cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרוסיה
התמוטטות ורפורמות
בקונגרס וינה בשנת 1815 קיבלה פרוסיה כמעט את כל השטח שהיה לה לפנים, וכן שטחים נוספים בפורפומרן, וסטפאליה, בצפון סקסוניה ובאזור הריין. אזורים אחדים אבדו לפרוסיה לטובת רוסיה. מעתה הייתה פרוסיה מורכבת משני שטחים גדולים אך נפרדים במערב אירופה ובמזרחה. היא הייתה לחברה בבונד הגרמני, האיחוד הרופף של המדינות הגרמניות תחת הנהגה אוסטרית, אשר התקיים בשנים 1815–1866. בשנת 1834 הצטרפה לאיחוד המכס הגרמני (שלו נודעה חשיבות גדולה באיחוד גרמניה).
מהפכת מרץ ותיעוש
עלייתו לשלטון של פרידריך וילהלם הרביעי (1840-1861) עוררה את תקוותיהם של הליברלים. אבל המדיניות הריאקציונרית נמשכה, והובילה לבסוף למהפכת מרץ 1848 ("אביב העמים" בגרמניה). נדמה היה כי המלך נכנע לדרישות המהפכנים, אך בשנת 1849 סירב לכתר הקיסרות הגרמנית שהציעה לו האספה הלאומית של פרנקפורט, בכנותו אותו "כתר ביבים". בכך נכשלה המהפכה, ואתה התקווה לאיחוד ודמוקרטיזציה של גרמניה. בשנת 1850 ניתנה לפרוסיה חוקה שנכפתה על ידי המלך.
כחלק ממגמת התיעוש, נבנו מספר תעלות מים לרוחבה של גרמניה, וכן נבנתה מסילת ברזל מברלין דרך קניגסברג עד לגבול המזרחי, אשר שמשה כאחד מנתיבי התחבורה הפרוסיים העיקריים עד למלחמת העולם השנייה.
משבר חוקתי סביב הרפורמה בצבא
וילהלם הראשון, שהיה לעוצר הממלכה כבר בשנת 1858 במקומו של אחיו פרידריך וילהלם הרביעי החולה, עלה לכס השלטון בשנת 1861. יחד עם שר הצבא פון רון (von Roon) שאף להנהיג רפורמה בצבא, שמטרתה להאריך את זמן השירות ולהגדיל את מלאי החימוש. הרוב הליברלי בפרלמנט הפרוסי לא אישר את התקציבים הדרושים. התפתח משבר חוקתי, במהלכו שקל המלך לוותר על כיסאו. כמוצא אחרון החליט למנות בשנת 1862 את אוטו פון ביסמרק לראש הממשלה. ביסמרק היה תומך מלוכני נלהב ומשל שנים ארוכות ללא חוקה ופרלמנט, ומבלי להעביר תקציב בצורה חוקית.
מלחמות האיחוד
מתוך הכרה כי בית המלוכה הפרוסי יזכה לתמיכת העם רק אם יעמוד בראש תנועת האחדות הגרמנית, הוביל ביסמרק את פרוסיה לשלוש מלחמות, אשר הביאו לבסוף את כתר הקיסרות למלך וילהלם:
בתקופת הקיסרות
פרוסיה הייתה המדינה החשובה ביותר בקיסרות הגרמנית מבחינת שטחה וכלכלתה. מלך פרוסיה היה בו בזמן גם קיסר גרמניה, וראש הממשלה של פרוסיה היה בו בזמן גם הרייכסקאנצלר (קנצלר הקיסרות). עם זאת, מבחינת השתייכותו היה הרייכסקאנצלר חייב להיות פרוסי, כמו שאכן אירע. החל בשנת 1871 הלכה פרוסיה והתבלטה בגרמניה, וגרמניה כולה לבשה סממנים פרוסים, למשל הסגידה למיליטריזם, שהוכיחה עצמה מאוחר יותר כהרת אסון.
את וילהלם הראשון החליף במרץ 1888 למשך מאה ימים בלבד בנו, פרידריך השלישי החולני, וכבר ביוני אותה שנה לאחר פטירת אביו עלה לכס הקיסרות בנו של פרידריך השלישי, וילהלם השני. עד לקריסת הקיסרות במהפכת נובמבר בשנת 1918 נותרו השלטון בקיסרות והשלטון הפרוסי כרוכים זה בזה באופן הדוק ביותר.
המדינה החופשית פרוסיה
לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה, מהפכת נובמבר 1918 וויתורו של הקיסר וילהלם השני על כתר הקיסרות וכתר ממלכת פרוסיה, הוכרזה המדינה החופשית פרוסיה (Freistaat Preußen), שזכתה ב-1920 לחוקה דמוקרטית.
הוויתורים הטריטוריאליים בהם אולצה גרמניה בהסכם ורסאי נגעו בראש ובראשונה בטריטוריה הפרוסית (למעט אלזס-לורן). פרוסיה איבדה שטחים לבלגיה, לדנמרק (צפון שלזוויג) ולפולין (שלזיה עילית ופרוסיה המערבית). העיר דנציג הייתה לעיר חופשית בניהולו של חבר הלאומים. פרוסיה המזרחית נותרה ללא חיבור יבשתי לשאר גרמניה, וניתן היה להגיע אליה רק בהפלגה או בנסיעת רכבת דרך המסדרון הפולני.
בשנים 1919–1932 משלו בפרוסיה ממשלות של "הקואליציה הוויימארית" (SPD, מפלגת המרכז הגרמנית ו-DDP) (בשנים 1921–1925 גם ה-DVP). בשונה מבמדינות אחרות בגרמניה היה למפלגות הדמוקרטיות בשנים אלו בפרוסיה רוב מוצק.
סופה של פרוסיה
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 מונה הרמן גרינג לראש ממשלת פרוסיה. לרשות הנאצים עמדו, מראשית הדרך, אמצעי השלטון של ממשלת המחוז הפרוסית, בראש ובראשונה כוחות המשטרה. כבר מאמצע שנת 1933 נשלטו כל המדינות הגרמניות האחרות באופן מרוכז מברלין באמצעות נציבים, צעד שהוסדר באופן פורמלי בשנת 1935 כאשר בוטלה עצמאותן של מדינות-המחוז מכוח "חוק נציבי הרייך" (Reichsstatthaltergesetz).
עם תום תקופת הרייך השלישי בשנת 1945, חלוקתה של גרמניה לאזורי כיבוש ואובדן כל השטחים שממזרח לנהרות אודר ונייסה חדלה למעשה פרוסיה להתקיים.
כוחות הברית הכריזו בחוק מספר 46 מיום 25 בפברואר 1947 על סופה של המדינה הפרוסית, בשל היותה "ערש המיליטריזם הגרמני" ואחראית לשתי מלחמות העולם.
חלוקת פרוסיה
רוב שטחה ההיסטורי של פרוסיה לא נותר ברשותה לאחר מלחמת העולם השנייה. קו הגבול החדש שנקבע היה קו אודר-נייסה, וכל השטחים שממזרח לנהרות אודר ונייסה סופחו בידי פולין וברית המועצות. הרוב המכריע של האוכלוסייה הגרמנית בשטחים אלו (כ-10 מיליון תושבים) נמלט או גורש. השטחים של פרוסיה שנותרו בידי גרמניה חולקו בין מדינות המחוז החדשות, בעיקר ברנדנבורג וסקסוניה-אנהלט (שבוטלו בגרמניה המזרחית בשנת 1952 והוקמו שוב עם איחוד גרמניה).
מורשת היסטורית
לאחר איחוד גרמניה והקמת מדינות המחוז בשטחה של מזרח גרמניה לשעבר לא הוקמה פרוסיה מחדש.
את המסורת הפרוסית משמרים בין השאר ארגונים כמו "Landsmannschaft Ostpreußen" המאגד את הפליטים ממזרח פרוסיה והעוסק בחקר ושימור המסורת הפרוסית, קרן התרבות והמורשת הפרוסית (Preußischer Kulturbesitz), המפעילה למעלה מ 20 מוסדות תרבות בהם מוזיאונים (העוסקים גם בנושאים שאינם קשורים ישירות לפרוסיה), ספריות וארכיונים.
הדוגמה הפרוסית, בעיקר מורשתו של אוטו פון ביסמרק של איחוד גרמניה ב"דם וברזל" ויצירת מעצמה חזקה, מצאה הערכה רבה במדינות החדשות שנוצרו במאה העשרים, לפני מלחמת העולם ואף אחריה. בין שאר המדינות מצאה המורשת הפרוסית הערכה בעולם הערבי, הערכה והשפעה שהמשיכה הרבה אחרי ביטולה של פרוסיה, אישים רבים תוארו כ"ביסמרק של הערבים" בהם יאסין אל האשמי, נאצר סאדם חוסיין. עיראק עצמה כונתה במספר רב של פעמים "פרוסיה של העולם הערבי" לפחות עד אי הסדר שיצר הכיבוש האמריקאי.
בשנות השמונים, וביתר שאת מאז איחוד גרמניה, כאשר החלו הגרמנים להתעמת עם עברם, החלו להישמע קולות הטוענים שההשקפה כי פרוסיה הייתה "ערש המיליטריזם הגרמני" מתעלמת מהעובדה כי הנאציונל-סוציאליזם, לכל הפחות, מקורו אינו בפרוסיה כי אם בבוואריה; מכך שלפרוסיה הייתה מסורת ארוכה של ליברליות, מדע, חוק וסדר כמו גם "שפרוסיה נודעה במשך מאות שנים בשל ערכי המשמעת שלה, חריצותה וסובלנותה הדתית;" ומכך שבתקופת רפובליקת ויימאר, עד לפיזור הממשלה בידי פאפן, פרוסיה הייתה דווקא למעוז הדמוקרטיה.
