ אופני טנדם ומרוץ מרדף לנבחרות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערכו אותן תחרויות אופני כביש, וכן הוחזרו תחרויות אופני המסלול. הן כללו מרוץ ספרינט, מרוץ 50 ק"מ, מרוץ אופני טנדם ומרוץ מרדף קבוצתי. באולימפיאדת פריז (1924) נערכו התחרויות במתכונת דומה.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) שונתה מתכונתם של מרוצי אופני הכביש, ובמקום מרוצים נגד השעון נערך מרוץ רגיל. במקרה שבו היו שלושה רוכבים מאותה מדינה, נחשבו תוצאותיהם במרוץ זה גם לשם דירוג קבוצתי, שנוצר מצירוף התוצאות אותן השיגו. גם במרוצי המסלול נערכו שינויים: המירוץ ל-50 ק"מ בוטל, ובמקומו נוסף מרוץ נגד השעון, למרחק של קילומטר אחד.
השינוי הבא במתכונת התחרויות נערך רק באולימפיאדת רומא (1960), אז הוחלף מרוץ אופני הכביש הקבוצתי במירוץ קבוצתי נגד השעון. באולימפיאדת טוקיו (1964) נוספה תחרות נוספת במרוצי המסלול - מרוץ מרדף אישי. אולימפיאדת מינכן (1972) הייתה האחרונה בה נערך מרוץ אופני טנדם, והוא בוטל החל מאולימפיאדת מונטריאול (1976).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) החלו גם נשים להתחרות במרוצי אופניים. בשלב זה הן התחרו בתחרות אחת בלבד, מרוץ אופני כביש ליחידות, והאלופה האולימפית הראשונה בהיסטוריה בענף הייתה האמריקאית קוני קרפנטר. כמו כן, נוספה תחרות במרוצי אופני המסלול לגברים, מרוץ נקודות. באולימפיאדת סיאול (1988) החלו נשים להתחרות גם במרוץ אופני מסלול, במרוץ ספרינט בלבד, ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) החלו להתחרות גם במרוץ מרדף אישי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) נערכו לראשונה מרוצי אופני הרים, הן לגברים והן לנשים. בנוסף, נערכו שינויים במתכונתן של יתר התחרויות. נוספו שני מקצים חדשים לנשים: מרוץ נקודות באופני מסלול ומרוץ נגד השעון באופני כביש. אצל הגברים, המרוץ הקבוצתי נגד השעון באופני כביש הומר במרוץ אישי, לראשונה מאז אולימפיאדת פריז (1924).
באולימפיאדת סידני (2000) נוספו ארבע תחרויות חדשות במרוצי המסלול. שלושה מקצים נוספו בתחרויות הגברים: מרוץ מדיסון, קיירין וספרינט קבוצתי. הנשים החלו להתחרות גם במרוץ נגד השעון ל-500 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נערכו לראשונה מרוצי אופני BMX, לגברים ולנשים. המרוצים נגד השעון באופני מסלול, הן לגברים והן לנשים, בוטלו ולא נערכו עוד. החל מאולימפיאדת לונדון (2012) הונהגו מספר שינויים נוספים במרוצי המסלול, שיצרו שוויון בין תחרויות הגברים והנשים. מספר התחרויות לגברים צומצם מ-7 ל-5: בוטלו מרוצי המדיסון, הנקודות והמרדף האישי, ונוסף מרוץ אומניום. אצל הנשים עלה מספר התחרויות מ-3 ל-5: בוטלו מרוצי הנקודות והמרדף, ונוספו מרוצי קיירין, אומניום, מרדף קבוצתי וספרינט קבוצתי.
שיטת התחרויות
התחרויות כיום כוללות 10 מרוצי אופני מסלול (ספרינט אישי, ספרינט קבוצתי, קיירין, מרדף קבוצתי ואומניום, הכל לגברים ולנשים), 4 מרוצי כביש (מרוץ רגיל ומרוץ נגד השעון, לגברים ולנשים), שני מרוצי אופני הרים (לגברים ולנשים) ושני מרוצי אופני BMX (לגברים ולנשים)
אופני מסלול
במרוצי אופני המסלול רשאי להשתתף רוכב אחד (או נבחרת אחת) מכל מדינה.
