cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לנסנה קונטה
ביוגרפיה
בראשית שנות התשעים הוביל קונטה מעבר הדרגתי לדמוקרטיה רב-מפלגתית. התהליך היה פורמלי מעיקרו, מערכת פוליטית דמוקרטית של ממש לא התפתחה, וקונטה הוסיף לשלוט במדינה באופן ריכוזי למדי, תוך הגבלות קשות על חופש התקשורת ועל זכויות האדם. בחירות רב-מפלגתיות ראשונות לנשיאות נערכו ב-1993, וקונטה ניצח ברוב של 52% מול כ-20% למתחרהו הקרוב ביותר. ב-1996 עמדה ממשלתו בניסיון הפיכה מצד חיילים שלא קיבלו את משכורותיהם. ב-1998 ניצח קונטה במערכת בחירות נוספת, ברוב של 56%, אך אנשי האופוזיציה ומשקיפים זרים התלוננו על זיופים והטיות בהיקף רחב. מנהיגי האופוזיציה העיקריים החרימו את מערכת הבחירות הבאה, ב-2003, ואפשרו בכך לקונטה לנצח ברוב גורף של 95%. במהלך כהונתו השלישית החלה בריאותו של קונטה להדרדר, ותפקודו כנשיא נפגע.
אזור האגמים
אזור האגמים (באנגלית: Lake District) המוכר גם בתור האגמים (The Lakes) הוא פארק לאומי ואזור בצפון-מערב אנגליה. הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2017.
בהגדרתו הרחבה אזור האגמים נמצא בפינה הצפון-מערבית של אנגליה מתחת לגבול עם סקוטלנד בשטח דמוי בליטה היוצאת מחופה המערבי של אנגליה, בין פתח נהר העדן והעיר קרלייל מצפון ופתח נהר קנט מדרום. הפופולריות של אזור זה עלתה באופן ניכר במהלך המאה ה-19 עם התגברות רוח הטיולים, התנועה הרומנטית וקבוצת "משוררי האגמים" המזוהה עם תנועה זו, שוויליאם וורדסוורת' הוא כנראה החבר הכי מוכר בה.
באופן היסטורי מזוהה אזור האגמים עם המחוזות לנקשייר, וסטמורלנד וקאמברלנד, אך החל מהסידור מחדש של מחוזות בריטניה ב-1996, כל שטחי האזור והפארק נמצאים במחוז קאמבריה האחראי גם על ניהולם.
הפארק הלאומי אזור האגמים
הפארק הוכרז ב-9 במאי 1951 והיה לפארק השני להיווסד בבריטניה (כחודש לאחר ההכרזה על אזור הפסגות). הפארק נוסד על בסיס אזור האגמים וכלל את רוב חלקי אזור זה, מלבד שלושת חצאי האיים מדרום לו ואזור קֶנדַל המזוהה גם הוא עם האזור. הפארק מתפרש על שטח של 2,292 קילומטרים רבועים ונחשב לבעל נפח המבקרים הרב ביותר מבין הפארקים הלאומיים של הממלכה המאוחדת עם 15.8 מיליון מבקרים בשנה ו-23.1 מיליון ביקורים יומיים.
הוא שמר על גבולותיו המקוריים עד שנת 2016 אז הורחב ב-3% לכיוון הפארק הלאומי יורקשייר דיילס כדי לשלב אזורים כמו אדמה בעלת ערך נוף גבוה בעמק לונה.
בדומה לפארקים אחרים בבריטניה, אך בשונה מהנהוג ברוב העולם, רוב שטחי אזור האגמים הם בבעלות פרטית כאשר רק כרבע מהשטח הכולל נמצא בבעלות אגודת השימור הלאומית (National Trust). רוב השמורה מורכבת מאזורים הרריים לצד מספר אגמים, נהרות ואזורים כפריים.
אזור האגמים לא הצליח להתקבל כאתר מורשת עולמית בקטגוריה של אתר טבע, משום הפיתוח והתעשייה האנושיים באזור, אך עם זאת נעשה ניסיון נוסף לקבל את הפארק בקטגוריה של אתר תרבות (Cultural landscape). בשנת 2009 הוצע להגדיל את שטח הפארק לכיוון מזרח וכך להתחבר לפארק הלאומי יורקשייר דיילס, אך הצעה זו כרגע זוכה להתנגדות משלטונות מחוז קאמבריה שיאבדו את השליטה המלאה בשטחי הפארק ובכך גם בניהול האוכלוסייה המתגוררת בהם.
הוא הוגדר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2017.
גאוגרפיה
כאמור הפארק מאופיין בשטחים הרריים וכפריים לרוב. הפסגות הגבוהות ביותר באנגליה נמצאות בפארק, כולל כל הפסגות מעל 3,000 רגל (כ-914.5 מטרים), בהם ההר הגבוה ביותר באנגליה סקאפל פייק (978 מטרים מעל פני הים) ואיל קרג בגובה ל 835 מ'. בנוסף, כולל הפארק את האגם העמוק ביותר באנגליה אגם ווסט ווטר והאגם הארוך ביותר אגם וינדרמייר.
ג'רמי בן-עמי
ג'רמי בין עמי (באנגלית: Jeremy Ben-Ami) הוא עורך דין יהודי-אמריקאי, מייסד ונשיא השדולה האמריקאית "J Street".
בן עמי בוגר אוניברסיטת פרינסטון, ובעל תואר במשפטים מאוניברסיטת ניו יורק. מתגורר בוושינגטון. נשוי לעליזה בירן מאז שנת 2001. משפחתו של בן עמי הגיעה לארץ ישראל בסוף המאה ה-19 ונמנתה עם מייסדי תל אביב.
גאורגיוס ציטאס
גאורגיוס ציטאס (יוונית: Γεώργιος Τσίτας; 1872 - ?) היה מתאבק יווני שהתחרה באולימפיאדת אתונה (1896).
בסיבוב הראשון של תחרות ההיאבקות האולימפית, שנערכה בסגנון יווני-רומי, עבר ציטאס מעבר אוטומטי לסיבוב הבא. בחצי הגמר, ניצח ציטאס את היווני סטפנוס כריסטופולוס. בגמר, נאבק ציטאס נגד הגרמני, קארל שומאן. הקרב הופסק לאחר 40 דקות, מכיוון שירדה חשיכה על האצטדיון. הקרב הומשך ביום המחרת ולאחר כרבע שעה, ניצח שומאן את המאבק, וציטאס הסתפק במדליית כסף.
פלורה שושן
פלורה שושן (נולדה ב-20 במאי 1955) היא אשת ציבור וראש מועצת מצפה רמון בשנים 2013-2006.
קורות חייה
פלורה שושן נולדה בבוז'עד שבמרוקו לדוד ורחמה פרץ ועלתה לישראל ב-1956.
שושן כיהנה בתפקיד ראש מועצת מצפה רמון, החל מ-2006, לאחר שכיהן בו בעלה, סמי שושן. היא נבחרה ברוב של 50.8% מקולות הבוחרים, לאחר מערכת בחירות שעוררה עניין יחסי, לאור היותה אחותו של עמיר פרץ, שר הביטחון דאז.
לאחר הבחירות לא הצליחה שושן למצוא רוב בקרב חברי המועצה להעברת התקציב לשנת 2007, ומשרד הפנים שקל להדיחה ולמנות ועדה קרואה. אולם, לאחר שימוע הוחלט להשאירה בתפקיד, ולפזר רק את מליאת המועצה.
בשנת 2008 זכתה בבחירות המקומיות בשנית. בבחירות שנערכו באוקטובר 2013 התמודדה שושן בבחירות המקומיות מול אל"ם (מיל') רוני מרום, והפסידה.
ווסחוד 2
ווסחוד 2 (ברוסית: Восход-2) הייתה החללית המאוישת השמינית ששוגרה לחלל על ידי ברית המועצות. במהלך הטיסה בוצעה לראשונה פעילות חוץ־רכבית. זו הייתה טיסה המאוישת האחרונה של חלליות מדגם זה, והאחרונה שהייתה תחת הנחייתו של סרגיי קורוליוב.
לאחר משימה מוצלחת של ווסחוד 1 המטלה החדשה הייתה יציאת הקוסמונאוט מחוץ לחללית במהלך הטיסה. לצורך כך תוכנן תא יציאה מיוחד שהורכב בחללית. ליציאה מהחללית תוכננה חליפת חלל מיוחדת. במהלך הכנות לטיסה נבנה דגם מיוחד של החללית שהורכב בתוך מטוס טופולב Tu-104. במהלך טיסות המוטב תורגלה יציאה מחללית במצב חוסר משקל.
חזרת החללית תוכנה לאחר ההקפה ה־17 אך מערכת אוטומטית לא פעלה. כתוצאה מכך, במהלך ההקפה ה־18 העביר בלייב את מערכת הנחיתה למצב "ידני" ותמרן את החללית. עקב המצב הבלתי־רגיל וביצוע נחיתה באופן ידני, החללית חזרה לכדור הארץ באזור מחוז פרם בתוך היער. צוות החללית שהה ביער כיומיים עד שצוות קרקע הצליח לאתר אותם ולהגיע.
רוברט ליברלס
רוברט ליברלס (Liberles; 12 בנובמבר 1944 - 18 במרץ 2012) היה פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מחקריו עוסקים בהיסטוריה פוליטית דתית וחברתית של יהדות גרמניה, ובהיסטוריה של חיי יום יום יהודיים.
