cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איאד שלבי
2012
במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012), סיים שלבי במקום רביעי במשחה 200 מטר חופשי בתוצאה של 4:58.54 דקות, מאית אחת איטי ממדליית ארד שבה זכה איציק ממיסטבלוב. נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.07 דקות ובמשחה ל-100 מטר חופשי 2:24.73 דקות ובמקום שישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 1:08.97 דקות.
2016
במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) סיים במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 5:22.38 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 במשחה ל-50 מטר גב גברים בתוצאה של 1:16.97 דקות ופסל במשחה ל-100 מטר גב.
שיאן עולם
באליפות אירופה שנערכה בדבלין, אירלנד ב-16 באוגוסט 2018, התחרה שלבי בדרגת נכות של S3, שהיא קלה מהנכות שלו (S1), וזכה במדליית ארד במשחה ל-150 מטר מעורב אישי, בשיא עולם חדש לדרגת הנכות שלו, 5:03.28 דקות.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בפונשל, פורטוגל במאי 2021, הוא זכה בשתי מדליות, 1 זהב ו-1 ארד. מדליית זהב במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 1:10.69 דקות, ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב, בתוצאה של 2:34.38 דקות.
אלוף פאראלימפי
במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) זכה שלבי בשתי מדליית זהב בדרגת נכות S1, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 1:11.79 דקות, לפני אנטון קול מאוקראינה (1:13.78 דקות) ופרנצ'סקו בטלה מאיטליה (1:14.87 דקות) ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 2:28.04 דקות, לפני אנטון קול (2:28.29 דקות) ופרנצ'סקו בטלה (2:32.08 דקות) ובכך הפך לספורטאי הערבי-ישראלי הראשון שזוכה במדליה אישית במשחקים הפאראלימפיים, כאשר קדם לו שעבן סחקפי, כחבר בנבחרת הכדורסל באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980). נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה ל-150 מטר מעורב אישי, בדרגת נכות S3, לאחר שקבע בדרגת הנכות שלו (S1), שיא עולם חדש של 4:52.88 דקות.
טיטוס מאנליוס טורקוואטוס (קונסול 235 לפנה"ס)
טיטוס מאנליוס טורקוואטוס (לטינית: Titus Manlius Torquatus) היה קונסול ומצביא רומאי במלחמה הפונית השנייה ולפניה.
ביוגרפיה
הוא נבחר לקונסול בפעם הראשונה ב-235 לפנה"ס, יחד עם גאיוס אטיליוס בולבוס (C. Atilius Bulbus). בשנת כהונתו הכניע את יושבי סרדיניה ונתכבד בטריומף. הקונסולאט הראשון שלו נזכר לדורות, מאחר שבמהלכו היו שערי מקדש יאנוס סגורים – סימן לשלום ממנו נהנו הרומאים, דבר אשר לא אירע על פי המסופר מאז מלכותו של נומה פומפיליוס.
ב-231 לפנה"ס נבחר טורקוואטוס לקנסור יחד עם קווינטוס פולביוס פלאקוס (Q. Fulvius Flaccus), אך נאלץ לפרוש בשל אותות מבשרי רעות שראו האוגורים. הוא נבחר לקונסול בפעם השנייה ב-224 לפנה"ס, יחד עם פלאקוס, והשניים ניהלו בהצלחה מלחמה נגד הגאלים בצפון איטליה. טורקוואטוס ופלאקוס היו שני המצביאים הרומאיים הראשונים שחצו את הנהר פו.
טורקוואטוס היה ידוע בקפדנותו הקדומה והחמורה יתר על המידה (priscae ac nimis durae seritatis), תכונה אותה ירש מאבותיו. כשנשאל לדעתו אם יש לפדות תמורת כופר כסף את החיילים הרומאים שנשבו בעקבות מפלת קאנאי (216 לפנה"ס), התנגד לכך נמרצות. שנה אחר כך, ב-217 לפנה"ס, נשלח לסרדיניה כדי להחליף את הפראיטור קווינטוס מוקיוס, מושל הפרובינקיה שחלה ולא יכול היה למלא תפקידו; הוא דיכא את המרד שפרץ בסרדיניה בהנהגת המפסיקורה ובעידודם וסיועם של הקרתגים. ב-212 לפנה"ס היה מועמד למשרת פונטיפקס מקסימוס, אך נוצח על ידי פובליוס ליקיניוס קראסוס (Publius Licinius Crassus) הזוטר ממנו, ובמקום זאת נבחר למשרת איידיל קורולי. העם רצה לבחור בטורקוואטוס לקונסול שנת 210 לפנה"ס, אך הוא סירב לקבל את המשרה המכובדת. שנתיים אחר כך (208 לפנה"ס) מונה לדיקטטור, כדי לנהל את אספת הקנטוריות ולעמוד בראש המשחקים הגדולים שנדר לערוך הפראיטור מרקוס איימיליוס.
התקף התובנה שלי
התקף התובנה שלי (באנגלית: My Stroke of Insight, A Brain Scientist's Personal Journey) הוא ספרה האוטוביוגרפי של חוקרת המוח האמריקאית ג'יל בולטה טיילור, העוסק בחוויותיה בעקבות שבץ.
טיטוס מאנליוס טורקוואטוס (קונסול 235 לפנה"ס)
ביוגרפיה
הוא מת בשנת 202 לפנה"ס.
התקף התובנה שלי
בשנת 1996 שבץ פגע בחומרה באונה השמאלית של מוחה. בספר היא מתמקדת בתובנותיה בנוגע לתפקודי המוח השונים והמאפיינים הייחודיים של שתי ההמיספרות במוח, אותם למדה כתוצאה מהתמודדות עם המצב החדש אליו נקלעה. זהו ספרה הראשון של טיילור.
מהדורות והישגים
הספר פורסם לראשונה בכריכה רכה בשנת 2006 על ידי הסופרת בהוצאה עצמית (לולו). לאחר מכן הוא נמכר להוצאה Viking ופורסם בכריכה קשה ובגרסת ספר אלקטרוני במאי 2008. מאוחר יותר, במאי 2009, יצאה מהדורת נוספת על ידי Plume. הספר שהה כ-13 שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס ותורגם לכ-30 שפות. בפברואר 2008 טיילור העבירה הרצאה על הספר בוועידת טד, אשר נכון יולי 2016 צברה מעל 19 מיליון צפיות.
בתרבות
קבוצת המחול "Cedar Lake" יצרה ריקוד בלט אמנותי המבוסס על הספר בשם "Orbo Novo". הטקסט הנשמע בדקות הראשונות של ההופעה על ידי 17 הרקדנים נלקח מהסיפור בגוף ראשון על חווייתה ופרשנותה של טיילור המוצגים בספר. הכוריאוגרפיה מבוססת על רעיון יחסי הגומלין בין שני חלקי המוח בעלי התפקודים השונים: החלק השמאלי - האונה השמאלית (עיבוד לוגי) והחלק הימני - האונה הימנית (עיבוד אינטואיטיבי): "בין שליטה לחוסר שליטה, בין איזון לחוסר יציבות, בין האדם הבודד לאדם כחלק מהחברה".
אוניברסיטת אטווש לוראנד
אוניברסיטת אטווש לוראנד (בהונגרית: Eötvös Loránd Tudományegyetem או בקיצור ELTE), הנמצאת בעיר בודפשט, היא אחת האוניברסיטאות הגדולות והעתיקות בהונגריה. היא נוסדה בשנת 1635. משנת 1950 האוניברסיטה נקראת על שמו של הברון לוראנד אטווש, שהיה פיזיקאי, פוליטיקאי, הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, מטפס הרים. נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים בין השנים 1889–1905, שר התרבות של הונגריה בשנים 1894–1895.
היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה ב-7 בנובמבר 1635 בנאג' סומבט או טרנבה, בסלובקיה שהייתה אז חלק מממלכת הונגריה, על ידי הארכיבישוף והתאולוג פטר פאזמאן. ההנהגה ניתנה לישועים. באותו זמן, לאוניברסיטה היו רק שתי מכללות (מכללה לאומנות ומכללה לתאולוגיה) המכללה למשפטים התווספה בשנת 1667 וזו לרפואה הוקמה ב-1769. אחרי התפרקות מסדר הישועים האוניברסיטה הועברה לבודה (חלק מבודפשט היום). ב-1777 התמקמה האוניברסיטה סופית בפשט בהתאם לכוונות המייסד. עד לקראת סוף המאה ה-19 יהודים לא נתקבלו לעבוד באוניברסיטה. בשנת 1894 ראשון היהודים שהתקבל כפרופסור באוניברסיטה היה יצחק יהודה גולדציהר, אולם בהתחלה לא הוא זכה לזכויות בפקולטה או למשכורת ורק ב-1904 התמנה לפרופסור מן המניין.
האוניברסיטה במאה ה־21
כיום קיימות באוניברסיטה 8 פקולטות שונות ויותר מ-30,000 תלמידים לפי הדירוג האקדמי של אוניברסיטאות בעולם מאת אוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי (2005). היא קיבלה את התואר האוניברסיטה השנייה הטובה ביותר בהונגריה אחרי אוניברסיטת סגד. האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט וחברה בקבוצת קוימברה.
פקולטות
שמונה פקולטות האוניברסיטה כדלהלן:
שעבוד צף
שעבוד צף (באנגלית: Floating charge) הוא שעבוד על נכסים בלתי מוגדרים של חברה בע"מ או אגודה שיתופית. שעבוד זה "צף" עד שאירוע מסוים (לרוב פירוק החברה, אך גם מגוון אירועים אחרים, הנקבעים בתנאי השעבוד וקשורים בדרך כלל לחדלות פירעון של החברה) מביא להתגבשותו ולהתייחסותו לנכסים מסוימים העומדים לרשות החברה בעת קרות האירוע. מטרת השעבוד הצף היא מתן בטוחה ראויה לנושי החברה, תוך שלחברה יש חופש פעולה בנכסיה. בכך יתרונו של השעבוד הצף, מבחינת החברה, על השעבוד הקבוע.
