cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאל קורינאלדי
פעילות ציבורית
בבחירות לכנסת העשירית עמד בראש רשימת שורשים שפרשה מן ההשתתפות בבחירות.
קורינאלדי זכה בפרס נשיא המדינה להנצחת זכרו של נשיא המדינה יצחק בן-צבי לשנת 2010, על פעולתו למען יהודי אתיופיה, צאצאי האנוסים, השומרונים, הסובוטניקים והיהודים הקראים.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 הוצב במקום השמיני והסמלי ברשימת "ירושלים שלנו" למועצת העיר, בהנהגת משה ליאון אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת במרץ 2019 רשם קורינאלדי מפלגה בשם "כל ישראל אחים לשוויון חברתי". המפלגה הצטרפה בבחירות לרשימה משותפת עם מפלגת פעולה לישראל וקורינאלדי הוצב במקום השלישי ברשימה המשותפת "כל ישראל אחים ופעולה לישראל". לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בספטמבר של אותה שנה התמודדה מפלגתו באופן עצמאי והוא הוצב שני ברשימתה לכנסת, אך התפטר מהרשימה לפני יום הבחירות. יתר הרשימה התפטרה יומיים לפני הבחירות.
מיכאל קורינאלדי נפטר בירושלים ב-20 בפברואר 2022. עד לפטירתו היה נשוי לרחלה, ולהם ארבעה ילדים. בתו עו"ד אודית קורינאלדי-סירקיס היא היועצת המשפטית של בית הנשיא, ובנו עו"ד גלעד קורינאלדי הוא מומחה לזכויות יוצרים.
ישעיה יעקב פורטוגל
הרב ישעיה יעקב פורטוגל (ביידיש: פארטוגאל, מכונה רבי ישעיה יענקל'ה. נולד כ"ו באדר תשט"ז, 9 במרץ 1956) הוא האדמו"ר הנוכחי מסקולען.
ביוגרפיה
בתחילת תשע"ב חלה בדלקת ריאות שהסתבכה בצורה קשה, והוא עבר טיפולים רפואיים. כעבור חצי שנה חזר לביתו במונטריאול.
במהלך הלוויית אביו בכ"ו באדר ב' ה'תשע"ט (יום הולדתו ה-63) הוכתר לאדמו"ר מסקולען ונשיא מוסדות חסד לאברהם.
משפחתו
לרב פורטוגל 8 ילדים, בהם:
אברהם שלונסקי
אברהם דוד שְלוֹנְסקי (בכתיב יידי: שלאָנסקי; קרמנצ'וג, ה' באדר ב' תר"ס, 6 במרץ 1900 – ט"ז באייר תשל"ג, 18 במאי 1973) היה משורר ישראלי, מן המשוררים החשובים בשירה העברית החדשה, שהטביע את חותמו על חיי הספרות בישראל גם בתחומי התרגום, העריכה והמחזאות, וקנה את עולמו כחדשן של השפה העברית, והודות לכך זכה לכינוי "לשונסקי".
קורות חייו
שלונסקי נולד בשנת 1900 באימפריה הרוסית, בעיירה קריוּקוֹבוֹ (Крюково) אשר במאה ה-21 היא שכונה בעיר קרמנצ'וג, בפלך פולטבה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית לטוביה שלונסקי, חסיד חב"ד, ולצפורה בת טוביה וחנה ברוורמן, משפחה יהודית מסורתית ציונית. הוא נקרא על שם סב-אמו, הרב אברהם דוד לבוט, רבה של העיר ניקולאייב (באוקראנית- מיקולאייב) שבאוקראינה ומחבר הספר התורני הלכתי "שער הכולל". הושפע מאביו, אשר היה ציוני רוחני ובעל כישורים מוזיקליים (חיבר בין השאר לחן על מילות שירו של שאול טשרניחובסקי, "אני מאמין"), ומאמו, צפורה, שבצעירותהּ הייתה פעילה בתנועה הסוציאליסטית. למד עם קרוב-משפחתו רבי מנחם מנדל שניאורסון (לימים הרבי מליובאוויטש) בחדר.
את שירו הראשון "בדמי ייאוש" פרסם שלונסקי בשנת 1919 בעיתון "השילוח" שהופיע אז בברלין. ב-1921 עלה ארצה כחלוץ, חבר בגדוד העבודה ותושב הקיבוץ עין חרוד. עבד בחקלאות, בסלילת כבישים ובעבודות בניין. כעבור כשנה החליטו הוא ואשתו לוסיה לעזוב את העמק ולעבור לתל אביב, שם התערה בחיי התרבות בישראל וכתב פזמונים לבמות הסאטיריות שפעלו אז, כמו גם לנשפי הפורים של תל אביב, שהיו מסורת בתל אביב הקטנה. כבר אז ניכרה אצלו הנטייה לכתיבה שובבה, ששובצו בה המצאות לשוניות. כמו כן ערך את המדורים הספרותיים בעיתונים אחדים - "דבר", "הארץ", "על המשמר" ואחרים. בתל אביב התגורר ברחוב דיזנגוף ואחר ברחוב גורדון.
שלונסקי היה נציג בולט בקבוצה "המורדת" בשירת ביאליק ודורו וב"פרוגרמה" של ביאליק לכנס את נכסי האגדה ושירת ימי הביניים של יהדות ספרד במקום לתת מקום ליצירה עברית חדשה. כ"מורד" ניסה שלונסקי ליצור שירה תוססת חדשה וצעירה, בהשראת המודרניזם האירופי, שלא התקבלה על ידי הממסד הספרותי בארץ ישראל ולגבש סביבו חבורת כותבים ברוח זו. עובדה זו באה לידי בטוי בכך ששירת שלונסקי לא נלמדה במשך שנים בבתי הספר לצד שירתם של ביאליק, טשרניחובסקי, שמעוני ואחרים.
בשנת 1926 יצא לאור ״כתובים״ כתב עת מטעם אגודת הסופרים. שלונסקי ערך, לצדו של אליעזר שטיינמן, את כתב העת. בין אלה שכתובים נתן להם במה היו: אלתרמן, לאה גולדברג, אנדה פינקרפלד, אלכסנדר פן, יוסף סערוני, ואלישבע ביחובסקי. בשנת 1929 תרגם מרוסית והוציא לאור את "חיים", ספרה של דורה אברהמית.
בשנת 1933 ייסד שלונסקי את השבועון הספרותי "טורים", המזוהה עם חבורת "יחדיו", שבה היו חברים גם נתן אלתרמן ולאה גולדברג. כעורך נתן שלונסקי למשוררים בראשית דרכם הזדמנות לפרסם את שיריהם. דליה רביקוביץ זכתה להזדמנות כזו, כששירה הראשון פורסם ברבעון הספרותי "אורלוגין" בעריכתו.
למרות היותו יוצר "שובב" לא התנתק שלונסקי מהמציאות הטראגית שסביבו והביא אותה לידי ביטוי ביצירותיו. בפואמה "דווי" הוא מבכה את גורל הקורבנות במלחמת העולם הראשונה ואת גורל היהודים שסבלו מפוגרומים באוקראינה בימי המהפכה הבולשביקית, כמו גם המצב האנושי בכלל, אותו תפס כפסימי.
בתקופת השואה הוציא קובץ שירים בשם "ממחשכּים", בו ביטא את רגשותיו מהתקופה האפלה, ובפרט ביכה את גורל יהדות אירופה.
שלונסקי היה עורך ראשי בהוצאת "ספרית פועלים" ויחד עם לולה לוקסמבורג ייסד את המועדון "צוותא" בתל אביב ואף העניק לו את שמו. כמו כן היה חבר באקדמיה ללשון העברית עוד מגלגולה כוועד הלשון העברית.
בשנת 1967 זכה שלונסקי בפרס ישראל לספרות.
אברהם שלונסקי נפטר בתל אביב בשנת 1973, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
משפחתו
לאברהם שלונסקי היו עוד ארבע אחיות ואח: אחיו, דב (בוריה) שלונסקי היה סופר ומתמטיקאי. אחותו ורדינה שלונסקי הייתה מלחינה ופסנתרנית, ואחות נוספת, אידה שלונסקי, הייתה זמרת אופרה; פניה וגמן שלונסקי הלחינה את שירי הילדים "רד אלינו אווירון" ו"גן שלנו". בנה, יהלי וגמן, היה מגדולי הפסנתרנים בארץ, ששלונסקי העניק לו את שמו. אחות נוספת הייתה מניה שלונסקי. בילדותו גר שלונסקי בתקופה מסוימת בשכנות למשפחת שניאורסון (שאף היו קרובי משפחתו) והתיידד עם בן המשפחה מנחם מנדל שניאורסון, לימים הרבי מלובביץ'. שלונסקי שמר עמו על קשר והם נפגשו מספר פעמים בבגרותם. שלונסקי כתב באחד מממכתביו שאת ההשראה לחלק משיריו בספרו "משירי הפרוזדור הארוך" קיבל מפגישתו עם שניאורסון.