אם כי, גם אלו הטוענים כך אינם יכולים להתעלם מהעובדה שבמשך שבעים השנים מתחילת איחוד גרמניה בידי ביסמרק, איחוד שהיה לא בהצבעה דמוקרטית, אלא "בדם וברזל", עד 1945, הייתה גרמניה בהנהגתה של פרוסיה אחראית לחמש מלחמות אירופאיות שמתוכם שתי מלחמות התפתחו למלחמת עולם (מלחמת שלזוויג השנייה (1864), המלחמה האוסטרו-פרוסית (1866), מלחמת צרפת–פרוסיה (1870), מלחמת העולם הראשונה (1914-1918) ומלחמת העולם השנייה (1939-1945)). וזאת כי הנהגתה של גרמניה הקיסרית המיליטריסטית מקורה באצולה הפרוסית (יונקרים) ובקיסר גרמניה בראשם וכי אלו הם שהעלו את היטלר לשלטון.
בנוסף, החוק והסדר הגרמני שהתמצה במשפט "סדר חייב להיות" נכפה ביד ברזל, יד ברזל שהותירה חריץ עמוק בנפשם של ילדיה ואזרחיה, יד ברזל שבמושבות גרמניה הגיע עד לטבח עם (רצח העם של ההררו והנאמה) עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, במעשי פשע נגד האנושות בבלגיה במהלך מלחמת העולם הראשונה (אונס בלגיה) ובטבח עם לאורכה ולרוחבה של אירופה במלחמת העולם השנייה.
הטוענים כי פרוסיה אינה "ערש המליטריזם הגרמני" אינם גם יכולים להתעלם מהעובדה שמאז פירוק פרוסיה נהנית אירופה מתקופת שלווה בת שבעים שנה וכי תדמית גרמניה הפכה ל"מגנה האחרונה של המערב הליברלי" ,כך שגם עשורים אחרי שפרוסיה אינה קיימת כמדינה, המורשת הפרוסית עדיין קיימת ומעוררת מחלוקת באירופה.
ר'דיר מריח
כיהנה כחברת הכנסת בסיעת יש עתיד – תל"ם, וחוסן לישראל והייתה חברת הכנסת הראשונה בת המגזר הדרוזי. לפני כניסתה לכנסת פעלה כמגישת מהדורת החדשות המרכזית בערבית בערוץ "מַכַּאן 33". בפברואר 2017 התפרסמה לאחר שנבחרה להגיש את מהדורת חדשות השבת בעברית ומהדורת לילה שבועית בערוץ הראשון, ובכך הייתה לראשונה שהגישה מהדורת חדשות בעברית כמגישה לא-יהודייה.
ביוגרפיה
מריח נולדה בדלית אל-כרמל, למשפחה דרוזית. אביה קבלן בניין ואמה עקרת בית. כבר מכיתה ו' החלה את דרכה התקשורתית בתחנת טלוויזיה מקומית, ולאחר מכן הגישה פינות ותוכניות בטלוויזיה בכבלים. כמאל מריח סיימה בהצטיינות תואר ראשון במדעי החברה ודימות רפואי באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בהצטיינות ביחסים בינלאומיים, תוך התמחות במשא ומתן וקבלת החלטות בזירה הבינלאומית, באוניברסיטת חיפה.
עבדה כטכנאית אולטרה סאונד כלי דם, אולם נאלצה לעזוב את עבודתה בעקבות בעיה רפואית אורתופדית. אז החליטה לחזור לתחום התקשורת. היא סיימה בהצטיינות לימודים בבית ספר לתקשורת של "רשת".
בדצמבר 2011 החלה, יחד עם בשיר ח'ורי, להגיש מגזין צעירים בערבית בערוץ 33 של רשות השידור בשם "מע. קום". שנתיים אחר כך, הנחתה את תחרות הזמר הטלוויזיונית השנתית בערבית, "הערביזיון".
ב-18 בפברואר 2017 החלה להגיש את מהדורת החדשות המרכזית בערוץ הראשון, "חדשות השבת", לסירוגין עם אמיר איבגי, לאחר עזיבתה של מיכל רבינוביץ' להגשה היומית של מהדורת מבט. במקביל החלה להגיש פעם בשבוע את מהדורת חדשות הלילה בערוץ. באפריל 2017 הפכה למגישה הבלעדית של חדשות השבת, עם עזיבתו של אמיר איבגי. היא המשיכה להגיש את המהדורה המרכזית עד לסגירת רשות השידור.
לקראת הסגירה, חתמה על חוזה עם תאגיד השידור הישראלי, שהחליף את רשות השידור. עם תחילת שידורי התאגיד, ב-15 במאי 2017, חזרה להיות מגישה מובילה בחטיבות החדשות בשתי השפות ועד 2019 הגישה את מהדורת החדשות המרכזית בערבית בערוץ מַכַּאן 33. עד אוגוסט 2017 הגישה את מהדורת "חדשות השבת" כחלק מהתוכנית "רואים עולם" בערוץ כאן 11, מדי מוצאי שבת.
בפוליטיקה
בפברואר 2019 הצטרפה למפלגת "חוסן לישראל" ושובצה במקום ה-25 ברשימתה המאוחדת "כחול לבן" לכנסת העשרים והאחת ביחד עם "תל"ם – תנועה לאומית ממלכתית" ו"יש עתיד". הרשימה קיבלה 35 מנדטים והיא נבחרה כחברת הכנסת העשרים ואחת והיא האישה הדרוזית הראשונה שכיהנה בכנסת.
ב-27 במרץ 2020 הודיעה שלא תיכנס לממשלת בנימין נתניהו עם בני גנץ ותקפה את החלטתו של גנץ להיכנס לממשלה על רקע חזרתו מהתחייבותו לתיקון חוק הלאום ועיגון ערך השוויון.
ב-6 בינואר 2021, הודיעה כי לא תתמודד בבחירות לכנסת ה-24, מטעם "יש עתיד", מסיבות אישיות.
ביוני 2021 היא התמנתה  לשליחה בכירה של הסוכנות היהודית בוושינגטון די. סי. ובכך הפכה לשליחה הלא-יהודייה הראשונה של הסוכנות היהודית.
פרסים
זכתה באות אבירת איכות השלטון לשנת 2020 בקטגוריית הרשות המחוקקת של התנועה לאיכות השלטון.
חיים אישיים
מריח נשואה לשאדי, הנדסאי חשמל ואלקטרוניקה. השניים הורים לשני בנים ומתגוררים בדלית אל-כרמל.
מריח היא דרוזית חילונית.
קרייזי בון
אנתוני הנדרסון (באנגלית: Anthony Henderson; נולד ב-17 ביוני 1973), ידוע גם כקרייזי בון (Krayzie Bone), כקרייזי ג'קסון (Krayzie Jackson), כKrayJack Ya Boss, או כLeathaFace, הוא ראפר, מפיק מוזיקלי ויזם אמריקאי. הוא חבר בלהקת הראפ Bone Thugs-n-Harmony. הוא גם ידוע כבעל חברת התקליטים The Life Entertainment.
קריירת סולו
ב-1998 קרייזי בון התחיל להקליט את אלבומו הראשון, Thug Mentality 1999. האלבום יצא לאור ב-6 באפריל 1999 כאלבום כפול, שבו קרייזי בון מארח מספר רחב של אומנים: קורופט, סנופ דוג, פאט ג'ו, ביג פן, האחים מרלי, מריה קארי, Thugline, Naughty By Nature, 8 Ball & MJG, Gangsta Boo, Cuban Link וMo Thugs. האלבום הוכתר כאלבום פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
ב-2001 קרייזי בון הוציא את אלבומו השני, Thug on da Line. האלבום לא זכה להצלחה של האלבום הקודם שלו ובוקר על ידי מעריצי הארדקור, בכך שהוא כלל בעיקר אירוחים של חברי ההרכב Thugline. אולם הוא זכה לביקורות טובות מצד המבקרים והוכתר כאלבום זהב. אמזון הכתירה את האלבום כאלבום הכי הטוב של שנת 2001.
ב-2006 קרייזי בון התארח בשיר "'Ridin" של הראפר קמיליונר. "'Ridin" זכה בתואר "ביצוע הראפ הטוב ביותר על ידי צמד או הרכב" בטקס פרסי גראמי השנתי. השיר הועמד לתואר שיר הראפ הכי הטוב. השיר הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 והגיע למקום ה2 במצעד הסינגלים הבריטי. השיר הגיע למקום ה3 במצעד "100 השירים הכי הטובים של 2006" של המגזין רולינג סטון ולמקום ה91 במצעד "100 שירי ההיפ הופ הכי הגדולים" של VH1. השיר זכה בתואר הרינגטון הכי נמכר ב-2006, כאשר נמכרו יותר מ-3.2 מיליון רינגטונים של השיר. הקליפ של השיר זכה בתואר "קליפ הכי הטוב" של MTV.
קולוניאליזם התיישבותי
קולוניאליזם התיישבותי היא מימוש הקולוניאליזם באמצעות התיישבות אזרחי המעצמה הכובשת בשטח הכבוש, בנוסף להקמת מערכת שלטונית ובסיסים צבאיים. בקולוניאליזם התיישבותי המעצמה הכובשת מקימה קולוניות שנועדו להגביל את אוכלוסיית התושבים הילידים ולהשתלט על שטחים, נמלים, מפעלי תעשייה ומשאבי טבע. קולוניאליזם התיישבותי מלווה לרוב בהליכי חקיקה מצד המעצמה שמיטיבים עם המתיישבים, שנתפשים בדרך כלל כבעלי עליונות ערכית על התושבים הילידים.