חייו
רוברט ליברלס נולד בעיירה קטנה ליד בוסטון שבארצות הברית. בן למשפחת מהגרים יהודים מגרמניה אשר הספיקו לברוח לארצות הברית בשנת 1938, ובכך ניצלו מתופת השואה. ליברלס התחנך במוסדות ציבוריים בשל קשיים כלכליים אך הצטיין בלימודיו וזכה במלגת קיום מלאה אשר אפשרה את לימודיו האקדמאים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם סיים את לימודיו לתואר ראשון במתמטיקה בשנת 1966. לאחר מלחמת ששת הימים ליברלס החליט לעשות תפנית בלימודיו ופנה ללימודי יהדות ורבנות בסמינר התאולוגי לרבנים באמריקה, שם הוסמך לרבנות בשנת 1972. בשנת 1973 עלה לארץ והתיישב בירושלים, שם פגש את אשתו, עדינה, אשר עמה התחתן בשנת 1975. בעבודת הדוקטורט חקר ליברלס את היהדות הנאו-אורתודוקסית בגרמניה במאה התשע עשרה וקיבל תואר דוקטור בשנת 1980 מבית המדרש לרבנים באמריקה. ליברלס לימד באוניברסיטת בן-גוריון שבבאר שבע מ-1978, והתגורר בעיר עם משפחתו.
במהלך שנותיו באוניברסיטת בן-גוריון, כיהן ליברלס בשורה ארוכה של תפקידים באוניברסיטה וביניהם: ראש המחלקה להיסטוריה (1993-1990) סגן דקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה (1998-1995). חבר הוועדה המרכזת של האוניברסיטה (2001-1999). שימש כחבר ועדת המינויים ויו"ר הוועדה ללימודים מתקדמים. בין השנים 2003-1997 כיהן כנשיא מכון ליאו בק לחקר יהדות גרמניה. מבין פרסיו: National Jewish Book Award בהיסטוריה (1986). ב-1989 זכה במלגת מחקר מהקרן הלאומית למדעי הרוח וב-2005 זכה בפרס פרידברג על מצוינות במחקר של הקרן הלאומית למדע.
היה נשוי לעדינה ואב לשלוש בנות.
עבודתו המחקרית
רוברט ליברלס התמקד במחקריו הרבים אשר נכתבו לאורכה של קריירה עשירה בת יותר משלושים שנים, בהיסטוריה פוליטית, דתית וחברתית של יהודי גרמניה בעת החדשה, וכמו כן בהיבטים שונים של חיי היומיום של חברי קהילה זו בראשיתה של התקופה המודרנית. בעבודותיו המגוונות ליברלס מדגיש את חשיבותם של גורמים חברתיים בהבנתן של תופעות דתיות ואינטלקטואליות, את ההכרחיות של בחינת התהליכים בחברה היהודית מתוך הקונטקסט של הנעשה בחברה הסובבת, ואינו מהסס לצאת כנגד הנחות אשר הפכו לאבני יסוד בחקר ההיסטוריה היהודית, ולהציע נקודות מבט חדשות ומרעננות.
מחקריו המוקדמים על הזרמים ביהדות
מאפייני כתיבתו של ליברלס ניכרים עוד במחקריו המוקדמים אשר עסקו בהופעתם של הזרמים הדתיים בקרב יהדות גרמניה ואנגליה במהלך המאה התשע עשרה, שיצאו לאור במהלך שנות השבעים וראשיתן של שנות השמונים. לדוגמה, במאמרו הראשון “The Origins of the Jewish Reform Movement in England”, ליברלס הצביע על הצורך לבחון את הופעתה של התנועה הרפורמית באנגליה לא רק בקונטקסט הדתי, אלא גם את שורשיה הכלכליים והחברתיים. הוא הראה כיצד הסיבות העיקריות לפיצול בקהילת לונדון בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה לא היו מחלוקות תאולוגיות, אלא למעשה מאבקי כוחות פנים קהילתיים על הזכות לשאת ולתת עם השלטונות הבריטיים על מעמדם האזרחי של היהודים. ליברלס טען כי אל לו למחקר ההיסטורי להתעלם מהדינמיות של החיים הקהילתיים ומהשפעתם על יצירתם של זרמים חדשים ויצירות אינטלקטואליות בחברה היהודית בכלל, וקרא להעניק לגורמים החברתיים משקל רב יותר בניתוח המאורעות.
גישה זו באה לידי ביטוי בצורה הבולטת ביותר בספרו Religious Conflict in Social Context: The Resurgence of Orthodox Judaism in Frankfurt, 1838-1877, אשר יצא לאור בשנת 1985 וזיכה את מחברו בפרס הספר היהודי הלאומי בהיסטוריה ((National Jewish Book Award in History. בחיבור זה המתמקד ביצירתו של הזרם הנאו-אורתודוקסי ובמאבקו בתנועה הרפורמית בפרנקפורט, יוצא ליברלס כנגד הראייה שהייתה מקובלת קודם, כי קודם להגעתו של ר' שמשון רפאל הירש לעיר במחציתה של המאה התשע עשרה הכוחות האורתודוקסים היו על סף קריסה מוחלטת. ליברלס מראה כיצד שורשיה של תפיסה שגויה זו מקורם בכתביו של הירש עצמו, וכי למעשה הכוחות האורתודוקסים אשר נמנתה עליהם "אצולת הממון" הוותיקה ובכלל זאת בית רוטשילד, השיבו מלחמה שערה לנוכח התפשטותה של התנועה לרפורמה בדת היהודית, אשר תומכיה היו מקרב גורמים "חדשים" ובעלי מקצועות חופשיים בקהילת פרנקפורט. ליברלס ממעיט בתרומתו של הירש אשר נחשב "לאבי הנאו-אורתודוקסיה" להתפתחותה האינטלקטואלית של התנועה, ומצביע על שורשיה המוקדמים במחצית הראשונה של המאה, אשר נוצרו במהלך התמודדותם של הגורמים האורתודוקסים עם המודרנה.
מעמדם האזרחי של היהודים
נושא נוסף אשר ליברלס הקדיש לו מספר מחקרים במשך השנים, הוא הדיון במעמדם האזרחי של היהודים ותהליך קבלת האמנציפציה באנגליה ובעיקר בגרמניה. במחקריו אלה כדוגמת מאמרו החשוב “From Toleration to Verbesserung: German and English Debates on the Jews in the Eighteenth Century,”, הציג את התמורות שחלו במאה השמונה עשרה בשיח אודות היהודים ועמד על ההבדלים בנושא זה בין אנגליה לגרמניה. ליברלס קשר בין יצירתו של דיון המתמקד ב"תיקונם" האזרחי של היהודים בגרמניה לאופיו של הדיון הכלכלי שהתנהל בה באופן כללי ולדיון באיכרות הגרמנית בפרט. כמו כן הצביע על כך כי יש לראות ויכוח זה כחלק מהמאבק על הגדרות עקרונותיה של תנועת הנאורות.
על דמותו של סאלו בארון
בספרו השני Salo Wittmayer Baron: Architect of Jewish History, רוברט ליברלס עסק בדמותו של אחד מההיסטוריונים היהודים החשובים ביותר במאה העשרים, שלום בארון. בארון שהחזיק בקתדרה הראשונה בארצות הברית להיסטוריה יהודית, היה ההיסטוריון השלישי והאחרון (לאחר גרץ ודובנוב), אשר כתב חיבור רב כרכים על ההיסטוריה היהודית בכללותה. ליברלס בהתבססו על כתביו של בארון וכמו כן על מסמכים שלא נבחנו קודם לכן, תיאר את מסלול חייו של ההיסטוריון הדגול, והתמקד במיוחד בפרשית קבלתו למחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה. בנוסף ליברלס עמד במחקרו על הקונטקסט שבה נוצרו תפיסותיו העיקריות של בארון ביחס להיסטוריה היהודית: יציאה כנגד ההיסטוריה "הבכיינית", קרי ביקורת על תיאורה של ההיסטוריה היהודית כהיסטוריה של רדיפות בלבד, הדגשת השילוב בין גורמים דתיים לחברתיים, והדגשת ממדיה העולמיים של ההיסטוריה היהודית, כלומר בחינת העבר היהודי כחלק מההיסטוריה הכללית. בחירתו של ליברלס בבארון כנושא למחקרו לא הייתה מקרית. מאפיינים רבים מכתיבתו של בארון מאפיינים גם את כתיבתו שלו, ובספרו הוא מלין על כך כי המחקר המודרני איננו צועד בדרך שהתווה היסטוריון זה. קריאתו של ליברלס "לחזור" למאפייני הכתיבה של בארון לא התבטאה רק במחקריו, אלא גם בספר מימדה העולמיים של ההיסטוריה היהודית, שערך במשותף עם יום טוב עסיס, שבו הגישו השניים לקורא העברי שנים עשר ממחקריו החשובים ביותר של שלום בארון.
חיי היומיום
בעשור האחרון מחקריו של רוברט ליברלס התמקדו בהיסטוריה של היומיום בקרב יהודי גרמניה בראשית העת החדשה. בחיבורו “On the Threshold of Modernity 1618-1780”, ובמאמרים רבים אחרים, ליברלס דן בהיבטים שונים בחייהם של היהודים הגרמנים כדוגמת: חינוך, חיי משפחה, חייהם הדתיים, חיי הכלכלה ותחומים נוספים. במחקריו אלה, הדגיש את המגע היומיומי בין יהודים לבין שכניהם הנוצרים, אשר למרות ההבדלים הדתיים שחצצו ביניהם, חייהם היו רחוקים מלהיות נבדלים. בנוסף ליברלס יוצא כנגד שורה ארוכה של הנחות ביחס לחייהם של היהודים הגרמניים, כגון שלילת ההנחה שמרבית היהודים התגוררו בגטאות בערים הגדולות, וערעור על התמונה האוטופית של חיי המשפחה היהודיים שמקובל היה להציג במחקר, בהדגישו גם תופעות קשות של הזנחת ילדים, אלימות בתוך המשפחה ופשע. מוטיב אשר עובר כחוט השני במחקריו של ליברלס החל מראשית דרכו ואיננו נעדר גם ממחקריו על חיי היומיום של יהודי גרמניה, הוא הדגשת השפעתם של גורמים חברתיים וכלכליים על הופעתם של זרמים דתיים ואינטלקטואלים. ליברלס מטיל ספק בקביעה המקובלת במחקר כי לתנועת ההשכלה היה תפקיד מכריע בתהליכי המודרניזציה שאפיינו את החברה היהודית בגרמניה בשלהי המאה השמונה עשרה, וסבור כי לתנועה אינטלקטואלית זו היה תפקיד חלקי בלבד בשינויים החברתיים והכלכליים שעברו על היהודים במרחב הגרמני כבר קודם להופעתה.
