cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאל קון
קורות חיים
קון היה פעיל מרכזי באגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל, מרצה בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון וכן פרסם מאמרים רבים. בסוף ימיו פרסם את ספרו היחיד "אדם בונה ביתו – חופש או כפיה בשיכון" (הוצאת הקיבוץ המאוחד) בו הושפע מתפיסותיו של האדריכל ג'ון טרנר. החל משנות השבעים הירבה קון להרצות בחו"ל ובעיקר בארצות הברית.
מת'יו דונובן
ביוגרפיה
טרם מינויו כפקיד בממשל הפדרלי הוא שימש כמנהל המדיניות הראשי של ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט. באוגוסט 2017 מונה דונובן כתת-מזכירת חיל האוויר של ארצות הברית. בתפקיד זה הוא שימש עד דצמבר 2019. במקביל, הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר בפועל מיוני ועד אוקטובר 2019.
החל מדצמבר 2019 כיהן דונובן כתת-מזכיר ההגנה לכוח אדם ומוכנות. במרץ 2020 אושר מינויו הקבוע לתפקיד זה. ב-20 בינואר 2021 הוא סיים את כהונתו בתפקיד.
בחירות בהאיטי
בבחירות בהאיטי בוחרים בנשיא ובפרלמנט. הנשיא נבחר לתקופה של חמש שנים על ידי העם, וכל נשיא יכול לכהן כנשיא 2 קדנציות, אך עם הפסקה של 5 שנים לפחות בין כל קדנציה..
כיום אין נשיא מבחינה רשמית, אך בפועל הנשיא הוא אריאל אנרי, המשמש כנשיא זמני, עקב הירצחו של ז'ובנל מואיז.
חוקים ונהלים
הבחירות נערכות ביום ראשון האחרון בנובמבר בשנה החמישית לכהונתו של הנשיא הנוכחי. עם זאת, זמן ההצבעה אינו קבוע.
אם אף מפלגה אינה מקבלת רוב קולות, נערכות בחירות בין שתי המפלגות שקיבלו הכי הרבה קולות, וראש המפלגה הזוכה יתמנה לנשיא.
כל כהונה לנשיאות מתחילה ומסתיימת ב-7 בפברואר הראשון לאחר קיום הבחירות לנשיאות, אך בבחירות בשנים 2010–2011, מישל מרטלי מונה לנשיא ב-11 במאי.
בחירות אחרונות
הבחירות האחרונות בהאיטי נערכו ב-15 באוקטובר 2015. בסבב הבחירות הראשון, אף מפלגה אינה קיבלה רוב קולות, ולכן נערך סבב בחירות שני. אחוז ההצבעה באותן הבחירות עמד על 28.8%.
על פי תוצאות ראשוניות שפורסמה על ידי מועצת הבחירות הזמנית, שני ראשי המפלגות בעלי מספר הקולות הרבים ביותר הם ז'ובנל מואיז וג'וד סליסטין, שזכו ב-32.81% ו-25.27 מהקולות, בהתאמה.
גורז'
מחוז גורז' (ברומנית: Judeţul Gorj, תעתיק: ז'ודצול גורז') הוא אחד מ-41 המחוזות (judeţe) של רומניה, ונמצא בצפון חבל אולטניה, בדרום-מערבה של רומניה, על הנהר ז'יו, מדרומם של הקרפטים הדרומיים. אוכלוסיית המחוז היא 345,771 תושבים ועיר הבירה שלו היא טרגו ז'יו.
המחוז גובל במחוז דולז' בדרום-מזרח, מחוז מהדינץ בדרום-מערב, מחוז קאראש-סברין בצפון-מערב, מחוז הונדוארה בצפון ומחוז ולצ'ה ממזרח. שטח המחוז הוא 5,602 קמ"ר, כ-2.34% משטח רומניה. גורז' הוא במחוז ה-21 ברומניה לפי גודל השטח וה-28 לפי מספר התושבים. מבחינת ההתפתחות הכלכלית המחוז נמצא ברמה נמוכה. לעומת זאת הוא עתיר משאבי טבע - פחם, מים - ושטחו כולל 250,000 הקטאר של קרקע חקלאית ראויה לעיבוד. למחוז גם פוטנציאל תיירותי בגלל נופיו הציוריים, והמורשת האמנותית והאדריכלית שבתחומו.
השם
השם גורז' מקורו בנהר ז'יו והוא קיצור השם הסלבי "גורנמו ז'יליו" (או "ז'יל" או "ז'י"), כלומר ה"ז'יו מן ההר" או "הז'יו העליון". במשך הזמן הפך ל"גורז'י", גורז'יו" ואחר כך ל"גורז'". בימינו בפי המקומיים לפעמים קוראים גם לעיר הבירה טרגו ז'יו בשם "גורז'".
היסטוריה
במאה ה-12 הייתה קיימת בשטחי המחוז ישות פוליטית בהנהגת הוויבוד הרומני ליטובוי. האזור נכלל בהמשך לתוך נסיכות ולאכיה. במאה ה-14 היו קיימים שטחו שני מחוזות: ז'אלש (Jaleş) ומוטרו (Motru). שם המחוז ז'אלש מופיע בתעודות החל משנת 1385 בימי השליט דן הראשון ואחרי 1387 בימי השליט מירצ'ה הזקן. באותה תקופה מצוינים גם היישובים טיסמנה.
המחוז גורז' היווה המוקד הראשון שבו פרצה בשנת 1821 תנועת המרד הלאומי-חברתי שבהנהגת טודור ולדימירסקו. טודור היה יליד הכפר ולדימיר (Vladimiri) ובינואר 1821 הוא הקריא בפני ההמונים שהתכנסו בפאדש, במחוז גורז', את המצע המהפכני הידוע כ"ההכרזה בפאדש".
