cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמוק בלב היער
תוכן
משירי האנתולוגיה עולה כי האבסורד הקיים בעולם, ובעיקר במעשי האדם, אינו גורם למשוררת להאמין כי לחיים אין שום משמעות, כפי שהתפתה להאמין סמואל בקט. לא בכדי טורקה מתייצבת בשיריה לצד החלשים לכאורה – הכלבים, הסוסים, הארנבות והלטאה הם חלק מהעולם שאתו היא מזדהה ושאליו היא מרגישה שייכת. אגב התקרבותה לעולם החי והזדהותה עמו, היא מנערת את חוצנה מכל שמץ של מיסטיקה ומטפיזיקה, אולם גם מפנה עורף, בנחרצוּת וללא הכרזות מיותרות, לצרכנוּת הראוותנית של החברה המודרנית, לאטימוּת, לרשע ולכוחניוּת. כאדם החי בקרבת החיות והטבע, המשוררת ערה לנוכחוּת המתמדת של האלימוּת והמוות בעולם, לוודאוּת כי "תרבות האדם היא מות הציפור". למרות זאת אין היא מתעלמת מהזולת או מתנכרת במכוון למין האנושי. אדרבה, היא מודעת בהחלט ליופי השביר שיש ליחסי הרעוּת ולאהבה, אך בו בזמן גם ערה לדחף ההרס העצמי המפעם עמוק בלבו של האדם. בכתיבתה ניכרים ההומור, הרגישות, הפתיחוּת והבהירות. שיריה אינם מסרים מוצפנים המחכים למפענחיהם, ועולם סמליה אינו חידתי אלא מוחשי ונגיש. השפה נקייה מכל הצטעצעות, והדימויים מצטיינים בחדוּת ובמעוף, בהומור דקיק, בקסם וברעננות. טורקה איננה נרתעת מסנטימנטליוּת ומנאיביוּת: העוצמה, הצרידוּת והחספוס הטבעיים לה מגינים על שירי "עמוק בלב היער" מפני אמירות בנאליות, ותזזיתיוּת המחשבה המהירה והמבריקה אינה מאפשרת לקוראים להתעכב על גילויי הרגש, כיוון שאלה מְפַנים מיד את מקומם לתיאורים חדשים, לתמורות, לתהפוכות ולהתרחשויות המוליכות הלאה מהם, לכיוונים, לגילויים ולרעיונות אחרים. יתרה מזו, אפילו בשירים החושפניים ביותר שבאנתולוגיה אין גילויים מביכים או מבישים: המשוררת היא חלק מהנוף ולא מושא לחטטנוּת, ובמקביל להצגה ישירה ואף בוטה של צרותיה, מכאוביה וייסוריה היא אינה חדלה להתבונן בסביבתה ולמקד את תשומת-לב הקוראים בדברים שמעבר לעולמה הצר. אותה זווית ראייה רחבה והמעבר המהיר ממחשבה למחשבה מקשים למקד את ה"את/ה" של השירים בדמות אחת ויחידה: האם מדובר באהוב, בידידה, בסוס או בכלבה? גם בזכות הטשטוש כביכול, הטבעיוּת הסובייקטיבית והכּנוּת השלֵמה שהיוצרת מציגה בהן את עולמה, את עצמה ואת מחשבותיה האינטימיות ביותר, מתקבלות באורח טבעי לגמרי, בהבנה ובהזדהוּת אצל קוראיה. בה בעת מה שקוסם יותר מכול בשירת טורקה נותר מעבר ליכולת ההפשטה, הרחק מן האפשרות לנתחו ולהסבירו.
בעולם הנגלה למקרא שירי הספר בולטים זה לצד זה חיפוש האנושיוּת, עושר הדמיון, הפסימיזם, הכושר להפתיע והנטייה לרומנטיזם. האסיר הו צ'י מין הנזכר בספר הראשון מאבד במהרה את ייחודו הפוליטי, ובספרים אחרים מופיעות דמויות כאלה ואחרות הכמהות כולן לחופש. במהלך השנים מפַנות ההתרסה והמחאה את מקומן לפטליזם מפוכח ופיקח. המשוררת מביעה פיוס והשלמה עם החיים בעולם הזה, שבו הסבל והגעגועים הם לעיתים קרובות ביתו היחיד של האדם. בו בזמן היא מצליחה לשאוב בסבלה הארצי נחמה דווקא מאמונתה הבלתי-מעורערת באלוהים ובכוחו של המוות: "והשרֵפה הזאת האורכת רק רגע והמצוקה הקלה שהחיים הנם/ מובילות אותנו לבית הנצח,/ שם, הרחק, מאחורי הכוכבים." הנצרות תופסת מקום מרכזי בשירת היוצרת, אולם ביטויה ואמונתה אינם עולים בקנה אחד עם שום תפישה נוצרית מקובלת. מבחינה זו טורקה בוראת לעצמה כנסייה פרטית ואלוהים משלה, דת תוצרת בית ופולחן המתמקד באל הירוק, בטבע. מנקודת מבטה, חוויות היסוד של החיים הן הצער והחסד המפצה עליו. שלב הכרחי בדרך להשגת השלווה הפנימית הוא קבלת הדברים כמו שהם וההשלמה עם תחושת האשם. מתחת לשכבה הנוצרית, המותאמת לראיית עולמה, המשוררת מאפשרת לעולם פגאני עתיר דמיון וקסם להתנהל בדרכו. היסודות היחידים בנצרות שהיא מאמצת ללבה ללא שום הסתייגות, הם האמונה והאהבה, ובזכות שילוב יסודות אלה עם רגישותה הרבה לטבע ולנופיו היא יכולה לכתוב: "אם אמות אי-פעם, הרי יהיה זה מאהבה: מאהבת העצים והחיות, מאהבת השדה הקטן, שהאדמה אינה מתעייפת לשאת ומעקבות רגלי-החיות שבו." אולי הודות לאהבה העזה הזאת טורקה ושירי "עמוק בלב היער" רחוקים מהשכלתנוּת הקרה והעקרה, המאפיינת משוררים פינים לא מעטים בימינו.
אילה גליקסברג
אילה גליקסברג (נולדה בכ"ה בתשרי ה'תרצ"ו, 22 באוקטובר 1935) היא דוקטור לפילוסופיה ופעילת ציבור. אשת הרב הראשי לגבעתיים יוסף גליקסברג.
ביוגרפיה
גליקסברג הייתה פעילה בפרויקטים ציבוריים רבים ושימשה בתפקידים ציבוריים שונים. בשנת 1974 ייסדה את סניף "נוער לנוער" בגבעתיים. כמו כן שימשה כיו"ר בני ברית בעיר. היא מרצה במסגרות שונות - בצבא, בקיבוצים, בפני ארגוני מתנדבים ובני נוער, וכמו כן משתתפת בתוכניות רדיו וטלוויזיה. במשך שש שנים הייתה בעלת טור אישי שבועי בעיתון "מעריב". הייתה נשיאת ועדת האתיקה של אגודת העיתונאים בתל אביב וחברה בוועדה הלאומית לטכנולוגיית חברת המידע. הייתה חברה בבית הדין העליון של המפד"ל. בשנת 1977 הייתה מועמדת לכנסת אך לא נבחרה. ב-2022 מונתה לחברת בית הדין של מפלגת הבית היהודי.
גליקסברג היא מראשונות הנשים הדתיות שעסקו בתחום מעמד האישה והיא פעילה ותיקה בתחום זה. היא ייסדה את מועצת הנשים העירונית של גבעתיים. שימשה יועצת בכירה לרשות לקידום מעמד האשה במשרד ראש הממשלה, אחראית למיזמים חדשניים במגוון אוכלוסיות. הייתה חברה במשלחת ישראל לאו"ם לוועידה למעמד האישה. היא יו"ר "אמונה" סניף גבעתיים, יו"ר המועצה המייעצת של "אמונה" בישראל ונציגת "אמונה" בנשיאות מועצת ארגוני הנשים בישראל, בוועדה למעמד האישה בכנסת וב"עיק"ר" (קואליציה לטיפול במסורבות גט). היא ממייסדות אתר האינטרנט לנשים נש"ר. הייתה חברה בוועדת השיפוט לפרס "נשים פורצות דרך" בשלטון המקומי. בשנים האחרונות היא מתמקדת בפעילות של חיבור בין מועמדות לגיור לבין משפחות תומכות לקראת גיורן הרשמי.
בעלת "אות המופת" של כנס שדרות ישראל 2011 על תרומתה לביטחון חברתי.
זכתה לתארים "יקירת העיר" גבעתיים לשנת 2014 ו"אשת השנה" של ארגון "ליונס גור אריה" – גבעתיים לשנת 2015 על תרומה לחברה ולקהילה.
באוקטובר 2022 נכללה ברשימת מאה הנשים הנבחרות לכבוד מאה שנים להיווסדה של גבעתיים. מנימוקי הוועדה: "הרבנית אילה גליקסברג מראשונות הנשים הדתיות שעסקו בתחום מעמד האישה ופעילה ותיקה בתחום (...). בעיר גבעתיים, הקימה ד"ר גליקסברג, עם סגנית ראש העיר, את מועצת הנשים העירונית (...) הרבנית, ד"ר אילה גליקסברג ובעלה יוסף, הרב הראשי לגבעתיים, מתגוררים בעיר מזה כחמישה עשורים". גליקסברג יצרה מודל עכשווי של רבנית מעורבת.
בתה היא ציפה פינקל. בניה הם הרב אפרים גליקסברג, בעבר רב צבאי, ובהווה טוען רבני ומגשר, הבמאי נפתלי גליקסברג והרב איתיאל גליקסברג, רב שכונה בגבעתיים. נכדתה היא העיתונאית אפרת פינקל.
