cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זוכי תחרות הזמר של האירוויזיון
דירוג
להלן דירוג הישגי כל המדינות בתחרות, על פי מספר הפעמים בה כל מדינה הגיעה למקומות הראשון, השני והשלישי. עבור כל מדינה שמעולם לא הגיעה למקומות אלו מצוין המקום הגבוה ביותר שכן הגיעה אליו.
לפי שפה
בין השנים 1966 ו-1972, ושוב בין 1977 ל-1998, המדינות הורשו להופיע בשפתן המקומית בלבד.
מורטל קומבט 2
מורטל קומבט 2 (באנגלית: Mortal Kombat: Annihilation, בתרגום חופשי: "מורטל קומבט: השמדה") הוא סרט פעולה-הרפתקאות-אמנויות לחימה אמריקאי משנת 1997, בבימויו של ג'ון ר. לאונטי, בהפקתו של לורנס קאסאנוף ובכתיבתם של ברייס זאבל וברנט וי פרידמן. הסרט מהווה המשך לסרט הקודם "מורטל קומבט" משנת 1995. הסרט מבוסס על סדרת משחקי הווידאו תחת אותו השם, ובעיקר על עלילת המשחק "Mortal Kombat 3". בסרט מככבים רובין שו, טליסה סוטו, ג'יימס רימר, סנדרה הס, כריס קונרד, ג'יי ג'יי פרי, קית' קוק ובריאן תומפסון כנבל הסרט שאו קהאן. הסיפור ממשיך את עלילותיהם של גיבורי ממלכת הארץ כנגד כוחות העולם החיצון, שלפי חוקי התחרות שנקבעו על ידי האלים הבכירים צריכים לנצח בעשרה קרבות ה"מורטל קומבט" כדי לפלוש לכדור הארץ.
הסרט יצא לאקרנים ב-21 בנובמבר 1997. עם יציאתו לאקרנים,"מורטל קומבט 2" היה כישלון קופתי צורב כשגרף 51 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של כ-30 מיליון דולר בלבד, וקיבל ביקורות רעות מאוד מצד המעריצים ומבקרי קולנוע כאחד ששמו דגש ביקורתי שלילי על התסריט, העלילה והאפקטים שלטענתם היו זולים ודלי-תקציב. בנוסף, הסרט נקטל בביקורות רבות על משחקו ונחשב עד היום לאחד מבין הסרטים הגרועים בכל הזמנים. באתר "Rotten Tomatoes", הסרט קיבל ציון של כ-3% בלבד וב-IMDb ,הסרט קיבל ציון של כ-3.1/10 בהתאמה.
עלילה
לאחר שהביסו את שאנג טסונג וכוחותיו מהעולם החיצון בסרט הקודם, מוצאים עצמם לו קאנג, הנסיכה קיטאנה, כוכב הקולנוע ג'וני קייג' וסוכנת הכוחות המיוחדים סוניה בלייד ניצבים בפני איום חדש: קיסר העולם החיצון שאו קאהן מקים לתחיה את מלכתו סינדל, אמהּ של קיטאנה. תחייתה של סינדל מתאפשרת רק בכדור הארץ והדבר פותח שער בין עולמו החיצון של הקיסר לעולם הגיבורים, אשר מתמזגים והופכים לאחד.
בפתיחת הסרט, צבאות ההשמד של שאו קאהן פולשים לכדור הארץ. גיבורי ממלכת הארץ מוצאים עצמם ניצבים בפני שאו קאהן, שבעצמו מופיע יחד עם הגנרלים שלו - מוטארו, שיבה, ארמק וריין. מתנהל קרב בין ריידן, מדריכה של חבורת הגיבורים, לשאו קאהן, שבסופו ריידן משתלט על צבאו של שאו קאהן, בעוד שזה לוקח את קייג' כבן ערובה. ריידן מאיים על הקיסר שאם לא יעזוב את כדור הארץ, יהרוג את הגנרלים שלו. הקיסר דורש מריידן להשתחוות לפניו, וכאשר ריידן משחרר את צבאו של הקיסר מאחיזתו, שאו קאהן רוצח את ג'וני קייג'.
משלמדו על בגידתו של שאו קאהן נמלטים הגיבורים מפני יחידות ההשמד שלו. ריידן מציע שיתפצלו בחיפוש אחר לוחמים וכוחות נוספים אשר יוכלו לסייע להם. סוניה עורכת מסע לחיפוש אחר ג'אקס, חברהּ לכוחות המיוחדים, ומוצאת אותו במעבדה לאחר שעבר השתלה של זרועות מכניות. בעקבותיהם נשלח סיירקס, נינג'ה קיברנטית.
קיטאנה ולו קאנג עורכים מסע לחיפוש אחר השמאן נייטוולף, שילמד אותם כיצד להביס את שאו קאהן. במסע חיפושם אחר נייטוולף, נתקלים השניים בנינג'ה קיברנטית נוספת בשם סמוק, שאותו לו קאנג מביס בעזרתו של סאב זירו, אשר אחיו (סאב זירו המקורי) הומת בקרב על ידי לו קאנג בסרט הקודם. סאב זירו מגלה ללו קאנג כי סאב זירו הקודם היה בעצם אחיו וכי קיטאנה היא ה"מפתח" לעצירתו של הקיסר, אך זמן קצר לאחר מכן מופיע אויבו הנצחי של סאב זירו - סקורפיון, אשר מצליח לחטוף את הנסיכה.
ריידן הולך לאלים הבכירים (שמייצגים כ"א את ארבעת היסודות) לשאול מדוע הורשתה בוגדנותו של קאהן. אחד האלים מסביר לריידן שרק על ידי איחודה של קיטאנה עם אמהּ סינדל, יוכל ריידן לעצור את הפלישה. האלים שואלים את ריידן עד כמה הוא מוכן להרחיק לכת כדי לעזור לבני האדם, וריידן, מרוב אמונתו בבני האדם, מסכים לוותר על כוחותיו ולהפוך לבן אנוש.
לו קאנג מוצא את נייטוולף, שמסביר לו שכדי להביס את קאהן חייב ללמוד את אומנות ה"חייתיות" (Animality), שהיא למעשה שינוי צורה לחיה שמוסיפה כוח ויכולות ללוחם. ליו קאנג עובר שלושה מבחנים שבאחד מהם פוגש את ג'ייד, לוחמת מסתורית. ג'ייד מציעה את עזרתה נגד הקיסר ללו קאנג, שמקבל את ההצעה ולוקח אותה למקדש האלים הבכירים שם הוא מתאחד עם שאר הלוחמים וריידן.
הלוחמים מגיעים למקדש האלים, שם הם חוזים בהגעת חוליות ההשמד של שאו קאהן ומלכתו סינדל, אשר בכוח קולה האימתני מחוללת הרס רב באזור באמצעות צעקה. ריידן, כעת בן אנוש, פותח שער לעולם החיצון בעזרת שארית כוחותיו וכל הלוחמים בורחים מהמקדש.
בעולם החיצון ג'ייד מראה ללו קאנג פתח סודי לתוך טירתו של הקיסר, שם הוא מוצא את קיטאנה ומציל אותה, לא לפני שנאבק בבאראקה, יצור מעוות שנשאר לשמור על מקום כלאה.
לאחר שריידן מגלה את הנינג'ה רפטייל באזור, הוא נלחם בו ואילו סינדל נלכדת, כאשר היא וקיטאנה מתאחדות. אך כל זאת ללא הועיל לגיבורים, שכן סינדל עודה תחת כישופו של קאהן. לו קאנג מגלה שג'ייד היא מרגלת שאותה הקיסר השתיל בכוונה כדי לרמות אותם. קעקוע של דרקון, שמופיע על כתפיהם של מספר מלוחמי העולם החיצון, גורם לחבורה לחשוד בריידן, שאף לו קעקוע דרקון. ריידן מגלה לחבורה כי רק לבעלי מלוכה נחקק הסמל, וכי שאו קאהן הוא אחיו.
כאשר החבורה מגיעה לשאו קאהן וחבורת לוחמיו, שאו קאהן מתקיף את ריידן והורגו. לו קאנג, קיטאנה, סוניה וג'אקס יוצאים להילחם נגד הקיסר וצבאו. ג'אקס נלחם נגד מוטארו (ומחליט באמצע הקרב לזנוח את הידיים הקיברנטיות), קיטאנה נלחמת באימהּ סינדל, סוניה נלחמת בארמק (שמפצל את עצמו לנוב סאיבוט), הנינג'ה האדומה ולו קאנג נלחם בשאו קאהן ומנצחו בקרב חייתי (ליו קאנג הופך לדרקון מהמשחק השני, שאו קאהן הופך להידרה) בעקבות רמאותו של שאו קאהן מקודם, שמוענש והפך לבן תמותה. בעקבות מפלת הקיסר הכישוף מוסר מסינדל, ריידן מוחזר לחיים בידי האלים הבכירים וממונה לאל בכיר, והעולם חוזר לקדמותו.
דניאל פאול שרבר
מחלת הנפש של שרבר הייתה אחד המקרים שזכו למחקרים הרבים ביותר בתולדות הפסיכולוגיה. הראשון בחוקרים היה פרויד במאמר שפרסם ב-1911 ואחריו באו רבים אחרים. בין השאר הפך המקרה של שרבר לאבן מחלוקת בין שני זרמים חשובים בפסיכואנליזה, האחד שרואה את המקור לפסיכוזות בתהליכים פנימיים בלבד, והשני המתמקד בהשפעות של טראומות חיצוניות.
ביוגרפיה
שרבר למד משפטים, התחתן, היה אב לבת והגיע לתואר דוקטור. ב-1884 התמודד בבחירות לרייכסטאג, נכשל, נכנס לדיכאון והתאשפז בבית חולים פסיכיאטרי למשך חצי שנה. לאחר שחרורו התמנה לבית המשפט המחוזי בלייפציג ואחר קיבל את משרת נשיא בית הדין לערעורים של מדינת סקסוניה בדרזדן.
