cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ואיינה קאפאק
ביוגרפיה
באקוודור, שנודעה בעבר כממלכת קיטו, שילב ואיינה קאפאק את קונפדרציית קיטו באימפריית האינקה לאחר שהתחתן עם מלכת קיטו פאצ'ה דוצ'יצ'לה שיריס ה-16 (Paccha Duchicela Shyris XVI) על מנת לעצור מלחמה ממושכת. מנישואים אלה נולד אטוואלפה (1502 לספירה) בקרנקי (Caranqui) אקוודור. אטאוולפה היה אמור לרשת את ממלכת קיטו, על פי צוואתו של אביו ואיינה קאפאק, ומאוחר יותר הפך לקיסר האינקה לאחר שהביס את אחיו, קיסר האינקה ואסקאר במלחמת האזרחים, בעקבות הניסיון של ואסקאר אינקה לכבוש את ממלכת קיטו לאחר שבע שנים של שלום. אקוודור התחבבה על ואיינה קאפאק והוא בילה שם את רוב זמנו, והקים ערים כמו. בירת האימפריה הייתה בקוסקו, ואיינה קאפאק בנה מחדש את קיטו כדי להפוך אותה ל"בירה השנייה" של האימפריה.
גרישה פייגין
חיים פרטיים
ב-1956 נישא פייגין ליהודיה מפולין מתוך תקווה שהדבר יסייע בידו לצאת מברית המועצות, אך השניים התגרשו. לאחר עלייתו, באוקטובר 1971, נישא פייגין ליפה רייך, צברית שהייתה סגנית מלכת היופי כעשור קודם לכן. את החופה ערך הרב שלמה גורן.
ואיינה קאפאק
ביוגרפיה
בבוליביה של ימינו היה ואיינה קאפאק אחראי לפיתוח קוצ'במבה כמרכז חקלאי ומנהלתי חשוב, עם יותר מאלפיים ממגורות (קולקה) שנבנו באזור לאחסון תירס. צפונה יותר באקוודור, ניסו כוחותיו של ואיינה קאפאק להתרחב אל השפלה של אגן האמזונס, עד לנהר, אך הם נהדפו לאחור על ידי ה.
ואיינה קאפאק רכש חיבה מיוחדת למרכז האנדים הפרואני ולגולות הכותרת המקומיות שלו; הוא מתועד כמי שנפש ב ברמת בומבון. רפסודות רבות של האינקה הובאו לאגם ישירות מאקוודור לשם השעשוע שלו.
בדרכה לקוסקו, לאחר מותו של ואיינה קאפאק בקיטו, נעצרה התהלוכה הנושאת את גופתו בסביבת שוושה (Shawsha), עיר במרכז האנדים הפרואני, מתוך הכרה בחיבה לאזור שחש לאזור ומשום שהתושבים היו מהנאמנים ביותר למטרותיו.
אימפריית האינקה הגיעה לשיא גודלה ועוצמתה תחת שלטונו, והשתרעה על פני רוב בוליביה, פרו, ארגנטינה, צ'ילה, אקוודור ודרום-מערב קולומביה של ימינו. היא כללה שטח שונים מהאנדים הקפואים הגבוהים ועד הביצות הצפופות ביותר. נתיניו כללו יותר ממאתיים קבוצות אתניות שונות, כל אחת עם מנהגיה והשפות שלה. האימפריה השתרעה לאורך 3,500 קילומטרים מצפון לדרום, שכללה את חוף האוקיינוס השקט במערב ואת הרי האנדים בדרום-מזרח ואגן האמזונאס במזרח.
למרות האתגרים הגאוגרפיים והתרבותיים, אימפריית האינקה או "טוואנטינסויו" (Tawantinsuyu, "ארבעת האזורים המאוחדים") הייתה מתוחכמת לזמנה ולמקומה. בשיאה, היו בה ערים מונומנטליות, מקדשים, מבצרים מאבן מתוכננים להפליא, דרכים שנחצבו במדרונות הרי הגרניט, טרסות חקלאיות מסיביות ועבודות הידראוליות. כשליט מסור, תרם ואיינה קאפאק רבות כדי לשפר את חיי עמו. בנוסף לבניית מקדשים ועבודות אחרות, הוא הורה להרחיב מאוד את מערכת הדרכים של האינקה. הוא בנה לאורכה מחסנים (קולקה) למזון כך שניתן היה להגיש במהירות סיוע לכל מי שנמצא בסכנת רעב.
ואיינה קאפאק ידע על הגעת הספרדים לחופי האימפריה שלו  כבר ב-1515.
מוות ומורשת
ואיינה קאפאק מת בשנת 1527. כאשר הוא חזר לקיטו הוא כבר היה חולה בקדחת בזמן המערכה הצבאית בקולומביה של ימינו (אם כי כמה היסטוריונים חולקים על כך), כנראה כתוצאה מהכנסת מחלה אירופאית כמו חצבת או אבעבועות שחורות,  הספרדים הביאו איתם מגוון רחב של מחלות קטלניות לאמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית, ולאינדיאנים לא הייתה חסינות נרכשת נגדם. מיליוני תושבים מתו במגפה זו, כולל אחיו של ואיינה, אוקי טופאק אינקה (Auqui Tupac Inca), ובנו הבכור של ואיינה, נינאן קויוצ'י (Ninan Kuyuchi). בניו: אטוואלפה אינקה וואסקאר אינקה קיבלו שני אזורים נפרדים של אימפריית האינקה: אטוואלפה החביב עליו, את החלק הצפוני שבמרכזו קיטו; ויורשו הלגיטימי ואסקאר את החלק הדרומי שמרכזו בקוסקו. ואסקאר הבטיח במהירות את השלטון בקוסקו ואחיו נכלא, אך אטוואלפה נמלט ממאסרו בעזרת אשתו. אטוואלפה השיג את תמיכת המצביאים ביותר של ואיינה קאפאק, קיסקיס (Quizquiz) וצ'אלקוצ'ימק (Chalkuchimac), שהיו במקרה ליד קיטו, העיר הגדולה הקרובה ביותר. אטוואלפה מרד באחיו וניצח במלחמת האזרחים שלאחר מכן וכלא את ואסאקר בתום המלחמה.
לפרנסיסקו פיסארו ואנשיו היה המזל לעלות להרי האנדים בדיוק בזמן שאטוואלפה חזר לקוסקו לאחר סיומם המוצלח של מסעות המלחמה הצפוניים. לאחר שפתח במתקפת פתע בקחאמרקה וטבח למעלה מ-6,000 חיילי האינקה, לקח פיסארו בשבי את אטוואלפה. כדי להבטיח את שחרורו התחייב אטוואלפה למלא חדר של כ-88 מטר מעוקב בחפצי זהב יקרים, חדר הכופר המפורסם של אטוואלפה. במהלך החודשים אחר-כך הובילו שיירות של סבלים חפצים יקרים מרחבי האימפריה. אלו כללו צנצנות, סירים, כלים ולוחות מוזהבים גדולים שנעקרו מקירות מקדש השמש של קוריקנצ'ה בקוסקו. ב-3 במאי 1533 הורה פיסארו להתיך את האוסף הגדול של חפצי זהב, תהליך שנמשך שבועות רבים. לבסוף, ב-16 ביולי, חולק השלל בין אנשיו. עשרה ימים לאחר מכן הורה פיסארו להוציא להורג את אטוואלפה.
המומיה האבודה
גופותיהם של כל קיסרי האינקה נחנטו לאחר מותם. המומיה של ואיינה קאפאק הוצגה בארמון שלו בקוסקו ונצפתה על ידי הכובשים הספרדים של אימפריית האינקה. מאוחר יותר, היא נלקחה מקוסקו לאחוזתו המלכותית קיספווואנקה, שם הוסתרה מהספרדים על ידי קרובי משפחתו ומשרתיו של ואיינה קאפאק. בשלב מסוים היא הוחזרה לקוסקו, שם היא התגלתה בשנת 1559 על ידי הספרדים. יחד עם מומיות של 10 קיסרי אינקה אחרים ונשותיהם, המומיה נלקחה ללימה שם הוצגה בבית החולים סן אנדרס. מצבם של המומיות הלך והידרדר באקלים הלח של לימה ובסופו של דבר הן נקברו או נהרסו על ידי הספרדים.
ניסיון למצוא את המומיות של קיסרי האינקה מתחת לבית החולים סן אנדרס בשנת 2001 לא צלח. הארכאולוגים מצאו קריפטה, אך היא הייתה ריקה. ייתכן שהמומיות סולקו משם כאשר הבניין תוקן לאחר רעידת אדמה.
פטה מורגנה (שיר של דנה אינטרנשיונל)
רקע
תחילה נכתב "פטה מורגנה" עבור להקת דרמה, שפעלה בעיקר בשנות ה-90 של המאה ה-20 ועופר ניסים, מפיק השיר, היה חבר בה. לאחר הצלחת הסינגל "סעידה סולטנה" החליט ניסים להציע לאינטרנשיונל להקליט את "פטה מורגנה" ולהפיצו באופן מסחרי. היא נענתה להצעה. בשיר מופיעים מספר ניגודים כגוון "השלג בקיץ" ו"במדבר אני המים". לימים הסבירה אינטרנשיונל כי הניגודים מייצגים את אישיותה הפנימית ואופייה.