גם אירועי "אביב העמים" בשנת 1848 לא פסחו על מחוז גורז'. ביוני 1848 הוקראה בבירה, טרגו ז'יו, "ההכרזה המשחררת" של המהפכנים. במסגרת הממשלה הזמנית שהגיעה לשלטון בימי המהפכה, השתתפו הגנרלים גאורגה מאגרו וכריסטיאן טֶל ילידי גורז', ושייצגו את המחוז גורז' באספה החוקתית.
בשנים 1878-1877 יחידות צבאיות מגורז' לקחו חלק במלחמת העצמאות של רומניה. בקרבות בוידין באוקטובר 1877 הצטיינה במיוחד הפלוגה III "גורז'" מן הרגימנט קלראש. מעל 241 תושבי גורז' קיפחו את חייהם במלחמת העצמאות של רומניה.
דמוגרפיה
מפקד אוכלוסין בשנת 2002 מנה 387,407 תושבים וצפיפות אוכלוסין של 69 לקמ"ר. ב-1 בינואר 2009 נספרו 378,310 תושבים וצפיפות של 67 תושבים לקמ"ר. בשנת 2011 - האוכלוסייה ירדה ל-334,238 תושבים והצפיפות הייתה 59 תושבים לקמ"ר.
יהודים
בשנת 1930 נספרו בעיר טרגו ז'יו 0.8% יהודים, מתוך אוכלוסייה של 13,030 תושבים. ברשותם פעל בית תפילה אחד. בימי הרדיפות של המשטר יון אנטונסקו הולאמו כמה נכסים של יהודים, לפחות בניין אחד. בטרגו ז'יו בשנת 1939 הוקם מחנה פליטים פולנים. מאוחר יותר המחנה שימש לכליאתם של 414 יהודים שהואשמו בפעילות קומוניסטית. רובם גורשו ב-8 בספטמבר 1942 למחנה הריכוז ופניארקה בטרנסינסטריה, בו קיפחו את חייהם בהוצאות להורג ומחלות ורעב.
דת
במחוז גורז' שבין מלחמות העולם בשנת 1930 רוב רובם של התושבים - השתייכו לכנסייה האורתודוקסית הרומנית. בטרגו ז'יו ובסביבה העירונית 99.6% מהתושבים היו נוצרים אורתודוקסים. 2.2% היו נוצרים רומים-קתולים ו0.8% היו יהודים. מוסדות דת בשנת 1930 כללו: 418 כנסיות נוצריות אורתודוקסיות, 1 כנסייה רומית קתולית, 1 כנסייה פרוטסטנטית ובית תפילה יהודי אחד (בעיר טרגו ז'יו) בנוסף פעלו במחוז 2 מנזרים אורתודוקסים - טיסמנה ופולובראץ'., 5 הרמיטאז'ים ("סקיטים")  אורתודוקסים - לאיניץ', קרסנה, סטרמבה, לוקורילה רלה, צ'וקלובינה. מבחינה מנהלית, הכנסייה האורתודוקסית בטרגו ז'יו הייתה מאורגנת בפרוטופופות, הכפופה לבישופות רמניק של המיטרופוליית אונגרו-ולאכיה.
תוואי שטח
מבחינת תוואי השטח מתחלק המחוזלשלוש יחידות פיזיות-גאוגרפיות, דהינו: הגובה משתנה בין 2,518 מטר מעל גובה פני הים בהר פארנגו מארה ולבין 100 מטר בעמק הז'יו שבדרום המחוז.
מים
אדמת גורז' עתירת מים תת-קרקעיים, כדוגמת מי הקרסט שמקורם באזור סלע הגיר ההרי שאליו נותבו שני מעיינות ברונקו ובאיזווארנה.
נהרות
שלושת הנהרות העיקריים של מחוז גורז' הם: ז'יו, גילורט ומוטרו ויובליהם - אולטץ וצ'רנה.
אגמים
קיימים כמה אגמים קרחוניים: גלצ'סקו, טאור, סלבייול, מיז'ה, פאסריה וגודיאנו. ישנם גם כמה אגמים מלאכותיים שנוצרו לשם מניעת שיטפונות (האגם צ'אורו) או עבור תחנות כוח הידרואלקטריות (האגמים מוטרו, צ'רנה וואליה לוי איוואן).
פוליטיקה
מועצת מחוז גורז', שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-32 חברים ("יועצים"). הרכב מועצת המחוז הוא כלהלן:
חלוקה מנהלית
שטחו וגבולותיו של מחוז גורז' הם תוצאה של התפתחויות היסטוריות, שבמהלכם סופחו לו כמה ישויות אזוריות סמוכות כמו מוטרו וגילורט. במאה ה-17 כבר ניתן למצוא במסגרת נסיכות ולאכיה מחוז התואם בקווים כלליים את גבולות המחוז הנוכחי, שנשא את השם "ז'יול דה סוס" (כלומר ז'יו העליון, שזה גם מובן השם "גורז'").
מחוז גורז' מוזכר לעיתים בימינו כמועמד להתחברות אל המחוזות השכנים ולצ'ה ומהדינץ בתת-אזור במסגרת האזור 4 "דרום מערב - אולטניה". אחרי המהפכה הרומנית בדצמבר 1989 המחוז נותר יציב מבחינת הרפורמות המנהליות. נוצרו רק 5 מועצות מקומיות חדשות (קומונה) ומספר כפרים גדולים הפכו לערים.
במחוז גורז' ישנן 8 ערים:מתוכן - שני במעמד "מוניקיפיום" (ברומנית - מוניצ'יפיו), ו-62 כפרים גדולים ("קומונה").
