cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמא (ספר)
זהו ספר בעל אופי אוטוביוגרפי, המתחיל במות אמו של שלו, והמשכו במחשבות סביב חייה ומותה. שלו תיאר את ספרו זה: "זהו ספר על אובדן, על אבל, על בדידות וגעגועים. על דמות אם וקשר חזק ורב-שכבתי איתה, והקושי הנורא לחיות בלעדיה. מצד אחד זה ספר מאוד אישי ופרטי, ומצד שני זהו רומן המתאר בצורה פרגמנטרית כרוניקות משפחתיות סבוכות לאורך שלושה דורות."
דמויות
בפתח הספר מופיעה ההסתייגות השבלונית: "עלילת הספר, הדמויות הנזכרות בו ושמותיהן הם כולם פרי דמיונו של המספר. כל קשר בין עלילת הספר לבין אירועים שהתרחשו במציאות, כמו גם בין הדמויות הנזכרות בו ושמותיהן לבין דמויות או שמות של אנשים חיים או מתים, מקרי בהחלט". הסתייגות זו משוללת יסוד, משום שכל הדמויות המוזכרות בספר הן דמויות ממשיות ביותר. ארבע הדמויות העיקריות בספר אינן מוזכרות בשמותיהן, אלא בקרבתן אל המספר, והן:
דמויות נוספות מוזכרות בספר בשמן המלא, או בשמן הפרטי בתוספת ציון קרבתן למחבר.
בני משפחה נוספים:
אישים נוספים: דמויות אחדות מוזכרות רק באות הראשונה של שמן:
מבנה הספר
הספר אינו ליניארי, משום שזיכרונות המספר וסיפוריו מתרוצצים בזמן. עם זאת לכל אחד מארבעת חלקיו גרעין מרכזי:
הכאב
מקום נכבד בספר תופס כאבו של המספר על מות אמו. מחשבות הכאב והגעגוע ממלאות את עולמו של המספר. דוגמאות לכך:
מתמטיקה
ענר שלו הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. הספר "אמא" עוסק בעיקר ברגשות ובביוגרפיה, אך לעיתים (מעטות) ניכר בו עיסוקו של המספר.
חוף הנסיך אולף
חוף הנסיך אולף (באנגלית: Prince Olav Coast ;בנורווגית: Kronprins Olav Kyst) הוא חלק מחוף ארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
החוף מצוי בין הכניסה המזרחית למפרץ לוצו-הולם, לבין קרחון שינאן.
ממערב לחוף מצוי חוף הנסיך האראלד.
גילוי החוף
החוף התגלה על ידי קפטן הייאלמר ריסר-לרסן בינואר 1930 במהלך טיסתו מעל האזור.
מקור השם
לארסן קרא לחוף על שמו של אולף החמישי - באותה עת נסיך נורווגיה, ולימים מלך נורווגיה.
נינה פינטו אבקסיס
ביוגרפיה
נינה פינטו-אבקסיס נולדה וגדלה באשקלון, למשפחה דוברת חכיתיה, שמוצאה מטיטואן בצפון מרוקו. אביה היה מהנדס בניין ואמה פקידה בבנק. בעלת תואר ראשון ותואר מוסמך בספרות עברית מהאוניברסיטה העברית. במקביל ללימודיה ניהלה קריירה תקשורתית, במסגרתה בשנים 1996-1995 כתבה והגישה את תוכנית הרדיו לספרות "קראתי ספר" ברשת א' של קול ישראל ובהמשך שימשה ככתבת לענייני משטרה בעיתון "הארץ".
בשנים 2001–2008 הייתה מרצה במחלקה לספרות עם ישראל ולימודי הבעה עברית במכללה האקדמית אשקלון. היא כתבה את עבודת הדוקטורט בחוג לספרות עברית ופולקלור יהודי והשוואתי באוניברסיטה העברית, בהנחייתם של פרופ' גלית חזן רוקם ופרופ' יעקב בן טולילה, בנושא "הומור בכינוים בקרב יהודי טיטואן דוברי החכיתיה: זהות פרטית מול זהות קולקטיבית". בעד מחקר זה זכתה לפרס ע"ש רפאל פטאי מן האוניברסיטה העברית ובפרס מכון בן צבי לעבודת דוקטור. החל בשנת 2009 לימדה במרכז "סלטי" לחקר הלאדינו במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן קורסים בתחום הפולקלור, והחל בשנת 2012 הייתה עמיתת מחקר במרכז. בנוסף, לימדה קורסים והייתה מרכזת הוראה בספרות עברית ובלימודי תרבות לתואר מוסמך באוניברסיטה הפתוחה.
תחום התמחותה העיקרי של פינטו-אבקסיס היה חקר הפולקלור והלשון של יהודי מרוקו הספרדית, תוך בחינת הווי חייהם במדינות המקור ועד למשברי הזהות עם הגירתם ממקור מוצאם. היא תרמה להנכחתה של החכיתיה בישראל והייתה אחת החוקרות היחידות בתחום זה. תחומי מחקר נוספים שבהם עסקה הם הפולקלור ההומוריסטי הנהוג בקרב ערביי ישראל וסיפורי החיים של דוברי לאדינו ובהם ניצולי שואה מיוון. החל ב-2015 כיהנה כיועצת למועצת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
בשנת 2014 הוציאה לאור את ספרה, "הטווס, המגוהץ וחצי האישה: כינויים הומור ופולקלור בשיח היום-יום של יהודי טיטואן דוברי החכיתיה". הספר הוא מחקר מקיף אודות יהודי צפון מרוקו, שבתוך כך מציג את נסיבות היווצרותו של הומור אתני בעל סממנים מקומיים ייחודיים וסממנים אוניברסליים, תוך התמקדות בלשון ותרבות החכיתיה של יהודי טיטואן. החכיתיה היא הניב של לאדינו שדברו צאצאי מגורשי ספרד בצפון מרוקו, אותה דוברים מספר אלפי יהודים הפזורים בישראל, בדרום אמריקה ובארצות המערב. במסגרת המחקר תיעדה פינטו אבקסיס מסורות אוראליות רבות, ובכך תרמה לשימור לשון ותרבות החכיתיה, שהן בתהליכי היעלמות עקב התפזרות הקהילות דוברות החכיתיה ותהליך רה-היספניזציה שהחל בקרבן עוד במאה ה-19 (במסגרתו יהודים רבים זנחו או הצניעו את השימוש בחכיתיה לטובת הספרדית המודרנית). על כתיבת ספר זה, זכתה פינטו אבקסיס בפרס בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח לשנת תשע"ה.
בשנת 2017 זכתה פינטו-אבקסיס בפרס ראש הממשלה לסופרים עבור ספרה "סיפוריים אינטימיים". על בסיס הספר, נכתבה הצגה סיפוריים אינטימיים שמוצגת בתיאטרון הבימה. הסיפורים עוסקים באשה צעירה, החל מילדותה ונעוריה באשקלון, אהבותיה הראשונות ובהמשך נישואים ובהורות ובאבל והתמודדות עם מחלת הסרטן של אמה.
בעקבות גילוי סרטן במערכת העיכול, כתבה פינטו-אבקסיס קובץ סיפורים "מחר אני הולכת" שמספר על התמודדות עם הסרטן.
פינטו-אבקסיס הייתה נשואה, אם לשניים והתגוררה בתל אביב.
פינטו-אבקסיס נפטרה ביולי 2019, לאחר מאבק ממושך, במחלת הסרטן.
יחסי לאוס–שווייץ
יחסי לאוס–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים, המתבססים על תרומתה של שווייץ להאצת ההתפתחות של לאוס.
שווייץ הכירה לראשונה בעצמאותה של לאוס מצרפת ב-1957 ("הודו-סין הצרפתית"). בשנת 1963 כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות. היחסים הדיפלומטיים הללו מנוהלים על ידי השגרירות השווייצרית בבנגקוק, בירת תאילנד הסמוכה ללאוס. בנוסף, מחזיקה שווייץ קונסוליה רשמית בוויינטיאן.
שווייץ מפעילה תוכנית הומניטרית בלאוס החל משנת 1995. תוכנית זו מתמקדת באזור הקרוב לנהר המקונג שזורם במדינה ולה שלוש מטרות; יצירת בסיס לשלטון מקומי חזק, הבטחת ביטחון המזון שאוכלים תושבי המקום וחיזוק שוק העבודה בלאוס. מלבד התוכנית, שווייץ נוהגת לשלוח ללאוס סיוע הומניטרי בעתות צרה (אסונות טבע וכיוצא בזה).
יחסים כלכליים
יחסי המסחר שבין שווייץ ללאוס גדלים משנה לשנה ועשו את הקפיצה הגדולה ביותר בשנות התשעים של המאה העשרים, אך עם זאת, הם עדיין נשארו קטנים יחסית. ענפי הייצוא העיקריים של שווייץ ללאוס כוללים שעוני יד, שעוני קיר, מוצרי פרמצבטיקה וציוד אלקטרוני. לעומת זאת, ענפי הייצוא המרכזיים של לאוס לשווייץ הם אבני חן וטקסטיל.
שווייצרים בלאוס
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בתחילת שנת 2018 התגוררו בלאוס מאה שלושים ואחד אזרחים שווייצרים.
רוני פרידמן
רונן פרידמן הוא מנכ"ל אפל ישראל, לשעבר מנהל בחברת אינטל העולמית. בתפקידו האחרון באינטל ניהל את קבוצת הפיתוח Intellectual Property Group (IPG) הכוללת כ-7,000 עובדים במספר אתרים בעולם.
