cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עבדאללה א-תל
סוף הדרך
בשנת 1965 זכה עבדאללה א-תל בחנינה מהמלך חוסיין, הוא שב לירדן והשתקע בעיר מולדתו אירביד. במרוצת הזמן החל א-תל בפעילות פוליטית והיה לחבר הבית העליון של הפרלמנט הירדני. עבדאללה א-תל מת בעמאן בשנת 1973.
ההטבעות בנאנט
ההטבעות בנאנט (בצרפתית: Noyades de Nantes) היו סדרה של הוצאות להורג המוניות על ידי הטבעה בתקופת שלטון הטרור בנאנט, צרפת, שהתרחשה בין נובמבר 1793 לפברואר 1794. במהלך תקופה זו, כל מי שנעצר ונכלא על כך שלא תמך בעקביות במהפכה, או שנחשד כאוהד המלוכה, ובמיוחד כמרים ונזירות קתוליים, הושלך ללואר והוטבע בהוראתו של ז'אן-בפטיסט קארייר, נציג השלטון שנשלח לנאנט. ברציחות אלו, מתו כארבעת אלפים אנשים, כולל משפחות חפות מפשע עם נשים וילדים, במה שקארייר עצמו כינה "האמבטיה הלאומית".
רקע כללי
אנשי דת קתולים ומהגרים היו קורבנות לאלימות פרו-רפובליקנית זועמת וגירוש כפוי על ידי סאנס-קולוטים מאז כניסת הגזירה של 17 בנובמבר 1791 לתוקף. זה היה חוק החשודים, שאושר על ידי האמנה הלאומית של הרפובליקה הצרפתית הראשונה ב-17 בספטמבר 1793 וסחף את האומה לפרנויה מהפכנית. צו זה הגדיר מגוון רחב של התנהלויות כחשודות במונחים מעורפלים ביותר, ולא נתן לאנשים אמצעים להתגונן.
בנאנט, צפו בטרגדיות של מלחמת האזרחים בוונדה הקרובה אליהם. קרבות, התכתשויות ופעולות משטרתיות הביאו לכליאתם של יותר מעשרת אלפים שבויי מלחמה בתחומי נאנט, והאכלתם הפכה לנטל עצום על תושבי העיר. כדי לשלוט במצב, מנהיגי הוועידה הלאומית מינו את ז'אן-בפטיסט קארייר לאחראי על אספקת מזון לחיילים רפובליקנים בנאנט. עד מהרה הוא הפך לאחראי על מתן הוראות לכלל האוכלוסייה המקומית, כמו גם על שמירת הסדר והעלאת החשדות למרידות מלכותיות.
החששות כי מחלות מידבקות, בעיקר טיפוס, יתפשטו מאסירים לאוכלוסייה הכללית, הגיעו לרמות של פאניקה בסתיו 1793. אבדות כבדות בחייהם של אסירים, שנצפו על ידי אנשי צבא, רופאים, אחיות ואפילו שופטים, זעזעו את מנהיגי האזרחים ודחפו אותם לנסות הכל כדי לעצור התפשטות נוספת של המחלה. בסופו של דבר, הם בחרו לרוקן את הכלא במרכז העיר ולהציב את האסירים במחסן הקפה בנמל ועל כלי שיט בנמל.
התחלות
ההטבעה הראשונה התרחשה בלילה של ה-16 בנובמבר 1793. הקורבנות היו 160 כמרים קתולים, שנעצרו באזור. לאחר שהוחזקו בתחילה במנזר סנט-קלמנט הם הועברו בקיץ 1793 למיסיון הכרמליתי בנאנט שהוסב לכלא. ב-5 ביולי הם נשלחו לצ'נטניי-סור-לואר, עיירה מערבית לנאנט, שם הם הוחזקו על הדוברת לה תרזה. הקבוצה סבלה מהשמש ומטמפרטורות קיץ גבוהות. בין 19 ביולי ל-6 באוגוסט, מרבית הכמרים הועברו לאחווה של הקפוצ'ינים הקטנים וההרמיטאז', שגם הם היו בתי כלא. ב-25 באוקטובר הורתה הוועדה המהפכנית של נאנט להחזיר את הכמרים לרציפים ושיוחזקו בדוברת לה-גלואר.
בליל ההטבעה הועברו 90 אסירים מלה-גלואר אל הדוברה המותאמת להטבעה. לאחר מכן הוצאה הדוברה לנהר בו הוצאו להורג הכמרים. כמעט כולם טבעו כמתוכנן; עם זאת, שלושה כמרים חולצו על ידי מלחי ספינת המלחמה L'Imposant שהעניקה להם משקה חריף ושמיכות חמות. קפטן לפלורי נצטווה למסור אותם לוועדה המהפכנית של נאנט. לאחר שהוחזרו לכלא, נספו השלושה יחד עם קבוצת הכמרים השנייה, שהוטבעה למחרת בלילה. רק כומר אחד, ששמו האב לנדו, שרד את ההריגות מכיוון שכשחיין מצטיין הוא הצליח להימלט, לקפוץ מהדוברה לתוך הלואר ולשחות למקום מבטחים.
תותחן ספינה בשם ווילי, ששירת על הסירה לה סמריטיין תיאר את המפגש של גנרל למברטי ופוקט שפיקחו על ההרג. הוא תיאר גם את הצרחות הנואשות של הגברים הטובעים ואת השקט לאחר שמתו בלואר.
ההטבעה השנייה
גיום למבריטי פיקח על ההטבעה ההמונית השנייה של הכמרים. שומריו, בראשות מראט פוקולד, הפשיטו 58 אנשי דת שהועברו מאנג'רס. הם הועברו על דוברה מאובזרת במיוחד. אך הפעם הם נלקחו אל שפך נהר הלואר הרחק מנמל נאנט. הפעם לא היו ניצולים.
הסלמה
בערב ה-4 בדצמבר 1793, ז'אן-בפטיסט קארייר, חברי מפתח בוועד המהפכני של נאנט, פרנסואה-לואי פיליפ טרונולי ועמיתיו, ג'ולין מינה, רנארד ונציגים של האוכלוסייה של נאנט נפגשו. בדיונים סוערים הם מינו את חבר המושבעים שידונו ב"עבריינים". למחרת הציג חבר המושבעים יותר משלוש מאות שמות ברשימה, שהפכו לפקודות ביצוע. כדי לבצע את פסקי הדין, דמיין קארייר מהלך רדיקלי שהוא כינה "גירוש אנכי": במקום לגרש עבריינים למושבת עונשין מרוחקת מעבר לים, הוא הציע להעביר את הנידונים בסירות שטוחות, ולהטביע אותם על ידי השלכה באמצע נהר הלואר בצ'נטניי, כפר סמוך. ההוצאות להורג היו אמורות להתבצע בלילה, בסודיות, עם זאת היה חשש בקרב חברי הוועדה כי גוויות יתחילו לצוף אל פני השטח, לפעמים ימים לאחר מכן. חששות אלה התבררו כמוצדקים.
שתי קבוצות קיבלו את המשימה לנהל את ההוצאות להורג: גיום למבריטי ואנשיו, ו- מאראט בחברת משמרות המהפכה, הידועים כהוסארים אמריקאים בגלל נוכחותם ביניהם של עבדים שחורים לשעבר ומתנחלים מסנט-דומינגו.
ההטבעה הרביעית
ההטבעה של 23 בדצמבר 1793 דווחה על ידי שלושה מקורות שונים, כאשר שני סיפורים לפחות אומתו ואושרו. הפעם, פייר רובין, פוקט, וחבריהם הכריחו כשמונה מאות "אוהדי מלוכה" בני כל הגילאים והמינים לעלות לשתי סירות, שהפליגו עד צ'נטנאי ושם הטביעו אותן.
בין ההטבעות המשפילות ביותר היו מה שכונה "נישואים מתחת למים". יש מחלוקת לגבי מה היווה "נישואין מתחת למים" או אם הם התרחשו כמתואר, אך דיווחים לא מאומתים מספרים על כומר ונזירה, שהופשטו עירומים ואז קשורים זה לזה לפני שהם הוטבעו. הטבעה זו נקראה גם "טבילות רפובליקניות" או "נישואים רפובליקנים".
הטבעות גליות
ההוצאות להורג הבאות, מ-29 בדצמבר 1793 ועד ל-18 בינואר 1794, היו ידועות בתור הטבעות גליות. דו-תרנית הולנדית (galiots - ספינות סחר קטנות) שעגנה בנאנט כחלק מצי מצור, הועברה אל המזח ליד כלא מחסן הקפה. לא ידוע אם הגליות ביצעו שתיים או שלוש "משלחות", אולם חייהם של מאתיים עד שלוש מאות קורבנות - גברים, נשים וילדים - אבדו בכל הפלגה. לפחות סירה אחת הוטבעה במכוון בלואר כשהיא עמוסה בקורבנות.
מהתיעודים עולה כי ההטבעה האחרונה, שהשתמשה בספינות הולנדיות אלה, אורגנה על ידי קארייר עצמו, שרוקן לחלוטין את כלא מחסן הקפה מכל האסירים. הוצאות להורג אלה בוצעו בלילות 29 ו-30 בינואר 1794 והיו מעורבים בהן כארבע מאות איש.
טביעה של מפרץ בורזנוף
ההטבעה ההמונית האחרונה התרחשה ב־27 בפברואר 1794. הטבעה זו הוזמנה על ידי לוטננט גנרל לפבר וגרמה ל-41 הרוגים: אדם עיוור בן 78 וגבר אחר, 12 נשים, 12 בנות, ו-15 ילדים, כולל 10 שהיו רק בני 6 עד 10 ו-5 תינוקות. ביצוע זה התרחש במפרץ בורז'נוף.
