cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סנדרו שוורץ
סנדרו שוורץ (בגרמנית: Sandro Schwarz; נולד ב-17 באוקטובר 1978) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל גרמני.
קריירה כשחקן
שוורץ החל את קריירת הנוער שלו בשנת 1993 בקבוצות קטנות סביב העיר מיינץ עד שבשנת 1995 הצטרף לקבוצת מיינץ 05 תחת הדרכתו של המאמן, ריינהארד זאפטיג, לראשונה במסגרת הבונדסליגה השנייה, בהפסד 0-2 לפורטונה דיסלדורף. הוא שיחק עוד 101 משחקים עם מיינץ, ועלה עם המועדון עליה היסטורית לבונדסליגה הראשונה בעונת 2003-2004.
הוא העדיף להישאר בליגה השנייה עם קבוצת רוט-וייס אסן שעלתה באותה העונה מן הליגה השלישית אך בתום עונת 2004-2005 ירד המועדון שוב לליגה השלישית.
בעונת 2005-2006 שיחק בקבוצת והן ויסבאדן (SV Wehen), שם מילא תפקיד שולי ובילה מחוץ להרכב בחלקים ניכרים של אותה עונה, אך בעונת 2006-2007 התברג כשחקן הרכב והיווה גורם משמעותי בעליה לבונדסליגה השנייה. בעונת 2007-2008 הפך לקפטן של ויסבאדן ובסך הכל שיחק שם 167 משחקים וכבש 4 שערים.
ווהן ויסבאדן
ב-23 במרץ 2009, אחרי פיטוריו של המאמן וולפגאנג פרנק, מונה סנדרו שוורץ למאמן/שחקן בווהן ויסבאדן, ותלה סופית את נעליו בסוף אותה עונה.
כמאמן ראשי בעונה זו, הוענק לו אישור מיוחד ממנהלת הליגה לכהן כמאמן, היות שלא הייתה ברשותו תעודת מאמן.
מסוף עונה זו, עת ירדה הקבוצה לליגה השלישית ועד לסוף עונת 2009-2010, שימש שוורץ כעוזר מאמן של והן ויסבאדן.
אשבורן
את עונת 2012-2011 פתח כמאמן אשבורן מהליגה המקומית של הסן והוביל אותה לעלייה לליגה השלישית. בעונה זו גם השלים את לימודי המאמן שלו.
מיינץ
בעונת 2013-2014 חזר לקבוצת נעוריו כעוזרו של המאמן מרטין שמידט בקבוצת המילואים של מיינץ ובהמשך כעוזרו של שמידט בקבוצה הבכירה של מיינץ.
ב-31 במאי 2017 מונה למאמן הראשי של מיינץ 05, וב-10 בנובמבר 2019 פוטר מתפקידו אחרי הפסד שמיני ב-11 משחקים.
דינמו מוסקבה
באוקטובר 2020 מונה למאמן מועדון הכדורגל דינמו מוסקבה, עד סוף עונת 2021/2022.
הרטה ברלין
ביוני חתם לשנתיים כמאמן הרטה ברלין מהבונדסליגה.
י"א בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בי"א טבת היא ברוב השנים פרשת ויחי. אבל אם בר המצווה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא או זחג) פרשת בר המצווה היא פרשת ויגש.
פייבוריט קו
פייבוריט קו בע"מ (באנגלית: Favorite Co., Ltd) היא חברה יפנית המייצרת מיניאטורות וצעצועים, בעיקר של דינוזאורים ובעלי חיים אחרים. את הדגמים יוצרת החברה ממגוון חומרים: פולירייזן, מתכת, פלסטיק וויניל. קו המוצרים שלה נע מצעצועים פשוטים ועמידים לילדים ועד לדגמי אספנות ("פסלי שולחן") הנמכרים גם בחנויות של מוזיאוני טבע. החברה הוקמה בשנת 2004 ומעסיקה פסלים ואמנים פלאונטולוגים (בהם מייקל טרצ'יץ', שהשתתף בהכנת דגמי הדינוזאורים בסרט "פארק היורה") שיוצרים דגמים ומיניאטורות לפי הנחיות של פלאונטולוגים מוסמכים.
המכון לארכאולוגיה (אוניברסיטת תל אביב)
המכון לארכאולוגיה על שם סוניה ומרקו נדלר באוניברסיטת תל אביב ממוקם בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. המכון הוקם בשנת 1966 על ידי פרופסור יוחנן אהרוני. כיום משמש המכון את החוקרים, עמיתי המחקר ותלמידי המחקר מהחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב. המכון מתמקד במגוון גדול של תחומים ותקופות; החל מן התקופות הפרהיסטוריות, דרך המקראיות, התקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית וכלה בימי הביניים.
במסגרת מחקרי המכון מתקיימים בכל שנה מספר רב של חפירות וסקרים ארכאולוגיים. בין אלה ניתן לציין את החפירות במערת קסם, נחל זהורה, תל בית שמש, תל מגידו, תל בית ירח, יבנה ים, אפולוניה-ארשף ועוד.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, עורך המכון חפירות הצלה מגוונות בכל רחבי הארץ באמצעות המכון ישראלי לארכאולוגיה. אלה חפירות חוזיות. עם סיום החפירות, משוחרר בדרך כלל השטח בידי רשות העתיקות להמשך פיתוחו בידי היזם.
מעבדות המכון
המכון מפעיל מספר מעבדות מחקר: כמו כן מאגד המכון מעבדות המיועדות לשימור ותיעוד ממצאים מחפירות המכון.
פרסומי המכון
המכון מפעיל את מערכת ההוצאה לאור על שם אמרי וקלייר יאס המפיקה סדרות של פרסומים קבועים בארכאולוגיה ובהם סדרת מונוגרפיות, פרסומי חפירות הצלה וכתב העת המדעי Tel Aviv.
Grace (שיר של לואיס קפלדי)
Grace (בעברית: גרייס) הוא שיר של הזמר-יוצר הסקוטי, לואיס קפלדי, שיצא, על ידי וירג'ין רקורדס, ב-21 בספטמבר 2018, כסינגל השני מתוך המיני-אלבום השני שלו, Breach, וכסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן הראשון שלו, Divinely Uninspired to a Hellish Extent.
נורמן ויטקר
נורמן ויטקר (באנגלית: Norman Tweed Whitaker); 9 באפריל 1890, פילדלפיה – 20 במאי 1975, פיניקס) היה שחמטאי אמריקאי בדרגת אמן בינלאומי.
אביו של ויטקר לימד אותו לשחק בהיותו בן 14, ולאחר מכן התקדם על ידי צפייה במשחקיו של הרי נלסון פילסבורי בשנת 1905. בשנת 1918 היה ויטקר אחד מטובי השחמטאים בארצות הברית והיה אמור לקיים דו-קרב על תואר אליפות ארצות הברית מול פרנק מרשל, אך הוא לא התייצב לתחרות. בשנת 1927 ניצח בתחרות בינלאומית שהתקיימה במישיגן בהשתתפות 12 שחמטאים, ובהקדימו את שמואל רשבסקי. ויטקר הוכרז כאלוף ארצות הברית על ידי National Chess Federation, הגוף שקדם לאיגוד השחמט האמריקאי United States Chess Federation (USCF).
בשנת 1928, במהלך ירח הדבש שלו הגיע ויטקר להאג לשחק באליפות העולם לחובבים (תחרות שהתקיימה מול 15 אלופי ארצות שונות). למרות שהיה מעורב בתאונת רכבות קשה שבה נהרגו תשעה אנשים ואשתו נפצעה קשה, סיים בתוצאה 9.5-5.5 וזכה בפרס. מנצח התחרות היה מקס אויבה, שהפך לאלוף העולם שבע שנים מאוחר יותר.
ויטקר סיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה ואת לימודי המשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון. הוא עבד תקופה מסוימת בממשלת ארצות הברית כעוזר שר הפנים, בשנת 1922. זמן קצר לאחר מכן נשלל רישיון עריכת הדין שלו והוא הורשע במספר פשעים כולל גנבת מכונית, משלוח מורפיום בדואר והתעללות מינית בקטין. ויטקר הגיש מספר תביעות נגד מעצר השוא, לטענתו.
בשנת 1932 זכה ויטקר לפרסום בזמן חטיפתו של בנו של צ'ארלס לינדברג. סוכן לשעבר ב-FBI בשם גזטון מינס תכנן להונות בסכום של 104,000 דולר יורשת עשירה בטענה שהוא בקשר עם החוטפים. מינס תכנן להשתמש בוויטקר לצורך איסוף הסכום, אך שניהם נעצרו ונשפטו. ויטקר הורשע בניסיון לסחיטה, שהה בבית הסוהר 18 חודשים, שוחרר ונעצר פעם נוספת. הוא שהה תקופות בבתי סוהר שונים, כולל אלקטרז שם התחבר לפושע אל קפונה.
אאוגאן מק מוירדאך
אאוגאן עלה לשלטון לאחר מות אביו מוירדאך מק איינבכלייך, ולכן היה בן לקנן לואיירן (שבט לואיירן) ומלך גם על שבט זה. אאוגאן אינו מוזכר ב"דואן אלבאנאך" המזכיר לאחר מוירדאך את אייד פינד; אולם אאוגאן מוזכר ב"דברי ימי מלרוז" כמלך דאל ריאטה.
בתקופת שלטונו של אאוגאן פלשו לדאל ריאטה הפיקטים תחת הנהגתו של אואנגוס מק פרגוסה, ובמשך שלושה עשורים לא הייתה הממלכה עצמאית.
