cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גוסטב דורה
ביוגרפיה
חרף הצלחתו המסחרית, מבקרים רבים לא אהדו את הספר. חלקם הוטרדו מהעובדה שהאמן התמקד בעוני שהתקיים בלונדון. דורה אף הואשם, על ידי ביטאון האמנות (Art Journal), שציוריו הם "יותר המצאה מאשר העתקה". Westminster Review טען כי "דורה מעניק לנו איורים בהם מוצגים ההמוניים והגסים שבמאפיינים החיצוניים".
עבודותיו המאוחרות כללו את "גן העדן האבוד", "אידיליות המלך", כתבי תומאס הוד ו"הקומדיה האלוהית". עבודתו הופיעה, כמו כן, בחדשות לונדון המאוירות. דורה ביצע תחריטים נוספים של משלי לה-פונטיין המפורסמים, ו"שירת יורד-הים הישיש" של סמואל טיילור קולרידג'.
בשנת 1875 צייר כ-100 איורים לספר של ז'וזף-פרנסואה מישו על תקופת מסעי הצלב.
דורה המשיך לאייר ספרים עד מותו בפריז בגיל 51. הוא קבור בבית הקברות פר לשז בעיר.
צרפת היהודית
צרפת היהודית: מסה להיסטוריה בת זמננו (בצרפתית: La France juive, sous-titré Essai d'histoire contemporaine) הוא ספר עיון אנטישמי מאת אדואר דרימון אשר היה לרב מכר, והשפיע רבות על התפתחות האנטישמיות בצרפת.
תוכן הספר
דרימון פרסם את הספר לראשונה בשנת 1886, המהדורה הראשונה נמכרה ב-1,500 עותקים בתוך שנה. עד שנת 1945 הודפס הספר בכמאתיים מהדורות. אחת מהן, ב-1887, הייתה מקוצרת, זולה יותר ועממית; מהדורה אחרת, משנת 1892, הייתה מאוירת. התרגום לגרמנית זכה במרחב הדובר גרמנית להצלחה יוצאת מן הכלל.
ספרו של דרימון המשיך את רעיונותיו של אנרי רוז'ה גוז'נו דה מוסו (Henri Roger Gougenot des Mousseaux) כפי שהוצגו בספר "היהודי, היהדות ויהוד העמים הנוצרים" (Le Juif, le Judaïsme et la judaïsation des peuples Chrétiens), והפיץ את תאורית הקונספירציה הסודית המשותפת של היהודים, הבונים החופשים והיעקובינים נגד צרפת הקתולית באמצעות השיטה הרפובליקנית. בעיני דרימון, יסוד האנטישמיות אינו דתי כמו גזעני – ההבדל בין הגזעים ה"מנוגדים" – בין הארים ובין היהודים, הקרויים גם "השמיים". בתיאוריו את אפיוני היהודים לא שכח דרימון להזכיר "מגיפות" כמו הצהבת והאנמיה, הנוצרות לדעתו על ידי הדבקה בטפילים ספציפיים ליהודים, ואשר מזיקות ומחלישות את "הגזעים האצילים" כמו העמים הגאלים, הקלטים, הנורמנים והגרמנים. גם האשמת היהודים ב"רצח האל" (רצח ישו) מוצאת מקום מרכזי אצל דרימון, אולם אליה מתווספות רציחות רבות אחרות כמו חיסול מנהיגי הפרנקים, אבות הצרפתים, לרבות מותו של קרל הגדול. דרימון מציין גם את צאצאי עשרת השבטים האבודים של ישראל, שהגיעו עד לאתיופיה, סין ואפילו עד למורמונים בצפון אמריקה; גם שם, כמו באירופה, אחראים היהודים לשפל המוסרי. כל זאת, בתקופה של משבר כלכלי, שבה נהיו צרפתים רבים משוכנעים שכל צרותיה של צרפת נבעו מאנשי עסקים יהודים כמו רוטשילד, פרייר, פולד, נאקה ואחרים. דרימון לא ראה שום אפשרות של פתרון על ידי התנצרות, התבוללות, שיקום או חינוך מחדש של היהודים, ומשום כך קרא להוצאתם מחוץ לחברה הצרפתית. לספר נודעה השפעה רבה על התפתחותה של האנטישמיות בצרפת, וההצלחה לה הוא זכה, אפשרה לדרימון לפתוח ב-1892 את העיתון "לה ליבר פארול", שהמשיך בהפצת משנתו הגזעני, הקסנופובית והאנטישמית.
איוואן רוסב
איוואן אטאנסוב רוסב (בבולגרית: Иван Атанасов Русев; 22 בנובמבר 1872, שומן, האימפריה העות'מאנית – 1 בפברואר 1945, סופיה, ממלכת בולגריה) היה גנרל ופוליטיקאי בולגרי שפיקד על אוגדת הרגלים השנייה, "תראקיה", במהלך קרב דוברו פולה ובהמשך נבחר לפרלמנט הבולגרי וכיהן כשר הפנים של הממלכה.
תחילת הקריירה
רוסב נולד בעיר שומן וב-1892 סיים את האקדמיה הצבאית הבולגרית בסופיה והוצב בגדוד רגלים בדרגת סגן משנה. בין 1897 ל-1900 למד באקדמיה הצבאית של האימפריה הרוסית בסנקט פטרבורג ולאחר סיום הלימודים הוצב בתפקיד מטה. בין 1904 ל-1906 כיהן כראש מטה חטיבת הרגלים השנייה באוגדה התשיעית "פלבן" של צבא בולגריה והועלה לדרגת מאיור. ב-1912 כיהן כראש מטה אוגדת הרגלים השמינית והשתתף עמה במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה. בנובמבר 1913 הועלה לדרגת פולקובניק ובהמשך מונה לראש מטה הארמייה השנייה.
מלחמת העולם הראשונה
עם הצטרפות בולגריה למלחמת העולם הראשונה לצד מעצמות המרכז נטל רוסב חלק במערכה על סרביה. באוגוסט 1916 מונה למפקד אוגדת הרגלים השביעית וביוני 1917 הועלה לדרגת מאיור-גנרל. ביולי 1918 הועבר לפקד על אוגדת הרגלים השנייה - "תראקיה", שלחמה בחזית המקדונית. רוסב קיבל את הפיקוד בעת שהאוגדה הייתה נתונה בבעיות משמעת קשות, חוסר בציוד צבאי ובאספקה ומורל ירוד של חייליה. ב-15 בספטמבר נערך קרב דוברו פולה שבמסגרתו הבקיעו יחידות צרפתיות וסרביות את קווי האוגדה השנייה שחייליה החלו לסגת בחוסר סדר. בעקבות הקרב נפרצו קווי החזית המקדונית, עניין שאילץ את הבולגרים לבקש שביתת נשק. למרות הכישלון החמור, רוסב עצמו לא נתפש כאחראי מרכזי לתבוסה בשל העובדה שקיבל את הפיקוד סמוך מאוד למועד הקרב. באוקטובר 1918 פרש משירות פעיל.
הקריירה הפוליטית
בין 1920 ל-1921 כיהן כמנכ"ל שירות התעסוקה הבולגרי ונודע בעמדותיו הלאומניות והמיליטנטיות ובהתנגדותו לסיכומי חוזה ניי. ב-1923 היה ממארגני ההפיכה שהובילה לרציחתו של ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי ונטל בה חלק פעיל. בין 9 ביוני 1923 ל-4 בינואר 1926 כיהן כשר הפנים בממשלתו של אלכסנדר צאנקוב ובמסגרת תפקידו נקט צעדים נוקשים נגד חברי המפלגה הקומוניסטית בעקבות ניסיון הנפל להפיכה נוספת בממלכה והפיגוע בכנסיית סווטה נדליה. בין 1923 ל-1934 כיהן גם כחבר הפרלמנט הבולגרי ולאחר ההפיכה הצבאית שהתחוללה בבולגריה והובלה על ידי הליגה הצבאית, ובמסגרתה פוזר הפרלמנט, פרש רוסב למשך מספר שנים מפעילות פוליטית. ב-1940 נבחר שוב לפרלמנט מטעם מפלגת השלטון אשר הלכה למעשה ביצעה את מדיניותו של המלך בוריס.
אחריתו
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית בגיבוי הצבא האדום אשר כוחותיו הגיעו לסופיה. הגנרל קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה ובאוקטובר הוקם בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון השלטון הקודם ומשתפי הפעולה עם הגרמנים. רוסב נשפט ונידון לעונש מוות וב-1 בפברואר 1945 הוצא להורג בידי כיתת יורים בשטח בית העלמין בסופיה ביחד עם עשרות פוליטיקאים ואנשי צבא. ב-1996 ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את גזר הדין וזיכה את רוסב מכל אשמה, מתוך נימוק שגזר דין המוות ניתן בהשראת המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, בעקבות חלקו של רוסב בדיכוי הפיכת הנפל הקומוניסטית ב-1923 וכי אין לו כל אשמה בגין שיתוף פעולה עם הצבא הגרמני.
חפ"ק
החפ"ק מורכב לרוב ממפקד אחד או יותר הנשלחים מהמפקדה, וזאת על מנת להמעיט את הצורך בתקשורת עם העורף האיטית והחשופה יותר. החפ"ק הוא בבסיסו יחידה המוקמת אד הוק, שהמאיישים אותה משתנים ממקרה למקרה. במקרים שהפעילות של החפ"ק מתמשכת, מוקמת בעקבות כך יחידה קבועה (כמו הגיס שהוקם על בסיס חפ"ק פיקוד צפון בעקבות מלחמת יום כיפור).
וילמור-סור-טארן
בעיר מתגוררים כ־6000 תושבים (נכון ל-2018).