קורבנות
המספר המדויק של הקורבנות אינו ידוע. לדברי רוג'ר דופוי, היו בין 7 ל-11 הוצאות להורג בהטבעה, עם 300 עד 400 קורבנות בכל פעם. על פי דבריו של ז'אק הוסנייט, 1,800 עד 4,800 איש טבעו בהוראת קארייר, ואולי 2,000 אחרים טבעו בהוראת מהפכנים רפובליקנים אחרים בנאנט. ז'אן-קלנט מרטין כתב כי בין 1,800 ל-4,000 איש מתו בהטבעה המונית. בשנת 1879 דיווח אלפרד ללי כי טבעו 4,860 איש שאושרו על ידי איפוליט טן. לדברי ריינלד סכר, 4,800 קורבנות הוצאו להורג בהטבעה במהלך סתיו 1793. לפי גאסטון מרטין, הוטבעו בערך 1800, לפי פוקט הוטבעו 9,000, לפי מלינט הוטבעו 3,500.
לדברי ההיסטוריון ריינלד סקר, מקרי רצח אלה הם מרכיב אחד במדיניות רצח עם שיטתית של תושבי הוונדה שתוכננה על ידי הוועדה המהפכנית לבטיחות הציבור, ואושרה בהצבעה בוועידה הלאומית בפריז ב־1 באוקטובר 1793.
משפטו של ז'אן-בפטיסט קארייר
למרות שהפשעים הנוראים ביותר, שביצע ז'אן-בפטיסט קארייר הם הטבעות ההמונים בנאנט, הוא גם היה אחראי להוצאות להורג על ידי ירי חוליות של 1,800 עד 2,600 קורבנות במחצבה בגיגאנט, ליד נאנט, ושיתף פעולה עם עבריין אחר ומעשים מדכאים שהוא הצדיק בחוק החשודים.
קארייר נקרא לפריז בתחילת 1794 כדי להשתתף במשפטו של רובספייר. תחילה, התרמודיוריאנים לא פגעו בקארייר, אך חברי הוועד המהפכני של נאנט היפנו אליו עלבונות והאשמות. בהתבסס על עדויות מכריעות הוא נעצר בפריז ב-3 בספטמבר 1794 והוגש נגדו כתב אישום ב-27 בנובמבר. במשפטו הוא הצהיר בצורה מגושמת ונלעגת שהוא לא יודע דבר על מה שהואשם. עם זאת, הוא הוקע מיד על ידי הקרובים לו ביותר והואשם בהטבעות, הוצאות להורג, טבח נשים וילדים, גנבות, מעשי חמדנות, כמו גם החמרת הסכסוך בנאנט. הצבעה פה אחד קראה להוצאתו להורג של קארייר וראשו הונח על גיליוטינה ב-16 בדצמבר 1794.
הקולנוע הקווירי החדש
הקולנוע הקווירי החדש הוא מונח שטבעה לראשונה האקדמאית ב' רובי ריץ' במגזין "Sight & Sound" בשנת 1992, על מנת להגדיר ולתאר התפתחות בקולנוע ההומו-לסבי העצמאי בתחילת שנות ה-90. המונח התפתח כתוצאה מהשימוש במילה "קוויר" במסגרת הכתיבה האקדמית בשנות ה-80 וה-90, כדרך לתאר את הזהות ואת הניסיון של ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים, ועל מנת להגדיר צורה של מיניות שתהיה נזילה וחתרנית בנוגע להבנות המסורתיות של המיניות.
במאמרה, הצביעה ריץ' על הנוכחות העצומה של הומואים ולסביות במסגרות של פסטיבלי סרטים של השנה החולפת, וטבעה את הביטוי "קולנוע קווירי חדש" כדי לתאר עליה משמעותית, הולכת וגדלה, של סרטים בעלי נושאים דומים, הנעשים על ידי יוצרי סרטים עצמאיים הומואים ולסביות, בעיקר בצפון אמריקה ובאנגליה.
ריץ' פיתחה את התאוריה שלה בעיתון וילג' ווייס, ותיארה סרטים שהיו רדיקליים בסגנון הצורני שלהם ואגרסיביים באופן שהציגו זהויות מיניות, בצורה שקראה תיגר גם על הסטטוס קוו של ההגדרות ההטרוסקסואליות, וכן התנגדו בקידום ייצוגים "חיוביים" בלבד של לסביות והומואים - ייצוגים אשר היו חרוטים על דגלו של המאבק האמריקאי לשחרור ההומואים והלסביות של שנות ה-70 וה-80. בקולנוע הקווירי החדש, הגיבורים והנרטיבים היו להט"בים בעיקר, אולם תמיד הוצגו כזרים, כאחרים, כעריקים מן הכללים של החברה הקונבנציונלית, אשר אימצו לחיקם את תפקידם כרדיקלים, שנויים במחלוקת, בעלי אורח חיים ותפקידים מגדריים, ולעיתים קרובות מוצגים כעבריינים, פורעי חוק ונמלטים.
בהסתמך על התאוריות הפוסט-מודרניסטיות והפוסט-סטרוקטוריאליסיטיות של המחקר האקדמי של שנות ה-80, הקולנוע הקווירי החדש הציג את הזהות המינית האנושית כהבניה חברתית, ולכן נזילה וברת-שינוי, ולא קבועה. בעולם של הקולנוע הקווירי החדש, מיניות היא לעיתים קרובות כוח כאוטי וחתרני, אשר מרחיק את, ולעיתים קרובות מודחק על ידי, מבני הכוח ההטרוסקסואליים הדומיננטיים. לעיתים תכופות סרטי הקולנוע הקווירי החדש מציגים תיאורים מפורשים של קיום יחסי מין בין בני אותו מין, וכן מערכות יחסים חד-מיניות אשר מובילות לנישואין ולחיי משפחה על פי המסורת ההטרוסקסואלית. למרות שאיננו מזוהה עם תנועה פוליטית מסוימת, הקולנוע הקווירי החדש היה תמיד רדיקלי, המבקש לערער ולחתור תחת תפיסות של זהות, מגדר, מעמד, משפחה וחברה.
כמו כן, הסרטים התייחסו לעיתים תכופות למשבר האיידס של שנות ה-80, תוך כדי מתיחת ביקורת על הכישלון של הממשל של הנשיא רונלד רייגן להגיב על מגפת האיידס, וכן על הסטיגמות החברתיות אודות הקהילה הגאה. לאור העובדה היא האיידס הוא נושא שכמעט ונעלם מהקולנוע ההוליוודי המיינסטרימי, סרטי הקולנוע הקווירי החדש התקבלו בברכה על ידי הקהילה הלהט"בית, ונתפסו כתיקון לתת-הייצוגי ולייצוג הסטריאוטיפי של הומואים ולסביות.
בין הסרטים שציינה ריץ' במאמרה היו: "רעל" של טוד היינס (1991), "מורדי נשמה צעירים" של יצחק ז'וליין (1991), "אדוארד 2" של דרק ג'רמן (1991), "עילפון" של טום קאלין (1992), "סוף החיים" של גרג אראקי (1992). בכל הסרטים הללו הוצגו גיבורים להט"בים, התייחסויות וייצוגיים של סקס בין בני זוג מאותו המין והתעמתות אנטגוניסטית כלפי התרבות ההטרוסקסואלית. במאים אלו יצרו את סרטיהם בתקופה שבה הקהילה הלהט"בית עמדה בפני אתגרים חדשים: החל ממשבר האיידס של שנות ה-80, ועד לגל הפוליטי השמרני ששטף את ארצות הברית, בצורת ממשלו של הנשיא רונלד רייגן, ואת בריטניה, בצורת ממשלתה של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר.
אורן שמר
אורן שמר (נולד ב-12 באפריל 1968) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
ביוגרפיה
בעונת 1992/1993 עבר שמר לבני הרצליה מהליגה הראשונה וקלע בממוצע של 2.8 נקודות למשחק, זהו הייתה עונתו האחרונה של שמר בליגה הבכירה ולאחר מכן שיחק בקבוצות בליגות נמוכות. שמר רשם 9 הופעות במדי נבחרת ישראל.
לאחר הפרישה אימן שמר את קבוצת כדורסל הנשים של הפועל גליל עליון. וכן את הפועל פתח תקווה.
לא לוקח בקלות
לא לוקח בקלות הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם. הוא יצא לאור בשנת 1987, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי אלונה קמחי והופק על ידי יזהר אשדות. הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-9 בפברואר 1988 בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום ה-12. ב-15 במרץ עלה השיר למקום השביעי – המיקום הגבוה ביותר שהגיע אליו. לבסוף, ב-5 באפריל, לאחר שבעה שבועות רצופים, יצא מהמצעד השבועי. במצעד הפזמונים העברי השנתי ב-1988 דורג במקום ה-40.
חוות שבעא
חווֹת שבעא (בערבית: مزارع شبعا - "מזארע שבעא", נקרא בישראל "הר דב") הוא אזור מיושב בדלילות, בין הכפר מג'דל שמס על מורדות החרמון לבין הכפרים כפר שובא וע'ג'ר. חלק מהשטח - כ-25 קמ"ר בין נחל שיאון להר דב או כתף שיאון בשמו הגאוגרפי - נמצא בשליטת ישראל מאז כבשה את רמת הגולן במלחמת ששת הימים. בינואר 1971 נחנכה לאורכו דרך גדעון המוליכה למוצבי הר דב ומשמשת דרך חליפית למוצבי החרמון. השטח בריבונות ישראלית מאז נחקק חוק הגולן ב-1981. לבנון וחיזבאללה תובעים עליו ריבונות מאז נסיגת צה"ל מדרום לבנון בשנת 2000 והכרזת האו"ם שישראל השלימה נסיגתה מלבנון בהתאם להחלטה 425 של מועצת הביטחון.