דלכורד
מועדון הכדורגל דלכורד (בשוודית: Dalkurd Fotbollsförening), ידוע גם כ-Dalkurd FF או בקיצור Dalkurd, הוא מועדון כדורגל בשוודיה המשחק בעיר אופסלה שבמרכז שוודיה. המועדון נוסד בשנת 2004 על ידי קבוצת מהגרים כורדים בעיר ברלינגה שמצפון לסטוקהולם. קבוצת הכדורגל, שהתחילה כניסיון לתת מענה לנוער הכורדי בעיר, משחקת נכון להיום (אפריל 2018) באלסוונסקאן – ליגת העל במדינה.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-26 בספטמבר 2004 בידי קבוצה של כורדים ובראשם ראמאזאן קיזיל (היום נשיא המועדון) במטרה ליצור פעילות חברתית לנוער הקהילה. באותה שנה ארגון הפשע השוודי "לה פמיליה" הפיץ סמים בקרב הנוער, הרעיון היה לספק תעסוקה לנוער במקום שידרדרו לפשע ולסמים. בתחילה עזרה במימון הפרויקט קבוצת הכדורגל IK Brage, שנמצאת באותה העיר. בעונה הראשונה התעקשו חברי ההנהלה על ממוצע של 17 שנים. לראמאזאן הייתה מטרה: להביא את הקבוצה לשחק בליגות הגבוהות של הכדורגל השוודי. מהעונה הראשונה שלה ב-2005 ועד 2009, עלתה הקבוצה ליגה בכל עונה, מה שגרם לתשומת לב תקשורתית רבה, בשוודיה ומחוצה לה.
במרץ 2015 נמנעה הקבוצה מאסון בדרך חזרה הביתה מספרד. המועדון תכנן לטוס מברצלונה לדיסלדורף בטיסה 9525 של ג'רמנווינגס אבל ברגע האחרון החליט שהעצירה בגרמניה ארוכה מדי. ב-24 במרץ התרסק המטוס באלפים הצרפתיים יחד עם 150 האנשים שבתוכו. אף אחד מהנוסעים או אנשי הצוות נשאר בחיים.
ב-24 בנובמבר 2017 הוחלט שהקבוצה תשחק באופסלה אחרי פתיחתו של אצטדיון חדש בעיר בשנת 2020. לעומת זאת, ב-2018 הקבוצה שיחקה באצטדיון גאבלוואלן שבעיר יבלה. לא ידוע איפה תשחק הקבוצה בעונת 2019.
ארגון אוהדים
ב-2010 נוסד בווסטרוס ארגון אוהדים של דלכורד בשם "Roj Fans", ארגון עצמאי ללא רווח.
סמל ומדים
במשחקי בית המועדון משחק בחולצה, מכנסיים וגרביים לבנים ובמשחקי החוץ במדים שחורים. סמל הקבוצה הוא עיגול המורכב מדגל כורדיסטן ושני סוסים דאלקארליאנים (סוסים שוודים מסורתיים). "Dal" כתוב באותיות לבנות בראש הסמל, "Kurd FF" ושנת 2004 בתחתיתו.
שחקנים
נכון ל-29 במרץ 2018
מיקולה אבילוב
מיקולה ויקטורוביץ' אבילוב (באוקראינית: Мико́ла Ві́кторович Аві́лов; נולד ב-6 באוגוסט 1948) הוא אתלט יהודי-סובייטי בעבר. הוא אלוף אולימפי ושיאן עולם בקרב עשר ממינכן 1972.
קורות חיים
אבילוב נולד באודסה, אוקראינה למשפחה יהודית.
את ראשית דרכו כאתלט עשה אבילוב במועדון דינמו אודסה. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הוא סיים במקום רביעי בקרב עשר בתוצאה של 7909 נק'.
באוניברסיאדה שנערכה בטורינו בשנת 1970 זכה אבילוב במדליית זהב בקרב עשר (7803 נק').
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה במדליית זהב בקרב עשר בשיא עולם חדש של 8454 נקודות. שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי ברוס ג'נר מארצות הברית (8524 נקודות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976), זכה אבילוב במדליית ארד בקרב עשר בתוצאה של 8369 נקודות ולא הצליח להגן על תוארו. במדליית זהב זכה ג'נר בשיא עולם חדש של 8618 נקודות ובמדליית כסף זכה גידו קרצ'מר ממערב גרמניה (8411 נקודות).
במבחנים לאולימפיאדת מוסקבה (1980) סיים אבילוב במקום חמישי ולא הצליח להיכלל בנבחרת של ברית המועצות. לאחר שפרש מספורט תחרותי החל לעבוד כמאמן.
חיים אישיים
אבילוב נשוי לוולנטינה קוזיר אתלטית בעבר, בעלת מדליית ארד אולימפית בקפיצה לגובה ממקסיקו סיטי 1968. הזוג מתגורר באודסה.
תארים והישגים
בשנת 1972 הוענק לאבילוב עיטור פועלי הדגל האדום.
קאמי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
זוהי הדרך שלי
האלבום שילב בין סגונונות פופ ורוק קל. ברבים מהשירים שיתף פיק פעולה עם יוצרים בולטים בתקופתו - זמרים כמו אילנה רובינא, נגנים מלהקות הצ'רצ'ילים, האריות והבמה החשמלית, וכן הכותבים אהוד מנור, יהונתן גפן ומירית שם אור.
הפקה
פיק הוציא את אלבום הבכורה שלו בגיל 21. לפני כן בסוף שנות ה-60 היה פיק חבר בלהקות הקצב "טלסטאר", "השמנים והרזים" ו"שוקולדה", שניגנו ושרו בעיקר שירי רוקנרול, והופיע בתפקיד הראשי במחזמר "שיער" (קלוד) אשר על תפקידו במחזמר "שיער" זכה בתואר "שחקן השנה".
בעקבות ההצלחה במחזמר, פיק ניסה לראשונה לכתוב פזמונים לשירים מקוריים. עוד לפני יציאת האלבום יצא תקליטון עם שני שירים - "שני תפוחים" שנכתב בידי אהוד מנור ו"אני הולך לאן שאן" שכתב יהונתן גפן אודות ונשכח עם השנים (בספרו "חומר טוב" סיפר גפן שהשיר נכתב על אהובה שהכיר בבריטניה, בחורה נוצריה מדנמרק בשם אן). גרי אקשטיין שכתב בעקבותיו כבדיחה את השיר - "אני הולך לבית שאן" זכה להצלחה גדולה. שני שירים אלו נכללו באלבום הבכורה שיצא מספר חודשים לאחר מכן.
מבין שירי האלבום, בלטו השירים "אין מדינה לאהבה" שבוצע גם על ידי זוהר ארגוב, נורית גלרון וארקדי דוכין, ו"זוהי הדרך שלי" שנכתב בידי מעריץ בן 13 בשם מאיר (ברק) ברקוביץ'.
בנוסף בוצעו גם שני דואטים עם אילנה רובינא - "מעשה כשפים" ו"שב בצד", שני שירי יהונתן גפן שלא עברו את הצנזורה דאז בשל אזכור מיניות וסמים - "אחד ועוד אחד" ו"סלואו מושן", ושני שירים נוספים - "המנהיג (נלך בעקבותיו)" שכתב מנור ו"למעלה ולמטה" - שהיה שיתוף הפעולה הראשון עם התמלילנית מירית שם אור, שעתידה לכתוב לו רבים מלהיטיו הגדולים ולהיות אשתו ואם בנותיו.
שני השירים הנותרים של האלבום היו שני שירים מתוך המחזמר שיער - "יש לי חיים" ו"אנה אפנה?".
על עיבודי השירים היו אחראיים פיק וכן אלכס וייס. בצד של הנגינה פיק ניגן חלק מן התפקידים ונעזר בנגני להקות הצ'רצ'ילים (כולל מיקי גבריאלוב), האריות והבמה החשמלית של שלמה מזרחי (שאף אוזכרו על הקלטת האלבום בסרט הדוקומנטרי הבמה החשמלית - אגדת רוקנ'רול).
מתוך אותם שירים, מספר שירים הגיעו לתוך מצעד הפזמונים העברי השנתי :
"שני תפוחים" - מקום 19 בשנת תשל"א (1971) ו"זוהי הדרך שלי" - מקום 24 בשנת תשל"ב (1972).
בנוסף, השיר "אין מדינה לאהבה" הגיע בשיאו למקום השני במצעד השבועי של רשת ב' ("הגל הקל").
רצועות האלבום
פיק כתב את כל הלחנים לשירים, פרט לשני השירים מתוך המחזמר שיער.
אליעזר אליהו איגל
אברהם אליעזר אליהו הלוי אִיגל (גרמנית: Lazar Elias Igel, איטלקית: Lazaro Elia Igl, 28 בפברואר 1825 למברג –26 במרץ 1892 צ'רנוביץ) היה רב אוסטרי, אורתודוקסי מודרני (רפורמיסט), יליד גליציה (כיום באוקראינה), מתלמידי שד"ל, שכיהן כרב ומטיף של "עדת הנאורים" (המשכילים) והיה הרב הראשי של העיר צ'רנוביץ (1854–1892) ושל כל בוקובינה (1854–1878), בימי השלטון האוסטרי.
ראשית חייו
איגל נולד בעיר למברג כצאצא של שושלת של סוחרי ספרים עתיקים. אביו, שמואל זנוויל איגל, היה בקיא גם בתחום הביבליוגרפיה הפולנית, והחנות שלו לספרים הייתה מפורסמת בקרב החוגים המדעיים האוסטרים והפולנים. יחד עם אחיו מנדל איזיק, שהמשיך את העסק המשפחתי, זכה אליעזר אליהו לקבל חינוך תורני קפדני ובמקביל גם השכלה כללית רחבה.