העיר נוסדה במהלך ימי הביניים והייתה בעלת ביצורים חזקים שנבנו במהלך המאה ה-14 שבחלקם השתמרו עד היום. במהלך מלחמת מאה השנים כל האזור נכבש על ידי האנגלים, אך את העיירה הם לא הצליחו לכבוש. ציון נוף נוסף של העיירה היא כנסיית מיכאל הקדוש מהמאה ה-14. העיירה סבלה משיטפון שהתרחש בשנת 1930 במהלך מספר בתים נהרסו. במהלך מלחמת העולם השנייה בעיר פעל אוגוסט אריבה שהציל מספר ילדים יהודים במוסד חינוכי אותו ניהל. על פעילות זו הוא קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
לאנקן
לאנקן (בהולנדית: Lanaken) היא רשות מקומית במחוז לימבורג, באזור פלנדריה שבבלגיה.
לאנקן ממוקמת על גבול הולנד ובלגיה, וגובלת במאסטריכט, בירת מחוז לימבורג ההולנדי. היא מורכבת מהעיירות רקם, נירהארן, חליק, ולדווזלט, סמירמס וקסלט.
וידוי (יהדות)
וידוי הוא אחד מחלקי התשובה, והוא מצווה מן התורה להתוודות על פשע או חטא שביצע האדם כשעבר על מצוות לא תעשה, או ביטל מצוות עשה.
מהות הווידוי
הווידוי על חטא בין אדם למקום נעשה בין האדם לבין אלוהיו. וידוי בפני אדם אחר מוגדר לדעת רב כהנא בתלמוד כ"חוצפה". לעומת זאת במקור אחר בתלמוד מובא דעת רב נחמן שעל חטא שבין אדם לחברו רצוי להתוודות בציבור, וכך פסק הרמב"ם ומציין שווידוי כזה הוא "שבח גדול".
הווידוי כשלעצמו אינו מכפר על החטא, אלא מהווה חלק מתהליך שכולל גם עזיבת החטא (צריך להפסיק לעשותו בפועל, ולנקוט פעולות כדי להתרחק ממנו אם אפשר), התחרטות עליו, וקבלה לעתיד - שלא יחטא (הכרה, חרטה וקבלה לעתיד). הווידוי צריך להיעשות דווקא בדיבור ולא במחשבה. על פי רבי נחמן מברסלב, יש חשיבות לווידוי דברים לפני תלמיד חכם. בהמשך נטש רבי נחמן עמדה זו, כפי שהראתה עדה רפפורט-אלברט.
ככלל, אין נוסח אחיד לווידוי והמטרה פשוט להודות על חטאו. בספר משנה תורה, כתב הרמב"ם:
בתפילה
בנוסף לווידוי האישי, נקבע בתפילה נוסח וידוי רגיל (לפעמים נקרא "ווידוי קטן" או "ווידוי זוטא"). בחלק מנוסחאות התפילה, הווידוי נאמר כחלק מהתחנון, ונאמר בלחש ברוב ימי החול בתפילת שחרית ובתפילת מנחה לאחר חזרת הש"ץ (ויש נוהגים לאומרו רק בתחנון הארוך של ימי שני וחמישי); במנהגים אחרים, הוא נאמר רק במקרים מיוחדים, כגון בסליחות (גם בימים נוראים וגם בתענית) ובכל תפילות יום כיפור. במשך חזרת הש"ץ ביום הכיפורים נוהגים לומר אותו בקול רם, ובחלק מהקהילות אף לשיר אותו.
בנוסף, יש נוסח "ווידוי הגדול" או "ווידוי רבא" - "על חטא שחטאנו לפניך ב...", הנאמר רק בתפילת יום הכיפורים ובמנחה של ערב יום כיפור.
הווידויים נאמרים בעמידה, ועל פי האר"י נהוג לאומרם תוך כדי הכאה על החזה מול הלב (ומכאן הביטוי "מכה על חטא"). גם נוהגים על פי השל"ה לאומרם תוך התכופפות קדימה.
בנוסחים רבים, הווידויים כוללים רשימה של חטאים המסודרים בסדר אלפביתי; הווידוי הרגיל מונה חטא אחד לכל אות, ואילו קטע "על חטא" מונה שני חטאים לכל אות בנוסחאות מסוימות.
מעבר לנוסחים הכלליים יצאו לאור רשימות שונות של חטאים לאמירה בווידוי כהרחבה לנוסח הרשמי. אחד מווידויים אלו הוכן על ידי שמשון מאוסטרופולי.
נוסח וידוי הרגיל
נוסח הספרדים ועדות המזרח:
נוסח ספרד ונוסח האשכנזים:
נוסח בבל
נוסח הווידוי הגדול של מנהג בבל העתיק היה קצר ביותר וכלל בסך הכל כ-144 מילים. הוא מתחיל בקטע "אתה יודע רזי עולם ...", ממשיך במניית קטגוריות כלליות של עבירות, ומסיים באמירה: "הגלויים לנו כבר אמרנו לפניך ושאינם גלויים לנו לפניך הם גלויים ... ומלפניך סליחה ומחילה". הנוסח הבבלי אפילו לא כלל את נוסח וידוי הקטן המופיע כמעט בכל שאר הנוסחים כחלק מהוידוי הגדול.
בנוסחי אשכנז וספרד מתחיל וידוי הגדול בווידוי הקטן, ממשיך ב"אתה יודע", "על חטא" לפי סדר הא"ב כפול, "על חטא" של קבוצות חטאים ומסתיים ב"את שגלויים לנו ...". בנוסח איטליה ומנהגים אחרים אומרים ווידוי הקטן, ואחר כך אומרים וידוי הגדול לפי סדר א"ב יחיד.
לפני המיתה
נוסף על התפילה, נהוג כי אדם הנוטה למות אומר וידוי לפני מותו. יסוד הדין הוא במסכת שבת ובמסכת שמחות. קיימים מספר נוסחים שנתקנו לעת זו, בין החשובים הוא נוסח אשר מביא הרמב"ן בספרו תורת האדם.
מושל איידהו
מושל איידהו (באנגלית: Governor of Idaho) הוא ראש הרשות המבצעת של ממשלת מדינת איידהו שבארצות הברית. נוסף על כך, מבחינה חוקתית, המושל הוא המפקד העליון של המשמר הלאומי של איידהו. על המושל מוטלת החובה לפקח על חוקי המדינה, הסמכות לאשרם או להטיל וטו על הצעות חוק המועברות על ידי בית המחוקקים של איידהו.
לטריטוריית איידהו היו 16 מושלים טריטוריאליים אשר מונו על ידי נשיאי ארצות הברית מ-1863 עד לכינון מדינת איידהו ב-1890. ארבעה מהם מעולם לא הושבעו רשמית לתפקידם, והתפטרו בטרם הגיעו לטריטוריה.
מאז נכנסה איידהו לארצות הברית כיהנו בתפקיד 31 אישים, מתוכם אף לא אישה אחת עד כה. שניים מהם - קלרנס אלפרד בוטולפסן וססיל אנדרוס - כיהנו שתי תקופות כהונה לא רצופות. המושל הראשון של המדינה, ג'ורג' ליירד שופ, כיהן במשך התקופה הקצרה ביותר: שלושה חודשים, וססיל אנדרוס כיהן כמושל בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר: 14 שנים. ארבעה מושלים התפטרו, אם כי אף אחד לא נפטר בעת כהונתו. מבין המושלים 20 מתוכם היו חברי המפלגה הרפובליקנית ו-11 חברי המפלגה הדמוקרטית. המושל הנוכחי הוא בראד ליטל, אשר הושבע לתפקידו ב-7 בינואר 2019.
היסטוריה
ב-4 במרץ 1863 הוקמה מתוך שטחיהן של,  וטריטוריית וושינגטון. מושל הטריטוריה היה ממונה על ידי נשיא ארצות הברית. 16 אישים מונו לתפקיד זה, מתוכם ארבעה התפטרו טרם הגיעם לטריטוריה. בשל המרחק הרב בין וושינגטון די. סי. לבין בירת הטריטוריה, בויסי, משך הזמן עד הגעת המושל הממונה לטריטוריה היה אורך לעיתים קרובות זמן רב.
ב-3 ביולי 1890 התקבלה איידהו כמדינה בארצות הברית. מאז כיהנו כמושלי המדינה 31 אישים, מתוכם כיהנו שניים בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות. תקופת הכהונה של המושל ושל סגן המושל היא ארבע שנים, והיא מתחילה ביום שני הראשון של חודש ינואר בשנה שלאחר עריכת הבחירות. עד 1946 היו השניים נבחרים לתקופת כהונה של שנתיים. במקרה בו משרת המושל מתפנה, או במקרה בו המושל נמצא מחוץ לגבולות המדינה, או שנבצר מהמושל למלא את תפקידו, מכהן סגן המושל כמושל בפועל עד אשר תמה ניבצרותו של המושל או שנבחר מושל חדש. במקרה שגם משרת המושל וגם זו של סגנו מתפנות, או ששניהם לא מסוגלים למלא את תפקידם, הנשיא הזמני של הסנאט של איידהו הוא הבא בתור בסדר הירושה, ולאחריו יושב ראש בית הנבחרים של המדינה.
ב-1946, לאחר השינוי במשך כהונת המושל לארבע שנים, בחירה של המושל לתקופת כהונה נוספת לא הייתה מותרת בתחילה. המושל רוברט סמיילי, שקודם כיהן כתובע הכללי של המדינה, הצליח לשדל את בית הנבחרים ב-1955 להגיש תיקון לחוקת המדינה שתאפשר בחירה מחדש של המושל ליותר מתקופת כהונה אחת, תיקון שאושר על ידי ציבור הבוחרים במסגרת הבחירות של 1956. לא קיימת מגבלה על מספר תקופות הכהונה להן יכול המושל להיבחר.