מרוצי הספרינט כוללים שני שלבים מוקדמים, שבהם שני רוכבים מתחרים זה מול זה (או שלושה, אם יש מספר אי-זוגי של משתתפים). אחרי כל אחד מהשלבים יש שלב ניחומים, המקנה לרוכבים שהפסידו הזדמנות נוספת. משלב רבע הגמר ואילך נערכת ההתמודדות בשיטת נוקאאוט. המנצח בגמר זוכה במדליית זהב, המפסיד במדליית כסף, ושני המפסידים בחצאי הגמר מתחרים על מדליית הארד. בנוסף, נערכים מרוצי דירוג על מקומות 5 עד 8 ו-9 עד 12, שבהם מתחרים ארבעה רוכבים זה מול זה. בתחרות הקבוצתית משתתפות בסיבוב המוקדם 10 נבחרות בנות שלושה רוכבים כל אחת. 8 הנבחרות שהשיגו את התוצאות הגבוהות ביותר מעפילות לסיבוב הבא. שתי הראשונות בסיבוב זה מתחרות זו מול זו על מדליית הזהב, והשתיים שדורגו במקום השלישי והרביעי מתחרות על מדליית הארד.
במרוץ הקיירין מתחרים הרוכבים במקצים של שישה. שני הראשונים בכל מקצה מעפילים לחצי הגמר, והיתר ממשיכים למקצי ניחומים, המקנים להם הזדמנות נוספת. שלב חצי הגמר מורכב משני מקצים של שישה רוכבים. השלושה הראשונים בכל מקצה מעפילים לשלב הגמר, והיתר מתחרים על מקומות 7 עד 12.
במרוץ המרדף הקבוצתי מתחרות עשר נבחרות בנות ארבעה רוכבים. שמונה הנבחרות עם התוצאות הטובות ביותר מעפילות לשלב הבא. לאחר הסיבוב השני, ממשיכות שתי הנבחרות עם התוצאות הטובות ביותר לשלב הגמר, השתיים שדורגו במקום השלישי והרביעי מתחרות על מדליית הארד, והיתר ממשיכות למרוצי דירוג על מקומות 6-5 ו-8-7.
מרוץ האומניום כולל שישה מרוצים שונים. כל רוכב מקבל ניקוד בסיומו של כל מרוץ בהתאם לדירוג שלו באותו מרוץ (רוכב שסיים במקום השלישי מקבל 3 נקודות, רוכב שסיים במקום השביעי מקבל 7 נקודות, וכן הלאה). הרוכב שלאחר המרוץ השישי מספר הנקודות שלו הוא הנמוך ביותר, הוא המנצח.
אופני כביש
במרוץ אופני הכביש אין מגבלה על מספר המשתתפים מכל מדינה. מדובר במסלול ארוך, שאינו קבוע (באולימפיאדת לונדון (2012) היה אורכו 250 ק"מ לגברים ו-140 ק"מ לנשים), ועל כן נערך שלב אחד בלבד.
במרוץ נגד השעון רשאים להשתתף לכל היותר שני רוכבים מכל המדינה. גם מרוץ זה כולל שלב אחד בלבד, ואורך המסלול אינו קבוע. באולימפיאדת לונדון היה אורכו 44 ק"מ לגברים ו-29 ק"מ לנשים.
אופני הרים
במרוץ אופני הרים רשאים להשתתף לכל היותר 3 רוכבים מכל מדינה. המרוץ כולל שלב אחד בלבד, במסלול שאורכו אינו קבוע.
אופני BMX
בתחרות הגברים משתתפים 32 רוכבים, ולכל היותר שלושה מכל מדינה. בשלב מקדים מתחרים הרוכבים נגד השעון. בהתאם לדירוגם בשלב זה, הם מחולקים לארבעה מקצי רבע גמר, שבכל אחד מהם שמונה רוכבים. כל מקצה רבע גמר כולל חמישה סבבים. שני הרוכבים שדורגו ראשונים לאחר הסבב השלישי, מעפילים אוטומטית לחצי הגמר, ואינם נדרשים להתחרות בשני הסבבים הנותרים. לאחר הסבב החמישי, מעפילים לחצי הגמר שני רוכבים נוספים מכל מקצה. שלב חצי הגמר כולל שני מקצים של שמונה רוכבים. בכל מקצה נערכים שלושה סבבים, ובסיומם מעפילים ארבעת הראשונים לשלב הגמר. בשלב הגמר מתחרים שמונה רוכבים, והוא כולל סבב אחד בלבד.
בתחרות הנשים משתתפות 16 רוכבות, ולכל היותר שתיים מכל מדינה. גם כאן נערך שלב דירוג מקדים, אך לא נערך שלב רבע גמר, והשלב הבא הוא שלב חצי הגמר. שלב זה, וכן שלב הגמר, נערכים במתכונת דומה לזו של הגברים.
