cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
DVB-T
DVB-T2
ניתן להגדיר מאפייני שידור שונים לקבוצות ערוצי טלוויזיה ורדיו שונות (PLP), כך לדוגמה ניתן לתכנן את השירות לאפשר האזנה לרדיו בתנאי קליטה ירודים (טלפון נייד), צפייה בערוצי SD בתנאי ביניים, וערוצי HD בתנאים מיטביים (אנטנה בעלת שבח רב על גג הבניין).
ביוני 2016 החלה גרמניה לשדר בתקן זה ובדחיסה משופרת HEVC, שילוב הנחשב לדור הבא של השידורים. במרץ 2017 הצטרפה אליה צ'כיה.
בישראל
ב-2 באוגוסט 2009 החלה הפעלתו הסדירה של שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי בתקן DVB-T. האותות המשודרים עוברים דחיסת וידאו H.264 ואודיו HE-ACC v2. השידורים מלווים בלוח שידורים אלקטרוני, כתוביות סמויות ורדיו. חבילת הערוצים הדיגיטלית הקרקעית מכונה "עידן+". במרץ 2013 נחתם חוזה עם חברת תומסון ברודקסט להרחבת מערך עידן+ בשני מרבבים בתקן DVB-T2. שידורי ניסיון החלו באוגוסט 2015.
נכון למאי 2019, מפעילה הרשות השנייה מרבב DVB-T שדרכו משודרים ערוצי הטלוויזיה: כאן 11, כאן חינוכית, קשת 12, רשת 13 וערוץ הכנסת; ומרבב DVB-T2 עם הערוצים: כאן 11 HD, ערוץ 20 ומַכַּאן 33. בשני המרבבים משודרות רשתות הרדיו הארציות וחלק מתחנות הרדיו האזוריות. במרבב השני, שידורי הרדיו מתבצעים ב-PLP נפרד.
נתנאל דויטש
נתנאל דויטש (מאנגלית: Nathaniel Deutsch; נולד ב-7 בספטמבר 1967) הוא סופר, היסטוריון וחוקר דת יהודי-אמריקאי, פרופסור בחוג להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, וראש המרכז ללימודי יהדות במוסד. תחומי המחקר שלו כוללים ספרות רבנית, מיסטיקה יהודית, תרבות יהדות מזרח אירופה ואתנוגרפיה.
ביוגרפיה
דויטש נולד ב-1967, בן לסוזנה ולצבי דויטש, שהגיע מבלגיה בעקבות עליית הנאצים, מחזאי אשר עסק בחינוך (בין השאר לימד באוניברסיטת תל אביב והתגורר בישראל לתקופה ארוכה) ובהנצחת השואה ואח ליעל ולדוד. את לימודיו עשה באוניברסיטת שיקגו, שם קיבל תואר ראשון בשפות של המזרח הקרוב ותרבותן (1988), תואר שני בהיסטוריה של הדתות (1989) ודוקטורט בהתמחות על היסטוריה יהודית, אותו סיים בשנת 1995, בהנחיית פרופסור מיכאל פישביין. נושא עבודת הדוקטורט הייתה ספרות מעשה מרכבה. הוא נסע לרוסיה ולמד כחצי שנה שפה וספרות רוסית באוניברסיטת מוסקבה. לימד במכללת האנטר בניו יורק ובשנת 1995 החל ללמד בסוורת'מור קולג' (Swarthmore College) בפילדלפיה.
בשנת 2009 יצא ספרו "להמציא את המשפחה הכי גרועה, אאוגניקה, אסלאם ונפילתם ועלייתם של שבט אישמעל". הספר עוסק בסיפורה של משפחת אישמעל מאינדיאנפוליס, שהפכה לשעיר לעזעזל של תנועת האאוגניקה בארצות הברית לאחר הכומר אוסקר סי. מקקולוך החליט שהיא מציגה תכונות מנוונות. לימים יקימו בני המשפחה את הקהילה השחורה האסלמית הראשנה בארצות הברית.
הוא חקר את זרמי הגנוסטיקה, מנדעים ואת אומת האסלאם.
נשוי למרים ואב לשתי בנות.
צ'קרס
מבנה היה קיים באתר זה מאז המאה ה-12. האחוזה הנוכחית הוקמה במחצית המאה ה-16, והבעלות עליה עברה עם השנים בין מספר משפחות. אחד מבעלי הבית היה ג'ון ראסל, נכדו של אוליבר קרומוול. מאז ידוע הבית בזיקתו לקרומוול.
במלחמת העולם הראשונה היה המעון בבעלותם של בני הזוג לי. במהלך המלחמה הוא שימש כבית חולים וכבית החלמה לקצינים פצועים. בני הזוג לי, שהיו חשוכי ילדים, הגיעו בשלהי המלחמה להסכמה עם ראש הממשלה לויד ג'ורג' על הענקת הבית לראש ממשלת בריטניה על מנת שישמש לו כמעון כפר. הרעיון נבע מהמחשבה שראשי הממשלה של בריטניה בעידן המודרני לא היו בעלי אמצעים כקודמיהם, אשר החזיקו בבעלותם בתי כפר שבהם היו יכולים לנוח מחובות משרתם ולארח אורחים רמי מעלה מבריטניה ומחוץ לה. ההסכמה קיבלה תוקף חוקי במסגרת חוק אחוזת צ'קרס 1917 (Chequers Estate Act 1917). בני הזוג לי עזבו את המעון ב-8 בינואר 1921.
מראשית מלחמת העולם השנייה ועד 1942 נחשב המעון כבלתי בטוח לשהותו של ראש הממשלה. על כן השתמש ראש הממשלה צ'רצ'יל בבית דיצ'לי (Ditchley) בחבל אוקספורדשייר. ב-1942 חזר להשתמש בצ'קרס לאחר שסידורי הביטחון במקום שופרו, לרבות התקנת הסוואה על דרך הגישה הארוכה למעון.
המעון מכיל כיום את אחד מאוספי האמנות והמזכרות הגדולים ביותר בבריטניה המתייחסים לאוליבר קרומוול, וכן פריטי אמנות ומזכרות לאומיים אחרים דוגמת יומנו של אדמירל הוריישו נלסון. אוספים אלו אינם פתוחים לביקור על ידי הציבור.
קומב היל (Coombe Hill) הסמוכה הייתה חלק מהאחוזה עד שנות העשרים, ואז הועברה לידי קרן הנאמנות הלאומית. היא והגבעה נחשבים לחלק מאזור היופי הטבעי יוצא הדופן של גבעות צ'ילטרן, אשר הוכרז ב-1965.
קיבעון
בפסיכולוגיה, קיבעון (בלועזית: פִיקְסַצְיָה) הוא מצב בו אדם הופך אובססיבי כלפי אדם או חפץ.
לפי זיגמונד פרויד, עשוי אדם לפתח קיבעון פסיכולוגי עקב פתרון לא הולם של הקונפליקט המרכזי במהלך אחד משלבי המודל הפסיכוסקסואלי, כגון חוסר סיפוק או סיפוק יתר על המידה של הצרכים הדומיננטיים בשלב זה; בעקבות זאת, בזמן מאוחר יותר במשך חייו הבוגרים, תשקף האישיות של האדם שלב מסוים משלבים אלה. לדוגמה, אדם שצרכיו לא סופקו באופן מותאם בשלב האוראלי, בו האנרגיה המינית מרוכזת סביב אזור הפה, עשוי לפתח בבגרותו קיבעון המתבטא ב"התנהגות אוראלית" – לעיסת מסטיק, עישון, כסיסת ציפורניים וכדומה. במצבים חמורים יותר עלול להתפתח קושי לעבור לשלב ההתפתחותי הבא, או נסיגה להתנהגויות המאפיינות את השלב בו התרחש הקיבעון עד לרמה של הפרעת אישיות (למשל במקרה של קיבעון אוראלי - נסיגה לדפוס התנהגות תלותי מאוד בסובבים אותו כפי שהיה בינקותו, מצב שבעוצמות גבוהות עלול להתפתח להפרעת אישיות תלותית).
הגדרת ההיקשרות האובססיבית כקיבעון או כהתבטאות הגנתית של אהבה נתונה לוויכוח. עשוי להתקיים גם קיבעון לדברים שאינם מוחשיים (כגון: רעיונות והשקפות עולם). הגורם האובססיבי נמצא גם בסימפטומים המשתייכים להפרעה טורדנית-כפייתית.
שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי
שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי (באנגלית: Digital Terrestrial Television, בראשי תיבות: DTT) היא שיטת שידור דיגיטלי אלחוטי של ערוצי טלוויזיה, באמצעות תחנות ממסר קרקעיות.
המעבר לשידור דיגיטלי מאפשר ניצול יעיל יותר של תחום התדרים, בכך מגדיל את מספר ערוצי השידור, ומפנה חלק מהספקטרום לשימושים חלופיים - הדיווידנד הדיגיטלי. יתרונות נוספים על פני השידור האנלוגי הם שיפור באיכות הקליטה, והוזלת השידור.
קליטת השידורים מחייבת אנטנה וממיר דיגיטלי, או מקלט טלוויזיה המותאם לשיטת השידור הדיגיטלית. קיימים ממירים עבור טלוויזיות וגם עבור סמארטפונים או טאבלטים.
על פי נתוני איגוד השידור האירופי 145 מדינות בעולם התחילו להפעיל שידור דיגיטלי עד סוף שנת 2018, מתוכן 65 השלימו את הפעלת השידור הדיגיטלי והפסיקו את השידור האנלוגי. משפחת התקנים הנפוצה ביותר היא ה-DVB אשר נבחרה ב-149 מדינות בעולם (גם אם לא התחילו בהן השידורים), ומתוך המשפחה נפוץ ביותר ה-DVB-T2 אשר נבחר לשימוש ב-79 מהמדינות הללו.
