cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מודלים לחיזוי מזג אוויר
מודלים נוספים
מודל גרמני כללי לענייני סביבה. ביכולתו לחזות עד 3 ימים קדימה. מספק בין השאר נתוני לחות למפלס הלחץ 700 מ"ב. אמינותו מעט גבוהה מהנ"ל, אך פחותה משלושת המודלים העיקריים.
אנטישמיות בארצות הברית
אנטישמיות קיימת בארצות הברית מזה מאות שנים. בארצות הברית, רוב המוסדות העוסקים ביחס הקהילה הכללית אל הקהילה היהודית מבחינים בין אנטישמיות, הנמדדות במונחים של עמדות והתנהגויות; לבין הביטחון האישי והמעמד של יהודי ארצות הברית, הנמדדים על ידי אירועים ספציפיים. תקריות אנטישמיות נמצאות במגמה של ירידה כללית במאה האחרונה, עם צמצום כללי של הגזענות שהייתה המקובלת בחברה האמריקאית, במיוחד מאז מלחמת העולם השנייה והתנועה לזכויות האזרח. השינויים התרבותיים משנות ה-60 ואילך למאה ה-21 גרמו לשינוי גדול בעמדות הכלליות, כך שבשנים האחרונות רוב האמריקאים הצהירו על עמדות חיוביות ביחס ליהודים בסקרי דעת קהל. בשנת 2007, חדשות ABC דיווח כי כ-6% מהאמריקנים דיווחו על היותם בעלי דעות קדומות נגד יהודים. על פי סקר של הליגה נגד השמצה משנת 2011, רוב ברור של האמריקאים מתנגדים לאנטישמיות, כאשר 64% אף משבחים את תרומתם התרבותית של היהודים לאומה האמריקאית. עם זאת, עדיין קיים מיעוט המחזיק בדעות שנאה כלפי יהודים, עם כ-19% מהאמריקאים אשר סוברים כי היהודים שולטים בוול סטריט. הכחשת השואה הייתה ועודנה רק תופעה שולית בחברה האמריקאית; נכון לאפריל 2018 – רוב של 96% מהאמריקאים מאמינים שהשואה התרחשה.
מקורות
קרפץ (1985) טוען שהאנטישמיות של שנות השמונים נובעת "פחות מדת או בוז ויותר מקנאה ופחד" כלפי השפע היהודי וכוחו הנסתר של "הכסף היהודי". באופן היסטורי, עמדות אנטישמיות ורטוריקה נוטות לצמוח כאשר ארצות הברית מתמודדת עם משבר כלכלי חמור. איש האקדמיה דייוויד גרינברג כתב בסלייט: "האנטי-קומוניזם הקיצוני תמיד הכיל מרכיב אנטישמי: יהודים קיצוניים, זרים, בדמונולוגיה שלהם, ניהלו את הקונספירציה הקומוניסטית". הוא גם טען כי בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נותרו כמה קבוצות של "הימין האמריקאי קשורות קשר הדוק לאנטישמים הלא-משוחדים של שנות ה-30 שהסתערו על 'עסקת היהודים'", מונח קדום של מתנגדי הניו דיל תחת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. האנטישמים האמריקאים ראו את הטקסט המזויף "הפרוטוקולים של זקני ציון" כהתייחסות אמיתית לקנוניה יהודית כביכול לחתור ולהשמיד את ארצות הברית.
סטריאוטיפים
צורת הביטוי הוותיקה ביותר של אנטישמיות היא סדרה של סטריאוטיפים אודות יהודים, המציגים אותם כבעלי אורח חיים ותפיסות דתיות וכלכליות שאינן תואמות לאורח החיים האמריקאי, ומשום כך הם מהווים חברת שוליים מאיימת.
מרטין מרגר כותב: "קבוצה של סטריאוטיפים שליליים ברורים ועקביים, שחלקם ניתן לייחס עד לימי הביניים באירופה, הוחל על היהודים". דייוויד שנדר כותב: "שלושה אשכולות משמעותיים של תכונות הם חלק מהסטריאוטיפ היהודי (Wuthnow, 1982): ראשית, [האמריקאים] היהודים נתפשים כבעלי עוצמה ומניפולטיביים, שנית, הם מואשמים בחלוקת הנאמנויות שלהם בין ארצות הברית וישראל, קבוצה שלישית של תכונות נוגעת לערכים חומריים, תוקפנות, התנגשות".
חלק מהאשמות השווא האנטישמיות שהובאו על ידי הליגה נגד השמצה במחקריהם על המגמות החברתיות בארצות הברית כוללים את הטענות כי "ליהודים יש יותר מדי כוח בעולם העסקים", "היהודים מוכנים יותר להשתמש בשיטות מפוקפקות כדי להשיג את מה שהם רוצים", ו"יהודים תמיד אוהבים להיות בראש הדברים". סוגיות אחרות הנוגעות לתשומת לב הן הטענה של השפעה יהודית מופרזת בקולנוע האמריקאי, בחדשות ובתקשורת.
סקרים ומחקרים
סקרים שנערכו ב-1970, שכללו 4,745 לותרנים בצפון-אמריקה בגילאי 15–65, מצאו כי בהשוואה לקבוצות מיעוט אחרות, שיעור בעלי דעות קדומות כלפי יהודים בקרב הלותרנים היה הנמוך ביותר.
סקרים ומחקרים בשני העשורים האחרונים מצביעים על ירידה מתמדת בעמדות האנטישמיות, באמונות ובביטויים בקרב הציבור האמריקאי. סקר שנערך ב-1992 על ידי הליגה נגד השמצה הראה כי כ-20% מהאמריקאים – בין 30 ל-40 מיליון מבוגרים – היו בעלי השקפות אנטישמיות, ירידה משמעותית מ-29% שנמצאו ב-1964. עם זאת, סקר אחר של אותו ארגון בנוגע לתקריות על רקע אנטישמי הראה מגמת עלייה מאז 1986.
"מה שמטריד אותנו הוא שרבים מההישגים שראינו בבניית אמריקה סובלנית ומקבלת יותר לא הכו שורש כפי שקיווינו", אמר אברהם ה. פוקסמן, מנכ"ל הליגה נגד השמצה. "אף על פי שישנם גורמים משפיעים רבים, הממצאים מצביעים על כך שאמונות אנטישמיות מחזיקות מעמד בחלק ניכר מהאוכלוסייה, כמעט 35 מיליון איש".
בסקר של הליגה נגד השמצה שנערך בשנת 2005 נמצא כי 35% מההיספנים שאינם ילידי ארצות הברית ו-36% מהאפרו-אמריקאים הם בעלי אמונות אנטישמיות חזקות, פי ארבעה יותר מאשר הלבנים (9%). היספנים שנולדו בארצות הברית סייעו לשפר את הנתונים האלו: שיעור האנטישמיות בקרב היספנים שלא נולדו בארצות הברית עומד של 35%, אך רק 19% בקרב מהנולדים בארצות הברית.
ממצאי הסקר מגיעים בתקופה של פעילות אנטישמית מוגברת באמריקה. בדו"ח של הליגה נגד השמצה משנת 2004 פורסם כי תקריות אנטישמיות הגיעו לרמה הגבוהה ביותר מזה תשע שנים. בסך הכול דווחו בשנת 2004 על 1,821 תקריות אנטישמיות, גידול של 17% לעומת 1,557 מקרים שדווחו במהלך 2003.
מחקר משנת 2009 תחת הכותרת "Modern Anti-Semitism and Anti-Israeli Attitudes" (בעברית: "אנטישמיות מודרנית וגישות אנטי-ישראליות"), שפורסם בכתב העת "Journal of Personality and Social Psychology", בחן את המודל התאורטי החדש של אנטישמיות בקרב אמריקאים באזור ניו יורק רבתי באמצעות שלושה ניסויים. המודל התאורטי של הצוות המחקרי הציע שחשיבות התמותה (להזכיר לאנשים שיום אחד ימותו) מגבירה את האנטישמיות, והאנטישמיות מתבטאת לעיתים קרובות כגישה אנטי ישראלית. הניסוי הראשון הראה שחשיבות התמותה הובילה לרמות גבוהות יותר של אנטישמיות ורמות נמוכות יותר של תמיכה בישראל. מתודולוגיית המחקר נועדה לעורר עמדות אנטישמיות שמסתירים אנשים מנומסים. הניסוי השני הראה שחשיבות התמותה גורמת לאנשים לתפוס את ישראל כחשובה מאוד, אך לא גרמה להם לתפוס כל מדינה אחרת בדרך זו. הניסוי השלישי הראה שחשיבות התמותה הובילה לרצון להעניש את ישראל על הפרות זכויות אדם, אך לא על רצון להעניש את רוסיה או את הודו על הפרות זהות של זכויות אדם. לדברי החוקרים, תוצאותיהם "מעידות על כך שיהודים מהווים איום תרבותי ייחודי לתפיסות העולם של אנשים רבים, שהאנטישמיות גורמת לעוינות לישראל, וכי העוינות לישראל עשויה להוביל להגברת האנטישמיות". יתר על כן, "הטוענים כי אין קשר בין אנטישמיות לבין עוינות כלפי ישראל שוגים".