המשחקים האולימפיים לנוער
מרוצי האופניים הם חלק מהתוכנית של המשחקים האולימפיים לנוער מראשיתם. באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) נערך מרוץ משולב של צוותים מעורבים שהורכב ממרוצי משנה בהתאם לסוגים השונים. כל צוות הורכב משלושה בנים ובת אחת. כל אחד משלושת הבנים נדרש להשתתף באחד מהמרוצים (הרים, BMX ומירוץ נגד השעון באופני כביש) בעוד הבת נדרשה להשתתף בשלושת המרוצים. כל שלושת הבנים נדרשו להשתתף במירוץ אופני הכביש. בסוף כל תת-מרוץ הרוכב קיבל ניקוד, שיכל להיות חיובי או שלילי. הצוות הזוכה במירוץ המשולב הוא הצוות עם מעט הנקודות.
באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014) המירוץ חולק לשני מרוצים נפרדים לבנים ולבנות. כל צוות מורכב משני רוכבים מאותו מגדר המתחרים יחדיו. כל אחד מחברי הצוות נדרש להשתתף בשני מרוצים כאשר רק אחד מחברי הצוות מתחרה (BMX, הרים, מרוץ נגד השעון באופני כביש ומירוץ פסילה ישירה באופני הרים). בנוסף, רק בתחרות הבנים, שני חברי הצוות נדרשים להשתתף במירוץ אופני הכביש. כמו כן, המירוץ המשולב של הצוותים המעורבים הורכב ממרוצי משנה באופני כביש ואופני הרים. כל צוות הורכב משני בנים ושתי בנות. כאשר בכל תת-מרוץ נדרשו להשתתף בן ובת מהצוות. עבור מדינות שהעפילו לאולימפיאדה רק צוות בנים או רק צוות בנות בוצעה הגרלה להרכבת נבחרות מלאומים מעורבים במירוץ. שינוי נוסף היה בשיטת הניקוד. בסוף כל תת-מרוץ חולק ניקוד חיובי, כאשר הצוות הזוכה במירוץ הוא הצוות עם מרבית הנקודות.
רוכבים ישראלים במשחקים האולימפיים
חמישה רוכבי אופניים ישראלים ייצגו את ישראל במשחקים האולימפיים. הנרי אוחיון ויצחק בן דוד היו הראשונים לעשות זאת, באולימפיאדת רומא (1960) והתחרו במרוץ אופני כביש. 56 שנים חלפו עד שייצגו את ישראל רוכבי אופניים נוספים, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). שני בלוך הייתה האישה הראשונה שמייצגת את ישראל בענף, אף היא במרוץ אופני כביש, ושלומי חיימי התחרה במרוץ אופני הרים. באולימפיאדת טוקיו (2020), ייצגו את ישראל שני רוכבי אופניים, בשלוש תחרויות. שלומי חיימי התחרה בשנית במרוץ אופני הרים, ועומר שפירא התחרתה במרוץ אופני כביש ומירוץ נגד השעון.
המשחקים האולימפיים
לאורך השנים זכו רוכבי אופניים מ-44 מדינות במדליות אולימפיות. המדינות המובילות בענף הן צרפת, איטליה ובריטניה.
המשחקים האולימפיים לנוער
לאורך השנים זכו רוכבי אופניים מ-6 מדינות במדליות אולימפיות במשחקים האולימפיים לנוער.
אפרים פריי
אפרים פְרַיְי (גרמנית: Ephraim H. Frei; 2 במרץ 1912 – 22 בדצמבר 2006) היה פרופסור ישראלי לאלקטרוניקה במכון ויצמן למדע.
חייו
אפרים היינריך פריי נולד בווינה שבאוסטריה. בשנים 1935–1937 היה יועץ טכני בבית חרושת לסוללות חשמליות, ובשנת 1936 קיבל תואר דוקטור לפיזיקה באוניברסיטת וינה. לאחר שעלה לארץ ישראל עבד בשנים 1940–1945 באוניברסיטה העברית בירושלים.
פריי היה חבר "ההגנה", וכמתנדב לצבא הבריטי היה אחראי על תחנות הרדיו בארץ ישראל, במצרים וביוון ועשה שימוש בשירותו באירופה לבניית משדרי רדיו עבור עלייה ב'. לאחר קום המדינה, עבד שנתיים כמנהל המחלקה לאלקטרוניקה באגף המחקר של משרד הביטחון. בשירותו בחיל המדע פיתח את ה"כלב" — עגלה עמוסה חומרי נפץ שנווטה באמצעות רדיו, ועסק בפתוח מכשירי ראייה בלילה. לאחר מכן יצא ללימודים בארצות הברית במכון למחקר מתקדם של אוניברסיטת פרינסטון. עם שובו בשנת 1952, הצטרף למכון ויצמן למדע והיה מעורב בפיתוח הוויצאק. מאוחר יותר התמנה לראש המחלקה לאלקטרוניקה ועמד בראשה עד 1977.
