cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תרבות ליאנגג'ו
אתר העיר ליאנגג'ו
אתר העיר משתרע על שטח של 8,814 דונם, ומתחלק לשלושה חלקים: אזור הארמון, העיר הפנימית והעיר החיצונית. הם מסודרים כך שכל חלק מקיף את החלק הקודם, כשאת כל חלקי העיר חוצים ערוצי נחלים, רובם מלאכותיים, באורך כולל של 32 קילומטרים. גיל האתר על בסיס תיארוך פחמן-14 הוא בין 3,000 ל-2,850 לפנה"ס והוא היה בשימוש עד 2,300 לפנה"ס. (מהתקופה האמצעית עד סוף התקופה האחרונה של תרבות ליאנגג'ו). בבניית אתר העיר שונעו לפחות 7,070,000 מטרים מעוקבים של עפר ו-100,000 מטרים מעוקבים של סלעים ואבנים. לגייס את כוח האדם, והמשאבים הכספיים הכרוכים במיזם כזה חייב מבנה חברתי מורכב וריכוזי מאוד.
אזור הארמון שוכן במרכז העיר הפנימית ומשתרע על שטח של 390 דונם, הוא בנוי משלוש במות מוגבהות: "במת מוֹגְ'יָאושָׁאן" (Mojiaoshan Terrace) בצפון מרכז העיר. על הבמה יש שלוש במות משנה גדולות בגובה בין 4.5 ל-6 מטרים. על במות המשנה, ועל הבמה הראשית נתגלו יסודות ל-35 בתים. על המדרון המזרחי של הבמה נתגלו ערימות פסולת המכילות כ-26 טון של אורז מפוחם, מה שהוביל למסקנה שהיו אסמי תבואה גדולים על הבמה. "במת חְוָאנְגְפֶנְשָׁאן" (Huangfenshan Terrace) דרומית ומזרחית לבמת מוֹגְ'יָאושָׁאן. על הבמה יש במת משנה שטרם נחפרה על ידי הארכאולוגים ו"במת צְ'ה-ג'ונְגְסְה" (Chizhongsi Terrace) דרומית ומערבית לבמת מוֹגְ'יָאושָׁאן, ומערבית לבמת חְוָאנְגְפֶנְשָׁאן. הבמה הייתה מוקפת מים והייתה אי מבודד. על הבמה היו כמות גדולות של אורז ולכן ייתכן ששימשה כאסם תבואה עבור שליטי העיר שהיה מוגן באמצעות המים מעכברושים.
העיר הפנימית מוקפת חומות וצורתה ריבוע מעוגל. סביב אזור הארמון מפוזרים במות לבתי מגורים וסדנאות למלאכת יד ולבתי קברות. בבניית החומות נוצלו שתי גבעות טבעיות כפינות הצפון-מזרחית והדרום-מערבית של החומה. החומות נבנו בצורה של פירמידות מקוטעות, כשבבסיסן הונחו סלעים כיסודות, ועליהם יצרו את החומות מאדמה נגוחה. על בסיס תיארוך פחמן-14 היו החומות בשימוש רצוף בין 2,900 ל-2,300 לפנה"ס. היקף כל החומות כ-6,000 מטרים, רוחבן נע בין 20 ל-60 מטרים, וגובהן המקסימלי בימינו הוא 4 מטרים. בחומות היו 8 שערי מים, שניים בכל צד, שדרכם נכנסו או יצאו ערוצי הנחלים, ושער יבשתי אחד בצד דרום. לאורך החומות היה חפיר שמולא במים. בתוך החומות היו כ-20 במות בגדלים שונים, כשעליהן היו בתי מגורים, וביניהן היו ערוצי הנחלים המלאכותיים. הנחל המלאכותי הגדול ביותר כונה ג'ונְגְגְ'יָאצוּן. אורכו כ-1.2 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו 5–75 מטרים. גדותיו חוזקו בגזעי עצים וחזרן ובקרקעיתו, ועל הבמות הסמוכות אליו נתגלו שרידי מקדחי ירקן, קעריות להכנת לכה, כדי חרס, וחפצים מאבן ומעץ. ממצאים אלו למדים שהיו סדנאות למלאכת יד סמוך לגדת הנהר. כמו כן נתגלו בקרקעית ועל הבמות שרידי שלדים וגולגולות אנושיות.
העיר החיצונית בנויה מ-17 במות מבודדות, כשהריכוזים העיקריים הם מצפון-מזרח ומדרום מערב לעיר הפנימית. על הבמות היו בעיקר בתי קברות, אזורי מגורים וסדנאות למלאכת יד. רוב הבמות תוארכו לתקופה האמצעית עד התקופה האחרונה של תרבות ליאנגג'ו.
צפונית לעיר אותרה מערכת גדולה של סכרים וסוללות ששימשו לאגירת מים, ולוויסות השיטפונות.
ב-2008 נפתח מוזיאון ליאנגג'ו המציג ממצאים שנתגלו בחפירות, בעיקר חפצים מירקן, מאבן וכלי חרס.
כרונולוגיה וגאוגרפיה של תרבות ליאנגג'ו
מקובל לחלק את תקופת תרבות ליאנגג'ו לשלושה שלבים: גם בתקופה מ-2,300 עד 2,100 המכונה תקופה שלאחר ליאנגג'ו יש שרידים מתרבות זו בסְה-דוּן ובטִינְגְלִין.
מאפייני התרבות
מאפייני התרבות כללו חקלאות מתקדמת, כולל השקיה, גידול אורז בשדות מוצפים וחקלאות ימית. בתים נבנו לעיתים קרובות על כלונסאות, על נהרות או על קו חוף.
כלי החקלאות היו עשוים מאבן מכיוון שטרם הגיע ידע על עיבוד מתכות לחלק זה של סין. מלאכות אחרות כללו גילוף חפצים מירקן, ציפוי חפצי עץ וירקן בלכה, קליעת סלים, אריגת משי וייצור כלי חרס משוכללים.
ייצור חפצים וטכנולוגיה
התושבים של אתרי ליאנגג'ו יצרו ידיות לקרדום בצורת "ברך מכופפת", כשלהב הקרדום היה מדורג ועשוי מאבן, כלי חרס שנהגו לקשט באדום, משקלות לכישור מחרס שרוף, סכינים וראשי חניתות מלווחה. סגנון האמנות שלהם הדגיש את השימוש בספירלות ובמעגלים. חפצים בסגנון זה היו נפוצים אחר כך בדרום-מזרח אסיה הנאוליתית. חלק מכלי הקדרות של ליאנגג'ו מזכירים את סגנון הכלים השחורים דמוי "קליפת ביצה" של תרבות לונגשאן משאנדונג, אבל הסגנון של רובם היה שונה, כלים בגוון אפור או שחור, שחוממו בטמפרטורות נמוכות וצופו באנגוב שחור או אדום. קיימות עדויות לכך שחלקיקי טרמוליט שימשו כמרכיב ליצירת כלי חרס שחורים בסגנון "קליפת ביצה". נקבע כי הצבע השחור של כלי החרס נבע מהתקדמות דומה בתהליכי השריפה. יש קווי דמיון בין תהליך יצירת כלי החרס שנתגלו בלְיָאנְגְצֶ'נְגְגֶ'ן, אתר הגדול ביותר של תרבות דָאוֶנְקוֹאוּ, בצפון סין של ימינו, לזה של תרבות ליאנגג'ו, מה שהביא את לחוקרים להאמין שהייתה תקשורת בין שתי התרבויות. באתר גוָאנְגְפֿוּלִין קיימת השפעה של תרבויות צפוניות יותר, אך היו בו גם כלי חרס דומים מאוד לאלו של אתרי ליאנגג'ו טיפוסיים.
חוקרים גילו שחלק מהגרזינים באתרי ליאנגג'ו נוצרו בכלי יהלום. תושבי ליאנגג'ו, השתמשו בכלים אלה, עיבדו קורונדום לגרזינים טקסיים. על הגרזינים נכתב כי "לוטשו לברק דמוי מראה". הטכניקות בהן השתמשו הניבו תוצאות שנאמר שקשה לשכפל גם עם טכנולוגיה מודרנית. זהו השימוש המוקדם ביותר בכלי יהלומים ברחבי העולם, אלפי שנים מוקדם יותר מכפי שידוע שאבן החן שימשה במקומות אחרים. החוקרים גם מציינים שזו התרבות הפרהיסטורית היחידה שידעה לעבד ספיר.
Cross-Eyed Mary
"Cross-Eyed Mary" הוא שיר של להקת הרוק המתקדם הבריטית ג'ת'רו טאל מאלבומם משנת 1971, "Aqualung".
תרבות ליאנגג'ו
עיבוד ירקן
עבודות הירקן מתרבות זו מאופיינות בחפצים טקסיים גדולים שעובדו בדיוק רב ונחרתו במוטיבים דמויי יצורים דמיוניים. החפצים הבולטים ביותר מהתרבות היו: נתגלו גם תליוני ירקן עם חריטות של ציפורים קטנות, צבים ודגים. הרבה מחפצי הירקן של תרבות ליאנגג'ו היו בעלי מרקם דמוי עצם חלבית לבנה בגלל מקור הירקן מטרמוליט והשפעה של מים באתרי הקבורה, אם כי חפצי ירקן עשויים מאקטינוליט וסרפנטין היו נפוצים גם. למרבית בני דורם של בני תרבות ליאנגג'ו יש חפצי ירקן כלשהם, אך 90 אחוז מכל חפצי הצונג והבי מירקן שנתגלו, ובלא ספק בעלי האיכות המעולה ביותר, הם מאתרי ליאנגג'ו. נטען כי חפצי ירקן שנחשפו מאתרי ליאנגג'ו השפיעו על התפתחותם של תרבויות נאוליתיות אחרות בסין: "השפעת המורשת של תרבות ליאנגג'ו נראית בלונגשאן בשאנדונג, טאוסה בשאנשי, צִ'יגְ'יָה בגָאנְצִ'ינְג ואתרים רבים אחרים בצפון שאאנשי, שם נחשפו צינורות צונג, דיסקים של בי וחפצי ירקן אחרים המזכירים את תרבות ליאנגג'ו". נטען גם שלעבודות הירקן של תרבות ליאנגג'ו הייתה השפעה מתמשכת על חפצים טקסיים בתקופות מאוחרות יותר של התרבות הסינית.