DTT בישראל
בנובמבר 2004 החליטה ממשלת ישראל על הקמת צוות בין-משרדי שיבחן את הצורך בשידורים דיגיטליים עבור הערוצים הציבוריים הפתוחים. בפברואר 2008 התקבל בכנסת תיקון לחוק, שמאפשר שידורי DTT. חוק זה מסמיך את הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו כגוף האחראי על שידורים אלה בישראל. שם המיזם עידן+.
לצורך הקליטה יש לרכוש ממיר דיגיטלי עם אנטנה. קליטת השידורים היא בחינם אך עצם החזקת מקלט טלוויזיה חייב בעבר בתשלום אגרת הרדיו והטלוויזיה.
נכון למאי 2019 המערך משדר את הערוצים: כאן 11 (ב-HD וגם SD), חינוכית 23, קשת 12, רשת 13, ערוץ הכנסת, מַכַּאן 33 וערוץ 20. בנוסף, משודרות בעידן+ רשתות הרדיו הארציות, וחלק מתחנות הרדיו האזורי.
סוזי נאדור-האלטר
ביוגרפיה
נאדור נולדה וגדלה בבודפשט. היא חברה של אווה סקיי אלופת אולימפית, איתה התאמנה ולמדה באותו בית ספר.
עם פלישת הנאצים במלחמת העולם השנייה הוריה של נאדור נכלאו בגטו בודפשט, היא ואחותה ההרה נשלחו לצעדה לעבר אוסטריה, ושם עבדו בכפייה. על מנת לעזור לאחותה לברוח היא שיחדה שומר הונגרי לפני שברחה בעצמה. היא חזרה לבודפשט ושם הסתתרה בעזרת חברים לא יהודים עד לשחרור.
כחברה במשלחת האולימפית של הונגריה לאולימפיאדת לונדון (1948), סיימה נאדור במקום 31 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:15.8 דקות. לאחר המשחקים היא החליטה שלא לשוב להונגריה הקומוניסטית ונשארה בבריטניה.
כוכבת המכביה השלישית
במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכתה נאדור ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי (1:16.2 דקות) במשחה ל-400 מטר חופשי (6:04.8 דקות), במשחה ל-100 מטר גב (1:26.8 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (5:44.2 דקות).
במכביה הרביעית שנערכה בשנת 1953 זכתה נאדור ב-3 מדליות, אחת מכל סוג (זהב, כסף וארד). מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (5:32.8 דקות), מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי אחרי שושנה ריבנר (6:04.4 דקות) ומדליית ארד במשחה -100 מטר גב.
נאדור השתתפה גם במכביה החמישית שנערכה בשנת 1957 אך לא זכתה במדליות.
היא נישאה לרומאן האלטר, שחקן כדורמים ומהנדס בניין בריטי, אותו הכירה במכביה השלישית שגם הוא השתתף בשתי מכביות. לשניים נולדו שלושה ילדים. האלטר נפטר בשנת 2012.
ארווין קרמנדי-פרים
ארוין קורמנדי-פרים (במקור רק פרים, בהונגרית: Körmendi-Frim Ervin; בודפשט, 27 במרץ 1885 – בודפשט, 1 באוקטובר 1939) היה צייר ורסטורטור יהודי-הונגרי. קרמנדי-פרים היה צייר אימפרסיוניסטי, ופוסט אימפרסיוניסטי שציוריו מראים השפעתם של פול סזאן ווינסנט ואן גוך.
ביוגרפיה
ארווין פרים נולד במשפחה יהודית. הוא החל את לימודיו אצל שימון הולושי, לאחר מכן למד במינכן אצלו וגם בפריז אצל ז'אן פול לורן באקדמיה ז'וליאן. משנת 1904 השתתף בתערוכות בפריז, בלונדון ובווינה. הוא היה גם מציג קבוע ב"סלון העצמאים" וב"סלון הסתיו" בפריז, בסך הכל 18 מתמונותיו הוצגו בתערוכות פריז.
הוא פעל גם במושבת האמנים של באיה מארה. ב-1910 הציג אוסף קטן ב"בית האמנים" (Művészház) בבודפשט. הוא הציג תמונות נוף של חלקי פריז ונירנברג, טבע דומם ודיוקנאות בסגנון שפיתח בהשפעת סזאן. ב-1918 הציג תערוכה עצמאית בבודפשט. הוא היה חבר באגודה החדשה של לאמנים. לאחר מכן חי בנירנברג במשך שנים, שם לא רק צייר אלא גם עבד על רסטורציה.
הוא היה חבר:
קרמנדי-פרים חזר הביתה מגרמניה ב-1933 עם עליית היטלר לשלטון והקים את חלל התצוגה בשם "סדנת אמנות" (Műterem), שבעזרתו ניסה לעזור לאמנים עם גורל קשה שבקושי התפרנסו. הוא הובא למנוחות ב-3 באוקטובר 1939 בבית הקברות ראקושקרסטור. הצייר יוז'ף בירו ויוז'ף נמש נשאו הספדי פרידה בהלווייתו.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-75
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-75 נערך ב-13 במרץ 2022 ברויאל אלברט הול שבלונדון, להענקת פרסים לסרטי הקולנוע הבריטיים והזרים של שנת 2021. את הפרסים מעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לסרט הקולנוע וסרט התעודה הטובים ביותר שהוקרנו בבתי הקולנוע בבריטניה.
סרט המדע הבדיוני האפי "חולית" היה מועמד במספר הקטגוריות הגדול ביותר, 11 קטגוריות; הסרט "כוחו של הכלב" היה מועמד בשמונה קטגוריות, והסרט "בלפסט" מועמד בשש קטגוריות.
אלברט שוורץ
אלברט שוורץ (באנגלית: Albert L. Schwartz; 18 בדצמבר 1908 - 7 בדצמבר 1986). היה שחיין אמריקאי-יהודי. בעל מדליית ארד אולימפית במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) שנערכה בשנת 1930 היה שוורץ לשחיין הראשון שזכה ב-3 תארים בסגנון חופשי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה שוורץ במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.8 שניות, אחרי יאסוג'י מיאזאקי (58.2 שניות) וטאצוגו קוואישי (58.6 שניות) שניהם מיפן. בגמר שחו שלושה שחיינים מיפן ושלושה שחיינים מארצות הברית. רק שחיין יפני אחד החמיץ גמר אולימפי בלוס אנג'לס. מדליסט הכסף מהאולימפיאדה הקודמת השחיין אישטוואן ברני מהונגריה, לפי הצילומים נראה שסיים במקום השני בחצי הגמר ולא רביעי כפי שקבעו השופטים ולכן לא שחה בגמר. בשלב המוקדמות קבע מיאזאקי שיא אולימפי חדש בתוצאה של 58.0 שניות.
שוורץ זכה עם קבוצתו 6 פעמים באליפות ארצות הברית בכדורמים.
שוורץ נפטר בלוס אנג'לס, קליפורניה בשנת 1986.
קרב רמאדי הראשון (1917)
קרב רמאדי הראשון התחולל במבואות העיר רמאדי, עיראק במהלך יולי 1917 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה. הקרב התחולל לאחר כיבוש בגדאד והיה המשך המאמץ של הבריטים לסלק את הצבא הטורקי ממסופוטמיה. הקרב הסתיים בניצחון הטורקים כשמזג האוויר החם משחק תפקיד מרכזי בתכנון וניהול הקרב. העיר נכבשה רק לאחר קרב רמאדי השני בספטמבר 1917.
רקע
בשלהי 1916, לאחר כישלון מאמצי השחרור של הנצורים בעיר כות, מונה פרדריק סטנלי מוד כמפקד המערכה במסופוטמיה (כח D של חיל המשלוח ההודי). לאחר שחיזק משמעותית את כוחותיו יצא למערכה נוספת למיגור הטורקים באזור. בפברואר 1917 כבש הצבא הבריטי, שוב, את העיר כות במהלך קרב כות השני ובמרץ אותה שנה נכבשה בגדאד. כדי להבטיח את אחיזתו בבגדאד ניהל מוד את המערכה על סמארה שהרחיבה את אחיזת הבריטים מצפון וממזרח לבגדאד.
מטרות קרב רמאדי
עיקר המאמץ המלחמתי של הבריטים התנהל לאורך נהר החידקל אולם לפי תוכניתו של מוד נדרשה התקדמות גם לאורך הפרת כשהערים המרכזיות, בגזרה זו, לאורך הנהר היו פלוג'ה ורמאדי. כבר במרץ נהדפו הטורקים מפלוג'ה (במסגרת המערכה על סאמארה) והיעד הבא שסומן הייתה רמאדי. מטרות כיבוש עיר זו היו כדלקמן:
מזג האוויר
מזג האוויר הקיצוני בתקופת הקרב (מעל 50 מעלות) שיחק תפקיד מרכזי בתכנון ובביצוע הקרב והשפיע, בסופו של דבר, גם על תוצאות הקרב.
מהלך הקרב
בתחילת יולי 1917 הוציא מוד את פקודת הקרב אולם עם תחילת גל החום שקל לדחות את פתיחת המערכה למועד מאוחר יותר אך בסופו של דבר השתכנע לצאת לקרב תוך שינוי התוכנית באופן שלוקח בחשבון את מזג האוויר. ההחלטה הראשונה הייתה לנהל את הקרבות בלילות. כמו כן נקט מוד בצעד חריג בכך שהורה להקצות למערכה זו 127 משאיות כדי להסיע את הכוחות מפלוג'ה מערבה ולחסוך את ההליכה הרגלית.