נטל העבודה הקשה שנשא על כתפיו הובילו להתמוטטות עצבים בפעם השנייה, הוא התאשפז בשנת 1893 ואובחן כחולה פרנויה. את זכרונותיו כתב בין השנים 1900 ל-1902 והגישם לבית המשפט כדי שישחררו מהאשפוז ואכן עתירתו התקבלה. מחלתו המשיכה לתקוף אותו עד שבשנת 1907 אושפז בשלישית ושם נותר עד ליום מותו.
מחלתו של שרבר
כשהיה בשיא הקריירה שלו, קיבל התקף פסיכוטי. הוא החל לשמוע קולות וחדרו למוחו מחשבות אובדניות. בטירופו ראה שרבר את העולם כארכיטקטורה ענקית של עצבים, שנשלטת על ידי אל רודף והיה לו ברור שמשברו הוא חלק ממשבר גלובלי בממלכת האלוהים, שהפך את האנושות לגזע של רוחות רפאים. התחוור לו שיש פתרון אחד: עליו לגאול את האנושות ולשם כך הוא צריך להיות האדם הראשון שיהפוך לאישה.
פרשנותו של שצמן
מורטון שצמן כתב ספר בשנת 1976 בשם "רצח נפש", שם הוא נתן את פרשנותו לפסיכוזה של שרבר. שצמן חקר את חייו ומשפחתו של שרבר. הוא מצא ספרונים שכתב מוריץ שרבר, אביו של דניאל שרבר, ספרים המוקדשים לגידול ילדים אשר הדגישו את הצורך בחינוך קפדני ביותר של הילדים ואשר היו נפוצים בגרמניה של התקופה ואף הרבה לאחר מותו.
שרבר האב סבר כי דורו היה רך מוסרית ומנוון בעיקר בשל רשלנות בחינוך ובמשמעת הילדים בבית הספר ובבית. הוא הציע מערכת עקרונות חינוך ופרקטיקות מדוקדקות שיהפכו את הילדים לצייתנים וכנועים וסבר כי הללו יובילו לחברה ולגזע טובים יותר. שצמן השווה אחת לאחת את הטכניקות שתיאר שרבר האב בספריו החינוכיים לסיוטיו של שרבר הבן מהן סבל ארבעים שנה לאחר מכן ותוארו בספרו "זכרונותיו של חולה-עצבים".
הטכניקות האלו תאמו במדויק את סיוטיו של שרבר ארבעים שנה מאוחר יותר. שרבר המציא מכשירים שיסייעו לגידול ילדים. למשל כיסא עם סד מיוחד שגרם לילד לשבת זקוף במהלך הארוחה. הוא דגל באמבטיות קרות שבתוכן קוביות קרח מגיל שלושה חודשים כדי לחזק את רוחו של הרך ולעשותו לקשוח, במכות לילד אם זה לא התנהג כיאות. שרבר האב התגאה בכך כי הוא יישם טכניקות אלו על ילדיו ובהצלחה מרובה.
אחיו של שרבר, דניאל גוסטב שרבר, שסבל כמוהו מהתעללויות אלו, התאבד בשנות השלושים לחייו ואחותם שלא סבלה כל כך מהתעללויות, היות ששרבר האב הקדיש את עיקר מאמציו בחינוך הבנים, יצאה ללא תסביכים יוצאי דופן. ספרו של שרבר התפרסם במלואו למעט פרק אחד שנאסר לפרסום בלחץ המשפחה, ככל הנראה מכיוון שכלל פרטים אינטימיים עליה.
ע'זאלה עליזאדה
פאטמה "ע'זאלה" עליזאדה הראתי (בפרסית: فاطمه غزاله علیزاده هراتى; 17 בפברואר 1947 – 8 באפריל 1996) הייתה סופרת איראנית שהתפרסמה בזכות הנובלות והסיפורים הקצרים שחיברה. היא שייכת לדור השני של סופרות איראניות שהחלו את פעילותן בשנות ה-70 של המאה העשרים.
ביוגרפיה
עליזאדה נולדה במשהד למשפחה מבוססת ובעלת נטיות ספרותיות: אימה, מוניר א-סאדאת סיידי, הייתה בעצמה משוררת וסופרת מוערכת. כבר מילדותה בחרה עליזאדה להיות צמחונית, לאחר שראתה כיצד שוחטים כבשים לטקס דתי. היא סיימה את בית הספר התיכון במשהד, והחלה ללמוד משפטים מדעי המדינה באוניברסיטת טהראן. לאחר סיום לימודים אלה, נסעה עליזאדה לצרפת, שם למדה בסורבון פילוסופיה וקולנוע. לאחר מותו של אביה היא חזרה לאיראן בלי לסיים את הלימודים.
עליזאדה הייתה מהראשונים להצטרף לארגון הסופרים האיראניים "כאנון-י נויסנדגאן-י איראן" (הוקם ב-1968) והייתה פעילה למען חופש הביטוי ונגד הצזורה. בשנת 1994, עליזאדה הייתה בין החותמים על העצומה בעד חופש הביטוי והדיבור "אנחנו הסופרים".
צרפת המשוונית
צרפת המשוונית (בצרפתית: France équinoxiale) היה השם שניתן לניסיונות ההתיישבות הצרפתית בדרום אמריקה במאה ה-17, באזור קו המשווה. האימפריה הצרפתית הקולוניאלית באמריקה כללה באותה התקופה גם את צרפת החדשה (Nouvelle France), שהשתרעה על שטח נרחב בצפון אמריקה, ואת צרפת האנטארקטית (France Antarctique), שהייתה באזור ריו דה ז'ניירו של היום.
ע'זאלה עליזאדה
פרסים
לאחר מותה, בשנת 1999, זכתה עליזאדה בפרס "עט הזהב" מטעם כתב העת הספרותי גדרון עבור הסיפור "אי" (ג'זירה) שהתפרסם בקובץ הצומת. באותה שנה הייתה גם כלת הפרס "עשרים שנות כתיבה" מטעם המשרד לתרבות והדרכה עבור הספר בית האדריסים.
צרפת המשוונית
הצרפתים ניסו שוב להתיישב בצרפת המשוונית, באזור שהיום נקרא גיאנה הצרפתית, בשנים 1626, 1635 (אז נוסדה עיר הבירה קאיין) ו-1643, אך המושבה יוצבה לבסוף רק בסוף המאה, כאשר היא הושמה תחת שלטון ישיר של המלוכה הצרפתית. עד היום גיאנה הצרפתית היא מחוז רשמי של צרפת.
אקדח
אקדח הוא כלי ירייה עם קנה קצר באופן יחסי, הניתן להפעלה ביד אחת. האקדחים הנפוצים ביותר הם חצי-אוטומטיים, אך ישנם גם אחרים בשוק, כגון אקדח תופי.
השוואה לנשק אישי אחר
בדומה לרובי הסער ובניגוד לתתי-המקלע, מנגנון הפעולה של האקדח הוא מכנס סגור. הדבר מתבטא בקצב אש נמוך יותר מזה של תת-המקלע אך בבטיחות גבוהה כמו של רובה הסער. קצב אש של תת-מקלע אינו דרוש לאקדח משום שכמות התחמושת שלו מוגבלת.
הבדל נוסף בין מרבית כלי הירי האחרים לבין האקדח הוא שהפטיש המכה בנוקר הוא חיצוני וחשוף ברבים מהאקדחים.
היסטוריה
מקורו של האקדח במאה ה-16, אז היה עם בריח גלגל.
עם הופעת בריח הצור (flintlock) הופיעו אקדחי בריח צור, שזכו לפופולריות רבה בתקופתם ודחקו את החרב כנשק העיקרי לדו-קרב. הצורך ליותר מירייה אחת גרם להמצאת מספר אקדחים "מוזרים" בהם יש מספר קנים או שלקנה מחובר כידון רובה או להב גרזן.
במהלך המאה ה-19, עם הופעת מערכת הפטיש והנוקר המודרנית, החלה זו להחליף בהדרגה את בריח הצור. בתחילה הופיעו האקדחים התופיים, להם תוף שהכיל לרוב חמישה-שישה כדורים. בעת דריכת הפטיש לאחור, מסתובב התוף ומביא את הכדור הסמוך אל מול הצינור המוביל לקנה, מוכן לירי. עם הזמן, פותחו גם אקדחים בעלי מחסניות, אשר לרוב מוקמו בקת האקדח והכילו הרבה יותר כדורים.
אקדחים תופיים
אקדח תופי הוא אקדח שבו הכדורים נמצאים בתאים גליליים הערוכים בהיקפו של "תוף" המסתובב מאחורי הקנה, כך שבכל תא ממתין כדור אחד. בתוף ישנם בדרך כלל 5–8 תאים, כשלרוב מדובר ב-6 תאים בתוף. אקדחים תופיים הומצאו במאה ה-19 והם כלי הנשק הראשונים שיכלו להכיל מספר כדורים מוכנים לירי, בניגוד לכלי הנשק של אותה תקופה שבהם נטען כל כדור בנפרד. אקדחים אלו, בשל צורת ההזנה שלהם, מסוגלים לירות כדורים ותחמישים מוגברים (תחמושת "מגנום"), כלומר - תחמושת שבה התחמיש (אבק השריפה) רב יותר, וצורת הכדור מיוחדת, וגורמת לפגיעה בצורות שונות - היעילות יותר מכדורים רגילים. למשל: כדורים שבקליע שלהם נמצאות עשרות כדוריות ברזל קטנות, שעטופות בציפוי פלסטיק הדומה בצורתו לקליע - המאפשר לירות את כדוריות הברזל באופן מדויק למטרה, משום שצורתו האווירודינמית אינה שונה משל קליעים אחרים. כשהכדור פוגע במטרה, הוא מתפזר ופוגע ברדיוס רחב (על אותו עיקרון של תחמושת Shotgun). כדור כזה לא יוכל להיות מוזן במחסנית של אקדח חצי אוטומטי, משום שהוא גדול יותר וארוך יותר. לכן, לאקדח תופי יש יתרון גדול על פני אקדח חצי אוטומטי המוזן במחסנית מבחינת היכולת שלו לתת מענה לבעליו בנשיאת סוגים מיוחדים של תחמושת.