ביוגרפיה
רוני פרידמן החל את דרכו באינטל בשנת 1984 כמהנדס תוכנה מתחיל, לאחר לימודי תואר ראשון בהנדסת מחשבים בטכניון, אותו סיים בהצטיינות.
בשנת 1988 זכה באחד הפרסים החשובים באינטל למפתחי תוכנה על תרומתו בפיתוח כלי CAD פנימי של אינטל, המסייע בפיתוח השבבים.
בשנת 2010 מונה להוביל את פרויקט פיתוח מעבדי הסנדי ברידג' ולאחר מכן אייבי ברדיג' של אינטל, והוא אף זה שבחר את שמם.
בשנים 2012–2015 ניהל פרידמן כמה מקבוצות הפיתוח שהיו אחראיות לתכנון של מעבדי סקיילייק, והיה אחראי לתכנון הארכיטקטורה שלו.
כיום מתגורר בזכרון יעקב.
נבחרת אוזבקיסטן בכדורגל עד גיל 20
גביע אסיה עד גיל 20
הופעת הבכורה של נבחרת אוזבקיסטן בכדורגל עד גיל 19 בגביע אסיה בכדורגל עד גיל 20 הייתה ב-2002 בקטר. הנבחרת העפילה לשלבי הנוקאאוט של הטורניר, וברבע הגמר ניצחה את סוריה 4–0. בחצי הגמר התמודדה אוזבקיסטן מול והפסידה 2–4 בדו-קרב פנדלים. ובמשחק על המקום השלישי הפסידה לערב הסעודית. הישג השיא באליפות עד גיל 19 היה ב-2008, אז העפילה הנבחרת בגמר, והפסידה 1–2 לאיחוד האמירויות הערביות.
הנבחרת זכתה בגביע אסיה עד גיל 20 - 2023, לאחר ניצחון בגמר 1–0 על עיראק.
גביע העולם עד גיל 20
נבחרת אוזבקיסטן עד גיל 20 שיחקה חמש פעמים בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20. ב-2003 וב-2009 הודחה הנבחרת בשלב הבתים, אך ב-2013 עלתה עלתה לפלייאוף ובשמינית הגמר ניצחה את יוון 3–1, אך הפסידה ברבע הגמר לצרפת 4–0. ב-2015 שוב הודחה הנבחרת ברבע הגמר, הפעם על ידי. בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023 העפילה הנבחרת לשמינית הגמר, בה הפסידה 0–1 ל.
כנסיית בית ברתולומאוס השליח
כנסיית בית ברתולומאוס השליח היא כנסייה פרנציסקנית בכפר כנא, המנציחה לפי המסורת את מקום מגוריו של השליח ברתולומאוס הקדוש. הכנסייה הוקמה ב-1885.
נובטוס דיסמאס
נובטוס דיסמאס מירושי (באנגלית: Novatus Dismas Miroshi; נולד ב-2 בספטמבר 2002 בטנזניה) הוא כדורגלן טנזני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת זולטה ורכם מליגת העל הבלגית, ובנבחרת טנזניה.
כנסיית בית ברתולומאוס השליח
ברתולומאוס הקדוש זוהה כבן כנא בבשורה על-פי יוחנן, עת היה בין השליחים אשר נכחו בנס הדגים השני בעין שבע:
נובטוס דיסמאס
קריירת מועדונים
דיסמאס נולד בטנזניה וגדל במחלקות הנוער של עזאם וביאשרה יונייטד המקומיות. ב-3 בנובמבר 2020 הצטרף דיסמאס אל מחלקת הנוער של מכבי תל אביב. לקראת עונת 2021/2022 הושאל דיסמאס לבית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית. ב-1 באוקטובר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 1-0 על הפועל עפולה במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת עונת 2021/2022 בליגה הלאומית.
כנסיית בית ברתולומאוס השליח
בחזית הכנסייה ארבעה פילסטרים, וחלון מעוגל קבוע מעל דלת הכניסה היחידה. החזית נושאת גמלון שבמרכזו סמל המסדר הפרנציסקני, ומתחתיו הכיתוב:
נובטוס דיסמאס
קריירה בינלאומית
ב-2 בספטמבר 2021 ערך דיסמאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טנזניה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-7 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-2 על נבחרת מדגסקר, גם כן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
כנסיית בית ברתולומאוס השליח
היינו, "בית השליח נתנאל ברתולומאוס הקדוש". חלל הכנסייה פשוט וחף מעיטורים כמעט לחלוטין. הוא מלבני בצורתו, ובצידו המערבי אפסיס שרוחבו כרוחב האולם (הכנסייה פונה מערבה ולא מזרחה). המזבח ניצב על בימה מוגבהת, ובחזיתו, בין שני זוגות של עמודים קטנים נושאי כותרות קורינתיות, תבליט המתאר את פגישת נתנאל ופיליפוס הקדוש בישו, והכיתוב בלטינית:
מעל המזבח תמונה המתארת את מותו של הקדוש על אמונתו, ולמרגלותיו נראית גלימת עורו. בצד הצפוני של האולם נראה פסלו של השליח שמעון הקנאי, שזוהה גם הוא בטעות כבן כנא, כנראה בשל הדמיון לכינויו "הקנאי". שמעון הקנאי אוחז בידו מסור בהיותו פטרון הנגרים. בחצר המבנה בית קברות קטן.
איחוד רבני תורת הארץ הטובה
איחוד רבני תורת הארץ הטובה הוא ארגון רבנים מהציונות הדתית, יוצאי ישיבת מרכז הרב, מתלמידי הרצי"ה קוק. בנשיאות הארגון חברים הרב דב ליאור, הרב יעקב אריאל והרב חיים שטיינר.
היסטוריה
הארגון הוקם באלול תש"פ במהלך מגפת הקורונה עקב בקשה של תלמידי ישיבות, אברכים ורבנים אשר התכנסו תחת ארגון 'צעירי תורת הארץ הטובה'. הארגון הוקם בתמיכתו ובהשתדלותו של הרב דוד חי הכהן ועל ידי הרב יוסף ארציאל אשר היה בעבר מנהל איחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
בכסלו תשפ"א נערך הכנס הראשון של הארגון בתוכנת זום ובהשתתפות כלל חברי הארגון. לפני חג השבועות ה׳תשפ״א הוציא הארגון חוברת העוסקת בזהות היהודית של מדינת ישראל. ב־ט׳ באב ה׳תשפ״א (18 ביולי 2021) נרשם הארגון ברשם העמותות.
בי' בסיון ה'תשפ"ב, יזמו צעירי הארגון את הכנס 'אתחלתא - תורה שמאירה דור' בבנייני האומה, בו השתתפו רבני הארגון, רמי"ם ותלמידי ישיבות רבים. בחלקו העיקרי של הכנס הועברו שיעורי תורה והלכה, ובסיומו נערכה התכנסות מרכזית בהשתתפות רבני הארגון יחד עם רבנים נוספים וראש עיריית ירושלים משה ליאון.
אידאולוגיה ופעילות הארגון
רבני הארגון הם מתלמידי הרב צבי יהודה קוק ושייכים לציונות הדתית. יש טוענים שהארגון מייצג בעיקר את הזרם השמרני בציונות הדתית, ואינו כולל רבנים שנחשבים פחות שמרנים.
בכנס יסוד שקיים האיחוד הוחלט ש.
בארגון פועלים מספר וועדות:
כמו כן, מתכנס הארגון כפעם בחודש ועוסק בסוגיות אקטואליות וצרכי השעה. ומוציא קריאות ופסקים בנושאים הנידונים לכלל הציבור.
רבני הארגון קראו להמשיך בגני הילדים את פעילות אבא ואמא של שבת, ולהתחתן בגילאי 20–22.
רבני הארגון
בנשיאות הארגון מכהנים:
עצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל
עצרת "איחוד הימין" הייתה הפגנה אלימה שנערכה על ידי ארגוני עליונות לבנה מארצות הברית (אלט-רייט, נאו-נאצים, לאומנות לבנה וגופי ימין קיצוני נוספים) בשארלוטסוויל, וירג'יניה, ב-11 ו-12 באוגוסט 2017. מארגני העצרת היו ריצ'רד ספנסר וג'יסון קסלר. משתתפי העצרת, רובם אנשי ימין רדיקלי ובהם גם חברי ארגון "הנערים הגאים", והתנועה הנאציונל-סוציאליסטית מחו על הסרת פסלים ואנדרטאות לזכר קונפדרציית המדינות של אמריקה מהמרחב הציבורי, ובפרט על הסרת פסל של מפקד הקונפדרציה רוברט אדוארד לי המוצב בפארק האמנציפציה בשארלוטסוויל.
בין הדוברים בעצרת נמנו דייוויד דיוק וריצ'רד ספנסר. בנאומים נאמר ש"היהודים הורסים את העולם המערבי", והדוברים שיבחו את דונלד טראמפ ואת אדולף היטלר.
במהלך העצרת אירעו תקריות אלימות רבות, בהן הרוגים ופצועים.
רקע
במדינת וירג'יניה קיימים מספר פסלים ואנדרטאות לזכר קונפדרציית המדינות של אמריקה, המייצגת את מלחמת האזרחים האמריקנית. במהלך השנים הוסרו פסלים אלה מהמרחב הציבורי, מכיוון שהם נתפסו כסמלים לעליונות לבנה ובעקיפין תמיכה בעבדות ובגזענות.