פרסומים עיקריים
1. ממדיה העולמיים של ההיסטוריה היהודית: אסופת מאמרים של סאלו ויטמאייר בארון, (בשיתוף עם יום טוב עסיס) הוצאת מרכז שז"ר תשנ"ו.
2. קיום בעידן של תמורות : חיי יום-יום של היהודים בגרמניה 1945-1618 / רוברט ליברלס... [ואחרים ; עורכת: מריון קפלן ; תרגום מגרמנית: מיכל פרץ ; תרגום מאנגלית: אילנה שובל], ירושלים : מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ח, 2008
3. יהודים וקפה : מסורת וחדשנות בגרמניה בעת החדשה המוקדמת, ירושלים, כרמל, 2016.
6.	World Dimensions of Jewish History: Selected Essays of Salo Baron, ed. with an introduction, with Yom Tov Assis (Hebrew; Merkaz Shazar) (1996)
7.	“On the Threshold of Modernity 1618-1780,” in coauthored, Jewish Daily Life in Germany, ed. by Marion Kaplan (Beck Verlag (2003), Oxford Universitry Press (2005), Hebrew, Merkaz Shazar (2008).
ספורטאי
ספורטאי הוא אדם העוסק בספורט, באופן מקצועי או כתחביב. בתחומים רבים בספורט, בפרט כאלה שבהם התחרות היא קבוצתית, מכונה הספורטאי "שחקן".
בלשון הדיבור רווח הצירוף של המילה "שחקן" עם שם הענף לתיאור ספורטאי בענף זה, כגון:
בקרב העוסקים בספורט תחרותי זוכים לתהילה ספורטאים שהגיעו להישג בולט: שברו שיא, עולמי או ארצי, זכו במדליה בתחרות עולמית (כגון האולימפיאדה) או ארצית, וכדומה. הרצון להגיע להישגים אלה גורם לבעיה בולטת בספורט התחרותי, והיא האמרוץ - נטילת תרופות, סטרואידים וסמים על ידי ספורטאים על מנת לשפר את הישגיהם. סמים בספורט נחשבים כבלתי אתיים על ידי רוב ארגוני הספורט הבינלאומיים, ובמיוחד על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי. על הסיבות לכך נמנות הסכנות הבריאותיות למשתמשים, חוסר שוויון בין הספורטאים המתחרים, והמופת הציבורי של הרוח הספורטיבית - שאיננו יכול לדור בכפיפה אחת עם סמים. בדיקות נעשות לספורטאים במסגרת תחרויות ואף מחוץ לתחרויות, ומתחרים שהתגלה שהשתמשו בסמים - תוצאותיהם נפסלות.
ספורטאים תחרותיים פועלים בדרך כלל במסגרת מועדון ספורט, הכולל מתקני ספורט, מאמנים, פיזיותרפיסטים וכו'. מעבר של ספורטאי מקצועי ממועדון למועדון כרוך בתשלום מהמועדון המקבל למועדון המוסר.
בצה"ל מקובל מעמד של ספורטאי מצטיין, המקנה לספורטאי אפשרות להמשיך להתאמן במקביל לשירותו הצבאי, וכך לשמור על כושרו ולהמשיך לעסוק בספורט תחרותי.
ספורטאים זרים
בענפי הספורט הקבוצתיים, של משחקי הכדור (כדורגל, כדורסל, כדורעף, כדוריד וכדורמים) נהוג לחזק קבוצות מקומיות בספורטאים מחו"ל המקבלים שכר גבוה. מספר השחקנים הזרים שרשאית כל קבוצה לשלב בשורותיה נקבע על ידי איגודי הספורט המתאימים. שילובם של ספורטאים זרים בספורט הישראלי החל בענף הכדורסל בעונת . בכדורגל משתתפים שחקנים זרים מעונת 1989/1990, והחל משנת 1991 הותר שיתופם של ספורטאים זרים בענפי ספורט נוספים.
בית החולים היהודי בברלין
רקע
בית החולים נוסד בשנת 1756 כ'בית המרפא היהודי', והיה באותו זמן בית החולים היחיד בגרמניה שנוהל על ידי יהודים. המוסד היה שייך לקהילה היהודית בברלין, ובשנת 1861 עבר למבנה חדש ברחוב אוגוסט, לא הרחק מהנויה זינאגוגה, "בית הכנסת החדש" של ברלין, שנחנך חמש שנים אחר כך.
בשנת 1914 נחנך בקומפלקס חדש, שכלל שבעה בניינים. בבית החולים היו בתקופה זו מעל 200 מיטות, כמות נכבדה ביחס לאותה תקופה. אף על פי שיוכו לקהילה היהודית היה פתוח לכל הדתות, ומחצית מהמבקרים בו לא היו יהודים. בית החולים נחשב כמקצועי, מודרני, היה מבוקש מבחינה מקצועית, וכיסה את עצמו מבחינה כלכלית.
בית החולים בזמן השואה
בשנת 1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, חדלו להגיע אליו, בהדרגה, מטופלים שאינם יהודים. עם החלת חוקי נירנברג נותר בית החולים אחד המקומות הציבוריים היחידים בהם הותר לאנשי מקצוע יהודים מתחומי הרפואה להמשיך ולעסוק במקצועם.
בשנת 1941 היה בית החולים המוסד היחיד שבו שהו, ברשות ובאופן חוקי, כמעט אלף יהודים, הן כעובדים והן כחולים. החולים בבית החולים היו יהודים שמצבם הבריאותי חייב אשפוז, ולכן, לפי הוראות המשטר הנאצי, חויבו בטיפול ובהיתר כתוב של ועדה רפואית לפני העלאתם למשלוח.
בשנת 1942 חויב מנהל בית החולים הרמן שטראוס, שהיה אז כבן 70, ב"יציאה לפנסיה" ונשלח לגטו טרזיינשטט, שם נרצח. במקומו מונה, על ידי הגסטפו, ד"ר ולטר לוסטיג (1891–1945), יהודי שנישואיו לרופאה ארית, עבודתו כרופא בבית החולים, וקשריו האישיים, אפשרו את מינויו. שילוחים מבית החולים לגטו טרזין נמשכו גם לאחר מכן.
בטיפול הרפואי בבית החולים הייתה מעורבת דילמה של אתיקה רפואית. זאת מאחר שחולים יהודים שמצבם הרפואי השתפר נשלחו למחנות ריכוז והשמדה. לכן, במקרים מסוימים לא ניתנו לחולים תרופות וטיפולים שישפרו את מצבם, על מנת להשאיר את מצבם קשה ומחייב אשפוז. למרות הפיקוח ההדוק על הטיפול בבית החולים מצד השלטונות הנאציים, כמעט ולא "שוחררו" ממנו חולים מאושפזים בשנות המלחמה.
בנוסף, בתוך בית החולים אושר ללוסטיג להחזיק כמה עשרות תינוקות שאימותיהם היהודיות טענו כי אביהם הוא גרמני "ארי", ולכן נטען כי הם תינוקות מישלינג, למרות הכחשת האב. התינוקות הוחזקו בבית החולים עד לסיום משפטי האבהות ובירור אבהותם. חלק מילדים אלה נותרו בחיים בזכות כך.
בסוף פברואר 1943 התרחשה אקציית בתי החרושת, ה-Fabrikenaktion, איסוף כל פועלי הכפייה היהודים בברלין, ושליחתם לאושוויץ, מתוך כוונה להפוך את ברלין ל"יודנריין" - נקייה מיהודים. כוונת השלטונות הייתה לפנות גם את בית החולים היהודי מכל יושביו. בזכות אומץ לבו של ולטר לוסטיג, שעמד על דרישתו לראות אסמכתה כתובה להוראת פינוי בית החולים, אסמכתה שלא הייתה כתובה כנדרש, לא פונה בית החולים. עם זאת, בחודש מאי באותה שנה הצטווה לוסטיג על ידי הגסטפו לצמצם את סגל העובדים, ו-300 אנשים שאותם נדרש לבחור נשלחו לאושוויץ.
בתום המלחמה, עם כיבוש בית החולים היהודי בברלין על ידי הצבא האדום, ניצלו מרבית החולים היהודים שנותרו בו. בית החולים היהודי בברלין היה למעשה המקום היחידי בברלין שבו נותרו מאות יהודים בחיים בהרשאת השלטונות הנאציים. לוסטיג עצמו זוהה על ידי מספר ניצולים יהודים שאישרו כי בעקבות הוראתו נשלחו לאושוויץ, והוצא להורג על ידי הסובייטים כמשתף פעולה עם הנאצים.