לאחר שובו מארץ ישראל לרוסיה, בגיל 15 פגש שלונסקי באחת מחברותיה של אחותו פאניה, לוסיה לייקין שהייתה בת 17 והתאהב בה. אמו, ציפה, קיבלה אותה מיד ואהבה אותה כבת. ב-1921 עלו שניהם לארץ ישראל כזוג והצטרפו לגדוד העבודה בעין חרוד. אחרי כשנה החליטו לעזוב ועברו לתל אביב, שם התקבלה לוסיה כשחקנית בתיאטרון האהל. לוסייה לא שלטה בעברית ועל כן לא התחברה לשירה העברית ולבני חוגו של שלונסקי. היא הייתה דמות ססגונית בתל אביב וסבלה מאלכוהוליזם. באביב 1934 נוצר קשר אינטימי בין שלונסקי לבין מירה הורביץ, שהייתה אז נשואה ליעקב הורוביץ ואם לבת, דנה כוגן (כאשר שהה שלונסקי בפריז, הוא סיפר לאחותו, ורדינה שלונסקי, כי מירה התאהבה בו). מירה היא בתו של דוד לוין והשניים הכירו ביניהם מזה מספר שנים. בהמשך נפרדה מירה מבעלה. ממערכת היחסים של השניים לשלונסקי ולמירה נולדה ב-1936 הבת רות, במהלך סיבוב הופעות של מירה במזרח אירופה עם להקת תיאטרון. משפחתה של מירה לא ידעה על ההריון והלידה ושלונסקי נסע לבקר את השתיים בחשאי ברומניה באפריל 1937. לאחר שובה של מירה לארץ בסתיו 1937 עברו בני הזוג להתגורר ברחוב דיזנגוף 212. שלונסקי המשיך לחלוק את חייו עם שתי נשותיו. ב-1947 שלח את לוסייה למוסד גמילה בשווייץ ומימן את עלויות הטיפול בעצמו. לוסיה התאבדה ב-8 באוקטובר 1953, כאשר קפצה מחלון דירתה אל מותה. מירה נפטרה ב-1970.
את המחזמר "עוץ לי גוץ לי" הקדיש לנכדתו, סיגל אשל.
מיצירתו
יצירתו של שלונסקי מתאפיינת בחדשנות רבה. השפה העברית הורחבה בעזרתה רבות, בייחוד לנוכח הדור הקודם ולסגנונו המליצי. רעננותו אומנם הניבה הרבה שעשועי לשון שיכולים להתפרש כחוסר רצינות אך עם זאת כתביו גדושים בהגות, רמיזות מקראיות ורבים אחרים. כך שלצד משפטים כ-"עטישה של מטה" (לתיאור נפיחה), הגה גם: "קַיִן אַיֶכָּה! קַיִן אַיֶכָּה! וְקַיִן מַחְרִישׁ."
באמצע ימיו, בספרו "אבני בֹהו", המשורר בוחר להציב עצמו כמעט לבדו אל מול קצב התפתחותה המהיר של העיר. תחילה מנסה לקלוט ולתאר את הדברים כפי שהם ולאחר מכן להביע עליהם ביקורת:
קובץ שיריו "אבני גוויל" כולל את יצירותיו כמשורר בוגר. "משירי הפרוזדור הארוך" הוא קובץ הרהורים על מהות החיים.
שלונסקי היה גם משורר לילדים. מכתביו: "עלילות מיקי מהו", "אני וטלי בארץ הלמה".
המחזה "עוץ לי גוץ לי", על גמד רשע, גיבור אגדה גרמנית (רוּמְפֶּלְשְׁטִילִצִכֶן), הפך לקלסיקה במחזאות הילדים. בגרסת שלונסקי, כל המונולוגים והדיאלוגים נאמרו בחרוזים, וכללו משחקי לשון מתוחכמים ומשלב גבוה של עברית. דוגמה אופיינית לקטע מהמחזה:
שלונסקי ולוסיה, רעייתו, היו חברים לתקופה של כעשרה חודשים בגדוד העבודה ובקיבוץ עין חרוד, אך קובצי שיריו המתארים תקופה קצרה זו, ובפרט סדרת שירי "עמל", היוו ומהווים סמל של העלייה השלישית ותפיסת ההתיישבות החלוצית בעמק יזרעאל.
שלונסקי כתב שירים רבים העוסקים בנושא השואה. אחד משיריו הידועים ביותר בתחום הוא "סופה", המבטא את תחושתו של שלונסקי על התגנבותה של השואה לחיים:
תרגומיו
בתרגום ניכרת הייחודיות של שלונסקי וכבר מהשורות הראשונות בולט הסגנון השלונסקאי. שלונסקי תרגם ממיטב הקלסיקה העולמית: שייקספיר, צ'כוב, פושקין (יבגני אוניגין), גוגול, רומן רולן ועוד.
בתרגומו הייחודי ל"המלט" (שלעברית תרגמוהו עוד שישה מתרגמים נכון ל-2021) ניכרת גם ייחודיות לשונו. שלונסקי תרגם את שייקספיר מרוסית וצרפתית, שכן לא שלט בשפה האנגלית.
כשהמלט פונה לאמו גרטרוד בבקשה שלא תשכב עם דודו קלאודיוס, רוצח אביו, נוקט שלונסקי בנוסח: . בתרגום אחר מופיע הנוסח: "אל תעלי על יצועי דודי." במקום אחר, כשפולוניוס מספר לו ששיחק בנעוריו את יוליוס קיסר שנרצח בידי ברוטוס בקפיטוליום משיב לו המלט:
איכות תרגום הספר, "יבגני אוניגין", מוצגת בדבריה של המשוררת לאה גולדברג:
על שיריו המוכרים של שלונסקי שהולחנו נמנים "בואי כלה" ("שיר שבת") שהלחין יאיר רוזנבלום עבור המופע "ג'אמבו", "יום אחרון" שהלחינו מאיר אריאל ושלום חנוך, "לילה בגלבוע" ("לא אורחת גמלים") שהלחין מרק לברי ו"בוקר טוב" שהלחין דובי זלצר עבור המחזה "עוץ לי גוץ לי". כמו כן מוכרים תרגומיו של שלונסקי לשירים "את חכי לי ואחזור", "תכול המטפחת", "שיר הפרטיזנים" ו"מקי סכינאי".
מֵחידושי שלונסקי
מספר שנינויות לשון: חידושי לשון נוספים שהגה שלונסקי מובאים ב"מילון לחידושי שלונסקי" בעריכתו של יעקב כנעני, שיצא לאור בכמה מהדורות בהוצאת ספרית פועלים.
לקריאה נוספת
רשימת חוקרי הספרות החשובים והמבקרים המוכרים, שכתבו על יצירתו של אברהם שלונסקי, כוללת בין השאר את: רנה לפידוס, חמוטל בר יוסף, מאיה פרוכטמן, הלל ברזל, חגית הלפרין, מנחם רגב, לאה חובב, בועז ערפלי, גליה שגיב, זיוה שמיר, ראובן שהם, אברהם בנימין יפה, יוסף שה-לבן, אריה אהרוני, שלמה יניב, אוריאל אופק, אברהם הגורני-גרין, ישראל זמורה, שלום רוזנפלד, יעקב בהט, יצחק אבינרי, שלמה אבן-שושן, דן מירון, גבריאל צפרוני, עזריאל אוכמני, עוזי שביט, חנוך ברטוב, לאה גולדברג, גדעון כצנלסון, ברוך קורצווייל, יעקב רבינוביץ, בת שבע שריף, ז'ולייט חסין, חיה שחם, יוחאי אופנהיימר, גרשון שקד, רפי וייכרט, עמינדב דיקמן, ורבים נוספים. מבחר חיבורים:
בריסטול 409
בריסטול 409 (אנגלית: Bristol 409) היא מכונית קופה יוקרתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה 1965–1967. בסך הכל יוצרו 74 יחידות, אשר אופיינו על ידי מנוע V8 של חברת קרייזלר.
חברת "בריסטול" - חברה לייצור מטוסים, התחילה לבנות מכוניות יוקרה, במהדורות מאוד מוגבלות לאחר מלחמת העולם השנייה.
בריסטול 409 היה הדגם השלישי שיוצר על ידי חברת בריסטול לאחר שנפרדה מחברת התעופה בריסטול אירופליין.
הגה כח - מיולי 1967 היה סטנדרטי, ולפני יולי 1967 היה אופציונלי.
תהילים נ"ג
תהילים נ"ג הוא המזמור החמישים ושלושה בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-52) המזמור כולו חוזר ומופיע בשינויים קלים בתהילים י"ד.
המזמור נחשב יחד עם עוד מזמורי תהילים כסגולה נגד פחד.
תוכנו של המזמור
מזמור נ"ג מורכב משבעה פסוקים. בתחילתו מדבר המזמור על הנבל שחושב ש"אֵין אֱלֹהִים" וטועה שאף אחד לא רואה את מעשיו. אנשים מסוג זה עושים כל כך הרבה רע עד שנדמה ש"אֵין עֹשֵׂה טוֹב"(ב). אך האמת, אומר המזמור שיש אלוהים, והוא רואה הכל ומתבונן "עַל בְּנֵי אָדָם לִרְאוֹת הֲיֵשׁ מַשְׂכִּיל דֹּרֵשׁ אֶת אֱלֹהִים". גם הוא רואה שהבעיה חמורה ו"אֵין עֹשֵׂה טוֹב אֵין גַּם אֶחָד"(ד). בעבר, במציאות שבה "שָׁם פָּחֲדוּ פַחַד" האל התערב ופיזר את האויבים שחנו על עמו וכך "לֹא הָיָה פָחַד כִּי אֱלֹהִים פִּזַּר עַצְמוֹת חֹנָךְ". אך בהווה ובעתיד מייחל המשורר להתערבות האל לטובה "מִי יִתֵּן מִצִּיּוֹן יְשֻׁעוֹת יִשְׂרָאֵל".
יוסף אל סיבאי
יוסף אל סיבאעי (בערבית: يوسف السباعي; 10 ביוני 1917, קהיר – 18 בפברואר 1978, ניקוסיה) היה סופר ועיתונאי ושר מצרי.
בשנת 1933 החל לפרסם לראשונה במגזין אל-מג'לה. הוא סיים הכשרה באקדמיה הצבאית בשנת 1937 והצטרף לצבא המצרי, שם שירת במספר תפקידים ולימד באקדמיה הצבאית. בשנת 1952 סיים את שירותו הצבאי, כשהוא בתפקיד מנהל המוזיאון הצבאי.
אפרים (קוצנוק) קינן
אפרים קינן (20 במרץ 1882 – 25 בנובמבר 1963) היה ראש קבוצת גואלי קרקעות בשנות ה-20 של המאה ה-20, ומנהל כללי של חברות ביטוח.
