cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hostage
רקע וכתיבה
השיר בדומה ל-"", "Bad Guy" ו-"Wish You Were Gay" נכתב על ידי בילי אייליש, ביחד עם פיניאס או'קנול שגם הפיק אותו. השיר נכתב במפתח A מינור, תוך שהמקצב שלו נמוך.
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאת המיני-אלבום.
הצלחה
באוגוסט 2017, עלה האודיו הרשמי של השיר לערוץ היוטיוב של בילי אייליש. באודיו ניתן לראות את עטיפת המיני-אלבום בו נכלל השיר. נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של האודיו עומד על למעלה מ-20 מיליון צפיות. הקליפ של השיר צבר למעלה מ-77 מיליון צפיות.
בין היתר, הצליח השיר לצבור למעלה מ-190 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
פרנק פלג
פרנק פֶּלֶג (פּוֹלַק) (24 בספטמבר 1910 – 20 בדצמבר 1968) היה פסנתרן, מנצח, מלחין ומרצה ישראלי, אשר נודע כצ'מבליסט הראשון בארץ.
פלג התמחה בנגינת יצירותיו של באך בצ'מבלו ובמוזיקה של המאה ה-20, ובעיקר זו של ארנולד שנברג בפסנתר. כמו כן, כתב גם כן מוזיקה לתיאטרון ולסרטי קולנוע.
חייו
פרנק פולק נולד בסתיו 1910 בפראג, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (לימים בירת צ'כוסלובקיה).
לאחר קום המדינה יזם את הקונצרטים הקאמריים במוזיאון תל אביב ושימש כמנהל מדור המוזיקה במשרד החינוך והתרבות עד 1952.
בעת מילוי תפקיד זה הפסיק זמנית את הופעותיו ועיסוקו בהוראה. בריאיון עיתונאי נתן ביטוי לבעייתיות של מעמד מורי המוזיקה בישראל ושל רמת המוזיקאים, היוצאים מישראל לחו"ל ומציגים שם את עצמם כ"כוכבים מתל אביב", תואר שלעיתים אין דבר מאחוריו. בין תלמידיו הייתה נעמי שמר.
בשנת 1951 התיישב פלג בחיפה, בעקבות הזמנתו של ראש העיר דאז, אבא חושי, והקים את התזמורת הסימפונית חיפה, שעימה הופיע פעמים רבות כסולן. פרנק פלג היה במשך שנים מספר מנצח ומנהל מוזיקלי של תזמורת הטכניון. כמו כן שימש כמנהל המוזיקלי הראשון של תיאטרון חיפה.
בשנת 1956 יצא פלג לפולין כנציג הראשון של ישראל. בהגיעו לפולין התבקש במפגיע לנגן "מוזיקה מודרנית", דווקא, לאחר שלבסוף הוסר האיסור על השמעת מוזיקה כזאת מעבר למסך הברזל. במהלך הביקור נפגש פלג עם יהודים רבים, מהם שהצהירו על יהדותם בגלוי ובגאווה ואחרים, שלחשו עליה בסתר.
פלג השתתף בתוכנית הרדיו הפופולרית ביותר של קול ישראל, "שלושה בסירה אחת" (1956–1959). בעיקר שיתף פעולה עם דן אלמגור ורביעיית מועדון התיאטרון בכתיבת הלחנים לשירים סטיריים, ובהם "אז מה אם אנחנו מרחובות", "ארבע זה מספר מזל", המערכון המוזיקלי "הזמר העברי" וכן שיר הסיום לרגל הפסקת שידור התוכנית - "שיר הקברנים".
פרנק פלג יצא נגד הגישה האומרת, שביצוע יצירות באך מחייב דבקות קפדנית בסגנון המאה ה-17. את גישתו זו העביר ל-15 נגנים מעולים, משתתפי סמינר בינלאומי בסנט מוריץ שבשווייץ, אליו הוזמן באביב 1963. פלג תמך בגישה נבונה יותר לביצוע יצירות באך ומתנגד לגישה הדבקה בכל מחיר בביצוע אותנטי ובנגינה על צ'מבלי קרובים ככל האפשר למקור מתקופת באך, תוך התעלמות מן החידושים שהוכנסו מאז בכלי.
פרנק פלג נפטר בחיפה מהתקף לב ונטמן בבית הקברות חוף הכרמל. הוא הותיר אחריו את רעייתו, שתי בנות ונכדים.
לאחר פטירתו הוחלט במשרד החינוך להעניק פרס על שמו לפעילות אמנותית רבת שנים ברמה גבוהה. בנוסף, נקרא רחוב על שמו בשכונת דניה שבחיפה.
תחנת הכוח הגרעינית קולה
תחנת הכוח הגרעינית קולה, היא תחנת כוח גרעינית הממוקמת 12 ק"מ מפוליארניה זורי, שבמחוז מורמנסק בצפון מערב רוסיה. התחנה מופעלת על ידי רוסאנרגואטום, חברה האחראית לתפעול תחנות הכוח הגרעיניות ברוסיה ומהווה חלק מחברת אטום-אנרגופרום שהיא חברת בת של רוסאטום, התאגיד הפדרלי לאנרגיה אטומית.
היסטוריה
בלוק 1 (הכולל את כורים 1 ו-2) בתחנת הכוח הגרעינית קולה נכנס לשירות בשנת 1973 וב-1974 בהתאמה והם חלק מהדור הראשון של כורי PWR של רוסיה (סוג VVER 440/230 ). בלוק 2 (כורים 3 ו-4) נכנס לשירות בשנת 1981 ו-1984 מסוג VVER 440/213 המשופר.
כורי בלוק 1 תוכננו לעבוד במשך 30 שנה ובמקור אמורים היו להיות מושבתים בשנת 2003 וב-2004, אולם ההשבתה לא בוצעה. במקום זאת, הורחבה תוחלת החיים המבצעית של שני הכורים, לאחר מאמץ שדרוג בטיחות מאסיבי שכלל כ-200 פרויקטים לשדרוג מערכות בטיחות שמומן בחלקו על ידי ממשלות נורווגיה, שוודיה, פינלנד וארצות הברית.
תחנת הכוח מייצרת כמחצית מהאנרגיה של מחוז מורמנסק. הכור הוא מהסוג הדומה שפועל בתחנת הכוח הגרעינית לובייסה (Loviisa) בפינלנד, התואם את דרישות הרגולציה הנחשבות בדרך כלל למחמירות בעולם.
נתוני הכורים
בתחנת הכוח הגרעינית קולה ארבע יחידות כור:
קמפיין לסגירת התחנה
כמה תנועות סביבתיות וארגונים הכוללים אקולוגים מנורווגיה ורוסיה תומכים בקמפיין תקשורתי שנועד לסגור את תחנת הכוח הגרעינית קולה תוך ציון חששות לרמת הבטיחות בכורים שבבלוק 1 והפרות לכאורה של החוק הרוסי להגנת הסביבה, במהלך השדרוגים שנועדו להאריך את תוחלת החיים שלהם.
באפריל 2005 פרסם התובע המחוזי של מורמנסק המלצה לפתור את ההפרות סביב הארכות תוחלת החיים של הכורים ולכפות על גופי הרגולציה ורוסאנרגואטום, קונצרן תחנות הכוח הגרעיניות ברוסיה, לבצע את מחקרי ההשפעה על הסביבה. אך ההמלצה לא יושמה.
התובעים במורמנסק הורו שוב לגופי הממשל למלא את הצו, אך שוב לא צלחו. מגזין הטבע והנוער של נורווגיה ומגזין "סביבה וזכויות" של בלונה הנורווגי, הפנה לראשונה את תשומת לבם של התובעים לחוקיות הבעייתית בהארכת משך החיים של הכורים בשנת 2004.
לאחר מכן הוציא רוסטחנדזור רישיון להארכת תוחלת החיים של הכורים בחמש עשרה שנים נוספות של הכורים בבלוק 1, ביוני 2008, לאחר בדיקות נוספות ועבודות שדרוג.
בשנת 2016 הוכרזו התוכניות הראשוניות לבנות כור מדגם VVER-600 עד שנת 2030. ה-VVER-600 מהווה גרסת קירור קטנה יותר של שני מעגלי הקירור של הכוא מדגם VVER-1200 הנוכחי, המיועדת לאזורי ושווקים קטנים יותר.
ממאדו סאקו
ממאדו סאקו (בצרפתית: Mamadou Sakho; נולד ב-13 בפברואר 1990 בפריז) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם במונפלייה.
קריירה
בגיל 16 עלה לקבוצת הבוגרים של פריז סן-ז'רמן, אך לא שיחק בשורותיה באותה עונה. בעונת שותף לראשונה בקבוצה הבוגרת. משחקו הראשון היה בשלב השלישי של גביע אופ"א נגד א.א.ק. אתונה. הוא שיחק בפריז סן-ז'רמן עד לשנת 2013, שלאחריה עבר לשחק בשורות ליברפול. ב-31 בינואר 2017 הושאל לקריסטל פאלאס עד לסוף העונה.
ב-31 באוגוסט 2017 חתם סאקו בקריסטל פאלאס תמורת 26 מיליון ליש"ט.
בסיום עונת 2020/2021 שוחרר מהמועדון הלונדוני.
ב-27 ביולי 2021 חזר סאקו לאחר 8 שנים לצרפת וחתם במונפלייה.
ממאדו היה חלק מהסגל של כל הנבחרות הצעירות של צרפת מהנבחרת עד גיל 16 בשנת 2006. ב-2008 עלה לנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21 והתמנה לקפטן הקבוצה בשנת 2010 לאחר שהקפטן הקודם, מוסא סיסוקו, עלה לנבחרת הבוגרת של צרפת. הוא עלה לסגל הנבחרת הבוגרת בסוף שנת 2010 ושיחק לראשונה במדיה במשחק ידידות נגד אנגליה. במאי 2014 עלה לראשונה כקפטן נבחרת צרפת במשחק ידידות נגד נורווגיה, ובאותה הזדמנות ממונה לסגן הקפטן של נבחרת צרפת.