אחרי לימודים תיכוניים בגימנסיה בלמברג, בגיל 15 עבר איגל ללמוד בבית המדרש הרבני בפדובה (Collegio Rabbinico di Padova) שבניהולם של המלומדים הרב שמואל דוד לוצאטו, לליו הלל דל טורה ומרדכי שמואל גירונדי; ובמקביל למד פילוסופיה ושפות באוניברסיטת פדובה.
בלמברג (לביב)
אחרי שסיים את עבודת הדוקטור בתאולוגיה בשנת 1849 חזר לעיר הולדתו. שם התקבל כמרצה לשפות שמיות באוניברסיטה המקומית. בנוסף, ב-1851 התמנה למורה הראשון לדת היהודית בבית הספר התיכון בלמברג.
רב ראשי בצ'רנוביץ
בנסיבות אלו בשנת 1853 נענה להצעתו של השר אדולף ילינק והציג מועמדותו לרבנות הראשית של צ'רנוביץ. נכבדי הקהילה הרפורמיסטים, (שכונו "ההולכים קדימה") התרשמו משמו הטוב כבעל ידע תלמודי מקיף ומדבקותו בערכי המוסר ובחרו בו לתפקיד של רב ראשי של צ'רנוביץ, ושל אזור בוקובינה. למרות זאת איגל נתקל בהתנגדות עזה מצד האורתודוקסים המסורתיים (שכונו "העומדים"), שתמכו במועמדותו של הרב הורוביץ-מייזלס. כפי שהעיד איגל בעצמו ב-6 במרץ 1854 בעיתון אלגמיינה צייטונג דס יודנטומס (Allgemeine Zeitung des Judentums) מכתבי השמצות רבים נשלחו נגדו אל גורמים בכירים אוסטרים ואף לקיסר. אחרי פרסום דבריו גרעין ההתנגדות נגדו הצטמצם בעיקר לקבוצה קנאית גליציאנית שהייתה בעבר מעורבת בפעילות נגד הרב אברהם כהן. משום כך השלטונות האוסטריים עיכבו את השבעת הרב איגל עד להפגת המתיחות בין יהודי צ'רנוביץ. לפי הנחיית השלטונות, מנהיגי הקהילה ביטלו את תוצאות הבחירות וקיימו בחירות חדשות ב-10 במאי 1854. הפעם ד"ר איגל זכה ב-147 קולות בעד ו-34 נגד. זה היווה ניצחון מוחץ של מחנה המשכילים בקהילת צ'רנוביץ. בשנת 1878 הרשויות האוסטריות ביטלו את התפקיד של רב ראשי של האזור (Kreisrabbiner).
פעילותו בצ'רנוביץ
הרב ד"ר איגל היה פעיל בקהילה המודרנית המשכילית שהתארגנה סביב חברת ה"טמפל". היא פעלה החל מ-1857 לשם בניית בית כנסת מפואר בצ'רנוביץ. בית הכנסת, הידוע כבית הכנסת קורל של צ'רנוביץ או ה"טמפל" נחנך בשנת 1877. בדרשותיו שקיים בשפה הגרמנית, שהייתה שגורה בפי רבים מיהודי העיר, ובשיעוריו הסביר הרב איגל את דרך החיים היהודית והגן עליה מפני ההתקפות של האנטישמים. בצ'רנוביץ המשיך הרב איגל ללמד ולכתוב ספרים. נודע בקשריו ההדוקים עם נציגי ההשכלה באזור, כמו אחיינו, הרב מתתיהו שמחה רבנר (1826-1888), אותו הזמין להיות מורה בצ'רנוביץ, וכן עם מרדכי סטרליסקר, הלל כהנא ואחרים.
כרב ומורה, לקח לידיו גם את ניהול בית הספר היהודי שהוקם בצ'רנוביץ ב-1853, וכלל 30 תלמידים. הוא לימד שם את יהדות 4 שעות בשבוע. כמו כן, הקים בעיר סניף של כל ישראל חברים.
הפשרה בין האורתודוקסים ובין המשכילים
המתיחות בין המחנות בקרב יהודי צ'רנוביץ לא פסקה. לאורך השנים 1872-1849 קהילת צ'רנוביץ והמוסדות הרבניים שלה ושל האזור הונהגו על ידי אקדמאים "משכילים" ועל ידי רבנים אורתודוקסים מודרניים. בשנות 1860 פילוג הקהילה נראה בלתי נמנע. הרב הורוביץ-מייזלס, שהובס בבחירות על ידי ד"ר איגל, עזב את העיר וחזר לעיירת הולדתו בגליציה. בשנת 1872 היהודים הקרויים אז "אורתודוקסים" הקימו קהילה נפרדת והביאו בראשה רב מלומד בשם בנימין אריה וייס (1841 - 1912) שהתחנך גם הוא בלמברג. בדצמבר 1872 ביטלו הרשויות את שתי הקהילות היהודיות הניציות והכריזו על בחירות לקהילה מאוחדת. איחוד שני הפלגים לקהילה מאוחדת הצליח רק בשנת 1875 כשסוכם, תוך כדי שיתוף פעולה בין הרב איגל והרב וייס, כי הראשון יכהן כרב הראשי של צ'רנוביץ, בעוד האחרון יכהן כאב בית הדין של יהודי צ'רנוביץ ויהיה אחראי על השחיטה, על תלמוד תורה, על בית הכנסת הגדול, המקוואות, וכו'.
הרב איגל נפטר בצ'רנוביץ בשנת 1892. הוא היה נשוי לבת למשפחת רבנר והיו לו 4 ילדים (3 בנים ובת). אחרי פטירתו התמנה הרב ד"ר יוסף רוזנפלד לרב הראשי.
אור הגנוז
אוֹר הַגָּנוּז הוא יישוב קהילתי חרדי באזור הצפון ליד העיר צפת השייך למועצה אזורית מרום הגליל.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1989 על ידי קבוצת חוזרים בתשובה בסיוע ארגון אמנה. תושבי היישוב הם תלמידיו של הרב והמקובל מרדכי שיינברגר תושב ירושלים שבין החומות, שהוא חתנו ותלמידו של הרב יהודה צבי ברנדוויין, גיסו ואחד מממשיכי דרכו של הרב המקובל יהודה ליב אשלג.
שמו של היישוב לקוח מהקבלה בהקשר למדרש על גניזתו של האור הראשוני שנברא ביום הראשון על פי ספר בראשית.
ביישוב ישנם מוסדות חינוך כתלמוד תורה, ישיבה לחוזרים בתשובה, ואף מקווה אזורי. ביישוב קיים גם יקב באותו השם. בנוסף הקימו מספר תלמידים ביישוב את מכללת אילמה לריפוי טבעי בראשות הרב יובל אשרוב מתלמידיו של הרב שיינברגר.
אשוויל
היסטוריה
לפני הגעת האירופאים, היה שטחה של אשוויל חלק משטחו של השבט האינדיאני צ'ירוקי. החוקר הספרדי הרנדו דה סוטו הגיע לאזור ב-1540, יחד עם המבקרים האירופאים הראשונים. לאחר תקופת השתלטות, עבר השטח לידי האירופאים. אך למרות זאת הוא נותר אזור פרא עד המאה ה-19.
ההיסטוריה של אשוויל מתחילה ב-1784. בשנה זו באו לאזור הקונסול סמואל דייוידסון ומשפחתו, והקימו בקתה על יד הנהר הסמוך. זמן קצר לאחר מכן, נחטף דיווידסון ונרצח על ידי אינדיאנים. אשתו, ילדיו ועוזרת הבית שלהם, ברחו לנמל דייוידסון שנקרא על שם אביו של סמואל. הנמל ממוקם כ-16 מייל משם.
חודשים מספר לאחר מכן, חזרו למקום מייג'ור ויליאם דייווידסון, אחיו של סמואל, עם קרובי משפחה נוספים והתיישבו בפתחה של ביי טרי כריק.
מפקד האוכלסין של שנת 1790 מצא כי באזור כ-1000 תושבים, מלבד בני הצ'ירוקי. המחוז הוכרז רשמית כמחוז באנקומב ב-1792. לב המחוז נקרא ב-1793 "מוריסטאון", על שמו של המישור אותו סימנו וחצו שני אינדיאנים קשישים. ב-1797 שונה שם המקום ל"אשוויל" ע"ש מושל קרוליינה הצפונית דאז - סמואל אש.
מלחמת האזרחים
ב-1861 עלה מספר התושבים הכולל באשוויל ל-2500. מלחמת האזרחים בארצות הברית פסחה על האזור, אם כי העיר תרמה מספר פלוגות לצבא ארצות הברית ומספר קטן של חיילים לצבא הקונפדרציה. מפעל הייצור של רובה ה"לי אנפילד" מוקם בעיר. "הקרב של אשוויל" התרחש בסביבת העיר בתחילת אפריל 1865 במקום בו נמצאת כיום האוניברסיטה של צפון קרוליינה.
המאה העשרים
צמיחתה של אשוויל הואטה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים. העיר נפגעה קשות מתוצאותיו של השפל הגדול. רוב הבנקים באשוויל נסגרו. חובות התושבים גדלו מאוד, והיו הגדולים ביותר לנפש בכל ארצות הברית. התאוששות העיר ממצב זה ארכה כ-50 שנה, מתחילת השפל ועד שנות ה-90. קצב הגדילה הכלכלית היה איטי ביותר. מאידך, גרם הקיפאון הכלכלי לשימור בנייני העיר העתיקים שבאזור המסחרי, שכן כתוצאה מהמחסור לא נהרסו הבניינים הללו כדי לבנות אחרים תחתיהם. כתוצאה מכך נותרה בעיר אדריכלות מרשימה, בסגנון אר דקו.