שאלת הריבונות
ארצות הברית מכירה בריבונות ישראל על השטח מתוך כך שהיא מכירה בריבונות ישראל על רמת הגולן. הקהילה הבין-לאומית חלוקה לגבי הריבונות המקורית על השטח: לבנונית או סורית. למחלוקת זו יש משמעות בעיני הקהילה הבין-לאומית לגבי השליטה הנוכחית והעתידית בשטח - אם הריבונות המקורית על השטח היא לבנונית, על ישראל לסגת מהשטח על-פי התחייבויותיה לאו"ם בעניין לבנון. אם הריבונות המקורית היא סורית, ישראל יכולה להוסיף לשלוט בו עד למציאת הסדר מדיני בין סוריה לישראל.
בובות נייר
"בובות נייר" הוא סרט תעודה ישראלי, בבימויו של תומר הימן, שיצא לאקרנים בשנת 2006, זוכה פרס טדי.
חוות שבעא
מיקום החווה וגודל השטח
לפי דוח מזכ"ל האו"ם מ-30 באוקטובר 2007, הגיע קרטוגרף בכיר מטעם האו"ם להגדרה לא-סופית של שטח האזור על-פי עיון במסמכים שהעבירה ממשלת לבנון וביקור באזור בתיאום עם ממשלת ישראל (סוריה לא נענתה לבקשת מזכ"ל האו"ם ולא העבירה אליו נתונים). לפי הגדרת הקרטוגרף, קו הגבול של האזור הוא כדלקמן: מנקודה מדרום לכפר הלבנוני אל-מאג'ידיה, שבה פונה הקו הצרפתי מ-1920 דרום מזרחה, יורד הגבול דרומה לאורך קו הגבול המנהלי ששורטט ב-1946 בין השטחים של כפר שבעא לבין השטחים של כפר מע'ר שבעא עד שהוא מגיע לנחל שיאון (ואדי אל-עסל), משם הוא ממשיך צפון-מזרחה לאורך קו הנקודות הנמוכות של נחל שיאון עד לפסגת ההר, הנמצא מצפון למזרעת ברח'תא, שם הוא מתחבר שוב לקו הגבול מ-1920.
בובות נייר
הסרט התיעודי עוקב אחרי חייהם של שישה עובדים פיליפינים העובדים בבני ברק בסיעוד קשישים, ובסופי שבוע עורכים בתל אביב מופע דראג בשם "בובות של נייר". הסרט מציג את חייהם על רקע חששם ממשטרת ההגירה ומפיגועים.
חוות שבעא
היסטוריה מדינית
גורמים בינלאומיים רבים ביקשו מסוריה ומלבנון להסדיר את הגבולות ביניהן באזור חוות שבעא מיד עם הנסיגה, אך הן עשו זאת רק בשנת 2005, כשפארוק א-שרע, שר החוץ הסורי, הכריז שהשטח הוא לבנוני במקור. . המתנגד העיקרי לסימון הגבול כסורי הוא חזבאללה, שמקיים מאבק צבאי נגד ישראל על הריבונות בשטח. ממשלת סניורה בלבנון תמכה בסימון השטח ובנסיגה ישראלית ממנו, בניסיון להחליש את חזבאללה.
בובות נייר
הסרט הופק תחילה כמיני-סדרה, ששודרה בשנת 2004 בשישה פרקים בערוץ "yes פלוס" בטלוויזיה בלוויין.
חוות שבעא
היסטוריה מדינית
מקור המחלוקת על חוות שבעא בהחלטת צרפת לחלק את שטח המנדט שנמסר לה בתוקף החלטת חבר הלאומים לשתי יחידות: סוריה ולבנון. השלטונות הצרפתיים לא טרחו לסמן את הגבול בין סוריה ללבנון באופן מדויק, שכן לתוואי המדויק לא הייתה משמעות מעשית מבחינתם. מפה צרפתית שפורסמה במרץ 1932 מראה את אזור חוות שבעא כחלק מלבנון, אולם מפה צרפתית אחרת משנת 1945, שנת מתן העצמאות והקמת מדינת לבנון, מראה את האזור כחלק מסוריה. רק בשלב מאוחר יותר, עם עצמאות לבנון בשנת 1943, הפכה שאלת תוואי הגבול המדויק למשמעותית. על פי הגדרת הגבול, היו תחומי הכפרים: שבעא, רשאיה אל-פוחאר וחצביה, חלק מהשטח הריבוני של לבנון במחוז העיר ביירות. במשך אותה תקופה היו כפריים לבנונים שגרו בשבעא יוצאים בעונת הקיץ ל"מזרעות" (כפרי קיץ), כדי לרעות את הצאן ולעבד גידולים מזדמנים. על אף חוסר הבהירות במיקום הגבול, היו ה"מזרעות" בפועל חלק מסוריה.
רוב המפות החל משנות ה-30 וה-40 ועד אפריל 2000, מעידות כי האזור שייך לסוריה ולא ללבנון. גם לאחר עזיבת הצרפתים את האזור הפכו חוות שבעא לאזור סורי. התביעה הלבנונית (בלחץ חזבאללה) לריבונות על שטח זה התחילה רק לאחר יציאת צה"ל מלבנון במאי 2000. עד אז שטח זה סומן באופן עקבי, גם במפות סוריות וגם במפות לבנוניות, כתחת ריבונות סורית.
סכסוכי גבול בין סוריה ללבנון לא היו נדירים, ובין שנות ה-50 המאוחרות ועד 1964 פעלה מועצה משותפת של שתי המדינות כדי להכריע בסכסוכי גבול. בשנת 1964 הציעה הוועדה כי שטחן של חוות שבעא יועבר ללבנון, וכי קו הגבול ישונה. למרות זאת לא נעשה דבר וקו הגבול לא שונה. אפילו מפות מאוחרות של צבאות סוריה ולבנון מעידות כי חוות שבעא שייכות לאזור שבריבונות סוריה.
נגד ובעד נסיגה מחוות שבעא
לטענת המתנגדים לנסיגה מחוות שבעא, יש צורך בישיבה של צה"ל במוצבי החרמון ובשליטה של צה"ל על כתף שיאון, הוא הר דב. רכס שיאון חוצץ בין לבנון לציר העלייה החליפי למוצבי החרמון, 'דרך גדעון'. כאשר צה"ל יושב על הר דב נמנעות מחזבאללה תצפית ושליטה על הציר העולה למוצבי החרמון, והגליל העליון ואילו לצה"ל יש אפשרות לצפות בקלות על הגזרה המזרחית של דרום לבנון. אם לבנון תשלוט ברכס זה, יהיו ללוחמי חזבאללה תצפית ושליטה באש על העלייה היחידה לחרמון מכיוון מג'דל שמס, והם יוכלו לפגוע במוצבי צה"ל על החרמון כולו. לפי ההצעה העומדת על הפרק מאז מלחמת לבנון השנייה, אם יעבור השטח לידי לבנון הוא יהיה מפורז בפיקוח האו"ם, ולא תותר גישה של חזבאללה אליו, כשם שאסורה גישה של חזבאללה לאזורים אחרים בדרום לבנון מאז המלחמה, כך שטענה זאת אכן זוכה לאוזן קשבת בקרב הגורמים הבינלאומיים העוסקים בפתרון הסכסוך. אולם, כשם שבפועל כוחות האו"ם אינם מצליחים לקיים איסור זה בשאר אזורי דרום לבנון, כך גם לא סביר שיוכלו למנוע פעילות חזבאללה בשטח זה. טיעון אחר של המתנגדים לנסיגה הוא שנטישת חוות שבעא תהיה כניעה לחזבאללה. גם אם תחליט ישראל שאינה רוצה להחזיק בשטח זה, אין בידה אפשרות למסור את השטח הזה לידי לבנון משום ששטח זה לא היה מעולם בריבונות לבנון. לפני מלחמת ששת הימים היה השטח בריבונות סורית, ולכן אם ישראל איננה מעוניינת בו היא יכולה למסור אותו לסוריה, אך לא ללבנון. כניעה לדרישות חזבאללה בסוגיה זו לא תסיט את הארגון מיעדו להנציח את העימות, וסכסוך הגבול הבא ממתין מעבר לפינה, תביעת הארגון להשיב לריבונות לבנונית שבעה כפרים שיעיים הנמצאים בגליל הישראלי ושתושביהם נטשו אותם במלחמת העצמאות.
אבטיח
אֲבַטִּיחַ (שם מדעי: Citrullus lanatus) הוא מין של שיח שרוע חד-שנתי ממשפחת הדלועיים שפירותיו משמשים למאכל.
מוצאו של האבטיח באפריקה המשוונית והדרומית. אף על פי שהאבטיח התרבותי אוגר כמות מים גדולה בפירותיו, הוא גדל ללא השקיה בתנאי חקלאות בעל. פרחי האבטיח גדולים ובודדים, וצבעם צהוב בהיר. הפריית האבטיח נעשית על פי רוב על ידי חרקים, בעיקר דבורים.
ירק או פרי האבטיח הוא ענבה גדולה המכילה זרעים רבים. טעמו מתוק ועסיסי. הפירות יכולים להיות עגולים או מאורכים וזה תלוי בזן. משקל הפרי מגיע בממוצע ל-9 ק"ג, ורובו (כ-92%) עשוי מים.
צבעו של האבטיח ירוק מבחוץ ואדום או ורוד מבפנים. ניתן גם למצוא אבטיחים עם קליפה או ליבה צהובה. צבע הקליפה יכול להיות בעל גוון חלק או מפוספס. אבטיחים מגיעים בגדלים שונים: ישנם אבטיחים קטנים בגודל של מלון, ואבטיחים גדולים יותר, המזכירים בגודלם כדורי ים.
האבטיח לרוב גדל במקשה.
ערכים תזונתיים
האבטיח מכיל ויטמינים רבים כגון: B5, B3, B6 ובטא קרוטן. בנוסף, האבטיח הוא מקור יעיל לליקופן, בדומה לעגבניות, ולנוגדי חמצון אחרים כמו ויטמין C. מנה של 250 גרם אבטיח מספקת כרבע מהמנה היומית המומלצת לאדם מבוגר של ויטמין C. האבטיח מכיל כ-30 קלוריות ל-100 גרם פרי, ושיעור הסוכרים שבו הוא כ 10 - 12 %.
