cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרי נוקס
השחרור
עם היוודע דבר חתימת הסכם השלום המקדים באפריל 1783, החל הקונגרס להורות על שחרור הצבא וג'ורג' וושינגטון העביר לנוקס פקודות יומיומיות על היקף הכוח שייוותר. באותה עת ארגן נוקס את הקמתה של "אגודת סינסינטי" (Society of the Cincinnati), ארגון אחווה של קציני מלחמת העצמאות ששרדו עד לאותה עת. הקמת אחווה זו גרמה להרמת גבות, אך באופן כללי היא התקבלה בברכה. הוא גם ניסח טיוטת תוכנית להקמת צבא בעתות שלום, שרוב סעיפיה יושמו בסופו של דבר. תוכניות אלו כללו את הקמתן של שתי אקדמיות צבאיות (אחת של הצי ואחת של הצבא, זו האחרונה התמקמה במבצר החשוב שבווסט פוינט), ויחידות צבא שנועדו להגן על גבולותיה של ארצות הברית.
כאשר נסוגו אחרוני החיילים הבריטים מניו יורק ב-21 בנובמבר 1783, הוביל נוקס את הכוחות האמריקאים שהשתלטו עליה. הוא ניצב בסמוך לוושינגטון במהלך נאום הפרידה שלו ב-4 בדצמבר. לאחר שוושינגטון התפטר מתפקידו כמפקד העליון ב-23 בדצמבר קיבל נוקס במקומו את תפקיד הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית.
בנובמבר 1783 התפנתה משרת "המזכיר במלחמה" (Secretary at War), עם התפטרותו של בנג'מין לינקולן, שהמליץ על נוקס כמחליפו. אף על פי שקונגרס הקונפדרציה היה מודע לכוונתו של לינקולן להתפטר עם חתימת הסכם השלום הרשמי, הוא לא נקב מבעוד מועד בשם יורשו. נוקס נחשב כמי שראוי לתפקיד כאשר הוא אויש בלינקולן ב-1781, והוא הביע את כוונתו לרשת אותו. עם זאת, בהיעדר יד מכוונת למחלקת המלחמה, ניסה הקונגרס ליישם את הרעיון של הקמת כוח מיליציה סדיר כצבא של עתות שלום. בראשית 1784 התפטר נוקס מתפקידו הצבאי, "שבע רצון דיו שלא למלא יותר שם אחריות לצעדים שהם בלתי אפשריים לביצוע".
נוקס שב למסצ'וסטס, שם בנתה המשפחה בית בדורצ'סטר. הוא פעל לאיחוד מחדש של שטחי אדמה נרחבים במיין שהוחרמו מקרובי משפחת אשתו הלויאליסטים. הוא הצליח ליצור שטח אדמה ענק של מיליוני אקרים, כולל כמעט כל שטחי האדמה בבעלות משפחת פלקר, בין השאר על ידי הצלחתו להתמנות לפקיד הרשמי מטעם המדינה האחראי על הפרטת האדמות המוחרמות ולאחר מכן הוא דאג למכירת הקרקעות של משפחת אשתו לאיש קש שפעל מטעמו. הוא גם מונה כחבר בוועדה שהייתה אחראית על המשא ומתן על תנאי ההסכם עם שבטי הפנבוסקוט האינדיאנים במרכז מיין. ועדה זו גם הייתה מעורבת בחקירת שאלת הגבולות בין מזרח מיין עם נובה סקוטיה (כיום שטחי ניו ברונזוויק) סוגיה שנפתרה רק ב-1842 עם חתימת הסכם ובסטר-אשברטון.
מזכיר המלחמה
ב-8 במרץ 1785 אישר הקונגרס בסופו של דבר את מינויו של נוקס לתפקיד "המזכיר במלחמה", לאחר ששקל את מועמדותם של אישים אחרים. באותה עת דווח שמשקלו עמד על כ-130 ק"ג וגובהו היה 190 ס"מ. הצבא היה אז חלק קטן מגודלו הקודם והתרחבותה מערבה של האומה החדשה התבטאה בעימותים חמורים עם שבטי האינדיאנים. מחלקת המלחמה שנוקס קיבל לנהל כללה שני עובדים אזרחיים ורגימנט אחד קטן. הקונגרס של 1785 אישר את הקמתו של צבא שמנה 700 איש. נוקס יכול היה לגייס רק שש מתוך עשר הפלוגות שאושרו ושהוצבו בחזית המערבית.
כמה מחברי הקונגרס של הקונפדרציה התנגדו להקמתו של צבא בעתות שלום וכן התנגדו להקמתה של אקדמיה צבאית (אחת מהצעותיו העיקריות של נוקס) על בסיס הטענה שייווצר מעמד צבאי בעל יכולת לשלוט על החברה. בתחילה הציע נוקס להקים צבא שיכלול בעיקר מליציות מדינתיות, ובמיוחד שאף לשנות את גישתו של הקונגרס בנוגע לצבא המנוהל באורח דמוקרטי. אף על פי שהתוכנית נדחתה בשלב הראשון, רבים מפרטיה אומצו בסופו של דבר כאשר עוצב המבנה המנהלי של צבא ארצות הברית. הצורך בשיפור מעמדו של הצבא קיבל דחיפות ב-1786 כאשר פרץ מרד שייז במסצ'וסטס שאיים להשתלט על נשקיית ספרינגפילד. נוקס יצא לספרינגפילד בעצמו לדאוג למערך ההגנה שם. אף על פי שבנג'מין לינקולן הקים מיליציה ודיכא את המרד, המרד הדגיש הן את החולשה של הצבא והן את הליקויים בתקנון הקונפדרציה שהפריעו ליכולות הקונגרס בפרשה זו. לאחר המרד כינס הקונגרס את ועידת החוקה, שבה נוסחה חוקת ארצות הברית התקפה עד היום. בראשית 1787 שלח נוקס לוושינגטון טיוטת הצעה להקמת ממשלה שדמתה בסופו של דבר למבנה הממשלה שעליה הוחלט. כאשר שאל וושינגטון את נוקס אם עליו להשתתף בוועידה הוא הסכים ואמר: "יהיו אלו נסיבות מכובדות ביותר שיובילו לתהילתך, זאת בהתחשב בתקופה הנוכחית ובתקופות לעתיד לבוא, והן יזכו אותך בכינוי המפואר של 'אבי האומה'". זהו ככל הנראה המסמך המוקדם ביותר בו נעשה שימוש בכינוי זה בהקשר של וושינגטון. נוקס פעל לקידום החוקה החדשה, שיגר תכתובות רבות במושבות רבות בנוגע לכך,אך בעיקרה הוא התרכז בקבלת ההחלטה על אימוץ החוקה במסצ'וסטס, שם נראה היה שהתמיכה בה מצומצמת. לאחר קבלת החוקה ראו בו רבים כמועמד ראוי לתפקיד סגן הנשיא, אך הוא העדיף להישאר במחלקת המלחמה ולתפקיד סגן הנשיא נבחר ג'ון אדמס. עם קבלת החוקה החדשה והקמתה של מחלקת המלחמה שונה תוארו של נוקס למזכיר המלחמה (Secretary of War).
כחלק מתפקידיו כמזכיר המלחמה, היה נוקס אחראי על יישום "חוק המיליציה של 1792" (Militia Acts of 1792). חוק זה כלל את הנחת היסוד שרק 20% מ-450,000 חברי המיליציות היו מסוגלים לממן בעצמם את רכישת כלי הנשק שלהם כפי שנדרש על פי החוק. כדי לפתור את הבעיה, המליץ נוקס לקונגרס שהממשלה הפדרלית תרחיב את רכישת כלי הנשק המיובאים, תאסור ייצוא של כלי נשק מתוצרת מקומית ותקים מתקנים לייצור מקומי של כלי נשק ואגירתם. מתקנים אלו כללו את נשקיית ספרינגפילד שכבר הייתה קיימת ואחת נוספת בהרפרס פיירי שבווירג'יניה. ב-1792 הקים הקונגרס, על פי הצעה מפורטת של נוקס, את "הלגיון של ארצות הברית" (Legion of the United States) קצר הימים. עם פרוץ מלחמות המהפכה הצרפתית ב-1793, החלו ספינות סוחר אמריקאיות להיות מושפעות מהן לאחר שוושינגטון הכריז על נייטרליות בסכסוך. הן צרפת והן בריטניה החלו להפריע לתנועת הספנות האמריקאית. רוב הספינות המעטות של הצי הקונטיננטלי נמכרו בתום מלחמת העצמאות, וכך נותר צי הסוחר של ארצות הברית ללא אמצעי הגנה מפני שוד ימי או השתלטות בימים. נוקס דחק להקמתו של צי ארצות הברית הסדיר ולבניית סדרה של מבצרי חוף.