גאוגרפיה
אשוויל ממוקמת ליד הרי הבלו רידג' וליד מקורות מים. בעיר כ-106.0 קמ"ר של יבשה ו-1.0 קמ"ר מים מהווים 0.94% מכלל שטח העיר.
דמוגרפיה
אשוויל היא העיר הגדולה ביותר ב"אזור המשותף סטטיסטית ברוורד-אשוויל" שכולל את אשוויל ואת אזורה המטרופוליני (שכולל את המחוזות באנקומב, הייווד, הנדרסון ומדיסון) ואת ברוורד ואת אזורה המטרופוליני (מחוז טרנסלבניה) שלפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 כולל 398,505 איש.
ערים תאומות
לאשוויל 6 ערים תאומות:
ענק (כוכב)
ענק הוא כוכב בעל רדיוס ובהירות גדולים משמעותית מכוכב בעל טמפרטורת פני שטח דומה השוכן על הסדרה הראשית. באופן טיפוסי, לענקים רדיוס בתחום של פי 10-100 מרדיוס השמש, ובהירות של פי 10-1000 ממנה. כוכב חם ובהיר במידה יוצאת דופן על הסדרה הראשית יכול גם להיות מסווג כענק.
בדיאגרמת הרצשפרונג-ראסל, ענקים שוכנים בענפים III ו-II (ענקים בהירים), מעל ענף הסדרה הראשית.
כוכבים יותר בהירים מענקים מסווגים כעל-ענקים או אף היפר-ענקים.
היווצרות
כוכב הופך להיות ענק לאחר שכל המימן הזמין להיתוך גרעיני בליבה אוזל וכתוצאה מכך הוא עוזב את הסדרה הראשית. כוכב שמסתו ההתחלתית היא פחות מ-0.4 מסות שמש לא יהפוך לענק. זאת מכיוון שהחומר בכוכבים קטנים אלה עובר ערבול יסודי בתהליך הסעת חום והם יכולים להמשיך להתיך מימן עד שהוא אוזל לחלוטין, ואז הכוכב מורכב ברובו מהליום. עם זאת, התהליך של היתוך מלא של מימן, אפילו בכוכב קטן, צפוי לקחת זמן ארוך משמעותית מגיל היקום, כפי שהוא מוערך נכון להיום.
אם הכוכב יותר מסיבי מהגבול התחתון הנ"ל, אז עם סיום היתוך המימן בליבתו, תתחיל זו להתכווץ. מימן ימשיך לעבור היתוך בקליפה מסביב לליבה העשירה בהליום וחלקו של הכוכב מחוץ לקליפה יתחיל להתפשט ולהתקרר. במהלך שלב זה במחזור חייו של הכוכב, המסווג כענף התת-ענקים בדיאגרמת הרצשפרונג-ראסל, בהירות הכוכב נשארת כמעט קבועה וטמפרטורת פני השטח שלו יורדת. בסופו של דבר הכוכב מתחיל לעלות בענף הענקים בדיאגרמה. בשלב זה, בו הכוכב כבר מסווג כענק אדום טיפוסי, טמפרטורת פני השטח שלו תישאר קבועה והבהירות והרדיוס שלו יעלו דרסטית. הליבה תמשיך להתכווץ, והטמפרטורה בה תעלה.
אם מסת הכוכב, בעודו על הסדרה הראשית, הייתה מתחת לכ-0.5 מסות שמש, סבורים כי הוא לא יגיע לטמפרטורה הדרושה כדי להתחיל להתיך הליום וימשיך להתיך מימן כענק אדום, עד שיפוך לננס לבן המורכב מהליום. אחרת, כאשר טמפרטורת הליבה תגיע לכ-108 מעלות קלווין, יתחיל היתוך ההליום לפחמן וחמצן, באמצעות תהליך אלפא משולש. האנרגיה שתשתחרר בתהליך תגרום לליבה להתפשט, מה שיגרום לירידת בלחץ במעטפת היתוך המימן, וזו בתורה - לירידה בקצב יצירת אנרגיה. בהירות הכוכב תקטן, המעטפת החיצונית שלו תתכווץ והכוכב יעזוב את ענף הענקים.
כוכבים מסיביים
עבור כוכבים מספיק מסיביים להיתוך פחמן (מעל 8 מסות שמש, בקירוב) התהליך המתואר שונה משמעותית. בהירות הכוכב לא גדלה בהרבה לאחר עזיבתו את הסדרה הראשית, אך הוא הופך להיות אדום יותר. הוא יכול להפוך לעל-ענק אדום או שאובדן המסה יגרום לו להפוך לעל-ענק כחול. בסופו של דבר הכוכב יהפוך לננס לבן המורכב מחמצן וניאון, או יעבור סופרנובה ויותיר כוכב נייטרונים או חור שחור.
חוק שירות הביטחון הכללי
חוק שירות הביטחון הכללי, התשס"ב-2002 מסדיר את פעולתו של שירות הביטחון הכללי (שב"כ). החוק אושר בכנסת ב-11 בפברואר 2002 ונכנס לתוקף ב-22 באפריל 2002.
היסטוריה
עם הגידול במרכזיותו של השב"כ בחיי מדינת ישראל גבר הצורך בהסדרת פעילותו. בעקבות פרשת קו 300 ופרשת עיזאת נאפסו, כמו גם טענות על שימוש בלתי מבוקר בעינויים במהלך חקירתם של עצירים פלסטינים, הוקמה "ועדת לנדוי", שפרסמה בשנת 1987 דו"ח שבא לקבוע קריטריונים לשימוש באמצעי חקירה זה. הדו"ח קבע שבשב"כ רווחה בשנות ה-80 של המאה ה-20 תרבות של עדויות שקר. הדו"ח המליץ על התרת שימוש בלחץ פיזי מתון בחקירות, והגמשה של הכללים כאשר מדובר בחקירה העוסקת ב"פצצה מתקתקת", שהיא אירוע חבלני ספציפי העומד להתרחש בזמן הקרוב, ויש לעשות כל מאמץ על מנת לסכלו. בשנת 1999, בעקבות עתירות שהוגשו על ידי האגודה לזכויות האזרח והוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, דן בג"ץ בשיטות החקירה של השב"כ, ובפסק-דין תקדימי קבע שאסורות שיטות חקירה הכוללות לחץ פיזי. בעקבות פסיקה זו קראו אנשי ציבור, ובהם חברי הכנסת רובי ריבלין ושאול יהלום, לחוקק חוק שיתיר לשב"כ להמשיך ולהשתמש בלחץ פיזי מתון בחקירותיו.
בפברואר 1998 הגישה הממשלה לכנסת את הצעת חוק שירות הביטחון הכללי. הדיונים בכנסת ובוועדותיה בעניין זה נמשכו עד שנת 2002, שבה אושר חוק שירות הביטחון הכללי, המסדיר את פעולתו של השב"כ. בסופו של דבר לא כלל החוק סעיף המתיר שימוש בלחץ פיזי.
עיקרי החוק
החוק קובע שייעודו, תפקידיו וסמכויותיו של השב"כ (להלן "השירות") ייקבעו בחוק. מבנה השירות, יחידותיו ותפקידיהן ייקבעו בהוראות השירות או בנוהלי השירות. ראש השירות ימונה בידי הממשלה לפי הצעת ראש הממשלה. השירות נתון למרות הממשלה וראש הממשלה ממונה עליו מטעם הממשלה. ועדת שרים לענייני השירות מונה חמישה חברים; ראש הממשלה הוא יו"ר הוועדה, ובין חבריה נכללים שר הביטחון, שר המשפטים והשר לביטחון הפנים. בכנסת נדונים ענייני השירות בוועדת המשנה למודיעין ולשירותים חשאיים של ועדת החוץ והביטחון.
עברו של השירות, כגוף ששירת גם אינטרסים פוליטיים של מפא"י, הביא לקביעה "לא תוטל על השירות משימה לשם קידום אינטרסים מפלגתיים-פוליטיים".
סעיף 7 לחוק קובע את ייעוד השירות ותפקידיו:
סעיף 11 לחוק מחייב את חברות התקשורת בישראל למסור מידע מקיף על כל שיחה ומסרון שהתקיימו באמצעותן (לא כולל תוכן השיחה או המסרון). חובה זו היא הבסיס להפעלתו של מאגר נתונים ענק של השב"כ, שמכונה "הכלי", שבו נאגרים נתונים אלה ומסייעים בסיכול פיגועי טרור ופעולות ריגול, ובמרץ 2020 שימשו גם למאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל, לשם איתור מסלולם של נשאים של נגיף הקורונה. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון באפריל 2020, נחקק חוק ספציפי, חוק הסמכת שירות הביטחון הכללי לסייע במאמץ הלאומי לצמצום התפשטות נגיף הקורונה החדש וקידום השימוש בטכנולוגיה אזרחית לאיתור מי שהיו במגע קרוב עם חולים, המסמיך את השב"כ לסייע בחקירות אפדימיולוגיות.
מידע אודות השירות הוא מידע סודי. בסעיף 19 נקבע: "כללים, הוראות השירות, נוהלי השירות וזהות עובדי השירות והפועלים מטעמו, בעבר או בהווה, וכן פרטים אחרים בנוגע לשירות שייקבעו בתקנות, הם חסויים וגילוים או פרסומם אסור". ראש הממשלה רשאי להתיר פרסום מידע האסור לפרסום לפי סעיף זה, והוא האציל סמכותו זו לצנזורה הצבאית. בהתאם לכך, כאשר סגן ראש השב"כ, רוני אלשיך, נבחר כמועמד למפכ"ל המשטרה, פורסם הדבר באמצעי התקשורת ללא ציון שמו, אלא הכינוי "ר'", ורק לאחר אישור של ראש הממשלה פורסם שמו המלא.
