cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית יוסף
שיטת הפסיקה של ה"בית יוסף"
וכאשר אין הכרעה על פי דעותיהם, הוא הוסיף עוד חמישה רבנים, מגדולי הראשונים, שיכריעו את ההלכה: הרמב"ן, הרשב"א, הר"ן, המרדכי והסמ"ג.
השגות על שיטה זו
על שיטתו של ה"בית יוסף" קמו כמה חולקים. אצל יהדות אשכנז בעיקר קבלו על כך שפסיקה כזו יוצרת הכרעה בדרך כלל כשיטת הרי"ף והרמב"ם שהולכים על פי רוב באותה שיטה, בעוד הרא"ש בדרך כלל בעמדת מיעוט ונדחה מהלכה, למרות שבקהילות אשכנז נוהגים בדרך כלל כשיטתו, המבוססת בעיקרה על בעלי התוספות וחכמים נוספים.
מחשובי הפוסקים של יהדות אשכנז שהתנגדו לדרך פסיקה זו היה ר' משה איסרליש (הרמ"א) בספרו דרכי משה על הטור. הרמ"א כתב את ספרו בתור ספר עצמאי, אך מאחר שהוא מצטט באופן נרחב דברים שכבר הביא ה"בית יוסף" ואף מרבה לצטט באריכות את דברי הבית יוסף, המדפיסים קיצצו בספרו, והביאו רק את הדברים שבהם חולק על הבית יוסף או מוסיף עליו. דפוס זה השתרש, ומודפס בגוף ספרי ה"טור", ואילו ספר המקור מודפס בנפרד בדרך כלל, וידוע כ"דרכי משה הארוך". מלבד הרמ"א, חלקו על השולחן ערוך מהריק"ש (ר' יעקב קאשטרו), אשר כתב ספר הגהות לשולחן ערוך, בו הוא מעיר על דברי הר"י קארו על פי התיקונים שהביא הר"י קארו עצמו בספר "בדק הבית" ל"בית יוסף". הגדיל והרחיק מכולם תלמידו של רבי יוסף קארו, מהריט"ץ (ר' יום טוב צהלון), בהביעו את הדעה שהשולחן ערוך "עשאו הרב יוסף קארו זלה"ה לקטנים ועמי הארץ".
השפעת ה"בית יוסף"
בדור הראשון רבה ההתנגדות אליו, וחכמים שונים לא למדוהו בטענה שהוא ממעט בעמל התורה, ומשמיט מקורות שראויים להחשב בהלכה. לדוגמה, ריב"ל (ר' יוסף אבן לב 1505-1580, מגדולי המורים והפוסקים במרכזי התורה בסלוניקי וקושטא) נעל בפני הספר את דלתי ישיבתו. .
אך עם השנים הפך הבית יוסף לכלי ראשון במעלה בקביעת ההלכה, וכשהוא מביא תשובה או משמיטה יש לדבר זה משקל בהלכה.
השולחן ערוך
רבי יוסף קארו כתב ספר של סיכומי הדינים העולים מ"בית יוסף", וזאת על מנת לאפשר לראות את מסקנת ההלכה, ולאפשר חזרה מהירה על הדברים בספר "שולחן ערוך". בסופו של דבר הפך ה"שולחן ערוך" לספרו החשוב יותר והשימושי יותר של רבי יוסף קארו.
ספר "שולחן ערוך" נחלק, כמו ספר "הטור", לארבעה חלקים כדלהלן: אורח חיים, יורה דעה, חושן משפט ואבן העזר. וכן הסימנים שבו מחולקים באופן זהה (למעט שינויים ספורים).
קווינטוס קאיקיליוס מטלוס (קונסול בשנת 206 לפנה"ס)
קווינטוס קָאיקִיליוּס מֶטֶלוּס (בלטינית: Quintus Caecilius Metellus) היה מגיסטראט רומאי אשר שימש כקונסול בשנת 206 לפנה"ס.
ביוגרפיה
בהמשך התגלה מטלוס כאחד התומכים הגדולים ביותר של פובליוס קורנליוס סקיפיו, והוא סייע לו להיחלץ מפרשייה של עושק אזרחים בלוקרי. בשנת 201 לפנה"ס הוא היה חלק מהדקמווירי (ועדה) שהוקמה במטרה לחלק קרקעות לוותיקי צבאו של סקיפיו. בשנת 186 לפנה"ס הוא נשלח כחלק ממשלחת דיפלומטית רומאית לנסות ליישב סכסוכים בפלופונסוס. הוא נזכר לאחרונה בשנת 179 לפנה"ס.
פריווילגיה חברתית
ניתוח חשוב של פריווילגיה ושל קבוצות חברתיות מסוימות פורסם, וכלל מגוון של נקודות מבט. כמה פרשנים טענו כי המונח מוגבל, ואינו מבחין בין "ויתור על צדק" (spared injustice, שבו למשל אדם לבן אינו עושה מאומה למחות על אי צדק לשחור, אולם אינו מרוויח מכך ישירות) ובין "הטבה בלתי-צודקת" (unjust enrichment, ובה למשל, מצב שבו מחפשת המשטרה אחר פושעים ממוצא מזרחי, מיטיב עם מפר חוק לבן); כמו כן הועלו טענות על כך שלמונח נטייה למזג בין קבוצות שבמהותן נבדלות זו מזו.
היסטוריה
רעיון הפריווילגיה עלה לראשונה ב-1903 כשהסוציולוג וההיסטוריון האמריקני ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז פרסם מאמר בשם "נשמות העם השחור" (The Souls of Black Folk), שבו כתב שעל אף שאפרו-אמריקנים היו מודעים מאוד לאמריקנים לבנים וערים לאפליה גזעית, אמריקנים לבנים לא חשבו יתר על המידה על אפרו-אמריקנים, וכן גם לא על השפעתה של אפליה גזעית. ב-1935 כתב דו בויז על מה שֶכִּינה "המתנות בלהיות לבן", שכוללות לדבריו אדיבות וכבוד, גישה ללא מכשולים לאירועים ציבוריים, יחס מקל בבתי המשפט, וגישה לבתי הספר הטובים ביותר.
ב-1988, האקדמאית האמריקנית פרופסור פגי מקינטוש פרסמה את המאמר "פריווילגיה לבנה ופריווילגיה גברית", ובו היא מתעדת 46 פריווילגיות כפי שחוותה כאישה לבנה בארצות הברית. למשל: "אני יכולה להיות בטוחה שאם אזדקק לסיוע רפואי או חוקי, הגזע שלי לא יהווה לי מכשול", וכן "אין לי הצורך לחנך את ילדיי להיות מודעים לגזענות מערכתית כדי לשמור בכל יום ויומו על שלמותם הגופנית". מקינטוש תיארה פריווילגיה לבנה כ"חבילה בלתי נראית של זכויות שלא הורווחו", שלאנשים לבנים אין עניין להכיר בה; היא גורמת להם לחוש ביטחון, נוחיות, וכן להיות בלתי מודעים לסוגיות גזעיות; במקביל לא-לבנים הופכים חסרי ביטחון, אינם חשים בנוח ומרגישים מנוכרים. לזכות מאמרה של מקינטוש נזקף כי יצר עניין אקדמי בפריווילגיות, שנחקרו בהרחבה בשנים שלאחר מכן. עם זאת, המאמר שאינו חף מליקויים, זכה לביקורות רבות.
סקירה כללית
פריווילגיה, באופן שבו היא מובנת ומתוארת על ידי חוקרים, היא מכלול של משתנים מרובים עם חשיבות משתנה כמו גזע, גיל, מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית, אזרחות, דת, מוגבלות, בריאות, רמת השכלה ואחרים. על פי סוציולוגים, גזע, מגדר ומעמד חברתי הם המכריעים ביותר על רמת הפריווילגיה של אדם. תאוריית הפריווילגיה טוענת כי כל אדם משובץ בערב רב של קטגוריות ושל הקשרים, והוא יהיה פריווילג באורחים מסוימים, ומקופח באחרים; תכונות פריווילגיות מפחיתות את ערכן של תכונות שגוררות קיפוח. לדוגמה, פרופסור לסבית לבנה נהנית מפריווילגיות הקשורות בגזע וברמת השכלה, אך מקופחת עקב מגדרה ונטייתה המינית. חלק מהתכונות הפריווילגיות הן לרוב נראות, כמו גזע ומגדר, ואחרות כמו אזרחות וסדר לידה – הן בלתי נראות. חלקן, כמו מעמד חברתי, הן תכונות יציבות יחסית, וחלקן, כמו גיל, עושר, דת ואטרקטיביות, משתנות או עשויות להשתנות עם הזמן. חלקן, לפחות בצורה חלקית, הן פרי בחירתו של האדם, כמו רמת השכלה, בעוד שאחרות, כמו גזע או רקע מעמדי הן לחלוטין אינן נתונות לבחירה.
מודעות לפריווילגיה
מספר אקדמאים הדגישו את התבנית לפיה אלה הנשכרים מסוג כלשהו של פריווילגיה ממאנים להכיר בה. הסוציולוג האמריקני מייקל קימל מתאר את המצב שבו יש לאדם פריווילגיה "כמו לרוץ עם הרוח בגבך", היעדר מודעות להזנה, לתמיכה ולדחיפה. מטיעון זה ניתן לגזור כי הכחשה כזו מכוננת אי צדק נוסף נגד אלו שאינם נשכרים מאותה הפריווילגיה. כותב אחד התייחס להכחשה כזו כסוג של "מיקרו-אגרסיה" או ביטול-קמעא (microinvalidation) אשר שוללים את חוויותיהם של אנשים שאינם פריווילגיים ומקטינים את הקשיים שאיתם הם מתמודדים.