נעורים
נולד בסטארוביצ'י, מחוז קייב באוקראינה, לשמואל, סוחר עצים אמיד ועסקן בקהילה המקומית ולאמו שרה בת דב יצחק ראביצ'ב.
בזכות מוטיבציה גבוהה ללמוד סיים בשנת 1904 תיכון בקייב המרוחקת וב-1909 הוסמך בפוליטכניון שבנאנסי, צרפת, למהנדס-מכונות (שם הכיר את זאב ז'בוטינסקי) וחזר לרוסיה. נכנס לעבוד בבית-החרושת הגדול "וסטינגהאוז" למכונות וחשמל בחארקוב וב-1911 יסד בקייב את בית החרושת לסינון מיצי סלק הסוכר.
פעיל ציוני וגאולת קרקע
ב-1920 יצא לוורשה וניסה להחיות את תוכניתו. ביחד עם יהושע סופרסקי ופייבל שפירא ממוסקבה יסד את חברת "המנחיל" להשקעות בבניין ופיתוח בארץ וריכזו בה הון בסך 10.000 לירות שגייסו מאת יהודים יוצאי רוסיה.
ב-1922 עלה לארץ וכמנהל חברת "המנחיל" ארגן את בניית שכונת צ'לנוב (24 בתים) ושכונת "המנחיל" (רחובות פרץ והגדוד העברי) בתל אביב, ונבחר ליו"ר אגודת המהנדסים שנוסדה אז. עבודה קטנה זו לא סיפקה את שאיפתו הגדולה לעיר-גנים תעשייתית וב-1923 נסע לברלין, מקום ריכוז של הרבה יהודים בעלי הון יוצאי רוסיה בזמן ההוא, במטרה לייסד חברה גדולה שתתאים לתנופת פיתוח. ושוב עלה בידו לרכז רק הון זעיר בסך 10.000 לא"י בחברת "משק" שיסד ביחד עם הד"ר יוליוס ברוצקוס, שלמה גפשטיין, מרכוס זאקס, ויצחק כהנוב. הון זה לא הספיק לרכישת קרקע בהיקף ראוי וכדי ליצור מהלך משמעותי בארץ, החברה שיתפה פעולה עם חברת "קהילת ציון אמריקאית" (בניהולו של שארל פסמן) יחד ובאמצעות יהושע חנקין מימנו את גאולת אדמות עפולה, שונם, ג'דה קוסקוס טבעון, שייח אבריק וחרושת הגויים - הכל בעמק יזרעאל ובקרבתו. הארגון המסועף של חברת "משק" (סניפים בברלין, וורשה, פאריס, לונדון, ריגה וקובנה) נועד למשוך קונים מתפוצות הגולה להתיישבות בקרקעות הללו.
בינתיים נמצאה בסוף 1923 אפשרות לרכוש שטח גדול בעמק זבולון - ביזמת המהנדס יוסף לוי ובאמצעות יהושע חנקין. ב"חברת הכשרת מפרץ חיפה" שנוסדה למטרה זו היה צורך לשתף שלש חברות: "קהילת ציון", "משק", "קדם" וכולן יחד הצליחו לרכז בסך הכל 30,000 לירות. החברה גאלה 46 אלף דונם וקיבלה מאת הממשלה המנדטורית זיכיון על 16 אלף דונם מחולות שפת הים, מתוך תכנון שהתבסס על הקצב המשוער של העלייה הרביעית ופיתוח הארץ. עם זאת, המשבר הכלכלי ב-1926 הקפיא את הביקוש הפרטי לקרקעות ורוב הקרקעות הנ"ל בעמק יזרעאל ובעמק זבולון עברו לרשות הקרן קיימת, שהודות ליכולתה הכספית נשתמרו ברשות יהודים עד לתקופת הגאות שבאה אחרי השפל הגדול. לימים נוסדו עליהן יישובים חקלאיים, ערי גנים ומרכזי תעשייה - שהוקמו בידי חברות אחרות ואנשים אחרים.
ביטוח
בעקבות המשבר ותוצאותיו הנ"ל יצא אפרים קוצנוק לוורשה וקיבל שם משרת מנהל המחלקה "היהודית" בהנהלת הפולנית של חברת הביטוח האיטלקית "ג'נרלי". שם המשיך את פעילותו הציונית בברית הצה"ר ונבחר ליושב-ראשה ולצירה לקונגרס הציוני ה-17 (בזל 1931).
ב-1932 השתקע סופית בישראל עם בני משפחתו והשתלב בענף הביטוח. באותה שנה יסד את "החברה הארצישראלית לביטוח כללי" וניהל אותה. מ-1937 היה המנהל הכללי של "ציון" חברה לביטוח, וב-1944 מנהל כללי גם של "יהודה" חברה לביטוח. באותה עת היה גם חבר מועצת בנק "אשראי" ובזמן האחרון יו"ר הנהלת "אוצר המעמד הבינוני" בת"א וחבר נשיאות הוועד הארצי של אגודת שוחרי האוניברסיטה.
המשק בהרצליה
עוד בעת שהותו האירופה רכש 60 דונם קרקע חקלאית בפאתי הביצה בהרצליה, והיה בין ראשוני נוטעי הפרדסים במושבה. משהגיעו פרדסי הרצליה להנבה הוקמה אגודה לאריזה ולשווק-"מגדלי הדר הרצליה". אפרים כיהן כיו"ר וכנציג האגודה בגופים כלל ארציים לייצא פרי הדר מישראל.
באמצע שנות השלושים הקים בלב הפרדסים בהרצליה משק חקלאי - "חוות הבשן" - ובמרכזו בית מגורים למגורי העובדים במשק, ובו אגף לבעל הבית ומשפחתו להתרעננות מהעיר בימי שבת ומועד.
בשנת 1946 הבית והמשק עברו לידי בנו דוד ואשתו עפרה. בשנת 2007 הפך "בית קינן" לבית מפגש קהילות והרצאות בבעלות עיריית הרצליה.
משפחה
בשנת 1920 נשא לאשה את רחל בת שמואל דוניץ (מצאצאי הרמ"א ורבי לוי יצחק מברדיצ'ב).
בשנת 1947, במהלך חופשת סופ"ש במלון גלי כנרת פגש את דוד בן-גוריון שביקש מקוצנוק לעברת את שם משפחתו. בן-גוריון הכין פתק עם 3 אלטרנטיבות ומתוכן נבחר השם קינן.
ילדיו: אלכס קינן (פרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים), רות (מורה) אשת המשורר עוזר רבין, דוד (פרדסן בהרצליה).
אחותו, ברכה פלאי, הקימה את "מסדה" הידועה כמוציאה לאור של האנציקלופדיה העברית.
נטמן לצד רעיתו בבית הקברות הישן בהרצליה.
חואן איגנסיו מולינה
חואן איגנסיו מולינה (בספרדית: Juan Ignacio Molina; 24 ביוני 1740 - 12 בספטמבר 1829), היה כומר ישועי צ'יליאני, חוקר טבע, היסטוריון, בוטנאי, זואולוג וגאוגרף, שהתפרסם בעקבות חיבורים ומאמרים אודות הטבע של צ'ילה ונחשב לחוקר הטבע הראשון יליד צ'ילה. הוא ידוע גם בשמו האיטלקי ג'ובאני איניאציו מולינה.
ביוגרפיה
מולינה התיישב בבולוניה, שם הפך לפרופסור ללטינית באוניברסיטת בולוניה הודות לכישורי השפה שלו. מולינה התפרסם בתור היסטוריון וגאוגרף לאחר שהוציא את ספרו "ההיסטוריה הטבעית של צ'ילה" אשר היה התיאור הראשון של הטבע הצ'יליאני ובו תוארו מינים רבים של צמחים ובעלי חיים מדרום אמריקה שטרם הוכרו למדע לצד תיאור של מרבצים שונים המצויים באזור זה של דרום אמריקה כמו ברזל, כסף ועופרת; דוגמאות למיני בעלי חיים וצמחים שתוארו לראשונה בספרו הם: אייל אנדים צ'יליאני, פודו דרומי, נוטרייה, שועל קולפאו, פלמינגו צ'יליאני, שקנאי פרואני, ברבור קוסקורובה, לוז צ'יליאני, אמומירטוס לומה, תות יין צ'יליאני, ועוד. בסופו של דבר, חואן מולינה הפך לפרופסור למדעי הטבע בשנת 1803, בהתחשב בידע הרב שלו על אמריקה הדרומית. עבודותיו זכו לתשומת לב רבה ותורגמו לגרמנית, צרפתית, אנגלית, ועוד. במשך השנים, מולינה הגיע לדרגת חבר במכון האיטלקי לאומניות ומדעים. בשנת 1815 הוא ירש הון רב, והוא תרם את רובו להקמת מכללה וספריות בעיר טאלאקה. מולינה נפטר בבולוניה ב-12 בספטמבר 1829 בגיל 89 שנים, כשמדינתו צ'ילה כבר הפכה לרפובליקה עצמאית משגשגת.
עבודותיו
אחדים מחיבוריו של מולינה עוררו עניין ומחלוקת ניכרת; בחיבור "אנלוגיות של שלוש הממלכות" (1815) נטען על ידו שבעלי חיים, צמחים ומינרלים לא נבראו כשלש ממלכות טבע נפרדות לחלוטין, אלא כל אחד שימש את הבורא כרכיב ליצירת צורה המפותחת ממנו: מינרלים גבישיים למשל היוו רכיב בצורות צמח פשוטות, וצורות צמח מורכבות שהגיעו לאחר מכן היוו רכיב ביצירת בעלי חיים. בחיבור "התפשטות המין האנושי על פני כדור הארץ" (1818), הוא הציע את התזה שההבדלים הפיזיים הנצפים אצל המין האנושי נובעים מגורמים אקלימיים וגאוגרפיים. תלמיד לשעבר של מולינה האשים אותו בכפירה, והבישוף של בולוניה הורה למועצה של תאולוגים לבחון את עבודתו. לאחר שלא נמצא בעבודותיו דבר נגד אמונה, המועצה אישרה לו לפרסם את כתביו. אף על פי כן, כתבים רבים שלו לא אושרו לפרסום במשך תקופה ארוכה. יש הטוענים עקב כך, כי מולינה היה למעשה אחד החלוצים של תורת האבולוציה - עשרות שנים לפני צ'ארלס דרווין.