בסקר משנת 2011 של עמדות אמריקאים כלפי יהודים באמריקה שפורסם על ידי הליגה נגד השמצה נמצא כי המיתון הכלכלי העולמי הגביר כמה תפיסות אנטישמיות בקרב האמריקאים. מנהל הארגון הלאומי, אברהם פוקסמן, טען כי "עם כל הצעדים שעשינו בהפיכתנו לחברה סובלנית יותר, האמונות האנטישמיות ממשיכות להחזיק מעמד בקרב חלק קטן אך לא מהותי של הציבור האמריקאי". באופן ספציפי, הסקר מצא כי 19% מהאמריקנים ענו "כנראה נכון" לקביעה כי "ליהודים יש יותר מדי שליטה / השפעה על וול סטריט", שעה ש-15% הסכימו עם האמירה הקשורה לכך כי היהודים "מוכנים יותר להשתמש בשיטות מפוקפקות" בעסקים. עם זאת, הסקר בדרך כלל דיווח על עמדות חיוביות מצד רוב האמריקאים, רוב המרואיינים ביטאו רגשות פילוסמיים כאשר 64% הסכימו שיהודים תרמו רבות לתרבות החברתית בארצות הברית.
ב-2007 דווח ב-ABC News כי בסקרים קודמים, שנערכו במשך מספר שנים, נמצא כי כ-6% מהאמריקאים דיווחו כי הם בעלי דעות קדומות נגד יהודים, לעומת 25% נגד אמריקאים ממוצא ערבי וכ-10% נגד אמריקאים ממוצא היספני או לטיני. הדיווח גם ציין כי 34% מהאמריקאים דיווח על "רגשות גזעניים כלשהם" באופן כללי כתיאור עצמי.
אפרו-אמריקאים
בסקרים שנערכו על ידי הליגה נגד השמצה בשנים 2007, 2009 ו-2011 נמצא כי שיעור גבוה של אפרו-אמריקאים מחזיקים בדעות אנטישמיות. לדוגמה, על פי מחקר משנת 2009, כ-28% מהאפרו-אמריקאים שנסקרו הביעו דעות אנטישמיות, לעומת 8% בקרב הלבנים.
על פי סקרים קודמים של הליגה נגד השמצה, משנת 1964 ואילך, נשמרת המגמה שהאפרו-אמריקאים נוטים להחזיק באמונות אנטישמיות באופן מובהק יותר מלבנים בכל רמות ההשכלה. אף על פי כן, אחוז האוכלוסייה המחזיקה באמונות שליליות נגד יהודים פחת במידה ניכרת גם בקרב הקהילה השחורה בתקופה זו. בסקר משנת 1992 נמצא כי 37% מהאפרו-אמריקאים שנסקרו הציגו עמדות אנטישמיות. בסקר שנערך בשנת 2011 נמצא כי 29% עשו זאת.
נמצא כי הרקע האישי ממלא תפקיד עצום בקרב אלו בעלי דעות קדומות לבין אלו בעלי דעות סובלניות. בקרב אמריקאים שחורים ללא השכלה, 43% משתייכים לקבוצה האנטישמית ביותר (לעומת 18% בקרב כלל האוכלוסייה), לעומת 27% בלבד בקרב שחורים עם קצת השכלה אקדמית ורק 18% בקרב שחורים עם ארבע שנות לימוד (לעומת 5% בקרב אלו באוכלוסייה הכללית עם תואר אקדמי בן ארבע שנים). נתונים אלו ממחקר של הליגה נגד השמצה משנת 1998 מראים דפוס ברור.
אף על פי שיעור ההשתתפות הגבוה של יהודים אמריקאים בתנועה לזכויות האזרח של שנות ה-50 וה-60, עלייתה של "תנועת הכוח השחור" ("Black Power") הובילה גם לעלייה ניכרת בכמות החיכוכים ביחסים שבין האפרו-אמריקאים לבין היהודים בארצות הברית.
בשנת 1967 פורסם מאמר במגזין הניו יורק טיימס שכותרתו "Negroes are Anti-Semitic Because They're Anti-White" (בתרגום חופשי: "כושים הם אנטישמיים כי הם אנטי-לבנים"), הסופר האפרו-אמריקאי ג'יימס בולדווין ביקש להסביר את השכיחות הגבוהה של האנטישמיות השחורה. אף על פי שסקר של הליגה נגד השמצה משנת 1998 מצא קשר חזק בין רמת השכלה לבין אנטישמיות בקרב אפרו-אמריקאים, אמריקאים שחורים בכל הרמות החינוכיות עדיין נמצאים בסיכון גבוה יותר מאשר אמריקאים לבנים לאמץ סטריאוטיפים אנטי-יהודיים, דבר שבא לידי ביטוי ברטוריקה של מנהיגים שחורים רבים בעלי השפעה, ובראשם לואיס פרחאן, מנהיג אומת האסלאם.
ישנה כת של נוצרים קיצוניים מקרב האפרו-אמריקאים המתכנה "העבריים השחורים", שדוגלת בעליונות שחורה ומחשיבה את "כל בני הגזע השחור" ל"צאצאי שבטי ישראל האמיתיים" הנוהגת להטיף לגזענות ולמעשי אלימות (כולל "שעבודם לעבדות אינסופית") כלפי כל מי שאינו שחור, ובעיקר מתמקדת ביהודים. חלק מחברי הכת אף ביצעו פיגועים כנגד מטרות יהודיות בארצות הברית, כגון: הירי בג'רזי סיטי ב-2019.
אומת האסלאם (ארגון אפרו-אמריקאי)
מספר ארגונים יהודיים, ארגונים נוצריים, ארגונים מוסלמים ואקדמאים רואים ב"אומת האסלאם", ארגון אפרו-אמריקאי אסלאמי, כתנועה אנטישמית. באופן ספציפי, הם טוענים שאומת האסלאם עוסקת בפרשנויות רוויזיוניסטיות ואנטישמיות של השואה ומעצימה את חלקם של היהודים בסחר העבדים האטלנטי. הליגה נגד השמצה טוענת כי שר הבריאות של אומת האסלאם, עבד אל-מוחמד, האשים את הרופאים היהודים הדבקת אפרו-אמריקאים עם נגיף האיידס.
בדצמבר 2012 הכניס מרכז שמעון ויזנטל את מנהיג אומת האסלאם לואיס פרחאן לרשימת עשרת האנטישמים הבולטים בעולם. הוא היה האמריקאי היחיד שנכנס לרשימה. הארגון ציטט את ההצהרות שהציג באוקטובר באותה שנה בטענה כי "היהודים שולטים בתקשורת" וכי "היהודים הם העם האלים ביותר".
אומת האסלאם הכחישה שוב ושוב את ההאשמות באנטישמיות, ומנהיגה לואיס פרחאן הצהיר כי "הליגה נגד השמצה ... משתמשת במונח 'אנטישמיות' כדי להדוף את כל הביקורת על הציונות והמדיניות הציונית של מדינת ישראל, כמו גם את כל הביקורת הלגיטימית על ההתנהגות השגויה של חלק מהעם היהודי כלפי האוכלוסייה הלא-יהודית של כדור הארץ".
צ'ארלס קוגלין
הכומר הקתולי הרדיקלי ושדרן הרדיו המפורסם צ'ארלס קוגלין היה אמריקאי אנטישמי בולט. הוא מילא תפקיד מרכזי בהשראת הקבוצה הידועה בשם Christian Front, ארגון שתואר על ידי PBS כ-"צבא מחתרתי שתקף יהודים ברחובות ניו יורק ובמקומות אחרים". האנטישמיות הנלהבת של קוגלין גרמה לו לעזוב את America First Committee, על אף שהיה שותף לדעת הארגון שעל ארצות הברית לא לקחת חלק במלחמת העולם השנייה. על אף תהילתו הדמגוגית, שבין השאר שיבחה את שלטונו של אדולף היטלר בגרמניה הנאצית, קאופלין הכחיש שהוא תומך באנטישמיות באומרו כי הוא רוצה שיהיו "יהודים טובים" יחד איתו. הטפות השנאה של קוגלין זכו לגינויים חריפים בפרסומים שונים, כגון על ידי סוכנות הידיעות היהודית, וכן על ידי קתולים אמריקאים בולטים כגון פרנק ג'. הוגאן, נשיא לשכת עורכי הדין, בתחילה, קוגלין היה דמות לא ידועה, אך עם הזמן הצליח לגבש קהל שבשיאו הגיע ל-40 מיליון איש, אולם כניסתה של ארצות הברית למלחמה נגד מדינות הציר והעלייה ברגשות אנטי-נאציים במדינה קטעו את הצלחתו.
הנרי פורד
בשנות העשרים המוקדמות, הנרי פורד מימן עיתון שבועי שפרסם דעות אנטישמיות חריפות. עם זאת, חברת פורד מוטור הייתה בעלת מוניטין של אחת החברות הגדולות ביותר המעסיקות שחורים, ולא נאשמה באפליה נגד עובדים או ספקים יהודים. כמו כן, הוא העסיק נשים ואנשים עם מוגבלויות בתקופה בה היה זה נדיר.
ב-1918 רכש עוזרו הקרוב ביותר של פורד ומזכירו הפרטי, ארנסט ג' ליבולד, עיתון שבועי בשם "The Dearborn Independent". העיתון יצא לאור במשך שמונה שנים, מ-1920 ועד 1927, עם ליבולד כעורך. כל זכייניות פורד נאלצו להפיץ את העיתון ללקוחותיהן.