תוצאות הקרב
נפגעים:
Sabotage (שיר של ג'וג'ו)
Sabotage (בעברית: חבלה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ג'וג'ו, ביחד עם הראפרית האמריקאית צ'יקה. השיר יצא לאור ב-25 באוקטובר 2019, על ידי חברות התקליטים קלובר רקורדס והאחים וורנר, כסינגל שלא מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-18 במצעד שירי ה-R&B הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ג'וג'ו, צ'יקה, דן וילסון, דילן וויגינס, מרטין מקיני, מרנה בישוטי ומייקל סוניר יו והופק על ידי דוק מקיני. הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ג'וג'ו ב-4 בדצמבר 2019, תוך שצבר למעלה משני מיליון צפיות.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה ממיליון מיליון השמעות.
ביקורות
השיר זכה לשבחים ולביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה העכשווית למבוגרים, כאשר רבים מהם היללו את הפרשנות ואת הצלילים שלו. סאג'ה אלדר ממגזין Fader טענה שהוא מאוד דומה לשירה של ג'וג'ו, "Joanna". נואה סי מ-HotNewHipHop שיבח את "קו הבס הכהה" שבשיר, תוך שהוא כינה אותו כשיר "מקפיץ". טיילר שמיט ממגזין Variance טען שהשיר "מבעבע ותוסס". רניה אניפטוס מבילבורד כינתה את השיר כ-"אכזרי" ו-"חלק". מדליין רות מ-"MTV News", הפנתה כלפי השיר ביקורת חיובית ובפרט כלפי המנגינה שלו ושיבחה את התוכן הלירי שלו, תוך שכינתה אותו כ-"גולמי לא פחות מהשיר "Joanna", שהוציאה ג'וג'ו בעבר".
ביאנקה בטנקורט מ-Teen Vogue שיבחה את השיר ואמרה כי: "בשיר, מצליחה ג'וג'ו להדגיש את הכיוון הלירי, האינטימי והמרענן שלו. עם זאת, היא לא הצליחה להדגיש עד הסוף את שירתה המעורפלת והעצומה שהיא הדגישה במהלך הקריירה שלה". מייק ווס מ-Idolator כינה את ג'וג'ו כ-"מלכה ווקאלית" וקבע ש-"שיקוף עצמי הוא מצרך נדיר במוזיקה הפופולרית" ותיאר את השיר כ-"כנה" ו-"כואב". ווס הוסיף וטען כי ג'וג'ו היא הטינה מארי הבאה של שנות ה-20. בביקורת פחות חיובית שהופנתה כלפי השיר, כינה אותו תומאס בליץ כ-"שיר R&B ממוצע וזה עוד במקרה הטוב". הוא הוסיף ואמר כי "השיר כלל לא מצליח לגנוב את תשומת הלב של המאזין".
יוזף מהופר
יוזף מהופר (בפולנית: Józef Mehoffer; 19 במרץ 1869 – 8 ביולי 1946) היה צייר ואמן דקורטיבי פולני, אחד האמנים המובילים של תנועת פולין הצעירה, חבר אגודת שטוקה, ואחד האמנים הפולנים הנערצים ביותר בתקופתו.
ביוגרפיה
מהפר נולד ברופשיץ, הגיע ממשפחה של פקידות. סבו יוזף אדלר פון מהופר (נולד ב־1786 בברנו) - היה עיתונאי, סופר, מהאצולה האוסטרית שהתיישבה בגליציה בסביבות 1808. האב וילהלם היה יועץ לבית הדין הארצי. לאחר שגליציה קיבלה אוטונומיה בתוך המלוכה האוסטרו-הונגרית בשנת 1867, אביו הפך לשופט והיה נשיא בית המשפט המחוזי.
אמו אלדונה לבית פוליקובסקה, דאגה לגדל חמישה בנים. אבי נפטר מוקדם, בשנת 1873, כאשר יוזף היה רק בן 4.
עבודה
למד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב אצל ולדיסלב לוסצ'קביץ', ואחר כך באקדמיה לאמנויות בווינה, וכן בפריז באקדמיה קולארוסי. שם החל מהופר לצייר דיוקנאות, לעיתים קרובות של אנשים בעלי חשיבות היסטורית. מאוחר יותר הרחיב את עבודתו לכלול טכניקות שונות, כגון אמנות גרפית, ויטראז', טקסטיל, רישומי גיר, תחריטים ואיורי ספרים. הוא הפיק עיצובי תפאורה לתיאטרון ועיצב רהיטים מסוגננים.
מהופר זכה לשבחים בינלאומיים על חלונות הויטראז'ים שלו בכנסיית קולגייט סנט ניקולס הגותית בפריבורג, שווייץ שנוצרו בשנים 1895–1936. עיצובים אחרים של ויטראז'ים שלו כוללים את קפלת ראדזיוויל בבאליצה (1892), קפלת גראוור באופבה (1901), קפלת הצלב הקדוש בוואוול (1904), קפלת הקבר בגולוצ'וב (1906), קפלת אורגלמייסטר וינה (1910), קתדרלה בפשמיש (1940), כנסייה בדבניקי ליד קרקוב (1943) ועוד.
קיים ויטראז' שתוכנן על ידי מהופר בכנסיית הלב הקדוש של ישו בטורק (מרכז פולין); באותה כנסייה יש גם ציורי קיר מעשה ידי מהופר.
מהופר בחן אמצעי ביטוי שונים במהלך הקריירה שלו כדי לכלול מגוון של אומנויות יישומיות בפרויקטים שלו. הוא ייצר הרבה עטיפות ספרים, קישוטים וכרזות. מהופר - מלבד הרבגוניות שלו באמנות הסטודיו - התפרסם בזכות ציורי הקיר שלו שהזכירו לעיתים קרובות אמנות מימי הביניים. לעיתים קרובות הוא שיתף פעולה עם סטניסלב ויספיאנסקי ויאן מטייקו.
משפחה ומוות
יוזף מהופר היה נשוי לידוויגה יאנקובסקה, והיה לו בן, זביגנייב (1900–1985).
ב־8 ביולי 1946 נפטר משחפת בוודוביץ', ונקבר בבית העלמין רקוביצקי בקרקוב.
מגדל הזבובים
מגדל הזבובים, (ידוע גם בשמו הערבי "אל מנארה") הוא מבנה מבוצר השוכן על אי קטן במפרצה של העיר עכו. המגדל הממוקם סמוך אל הכניסה אל הנמל והמגדלור הנמצא סמוך למרינה של העיר עכו ניתבו על תנועתן של ספינות אשר הגיעו לנמל עכו.
היסטוריה
נמל עכו נוצר על ידי בנייתם של שני מזחים אשר סגרו את מפרצה של עכו. על המזח המערבי נבנה מגדל הזבובים בתקופתם של הפיניקים. סקר ארכאולוגי, שנערך במקום על ידי אוניברסיטת חיפה מצא כי המגדל עומד על מזח שנבנה בתקופה ההלניסטית ושופץ בתקופה הרומית. ייתכן כי שובר הגלים הבנוי מדרום לנמל, והמדרגות שלמרגלות מגדל הזבובים שימשו רציף לפריקה ולטעינה לנמל עכו.
בשנות השבעים התקיים סקר ארכאולוגי שנערך על ידי המרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה. במהלכו של הסקר, נחשפו יסודותיו של המבנה מתחת למגדל ובין היתר נחשפו שרידי אונייה, שייתכן וטובעה בזמן המצור של נפוליאון על העיר עכו בשנת 1799.
בשנת 2020 נפל חלק גדול מהקיר המזרחי של המגדל, וחלקו צנח לתוך המים.
מקור השם
השם "מגדל הזבובים" היה שגור בפי הנוצרים והמוסלמים. ייתכן כי הקריבו במקום קורבנות, והמקום היווה משכן נוח לזבובים שנמשכו לריח. שמו של המגדל אינו מופיע בכתובים המתארים את המקום מימי מסעות הצלב. שמו הערבי של המגדל: ברג' א-דבאן. בסמוך למגדל הזבובים ניצב מגדלור. שמו של המגדל ניתן לו על ידי הצלבנים, אשר טעו לחשוב את עכו לעקרון הפלשתית, ואת המבנה המבוצר למקדשו של האל בעל זבוב.
ערפד צמרירי
ערפד צמרירי או ערפד אוזנן (שם מדעי: Chrotopterus auritus), הוא מין יחיד בסוגו של עטלף גדול במשפחת הזיזפיים, שמצוי באמריקה המרכזית והדרומית. הערפד הצמרירי תואר מדעית לראשונה בשנת 1865 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס, והוא העטלף הגדול ביותר ביבשת-העל של אמריקה לאחר הערפד החקיין.
תיאור ואנטומיה
לערפד הצמרירי גוף גוצי, כנפיים רחבות, ראש גדול ומוארך וגולגולת חזקה, נפוחה ומסיבית, שדומה במורפולוגיה שלה לטורפים. חרטומו רחב ומרובע, שפתיו גדולות ושסועות ושיניו ארוכות וחזקות. אפרכסות האוזניים שלו גדולות מאוד, רחבות ועגולות, עם צפירים מחודדים קטנים יחסית. מתחת לעיניו הבינוניות יש קמט עבה שנמשך עד לאוזן, ואפו מוגבה מעט ומוקף בזיפים ויבלות. עיטור העלה האפי שלו גדול למדי ומורכב מחנית ארוכה שמוקפת בקערה סהרונית גדולה ועבה. האגודלים עבים ומסתיימים בטפרים ארוכים ומעוקלים. הערפד הצמרירי הוא העטלף השני בגודלו באמריקה: אורך ראשו וגופו 110–125 מילימטרים, אורך הזרוע 78–83 מילימטרים ואורך אוזניו 40–48 מילימטרים; משקלו 75–96 גרם. הזנב קצרצר (15 מילימטרים) ומוסתר בתוך קרום התעופה האחורי הגדול. הנקבות גדולות וכבדות משמעותית מן הזכרים. לשני הזוויגים יש בלוטות גדולות על החזה, אולם רק אצל הזכרים הן מפיקות ריח.