היחסים עם האינדיאנים
נוקס היה אחראי על ניהול היחסים של ארצות הברית עם האינדיאנים שישבו באדמות שהיא טענה לריבונות עליהם, בעקבות חוק של הקונגרס משנת 1789. בכמה מסמכים שניסח עבור וושינגטון ועבור הקונגרס התווה נוקס את מדיניותה המוקדמת של האומה כלפי הילידים האמריקאים. הוא ציין שהאומות האמריקאיות היו הריבוניות ובעלות הקרקעות שבהן הם החזיקו ושהממשלה הפדרלית (ולא המדינות) צריכות לפיכך להיות אחראיות על היחסים עמם. מדיניות זו יושמה בין השאר על ידי העברת "חוק הסחר והיחסים עם האינדיאנים של 1790" (Indian Trade and Intercourse Act), שאסר על סחר עם הילידים האמריקאים שלא במסגרת הסכם שלהם מול הממשלה הפדרלית. נוקס כתב, "האינדיאנים, בהיותם בעלי הקרקע הקודמים, מחזיקים את הזכות עליה. אין לקחת אותה מידיהם שלא בהסכמתם, או במסגרת זכות הכיבוש במקרה של מלחמה צודקת. לקיחת הבעלות מידיהם בשם כל עקרון אחר תהיה הפרה של החוקים היסודיים של הטבע". ההיסטוריון רוברט מילר טוען שהצהרות מסוג זה מביעות תמיכה בזכות הילידית על הקרקעות, אך בשם "דוקטרינת הגילוי" (Discovery doctrine), שנועדה להצדיק את השליטה באדמות האינדיאנים, התעלמו ממנה.
מלחמות האינדיאנים, כולל "מלחמות האמריקאים והצ'רוקים" וכולל "מלחמת האינדיאנים הצפון-מערבית" היוו את רוב תקופת כהונתו של נוקס בתפקידו כמזכיר המלחמה. במהלך שנות הקונפדרציה, לא הייתה תמיכה מספקת של הקונגרס בכל פעולה משמעותית כנגד האומות של הספר המערבי. הבריטים העניקו את תמיכתם לשבטים הצפון-מערביים מבסיסי הספר שהם המשיכו להחזיק בהם לאחר תום מלחמת העצמאות של ארצות הברית (תוך כדי הפרת חוזה פריז) ושבטי הצ'רוקי והמוסקוגי המשיכו לראות בהתיישבות הקולוניאלית על אדמותיהם כבלתי חוקית. באוקטובר 1790 ארגן נוקס מערכה בהובלת הגנרל ג'וזייה הרמר אל הטריטוריה הצפון-מערבית כנקמה על פשיטות האינדיאנים כנגד המתיישבים בטריטוריה עצמה ובתחומי קנטקי של היום. מערכה זו נחלה כישלון ומערכה שנייה אורגנה על ידי נוקס, מומנה על ידי ויליאם דואר והונהגה על ידי מושל הטריטוריה ארתור סט. קלייר. נוקס ודואר כשלו לספק מספיק ציוד לצבא, מה שהוביל לתבוסה הקשה ביותר בהיסטוריה של הצבא האמריקאי. מערכות אלו כשלו בהשכנת השלום מול האינדיאנים ונוקס הואשם במידה רבה בכישלון בהגנת הגבול.
מתוך רצון לפתור את הסוגיה לפני סיום תפקידו, ארגן נוקס חיל משלוח בהנהגת אנתוני ויין שהביא את הסכסוך לסיום משמעותי ב"קרב העצים הכרותים" (Battle of Fallen Timbers) ב-1794. "כוחותיו של ויין שרפו 'שדות עצומים של תירס' בשטח של כ-80 ק"מ לאורך הנהר", במהלך שהשפיע על האוכלוסייה הלא-לוחמת. תוצאות הפעולה הצבאית האמריקאית בצפון-המערב הובילה לחתימת הסכם גרינוויל שאילץ את האינדיאנים המובסים לוותר על שטחים באזור אוהיו. המערכות העקובות מדם שהוביל נוקס עירבו במקרים מסוימים צבאות שהיו גדולים הרבה יותר בהשוואה לקרבות שאירעו בשנות ה-70 של המאה ה-19.
האומות האינדיאניות סירבו להתפנות מאדמותיהם ללא מאבק והם התנגדו לניסיונות של האמריקאים לפנותם בכוח, בתחבולות או בהסכמים, מאחר שהם החזיקו את האדמות וחיו בהן במשך אלפי שנים. קבוצה אחת של אמריקאים רצתה שיתקיים "סילוק של האינדיאנים" והכחדה כללית של כל שבט שישב באדמות בהן הם חפצו. וושינגטון ונוקס רצו גם הם להשתלט על האדמות. בדרך כלל, אם כי לא תמיד, הם חשו שהשימוש בכוח יגבה מחיר גבוה מדי מהאמריקאים ושאפו לעשות שימשו באמצעים אחרים כדי להשיג את המטרה. תחת זאת, בתחילה המליץ נוקס שהמדיניות הבריטית תמשיך, כלומר שיסופקו לאינדיאנים עדרי בהמות וציוד חקלאי ויקומו מיסיונים, זאת כדי להרגיע אותם. לאחר שכשל בפיוס שבטי הצ'רוקי והמוסקוגי באמצעות מצבור גדול של מתנות ב-1789, חתם בסופו של דבר נוקס על "הסכם ניו יורק" של 1790 בשמה של ארצות הברית ושם קץ לסכסוך עם חלק, אם כי לא עם כל, שבטי הצ'רוקי. על רצח העם של אוכלוסיית האינדיאנים בשטחים שהיו מאוכלסים בצפיפות, כתב נוקס, "היסטוריון כלשהו בעתיד עשוי לתאר את הסיבות לחורבן זה של גזע אנושי בצבעים קודרים". נועם חומסקי טוען שמנהיגי האומה "ידעו מה שהם עושים", ולעיתים קרובות הם אמרו שהם היו "המיטיבים", "הנדבנים" ו"הדואגים לרווחתם" של הילידים, כאשר במציאות הם עסקו ב"פרקטיקות של רצח עם" להכחדת ו"סילוק האינדיאנים". למעשה, נוקס אמר שמה שאירופאים והאמריקאים עשו לאומות הילידיות היה כה מזיק כך ש"הסגנון שלנו היה יותר הרסני לאינדיאנים בהשוואה לכיבושים של מקסיקו ופרו". הוא המשיך וציין את העובדה שבמקום בו הייתה תרבות לבנה, הייתה "הכחדה מוחלטת" של כל הילידים, או כמעט כולם. ללא קשר אם האמריקאים רצו להשיג את אדמות הילידים באמצעות רכישה, כיבוש או באמצעים אחרים, "לא ישכון שלום נצחי כל עוד הקרקעות ימשיכו להיות מושא המדיניות כלפי האינדיאנים", גישה שהמשיכה גם לאחר שנוקס סיים את תפקידו. מדיניותו של וושינגטון, כפי שבוצעה על ידי נוקס, גרמה לעלייתו של טקומסה. אלפים רבים של אינדיאנים סירבו לקבל את ההסכמים שנחתמו, בטענה שהם לא אישרו אותם ושמטרתם היחידה הייתה לנשל אותם מאדמותיהם. הם התכוונו במיוחד להסכם גרינוויל, וכבשו מחדש את אדמותיהם במסגרת ההתנגדות המחודשת בצפון-המערב שבסופו של דבר דוכאה רק במלחמת 1812.
ב-2 בינואר 1795 סיים נוקס את תפקידו בממשלה וחזר לביתו בתומאסטון שבמחוז מיין (אז חלק ממסצ'וסטס), כדי להקדיש את עצמו לדאגה למשפחתו המתרחבת. במקומו התמנה לתפקיד מזכיר המלחמה טימות'י פיקרינג.
עסקים פרטיים
נוקס התיישב בתומאסטון ובנה מעון מפואר בן שלוש קומות שהיה מוקף במבני חוץ ויצר אחוזה בשם מונטפלייר, שלא ניתן היה להשוות את כל "היופי, הסימטריה וההדר" שבה לשום מקום אחר במדינה. את שארית חייו הוא בילה בניהול חוואות בקר, בניית ספינות, ייצור לבנים ועסקאות מקרקעין. הקשרים שיצר במהלך שנות המלחמה הועילו לו מאוד, שכן הוא השקיע כספים רבים באדמות באזורי הספר בכל השטחים מאוהיו ועד מיין (אם כי רוב השקעותיו היו במיין). אף על פי שהוא טען שהוא התייחס בהגינות למתיישבים בקרקעותיו במיין, הוא עשה שימוש באנשים מטעמו כדי לפנות את אלו שלא שילמו את דמי השכירות או פלשו לאדמותיו. צעדים אלו הכעיסו את המתיישבים עד שברגע מסוים הם איימו לשרוף את אחוזת מונטפלייר. אחד מהאנשים שמהם לקח נוקס את אדמתו היה ג'וזף פלם מרטין, איש צבא שהתיישב במיין וכתב את זיכרונות המלחמה שלו. נוקס ייצג את תומאסטון בבית הנבחרים של מסצ'וסטס, אך בסופו של דבר הוא איבד את חנו בעיני הציבור ואיבד את מושבו.
תקריות רבות בקריירה של נוקס העידו על אופיו, הן לטובה והן לרעה. במקרה אחד, כאשר הוא ורעייתו לוסי נאלצו לעזוב את בוסטון ב-1775, שימש ביתם ללינתם של קצינים בריטים שבזזו את חנות הספרים. על אף הקשיים הכלכליים שסבל מהם, עלה בידו להעביר את התשלום האחרון של 1,000 ליש"ט להוצאת לונגמן בלונדון כדי לכסות את עלות המשלוח של ספרים שהוא מעולם לא קיבל. עם זאת, במיין הוא ייזכר כעריץ רודף בצע והוא הונצח ברומן של נתניאל הות'ורן "בית שבעת הגגות", שבו הוא היה ההשראה לדמותו של קולונל פינצ'און".