בתקופה זו הופיע פורד בתור "דוברו המכובד של הימין הרדיקלי וקנאים דתיים בעלי דעות קדומות", עם קהל קוראים של כ-700 אלף איש. הסרט התיעודי משנת 2010 "Jews and Baseball: An American Love Story" (שנכתב על ידי חתן פרס פוליצר איירה ברקוב) קובע כי פורד כתב ב-22 במאי 1920: "אם המעריצים רוצים לדעת את הבעיה עם בייסבול אמריקאי יש להם [תשובה] בשלוש מילים – יותר מדי יהודים".
בגרמניה, מאמריו האנטישמיים של פורד מ-"The Dearborn Independent" פורסמו בארבעה כרכים, תחת הכותרת "היהודי הבינלאומי", על ידי תיאודור פריץ, מוציא לאור ומייסד של מספר מפלגות אנטישמיות וחבר הרייכסטאג. במכתב שנכתב ב-1924, תיאר היינריך הימלר את פורד כ"לוחם בעל הערך הרב ביותר, החשוב ביותר והשנון ביותר שלנו". פורד הוא האמריקאי היחיד שהוזכר בחיוב ב-"מיין קאמפף", אם כי הוא מוזכר רק פעמיים: אדולף היטלר כתב: "רק אדם אחד גדול, פורד, על אף זעמם [של היהודים], עדיין שומר על עצמאות מלאה ... [מתוך] בעלי השליטה של היצרנים במדינה של מאה ועשרים מיליון [איש]". ב-1931, בריאיון לכתב חדשות של "Detroit News", אמר היטלר כי הוא רואה את פורד כ-"השראה" שלו, ומסביר את הסיבה לשמירת דיוקנו של פורד ליד שולחנו. סטיבן ווטס כתב כי היטלר "העריץ" את פורד, והכריז כי "אעשה כמיטב יכולתי כדי ליישם את התאוריות שלו בגרמניה", ולעצב את הפולקסווגן, מכונית העם, על פי דגם T. מקס וואלאס הצהיר כי "קיים תיעוד היסטורי על פיו ... אדולף היטלר היה אנטישמי נלהב עוד לפני שקרא את 'היהודי הבינלאומי' של פורד". תחת פורד, העיתון הדפיס את הטקסט האנטישמי המזויף "הפרוטוקולים של זקני ציון".
ב-1 בפברואר 1924 אירח פורד את קורט לודקה, נציגו היטלר, בביתו. את לודקה הכיר פורד באמצעות זיגפריד וגנר (בנו של המלחין ריכרד וגנר) ואשתו ויניפרד, גם הם תומכי נאצים ואנטישמים. לודקה ביקש מפורד תמיכה במאמץ הנאצי, אך ככל הנראה נענה בשלילה.
בעוד שמאמריו של פורד הוקעו על ידי הליגה נגד השמצה, המאמרים גינו במפורש פוגרומים ואלימות נגד יהודים, אך האשימו את היהודים במעשי התגרות שהובילו לאלימות המונית. אף אחד מהמאמרים לא נכתב על ידי פורד עצמו, אך הוא הותיר לצרף את שמו למאמרים ככותבם. על פי עדותו המשפטית הוא לא כתב כמעט כלום. חברים ועמיתים לעבודה אמרו שהם הזהירו את פורד על תוכני ה-"Independent" ושהוא כנראה לא קרא את הכתבות (הוא טען שהוא רק קרא את הכותרות). בעדות בבית המשפט בתביעת דיבה (משפט בו נתבע על ידי אחד מנשואי מאמריו בעיתון) נטען כי פורד ידע על תוכני ה-"Independent" לפני פרסומם.
תביעת דיבה הוגשה על ידי אהרון שפירו, עורך דין מסן פרנסיסקו, בתגובה להתבטאויות האנטישמיות שהובילו את פורד לסגירת ה-"Independent" בדצמבר 1927. בדיווחי חדשות באותו זמן צוטט פורד אומר שהוא מזועזע מהתוכן [האנטישמי] וטוען שלא היה מודע לטבעו. במהלך המשפט, העורך של פורד, ויליאם קמרון, העיד כי לפורד לא היה שום קשר למאמרי המערכת, אף על פי שהם פורסמו תחת שמו ככותבם. קמרון העיד במשפט הדיבה כי מעולם לא דן בתוכן הדפים או שלח אותם לפורד לאישורו. העיתונאי-החוקר מקס וואלאס כתב כי אם הייתה כל מהימנות לטענה אבסורדית זו, הרי שהיא "התערערה עד מהרה כאשר ג'יימס מ. מילר, עובד לשעבר של "Dearborn Independent", העיד בשבועה כי פורד אמר לו שהוא מתכוון לחשוף את שפירו".
מייקל בארקן כתב:
לדברי ספנסר בלייקסלי:
וואלאס גילה גם שהתנצלותו של פורד הייתה, לפחות בחלקה, מונעת משיקולים עסקיים, שכן האנטישמיות שלו הניעה לקוחות פוטנציאליים שלא לרכוש רכבי פורד. עד להתנצלות, מספר רב של סוחרי מכוניות, שנדרשו לוודא שקונים של רכבי פורד קיבלו את ה-"Independent", רכשו בעצמם עותקים של העיתון, אך זרקו אותם על מנת שלא להרתיע את הלקוחות.
ההתנצלות של פורד ב-1927 התקבלה יפה. "ארבע-חמישיות מתוך מאות המכתבים שהופנו לפורד ביולי 1927 היו מיהודים, וכמעט ללא יוצא מן הכלל הם שיבחו את התעשיין". בינואר 1937 הצהרה מטעם פורד שפורסמה ב-"Detroit Jewish Chronicle" הכחישה "כל קשר עם ההוצאה בגרמניה של הספר המכונה 'היהודי הבינלאומי'".
על פי פול ופול (1978), התנצלותו של פורד, שנכתבה על ידי אחרים, לא נחתמה על ידו, אלא חתימתו זויפה על ידי הארי ברט. פורד מעולם לא שינה את דעותיו האנטישמיות, וב-1940 אמר: "אני מקווה לשוב ולפרסם מחדש את 'היהודי הבינלאומי'".
ביולי 1938, לפני פרוץ המלחמה, העניק הקונסול הגרמני בקליבלנד לפורד, ביום הולדתו ה-75, את פרס הצלב הגדול של הנשר הגרמני, המדליה הגבוהה ביותר שגרמניה הנאצית יכולה להעניק לזר. ג'יימס ד' מוני, סגן נשיא ג'נרל מוטורס, קיבל מדליה דומה. פרס צלב הנשר הגרמני הוענק גם לעוזרו האישי של הנרי פורד, ארנסט ג'. ליבולד וגם לתומאס ווטסון, נשיא IBM, שסיפקה לנאצים את מנגנון המחשוב לניהול ההשמדה באושוויץ.
ב-7 בינואר 1942 כתב פורד מכתב אל מייסד והיו"ר הארצי של הליגה נגד השמצה זיגמונד ליווינגסטון. מטרת המכתב הייתה להבהיר כמה תפיסות מוטעות כלליות שהוא תמך בהן במישרין או בעקיפין, אשר "מקדמות את האנטגוניזם כלפי אחי היהודים". הוא סיכם את המכתב במילים: "תקוותי הכנה שעכשיו בארץ הזאת ובכל העולם, עם תום המלחמה, תיפסק כל שנאת היהודים והשנאה נגד כל קבוצות גזעיות או דתיות אחרות".
הפצת הספר "היהודי הבינלאומי" הופסקה בשנת 1942 באמצעות פעולה משפטית של פורד, למרות סיבוכים מחוסר זכויות יוצרים. הפצת הספר עדיין אסורה בגרמניה. קבוצות קיצוניות לעיתים קרובות ממחזרות את החומר; הוא עדיין מופיע באתרי אינטרנט אנטישמיים ונאו-נאצים.
במהלך מתן עדותו בנירנברג, באלדור פון שיראך, מנהיג הנוער ההיטלראי, אשר בתפקידו כמושל הצבאי של וינה גירש 65,000 יהודים למחנות השמדה בפולין, אמר:
רוברט לייסי כתב בספרו "Ford: The Men and the Machines" כי שותף עסקי של פורד דיווח כי כאשר הוצגו לו קטעי חדשות של מחנות ריכוז נאציים, הוא התעמת עם הזוועות שלהם תרם שגרמו לו להתמוטט עם שבץ – האחרון והרציני ביותר שלו". פורד סבל בעבר משבץ והדימום המוחי האחרון שחווה היה בשנת 1947 בגיל 83.
פרנקלין דלאנו רוזוולט
בשנת 1923, בעת שכיהן כחבר במועצה המפקחת של אוניברסיטת הרווארד, קבע פרנקלין דלאנו רוזוולט מכסות על מנת להגביל את מספר הסטודנטים היהודים שהתקבלו ללימודים להרווארד.