תחום התמחותו היה בשדה המחקר החדש באותה עת של פריטיס (חומרים מגנטיים אל-מתכתיים). בין המצאותיו במכון ויצמן היו מכשיר האלקטרו אנצפלוגרף למדידת תגובות חשמליות של המוח, מגביר מגנטי, וכן פיתוח תכונה מגנטו-רזיסטיבית להטבת הולכת חשמל בקרבת שדה מגנטי. מאוחר יותר החל לחקור שימוש בשיטות אלקטרומגנטיות בשדה הרפואה ובעבודתו זו המציא את הפוד, מתקן המוחדר למערכת כלי הדם ומונחה לתוכה על ידי שליטה אלקטרומגנטית חיצונית, ופיתח מכשיר לגילוי סרטן שד באמצעות מדידות של תכונות דיאלקטריות.
בשנת 1948 נישא ליעל רוזנפלד, ובאותה שנה עברו בני הזוג לרחובות. יעל, בעלת תואר שלישי, עבדה גם היא במכון ויצמן.
אוניברסיטת אילינוי בשיקגו
נכון לשנת 2022, מציעה אוניברסיטת אילינוי בשיקגו 91 תוכניות לתואר ראשון, מעל 100 תוכניות לתואר שני ו-61 תוכניות לדוקטורט. האוניברסיטה כוללת 16 קולג'ים ואת בית הספר הציבורי הראשון והיחיד למשפטים בשיקגו. מבין בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן למנות את קרול מוזלי בראון, ג'סטין הארטלי ואדריאן סמית'.
האוניברסיטה חברה באיגוד אוניברסיטאות הערים הגדולות וחברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר.
היסטוריה
שורשיה של האוניברסיטה טמונים במספר מוסדות אקדמיים שנוסדו עוד במהלך המאה ה-19, ובהם הקולג' לרוקחות בשיקגו, שנפתח בשנת 1859, הקולג' לרפואה ומנתחים (1882) והקולג' לרפואת שיניים (1891). מוסדות אלו אוחדו בשנת 1913. לאחר מלחמת העולם השנייה הלימודים בקולג'ים התרחבו מאוד, כתוצאה מתגמולים שניתנו לסטודנטים שלחמו במלחמה. הקולג'ים הפכו לאוניברסיטה בספטמבר 1982.
מגדל האונג קונג
מגדל האונג קונג (בסינית: 中洲控股中心) הוא גורד שחקים המתנשא לגובה של 303 מטרים וממוקם בנאנשאן שבעיר שנג'ן שבמחוז גואנגדונג שבסין. בניית המגדל החלה בשנת 2009 והסתיימה כעבור 5 שנים בשנת 2014. המגדל כולל מלון בעל 388 חדרים של מריוט ואטריום גדול בקומות העליונות. האטריום ניתן לראיה מבחוץ. המגדל כולל 61 קומות עיליות ו-3 קומות תת-קרקעיות ומשתרע על שטח של 233,902 מטר רבוע. אדריכל המגדל הוא אדריאן סמית'. במגדל ישנם 1,221 מקומות חנייה.
מיקום
המגדל עומד במרכז העסקים הראשי של נאנשאן במרחק הליכה מתחנת חובאי של הרכבת התחתית של שנג'ן.
מדריך מילה
אודות המדריך
מדריך מילה הוקם וממומן בידי חברת מכשירי החשמל הביתיים הגרמנית Miele והוא רואה אור זו השנה השלישית (2010/2009). המדריך בוחר את 450 המסעדות הטובות באסיה (בשנה הראשונה (2009/2008) היו 320) ומדרג את 20 המסעדות הטובות ביותר ביבשת, כמו כן מדרג את חמש המסעדות הטובות ביותר בכל מדינה.
השופטים התבקשו להעריך שלושה מדדים: הדירוג נעשה בארבעה שלבים:
הארץ שבה הכי הרבה מסעדות שדורגו בין העשרים הראשונות היא הונג קונג (חמש מסעדות), אחריה צועדת סינגפור (ארבע מסעדות). רוב המסעדות שנבחרו (מתוך ה-450) הן מיפן (91 מסעדות), אם כי רק אחת מהן דורגה בין 20 הראשונות. המסעדה שהגיעה למקום הראשון השנה היא Iggy's מסינגפור, שנה לפני כן הייתה זו האטליה של ז'ואל רובישון בהונג קונג, ובשנתו הראשונה של המדריך הייתה זו מסעדת Iggy's. השף היחידי שכמה ממסעדותיו מדורגות בין העשרים הראשונות הוא ז'ואל רובישון שמסעדות עם מסעדות האטליה שלו בהונג קונג ובטוקיו ומסעדת רובישון א-גאלרה במקאו.
