cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב גזאלה
תוצאות הקרב
רומל ביצע מספר התקפות על קו עלמיין בין 30 ביוני ל-1 ביולי במה שנודע כקרב אל עלמיין הראשון, אך התקפותיו נבלמו. על אף הצלחתו של אוקינלק בעצירת התקדמות כוחות הציר בעלמיין, צ'רצ'יל איבד את אמונו בו. הוא אומנם הציג יכולת טובה כמפקד ארמייה, אך מינה מספר קצינים בכירים שהוכחו כבלתי מתאימים לתפקידם. הוא ציפה מניל ריצ'י, שהיה אך בעל ניסיון כמפקד דיוויזיה, לפקד על ארמייה; הוא העביר מתפקידו את מפקד השריון המנוסה ביותר של הארמייה השמינית, ויליאם גוט, מהפיקוד על הדיוויזיה המשוריינת ה-7 לקורפוס ה-13, שהיה מערך של חיל רגלים; עוד הוא מינה את פרנק מסרוויי שחסר ניסיון בפיקוד על מערך שריון למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-7.
מצבם של כוחות הציר לאחר קרב גזאלה לא נעלם מעיניו של רומל. האחרון כתב ביומנו ב-4 ביולי: "כוחותינו תשושים". ב-5 ביולי תיאר רומל את המצב כקריטי; ב-17 ביולי אמר, "האויב, אשר לו עליונות בעיקר בחי"ר, בולע יחידה איטלקית בזו אחר זו. הגרמנים חלשים מכדי להגן על עצמם. אני יכול להתייפח!". בחודש אוגוסט הוחלף אוקינלק על ידי הגנרל הרולד אלכסנדר כראש פיקוד המזרח התיכון, וכראש הארמייה השמינית מונה במקומו מפקד הקורפוס ה-13 של הארמייה השמינית, הגנרל ויליאם גוט. לאחר שגוט נהרג בתאונה אווירית בדרכו לקחת פיקוד על הארמייה, מונה במקומו הגנרל ברנרד מונטגומרי.
בליל 14-13 בספטמבר 1942 נעשה ניסיון נחיתה אמפיבי בטוברוק על ידי כוחות בריטים, ניו-זינלדים ורודזים (מבצע הסכמה). מטרת המבצע הייתה לשחרר לא פחות מ-16,000 חיילים בריטים שבויים מידי האיטלקיים, שבעלות הברית האמינו כי לא יתנגדו יתר על המידה. כוח הפשיטה כשל לנוכח אש כבדה שנורתה מסוללות החוף האיטלקיות שהטביעו את המשחתת סיק (HMS Sikh), ולנוכח ההתנגדות של הגדוד האיטלקי שהוצב במקום. משהחל המבצע להתמוטט וכוח הפשיטה נסוג, הטביעו מפציץ גרמני מסוג יונקרס Ju 88 את הסיירת הקלה קובנטרי ומטוס קרב איטלקי מדגם C.200 את המשחתת זולו. סך הנפגעים של הכוח התוקף הבריטי במהלך המבצע כללו 280 אנשי חיל הים, 300 נחתים ו-160 חיילים הרוגים, פצועים ושבויים.
פיקוד המזרח התיכון (אוקינלק)
הקורפוס ה-13 (ויליאם גוט) הקורפוס ה-30 (צ'ארלס נורי) כוחות עתודה
כוחות הציר
'''ארמיית השריון אפריקה (ארווין רומל) קבוצת קריוול (לודוויג קריוול)
שרגא פייבל פרנקל
ד"ר שרגא פייבל פרנקל (בכתיב יידי: פרענקעל; כ"ז בכסלו תרל"ו, 25 בדצמבר 1875 וסיליקוב, האימפריה הרוסית – י"ט באדר ה'תרצ"ג, 17 במרץ 1933, ניס, צרפת), שנודע בשם העט בַּר־טוֹבִיָּה, היה מורה, מתרגם, ומבקר עברי.
ביוגרפיה
נולד בעיירה וַסִילִיקוֹב (וסילקיב; כיום Василькiв) שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז קייב באוקראינה). אביו היה למדן, ואצלו למד פרנקל הצעיר לימודי קודש וכן ספרות חול עברית. מגיל צעיר נמשך פרנקל לרעיונות סוציאליסטיים, ולאחר שחי שנים מספר בערים שונות באוקראינה, נמלט מפני הבולשת הרוסית בשנת 1901, ועקר לשווייץ. הוא השתקע בז'נבה ולמד פילוסופיה ומדעי החברה עד 1906. התקיים בדוחק מהוראה והרצאות פומביות, התקרב אל הסופר היהודי-רוסי מרדכי בן עמי (רבינוביץ'), ותרגם מכּתביו לעברית. מטעמי בריאות עקר משווייץ לצרפת בשנת 1912, ובשנת 1917 השתקע בעיר ניס עד מותו, בודד ועני, בשנת 1933.
כתביו
פרנקל השתתף במשך עשרות שנים ברבים מכתבי העת והעיתונים העבריים של זמנו – "הדור", "השילוח", "המעורר", "העולם", "רביבים", "העתיד", "העומר", "רשפים" ו"העברי" – בכתיבה פובליציסטית ועיונית, תחילה בכינוי "בר דרומא" ולאחר שסופר אחר החל לפרסם בכינוי זה בכינוי "בר טוֹביה". נושאיו היו ענייני השעה, חקרי יהדות וסוציאליזם. פרנקל היה בין הראשונים שכתבו חיבורים עיוניים בעברית על סוציאליזם, בין היתר בסדרת מאמרים, בהם "להשתלשלות התורה הסוציאליסטית" ו"לתולדות דת המהפכה".
בחייו הוציא ספר אחד, אף הוא לא שלם, ושמו "ספר הנזירים: תולדות הנזירות בישראל" (ורשה, תר"ע). לאחר מותו כונס "כתבים נבחרים" שלו (תשכ"ד, 1964), בשני כרכים עם מבוא מאת גדליה אלקושי. פרט לעברית, פרסם גם בגרמנית וביידיש.
תרגומיו:
כתבים נבחרים: ‫** עמ' 727–808: ביבליוגרפיה של בר-טוביה, מאת גדליה אלקושי.
צבי גבעתי
משפחה וילדות
שורשי משפחתו של צבי במשפחת "סאנטוס" הספרדית, שהגיעה לפולין בתקופה שאחרי גירוש ספרד. במאה ה-19 שונה השם לרוטנברג על-מנת שיתאים לסביבה. המשפחה הייתה מבוססת בעיירה זאגוש ליד העיר סאנוק שבדרום גליציה.
ברשות הסב אפרים רוטנברג היה מועדון לילה. האב יעקב רוטנברג לחם במלחמת העולם הראשונה בצבא הקיסרות אוסטרו הונגרי ונפל בשבי האיטלקי כשהוא צועק "שמע ישראל". בתקופת השבי עבד בבנין מסילות וכבישים וחלה במלריה. שוחרר מהשבי על מנת להצטרף לצבא הפולני שנלחם ברוסים. נישא לאשה, ובשנת 1933 נולד בנו הבכור משה (לימים הררי) והאשה נפטרה. בשנת 1934 נישא האב בשנית לחנה לבית אברהם, אחות שהוסמכה בהולנד, ובמלחמת העולם הראשונה טיפלה בפצועי הצבא הגרמני. המשפחה גרה בבית בן שתי קומות, למטה חנות ודירת המגורים למעלה.
ב-25 בנובמבר 1934 נולד צבי, בשם צבי אברהם רוטנברג.
במהלך השואה
בשנת 1939 חולקה פולין ועל האזור השתלטו הגרמנים. לאור הרקע הצבאי בשירות בצד הגרמני לא חששו בתחילה בני המשפחה מהכיבוש. חיילי הוארמאכט נכנסו לבית המשפחה הגדול והמטופח והתנהגו בנימוס יחסי. אחריהם הגיעו חיילי האס אס והמשפחה עזבה את ביתה, ירדה דרומה וחצתה את הנהר לסטארה סול בשטח המוחזק בידי הרוסים.
היות שסירבו לקבל אזרחות רוסית הועמסו לרכבת ונשלחו יחד עם יהודים פולנים רבים לסיביר. המשפחה עברה במספר מקומות: סניוגה, בוודאיבו – שם האב עבד כסואר בנמל. בולבוכטה שליד יקוטסק האב כרה זהב והאם עבדה כאחות והדירה שימשה כבית חולים. עקב שינויי המקום התכופים צבי כמעט לא למד.
התקבלה הוראה לעבור ליקוטסק ומשם לסובחוז שנקרא ספלבנוחה האב נשלח לעבוד בשדות והאם לסייע לחולים.
לאחר המלחמה
בתום המלחמה הוחזרה המשפחה לפולין וקיבלה בית למגורים בשילזיה דרום פולין. בשנת 1946 חוו פוגרום וחלונות ביתם נופצו על ידי אנטישמים מקומיים. המשפחה הבינה שאין להם עתיד בפולין. חצו את הגבול השמור לצ'כיה שם פגשו את אנשי הבריחה. המשפחה הועברה לווינה ומשם למחנה העקורים בוינצהיים, אזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה.
האב משה שנעשה דתי אדוק השפיע לכיוון חנוך דתי. צבי החל ללמוד. למשפחה וליתר העקורים הייתה תמיכה ממוסדות הג'וינט החיים באזור האמריקאי היו נוחים יחסית. לאחר הכרזת האו"ם בכ"ט בנובמבר נודע על פריצת המלחמה בארץ ישראל. האב שאף לעלות במהירות כדי ליטול חלק במערכה למען המדינה העברית. גייסו אז צעירים מגיל 17 עד 40 ואילו האב היה כבר בן 52 והבנים היו צעירים מדי על כן נאלצו לחכות לתורם.