ב-23 באפריל 2016 הוכרז שסאקו נחקר על ידי אופ"א בחשד לנטילת חומרים אסורים. מספר ימים לאחר מכן אופ"א הודיעה כי סאקו מושהה מכל פעילות כדורגל לרבות משחקי ידידות ומשחקים בינלאומיים.
תארים
פריז סן-ז'רמן
גירוש מחבלים ומשפחותיהם
גירוש מחבלים הוא פעולת ענישה והרתעה כלפי מחבלים שביצעו פיגוע טרור נגד ישראלים. ב- 2023 אושר חוק גירוש מחבלים, לפיו תתאפשר שלילת אזרחות ישראלית או רישיון לישיבת קבע בישראל ממחבלים שהורשעו ומקבלים תגמול מהרשות הפלסטינית על מעשה הטרור שלהם.
גירוש משפחות המחבלים הוא שיטה מוצעת להרתעת מחבלים פלסטינים מביצוע פיגועים. הצעה זו הועלתה פעמים אחדות כהצעת חוק בישראל, אך אף הצעה לא הגיעה לקריאה ראשונה. על פי חוות הדעת של היועצים המשפטיים לממשלה אליקים רובינשטיין ואביחי מנדלבליט נוהל של גירוש לחו"ל נוגד את אמנת ז'נבה והמשפט הבינלאומי. להבדיל מהצעה זאת, תיחום מגורים שלא מחוץ למדינה, עשוי להיות כלול במסגרת החוקית של סעיף 78 של האמנה.
גירוש מחבלים פלסטינים
בספטמבר 1970, לאחר אירועי "ספטמבר השחור", גורשו מחבלי אש"ף מירדן ללבנון. הגירוש ניתק את הפלסטינים ממגע עם הגבול הישראלי, והקשה עליהם להישען על ארצות ערב במלחמתם בישראל.
ב-1983, אחרי מלחמת לבנון הראשונה, גורשו 9,000 מחבלי אש"ף מלבנון, וראשיו התיישבו בתוניס.
ב-17 בדצמבר 1992 גירשה ישראל ללבנון 415 פעילי חמאס וג'יהאד אסלאמי. לגירוש ניתנה גושפנקא משפטית על ידי בית המשפט הגבוה לצדק. אולם בעקבות לחץ בינלאומי הותר למחבלים לחזור לאחר כשנתיים. באותה העת שלטה ישראל על רצועת הביטחון שבדרום לבנון.
בשנת 2011 גירשה ישראל את בכירי המשוחררים בעסקת שליט לטורקיה.
ב-2022 חתמה שרת הפנים איילת שקד על גירושו לצרפת של סלאח חמורי, מחבל החזית העממית לשחרור פלסטין, אשר תכנן התנקשות ברב עובדיה יוסף.
גירוש מחבלים אזרחי ישראל או תושביה
ב-15 בפברואר 2023 אישרה הכנסת את "חוק גירוש מחבלים", לפיו תתאפשר שלילת אזרחות ישראלית או רישיון לישיבת קבע בישראל ממחבלים שהורשעו ומקבלים תגמול מהרשות הפלסטינית על מעשה הטרור שלהם.
השפעת הגירוש
גירוש מחבלים עשוי להפחית את הסיכוי לביצוע פיגועים, לפגוע בתשתית הארגונית של ארגוני הטרור ולהרתיע מצטרפים פוטנציאליים. אולם, במקרים מסוימים הגירוש דווקא מביא להתגברות הטרור. ב־1991 גורש אוסאמה בן-לאדן, מייסד ארגון אל-קאעדה מסעודיה מולדתו לסודאן, בין היתר בשל תמיכתו בארגוני טרור. דווקא בגלות העצים בן לאדן את כוחו. בסודאן פגש את איימן א-זוואהירי, מנהיג הג'יהאד האסלאמי המצרי, ומי שעתיד להיות סגנו. בלחץ אמריקאי גורש ב־1996 מסודאן.
גירוש משפחות מחבלים על ידי ישראל
בדיון שנערך בכנסת על גירוש משפחות מחבלים, אמר נציג שב"כ כי "גירוש והריסה הם גורמים מרתיעים, שמצמצמים פיגועים ויכולים להציל חיים", וזאת לעומת הטלת עונש מוות למחבלים, שלדבריו "עלולה להסלים את השטח". לדעת התומכים בשימוש בענישה זאת, הלגיטימיות שלה נשאבת מהלגיטימיות של הריסת בתי מחבלים לפי תקנה 119 לתקנות ההגנה (שעת חירום).
הצעות חוק לגירוש משפחות מחבלים
פעמים אחדות הועלו בכנסת הצעות חוק לגירוש משפחות מחבלים. כל ההצעות לא אושרו. בהצעות החוק יש שדיברו על תיחום מגורים ויש שדיברו על גירוש. כמו כן, בנוסחים אחדים של הצעת החוק הגירוש יוטל רק על בן משפחה שקשר את עצמו לפיגוע שביצע בן משפחתו, בכך שהביע הזדהות עם מעשיו או ידע מבעוד מועד על כוונתו לפגע ונמנע מלדווח על כך לרשויות החוק בישראל. זאת בניגוד למצב המשפטי הקיים לפיו עשויים להורות על תיחום מגורים לבני משפחת מחבל רק אם מעורבותם בסיוע לפעולת הטרור או לפעולות טרור אחרות, מעידות על מסוכנותם. במקרה של מסוכנות ברורה, ניתן לנקוט בתיחום מגורים גם משיקולי הרתעה.
התנגדויות להצעות החוק
בשנת 2002 גורשו מספר בני משפחה של מחבלים שהורשעו מבתיהם ביהודה ושומרון לשטח רצועת עזה, ואחד מהם, כיפאח מחמד אחמד עג'ורי, הגיש עתירה לבג"ץ. בבג"ץ עג'ורי נקבעו מספר תנאים הכרחיים ל"תיחום מגורים". התנאי הראשון הוא שסכנה נשקפת מאותו אדם עצמו, והנחה שהגבלת תנועתו תסייע לסילוק סכנה זו. זאת בשל הפגיעה הקשה בכבוד האדם, חירותו וקניינו. תנאים נוספים הם שלמשפחה המועברת חייב להיות פוטנציאל פוגעני, המבוסס על ראיות לתמיכת המשפחה במעשי טרור, וכן נקבע שתיחום המגורים יכול להתבצע מאזור יהודה והשומרון לאזור חבל עזה, אך לא לאזור שאינו נתון לשליטתו של צבא ההגנה לישראל. בפסק הדין נקבע כי אין לנקוט בתיחום מקום מגורים מטעמי הרתעה כללית בלבד. עם זאת, הנשיא אהרון ברק קבע כי יש לראות באזור יהודה ושומרון ובאזור חבל עזה כאזור אחד. קביעה זו שימשה כתקדים "הלכת עג'ורי" בפסקי דין נוספים. למשל, בהסתמך עליו קבעה השופטת אסתר חיות בבג"ץ סלאמה, כי המפקד הצבאי באזור איננו מוגבל לשיקולים צבאיים בלבד. סוג השיקולים שהוא רשאי לשקול רחב יותר ועניינו בטעמי ביטחון, למשל הרתעת הרבים.
בג"ץ דחה שתי עתירות של בני משפחת המחבל בגין מסוכנותם וקיבל עתירה של אחד מהאחים, מאחר שמסוכנותו נפלה מרמת המסוכנות הנדרשת לתיחום מגורים.
תמור יעקובשווילי
תֶמוּר יעקובָּשווילי (או תמורי יעקובשווילי; בגאורגית: თემურ იაკობაშვილი; נולד ב-3 בספטמבר 1967) הוא פוליטיקאי, דיפלומט וחוקר מדע המדינה, יהודי גאורגי (התנועה הלאומית - דמוקרטים). ב-31 בינואר 2008 מונה לתפקיד השר לענייני רה-אינטגרציה של המחוזות הבדלניים של גאורגיה.
חייו
בין השנים 1990–2001 הוא עבד במקביל ללימודיו במשרד החוץ הגאורגי כאחראי על מחלקת ארצות הברית, קנדה ואמריקה הלטינית.
נשוי ליאנה פרמר (Yana Fremer) ולזוג שני ילדים. מחוץ לגאורגית, אנגלית ורוסית הוא שולט גם בעברית.
השר לענייני רה-אינטגרציה
יעקובשווילי, הוא השר הממונה על המחוזות הבדלניים אבחזיה ודרום אוסטיה, בתוקף תפקידו הוא היה אחראי על ניסיונות ממשלת גאורגיה להשליט את מרותה על המחוזות הבדלניים. במהלך המלחמה בדרום אוסטיה באוגוסט 2008, הוא תקף את ממשלת ישראל, יחד עם מדינות המערב האחרות, והגדיר אותה, על החלטתה להורות לחברות היצוא הביטחוני הישראליות להפסיק את אספקת הנשק לגאורגיה.
בן קרוס
תחילת הקריירה
לאחר סיום לימודיו ב-RADA הופיע קרוס במספר מחזות בתיאטרון "דיוק'ס פלייהאוס" (Duke's Playhouse) בהם "מקבת'", "חשיבותה של רצינות", ו"מותו של סוכן" מאת ארתור מילר. אחר כך הצטרף ל"פרוספקט תיאטר קומפני", ושיחק ב"פריקלס", "הלילה השנים עשר" ובמחזה "The Royal Hunt of the Sun" של פיטר שאפר. כמו כן השתתף במחזמר המצליח "יוסף וכתונת הפסים המשגעת", ושיחק בתפקידים ראשיים ב"אקווס" של פיטר שאפר, ב-"Mind Your Head" ובמחזמר "אירמה לה דוס" בתיאטרון היימרקט שבעיר לסטר.