לשם מילוי תפקידם ניתנות לבעלי תפקידים מבין עובדי השירות סמכויות שוטר. לבעלי תפקידים מבין עובדי השירות ניתנת הרשאה להיכנס לכלי רכב או לחצרים (לרשות היחיד) ולערוך בהם חיפוש ולאסוף מידע, שלא בנוכחות בעליהם או המחזיק בהם ובלא ידיעתו. על עובדי השירות נאסרה הקמתו של ארגון עובדים וחברות בו.
תקנות
מכוח החוק הותקנו תקנות אחדות:
הסדרה בחוקים נוספים
בנוסף לחוק שירות הביטחון הכללי מוסדרים נושאים נקודתיים של פעולת השב"כ בחוקים אחרים:
י"ב בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בי"ב טבת היא, ברוב השנים, פרשת ויחי. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות השא או השג) פרשת בר המצוה היא פרשת שמות.
חופשה ברומא
חופשה ברומא (באנגלית: Roman Holiday) הוא סרט מסוגת הקומדיה רומנטית שיצא לאקרנים בשנת 1953.
הסרט היה פריצת הדרך של השחקנית אודרי הפבורן בארצות הברית לאחר שזכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בו.
מקור השם
שם הסרט מתאר את ההתרחשות העיקרית בו - חופשתה של הנסיכה אן ברומא, אולם באנגלית המונח "חופשה ברומא" או "חופשה רומאית" משמעו תקופה של הוללות או הנאה סדיסטית.
תסריט
התסריט נכתב על ידי דלטון טרמבו, אולם דלטון היה ברשימה השחורה של הוליווד, ועל כן רשמית נכתב התסריט על ידי ג'ון דייטון ואיאן מקלילאן האנטר. בגרסת ה-DVD שיצאה בשנת 2003 ניתן לטרומבו הקרדיט הראוי.
תקציר עלילה
הנסיכה אן, יורשת העצר של מדינה ששמה אינו מוזכר בסרט, עורכת סיור בבירות אירופה ומגיעה לרומא. באחד הלילות היא מביעה את מורת רוחה מתפקידה הרשמי. רופא החצר נותן לה זריקת הרגעה אולם היא בורחת מהשגרירות בה היא שוהה ויוצאת לטייל ברומא. היא נרדמת על ספסל בגן ציבורי, שם מוצא אותה עיתונאי אמריקאי המתגורר ברומא, בשם ג'ו ברדלי. הוא אינו מזהה אותה (היא מזדהה בשם אניה סמית') ונותן לה כסף למונית, אבל היא כה עייפה שהיא לא מסוגלת לתקשר עם נהג המונית. לבסוף הוא לוקח אותה לדירתו.
למחרת בבוקר הוא מגיע באיחור למשרד ומשקר למעבידו בטענה, שהיה במסיבת העיתונאים של הנסיכה אן. המעביד מוכיח לו שמסיבת העיתונאים בוטלה בשל מחלת הנסיכה ומראה לו תמונה של הנסיכה. משברדלי מגלה, שהנסיכה ישנה בדירתו, הוא מחליט לקחת אותה לטיול ברחבי רומא ומזמין חבר צלם לצלם אותם בסיור "בלעדי" זה. במהלך היום הוא מתאהב בנסיכה, וכאשר הוא מחזיר אותה בערב לשגרירות, הוא מחליט שלא לפרסם את התמונות. למחרת, במסיבת העיתונאים, הוא נותן לה אותן.
צילומי הסרט
הפבורן לא הצליחה במבחן הבד שלה אולם לאחר שסיימה להיבחן והבמאי הורה להפסיק לצלם המשיך הצלם להפעיל את המצלמה וצילם את הפבורן משוחחת עם הבמאי. צילומים אלה וההתנהגות הטבעית שלה הם שגרמו לה לבסוף לקבל את התפקיד.
בסצנה המפורסמת בסרט בה גרגורי פק שם את ידו בתוך "פי האמת" ומספר לנסיכה אניה (אודרי הפבורן) כי אם אדם שם את ידו בפה הוא נושך אותה אם אותו אדם שקרן. בסרט כאשר הוציא פק את ידו מהפה ידו חסרה - הפבורן לא ידעה כי פק מתכוון להחביא את ידו בשרוולו וצרחה באימה אמיתית.
יומן חוף ברייטון
הפקת המחזה
המחזה, אותו ביים ג'ין סאקס, הוצג לראשונה בתיאטרון אהמונסון בלוס אנג'לס ב-10 בדצמבר 1982שם רץ במשך מספר שבועות וטרם הצגתו בברודוויי הוצג במשך מספר שבועות בתיאטרון קורן בסן-פרנסיסקו. במרץ 1983 עלתה הצגת טרום-הבכורה הראשונה בברודוויי וב-27 במרץ עלתה הצגת הבכורה בתיאטרון אלווין (שביוני 1983 שונה שמו לתיאטרון ניל סיימון). מת'יו ברודריק גילם את התפקיד הראשי של יוג'ין ג'רום (תפקיד אותו גילם גם במחזה ההמשך טירונות). בפברואר 1985 עבר המחזה להציג בתיאטרון רחוב 46 (אשר ב-1990 שונה שמו לתיאטרון ריצ'רד רוג'רס) שם הציג עד מאי 1986 וירד לאחר 1299 הצגות. ג'ין סאקס ומת'יו ברודריק זכו בהתאמה בפרס הטוני לבמאי ולשחקן הטובים ביותר לשנת 1983.
עיבוד לקולנוע
המחזה עובד לקולנוע, גם כן בבימויו של סאקס והוקרן לראשונה ב-1986 כאשר ג'ונתן סילברמן מגלם את התפקיד הראשי.
הפקות בישראל
המחזה הופק לראשונה בארץ על ידי תיאטרון הבימה בבימויו של עמית גזית ותרגומו של יהונתן גפן. הבכורה הייתה באוגוסט 1984 והמחזה הוצג 210 פעמים. אבי חדש גילם את יוג'ין. עוד השתתפו בהצגה ליא קניג, רבקה גור, יהודה אפרוני, שמעון כהן, טובה פרדו, ענת הרפזי, דניאלה מילר ואסתר ברעד.
בשנת 2000 הופק המחזה על ידי תיאטרון חיפה בבימויו של עודד קוטלר ותרגומו של יהונתן גפן. גיא מסיקה גילם את יוג'ין. עוד השתתפו בהצגה אברהם סלקטר, נעמה שפירא, רודיה קוזלובסקי, רוני שובל, חגית דסברג ושלי פלדמן.
ב-2006 הופק המחזה על ידי תיאטרון הקאמרי בבימויה ותרגומה של עדנה מזי"א. מיכאל מושונוב גילם את יוג'ין. עוד השתתפו בהצגה מיקי קם, שירי גולן , אוהד שחר, יואב לוי, דינה סנדרסון  וחני פירסטנברג.
בקיץ 2012 הועלה המחזה על ידי בית צבי בימויו של מיטקו בוזקוב ובתרגומה של עדנה מזי"א. רביב מדר גילם את יוג'ין. עוד השתתפו בהצגה סיון כהן, נועה צפריר, מעיין עמרני, יעל צ'חנובר, אושר בית הלחמי ואבישי בן גל. ביולי 2019 הועלה המחזה שוב על ידי בית צבי בבימויה של ליאת פישמן לני ובתרגומו של אביהוד תדהר, כאשר תומר יפרח וצח כהן מגלמים את התפקיד הראשי. עוד השתתפו בהצגה: טל שחר, קרינה שניידרמן, נוי בן ברית, שני ורד, מעיין רחימה, דנה כהן, איה חיות, גל שטרית, ירון חנונה, אלון לילייב ורועי הדס.
באפריל 2022 הועלה המחזה שוב על ידי בית צבי כתרגיל סיום שליש בשנה א, בבימויו של יאשה קריגר, כאשר טל לוי ומתן ברדה מגלמים את יוג׳ין. עוד השתתפו בהצגה: ניצן לייבוביץ׳ בתפקיד נורה, ענבר מסחרי וגל מדמוני בתפקיד קייט, יעל כרמל ויהל בירן בתפקיד בלאנש, דור ירדני בתפקיד ג׳ק, גיא גרופר בתפקיד סטנלי ולי בלישה בתפקיד לורי.
משה אדד
משה דוד אדד (20 במאי 1939, ב' בסיוון ה'תרצ"ט - 25 במרץ 2019, י"ח באדר ב' ה'תשע"ט) היה קרימינולוג, איש חינוך, פרופסור לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן וראש אקדמי במכללה האקדמית צפת. חתן פרס ישראל לקרימינולוגיה ה'תש"ע (2010).
ביוגרפיה
משה אדד נולד בשנת 1939 בעיר בג'ה בתוניסיה, בן לסוזאן שושנה וניסים חנאני. בשנת 1951 עלה לישראל. למד בישיבה התיכונית כפר הרא"ה. שירת בצה"ל, ואחר כך למד בחוגים לפסיכולוגיה ולביולוגיה-כימיה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1968 קיבל תואר ראשון. בשנת 1975 קיבל תואר שני בקרימינולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. בתקופת לימודיו היה מורה לכימיה בישיבה התיכונית כפר הרא"ה, ובבית ספר תיכון בחדרה ובמדרשית נעם בפרדס חנה.