מולינה תיאר מאות מיני צמחים דרום אמריקנים, ואף שאצל רובם התיאור לא היה מדעי, בוטנאים מאוחרים יותר שהעניקו שם מדעי לצמחים הללו הסתמכו על חיבוריו של מולינה, ועקב כך נוצר "תקן מולינה" בבוטניקה שמשמעותו שהתיאור המדעי של צמח מסוים מבוסס על הנתונים של חוקר זה. על שמו קרויים מספר סוגי ומיני צמחים, מין של לטאה אחת והמכון הספרותי שאת הקמתו מימן. לזכרו הוצאו במהלך השנים מספר בולים צ'יליאנים.
גודפרואה קווניאק
ז'אק מארי אז'ן גודפרואה קווניאק (בצרפתית: Jacques Marie Eugène Godefroy Cavaignac; 21 במאי 1853 – 25 בספטמבר 1905) היה פוליטיקאי צרפתי אשר שימש לתקופה קצרה כשר המלחמה של צרפת והתפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
תחילת הקריירה הפוליטית
קווניאק נולד בפריז ב-21 במאי 1853. אביו אז'ן קווניאק היה גנרל ומדינאי ידוע. הוא למד בתיכון שרלמאן, ובגיל 17 התגייס לצבא צרפת ולחם במלחמת צרפת-פרוסיה. במהלך המלחמה הוא זכה בעיטור המדליה הצבאית. ב-1872 הוא נרשם ללימודים באקול פוליטקניק ולמד הנדסה בהצטיינות. עם זאת, הוא בחר שלא להמשיך בקריירה צבאית ולמד משפטים ואז נכנס לפוליטיקה. ב-1882 הוא נבחר לפרלמנט מטעם מחוז סארת'. ב-1885 מינה אותו ראש הממשלה אנרי בריסון למזכיר המדינה לענייני מלחמה. הוא קנה לעצמו שם של אדם הגון ונודע בדעותיו הימניות והלאומניות. הוא היה בעד התפשטות הקולוניאליזם הצרפתי והתנגד נחרצות לניסיון ההפיכה של ז'ורז' בולנז'ה.
פרשת דרייפוס
ביוני 1898 הפך בריסון לראש הממשלה בפעם השנייה, והוא מינה את קווניאק כשר המלחמה במקומו של ז'אן-בטיסט ביו. הנושא הראשון שעמד על סדר יומו של קווניאק היה פרשת דרייפוס שקרעה את צרפת לגזרים. מחנה ה"דרייפוסרים" דרש הענקת משפט חוזר לקצין היהודי אלפרד דרייפוס אשר נאשם בריגול על לא עוול בכפו. הדרייפוסרים טענו כי האשם האמיתי הוא קצין בשם פרדיננד אסטרהאזי. לעומתם מחנה ה"אנטי-דרייפוסרים" טען בלהט שדרייפוס אשם וסירב לאפשר משפט חוזר. קווניאק האמין באמת ובתמים שדרייפוס אשם, במיוחד לאחר שיחה עם קצין בשם שארל לברן-רנו אשר הפיץ את האגדה כביכול דרייפוס הודה בפניו באשמה. קווניאק היה להוט לסיים את הפרשה אחת ולתמיד, ולשם כך פנה אל הרמטכ"ל בואדפר, סגנו גונז וראש המחלקה לריגול נגדי אנרי ודרש מהם את כל המסמכים לאשמתו של דרייפוס. למעשה, שלושת הקצינים הללו ידעו היטב שדרייפוס למעשה חף מפשע, והיו להוטים לא לחשוף את המסמכים המפלילים לציבור, מכיוון שחלקם הגדול היו מזויפים. שר המלחמה הקודם, ביו, שיתף עמם פעולה, אך לא כן קווניאק. קווניאק נאם בפרלמנט ב-7 ביולי, והציג שלושה מסמכים מרשיעים נגד דרייפוס. שנים מתוכם היו זיוף שנערך בידי אנרי (זיוף אנרי), אולם קווניאק לא ידע זאת. כשסיים את נאומו, קם כל הפרלמנט להריע לו, ובריסון הורה להדפיס את הנאום ולתלות אותו על כל לוחות המודעות.
נאומו של קווניאק נתפס בעיני רוב הציבור בצרפת כסופה המוחלט של הפרשה. עבור הדרייפוסרים, הנאום היה מייאש מאוד מחד, כיוון שהם תלו תקוות רבות בקווניאק שנודע כאדם הגון, אולם מאידך הוא פרש בפניהם הזדמנויות חדשות. לראשונה מאז תחילת הפרשה, הניחו מתנגדי דרייפוס את כל הקלפים על השולחן והצהירו בדיוק על מה מסתמכת האשמה. כעת יכלו הדרייפוסרים למצוא את נקודות התורפה שלה. בעוד לוסי דרייפוס שלחה מכתב לשר המשפטים, בו טענו כי דווקא נאומו של קווניאק מוכיח את הצורך במשפט חוזר, כיוון שהמסמכים שהוצגו בו לא היו ידועים להגנה, ז'ורז' פיקאר שלח לראש הממשלה מכתב תקיף בו הוא מודיע חד משמעית כי שניים מתוך שלושת המסמכים אינם עוסקים בדרייפוס והשלישי למעשה מזויף. קווניאק זעם על מכתבו של פיקאר, ודחק בשר המשפטים להגיש תביעה נגדו בגין הדלפה וזיוף. כמו כן, הוא דאג להקים ועדת חקירה בנוגע לאסטרהאזי שאותו לא חיבב. הוועדה "שחררה" את אסטרהאזי משירות בשל "הפקרות מתמדת" והוא נמלט לאנגליה.
אולם ב-13 באוגוסט גילה קפטן לואי קואיניה כי המסמך המרשיע ביותר בתיק דרייפוס הוא למעשה זיוף (זיוף אנרי). חקירה נוספת גילתה כי מסמך נוסף גם הוא מזויף. קווניאק נדהם, אך לא שינה את דעתו כי אכן דרייפוס אשם. הוא החליט לחקור יותר בטרם יפעל. למחרת הוא נשא נאום בעיר מאקון, בו תקף בחריפות את הדרייפוסרים וטען שהם אינם נאמנים למדינה. קווניאק זימן את בואדפר והציג בפניו את הנתונים. בואדפר נדהם, או העמיד פנים שנדהם (לא ברור אם הוא ידע שהמסמך מזויף), וקרא לחקור מיד את אנרי. החקירה נערכה ב-30 באוגוסט בנוכחות קווניאק בואדפר וגונז. בואדפר וגונז שתקו כל החקירה בעוד קווניאק לוחץ את אנרי אל הקיר. אנרי נשבר מהר מאוד והודה באמת: הוא זייף את שני המסמכים. אנרי נלקח למעצר במון-ואלריאן (למעשה באותו חדר בו הושם פיקאר בחורף שעבר) ובואדפר הודיע על התפטרותו. למחרת בבוקר נמצא אנרי מת בתאו. על פי הסברה המקובלת, הוא שיסף את גרונו באמצעות סכין גילוח. בעקבות חשיפת הזיוף התעורר לחץ ציבורי לעריכת משפט חוזר לדרייפוס. כמחאה על כך, ב-3 בספטמבר התפטר קווניאק מתפקידו.
אחריתו
בבחירות לנשיאות ב-1899 הציב את עצמו קווניאק כמועמד, אולם הוא הפסיד לאמיל לובה. הוא פרש מהפוליטיקה, אולם המשיך להיות דמות מפתח בקרב הלאומנים הקיצוניים בצרפת. הוא היה חבר ב והיה מקושר לתנועת אקסיון פראנסז. הוא חי בעיר פלי עד מותו ב-25 בספטמבר 1905.
היו לו ארבעה ילדים. בנו אז'ן קווניאק היה היסטוריון נודע. בתו אנטואנט, נישאה לגנרל שרל מנז'ן.
רפי ניב
רפי ניב (נולד ב-1965) הוא מורה למשחק, במאי, לשעבר המנהל האמנותי של תיאטרון באר שבע והמנהל הפדגוגי-אמנותי של גודמן - בית ספר למשחק בנגב.
ביוגרפיה
רפי ניב נולד וגדל בדימונה עד שהיה בן שש, אז עבר עם משפחתו לעומר, שם למד בבית הספר היסודי עומרים. את לימודיו התיכוניים למד במקיף ו' בבאר שבע. אמו אסתר הייתה מנהלת בית ספר ואביו שמואל היה מנהל מפעל טמפו בירוחם. לרפי שני אחים, יוסי ואיציק.
ניב מספר:
ניב כנער למד במגמת תיאטרון ואף השתתף בהצגה "יונו והטווס" בתיאטרון באר שבע. בצבא שרת בנח"ל עיירות פיתוח בגרעין לשלומי.
הוא בוגר בית הספר למשחק בית צבי ביוני 1990. בכיתתו למדו בין היתר שמוליק יפרח, אדוה עדני, ליליאן ברטו, דוד קיגלר ואיה שבא. במהלך לימודיו זכה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל לתלמידי משחק בשנים 1989–1990. כמו כן זכה במלגת קרן שרת 1998 למורים צעירים ובשנת 2003 לבמאי תיאטרון. הוא בעל תעודת הוראה ממכללת סמינר הקיבוצים (יוני 2002) ובוגר תואר ראשון בחינוך ובתיאטרון במכללת סמינר הקיבוצים.