תפקידו המשמעותי הראשון בקולנוע היה בשנת 1976 בסרט "גשר אחד רחוק מדי" בתפקיד טרופר בינס, בסרטו של ג'וזף אי לוין, דרמה אפית על מלחמת העולם השנייה בכיכובם של שחקנים בינלאומיים כמו דירק בוגארד, שון קונרי, מייקל קיין וג'יימס קאן.
ב-1977 התקבל קרוס לרויאל שייקספיר קומפני ושיחק בהצגת הבכורה של "Privates on Parade", ובמחזה "Wild Oats". דרכו של קרוס להצלחה בינלאומית החלה ב-1978 עם הופעתו במחזמר "שיקגו" בתפקיד בילי פלין, עורך הדין החלקלק של רוקסי הארט.
שנות השמונים והתשעים
כשהופיע במחזמר "שיקגו" נבחר להשתתף בסרט "מרכבות האש" שזכה במספר פרסי אוסקר. שני השחקנים הראשיים של הסרט קרוס עצמו ואיאן צ'ארלסון זכו בתואר "השחקן המבטיח של שנת 1981" בפרסי מועדון ורייאטי.
תפקידו הבא היה כרופא סקוטי, ד"ר אנדרו מייסון, הנאבק בפוליטיקה של מערכת הבריאות הבריטית בשנות העשרים של המאה העשרים, בסדרת הטלוויזיה "המצודה". הסדרה בת 10 פרקים היא עיבוד דרמטי לרומן באותו שם מאת הסופר א. ג'. קרונין, והופקה על ידי ה-BBC. עוד השתתף במיני-סדרה "The Far Pavilions" של רשת ITV בה גילם את דמותו של אשטון פלהאם-מרטין, קצין בחיל הפרשים הבריטי, הנקרע בין שתי תרבויות.
ב-1982 איפשר איגוד השחקנים האמריקאי לקרוס לשחק במחזה "Lydie Breeze" מאת ג'ון גואר שהועלה באוף ברודוויי בניגוד להחלטה קודמת. ההחלטה הייתה קשורה למאמץ משותף של איגוד השחקנים, הליגה של תיאטראות ניו-יורק ואיגוד השחקנים הבריטי לאפשר לשחקנים בריטים ואמריקאים הזדמנויות לעבוד בשתי המדינות ללא הגבלה.
במהלך אולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984, השתתף קרוס בפרסומת עבור חברת אמריקן אקספרס יחד עם ג'קסון שולץ בן ה-87, אצן שהשתתף באולימפיאדת 1924 ושדמותו הופיעה בסרט "מרכבות האש". ב-1986 החליף קרוס את ג'יימס גרנר בסדרת סרטי פרסומת של מצלמות פולרויד ספקטרה.
ב-1985 השתתף קרוס בתפקיד ברני גרינוולד בעיבוד מחודש של "המשפט הצבאי של המרד על הקיין" על פי המחזה של הרמן ווק שהועלה ב"תיאטרון המלכה".
בין התפקידים הרבים שגילם במשך השנים היו שלמה המלך בסרט "שלמה" בהפקת טרימרק פיקצ'רס; קפטן נמו בסרט של CBS "עשרים אלף מיל מתחת למים"; הערפד ברנבס קולינס במיני-סדרה של MGM, רימייק של אופרת הסבון הקלאסית "צללים אפלים"; ב-1989 גילם שוב ערפד בסרט "Nightlife"; את סר הרולד פירסון בסרט האיטלקי "Caro Dolce Amore" מ-1994; גילם דמות של טייס עיראקי, מוניר רדפה, שמטיס מטוס מיג מעיראק לישראל בסרט הריגול "לגנוב את השמיים" של HBO; במיני-סדרה "Twist of Fate" מ-1989, גילם את דמותו של הלמוט פון שרדר, קולונל באס אס ופושע מלחמה ידוע, שמשנה את פניו וקולו בניתוח פלסטי, ומעמיד פנים שהוא יהודי שהיה במחנה ריכוז, הופך לציוני, ומגיע לדרגת אלוף בצבא.
שנות האלפיים
בשנת 2000 שיחק קרוס בתפקיד אייקי סולומון בהפקה אוסטרלית של הרומן ההיסטורי "The Potato Factory". ב-2005 כיכב קרוס במחזה "Coyote on a Fence" מאת ברוס גרהאם בתפקיד אסיר הנידון למוות ב"תיאטרון הדוכסית". ב-2006 גילם את דמותו של רודולף הס בסרט דוקומנטרי "Nuremberg: Nazis on Trial" בהפקת ה-BBC. אותה שנה גילם את דמותו של פאביוס מאקסימוס, בסרט "חניבעל–הסיוט הגדול ביותר של רומא".
בנובמבר 2007, קרוס לוהק לתפקיד סארק בסרט המדע בדיוני סטארטרק בבימויו ובהפקתו של ג'יי ג'יי אברהמס. ב-11 בינואר 2013 החל לשחק בסדרת הדרמה באנשי.
עיסוקים נוספים
בנוסף להיותו שחקן קרוס היה גם במאי, סופר ומוזיקאי. הוא כתב מוזיקה, תסריטים ומאמרים לכתבי עת בשפה האנגלית, וכן כתב מילים לשירים לאלבום יחד עם הזמר הבולגרי וסיל פטרוב. בספטמבר 2007 קרוס שר שני שירים של סינטרה עם פטרוב בפסטיבל אפולוניה בים השחור.
חיים אישיים
קרוס חי במקומות רבים בין השאר בלונדון, לוס אנג'לס, ניו יורק, דרום ספרד, וינה ובסופיה בירת בולגריה. היה לו ידע נרחב בשפות ספרדית, איטלקית, גרמנית וכן נרשם לקורס ללימודי בולגרית.
הוא היה נשוי פעמיים. מ-1977 ועד 1992 היה נשוי לפֶּנִי, ונולדו להם שני ילדים לורין ותיאודור. אחר כך היה נשוי למישל עד לשנת 2005.
נפטר מסרטן בווינה ב-18 באוגוסט 2020.
מחוז לייק (אילינוי)
מחוז לֶיִיק (באנגלית: Lake County, מילולית: מחוז אגם) הוא מחוז השוכן בחלק הצפון מזרחי של מדינת אילינוי שבארצות הברית, לצד החוף המערבי של ימת מישיגן. המחוז הוא חלק מאזור המטרופולין של שיקגו וגבולו הדרומי הוא עם מחוז קוק, המכיל את השטח המוניציפלי של עיריית שיקגו. חלקו המזרחי של המחוז נכלל באזור נורת' שור של אילינוי. בירת מחוז לייק היא ווקיגן.
GBU-15
GBU-15 (ראשי התיבות Guided Bomb Unit - פצצה מונחית) הוא שמו של נשק דואה (מכונה גם "פצצה חכמה") המיועד להשמדת מטרות איכות. הנשק יועד לשימוש במטוסי F-4 פנטום, F-111F, ו-F-15E. חיל האוויר האמריקני משתמש בנשק זה כיום רק במטוסי ה-F-15E.
הנשק מורכב מרכיבים מודולריים המורכבים על פצצת שימוש כללי סימן 84 או לראש קרב של פצצת BLU-109. כל נשק מורכב מחמישה רכיבים – רכיב הנחיה קדמי, מתאם ראש הקרב, יחידת בקרה, רכיבי ההיגוי ומקטע קישוריות המידע של הפצצה.
מחוז לייק (אילינוי)
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000, אוכלוסיית המחוז מנתה 644,356 תושבים.
GBU-15
רכיב ההנחיה מותקן על חרטום הפצצה ומכיל מערכת הנחיה טלוויזיונית לשעות היום או מערכת הנחיה המבוססת על הדמיית תת-אדום למבצעים בשעות הלילה או במזג אוויר גרוע. מקטע קישוריות המידע שנמצא בזנב משדר עדכוני הנחיה למטוס המפעיל ומאפשר למפעיל מערכות הנשק להנחות את הפצצה בשליטה מרחוק אל עבר המטרה.
מחוז לייק (אילינוי)
היסטוריה
במקור שכנו באזור זה ילידים אינדיאנים אשר השתייכו לשבט הפוטאוואטומי (Potawatomie). מחוז לייק הוקם בשנת 1839 על ידי בית המחוקקים של מדינת אילינוי. באותה העת, בירת המחוז הייתה ממוקמת ביישוב ליברטיוויל (Libertyville) של היום (אשר נקרא באותה העת אינדפנדס גרוב).
GBU-15
חיבור חשמלי חיצוני מאריך את ראש הקרב שמתחבר לרכיב ההנחיה וליחידת הבקרה. החיבור נושא אותות חשמליים בין רכיב ההנחיה ליחידת השליטה. רכיב קישוריות המידע מעביר הנחיות ומידע על הבקרה בין מערכת בקרת תא הטייס של המטוס המטיל והנשק עצמו בטרם השיגור.
מחוז לייק (אילינוי)
היסטוריה
בשנת 1841, נערכה הצבעה בה הכריעו תושבי המחוז על העברת בירת המחוז ליישוב ליטל פורט (אשר נקרא כיום ווקיגן).
GBU-15
רכיב ההיגוי מותקן בקצה האחורי של הפצצה ומורכב מארבע כנפיים המסודרות בצורת X עם כנפוני תמרון. רכיב הבקרה מכיל את הטייס האוטומטי, שאוסף נתוני ניווט מאזור ההנחיה וממיר את המידע לאותות שמזיזים את משטחי הכנפיים כדי לשנות את מסלול נפילת הפצצה.