בית החולים אחרי השואה
מיד אחרי השואה הושב בית החולים לתפקידו הקודם כבית חולים כללי. עם השנים עבר מתחם בית החולים שינויים רבים - בניינים חדשים נוספו לו ואחרים נבנו מחדש. ב-1998 נבנה בניין מנהלה חדש, ובו גם קפיטריה. כיוון שהקהילה היהודית כמעט ונעלמה בעקבות השואה (מ-172,000 נותרו רק כ-6,000 איש), לא הייתה עוד אפשרות שהקהילה תממן את הפעלת בית-החולים; לפיכך עבר ב-1963 ניהול בית החולים לקרן ציבורית, ומדינת ברלין שותפה בו לצידה של הקהילה היהודית.
כיום בית-החולים מכיל 363 מיטות, והוא חלק מרשת בתי החולים בברלין. בין השאר יש בו מחלקה כירורגית, פנימית, פסיכיאטרית, נוירולוגית (בדגש על טרשת נפוצה), רדיולוגית, וכן בית ספר לאחיות.
מונדיאל 2014
מונדיאל 2014 הוא הטורניר ה-20 של גביע העולם בכדורגל. הטורניר נערך בברזיל בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר שאירחה לפני כן את הטורניר ב-1950. משחק הפתיחה בין ברזיל לבין קרואטיה התקיים ב-12 ביוני 2014. במשחק הגמר, שנערך ב-13 ביולי 2014, ניצחה גרמניה את ארגנטינה בתוצאה 1–0 וזכתה בתואר בפעם הרביעית בתולדותיה. זה היה המונדיאל הראשון שבו נעשה שימוש בטכנולוגיית קו השער ובספריי נעלם. חאמס רודריגס מקולומביה, שסיים גם בתואר מלך השערים, כבש שער אחד לפחות בכל אחד ממשחקי נבחרת קולומביה בכדורגל. דבר שלא קרה מאז ז'אירזיניו הברזילאי ב-מונדיאל 1970.
המדינה המארחת
ברזיל נבחרה לארח את המונדיאל ב-30 באוקטובר 2007, לאחר שהוחלט כי הטורניר ייערך בדרום אמריקה, וברזיל הייתה המדינה היחידה שהגישה מועמדות. זהו הטורניר הראשון שנערך בדרום אמריקה מאז מונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה השכנה. כל המדינות הדרום-אמריקאיות שאירחו את המונדיאל (אורוגוואי, צ'ילה וארגנטינה) עשו זאת רק פעם אחת עד כה. ברזיל היא המדינה החמישית שאירחה שני טורנירים. בכך היא הצטרפה למקסיקו, איטליה, צרפת וגרמניה.
מכירת הכרטיסים לטורניר החלה ב-20 באוגוסט 2013, כעשרה חודשים לפני מועד פתיחת הטורניר.
המחאה נגד אירוח המונדיאל
בציבור הברזילאי נרשמו ביקורות, התנגדויות, מחאות, הפגנות ושביתות בשנים 2013 ו-2014 על רקע אירוח המונדיאל. נטען שהממשלה צריכה להפנות את סכומי הכסף הגדולים שהושקעו בהכנות לטורניר כדי להקל על המצב הסוציו-אקונומי בברזיל, ולא להקמה ולשיפוץ של אצטדיונים בעלויות גבוהות.
אצטדיונים
לפי חוקי פיפ"א, מספר הערים המארחות הוגבל ל-10 בלבד. אך ברזיל הגישה בקשה לפיפ"א לאפשר ל-12 ערים לקחת חלק באירוח הטורניר.
17 ערים בברזיל הביעו עניין לקחת חלק באירוח המשחקים, ומתוכן נבחרו 12 ערים: ריו דה ז'ניירו, סאו פאולו, בלו הוריזונטה, פורטו אלגרה, ברזיליה, קויאבה, קוריטיבה, פורטלזה, מנאוס, נטאל, רסיפה וסלבדור. מועמדותן של בלם, קמפו גרנדה, פלוריאנופוליס, גויאניה וריו ברנקו נדחתה.
להלן רשימת האצטדיונים שאירחו את המשחקים:
מוקדמות
כמו בטורנירים הקודמים של גביע העולם בכדורגל, גם הפעם שלבי המוקדמות התחלקו לפי היבשות השונות, בהן התחרו 167 נבחרות על 31 מקומות, בנוסף לברזיל המארחת שהעפילה אוטומטית:
שלב הבתים
בשלב הבתים נרשמו הפתעות רבות. בין היתר, נבחרת איטליה, אלופת מונדיאל 2006 ונבחרת ספרד, אלופת מונדיאל 2010 ומנצחת גמר היורו 2012, הודחו כבר בשלב זה.
בית א'
המארחת ו עלו לשמינית הגמר, בעוד ש ו (שסיימה בלא נקודות ועם שער בודד) הודחו.
בית ב'
הדחתה של, זוכת מונדיאל 2010, הייתה הפעם השלישית בארבעת הטורנירים האחרונים שבה אלופת העולם מודחת בשלב הבתים של הטורניר שלאחר מכן. במונדיאל 2002 הודחה (זוכת מונדיאל 1998), ובמונדיאל 2010 הודחה  (זוכת מונדיאל 2006). ההדחה התקבלה בספרד בהפתעה גדולה לאור הישגיה הרבים של הנבחרת בשנים שקדמו למונדיאל, לרבות זכייה במונדיאל 2010, כאמור, וכן זכייה בשתי אליפויות אירופה רצופות ב-2008 ו-2012.
בית ג'
נבחרת קולומביה סיימה לראשונה בהיסטוריה במקום הראשון בשלב הבתים, כשניצחה בשלושת משחקיה.נבחרת יוון רשמה העפלה ראשונה בתולדותיה לשלב שמינית גמר המונדיאל, כאשר בתוספת הזמן של משחקה השלישי, כבשה מבעיטת עונשין מ-11 מטר את שער הניצחון מול חוף השנהב.
בית ד'
נבחרת קוסטה ריקה הפתיעה וסיימה ראשונה בבית זה, בו יתר הנבחרות היו אלופות עולם לשעבר–היא עשתה זאת לאחר ניצחונות על נבחרות אורוגוואי ואיטליה, ותיקו מול. נבחרות איטליה ואנגליה הודחו בעקבות 2 הפסדים (איטליה לאורוגוואי ולקוסטה ריקה, ואנגליה לאורוגוואי ולאיטליה). זוהי הפעם השנייה ברציפות בה הודחה נבחרת איטליה בשלב הבתים, וזאת לאחר זכייתה בגביע העולם ב-2006. במשחק בין איטליה לאורוגוואי נשך לואיס סוארס מאורוגוואי את ג'ורג'יו קייליני ובעקבות זאת הורחק לארבעה חודשים מכל פעילות ול-9 משחקי נבחרת.
בית ה'
נבחרות ו עלו לשלב שמינית הגמר בדומה למונדיאל 2006, שגם אז שובצו לאותו הבית ועלו ממנו. המשחק הבולט באותו בית היה ניצחונה של צרפת על שווייץ 2–5, לאחר שכבר הובילה 0–5. שער נוסף של צרפת נפסל כיוון שהובקע שבריר שנייה לאחר שריקת הסיום.
בית ו'
נבחרת ארגנטינה פתחה את המונדיאל במאזן מושלם של ניצחונות, כאשר בכל אחד מהמשחקים הבקיע קפטן הנבחרת ליונל מסי. עלתה גם היא לשלב שמינית הגמר לאחר תיקו עם, ניצחון על והפסד מול ארגנטינה.
בית ז'
בית זה נפתח בניצחון 4–0 של על, כאשר תומאס מילר כובש שלושער. בנוסף, במשחק שהסתיים בתוצאה 2-2 בין נבחרות גרמניה ו, מירוסלב קלוזה כבש את שערו ה-15 במונדיאלים בכל הזמנים, ובכך השתווה לרונאלדו שהיה עד אז מחזיק שיא הכיבושים בתולדות גביע העולם. בהמשך המונדיאל, במשחק המינייראסו, הוסיף קלוזה שער נוסף ובכך הפך למלך השערים של המונדיאלים בכל הזמנים.
בית ח'
, בדומה לנבחרות, ו, סיימה את שלב הבתים עם מאזן מושלם של 9 נקודות מ-3 משחקים. הנבחרת הנוספת שהעפילה מבית זה לשמינית הגמר הייתה, שעשתה זאת בפעם הראשונה בתולדותיה.
שמינית הגמר
במונדיאל 2014, נערכו חמש הארכות בשלב שמינית הגמר–מתוכן שתיים נגררו עד לדו-קרב בעיטות עונשין. זהו שיא חדש למספר הארכות בשלב זה, כאשר השיא הקודם, היה ארבע הארכות (מונדיאל 1990). בנוסף, לראשונה בהיסטוריה של המונדיאל, כל שמונה העולות לרבע הגמר היו אלו שסיימו במקום הראשון בשלב הבתים. נבחרות קולומביה וקוסטה ריקה העפילו בפעם הראשונה בתולדותיהן לשלב רבע הגמר של המונדיאל.
רבע הגמר
גרמניה העפילה בפעם הרביעית ברציפות לשלב חצי הגמר, והיא הנבחרת הראשונה שעושה זאת בתולדות המונדיאל. ארגנטינה הצליחה להעפיל לחצי הגמר בפעם הראשונה מאז מונדיאל 1990. במשחק בין ברזיל לקולומביה ניימאר נפצע על ידי חואן סונייגה בדקה ה-88 וסיים את חלקו במונדיאל. במשחק בין הולנד לקוסטה ריקה שנגרר להארכה, טים קרול, שוערה השני של הולנד, נכנס בדקה ה-121 רגע לפני דו-קרב בעיטות ההכרעה במהלך שתוכנן מראש, עצר שני פנדלים ועזר להולנד להעפיל לחצי הגמר.