מקינטוש כתבה כי רוב האנשים אינם מעוניינים בהכרה בפריווילגיות שלהם, ובמקום זאת מחפשים דרכים להצדיק או לגמד את ההשפעות של הפריווילגיה, בטענה שזו נרכשה ביושר. הם מצדיקים זאת בהכרה במעשיהם של אינדיבידואלים בעלי דומיננטיות שלא עמלו עבורה, אך מכחישים שהפריווילגיה ממוסדת, כמו גם מוטמעת בקרב כל חלקי החברה. יתרה מזו, מקינטוש כתבה כי גם אלה המאמינים שפריווילגיה היא מערכתית עשויים להכחיש את רווחתם האישית הנובעת מכך, ועלולים להתנגד למאמצים לבטלה. על פי חוקרים, אנשים פריווילגיים מתנגדים להכרה בפריווילגיה, משום שזו תדרוש מהם להכיר בכך שהצלחה כלשהי שהשיגו, לא נרכשה אך ורק בזעת אפם, אלא גם בזכות המערכת שסייעה להם. תפיסה זו מטילה ספק ברעיון לפיו החברה היא מריטוקרטיה, כלומר מובלת על ידי אנשים שנבחרו לתפקידם בזכות כישוריהם. הטלת ספק זו מעוררת אי נוחות קשה בעיקר בקרב אמריקנים, שכן האמונה במריטוקרטיה היא ערך תרבותי חשוב, וחוקרים תכופות מאפיינים אותה כמיתוס.
קימל כתב כי כאשר אנשים פריווילגיים אינם מרגישים באופן אישי חזקים, הטענות לפיהן הרוויחו מיתרונות שלא רכשו אינן משכנעות.
ב-2014, סטודנט יהודי לשנה א' באוניברסיטת פרינסטון, טל פורטגנג, כתב את המאמר "בדיקת הפריווילגיה שלי" (Checking My Privilege), שבו הוא מגנה את שותפיו ללימודים שאמרו לו "לבדוק את הפריווילגיות שלו" כדי שיזקוף את הצלחתו בחיים "לאיזה קדוש בלתי נראה שתומך בגבריות הלבנה", וכן מגנה אותם "על כך שהציגו את סעיף ההגנה השווה, ולמעשה את עצם הרעיון של מריטוקרטיה, כמיתוס". מקינטוש מסרה לאחר מכן לעיתון הניו יורקר כי פורטגנג התנגד לראות עצמו כחלק מהמערכת. היא טענה כי לכל אחד יש שילוב של יתרונות שלא נרכשו כמו גם חסרונות, ועל כל אחד לנסות לראות את עצמו בהקשר של תבניות חברתיות של אפליה ושל דיכוי.
ביקורת
תפיסת הפריווילגיה ספגה ביקורת על כך שהיא מתעלמת מהבדלים יחסיים הקיימים בין קבוצות. למשל, חוקרים טוענים כי בחברה האמריקאית ישנם הבדלי מעמד בין הודים אסיאתיים, סינים, יפנים, קוריאנים וקמבודים, וכן בקרב אפרו-אמריקאים, מהגרים שחורים מהקריביים ומהגרים שחורים מאפריקה.
אנשי רוח שמסכימים שפריווילגיות קיימות ושהן מערכתיות, ביקרו את המונח עצמו, באומרם כי המילה פריווילגיה רומזת על מותרות יותר מאשר על זכויות; הם טענו כי תועלות מסוימות של פריווילגיות כמו גישה בריאה לחינוך ולשיכון, מוטב שיובנו כזכויות, ולא כמותרות.
ג'יימס סטארק
ג'יימס סטארק (באנגלית: James Stark; 19 בנובמבר 1794 – 24 במרץ 1859) היה צייר נוף אנגלי. היה צייר מוביל בבית הספר לציירים בנוריץ', היו לו פטרונים עשירים והוא זכה לשבחים עקביים בעיתונות מחוז נורפוק על הקריירה המצליחה שלו בלונדון.
ראשית חייו
ג'יימס סטארק נולד בנוריץ' ב-19 בנובמבר 1794, בנם של מייקל סטארק (1748–1831) וג'יין איבורי. הוא הוטבל ב־30 בנובמבר 1794 בכנסיית סנט מייקל קוסלני בנוריץ'. ג'יימס היה הבן הצעיר מבין שמונה אחים. אביו מייקל סטארק היה צייר יליד סקוטל בעל רקע ספרותי ומדעי ניכר, שניהל עסק של צביעת בדים משלו בנוריץ'. הוא פיתח מספר חידושים בתעשיית הצביעה.
ג'יימס סטארק הראה כישרון לאמנות מגיל צעיר. הוא התחנך בבית הספר נוריץ', שם התיידד עם ג'ון ברני כרום, בנו של האמן (והמורה שלו) ג'ון כרום. שניים מציורי העיפרון של סטארק הוצגו בנוריץ' בשנת 1809, והוא הציג לראשונה בלונדון בשנת 1811, בגיל שבע עשרה, כאשר ציורו "נוף על נהר בנוריץ'" הוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בגלל מצבו הבריאותי הלקוי, שהטריד אותו לאורך חייו, שאיפותיו הראשוניות להיות חקלאי מעולם לא מומשו. בשנת 1811 הוא למד במשך שלוש שנים אצל ג'ון קרום. שני מכתבים מקרום לתלמידו המתבגר שרדו: האחד, מ-3 ביולי 1814 שנשלח לביתו של סטארקס בלונדון, מכיל תזכורת להגיש עבודה לתערוכה הקרובה של אגודת האמנים נוריץ'. המכתב השני נחשב על ידי היסטוריונים לאמנות כחשוב, מכיוון שהוא מגלה כיצד קרום הצליח להעביר את הידע שלו לתלמידיו. בין שאר ההצעות, המכתב עודד את סטארק לשקול להשתמש ב"רוחב" רב יותר. קרום היה בעל השפעה חזקה על סטארק, שהיה התלמיד החביב עליו ביותר, ועיסוקו של קרום בתיאור עצים וסצינות חורש הביא את סטארק להפיק סצינות רבות כאלה בעצמו.
הוא נבחר כחבר באגודת האמנים נוריץ' בשנת 1812. הוא הציג במוסד הבריטי בין השנים 1814 ו-1818, וזכה בפרס של 50 לירות שטרלינג בשנת 1818.
קריירה אמנותית
בשנת 1814, לאחר סיום התמחותו בנוריץ', עבר סטארק ללונדון. שם התיידד והושפע מהאמן ויליאם קולינס. בשנת 1817 הוא הפך לסטודנט באקדמיה המלכותית. במשך תקופה קצרה הוא חלק מקומות מגורים עם צייר הדיוקנאות ג'וזף קלובר. בתקופה זו החל למכור ציורים לפטרונים עשירים: גם המרקיז מסטפורד וגם הרוזנת דה גריי קנו ממנו יצירות.
לאחר שנתיים של לימודים בלונדון, בגלל תנאי בריאות לקויים הוא נאלץ לחזור לנוריץ', שם שהה כמעט עשרים שנה, עד למעברו האחרון מהעיר בשנת 1830. בנוריץ' הקדיש את עצמו לציור הנופים ברחבי העיר ולביצוע סדרת ציורים של נהרות נורפוק, שנחרטו בסופו של דבר ופורסמו בשנת 1834. הוא נחשב במהלך חייו לאחד ממנהיגי בית הספר לציור בנוריץ'. נבחר לסגן נשיא אגודת האמנים נורוויץ בשנת 1828 ונשיא בשנה שלאחר מכן, בתקופה בה החברה נאבקה להמשך קיומה.
בשנת 1840 עבר סטארק לווינדזור, שם התגורר עשר שנים. בתקופה זו בחייו צייר תמונות רבות של הנוף לאורך התמזה ובפארק הגדול של וינדזור, והפיק תמונות של עצים שחשפו את הבנתו הבוטנית.
חיי משפחה ושנים אחרונות
ב־7 ביולי 1821 נישא לאליזבת יונגון דינמור מקינגס לין. בשנת 1830 עבר ללונדון והתגורר בצ'לסי. אליזבת סטארק נפטרה בשנת 1834, שלוש שנים לאחר לידת בנם, ארתור ג'יימס סטארק. הוא חזר ללונדון בשנת 1849 כדי לקדם את השכלתו האמנותית של בנו והתגורר בקמדן טאון.
ג'יימס סטארק נפטר במרץ 1859. גופתו נקברה בחלקת הקבורה המשפחתית בבית העלמין רוזרי, נוריץ'.
התפתחות כאמן
סטארק עבד בעיקר בצבעי שמן, אף שצייר גם צבעי מים, והפיק רישומים בעפרון וגיר. בתחילה הוא עקב אחר מורו ג'ון קרום בהפקת עבודות עם אפורים רכים, בסגנון דומה לזה של "הטחנות החדשות" (1815 בערך). הצלחתו החשובה הראשונה התרחשה באותה השנה, כאשר הציג את "רחצת בוקר". הציור שלו "מבט לעבר גשר ווסטמינסטר" (1818), הנמצא כעת במרכז ייל לאמנות בריטית בניו הייבן שבקונטיקט, מספק אינדיקציה לטכניקה הראשונית של סטארק, אותה תיאר אנדרו המינגוויי כ"סגנון רחב למדי בהשוואה לזה של עמיתיו".
ציוריו המוקדמים של סטארק תארו נופים מסוגננים, המתארים בדרך כלל חורש. בשנת 1825 דיווח המגזין "לונדון" כי נושאיו של סטארק אינם חסרי התפתחות, והוא נטה לצייר בסגנון הציירים ההולנדים מהמאה השבע עשרה כמו מיינדרט הובמה. באמצע 1830, סטארק התרחק מהשפעת ההולנדים.