Cross-Eyed Mary
השיר עוסק, כמו שירים נוספים באלבום, בדמויות שוליים בחברה המודרנית. הדמות המרכזית בשיר, המכונה "מרי הפוזלת" ("Cross-Eyed Mary"), היא תלמידת בית ספר העוסקת בשעות אחר הצהריים בזנות ומעדיפה את חברתם של ה"עלוקות האפורות" כמילות השיר על פני חבריה לבית הספר. השיר נכתב כמעין המשך לשיר הפותח באלבום, "Aqualung", ודמות ההומלס המככבת בו מוזכרת במהלך הבית הראשון.
תרבות ליאנגג'ו
עיבוד ירקן
חפצי הירקן המעולים ביותר נוצרו בעיר העתיקה של ליאנגג'ו, אבל גם מרכזים חשובים פחות יצרו חפצים מעולים, מה שהביא את החוקרים להאמין שתרבות ליאנגג'ו לא הייתה חברה במבנה פשוט של פירמידה של שכבות חברתיות. למרכזים משניים רבים הייתה גישה לירקן משלהם (נפריט). עם זאת, האליטה בעיר העתיקה של ליאנגג'ו יצרה קשר וסחרה בטובין עם האליטות בחלקים אחרים של היקום של ליאנגג'ו (וגם עם אזורים אחרים של סין בתקופת לונגשאן) וקבעה את הקריטריונים כיצד צריכים חפצים אלו להיראות. נראה כי בני תרבות ליאנגג'ו לא ייבאו ירקן, אף על פי שהם ייצאו אותו בצורה נרחבת.
Cross-Eyed Mary
"Cross-Eyed Mary" דורג כשיר ה-12 הטוב ביותר של ג'ת'רו טאל בספר "Rock - Das Gesamtwerk der größten Rock-Acts im Check".
תרבות ליאנגג'ו
דת
מזבח נאוליתי מתרבות ליאנגג'ו שנחפר באתר יאושאן, כ-5 קילומטרים צפונית-מערבית לאתר העיר ליאנגג'ו מדגים שמבני הדת היו מתוכננים היטב. המזבח גודר בחומות של אבנים וסלעים, דבר המציין שלדת הייתה חשיבות ניכרת. למזבח היו שלושה חלקים, החלק העליון היה במה של אדמה נגוחה. שלוש במות נוספות היו מרוצפים בחלוקי אבן. על המזבח היו 12 קברים בשתי שורות.
חוקרים אחדים טוענים כי הקרבת עבדים הייתה חלק מהמסורת של ליאנגג'ו.
היעלמות
שיאה של תרבות ליאנגג'ו היה לפני כ-5,000 עד 4,000 שנים, אבל היא נעלמה בחטף מאזור אגם טאיחו לפני כ-4,200 שנים כאשר הגיעה לשיאה. כמעט שאין עקבות לתרבות בתקופות שבאו אחר-כך באזור זה. תרבות מָאצְ'יָאו (Maqiao Culture) שהתפתחה באזור אחר-כך שונה מאוד ובמקרים רבים דווקא פחות מפותחת. מחקרים עדכניים הראו כי ההתפתחות יישובים אנושיים נעצרה מספר פעמים בשל שיטפונות. הדבר הביא את החוקרים למסקנה שהגורמים למותה של תרבות ליאנגג'ו היו שינויים סביבתיים קיצוניים כמו שיטפונות, מכיוון שבין שכבות התרבות מופיעות מדי פעם שכבות של בוץ או בוץ מעורב בחול וחצץ עם עצים קדומים קבורים. משערים כי עליית מי הים ושיטפונות חוזרים ונשנים אלצו את התושבים להגר אל הרמות.
קיימות עדויות לכך שאגם טאיחו נוצר בתוך מכתש פגיעה לפני 4,500 שנים בלבד, מה שעשוי להסביר את היעלמותה של תרבות ליאנגג'ו. עם זאת, מחקרים אחרים לא מצאו מבנים של מכתש פגיעה או מינרלים אופייניים למכתשי פגיעה.
ניקולאי קושלב
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחת איכרים צמיתים. הוא בילה את רוב ילדותו בעיר ארזמאס, שם ביקר בסטודיו של אלכסנדר סטופין, אך לא היה לו אמצעים לקחת שיעורים. בשנת 1851 למד אצל הצייר דוידוב בנובוגרד לא נחל הצלחה, ולכן חזר לשירותו של בעל קרקע מקומי, ושם לימד את עצמו לצייר.
בשנת 1856, כשהתרשמו מהתקדמותו, לקחו אותו פטרוניו לבית הספר לאמנות בקאזאן, שם קיבל שיעורים. לאחר מכן ביצעה עבודה עצמאית על איקונוסטזיס וחומת מנזר. יצירה זו פתחה לו דלת לקבלתו באקדמיה האימפריאלית לאמנויות ב-1860.
עם זאת, הוא לא הפך לסטודנט במשרה מלאה עד 1863, אז החל ללמוד ציור היסטורי אצל אלכסיי טרסוביץ' מרקוב ופיודור ברוני. באותה שנה, מצבו הכלכלי השתפר מאוד כשהצליח למכור כמה ציורים. בשנת 1864 הוענקה לו מדליית זהב על יצירתו "הרמס משכיב את ארגוס לישון". הוא גם החל לעבוד עם קולקטיב של חבריו הסטודנטים והשתתף בפרויקטים של ציור אייקונים. בשנה שלאחר מכן, הוא זכה בתואר "אמן".
כשהקולקטיב התפרק, הוא הצטרף לאיוואן קראמסקוי בקולקטיב האמנים; קבוצה שיצרה מאוחר יותר את הבסיס לנודדים. מאוחר יותר באותה שנה השתתף באחת התערוכות המרכזיות של הקולקטיב בניז'ני-נובגורוד. זמן קצר לאחר מכן נסעו קראמסקוי, מרקוב ובוגדן וניג למוסקבה כדי לצייר את הכיפה הראשית בקתדרלת ישו המושיע. התוצאה זכתה להצלחה רבה וקושלב קיבל עמלות נפרדות לציור הכיפות הקטנות.[4] הוא עבד על פי ציורים שעשה פיוטר באסין, שראייתו הפכה לקויה מכדי שיוכל לבצע את העבודה בעצמו. כפרס על מאמציו המתמשכים, הוא זכה בתואר "אקדמי" ב-1873 ופרופסור ב-1878.
ב-1880 הוא השתמש בחלק מהרווחים שלו לטיול לימודי ברומא. שנתיים לאחר מכן, הוא עבד על שחזור ציורי הקיר בקתדרלת סנט אייזק, בפיקוחו של האדריכל, מקסימיליאן מסמאכר. בשנת 1894, הוא היה ממייסדי המוזיאון לאמנות והיסטוריה ניז'ני-נובגורוד. מ-1895 עד 1899, הוא יצר סקיצות לפסיפסים וציורי הקיר בכנסיית המושיע על הדם. בסביבות שנת 1900, הוא יצא לטיול ממושך כדי ליצור אייקונים בקתדרלה החדשה של השילוש הקדוש, בואנוס איירס. במהלך תקופה זו, הוא גם עסק בהוראה ושימש כ"מפקח" באקדמיה הממלכתית לאמנויות ותעשייה של סטרוגנוב במוסקבה וכן הציג את הבדים שלו בתערוכות רבות.
ב-1903 נסע לחצי האי קרים ובין 1911 ל-1912 השתתף במפגשים הראשונים של קונגרס האמנים הכלל-רוסי. מעט ידוע עליו לאחר אותה תקופה. בשל הקשר ההדוק שלו לאמנות דתית, ניתן לשער שהוא פרש לחיים הפרטיים עם תחילת התנועות המהפכניות.
מורשת אמנותית
רוב הציורים וצבעי המים של קושלב נמצאים במוזיאון הרוסי הממלכתי. ניתן למצוא עבודות מוקדמות בגלריה הממלכתית של טרטיאקוב. רבות מהעבודות שנתן האמן למוזיאון הלאומי לאמנות ניז'ני נובגורוד. יש תמונות נפרדות במוזיאון האמנות האזורי של דונייצק, המוזיאון הרפובליקני של מורדוביה לאמנויות יפות.
נשמרה גלריית התמונות שיצר האמן בבית אלכסנדרוב בירושלים.
ציורי קיר רבים מהקתדרלה בוורשה נלקחו לקתדרלת ההשתדלות בברנוביץ', בלארוס.
ג'ים ג'פריס
ג'ף ג'יימס נוג'נט (נולד ב-14 בפברואר 1977), המוכר בשם ג'ים ג'פריס, הוא קומיקאי, שחקן וסופר אוסטרלי המחזיק באזרחות אוסטרלית ואמריקאית. הוא יצר ושיחק בסיטקום ה-FX האמריקאי לגיטימי (2013–2014) ובתוכנית הלילה המאוחרת של קומדי סנטרל The Jim Jefferies Show (2017–2019).