כפי שמרמז שמו, הפרווה של הערפד ארוכה, צפופה וצמרירית, וסביב הצוואר והעורף יש צווארון צמרירי בולט עם שיער באורך 12 מילימטרים. צבעה הכללי חדגוני ונע בין חום אפרורי לחום זית, אוכרה, אפור כהה, חום ביסטר מבריק או אפור-שחרחר, והיא שזורה בשיער זהוב, אפור, כסוף, בז׳, שחור ולבן. הגחון בהיר יותר ונע בין בז׳ לאפרפר או לבנבן. הצווארון העבה צבוע בחום קפה עמוק ושוליו בצבע לבן או אפרפר. הפנים והעיטור האפי ורודים וקירחים למדי. האוזניים שחורות ברובן להוציא את הצפיר ובסיס האוזן, שצבעם אדום או ורוד. הכנפיים שחורות או חומות כהות והשוליים שלהן לבנים. הזרועות, האמות והאצבעות בולטות בצבען הוורוד בהיר.
תפוצה ובית גידול
הערפד הצמרירי מצוי באמריקה המרכזית והדרומית. טווח התפוצה שלו משתרע על דרום מקסיקו, גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, אל-סלבדור, פנמה, קוסטה ריקה, צפון ומזרח קולומביה, מזרח אקוודור, וונצואלה, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, ברזיל, צפון ומזרח פרו, מרבית בוליביה, מרכז ומזרח פרגוואי וצפון ארגנטינה.
בית הגידול של הערפד כולל יער גשם טרופי, יער סובטרופי יבש, יער גדותיים, יער מנגרובים, יער עננים עד רום 2,000 מטר מעל פני הים, סוואנה טרופית מיוערת ובתה. הוא מגלה העדפה לאזורים לחים עם בסמיכות למקורות מים.
אקולוגיה
הערפד הצמרירי פעיל בלילה, ומבלה את שעות היום במערות, תילי טרמיטים, מכרות נטושים, חורבות של בני המאיה וחללי עצים. הוא חי בקבוצות משפחתיות מגובשות של 3–7 פרטים שמורכבים מזכר, נקבה וגורים בגילאים שונים, והם עשויים לחיות יחדיו במשך מספר שנים. בשל משקלו הכבד הערפד טס באיטיות, והוא נוטה לחפש מזון בגובה נמוך של 1–2 מטר בתוך הצמחייה הסבוכה. למרות הדימוי שלו כעטלף טורף אוכל-בשר, בפועל הערפד הצמרירי הוא יונק אוכל-כל; התזונה שלו כוללת חולייתנים קטנים כעטלפים, אופוסומים, מכרסמים, חדפיים, ציפורי נמלים, יוניים, טנגריים, לטאות ודו-חיים, לצד חרקים ופירות. הרכב התזונה משתנה בהתאם לעונה ולזמינות, כשבעונה הגשומה למשל הוא צורך כמות גדולה יותר של חרקים עקב זמינותם.
אף על פי שהערפד מסוגל לאתר את טרפו באמצעות איכון-הד, בדרך כלל הוא משתמש ביכולת זאת בעיקר לניווט, מסתמך יותר על חוש השמיעה המעולה שלו. כאשר הערפד איתר טרף קטן-בינוני (משקל של 70 גרם לכל היותר), הוא מסתער עליו במהירות, עוטף אותו בכנפיו ונועל את האגודלים כדי לחסום את דרכי המילוט שלו. אם הטרף הוא עטלף קטן או מכרסם, הערפד יהרוג אותו באמצעות נגיסות מהירות בגרון, ואם הטרף הוא עוף או זוחל הערפד פשוט ינגוס בראשו. כאשר הטרף מת, הערפד יטוס למקום שקט ויאכל אותו מהראש עד לרגליים, והוא בדרך כלל יורק איברים קשים לעיכול דוגמת מקור, נוצות, זנב, קיבה, מעיים, כנפיים ועור גב. הערפד אוכל את טרפו באיטיות, והתהליך כולו עשוי לקחת 1–20 שעות.
הערפדית ממליטה צאצא יחיד מדי שנה בין אפריל ליוני, לאחר היריון של 99–220 יום. הגור נגמל לאחר 9 חודשים והאם עשויה לטפל בו גם זמן רב לאחר מכן. ככל הנראה, הערפד הצמרירי הוא מין העטלף שאצלו משך הטיפול בצאצאים הוא הארוך ביותר. הגור מגיע לבגרות בגיל שנה עד שנתיים. תוחלת החיים איננה ידועה. הטורפים של המין כוללים כנראה דורסי לילה ונחשים גדולים.
TUI fly בלגיה
TUI fly בלגיה היא חברת תעופה בלגית, והשנייה בגודלה במדינה. החברה מפעילה טיסות ל-105 יעדים באגן הים התיכון, הים האדום, האיים הקריביים, האיים הקנרים, אפריקה ואסיה.
TUIfly Belgium, היא חלק מברית החברות TUI איירליינס.
תולדות החברה
TUI איירליינס בלגיה נוסדה בחודש נובמבר 2003, כחברת שכר של קבוצת התיירות TUI. התוכנית המקורית הייתה להפעיל שני מטוסים, אך לאחר שפשטה את הרגל חברת התעופה הבלגית Sobelair, ניצלה TUI את ההזדמנות, רכשה שלושה מטוסים נוספים, והרחיבה את פעילותה.
בנובמבר 2005 שינתה החברה את שמה לג'טאייר פליי, כחלק ממיתוג מחדש שלה. בינואר 2012 הודיעה TUI, כי חברת התעופה הזולה המרוקאית; Jet4you תתמזג לג'טאייר פליי, המיזוג הושלם באפריל אותה השנה. באוקטובר 2016 שינתה החברה את שמה ל TUI fly בלגיה.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה, נכון לנובמבר 2018:
פעילות החברה בישראל
עד שנת 2014 ג'טאייר פליי הפעילה שלוש טיסות שבועיות מלייז' לנמל התעופה בן-גוריון, במהלך שנת 2014 העבירה החברה את טיסותיה לבריסל. הטיסות הופעלו במטוסי הבואינג 737-800, והוגדרו כטיסות מוזלות. במקביל לכניסתה לשוק הישראלי, השיקה חברת הבת של ג'טאייר פליי; חברת התיירות ג'ט אייר, חבילות נופש בישראל המיועדות לקהל הבלגי. כיום לחברה אין פעילות בישראל
Sit Still, Look Pretty (שיר)
Sit Still, Look Pretty הוא סינגל של הזמרת האמריקאית, דאייה, שיצא, על ידי חברות התקליטים רד מיוזיק, Artbeatz ו-Z, ב-4 בספטמבר 2015, כסינגל השני מהמיני-אלבום הראשון שלה, Daya, ומאלבום האולפן הראשון שלה בעל אותו השם. השיר נכתב על ידי ג'ינו ברלטה, מייק קמפבל ובריטן ניוביל, והופק על ידי סקוט ברוזנק, ג'וני ברלטה וסטיבן זאפ.
נכון לנובמבר 2022, השיר הושמע למעלה מ-465 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת
דנה גץ, מ-Entertainment Weekly, כתבה על השיר כי: "[השיר] מוריד את [הבנים הטובים] לשוליים" ועוד תייג השיר כ-"קופצני, מעיף אותך לטיול". מייק ואס מ-Idolator אמר כי המקהלה "מעצימה" והצהיר כי: "[השיר] ממשיך מהנקודה שבה 'Hide Away' הפסיק - בכך שהוא קצת מרדני וניתן הרבה לקשר אליו." המגזין בילבורד דירג את השיר במקום ה-47 ברשימת "100 שירי הפופ הטובים ביותר לשנת 2016".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר יצא בערוץ היוטיוב של דאייה ב-10 בספטמבר 2016. נכון לנובמבר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-52 מיליון פעמים.
מצוקילס
אופן ההכנה
מצוקילס דומה מאוד למצייה (ביידיש מצה בריי). ההבדל הוא בתוספות המיוחדות למטבח המקסיקני.
תחילה שוברים מצה ומטגנים בשמן עמוק. את חתיכות המצה הפריכות מוסיפים למחבת בה סלסה אדומה או ירוקה, בצל מטוגן וביצים. התערובת מתבשלת עד שחתיכות המצה מתחילות להתרכך. מצוקילים מוגשים בדרך כלל יחד עם שמנת חמוצה, מיני גבינות, בצל פרוס, פרוסות אבוקדו או גואקמולה, פרוסות צנון, שעועית או כל ירק אחר לפי הטעם.
תצורת חתרורים
תצורת חתרורים היא תצורה גאולוגית בחבורת הר הצופים. מתקופת הפלאוקן, שזמנה לפני 66 מיליון שנים. התצורה מתאפיינת בצבעוניות יוצאת דופן ובמגוון של מינרלים נדירים.
תיאור, כינויים ושמות
הסלעים של תצורת חתרורים מופיעים כמחשופים צבעוניים, בגוונים של ירוק, אדום ושחור. צורתם אינה מסודרת, ואין בהם מבנה של שכבות על אף שמקורם בסלעי משקע. בתוך הסלעים עורקים וסדקים רבים, צבעוניים אף הם, בגוונים של ירוק, סגול, צהוב ולבן.