בשנת 1917 הוקם בשארלוטסוויל פארק בשם "פארק לי" על שמו של רוברט אדוארד לי, ובכניסה הוצב פסל של לי רכוב על סוס. בחודש יוני 2017 החליטה מועצת העיר להחליף את שמו של הפארק לשם "פארק האמנציפציה", ולהסיר את פסל לי מהפארק, וכן פסל של תומאס ג'ונתן ג'קסון בפארק סמוך. חברי המועצה אמרו: "הפסלים מסמלים עליונות לבנה וטרור." ב-15 במאי התקיימה ליד הפסל עצרת של גופי ימין קיצוני שקראו לא להסיר את הפסלים, ולמחרת התקיימה הפגנת נגד של מספר ארגונים, בהם גם "חיי שחורים חשובים".
עצרת "איחוד הימין" האמריקאי תוכננה זמן רב מראש, ונשיאת אוניברסיטת וירג'יניה הזהירה סטודנטים שלא להתקרב לאזור העצרת מכיוון שצפויים בו אירועים אלימים.
העצרת
העצרת החלה ב-11 באוגוסט, בהשתתפות עשרות אנשי עליונות לבנה. הם נשאו לפידים וצעדו לאורך הקמפוס של אוניברסיטת וירג'יניה כשהם שרים סיסמאות כמו "חיי לבנים חשובים" וכן סיסמאות אנטישמיות, בהן "יהודים לא יחליפו אותנו" והשיר הנאצי "דם וקרקע".
לאחר זמן מה נתקלו אנשי העצרת בהפגנת-נגד, והתפתחה קטטה. המשטרה הכריזה על האירוע "אספה בלתי חוקית" ופיזרה את המשתתפים. ראש עיריית שארלוטסוויל, מייקל סיגנר, כינה את העצרת "מצעד פחדני של שנאה, דעות קדומות, גזענות וחוסר סובלנות."
ב-12 אוגוסט החלו התארגנויות להמשך עצרת הימין, כמו גם הפגנות-נגד. בשעה 11 בבוקר הכריזה משטרת שארלוטסוויל על מצב חירום בעיר, אך כבר היה מאוחר מדי. התקהלויות של מאות אנשי ימין התפרסו במוקדים שונים בעיר, קראו קריאות גזעניות ואנטישמיות, והניפו את דגלי הקונפדרציה. בהפגנות נגד העצרת התפתחו קטטות אלימות רבות, בהן נפצעו עשרות אנשים.
תגובות
פוליטיקאים מכל הקשת הפוליטית גינו את האלימות באירוע, ונשיא ארצות הברית דונלד טראמפ פרסם גינוי כללי אך לא התייחס לפיגוע: "כולנו חייבים להיות מאוחדים ולגנות את כל מה שהשנאה הזו מייצגת. אין מקום לסוג כזה של אלימות בארצות הברית. בואו נתאחד! אני בבדמינסטר לפגישות בנוגע לווירג'יניה, ואנחנו עושים הכול כדי שיהיה טוב יותר. עצוב מה שקורה בשארלוטסוויל." במסיבת עיתונאים שערך, הוסיף: "אני מגנה את תצוגת השנאה, הקנאות והאלימות מכל הצדדים בווירג'יניה. מה שקריטי עכשיו זה להשיב בזריזות את הסדר והחוק ואת ולהגן על חייהם של אזרחים תמימים". ביקורות רבות הושמעו על כך שלא התייחס ספציפית למניע של המפגע.
דייוויד דיוק, מנהיג הקו קלוקס קלאן לשעבר, כתב בתגובה: "דונלד טראמפ צריך להסתכל היטב במראה ולזכור שאמריקאים לבנים בחרו בו להיות נשיא, לא שמאלנים קיצוניים."
בתרבות הפופולרית
בשנת 2018 יצא סרטו של ספייק לי "שחור על לבן", אשר סצנת הסיום שלו כוללת צילומים מתוך אירועים אלו.
מוסטפא כאמל
ראשית חייו
מוסטפא כאמל נולד בשנת 1874 לקצין צבא בן המעמד השליט המצרי-עות'מאני. בדומה לשני הוריו, למד גם הוא במערכת החינוך המודרנית שייסד שליט מצרים מחמד עלי ולא במערכת החינוך המסורתית של אל-אזהר. בשנת 1891 החל ללמוד משפטים בבית הספר הצרפתי בקהיר והשלים את חוק לימודיו בשנת 1894 באוניברסיטת טולוז שבצרפת.
פעילותו הציבורית
כבר לפני סיום לימודיו בצרפת הפך כאמל למנהיג קבוצת סטודנטים מצריים שעתידים להפוך ל"מפלגה הלאומית" ("חזב אל-וטני"). במהלך תקופת שהותו בצרפת נשא כאמל מספר הרצאות בהן הביע את השאיפות הלאומיות של מצרים, יצר קשרים עם פוליטיקאים מקומיים, ואף נתן מספר הצהרות לתקשורת הצרפתית בהן הביע את דרישתו לסילוק המידי של הבריטים ממצרים. כאשר שב למולדתו הוביל מתקפה על משרדי העיתון "אל-מוקטם" אשר תמך בגלוי בשלטון הקולוניאלי. עיקר משנתו הלאומית של כאמל הייתה סיום הכיבוש הבריטי על מצרים באמצעות עזרה מצד שלישי בדמות הצרפתים, אויביהם המרים של הבריטים, או האימפריה העות'מאנית, שמצרים עדיין נחשבה כחלק ממנה, אם כי רק באופן פורמלי. כלומר כאמל גרס כי יש תחילה לגרש את הבריטים ממצרים ורק אז לכונן מדינה ריבונית, וזאת בניגוד לדעותיהם של הוגים לאומיים מצריים אחרים כגון אחמד לוטפי א-סייד שביקשו להשיג את העצמאות למצרים כחלק מתהליך ארוך ובאופן הדוק עם השלטונות הבריטים. את תפישתו של כאמל בנושא ניתן ללמוד מתוך דבריו הבאים:
כאמל סבר כי האומה המצרית היא עובדה קיימת, והאמין כי היא חלק מתוך האימפריה העות'מאנית, העולם המוסלמי והמזרח כולו, ולכן עליה לחזק את קשריה עם אותם גורמים. כאמל האמין בממשותו של רעיון האיחוד הכלל אסלאמי שיתכונן מחדש תחת הכתר העות'מאני וישמש שוב כמוקד הזדהות רוחני ופוליטי לתושבי מצרים. מבחינתו, חובת הנאמנות לאימפריה העות'מאנית נגזרת מחובת הנאמנות ללאום המצרי. את עיקר רעיונותיו בנושא הפיץ בעיתון "אל-ליווא" (הדגל) אותו ייסד בשנת 1900 בערבית ובהמשך הוציא מהדורות באנגלית ובצרפתית. כך כתב כאמל בפברואר 1900 במאמר המערכת של עיתונו:
דרך מאמריו הנחרצים ב"אל-ליווא", ובזכות כושר הביטוי המצוין והכריזמה בה ניחן, הצליח כאמל לסחוף אחריו רבים מצעירי מצרים המשכילים של התקופה. תרמה למוסטפא כאמל גם תמיכתו של החדיו של מצרים, עבאס חלמי השני, אשר ראה בכאמל וברעיון הלאומיות המצרית כלי להחלשת מעמד הבריטים במצרים וחיזוק כוחו שלו. עם זאת כאמל הבין מהר מאוד כי לחדיו של מצרים אין ממש עניין בעצמאות ממשית למצרים, ולכן הטיף יותר ויותר בנאומיו לעם המצרי לקום כאיש אחד ודרוש את עצמאות ארצו המיוחלת. לצד זאת, האמין כאמל, כמו אחמד לוטפי א-סייד, כי האמצעי המרכזי לחיזוק האומה המצרית ולבניית דור צעיר המונע על ידי אהבת ארצו טמון ברכישת השכלה מודרנית (כאמל אף ייסד את "בית הספר הלאומי" בקהיר אשר לא האריך ימים). את דברים אלו ניתן ללמוד מתוך נאומו המפורסם ביותר של כאמל, "חיי העם בידי העם" בו טען בין השאר כי:
תקרית דינשאווי משנת 1906 העלתה על פני השטח את הרגשות הלאומיים במצרים מחדש והובילה לייסודה של "המפלגה הלאומית" בידי כאמל ותומכיו שנה לאחר התקרית. עם עלייתם של הרעיונות והרגשות הלאומיים במצרים של תחילת המאה ה-20, כאמל כבר הוביל את ציבור הסטודנטים ואת דעת הקהל של האליטות המשכילות בארץ הנילוס, וודאי היה הופך למדינאי מוביל, אלמלא מותו הפתאומי בפברואר 1908 ממחלה קצרה.
מותו והנצחתו בזיכרון הלאומי המצרי
מותו הפתאומי של מוסטפא כאמל הותיר אחריו חלל עמוק בקרב ההנהגה הלאומית המצרית לצד מוניטין מעורפל. מחד גיסא, ישנם מצרים אשר רואים בו עד היום כגדול נושאי דגל הלאומיות המצרית בעת החדשה, העולה אפילו על סעד זע'לול, ומנגד ישנם מצרים מקרב בני דורו שראו בו דמגוג ותו לא. עם זאת, כאמל היה "המנהיג הלאומי הראשון" שידעה מצרים המודרנית, והראשון אשר הפך את המאבק כנגד השלטון הקולוניאלי למאבק לאומי ציבורי רחב היקף. קריאתו לסילוק הבריטים ממצרים וליצירת "קהילה מצרית מדומיינת" נשמעו בפעם הראשונה בנאומיו והטפותיו, ואין ספק שכאמל תרם לגיבוש תודעת המאבק הלאומי שעתיד להתפרץ במהומות 1919 במצרים שהובילו לבסוף לעצמאותה הממשית של מצרים. כמו כן, העובדה שמשנתו הלאומית הייתה בעת ובעונה אחת גם פרו-עות'מאנית בבסיסה, וככזאת שכללה יסודות ברורים של הזדהות פן-אסלאמית, היוותה בסיס לזהויות העל-מצריות שעתידות לתפוס מקום מרכזי בשיח התרבותי והפוליטי של מצרים בשנים שלאחר קבלת העצמאות והלאה.