ילדות בישראל
בספטמבר 1948, הגיע תורה של המשפחה לעלות. המשפחה נסעה ברכבת אל נמל מרסיי בצרפת, ולאחר שהיה קצרה הפליגה באנייה, שהגיעה בתחילת אוקטובר 1948 לנמל חיפה.
המשפחה שוכנה במחנה עולים בפרדס חנה. לאחר מספר חדשים קיבלה דירת 2 חדרים בדרום יפו שכונת 'סחנה דרוויש' לימים גבעת התמרים. האם חנה רוטנברג עבדה כאחות בבית חולים לחולי נפש בבת ים. האב והאח הועסקו בקטיף תפוזים.
צבי רצה להמשיך ללמוד מסגרות אך לאחר ריתוך בלא מסכת מגן נפגעו עיניו. צבי עבר לעבוד בבית-הדפוס "קליין" ולמד להפעיל את מכונת הדפוס ושימש גם נער שליחויות באופניו. אחד המשימות הייתה הדפסת העיתון ההונגרי אוי קלט וצבי היה מביא את הטיוטה להגהה לד"ר ישראל קסטנר.
בהמשך, עבד האב בניקיון בבסיס חיל המודיעין ששכן בבתים הירוקים בין יפו ובת ים, ושמע שמחפשים פועל דפוס. צבי רוטנברג רכש מקצוע פועל דפוס ועבד בו מגיל 16 עד 18 כשמשכורתו גדולה יותר ממשכורת אביו ואחיו יחד.
תוך כך לאחר פעם שכמעט טבע למד מניסיון עצמי לשחות בחוף הים של ג'בליה. במטרה להופיע בחוף הים עם גוף שרירי, החל התאמן במכון שמשון של רפאל הלפרין שפעל ברח' בן יהודה בתל אביב.
שייטת 13
בנובמבר 1952 גויס רוטנברג לצה"ל בפרופיל 97 ללא בדיקות מיוחדות. בבסיס הקליטה הופיע רס"ן אשר חורש, "אושקה" את שם היחידה לא אמר,. עם כשבעים טירונים לשייטת 13.
צבי אהב לתת קולו בשירה רמה אך לא דייק בלחן. במשאית שהובילה את המתנדבים הייתה שירה רמה וכך נהג במקלחת המשותפת, וחבריו בחרו לו את הכינוי "קרוזו" על שם אנריקו קארוזו המפורסם, כינוי שדבק לו לכל החיים.
הכשרת הלוחמים לשייטת 13 הייתה קשה ותובענית ביותר. במהלך ההכשרה עבר קורס מ"כים צה"לי בג'וערה. בשוטטות בין הגבעות מצא מערת מסתור ובה סליק נשק מתקופת ההגנה. בקורס הצה"לי פגש ניצול שואה בשם אנגלברג שהתברר כי היו יחד בברית המועצות. במהלך הקורס נפצע בידו כאשר אחת המדרים הכה בעודו מחזיק כידון מורכב לרובה בלא נדן אך חבש את היד והמשיך בקורס.
מצטיין נשיא - ביום העצמאות תשי"ד נשלח צבי רוטנברג כחניך מצטיין לנשיא המדינה. בתעודת ההצטיינות נכתב:
לאחר סיום קורס המ"כים החל השלב של הקומנדו הימי המעשי. השלב הראשון כלל הכשרת מפקדי סירות ואימון גופני. בסיום השלב קיבלו החניכים דרגת רב"ט שהובטחה להם. קבלת הדרגה קרתה לאחר עימות קצר עם פיקוד השייטת. לטקס סיום השלב הוזמן יוסף דרור והחניכים שנדרשו להפגין שמחה בשירה. דרגות הרב"ט החדשות הוסיפו לשמחה.
בשייטת היו אז שני מקצועות: צולל לוחם ונהג סירת נפץ. לאחר כשנה בקורס נעשה מיון לפי מבחן כושר גופני. שכלל טיפוס על מגדל עם כל ציוד הצלילה על הגב. מי שהצליח עבר ליחידת הצוללים צ-1 מפקד יחידת הצוללים היה דב שפיר. מי שלא היה בכושר לטפס עד גג המגדל הוצב ליחידת סירות הנפץ ב-10 שמפקדה היה אשר חורש.
מתוך כל המתחילים הוסמכו 17 כלוחמים ונשלחו לקורס צניחה. רוטנברג שירת כצולל לוחם בסתיו 1954 נשלח עם לוחם נוסף מרדכי שטרן לפלגת הטרפדות ויצא על הטרפדת אח"י לילית (ט-209) בפיקוד יוסף יריב לסיור מבצעי בצפון. במהלך ההפלגה, הטרפדת שסבלה מריקבון מבני שקעה וטבעה. הלוחמים סייעו בהעברת הצוות לטרפדת השנייה. בהמשך שירותו בשייטת הומלץ גבעתי לקורס חובלים.
קורס חובלים
בשנת 1954 החל רוטנברג את קורס חובלים ה' כשלב ראשון עבר קורס קצינים בבה"ד 1. רוטנברג התבלט ואף עמד על דעתו כנגד גערה של מפקד הבה"ד ישראל טל. במסדר הסיום קרתה לרוטנברג תקלה עם הכידון שבידו החבושה לא הצליח להרכיבו על הרובה הצ'כי שנשא. הכידון עף ונחת מחוץ למחלקה. בתמונת סיום הקורס נראה רוטנברג צועד עם רובה ללא כידון.
הלימודים בקורס חובלים נערכו בבה"ד חיל הים. החומר המעשי היה קל אך כמי שלא למד בית ספר יסודי היה קושי רב בלימודים העיוניים.
במהלך הקורס נקרא להשתתף במבצע חדירה של שייטת 13 לנמל ביירות כהוכחת יכולת. התרגול המבצעי עבר בהצלחה והרמטכ"ל משה דיין היה מרוצה בתחקיר. בהמשך הקורס, נשלח עם חבריו לקורס לאייש את המשחתות שנרכשו בבריטניה. לקראת הנסיעה נאלץ כמנהג הימים לעברת את שמו ובחר בשם "גבעתי". שובץ למשחתת אח"י יפו (ק-42) ואיתה הגיע לישראל. בטקס קבלת הפנים נכח ראש הממשלה דוד בן-גוריון והוזמנו משפחות אנשי הצוות והחובלים. האב משה רוטנברג היה כל כך נרגש שפרץ את המחסומים וכל הקהל אחריו כדי להגיע לפגוש את בנו.
בספטמבר 1957, לקראת סיום הקורס, הצטרף עם קבוצת חניכי הקורס משייטת 13 לקבוצת לוחמים מהשייטת בהפלגה עם אח"י נגה (ק-22) לצרפת, במהלכה התבצעו אימונים מתקדמים בצלילה ולחימה. הסדרה כללה הכרת מכשירי צלילה מתקדמים.
יחידת צלילה
בסיום קורס החובלים חזר לשייטת 13 ועבר קורס מפקדי פלגות. וקיבל פיקוד על יחידת ה"חזירים". היחידה נחשבה איכותית ביותר. דרש והציג דוגמה אישית למשימות שדרשו כוח סבל רב. משך התרגילים הוכפל ושולש ועשה בעצמו כל מה שדרש מהיחידה. תחת פיקודו השתפרה יכולת היחדה הרבה מאוד. תכנן וביצע תרגילים בים לטווחים וזמנים ארוכים. למד את כלי השיט ויזם חידושים. צוללות הננס סבלו מתקלות בתדירות רבה. הצרכים ולפי בקשותיו הכניסה הפלגה הטכנית שיפורים בכלי השייט שהגבירו את היכולת המבצעית וחיזקו את האמינות כך גבר הביטחון ביכולת המבצעית.
על הצלחתו ביחידת הצלילה עם החזירים זכה למכתב הערכה ממפקד חיל הים יוחאי בן נון
קצין גנ"ק
ב-1962 סיים את תפקידו בשייטת 13 עבר לשרת בכלי השיט של חיל הים. תפקידו הראשון סגן מפקד אח"י נגה (ק-22) שמפקדה היה מייק גל.
בשנת 1963 התחיל קורס קציני גנ"ק בפיקוד רס"ן משה טבק. בקורס השתתפו גם עמי מאור, מיכה רם רמי רפאלי ואברהם אשור.
חציו הראשון של הקורס התקיים בבה"ד 7 יחד עם קורס קציני אלקטרוניקה מתקדם של חיל הקשר. חניכי הקורס שגרו באזור חיפה היו נוסעים ברכבת ונקרתה להם תאונת הרכבת בבית יהושע (1963). למזלו של גבעתי לא נסע באותה רכבת כי נאסף ברכב על ידי חותנו. חלקו השני של הקורס הועבר בבה"ד חיל הים.
לאחר הקורס הוצב כקצין גנ"ק באח"י חיפה בפיקודו של רפי אטלינגר. ואחר כך קצין גנ"ק במשחתת אח"י יפו בפיקוד צבי תירוש.
בשנים 1965–1966 פיקד על אח"י נגה (ק-22). אף כי יעודה באותה עת היה תובלה ואימונים גבעתי תחזק את האונייה ואימן אותה כאונייה קרבית.
מלחמת ששת הימים
בתום המלחמה פיקד על נחתות וכאשר הוחלט להוריד את שלוש הנחתות 36 מטר לאילת קיבל גבעתי משימה להוריד את הנחתת השלישית. לאחר הרכבת הנחתת באילת שימש כמפקדה וביצע הפלגות לשארם א-שייח'.