אקדחים חצי אוטומטיים
אקדחים חצי אוטומטיים הם בעלי טעינה אוטומטית של תחמושת מתוך מחסנית. הראשון שבהם היה אקדח המאוזר הגרמני שיועד לפרשים. אקדח מפורסם אחר היה הקולט M1911. באקדחים מודרניים אלו קיים מנגנון המנצל את רתע גזי הירייה לפליטת התרמילים הריקים וטעינת כדור מהמחסנית לירייה הבאה. המחסנית מכילה בדרך כלל 8–17 כדורים וקפיץ שלוחץ את הכדורים כלפי מעלה.
ישנם שלשה סוגים עיקריים של אקדחים חצי אוטומטיים: פעולה יחידה (Single action) שבה לאחר שהפטיש דרוך אחורה - לחיצה על ההדק משחררת אותו לפנים וגורמת לנקירה, ופעולה כפולה (Double action) שבה בלחיצה על ההדק הפטיש נמשך לאחור ומיד חוזר לפנים ומכה בנוקר, כך מתאפשרת נשיאת האקדח בבטחה גם כשכדור נמצא בבית הבליעה (מקובל בעיקר בארצות הברית). הלחיצה על ההדק במצב זה היא קשה וארוכה יותר ולכן מביאה להפחתת דיוק הירי אצל מפעיל שאינו מיומן. ישנם אקדחים שמאפשרים שימוש בשתי השיטות: כאשר הפטיש דרוך הם מתנהגים כבעלי פעולה יחידה וכאשר הפטיש אינו דרוך הם מתנהגים כבעלי פעולה כפולה. סוג שלישי, הנפוץ ביותר באקדחים הנמצאים בשימוש צבא, משטרה והגנה עצמית, הוא ירי נוקר (Striker Fire) בו לאחר הדריכה הלחיצה על ההדק מזיזה את הנוקר אחורה ובנקודה מסוימת הוא משתחרר ומכה בפיקת הכדור.
אקדחים לירי ספורטיבי
אקדחים לירי ספורטיבי מתוכננים בהתאם לדרישות הספורט הספציפי. אקדחים כאלה עשויים לא להתאים לנשיאה לצורך הגנה עצמית או לשימוש משטרתי וצבאי. כך למשל מתכנני אקדח ספורטיבי עשויים להעדיף דיוק מקסימלי, על חשבון אמינות בתנאי שדה.
יצרני אקדחים בולטים
קליברים נפוצים של אקדחים חצי אוטומטיים הם 0.22 אינץ', 0.375 אינץ', 0.40 S&W אינץ', 0.45 אינץ', 7.65 מ"מ ו-9 מ"מ. הכדור הנפוץ ביותר להגנה עצמית, משטרה וצבא הוא 9x19 מ"מ פרבלום.
פסגת הואוס
פסגת הואוס (באנגלית: Howse Peak) היא ההר הגבוה ביותר ברכס הרי ואפוטיק, תת-רכס של הרי הרוקי הקנדיים.
ההר ממוקם כ-5 קילומטרים מזרחית לכביש המהיר אייספילדס, מעל אגם צ'פרן. ההר ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, בין פרובינציית אלברטה, לפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה. הר הוא ההר ה-46 בגובהו באלברטה, וה-59 בגובהו  בקולומביה הבריטית. גובה הפסגה 3,295 מטרים. פסגת הואוס גבוהה מסביבתה הקרובה ומגיעה לרום של 1,600 מטרים מעל נהר מיסטאיה שנמצא ממזרח לפסגה, ומעבר הואוס שנמצא ממערב לו. קירות ההר תלולים מאוד וקשים לטיפוס.
הפסגה נקראת על שם מעבר הואוס, הנמצא כ-5 קילומטרים ממערב לפסגה. שמו של המעבר ניתן לו על ידי דייוויד תומפסון, והוא נקרא על שם ג'וזף האוס - מגלה ארצות מטעם חברת מפרץ הדסון, אשר חצה את המעבר בשנת 1809.
בשל צלעות ההר התלולות, מטפס ההרים הראשון שהצליח להגיע פסגת ההר, היה נורמן קולי, בשנת 1902.
קוסטקה נגרוצי
קונסטנטין (קוסטקה) נגרוצי (ברומנית: Constantin (Costache) Negruzzi; 1808 - 24 באוגוסט 1868) היה פוליטיקאי, מתרגם וסופר רומני.
נגרוצי נולד בכפר טריפשט (Trifești) שבמחוז יאשי, נסיכות מולדובה, כבנו של הפחרניק דינו נגרוצי. הוא למד יוונית בילדותו ממלמד יווני ידוע בתקופתו ולמד רומנית בכוחות עצמו מקריאה בספרים. ב-1821, כשאלכסנדר איפסילנטי וצבא הפיליקי אטריה השתלטו על מולדובה, נמלטה המשפחה כולה לבסרביה, שם, בקישינב, למד צרפתית ממהגר צרפתי ופגש את פושקין, שעורר את תאבונו לספרות. ניסיונותיו הספרותיים הראשונים, Zăbavele mele din Basarabia în anii 1821, 1822 ("ההתמהמהויות שלי בבסרביה בשנים 1821, 1822") הם מאותה תקופה.
ב-1823 שבה המשפחה ליאשי וב-1826 מת אבי המשפחה. קוסטקה נגרוצי עבד במשרות מנהלתיות תוך התקדמות מתמדת. ב-1835 תרגם מצרפתית את הספר שלושים שנות חיים או חייו של קלפן. ב-1836, בכתב העת המוזאון הלאומי, בגיליונות מס' 36 ו-37, התפרסמה ההתכתבות שלו עם יון-חליאדה רדולסקו. ב-1837 תרגם כמה דרמות של ויקטור הוגו ופרסם את הפואמה Aprodul Purice (אפרודול פוריצ'ה) שמקור השראתה באגדה של יון נקולצ'ה. בשנה הזאת נבחר לאספה המחוקקת מטעם העיר יאשי. בהמשך פרסם נובלה מקורית בשם Zoe ותרגום של הפואמה של פושקין, "הצעיף השחור". הוא המשיך לפרסם יצירותיו בכתבי עת שונים וב-1840 הצטרף למיכאיל קוגלניצ'אנו ולוסילה אלכסנדרי בייסוד כתב העת הספרותי דאצ'יה ספרותית (Dacia literară) וגם פרסם בו מיצירותיו. השלישייה הזאת, קוגלניצ'אנו, אלכסנדרי ונגרוצי, מרכיבה גם את הוועד המנהל של התיאטרון הלאומי ביאשי ומייסד למעשה את התיאטרון בשפה הרומנית. בתחום הפוליטי-מנהלי, ב-1840 נבחר להיות ראש עיריית יאשי. מהשיתוף פעולה של נגרוצי עם קוגלניצ'אנו נוצר ב-1841 גם ספר בישול: "200 reţete cercate de bucate, prăjituri şi alte trebi gospodăreşti" (200 מתכונים שנוסו של מאכלים, עוגות ומעשי בית אחרים).
נגרוצי המשיך לתרגם ולכתוב יצירות מקוריות ועיבודים ולפרסם אותם בכתבי העת של התקופה. בהיותו שמרן בדעותיו, לא השתתף במהפכת 1848 במולדובה, התרחק מהפעילות הפוליטית וב-1850 מונה להיות המנהל הכללי של משרד האוצר במולדובה. עבודתו הספרותית נמשכת וב-1853 ייסד את כתב העת Săptămâna ("השבוע"). ב-1857, כשהיה שופט, נקרא להיות חבר במועצת השליט ותחת שלטונו של קוזה מונה למנהל משרד האוצר הרומני.
נגרוצי מת ב-1868 ונקבר בחצר הכנסייה בכפר הולדתו.
בואה (עם)
בּוֹאָה (תעתיק לטיני: Boa), הידועים גם בשמות בַּבּוֹאָה (צורת הריבוי), בּוּאָה ואַבַּבּוּאָה, הם קבוצה אתנית בצפון הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המשתייכת לעמי הבנטו.
אנשי הבואה שוכנים במחוז אואלה תחתית שבאזור הסוואנה בצפון הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. מספרם נאמד בכ-900 אלף איש (נכון ל-2007), והם דוברים את שפת הבוּאה. הם נשענים על חקלאות וציד, כמו גם על מסחר לאורך נהר, ובאים במגע קרוב עם עמי המנגבטו והאזנדה. לפי האתנולוג יאן ונסינה, בקרב הבואה אין קלאנים, אך יש מערכת פטריליניאלית.
הבואה ידועים במסכותיהם, אשר משמשות לעידוד אומץ הלוחמים בטרם קרב ולחגיגת ניצחונות. הם מגלפים פסלים לסילוק הרוע ומייצרים נבלים שעל צוואריהם מגולפים ראשי אדם או דמויות אדם.
בשנת 1910 היו הבואה מעורבים במרד נגד הכוחות הקולוניאליים הבלגיים.
קוניוטומיה
בשעת חירום הפרוצדורה תעשה באמצעות צינורית קטנה הנקראת גם "קוניוטום שיילי" המשמש גם לביצוע טרכאוסטומיה בבית החולים. קוניוטום נוסף נפוץ גם כן נקרא גם "פורטקס". ניתן לבצע את הפרוצדורה גם באמצעות טובוס המשמש לביצוע אינטובציה, לאחר קיצורו.