חיים מוקדמים
ג'פריס נולד כג'וף ג'יימס נוג'נט בסידני ב-14 בפברואר 1977, בן לאם שעבדה כמורה מחליפה ולאב שהיה עובד תחזוקה. אביו גדל ברומא, קווינסלנד. ג'פריס גדל בסידני לפני שעבר לפרת' כדי ללמוד תיאטרון ומוזיקה קלאסית באקדמיה המערבית האוסטרלית לאמנויות הבמה. אך עזב מספר חודשים לפני שסיים את לימודיו. יש לו שני אחים מבוגרים: סקוט, בנקאי השקעות, ודניאל, מפקח ביחידת הסדר הציבורי והמהומות של משטרת ניו סאות' ויילס.
סטנד-אפ
ג'פריס החל את קריירת הסטנד-אפ שלו לאחר שנשר מהאוניברסיטה, הוא חזר למולדתו סידני ולאחר מכן עבר לממלכה המאוחדת. הוא שינה לשם הבמה "ג'ים ג'פריס", כדי למנוע בלבול עם השחקן האמריקאי בעל שם דומה. בתחילה הוא החל להופיע בסטנד-אפ עם וואן-ליינר. הוא עבר להומור אנקדוטלי כשהחל לעשות סטים של שעה. הוא זכה לתשומת לב בינלאומית לראשונה בשנת 2007, כאשר הותקף על הבמה בזמן שהופיע בפסטיבל הקומדיה של מנצ'סטר. צילומי התקרית שולבו במעשה שלו וניתן לראות אותם ב-DVD Contraband שלו משנת 2008. הוא נודע בארצות הברית ב-2009, לאחר שחרורו של ספיישל הבכורה שלו ב-HBO I Swear to God.
לאחר פרסום הספיישל שלו Freedumb בנטפליקס ביולי 2016, הוא התחיל את מסע העונשים הבלתי רגילים עם חומרים חדשים לגמרי, וצילם את הספיישל החדש שלו This Is Me Now ב-Hamersmith Apollo בלונדון בינואר 2018. ב-17 בדצמבר 2018, הוא השלים את סיבוב ההופעות שלו במלבורן.
Legit
סדרת הקומדיה של Jefferies Legit עלתה לראשונה ב-17 בינואר 2013 ב-FX. עונה שנייה עלתה לראשונה ב-26 בפברואר 2014, לאחר שהועברה ל-FXX. הסדרה זכתה לתשומת לב חיובית בקרב קהילת הנכים על הצגתה של אנשים עם מוגבלות נפשית ופיזית. הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות.
המופע של ג'ים ג'פריס
ב-6 ביוני 2017, החל ג'פריס להופיע ב"מופע של ג'ים ג'פריס" למשך 10 פרקים שבועיים.
ב-15 בינואר 2018, הקומדי סנטרל החליטו על הפקת עונה שנייה אשר עלתה לאוויר במרץ 2018. במרץ 2019, עלתה העונה השלישית.
עבודות נוספות
מנובמבר 2010 עד נובמבר 2012, ג'פריס הנחה את הפודקאסט Jim and Eddie Talkin' Shit עם שותפו לקומיקאי ושותפו לשעבר, אדי איפט. ג'פריס נאלץ להפסיק בגלל לוח הזמנים העמוס שלו.
ג'פריס הופיע בתוכניות פאנל קומיות כגון Never Mind the Buzzcocks, Have I Got News for You, The Heaven and Earth Show ו -8 מתוך 10 חתולים, תוכנית הפאנל הקומית בארצות הברית The Green Room עם פול פרובנזה ו-@midnight של Comedy Central. הוא גם הוצג בתוכניות רדיו שונות, כולל תוכנית הספורט של BBC Radio 5 Live של שבת בבוקר, Opie and Anthony, ו-Fighting Talk.
בשנת 2019, ג'פריס וסוזן מרטין פיתחו את הסיטקום Jefferies עבור NBC, בו כיכב ג'פריס כגרסה בדיונית של עצמו.
חיים אישיים
ג'פריס גר בסטודיו סיטי, קליפורניה. הוא היה בעבר במערכת יחסים עם השחקנית קייט לויבן. בנם נולד בשנת 2012. הוא התחתן עם השחקנית האנגליה טייסי לורנס בספטמבר 2020. בנם נולד בשנת 2021.
ג'פריס הוא אתאיסט. הוא אובחן כאוטיסט בגיל 36. בשנת 2018, הוא הפך לאזרח אמריקאי.
אדרבעל
אדרבעל (ביוונית: Ἀτράβας, בלטינית: Adherbal) הוא שמם של שני מצביאים קרתגיים שנלחמו נגד רומא, הראשון במלחמה הפונית הראשונה (241-264 לפנה"ס) והשני במלחמה הפונית השנייה (201-218 לפנה"ס).
לוצ'אנה פלוצי
לוצ'אנה פּלוצי (באיטלקית: Luciana Paluzzi; נולדה ב-10 ביוני 1937 ברומא, איטליה) היא שחקנית איטלקייה. היא ידועה במיוחד בשל משחקה כפיונה וולפה, רוצחת של ארגון ספקטרה, בסרט הרביעי בסדרת ג'יימס בונד, "כדור הרעם".
קריירה
פלוצי לא קיבלה קרדיט על סרטה הראשון, Three Coins in the Fountain (1954), בו היה לה תפקיד קטן. היא המשיכה והופיעה בסרטים רבים, רובם הופקו באיטליה. בסרטיה הראשונים ניתן לה קרדיט כלוצ'אנה פאולוצי (Luciana Paoluzzi).
הגם שהיה לפלוצי רקע עשיר בסרטים לפני ואחרי תפקידה בסרט ג'יימס בונד, הרי שהקהל ברחבי תבל עדיין זוכר אותה כמרשעת חמת המזג ואדומת השיער אותה היא גילמה ב"כדור הרעם". פלוצי ניגשה למבחן בד לתפקיד נערת בונד הראשית, דומינטה "דומינו" פלאצ'י. המפיקים ליהקו לתפקיד שחקנית אחרת ושינו את דמותה של דומינו מאיטלקייה לצרפתייה. למרות אכזבתה מאי-קבלת התפקיד הראשי נהנתה מהתפקיד שקיבלה – "הבחורה הרעה, פיונה וולפה", תפקיד שעליו היא אמרה שהיה "כיף יותר לשחק אותו".
בעונת 1960-1959 היא הופיעה בסדרת הריגול הטלוויזיונית שלא האריכה ימים, Five Fingers, בהפקתו של מרטין מנוליס ברשת NBC. ב-1964 היא גילמה את המרשעת ביצירה אחרת פרי עטו של איאן פלמינג, The Man from U.N.C.L.E. היא הופיעה כסוכנת המפתה אנג'לה בעונה הראשונה בפרק "The Four Steps Affair" ובגרסת הסרט של סדרת הפיילוט To Trap a Spy ושיחקה את מושא האהבה במערבון Chuka משנת 1964. קיבלה את התפקיד הראשי השני בקומדיה של פרנקי אבלון ואנט פוניצ'לו Muscle Beach Party (1964). בנוסף, הופיעה בסדרות טלוויזיה אמריקניות רבות.
ב-1975, פלוצי שיחקה בסרט L'Infermiera.
חייה האישיים
פלוצי נישאה לשחקן ברט האלסי בשנים 1962-1960. האלסי, בעלה, גם הופיע בתפקיד אורח בפרק בסדרה Five Fingers. לזוג נולד בן. ב-1980 היא נישאה למיכאל סולומון, הזוג מתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה.
תמר מעוז
תמר פלמון מעוז (נולדה ב-27 בדצמבר 1976) היא כדורסלנית עבר ומאמנת כדורסל ישראלית.
ביוגרפיה
מעוז נולדה לנוח ונורית בירושלים, במשפחה בת ארבעה ילדים.
מעוז החלה את דרכה בקבוצת אס"א ירושלים, ובהמשך שיחקה גם באליצור חולון, בני יהודה ורמת השרון. היא רשמה גם 112 הופעות בנבחרת ישראל, בה אף שימשה כקפטנית וקלעה למעלה מ-1,000 נקודות.
מעוז שיחקה בעמדת הרכז, וניחנה ביכולת מסירה טובה ובאחוזי קליעה גבוהים מטווח 3 הנקודות.
באוקטובר 2007 הודיעה על פרישה ממשחק פעיל בעקבות פציעה ברגלה במהלך משחקי גמר הפלייאוף בין אליצור רמלה לבין קבוצתה, רמת השרון. בעונת 2009/2010, הייתה עוזרת המאמן בקבוצת אליצור מכבי נתניה. בעונת 2010/2011 חזרה לשחק כדורסל, באלקטרה רמת השרון.
חיים אישיים
בליל 13 באוגוסט 2011 נרצחו שני הוריה בביתם בירושלים, ומאוחר יותר הייתה בין עדי תביעה במשפט של אחיה דניאל, שהורשע בביצוע הרצח.
אגם ביקאז
אגם ביקאז (ברומנית: Lacul Bicaz), או בשמו הרשמי אגם מעיין ההר (ברומנית: Lacul Izvorul Muntelui) הוא אגם אגירה ברומניה, שנבנה על אפיק נהר ביסטריצה, במחוז ניאמץ. האגם ממוקם 4 ק"מ מהעיר ביקאז וכ -35 ק"מ מהעיר פיאטרה ניאמץ.
הסכר נבנה בין השנים 1950–1960 ונועד לתפעול תחנת הכוח ההידרואלקטרית ביקאז-האלון (Bicaz-Stejaru). הסכר הוא באורך 435 מטרים, גובהו 127 מטרים ורוחבו המרבי בבסיסו הוא 119 מטרים. אורך האגם הוא 40 קילומטרים ושטחו 33 קילומטרים רבועים. הקיבולת המקסימלית היא 1.25 קמ"ק מים, וההיקף הממוצע שלו הוא כ-71 ק"מ.