בשנת 1937 מינה רוזוולט את הוגו בלאק, סנאטור אמריקאי ולשעבר חבר בקו קלוקס קלאן, לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. זמן קצר לאחר מינויו, פרסם ריי ספיגל, עיתונאי של ה-"Pittsburgh Post-Gazette", שורה של מאמרים שחשפו את מעורבותו של בלאק בקלאן, ועל כך זכה בפרס פוליצר. במסיבת עיתונאים שנערכה ב-14 בספטמבר 1937, נשאל רוזוולט אם ידע או לא על מעורבותו של בלאק עם הקו קלוקס קלן. הוא השיב בין השאר: "אני יודע רק את מה שקראתי בעיתונים ... כבוד השופט בלאק נמצא בחו"ל, עד שלא יחזור אין תגובה נוספת". ב-21 בספטמבר 1937, רוזוולט נשאל שוב במסיבת עיתונאים אותה השאלה. שוב, רוזוולט הכחיש ששוחח על כך עם בלאק, וכאשר נשאל אם מחלקת המשפטים של ארצות הברית צריכה לחקור את מינויו של בלאק לבית המשפט העליון, אמר בין השאר: "לא, בוודאי לא ... החיים הפרטיים של אדם אמורים להיות חייו הפרטיים".
ב-1939 סירב רוזוולט לאפשר למעלה מ-900 פליטים יהודים שברחו מגרמניה הנאצית על סיפון הסנט לואיס להיכנס אל ארצות הברית. לאחר שסורבה להיכנס אל קובה, הסנט לואיס עשתה דרכה אל עבר ארצות הברית עם 907 פליטים על הסיפון. קפטן גוסטב שרדר התקרב אל חופי פלורידה, מתוך תקווה שהוא יקבל אישור להיכנס לארצות הברית. למרות פנייה ישירה אל הבית הלבן, רוזוולט סירב לקבל את היהודים. קפטן שרדר שקל להשיט את הספינה לאורך החוף המזרחי על מנת לאפשר לפליטים להימלט, אך ספינות משמר החופים של ארצות הברית נשלחו אל עבר הספינה על מנת למנוע מהלך כזה. הספינה חזרה לאירופה ומספר פליטים הורשו בסופו של דבר להיכנס אל הממלכה המאוחדת. היסטוריונים העריכו שכרבע מהפליטים על האונייה מתו במחנות ההשמדה הנאציים.
ג'וזף קנדי
לדברי הארווי קלמר, ששימש כעוזר בשגרירות ארצות הברית בלונדון, השגריר ג'וזף קנדי נהג להתייחס אל יהודים בכינויי גנאי (כגון kikes או sheenies). נטען כי קנדי אמר לקלמר ש"יהודים מסוימים הם בסדר, הארווי, אבל בתור גזע הם מסריחים. הם מקלקלים כל מה שהם נוגעים בו". כאשר חזר קלמר ממסע לגרמניה ודיווח על שגרת ונדליזם ותקיפות אלימות כלפי היהודים על ידי הנאצים, הגיב קנדי: "ובכן, הם הביאו את זה על עצמם".
ב-13 ביוני 1938 קנדי נפגש בלונדון עם הרברט פון דירקסן, שגריר גרמניה לממלכה המאוחדת, שעם שובו לברלין טען שקנדי אמר לו כי "לא העובדה שאנחנו רוצים להיפטר מהיהודים היא שמזיקה לנו כל כך, אלא ההמולה הקולנית המתלווה למטרה זו. [קנדי] עצמו הבין היטב את המדיניות שלנו כלפי היהודים". דאגתו העיקרית של קנדי בנוגע לפעולות אלימות כנגד יהודי גרמניה, כגון ליל הבדולח, הייתה כי הם עוררו במערב יחסי ציבור שליליים למשטר הנאצי, חשש שהוא מסר במכתב לצ'ארלס לינדברג.
קנדי היה מיודד עם ויסקונטה ננסי אסטור, וההתכתבויות בין השניים כוללות התבטאויות אנטישמיות רבות. על פי אדוארד רנהאן:
באוגוסט 1940 חשש קנדי כי במהלך תקופת כהונתו השלישית כנשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט יגרר למלחמה. כפי שדיווח לאמר: "ג'ו האמין שרוזוולט, צ'רצ'יל, היהודים ובעלי בריתם יניעו את אמריקה להתקרב לארמגדון". עם זאת, קנדי תמך בקדנציה השלישית של רוזוולט בתמורה להבטחתו של רוזוולט לתמוך בבנו, ג'וזף קנדי ג'וניור, בהתמודדותו על משרת מושל מסצ'וסטס בשנת 1942. עם זאת, גם בחודשים הקשים ביותר של מלחמת העולם השנייה, קנדי המשיך להיות "זהיר יותר" מפני יהודים-אמריקאים בולטים, כמו השופט פליקס פרנקפורטר, מאשר מפני היטלר.
ג'ורג' פטון
גנרל צבא ארצות הברית ג'ורג' פטון ביטא בגסות ובבוטות, הן במכתבים לאשתו והן ביומניו האישיים, את דעותיו ורגשותיו האנטישמיים כלפי יהודים. אך מעבר לכך, מעשיו שיקפו את דעותיו אלו. אף על פי שפיקד על חיילים יהודים רבים, פטון סירב להציב קציני דת יהודיים במפקדתו. לאחר המלחמה, כמושל הצבאי של בוואריה, הוטל עליו לנהל את מחנות העקורים בדרום גרמניה, והוא שמר על ניצולי שואה תחת משמר צבאי. על אף שסבלו מתת תזונה, פטון סירב להעניק מנות מזון נוספות לניצולים היהודים, שמא יראו בו כמי שמעניק להם יחס מועדף על פני שבויי המלחמה הגרמניים. כפי שציין ביומנו:
במכתב שנשלח לגנרל דווייט אייזנהאואר הדן בדו"ח שחיבר ארל ג' הריסון, דיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה, שאותו שלח נשיא ארצות הברית הארי טרומן לגרמניה כדי לבדוק את מחנות העקורים, ציין הנשיא בזעם כי:
ב-15 בספטמבר 1945, פטון כתב ביומנו את הדברים הבאים:
פטון המשיך וקבע כי ליהודים לא היו "שום יחסים אנושיים" וחיו בזוהמה כמו "ארבה". הוא כתב כי:
ב-17 בספטמבר 1945, כותב פאטון ביומנו על הגנרל אייזנהאואר, שערך בסיור בבית כנסת מאולתר שהוקם על ידי ניצולי שואה לקראת יום הכיפורים:
פטון לא רק הפגין זלזול ושנאה כלפי ניצולי השואה היהודים, אלא אף הביע הערצה לשבויי המלחמה הנאציים שתחת אחריותו, ומתח ביקורת על תהליך הדה-נאציפיקציה ועל הרחקת חברי המפלגה הנאצית לשעבר מעמדות כוחו פוליטיות, מינהליות ושלטוניות בגרמניה. ב-1945 הוא אמר לכתבים כי הוא אינו רואה את הצורך בדה-נאציפיקציה, והשווה את המחלוקת עם הנאציזם למאבק שבין הדמוקרטים לרפובליקנים. הצהרותיו של פטון בפני העיתונאים, בהן פקפק במדיניות, הובילו לכך שאייזנהאואר הדיח אותו מתפקידו כמושל הצבאי של בוואריה.
ריצ'רד ניקסון
אף על פי שלרוב שמר בפרטיות על דעותיו, השמועות על דעותיו של ניקסון פגעו בו במידת מה פוליטית, וגם הכעיסו בכירים בממשל כמו ארתור ברנס, יו"ר הפדרל ריזרב, שמצא את דבריו של ניקסון מקוממים. ניקסון אמר ליועצו צ'ארלס קולסון כי ליהודים "אישיות מאוד תוקפנית, שוחקת ומגעילה". הוא גם אמר שיהודים נוטים פחות לשרת בצבא, ונוטים יותר לערוק, באומרו: "לא שמתי לב לשמות רבים של יהודים ברשימת החוזרים מווייטנאם, אני לא יודע איך לעזאזל הם משתמטים". ניקסון גם אמר: "אם מסתכלים על המשלחת הקנדית-שוודית, חלק לא פרופורציונלי בהם הם יהודים, העריקים". הוא ועוזריו עשו לכאורה הבחנה בין יהודים ישראלים, שאותם ניקסון לפחות העריץ, לעומת יהודי אמריקה. עם זאת, ניקסון השתמש במעשים של יהודים בודדים עליהם שמע על מנת לחזק את אמונתו כי כל היהודים ראויים לבוז ולשנאה שלו.
בילי גרהאם
כאשר נחשפה פרשת ווטרגייט, היו שטענו כי בילי גרהאם היה שותף לדעות האנטישמיות הרבות של הנשיא ריצ'רד ניקסון, אך הוא הכחיש טענות אלו והדגיש את מאמציו לבנות גשרים עם הקהילה היהודית. ב-2002, המחלוקת התחדשה מחדש לאחר חשיפתן של קלטות מסווגות המאשרות את דבריו של גרהאם לניקסון כשלושה עשורים קודם לכן. בקלטות, נשמע גרהאם מסכים ניקסון שהיהודים שולטים בתקשורת האמריקאית, באומרו כי "חייבים לשבור את האחיזה הזו, אחרת המדינה תרד לטמיון", במהלך שיחה עם ניקסון בשנת 1972. גראהם הוסיף שאם ניקסון ייבחר מחדש – הם עשויים להיות מסוגלים לעשות משהו בקשר לזה. בשיחה, אמר ניקסון שגרהאם הוא ידיד של היהודים. גרהאם הגיב: "אבל הם לא יודעים מה אני באמת חושב על מה שהם עושים למדינה הזאת".