המשאב המרכזי בקולוניאליזם התיישבותי הוא ההשתלטות על שטחי קרקע, ואליה נוספים אופנים שונים של שליטה קולוניאלית, בהם הפקת משאבים טבעיים (למשל כריית זהב, גידול קנה סוכר או שאיבת נפט) ושימוש בכוח האדם של האוכלוסייה המקומית לעבודה ולסחר.
קולוניאליזם התיישבותי מנוגד לקולוניאליזם ניצול, המבוסס על מדיניות כלכלית המנצלת את משאבי הטבע וכוח האדם בשטח שנכבש. קולוניאליזם התיישבותי נמשך לרוב ללא הגבלת זמן. דוגמאות בולטות לקולוניאליזם ניצול, שאינו כולל הקמת קולוניות, הם הראג' הבריטי בהודו והשלטון הבריטי בעיראק. בקולוניאליזם התיישבותי, הקולוניות שהוקמו ממשיכות בדרך כלל להתקיים גם לאחר נסיגת כוחות הצבא, והמתיישבים או צאצאיהם נשארים בשטח גם אם זה זוכה לעצמאות ברבות הימים. ידועים רק מקרים בודדים שבהם התבצע פינוי מוחלט של המתיישבים (דה-קולוניזציה), למשל במושבת רואנוק.
בעולם העתיק
התיישבות קולוניאליסטית היא חלק מהתרבות האנושית. ב הייתה צורת התיישבות זו נפוצה ביותר. בין המקרים הבולטים: הקולוניזציה היוונית, היוונים הקדמונים הקימו ערים רבות לאורך קו החוף של הים התיכון, הפיניקים הקימו קולוניות בצפון אפריקה ובחצי האי האיברי, ממלכת מוקדון הקימה התיישבויות הלניסטיות במערב אסיה והאימפריה הרומית שהקימה קולוניות באזורים שנכבשו על ידה.
בקולוניות שהקימה האימפריה הרומית לעיתים קרובות היו המתיישבים חיילים מהצבא הרומי, שקיבלו לבעלותם שטחי קרקע חקלאית. בדרך כלל הוקמו יישובים חקלאיים באזורים עוינים, ושוכנו בהם אזרחים הנאמנים לאימפריה הרומית, דבר שהאיץ את תהליך הרומניזציה של העמים ששטחיהם נכבשו.
בימי הביניים
על פי תיעוד היסטורי וארכאולוגי, החלה בתחילת המאה ה-10. מלחים ויקינגים מסקנדינביה ("נורסים" - מארצות הצפון) הקימו מושבות על חופי הים בגרינלנד ובקנדה. בין השאר, איריק טורבלדסון התיישב בגרינלנד, ושכנע כמה עשרות משפחות איסלנדיות לבוא בעקבותיו.
בעידן המודרני
ב התפשט בעיקר הקולוניאליזם האירופי. מדינות אירופה הקימו מושבות קולוניאליסטיות רבות באמריקה, ולאחר מכן באסיה, אפריקה ואוקיאניה.
ההתיישבות האירופית באמריקה
הקולוניזציה האירופית של אמריקה החלה בשנת 1492, לאחר שמשלחת ספרדית בראשותו של כריסטופר קולומבוס הפליגה מערבה במטרה למצוא נתיב סחר חדש למזרח הרחוק, אבל הגיעה בטעות ליבשת אמריקה.
הכיבוש האירופי באמריקה כלל הקמת התיישבויות ופיתוח תעשייתי, מלווים בחקר הסביבה. שתי ההפלגות הראשונות של קולומבוס (1492–1493) הגיעו לאיי הבאהמה ולאיים קאריביים נוספים, בהם היספניולה, פוארטו ריקו וקובה. בשנת 1497 יצא ג'ון קאבוט מבריסטול בשירות מלך אנגליה, והגיע לחוף בצפון אמריקה. שנה לאחר מכן יצא המסע השלישי של קולומבוס, בשירות המלכים הקתוליים בספרד, והגיע לחופי דרום אמריקה. ספרד הייתה למעצמה האירופית הראשונה שהקימה התיישבויות קולוניאליסטיות באמריקה, כאשר הקימה בשנת 1496 את העיר סנטו דומינגו (כיום חלק מהרפובליקה הדומיניקנית). לאחר מכן התיישבו ספרדים בשטחים נרחבים לכל אורכה של היבשת, מצפון אמריקה והאיים הקריביים ועד לקצה הדרומי של דרום אמריקה.
מעצמות אחרות הקימו אף הן התיישבויות ביבשת אמריקה. צרפת כבשה את השטח המזרחי של צפון אמריקה, חלק מהאיים הקריביים, ומספר אזורי חוף בדרום אמריקה. פורטוגל כבשה את ברזיל ומספר אזורים בקנדה. בכל האזורים הללו התיישבו מתנחלים אירופאים, ובסופו של דבר מדינות אירופה שלטו בחצי הכדור המערבי כולו. במאה ה-19 לבדה עברו מאירופה לאמריקה יותר מ-50 מיליון בני אדם. חילופי האוכלוסין בין אירופה לאמריקה נודעו בשם, והוא הוביל לשינויים עמוקים בנוף, באוכלוסייה, בחי ובצומח.
אפגניסטן
החל משנת 1880, הממשל באפגניסטן עודד התיישבות פשטונים אתניים בצפון אפגניסטן, במיוחד בחלק של טורקסטן שבשליטת אפגניסטן. המטרה העיקרית של מדיניות זו היא חיזוק אחיזתה של ממשלת אפגניסטן בשטחים הצפוניים של המדינה, וסיוע כלכלי לתושבי האזור.
וייטנאם בתקופת הודו-סין הצרפתית
וייטנאם נכבשה בשנת 1884 בידי צבא צרפת, יחד עם לאוס וקמבודיה, ולשטח הכבוש קראו "הודו-סין הצרפתית" (Indochine Francais). הצרפתים ראו בשליטה האימפריאליסטית מעין "שליחות תרבותית" שמטרתה ליישב אזורים לא מפותחים באפריקה ובאסיה, לקדם רעיונות פוליטיים מודרניים, רפורמות חברתיות, תעשייה מתקדמת וטכנולוגיות חדשות. בפועל מטרות אלו מעולם לא הושגו, ושימשו רק פסאדה למניע האמיתי של הקולוניאליזם הצרפתי - רווח וניצול כלכלי. השליטים הצרפתים ניצלו את המשאבים, חומרי גלם והעבודה הזולה במקומות בהם שלטו.
הצרפתים השתלטו על שטחים חקלאיים נרחבים בהם גידלו בעיקר אורז וגומי. הם נישלו את בעלי הקרקע, להם ניתנה האפשרות להישאר כפועלים או לעבור למקום אחר. כמו כן הקימו הצרפתים מכרות לכריית פחם, בדיל ואבץ, שהועברו באניות לצרפת. במטעים הועסקו איכרים ווייטנאמיים, שעבדו שעות ארוכות בתנאים מתישים, תמורת שכר זעום או בתנאי עבדות. חלקם קיבלו שקי אורז במקום שכר. יום העבודה נמשך עד 15 שעות, ללא הפסקות, עם כמות מזון קטנה וללא מי שתייה. החוקים הקולוניאליים הצרפתיים אסרו עונשים גופניים, אולם פקחים רבים נטו להשתמש באלימות כלפי הפועלים. במטעי הגומי נפוצו תת-תזונה, דיזנטריה ומלריה, מהם מתו פועלים וייטנאמיים בכל יום. התנאים היו גרועים במיוחד במטעים שבבעלות חברת הצמיגים הצרפתית "מישלן". באחד המטעים בבעלות "מישלן" אירעו 17 אלף מקרי מוות בפרק זמן של 20 שנה בין שתי מלחמות העולם.
הקולוניאליזם הצרפתי שינה את הנוף העירוני בווייטנאם. הכובשים הרסו מקדשים מסורתיים, פגודות, אנדרטאות ומבנים, רובם בני מאות שנים, מכיוון שראו בהם סמל לתרבות פרימיטיבית נחותה. במקומם נבנו בתים בסגנון צרפתי. שמות וייטנאמיים של ערים, עיירות ורחובות שונו לשמות צרפתיים.
השליטה הצרפתית בווייטנאם נתקלה בהתנגדות נרחבת מצד מיליציות חמושות. ב-2 בספטמבר 1945 הכריז הו צ'י מין על עצמאות וייטנאם, ולאחר ההצהרה פרצה מלחמת הודו-סין הראשונה, שנמשכה מספר שנים ובמהלכה גורשו סופית כוחות צרפת מהמדינה.
וייטנאם במאה ה-20
בווייטנאם קיים סכסוך עתיק יומין בין תושבי, הקרויים Degar או Montagnard, לבין שאר תושבי וייטנאם. שטחי המרכז ההררי נכבשו מספר פעמים, בתחילה בידי ממשלת דרום וייטנאם, לאחר מכן נכבשו על ידי הווייטקונג, ולאחר מכן שלטה שם הממשלה הקומוניסטית של צפון וייטנאם. משנת 1976 עד אמצע שנות ה-90 התיישבו באזור זה 6 מיליון וייטנאמים, ששינו את המאזן הדמוגרפי באופן דרסטי. בני ה- Degar מהווים כיום מיעוט קטן באזור זה, והם סובלים מאפליה חברתית וכלכלית.