אלטרנטיב 4
אלטרנטיב 4 (Alternative 4) הוא אלבומה של להקת הרוק/מטאל הבריטית Anathema. הוא יצא לאור ב-22 ביוני 1998 דרך Peaceville Records. אלטרנטיב 4 מתאפיין, שלא כמו האלבומים הקודמים של אנת'מה, בשירה נקייה שמובלת על ידי פסנתר לאורך כל האלבום. ביקורות רבות דיברו על האלבום כאקספרימנטלי, דיכאוני ואטמוספירי. האלבום נחשב לשינוי מסגנון הדום־מטאל המקורי של הלהקה.
שם האלבום
השם לאלבום מגיע מספרו של לזלי ווטקינס, אלטרנטיב 3, אותו הבסיסט של הלהקה, דנקן פטרסון, קרא מספר שנים לפני שהם כתבו את האלבום. הספר מדבר על תאוריות קונספירציה ורוב השירים באלטרנטיב 4 מדברים על אמון – ולכן הם בחרו בשם זה.
אוצר החכמה
אוצר החכמה הוא מאגר תורני המכיל כמאה ועשרים ושמונה אלף ספרים תורניים וספרי מחקר סרוקים בפורמט זהה לצורת עמודי הדפוס המקורי שעברו זיהוי תווים אופטי, שמאפשר אחזור מידע באמצעות מנוע חיפוש שמוטמע במערכת.
רקע
בגרסה 21.0 (קיץ 2023) של המאגר ישנם 128,200 כותרים, קצב העדכון של המאגר עומד על כ-6,500 ספרים מדי שנה. המאגר מאפשר חלוקה של הספרים לפי קטגוריות, כמו: תנ"ך ופרשניו; משנה ומפרשיה; תלמוד בבלי ומפרשיו; תלמוד ירושלמי ומפרשיו; קבלה; מוסר; חסידות; היסטוריה; פולמוסים; כתבי עת; ספרי קהילות, ספרי יובל וספרי זיכרון. כתבי יד ודפוסים ראשונים.
המאגר נמכר במחיר מלא על גבי דיסק קשיח לשימוש לא מקוון, או בתשלום מנוי חודשי דרך אתר המאגר המקוון. המאגר מציע גם מנויים יומיים ודרכים שונות לשימוש בו. החיפוש באתר וכל הספרים זמינים לעיון חופשי במגבלת עמודים (למשתמשים רשומים עד עמוד 150, לכלל הגולשים ובספרי מכונים מסוימים עד עמוד 40), כך שספרים רבים המופיעים במאגר זמינים לעיון חופשי בשלמותם בצורה זו.
בזמן מחלת נגיף קורונה 2019 נפתח האתר המקוון באופן חופשי ללא תשלום. המאגר נפתח ונסגר לסירוגין לאור מצב גלי התחלואה במדינת ישראל.
המאגר פועל בשיתוף פעולה עם כמה מכוני הוצאה לאור תורניים וחלקם מציעים את ספריהם בתשלום נפרד כחלק מהמאגר. בין המכונים שספריהם נמצאים במאגר: יד הרב נסים, מוסד הרב קוק, מכון ירושלים, עוז והדר וקה"ת.
יוצר המאגר הוא ארז סלע, בעלי המאגר הם ארז ובשמת סלע.
לצד המאגר מפעילה מערכת אוצר החכמה פורום אינטרנט שבו מתנהלים דיונים בענייני ספרות תורנית, הלכה, היסטוריה יהודית וביוגרפיות של אישים רבניים.
באפריל 2022 השיקה אוצר החכמה אתר חדש ועדכני.
מפרשי האוצר
באדר ה'תש"ף השיק האתר את מיזם "מפרשי האוצר". על כל דף מדפי הש"ס לוקטו המפרשים העוסקים בגמרא ברש"י ובתוספות, ובהקלקה על סוגיה התוכנה מראה את הפרשנים העוסקים באותה הסוגיה.
דייגו ד'אגילר
דייגו לופס פריירה ד'אגילר (בכתיב ספרדי  Diego López Pereira d'Aguilar , ידוע אחרי חזרתו ליהדות גם בשם משה לופס פרירה, 1699 - 10 באוגוסט 1759) היה איש עסקים ומנהיג קהילה יהודי ממשפחת אנוסים מפורטוגל, שפעל בעיקר בשטחי האימפריה האוסטרית ובאנגליה. קיבל את התואר ברון מידי קיסר אוסטריה קרל השישי. היה אחד ממקימיה מחדש של קהילת יהודי וינה ובערוב ימיו אחת מהדמויות המרכזיות של יהודי לונדון.
קורות חייו
דייגו או דיוגו ד'אגילר נולד בשנת 1699 בפורטוגל, ככל הנראה בעיר פורטו (או אופורטו) למשפחת אנוסים. השם "אגילר" יש מקשרים לאזור בחבל ולנסיה בספרד שבו גרו יהודים לפחות מהמאה ה-13. אביו היה סוחר טבק בשם (לפי ההיגוי הפורטוגזי) מנואל לופש פריירה ד'אגילר והיה במקור מהעיר הצפונית מוגדורו. ככל הנראה שני הסבים מצד האב, פרנסישקו (אברהם) לופש פריירה ואשתו, מריה לבית דיאש, גם הם ילידי פורטוגל, סבלו מרדיפות האינקויזיציה הפורטוגזית ועל ידי זו הספרדית מטולדו בעת שהותם בספרד נעצרו ונחקרו מספר פעמים ושוחררו תמורת קנסות. אמו של דיוגו נקראה ברנקה מריה ונקברה אחרי מותה בשנת 1746 בבית העלמין היהודי ברחוב Seegasse של וינה, תחת השם  שרה פריירה (בסמוך נקברו גם האב תחת השם אברהם פרירה, עוד שני ילדים וגיס בשם יעקב בן ישורון אלווארס). דיוגו, או כפי שמוכר יותר, דייגו ד'אגילר, עזב את פורטוגל בשנת (1722) ופנה לאנגליה, ומשם לאמסטרדם. בהולנד התחיל לעסוק לפי מסורת המשפחה בסחר בטבק וחזר ליהדות תחת השם משה לופש פריירה. בהמשך נסע לאוסטריה, אחרי שנקרא לווינה על ידי הקיסר קרל הששי, והצליח להשיג רישיון מגורים בווינה. בהמשך קיבל מידי הקיסר בשנת 1725 את המונופול על גידול הטבק ועל מכירתו באוסטריה ובשנת 1726 הוענק לו תואר האצולה "ברון". שמר את מונופול הטבק עד לשנת 1746. ד'אגילר הלווה לנסיכה מריה תרזה, לימים יורשתו של קארל השישי, 300,000 פלורין לצורך עיצובו מחדש של ארמון שנברון.
דייגו ד'אגילר ניצל מדי פעם את קשריו הטובים עם הקיסר קארל השישי ועם בתו הקיסרית לטובת אחיו היהודים. למרות מדיניותם העוינת בדרך כלל כלפי הדת היהודית והיהודים, הצליח ד'אגילר להקים מחדש את הקהילה היהודית הספרדית בווינה (1736), הידועה גם כ"קהילה הטורקית" (בגלל היותה מורכבת בעיקר מיהודים נתיני הסולטאן העות'מאני). וכן השפיע עליה לבטל את גזירת הגירוש על יהודי מוראביה (1742), ניסה לעזור גם במקרה יהודי פראג ובוהמיה שהואשמו ב(1744) בשיתוף פעולה עם האויב בזמן מלחמת הירושה האוסטרית עם פרוסיה (1740–1748). הודות לקשרים שלו ושל יהודים וינאים אחרים (ממשפחות ורטהיימר, אופנהיימר ואחרות) עם יהודי הולנד, אנגליה וטורקיה, נציגים דיפלומטים של הארצות האלה לחצו על ממשלת אוסטריה לבטל את הגזרות נגד יהודי פראג ובוהמיה. גירוש יהודי פראג נדחה בחודשיים אבל לבסוף הוצא לפועל במרץ 1745, לעומת זאת יהודי בוהמיה הושארו במקומם. במאמצים להגנתם השתתפו השגריר של הולנד בווינה, ברתולד דומה ואן בירמניה ויהודה ברוך, מנהיג יהודי טורקי שהשתדל אצל הסולטאן. בשנת 1739 עזר דייגו ד'אגילר גם בהקמת קהילה יהודית בעיר טימישוארה בחבל באנאט, שכללה יהודים ספרדים ואשכנזים כאחד. גם מאוחר יותר ניסה להתערב לטובת יהודים במקומות שונים כמו במנטובה ובבלגרד (1752). בסביבות שנת 1755, לפי הביוגרפיה שנכתבה על ידי לודוויג אוגוסט פרנקל, הוקם הודות להתערבותו בית כנסת רשמי ראשון של יהודי המקום במגדל שמעל שער אויגן מסבויה בטימישוארה. מפני שנודע על חזרתו ליהדות, בשנת (1747) הגישה האינקוויזיציה הספרדית בקשה להסגרתו. בשנת 1749 לא היה ד'אגילר מוכן לסבול שוב את עול המיסים הכבד שהוטל על היהודים,,אף לא רצה לחסות שוב תחת הגנת הקיסרית ואז החליט לעקור ללונדון. גם בבירת אנגליה פעל רבות למען הקהילה היהודית במקום ונמנה לצד משפחת מנדס דה קוסטה (מנדש דה קושטה) עם הגורמים החשובים ביותר מבין אנשי העסקים היהודים בבירת בריטניה.
בשנת 1722 התחתן דיוגו עם דוניה שמחה דה פונסקה (Simha da Fonseca) שנפטרה בשנת 1755. לזוג נולדו שני בנים: אהרן, שנפטר בינקותו, ואפרים, שהמשיך בדרך אביו, והיה מעמודי התווך של הקהילה היהודית בלונדון, אם כי מאוחר יותר נטה להתבודדות ולקמצנות קיצונית. ד'אגילר נפטר בלונדון בשנת 1759.