קליפת האבטיח מכילה ריכוזים משמעותיים של ציטרולין.
שימושים
האבטיח הוא אחד מפירות הקיץ האהובים בישראל. עונת האבטיחים בישראל מתחילה בחודש יוני, מגיעה לשיאה ביולי ומסתיימת באוגוסט, כאשר מרקמו של האבטיח הופך ספוגי. יש הסבורים כי ניתן לזהות אבטיח איכותי ומתוק (שמרקמו אחיד) אם הוא משמיע צליל עמוק כאשר מכים עליו. אבטיחי קאקון היו ידועים בטיבם ויוצאו דרך נמל מכמורת לעזה ולמצרים.
מלבד אכילת הפרי ניתן לקלות את זרעי האבטיח השחורים או הלבנים להכנת פיצוחים, וכן להפיק מהם שמן מאכל. שמן זרעי האבטיח גם משמש את תעשיית הקוסמטיקה והרפואה. זן אבטיח הגרעינים הנפוץ בישראל נקרא מללי, על שם כפר מל"ל בו התגלה לראשונה בשנת 1940 . המללי מכיל גרעינים רבים וגדולים במיוחד. קטיף המללי מתבצע על ידי מכשיר מיוחד המפצח את הירק ומוציא את גרעיניו, בעוד שאת הליבה והקליפה הוא משאיר בשדה . את קליפת האבטיח ניתן להחמיץ, והיא מאכל אהוב על בהמות.
אבטיח בלי גרעינים
אבטיח בלי גרעינים הוא זן כלאיים מיוחד אשר פירותיו עקרים ונושאים בתוכם רק מספר מועט של מעטפות הזרע – שקיקים לבנים דקיקים וקלים לאכילה. על מנת ליצור אבטיח נטול גרעינים יש ליצור בשלב הראשון צמח אבטיח טריפלואידי (בעל סט משולש של כרומוזומים בגרעין). זאת יש לעשות על ידי הפריה של צמח נקבה של זן טטרפלואידי (בעל סט מרובע של כרומוזומים בגרעין כתוצאה מהנדסה גנטית) באבקניו של צמח מזן רגיל, דיפלואידי (בעל סט כרומוזומים כפול). זרעיו של הצמח הטריפלואידי מתפתחים לצמחי אבטיח טריפלואידיים שהם עקרים. בשלב השני יש לאבק את הפרחים הנקביים של הצמח הטריפלואידי באבקניו של צמח דיפלואידי רגיל ואז מהפרחים נוצרים פירות עקרים שהם אבטיחים בלי גרעינים. לכן זורעים בשדה הזן הטריפלואידי גם מיעוט מהזן הדיפלואידי שהוא בעצם זן מפרה המשמש כמקור לאבקה הרצויה. האבטיח הטריפלואידי פותח בידי Hitoshi Kihara מהפקולטה לחקלאות באוניברסיטת קיוטו שפרסם את תגליתו בשנת 1951.
אבטיח קובייה
חקלאים יפנים מגדלים אבטיחים בכלי זכוכית או פלסטיק בצורת קובייה ומצליחים לייצר כך אבטיח מרובע, שהוא קל יותר להובלה ולאחסון ומשמש בעיקר חפץ נוי, כיוון שאינו אכיל. מחירו של אבטיח זה עשוי להאמיר עד פי ארבעה ממחירו של אבטיח רגיל.
ביהדות
אבטיחים נזכרו פעם אחת במקרא בסמיכות ל'קשואים' בין מיני הירקות שאכלו בני ישראל במצרים:. גידולי המקשה העסיסיים הללו שהושקו במי הנילוס ביטאו את הניגוד למדבר סיני הצחיח, ולפיכך בני ישראל התלוננו: "נפשנו יבשה" (שם, ו').
ישנן עדויות בוטני-ארכאולוגיות רבות לגידולו של האבטיח במצרים מהאלף השני לפנה"ס. זרעים נמצאו גם באזור ארץ ישראל בבאב א-ד'רע (אזור מואב) מתקופת הברונזה הקדומה ובתל ערד מהתקופה הישראלית. גידול האבטיח נזכר רבות גם במקורות מתקופת המשנה והתלמוד, מימי הביניים ועד העת החדשה. נראה שהאבטיח המקראי היה בעל פרי קטן יחסית וציפה תפלה, בוית כנראה מאבטיח הפקועה שהוא בעל ציפה מרה, ורק החל מימי הביניים התפשטו בכל העולם הישן אבטיחים בעלי ציפה עסיסית ומתוקה בדומה לזנים המוכרים בימינו.
בשירה עברית
בשירה העברית הארץ ישראלית ובמיוחד בגני הילדים, נודע השיר "אבטיח אבטיח" למילותיו של המשורר שמואל בס ובלחן עממי.
אֲבַטִּיחַ, אֲבַטִּיחַ לֹא עַל עֵץ וְלֹא עַל שִׂיחַ;
עַל הָאָרֶץ הוּא גָּדֵל גַּם בַּשֶּׁמֶשׁ גַּם בַּצֵּל.
אֲבַטִּיחַ – פְּרִי נֶחְמָד וּמָלֵא הוּא מִיץ וּלְשַׁד,
נַחְתְּכֵהוּ וְנֹאכַל פֶּלַח, פֶּלַח – וַחֲסָל.
בחברה
החל משחרור העבדים האפרו-אמריקנים בסוף המאה ה-19, החלו שחורים רבים בארצות הברית לגדל ולמכור אבטיחים, שגידולם התאפשר בתנאים חקלאיים אופטימליים בדרום ארצות הברית. גזענים לבנים השתמשו באבטיח כמוטיב סטריאוטיפי שבא לבוז לשחורים האמריקאים, ולסמל תכונות שליליות שייחסו להם, כגון אי שמירה על ניקיון, עצלנות וילדותיות - תוך שהם מייחסים לאפרו-אמריקנים תיאבון מוגבר לאבטיחים.
אבטיחים בעולם
מגדלות האבטיחים הכי גדולות בעולם הן סין (27.94 מיליון טונות בשנה) ואיראן (3.95 מיליון טונות). היצואניות הגדולות בתחום הן מקסיקו (26.2% מסך היצוא העולמי) וספרד (25.4% מסך היצוא העולמי).
Public Switched Telephone Network
Public Switched Telephone Network (בראשי תיבות: PSTN) היא רשת בינלאומית של רשתות טלפון מבוססות מיתוג מעגלים ברחבי העולם. (לדוגמה, רשת הטלפון של חברת בזק בישראל היא אחת מהרשתות הכלולות ב-PSTN.) הרשתות מחוברות ביניהן בתקשורת קווית (לדוגמה, כבלים תת-ימיים, ארון סעף) או בתקשורת אלחוטית (לדוגמה, לוויני תקשורת) ומתגים. בתחילת דרכה חיברה הרשת בין רשתות המבוססות על אות אנלוגי או Plain Old Telephony Service (ר"ת POTS). עם כניסת התקשורת הסלולרית וטכנולוגיות לתקשורת קווית דיגיטלית כמו ISDN הוטמעו ברשת גם רשתות מיתוג מעגלים בטכנולוגיות אלה.
הרשתות המרכיבות את הרשת הציבורית עומדות בתקנים שקובע המגזר לקביעת תקנים בטלקומוניקציה (ITU-T) באיגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי (ITU), על מנת לאפשר חיוג ישיר בין רשתות באזורים שונים או של חברות שונות או בטכנולוגיות שונות. לפני הקמת הרשת הציבורית, חיוג בין רשתות טלפון באזורים שונים דרשה התערבות של מרכזן מסייע. באמצעות רשת הטלפון הציבורית ניתן לקיים שיחת טלפון בין שני מנויים בשני אזורים באותה מדינה או בשתי מדינות שונות על ידי חיוג קידומת טלפון בינלאומית (במידה והשיחה בינלאומית), קידומת הטלפון האזורית, ומספר הטלפון המקומי.
להקת מגפיים
להקת מגפיים היא להקה של כ-30 חברי מושבים שפעלו ביחד בין השנים 1978 עד 1992. שיריה מבוססים על שירי מושב וקיבוץ. ב-14 השנים שפעלה הפיקה הלהקה שתי תוכניות, שכל הופעותיה הופקו על ידי שי לביא. לקראת פירוקה, הפיקה הלהקה תוכנית ששודרה בטלוויזיה הישראלית. בתוכנית שרו חברי הלהקה מבחר שירים משתי תוכניותיה, אך עוד לפני זה, בתחילת פעילות הלהקה, הוזמנה הלהקה לתוכנית הערוץ הראשון "שעה טובה", עם המנחה מני פאר ומשם התפרסמה. חברי הלהקה ביצעו שם את "לחיות בחיק הטבע",(מילים פוצ'ו) ואת "שיר ערש לפרה" אותו ביצעה הסולנית של הלהקה אתי עמית. בעקבות הופעה מוצלחת זו הגיעה הלהקה גם לתוכנית האירוח סיבה למסיבה בהנחייתה של רבקה מיכאלי. בעקבות הצעתו של חיים מלובן נערכו באולם המופעים בכפר מנחם שני ימי צילום שחוברו לתוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ הראשון והייתה לחלק בלתי נפרד מהצלחתה של הלהקה בבימויו של שי לביא. בשנת 2018 הלהקה חזרה לפעילות בהרכב חדש שנקרא "רביעיית מגפיים +" וכלל את אבי גבע, אבי רוזנבלום ונחמן רונן, ובתו של גבע, מיכל גבע.