כאשר הקלטות התפרסמו, גראהם התנצל ואמר: "אף על פי שאין לי זיכרון מהאירוע, אני מצטער על הדברים שאמרתי כנראה בשיחה בחדר הסגלגל עם הנשיא ניקסון ... לפני כ-30 שנה ... הם אינם משקפים את דעותי, ואני מתנצל בכנות על כל פגיעה שנגרמה מהדברים". על פי המגזין ניוזוויק, "הזעזוע מהחשיפה [של תוכן הקלטות] הועצם בשל תמיכתו הממושכת של גרהם בישראל וסירובו להצטרף לקריאות להמרת יהודים".
בשנת 2009 קלטות נוספות של ניקסון נחשפו, שבהן הוא נשמע בשנת 1973 משוחח עם גראהם אודות טיסה 114 של ליביאן איירליינס שהופלה על ידי חיל האוויר הישראלי, וביקורה המתוכנן של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר לארצות הברית. בשיחה, גראהם מתייחס אל היהודים כאל "בית הכנסת של השטן" והוא אומר לניקסון: "הם אלה שמוציאים את הספרות הפורנוגרפית, הם אלה שמוציאים את הסרטים הגסים האלה". דוברו של גראהם אמר כי גראהם מעולם לא היה אנטישמי וכי ההשוואה שערך (לפי ההקשר של הציטוט מתוך חזון יוחנן) הופנתה אך ורק כלפי אלה הטוענים שהם יהודים, אך אינם מחזיקים בערכים יהודיים מסורתיים.
הכחשת השואה
אוסטין אפ, מרצה לספרות אנגלית מימי הביניים באוניברסיטת לה-סאל שבפילדלפיה, נחשב למכחיש השואה האמריקאי המשמעותי הראשון. אפ כתב בהרחבה בעיתונים ובכתבי עת, ופרסם מספר ספרים המפרטים את ההגנה על גרמניה הנאצית והכחשת השואה. עבודתו של אפ שימשה השראה למכון לסקירה היסטורית, שהוקם בקליפורניה שנת 1978, שתפקידו היחיד הוא הכחשת השואה.
אחת הצורות המודרניות של האנטישמיות היא הכחשת השואה על ידי היסטוריונים רוויזיוניסטים ונאו-נאצים.
סקר שנערך ב-1994 על ידי הוועד היהודי-האמריקאי מצא כי הכחשת השואה היא עמדת שוליים זעירה בקרב החברה האמריקאית, כאשר 91% מהנשאלים הסכימו שהשואה התרחשה ורק אחוז אחד טען כי ייתכן והשואה מעולם לא התרחשה.
ארגונים אנטישמיים
בארצות הברית יש מספר ארגונים אנטישמיים, חלקם אלימים, המדגישים את העליונות הלבנה. ארגונים אלו כוללים, בין השאר, את הכנסיות של הזהות הנוצרית, את ההתנגדות הארית לבנה, את הקו קלוקס קלאן ואת המפלגה הנאצית האמריקנית. מספר כנסיות פונדמנטליסטיות נוצריות, כגון הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, מטיפות גם הן למסרים אנטישמיים. הארגונים הנאו-נאצים הגדולים הם המפלגה הנאצית הלאומית והתנועה הלאומית הסוציאליסטית. רבים מחברי הקבוצות האנטישמיות הללו מגלחים את ראשיהם ומקעקעים על גופם סמלים נאציים כגון צלבי קרס, סמל האס אס, כתובת הייל היטלר ועוד. ארגונים אנטישמיים צועדים ומטיפים למסרים אנטישמיים ברחבי אמריקה.
בסקר משנת 1998 של הליגה נגד השמצה נמצא קשר בין אנטישמיות לבין אהדה לקבוצות הימין האנטי-ממשלתיות. אף על פי שהאנטישמיות ירדה במהלך 35 השנים האחרונות, הפעילות של כמה קבוצות אנטישמיות גברה, אולי כתוצאה מהגדלת השוליים של השקפות אנטישמיות. בין השנים 1974 ל-1979, החברות בקו-קלוקס-קלן עלתה משפל היסטורי היסטורי של 1,500 איש עד ל-11,500 איש, ובמהלך שנות השמונים התאחדו פלגי קלן שונים עם קבוצות נאו-נאציות מפורשות יותר כמו האומות האריות.
הקמתו בשנת 1978 של המכון לסקירה היסטורית בקליפורניה סייעה לפופולריזציה של התפיסה האנטישמית שהשואה לא אירעה. באמצע שנות השמונים דנו קבוצות כמו "Posse Comitatus" ברטוריקה אנטישמית. בין 1986 ל-1991 גדל מספרם של גלוחי ראש נאו-נאצים פי עשרה, והגיע ל-3,500 איש ביותר מ-35 ערים שונות ברחבי ארצות הברית. באמצע שנות ה-90 הוקמו "מיליציות" אזרחיות פרה-מיליטריות, שרבים מחבריהם הואשמו בהפצת תאוריות קונספירציה אנטישמיות והטיפה לקנאות דתית.
אנטישמיות במוזיקה
להקת הרוק הפלסטינית "אל-סאקרה" ביצעה שירים "אנטישמיים" במהלך סיבוב הופעות מחוף לחוף בארצות הברית.
אנטישמיות בשירה
בשנת 2017 יצא לאור שיר שתואר "אנטישמי", ששמו "It Is Our (Frightful) Duty To Study The Talmud" (בתרגום לעברית: "זו החובה (המבהילה) שלנו ללמוד את התלמוד". השיר ממליץ לקוראים להתחיל עם יוטיוב על מנת ללמוד על הרעות של התלמוד. בשיר נכתבו, בין השאר, השורות הבאות: "האם גויים (אנחנו) נועדו להיות עבדים של יהודים?" ; "האם ילדות בנות שלוש (ויום) מתאימות לנישואין ולמשגל?" ; "האם ילדים צעירים הם מטרה לגיטימית לאונס?"
האנטישמיות החדשה
בשנים האחרונות, מספר גורמים, המגיעים בו-זמנית מהשמאל הרדיקלי, מהימין הרדיקלי ומהאסלאם הרדיקלי, מקדמים את הרעיון של "האנטישמיות החדשה". גורמים אלו נוטים להתמקד בהתנגדות להקמתה של מולדת ליהודים במדינת ישראל, ועושים שימוש בטיעונים אנטי-ציוניים על מנת לתקוף יהודים בצורה רחבה יותר. הביקורת שלהם על ישראל ועל הציונות היא לעיתים קרובות בלתי-מידתית ומיוחדת במינה, ויש המייחסים זאת לאנטישמיות.
בהקשר של המלחמה העולמית בטרור נשמעו הצהרות, בין השאר מצד הדמוקרט פריץ הולינגס ומצד הרפובליקני פאט ביוקנן, המרמזות על כך שממשל ג'ורג' בוש יצא למלחמה כדי לזכות באהדת תומכי ישראל. במהלך 2004, כמה אנשי ציבור בולטים האשימו את החברים היהודים בממשל בוש בהטעיית אמריקה על מנת שזו תצא למלחמה נגד סדאם חוסיין – מהלך אשר יסייע לישראל. הולינגס טען כי הפעולה האמריקאית נגד סדאם נעשתה 'כדי להבטיח את ביטחון ישראל'. בתוכנית אירוח בטלוויזיה, ביוקנן אמר כי "קנוניה" הצליחה "לגרור את ארצנו לסדרה של מלחמות המנוגדות לאינטרסנטים של ארצות הברית". הולנגס כתב מאמר מערכת ב-6 במאי 2004, שהתפרסם בעיתון "The Post and Courier" בצ'ארלסטון, בו טען כי בוש פלש לעיראק משום ש"הפצת הדמוקרטיה במזרח התיכון כדי להבטיח את ביטחון ישראל תמשוך קולות יהודים מהדמוקרטים".
מבקרים של מדינת ישראל, כמו נועם חומסקי ונורמן פינקלשטיין, מטילים ספק בהיקף הנרחב של האנטישמיות החדשה בארצות הברית. חומסקי כתב בעבודתו "Necessary Illusions" (בעברית: "אשליות הכרחיות") כי הליגה נגד השמצה מציגה כל ביקורת על המדיניות הפרו-ישראלית כאנטישמית. פינקלשטיין הצהיר כי "אנטישמיות חדשה" היא מושג מגוחך שמציעה הליגה נגד השמצה למאבק במבקרי המדיניות הישראלית.
אנטישמיות בקמפוסים
אינטלקטואלים יהודים רבים שנמלטו מגרמניה הנאצית בשנות השלושים, לאחר עלייתו של היטלר לשלטון, הגיעו לארצות הברית. שם הם קיוו להמשיך את הקריירה האקדמית שלהם, אך בהיותם קומץ זעום, הם התקשו להתקבל אל המוסדות היוקרתיים של אמריקה במהלך תקופת השפל הגדול (שלוותה בזרם של אנטישמיות משלה), ובמקום זאת הם מצאו עבודה במכללות ובאוניברסיטאות המיועדות לסטודנטים אפרו-אמריקאים או במדינות הדרום.