דייגו ד'אגילר - האגדה
בקרב יהודים ספרדים באירופה נפוצה אגדה שבמרכזה נרקם סיפור שונה, הרבה יותר דרמטי, על האדם ועל השתלשלות אירועים. היא פורסמה בעיתונות - לעיתים בצורת פיליטון - ובספרים של קהילות וינה, איסטנבול, סלוניקי, סרביה ואחרות. באגדה מוצג ד'אגילר כילד שנחטף בינקותו מבית יהודי במדריד ושהוטבל לנצרות וחונך על ידי כמרים, נותק לחלוטין ממשפחתו ומבני עמו והפך לבישוף קתולי. בתור בישוף ואינקוויזיטור רדף את היהודים ואת האנוסים ששמרו בסתר על דת אבותיהם. ביום מן הימים אחותו נעצרה על ידי האינקוויזיציה ונידונה לעלות על המוקד ב"אוטו דה פה". הבישוף דייגו, כמנהגו, חתם אל גזר דין המוות שלה. ברגע האחרון אמו הצליחה להגיע אליו וגילתה לו את זהותו האמיתית היהודית, את שמו הקודם - מושה לופז פריירה, ואת זהות אחותו. הבישוף, נסער, נזכר פתאום בזכרונות שנותרו עמומים מילדותו והתפרץ בבכי. רק כשקם והביט בככר דרך החלון התברר שגורל אחותו כבר הוכרע והיא הועלתה על המוקד. אז החליט שלא יישאר יותר בארץ הזאת. עזב את בגדי הכומר, את ארמון הבישופות ויחד עם אמו נמלט לאוסטריה הרחוקה, ארץ הקיסרית מריה תרזה. היא הכירה אותו בעת ביקור בספרד כנסיכה צעירה שליוותה את אביה, הקיסר קרל השישי. משה לופז פריירה החזיק בידו שרשרת זהב שהיא נתנה לו כשהיה בישוף כסימן תודה על קבלת פניה. הקיסרית שמחה מאוד על הפגישה מחדש והסכימה ברצון לתת מקלט לא רק לו עצמו אבל גם למשפחתו ולעוד כמה יהודים. הם השתקעו באוסטריה, שם זכו לקיים את דתם באופן חופשי.
מורשתו
בבית הכנסת ה"טורקי" בווינה, שהוקם בשנת 1885 ונהרס בפרעות ליל הבדולח ב-1938 נשמר זמן רב כתר תורה ורימון עשויים כסף שעליו היה רשום שמו של משה לופש פרירה ושנת ה'תצ"ח (1737–1738). כמו כן יש אומרים שהיה שם נהוג בימים הנוראים לומר קדיש להעלאת נשמתו.
יהודה לייב פוחובסקי
יהודה לייב (אריה ליאון) פוחובסקי (1 בספטמבר 1869, תר"ל, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 10 במאי 1963, תל אביב) היה רופא, מראשוני המנתחים בארץ ישראל, מנהל בתי החולים "שער ציון" ו"גלעד" (ליולדות), ממייסדי תל אביב.
קורות חיים
נולד בעיירה ניסוויץ שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי), בן להלל, סוחר תבואות, ולרחל בת ישעיהו הנדלס. היה חבר אגודת חובבי ציון מנעוריו. למד רפואה באוניברסיטת חארקוב, והוסמך כרופא ב-1897. בכך היה מבין היהודים הראשונים באימפריה הרוסית שהותר להם ללמוד רפואה. עם תום לימודיו נסע לברלין על מנת להשתלם.
בשנת 1906 עלה לארץ ישראל והתגורר ביפו, בה שימש כרופא מנתח ומיילד, בבית החולים "שערי ציון", שהוקם בבית ערבי שכור ושימש את האוכלוסייה היהודית בעיר. לאחר מספר חודשים הוזמן למושבה רחובות ושימש בה כרופא הראשון של המושבה. הוא עזב את המושבה לאחר שספג איומים על חייו מידיו של שודד אלים שבנו נפטר על שולחן הניתוחים של פוחובסקי.
ב-1909 חזר ליפו והיה מראשוני המצטרפים לאגודת אחוזת בית. הוא היה חבר הוועדה שבחנה את אפשרויות ההתיישבות מבחינה רפואית ונמנה עם המכריעים לטובת אדמות כרם ג'באלי על פני חולות מקוה ישראל. בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגריל את המגרש ברחוב ליליינבלום 27 והקים בו בית גדול, דו-קומתי, אשר שימש, בנוסף למגורים, גם כמרפאה. בחצר הבית ניהל פוחובסקי משק חקלאי קטן ובו פרות, תרנגולות, אווזים וברווזים, עצי פרי וגן ירק.
בשנת 1911 מונה למנהל בית החולים "שערי ציון" ביפו (ששימש גם את אוכלוסיית תל אביב).
ב-11 בינואר 1912 ייסדו פוחובסקי ודב מאיר קרינקין את "האגודה המדיצינית העברית ליפו ומחוז יפו" (היוותה גרעין של "ההסתדרות הרפואית העברית בארץ-ישראל" שהפכה עם קום המדינה ל"הסתדרות הרפואית הישראלית"). פוחובסקי וקרינקין כינסו רופאים לישיבה בביתו של קרינקין. בעשרים בדצמבר 1911 נשלחו הזמנות בזו הלשון:. המועד והמקום של האספה השתנו אחרי שליחת ההזמנות בעקבות מחלתו של קירקין, האספה נדחתה ל-11 בינואר 1912 והתקיימה בדירתו של קרינקין ברחוב הרצל בתל אביב, ליד פסי הרכבת, : לבחירת הוועד הראשון, והתאריך משמש כיום הולדתה של ההסתדרות הרפואית. בין הנוכחים בישיבת-הייסוד, פרט לד"ר פוחובסקי שנבחר ליו"ר, היו: ד"ר הלל יפה, ד"ר מוסקוביץ, ד"ר משה שרמן שנבחר למזכיר, ד"ר חיים חיסין, גברת ד"ר סוניה (אלכסנדרה) בלקינד, ד"ר מנחם שטיין, ד"ר דב מאיר קרינקין, ד"ר בת שבע יוניס גוטמן, ד"ר משולם לבונטין והרוקח הראשון בתל אביב – אוורבוך; ד"ר יוניס ניהלה את הפרוטוקול ברוסית. פוחובסקי החל לכהן כיו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל ביפו ובתל אביב (ולאחר מכן כיו"ר הארגון הארצי שצמח מהסתדרות זו), משרה בה החזיק שנים רבות. היה מהראשונים שערכו מחקר בקשר לתזונה בארץ ישראל.
בשנת 1912 נשא לאשה את אהובה לבית פטרושנסקי. לזוג נולדו שלושה ילדים, שתי בנות ובן. הבית היה שוקק פעילות ציבורית וחברתית. אהובה פעלה במספר תחומים ובין היתר הייתה ממארגני העָדלֹאיָדוֹת וטיפלה במשק החקלאי. ד"ר פוחובסקי ומשפחתו הונצחו על ידי הצייר ידיד המשפחה, נחום גוטמן. למרות המקובלות החברתית ספגו בני הזוג מחאות בעת מלחמת השפות עקב בחירתם ללמד את ילדיהם בבית ספר לא עברי (כנראה בית הספר כי"ח, שלימד בצרפתית).
במלחמת העולם הראשונה ויתר על נתינותו הרוסית וקיבל על עצמו נתינות עות'מאנית ("התעת'מן") והתגייס לצבא הטורקי בו שימש כרופא בבתי החולים הצבאיים בעזה, סוריה, ירושלים וטבריה. במסגרת זו ניהל את הטיפול במגפת הכולירע בטבריה בין השנים 1917–1918. עם סיום המלחמה חזר לתל אביב.
בביתו ברחוב ליליינבלום 27 פתח את בית החולים הפרטי הראשון ליולדות בתל אביב, בית החולים גלעד (שכונה בפי רבים "פוחובסקי"). רבים מילדי תל אביב נולדו בבית חולים זה. פוחובסקי היה נוהג לרכוב על האופניים שהביא מרוסיה. גם בזקנותו המופלגת היה רוכב עליהם ברחובות העיר.
בנו, שנולד ב-1922, התגייס לפלמ"ח ולאחר מכן הצטרף לצבא הבריטי ולבריגדה היהודית עם חזרתו ארצה למד במכון זיו ברחובות. עם פרוץ מלחמת העצמאות גויס כקצין לחטיבה 7. ביוני 1948 נהרג בקרב בבית סוסין. השאיר אחריו בת, פרופ' עדית פלטאו שהייתה מנהלת מחלקה פנימית בבית חולים העמק בעפולה. אהובה פוחובסקי הייתה מבין היוזמות להקמת בית יד לבנים.
פוחובסקי נפטר בן 94 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
מונסטון (קומיקס)
מונסטון (באנגלית: Moonstone, בתרגום לעברית: "אבן הירח") היא דמות בדיונית של נבלת-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס האפלים ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Captain America #192 מדצמבר 1975 ונוצרה על ידי הכותב מארב וולפמן והמאייר פרנק רובינס.
מונסטון גויסה לקבוצת אדוני הרשע, ונלחמה לצידם נגד האוונג'רס. לאחר שנלחמה נגד קפטן מארוול היא נותרה משותקת לזמן מה ואף שקלה לפרוש מקריירת הפשע שלה. כאשר מונסטון המקורי חטף אותה, היא נלכדה ובחרה לרצות את זמן המאסר שלה ולנטוש את חיי הפשע. בזמן שברון זמו הקים קבוצת נבלי-על שישמשו תחלופה לגיבורי-העל, הוא הבריח את מונסטון מהכלא, ובלית ברירה היא שבה לחיי הפשע כחברה בקבוצת ת'נדרבולטס תחת הכינוי מטאוריט.