מחוז לייק (אילינוי)
גאוגרפיה
על פי נתוני מפקד האוכלוסין האמריקני, שטח המחוז הוא 3,543 קילומטרים רבועים, מהם 1,159 קילומטרים רבועים הם שטחי יבשה, ו-2,384 קילומטרים רבועים (67.28%) הם שטחי מים. רוב שטחי המים של המחוז נמצאים בימת מישיגן.
GBU-15
ניתן להשתמש בפצצת ה-GBU-15 בתקיפה ישירה או לא ישירה. בתקיפה ישירה, הטייס בוחר מטרה לפני השיגור, נועל את מערכת הנחיית הנשק על המטרה ומטיל אותה. מערכת ההנחיה מנווטת את הפצצה למטרה, דבר המאפשר לטייס לעזוב את האזור. בתקיפה לא ישירה מונחה הנשק בשליטה מרחוק לאחר ההטלה. הטייס משחרר את הנשק, ובעזרת שליטה מרחוק מנחה את הפצצה למטרה. ניתן לנעול את יחידת הביות על מטרה שמתגלה במהלך ההנחיה ולהעביר את הנשק למצב אוטונומי.
מחוז לייק (אילינוי)
גאוגרפיה
מחוז קנושה שבמדינת בוויסקונסין גובל במחוז לייק מצפון, מחוז אלאגן שבמדינת מישיגן גובל במחוז לייק מצפון-מזרח, מחוז ואן ביורן שבמדינת מישיגן גובל במחוז לייק ממזרח, מחוז באריאן שבמדינת מישיגן גובל במחוז לייק מדרום-מזרח, מחוז קוק שבמדינת אילינוי גובל במחוז לייק מדרום ומחוז מק'הנרי שבמדינת אילינוי גובל במחוז לייק ממערב.
דמוגרפיה
על פי נתוני מפקד האוכלוסין משנת 2000, התגוררו באותה העת במחוז 644,356 תושבים. צפיפות האוכלוסין הממוצעת הייתה 556 נפש לקמ"ר.
GBU-15
הנשק מתוכנן לביצועים מיטביים בהטלה מגובה נמוך עד בינוני. כל הפצצות מסוג זה שנעשה בהם שימוש במלחמת המפרץ הוטלו ממטוסי F-111F.
במרכז חיל האוויר למבחני פיתוח (Air Force Development Test Center) שבבסיס חיל-האוויר אגלין שבפלורידה, החלו לפתח את פצצת ה-GBU-15 בשנת 1974. חיל האוויר ביקש במקור להעניק לשתי מערכות הנשק כינויים של טילים: AGM-112A ו-AGM-112B. הבקשה נדחתה מפני שהנשק החדש לא היה בעל הנעה ולכן קיבל את הכינוי GBU. הכינוי M-112 נותר ללא שימוש כתוצאה מכך.
מחוז לייק (אילינוי)
דמוגרפיה
בין תושבי המחוז 80.11% לבנים, 6.94% שחורים או אפרו-אמריקאים, 0.28% אינדיאנים, 3.90% אסיאתים ו-8.77% אחרים.
GBU-15
הנשק הוא תוצר השיפור של הפצצות המונחות הראשונות שהשתמשו בהם במלחמת וייטנאם. ניסויים עם הנשק החדש החלו בשנת 1975. ה-GBU-15 עם מערכת ההנחיה הטלוויזיונית, השלימה את הערכת מבחניה המבצעיים בנובמבר 1983. בפברואר 1985, הערכות ומבחנים מבצעיים ראשונים הושלמו על מערכת ראש-הביות שהתבסס על הנחיית הדמיית תת-אדום.
מחוז לייק (אילינוי)
דמוגרפיה
כמו כן 17.0% היו ממוצא גרמני, 9.0% ממוצא אירי, 7.2% ממוצא פולני ו-6.4% ממוצא איטלקי. 78.7% דיווחו כי הם דוברי אנגלית כשפת אם, 12.9% דיווחו כי הם דוברי ספרדית כשפת אם ו-1.0% דיווחו כי הם דוברי רוסית כשפת אם.
GBU-15
בדצמבר 1987, הנהלת התוכנית שהייתה אחראית לפיתוח פצצת ה-GBU-15 הועברה ממפקדת מערכות חיל האוויר (Air Force Systems Command) למפקדת הלוגיסטיקה של חיל האוויר (Air Force Logistics Command). המפקדות אוחדו בשנת 1992.
במהלך תהליך איחוד המפקדות, הפצצה GBU-15 והגרסה בעלת ההנעה שלו, טיל האוויר-קרקע AGM-130, נקבעו להיות שייכות לאותה משפחת נשק בשל המשותף ביניהם. המשרד האחראי על דיוק התקיפות בבסיס חיל האוויר אגלין, נהיה לאחראי היחיד על ה-GBU-15, בעוד שמרכז הלוגיסטיקה של בסיס חיל-האוויר היל שביוטה מספק להם תמיכה.
מחוז לייק (אילינוי)
דמוגרפיה
29.4% מכלל אוכלוסיית המחוז הייתה מתחת לגיל 18, 8.90% היו בין הגילאים 18–24, 31.60% היו בין הגילאים 25–44, 21.60% היו בגילאים 45–64 ו-8.50% היו מעל לגיל 65. הגיל החציוני היה 34. על כל 100 נשים היו 101.20 גברים. על כל 100 נשים מעל גיל 18 היו 99.30 גברים. היישובים וואקיגן ונורת' שיקגו הכילו 20% מכלל אוכלוסיית המחוז.
ג'ייסון סמיילוביק
ג'ייסון סמיילוביק (באנגלית: Jason Smilovic; נולד ב-3 במרץ 1975) הוא תסריטאי ומפיק בפועל יהודי אמריקאי, יוצר סדרות הטלוויזיה: "חטוף" ו"האויב הנורא שלי" והתסריטאי של סרט הקולנוע "להרוג את המזל".
מחוז לייק (אילינוי)
דמוגרפיה
ההכנסה החציונית למשק בית במחוז הייתה 66,973 דולרים, וההכנסה החציונית למשפחה במחוז הייתה 76,424 דולרים. ההכנסה החציונית של הגברים במחוז הייתה 50,789 דולרים לעומת 33,458 דולרים של הנשים במחוז. ההכנסה לנפש במחוז הייתה 32,102 דולרים. כ-4.00% מכלל המשפחות במחוז ו-5.70% מכלל האוכלוסייה במחוז היו מתחת לקו העוני. 7.00% מהתושבים שתחת גיל 18 ו-4.80% מהתושבים שמעל גיל 65 נמצאו תחת קו העוני. לפי נתוני מפקד האוכלוסין האמריקאי של שנת 2000 מחוז לייק היה בעל ההכנסה החציונית השנייה בגודלה למשק בית במדינת אילינוי, כאשר ההכנסה החציונית למשק בית הגבוה ביותר במדינת אילינוי הייתה במחוז דופייג'.
יישובי מחוז לייק
להלן רשימה של יישובי מחוז לייק אשר מוצגים לפי כמות האוכלוסין בסדר יורד:
ד'תש"ן
מאפייני לוח השנה
בשנים ד'תשמ"ה-ד'תשס"ב חלו כל 14 הקביעויות בתוך 18 שנים.
מחוז לייק (אילינוי)
תתי-מחוזות
להלן רשימה של 18 תתי-המחוזות (Townships) במחוז לייק המוצגים לפי כמות האוכלוסין בסדר יורד:
תושבים נודעים ממחוז לייק
תושבים נודעים בולטים אשר נולדו ו/או חיו במחוז לייק כוללים את:
ג'ייסון סמיילוביק
חייו
עבודתו הראשונה הייתה בשנת 2003 בסדרה "קרן סאסקו" בה שימש כמפיק בפועל וכותב. בעקבות זאת יצר בשנת 2006 סדרה משלו, "חטוף", סדרת דרמה המשכית בת 13 פרקים ששידורה הסתיים ב-2007. עוד באותה שנה, הוא כתב את התסריט הראשון שלו לסרט קולנוע - "להרוג את המזל", סרטו של פול מקגווין ובכיכובם של: ג'וש הארטנט, ברוס ויליס, מורגן פרימן, בן קינגסלי ולוסי לו. כמו כן שימש כמפיק בפועל וכותב בסדרת המדע בדיוני "האישה הביונית" בין השנים 2007-2008, ולאחר מכן יצר את הסדרה השנייה שלו - "האויב הנורא שלי" ששודרה ברשת NBC למשך עונה אחת.
ארתור יוניצה
קריירת מועדונים
יוניצה התחיל את הקריירה שלו בזימברו קישינב ולאחר 10 שנים בנוער עלה לקבוצה הבוגרת. בשנת עבר לאיסקרה-סטאל ריבניצה.
בקיץ חתם באראו ששיחקה אז בליגה השנייה בשווייץ ועזר לה לעלות לליגה הראשונה.
ביולי חתם בהלאס ורונה, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד אטאלנטה. יוניצה הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0:1 נגד טורינו, והפך לכדורגלן המולדובי הראשון שמבקיע בסרייה א'.
ביולי חתם בקליארי.
ב-31 בינואר 2023 הושאל למודנה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו יוניצה שיחק בנבחרת הצעירה של מולדובה. בשנת ערך את הבכורה שלו בנבחרת מולדובה בהפסד 2:0 נגד. ב-15 באוקטובר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2:5 נגד.
גוראל ההימלאיה
גוראל ההימלאיה (שם מדעי: Naemorhedus goral; קרוי גם צפיר ההימלאיה או בפשטות גוראל), הוא מין של אנטילופת-עז קטנה בסוג גוראל, והוא תת-אנדמי לשרשרת ההימלאיה שלאורך הגבול הצפוני של תת-היבשת ההודית בדרום אסיה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1825 על ידי תומאס הארדוויק ויש לו שני תת-מינים. גוראל ההימלאיה הוא בעל דמיון רב לסרו טאיוואני לגוראל אמור ולגוראל סיני, והוא חופף בתפוצתו עם האחרון. שמו המדעי של גוראל ההימלאיה נגזר מלטינית כדלהלן: "Naemorhedus" = "עז יער קטנה"; מתייחס לכך שהגוראליים דומה לעיזים קטנות ובית גידולם הוא באזורים מיוערים. "goral" - הוא שם מקומי עבור מין זה מערב קאשמיר, והוא הפך לשם הרשמי של הסוג. גוראל ההימלאיה נחשב במצב טוב יחסית למיני הגוראלים האחרים, והוא גם המוכר והגדול שבהם.