שעבוד צף בדין הישראלי
בישראל, שעבוד צף מוגדר בסעיף 1, הוא סעיף ההגדרות, בפקודת החברות [נוסח חדש], התשמ"ג-1983. סעיף 1 לחוק החברות, התשנ"ט-1999 מייבא את אותה הגדרה לתוכו.
סעיף 1 לפקודה קובע:
על פי המשפט האנגלי, היה שעבוד קבוע על נכס מסוים של חברה, לרוב נכס מקרקעין, גובר על שעבוד צף אף אם השעבוד הצף נרשם לפניו. סעיף 169 לפקודה, החל גם לאחר חקיקת חוק החברות, מסדיר מצבים של התנגשות בין שעבוד צף ושעבוד קבוע במספר מקרים. הוא קובע כי שעבוד צף המכיל הגבלה על זכות החברה ליצור שעבודים, שנרשם כדין, יגבר על שעבוד קבוע שנוצר בניגוד לאותה הגבלה לאחר הרישום. כן קובע הסעיף קדימה של שעבוד נכס שנעשה להבטחת אשראי שאפשר רכישתו, על גבי שעבוד צף קודם.
עיקר פועלו של השעבוד הצף הוא ביצירת קדימות לבעליו בעת פירוק. כאמור, שעבוד צף עם הגבלה על יצירת שעבודים גובר, על פי סעיף 169 לפקודה, על שעבוד קבוע, לרבות משכנתא. אולם, שעבוד קבוע על נכס שנעשה להבטחת אשראי גובר על שעבוד צף קודם. בנוסף, שעבוד צף נמצא בסדר החלוקה מתחת לחובות בדין קדימה (לדוגמה, שכר עובדים).
חוק החברות כולל מספר התייחסויות למצב של שעבוד צף במיזוג חברות. על פי סעיף 325 לחוק, שעבוד צף בחברה אחת המתמזגת עם האחרת אינו גובר על שעבוד על נכסי החברה האחרת שנוצר קודם למיזוג.
בעת הבראת חברה, בית המשפט רשאי, לפי סעיף 350(ו) לחוק החברות, לגבש שעבוד צף לבקשת נושה. כמו כן, ניתן לאפשר לנושה לממש נכס מהנכסים שעליהם חל השעבוד הצף, בתנאים הנקובים בסעיף. סעדים אלו עשויים להינתן לנושה בתור הגנה הולמת על בטוחתו, אותה בדרך כלל לא ניתן לממש בעת הליך הבראת חברה, עקב הקפאת ההליכים.
ב-1968 קבע בית המשפט העליון כי לא ניתן לגבש שעבוד צף על נכסי יחיד. פסק דין זה עסק בהתחייבות שניתנה קודם לחקיקת חוק המשכון בשנת 1967. מאז, נשמעה הדעה כי על פי חוק המשכון ניתן לגבש שעבוד צף על נכסי יחיד. בשנת 2005 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי בדומה למוסד אחריות נכסים במשפט העברי, ניתן לרשום שעבוד צף על נכסי יחיד. בערעור על פסק דין זה קבע בית המשפט העליון (ברוב קולות של השופטים אליעזר ריבלין ויוסף אלון ובניגוד לדעתו של השופט סלים ג'ובראן) כי לא ניתן לרשום שעבוד צף על נכסי יחיד. על פסק דין זה הוגשה בקשה לקיום דיון נוסף, שנדחתה על ידי הנשיאה דורית ביניש, בנימוק שפסק הדין של הרוב ממשיך את ההלכה הנוהגת במשך שנים רבות.
הערות שוליים
Pohyblivé zástavní právo
המועצה המוסלמית העליונה
המועצה המוסלמית העליונה (בערבית: المجلس الإسلامي الاعلى, אל-מָגְ'לִס אל-אִסלָאמִי אל-אַעְלָא) הייתה הגוף האסלאמי העליון לניהול כל העניינים הדתיים של הציבור הערבי בארץ ישראל המנדטורית מ-1922 ועד 1948 וגוף יציג של ציבור זה מול שלטונות המנדט. המועצה ניהלה את נכסי הווקף, שלטה במערכת המשפט המוסלמי (שריעה), מינתה בעלי תפקידים דתיים וניהלה מוסדות חינוך וסעד שונים. עד המרד הערבי הגדול (1936–1939) התקיימה המועצה כממשלתו של הציבור הערבי וזכתה לשיתוף פעולה ואמון הממשל הבריטי. לאחר המרד ובמהלך מלחמת העולם השנייה צומצמה פעולתה של המועצה לטיפול בנושאי דת פנימיים בלבד, אך מ-1946 שבה לפעילות כמו-ממשלתית. לכל אורך פעולתה הטיפה המועצה להתנגדות פעילה לציונות ותמכה בארגוני ההתנגדות ערביים.
רקע
עם תחילת המנדט, ביקשו שלטונותיו לפעול בארץ מול גופים יציגים של אוכלוסי הארץ. בעוד שאת היהודים הציונים ייצגו על פי הנחיות כתב המנדט ההנהלה הציונית והסוכנות היהודית, הערבים היו ללא גוף יציג כתוצאה מפיצול פנימי. גוף כזה היה חיוני לשלטון כיוון שהן לפי כתב המנדט והן לפי שיטת שלטונם לא היו הבריטים מעוניינים ליטול חלק בהחלטות דתיות-פנימיות כגון מינוי מופתי לכל אחד מאזורי הארץ (חמישה עד שמונה). מיד לאחר כיבוש הארץ הורכבה על ידי השלטון הצבאי ועדה להנהלת הווקף על מנת למלא את החלל שנוצר עקב הנתק מהנהלת ההקדשים המוסלמיים שמקום מושבה היה בקושטא לאורך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. הבריטים זיהו בארץ את משפחת חוסייני כאצולה טבעית, בעלת יכולת הנהגה מחד ונטייה לפרגמטיזם מאידך והפקידו את תפקיד המופתי של ירושלים בידיו של בן המשפחה חג' אמין אל-חוסייני. אחד מתפקידיו היה לרכז מופתים ונכבדים לצורך הקמת ועדה ליצירת חוקה למועצה מוסלמית עליונה.
בדצמבר 1921 פורסם צו בדבר הקמת המועצה. בינואר 1922 היא הוקמה, ולנשיאה נבחר המופתי אמין אל-חוסייני. מזכיר הוועד הפועל הערבי, ג'מאל אל-חוסייני, הגדיר את המאורע "ניצחון של התנועה הלאומית", וגם העיתון האופוזיציוני "אל-כרמל" ראה במוסד הזה "ראש תנועתנו הלאומית למרות היותו גוף דתי".
ההגדרה הפורמלית של המועצה וסמכויותיה
למועצה, לפי החוקה, מונה נשיא לכל ימי חייו, שנשא בתואר "רָאִיס אל-עֻלָמָא" (ראש החכמים). הראיס היה אמור להיבחר בבחירות כלליות, אך הדבר מעולם לא בוצע וחג' אמין נותר כראיס המועצה לפי מינויו על ידי הבריטים עד לפיטוריו ב-1 באוקטובר 1937 (עקב רצח מושל מחוז הגליל לואיס אנדרוס). לצידו כיהנו ארבעה חברי מועצה קבועים שנבחרו לראשונה בינואר 1922 על ידי 46 בוחרי-משנה שנבחרו בעצמם על ידי בעלי זכות הבחירה לפי מחוזות. הבחירות לארבעת הנציגים היו אמורות להיות כל ארבע שנים.
תפקידי המועצה לפי החוקה היו:
על פי דוח ועדת פיל (1937) עולה שחוקה זו ריכזה למעשה בידי המועצה סמכות רחבה ביותר. היה ביכולתה לחוקק חוקים לציבור הנשמע לה, היה לה כח פוליטי-ארגוני-ציבורי כתוצאה משליטה במינויים מרכזיים, שליטה בתקציבו הגדול של הווקף שאיפשרה יכולת ביצועית ושליטה בבתי המשפט כתוצאה ממינוי הדיינים. כל זאת ללא פיקוח של ממש מצד הציבור (כיוון שהבחירות לא התנהלו תמיד כסדרן) ומתוך רמה גבוהה של אוטונומיה מצד שלטונות המנדט. לשם השוואה, תקציבו של הוועד הלאומי הציוני היה מפוקח על ידי ממשלת המנדט וכל מינוייו עברו אישור של השלטונות, ולאספת הנבחרים וכנסת ישראל נערכו בחירות דמוקרטיות על ידי הציבור ביישוב.
בדוח ועדת פיל נאמר: "לפי דעתנו מצער הדבר שלא נעשה מאומה כדי להסדיר את הבחירות למועצה המוסלמית העליונה, שנתפתחה עד כדי ממשלה בתוך ממשלה, ושבראשה עומד נשיא שאי אפשר לפטרו." עקב המרד הערבי הגדול (1936–1939), מסקנות ועדת פיל ומלחמת העולם השנייה כיהן בשנים 1937–1946 פקיד בריטי מפקח כאחד מארבעת חברי המועצה הקבועים. בין 1946 למאי 1948 חזרה הנהגת המועצה לידי המוסלמים, אך ללא נשיא, שתפקידו לא אויש מחדש.