ביוני 1998 חשף גינאי כי ב"פטה מורגנה" הייתה שורה שלא הוקלטה בהתאם להחלטה של אינטרנשיונל: "שמי דני או דנה, פטה מורגנה". היא מאנה לשיר את השורה כיוון שרצתה להצליח בתעשיית המוזיקה בזכות הכישרון שלה, לטענתה, ולא בשל היותה טרנסג'נדרית.
הצלחה
ב-10 באוקטובר 1993 נכנס השיר לראשונה למצעד הסינגלים של רשת ג' במקום ה-23. ב-28 בנובמבר עלה למקום הרביעי - המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע במצעד. הוא שהה במצעד במשך ארבעה עשר שבועות רצופים ויצא ממנו ב-16 בינואר 1994. במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשע"ד הגיע "פטה מורגנה" למקום ה-22.
מאפיית עבאדי
מאפיית עבאדי בע"מ היא חברת מזון ישראלית, שהחלה את דרכה כמאפייה ומוצר הדגל שלה הוא כעכים מלוחים, המכונים גם "עוגיות עבאדי".
היסטוריה
המאפייה החלה כמאפייה ביתית קטנה של משפחת עבאדי בחלב שבסוריה, שהוקמה ב-1838, וייצרו בה בעיקר עוגיות מלוחות, שהפכו לפופולריות בקרב התושבים באזור. בשנת 1928 עלתה המשפחה לארץ ישראל, וזמן קצר לאחר מכן פתח אליהו עבאדי מאפייה בבית המשפחה.
לאורך השנים חתמה החברה על מספר הסכמי שיתוף פעולה עם רשתות, כמו רשת המרכולים שופרסל, קפה רג'ואן וחברת התה ויסוצקי. בשנות ה-90 רשמה החברה עלייה במכירות, והחלה להיות מוכרת יותר ברמה הארצית. בשנים אלו הצטרף גם לעסק בנו של יוסף, יורם עבאדי, שמונה למנכ"ל החברה. בהמשך הוחלף יורם עבאדי על ידי אבנר זקן כמנכ"ל החברה.
על לוגו החברה מתנוסס דיוקנו של מייסד המאפייה בשוק מחנה יהודה, יוסף עבאדי, שנפטר בשנת 2011.
בנוסף לעוגיות עבאדי, החברה מייצרת מוצרים נוספים, כמו נשנושים בצורת בייגלה שטוח וקרקרים מדגנים מלאים. בשנת 2005 החלה לשווק אריזות "ביס" מוקטנות בטעמים שונים. בשנת 2012 החלה לשווק גרסה בריאה יותר לעוגיות, העשויה מקמח מלא ושאינה מכילה סוכר.
לפי נתונים משנת 2007, מפעל החברה העסיק 50 עובדים והכנסותיו השנתיות עמדו על כ-75 מיליון שקלים. כמו כן, בניתוח שוק העוגיות המזרחיות המלוחות תפס 71% מנתח השוק.
עונת 2013/2014 בליגת העל בכדורסל
עונת 2013/2014 בליגת העל בכדורסל  הייתה העונה ה-60 של תחרות ארצית בישראל והעונה ה-14 של ליגת העל. מספר הקבוצות היה 12. לקראת הסיבוב השלישי הקבוצות חולקו לבית העליון (4 קבוצות) ולבית התחתון (8 קבוצות). לאחר שלושה סיבובים שמונה קבוצות החלו בסדרות רבע גמר של הטוב מחמישה משחקים, כאשר המנצחות העפילו לסדרות חצי הגמר ומשחקי הגמר (בית וחוץ).
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה עלתה עירוני נס ציונה.
העונה הסדירה החלה ב-14 באוקטובר 2013 והסתיימה ב-28 באפריל 2014. העונה הסתיימה במשחקי הגמר בהם מכבי תל אביב ניצחה תוך יתרון ביחס סלים. בכך היא זכתה באליפות בפעם ה-51 בתולדות המועדון.
בגלל קשיים כלכליים אליצור מכבי ברק נתניה ירדה ליגה במקום מכבי אשדוד שסיימה את העונה במקום האחרון.
הרפורמות בחוקי הקרקעות באימפריה העות'מאנית 1858–1914
האימפריה העות'מאנית עברה במאה ה-19 שינויים מקיפים ומרחיקי לכת בתחומי הממשל, המשפט והכלכלה, שהמכנה המשותף ביניהם היה הגברת הריכוזיות (ריכוז השליטה במדינה בידי השלטון המרכזי באיסטנבול). הלחץ הכלכלי שהחל במאות קודמות והתאפיין בגידול המערך הביורוקרטי והצבאי לצד יריבות בינלאומית, התעצם משמעותית במאה זו והחל להכביד על קופת המדינה. בעקבות מאבקים צבאיים דרש הצבא יותר כספים, והמדינה נגררה לחובות עקב הצורך לממן את הצבא והביורוקרטיה. הידוק השליטה על ההכנסות מקרקע וחקלאות, שהיו מקור הכנסה מרכזי עבור כלכלת האימפריה, היה הכרחי כדי להתמודד עם יחסי הכוחות הפוליטיים העולמיים שהשתנו גם הם. בהקשר הכלכלי מדובר בשינוי של תפיסות עושר מדינתי (ופרטי) ומיסוי. עד המאה ה-19 מדינה נחשבה עשירה אם היא השתרעה על שטח נרחב ונהנתה מפירות הקרקע בשטחיה ומכספי המיסים עליהם. מהמאה ה-19, הדגש היה על הכנסות המדינה ממלאכה, תעשייה ומסחר ומיסוי הפעילות הכלכלית בתחומים אלה, בנוסף להכנסות מקרקע. בהקשר של הקרקעות, הדגש עבר מפירות הקרקע (תוצרת חקלאית ומיסוי עליה) לקרקע עצמה. חוקי קניין אפשרו גביית מיסים על פעולות כרישום בטאבו, או מכירה שהיו קשורות בקרקע ולא בתוצרת שהניבה, כך שהקרקעות עצמן הפכו למוצר-צריכה. המיסוי הקפדני והפרטני הפך, בנוסף לאמצעי להכנסה, לביטוי של ריבונות; רגולציה שמטרתה להגביר את הפרודוקטיביות שבתורה תגדיל את ההכנסות שניתן למסות. דגש זה הצריך הידוק של הפיקוח על אותה פעילות כלכלית
מטרות החוק
אחת הדרכים להידוק השליטה בקרקעות הייתה באמצעות שינויי חקיקה, ובמקרה העות'מאני שינוי זה התבטא בחוק הקרקעות שנחקק ב-1858. דרך שינוי הגדרות משפטיות כזכויות קניין, הגדרות בעלות וסיווג אדמה, הגבירה האימפריה העות'מאנית את שליטתה בקרקעות ולמעשה בכלכלה. החוק החדש, שהתבסס על סקרי קרקע ומיפוי הבנה מחדש את מושג הבעלות על הקרקע. חוק הקרקעות התבסס על חוקים קודמים ובעיקר על הקאנון (החוק הסולטאני) שנטען במשמעויות חדשות. הקטגוריות של אדמה פרטית (מוּלְכּ) ואדמת מדינה (מירי) שהתקיימו לפני 1858 כמושגים גמישים הפכו לביטויים של בעלות אינדיבידואלית בלבד. בעלות זו הפכה ליחסים החוקיים היחידים בין האדמה לנתיני האימפריה ולא השאירה מקום לזכויות להכנסה ממסים, זכויות עיבוד וחזקה שבעבר לא נקשרו בהכרח עם בעלות על הקרקע.
עד המאה ה-19 הכיר המשפט העות'מאני בסוגים שונים של קשר לקרקע; תואר בעלות, זכות להכנסה ממסים, וזכות עיבוד וישיבה. ברוב המקרים זכויות אלה ניתנו לגורמים שונים גם על אותה פיסת קרקע. מולכ, שהפכה להגדרה לבעלות פרטית, סימנה עד המאה ה-19 את הזכות ליהנות מהכנסות המיסים על הקרקע ולא בהכרח בעלות כפי שהיא מובנת כיום. הזכויות על הקרקע ביטאו יחסי כוחות חברתיים והתגבשו כתוצאה ממשא ומתן בין קבוצות חברתיות ובין השלטון ומהתמודדות עם נסיבות מקומיות ייחודיות למחוזות השונים. חוק הקרקעות 1858 נחקק כדי לשנות את המצב הזה ונועד לחול באופן שווה על כל מחוזות האימפריה ועל כל אזרחיה. מטרות החוק היו: לתקף את עקרונות בעלות המדינה על קרקע חקלאית (אדמות מירי), להגן על המעבדים, להבהיר סוגיות בעלות ולזהות את החייבים במס כדי לייעל את גביית המיסים.