באוקטובר 1967 נשלח גבעתי לרוטרדם והצטרף לאנייה ההולנדית שנקנתה והפליג עימה סביב אפריקה לאילת אח"י בת גלים (ת-81) והתעתד להיות מפקדה. כשהגיע לאילת התברר לו כי עליו לעזוב את האנייה וכי אלי לוי נועד להחליפו. גבעתי עמד על כך שישמש כמפקד האנייה לפחות מספר חודשים. מפקד חיל הים שלמה אראל נעתר לדרישתו ואלי לוי קיבל לפיקודו את אח"י בת ים (ת-83).
ספינות סער
בשנת 1968 נשלח גבעתי לשרבור במגמה להיעשות מפקדה של ספינת הסער השלישית שנבנתה שם - אח"י מזנק. לצורך אימון והכרת הדרך יצא גבעתי ינואר 1968 מנמל שרבור להפלגה לישראל עם אח"י משגב בפיקוד עזרא קדם (כריש).
בחיפה הצטרף לשייטת ספינות הטילים אח"י מזנק חומשה בתותחי 40 מ"מ. לאחר תקופה קצרה קיבל פיקוד על הפלגה הראשונה בנוסף להיותו מפקד אח"י מזנק. לאחר תקופה עבר לפקד על אח"י חנית (סער 3) ונעשה מפקד פלגה 33 עדיין בדרגת רס"ן.
משימה באפריקה
ב-1969 נשלח גבעתי לדאר א-סלאם בטנזניה להביא לישראל את הנחתת הארוכה "Zambia Challenge", שקיבלה בחיל הים את השם אח"י בת שבע. שלב ראשון היה העברת הנחתת עם צוות זר שכור למומבסה, שם עברה שיפוץ במבדוק. משם הפליגו תחת דגל צי הסוחר הישראלי, עם צוות ישראלי כאשר גבעתי הקברניט. יחד עם אח"י בת שבע הפליגה גם אח"י בת ים (ת-83) שגם היא עברה מבדוק במומבסה. הדרך ממומבסה לשארם א-שייח' ארכה 12 יום.
כאשר הגיע לקרבת שארם א-שייח', נדרש להתעכב כדי שהמכובדים שהוזמנו לקבלת הפנים יספיקו להגיע. במהלך ההמתנה התקרב לאי טיראן ונוצרה בהלה לכח בחוף אף פתח באש לעבר הנחתת.
ב-23 ביוני 1969 הגיעה אח"י בת שבע לבסיס אילת. גבעתי העביר את הפיקוד לסרן שאול חורב וחזר לתפקידו כמפקד על פלגה 33 בשייטת ספינות הטילים.
המתקן הטקטי
בשנת 1973 מונה גבעתי למפקד המתקן לתרגול טקטי (מת"ט) בבה"ד חיל הים. בספטמבר 1973 נשלח לאנגליה להשתתף בקורס טקטי של הצי המלכותי הבריטי. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב לישראל.
מלחמת יום הכיפורים
בעת פריצת המלחמה נמצא באנגליה בקורס לוחמת ים. נספח צה"ל בלונדון הדר קמחי נתן לו עדיפות ושיבץ אותו למטוס מיוחד בו חזר גם צבי זמיר מפגישתו עם אשרף מרואן. טייס המטוס המיוחד היה דני שפירא.
המתקן הטקטי היה מושבת בזמן המלחמה. הצטרף לשייטת ספינות הטילים ויצא עם מיכאל ברקאי לקרב הזירה הסורית. בהמשך שובץ כיועץ ימי למפקד עוצבת סיני. לאחר מספר ימים הוחלף והמתין במפקדת חיל הים.
גובשה תוכנית לחמש כלי שיט במערכת טילי גבריאל במטרה לפגוע במשחתות מצריות החוסמות שיט לישראל ב. גבעתי קיבל את הפיקוד ולאחר סיום ההתקנות יצא לדרום הים האדום. בקרבת פורט סודאן גילה משחתת מצרית כאשר במרחב הטקטי נמצאה גם סיירת של צי ארצות הברית. בעוד הוא נערך להתקפה קיבל הוראה לנתק מגע. הסיירת האמריקאית התרחקה והאנייה המצרית נכנסה לנמל.
כשחזרו לאילת הסתיימה המלחמה. גבעתי שב למתקן הטקטי בחיפה, תוך הבנה שתפקידו הבא יהיה מפקד זירת ים סוף אך לא כך קרה.
יחידת לוחמה זעירה
מפקד חיל הים בנימין תלם שאף להציב לוחם בכיר לפיקוד על שייטת 13. במרץ 1974 מונה גבעתי למפקד יחידת לוחמה זעירה קודם לדרגת אלוף-משנה. יחידה 707 אוחדה עם שייטת 13 וגבעתי פיקד על היחידה המקובצת עד יוני 1976. היחידה ביצעה מבצעי פשיטה רבים בלבנון. לקציני השייטת לקח זמן להסתגל למצב החדש והפעילות הרבה עזרה לגיבוש היחידה.
תפקידים אזרחיים
לאחר סיום תפקידו ביחידת לוחמה זעירה יצא לחופשת פרישה ובשנת 1977 פרש לגמלאות.
בשנת 1988 קיבל לידיו את ניהול החברה הוותיקה לעבודות ימיות "העוגן". החברה שהייתה שייכת לסולל בונה העניקה שירותי ים לאוניות בנמל חיפה. תוך מספר חודשים התחוור לגבעתי שמצב כלי השיט של החברה ירוד והוא התפטר.
בשנים 1989 עד 1999 ניהל סניף של חברת שופרסל בחיפה. תחילה את הסניף בכרמל צרפתי ואחריו את סניף חורב שהיה מהגדולים בחברה.
משפחה
משה הררי, אחיו של צבי, התמחה בהפעלת ציוד מכני כבד בסולל בונה. ניהל עבודות באפריקה כחלק מעסקי גד זאבי. בשנת 1972 כאשר אידי אמין גירש את הישראלים מאוגנדה וזמם להשתלט על ציוד החברה עבר הררי בנסיעה עם הטרקטורים והציוד הכבד לקניה.
בשנת 1957, במהלך קורס חובלים, פגש את עדיה לבית בירנצוויג (בארי) בחתונה של חבר מהמחזור, והחל לצאת איתה. הזוג נישא ב-17 בדצמבר 1957.
בשנת 1962 נולד לזוג בן - עופר, שלמד הנדסה, ניהל את המפעל ברמלה ושימש כמנהל תפעול בחברת נשר. נעשה יועץ עצמאי בנושאים הנדסיים. נשוי לרותי וכיום הוא מתגורר עם משפחתו ביובלים שבגליל התחתון. מעופר זכה לשלש נכדות ומהן לשלושה נינים.
בשנת 1969 נולדה בת - ענת, שנעשתה אגרונומית, למדה מחשבים ותרפיה באמצעות בעלי חיים. כיום עושה הסבה אקדמית לעבודה סוציאלית. מענת זכה לחמישה נכדים - ארבע בנות ובן.
משנת 1999 פרש מעיסוקים אזרחיים. ועבר לגור במושב כוכב מיכאל ליד משפחת בתו ונהנה לטפל בנכדיו. במאי 2017 חלתה עדיה ואושפזה בהוסטל בקיבוץ יד מרדכי. בחודש מאי 2019 נפטרה.
In the Hot Seat
In the Hot Seat הוא אלבום האולפן התשיעי והאחרון של להקת הרוק המתקדם, אמרסון, לייק ופאלמר. האלבום יצא לאור ב-1994. לקית' אמרסון הייתה בעיה ביד השמאלית שכמעט לא איפשרה לו לנגן בקלידים. המתחים בינו לבין גרג לייק נוצרו שוב באלבום זה. השיר "Daddy" נכתב לזכרה של שרה אנה ווד, ומשמש להגברת מודעות של ילדים נעדרים.
האלבום הוקלט ב-Goodnight L.A. Studios שבלוס אנג'לס, קליפורניה. וטכנאי הקול היו אמרסון וקית' אולסן.
מייק פלנגן (קולנוען)
מייק פלנגן (באנגלית: Mike Flanagan; נולד ב-20 במאי 1978) הוא קולנוען אמריקאי ושותף בחברת ההפקות "Intrepid Pictures". פלנגן ידוע בעיקר בזכות סרטי האימה שלו, שאותם הוא ביים, כתב וערך, כולל "אבסנטיה" (2011), "שקט", "להתעורר מפחד", "הסיאנס 2" (שלושתם משנת 2016), "המשחקים של " (2017), ו"דוקטור סליפ" (2019). בעקבות סרטים אלו פלנגן נחשב לאחד מבמאי האימה הטובים ביותר בהוליווד.
עבודתו של פלנגן משכה את שבחי המבקרים על בימויו, ההתמקדות באפיון הדמויות ובנושאים המוצגים לעיתים רחוקות בסוגת האימה, נוסף על חוסר ההסתמכות על הג'אמפ סקרס (הקפצות זולות) הנפוצים בסרטי האימה; בין המשבחים את עבודותיו נמנים היוצרים סטיבן קינג, קוונטין טרנטינו וויליאם פרידקין.
ילדותו ושנות התבגרותו
פלנגן נולד ב-20 במאי 1978 בסיילם, מסצ'וסטס. אביו עבד במשמר החופים של ארצות הברית, והמשפחה עברה דירה לעיתים קרובות. על אף שהוא התגורר רק לזמן קצר בסיילם, תקופה זו הותירה בפלנגן רושם, והוא התעניין בצורה קבועה בציד המכשפות בסיילם וגם בנושאים נלווים, כמו סיפורי רפאים ואימה בדיונית. בנערותו, פלנגן למד בתיכון הארכיבישוף ספאלדינג. עם התבגרותו, פלנגן הגיע למרילנד, שם הוא למד באוניברסיטת טוסון, וסיים תואר ראשון במדיה וקולנוע אלקטרוניים ותחום התמחות משני בתיאטרון.