ב-3 באפריל 2006 פרסמה הוועדה לזכויות האזרח של ארצות הברית את ממצאיה על פיהם תקריות אנטישמיות הן "בעיה חמורה" בקמפוסים ברחבי ארצות הברית. הוועדה המליצה כי המשרד לזכויות האזרח במחלקת החינוך של ארצות הברית יגן על סטודנטים מפני אנטישמיות באמצעות אכיפה נמרצת של סעיף 6 לחוק זכויות האזרח משנת 1964 והמליצה גם שהקונגרס יבהיר כי סעיף 6 חל על אפליה נגד סטודנטים יהודים.
בפברואר 2015, מרכז לואיס ד. ברנדייס לזכויות האדם ומכללת טריניטי הציגו תוצאות סקר ארצי של סטודנטים יהודים אמריקאים. שיעור המשיבים על הסקר עמד על 10%–12% ולא נטען שהוא מהווה מדגם מייצג. מהדו"ח עולה כי 54% מתוך 1,157 הסטודנטים היהודים ב-55 סטודנטים ברחבי הארץ, שהשתתפו בסקר המקוון, דיווחו על חוויות של אנטישמיות בקמפוסים שלהם במהלך סמסטר האביב של השנה האקדמית האחרונה.
סקר לאומי של תלמידי המכללות היהודים באמריקה סיפק תמונה של סוגי האנטישמיות, ההקשר והמיקום שבהם חוו מדגם לאומי גדול של סטודנטים יהודים באוניברסיטאות ובקולג'ים במשך ארבע שנים. בתוך כך, התמקדו הממצאים המפתיעים יותר בדו"ח, בדומה לעובדה ששיעורי האנטישמיות הגבוהים דווחו גם במוסדות ללא קשר למיקום או לסוג המוסד, שהנתונים מהסקר מצביעים על כך שאפליה מתרחשת ברמה נמוכה, בפעילויות בין-אישיות יומיומיות, וסטודנטים יהודיים מרגישים שאפילו הממשל מתעלם במידה רבה מהדיווחים על אנטישמיות. עם זאת, לא כל התגובות לסקר היו חיוביות; למשל, ה"הפורוורד" טען כי המחקר תיעד רק תמונת מצב בזמן ולא מגמה, שאין לו מדגם מייצג של סטודנטים יהודים וכי הוא פגום משום שהוא מאפשר לסטודנטים להגדיר בעצמם אנטישמיות (ובכך משאיר את המונח פתוח לפרשנות רחבה מדי).
פשעי שנאה
הליגה נגד השמצה פרסמה באפריל 2014 סקירה של אירועים אנטישמיים שהתרחשו במהלך השנה הקודמת, כאשר הממצאים מצביעים על ירידה של 19% ב-2013 כחלק ממגמה של ירידה במספר האירועים הנמשכת מזה כעשור. 751 מקרים דווחו ברחבי ארצות הברית, הכוללים 31 תקיפות פיזיות, 315 תקריות של ונדליזם ו-405 מקרים של.
באפריל 2015 פרסמה הליגה נגד השמצה סקירה של אירועים אנטישמיים ב-2014. לפי הדיווחים, 912 מקרים כאלה התרחשו ברחבי ארצות הברית במהלך שנת 2014. זה מהווה גידול של 21% לעומת השנה הקודמת. 513 תקריות סווגו כ-"התעללויות, ותקריות". 35% ממקרי הוונדליזם התרחשו בשטחים ציבוריים. מניתוח הממצאים עולה כי במהלך מבצע צוק איתן חלה עלייה משמעותית במספר האירועים האנטישמיים בהשוואה לשאר השנה. כרגיל, המספר הגבוה ביותר של תקריות אנטישמיות נמצא במדינות שבהן קיימת אוכלוסייה יהודית גדולה: 231 תקריות בניו יורק, 184 תקריות בקליפורניה, 107 תקריות בניו ג'רזי, 70 תקריות בפלורידה. בכל המדינות הללו נספרו בשנת 2014 יותר אירועים אנטישמיים מאשר בשנה הקודמת.
לשכת החקירות הפדרלית (ה-FBI) עורך דו"ח פשיעה, שנועד לאסוף ולהעריך נתונים סטטיסטיים על עבירות שבוצעו בארצות הברית. בשנת 2014 נרשמו 1,140 קורבנות של פשעי שנאה אנטי-דתיים, מתוכם 56.8% אנטי-יהודיים. 15,494 רשויות אכיפת החוק תרמו לדו"ח.
ביום שבת, 27 באוקטובר 2018, יורה אמריקאי נאו-נאצי אנטישמי רצח 11 יהודים בבית כנסת "קהילת עץ חיים – אור לשמחה" בפיטסבורג, פנסילבניה. אירוע זה הוא המעשה האנטישמי הקטלני ביותר בהיסטוריה האמריקנית. פשעי שנאה אנטישמיים בניו יורק עלו בצורה חדה בשנת 2018.
משטרת העיר ניו יורק דיווחה על עלייה של 75% בגרפיטי של צלבי קרס בין השנים 2016 ל-2018, עם עלייה מובחנת לאחר הטבח בבית הכנסת בפיטסבורג. מתוך 189 פשעי שנאה בניו יורק בשנת 2018, 150 כללו הצגה של צלבי קרס. ב-1 בפברואר 2019 נמצאה כתובת "fucking Jews" (בעברית: "יהודים מזדיינים") על קיר בית כנסת בלוס אנג'לס.
ביום שבת, 27 באפריל 2019, התבצע אירוע ירי בבית כנסת של חב"ד בעיירה פאוויי באזור סן דייגו. כתוצאה מכך נהרגה אישה ושלושה נוספים נפצעו. היורה היה אמריקאי אנטישמי בן 19 בשם ג'ון ארנסט.
כשבוע לאחר פיגוע הירי בג'רזי סיטי, נעצרה ברכבת התחתית של ניו יורק מוסלמית ממוצא אפרו-אמריקאי שתקפה בגידופים ובאלימות פיזית חסיד חב"ד וסטודנטית ישראלית שנסעו ברכבת, והביעה תמיכה בעת התקיפות שלה ולאחריהן בפיגוע הירי בג'רזי סיטי "בשם האסלאם" ובעמדות של כת "העבריים השחורים".
בפברואר 2022, נמנו כבר 22 מעשי שנאה נגד יהודים. בין היתר רוססו כתובות נאצה אנטישמיות בחזית מסעדה ישראלית "מרים", שנפתחה בשכונת אפר ווסט סייד במנהטן, ניו-יורק, כשבמקביל רוססו גם מספר כלי רכב ליד בית הכנסת "פארק איסט" בניו-יורק. פוליטיקאים ודיפלומטים גינו את המעשים והגיעו למסעדה להזדהות.
מונטפלייר (ורמונט)
מונטפלייר (באנגלית: Montpelier) היא עיר הבירה של מדינת ורמונט שבארצות הברית, ומשמשת גם כבירת מחוז וושינגטון של מדינת ורמונט. במונטפלייר ניצב בית המחוקקים של המדינה. נכון ל-2020, האוכלוסייה בעיר מונה קצת יותר מ-8,000 נפש, ומבחינה זו היא עיר הבירה הקטנה ביותר במדינות ארצות הברית.
היסטוריה
ב-14 באוגוסט 1781 אישרה אספת הנבחרים של הרפובליקה של ורמונט הקצאת קרקעות באזור מונטפלייר למתיישבים ממסצ'וסטס, והיישוב עלה לקרקע ב-1787. קולונל ג'ייקוב דייוויס, מראשוני המתיישבים האירופאים במקום, קרא את שם העיר על שם העיר מונפלייה (Montpellier) שבדרום צרפת (לעיירה סמוכה הוא העניק את השם קאלֵס, Calais, על שם עיר החוף הצרפתית קאלה). סביר להניח שהשם מונטפלייר נבחר עקב ההתלהבות הרבה שפשתה בתקופה ההיא מכל דבר צרפתי, בעקבות הסיוע הצרפתי לשלוש עשרה המושבות שמרדו באימפריה הבריטית והקימו את ארצות הברית של אמריקה.
ב-1805 נבחרה העיירה, עקב מיקומה במרכז המדינה, לבירת מדינת ורמונט, שבינתיים הצטרפה לארצות הברית כמדינה ה-14.
גאוגרפיה
מונטפלייר ממוקמת באזור ההרים הירוקים. שטח העיר על פי מדידות רשמיות הוא 26.6 קמ"ר. רובו המוחלט הוא יבשה, ורק כעשירית האחוז הוא מים.
מרכז העיר נמצא על רמה שטוחה, שגובהה 158 מטר, מוקפת בגבעות ובעורקי גרניט. לאורך צדה הצפוני של העיר ניצב רכס גבעות שאורכו כמה ק"מ וגובהו כ-275 מטר. מרכז העיר הנמוך מועד לשיטפונות מעת לעת, והעיקריים שבהם אירעו בשנים 1927 ו-1992.
נהר וינוסקי, שמקור שמו בשפת השבט האינדיאני אבנאקי ומשמעותו " ארץ בצל הפרא", זורם מערבה לאורך גבולו הדרומי של האזור המסחרי של מונטפלייר, והוא ניזון מכמה פלגים החוצים את מחוזות ורמונט הסמוכים.