קוריאנים
קוריאנים (בקוריאנית: 한국인) הם קבוצה אתנית מזרח אסייתית, שמרכזה בקוריאה ובדרום־מערב מנצ'וריה.
קוריאנים בעיקר חיים בשתי מדינות קוריאניות בחצי האי: צפון קוריאה ודרום קוריאה. העם הקוריאני נחשב לקבוצה האתנית ה-16 בגודלה בעולם. קבוצה זו מהווה מיעוט אתני מוכר רשמית בסין, ביפן, בסינגפור ובווייטנאם, ובנוסף במספר מדינות ברית המועצות לשעבר, בהן, רוסיה, קזחסטן ואוזבקיסטן. במהלך המאה ה-20, התגבשו קהילות קוריאניות גם באמריקה (במיוחד בארצות הברית ובקנדה) ובאוקיאניה.
שפה
שפת העם הקוריאני היא קוריאנית, המשתמשת בהנגול כמערכת הכתיבה העיקרית שלה עם שימוש קל בהנג'ה. ישנם יותר מ-78 מיליון דוברי השפה הקוריאנית ברחבי העולם.
דמוגרפיה
הגירה בקנה מידה גדול מקוריאה החלה כבר באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19, בעיקר למזרח הרחוק הרוסי ולצפון-מזרח סין, או למה שהיה ידוע בעבר כמנצ'וריה; אוכלוסיות אלה גדלו מאוחר יותר ליותר משני מיליון קוריאנים בסין, ולכמה מאות אלפי קוריו-סאראם (קוריאנים אתניים במרכז אסיה ובברית המועצות לשעבר). במהלך הכיבוש היפני בקוריאה בשנים 1910–1945 גויסו קוריאנים לעיתים קרובות, או נאלצו להשתעבד לשירות העבודה ולעבוד ביפן, (במיוחד בסחלין ומנצ'וקוו).
דרום קוריאה
ביוני 2012 הגיעה אוכלוסיית דרום קוריאה ל-50 מיליון נפשות ובסוף 2016 אוכלוסיית דרום קוריאה מנתה יותר מ-51 מיליון איש. מאז שנות האלפיים נאבקת דרום קוריאה בשיעור ילודה נמוך, מה שהוביל כמה חוקרים שהציעו, כי אם מגמות האוכלוסייה הנוכחיות ימשיכו, תצטמצם אוכלוסיית המדינה לכ-38 מיליון תושבים לקראת סוף המאה ה-21. בשנת 2018 הפך הפריון בדרום קוריאה שוב לנושא לוויכוח בינלאומי, לאחר שנולדו באוקטובר רק 26,500 תינוקות, וההערכה היא ש-325,000 תינוקות נולדו באותה השנה, מה שהפך את דרום קוריאה למדינה עם שיעור הילודה הנמוך ביותר בעולם.
צפון קוריאה
הערכת הגודל, קצב הצמיחה, יחס המינים והגילאים של אוכלוסיית צפון קוריאה נחשבת לקשה ביותר. בשנים 1963–1989 לא פורסמו כלל נתונים. יש אי בהירות אודות האוכלוסייה במדינה. לפיכך, על סמך דבריו של הנשיא קים איל-סונג בשנת 1977 בדבר מצב בתי הספר, הוערכה אוכלוסיית אותה שנה בכ-17.2 מיליון נפש.
בשנת 1989 פרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נתונים דמוגרפיים לקרן האוכלוסין של האו"ם, במטרה להבטיח את סיוע הארגון בקיום מפקד אוכלוסין ארצי הראשון של צפון קוריאה מאז קום המדינה בשנת 1948. אף על פי שהנתונים שהועברו לאו"ם היו אולי מעוותים, נראה כי בהתאם לניסיונות אחרים לפתוח את עצמו בפני העולם החיצון, נפתח המשטר הצפון קוריאני במקצת גם בתחום הדמוגרפי.
אמריקאים-קוריאנים
הגירת קוריאנים לארצות הברית החלה כבר בשנת 1903, אך הקהילה האמריקאית הקוריאנית לא גדלה לגודל משמעותי, אלא רק לאחר העברת חוק ההגירה והאזרחות משנת 1965; נכון לשנת 2017, למעט הבלתי מתועדים, חיים בערך 1.85 מיליון מהגרים קוריאנים ואנשים ממוצא קוריאני בארצות הברית על פי הנתון הרשמי של מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
למרות חלקם הקטן באוכלוסייה הכללית, המיעוט הקוריאני נחשב למשמעותי ביותר בכלכלה. על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000, ממוצע הכנסות משקי הבית של הקוריאנים במדינה היה 59,981 דולר, והיה גבוה בכ-5.1% מהממוצע בארצות הברית באותה תקופה, שעמד על כ-56,604 דולר.
ג'יילס קופר
ג'יילס סטאנוס קופר (באנגלית: Giles Stannus Cooper, 9 באוגוסט 1918 - 2 בדצמבר 1966) היה מחזאי ותסריטאי בריטי ממוצא אנגלו-אירי, שכתב מעל ששים מחזות ותסריטים לרדיו וטלוויזיה BBC.
קוריאנים
אוכלוסיות קוריאניות חלקית
החוקר פאק נוג'ה טוען כי בקוריאה היו 5,747 זוגות יפנים-קוריאנים בסוף שנת 1941. פאק צ'יל העריך שיש ביפן 70,000–80,000 "חצי קוריאנים" בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ג'יילס קופר
קורות חיים
ג'יילס קופר נולד בקריקמיינס על יד דבלין במשפחה אנגלו-אירית. אביו היה קצין בכיר בצי הצבאי המלכותי הבריטי ועורך דין, וסבו היה הפוליטיקאי וסופר בריאן ריקו קופר. ג'יילס קופר גדל והתחנך בלונדון. בילדותו התגורר תקופות ארוכות בפנימיות רחוק מהוריו למד בבית הספר ארנולד האוס באזור סנט ג'ונ'ס ווד, ואחרי מסע לאיי סיישל בגיל 11, למד בלאנסינג קולג' בסאות' דאונס, סאסקס. מאוחר יותר למד שפות בגרנובל בצרפת ובבית ספר לשפות בסן סבסטיאן בארץ הבסקים בספרד. בעת לימודיו בסן סבסטיאן, בימי מלחמת האזרחים, בעת שהלך לקנות סיגריות נורה בידו על ידי צלף מקומי. פונה על ידי צוות של אניה צבאית בריטית שטיפל בו והסיע אותו עד ליישוב הצרפתי סן ז'אן דה לוז. אביו שאף שבנו ילמד משפטים בקיימברידג' כדי שיתחיל בקריירה דיפלומטית, אולם למורת רוחו, העדיף ג'יילס ללמוד משחק באקדמיה לאמנויות הבמה ובר דאגלס בלונדון. לימודיו שם הופסקו על ידי פריצת מלחמת העולם השנייה. אחרי הגיוס נשלח לקורס קצינים במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, ובשנת 1942 נשלח למזרח הרחוק. במשך שלוש שנים שירת בגדוד הרגלים וסט יורקשייר והשתתף בקרבות קשים נגד היפנים בג'ונגלים של בורמה, לפעמים קרבות פנים אל פנים. מאוחר יותר שירת בהתנדבות במילואים ב- Territorial Army וב London Irish Rifles.
אחרי המלחמה עבד כשחקן תיאטרון, קודם ב Arts Theatre (תחת ניהולו של אלק קלונס), להקה שבה פגש את אשתו לעתיד, השחקנית גווינת לואיס. אחר כך הופיע (יחד עם קנת ויליאמס) על במת תיאטרון רפרטוארי בניוקיי (Newquay), תיאטרון קונוט (Connaught Theatre) בעיר וורת'ינג בסאסקס (יחד עם הרולד פינטר) ובתיאטרון (Open Air Theatre) בריג'נטס פארק בלונדון. בשנת 1952 שעבר לעריכת תסריטים, קודם ב-BBC ואחר כך ב Associated-Rediffusion ובהמשך הקדיש את כל זמנו לכתיבת מחזות ותסריטים לרדיו, תיאטרון ומאוחר יותר לטלוויזיה.
פעילותו האמנותית
ג'יילס סטאנוס קופר היה יוצר פורה וחלוץ בתחום הדרמות לרדיו ולטלוויזיה. המחזה-רדיו הראשון שבו התפרסם בשנת 1956 היה "מאתרי ביקון" (Mathry Beacon). מדובר בו ביחידה קטנה של גברים ונשים השומרים אי-שם בוויילס על מתקן חשאי ביותר ליירוט טילים, שנים אחרי תום המלחמה. מחזה ידוע אחר שלו הוא Unman, Wittering and Zigo משנת 1958,בו מדובר במורה צעיר המגלה שקודמו בתפקיד נרצח על ידי תלמידים מכיתתו. מחזה אחר שלו,Everything in the Garden ("הכל בגן") עובד עיבוד שנוי במחלוקת בארצות הברית על ידי אדוארד אלבי (1967).