חיים אישיים
פלנגן ניהל בעבר זוגיות עם השחקנית קורטני בל, שהשתתפה בסרטו משנת 2011, "אבסנטיה". לשניים נולד בן. מאז פברואר 2016, פלנגן נשוי לשחקנית קייט סיגל, שהשתתפה ברבים מסרטיו ואף כתבה יחד איתו את התסריט לסרט "שקט". לזוג נולדו שני ילדים, בן ובת.
נבילה אספניולי
נבילה אספניולי (בערבית: نبيلة اسبنيولي; נולדה ב-1955) היא אשת חינוך, פמיניסטית ערבית-ישראלית ומועמדת לכנסת מטעם מפלגת חד"ש, הפועלת בארגוני נשים.
קורות חיים
אספניולי נולדה בשנת 1955 בנצרת למשפחה נוצרית המונה עשרה ילדים, והיא השביעית מביניהם. לאחר שסיימה לימודי תיכון בנצרת נרשמה ללימודים בחוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה. במהלך לימודיה באוניברסיטת חיפה הייתה פעילה בוועד הסטודנטים הערביים ובארגון יהודי ערבי שפעל באוניברסיטה.
לאחר שסיימה תואר ראשון, המשיכה בלימודי תואר שני בחוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר שנפסלה מעבודתה כעובדת סוציאלית מספר פעמים בשל פעילותה הפוליטית, היא נסעה לגרמניה ושם למדה באוניברסיטת המבורג שבגרמניה, במחלקה לפסיכולוגיה קלינית. היא קיבלה תואר שני על עבודת התיזה שלה בנושא פורנוגרפיה: מיניות ואלימות.
בשנת 1987 חזרה לישראל והתחילה ללמד פסיכולוגיה וקורסים להכנת מחנכות מטפלות "בבית הילד הערבי" בעכו, במסגרתו התוודעה לתחום הגיל הרך. בעקבות זאת היא ייסדה עם קבוצת נשים את "מרכז אלטפולה" שבנצרת, הפועל לקידום החינוך לגיל הרך, פיתוח תוכניות לימודים ושוקד על העצמת נשים פלסטיניות ישראליות.
נבילה אספניולי היא אחותה של ד"ר האלה אספניולי, חוקרת החינוך הערבי בישראל.
פעילות פמיניסטית
בשנת 2010 הקימה במרכז אלטפולה יחד עם ארגונים אחרים את "פרויקט עתידה" (האישה הנושאת ציודה), הפרויקט שוקד לשיפור מעמד האישה בשוק העבודה.
פעילות ציבורית
אספניולי הייתה חברת הנהלת "הקרן החדשה לישראל" אשר בה כיהנה כיו"ר ועדת זכויות האדם ובוועד המנהל של "שתיל". כמו כן היא פעילה במפלגת חד"ש.
אספניולי היא מהיוזמות ליצירת קואליציה בין הארגונים למען ההתנדבות "חיראקנו" שחברים בה: מרכז א-טופולה, אג'יק - מכון הנגב, מהפך, סדאקה רעות, "אלעאמר" ,"ארגון מנהלי המרכזיים הקהילתיים הערביים" ועוד. מטרתו היא עידוד צעירים וצעירות לאחריות חברתית, מנהיגות והתנדבות במוסדות ציבוריים שונים וחיזוק מעמדן בחברה. היא נבחרה כחברה בוועדה המיעצת של הגיל הרך CGECCD ופעלה למען הקמת קואליציה לקידום החינוך לגיל הרך בחברה הפלסטינית "מושארקה". חברים בה מרכז "אל-טפולה" בנצרת, "בית הילד הערבי" בערערה ובעכו, "אג'יק" בנגב. הקואליציה מקבלת תמיכה מקרן ון ליר ההולנדית.
בשנת 2011 נבחרה לאחת ממאה הנשים מעוררות ההשראה של הארגון העולמי Women Deliver לצד הילרי קלינטון ואופרה וינפרי.
פעילות באקדמיה
אספניולי לימדה בקורסים להכנת מחנכות מטפלות והייתה אחראית על תוכנית הדרכה בגני ילדים במרכז הפדגוגי של ארגון נשי עכו "בית הילד הערבי".
היא לימדה בתחום לגיל הרך במכללת אורנים והעבירה קורסים וסדנאות להכנת מחנכות מטפלות במרכז "אל טפולה" בנצרת ו"בית הילד הערבי" בעכו. באוניברסיטת חיפה לימדה קורס בנושא "מעמד האישה בעולם הערבי". היא הוזמנה על ידי ועדת הצנזורה לסרטים ומחזות להרצות על עבודת המאסטר שלה. כמו כן היא עבדה כיועצת אקדמית ב "קולג' אמריקני של חברי העולם" (Friend World College).
במסגרת תפקידה כאשת חינוך וכמנהלת מרכז "אל-טפולה", פרסמה מאמרים וספרים רבים לגיל הרך, ביניהם "חינוך מיני וזהות מינית לגיל הרך" "אלרודה מבנה בורנאמג ופעיליאת" "חדאנאת אלטפל ותנשאתוה" וכמו כן ערכה עם אחרות מחקרים שפורסמו בערבית כמו "מינניות (מושג באפליה מינית) בספרי ילדים" ו"מינניות בספרי לימוד".
על מעמד האישה פרסמה מאמרים רבים וביניהם: "מנהיגות של נשים - איום על הסדר הקיים". במאמריה בנושא מעמד האישה היא מתארת את הקיפוח והדחייה בהם נתקלה כערביה-פלסטינית במפגשה עם החברה היהודית.
פעילות פוליטית ברשימת חד"ש
בהיותה באוניברסיטה, השתתפה בפעילויות פוליטיות רבות בוועד הסטודנטים הערבים- קמפו"ס (קבוצה למעורבות פוליטית וסטודנטיאלית יהודית ערבית) וגם השתתפה בדיונים רבים ומפגשים שונים בנושא שאלת הזהות. אספניולי נמנית עם הפעילות הוותיקות במפלגת חד"ש בזירה המקומית והארצית. בנובמבר 2012 נבחרה למקום החמישי ברשימתה לכנסת התשע עשרה. זאת במקביל להחלטת חד"ש להבטיח ייצוג נשים בכנסת ה-19 והודעתם של שני העומדים בראש הרשימה, מוחמד ברכה וחנא סוויד, וכן כי יפנו את מקומם לאספניולי ולאיימן עודה כעבור שנתיים מהבחירות. ב-23 באוקטובר 2014 הכריז ח"כ ברכה כי יממש את התחייבותו ב-8 במרץ 2015, הלוא הוא יום האישה הבינלאומי. בעקבות כך אספניולי הייתה עתידה לכהן כחברת כנסת בשנת 2015. בריאיון לאתר חד"ש הסבירה: "יש צורך שיהיה ייצוג לנשים בכל המרחב הציבורי, כולל הכנסת, כדי שהקול שלהן יישמע גם בה. הייתי רוצה לנסח את הצעות החוק יחד עם נציגי הקבוצות המוחלשות בחברה הישראלית. אני רוצה להיות הקול של קבוצות אלה. הכנסת היא המקום להשמיע קולנו ובקשתנו". אך הקדמת הבחירות לכנסת העשרים סיכלו תוכנית זו והיא לא נכנסה לכנסת.
דגל לנסטר
דגל לנסטר הוא דגלה של הפרובינציה האירית לנסטר. הדגל הוא דגל ירוק המוטען בנבל זהב עם מיתרים כסופים.
מקורו של הפס הירוק בדגל אירלנד הוא בצבעו הירוק של דגל זה, כמו כן הצי האירי מניף דגל דומה כדגלון חרטום על ספינותיו.
הדגל משולב בדגל ארבע הפרובינציות ברבע השלישי (שמאלי תחתון) לשם יצוגה של הפרובינציה כאחת מארבע הפרובינציות ההיסטוריות של אירלנד.
התוכנית החדשה
התוכנית החדשה הוא אלבום האולפן השני והאחרון של שלישיית גשר הירקון, שיצא בשנת 1966.
האלבום
זמן קצר לאחר יציאת האלבום "אהבה ראשונה" עזב יהורם גאון את הלהקה ובמקומו הצטרף ישראל גוריון. האלבום נערך בידי חיים חפר ובדומה לאלבום הראשון שולבו בו שירים מקוריים ומתורגמים. בין השירים הופיע השיר "העיר באפור" שנכתב במיוחד עבור הלהקה על ידי נעמי שמר בעת ששהתה בפריז, שמר כתבה עוד שני שירים שהופיעו באלבום ("לכבודך", "ג'ורג'יה, אלבמה"). האלבום כלל 4 שירים שנכתבו על ידי חיים חפר ואת השיר "סימן שאתה צעיר" שנכתב על ידי יוסי גמזו. יצחק גרציאני היה מנצח הלהקה בהקלטת כל השירים.
אביגדור דגן
אביגדור דגן (במקור ויקטור פישל, בצ'כית: Viktor Fischl; 30 ביוני 1912, הראדץ קרלובה – 28 במאי 2006, ירושלים, קריית משה) היה משורר וסופר ישראלי, ששירת כדיפלומט של משרד החוץ.
קורות חיים
דגן נולד בעיר הראדץ קראלובה שבבוהמיה, אוסטרו-הונגריה (כעבור שנים ספורות במדינה החדשה צ'כוסלובקיה; כיום בצ'כיה) בשם ויקטור פִישְל (Viktor Fischl) ונשא שם זה עד שעיברת את שמו בשנת 1955. הוא למד באוניברסיטת קארל בפראג, עד שקיבל תואר דוקטור למשפטים ומדע המדינה. נשאר בפראג עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. בשנותיו בפראג ערך שבועון ציוני והיה מזכיר הסיעה היהודית בבית הנבחרים הצ'כוסלובקי.