הצבעוניות של הסלעים במורד הדרך מירושלים לים המלח (הניכרת בייחוד אחרי גשם) משכה תשומת לב בזמנים קדומים. בראש המעלה מבחינים בסלעים צבעוניים, חלקם בצבע אדום שנתנו לדרך את שמה - דרך מעלה אדומים.. גם שמות בערבית למקומות לאורך הדרך מתייחסים לצבע הסלעים: "חאן אל אחמר" (החאן האדום), "טלאת א-דם" (מעלה הדם) ו"קלעת א-דם" (מבצר הדם).
האזור בו מופיעים הסלעים הצבעוניים זכה לכינוי "האזור המגוון" ("The Mottled Zone"), כינוי המקובל גם בימינו. את השם חתרורים לתצורה נתנו ב-1949 יעקב בן-תור ועקיבא פרומן על בסיס השם בערבית "אל חתרורה" המופיע בשני מקומות בארץ: בבקעת חתרורים, ובאכסניית השומרוני הטוב, בראש דרך מעלה אדומים, הקרויה "חאן אל חתרור" או "חאן חתרורה". בשני המקומות מצויים הסלעים הצבעוניים האופייניים לתצורת חתרורים.
תפוצה
מחשופים של סלעים מתצורת חתרורים מופיעים בכמה מקומות באזור יהודה: מחשופים קטנים סמוך לכביש ירושלים-תל אביב מול כפר שמואל, ליד כפר אוריה וממערב לעיירה תרקומיא; מחשופים גדולים יותר במעלה אדומים, במצודת הורקניה, באזור נבי מוסא, ובג'בל חָרמון (מצפון לבקעת הורקניה). המחשוף הגדול ביותר, בשטח של כמה עשרות קמ"ר, נמצא בבקעת חתרורים מדרום מזרח לערד. מחשופים נוספים מוכרים בירדן: מָקָרין בצפון ירדן, סווילה במרכזה, ודבא-סיווקה מזרחית לים המלח. כל המחשופים הידועים של תצורת חתרורים מופיעים בתוך קערים גאולוגיים – סינקלינות. סך כל שטח המחשופים של תצורת חתרורים מגיע לכמה מאות קמ"ר.
סטרטיגרפיה ופטרולוגיה
החתך הסטרטיגרפי של אזורים בהם קיימים מחשופי הסלעים של תצורת חתרורים נראה כך (מלמטה כלפי מעלה): לעומת זאת, חתך אופייני שנעשה בבקעת צין, אזור שעבר אותם תהליכים גאולוגיים, אבל אינו מכיל את תצורת חתרורים, נראה כך: השכבות של תצורת טקיה וע'רב ספוגות בביטומן, חומר אורגני שלעיתים הוא מהווה עד 20% ממשקל הסלע. סלעים רווי ביטומן אלו מכונים פצלי שמן וניתן לנצלם להפקת אנרגיה על ידי שריפת הסלעים.
מהשוואת שני החתכים הסטרטיגרפיים ניתן לראות כי סלעי חתרורים מצויים במקום כמה שכבות סלע: תצורת ע'רב, תצורת טקיה, חבורת עבדת וכו'.
היסטוריה של חקר התצורה
המאפיינים הייחודים לסלעים של תצורת חתרורים: הצבעוניות, היעדר השכבות בסלעי משקע, והעורקים הצבעוניים המרובים משכו תשומת לב של חוקרים רבים במאה ה-19 ובמאה ה-20. החוקרים העלו השערות מרובות לאופן היווצרות הסלעים: התפרצות געשית, תנאים מיוחדים בהם בו הורבדו סלעי המשקע, קיומם של עפרות ברזל מתחת לסלעים ואפילו פגיעת מטאוריט או כוכב שביט.
שולמית גרוס הרחיבה את חקר המינרלים, וב-1977 פרסמה עבודת מחקר שבה תיארה 123 מינרלים שונים שנתגלו בתצורת חתרורים. חמישה מהם התגלו קודם לכן באתר בודד אחד בעולם, ושמונה היו ידועים רק כתוצרים סינתטיים של תעשיית המלט. גרוס גילתה גם מינרלים חדשים. היא תיארה שניים מהם וקראה להם בנתוריט (על שם פרופ' יעקב בן-תור) ויעלימיט (על שם הר יעלים ונחל יעלים, תוואי שטח בולטים בבקעת חתרורים). היא זיהתה מינרל חדש שלישי אך לא הספיקה לתארו, ואת המלאכה השלימו דיטמר ובר (Dietmar Weber) ואדולף בישוף (Adolf Bischoff), צמד מינרלוגים גרמנים בשנת 1994, והם קראו למינרל גרוסיט לכבודה.
בחינה של סלעי תצורת חתרורים העלתה כמה תמיהות:
התאוריה של היווצרות התצורה
את תחילת הפתרון לתעלומה הציעו לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-20 צמד גאולוגים בריטים, ברייס ויילי (Bryce Kerr Nairn Wyllie, נפטר ב-1952) וג'ורג' ליס (George Martin Lees, 1898–1955) שעבדו עבור חברת הנפט האנגלו-פרסית (Anglo-Persian Oil Company) וסקרו עבורה שטחים במזרח התיכון. השניים טענו כי ההתמרה של סלעי המשקע הימיים התרחשה כתוצאה מחום גבוה שמקורו בשריפה של הביטומן שהיה ספוג בסלעים של תצורת ע'רב וטקיה. קיומם של המינרלים של טמפרטורות גבוהות שכנע את הצוות של בן-תור בנכונות ההשערה. הוכחה נוספת לכך שסלעי חתרורים הם תוצאה של חימום הם עמודונים פריזמטיים השכיחים באזור המגע בין סלעי חתרורים לסלעי הסביבה. העמודונים דומים בצורתם וכנראה גם בדרך יצירתם לעמודונים דומים דוגמת העמודים המשושים של בריכת המשושים או העמודונים מאבן החול במנסרה שבמכתש רמון. זוהי תופעה מוכרת הנובעת מהתקררות גופים חמים.
קיומו של הביטומן בסלעים אין בו די על מנת לגרום לשריפה. לשם כך נחוץ גם חמצן. פצלי השמן באזור נחל אפעה (שם ממוקם מפעל פצלי השמן של חברת פמ"א) אינם נדלקים מעצמם משום שהם קבורים תחת שכבות של סלעי משקע. אבל מהרגע שהסלעים נחשפים לאוויר זו רק שאלה של זמן עד שהסלעים ידלקו מעצמם, ואכן במהלך 2010 התרחשה בעירה כזו והיא נמשכה למעלה מחודש. מחקר תצורת חתרורים התמקד, בין השאר, בתיארוך אירוע ההתמרה, והוא התבסס על שיטות המאפשרות תיארוך האירוע בלא קשר לגיל של שכבת הסלע המקורית. מחקר שביצע פרופ' יהושע קולודני ב-1971, תוך שימוש בשיטת "עקבות ביקוע" של אורניום בגבישי אפטיט מותמרים באזור בית סחור קבע שההתמרה של סלעי חתרורים התרחשה לפני כ-16 מיליון שנים. ב-1990 השתמש אבי בורג בשיטה של מדידת יחסים בין איזוטופ של אשלגן הדועך לארגון ומצא כי בבקעת חתרורים היו שני אירועי התמרה. האחד במיוקן (לפני 16 מיליון שנים) והשני בפליוקן (לפני פחות מ-3 מיליון שנים). ממצאיו אוששו 5 שנים מאוחר יותר במחקר של צוות חוקרים בראשות דפנה גור, שהשתמשה ביחסים בין שני איזוטופים של ארגון (Ar39 ו-Ar40). כיוון שגיל השכבות של תצורות ע'רב וטקיה עתיק הרבה יותר (בין 60 ל-70 מיליון שנים) ברור שאירוע ההתמרה התרחש זמן רב לאחר שסלעי המשקע של תצורות אלו הורבדו בים. הוכחה נוספת לכך מהווים גם חלוקי אבן וחול המצויים על גבי הסלעים המותמרים. בבדיקת הרכבם התברר כי גם הם עברו התמרה. חלוקי אבן אלו אינם מכילים ביטומן ומכאן נובע שההתמרה שעברו היא תוצאה של שריפת הסלעים שמתחתם. כיוון שחלוקי האבן הגיעו אל הסלעים כגופי סחף, ברור כי השריפה התרחשה אחרי שנוצרה מערכת הניקוז שהובילה אותם לשם, וזו התפתחה עם היווצרות בקע ים המלח לפני כ-3 מיליון שנים.
תהליכי הבעירה
להתלקחות הסלעים נדרשים כמה תנאים. ראשית, אספקת חמצן סדירה. זו מתרחשת רק כאשר הסלעים הספוגים בביטומן נחשפים לפני השטח כאשר תהליכי בליה מסירים את הסלעים מעליהם. שנית, הצתה מהירה, שאם לא כן החומר הביטומני שבסלעים יתחמצן ולא יבער. ושלישית, שבסלע ייווצרו סדקים שיובילו את החמצן לעומק הסלע. תהליכי הבליה אינם אחידים, ולכן אירוע הבעירה התרחש בכל מחשוף בתקופה שונה, ולפעמים בכמה שלבים באותו מחשוף. בגלל התלות בחמצן מוגבל עומק החדירה של הבעירה מתחת לפני השטח לכמה עשרות מטרים, והוא מותנה בעומק הסדקים שדרכם מגיעה אספקת החמצן לבעירה. בקידוח שנעשה בבקעת חתרורים נמצאו סלעי המקור הספוגים בביטומן מתחת ל-60 מטרים של סלעים מותמרים.