קרניים
לגוראל ההימלאיה זוג קרני-חרוט קצרות וחדות כתער, ויחסית לקרני הסרו הן נוטות להיות עקומות יותר. הקרן צומחת במעט לכיוון מעלה באלכסון עם זווית קלה לצדדים, ומיד היא מתעקמת כבר בהדרגה לאחור - יוצרת לבסוף מבנה קשת עדין; מבנה הקרן משתנה מעט בין תת-המינים. לעיתים קרובות הקרניים צומחות באופן ניכר לכיוון מעלה בטרם הן יתעקלו לאחור, בדומה לקרני הסרו; בנוסף, אצל גוראל זה די נפוץ שהקרניים יהיו ארוכות מאוד עם עקומה קלה בלבד בקצוות - באופן המזכיר את קרני הצפיר. מיקום הקרניים הוא באזור הקרקפת הסמוך למצח, במרחק ניכר מהעיניים ומהאוזניים. הרווח בין מקום צמיחת הקרניים עלול להיות נמוך ביותר כ-2 ס"מ בלבד. הקרניים לעיתים צרות יחסית לכל אורכן, אך לרוב החצי התחתון יהיה עבה באופן ניכר - במיוחד בבסיס, ויהפוך לצר בהדרגה עד הקצוות השפיציות. הקרניים של הגוראל מחורצות בכבדות בסביבות 14-5 רכסי טבעת רוחביים, ולעיתים בחצאי טבעות או בחריצים בלבד. המספר של רכסי הטבעת משתנה בין תת-המינים, ואזור הקצוות יהיה תמיד חלק לגמרי. צבע הקרניים הוא כחלחל, בז', אפור כהה או בהיר, כשקצוות יהיו לעיתים שחרחרות. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים באורך דומה, אך אלו של הנקבות יהיו דקות יותר.
מראה חיצוני
גוראל ההימלאיה בעל פרווה עבה וצמרירית המאפשרת לו לשרוד באקלים הקפוא וההררי של ההימלאיה, ומעליה יש שכבת שערות גסה, קצרה וצפופה. צבע הפרווה הכללי הוא חום מהגוני כהה עם גוון אדמוני, חום קפה עמוק או חום אפרפר כהה/בהיר. הצבע משתנה בין תת-המינים כדלקמן. באזור הכתפיים הצבע עלול להיות כהה יותר. הגחון בדרך כלל בצבע בהיר יותר משאר הגוף - צהבהב קרמי עד לבנבן. מהעורף ועד לזנב עלול להיות פס דק או עבה של שערות סמורות בצבע שחור - תלוי בתת-המין. החלק העליון של הרגליים זהה בצבעו לשאר הגוף בעוד שהחלק התחתון יהיה בצבע כתמתם או חום בהיר. בחזית של הרגליים הקדמיות יש כתם שחור עבה ובולט שמשתרע עד לברך, ובמקביל בצד האחורי של הרגליים האחוריות יש כתם שחרחר כהה שמשתרע עד לקרסול. באזור החזה יש לעיתים קרובות כתם שחור עבה נוסף. המפשעה ותחתית הזנב לבנים-אפרפרים, בעוד שהצד העליון של הזנב יהיה בצבע חום כהה/שחרחר בבסיסו, ויסתיים בציצת שיער שחורה. הפרסות אפרפרות-כחלחלות.
צבע ראשו של גוראל ההימלאיה עלול להיות זהה לגמרי לצבע הגוף, אך בדרך כלל הוא יתחלק בצורה ברורה לשניים: אזור הלחיים והעצמות הלסת (לעיתים גם החלק התחתון של החרטום) בצבע אפרפר, צהבהב קרמי או קפה בהיר, ואזור המצח, החרטום ובסיס האוזניים בצבע חום כהה, קפה עמוק, אדמוני או שחרחר. סביב על עין עלולה להיות טבעת שחורה דקה וצמודה. השפתיים אמנם שחורות אך החזית שלהן לבנה. בחלק העליון של הגרון יש "סינר" לבן קרמי גדול ובולט האופייני לגוראלים, ולעיתים תחת זאת יש כתם לבן-צהבהב גדול יותר שמשתרע על הגרון, הסנטר והשפתיים. האוזניים מתחלקות בין חום אפרפר כהה\חום קפה בצד החיצוני, ללבנבן עם כתמים שחורים\חומים בצד הפנימי, והקצוות שחרחרות ולבנות.
מבנה גוף
אף שהוא יחסית גדול למדי, לגוראל ההימלאיה מבנה גוף קומפקטי וגוץ ויש לו גב קמור במקצת עם צוואר קצר התומך בראש בינוני ומשולש. החרטום שלו קצר למדי ופרופיל הפנים שלו קעור. גוראל זה דומה במובנים רבים לסרו, אך הוא קטן יותר, אין לו בלוטות ריח חזיתיות כתפיו פחות שריריות והגולגולת שלו שונה בפרטים מסוימים. רגלי הגוראל מוצקות וחזקות ומותאמות במיוחד לתנועה באזור הררי, ולמרות שהן ארוכות יחסית לגופו, הן עלולות להיראות די קצרות בשל הפרווה העבה שלהם. הפרסות שלו קצרות ובעלות כרית גומי המסייעת לאחיזה בזיזי הסלעים. האוזניים קצרות ומעוגלות והזנב קצר ועבה. עיניו גדולות וזהובות עם אישונים רחבים ואפו גדול ושחור; הנחיריים רחבים ועגלגלים. לזכרים יש רעמה קצרצרה באזור העורף בעוד שלנקבות הרעמה תסתכם בפס שיער סמור כדלעיל. מידות הגוף של גוראל ההימלאיה: גובה הכתפיים: 80-58 ס"מ. אורך הראש והגוף: 130-81 ס"מ. אורך הזנב: עד 18 ס"מ. אורך הקרניים: 18-13 ס"מ. משקל: 35-22 ק"ג.
תת-מינים
לגוראל ההימלאיה שני תת-מינים כדלהלן:
תפוצה ובית גידול
הגוראל ההימלאיה כשמו, הוא בעל חיים תת-אנדמי לשרשרת הרי ההימלאיה. תפוצתו משתרעת על פני צפון מזרח פקיסטן (מחוזות: אזאד קשמיר, ח'ייבר פח'טונח'ווה וגילגיט-בלטיסטן), מרבית הטווח הצפוני של הודו (במדינות: ארונאצ'ל פרדש, סיקים, אוטראקהאנד, הימאצ'ל פרדש וג'אמו וקשמיר) מרכז נפאל ובהוטן (מרבית המחוזות) ודרום סין העממית (המחוז האוטונומי הטיבטי ויונאן).
בית הגידול של גוראל ההימלאיה הוא בעיקר קרקע טרשית במדרונות הרריים תלולים בגבהים של 4,000-1,000, עם פסיפס של שיחים, סלעים וצוקים במרעה וטונדרה אלפינית, ולעיתים הוא גם מצוי ביערות הררים הסמוכים לצוקים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30-10 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-500 מילימטר לשנה.
התנהגות ופעילות
גוראל ההימלאיה הוא אמנם בעל חיים יומי, אך שיא פעילותו היא בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב והדמדומים. לאחר שהגוראל סיים לרעות בשעות הבוקר, הוא הולך לבלות את מרבית הצהריים באזורים מוגנים מטורפים על צוקים או במערות. בימים מעוננים עם מזג אוויר נוח הוא עשוי להיות פעיל במשך כל שעות היום. גוראל ההימלאיה זריז ביותר, וביכולתו לעבור בקלות מרחקים גדולים בנוף הגאוגרפי המפרך של ההרים. גוראלים אלו עושים הגירת-גובה עונתית קטנה; בחודשים הקרים הם יורדים לרעות בגבהים נמוכים בשל האקלים הקפוא והשלג באזורים הגבוהים, ובמהלך החודשים החמים הם חוזרים לאזורים הגבוהים שמתאפיינים בשפע של צמחייה ואזורים ללא הפרעה. כאשר השלג מכסה את כל מקורות המזון הזמינים, גוראל ההימלאיה דוחף את השלג בחוטמו כדי לחשוף את הצמחייה - שלא כמו פרסתנים אחרים שנוטים לחפור או לגרד עם פרסותיהם. גוראל ההימלאיה הוא בעל חיים חברותי, אולם הזכרים הבוגרים חיים בבדידות עד עונת הרבייה. הנקבות והגדיים רועים בעדרים וקבוצות קטנות של 12-4 פרטים. בדרך כלל כל נקבה קשורה לקבוצה שבה היא חיה, והיא עוזבת אותה לפרק זמן ממושך רק בתקופת ההמלטה. עדרי הנקבות והגדיים פעילים בשטח מחיה קבוע בגודל של 40 דונם, והזכרים הבודדים פעילים בשטח קבוע בגודל של 25-22 דונם. חשוב לציין שזכר הגוראל אינו טריטוריאלי ומסתפק בהפגנת דומיננטיות כלפי זכרים אחרים.