לאחר אירועי מלחמת האזרחים של יקום מארוול, מונסטון שימשה כמנהיגת השטח של קבוצת ת'נדרבולטס, וזאת כאשר נורמן אוסבורן המטורף אילץ אותה להצטרף באמצעות שוחד. הוא אף מגייס אותה לקבוצת האוונג'רס האפלים שלו במהלך אירועי "שלטון אפל", והיא משמשת כמתחזה לגברת מארוול.
טיפול ממוקד רגש
את השיטה פיתחו בשנות ה-80 לס (לאסלי) גרינברג וסו (סוזן) ג'ונסון - מטפלים זוגיים קנדיים במקור.
רישאר וגנר
רישאר וגנר (באנגלית: Richard R. Wagner; נולד ב-2 באפריל 1957) הוא משפטן קנדי, המכהן כנשיא בית המשפט העליון של קנדה. בחודשים ינואר - יוני 2021 שימש כממלא מקום המושל הכללי של קנדה.
טיפול ממוקד רגש
השיטה שמה במוקד את הרגשות המבוססים על צרכים פסיכולוגיים ראשוניים - והצורה שבה הם באים לידי ביטוי.
רישאר וגנר
ביוגרפיה
רישאר וגנר נולד במונטריאול. וגנר הוא בנו של השופט והפוליטיקאי הקוויבקי קלוד וגנר (Claude Wagner) (1925-1979). סבו של רישאר, בנימין וגנר, היה יהודי שהיגר לקנדה מבוואריה שבגרמניה.
וגנר למד באוניברסיטת אוטווה וסיים שם ב-1978 לימודי תואר ראשון במדעי החברה עם התמחות במדע המדינה. שנה לאחר מכן הוענק לו שם גם תואר ראשון במשפטים. ב-1980 הוסמך לעורך דין בקוויבק והחל לעבוד במשרד עורכי דין במונטריאול. הוא עסק בתיקי נדל"ן, ליטיגציה מסחרית וביטוח אחריות מקצועית. שימש כמרצה לסדר דין אזרחי וטיעונים בעל פה. היה גם נשיא לשכת עורכי הדין של מונטריאול וכיהן במועצת עורכי הדין של קוויבק.
קריירה שיפוטית
בשנת 2004 מונה לכהן כשופט בבית המשפט הגבוה (Superior Court) למחוז מונטריאול. ב-2011 קודם לכהונה בבית המשפט לערעורים של קוויבק.
בדצמבר 2012 מינה המושל הכללי של קנדה דייוויד ג'ונסטון את וגנר בהמלצת ראש הממשלה סטיבן הרפר לשופט בבית המשפט העליון של קנדה.
בשנת 2017 מינתה המושלת הכללית ז'ולי פאייט את וגנר בהמלצת ראש הממשלה ג'סטין טרודו לנשיא ה-18 של בית המשפט העליון, במקומה של הנשיאה הפורשת בוורלי מקלכלין (Beverley McLachlin). הוא נכנס לתפקידו ב-18 בדצמבר 2017.
ב-21 בינואר 2021, מונה לממלא מקום המושל הכללי של קנדה, לאחר התפטרותה של ז'ולי פאייט שהואשמה בסביבת עבודה עוינת. ב-26 ביולי אותה שנה מונתה מושל כללית חדשה, מרי סיימון.
חיים אישיים
וגנר הוא קתולי. הוא אב לשני ילדים, אף הם עורכי דין.
טרמונטנה
טרמונטנה (בספרדית: Tramontana) היא מכונית ספורט בתצורת מכונית מרוץ, אשר הוצגה לראשונה בשנת 2005 בתערוכת המכוניות בז'נבה כמכונית קונספט.
ייצורה הסדרתי של ה"טרמונטנה" התחיל בשנת 2007 עד היום, על ידי מעצב הרכב "Atelier Tramontana" בעיירה מחוז ז'ירונה.
מיוצרים 12 יחידות בשנה.
ההתקוממות הגאורגית בטסל
ההתקוממות הגאורגית בטסל (4 באפריל 1945 – 20 במאי 1945) הייתה מרד של גדוד חיילים גאורגים מהלגיון הגאורגי על האי ההולנדי טסל נגד הכוחות הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה. אירוע זה, שנמשך קרוב לשבועיים מעבר לתאריך כניעתה של גרמניה, מכונה לעיתים "הקרב האחרון באירופה".
רקע
האי היה נדבך מרכזי בחומה האטלנטית הגרמנית (קו ההגנה כנגד פלישת בעלות הברית), ומשום כך בנו בו הגרמנים ביצורים חזקים. הגאורגים היו חיילי הצבא האדום לשעבר מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה שנשבו בחזית המזרחית ושעברו להילחם לצד האויב הגרמני, בין השאר משום שהאלטרנטיבה האחרת הייתה לגווע ברעב במחנות השבויים הגרמניים. גדוד החיילים הגאורגים 882 הוצב באי במחנה של שבויי מלחמה לשעבר ששירתו ככוחות עזר נגד אויבי גרמניה.
המרד
בלילה שבין 4 ל-5 באפריל 1945, תוך ציפייה לכיבוש קרוב של האי על ידי בעלות הברית, התקוממו הגאורגים נגד הגרמנים והשתלטו על האי לזמן קצר. כארבע מאות גרמנים נהרגו באותו לילה, אולם סוללות תותחי החוף בצפון ובדרום האי לא נכבשו. בשל כך, לא היו המתקוממים יכולים למנוע הגעת תגבורות גרמניות. הגרמנים פתחו בהתקפת נגד בתמיכת שריון מהולנד והשתלטו על האי מחדש אחרי שבועות של לחימה עזה.
במהלך "המלחמה הרוסית" (כפי שהיא קרויה כיום בטסל) נהרגו כ-800 גרמנים, 500 גאורגים ו-120 מתושבי טסל. ההרס היה עצום, עשרות חוות עלו באש. שפיכות הדמים נמשכה מעבר לכניעה הגרמנית בהולנד גופא ב-5 במאי 1945, והכניעה הגרמנית הכללית ב-8 במאי 1945. רק ב-20 במאי 1945 הצליחו כוחות קנדיים להשקיט את "זירת הלחימה האירופאית האחרונה".
הגאורגים שנהרגו קבורים בבית קברות טקסי בהוכברך (Hogeberg) שליד אודסכילד (Oudeschild) שבטסל. אלה שניצלו לא זכו לסוף טוב יותר. בהתאם לתנאי ועידת יאלטה הם נשלחו על ידי בעלות הברית בניגוד לרצונם ממחנות שבויי המלחמה הגרמנים לברית המועצות. סטלין התייחס לנפילה בשבי או לכניעה כאל בגידה כיוון שהחיילים לא נלחמו עד המוות. בשל כך, נשלחו כרבע מיליון משני מיליון השבויים הסובייטים לגולאג, מחנות עבודת כפייה.
הנצחה
תצוגת קבע על אירועים אלה מוצגת במוזיאון האווירי בשדה התעופה של האי.
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (1816–1867)
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (31 ביולי 1816 – 8 באוגוסט 1867), הייתה בתו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ואשתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות.
ביוגרפיה
מריה תרזה נולדה ב-31 ביולי 1816 בווינה, לארכידוכס קרל, דוכס טשן ולהנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג ולואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג. בשנת 1829 מתה אמה, ועל מריה תרזה הוטל גידול 6 אחיה. בשנת 1834 מונתה מריה תרזה לאם המנזר של הגברת המלכותית תרזה, והגברת הקיסרית של מצודת פראג.
ב-27 בינואר 1837 התחתנה מריה תרזה עם פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, ממנו היו לה 12 ילדים. מריה תרזה תוארה כאחת שמתלבשת רע, ולא ענתה על הקריטריונים של בת מלוכה. מריה תרזה לא אהבה את תפקידה הציבורי ואת חייה בבית המלוכה, והעדיפה להסתפק בחדריה הפרטיים המוקדשים לצרכיה ולילדים. יחסיה עם בעלה ועם בנה החורג פרנצ'סקו היו מעולים, והיא אף שימשה כיועצת הפוליטית שלהם.
משפחתה
ב-27 בינואר 1837 התחתנה מריה תרזה עם פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, ממנו היו לה 12 ילדים:
אמפא
אמפא היא חברת החזקות ישראלית. שמה של חברת אמפא מגיע מתרגום ראשי התיבות לעברית של שם החברה באנגלית – AMerica Palestine Automobile Co.
היסטוריה
אמפא נוסדה בשנת 1933 על ידי זאב גרודצקי ובוריס פרסיץ. אמפא שימשה כסוכנת של משאיות ברוקווי, מנופי קונטיננטל וסוכנת משנה לאזור תל אביב של חברת מוריס לייצור מכוניות. משנת 1945 ייבאה לישראל מכשירי רדיו של חברת פילקו מארצות הברית. בשנת 1949 נכנסה לשותפות עם הארגז להקמת מפעל אמקור לייצור מקררים ובשנת 1950 החלו 80 פועלי אמקור בהרכבת מקררים,כשחלקי המקרר ואף המנוע היו מתוצרת החברה האמריקנית פילקו.
בשנת 1953 הקימה בשותפות את מפעל אמרון לייצור מקלטי רדיו. אמפא שימשה עבור חברות אלו מפיצה בלעדית, בנוסף להיותה סוכנת של צמיגי ג'נרל. בשנת 1958 הקימה את חברת אמצור למוצרי פלסטיקה. אמפא עצמה הקימה מערך של טכנאי שירות עבור מוצרי אמקור. במאי 1963 הקימה אמפא חברת השקעות ובאוקטובר 1963 הנפיקה מניות בבורסה. אמפא המשיכה להתנהל כחברה פרטית, בה הושקעו כספים של אמפא השקעות.