בשנת 1976 קיבל תואר דוקטור בקרימינולוגיה מהסורבון (פריז-2). באותה שנה הצטרף לסגל המחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 1982–1986 היה ראש המחלקה.
אדד ייסד את החוג לקרימינולוגיה במכללת כנרת שבעמק הירדן, ועמד בראשו במשך 15 שנה. כן ריכז במשך שמונה שנים את לימודי הקרימינולוגיה מטעם מערך המכללות של אוניברסיטת בר-אילן.
אדד זכה בתואר "יקיר החינוך הדתי", תשנ"ח והוכרז כחתן פרס ישראל לקרימינולוגיה ה'תש"ע (2010).
בשנת 2018 נקרא רחוב על שמו בחדרה.
משה אדד נפטר ב-25 במרץ 2019, ונקבר בבית הקברות החדש בחדרה.
מחקריו
אדד פיתח והרחיב את תאוריות הענישה והבלימה של סלין (1936) בהוסיפו גורמים פסיכוביולוגיים. אחדים ממחקריו של פרופ' אדד עוסקים בעבריינים "מפגרים בשכלם" או "חולי נפש קשים". אדד טוען כי לא הפיגור השכלי הוביל לעבריינות, אלא רצונם של המפגרים להשתייך חברתית לעבריינים, כדי לזכות בעילוי עצמי בעיני עצמם. מחקרים אלה הביאו את אדד ובנזש לפרסם ב-1978 ספר על האחריות הפלילית של מוגבלי האינטליגנציה ושל חולי הנפש.
במחקר נוסף ב-1981 חקר אדד את העבריינות בקרב חולים אפילפטיים (עבריינים ולא עבריינים). במחקרים אחרים בדק, על בסיס חקר מקרים (case studies), בעלי סטיות אישיות, כמו פירומנים, קלפטומנים, והסובלים מפטישיזם ומסטיות מיניות אחרות.
בתחום התיוג, הרחיב אדד את ההיבט התאורטי, והביא בחשבון את הסביבה בה גדל האדם והזכרונות אותם צבר בילדותו.
תפיסתו של אדד את מקורן של התנהגויות אלימות מבוססת על ביוסוציופסיכולוגיה.
אדד חקר גם את עניין הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ואת פיגועי ההתאבדות. אדד טוען כי רוב המחבלים המתאבדים עושים זאת בשל מצב סוציו-אקונומי קשה והתמכרות לסמים ואלכוהול.
ג'נה אלפמן
ג'ניפר מארי "ג'נה" אלפמן (באנגלית: Jennifer Mary "Jenna" Elfman; נולדה ב-30 בספטמבר 1971) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידה בתור דארמה פינקלשטיין בסדרה "דארמה וגרג" (2002-1997); בעבורו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר מתוך שלוש מועמדויות ובנוסף קיבלה מועמדות לשלושה פרסי אמי. לאחר מכן התפרסמה בשל תפקידה בתור ג'ון דורי בסדרה "אימת המתים המהלכים" (2018-ואילך).
קריירה
אלפמן החלה כרקדנית אך עברה למשחק בתחילת שנות ה-90. אחד מתפקידיה הראשונים היה תפקיד ראשי בסרט המוזיקלי "בקתה שחורה" מ-1993 בהשתתפות להקת הרוק אנתרקס. בהמשך השתתפה בפרסומות מסחריות רבות ובתפקידי אורח בסדרות כגון "רוזאן", "NYPD" ו"רצח מדרגה ראשונה".
ב-1996 הרשימה את חברת השידור ABC כשהשתתפה בקומדיה "עירוניות" שאמנם לא הצליחה אך סללה את דרכה לתפקיד הנשי הראשי בקומדיית הטלוויזיה "דארמה וגרג" ששודרה במשך חמש עונות בשנים 1997–2002. על תפקידה בסדרה זו זכתה בפרס גלובוס הזהב מתוך שלוש מועמדויות והייתה מועמדת לשלושה פרסי אמי.
ב-2003 התארחה אלפמן בשני פרקים בסדרה "שני גברים וחצי".
ב-2009 קיבלה תפקיד ראשי בקומדיה של CBS "במקרה-בכוונה". ושיחקה בסרט הרומנטי "אהבה כואבת".
בשנת 2018 הצטרפה לעונה הרביעית לצוות השחקנית הראשי של סדרת האימה "אימת המתים המהלכים" המשודרת ברשת AMC; אלפמן מגלמת בסדרה את דמותה של ג'ון "נעמי/לורה" דורי, אחות חביבה ומסתורית שמדיסון נתקלת בה ומתקבלת בברכה בקבוצה של מורגן.
חיים אישיים
בפברואר 1991, אלפמן הכירה את השחקן האמריקאי ממוצא יהודי בודי אלפמן (אנ') (אחיינו של המלחין דני אלפמן), באודישן לפרסומת של "ספרייט"; והשניים התחתנו ב-18 בפברואר 1995.
בשנת 2000, אלפמן ובודי קנו את ביתה של מדונה, בית בשטח של 460 מ"ר משנות ה-20 על מגרש סגור בשטח של שני דונם בשכונת הוליווד הילס בלוס אנג'לס. לאחר ששילמו 4 מיליון דולר, הם מכרו מאוחר יותר את הנכס באפריל 2004 תמורת 4.7 מיליון דולר לשחקנית קייטי סגל.
ב-23 ביולי 2007 נולד בנם הראשון של הזוג, סטורי. ב-2010 נולד לזוג בנם השני, איטון.
היא אמנם גדלה כקתולית, אך המירה את דתה לסיינטולוגיה בעקבות בעלה.
י"ג בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בי"ג טבת היא ברוב השנים פרשת ויחי. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה או כסדרה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות הכז, השא או השג) פרשת בר המצווה היא פרשת שמות.
לב (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רוזנפלד
רוזנפלד (Rosenfeld) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעו שדה ורדים.
All the Right Moves
All The Right Moves הוא שיר של להקת ואן ריפאבליק שיצא ב-24 בספטמבר 2009 ושוחרר להורדה דיגיטלית ב-6 באוקטובר אותה שנה. השיר יצא במסגרת האלבום Waking Up.
השיר שימש כשיר הנושא של תוכנית הריאליטי High Society ששודרה בערוץ The CW.
וידאו קליפ
ב-8 באוקטובר 2009 הוקרן לראשונה הקליפ הרשמי בבימויו של וויין אישאם. בקליפ מוצגים חברי הלהקה מנגנים את השיר על במה קטנה עבור משתתפים בנשף מסכות. בזמן שהם מבצעים את השיר, הרקדנים נעים בקצב המוזיקה, בעוד ילד קטן לבוש היטב אוסף תרומות צנועות תוך שהוא מכייס את המשתתפים הקמצנים.
אף על פי שהשיר, הסגנון וחלק מהכלים מודרניים, הסגנון שניכר בקליפ הוא אדוארדי לחלוטין. חברי הלהקה הסבירו כי הם מעדיפים סגנון מופשט כדי לתת לשירים שלהם מגוון רחב יותר של פרשנויות.
נכון לאוגוסט 2022, לקליפ 169 מיליון צפיות ביוטיוב.
ביקורת
השיר קיבל ביקורות חיוביות למדי. באחת הביקורות נכתב "מבחינה מילולית, המשמעות והפירוש המדויק של "All The Right Moves" מעט לא ברורה, אבל טקסטורות האודיו שנוצרו על ידי המילים משתלבות בצורה מושלמת בשיר. האווירה הכללית היא של עצבות בהיעדר היכולת של האדם להשיג את המטרות והשאיפות שלו. ללא קשר אם אתה מרגיש שמדובר במשמעות עמוקה, סביר להניח שתצטרף ותשיר את השיר".
קהילת יהודי ביטום
קהילת יהודי ביטום (בויטן) (Beuthen) Bytom, הייתה אחת מעשרים וחמש קהילות יהודיות במחוז אופולה בשלזיה הגרמנית, שהוקמה בעיר בויטן (Beuthen) (לאחר מלחמת העולם השנייה האזור הועבר לפולין והעיר נקראה ביטום - Bytom).
עד מלחמת העולם השנייה בעיר חיו למעלה מ־3,500 יהודים (כ-3.77 אחוז מאוכלוסיית העיר). לקהילה היהודית היו בית כנסת, בית ספר יסודי יהודי שנתמך על ידי העיר, בית ספר דתי, 13 אגודות צדקה, בית קברות, בית תמחוי, משחטה, מקווה ועוד.
היסטוריה
אין מידע מדויק לגבי התאריך בו התיישבו יהודים לראשונה בעיר בויטן. יש השערות שונות בין היסטוריונים בכל הנוגע ליישוב יהודי שם. לפי הקודקס דיפלומטיקוס של שלזיה, שפורסם בשנת 1956, היו יהודים שהתגוררו בטירת ביטום בין השנים 1226 ו-1227. עם זאת, היסטוריונים רבים טוענים שככל הנראה הכוונה היא לביטום אודרנסקי הנמצאת בשלזיה התחתונה. על כן הם מסיקים כי האזכור הראשון של יהודים בביטום/בויטן מתוארך לשנת 1395, במסמך הוזכר אברהם פון בויטן.
המאה ה-13 ועד המאה ה-16
בספר הזיכרונות (Memorbuch) של קהילת יהודי מיינץ יש אזכור של העיר בויטן משנת 1231 אך אין זה ודאי.
במאה ה-15 עבדו רוב היהודים במסחר והעניקו הלוואות לדוכסים השלזים. חלקם ניהלו סדנאות ובתי מלאכה קלה.
בשנת 1526, כאשר שלזיה הייתה בשליטת קיסרי גרמניה, גם יהודי שלזיה עברו לשליטתם.