תקשורת
גוראל ההימלאיה מסתמך בעיקר על חוש הראייה והשמיעה שלו כדי לבדוק את סביבתו. חוש ראייתו של הגוראל חריף מאוד, והוא מזהה בקלות רבה תנועות לא טבעיות בסביבתו. משום כך הוא מסוגל לנוח או ללקט מזון תוך כדי שהוא סורק את סביבתו, וברגע שהעין תקלוט תנועה חשודה הגוראל יסרוק מיד את האזור בצורה טובה יותר כדי לקבוע האם הוא צריך להימלט. הגוראל משתמש בתקשורת קולית עם בני מינו; הוא עשוי להשתמש בנחירות, שריקות והתעטשות למשל, כדי להזהיר את שאר הגוראלים האחרים באזור מסכנה. בדומה לפרסתנים רבים, סביר להניח שגם חוש הריח שלו טוב למדי, והוא משתמש בו כדי להריח טורפים.
טורפים
הטורפים העיקריים של גוראל ההימלאיה הבוגר, הם נמר השלג, נמר הודי, זאב ההימלאיה, דול מצוי, שונר מצוי, דלק צהוב-גרון, וכלב הבית. כאשר הגוראל נרדף הוא נוטה להימלט לאזורים גבוהים וקשים לגישה, כדי להקשות על הטורף לתופסו. מכיוון שהגוראל מבלה את מרבית שעות היום במנוחה ללא תזוזה, הפרווה החומה-אפורה שלו מספקת לו הסוואה מצוינת בבית גידולו ההררי והיא גורמת לו להתמזג לגמרי עם סביבתו ולהיות בלתי נראה; גם באזורים חשופים יהיה בדרך כלל קשה לזהות את הגוראל.
רבייה ומחזור חיים
זכרי גוראל ההימלאיה הם בעלי חיים פוליגמיים, וזכר דומיננטי יתרבה עם כל הנקבות שנמצאות בטווח שלו בעונת הרבייה. הדומיננטיות ומעמדו של הגוראל נקבעת על ידי גודלו של הזכר ועל ידי לחימה ואיום. כאשר זכרי הגוראלים נלחמים, הם מנסים לפצוע את היריב בחלקים רגישים כמו בית השחי והמותניים על ידי קרני הפגיון החדות שלהם, בניגוד לרוב עיזי הבר שנוטים להילחם בעיקר ראש-בראש. עונת הרבייה היא בדרך כלל בחודשי נובמבר ודצמבר. במהלך עונת הרבייה הזכרים ימתחו את צווארם וירססו שתן על עצמם תוך כדי תגובת פלהמן (הפשלת השפתיים העליונות לאחור) - החושפת את איבר יעקובסון (איבר הרחה נוסף המצוי אצל יונקים), והם מסתייעים בו גם כדי לקבוע האם הנקבה מוכנה לרבייה. הנקבות מאותתות לזכרים שהם מוכנות לרבייה על ידי העלאת הזנב, ואילו נקבות שאינן בוגרות מספיק יברחו מהזכרים כאשר הם יתקרבו אליהן.
מכיוון שעונת הרבייה מתרחשת כאמור בחודשי נובמבר ודצמבר, הגדיים נולדים באביב או בתחילת הקיץ כאשר יש צמחייה שופעת. ההריון של הנקבה נמשך 8-6 חודשים, לאחריהם היא ממליטה גדי יחיד או תאומים, ולעיתים נדירות היא עשויה להמליט אף שלישייה. ההמלטה נעשית באזור חבוי מטורפים בצמחייה העבותה. הגדי שוכב מספר ימים במחבוא, ולאחר מכן מתחיל לעקוב אחר אימו עד שהם חוזרים לקבוצה של האם. הנקבה מטפלת לבדה בגדי ללא עזרה מהזכר, מכיוון שהזכרים נמצאים בחברת הנקבות רק בעונת הרבייה. הגוראל הצעיר נשאר בקבוצה של אימו עד שהוא עצמאי. הגמילה של הגדיים מתרחשת 5-4 חודשים לאחר הלידה. הגדיים מגיעים לבגרות ומסוגלים להתרבות לאחר 3-2 שנים.
תוחלת החיים המרבית לגוראל ההימלאיה בטבע היא 15-14 שנים; בשבי היא גבוהה יותר ומגיעה לעיתים קרובות מעל ל-17 שנים.
מצב
גוראל ההימלאיה מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), מכיוון שככל הנראה המין נמצא בירידה משמעותית עקב ציד למזון ואובדן בית גידול אך בשיעור של פחות מ-30% מהאוכלוסייה על פני 21 שנים; מגמת האוכלוסייה בירידה, ומצבו של המין מתקרב בהדרגה לקריטריונים של קטגורית ה"פגיע" (VU).
איומים
האיום הכללי על המין מגיע מהרס בתי גידול, ציד לבשרו, צמרו המחמם, ודמו המשמש בתעשיית הרפואה המסורתית, ואולי גם מתחרות על מקורות המחייה עם בעלי חיים מקומיים. בסין, הציד מהווה כנראה את האיום העיקרי להישרדותו של המין, אם כי רמת הציד אינה ידועה והיא עשויה להיות נמוכה באזורים רבים בשל האמונה הדתית של הטיבטים במיני בעלי חיים "קדושים" שאסור לצודם. בבהוטן הגוראל נמצא בחלקים מסוימים בטווח במצב סביר, אולם בתחומים אחרים בית הגידול שלו נהרס על ידי רעיית יתר של בעלי חיים מקומיים. בעבר בפארק הלאומי דוגה שבבהוטן, שריפת שיחים גדולה שהתרחשה בגלל העונה היבשה גרמה להפחתה גדולה באזורי הסבך הדרושים לו. בתוך האזורים המוגנים בהודו, המעמד של אוכלוסיות הגוראל הם במצב משביע רצון. עם זאת, לעיתים קרובות הגוראלים נרדפים לבשר אפילו בתחומי האזורים המוגנים. האיום המשמעותי עבורם בהודו הוא הפרעות ושינויים נרחבים בבית הגידול כמו סלילת כבישים - בעיקר בחלקים הנמוכים של צפון מזרח ההימלאיה, אך עדיין הפרעה ושינוי הנוף ברמה מוגבלת לא עשויים להיות מזיקים מאוד להישרדותו של הגוראל. בנפאל, האיומים העיקריים הם ציד לא חוקי והרס בית הגידול על ידי כריתת יערות, חקלאות ומרעה צאן.
שימור
גוראל ההימלאיה רשום בנספח א' של אמנת וושינגטון האוסרת סחר במין זה ובמוצריו. להלן נתוני IUCN על פעולות השימור במדינות שנמצאות בטווח התפוצה של גוראל ההימלאיה:
אומדנים
בשל בית הגידול הבלתי נגיש של הגוראל, אין אומדן אוכלוסייה עולמי. עם זאת, סקרים שנעשו בפקיסטן ובהודו מצאו כ-223 פרטים במחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה וסך של 893 פרטים באזאד קשמיר ובג'אמו וקשמיר.
שירות אכיפת החוק הצבאי (אוקראינה)
שירות אכיפת החוק הצבאי של הכוחות המזוינים האוקראיניים (באוקראינית: Військова служба правопорядку у Збройних Силах України) הוא המשטרה הצבאית של אוקראינה (באוקראינית: Військова поліція України). הגוף הוקם ב-19 במאי 2002. על פי אומדן כוח אדם משנת 2005, מצבת כוח האדם שלו עמד על 1,745 חיילים. מפקד החיל הוא גנרל-מייג'ור איהור קרישטון. חיילי המשטרה הצבאית האוקראינית נטלו חלק במבצעי אכיפה שונים באזור ואסיט, עיראק בשנת 2005, כחלק מסיוע לכוחות הקואליציה של ברית נאט"ו.
היסטוריה של אנדורה
אנדורה נשלטה על ידי שני נסיכים זרים, בו זמנית, במשך למעלה מ-700 שנים, והגיחה אל התודעה העולמית במהלך המאה ה-20. רק בשנת 1993 עדכנה המדינה את ההסדר הפיאודלי הייחודי שנהג בה והפכה מוקד משיכת תיירות ולבעלת כלכלה מפותחת, כל זאת תוך הדגשת זהותה הלאומית ושפתה הקטלאנית.
המסורת אודות הקמת אנדורה
ארבע השורות הראשונות בהמנון אנדורה חוזרות על המסורת לפיה ייסד אותה קרל הגדול: לפי מסורת זו, חמשת אלפים חיילים מאנדורה, בפיקודו של מרק אלמוגבר (Marc Almugàver), נלחמו נגד הערבים לצידם של צבאות קרל הגדול בפורטה אי פימורנט (Portè i Pimorent) ובקמפקרדוס (Campcardós). בתמורה העניק להם קרל הגדול את חסותו והקים את אנדורה, כך לפי המסורת, בשנת 805. לפי מסורת זו חתם קרל הגדול בכתב ידו על התעודה להקמתה של המדינה. ישנה מחלוקת באשר לאמינות הסיפור, ורבים טוענים שלא מדובר ביותר מאגדה. בכל מקרה, לא ברור עד ימינו באיזה אופן קיבלה אנדורה את עצמאותה.
מהמקורות עד הסכמי השוויון במאה ה-13
עדויות ארכאולוגיות שנמצאו באזור, מעידות על נוכחות אנושית בו עוד מהתקופה הנאוליתית, מלפני כ-10 אלפים שנים. ממצאים נוספים, כמו דולמנים התגלו באנקמפ (Encamp) וברוקה דה לס ברואישס (Roca de les Bruixes). בשנת 220 לפנה"ס לערך, צעד חניבעל דרך הפירנאים ונתקל בדרכו במספר שבטים איבריים מהתקופה הפרה-רומית, ובהם גם האנדוסים (לטינית Andosini) שייתכן והיו תושבי אנדורה ואבותיהם של תושביה כיום. עם זאת, שפתה של המדינה, חוקיה ושמות המקומות בתחומה, רובם ככולם ממקורות לטיניים.
מסוף ימי הביניים ועד המאה ה-17, מספר תושביה של אנדורה עמד סביב ה-3,000 ללא שינויים משמעותיים.