המג'ליסיון והמעארדיון
סביב המועצה התרכז הזרם המרכזי של הציבור הערבי, בני החמולות המקורבות למשפחת חוסייני. הם זכו למינויים שזיכו אותם בטובות הנאה חומריות ובמעמד ציבורי. הדבר יצר פילוג עמוק (שהתבסס על הפילוג ההיסטורי שהיה קיים כבר מזה דורות, בין שבטי קייס וימן) בין קבוצת הנהנים מהקרבה למועצה, שנקראו "אל-מַגְ'לִסִיוּן" ("אנשי המועצה") או "החוסיינים", לבין האופוזיציה, שנותקה ממנעמי השלטון המרכזי, בראשות משפחת נשאשיבי, שכונתה "אל-מֻעָארְדִיוּן" (שליטתם של אלה הייתה בעיקר בשלטון המקומי).
לקראת הבחירות השניות לנציגי המועצה, שהיו אמורות להתנהל ב-1926, פרץ סכסוך בין המג'ליסיון למעארדיון בנוגע לסדרי הפיקוח על הבחירות. כאשר הבינו אנשי המעארדיון שהבחירות לא יפוקחו על ידי העיריות אלא על ידי המועצה עצמה, הגישו קובלנה לשלטון, שנדחתה. לבסוף התקיימו בחירות בינואר 1926, אולם הן בוטלו על ידי הנציב העליון מאחר שהמעארדיון הוכיחו שהיו מוטות. לפיכך מינה הנציב חברי מועצה "עד לבחירות" ומאז לא התקיימו עוד בחירות והמועצה נותרה גוף ממונה.
פעילות המועצה
מקור ההכנסות הקבוע והשופע של המועצה היה הווקף, נכסים רבים שכל רווחיהם הוקדשו לטובת פעילות מוסלמית. אמנם בתעודת ההקדשה ננקב שם המוסד הדתי או פעילות הצדקה הממומנת, אך למנהל ההקדשות (המועצה) מותר למנות מנהל שכיר שיזכה למשכורת מן ההקדש. כך מימנה המועצה בעלי תפקידים רבים ויכלה להעניק משרות משתלמות לתומכיה.
אחת היוזמות הראשונות של אל-חוסייני בתפקידו כנשיא המועצה המוסלמית העליונה, הייתה החלטת המועצה לתבוע איסור מוחלט על היהודים להביא חפצים אל הכותל המערבי. ב-1922 החלה המועצה, יחד עם הוועד הפועל הערבי, לנהל מסע תעמולה בארץ ובעולם המוסלמי, שהזהיר מפני סכנת השתלטות יהודית על קודשי האסלאם. המועצה עשתה שימוש בציור יהודי שבו נראה מסגד כיפת הסלע כשעליו מגן דוד והפיצה אותו ברחבי העולם המוסלמי כהוכחה לכך.
בשנת 1922 המועצה הקימה "בית יתומים המוסלמי" במתחם שכלל גם בית התמחוי של האסקי סולטאן.
אחת מפעולותיה הראשונות של המועצה היה מפעל שיפוץ המסגדים על הר הבית. יוזמה זו של המופתי הייתה גם אמצעי לגיוס תשומת לבם של מיליוני מוסלמים לבעיה הפלסטינית. בסיוע הממשלה, הוציאה המועצה המוסלמית העליונה ב-1923 ו-1924 משלחות לחג'אז, הודו, עיראק, כווית ובחריין, כדי לאסוף כספים לשיפוץ המסגדים. המשלחות הדגישו בארצות הללו גם את היותם בסכנה, כביכול, מצד הציונים שמתכוונים להשתלט עליהם. ההיענות הייתה רבה ועד סוף 1924 נתרם סכום עתק, בין 85 ל-95 אלף ליש"ט. השיפוצים נמשכו עד סוף שנות ה-20, וגולת הכותרת של המפעל היה ציפוי בזהב של מסגד כיפת הסלע. המועצה גם הקימה במתחם המסגדים מוזיאון לאמנות מוסלמית וספרייה בנושאי דת. למפעל השיפוץ הייתה חשיבות רבה, משום שהוא חיזק את חשיבותם של שני המסגדים ומשך תשומת לב עולמית לעברם, וכתוצאה מכך גם לירושלים וארץ ישראל. בנוסף, גייסה המועצה כספים מרחבי העולם הערבי לשיפוץ ובנייה של מסגדים, בהם מסגד חסן בק, כחלק ממגמה כוללת של שימור ושחזור מסגדים שהייתה חלק מהמאבק הלאומי הערבי. לפי הערכת יעקב שמעוני היו ב-1947 300 מסגדים בשליטת המועצה וכ-200 בשליטת העיריות והמועצות המקומיות האופוזיציוניות.
ביום הכיפורים ב-1928 פרצה תקרית שהחלה את פרשת סכסוך הכותל. זו אפשרה למועצה ולנשיאה לספק מימד דתי למאבק הלאומי נגד היהודים ובדרך זו לגייס את תמיכת השכבות העממיות, שהסיסמאות הלאומיות לא דיברו אל ליבם עד אז. מיד לאחר התקרית, פתחה המועצה במסע תעמולה נמרץ להגנת מסגד אל-אקצא ושמירת זכויות המוסלמים בכותל. בחודשים מאי–אוגוסט 1929 נקטה המועצה מדיניות פרובוקטיבית מכוונת ליד הכותל, כדי ללחוץ על הממשלה לנקוט צעדים נגד הבאת ספסלים והקמת מחיצות ליד הכותל על ידי היהודים. ביוזמת המועצה, החל עוד קודם לכן המואזין שבמסגד שליד הכותל לקרוא לתפילה בזמן תפילת היהודים, ועתה החלו להיערך טקסי ד'כר רועשים בזאוויה החדשה שהוקמה בסמוך. באותה תקופה גם נפתח פתח באחד הקירות הניצבים לכותל, כדי שרחבת הכותל תהפוך לדרך מעבר משכונת המוגרבים לשער המוגרבים. לדברי יהושע פורת, פרשת הכותל הייתה תחילתה של התפתחות שאלת ארץ ישראל משאלה ארצית לשאלה כלל-ערבית וכלל-אסלאמית, משום שהודות למסע התעמולה שניהלה המועצה בשנות ה-20, החלה דעת הקהל המוסלמית בעולם להתעניין בנושא ארץ ישראל והמקומות הקדושים שבה.
בראשית פעילותה של המועצה, עמד תקציבה השנתי על סכום של 50,000 ליש"ט. ב-1931 עמד התקציב על סכום של 62,000 לא"י.
כן ארגנה המועצה בית יתומים ובית תמחוי בחָאצקי סולטאנה, ברובע המוסלמי בירושלים ומרפאות לעניים בחברון, ירושלים, חיפה וטבריה.
המועצה אף הקימה את מלון פאלאס המפואר במרכז ירושלים.
ב-1934 החלה המועצה במסע הסברה נרחב לשכנע את הציבור הערבי להפסיק את מכירות הקרקע ליהודים. בקיץ 1935 איבד מסע ההסברה מתנופתו והמועצה המוסלמית העליונה לא הצליחה לחדשו.
בין השנים 1927–1936 יצא לאור העיתון "אל-ג'אמעה אל-ערביה" ("החברה הערבית"), שהיה ביטאון המועצה והחוגים החוסיינים. עורכו הראשי היה מוניף אל-חוסייני. העיתון זוהה עם "המועצה המוסלמית", והתחרה בביטאוני העילית העירונית "אל-כרמל" ו"מראת א-שרק" בהבעת עוינות לציונות.
המרד הערבי הגדול
ב-1936, בזמן המרד הערבי הגדול, נמצאה המועצה במצב מביך, כאשר הוסיפה לפעול בזמן שנשיאה, אמין אל-חוסייני, היה גם ראש הוועד הערבי העליון, שהנהיג את השביתה הכללית במשק הערבי. יריביו הפוליטיים לחצו עליו להשבית גם את המועצה, כדוגמה לכלל עובדי הציבור הערבים. בהשפעת הלחץ, סגר אל-חוסייני ב-11 ביוני את משרד המועצה, אולם הניח למוסדות שהיוו את עיקר פעולתה - בתי הדין השרעיים, האוקאף, המסגדים ושירותי הסעד - להמשיך לפעול. לאחר ששר המושבות הדגיש בנאומו בפרלמנט ב-19 ביוני את המשך פעילותה של המועצה, שלח אל-חוסייני מכתב זועם אל הנציב העליון וב-15 ביולי הגישו הקאדים של בתי הדין השרעיים תזכיר לממשלה, שבו הם מביעים את הזדהותם עם מטרות השביתה.
בחודשיים הראשונים של השביתה נמנע אמין אל-חוסייני מצירוף המועצה המוסלמית העליונה לשביתה ומשימוש בסמכותו כנשיאה לצורכי תדלוק המרד בתעמולה דתית. אולם בחודש יוני החל מפנה בגישתו ובהוראת המועצה המוסלמית העליונה החלו אנשי הדת המוסלמים בכל הארץ לעורר את ההמונים וקראו להם בשם האסלאם להצטרף אל המורדים. לאחר שלב ההטפה הדתית, החלה המועצה המוסלמית העליונה לקחת חלק גדול יותר במרד. עובדי המועצה ברחבי הארץ סייעו למורדים. נעשה שימוש בקאדים כדי לספק להם כסף, נשק ומידע. פעילות זו הודרכה על ידי המופתי ממקום מקלטו על הר הבית, שם קיים פגישות במחתרת, הסתיר נשק והעניק מקלט למורדים מבוקשים. כוחות הביטחון הבריטיים לא העזו להיכנס לשם. גם במסגדים אחרים בארץ נעשה שימוש דומה.