בפנקס הבעלויות על הנכסים בבויטן משנת 1532 נכתב: "יהודי העובר לעיר ועוסק בה, ישלם מס של 2 גרוש ( 100 גרוש = 1 זלוטי ישן). אם הוא יעזוב את העיר ויעבור לעיר אחרת, הוא ישלם 23 גרוש". החוק הזה תרם להתבססות היהודים בעיר מבלי שיעזו לעזוב אותה. באותה תקופה התחרות בין הסוחרים היהודים לנוצרים נעשתה אינטנסיבית יותר. העובדה שהתושבים היהודים בעיר התעשרו יצרה חוסר שביעות רצון ומתיחות בקרב תושבי העיר, שהגישו תלונות רבות נגד יהודי שלזיה לרשויות האימפריאליות בווינה.
בשנת 1557 פרדיננד הראשון הציע בקונגרס שלזיה לגרש את היהודים מבויטן, בטיעון לפיו היהודים הם "אנשים לא מאמינים, אנשים קשוחים ולא עוזרים, הרודפים ומנצלים כלכלית אנשים אחרים". ב־14 בספטמבר 1559 הוציא הקיסר פרדיננד הראשון צו קיסרי המגרש יהודים מהארצות ההבסבורגיות, כלומר מבוהמיה, מורבו-שלזיה ושלזיה. מאז, היהודים לא יכלו להתגורר רשמית בשלזיה; עם זאת, לא נהוג היה לקיים את הצו. ליהודים היו מובלעות אוטונומיות נפרדות בהן הם יכלו לחיות. הן כללו את גלוגוב, צילץ ( בגרמנית:Zülz, ביאלה פרודניצקה-Gmina Biała, פולין) בשלזיה ואופבה בטרופאו בשלזיה הצ'כית.
בשנת 1561, לאחר משפט ורוצלב, שבמהלכו הואשמו יהודים בחילול הקודש, הוציא לסלו החמישי, מלך הונגריה צו שהביא לסילוק התושבים היהודים מבויטן.
עקבתא דמשיחא
עקבתא דמשיחא (בארמית, בעברית: עקבות המשיח) הוא מונח דתי יהודי המציין אמונה בקיומה של תקופה עתידית שבה יתקיים סוף הגלות באחרית הימים לפני ביאת המשיח, או בסמוך לביאתו, שבה יהיה עם ישראל בשפל תרבותי, מוסרי וכלכלי.
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-13 ועד המאה ה-16
באותה תקופה, חיי הקהילה היהודית במחוז אופולה - רטיבור, שהייתה תחת שלטון הבסבורג במאה ה-16, היו תחת תקנות הקרקע שנחקקו בשנת 1561. תקנות וחוקים אלה, שהיו משותפים בין מדינות מרכז ומזרח אירופה וכן החלטות של המועצות המקומיות של הדוכסות השלזית, הכילו פרק מיוחד, שכותרתו "פון יודן - היהודים", שהגדיר את חוק ההתיישבות על אדמות הבסבורג והלוואות בריבית שניתנו על ידי יהודים לאדונים ולאיכרים, כמו גם סוגיות אחרות. בין השנים 1582–1584 אישר הקיסר רודולף השני את הצו הקודם שהורה לכל היהודים לעזוב את אדמות הממלכה של הבסבורג, למעט המובלעות המיועדות לכך. על פי העדויות המתועדות הראשונות הנוגעות ליהודי בויטן נמצא שלמרות האיסורים שהוטלו על היהודים, יהודי בשם יעקב ג'ודט Jacob Judt קבל אישור להתיישב בעיר בשנת 1612. בשנת 1617 החל סלומון שייר להלוות בריבית ולגבות אגרה בתמורה בעיר.
המאה ה-17 והמאה ה-18
מלחמת שלושים השנים (1618-1648) הובילה לצמצום אוכלוסיית ערים רבות בשלזיה. בשנת 1627, במטרה לשפר את מצבה של ממלכת הבסבורג, הקיסר פרדיננד מיתן את המדיניות כלפי היהודים. הוא הוציא צו המאפשר להם להתיישב מחדש בערים לאחר ששילמו מס מיוחד של 40 אלף גולדן דרום גרמני. הצו אפשר לקבוצה נבחרת של יהודים מיוחסים (Privilegietre Juden), שנקראה גם יהודי החצר (Hofjude), לקיים פעילויות סחר ומלאכה. הקיסר נתן להם גם אישור להלוות בריבית, לגבות מיסים וחובות ולרכוש בתים. בעקבות חוזה ורסאי מ־24 באוקטובר 1648, תקנות הקרקעות מותנו תוך מתן אפשרות להתיישבות יהודים במקומות שנאסר עליהם להתיישב. האמנה המתוקנת נכנסה לתוקף גם בשלזיה עילית. הודות להכנסת חוקים חדשים וקלים יותר, ב־6 בינואר 1656 הרוזן גאורג פרידריך הסדיר את ההיבטים החוקיים של ההתיישבות היהודית בבויטן ונתן אישור שאפשר ליהודים לבצע סחר חופשי. באותה שנה העניק הרוזן גבריאל הנקל למשה מאייר את התואר "יהודי חצר". במסמכים העירוניים מאותה תקופה מוזכרים שמואל יאצ'ימוביץ' (יחימוביץ'), אשתו - חצקה, איסק סקוטצ'יק ומשפחת לבקו (לבקוביץ'). משפחת הנקל פון דונרסמרק העסיקה כמה מהיהודים המשכילים והעניקה להם תפקידים חשובים בבית המשפט. עד המחצית השנייה של המאה ה-18, בני הקהילה היהודית בבויטן היו תחת תחום השיפוט של הקהילה היהודית בעיר בנדין.
עקבתא דמשיחא
הביטוי עקבתא דמשיחא, לקוח מהמשנה במסכת סוטה ומופיע בתלמודים, בקבלה ובמדרש.
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-17 והמאה ה-18
לאחר פרוץ מרד הקוזאקים הגדול של בוגדן חמלניצקי בשנת 1648, יהודים רבים ברחו מפוגרומים שהתרחשו בחלקים המזרחיים של הרפובליקה הפולנית וחיפשו מקלט בעיירות שלזיה. חלקם הגיעו לבויטן ונשארו בה; הם ניהלו אכסניות ומכרו אלכוהול. כבר בשנת 1640 קיבל יהודי בשם קרצשאם (Kretscham) מהרוזן גבריאל הנזל את הזכות להקים פונדק, ובשנת 1653 יהודי אחר קבל את הזכות למכור משקאות חריפים. בשנת 1657 בשו"ת (שאלות ותשובות) של מנחם קרוכמל (Krochmal) מוזכרת רבנות בויטן.
עקבתא דמשיחא
נבואות אחרות על קץ הימים כוללות את מלחמת גוג ומגוג שמשותפת ליהדות ולזרמים באסלם ובנצרות. כמו כן בנצרות קיים מושג אחר על אחרית הימים ארמגדון.
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-17 והמאה ה-18
המספר ההולך וגדל של הפליטים היהודים בעיר הביא לכך, שבשנים 1655, 1664 ו-1666 חוקקה הדוכסות של אופולה משלזיה, חוקים המזכירים את תקנות ההתיישבות הכוללות את האיסור על התיישבות יהודית בערי שלזיה ומאיימים בעונשים כבדים ומעצרים במקרה של אי ציות.
עקבתא דמשיחא
המקור המקראי
המקור המקראי לדברי חז"ל הוא בדברי הנביא מיכה. לפי הנבואה צפויה להתקיים תקופה של חושך תרבותי, בו אובדים מן הארץ חסידים וישרים, השרים והשופטים מושחתים ומבקשים טובות הנאה ושילומים, והטובים שבהם קשים כמו קוצים וקיימת מבוכה רבה. בתקופה זו אי אפשר לסמוך על אף אחד, ואפילו הבן מנבל את אביו ובת קמה נגד אימה.
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-17 והמאה ה-18
בשנת 1688, בהתגברות ההתנכלויות כנגד היהודים, אסר הרוזן ליאו פרדיננד את ההתנכלות והכאת יהודים בבויטן, בעונש של 50 קנסות חמורים.
עקבתא דמשיחא
התיאור במשנה
במשנה מתוארת התקופה כך:
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-17 והמאה ה-18
בראשית המאה ה-16 התיישבו בעיר יהודים רבים נוספים שהגיעו מכל רחבי פולין. התיישבות זו עוררה שוב את תחרות הסחר בין היהודים וסוחרים נוצרים ממעמד הביניים.
עקבתא דמשיחא
התיאור במשנה
על פי המשנה, עיקר הקושי הוא רוחני-תרבותי, של מהפכה וזעזועים תרבותיים, ניהיליזם וחומרנות גדולה.
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-17 והמאה ה-18
במאי 1713 הוציא הקיסר שארל השישי את כתב הסובלנות (Toleranzpatent), שהתיר ליהודים להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו את מס הסובלנות. הצו חילק את הקהילה היהודית לשתי קבוצות: (1) אלו שהיו ואלו שלא היו בעלי נכסי קרקע (שילמו מס נמוך יותר), (2) היהודים מגלוגוב וצילץ (ביאלה פרודניצקה) היו פטורים ממס.