תהליך הבעירה העיקרי החל עם יצירת בקע ים המלח (כאמור לפני כ-3 מיליון שנים) שגרם לסידוק ולתהליכי סחיפה שבהם הוסרו סלעי תצורת חצבה ונחשפו הסלעים הספוגים בביטומן. החומר האורגני ניצת כמעט מיד לאחר החשיפה לאוויר. הבעירה יצרה סדקים נוספים, הן בשל השתחררות גזים (פחמן דו-חמצני ואדי מים), והן בשל הצטמצמות הסלע לאחר התמרתו. דרך הסדקים שנוצרו חדר אוויר והחמצן שבתוכו הבעיר מוקדים נוספים. סדקים אלו נעלמו בסופו של דבר בשל תהליכי גיבוש מחדש וקריסת הסלעים, למעט מקומות שבהם חדר חול לסדקים. החום הגבוה גרם להתמרה של החול והוא מנע את סגירת הסדקים, לדוגמה, סמוך לסינקלינת מורג. את מוקדי הבעירה ניתן לזהות כיום לאורך כביש ירושלים-יריחו במרחק של כמה מטרים עד כמה עשרות מטרים ביניהם בצורת גוון שחור המעיד על התפחמות החומר האורגני בסלעי הפוספוריט בגג תצורת מישאש שמתחת לסלעים שעברו התמרה.
על פי הרכב המינרלים ניתן לקבוע כי הטמפרטורות ששררו בעת הבעירה היו בתחום 900°C-400°C, כאשר קיומו של המינרל פסאודווולאסטוניט במקומות מסוימים מעיד כי היו מוקדי בעירה שבהם הגיעה הטמפרטורה ל-1,100°C. על סמך העובדה שלא זוהו סימני התכה בסלעי חתרורים ברור שהטמפרטורה לא הגיעה ל-1,300°C. שולמית גרוס הצליחה לייצר במעבדה את רוב המינרלים הבונים את סלעי חתרורים על ידי חימום של סלעים מתצורת ע'רב ומתצורת טקיה לטמפרטורת ההתמרה המשוערות. הבדווים בירדן הצליחו להפיק סיד באמצעות שריפת הסלעים. הטמפרטורה הנדרשת על מנת להפיק סיד מאבן הגיר היא כ-700°C.
על סמך הנחות לגבי הולכת חום של סלעים, וקביעת גבולות עליונים ותחתונים למשך הבעירה העריכו קולודני ובורג כי בכל מוקד נמשכה הבעירה בין 300 ל-1,000 ימים. כיוון שנפח הסלעים המותמרים המופיעים בתצורת חתרורים גדול מאוד ברור שהיה מספר גדול מאוד של מוקדי בעירה. הסלעים לא בערו באירוע אחד, אלא סביר להניח שהבעירה התפשטה באיטיות ממוקד אחד שגרם להיסדקות הסלע, חדירת חמצן לסדקים, הצתה ספונטנית ויצירת מוקד חדש. תהליך היצירה של המחשוף כולו נמשך כנראה אלפי או אף עשרות אלפי שנים.
פטרולוגיה ומינרלוגיה
בחינה של הסלעים בתצורת חתרורים גילתה את כל התחום שבין יחידות סלע שלא הותמרו (כלומר שייכות לתצורת ע'רב ותצורת טקיה), סלעים שהתמרתם נמוכה (מכילים מינרלים של טמפרטורות התמרה נמוכות) וסלעים הבנויים ממינרלים של טמפרטורה גבוהה בלבד, כלומר עברו התמרה מלאה. ניתן לזהות בקלות את סוג הסלעים המקורים (הפרוטוליתים) שמהם נוצרו הסלעים המותמרים. יותר מכך, הבדלים בתכולת החרסית של סלעים, שלא קל להבחין בהם בסלעים "רגילים", מודגשים הרבה יותר בסלעים אלו לאחר התמרה. משמע, ההתמרה לא רק שאינה מסווה את הסלעים המקוריים, אלא היא גם מחדדת את ההבדלים ביניהם. הסלעים שעברו התמרה מלאה בולטים בגונם הכהה ומשתרעים על פני שטח שיכול להגיע לכמה מאות מטרים רבועים. הם קשים, יוצרים מצוקים, ומכילים מינרלים נדירים דוגמת ספוריט, גהלניט, ובראונמילריט.
ניתן לקבוע את הטמפרטורה שבה "נאפה" סלע המקור על סמך הרכב המינרלים שבו. סלעי המקור כדוגמת קירטון מכילים בעיקר קלציט שמקורו בשלדי מיקרואורגניזמים. היצורים הנפוצים בקירטון הם הקוקליטים (סוג של אצה היוצרת לוחות גיר דקים) והחוריריות (סוג של יצור חד-תאי) כמו כן יש בסלעים מעט צורן דו-חמצני שגם מקורו בשלדי מיקרואורגניזמים כדוגמת צורניות, סוג של פלנקטון וקרנוניות, סוג של חד-תאיים, החיים בעיקר באזורים עמוקים וקרים של הים, וחרסיות (אלומו-סיליקטים). בעת שסלעים נחשפים לטמפרטורה גבוהה של כמה מאות מעלות צלזיוס מתחילה תגובה כימית בין המרכיבים ונוצרים מרכיבים חדשים. לדוגמה, בטמפרטורות גבוהות מ-350°C, ובהיעדר לחץ מתחוללת התגובה הכימית הבאה, המכונה "ריאקצית וולאסטוניט":
מכיוון שאחד התוצרים בתגובה הכימית, הגז פחמן דו-חמצני, מתנדף, שיווי המשקל הכימי על פי עקרון לה שטליה נוטה לכיוון התוצרים של התגובה, כלומר התגובה נמשכת עד סיומה ואינה הפיכה מטבעה. מכאן נובע שהימצאות וולאסטוניט בסלע מעידה על טמפרטורה גבוהה מ-350°C, אבל נמוכה מ-500°C, משום שבטמפרטורה זו הופך הוולאסטוניט לספוריט בתגובה הבאה:
ואכן ספוריט, שהוא מינרל נדיר יחסית בעולם, נפוץ בסלעי תצורת חתרורים ומהווה מרכיב עיקרי ב"שיש ערד" (ראו פסקת שימושים).
תצורת חתרורים בהשוואה ליצירת מלט ובטון
כאמור, תהליך ההתמרה של תצורת חתרורים דומה לתהליך יצירת צמנט. הצמנט הידוע ביותר, צמנט פורטלנד, הומצא בבריטניה על ידי אייזק ג'ונסון (Isaac Johnson), ומעבידו ג'וזף אספדין (Joseph Aspdin) רשם עליו פטנט ב-1824. בתהליך הבסיסי מערבבים אבקת אבן גיר, חרסית וחול ים קוורצי. את התערובת מחממים לטמפרטורה גבוהה (עד 1600 מעלות צלזיוס). את התוצר המכונה קלינקר טוחנים לאבקה אפורה המוכרת כמלט. התהליך ליצירת צמנט זהה לתהליך ההתמרה הטבעי שהתחולל בתצורת חתרורים ואכן מוצאים בצמנט פורטלנד שני מינרלים המצויים גם בתצורת חתרורים, לרניט (Ca2SiO4), המצוי באופן טבעי גם במקומות אחרים בעולם באזורי מגע בין אבני גיר לבזלת, וחתרוריט (Ca3SiO5), מינרל שלא נמצא מעולם בטבע לפני כן וקרוי על שם התצורה.
שימושים
השימוש העיקרי בסלעי תצורת חתרורים הוא כאבן דקורטיבית לבניין. בסוף המאה ה-19 נתגלתה אבן ירוקה במחשופי תצורת חתרורים שליד בית סחור. האבן כונתה בפי החוצבים הערבים "מיזי אחדר" ("אבן ירוקה") ושימשה לקישוט בתי פאר, בין השאר היא מקשטת אולמות במלון המלך דוד. אחד מתוצרי ההתמרה של אבן גיר הוא שיש. בהתמרה שבה נוצרה תצורת חתרורים נוצרה אבן שחורה-חומה שעוברים בה גידים ועורקים בהירים. אבן זו נחצבה בבקעת חתרורים ושווקה תחת השם "שיש ערד" כאבן בניין ששימשה לציפוי מבנים ומטבחים וכאבן מרצפת.
שימוש אחר לתצורת חתרורים היה בבחינת הבליה של בטון תעשייתי. קבוצת מחקר בינלאומית רצתה לבדוק את עמידות הבטון לבליה לאורך זמן ממושך על מנת לקבל החלטה האם ניתן לקבור חומרים רדיואקטיביים בבטון מתחת לקרקע. כיוון שזמן מחצית חיים של חומרים רדיואקטיביים יכול להיות ארוך מאוד, לא ניתן לבדוק את הבליה של בטון תעשייתי, שייצורו החל רק במחצית הראשונה של המאה ה-19. לשם כך נעשה המחקר במחשוף חתרורים שליד מָקָרין בצפון ירדן, שם עברו הסלעים את תהליך הבליה (כלומר מעבר ממינרלי מלט למינרלי בטון) במלואו, והם כיום גושים הבנויים ממינרלי בטון, ולכן יכלו לשמש להדמיה של התנהגות ועמידות בטון לאורך זמן.
בבקעת חתרורים (לא הרחק מצומת חתרורים והעיר ערד) התגלו בתי מלאכה לייצור כלים דו פניים מסלעים המכילים לרניט (Larnite bearing rock). ידועים שלושה אתרי חציבה וסיתות שבהם חצבו את חומר הגלם (בולבוסי לרניט) וסיתתו מהם גרזנים וכילפות (Hatchet\Adzeׂׂ), כלים נפוצים בתקופה הנאוליתית והכלקוליתית. לא ידוע מאין באו סתתי הלרניט ולאן נלקחו הכלים שיצרו.