ב-1805 נבחר נוקס כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בנוסף לבניית אחוזתו הכפרית, עשה נוקס ניסיון להגדיל את הונו באמצעות מיזמי תעשייה. הוא התעניין בסחר בעץ, בבניית ספינות, בגידול מקנה ובייצור לבנים. לרוע מזלו כשלו עסקים אלו, בין השאר בשל חוסר התמקדות בתחום מסוים, והוא צבר חובות משמעותיים. הוא אולץ למקור שטחים נרחבים של אדמות במיין כדי לרצות כמה מבעלי חובו. האיש שרכש את אדמותיו במיין היה הבנקאי מפנסילבניה ויליאם בינגהאם, וקרקעות אלו נודעו במיין כ"רכישת בינגהאם".
מותו
הנרי נוקס מת בביתו ב-25 באוקטובר 1806 בגיל 56, שלושה ימים לאחר שבלע עצם של עוף שנתקעה בגרונו וגרמה לו לזיהום קטלני. הוא נקבר באחוזת מונטפלייר בהלוויה צבאית.
לוסי נוקס מתה ב-1824 לאחר שמכרה חלקים נוספים של רכוש המשפחה כדי לשלם לבעלי החוב של בן זוגה. לזוג נולדו 13 ילדים, אך רק בן אחד הגיע לבגרות. הבן, הנרי ג'קסון נוקס, נודע כאדם לא יוצלח בשל הרגלי השתייה שלו והתנהגותו השערורייתית. לפני מותו ב-1832 "הוא הכיר בתחושה העמוקה של חוסר הערך שלו", והוא הביע את רצונו שהוא לא ייקבר לצד קרוביו המכובדים, אלא בבית קברות ציבורי "ללא מצבה שתוצב על קברו".
אחוזת מונטפלייר נותרה בבעלות משפחת נוקס אך ב-1871 היא נהרסה במסגרת עבודות סלילת קו רכבת. המבנה היחיד של האחוזה ששרד הוא אחד המבנים ההיקפיים שב-1972 הועבר לאגודה ההיסטורית של תומאסטון. מוזיאון מונטפלייר הנוכחי הוא שחזור מהמאה ה-20 שדומה במידה רבה לזה המקורי.
הנצחתו
על שמו של נוקס נקראו ערים ועיירות במיין, אינדיאנה, איווה, אילינוי, מרילנד והעיר נוקסוויל שבטנסי. על שמו גם קרויים מחוזות באילינוי, אינדיאנה, קנטקי, מיין, מיזורי, נברסקה, אוהיו, טנסי וטקסס. הבית ששימש כמפקדתו בניו וינדזור שבניו יורק במהלך מלחמת העצמאות שומר כמבנה היסטורי.
שירות הדואר של ארצות הברית הוציא ב-1985 בול עם דמותו.
שני מבצרים הקרויים Fort Knox נקראו על שמו: בקנטקי (פורט נוקס) ובמיין. על שמו נקרא גם אולם בבית הספר לתותחנות של צבא ארצות הברית בפורט סיל שבאוקלהומה, וכן פרס שנתי שמוענק ליחידות התותחנים האמריקאיות. ספינת גרר של צבא ארצות הברית קרויה על שמו. מסמכיו שמורים בחברה ההיסטורית של מסצ'וסטס וספרייתו האישית שמורה בספריית בוסטון בסמיכות לזו של ידידו, ג'ורג' וושינגטון.
פרס אב אייוורקס
בין מקבלי הפרס בעבר נמנים ד"ר אד קטמול (מדעי המחשב) על טכנולוגיותיו פורצות הדרך בחברת פיקסאר, סקוט ג'ונסטון על עבודתו החדשנית בסרט לוני טונס: חוזרים לאקשן בחברת דיגיטל דומיין, על חידושים פורצי דרך בסרט טיטאניק ואריק דניאלס על פיתוח תהליך 'בד עמוק' ('Deep Canvas') עבור הסרט טרזן של וולט דיסני.
תחבורה היום ומחר
תחבורה היום ומחר הוא ארגון שהוקם ב-1998 כדי לקדם תחבורה בת קיימא בישראל.
על פי השקפת הארגון, עידוד תחבורה בת קיימא יתרום לכלכלת המדינה, לחברה ולאיכות הסביבה.
אמצעי תחבורה בת קיימא שהארגון שואף לקדם כוללים בתוכם מערכות תחבורה ציבורית להסעת המונים (כמו הרכבת הקלה בירושלים ונתיבי BRT), וכן עידוד לרכיבה על אופניים, תכנון ערים שיעודד הליכה ברגל. במקביל הארגון מקדם יוזמות חקיקה שיפחיתו את הכדאיות בשימוש ברכב הפרטי, לדוגמה הרפורמה בליסינג שהיה שותף לה בשנת 2007.
כדי להעלות את המודעות בציבור ולקדם את הנושא בסדר היום של מקבלי ההחלטות, מופיעים אנשי הארגון בתקשורת, עורכים סדנאות לאנשי מקצוע ומשתתפים בהליכי תכנון ברשויות המקומיות ובכנסת, מול משרדי האוצר והתחבורה. אתר הארגון מרכז את המידע בנושא.
אנשי הארגון
כמעט כל חברי הוועד המנהל של "תחבורה היום ומחר" הם אנשי מקצוע ואקדמיה מתחום התחבורה, ועליהם נשענת האג'נדה של הארגון. ביניהם פרופ' דוד מהלאל מהטכניון; אינג' פנחס בן שאול שעמד בראש מנהל התכנון והפיתוח של רכבת ישראל בשנים 1990-2000; חני כהן-כספי, מתכננת תחבורה העובדת היום באגד; וח"כ לשעבר מטעם סיעת מרצ מוסי רז שאינו מומחה תחבורה, אך הוא פעיל ציבורי בולט למען דו קיום וסביבה; ד"ר נירית טופול, מרצה למדיניות וממשל במכללת הדסה בירושלים; עו"ד אלונה וינוגרד, מנכ"ל העמותה לחופש המידע; אופיר כהן, יועץ תחבורה בכיר בחברת רום הנדסה; מנהלת העמותה מאז שנת 2007 היא תמר קינן, בעלת תואר שני במסלול תחבורה מהפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית בטכניון.
תחומי העניין שבהם עוסקים חברי הוועד המנהל הם תכנון שימושי הקרקע, תחבורה ציבורית, בטיחות בדרכים, צדק חברתי ותחבורה, איכות הסביבה ועוד.
דמות מרכזית בהתהוות הארגון היא של פרופסור קרל מרטנס, בעבר יו"ר הוועד המנהל ומנכ"ל הארגון והיום פרופסור בטכניון. השפעתו על תחומי התוכן, ובניית הקשרים המקצועיים עם גורמי ממשל, חברה אזרחית ואקדמיה הייתה מכרעת.
פעילות הארגון
במקביל לקידום תחבורה ציבורית ושבילי אופניים, הארגון מקדם יוזמות חקיקה שנועדו להפחית את השימוש ברכב פרטי שהולך ומתרחב בישראל בשני העשורים האחרונים.
במסגרת עבודתו מול גופים שונים במשק, בשנת 2009 הארגון הוציא לאור את "המדריך למעסיקים" שבו הוצעו כלים למנהלים במגזר העסקי כיצד לעודד את עובדיהם לוותר על הרכב הפרטי ולהגיע למקום העבודה בתחבורה ציבורית, ברגל או באופניים.
הארגון היה מעורב בשינוי חישוב ערך ההטבה למס של רכבי חברה וליסינג, שנכנס לתוקף בינואר 2010, והמלצותיו שולבו ב"דוח הוועדה למיסוי ירוק" של רשות המיסים ו"דוח הוועדה לצמצום זיהום אוויר" בהובלת המשרד להגנת הסביבה. הארגון היה שותף בפורום לקידום ארגון נקי ובהעברת חוק אוויר נקי, הישג עליו זכה הפורום בפרס הגלובוס הירוק לשנת 2009.
בדצמבר 2010 העבירה הכנסת את חוק מוקד המידע בתחבורה הציבורית שאותו יזם הארגון, וזה נכנס לתוקפו בתחילת 2012. החוק מחייב את החברות מפעילות התחבורה הציבורית לפרסם את מסלולי הקווים ותדירותם בכל תחנה ותחנה, זאת כדי לשפר את רמת השרות ולהעלות את הביקוש לשימוש בתחבורה ציבורית.
בנובמבר 2012, לאחר מאבק ארוך של פורום ארגוני תחבורה בראשות תחבורה היום ומחר, (בפורום חברים ארגונים נוספים למשל אדם טבע ודין, מגמה ירוקה והחברה להגנת הטבע) פרסם משרד התחבורה את דו"ח ריבה המנטר את רמת השרות של חברות האוטובוסים ובאמצעותו מפקח המשרד על החברות ומוודא שהן עומדות בתנאי המכרזים שלהן.
לאחר הבחירות לכנסת ה-19 בראשית 2013 חבר הפורום לחברי הכנסת תמר זנדברג ממרצ ויריב לוין מהליכוד להקמת השדולה לתחבורה בת קיימא בכנסת.
ב-2011 הקים הארגון את פורום תחבורה וקהילה על מנת לתת מענה לבעיות תחבורה ברמה המקומית, ובמסגרתו קבוצות פעילים יוזמות ומקדמות פתרונות של תחבורה בת קיימא באזורי מגוריהם שבהם מערך התחבורה הציבורית אינו מספיק או אינו קיים כלל.
