cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דמיטרי הכוזב השני
הופעתו
דמיטרי הכוזב השני הופיע בפעם הראשונה בשנת 1607 בעיר שדה קטנה בבלארוס. לא ברור מי הוא היה. לפי חלק מהגרסאות הוא היה מטביי וריובקין, בן של איש כמורה מאוקראינה. לפי גרסאות אחרות הוא היה ממוצא יהודי.
עם הזמן מחנה תומכיו גדל. תומכיו לרוב היו פולנים, אצילים מדרום רוסיה וקוזאקים. כאשר צבאו הגיע ל-3,000 לוחמים הוא יצאה לפשיטה וניצח את כוחות הצאר ליד קוזלסק. מיד לאחר הקרב, צבאו כמעט התפזר כתוצאה מהשלל הרב שנתפס. רק הצטרפות מספר אצילים פולנים איפשרה לו להמשיך במהלך. עם זאת, התלות שלו בפולנים גדלה. במהלך קרב שהתרחש ב-30 באפריל - 1 במאי 1608 הוא ניצח את הכוחות של וסילי שויסקי. בתחילת יוני 1608 הוא התחיל במצור על מוסקבה והקים מחנה בפרבר של העיר - בטושינו. זה היה הבסיס לכינוי - "הגנב מטושינו". ב-25 ביולי 1608 וסילי שויסקי חתם חוזה עם נציגי המלך הפולני סיגיזמונד השלישי. בחוזה סוכם בין היתר, שכל הפולנים יעזבו את דמיטרי הכוזב השני ומרינה מנישק תחזור לפולין, לא תכיר בנסיך הכוזב כבעלה ותפסיק לקרוא את עצמה כצארינה. בהיוודע שמרינה מנישק עזבה את ירוסלבל בדרכה לפולין דמיטרי הכוזב השני שלח כוח צבאי במטרה לתפוס אותה. הדבר הצליח, אך מרינה מנישק סירבה לבוא אליו והתמקמה במחנה תומכיו הפולנים. לאחר משא ומתן סוכם שמרינה מנישק תכיר בו כבעלה ולאביה יועברו כספים רבים וערים לאחר שדמיטרי הכוזב השני יתפוס את השלטון.
בינתיים המצור על מוסקבה נמשך ללא התקדמות ממשית ולא נרשמו הצלחות בשדה הקרב. מצור על מנזר חשוב בסביבת מוסקבה לא צלח. שוודיה שלחה את כוחותיה במטרה לתמוך בוסילי שויסקי ולכוחות שלו בהנהגת מיכאל סקופין-שויסקי היו מספר הצלחות שהחלו לאיים על עצם קיום המחנה בטושינו. בתחילת 1609 החלו מהומות בערים שתמכו בדמיטרי וזאת כתוצאה מהמיסים שהוטלו לצורך מימון הצבא. בקיץ 1609 מלך פולין החל בפלישה גדולה לשטחי רוסיה הצארית ורוב הפולנים עזבו את דמיטרי הכוזב השני. בסוף 1609 הוא נאלץ לעזוב את טושינו ונמלט לקלוגה.
בסוף שנת 1610 הוא נהרג על ידי אציל ממוצא טטרי.
מקצץ
מקצץ הוא כלי אבן מסותת אופייני לתעשיית כלי האבן של התקופה הפלאוליתית (תקופת האבן הקדומה) החל מהשלבים הראשונים התקופה הפלאוליתית התחתונה). המקצצים זוהו על ידי החוקרת מרי ליקי (Leakey) בערוץ אולדובאי כבר מהשלב הקדום של תעשיית כלי האבן האולדובאית, המיוחסת להומו האביליס שמלפני כ-2.4 מיליון שנה.
המקצצים הקדומים סותתו מחלוקי אבן, רובם מקוורציט ובזלת, בעזרת חלוק אחר ששימש כמקבת. מהשלבים הקדומים נמצאו כלים שדיוקם נמוך וחלקם מוגדרים כ"כלי קיצוץ" ולא כמקצצים. בתרבות האולדובאית המפותחת, שגילה 1.9 מיליון שנה, נמצאו מקצצים רבים יותר; ייצורם מדויק יותר וחלק ניכר מהם מסותתים על שני הפנים. בשלב זה הבחינו הסתתים הקדומים כי אם יהפכו את החלוק ויכו על צלקת ההתזה הקודמת, יקלו על המלאכה וישפרו את הכלי. סתתים אלו היו מפותחים יותר, כנראה מטיפוס הומו רודולפנזיס. לכלים שעובדו דו-פנית יש צלע זגזגית אופיינית, אך חלק מהם סותתו על פן אחד בלבד.
עם הופעת הומו ארגסטר (הטיפוס האפריקני הקדום של הומו ארקטוס), השתפרה והתגוונה ערכת הכלים של האדם. בין המקצצים נמצאו כלים מחודדים יותר: אלה התפתחו לדקר ולאבן יד, ואחרים דומים לקופיץ. בכך מגיעים לתעשיית כלי האבן האשלית הקדומה, המיוחסת להומו ארקטוס היוצא את אפריקה. אתרים ובהם מקצצים שונים נמצאו למשל באתר ליד תל עובדיה בעמק הירדן ובדמניסי (Dmanisi) שבגאורגיה. מכאן התפתחו בעיקר אבן היד והקופיץ, אף כי ישנם מקצצים מעטים גם בתעשיות כלי אבן מאוחרות.
קישורים חיצוניים
Chopper (archaeology) Chopper (Archäologie)
Rainbow (להקה)
Rainbow (עברית: קשת בענן) היא להקת הארד רוק בריטית, שנוסדה בשנת 1975 על ידי ריצ'י בלקמור, גיטריסט להקת דיפ פרפל בעבר. ההרכב המקורי, הכיל בתוכו את חברי להקת Elf ; את הסולן רוני ג'יימס דיו, את הקלידן מיקי לי סול, את הבסיסט קרייג גרובר ואת המתופף גארי דריסקול.
תחילת הדרך
בשנת 1974, לא אהב ריצ'י בלקמור, הגיטריסט הווירטואז של להקת ההארד רוק דיפ פרפל, את אלמנטי הפאנק/סול הרבים בשירי הלהקה באותה התקופה, ונדחה על ידי חברי הלהקה כאשר רצה לחזור לסגנון ההארד רוק. אחד הדברים שהעצימו את כעסו של בלאקמור, הייתה גם אי-הסכמת הלהקה להקליט קאבר לשיר Black Sheep Of The Family של הלהקה קוואטרמאס. רעיונותיו ושאיפותיו של בלאקמור לא זכו להגשמה.
במהלך סיבוב ההופעות של הלהקה בארצות הברית, חיממה את הלהקה להקה אשר נקראת Elf. ריצ'י התרשם מאוד מסולן הלהקה, רוני ג'יימס דיו, ולאחר זמן מה החליט בלאקמור לעזוב את דיפ פרפל, ולהצטרף אל הלהקה Elf כמנהיג הלהקה. לאחר הצטרפותו, החליט בלאקמור לשנות את שם הלהקה, מ-Elf ל-Rainbow. השם החדש, Rainbow, נבחר בהשראת הבר Rainbow Bar And Grill, אשר נמצא בהוליווד, בו הכיר בלקמור את דיו.
לאחר הקלטת האלבום, פיטר בלקמור את כל חברי הלהקה חוץ מדיו, וצירף אל הלהקה את המתופף קוזי פוול, את הבסיסט ג'ימי ביין, ואת הקלידן טוני קארין. ההרכב הנוכחי פנה להקליט את האלבום השני של הלהקה, "Rising". "Rising" הצליח מאוד, והביא את הלהקה לתודעה כלל-עולמית, והאלבום נחשב עד היום לאבן דרך בתרבות ההארד רוק/הבי מטאל. הרכב זה, גם יצא לסיבוב הופעות עולמי, בפעם הראשונה בתולדות הלהקה.
לאחר סיבוב ההופעות של הלהקה ברחבי העולם, החליט בלקמור, כי הבסיסט ג'ימי ביין אינו מספיק טוב כדי להישאר חלק מהלהקה, ופיטר אותו. זמן קצר לאחר פיטור ביין, פוטר גם הקלידן טוני קארין. לאחר בחינת מחליפים רבים ללהקה, צירף בלקמור את הקלידן דייוויד סטון, ואת הבסיסט מארק קלארק. כאשר נכנסה הלהקה לאולפן, להקליט את אלבומם השלישי, "Long Live Rock 'n' Roll", לא אהב בלאקמור את נגינת קלארק, פיטר אותו מהלהקה, וניגן באלבום את תפקידי הבס במקומו, פרט לשלושה שירים, בהם ניגן הבסיסט בוב דיסלי.
לאחר יציאת האלבום, וסיבוב ההופעות המקיף שהתקיים לקידומו בשנים, החליט בלאקמור כי הוא רוצה לקחת את הלהקה לכיוון חדש, מסחרי יותר. דיו לא הסכים עם בלקמור, והחליט לעזוב את הלהקה. לאחר עזיבת הלהקה, הצטרף דיו ללהקת ההבי מטאל בלאק סבאת', במקום סולן הלהקה עד לאותה התקופה, אוזי אוסבורן.
ההצלחה המסחרית
בלקמור ניסה לצרף את סולן דיפ פרפל, איאן גילן ללהקה, אך גילאן סירב להצעתו, מאוחר יותר בקריירה שלו, דווקא החליף גילאן את דיו, אך הפעם בלהקה בלאק סבאת'.
לאחר סדרה של מבחנים, התקבל ללהקה הסולן גרהאם בונט. לאחר צירוף בונט ללהקה, פיטר ריצ'י את הבסיסט בוב דיסלי ואת הקלידן דייוויד סטון מהלהקה. במקומם, צורפו ללהקה הקלידן דון איירי, והבסיסט רוג'ר גלובר. קיימת אירוניה בצירוף גלובר ללהקה, היות שבלקמור עודד את פיטורו מדיפ פרפל בשנת 1973.