כלכלה
בעיר שכן המפעל האחרון לייצור אטבי כביסה בארצות הברית. המפעל נסגר בשנת 2006. כיום מתבססת כלכלת העיר שבאזור המסחרי בעיקר על עסקים בבעלות מקומית, לצד משרדים ראשיים של חברות ביטוח אחדות.
חינוך ותרבות
במונטפלייר ישנם כמה מוסדות לימוד. המפורסמים שבהם הם בית הספר התיכון של העיר, "מכללת ורמונט לאמנות יפה" (Vermont College of Fine Arts) והמכון הקולינארי של ניו אינגלנד. אירועי התרבות המקומיים השנתיים בעיר כוללים את פסטיבל הסרטים "ההר הירוק" (Green Mountain), המתקיים בעיר מדי שנה, וכן את המסורת שהחלה בשנת 1990 של חיפוי חזיתות החנויות והבניינים הציבוריים בלבבות אדומים ביום ולנטיין - 14 בפברואר.
בעיר נמצאת ספריית קלוג-האבארד. עותק של אפריז (אלמנט עיצובי) מהפרתנון של אתונה שמור בספרייה זו. במונטפלייר ממוקם גם המוזיאון להיסטוריה של ורמונט.
זהבה שמואלי
זהבה שמואלי (נולדה ב-19 במאי 1955) היא אתלטית עבר ישראלית, אלופה ושיאנית ישראל בריצות למרחקים בינוניים וארוכים. אלופת המכביה העשירית (1977). ייצגה את ישראל באולימפיאדה (לוס אנג'לס 1984) ואף זכתה לכבוד לשאת את דגל המדינה בטקס הפתיחה ובאליפות העולם הראשונה באתלטיקה (הלסינקי 1983).
ביוגרפיה
שמואלי נולדה בשם זהבה שלום ברחובות וגדלה במושב בית עזרא, בת להורים יוצאי עיראק. אחותה הצעירה ממנה ב-4 שנים, מזל שלום, אף היא אתלטית מצטיינת, אלופה ושיאנית ישראל. המאמן איליה בר זאב, גילה את שמואלי בהיותה בת 13, בחוג אתלטיקה שנערך בבאר טוביה. היא התאמנה בקבוצת "איילות". בגיל 16 וחצי פרשה מתחרויות.
1977
אחותה מזל שלום, שכנעה אותה לחזור להתאמן וזאת לאחר ששמואלי כבר הייתה נשואה ואם לשניים והתגוררה ברמת השרון.
במרוץ הקפת התבור (2000 מטר) שנערך במרץ 1977 זכתה שמואלי במדליית זהב בתוצאה של 7:27.6 דקות, לפני אחותה מזל שלום (7:40.0 דקות) ומרסל מרסיי (7:55.9 דקות).
אלופת המכביה
בתחרות האתלטיקה של המכביה העשירית ביולי היא זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר כשקבעה תוצאה של 4:34.96 דקות, לפני ענת מאירי (4:35.42 דקות) ורחל הלה (4:38.90 דקות), שתיהן מישראל.
באליפות ישראל במירוץ כביש, למרחק של 7 ק"מ שנערכה במושב ערוגות בתחילת דצמבר היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 28:04.3 דקות, לפני מזל שלום (29:33.5 דקות).
ב-31 בדצמבר היא זכתה במדליית זהב במרתון טבריה, המרתון הראשון שנערך בישראל, בתוצאה של 3:02.58 שעות (50 התוצאות הטובות בעולם לנשים), מקום 20 כללי ומקום תשיעי מבין הישראלים ובכך הייתה לאתלטית הישראלית הראשונה שמסיימת ריצה זו.
1978
במירוץ הקפת התבור (2000 מטר) שנערך באפריל 1978 זכתה שמואלי במדליית זהב בתוצאה של 6:58.7 דקות, לפני פזית פביאן (7:17.5 דקות) ורחל הלה (7:21.2 דקות).
1979
בתחרות האתלטיקה במסגרת כינוס הפועל ה-11 שנערכה ברמת גן בתחילת מאי 1979 זכתה שמואלי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:30.3 דקות, אחרי ענת מאירי (4:29.5 דקות) ולפני רחל הלה (4:38.0 דקות). מדליית ארד בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:38.3 דקות, אחרי מאירי שקבעה שיא בינלאומי חדש של 9:35.6 דקות ומרי סטיוארט (9.35.8 דקות), אלופת משחקי חבר העמים הבריטי בריצת 1500 מטר.
1980
באליפות ישראל בריצת 3000 מטר שנערכה במאי 1980 זכתה שמואלי במדליית זהב בתוצאה של 9:45.5 דקות, לפני מזל שלום (10:37.7 דקות). באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:29.5 דקות, לפני שולה אבישיד (4:41.2 דקות) ומזל שלום (4:42.4 דקות).
1981
ב-4 בינואר 1981 זכתה שמואלי במדליית זהב במרתון טבריה בשיא ישראלי חדש של 2:52.45 שעות, שיפור של יותר מ-10 דקות לשיאה.
במירוץ הקפת התבור (4000 מטר) שנערך באפריל אותה שנה זכתה שמואלי במדליית זהב בתוצאה של 15:00.4 דקות, לפני ורוניק ביאה מצרפת (15:04.9 דקות) ורחל הלה (15:58.8 דקות).
בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-11 שנערכה בתל אביב זכתה שמואלי בשתי מדליות כסף, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:10.18 דקות, אחרי ענת מאירי 2:09.66 דקות, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:28.59 דקות, אחרי מאירי שקבעה שיא מכביה חדש של 4:26.81 דקות.
במרתון ניו יורק שנערך באותה שנה קבעה שמואלי שיא ישראלי חדש של 2:49:52 שעות.
1982
בשנת 1982 קבעה שמואלי במרתון בוסטון שיא ישראלי חדש של 2:44:00 שעות.
1983
במרתון לונדון שנערך באפריל 1983 סיימה שמואלי במקום 13 בשיא ישראלי חדש של 2:40:29 שעות.
בתחרות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-12 שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף במאי 1983 זכתה שמואלי במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:53.54 דקות, אחרי בת פארמר מארצות הברית (9:25.21 דקות) ולפני מזל שלום (10:18.52 דקות).
אליפות עולם
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיימה שמואלי במקום 36 בריצת מרתון בתוצאה של 2:49:07 שעות.
אולימפיאדת לוס אנג'לס
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה שמואלי לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם היא סיימה במקום 30 בריצת מרתון בתוצאה של 2:42:27 שעות. במהלך ריצת המרתון היא קבעה שיא ישראלי חדש בחצי מרתון בתוצאה של 1:17:01 שעות.
1987
בתחרות שנערכה בהכטל, בלגיה באוגוסט 1987 סיימה שמואלי במקום שישי בריצת 5000 מטר בשיא ישראלי חדש של 16:37.7 דקות.
1988
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1988 זכתה שמואלי במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:54.2 דקות.
1989
בתחרות שנערכה בתל אביב באפריל 1989 קבעה שמואלי בריצת 10000 מטר שיא ישראלי חדש של 34:44.87 דקות.
1990
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1990 זכתה שמואלי במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:11.63 דקות.
1991
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1991 זכתה שמואלי במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:07.53 דקות.
דון הנדלמן
טקסט מונמך דון הנדלמן (נולד ב-24 באפריל 1939) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1998.
ביוגרפיה
הנדלמן נולד בעיירה סנט אגט דמונט (St. Agathe des Monts) בחבל קוויבק שבקנדה, וסיים שם את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1956. ב-1960 סיים את למודיו לתואר ראשון בלימודים כללים באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, ואת התואר השני באותה אוניברסיטה במחלקה לאנתרופולוגיה קיבל בשנת 1964. עבודת המאסטר שלו הייתה בנושא ארגונים וולונטריים של מהגרים מהאיים הקריביים למונטריאול. את לימודי הדוקטורט התחיל באוניברסיטת פיטסבורג בשנים 1964–1966. במסגרת זו ערך ב-1964 עבודת שדה בנבדה שבארצות הברית על השאמאן הנרי רופרט, והמשיך את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת מנצ'סטר באנגליה בהנחיית פרופסור מקס גלקמן. את תואר הדוקטורט קיבל ב-1971, על עבודת השדה שערך ב"יד לקשיש" בירושלים שדנה במבנים של אינטראקציה במקום עבודה מוגן לקשישים.
בשנים 1971–1972 לימד כמרצה באוניברסיטת תל אביב. ב-1972 החל ללמד כמרצה באוניברסיטת העברית בירושלים, ב-1975 התמנה למרצה בכיר, ב-1979 מונה כפרופסור חבר, ב-1987 קודם לדרגת פרופסור מן המניין ובשנת 1998 הופקד על הקתדרה על שם אלן שיין. ב-2005 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
הנדלמן שהה כעמית מחקר במכון למחקר חברה וכלכלה באוניברסיטת ממוריאל בניופאונדלנד, באוניברסיטת אדלייד באוסטרליה, במכון ההולנדי ללימודים מתקדמים במדעי הרוח והחברה, במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, בקולגיום השוודי ללימודים מתקדמים במדעי החברה, באוניברסיטת מנצ'סטר, באוניברסיטת ג'יימס קוק באוסטרליה, בקולגיום בודפשט ללימודים מתקדמים. הוא שימש כמופקד על הקתדרה על שם אולוף פאלמה של מועצת המחקר השוודית במסגרת אוניברסיטת אופסלה, שימש כעמית כביר במכון מקס פלאנק להיסטוריה של המדעים בברלין, בשנים 1997–1998 עמית קרן מלן באוניברסיטת פיטסבורג 1999–2000, ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת מינסוטה.