לא כל מבקריו היו מרוצים: "כרוניקל נורפוק" כתב בשנת 1829 על התרחקותו של סטארק מתאר סצנות אחידות ועבר לשימוש רב יותר בצבעים בהירים ואפקטים מבריקים יותר. על פי המינגוויי, עבודתו בתקופה זו בקריירה האמנותית הצליחה יותר. הרישומים הרבים שהפיק של האזור הכפרי בנורפוק העניקו ליצירותיו רעננות שחסרה בעבר, ומשכה יותר את המבקרים. הציור "קרומר", שהוצג במוסד הבריטי בשנת 1837, הוא דוגמה טובה ליצירה מסוג זה, שמראה את השפעתם של חברו ויליאם קולינס ואמן מנוריץ' ג'ון ת'ירטל.
כמו ציירים רבים מבית הספר נוריץ', סטארק ייצר תחריטים משלו, אך אלה לא הוצגו. מכיוון שבדרך כלל חסר להם תיאור, בהווה קשה לזהות אותם. המאמר על סטארק בשנת 1911 באנציקלופדיה בריטניקה ציין כי "עבודותיו מקסימות דווקא בשל האמת העדינה שלהם".
תערוכות ופרסומים
ג'יימס סטארק הציג ציורים באגודת האמנים נוריץ', שנחנכה בשנת 1803 וקיימה תערוכות שנתיות כמעט ברציפות עד שנת 1833. שם סטארק הציג 105 יצירות, מתוכן שבעים ושלוש היו נופים וארבע היו נופים ימיים.
במהלך הקריירה שלו היו לו פטרונים עשירים רבים והוא נחשב בלונדון כאמן פרובינציאלי מצליח. העיתונות של נורפוק העניקה לו שבחים באופן עקבי. בשנת 1817, כשהוא רק בן עשרים ושלושה, הוא וחברו ג'ון ברני קרום זכו לשבחים במרקורי של נוריץ' "על צעדיהם הגדולים והמהירים". בנוסף לתערוכות שהוצגו בלונדון ובנוריץ', הציג סטארק את ציוריו בתערוכות רחוקות כמו גלאזגו, אדינבורו ודבלין.
House of Mystic Lights
House of Mystic Lights (בעברית: בית מאורות מיסטיים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת ההולנדית סי. סי. קאץ'. השיר יצא לאור במרץ 1988, על ידי חברות התקליטים הנסה רקורדס ואריולה רקורדס, כסינגל הראשון והיחיד מתוך אלבום הלהיטים, Diamonds: Her Greatest Hits.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השביעי במצעד השירים שבספרד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי דיטר בוהלן, איתו שיתפה פעולה סי. סי. קאץ' במהלך רוב הוצאת אלבומי האולפן והסינגלים שלה. לאחר שהלהיט "Soul Survivor", יצא כסינגל האחרון מתוך אלבומה השני Like a Hurricane, הוחלט להוציא את השיר הזה כסינגל שלא מתוך האלבום, אלא כסינגל מתוך אלבום הלהיטים שהוציאה בהמשך.
העבודה המשותפת בין קאץ' לבוהלן בפעם הזו, הייתה אחת מהפעמים האחרונות בהן עבדו יחד, עד להיפרדותם בשנת 1989.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של סי. סי. קאץ' ב-20 בדצמבר 2010, כמה עשורים לאחר צאתו המקורית. הרזולוציה של הקליפ הייתה באיכות של הפרדה גבוהה, במסגרת העלאת רוב הקליפים של סי. סי. קאץ' באיכות זו. בקליפ, ניתן לראותה כשהיא מבלה בפארק שעשועים.
הופעה של השיר שהועלה ליוטיוב ביולי 2015, הצליחה לצבור ארבע מיליון צפיות, בעוד הופעה נוספת שעלתה ליוטיוב צברה שני מיליון צפיות.
הכוחות המזוינים של סודאן
הכוחות המזוינים של סודאן (בערבית: القوات المسلحة السودانية) הם הכוחות הצבאיים של סודאן (הצפונית). במהלך 39 החודשים של המעבר מדיקטטורה לדמוקרטיה שהחל בספטמבר 2019, טיוטת ההצהרה החוקתית של אוגוסט 2019 מגדירה את המפקד העליון של הכוחות המזוינים של סודאן להיות מועצת הריבונות האזרחית-צבאית המעורבת. בשנת 2011, IISS העריך את מספר הכוחות הסדירים ב-109,300 איש, בעוד שבשנים 2016–2017 היו לכוחות התמיכה המהירה רק 40,000 חברים המשתתפים במלחמת האזרחים בתימן (מתוכם 10,000 חזרו לסודן עד אוקטובר 2019).
סוזן ווייס
סוזן ווייס (נולדה ב-9 בפברואר 1954) היא עורכת דין ופעילה חברתית-פמיניסטית. ווייס היא המייסדת והמנהלת של מרכז צדק לנשים, עמותה ישראלית שמטרתה למנוע פגיעה של זכויות נשים בישראל בידי מוסדות הדת במדינה. בנוסף ווייס ייסדה ועומדת בראשו של כתב העת "הדין והדיין", המפרסם בקביעות פסקי דין רבניים בנושאי משפחה.
ביוגרפיה
סוזן (מצגר) ווייס נולדה בפורט דיקס, ניו ג'רזי. בשנת 1980 עלתה לישראל עם בעלה, יעקב ווייס, שלימים מונה לסמנכ"ל ולראש הלשכה המשפטית בתעשייה האווירית לישראל. בילדותה למדה ווייס בבתי ספר אורתודוקסיים ואת השנה האחרונה של בית הספר התיכון העבירה במכללת גולד לנשים בירושלים, עוד לפני עלייתה לארץ. ווייס בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית ממכון שטרן לנשים בישיבה יוניברסיטי. היא בעלת תואר שני (MA) ושלישי (PhD) בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מאוניברסיטת תל אביב, והוסמכה לעריכת דין בתום לימודי משפטים בבית הספר למשפטים של ברוקלין.
עבודת התזה של ווייס עסקה בטוענות רבניות בבתי הדין הרבניים במדינת ישראל. עבודת הדוקטורט שלה, שנקראת "לא מס שפתיים: עוולת סרבנות הגט", מציעה תיאור מקיף של האופן בו שופטים בבתי משפט לענייני משפחה, דיינים בבתי דין רבניים, פעילות פמיניסטיות, אקדמאים ונשים בעלות דין מתמודדים עם התופעה של סרבנות גט בחסות המדינה.
בשנת 2004 עזבה ווייס את תפקידה כמנהלת "יד לאישה" והקימה את עמותת "מרכז צדק לנשים" (CWJ), עמותה לזכויות אדם שבראשה היא עומדת עד היום. העמותה מורכבת מעורכות דין חברתיות שפועלות בכל החזיתות בהן נפגעים נשים וילדים בישראל על ידי חוקי הדת – בחסות המדינה. מטרתו הכפולה של המרכז היא לחשוף את העוולות הנגרמות לנשים בהתנגשות שבין ערכי הדת והערכים הדמוקרטיים של המדינה, כמו גם להציע פתרונות מערכתיים לאותן עוולות. אחת מההצלחות הגדולות ביותר של מרכז צדק לנשים הייתה השגת תקדימים מבתי משפט לענייני משפחה בכל רחבי ישראל – שמכירים בכך שסירוב לתת גט בבתי הדין מהווה עילה לתביעת נזיקין תחת חוקי הנזיקין במדינת ישראל.
במקביל, בין השנים 1998–2006, שימשה ווייס עמיתת מחקר בכירה במכון שלום הרטמן, ובשנת 2015 שימשה עמיתת מחקר במכון הדסה ברנדייס.
תיקים מרכזיים
א. ייצוג עשרות נשים שדרשו להכיר בסירוב בעליהן לתת להן גט כעילה לפיצויי נזיקין בבתי משפט לענייני משפחה. בתי משפט בכל רחבי המדינה הסכימו לקבל את הטענה, וקבעו כי סרבנות גט היא עילה נזיקית שמזכה נשים בפיצוי כספי משמעותי – כולל מאנשים שמסייעים ונותנים יד לסרבנות הגט.
ב. עתירה לבג"ץ נגד שימוש בכספי ציבור לצורך שכנוע בעלים סרבנים לחתום על גט (בג"ץ 104/06, בג"ץ 3625/06) . העתירה, שהוגשה ביחד עם פרופ' אביעד הכהן, נועדה להסדיר את פעילותה של "קרן העגונות" - המשלמת כספים לסרבני גט ובכך מעודדת אותם בעקיפין. בעקבות העתירה הוסדרה פעילות הקרן ונקבעו קריטריונים לפעולתה . בנוסף הוסדרו גם הנהלים שלפיהם מוותר המוסד לביטוח לאומי על חובות של גברים שאינם משלמים מזונות.
ג. עתירה לבג"ץ בשם אישה רווקה שנמנעה ממנה הגישה למקוואות (בג"ץ 9740/11). בעקבות הפנייה לבג"ץ השתכנעו בתי הדין הרבניים לאמץ מדיניות שתאפשר לנשים רווקות, גרושות, כאלה שעומדות להינשא שלא לפי היהדות וכאלה שמעוניינות לטבול שלא לצורך קיום יחסים – להשתמש במקוואות. אותה עתירה פתחה פתח לעתירות מצד ארגונים נוספים בנוגע לאופן השימוש במקוואות.
ד. ייצוג "תפילת נשים בכותל – הקבוצה המקורית של נשות הכותל", בשל תקנות שהעביר הממונה על הכותל המערבי, אשר מנעו מהן גישה לספרי תורה שסופקו על ידי המדינה בכותל (בג"ץ 8124/15). פיצוי נוסף נדרש בטענה של חיפוש גופני משפיל ומפלה שנערך על אותן נשים – בניסיון לאתר טליתות, תפילין וספרי תורה (ת"א 62763-11-15, ת"א 40925-04-17).