חצי הגמר
במשחק בין ברזיל לגרמניה ספגה ברזיל את התבוסה הגדולה ביותר בתולדותיה במונדיאלים מאז ומעולם, וכן הפסדה הגדול ביותר אי פעם בכל מסגרת שהיא (לצד הפסדה ל בתוצאה 0–6 ב-18 בדצמבר 1920), כאשר הייתה בפיגור של 0–5 כבר בדקה ה-29 והפסידה בסיכומו של דבר 7-1. כמו כן, צמד השערים של טוני קרוס הוא הצמד המהיר ביותר שנכבש במונדיאלים (בהפרש של 69 שניות), והוא השחקן היחיד בהיסטוריה שכבש צמד ובישול נגד ברזיל במונדיאל.במשחק המקביל, בין לבין, גברה ארגנטינה בתוצאה 4–2 על הולנד בדו-קרב בעיטות עונשין, וזאת לאחר שההארכה הסתיימה בתוצאה 0–0.
משחק על המקום השלישי
במשחק על המקום השלישי, בין ל, ניצחה הולנד בתוצאה 3–0.
נבחרת הטורניר
השחקנים נבחרו על ידי הגולשים באתר הרשמי של פיפ"א.
קמע
ארמדילו הוא בעל חיים בסכנת הכחדה בברזיל. הוא נבחר לשמש כקמע במונדיאל על מנת להעלות את המודעות בעולם בנושא הגנתו מפני הכחדה. בנוסף, הוא מתקפל לצורת כדור כדי להתגונן מפני טורפים. הוא הוצג על ידי שחקן העבר רונאלדו. שם הקמע נבחר בהצבעה על ידי אוהדים. ההצבעה ארכה שלושה חודשים והשם שנבחר הוא פוּלֵקוֹ (Fuleco), שזכה ל-1.7 מיליון הצבעות והועדף על השמות זוזקו ואמיג'ובי. השם פולקו הוא הלחם של המילים כדורגל (Futebol) ואקולוגיה (Ecologia).
כדור המשחק
כדור המשחק של המונדיאל שנוצר על ידי אדידס, קרוי בראזוקה, הכינוי המקומי בברזיל למישהו או משהו בעלי מאפיינים ברזילאיים. צבעי הכדור מסמלים את צמידי המשאלות הצבעוניים הנענדים בברזיל. שמו של הכדור נבחר בספטמבר 2012 לאחר הצבעה של מיליוני אוהדים בברזיל.
שירים
שירם של פיטבול וג'ניפר לופז "(We Are One (Ole Ola", ושירה של שאקירה, "(Dare (La La La", נבחרו להיות השירים הרשמיים של המונדיאל. גם בשנת 2010 הוציאה שאקירה את שיר המונדיאל הרשמי "(Waka Waka (This Time for Africa". שני שיריה זכו להצלחה עולמית ואף נכללו באלבום, One Love, One Rhythm.
נבחרת ישראל
נבחרת ישראל לא העפילה למונדיאל לאחר שסיימה במקום השלישי בביתה במוקדמות מונדיאל 2014. בעקבות סיפוח חצי האי קרים היו דיווחים כי ישראל עשויה להחליף את נבחרת רוסיה (שסיימה במקום הראשון בבית המוקדם של ישראל) אם היא תושעה מהטורניר, אך לבסוף תסריט זה לא התרחש.
שידור המשחקים
משחקי המונדיאל שודרו בישראל בערוץ הראשון (גם ב-HD), ערוץ 2 (רשת), ערוץ 33, ספורט 5 HD וספורט 1 HD. שידרו את המשחקים מברזיל יורם ארבל ודני נוימן, מאיר איינשטיין ואברהם גרנט ונדב יעקבי ומוטי איוניר. משחקים ספורים שודרו מאולפן בישראל על ידי שדרנים ופרשנים אחרים.
מבצע שובו אחים ומבצע צוק איתן
ביומו השני של המונדיאל נפתח מבצע שובו אחים ביהודה ושומרון, שהתפתח למבצע צוק איתן ברצועת עזה, שהחל יום לפני משחק חצי הגמר הראשון. עקב האירועים, המונדיאל זכה לכיסוי תקשורתי נמוך יחסית במהדורות החדשות ולעיתים קרובות שידורי המשחקים נקטעו לטובת עדכוני חדשות דחופים.
במהלך שלב חצי הגמר, פיפ"א אסרה על רשות השידור, זכיינית שידור המשחקים שנותרו במונדיאל, לשדר בפינת המרקע את כתוביות התרעות פיקוד העורף על ירי רקטות, בטענה ששידור כזה מפר את תנאי החוזה בדבר זכויות השידור של המשחקים. בשל כך, שודר חצי הגמר והמשחק על המקום השלישי בערוץ הראשון ובערוץ ה-HD של רשות השידור ללא התרעות פיקוד העורף, ובמקביל שודרו המשחקים בערוץ 33 עם ההתרעות; עם זאת, משחק הגמר שודר בערוץ הראשון ובערוץ ה-HD יחד עם התרעות פיקוד העורף, למרות האיסור של פיפ"א, מחשש לביטחון הציבור.
סגירת רשות השידור הצפויה
בעקבות פעילות במשרד התקשורת ובכנסת לסגירת רשות השידור במהלך שנת 2015 איימו עובדי הרשות לשבש את שידורי המשחקים, וזאת לאור הצלחת שידור מונדיאל 2010 בערוץ הראשון - אז משחק הגמר זכה למדרוג של 37% בממוצע, והגיע ל-42% ברגעי השיא. אולם לבסוף הוחלט לשדר את משחקי המונדיאל כסדרם ללא שיבושים. השידורים נצפו אף בכמה מדינות ערב, בשל היותם חלופה חינמית לצפייה בתשלום במדינות מסוימות.
לבסוף הוחלט לסגור את רשות השידור, ומונדיאל זה היה לאחרון ששודר על-ידי הערוץ הראשון ורשות השידור, שלוש שנים לפני סגירתם ב-14 במאי 2017.
התעניינות הישראלים במונדיאל
על-אף המצב הביטחוני, ישראלים רבים המשיכו לצפות במונדיאל. במשחק הגמר ששודר בערוץ 1 בין גרמניה לארגנטינה צפו 1.4 מיליון צופים והוא זכה לרייטינג ממוצע של 36.7% ו-38.4% בשיא.
מעל ל-10,000 ישראלים הגיעו למגרשים עצמם בברזיל לצפות במשחקים.
אנרגיה אפלה
תבנית ההתפתחות של אירועי סופרנובה מסוג Ia היא כמעט אחידה, ועל כן ניתן להשתמש בקרינה הנפלטת במשך האירוע כנר תקני למדידת מרחק הגלקסיה שבה הוא התרחש. תצפיות בסופרנובות מסוג זה ב-1998 הובילו את החוקרים למסקנה שהיקום מאיץ את קצב התפשטותו. זו מסקנה מפתיעה, מכיוון שעל פי חוק הכבידה האוניברסלי צפוי שמהירות התפשטותו של היקום תואט בגלל כוח המשיכה הפועל בין כל המסות בו. על-מנת להסביר את חוסר הדומיננטיות של הכבידה האוניברסלית ביקום שהתפשטותו מואצת, מניחים החוקרים את קיומה של אנרגיה אפלה שצפיפותה במרחב מוערכת בהתאם לתצפיות, על פי משוואות השדה של איינשטיין.
על גילוי ההתפשטות המואצת של היקום הוענק לאדם ריס, בריאן שמידט וסול פרלמוטר פרס נובל לפיזיקה לשנת 2011.
טיפוס קירות
טיפוס על קירות הוא ענף ספורט אתגרי שבו על הספורטאי להגיע בטיפוס לסופו של מסלול על הקיר, תוך שימוש באחיזות ידיים ורגליים, המפוזרות על הקיר ומחוברות אליו בברגים.
מסלולים על קירות טיפוס אינם תמיד מאונכים. למעשה, ניתן לבנות מסלולים קשים יותר או פחות על פי שיפוע הקיר ("חיובי" - קל, אנכי - בינוני ו"שלילי" או "גג" - קשה) ועל פי גודל האחיזות (אחיזות גדולות ליד שלמה - "ג'אגים", אחיזה בינוניות וקטנות לקצות האצבעות בלבד - "קרימפים", אחיזות שהן חורים לאצבעות - "פוקטים" או אחיזות חלקות של חיכוך -"סלופרים".
האחיזות עשויות בדרך כלל מיציקה של פוליאסטר מוקשה, עם חומרי מילוי שונים.
מכיוון שטיפוס על קירות מציב את הספורטאי לעיתים בגובה רב הוא טומן בחובו סכנה מרובה. יש לשים דגש רב על בטיחות ועל האופן בו הספורטאי מאובטח.
אדם המעוניין לעסוק בטיפוס יכול לעשות זאת ללא כל ציוד מיוחד (למעט ציוד האבטחה שבדרך כלל מסופק במלואו בקירות הטיפוס). עם זאת, מטפסים מקצוענים נעזרים בנעליים מיוחדות, דקות במיוחד, המספקות חיכוך גבוה (הדומות במראן לנעלי בלט) וגם באבקה הסופגת את הזיעה בכפות הידיים. האבקה נקראת בארץ מגנזיום מכיוון שהיא עשויה ברובה ממגנזיום קרבונט.