הנדלמן הוא חבר במערכת כתב העת Ethnology משנת 1978 עורך כתב העת Symbolic Interaction משנת 1986, עורך יועץ של כתב העת Eastern Anthropologist משנת 1994, יושב במערכת כתב העת Journal of Human and Environmental Sciences משנת 1996, עורך יועץ של כתב העת Focaal: European Journal of Anthropology משנת 2001, ישב במערכת כתב העת Culture and Performance Monograph Series, בשנים 1982–1991 ובמערכת כתב העת Environments בשנים 1975–1988. יועץ למרכז הבינלאומי לחקר התרבות המודרנית באוניברסיטת מנצ'סטר החל משנת 1992.
דון הנדלמן היה נשוי ללאה שמגר-הנדלמן, שנפטרה ב-1995 והייתה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית ולהם בת, רונית ניקולסקי, חוקרת ספרות חז"ל ומרצה באוניברסיטת חרונינגן בהולנד, ושתי נכדות.
אינטראקציה בין אנשים
זהו ספרו הראשון של הנדלמן והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו. הספר עוסק באינטראקציה בין אנשים והוא הושפע מהסוציולוג ארווינג גופמן. הנדלמן הסיק שיחסים בין אנשים אינם ניתנים לרדוקציה, לקטגוריות ולמבנים סטטים. הספר עוסק במשחק, לא משחק מתוכנן, אלא כזה שנובע מאינטראקציה בין אנשים. הוא מראה כיצד התנהגויות חדשות נובעות ממה שנראה רגיל, קבוע וחוזר על עצמו, משהו אחר מתחיל ומתפתח, לעיתים מקבל תהליך זה תאוצה ולעיתים נעצר.
טקס ובירוקרטיה
ספרו זה של הנדלמן ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1990. חוקרים רבים נוטים להדגיש את נושא הטקס ולהגדירו כקטגורית על שמכילה תופעות שונות. התייחסות כוללנית כזו לטקסים אינה מאפשרת התייחסות לגיונות השונים המאפיינים ארגון פנימי של טקסים שונים. הנדלמן היה מהאנתרופולוגים הראשונים שהתייחסו אל הארגון הפנימי של הטקס, בלי לתפוש את הטקס כראי של החברה הרחבה, ולפיכך, שניתן להבין את מה שקורה בתוך הטקס רק דרך אלמנטים בחברה החיצונית. הוא התמקד בניסיון לגלות כמה צורות היגיון שמבדילות בין טקסים שונים, והציע להתבונן כמה שהטקס יוכל לחולל בעולם. הטקס הוא כלי שבאמצעותו אנשים מסוגלים לייצר שינוי קוסמולוגי. שינוי מסוג זה טיפוסי בעיקר לחברות שבהן הקוסמוס בעל מאפיינים אורגניים. דהיינו, קוסמוס שבו כל דבר קשור בכל דבר אחד והטקס גם הוא חלק מההיגיון האורגני.
הנדלמן כתב מאמר ביחד עם פרופסור אליהוא כ"ץ, העוסק בטקסים הלאומיים בישראל: יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ויום העצמאות, היה זה המאמר הראשון העוסק בטקסים לאומיים בישראל מנקודת מבט חברתית-תרבותית, ומאמר זה הראה לראשונה את המבנה הנרטיבי של ימי הזיכרון. הוא הראה כיצד שלושת ימי הזיכרון מהווים חלק מנרטיב אחד. הדבר נראה היטב כשמתבוננים במיקומם הגאוגרפי של הטקסים: מפתיחת יום השואה בפאתי הר הרצל ביד ושם ועד לפסגת ההר בפתיחת יום העצמאות. מלמטה למעלה. ארגון זה משקף את הנרטיב הציוני.
ספר זה של הנדלמן ראה אור באוקספורד ובניו יורק ב-2004. הספר הוא אסופת מאמרים ועוסק בהיגיון הבירוקרטי כפי שזה בא לידי ביטוי באירועים ציבוריים בישראל. לדעתו של הנדלמן התפקיד העיקרי של הבירוקרטיה הוא לערוך שינוי בחברה, אלא שהדבר כל כך מובן מאליו וכל כך שגרתי שאנחנו איננו שמים לב לכך. כל המצאה ושינוי של קטגוריה חדשה משפיעה על כל כך הרבה אנשים (כך למשל יכלה ארנדט לכתוב על הפקיד שמבצע את העבודה). עבודתה של בירוקרטיה היא מכנית, ולכן היא כמעט ואינה מושפעת מערכים חברתיים. היא סוג של מכונה ואם מישהו מפנה את הביורוקרטים לתפקידים מסוימים הם מבצעים את המוטל עליהם. כשראש ממשלה או שר מתחלף הביורוקרטים נשארים, כששר רוצה לשנות קשה לו לבצע שינוי.
דוגמה לאופן בו ההיגיון הביורוקראטי פועל אפשר למצוא בספר בשני מאמרים שהנדלמן כתב עם אשתו, פרופסור לאה שמגר-הנדלמן. אחד מהמאמרים עוסק בחגים לאומיים: יום ירושלים, חנוכה, יום הזיכרון ויום העצמאות, כיצד הללו מכינים את הילד והילדה להעביר את הנאמנות שלהם מהמשפחה למדינה.
המאמר השני עוסק בימי הולדת ומראה באיזה אופן הילדים לומדים דרך טקסים כאלה להכין עצמם להיגיון ביורוקרטי במעברים האלה מגיל לגיל.
ספר זה כתב הנדלמן ביחד עם האנתרופולוג פרופסור אליוט לייטון מאוניברסיטת ממוריאל בניו פאונדלנד שבהוצאתה ראה הספר אור ב-1978. הם ערכו מחקר שדה בחבל ניו פאונדלנד על בירוקרטיה בתחום הרווחה.
הספר עוסק בהשקפת עולמם של ביורוקרטים, איך משפיעה פעילותם על האופן בו הם תופסים את לקוחותיהם. או במילים אחרות, מהי הפנומנולוגיה של תפיסות העולם הביורוקרטי והאופן בו הן משפעיות על פעילות ביורוקרטים של רווחה.
בנושא זה כתב את המאמר "עסקאות בירוקרטיה, התפתחות יחסי פקיד-לקוח בישראל"
המאמר עוסק ביחסים שבין העובדים הסוציאליים ובין המשפחות הנמצאות בטיפולם, ודן בשאלה מדוע כאשר הן המשפחות והן העובדים הסוציאליים מעוניינים לנתק את הקשר ביניהם הקשר בכל זאת ממשיך ומתחזק לאורך שנים רבות.
חקר הטקס כשלעצמו
הנדלמן כתב בהקדמה לספר על טקסים שערך יחד עם גלינה לינדקוויסט על חשיבות חקר הטקס כשלעצמו. הוא מציע הצעה היוריסטית לפיה כדי לבחון את מהותו של הטקס יש בשלב ראשון להוציא את הטקס מתוך ההקשר החברתי-תרבותי הרחב יותר. יש להתבונן במה שניתן ללמוד מהטקס כשלעצמו, רק אז להחזיר את הטקס ולבחון אותו שוב בהקשר הרחב יותר, מתוך כך ניתן להבין מה שייך לטקס כטקס ומה שייך לחיבורים בין הטקס ובין המציאות התרבותית-חברתית בה הוא נתון. במאמר זה חיזק הנדלמן את ההבחנות בין מודלים והשתקפויות שאותם פיתח בספרו: Models and Mirrors כלומר, הבחנה בין טקסים ששייכים למדינה המודרנית ומסובבים על השתקפויות של קטגוריות, ולעומתם טקסים בחברות מסורתיות הפועלים כמודלים שיוצרים דינמיקות של טרנספורמציה.
בירוקרטיה בסין העתיקה
הנדלמן חקר את הספר הסיני The Book of Lord Shang, שלמרות שמוצאו ומקורו נתונים בוויכוח, מקובל שהוא מתייחס להתחלתה של האימפריה הראשונה בסין. הספר הוא תוכנית לחיי המדינה המסודרים באופן פרקטי וקטגורי כזה שמעמיד את צורכי המדינה כעקרון יחיד. הוא מתאר את המציאות הפוליטית שבה סין העתיקה, שעד אז הייתה מחולקת למלכויות קטנות הנתונות במאבקים ובסכסוכים מתמידים זה עם זה, אוחדה לראשונה. סוג החוקים שהלורד שנג ואנשיו הביאו על מנת לארגן את החברה מחדש היה כל כך חמור שהם החזיקו מעמד 13 שנה בלבד. אחרי כן שלטה האימפריה של העם (שושלת ההאן) שהחלה למתן את הדרישות החמורות באמצעות כניסת הקונפוציאניזם והדאואיזם. שליטתן של האימפריות המשיכה כמעט ללא הפסקה מהמאה ה-2 לפני הספירה ועד המאה העשרים. זו הדוגמה היחידה בעולם להמשכיות ארוכה כל כך של אימפריה.