מותו
המחזאי נהרג בגיל 48 כשנפל מרכבת בסרביטון, סארי, עת חזר ממסיבה של אגודת המחזאים שהתקיימה במועדון גאריק ב-2 בדצמבר 1966. בנתיחה שלאחר המוות נמצא כי ככל הנראה האמן היה בהשפעת כמות אלכוהול השקולה כנגד כחצי בקבוק ויסקי.
קישורים חיצוניים
Walter Kerr The Artifice in Albee's 'Everything in the Garden, 10.12.1967 NY Times
מיילן
מיילן (Mylan N.V) היא חברה רב-לאומית לייצור תרופות הרשומה בהולנד ומשרדיה הראשיים נמצאים בהרטפורדשייר שבממלכה המאוחדת. בחברה הועסקו ב-2013 כ-22,000 עובדים והיא מכרה בכ-145 מדינות ברחבי העולם. עד 2007 הייתה מיילן חברה אמריקנית שפעלה בשוק המקומי בלבד, אך לאחר שרכשה את חטיבת התרופות הגנריות של חברת מרק הגרמנית ואת מעבדות מטריקס ההודית היא הפכה לחברת התרופות הגנריות השנייה בגודלה בעולם, אחרי טבע.
מיילן מייצרת למעלה מ-1,000 מוצרים שונים. מפעליה נמצאים באמריקה הצפונית, באירופה, בהודו, בסין, ביפן ובמדינות נוספות, ומאפשרים כושר ייצור של כ-58 מיליארד גלולות בשנה. מיילן היא גם אחד הספקים הגדולים בעולם של חומרים פעילים (API) לייצור תרופות.
היסטוריה
מיילן נוסדה ב-1961 בווירג'יניה המערבית על ידי מילאן פוסקר ודון פאנוז. היא החלה כחברת הפצה לתרופות, וב-1966 קיבלה לראשונה אישור לייצר תרופה אנטיביוטית מסוג פניצילין. ב-1973 החברה הונפקה והחלה להיסחר מעבר לדלפק וב-1976 הועברה למסחר בנאסד"ק. החל מ-1986 נסחרה גם בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
ב-1976 עברה החברה לפרבר של פיטסבורג שבפנסילבניה, ושם ממוקמים משרדיה האמריקניים עד היום.
רכישת חברות
מיילן רכשה את חברת Bertek ב-1993 ואת מעבדות UDL ב-1996. רכישת השליטה במטריקס ההודית (ינואר 2007, ב-765 מיליון דולר) ורכישת החטיבה הגנרית ממרק הגרמנית (מאי 2007, ב-6.7 מיליארד דולר) הקנו לחברה מעמד גלובלי ופעילות ייצור בלמעלה מעשר מדינות ברחבי העולם.
בספטמבר 2010 רכשה את ביוניש ב-544 מיליון דולר וב-2011 חתמה על הסכם עם פייזר האמריקנית, חברת התרופות הגדולה בעולם, לייצר עבורה את הגרסה הגנרית של תרופת Advair של חברת גלקסו סמית' קליין.
ב-2014 רכשה מיילן את חטיבת המוצרים הגנריים של אבוט מחוץ לארצות הברית תמורת 6.3 מיליארד דולר. בנובמבר 2015 רכשה ב-750 מיליון דולר מספר מוצרים מתחום בריאות האישה מחברת Famy Care ההודית, המתמחה בייצור גלולות למניעת הריון.
באפריל 2015 פרסמה מיילן הצעת רכש עוינת לחברת התרופות "פריגו", הרשומה באירלנד, אך הצעתה נדחתה. באותה עת חברת "טבע" פרסמה הצעת רכש עוינת למיילן, בסכום של 40 מיליארד דולר, אף הצעה זו נדחתה. טבע לא ויתרה וניסתה לפעול בצורה ישירה מול בעלי המניות על מנת להשיג רוב, אך בעלי המניות ביצעו מהלך מקדים של מסירת המניות לידי נאמן, וכך טבע לא יכלה לפעול פרטנית כאשר רוב המניות מרוכזות בידי נאמן אחד העומד בסירובו, ולא הצליחה להשיג רוב.
הרש סמולר
הרש סמולר (ביידיש: הערש סמאָליאַר'; בפולנית: Grzegorz Smolar; ברוסית: Герш (Херш, Гирш) Смоляр; 15 באפריל 1905 - 16 במרץ 1993) היה סופר ועיתונאי יהודי שכתב ביידיש, פעיל במפלגות הקומוניסטיות של פולין וברית המועצות, ופעיל חברתי של הקהילה היהודית בפולין. בין השנים 1946–1950 עמד בראש התאחדות היהודים של משתתפי המאבק המזוין נגד הפשיזם והוועד המרכזי של יהודי פולין. בין השנים 1950–1962 היה יו"ר ההנהלה של, ב-1958 היה חבר הוועדה הארצית של חזית לאחדות העם, משנת 1970 עלה לישראל דרך פריז.
ביוגרפיה
נולד בעיר זמברוב במשפחת דוד סמולר שהיה יצרן מים מוגזים. ב-1912 סיים ארבע שנים של בית ספר יסודי. ב-1918 -1919 יסד עם צעירים בעלי דעות שמאלניות את הקבוצה הציונית "ברית הנוער הסוציאליסטי". ביולי 1920, כאשר במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית הצבא האדום פלש לתוך שטח פולין, היה חבר בוועד המהפכני של המקום ובעקבות כך היה תחת מעקב המשטרה הפולנית. בהמשך עבר לוורשה שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פולין.
המפלגה הפולנית שלחה אותו לקייב שם נהיה מזכיר המחלקה הכלכלית של קומסומול וגם מזכיר העיתון "הנוער העמל". למד במחלקה העברית של האוניברסיטה הקומוניסטית של המיעוטים הלאומיים שבמוסקבה. לאחר מותו של לנין נשלח ב-1924 לאומן שם ארגן "מס לנין" עבור הקומסומול. ב-1925 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ונשלח לחרקוב שם נהיה לעורך המגזין "המשמרת הצעירה". בהמשך נשלח למוסקבה.
ב-1926 נבחר כנציג הלשכה העברית המרכזית השייכת לוועד המרכזי של הקומסומול. ב-1928 המחלקה הפולנית של הקומינטרן שלחה אותו לוילנה שבפולין כמזכיר המחלקה העירונית של הנוער הקומוניסטי ובהמשך כמזכיר המפלגה הקומוניסטית של ביילורוסיה המערבית. הוא נתפס במהרה ונשפט לשלוש שנים בכלא העירוני. לאחר שהשתחרר ב-1932 מונה למזכיר המפלגה הקומוניסטית של ביילורוסיה המערבית בברנוביץ', סלונים וביאליסטוק.
מ-1934 עבד במשרת אחראי מו"ל של הוועד המרכזי של המפלגה. באותו הזמן התחיל להדפיס מוצרי דפוס בשפת היידיש. נתפס שוב ב-1936 ונשפט לשש שנים. אחרי הפלישה של הצבא האדום שוחרר מן הכלא ומונה לעורך העיתון "ביאליסטאקער שטערן" שהיה המו"ל של המפלגה הקומוניסטית של ביילורוסיה המערבית. בתחילת מבצע ברברוסה נמצא במינסק ועם הנסיגה של הצבא האדום נשלח לגטו מינסק. בגטו ב-1942 עמד סמולר בראש ארגון צבאי מחתרתי. הנאצים דרשו מהיודנראט המקומי שיסגירו לידיהם את סמולר, אך ראש היודנראט משה יפה הציג להם את תעודת הזהות שלו מגואלת בדם, כהוכחה לכאורה כי סמולר נהרג, ובכך הציל אותו מידיהם. סמולר ברח מהגטו. בהמשך כפרטיזן בדרגת לוטננט פעל בשם כיסוי "יפים" ביער נאליבוקי. בהיותו ביחידת הפרטיזנים הדפיס מספר עיתונים ברוסית ויידיש.
השתתף ב שנערך ב-16 ביולי 1944.
ב-1946 במעמד "חוזר למולדת" נשלח לפולין, שם עבד במחלקת התרבות והפרופגנדה של הוועד המרכזי של יהודי פולין. בין 1949 ל-1950 מונה ליו"ר ועד יהודי פולין במקום אדולף ברמן שעלה לישראל. אחר כך עד שנת 1962 היה יו"ר אגודה חברתית-תרבותית של יהודים בפולין. עד שנת 1968 הוא היה העורך הראשי של העיתון "פאלקסשטימע". במהלך בוטלה חברותו במפלגה הקומוניסטית וחינו סר בעיני המשטר לאחר שלא תקף את ישראל במלחמת ששת הימים, וחידש קשר עם קרובי משפחתו בישראל.
עלה דרך פריז לישראל ב-1970 במסגרת הסדר עם הממשלה הפולנית שבו גלה מרצון לישראל בתמורה לשחרור בנו הסטודנט אלכסנדר שנעצר בפולין בגין פעילות פוליטית ועבד בספרייה הלאומית ובאוניברסיטת תל אביב. אשתו וילדיו נותרו בפולין.
פרסם מספר ספרי זכרונות וספרים בסגנון עיתונאי ביידיש וספר אחד בעברית.
נפטר בתל אביב ב-16 במרץ 1993. נטמן בבית העלמין בקיבוץ שפיים.
משפחתו
ב-1940 התחתן עם ולנטינה נאידוס-סמולר, לימים היסטוריונית. לזוג נולדו שני בנים: אלכסנדר (1940) וייבגניוש  (1945), שניהם פוליטיקאים בפולין. כלתו נינה סמולר היא ביוכימאית ומו"לית בפולין. נכדתו אנה סמולר  היא במאית תיאטרון בפריז.