קושנר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קינג בבון
קינג בבון (שם מדעי: Pelinobius muticus. בעבר הייתה ידועה גם בשמות Citharischius crawshayi ו-Citharischius crawshagi) היא מין של טרנטולה ממזרח אפריקה. זהו המין היחיד בסוג Pelinobius. הקינג בבון הבוגר הוא בעל מוטת רגליים המגיעה עד ל-20 ס"מ. מין זה גדל באיטיות. צבעה של הטרנטולה הוא לרוב חום חלודה או כתום. מין זה חי במחילות, ורגליו האחוריות עבות ומשמשות לחפירה. מין זה פופולרי בקרב מגדלים, אך עקב אופיו האגרסיבי הוא אינו מומלץ למגדלים מתחילים. ארסה של הטרנטולה חזק מאוד, אם כי אינו קטלני לבני אדם. נשיכת פרט צעיר (עד 1 ס"מ) גורמת לכאב חד והזיות. אזור הנשיכה מגרד במשך 5 ימים נוספים.
תיאור
הקינג בבון הוא שוכן מחילות. העכביש טווה רשת קורים סביב המחילה על מנת לאתר תנועה. עכבישים אלו צדים בעלי חיים קטנים כגון חיפושיות, מקקים ועכבישים אחרים, אם כי הם מסוגלים להרוג גם עכברים, לטאות, נחשים וציפורים. ככל טרנטולות העולם הישן אין לקינג בבון שערות צורבות, והם אגרסיביים ביותר. כשהם חשים מותקפים הם מתרוממים על רגליהם האחוריות ומכים פעם אחר פעם בעזרת פלג גופם הקדמי. טורפיו הטבעיים של הקינג בבון הם ציפורים, קופי בבון ויונקים נוספים.
סביבת מחיה
הקינג בבון חיים באזורי שיחים או עשב גבוה, שם הם חופרים את מחילותיהם.
תפוצה
ניתן למצוא את הקינג בבון ברוב מזרח אפריקה, ובעיקר בקניה וטנזניה.
כחיית מחמד
ניתן לגדל קינג בבון בטרריום מותאם ומאוורר היטב. יש לספק להם מצע עמוק (לפחות 25 ס"מ). אבקועים ניתן לשמור במכלים קטנים (כמו קופסאות של סרט צילום). עכבישים גדולים יותר ניתן לשמור במכלי פלסטיק לאחסון מזון.
דונכאד בק
דונכאד בק (Dúnchad Bec) היה מלך קינטייר שבדאל ריאטה בראשית המאה השמינית.
דונכאד אינו מוזכר בסנכוס פר נ-אלבאן המזכיר את שמות המלכים עד אמצעו המאה השביעית אולם הוא מוזכר בכתבים היסטוריים מאוחרים יותר (ובהם "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך").
בשנת 719 לחם דונכאד בראש קנל נגבריין (שבט גבריין) נגד סלבאך מק פרכייר מקנל לואריין (שבט לואריין). קרב נוסף נערך בשנת 721 ובקרב זה מצא דונכאד את מותו.
לא ידוע מי ירש את דונכאד ועמד בראש שבט גבריין לאחר מותו - וייתכן שמדובר באאוכייד מק אכדאך, אשר הדיח את דונגל מק סלבאך בשנת 726.
אבימי בר טובי
אבימי בר טובי היה אמורא ארץ ישראלי בן הדור הרביעי מתלמידיו של רבי אבהו.
בתלמוד הירושלמי מסופר על נכרית אחת שבאה לשאול שאלה את רבי אבהו והוא שלח את אבימי בר טובי לענות לה.
גבריאל לימה
גבריאל לימה (בפורטוגזית: Gabriel Lima; נולד ב-13 ביוני 1978) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
לימה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בברזיל. בינואר, לימה חתם בלבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית.
מאסי אוקה
מאסי אוקה (באנגלית: Masayori Oka, ביפנית: 岡 政偉; נולד ב-27 בדצמבר 1974) הוא שחקן ואמן אפקטים ויזואליים אמריקאי. התפרסם בשל תפקידו בתור הירו נאקומה בסדרת הטלוויזיה "גיבורים" (2006–2010), עבורו קיבל מועמדות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב. לאחר מכן נודע בתור ד"ר מקס ברגמן בסדרה "הוואי חמש-אפס" (2010–2017).
רפואת ימי הביניים
רפואת ימי הביניים במערב אירופה הייתה ערב רב של רעיונות מהעת העתיקה, של השפעות רוחניות ושל מה שזיהה קלוד לוי-שטראוס כ"תסביך השמאני" וכ" הסכמה הכללית החברתית". בתקופה זו לא הייתה בנמצא מורשת המושתתת על רפואה מדעית, ותצפיות היו נתונות להשפעות רוחניות.
גבריאל לימה
קריירה
בקיץ, לימה חתם בבני סכנין מהליגה הלאומית בה שיחק שנתיים. בעונתו הראשונה, לימה היה שותף לעלייה ההיסטורית של הקבוצה לליגת העל לראשונה בתולדותיה ועונה לאחר מכן, זכה עם הקבוצה בגביע המדינה ואף כבש שער בגמר הגביע.
מאסי אוקה
ביוגרפיה
אוקה למד באוניברסיטת בראון, שם היה המנהל המוזיקלי של קבוצת האקפלה. הוא סיים את לימודיו ב-1997 עם תואר ראשון במדעי המחשב ומתמטיקה ותואר שני באמנויות הבמה.
רפואת ימי הביניים
בימי הביניים המוקדמים, בעקבות שקיעת האימפריה הרומית, הידע הרפואי המקובל התבסס ברובו על טקסטים יווניים ורומיים אשר שרדו ושומרו במנזרים ובמקומות נוספים. עם זאת, הרעיונות באשר למקור המחלות ולמרפאן לא היו חילוניים לחלוטין, אלא היו מבוססים אף על השקפת עולם בה שיחקו גורמים כדוגמת גורל, חטא והשפעות אסטרולוגיות תפקיד שווה לזה של כל גורם גופני שהוא. בדומה לכך, יעילותו של מרפא נקשרה באמונותיהם של החולה ושל הרופא יותר מאשר בראיה מציאותית. כך, מרפא גופני היה לעיתים תכופות משני להתערבות רוחנית.
מאסי אוקה
קריירת משחק
בשנת 2000, הוא ניסה את מזלו במשחק בקולנוע. אחר כך, הוא עבר ללוס אנג'לס במטרה להמשיך את קריירת המשחק שלו. הוא קיבל מספר תפקידי אורח בסדרות, כמו: "סקראבס" ו"Yes, Dear", ושיחק בתוכנית המתיחות "הניסוי של ג'יימי קנדי" ברשת The WB.
ב-2006, הוא החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "גיבורים", בה גילם את הדמות הירו נקאמורה. תפקידו בסדרה זיכה אותו במועמדות לפרס גלובוס הזהב. בשנת 2015 חזר לגלם את דמותו של הירו נקאמורה בסדרת הבת "גיבורים - התחייה".
רפואת ימי הביניים
השפעות
בתקופה המוקדמת לא היה קיים ענף יחיד ומאורגן. במקום זאת יכול היה כל החולה והפצוע לפנות לרפואת אליל, לדת, לאסטרולוגיה, ללחשים, למיסטיקה או לרופא בעל שם, אם היה זה נגיש לו. הגבולות בין כל מקצוע ומקצוע היו רופפים וגמישים. כתבים רפואיים קלסיים, כאלה אשר חוברו בידי גלנוס זכו לשימוש רחב בגלל מעמדם המבוסס, יותר מאשר בגלל אמיתותם על פי ניסוי.
גבריאל לימה
קריירה
ב-7 ביוני 2004, לימה חתם בבני יהודה. שנה לאחר מכן, חזר לסכנין.
מאסי אוקה
קריירת משחק
בשנת 2008 אוקה השתתף בשני סרטים: "שחק אותה סמארט" ו"שחק אותה סמארט עם ברוס ולויד: יוצאים מקונטרול".
גבריאל לימה
קריירה
בינואר, לימה חתם בדאיגו מליגת העל של קוריאה הדרומית, בה שיחק עונה ואחריה חתם באל-אהלי מליגת העל הקטרית.
רפואת ימי הביניים
השפעות
עם התעצמות השפעתה של הנצרות נוצרה מתיחות בינה לבין רפואת האליל; מאחר כי רפואת האליל עסקה ברובה בקסם או במיסטיקה, ובסיסה היה במקורות אשר לא עלו בקנה אחד עם האמונה הנוצרית. נעשה שימוש בלחשים ובכשפים בשילוב עם צמחי מרפא ועם תרופות אחרות. התעורר צורך לבצע הפרדה בין מרפא גופני ובין לחשים כעין אלה, או להחליפם בתפילות נוצריות. בדומה לכך נדרש הסבר נוצרי לתלות בכוחם של צמחי מרפא או של אבני חן.
מאסי אוקה
קריירת משחק
בשנת 2009 שיחק בקומדיה "מעודדים צמודים" של ויל גלאק.
גבריאל לימה
קריירה
בהמשך הקריירה, לימה שיחק בשאנגחאי שנשין, אפופ קיניראס, אלקי לרנקה, א.א.פ. פאפוס, דוקסה קאטוקופיה והפועל רעננה.