בתום לימודיו שיחק רפי ניב במשך מספר שנים אך בעיקר לימד וביים במשך קרוב לעשר שנים בבית צבי (בין השנים 1992–2002). משנת 2003 מלמד ומביים בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין. ההצגה "רשומון" שביים ניב עם תלמדי שנה ג' בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, התארחה בפסטיבל Act הבינלאומי להצגות בתי ספר למשחק מכל העולם שנערכה בבילבאו, ספרד ב-2006.
ניב מביים הצגות תיאטרון לילדים ומבוגרים.
רפי ניב חי עם בן-זוגו ניר תמיר, רקדן ומורה לג'ירו טוניק בסטודיו משלו ולהם שני ילדים: נעם ויותם.
קישורים חיצוניים
על המחזמר "קומפני"
על ההצגה "הלילה ה-12"
פרסי Muz-TV
פרס הטלוויזיה הלאומי השנתי בתחום המוזיקה הפופולרית של Muz-TV ידוע יותר כ-פרסי Muz-TV (ברוסית: Премия Муз-ТВ) הוא פרס מוזיקלי המוענק על ידי ערוץ המוזיקה הרוסי Muz-TV מאז 2003. רשימת המועמדים מורכבת על בסיס החלטה של חבר המושבעים, וצופים המצביעים באתר הרשמי של הפרס.
טקס הענקת הפרסים מתקיים בקומפלקס הספורט אולימפיסקי. בשנת 2011 הוא נערך גם בהיכל הקרח בסנקט פטרבורג. בכל שנה מפגיש טקס חלוקת הפרסים המוזיקליים עשרות אלפי צופים. הפרס מלווה במופע קונצרטים בהשתתפות אמנים מועמדים וכוכבי אורח. בין האחרונים יש גם אורחים מיוחדים - כוכבים ברמה עולמית: כריסטינה אגילרה, קייטי פרי, ג'ניפר לופז, 50 סנט, שרון סטון, 30 Seconds to Mars, טוקיו הוטל, סם 41, הפוסיקט דולז ועוד.
ירי סלקטיבי
שיטת ירי סלקטיבי היא כל טקטיקת לוחמה בכלי ירי, המאפשרת ללוחם לזהות במהירות את המטרות בהן הוא חייב לירות, כאשר הן מפוזרות בין מטרות רבות שבהן אסור לו לירות. טקטיקות אלה משמשות בעיקר ללוחמה במחבלים המסתתרים בתוך קהל חף מפשע ובחוטפים האוחזים בבני ערובה. ירי סלקטיבי אינו חלק ממקצועו של הרובאי בחיל הרגלים. טקטיקות אלו נלמדות בידי כוחות משטרה ובידי יחידות צבא שיעודן הוא לעימותים עם כוחות גרילה או לפעולה בעורף האויב.
הטקטיקה המקובלת כיום - זיהוי אמצעי וכוונה. דהיינו ירי בכל אדם שמקיים את שלושת התנאים הבאים: אינו מוכר ללוחם כעמית, נושא נשק ומפגין בבירור כוונה להשתמש בנשק לרעה. דוגמה: כן יורים בזר שמניף סכין וצועק "אני אהרוג אותך", אך לא יורים בזר הנושא סכין בחגורתו ועומד חסר מעש.
טקטיקות פשוטות יותר, כמו ירי רק אל עבר מי שנושא נשק או רק לעבר מי שרץ לכיוון הלוחם, התגלו כבעייתיות. בן ערובה עשוי לרוץ אל עבר הלוחם כדי שזה יציל אותו ואדם שנושא חפץ המזוהה כנשק (סכין קצבים או מצלמת וידאו גדולה) עשוי להתגלות כאדם תמים.
באימוני ירי, עשויים להשתמש גם בטקטיקות מופשטות, כמו ירי רק לעבר מטרות הממוספרות במספר זוגי.
2 ביוני
2 ביוני הוא היום ה-153 בשנה (154 בשנה מעוברת), בשבוע ה-22 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 212 ימים.
בריסטול 411
בריסטול 411 (Bristol 411) היא מכונית ספורט - קופה יוקרתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1969–1976. יוצרו 287 יחידות.
היסטוריה
חברת "בריסטול אירופליין" - חברה לייצור מטוסים, התחילה לבנות מכוניות יוקרה, במהדורות מאוד מוגבלות לאחר מלחמת העולם השנייה.
בריסטול 411 היה הדגם החמישי שיוצר על ידי חברת בריסטול לאחר שנפרדה מחברת האם המקורית
דגם הבריסטול 411 אופיין על ידי מנוע V8 של חברת קרייזלר.
סדרות
במהלך שנות ייצור דגם הבריסטול 411, בוצעו בדגם מספר שינויים, ושיפורים. להלן רשימת השיפורים הבולטים :
אליהו בנקרת הצור
אליהו בנקרת הצור הוא סיפור מקראי בו חווה אליהו התגלות אלוהית במערה שבהר חורב. לאחר שנרדם, שאל אותו ה': ואליהו פרט לו את חטאי ישראל:. ה' ענה לאליהו ברמז:. לאחר מכן, ה' חזר ושאל:, ואליהו חזר שנית, ללא כל שינוי, על חטאי ישראל. משום כך, אליהו נתבקש למנות שליחים שיענישו את עם ישראל:.
הסיפור נכלל בהפטרה לפרשת פינחס (כשהשבת שבה קוראים אותה חלה לפני י"ז בתמוז): מלכים א יח, מו - יט, כא.
מדרשי חז"ל
חז"ל במדרש הסבירו מדוע קדמו להתגלות ה' הרוח הרעש והאש. הקב"ה רמז לאליהו שכשם שבמעמד הר סיני קדמו רוח הסערה הרעש והאש (שהם מלאכים המזיקים לעם ישראל) לפני שאמר ה' את דברו, אך כשה' דבר, היו איתו רק מלאכים הרוצים בטובת עם ישראל, כך גם ה' לא ידבר יותר עם אליהו אם ימשיך לרצות ברעת עם ישראל.
חז"ל במדרש הסבירו שה' המתין לאליהו שלוש שעות לאחר שיצא מהמערה ורק לאחר מכן שאל אותו שוב "מה לך פה אליהו". חז"ל במדרש למדו מהמילים "עזבו בריתך" ומהמילים "מלאך הברית" בספר מלאכי שבממלכת אפרים נאסרה ברית המילה, ובגלל הרצון של אליהו להשמדת ממלכת אפרים, הוא נענש להיות נוכח בכל ברית מילה בעם ישראל, ומכאן המנהג לערוך את ברית המילה על כסא אליהו. רבי יוחנן למד מהמילים "לך שוב לדרכך מדברה דמשק" שה' אמר לאליהו שיקטרג על תושבי דמשק במקום על עם ישראל.
אורית אבידב-אונגר
אורית אבידב-אונגר (נולדה ב-15 בדצמבר 1965) היא אשת חינוך ישראלית, פרופסור ודקאן בבית הספר לחינוך במכללה האקדמית אחוה, חברה בוועד החינוך הארצי של מדינת ישראל וחוקרת בתחום של הובלת שינויים והטמעת טכנולוגיות בארגוני חינוך. מחקריה הרבים בתחום פורסמו בבמות בינלאומיות יוקרתיות. אבידב-אונגר מובילה מערכות חינוך באקדמיה ובמערכת החינוך בישראל, שותפה להכנת ניירות מדיניות לרפורמות שהוביל משרד החינוך, כדוגמת עוז לתמורה, אופק חדש ורפורמת התקשוב. עוסקת בכתיבת תוכניות לימודים ותוכניות אקדמיות, מומחית לשילוב בין ידע-אקדמי מבוסס מחקר, ידע פרקטי-מעשי והיכרות מעמיקה עם מערכת החינוך על כל שלביה.
ביוגרפיה
אבידב-אונגר נולדה בדצמבר 1965, במושב באר טוביה לנאוה וגדי קינן וסיימה את תיכון באר טוביה בשנת 1983. אבידב-אונגר הייתה חברה בתנועת המושבים מכיתה ד' ועד י"ב והדריכה חניכים רבים. עם סיום לימודיה בתיכון התגייסה לצה"ל כמדריכת שריון ואף השתתפה בתצוגה של טנקים לחיילים מתגייסים. השתחררה כקצינה בדרגת סגן-משנה בשנת 1987. עם סיום השירות הצבאי, המשיכה אבידב-אונגר ללימודים אקדמיים. ב-1989 סיימה בהצטיינות תואר בוגר במנהל מדיניות וחינוך וספרות עברית באוניברסיטת תל אביב המשיכה ללימודי תעודת הוראה בחוג להכשרת עובדי חינוך והסמכה להוראה בבית הספר לחינוך אוניברסיטת תל אביב כשבמקביל למדה לתואר מוסמך במנהל החינוך ומדיניות החינוך, באוניברסיטת תל אביב וסיימה גם אותו בהצטיינות בשנת 1993. את הדוקטורט בנושא: "תופעת ההעצמה בקרב מורות ממלאות תפקיד, המושג ורכיביו" השלימה אבידב-אונגר באוניברסיטה העברית, ירושלים.
אבידב-אונגר נשואה ואם לשני ילדים מנישואים קודמים.