בשנת 1964 הקימה בכספי קרן ההשקעות את מפעל אמבין לייצור דלתות ומוצרי פלסטיק, בה החזיקה אמפא (50%), יחד עם החברה להשקעות של בנק מזרחי, מר טייבר, יונה גסטנר (10%) ואמגט. בסוף 1969 החזיקה אמפא השקעות כ-17.5% ממניות אמפא, 5% ממניות אמקור, 7% מצמיגי שמשון ו-50% מאמבין. כן השקיעה בחברת הנדל"ן, "חברה ארצית לפיתוח השקעות" ובית ההשקעות "מוריץ את טוכלר". בשנת 1970 רכשה אמפא שליש ממניות חברת פטרולגז. בשנת 1973 החלה אמפא בהקמת מפעל למוצרי זכוכית סיבית בשדרות, שהסבה לחברה הפסדים גדולים בשנות ה-70 משום שכלל לא הופעלה עקב השפל בענף הבנייה. בשנת 1975 הקימה את אמהב לייצור מתקנים למפעלים. כן החזיקה 26% בחברת מל"ל.
בשנות ה-90 החלה להשקיע בחברות תעשייה ביטחונית. בשנת 1996 רכשה "אמפא השקעות" את חברת "אויוניטק", שעסקה בפיתוח מערכות ממוחשבות לניהול המידע בתא הטייס. כעבור שלוש שנים מכרה אותה לחברת "ארגוטק", זרוע ההשקעות של קבוצת פורמולה מערכות. כמו כן השקיעה בחברת "טראנס מערכות ביטחון וטכנולוגיות", שפיתחה גדר ביטחון הקלועה מסיבים אופטיים. החברה נרכשה, במסגרת הליכי הסדר נושים, על ידי חברת אינטרגאמא שהייתה שותפה בבעלות.
בשנת 1998 נמכרה השליטה באמפא לידי קבוצת משקיעים בראשות אשר ושלומי פוגל. לטענת שלומי פוגל, אמפא הייתה אז בשקיעה בגלל היבוא של מוצרי חשמל מהמזרח הרחוק. תחת ניהולו של פוגל עברה אמפא לעיסוק במימון ובנדל"ן. בשנת 2003 נמכר בית ההשקעות "מוריץ את טוכלר" לחברת "ביטוח ישיר". בשנת 2021 קיבלה החברה את הזיכיון למותג WeWork בישראל ואחראית להשכרת מתחמי המשרדים של המותג.
מריה ממונפראטו
מריה ממונפראטו (בצרפתית: Marie de Montferrat; 1192–1212) הייתה מלכת ממלכת ירושלים.
מריה ממונפראטו הייתה בתו של קונרד ממונפראטו ואיזבל הראשונה, מלכת ירושלים. אביה קונרד נרצח ביום ה-28 באפריל 1192 בצור על ידי רוצח שכיר מכת החשישיים ואימה התחתנה בשנית עם הנרי השני משמפיין ביום ה-5 במאי כאשר היא בהריון מתקדם. עם מות האם בשנת 1205 עבר התואר מלכת ירושלים לידי מריה והיא בת 13.
ב-14 בספטמבר 1210 התחתנה מריה עם ז'אן דה בריין בנישואים שהוסדרו מראש ונערכו בעכו. בתם היחידה, איזבל השנייה מירושלים, נולדה בשנת 1212. מריה נפטרה זמן קצר לאחר הלידה ככל הנראה מסיבוכים או רעלת הריון. איזבל ירשה את התואר - מלכת ירושלים ואביה ז'אן מלך בשמה כעוצר.
צ'קה
צֶ'קַה - הוועדה המיוחדת הכלל-רוסית למאבק במתנגדי המהפכה ובחבלה (Всероссийская чрезвычайная комиссия по борьбе с контрреволюцией и саботажем, ЧК) היה שמה הרשמי של המשטרה החשאית הסובייטית הראשונה ושירות הביטחון, שעם מייסדיה נמנים פליקס דזרז'ינסקי וקלימנט וורושילוב.
היסטוריה
הצ'ה-קה הייתה המשטרה הסובייטית החשאית הראשונה. היא הוקמה ב-20 בדצמבר 1917 על פי צו רשמי של ולדימיר לנין, שמינה בראשה את האריסטוקרט הפולני שהפך לקומוניסט, פליקס דזרז'ינסקי.
בשנות קיומה הוצאו להורג מתנגדים רבים ורבים מהמתנגדים לשלטון נשלחו למאסר. פעילותו של הגוף הזה הטילה אימה ועד היום מכונים עובדי שירותי הביטחון ברוסיה "צ'קיסטים".
ב-1918, כאשר מקום מושבה של הממשלה עבר למוסקבה, גם מטה הארגון עבר מרחוב גורוחובאיה בפטרוגרד לכיכר לוביאנקה במוסקבה, במבנה ששימש בתקופת הצאר כמטה חברת ביטוח פרטית. ב-1924 שינתה הכיכר את שמה לכיכר דזרז'ינסקי 1, כשם מייסד הארגון. ב-1922 הצ'קה הוחלפה על ידי גפא"ו.
עד היום תאריך ה-20 בדצמבר (יום היווסדה של הצ'קה) הוא יום השנה של עובדי שירותי הביטחון והמודיעין הרוסיים.
לוי (דמות מקראית)
לֵוִי הוא בנם השלישי של יעקב ולאה, והוא אבי שבט לוי, אליו משתייכים הכהנים והלויים.
מקור השם
על פי ספר בראשית, לאה אמו של לוי, קיוותה כי בעלה יעקב יעדיף אותה בעקבות הולדת בנה השלישי, ומכאן מקור השם 'לוי': "וַתַּהַר עוֹד, וַתֵּלֶד בֵּן, וַתֹּאמֶר עַתָּה הַפַּעַם יִלָּוֶה אִישִׁי אֵלַי, כִּי-יָלַדְתִּי לוֹ שְׁלֹשָׁה בָנִים; עַל-כֵּן קָרָא-שְׁמוֹ, לֵוִי"
לוי בסיפורי התנ"ך
בסיפורי התנ"ך מוזכר לוי בשני סיפורים מרכזיים: בסיפור על אונס דינה אחותו, וברצף הסיפורים על מכירת יוסף.
כפי שמסופר בבראשית, כאשר ישבה משפחת יעקב ליד שכם, דינה בתו נאנסה ונחטפה בידי שכם בן חמור, אחד מנכבדי העיר. ההצעה הערמומית של בני יעקב הייתה לאפשר לשכם לשאת את דינה לאישה, ובתנאי שימול את כל זכרי העיר. לאחר שהסכימו אנשי שכם למול את עצמם, נכנסו לעיר לוי יחד עם שמעון אחיו, ועל אף הסתייגותו של אביהם - הרגו את כל יושביה. אירוע זה הטביע את חותם חום-המזג על דמותו של לוי. חותם זה משתקף באמירה הנוקבת שלה זכו שמעון ולוי מאביהם לפני מותו:
לוי השתתף גם בסיפורי שנאת האחים ליוסף; כל אחיו של יוסף (למעט בנימין, אחיו מאמו) חברו כדי להתנכל ליוסף, אך התבדו כאשר גילו לאחר עשרות שנים שיוסף נמלט ממעלליהם והפך לשליט במצרים.
מורשתו של לוי
שלושת בניו של לוי, גרשון, קהת ומררי, ירדו איתו מצרימה. בתו יוכבד נולדה במצרים, אך רש"י כותב שהיא נולדה בין החומות, בכניסה למצרים. מזרעה של משפחה זו צמחו מנהיגי ישראל הגדולים של אותה תקופה: משה ואהרן.
בספר מלאכי פרק ב נאמר:. כלומר: לוי היה נאמן לה' ועשה את דברו.
לוי נפטר מן העולם בגיל 137 שנה, ולאותן שנות חיים בדיוק זכה גם צאצאו עמרם, אבי משה.
לוי במגילות מדבר יהודה
במגילות מדבר יהודה, וכן בספרות החיצונית שמקורה בהן, כגון צוואות השבטים וספר היובלים, זכה לוי למעמד מרכזי. על פי המתואר במקורות אלו זכה לוי לרשת את כל ספרי אבותיו ולהנחיל ידע רב לבניו, ללמוד את מסורת הכהונה מיצחק סבו ולקבל ממנו את ברכת הכהונה: "ועתה בני שמע דברי והאזן למצוותי ולא יסורו דברי אלה מלבך כל ימיך כי כהן קדוש לה' אתה. וכוהנים יהיו כל זרעך ואת בניך צוה כי יעשו לפי משפט זה כאשר הגדתי לך". כן מתואר לוי ככוהן בבית אל, בעת שיעקב מילא את נדרו לאחר שחזר מארם, ואחיו מביעים את כפיפותם לו. על פי ספר היובלים, נולד לוי באחד בחודש הראשון, היום שבו התחילה השנה בתקופת המקרא ובו נחנך המשכן, והוא ראש השנה למלכים ולרגלים שחל בלוח העברי בא' בניסן, ובלוח השנה במגילות קומראן אמור לחול ביום השוויון. לפי צוואת לוי בארמית, היה לוי בן 48 בירידת יעקב למצרים וחי במצרים 89 שנה.
במדרשי חז"ל
מדרש תדשא (פרק ח') וילקוט שמעוני על פרשת שמות מייחסים את יום לידתו של לוי לט"ז בניסן. על פי פרקי דרבי אליעזר, לוי היה בן ארבעים וחמש ברדת בני יעקב למצרים והוא חי במצרים 92 שנים. על פי סדר עולם רבה פרק ג', לוי היה אחרון האחים שנותר בחיים. לפי סדר הדורות, לוי מת בשנת או בשנת.
קברו של לוי
לפי ספרות חז"ל העלו בני ישראל את כל בני יעקב לארץ להיקבר שם.