עקבתא דמשיחא
התיאור בתלמוד
בתלמוד הבבלי מתוארת התקופה שתקדם לביאת המשיח כתקופה קשה פיזית שתארך שבע שנים שסופו יהיה עליה ותשועה. בתחילתן תתחיל הידרדרות במצב שתחילתה בבצורת ורעב קל, שמתעצם לרעב גדול שמתים בו "אנשים ונשים וטף ואנשי מעשה" ותורה משתכחת מלומדיה, ולאחר מכן החל מהשנה הרביעית יחל תהליך של השתקמות של שובע הדרגתי שמביא "לשובע גדול, ואוכלין שותין ושמחים", וחזרת לימוד תורה, ובסיום תקופה זו "קולות" ו"מלחמות" שבסופן בן דוד בא. התלמוד קובע כי צורת וסדר השתלשלות הדברים, ומלחמות בסופם דווקא, היא אינדיקציה ברורה לבואו של המשיח.
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-17 והמאה ה-18
בשנת 1715 היו רק ארבע משפחות יהודיות בבויטן; בשנת 1732 קיבלו היהודים חלקה להקמת בית קברות יהודי. המצבה העתיקה ביותר שהייתה קיימת בבית הקברות היא משנת 1743.
עקבתא דמשיחא
בעת החדשה
רבי ישראל מאיר הכהן, ובכינויו ה'חפץ חיים', האמין שהתממשו בתקופתו, תחילת המאה ה-20, סימני הגאולה הנזכרים בתלמוד, ודחק במשפחות הכוהנים ללמוד הלכות קרבנות ודיני טומאה וטהרה כי סבר שהגאולה עתידה לבוא במפתיע והם צריכים להיות מוכנים לשרת בבית המקדש.
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-17 והמאה ה-18
בשנת 1738 עקב התגברות העימותים בין מעמד הביניים הנוצרי והיהודי, הקיסר שארל השישי הוציא צו שהורה לכל היהודים שלא היו להם זכויות מיוחדות כגון "יהודי חסות" לעזוב את שלזיה. אלה שהורשו להישאר הורשו לעסוק במסחר קטן בלבד ולייצר ולמכור וודקה. במקביל, רשויות העיר קיבלו אישור לגרש יהודים ממרכז העיר לפרברים ולהפוך בתי קברות ובתי כנסת יהודיים לאתרים נוצריים.
עקבתא דמשיחא
בעת החדשה
תלמידו של החפץ חיים, הרב אלחנן וסרמן, ראה בתהליכים שקרו בתקופתו סימנים שמדובר בסוף תקופת הגלות ובעקבתא דמשיחא, התמודד מבחינה תאולוגית עם הציונות החילונית וטען כי "בימי העקבתא דמשיחא יעמדו בראש העם צאצאי הערב רב", מפני שיהודים "שרגליהם עמדו על הר סיני" אינם יכולים לכפור בתורה ("עקבתא דמשיחא" פסקה ד').
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-17 והמאה ה-18
בשנת 1750 חיו בבויטן 50 יהודים. בשנת 1770 הוקמה בבויטן קהילה יהודית עצמאית. הרב הראשון היה משה ישראל פרוינד, מפיליצה. הוא כיהן בין השנים 1790 עד 1813. בתחילה נערכו התפילות בבית פרטי, בבית משפחת בוהם, ברחוב לנגשטראסה (רחוב יוזפצ'קה הנוכחי), ומאוחר יותר - בבית הדירות של סיימון גוטמן, הממוקם בכיכר השוק.
עקבתא דמשיחא
בעת החדשה
הראי"ה קוק שזיהה את תופעת החילוניות עם "חוצפה דעיקבתא דמשיחא"(מאמר הדור), ועשה שימוש רב במונח הזה, ניסה להסביר מבחינה תאולוגית מדוע תקופה זו נצרכת להיות כהכנה לתקופת המשיח, וכיצד היא מקדמת אותו באופנים שונים. בניגוד לתאולוגיה הרגילה שראתה בתקופה זו תקופה של רע הכרחי ושפל שצריך לעבור אותו בדרך לגאולה, ושממנו יכולה להיות רק עליה כפי שהסביר רבי צדוק הכהן מלובלין, הרב קוק סבר כי יש חיוב רב באנשים אלו ובתופעה זו, שהיא היא שמובילה לתהליך של גאולה, ואי אפשר מבלעדיה, אבל לא שישנו צורך להיות חלק ממנו. וכך גם התייחס לתופעה זו שאותה כינה עקב דמשיח בן יוסף בהספד שנשא בעקבות פטירת בנימין זאב הרצל בשם המספד בירושלים.
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-17 והמאה ה-18
בשנת 1782 גדל מספר המשפחות בעיר ועמד על כעשרים ושלוש משפחות. בשנת 1784 חיו בבויטן 132 יהודים; הם היוו 8% מכלל אוכלוסיית העיר.
עקבתא דמשיחא
בעת החדשה
הרב קוק טען כי מקורה של תופעה החוצפה דעקבתא דמשיחא בשל היכולת והתביעה שהתפשטה בעולם לקשר בין הכללים המוסריים והרוחניים לפרטי המצוות שלא באה על סיפוקה, בשל שהייתה הזנחה רבה בעולם התורני בלימוד של הקבלה, שהיא היא שאמורה לחבר בין התפיסות הרוחניות להלכות הקצובות. ולכן התרופה לדעתו בעניין הוא ל"הוסיף כוח בכישרון הרוחני, עד אשר הדרך איך להבין ולשער את הקישור של כל ענייני הדעות והמעשים התוריים עם הכלל היותר עליון יהיה דבר המובן". במקום אחר הוא מדמה את החוצפה של עקבתא דמשיחא לשמרי יין שנצרכים לשם קיומה החומרי של האומה, בזמן שהיא מתקוממת מחדש, שסופם לשקוע בתחתית החבית, ועוד יותר מכך הוא סבר שהחוצפה היא תופעה של "מיעוט אור לשם תיקון הכלים", שרק היא מאפשרת לקבל הארות שכליות עליונות מאוד.
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-17 והמאה ה-18
בשנת 1790, בבויטן חיו 115 יהודים. זו הייתה הקבוצה היהודית הגדולה ביותר בשלזיה עילית באותה תקופה.
עקבתא דמשיחא
בעת החדשה
הרבנים יוסף יצחק שניאורסון וירוחם ליבוביץ שייכו את תופעת הכפירה ההמונית בתקופתם, תחילת המאה ה-20, לעקבתא שמשיחא, ואילו הרב יצחק ניסנבוים סבר כי מקורם "באשמת העם העומד מרחוק לבנין ארצו ויסוד מדינתו. יתגברו חבלי המשיח לעוררו ולהשפיע עליו ביד חזקה, כי יקום לגאולתו".
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-17 והמאה ה-18
בין השנים 1789–1799, אירופה הושפעה מאוד מהמהפכה הצרפתית, ורעיונותיה התפשטו ברחבי אירופה על ידי הצבא הצרפתי של נפוליאון בונפרטה. המהפכה הצרפתית הולידה את תנועת ההשכלה היהודית (השכלה), שמטרתה הייתה שחרור יהודים. כל אלה עודדו את הרשויות הפרוסיות ליישם רפורמות חברתיות וכלכליות, ששינו סופית את מצב היהודים בממלכת פרוסיה.
ב־17 באפריל 1797, אימצו רשויות העיר את החוק היהודי הכללי (General-Juden Reglement für Süd und Neu-Ostpreussen), שעדיין ראה ביהודים מעמד חברתי נפרד, אך העניק להם זכות חלקית לקבלת אזרחות עירונית. בשנת 1802 היו בידי היהודים 14 בתים בעיר.
עקבתא דמשיחא
בעת החדשה
האדמו"ר מסאטמר נהג להשתמש רבות בביטויים של עקבתא דמשיחא, כפי שהחפץ חיים והרב אלחנן וסרמן עשו. הוא העדיף להשתמש בביטוי זה על מנת שלא ליצור מצב של שאננות כלפי המתרחש בעולם היהודי.
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-19 ועד המאה ה-20
בשנת 1808 נבחר יהודי לחבר המועצה המשותפת של העיר.
בהמשך לתפילות בבית סיימון גוטמן, בשנת 1809, הרוזן הנקל נתן את הסכמתו להקמת בית כנסת ברחוב פריידריק וילהלם רינג (כיכר גרונוואלדצקי הנוכחית). טקס חנוכת בית הכנסת, התקיים ב־16 בספטמבר 1810.
בשנת 1811 הקהילה היהודית, כללה 255 נפשות. בשנת 1812 החלה האמנציפציה הכלכלית, התרבותית ובהמשך, השחרור הפוליטי של יהודים, והקמת קהילה ליברלית יהודיות בעיר לצד קהילה שמרנית אורתודוקסית.
קיומה של הקהילה היהודית בבויטן אושר רשמית ב־11 ביולי 1821 במסמך שהוציאו מושלי המחוז קרל טראוגוט והרוזן הנקל פון דונרסמרק. המסמך הסדיר את נושא מקום קבורתם של חמש הקהילות היהודיות שהוקמו באותה עת במחוז בויטן.
בשנת 1830 עבר הירש יעקובסון, מורה מגליביצה, לבויטן. הוא החל ללמד בבית הספר היהודי הראשון בעיר שנפתח באותה שנה.
בשנת 1846 חיו בעיר 922 יהודים שהיוו 17% מכלל האוכלוסייה. בשנת 1855 גדלה הקהילה ל-1,110 יהודים.
הקהילה היהודית הגדלה בבויטן נזקקה לבית כנסת גדול יותר. לכן, בסתיו 1867 נהרס בניין בית הכנסת הישן ובמקומו החלה בנייה של בית כנסת גדול יותר. טקס חנוכת בית הכנסת התקיים ב־2 בדצמבר 1869. עוד בטרם חנוכת בית הכנסת השני מונו הקורא בתורה והשוחט הראשונים.
בשנת 1872 נוסדה אגודת קהילות בתי כנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden); הקהילה בבויטן הייתה אחת מחברותיה.