קריירה אקדמית
אבידב-אונגר, חוקרת בתחום של הובלת שינויים בארגוני חינוך, בדגש על האתגרים בהטמעת חדשנות פדגוגית למערכות חינוך בהתאמה למיומנויות המאה ה-21. מחקריה בתחום פורסמו בבמות בינלאומיות יוקרתיות, היא מובילה מערכות חינוך באקדמיה ובמערכת החינוך בישראל, שותפה להכנת ניירות מדיניות לרפורמות שהוביל משרד החינוך, כדוגמת עוז לתמורה, אופק חדש ורפורמת התקשוב הן כיועצת והן כשותפה. פרופ' אבידב-אונגר מובילה ומחוללת שינויים בזירה של פיתוח מקצועי ולמידה מתמשכת של מורים בפועל ובהכשרה של פרחי הוראה בכיוון של יזמות, חדשנות ומנהיגות, הן במגזר דוברי העברית והן במגזר דוברי הערבית. עוסקת בכתיבת תוכניות לימודים ותוכניות אקדמיות, לשילוב בין ידע-אקדמי עשיר מבוסס מחקר, ידע פרקטי-מעשי והיכרות מעמיקה עם מערכת החינוך על כל שלביה: מהגנים, בתי הספר ועד האקדמיה. בתוקף תפקידה כדקאן בית הספר לחינוך בהמכללה האקדמית אחוה, שותפה אבידב-אונגר משנת 2020 בפורום נשיאי המכללות לחינוך בישראל.
המכללה האקדמית אחוה
אבידב-אונגר החלה את דרכה בתפקידים אקדמיים במכללה האקדמית אחוה בשנת 1993 כמנחה בכירה וחברת הצוות הבכיר במכון לפיתוח מנהיגות בצד רכזת השתלמויות. החל משנת 1994 ועד היום, חברת סגל בכירה ומרצה בתוכנית למנהל מערכות חינוך לתואר B.Ed ו M.Ed, מובילה כתיבת תוכנית לתואר שני (שקיבלה אישור מל"ג המועצה להשכלה גבוהה לפיתוח) הוראה ולמידה בעידן הדיגיטלי ומלמדת קורסים לתואר שני. בין השנים 1995–2003, כיהנה אבידב אונגר כסגנית מנהל המכללה לחינוך וחברת הנהלת המכללה. כמנהלת המרכז לפיתוח מקצועי ולימודי המשך, הקימה מרכז לפיתוח מקצועי וניהלה אותו במשך 9 שנים. במסגרת תפקידה זה, הובילה כתיבת תוכנית לתואר שני M.Ed במינהל החינוך (תוכנית שאושרה על ידי המל"ג), הקמת מרכז מורים אזורי, פרויקט "אינטל חינוך לעתיד" – להכשרת מורים לתקשוב, פרויקט התערבות חינוכי במגזר הבדואי ברהט, מערך ייעוץ אקדמי ללימודי המשך לקראת תואר אקדמי B.Ed, בניית תוכנית לימודים ייחודית למסלול הסבת אקדמיים להוראה, ארגון מערך פדגוגי ומינהלי לפיתוח עו"ה, בעלי תפקידים ומנהלים במערכת החינוך, בניית שת"פ עם ארגון המורים למערך השתלמויות ופיתוח מקצועי לעו"ה, בנייה והוראה בקורסים להכשרת מנהלי בתי ספר. החל משנת 1998 מילאה אבידב-אונגר תפקידים נוספים כגון: ראש תוכנית החומש למגזר הבדואי במחוז דרום, מרצה ומרכזת בקורסים להכשרת מנהלי בתי ספר. בתוקף תפקיד זה, הייתה שותפה לוועדות המיון, השתתפה בפורום הארצי להכשרת מנהלים בראשות בית הספר לעובדי הוראה בכירים וריכזה את עבודות הגמר לתואר שני (M.Ed) בתוכנית למינהל מערכות חינוך. בשנים אלו ניהלה אבידב-אונגר גם מרכז מורים אזורי במכללת אחוה שהוקם במסגרת יישום דו"ח מחר 98 לאחר שהובילה את כתיבת המכרז והזכייה בו. המרכז נתן שרות ל 722 בתי-ספר ו 32 גני ילדים. בשנת 2001 יזמה והובילה פרויקט משותף להכשרת מורים לשימוש בטכנולוגיית המידע עם אינטל העולמית ואינטל קריית גת. הפרויקט זכה להכרה בינלאומית וארצית רחבה, כולל השקה על ידי שרת החינוך הגב' לימור לבנת. בשנת 2012 החלה לכהן כראש רשות המחקר במכללה וחברת הנהלה וחברת המועצה האקדמית העליונה של המכללה. אבידב-אונגר מונתה לדקאן בית הספר לתארים מתקדמים בשנת 2017. שנתים לאחר מכן, נבחרה פרופ' אבידב-אונגר לכהן כדקאן בית הספר לחינוך במכללה האקדמית אחוה, והיא משמשת בתפקיד זה עד היום.
Body Say
Body Say הוא שיר של הזמר/ת האמריקאי/ת דמי לובאטו. הוא נכתב על ידי לובאטו, ביחד עם סיימון וילקוקס והמפיק שלו, סר נולאן. בהתחלה הוא יצא לאור באופן בלעדי לשירותי הזרמת מוזיקה דרך איילנד רקורדס, הוליווד רקורדס וסייפהאוס רקורדס ב-1 ביולי 2016, ובהמשך נשלח לרדיו פופ ב-12 ביולי 2016, והיה זמין לרכישה באייטונס ב-15 ביולי 2016.
אורית אבידב-אונגר
האוניברסיטה הפתוחה
אבידב-אונגר משנת 2005 ועד היום משמשת כמרכזת הוראה במחלקה לחינוך ולפסיכולוגיה בתוכנית התואר השני בקורס שכתבה ופיתחה: "שינוי ארגוני במערכות למידה".
Body Say
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-190 מיליון השמעות.
אורית אבידב-אונגר
משרד החינוך
בשנת 2005 מילאה אבידב-אונגר כמה תפקידים במשרד החינוך. במשך שנתיים (2007–2009), חברה לצוות ההקמה של המכון למנהיגות בית ספרית – אבני ראשה, יחד עם יד הנדיב. עד שנת (2012) הייתה יועצת לסמנכ"ל מינהל הכשרה והשתלמות עובדי הוראה, בנושא בניית מדיניות לפיתוח מקצועי של עובדי הוראה וכן יועצת אקדמית ומובילת תהליך לכתיבת הסטנדרט לניהול בית ספר, בכפוף ללשכת המשנה למנכ"לית שלומית עמיחי. שימשה כעשור החל מ 2005 כיועצת אקדמית לסמנכ"ל המינהל להכשרה ופיתוח מקצועי של עובדי הוראה, בנושאים של מדיניות בנושא פיתוח עובדי הוראה, פיתוח מקצועי במסגרת "אופק חדש", הקמת יחידת תכנון, הקמת המכון הישראלי למנהיגות בית ספרית, מדיניות מורים ועוד. בשנת 2014 התבקשה על ידי שר החינוך שי פירון והמנכ"לית מיכל כהן להצטרף לצוות משימה בנושא שותפות אקדמיה-שדה בהובלת סמנכ"ל ומנהל מינהל עובדי הוראה במשרד החינוך, ולשמש כיועצת מלווה של הצוות.
Body Say
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של "Body Say" פורסם בערוץ היוטיוב ב-15 ביולי 2016. הוא כולל בתוכו את עטיפת הסינגל, תוך שילוב של ויזואליה המבוססת על העטיפה גם כן. האודיו זכה להצלחה רבה במרוצת השנים, כאשר הצליח לצבור למעלה מ-38 מיליון צפיות, אף על פי שלא יצא לשיר וידאו קליפ רשמי.
אורית אבידב-אונגר
מכון מופ"ת
בשנת 2008, החלה אבידב-אונגר להוביל כמה תחומים במכון מופ"ת כגון: ראש תחום התפתחות מקצועית של עו"ה (2008–2010), יו"ר ועדת ההיגוי של רשתות המחקר – ועדה המתאמת בין צוותי המחקר מהמכללות האקדמיות לחינוך לבין משרד החינוך, רשות המחקר ומכון מופ"ת (2010–2014), ריכוז פורום פיתוח פרופסיונאלי והכשרת אקדמאים להוראה (2008–2012), ריכוז פורום דרגות קידום 7–9 (2012 – הווה), שופטת מאמרים בכתב העת "דפים" ומשמשת כשופטת הצעות מחקר במסגרת רשות המחקר של מכון מופ"ת (2013 – הווה).
Body Say
וידאו קליפ
אחת מההופעות של לובאטו עם השיר שהועלתה ליוטיוב בספטמבר 2016, צברה למעלה מ-3 מיליון צפיות.
אורית אבידב-אונגר
מכון מופ"ת
החל מ-2013-היום, שופטת מאמרים בכנס הבנלאומי: International Conference on Teacher Education, העוסק בהכשרה ובפיתוח מקצועי של מורים, חינוך משנה מציאות, מכון מופ"ת. בכנס האחרון, משמשת כחברת ועדת ההיגוי וכראש תחום של מורי מורים.
תפיסת עולם חינוכית ומקצועית
פרופ' אבידב-אונגר משלבת בתפקידיה עולמות של טכנולוגיות למידה, הובלה של תהליכי שינוי וחדשנות פדגוגית, הכשרה ופיתוח מקצועי של מנהלים, בעלי תפקידים, מורים ומורי מורים, וניהול אקדמי ומקצועי בכיר. מאמינה במנהיגות, יזמות, מקצועיות, העצמה וחדשנות. ההנהגה והניהול לתפיסתה של פרופ' אבידב-אונגר צריכים להיות מעוגנים בבניית אמון ושותפויות עם בעלי העניין במערכת ומחוצה לה. לתפיסתה, עלינו לפעול כל העת לשיפור מתמיד של מערכות החינוך והלמידה תוך אימוץ חשיבה ה"יוצאת מהקופסה" למיצוי פוטנציאל של הלומדים, לצמצום פערים ומתן הזדמנויות כערכים מובילים בחינוך. על מערכות החינוך לפעול מתוך גישה של פרסונליזציה בלמידה המתמשכת של מורים כתהליך פרקטי ויישומי להעצמת המורה ובסיסו מעמד מקצועי ההוראה כפרופסיה. התרומה העיקרית של פרופ' אבידב-אונגר בתחומים אלה היא בהנהגתה האיתנה בתפקידים האקדמיים שהיא ממלאת במערכת ההשכלה הגבוהה בישראל כחברה בוועד החינוך הארצי של מדינת ישראל, במעורבותה בוועדות החינוך השונות ובתפקידים הציבוריים שמילאה והיא ממלאת ובמעורבותה במערכת החינוך כאשת חינוך, כחוקרת וכשותפה בעבודת בתי ספר כיועצת או כעמיתה, כמו גם בהעצמת סטודנטים ואנשי חינוך בכל הדרגים.