ובספר הישר מסופר:
רוזנות אלזס עילית
רוזנות אלזס עילית (דרום אלזס) הייתה חבל ארץ של האימפריה הרומית הקדושה שבמרכזה אנסיסהיים ולנדסר, מצפון למחוז פררט (Pfirt). הרוזנים של הבסבורג שלטו בשטח משנות ה-30 של המאה ה-12 ועד נטישתו לצרפת במאה ה-17.
לוי (דמות מקראית)
קברו של לוי
מסורת שומרונית שתועדה החל במאה ה-19 קובעת את קברו של לוי בנבי לוין, בסמוך לכפר סילת א-ד'האר שבצפון השומרון.
רוזנות אלזס עילית
היסטוריה
בשנת 1130, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לותר השלישי מזופלינבורג כדי להפחית את כוחה של משפחת הוהנשטאופן באזור, מיזג שלושה אזורים מקומיים לכמה רוזנויות גדולים יותר. רוזנות זונדגאו, רוזנות פררט, והחלקים ממערב לנהר הריין מדוכסות שוואביה אוחדו ליצירת הרוזנות החדשה של אלזס עילית. בשנת 1188, האזכורים הראשונים של הרוזנות מופיעים ברישומים הרשמיים, אולם תאריך היצירה הסביר היה בסביבות 1130. הרוזנות כללה את האזורים שהוזכרו מראש, יחד עם כמה מחוזות וערי מדינה הממוקמות באלזס עילית.
לוי (דמות מקראית)
עץ משפחה
עץ משפחה המציג את הדורות הקודמים:
רוזנות אלזס עילית
היסטוריה
אלברכט השלישי, רוזן הבסבורג, קיבל את הרוזנות של אלזס עילית מהקיסר פרידריך הראשון ב-1186. בנו של פרידריך, הדוכס פרידריך החמישי, היה אדונו בעל התואר דוכס אלזס ("Elsatiae dux").
ב-9 במאי 1469, צ'ארלס הנועז רכש את רוזנות אלזס עילית ואת רוזנות פררט תמורת 50,000 פלורין רייני. בעת רכישתה, הייתה הרוזנות ממושכנת בכבדות. לנדסר הייתה משועבדת ל-Thüring von Hallwill תמורת 7,000 פלורינים. ב-20 בספטמבר מינה קרל את פטר פון האגנבאך כ"הפקיד הגדול ("לנדווגט") של פררט ואלזס" עם מושבו באנזיסהיים. פקיד זה היה יורשו של לנדווגט שמונה על ידי השליט האוסטרי הקודם, ולפיכך בשירותו של רוזן אלזס עילית. הרוזנות של אלזס עצמה הייתה נחלה קיסרית שמושכנה אז לנסיכות הבוחר מפפאלץ.
ב-14 באפריל 1646, השגריר הקיסרי טראוטמנסדורף, במהלך המשא ומתן לסיום מלחמת שלושים השנים, הציע לצרפתים את "אלזס העליונה והתחתונה וזונדגאו, תחת התואר רוזנות אלזס". לא הייתה טריטוריה כזו, שכן אלזס הייתה מחולקת באותה עת למספר תחומי שיפוט שהוחזקו על ידי מעצמות מתחרות. הארכידוכס פרדיננד קרל החזיק ברוזנות אלזס עילית, בעוד קרוב משפחתו החזיק ברוזנות האגנאו עם מדינת חסות על הדקאפול (ליגה של עשר ערים אימפריאליות).
שדה שלג
שדה שלג או נווה (באנגלית: snow field או neve) הוא הצטברות של שלג וקרח קבועים (כל ימות השנה), הנמצאים בדרך כלל מעל קו השלג, בדרך כלל בשטח הררי או שטח קרחוני.
מקורם של קרחונים בשדות שלג. הקצה התחתון של קרחון בדרך כלל נקי משלג בחודשי קיץ. חלקם העליון של קרחונים הוא לרוב שדה השלג - שדה קרח מכוסה שלג. הצטברות השלג הופכת לקרח, ומזינה את זרימת הקרחון.
סומבטהיי
סוֹמבַּטהֶיי (בהונגרית: Szombathely; בגרמנית: Steinamanger; ביידיש: סאמבאטהעלי) היא עיר במערב הונגריה (סמוך לגבול אוסטריה) ובירת מחוז ואש.
מקור השם
השם סומבטהיי שמורכב משתי מילים בהונגרית: szombat – "שבת" ו-hely – "מקום", מתאר את העובדה שהירידים השבועיים במקום נערכו בימי שבת.
סווריה - העיר הרומית
סומבטהיי היא העיר העתיקה ביותר בהונגריה. היא נוסדה בשנת 43 לספירה כאשר הקיסר קלאודיוס העניק לה את השם Colonia Claudia Savariensum (קולוניית קלאודיוס של הסווריאנים), ולאחר מכן היא הפכה לבירתה של פאנוניה העילית. היא שכנה בסמוך לדרך הענבר – אחד מנתיבי הסחר החשובים באותה תקופה.
הקיסר קונסטנטינוס הגדול ביקר פעמים אחדות בסווריה. הוא ארגן מחדש את הקולוניות והפך את סווריה לבירתה של הפרובינקיה פאנוניה פרימה. זאת הייתה תקופת פריחה לעיר – אוכלוסייתה גדלה ונבנו בה מבני ציבור, תיאטראות וכנסיות. הקדוש הנוצרי מרטין מטור נולד כאן.
אחרי מותו של הקיסר ולנטיניאנוס השלישי ההונים בהנהגת אטילה תקפו את פאנוניה, ובשנים 441 – 445 כבשו את סווריה. בשנת 458 העיר נהרסה ברעש אדמה.
תקופת ימי הביניים
למרות ההרס הכבד והקשיים, העיר נותרה מיושבת. היא נבנתה מחדש תוך שימוש בחומרים שנותרו מהריסות העיר הרומאית. מבני הציבור (אמנם פחות מפוארים) נבנו מחדש. רוב התושבים דוברי הלטינית פינו את העיר ושבו לאיטליה ובמקומם הגיעו מתיישבים גותים ולומברדים. מהמאה השישית ועד המאה השמינית העיר נשלטה על ידי האוורים שפלשו לאזור ושבטים סלאבים שנלוו אליהם.
בסביבות שנת 900 השלטון בעיר נתפס על ידי ההונגרים לאחר תקופת שלטון קצרה של המוראבים. ב-1009 העניק אישטוון הראשון, מלך הונגריה את העיר לדיוקסיה של העיר גיור.
העיר סבלה רבות במלחמה בין שמואל אבא, מלך הונגריה והקיסר היינריך השלישי בשנים 1042 ל-1044 ועוד יותר לאחר מכן בפלישה הגדולה של המונגולים (טטרים) (1241 – 1242), שבה נהרסה העיר עד היסוד. האוכלוסייה שנמלטה מן העיר מצאה מקלט בבורות שנחפרו ביערות שבסביבה.
העיר שוב נבנתה מחדש ובשנת 1407 קיבלה תואר של עיר מלכותית חופשית. בשנת 1578 קיבלה תואר של בירת מחוז ואש (Vas). העיר שוב זכתה לתקופת פריחה עד לכיבושה על ידי אישטוון בוצ'קאי בשנת 1605.
העת החדשה
בתקופת הכיבוש הטורקי העיר הייתה בסכנה פעמיים: ב-1664 הטורקים נהדפו ליד העיר סֶנטגוֹטהָרד (Szentgotthárd) הסמוכה לסומבטהיי, וב-1683 לאחר ניסיון הנפל לכבוש את וינה, הצבא הטורקי הנסוג בזז את רוב היישובים בדרכו אך גם הפעם ניצלה סומבטהיי בזכות חומותיה. עם סיום הכיבוש הטורקי העיר שוב ראתה זמנים טובים עד למרד של פרנץ ראקוצי בשלטון בית הבסבורג בתחילת המאה ה-18. העיר תמכה במרד אך נכבשה שוב על ידי צבא ההבסבורגים ב-1705. העיר שוחררה ונכבשה לסירוגין עד לשנת 1710.
ביוני 1710 נספו כ-2000 מתושבי העיר במגפה וב-3 במאי 1716 העיר נהרסה כליל בשרפה. מתיישבים חדשים – ברובם גרמנים – הגיעו לעיר. בעקבות הגירה זו, במשך תקופה ארוכה היה רוב גרמני בעיר.
העיר התחילה לשגשג שוב. ב-1772 נבנתה גימנסיה בעיר וב-1777 ייסדה מריה תרזה את הדיוקסיה של סומבטהיי. ב-1809 צבא נפוליאון השתלט על העיר והחזיק בה 110 ימים. ב-1813 פרצה מגפת כולרה בעיר וב-1817 שרפה כילתה שני שלישים ממנה. במהפכת 1848 העיר תמכה במורדים אך לא נערכו קרבות בסביבת העיר והיא נשארה תחת שלטון בית הבסבורג.
סומבטהיי במאות ה-20 וה-21
בעקבות חתימת חוזה טריאנון שטחים נרחבים במערב הונגריה עברו לאוסטריה וסומבטהיי שהתקרבה עד כדי 10 ק"מ מהגבול האוסטרי איבדה את מעמדה כמרכזה של מערב הונגריה. כאשר ניסה קארוי הרביעי ("מלך הונגריה") להחזיר את שלטון המלוכה להונגריה הוא הגיע לסומבטהיי ב-26 במרץ 1921 והתקבל בהערצה על ידי התושבים אך ניסיונו להפיכה כשל.
בשנים שבין שתי מלחמות העולם נבנו בתי ספר רבים בעיר והוקם בית החולים החדיש ביותר בחלק המערבי של הונגריה (טרנסדנוביה). במלחמת העולם ה-2 סומבטהיי, שהייתה צומת רכבות חשוב וגם מרכז לוגיסטי צבאי עבור מדינות הציר, הפכה למטרה להתקפות כוחות הברית וסבלה נזקים כבדים. מרכז העיר נהרס ברובו.