ואדי אל-עין
ואדי אל-עין הוא עמק המתחיל מהתווך שבין היישוב פסגות לרמאללה, ומסתיים בנקודה הצפונית מזרחית של היישוב כוכב יעקב. בחלקו המזרחי של העמק שוכן נחל אכזב והוא ניכר על ידי הצמחייה לאורך התוואי שלו. אורך הנחל הוא כ-4.5 ק"מ. קיים ואדי נוסף בשם ואדי אל-עין הממוקם דרומית לעופרה במרחק של כ-8 ק"מ מוואדי זה.
תוואי הנחל והוואדי
הוואדי מתחיל בפאתיה המזרחיים של רמאללה במעיין "עין אל ג'ינן" (עין גנים), וממשיך דרומית להר ג'בל טוויל לכיוון דרום מזרח. בקצה הר ג'בל טוויל בסמוך לנחל קיים מתקן לטיהור שפכים הכולל בריכת חמצון, אשר שייך לעיר רמאללה וכיום אינו פעיל.
מעין אל ג'ינן ועד מתקן טיהור השפכים קיים כביש הבנוי בתחתית העמק, ומתחבר בדרומו בצומת, אל כביש הגישה היוצא מכביש 60, ומגיע אל היישובים כוכב יעקב מדרום ופסגות מצפון. מהצומת לכיוון דרום מזרח הכביש יורד דרומית לנחל. בהמשך הנחל עובר צפונית לתל ציון ומסתיים צפונית-מזרחית לכוכב יעקב בחיבור עם ואדי אל-עללי, אשר בתורו מוביל אל נחל מכמש. הנקודה הנמוכה בוואדי היא בגובה כ-570 מטר מעל פני הים, והנקודה הגבוהה בו היא כ-800 מטר מעל פני הים.
קולם וילקינסון
קולם וילקינסון (באנגלית: Colm Wilkinson; נולד ב-5 ביוני 1944), הידוע גם כקולם סי-טי וילקינסון, הוא טנור אירי, המפורסם ביותר בגין היותו שחקן התיאטרון המקורי שגילם את דמותו של ז'אן ולז'אן במחזמר "עלובי החיים" (הן בוסט אנד והן בברודוויי); כמו כן גילם את דמותו של הפנטום במחזמר "פנטום האופרה", בהפקה שעלתה בהמפשייר ובהפקה הקנדית המקורית.
בשל היותו מזוהה עם מחזות זמר אלה, הוא שב לבצע את תפקידו של ז'אן ולז'אן במהלך קונצרט לציון 10 שנים למחזמר "עלובי החיים" שהתקיים באלברט הול בשנת 1995; כמו כן הופיע כאורח מיוחד בקונצרטים לציון 25 שנים למחזות הזמר "עלובי החיים" (שהתקיים ב-O2 ארנה בשנת 2010) ו-"פנטום האופרה" (שהתקיים באלברט הול בשנת 2011).
ביצועיו של השירים "The Music of the Night" (מתוך "פנטום האופרה") ו-"Bring Him Home" (מתוך "עלובי החיים") זוכים לשבחים ברחבי העולם; מעריציו "מתעקשים שהוא יבצע אותם ... בכל הופעותיו".
ראשית חייו
קולם נולד בדבלין, בשנת 1944, בחדר שבקומה התחתונה של בית הוריו, אחד מתוך עשרה ילדים. לדבריו, בבית הוריו היו בדרך כלל קולות של שירה וכלי נגינה. שני הוריו היו מוזיקאים מיומנים. אמו, ילידת מחוז מאיו, הייתה זמרת שלקחה חלק בתיאטרון חובבים, בעוד שהבנג'ו והמנדולינה היה חלק בלתי נפרד של הרפרטואר הנרחב של אביו. קולם עבד עם אביו, שהיה קבלן אספלט, ושיחק בלהקות במשרה חלקית. בגיל 16 הוא נסע לסיור בארצות הברית, וזמן קצר לאחר מכן עזב את העסק המשפחתי כדי להפוך למוזיקאי מקצועי במשרה מלאה.
קריירה
לאחר שהופיע בכמה להקות איריות, ביניהן The Action, וילקינסון לוהק בשנת 1972 לגלם את דמותו של יהודה איש קריות בהפקה של המחזמר "ישו כוכב עליון" מאת אנדרו לויד ובר שעלתה בדבלין. מאוחר יותר, הוא שב לגלם תפקיד זה גם בלונדון וגם בסיבוב הופעות של המחזמר בבריטניה.
בשנת 1976, וילקינסון גילם את דמותו של צ'ה בהקלטת אלבום הקונספט Evita. כאשר המחזמר הועלה לראשונה בלונדון, וילקינסון בחר שלא לגשת לאודישנים, ובמקום זאת השיק קריירת סולו כזמר וככותב שירים.
כמו כן, וילקינסון גילם את דמותו של ד"ר ג'קיל, בהקלטת אלבום הקונספט של המחזמר "ג'קיל והייד", המבוסס על הנובלה "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד".
אחרי אלבום הסולו המצליח שלו, וילקינסון התחיל להתכונן באופן פעיל להופעות בתחרויות זמר. הדבר הוביל אותו לייצג את אירלנד בתחרות הזמר של האירוויזיון בשנת 1978 עם השיר "Born to Sing", איתו הגיע למקום החמישי.
וילקינסון כיכב במחזמר "Voices", המבוסס על סיפור חייה של ז'אן ד'ארק, שעלה לבמה בדבלין בשנת 1984. את המילים והמוזיקה של המופע חיבר מלחין מהעיירה דרי, בשם טומי "טי. סי." דוהרטי. בזמנו, השיר "Child of Destiny" היה הסינגל היחיד שיצא מאותו מחזמר, ושיר זה זמין ב-iTunes.
בשנת 1985, וילקינסון שב לשתף פעולה עם אנדרו לויד ובר, והיה לשחקן הראשון אי פעם שגילם את דמותו של הפנטום במחזמר "פנטום האופרה", בהפקה שעלתה בפסטיבל מחזות-זמר בהמפשייר. כאשר המחזמר עבר להופיע בווסט אנד, תפקיד הפנטום הוצע לווילקינסון, אך הוא דחה את ההצעה לטובת התפקיד של ז'אן ולז'אן במחזמר "עלובי החיים".
ההפקה הלונדונית של "עלובי החיים" עלתה באוקטובר 1985; במרץ 1987 עלתה הפקה גם בברודוויי. במקור, התאחדות השחקנים האמריקאים סירבה לאפשר לווילקינסון לשחק את התפקיד של ז'אן ולז'אן בניו יורק, בשל המדיניות האוסרת על שכירת שחקנים שאינם אמריקאים, אלא אם כן השחקן הוא כוכב בינלאומי. בשלב זה, המפיק קמרון מקינטוש סירב להעלות את המחזה, אלא אם כן וילקינסון יגלם את ולז'אן, ואיגוד השחקנים חזר בו. וילקינסון לוהק לתפקיד הראשי, ועל ביצועיו זכה בפרסי Helen Hayes, Outer Critics Circle, ו-Theatre World. כמו כן, היה מועמד לפרסי טוני ו-Drama Desk.
בשנת 1989, ווילקינסון עבר עם משפחתו לגור בטורונטו, אונטריו, קנדה, כאשר הוצע לו התפקיד ראשי בהפקה הקנדית המקורית של "פנטום האופרה" בתיאטרון Pantages. מאז הוא חי בטורונטו, והפך לאזרח קנדי בתחילת שנות ה-2000.
כמה שנים מאוחר יותר, וילקינסון גילם את דמותו של ז'אן ולז'אן שוב, הפעם בטורונטו, ב-Princess of Wales Theatre.
בשנת 1995, וילקינסון גילם את ז'אן ולז'אן בקונצרט לציון יום השנה ה-10 של המחזמר "עלובי החיים" שהתקיים באלברט הול.
בחודשים אוקטובר-נובמבר 2007, וילקינסון השתתף בסיבוב הופעות ברחבי קנדה, בשם Broadway and Beyond, יחד עם סוזן גילמור וגרטה בוסטון.
ב-12 באפריל 2009 החלו שידורי העונה השלישית של המיני-סדרה "שושלת טיודור" בערוץ Showtime, בה השתתף וילקינסון ושיחק את תפקידו של הלורד דארסי.
וילקינסון השתתף בחגיגות יום ההולדת של הסנטור האמריקאי טד קנדי במרכז קנדי שבוושינגטון הבירה, ב-8 במרץ 2009. גולת הכותרת של הערב הייתה כאשר נשיא ארצות הברית ברק אובמה עלה לבמה וביחד עם כל השחקנים הם שרו "יום הולדת שמח" לטד קנדי. לאחר מותו של קנדי ממחלת הסרטן ב-25 באוגוסט 2009, ווילקינסון התבקש להופיע בטקס אזכרה, שנערך ב-28 באוגוסט בספרייה הנשיאותית על שם ג'ון פיצג'רלד קנדי, בערב שלפני הלווייתו של הסנטור.
ב-24 במאי 2009 וילקינסון השתתף באירוע National Memorial Day Concert שהתקיים בבניין הקפיטול שבוושינגטון, מול קהל גדול. המופע הוקרן בשידור חי בכל רחבי ארצות הברית, באמצעות ערוץ הטלוויזיה הציבורי PBS.
ב-3 באוקטובר 2010, וילקינסון היה אורח מיוחד בקונצרט לציון 25 שנה למחזמר "עלובי החיים", שהתקיים באצטדיון "O2", לצד רוב חברי הצוות של ההפקה המקורית. בהדרן של המופע, וילקינסון ביצע את השיר "Bring Him Home" כחלק מ-"רביעיית ולז'אן" - לצידם של אלפי בואה, ג'ון אוון-ג'ונס וסיימון באומן (כל אחד מהם שיחק בעבר התפקיד של ז'אן ולז'אן בהפקות שונות של "עלובי החיים" לאורך השנים). ביצוע זה הוקלט ושוחרר בבריטניה כסינגל; הרביעייה ביצעה שוב את השיר, בשידור חי מלונדון, במהלך מופע Royal Variety Performance המלכותי שהתקיים ב-16 בדצמבר 2010.