רפואת ימי הביניים
השפעות
הכנסייה הפיצה את האמונה לפיה האל שולח, לעיתים, חולי כעונש, וכי במקרים אלה יש בכוחה של הכאה על חטא להביא מרפא. הדבר הוביל להנהגת חזרה בתשובה וצליינות כמביאי מזור לתחלואים.
מאסי אוקה
קריירת משחק
בשנת 2011 הצטרף אוקה לסדרת הרימייק "הוואי 5-0", בה הוא מגלם את הפתולוג מקס ברגמן. ושיחק בסרט "מחפשים את סוני".
רפואת ימי הביניים
מערכת ימי הביניים
תאוריה רפואית אחידה המבוססת בעיקרה על כתבי רופאים יווניים כדוגמת היפוקרטס, 460-377 לפני הספירה, וגלנוס, אשר נולד בשנת 130, החלה להתפתח, ראשית באזורים אשר נפגעו על ידי קטיעת שקיעתה של האימפריה המערבית במידה הקטנה ביותר. היפוקרטס כתב על מחלות, על ניתוחים, על שברים וכן על האנטומיה של האדם. גלנוס חיבר מעל ל-500 מסות על פיזיולוגיה, על היגיינה, על דיאטטיקה, על פתולוגיה ועל פרמקולוגיה ומיוחס לו גילוי האופן בו שולט חוט השדרה בשרירים שונים. בעקבות הניתוחים שביצע, הוא תיאר את שסתומי הלב וקבע את תפקידי שלפוחית השתן והכליות.
מאסי אוקה
קריירת משחק
ב-2018 שיחק בסרט האימה "אימה במצולות". ב-2019 נתן את קולו לסרט האנימציה "מרגלים לא רגילים".
רפואת ימי הביניים
מערכת ימי הביניים
תרגומים אנגלו-סקסוניים של עבודות קלאסיות כמגדיר הצמחים של דיוסקורידס, אשר שרדו מהמאה העשירית, מציגים את קיומם המתמיד של יסודות הידע הרפואי הקלאסי. תקצירים כ"ספר העלוקות" של בולד (900 לערך) מכילים מובאות ממגוון עבודות קלאסיות לצד תרופות אליל מקומיות.
מאסי אוקה
חיים אישיים
אוקה דובר אנגלית, יפנית וספרדית באופן שוטף. הוא עבד באולימפיאדת ברצלונה 1992 כמתרגם לאנגלית, ספרדית ויפנית.
הוא שיחק שחמט בצעירותו והיה לו דירוג של 1800. הוא בעל חגורה שחורה בקנדו.
רפואת ימי הביניים
מערכת ימי הביניים
אף על פי שהעיסוק המאורגן ברפואה מעולם לא פסק באימפריה הביזנטית, ניתן לראות ב"סקולה מדיקה סלרניטנה", אשר נוהל בידי הכנסייה בדרום איטליה במאה ה-11, ביטוי ראשון לתחייתה של הוראת הרפואה הסדירה באמצעות טקסטים מקובלים במערב. בסלרנו היו בהישג יד טקסטים רפואיים מביזנטיון ומהעולם הערבי, אשר תורגמו מיוונית ומערבית במנזר הסמוך אשר במונטה קסינו. המלומדים הרכיבו, בהדרגה, קאנון כתבים אשר נודע כ-"Ars medicinae" (אמנות הרפואה) או כ-"Articella" (אמנות קטנה) והיה לבסיס החינוך האירופי בתחום הרפואה במשך מספר מאות.
בעקבות הקמת אוניברסיטאות פריז (1110), בולוניה (1158), אוקספורד (1167), מונטפלייר (1181) ופדואה (1222) הורחבה העבודה ההתחלתית אשר בסלרנו ברחבי אירופה, ובמאה ה-13 זכו מוסדות חדשים אלה למעמד של הנהגה בתחום הרפואה. לרכישת מקצוע הרפואה נדרש עשור, ובכלל זה הכשרה אמנותית, וכך נותר שיעור הרופאים המורשים מצומצם באורח יחסי.
במהלך מסעי הצלב, החלה הרפואה המוסלמית נותנת אותותיה בזו האירופית. רבות דובר על סלידתו לכאורה של אוסמה אבן מונקד מהרפואה האירופית, אולם עיון בקורות חייו מעלה כי היכרותו עמה הייתה חיובית – הוא מתאר רופא אירופי המטפל בזיהומים בהצלחה באמצעות חומץ וממליץ על טיפול במחלת החזירית אשר הודגם בפניו.
עם פרוץ מגפת המוות השחור במאה ה-14, נקלעה הרפואה האירופית למשבר. התאוריות הרפואיות אשר זכו להעדפה סיפקו הסברים דתיים – וכל זאת לשווא, מאחר כי כשליש מאוכלוסיית אירופה מצאה את מותה.
תאוריות רפואיות
העיקרון אשר הנחה את רפואת ימי הביניים הוא תאוריית ארבע הליחות. זו שאבה את מקורותיה מעבודות רפואיות עתיקות, ועמדה בבסיס רפואת המערב כולה עד המאה ה-19. התאוריה גרסה כי לכל אדם ארבע ליחות או נוזלים ראשיים - מרה שחורה, מרה צהובה, מרה לבנה (הכיח) ומרה אדומה (דם). הללו הופקו על ידי מספר איברים, ואיזונם הכולל היה חיוני לבריאות האדם. כיח עודף בגוף, למשל, הזיק לריאות, והגוף ניסה לסלקו באמצעות שיעול על מנת להשיב את האיזון על כנו. איזון הליחות באדם ניתן להשגה באמצעות תזונה, תרופות והקזת דם תוך שימוש בעלוקות. ארבע הליחות נקשרו אף בארבע העונות: מרה שחורה – סתיו, מרה צהובה – קיץ, כיח – חורף ודם – אביב. בימי הביניים התקשתה אירופה לשמר את אמות המים אשר נבנו בידי הרומאים ואת דומיהן, לפיכך פרח בה העיסוק ברפואה במקומות נחשלים יותר מאשר באלה המתפתחים.
השימוש בצמחי מרפא השתלב באורח טבעי במערכת זו, והצלחתם יוחסה לפעולתם על ליחות הגוף. השימוש בצמחי מרפא שאב את מקורותיו, יתר על כן, מתורת החתימות הנוצרית הימי-ביניימית, אשר גרסה כי האל סיפק אמצעי להקלת כל חולי. יהא זה ירק, מינרל או חיה – אמצעי זה נושא עמו חתימה המעידה על יעילותו. למשל, זרעי הסקוטלריה (המשמשים להקלת כאבי ראש) עשויים להידמות לגולגולות זעירות, ועליה זרועי הנקודות הלבנות של הפולמונריה (המשמשת לשחפת) עשויים להידמות לריאותיו של חולה. על פי האמונה, קיים מספר רב של דמיונות.
רוב המנזרים טיפחו גינות צמחי מרפא אשר שימשו להפקת תרופות צמחיות, והללו הוסיפו לרווֹח ברפואת האליל וכן שימשו ברפואה. חוברו ספרים בנושא תרופות צמחיות, הנודע בהם הוא "הספר האדום והוולשי של הרגסט", אשר פורסם בשנת 1400 לערך.
אסתר כהן מצאה, שבניגוד לתרבות מודרנית בה מקדישים מאמצים רבים לשיכוך כאב, הרי שבימי הביניים היו שסברו שהוא מועיל לבריאות מבחינה רוחנית.
המרפאים
בין סממניה המובחנים של תקופה זו מצוי שפע המרפאים. בשונה ממקצועות אחרים, לא הייתה קיימת אליטה בעלת שליטה. מאחר כי לא שררה הסכמה כללית באשר לתקנים ולשיטות, רבים עסקו בריפוי באורח חלקי ורובם ככולם נטלו תפקידים מגוונים. המציעים שירותי ריפוי נמנו על כלל הדתות ועל שני המינים, ובמעמדותיהם נעו בין צמיתים ובין המחונכים והאמידים אשר באקדמאיים. עבור מרפאים רבים – אחים, רופאי שיניים (Dubbedent או Adubedent), רוקחים ומיילדות – עמלם כמוהו כסחר. בחלוף המאה ה-16 הוענקה, לראשונה, לגופים שונים שליטה המעוגנת בחוק על העוסקים ברפואה. הללו ניתנים לחלוקה לבני אליטות לבלריים ובעלי הכשרה אקדמית (רופאים) ולסוחרים.
רופאים הציעו, לרוב, סיוע רפואי ושיקויים. הם עבדו כחברי גילדה כאשר ברשותם רישיון הרשויות המקומיות, או סיפקו שירותיהם לבית אב עיקרי או למנזר. הם זכו לתשלום על סמך המקרים בהם טיפלו, או באורח תקופתי. לעיתים קרובות ניתנו תשלומים במזון או בביגוד.
רופאים, אשר עסקו בעבודות המומחים היווניים באוניברסיטאות, היוו אליטה מטעם עצמה בתחומם. היה זה משלח יד בלתי נפוץ: במחקר אשר נערך בוורססטר במאה ה-13 נמצא כי היו שלושה רופאים בלבד על כל 10,000 משלמי מיסים, וכי לבד מהאצולה היו אלה נגישים ביותר למתי מעט. רופאים אבחנו את חוליהם באמצעות בדיקה מעמיקה את דמם, את שתנם ואת צואתם וקבעו בדבר מרקם עורם ואיזון הליחות. היה ביכולתם להמליץ על תרופות או על הקזת דם מחלקי גוף שונים, על מנת להשיב את איזון הליחות על כנו. כן היה ביכולתם לנסות ולערוך ניתוחים מורכבים כדוגמת חירור הגולגולת, על מנת להקל לחץ על המוח, או הסרת קטרקט.