ה. תביעה בבית הדין לעבודה בעקבות החלטת בתי הדין הרבניים להוציא מכרז לתפקיד יועץ משפטי לבתי הדין – שלא איפשר לנשים להתמודד על התפקיד. בעקבות התביעה ביטל בית המשפט לענייני עבודה את המכרז הפסול (ע"ב 08–3252).
ו. ייצוגה של רות קוליאן, פעילה חברתית חרדית שביקשה לפרסם בעיתונות החרדית מפלגה שהקימה לפני הבחירות לכנסת ה-20 – אך סורבה. התביעה עודנה מתנהלת (ת"א 1933-03-15).
ז. עתירה שנועדה לגרום לכך שבוועדה למינוי דיינים יובטח מקומן של ארבע נשים – לצד הבטחת מקומותיהם של ארבעה גברים (בג"ץ 933/12). אותה עצומה הכינה את הקרקע לחקיקה זהה שקודמה על ידי ח"כ עליזה לביא.
ח. ייצוג נשים שבית הדין הרבני קבע שהן "נואפות" (בג"ץ 5676/12).
ט. ייצוג ילדים שנולדו כתוצאה מיחסים אסורים על פי ההלכה (ממזרים), בטענה שלבתי דין רבניים אין סמכות להורות על מסירת רישומיהם הרפואיים של אותם ילדים. עוד נטען כי אין לתייג את אותם ילדים וליצור רישומים של מעמדם האישי (בג"ץ 14–3691). בית המשפט העליון אסר על גישה של בתי הדין הרבניים לרישומים רפואיים, ובמקרה אחר נמחק שמו של אחד הילדים מ"הרשימה השחורה" של הממזרים.
י. ייצוג שתי נשים שגיורן בוטל, יחד עם פרופ' אביעד הכהן, כך שהן וילדיהן לא נחשבו עוד ליהודים. בג"ץ החזיר את הדיון לבית הדין הרבני שהפך את פסיקתו והכריע כי הנשים וילדיהם עדיין יהודים (בג"ץ 07–3213).
י"א. ייצוג אזרחים ישראלים שהוכרזו כלא יהודים בבית הדין הרבני, במסגרת הליך גירושין (בג"ץ 6483/17). בעתירה, שהוגשה יחד עם עמותת עתים, נטען שלבתי הדין הרבניים אין סמכות לחקור את היהדות של צדדים שלישיים שלא ביקשו להינשא או להתגרש.
השקפות ודעות
ווייס טוענת כי מדינת ישראל לא יכולה להתפשר על עקרונותיה הדמוקרטיים או על זכויות הנשים בה, כדי להקים מדינת שמתנהלת על ערכי היהדות. היא סבורה שהמדינה זנחה את זכויות היסוד של אזרחיותיה לטובת ערכי "רב תרבותיות" ומתוך כבוד ל"רגישויות דתיות". לדבריה, המדינה לא צריכה לקיים משפטים נגד נשים "נואפות", לנהל רישום של ילדים תמימים שאמהותיהן הפרו את כללי האישות המקראיים (ממזרים) – או לחקור מתגיירים על אמונתם הדתית ומנהגיהם. ווייס דוגלת ברעיון שבתי המשפט הרבניים במדינת ישראל יהיו פרטיים – ולא יהיו כפופים לרשויות המדינה. היא תומכת בחקיקת חוקים שיאפשרו לנשים להשתמש במשפט האזרחי כדי לקבל גט.
מאמרים ופרסומים שונים
ווייס כתבה בהיקף נרחב על ההיבט הנזיקי של סרבנות גט; על חסרונותיהם של מרבית הסכמי קדם הנישואין, שהוצגו כפתרון לבעיית העגונות; על אזרחי ישראל המצויים ב"רשימה השחורה" של בתי הדין הרבניים ואינם יכולים להינשא בשל מגבלות דת; על חקירותיהם של מתגיירים על ידי המדינה בנוגע לקיום המצוות שלהם; על מיתוג ילדים כממזרים על ידי המדינה והדרכים שבהן המדינה מנציחה את מצבם במקום לפתור אותו; על ה"שיטות הגסות" של גירושין במדינת ישראל – ועל הפרות זכויות אדם הנובעות מהן. ווייס כתבה גם על החשיבות הסימבולית של כיסוי הראש הנשי – כמו גם על מה שקורה כשהשקפות המודרניות של בתי הדין הרבניים מתנגשות עם ערכיהם הדתיים הפונדמנטליסטים.
משמר המולדת (בריטניה)
משמר המולדת (באנגלית: Home Guard) היה חיל שפעל במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, בין השנים 1940 עד 1944. שירתו בו 1.5 מיליון מתנדבים, שלא היו כשירים לשירות צבאי רגיל, בדרך כלל משום גילם. החיל יועד בתחילה לשמש ככוח הגנה משני מפני סכנת הפלישה לבריטניה של כוחות גרמניה הנאצית, והופעל במהלך שנות פעולתו לשמירה על אזורי החוף של בריטניה ועל אתרים חשובים נוספים, ובכללם שדות תעופה, בתי חרושת ומחסני תחמושת.
תולדות משמר המולדת
לאחר כניסת בריטניה למלחמת העולם השנייה ב-3 בספטמבר 1939 החלו דיונים וויכוחים בקרב דרגי השלטון בבריטניה לגבי מידת הסכנה של פלישה גרמנית לבריטניה. בשבוע הראשון למלחמה אף הגיעו לממשלה דו"חות רבים של דיפלומטים ואנשי מודיעין שטענו כי פלישה לבריטניה מן הים היא קרובה. רבים מבכירי הממשלה והצבא סברו שחששות אלו הם מוגזמים, אך אחרים התייחסו אליהם ברצינות. וינסטון צ'רצ'יל, שזה אך מונה ללורד הראשון של האדמירליות, קרא להקים כוח הגנה לאיים הבריטיים, שיורכב מתושבים שאינם כשירים לשירות צבאי רגיל אך מעוניין לשרת את ארצם. במכתב ללורד שומר החותם באוקטובר 1939 הוא הציע להקים כוח של 500 אלף איש מעל גיל 40. החשש מפלישה גרמנית לבריטניה התפוגג במהרה כאשר התברר שהצבא הגרמני לא היה מסוגל אז לכך, ובשל כך גוועה התלהבותם של השלטונות מן הרעיון להקים כוח להגנת האיים הבריטיים.
הפלישה הגרמנית לנורווגיה והמערכה על צרפת באפריל ומאי 1940 שינו את המצב, כאשר בעקבותיהן שלטו הגרמנים בחוף הנורווגי ובחוף הצרפתי, כולל בחוף התעלה האנגלית. החשש מפני פלישה גרמנית קרובה לבריטניה התעורר מחדש כבר בראשית הקרבות בצרפת וחוזק על ידי הדו"חות הרשמיים והשמועות אודות קיומו של גיס חמישי, שיסייע לפלישה. על רקע זה החלו האזרחים והעיתונות לקרוא לאפשר לאזרחים להשתמש בנשק כדי להגן על בתיהם, לאמן בשימוש בנשק את כל התושבים הבוגרים בבריטניה ולהקים כוח הגנה על איי הבית.
הממשלה הסתייגה מן הרעיון שבבריטניה יקומו כוחות חמושים שלצבא לא תהיה שליטה בהם, אלא שבפועל כבר החלו קבוצות שכאלו להתארגן ברחבי המדינה. בעקבות זאת הגיעו השלטונות במהרה למסקנה כי מוטב שכוח הגנה זה יקום תחת שליטה ופיקוח של הצבא וכי הוא גם יוכל לסייע בהגנת מתקנים חיוניים בבריטניה גופא. תוכנית מאולתרת להקמת הכוח הוכנה וב-14 במאי הכריז שר המלחמה אנתוני אידן בשידור רדיו על הקמת כוח מתנדבי הגנה מקומיים, וקרא לתושבים מגיל 17 עד 65 שאינם מגויסים לצבא להצטרף אליו. קריאתו של אידן ברדיו נענתה בהתלהבות, כאשר במהלך השבוע הראשון שלאחריה ביקשו 250 אלף איש להתנדב, ועד מחצית חודש יולי הגיע מספרם ל-1.5 מיליון. קבוצות מתנדבים שונות התארגנו על בסיס ארגונים מקומיים דוגמת מועדוני קריקט. ב-17 במאי פרסמה המועצה המלכותית צו בדבר הקמת חיל המתנדבים (דבר המלך במועצתו להגנה (מתנדבי הגנה מקומיים)).
בתחילה נקבע כי המתנדבים יפעלו באזורים ברחבי המדינה שכבר הוקצו לשימושו של הצבא, וכי הם יאורגנו לכיתות, מחלקות ופלוגות, אך לא יקבלו שכר ומפקדיהם לא יהיו בעלי מינויים לקצונה ולא יורשו לפקד על כוחות הצבא הסדיר.
ארגונו של כוח המתנדבים התעכב בשל התמקדות תשומת לב הממשלה בסוף מאי 1940 במבצע דינמו – פינוים מדנקרק של 340 אלף חיילים מחיל המשלוח הבריטי לצרפת. העיכוב גרם לתסיסה לתלונות בקרב המתנדבים. קבוצות שונות גם החלו לנהל פטרולים ברחבי המדינה על דעת עצמן.