בריאות
בשנת 1846 הוקם בעיר טרגו ז'יו, מיוזמת ד"ר קולצ'ר בית חולים למחלות מין. בתחילת שנת 2002 פעלו במחוז גורז' 7 בתי חולים, 31 מרפאות, מרפאה רב-מקצועית, 11 בתי מרקחת, 4 מרכזי בריאות ובית הבראה לחולי שחפת.
מאטה זלקה
מאטה זלקה (במקור בלה פרנקל-Frankl, בהונגרית: Zalka Máté; טוניוגמטולץ', 23 באפריל 1896 – וסקה, ספרד, 11 ביוני 1937) היה סופר, גנרל יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
בלה פרנקל נולד במשפחה יהודית כבנם של מיהאי פרנקל בעל בית מרזח ושל פאני וייס. השם הבדוי מאטה זלקה (Máté Zalka), שהפך לשמו הרשמי מאוחר יותר, נשא אותו בהשראת העיר מטסלקה (Mátészalka), שקרובה למקום הולדתו. הוא בא ממשפחה זעיר בורגנית ועבר את מבחני הבגרות בבית הספר התיכון הגבוה בסאטמר הקרובה לכפר הולדתו. במלחמת העולם הראשונה שירת בגדוד הרגלים המלכותי ה-12, נלחם תחילה בקרב דוברדו בחזית האיטלקית, מאוחר יותר הועבר לחזית הרוסית, שם נפצע ונפל בשבי ביוני 1916. בסתיו 1919 נמלט ממחנה השבויים של קרסנויארסק (סיביר), ואז הקים קבוצת פרטיזנים והצטרף לצבא האדום בתחילת 1920. הוא השתתף גם בכיבוש קרסנויארסק, ומשנת 1920 הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (הבולשביקים).
שלי מאן
שלי איזבל מאן (באנגלית: Shelley Isabel Mann; 15 באוקטובר 1937 – 24 במרץ 2005) הייתה שחיינית אמריקאית, אלופה אולימפית ושיאנית עולם. היא התמחתה בכל סגנונות השחייה והחזיקה בו זמנית בשיאי העולם במשחים ל-100 מטר ול-200 מטר פרפר, במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
ביוגרפיה
מאן נולדה בניו יורק. בגיל 6 היא לקתה בפוליו כשהתגוררה בקיימברידג', מסצ'וסטס. היא אושפזה במשך שבועות בבית החולים ושוחררה עם שיתוק ברגל ימין. על מנת להחלים מהשיתוק היא החלה לשחות. היא למדה ללכת אך סבלה מצליעה משמעותית. בגיל 12 היא החלה להתאמן בשחייה תחרותית ושנתיים לאחר מכן היא כבר זכתה בתואר הראשון שלה באליפות ארצות הברית בשחייה לבוגרות. היא התאמנה במועדון השחייה של וולטר ריד כשלמדה באוניברסיטה בוושינגטון די. סי..
1954
בתחרות שנערכה בריצ'מונד וירג'יניה ב-4 בספטמבר 1954 קבעה מאן במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 1:14.0 דקות
1955
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי בשנת 1955 זכתה מאן במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:17.7 דקות.
1956
בתחרות שנערכה בטיילר, טקסס ב-7 ביולי קבעה מאן במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 1:11.8 דקות.
אלופה אולימפית
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מלבורן (1956) שנערכו בדטרויט, מישיגן באוגוסט היא השוותה בשלב המוקדמות במשחה ל-100 מטר חופשי את שיא עולם שקבעה וילי דן אודן בפברואר 1936 (1:04.6 דקות). במשחקים עצמם, היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אולימפי חדש של 1:11.0 דקות, לפני חברותיה לנבחרת ננסי ראמי (1:11.9 דקות) ומארי סירס (1:14.4 דקות), בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 1:11.2 דקות ובמדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:19.2 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 4:17.1 דקות ולפני דרום אפריקה (4:25.7 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.6 דקות, ראשונה סיימה דון פרייזר מאוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 1:02.0 דקות.
רוב מוריס
רוב מוריס (באנגלית: Rob Morris; 31 באוגוסט 1818 - 31 ביולי 1888) היה בונה חופשי, משורר וסופר בארצות הברית של אמצע המאה ה-19.
שמו של מוריס נקשר בבניה החופשית הארץ ישראלית כמי שהקים את הלשכה הראשונה של הבונים החופשיים בארץ ישראל. אולם, במרחב המסוני הוא נודע בעיקר כמייסד מסדר ה"איסטרן סטאר" שיועד לנשים, קרובות משפחה של בונים חופשיים. מוריס זכה לתואר משורר החצר של הבנייה החופשית, תואר כבוד שניתן לפניו רק לרוברט ברנס. מוריס למד משפטים ופילוסופיה והרבה ללמוד בתנ"ך.
ביוגרפיה
ב-1841 עבר מוריס לדרום ארצות הברית שם מונה לנשיא אקדמיית דה-סוטו (DeSoto Academy). באותה השנה פגש מוריס את שרלוט מנדנול ונשא אותה לאישה. בנם הראשון מת בהיותו בן שישה חודשים כשנתיים לאחר מכן נולד בנו השני ג'ון אנסון וב-1845 בתו השנייה שארלוט פאלס.
ב-1845 מונה מוריס מונה לנשיא האקדמיה מאונט סאליבן (Mt. Sylvan) שליד אוקספורד, מיסיסיפי. בגיל 28, ב-5 במרץ 1846, "ראה מוריס את האור המסוני לראשונה" והתקבל לבנייה החופשית בלשכת גאת'רייט מס' 33 באוקספורד, מיסיסיפי. מוריס נעשה רב בונה (הדרגה השלישית בבניה החופשית) באותה השנה. ב-1847 נולד לו בן נוסף בשם אלפרד ויליאם. באותה השנה עברה המשפחה להתגורר ליד הורי אשתו של מוריס בג'רמנטאון שבטנסי (Germantown, Tennessee) מוריס סיים את חובותיו כמנהל והצטרף אליהם. ב-1849 נולד לזוג ילד נוסף בשם רוברט.