בין הישגיהם של פעילי הפורום הפעלת קווי תחבורה ציבורית קבועים למכללת תל-חי, ושאטלים לתחנת הרכבת בנימינה שמשרתים את תושבי האזור בחינם. חלק נכבד משיתוף הפעולה של הארגון עם הקהילה בא לידי ביטוי בפרויקט "העתיד הולך ברגל" שמקדם הליכה רגלית של תלמידים לבתי הספר על מנת להקנות להם הרגלים בריאים, לצמצם את מספר כלי הרכב בסביבת בתי הספר ולשפר את איכות האוויר בסביבת מגוריהם.
כדי לסייע לפעילים מקומיים עצמאיים או מאורגנים להוביל יוזמות מקומיות, ב-2012 פרסם הארגון את "המדריך לפעילים", שעיקרו עוסק בהכרת הגופים הרלוונטיים ובדרכי העבודה מולם.
בנוסף לאלה, הארגון מארגן ועורך מדי שנה מאז 2007 את כנס יום תחבורה ציבורית, בו נידונים הנושאים שעל הפרק בהשתתפות מהנדסי תחבורה וערים, חברי כנסת, שרים ונציגי חברות התחבורה הציבורית.
פסגת תומסון
פסגת תומסון (באנגלית: Thomson Peak) היא פסגה בגובה של 2,350 מטרים, שניצבת במרחק של 20 ק"מ מדרום-מזרח להר שוט, שבקצה הדרומי של רכס מרביטו, שבארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה. הפסגה נקראה בשמה על ידי הקבוצה הצפונית של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, שפעלה בשנים 1963–1964, על שמו של רוברט ב. תומסון, מניו זילנד, המנהל המדעי של תחנת האלט ב-1960, המנהל של תחנת וילקס ב-1962, וסגן המנהל של בסיס סקוט בשנים 1963 - 1964.
V382 בשדרית
V382 בשדרית (V382 Carinae, נקרא גם x בשדרית) הוא היפר-ענק צהוב אשר ממוקם בקבוצת הכוכבים שדרית במרחק של 8,900 שנות אור (2,700 פארסק) מכדור הארץ. ל-V382 בשדרית סיווג ספקטרלי של G0-4-Ia ובהירות נראית מדרגה 3.93+, אך הוא גם כוכב משתנה לא סדיר איטי. זהו הכוכב ההיפר-ענק צהוב הבהיר ביותר בשמיים וניתן לראייה בקלות ללא ציוד עזר.
טמפרטורת הכוכב היא 5,200 קלווין, מסתו כ-20 מסות שמש, רדיוסו כ-700 רדיוסי שמש ועוצמת הארתו גדולה פי 316,000 מזו של השמש.
דוביצ'אן
דוביצ'אן (בהונגרית: Dubicsány) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית דוביצ'אן קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-286 תושבים בשנת 1990 עד 203 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-29%).
בדוביצ'אן חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
הר VX-6
הר VX-6 (באנגלית: Mount VX-6) הוא הר בגובה של 2,185 מטרים, שניצב במרחק של 7.4 ק"מ מצפון למינרט נואנטאק, שבנונאטאקי מוניומנט בארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
ההר נסרק על ידי קבוצת טראוורסי ארץ ויקטוריה של התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, אשר פעלה בשנים 1959–1960. הם קראו להר על שמה של טייסת המחקר 6 של צי ארצות הברית, אשר סייעה לקבוצת טראוורסי. ב-1 בינואר 1969 שונה שמה של הטייסת ל-VXE-6, אך משימתה לא השתנתה.
קרב טרנטון
קרב טרנטון היה קרב קטן אך חשוב ביותר מבחינה מוראלית במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, בין חיילים הסיאנים שכירי חרב של בריטניה הגדולה, לבין הצבא הקונטיננטלי תחת פיקודו של ג'ורג' וושינגטון. הקרב התנהל בבוקר 26 בדצמבר 1776, בטרנטון, ניו ג'רזי. אחרי חציית הצבא הקונטיננטלי בהנהגת גנרל ג'ורג' וושינגטון את נהר הדלאוור בלילה שלפני כן, מצפון לטרנטון, הוביל וושינגטון את הכוח העיקרי של הצבא הקונטיננטלי נגד חיל המצב ההסיאני בטרנטון. לאחר קרב קצר, נלכד כמעט כל הכוח ההסיאני, עם אבדות זניחות לכוחות האמריקניים. הקרב שיפר באופן משמעותי את המורל של הצבא הקונטיננטלי, וגרם לעלייה בגיוס המתנדבים לצבא.
מרימר
מרימר היה אמורא בבלי בדור השישי, על פי ספר הקבלה היה ראש ישיבת סורא.
קרב טרנטון
הצבא הקונטיננטלי סבל במהלך שנת 1776 תבוסות רבות בניו יורק ונאלץ לסגת דרך ניו ג'רזי לפנסילבניה. המורל בצבא היה נמוך, ועל מנת לסיים את השנה בנימה חיובית, תכנן גנרל ג'ורג' וושינגטון, המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי, תוכנית לחצות את נהר דלאוור בלילה שבין 25 ל-26 בדצמבר ולהקיף את חיל המצב ההסיאני בטרנטון.
מרימר
רבים מאמרותיו המוזכרות בתלמוד מוזכרות במילה "דרש", והן הדרשות שאמר בישיבה.
מרימר היה חבירו הקרוב של מר זוטרא. יחד עסקו בבניית בתי כנסיות. היו להם הנהגות משותפות, ולרוב הם מוזכרים יחד בהנהגות משותפות: מהם: התפללו תפילת שחרית לפני דרשה שנשאו שניהם בעירם בשבת, אמרו את ברכת קידוש לבנה כאשר אחרים אוחזים אותם מפאת חולשתם - כדי שיוכלו לאומרה בעמידה. כאשר היה מגיע אליהם גוי בחג הם הודיעו לו כי אסור להם לבשל בשבילו ביום טוב (שכן היתר מלאכת אוכל נפש הותר רק בבישול לצורך יהודי) ולכן עליו להסתפק במה שיביאו לו, מעט ככל שיהיה. בכך מנעו מעצמם לחץ, שעלול להביא לידי הוספת אוכל בסיר לכבוד הגוי, דבר האסור בחג
קרב טרנטון
מכיוון שהנהר היה קפוא ומזג אוויר נעשה חמור, הייתה חציית נהר הדלאוור פעולה מסוכנת במיוחד. שני גדודים לא הצליחו לחצות את הנהר, ונשארו בגדה המערבית שלו, משאירים את וושינגטון עם כ-2,400 אנשים בלבד תחת פיקודו. הצבא צעד 14 קילומטרים דרומה, לטרנטון. מכיוון שהצבא הקונטיננטלי היה במגמת נסיגה מתמשכת במשך החודשים שקדמו לקרב, לא חשש חיל המצב ההסיאני מפעולת פתע מאחוריהם, והוריד את רמת השמירה על המקום. בנוסף, לא היו להם מוצבים או סיורים על פני שטחים נרחבים באזור. כוחותיו של וושינגטון הפתיעו אותם, ולאחר התנגדות קצרה אך עזה, נכנעו רוב ההסיאנים. כמעט שני שלישים מתוך 1,500 חיילי המצב ששהו שם נפלו בשבי, ורק מעטים הצליחו לברוח.
למרות קוטנו של הקרב מבחינה מספרית הייתה לו השפעה רבה בקרב אנשי המושבות המורדות, שהניצחון האמריקני עודד אותם להמשיך במרד. הניצחון היה דרמטי במיוחד על רקע המצב הקשה בו היה נתון הצבא הקונטיננטלי, שעמד לפני קריסה מוחלטת. בנוסף, הניצחון נתן כוח לוושינגטון, אשר אף על פי שיכולתו לעמוד במצב הנתון הייתה מדהימה - הוא לא היה חתום אף לא על ניצחון אחד משמעותי. על רקע הפקפוקים ההולכים וגוברים במנהיגותו של וושינגטון כמפקד הצבא, ואף ביכולתו של הצבא הקונטיננטלי עצמו לנצח את הכוחות הבריטיים, היה הניצחון הזה קריטי ביותר. הניצחון גם עודד את המתנדבים לצבא להאריך את משך גיוסם, ומשך מתנדבים נוספים.
מרימר
הוא היה ידיד של רבינא, ואמר לו מאמרים, ששמע מאביו של רבינא, שקיבל מאמוראים מהדורות הקודמים. הם מוזכרים במשא ומתן הלכתי שדנו יחד, פעמים רבות, בתלמוד הבבלי.
מסופר כי פעם עמד רב אחא על פתח ביתו, ובדק את השאלות הנכנסות והיוצאות לביתו, ומששמע פסק שהיה חלוק עליו, החזיר את השואל לשאול שוב את מרימר
חכמי האמוראים היו לומדים מהנהגותיו הלכות רבות. כך למשל, סיפרו שני בניו של רב חסדא לרב אשי, את הסיפור הבא: מרימר הגיע לעירם, אך לא היה להם יין להביא להם שיעשה בו הבדלה, למרות שהביאו לו שכר הוא סירב להבדיל בו, והוא ישן במוצאי שבת ללא הבדלה, ועד שהביאו לו יין להבדלה למחרת הוא לא הבדיל. שנה מאוחרת יותר, שוב התרחש אותו מעשה, אך משהביאו לו שניהם שכר ואמרו לו אין יין, אמר מרימר, כי אם כן - שבמקום זה אין אף פעם יין רק שכר, נמצא כי השכר נחשב המשקה העיקרי של המדינה, וניתן להבדיל עליו. כאשר שמע רב אשי מעשה זה, הוא נענה: שלוש הלכות ביכולתי ללמוד ממעשה זה: אחת - שלמרות שמבדילים בתפילת ערבית שבמוצאי שבת בברכת אתה חוננתנו, יש לחזור ולהבדיל שוב אחרי התפילה על כוס יין, ההלכה השנייה - שאסור לאכול קודם הבדלה, ההלכה השלישית - שמי שלא הבדיל יכול להבדיל כל השבוע.