החוק הגדיר מחדש סוגים שונים של קרקעות ואת הזכויות שכל סיווג מקנה על הקרקע. בנוסף לקרקעות המולכ והמירי שנזכרו לעיל, החוק הגדיר אדמות לצורכי ציבור (מֶתְרוּכּה), אדמות הקדש או ווקף (מֶווקוּפה) ואדמות מתות (כלומר לא מעובדות), נטושות ומרוחקות מכל יישוב (מוואת). סוגי הקרקעות היו מוכרים גם לפני המאה ה-19, אך חוק הקרקעות איגד אותם בקוד משפטי וכאמור ניסח את החוק כדי לאפשר גביית מיסים רבים יותר על הקרקע, הפעילות הכלכלית בה (קנייה, מכירה, השכרה) ותוצרתה. זאת כדי להגדיל את התמורה למדינה, הן באמצעות הסדרת המיסוי והן על ידי הרחבת שטחי העיבוד החקלאי שבתורה תאפשר גביית מיסים רבים יותר על התוצרת. קרקעות בעלות חשיבות מיוחדת בהקשר של הרחבת שטחי העיבוד החקלאי היו הקרקעות המתות (מוואת), כיוון שאותן ניתן היו "להחיות" כלומר לעבד ולשנות את הסיווג שלהן. זה המקום לציין, שהחוק התיר לשנות את סיווגן של קרקעות מסוימות. כך למשל, אדמת מוואת שעובדה במשך עשר שנים, גם ללא אישור רשמי לכך מהשלטונות, הייתה יכולה להפוך לרכוש המעבד. מצד שני, החוק קבע הגבלה על מצב בו נותרת אדמה שאינה מעובדת ברשותו של המעבד. לפי סעיף 68, זכות הבעלות על אדמה שנותרה לא-מעובדת במשך שלוש שנים רצופות מתבטלת ועוברת למדינה. הסיבה לגמישות בסיווג מחד ולקשיחות בנוגע לאדמה לא-מעובדת מאידך הייתה מטרת-העל של החוק: הרחבת עיבוד הקרקעות ורישומן כדין על ידי המדינה כדי לזכות במירב ההכנסות ממסים.
יישום החוק
ביטוי נוסף לפרגמטיות השלטונית העות'מאנית נמצא באופן יישום החוק ברחבי האימפריה. על אף שחוק הקרקעות יועד לכל מחוזות האימפריה, ללא הבחנה בין אזורים גאוגרפיים או קבוצות אתניות, יישומו היה מורכב מעט יותר. בדומה לעבר, נדרשה האימפריה העות'מאנית גם אחרי יישומו של חוק הקרקעות לאזן בין הרצון להסדיר חוקים אחידים לבין נסיבות פרטניות. למרות מגמת הריכוזיות התחשב השלטון באיסטנבול באוכלוסיות ייחודיות ביחסן לקרקע, וביניהן קבוצות נוודיות, שלעיתים הורשו לנהל את סוגיות הקרקע שלהן בהתאם לנוהג המקומי ולאו דווקא בהתאם לחוק המדינתי. בנוסף להתחשבות באוכלוסיות יוצאות-דופן נתן חוק הקרקעות מקום גם להסדרים בלתי-פורמליים כמו האפשרות לרשום קרקע מדינה (מירי) על שם המעבד אותה לאחר עשר שנות עיבוד, ללא אישור השלטונות לעיבוד מראש. גם בשטחים שהיו כפופים לחוק המדינתי, רישום הקרקעות לא הושלם במלואו במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. לחוסר הצלחת הרישום אבות רבים: בעלים של אדמות שמסרו מידע כוזב לרשויות כדי להימנע מתשלום מיסים וגיוס לצבא, מחסור במסמכים כתובים בסביבה אנאלפביתית, ונסיבות היסטוריות סוערות.
חוק הקרקעות אחרי נפילת האימפריה העות'מאנית
חוק הקרקעות העות'מאני המשיך ללוות חלק משטחי האימפריה-לשעבר גם לאחר נפילתה. במדינת ישראל, למשל, הוויכוח על פרשנות חוק הקרקעות ויישומו עדיין מתנהל ויש לו השלכות מעשיות על עתיד הבדואים החיים בכפרים לא מוכרים בנגב. מדינת ישראל לא הכירה באוטונומיה המסוימת שניתנה לבדואים תחת השלטון העות'מאני והמנדטורי ופרשנותה לחוק העות'מאני נחשבת בעיני חלק מהעוסקים בנושא כמחמירה. עיקר המחלוקת בין מדינת ישראל לבדואים נסוב סביב הפרשנות באשר לאדמות מוואת והאפשרות להחייאתן. כפי שנכתב לעיל, חוק הקרקעות העות'מאני אפשר באופן ברור, תחת תנאים מוגדרים, "החייאה" של אדמות מוואת ותביעת בעלות על אדמות ש"הוחיו". החייאה התבטאה בעיבוד (ובתוך זה, זריעה, נטיעה, חריש), השקיה וגידור והקנתה למעבד בעלות על הקרקע. החייאה שלא באישור השלטונות התקבלה, אבל המעבד נדרש לשלם את ערך הקרקע בטאבו על-מנת להפוך לבעליה.
לעומת הבהירות היחסית באפשרות להחיות אדמות מוואת, הגדרת המונח "מוואת" עצמה בחוק העות'מאני לא הייתה אחידה. חוק הקרקעות הגדיר אדמות מוואת באופן הבא: קרקע נטושה שאינה שייכת או מוקצה לאיש, המרוחקת מרחק בו לא ניתן לשמוע קריאת אדם מקצה מקום היישוב הקרוב ביותר, מרחק של כ-1.5 מיל או כחצי שעה. החוק מביא שלושה מדדים אפשריים למרחק בו יכולה להימצא אדמה מסוג מוואת אך לא מציין סדר עדיפויות או מדרג מסוג כלשהו לגבי אותם מדדים. קריאת אדם יכולה להישמע או לא להישמע כתוצאה מנסיבות משתנות כתנאי השטח, קולו של האדם הצועק וטיב שמיעתו של האדם המודד. לא מצוין אם המרחק של חצי שעה הוא מרחק של חצי שעה בהליכה, רכיבה או נסיעה בכלי רכב. ייתכן שבאימפריה העות'מאנית העמימות הזו לא הייתה קריטית בגלל האידאולוגיה השלטונית העות'מאנית והרצון שעמד בבסיס הרפורמה הקרקעות, להביא לעיבוד באישור המדינה של כמה שיותר אדמות.
עבור מערכת המשפט הישראלית, יותר ממאה שנים מאוחר יותר, המצב היה שונה. מדינת ישראל שללה את אפשרות החייאת הקרקעות הבלתי-מעובדות בטענות פרוצדורליות שונות, שעיקרן חוסר העמידה של התובעים בנהלים החוקיים הדרושים. מערכת המשפט הישראלית בחרה במדד מרחק אחד מהיישוב הקרוב ביותר לאדמת מוואת, מרחק של 1.5 מיל, למרות שעל-פי החוק העות'מאני הוא לא עדיף על מדדים אחרים. ייתכן שבחירה זו נעשתה כיוון שקל יותר למדוד 1.5 מייל בלא שהמדידה תהיה כפופה לנסיבות משתנות. בנוסף, מערכת המשפט הישראלית קבעה דרישות שנוגעות לאופי היישוב ממנו נמדד המרחק לאדמת המוואת ומשך קיומו של אותו יישוב על הקרקע. במקרה זה, השינוי באידאולוגיה של הרשות המדינית בולט לעין. בעוד האימפריה העות'מאנית עודדה עיבוד אדמות, גם על-חשבון היצמדות לנהלים, ובלבד שכמה שיותר אדמות יעובדו, מדינת ישראל דווקא הדגישה את הפעולה לפי הנהלים כדי להצדיק את התנגדותה לתובעים. למרות הכיוונים המנוגדים, המטרה הראשונית שעמדה נגד עיני מחוקקי האימפריה העות'מאנית במאה ה-19, היא אותה מטרה במידה רבה של הרשויות הישראליות: ביסוס שליטה מדינתית איתנה על השטחים שברשות המדינה תוך רישום מדויק כדין. דוגמה להיצמדות לחוקים הוגנים ואובייקטיביים ניתן למצוא בחוק לתיקון דיני הקרקעות שמגדיר גם את סמכות שר המשפטים להמיר שטחים מסוג מתרוכה לקרקע מסוג אחר. המרה כזו תוכל להיעשות רק אם הובטחו זכויות או טובות הנאה ראויות. כפי שעולה מדיוני הכנסת התנאים הללו להמרה עולים בקנה אחד גם עם הנדרש תחת המשפט העברי.
משה זטלנד
משה זטלנד (2 בנובמבר 1892 - 4 באוקטובר 1960) היה ממייסדי תנועת "החלוץ" וממיסדי המושב ירקונה והיה ראש המועצה האזורית הירקון בין השנים 1952 ו-1957.
קורות חייו
זטלנד נולד בצ'רניגוב, פלך קיוב, באוקראינה, שהייתה בתחומי האימפריה הרוסית. אביו, חיים, היה סוחר עץ. אמו הייתה דבוסיה לבית פוטפובסקי. זטלנד למד בחדר מתוקן ובבית ספר חילוני בצ'רניגוב.
זלטנד היגר לארצות הברית ב-1910. שם גר תחילה במילווקי. הוא היה פעיל שם בתנועת "פועלי ציון". משם עבר לוושינגטון די. סי., בה סייע לדוד בן-גוריון וליצחק בן צבי בפעילות ציונית, בתקופת מלחמת העולם הראשונה. בין השאר, סייע בהקמת תנועת "החלוץ" באמריקה. בשנת 1917 זטלנד עבר ללוס אנג'לס, ולמד בה חקלאות.