רופאי אליל נהגו למסור את ידיעותיהם מרופא לשוליה, והיו נגישים מהרופא לאיכר או לפועל. הם לא היו נתונים לפיקוח, אולם היו בקיאים בתחום צמחי המרפא ותרופות האליל. הם נפלטו ממערכת הרפואה בהדרגה.
קדושים נהגו אף הם לרפא את החולים. אף על פי כי ריפוי בידי קדושים (נסים) איננו נחשב כיום כרפואה, בימי הביניים היה זה נוהג מקובל לצד שיטות ריפוי אחרות. שני שלישים בקירוב מהפונים לריפוי בידי קדושים היו איכרים (כך הגדיר ר' ס' פינוקיין). לעיתים קרובות נעשה שימוש בשירותי קדושים כאשר לא ניתן היה להביא רפואות אחרות בזמן (למשל, מוות מקרי). לעיתים רחוקות נעשה בם שימוש על מנת לטפל בחוליים ארוכי טווח, כדוגמת מומים מולדים. במקרים אלה שימשו קדושים כמוצא אחרון. עם השלמת קנוניזציה, התייחסה הכנסייה לקדושים קנוניים בלבד כלמורשים לחולל נסים. עם זאת, פעמים רבות לא מנע הדבר פניה לקדושים אשר אינם קנוניים.
נשים במהלך ימי הביניים המוקדמים, סביר כי הנשים אשר עסקו במקצוע הרפואה השתוו במספרן לזה של הגברים. עם זאת, הדרישות המקצועיות אשר נלוו לכך בתקופה מאוחרת יותר, והווסד הפקולטות לרפואה, פלטו את הנשים ממקצוע זה. הנזירה הראשית הילדגרד מבינגן כתבה את"Liber Simplicis Medicinae" (ספר הרפואה הפשוט) בשנת 1160 לערך. רופאה נודעת נוספת היא טרוטולה מסלרנו, אשר עבודותיה בנושא תחלואי נשים הופצו ברחבי אירופה ושמה באנגליה שונה ל"דאם טרוט". אחות בשם אן מתוארת כ-"medica" בבית החולים של לאונרד הקדוש, יורק, בשנת 1276.
אף לאחר המאה ה-14 הוסיפו נשים לעסוק ביילוד. באורח כללי, מיילדת רכשה את מקצועה כשוליית מיילדת בעלת ניסיון, או לומדה בידי אב או בעל העוסק ברפואה. התנאי הדרוש היחיד היה הצהרה מפי כומר פרוכיאלי כי נעימת הליכות היא.
כן שירתו נשים כאחיות במסדרים נזיריים, אם כי היו אף אחיות חילוניות אשר טיפלו בצורכיהם הפיזיים של החולים.
מערכת בתי החולים
בימי הביניים הקיף המונח "בית חולים" אכסניות עבור מטיילים, בתי מרקחת להקלה על העני, מרפאות עבור הפצוע ובתים עבור העיוור, עבור החיגר, עבור הקשיש ועבור הלוקה בשכלו. בתי חולים נזיריים פיתחו טיפולים למכביר, הן רוחניים הן רפואיים. היה על החולים לסייע אלה לאלה באמצעות תפילה ורגיעה, ייתכן כי נשכרו מכך כמכל טיפול גופני מוצע. בחלק מבתי החולים מצויות היו עשר מיטות בלבד, אך אחרים היו גדולים יותר. תועד כי טופלו בלאונרד הקדוש ביורק 225 חולים ועניים בשנת 1287. ובפירנצה מנו בתי החולים מעל לשלושים בשנת 1400, באחד מהם – בית החולים של מריה נואובה הקדושה – כלל הסגל בשנת 1500 עשרה רופאים, רוקח וכמה אחרים, בהם מנתחות.
במאה ה-12 הופיעו הוספיטלרים, תערובת ייחודית של חיים נזיריים, צבאיים ורפואיים. הללו ניהלו בתי חולים בירושלים ובמדינות הצלבניות, ומסדרם נפוץ בסופו של דבר ליתר אירופה.
כך כתב ג'יימס ג'וזף ולש על אודות תרומת הכנסייה למערכת בתי החולים:
בתי חולים רבים החלו מופיעים בצרפת ובאנגליה. עקב הפלישה הנורמנית-הצרפתית לאנגליה, הוביל חלחול האידיאלים הצרפתיים את רב מנזרי ימי הביניים להקים בית מחסה עבור צליינים. בית מחסה זה התפתח, בסופו של דבר, לכדי בית חולים בו מספקים נזירים וסייעים נטולי הכשרה מקצועית, טיפול רפואי לצליינים חולים ולקרבנות המגפות הרבות מספור והחוליים ארוכי הטווח אשר פשו במערב אירופה בימי הביניים. בנג'מין גורדון תומך בתאוריה על פיה בית החולים בגלגולו העכשווי היא המצאה צרפתית, אולם זה הוקם במקור לבידוד מצורעים וקרבנות מגפה, ונטל על עצמו את שירות הצליינים מאוחר יותר.
קיימים כתבים מצוינים מאת ההגמון לנפרנק, המתייחסים לאלה השמורים היטב מאת הנזיר אידמר מקנטרברי מהמאה ה-12. כתבי ההגמון מעידים על כוונתו להקים ולשמר את דוגמאות בתי החולים המוקדמים הללו:
התפתחויות מאוחרות יותר
המנתחים אשר פעלו בתקופת ימי הביניים האמצעיים, כדוגמת מונדינו דה לוצי, היו הראשונים שעסקו באנטומיה באוניברסיטאות אירופיות וביצעו באורח שיטתי נתיחות מתים. בשונה מרומא הפגאנית, בימי הביניים האמצעיים לא חל באירופה איסור מוחלט על נתיחת מתים. חרף זאת, תורתו של גלנוס הייתה כה רווחת, עד כי מונדינו ובני זמנו ניסו להתאים את ממצאיהם האנושיים לאנטומיה של גלנוס.
במהלך המאה ה-16 גילה פאראצלסוס, בדומה לג'ירולמו, כי מחלות נגרמות על ידי סוכנים חוץ גופיים כדוגמת חיידקים, לא על ידי חוסר איזון פנימי.
ללאונרדו דה וינצ'י נזקפת השפעה רחבה על קידום הרפואה ברנסאנס. דה וינצ'י, אשר נולד ב-15 באפריל 1452, דגל בגישה מדעית אשר בבסיסה תצפיות פרטניות. הוא נטל חלק במספר נתיחות לאחר המוות וכן הוציא תחת ידיו שרטוטים אנטומיים מפורטים מרובים, בתכננו עבודה רחבת היקף בנושא אנטומיה אנושית השוואתית.
הרופא הצבאי הצרפתי אמברואז פרה, שנולד בשנת 1510, הקים לתחייה את שיטת קשירת כלי הדם היוונית העתיקה. לאחר כריתת איבר נהוג היה לצרוב את קצה האיבר הפתוח להפסקת הדימום. הדבר בוצע באמצעות חימום שמן, מים או מתכת ויצירת מגע בין החומר ובין הפצע לסתימת כלי הדם. עוד האמין פרה בחבישת פצעים בתחבושות נקיות ובשימוש במשחות, ובכלל זה במשחה אשר הרכיב עצמו המכילה ביצים, שמן ורדים וטרפנטין. הוא היה הראשון לעצב ידיים ואיברים מלאכותיים עבור חולים בהם בוצעה כריתה. באחת הידיים המלאכותיות, ניתן היה להניע את שני זוגות האצבעות לביצוע מטלות אחיזה ושחרור פשוטות, ומראה היד היה טבעי לחלוטין תחת כפפה.
אסונות רפואיים רווחו ברנסאנס בהשוואה לעת העכשווית. במהלך הרנסאנס היוו נתיבי סחר אמצעי מושלם להעברת מחלות. שמונה מאות שנים לאחר מגפת יוסטיניאנוס, שבה מגפת הדבר לאירופה. המוות השחור פרץ באסיה, פשט למזרח התיכון ולאירופה בשנת 1348 (ייתכן כי הועבר באמצעות סוחרים איטלקיים אשר נסו מקרבות חצי האי קרים) וגבה בה 25 מיליון קרבנות, כשליש מכלל האוכלוסייה ועד שני שלישים באזורים העירוניים בהם הכתה המגפה ביתר שאת. טרם עזוב המונגולים את קאפה הנצורה אשר בחצי העיר קרים, גופותיהם המתות והנוטות למות של החיילים הנגועים נערמו על גבי קטפולטות, ושוגרו מעבר לחומות קאפה על מנת להדביק את יושביה. תקרית זו הייתה בין הדוגמאות המתועדות המוקדמות ביותר ללוחמה ביולוגית, ונחשבת כמקור התפשטות המוות השחור לאירופה.
המגפה שבה לרדוף את אירופה ואת המזרח התיכון פעם אחר פעם בין המאה ה-14 ובין המאה ה-17. התפרצויות מאוחרות יותר הראויות לציון: המגפה האיטלקית של 1629–1631, המגפה הגדולה של סביליה (1647-1652), המגפה הגדולה של לונדון (1665-1666), המגפה הגדולה של וינה (1679), המגפה הגדולה של מרסיי (1720-1722) ומגפת 1771 במוסקבה.
ריי וינסטון
ריימונד אנדרו "ריי" וינסטון (באנגלית: Raymond Andrew "Ray" Winstone; נולד ב-19 בפברואר 1957) הוא שחקן קולנוע אנגלי. הופיע בתפקידים ראשיים בסרטים "לצאת נקי" ו"בייוולף", ובתפקידים משניים בסרטים "השתולים", "הוגו", "על סף תהום", "קולד מאונטן" ו"אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח".