המדריך הקים קרן מלגות לטבחים צעירים מהארצות המופיעות במדריך, והוא מממן להם קורס בישול בן 15 חודשים בבית הספר At-Sunrice Global Chef Academy בשיתוף עם בית הספר. המדריך יזם פעילות התנדבותית, הוא איגד 57 מסעדות שנתבקשו להרכיב תפריט שהוגש בהן באוגוסט, 15% אחוזים מהכנסות הארוחות הלכו לארגון תוכנית המזון העולמית במטרה להילחם ברעב באסיה ויוקדשו לילדים רעבים במזרח טימור.
פיטר ברטרם
פיטר ברטרם (בדנית: Peter Bartram; נולד ב-4 במאי 1961) הוא גנרל דני בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא דנמרק בין השנים 2012–2017.
ביוגרפיה
ברטרם נולד ב-4 במאי 1961 באורהוס. ב-1981 הוא התגייס לצבא המלכותי הדני ועד 1985 למד בקורס להכשרת קצינים. באותה שנה הוא החל בשירות בכוחות השריון בדרגת לוטננט. בין השנים 1990–1991 הוא שימש כמפקד פלוגת חרמ"ש ולאחר מכן למד בקורס המטכ"ל עד 1993. ב-1994 הועלה לדרגת מיור, ועד 1997 שרת במטה הכללי. לאחר מכן שרת כקצין הכשרה במפקדת בעלות הברית בשלזוויג-הולשטיין ויוטלנד (כוח צבאי משותף של דנמרק וגרמניה). ב-1999 פורקה המפקדה. בין 2001–2003 שימש כמפקד גדוד בכוח קוסובו. ב-2006 הוא מונה למפקד הבריגדה הדנית ה-1. ב-2008 הוא הועלה לדרגת בריגדה גנרל וב-2010 הוצב בפיקוד הטרנספורמציה של בעלות הברית בנורפוק (וירג'יניה). ב-2012 מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). ב-11 בינואר 2017 פרש ברטרם ומונה לסגן יו"ר JP/Politikens Hus ולסגן יו"ר Jyllands-Postens Fond.
ברטרם מתגורר בקופנהגן, נשוי ליוליאנה ברטרם ואב לבן.
רוברט טאפט ג'וניור
רוברט אלפונזו טאפט ג'וניור (באנגלית: .Robert Alphonso Taft Jr; 26 בפברואר 1917 – 7 בדצמבר 1993) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שייצג את מדינת אוהיו בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית – תחילה בבית הנבחרים (1963–1965 ושוב בשנים 1967–1971) ולאחר מכן בסנאט (1971–1976). טאפט הוא בנו של רוברט טאפט, נכדו של ויליאם הווארד טאפט, נינו של אלפונזו טאפט ואביו של בוב טאפט, לימים מושל אוהיו ה-67.
ביוגרפיה
טאפט נולד בסינסינטי שבאוהיו בשלהי פברואר 1917, השני מבין ארבעת בניהם של רוברט טאפט ומרתה ויטון באוורס. בניגוד לאביו, לטאפט לא היה שם אמצעי, אף שעשה שימוש בשם "אלפונזו" בפעמים שונות. סבו וסבתו הם נשיא ארצות הברית לשעבר ויליאם הווארד טאפט ורעייתו הגברת הראשונה לשעבר הלן הרון טאפט. סביו מצד אמו היו לויד ויטון באוורס, פרקליט המדינה של ארצות הברית בשנים 1909–1910 ולואיזה בנט וילסון. אחיו הגדול היה ויליאם האוורד טאפט השלישי, שכיהן כשגריר ארצות הברית באירלנד בשנים 1953–1957, ואחיו הצעירים היו לויד באוורס טאפט, בנקאי השקעות מסינסינטי והוראס טאפט, פרופסור לפיזיקה ודיקן באוניברסיטת ייל. סבא-רבא שלו היה אלפונזו טאפט.