כתביו
ISBN-13: 978-0896040687 (אנגלית)
ז'אנג ג'יקה
ג'יקה נולד במחוז צ'ינגדאו. אביו היה מאמן טניס שולחן. הוא קרוי על שם שחקן הכדורגל הברזילאי זיקו.לפי אביו, ג'יקה שיחק לראשונה טניס שולחן בגיל 4.
באוקטובר 2014 שיחק ז'אנק ג'יקה נגד מא לונג במסגרת טורניר דיסלדורף וניצח בגמר, לאחר הניצחון ג'יקה התפרע רבות, שבר שני שלטי פרסומת, הוריד את חולצתו ומסר אותה לקהל (דבר אשר לא נהוג בטניס שולחן). התאחדות טניס השולחן העולמית הענישה אותו בחומרה, כשהחליטה שהוא לא יקבל את פרס הזכייה שלו בטורניר בסך 28 אלף לירה שטרלינג - כ-170 אלף שקל. לאחר המשחק אמר ג'יקה:
חיים יסקי
חיים יַסְקי (יאסקי) (28 בנובמבר 1896 – 13 באפריל 1948) היה רופא עיניים ביישוב ומנהלו הראשון של בית החולים הדסה. נרצח בשיירת הדסה.
קורות חיים
יסקי נולד בעיר קישינב שבבסרביה, אז באימפריה הרוסית. אביו היה יצואן תבואה, ובבית ביקרו סוחרים וימאים ממדינות רבות. הבית היה ציוני, ויסקי למד עברית מגיל צעיר על ידי מורים פרטיים, בהם הסופר אליעזר שטיינמן. בהמשך למד בגימנסיה באודסה והיה פעיל בסקציה הימית של תנועת "מכבי". בשנת 1915 התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת אודסה, שם היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוני "החבר", ונאסר עקב כך למספר חודשים. בתקופת מהפכת אוקטובר ב-1917 השתתף לצד המהפכנים, ומיד לאחר מכן נשא לאשה את פניה לבית גרודצקי. בסוף 1918 הצטרף לצבא האדום ונלחם בחזית רומניה. עקב כיבוש דרום רוסיה על ידי הצבא הלבן בפיקודו של אנטון דניקין, ובהמרצת מאיר דיזנגוף שביקר באודסה והרצה בפני היהודים על המצב בארץ ישראל, החליט יסקי לעלות לארץ ישראל.
יסקי ורעייתו עלו לארץ ישראל על סיפון האנייה "רוסלאן" בסוף שנת 1919, בטרם סיים את לימודי הרפואה וללא תעודת רופא; לפיכך, לא הוכר כרופא בארץ ישראל, ובמשך שנתיים השתכר כשומר וכמפקח סניטרי בשכונות היהודיות של יפו. בשנת 1920 גייסו בני משפחתו כסף על מנת שיוכל לסיים את לימודיו באוניברסיטת ז'נבה ולהתמחות ברפואת עיניים, תחום שהיה אחד הבעייתיים באותה עת בארץ ישראל. בנובמבר 1921 חזר לחיפה.
בתחילת שנות העשרים, הקים הד"ר הלל יפה בחיפה, את סניף הסתדרות הרופאים שמנה שישה חברים, ובהם ד"ר נחום שימקין, ד"ר חיים יסקי, ד"ר ברוך ניסנבוים, ד"ר לייב עפרון, וד"ר יצחק גליקר.
בשנת 1924 נתמנה כממלא מקום מנהל מחלקת העיניים בבית החולים הדסה בתל אביב ויצא לסקר מחלת הגרענת במושבות יהודה. על פי מסקנותיו הכין תוכנית טיפול ומעקב, שזכתה לאמונה של הנרייטה סולד ולמימון נשות הדסה. כך הפך לרופא נודד שפרש תשתית רפואת עיניים בכל נקודות היישוב העבריות, כשהוא רכוב על סוס או חמור.
בשנת 1925 נסע במימון נשות הדסה להשתלם ברפואת עיניים וברפואה ציבורית בצרפת, באוסטריה, בגרמניה ושווייץ. הוא נפגש עם רופאים ואנשי אקדמיה וביקר בבתי חולים מודרניים. לאחר שהרצה בכס לגרענת בצרפת התקבלו שיטותיו לטיפול במחלה במושבות צרפת. בשנת 1927 חזר לארץ ישראל, התמנה למנהל מחלקת העיניים והחל לעסוק בעבודה קלינית שיטתית ובניהול מרפאה.
עשרה ימים לפני פסח תש"ח, 13 באפריל 1948, נסע יסקי ב-שיירת הדסה עם עוד כמאה עובדי הדסה אל הר הצופים, בשיירת משוריינים. אל השיירה נפתחה אש, ו-78 מנוסעיה, בהם חיים יסקי, נהרגו. הוא נקבר עם כל חללי השיירה בבית הקברות בסנהדריה.
בית החולים הישן, "הדסה", בעיר העתיקה בבאר שבע, נקרא על שמו לפני שעבר לאתר ולמבנה החדש שכיום מצוי בו בית החולים סורוקה. על שמו גם מרפאה של קופת חולים כללית בשכונה ד' בבאר שבע, ורחוב בשכונת הר הצופים בירושלים, בסמוך לבית החולים.
יעקב שמחה רפיש
רבי יעקב שמחה רפיש (בכתיב יידי: רעהפיש; ה'תקס"ז, 1807 - כ"ו בניסן ה'תרל"ז, 9 באפריל 1877) היה ראב"ד ורב העיר קמפנו בפרוסיה. ממקורביו של רבי עקיבא איגר, ומחבר הספרים "שערי שמחה" ו"משכן העדות".
ביוגרפיה
נולד בראביץ' שבפרוסיה לרב משה רפיש. למד מפי רבי אליעזר ליפמן ראוויטשער [=מראביץ'] שהיה דיין בליסא. נישא לבת העיר קמפנו הסמוכה לפוזנא ועבר להתגורר בעיר.
בגיל צעיר (בסביבות 1827) התמנה כראש בית הדין של קמפנו. לאחר פטירת רב העיר, רבי יוסף שמואל לנדוי (מחבר "משכן שילה" ו"גורן אטד") בשנת ה'תקצ"ו, 1835, מילא את מקומו עד שנת ה'ת"ר, 1840. בפברואר 1840 התמודד מולו בבחירות לרבנות העיר, המלבי"ם, וניצח. הוא שב למשרת הראב"ד ושיתף פעולה עם המלבי"ם בהנהגת הקהילה. בסך הכל כיהן ברבנות בקמפנו במשך חמישים שנה, בישיבה שניהל בעיר העביר שיעורים קבועים ורבים מתלמידיו נסמכו לרבנות.
במשרה זו כיהן עד פטירתו בכ"ו בניסן ה'תרל"ז, 9 באפריל 1877.
כתביו
ספרו "משכן העדות" העוסק בענייני עדות זכה להסכמתו של רבה של פוזנא, רבי עקיבא איגר, ושל חתנו רבי משה סופר. הרב רפיש היה אז בן שלושים, אך בחייו נדפסו רק המבוא וההסכמות לצורך גיוס "פרענומעראנטן", והוא לא הצליח להדפיס את ספריו. ספרו "שערי שמחה" נדפס לאחר פטירתו בידי ידידו-תלמידו הרב אברהם בנימין זילברברג מווירשוב וספרו "משכן העדות" נדפס בידי בנו הרב חיים יעקב נפתלי זילברברג שהיה אף הוא תלמידו של הרב רפיש.
מלבד ספריו, נשתמרו תשובות אליו וממנו בספרי רבני זמנו, כמו: שו"ת שואל ומשיב של רבי יוסף שאול נתנזון (תליתאה, ג, אבן העזר קיד), זבד טוב של רבי דב בריש פופרש מברודי, אגודת אזוב מדברי (פיוטרקוב תרל"ט) של רבי מיכאל דב ויינגוט.
ז'יו
ז'יו (ברומנית: Jiu, בעגה המקומית Jii ז'י, בהונגרית: Zsil, בגרמנית: Schil או Schiel, בלטינית: Rabon) הוא נהר בדרומה של רומניה. נוצר על ידי מפגש הז'יו המזרחי עם הז'יו המערבי קרוב לעיר פטרושאן שבדרום טרנסילבניה. הוא חוצה את המחוזות הונדוארה, ברובו את - המחוזות גורז' ודולז' שבחבל אולטניה.
מסלול
בהמשך מסלולו חוצה הנהר מספר יחידות גאוגרפיות - עמק פטרושאן, עמק טרגו ז'יו, הרמה הגטית, המשיור הרומני.
יובלים
יובליו העיקריים הם: מצד ימין - טיסמאנה, ז'ילץ, סוסיצה והיובל הגדול ביותר, מוטרו. יובליו משמאל הם סאדו, ג'ילורט (היובל הגדול ביותר) ואמראדיה.
שפך
הג'יו נשפך לדנובה על יד היישוב אוסטורבן (Ostroveni) והעיר בקט ברומניה, ובמרחק קילומטרים אחדים מהעיר הבולגרית ממול, אוריאחובו. אורך הנהר הוא 331 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו הוא 10,070 קמ"ר.