בשנת 1939 יצא ללונדון ועבד שם לצד שר החוץ הצ'כוסלובקי הגולה, יאן מסריק. ב-1948, בעצת מסריק, נמלט דגן מצ'כוסלובקיה, שעמדה בפני השתלטות קומוניסטית. עלה לישראל והתקבל לעבודה במשרד החוץ. במהלך הקריירה הדיפלומטית שלו כיהן ביפן ובבורמה, היה ציר ביוגוסלביה, שגריר בפולין, נורווגיה ואוסטריה, ושגריר שאינו תושב לאיסלנד. ניהל את המשא ומתן לכינון יחסים עם נפאל ב-1962. ב-1977 פרש דגן ממשרד החוץ והחל מקדיש את כל זמנו לכתיבה.
אביגדור דגן התחיל לכתוב בפראג, שם הוציא לאור ספרי שירה אחדים. בנוסף, הוא תרגם משירת רחל לצ'כית. ספרו "מנגינות עבריות" זכה בפרס ספרותי חשוב. הוא המשיך בכתיבת שירה גם בלונדון. הפואמה שלו, "הכפר המת", המספרת על חורבן הכפר לידיצה בידי הנאצים, כגמול על רצח היידריך, תורגמה למספר שפות. הנובלה "ליצני החצר" עוסקת אף היא בשואה, והיא יצירה מטלטלת בעלת עומק תאולוגי ופילוסופי, שאף עובדה למחזה.
הרומן הראשון שלו, "שיר הרחמים", נאסר לפרסום בצ'כוסלובקיה אחרי שהקומוניסטים תפסו שם את השלטון בשנת 1948. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת עם עובד בשנת 1951. הרומן השני של דגן, "בינת השכוי", יצא לאור בשווייץ בשפה הצ'כית, ודורג במקום הראשון במשאל שערך רדיו אירופה החופשית. דגן כתב גם שני ספרים לא-בדיוניים: "שיחות עם יאן מסריק" (1952), ו"מוסקבה וירושלים" (Moscow and Jerusalem: Twenty Years of Relations between Israel and the Soviet Union, 1970), סקירה של יחסי ישראל והגוש המזרחי.
בשנת 1997 העניק לו נשיא הרפובליקה הצ'כית ואצלב האוול אות הצטיינות על כתיבתו. דגן קיבל גם תואר דוקטור לשם כבוד בתאולוגיה מאוניברסיטת קארל בפראג, כהוקרה על תרגום תהילים ושיר השירים לצ'כית מודרנית.
היה נשוי לסְטֶלה ברגר ואב לשני בנים.
אחיו הצעיר, גבריאל דגן, היה מחזאי ושחקן תיאטרון ידוע שעבד כפסיכולוג. שני האחים דגן כתבו והוציאו יחד את "השען מסמטת המזלות".
ארכיון אביגדור דגן מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
ספריו וכתביו
אביגדור דגן לא נהג לרוב לכתוב עברית במקור, ספריו תורגמו לעברית בידי מתרגמים שונים מצ'כית, גרמנית ואנגלית. להלן ספריו שראו אור בתרגום לעברית:
מכתביו בעברית:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
תלפיות מזרח
תלפיות מזרח (או "ארמון הנְציב") היא שכונה בדרום-מזרח ירושלים, אשר נוסדה ב-1972, על שטח שסופח לירושלים לאחר מלחמת ששת הימים, כחלק מתוכנית שכונות הטבעת הירושלמית. מספר תושביה הוא כ-19,000 איש. שמה של השכונה בפי רוב תושבי העיר הוא ארמון הנציב, על שם המבנה הממוקם בגבולה הצפוני של השכונה. השכונה ממוקמת כ-4 ק"מ ממרכז העיר. רחובות השכונה קרויים על שמם של עולי הגרדום, וזהו שמו של אחד הרחובות המרכזיים בשכונה.
מיקום וטופוגרפיה
השכונה ממוקמת על מורדותיו הדרומיים של הר אצל (רכס ארמון הנציב), בשתי שלוחות שביניהן גיא (אמפיתיאטרון טבעי). המדרון התלול עליו בנויה השכונה הוא חלק מהירידה החדה של הרי יהודה לכיוון ים המלח. השכונה מהווה ישות אורבאנית נפרדת משכונות רמות רחל -ארנונה החדשה, תלפיות וארנונה המצויות ממערב לה. , מצפון לשכונה ישנו ארמון הנְציב, טיילת האז ושכונת ג'בל מוכאבר, ממזרח ודרום מזרח - השכונות ערב א סוואחרה ואום ליסין, מדרום - שכונת צור באהר ומדרום מערב - קיבוץ רמת רחל. בשוליה המערביים של השכונה נמצא מתחם קריית מוריה - קריה חינוכית של הסוכנות היהודית, הצמודה לחוות הלימוד של רחל ינאית בן-צבי.
היסטוריה
ב-1929 שלחו הבריטים משלחת לאזור על מנת לבדוק אפשרויות מגורים מדרום לארמון הנְציב הבריטי, ליד הכפר הערבי צור באהר. המשלחת קבעה כי בשל תלילות הגבעות באזור הוא אינו ראוי למגורים. ואכן, עד לאחר מלחמת ששת הימים שימש האזור כשטחי מרעה לערביי הכפרים ג'בל מוכאבר וצור באהר.
עד למלחמת ששת הימים היה במקום מוצב של הלגיון הערבי. בגלל צורתו הארוכה והמעוגלת הוא כונה "מוצב הנקניק". מיד לאחר כיבוש ארמון הנְציב תקפו לוחמי הסיירת הירושלמית בסיוע טנקים את המוצב והצליחו לכבשו בזמן קצר ללא אבדות. במקום יש שלט המספר את סיפור הקרב. לאחר מלחמת ששת הימים יושב האזור שמתחת לארמון הנציב כחלק מתוכנית שכונות הטבעת בירושלים. בניית השכונה החלה בשנות ה-70, לפי צו הפקעת הקרקעות מאוגוסט 1970. הופקעו גם 2,500 דונם ברכס נציב שלושה ק"מ דרומית-מזרחית לעיר העתיקה. מתכנן השכונה היה האדריכל דוד בסט.
בזמן האינתיפאדה הראשונה סבלו תושבי השכונה מהתנכלויות, ידויי אבנים ואף ממעשי חבלה ורצח של מחבלים פלסטינים, בעיקר מג'בל מוכאבר הסמוכה. מאז שנות ה-90 לא נשנו אירועי הטרור והשכונה אף קיבלה חיזוק תנופתי בדמות דרך ראשית נוספת המחברת אותה לדרך חברון וקרבתה למתחם הקניות והבילויים של אזור התעשייה תלפיות.
מערת תלפיות
בשכונה נמצאת מערה שנטען שהיא מערת הקבורה של ישו ובני משפחתו. המערה התגלתה בשנת 1980, בזמן שנערכו במקום פיצוצים לשם בניית בתים חדשים, על ידי ילד מתושבי השכונה.
מיצפתל
הגבעה שבין השכונה לבין ארמון הנציב היא אתר טבע עירוני בירושלים. מהגבעה נוף למדבר יהודה כולל הרי מואב שמעבר לים המלח, הרודיון, אגן העיר העתיקה והר הבית. בסתיו מכוסה הגבעה מרבד חצבים וחודש פברואר היא מכוסה במרבדי תורמוס ההרים. חברי מכינת בית ישראל מטפחים את המקום מאז 2017 והקימו במקום ספסלי תצפית ופרגולת עץ.
בשנים האחרונות כפר הסטודנטים של בני עקיבא אמון על פיתוח המקום, בשיתוף עם חניכי מכינה קדם-צבאית בית ישראל.
חינוך
בתלפיות מזרח פועלים כ-10 גני ילדים, 3 בתי ספר יסודיים - תל"י רמת מוריה (בזרם הממלכתי), קשת תלפ"ז (המשלב למידת תלמידים דתיים, חילוניים ומסורתיים), ובית הספר היסודי הממלכתי-דתי "איתן", בית הספר לחינוך מיוחד "בית הספר הדביר החדש", שנועד לתלמידים בעלי מוגבלות שכלית עמוקה, ובית הספר "הלל" המשלב שיטות למידה חדשניות
בחינוך הבלתי פורמלי, פועלים בשכונה מועדון הנוער "אינטרו" וכן סניפים של תנועות הנוער המחנות העולים, בני עקיבא, נוע"ם והצופים. בשנת 2019 נפתח שבט צופים בשכונה, שבט "אמיר".
שכונה צעירה
מתחילת שנת 2011, פועלת בשכונת תלפיות מזרח תוכנית "שכונה צעירה" בשיתוף עם "צעירים במרכז". במסגרת התוכנית מוצבת רכזת מטעם "צעירים במרכז" במינהל הקהילתי של השכונה.
רכזת שכונה צעירה אמונה על פיתוח הקהילתיות, ריכוז פרויקטים ויוזמות תושבים, ייצוג קול המשפחות הצעירות בפורומים שונים ועוזרת לתושבים להפוך את השכונה שלהם להכי טובה שהיא יכולה להיות:
פיתוח המרחב הציבורי, הפקת אירועי תוכן מושקעים ממש מתחת לבית, יצירת הזדמנויות להכרות בין המשפחות, שדרוג מסגרות החינוך והגיל הרך, חיזוק הקהילתיות בשכונה.