גם בנו יהודה מר בר מרימר, היה אמורא, ופסקיו מוזכרים בתלמוד.
בוריס ריבקין
בוריס מירונוביץ' ריבקין (ברוסית: Бори́с Миро́нович Ри́вкин) (19 בנובמבר 1919 – 4 בדצמבר 2004) היה טייס ואלוף הפלות (לזכותו 12 הפלות אישיות של מטוסי אויב) יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות. בהמשך - גנרל בחיל האוויר הסובייטי.
קורות חיים
בוריס ריבקין נולד בעיר צ'רניהיב שבאוקראינה) במשפחה יהודית. שנתיים לאחר לידתו עברה המשפחה לעיר טאגאנרוג שבדרום רוסיה. למד בבית ספר יסודי ולאחר מכן בבית הספר מקצועי במוסקבה. עבד כמסגר במפעל זיל, בשעות הפנאי היה חבר במועדון טיס ולמד להטיס מטוסים קלים. בשנת 1937 התגייס לצבא האדום. הוכשר כטייס בבית ספר לתעופה צבאית בעיר בוריסוגלבסק. בסיום הלימודים שירת כמדריך בבית הספר לטיס.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ביקש מספר פעמים לעבור ליחידה לוחמת. בקשתו אושרה רק במאי 1942. הוא הוצב ביחידת מטוסי יירוט בחזית הדרום. רבקין נטל חלק בקרבות בחצי האי קרים. בסתיו 1942 הועבר לסטלינגרד. לחם כטייס מטוס יאק 1. לאחר קרב סטלינגרד הועברה היחידה, בה שירת ריבקין, לחזית המרכז. הוא מונה לתפקיד מפקד טייסת ביחידה. נטל חלק פעיל בקרב קורסק.
לאחר קרב קורסק הועברה יחידתו לעורף. שם עברה הסבה ממטוסי יאק-1 למטוסי איירקוברה, אשר הגיעו לברית המועצות במסגרת הסכם השאל החכר. שב עם יחידתו לחזית ביוני 1944. נטל חלק במבצע בגרטיון, מבצע ויסלה-אודר ובקרב על ברלין. את המלחמה סיים בתפקיד סגן מפקד רגימנט ובדרגת מיור.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא. מילא שורה של תפקידי פיקוד ומטה בחיל האוויר הסובייטי. בשנת 1960 סיים לימודים באקדמיה צבאית. בשנת 1963 הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד בית הספר לטיס במחוז קרסנודר. בשנת 1968 עבר לפקד על בית ספר לטיס בסיביר. פרש מן השירות הצבאי ב-1975.
לאחר הפרישה התגורר בעיר רוסטוב על הדון עד מותו בשנת 2004.
ג'ורג' ריצ'רדס מיינוט
ג'ורג' ריצ'רדס מיינוט (באנגלית: George Richards Minot; 2 בדצמבר 1885 – 26 בפברואר 1950) היה חוקר רפואי אמריקאי, שזכה בשנת 1934 פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ביחד עם ויליאם פרי מרפי וג'ורג' הויט ויפל על כך שיפתחו טיפול באנמיה ממארת.
ביוגרפיה
מיינוט נולד ב-2 בדצמבר 1885 בבוסטון. בשנת 1908 סיים תואר B.A ברפואה באוניברסיטת הרווארד ובשנת 1912 קיבל M.D. בשנים שלאחר מכן עבד מיינוט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור שבמרילנד, והתמקד בחקר חלבונים מדללי דם, כגון אנטיתרומבין. בשנת 1915 הוא קיבל תפקיד זוטר בצוות הרפואי בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, שם החל במחקר בנושא אנמיה בדם. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כמנתח בצבא ארצות הברית. כחלק מתפקידים אלה, הוא עחקרכדי להבין מה גורם לעובדים במפעל תחמושת בניו ג'רזי לחלות. בסופו של דבר הוא גילה שמגע עור עם TNT הוביל למחלות.
בשנת 1917 החל לעבוד בבוסטון, ובשנים שלאחר מכן הפך במקביל לפרופסור באוניברסיטת הרווארד.
מינוט החל לפתח סיבוכים הקשורים לסוכרת בשנת 1940, וסבל משבץ מוחי קשה בשנת 1947, אשר שיתק אותו חלקית. מיינוט נפטר ב-26 בפברואר 1950 בברוקליין שבמסצ'וסטס
מעבורות מדינת וושינגטון
מעבורות מדינת וושינגטון (באנגלית: Washington State Ferries) הוא שירות מעבורות ציבורי במדינת וושינגטון שבארצות הברית, הפועל במסגרת מחלקת התחבורה שלה. השירות מספק תחבורה ימית ליעדים במפרץ פיוג'יט ואיי סן חואן. השירות הוא הגדול מסוגו בארצות הברית והרביעי בגודלו בעולם. בשנת 2016 השתמשו בשירותיו 24.2 מיליון נוסעים.
היסטוריה
מקורו של השירות ב"צי היתושים", אוסף של קווי מעבורות פרטיות מונעות בקיטור, שפעל במפרץ פיוג'יט בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בשנות השלושים נותרו מהם רק שני קווים פעילים והקו האחרון קרס בראשית שנות החמישים. אז קנה ממשל מדינת וושינגטון את נכסיו והמשיך להפעיל את המעבורות (מ-1951). הממשל התכוון להפעילן רק עד אשר ייבנו גשרים לרוחב נתיבי המים של המפרץ, אלא שהם לא נבנו לבסוף והמדינה המשיכה להפעיל את שירות המעבורות מאז ואילך.
קווים ומעבורות
השירות כולל 13–15 קווים, שמקצתם עונתיים. אחד מהם מגיע גם ליעד בינלאומי - העיר סידני בקולומביה הבריטית שבקנדה. הקווים פוקדים עשרים תחנות עגינה שונות. הקו העמוס ביותר במערכת הוא הקו המחבר בין העיר סיאטל לבין האי ביינברידג' שממערב לה. אורך נתיבו הוא כ-14 קילומטר ובשנת 2017 השתמשו בו 6.429 מיליון נוסעים ו-1.929 מיליון כלי רכב. בכל אחד מעשרה קווים נוספים השתמשו באותה שנה למעלה ממיליון נוסעים (מ-2 מיליון ועד 4.1 מיליון).
נכון ל-2019 כלל צי המעבורות 23 כלי שיט משמונה דגמים שונים. קיבולתם היא מ-750 ועד 2,500 נוסעים ומ-64 ועד 202 כלי רכב. מהירות המעבורות היא 13 עד 20 קשר. כולן צבועות בסכמת הצביעה הירוקה-לבנה של השירות. גשרי פיקוד וכבשי העמסה קיימים בשני קצותיה של כל מעבורת, כך שהיא אינה צריכה להסתובב בצאתה מאחת מהתחנות.
עד ראשית שנות ה-2000 הפעיל השירות גם מעבורות לנוסעים בלבד, שכולן הוצאו משירות.
המספנה הראשית של השירות נמצאת באי ביינברידג'.
אדוארד פון בונין
אדוארד וילהלם לודוויג פון בונין (בגרמנית: Eduard Wilhelm Ludwig von Bonin; 7 במרץ 1793 – 13 במרץ 1865) היה גנרל פרוסי, אשר שימש כשר המלחמה של פרוסיה בין 1852–1854, ופעם נוספת בין 1858–1859.
תחילת דרכו
בונין נולד ב-7 במרץ 1793, בעיר סטלפ שהשתייכה אז לממלכת פרוסיה. כיום שם העיר סלופסק, והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית. הוא היה בנו של גנרל לוטננט בצבא הפרוסי בשם ארנסט פרידריך אוטו פון בונין, ואשתו אלברטינה פרדריקה סופיה פון פודיוילס. משפחתו הייתה משפחת אצולה מאזור פומרניה. אחיו הצעיר של אדוארד, אוטו פון בונין, גם כן שירת בצבא הפרוסי והגיע לדרגת גנרל לוטננט. בשנת 1806 התגייס בונין לצבא הפרוסי.
קריירה צבאית
בונין הוצב בתחילה בגדוד שתחת פיקודו של פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל. הוא לחם כנגד הצרפתים במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית, ובקרב ליבק שרת תחת גבהרד לברכט פון בליכר ונפל בשבי הצרפתי ממנו שוחרר על תנאי. בשנת 1809 התגייס שוב לצבא כצוער, והוצב ברגימנט המשמר ה-1. ביולי 1810 הועלה לדרגת לוטננט שני, ובין 1813–1814 השתתף במלחמת הקואליציה השישית. הוא לחם בהצטיינות בקרבות ליצן, באוצן ולייפציג, ועל חלקו במהלך קרב פריז הוענק לו עיטור צלב הברזל מחלקה ראשונה, ועיטור מסדר סנט אנה מחלקה שנייה מטעם האימפריה הרוסית.