מוותליש הראשון
מוּוַתַלִיש הראשון היה מלך החתים בתקופת האופל בסוף תקופת הממלכה החתית הקדומה במאה ה-15 לפנה"ס אשר נמשכה כ-100 שנים בלבד והייתה מעין גשר בין האימפריה החתית לממלכה הקדומה.
מעט מאוד ידוע לנו כיום על מוותליש הראשון מפני שהוא לא הותיר אחריו כמעט ממצאים ארכאולוגים. קודמו של מוותליש הראשון היה חוזיאש השני, ויורשו היה תודחליאש הראשון מייסדה של הממלכה החתית החדשה בשנת 1430 לפנה"ס.
חקיינות אגרסיבית
חקיינות אגרסיבית או חקיינות תוקפנית הוא תופעה בטבע בה מין בעל חיים מתחפש לבעל חיים אחר כדי לטרוף אותו, להיטפל אליו או לנצל אותו בערמומיות. לעיתים הטורף מתחפש רק בחלק מגופו, למשל בזנבו או לשונו וכך מושך את טרפו.
בכל הדוגמאות הללו, החקיינים אינם עושים את החיקוי במודע. אנשים יכולים להתחפש במודע לחיות שהם צדים במטרה להתקרב אליהם בקלות.
תופעה דומה היא התחפשות לנמלים (myrmecomorphy) במטרה לטרוף אותם והיא סוג חקיינות אחרת המשמשת מגוון פרוקי-רגליים.
חקיינים טורפים
חקיינים טורפים הם בדרך כלל טורפים אורבים שאינם רודפים אחרי קורבנם אלא מעדיפים למשוך אותו אליהם או להעמיד פנים שהם יצורים לא קטלניים. חלק ממינים אלה משתמשים בהסוואה מתוחכמת בעוד חלק מגופם מתחפש ומפתה את הטרף.
כמה טורפים מושכים בעזרת פיתיון מאיברי גופם את הטרף. הם מתחלקים לשניים: פתיונות בזנב ופתיונות בלשון. לסוג הראשון שייכים ציידים כמו פתן המוות, עכן קטן, עכסן עכני, נחשי הביטיס, כרישטיח ארך אף, השפיפון העכבישי ואולי גם צלופח שקנאי. לסוג השני שייכים צב אליגטור מצוי, דגי החכאים, צפרדע הפקמן וכמה נחשי בירית המפתים את טרפם בעזרת לשונם או פתיון שצמוד לפיהם.
ישנם עכבישים (כמו Mastophora, שבעכבישי הבולאס) המפרישים פרומונים של נקבות עשים, מה שגורם לזכרים לעופף אליהם ולהיתקע בקורים. עכבישים מהסוג Cyrtarachne מתחפשים ללשלשת אותה מחפשים חרקים רבים למאכל. פרטי חנקן גדול משמיעים קולות המזכירים ציפורי שיר קטנות יותר העפות אליהם נטרפות. ע"פ תצפיות נמרון מרגיי מצליח להטעות קופי טמרין החושבים שקולו הוא קול של קופיף צועק. מספר גחליליות אוכלות גחליליות אחרות על ידי זהירה, מה שנראה לזכרי הנטרפים כנקבות מושכות וכשהם מתקרבים הגחלילית הטורפת אוכלת אותם.
מספר אנפות כמו אנפית מנגרובים, לבנית קטנה או אנפת הצל מפתים דגים לבוא אליהם על ידי פתיון כמו פירורי לחם או אפילו על ידי כפות רגליהם הרוטטות על המים. הדגים מתקרבים אל האנפה עד שהיא תופסת אותם. בצורה דומה דגים הגזרנים עם מקורם הגדול.
מספר עכבישים מושכים את טרפם על ידי קורים מעט בוהקים, דבר הבולט בבני משפחת הנפיליים. כך נוהגת גם זחלי ארכנוקמפה בהפצתם אורות. מספר עכבישים קניבלים מהסוג פורטיה מחקים תנועות של חרק הנתפס בקורי עכביש אחר וכשהבעלים מתקרב אליהם הם קופצים עליו והורגים אותו.
צמחים טורפים רבים ניזונים על ידי הפרשת צוף מתוק וריחני המושך חרקים. כשהם נוגעים בשטח העלים הם נדבקים או שהעלים נסגרים עליהם.
טורפים אחרים מעדיפים להתחפש למינים רגילים לא תוקפניים ולהערים על טרפם. כך נוהג עקב לבן-זנב שמתחפש לקתרטס תרנגולי שניזון מנבלות. טרפו אינו מרגיש בהבדל עד שהוא עט עליו במהירות.
כמו כן מספר טורפים כמו השועל מידמים למתים כדי למשוך עופות אוכלי נבלות כמו עורבים. לפני שאחד העורבים מספיק לנקר בו הוא קופץ על אחד מהם והורג אותו.
חקיינות שאינה הורגת את הקורבן
בשוניות אלמוגים בהם משתמשים דגים גדולים להתנקות בדג הנקאי ישנם מתחזה ממשפחת הקרנוניים - חקיין נקאי שדומה לנקאי ומחקה אותו כדי להיכנס לפה המארחים, אך הוא אינו מנקה אותם אלא נוגס בבשרם.
תולעים מהסוג Leucochloridium משתמשים במחושי חלזונות הניזונים מהם כדי למשוך עופות שיאכלו אותם. כשציפור אוכלת את החילזון היא הופכת ישר לפונדקאית לתולעים הטפילות.
מיני פרחים שונים מושכים חרקים מאביקים מבלי לתת להם צוף (תופעה המכונה באנגלית Pseudocopulation).
חקיינות אגרסיבית נוספת שייכת לכמה נחשים ארסיים, שכאשר הם מאוימים הם בורחים לבין הסלעים ושם מוציאים את זנבם ומפתלים אותו. כאשר טורף אוחז בזנב המתפתל הנחש מכיש אותו.
סיגביורן אובסטפלדר
סיגביורן אובסטפלדר (נורווגית: Sigbjørn Obstfelder; ) היה משורר, נובליסט ומיסטיקן נורווגי.
ביוגרפיה
סיגביורן אובסטפלדר, יליד סטבנגר, היה בנו של כומר כפרי, ולימים כתב גם ספר פרוזה ייחודי, בשם "יומנו של כומר". הוא למד בבית ספר טכני, וכמהנדס צעיר ניסה להגר לאמריקה. לאחר כשנתיים חזר לנורווגיה, שם יצא לאור ספר שיריו הראשון בשנת 1893.
הוא הצטרף ל"בוהמה" של צעירי האמנים הנורווגים, שהתרכזה בעיר כריסטיאניה, הבירה (לימים אוסלו). בין האמנים הצעירים שעליהם השפיע ברוחו הקודרת וביצירותיו המיסטיות והסימבוליות, היה גם הצייר אדוורד מונק.
סיגביורן אובסטפלדר חלה בשחפת, ונפטר בבית חולים בעיר קופנהגן שבדנמרק, ביום בו נולד לו בנו היחיד. לשון הספרות הנורווגית באותה תקופה הייתה מאוד מושפעת מהלשון הדנית, וספריו של אובסטפלדר נדפסו בקופנהגן. אובסטפלדר היה משורר שכוח לגמרי, אלמלא נתגלו שיריו וסיפוריו על ידי ריינר מריה רילקה, המשורר הגרמני המפורסם. רילקה עשה רבות לפרסום יצירתו של אובסטפלדר בעולם התרבות הגרמני, ומשם תורגם ללשונות אחרות.
שתי יצירותיו הגדולות של אובסטפלדר שתורגמו לעברית, כרוכות בשני סיפורים: פסח גינזבורג, שתרגם בשנות העשרים את מחזהו "האגלים האדומים", The Red Drops - הטיפות האדומות, נקלע לסקנדינביה בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהיה בדרכו להגר לאמריקה. בשל המצור הימי הגרמני, הרוויחה הספרות העברית כמה תרגומים חשובים מהספרות הסקנדינבית. אורי ניסן גנסין, שתרגם באחרית חייו, בשנת 1913, את הנובלה שלו "הצלב", היה כבר חולה מאוד, והוא ידע כנראה, שנובלה מיסטית זו, היא עבודתו הספרותית האחרונה.
יצירתו בתרגום לעברית
פסח גינזבורג תרגם גם כמה שירים משל אובסטפלדר, שנדפסו בכתבי העת של התקופה.
תלמי ביל"ו
תַּלְמֵי בִּיל"וּ הוא מושב בצפון הנגב ליד העיר נתיבות והוא חלק ממועצה אזורית מרחבים. היישוב הוקם בשנת 1953 במסגרת הקמת מושבי השבלים בקו שובל והוא כונה באופן זמני שובל 8. שמו הקבוע מציין 70 שנה (בשנת הקמת היישוב) לעליית חברי ביל"ו לארץ ישראל. המושב הוקם על ידי עולים מרומניה ואיראן, אך יוצאי רומניה עזבו את המקום, והעדה העיקרית ביישוב היא יוצאי כורדיסטן. ביישוב יש גם יוצאי איראן, יוצאי בולגריה ומעט יוצאי טורקיה.
רוב חברי המושב מתפרנסים מחקלאות. בין הגידולים: מטעי פרי – משמש, תפוחים, תפוזים ולימונים, ירקות בחממות: עגבניות, פלפל, גמבה וחסה. כמו כן מגדלים במושב תבלינים ופרחים. חברי המושב מתפרנסים גם מתיירות (השכרת צימרים).
זואי
ראשית חיים וקריירה
זואי שטראוב נולדה בעיר הבירה האוסטרית, וינה, להורים מוזיקאים, כריסטוף ורומינה שטראוב.