ככלל ניתן לחלק את טיפוס הקירות למספר תחומים:
תחרויות
בשנת 1986 נערכו שתי תחרויות. הראשונה בארקו (Arco) שבאיטליה, על סלע טבעי, ובה ניצחו הצרפתים פאטריק אדלנג'ה (Patrick Edlinger) וקתרין דסטיבל (Catherine Destivell). כ-10000 צופים הגיעו לצפות במקצה הגמר ואת התחרות צילמו, פרט לצלמי הסטילס, גם שבעה ערוצי טלוויזיה. התחרות הראשונה על קיר מלאכותי התקיימה ליד העיר ליון שבצרפת, בשנת 1986.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 פותחה שיטת סבב התחרויות המוכרת כיום ונערכו תחרויות הגביע העולמי (World Cup). בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 התקיימו מספר תחרויות בכל שנה, נוספו תחרויות בארצות הברית וביפן. אליפות העולם (World Championship) הראשונה נערכה בפרנקפורט, גרמניה בשנת 1991. אליפות העולם הראשונה לנוער נערכה בשנת 1992. הענף הפך לאולימפי במשחקים האולימפיים שנערכו בטוקיו בשנת 2021.
בישראל מתקיימות תחרויות משנת 1998. התחרות הראשונה נערכה בקיר איילת, ומיד אחריה נערכה תחרות נוספת במגדל העמק, על "קיר שגיא", שמאוחר יותר הועבר לרמת ישי.
קושי (difficulty)
בתחרויות קושי המטרה היא להגיע כמה שיותר גבוה על מסלול שנבנה לשם כך במיוחד על קיר מלאכותי. המסלול עובר דרך רצף של אחיזות ממוספרות. רמת הקושי של הצעדים עולה בהדרגה, וכל צעד קשה מכל קודמיו. המטפס/ת מקבלים ניקוד בהתאם לאחיזה האחרונה אשר הגיעו אליה.
התחרויות האלה נחשבות ליוקרתיות מבין שלושת סוגי התחרויות. סבב גביע העולם נודד ממדינה למדינה במשך השנה ובו מתחרים מיטב המטפסים בעולם. אחת לשנתיים מתקיימת אליפות עולם.
סבב התחרויות השנתי בישראל (כ 4–5 תחרויות בשנה), מתקיים בקירות טיפוס השונים, בו מתחרים ילדים נוער ובוגרים (גברים ונשים). ביחס לרמה העולמית הרמה הכללית של הבוגרים/ בוגרות בארץ היא בינונית ומטה, בגילאי הנוער הרמה גבוהה יותר ומטפסים ומטפסות ישראלים הגיעו להשגים מכובדים בתחרויות בינ"ל.
מהירות (speed climbing)
בתחרויות מהירות המטרה היא להגיע לסוף המסלול כמה שיותר מהר - ללא נפילה. תחרויות אלו מאופיינות במסלולים קלים מאוד ביחס לאלו שבתחרויות הקושי. האבטחה היא בשיטת טופ-רופ. בעולם מתקיים סבב תחרויות במקביל לגביע העולם ב - difficulty. תחרויות ה - speed נחשבות פחות יוקרתיות ויותר "כיפיות" מתחרויות קושי ובולדרינג.
בישראל תחרויות מהירות אינן מתקיימות באופן סדיר, לעיתים מתקיימת תחרות speed בתור תחרות ראווה במקביל לתחרות קושי.
בולדרינג (bouldering)
בתחרויות אלו מטרת המטפס היא לסיים בעיית בולדרינג (על קיר מלאכותי) בזמן קצוב. הזמן המוקצב לטיפוס הבעיה כולל בתוכו גם את הכרתה ומציאת הדרך לפתרונה.
המטפס יכול לבצע מספר לא מוגבל של ניסיונות לטפס את הבעיה, אך עליו להשלים פעם אחת את הבעיה מתחילתה ועד סופה ברצף - (ללא נפילה ובתוך הזמן שנקבע, בדרך כלל כ - 5 דקות), על מנת לזכות בניקוד עבור הבעיה. בדרך כלל יקבל כל מטפס כ-5–6 בעיות לפתרון במהלך התחרות.
תחרויות הבולדרינג צוברות פופולריות גדלה והולכת עקב היותה של התחרות אטרקטיבית לצופים מכיוון שהטיפוס מאוד אינטנסיבי, מאוד אתלטי ואסתטי, וקצב התרחשות הדברים מהיר ואטרקטיבי יותר מסוגי התחרויות האחרים.
קיים סבב תחרויות גביע העולם בבולדרינג, וכמו כן ישנן תחרויות בולדרינג נוספות במסגרות פרטיות כמו X-games, world games ותחרויות נוספות.
בישראל תחרויות הבולדרינג מתחילות לצבור תאוצה ובשנתיים האחרונות מתקיים סבב תחרויות בולדרינג (5 תחרויות בשנה לא כולל גמר) בו מתחרים (קטגוריות גיל) 6-9, 10-12, 13-15, 16-17, 18+ הענף מאוגד בארץ תחת מועדון המטפסים הישראלי, אשר מארגן מספר תחרויות מדי שנה.
רצח אמיל גרינצווייג
רצח אמיל גרינצווייג אירע ב-10 בפברואר 1983, במהלך הפגנה של תנועת "שלום עכשיו" בירושלים. גרינצווייג, פעיל התנועה, נפגע מרימון רסס שהשליך יונה אברושמי לעבר המפגינים.
תיאור האירועים
ב-10 בפברואר 1983 התקיימה הפגנת "שלום עכשיו" בדרישה למלא את מסקנות ועדת כהן, אשר חקרה את הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה בימי מבצע שלום הגליל. מסקנות הוועדה הוגשו ביום 7 בפברואר 1983 והכילו פסקאות חריפות נגד ראשי הממשל, ובהם שר הביטחון אריאל שרון וראש הממשלה מנחם בגין. בתגובה לפרסום המסקנות, הובילה "שלום עכשיו" הפגנה, בהשתתפות כ-2,500 מפגינים, שיצאה ממרכז ירושלים אל משרד ראש הממשלה, שם התקיימה באותה עת ישיבת ממשלה שדנה בממצאים ובמסקנות ועדת כהן. המפגינים תבעו לקבל את המלצות הוועדה לפיטורי שר הביטחון, אריאל שרון. בין המשתתפים בהפגנה נמנו איתן ששינסקי, שולמית הראבן, צלי רשף וכן אנשי התנועה הדתית "נתיבות שלום".
ההפגנה נתקלה בהתנגדות אלימה מתחילת מסלולה, ומשתתפיה סבלו מצעקות, נאצות, יריקות, יידוי אבנים והתנכלויות פיזיות רבות. המשטרה לא הייתה ערוכה לאירוע כה אלים, ורק במקרים מועטים השוטרים עצרו את התוקפים. כאשר הגיעו הצועדים לבניין המשביר לצרכן הם נתקלו בקריאות נאצה של צחי הנגבי ושל מאיר כהנא ופעילי כך, שתקפו באלימות את המפגינים. לשיא הגיעו הדברים כאשר בסיום ההפגנה, בזמן שהמשתתפים החלו להתפזר, נזרק רימון רסס אל המפגינים שעמדו בכניסה לבניין בנק ישראל, מול בניין משרד ראש הממשלה. פגיעת הרימון הביאה למותו של אחד המפגינים, אמיל גרינצווייג, שנפגע מעל לבו ובצוארו, ולפציעתם של תשעה מפגינים נוספים, מהם שניים קשה. בין הפצועים קל היו אברהם בורג ויובל שטייניץ. מרבית הפצועים הובאו לבית החולים שערי צדק. בבית החולים הותקפו מלווי הפצועים על ידי אנשים ששהו בחדר המיון.
חקירה והליכים משפטיים
קצה החוט העיקרי של המשטרה היה סוג הרימון. נחקרו מעל 500 איש. בראש צוות החקירה עמד נצ"מ ברוך מאיר וסגנו היה רפי פלד. במשך זמן רב המשטרה הייתה תחת ביקורת קשה על שלא פענחה את הרצח וצמרת המשטרה שקלה להחליף את צוות החקירה, אך הסתפקה בעיבוי צוות החקירה בשני קצינים בכירים.
במאי 1983 נעצר חשוד מקריית ארבע בשם יהושע כהן ומעצרו הוארך ב-15 ימים לאור דו"ח סודי של רפי פלד שקבע שהחשוד קשור קשר הדוק לזריקת הרימון. החשוד שוחרר לאחר יומיים לאחר שנמצא כי אין לו קשר לאירוע. בקרב המתנחלים גינו את הפרסום הנרחב של היות העצור מקריית ארבע. ביולי 1983 נעצר עבריין מוכר למשטרה בחשד שהיה מעורב בזריקת הרימון, אך המשטרה הזהירה מהסקת מסקנות מוקדמות.
ב-12 בינואר 1984 סיפר עמוס שנגלוף, סוחר סמים ומודיע משטרתי, שהוא מכר רימון מהסוג ששימש את הרצח ליונה אברושמי, ירושלמי שעבד בעפרה. בחקירה התברר ששנגלוף קנה שלושה רימוני יד מחייל צה"ל שגנב אותם מבסיס צבאי ברמת הגולן. שניים מהרימונים נמצאו והשלישי שנמכר לאברושמי לא נמצא. סביב הרימונים שנמצאו היה כרוך סרט בידוד ("איזולירבנד"), שהתאים בקרעיו לקרעי סרט בידוד שנמצאו בזירת הרצח.
ב-15 בינואר 1984 נעצר אברושמי והודה שהוא רכש את הרימון משנגלוף, אך טען שלא השתמש בו. הוא טען כי הרימון שקנה נמצא במחבוא סמוך לבית החולים למצורעים בטלביה בירושלים, אך הרימון לא נמצא שם. אברושמי הועבר לחקירת שב"כ ולאחר חקירה רצופה של 66 שעות, במהלכן ניתנה לו מנוחה של 6 שעות, הוא הודה שזרק את הרימון. לאחר מכן אברושמי חזר בו מהודאתו.