באותן שנים נדד בעיירות שבסביבה והתפרנס כמטיף לעת מצוא בכנסיות, שם גם לן. היה פעיל מאוד בזירה המסונית והתקדם בסולם הדרגות. ב-1850 קיבל את דרגת הקשת המלכותית בנוסח היורקי בלשכת לקסינגטון שבג'קסון, מיסיסיפי. כמו כן קיבל את דרגת האבירים הטמפלרים. בשנים אלו נהיה ער לרצונן של הנשים לחוות את הבנייה החופשית ועקב האיסור על קבלתן המציא דרגות ומסדר בשם "איסטרן סטאר" המבוסס על דמויות מופת נשיות מהתנך והעניק את הדרגות לנשים בסביבה בה הטיף ופעל. ב-1851 הוא אף הציע את הדרגות במכתב לאשתו שב-1852 יולדת בת נוספת בשם שרה מנדנאל (Sarah Mendenall).
ב-1852 עברה משפחתו לבית חדש בלודג'טון פולטון שבקנטקי. כחצי מייל מבית המשפחה עמדה כנסייה בשם "יוניון". בכנסייה זו הטיף מוריס שבוע אחר שבוע, אף על פי שלא מונה למטיף במקום באופן רשמי. בקומה השנייה של אותה כנסייה מוריס ארגן לשכה של בונים חופשים ואף הקים את הסניף הראשון של האיסטרן סטאר שנקראה בשם טוהר מס' 1 (Purity Chapter No.1). בשנה זו כתב מוריס את שירו המפורסם "level and the square The" (הפלס והאנך). הוא גם ערך עיתון בשם "קול הבנייה החופשית" (The Voice of Freemasonry). באותה התקופה שייט בסביבה בסירה, כתב מאמרים והוציא לאור מספר ספרים.
ב-1854 מוריס הגיע לניו יורק ומקבל את הדרגה ה-19 בנוסח ממפיס ובנוסף את הדרגה ה-32 בנוסח הסקוטי. ב-1855 נולדת לו בת נוספת, רות' אלקטה (Ruth Electa). ב-1855 הוא מוציא לאור את הריטואל הראשון של האיסטרן סטאר בדפוס. ב-1857 נולדה לו בת נוספת, אלה וילסון (Ella Wilson), ועוד ילד שמת בלידה. בשנה זו הוא התמנה כ-Past Grand Master בקנטקי ובכך הפך לאחד מראשי הבונים החופשיים במדינה, ואף קיבל את דרגת מסדר מחנה הטמפלרים האנגלים בקנדה (The Encampment Order of English Templary) ואת תואר הכבוד "סגן נשיא הגדול לשעבר (Past Deputy Grant Master) מהלשכה הגדולה בקנדה.
ב-1860 קיבל מוריס מינוי כפרופסור להיסטוריה מודרנית ועתיקה בקולג' המסוני בלה-גראנג', קנטקי, (The Masonic College in La Grange, Kentucky) וזכה בו להערכה רבה, הן מצד התלמידים והן מצד ההנהלה והמורים. באותה השנה נשרף ביתו, כנראה על ידי לוחמי גרילה, בשל תמיכתו במדינות האיחוד. מוריס מעולם לא החזיק עבדים והיה מיודד עם משפחות שחורים רבות. בשריפה זו אבדו רבים מספריו המסונים, המדליות ואותות הכבוד הרבים שקיבל.
ב-1862 עברה המשפחה לביתה החדש המשמש כיום כאתר הנצחה למוריס המתוחזק בידי האיסטרן סטאר ומשמש גם כמוקד עליה שנתי לרגל לחברי המסדר. ב-1868 מימש מוריס את אחת מתשוקותיו הגדולות, לבקר בארץ הקודש, מקום הולדתו של ישו, ובפברואר הפליג לאזור, אליו הגיע באוגוסט של אותה שנה וביקר בדמשק, יפו וירושלים. ב-1878 ביקר בשנית ופרסם מספר ספרים נוספים על הבנייה החופשית.
האירוע הגדול בחייו של מוריס היה הכתרתו בהיכל המסוני בניו יורק ב-17 בדצמבר 1884 על ידי אחיו לנוסח הסקוטי כמשורר החצר של הבנייה החופשית בשל השיר שהוזכר קודם אף כי כתב יותר מ-300 שירים. באירוע נכחו מכובדים רבים. תואר זה ניתן קודם לכן רק למשורר רוברט בארנס הסקוטי. לאחר הטקס כתב מוריס חיבור בשם "הודעה מן הקבר" ומסר אותה למזכיר של הלשכה הגדולה של קנטקי וביקש שתוקרא באספה הראשונה לאחר מותו. בין השאר כתב שם: "הם לא מתים אלו המשאירים חותמם על כמה דפים נצחיים, הם עוברים מן העולם, אך עמל ידיהם חי מדור לדור". כשמת מוריס הודעות תנחומים הגיעו מכל קצוות העולם. כאשר החלה ההרשמה להקמת אנדרטה לזכרו התרומה הראשונה הגיעה מלשכת רויאל סולומון לודג' מס' 1 שאותה הקים בירושלים. אנדרטת שיש הוקמה לזכרו בבית הקברות בלהגראנג' קנטקי הנושאת את סמלי המסרים המסונים והאיסטרן סטאר אליהם השתייך.