טאיוואן
כמעט כל תושבי טאיוואן הם צאצאים של מתנחלים קולוניאליסטיים, בני האקה שהיגרו מפוג'יין מהמאה ה-17 עד המאה ה-19. הילידים האבוריג'ינים של טאיוואן מהווים כיום רק 2% מכלל האוכלוסייה בטאיוואן.
יפן
האי הוקאידו היה מיושב על ידי שבט הילידים איינו עד הפלישה היפנית וסיפוח האי במאה ה-19 והגירה המונית של יפנים להוקאידו.
נחצ'יבאן
כ-230,000 ארמנים מאזרבייג'ן וכ-800,000 אזרים מארמניה ומנגורנו-קרבאך נעקרו ממקום מושבם עקב מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה והשנייה. הרפובליקה האוטונומית נחצ'יבאן הפכה לחלק מאזרבייג'ן, רוב הארמנים שחיו בה נהרגו או היגרו לארמניה, ותושבי אזרבייג'ן התיישבו בכפרים הארמנים של נחצ'יבאן.
אירלנד
במאה ה-16 וה-17 התרחש יישוב אירלנד, במהלכו יושמה "מדיניות המטעים" (Plantations of Ireland) לפיה קרקעות הופקעו מידי בעליהן, והוקמו בהן קולוניות של מתיישבים מהאיים הבריטיים. מטעים אלה תפסו שטחים נרחבים, במיוחד בצפון אירלנד. המתיישבים היו ברובם פרוטסטנטים, ונוצרו עימותים רבים בינם לבין אוכלוסיית אירלנד המסורתית, שהיא ברובה קתולית. החלוקה הנוכחית של אירלנד לשני חלקים - הרפובליקה של אירלנד וצפון אירלנד - מקורה בהתיישבות של המטעים במאה ה-17.
רוסיה
גלות הצ'רקסים, או רצח העם הצ'רקסי, הוא ניסיון ההכחדה המכוון והשיטתי של האוכלוסייה הצ'רקסית על ידי האימפריה הרוסית בתום המלחמה הרוסית-צ'רקסית. על פי ההערכות יותר ממיליון צ'רקסים נספו בין השנים 1860–1864. הצ'רקסים הוגלו והושמדו, ובשטחיהם בצפון הקווקז הוקמו התיישבויות רוסיות.
בנוסף להתיישבות הקולוניאליסטית בצפון הקווקז הקימה האימפריה הרוסית התיישבויות בסיביר ובאזורים נוספים באסיה שבהם הוכחדה התרבות המקומית. תהליך זה נקרא רוסיפיקציה.
אוסטרליה
האזור סביב מפרץ ג'קסון היה מיושב בתקופת עידן התגליות על ידי ארבעה שבטי אבוריג'ינים עיקריים. המפרץ התגלה לראשונה לאירופאים בשנת 1770 על ידי חוקר הארצות ג'יימס קוק, ובשנת 1788 הקים בו קפטן ארתור פיליפ את המושבה הבריטית הראשונה באוסטרליה. לאחר מכן הקימו הבריטים התיישבויות קולוניאליסטיות רבות באוסטרליה, תוך דחיקת רגליהם של שבטי האבוריג'ינים. אוכלוסיית הילידים באוסטרליה במאה ה-18 מנתה כ-350,000 איש, אך ירדה בשיעור חד עקב תהליכים של הגירה כפויה, התפוררות תרבותית ומוות ממחלות זיהומיות, ומהווה כיום רק כ-2.8% מהאוכלוסייה הכללית.
ניו זילנד
בשנת 1840 נחתם הסכם ואיטנגי בין נציגי הממשל הבריטי בניו זילנד לבין מנהיגי שבטים מאורים מכל רחבי המדינה. ההסכם נועד להסדיר את היחסים בין המאורים לבין המתיישבים האירופאים, ובפרט את המחלוקות בנוגע לבעלות על קרקעות ומעמדה של ניו זילנד כפרובינציה בריטית. נושא השליטה על הקרקעות גרם למלחמות הקרקעות של ניו זילנד, סדרה של קרבות שהתרחשו בשנים 1845 עד 1872 בין שבטים מאורים שונים ובין המאורים למתיישבים האירופאים בניו זילנד.
הגירה גבוהה מאירופה לניו זילנד במהלך המאה ה-19 דחקה את המאורים, השבט הילידי העיקרי בניו זילנד, מקרקעותיהם ומגישה למשאבים. המאורים מהווים כיום כ-3% מהאוכלוסייה הכללית.
קלדוניה החדשה
שבטי הקנאק הם ילידי הארכיפלג קלדוניה החדשה, בדרום מערב האוקיינוס השקט. במהלך המאה ה-19 הגיעו לקלדוניה החדשה מתיישבים צרפתים רבים והקימו התיישבויות קולוניאליסטיות שדחקו את אנשי הקנאק מקרקעותיהם ומגישה למשאבים. שבטי הקנאק מהווים כיום כ-40% מאוכלוסיית קלדוניה החדשה.
אלג'יריה הצרפתית
ב-5 ביולי 1830 כבשה צרפת את אלג'יריה מידי האימפריה העות'מאנית, ששלטה שם מאז 1574. כוחות הכיבוש נתקלו בהתנגדות אלימה מצד האוכלוסייה המקומית בהנהגת האמיר עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי. המרד, שאופיין במלחמת גרילה, נמשך עד שנת 1847.
בשנת 1848 חילקה צרפת את אלג'יריה לשלוש פרובינציות, שנחשבו בעיניה לחלק מצרפת, ולאחר מכן התיישבו בה עשרות אלפי מתנחלים מצרפת, איטליה, ספרד ופורטוגל. המתנחלים קיבלו אזרחות צרפתית וייצוג בפרלמנט, ולעומתם סבלו תושבי אלג'יריה הערבים והברברים ממדיניות של אפליה גזעית. ממשלת צרפת החרימה מהמוסלמים אדמות חקלאיות פוריות והעבירה את השטחים לידי המתיישבים האירופאים, שהקימו תשתית כלכלית מודרנית בעוד האוכלוסייה המוסלמית נדחקת לאזורים כפריים נחשלים. ליד נמל הקימו הצרפתים התיישבות חדשה שאפשרה סחר בין צרפת לצפון אלג'יריה.
לאורך כל שנות השלטון הצרפתי הזר סבלו תושבי אלג'יריה מיחס מתנשא ומבזה של המתיישבים והשלטון הצרפתי. אך ההתנגדות לשלטון לא פחתה, ובשנת 1954 פתחה החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה במלחמת גרילה נגד הצרפתים, שהחלה את מלחמת העצמאות של אלג'יריה. בשנת 1962 הצליחו האלג'יראים לגרש את צבא צרפת ממדינתם. לאחר נסיגת כוחות הצבא ברחו רוב המתיישבים חזרה לצרפת, ואלג'יריה החלה תהליך של דה-קולוניזציה.
דרום אפריקה
בשנת 1652 הגיעו אירופאים לדרום אפריקה והחלו את עידן הקולוניאליזם. בקייפ הוקם סניף של חברת הודו המזרחית ההולנדית, שעסקה בסחר עבדים מאפריקה ומאסיה לאירופה. קצין הפלוגה ההולנדי בחברה, יאן ואן ריבק, הקים התיישבות סביב סניף החברה, וזו גדלה בקצב מהיר ובעקבותיה הוקמו התיישבויות חדשות, שלרוב נישלו את התושבים השחורים מקרקעותיהם.
בשנת 2014 חוקקה ממשלת דרום אפריקה חוק המאפשר לתבוע השבת זכויות במקרקעין.
מרוקו
בשנת 1476 הקימה ספרד התיישבות בשם ("הצלב הקדוש של הים הקטן") בחוף הדרום-מערבי של מרוקו, מול האיים הקנריים. ההתיישבות הוקפה במבצר ושימשה כנקודה מרכזית בסחר העבדים הערבי. תושבי ההתיישבות נהגו ללכוד תושבים מקומיים ולשלוח אותם כעבדים למטעי הסוכר באיים הקנריים. הספרדים גורשו מהמקום בשנת 1524 על ידי השושלת הסעדית, וההתיישבות ננטשה ונשכחה.
באמצע המאה ה-19 החלה ספרד שוב לכבוש חלקים ממרוקו. הם חיפשו את שרידי ההתיישבות סנטה קרוז דה לה מאר פקניה, אך לא מצאו דבר. ב-1859 פרצה המלחמה הספרדית-מרוקאית ולאחר שנה כבשה ספרד חלק מהחוף הדרומי של מרוקו, והחליטה להקים במקוםהתיישבות חדשה בשם איפני. מרוקו הכירה בשליטתה של ספרד בשטחי ההתיישבות, אך רק בודדים מתושבי ספרד התיישבו בה. בנוסף לאיפני כבשה ספרד אזור בסהרה המערבית שכונה "סהרה הספרדית".
בשנת 1934 החליט מושל "סהרה הספרדית" להתיישב בעצמו באיפני, ובעקבותיו גדלה אוכלוסיית הספרדים בהתיישבות. אולם הספרדים סבלו מתקיפות חוזרות ונשנות מידי מחתרת ובשנת 1957 רובם נטשו את ההתיישבות לאחר קרב מר הקרוי "" או "המלחמה הנשכחת".
בשנת 1958 התרחשו עימותים אלימים רבים בין צבא השחרור המרוקאי לצבא ספרד. מפעם לפעם סייעו כוחות צבא צרפת לספרדים. ב-2 באפריל 1958 הסכימה ספרד לסגת מהשטחים בהם שלטה במרוקו, למעט ההתיישבות באיפני ואזור "סהרה הספרדית". רק ב-30 ביוני 1969, לאחר שנים של לחץ בינלאומי והחלטות של האו"ם שקראו לספרד לעזוב את איפני ואת סהרה המערבית, נאותה ספרד להשיב למרוקו את הריבונות באיפני. ספרד המשיכה להחזיק בשטחי סהרה המערבית עד 1975.