שנה לאחר מכן, באוקטובר 2011, הוא הופיע באלברט הול בקונצרט לציון 25 שנה למחזמר "פנטום האופרה", לצידם של שחקנים נוספים שגילמו בעבר את תפקיד הפנטום.
וילקינסון הוא אחד ממייסדי התיאטרון Theatre 20, תיאטרון מוזיקלי בטורונטו שנוצר על ידי אמנים בשנת 2009, בו אף הופיע בסדרת קונצרטים בשנת 2011. בין המייסדים הנוספים של התיאטרון: סוזן גילמור, לואיז פיטר, מא-אן דיוניסיו, תמרה ברנייר אוונס ואדם ברזיאר.
וילקינסון גילם את דמותו של הבישוף בעיבוד הקולנועי משנת 2012 של "עלובי החיים". בסרט זה, יו ג'קמן שיחק את ז'אן ולז'אן.
קולם ממשיך בסיבוב הופעות, במסגרתו הוא מבצע שירים מאלבומו Broadway and Beyond, the Concert Songs.
חיים אישיים
בשנת 1970, קולם התחתן עם דירדר, שאותה הוא מתאר כמקור קבוע וחיוני לתמיכה במשך ארבעת העשורים האחרונים. הם התחילו את החיים שלהם כזוג נשוי בשנת 1970, בעיירת החוף ריי הסמוכה לדבלין, וגילדו יחד ארבעה ילדים - אהרון, ג'ודית, שרה, וסיימון. יש להם בית באירלנד, אף על פי שכיום הם מעבירים את רוב זמנם בקנדה. המשפחה עברה לטורונטו בשנת 1989, כאשר קולם החל להופיע שם בתיאטרון, כשהוא מגלם את הדמות הראשית של "פנטום האופרה"; קולם היה לשחקן הראשון שמבצע את התפקיד הזה בהפקה קנדית, והוא המשיך לקחת חלק בהפקה זו במשך 4 שנים וחצי. כיום, ביתו ג'ודית היא אוצרת, ילדיו סיימון ושרה הם מעצבים גרפיים ובנו אהרון הוא זמר / כותב שירים. בתחילת הקריירה המוזיקלית שלו, וילקינסון התעקש שאשתו וילדיו יתלוו אליו לסיבובי הופעות, על מנת להימנע מפרידות.
וילקינסון נבחר לאחד מחמשת הזמרים הגדולים ביותר אי פעם, בסקר קוראי המגזין "רולינג סטון", ויצוין שהוא מצליח לשמור על קול שירה חזק גם במהלך שנות ה-60 לחייו. הוא מייחס את אריכות ימיו להימנעות מקפה, אלכוהול, סיגריות, ומוצרי חלב, וכן שמירה על תזונה, פעילות גופנית ושינה. כמו כן, הוא ציין שהוא מקפיד לשוחח בקול חלש, על מנת שלא לאמץ יותר מדי את קולו.
שי קפון
שי קפון (נולד ב-7 במאי 1967) הוא שחקן, סופר, תסריטאי ובמאי ישראלי.
קפון נודע בזכות השתתפותו בסדרה "עניין של זמן" ובגילום דמותו של יחזקאל ויצמן בסדרה שנהייתה למזוהה עמו.
קריירה
קפון החל את דרכו המקצועית בטלוויזיה החינוכית כששיחק לראשונה בתפקיד עצמו בסדרה "שניים אוחזין".
יצחק קליין
יצחק קליין (1935 – 1990) היה פילוסוף ומרצה בכיר בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת חיפה. חקר בעיקר את גאורג וילהלם פרידריך הגל.
שי קפון
קריירה
בין השנים 1996–2000 היה אחראי לפיתוח תוכניות וכתיבה בערוץ הילדים.
ב־1998 קפון שיחק בסרט "ארץ קטנה איש גדול", וכתב ופיתח את התוכנית "כל השבוע רגוע" בערוץ 8.
בשנת 1999 כתב תסריטים לתוכנית "סיפורי מישמיש" ששודרה בערוץ 2.
יצחק קליין
אשתו היא פרופ' שרה קליין-ברסלבי.
שי קפון
קריירה
בשנת 2000 הצטרף קפון לצוות ערוץ הופ!. תחילה ביים את הצגת הילדים "דפנה ודודידו", המבוססת על תוכנית בערוץ. לאחר כשנה היה אחראי לבניית קונספט חדש לתוכנית "דפנה ודודידו", בהשתתפות דפנה דקל. בנוסף, כתב וייעץ לבניית קונספט לתוכניות בערוץ.
בשנת 2002 ביים מחזמר לחנוכה המבוסס על אגדת שלגייה ושבעת הגמדים ונקרא "שלגייה".
ב־2003 ביים וכתב את סרט הטלוויזיה "רינה ואריק לנצח", אשר שודר במסגרת רצועת "ראשון בדרמה" בערוץ HOT3 בכיכובו של דרור קרן.
בשנים 2005–2007 היה במאי הטלנובלות "טלנובלה בע"מ", "האלופה" ו"בובות" ששודרו ב-HOT, וסדרת הדרמה "מתי נתנשק", ששודרה בערוץ 10.
קפון ביים את סדרת הטלוויזיה "חצויה".
קפון הוציא לאור שני ספרי ילדים - "נוני שומר על השקט" (2001) ו"פתאום באמצע הלילה" (2003).
בשנת 2009 הצטרף קפון לצוות היוצרים של הסדרה הקומית "עבודה ערבית" בערוץ 2 וביים אותה החל מעונתה השנייה ועד סיום הסדרה.
ב-2011 החל לביים את הסדרה "החולמים".
בשנת 2012 שב קפון לגלם את דמותו של ויצמן בסדרת הטלוויזיה המחודשת "עניין של זמן", אשר שודרה בזכיינית ערוץ 2 "רשת".
בשנת 2015 ביים את הסדרה "התסריטאי", אשר יצר סייד קשוע ומבוססת על חייו של קשוע. קפון משתתף בסדרה גם כשחקן בתפקיד עצמו. באותה שנה שודרה בערוץ 10 הסדרה הקומית "אשתו של גיורא", אותה ביים קפון ויצרה ליאת אקטע.
בספטמבר 2016 עלתה בערוץ HOT3 הסדרה "מטומטמת", אותה ביים קפון ויצר יחד עם בת חן סבג (שגם מככבת).
בפברואר 2023 עלתה בקשת 12 הסדרה " גוף שלישי" אותה יצר וביים.
חיים אישיים
קפון נשוי לעינת ואב לשלושה ילדים.
מתגורר ברמת רזיאל.
לימוזן
חבל לימוזן (בצרפתית: Limousin; באוקסיטנית: Lemosin) היה אחד מחבלי צרפת. הוא נכלל בחבל אקיטן החדשה בעקבות הרפורמה המנהלית משנת 2016. החבל כולל את האזור שסביב בירתו, העיר לימוז' במרכז צרפת, עם כ -140,000 תושבים. החבל מחולק לשלושה מחוזות: קורז, קרז, וויין עילית (אוט-ויין). שם החבל נובע משמו של שבט קלטי שהיה חי באזור, הלמוביקים.
לימוזן נמצא בלב המסיב המרכזי, ויש בו מזג אוויר יבשתי וקר בחורף. הדבר גורם לכך שלמרות שטחו הנרחב (16,942 קמ"ר), מתגוררים בחבל רק כ-725,000 נפש, והוא נחשב לאחד הדלים באוכלוסין בצרפת. בתוך החבל עובר נהר הויין. הנוף הוא הררי ונמצאים בו רמת מילוואש הגבוהה והר לימוזן. הלימוזין הוא בעיקר אזור של גבעות ועמקים והרים נמוכים - בין גבהים של 200 מטר ו -1000 מטרים. חבל לימוזין הכפרי הוא ארץ של יערות ושדות נשירים במערב ובצפון-מערב, של אדמות מרעה של כבשים בצפון, ואזור מעלה של יערות אשוחיות ואדמות מרעה ברמת דה מילבאצ'ס במזרח. בדרום מערב גובל האזור עם חבל דורדון. הנהר דורדון עצמו חוצה את דרום מערב האזור, ולאחר מספר קילומטרים הוא מהווה את הגבול עם האזור השכן של אוברן.
שמה של הלימוזינה נובע משם החבל, ונטען כי סוג המכוניות נקרא כך על שם צורת המגבעות שהייתה פופולרית אצל תושבי האזור ודמתה לצורת מכונית הלימוזינה.
סמי שושי
סמי שושי (בצרפתית: Sami Chouchi; נולד ב-22 במרץ 1993) הוא ג'ודוקא בלגי. שושי מתחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג, סגן אלוף אירופה (תל אביב 2018).
קריירה
בגיל 18 זכה שושי לראשונה באליפות בלגיה לבוגרים. במרץ 2014 הוא זכה במדליית ארד בטורניר "European Open Prague", אז התחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג.
בשנים שלאחר מכן עבר להתחרות בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג. בפברואר 2018 הוא זכה במדליית זהב בטורניר "European Open Oberwart". באוקטובר 2018 הוא זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי, כאשר זכה במדליית זהב בגראנד פרי קנקון, לאחר שניצח בגמר את ויקטור פנאלבר הברזילאי בעזרת תרגיל בריח.