ב-1918 עלה לארץ ישראל עם הגדוד העברי, ושירת בו בארץ עד 1920. משה זטלנד נישא לשרה בת אברהם ירמיצקי, ב-1921. לזוג נולד בן.
יגדיל תורה (חב"ד)
היסטוריה ותכנים
כתב העת יצא לאור תחת הכותרת קובץ יגדיל תורה: ריכוז חידושי רבותינו ותלמידיהם בנגלה וכו'. הוא החל לצאת לאור בחודש אלול של שנת תשל"ו 1976, בעקבות קריאתו החוזרת של רבי מנחם מנדל שניאורסון בשתי התוועדויות: "לייסד מכון מיוחד לריכוז חידושי תורה, בחלק הנגלה, מאת רבותינו נשיאינו ותלמידיהם, הן אותם הנמצאים לעת עתה בכתבי יד, והן אותם שכבר נדפסו אלא שמפוזרים המה בספרים שונים... ולהדפיסם בקובץ מיוחד המיועד לכך, שיצא לאור מזמן לזמן". על פי הוראת הרבי היו למערכת שתי מרכזים, אחת בירושלים העתיקה בבית הכנסת צמח צדק ואחד בכולל אברכים של המזכירות בניו יורק.
המדורים הקבועים בגליונות כתב העת, עם הקמתו, היו:
משה זטלנד
קורות חייו
בשנת 1932–1933 היה ממייסדי המושב ירקונה. הקבוצה החלה להתארגן לעלייה לקרקע משנת 1925, אך היה קושי במציאת קרקע עבורם. הקבוצה לא הייתה שייכת לשום התארגנות מיישבת גדולה, ולכן גם סבלה מתקציבים נמוכים. חבריה גרו בצריפים זולים עד שנות ה-50 של המאה ה-20.
סלבקו לושטיצה
סלבקו לושטיצה (בסרבו-קרואטית: Slavko Luštica; 11 בינואר 1923 - 14 ביולי 1992) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יוגוסלבי ממוצא קרואטי.
משה זטלנד
קורות חייו
ב-1933 יסד את הקואופרטיב לתובלה "המרץ" ומ-1935 ניהל את המשלוחים במרכז "תנובה" בתל אביב. זטלנד היה חבר בארגון המחתרת, "ההגנה".
יגדיל תורה (חב"ד)
היסטוריה ותכנים
בעשר שנות קיומו של כתב העת יצאו לאור בסך הכל 72 קבצים, ו"קובץ העשור" שלו יצא לאור כספר בכריכה קשה.
סלבקו לושטיצה
קריירה
לושטיצה נולד בקהילת דייגים קטנה במפרץ קוטור. הוא החל לשחק במחלקת הנוער של אוסביט שיברניק מהעיר שיברניק, ועלה לקבוצה הבוגרת שלה כשהוא בן 13 בלבד. לושטיצה פרץ לתודעה לראשונה כאשר גבר יחד עם הנבחרת הצעירה של יוגוסלביה על הנבחרת הצעירה של הונגריה, שהייתה ידועה כנבחרת חזקה. זמן קצר לאחר מכן חתם בהיידוק ספליט, בה שיחק במשך כל הקריירה שלו. ב-9 במרץ 1941 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 5-2 על קונקורדיה זאגרב. הוא שיחק בכל משחקי הקבוצה במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר סיום המלחמה המשיך לושטיצה לשחק בהיידוק ספליט וזכה איתה שלוש פעמים באליפות יוגוסלביה. בסך הכל ערך 634 הופעות במדי הקבוצה, נתון שממקם אותו במקום השלישי בהיסטוריית הקבוצה, והבקיע 86 שערים.
משה זטלנד
קורות חייו
זטלנד היה ראש המועצה האזורית הירקון בין השנים 1952 ו-1957. בשטח המועצה מצוי המושב "ירקונה", שבו הוא גר.
יגדיל תורה (חב"ד)
יגדיל תורה - ירושלים
במקביל לכתב העת שיצא לאור בניו יורק, נדפס כתב עת בשם זהה בירושלים, על ידי חברי כולל "צמח צדק" של חב"ד בעיר, אך המערכת והתכנים היו עצמאיים. בין חברי המערכת במשך השנים: הרב חיים שלום דייטש, הרב יוסף יצחק בלינוב והרב יוסף יצחק הבלין. בין הרבנים שחידושי תורתם התפרסמו בו: הרב שלמה יוסף זוין (ממאמריו האחרונים לפני פטירתו), הרב אלתר הילביץ, הרב אביגדר נבנצל, הרב פינחס הירשפרונג, הרב אפרים בורודיאנסקי, הרב ברוך נאה והרב מאיר ברנדסדורפר.
סלבקו לושטיצה
קריירה
ב-23 באוגוסט 1951 ערך לושטיצה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוגוסלביה בניצחון 4-2 במשחק ידידות נגד נבחרת נורווגיה באוסלו. בהמשך ערך שתי הופעות נוספות בנבחרת.
יגדיל תורה (חב"ד)
הגליונות באתר היברובוקס
הגליונות באתר היברובוקס:
משה זטלנד
קורות חייו
זטלנד נפטר ב-7 באוקטובר 1960 ונקבר בבית העלמין ירקונה־גני עם.
סלבקו לושטיצה
קריירה
לאחר פרישתו ממשחק פעיל אימן לושטיצה את היידוק ספליט, אותה הוביל לזכייה באליפות. בהמשך אימן את אולימפיה ליובליאנה ואת נבחרת יוגוסלביה.
מדלל צבע
מדלל צבע הוא ממס, שמשמש לדילול של סוגי צבעים שונים, בראשם צבעי שמן.
סוגים
מוצרים אשר משמשים כמדללי צבע מכילים בין היתר את החומרים הבאים:
שימושים אחרים
עקב היותם של חומרים מדללי צבע חומרים ביתיים קלים להשגה, נעשה בהם שימוש בתור חומר להסנפה. הסנפת מדללי הצבע נעשית לממכרת ועשויה לגרום נזק רב למערכת העצבים, למח ולכבד.
רמבלר קלאסיק
רמבלר קלאסיק (באנגלית: Rambler Classic) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית אמריקן מוטורס ("American Motors Corporation" ) אשר יוצרה בין השנים 1961–1966 בארצות הברית. בנוסף דגמי "רמבלר קלאסיק" יוצרו בארצות הבאות: במקסיקו יוצר על ידי Vehículos Automotores Mexicanos, בקנדה יוצר על ידי חברת הבת Brampton Assembly (AMC) , בארגנטינה יוצר על ידי IKA (Industrias Kaiser Argentina ), בקוסטה ריקה יוצר על ידי Purdy Motor, בבלגיה יוצר על ידי Vilvoorde Renault Factory בבעלות יצרן הרכב הצרפתי רנו, באוסטרליה יוצר על ידי Australian Motor Industries, בניו זילנד יוצר על ידי CMI (Automotive industry in New Zealand ), וברפובליקת הפיליפינים יוצר על ידי Luzon Machineries.
חמד (בחריין)
חמד (בערבית: مدينة حمد) היא עיר במערב בחריין במחוז הצפוני. בעבר העיר הייתה חלק מהאזור הדרומי של העיר רפאע עד שהתנתקה ממנה בשנת 1991 והפכה לעיר עצמאית. העיר קרויה על שם יורש העצר של בחריין באותה התקופה, חמד בן עיסא אאל ח'ליפה.
היסטוריה
העיר הוקמה בשנת 1984 כעיר דירות של הממשלה עבור אלו שאינם יכולים להרשות לעצמם לקנות דירה בשאר חלקי הארץ עקב המחירים הגבוהים. בשנת 1990 פתחה הממשלה את העיר עבור העם הכוויתי שסבל מהשפעות מלחמת המפרץ וסיפקה לו בעיר בתי מגורים, בתי ספר ואת שאר המתקנים שבעיר, ובשנת 1991 חזרו הכוויתים לכווית.
גאוגרפיה
העיר חמד נמצאת כ-18 קילומטר מבירת בחריין מנאמה. העיר חמד קרובה לאזור סאח'יר אשר מכיל את הפורמולה 1 הכי גדולה במזרח התיכון.
העיר חמד מפורסמת ב-22 הכיכרות, וכתובות מגורים בעיר מבוססות על הכיכר הקרובה. בשנת 2012 מנתה אוכלוסיית העיר כ-133,550 אנשים.
תחבורה
נמל התעופה הבינלאומי בחריין נמצא כ-19 קילומטר מהעיר על האי מוחארק.
פולקסווגן טי קרוס
פולקסווגן טי קרוס (באנגלית: Volkswagen T-Cross) היא קרוסאובר בעלת חמש דלתות, שמיוצרת על ידי פולקסווגן משנת 2018. היא הוצגה באמסטרדם בשנת 2018, והגיעה לישראל בשנת 2020. בשנת 2016, הציגה פולקסווגן בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה דגם קונספט קבריולה מקדים.
מפרט טכני
הטי קרוס כוללת מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.0 ליטרים המספק כ-115 כוחות סוס ב-5,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית רובוטית בעלת שבעה הילוכים. המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 10.2 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 193 קילומטרים לשעה.