ב-1964, במקום לרוץ מחדש לבית הנבחרים, בחר טאפט להתמודד לסנאט של ארצות הברית, אך הוא הפסיד לסטיבן יאנג. בשנת 1966 נבחר טאפט שוב לבית הנבחרים, במחוז הבחירה הראשון של אוהיו, כשהוא מדיח את הנציג המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית, ג'ון גיליגן, לימים מושל אוהיו. בבחירות 1968 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה בת שנתיים בבית הנבחרים. שנתיים אחר כך הוא התמודד בשנית לסנאט האמריקאי אחרי שיאנג החליט לפרוש מהפוליטיקה, כשיריבו של טאפט הוא הווארד מצנבאום. עם זאת, טאפט הפסיד לאותו מצנבאום שש שנים לאחר מכן בבחירות לתקופת כהונה שנייה. הוא התפטר שישה ימים לפני תום כהונתו כדי לחדש את עיסוקו בעריכת דין.
בבית הנבחרים טאפט תרם לחקיקת חוק זכויות האזרח של 1964. בסנאט הוא סייע בניסוח חקיקה להרחבת חוק יחסי העבודה הלאומיים עבור עובדי שירותי הבריאות. במהלך כהונתו שם היה חבר בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים של הסנאט.
ב-29 בנובמבר 1993 לקה טאפט באירוע מוחי ונכנס לתרדמת. הוא מעולם לא התעורר מתרדמת זו ונפטר ב-7 בדצמבר אותה שנה.
שם תאופורי
שם תֵּאוֹפוֹרִי (ביוונית: θεόφορος, נושא אלוה) הוא כינוי של אדם, מקום או מושג, המכיל בתוכו שם של אלוהות. שמות תאופוריים היו שכיחים בין השאר בתרבויות המזרח הקדום. עדויות להם, בכתובים או בממצאים ארכאולוגיים, משמשות כלי חשוב להבנת ההיסטוריה הדתית של תרבויות אלו.
שמות תאופוריים בתרבויות המזרח הקדום
ברבות מתרבויות המזרח הקדום היו שמות תאופוריים הדרך העיקרית לכינוי אנשים, ובעיקר גברים. בחירה בשם כזה נועדה כנראה להצהיר על נאמנות לאל מסוים ולבקש את הגנתו על הילד.
בתקופות שבהן מרבית השמות התייחסו לאל בולט אחד, היה זה האל הראשי (ראש הפנתאון) או האל הלאומי של התרבות. כך, שמות אשוריים מרבים להכיל את התיבה "אשור" (לדוגמה: אשורבניפל); שמות בבליים מכילים את התיבה "נבו" (נבוכדנצר), "בֵּל" (בלשאצר) או "סין" (סנחריב); שמות אדומיים "קוס" (קוסגבר); שמות מפיניקיה וקרתחדשת את התיבה "בעל" (חניבעל); שמות ממואב את התיבה "כמוש", וכיוצא בזה.
שמות תיאופוריים של מקומות
כאשר מקום נושא שם תיאופורי עשוי הדבר להעיד על פולחן לאלוהות הרלוונטית במקום. לעיתים קרובות שמו של המקום נותר על כנו גם כאשר הדת המקומית משתנה. בארץ ישראל רבים משמות המקומות מתחילים במילה "בית", סימן למקדש שהתקיים במקום. בין המקומות הנושאים שם אלים בארץ ישראל נמצאים:
בספר במדבר מסופר שבני ראובן בנו מחדש את הערים שנכבשו מסיחון ומעוג והסבו ושינו את שמותיהן התאופוריים ככל הנראה על מנת שלא ישאו שמות אליליים.
שמות תאופוריים ביהדות
רבים מבני ישראל, ובעיקר הגברים, נשאו, החל מתקופת ההתנחלות, שמות המכילים את שם אלוהי ישראל. התיבה "אל", והתיבות "יה", "יהו", או "יו", המשמשות כקיצורים של השם המפורש "יהוה", הופיעו הן בראשית השמות והן בסופם. לעיתים נדירות מופיעים גם שמות עם התיבה "שדי" כגון בשמות שדי, עמישדי, צורישדי ושדיאור.
הבדלים בין ממלכת יהודה וישראל
התנ"ך מכיל 194 שמות המסתיימים ב"יה" או "יהו"; לעיתים מתייחס הכתוב לאותה דמות בשתי הסיומות – עובדה המעידה על היותן חליפיות. כך לדוגמה המלך חזקיהו נקרא גם "חזקיה", והנביא ירמיהו נקרא גם "ירמיה". לעיתים משמשת הקידומת "יו" בשמות ישראליים היכן שהקידומת "יהו" משמשת בשמות יהודאים.
חוקרים רואים באופן שבו התקצר השם המפורש יהוה ל"יה", "יו" או "יהו" עדות לאופן ביטויו; על פי שיטה זו אופן הביטוי הנכון הוא, בתעתיק אנגלי, Yahweh.