קוניוטומיה תתבצע רק כשאין אפשרות לעשות אינטובציה. לדוגמה: כאשר יש שברים בפה וריסוק של הלסת, או כאשר קיים בקנה-הנשימה אנפילקסיס ברמה כזאת שביצוע אינטובציה יביא לפציעת קנה-הנשימה.
אחד הכשלים המרכזיים העלולים להיווצר בהליך זה הוא מצב שבו הצינור מוכנס אל מתחת לעור במקום אל תוך הקנה. כשל זה עשוי להתרחש בעיקר כאשר יש פגיעה באנטומיה באזור הצוואר בשל חבלה חודרת או בצקת. במצב זה, ההנשמה תגרום להתנפחות של העור (נפחת), מצב שאינו מסוכן כשלעצמו, אך אינו מביא לאספקת חמצן תקינה למטופל.
קוניוטומיה היא פרצדורה המבוצעת בהרדמה מקומית, למרות שברוב המקרים בהם נאלץ לבצע את הפרוצדורה החולה יהיה חסר הכרה בשל חומרת פגיעתו.
הפעולה נחשבת כפעולה חודרנית מכיוון שמבצעים חתך בגרון ומכניסים טובוס (צינור לקנה הנשימה) ישר לדרכי הנשימה התחתונות.
חיימה לסקאנו
חיימה לסקאנו אסקולה (בספרדית: Jaime Lazcano Escolá; 30 בדצמבר 1909 - 1 ביוני 1983) היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
לסקאנו היה מזוהה בעיקר עם קבוצת ריאל מדריד, במדיה שיחק 7 שנים מעונת 1928/29 עד לעונת 1934/35. ב-10 בפברואר 1929 הוא כבש את שער הליגה הראשון בתולדות המועדון. הוא זכה עם הקבוצה באליפות ספרד בעונות 1931/32 ו-1932/33, ובגביע המלך הספרדי בעונת 1993/34. במשך שנותיו במועדון הוא כבש 31 שערים. בעונת 1935/36 הוא עבר ליריבה העירונית אתלטיקו מדריד, ובשנת 1936 פרש מכדורגל.
לסקאנו היה חבר גם בנבחרת ספרד, אך שיחק בה במשך שנתיים בלבד וערך 5 הופעות במדיה.
תושיה (יישוב)
תּוּשִׁיָּה הוא יישוב כפרי דתי בנגב הצפוני-מערבי, השוכן 5 ק"מ מנתיבות, וממזרח לכפר מימון. היישוב משתייך למועצה האזורית שדות נגב. שם היישוב מן התנ"ך, מהפסוק שבספר משלי.
היסטוריה
נוסד בשנת 1957 בשם "שובה ה'" (ששונה מאוחר יותר) כחלק מגוש ההתיישבותי של יישובי "השובות" (שובה א', שובה ב' שהפך לזמרת, שובה ג' שהפך לשוקדה, שובה ד' שהפך לצומחה, תקומה ויושיביה)
גודל היישוב
היושב היום מונה כ-100 משפחות, רוב המשפחות ביישוב הם משפחות צעירות עם ילדים בגלאים מגוונים.
ביישוב הייתה הרחבה לפני כעשור, והרחבה שנייה מתוכננת בקרוב.
היישוב צמוד לכפר מימון, וחלק נכבד מן השירותים הקהילתיים משותפים לשני היישובים. ישיבת בני עקיבא "בית יהודה", הידועה כישיבת כפר מימון, ממוקמת למעשה בתושיה.
אופיו
האוכלוסייה ביישוב היא דתית תורנית, רוב התושבים עובדים במקצועות חופשיים, ומקצתם אף עובדים כמורים וגננות ביישוב עצמו.
חיי הקהילה מגוונים ומשותפים לשני היישובים, תושיה וכפר מימון הסמוך, וכוללים תלמוד תורה, חוגים ועוד.
מסע הצלב החמישי
למסע היו שני שלבים עיקרים. בשלב הראשון נערכו מספר מבצעים צבאיים מוגבלים בהיקפם בתחומי ארץ ישראל, בעיקר באזור הגליל והגולן, שתועלתם והישגהם היו מזעריים. בחלק זה של המסע השתתפו בעיקר נוצרים ממדינות אירופאיות קטנות יחסית, כמו דנמרק, הונגריה ואוסטריה. בשלב השני יצא צבא צלבני לכיבוש ערי מפתח במצרים, מתוך תקווה לחלץ את ארץ ישראל משלטון הסולטאן האיובי שישב במצרים. לאחר מצור ממושך, שארך שנה וחצי, נכבשה העיר דמיאט שבמצרים. הצעות להסכם שלום, שהועברו על ידי הסולטאן, נדחו על ידי נציג האפיפיור שפיקד על המסע. לאחר עיכוב גורלי, יצא צבא צלבני לכיוון קהיר. במהלך חודש אוגוסט 1221 התנהלו קרבות כבדים בין הצלבנים לצבא האיובי המאוחד, שנסתיימו בכניעה של הצבא הצלבני, בהסכם שביתת נשק, ובנסיגה מוחלטת של הצלבנים המובסים ממצרים.
בעת המערכה הצבאית במצרים השתוללו בארץ ישראל, שנותרה חסרת כוחות מגן, גדודים מוסלמיים, כשהם מחריבים ערים ומבצרים ומטילים מצור על מבצר עתלית, כשאת עיקר הזעם ספגה ירושלים שחלקים גדולים ממנה נחרבו לחלוטין.
מסע הצלב השלישי
כיבוש עכו בשנת 1191 היה בדיעבד, גולת הכותרת של המערכה, שנועדה להחזיר את ממלכת ירושלים לגודלה וכוחה שלפני קרב קרני חיטין. התוצאות המעשיות של מסע הצלב - הגדול ביותר בהיקפו עד לאותו זמן - היו קטנות ומאכזבות גם ביחס לציפיות ובעיקר ביחס להישגים. בסיכומו של המסע נותרה מדינת הצלבנים ברצועת קרקע צרה לאורך חלקו הצפוני והמרכזי של מישור החוף - שטח חסר עומק טריטוריאלי ללא אפשרות לקיום כלכלי ופגיעה מבחינה צבאית. ירושלים - בירתה של הממלכה והסיבה העיקרית לקיומה - לא נכללה בגבולות ממלכת הצלבנים.
מסע הצלב השלישי לא היה יותר מאשר תחילת הדרך לביסוס מחדש של מדינה נוצרית צלבנית ומסעות הצלב שיצאו אחריו אמורים היו להשלים את המשימה.
עם זאת, הביקורת על מה שנתפס ככישלון מסע הצלב מגיעה לשיא חדש וחורגת מביקורת מעשית על ניהול המערכה, כשהיא מעלה שאלה מהותית - האם האלוהים אכן רוצה במסעי הצלב, ומטילה צל של ספק על זכות הקיום של מסעות הצלב, אמיתות מקורם ומטרתם. רק עשור לאחר סיום מסע הצלב השלישי, בעוד קיומה של ממלכת ירושלים תלוי על בלימה, יוצא מסע צלב מאירופה ואף הוא מחטיא את מטרתו ומגיע אל חוף קונסטנטינופול ולא לעכו.
מסע הצלב הרביעי
מסע הצלב הרביעי, שהופנה נגד קונסטנטינופול והביא לריסוק האימפריה הביזנטית חסר מתחילתו את הלהט והבסיס רעיוני שהיה ביסוד מסעי הצלב שקדמו לו. אירוע זה הביא להבאשת ריחו של רעיון מסע הצלב והשפלתו. תושבי אירופה ראו את המסע כהרפתקאה צבאית, המונעת על ידי תאוות בצע, שקורבנה הייתה מדינה נוצרית.
כתגובת נגד למסע הצלב הרביעי יצא מאירופה מסע הצלב של הילדים - תנועה של תמימים שלא דבק בהם החטא והם חפים משיקולים זרים. מסע זה נשא אופי של תנועת מחאה נגד האפיפיור ויומרתו ליצג את רצון האלוהים וכנגד הרציונל ושיקולי התועלתנות של מעמד האבירים. המסע שיצא מאירופה הסתיים בשוקי העבדים של המזרח התיכון.
ועידת לטראנו הרביעית
פעילותו הנמרצת של האפיפיור תחזיר את מסעי הצלב אל מרכז תשומת הלב הציבורית באירופה. עם האיגרת ובה הבשורה על בחירתו כאפיפיור הודיע אינוקנטיוס לפטריארך של ירושלים על כוונתו לארגן מסע צלב, כחלק מאסטרטגיה, הרואה בתנועה הצלבנית פן אחד מתוך מדיניות כוללת שמטרתה שליטה של הכנסייה הקתולית והעומד בראשה בכל האספקטים של החיים, ושואפת לאיחוד של הכנסייה הקתולית עם הכנסייה הביזנטית - מזרחית.
מערכת שיקולים זו היא שהוציאה את מסע הצלב הרביעי ותהיה הנושא המרכזי של הוועידה האקומנית הרביעית בלטראנו. ביום 13 באפריל 1213 הוציא האפיפיור קול קורא לזימון הוועידה, שנפתחה ביום 11 בנובמבר 1215 מול קהל גדול של בישופים, ראשי מנזרים ונציגים של מלכי אירופה.
ממלכת ירושלים
לאחר מסע הצלב השלישי נתערער מעמד כיסא מלכות ירושלים, ובהיעדר יורש עבר הכתר לנשים בנות משפחת המלוכה ולבעליהן השונים. לאחר רצח קונרד ממונפראטו ביום ה-28 באפריל 1192, התחתנה אשתו, יורשת העצר איזבל הראשונה, מלכת ירושלים, עם אימרי דה ליזיניאן מלך קפריסין.