חברי הלהקה
בין חברי הלהקה מופיעה הזמרת/שחקנית אתי עמית, בוגרת להקת הנח"ל - 1963, בתוכניתה "שמש במדבר". בלהקת הנח"ל עמית הייתה הסולנית בשירים "מטרייה בשניים" ו"חפש אותי". בלהקת מגפיים שרה את "הבלדה לבן-גוריון", "שיר ערש לפרה" ו"הורה מגפיים", ששלושתם מתוך תוכניתה הראשונה של הלהקה.
שני סולנים נוספים בלהקה היו אבי רוזנבלום ושרון שפריר, ששרים ביחד דואט בשיר "סתיו לבן" מהתוכנית הראשונה. השיר התפרסם גם כריקוד עם קלאסי של הכוריאוגרף שלמה ממן. חוץ מ"סתיו לבן", רוזנבלום שר כסולן גם את "ערב על הגורן" מהתוכנית השנייה. שפריר שרה את הפזמון של פוצ'ו: "לחיות בחיק הטבע", ובית אחד מתוך "כרם אור".
לתוכניתה השנייה של הלהקה הצטרפה השחקנית רוחל'ה אגמון, ששרה כסולנית את "טנגו המין החלש" של חיים חפר. עוד סולן באותה תוכנית היה יוחנן מיינרט ששר את "לעבודה".
עוד מחברי הרכב: יחיאל אייל, שלמה ברמן, רני בר-נס, אבי גבע, עירית גבע, עליזה גורן, תרצה היימן, גאולה זילברשטיין, נחמה חסיד, נירה יניב, נילי ירון, אוהד כהן, לוי לב גורן, חביבה עציון, אבי עדי, אורנה קלגרד, חדווה קמחי, נחמן רונן, חמדה שינבוים, מירל'ה שפי ויצחקי ויין.
שירי הלהקה
שירי להקת מגפיים מבוססים על שירי מושב וקיבוץ: רפת, חקלאות, בוץ, כרם, פרדס ועוד. רוב השירים נכתבו על ידי יורם טהרלב מלבד חמישה. פוצ'ו (ישראל ויסלר) כתב שני שירים ושמם "לחיות בחיק הטבע", ו-"היום הראשון", עליזה גורן כתבה את "הולך סובב עולם" ונגה לב גורן את "חשבון פשוט". כל ארבעתם מופיעים בתוכנית הראשונה, ובתוכניתה השנייה של הלהקה, הופיע שיר שנכתב על ידי חיים חפר ושמו "טנגו המין החלש".
התקליט הראשון - תוכנית א'
שירי הלהקה מבוססים על שירי מושב וקיבוץ. בתוכניתה הראשונה של הלהקה מופיעים 11 שירים: שני שירים נכתבו על ידי הסופר ישראל ויסלר פוצ'ו: "לחיות בחיק הטבע" ו-"היום הראשון". שיר נוסף נכתב על ידי המשוררת עליזה גורן ואף היא אחת מחברות הלהקה, ושמו "הולך סובב עולם". שיר נוסף כתבה נוגה לב גורן, והוא אחד היותר מוצלחים של התוכנית: "חשבון פשוט", הידוע גם כ-"היום בחקלאות". שבעה השירים הנותרים נכתבו על ידי יהורם טהר-לב, ביניהם: "שיר ערש לפרה", "הבלדה לבן-גוריון", "סתיו לבן", "כרם אור", "שיר הבוץ", "פרח חממה", ואת המנון הלהקה, "זמר מגפיים", הידוע גם כ-"הורה מגפיים".
סולני הלהקה
אבי גבע: שיר הבוץ, כרם אור, הורה מגפיים, פרח חממה
אתי עמית: פרח חממה, הבלדה לבן-גוריון, שיר ערש לפרה, הורה מגפיים
שרון שפריר: לחיות בחיק הטבע, כרם אור, סתיו לבן
אבי רוזנבלום: סתיו לבן
התקליט השני - מגף אחד חלוץ
בשנת 1985 יצאה הלהקה לסבב הופעות בארצות הברית בתוכניתה השנייה "מגף אחד חלוץ", וללהקה כבר מצטרפים שחקנים רבים, ביניהם גם לא מושבניקים וגם לא קיבוצניקים, ושיריה כבר מתבססים יותר על שירי טבע. התוכנית מכילה 10 שירים, 9 של יורם טהר-לב ואחד של חיים חפר: "טנגו המין החלש". בין שירי טהר-לב אפשר למצוא את "ילדי האדמה", "החכמה של אבא", "ערב על הגורן", "מתחת לעץ השיקמה", "צ'ולנט", "לעבודה", "שמש בוקר", "חלוציות זו מחלה", "עוד ישנם ימים כאלה". עוד אחד משירי התוכנית הוא "מיזוג גלויות", אך הוא לא מופיע בתקליט התוכנית, אלא בתקליט שדרים בודד.
התוכנית הייתה פחות מוצלחת מהקודמת, וסימנה את דעיכתה של להקת מגפיים ופרוקה. לקראת פרוקה הופיעה הלהקה בבית באר טוביה, הופעה ששודרה בטלוויזיה, ובמופע שרו חברי הלהקה מגוון שירים משתי תוכניותיה.
סולני הלהקה
אבי גבע: ילדי האדמה, החכמה של אבא, מיזוג גלויות
יוחנן מיינרט: לעבודה
רוחל'ה אגמון: טנגו המין החלש
חזרה לפעילות - רביעיית מגפיים +
בשנת 2017 במסגרת מופע בבית היוצר בתל אביב של הבמאי שי לביא פנה הבמאי אל הסולנים של הלהקה, אבי גבע, אבי רוזנבלום, נחמן רונן, וביקש אותם לבוא ולהתארח במופע.
ההרכב המשיך והתארח במופעי מחווה ליוצרים פוצ'ו ויורם טהרלב. בשנת 2018 התארחו בתוכניתו של יורם רותם בגלי צה"ל "בוא שיר עברי" וסיפרו על ההיסטוריה של הלהקה.
בהמשך אותה שנה יצא לרדיו סינגל מחודש של הלקה בהרכב הנוכחי, השיר "עוד ישנם ימים כאלה" עם מיכל גבע בן שבת, בתו של אבי, כסולנית.
דרור יקרא
"דְּרוֹר יִקְרָא" הוא פיוט לשבת, שחיבר דונש בן לברט בימי הביניים בספרד.
הפיוט הפך פופולרי בקהילות ישראל השונות ונחשב לאחד הפיוטים החביבים ביותר בקהילות ישראל בכל התקופות וחוברו לו לחנים רבים. חלקם 'אימוץ' של לחנים קיימים ו'הלבשתם' על הפיוט.
שמו של מחבר הפיוט, דונש חתום באקרוסטיכון כמה מהבתים: הראשון, השני, השלישי והשישי.
בתרבות המודרנית
דנה אינטרנשיונל הקליטה את השיר, והוציאה אותו כרצועה ה-11 באלבום האולפן השני שלה, אומפטמפה. בעקבות הקלטת השיר, התראיינה לידיעות אחרונות והצהירה:. בשנת 1999 הקליטה גרסה נוספת ל"דרור יקרא" בשפה האנגלית, שנכללה באלבום הבין-לאומי שלה, Free.
הצי השני של ארצות הברית
הצי השני של ארצות הברית (באנגלית: United States Second Fleet) הוא יחידה מבצעית של צי ארצות הברית. תחומי אחריות הצי כוללים את אזור צפון-מערב האוקיינוס האטלנטי, החוף המזרחי של ארצות הברית ואזור הקוטב הצפוני.
היסטוריה
הצי השני הוקם במסגרת הארגון מחדש של הצי האמריקני לאחר מלחמת העולם השנייה. משימתו העיקרית הייתה תמיכה בפעילות נאט"ו ובפעילות הצי השישי. במהלך משבר הטילים בקובה ב-1962 מימש הצי השני את ההחלטה על הטלת סגר ימי על קובה. במבצע זעם דחוף ב-1983 פיקד מפקד הצי השני ג'וזף מטקלאף על כוח המשימה המיוחד שריכז תחתיו את כלל הכוחות הצבאיים שנטלו חלק במבצע. הצי השני השתתף בפעילות מלחמתית גם במלחמת המפרץ ובמלחמת עיראק. כוחות הצי השתתפו בפעילות הומניטרית בעקבות הוריקן קתרינה והוריקן אייק. בעקבות ירידת כוחה של ברית המועצות ורוסיה הופחתו כוחות הצי עד שהוא פורק ב-2011.
במאי 2018 הוכרז על הקמתו מחדש של הצי השני במסגרת הערכות ארצות הברית ונאט"ו על רקע התעצמות רוסיה. הצי יפעל תחת פיקוד כוחות הצי ואזורי תחום אחריותו יהיו דומים לבעבר. השקת הצי המחודש התקיימה ב-24 באוגוסט 2018 במתכונת של מטה מצומצם, כשלמפקדו הראשון מונה תת-אדמירל אנדרו לואיס. בפברואר 2019 יצאה לדרך משימת פיקוד ושליטה ראשונה על כוח ימי בניהול הצי, על פיקודה של נושאת המטוסים אברהם לינקולן (CVN-72). בסוף 2019 הכריז הצי על מוכנות מבצעית מלאה.
ז'יל בנשואה
ז'יל בנשואה (בצרפתית: Gilles Binchois; סביבות 1400 – 20 בספטמבר 1460) היה מלחין פרנקו-פלמי, מראשוני החברים באסכולה הבורגונדית ואחד משלושת המלחינים המפורסמים ביותר בראשית המאה ה-15. אף כי מקובל, לפחות בקרב מלומדים בני ימינו, להציב אותו אחרי בני תקופתו, גיום דופאי וג'ון דאנסטפל, יש מקום לטעון, שהשפעתו הייתה גדולה משל שני האחרים וראיה לדבר, שמיצירותיו לקחו חומר לצורך ציטוט, שאלו מתוכן והוציאו מהן חומר מקור ביתר תכיפות מאשר מיצירותיו של כל מלחין אחר בן תקופתו.