בזמן מותו היה מוריס חבר במועצת זקני הכנסייה הפרסבטירית, חבר לשכת כוח Fortitude מס' 47 בלה גראנג', חבר ההיכל היורקי באמיננס (Eminence), קנטקי, וחבר המפקדה הטמפלרית מס' 1 בלואיוויל קנטקי.
מוריס הבונה החופשי
מוריס הועלה לדרגה השלישית בבניה החופשית בלשכת אוקספורד מספר 33 שבאוקספורד מיסיסיפי. ב-3 במרץ 1845 (בגיל 27). בזמן זה שימש כמורה באקדמיה Sylvan. הוא קיבל את כל הדרגות של הנוסח היורקי והנוסח הסקוטי בבניה החופשית. מוריס שימש כנשיא גדול של קנטקי Kentucky בשנים 1858–1859. לזמן מה היה נשיא הקולג' המסוני בלה-גראנג' קנטקי (Masonic College La Grange, Kentucky) נאמר עליו כי עקב מסעותיו הכיר, באופן אישי, יותר בונים חופשיים מכל אדם אחר. במקביל להיותו נשיא גדול כיהן גם כחבר מועצה בכנסייה פרסבטירית והשהה נשיא של לשכה כפופה אשר טען כי "התנ"ך הוא סוגה טובה של היסטוריה, אבל לא קדוש" אולם, הלשכה הגדולה של קנטקי ביטלה את ההחלטה.
למרות מעמדו של מוריס, מעגל החברים הרחב שלו, נדיבותו, הליברליות שהפגין ושירותו ארוך השנים לאחוות הבונים החופשיים, הקריירה שלו נגדעה בשל מאמציו לקדם את "משמרי הבנייה הסימבולית" "Conservators of Symbolic Masonry" נושא שהקדיש לו את רוב זמנו במשך חמש שנים, מיולי 1860 ועד יוני 1865. הייתה זאת תוכנית שאפתנית מדי להקמת ארגון שיפעל לאיחוד הטקסים השונים בארצות הברית על ידי אימוץ פה אחד של נוסח שמוריס קרא לו "Web-Preston Work". התוכנית הייתה גאונית במובנים רבים והראתה שלבי תכנון מדוקדקים, אך היא חסרה אלמנטים של הגיון פשוט וכושר שיפוט טוב ומפליא שמוריס הצליח לשרוד את הכישלון.
שירו הידוע ביותר נקרא "אנו נפגשים על הפלס ונפרדים על ישר-הזווית". ב-1884 הוכתר כמשורר החצר של הבנייה החופשית בטקס בעיר ניו יורק.
מוריס הגה את הרעיון להקמת מסדר מקביל לבנייה החופשית ואף כתב את הריטואל של מסדר כוכב המזרח "Order of the Eastern Star". מסדר נפוץ בארצות הברית שמיועד לנשים שיש להן קשר משפחה עם בונים חופשיים ובו מספר דרגות שבמרכזן דמיות מופת נשיות. אולם, הוא העביר את העבודה הזו לידיו של רוברט מקוי Robert Macoy מניו יורק אשר ארגן את המסדר לסניפים ודרגות. מוריס כנראה עשה זאת עקב עומס ההכנות לקראת המסע לארץ הקודש.
למוריס הייתה ספרייה ובה כ-1,200 ספרים, אשר הושמדה ברובה בשרפה שפרצה במגוריו ב-8 בנובמבר 1861. הספרייה נמכרה במכירה פומבית בעבור 750 דולרים והוחזקה כמשכון בידי הקונה. ב-30 ביוני 1864 הוקמה ה-Cosmopolitan Masonic Library Association במטרה לפדות את הספרייה והיא צלחה במטרתה ואף שחזרה את מגוריו של מוריס בלה- גראנג'. העמותה הציעה את הספרייה ללשכה הגדולה של ניו יורק אשר החליטה לרכוש אותה ב-6 ביוני 1865, החלטה שיצאה לפועל ב-1870. הכתבים והספרים, שמנו כ-900 פריטים, היוו את הגרעין למה שהיום היא הספרייה של הלשכה הגדולה בניו יורק.
המסע לארץ הקודש
מוריס ביקר בארץ ב-1868, ובזמן שהותו כאן, כינס לשכת דמה moot lodge של בוונים חופשיים במערת צדקיהו. הייתה זו הפעם הראשונה הידועה לחוקרים שלשכה מסונית נפגשה בארץ הקודש. הפגישה נערכה במערת צדקיהו בירושלים. לאחר מכן ביקש וקיבל צ'ארטר (מגילת יסוד) מהלשכה הגדולה של קנדה להקמת לשכה בירושלים, אשר אמנם קמה אך לא החזיקה מעמד זמן רב.
מוריס בחייו אזרחיים
למוריס היו תארים בפילוסופיה ומשפט. התעניין בגאולוגיה ונומיסטיקה ואף הוציא עיתון על נומיסטיקה בעיר מגוריו. שירת בצבא בזמן שמדינתו הייתה חלק מגוש המדינות הבלתי מזדהות במלחמת האזרחים האמריקנית. ברוב זמנו היה סוכן נוסע שמכר מנויים לספרים ועיתונים, היה מרצה מבוקש בכנסיות והקדיש זמן רב לבנייה החופשית.
הוא ביקר בכל אזור בארצות הברית ובכמה אזורים בקנדה. מוריס היה איש עסקים גרוע, פזרן בנוגע לכסף וחסר מעצורים בכל הנוגע למתן צדקה.
למוריס ואשתו נולדו תשעה ילדים בין השנים 1843–1857, מהם שרדו שלושה בנים. ארבעה ילדים, כולל הראשון והאחרון, מתו בלידתם או זמן קצר לאחר מכן.