בגיל שש הופיעה זואי לראשונה בפרויקט מוזיקלי של הוריה, Papermoon, עם שיר שנקרא " Doop Doop" (רמיקס לתינוקות). בשנת 2007 השתתפה שטראוב בתחרות הריאליטי האוסטרית Kiddy Contest.
ב-2015 הופיעה שטראוב בסדרת הטלוויזיה ORF Vorstadtweiber. היא גם ניסתה לייצג את אוסטריה באירוויזיון 2015 שנערך במדינתה אך סיימה במקום השלישי בגמר הקדם עם השיר "Quel filou", שנכתב על ידי שטראוב עצמה ואביה, כריסטוף שטראוב. באוקטובר 2015, היא הוציאה את אלבום ה- Debut שלה.
ב-12 בינואר 2016, הוכרזה כאחת ממשתתפות הגמר הלאומי האוסטרי בתחרות קדם אירוויזיון 2016, וב-12 בפברואר, הוכרזה כזוכה בגמר הלאומי ובכך נבחרה לייצג את אוסטריה באירוויזיון 2016 בסטוקהולם, שוודיה, עם השיר "Loin d'ici". בתחרות עצמה הוגרלה זואי להשתתף בחצי הגמר הראשון שנערך ב-10 במאי. זואי שובצה לשיר ה-12 בחצי הגמר, לפני אסטוניה ואחרי קפריסין. זואי עלתה לגמר לאחר שסיימה בחצי הגמר במקום ה-7. בגמר התחרות שובצה לשיר מספר 24, לפני הממלכה המאוחדת ואחרי גאורגיה. זואי דורגה במקום ה-13 מתוך 26 מדינות עם 151 נקודות. באירוויזיון 2017 הייתה חלק מצוות השופטים האוסטרי לחצי הגמר השני ולגמר. בדצמבר 2017, הוכרז כי היא תשמש כשופטת באירוע הבחירה הלאומית Sammarinese לקראת אירוויזיון 2018.
חיים אישיים
זואי גרה בווינה עם בן זוגה קספר לאושן שאותו פגשה בשנת 2010. ב-4 בפברואר 2020 נולד בנה.
גילת
מושב גילת הוקם בי"ג בכסלו תש"י (4 בדצמבר 1949) והוא אחד מהמושבים הוותיקים ביותר.
מקור השם
שמו של המושב לקוח מפסוק בספר ישעיהו:. מפני שמקימי המושב רצו שלשם המושב תהיה משמעות ורקע תנכי.
מיקום המושב
המושב נמצא באזור הנגב הצפון מערבי ושייך למועצה אזורית מרחבים. מצפון מערב למושב שוכן מטע אגבות שניטע ב-1949 עם הקמת המושב. המושב נמצא בזמן נסיעה של דקות בודדות מאופקים (ממוקם 3 ק"מ מצפון לאופקים), ובכ-20 דקות נסיעה בינו לבין באר שבע.
שטחו של המושב הוא כ-6,900 דונם. במושב ישנם שני בתי כנסת כאשר אחד מהם הוא של- חנון בדש. ישנו בית-עם אשר משמש את תושבי מושב גילת לאספות קהילתיות שונות. בנוסף במושב ישנה צרכנייה מקומית לרווחת התושבים, שני מגרשי כדורסל ומגרש טניס המשמש את על חברי המועצה האזורית מרחבים.
היסטוריה
לאחר סיום הבניה והקמת היישוב, כל חבר שעזר להקים את המושב קיבל חלקת אדמה לחקלאות ששטחה היה כשני דונמים, אף על פי שהם לא ידעו את מושגי החקלאות וכמעט שלא היה להם ציוד. בסוף שנת 1980 נפגע המושב במשבר הכללי בענף החקלאות.
כשליש מהתושבים עוסקים בחקלאות: לולים לפטמים ותרנגולי הודו, רפתות, גידול פלפל לייצוא ותבלינים לשוק המקומי. שאר התושבים מועסקים בעבודות חוץ. בין חברי המושב הבולטים אהרן אוזן אשר כיהן במספר תפקידים בממשלות ישראל, ביניהם סגן שר החקלאות, שר החקלאות, שר התקשורת, שר העבודה והרווחה, השר לקליטת העלייה, וחבר הכנסת מטעם מפא"י ומפלגת העבודה. בנוסף, יזם את הקמתם של מספר מושבים נוספים בנגב לאורך תקופת שירותו הציבורי והיה ממייסדי תנועת מסורת ישראל בשנת 1981 וארגון הקניות של מושבי הנגב, אותו ניהל עד 1968. היה חבר המושב עד למועד פטירתו ב-23 בינואר 2007.
לאורך השנים הגרעין גדל והתפתח והצטרפו אל המושב עוד משפחות וכיום הוא נחשב כמושב בעל אוכלוסייה צעירה לעומת מושבים אחרים, מה שגורם למשפחות צעירות רבות לעבור לגור שם. נכון לשנת 2015, במושב גילת חיים כ-1,300 אנשים. אופי התושבים במושב הוא חילוני עם גרעין מסורתי.
חפירות ארכאולוגית באזור גילת
ב"אתר גילת", הנמצא ממערב למושב, בסמוך לאופקים, התקיימו חפירות ארכאולוגיות באמצע שנות ה-70, בראשותו של דוד אלון ובתחילת שנות ה-90 בראשותו של תומאס לוי מההיברו יוניון קולג'. בחפירות התגלו שרידים מהתקופה הכלקוליתית. בין היתר, התגלו בו מבנים ומקדש המורכב מחצר גדולה ומספר חדרים קטנים. כמו כן, נמצאו בו כלי חרס וחפצים מחומרי גלם מקומיים ואף מחומרים זרים המעידים על סחר בינלאומי. האתר כוסה בעפר לאחר סיום החפירות.
מרי מארוול
מרי מארוול (באנגלית: Mary Marvel) היא דמות בדיונית של גיבורת-על שהופיעה תחילה בחוברות הקומיקס של חברת פאוסט קומיקס ולאחר מכן של חברת DC קומיקס. הדמות חברה בקבוצת גיבורי-העל שידועה כמשפחת מארוול בחוברות קפטן מארוול, והופיעה לראשונה בחוברת Captain Marvel Adventures #18 מדצמבר 1942. הדמות נוצרה על ידי הכותב אוטו ביינדר והמאייר מארק סווייזי.
בהמשכיות המרכזית של פאוסט ו-DC קומיקס, מרי מארוול היא האלטר אגו של מרי ווילו בטסון, אחותו התאומה של בילי בטסון. כמו אחיה, גם למרי הוענקו כוחות קסם מהמכשף שאזאם, ועליה רק להגות את שמו כדי לשנות את צורתה למרי מארוול. מרי מארוול הייתה דמות הספין אוף הנשית הראשונה של גיבור-על מרכזי, והקדימה בעשור את דמותה של סופרגירל - בת דודתו של סופרמן.
לאחר שחברת DC קומיקס קיבלה את זכויות משפחת מארוול בשנת 1972, מרי מארוול החלה להופיע בהמשכיות יקום DC בסדרות כמו "שאזאם!" (1973–1978) ו"כוחו של שאזאם!" (1995–1999). שתי מיני סדרות משנים 2007–2009 שהובילו לאירועי המשבר האחרון הציגו גרסה רעה של מרי מארוול, שנודעת כמרי מארוול השחורה ואשר קיבלה כוחות מיריבו של קפטן מארוול, אדם השחור. בהמשכיות לאחר אירועי פלאשפוינט, מרי ברומפילד מופיעה כאחת מקרובי משפחתו המאמצים של בילי בטסון, ויכולה לחלוק בכוחותיו לפי בקשתו.
סיפור המקור של פאוסט קומיקס
לפי סיפור המקור בחוברות פאוסט קומיקס, התאומים העוללים בילי ומרי בטסון טופלו בידי אשה בשם שרה פרים. כאשר הוריהם נהרגו בתאונת דרכים, פרים נאלצה לשלוח את השניים לבית יתומים. אולם, היא הייתה נחושה בדעתה להעניק לאחד מהם בית חם וארגנה את החלפתה בחשאי של מרי בתינוקת שמתה תחת השגחתה של פרים. כתוצאה מכך, בילי נשלח לבית יתומים בעוד מרי גודלה בידי גברת ברומפילד העשירה.
מספר שנים לאחר מכן, בילי בטסון הצעיר הופך לשדרן רדיו. בזמן שהנחה חידון אקדמאי, הוא קיבל מכתב דחוף משרה פרים, שנמצאת כעת על ערש דווי ומבקשת את נוכחותו. בילי מבקר אותה במהלך ההפסקה מעבודתו, והיא אומרת לו את הסוד בדבר אחותו האבודה. כדי לעזור לו למצוא את מרי, פרים נותנת לבילי תליון שבור לחצי ואומרת לו בנשימתה האחרונה שמרי עונדת את החצי השני.
אחרי שהשידור מסתיים, בילי אומר לחברו הטוב פרדי פרימן על אחותו ועל התליון. הוא נזכר לאחר מכן שאחת ממשתתפי החידון הייתה נערה עשירה בשם מרי ברומפילד, שענדה תליון שבור. השניים מאתרים את הלימוזינה של מרי בזהויות-העל שלהם כקפטן מארוול וקפטן מארוול הבן ונקראים לתפקיד כשמרי נחטפת בידי כנופיה עבור כופר. בילי בטסון לומד שהתליון של מרי תואם לשלו ושהיא אכן אחותו. לאחר מכן, השניים חושפים בפניה את זהויותיהם הסודיות ותוהים על העובדה שאם היא אכן אחותו של בילי, אז גם היא תהפוך לבת משפחת מארוול באומרה את שמו של המכשף שאזאם. אולם, בילי מפקפק בכך שהמכשף הזקן לא יעניק את כוחותיו לילדה.