ההרכב החדש הוציא את האלבום Down To Earth, אשר הכיל בתוכו את הלהיט All Night Long, ואת הקאבר לשירו של רוס באלארד, Since U've Been Gone. בהופעות חיות, לעומת זאת, לא הצליח בונט להגיע לאיכויות הוואקליות של דיו, ואכזב במעט את חברי הלהקה.
לאחר זמן מה, עזבו פאוול ובונט את ההרכב מסיבות שונות, אך בעיקר מכיוון שלא אהבו את שליטת בלקמור בלהקה, ודרך ניהולה. העמדות החסרות בלהקה נתפסו על ידי הסולן ג'ו לין טרנר, והמתופף בוב רונדינילי, ובהרכב זה, הוציאה הלהקה את האלבום Difficult to Cure. שיר הנושא באלבום זה הוא עיבוד לסימפוניה ה9 של בטהובן, אשר ידועה כסימפוניה האהובה ביותר על בלאקמור. האלבום הצליח בצורה משמעותית, והסינגלים שיצאו ממנו לא הפסיקו להשמע בתחנות הרדיו השונות. לאחר צאת האלבום החליט הקלידן דון איירי לעזוב את ההרכב, ובמקומו צורף הקלידן דייוויד רוזנטל.
אלבומה הבא של ריינבו נקרא Straight Between The Eyes, אלבום זה היה מגובש ומצליח הרבה יותר מהאלבום הקודם. למרות הצלחתו המסחררת של האלבום, ואולי בגללה, האלבום אכזב חלק מהמעריצים הוותיקים יותר של הלהקה, אשר ציפו מהאלבום ציפיות רבות.
לקראת האלבום Bent Out Of Shape, הוחלף המתופף רונדינילי במתופף צ'אק בורגי, ולאחר יציאת האלבום, גם יצא קליפ לסינגל Street of Dreams, אשר לא אושר להצגה בערוץ המוזיקה MTV, כיוון שכביכול הקליפ מהפנט.
הסוף והאיחוד
באפריל 1984, חזרו גלובר ובלקמור אל דיפ פרפל, וריינבו התפרקה. האלבום האחרון של הלהקה, Finyl Vinyl הורכב מרצועות בהופעה חייה, ומבי סיידס, האלבום גם הכיל את האינסטרומנטל Weiss Heim.
בשנת 1993, עזב בלקמור שוב את דיפ פרפל, והקים את ריינבו מחדש, אך ללא חבריה בעבר, אלא עם חברים חדשים. ההרכב החדש הקליט את האלבום Stranger In US All בשנת 1995, ופתח בסיבוב הופעות עולמי חדש. סיבוב ההופעות העולמי החדש הצליח מאוד, והחזיר לריינבו את המוניטין בו זכתה כבר בעבר.
ביוני 2016 חידש בלקמור את להקת ריינבו, בשם "Ritchie Blackmore's Rainbow", בהרכב חדש זה הופיעה הלהקה שלוש פעמים באירופה, ההופעות כללו שירים מדיפ פרפל וריינבו. הלהקה כללה את הגיטריסט ריצ'י בלקמור, הסולן רוני רומרו (סולן להקת הרוק "Lords Of Black"), הקלידן ג'נס יוהנסון, המתופף דייוויד קית' והבסיסט בוב נובו.
ביוני 2017 יצאה הלהקה למסע הופעות בבריטניה.
פסגת שיטס
פסגת שיטס (באנגלית: Sheets Peak) היא פסגה ברכס ויסקונסין - רכס ההרים המרכזי של הרי הורליק (המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים), בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת 1.85 קילומטרים צפונית מערבית מפסגת קופמן.
גילוי ומיפוי הפסגה
רכס ויסקונסין (ובו גם פסגת שיטס) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שם ג'וזף ד. שיטס (Joseph D. Sheets), שהיה עיתונאי שהתלווה לצי ארצות הברית במסגרת מבצע דיפ פריז לחקר אנטארקטיקה בשנים 1965, 1966 ו-1967.
פרנק שרשל
פרנק שרשל (באנגלית: Frank Scherschel; 1907 – 23 במאי 1981) היה צלם אמריקאי. שרשל, שעבד במשך שנים רבות עבור המגזין לייף, התפרסם בזכות צילומיו ממלחמת העולם השנייה. שרשל ליווה והנציח את מאבק הישוב העברי להקמת מדינת ישראל ותמונותיו הנציחו אירועים בהעפלה ובמלחמת העצמאות בצורה אוהדת לצד הישראלי.
ביוגרפיה
ב-1926 החל שרשל לצלם עבור העיתון "מילווקי ג'ורנאל" (Milwaukee Journal) ועבד בו עד שנת 1942, בה עבר לעבוד במגזין לייף. הוא צילם עבור לייף את המערכה באוקיינוס השקט ואת הלחימה באירופה המערבית ושחרור פריז. פרויקטים נוספים שעשה שרשל עבור לייף היו: נישואי הנסיכה אליזבת השנייה ב-1947, יהדות ג'רבה בתוניס, ועידת המפלגה הדמוקרטית האמריקאית ב-1956, חקלאות שיתופית בצ'כוסלובקיה, סיקור של דמויות כמו וינסטון צ'רצ'יל (מספר פעמים), מיס ון דר רוהה ואספנית האמנות פגי גוגנהיים ותחרויות ספורט שונות כגון: מרוץ האופניים טור דה פראנס, מרוץ המכוניות 24 השעות של לה-מאן, אגרוף, בייסבול, פוטבול ואפילו תחרות בגידול זקנים שנערכה במישיגן. גם אחיו, ג'ו, היה צלם מקצועי שעבד עבור "לייף".
לאחר מלחמת העולם השנייה ביקר שרשל מספר פעמים בארץ ישראל והנציח את מאבק היישוב העברי להקמת מדינת ישראל. הוא צילם את הגעתה של אוניית המעפילים אקסודוס ולאחר מכן, את הכרזת העצמאות, קרב יד מרדכי, הפצצת התחנה המרכזית בתל אביב על ידי חיל האוויר המצרי ועוד מקומות ואירועים במלחמת העצמאות.
ב-1950 העניקה לו ההתאחדות הלאומית (האמריקאית) לצלמי עיתונות פרס על מצוינות לזכר ג'וזף ספראגו (Joseph A. Sprague). ב-1955 היה שרשל אחד ממאות הצלמים שצילומיהם הוצגו בתערוכת הצילום ההיסטורית, "משפחת האדם", שהוצגה תחילה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ולאחר מכן הוצגה ברחבי העולם.
יחסי מין הומוסקסואליים בשירותים ציבוריים
יחסי מין הומוסקסואליים בשירותים ציבוריים (מכונה בארצות הברית: Tea-room ובבריטניה: Cottage) היא התנהלות שהייתה נפוצה בקרב הקהילה ההומוסקסואלית בארצות המערב בשנים שקדמו ללגיטימציה שלה, בה קוימו יחסי מין אנונימיים בין גברים בשירותים ציבוריים או שנערך קרוזינג במטרה לקיים יחסי מין במקום אחר.
המילה "קוטג'" (מאנגלית: Cottage) כביטוי תועדה לראשונה בתקופה הוויקטוריאנית לתיאור שירותים ציבוריים, ובשנות ה-60 של המאה ה-20 הביטוי הפך לסלנג של הקהילה ההומוסקסואלית. שורשיו של המונח מקורם בחדרי השירותים החיצוניים שנבנו בבריטניה מחוץ לבתי המגורים, ונראו כמו מבני קוטג'. רוב השימוש בביטוי היה באנגליה, שם המונח היה מזוהה כמקום קטן, נוח וכפרי, אם כי השתמשו בביטוי גם במקומות אחרים בעולם. בארצות הברית משתמשים בביטוי "tea-room" כדי לתאר את התופעה.
התופעה
חדרי השירותים הציבוריים בהם התופעה רווחת ממוקמים במקומות עם תנועה מאסיבית של אנשים, כמו תחנות אוטובוס, תחנות רכבת, שדות תעופה ואוניברסיטאות. לעיתים, בין תאי השירותים קיים גלורי הול. סימנים שונים משמשים כדי לרמוז לרצון באינטראקציה בין המבקרים. בחלק מחדרי השירותים התפתח נוהג מקובל, לפיו יש אדם שמשמש כ"מתצפת", שאחראי להזהיר כשמגיעים אנשים מחוץ ל"סצנה" (דהיינו, מחוץ לקהילה ההומוסקסואלית).
לפני תנועת השחרור הלהט"בית בסוף שנות ה-60 בארצות הברית ואנגליה, חדרי שירותים ציבוריים פעילים היו מהמקומות הבודדים בהם גברים שהיו צעירים מכדי להיכנס לברים של הומואים, יכלו לפגוש אחרים ולדעת בבטחה שגם הם הומואים. רוב ההומואים והביסקסואלים באותה תקופה היו "בָּאָרוֹן", וכמעט שלא היו קבוצות חברתיות לנוער שהיה צעיר מכדי לצרוך אלכוהול.
מדיניות ציבורית
החל משנות ה-80, הפכו הרשויות להיות מודעות לקיומם של חדרי שירותים הפעילים כמקום מפגש מיני והחלו לנקוט בצעדים שונים נגד העניין, כגון שינוי גובהי הדלתות, הסרת דלתות בחדרי שירותים פופולריים, וכן הנמכת המחיצות שבין התאים, על-מנת למנוע איתות בין התאים בעזרת הרגליים. מעשים מיניים בשירותים ציבוריים עומדים בניגוד לחוק בהרבה מדינות. מכיוון שיחסי המין מתרחשים מאחורי דלתות סגורות ובתוך התאים עצמם, הרי שבאנגליה, בארצות הברית ובקנדה המשטרה הפעילה לעיתים שוטרים סמויים, שהתחזו להומואים וניסו לשדל אנשים לקיים יחסי מין. מי ששיתף פעולה עם השוטרים היה צפוי להיעצר ולהישפט.