ספריו של מוריס
מוריס פרסם מספר ספרים:
חאן זרעוניה
רקע היסטורי
האתר בו ניצבת החווה היה מיושב לאורך ההיסטוריה וממצאים באזור מצביעים על התיישבות בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית (על פי חפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום). המתיישבים באזור סבלו מקדחת שמקורה היה מביצות כבארה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלה הגירה של מוסלמים ממדינות בוסניה והרצגובינה (וזאת בעקבות כיבוש מדינות אלו על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית) לשטחי האימפריה העות'מאנית. השלטון העות'מאני שאף ליישב מהגרים אלו בפריפריה של האימפריה כדי שיעסקו בחקלאות. בארץ ישראל יושבו מהגרים אלו, שכונו בושנאקים בפי הערבים (שיבוש של בוסניאקים) בקיסריה (שם הוקם כפר גדול) וגם בשטחים שהקיפו אותה הקימו המתיישבים הבוסניים בתי אחוזה בקרבת השטחים החקלאיים. בין המקומות שזוהו עם התיישבות זו כלולים שוני, בורג' בנימינה, תל צור (אום אל-עלק) וחאן זרעוניה.
ההיסטוריה של האתר
במהלך חלוקת הקרקעות באזור קיסריה למוסלמים הבוסנים נמסר השטח של ח'אן זרעוניה לבוסני בשם צאדק פאשה. זה הקים את ביתו בנקודה הגבוהה ביותר באחוזתו, בגובה של כ-40 מטר מעל פני הים, כדי לשלוט בשטחים החקלאיים וכדי להתרחק מהביצות. בהמשך עברה הבעלות על האחוזה והשטחים לפאוזי בק ולאחיו ג'מאל בק ובאחוזה עצמה גר תאופיק בק. בעלי הקרקע עיבדו אותה בעזרת אריסים ערבים ובדואים שגרו בקרבת מקום.
בתחילת המאה ה-20 נקנה האתר על ידי יק"א במטרה ליישב במקום יהודים אמידים בעלי יכולת לפתח משק עצמאי. תוכנית זו התעכבה עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה ורק לאחריה החלה יק"א לממש את תוכניתה. ב-1920 התיישבה במקום קבוצה ממשוחררי הגדודים העבריים.
ב-1921 התיישבה במקום "הקבוצה הקליפורנית" שכללה צעירים מארץ-ישראל שיצאו ללימודי חקלאות בקליפורניה. חזרתם ארצה נמנעה עקב המלחמה וצעירים אלו הצטרפו לגדודים העבריים שהוקמו בארצות הברית. כמו כן התיישבה במקום "הקבוצה ההולנדית" שכללה יהודים ממזרח אירופה שהיגרו להולנד שם הכשירו עצמם להתיישבות בארץ-ישראל על-פי שיטות של חקלאות אינטנסיבית לפי שיטותיו של זליג סוסקין. שתי הקבוצות סבלו מקשיים ומחסור ובסופו של דבר התיישבו בבנימינה.
לאחר עזיבת הקבוצות הפכה פיק"א את המקום לחוות ניסיונות חקלאית בהנהלת האגרונום עמרם חזנוב. בחווה גידלו פרחים (יסמין) לתעשיית הבשמים, גפנים, עצי פרי וכן שתילי אקליפטוס לייעור, על בסיס חוזה שחתמה פיק"א עם רשויות המנדט הבריטי לייעור האזור. תושבי המקום סבלו מאוד המלריה ודרשו מפיק"א לפנותם לבנימינה. בסוף 1928 נמנו בזרעניה 22 נפשות, במפקד של ההנהלה הציונית. חווה זו פעלה על לשנות ה-30 ואז נסגרה והמבנה שמם.
בשנות ה-60 רכשה משפחה חרדית את המבנה בעסקת חליפין עם המדינה. במסגרת מכירה זו הוגדר המקום כאתר מורשת המיועד לשימור. בראשית שנות ה-80 שימש המבנה כמחסן חקלאי ומכוורת. בשנת 1993 הופשרו קרקעות בקרבת המבנה למטרת הקמת השכונות של בנימינה "כרמי בנימינה" ו"זרעוניה". לאחר שהמשפחה בעלת המבנה נקלעה לחובות שועבד הנכס לבנק אגודת ישראל וב-2005 הוא הוצא למכרז חכירה בו זכו שולה וזאב מוזס. משפחה זו הובילה לשיפוץ משמעותי של המבנה בשיתוף המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ותוך ניסיון לשמור על צביונה המקורית של האחוזה. אף על פי כן נבנו במקום תוספות והרחבות שפגמו באופי העות'מאני של המקום.
למרות הבטחות למתןו גישה לציבור, הגישה למבנה ההיסטורי מוגבלת.
שמו של האתר
שמו של האתר תועתק בצורות שונות לאורך ההיסטוריה וניתנו לו פרשנויות שונות, על אף שגזרונו המדויק אינו ידוע.
האחוזה
מבנה האחוזה הוקם, כאמור, בשנות ה-80 של המאה ה-19. הבנייה נעשתה בעזרת אבני כורכר שחלקם הובאו מקיסריה. האחוזה נבנתה בצורה מרובעת על שטח של כ-4 דונם כשהחלק הבנוי מקיף חצר פנימית שלה פתח כניסה אחד, מוגן ולאורך צלעותיה נבנו חדרים הפונים לחצר זו. בחלק מהבניין נבנתה קומה שנייה למגורי בעלי האחוזה כשגרם מדרגות חיצוני הוליך אליה. צורת בניה איפשרה לבעלי האחוזה לנעול את החצר הפנימית בלילות כדי למנוע גנבת מזון וציוד. מאותן סיבות ביטחוניות לא כללה הבנייה המקורית חלונות חיצוניים בקומת הקרקע ולכן נקרעו חלונות לחדרים התחתונים רק בצד שפנה לחצר הפנימית. נעשה במקום שימוש נרחב בקשתות שאיפשרו פתיחת חללים מצד אחד ושיפרו את חוזק המבנה מצד שני. .