שמות יהודיים הנושאים שמות אלים זרים
מספר מועט יותר, אך ניכר, של שמות ישראליים ויהודיים אזכרו גם אלים אחרים:
שמו של האל המצרי רע מופיע בשמו של אחירע, מיוצאי מצרים; האלה שמש נתנה את שמה ליישוב הכנעני בית שמש שהמשיך להיקרא בשם זה גם בתקופה הישראלית וגם בימינו, ולשופט שמשון שפעל באותו אזור; ואילו האלים עשתר ומורדוך השתמרו בשמותיהם של אסתר המלכה (ששמה העברי היה הדסה) ושל דודה מרדכי היהודי. לפי ג'ון גריי, האל הכנעני שלם, כנראה מופיע בשמם של בני דוד, אבשלום ושלמה המלך, ובשם העיר שכבש - ירושלם. בפרשנות המסורתית שמות אלו מתקשרים למילה שלום.
נפוץ מכל אלה היה השימוש בשמו של האל הכנעני בעל, שפולחנו היה נפוץ מאוד בתקופת השופטים ובימי הבית הראשון. חוקרי מקרא כתבו שהוא מופיע בשמותיהם של "ירובעל" (גדעון), "אשבעל" בן שאול, "מפיבעל" בן יהונתן, "בעל" דודו של שאול, "בעל-חנן" הגדרי ו"בעל-יה", מנאמני דוד, ו"בעל-ידע" מבני דוד. מאידך, פרשנים מסורתיים כתבו שלפני שהתפשטה בישראל עבודת הבעל, שימש שמו שמשמעו 'אדון', גם כתואר לאלוהי ישראל, ועל שמו נקראו צאצאי שאול ודוד.
לעיתים, מתוך השוואה בין ספר דברי הימים לכתוב בספרי התורה והנביאים, ניכרים מקומות בכתוב בהם העורכים מחו את שם הבעל משמות יהודיים, מתוך התנגדותם למשמעות האלילית של השם. שינויים אלו נעשו בשלוש דרכים:
כך למשל שונה שמו של "אשבעל" בן שאול ל"איש-בשת", שמו של "מפיבעל" בן יהונתן שונה פעם אחת למפיבושת ופעם שנייה ל"מריבעל", "בעל-ידע" בן דוד המלך תוקן ל"אל-ידע", והוסף הסבר אנטי-אלילי לשמו של "ירובעל". ייתכן גם ששמו המקורי של אחיתופל היה "אחיבעל", שכן בספר דברי הימים מופיע שמו כאחיה.
שמות תאופוריים מוארכים או מקוצרים
יחסי השכיחות בין הסיומות "יה" ו"יהו" שבשמות התאופוריים נבדלים ברובד העברית שבו הן מופיעות. בעברית המקראית הקלאסית - השימוש בשם המוארך נפוץ יותר, ואילו בעברית המקראית המאוחרת, המושפעת מהארמית, ניכרת התרופפות של העיצורים הגרוניים ועלייה בתפוצת השמות בעלי הסיומת המקוצרת. המופעים בעלי הסיומת המלאה בספרות המאוחרת הם כמעט תמיד שמות אנשים מתקופת בית ראשון ונראה שהשתמרו לסופר המקראי כתבים בהם נעשה שימוש בסיומת ארוכה יותר. תופעה זו מאפשרת להבחין בצורה נוחה יחסית בין טקסטים השייכים לתקופות שונות בעברית המקראית.
שמות מקראיים מסוימים מופיעים בתצורה מקוצרת רק בספרי המקרא המאוחרים.
תופעה זו מודגמת גם בכתבי כת מדבר יהודה, שם במגילת ישעיהו מופיעים שמות בצורתם המקוצרת, על אף שבנוסח המסורה של ספר ישעיהו - השמות באים בצורתם המלאה.
אישים לא-עבריים שנשאו שמות תאופוריים הנשמעים יהודיים
מספר מלכים כנענים, כגון חזאל מלך ארם, הצלאל ופדאל מלכי עמון, מלכיאל מלך גזר, נשאו את התיבה "אל" בשמם - עובדה זו אינה מפתיעה לנוכח היותו של אל ראש הפנתאון הכנעני.
שנויה במחלוקת היא הופעתה של התבנית "יהו" או "יה" בשמות מלכים נוכריים, שכן היא עשויה להעיד על שילובו של האל יהוה, הייחודי ליהדות, בפנתאונים כנעניים. כך בספר שמואל מופיע יורם בן תעי מלך חמת, ובאסטלת ספירה, מהמאה ה-8 לפנה"ס, מופיע שמו של בר-גאיה מלך כתך לצד מתעאל מלך ארפד.