בהמשך, החוטפים מתעוררים מעילפונם. הם כובלים וחוסמים את פיהם כדי שלא יוכלו להגיד את מילות הקסם. מרי מבינה שבילי אינו יכול להגיד את שם המכשף, ובטעות אומרת את שמו. בעקבות כך, היא נאגפת בברקים ומשנה את צורתה לגרסת-על של עצמה. היא מגלה שהיא חסינה בפני כדורים כשהחוטפים יורים עליה, וכן יש לה כוח על-אנושי, שבעזרתו היא מביסה אותם ומשחררת את בילי ופרדי. בהמשך, בילי קורא לה בשם "מרי מארוול".
סיפור המקור המעודכן של DC קומיקס
סיפור המקור המעודכן של מרי מארוול הוצג בידי הכותב ג'רי אורדוויי בדפי הרומן הגרפי "כוחו של שאזאם!" והסדרה הנלווית של חברת DC קומיקס. הארכאולוגים סי סי ומרילין בטסון נשלחים בידי משלחת סיבאנה לאתר חפירות במצרים. הם לוקחים איתם את בתם הצעירה מרי, אך נאלצים להשאיר מאחור את בנם בילי עם אחיו החורג של סי סי. בני הזוג נהרגים בידי שותפם תיאו אדם, שחוטף את מרי. עם חזרתו לארצות הברית, אחותו של אדם שרה פרים לוקחת את מרי תחת חסותה. שרה, עוזרת במקצועה, מארגנת את אימוצה הבלתי חוקי של מרי בידי מעבידיה מחוסרי הילדים, ניק ונורה ברומפילד. בתור מרי ברומפילד, הילדה גדלה לתוך משפחה עשירה ובעלת אידיאלים, אך חולמת ללא הפסק על משפחה נוספת ועל אח שמעולם לא פגשה.
בינתיים, בילי מוצא את עצמו ברחובות, וניתנים לו הכוחות להפוך לקפטן מארוול. הוא מגלה שמרי עדיין חיה, אך לאחר ארבע שנות חיפושים, גם הוא וגם המכשף שאזאם אינם יכולים למצאה. הדבר היחיד שמזכיר לו את מרי הוא הצעצוע החביב עליה, בובת טאוקי טאוני, שנשלחה חזרה לאמריקה יחד עם רכושם של בני הזוג בטסון לאחר הירצחם.
בנערותה, מרי משתתפת בתחרות איות בפאוסט סיטי בהנחייתו של בילי, שדרן ברדיו WHIZ. לאחר שהציל פעמיים את מרי מחוטפים כקפטן מארוול, בילי מבחין בכך שמרי ברומפילד מזכירה לו את מרי בטסון. הוא נותן לשוטר סמוי להשיג עבורו את מסמכי האימוץ שלה, ולומד מכך שהיא אכן אחותו. הוא מנסה למצוא דרך לגרום לה לדעת שהוא אחיה. לפתע, בובת הטאוקי טאוני הישנה שלה משנה את צורתה לטיגריס אנושי וקמה לחיים, ומדריכה את בילי לקחת אותה למרי. בתור קפטן מארוול, בילי עף לעיירה בה מתגוררת משפחת ברומפילד להעביר את הבובה ואת מסמכי האימוץ למרי.
קפטן מארוול מגיע לאחוזת ברומפילד ומשתנה חזרה לבילי בטסון כדי למסור את החבילה, אך נחטף בידי הבריונים שעזרו לפרים לזייף את מסמכי האימוץ של מרי. מרי אינה מבחינה בבילי ופותחת את החבילה. היא מוצאת את מסמכי האימוץ ואת בובת הטאוקי טאוני, שקמה לחיים ומורה לנערה המבולבלת להגיד את מילות הקסם "שאזאם" ולהציל את אחיה. מרי נענית לכך ומשנה את צורתה בעזרת מכת ברק לכפילת-על של אמה המתה. היא מצילה את בילי, שמשנה את צורתו לקפטן מארוול ועוזר למרי להביס את הבריונים, אך שניהם אינם יכולים להציל את שרה פרים, שנרצחת בידי אחד מהבריונים.
מבחניו של שאזאם! והספירה לאחור
במהדורה המוגבלת "מבחניו של שאזאם!" בכתיבתו של ג'וד ויניק ובאיורו הווארד פורטר, שהופיעה בחוברת Brave New World מיוני 2006, מרי מארוול מאבדת את כוחה באמצע תעופה ונופלת מגובה רב לאחר שהמכשף שאזאם מת מידיו של הספקטר. מרי שורדת את הנפילה אך נכנסת לתרדמת. פרדי פרימן, שאיבד את כוחותיו להפוך לקפטן מארוול הבן, מעביר אותה לבית חולים בניו יורק שם יוכל להשגיח עליה ומוציא את כל כספו על טיפולה הרפואי.
בספירה לאחור לקראת המשבר האחרון, מרי משוחררת מבית החולים. היא מגלה שהיא עדיין מחוסרת כוחות והודעה מפרדי שאומרת לה לא לחפש אותו מכיוון שהוא יוצא לחפש איך להחזיר את כוחותיהם חזרה בהוראתו של מארוול. מרי עושה את דרכה לגות'אם סיטי למרות אזהרתה של מאדאם קסנדו שלא לעשות זאת. היא נתקלת בשגרירות לשעבר של המדינה הבדיונית קאנדאק בזמן שרודפים אחריה פושעים אלימים מהרכבת התחתית, והם נהרגים בידי אדם השחור. אדם מאיים עליה, אך היא אומרת לו עד כמה היא מעריכה את כוחותיה ועד כמה היא מעוניינת להחזירם. אדם, שהיה מריר בעקבות מות אשתו איזיס ואחיה אוסיריס באירועי "52" ובעקבות כישלונו להחזירה לחיים, נותן למרי את כוחותיו במקום להרוג אותה. הוא משתנה לבן אנוש, והיא מצילה אותו מקיר שמתמוטט עליו. מרי לובשת תלבושת שחורה מתאימה ומחזיקה בכוחותיו האפלים של אדם השחור. היא מתוארת כדמות זועמת יותר מהרגיל, ומבקשת לקבל הדרכה לשימוש בכוחותיה, לפי עצתו של איש החידות שחזר למוטב. היא פוגשת בקלריון הילד המכשף בשוק לקסם אפל, שמנסה לקחת את הכוחות, ולאחר מכן בזטאנה, שמגרשת אותה מביתה לאחר קרב ביניהן, ובאקליפסו, שרק מגביר את תחושת הנטישה שלה. כמרי מארוול השחורה, היא משתמשת בחוש צדק גס ביותר, כמו למשל הפיכת חיילים לאבן וכיווצם של ציידים ללא רישיון כדי שהטרף שלהם ירדוף אחריהם.
אולם, הברית בין מרי מארוול לאדם השחור מתרופפת כאשר ג'ין לורינג - המארחת שנבחרה לשאת את רוחו של אקליפסו - מציעה למרי הצעירה והנאה להיות פילגשו של דארקסייד, מתוך רצון לרצות אותו. על ידי כך, שתי הנשים ישאבו את הידע האפל העצום שלו, ישחטו אותו וייקחו את מקומו. מרי מסרבת למכור את עצמה תמורת כוח נוסף, מכה את אקליפסו בעזרת הקריסטל שלה ועפה משם זועמת. אקליפסו משיגה אותה, לוקחת חזרה את הקריסטל ועוזבת, בכך משאירה את מרי לבדה פעם נוספת. בהמשך, אקליפסו חוזרת על מנת לחסל את מרי סופית, אך מגלה שהנערה הצעירה יותר מדי חזקה מכדי שתוכל להתגבר עליה.
מרי משנה את דעתה כאשר היא מבינה שכוחותיו של אדם השחור אחראים להשחתתה באותה מידה כמו אקליפסו. היא מפשיטה את עצמה מהכוחות על ידי הזנתה של מכת הברק לתוך אקליפסו, שמנסה להרוג אותה ולקחת את כוחה. שתי הנשים מאבדות את כוחותיהם ונופלות למעמקי האוקיינוס. מרי חסרת הכוחות מגיעה לחופי תמיסרה, מקום הולדתה של וונדר וומן, היכן שהמלכה היפוליטה מגייסת אותה לתנועת מרד נגד גראני גודנס, חסידתו של דארקסייד, המתחזה לאלה אתנה.
מרי, הולי רובינסון והארלין קווינזל חושפות את תרמיתה של גראני גודנס, ועוקבות אחריה לאפוקוליפס. אחרי שנמלטה מהפוריות הלוחמות, מרי מתחילה לשמוע את קולם של האלים. הקבוצה מצליחה לשחרר את האלים האולימפיים מהתא האפוקוליפטי, וכוחותיה של מרי מארוול שבים אליה יחד עם תלבושת לבנה. דארקסייד ממתין לה עם שובה הביתה, ומזכיר לה את חוזקה הרב כאשר נשאה את כוחותיו של אדם השחור. זאת ועוד, הוא טוען בפניה שהאלים לא סומכים עליה כבעבר, ומחזיר לה את כוחותיה האפלים. היא מתעמתת עם דונה טרוי, קייל ריינר וג'ימי אולסן מתוך כוונה ללכוד את ג'ימי ולקחת אותו חזרה לדארקסייד. כשדונה מפקפקת במרי על השימוש בכוחותיה, מרי מתעקשת על כך שהיא אינה רעה, אלא פשוט בעלת דחף. אחרי תבוסתו של דארקסייד, מרי חוזרת לאדם השחור ומבקשת להיות חלק ממשפחת מארוול השחורה. אדם מסרב לה, ולאחר התקף זעם גדול היא מחליטה לפצוח בקריירת סולו.