לאחר המלחמה העיר צמחה בספחה אליה יישובים רבים בסביבתה הקרובה. בזמן המרד ההונגרי של 1956 הצבא הסובייטי השתלט על העיר. בשנות השבעים של המאה ה-20, העיר תועשה בקצב מזורז, ונבנו בה בתי חרושת חדשים. בשנות ה-80 נבנו מוסדות תרבות וספורט נוספים וב-2006 הסתיים שיפוץ מקיף של מרכז העיר בסיוע האיחוד האירופי.
היהודים בסומבטהיי
יהודים הגיעו לסווריה כבר במאה הראשונה לספירה. החל מהמאה ה-16 יהודים החלו לסחור בעיר אך לא הורשו להתיישב בה. הקהילה נוסדה ב-1830 אך חבריה גרו בפרברים מחוץ לעיר. רק ב-1840, בעקבות האמנציפציה ליהודים החלה התיישבות של יהודים בתוך העיר.
ב-1848 הקהילה היהודית הותקפה על ידי קבוצת פורעים. בית הכנסת נפרץ, ספרי קודש כולל ספרי תורה ותשמישי קדושה אחרים הושחתו. השלטונות המקומיים היו מעוניינים בגירוש היהודים מהעיר ותמכו בפורעים אך השלטון המרכזי מנע זאת. ראשי הפורעים נעצרו והועמדו לדין.
ב-1871 נוסדה קהילה אורתודוקסית נפרדת אך לא נוצרה יריבות ושתי הקהילות חיו בהרמוניה. ב-1880 נבנה בעיר בית כנסת מפואר. מ-1975 הוא משמש כאולם קונצרטים.
ב-1919 היהודים הואשמו בתמיכה בסיפוח סומבטהיי לאוסטריה ומספר יהודים נהרגו במהומות שהיו.
ב-1941 חיו בסומבטהיי כ-3,400 יהודים כ-10% מסך האוכלוסייה בעיר.
רב העיר לפני השואה היה הרב מרדכי מאיר בנעט.
מכשפות פנדל
משפטי מכשפות פנדל (באנגלית: Pendle witches) משנת 1612 נמנים עם משפטי המכשפות המפורסמים ביותר בהיסטוריה האנגלית, וגם עם המשפטים המתועדים בצורה הטובה ביותר מהמאה ה-17. שנים עשר המואשמים התגוררו באזור הסובב את גבעת פנדל בלנקשייר אנגליה, והם נאשמו ברצח של עשרה אנשים תוך שימוש בכשפים. כולם פרט לשניים, נשפטו בבית המשפט בלנקסטר בתאריכים 18 ו-19 באוגוסט 1612, יחד עם מכשפות סמלסברי ומכשפות נוספות, בסדרה של משפטים שלימים נודעו כמשפטי המכשפות של לנקשייר. אחת נשפטה בבית המשפט ביורק ב-27 ביולי 1612, ואחת מתה בכלא. מתוך האחד עשר שהגיעו למשפט – תשע נשים ושני גברים – עשרה נמצאו אשמים והוצאו להורג באמצעות תלייה, אחת נמצאה חפה מפשע.
הפרסום הרשמי של ההליכים בספרו של הפקיד המשפטי תומאס פוטס "The Wonderfull Discoverie of Witches in the Countie of Lancaster", ומספר המכשפות שנתלו יחדיו – תשע בלנקסטר ואחת ביורק – הפכו את המשפטים ליוצאי דופן באותה התקופה באנגליה. הוערך כי כל משפטי המכשפות האנגליים בין תחילת המאה ה-15 ותחילת המאה ה-18 הסתיימו בפחות מ-500 הוצאות להורג. ההוצאות להורג בסדרת המשפטים הללו היוו יותר משני אחוזים מסך ההוצאות להורג.
שש ממכשפות פנדל נמנו מאחת משתי משפחות, שבראשן עמדה אישה בשנות השמונים לחייה. משתי המשפחות הגיעו אליזבת סאות'רנס (הידועה גם בשם דמדייק), בתה אליזבת דוייס, ונכדיה ג'יימס ואליסון דוייס; אן ויטל (הידועה גם בשם שטוקס) ובתה אן רדפרן. הנאשמים האחרים היו ג'יין בולקוק ובנה ג'ון בולקוק, אליס נאטר, קתרין יואיט, אליס גריי וג'נט פרסטון. התפרצויות מעשי הכישוף בפנדל וסביבתה עשויות להמחיש עד כמה אנשים יכלו להתפרנס מהעמדת פני מכשפות ומכשפים. רבות מהטענות נבעו מהאשמות שהשמיעו בני משפחות דמדייק ושטוקס אחד כנגד השני, אולי משום שהם התחרו בניסיונותיהם להתפרנס מריפוי מחלות, קיבוץ נדבות וסחיטה.
האירועים שהובילו למשפטים
אחת מהמכשפות המואשמות, דמדייק, נחשבה בסביבה כמכשפה במשך חמישים שנים, וכמה ממקרי המוות בהן הואשמו המכשפות התרחשו שנים רבות לפני שהחוקר רוג'ר נוול החל לשים לב אליהן בשנת 1612. האירוע שככל הנראה הוביל לחקירתו של נוול, שהגיעה לפסגתה במשפטי מכשפות פנדל, התרחש ב-21 במרץ 1612.
בדרכה אל יער תרוודן, פגשה נכדתה של דמדייק, אליסון דוייס, את ג'ון לאו, רוכל מהליפקס וביקשה ממנו מספר סיכות. סיכות מתכת במאה ה-17 היו פריט בעבודת יד והיו יקרות למדי אבל הן היו נחוצות לכישופי ריפוי - בעיקר לטיפול ביבלות - הגדת עתידות וגם לקסמי אהבה, ואולי משום כך אליסון רצתה כל כך להשיג אותן ולאו הסתייג מלמכור לה אותן. לא ברור האם היא התכוונה לקנותן כפי שטענה ולאו סירב לפתוח את תיקו בשביל עסקה כה קטנה, או שלא היה לה כסף והיא התחננה עבורן כפי שבנו של לאו טען. מספר דקות לאחר מפגשם, אליסון ראתה את לאו מועד ונופל, אולי מאחר שחווה שבץ, הוא הצליח לחזור ולקום על רגליו ולהגיע לפונדק הקרוב. תחילה לא האשים לאו את אליסון, אבל היא האמינה שעשתה זאת; כאשר אברהם לאו לקח אותה לבקר את אביו מספר ימים לאחר האירוע, דווח שהיא הודתה באשמה וביקשה את סליחתו.
אליסון דוייס, אימה אליזבת ואחיה ג'יימס הוזמנו להופיע בפני נוול ב-30 במרץ 1612. אליסון הודתה שמכרה את נשמתה לשטן ואמרה לו להטיל מום בג'ון לאו מאחר שקרא לה גנבת. אחיה, ג'יימס, ציין שאחותו גם הודתה שכישפה ילד מקומי. אליזבת הייתה מאופקת יותר והודתה רק שלאימה, דמדייק, היה סימן על גופה, שאותו שרבים, כולל נוול, החשיבו כסימן שהשאיר השטן לאחר ששתה את דמה. כשתושאלה על אן ויטל (שטוקס), אם המשפחה השנייה שכביכול הייתה קשורה בכשפים בסביבת פנדל, אליסון כנראה ראתה הזדמנות לנקמה. ככל הנראה היה ריב בין שתי המשפחות שהתחיל ב-1601, כשבן משפחתה של שטוקס פרץ למגדל מלקין, ביתה של משפחת דוייס, וגנב טובין בשווי של פאונד 1, השווה לכ-117 פאונד בשנת 2018. אליסון האשימה את שטוקס ברצח של ארבעה אנשים בעזרת כשפים, והריגת אביה, ג'ון דוייס, שנפטר בשנת 1601. היא טענה שאביה כל כך פחד משטוקס הזקנה שהוא הסכים לתת לה 3.6 ק"ג קמח שיבולת שועל כל שנה תמורת הבטחתה שלא תפגע במשפחתו. הקמח הועבר לחזקתה אחת לשנה עד לשנת פטירתו של ג'ון, על ערש דווי, ג'ון טען ששטוקס גרמה למחלתו מכיוון שהוא ומשפחתו לא שילמו לה על הגנה.
פגישה במגדל מלקין
המאסר והמשפט העוקב של ארבעת הנשים היה יכול להיות סיום העניין אלמלא הפגישה שאורגנה על ידי אליזבת דוייס במגדל מלקין, ביתה של דמדייק, ביום שישי הטוב בעשרה באפריל 1612. כדי להאכיל את המשתתפים, ג'יימס דוייס גנב כבשה משכן.
חברים ותומכי המשפחה השתתפו בפגישה, וכששמע על כך רוג'ר נוול, הוא החליט לחקור את הדבר. ב-27 באפריל 1612 נערכה חקירה על ידי נוול ושופט נוסף, ניקולס בניסטר, כדי להבין מה פשר הפגישה במגדל מלקין ומה התרחש שם. תוצאות החקירה הן ששמונה אנשים נוספים הואשמו בכשפים ונאסרו בציפייה למשפט: אליזבת דוייס, ג'יימס דוייס, אליס נאטר, קתרין יואיט, ג'ון בולוק, אליס גריי וג'נט פרסטון. פרסטון התגוררה מעבר לגבול יורקשייר כך שהיא נשלחה לבית המשפט ביורק, השאר נשלחו לכלא גאול והצטרפו לארבע האסורות.
הדעה הרווחת היא שמגדל מלקין היה קרוב לכפר ניוצ'רץ' בפנדל או שאולי היה בכפר בלקו, בו כיום נמצאת חוות מגדל מלקין, ושהוא נהרס מיד לאחר המשפטים.