בארכיון אבלה, המתוארך לסביבות שנת 2500 לפנה"ס, נמצאו שמות שיש המפרשים אותם כמזכירים את יהוה. לפי פירוש זה, נמצאו בין השאר השמות מיכיה, חנניה, פטריה (כלומר פדה-יה), עבדיה, ישמעיה, יהרם (כמו יהורם), וגם אזכור אחד בגרסה הארוכה "יהו": שֻמיהו. אולם, כתב היתדות של אבלה עדיין לא פוענח לחלוטין, ויש המפרשים את התיבה "יָה" כ"נִי" וכך יוצא שהשמות הם "פטרני" ו"עבדני", או כ"נוּ" ולכן השמות הם "עבדנו" ו"פטרנו". ידוע גם שהסיומת "יָה" רווחה באכדית ליצירת שמות חיבה (בדומה לסיומת -ִי בעברית מודרנית: יוחנן > יוחִי, ירמיהו > ירמִי וכו'), וכך קוצר השם "ישמעהדד" ל"ישמעיה", "זמרידגן" (זמרי = מגני, דגן = דגון) ל"זמריה". ייתכן שהצורה מופיעה גם במקרא, כמו בשמות "אחיה" ו"בקבוקיה" (מאחר שלא סביר ששמו של אדם יכריז "יה הוא אחי" או "יה הוא בקבוק"). אף השם "יִשׂ-רָ-אִל" שנמצא באבלה, מופיע באחת התעודות פעם כ"יִשׂ-רָ-אִל" ופעם כ"יִשׂ-רָ-יָה", שתי הפעמים בליווי תואר זהה ("איש דֻ-בִּ-זִ-פִּש").
שמות תאופוריים באסלאם
בתרבויות פרה-אסלאמיות בחצי האי ערב, וביתר שאת בקרב המוסלמים, רווח השימוש בצירוף "עבד אל-" (או עבדול), שפירושו "עבדו של", לפני שם האל. בניגוד ליהדות, שבה הגיוון בשמות נובע משינוי הפעלים והתארים המצורפים לשם האל, באסלאם נובע הגיוון מן השימוש החלופי באחד מ-99 תאריו של אללה, כדוגמת עבד אל-עזיז (העז), עבד אל-והאב (המעניק), ועבד אל-רחמן (הרחמן).
שמות תאופוריים בתרבויות המערב
גם בתרבויות מערביות קיימים שמות תאופוריים. ביוון העתיקה היו נפוצים שמות המזכירים אלים יווניים שונים, כמו השם אפולוניוס. בנצרות נפוצים השמות כריס, כריסטיאן, כריסטיאנו או כריסטינה על שם הכריסטוס. שמות נוצריים נפוצים אחרים הם תיאודורוס (מתת האל) או תיאופילוס (אוהב האל, בגרסה לטינית אמדאוס). על כל פנים, בשלב מוקדם מאוד בתולדות הנצרות התקבע הנוהג להעניק שמות על שם תלמידיו ובני משפחתו של ישו, ועל שם קדושים מאוחרים יותר. שמות על שמו של ישו עצמו נדירים למדי, אם כי בכמה ארצות דוברות ספרדית מקובל השם "חסוס", כלומר ישו.
טירת קנינה
טירת קנינה (באלבנית: Kalaja e Kaninës) היא טירה שמשתמש כאנדרטה תרבותית בקנינה, מחוז ולורה , אלבניה. מספר הזיהוי של הטירה הוא "Nr.95 Dt. 1.10.1948".
היסטוריה
טירת קנינה ממוקמת כ-6 ק"מ מהעיר ולורה, על גבעה בגובה 380 מ' מעל פני הים. אורך ביצור הטירה הוא כ-1 ק"מ ומשתרע על שטח של כ-3.5 דונם. הטירה, על פי העדויות, הוקמה במאה ה-4 לפני הספירה. לאורך כל מערכת הביצורים של הטירה, ניתן להבחין במספר שלבי בנייה המשתרעים בשתי תקופות, בעת העתיקה וכן בימי הביניים, בהתאמה ביזנטית, אדריכלות גותית ואדריכלות עות'מאנית . הטירה נבנתה מחדש על ידי יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6. היא מוזכרת על ידי פרוקופיוס ברשימתו Kionin. במאות ה-12 וה-13, הטירה נהייתה להיות למרכז צבאי ממדרגה ראשונה, ששירת את ממלכת אלבניה  . הטירה נבנתה מחדש גם על ידי סולימאן הראשון ב-1530 ולאחרונה על ידי אדוני הפיאודלים האלבניים מוולורה במאות ה-18 וה-19.