בישראל
בישראל התופעה הייתה קיימת בעיקר בתחנות אוטובוס מרכזיות, בהן התחנה המרכזית הישנה של תל אביב והתחנה המרכזית של באר שבע. איתן פוקס, בסרטו הראשון "אפטר" (1990), עוסק במתח מיני בין חייל למפקדו, שלבסוף מקיימים יחסי מין בשירותים ציבוריים בגן העצמאות בירושלים.
Tearoom Trade
Tearoom Trade (תעתיק: טירוּם טרייד) הוא מחקר של הסוציולוג רוברט אלן "לאוד" המפרייס. המחקר עסק בניתוח פעילות מינית של הומואים בשירותים ציבוריים. המחקר הוא אתנוגרפיה על יחסי מין בין גברים בשירותים ציבוריים. המפרייס תיאר את התקשורת הבין-אישית המקובלת בחללים אלו, כגון שפת גוף, תנועות ידיים וכדומה. כמו כן, הוא שם לב גם לתפקידים השונים אשר אנשים שונים מילאו, כאשר לרוב, במקביל לאנשים שקיימו יחסי מין היו אנשים ששימשו כ"תצפיתנים", שהיו מזהירים אם אנשים לא קשורים היו מתקרבים. המפרייס הניח כי גברים המשתתפים בפעילות כזו מגיעים מרקעים חברתיים מגוונים, בעלי מוטיבציות שונות, וזהויות מיניות שונות: סטרייטים, ביסקסואלים או הומואים.
המחקר שאל לגבי הסטריאוטיפים אשר מקושרים לגברים המקיימים יחסי מין עם גברים במקומות ציבוריים, והראה כי הרבה מן המשתתפים בפעילויות הללו מנהלים אורח חיים "נורמטיבי" למדי, בעלי משפחות ומקובלים בקהילתם. בנוסף, המחקר הראה שבמעשיהם המיניים אין סכנה להטרדה מינית של גברים הטרוסקסואלים. הממצאים של המחקר מראים כי 38% מהנחקרים לא היו הומואים ולא ביסקסואלים, 24% היו ביסקסואלים, 24% היו הומואים בארון ורק 14% ענו על התדמית של "הומו שהוא חלק מהקהילה הגאה" ומתעניין בקשרים עם גברים. מכיוון שהמפרייס היה יכול לוודא כי 54% מנחקריו חיו כהטרוסקסואלים עם נשותיהם, המחקר הציג את חוסר ההתאמה בין העצמי הפרטי והעצמי החברתי אצל אנשים שהשתתפו בצורה הזו של סקס הומוסקסואלי.
ביקורת
בתחילת המחקר, המפרייס חשף את זהותו כחוקר בפני חלק מהמשתתפים; הוא שם לב כי אלו שהסכימו לדבר איתו היו רק ממעמד משכיל, יחסית. כשהמשיך במחקר, החליט להסתיר את זהותו כחוקר, במטרה למנוע הטיה במחקר. המפרייס הניח כי הסטיגמה הקשורה להומוסקסואליות והרצון של המשתתפים לאנונימיות מונעות ממנו לתצפת על המתרחש ולקיים ראיונות מעקב, כאשר הוא מציג עצמו כחוקר. הביקורת על המחקר הייתה בעיקרה ביקורת אתית בנוגע להסתרת זהותו כחוקר ואי-קבלת הסכמה מהנחקרים לתצפית עליהם. המפרייס היה ניתן בביקורת גם עקב המתודה שלו לראיונות המשך, בה מצא את כתובת הנחקרים דרך מספרי הזיהוי של מכוניותיהם, אותם העתיק. ראיונות ההמשך, אף הם לא חשפו את מהות המחקר, ובהם הציג עצמו כחוקר שירותי בריאות, שמתעניין במוצא האתני שלהם, הסטטוס המשפחתי, עיסוקם ועוד. מתנגדי הביקורת הצביעו על כך, שהמשתתפים ביצעו את מעשיהם במקום ציבורי וכי הונאת המשתתפים סביב הראיונות הייתה לא מזיקה, מכיוון שהמפרייס כיבד את רצונם לאנונימיות ולא פרסם את זהותם במחקרו.
Free Bird
Free Bird (נכתב גם: Freebird, מאנגלית: ציפור חופשייה) הוא שיר של להקת הרוק הדרומי האמריקאית לנרד סקינרד.
הפקה
השיר הופיע לראשונה באלבום הראשון של הלהקה (Pronounced 'Lĕh-'nérd 'Skin-'nérd) ב-1973, והתפרסם כסינגל בנובמבר 1974. סולו הגיטרה המסיים את השיר דורג ברשימת 100 סולואי הגיטרה הטובים בעולם של המגזין "Guitar World" במקום השלישי. חציו של השיר בלדת רוק וחציו סולו מהיר שנמשך כמעט 5 דקות. הוא משמש כשיר הסיום ומרכיב מרכזי בהופעות הלהקה והוא השיר הארוך ביותר שלהם. הוא נמשך בהופעות לעיתים קרובות מעל 14 דקות, והוא מוארך ומאולתר. עד היום נשאר השיר להיט האהוב על המעריצים, וקלסיקת רוק.
תארים
Free Bird נכלל ברשימות שונות כגון רשימת 500 השירים שעיצבו את הרוק אנד רול בהיכל התהילה של הרוק אנד רול, ורשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון (במקום ה-193). בשנת 2009 היה במקום ה-26 ברשימת שירי הרוק הכבד הטובים ביותר בכל הזמנים של ערוץ VH1.
אקרוקנתוזאורוס
אקרוקנתוזאורוס (שם מדעי: Acrocanthosaurus; משמעות השם: "לטאת עמוד-שדרה גבוה") הוא סוג של דינוזאור תרופוד טורף גדול ממשפחת קרכרודונטוזאוריים שחי בקרטיקון באמריקה הצפונית, כ-119-116 מיליון שנה לפני זמננו. האקרוקנתוזאורוס הוא קרוב משפחה של המפוזאורוס והגיגאנוטוזאורוס שחיו בדרום אמריקה, והקרכרודונטוזאורוס שחי בצפון אפריקה.
תיאור
האקרוקנתוזאורוס היה טורף גדול, אורכו היה בין 11 ל-12 מטר ומשקלו נע בין 4–6 טונות לפרט בוגר. הוא טרף זאורופודים ואורניתופודים גדולים. כמו שאר בני המשפחה הוא הלך על שניים אך זרועותיו היו ארוכות יחסית וכנראה סייעו לו בתקיפת דינוזאורים אחרים. הוא היה בעל לסתות עוצמתיות החמושות בשיניים חדות וארוכות. המבנה הייחודי לאקרוקנתוזאורוס הוא מעין רכס על גבו (שהעניק לו את שמו) שנוצר מבליטות בחוליות עמוד השדרה שלו. רכס זה היה ככל הנראה מכוסה בעור ויצר מעין "מפרש" נמוך. הפלאונטולוגים חלוקים בדעתם על תפקידו של רכס זה: האם שימש לאחסנת שומן כמו דבשת הגמל, ויסות טמפרטורה או לתצוגה תוך-מינית. הרכס לא היה גבוה כמו אצל ספינוזאורוס, וייתכן ששימש כמו במקרים רבים להבדלה בין פרט מסוים, מין או גיל ספציפי בו האקרוקנתוזאור היה.
אקרוקנתוזאורוס אטוקנסיס נתגלה בשנות ה-40 של המאה ה-20 ליד מחוז אטוקה באוקלהומה. הוא תואר ב-1950 על ידי סטובל ולנגסטון. בשנות ה-90 של המאה ה-20 נתגלו עוד שלדים חלקיים שלו. כמו כן נתגלו מאובנים שלו ליד מאובנים של זאורופוסידון. בנוסף למאובנים נתגלו מספר שבילי עקבות המיוחסות לו. מאובניו נתגלו באוקלהומה, טקסס, ויומינג ואריזונה.
ב-2022 התגלו בנהר ב"עמק הדינוזאורים" שבטקסס עקבות של זאורופוסידון ואקרוקנתוזאורוס המתוארכים ל-113 למ"ש.
פרנסואה בוזיזה
פרנסואה בוזיזה יאנגובונדה (יליד 14 באוקטובר 1946, מואילה, גבון) הוא מדינאי מרכז אפריקאי, מנהיג פוליטי וצבאי; שר ההגנה (1979—1981), שר ההסברה והתרבות (1981—1982) ונשיא הרפובליקה המרכז אפריקאית (2003—2013). הוא עלה לשלטון בהפיכה צבאית שהפילה את הנשיא אנז'ה-פליקס פטאסה. לאחר שנתיים "תקופת מעבר", זכה בוזיזה בבחירות לנשיאות בשנת 2005.
קריירה צבאית ופוליטית
פרנסואה בוזיזה נולד ב-14 באוקטובר 1946 במוילה שבגבון. הוא נכנס לשירות צבאי ובשנת 1975 הוא הועלה לדרגת קפטן ובשנת 1978 הקיסר ז'אן-בדל בוקאסה העלה אותו לדרגת גנרל בריגדיר. לאחר הפלת המשטר הדיקטטורי של בוקאסה בשנה שלאחר מכן, עלה דויד דאקו לשלטון במדינה, שמינה את בוזיזה לשר ההגנה. בתקופת שלטונו של אנדרה קולינגבה, שימש בוזיזה מ-1981 עד 1982 כשר ההסברה והתרבות, אך מאוחר יותר Kolingba האשימו אותו בהכנת הפיכה וביולי 1989 הוא נעצר ב קוטונו ( הרפובליקה של בנין ). הוא נכלא ועונה, אך בדצמבר 1991 זיכה אותו בית משפט בבנגוי
ב-22 באוגוסט 1993 הודיע פרנסואה בוזיז על מועמדותו לבחירות לנשיאות, אך הפסיד בסיבוב הראשון וקיבל 1.5% מהקולות במשך שנים רבות נחשב בוזיזה לתומכו של פטאסה, וסייע לו לדכא את מרידות הצבא ב-1996 וב-1997. בעיקר בזכות אלה, מונה בוזיזה לראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הרפובליקה המרכז אפריקאית.