בית ממכר עתיקות (סרט, 1911)
בית ממכר עתיקות (באנגלית: The Old Curiosity Shop) הוא סרט אילם קצר אמריקאי משנת 1911 שיצא בהפקת חברת ת'נהאוזר. הסרט הוא עיבוד של הרומן "בית ממכר עתיקות" מאת צ'ארלס דיקנס, שיצא לאור ב-1841. הסרט היה מוגבל לצילום בסליל יחיד. העלילה מתמקדת בסבא שמהמר ומוביל את משפחתו לעוני, וההשלכות של מעשיו מביאות לבסוף למותה של נל הקטנה, נכדתו. ב-2012 אושר שהסרט הוא הפקה של ת'נהאוזר בהקרנה שלו בפסטיבל הסרטים האילמים של פורדנונה. קמילה אליוט הזכירה את הסרט בספרה "Rethinking the Novel/Film Debate" משנת 2003 בשם "נל הקטנה".
תקציר עלילה
הסרט הוא עיבוד של הרומן "בית ממכר עתיקות" מאת צ'ארלס דיקנס. סבא מהמר ומפסיד את כל רכושו. הוא אוהב את נכדתו, נל הקטנה, ורוצה להעניק לה חיי מותרות. הוא פונה להימורים כדי להרוויח כסף, באמונה נחרצת שהמזל יאיר לו פנים. אבל הוא מפסיד את כל כספו, ונל חוששת שהוא יילקח לבית מחזה לחולי נפש. בלילה נל והסבא מצליחים לברוח מביתם, ומוצאים מקלט אצל גברת ג'ארלי. הסב, שעדיין מאמין שיוכל להרוויח כסף בהימורים, גונב מנל את כל כספה, ומפסיד אותו. הסבא נאלץ לגנוב כדי להחזיר את חובותיו, אבל נל מתערבת והשניים שוב בורחים. נל התשושה והחולה פוגשת מנהל בית ספר טוב לב, ופונה אליו בבקשת עזרה. היא נופלת לרגליו חסרת הכרה. המנהל מכניס את השניים לביתו, אבל מאוחר מדי מכדי להציל את נל, והיא מתה. ימים אחדים אחר כך נמצא הסבא שבור הלב שוכב מת על קברה.
הפקה
הסרט הוא עיבוד מקוצר של הרומן של דיקנס. המבקרים הדגישו במיוחד את תשומת הלב לפרטים בהתחשב במגבלות של הפורמט שהוגבל לסליל אחד בלבד. האווירה בסרט וגילום הדמויות נראה טבעי, פרט לצילומי החוץ. במאי הסרט היה בארי או'ניל, אבל אין קרדיט לתסריטאי ולצלם.
הסרט אינו העיבוד הראשון של "בית ממכר עתיקות", ב-1909 הופק סרט בשם זה בחברת אולפני אסאניי (Essanay Studios).
תחנת משטרת מעלות-תרשיחא
משטרת מעלות-תרשיחא (משטרת מעונה, משטרת מעלו"ת) היא מבנה שהוקם בין 1940 ל-1945 כתחנת משטרה מנדטורית בתחום הכפר תרשיחא (כיום בתחום המושב מעונה). הייתה זו תחנה מספר 41 במניין תחנות הטגארט שהוקמו עבור משטרת המנדט והייתה מדגם עמדת משטרה (Police Post). לאחר מלחמת העצמאות הפך המקום לתחנה עירונית של משטרת ישראל. ב-2012 יזם מפקד התחנה, באותה עת, תהליך של שיפוץ התחנה ובמסגרתו הוקם במקום מוזיאון.
ביצור קו הצפון
ב-1937, במהלך המרד הערבי הגדול הוזעק ארצה, מהודו, צ'ארלס טגארט כדי לייעץ לשלטונות המנדט הבריטי כיצד להתמודד עם הכנופיות המורדות. על בסיס המלצותיו הוקמו, במהלך 1938, 7 מצודות במקומות שולטים, כ-20 פילבוקסים וכן נבנתה גדר לאורך הגבול הצפוני.
התוכנית הגדולה
בנובמבר 1938 הוזמן טגארט, בשנית, לארץ ישראל כדי לעמוד בראש ועדה שהקים הנציב העליון, הרולד מקמייקל. הוועדה עסקה בהעברת הסמכות השלטונית מהצבא (שנשא בנטל דיכוי המרד הערבי הגדול) למשטרת המנדט. במסגרת זו נערך תכנון מבני המשטרה העתידיים בארץ ישראל וקביעת משימותיה של כל תחנת משטרה ומספר השוטרים הדרוש למילוי משימות אלה. בהתאם לכך הגיעה הוועדה למספר התחנות הנדרש ויחד עם מפכ"ל המשטרה וסגנו קבע טגארט פריסה של 77 תחנות משטרה ומצודות משישה דגמים: החל מ-1940 החלה בניית התחנות ומשטרת תרשיחא הייתה אחת מהן.
תקופת המנדט
תחנת תרשיחא הייתה תחנה מספר 41 במניין התחנות והיא נבנתה לפי מודל "עמדת משטרה" (Police Post). התחנה יועדה לשירותם של קצין בריטי, 9 שוטרים בריטים ו-12 שוטרים מקומיים. לרשות צוות זה הועמדו 18 סוסים ו-2 כלי רכב משוריינים. התחנה השתייכה, מבחינה מחוזית, למשטרת עכו.
בניית התחנה הוטלה על חברת "הקבלנים המאוחדים בע"מ". היא החלה ב-21 בפברואר 1940 והסתיימה ב-8 באפריל אותה שנה כשמפתחות התחנה נמסרו רשמית למשטרה ב-14 במאי. השטח הבנוי של התחנה היה כ-1,887 מ"ר והחצר סביבה השתרעה על כ-65 דונם.
התחנה נבנתה כמרובע שאורך כל צלע בו כ-50 מטר. המבנה החיצוני יצר חצר פנימית בה נבנו אורוות, מחסנים וכו'. בשתי פינותיה של החצר נבנו מגדלי שמירה כשבקומת הקרקע שלהם נבנו חרכי ירי מוגנים בתריסי ברזל. בחלקו העליון של המגדל המזרחי נבנה מיכל מים (ראו הפרק על מערכת המים). הקומה הראשונה של המבנה הראשי יועדה לתפעולה של התחנה (דלפק קבלה, משרדים, חדר מעצר, חדר אלחוט, חדרי חקירות ועוד.) בעוד שהקומה השנייה יועדה למגורים. על פי העיקרון שקבע טאגרט, בנוגע להפרדה בין השוטרים לקהילה, נבנו במקום דירות מגורים לסגל השוטרים שכללו:
ב-1942 (או 1943) הוחלט להפוך את תחנת תרשיחא מ"עמדת משטרה" לתחנה כפרית (2nd Class Police Station) דבר שהצריך הגדלת סגל התחנה. מאחר שלא נמצא לשוטרים הנוספים מקום מגורים בתחנה, נבנה בניין נוסף, דו קומתי, בקרבת התחנה שכלל 4 דירות.
לאחר קום המדינה
לאחר קום המדינה החל תהליך העברת המבנה מאחריות הצבא למשטרה, תהליך שנמשך ב-1949–1950. המשטרה, שהייתה כפופה מקום המדינה, למשטרת נהריה, הפכה ב-1974 לתחנה עצמאית. שוטרי התחנה אחראים על גזרת הגליל העליון המערבי הכולל את מעלות-תרשיחא ועוד 13 מושבים יהודים, 6 כפרים דרוזים ו4 כפרים נוצרים.
שם התחנה
מאז הקמתה שונה שם התחנה מספר פעמים:
מערכת אספקת המים
מערכת אספקת המים למשטרה כללה את המרכיבים הבאים:
שימור המבנה
ב-2011 מונה רב פקד איתן רז כמפקד התחנה. עם הכנסו לתפקיד יזם רז פרויקט לשימור ושיקום התחנה מתוך רצון לשפר את סביבת העבודה של שוטרי התחנה. במסגרת פרויקט זה פונתה מהתחנה כמות גדולה של חומרים שהצטברו במהלך השנים (כולל כבלים וצנורות שנמתחו על הקירות החיצוניים של התחנה). במסגרת הנקיונות נתגלו ממצאים רבים שנקשרו לתקופת הקמת התחנה (דלתות, כספת ועוד). צילום מ-1948 בו נראה השלט המקורי של התחנה איפשר לחשוף אותו ואז גם התגלה שהשלט הזה כולל את חתימתו של דוד אוהנסיאן שיצר את השלט.
הפרויקט המיוחד שיפר את הביצועים של שוטרי התחנה וזיכה את התחנה, ב-2012, בציון לשבח מטעם מפכ"ל המשטרה כתחנה מובילה בפרויקט "דרך מפנה של המשטרה".
רז תיעד את תהליך השימור בסדרה של סרטים:
ממצאים ארכאולוגים
במהלך בניית התחנה נתגלו בשטח התחנה ממצאים ארכאולוגים מהתקופה הביזנטית שכללו שרידים של בית חווה, קברים, בית בד, בורות מים ועוד. הממצאים תועדו על ידי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי.