לפי המנואל דיז'סט (Manual Digest) שנכתב על ידי אנטוני פיטר אי רוסיי (Antoni Fiter i Rossell) ב-1748, באה אנדורה בשליטתם של הויזיגותים שפלשו לחצי האי האיברי בשנת 414, אך גורשו על ידי המוסלמים במאה ה-8. לאחר קרב טור בצרפת ב-10 באוקטובר 732, נבלמה התקדמותם של המוסלמים צפונה והאזור בו שוכנת אנדורה שב לשליטה נוצרית. בשנת 795 הקים קרל הגדול את המרקה היספניקה (Marca Hispanica - הספר הספרדי), רצועת חיץ בין ממלכת הפרנקים שמצפון לפירנאים ובין אל-אנדלוס המוסלמית שמדרום לה. לאורך הרצועה, שחפפה את הרי הפירנאים, הוקמו מספר ישויות שבראשן עמדו אצילים, ואשר היו כפופות לאימפריה הקרולינגית. בתקופה זו הוקמה גם אנדורה, ככל הנראה במקביל להקמתן של אורז'ל (Urgell) וסֶרדניה (Cerdanya) בשנת 798. מבין כ-20 ישויות שונות שהרכיבו את המרקה היספניקה, נותרה רק אנדורה חופשית, כפי שמעיד עליה המנונה:
עם חלוקתה של האימפריה הקרולינגית, מסר שארל הקירח את השליטה באנדורה לסוניפרד הראשון (Sunifred I), רוזן סרדניה ואורז'ל, בשנת 843, וזאת בתמורה לתמיכתו של האחרון בשארל הקרח כמלחמותיו נגד הנורמנים. המסמך הקדום ביותר המתייחס באופן ברור לאנדורה הוא מתקופה זו (שנת 839). המסמך כתוב לטינית ומתאר את ששת רובעיה של אנדורה:
ששת הרבעים האלה הם רובעיה של אנדורה עד היום, אך נוסף להם רובע שביעי - "אסקלדס אנגורדני" (Escaldes-Engordany). עם התפשטותה של רוזנות אורז'ל דרומה אל האזורים הפוריים הסמוכים לאברו, ירדה חשיבותה של אנדורה ההררית. ב-988, ויתר בוריי השני (Borrell II), רוזן ברצלונה ואורז'ל על לוריה, סנטה קולומה ואורדינו, ומסרם באופן זמני לידי הדיוקסיה של אורז'ל שבראשה הבישוף של אורז'ל. במאה ה-12 אושרה שוב שליטתו של הבישוף מאורז'ל באנדורה, וב-27 בינואר 1133 ויתר הרוזן ארמנגול השישי (Ermengol VI) על כל זכויותיו במקום, ומסרם לידי הבישוף, האב ברנגר (Berenguer), ולידי קתדרלת אורז'ל. השליטה הטריטוריאלית של בישופי אורז'ל באנדורה הפכה לבעלות חוקית ונשאה אופי פיאודלי. ב-1162 נחתם הסכם פשרה בדבר הסדרי תשלום המיסים בין הבישוף ברנט סנס (Bernat Sanç) לבין ראשי הרבעים, וב-1176 עדכן הבישוף ארנאו דה פריישנס (Arnau de Preixens) את סכומי המיסים והורה שבמקרה הצורך, יתייצב אדם אחד מכל בית-אב באנדורה לשירות צבאי. על הסכם זה חתם כל ראש משפחה, דבר המאפשר להעריך את מספר התושבים במקום שעמד אותה עת על כ-838 איש. כללים אלה כמו גם 2,298 חובות וזכויות נוספות אושרו על ידי כל הבישופים שלאחר מכן.
עם זאת, בהיעדר כוח צבאי ממשי, נאלצו הבישופים של אורז'ל לפנות לעזרתו "בית קבואט" (Casa de Caboet), בית אצולה קטלני, בבקשה כי יפרוס עליהם את חסותו ויספק להם הגנה. הראשון שנשבע אימונים לדיוקסיה היה האציל גיטארד איסרן דה קבואט (Guitard Isarn de Caboet) ב-1095, ואחריו עשו כן גם גיים גיטארד (Guillem Guitard) ב-1110 וארנאו דה קבואט (Arnau de Caboet) ב-1159. לפי הסכמי הגנה אלה נותרה הריבונות על עמקי אנדורה בידי הבישוף, אך לבית קבואט הוענקה סמכוית מדינית, צבאית ושיפוטית במקום.
ב-14 בינואר 1170 העביר ארנאו דה קבואט את זכותיו על עמקי אנדורה לבתו ארלנדה, ובסוף המאה ה-12 התחתנה זו עם ארנאו דה קסטייבו (Arnau de Castellbó), אציל ממשפחת קסטייבו. הבישוף מאורז'ל הוטרד מאיחוד משפחות זה וחשש לנסיגה בזכויותיו באנדורה, בעיקר בשל כך שבית קסטייבו השתייך לכת הקתרים. ואכן, חייליו של קסטייבו, יחד עם אלה של הרוזן דה פווה (Comte de Foix) הצרפתי, הרסו את קתדרלת אורז'ל ובזזו אותה, וכך עשו לכנסיות נוספות באזור. לבסוף, ב-1201 הושג הסכם בין הבישוף ברנאט דה וילמור (Bernat de Vilamur) וארנאו דה קסטייבו, לפיו ויתר הראשון על בעלותו באנדורה בתמורה לשבועת אימונים של קסטייבו ובתו ארמסנדה (Ermessenda).
"הסכמי השוויון" של 1278 ו-1288
ההסכם העניק לשני השליטים סמכות בדרגת "Merum Imperium", שנייה בהיקפה רק למלוכה, והגדיר את מעמדם. עוד הגדיר ההסכם את משטר תשלום המיסים - שנה אחת לבישוף בסך של 4,000 סו, ובשנה שלאחריה לרוזן בסך שהיה חופשי לקבוע. לשני השליטים הייתה סמכות משפטית משותפת באנדורה, ותושביה חבו חובת שירות צבאי בעת הצורך לשניהם. זמן קצר לאחר חתימת ההסכם, הקים הרוזן של פווה טירה בפויצ' דה סנט ויסנס (Puig de Sant Vicenç), דבר שהעלה את חמתו של הבישוף. בשל כך נחתם "הסכם שוויון" שני ביום 6 בדצמבר 1288, אשר קבע מספר כללים חדשים, ובהם כלל ולפיו איש משני השליטים לא יהיה רשאי להקים מצודה או טירה בלא הסכמת עמיתו.
מהמאה ה-15 עד המאה ה-19
בשנת 1419 הוקמה "מועצת הארץ" (Consell de la Terra) שנציגי תושבי אנדורה היו חברים בה. המועצה הזאת הפכה לאחר מכן למועצה הכללית של העמקים (Consell General de les Valls), שהיא הפרלמנט של אנדורה כיום, והיא אחד מבתי הנבחרים העתיקים באירופה. במאה ה-15, בשל קשרי נישואין, עברה השליטה באנדורה מבית פואה אל מלכי נווארה. כך, משהיה המלך אנרי השלישי מנווארה לאנרי הרביעי מלך צרפת ב-1589, היה מלך צרפת לאחד משני שליטיה של אנדורה.
בתחילת המאה ה-18 נותרה אנדורה נייטרלית במלחמת הירושה הספרדית. עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789 התכחשה צרפת להסכמי השוויון בשל מקורם הפיאודלי, אך נפוליאון השיב את המצב לקדמותו ב-1806. אנדורה שמרה על עצמאותה בתקופה זו, למעט בין השנים 1812 ו-1814, עת ספחה צרפת את קטלוניה. ב-14 באפריל 1866 התקבלה באנדורה רפורמה אשר העמיקה את מעורבות התושבים בשלטון, והמועצה שנקראה מעתה "המועצה הכללית" (Consell General) כללה 24 חברים שבחרו את ראשי הרבעים.
המאה ה-20
עד למאה ה-20 הייתה אנדורה מדינה חקלאית ומבודדת, שסבלה תנאי מחיה קשים ואשר לא זכתה לתשומת לבם של שני שליטיה ושתי שכנותיה, ספרד וצרפת, ואלה המשיכו וקיימו בה משטר פיאודלי המתאים לימי הביניים. רק ב-1913 נבנה הכביש הראשון שחיבר את המדינה אל העיר סאו ד'אורז'ל, וב-1933 הסתיימה בנייתו של כביש אשר חצה את מעבר דה לה קאסה (Pas de la Casa) לכיוון צרפת (כיום אתר הסקי הגדול במדינה); ובכך, נשבר במידת מה בידודה הפיזי של המדינה. ב-1928 החלה ספרד להעניק שירותי דואר למדינה ושלוש שנים לאחר מכן הנהיגה גם צרפת שירות דומה. ב-1935 חוברה המדינה לראשונה לאספקת החשמל, ב-1938 החלו שידוריו של "רדיו אנדורה" (Ràdio Andorra) וב-1940 חוברה המדינה לרשת הטלפון.
ב-17 ביוני 1933 אישרה המועצה הכללית זכות בחירה לגברים בני 25 שנה ויותר, שהייתה נתונה עד אז לראשי משפחות בלבד; אולם צעד זה הוכרז על ידי בית המשפט העליון כהפרת ריבונותם של שני הנסיכים השליטים של המדינה, והורה על פיזור המועצה הכללית. חברי המועצה נאלצו לחדול ממשרתם ולהמשיך את מחאתם אגב אווירה של חוסר שקט במדינה. לבקשת הבישוף מאורז'ל שלח נשיא צרפת כוח צבאי לאנדורה ביום 8 באוגוסט 1933, אשר כבש את המדינה במטרה להשיב את הסדר הציבורי על כנו. הכוח הצרפתי נסוג חודשיים לאחר מכן, ב-9 באוקטובר 1933, לאחר שחיסל את ההתנגדות והבטיח את קיומן של הבחירות שבפתח לפי המתכונת הקודמת.