שלטון הבעת' בעיראק
במשך שנים ארוכות בהן שלט הבעת' בעיראק, נהג סדאם חוסיין לגרש בכפייה כורדים רבים מצפון המדינה, ובמקומם הקים התיישבות של ערבים, שאף הם נשלחו לשם בכוח. מטרתו הייתה "ערביזציה" של צפון עיראק ושינוי האופי הכורדי של האזור. מדיניות ההתיישבות הערבית באזור הכורדי כונתה "קולוניאליזם פנימי".
כיבוש צפון קפריסין על ידי טורקיה
לאחר הפלישה הטורקית לקפריסין בשנת 1974 הובאו כ-120,000 מתיישבים מטורקיה לקפריסין, דבר שהביא לגינוי מצד האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה שהצהירה כי הנתונים הדמוגרפיים של קפריסין משתנים באופן רציף כתוצאה ממדיניות מכוונת של הטורקים.
גם האו"ם גינה את מדיניות טורקיה ו"הביע דאגה ממדיניות יישוב המתנחלים בשטחים הכבושים של קפריסין, המהווה סוג של קולוניאליזם ומנסה לשנות את המבנה הדמוגרפי של קפריסין באופן לא חוקי."
היישוב העברי
יש הרואים את היישוב העברי בארץ ישראל כביטוי לקולוניאליזם התיישבותי. להקבלה זו יש שורשים בהגות הציונית עצמה. בשנת 1923 פרסם זאב ז'בוטינסקי את המאמר "על קיר הברזל (אנחנו והערבים)" בו השווה בין ההתיישבות הציונית לקולוניאליזם בצפון אמריקה: "האבות המהגרים האנגלים והסקוטים, החלוצים האמיתיים הראשונים של אמריקה הצפונית, היו בחירי האדם, בעלי פאתוס מוסרי גבוה, שלא רצו לפגוע לא רק באיש אדום-העור אלא אפילו בזבוב והם האמינו בתום-לב, שבערבה האמריקאית יש די מקום גם ללבנים וגם לאדומים." חיים ארלוזורוב פרסם בשנת 1927 מאמר בשם "הווה והעתיד של התנועה הקולוניאלית", בו ניסה למצוא קווי דמיון בין ההתיישבות הציונית להתיישבויות הקולוניאליסטיות בארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה, והגיע למסקנה כי הקולוניאליזם האירופי בדרום אפריקה היא המקרה הדומה ביותר להתיישבות היהודית בארץ ישראל.
כיום נחשבת ההקבלה בין הקמת מדינת ישראל להתיישבות קולוניאליסטית כתפיסה אנטי-ציונית. אחד הראשונים שביטא תפיסה זו היה ההיסטוריון הצרפתי מקסים רודינסון, שפרסם במאי 1967 מאמר בשם "האם ישראל היא עובדה קולוניאליסטית?" בגיליון מיוחד של כתב העת לפילוסופיה "Les Temps modernes" בעריכתו של ז'אן-פול סארטר. במאמר מנה רודינסון מספר הקבלות בין מדינת ישראל להתיישבות קולוניאליסטית, אך מאמר זה נתפס כמוטה פוליטית, ונטען לגביו שהוא מתמקד בטפל ולא בעיקר. מבקריו של רובינסון מזהים שתי תכונות עיקריות של קולוניאליזם התיישבותי שרובינסון התעלם מהן: זיקה חזקה ומתמשכת לארץ המוצא שממנה הגיעו המתיישבים, וניסיון להשתלט צבאית וכלכלית על השטחים שנכבשו. תכונות אלה לא היו קיימות בתקופת היישוב והן נעדרות לחלוטין מהמפעל הציוני, לכן ההקבלה אינה תקפה.
הסופר והפילוסוף אלבר ממי התייחס להקבלה מעין זו בהקדמה למהדורה העברית של ספרו "דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש". ממי כותב: "רובינסון הצביע על ישראל כעל עובדה קולוניאלית, אולם, אלא אם נרחיב את גבולות ההגדרה עד כי נכלול בה כל דבר העולה על הדעת, ישראל אינה עומדת אף לא באחד מן הקריטריונים האלה: לא מדינת-אם להישען עליה, לא ניצול כלכלי, לא השתלטות על נכסים, לא ניהול ישיר ולא מדיניות חוץ שהוחרמה. היהודים הישראלים אינם מנצלים את הערבים הישראלים, גם אם לא נעשה הכול למען שוויון מלא. אך אנו רחוקים מיחס קולוניאלי."
היסטוריונים נוספים הפריכו אף הם הקבלה זו. אחד המאמרים הידועים בנושא זה הוא מאמרו של אבי בראלי "לשכוח את אירופה", בו הוא מציין שעל אף שמבחינות מסוימות הציונות דומה לקולוניאליזם, הרקע של אנטישמיות ורדיפת היהודים באירופה יוצר הבדל משמעותי בין הקולוניאליזם לציונות. על אף הביקורת, ההקבלה בין הקמת מדינת ישראל להתיישבות קולוניאליסטית עדיין רווחת בחוגים אנטי-ציוניים ובכלי התקשורת בארצות ערב.
ההתנחלויות
יש הרואים את ההתנחלויות שהוקמו בידי ישראל לאחר מלחמת ששת הימים כביטוי לקולוניאליזם התיישבותי. תפיסה זו רווחת בעיקר בקרב הפלסטינים ובקרב אנשי שמאל רדיקלי בישראל. כך למשל המומחה למדע המדינה כותב כי "הכיבוש הישראלי בפלסטין הוא אחד ממקרי ההתיישבות הקולוניאליסטית היחידים שנותרו כיום בעולם."
בשנת 2005 פרסם ד"ר גדי אלגזי מחקר בשם "הסיפור על קפיטליזם קולוניאלי בישראל" ובו כתב: "חלק ניכר מהשפכים של שכונות מודיעין עילית הוזרם אל נחל מודיעין ומזהם את מקורות המים באזור. לא מדובר כאן בשחיתות גרידא או במינהל לא תקין, אלא במאפיין מבני של הספר הקולוניאלי: ההתנחלות הפרועה מזמנת אפשרויות נדל"ניות ורווחים מפליגים על חשבון הסביבה האנושית וסביבת הטבע של המקום." במאמר משנת 2014 הרחיב אלגזי את ההקבלה בין ההתנחלויות לקולוניאליזם התיישבותי, וטען כי גם בגבולות הקו הירוק מתרחשים תהליכים קולוניאליסטיים.
נגד טיעון זה נטען שההתנחלויות הוקמו בשטחים לא מיושבים ולכן אינן נחשבות לאקט של קולוניאליזם. טיעון זה מתעלם מאמנת ז'נבה הרביעית, האוסרת להעביר אוכלוסייה לשטח כבוש, בין אם הוא מיושב ובין אם לא. גם המשפטן עודד מודריק ניסה להפריך את ההקבלה בין ההתנחלויות לקולוניאליזם במאמרו "לא קולוניאליזם ולא כיבוש", ובין היתר כתב: "הטענה שמדינת ישראל רואה באיו”ש מושבת חסות נראית לי מוטעית מיסודה. למדינת ישראל יש טענה לזכויות ריבוניות באיו”ש, אך לא זו בלבד שהמדינה לא החילה את ריבונותה באזור, היא אף מקבלת את העובדה שלפלסטינים יש טענה נוגדת ושיש ליישב את הסכסוך במסגרת הסכמית. עמדה זו היא היפוכו של משטר קולוניאלי."
יחסי כובש-נכבש
חוקרים הציעו מודלים תאורטיים שונים להבנת הדינמיקה של הכוח במצבי שליטה קולוניאליסטיים. למשל, לורנזו ורצ'יני מאפיין את הדינמיקה העיקרית במצבים אלו כמערכת יחסים משולשת בין המתנחלים, "האחרים החיצוניים" ו"האחרים הילידים". ההיסטוריונית הגדירה מודל דומה שבמרכזו מערכת יחסים הדדית בין המדינה השולטת וקהילת המתנחלים לבין הממשל המקומי והאוכלוסייה המקומית בשטחים שנכבשו. כדוגמה למודל זה מביאה אלקינס את אלג'יריה הצרפתית, בה היוו המתיישבים האירופיים מיעוט קטן. התכונות העיקריות הן: ניסיונות לבצע טרנספר כפוי של האוכלוסייה המקומית, התפתחותו של "מיתוס חלוצי" בקרב המתנחלים, הדגשת השוני התרבותי בין קהילת המתנחלים לאוכלוסייה המקומית, ויוזמות להחלת ריבונות של המתנחלים בשטחים הכבושים.
אתר הזיכרון למשה שרת
אתר הזיכרון למשה שרת הוא אתר הנצחה לראש הממשלה השני של ישראל, הניצב ביער המגינים שבקרבת לטרון.
האתר
האתר ממוקם במצפה בקוע, גבעה ביער בגובה של 256 מטר מעל פני הים. פסגת הגבעה היא שטח פתוח ובלתי סלול. במרכזה מתנשא עץ דקל וסביבו סדורים במעגל תשעה סלעים טבעיים, כמעין מצבות.