קורות חייו
בנשואה נולד כנראה במונס, בנם של ז'אן ויוהנה דה בנש, שייתכן ומוצאם מן העיר בנש (Binche) הסמוכה; פירוש השם בנשואה הוא "בן העיר בנש". אביו היה יועץ לדוכס גיום הרביעי מאינו, והיה גם נושא משרה בכנסייה במונס. אין ידיעות על ז'יל עד 1419, אז התמנה לנגן עוגב בכנסיית סן וודרו במונס. ב-1423 עבר להתגורר בליל. ייתכן שבסביבות הזמן הזה שירת כחייל אצל הבורגונדים, או אולי אצל רוזן סאפולק האנגלי, כפי שמשתמע משורה במוטט שיוהנס אוקכם כתב לזכרו בעת מותו.
סמוך לסוף שנות ה-20 של המאה ה-15 הצטרף בנשואה לקאפלת החצר של דוכסות בורגונדיה וב-1431, כשכתב את המוטט Nove cantum melodie, היה לפי כל הסימנים זמר בחצר הדוכס, כיוון שהטקסט של המוטט עצמו מונה את כל 19 הזמרים.
מוזיקה והשפעה
רבים רואים בבנשואה את מלחין המלודיה המעולה ביותר במאה ה-15, שחיבר קווים מעוצבים בקפידה, נוחים לשירה ונקלטים בנקל בזיכרון. נעימותיו הופיעו בהעתקים עשרות שנים אחרי מותו ושימשו לא פעם כמקורות לחיבור מיסה של מלחינים מאוחרים יותר. רוב יצירותיו, אפילו מוזיקת הקודש שבהן, פשוטות ובעלות מתווה ברור, עד כדי צמצום סגפני, לעיתים; קשה להעלות על הדעת ניגוד רב יותר מזה שבין כתיבתו של בנשואה למורכבות הקיצונית של הארס סובטיליור מן המאה ה-14. רוב שיריו החילוניים הם בצורת רונדו, שהייתה לצורת השיר הנפוצה ביותר במאה ה-15. בינשואה, מכל מקום, נמנע על פי רוב מכתיבה סטרופית ונהג לעצב את המלודיה שלו בלי קשר לסכימת החריזה של בתי השיר.
בנשואה כתב מוזיקה לחצר הדוכס, שירי אהבה ואבירות חילוניים, מן הסוג שדוכסי בורגונדיה ציפו לו ושהיה, כמסתבר, אהוב עליהם.
התיאטרון הגרמני הממלכתי בטימישוארה
התיאטרון הגרמני הממלכתי בטימישוארה (בגרמנית: Deutsches Staatstheater Temeswar, ברומנית: Teatrul German de Stat Timişoara) הוא התיאטרון הממלכתי בשפה הגרמנית הפועל ברומניה, בעיר טימישוארה, בפועל החל משנת 1953. הוא נועד בעיקר לשרת את צרכיו התרבותיים של המיעוט דובר גרמנית במדינה זו. התיאטרון שוכן באגף הימני של בניין האופרה והתיאטרון הלאומי בטימשוארה עם הכניסה מרחוב אלבה יוליה. בערך באותו מקום פעל לראשונה תיאטרון בשפה הגרמנית בשנת 1753. הבניין הנוכחי נחנך חגיגית בשנת 1875, אך התיאטרון הגרמני נסגר בשנת 1899 במסגרת מדיניות ההונגריזציה של ממלכת הונגריה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-27 ביוני 1953, בימי השלטון הקומוניסטי ברומניה, נפתח רשמית מחדש במיקומו הנוכחי. את האולם, הכולל 100 מקומות, חולק התיאטרון הגרמני עם התיאטרון ההונגרי הממלכתי.
היסטוריה
בימי שלטון האימפריה ההבסבורגית (האוסטרי) בחבל באנאט, החל מן המאה ה-18 התחילו המהגרים הגרמנים וצאצאיהם - הקרויים בכלל "שוואבים של הדנובה", ובפרט "שוואבים של באנאט" - להוות בעיר טימישוארה (טמסוואר או טמשבורג, בגרמנית), בירת החבל, את המרכיב האתני המוביל. לעיר הגיעו מספר רב של פקידים ואנשי צבא מאוסטריה ומגרמניה, שנדרשו בשנת 1753 להקמת אולם להצגות תיאטרון. מופעי התיאטרון ראשונים בשפה הגרמנית קוימו תחילה על ידי להקות נודדות מברלין, מווינה ומפשט שביקרו בעיר.
בשנת 1757 התארחו ההצגות בגרמנית ב"בית הקומדיה" בכיכר הקתדרלה הקתולית (Domplatz). בשנת 1758 אורגן, באמצעות כספי העיר, בבניין שהשתייך קודם למנהל הקהילה הסרבית, אולם שנועד אך ורק להצגות תיאטרון ומופעים בגרמנית. החל משנת 1772 ההצגות התקיימו במתכונת שבועית. אחרי 1776 התאכסן התיאטרון בבניין העירייה החדש שנבנה ב-1761, במקום בו נמצא בימינו בית הספר התיכון הגרמני על שם ניקולאוס לנאו. בשנת 1796 הוצגה במקום האופרה "חליל הקסם" מאת מוצרט. מאוחר יותר במאה ה-19, התארחו תכופות באולם התיאטרון קונצרטים של יוהאן שטראוס הבן.
בספטמבר 1871 הונחה אבן היסוד לבניין התיאטרון החדש על שם הקיסר פרנץ יוזף. הבניין, שתוכנן על ידי האדריכלים הווינאים פלנר והלמר בסגנון נאו-רנסאנס איטלקי נפתח ב-22 בספטמבר 1875. בבניין שכנו אז גם מלון בשם "גראנד הוטל", אולם נשפים הקרוי "רדוטה", מסעדה יוקרתית, בית קפה והחל משנת 1902 בסמוך נפתח גם גן מופעים תחת כיפת השמיים. בגלל דליקה בשנת 1880 נזקק הבניין לבנייה מחדש.
הבניין, שנשרף במאה ה-20, עדיין שולט בגרסה משופצת, מודרנית, על נוף מרכזה של העיר, בככר ויקטוריאי. כתוצאה של מדיניות ההונגריזציה הנהוגה באותם ימים בממלכה ההונגרית (חלק מהדואליות האוסטרו-הונגרית) בשנת 1899 נסגר התיאטרון הגרמני.
התיאטרון הממלכתי
בזמן השלטון הקומוניסטי ברומניה הוקצב באגף הימני של בניין, שבו נמצא בעבר אולם הנשפים "רדוטה", אולם לתיאטראות בשפות גרמנית והונגרית, כשהכניסה היא מרחוב אלבה יוליה הצדדי. האולם המרכזי הגדול משמש את התיאטרון הלאומי הרומני ואת האופרה הלאומית הרומנית של טימשוארה.
התיאטרון הגרמני הממלכתי הוקם ב-1 בינואר 1953 על ידי החלטת הממשלה הרומנית כמחלקה גרמנית של התיאטרון הממלכתי בעיר. ב-27 ביולי 1953 הוא נפתח חגיגית עם ההצגה "Die Karlsschüler" ("התלמידים מ'קארלסשולה'") מאת היינריך לאובה. המנהל הראשון היה רודולף שאטי. כמה מהשחקנים הראשונים שיחקו בין מלחמות העולם ב"לאנדסתיאטר" בעיר סיביו. בשנת 1956 הפך התיאטרון לעצמאי תחת השם "התיאטרון הגרמני הממלכתי טימישוארה".
מאז הקמתו הוצגו במוסד זה מעל 400 מופעים שונים. הלהקה שיחקה בפני כ-2,500,000 צופים במעל 10,000 הצגות בכל היישובים עם קהילות גרמניות ברחבי רומניה ובגרמניה המזרחית, ולאחר נפילת מסך הברזל בשנת 1989 גם במערבה של גרמניה, באוסטריה, בפולין, בהונגריה, בצרפת, בקרואטיה ובסרביה.
התיאטרון היה לאורך השנים מוסד תרבותי שתרם לקידום השפה והתרבות הגרמנית, לשמירת הזהות האתנית והתרבותית של הגרמנים ברומניה, בתוכם שוואבים של הדנובה, סקסונים טרנסילבנים, ציפסרים ואחרים.
בעקבות ההגירה ההמונית של הגרמנים בשנות השבעים עד התשעים של המאה ה-20 מרומניה אל מולדתם ההיסטורית, מספר התושבים הגרמנים בטימישוארה וברומניה בכלל הצטמטם במידה רבה. בנסיבות אלה התיאטרון נועד למשוך יותר ויותר אל מופעיו גם סוגי קהל אחר - קהל לא גרמני, היודע או לומד שפה זו, גם תיירים דוברי גרמנית המבקרים ברומניה, וגם את הקהל הרחב היכול להיעזר באוזניות עם תרגום סימולטני.
התיאטרון מסובסד על ידי עיריית טימישוארה (87%). כמו כן נהנה ממימון (13%) פרויקטים מטעם מוסדות של גרמניה, המכון הממלכתי הגרמני ליחסי חוץ משטוטגרט, הקרן לתרבות של השוואבים של הדנובה מטעם הלנד באדן-וירטמברג ומוסדות ציבוריים ופרטיים נוספים מרומנים ומחו"ל.