הבאר
בסמוך לאחוזה נחפרה באר אנטילית והמים שהועלו שימשו להשקיית השדות בעזרת תעלות. לאחר רכישת האחוזה על ידי יק"א המשיכו יושביה בהשקיית השדות ממי הבאר אולם מכיוון שהבאר הייתה נמוכה מהאחוזה המשיכו היושבים בה להעביר מים לשימוש ביתי בעזרת עגלות. בהמשך שופצה הבאר וחוברה למשאבת דיזל והונחו צנורות מתכת ששירתו את השדות ואת שוכני המבנה.
קישורים חיצוניים
בארכיון האינטרנט
פרנק היל
פרנק רוברט היל (אנגלית: Frank Robert Hill; 21 במאי 1906 - 28 באוגוסט 1993) היה שחקן ומאמן כדורגל סקוטי ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי.
קריירה
היל נולד בעיירה הסקוטית פורפאר, והחל את הקריירה שלו במועדון המקומי ב-1924. הוא עבר לאברדין ב-1928, ועד 1932 הספיק להשתתף בלמעלה מ-100 משחקים של ליגת העל הסקוטית, בנוסף לשלוש הופעות במדי נבחרת סקוטלנד. הוא עזב את אברדין בנסיבות לא ברורות, לאחר שהמאמן פדי טראברס החליט לשחרר חמישה שחקנים בנובמבר 1931. באותה תקופה לא ניתנו נימוקים רשמיים למהלך, אך בהיסטוריה הרשמית של המועדון נטען כי מספר שחקנים היו מעורבים בשערוריית הימורים. השחקנים לא הואשמו באופן רשמי, אך כולם לא חזרו יותר לשחק במדי אברדין. היל השתתף בסך הכל ב-106 משחקים במדי המועדון, והבקיע בהם 10 שערים.
ב-1932 חתם היל בארסנל של המאמן הרברט צ'פמן, שסיימה במקום השני בליגה האנגלית הראשונה ובגביע ה-FA, ותמורת כרטיס השחקן שלו שולמו 3,000 לירות שטרלינג. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול בלקברן רוברס ב-15 באוקטובר 1932. הוא התמודד על המקום בהרכב עם צ'ארלי ג'ונס, בוב ג'ון, וילף קופינג וג'ק קרייסטון, ובכל שלוש האליפויות הרציפות של ארסנל (1932/1933, 1933/1934, 1934/1935) שיחק פעמים רבות, ובעונת האליפות השנייה שיחק גם במשחק הזכייה במגן הצדקה. הוא שיחק בדרך כלל בחלק הימני של הקישור, אך לעיתים גם בשמאלי ואף בעמדת הקיצוני.
בסופו של דבר הוא איבד את מקומו בהרכב לטובת קופינג וקרייסטון. בעונת 1935/1936 השתתף בעשרה משחקים ולא נטל חלק בניצחון של ארסנל בגמר גביע ה-FA. הוא ביקש לעזוב את המועדון, והועבר לבלקפול מהליגה השנייה תמורת 150 לירות שטרלינג. לזכותו רשומות 81 הופעות וארבעה שערים במדי ארסנל.
היל קיבל את סרט הקפטן של בלקפול בעונת 1936/1937, וסייע למועדון לסיים במקום השני ולהעפיל לליגה הראשונה. הוא לא שיחק בליגה הראשונה זמן רב, כיוון שבספטמבר 1937 חזר לליגה השנייה והצטרף לסאות'המפטון במאי 1937, כחלק מהנסיון של טום פארקר לחזק את הקבוצה בניסיון להעפיל מהליגה השנייה. סאות'המפטון שילמה תמורת כרטיס השחקן שלו 2,200 לירות שטרלינג. כישורי המנהיגות והנחישות שלו סייעו לסאות'המפטון להימנע מירידה בעונת 1937/1938, אך בעונה שלאחר מכן סבל ממספר פציעות שגרמו לו להיעדר מהמגרשים לתקופות ארוכות.
הוא הסתכסך עם הנהלת המועדון לאחר שהתברר כי הוא התעניין בחשאי במשרות אימון במועדונים אחרים, וב-1939 הוא עזב על מנת להתחיל לעבוד בפרסטון נורת' אנד כעוזר מאמן הכושר, אם כי סאות'המפטון סירבה לשחרר את כרטיס השחקן שלו עד 1943. בסך הכל הוא השתתף ב-53 הופעות במדי סאות'המפטון, והבקיע בהן שלושה שערים. בספטמבר 1939 הפסיק את עבודתו כעוזר מאמן, בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה. הוא הוצב בהודו מטעם חיל האוויר המלכותי, ומדי פעם השתתף כשחקן אורח במשחקים של קרו אלכסנדרה ורקסהאם.
היל חזר לממלכה המאוחדת ב-1944, והתמנה למאמן קרו אלכסנדרה, בה שיחק עד גיל 42. לאחר מכן הוא אימן את ברנלי (1948–1954) ופרסטון נורת' אנד (1954 - 1956). כשסיים את הקדנציה שלו בפרסטון הוא עזב לעיראק, ובינואר 1957 אימן את קבוצת הכדורגל של צבא עיראק. ב-1958 חזר לאנגליה כדי לאמן את נוטס קאונטי, והוביל את המועדון להעפלה לליגה השלישית בעונת 1959/1960. בעונה שלאחר מכן אימן את צ'רלטון את'לטיק, שהייתה במקום האחרון, והוביל את המועדון להישארות בליגה ולמקום הרביעי בעונת 1963/1964. הוא לא הצליח לשמור על רמת משחק מספיק גבוהה, ופוטר בקיץ 1965.