כתובות נקבעו על גבי צידיהם העליונים של הסלעים (במקור היו קבועים בהם תבליטים). אחת הכתובות מציינת את שנות לידתו, עלייתו לארץ ישראל ופטירתו של שרת. הכתובות האחרות מציגות תחנות עיקריות בחייו הציבוריים:
עצי היער מקיפים את ראש הגבעה שבה ממוקם האתר. בשולי היער בקרבת אתר הזיכרון ניצב מגדל תצפית אש הבנוי ממתכת. על המדרונות המקיפים את ראש הגבעה ממוקמים חורשה וחניון פיקניקים לזכרם של חללי צה"ל יצחק משאט ויונתן גוטהילף.
האתר הוקם על ידי קרן קיימת לישראל.
איברהים ביי (ממלוכי)
איברהים ביי (נולד כאברם שינג'יקאשווילי; 1735 – 1816/1817) היה מנהיג ממלוכי ושליט של מצרים.
חייו
איברהים ביי נולד בגאורגיה בשם אַבְּרָם שִׁינְגִּ'יקָאשְׁווִילִי לכומר נוצרי אורתודוקסי במרטקופי שבפרובינציה הדרומית של קאחתי. בילדותו, הוא נתפס על ידי פושטי עבדים עות'מאנים ונמכר במצרים, שם המיר דתו לאסלאם והוכשר כממלוכי. הוא שרת בנאמנות את מוחמד ביי אבו אל-דהב, השליט הממלוכי של מצרים, ועלה במעלה הדרגות והגיע למעלת ביי.
עם הזמן הוא התגלה כאחד המפקדים הממלוכים המשפיעים ביותר, וחלק את השליטה בפועל במצרים עם חברו מוראד ביי, שהיה אף הוא ממוצא גאורגי. שני הגברים הפכו בפועל שליטי הדיארכיה, מוראד ביי ניהל עניינים צבאיים בעוד איברהים ביי ניהל המינהל האזרחי. הם שרדו למרות הניסיונות העות'מאניים המתמשכים להפלת המשטר הממלוכי וסכסוכים אזרחיים. הם שימשו כקאימקאמים (מושלים בפועל) במצרים מדי פעם, למרות שהם החזיקו למעשה בשלטון במשך עשרות שנים, גם תחת המושל העות'מאני של מצרים. בשנים 1771 עד 1773, שימש איברהים ביי כאמיר אל-חאג' (מפקד שיירת העולים לרגל של החאג') של מצרים.
בשנת 1786, הסולטן העות'מאני אבדילהמיט הראשון שלח את קפודן פאשה צ'זיירלי גאזי חסן פאשה  לגרש את איברהים ומורד ביי. חסן פאשה היה נלהב ויסודי במאמציו והצליח בטווח הקצר, להקים מחדש את השליטה הישירה של האימפריה העות'מאנית על מצרים. איסמעיל ביי מונה למנהיג הממלוכי החדש ושייח' אל-בלד שלה (מושל אזרחי ושליט בפועל). עם זאת, בשנת 1792, שש שנים בלבד לאחר גירושם על ידי חסן פאשה, חזר הדיארך לקהיר ממקום מחבואו בדרום מצרים והחזיר לעצמו את השליטה בפועל.
כאשר פלשו הצרפתים למצרים ב-1798, נלחם איברהים נגד צבאות נפוליאון בקרב הפירמידות וקרב הליופוליס (1800) אך הובס בשני המקרים. תבוסות אלה סיימו למעשה את שלטונו על המדינה, והוא מת באלמוניות ב-1816 או 1817, לאחר ששרד את הטבח של מוחמד עלי פאשה במנהיגי הממלוכים ב-1811.
ליפוט
ליפוט (בהונגרית: Lipót) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
We Don't Talk About Bruno
We Don't Talk About Bruno (בתרגום חופשי: אנחנו לא מדברים על ברונו; בדיבוב בעברית: אל תזכירי את ברונו) הוא שיר בסגנון פופ לטיני וסלסה מתוך סרט הקולנוע "אנקאנטו" של חברת וולט דיסני, אשר הולחן, נכתב והופק על ידי לין-מנואל מירנדה, כאשר הפיק אותו גם מייק אליזונדו. השיר יצא לאור על ידי וולט דיסני רקורדס כחלק מהפסקול "Encanto" ב-19 בנובמבר 2021. השיר בוצע במקור על ידי מספר מדבבים שדיבבו בסרט, אשר כוללים בעיקר את קרולינה גייטאן, מאוריסיו קסטיו, אדסה, רנזי פליז, דיאן גוררו וסטפני ביאטריס. השיר תואר כאחד משירי דיסני הטובים ביותר, כמו כן כקרוסאובר המוזיקלי הגדול והמוצלח ביותר של החברה.
השיר מורכב מרכילות ואנקדוטות על ברונו מדריגל, הדוד של מיראבל מדריגל, שמתנת הנבואה שלו נקשרה בחוסר מזל והותירה אותו מנוכר משאר המשפחה. השיר מציג למה בני המשפחה ותושבי הכפר בו הם חיים לא מדברים על ברונו. השיר רומז שברונו הוא נבל, פרט מרכזי בעלילת הסרט. השיר מתנער מהסגנונות הנרטיביים של שירי נבל קונבנציונליים של דיסני, על ידי פירוט נקודות המבט של הגיבורים על הנבל.
השיר התקבל בצורה חיובית על ידי המבקרים, אשר שבחו את האלמנט המסתורי שלו ואת קצבו הקליט. השיר זכה להצלחה מסחרית במצעדי המוזיקה ברחבי העולם, כמו כן הוא השיר היחיד של דיסני במאה ה-21 שהגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100, כאשר הוא שבר את שיא כל הזמנים של הזמרים המוכרים ביותר במצעד. השיר גם הוא השיר המקורי הראשון של דיסני שהגיע לראש מצעד הסינגלים הבריטי.
ב-10 בינואר 2022 הוציאו דיסני קליפ וידאו הכולל דיבובים של השיר ב-21 שפות שונות.
רקע
השיר הוא שיר מתוך הפסקול "Encanto" שמושמע במהלך סרט הקולנוע "אנקאנטו" של חברת וולט דיסני, כאשר זהו הסרט ה-60 של אולפני ההנפשה של וולט דיסני. השיר מוצג כרצועה הרביעית בפסקול הסרט, שיצא ב-46 שפות. הוא הולחן ונכתב על ידי לין-מנואל מירנדה, שגם הפיק אותו במשותף עם מייק אליזונדו. מירנדה לקח חלק בעבר בעבודה על פסקול הסרט "מואנה" משנת 2016, שהוא גם של דיסני. השיר מבוצע במקור בעיקר על ידי שישה מדבבים, הכוללים את קרולינה גייטאן, מאוריסיו קסטיו, אדסה, רנזי פליז, דיאן גוררו וסטפני ביאטריס. כמו כן, חואן קסטנו ואולגה מרדיז תורמים שירה משנית לשיר.
במהלך הפיתוח המוקדם של הסרט, דמותו של ברונו נקראה במקור אוסקר. מירנדה בחר בשם ברונו כדי שיוכל להכניס לשיר את המילים "Bruno, no, no, no".
תוכן
השיר ממחיש כיצד האירועים השליליים שברונו חזה השפיעו על בני משפחתו והתושבים. פפה, אחותו של ברונו, ובעלה פליקס מספרים למירבל כיצד תחזית הגשם של ברונו הרסה את יום חתונתם. בתם של פפה ופליקס, דולורס, מסבירה שנבואותיו של ברונו הפחידו ובלבלו את המשפחה, ואחיה קמילו מציג את ברונו כדמות מפחידה ש"חוגגת על הצרחות שלך". אחותה של מירבל, איזבלה, טוענת שברונו חזה שחייה יהיו מושלמים, ודולורס מקוננת על תחזית שהגבר שאהבה יהיה מאורס לאחרת. כשהמשפחה מתכוננת למסיבת ארוחת ערב עם החבר של איזבלה, מאריאנו, מירבל מרכיבה מחדש את החלקים המרוסקים של הנבואה האחרונה של ברונו לפני שנעלם, ומגלה עם סיום השיר שהיא מראה את מירבל עצמה במרכז הסדקים בבית.
מירבל מגלה מאוחר יותר שברונו חי בסוד בין כותלי הבית, הוא מספר לה שהוא ניפץ את הנבואה והסתתר כדי להגן עליה, מחשש שהחזון שלו יגרום למשפחה לפנות נגדה. בסוף הסרט, כאשר ברונו חוזר, הוא מתאחד בשמחה עם משפחתו.
ביקורות
השיר זכה לביקורות נלהבות ממבקרי המוזיקה והקולנוע. ג'יימי קני מאתר Romper כינתה את השיר כשיר הבולט של הסרט. קרוליין קאו מהבלוג Film/ כתבה שהשיר הוא הטוב ביותר בפסקול, ותיארה אותו כהומוריסטי וניואנסי. עוד היא כתבה שהיא רואה את השיר כיצירה מושלמת שמאירה את כל הדמויות, שופכת אור על הנושאים הכוללים של הסיפור, ומציעה כמות חסרת תקדים של תובנה על העולם של הסרט.
קריסטן בראון מאתר Screen Rant כינתה גם את השיר כשיר הטוב ביותר של הסרט. אשלי ספנסר מהניו יורק טיימס כתבה שהשיר שונה משאר להיטי הפריצה של דיסני שהם "סולו של גיבור עצבני או בלדת כוח במערכה השלישית", כאשר השיר הוא "רצועה של אנסמבל בסגנון ברודוויי". כריס ווייט מסלייט טען שהצלחת השיר היא בזכות קצבו, מנגינתו ואלמנט המסתורין שבו. טיילר פוזי מ-Far Out Magazine תיאר את השיר כשיר קליט ללא הרף עם הרכב מגוון מבחינה סגנונית ומילים כבדות באקספוזיציה, שלא מנעו ממנו להשיג את סוג ההצלחה שהשירים "Let It Go" ו-"Beauty and the Beast" קיבלו.