באליפות אירופה 2022 שנערכה בסופיה שבבולגריה, זכה שושי במדליית ארד. לאחר שני ניצחונות באיפון בסיבובים הראשונים, הוא הפסיד ברבע הגמר לחיבור מנוקיאן האוקראיני ונשר לקרבות בית הניחומים שם גבר באיפון על אלפונזו אורקיזה הספרדי ועלה לקרב על הארד. בקרב על המדליה התמודד שושי מול סרגי קריבצ'ץ האוקראיני וניצח בווזארי.
זכיות בתחרויות מהסבב העולמי
מקור:
ורוניקה לייק
ורוניקה לייק (באנגלית: Veronica Lake; 14 בנובמבר 1922 - 7 ביולי 1973) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, שנהנתה מפופולריות והצלחה כסמל מין, במיוחד בתפקידי פאם פאטאל בסרטי פילם נואר בשנות ה-40, לרוב לצדו של השחקן אלאן לאד. לייק הייתה ידועה בסגנון תסרוקתה המיוחד: שיער גלי וארוך שקווצה ממנו משתפלת ומסתירה את עינה.
הצלחתה של לייק לא האריכה ימים. בעקבות שורה של נישואים כושלים ומאבקים במחלת נפש ובאלכוהוליזם, מתה לייק בגיל חמישים, כשהיא כמעט נשכחת מלב. כיום מזוהה לייק עם הזוהר ההוליוודי של שנות הארבעים, ועם סגנון "הסרט האפל", והיא זוכה לאזכורים ומחוות בתרבות הפופולרית, בסרטים כמי הפליל את רוג'ר רביט וסודות אל איי.
קריירה מוקדמת
ורוניקה לייק נולדה בשם קונסטנס פרנסס מרי אוקלמן בברוקלין שבניו יורק, ב-14 בנובמבר 1922 (על אף שמספר ביוגרפיות נוקבות בשנת 1919 כתאריך לידתה). אביה, הארי אי. אוקלמן, ממוצא דני עבד כמלח באונייה עבור חברת נפט. כאשר הייתה בת שנה עברה המשפחה לפלורידה אך שבה לברוקלין כעבור ארבע שנים. בשנת 1932 מת אביה בתאונת עבודה. אמה של ורוניקה נישאה לידיד המשפחה אנתוני קין, שעבד כגרפיקאי בעיתון. ורוניקה החלה לשאת את שם משפחתו והזדהתה כ"קוני קין". היא נשלחה לבית ספר קתולי לנערות במונטריאול, קנדה, אותו לא אהבה. משפחת קין עברה למיאמי בפלורידה ושם למדה קוני בתיכון. בשנים אלו החלה לבלוט בשל יופייה. על פי דברי אמה, כבר בגיל זה החלה לסבול מפרנויה וסכיזופרניה, אם כי אין בנמצא רישום רפואי המעיד על כך.
אלתר אלעזר מנחם בידרמן
רבי אלתר אלעזר מנחם בידרמן (רבי אלתר, ד' באב ה'תרצ"ה 13 ביולי 1934 – י"ד בטבת ה'תשס"א, 9 בינואר 2001) היה אדמו"ר מלעלוב בבני ברק, בבית המדרש ברחוב רבי עקיבא.
ורוניקה לייק
קריירה מוקדמת
בשנת 1938 עברה משפחת קין לבוורלי הילס שבקליפורניה, שם נרשמה קוני לבית הספר הידוע למשחק "בליס-היידן". הופעתה הראשונה על בד הקולנוע הייתה בסרט של חברת RKO "בית אחוות הבנות" (Sorority House) בשנת 1939, בה שיחקה תפקיד צנוע לצדן של שחקנית מתחילות נוספות. בעקבות תפקיד זה באו תפקידים זעירים דומים במספר סרטים נוספים.
אלתר אלעזר מנחם בידרמן
ביוגרפיה
נולד בירושלים שבין החומות לרבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב ולעטיל. נקרא על שם דודו רבי אלתר בידרמן מסוסנוביץ וסבו רבי אלעזר מנחם בידרמן מלעלוב. בילדותו עברה משפחתו לתל אביב, והתחנך בתלמוד תורה חב"ד. בבחרותו למד בישיבת תפארת ציון. נחשב לעילוי, והחזון איש נהג לדבר איתו בלימוד. כמו כן למד אז אצל רבי מיכל יהודה ליפקוביץ. אחר כך למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה יחד עם הרב חיים קניבסקי. במשך חצי שנה למד בישיבת בעלז בקטמון.
ורוניקה לייק
קריירה מוקדמת
בשנת 1940 ביטלה חברת RKO את החוזה שלה עם לייק. לייק נישאה למנהל האמנותי ג'ון ס. דטלי. תפקיד קטן בסרט "ארבעים אמהות קטנות" (Forty Little Mothers) בו שיחקה בשנה זו, הביא לה לתשומת לב בלתי צפויה. בשנת 1941 חתמה לייק על חוזה ארוך טווח עם פרמאונט, ובאותה השנה ילדה את בתה, איליין דטלי.
הצלחה בשנות הארבעים
פריצת הדרך בקריירה של לייק הייתה תפקידה בסרט "רציתי כנפיים" (I Wanted Wings) בשנת 1941, להיט קולנועי בו שיחקה באחד התפקידים הנשיים הראשיים, לצד הזמרת והשחקנית קונסטנס מור, ולצדם של שחקנים כריי מילאנד וויליאם הולדן. גם אל מול שחקנים מוכרים ואהובים אלו בלטה לייק. הסרט הוציא לה מוניטין של שחקנית מבריקה ואינטליגנטית, הקובעת מגמות באופנה. בתקופה שלאחר מכן הופיעה לייק בתפקידים ראשיים בסרטים כ"מסעות סאליבן" (1941), קומדיה רומנטית בעלת מסר חברתי של הבמאי פרסטון סטרג'ס, "אקדוחן שכיר" (1942) (This Gun for Hire), סרט בסגנון הפילם נואר בו הופיעה לצד אלאן לאד, "נישאתי למכשפה" (1942) (I Married a Witch), קומדיית אימה על מכשפה בת המאה ה-17 השבה לחיים על מנת לרדוף את צאצאו של התובע שהוציאה להורג, "מפתח הזכוכית" (1942), פילם נואר נוסף לצד אלן לאד, על פי ספרו של דשיל האמט, ו"כה בגאווה נריע" (So Proudly We Hail!), סרט מלחמתי העוסק באחיות צבאיות במלחמת העולם השנייה בחזית הפיליפינים. על סרטים אלו העירה לייק לאחר מכן - "מעולם לא התאמצתי להיות מושכת (cheesecake). רק השתמשתי בשערי".
אלתר אלעזר מנחם בידרמן
ביוגרפיה
אחר פטירת אמו הקים כולל אברכים.
ורוניקה לייק
הצלחה בשנות הארבעים
לתקופה קצרה בראשית שנות הארבעים נחשב כל סרט של לייק להצלחה בטוחה, במיוחד כאשר הופיע אלן לאד לצידה. בתחילה צוותו השניים יחד מסיבה פשוטה: לאד היה נמוך יחסית (1.65 מטרים) והשחקנית היחידה באולפני פאראמאונט שהייתה מתאימה לשחק לצדו הייתה לייק, שגובהה היה אך 1.51 מטרים. הסתבר כי השניים הם צוות קולנועי מושך קהל ומוצלח, והם הסריטו יחדיו ארבעה סרטים.
על אף שסגנון תסרוקתה הייחודי, בו גלשה קווצת שיער והסתירה את עינה הימנית, הפך לסמלה המסחרי ולמוקד משיכה כשלעצמו, שינתה לייק את תסרוקתה בימי מלחמת העולם השנייה על מנת לעודד נשים עובדות לאמץ תסרוקת מעשית ובטוחה יותר.
על אף הצלחתה והפופולריות שלה, סבלה לייק מבעיות אישיות, ויצאו לה מוניטין של אדם שקשה לעבוד עמו. בשנת 1943 הצטלמה לייק לתפקיד אוהדת הנאצים דורה ברוקמן בסרט "השעה שלפני הזריחה" (The Hour Before the Dawn). בזמן הצילומים מעדה לייק על כבל תאורה, והתאונה הובילה ללידתו המוקדמת של בנה השני, ויליאם, אשר מת בהיותו בן שבוע. עד לסוף השנה התגרשה לייק, והקריירה שלה קרטעה, בעקבות ביקורות שליליות להן זכה הסרט, שהתמקדו בלעג לנסיונותיה של לייק לאמץ לעצמה מבטא גרמני.
בשנת 1944 נישאה לייק מחדש לשחקן אנדרה דה תות'. באותה עת עדיין הרוויחה 4,500 דולרים לשבוע, על פי החוזה שלה עם חברת פרמאונט, סכום השקול למיליוני דולרים בשנה בערכים של היום. בנם, אנדרה מישל דה תות' השני, נולד באוקטובר 1945. לייק החלה להתמכר לשתייה בתקופה זו באופן בולט יותר, והקריירה שלה נפגעה בשל כך ששחקנים ובמאים סירבו לעבוד עמה. היא נשלחה על ידי חברת פרמאונט להופיע בסרטים זניחים, אם כי עדיין זכתה להצלחה רבה בסרטה "הדליה הכחולה" (1946) בו שבה ושיחקה לצד אלאן לאד. במהלך הצילומים כונתה על ידי התסריטאי, ריימונד צ'נדלר בכינוי הגנאי "מורוניקה לייק". בשנת 1948 הודיעה לה חברת פרמאונט כי לא תחדש את החוזה עמה.