מכירות בישראל
להלן נתוני המכירות בישראל על פי נתוני קארזון:
Don't Stop (Funkin' 4 Jamaica)
הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, מתוך פסקול הסרט "כל מה שנוצץ". השיר יצא לאור ב-26 בנובמבר 2001, כסינגל הרביעי מתוך הפסקול.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים של ולוניה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מריה קארי, מיסטיקל, דיג'יי קליו, טום בראוון וטוני סמית' והופק על ידי קארי ודיג'יי קליו. את הווידאו קליפ שיצא עבור השיר ביימה סאנא חמרי, שביימה עבור קארי גם את קליפ השיר "".
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, כמה שנים לאחר שיצא.
בירגאנג'
בירגאנג' (בנפאלית: वीरगंज) היא עיר מטרופולינית ובירת מחוז פארסה במערב פרובינציית מאדש שבדרום-מזרח נפאל. העיר שוכנת 135 ק"מ דרום-מערבית לבירה קטמנדו. היא מהווה "שער כניסה" לנפאל, בשל מיקומה בגבול שבין נפאל להודו לצפונה של העיר רקסאול שבמדינת ביהר. לעיר חשיבות כלכלית עבור מרכז נפאל, שכן רוב ייבוא הסחר מהודו עובר דרכה.
היסטוריה
בירגאנג' נוסדה בשנת 1897 על ידי הראנה ה-3, ראש הממשלה ביר שאמסר ג'אנג בהאדור ראנה. שמה הקדום של העיר היה גהאווה (Gahawa).
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 272,382 תושבים, בירגאנג' היא העיר הגדולה ביותר בפרובינציית מאדש והחמישית בנפאל כולה, לאחר קטמנדו, פוקהרה, בהרטפור ולליטפור. על אף שנפאלית היא השפה הרשמית, השפה העיקרית המדוברת היא בוג'פורית. בנוסף, מספר שפות נוספות מדוברות, ביניהן מאיטהילית, הינדית ואנגלית.
כלכלה
בירגאנג' היא עיר מסחר מרכזית בנפאל, במיוחד עבור סחר עם הודו, שכן כמעט כל ייבוא הסחר לנפאל מהודו, עובר דרך העיר. תעשיות כמו חקלאות, כימיקלים, טקסטיל, נפט ועץ, הן מיוצגות. כמעט 56% מכלל הייצור של בירגאנג', מיוצא להודו.
תחבורה
כשנבנתה, הייתה בירגאנג' העיר הנפאלית הקרובה ביותר לקטמנדו אשר חיברה בינה לבין הודו. מסילות הרכבת שנבנו בידי הבריטים, נמשכו עד בירגאנג', אשר לימים, התחברו לתחנת הרכבת ברקסאול, הודו. המסילה נבנתה ב-1927, בידי הבריטים, אך עבודות הבניית הופסקו ב-1965.
נמל התעופה סימארה אשר שוכן 14 ק"מ צפונה, משרת את העיר. טיסות סדירות מופעלות בין קטמנדו לסימארה.
עגלות רתומות לסוסים הקרויות בשמן המקומי טנגה, משמשות ככלי תחבורה פופולרי בקרב אנשי מאדהשי.
שאנדור ארדש
ביוגרפיה
בשנת 1965 התגייס לצבא. בשנת 1971 סיים ארדש לימודיו באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה (היום אוניברסיטת קורבינוס של בודפשט) בתואר בכלכלה, בשנת 1976 סיים את האוניברסיטה לחינוך גופני בתואר מאמן אמן בסייף. לאחר שפרש מספורט, עבד כאיש עסקים.
קריירה בספורט
משנת 1960 היה סייף רומח ודקר ב-VSC בודפשט. בשנת 1965 הוא זכה במדליית זהב באליפות הונגריה לנוער בדקר והשתתף באליפות העולם לנוער ברוטרדם באותה השנה. באליפות העולם לנוער שנערכה בטהראן בשנת 1967 הוא זכה במדליית ארד בדקר אישי.
אלוף הונגריה
בשנת 1969 זכה באליפות הונגריה בדקר קבוצתי.
אלוף עולם קבוצתי
באליפות העולם שנערכה באנקרה בשנת 1970 הוא זכה במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בווינה בשנת 1971 הוא זכה שוב במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי וסיים במקום רביעי בדקר אישי.
אלוף אולימפי קבוצתי
באולימפיאדת מינכן (1972) הוא זכה במדליית זהב בדקר קבוצתי, לפני שווייץ וברית המועצות.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג בשנת 1973 הוא זכה במדליית כסף בדקר קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בגרנובל בשנת 1974 הוא זכה במדליית ארד בדקר קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1975 הוא זכה במדליית ארד בדקר קבוצתי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הוא סיים במקום רביעי בדקר קבוצתי ובמקום שביעי בחרב קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בבואנוס איירס בשנת 1977 הוא סיים במקום רביעי בדקר קבוצתי.
שלמה שנהוד
שלמה שֶנהוֹד (במקור שיינהוֹיט, נכתב גם שנהויט, שענהויט; לעיתים ש. שן; 10 באוקטובר 1912 - 28 בנובמבר 1984) היה משורר ומתרגם עברי ויידי, חתן פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש לשנת 1979.
קורות חיים
שנהוד נולד בשנת 1912 בייז'יירנה, במחוז טרנופול שבמזרח גליציה (אוקראינה של ימינו). בילדותו למד בחדר, בבית מדרש ובבית ספר עברי של רשת "תרבות". לאחר מכן למד בבית הספר למסחר בטרנופול ובסמינר תחכמוני בוורשה.
בחודש מאי 1936 עלה שנהוד לארץ ישראל. משנת 1938 כתב שירים ביידיש שהתפרסמו בכתבי עת ספרותיים בישראל ומחוצה לה. משנת 1947 החל לכתוב בעברית, ותרגם ספרים מיידיש לעברית ומעברית ליידיש.
בשנת 1960 זכה בפרס ע"ש נחה ומנחם ברגמן לתרגום מיידיש לעברית, הניתן מטעם הקונגרס היהודי העולמי לתרבות, על תרגומו לספרו של חיים גראדה, "שבתותיה של אמא".
בשנת 1962 זכה בפרס קסל לספרות של יהדות מקסיקו על ספר שיריו "מיט חלום איבער תהום" (עם חלום עלי תהום).
בשנת 1979 היה חתן פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
שנהוד היה חבר חבורת ה"אינזיך", ושירתו הדו-לשונית, בעברית ויידיש, נובעת מאישיותו. בניגוד לשירה המודרנית של בני דורו, שירתו נכתבה בתבנית כמעט קלאסית ובתכנים שמרניים, תוך ניסיון למזג בין האינטלקט לנפש ובין העיוני-מושגי לסמלי-לירי.
על שירתו כתב אפרים אלימלך אורבך כי היא.
תרגומים לעברית
(כל התרגומים להלן הם מיידיש, פרט לספרו של יעקב הרציג, שתורגם מפולנית.)
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
בונס מקיני
הוראס אלברט "בונס" מקיני (באנגלית: Horace Albert "Bones" McKinney; 1 בינואר 1919 – 16 במאי 1997) היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-BAA וה-NBA בין השנים 1946–1952. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 9.4 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק ב-NBA
בשנת 1946 הצטרף לקבוצת וושינגטון קפיטולס, אותה אימן רד אאורבך, לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (לימים ה-NBA). ב-4 עונותיו הראשונות עם הקפיטולס היה אחד השחקנים הבולטים של הקבוצה, לצד בוב פיריק ופרד סקולארי, כשקלע 11.4 נקודות בממוצע למשחק. בעונת נבחר לחמישיית העונה, ובעונת  נבחר לחמישייה השנייה של העונה לאחר שסייע לוושינגטון להעפיל לגמר ה-NBA, בו הפסידה מול מיניאפוליס לייקרס (2–4).
במהלך עונת התפרק מועדון הקפיטולס, ובמסגרת "דראפט הפיזור" של שחקניה נלקח מקיני על ידי בוסטון סלטיקס. לאחר כשנה וחצי בבוסטון פרש מקיני ממשחק, בגיל 33.
קריירת אימון
בתחילת עונת מונה מקיני למאמן וושינגטון קפיטולס, בעודו שחקן הקבוצה. ב-35 משחקי הקבוצה בטרם התפרקה רשמו הקפיטולס מאזן של 10 ניצחונות ו-25 הפסדים (28.6%) תחת מקיני.
בין השנים 1969–1971 אימן מקיני את קרוליינה קוגרס מליגת ה-ABA. בתקופתו בקבוצה רשמו הקוגרס מאזן שלילי 59–67 (46.8%), בטרם פוטר מתפקידו.
Janet (וידאו)
Janet (מעוצב: ) הוא אלבום הווידאו החמישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית ג'נט ג'קסון. אלבום הווידאו יצא לאור ב-15 בנובמבר 1994 על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס. אלבום הווידאו נתמך על גבי אלבומה החמישי של ג'קסון, Janet.
בארצות הברית קיבל אלבום הווידאו את מעמד הזהב על מכירות של למעלה מ-50,000 עותקים.
אורלי גרוסמן
אורלי גרוסמן-כהן (נולדה ב-31 במאי 1968) היא שחקנית נבחרת ישראל בכדורסל בעבר, טריאתלטית ופיזיותרפיסטית ישראלית. אורלי גרוסמן כהן נכנסה היכל התהילה - כדורסל נשים
ביוגרפיה
אורלי גרוסמן נולדה בתל אביב. למדה בתיכון עירוני א', ושירתה בצה"ל כמנהלת רכש. למדה פיזיותרפיה לתואר ראשון (סיימה ב-1993).