בשנת 1817 הועלה לדרגת האופטמן, בשנת 1829 הועלה לדרגת מיור, וב-14 בדצמבר 1841 מונה למפקד רגימנט הגרנדירים של המשמר ה-1 ("קייזר אלכסנדר"), ופיקד עליו עד 8 במרץ 1848. ב-7 באפריל 1842 הועלה לדרגת אוברסט. ב-9 במרץ 1848 מונה למפקד הבריגדה ה-16. עוד באותה שנה לחם בהצטיינות במלחמת שלזוויג הראשונה, ועל כך הוענק לו עיטור הפור לה מריט. לאחר שנחתם הסכם שביית נשק זמני במאלמו, הוטל על בונין לארגן את צבאן של הנסיכויות שלזוויג והולשטיין. במרץ 1849 הפרה ממלכת דנמרק את תנאי שביתת הנשק והמלחמה התחדשה. בין 20 ל-22 באפריל ניצח את הדנים בקרב קולדינג, אולם ב-6 ביולי נהדף על ידיהם. בשנת 1850 נחתם הסכם שלום סופי בין פרוסיה לדנמרק, ועקב כך התפטר בונין מתפקידו כמפקד צבאן של שלזוויג והולשטיין וחזר לשירת בצבא הפרוסי.
בין 1850–1852, שימש לתקופה קצרה כמושל הצבאי של ברלין וכמפקד הדיוויזיה ה-16, ובמרץ 1852 הועלה לדרגת גנרל-לוטננט ומונה לשר המלחמה. במסגרת תפקידו זה, יזם רפורמה שנועדה להפוך את חיל הרגלים לנייד יותר. בשנת 1854 התפטר, כי רצה להשתחרר מההשפעה הרוסית שהורגשה בפרוסיה בתקופת מלחמת קרים. הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-12, וב-20 במרץ 1856 מונה לסגן מפקד מבצר מיינץ. בשנת 1858 הוחזר לתפקיד שר המלחמה, אולם פוטר בדצמבר 1859 בשל חילוקי דעות עם אלברכט פון רון ואדווין פון מנטויפל. הוא מונה כפיצוי למפקד הקורפוס ה-8 אשר הוצב בקובלנץ. ב-20 בספטמבר 1861 קיבל את עיטור הצלב הגדול של מסדר הנשר האדום עם חרבות, וב-17 במרץ 1863 קיבל גם את עיטור אביר מסדר הנשר השחור.
הוא מת בקובלנץ בעת מילוי תפקידו ב-13 במרץ 1865.
כוס ניצי
כוס ניצי (שם מדעי: Surnia ulula) הוא מין של דורס לילה קטן ממשפחת הינשופיים הדומה לכוס, והוא המין היחיד בסוגו. הוא חי באזור הטייגה בצפונה של אמריקה הצפונית וצפון אירואסיה, והוא יכול להדרים עד סין. מקור השם ניצי הוא מדמיונו למין נץ קופר החי ביערות אמריקה הצפונית.
מאפיינים
הכוס הוא פעיל לילה או בין הערביים. הוא מצוי ביערות הטייגה או יערות מחטניים נוספים, בהם הוא מחפש בעיקר נברנים מהסוג נברן שדות וכן מכרסמים נוספים וגורי ארנבות, בייחוד ארנבת השלג. טרף נוסף כולל סנאי אדום, עכברים, חולדות, למינגים הנפוצים בצפון, מיני עופות כמו שכווי האשוח, יונים, נקרים, דרורים, אדומי חזה, עורבנים, זרזיריים, פרושיים וגבתוניים. בחורף צד הכוס עופות גדולים יותר כמו שכווי השלג.
הכוס חי עם בן זוג קבוע והם מתרבים בחודש מרץ, לפני האביב. הנקבה מקננת בחורים טבעיים או בנויים ומטילה 3–11 ביצים. שני ההורים מביאים מזון לצאצאים עד הבגרות ותוקפים כל מסיג גבול.
הבית הלבן - ח'ירבת מעין
הבית הלבן בח'ירבת מעין היה בית ספר של הכפר מעין בתקופה המנדט הבריטי. הוא נבנה בשנת 1920 על ידי שיח' חסן אבו סיתה. הכפר ננטש במלחמת העצמאות יחד עם הצבא המצרי שנסוג לעזה. בתאריך 14 במאי 1948 במלחמת העצמאות, בפשיטה של צה"ל במסגרת מבצע אסף הכפר מעין נכבש והבית הלבן הפך למשלט צבאי . החל משנת 2000 חבר קיבוץ ניר עוז, חיים פרי וחברים טיפחו את המקום והפכו אותו לגלריה לאמנות ולגן פסלים. הבית הלבן, נמצא בלב אדמות הפלחה של קיבוץ ניר עוז, בגבול שטחי הפלחה שבין קיבוץ ניר עוז לקיבוץ נירים, שבנגב המערבי הגובלים עם רצועת עזה.
היסטוריה
לאחר דיכוי מרד הערבים והדרוזים בשומרון וארץ ישראל, בשנת 1838 אבראהים פאשא היגלה חלקים ממשפחת ג'רר ששלטה החל מהמאה ה-18 בהרי שכם וחברון לאזורים שונים בארץ. פלג ממשפחת ג'רר, משפחת/שבט אבו סיתה הוגלתה למעין שבצפון הנגב, מזרחית לעבאסן, כ-20 ק"מ דרומית מזרחית מעזה. חלקים אחרים של המשפחה ג'רר הוגלו לעמקי סנור ודותן.
הכפר מעין
לאחר שאבראהים פאשא היגלה את משפחת אבו סיתה מהשומרון למעין, בשלהי התקופה העות'מאנית תוך כדי התיישבות קבע של בדואים בצפון הנגב בין השנים 1882 - 1887 התבסס בכפר מעין השבט אבו סיתה בבתים מלבני בוץ ואוהלים, סביב בארות קדומים שהיו במקום. הכפר השתרע על מאות דונמים בגיזרה המוגדרת בטרפז שבין עין השלושה, תל ג'מה, מגן (שיח' נוראן) ועבסן שברצועת עזה. כ-20 ק"מ מדרום לעיר עזה. בצפון מזרח לכפר, ממזרח לתל ג'מה, על גדת נחל הבשור התבסס הכפר אבו בקרה ובדרום מזרח לכפר מעין באזור צומת גבולות התמקם הכפר הגדול אל שועות. מזרחה מהכפר אל שועות על הגדה השמאלית של נחל בשור הוקם הכפר רואיביה. באותה תקופה הוקמו עוד שמונה כפרים בחבל הבשור, בשליש האחרון של המאה ה-19 ביוזמת ובעזרת העות'מאנים.
במלחמת העצמאות בתאריך 14 במאי 1948, בשלב "נטילה היוזמה", למניעת מיקוש הדרכים והתנכלויות ליישובים הצעירים שעלו על הקרקע בעליית 11 הנקודות לנגב. צה"ל פשט על הכפרים הערבים והצבא המצרי במרחב צפון הנגב, כחלק ממבצע אסף . תוך כדי התקפות הנגד ונסיגת הצבא המצרי מהאזור לכיוון עזה, הצבא המצרי הרס את בתי הבוץ שהיו בכפר על מנת שלא ישמשו את צה"ל מאוחר יותר. הבית הלבן העשוי אבן נשאר יחידי לעמוד במרחב הכפר וחיילי צה"ל שכבשו את המקום, התבצרו בו במסגרת משלט עד אפריל 1949. כשחלוץ חברי קיבוץ נירים, שנהרס במלחמת העצמאות הגיעו למקום מגבעות דנגור, הם ראו את החיטה הגבוהה שצמחה במקום ואת באר המים השופעת. הם החליטו מיידית שיש להעביר את נירים למקום. בהסכמת המוסדות המיישבים הוחלט שחברי נירים יחליפו את חיילי צה"ל שישבו במשלט. באפריל-מאי 1949, חברי הקיבוץ התיישבו בבית הלבן וסביבו עד שהקימו את קיבוץ נירים בגבעה הסמוכה שמצפון מערב בתחילת שנת 1950. מאידך היחידה הצבאית שהחזיקה במשלט הבית הלבן עברה לנקודה ההרוסה בגבעות דנגור.
בשנות החמישים ועד שנות השמונים של המאה ה-20, לאחר הקמת קיבוץ נירים, צה"ל שב והתמקם סביב הבית הלבן ששימש נקודת יצאה לפשיטות כנגד הפדאינים ומשלט להגנה על קו הגבול מול חאן יונס, עבסאן וחזיאעה שברצועת עזה.
נכון לשנת 2000 מקצת מפליטי הכפר מעין גרים בחאן־יונס, עבסאן וח'רבת חיזעה, שברצועת עזה. הבית הלבן הפך לגלריה לאומנות ומסביבו גן פסלים.
ארכאולוגיה
מעין, מעון, מעונים, אנשי מעון מלבד מעון ביהודה ובראובן מוכרים להיסטוריונים ולארכאולוגים כבר מימי התנ"ך (, ו-). המעונים או אנשי מעון היו שבט ערבי שישב סמוך לדרום פלשת. מעין מזוהה גם במפת מידבא בשם הכפר הביזנטי מנואיס. גם הארכאולוג אבי-יונה זיהה את חורבת מעון עם מנואיס, שבה ישב גדוד פרשים רומי בחלקו המערבי של לימס פלסטינה.