שקיעה, כישלון ומוות
ילדתה הרביעית, דיאנה דה תות', נולדה באוקטובר 1948. לייק נתבעה על ידי אמה לתשלום מזונות באותה השנה. לאחר שהסריטה סרט יחיד עבור חברת פוקס המאה ה-20, הקריירה שלה התמוטטה. ב-1953 הופיעה בסרטה האחרון "מבצר" (Stronghold). הסרט נכשל, והיא הכריזה על פשיטת רגל והתגרשה מדה תות'. מס ההכנסה של ארצות הברית החרים את יתרת רכושה בשל אי תשלום מיסים. לייק החלה להופיע בטלוויזיה ובתיאטרון, ובשנת 1955 נישאה לפזמונאי ג'וזף איי. מקארתי.
לאחר ששברה את קרסולה בשנת 1959 נבצר מלייק להמשיך ולהופיע כשחקנית. היא התגרשה ממקארתי, ואיבדה את ביתה. היא נעה ונדה בין מלונות זולים בניו יורק, ונעצרה מספר פעמים בשל היותה שיכורה בציבור והתנהגותה הפרועה.
בתקופה זו איתר אותה עיתונאי כשהיא עובדת כבארמנית במלון מרת'ה וושינגטון שבמנהטן. בתחילה טענה כי היא אורחת של המלון, ולאחר מכן כי היא מחליפה ידידה. לאחר מכן הודתה שהיא מועסקת כבארמנית. דיווחו של העיתונאי הוביל למספר תפקידים שניתנו ללייק בטלוויזיה ובבמה. בשנת 1966 הגישה תוכנית אירוח בבלטימור, והופיעה בסרט כושל בשם "צעדים בשלג".
במהלך שנות ה-60 הידרדרה בריאותה הפיזית והנפשית של לייק, והיא חיה בפלורידה, כשהיא למעשה משותקת בשל מחלת הפרנויה, והזיותיה כי ה-FBI עוקב אחריה.
לאחר מכן עברה לייק לבריטניה שם נישאה לתקופה קצרה ל"רב חובל" בשם רוברט קרלטון-מונרו. בשנת 1973 שבה לארצות הברית ותבעה להתגרש מקרלטון-מונרו. היא אושפזה בשל מצבה הבריאותי. הצוות הרפואי שטיפל בה סיפר כי לא קיבלה אורחים וכי ילדיה לא יצרו עמה קשר. לייק הייתה בת 50 כאשר מתה מהפטיטיס וכשל כלייתי חמור, שנבעו כפי הנראה מאלכוהוליזם. אפרה פוזר באיי הבתולה, אך בשנת 2004 נמצא כד ובו חלק מאפרה בחנות עתיקות בניו יורק.
מורשתה של לייק
לייק זכורה כיום כאחד מסמלי המין הבולטים של שנות ה-40 בקולנוע ההוליוודי, וכאחת השחקניות הבולטות בסוגת הסרט האפל. גם כיום מהווה דמותה סמל ויזואלי מוכר. דמותה המצוירת של ג'סיקה ראביט בסרט מי הפליל את רוג'ר ראביט עוצבה על פיה (בשילוב עם שחקניות נוספות מאותה תקופה כריטה הייוורת'). בשנת 1997 שימשה דמותה של לייק כמוטיב חשוב בסרט זוכה פרס האוסקר סודות אל איי, שהוא עיבוד לספרו של ג'יימס אלרוי המתרחש בשנות ה-50. דמיונה של השחקנית קים בייסינגר ללייק הודגש, דמותה הוזכרה, ותמונתה הוצגה. באחת הסצינות מתרחשת על רקע הקרנת סרטה "אקדוחן שכיר".
אלתר אלעזר מנחם בידרמן
ביוגרפיה
לאחר פטירת אביו רבי משה מרדכי בשנת תשמ"ז, פעל להכתרת אחיו הגדול רבי אברהם שלמה בידרמן לממלא מקום. הוא עצמו החל לכהן כאדמו"ר מספר שנים אחר כך, בבית מדרשו של אביו ברחוב רבי עקיבא. הקים בית מדרש נוסף בצמוד לביתו ברחוב רמב"ם.
נפטר בפתאומיות, ליל י"ד בטבת תשס"א, לאחר שערך טיש לרגל הילולת סבו רבי משה בידרמן בי"ג טבת.
דברי תורתו מודפסים מדי שבוע בעלון "זכרו תורת משה" היוצא לאור על ידי חסידי לעלוב.
עינת ביקל
עינת ביקל (נולדה ב-12 באפריל 1965) היא מפיקת קולנוע ישראלית, פעמיים כלת פרס אופיר. יחד עם אורי סבג היא בעלת חברת ההפקות "פרלייט".
תומאס מוודסטוק, דוכס גלוסטר
תומאס מוודסטוק, הדוכס הראשון מגלוסטר (באנגלית: Thomas of Woodstock, 1st Duke of Gloucester; 7 בינואר 1355 - 8 או 9 בספטמבר 1397) היה בנו השלושה עשר, וצעיר הבנים של המלך אדוארד השלישי והמלכה פיליפה מאנו. תומאס היה החמישי מחמשת בניו של אדוארד שהגיעו לגיל הבגרות.
קורות חיים
תומאס נולד בארמון וודסטוק שבאוקספורדשייר. בשנת 1376 נשא לאישה את אלינור דה בוהן וירש את התואר רוזן אסקס מאבי אשתו, המפרי דה בוהן, רוזן הרפורד. אחותה הצעירה של אשתו, מרי דה בוהן נישאה להנרי, אחיינו, לימים, מלך אנגליה.
בהיותו בן 22, בשנת 1377, הוענק לתומאס התואר "רוזן בקינגהאם" ובשנת 1385 הוענקו לו התארים דוכס אומייל ודוכס גלוסטר.
המערכה הצבאית נגד דוכס בריטני
תומאס עמד בראש המערכה הצבאית בתמיכה בהחזרתו של ז'אן דה מונפורט, דוכס ברטאן לנחלתו שהכתר הצרפתי ניסה להשתלט עליה. תומאס הוביל את צבאו, שמנה 5,000 לוחמים, דרך קאלה ביולי 1380 והצעידם מזרחה מפריז. צבאו של פיליפ האמיץ, דוכס בורגונדי ניסה לעצור את תומאס, בלא הצלחה. בעקבות מותו של שארל החמישי, מלך צרפת, מספר ימים לאחר מכן, הצליח וודסטוק להתקדם ללא התנגדות ברחבי צרפת, ובנובמבר 1380 צר על ננט במטרה להשתלט על הגשר מעל הלואר בדרך לאקיטן. בשל ביצורי העיר לא הצליח תומאס לכבוש אותה, והסיר את המצור בחודש ינואר 1381.
המחלוקת עם ריצ'רד השני
תומאס היה מנהיג קבוצת הלורדים אשר ניסו להדיח את המלך ריצ'רד השני, אחיינו של תומאס. מרד זה, בשנת 1388, פגע בכוחו של המלך. המלך הצליח להביס את המורדים בשנת 1397 וכלא את תומאס בקאלה בעוון בגידה. הרצחו של תומאס על ידי ניקולס קולפוקס (ככל הנראה בהוראת ריצ'רד השני) בטרם משפטו הביא למחאה ציבורית רבה, ופגע במעמדו של ריצ'רד.
יורשים
לתומאס ולרעייתו היו בן אחד וארבע בנות. בעקבות מותו בוטל התואר שניתן לו, ולכן בנו, המפרי, לא ירש את התואר.
ביתו הבכורה, אן מגלוסטר נישאה למשפחת סטפורד (לימים משפחתם של דוכסי סטפורד ודוכסי בקינגהאם).
שלט אצולה
בהיותו בן המלך, שלט האצולה של תומאס היה שלט האצולה המלכותי כאשר הנבל היה בתגית השלט.
שנהב
שנהב הוא חומר קשה ואטום בגוון לבן צהבהב שממנו עשויים חטיהם של פילים, היפופוטמים, ניבתנים, ממותות וחיות נוספות.
מאז הפרהיסטוריה ועד המצאת החומרים הפלסטיים, נהגו להשתמש בשנהב לייצור חפצי נוי, תשמישי דת, כפתורים, קלידי פסנתר וכדורי ביליארד. המלה "שנהב" מתייחסת באופן רגיל לחומר שממנו עשויים חטי הפיל. המילה היא הלחם הבסיסים "שן" ו"הב" (הרכיב האחרון קשור במילה המצרית ʾbw שפירושה פיל).
בעברית תקנית המילה "שנהב" נהגית בבי"ת רפה, ואילו בנטייה היא נדגשת: שֶׁנְהַבִּים, שֶׁנְהַבֵּי־.
מבנה
המבנה הכימי והפיזיקלי של שיני וחטי היונקים זהה ללא תלות במין היונק, ומתבצע סחר גם בשיניהם של יונקים אחרים פרט לפילים. על כן המונח "שנהב", יכול להתייחס לכל שן או חט של יונק הגדולה מספיק לגילוף ויש בה ערך מסחרי.
זמינות
עקב הדלדול החמור במספר הפילים, מהם מופק השנהב, נאסרו או הוגבלו חמורות הסחר והייבוא שלו במספר רב של מדינות. רוב הדלדול נגרם עקב פעולתם של ציידים בלתי חוקיים בשנות השמונים. מאז הוכרז חרם עולמי על המסחר בשנהב, אך ב-1989 נרשמו עליות וירידות באוכלוסיית הפילים ומגבלות הסחר הוסרו והוחזרו חליפות. מדינות אפריקאיות רבות כזימבבואה ודרום אפריקה טוענות שהסחר בשנהב חיוני - על מנת לקדם את כלכלתן ולשלוט באוכלוסיית הפילים, אשר לטענתן מזיקים לסביבה. ב-2002 ארגון האומות המאוחדות הסיר חלקית את החרם על הסחר בשנהב ואפשר למדינות מספר לייצא מכסות שנהב קבועות.