עם תום מסע הצלב הרביעי הגיעו שני הצדדים לאפיסת כוחות. מצרים שסבלה מבצורת ורעב הותשה ורעידות אדמה החריבו מבצרים, כולל ארמון המלך בעכו. לאור מצבה העדין מבחינה אסטרטגית ואי יכולתה ליזום מהלכים צבאיים, נקטו מלכי ממלכת ירושלים במדיניות של שמירה על הקיים והמתנה לשינוי הנסיבות בטרם תשתנה מדיניות ההישרדות של ממלכת ירושלים. הצבא הקטן של הממלכה נמנע במפגיע מלהתגרות במוסלמים ואף פעל לרסן גדודים קטנים של צלבנים אירופאיים שהגיעו לחופי הארץ לקיים את מצוות מסעי הצלב. בספטמבר 1204 חידש אימרי את חוזה השלום בתנאים משופרים וצידון, רמלה ולוד עברו לריבונות צלבנית מלאה.
עם מותם של אימרי ואיזבל בשנת 1205 עבר התואר מלכת ירושלים לידי מריה ממונפראטו והיא בת 13. בעיית הכתר - או היעדר מלך בראש ממלכת ירושלים, דרשה פתרון, ואצילי הממלכה פנו בהתאם למסורת לפיליפ השני, מלך צרפת. הוא הועיד לתפקיד את ז'אן מבריין. בנו השני של אררד השני, רוזן בריין עיר במחוז שמפן-ארדן. עד גיל ארבעים השתתף ז'אן דה בריין בתחרויות אבירים ורכש לעצמו מוניטין של לוחם אמיץ ומוכשר.
ב-14 בספטמבר 1210 התחתנה מריה עם ז'אן מבריין בעכו, וביום 3 באוקטובר הוכתר למלך ירושלים. בתם היחידה של ז'אן דה בריין ומריה ממונפראטרו איזבל השנייה מירושלים נולדה בשנת 1212. מריה נפטרה זמן קצר לאחר הלידה, ככל הנראה מסיבוכים או רעלת הריון, עם מותה איזבל ירשה את הזכות לכיסא המלוכה של ממלכת ירושלים ואביה ז'אן מלך בשמה כעוצר.
הכנות
הזכויות שהוענקו לצלבנים במסעי הצלב הקודמים הוענקו שוב לאלו שנטלו עליהם את הצלב. כך ניתנו כתבי מחילה (אינדולגנציות) לאלו שיצאו למסע, לכל אלו שהעמידו שירותים לטובת הצלבנים ולממנים של המסע. חובות הצלבנים והריבית עליהן הוקפאו עד לשובם מהמסע.
צווים מיוחדים אסרו קיום עימותים צבאיים או אזרחיים עד ליציאה למסע. כך נאסרו תחרויות אבירים ומלכי אירופה צוו להפסיק את המלחמות, לאצילים לא ניתן "להמיר" את היציאה למסע צלב בארץ הקודש למסעי צלב מקומיים בספרד או פורטוגל. המעשה האחרון של האפיפיור אינוצנטיוס לפני מותו היה מסע לצפון איטליה להשכין שלום בין הקומונות הימיות ולאפשר את התארגנות המסע. מותו של אינוצנטיוס לא העלה את ההכנות על שרטון, ויורשו בתפקיד הונוריוס השלישי נטל את ההכנות למסע ואיגרותיו מאיצות בצלבנים לצאת לארץ הקודש. התעמולה זכתה להצלחה מסחררת, כשהיא נתמכת ומוזנת על ידי אווירה של התעוררות משיחית ודתית ששטפה את אירופה ובאה לידי ביטוי גם בייסוד מסדרי העניים של המסדר הדומיניקני והמסדר הפרנציסקני שזכו לפופולריות הולכת וגדלה.
עיקר המימון של מסע הצלב הגיע מקופת האפיפיור והקרדינלים וממס שהוטל על הכנסות הכנסייה הקתולית. במקביל הוטל אמברגו על מסחר עם מצרים, בעיקר בחומרים העשויים לשמש להכנת אמצעי לחימה.
שלב ראשון - לחימה בארץ ישראל
השלב הראשון של מסע הצלב החמישי התאפיין בהשתתפות של מדינות אירופאיות המרוחקות יחסית ממרכזי הצלבנים של צרפת ואיטליה ובמערכות צבאיות בתחומי ארץ ישראל. גדודי צבא צלבניים יצאו מהונגריה בפיקוד המלך ההונגרי אנדראש השני וצבא אוסטרי בפיקודו של לאופולד השישי, דוכס אוסטריה, ובעזרת צי ונציאני הגיעו לעכו במהלך ספטמבר ואוקטובר 1217. המחנה הצלבני הלך וגדל ואוהלים הוקמו בשטחי המרעה בין עכו לחיפה.
גיחה לעבר הירדן
מנהיגי המסע - מלכי אירופה, ז'אן דה בריין וראשי המסדרים הצבאיים, החליטו על מבצע צבאי מצומצם ויצאו ביום 3 בנובמבר לכיוון מזרח, כשהם נעים אל עמק יזרעאל ומשם אל כיוון בית שאן. בו בזמן עקב צבא מוסלמי אחרי הצלבנים, אך נמנע מלהיכנס עמם לעימות צבאי. בבית שאן תקפו הצלבנים את העיר, שבו את תושביה ושדדו את רכושם. לאחר מנוחה קצרה חצו הצלבנים את נהר הירדן ונעו לכוון הגלעד כשהם מעוררים בהלה בקרב תושבי דמשק. הצלבנים הקיפו את הכנרת מצדה המזרחי, חצו את הירדן חזרה לכוון מערב (באזור גשר בנות יעקב של היום) וחזרו לעכו.
התקפת הר תבור
ביום האחרון של חודש נובמבר 1217 יצא הצבא הצלבני מעכו בפיקודם של לאופולד דוכס אוסטריה, ז'אן דה בריין והמסדרים הצבאיים, על מנת להטיל מצור על המבצר האיובי בהר תבור. מבצר זה שימש כנקודת תצפית וריכוז כוחות מוסלמי, נקודה אסטרטגית שעשויה הייתה לבסס את שליטת הצלבנים בגליל התחתון. הצלבנים יצאו לכבוש את המבצר מבלי להצטייד במכונות מצור.
המבצר המוסלמי הגדול בגליל הוקף חומה שאורכה כ 1800 מטר, ובה קבועים מגדלים מרובעים בנקודות אסטרטגיות. החומה הייתה מוקפת על ידי חפיר עמוק. בחומה נקבעו שני שערים שאליהם הוביל שביל צר ומפותל. על הגנת המצודה הופקד חיל מצב מכוחות עילית סוריים, שעם תחילת ההתקפה יצא אל מחוץ לחומות על מנת להדוף את ההתקפה הצלבנית.
ביום 3 בדצמבר התקיפו הצלבנים את המצודה המוסלמית משני כוונים. גדוד צלבני בפיקוד ז'אן דה בריין הצליח להבקיע דרך אל חומות המבצר, להביס את חיל המצב ולהרוג את מפקדו. שאר החיילים המוסלמים נסוגו אל תוך המבצר, הרסו את הגשר שמעל החפיר והתכוננו למצור. הצלבנים ערכו התקפה על חומות המצודה, שנהדפה בקלות וחזרו לעכו.
המוסלמים, שהבינו כי הגנה על המבצר מצריכה מאמץ לוגיסטי כביר, החליטו על פינויו ועל הריסתו כך שלא יוכל לשמש את הצלבנים.
גיחה ללבנון
שבועיים לאחר ההתקפה על הר תבור יצא הצבא הצלבני מעכו צפונה לכיוון לבנון. בהגיעם אל אזור מרג' עיון התפצלו הגדודים הצלבניים והחלו לשדוד את הכפרים באזור, משנתקלו בהתנגדות באזור ג'זין נסוגו הצלבנים דרומה לכוון מבצר הבופור ומשם דרך צידון בחזרה לעכו.
התבצרות
השלב הראשון של מסע הצלב החמישי נמשך חודשיים וכלל שלושה מבצעים צבאיים להלכה ומסעי שוד למעשה - הבולטים בחוסר התועלת, בסיכומו של דבר נותרה ממלכת ירושלים באותו מצב בו הייתה בטרם החל מסע הצלב. מלך הונגריה אנדראש השני חזר לארצו שם התקבל בכבוד גיבורים, לאחר שרכש בארץ הקודש מספר חפצי קודש המיוחסים לישו ואת ראשו של סטפן הקדוש - הפטרון של הונגריה. בעקבותיו עזבו את שורות הצבא הצלבני הוגו מקפריסין ונסיך טריפולי.
ההיסטוריון הצלבני הרקלס מסכם את המערכה:
ביצור עתלית
במקביל לשיקום קיסריה החלו חברי מסדר אבירי היכל שלמה בבניית מבצר פרגרינורום בעתלית. עם קבלת ההחלטה על הקמת המבצר קרא מלך ממלכת ירושלים ז'אן דה בריין לכל שליטי אירופה לבוא ולקחת חלק במפעל הבנייה המקודש, כשעל המלאכה מנצח אביר פלמי בשם גוטייה דה האבן. בבניית המבצר לקחו חלק גם מספר גדול יחסית של עולי רגל נוצרים ופליטי מסעי הצלב הכושלים, ועם השלמת הבנייה ב-15 באפריל 1218 נקרא המקום "מבצר עולי הרגל" (לטינית: Castellum Peregrinorum).
שלב שני - פלישה למצרים
באביב של שנת 1218 הופיעו בערי החוף הצלבניות עולי רגל וצלבנים מאירופה ובהם גייסות מפריזיה, גרמניה והצטרפו לצבא הצלבני שנותר בארץ. לאחר סדרת דיונים הוחלט שלא לעלות ישירות על ירושלים אלא להתקיף את מצרים מתוך שיקול כי כיבוש נקודות מפתח יביא להכרעה צבאית שנמנעה בארץ ישראל ויפיל את ירושלים כפרי בשל לידי הנוצרים. השליטה על מצרים הייתה נתונה בידי הסולטאן האיובי אלמלך אל עאדל, אחיו של צלאח א-דין. במקביל וככל הנראה בתיאום מראש, עמדו השליטים האיוביים בפני התקפה של הסולטאן הסלג'וקי של קוניה שכוונה נגד חלב תוך שהוא מנצל את ריתוק הכוחות האיוביים במצרים.