מחולל הפיכות
ב-25 באוקטובר 2002 ניסו כוחותיו של בוזיזה להפיל את פטאסה. בבנגוי הבירה החלו קרבות בשימוש בתותחים - תחילה בחלק הדרום-מערבי של העיר, באזור שדה התעופה ואחר כך בצפון; הקרב התרחש גם ליד ארמון הנשיאות. בקרב עם המורדים, בנוסף לכוחות הממשלה, נשלחו חיילים לובים ו-1,000 לוחמים לעזור לנשיא, מפקד תנועת השחרור של קונגו, ז'אן פייר במבה. במהלך שישה ימי לחימה בבירה הובסו המורדים. אך לאחר שגירשו אותם מהבירה, החלו בעלות הברית לבזוז את בנגוי ולבצע אלימות כלפי תושביה, ששימש כעילה להאשים את הנשיא פטאסה בניצול כוחו ובבגידה.
בפברואר 2003, הקונגולזים, בראשותו של ז'אן-פייר במבה, הדף את חייליו של בוזיזה כמעט עד לגבול עם צ'אד.
נשיא
ב-15 במרץ 2003 נכנסו תומכיו של בוזיזה, בתמיכת ארטילרית, לבירת המדינה. הם כבשו את שדה התעופה ואת מעונו של ראש המדינה, ואז את תחנת הטלוויזיה והרדיו הממלכתיים. הנשיא פטאסה היה באותו הרגע בניז'ר השכנה בפסגת ארגון מדינות אזור סאהל. פרנסואה בוזיזה טען ש"הפלת המשטר הקודם מאפשרת ליצור תנאים לרפורמות דמוקרטיות אמיתיות".
כתוצאה מההפיכה פרצה מלחמת אזרחים וכוחות האו"ם הוחזרו למדינה.
ב-5 בדצמבר 2004 התקיים במדינה משאל עם ובעקבותיו אומצה חוקה חדשה שקבעה צורה של רפובליקה מעורבת.
בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות שהתקיימו בשנת 2005, פרנסואה בוזיזה זכה עם 64.60% מהקולות.
בתחילת מרץ 2004, הרפובליקה המרכז אפריקאית פגעה שוב בעמודי השער של עיתוני העולם לאחר שנחשף כי בוזיזה החליט להעניק מקלט לנשיא הודו שהדיח את ז'אן ברטראן אריסטיד. עם זאת, אריסטיד לא שהה במדינה זמן רב.
בשנת 2007 הסתיימה מלחמת האזרחים בהסכם עם מרבית קבוצות המורדים. נציגים נכללו בממשלה. עם זאת, מכיוון שהקבוצות עצמן לא פורקו מנשקם, הן שמרו על השפעתן. גורם סיכון נוסף ל- CAR היה סכסוכים במדינות שכנות (DRC, אוגנדה, סודאן), ממנה הגיעו כלי נשק ופלשות חמושים פלשו. הממשלה לא שלטה במלואה בשטח המדינה.
ב-1 בדצמבר 2010 חתם פרנסואה בוזיזה על צו טיהור מוחלט של שמו של הדיקטטור לשעבר ז'אן-בדל בוקאסה, בוזיזה כינה את בוקאסה "הומניסט גדול" ו"בן האומה, המוכר על ידי כולם כבנאי גדול" והדגיש "אני רוצה לדבר על בוקאסה. הוא בנה את הארץ, והשמדנו את כל מה שבנה".
הדחתו
ב-24 במרץ 2013 השתלטו לוחמי קואליציית המורדים "סלקה" על ארמון הנשיאות בבנגוי. הנשיא בוזיזה נמלט מהבירה לקמרון. מנהיג המורדים מישל ג'וטודיה הכריז על עצמו כנשיא, והבטיח לארגן בחירות בקרוב.
בוזיזה ניסה להתמודד בבחירות לנשיאות ב-2015 אך נדחה מרישום בוועדה הבחירות המרכזית. הוא חי בגלות בבנין, אך שב למדינה בסוף 2019.
על פי החלטת בית המשפט החוקתי ב-3 בדצמבר 2020, לא אושר לבוזיזה להתמודד כמועמד לבחירות הנשיאותיות ב-27 בדצמבר 2020. לאחר מכן, הממשלה האשימה אותו בניסיון הפיכה.
סולידוס
סולידוס (לטינית: Solidus) היה מטבע זהב באימפריה הרומית. שקל בדרך כלל, כ-4.5 גרם. במשך השנים הוטבעו מטבעות בשם זה על ידי מדינות באירופה, ואף הילכו בדרום אמריקה.
מטבע סולידוס הוטבע לראשונה בשנת 301, על ידי דיוקלטיאנוס, והיה שווה 1000 דנאריוס. הנפקת מטבע בשם זה המשיכה אצל הקיסרים הרומאים, ולמעשה היה "המטבע הנפוץ ביותר באימפריה הרומית המאוחרת"; לאחר מכן הילך באימפריה הביזנטית, ובכלל זה בארץ ישראל; מטמון מטבעות סולידוס מזהב נמצא בחפירות ארכאולוגיות בסביבת שוהם.
באירופה בימי הביניים, ואחר כך, בעת החדשה, טבעו מטבעות שונים בשם זה שליטי רומניה, איטליה וצרפת, וכן בממלכת ספרד ובמושבותיה בפרו, ובממלכת פורטוגל ובמושבותיה בברזיל. בממלכה המאוחדת טבעו מטבע בשם זה במאה ה-20.
פרנסואה פיון
פרנסואה פִיּוֹן (נולד ב-4 במרץ 1954) הוא פוליטיקאי צרפתי, שכיהן כראש ממשלה בכל תקופת הנשיאות של ניקולא סרקוזי בשנים 2007–2012.
נבחר למועמד מפלגת "הרפובליקנים" לקראת בחירות לנשיאות צרפת 2017. בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות סיים במקום השלישי ולא העפיל לסיבוב השני.
הורשע במעילה בכספי ציבור ונגזרו עליו שנת מאסר, שלוש שנות מאסר על תנאי, קנס ועשר שנות קלון.
ילדותו וצעירותו
פיון נולד בלה מאן שבצרפת כבן הבכור מבין ארבעת הבנים של מישל פיון, נוטריון, ואן לבית סולה (Soulet), היסטוריונית ממוצא בסקי. הוא גדל בסראן-פולטורט, כפר במחוז סארט. למד במכללה סן מישל-דה פרה (College Saint- Michel-des-Perrais) ביישוב פרינייה-לה-פולן (Parigné-le-Pôlin). עבר ללמוד בתיכון הישועי נוטר דאם דה סנט-קרואה בלה מאן. עורר שערורייה כשבשנת 1971 עמד בראש קבוצת תלמידים ודחף את מורתם לאנגלית להתפטר. בהמשך הושעה מבית הספר אולם אחרי עצרת הזדהות של חבריו לכיתה הוחזר לשיעורים. כעבור שנה הוא סיים את בחינות הבגרות.
פיון סיים תואר שני במשפטים (1976) ולאחר מכן המשיך בלימודים מתקדמים (תעודת DEA) במשפט ציבורי ובמדע המדינה. בתום לימודיו החל לעבוד כעוזר פרלמנטרי לחבר האספה הלאומית ז'ול לה-טול. פיון עבד עם לה-טול גם במהלך כהונותיו כשר התחבורה ושר ההגנה ובשנת 1981 עבר לעבוד כעוזר של שר התעשייה מישל גירו והיה ממונה על קשר המשרד עם הפרלמנט.
המשך הקריירה הפוליטית
בין 1993 ל-1995 כיהן פיון כשר החינוך הגבוה והמחקר. ממאי לנובמבר 1995 כיהן כשר לטכנולוגיות מידע ודואר. בין נובמבר 1995 ל-1997 כיהן כשר הדואר, התקשורת והחלל. בין 2002 ל-2004 כיהן כשר לעניינים חברתיים, עבודה וסולידריות. מ-2004 ל-2005 כיהן כשר החינוך הלאומי, החינוך הגבוה והמחקר.
הבחירות לנשיאות צרפת 2017
בסיבוב הראשון של פריימריס של מפלגת הרפובליקנים, שנערכו ב-20 בנובמבר 2016, נבחר במקום הראשון לפני אלן ז'ופה וניקולא סרקוזי. בסיבוב שני של הפריימריז שנערך ב-27 בנובמבר 2016 ניצח את ז'ופה, ונבחר למועמד המפלגה בבחירות לנשיאות צרפת 2017. בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות סיים במקום השלישי ולא העפיל לסיבוב השני, ובו תמך במקרון.
עמדות פוליטיות
פיון נחשב כשמרן רפורמיסט. לדעת פרשנים הוא יותר שמרני מאשר מורו ורבו פיליפ סוגין. כמועמד לנשיאות פיון התכוון להקטין את המגזר הציבורי ולקצץ 500,000 משרות. פיון הושווה למרגרט תאצ'ר הודות לשאיפתו להפחית בגודלה של מעורבות המדינה בכלכלה. פיון אמר ב-2016 כי ברצונו שתוכנית הבריאות תעבוד טוב יותר בתשלומים מופחתים. תומך בהעלאת גיל הפרישה ל-65. כחבר האספה הלאומית הצביע נגד חקיקה המכירה בנישואים חד-מיניים. פיון מתנגד להפלות באופן אישי.