שנה לאחר מכן התרחשה במדינה הזעירה פרשה תמוהה שבמהלכה ניסה בוריס סקוסירב (Борис Скосырев), נוכל רוסי או בלארוסי, לקחת את השלטון לידיו. סקוסירב הגיע לאנדורה במועד בלתי ידוע ובחודש דצמבר 1933 השיג אזרחות אנדורית. הוא הגה תוכנית לרפורמה שלטונית שבראשה יעמוד הוא עצמו, והשיג את תמיכת חברי המועצה הכללית למנותו למלך אנדורה. ב-9 ביולי 1934 הוקמה ממשלה זמנית במדינה אשר הכריזה על ניסוח מחדש של החוקה ועל חירויות פרט מלאות. ב-12 ביולי 1934, הכריז סקוסירב על עצמו כ"בוריס הראשון, הנסיך הריבון של אנדורה מטעם מלך צרפת" וכן הכריז מלחמה על הבישוף מאורז'ל, הריבון האחר של המדינה. יומיים לאחר מכן, נכנס כוח ספרדי לאנדורה ועצר את סקורסירב (צרפת בחרה הפעם שלא להתערב). הוא נלקח לברצלונה ולאחר מכן למדריד, שם הוחזק במעצר עד גירושו מספרד בחודש נובמבר 1934. על פרשה זו כתב הסופר הקטלני אנטוני מוריי אי מורה (Antoni Morell i Mora) את ספרו "בוריס הראשון, מלך אנדורה" (Boris I, rei d'Andorra).
במשך מלחמת האזרחים בספרד עד כיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה ביוני 1940, נכח כוח מצב צרפתי באנדורה כדי להדוף התקפה אפשרית על המדינה מצד כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו. בעת מלחמת העולם השנייה שמרה אנדורה על נייטרליות. עם זאת, ב-1944 נכנס כוח גרמני אל המדינה בלא הסכמתו של הבישוף מאורז'ל ושהה בה עד 1945, אך מבלי שגרם נזק. ב-1958 נחתם הסכם שלום בין אנדורה וגרמניה.
שנות השישים של המאה ה-20 אופיינו בעלייה חדה באיכות החיים במדינה ובהתפתחות המסחר והתיירות, ואתרי הסקי הראשונים החלו להבנות בתקופה זו. ב-1958 מנתה אוכלוסיית המדינה כ-5,300 תושבים. ב-1968 הוקם מוסד לביטוח לאומי (la Caixa Andorrana de Seguretat), וב-1970 הוענקה זכות בחירה גם לנשים וגיל הבחירה הורד ל-21 שנה לכל התושבים; באותה השנה, מנתה אוכלוסיית אנדורה כ-19,000 תושבים. ב-1973 נפגשו שני שליטי המדינה המשותפים, נשיא צרפת ז'ורז' פומפידו והבישוף ז'ואן מרטי אי אלניס (Joan Martí i Alanis), וזאת לראשונה מאז המאה ה-13. מאז נערכו מפגשים תכופים בין שני הנושאים במשרות.
מריבור
מָרִיבּוֹר (בסלובנית Maribor; בגרמנית Marburg an der Drau) היא העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה בסלובניה עם כ-100,000 תושבים. העיר משתרעת לגדות נהר הדראווה, נמצאת בחבל הארץ שטיריה תחתית ומהווה מרכז כלכלי ותרבותי לחלקה הצפון מזרחי של סלובניה וכן מרכז לגידול תפוחי-עץ.
לנצח
{{פירושונים| מובן: לתמיד
מריבור
היסטוריה
נמצא במקום שרידים להתיישבות אנושית פרה-היסטורית. ב-1164 תועדה טירה במקום והיישוב הוזכר כשוק ב-1204 וקיבל זכויות עיר ב-1254. מריבור הועברה לשליטת בית הבסבורג ב-1278 ועמדה ב-1480 וב-1481 בפני מצור של מתיאש הוניאדי וב-1532 וב-1683 מצור של העות'מאנים. שליטת בית הבסבורג בה הגיעה לסיומה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-1918. לפני מלחמת העולם הראשונה 80% מתושבי העיר היו גרמנים והשאר סלובנים, אך בשל שליטת כוחות סלובנים בה היא הפכה לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. העיר, יחד עם שאר חבל שטיריה תחתית, סופחה לגרמניה הנאצית ב-1941 וב-26 באפריל של אותה שנה אדולף היטלר ביקר בה. לאחר מלחמת העולם השנייה שבה מריבור להיות חלק מיוגוסלביה ועם הכרזת העצמאות של סלובניה ב-1991 הפכה לעיר השנייה בגודלה בה, לאחר הבירה ליובליאנה.
לנצח
מובן: להנחות ביצוע מוזיקלי
מריבור
מראה העיר
בניין עירייה משנת 1515 נמצא בכיכר גלאווני. אולם המבוא מעוטר בסגנון הבארוק וחזית המרפסות בסגנון הרנסאנס. מול היכל העירייה ניצב עמוד דבר משנת 1680. צפונית לבניין העירייה נמצאת הקתדרלה העתיקה משנת 1150 וצפונה ממנה מצודת העיר מהמאה ה-15 ובה מוזיאונים.
לנצח
ראו גם
}}
מריבור
ספורט
למריבור קבוצת כדורגל בליגת העל הסלובנית, אן. קיי. מריבור, אשר נכון לשנת 2011, זכתה 11 פעמים באליפויות הליגה הסלובנית.
הקהילה היהודית
קיים אזכור לנוכחות יהודים בעיר החל מהמאה ה-12. מקרב בני הקהילה נמנו סוחרים ומלווים ברבית. ב-1277 הוקמה השכונה היהודית ובה בית כנסת, מקווה טהרה ותלמוד תורה. מבני המגורים אשר בלטו בנוף הסביבה כונו על ידי התושבים המקומיים "מגדל היהודים". כן הוקם בית עלמין. בראשית המאה ה-15 עמד בראש הקהילה הרב ישראל איסֶרלן בן פתחיה אשכנזי אשר כיהן במשרתו עד 1455. ב-1490 מנתה הקהילה 257 נפשות שהיוו רבע מכלל האוכלוסייה. ב-1497, גורשו יהודי מריבור (מרבורג) על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מבנה בית הכנסת הוחרם ובהמשך הוסב לכנסייה.
במחצית השנייה של המאה ה-19, עת נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית שבו כמה עשרות יהודים להתיישב במריבור. ב-1931 נמנו במריבור 81 יהודים. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו למריבור פליטים מפולין. ב-1940 נמנו בעיר 100 יהודים. ב-1941 נכבש האזור על ידי גרמניה הנאצית ובהמשך, גורשו בני הקהילה למחנות ההשמדה. הקהילה לא שוקמה.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 שופץ מבנה בית הכנסת והוסב לגלריה וב-2001 הוסב למוזיאון ובו מוצגת גם ההיסטוריה של הקהילה היהודית בעיר.
STS-7
STS-7, היא המשימה השביעית בתוכנית המעבורות של נאס"א, והמשימה השנייה של מעבורת החלל צ'לנג'ר. משימה זו יצאה אל הדרך עם המראתה ב-18 ביוני 1983.
המשימה
המראתה השנייה של הצ'לנג'ר אל החלל החלה ב-18 ביוני 1983 בשעה 7:33 לפי שעון החוף המזרחי של ארצות הברית.
שני לווייני תקשורת שנשאה המעבורת, לוויין ANIK C-2 של חברת Telesat of Canada ולוויין שני מסדרה Palapa B-l של מדינת אינדונזיה, הוצבו בהצלחה בחלל ללא תקלות. שבעה מטעני Get Away Special הוחזקו במעבורת לשם ניסויים באפס גרביטציה. אחד מהניסויים עסק בהתנהגות חברתית במושבת נמלים בהיעדר גרביטציה. בנוסף לכל ניסויים אלו נוסו עוד כ-10 ניסויים בתחומים שונים.
אחד המטענים של המעבורת נקרא SPAS-01. זהו לוויין שניתן לשחרר מן המעבורת בעזרת הזרוע הרובוטית כך שיטוס לצידה בחופשיות, וללכוד אותו בחזרה כעבור מספר ימים. מטען זה בדק יצירה של סגסוגות מתכת במיקרו-כבידה. מטען זה נשלח מטעם סוכנות החלל הגרמנית. הניסוי במטען זה בוצע ביום הטיסה החמישי. המערכת כללה גם מצלמת 16 מ"מ שצילמה את המעבורת מן הלוויין. מצלמה זו כבר טסה לחלל בעבר, באחת הטיסות של טילי ליטל ג'ו במסגרת תוכנית מרקורי.
STS-7 שבה לכדור הארץ ב-24 ביוני 1983 בשעה 6:57 בבוקר לפי השעון הפסיפי (PST), והייתה אמורה להיות למשימה הראשונה שנוחתת היישר במרכז החלל קנדי, אך בגלל תנאי מזג אוויר קיצוניים הופנתה למסלול נחיתה 15 בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה. המשימה ארכה 6 ימים, שעתיים 23 דקות ו-59 שניות שבהם עברה המעבורת מרחק כולל של 4,072,553 ק"מ, ב-97 הקפות סביב כדור-הארץ.
צ'לנג'ר חזרה אל מרכז החלל קנדי ב-29 ביוני 1983.
רכבת ריחוף מגנטי
רכבת ריחוף מגנטי (נקראת גם רכבת מגלב, MAGLEV באנגלית; הלחם של המילים Magnetic Levitation) היא רכבת המרחפת מעל המסילה ללא שימוש בגלגלים ומונעת באמצעות כוח אלקטרומגנטי.