בשנת 2005 נחתם הסכם שותפות בין התיאטרון הגרמני הממלכתי בטימישוארה ולתיאטרון הממלכתי בברוכזאל בגרמניה. אולם התיאטרון מארח להקות תיאטרון רבות מרומניה ומחו"ל. כאן התארחה פעמים חוזרות במהלך השנים גם להקת התיאטרון היהודי הממלכתי מבוקרשט. הרפרטואר של התיאטרון כולל מחזות מן הקלאסיקה הגרמנית ועולמית, מחזות מודרניים ובני זמננו, יצירות מאת מחזאים גרמנים מוקומיים ורומנים. המנהל הנוכחי של התיאטרון הוא לוצ'יאן ורשנדאן. עם השחקנים החשובים של הלהקה נמנו אוטמר שטראסר, היינץ קהרר, מרגוט גטינגר, הלגה זנדהוף, פטר שוך ואחרים. נכון לשנת 2010 התיאטרון מעסיק 108 אנשים, ויוצר 5-7 מופעי בכורה בכל עונה ומשחק בפני כ-10,000 צופים בשנה. תפוסת האולם היא כ-80%. אחרי 1990 להקת התיאטרון שיחקה בחו"ל על במות באוסטריה, בגרמניה, בצרפת, בגאורגיה, בפולין, בסרביה ובהונגריה. החל משנת 2009 התיאטרון מארגן בכל סתיו את הפסטיבל האירופי לתיאטרון "אירותאליה".
לקריאה נוספת
Horst Fassel Das Deutsches Staatstheater Temeswar 1953-2003. Vom überregionalen Identitätsträger zum experimetellen Theater, Berlin, LIT Verlag dr. Hopf, 2011
Circo Loco
Circo Loco הוא שיר של הראפרים דרייק ו-21 סבאג' מתוך אלבום האולפן המשותף שלהם, Her Loss, שיצא לאור ב-4 בנובמבר 2022. השיר הופק על ידי בוי-1דה וטיי קית', לצד 40, והוא מכיל דגימה מתוך "One More Time" של דאפט פאנק. הוא נשלח לרדיו להיטים עכשוויים האיטלקי ב-11 בנובמבר 2022, כסינגל הרשמי הראשון מתוך האלבום.
הרכב
"Circo Loco" כולל אקורדים "מתקדמים" ובס "מפוצץ" בהפקה, בגיבוי הדגימה. בוורס שלו, דרייק קודם כל מראפרפ על חיי המין שלו, ולאחר מכן מתייחס לירי במייגן די סטליון על ידי הראפר הקנדי טורי ליינז בשנת 2020, וטוען במילים שלו שהיא שיקרה לגבי התקרית. הוא גם מראפרפ על סיום המריבה שלו עם קניה וסט בהופעה לתמיכה בלארי הובר והעלאת המודעות לרפורמת בתי הסוהר, בטענה שהוא עשה זאת בשביל ג'יימס פרינס, שיזם את המופע. בוורס של 21 סבאג', הוא מראפרפ על אויביו ומאיים עליהם.
מחלוקת
השיר יצר מחלוקת בשל מילותיו של דרייק על מייגן די סטליון, שהגיבה בטוויטר בשורה של פוסטים נגדו. הראפר ליל יאכטי, אחד מכותבי השיר, הכחיש שהשיר מתייחס למייגן בשידור חי באינסטגרם ואמר: "זה לא קשור למייגן, זה על נשים שמשקרות לגבי הישבן שלהן, ואומרות הוא אמיתי כשהוא מזויף".
הסוכנות הלאומית למלחמה בסמים (אינדונזיה)
הסוכנות הלאומית למלחמה בסמים (באינדונזית: Badan Narkotika Nasional, בראשי תיבות: BNN) היא סוכנות ממשלתית של אינדונזיה האחראית צמצום שימוש לרעה בחומרים אסורים באמצעות מבצעי אכיפת החוק נגד סחר בסמים. ראש הסוכנות מדווח ישירות לנשיא ופועל בתיאום עם מפכ"ל המשטרה.
נשק
הקצינים מאומנים בשימוש בנשק.
כריסטיאן וילהלם אלרס
כריסטיאן וילהלם אַלרס (בגרמנית: Christian Wilhelm Allers; 6 באוגוסט 1857, המבורג – 19 באוקטובר 1915, קארלסרוהה) היה צייר ודפס גרמני.
ביוגרפיה
אלרס, בנו של סוחר, נולד בשנת 1857 בהמבורג, ושם עבד בהדפס אבן. בשנת 1877 עבר לקארלסרוהה והוסיף לעבוד במקצוע. בהמשך למד באקדמיה לאמנויות "Kunstakademie Karlsruhe" אצל הצייר פרדיננד קלר (Keller). בשנת 1880 הצטרף למשך שנתיים לצי הגרמני הקיסרי בעיר קיל שבצפון גרמניה, שם נתמך על ידי הצייר הפרוסי אנטון פון ורנר. בקיל הכיר אלרס את המשורר הסקסוני קלאוס גרות (Groth), והשניים הפכו לחברים קרובים.
אלרס זכה להכרה רבה כאשר פרסם בשנת 1888 את אוסף הדפסיו, ""Club Eintracht"" ("מועדון איינטרכט"). לאחריו פרסם ספרים נוספים, בין היתר על אודות אוטו פון ביסמרק, שהצלחתם אפשרה לו תוך מספר שנים להקים וילה באי קאפרי, והוא חי שם מספר שנים, כמו כן בהמבורג וקארלסרוהה וטייל רבות בעולם.
בסתיו 1902 נקלע אלרס לשערורייה כאשר התעשיין הנודע פרידריך אלפרד קרופ, אשר התגורר גם הוא בקאפרי, הואשם על ידי כמה עיתונים איטלקיים בהומוסקסואליות ופדרסטיה. שבועיים אחר כך הואשם בכך גם אלרס בבית משפט. קרופ מת כמה שבועות לאחר מכן, ככל הנראה בעקבות התאבדות. אלרס הצליח להימלט מהמדינה, מה שהביא להרשעה ולפסק דין של ארבע וחצי שנות מאסר, שניתן שלא בפניו. בעיתון האיטלקי "Tito Fiorani", אשר סיקר את הפרשה, נכתב כי "אלרס היה במפורש בעל נטייה מינית הומוסקסואלית, והוא הקיף עצמו בנערים אשר שימשו לעיתים קרובות כמודלים לציוריו".
לאחר שעזב את קאפרי נדד אלרס בעולם, ושהה בין היתר בניו זילנד, אוסטרליה וסמואה. במהלך תקופה זו נהג לעיתים קרובות להשתמש בפסבדונים "W. Andresen", ועבד למחייתו כצייר דיוקנאות של בעלי הון. הוא נפטר בשנת 1915, זמן קצר לאחר ששב לקארלסרוהה.
אמנות
אלרס היה נטורליסט; רישומיו עשירים בפרטים ובעלי סגנון ריאליסטי, ולרוב חסרי הבעת רגש. מבחינה טכנית הוא נהג להשתמש בעיפרון כבסיס לציור, ואת ציוריו הצבעוניים צבע בחומרים שונים כמו פסטל וצבע שמן. למרות שהרישומים בסגנון ריאליסטי, אלרס נהג להוסיף לציורים דמויות פרי דמיונו. הוא נהג לצייר תמונות מחיי היום-יום, דיוקנאות ותיעודי מסעות.
חיוטין אדריכלים
חיוטין אדריכלים הוא משרד אדריכלים ישראלי המתמחה בתכנון מבני ציבור. המשרד, השוכן בגבעתיים, הוקם על ידי בני-הזוג ברכה ומיכאל חיוטין בשנת 1978. הוא מרבה להשתתף בתחרויות, שברבות מהן אף זכה בפרס ראשון ושני. עבודתם של חיוטין אדריכלים גם זכתה לאותות הוקרה, לרבות פרס א.מ.ת למצוינות באדריכלות (לברכה חיוטין, 2020), אות האדריכלות על תכנון מבנה ציבור ופרס מפעל חיים מטעם עמותת האדריכלים (2018), ושלושה פרסי רכטר: בשנת 1996 על תיאטרון גבעתיים, בשנת 2007 על היכל המשפט חיפה ובפעם השלישית בשנת 2018 על בניין האקדמיה ע"ש פולונסקי במכון ון ליר בירושלים.
מקימי המשרד
מיכאל חיוּטין נולד בשנת 1941 בעיר וילנה ובשנת 1948 עלה לישראל. למד הנדסת בנין ואדריכלות בטכניון, והשלים את הדוקטורט שלו בלימודים טכניים בשנת 1975.
ברכה חיוטין נולדה ברעננה בשנת 1947. ב-1972 סיימה לימודי אדריכלות בטכניון ולאחר מכן השתלבה במשרדם של האדריכלים אורה ויעקב יער, שם עבדה, בין השאר, על תוכנית שכונת "נווה כפיר" בדרום תל אביב. בין השנים 1973–1977 עבדה במשרדו של האדריכל רם כרמי.
בני הזוג פתחו את משרדם המשותף בשנת 1978. המשרד מתמחה במבני ציבור, חלקם מבני אקדמיה וחלקם מבנים עירוניים. לאורך השנים ניגשו לתחרויות אדריכלים רבות, שבחלקן זכו בפרסים לרבות פרסים ראשונים לביצוע. בשנת 2018 זכו בני הזוג בפעם האחרונה במשותף בתחרות שארגנה עיריית ירושלים לתכנון חידוש כיכר ספרא וסביבתה הקרובה. חודשים ספורים לאחר מכן, ב-16 במרץ 2019, נפטר מיכאל חיוטין ממחלה קשה. המשרד ממשיך לפעול בראשותה של ברכה חיוטין, בשם "חיוטין אדריכלים".
אלכס גרהאם
ג'ון אלכסנדר "אלכס" גרהאם (אנגלית: John Alexander "Alex" Graham; 11 ביולי 1890 - אפריל 1943) היה כדורגלן סקוטי.