ערים
העיר הגדולה ביותר השוכנת על נהר ז'יו היא קראיובה, הבירה ההיסטורית של חבל אולטניה. היא בירת המחוז דולז' Dolj שמקור שמו הוא שם סלאבי למורד הז'יו. ערים בינוניות שעל גדות הנהר ז'יו הן - מצפון לדרום: לופן, וולקן, פטרילה, פטרושאן וטרגו ז'יו. טרגו ז'יו (שמשמעות שמה "היריד של הז'יו") - היא בירת המחוז גורז', שגם שמו נובע ממלים סלאביות שמובנן קשור למיקומו הגאגרפי - מעלה (הר) הז'יו.
ערים קטנות יותר שעל הז'יו הן - מצפון לדרום: אוריקאן, אנינואסה, בובמשט-ז'יו, טורצ'ן ופיליאש. עמק הז'יו העילי, בסביבות היישובים פטרושאן ולופן מהווה את אזור מכרות הפחם העיקרי של רומניה.
אנשים (עיתון)
אנשים היה שבועון-חברה שהתפרסם בישראל בין השנים 1981–1984 בהוצאת קבוצת "מוניטין עיתונות". שבועון בעל שם זהה יצא לאור בישראל שוב בין השנים 1996–2006.
היסטוריה
השבועון יצא לאור החל מ-21 בספטמבר 1981 ביוזמת קבוצת "מוניטין עיתונות". הקבוצה שהייתה בבעלות אנשי העסקים רפי שאולי, מיקי אלבין וחיים בר און, כבר הוציא לאור שני עיתונים אחרים, שבועון כלכלי בשם "כספים" ואת הירחון "מוניטין". שמו של השבועון הוא תרגום שמו של המגזין האמריקאי פיפל, ש"אנשים" תוכנן להיות במתכונתו. מטרתו המוצהרת הייתה להציג את "הנשים והגברים שעשו את השבוע". בין חברי הצוות המייסד היו רבים מחברי מערכת הירחון מוניטין, ובהם העורך אדם ברוך. העורך הראשון של "אנשים" היה רינו צרור.
לאור התחרות העזה בשוק העיתונים בישראל באותה עת, החליטה קבוצת "מוניטין" למכור את העיתון ביוני 1983, ליעקב אלון בעל הירחון "להיטון" ובן-ציון רבינוביץ בעל סוכנות להפצת עיתונים. הם מינו את יגאל גלאי לעורך, אך לאחר חצי שנה סגרו את השבועון. הגיליון האחרון יצא ב-2 בינואר 1984.
אלכס אנסקי ומרדכי שפיגלר היו בעלי טורים קבועים. במהלך השנים כתבו ב"אנשים" גם חיים ממן ואילן שאול.
בשנת 1996 השיק איש העסקים תד אריסון שבועון בעל שם זהה, במתכונת דומה. בן דודו של אריסון, משה שלו, החזיק 20% מהמניות ושימש כמנכ"ל העיתון. שירותי ההדפסה וההפצה של העיתון סופקו על ידי קבוצת מעריב החזקות. בינואר 2000, בעקבות מותו של אריסון, נמכר "אנשים" לאלי עזור לאחר שצבר הפסדים ולא היה רווחי. באותה עת גם הגישו "אנשים" ו"מעריב החזקות" תביעות הדדיות על חובות שנותרו על שירותי הדפסה ("אנשים" מצידו טען על גביית יתר של "מעריב"). תחת בעלותו של אלי עזור הודפס "אנשים" מדי שבוע בתפוצה של כ-80 אלף עותקים, חולק בחינם בנקודות שונות והכנסותיו היו מפרסום בלבד.
בדצמבר 2005 הגיש איש העסקים בבו (אליעזר) קובו תביעת דיבה בסך 10 מיליון שקל נגד העיתון. זאת בעקבות פרסום כתבה בה נכתב כי שמו האמיתי הוא ויקטור עטיה וכי יש לו עבר פלילי שכולל הרשעה מ-1988 על סחר והחזקת סמים. בתביעת הדיבה שהגיש טען קובו כי מדובר בפרסום שקרי שהסב לו נזק רב, בעיקר עקב עיתוי הפרסום, בימים בהם היה מצוי בעיצומו של משא ומתן לגיוס מימון לצורך בניית פרויקט נדל"ן בלונדון. כהגנה טען עורך העיתון, אלון הגר, כי קובו הורשע באונס ובכל מקרה לא נהנה משם טוב. המנכ"ל ומו"ל העיתון מצדם התנערו ממעשיו של העורך וטענו כי פרסם את הכתבה למרות שקיבל הוראה לא לעשות זאת. קובו ניסה למנוע פרסום סעיפים בכתב ההגנה המתייחסים להרשעתו באונס, אך בית המשפט קבע שעובדה זו רלוונטית לתביעת הדיבה.
בתחילת 2006 רכש איש העסקים דודי ויסמן 50% מהבעלות על העיתון. ויסמן ועזור הודיעו כי ישיקו את "אנשים" מחדש כחינמון. אך באפריל 2007 ביטלו את התוכנית, השיקו עיתון חדש בשם "מטרו" ועיתון "אנשים" נסגר.
בינואר 2008 הגיע "אנשים" להסדר פשרה עם בבו קובו, בו נקבע כי בתמורה לדחיית תביעת הדיבה שהגיש נגד העיתון, יקבל קובו את הזכויות בשם העיתון "אנשים" (שכבר נסגר קודם). בנוסף התנצלו העורך והכתבים על פרסום הכתבה עליו.
בות'יינה שעבאן
בות'יינה שעבאן (בערבית: بثينة شعبان, תעתיק מדויק: בת'ינה שעבאן; נולדה בחומס ב-1953) היא פוליטיקאית סורית המכהנת כיום כיועצת תקשורת לנשיא סוריה. שעבאן כיהנה כשרה הראשונה לענייני גולים בסוריה בין השנים 2008-2003, וזכתה לכינוי "פני המשטר לעולם החיצוני".
ביוגרפיה
שעבאן נולדה בחומס והיא חברה במפלגת הבעת' הסורית מגיל 16. את השכלתה קנתה בבריטניה והשלימה את לימודי הדוקטורט בספרות אנגלית באוניברסיטת ווריק. בתחילת דרכה עבדה כמתרגמת לשפה האנגלית של הנשיא הסורי חאפז אל-אסד ושל בנו ויורשו, בשאר אל-אסד. תחת שלטונו של אסד האב היא הפכה להיות "יועצת למשרד החוץ", ובשנת 2003 קיבלה את המשרה של השרה לענייני גולים, משרה חדשה שנוצרה על-מנת לשכנע גולים סוריים עשירים בחו"ל לשוב לסוריה. בשנת 2008 מונתה כיועצת תקשורת לנשיא בשאר אל-אסד. בין השנים 2003-1985 כיהנה גם כפרופסור לשירה במחלקה לאנגלית באוניברסיטת דמשק.
שעבאן נשואה ולה שתי בנות ובן.
ישראל זאב הלוי הורביץ
הרב ישראל זאב הלוי (איש) הורביץ (תקל"ח – י"ח בסיוון, תרכ"א; 1777 – 1861) היה אב בית דין וראש הישיבה בקהילת יהודי אוהעל שבעיירה שאטוראליאויהיי שבהונגריה. בסוף ימיו עלה לארץ ישראל.
תולדות חייו
נולד בקאלוב שבהונגריה, כבן שלישי (מתוך 5 בנים ובת) לבלומא ור' שמואל, והוא צאצא של השל"ה. נישא ללאה קריינדל, בתו של ר' מרדכי מאוהלי, ועבר להתגורר שם. צאצאיו הידועים לנו הם: בנו הרב מרדכי יצחק אייזיק, בנותיו: סימא, מרים, רבקה-דבורה, נכדו רבי בנימין זאב אדלער בן חתנו רבי צבי אריה מעיר בערגסאז. אשתו נפטרה בשנת תרט"ו (1855), ונקברה בבית הקברות הישן שבאוהלי.
למד אצל רבי יואב רוזנבוים רבה של סאנטוב (מחבר הספרים "חן טוב" ו"אמרי נועם") וכן למד אצל החתם סופר. כמו כן קיבל תורה מרבי יצחק אייזיק מקאליב, ובספרו מביא פסק הלכה ממנו.
בתו מרים נפטרה בכ"ז אלול, תרל"ה (1875) ונקברה בבית הקברות העתיק בטבריה - חלקה ב שורה 20ג  קבר 1665
בתו סימא נפטרה בד' תשרי תרל"ו (1875) ונקברה בקרבת אחותה - חלקה ב שורה 20ג  קבר 1661
בתו רבקה-דבורה נפטרה בט' אדר תרל"ד (1874) ונקברה בבית הקברות בבערעגסאז
חתנו צבי-אריה אדלער נפטר בה' כסלו תרנ"ו (1895) ונקבר בבית העלמין העתיק בטבריה - חלקה ב', שורה 8, קבר 493
בנו רבי מרדכי יצחק אייזיק נפטר בכ"ב תמוז ה'תרס"ז (1907) ונקבר ליד אביו.
מצאצאיו הם הרב ישראל זאב לאבל דיין בעיר אוהלי שנספה בשואה. הרב מאיר סג"ל קליין הי"ד דיין בעיר אוהלי שנספה אף הוא בשואה, מחבר הספרים בירורי המידות והשיעורין ו"תולדות שמואל" ג' חלקים ,הרב המקובל רבי אהרן אברהם סלאטקי ראש ישיבה בישיבת המקובלים שער השמים והרב זלמן מנחם קורן מחבר ספרי "בחצרות בית ה'" ו"ועשו לי מקדש".