מחלוקת התעוררה בין הממשלה והצבא לבין המתנדבים גם בנוגע לתפקיד שימלא החיל. המתנדבים דרשו שבמקרה של פלישה גרמנית לבריטניה יוטל עליהם תפקיד פעיל של תקיפת הפולשים והטרדתם. הממשלה והצבא התכוונו להטיל על המתנדבים תפקיד פסיבי בעיקרו של שמירה על מתקנים חיוניים בבריטניה ושל תצפית על תנועות הגרמנים, אם יפלשו, והעברת המידע עליהם לצבא. הטעם לכך היה העובדה שהמתנדבים לא היו מאומנים וחסרו נשק וציוד של ממש. בצעד שנועד להעלות את המוראל והמשמעת של המתנדבים החליט צ'רצ'יל (שמונה בינתיים לראש הממשלה) בראשית חודש יולי נגד דעת חלק משריו לשנות את שמו של החיל למשמר המולדת, והשינוי נכנס לתוקפו ב-22 בחודש. כמו כן בחודש אוגוסט נכנעה הממשלה ללחץ הציבורי והודיעה כי יוטל על חיל המתנדבים לתקוף ולעכב את הגרמנים, אם יפלשו, בכל דרך אפשרית.
משימות הסיור של משמר המולדת נעשו ברגל ועל גב סוסים או על גבי אופניים או משוריינים מאולתרים (כלי רכב אזרחיים שאנשי המשמר הרכיבו עליהם לוחות מתכת) או סירות פרטיות של אנשי המשמר, ולעיתים גם ללא מדים למעט סרט זרוע שהעיד על ההשתייכות למשמר.
גם לאחר שהוסר איום הפלישה על בריטניה המשיך משמר המולדת לפעול, כשהוא ממלא תפקידי שמירה ומשימות אחרות במטרה לשחרר את חיילי הצבא הסדיר לשירות בחזיתות המלחמה שמחוץ לבריטניה. תיקון חקיקה שנתקבל ב-1942 איפשר גיוס כוח אדם בכפייה ליחידות משמר המולדת במידה והתקן שלהן יהיה חסר, וכן נקבע כי המתנדבים בדרגה הנמוכה ביותר ישאו דרגת טוראי בדומה לנהוג בצבא הסדיר.
משמר המולדת שימש גם ככיסוי לקיומן של יחידות העזר (Auxiliary Units) – כוח של מתנדבים שזכו לאימון טוב יותר ונועדו לתפקד כלוחמי גרילה אם יפלשו הגרמנים לבריטניה.
משמר המולדת לא קיבל בתחילה לשורותיו נשים, הגם שהיו נשים אשר הקימו על דעת עצמן קבוצות של מתנדבות. בהמשך הותרה פעילות מוגבלת של נשים במסגרתו, תוך הדגשה כי הן לא ימלאו תפקידי לחימה אלא רק תפקידי עזר. בהמשך הוקם חיל נשים מתנדבות בלתי רשמי (Women's Home Defence).
בעקבות פלישת בעלות הברית לצרפת ב-1944 והתקדמותן מזרחה בוטלה כוננות יחידות משמר המולדת ב-3 בדצמבר 1944. החיל פורק סופית ב-31 בדצמבר 1945.
לכל המשרתים במשמר המולדת ניתנה תעודה המעידה על שירותם (הנשים המתנדבות זכו לכך רק מאוחר יותר). למי ששירת בחיל למעלה משלוש שנים ורצה בכך הוענקה מדליית ההגנה (Defence Medal).
גרסה מחודשת של משמר המולדת הוקמה בבריטניה בדצמבר 1951 ופורקה ביולי 1957.
בשנות השמונים הוקם בבריטניה חיל בשם Home Service Force, שבו שירתו חיילים לשעבר מבוגרים, שלא היו כשירים לאימונים שנדרשו מחיילי הצבא הטריטוריאלי ההתנדבותי. כוח זה יועד לשמירה על מתקנים אסטרטגיים בשעת חירום, על מנת לשחרר את יחידות הצבא הטריטוריאלי למשימות חשובות יותר. כוח זה פורק ב-1993.
ציודו של משמר המולדת
סמוך לאחר הקמת החיל לא הייתה יכולה הממשלה לחמש את מתנדביו בנשק שכן ניתנה קדימות לציודו מחדש בנשק של הצבא הסדיר, שהשאיר אחריו בצרפת את מרבית ציודו. לכן היה משמר המולדת חמוש תחילה בצורה דלה – למשל ברובי ציד ביתיים וקילשונים. היו גם קבוצות שפרצו למוזיאונים שהחזיקו בכלי נשק על מנת להפקיעם ולהשתמש בהם.
כאשר הונפק ציוד לחימה למשמר המולדת, היו אלו כלי נשק שלצבא הסדיר לא היה עוד צורך בהם – כמו דגמים מיושנים של נשק נ"ט - וכן כלי נשק שייצורם היה זול ולא דרש שימוש בחומרי גלם שנדרשו לייצור הנשק עבור הצבא הסדיר. ניתן להם גם נשק קל שנרכש מארצות הברית במסגרת הסדר החכר והשאל.
איגוד הרובאים הלאומי האמריקני (National Rifle Association) שלח לבריטניה מספר רב של רובים שתרמו אנשים פרטיים כדי לצייד את אנשי משמר המולדת. כלי נשק אלו נאספו לאחר המלחמה והושמדו.
משמר המולדת בתרבות
בשנת 1943 כתב נואל קאוורד את השיר "?Could You Please Oblige Us with a Bren Gun" (האם תואילו לכבד אותנו במקלע ברן?), המלגלג על אי הסדר והמחסור בציוד ואספקה שמהם סבלו משמר המולדת ובריטניה כולה במהלך המלחמה. המשמר הופיע גם בעלילותיהם של שני סרטים שנעשו באותה שנה (The Life and Death of Colonel Blimp ו –Get Cracking).
משמר המולדת זכה להנצחה בזיכרון הציבורי בעקבות הפקת סדרת הטלוויזיה ההומוריסטית צבאו של אבא (Dad's Army) (1968-1977), שעלילתה עסקה במחלקת משמר המולדת מעיירת חוף בדיונית בדרום-מזרח אנגליה.
אצטדיון רויאל בפוקנג
אצטדיון רויאל בפוקנג (אנגלית Royal Bafokeng Stadium) הוא אצטדיון רוגבי, כדורגל ואתלטיקה, הנמצא בעיירה פוקנג שבדרום אפריקה. האצטדיון קרוי על-שם השבט רויאל בפוקנג, שבירת החבל שבו הוא יושב היא פוקנג. האצטדיון נבנה בשנת 1999 כמגרש רוגבי אך כיום מתקיימים בו גם משחקי כדורגל. לקראת גביע הקונפדרציות 2009 ומונדיאל 2010 הורחב ושופץ האצטדיון. במסגרת השיפוצים הורחבה קיבולת האצטדיון מ-38,000 מקומות ל-42,000 מקומות, נוסף גג לחלקו המערבי, מערכות הכריזה והתאורה שופרו ונוסף לוח תוצאות אלקטרוני. השיפוץ הסתיים במרץ 2009.
גביע הקונפדרציות 2009
אצטדיון רויאל בפוקנג היה אחד מתוך ארבעת האצטדיונים שאירחו את משחקי גביע הקונפדרציות 2009 שנערך בדרום אפריקה. האצטדיון אירח 3 משחקים בשלב הבתים ואת המשחק על המקום השלישי.
מונדיאל 2010
אצטדיון רויאל בפוקנג הוא אחד מתוך עשרת האצטדיונים שלקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל בשנת 2010. האצטדיון אירח חמישה משחקים בשלב הבתים ומשחק אחד בשמינית הגמר.
גביע אפריקה לאומות 2013
האצטדיון הוא אחד מתוך חמשת האצטדיונים שלקחו חלק באירוח משחקי גביע אפריקה לאומות 2013. האצטדיון אירח שישה משחקים בשלב הבתים, ומשחק אחד ברבע הגמר.
עד סוף הלילה
עד סוף הלילה הוא סרט קולנוע קולנוע ישראלי משנת 1985 בבימויו של איתן גרין, שגם כתב את התסריט. בתפקידים הראשיים - אסי דיין, יוסף מילוא אורנה פורת וחיה פיק-פרדו.
בתחילת הסרט מושמע שיר הנושא של הסרט "עד סוף הלילה" מפי גידי גוב למילותיו של עלי מוהר ולמוזיקה של יצחק קלפטר שהלחין את פסקול הסרט.
העלילה היא דרמה משפחתית - מערכת יחסים סבוכה בין אב לבנו הבוגר. שניהם נקלעים למבוי סתום בחיי הזוגיות, אך ההתמודדות עם המשברים המשותפים מקרבת אותם מחדש.
יוסף מילוא מופיע בסרט לאחר 15 שנים שגר בגרמניה. הוא משחק את אביו של אסי דיין כמו ששיחק בסרט הוא הלך בשדות ב-1967. בחלק מהתפקיד הוא מדבר גרמנית.
הסרט יצג את ישראל בפסטיבל קאן 1985 והוצג במסגרת "מבט מסוים". הוצג בפסטיבל מינכן 1985, נבחר לפתוח את פסטיבל הקולנוע הישראלי בקופנהגן ב-1986.
תקציר העלילה
גיורא עסוק כל הזמן בפאב וכך בורח מזיכרון ההדחה. הוא שותה הרבה ומנהל יחסי מין עם קארן (לאשה רוזנברג) שעובדת אצלו ובחורות נוספות, למורת רוחה של אשתו שמודעת לזה. גדעון (עמוס לביא) הוא עבריין שדורש מגיורא דמי חסות ומאיים עליו אך גיורא מסרב.
לילה אחד מגיע לפאב אביו של גיורא, ברנרד (יוסף מילוא) ומודיע לו כי עזב את ביתו בנהריה לאחר שאשתו רות מצאה לה מאהב, עיתונאי אמריקאי שמסקר את מלחמת לבנון. ברנרד הוא רופא במקצועו ופרט לזה הוא מתעסק בחממה בביתו. הוא אוסטרי נוצרי ואשתו רות (אורנה פורת) היא יהודייה. הם גרים בנהריה ופרט לגיורא הם הורים לדודי (דני רוט) שלומד באיטליה. גיורא מביא את ברנרד לביתו ומתכונן לנסוע לנהריה עם אחיו דודי שחזר לארץ, כדי לשוחח עם אמו.