גרהאם בכפר הרלפורד שבסקוטלנד, אך החל לשחק במועדונים מקומיים בלנרקשייר. הוא נבחן בוולוויץ' ארסנל בדצמבר 1911, והוחתם במועדון בינואר שלאחר מכן. לאחר שנה בקבוצת המילואים הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה במשחק מול נוטס קאונטי ב-25 בדצמבר 1912, ובאותה עונה השתתף ב-11 משחקים נוספים. גרהאם שיחק בעמדת הקשר המרכזי או הקשר השמאלי, ובתחילת דרכו שימש כמחליפם של שחקנים מנוסים יותר כגון אנגוס מקינון.
בעונת 1914/1915 שיחק המועדון בליגה השנייה, ובמהלכה הפך גרהאם לשחקן הרכב קבוע. בעקבות מלחמת העולם הראשונה הופסקו משחקי הליגה באנגליה. גרהאם עזב את ארסנל וחזר לסקוטלנד, אך לאחר חידוש המשחקים ב-1919 הוא חתם במועדון הלונדוני מחדש (שזכה מחדש להעפיל לליגה הבכירה) וחזר לעמדת הקשר המרכזי בהרכב. הוא היה שחקן הרכב קבוע בשלוש העונות הראשונה שלאחר המלחמה (1919 - 1922) ואף הופיע במדי נבחרת סקוטלנד בניצחון 2 - 0 על נבחרת צפון אירלנד ב-26 בפברואר 1920. הייתה זו הופעתו היחידה במדי נבחרתו.
גרהאם נאלץ להיאבק על מקומו בהרכב לאחר הגעתו של ג'ק באטלר, ובתחילת עונת 1922/1923 הוא איבד את מקומו בהרכב. למרות זאת הוא המשיך להשתתף בחלק מהמשחקים בעונה זו ובעונה שלאחריה, בעיקר כמחליפם של השחקנים האחרים בחוליית הקישור של מערך המשחק של ארסנל. הוא הועבר לברנטפורד בדצמבר 1924, לאחר שהשתתף ב-179 משחקים במדי ארסנל והבקיע 20 שערים (רובם בבעיטות עונשין).
הוא שיחק בברנטפורד במשך עונה וחצי, והשתתף ב-47 משחקי ליגה שבהם הבקיע 10 שערים. הוא פרש מכדורגל בקיץ 1926, לאחר שהתמנה לתפקיד עוזר המאמן של ברנטפורד בדצמבר 1925. אולם, הוא לא התמיד בקריירת האימון ותוך זמן קצר פרש סופית מתחום הכדורגל.
הכל טום
הכל טום היא תוכנית אירוח בהנחיית טום באום, שהחלה את שידורה ב-2 באוגוסט 2015 בערוץ הילדים. העונה השנייה ששודרה החל מ-3 ביולי 2016. העונה השלישית ששודרה החל מ-2 ביולי 2017.
מקור התוכנית
התוכנית מבוססת על התוכנית "הבנים והבנות". מדי פרק טום באום אירח שני מתמודדים מהתוכנית "הבנים והבנות" (בן ובת). טום ראיין את המתמודדים ושאל אותם שאלות על הפרק של הבנים והבנות ששודר באותו יום. הפרקים של הבנים והבנות שודרו בסמוך לתוכנית, כך שהתוכנית הייתה המשך וסיכום לפרק ששודר. התוכנית ממשיכה גם אחרי סיום העונה של הבנים והבנות. במקום מתמודדים טום מארח סלבריטאים ולפעמים גם אחים.
פינות קבועות בתוכנית
בתחילת כל פרק יש קטע קצר שבו מצולם טום באום כשהוא מדבר כל פעם על נושא אחר. אחרי קטע זה יש פינה מתחלפת: לפעמים טום מציג סרטונים מהאינטרנט שהוא אהב (בעיקר סרטונים מצחיקים). לפעמים טום מגיש במקום זה את הפינה משטרת האינסטגרם שבה מבקר תמונות של משתמשי אינסטגרם שהם עוקבים שלו. אחרי זה, הוא מארח כל פעם סלבריטאי ומראיין אותו. היו מספר מקרים שבהם טום אירח אחים במקום סלבריטאים. האחים התחרו ביחד כדי לזכות בפרסים. החוקים בתחרות אינם קבועים - טום קובע מי מנצח לפי איך שהוא רוצה.
מאז 2017 אדל בספלוב מגישה פינה יומית בתוכנית.
ג'ואיש כרוניקל
בתחילת דרכו של העיתון מיד עם הקמתו בשנת 1841 הגיע ללונדון אברהם בייניש על מנת לשכנע את היהודים להתיישב בארץ ישראל, ובשנת 1855 הוא נתמנה לעורכו של העיתון וכתב בו חדשות מארץ ישראל ועל מפעל ההתיישבות ועל פעולות חובבי ציון ועוד. בין כותבי המאמרים בעיתון היו מרדכי עמנואל נח, משה הס, הרב יהודה חי אלקלעי ואחרים. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 שלח חובב הציונות הבריטי לורנס אוליפנט סדרת מאמרים לעיתון ובהם עודד את הקוראים לתרום כספים ולתמוך בעולי העלייה הראשונה.
בשנת 1896 פורסם בעיתון מאמרו של הרצל "פתרון לבעיה היהודית". בתקופת מלחמת העולם הראשונה תמך העיתון בעמדה הציונית המדינית. בשנת 1934 העיתון התמזג עם העיתון ג'ואיש וורלד שנוסד בשנת 1873. העיתון, היוצא לאור מדי יום שישי בתפוצה של למעלה מ-30,000 עותקים, מספק חדשות, דעות, מאמרים וטורים בנושאי חברה, תרבות וספורט, וכמו כן גם מגוון רחב של דעות ממכתבי הקוראים. בכך היווה, ועדיין מהווה, תפקיד מרכזי בהתפתחות יהדות בריטניה ובחיי הקהילה היהודית שם.
העיתון, העצמאי לחלוטין, נמצא בבעלות קרן קסלר - קרן תרומות ששולטת שליטה מלאה בעיתון, ובכך מונעת השתלטות בעלי אינטרסים פרטיים על העיתון, דבר המאפשר עצמאות מוחלטת למערכת העיתון, למגוון הדעות וליושרה העיתונאית.
סטיבן פולארד מתפקד כעורכו הנוכחי של העיתון.
דיסקוגרפיה של צ'ארלי פות'
הדיסקוגרפיה של הזמר וכותב השירים האמריקאי צ'ארלי פות' כוללת אלבום אולפן, שלושה מיני אלבומים, אלבום וידאו, ארבעה סינגלים, חמישה סינגלים שיווקיים ואלבום אולפן נוסף שעתיד לצאת.
אלי בן רימוז'
אלי (אליהו) בן רימוז' (נולד ב-20 בנובמבר 1944 בצרפת) הוא כדורגלן עבר ישראלי. שיחק בהפועל ירושלים בשנות ה-60 וה-70, מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים עם 106 כיבושים וחבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
קריירה
בן רימוז' נולד בצרפת ועלה לארץ בגיל 3. את ילדותו המוקדמת העביר בן רימוז' בפתח תקווה, בגת רימון, וכילד היה מגיע לצפות במשחקים ואימונים של הפועל פתח תקווה. בגיל 8 עברה המשפחה לירושלים לשכונת קטמון שם התחיל לשחק בילדים ולאחר מכן בנוער של קבוצת הפועל ירושלים והתברר במהרה כשחקן כשרוני בעמדת החלוץ, וזכה לכינוי "הבלרינה" בזכות קלילותו על המגרש. אימו נפטרה בגיל 37, ולאחר מכן אביו עזב לארצות הברית, ואחריו כל משפחתו, אך הוא נשאר בישראל ושיחק בנוער של הפועל ירושלים.
את בכורתו במדי הבוגרים ערך רימוז' ב-4 בנובמבר 1963, במשחק ביתי מול בני יהודה תל אביב, שהסתיים בתוצאה 2-0 לטובת הפועל. בן רימוז' בישל את השער השני, שהבקיע מרדכי כהן. בן רימוז' כונה על ידי אוהדי הקבוצה בכינוי "חוזליטו" על שם ילד הפלא הספרדי שהיה פופולרי בשנים אלו. במקביל החל לעבוד בעיריית ירושלים ברשות הספורט כאחראי על הכדורגל בבתי הספר. בשנת 1967 זומן לראשונה לנבחרת ישראל. בשנת 1970 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד הנבחרת האולימפית של רומניה, וכן היה בסגל הנבחרת באותה שנה למונדיאל 1970 שנערך במקסיקו.
באותה שנה היה מלך שערי הליגה הלאומית עם שיא כיבושים של 23 שערים לעונה. כמו כן, היה שותף לזכייתה של הפועל ירושלים בגביע המדינה ב-1973. מלבד עונה אחת (1977/1978) בה שיחק בבני יהודה תל אביב תחת אימון שותפו לשעבר בהפועל ירושלים צבי סינגל, שיחק בן רימוז' בכל שנותיו בהפועל ירושלים ובשנת 1979 פרש מכדורגל פעיל.
תארים קבוצתיים
הפועל ירושלים
מזל סרטן
מזל סרטן הוא אחד משנים עשר המזלות שבגלגל המזלות. באסטרולוגיה המערבית, "בן מזל סרטן" הוא מי שנולד בין 21 ביוני ל-22 ביולי (לערך). במסורת היהודית מתייחס מזל סרטן לחודש תמוז. בלוח השנה במגילות קומראן משויך מזל סרטן לחודש סיוון. מושג זה מתייחס לרעיון שבתקופה הנתונה השמש ממוקמת באזור השמיים, המוקצה למזל סרטן האסטרולוגי. כיום, אין חפיפה בין קונסטלציית הסרטן לבין אזור השמיים של מזל סרטן בגלל נקיפת ציר כדור הארץ.
הסרטן במיתולוגיה
במיתולוגיה היוונית, הסרטן נשלח על ידי הרה כדי להפריע להרקולס במלחמתו נגד ההידרה. על אומץ ליבו, קבעה אותו הרה בכוכבים.