מדיניות חוץ
פיון תומך בריסוק הקבוצות הקשורות בסלפיזם והאחים המוסלמים ומזהיר בתקיפות כנגד האיום של הטוטלטריות האיסלמית. הוא קרא לדיאלוג עם סוריה תחת משטרו של בשאר אל-אסד ועם הפדרציה הרוסית בהנהגתו של ולדימיר פוטין. פוטין תואר כידיד של פיון אם כי פיון עצמו דוחה תיאור זה. בשנת 2014 בהרצאה במכללה האקדמית נתניה אמר כי מי שיאיים על ישראל ייחשף לאיום קשה מצד צרפת. בתגובה לוועידת פריז ב-15 בינואר 2017 שכונסה בהמשך להחלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, אמר פיון כי לא ייצא ממנה שום דבר רציני.
פיון מחזיק ביחסים קרובים וטובים עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ותומך בשיתוף פעולה עם רוסיה ובהסרת הסנקציות שהוטלו עליה בשל הסיפוח הלא-חוקי של חצי האי קרים.
עסקים
בדצמבר 2021, מונה פיון כחבר במועצת המנהלים של סיבור אחזקות, החברה הפטרוכימית המשולבת הגדולה ביותר ברוסיה. הוא התפטר מתפקידו בפברואר 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
פלילים
ב-15 במרץ 2017 זומן לחקירה בחשד ששילם משכורות לבני משפחתו מכספי המדינה בעד עבודה שלא ביצעו. עד להתפוצצות הפרשה היה פיון המועמד המוביל לזכייה בנשיאות צרפת. ביוני 2020 הורשע במעילה בכספי ציבור ונגזרו עליו 5 שנות מאסר (שלוש מהן על תנאי) וקנס, לאחר שהעסיק את אשתו כעוזרת פרלמנטרית בשכר של מיליון אירו לשנה. בית המשפט לערעורים שינה את העונש לשנה בכלא ושלוש על תנאי. הוא גם אסר על פייון להתמנות לתפקיד ציבורי במשך עשר שנים.
אגם טאופו
אגם טאופו (Taupo) הוא אגם במרכז האי הצפוני של ניו זילנד, הגדול באגמי ניו זילנד.
בקרבת האגם נמצאים העיר טאופו הממוקמת בצפון מזרח האגם והעיר טורנגי בדרומה. בעיר טאופו האוכלוסייה מונה עשרים עד עשרים וחמישה אלף תושבים (2005) ובנוסף יש בה תיירים רבים בסופי שבוע ובעונת הקיץ.
גאוגרפיה
אורך אגם טאופו כ-40 ק"מ, רוחבו כ-30 ק"מ ושטחו 616 קילומטר מרובעים. הדרך המקיפה את האגם אורכה 161 ק"מ בערך, אך היקף האגם עצמו הוא כ-193 ק"מ בגלל פיתולים בשפת האגם. עומקו המרבי של האגם הוא 186 מטר.
האזור בו שוכן האגם מתאפיין בפעילות וולקנית המתבטאת בפעילות געשית ובהימצאות קיטור גאותרמי קרוב לפני הקרקע ואף כזה היוצא החוצה מן הקרקע. בסביבה פועלות מספר תחנות כוח שמקור האנרגיה שלהם הוא גאותרמי - מים חמים וקיטור מן האדמה. תחנת הכוח הגאותרמית הראשונה בניו זילנד הוקמה בוואירקאי, מספר קילומטר צפונית לאגם טאופו, בשנת 1958.
כמות הגשם השנתית הממוצעת באזור היא 1050 מ"מ. גשמים יורדים בחורף וגם בקיץ והנוף נראה ירוק רוב השנה כשעיקר המשקעים יורדים בחורף בחודשים יוני עד אוגוסט.
טמפרטורות המקסימום בקיץ הן בממוצע 23 מעלות ובחורף 11.5 מעלות צלזיוס. טמפרטורת המינימום בחורף עשויה לרדת לכדי מינוס 5 מעלות צלזיוס אך ברב הזמן אינה יורדת מתחת לאפס.
היווצרות האגם
כמו אגם טובה, גם אגם טאופו שוכן בקלדרה שנוצרה מהתפרצות-על לפני כ-26,500 שנה, שפלטה טפרה בנפח של כ-1,170 ק"מ מעוקבים. התפרצות זו הייתה הראשונה והעזה ביותר בסדרה של 28 התפרצויות מתועדות של טאופו עד ימינו. היא הייתה בעלת מדד התפרצות געשית 8 והחומר נזרק לגובה חמישים קילומטר. בהתפרצות לפני כ-1,800 שנים האש שרפה עצים למרחק של כשלושים קילומטרים והאפר כיסה אזור ששטחו כ 20,000 קילומטרים מרובעים. ישנן עדויות שענן האפר כיסה את עין השמש לתקופה ארוכה ואף נצפה לאחר זמן הרחק מן המקור, ברומא מצד אחד ובסין בצד השני. לאחר ההתפרצות קרסה הקרקע ויצרה את האגם שניקז את המים באזור בקלדרה.
היסטוריה אנושית
המאורים הגיעו לאזור במאה השש עשרה. מתיישבים אירופאים הגיעו לאזור במאה התשע עשרה, בסביבות שנת 1830, ועסקו בעבודות עץ וכריתת יערות. תוך מספר עשרות שנים הכחידו החלוצים כמעט את כל היערות הטבעיים. החלוצים עסקו גם בציד, דיג וחקלאות. האירופיים גם החלו בפעילות מיסיונרית באזור. ההתיישבות גדלה במהלך מלחמת האדמה של שנת 1860 שהתנהלה בין המתיישבים הבריטים בניו זילנד לבין התושבים המאוריים. המאורים עמדו יפה בקרב נגד המתיישבים שגובו על ידי הצי הבריטי אך נאלצו לקבל את הסכם השלום שהוצע להם. בשנת 1872 לאחר ההסכם והשכנת השלום הסכימו המאורים להקצות שטח בחלק הצפוני של האגם להקמת היישוב. העיר הידועה כיום בשם טאופו הייתה כבר ישוב בשנת 1877. בשנים האחרונות נעשה מאמץ לשימור המורשת של החלוצים האירופים ושל התושבים המאורים הקדומים של ניו זילנד.
האזור סביב אגם טאופו החל מתפתח בעיקר בשנות החמישים של המאה העשרים סביב תחום היערנות והקמת תחנת כוח גאותרמית בוואירקאי הסמוכה.
כלכלת האזור מבוססת כיום על תיירות פנים ותיירות חוץ. האגם והנהרות הנשפכים אליו וממנו משמשים לענפי ספורט המים השונים. גם ענפי ספורט אחרים נפוצים באזור כמו הליכה, ורכיבת אופניים. בחורף האזור הוא יעד מבוקש לחובבי הסקי והסנובורד. הניו זילנדים מתגאים בכך שהאזור הוא מרכז עולמי לדיג של דגי טרוטה.
בילבונג (חברה)
בילבונג (באנגלית: Billabong International Limited) היא חברה מסחרית אוסטרלית המתמקדת ביצור בגדים המתאימים או קשורים לגלישת גלים, ונחשבת ליצרן הגדול בתחום. החברה נוסדה בשנת 1973 על ידי האחים גורדון ורנה מרצ'נט בגולד קוסט שבמדינת קווינסלנד אשר באוסטרליה וייצרה תחילה לבוש המותאם לגלישה. בדצמבר 2007 נרכשה החברה על ידי דן ויג'ינס בסכום של 1.5 מיליארד דולרים אוסטרליים.
בשנת 2018 נרכשה החברה על ידי חברת Boardriders אשר היא בעלת המותג המתחרה "קוויקסילבר" לאחר קשיים כלכליים.
בילבונג בישראל
רשת חנויות Billabong Board Shop הוקמה בארץ על ידי חברת בילי האוס בע"מ, שממוקמת לא הרחק מחוף הים בבית ינאי. חנויות הרשת בישראל נקראות "בילבונג בורדשופ", ונמכרים מגוון רחב של מוצרי חברת הגלישה האוסטרלית Billabong. בנוסף, ברשת החנויות נמכרים מוצרי גלישה וסקייטבורד של חברות מהטובות בעולם.
Billabong החלה את דרכה כמתפרה קטנה לייצור מכנסי גלישה בלבד, ומאז התפתחה למעצמה של ציוד ואופנת גלישה צבעונית לבנים ובנות, המשקפת את סגנון החיים ותרבות הגלישה האוסטרלית. כיום, מוצרי החברה נמכרים בלמעלה מ-65 מדינות בעולם, כאשר השווקים החזקים הם ארצות הברית, אוסטרליה, אירופה, דרום אפריקה, ברזיל, יפן וישראל.
החברה מאמצת את התפיסה השיווקית של חברת Billabong העולמית, ובהתאם לכך, מאז הקמתה, מקפידה לתרום ולהוביל בפעילויותיה לקידום עולם הגלישה והסקייט בישראל, בין השאר על ידי מתן חסויות לתחרויות ולאירועים מרכזיים בענף וטיפוח עקבי של גולשים וסקייטרים מצטיינים.
בנוסף, פעילות החברה כוללת פרויקטים ושיתופי פעולה שוטפים עם עמותת "צלול", במטרה להגן על החופים בישראל ולחזק את המודעות לשמירה על איכות הסביבה.
שם החברה נגזר ממילה דומה בשפה אבוריג'נית שפירושה "נחל אכזב".
תא ערפל
תא ערפל, או לשכת וילסון הוא גלאי חלקיקים שהיה בשימוש נרחב בניסויי פיזיקת חלקיקים במהלך המאה ה-20.