ב-10 בפברואר 1984, שנה לאחר הרצח, הגיש פרקליט מחוז ירושלים, אשר פלגי כתב אישום נגד אברושמי. הרכב השופטים היה אליהו נעם, יעקב בזק וצבי טל. הוא הורשע ברצח ברוב קולות ונגזר עליו מאסר עולם. אחד השופטים, צבי טל, רצה להרשיע אותו בהריגה כי לא השתכנע שאברושמי אכן התכוון לרצוח. בערעור שהגיש על פסק הדין, הציע אהרן ברק לצדדים שאברושמי יודה ויורשע בהריגה, אולם נציגת הפרקליטות, דורית ביניש, סירבה להצעה. הערעור נדחה פה אחד בבית המשפט העליון בפברואר 1987.
גם לאחר הערעור המשיך אברושמי לטעון לחפותו. בשלב מסוים הודה אברושמי שוב ברצח וביקש הקלה בעונשו. הוא טען שהושפע מהסתה שהייתה לדבריו באותה עת כנגד אנשי "שלום עכשיו" ושלמעשה היה כלי בידיהם של אנשי ימין שברחו אחר כך מאחריות. לדבריו, הוא ראה במפגינים בוגדים.
בראשית שנות ה-90 הורשע אברושמי בדקירת שני סוהרים באמצעות דוקרן. ב-1991, בבקשת חנינה לנשיא המדינה, כתב אברושמי שהוא מודה ברצח ומתחרט עליו. בהמשך טען שהודה רק כי אמרו לו שהדבר נדרש כדי לקבל חנינה, אך במהלך השנים שב והביע חרטה בהזדמנויות שונות. ב-2020 סיפר בריאיון ליגאל מוסקו בחדשות 12 כי קנה את הרימון במטרה לזרוק אותו על מפגינים. בפברואר 1995 קצב הנשיא עזר ויצמן את עונשו ל-27 שנה.
בשנת 2002 הופיע בפני ועדת שחרורים בראשות אדמונד לוי וביקש ניכוי שליש. בקשתו נענתה לאור העובדה שכבר אז הוא שהה במסגרת מעצרו בהוסטל מחוץ לכלא, דבר שהעיד, לדברי הוועדה, על הערכת מסוכנות נמוכה. לאחר דיון בבית המשפט המחוזי פנתה הפרקליטות לבית המשפט העליון, וזה ביטל את ההחלטה. הוא ביקש שוב שחרור מוקדם מספר פעמים, ונדחה. ב-26 בינואר 2011 שוחרר אברושמי עם תום מאסרו.
השפעת האירוע על הפוליטיקה הישראלית
רצח אמיל גרינצווייג היה האירוע הראשון בישראל בו נרצח פעיל שמאל בהפגנה. הרוצח אמר במהלך משפטו כי הוא הושפע מהסתה של ארגוני ימין שתיארו את המפגינים כבוגדים.
מוריה שלומות, שכיהנה מאוחר יותר כמנכ"לית "שלום עכשיו", מתארת את האירוע "חוויה מעצבת תודעה". לדבריה, "האירוע הזה הפך לחלק בלתי נפרד מהתרבות הפנימית של התנועה. הוא מכתיב במידה רבה את תרבות ההפגנות, את החשש מסכנות הימין וממחיש את המחיר שעלול להיות לפעילות שלנו." פעילי שמאל חשו כי גם לאחר הרצח נמשכה ההסתה של ארגוני ימין, שהתפרשה אצל אחדים כקריאה לפגיעה פיזית, ושזו הובילה לרצח יצחק רבין ב-1995.
אמיל גרינצווייג
גרינצווייג, פעיל "שלום עכשיו", היה אז בן 35. יליד העיר קלוז' ברומניה ובן לניצולת אושוויץ. הוא גדל בצרפת ובברזיל ובשנת 1963, כשהתייתם מאביו, עלה לישראל עם אמו ועם אחיו אליעזר והתגורר בחיפה. בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה והאוניברסיטה העברית בירושלים. עבד כמורה למתמטיקה בקיבוצים בנגב ולאחר מכן במכון ון ליר בירושלים. עסק בפרויקטים חינוכיים להקניית תרבות דיון ומשא ומתן סביב נושאים במחלוקת, ולחיזוק ההבנה ההדדית בין נוער יהודי וערבי. בשנותיו האחרונות חי בירושלים, שם הכין את עבודת המאסטר בתחום ההיסטוריה, הפילוסופיה והסוציולוגיה של המדעים. היה גרוש ואב לבת חמש. כחייל בנח"ל מוצנח ובמילואים, השתתף בארבע מלחמות. מספר ימים לפני ההפגנה הוא חזר משירות מילואים כקצין צנחנים בלבנון.
הנצחה
מדי שנה מחלקת האגודה לזכויות האזרח את "אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג". בין מקבלי האות במהלך השנים: העיתונאי משה נגבי, מר באסם עיד, ד"ר רוחמה מרטון, פרופ' יצחק זמיר, ד"ר יצחק קדמן, שולמית אלוני וד"ר חנה ספרן. כן קיבלו את האות במהלך השנים שורה של ארגוני זכויות האדם.
מדרשת אדם שהוקמה בשנת 1986 מארגנת ערבי עיון לזכרו של אמיל גרינצווייג.
השיר "בדרך אל האור", הידוע בביצוע צמד הדודאים, נכתב בידי חיים חפר לעצרת במלאת שנה להירצחו. שיר נוסף של חפר בעקבות הרצח הוא "אמיל", שביצעה נורית גלרון.
הערות שוליים
Emil_Grunzweig Гринцвейг,_Эмиль
הוויאנס
היסטוריה
כפכפי הוויאנס הראשונים יוצרו ב-1962, בהשראת סנדלי הזורי היפניים. סנדלים אלה עשויים מגבעולי אורז, בעוד שהכפכפים מיוצרים מגומי. על אף ההשראה היפנית, השם שנבחר היה Havaianas, שפירושו בפורטוגזית "מהוואי".
הכפכפים נמכרו במחיר נמוך, ונחשבו במשך שנים רבות כ"כפכפים של עניים". הדגמים הראשונים כללו סוליות בצבע לבן ורצועות בכחול, שחור או צהוב. ב-1991 החליטה ההנהלה לפנות לקהלי יעד נוספים, והחלה לשווק את דגמי Havaianas Sky, בגוונים חזקים יותר, עם עקבים גבוהים יותר ובמחיר גבוה יותר.
קידום המכירות של הדגם החדש כלל פרסומות בהשתתפות אמנים מקומיים. הקמפיין החדש הצליח, והחברה החלה להרחיב את פעילותה, ולפתח דגמים נוספים. כך, למשל, הוחל במהלך אולימפיאדת אטלנטה (1996) בשיווקו של דגם נוסף, Havaianas Olimpic. גם בשנים הבאות נעזרה החברה בידוענים ברזילאים כדי לקדם את המכירות. בין היתר, כיכבו בפרסומות שלה הכדורגלן ראיי והשחקנים קלאודיה אבראו, פביו אסונסאו, ריינלדו ג'אנקיני, פרננדה לימה, רודריגו סנטורו, דבורה סקו ומרקוס פלמיירה.
ב-1997 הוחל בייצוא הכפכפים למדינות אחרות, הראשונה שבהן צרפת. עד לשנת 2006 כבר יוצאו הכפכפים ללמעלה מ-80 מדינות.
בשנת 2006 נמכרו כ-162 מיליון כפכפי הוויאנס. כ-90% מהם נמכרו בברזיל לבדה, והיתר ברחבי העולם. בשנת 2011 זינקו המכירות לכ-210 מיליון כפכפים, ואחוז הכפכפים המשווקים מחוץ לברזיל עלה ל-15%. בשנת 2013 הוערך שוויו של המותג הוויאנס ב-422 מיליון דולרים.
שלום אביטן (סנסאי)
האנשי שלום אביטן (נולד ב-10 באפריל 1952) הוא ראש ארגון ה"ווסט קוסט שוטוקאן קראטה אסוסווישן אינטרנשיונל" העולמי ובעבר ראש התאחדות הקראטה בישראל (2004 - 2012).
ביוגרפיה
אביטן נולד במרוקו. עלה לישראל בגיל 3 בשנת 1955. בגיל 11 החל להתאמן בהיאבקות בסגנון פנקרטיון וזכה במדליית זהב באליפות ישראל. בשנת 1968 החל באימוני קראטה ובשנת 1972 הוענקה לו דרגת דאן 1. את השיהאן אד המילי ראש הווסט קוסט שוטוקאן קארטה הכיר בשנת 1978 כאשר המילי הגיע לישראל בפעם הראשונה. במעמד זה נבחן אביטן לדאן 2. בשנת 1980 המילי הוזמן שוב לישראל על ידי אביטן. בביקור זה נרקמו יחסים חמים בין המילי לאביטן ועקב כך אביטן מונה לנציג רשמי של הווסט קוסט שוטוקאן קראטה בישראל. בשנת 1984 היה אביטן בין מקימי התאחדות הקראטה בישראל יחד עם סנסאי יהודה פנטנוביץ, סנסאי אבי בלייר, שיהאן חיים בכר סנסאי משה בוחניק ושיהאן רוני קלוגר. אביטן ייצג את ישראל באליפויות אירופה ואליפויות העולם בין השנים 1983 ל-1989. אביטן התחרה בשלוש מכביות: ה-10, ה-11 וה-13 ושימש כשופט וכמנהל התחרות בשלוש המכביות: ה-14, ה-15 וה-16. במכביה ה-17 שימש כיו"ר ההתאחדות וכמנהל תחרויות. אביטן השתתף בכינוסי הפועל כמתחרה, כשופט ראשי ומנהל התחרות. אביטן פרש מתחרויות בשנת 1989 לאחר זכייה משולשת באותה שנה - מקום ראשון ב"אליפות הגרנד צ'מפיון של דרום קליפורניה, מדליית זהב באליפות ישראל ומדליית זהב במכביה ה-13.