עם זאת, מחקר שנערך ב-1999 באוניברסיטת אוקספורד מצא כי פחות מאחוז אחד מכחצי מיליארד הדולרים שמגלגל שוק השנהב מגיע לאפריקה. רוב הסכום נותר בידי מתווכים וסוחרים, כך שיעילות הסרת החרם כאמצעי לקידום כלכלת אפריקה נתונה בספק.
נטאלי קליפורד בארני
נטאלי קליפורד בארני (31 באוקטובר 1876 – 2 בפברואר 1972), הייתה סופרת ומשוררת אמריקאית שהתגוררה בפריז.
ביוגרפיה
נטאלי קליפורד בארני נולדה בדייטון שבאוהיו למשפחה עשירה של יצרני קרונות רכבת. כאשר הייתה בת שש בילתה את הקיץ עם הוריה בלונג איילנד שבמדינת ניו יורק, שם הופיע אוסקר ויילד כחלק ממסע הרצאות. ויילד הציע לאמה, אליס, ללמוד ציור. מאוחר יותר, אליס למדה אצל הציירים קארולוס דוראן וג'יימס מקניל ויסלר, וציורים שלה מוצגים במוזיאון לאמנות אמריקאית בוושינגטון.
בארני נסעה לצרפת בחברת אמה ואחותה, לורה קליפורד ברני, ולמדה שם צרפתית בבית ספר לבנות. כתוצאה, דיברה צרפתית שוטפת וכמעט כל יצירותיה נכתבו בלשון הצרפתית. מאוחר יותר, החליטה להשתקע בפריז.
כבר בהיותה בת שתים עשרה שנה הייתה מודעת לנטיותיה המיניות, אך החליטה לא להסתירן. ב-1899 פגשה בשחקנית הצרפתייה המפורסמת ליאן דה פוגי והפכה למאהבתה. ב-1901 פרסמה דה פוגי רומן מפתח בשם "אידיליה סאפית" (על שם סאפפו מלסבוס) שבו תיארה את יחסיה עם נטאלי בארני. ספר זה הפך לשם דבר בפריז והודפס מחדש 69 פעמים בשנה הראשונה. נטאלי בארני עצמה תרמה פרק לספר זה שבו היא מתארת את ביקורה בחברת מאהבתה במחזה "המלט" בכיכובה של שרה ברנאר היא משווה את גורלן של הנשים לזה של המלט וכותבת: "איזה חופש פעולה נשאר לנשים אם הגורל אסר אותן בכבלים? הגורל עשה אותנו נשים בעוד שרק חוקי הגברים מוכרים." היא כתבה נובלה משלה על יחסיה עם דה פוגי, שאם כי לא זכתה לפרסום, נודעה בשל התייחסותה להומוסקסואליות, שאותה ראתה נטאלי בארני כטבעית לחלוטין בדומה ללבקנות: "ההומוסקסואליות שלי איננה פשע, היא איננה נעשית מתוך כוונה ואינה פוגעת באיש."
ב-1902, עם מות אביה, השתמשה בכספי הירושה כדי לקנות בית בנואי-סור-סן (כיום פרבר של פריז). ב-1909 עברה להתגורר בגדה השמאלית של פריז (רו ז'אקוב 20). בבית זה ניהלה במשך כשישים שנה חוגים ספרותיים שבהם השתתפו במשך הזמן אוגוסט רודן, ריינר מריה רילקה, ג'יימס ג'ויס, קולט, פול ואלרי, פייר לואיס, אנטול פראנס, גרטרוד שטיין, ז'אן קוקטו, עזרא פאונד, סומרסט מוהם, מקס ז'אקוב, אנדרה ז'יד, פול קלודל, סינקלר לואיס, טרומן קפוטה, פרנסואז סאגאן, מרגריט יורסנאר ורבים אחרים.
לנטאלי בארני היו שורשים יהודיים, והיות שבילתה את תקופת מלחמת העולם השנייה באיטליה עם מאהבתה, הציירת הבריטית רומן ברוקס, הייתה סכנה שתילקח למחנה ריכוז. כדי להוכיח שהיא נוצרייה ביקשה מאחותה לשלוח לה מכתב המעיד על כך שעברה טקס קונפירמציה. היא האמינה בתעמולה הנאצית שתיארה את בנות הברית כתוקפניות. בתקופה זו כתבה מאמר, שלא פורסם, שהצביע על תמיכתה באנטישמיות והכיל ציטוטים מדבריו של היטלר. ייתכן שעשתה זאת על מנת להתכחש לשורשיה היהודיים, או משום שהאזינה לשידורי הרדיו האנטישמיים של עזרא פאונד. מאידך, עזרה לזוג יהודי להימלט מאיטליה לארצות הברית. עם סיום המלחמה שינתה את דעתה וראתה בצבא בנות הברית כוח משחרר. אחרי המלחמה סירבה רומן ברוקס לשוב לפריז ונשארה באיטליה, אך הן ביקרו זו אצל זו לעיתים קרובות. באמצע שנות החמישים פגשה נטאלי בארני במאהבתה האחרונה - ז'נין לאובארי - שהייתה אשתו של דיפלומט רומני.
נטאלי קליפורד בארני מתה בפריז ב-1972 כתוצאה מהתקף לב.
יצירתה
ב-1904 כתבה את ספרה "אני זוכרת" בפרוזה ובחרוזים המתארים את יחסיה עם מאהבתה רנה ויוויאן. ב-1910 פרסמה את הספר "תפזורת" - לקט של אמרות ופתגמים. לקט זה הבטיח את פרסומה הספרותי ומשך את תשומת לבו של הסופר והמשורר הצרפתי רמי דה גורמון, שהתאהב בה וכתב לה מכתבי אהבה נלהבים שנודעו בשם "מכתבים לאמזונה". ב-1920 פרסמה את הספר "מחשבותיה של אמזונה" שבו פיתחה את נושאי הפמיניזם והפציפיזם ותיארה את המלחמה כהתאבדות קולקטיבית. ב-1939 פרסמה את הספר "מחשבותיה החדשות של אמזונה". ב-1960 הופיע ספרה "זיכרונות" וב-1963 - הספר "דמויות". בשני ספרים אלה היא מתארת את חייהם ואת יצירותיהם של סופרים שהכירה. אחרי מותה נשכחו יצירותיה, אך הייתה לה השפעה על הספרות באמצעות החוגים הספרותיים שקיימה בביתה בפריז. סופרים רבים מתארים אותה ביצירותיהם.
הרכבת צד (צלילה)
הרכבת צד (באנגלית: Sidemount, בתעתיק לעברית: סיידמאונט) היא תצורת של ציוד צלילה שבה מכלי הגז הדחוס מותקנים מתחת לכתפיים ולאורך הירכיים של הצוללן, במקום על גבו.
היסטוריה
הרעיון של מיכלים צדדיים מקורו בצלילה במערות בבריטניה, במהלך שנות ה-60. במהלך חקירה של מערות תת-קרקעיות המוצפות במים, צוללנים נתקלו מדי פעם במעברים צרים שחסמו חקירה נוספת. ניתוק המיכל בהרכבת צד והעברתו דרך המעבר בנפרד מהגוף איפשרה את הכניסה למעברים צרים אלו.
הרכבת המיכל במים
הרכבת צד מאפשרת לצוללן להרכיב בכוחות עצמו ובקלות את מיכלי הצלילה בעומק הים. הדבר מאפשר לצוללן לרדת לעומק עם המיכלים הרזרבים כאשר הם מנותקים מיתר הציוד. את המיכלים הרזרביים ניתן להשאיר במיקום מסוים בקרקעית הים. באופן זה, הצוללן יכול לחזור למיקום המסוים, על מנת להחליף את המכלים הריקים במלאים מבלי לצאת מהמים.
האפשרות להרכיב את המיכלים בתוך המים, מאפשרת לצוללן גם להרכיב את המיכלים על פני המים מייד לפני תחילת הצלילה. בתרחישים רבים של הרכבה הרגילה - כלומר הרכבה של המכלים על גב הצוללן - הצוללן צריך להרכיב את מיכל הגז על גבו עוד בטרם הוא נכנס למים. לכן בתרחישים אלה קשה לצוללן להימנע מלהתנייד מחוץ למים ללא מיכלי הגז הכבדים על גבו. לעומת הרכבה הגב, הרכבת צד מאפשרת הכנסה של המכלים למים בנפרד ללא התניידות עם המיכלים על הגב. מכיוון שמכלי הצלילה הם כבדים, ההתקן מתאים במיוחד לסובלים מפגיע בעמוד השידרה וממוגבלויות אחרות.
בצלילה טכנית
כאשר משתמשים בהרכבת צד בצלילה טכנית עם תמהיל גזים (לדוגמה, ניטרוקס, הליום, וחמצן טהור), אין צורך בהתקן מיוחד של שני מכלים על גב הצוללן. כמו כן, הרכבת הצד מאפשר לסובב בקלות את שסתומי מיכל הגז ומאפשר להסיר בקלות מיכלים בעת הצורך, פעולות שלעיתים נדרשות בצלילה טכנית.
בצלילת מערות
בצלילת מערות, הרכבת צד מקלה על כניסה לאזורים צרים במערה.
השימוש בקסדה
מכלי גז הממוקמים על גבו של הצוללן, מגנים על גבו וראשו של הצוללן. בהרכבת צד אין הגנה כזו. לכן ניתן להפחית את החשיפה לפגיעת ראש בהרכבת צד על ידי שימוש בקסדה.
הקטנת רוחב גוף
הרכבת צד מאפשרת לצוללן להיכנס לפתחים צרים על ידי ניתוק המיכלים תוך כדי צלילה והפחתת רוחב הגוף שלו על ידי מיקומם של המכלים בחזית.