רות אומרת להם כי היא נשואה 30 שנה וכי ברנרד הוא אדם קר ועצור המתעסק רק במרפאה שלו ובחממה וכי החליטה להיפרד ממנו. גם שרי וברנרד מגיעים לנהריה ומתבוננים במאהב של רות מגיע. הם נוסעים לחוף הים. ברנרד מנסה להתאבד בטביעה ושרי מצילה אותו ברגע האחרון. ברנרד חוזר לשורשיו הנוצריים, מבקר בכנסייה ומטפל בחברי הכנסייה.
גדעון ממשיך לאיים על גיורא. גיורא מזמין את חבריו לצבא וכאשר גדעון שולף סכין הם מאיימים עליו בנשק. גדעון עוזב בהבטחה שינקום בגיורא. בינתיים עוזבת שרי את הבית. ברנרד יושב עם גיורא ומסביר לו על הבדלי השקפת העולם ביניהם. גדעון שולח עבריינים לחסל את גיורא אבל הם מוצאים בדירה את ברנרד ורוצחים אותו. ברנרד נקבר בטקס נוצרי.
חולית: חלק 2
חולית: חלק 2 (באנגלית: Dune: Part Two) הוא סרט פעולה-הרפתקאות מדע בדיוני אפי אמריקאי בבימויו של דני וילנב על פי תסריט מאת ג'ון ספאייטס, וילנב ואריק רות'. הסרט הוא חלקו השני של הסרט "חולית", שעלה לאקרנים בשנת 2021. זוהי הפקה בינלאומית משותפת של קנדה, הונגריה, בריטניה וארצות הברית, והוא השני מתוך עיבוד דואולוגי מתוכנן לרומן באותו השם שיצא לאור בשנת 1965 מאת פרנק הרברט, העתיד להתמקד בחציו השני של הרומן. בסרט מככבים אנסמבל שחקנים הכולל את טימותי שאלאמה, רבקה פרגוסון, ג'וש ברולין, סטלאן סקושגורד, דייב בטיסטה, זנדאיה, סטיבן מקינלי הנדרסון, שרלוט רמפלינג, פלורנס פיו, אוסטין באטלר וכריסטופר ווקן.
תקציר העלילה
עלילת הסרט עתידה להתקיים לאחר אירועי הסרט הקודם ולעסוק במסעו הרוחני של פול, שמצטרף לדררים לאחר שקיבל את ייעודו בתור המוא'דיב, במטרה למלא את רצון אביו – הבאת שלום לאראקיס, תוך שהוא מנסה למנוע את העתיד הנוראי שחזה – מלחמת קודש בשמו שמתפשטת ברחבי היקום.
פיתוח
במרץ 2018, הבמאי דני וילנב הצהיר על מטרתו לעבד את הרומן "חולית" לדואולוגיית סרטים. בהמשך, נמסר כי וילנב חתם על עסקה מול אולפני האחים וורנר על הפקת דואולוגיה, בסגנון זהה לשל העיבוד בשני חלקים של רומן האימה "זה" מאת סטיבן קינג, שחלקו הראשון הופץ בשנת 2017 וחלקו השני הופץ בשנת 2019. וילנב הצהיר נחרצות כי הוא לא יהיה מוכן לעבד את "חולית" לסרט בודד, שכן הספר "מורכב מדי" ו"עשיר בפרטים" שלא יוכלו להיכנס לסרט אחד.
בינואר 2019, אושר כי ג'ו ווקר יהיה אמון על עבודת העריכה. בין שאר חברי צוות ההפקה של שני הסרטים נכללים בראד ריקר כמפקח אמנותי; פטריס ורמטה כמעצב הפקה; פול למברט כמפקח אפקטים חזותיים; גרד נפזר כמפקח אפקטים מיוחדים; ותומס סטרוטרס כרכז פעלולים. הסרט יופק על ידי וילנב, מרי פארנט וקייל בויטר, ואילו טניה לאפוינט, בריאן הרברט, ביירון מריט, קים הרברט, תומאס טול, ג'ון ספאייטס, ריצ'רד פ. רובינשטיין, ג'ון הריסון והרברט וו. ישמשו כמפיקים בפועל וקווין ג'יי. אנדרסון כיועץ יצירתי. מנכ"ל אולפני לג'נדרי, ג'ושוע גרוד, אישר באפריל 2019 כי בכוונת האולפנים להפיק סרט המשך, והוסיף כי "יש מקום הגיוני לעצור את הסרט [הראשון] לפני שהספר יסתיים".
בדצמבר 2020, וילנב הצהיר כי בשל תוכניתם של אולפני האחים וורנר להפיץ את הסרט בבתי הקולנוע ובשירות "HBO Max" באותו זמן, הסרט הראשון עלול להיכשל בקופות, דבר שיגרור לביטול סרט ההמשך המתוכנן. בהקרנת גרסת ה-IMAX של הסרט הראשון, נחשף בעשר הדקות הראשונות כי שמו קרוי "חולית: חלק 1", עובדה שאישרה את אמונם של האולפנים בתוכניות להפקת סרט המשך. באוגוסט 2021, וילנב דיבר בביטחון רב יותר על סיכוייו של סרט ההמשך ועל התרגשותו לעבוד שוב עם טימותי שאלאמה וזנדאיה, והעיר כי לדמותה של צ'אני עתיד להיות תפקיד גדול יותר בסרט ההמשך. לפני הקרנת הבכורה של הסרט הראשון בפסטיבל הסרטים של ונציה, וילנב חשף כי הוא מתכנן להפוך את הדואולוגיה לטרילוגיה, כאשר "חלק שני" יתבסס על חצייו השני של הרומן הראשון ואילו הסרט השלישי יתבסס על הרומן השני "משיח חולית". עוד נמסר כי באולפני האחים וורנר הובטח לווילנב כי סרט ההמשך יקבל אור ירוק כל עוד הסרט יזכה להצלחה בשירות "HBO Max". ימים ספורים לפני עליית הסרט הראשון לאקרנים, מנכ"לית "האחים וורנר", אן סרנוף, אמרה: "האם יהיה לנו סרט המשך לחולית? אם אתה צופה בסרט אתה רואה איך הוא מסתיים, אני חושבת שאתה די יודע את התשובה לזה."
ב-26 באוקטובר 2021, נמסר על ידי אולפני לג'נדרי כי הפקת הסרט אושרה רשמית. בהודעה רשמית מטעם האולפנים נמסר כי "לא היינו מגיעים לנקודה הזו ללא החזון יוצא הדופן של דני והעבודה המדהימה של הצוות המוכשר שלו, הכותבים, צוות השחקנים המרהיב שלנו, השותפים שלנו באחים וורנר, וכמובן, המעריצים! לחיי סרט "חולית" נוסף".
כתיבה
באפריל 2017, נמסר כי אריק רות' נשכר למלאכת כתיבת התסריט, ומאוחר יותר אושר כי ג'ון ספאייטס יהיה שותף בכתיבת התסריט לצדם של רוט ווילנב. באפריל 2019, נמסר כי דייוויד פיטרסון, אשר עזר לעצב את מגוון השפות בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס", יהיה אמון על פיתוח השפות המדוברות השונות בשני הסרטים. בנובמבר 2019, ספאייטס עזב את תפקידו כמפיק הסדרה "חולית: האחיות", סדרת הפריקוול, על מנת להתמקד בהפקת סרט ההמשך. ביוני 2020, צלם הסרט, גרג פרייזר הצהיר, "זהו סיפור מעוצב בפני עצמו עם מקומות ללכת אליהם. זה סרט אפי עצמאי לחלוטין שאנשים יפיקו ממנו הרבה כשהם יראו אותו". בפברואר 2021, רות' הצהיר שהוא כתב טיוטת תסריט מלאה עבור סרט ההמשך הפוטנציאלי. באוגוסט 2021, וילנב אישר שכתיבת התסריט החלה.
ליהוק
מרביתו של צוות השחקנים שהופיע בחלר הראשון – בהם טימותי שאלאמה, זנדאיה, רבקה פרגוסון, דייב בטיסטה וחוויאר בארדם – עתיד לשוב להפקת החלק השני. ב-מרץ 2022, נמסר על ניהול משא ומתן מצדם של פלורנס פיו ואוסטין באטלר על השתתפות בסרט; ובשלהי אפריל 2022 אושר כי השניים לוהקו לדמויותיהם של הנסיכה אירולין קורינו ופיד-ראוטה הארקונן. במאי 2022, אושר כי כריסטופר ווקן לוהק לדמותו של הקיסר שדאם קורינו הרביעי. ביוני 2022, נמסר על ליהוקה של לאה סדו; וביולי, על ליהוקה של סוהיילה יאקוב לצוות השחקנים.
מוזיקה
עם ההכרזה הרשמית על הפקת הסרט, אושר כי המלחין הנס צימר ישוב להלחין את המוזיקה; לאחר שהיה אמון על הלחנת המוזיקה לחלק הקודם.
בקן
בקן (בהונגרית: Bököny) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית בלקאן קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בכפר 3,319 תושבים ובשנת 2020 רק 2,924 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.