המצור על דמיאט
ביום 5 בנובמבר פרצו הצלבנים אל תוך העיר דמיאט לאחר שמפקדי העיר כבר נכנסו למשא ומתן על כניעה. בשלב זה רוב תושבי העיר מתו מרעב או במהלך הלחימה וכל שנותר לנוצרים היה לחלק את השלל תוך מריבות על הביזה ועל שליטה בנכסים בעיר. למרות חילוקי הדעות בין הצלבנים נמסרה העיר לשליטת מלך ירושלים.
על רקע אירועים אלו הופיע במחנה הנוצרי פרנציסקוס הקדוש, ובפיו בשורת המיסיון. על פי דבריו של הקדוש עם כיבוש דמיאט נפתחה הדרך להמרת המוסלמים לנצרות. דבריו יוצאי הדופן והופעתו המרשימה שכנעו את האצילים הצלבניים להתיר לו לצאת למחנה השולטן. כך הופיע פרנציסקוס הקדוש מול השולטן ופתח בדרשה במטרה להוכיח את צדקת הנצרות, המאמץ היה עקר ופרנציסקוס הוחזר למחנה הנוצרי. אירוע זה - על פניו קוריוז היסטורי - הפך לחלק ממחזור האגדות שנרקם סביב פרנציסקוס הקדוש העצים את תהילתו ושימש כאבן פינה בדוקטרינה של מסדר הפרנציסקנים - אחד מחשובי מסדרי הנזירות הקתוליים - מחד אך גם מצביע על האמונה העיוורת והמציאות המקבילה בה פעלה המחשבה המדינית והאסטרטגית הצלבנית במהלך מסע הצלב החמישי בפרט ובמסעי הצלב בכלל.
קרב מנצורה
לאחר שנה וחצי של חוסר פעולה, וכאשר עונת הגאות של הנילוס המתחילה בדרך כלל באוגוסט קרבה, יצאו גדודים צלבניים ביום 29 ביוני, לכוון קהיר. ביום 24 ביולי הגיעו הצלבנים אל לשון יבשה הסגורה משני צדדיה על ידי תעלות מים כאן מצא עצמו הצבא הצלבני עומד מול מנצורה מבלי יכולת להתקדם וללא אפשרות לסגת ללא קרב. תחת חסות החשיכה של יום ה 25 באוגוסט 1221 החלה הנסיגה, באופן מסודר יחסית בזכות משמעת הברזל של אבירי המסדרים הצבאיים. הסולטאן המצרי הורה לפרוץ את הסכרים של תעלות המים והשטח הפך לביצה טובענית. תוך קרבות בלתי פוסקים ובנחיתות מספרית וטקטית הצליחו הצלבנים להגיע לאלברמון שם הכירו בתבוסתם. לאחר שלושה ימים ב-30 באוגוסט 1221, נחתם הסכם הכניעה הצלבני.
על פי ההסכם המצרים יקבלו לידם את דמיאט בחזרה ואת שבויי המלחמה המוסלמיים שבידם. הצלבנים יוכלו לעזוב את מצרים לעכו כולל שבויי המלחמה שבידי המצרים. חוזה שלום לתקופה של 8 שנים נחתם ובו הבטחה לשמור על הסטטוס קוו בארץ ישראל.
פעולות מלחמה בארץ ישראל
לאחר כיתור דמיאט פנה אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא בסוף פברואר 1219 לזרוע הרס וחורבן בערים ומבצרים של ארץ ישראל.
ירושלים הייתה הראשונה והעיקרית לספוג את הזעם, במרץ 1219 החלו העבודות וחודשיים עבדו חילי דמשק על פירוק ביצורי העיר (מלבד מגדל דוד). עם הביצורים נהרסו גם רוב המבנים בעיר ורק כנסיית הקבר והמסגדים על הר הבית נותרו עומדים על תילם, רוב אוכלוסיית העיר גלתה ונותרה בה קהילה קטנה של נוצרים מקומיים.
בצפון הארץ נהרסו מבצרים ובהם הבניאס, תבנין, צפת וכוכב הירדן. פעולות ההרס לא נתקלו בתגובה צלבנית כלשהי וזאת מאחר שעיקר הצבא שהה במצרים.
בתחילת 1220 נודע לז'אן דה בריין כי חותנו - לאו מארמניה מת והשאיר את ארמניה תחת שלטונה של גיסתו - אחותה למחצה של סטפניה. זמן קצר לאחר מכן עזב ז'אן דה בריין את דמיאט על מנת לנסות ולתבוע את זכותו במדינה הארמנית של קיליקיה. בהגיעו לארץ ישראל נפטרו אשתו ובנו ובכך נסתם הגולל על חוקיות דרישתו לכתר ארמניה.
כיבוש קיסריה
בסוף נובמבר 1220 חזר אל-מעאט'ם לארץ ישראל ושם את קיסריה תחת מצור. תושבי העיר וחיל המצב הקטן נמלט למצודה ועם הרמת הגשר מעל החפיר נותקה המצודה משאר חלקי העיר. מיד הופעלו מכונות מצור שהפגיזו את חומות העיר. צי גנואזי יצא מעכו תמורת ההבטחה כי העיר תעבור לרשותם ועם הגעתם פינו את חיל המצב והציבו במקום גדוד איטלקי. לאחר ארבעה ימי לחימה הצליחו המוסלמים לחדור את החומות החיצוניות. הגנואזים בחסות החשיכה פינו את העיר והמוסלמים הרסו את הביצורים.
מצור עתלית
עם כיבוש קיסריה פנה הצבא הסורי לכבוש את המבצר הטמפלרי בעתלית, מבצר זה שהיה מצויד ומבוצר היטב הכיל חיל מצב של 4000 חיילים מתוכם 300 רובה קשת שתוגברו על ידי גדודים מעכו. המגינים הרסו את המצודה הקטנה מבצר דטרוא הסמוך למנוע מהמתקיפים אחיזה מבוצרת.
המוסלמים החלו להפגיז את המבצר באמצעות מכונות מצור והמשיכו בהרעשה במשך שבועיים מבלי שלחומות מבצר עתלית יגרם נזק של ממש ולאחר מכן הצליחו הצלבנים להוציא את מכונות המצור המוסלמיות מכלל שימוש על ידי מכונות מתוך המבצר. משהוברר כי המבצר לא יוכרע וכי קיימת סכנה לעימות עם תגבורות צלבניות נסוגו המוסלמים כשהם סובלים אבדות כבדות בנפש וציוד.
סוף דבר
לאחר פינוי דמיאט התפזר מחנה מסע הצלב מעכו לאירופה. טענות על מסע הצלב וניהולו הועלו ישירות כנגד האפיפיור ונציגו במצרים ונגד הקיסר פרידריך השני הועלו טענות על חוסר נכונותו להשתתף במסע הצלב.
הנסיכים האיובים חגגו ביחד את הניצחון - חגיגה אחרונה של האחים שלאחר מכן ישקיעו את כל זמנם ומרצם בקרבות ותככים אחד נגד השני.
באופן מפתיע כישלון מסע הצלב לא הביא לערעור הרעיון הצלבני או הנכונות האירופאית לצאת למסע צלב נוסף. מסעי הצלב הבאים היו מתוכננים טוב יותר מבחינה לוגיסטית וארגונית ונטועים חזק בדוגמה הדתית. באופן פרדוקסלי עתיד מסע הצלב השביעי לשחזר כמעט במדויק את דרכו של מסע הצלב החמישי, אך הסתיים בתבוסה מוחלטת.
סיומו העגום של מסע הצלב הותיר את ממלכת הצלבנים בארץ ישראל במצב לא נוח מבחינה אסטרטגית על גבולות הממלכה - שהיו מתוחים לאורך רצועה צרה יחסית על מישור החוף - ישב צבא איובי שהיה איום תמידי לקיום ממלכת ירושלים.
שיר הפרטיזנים
השיר הותאם למנגינה שחוברה במקור ב-1937 על ידי המלחינים היהודים-סובייטים האחים פּוקראס (Покрасс) לשירו (ברוסית) של המשורר הסובייטי אלכסיי סוּרקוֹב (Сурков) המתחיל במילים "לא ענני גשם הם, אלא ענני סער", שהיה שיר הנושא של הסרט הסובייטי "בנים של העם העמל". אחרי מלחמת העולם השנייה, כששמעו האחים פוקראס את "שיר הפרטיזנים" של גליק, הם סיפרו בהתרגשות שהלחן שחיברו לשירו של סורקוב התבסס על שלד השיר "אויפן פריפעטשיק", שאותו הכירו מילדותם. באימוץ הלחן על ידי יהודים הם ראו סגירת מעגל.
הסופר והמשורר שְׁמֶרְקֶ'ה קָצֶ'רגינסקי, ששהה באותה עת בגטו וילנה, כתב כעבור שנים ספורות על נסיבות חיבורו של השיר:
דגל האבוריג'ינים האוסטרלי
דגל האבוריג'ינים האוסטרלי עוצב במקורו כדגל מחאה של תנועת זכויות האדמה של ילידי אוסטרליה ומאז הפך לסמלה של האומה האבוריג'ינית האוסטרלית. הדגל הוא שדה מחולק לשני פסים אופקיים שחור ואדום ועיגול צהוב במרכז אשר עוצב בשנת 1971 בידי האמן האבוריג'יני הארולד תומאס יליד לוריתג'ה במרכז אוסטרליה. ב-14 ביולי 1995 דגל האבוריג'ינים האוסטרלי יחד עם דגל תושבי האיים של מצר טורס הוכרזו רשמית כ"דגלי אוסטרליה" תחת סעיף 5 לחוק הדגלים 1953.