המשפטים
מכשפות פנדל עמדו למשפט כקבוצה שכללה גם את מכשפות סמלסברי: ג'יין סאות'וורת', ג'נט בירלי ואלן בירלי שנאשמו בין היתר ברצח ילדים, וקניבליזם, מרגרט פרסון הידועה גם כמכשפה מפדיהם שהתמודדה עם משפטה השלישי בגין כשפים: הפעם בגין הריגת סוס, ואת איזובל רובי מוונדל שהואשמה בגין שימוש בכשפים כדי לגרום לחולי.
כמה ממכשפות פנדל המואשמות כגון אליסון דוייס באמת ובתמים האמינו שהן אשמות אך אחרות מחו על חפותן עד הסוף. ג'נט פרסטון הייתה הראשונה להישפט בבית המשפט ביורק.
בית המשפט ביורק, 27 ביולי 1612
ג'נט פרסטון התגוררה בגיסבורן, יורקשייר כך שהיא נשלחה לבית המשפט ביורק עבור משפט. שופטיה היו סר ג'יימס אלטהם וסר אדאורד ברומלי. ג'נט הואשמה ברצח תומאס ליסטר, בעל קרקע מקומי מווסבי הול, בעזרת כשפים ועל כך, היא טענה שאינה אשמה. היא כבר הופיעה בעבר בפני ברומלי בשנת 1611 כשהואשמה ברציחת ילד בעזרת כשפים אך נמצאה לא אשמה. הראיה המרשיאה ביותר נגדה הייתה: כשנלקחה לראות את גופתו של ליסטר, גופתו " מיד דיממה דם טרי לפני כל האנשים שנכחו במקום" לאחר שנגעה בה. לפי הצהרתו של ג'יימס דוייס אל נוול ב-27 באפריל, השתתפה ג'נט במפגש במגדל מלקין כדי לבקש עזרה ברצח ליסטר. היא נמצאה אשמה ונידונה למוות באמצעות תלייה. היא הוצאה להורג ב-29 ביולי בשטח נבסמייר, כיום מקום מרוצי הסוסים של יורק.
בית המשפט בלנקסטר, 18–19 באוגוסט 1612
כל שאר המואשמים התגוררו בלנקשייר כך שהם נשלחו להישפט בבית המשפט בלנקסטר, שם השופטים, פעם נוספת, היו אלטהם וברומלי. התובע היה השופט המקומי רוג'ר נוול שהיה אחראי על איסוף ההצהרות וההודאות השונות מהמואשמים. ג'נט דוייס בת התשע הייתה עדת מפתח עבור התביעה, דבר שלא היה מתקבל ברוב המשפטים הפלילים של המאה ה-17, אבל, המלך ג'יימס טען בספרו "Daemonologie", שבמשפטים בעוון כשפים, צריך להפסיק להשתמש בחוקי הראיות הרגילים. בנוסף לזיהוי אלו שנחכו במפגש במגדל מלקין, ג'נט גם הביאה הוכחות כנגד אימה, אחיה ואחותה.
18 באוגוסט
אן ויטל (שטוקס) הואשמה ברצח רוברט נאטר. היא טענה שאינה אשמה אך ההודאה שלה בפני רוג'ר נוול – ככל הנראה תחת עינויים – נקראה בבית המשפט וג'יימס רובינסון, שהתגורר עם משפחת שטוקס 20 שנה קודם לכן, הציג ראיות נגדה. הוא טען שזכר שנאטר האשים את שטוקס בכך שהחמיצה את הבירה שלו, ושהאמונה הרווחת הייתה שהיא מכשפה. שטוקס הותשה, הודתה שהיא אשמה וביקשה מאלוהים סליחה, ומהשופטים שיהיו רחומים כלפי בתה, אן רדפרן.
אליזבת דוייס הואשמה ברציחת ג'יימס רובינסון, ג'ון רובינסון, ויחד עם אליס נאטר ודמדייק, רצח הנרי מיטון. אליזבת דוייס טענה בתוקף על חפותה. ברישומיו של פוטס נכתב ש"המכשפה הדוחה הזו" סבלה מעיוות בפנים וכתוצאה מכך עינה השמאלית הייתה נמוכה מהימנית. העדה העיקרית נגד דוייס הייתה בתה, ג'נט, שהייתה בקירוב בת תשע. כשהובאה ג'נט לפני בית המשפט וביקשה לעמוד ולתת ראיות נגד אימה, אליזבת התעמתה עם האשמות בתה שלאחר מכן הובילו להוצאתה להורג, היא החלה לצרוח ולקלל את בתה וגרמה לכך שהשופטים יוציאו אותה מבית המשפט לפני שהראיות יוכלו להישמע. ג'נט הועמדה על שולחן וטענה שהיא האמינה שאימה הייתה מכשפה מזה שלוש או ארבע שנים. היא גם אמרה שלאימה היה פמיליאר - ישות על טבעית שסייעה למכשפות בכשפיהן - שנקרא בול ושהופיע בצורת כלב חום. ג'נט טענה שהייתה עדה לשיחות בין בול ואימה, ובשיחות, התבקש בול לעזור במספר רציחות. גם ג'יימס דוייס הביא ראיות נגד אימו, ואמר שראה אותה מכינה דמות חימר של ג'ון רובינסון - אחד מקורבנותיה. אליזבת דוייס נמצאה אשמה.
ג'יימס דוייס טען שהוא לא אשם ברצח אן טוונלי וג'ון דקוורת' בעזרת כשפים. אבל כמו שטוקס, הוא התוודא קודם לכן מול נוול, וידוי זה הוקרא בבית המשפט. הווידוי והראיות שהציגה אחותו ג'נט, שאמרה שראתה את אחיה מבקש מכלב שחור שהוא זימן לעזור לו להרוג את טוונלי, הספיקו כדי להניע את חבר המושבעים לקבוע שהוא אכן אשם.
19 באוגוסט
משפטיהן של שלושת מכשפות סמלסברי התבצעו לפני שאן רדפרן הופיעה לראשונה בבית המשפט באחר הצהרים המאוחרים והואשמה ברצח רוברט נאטר. הראיות נגדה נחשבו כלא מספקות והיא זוכתה.
אן רדפרן לא הייתה כה בת מזל ביום העוקב, כשהיא התמודדה עם משפטה השני עבור רצח אביו של רוברט נאטר - כריסטופר, גם במשפט זה היא טענה שאיננה אשמה. הצהרתה של דמדייק, מול נוול, בה האשימה את אן בהכנת דמויות חימר של משפחת נאטר, הוקראה בבית המשפט. עדים נקראו להעיד שאן הייתה מכשפה "יותר מסוכנת מאימה." אך היא סרבה להודות באשמה עד הסוף ולא סיפקה שום ראיה כנגד אף אחד מהמואשמים האחרים. אן רדפרן נמצאה אשמה.
ג'יין בולקוק ובנה ג'ון בולקוק מניוצ'רץ' בפנדל, הואשמו ונמצאו אשמים ברצח ג'נט דיאן באמצעות כשפים. שניהם הכחישו שהשתתפו בפגישה במגדל מלקין, אבל ג'נט דוייס זיהתה את ג'יין כאחת מהמשתתפים ואת ג'ון כזה שצלה את הכבשה הגנובה שהייתה מרכזית בפגישה ביום שישי הטוב בביתה של דמדייק.
קתרין יואיט (הידועה בשם מולד-הילס) הועמדה לדין ונמצאה אשמה ברצח אן פולדס. היא הייתה אשתו של סוחר בדים מקולן, והשתתפה בפגישה במגדל מלקין יחד עם אליס גריי. לפי ראיות שניתנו על ידי ג'יימס דוייס, יואיט וגריי סיפרו לאחרים במפגש שהן הרגו ילדה מקולן - אן פולדס. ג'נט דוייס גם בחרה בקתרין מתוך שורת זיהוי ואישרה שהשתתפה בפגישה במגדל מלקין.
אליס גריי הואשמה יחד עם קתרין יואיט ברצח אן פולדס. פוטס לא סיפק תמליל למשפטה של אליס גריי ופשוט כתב שהיא אחת ממכשפות סמלסברי – אף על פי שלא הייתה, מאחר שזוהתה כאורחת במפגש במגדל מלקין – וכתב את שמה ברשימה של אלו שזוכו מאשמה.
אליסון דוייס, שמפגשה עם ג'ון לאו גרם לאירועים שהובילו למשפטים, הואשמה בגרימת נזק באמצעות כשפים. בשונה מהמואשמים האחרים, אליסון התעמתה בבית המשפט עם קורבנה לכאורה, ג'ון לאו. נראה שהיא באמת ובתמים האמינה באשמתה, כשלאו הוכנס לבית המשפט אליסון נפלה על ברכיה בוכה והודתה באשמה. היא נמצאה אשמה.
ראו גם
משפטי המכשפות של איי התעלה
Aircrack-ng
Aircrack-ng היא תוכנת רשת המורכבת מרחרחן, תוכנת פריצה ל-WEP ו-WPA/WPA2-PSK ברשת אלחוטית של תקן 802.11.
התוכנה עובדת עם כל בקר ממשק רשת אלחוטית שמנהל ההתקן שלו תומך במצב ניטור בסיסי, ויכול לרחרח חבילות בתעבורה בתקני המשנה של 802.11, 802.11b,  802.11g, ו-802.11a.
התוכנה רצה על לינוקס ובגרסה זו נארזה ל-OpenWrt, בנוסף רצה התוכנה גם על חלונות. התוכנה עברה פורטינג לפלטפורמות Zaurus ו-Maemo. גרסה בסיסית נכתבה לאייפון.
Aircrack-ng מהווה פיצול מהפיתוח המקורי של מיזם Aircrack.
ירון הרמן
ירון הרמן (נולד ב-21 ביולי 1981) הוא פסנתרן ג'אז ישראלי המתגורר בפריז.