גרוסמן החלה את דרכה בספורט כמתאבקת ג'ודו ובגיל 12 החלה לשחק כדורסל.
בספטמבר 1990 עברה לשחק באוניברסיטת קונטיקט, איתה זכתה באליפות המזרח.
בקיץ 1991 השתתפה עם נבחרת ישראל לראשונה באליפות אירופה בכדורסל נשים שנערכה בישראל. נבחרת ישראל בהדרכת אפי בירנבוים ניצחה במשחק הראשון את נבחרת צ'כיה החזקה. אך הפסידה אחר כך את כל שאר המשחקים בטורניר.
בין השנים 1993–2007 עבדה כפיזיותרפיסטית במכבי שירותי בריאות, והחל מ-2007 היא בעלת קליניקה פרטית לטיפולי פיזיותרפיה.
חיים אישיים
גרוסמן נשואה לדורון כהן, לשעבר כדורסלן מכבי פתח תקווה, ואם לשלושה.
רעידת האדמה בסיקים (2011)
רעידת האדמה בסיקים (ידועה גם כרעידת האדמה בהימלאיה) בעוצמה של 6.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, התרחשה בשעה 18:10 לפי שעון מקומי ביום ראשון, 18 בספטמבר 2011. מוקד הרעידה היה באזור שמורת קנצ'נג'נגה ליד גבול נפאל ומדינת סיקים בהודו בעומק של 19.7 ק"מ. רעידת האדמה הורגשה לאורך צפון־מזרח הודו, נפאל, בהוטן, בנגלדש, ודרום טיבט.
דווח כי 111 איש לפחות, נהרגו, רובם במזרח מדינת סיקים. מספר מבנים בגנגטוק, קרסו. דווח על 11 הרוגים בנפאל, 3 מתוכם נהרגו כשקיר בשגרירות הבריטית בקטמנדו, התמוטט עליהם ו-7 הרוגים בטיבט. נזק נגרם למבנים בבנגלדש, בהוטן, וטיבט.
רעידת האדמה התרחשה כמה ימים לאחר שרעידת אדמה בעוצמה של 4.2 התרחשה במחוז סוניפט שבמדינת הריאנה, הודו אשר הורגשה גם בניו דלהי. הייתה זו רעידת האדמה המשמעותית הרביעית בהודו בחודש ספטמבר 2011.
שנה לאחר מכן בדיוק, ב-18 בספטמבר 2012, בשעה 5:55 לפי השעון המקומי, התרחשה רעידת אדמה נוספת בעוצמה של 4.1, דבר שהוביל לבהלה בקרב האנשים כשרק ציינו את יום השנה לרעידת האדמה.
החברה התעשייתית ועתידה (מניפסט)
החברה התעשייתית ועתידה (באנגלית: Industrial Society And Its Future), הידוע גם כמניפסט היונבומבר, הוא חיבור אנטי טכנולוגי שנכתב בידי המפציץ הסדרתי טד קזינסקי ופורסם בעיתונות בשנת 1995.
כתיבה ותוכן
קזינסקי התחיל לכתוב טיוטות של המניפסט עוד ב-1971, טרם התחיל את מסע ההרג שלו ב-1978. במניפסט, בן 229 פסקאות ו-35,000 מילים, קזינסקי מסביר כיצד המהפכה התעשייתית והתקדמות הטכנולוגיה גרמו לשינויים שצמצמו את חירות הפרט והובילו להורדה ברמת החיים והאושר הממוצעת של בני האדם, בעוד שגם גרמה לנזקים סביבתיים, בפרט במדינות עולם שלישי. עוד הוא מסביר כי תקשורת ההמונים נועדה "לטמטם" ולעוור את ההמון על מנת שלא ימרדו ועל מנת לדכא אינדיבידואלים שפועלים נגד המערכת. הוא מסביר על היתרונות של מהפכה מול רפורמה ומדוע רפורמות לא מסוגלות באמת לשנות סדר חברתי. לתפיסתו, ניסיונות שונים של תנועות שמאל להעלות את רמת החיים בצל המהפכה התעשייתית לא הצליחו ולא הועילו בשל נטיית השמאל לתאוות כוח או חולשה המתבטאת בין היתר בתקינות פוליטית, ויש לפעול אחרת. קזינסקי טוען כי החברה התעשייתית תקרוס בשלב כלשהו בעתיד, ויש להאיץ את קריסתה טרם תשתכלל עוד יותר. לדעתו צריך לא רק להפיל את הממשלות השונות, אלא את המערכת הכלכלית והטכנולוגית בכלל לטובת חיים פרימיטיביים. נטען כי קזינסקי הושפע בין היתר מכתביהם של ז'אק אלול, דזמונד מוריס, רייצ'ל קרסון, ומרטין סליגמן.
פרסום
במכתביו משנת 1995 (חלקם לקורבנות העבר שלו) תבע קזינסקי פרסום של מניפסט שכתב בשם "החברה התעשייתית ועתידה" בעיתונים מובילים, תוך שהוא מבטיח לחדול ממעשיו אם יפורסם המאמר. בספטמבר, במהלך שנוי במחלוקת, אכן פורסם המאמר כנספח לעיתונים המובילים "הניו יורק טיימס" וב"וושינגטון פוסט" מתוך תקווה שסגנונו של האלמוני יזוהה ויוביל למעצרו.
מעצרו של קזינסקי
הפרסום סייע למעצרו בזכות אשת אחיו, דייוויד, שזיהתה את סגנון כתיבתו של טד מתוך הפרסומים, ושמה לב כי הרציחות התרחשו במועדים שבהם עזב האח את בקתתו ביערות מונטנה ונסע ברחבי ארצות הברית. לאחר שכנועים רבים מצידה, הסכים האח להצליב את המניפסט עם מאמר ישן שאחיו כתב אשר לא זכה לפרסום, והדמיון בין שני המאמרים והביטויים הזהים שהופיעו בהם היה ברור לעין. דייוויד הודיע לרשויות, שהוא חושד כי ה"יונבומבר" הוא אחיו התמהוני, שחי בבקתה מבודדת ביער. בתחילה לא התייחס ה-FBI ברצינות למידע החדש. באותה תקופה היה ה"יונבומבר" הפושע המבוקש ביותר בארצות הברית, והיו יותר מאלף חשודים פוטנציאליים. החוקרים נטו לחשוב כי מדובר באדם החי בקרבה גאוגרפית לאזורים שבהם אירעו הפיצוצים, ולא נטו לחשוב כי מדובר דווקא במתבודד תמהוני, אולם לאחר קריאת מאמרו הישן של טד, וקבלת חוות דעת לשונית הוחלט לעצור את קזינסקי. קזינסקי נעצר ב-3 באפריל 1996, והודה באשמה ב-22 בינואר 1998. נגזר עליו עונש של 8 מאסרי עולם בבידוד, עונש אותו הוא מרצה בבית הכלא פלורנס שבקולורדו.
כתיבה נוספת
לאחר מעצרו, המשיך קזינסקי לכתוב ולפרסם מאמרים מהכלא, אשר נגעו או הרחיבו על אותם נושאים בהם עוסק המניפסט. בין החיבורים ניתן למנות את "The System's Neatest Trick", העוסק ביכולת של החברה המודרנית לייצר באנשים יצר מרדנות (על ידי דיכוי ושכתוב של הטבע ההתנהגותי שלהם) ואז לתעל את היצר הזה לטובתה בכך שהיא מציבה מטרות למרוד כנגדן, אשר למעשה עוזרות לה ומסיתות את האש ממנה, והספר "Technological Slavery", שמרחיב על המניפסט ועוסק בעוד נושאים קשורים כמו הרומנטיזציה של חיים פרימיטיביים, המהפכה האנטי טכנולוגית שהוא מאמין כי צריך לחולל, והתכתבויות שלו עם אחרים.
מיכאל הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית
מיכאל הרביעי הפפלגוני (ביוונית ביזנטית: Μιχαὴλ (Δ´) ὁ Παφλαγών; 1010 – 10 בדצמבר 1041) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 1034–1041. מיכאל הרביעי היה הבעל השני והקיסר השני שמלך לצד זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית מהשושלת המקדונית, לאחר רומנוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית. מיכאל היה בן למשפחה ענייה בקונסטנטינופול ועלה בדרגות המנהל הכלכלי המדיני דרך עיסוקו בחלפנות כספים עד אשר החל בפרשת אהבים עם הקיסרית זואי שהביאה אותו בסופו של דבר לקיסרות על האימפריה.