אופן פעולה
תא ערפל מבוסס על העיקרון שלפיו יונים יכולים לשמש כאתרי התגרענות לצורך התעבות של אדי מים, במיוחד אם האוויר נמצא במצב רוויית יתר. כאשר חלקיק טעון נכנס לתוך התא, הוא מיינן את אטומי האוויר שלאורך מסלולו, ויונים אלה גורמים להתעבות של אדי המים סביבם. כתוצאה מכך, "שבילים" של טיפות מים זעירות מציינים את המסלול שעבר החלקיק. אם מפעילים על החלקיק שדה מגנטי, ניתן לקבוע על-פי מסלולו את הסימן של המטען שלו ואת יחס המסה למטען שלו (ראו ספקטרומטר מסה).
בגרסה הראשונית שלו, היה תא הערפל מלא באדי מים, וברגע המתאים התרחשה בו התרחבות אדיאבטית, אשר ציננה את האדים וגרמה להם להתעבות.
היסטוריה
את תא הערפל בנה הפיזיקאי הסקוטי צ'ארלס וילסון, אשר חקר את היווצרותם של עננים ותופעות אופטיות באוויר לח. לצורך מחקריו אלה הוא בנה תאים שהתבססו על התרחבות אדיאבטית שגורמת להתעבות של אדים, ותוך כדי כך הוא גילה שיונים יכולים לשמש כמרכזי התעבות. בהתבסס על כך, הוא בנה את הדגם הראשון של תא ערפל ב-1911, והמצאתו זו הוכיחה את עצמה מיד כאמצעי מחקר חשוב ואף מהפכני בפיזיקה גרעינית. וילסון קיבל עליה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1927. בתא הערפל של וילסון נבדקו והוכחו קיומן ומהלכן המדויק של תגובות של אטומים עם חלקיקי-אלפא, קיום הפוזיטרון ותופעות חלקיקיות אחרות. בשל היותו המכשיר היחיד באותה תקופה שעזר לראות את החלקיקים, נקרא תא הערפל "השופט העליון של הפיזיקה הגרעינית".
פינאטס
פינאטס (באנגלית: Peanuts; לעיתים נקראת פשוט סנופי על שם אחת הדמויות הראשיות) הייתה סדרת קומיקס שנכתבה ואוירה על ידי צ'ארלס מ. שולץ. סדרת הקומיקס רצה במשך 50 שנה מה-2 באוקטובר 1950 ועד ליום אחרי מותו של שולץ ב-13 בפברואר 2000. הקומיקס היה מן הפופולריים והמשפיעים ביותר בתחומו. בשיאה הודפסה הסדרה בלמעלה מ-2,600 עיתונים, שנקראו על ידי כ-350 מיליון קוראים בכ-75 מדינות, ותורגמה לכ-40 שפות שונות, ובעקבותיה אף נוצרה סדרת טלוויזיה מצוירת. פינאטס הפכה את סגנון הקומיקס הקצר בעל 4–5 חלונות לדבר נפוץ ומקובל. הדפסות חוזרות של הסדרה עדיין מפורסמות בעיתוני ארצות הברית.
היסטוריה
הסדרה נולדה ב-2 באוקטובר 1950. באביב 1950 שלח צ'ארלס מ. שולץ מספר דוגמאות שראו אור בשנים קודמות לתאגיד הסינדיקציה United Feature Syndicate. חצי שנה לאחר מכן, כשהתשובה מהתאגיד בוששה לבוא, שלח שולץ מכתב לתאגיד ושאל אם החבילה ששלח אבדה בדואר. זמן קצר לאחר מכן קיבל תשובה מהתאגיד כי לא רק שהחבילה הגיעה אלא שהם גם מעוניינים לפרסם את הקומיקס שלו תחת השם "פינאטס". שולץ תכנן במקור לקרוא לרצועת הקומיקס שלו "Good ol' Charlie Brown", אבל התאגיד חשש מקומיקס שמתרכז סביב דמות אחת ואינו מאפשר הסתעפות של העלילה.
ב-11 באוקטובר 2012, נחשף כי Blue Sky Studios ופוקס המאה ה-20 עומדים להוציא סרט אנימציה חדש ב-6 בנובמבר 2015 לכבוד 65 שנה למותג הקומיקס "פינאטס" ולכבוד 50 שנה לספיישל הטלוויזיה "חג המולד של צ'ארלי בראון.
שוואבך
שוואבך (בגרמנית: Schwabach), עיירה בפרנקוניה, בצפון בוואריה, בת כ-40,000 תושבים, סמוכה לעיר השנייה בגודלה בבוואריה, נירנברג.
העיירה מפורסמת בשל תעשיית רדידי המתכת המוזהבים המסורתית שבה. בשנת 2004 ציינה העיר בפסטיבל חגיגי, 500 שנות ייצור של "רדיד הזהב" (המכונה בגרמנית: Blattmetall).
בראשית המאה ה-16, פיתח סדר דפוס תושב העיירה את הגופן הגותי "Schwabacher" (שוואבכר). גופן זה שימש להדפסת התנ"ך הראשון בתרגום לגרמנית, שנערך בידי מרטין לותר.
שוואבך היא עיר הולדתם של המלחין והפסנתרן אדולף פון הנזלט (1814-1889), האנטומיסט והבוטנאי יוהאן גוטפריד צין (1727-1759).
הקהילה היהודית
בשוואבך התקיימה קהילה יהודית, והיא הייתה מקום מושבם של רבני "מדינת אנסבך" בין רבני העיר מוזכרים בספרות היהודית:
אגן ירוק
אגן ירוק (באנגלית: Constructed wetland) הוא מערכת של ביצות מלאכותיות שמטרתן לחקות את תהליכי הטיהור המתרחשים בביצות טבעיות. אגנים ירוקים פועלים כמסננים טבעיים של זיהומים שונים בשפכים כגון חומרים אורגניים, חומרים מוצקים מרחפים ומתכות כבדות. יכולתם של האגנים הירוקים לטיהור שפכים הוכרה במחצית השנייה של המאה ה-20 לאחר שהחלו להתפרסם המחקרים הראשונים בנושא. כיום פועלות בעולם אלפי מערכות ירוקות לטיהור שפכים.
תהליך הטיהור
הטיפול בשפכים והרחקת המזהמים נעשים על ידי הזרמתם דרך השורשים של צמחים הגדלים בבריכות האגן הירוק. צמחים אלו יכולים להתפתח בסביבת מי שפכים ומתאימים להשתרשות במצע רדוד ועשיר במים. לעיתים משמשים בתהליך בצמחי קנה או סוף, אשר שורשיהם יוצרים תעלות במצע הגידול, דרכן חודר החמצן אל השפכים. אולם בגלל שהקנה משתלט על צמחים אחרים שבאגן או יוצר מערכת שורשים שסותמת את המערכת, מקובל לשתול מגוון של צמחי מים לא קנה או סוף. מצע הגידול עליו גדלים הצמחים הוא בדרך כלל תערובת של חול, חצץ ומעט קרקע מקומית המאפשרת את זרימת הנוזלים דרכה. הצמחים מפתחים שורשים צפופים היוצרים משטח בעל שטח פנים גדול עליו מתפתחת אוכלוסיית מיקרואורגניזמים עשירה. מיקרואורגניזמים אלו מפרקים את המזהמים האורגניים בשפכים ומשתמשים בהם כמקור לאנרגיה. חלק מתוצרי הפירוק נקלטים על ידי הצמחים, כך נוצרים יחסי גומלין בין הצמחים למיקרואורגניזמים המאפשרים הן פירוק ביולוגי והן שגשוג של הצמחייה.
מקיצי נרדמים
חברת מקיצי נרדמים היא הוצאת ספרים עברית שנוסדה בפרוסיה המזרחית ב-1861. החברה הייתה אחד מהכלים המרכזיים של תנועת ההשכלה היהודית וחכמת ישראל. מטרתה הייתה הדפסת מהדורות מדעיות של כתבי יד עבריים קדמונים הן של ספרי יסוד בארון הספרים היהודי והן של ספרים נדירים ונשכחים. כמו כן יצאו בהוצאה מחקרים וחיבורים מדעיים וכתב עת הנקרא "קובץ על יד". ההוצאה קיימת עד ימינו, כעמותה הרשומה ברשם העמותות. בראש הנהלת העמותה עומד פרופ' חגי בן שמאי ומזכיר הכבוד של החברה הוא דוקטור יהודה צבי שטמפפר.
אגן ירוק
קצבי הטיהור
קצב הטיהור תלוי בתנאים הסביבתיים: טמפרטורה ורמות גבוהות של חמצן גורמים להגברת הפעילות הביולוגית וכתוצאה מכך חלה עליה בקצב הטיהור. רמת חומציות גבוהה פוגעת בקצב הטיהור. כמו כן, קצב טיהור השפכים תלוי בכמותם, בקצב הזרמתם בין הבריכות ובסוג צמחי המים.
מקיצי נרדמים
היסטוריה
ההוצאה נוסדה ב-1861 בעיר ליק (Lyck) שבפרוסיה המזרחית, (כיום אֶלְק (Ełk) בצפון-מזרח פולין) על ידי הסופר והעורך אליעזר ליפמן זילברמן (1819–1882). המימון הראשוני להקמתה הגיע ממשה מונטיפיורי. כן היו שותפים במערכת המשכילים מתתיהו שטראשון ואליעזר הלוי רפאפורט. ליפמן הכריז על כך בשער עיתונו "המגיד" ב-23 באוקטובר 1861⁩. הידיעה על הקמת החברה נפוצה בעולם היהודי, והתקבלה בהתלהבות:
אגן ירוק
חישוב השטח הנדרש לאגנים ירוקים
שטח המערכת תלוי בגורמים רבים ובהם: כמות השפכים וריכוז המזהמים בהם, איכות הטיהור הדרושה, תנאים סביבתיים כגון טמפרטורה, כמות גשמים ורמת האידוי. ככל שכמות השפכים גדולה יותר או/ו ריכוז המזהמים ודרישת הטיהור גבוהים יותר כך יש צורך בשטחים גדולים יותר לאגנים ירוקים. כדי לתת סדרי גודל בלבד, ניתן לומר שבתנאי הארץ הטיפול בשפכים סניטרים יחייב בין 2–3 מטרים רבועים לנפש (כתלות בנתונים הספציפיים) על מנת להביא את הקולחין לאיכות הנדרשת על פי החוק. כך, ישוב בן 500 נפש המייצר כ – 100 מ"ק שפכים ליום, יידרש לאגן ירוק בשטח כולל שבין 1,000-1,500 מטרים רבועים.