ביוגרפיה
וינסטון נולד בלונדון, בנם של מרגרט וריימונד ג'יי וינסטון. אביו היה ירקן. כשהיה בן שבע עברה משפחתו להתגורר ברובע אנפילד שבצפון העיר. וינסטון למד במכללת אדמונטון ולאחר מכן במגמת דרמה ב"אקדמיית קורונה סטייג'" שבצ'יזוויק, אולם נשר ולא סיים את לימודיו.
הוא החל להתעניין במשחק בגיל צעיר, כשהלך עם אביו לקולנוע באופן קבוע, בקולנוע צפה בשחקן הבריטי האגדי אלברט פיני ובשחקנים האמריקאים ג'יימס קאגני, ג'ון ויין ואדוארד ג'י רובינסון. וינסטון הציג לראשונה את כישרונו בהצגה המבוססת על ספר הילדים לספר "אמיל והבלשים". כדי לקדם את יכולותיו נרשם לאקדמיית התיאטרון שבהאמרסמית', אך סולק כעבור שנה בעקבות פרובוקציה שעורר.
וינסטון הוא גם חובב אגרוף מושבע; כנער נודע בין חבריו בכינוי "שוגס הקטן", על שמו של שוגר ריי רובינסון. בגיל 12 הצטרף למועדון אגרוף חובבני ומאז ניצח 80 קרבות מתוך 88. הוא ייצג פעמיים את אנגליה בתחרות אגרוף בית ספרית בלונדון, בה זכה שלוש פעמים.
קריירת משחק
הבמאי אלן קלארק, שהעריך את התנהגותו האלימה והשחצנית של וינסטון, ליהק אותו ב-1979 לתפקיד הראשי בסרטו "שפוטים" בתור הבריון הצעיר קארלין. וינסטון סיפר שקלארק השפיע על הקריירה שלו בהספד שנשא עליו ב-1990.
וינסטון הופיע בתפקיד הראשי בדרמה "הקיץ הזה", והוגש כמועמד לפרס באפט"א לפריצת השנה. את שנת הבכורה שלו בקולנוע סיים עם תפקיד משני כקווין בקאלט הפשע המוזיקלי "קוואדרופוניה".
לאחר תקופה זו וינסטון נטש את הזירה הקולנועית ל-13 שנים, בהן התמקד בעיקר בתיאטרון ובהמשך עבודתו בטלוויזיה הבריטית.
תפקידו הקולנועי הראשון לאחר ההפוגה היה ב-1994, בדרמה החברתית של קן לואץ' "ליידיבירד ליידיבירד". ב-1997 שיחק בתפקיד ריי האלכוהוליסט האלים בדרמת הפשע של גארי אולדמן "ניל דרך הפה"; על תפקידו קיבל וינסטון את פרס השחקן הבריטי הטוב ביותר בסרטים עצמאיים ומועמדות לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר.
הפרופיל קולנועי של וינסטון היה של "בחור קשוח", וכך לוהק לסרטים "פרצוף", "לעצור את ג'וני" ובסרטו הראשון של טים רות' כבמאי, "אזור מלחמה", בו גילם וינסטון את אב המשפחה והפגין משחק מרשים. לצד התפקידים האלימים הציג וינסטון גם יכולות משחק בעלות חמלה בפנטזיית הספורט הבריטית "ג'ימי גרימבל" ובקומדייה הרומנטית "מרתה, פרנק, דניאל ולורנס".
בשנת 2000 זכה וינסטון בתפקיד הראשי של גאל, גנגסטר בריטי בגמלאות הפורש מעולם הפשע לחיי נהנתנות בספרד, בדרמת הפשע "לצאת נקי". ב-2001 הופיע בדרמה הספרותית "סיבוב אחרון", בה גילם את וינסי דודס והועמד לפרס האקדמיה האירופאית. וינסטון גילם ב-2002 דמות נוספת של מאפיונר, ריבס, בסרט המבוסס על הרומן הספרותי "המשחק של ריפלי"; הסרט היווה המשך למותחן הקולנועי המצליח "הכישרון של מר ריפלי".
ב-2003, נבחר לתפקיד מלך אנגליה השנוי במחלוקת הנרי השמיני במיני-סדרה הבריטית בשני חלקים המספרת את סיפור חייו. בנוסף לוהק לסרטו שובר הקופות הראשון על ידי אנתוני מינגלה לתפקיד טיג', בדרמת המלחמה התקופתית "קולד מאונטן". ב-2004 הופיע בהפקתו של ג'רי ברוקהיימר "המלך ארתור" בתור בורס, אבירו של לוקיוס ארטוריוס קסטוס (קלייב אואן).
וינסטון זכה בפרס אמי ב-2005 בזכות תפקידו הביוגרפי כחוקר הפרטי וינסנט גאלאגר בסדרת הטלוויזיה "וינסנט". כן השתתף בשנה זו בתור השוטר קפטן מוריס סטנלי במערבון האוסטרלי המרשים "הצעה". וינסטון גם תרם את קולו לפנטזיית הילדים שוברת הקופות "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" ודיבב את דמותו של מר בונה.
ב-2006 שיחק בסרט הפשע של מרטין סקורסזה "השתולים" בתור ארנולד פרנץ', יד ימינו של המאפיונר פרנק קוסטלו (ג'ק ניקולסון). באותה שנה גם גילם את דמותו של הרוצח הסדיסט סוויני טוד בסרט הטלוויזיה של ה-BBC.
רוברט זמקיס שצפה בווינסטון בתור המלך הנרי השמיני, ליהק אותו ארבע שנים לאחר מכן לתפקיד הראשי בסרטו "בייוולף". וינסטון גם גילם את הסוכן הבריטי ג'ורג' "מאק" מקייל ב"אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח", שובר הקופות של סטיבן ספילברג והרביעי בסדרת "אינדיאנה ג'ונס". במותחן הפעולה הקומי "מרוץ לזהב" גילם וינסטון את מו פיטץ', מורו של פין פינגן (מתיו מקונוהיי). כן שיחק בתפקיד דריוס ג'דבורג בעיבוד הקולנועי לסדרת המתח של ה-BBC, "על סף תהום".
ב-2011 הופיע בסרטו המצליח של מרטין סקורסזה "הוגו" בתפקיד קלוד דודו של הילד הוגו קברט (אסה באטרפילד).
חיים אישיים
לווינסטון שלוש בנות (מתוכן שתי שחקניות, ג'יימי ולואיס) מאשתו איליין, אותה פגש ב-1979 על סט הסרט "הקיץ הזה".
וינסטון הוא אוהד מושבע של קבוצת וסטהאם יונייטד.
מזותהיירוס
מזותהיירוס (שם מדעי: Mazothairos; משמעות השם: "הציר של נחל מזון") הוא סוג חרק נכחד שהתקיים במשך הקרבון הפנסילבני שלפני 309 מיליון שנה מזמננו באמריקה הצפונית. היה זה אחד החרקים הגדולים ביותר שהתקיימו מעולם.
סוג זה תואר ב-1983 בידי החוקרים: Jarmila Kukalová-Peck- ו-Eugene S. Richardson ונכלל בו מין יחיד - Mazothairos enormis.
המאובנים החלקיים של חרק זה התגלו בערוגת נחל מזון שבאילינוי, כשלצידו נמצא גם המאובן הלאומי של אילינוי – הטולימונסטרום ופאונה שלמה נכחדת שהתקיימה באקלים טרופי.
חרק זה היה שונה מהחרקים המודרניים והשתייך לסדרה הקדומה Plaeodictyoptera, הקרובה מעט לאודונטופטרה, בה השפיראים ולבריומאים. הוא היה גדול ביותר ביחס לחרק ומוטת כנפיו עשויה להגיע לאורך של 56 ס"מ, כך שהיה אחד מהגדולים שבחרקים, קטן רק מהמגאנוירופיס והמגאנוירה שהתקיימו לצידו.
הממצאים שלו כללו חלקי פה דמויי-מקור שדמה לקשית כשל היתושים ואולי היה בעל מעין "משאבה" שאיתה ניקב רקמות צמחים כדי לשתות מהנוזלים שלהם, כפי שעושים כמה חיפושיות או פשפשים. לחרק זה היו ארבע כנפיים גדולות כשל שפירית ועוד זוג קטן מאחורי הראש. הדבר מעניק לו את הכינוי: "חרק בעל שש כנפיים".
למעשה מאפיינים אלה בעיקר משוערים מאחר שאינם השתמרו במאובנים, למעט חלק משריון הגב שלו ואזורים קשורים, אך נראה שהיה ניחן בהם בהתבסס על חרקים בעלי מבנה דומה.
חרק זה היה אולי חי כבריום או שפירית ואולי לפרק זמן קצר, תוך שהוא חי כזחל במים. ככל הנראה לא היה יבשתי לחלוטין כמו חרקים מאוחרים יותר שהיו גם קטנים בהרבה.
מריה יוזפה אמליה, נסיכת סקסוניה
מריה יוזפה אמליה, נסיכת סקסוניה (בגרמנית: Marie Josepha Amalia, Prinzessin von Sachsen; 6 בדצמבר 1803 – 18 במאי 1829), הייתה אחותם של פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה ויוהאן, מלך סקסוניה, ואשתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
ביוגרפיה
מריה יוזפה אמליה נולדה ב-6 בדצמבר 1803 בדרזדן שהייתה חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, למקסימיליאן, נסיך סקסוניה ולקרולינה, נסיכת פארמה, בתם של פרדיננדו, דוכס פארמה ומריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה. בהיותה תינוקת קטנה מתה אמה, ובעבקות כך שלח אותה אביה למנזר, מה שגרם לה להיות דתית אדוקה כל חייה.