משחקי אסיה 1974
משחקי אסיה  (בפרסית: بازی‌های آسیایی ۱۹۷۴) היו משחקי אסיה השביעיים. המשחקים נערכו בין 1 ל-16 בספטמבר 1974 בטהראן, המדינה האימפריאלית של איראן. זו הייתה הפעם הראשונה בה התארחו משחקי אסיה ב. טהראן, בירת איראן, אירחה 3,010 ספורטאים מ-25 מדינות, מספר המשתתפים הגבוה ביותר מאז תחילת המשחקים.
היסטוריה
החל משנת 1962 נפגעו משחקי אסיה מכמה משברים. ראשית, המארחת אינדונזיה סירבה להתיר את השתתפותן של ישראל והרפובליקה הסינית (טאיוואן) בשל סוגיות פוליטיות ודתיות. כתוצאה מכך הסיר הוועד האולימפי הבין-לאומי את חסותו על המשחקים והפסיק את חברותה של אינדונזיה בוועד. קונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC), התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית (IAAF) והפדרציה הבין-לאומית להרמת משקולות (IWF) הסירו גם הן את הכרתן במשחקים. ב-1970 ביטלה קוריאה הדרומית את תוכניתה לארח את המשחקים בשל משבר הביטחון הלאומי. עם זאת, הסיבה העיקרית הייתה המשבר הכלכלי שאילץ את המארחת הקודמת תאילנד לארח שוב את המשחקים בבנגקוק באמצעות כספים שהועברו מקוריאה הדרומית. לפני המשחקים התבקשה יפן לארח את התחרות, אך היא סירבה בשל אקספו 70' באוסקה. מהדורה זו הייתה הפעם הראשונה שהמשחקים שודרו בטלוויזיה ברחבי העולם. מקצוע האתלטיקה היה אחד הפופולריים ביותר במשחקים. כמה מהדמויות המפורסמות של הענף הזה באותה תקופה בקטגוריית הגברים היו מנוצ'ר שמשירי, אלוף איראן באתלטיקה בריצת 110 מטר משוכות, 100 מטר ו-800 מטר, רזא אנטזארי, אלוף ריצת 400 מטר ו-800 מטר משוכות, ואחמד גודרזי, אלוף בריצת 3000 מטר משוכות.
בחירת העיר המארחת
ב-11 וב-12 בינואר 1968 אורגנה פגישה בבנגקוק בין נציגי תשעת הוועדים האולימפיים הלאומיים של אסיה. מסגרת הפגישה נקבעה בפגישה אחרת שהתקיימה ב-1 בספטמבר 1970 במהלך משחקי אסיה בבנגקוק. טהראן נבחרה לעיר המארחת לאחר שניצחה את כווית סיטי ותל אביב.
ארגון
האחריות לארגון משחקי אסיה השביעיים הוטלה על ועדה מיוחדת בראשות אמיר עבאס הוויידא, אז ראש ממשלת איראן.
אצטדיונים
משחקי אסיה 1974 שוחקו במתחם הספורט הרב-תכליתי מתחם הספורט אריאמהר.
האצטדיון תוכנן על ידי עבד אל-עזיז פארמנפרמיאן ו-100,000 איש נדרשו לבנייה, שהסתיימה ב-1 באפריל 1971. האצטדיון נקרא על שם אריאמהר, כלומר אור הארים, המתייחס למלך איראן מוחמד רזא שאה פהלווי.
טקס הפתיחה
ב-1 בספטמבר 1974 נפתחו רשמית משחקי אסיה השביעיים. רשימת האורחים כללה את השאה מוחמד רזא פהלווי, ראש ממשלת איראן אמיר עבאס הוויידא, שרים בממשלת איראן, נשיא ישראל אפרים קציר, נשיא קוריאה הדרומית פארק צ'ונג-הי, מלך תאילנד ראמה התשיעי, סגל דיפלומטי ונציגי מדינות אסיה המשתתפות. אצטדיון אריאמהר התמלא בכ-100,000 צופים. לאחר נאום של נשיא פדרציית משחקי אסיה, יאדאוונדרה סינג, פתח השאה את המשחקים באופן רשמי. הטקס כלל מופע קלפים בקהל שבוצע על ידי סטודנטים מאוניברסיטת צ'ולונגונגקורן בתאילנד.
ענפי ספורט
מספר התחרויות בענף מופיע בסוגריים.
מדינות משתתפות
ועידת פדרציית משחקי אסיה, שהתקיימה עשרה חודשים לפני המשחקים, החליטה לגרש את הרפובליקה הסינית (טאיוואן) מהמשחקים וקיבלה את כניסתה של הרפובליקה העממית של סין. מדינות ערב, פקיסטן, סין וקוריאה הצפונית סירבו לשחק מול ישראל בטניס, סיף, כדורסל וכדורגל. זו הייתה הפעם האחרונה בה התחרתה ישראל במשחקי אסיה.
Haima M8
Haima Familia M8 היא מכונית משפחתית גדולה המוגדרת מכונית קומפקטית מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Haima Automobile (שם רשמי: "FAW Haima Automobile Co., Ltd"), חברת בת של קונצרן הרכב FAW Group  אשר יוצרה בין השנים 2013–2017 בסין.
משחקי אסיה 1974
טבלת מדליות
להלן עשרת המדינות המובילות בדירוג המדליות של משחקי אסיה 1974, לפי שיטת זהב תחילה.
ישראל במשחקים
משחקי אסיה 1974 היו המשחקים האחרונים של ישראל במשחקי אסיה. המשלחת הישראלית זכתה ב-19 מדליות, מתוכן 7 מזהב, 4 מכסף ו-8 מארד.
במדליות כסף זכו יובל וישניצר (ריצת 5000 מטר), שלמה בן לולו (הרמת משקולות - הנפה), פאולינה פלד (טניס יחידות) ונבחרת ישראל בכדורגל.
במדליות ארד זכו חנה שזיפי (ריצת 1500 מטר משוכות), שלמה בן לולו (הרמת משקולות - כללי), עדי ברנה (הרמת משקולות - הנפה, דחיקה וכללי), יהושע שלם (טניס יחידים) ונבחרת ישראל בסיף נשים - רומח.
חדרים (כתב עת)
חדרים היה כתב עת לשירה שראה אור בין השנים 1981 ל-2005 בעריכת הלית ישורון ובהוצאת גלריה גורדון. כל גיליון כלל שירים מקוריים ומתורגמים מאת השדרה המרכזית של היוצרים והמתרגמים (כולל בדרך כלל פואמה ארוכה מאת יוצר מרכזי), מסות, מאמרי ביקורת, תצלומים ורפרודוקציות של יצירות אמנות באיכות הדפסה גבוהה. מדור קבוע יוחד לריאיון ארוך, עמוק ומפורט של העורכת, הלית ישורון, עם יוצר חשוב. ראיונות אלה (עם מאיר ויזלטיר, עמוס עוז, יהודה עמיחי, ס. יזהר, יצחק לאור, יונה וולך, פנחס שדה, אבות ישורון, שמעון אדף, נורית זרחי, ישראל פנקס, יאיר הורביץ, אהרן שבתאי, ארז ביטון, אסתר ראב, מחמוד דרוויש, חביבה פדיה, הרולד שימל, מאיה קגנסקיה ועזה צבי) נאספו וראו אור בספר '''איך עשית את זה? - ראיונות 'חדרים (הוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה, 2016).
פודינג חג המולד
פודינג חג המולד (באנגלית: Christmas pudding) הוא פודינג מסורתי הנאכל כקינוח במטבח האנגלי ביום חג המולד (25 בדצמבר). מקורו של מאכל זה בימי הביניים.
המאכל בושל באופן מסורתי בחיתול, ולאחר מכן נתלה על וו ויובש במשך מספר שבועת. החל מהתקופה הוויקטוריאנית החלו לאדות את הפודינג במשך שעות רבות (ולאחר המצאת סיר הלחץ קוצר משך האידוי).
הפודינג מוגש לצד שמנת או רוטב בשמל.
היסטוריה
מקורו של המאכל בימי הביניים עת הוגש בארוחת חג המולד פאי העשוי בשר קצוץ (לרוב שילוב של בשר עוף וארנבת). לימים נוספו לפאי סוכר, תפוחים, ופירות הדר מסוכרים, ובמהלך המאה ה-14 נוצרה גרסה של הפאי הכוללת בשר בקר טחון, צימוקים, שזיפים, דומדמניות ותבלינים, כאשר בתקופה זו הכינו את המאכל עם 13 מרכיבים, כסמל לשליחים של ישו. החל משנת 1595 החלו להוסיף למאכל פירות יבשים וביצים.
בשנת 1664 הקהילות הפוריטניות באנגליה אסרו על הכנת המאכל, מאחר שהוא "עשיר" מדי בטעמיו ולא "צנוע".
בשנת 1714, על אף התנגדות הקוויקרים, הורה המלך ג'ורג' הראשון על הגשת הפודינג בארוחת חג המולד המסורתית. בפודינג זה לא הוכנס בשר טחון, והוא הוגש כקינוח.
בתקופה הוויקטוריאנית היה הפודינג מאכל אהוב על הנסיך אלברט, כשהוא מוכן בשיטת אידוי. המתכון מתקופה זו כלל השריה של שעות רבות של פירות בברנדי ולאחר מכן אידוי ממושך.
בישראל הוגש הפודינג כקינוח בארוחת הערב שנערכה בכריסמס בחדר האוכל שבקיבוץ בית העמק, בו היו חברים רבים שהיגרו מאנגליה והביאו עמם את המתכון המסורתי. מאז ביטול ארוחת הערב בחדר האוכל, נמכר הפודינג בכל-בו של הקיבוץ.
מסורות
מסורות רבות נוצרו סביב הכנת המאכל - ובהם הכנת המאכל עם 13 מרכיבים, הכנת הפודינג חמישה שבועות לפני חג המולד, הכנתו כאשר כל אחד מבני הבית משתתף בבחישתו, הטמנת מטבע בתוך המאכל למזל טוב למי שמוצא אותו או טבעת זהב המבשר נישואין למוצא הטבעת.