המשבר האחרון
מרי חוזרת באירועי המשבר האחרון, ככל הנראה עדיין תחת השפעתו של דארקסייד, כשהיא לבושה תלבושת שחורה חדשה אך בעלת מראה פאנקיסטי יותר. היא תוקפת את וונדר וומן ומדביקה אותה בווירוס לא ידוע שנלקח ממכל שבור הנושא סמל אומגה. מאוחר יותר, כשגיבורי הארץ מתקיפים את העיר בלודהייבן, אדם השחור שם לב לכך שמרי היא אחוזת דיבוק בידי אחד האלים החדשים. מרי אחוזת הדיבוק טוענת לכך שהיא מחזיקה במילת קסם חדשה שמשנה את צורתה, אפלה ומחוללת יותר. במהלך קרב עם סופרגירל, אדם השחור מגלה שהאל החדש דסאד אחראי לדיבוק שאחז במרי. אדם מנסה להרוג אותה, אך נעצר בידי פרדי פרימן, קפטן מארוול החדש. הוא תופס אותה במהלך הסתערות של מאמיני האנטי-חיים, ובכוחות הקסם האחרונים שלו משיב את השניים למצבם הרגיל. היא נבעתת ממעשיה בשעה שהייתה אחוזת דיבוק על ידי דסאד, ואומרת שמעולם לא התכוונה שהדברים האלה יקרו. היא ופרדי נראים כשהם אוחזים באלות ומחכים לסופו של העולם.
חברת הצדק של אמריקה
לאחר סופו של המשבר, מרי מגויסת על ידי אדם השחור ואיזיס, שהשתלטו על צוקי הנצח באמצעות הבסתו של קפטן מארוול וגנבת כוחותיו. כדי לעשות זאת, הם השתמשו בחרפושית הקסם שאזאם שגזלה מאדם השחור את כוחותיו בעבר. במהלך קרב עם אדם השחור, איזיס וחברת הצדק של אמריקה אשר זומנה בידי בילי, מרי מארוול המרושעת חוטפת את בילי מחוסר הכוחות ומאלצת אותו להפוך למארוול שחור על ידי שיתוף כוחותיה ואמירת שמה.
שני המארוולים השחורים המרושעים מצטרפים לאדם ולאיזיס, שנחושים בדעתם להשתמש בכוחו של שאזאם כדי להשמיד את העולם המודרני על ידי לחימתם בחברת הצדק, שמייצגת את תור הזהב. כאשר איזיס תוקפת את אזרחי מדינת הולדתו של אדם, קאנדאק, ואת חברו אטום סמאשר, הוא מחליף נאמנויות ועוזר לרוח אביהם של מרי ובילי ולפלאש של חברת הצדק, ג'יי גאריק, בהחייאתו המחודשת של המכשף שאזאם מצוקי הסופיות בהם היה כלוא באבן. אדם השחור מוותר על כוחו כדי להחיות את המכשף. שאזאם הזועם נוטל מבילי, מרי ומאיזיס את כוחותיהם, הופך את טת' אדם ואת איזיס לאבן וחוסם את הכניסה לצוקי הנצח מילדי בטסון בטענה שהשניים אכזבו אותו. הוא גם מאיים לרדוף אחרי פרדי משום שגנב את שמו. לאחר מכן, מרי ובילי נראים משוטטים ברחובות פאוסט סיטי, מחוסרי בית ותוהים מה קרה לרוחו של אביהם.
מרי ובילי נראים בקצרה במהלך אירועי הלילה האפל ביותר. הם צופים בשידור חדשות על החייאתם של גיבורים ונבלים כחיל הפקחים השחורים, ומרי מציינת עד כמה זה מפחיד לחיות יותר ללא כוחותיה. מרי מקבלת הצעה מבלייז להחזיר את הכוחות שלה ושל בילי בתמורה להריגתו של פרדי. נדמה שמרי מסכימה לעסקה ונראה שהרעילה את פרדי. אולם, כשבלייז מגיעה לגבות את כוחותיו של פרדי, פרדי קם ותוקף אותה. בעזרתם של מרי ובילי, פרדי מביס את בלייז ושולח אותה חזרה לגיהנום. הוא מבטיח להם שהם ימצאו דרך להחזיר את כוחותיהם האבודים.
חוק החולה הנוטה למות
חוק החולה הנוטה למות, התשס"ו-2005 הוא חוק שמטרתו "להסדיר את הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות תוך איזון ראוי בין ערך קדושת החיים, לבין ערך אוטונומיית הרצון של האדם והחשיבות של איכות החיים" (סעיף 1(א) לחוק). החוק כולל את הזכות לדרוש טיפול רפואי, להימנע מקבלת טיפול רפואי ולהפסיק מתן טיפול רפואי שכבר החל. באופן חריג מציין החוק "חוק זה מבוסס על ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ועל עקרונות יסוד בתחום המוסר, האתיקה והדת" (סעיף 1(ב) לחוק).
עיקרי החוק
החוק מבדיל בין שלושה שלבים רפואיים:
בחוק נכללו איסורים מפורשים על פעולות מסוימות:
מנכ"ל משרד הבריאות רשאי להורות למנהל מרכז רפואי למנות ועדה מוסדית, שתכריע במחלוקות בין הנוגעים בדבר או מתעורר ספק כיצד לנהוג בחולה. בוועדה נכללים: על החלטות הוועדה המוסדית ניתן לערער בפני "ועדה ארצית" שימנה מנכ"ל משרד הבריאות. כנגד החלטות ועדה זו, בדומה להחלטות של גוף ממשלתי, ניתן לעתור לבג"ץ.
היסטוריה חקיקתית
בשנת 2000 מינה שר הבריאות שלמה בניזרי ועדה ציבורית בראשות פרופ' הרב אברהם שטינברג, לשם בחינת סוגיות הטיפול בחולה הנוטה למות. הוועדה מנתה 59 חברים, ובהם אנשי רפואה, דת, משפט, פילוסופיה ואתיקה. דיוני הוועדה הניבו הצעת חוק, שאותה הניחה הממשלה על שולחן הכנסת בדצמבר 2004. הצעה זו הצטרפה להצעת חוק דומה של חבר-הכנסת רומן ברונפמן וקודמה יחד עם הצעה זו. דברי ההסבר להצעת החוק מציגים אחדות מהסוגיות שאתן התמודדה הוועדה:
כשנה לאחר הגשתה של הצעת החוק, בדצמבר 2005, אושר החוק בכנסת, והוא נכנס לתוקף ב-15 בדצמבר 2006, שנה מיום פרסומו.
השפעת החוק על חולים אחרים
בתי המשפט מעניקים משקל לאיסורים שבחוק גם כשהם דנים דן במקרים של חולים שאינם "נוטים למות". בהיעדר חקיקה מפורשת, ליועץ המשפטי לממשלה השפעה משמעותית על עיצוב הנוהג בנושא, בהחלטותיו באילו מקרים לעתור לבתי המשפט לגבי חולים אלו.
טייק
טייק (באנגלית: Take; בעברית: גִּרסה) הוא הקלטה רציפה אחת של הופעה (לרוב של שחקן או של זמר). במונח נעשה שימוש הן בתעשיית הקולנוע והן בתעשיית המוזיקה לצורך סימון ומעקב במהלך ההפקה (שלב הצילומים בקולנוע, הקלטת קול באולפן במוזיקה).
בקולנוע
בקולנוע, "טייק" הוא כל אחת מהגרסאות השונות המצולמות של שוט מסוים. טייקים שונים של אותו השוט ממוספרים, בדרך כלל, החל ממספר 1, בסדר עוקב, רצוף ועולה, עד שצילומי השוט נשלמים (על פי שיקול דעתו של הבמאי). בדרך כלל, בתחילת כל טייק מצולם הקלאפר - לוח שעליו רשומים מספרי הטייק, השוט והסצנה.
רק טייקים שנבדקו על ידי מנהל תסריט, ואשר אושרו על ידו שאינם פוגעים בהמשכיות, נשלחים אל עורך הסרט.
One-take
מצב בו עבור שוט מסוים מצולם טייק אחד בלבד לא משנה כמה פעמים צולם כל עוד הוא צולם בפעם אחת ללא קטים (בדרך כלל בשל אילוצי תקציב/זמן).
Long take
שימוש בשוט ארוך מאוד (Long take), ללא התערבות של עריכה, דבר הדורש היערכות מיוחדת של השחקנים ואופן הצילום.
דוגמה לשימוש בכך היא בסרט "החבל" של אלפרד היצ'קוק, המפורסם בזכות היותו מורכב מתשעה שוטים רצופים וארוכים, באורך של ארבע עד עשר דקות כל אחד מהם. בחירה זו של הבמאי דרשה מהשחקנים לדרוך על כבלי חשמל ועל מסילות דולי במהלך הצילומים, ומפועלי הבמה להזיז מהדרך של המצלמה רהיטים ואביזרים, כשהיא נעה סביב החדר. רגלו של הצלם נשברה במהלך צילומי אחד הטייקים, והוא נגרר אל מחוץ לאולפן על מנת שהצילומים יוכלו להמשיך ללא הפרעה. הפתיחה בת שמונה הדקות של הסרט "השחקן" כוללת דיאלוג בין מספר אנשים, המשוחחים ביניהם על השימוש ב-Long take בסרטים אחרים.
תראקיה המערבית
תראקיה המערבית (ביוונית: [Δυτική] Θράκη / טורקית : Batı Trakya; בבולגרית: Западна Тракия) הוא אזור גאוגרפי והיסטורי של יוון, בין הנהרות נסטוס ואוורוס בצפון מזרח המדינה; תראקיה המזרחית, השוכנת ממזרח לנהר אוורוס, מהווה את החלק האירופי של טורקיה, והאזור שמצפון לו בבולגריה, מכונה תראקיה הצפונית.