הופעות מסחריות
השיר זכה להצלחה בינלאומית. תוך שבוע לאחר שהסרט הפך זמין בשירות דיסני+, השיר הגיע למקום הראשון בספוטיפיי, בעוד שסרטוני המוזיקה והליריקה זכו ליותר מ-30 מיליון צפיות ו-10 מיליון צפיות בשבוע הראשון שלו, בהתאמה. עד 7 בינואר 2022, קליפ השיר נשאר הסרטון הפופולרי ביותר ביוטיוב מאז העלאתו ב-28 בדצמבר. השיר הגיע גם לראש המצעדים באייטונס ובאפל מיוזיק, והפך לסאונד פופולרי בטיקטוק.
בארצות הברית השיר הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים בילבורד הוט 100, והפך לשיר השני של דיסני שהגיע להישג זה לאחר השיר "A Whole New World" מהסרט "אלאדין". בבריטניה השיר הגיע לראש מצעד הסינגלים הבריטי. בישראל השיר נכנס למצעד השבועי של גלגלצ.
מורשת
השיר נחשב על ידי עיתונאים כתופעת תרבות פופ, לאחר שהפך לוויראלי באינטרנט. מבקרים וקהל תיארו אותו כאחד השירים המקוריים הטובים ביותר של דיסני. מבחינה מסחרית, השיר הוא הצלחת הקרוסאובר הגדולה ביותר של האולפן עד כה.
השיר לא הוגש למועמדות לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, מפני שדיסני לא ציפו לתגובה החיובית שהוא קיבל. במקום שיר זה הוגש השיר "Dos Oruguitas" מהסרט.
איגוד תעשיית ההקלטות האורוגוואי
איגוד תעשיית ההקלטות האורוגוואי (בספרדית: Cámara Uruguaya de Productores de Fonogramas y Videogramas; מוכר גם כ-Cámara Uruguaya del Disco; בראשי תיבות: CUD) הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של אורוגוואי. האיגוד, שהוקם ב-1960, חבר בפדרציה הבין-לאומית לתעשייה הפונוגרפית.
האיגוד מפרסם מדי חודש מצעדי מוזיקה.
אישורי הסמכה להקלטת מוזיקה
האיגוד אחראי על הענקת אישורי הסמכה להקלטת מוזיקה באורוגוואי על סמך מכירות בלבד:
עטלף קצר-חך
עטלף קצר-חך (שם מדעי: Casinycteris) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 3 מינים שחיים ביבשת אפריקה. הסוג הוקם בשנת 1910 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, והוא קשור באופן הדוק לסוג עטלף הדמעות. במקור, העטלף קצר החך נחשב לטקסון מונוטיפי; בשנת 2014, התגלה מין נוסף בסוג, ובתיאור המדעי של המין החדש, הזואולוג הצרפתי אלכסנדר חסנין המליץ להעביר מין אחד של עטלף דמעות לסוג זה על בסיס ניתוח DNA. בחלק מהטקסונומיות, העטלף קצר החך עדיין מוכר כטקסון מונוטיפי או כסוג עם שני מינים בלבד.
תיאור
לעטלף קצר החך ראש חרוטי דמוי שועל, לוע קצר ובקבוקי וגוף קטן וצר. העיניים גדולות ומותאמות לראיית לילה והאף בינוני עם נחיריים בולטים. האוזניים גדולות וארוכות עם קצה מעוגל. המורפולוגיה של הלסת והשיניים מזכירה במקצת עטלפי חרקים; הקשתות הזיגומטיות רחבות והחיך מצומצם ואינו משתרע מעבר לטוחנות. החותכות העליונות זעירות ולעומתם שאר השיניים ארוכות וחדות והניבים גדולים ומעוקלים לאחור.
אורך הראש והגוף של העטלף קצר החך 70–122 מ״מ, אורך הזרוע 50–81 מ״מ ואורך האוזן עד 25 מ״מ; משקלו משתנה בהתאם למין ונע בין 35 ל-95 גרם. הוא נטול זנב וקרום התעופה האחורי קצר ודק. במבט חיצוני, הסוג זהה לחלוטין לסוג עטלף הדמעות. העטלף קצר החך נבדל מהאחרון בחך המקוצר מאוד ובמבנה שיניים שונה. הדמיון הרב בין הסוגים מיוחס לכך שהם חולקים בית גידול ואורח חיים דומה. ההבדלים המורפולוגים באים כנראה לידי ביטוי בתזונה או בדרך האכילה.
הפרווה של העטלף קצר החך ארוכה וצמרירית. צבעה הכללי חום אפרורי, חום ורוד, זהוב או חום קינמון, והגחון לבנבן או צהבהב. בדומה לעטלף הדמעות, גם לסוג זה יש כתמים לבנים דמויי דמעות על הפנים: זוג כתמים נמצאים בצדדי העין, וכתם אחד במרכז החרטום. בנוסף, יש סינר לבן סביב הסנטר והלחיים. הכנפיים מרושתות בפסים חומים וצבועות בצבעים לא שגרתיים: ירוק-זית, ירקרק, זהוב, אדמדם או חום ערמוני. האוזניים, החרטום, השפתיים והעפעפיים צבועים גם הם בהתאם לצבע הכנפיים. לעיתים יש גם ציציות שיער לבנות בבסיס האוזניים.
תפוצה וביולוגיה
העטלפים קצרי החך מצויים בעיקר במרכז אפריקה ובמידה פחותה גם במערבה; טווח התפוצה של הסוג כולל את אוגנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, גבון, גינאה המשוונית, גאנה, חוף השנהב וליבריה. קמרון היא המדינה היחידה שבה נמצאים שלושת המינים. בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי לח, יער ביצות, יער גדותיים וסוואנה טרופית. הם נמצאים בעיקר באזורי שפלה, אך מופיעים מדי פעם גם באזורים הרריים עד רום 1,200 מטר מעל פני הים.
העטלפים קצרי החך פעילים בלילה ומבלים את שעות היום בלינה על ענפי עצים בגפם. יש להם שטח מחיה קבוע קטן שגודלו דונמים ספורים. הם ניזונים בעיקר מפירות, פרחים ומיץ פירות, והם אוכלים אותם באמצעות מחיצה וריסוק על החיך ולא באמצעות לעיסה רגילה. ההיריון נמשך כ-6 חודשים והנקבה ממליטה גור יחיד. האיום העיקרי על העטלפים קצרי החך הוא בירוא יערות לצורת תעשיית העץ, כרייה והסבת קרקע לשימוש חקלאי כמו גם ציד לבשר. הם מצויים במספר אזורים מוגנים, אך ברובם אין פיקוח משמעותי.
מינים
בסוג זה 3 מינים:
שמואל דוד לוין
הרב שמואל דוד לוין (ה'תר"ן ~1890 - כ"ה בכסלו ה'תש"ג, 4 בדצמבר 1942) היה מחבר ספרים וחלוץ המחקר ההלכתי בעת החדשה על חידוש הפרה האדומה. נספה בשואה.
ג'אנלואיג'י בונלי
ג'ובאני לואיג'י בונלי (באיטלקית: Giovanni Luigi Bonelli; ה-22 בדצמבר 1908 במילאנו - 12 בינואר 2001 באלסנדריה) היה סופר ומוציא לאור של קומיקס איטלקי, שזכור בעיקר כיוצרו של טקס וילר בשנת 1948, יחד עם האמן אורליו גלפפיני.
שמואל דוד לוין
קורותיו
המידע אודותיו מועט. נולד בבוברויסק בשנת תר"ן לרב אברהם אליעזר ואמו בתיה. נישא למניה, בתו של אברהם משה בונימוביץ, שהיה מעשירי העיירה זברזה המרוחקת כ-10 ק"מ מוולוז'ין, ושם התגורר ושקד על התורה. היה הדמות התורנית הבולטת בעיירה, אך לא שימש בתפקיד רבני רשמי. נספה בשואה עם אשתו מניה ובניו חיים מוטה ושלמה. על פי רישומים באתר יד ושם אשתו עסקה בחקלאות והבנים בהוראה ומלאכה.
עמק הפרחובה
עמק הפרחובה (ברומנית: Valea Prahovei) ממוקם לאורך נחל פרחובה, בדרום רומניה, בצפון חבל מונטניה. העמק הוא מרכז תיירותי בהרי הקרפטים ויש בו מרבצי נפט, שנוצלו במידה רבה.
ג'אנלואיג'י בונלי
קריירה
ב-1948 הוא יצר את אוקיו קופו וטקס וילר (שניהם צוירו על ידי גלפפיני). טקס וילר הוא בין הדמויות הפופולריות ביותר של הקומיקס האיטלקי, עם תרגומים לשפות רבות ברחבי העולם.
עמק הפרחובה
מיקום העמק, במרחק כמאה קילומטרים מעיר הבירה, בוקרשט, בנוסף לנופים מרהיבים ולמתקני נופש וספורט חורפי, הפכו את המקום לפופולרי מאוד. המרכז העירוני העיקרי בעמק נמצא בקמפינה. מרכזי הנופש העיקריים הם בערים סינאיה, בפרדאל, באזוגה, בקומרניק, בבראזה, בבושטן וסלאניק.
שמואל דוד לוין
קורותיו
תמך בפעולות מעשיות לגאולת ישראל, כפי שמשתקף מספריו שלהלן, וממכתב לרב זלמן סורוצקין, בו הביע תמיכה בחידוש הסנהדרין.