התאחדות הכדורגל האיטלקית
התאחדות הכדורגל האיטלקית (באיטלקית: Federazione Italiana Giuoco Calcio) היא הגוף האחראי על הכדורגל באיטליה. היא אחראית על כל קבוצות הכדורגל ונבחרות הכדורגל ועל כל הליגות והגביעים באיטליה.
התאחדות הכדורגל נוסדה בשנת 1898, חברה בפיפ"א מאז 1905 וחברה באופ"א מאז 1954. ההתאחדות אחראית בין השאר על ליגת העל האיטלקית ועל ליגת המשנה האיטלקית וכן גם על יתר הליגות הנמוכות יותר, קופה איטליה והסופר קאפ האיטלקי, וכמו כן אחראית על נבחרת הגברים, נבחרת הנשים והנבחרות הצעירות של איטליה.
נשיא ההתאחדות האיטלקית הנוכחי הוא רוברטו פבריסיני.
ארנבת
אַרְנֶבֶת (שם מדעי: Lepus) הוא סוג של יונקים קטנים ממשפחת הארנביים הכולל את המינים הגדולים ביותר בסדרת הארנבאים ובראשם ארנבת אירופית ששוקלת מעל 5 ק"ג.
המין ארנבת אסמית (Caprolagus hispidus) וארבעת מיני הסוג ארנבת אדומה (Pronolagus), הופרדו מסוג זה. כל שאר הסוגים במשפחת הארנביים מכונים ארנבים.
אמנדינגן
אמנדינגן (בגרמנית: Emmendingen) היא עיירה בירת מחוז אמנדינגן, במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. ממוקמת על גדות נהר אלז 14 קילומטר מצפון לפרייבורג. בעיירה מתגוררים למעלה מ-26,000 תושבים.
היסטוריה
האזכור הראשון של היישוב הוא בשנת 1091, אבל ההתיישבות במקום עתיקה הרבה יותר. בשנת 1590 היא הפכה רשמית לעיירה. בעבר הייתה קיימת גם עיירה בשם אמנדינגן תחתית, אך בשנת 1883 הן אוחדו.
גאוגרפיה
אמנדינגן שוכנת באזור בריסגאו (Breisgau) בין הגבעות של היער השחור והר כיסא הקיסר (Kaiserstuhl) בעמק הריין מצפון לפרייבורג בגובה 189-368 מטר. בקצה המערבי שלה זורם נהר אלז שהוא יובל של נהר הריין. אלז מתפצל שוב לאחר ההתמזגות שלו עם היובלים דרייסם (Dreisam) וגלוטר (Glotter) ליד העיירה רייגל (Riegel) לשני יובלים המתחברים בהמשך לריין.
ערים שכנות
אמנדינגן גובלת במספר ערים ורשויות מקומיות (בכיוון השעון מצפון): קנצינגן (Kenzingen) מלטרדינגן (Malterdingen) פריאמט (Freiamt) סקסאו (Sexau) דנצלינגן (Denzlingen) רויטה (Reute) וטנינגן (Teningen).
יואכים אנדרסן
יואכים כריסטיאן אנדרסן (בדנית: Joachim Christian Andersen; נולד ב-31 במאי 1996) הוא כדורגלן דני, המשחק בעמדת הבלם בקריסטל פאלאס ובנבחרת דנמרק.
קריירת מועדונים
אנדרסן התחיל לשחק כדורגל כאשר הצטרף בגיל 4 לגרבה פוטבול, ממנה עבר לפ.צ. קופנהגן ולאחר מכן במיטיולן. באוגוסט, אנדרסן הצטרף לאקדמיה לכדורגל של טוונטה ששילמה תמורת כ-650 אלף אירו.
ב-26 באוגוסט 2017, אנדרסן חתם על חוזה בסמפדוריה מהסרייה א'. ב-25 בפברואר 2018, אנדרסן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד אודינזה. ב-8 בנובמבר 2018, חתם על חוזה חדש בקבוצה עד לשנת.
ב-12 ביולי 2019, אנדרסן חתם על חוזה לחמש שנים באולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית תמורת כ-30 מיליון אירו ובכך הפך לכדורגלן הדני היקר בהיסטוריה וכך גם לכדורגלן היקר בתולדות המועדון. ב-2 באוקטובר 2019, אנדרסן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק במסגרת ליגת האלופות נגד ר.ב. לייפציג. ב-11 בנובמבר, הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת האלופות בניצחון 1–3 נגד בנפיקה ליסבון.
ב-5 באוקטובר 2020, אנדרסן הושאל לפולהאם עד לסיום העונה. ב-19 בדצמבר 2020, אנדרסן הורחק בתיקו 1–1 נגד ניוקאסל יונייטד. ב-19 במרץ 2021, אנדרסן הבקיע את שערו הראשון בפולהאם בהפסד 1–2 ללידס יונייטד.
ב-28 ביולי 2021 הודיעה קריסטל פאלאס על החתמתו של אנדרסן בחוזה לחמש שנים בסכום של 17.5 מיליון יורו. ב-17 באוגוסט 2022 כבש שער בכורה בקבוצה, בהפסד 2–4 למנצ'סטר סיטי.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, אנדרסן שיחק בכל הנבחרות הצעירות של דנמרק. ב-15 באוקטובר 2019, אנדרסן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–4 נגד.
אנדרסן, נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020.
Hot Space
Hot Space (בעברית: שטחים חמים) הוא אלבומה העשירי של להקת הרוק קווין שיצא בשנת 1982. האלבום מציין נקודת מפנה מהסגנון המוזיקלי שאפיין את הלהקה באלבומיה המוקדמים ומציג סגנון דיסקו ופאנק, כתוצאה מהצלחתם הקודמת בשיר "Another One Bites the Dust". שינוי זה גרם לירידה בפופולריות של הלהקה בקרב מעריציה חובבי הרוק. באלבום משתתף הזמר דייוויד בואי.
קרם פרש
קרם פרש (מצרפתית: crème fraîche) הוא מוצר חלבי, דומה לשמנת חמוצה המכיל בין 30% ל-45% שומן ובעל pH של כ-4.5. הוא מיוצר על ידי התססה של חיידקים, אך סמיך יותר וחמוץ פחות משמנת חמוצה. טעמו שמנתי, חלבי ומתוק עם ארומה חמצמצה.
קרם פרש נפוץ כרוטב במנות אחרונות, כיוון שאינו מתפרק בבישול הוא משמש להקרמה והעשרת מרקים וקדרות. משתמשים בו גם כתחליף לשמנת חמוצה וכתחליף לחמאה במריחה על לחם.
הואנג טאיג'י, קיסר צ'ינג
הוָאנְג טָאיגִ'י (28 בנובמבר 1592 – 21 בספטמבר 1643) היה לוחם מנצ'ורי אשר לחם נגד עליונותה של שושלת מינג על המנדט האלוהי שקבע את השושלת בעלת הזכות האלוהית לשלוט על סין. טאיג'י, בנו של נורהאצ'י, הלוחם הנווד שהחל את הסכסוך נגד שושלת מינג קידם את מערכות אביו לאיחוד אתני בין המנצ'ורים לבני ההאן, איחוד אשר נקרא עם הכתרת טאיג'י לקיסר סין בשנת 1636 בתואר "צ'ינג", כשם השושלת החדשה שתיקח את מקומה של מינג.
העלייה לשלטון
הואנג טאיג'י היה בנו השמיני של נורהאצ'י, אותו ירש כשליט השני בשושלת ג'ין המאוחרת בשנת 1626. על אף היותו הבן השמיני, טאיג'י פעל עם אדונים בחצר המלוכה השושלתית להשגת כוח עד אשר הפך לנסיך רם-המעלה וירש את אביו במקום אחיו הגדול, דורגון.
פוליטיקה אתנית
בתקופת שלטונו החל הואנג טאיג'י לגייס פקידים ממוצא האן. לאחר מרד בשנת 1623, נורהאצ'י איבד אמון בבני ההאן בתוך אומתו. לעומת זאת, כאשר טאיג'י ירש את כס אביו הבין כי יוכל להתעלות על המינג רק אם יגייס את הרוב האתני של בני ההאן להתנגדות לשושלת הקיימת. בתקופת שלטונו של טאיג'י דאג למנות שרים וסגני שרים האנים ומונגולים, על אף הקישור האתני דאג טאיג'י לשמור על המאנצ'ורים בנקודות המפתח השלטוניות.
המלחמה הדתית
הואנג המשיך בהתפשטות המדינה באזור שכונה לימים מנצ'וריה, דחף עמוק יותר אל תוך כיבוש מונגוליה ופשט על קוריאה ועל סין של מינג. יכולותיו הצבאיות האישיות זכו לשבחים רבים. במערכת צבאית מאוחדת דאג לקשר את עמי המסופחים המונגולים והסינים אל תוך הצבא.
לטאיג'י היה דם קר אל מול מאמיני הבודהיזם הטיבטי אשר את מנהיגיהם הכפיש בקריאות כי הם "שקרנים" ו"מנותקים".
כיבוש מינג
טאיג'י ראשית פנה אל פעולות הגנה במעבר צר של שנגחאי בין ים סין המזרחי והחומה הגדולה של סין אשר מדרום לו הייתה בייג'ינג ומצפון מוקדן, בירות שתי המדינות. לאחר מכן החל במערכה נגד המונגולים, הבטיח את נאמנות השבטים הנוודים מדרום וכבש את שטחיהם של העצמאיים ונאמני מינג.
מאוחר יותר, עם חיזוק החזית הדרומית של ארצו לאורך החומה הגדולה החל טאיג'י בכיבוש חוף לים יפן בפרימוריה של היום. כאשר שושלת ג'וסון הקוריאנית החלה לנוע לחסות מחודשת של מינג יצא טאיג'י בראש צבאו ותוך חודש כבש את פיונגיאנג ואת סיאול והבטיח ממשל חסות מנצ'ורי בקוריאה.