האזור מיושב מאז התקופה הפלאוליתית, והיה תחת השפעתו הפוליטית, התרבותית והלשונית של העולם היווני מאז התקופה הקלאסית; יוונים מאיי הים האגאי התיישבו בהרחבה באזור (במיוחד באזור החוף) ובנו ערים משגשגות כמו אבדרה (ביתו של דמוקריטוס, הפילוסוף מהמאה החמישית לפני הספירה שפיתח תורת חלקיקים אטומיים ושל פרוטגורס, מוביל סופיסט) ואת סאלה (ליד אלכסנדרופולי של ימינו). תחת האימפריה הביזנטית תראקיה המערבית נהנתה ממעמדה קרוב ללב האימפריאלי והפכה למרכז של מסחר ותרבות יוונית מימי הביניים; מאוחר יותר, תחת האימפריה העות'מאנית, התיישבו שם מספר מוסלמים, המסמנים את לידת המיעוט המוסלמי של יוון.
מבחינה טופוגרפית, תראקיה מתחלפת בין אגנים סגורים בהרים בגודל שונה לעמקי נהר עמוקים. הוא מחולק לשלוש היחידות האזוריות (מחוזות לשעבר): קסנתי, רודופ ואברוס, שיחד עם היחידות האזוריות המקדוניות של דרמה, קוואלה ותאסוס מהווים את אזור מזרח מקדוניה ותראקיה.
דמוגרפיה
השטח המשוער של תראקיה המערבית הוא 8,578 קמ"ר עם אוכלוסייה של 371,208 על פי מפקד 2011. ההערכה היא ששני שלישים (67%) מהאוכלוסייה הם יוונים נוצרים אורתודוקסים, ואילו 30% (120,000) הם מוסלמים שהם מיעוט מוכר רשמית של יוון. מתוכם כמחצית ממוצא טורקי, בעוד ששליש נוסף הם פומקים השוכנים בעיקר באזורים ההרריים של האזור. הצוענים של תראקיה הם בעיקר מוסלמים, בניגוד לבני משפחתם האתניים באזורים אחרים במדינה, שבדרך כלל משתייכים לאמונה האורתודוקסית של הרוב היווני.
תראקיה גובלת בבולגריה מצפון, בטורקיה במזרח, בים האגאי (יוון) בדרום ובמקדוניה היוונית ממערב. אלכסנדרופולי היא העיר הגדולה ביותר, עם אוכלוסייה עירונית המונה 72,959 תושבים על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2011. להלן טבלה של חמש הערים התראקיות הגדולות:
היסטוריה
האזור היה בשליטת האימפריה הביזנטית מאז חלוקת האימפריה הרומית לאימפריות המזרח והמערב בתחילת המאה הרביעית לספירה. האימפריה העות'מאנית כבשה את מרבית האזור במאה ה-14 ושלטה בו עד מלחמות הבלקן בשנים 1912–1913. בתקופת השלטון העות'מאני, חיה בתראקיה אוכלוסייה מעורבת של טורקים ובולגרים, עם אלמנט חזק יווני בערים והים האגאי Littoral. באזור התגוררו גם מספר קטן יותר של פומקים, יהודים, ארמנים וצוענים. בשעת 1821, כמה חלקים של תראקיה המערבית, כגון Lavara, Maroneia, ו-Samothraki מרדו השתתפו במלחמת העצמאות היוונית. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הליגה הבלקנית (סרביה, יוון, בולגריה ומונטנגרו) נלחמה נגד האימפריה העות'מאנית וסיפחה את מרבית שטחה האירופי, כולל תראקיה. תראקיה המערבית נכבשה על ידי חיילים בולגרים שהביסו את הצבא העות'מאני. ב-15 בנובמבר 1912, על גדתו הימנית של נהר מריצה חיל המתנדבים המקדוני-אדריאנופוליטני הביס את הכוח הטורקי של ייבר פחה, שהגן על רכס הרודופי המזרחי ותראקיה המערבית מפני פלישת הבולגרים. בין חברות הליגה הבלקנית נתגלתה מחלוקת אודות שיוך השטחים שנכבשו, ובעיקר בין ממלכת בולגריה לממלכת סרביה. כתוצאה מהמחלוקת מכך פרצה מלחמת הבלקן השנייה. באוגוסט 1913 בולגריה הובסה, אך זכתה בתראקיה המערבית על פי תנאי חוזה בוקרשט.
בשנים שלאחר מכן, מעצמות המרכז (גרמניה, אוסטריה-הונגריה והאימפריה העות'מאנית), לצידן לחמה בולגריה, הפסידו במלחמת העולם הראשונה וכתוצאה מכך נלקחו שטחי תראקיה המערבית מבולגריה על פי תנאי חוזה ניי מ-1919. תראקיה המערבית הייתה בניהול זמני של מדינות ההסכמה בראשות הגנרל הצרפתי שארל אנטואן שארפי. במחצית השנייה של אפריל 1920 בועידת סן רמו של ראשי ממשלות בעלות הברית העיקריות של מעצמות ההסכמה (למעט ארצות הברית) תראקיה המערבית ניתנה ליוון.
במהלך מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה, בולגריה, יוון וטורקיה גירשו כל אחת מאוכלוסיות מיעוטים בהתאמה באזור תראקיה מחוץ לאזורים שבשליטתם. אוכלוסייה גדולה של יוונים בתראקיה המזרחית, ובחוף הים השחור ובדרום בולגריה, גורשה מדרום וממערב לתראקיה שבשליטת יוון. במקביל, אוכלוסייה גדולה של בולגרים נאלצה לעקור מהאזור לבולגריה על ידי פעולות יווניות וטורקיות. אוכלוסיות טורקיות באזור גם גורשו על ידי כוחות בולגרים ויוונים ונדחפו מזרחה כחלק מהסכם נוילי וההסכמים הבאים, ניתנה לגיטימציה למעמד האוכלוסיות המגורשות. בעקבות זאת הושגו חילופי אוכלוסין נוספים ששינו באופן קיצוני את הדמוגרפיה של האזור לעבר הגברת הומוגניזציה אתנית בשטחים שבסופו של דבר הוענקה לכל מדינה בהתאמה.
בעקבות זאת נערכו חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה בקנה מידה גדול בשנת 1923 (הסכם לוזאן), שביצעה סופית את היפוך הדמוגרפיה של אזור תראקיה המזרחית. האמנה העניקה מעמד של מיעוט למוסלמים בתראקיה המערבית, בתמורה למעמד דומה למיעוט היווני האתני באיסטנבול ובאיים האגאים אימברוס וטנדוס.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה הגרמנית (אפריל 1941) נמסר האזור לחזקת בולגריה, שהייתה חלק ממדינות הציר וחתמה על ההסכם התלת-צדדי. במרץ 1943ביצעו כוחות בולגריים תחת פיקודו של ירוסלב קאליצין אקציה ברחבי תראקיה, עצרו ובהמשך גירשו 4,219 מיהודי תראקיה אל מחנה ההשמדה טרבלינקה. כ-100 נפשות ניצלו.
כלכלה
כלכלת תראקיה בשנים האחרונות הפכה לפחות תלויה בחקלאות. מספר תעשיות היי-טק בבעלות יוון השייכות לתעשיית הטלקומוניקציה התמקמו באזור. הכביש המהיר אגנטיה אודוס העובר בתראקיה, תרם להתפתחות נוספת של האזור. התיירות הופכת אט אט לחשובה יותר ויותר מכיוון שבחוף האגאי ישנם מספר חופים, ויש גם פוטנציאל לפעילות תיירותית בחורף בהרי רודופי, הגבול הטבעי עם בולגריה, המכוסה ביער צפוף.
פוליטיקה
המיעוט המוסלמי של תראקיה הם אזרחים יוונים ממוצא אתני מגוון והוא מוכר כמיעוט דתי בהתאם להסכם לוזאן עליו חתמה יוון עם טורקיה, ויחד עם החוקה היוונית, מעוגנת בזכויות היסוד של הטורקים ושל קבוצות אתניות אחרות. של מזרח מקדוניה ותראקיה וההתחייבויות כלפיהם. ממשלת יוון אינה מתייחסת למיעוט המוסלמי על ידי רקע אתני ספציפי, מכיוון שהוא כולל מוסלמים טורקים, פומקים וצוענים.
המספרים המשוערים של קבוצות האתניות המרכיבות את המיעוט הם על פי מסמך של הקונסוליה היוונית בברלין:
טורקיה, מדינה החתומה על חוזה לוזאן, טענה בתחילה כי כל המיעוט המוסלמי הוא מיעוט טורקי אתני לחלוטין אף על פי שהוא מורכב מקבוצות אתניות מרובות. עם זאת, רג'פ טאיפ ארדואן, במהלך ביקורו ההיסטורי ב-7 בדצמבר 2017 ביוון כנשיא טורקיה, הודה לראשונה באופיו הרב-אתני של המיעוט המוסלמי.
דמוגרפיה היסטורית
המפקדים האחרונים ששאלו על מוצא אתני נערכו בתקופת המעבר לפני שהאזור הפך לחלק מיוון. מספר אומדנים ומפקדי אוכלוסין בתקופת 1912–1920 העלו את התוצאות הבאות לגבי התפוצה האתנית של האזור של תראקיה המערבית: אוכלוסיית הפומקים, בהתאם למקור, נספרה יחד עם הטורקים (המוסלמים) בעקבות השיטה העות'מאנית של סיווג אנשים לפי דת, בעוד שבמקרים אחרים הוגדרה בנפרד. על פי התפיסה הבולגרית, הם נחשבים "מוסלמים בולגרים" וחלק בלתי נפרד מהאומה הבולגרית.