במעין שכן יישוב יהודי בשם מעון בצמוד ליישוב הביזנטי מנואיס המשגשג. היישוב הגיע לשיאו במאות ה-5 וה-6 לספירה. בחפירות ארכאולוגיות שהתבצעו במקום בשנים 1957–1958 נמצא בית כנסת עתיק מהתקופה הביזנטית ובסמוך לו, הארכאולוגים דר' פרחיה נחשוני וגרגורי סרי שחפרו במקום מאוקטובר 1998 ועד פברואר 1999 חשפו, מנזר ביזנטי. החוקרים סוברים שהיישוב שגשג כתוצאה מהעובדה ששכן בצומת דרכים סואן. ממזרח למערב עברו במקום הדרכים מפטרה לעזה ולחאן יונס, מחברון לחאן יונס. מצפון לדרום עברה בסמוך דרך הים, הדרך מירושלים לרפיח והדרך מעזה לשיבטה ועובדת. בצומת הדרכים הזאת רכשו השיירות שירותים כגון מים, תבואות, שמן זית, יין, פירות ועוד.
השלטון הצלבני בארץ ישראל, במשך המאות ה-12 וה-13 לספירה, דאג בקפדנות לשמור על ריקנות הנגב מתושבי קבע, כדי ליצור חיץ מפני פלישה מצרית. התוצאה המידית של מדיניות זו הייתה, שמדרום לקו עזה-חברון התרוקנו השטחים כליל מיושביהם. אמנם שיירות מסחר עברו מדי פעם בנגב, אך הדבר לא השפיע כלל על ישובו. ההתיישבות במקום חזרה בשלהי התקופה העות'מאנית בה עשו העות'מאנים ניסיון להושיב את הנוודים הבדואים ביישובי קבע.
משפחת אבו סיתה
כפי שתואר למעלה, משפחת אבו סיתה היא פלג של משפחת ג'רר המורחבת ששלטה במרחבי שכם וחברון שהתקוממה כנגד אבראהים פאשא, במרד הערבים. על כן הוגלתה לשולי האימפריה העות'מאנית, שעל גבול המדבר, לצפון הנגב. פעולה שהשתלבה במסגרת הרפורמה העות'מאנית ליישוב הנוודים הבדואים בישובי קבע.
המהנדס והגאוגרף סלמן אבו סיתה מתאר בספרו את הפסטורליה שהייתה בכפר. סלמן אבו סיתה, עצמו נולד בשנת 1937 בכפר וכשבגר למד בבאר שבע עד גיל 11. לאחר מלחמת העצמאות כשמשפחתו ברחה לרצועת עזה עם הצבא המצרי, המשיך את לימודיו במצרים. הוא השלים לימודי הנדסה אזרחית באוניברסיטת קהיר ואת הפרופסורה שלו בהנדסה אזרחית השלים באוניברסיטת לונדון, בלונדון. נכון לשנות האלפיים סלמן אבו סיתה ממובילי תנועה החרם כנגד מדינת ישראל ה-BDS בלונדון ובקנדה.
וותיקי קיבוץ נירים שעברו מדנגור לבית הלבן, חיים שילה ("סולו") ואריה שרייבר טוענים, שלפני שהם הגיעו למקום לא היו פה כמעט אנשים. רובם היו בדואים, ומשפחת אבו סיתה הייתה בכלל משפחת פשע שהתעסקה בפרוטקשן והתנכלה לתושבים באזור.
מקור השם אבו סיתה
הארכאולוג וחוקר הסביבה דן גזית, העלה גרסה נוספת, שהשם נובע מהימים שאבראהים פאשא היגלה מהרי חברון ושכם 6 משפחות/כפרים של משפחת ג'רר המורחבת. הסבא רבה של סלמן עמד בראש הכפר השישי ועל כן אמץ לעצמו את השם אבו סיתה.
הבית הלבן גלריה לאמנות
בשנת 2000 התחילו חיים פרי מקיבוץ ניר עוז וחברים נוספים לעבוד במקום, לשפץ את המבנה לנקות את השטח ולהקים גן פסלים סביב הבית הלבן ולהציב בו עבודות פיסול ראשונות. בגן הפסלים כארבעים עבודות פיסול של אמנים מכל הארץ. במקביל, לאחר שיפוץ יסודי של המבנה, הוא החל לשמש כגלריה לציור, צילום ופיסול קטן. במשך השנים הוצגו עשרות תערוכות של אמנים מכל חלקי הארץ.
הגלריה משמשת גם כבית ראשון לאמנים בראשית דרכם.
הר סקוט (אנטארקטיקה)
הר סקוט (באנגלית: Mount Scott) הוא מסיב הררי בחצי האי קייב, בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
להר סקוט צורה של פרסה, שפתחה לכיוון דרום-מערב; חלקה הקמור של צורת הפרסה פונה למפרץ ג'ירארד; מצפון-מערב להר מצויה תעלת למייר.
גובהו של הר סקוט 880 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-2,277 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי לשון ההר
ההר התגלה ומופה לראשונה ב-12 בפברואר 1898 על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
ההר מופה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
ההר צולם מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
ההר נסקר על פני הקרקע על ידי סוקרים של סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1958.
מקור השם
ההר נקרא על שמו של קפטן הצי המלכותי - רוברט פלקוט סקוט.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, P 139
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 168
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 356
119 בשור
119 בשור (119 Tauri וגם CE Tauri) הוא כוכב על-ענק אדום משתנה סדיר למחצה הממוקם בקבוצת הכוכבים שור.
עם רדיוס של 600 רדיוסי שמש, הכוכב הוא אחד מהכוכבים הגדולים הידועים לאנושות.
119 בשור בעל סיווג ספקטרלי של M2Iab-Ib ובהירות נראית של 4.32+.
הוא ממוקם במרחק של 1,800 שנות אור (550 פארסק) מכדור הארץ.
הכוכב בעל מסה של 8 מסות שמש. טמפרטורת הכוכב היא 3,400 קלווין ועוצמת הארתו של הכוכב גדולה פי 43,000 מזו של השמש.
הבהירות המוחלטת של הכוכב היא 5.20-.
אפרים פורן
אפרים (פרויק'ה) פורן (פרוסמן) (1 באפריל 1931 – 19 במרץ 1996) היה תת-אלוף בצה"ל, כיהן כדובר צה"ל והמזכיר הצבאי לראשי הממשלה יצחק רבין ומנחם בגין.
ביוגרפיה
פורן (במקור פרוסמן) נולד ב-1931 בעיר קובל שבפולין, בנם הבכור של חנה לבית בר וזלמן פרוסמן, שנישאו ב-1930. בשנת 1935 עלתה המשפחה לארץ ישראל עם סרטיפיקט של רב. ב-1939 נסעו אביו ואחיו הצעיר דב (1934) לביקור מולדת ונקלעו למלחמה. האב גויס לצבא האדום ושב לאחר המלחמה; האח נספה בשואה.
פורן למד בכפר הנוער מאיר שפיה, ובגיל 16 התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות. בהמשך שירותו הצבאי שימש מדריך ראשי בבית הספר לקצינים של צה"ל, בין השנים 1961–1962 כיהן פורן כמפקד יחידת מצוף 247, שימש ראש לשכתו של עזר ויצמן בזמן כהונתו כראש אג"ם ובתקופת מלחמת ששת הימים. ב-1969 מונה לראש לשכת הרמטכ"ל חיים בר-לב, ב-1971 מונה לראש המשלחת הצבאית לסינגפור שסייעה בהקמת מערכת המוסדות הביטחוניים במדינה. לאחר מלחמת יום הכיפורים שב לישראל ומונה בינואר 1974 לדובר צה"ל. לאחר כניסתו של יצחק רבין לתפקיד ראש הממשלה ביוני 1974, מונה פורן למזכירו הצבאי וליווה אותו במהלך הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975 ובמבצע אנטבה. הוא כיהן בתפקיד גם לאחר המהפך תחת מנחם בגין כראש ממשלה. הוא ליווה את בגין במהלכי הסכם השלום בין ישראל למצרים, במבצע ליטני ובהפצצת הכור העיראקי. באוקטובר 1981 סיים את שירותו והוחלף על ידי עזריאל נבו.
לאחר שחרורו פנה לעסקים פרטיים, בין השאר ייעץ לחברות ביטחוניות וייצג יבואני נשק בישראל. ופעל בבנטוסטן של דרום אפריקה -סיסקאי. בשנת 1986 הועמד לדין באשמת החזקת מטבע חוץ ללא היתר.
הנרי קלינטון
גנרל סר הנרי קלינטון, חבר מסדר האמבט (באנגלית: Henry Clinton; 16 באפריל 1730 - 23 בדצמבר 1795) היה קצין בצבא הבריטי ופוליטיקאי, הידוע בעיקר בגלל שירותו כגנרל במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
בנוסף לשירותו הצבאי, היה חבר פרלמנט במשך שנים רבות, בזכות השפעתו של בן דודו, הנרי קלינטון, הדוכס השני של ניוקאסל.
בסוף ימיו, מונה קלינטון למושל גיברלטר, אך מת לפני שנכנס לתפקידו.
מאווי (מיתולוגיה פולינזית)
מאווי (באנגלית: Māui) הוא אחד מגיבורי המיתולוגיה הפולינזית. כמעט כל התרבויות והארצות בפולינזיה מספרות סיפורים על מעלליו. ברוב המקרים מתואר מאווי כאל למחצה או כאל, אך בחלקם הוא מתואר כאדם.
מאווי במיתולוגיות השונות
במיתולוגיה המאורית מתואר מאווי כגיבור, בנם של טרנגה ומקאטוטארה. לידתו מתוארת כמעשה נס. אמו השליכה את עוברה שנולד מוקדם מדי כשהוא מכוסה בשיער מתסרוקתה. רוחות הים מוצאות אותו ועוטפות אותו באצות. בהמשך מאומץ מאווי על ידי רנגי (טאמה-נוי-טה-רה) שמגדל אותו עד הגיעו לבגרות.