עיצוב
תיאורו של תומאס את הדגל:
תיאורים שונים ניתנו לצבעי הדגל ולמשמעויותיהם. דעה אחת אשר מבוטאת באתר הממשלתי היא כי "השחור הוא העם האבוריג'יני, האדום הוא לאדמה ולאוכרה והצהוב על מנת לסמל את השמש המחדשת המתמידה של החיים" נטען גם כי השחור מייצג את שמי הלילה והאדום את דם האבוריג'ינים אשר נהרגו בקרבות ההתיישבות של האדם הלבן. תומאס בעצמו אמר כי האדום והצהוב היו צבעים ברורים לשימוש מאחר שאוכרה אדומה וצהובה היו צבעים אשר היו בשימוש בני עמו.
היסטוריה
הדגל הונף לראשונה ביום האבוריג'ינים הלאומי בכיכר ויקטוריה באדלייד ב-12 ביולי 1971. כמו כן הוא הונף על אוהל השגרירות האבוריג'ינית בקנברה החל משנת 1972. בימיה הראשונים של השגרירות אשר נוסדה בפברואר אותה באותה השנה, הונפו גם עיצובים נוספים לדגל כולל עיצוב אדום-ירוק-שחור אשר עוצב על ידי אוהדים בסידני ועיצוב שחור-אדום אשר במרכזו חנית וארבעה חרמשים זהובים.
האצנית האוסטרלית קתי פרימן עוררה סערה כאשר במהלך משחקי חבר העמים הבריטי 1994 אשר התקיימו בוויקטוריה שבקנדה, הניפה את הדגל האבוריג'יני יחד גם הדגל הלאומי האוסטרלי בהקפת הניצחון שלה לאחר זכייתה בתחרות הריצה ל-200 מטרים (בדרך כלל הזוכים מניפים רק את הדגל הלאומי). למרות ביקורת נוקבת מצד מארגני התחרות ומצד מנהל הקבוצה ארתור טוסטל פרימן הניפה את שני הדגלים בשנית לאחר הזכייה בריצה ל-400 מטר.
ההחלטה להפוך את דגל האבוריג'ינים לדגל לאומי אוסטרלי (אשר התקבלה על ידי ראש הממשלה פול קיטינג) נתקלה בהתנגדות של האופוזיציה הליברלית של אותה תקופה, כדוגמת ג'ון הווארד אשר הצהיר כי כל ניסיון לתת לדגל מעמד רשמי תחת חוק הדגלים יראה בצדק על ידי חברי קהילה רבים כלא כצעד של הכרה אלא כמחווה מעוררת מחלוקת". אולם כאשר האוורד נכנס לתפקיד ראש הממשלה ב-1996 הדגל נותר כדגל לאומי. ההחלטה ספגה גם ביקורת מצד יוצר הדגל תומאס אשר טען כי הדגל "אינו זקוק להכרה נוספת"
בשנת 1997 פסק בית המשפט הפדרלי של אוסטרליה כי הארולד תומאס הוא בעל זכויות היוצרים על עיצובו של הדגל האבוריג'יני האוסטרלי ועל כן הדגל מוגן על פי חוק זכויות היוצרים האוסטרלי. הפסיקה הגיעה לאחר בקשתו של תומאס להכרה רשמית בבעלותו על הדגל לאחר הכרזת הפרלמנט על הדגל כדגל אוסטרליה בשנת 1995. על בקשתו ערערו שני אנשים, מר בראון ומר טננט. מאז העניק תומאס זכויות לשימוש ליצרן הדגלים קרול וריצמונדסון על מנת לייצר ולשווק את הדגל.
ועדת הייעוץ הילידית הלאומית תרמה להנפתו של דגל האבוריג'ינים על אצטדיון הומבוש במהלך אולימפיאדת סידני בשנת 2000. הדגל הונף גם על גשר נמל סידני במהלך צעדת הפיוס בשנת 2000 כמו גם באירועים נוספים אחרים.
בשנת השלושים לדגל אשר התקיימה בשנת 2001 אלפי אנשים השתתפו במצעד אשר במהלכו הדגל הועבר מבניין הפרלמנט של אוסטרליה הדרומית לכיכר ויקטוריה. דגל האבוריג'ינים מונף מאז תדיר מול בניין העירייה.
שימוש
הדגל לעיתים מחליף את דגל הממלכה המאוחדת בקנטון הדגל הלאומי בעיצוב מתחרה לדגל לאומי חדש. דגלים כאלו במוצגים במדע הבדיוני כדגלי אוסטרליה העתידית, לדוגמה בסרט אופק האירועים הופע דגל זה על שרוולו של סאם נייל. אבוריג'ינים רבים כולל הארולד תומאס מתנגדים לעיצוב זה, תומאס עצמו אמר כי "הדגל שלנו אינו דבר משני, הוא עומד ברשות עצמו, לא כדי להיות משובץ בכל דבר אחר. יש לטפל בו כצורה זו."
יחיד ורבים הלכה כרבים
יחיד ורבים הלכה כרבים הוא מצווה מהתרי"ג מצוות וכלל בפסיקת ההלכה במשפט העברי, לפיו בכל מחלוקת שבין חכמי ישראל יש להכריע את ההלכה כדעת הרוב. כלל זה נלמד מהכלל הבסיסי של הכרעת רוב בדיינים.
מקור הדין
מקור הדין הוא בפסוק:. הרמב"ם במשנה תורה כותב . מדברי הפסוק "אחרי רבים להטות" למדו חז"ל את העיקרון הכללי של רוב בהלכה, שמהווה מקור להיזדקקות לרוב בהכרעת ספקות מסוגים שונים - לא רק בהכרעה בין דיינים, בין יתר הכרעות הרוב הנלמדים ממצווה זו למדו חז"ל שבכל מקרה שיפול ספק ומחלוקת בין החכמים תיקבע ההלכה על פי רוב. וכך מבאר ספר החינוך כלל זה מוזכר במשנה בתלמוד בבלי ובשאר ספרי חז"ל פעמים רבות ונפסק להלכה בשולחן ערוך. הכרעות מעשיות על פי רוב חכמים מובאות בחז"ל בכמה מקומות. למשל, במחלוקת המפורסמת בעניין תנורו של עכנאי בין רבי אליעזר לחכמים, נפסקה הלכה כדעת חכמים המרובים על רבי אליעזר משום הכלל "אחרי רבים להטות". מקרה נוסף מובא בתוספתא ביחס לרבי עקיבא שבמחלוקת בין רבן גמליאל לחכמים נהג כשיטת חכמים בפניו של רבן גמליאל:.
טעם הדין
בעל ספר החינוך מסביר כי בנוסף להנחה שדעת הרוב נוטה אל האמת יותר מדעת המיעוט יסוד קביעת ההלכה כדעת הרבים נועד לשמור על אחידות התורה, שכן במידה וכל אחד יכריע את ההלכה על פי סברתו ולא לפי דעת הרוב, תעשה התורה ככמה תורות:. האחרונים הסתפקו אם פסיקת ההלכה על פי הרוב בכל התורה היא בתורת בירור שכך המציאות או גזירת הכתוב לפסוק כך את ההלכה כלומר בירור הדין או הנהגה. אך בהכרעה על פי רוב חכמים נראה שאין חולק שההכרעה היא בירור.
פרטי הדין
הולכים אחר הרוב בכל מקום בין לקולא ובין לחומרא בין בממון בין באיסור ואפילו באיסור מדרבנן הולכים אחר המרובים ואפילו מחמירים.
הלכה כרבים אפילו כנגד כללי פסיקה אחרים ויש אומרים שאם יש כלל אחר אין אומרים הלכה כרבים אלא כשיחיד ממש חולק עליהם אך לא ברבים ומועטים.בפשטות הלכה כרבים מהתורה בכל מקום. אך יש מהאחרונים שלמדו שדין אחרי רבים להטות שנאמר בתורה, היינו כשנחלקו בשעת מעשה בדין שבא לפניהם וכל הדיינים מקובצים יחד במקום אחד, ונשאו נתנו ביניהם. אבל במחלוקת בדברי הפוסקים שכל אחד כתב סברתו בספרו, אפילו אם היו בזמן אחד אין ברור לומר שבאופן זה מן התורה הולכים אחרי הרוב, כיוון שלא עמדו למניין, ולא נשאו ונתנו ביחד.
מהו רוב
נחלקו האחרונים כשהרוב מסכים לדעה אחת מחמת טעמים שונים אם נחשבים רבים ופוסקים הלכה כמותם, או שאינם נחשבים כרבים כי אינם דעה אחת. ויש המחלקים בין הכרעת רוב בבית דין שמועילה תמיד למחלוקת הפוסקים שאם הרוב אינו בדעת אחת אינו חשוב רוב.
במחלוקת הלכתית אשר בה צד אחד מרובה על חברו, אלא שמנגד המיעוט הוא של תלמידי חכמים גדולים יותר בהלכה, קיימת מחלוקת המובאת במסכת יבמות אשר דנה במחלוקת בית הלל ובית שמאי לגבי צרת הבת, אם נהגו בית שמאי בחיי היום יום כשיטתם או שבפועל הלכו אחרי בית הלל, ומובא כי בתשובה לשאלה זו קיימת מחלוקת בין אמוראים: ריש לקיש ורב סוברים "לא עשו בית שמאי כדבריהם" ואילו רבי יוחנן ושמואל סוברים "עשו ועשו". אחד מההסברים הניתנים למחלוקת אמוראים זו היא שלשיטת הסוברים שלא עשו בית שמאי כדבריהם - מכיוון שמעטים היו מבית הלל. ברם, לשיטת הסוברים "עשו ועשו" - מכיוון שהם "מחדדי טפי" כלומר מחודדים בחכמתם יותר מבית הלל.