המצב בארץ
למרות השימוש הנרחב בשיטת האגנים הירוקים בארצות רבות בעולם, בישראל שיטה זו עדיין בראשית דרכה. שיטה זו מיושמת בנאות סמדר ונווה חריף, הנמצאים בנגב, למטרת טיהור השפכים הזורמים לנחל קטורה. ניתן לראות דוגמה נוספת בקיבוץ לוטן אולם, שם המערכת נסתמה עקב צמיחה לא מבוקרת של הקנה. שיטה זו מיושמת גם בפארק ירוחם שבצפון הנגב, מי השפכים המטוהרים משמשים להשקיית עצי הפארק המקומי. הטמפרטורות הגבוהות יחסית ומספר רב של ימי קרינת שמש בשנה מקנים לישראל יתרון על פני מדינות אחרות ביישום שיטת האגנים הירוקים. ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר הפעילות הביולוגית מואצת. עם זאת, רמת המליחות הגבוהה יחסית של השפכים, שיעורי האידוי הגבוהים ומחירי הקרקעות הגבוהים באזורים מרכזיים בארץ מהווים חסרונות. שיעורי האידוי ניתנים לצמצום על ידי שימוש במודל הזרימה התת-קרקעית וקיצור משך שהיית השפכים באגן. ישנה חשיבות רבה להקמת אגנים ירוקים, וזאת משום שרבים מהנחלים מהווים יעד להזרמת שפכים בלתי מטופלים וכן מהסיבה שמכוני הטיהור הפועלים כיום בישראל אינם עומדים בתקנים המחמירים של מנהלות הנחלים והמשרד להגנת הסביבה להזרמה לנחלים. למטרת שיקום הנחלים הוצגו תוכניות אב לשיקום הנחלים לכיש, אלכסנדר והירקון.
מקיצי נרדמים
היסטוריה
יצאו בהוצאה, לפי מספר כתבי יד, ספרי יסוד בהגות יהודית, כגון: "מורה הנבוכים" לרמב"ם, "ספר הכוזרי" לרבי יהודה הלוי, סידור רש"י, סידור רס"ג, "פסיקתא דרב כהנא", מדרשים רבים, בהם בראשית רבה, מדרש דניאל, מדרש עזרא, קובצי שו"ת רבים, ספרי מדע יהודיים כגון "ספר העבור" לרבי אברהם אבן עזרא ועוד. עם המהדירים בהוצאה נמנו דמויות מרכזיות כשלמה יהודה ליב רפפורט (שי"ר), הרב עזריאל הילדסהיימר, אלכסנדר זיסקינד מימון, חיים ברודי, דוד קסל ואחרים. הגישה בעריכה ובהידור שאבה מהחידושים במחקר האקדמי של התחום, ולא נרתעה מביקורת – הן ביקורת של נוסחים מקובלים ומסורתיים והן פקפוק בזהות מחברים שיוחסו להם כתבים שונים – תוך שהחוקרים והמביאים לדפוס נעזרים במדעים שונים כדי לבסס את טענותיהם בנוגע לטקסטים מקודשים.
הגישה המדעית והביקורתית של החברה עוררה התנגדות מקרב הציבור היהודי האורתודוקסי. אולם ההוצאה היוותה גם זרז להקמת מוסד הרב קוק, שנוסד כדי להוציא ספרי יסוד וכתבי יד יהודיים במהדורות מדויקות אך ברוח דתית-אורתודוקסית.
בשנת תרס"ט (1909) עברה ההוצאה לברלין, ושנה זו נקרא "שנה א'" בפרסומי החברה מאז ועד שנת כ"ג היא שנת 1932. בברלין הגיעה פעילות ההוצאה לשיא. בראשהּ עמד הרב דוד סימונסן מדנמרק, והיא הוציאה כמות רבה ביותר של ספרים בכל תחומי היהדות, כולל מחקרים מקוריים. אחד ממפעלי הענק של ההוצאה היה הוצאת האנציקלופדיה היהודית רבת ההיקף "פחד יצחק" של יצחק למפרונטי.
ביזמתו של מזכיר החברה בשנות ה-90 של המאה ה-19, חיים ברודי, עסקה החברה (ועודה עוסקת) רבות במחקר ופרסום קטעים מתוך גניזת קהיר – אוסף גדול של כתבי יד וספרים יהודיים מהמאה ה-9 שנשמרו בבית הכנסת בן עזרא בקהיר ונתגלו על ידי שניאור זלמן שכטר.
ירין קימור
ירין קימור (נולד ב-27 ביולי 1952) הוא סופר, מרצה ובמאי ישראלי, העוסק גם בקסמים. קימור עוסק בבימוי סרטים דוקומנטריים שרובם שודרו בערוץ הראשון ועסקו בפרשיות ביטחוניות וארגוני ריגול. בשנים האחרונות קימור כתב שני ספרים בנושא פיתוח חשיבה יצירתית והמציא משחק קופסה של חידות מחוץ לקופסה ומשתמש בקסמים כדי להדגים את תהליכי החשיבה.
כיום מרצה קימור על חשיבה יצירתית ופרזנטציה בארץ ובעולם.
ביוגרפיה
קימור גדל בחיפה, והוא בנו של פרופ' ברוך קימור (קומרובסקי), מחלוצי חקר הימים והאגמים בישראל. שירת בחטיבת גולני בקו הראשון במלחמת יום הכיפורים. קימור הוא בוגר של האוניברסיטה העברית ושל ה(world press institute (WPI ושימש שנים רבות כעורך ובמאי בערוץ הראשון. בין השאר שימש כעורך משנה בתוכנית המדע תצפית, כתב בחדשות השבת וביומן השבוע. כמו כן שימש ככתב כלבוטק, כתב לענייני חינוך בחדשות ועורך מבט שני. הוא היה ראשון לחשוף את העובדות מאחורי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן והמלחמה הסמויה שהמוסד מנהל נגד הטרוריסטים של ארגון ספטמבר השחור.
ירין הוא יוזם שידור שמותיהם של חללי מערכות ישראל בערוץ 33, שידור שמתקיים מדי יום זיכרון מאז שנות ה-90.
היה נשוי לבמאית דלית קימור.
סרטים דוקומנטריים
בין הסרטים שביים קימור:
חשיבה יצירתית
בשנים האחרונות עוסק קימור בפיתוח שיטה לחשיבה יצירתית ובהרצאות בתחום, תוך התמקדות ביצירתיות הישראלית והמוח היהודי והדגמה של השיטה בקסמים. בין השאר כתב שני ספרים ופיתח ערכת משחק.
בן ציון מיכאלי
תחילת דרכו
מיכאלי נולד ליצחק מיכאלוביץ וחנה רחל לבית פודחלבניק בעיירה קולו (Koło), פלך קאליש, שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית. במשפחה היו שבעה ילדים. שלושה מתו בילדותם ונותרו שלושה בנים ובת זקונים. אמו באה ממשפחת סוחרים אמידה ופתחה עם אביו חנות לממכר סידקית. האב היה פעיל ציוני והמשפחה הייתה מסורתית. מיכאלי למד בילדותו ב"חדר" ואחר כך בבית ספר עברי.
אביו יצחק עלה לבדו לארץ ישראל ב-1906, בעקבות הבטחת חברת יק"א שיקבל נחלה להתיישב בה. אמו עלתה עם ילדיה לארץ בקיץ 1908 והמשפחה השתקעה במושבה מנחמיה. האב עבד כפועל שכיר, יק"א לא קיימה את הבטחתה והמשפחה התקיימה בדוחק רב. בעקבות מותה של הבת שפרה בקדחת ורצון האם לשוב לפולין עברה המשפחה ליפו ושם פגש האב ביצחק וילקנסקי, אז מנהל חוות בן-שמן, שהחליט להעסיק את האב בחווה כמדריך לפועלים חדשים. כאשר התברר לאביו שיק"א לא יכולה ליישבו הוא החליט בשנת 1910 לנסוע לארגנטינה ולחסוך שם כספים בעבודה על מנת לרכוש קרקע בארץ ישראל. האם חזרה עם ילדיה לפולין ופתחה שם שוב חנות לדברי סידקית. הבן הבכור הצטרף לאביו בארגנטינה.
באביב 1913 חזרו האב והבן הבכור לארץ ישראל, וחברת יק"א הסכימה ליישבם כאיכרים במושבה סג'רה שבגליל. בדצמבר אותה שנה הגיעה גם האם וילדיה לסג'רה. בצעירותו ארגן מיכאלי את בני הנוער בגליל במטרה לייעל את שיטות העבודה במשקים וכן לנסות ולהשתלב בהנהגת הוועדים במושבות. ב-1920 נטל חלק בוועידת היסוד של ההסתדרות וכן עבד בסלילת הכביש מחיפה לטבעון ולנהלל בראשית שנות ה-20. ב-1923 נבחר לוועד המושבה סג'רה ושימש כחבר הנהלת התאחדות האכרים בגליל התחתון.
בסתיו 1926 עזב מיכאלי את סג'רה ונשלח כחבר "הפועל הצעיר" לרחובות להדריך עולים חדשים. ב-1927 הצטרף מיכאלי למייסדי מושב כפר יהושע וסייע בקידוח בארות המים שם. במאורעות תרפ"ט סייע בהגנת המושב במסגרת ההגנה. מאוחר יותר נבחר לשמש כמזכיר מועצת הפועלים בבנימינה.