ב-20 באוקטובר 1819 התחתנה מריה יוזפה אמליה במדריד עם פרננדו השביעי, מלך ספרד, שכבר היה נשוי פעמיים, אולם עוד לא היו לו ילדים, וקיווה שנסיכה סקסונית, אשר משפחתה הייתה ידועה בפוריותה תלד לו יורש. בשל אדיקותה הדתית היא סירבה לקיים יחסי מין עם בעלה, והאפיפיור פיוס השביעי שלח לה מכתב מיוחד, על מנת לשכנעה שזה לא נוגד את הדת הקתולית. ב-18 במאי 1829 מתה מריה יוזפה אמליה בארנחואס כתוצאה מקדחת ללא ילדים, ולאחר מותה התחתן פרננדו עם מריה כריסטינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, ממנה נולדו לו שתי בנות.
יוסף לונץ
יוסף לונץ ("לונצי") (25 בדצמבר 1935 - 13 בפברואר 1983) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש המנהל האזרחי ברצועת עזה.
ביוגרפיה
לונץ נולד בחיפה, בנם של מרים ומשה. למד בתיכון "חוגים" בעיר. באוגוסט 1953 התגייס במסגרת גרעין נח"ל של תנועת הצופים העבריים, שירת כקצין חי"ר ולחם במלחמת סיני. לאחר מכן השתחרר מהשירות הסדיר והצטרף להכשרה בראש הנקרה. סיים תואר ראשון ושני בלימודי המזרח התיכון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1962 נשלח מטעם צה"ל כיועץ לאתיופיה בה שהה במשך כשנה וחצי. לאחר מכן המשיך בשליחויות ברחבי העולם מטעם משרד הביטחון. בשירות המילואים פיקד על הסיירת של חטיבת ירושלים. במלחמת ששת הימים לחם ונפצע בהיתקלות באזור לטרון. לאחר המלחמה שימש כמושל צבאי במרחב שלמה. ב-1969 היה חבר במשלחת הישראלית לאימון צבאי של הכורדים בעיראק.
במלחמת ההתשה התנדב לשרת במילואים כקצין מנוסה ("נמר") ולפקד על מעוז בקו בר-לב. במלחמת יום הכיפורים שימש מפקד גדוד בגזרה המצרית.
הנצחה
על שמו הוקם מצפה בהר כביר הסמוך ליישוב אלון מורה, ובהר ארבל. נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
בית הכנסת שבזי
היסטוריה
יהודי תימן שעלו בעליית אעלה בתמר בשנת ה'תרמ"ב (1882), כ-30 משפחות עזבו בשנת ה'תרמ"ח (1888) את העיר העתיקה והקימו בסמיכות לשכונת מאה שערים את שכונת נחלת צבי. ייסוד השכונה נעשה בעזרת הלוואה כספית של הברון הירש, בהשתדלות נסים בכר. בשנת ה'תרמ"ט (1889) קנה הברון את אדמות השכונה, ומכספי ההלוואה נשאר סכום מספיק לבניית 17 בתים בלבד.
בעת ייסוד השכונה בשנת ה'תרנ"ד (1894) הוקם גם בית הכנסת שנקרא על שם רבי שלום שבזי. בית הכנסת הוקם במרתף אחד הבתים. המתפללים הראשונים בו היו נוהגים לשבת על מזרנים מסביב לקירות, ולחלוץ את נעליהם לפני הכניסה, כמו המנהג בתימן ומנהג ארץ ישראל הקדמון.
על בית הכנסת כתב יצחק שפירא:
כיום שוכנת במבנה בית הכנסת ישיבה לחוזרים בתשובה וכולל אברכים של מוסדות "מתימן יבוא".
תסמונת מעבר דם בין עוברים
כתוצאה מהעברת דם זו בין העוברים, עלול עובר אחד לסבול מאנמיה והשני מבצקת. TTTS מוגדרת בארבע רמות חומרה; TTTS ברמה 4, אשר מאובחן לפני השבוע ה-26 של ההיריון, מסתיים בדרך כלל במות העוברים (בסבירות של 60-100 אחוזים).
שכיחות
אין מחקרים מדויקים על התסמונת, אך מאמינים כי שכיחותה היא כ-20 אחוזים מכלל הריונות התאומים הזהים. מכיוון ששכיחות היריון של תאומים זהים היא 3:1,000, הרי ששכיחות ה-TTTS היא כ 3:5,000.
גורמים
לא ידועים הגורמים ל-TTTS. עם זאת, על מנת שהתסמונת תתרחש, חייבים להיות לפחות זוג תאומים, אשר חולקים את אותה שליה. בדרך כלל כל תאום נמצא בשק היריון נפרד (מצב שמוגדר מונוכוריאלים, ביאמניוטים). בהיריון תקין, העובר מחובר עם כלי דם, העוברים בחבל הטבור, לשליה של האם. במקרה של TTTS, מכיוון שכלי הדם של שני העוברים חולקים את אותה שליה, נוצר מעבר של דם מעובר אחד, המכונה "תורם", לעובר השני, המכונה "מקבל". חומרת התסמונת היא נגזרת של מהות וצורת החיבור.
תסמונות
בהתאם לרמת החומרה וסוג החיבור של כלי הדם, עלולות להיווצר תסמונות שונות, המאפיינות TTTS.
טיפול
כאשר התסמונת מאובחנת בשלב מתקדם יחסית של ההיריון (לאחר שבוע 29), והיא איננה ברמה גבוהה (כלומר, עד רמה 3), הטיפול המקובל הוא מנוחה מוחלטת של האם (שמירת היריון) ודיאטה עשירה בחלבונים. במקרה של רמה גבוהה יותר, או בשלבים מתקדמים עוד יותר של ההיריון, תבוצע בדרך כלל לידה בניתוח קיסרי. במקרים כאלה סיכויי השרידה של העוברים טובים.
במקרה של TTTS חמור או בגיל היריון צעיר, יש שני טיפולים עיקריים:
טיפול הלייזר מבוצע כיום רק במספר מרכזים רפואיים ברחבי העולם. אחד הידועים שבהם הוא בבית החולים לובן שבבלגיה, על ידי פרופ' דה-פרסט. בארץ מבוצע טיפול במקרים מסוימים על ידי פרופ' ליפיץ מבית החולים שיבא בתל השומר. וכן על ידי דר' יובל גיאלצ'ינסקי, מנהל המרכז לרפואת העובר במרכז הרפואי רבין.
מכיוון שטיפול הלייזר מבוסס על צריבת כלי הדם המשותפים, קיימים בו שני סיכונים: ייתכן שלא כל כלי הדם ייצרבו בהצלחה. במקרה זה, תהיה בדרך כלל הפחתה ברמת החומרה של התסמונת, ויהיה ניתן להמשיך את ההריון עד לסופו, תוך סבירות גבוהה להצלת חייו של לפחות עובר אחד. עם זאת, מכיוון שעדיין ייתכנו חיבורים בין העוברים, מוות של אחד מהם עלול לגרור מוות גם של השני בתוך דקות ספורות. סכנה נוספת היא צריבה "עודפת", והשארת אחד העוברים עם פחות מדי כלי דם המחוברים לשליה. במצב זה הוא עלול למות או לסבול מפגיעות חמורות שונות. מכיוון שכך, לאחר טיפול לייזר מקובל להשאיר את האשה בהשגחה צמודה, עד כדי אשפוז ומעקב מוניטור או אולטראסאונד מספר פעמים ביום.
שירו שיר אמן
שירו שיר אמן הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי שהשתתף בתחרות קדם אירוויזיון 1983 והגיע למקום השני בהפרש נקודה אחת מהשיר הזוכה במקום הראשון "חי" בביצוע עפרה חזה.
כתיבת השיר
בשנת 1982 השתתפה ירדנה ארזי בתחרות קדם אירוויזיון בה ביצעה את השיר מוזיקה נשארת של שמרית אור והנרי ברטר והגיעה למקום השני אחרי "הורה" בביצוע אבי טולדנו.
לקראת קדם אירוויזיון 1983 כתבו אהוד מנור ואבי טולדנו את השיר "חי" והציעו אותו לארזי, בין היתר במחשבה על כך שארזי, בתו של אזרח גרמני שנמלט מהמדינה טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה תשיר במינכן את המילים "עם ישראל חי". ארזי דחתה את הצעתם ובחרה להמשיך לעבוד עם הצמד אור וברטר, שכתבו לה בהמשך 1982 את השיר הזוכה בתחרות הפסטיגל מילה קטנה.
את מילות השיר כתבה שמרית אור במהלך מלחמת לבנון הראשונה והן מבטאות כמיהה לשלום.
קדם אירוויזיון 1983
קדם אירוויזיון 1983 נערך ב-28 במרץ בתיאטרון ירושלים ובין המשתתפים הבולטים בו היו פנינה רוזנבלום, ריקי גל ואילנה אביטל, אך מלכתחילה נדדה תשומת הלב לזמרת השנה עפרה חזה ולמי שזכתה במקום השני שנה קודם לכן, ירדנה ארזי. במהלך ביצוע השיר שלפו זמרי הליווי של ארזי, ובהם שרית סרי, ורדינה כהן ודרור משולם, זיקוקים דולקים.
לאורך כל שלב הניקוד נשמר קרב צמוד בין "שירו שיר אמן" לבין "חי", כשבקיבוצים ובחיפה מעניקים לארזי 12 נקודות ובעיירות הפיתוח לחזה. בסיומה של התחרות הוענקו לחזה 73 נקודות ולארזי 72.