ג'יימי אנדרסון
ג'יימי אנדרסון (באנגלית: Jamie Anderson; נולדה ב-13 בספטמבר 1990) היא גולשת שלג אמריקאית, פעמיים ברציפות האלופה האולימפית בסלופסטייל (סוצ'י 2014 ופיונגצ'אנג 2018), זוכת מדליית כסף אולימפית בביג אייר (פיונגצ'אנג 2018) ובעלת שמונה מדליות זהב ממשחקי האקסטרים חורף.
ביוגרפיה
אנדרסון נולדה בסאות' לייק טאו שבקליפורניה, החמישית מבין שמונה ילדים. בגיל עשר החלה להתחרות בגלישת שלג. ב-2006 הייתה המתחרה הצעירה ביותר לזכות במדליה במשחקי האקסטרים חורף, כשסיימה שלישית בתחרות הסלופסטייל. מאז זכתה סך הכל ב-15 מדליות, מהן שבע זהב, חמש כסף ושלוש ארד.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכתה במדליית זהב בתחרות הסלופטייל, היא הגנה על תוארה באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018). לכך הוסיפה גם זכייה במדליית כסף בפיונגצ'אנג בתחרות הביג אייר. באולימפיאדת בייג'ינג (2022) סיימה במקום התשיעי בגמר תחרות הסלופסטייל.
לאורך השנים עברה מספר פציעות, ב-2009 התרסקה במהלך אימון, היא סבלה מקרע בטחול ואיבדה שני שלישים ממנו. ב-2015 סבלה משבר בעצם הבריח, ב-2016 משבר בצלעות וב-2017 משבר במרפק.
לאחר אולימפיאדת פיונגצ'אנג השתתפה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים".
אהרן שי
אהרן שי (נולד ב-1942) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה של סין המודרנית באוניברסיטת תל אביב ומופקד הקתדרה על שם שאול נ' אייזנברג לחקר מזרח אסיה, איש חינוך וסופר. בשנים 2010–2015 כיהן כרקטור האוניברסיטה.
ביוגרפיה
אהרן שי הוא בן למשפחה ספרדית מהיישוב הישן שהתיישבה בעיר העתיקה בירושלים באמצע המאה ה-19. מקור המשפחה ביוון וביוגוסלביה. עד הדור שלו שימרה המשפחה את שפת הלדינו. שי הוא נינו של הרב אברהם פילוסוף, ששימש כאב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים.
השלים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה כללית ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימודי מוסמך בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים. את התואר השלישי סיים באוניברסיטת אוקספורד. נושא התזה שלו היה מערכת היחסים בין בריטניה לסין בשנות ה-30 של המאה ה-20, בעת מלחמת סין–יפן השנייה. הוא התמקד בשאלת הפייסנות שגילו המעצמות כלפי יפן, ובדק באיזו מידה אפשר שפייסנות זו דמתה לפייסנות כלפי גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, מפירות הסדר והחוק הבינלאומי שנקבעו בתום מלחמת העולם הראשונה. אהרן שי טען שאכן, גם כלפי יפן נהגו המעצמות בפייסנית. הן לא מנעו ממנה לחדור לסין ולפגוע בריבונותה ובשלמות הטריטוריאלית בניגוד למשפט הבינלאומי.
היה ראש החוג להיסטוריה כללית, ממקימי החוג למזרח אסיה, שניהם באוניברסיטת תל אביב. הוא מופקד הקתדרה על שם שאול נ' אייזנברג לחקר מזרח אסיה. חבר המועצה להשכלה גבוהה.
שנים רבות שימש מרצה ודיקן אקדמי במכללה לחינוך על שם דוד ילין והוא חבר בהנהלת המכללה.
הופיע פעמים רבות בטלוויזיה, שוחח ברדיו כפרשן לענייני סין ויעץ לחברות שפעלו בסין ובהן "טבע" ו"נטפים". היה חבר דירקטוריון בשתי חברות ביטוח.
בפברואר 2009 נבחר לסגן רקטור האוניברסיטה במקום פרופסור רענן ריין. במאי 2010 נבחר לרקטור האוניברסיטה ובאוגוסט 2010 נכנס לתפקיד, וכיהן בו עד קיץ 2015, אז הוחלף על ידי פרופסור ירון עוז.
אודות מחקריו
אהרן שי חוקר את האימפריאליזם המערבי ובמיוחד האנגלי בסין. תקופת מחקרו היא ההיסטוריה החדשה של סין, החל מאמצע המאה התשע-עשרה, כלומר ממלחמת האופיום הראשונה והשנייה ועד היום. עוסק בהיסטוריה בינלאומית בדגש על היבטים כלכליים.
הוא מתרשם מאוד מהתעצמותה של סין מאז מדיניות הדלת הפתוחה. בתהליך זה של ההתעצמות היא הצליחה לפרוץ דרכים חדשות, להגיע להישגים כלכליים חדשים וחסרי תקדים, ובתחומים רבים אף הדביקה והשיגה את מדינות המערב. בהדרגה יצאה סין מתהליכי ייצור בתחום התעשייה הבסיסית ועברה לתעשייה עילית. השאלה האקטואלית ביותר היא באיזו מידה אפשר לומר שסין מנסה לתרגם את העוצמה הכלכלית שלה למונחים פוליטיים גלובליים, והאם מסתמן עימות חריף ומסוכן בין סין לארצות הברית.
אחד מספריו שעניינו גורל החברות הזרות, ראה אור בסינית ויצא בהוצאת האקדמיה למדעים בבייג'ינג. זו הייתה הפעם הראשונה שהסינים הוציאו ספר של חוקר ישראלי בתחום מחקרי הנוגע לסין.
ספרי העיון שכתב:
ספרי מחקר שערך:
דרכו בפרוזה
אהרן שי כתב שני רומנים היסטוריים, שעוסקים בראשיתה של המדינה, שבהם שילב היסטוריה וספרות. הוא שזר ברומנים שלו ביטויים ופתגמים בשפת הלדינו שהיו בשימוש במשפחתו מדורי דורות:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
הרי הטאורוס
הרי הטאורוס (ביוונית עתיקה: ὄρη Ταύρου; בטורקית Toros Dağları) הם שרשרת הרים המשתרעת בדרום ובמרכז אסיה הקטנה (באזור קיליקיה) בכיוון כללי ממערב למזרח במקביל לחופי הים התיכון ולאחר מכן לגבול סוריה וטורקיה. בחלקם המזרחי חודרים הרי הטאורוס עד לאזור ימת ואן ומגיעים סמוך לארמניה. יש המתייחסים אל חלקה המזרחי של השרשרת המכונה הרי הטאורוס הדרום-מזרחיים כאל שרשרת הרים נפרדת, ומכאן ריבוי הגרסאות באשר לאורכה הנע בין כ-800 לכ-1,400 ק"מ.
הפסגה הגבוהה בהרי הטאורוס היא זו של הר דמירקזק (Demirkazık) הנישא לגובה של 3,756 מטר בהרי האנטי-טאורוס. הנהרות החשובים הנובעים בהרי הטאורוס וחוצים אותם, הם הפרת והחידקל. הרי הטאורוס עשויים אבן גיר שנשחקה על ידי תנאי מזג האוויר, משקעים, רוחות ונגר מים ויצרה נוף קרסטי.
בדיוניסיקה מסופר שבמהלך מלחמת זאוס וטיפון, לאחר שזאוס הדריך את בן בריתו קדמוס ועודד אותו לפני ביצוע תחבולה מול טיפון על הרי קיליקיה, זאוס התעלף בלבשו צורת שור מקורנן, ועל כן נקראו ההרים ההם "הרי הטאורוס" (שור ביוונית).
שחמט לואיס
שחמט לואיס (באנגלית: Lewis chessmen) הוא אוסף כלי שחמט מימי הביניים.
תיאור כלי המשחק
המומחים סבורים כי כלי השח נוצרו בנורווגיה, ככל הנראה בטרונדהיים (מקום בו נמצאו כלי שח דומים), במהלך המאה ה-12. באותה תקופה היו איי ההברידים החיצוניים וחלק גדול מאיי סקוטלנד בשליטת נורווגיה. ההיסטוריונים סבורים כי מערכת כלי השחמט הוחבאה במהלך העברתם להתיישבות נורדית בחופה המזרחי של אירלנד.
מרבית כלי השחמט עשויים משנהב של ניבתן, ויתרתם עשויה משן לוויתן. 78 הכלים שנתגלו יוצרים יחד ארבע או חמש מערכות של כלי שחמט - שתי מערכות מהן מלאות. סה"כ ישנם שמונה מלכים, שמונה מלכות, 16 רצים, 15 פרשים, 12 צריחים ו-19 רגליים. כל כלי המשחק הם בדמות אנשים, למעט הרגליים. הפרשים מפוסלים כדמויות אדם הרכובות על סוסים קטנים ומחזיקות בידיים חניתות ומגינים.
על חלק מכלי המשחק נמצאו כתמים אדומים - דבר המעיד כנראה שבאמצעות צבעים אדומים הבדילו בין הצדדים המשחקים (בניגוד לכלי המשחק המודרניים הצבועים שחור ולבן).
כלי המשחק התגלו בשנת 1831 על חוף חולי במפרץ איג על האי לואיס, בהברידים החיצוניים שבסקוטלנד. אין תעוד מפורט באשר לאופן מציאת הכלים, אולם על פי עדויות שנשמרו הם נמצאו בתוך מבנה עשוי אבן שנקבר על ידי החולות.
כלי השחמט הוצגו בפגישה של האגודה לעתיקות של סקוטלנד ב-11 באפריל 1831. לאחר מכן נרכשו 10 מכלי המשחק על ידי קירקפטריק שארפ (Kirkpatrick Sharpe), והיתרה על ידי המוזיאון הבריטי. שארפ רכש כלי נוסף ומכר את כלי השח שברשותו ללורד לונסבורו, אשר מכר את הכלים בשנת 1888 לאגודת העתיקות של סקוטלנד. אגודת העתיקות תרמה את כלי השח למוזיאון המלכותי שבאדינבורו.