שנותיו הראשונות
מיכאל הרביעי נולד בשנת 1010 למשפחה ענייה של חלפני כספים מפפלגוניה, אסיה הקטנה. אחיו יוחנן היה סריס רב השפעה בחצר המלוכה של בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית והמשפחה עברה להתגורר בקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית. היה זה יוחנן שהציג לראשונה את מיכאל בפני זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית, שבאותה העת שלטה בשותפות עם בעלה, רומנוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית. מיכאל חלה באפילפסיה ולמרות קירוב היחסים בינו לבין הקיסרית זואי, לא נראתה קנאה מצידו של הקיסר רומנוס השלישי, שלמעשה שלח משרתים לטפל ולתמוך במיכאל החולה. הקיסר רומנוס השלישי נפטר בשנת 1034, בנסיבות לא ידועות (מאוחר יותר היה חשד כי זואי הורתה על הוצאתו להורג), ולאחר מותו התחתנה זואי עם מיכאל, שהוכתר בתור מיכאל הרביעי והחל למשול על האימפריה הביזנטית לצידה. לפי חוק הכנסייה האורתודוקסית היה על זואי האלמנה לחכות שנה שלמה לפני שתינשא פעם נוספת אך זואי ומיכאל קיבלו הסכמה להתחתן במהרה הודות להונאה כספית שנתן יוחנן אל הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול.
קיסרות
מיכאל הרביעי הותיר את רוב סמכויות השלטון בידי אחיו יוחנן בעוד עלייתו לשלטון התקבלה בתמיכה כללית מצד אוכלוסיית האימפריה שכן שלטונו של רומנוס השלישי לא היה פופולרי במיוחד. בשונה מקיסרים קודמים, מיכאל לא בילה את רוב זמנו בקונסטנטינופול אלא בסלוניקי, איפה שהאמין שתימצא תרופה למחלת האפילפסיה שלו. יוחנן ומיכאל העלו רבים מאחיהם לתפקידי מפתח בממשל הביזנטי, דבר שהוביל להתנגדות ממושכת מטעם האצולה הביזנטית שקדמה להם. זואי ואחותה תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית, היו הנצר האחרון מהשושלת המקדונית השלטת ועקב גילם נודע כי השושלת המקדונית תסיים את ימיה עם מותן של שתיהן. על כן מונה אחיינו של מיכאל הרביעי להיות ליורש העצר של האימפריה הביזנטית, לעתיד מיכאל החמישי קלפאטס, קיסר האימפריה הביזנטית.
אף על פי שמאז שלטונו של בסיליוס השני הייתה האימפריה הביזנטית בשיא כוחה הצבאי מזה מספר מאות שנים, שלטונו של מיכאל הרביעי אופיין בעיקר במדיניות מגננתית. פשיטות שבטיות של פצ'נגים שחצו את נהר הדנובה פגעו קשות בשטחים נרחבים בחבל הבלקן שהיה בשליטה ביזנטית. הפשיטות נפסקו בשנת 1036 ובתוך זמן קצר צץ איום נוסף על גבולות האימפריה כאשר אמירויות מוסלמיות אזוריות בסוריה וכורדיסטן הטילו שני מצורים כושלים על העיר אדסה. תחת קיסרותו של מיכאל הרביעי, הצבא הביזנטי היה מעורב בניסיון הפיכה כושל בממלכת גאורגיה נגד בגרט הרביעי, מלך גאורגיה, שלאחריה נפתח מחדש הסכסוך הביזנטי-גאורגי. בסיציליה נאבק הצבא הביזנטי נגד השלטון הערבי האזורי שבתמיכת צבאו של האראלד הארדרדה הוציא לפועל התקפות על חופי הים האגאי. במהלך מלחמת אזרחים בתוך סיציליה הערבית התערב הצבא הביזנטי ששלט על מזרח העיר והוביל להפיחת סיציליה הערבית לכדי מדינת חסות ביזנטית.
המערכה נועדה בפועל לספח את כל האי סיציליה לכדי האימפריה הביזנטית עם כי היא נחשלה, בעיקר מכיוון שהיה על חלק נרחב מהכוחות לשוב אל חבל הבלקן ולהתעמת נגד מרד בולגרי אדיר שדרש להקים אימפריה בולגרית חדשה על חורבותיה של האימפריה הבולגרית הראשונה, שנכבשה בידי הביזנטים בתקופת שלטונו של הקיסר בסיליוס השני. המורדים הבולגרים נתמכו בידי נצרי שושלתו של סמואיל הראשון, מקיסרי בולגריה לשעבר. המרד כשל במתקפתתו המרכזית לעבר סלוניקי ומרידות פנימיים ביחד עם התקדמות הצבא הביזנטי בהנהגתו של מיכאל הרביעי הובילו לנפילתו הסופית בשנת 1041. הקיסר מיכאל הרביעי שב לקונסטנטינופול הבירה בטריומף (מצעד ניצחון). מספר חודשים מאוחר יותר מת הקיסר עקב מחלתו. לאחר מותו ירש אותו אחיינו המיועד שמונה להיות הקיסר מיכאל החמישי.
Theatre of Tragedy
Theatre of Tragedy (אנגלית: "תיאטרון הטרגדיה") הייתה להקת מטאל גותי מנורווגיה, מהלהקות החלוצות בשירת היפה והחיה ושילוב זמרת בסצנת המטאל.
היסטוריה
הלהקה הוקמה ב-2 באוקטובר 1993 בסטוונגר, נורווגיה, ושינתה פעמיים את שמה (במקור Suffering Grief ואחר כך La Reine Noir ובסוף Theatre of Tragedy). מייסדיה היו הזמר ריימונד אישטבן רוהוני (Raymond István Rohonyi), הגיטריסט Pål Bjåstad וטומי לינדל (Tommy Lindal). אליהם הצטרף המתופף היין פרודה הנסן. מאוחר יותר הם הזמינו את ליב קריסטין להיות זמרת אורחת למספר שירים אך מהר מאוד התרשמו ממנה והיא נהפכה לחברה קבועה בלהקה.
ב-1994 יצא לאור הדמו הראשון שלהם וב-1995 אלבומם הראשון Theatre of Tragedy (אלבום). הלהקה הוציאה עוד מספר אלבומים וב-1998 הוציאה את האלבום Aégis שנחשב לשיא היצירה שלהם. בתקופה זו ניגנה הלהקה מטאל גותי כבד המשלב בין שירת היפה והחיה לדום-דת'.
בשנת 2000 שינתה הלהקה את סגנונה וממטאל גותי עברה לנגן אינדסטריאל משולב ברוק גותי ואלקטרופופ. דבר זה התבטא באלבומם Musique וגרם להלם בקרב הרבה ממעריצי הלהקה.
ב-2003 הודיעה הלהקה על עזיבתה של ליב קריסטין, סולנית הלהקה, עקב "חילוקי דעות מוזיקליים שאינם ניתנים לגישור".
את קריסטין החליפה נל זיגלנד (Nell Sigland) שהצטרפה ללהקה ב-2004. ב-2004 ו-2005 יצא הלהקה למסע הופעות כאשר זיגלנד היא הסולנית המובילה. הלהקה הוציאה עוד מספר אלבומים אך שינוי הסגנון ושינוי הרכב הלהקה גרם לדעיכה ולירידה בכמות המעריצים.
ב-1 במרץ 2010 הודיעה הלהקה על החלטתה להתפרק ב-2 באוקטובר 2010. היא ערכה מסע הופעות אחרון בליווי להקת המטאל הגותי הסימפוני הנורווגית Where Angels Fall ובעזרת מימון המונים הוציאה סרט המתעד את ההופעה האחרונה שלהם.
סגנון מוזיקלי
הלהקה התחילה כלהקת מטאל גותי/דום-דת' והשתמשה בשיטת שירת היפה והחיה: קול בס גברי ולעיתים אף גרואלינג לצד שירת סופרן נשי עדינה. בשלושת אלבומיה הראשונים דבקה הלהקה בסגנון זה ומילות השירים נכתבו באנגלית מודרנית מוקדמת.
החל משנת 2000 והאלבום Musique שינתה הלהקה את סגנונה באופן דרסטי לרוק אינדסטריאל המשלב רוק גותי ואלקטרופופ. המטאל הכבד נזנח ואיתו הגרואלינג והשירים נכתבו באנגלית מודרנית פשוטה.
בשני אלבומיה האחרונים, Storm ו-Forever Is The World, חזרה הלהקה לנגן רוק גותי ומטאל גותי.
תהילים נ"ז
תהילים נ"ז הוא המזמור ה-57 בספר תהילים. זהו הפרק ה-58 על פי המספור הקיים בתרגום השבעים ובוולגטה. זוהי תפילתו של היחיד הנס מאויביו ומבקש את ישועתו של האל. זהו אחד מארבעה מזמורים הפותחים במילים "אל תשחת" (בדומה לנ"ח ונ"ט וע"ה).
כותרת המזמור
לכותרת המזמור יש זיקה לסיפורים המופיעים בספר שמואל: בריחת דוד מפני שאול. בהמשך המזמור אין משורר תהילים מדווח על אירועים אלו. יש הטוענים, כי יש לראות בכותרת פרשנות של בעל המזמור. מבין פרשני ביקורת המקרא יש שסוברים, כי חלקו של המזמור חובר על ידי דוד בעצמו. היסוד להנחתם זו הוא בסיפור המופיע ב, בו דוד מנגן בפני שאול ומילים דומות שמופיעות במזמור ובספר שמואל א'. יש הסוברים שכותרת המזמור מעידה על כך שזוהי תפילתו של משה הפותחת במילים: "אַל תַּשְׁחֵת עַמְּךָ וְנַחֲלָתְךָ".
חלוקת המזמור
המזמור נחלק לשני חלקים נוסף על כותרתו. חלקו הראשון הוא קריאה לה' שיציל את בעל המזמור מאויביו (ב'-ה'). וחלקו השני מודה המשורר על ישועת ה' (ו'-י"ב).