אקולליה
אקולליה היא חזרה לא רצויה על קולות שנעשים על ידי אדם אחר (כאשר האדם עצמו חוזר עליהם, זה נקרא פלילליה ). בצורתה הבסיסית, אקולליה נעשית בצורה אוטומטית וללא מאמץ. זוהי אחת מתופעות ההד (אקו), הקשורות קשר הדוק לאקופרקסיה, חזרה אוטומטית על תנועות שנעשו על ידי אדם אחר; שתי התופעות הן "תת-קבוצות של התנהגות חיקוית" שלפיה מחקים צלילים או פעולות "ללא מודעות מפורשת". אקולליה עשויה להיות תגובה מיידית לגירוי, או עשויה להתרחש שעות או ימים לאחר הגירוי.
אקולליה מופיעה במקרים רבים של אוטיזם ושל תסמונת טורט. היא עשויה להתרחש גם בכמה מצבים נוירולוגיים אחרים, כגון צורות מסוימות של שיטיון או אפאזיה הקשורה לשבץ מוחי.
המילה "אקולליה" מקורה מיוונית אקו ἠχώ ( ēchō ), כלומר "הד" או "לחזור", ולליה λαλιά (lali ) כלומר "דיבור".
סימנים וסימפטומים
אקולליה יכולה להיות מסווגת כמיידית (המתרחשת מיד לאחר הגירוי) או מושהית (זמן מה לאחר התרחשות הגירוי). אקולליה מיידית נובעת מזיכרון מהיר של מידע שיוצא מהזיכרון לטווח קצר ו"עיבוד לשוני שטחי". דוגמה טיפוסית של אקולליה מיידית אצלי ילדים עשויה להיות כדלקמן: ילד נשאל "אתה רוצה ארוחת ערב?"; הילד מהדהד בחזרה "אתה רוצה ארוחת ערב?", ואחריו הפסקה, ולאחר מכן תשובה, "כן. מה יש לארוחת ערב?" באקולליה מושהית המטופל חוזר על מילים, ביטויים או משפטים מרובים לאחר עיכוב שיכול להיות בין שעות לאפילו שנים מאוחר יותר. אקולליה מיידית יכולה להעיד על הפרעה התפתחותית, אך אין זה בהכרח כך.
אף על פי שאקולליה יכולה להוות ליקוי בדיבור, הסימפטומים שלה יכולים לכלול מגוון גדול של משמעויות והתנהגויות בין נבדקים שונים ועבור כל נבדק. "אקולליה מופחתת" היא תופעה בה החזרה על הגירוי המקורי משתנה במקצת, ו"אקולליה סביבתית" היא תופעה בה החזרה היא על גירויים סביבתיים כגון תוכנית טלוויזיה המופיעה ברקע (זו מתרחשת בדרך כלל אצל אנשים עם דמנציה).
הפרעות נלוות
אקולליה יכולה להיות אינדיקטור להפרעות הקשורות באוטיזם, אך אינה ייחודית לתסמונות או שם נרדף לתסמונות. אקו תופעות (במיוחד אקולליה ואקופרקסיה ) היוו מאפיין מגדיר בתיאורים המוקדמים של תסמונת טורט. אקולליה מופיעה גם באפאזיה, סכיזופרניה, דמנציה, קטטוניה, אפילפסיה, לאחר אוטם מוחי (שבץ מוחי), פגיעת ראש סגורה, בילדים עיוורים, ילדים עם ליקויי שפה, וכן ילדים נוירוטיפיקלים מסוימים. הפרעות אחרות הקשורות לאקולליה הן מחלת פיק, דמנציה פרונטו-טמפורלית, ניוון קורטיקו-בזאלי, שיתוק על-גרעיני מתקדם, וכן הפרעה התפתחותית מתפשטת.
מתאם אנטומי
אקולליה יכולה להיות תוצאה של נזק להמיספרה השמאלית. באופן ספציפי, נזק לאונה הקדמית של ההמיספרה השמאלית נקשר לאקולליה מתאמצת. מקרים של אקולליה הופיעו לאחר נגעים של האונה המדיאלית השמאלית ואזורים מוטוריים משלימים. אקולליה לא מכוונת מראה קווי דמיון להתנהגות חיקוי אחרת שהופיעה בעקבות ביטול העכבות הנגרם מפגיעה באונה הקדמית, וקשורה ככל הנראה לנוירוני מראה. במקרים שבהם אקולליה היא חלק מאפזיה חולפת מעורבת, אזור השפה הפריסילבית נשאר שלם, אך קליפת האסוציאציות הקדמית והאחורית שמסביב מתנוונות או חוות אוטם.
חיקוי ולמידה
אקולליה שכיחה אצל ילדים צעירים הלומדים לראשונה לדבר. אקולליה היא סוג של חיקוי. חיקוי הוא מרכיב שימושי, נורמלי והכרחי בלמידה חברתית: למידת חיקוי מתרחשת כאשר "הצופה רוכש התנהגויות חדשות באמצעות חיקוי" וחיקוי אוטומטי מתרחש כאשר "התנהגות משוחזרת מבוססת על דפוסים מוטוריים (או קוליים) שנרכשו בעבר". Ganos et al (2012) מגדירים אקולליה כ"פעולת חיקוי אוטומטית ללא מודעות מפורשת". ילדים לרוב מקשקשים הברות ובסופו של דבר מילים שהם שומעים. לדוגמה, תינוק עשוי לשמוע לעיתים קרובות את המילה "בקבוק" במשפטים שונים. התינוק חוזר תחילה רק עם הברות כגון "באבא", אך ככל שהמיומנויות השפה שלו מתקדמים, הילד יוכל בסופו של דבר לומר את המילה "בקבוק". אקולליה הופכת פחות ופחות שכיחה ככל שמתפתחים כישורי השפה של הילד. לא ניתן להבחין בצורת הלמידה החיקויית באמצעות אקולליה המתרחשת כחלק מהתפתחות תקינה מחיקוי אוטומטי או אקולליה האופייניים להפרעה מסוימת עד לגיל שלוש בערך, כאשר מתפתחת יכולת מסוימת לוויסות עצמי. ניתן לחשוד בהפרעה אם החיקוי האוטומטי נמשך מעבר לגיל שלוש.
פונקציונליות
לפני שנות ה-80, אקולליה נחשבה כהתנהגות שלילית ולא תפקודית. עם זאת, חוקרים כמו בארי פריזנט ועמיתיו הדגישו את הפונקציה התקשורתית של אקולליה. בין הפונקציות התקשורתיות שצוינו הן לקיחת תורות, בקשה, ויסות עצמי וחזרות כדי לסייע בהבנה. ניתן לסווג אקולליה כתקשורתית (בהקשר ועם "מטרה תקשורתית לכאורה") לעומת סמיקומוניקטיבי ("משמעות תקשורתית לא ברורה").
תסמונת טורט
אקולליה ואקופרקסיה הם טיקים אופייניים לתסמונת טורט; החזרות האקולליות של אנשים עם טורט הן בעיקר הדים מתוך "רפרטואר הטיק" שלהם. הראיות מצביעות על מערכת נוירוני מראה בריאה (MNS) אך "מנגנון בקרה חיקוי בלתי הולם, שהופך אותם לפגיעים להפרעות".
אוטיזם
סימפטום של חלק מהאוטיסטים הוא המאבק לייצר דיבור ספונטני. מחקרים הראו שבמקרים מסוימים אקולליה משמשת כמנגנון התמודדות המאפשר לאוטיסט לתרום לשיחה כאשר אינו מסוגל לייצר דיבור ספונטני. מחקרים בשנות ה-80 הראו שייתכן שיש כוונה תקשורתית עם אקולליה מושהית, "תלוי בהקשר שבו היא מתרחשת"; מחקר זה על ילדים אוטיסטים "העלה שאלות הקשורות לתוכניות לשינוי התנהגות שהגנו על ביטול או החלפה של אקולליה מיידית". ילדים אוטיסטים עשויים להשתמש באקולליה לצורך פורקן חושי, כדרך להרגיע את עצמם כשהם חרדים או מאותגרים על ידי הצפה חושית.
ערפדון
ערפדון (שם מדעי: Vampyrodes), הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת הזיזפיים, הכולל 2 מינים, החיים ביבשת אמריקה. הסוג תואר לראשונה בשנת 1900 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, ושמו המדעי מציין את העובדה שהוא דומה לערפד החקיין אך קטן ממנו משמעותית. הערפדון נחשב לטקסון מונוטיפי עד העשור השני של המאה ה-21; בשנת 2011 הוא פוצל לשני מינים בעקבות מחקר מורפולוגי שהוכר על ידי הרשימה האדומה של IUCN, אולם בטקסונומיות רבות עדיין מופיע כסוג בעל מין יחיד. סוג זה קרוב מבחינה גנטית וחיצונית לסוגים הזעירים: ערפדון צהוב-אוזן וערפדון קטן.
תיאור
הערפדון מתאפיין בגוף חביתי, בגולגולת גדולה ומסיבית, ובלוע קצר ורחב. אוזניו מעוגלות וקצרות יחסית עם צפירים זעירים. עיטור העלה האפי שלו מפותח למדי, ומורכב מחנית עבה מקומטת ופרסה רחבה וקמוטה סביב הנחיריים. העיניים גדולות יחסית. השפתיים מכוסות בשורת יבלות עגולות. הזרועות והרגליים שעירים למדי.