החלת שושלת צ'ינג
בשנת 1636, לאחר לחץ ממושך משרי ממשלתו בני ההאן ומבני משפחתו המנצ'ורים החליט הואנג טאיג'י להטיל תיגר על העליונות האלוהית של שושלת מינג והכריז עצמו קיסר סין בשם המנדט האלוהי של הדת הסינית העממית בארמון הקיסרי בשן-יאנג אשר ניתן לה השם "מוקדן", משמע "קדימה" במנצ'ורית.
מותו וירושתו
הואנג טאיג'י נפטר ב-21 בספטמבר 1643 בדיוק כשהצ'ינג התכוננו לתקוף את המעבר הצר שנגחאי. כיוון כי מת מבלי שהכתיב יורש, מדינת צ'ינג כעת עברה משבר ירושה. מועצת הנסיכים והשרים המתלבטים התלבטו בשאלה האם להעניק את הכס לאחיו למחצה של הואנג טאיג'י, דורגון - מנהיג צבאי מוכח - או לבנו הבכור של הונג טאיג'י הוג'ה. כפשרה נבחר בנו התשיעי, הבן התשיעי של הונג טאיג'י, פוגין, ואילו דורגון - לצד אחיינו של נורחצ'י ג'ירגלנג - קיבל את התואר "יורש יורש הנסיך".
פוגין הוכתר רשמית כקיסר שושלת צ'ינג ב-8 באוקטובר 1643 והוחלט כי ימלוך תחת השם העידן "שונז'י." הוא הפך לקיסר צ'ינג הראשון ששלט מאותו בירה חדשה. מדינת צ'ינג הצליחה לא רק לכבוש את סין אלא גם להקים ממשל מסוגל נבעה במידה רבה מהראיית הנולד ומדיניותה של הואנג טאיג'י. גופתו נקברה בג'אולינג, שנמצאת בצפון שן-יאנג.
מורשת
כקיסר, טאיג'י מוכר בדרך כלל כמי שיש לו יכולות הדומות למיטב הקיסרים כיונגלה ממינג, הקיסר טאיזונג מטאנג וזאת עקב שלטונו האפקטיבי, שימוש יעיל בכישרון ומיומנויות לוחמה יעילות.
לדברי ההיסטוריון והסופר ג'ין יונג, להואנג טאיג'י היו השקפותיו הרחבות והחכמות של צ'ין שה-חואנג, הקיסר גאוזו מהאן, הקיסר גואנגווו של האן, הקיסר ון מסוי, הקיסר טאיזונג מטאנג, הקיסר טאיזו מסונג, קובלאי חאן, הקיסר חונגוו, והקיסר יונגלה ממינג. את היכולות הפוליטיות שלו הקבילו לידי ג'ינגיס חאן, הקיסר טאיזונג מטאנג, והקיסר גואנגווו מהאן. במובן זה, הואנג טאיג'י נחשב בעיני חלק מההיסטוריונים כקיסר הראשון האמיתי לשושלת צ'ינג.
נפת השרון
נפת השרון (לעיתים נקראת נפת נתניה) היא נפה במחוז המרכז במדינת ישראל. שטח הנפה חופף באופן חלקי את שטח השרון, אולם אין חפיפה מלאה בין השטח האדמיניסטרטיבי של נפת השרון במחוז דן לבין השטח של השרון כחבל ארץ.
נפת השרון נחלקת לשניים:
שטח הנפה הוא 348 קילומטר רבוע.
אגירה, זעם האל
אגירה, זעם האל (בגרמנית: Aguirre, Der Zorn Gottes; באנגלית: Aguirre, The Wrath Of God) הוא סרט קולנוע מערב-גרמני מסוגת דרמה-היסטורית-אפית בכיכובו של קלאוס קינסקי ובבימויו של ורנר הרצוג אשר יצא לאקרנים ב-1972. עלילתו מתרחשת במהלך המאה ה-16 באמריקה הדרומית ועוקבת אחר מעלליו של, אביר ספרדי המוביל קבוצת קונקיסטאדורים במורד נהר האמזונאס בחיפוש אחר עיר הזהב האגדית אל דוראדו.
ככל שמסעם של האבירים מתקדם נראה כי הם רק חוזרים על צעדיהם, ואט-אט הולכת לאיבוד מציאותם בנבכי הג'ונגל הטרופי המטיל אשליות על חושיהם, עד שלבסוף הופך חיפושם לכדי חזון של טירוף מוחלט.
אף על פי שהתסריט מבוסס באופן קלוש על דמותו האמיתית של אגירה, הודה הרצוג מספר שנים לאחר הקרנת הסרט שסיפורו בדוי כמעט לגמרי. ייתכן כי מספר דמויות ואירועים נולדו מתוך כתביו של, מיסיונר אשר התלווה למסעות אחדים באמזונאס, אותם תיאר בספריו, אף על פי שלא השתתף במסע הספציפי אשר הופיע בסרט.
הסרט הוא שיתוף הפעולה הראשון בין הבמאי ורנר הרצוג לשחקן קלאוס קינסקי, אשר עבדו זה לצד זה בארבעה סרטים נוספים אחריו. השניים החזיקו בדעות שונות בנוגע לצורת המשחק הנכונה שתתאים לדמותו של אגירה, ורבו על כך לעיתים קרובות. קינסקי היה ידוע בנטייתו להתקפי זעם ועצבים, ונהג לעורר תגרות וריבים בקרב אנשי ההפקה והתושבים המקומיים.
כלל הצילומים התקיימו ביערות הגשם הטרופיים של פרו בסמוך לנהר האמזונאס במהלך תקופה בת חמישה שבועות, לעיתים בסביבת יובלות הסמוכים לנהר האוקיאלי. צוות ההפקה והשחקנים נאלצו לטפס על הרים ולחתוך את דרכם מבעד לשיחי עבות בכדי ליצור לעצמם מעבר בתוך סבכי הצמחייה הצפופה של הג'ונגל, ומספר פעמים אף שטו על רפסודות מעץ במורד אשדי נהרות גועשים, שנבנו עבורם בידי המקומיים.
עלילה
המשלחת יוצאת לדרכה על גבי ארבע רפסודות במורד הנהר, אך לא עובר זמן רב בטרם אחת מהן נתקעת על שפת הגדה הנגדית ומאלצת את כלל הקבוצה לעצור עד לחילוצה עם אור השחר. במשך הלילה נשמעות מספר יריות, ובבוקר למחרת נמצאים כל יושבי הרפסודה מתים. אורסוה מחליט לשוב למחנה בכדי לקבור את הגופות, אולם אגירה פותח באש תותחים לכיוונן ומטביע אותן.
במהלך הלילה נסחפות הרפסודות הנותרות במורד הנהר, וזמן משימתה הקצוב של המשלחת תם. אורסוה מצווה על אנשיו לשוב לקבוצתו של פיסארו, אולם אגירה מוביל נגדו מרד בהבטחתו לאבירים כי בהמשך הדרך מחכה להם עושר בל יתואר, ומזכיר להם את סיפורו של הרנאן קורטס אשר ניצח את האימפריה האצטקית לאחר שהפר את פקודותיו. אורסוה מנסה לעצור את אגירה יחד עם אחד מחייליו, אולם נורה בחזהו ונפצע אנושות.
אגירה כופה על החיילים לבחור בדון פרננדו דה גוסמן, האציל השמן, כמנהיגם. הוא מכתיר אותו למלכו של העולם החדש ומתכחש לשלטונו של פליפה השני. יחד מקיימים השניים משפט שדה מהיר לאורסוה וגוזרים עליו דין מוות, אולם דה גוסמן מחליט לחון אותו ברגע האחרון.
לאחר ביסוס מעמדו של אגירה כשליטם הבלתי מעורער, ממשיכים האבירים במורד הנהר על גבי רפסודת עץ גדולה. זוג ילידים שוחרי שלום השטים לכיוונם על גבי קאנו נלכדים בידי החיילים, ולאחר שהשניים מביעים בלבול כלפי ספר תנ"ך המוצג בפניהם, הורג אותם האח קרוואחל בעוון חילול הקודש.
באותה העת סועד האציל דה גוסמן בתאוותנות ומסיים את מנות האוכל המעטות שנותרו בידיהם, בעוד ששאר הלוחמים גוועים ברעב, ומצווה להשליך את הסוס האחרון אל תוך הנהר לאחר שעיצבן אותו. מאוחר יותר נמצאת גופתו בקצה הרפסודה עם חתיכת בד מתוחה בעזרת מקל סביב צווארו.
עם מותו של דה גוסמן נלקח אורסוה לעומק הג'ונגל ונתלה בפקודתו של אגירה. החיילים תוקפים ובוזזים כפר ילידי, ואחדים מהם נהרגים בהתקפות חנית ומטחי חצים. פילגשו של אורסוה, אינס, צועדת לכיוון הג'ונגל ונעלמת.
החיילים הנותרים שבים לרפסודה יחד עם אגירה והאח קרוואחל, ושוקעים לתוך חלום של טירוף. גוועים ברעב, חולים ופצועים, מתחילים האנשים להטיל ספק במציאותם בעודם שטים בנהר במעגלים וללא כל מטרה. הם בוהים בחוסר אמונה בספינת עץ הנמצאת בצמרת העצים, ונחים על גבם בשוויון נפש כאשר חצים רעילים נורים עליהם בידי האינדיאנים. בגל התקפות אחרון נהרגים כולם, וביניהם גם בתו של אגירה. אגירה נותר לבדו ברפסודה, אשר מתמלאת לפתע בעשרות קופים קטנים. הוא מדבר, ספק אליהם ספק אל עצמו, "אני, זעם האל, אתחתן עם בתי, ויחד אנו נייסד את השושלת הטהורה ביותר שהעולם הזה ראה אי פעם. יחד, אנו נשלוט בכל היבשת הזו. אנחנו נשרוד. אני הוא זעם האל.. מי איתי?"; הסרט מסתיים בעודו מחכה בקוצר רוח לתשובה מפי הקופים.