בשנת 1992 השתתף אביטן בסרט הקולנוע סמוראי אמריקאי.
ב-8 ביוני 1999 הוזמן שלום אביטן לביתו של המילי ובמעמד מנהלי הוסט קוסט שוטוקאן קארטה הודיע כי שיהאן אביטן יהיה ראש ארגון הווסט קוסט שוטוקאן העולמי לאחר מותו ולאות הוקרה, העניק לאביטן את טבעת ההתאחדות עם סמל הווסט קוסט שוטוקאן העולמי. בתאריך 11 ביוני, התקיימה פגישה בביתו של המילי ואליה זומנו המאמנים הבכירים של ארגון הווסט קוסט ושל WFKO, שני הארגונים אותם הקים המילי וזאת על מנת להודיע מי יהיו ראשי הארגונים הללו במדינות השונות וכן את מינויו של אביטן כממשיך דרכו לאחר מותו. בתאריך 14 ביוני 1999 העניק המילי לאביטן את הדרגה דאן 7, הדרגה הגבוהה ביותר בווסט קוסט. ב-22 ביוני 1999 נפטר המילי וב-26 ביוני בטקס פרידה לזכרו של שיהאן שהתקיים במועדון המרכזי בארצות הברית, פתחו את צוואתו האחרונה ושם צוין כי אביטן ימונה לראש ארגון הווסט קוסט שוטוקאן קראטה אינטרנשיונל לכל חייו וכן הועלה לדרגת האצ'י–דאן (דאן 8).
באספה כללית שהתקיימה בתאריך ה-25 במאי 2004, שיהאן אביטן נבחר ליו"ר IKF התאחדות הקראטה בישראל . בתקופת כהונתו הראשונה איחד את האיגודים המובילים בענפי אמנויות הלחימה בישראל.
שירוקי
מועדון הכדורסל הקרואטי שירוקי (בבוסנית: Hrvatski košarkaški klub Široki) היא קבוצת כדורסל בוסנית מהעיר שירוקי ברייג, המתמודדת בליגת העל הבוסנית והליגה האדריאטית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1974. והיא המעוטרת ביותר בכדורסל הבוסני. עם מספר האליפויות והגביעים יותר מכל קבוצה בוסנית אחרת (בסך הכל 6 דאבלים). בעונת 2012/13 הפסידה בגמר הפלייאוף לקבוצת איגוקאה 4-2 לאחר ארבע אליפויות רצופות.
בנות סכנין
בנות סכנין (בערבית: بنات سخنين) הייתה קבוצת כדורגל נשים ישראלית. הקבוצה התחרתה בשתי הליגות הבכירות בכדורגל הישראלי: ליגת העל והליגה הלאומית. מגרשה הביתי של הקבוצה היה אצטדיון דוחה שבעיר סח'נין.
הישג השיא של הקבוצה היא העפלה לשלב חצי הגמר בגביע המדינה בכדורגל נשים.
מנהל הקבוצה ומייסדה הוא חמיד גנאים, ומשנת 2008 ועד פירוקה אימן אותה עליאן זאהי. יושב ראש הקבוצה הוא עאטף עמר.
הקבוצה הפסיקה את פעילותה בשנת 2017.
היסטוריה
בשנת 1999 פנתה התאחדות הספורט לבתי הספר בישראל אל מנהל מחלקת הספורט בעיריית סח'נין, חמיד גנאים, והציעה לו לפתוח קבוצות כדורגל לבנות בגיל חטיבת הביניים בעיר. על אף מגבלות חברתיות ודתיות במגזר הערבי וחרף התפיסה הרווחת שלפיה הכדורגל הוא ספורט גברי הקים גנאים שתי קבוצות: קבוצה לחטיבת הביניים של בית הספר טאהא חוסיין וקבוצה לחטיבת הביניים של בית הספר אלחלאן. בשתי הקבוצות שיחקו נערות בכיתות ז', ח' ו-ט'.
בשנת 2001 החליטה התאחדות בתי הספר שהקבוצה שתזכה באליפות המדינה בכדורגל נשים תשתתף במכביה ותייצג את ישראל. קבוצת בנות סכנין הגיעה לחצי הגמר ונקבע כי תשחק נגד קבוצת בית הספר גולדה מאיר. הימים היו ימי האינתיפאדה השנייה, והקבוצה מבית הספר על שם גולדה מאיר סירבה להגיע למשחק הביתי בסח'נין, בעיקר בשל לחץ מצד הורי התלמידות. בהתאחדות בתי הספר הוחלט כי המשחק הביתי של בנות סכנין ייערך בקריית ביאליק, אבל גנאים התנגד להחלטה זו, ובסופו של דבר הוחלט על משחק אחד במגרש נייטרלי, בכרמיאל. קבוצת בנות סכנין העפילה לגמר וזכתה במדליית הכסף.
כאשר הנערות סיימו את חטיבת הביניים החליט גנאים להקים קבוצות כדורגל בתיכון ג'אמל טרביה שבסח'נין. בתחילה המטרה שלשמה הקים גנאים את קבוצות הכדורגל לנשים לא הייתה תחרותית, אלא חינוכית: גנאים ביקש להשתמש בכדורגל ככלי חינוכי וככלי להעצמה נשית. באותה שנה הפסידה הקבוצה בכל משחקיה, אך כבר לאחר מספר שנים, בשנת 2004, היא הוכתרה לאלופת ישראל בשכבת נערות.
לאחר שקבוצות חטיבות הביניים והתיכון של סח'נין בכדורגל זכו במספר אליפויות, הוחלט להקים את בנות סכנין ולרשום את קבוצות המועדון – בוגרות, נערות וילדות – לליגות של התאחדות לכדורגל בישראל. תומכי המועדון הן עיריית סח'נין והטוטו, ומנהלי הקבוצות מנהלים אותן בהתנדבות.
מסיבות חברתיות ודתיות מתקשה קבוצת הבוגרות של בנות סכנין להגיע להישגים. הנשים עוזבות את הקבוצה בגיל צעיר יחסית מסיבות שונות: לימודים, נישואים, קרבה לדת, חוסר עניין, לחץ מהמשפחה ועוד. לעומת זאת קבוצות הנערות והילדות של בנות סכנין נחשבות לאחת הטובות בישראל, והן זכו פעמים רבות באליפות ובגביע המדינה. שחקניות רבות מבנות סכנין הגיעו לנבחרת ישראל בכדורגל. בנות סכנין היא הקבוצה היחידה מהמגזר הערבי ששיחקה בליגת העל בכדורגל נשים מאז ומעולם. בעקבות פיתוח כדורגל הנשים בסח'נין החלו יישובים ערביים אחרים בישראל להקים קבוצות כדורגל לנשים.
בסוף עונת 2016/2017 ירדה הקבוצה לליגה הלאומית. הקבוצה הופיעה לעוד שני משחקים בעונה הבאה ולאחר מכן התפרקה.
חוג חתם סופר
חוג חתם סופר הן קהילות חרדיות של יוצאי הונגריה וצ'כוסלובקיה, שהוקמו במטרה לשמר את מנהגי הקהילות באוברלנד על פי מורשתו של החת"ם סופר.
היסטוריה
קהילת חוג חת"ם סופר נוסדה בארץ ישראל בשנות ה-30, על ידי יוצאי הונגריה וצ'כוסלובקיה. בבחירות הראשונות למושבה בני ברק, בשנת 1939, הריץ חוג חת"ם סופר במקום רשימה עצמאית, בראשות משה שרייבר, מצאצאי החת"ם סופר. שרייבר שימש נציג במועצה במשך מספר קדנציות והיה מנאמני החזון איש.
בשנות ה-50 ובשנות ה-60 התפתחו קהילות חוג חת"ם סופר בכמה מקומות בישראל. המרכז הבולט ביותר היה בבני ברק, שבה נוסדו שלוש קהילות, האחת בראשות הרב יצחק שלמה אונגר, השנייה בראשות הרב יצחק צבי ברנפלד, מצאצאי החת"ם סופר, והשלישית בשיכון ה'. שני רבני הקהילות שימשו גם כדיינים בבית דינו של הרב שמואל הלוי וואזנר. קהילתו של הרב אונגר הקימה ישיבה גדולה שבראשה עמדו לצדו ראשי ישיבה נוספים, ובהם הרב יעקב אדלשטיין והרב אשר וייס, וכמשגיח כיהן הרב ישראל משה רוזנפלד, לימים האדמו"ר מדאראג. הקהילה שבראשות הרב ברנפלד ייסדה בשנות ה-60 תלמוד תורה שנועד בעיקר לילדי הקהילה. בין תלמידיו של מוסד זה נמנים בני קהילתו של הרב וואזנר בבני ברק.
בתל אביב היו מרכזי הקהילה ברחובות בר כוכבא ואחד העם, בקהילה ברחוב בר כוכבא כיהן כרב רבי יואל פולק וכרב הקהילה ברחוב אחד העם כיהן הרב מרדכי יפה-שלזינגר. בירושלים עמד בראש הקהילה הרב יששכר דב גולדשטיין, ראש כולל שומרי החומות. בפתח תקווה עמד בראש הקהילה הרב יעקב שמריהו דייטש ומרכזה ברחוב איכילוב שבמרכז העיר. קהילה נוספת הייתה בנתניה.