יהודי בקן
היהודים הראשונים התיישבו בבקן במחצית השנייה של המאה ה-18. הם התפרנסו בעיקר ממסחר וממלאכה. הקהילה התארגנה בשנת 1846 והקימה חברה קדישא, מוסדות חינוך וחברת גמילות חסדים.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בשנת 1869 בעקבות חילוקי דעות בין חרדים למשכילים בקונגרס יהודי הונגריה, הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
בשנת 1938, עם פרסום "החוקים היהודיים" שהגבילו את היהודים בתחומי הכלכלה והחברה, הוחרמו הקרקעות שהיו בבעלות יהודים. אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה והצטרפות הונגריה לגרמניה הנאצית, גויסו תשעה יהודים ונשלחו לעבודות כפייה, שישה מהם נספו.
בשנת 1944, אחרי כניסת הגרמנים להונגריה, הועברו יהודי בקן לגטו נירג'האזה משם הובלו לאושוויץ.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 79 חברים, מנהיג הקהילה הוא מניהרט גולדשטיין, ורב הקהילה הוא יוסף רוזנפלד.
אחרי המלחמה חזרו לכפר 11 יהודים שניצלו ורובם עזבו כעבור זמן קצר.
פלוריאן הנקל פון דונרסמארק
פלוריאן גראף הנקל פון דונרסמארק, (שם מלא: פלוריאן מריה גיאורג כריסטיאן גראף פון הנקל דונרסמארק; נולד ב-2 במאי 1973 בקלן) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק גרמני. מוצאו ממשפחת האצולה השלזית הנקל פון דונרסמארק, והוא מחזיק באזרחות אוסטרית בנוסף לאזרחות הגרמנית. בשנת 2007 זכה באוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר על סרטו חיים של אחרים.
חיים אישיים
פלוריאן נשוי לכריסטיאן אשנפלדט, לשעבר המנכ"ל הבינלאומי של Creative Commons. לזוג שלושה ילדים: לארה קוזימה (2003), ליאו סילבסטר (2005), אלכסיס יגואר (2007). המשפחה מתגוררת כיום בלוס אנג 'לס. פלוריאן מתנשא לגובה של 2.03 מטרים.
קריירה קולנועית
בפברואר 2010 התחיל בצילומי סרטו "התייר", רימייק למותחן הצרפתי "אנתוני זימר" בכיכובם של אנג'לינה ג'ולי וג'וני דפ. הסרט יצא להקרנת בכורה חגיגית בארצות הברית ב-10 בדצמבר 2010, אך התקבל בביקורות צולבות בקרב מבקרי הקולנוע.
חוקת רומניה 1965
חוקת רומניה 1965 (ברומנית: Constituția din 1965) היא החוקה השלישית והאחרונה, שהתקבלה בתקופה הקומוניסטית ברומניה. חוקת 1965 החליפה את חוקת רומניה 1952 ובתורה שונתה מאוד לאחר המהפכה הרומנית (1989) ובוטלה לחלוטין ב-1991.
במרץ 1974 שונתה החוקה, כדי להתאים את תפקיד נשיא הרפובליקה ולהעניק לו עוד סמכויות - התפקיד נועד לניקולאה צ'אושסקו.
המכון הלאומי הקנדי למען העיוור
המכון הלאומי הקנדי למען העיוור (באנגלית: Canadian National Institute for the Blind, בצרפתית: Institut national canadien pour les aveugles) הוא ארגון התנדבותי שמיועד לסייע להשתלבותם של עיוורים ולקויי-ראייה בקנדה בזרם המרכזי של החברה, לשפר את תנאיהם, ולמנוע עיוורון. הארגון, שנוסד בשנת 1918, הציע במקור מעונות מוגנים ותעסוקה מותאמת. מאוחר יותר התרחב הארגון וכיום הוא מציע מגוון רחב של שירותים, כולל מחקר לעזרי תקשורת מיוחדים.
אמיר גוטמן
אמיר גוטמן (נולד בשנת 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף. משמש כראש מספן המודיעין בחיל הים. בעבר שימש כמפקד בסיס אשדוד.
ביוגרפיה
גוטמן נולד ולמד בנתניה. התגייס לחיל הים והתנדב לקורס חובלים. בסיום הקורס הוצב בפלגה 914 ולאחר הכשרה הוסמך לפיקוד על דבורה. לאחר פיקוד על כלי שיט מונה למפקד סיירת דבורות. בשנים 2003–2004 פיקד על פלגה 915. היה מפקד אח"י חץ (סער 4.5) ולאחר מכן מדריך ראשי בקורס חובלים. בשנת 2012 הועלה לדרגת סגן אלוף וקיבל את הפיקוד על אח"י אילת. באוגוסט 2014 מונה למפקד פלגה 33, ובין שאר המבצעים פיקד על הפלגה במהלך מבצע עמוד ענן, מבצע חשיפה מלאה ומבצע צוק איתן. לאחר מכן פיקד על קורס חובלים בבה"ד חיל הים. ב-2017 מונה לנספח הימי בוושינגטון בדרגת אלוף-משנה.
גוטמן נשוי לנטלי ואב לארבעה ילדים.
האמת (אלבום)
האמת הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הישראלית אודיה. האלבום יצא לאור ב-30 במרץ 2023, באמצעות חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק. באלבום הופעות אורח של נועה קירל, אושר כהן ועופר ניסים.
רקע וקידום
את הסינגל הראשון מתוך האלבום, "מה איתך אבא", הוציאה אודיה ב-14 בספטמבר 2021. אחריו, בין השנים 2021–2023, הוציאה את כל שירי האלבום כסינגלים, בהם "אם הייתי צריכה", "תשבור לי ת'לב", "אינטלקטוערס", "האמת", "מאמי" עם נועה קירל ו"אני פה" עם אושר כהן שהיו ללהיטים וזכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו בסטרימינג. על שם האלבום ורשימת הרצועות שלו הכריזה אודיה ב-14 במרץ 2023, יחד עם צאתו של הסינגל "חוזר על עצמו".
סמאוג
סְמַאוּג (באנגלית: Smaug; נכתב גם סמוג) הוא דרקון שמופיע בספריו של ג'.ר.ר. טולקין ובעיקר בספר "ההוביט". סמאוג ידוע כמי שהרס את העיר דייל ואת ממלכת הגמדים שבבטן ההר (ארבור). שישים שנה לאחר מכן מצא את מותו בידי בארד הקשת.
בספר ההוביט
בשנת 2770, הגיעו לאוזניו של סמאוג הדרקון עוצמתה הכבירה ועושרה של ממלכת הגמדים בהר הבודד והעומד בראשה, המלך תרור. הוא תקף בפתאומיות את העיר והשמיד מן המארב את צבא הגמדים שיצא לקראתו. כל הגמדים שלא נהרגו בהתקפה (וביניהם תורין צינת-אלון) נמלטו לכל רוח. לאחר מכן סמאוג קיבץ את כל הזהב שמצא בתחומי העיר למרבץ זהב אדיר באולם הראשי, עליו נהג לשכב. במשך השנים שלאחר חורבן ארבור נהג סמאוג לתקוף ולטרוף בני אדם מהעיר הסמוכה - דייל עד שהעיר נחרבה עד ליסוד, אז שכב סמאוג על הזהב ללא מעש במשך 60 שנה.
בשנת 2941 תורין (בנו של תריין ונכדו של תרור) חזר להר עם תריסר גמדים ובילבו בגינס - ההוביט כדי לנסות להחזיר את האוצר לידיהם. החבורה הגיעה לחורבות העיר לאחר הרפתקאות רבות וחדרה לעיר דרך דלת סודית אשר מובילה להר, אז נכנס בילבו דרכה למעונו של סמאוג. לאחר "הצלחה" ראשונית בדמות סחיבת גביע מהאוצר, סמאוג היה עירני וכמעט חיסל את בילבו בניסיונו השני לקחת חלק מהזהב. סמאוג שגה שגיאה גסה וביהירות הראה לבילבו את בטנו אשר מכוסה בשריון מכסף טהור, אז ראה בילבו שבצדו השמאלי של השריון - באזור הלב - בטנו של סמאוג נותרה חשופה, בילבו מיהר לצאת וסיפר לגמדים על הרפתקאתו הנוראה. קיכלי זקן אחד שמע בין היתר על העקב אכילס שבילבו זיהה אצל סמאוג ועף לעיר האגם.
בינתיים סמאוג יצא כדי להרוג את בילבו והגמדים ולא הצליח, אך הוא לכד אותם בתוך המעבר הסודי. מתוך דבריו של בילבו (שדיבר על "משיט החביות") הסיק סמאוג כי החבורה נעזרה באנשי עיר האגם כדי להטריד אותו והוא עף לשם כדי לנקום. הוא הגיע לעיר והחל בהחרבתה. לאחר קרב קצר כל חיילי העיר ברחו מלבד מנהיגם ברד אשר היה נצר למלכי דייל הקדומים. אז הגיע הקיכלי ואמר לברד את אשר שמע במרומי ההר. ברד ראה את הקשקש החסר וירה בקשתו השחורה לעבר נקודת החולשה של סמאוג וקטל אותו. סמאוג צלל לתוך האגם ברעש אדיר, אך עד היום אין מי שיעז להתקרב לעצמותיו של הדרקון.
בסרט ההוביט
לעומת המתואר בספר, בטרילוגיית סרטי ההוביט מוצג סמאוג כויברן, סוג של דרקון באגדות האנגליות.
רוקי בי
רוקי בי הוא שם הבמה של רועי אסייג, ראפר, מפיק מוזיקלי ותקליטן ישראלי.
ביוגרפיה
בתחילת דרכו, בעשור הראשון של המאה ה-21, הקים יחד עם די ג'י THC selector יואב רבן את ההרכב "Ninjah Sound System", הרכב דאב ורגאיי, בהרכב זה שימש כראפר. מאוחר יותר, עם הצטרפותו של חברם עמית אי, שינו את שם ההרכב ל"אריות ירושלים".