הפקה
הרעיון לסרט נולד במחשבתו של הרצוג, לדבריו, כאשר השאיל מחברו ספר שעסק בהרפתקנים היסטוריים. לאחר שקרא חצי עמוד שהוקדש ללופה דה אגירה, קיבל את ההשראה ליצירת הסרט ומיד החל בכתיבת הסיפור. הוא בדה את מרבית פרטי העלילה והדמויות, אך נצמד לקווי מתאר היסטוריים מטושטשים במקצת.
תסריט
הרצוג כתב את התסריט בחיפזון לאורך יומיים וחצי. מרבית הכתיבה נעשתה במהלך נסיעת אוטובוס באורך 320 קילומטרים עם קבוצת הכדורגל שלו. חבריו לקבוצה שתו לשוכרה לאחר שניצחו במשחק ואחד מהם הקיא על כמה מדפי התסריט, אותם זרק הרצוג מיד מהחלון. לטענתו לא הצליח לזכור את כלל הפרטים והמאורעות אשר היו כתובים בהם.
השינוי המשמעותי ביותר שנעשה תוך כדי חריגה מהתסריט הוא סצנת הסיום. הרצוג סיפר כי, "אני זוכר רק שהסוף היה שונה לחלוטין. בסצנה האחרונה הרפסודה נסחפה אל האוקיינוס ולאחר מכן שבה חזרה לפנים היבשת, מפני שלאורך קילומטרים רבים ישנו זרם נגדי, ונהר האמזונאס למעשה נע אחורה, כך שהרפסודה נזרקה מצד לצד, כאשר תוכי ששהה עליה צרח ללא הפסק: 'אל דוראדו, אל דוראדו!'".
הרצוג וקינסקי
בחירתו הראשונה של הרצוג לתפקידו של לופה דה אגירה הייתה קלאוס קינסקי. השניים נפגשו מספר שנים קודם לכן כאשר קינסקי שכר חדר בבית משפחתו של הרצוג, ובמהלך שלושת החודשים בהם התגורר בו הותיר עליו רושם עמוק בזכות אופיו האקסצנטרי ונטייתו להתקפי זעם. כעבור מספר שנים נזכר בו הרצוג, ולאחר שהבין שהוא האדם היחיד המסוגל לגלם את דמותו המטורפת של אגירה, שלח לו עותק של התסריט. "הטלפון צלצל בין שלוש לארבע בבוקר", נזכר הרצוג. "לקח לי כמה דקות לזהות את קינסקי מבעד לרעש הצרחות הבלתי מובנות. לאחר שעה שלמה של אותו הטון, נפלה עליי ההבנה שהוא מצא את התסריט מרתק, ורצה להיות אגירה".
עוד משלבי ההפקה המוקדמים התווכחו הרצוג וקינסקי על אופן המשחק המתאים ביותר עבור דמותו של אגירה. קינסקי רצה להציג "אדם מטורף ומתלהם", אך הרצוג התעקש על דמות "שקטה ומאיימת". בכדי להשיג את התוצאה שביקש, דאג הרצוג לעצבן את קינסקי לפני כל התחלת צילומים. לאחר שחיכה עד שמזגו החריף שכך, החל לצלם.
צילומים
אנשי צוות ההפקה והשחקנים הגיעו משש עשרה מדינות שונות ואנגלית הייתה השפה המשותפת היחידה ביניהם, ובשל כך צולם הסרט בשפה זו. כמו כן, הרגיש הרצוג שצילום הסרט באנגלית ישפר את סיכוייו של הסרט להפצה בינלאומית. למרות זאת, הכסף ששמר לתהליך הסופי של סינכרון הדיאלוג "עזב את פרו בחשאיות יחד עם האנשים שבידיהם הובטח", לדבריו. רצועת הסאונד האנגלית הוחלפה בסופו של דבר בגרסה איכותית יותר של דיאלוג בשפה הגרמנית, אשר דובבה וסונכרנה בתום ההפקה. לטענתו של הרצוג ביקש קינסקי כסף רב מדי עבור השימוש החוזר בקולו, ולכן בוצעו שורותיו בידי שחקן אחר.
המצלמה איתה צולם הסרט נגנבה על ידי הרצוג מבית הספר לקולנוע במינכן. שנים לאחר מכן סיפר הרצוג, "זו הייתה מצלמת 35 מ"מ פשוטה מאוד, כזו שהשתמשתי בה בסרטים רבים, כך שאינני מחשיב זאת לגניבה. בשבילי, היא הייתה דבר נחוץ באמת. רציתי לצלם סרטים והייתי זקוק למצלמה. הייתה לי זכות טבעית לכלי הזה. אם אתה צריך אוויר לנשימה, ואתה נעול בתוך חדר, עליך לקחת פטיש ואזמל ולשבור את הקיר. זו זכותך המוחלטת".
על מנת להשיג את הקופים שהופיעו בסצנת הסיום, שילם הרצוג לתושבים המקומיים בכדי שילכדו עבורו כ-400 מהם. הוא שילם מחצית מהסכום שסוכם כמקדמה, ותכנן לשלם את השאר עם קבלתם. אולם הלוכדים מכרו את הקופים לאדם אחר מלוס אנג'לס או מיאמי, והרצוג נאלץ להגיע לשדה התעופה, בדיוק כאשר הועמסו למטוס אשר עמד להמריא. לאחר שהתחזה לוטרינר וטען שהקופים מוכרחים להתחסן לפני שיעזבו את גבולות המדינה, הם הורדו מהמטוס והוא העמיס אותם לרכבו. לאחר שהשתמש בהם לצילומיו, שחרר אותם לחופשי בג'ונגל.
פסקול
הפסקול של הסרט הולחן ובוצע על ידי פופול וו, להקת קראוטרוק ורוק מתקדם מערב-גרמנית. הלהקה נוסדה ב-1970 על ידי פלוריאן פריק, קלידן הלהקה, אשר פגש בהרצוג מספר שנים לפני הפקת הסרט ; בסרטו הראשון של הבמאי מ-1968, סימני חיים, גילם פריק פסנתרן. אגירה היה אחד משיתופי הפעולה הרבים בין הלהקה לבמאי.
מוזיקת הלהקה תוארה כהיפנוטית וזכתה לתשואות חיוביות רבות. מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כתב כי, "המוזיקה יוצרת את האווירה. היא אנושית, דתית, רודפת, ועם זאת היא גם משהו אחר.. המוזיקה היא חלק נחוץ לאגירה, זעם האל".
באתר האינטרנט AllMusic נכתב כי, "המוטיב המרכזי בסרט משלב פעימות של מוג וקולות רפאים המועלים באוב בידי המלוטרון 'אורגן המקהלה' של פלוריאן פריק בכדי להשיג דבר נשגב, במובן האמיתי ביותר של המילה: זה דבר קשה, לא למצוא את המוזיקה הזו מעוררת השראה, ובעלת יופי מהמם ומערער כאחד. כוחה האגדי של סצנת הפתיחה בסרטו של הרצוג קיים בזכות המוזיקה של פופול וו לא פחות משהוא קיים בזכות עבודת המיז-אנ-סצנה של הבמאי".
הרצוג הסביר כיצד יצרו חברי פופול וו את צלילי המקהלה בסרט; "השתמשנו בכלי נגינה מוזר בשם אורגן מקהלה. בגוף הכלי ישנם שלושה סרטים שונים המקבילים זה לזה, אשר זזים בלולאות. כל הסרטים האלו נעים באותו הזמן, ומבחוץ ישנו לוח קלידים עליו מנגנים כמו על אורגן כך שהצליל נשמע כמו מקהלה אנושית, אך באותה העת, מקבל נימה מאוד מלאכותית ולמען האמת, די מפחידה".
פופול וו הוציאה אלבום אולפן ב-1975 בשם "אגירה". אף על פי ששמו נגזר מהסרט, רק שתיים מתוך שש הרצועות באלבום נלקחו מהפסקול של הסרט. ארבע הרצועות הנותרות צורפו מהקלטות שנעשו בידי הלהקה בין השנים 1972–1974.
ביקורת
הסרט הופק בחלקו על ידי תאגיד השידור הגרמני הסה, אשר שידר אותו בערוצי הטלוויזיה שבבעלותו באותו היום בו הוקרן לראשונה. בשל כך האשים הרצוג את החברה בהצלחתו המסחרית הירודה בגרמניה. עם זאת, במקומות אחרים בעולם כגון מקסיקו, ונצואלה ואלג'יריה, הפך אגירה לסרט פולחן אהוב. בפריז הוקרן הסרט בבתי הקולנוע במשך חמישה עשר חודשים רצופים. בארצות הברית הוקרן בבתי הקולנוע בידי חברת סרטי ניו יורקר והפך במהרה לסרט אהוד. כעבור מספר שנים הודיעה החברה כי זה הוא הסרט היחיד בקטלוג הקולנועי שלה שמעולם לא יצא מסירקולציה.
בגרמניה עיתון הזידדויטשה צייטונג תיאר את הסרט כ"ציור אלים וספוג צבעים"; עיתון הפרנקפורטר אלגמיינה צייטונג תיאר את משחקו של קינסקי כ"יותר מדי תיאטרלי" עבור דמותו של לופה דה אגירה.