במיתולוגיה ההוואיית מתואר מאווי כגיבור וכמנהיג עתיק. הוא בנם של אקלנה ואשתו הינאקאווי, אחד מארבעה אחים שכולם נקראו מאווי, ונחשב לאל למחצה. למאווי היה קרס שבעזרתו יכול היה לדוג  כל דבר שבו חפץ, כולל את השמש שאותה אילץ להאריך את הימים בקיץ. האי מאווי קרוי על שמו.
במיתולוגיה הטונגאית היה זה מאווי ששלה את האיים המהווים את טונגה ממעמקי הים. בנו הצעיר, קיסיקיסי היה מי שגילה את האש ולימד את בני האדם את סודות הבישול. מאווי נושא את העולם על כתפיו וכשהוא ישן עלולות תנועותיו לגרום לרעידות אדמה. בחלק מהמסורות מדובר בשלושה אחים ששלושתם נקראו מאווי.
במיתולוגיה הטהיטית היה מאווי אדם, נביא או כומר, שהועלה בהמשך לדרגת אל. מסופר עליו שבאחד הימים החלה השמש לשקוע בטרם סיים את עבודתו ולכן החזיק בקרניה ועצר את מהלכה לזמן מה. מאווי היה מי שגילה את האש, כשעד אז אכלו בני האדם אוכל נא.
במיתולוגיה המנגרבנית מאווי שולה את האדמה מהים וקושר את השמש בעזרת שערות. אביו נקרא אטארגה ואמו אואגה. במיתולוגיה זו מסופר על שמונה שענו לשם מאווי, כשמאווי בעל שמונה העיניים (מאטאוורו) הוא הגיבור. הוא נולד מטבורה של אמו וגידל אותו סבו, טה רופה, שנתן לו מטה קסמים בשם אטואה-טיין, וגרזן בשם איראיאפאטאפאטה.
במיתולוגיה הסמואית מסופר על טי'איטי'אי, בן דמותו של מאווי, שירד למעמקים וקיבל את האש מאל רעידות האדמה מאפו'יה, לקח אותה בחזרה אל האדמה והחל לבשל. מאפו'יה עלה אל האדמה וכיבה את האש. תוך שהוא שובר את התנור. טי'איטי'אי נאבק במאפו'יה וניצח. בתמורה לחירותו סיפר לו מאפו'יה את סוד האש וכיצד להפיקה מגזרי עץ. מאז למדו בני האדם לבשל. במיתולוגיה הסמואית טי'איטי'אי אינו תופס את השמש כפי שעושה מאווי במיתולוגיות האחרות. במיתולוגיה זו אישה בשם מאנגאמאנגאי נכנסת להריון כתוצאה ממבט בשמש, והילד שנולד נקרא "בנה של השמש". הוא ואמו אינם מרוצים ממסעה המהיר של השמש, הילד תופס אותה בחבל ומכריח אותה להאט את מסעה.
פלשקלצ'ן
פלשקלצ'ן (בהונגרית: Felsőkelecsény) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פלשקלצ'ן קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-435 תושבים בשנת 1990 עד 323 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-25%).
התבוננות (קובץ סיפורים)
התבוננות (במקור בגרמנית: Betrachtung, מתורגם לעברית לעיתים גם כהרהורים) הוא קובץ בן שמונה-עשר סיפורים והגיגים קצרצרים מאת פרנץ קפקא, שנכתבו בין השנים 1904–1912. קובץ הסיפורים הודפס לראשונה בשנת 1912 והיה ספרו הראשון של קפקא שראה אור.
פתרון מדינת האפס
"פתרון מדינת האפס" (באנגלית: Zero-state solution) הוא שם כולל למספר פתרונות ליישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני, שלפיו אחד הפתרונות מניח כי אין זהות פלסטינית ייחודית וכי על הפלסטינים הנמצאים בגדה המערבית לקבל בחזרה את האזרחות הירדנית תחת השלטון הישראלי, בעוד רצועת עזה תועבר לשליטה של מצרים בחסות השלטון הישראלי. הפתרון הוצע לראשונה על ידי מרכז אריאל למחקרי מדיניות. הפתרון דומה מאוד לפתרון שלוש המדינות, אך לא בהכרח זהה.
הצעה חלופית ושונה הוצעה על ידי רשת איזוקרטיה, המשנה את נקודת המבט של ההצעה המקורית לדומה יותר לפתרון המדינה האחת, אשר מסביר בעצם שבמקום להתנות לפלסטינים אזרחות רשמית בחסות מדינת ישראל, יש לשנות את שלטונה למען שוויון הזכויות של אזרחיה. הצעה זו שונה משאר הפתרונות שהוצעו, משום שבניגוד לכך שהעם הפלסטיני זוכה לקבל הכרה בינלאומית בקבוצה לאומית, הוא מוותר על ההכרה ובתמורה לכך הוא זוכה להקים ולהיות חלק ממדינה אשר אינה נחשבת כמדינה יהודית, אלא כמולדת יהודית.
סקירה כללית (לפי מרכז אריאל למחקרי מדיניות)
ההצעה המקורית מניחה שישראל תספח את השטחים שנכבשו בשנת 1967. הצעה זו נבדלת בכך שהפלסטינים הנוכחיים יכולים להישאר במקום בו הם נמצאים, כלא אזרחי ישראל, או שהם צפויים לחזור לשטח זהותם הלאומית.
הייתה התנגדות לתוכנית זו מצד הפלסטינים, ירדן ומצרים.
הצעה זו, המתוארת כ"הצעת המסגרת לאסטרטגיה לאומית בנושא יהודה ושומרון וסוגיית ערביי ארץ ישראל", מניח כי אין זהות פלסטינית ייחודית, וכי על הפלסטינים בגדה המערבית לקבל בחזרה את האזרחות הירדנית, בעוד שמצרים צריכה להיות אחראית לרצועת עזה. היא מציעה פתרון חד צדדי, מכיוון שהיא אינה מאמינה שמדינות ערב יסכימו:
סקירה כללית (לפי רשת איזוקרטיה)
בעוד שהצעת מרכז אריאל מתארת למעשה מדינה אחת עבור ישראל ואפס מדינות עבור הפלסטינים, הטענה של רשת איזוקרטיה היא ביטול המדינות בכלל. בהקשר מסוים, ההצעה טוענת כי גם הפלסטינים ראויים לשוויון זכויות ליברליות ללא קשר לסמכות השלטון שהם חיים תחתיה. גרסת איזוקרטיה ל"פתרון מדינת האפס" טוענת כי:
Next.js
Next.js היא ספריית תוכנה בקוד פתוח שנבנתה על גבי Node.js המאפשרת פונקציונליות של יישומי אינטרנט מבוססי React כגון עיבוד בצד השרת ויצירת אתרים סטטיים. תיעוד React מציין את Next.js בין "שרשרת הכלים המומלצת" וממליץ עליו למפתחים כפתרון כאשר "בונים אתר עם Node.js". אפליקציות React המסורתיות מציגות את כל התוכן שלהן בדפדפן בצד הלקוח, Next.js משמש להרחבת פונקציונליות זו כך שתכלול יישומים המעובדים בצד השרת.
זכויות היוצרים והסימנים המסחריים של Next.js הם בבעלות חברת Vercel (ששמה בעבר ZEIT), שגם מתחזקת ומובילה את פיתוח הקוד הפתוח שלה.
רקע כללי
Next.js היא ספריית React המאפשרת מספר תכונות נוספות, כולל עיבוד בצד השרת ויצירת אתרים סטטיים. React היא ספריית JavaScript המשמשת באופן מסורתי לבניית יישומי אינטרנט המעובדים בדפדפן של הלקוח עם JavaScript. עם זאת, מפתחים מזהים מספר בעיות באסטרטגיה זו, כמו אי שירות למשתמשים שאין להם גישה ל-JavaScript או שהשביתו אותו, בעיות אבטחה פוטנציאליות, זמני טעינת דפים ארוך באופן משמעותי, וזה יכול לפגוע באופטימיזציה הכוללת של האתר למנועי החיפוש. ספריות כגון Next.js עוקפות את הבעיות הללו על ידי מתן אפשרות לעיבוד חלק מהאתר או כולו בצד השרת לפני שליחתו ללקוח. Next.js הוא אחד הרכיבים הפופולריים ביותר הזמינים ב-React. זוהי אחת מכמה "שרשראות כלים" מומלצות הזמינות בעת הפעלת אפליקציה חדשה, כולן מספקות שכבת הפשטה כדי לסייע במשימות נפוצות. Next.js דורש Node.js וניתן לאתחל אותו באמצעות Node Package Manager (או NPM).
גוגל תרמה לפרויקט Next.js, ותרמה 43 בקשות משיכה בשנת 2019 שבהן הם עזרו ב"חיתוך" קטעי JavaScript שאינו בשימוש, צמצום זמן תקורה והוספה של מדדים משופרים. החל ממרץ 2020, הספרייה נמצאת בשימוש על ידי אתרים גדולים רבים, כולל Netflix, GitHub, Uber, Ticketmaster וסטארבקס. בתחילת 2020, הוכרז כי Vercel השיגה עשרים ואחד מיליון דולר במימון סדרה A כדי לתמוך בשיפורים בתוכנה. המחבר המקורי של הספרייה, גיירמו ראוך, הוא כיום מנכ"ל Vercel והמפתח הראשי של הפרויקט הוא טים נייטקנס.