זמנו של המזמור
יש הסוברים, כי המזמור מיוחד לדוד, ומנגד יש הטוענים כי זמן חיבורו בשלהי התקופה הפרסית. עם זאת, לא ניתן לקבוע בוודאות את זמנו לא בעזרת התחום הלשוני או התוכני.
תוכן המזמור
מזמור זה הוא תפילתו של היחיד הנס מאויביו ומבקש את ישועתו של האל. לאחר תחנוניו של בעל המזמור לישועת ה', מודה ומשבח בעל המזמור את ה'. ייתכן וחלקו הראשון של המזמור נאמר בעת שבעל המזמור היה שרוי בצרתו וחלקו השני נאמר לאחר שניצל.
ליבן
לִיבָּן (צ'כית: Libáň; גרמנית: Liban) היא עיירה במחוז הראדץ קראלובה שבצ'כיה. נכון לשנת 2012, חיו בעיירה 1714 תושבים: 826 גברים ו-888 נשים. הגיל הממוצע בליבן באותה שנה היה 41.3 (39.4 גברים ו-43.1 נשים). נכון לשנת 2014, שטח העיירה היה 1967 דונם.
יחסי מקסיקו–סין
יחסי מקסיקו–סין הם היחסים בין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין הרפובליקה העממית של סין. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות החלו ב-1972 ובשנים האחרונות חוו יריבות עזה באשר לייצוא לשוק האמריקאי, כאשר ממשלת מקסיקו האשימה את סין בכך שפגעה בתחומי הייצוא המקסיקני באמצעות ייצוא מוצרים סיניים זול בכמויות גדולות.
היסטוריה
ראשית הקשר בין סין למקסיקו מתוארך לימי ראשית האימפריה הקולוניאלית הספרדית באמריקה ובפיליפינים. במאה ה-16 וה-17 עשו אנשים, סחורות ועוד את דרכם לסין דרך הפיליפינים, שם הייתה קהילה סינית גדולה, ודרך מקסיקו. שתי הספינות הראשונות עם סחורה סינית הגיעו לאקפולקו מהפיליפינים בשנת 1573.
חשיבות מיוחדת למסחר בין האימפריה הקולוניאלית הספרדית לבין סין היה מה שמכונה "דולר ספרדי", מטבעות כסף שהוטבעו במקסיקו.
בדצמבר 1899 הכריזו האימפריה הסינית ומקסיקו על הקמת יחסים דיפלומטיים רשמיים לאחר חתימה על הסכם ידידות, סחר וניווט בין שתי המדינות. ב-1904 פתחה מקסיקו את המשלחת הדיפלומטית הראשונה שלה לבייג'ינג והקימה כמה משלחות נוספות שנעו מעיר לעיר בשל המלחמות השונות וחוסר היציבות במדינה. המשלחות נסגרו לבסוף ב-1941 לאחר פלישת יפן לסין במלחמת סין–יפן השנייה. ב-1942 הוקמה משלחת דיפלומטית חדשה בעיר צ'ונגצ'ינג וב-1943 הועלה דרג היחסים לשגרירויות.
ב-1971, לאחר שנים רבות של יחסים, החליטה ממשלת מקסיקו לנתק את יחסיה הדיפלומטיים עם הרפובליקה הסינית לאחר שבהסכמת ארצות הברית עברה החלטה 2758 באו"ם שהכירה ברפובליקה העממית של סין כנציג הלגיטימי היחיד של סין לאו"ם. בפברואר 1972 ייסדו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.
בשנת 2005, נשיא סין חו ג'ינטאו הגיע למקסיקו והבטיח השקעה מוגברת בתעשיות כמו ייצור חלקי רכב וייצוא מינרליים. ביולי 2008, נשיא מקסיקו, פליפה קלדרון, ביקר בבייג'ינג במטרה לשפר את הסחר בין שתי המדינות. עם זאת, סין התמקדה יותר ביצרנים משמעותיים יותר בדרום אמריקה כגון ברזיל וצ'ילה כדי להאיץ את צמיחת כלכלתה. בשנת 2008 ייצאה מקסיקו סחורות בשווי של 2 מיליארד דולר לסין בלבד, תוך ייבוא של סחורות בשווי של כ-34 מיליארד דולר ממנה, כולל ביגוד ואלקטרוניקה.
שפעת החזירים ב-2009
סין דחתה את ההאשמות של מקסיקו וציינה כי צעדיה נבעו ממניעים רפואיים בלבד. עם זאת, רק מקסיקני אחד בהונג קונג, נמצא נגוע בשפעת. ב-5 במאי, לאחר שהזהירה את אזרחיה מפני נסיעה למקסיקו, שלחה ממשלת סין מטוס משאנגחאי לאיסוף כ-100 מאזרחיה (בעיקר תיירים, סטודנטים ואנשי עסקים) ממקסיקו, שם קרו, נכון לאותה עת, 22 מקרי מוות בשל השפעת. הסינים לא היו היחידים שפעלו כך.
מאז הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016
לאחר בחירתו של דונלד טראמפ, שדגל במדיניות תקיפה כלפי שתי המדינות, התחייבו המדינות להעמיק את הקשרים הדיפלומטיים ביניהן. ב-12 בדצמבר 2016 נפגש חבר מועצת המדינה הסינית יאנג ג'יה-צ'ה עם שרת החוץ המקסיקנית, קלאודיה רואיס מסיו כדי לדון בשיפור הסחר והתחבורה בין ארצותיהם.
תיירות
בשנת 2014, כ-63 אלף אזרחים סינים ביקרו במקסיקו למטרות עסקים/תיירות. באותה שנה הוציאו השלטונות הסיניים למעלה מ-35 אלף ויזות לאזרחי מקסיקו. נסיעה בין מקסיקו לסין היא ארוכה אך קלה יחסית. מקסיקו היא המדינה היחידה באמריקה הלטינית שיש ממנה טיסות ישירות לנמל התעופה הבינלאומי שאנגחאי פודונג. בעלי דרכון של הונג קונג ומקאו אינם זקוקים לוויזה על מנת לבקר במקסיקו, לעומת בעלי דרכון סיני.
ביקורים מדיניים לאורך השנים
=== ביקורים רשמיים מסין למקסיקו ===
ג'ראלדין, מלכת אלבניה
ג'ראלדין מרגיט וירג'יניה אולגה מריה אפוני דה נג'אפוני (בהונגרית: Géraldine Margit Virginia Olga Mária Apponyi de Nagy-Appony; 6 באוגוסט 1915 – 22 באוקטובר 2002) הייתה רוזנת הונגרייה שנישאה לזוגו הראשון, המלך היחיד של ממלכת אלבניה.
ביוגרפיה
ג'ראלדין נולדה בבודפשט ב-6 באוגוסט 1915. היא הייתה בתו של דיולה אפוני דה נג'אפוני (1873–1923) – רוזן הונגרי ממשפחת אפוני – משפחת אצולה עתיקה שהשתקעה בהונגריה מאז המאה ה-13. אמה הייתה גלדיס וירג'יניה סטיוארט (1891–1924) – בתו של ג'ון הנרי סטיוארט - דיפלומט ששימש כקונסול ארצות הברית בבריסל.
כשהייתה ג'ראלדין בת שלוש, קרסה האימפריה האוסטרו-הונגרית ובני האצולה האוסטרים וההונגרים איבדו את זכויות היתר שלהם. משפחת אפוני נמלטה לשווייץ. ב-1921 תפס מיקלוש הורטי את השלטון בהונגריה, הפך אותה שוב לממלכה ומינה את עצמו כעוצר (אף על פי שהוא מנע את חזרתו של המלך קרל להונגריה). ב-1924 נפטר אביה של ג'ראלדין ואמה החליטה לנסוע עם שתי בנותיה לדרום-צרפת. כעבור זמן קצר נישאה אמה מחדש לקצין צבא צרפתי. קרובי משפחתו של אביה דרשו שהאם תשלח את הבנות להשלים את חינוכן יותר קרוב לאחוזות המשפחתיות. ג'ראלדין התחנכה בווינה, ולאחר מכן התגוררה בטירת אפוני בסלובקיה.
ב-1937 ראה זוגו הראשון, מלך אלבניה תמונה של ג'ראלדין, והחליט להזמין אותה לבקר בממלכת אלבניה. כעבור זמן קצר כבר היו השניים מאורסים, וב-27 באפריל 1938 הם נישאו בטירנה. אחד מעדיהם בחתונה היה גליאצו צ'אנו – שליחו וחתנו של בניטו מוסוליני. לירח הדבש שלהם הם נסעו במרצדס בנץ 540K – מתנה אישית מאדולף היטלר. זוגו הזמין עבורה כתר מיוחד והכתיר אותה כמלכת אלבניה.
ארנסט הקל (גנרל)
ארנסט הקל (בגרמנית: Ernst Häckel; 5 באפריל 1890 – 26 בספטמבר 1967) היה גנרל גרמני אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
הקל נולד ב-5 באפריל 1890 בגמינדן אם מיין, שהשתייכה ל. בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-17, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. לאחר תום המלחמה הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 ביולי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. ב-1 באוקטובר אותה שנה הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-19, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-61. ב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-107.