חיבוריו
הרב ישראל זאב הלוי הורביץ הניח אחריו חיבורים רבים על כל חלקי התורה. בספרו "ארץ חמדה" שיצא לאור בשנת ה'תרט"ז - הספר היחידי שיצא לאור בחייו - הוא כותב:
יצחק לעזער
הרב יצחק שמואל אהרן לעזער הוא משפיע ברסלבי, תלמידו של הרב אליעזר שלמה שיק המוהרא”ש זי”ע. לאחר פטירת רבו קיבלו אותו רבים מתלמידיו כמנהיגם.
ביוגרפיה
נולד בשכונת פלטבוש בניו יורק לבנימין בייניש לעזער, בבית ממוצא חסידי-גליציאני. הוא צאצא של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי נפתלי מרופשיץ ורבי מנחם מענדל לעזער אב"ד סטריזוב וטארנא בעל ה"שובע שמחות". למד בישיבת לייקוד וישיבת פונוביז' בבני ברק.
בחנוכה ה'תשל"ו (דצמבר 1975) הכיר את הרב שיק והפך לתלמידו. רבו הפקיד בידו את עריכת שיחותיו שהודפסו לאחר מכן בספר "תוך הנחל" ובספר "שיחות מוהרא"ש".
הוא התגורר בשכונת בורו פארק בברוקלין, עד שנת תשפ”א, להלן הרחיבו.
הוא מרבה לדבר על "החיים הטובים" האמתיים שלהם זוכה מי שמתנהג על פי הדרכותיו של רבי נחמן, כולל לימוד תורה, התבודדות והקפדה יתרה על שלום בית וכבוד האישה.
הרב מעביר בכל יום רביעי שיעור בעברית ביבניאל המועבר בשידור חי לכל הארץ.
בשנת תשע"ח חנך בית כנסת מפואר בביתו. בראש השנה תשע"ט (10 בספטמבר 2018) פתח מניין לתלמידיו בעיר אומן באוהל המכיל מאות מקומות ישיבה.
בסביבות שנת תשפ"א קבע את מושבו בעיר יבנאל שבצפון, שם פתחו חסידיו בית כנסת גדול סמוך לבניין המועצה המקומית, ורוב חסידי ברסלב בעיר משתייכים כיום לקהילתו.
ספריו
'''ספרים שחיבר על רבו המוהרא"ש:
PET-CT
PET-CT היא בדיקת דימות רפואי המשלבת את טכנולוגיית הטומוגרפיה הממוחשבת (CT) והטכנולוגיה ברפואה גרעינית הידועה כטומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (PET). זו טכניקת הדמיה מתקדמת שהתפתחה בעשורים האחרונים בעולם הרפואה הגרעינית, ולרוב משמשת לצורך אבחון גידולים סרטניים והערכת פעילות הממצאים.
הבדיקה מאפשרת בנוסף הבחנה בין תהליכים שפירים פיזיולוגיים לתהליכים פתולוגיים, אבחון מחלות נוירולוגיות, הערכת פעילות שריר הלב, מחלות זיהומיות, התמכרות לסמים, מחלות פסיכיאטריות והלם.
שילוב שתי הבדיקות
השילוב של שתי השיטות האלה במכשיר אחד הביא לפריצת דרך בדימות הרפואי בעיקר בשטח האונקולוגיה, שבו יש חשיבות ראשונית לקביעת שלב המחלה (Staging) כדי לקבוע את האבחנה, הטיפול המתאים ומעקב של התגובה לטיפול. בדיקות הדימות השונות כמו צילום רנטגן, טומוגרפיה ממוחשבת, דימות תהודה מגנטית ובדיקת אולטרה סאונד רפואית מאפשרות לגלות את הגרורות רק כאשר הן שונות במרקמן מהרקמות שסביבן ובגודל מסוים.
השילוב של שתי השיטות נותן תוצאה מדויקת יותר משתי השיטות לחוד. החיסרון בשיטה היא הקרינה הרבה, הרנטגנית והגרעינית, עלות השיטה (ה-FDG יקר וזמן מחצית החיים שלו קצר). למרות זאת השיטה נמצאת במקום ראשון באונקולוגיה. אפשר להשתמש גם ב-MRI במקום ה-CT כדי להקטין את הקרינה.
אופן ביצוע הבדיקה
רוב הנבדקים העוברים כיום בדיקות PET-CT הם חולים אונקולוגיים. בדיקת ה-PET-CT מורכבת מבדיקת מיפוי (PET) שמתבצעת אחרי בדיקת טומוגרפיה ממוחשבת (CT).
שלבי ביצוע הבדיקה :
עשיית בדיקת PET ו-CT בו זמנית מאפשרת לאפיין באופן מדויק יותר את האזורים שבהם קיימת קשירה מוגברת של FDG. התמונות שמתקבלות לאחר הבדיקה מוצגות בפרוסות, הרופא יכול לעיין בכל פרוסה בנפרד או לבנות תמונות תלת־ממדיות בעזרת המחשב. בסורקי PET ראשוניים הייתה רק טבעת אחת של גלאים, לכן איסוף הנתונים והשחזור הוגבלו למישור דו-ממדי יחיד.
יתרונות הבדיקה
איזוטופים של פוזיטרון שמשמשים בהדמיה רפואית (F-18 ,C-11, N-13, O-15...), נחשבים לקצרי טווח ומתפרקים מהר, דבר שמאפשר שימוש אופטימאלי בצילומי הדמיה תוך שמירה על מינון קרינה נמוך שנחשף אליהם המטופל. בנוסף, הבדיקה אינה מכאיבה בדרך כלל, אך לפעמים יש תחושת כאב ברגע הזרקת החומר הרדיואקטיבי דרך הווריד.
סריקת PET אינה פולשנית. הבדיקה יעילה בהערכת התגובה לטיפול בסקירה שיטתית. השוואה בין בדיקת PET-CT לבין MRI של חולים לאחר קבלת הטיפול על מנת לספק מידע על התקדמות המחלה, הראתה כי ל-MRI יכולות להיות תוצאות חיוביות שגויות (False Positive) לעומת PET-CT.
PET-CT עשוי להיות כלי שימושי בהערכת התגובה לטיפול ב (immune checkpoint inhibitors (ICI, אשר מאפשרת מדידת הפעילות המטבולית שהיא המדד היעיל והאמין ביותר להערכת הגידול ואיך הוא מגיב לטיפול בהשוואה למדידת גודל הגידול. הבדיקה אינה כרוכה בתופעות לוואי, תוצאות הבדיקה חשובות לבנייתה או לשינויה של תוכנית הטיפולים. את ההחלטות על אופי והמשך הטיפול מקבל האונקולוג בשיתוף עם רופא שמומחה ברפואה גרעינית או רדיולוג שמנוסה בPET.
מגבלות וחסרונות הבדיקה
מסיבות פיזיקליות וטכניות, רזולוציית ה-PET מוגבלת לנגעים בקוטר קטן והיכולת שלהם בקליטת החומר הרדיואקטיבי. סוגי סרטן שונים קולטים את החומר בעוצמות שונות. לפיכך תהליך שאינו קולט FDG ב-PET-CT אינו בהכרח תהליך שפיר. במקרים כאלו אפשר להשתמש לפעמים בחומרים אחרים למיפוי PET-CT כגון אנלוג לסומטוסטטין המשמש לזיהוי גידולים נוירו-אנדוקריניים.
הבדיקה כרוכה בחשיפה לשני סוגים של קרינה: קרינה רדיואקטיבית בכמות זעירה וקרני רנטגן. חשיפה לקרני רנטגן בבדיקות חוזרות עלולה להגביר את הסיכון לממאירות בעתיד.
לצורך קבלת תמונת PET מושלמת ומדויקת, קודם כל צריך לנטרל השפעתם של כמה גורמים שעלולים לשבש את התוצאות האמיתיות ולתת תמונה מעוותת, מבנה גוף האדם שונה מנבדק לנבדק וזה משפיע על התווך (איברים פחות צפופים כמו הריאות נראים יותר כהים- הם פולטים יותר פוטונים מאשר רקמות צפופות יותר כמו המדיאסטנום) שדרכו עוברים הפוטונים והיעילות של רכיבי הגלאי השונים משתנה.
תוצאות חיוביות שגויות False Positive יכולות להופיע בבדיקות PET במקרים של תהליכים דלקתיים בשל פעילותם המטבולית הגבוהה.
שמואל יהודה וינפלד
הרב שמואל יהודה הלוי וינפלד (נולד בחשוון תרצ"ז, 13 בנובמבר 1936) הוא הבעלים והמנהל של הוצאת ספרים שי למורא ומחבר ספרות תורנית.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרחל ולרב יעקב שאול וינפלד, שהיה הבעלים והמייסד של בית הדפוס אשכול ומחבר הספר "משנת יעקב". למד בישיבת ישיבת תפארת צבי. בשנת תשי"ג, לאחר שהתקרב לחסידות חב"ד, החל ללמוד בישיבת תורת אמת בירושלים.
בשנת תשכ"א נפצע באצבעות ידיו לאחר שנמחצו בלחץ רב תחת גלילי מכונת הדפוס, בעקבות החלמתו, אותה תפס כנסית, החליט להתחיל לעסוק בחיבור המלקט את כל ביאורי ומפרשי פירוש רש"י לתורה, וקרא לחיבורו "ש"י למורא", על שם הפסוק "כל סביביו יובילו שי למורא", כשהוא רומז את שמו הפרטי (שמואל יהודה) בראשי תיבות. עבודת החיבור ארכה שנים רבות. בשנת תשל"ב החליט לסיים את חיבורו, כמתנה לכבודו של הרבי מלובביץ, לרגל יום הולדתו ה-70.