ב-2002 פרסם אסייג DJ-Set בשם "לא חוקי 008". הסט הוקלט בפאב הזאזא הירושלמי, במסגרת סדרת הוצאות רשת של הלייבל הירושלמי "מקלטתקליטים". בשנת 2003 הוציא באותו הלייבל עם הרכב "כישלון" עם בנימין אורן וגבי קריכלי את האלבום "צרוב", אלבום אלקטרוני מאולתר שהוקלט בהופעות חיות. באותו שנה רוקי היה ממקימי הקולקטיב "מקלט מוצאי שבת" יחד עם מארקי פאנק, אם סי קלין, רבל סאן, סגול 59, וולטר, אם סיריוס, וסקולמאסטר, ערב קבוע של פריסטייל היפ הופ בפאב הדיוואן שהוציא מיקסטייפ בשנת 2003, שתיעד את התתרחשות באותם ערבים.
ב-2003, יצא בלייבל "Audio Collage" אלבום הבכורה של רוקי בי, "ניצחון". האלבום היה בין אלבומי ההיפ הופ הראשונים בישראל ששילב אלמנטים של מוזיקה אלקטרונית, דאנסהול ודאב. באותה תקופה, ניסה רוקי בי להקים את ההרכב "מורכב שלם". ההרכב לא הוציא קטעים לאור והתפרק לאחר תקופה קצרה.
אקזיט (תוכנית טלוויזיה)
ערוץ 10
התוכנית עלתה במקור כמגזין צהריים עם שלושה מנחים: עפר שכטר, מיכאל הנגבי ומלי לוי. כעבור חודש הצטרפה יעל גולדמן ובהמשך השנה הראשונה נוספו מושיק גלאמין, שעד אז הגיש פינת סטייל שבועית, אסי עזר ושירי מימון.
רוקי בי
ביוגרפיה
ב-2006, יחד עם המפיק מארקי פאנק, הוציא רוקי בי אלבום משותף בשם "שושנת הרוחות". האלבום יצא בלייבל "אגיטפופ". האלבום היה לאחד מהאלבומים היחידים שהופצו בלייבל. באותה שנה, ראה אור אלבום משותף של רוקי בי יחד עם "בן יהוה" גבריאל בן חורין מלהקת ישראל (להקה), בשם "שירים למאמין". האלבום יצא בלייבל האינדי המחתרתי "מ.ר.י".
אקזיט (תוכנית טלוויזיה)
ערוץ 10
"אקזיט" התפרסמה בעקבות פרובוקציות רבות ששודרו בה. בין הידועות שבהן: עפר שכטר נופח בשידור חי, המערכון "סופי ומופי הפדופיל"- במערכון זה, שנכתב על ידי שחר חסון ובוצע על ידי יעל גולדמן ומיכאל הנגבי, קרא האחרון כ"מופי" לילדים בבית להפסיק לשלוח לו ציורים ולהתחיל לשלוח לו תמונות של אחותם במקלחת. לאחר פרובוקציה נוספת כאשר עפר שכטר חשף את ישבנו בזמן הופעה, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו החליטה להקים ישיבה מיוחדת ולדון על הפרובוקציות ועל הבעייתיות של התוכנית. לאחר דיונים, הוחלט לבסוף לא להפסיק את שידור התוכנית. הרעש התקשורתי הגדיל את העניין בתוכנית והמנחים שלה החלו להתפרסם כ"כוכבי נוער" אולם עם זאת, ערוץ 10 התקשה להמשיך לתמוך בה, לאור הסנקציות הרבות שהוטלו על הערוץ בעקבות התוכנית, ובתום שתי עונות, הוא החליט לוותר עליה.
רוקי בי
ביוגרפיה
ב-2010 הוציא את האלבום "לא בשביל משהו", יחד עם מפיק המוזיקה האלקטרונית "גבי להלה". לאחר מכן יצר את ההרכב נפט יחד עם המפיק גוביבוש, ביחד הם הוציאו ב-2015 אלבום בשם "מת" בלייבל הבריטי Generation Bass, ההרכב התפרק בעקבות מעבר של הצמד לברלין והופיע פעם אחת נוספת בפסטיבל החזית בירושלים ב-2015.
אקזיט (תוכנית טלוויזיה)
ערוץ 10
הפקת התוכנית מומנה בחלקה מחסויות ופרסום סמוי.
רוקי בי
ביוגרפיה
לאחר המעבר לברלין הוא המשיך תחת שם האמן Tropikal Camel, פרויקט אלקטרוני שמשלב השפעות ערביות וצפון אפריקאיות, הפרויקט הוציא שלושה אלבומים, והופיע ברחבי העולם.
אקזיט (תוכנית טלוויזיה)
HOT3
בעקבות ביטול התוכנית על ידי ערוץ 10, בשנת 2005 התוכנית עברה לערוץ הוט 3 בכבלים. לצוות התוכנית הצטרף מיכאל מושונוב. גם לאחר המעבר התוכנית המשיכה עם פרובוקציות נוספות, לדוגמה: במהלך תחרות "הדוגמנים", במהלך משימת "הסרת התחתונים ללא הסרת המכנסיים", נחשף איבר מינו של אחד המשתתפים. בסוף עונת 2005 של אקזיט גם שירי מימון עזבה את התוכנית וביחד איתה גם אסי עזר ומלי לוי.
רוקי בי
ביוגרפיה
ב-2020, הוציא מיני-אלבום משותף יחד עם חבר ההרכב פלא אוזן, הראפר רויסון, בשם "עבד עברית".
אקזיט (תוכנית טלוויזיה)
Exit Revoluotion
באפריל 2006, לקראת הפקת הקיץ של התוכנית, הוחלט לאמץ גישה קשוחה וחדשה לתוכנית בסגנון ערכי הפאנק. על מנת ליצור אמינות רבה ככל האפשר, הוחלט להחליף את המנחים הקיימים בלהקת פאנק קיימת. במאי 2006 יצרה הפקת התוכנית קשר עם להקת הפופ פאנק הישראלית Useless ID, בבקשה להנחות את לייבל הקיץ החדש של התוכנית - "אקזיט רבולושן". דבר זה עורר התלהבות רבה בקרב מעריצי התוכנית והלהקה, אך הביא ביקורות חריפות בטענה שהלהקה מתמסחרת והופכת ללהקת מיינסטרים.
ביוני 2006 התראיינו חברי הלהקה למוסף "7 לילות" של עיתון ידיעות אחרונות, שם התבטאו קשות נגד ציונות, סממניים דתיים וצבא. כאשר תוכן זה נודע למנכ"ל HOT, דוד קמיניץ, הוא ביקש לגנוז את הכתבה ולאחר הרעש שעוררה ביקש לגנוז את התוכנית. ארז בן הרוש, העורך הראשי, הודיע כי בכוונתו להעלות את התוכנית בפורמט המתוכנן, רק עם מנחים חדשים. לבסוף הוחלט כי התוכנית תעלה לשידור ב-6 באוגוסט 2006 עם המנחים אסף פורמן, ליאל דניר, גאלה קוגן ואיתי תורג'מן. ההחלטה להחליף את המנחים לא עזרה לתוכנית להתרומם ולאחר נתוני צפייה נמוכים הוחלט כי עונה זו תהייה העונה האחרונה של התוכנית.
רוקי בי
קישורים חיצוניים
האם ירושלים מצליחה להשפיע על ההיפ־הופ שלה
אקזיט (תוכנית טלוויזיה)
אקזיט סיטי ואקזיט מיקסר
במקביל לשידורי התוכנית, במהלך יולי - אוגוסט 2004 הפיק ערוץ 10 שורת אירועי קיץ, "אקזיט סיטי". האירועים כללו הופעה של המנחים ואמנים אורחים על הבמה המרכזית, במות משניות עליהן התקיימו תחרויות שונות, מתקני אקסטרים ודוכני מכירות. בכל שבוע ביקרו המנחים בעיר אחרת: נתניה, בית שמש, חולון, באר שבע וחיפה. בכל אירוע נחשפו מספר שירים חדשים אותם ביצעו מנחי התוכנית, רובם מבוססים על לחן של שירים לועזיים. כל אירוע שודר לאחר מספר ימים בערוץ 10.
בשנת 2005 יצא אלבום אוסף המורכב משני תקליטורים. האוסף, הכולל 21 שירים מלהיטי השנה, יצא תחת מותג התוכנית ונקרא "Exit Mixer".
קישורים חיצוניים
ביקורות
פרס המלכה אליזבת להנדסה
פרס המלכה אליזבת להנדסה (באנגלית: The Queen Elizabeth Prize for Engineering, ידוע בקיצור: QEPrize) הוא פרס עולמי להנדסה וחדשנות, בסך 500,000 ליש"ט ופסלון מודפס בתלת מימד, המוענק מדי שנה בשמה של המלכה אליזבת השנייה (הפרס היה דו־שנתי עד 2021, בסך 1 מיליון ליש"ט). הפרס הושק בשנת 2012 על ידי קבוצה חוצת מפלגות המורכבת מדייוויד קמרון, ניק קלג, ואד מיליבנד, ראש הממשלה, סגן ראש הממשלה ומנהיג האופוזיציה של בריטניה, בהתאמה. הפרס מוענק בארמון בקינגהאם שבלונדון, אנגליה.
הפרס מנוהל על ידי קרן המלכה אליזבת להנדסה ובראש הקרן עומד לורד בראון ממדינגלי, כאשר דאם אן דאולינג , סר פול נרס, מלה גאונקר וסר ג'ון בדדינגטון , משמשים כנאמנים. ה־QEPrize ממומן על ידי תרומות של החברות הבין־לאומיות הבאות: BAE סיסטמס, BP, גלקסו סמית' קליין, היטאצ'י, יגואר לנד רובר, National Grid , ניסאן, רויאל דאטש של, סימנס בריטניה, סוני, טאטא פלדה אירופה , TCS וטושיבה.