פועלו בהרצליה
באביב 1931 עבר להתגורר בהרצליה, שימש כמזכיר לשכת העבודה המקומית ויזם את הקמתה של אגודת הצרכנים. ב-1933 נמנה עם מייסדי קופת מלווה וחיסכון של העובדים אותה גם ניהל במשך 15 שנים. כמו כן הקים את לשכת בני ברית בעיר ושימש כנשיאה.
מיכאלי נבחר כחבר המועצה המקומית בהרצליה עם כינונה בשנת 1936. מאוחר יותר נבחר לשמש כסגן ראש המועצה (התפקיד נקרא אז "סגן נשיא") ומשנת 1943 נבחר לשמש כראש המועצה.
זמן קצר לפני הכרזת העצמאות בשנת 1948, כאשר לא היה ברור עדיין אם ירושלים תשמש כבירת המדינה (כיוון שלפי תוכנית החלוקה לא נכללה בשטח המדינה היהודית), פנה מיכאלי במכתב לדוד בן-גוריון והציע לו שהרצליה תשמש כעיר הבירה של מדינת ישראל. נימוקיו לכך היו:
הדיון בהצעתו של מיכאלי נדחה למועד מאוחר יותר, שישה ימים לאחר שנשלח, תגובתו של בן-גוריון במכתב התשובה הייתה: "קראתי תזכירכם בעיון, לפי שעה אין עדיין מוסד מוסמך להחליט בשאלה שעוררתם. כשיוקם מוסד כזה – יובא בפניו תזכירכם לעיון והחלטה". בשלב ראשון הוקמו משרדי הממשלה בשרונה (כיום-הקריה בתל אביב) ובסוף 1949 עברה הממשלה למערב ירושלים. מיכאלי יזם את איחוד אזוריה השונים של הרצליה לישות מוניציפלית אחת והצליח להגדיל את שטח השיפוט העירוני עד לים. בתקופת כהונתו הוקם אזור התעשייה, נסללו כבישים פנימיים ומדרכות, חוף הים הוכשר לשימוש המתרחצים והחלה הקמתם של בתי מלון. האוכלוסייה גדלה בלמעלה מ-20,000 תושבים ובעקבות כך נוספו בתי ספר יסודיים, תיכוניים וגני ילדים.
מיכאלי נמנה עם מייסדי מרכז השלטון המקומי ושימש כיושב ראש שלו בשנים 1954–1955. כמו כן שימש כיושב ראש הנהלת אוצר השלטון המקומי, שגם אותו סייע להקים. לאחר שהתפטר מראשות מועצת הרצליה ומהמועצה עצמה ביולי 1959 שימש כמנהל קופת הקואופרטיבים במרכז הקואופרציה ושימש גם כחבר הנהלת מפעל הפיס. במהלך השנים כתב מיכאלי מאמרים וספרים רבים על נושאי השלטון המקומי וההסתדרות.
בן ציון מיכאלי הלך לעולמו בשנת 1995 ונטמן בבית העלמין בעיר מגוריו הרצליה. מיכאלי נשא לאשה את חנה לבית צפת ב-1942 ונולדו להם שני ילדים - רחל וישראל.
עיריית הרצליה קראה שדרה בעיר על שמו.
אלפונס אלה
אלפונס אָלֵה (בצרפתית: Alphonse Allais; 20 באוקטובר 1854 – 28 באוקטובר 1905) היה סופר, משורר והומוריסט צרפתי, בן תקופת הבל אפוק.
יצירתו
אלה, יליד אונפלר, קלוודוס, הקיסרות הצרפתית השנייה, חיבר קבצים רבים של כתבים היתוליים. כמשורר והומוריסט, פיתח במיוחד את צורת החריזה הידועה בשם Holorime (אולורים) – בתי שיר הבנויים כולם מחרוזים הומופוניים, ששורות שלמות מתחרזות בהם. לדוגמה:
לאלה מיחסים גם את החיבור המוזיקלי הראשון שכולו שתיקה. חיבורו "מרש אבל להלוויית אדם חירש" משנת 1897 - הבנוי מתשע תיבות ריקות - מקדים יצירות דומות מאת ג'ון קייג' וארווין שולהוף בפער שנים ניכר. יצירתו "סיפור לשרה" תורגם ואויר בידי אדוארד גורי.
אלה לקח חלק בתערוכות הומוריסטיות, בעיקר אלה של Salon des Arts Incohérents מן השנים 1883 ו-1884, שנערכו בגלרי ויויֶין (Galerie Vivienne). בתערוכות הללו הציג אלה מה שנחשב על דעת רבים לדוגמאות המוקדמות ביותר של אמנות מושגית. מבין יצירות האמנות שלו, ההשפעה הרבה ביותר הייתה אולי לגיליון לבן וריק של נייר בריסטול – "טקס אכילת לחם הקודש הראשון של ילדות אנמיות בשלג" (1883) (מדובר בטקס שילדים קתוליים עוברים בגיל שמונה, לבושים בבגדים לבנים), ועבודה דומה באדום, "חשמנים אחוזי שבץ אוספים עגבניות על חוף הים האדום" (חקר זוהר הצפון)" מ-1884 (לבושם הרשמי של חשמנים הוא גלימה אדומה).
אם כי הוא מוכר בעיקר כהומוריסט, עסק גם במחקר מדעי בתחומי צילום בצבעים והפקת גומי סינתטי.
הוא נהג לבקר באופן קבוע בקברט Le Chat Noir ("החתול השחור") ברובע מונמארטר בפריז, ופרסם מאמרים בשבועון "החתול השחור" שנוסד ב- 1882 כדי לקדם בציבור קברט זה. ב-1891 הוא כתב כמה שירים בשיתוף עם מוריס דונה עבור הקברט. המלחין אריק סאטי נולד באותו רחוב באונפלר במרחק כמה צעדים מן הבית שבו נולד אלפונס אלה. הם נהגו להיפגש בקברט "החתול השחור" ואלפונס אלה נהג לכנות אריק סאטי "המלחין של תורת הנסתר". מוזיאון קטן על שם אלפונס אלה נמצא בחלקו האחורי של בית מרקחת באונפלר בבית שבו נולד. בשנת 1896 הוא כתב מחזה "זכאי" ביחד עם אלפרד קאפי.
אלה מת בפריז כתוצאה של דלקת ורידים שגרמה לתסחיף ריאתי. רופאו ציווה עליו להישאר במיטה במשך שישה חודשים, אך במקום זה הוא הלך לבית קפה, כפי שהיה רגיל לעשות מדי יום ביומו, ואמר לחברו שליווה אותו בחזרה לביתו: "מחר אני מת; אתה חושב כי זה מגוחך, אך אינני צוחק; מחר אני מת." וכפי שאמר הוא מת ביום המחרת.
קברו של אלפונס אלה בבית הקברות סן-קואן בפריז נעלם ב-1944 אחרי הפצצה של חיל האוויר הבריטי. דימוי של אפרו נטמן בבית הקברות של מונמארטר בפריז ב- 2005.
קובי ג'ונס
קובי אנגאי ג'ונס (באנגלית: Cobi N'Gai Jones; נולד ב-16 ביוני 1970 בדטרויט, מישיגן) הוא כדורגלן עבר אמריקאי.
קריירה
ג'ונס הוא מלך ההופעות בנבחרת ארצות הברית, עם 164 משחקים בסוף שנת 2004. במדי הנבחרת כבש 15 שערים ושיחק עימה במונדיאל 1994, מונדיאל 1998 ומונדיאל 2002. ג'ונס שיחק בקובנטרי סיטי האנגלית, בואסקו דה גאמה מברזיל וב-1 אף סי קולן הגרמנית לפני שעבר בשנת 1996 ללוס אנג'לס גלאקסי.
שנת 1998 הייתה השנה הטובה ביותר של ג'ונס בגלאקסי: הוא סיים שני בליגה בנקודות (51 נקודות ב-19 שערים ו-13 בישולים), הוא היה חלק מהרכב העונה ב-MLS וזכה בתואר הכדורגלן האמריקאי של השנה. בתשע עונות ב-MLS, כבש ג'ונס 65 שערים ובישל 87 בישולים. בסוף שנת 2004, ג'ונס הפך להיות שיאן המשחקים (223), השערים והנקודות של לוס אנג'לס גלאקסי.
בשנת 2007 פרש ג'ונס מכדורגל, בגיל 37. בשנים 2008–2010 שימש כעוזר מאמן בלוס אנג'לס גלאקסי. משמש כיום כפרשן כדורגל.
בילבונג
בילבונג (באנגלית: Billabong) באנגלית אוסטרלית הוא אגם קטן של מים עומדים המחובר לנתיב מים. בילבונגים נוצרים בדרך כלל כשנתיבו של נהר משתנה ומשאיר אחריו ענף ללא מוצא.
בשאר העולם בילבונג נקרא "אגם קשת" בגלל הצורה שהאגמים האלה יוצרים בדרך כלל. בדרך כלל הם מתייבשים בקיץ, אך הם מתמלאים שוב מים ברגע שגשם יורד.
פירמידת טרנסאמריקה
פירמידת טרנסאמריקה (באנגלית: Transamerica Pyramid) היא הבניין המוכּר ביותר בסן פרנסיסקו, ואחד מסמליה של העיר. הוא נבנה במקומו של מונטגומרי בלוק, שהיה הבניין הראשון בעיר שהיה חסין בפני רעידות אדמה ושהיו בו אמצעי בטיחות נגד שרפות. גובהה של פירמידת טרנסאמריקה 260 מטר ויש בה 48 קומות מסחר ומשרדים. הבניין נבנה בשנים 1969–1972, וכיום הוא הבניין ה-76 בגובהו בעולם. פירמידת טרנסאמריקה הייתה גורד-השחקים הגבוה ביותר ממערב למיסיסיפי עד 1974.