ג'אנלואיג'י בונלי
קריירה
הוא כתב כמה פרקים מוקדמים של זאגור (גליונות מס 6 – 10, 13 – 14). בונלי נשאר לפקח על הפקת הקומיקס של טקס עד מותו. בנו סרג'יו בונלי (1932–2011) היה גם סופר קומיקס, וכן הוציא לאור קומיקס.
בית המשפט הגבוה של מחוז קולומביה
בית המשפט הגבוה של מחוז קולומביה (באנגלית: Superior Court of the District of Columbia) הוא בית המשפט של הערכאה הראשונה של מחוז קולומביה - המחוז הפדרלי הכולל את העיר וושינגטון די. סי. בירת ארצות הברית. הוא ממלא עבור למעלה מ-700 אלף תושבי המחוז את התפקיד שממלאים בתי המשפט המדינתיים של ערכאה ראשונה עבור תושבי מדינות ארצות הברית. בית המשפט היחיד של ערכאה ראשונה במחוז בנוסף אליו הוא בית המשפט הפדרלי המחוזי.
שמואל דוד לוין
ספריו
המחבר הפיץ גרסה מוקדמת של ספר זה בין רבנים שונים, כגון הרב אברהם צבי קמאי. הללו כתבו לספרו הסכמות עם הערות הסתייגות מחלק מחידושיו. לאחר כמה חודשים יצא הספר לאור במתכונת מורחבת ובה תשובות מפורטות של המחבר להשגות המבקרים.
בית המשפט הגבוה של מחוז קולומביה
בית המשפט
הקונגרס של ארצות הברית הוא המוסד המוסמך על פי חוקת ארצות הברית לקבוע את סדרי הממשל במחוז קולומביה ולהקים את המוסדות הציבוריים בו, לרבות בתי משפט. סמכות השיפוט של בית המשפט הגבוה חלה על עניינים אזרחיים ופליליים הנובעים מהחוק והמשפט החלים במחוז זה. תוכנם של אלו נקבע על ידי הקונגרס ועל ידי מוסדות השלטון המקומי של המחוז, ככל שהוסמכו לכך על ידי הקונגרס.
שמואל דוד לוין
לקריאה נוספת
וולוזין, ספרה של העיר ושל ישיבת עץ חיים, עמ' 383.
בית המשפט הגבוה של מחוז קולומביה
בית המשפט
הקונגרס הקים לראשונה מוסד שיפוטי למחוז קולומביה בשנת 1801. המוסדות השיפוטיים של המחוז עברו גלגולים רבים במהלך השנים ובית המשפט הגבוה לבש את צורתו הנוכחית בשנת 1970.
בבית המשפט פועלות מחלקות ייעודיות רבות לדיון בהליכים המובאים לפניו על פי שטחי המשפט השונים. אלו הן מחלקה אזרחית, פלילית, משפחה, אלימות במשפחה, מיסים, ירושה, יישוב סכסוכים.
שמואל דוד לוין
קישורים חיצוניים
[https://www.hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=6959&st=&pgnum=1 ספרו טהרת הקודש העוסק בבירור האפשרות לעשיית פרה אדומה בימינו. באתר hebrewbooks]
בית המשפט הגבוה של מחוז קולומביה
ערעורים
כל הערעורים על פסקי הדין וההחלטות של בית המשפט הגבוה נשמעים בפני בית המשפט לערעורים של מחוז קולומביה. יוצא הדופן היחיד לכך הוא החלטות של שופטי השלום המכהנים בבית המשפט הגבוה (ראו להלן), אשר ערעור עליהם מובא תחילה בפני שופט של בית המשפט הגבוה.
השופטים
בבית המשפט הגבוה מכהנים (נכון ל-2019) 62 שופטים. בבית המשפט מכהנים גם 24 שופטי שלום (Magistrate) וכן שופטים של בית המשפט הגבוה, שפרשו מכהונתם ואושרו לכהן בו כשופטים ותיקים (Senior).
מינוי השופטים נעשה על ידי נשיא ארצות הברית באישור הסנאט. מינוי שופט על ידי הנשיא נעשה מבין שלושה מועמדים, הנבחרים על ידי הנציבות למינוי שופטים של מחוז קולומביה. השופטים מתמנים לכהונה בת 15 שנים, אשר ניתנת לחידוש.
נשיאת בית המשפט הגבוה משנת 2020 היא השופטת אניטה ג'וסי-הרינג.
המשטרה הצבאית של גרמניה
המשטרה הצבאית של גרמניה (בגרמנית: Feldjäger; פֶלדיֶיגר) היא המשטרה הצבאית של הבונדסוור. סמל המשטרה הצבאית מורכב ממסדר העיט השחור, בו טבוע מוטו המסדר: Suum Cuique (לטינית: "לכל אחד לפי זכויותיו"). משמעות המונח Feldjäger היא רובאי או יגר.
היסטוריה
עם החתימה על החוק להקמת הבונדסוור, הופעלה יחידת ה-Feldjäger הראשונה ב-6 באוקטובר 1955. במקור הייתה כוונה לקרוא ליחידות המשטרה של הבונדסוור "Militärpolizei", שמשמעותו משטרה צבאית. יחד עם זאת, התעוררה התנגדות מצד המדינות הפדרליות שניתנה להן המשימה לשמירה על החוק. הן רצו כי המילה "Polizei" (משטרה) תישאר ייחודית להן ולכן השם שונה ל-Feldjäger בשנת 1956.
מבנה
חיל המשטרה הצבאית משרת את כל הזרועות של הכוחות המזוינים של גרמניה כגון: צבא גרמניה, חיל הים, חיל האוויר, חיל רפואה ומפקדת קישור בין־שירותית. מפקדת המשטרה הצבאית ממוקמת בהנובר. למשטרה הצבאית 3 רגימנטים המוצבים סביב גרמניה וכפופים למפקדת המשטרה הצבאית.
משימות
24 תחנות המשטרה הצבאית הממוקמות ברחבי גרמניה, עובדות סביב השעון ומשימתן העיקרית היא להוות נקודה מרכזית ליצירת קשר לכל החיילים הזקוקים לסיוע. החיילים יכולים ליצור קשר באמצעות מספר חירום המקשר אותם לתחנת המשטרה הצבאית הקרובה אליהם.
למשטרה הצבאית יש 4 משימות נוספות: שמירה על סדר ומשמעת צבאית, שליטה על התנועה הצבאית, פעולות ביטחון וחקירות.
משמעת צבאית
במטרה לשמור על משמעת צבאית, ה-Feldjäger מבצעים סיורים בבסיסי הכוחות המזוינים ובמקומות כינוס של חיילים. הם מסיירים גם באירועים צבאיים, מסייעים לבתי המשפט הצבאיים ומסייעים באיסוף והובלה של שבויי מלחמה.
הכוונת תנועה צבאית
ה-Feldjäger עובדים ביחד עם המשטרה האזרחית בעת הכוונת תנועה צבאית במטרה לשפר את בטיחות התנועה ולהגן על החיילים. משימות המשטרה הצבאית בתחום זה כוללות חקירת תאונות במעורבות חיילים, הכוונת תנועה צבאית, ליווי שיירות צבאיות, הקמת נקודות ביקורת ועוד.
פעולות ביטחון
חלק מפעולות המשטרה הצבאית כוללות פעולות ביטחון במטרה למנוע פשעים כנגד הכוחות המזוינים הגרמנים ולמנוע הפרות סדר בטקסים רשמיים של הבונדסוור. בנוסף, ה-Feldjäger אחראיים להגן על כוחות בעלות ברית בתוך גרמניה ולספק שירותי אבטחת אישים לקציני בונדסוור בסיכון גבוה. הם גם אחראיים על אבטחת מבני שליטה ובקרה של יחידות גדולות, ליווי אחמ"ים, אבטחת כנסים וועידות, הגנה על רכוש צבאית וביצוע משימות לשליטה על התפרעויות.
חקירות ותשאול
חקירות מכסות תחומים רבים כולל דיווח על תאונות חמורות, סיוע בחקירת עבירות צבאיות וחיפוש אחר עריקים. לחיל המשטרה הצבאית יש גם צוותים הכוללים כלבי משטרה. הכלבים מאומנים לשמש ככלבי סיור וככלבי חיפוש. הצוותים האלה מסייעים בחיפוש אחר חומרי נפץ וסמים.
מדים
על אף שה-Feldjäger מהווים כוח משותף לכלל זרועות הבונדסוור, הם לובשים את מדי הצבא מכיוון שבמקור הם חלק מהזרוע של צבא היבשה. הם חובשים כומתות אדמות עם סמל של מסדר העיט השחור.
בעת משימות סיור שגרתיות הם לובשים מדי צבא רגילים עם סרט MP שחור והמילה Feldjäger בקטן, וכן חגורה בצבע שחור, נרתיק שחור ומחזיק אזיקים שחור. לעומת זאת כאשר הם במשימה ייצוגית לדוגמה מצעדים, טקסים וליווי צבאי לקצינים בכירים נלבש "ציוד לבן": חגורה לבנה, כפפות לבנות ונרתיק לבן בצד שמאל.
סמכויות
לשוטרים הצבאיים בגרמניה, יש סמכויות רק על חיילים, עובדים אזרחיים של הכוחות המזוינים ואזרחים שנכנסו למתחם צבאי.
פלדז'נדרמרי
פלדז'נדרמרי (בגרמנית: Feldgendarmerie, בתרגום חופשי: משטרת השטח) הייתה המשטרה הצבאית של צבאות הקיסרות הגרמנית (כולל הורמאכט), מתקופת פוסט-נפוליאון ועד סוף מלחמת העולם השנייה.