בעיני רבים מסמל קדם אירוויזיון 1983 את יריית הפתיחה ביריבות המעריצים של ארזי וחזה שנמשכה לאורך כל שנות השמונים.
שנים לאחר מכן סיפרה ארזי בריאיון לסדרה התיעודית "הרצל פינת רפאלי", שרפי גינת שישב בחבר השופטים סיפר לה לאחר אותו הערב שהייתה טעות בספירת הקולות בהצבעה, והיא זו שהייתה אמורה לזכות במקום הראשון ולא עפרה חזה. ארזי בחרה לשמור מידע זה בסוד. טענתה זו של ארזי נבדקה בראיון של רפי גינת בנושא באתר הארץ בו הוא שולל את הטענה של ירדנה ארזי לכך שהייתה טעות בספירת הקולות.
מצעד הפזמונים השנתי
השיר שהה 12 שבועות במצעד הפזמונים השבועי ובמצעד הפזמונים העברי השנתי 1983 הגיע למקום השישי והיה השיר הגבוה ביותר של ארזי במצעד. ארזי נבחרה למקום השני בקטגוריית זמרת השנה, בה זכתה חזה בפעם הרביעית והאחרונה.
חופשי ומאושר (שיר)
על השיר
"חופשי ומאושר" מבטא את רצונות בני האנוש לאלוהים. בבית הראשון הם מבקשים לתת לנפש לבעור, לראות את השמיים והשמש החמה מהנשמה ולהיות חופשיים ומאושרים. בבית השני מתקבלת ההכרה שכל דבר בעולם הוא יפה, גם בימים וגם בלילות. בבית השלישי בני האדם נושאים תפילה אחרונה בבקשה שאלוהים יזכור את תפילתם גם מחר.
הגרסה המקורית
ההקלטה הראשונה של השיר הופצה לראשונה באופן מסחרי בשנת 1971 על ידי הצמד אילן ואילנית. הוא נכלל באלבומו "שוב אתכם", שכלל להיטים נוספים, דוגמת "ושוב אתכם" ו"רינגולי". ב-22 במרץ 1971 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל במקום ה-15. ב-3 במאי עלה למקום הראשון – שם שהה שבועיים רצופים. ב-7 ביוני, לאחר אחד־עשר שבועות צעידה רצופה, יצא מהמצעד השבועי. במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשל"א דורג השיר במקום החמישי. ב-21 במרץ נכנס "חופשי ומאושר" למצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל. הוא עלה למקום הראשון ב-2 במאי, שם שהה במשך שבוע אחד. לבסוף, ב-6 ביוני יצא מהדירוג השבועי לאחר אחד-עשר שבועות רצופים. במצעד השנתי של התחנה דורג במקום העשירי.
גרסאות כיסוי
במרוצת השנים הוקלטו גרסאות כיסוי רבות, כשהמוכרות ביניהן הופצו על ידי שלומי שבת, הראל מויאל, בעז שרעבי ודקלון.
קישורים חיצוניים
חופשי ומאושר ביצוע מוקלט ומילות השיר באתר הספרייה הלאומית
דיסקוגרפיה של מארן מוריס
הזמרת-יוצרת מארן מוריס הוציאה שישה אלבומי אולפן, שלושה מיני-אלבומים, תשעה סינגלים ושישה שיתופי פעולה. בין היתר, הוציאה 12 וידאו קליפים ו-7 סינגלים שיווקיים. אלבום הבכורה הראשי שלה, Hero, יצא בשנת 2016 והגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הקאנטרי של בילבורד. לפני צאתו, יצאו שלושה אלבומים נוספים, אך לא בהפצה מסחרית.
מוריס מחזיקה באחד מלהיטי הקאנטרי הגדולים ביותר בכל הזמנים "The Bones", שיצא לאור בשנת 2019 כחלק מתוך אלבום האולפן השני שלה Girl. בנוסף לכך, מוריס לקחה חלק בהוצאת אחד מהלהיטים הגדולים ביותר של שנת 2018 "The Middle", שיצא ביחד עם זד ודורג כ-"שיר השנה" של מצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
סערון לבן-חזה
סַעֲרוֹן לְבֶן-חָזֶה (שם מדעי: Pterodroma feae) הוא עוף ימי קטן מהסוג סערון, הדוגר במספר איים בצפון האוקיינוס האטלנטי, ונוהג לשחר מזון בים הפתוח. בעבר הוא נחשב כתת-מין של סערון צווארון, אך למעשה אין ביניהם קשר קרוב כלל. עם זאת, סערון לבן-חזה קשור קשר הדוק מאוד לסערון מדיירה, מין אחר שפוצל לאחרונה מסערון צווארון. מין נוסף הקשור אליו הוא סערון דזרטש, שפוצל מסערון לבן-חזה לאחרונה; אם כי מעמדו הטקסונומי טרם הוכרע.
בישראל נאסף פרט בודד ומת ב-8 בפברואר 1963 בחוף עין גדי, שזוהה בתחילה כסערון צווארון, אך בהמשך תוקן זיהויו על-ידי האורניתולוג הדורם שיריחי. הפרט מוחזק באוסף הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב, ומהווה את התצפית היחידה לארץ ולמזרח התיכון.
טקסונומיה ואטימולוגיה
ככל הנראה התיעוד הידוע הראשונה של סערון לבן-חזה היה באוקטובר 1768 מול חופי מערב אפריקה במהלך המסע הראשון של קפטן קוק. אף על פי שבזמנו לא פורסם תיאור, ניתן לזהות בציור של הפרט שצויר על ידי סידני פרקינסון כפרט מהאוכלוסייה המקננת באיי כף ורדה. פרט זה תואר מאוחר יותר כמין נפרד על ידי הזואולוג האיטלקי תומאסו סלבדורי בשנת 1900 תחת השם המדעי Oestrelata feae, על שמו של הזואולוג האיטלקי לאונרדו פְאָה (1852–1903), ומאוחר יותר סווג מחדש בשם Pterodroma feae. שם הסוג Pterodroma, מגיע מיוונית עתיקה מהמילים pteron, "כנף" ו-dromos, "רץ".
על אף שבעבר הוא נחשב לתת-מין של סערון צווארון, למעשה אין בין המינים קשר הדוק כלל. המינים בסוג סערון הם עופות ים החיים באזורי אוקיינוסים ממוזגים וטרופיים. על רבים מהם ידוע אך מעט ונחקרים בצורה מועטה בלבד, ולעיתים קרובות ניצויים הדומה הביא לכך שהטקסונומיה של הקבוצה הייתה די דינמית. האוכלוסייות המקננות במקרונזיה ובמדיירה, באי בוג'יו באיי דזרטש ובארכיפלג כף ורדה נחשבו זמן רב כתת-מינים של סערון צווארון, מין מחצי הכדור הדרומי; אך ניתוח הבדלים בגודל, בקולות, בהתנהגות הרבייה וב-DNA המיטוכונדריאלי הראה שהסערונים הצפוניים אינם קשורים בקשר הדוק אליו, וכי ייתכן שסערון ברמודה הוא קרוב המשפחה הקרוב ביותר של הסערונים המקרונזיים. האורניתולוג ההולנדי סאנגסטר המליץ לסווג את סערון מדיירה וסערון לבן-חזה כמינים עצמאיים, ופיצול המינים התקבל על ידי איגוד ועדות הנדירים האירופאיות (AERC ) בשנת 2003. לאחרונה, רשויות מסוימות פיצלו עוד יותר את המין סערון לבן-חזה, והפרידו בין האוכולוסייה המקננת באיי דזרטש לזו שבארכיפלג כף ורדה.
סאנגסטר העריך ששני המינים המקרונזיים התפצלו בסוף הפלייסטוקן המוקדם, לפני כ-850,000 שנה, אם כי המתודולוגיה ששימשה לקביעת סולם זמנים זו הוטלה בספק לאחר מכן. ניתוח של כיני נוצות מסערוני מדיירה ודזרטש הראה שיש הבדלים ניכרים בין שני הסערונים מבחינת הטפילים שהם נשאו, מה שמצביע על כך שהם מבודדים זה מכבר, שכן כינים יכולות להיות מועברות בדרך כלל רק באמצעות מגע פיזי בקינים. מיני הטפילים שנמצאו על סערון מדיירה דומים ביותר לאלו של סערון ברמודה, ואילו הכינים של סערון לבן-חזה דומות לאלו של מיני סערונים מהקריביים והאוקיינוס השקט. דבר זה מצביע על כך שלמרות הקרבה הפיזית הקרובה של שני מיני הסערון שנמצאו בארכיפלג המדיירי, ייתכן שהם נוצרו מהתפשטויות נפרדות למדיירה, ומאוחר יותר, לאיי דזרטש.
תיאור
לסערון לבן-חזה אורך של 33–36 ס"מ ומוטת כנפיים של 86–94 ס"מ. יש לו גב וכנפיים אפורים, עם סימון "W" כהה על פני הכנפיים. החלק התחתון של הכנפיים כהה והבטן לבנה. יש לו מעוף עוצמתי ומהיר. הוא מלקט פריטי מזון פלנקטוניים מפני הים באוקיינוסים. הוא דומה מאוד לסערון מדיירה, אך הוא גדול יותר ויש לו מקור שחור עבה יותר.
מבחינת יחסים:
תפוצה ובית גידול
הוא מתרבה באזורים הרריים וסלעיים בגבהים של עד 2,200 מטר. בעבר הוא התרבה גם באזורי חורש הררי, אך בית גידול זה אינו נשאר עוד. המין הוא בעיקר ימי, אך נשאר קרוב לאזורי הקינון גם בעונת החורף.