הערפדון קטן בהרבה מהערפד החקיין, אך עדיין נחשב לסוג גדול יחסית במשפחה שרבים בה בעלי מידות גוף קטנות; אורך ראשו וגופו 77–89 מ"מ, אורך זרועו 46–57 מ"מ ומשקלו 25–47 גרם. מוטת הכנפיים שלו כ-10 ס"מ. הסוג נטול זנב וקרום התעופה האחורי שלו צר עם שוליים שעירים.
הפרווה של הערפדון קצרה וזיפית. צבעה הכללי חום בהיר, חום אפרורי, אפור כהה, ערמון או אוכרה, והיא נוטה להיות חיוורת יותר באזור הגחון. לאורך הגב יש רצועת שיער זקופה בצבע לבן. הכנפיים שחורות והרגליים והזרועות בצבע חום-בורדו עד כתום. הסוג ידוע בפניו המסומנות בפסים לבנים עבים וברורים: זוג פסים בצידי המצח וזוג פסים לאורך הלחיים. חלקי הפנים שבין הפסים בדרך כלל צבועים בחום כהה יותר משאר הגוף. העיטור האפי, האוזניים והשפתיים בצבע צהוב-שמנת, כתמתם, ורוד או חום מלוכלך.
ביולוגיה
מין אחד בסוג מצוי בעיקר באגן האמזונאס באמריקה הדרומית והמין השני בעיקר באמריקה המרכזית. שני המינים נמצאים בקולומביה. בית הגידול של הסוג מורכבת מיערות טרופים בגובה 1,000-300 מטר מעל פני הים והוא מצוי גם במטעים וביערות עננים.
הערפדון חי בקבוצות קטנות של עד 4 בוגרים המורכבים מזכר, 3-2 נקבות וצאצאיהן, בעוד שזכרים צעירים חיים בגפם. הסוג מבלה את שעות היום בשינה על ענפים או תחת לעלים גדולים כמו כפות דקלים ובננה, אך הוא אינו בונה אוהלים כמו מספר סוגי זיזפים. אתרי הלינה זמניים ומוחלפים לאחר מספר ימים; בדרך זו, הערפדון מבטיח לעצמו זמינות מרבית של מזון. הערפדון מתרבה פעמיים בשנה: פעם אחת בסביבות מאי ופעם אחת בסביבות ספטמבר ודצמבר. הנקבה ממליטה צאצא יחיד בכל פעם.
המינים בסוג מסווגים על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל הסתגלותם למגוון רחב של בתי גידול מיוערים ומיוערים למחצה ועקב טווח התפוצה הרחב שלהם. מגמת האוכלוסייה שלהם איננה ידועה ועשויה להיות בירידה מתונה שאינה מצדיקה עדיין סיווג בקטגוריה מאוימת יותר.
מינים
בסוג זה 2 מינים:
הדיוויזיה ה-31 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-31 (בגרמנית: 31. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-20 במרץ 1871, וחייליה גויסו מאלזס-לורן, ובפרט מאזור זארבורג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-21 בפיקוד פריץ פון בלו, אשר היה חלק מהארמייה השישית. הדיוויזיה נטלה חלק במערכה על הגבולות ובקרב לורן. באוקטובר 1914 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השנייה, ולחמה עימה במרוץ אל הים. בתחילת 1915 היא הועברה תחת פיקוד הארמייה העשירית בחזית המזרחית, ולחמה עימה בקרב השני על האגמים המזוריים. הדיוויזיה נשארה בחזית המזרחית עד לאחר נובמבר 1917, ולאחר מכן חזרה לחזית המערבית, שם השתתפה במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן השתתפה בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-18 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
רמון מננדס פידל
רמון מננדס פידל (בספרדית: Ramón Menéndez Pidal; 13 במרץ 1869 – 14 בנובמבר 1968) היה פילולוג והיסטוריון ספרדי. הוא עבד רבות על ההיסטוריה של השפה הספרדית ועל פולקלור ושירה עממית ספרדית. אחד הנושאים העיקריים שלו היה ההיסטוריה והאגדה של אל סיד. הוא היה מועמד לפרס נובל ב-26 שנים נפרדות, ובכך היה האדם המועמד ביותר.
מגדל נ"מ
מגדלי נ"מ (בגרמנית: Flaktürme) היו מגדלי ביצורים גדולים בגרמניה הנאצית, שבהם הועמדו תותחים נגד מטוסים. בברלין היו שלושה, בהמבורג שניים, ובווינה שלושה. הם נבנו מ-1940 ואילך. ערים אחרות השתמשו במגדלי נ"מ, בהן שטוטגרט ופרנקפורט. מגדלי נ"מ קטנים יותר נבנו בנקודות מאחז גרמניות כגון אנז'ה בצרפת והלגולנד בגרמניה.
רמון מננדס פידל
ביוגרפיה
מננדס פידל נולד בגליסיה, ספרד. אביו, חואן מננדס פרננדס, היה עורך דין ושופט מאסטוריאס. אמו הייתה רמונה פידל, גם היא אסטוריאנית. אחיו הבכור, חואן מננדס פידל, היה גם חוקר ספרות של השירה העממית של אסטוריאס. אח מבוגר אחר, לואיס מננדס פידל, היה צייר ריאליסטי ופרופסור לתולדות האמנות.
מגדל נ"מ
המגדלים הופעלו על ידי הלופטוואפה כדי להגן מפני התקפות אוויריות אסטרטגיות של בעלות הברית נגד ערים במהלך מלחמת העולם השנייה. הם שימשו גם כמקלטים מפני תקיפות אוויריות לעשרות אלפי אזרחים.
רמון מננדס פידל
ביוגרפיה
הוא למד באוניברסיטת מדריד. בשנת 1899 מונה ליושב ראש הפקולטה ללימודים רומאניים באותה אוניברסיטה, תפקיד בו כיהן עד פרישתו בשנת 1939. בשנת 1900 נישא למריה גוירי, אשר בשנת 1896 הייתה לאישה הספרדית הראשונה שקיבלה תואר בפילוסופיה ומאוחר יותר, ב־1909, הפכה לאישה הראשונה שהשיגה דוקטורט לא רפואי באוניברסיטה ספרדית. הם בילו את ירח הדבש שלהם בחיפוש אחר המקומות הגאוגרפיים של שיר הסיד (Cantar de Mio Cid).
מגדל נ"מ
היסטוריה ושימושים
לאחר הפשיטה של חיל האוויר המלכותי על ברלין ב-1940 הורה אדולף היטלר לבנות שלושה מגדלים ענקיים כדי להגן על הבירה מפני תקיפה אווירית. לכל מגדל היה מתקן מכ"ם עם צלחת מכ"ם שניתן היה למשוך אל מאחורי כיפת בטון עבה ופלדה לשם הגנה.
רמון מננדס פידל
ביוגרפיה
מננדס פידל נבחר לאקדמיה המלכותית הספרדית ב-1901 ונבחר למנהלה ב-1925. עם זאת, הוא התפטר ב-1939 בלחץ אקדמאים שרצו מנהל מקובל יותר על משטר פרנקו. עם זאת, בדצמבר 1947 הוא נבחר מחדש פה אחד למנהל, וכיהן בתפקיד עד סוף חייו.
מגדל נ"מ
היסטוריה ושימושים
היטלר התעניין בעיצוב המגדלים, ואף ערך כמה סקיצות. הם נבנו תוך שישה חודשים. עקב עדיפות הפרויקט, תזמון מערך הרכבות הלאומי הגרמני שונה כדי להקל על משלוח בטון, פלדה ועץ לאתרי הבנייה.
רמון מננדס פידל
ביוגרפיה
בשנת 1910, הוא הפך לראש המדור לפילולוגיה במרכז למחקרים היסטוריים. בשנת 1914 הקים את כתב העת לפילולוגיה ספרדית, שהפוך לכתב העת המדעי המוביל בתחומי הבלשנות והספרות הספרדית של ימי הביניים והרנסאנס.
במהלך שנות ה-20 פרסם מננדס פידל סדרה של מחקרים מרכזיים שעקבה אחר התפתחותה של שירת המינסטרל בספרד של ימי הביניים. המחקרים האלה הם נקודת ציון בבלשנות הרומאנית, המשחזרים את השלב הפרה-ספרותי של הניבים האיברו-רומאניים, ואת ה"ניצחון" של השפה הקסטילית.
מגדל נ"מ
היסטוריה ושימושים
למגדלים היו קירות בטון בעובי של עד 3.5 מטר. מתכנניהם שיערו שהמגדלים בלתי פגיעים להתקפות התחמושת הסטנדרטית של מפציצים כבדים של חיל האוויר המלכותי.
רמון מננדס פידל
ביוגרפיה
לאחר מלחמת האזרחים בספרד, מננדס פידל הפך ל"מלומד עצמאי" ושיפר חלק ניכר מעבודותיו המוקדמות יותר. הוא גם סיכם את ממצאיו על הבלדות הספרדיות. ויישם את התיאוריה שלו על מקורות השירה האפית על הספרות הצרפתית.
מגדל נ"מ
היסטוריה ושימושים
המגדלים היו בעלי קצב אש של 8,000 כדורים לדקה מהתותחים הרב-מפלסים שלהם (אם כי לרוב ירו פגזים בקליבר קטן יותר, כמו קליבר 2 ס"מ של תותח נ"מ 30), עם טווח של עד 14 ק"מ בשדה אש של 360 מעלות. עם זאת, רק לתותחי הנ"מ 40 (128 מ"מ) היה טווח הגנה יעיל מפני מפציצים כבדים של חילות האוויר הבריטי והאמריקאי. שלושת מגדלי הנ"מ סביב ברלין יצרו משולש אש נגד מטוסים שכיסה את מרכז ברלין.