רון א. קליין
רונלד אלן קליין (באנגלית: Ronald Alan Klain; נולד ב-8 באוגוסט 1961) הוא יועץ פוליטי יהודי-אמריקאי, עובד מדינה ועורך דין. חבר המפלגה הדמוקרטית, ששימש כראש סגל לשני סגני נשיא ארצות הברית: אל גור (1995–1999) וג'ו ביידן (2009–2011). לאחר שדווחו על מקרי נגיף אבולה בארצות הברית, הוא מונה על ידי ברק אובמה לכהן כמתאם תגובת האבולה בבית הלבן בסוף 2014 וכיהן בתפקיד מתחילת 2015.
בתחילת 2020 הצטרף קליין לקמפיין הנשיאות של ביידן כיועץ בכיר. ב-11 בנובמבר הכריז ג'ו ביידן על בחירתו בקליין לראש סגל הבית הלבן. בפברואר 2023 החליף אותו בתפקיד ג'ף זיינטס.
חיים מוקדמים וחינוך
קליין נולד באינדיאנפוליס, אינדיאנה, לסטנלי קליין, קבלן בניין, ולסראן וורנר (לבית הורביץ), סוכנת נסיעות. משפחתו יהודית. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון צפון סנטרל בשנת 1979 והיה בקבוצת משחקי המוח של בית הספר שסיימה כסגנית אלופת העונה. הוא קיבל תואר ראשון באמנויות בהצטיינות מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנת 1983. בשנת 1987 קיבל את התואר דוקטור ג'וריס בהצטיינות מבית הספר למשפטים בהרווארד.
פקיד המשפט וגבעת הקפיטול
קליין היה פקיד משפטים של שופט בית המשפט העליון ביירון ווייט בתקופות 1987 ו-1988. בין השנים 1989–1992 שימש כיועץ ראשי של ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית, פיקח על עבודת הצוות המשפטי בנושאים של משפט חוקתי, משפט פלילי, דיני מונופולים ומועמדות לבית המשפט העליון, כולל מועמדותו של קלרנס תומאס העליון בשנת 1991. מועמדות לבית המשפט. הוא שימש כמנהל חקיקה של נציג ארצות הברית אד מרקי (D-MA). ב-1995 מינה אותו הסנאטור טום דאסשל למנהל הסגל בוועדת המנהיגות הדמוקרטית של הסנאט.
קמפיין גור, 1999–2000
בתקופת כהונתו של קליין כראש הסגל של גור, הוא נתפס כנאמן מדי לקלינטון על ידי כמה מיועציו הוותיקים של גור ובשנת 1999 פרץ סכסוכים בין נאמני קלינטון וגור. קליין הודח על ידי יו"ר הקמפיין של גור, טוני קואלו באוגוסט 1999. באוקטובר 1999 הצטרף למשרד וושינגטון די. סי. של משרד עורכי הדין O'Melveny & Myers. בשנת 2000 חזר קליין לקמפיין גור, שמינה אותו ליועץ הכללי של ועדת הספירה של גור.
2004–2014
במהלך מסע הבחירות לנשיאות 2004, קליין עבד כיועץ של וסלי קלארק. במהלך הבחירות, קליין היה מעורב מאוד מאחורי הקלעים בקמפיין של ג'ון קרי.
ממשל אובמה, 2008–2015
ב־12 בנובמבר 2008 הודיע "רול קול" כי קליין נבחר לכהן כראש הסגל של סגן הנשיא ג'ו ביידן, אותו תפקיד בו שימש עבור גור.
ב -17 באוקטובר 2014 מונה קליין ל"מרכז התגובה לאבולה" המכונה לעיתים "צאר האבולה" מינויו ספג ביקורת מכיוון שלקליין, על פי כתבת ג'ולי הירשפלד דייוויס מ"הניו יורק טיימס", לא היה "שום תיעוד או מומחיות באבולה ספציפית או בבריאות הציבור בכלל". כהונתו כרכז תגובת אבולה הסתיימה בפברואר 2015.
מאז שעזב את ממשל אובמה, עבד קליין כיועץ חיצוני של קרן סקול לאיומים עולמיים והוא סגן נשיא בכיר ויועץ משפטי בחברת ההשקעות Revolution.
ממשל ביידן, 2021–2023
ב-11 בנובמבר 2020 הוכרז ב"ניו יורק טיימס" וב"וושינגטון פוסט" כי הנשיא הנבחר ג'ו ביידן בחר בקליין להיות ראש סגל הבית הלבן  וג'ן אומלי דילון תהיה סגניתו. הוא סיים את כהונתו בתפקיד ב-7 בפברואר 2023, והוחלף על ידי ג'ף זיינטס.
חיים אישיים
קליין נשוי למוניקה מדינה, עורכת דין ופעילה סביבתית ששימשה כסגנית ראש תת-סמנכ"ל המסחר באוקיינוסים ואטמוספירה וכיום נמצאת בקרן משפחת וולטון. יש להם שלושה ילדים, חנה, מיכאל ודניאל.
בתרבות הפופולרית
קליין גולם על ידי קווין ספייסי בסרט "Recount" מבית HBO המתאר את סערת הבחירות לנשיאות בשנת 2000.
עיצור שיני, אפי
עיצור שני אפי הוא צליל עיצורי המצוי בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /n̪/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>n_d</tt>. העיצור מבוטא באנגלית, אם כי במעמד אלופון בלבד.
טור ד'אאי
טור ד'אאי (Tour d'Aï) הוא הר במערב רכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,331 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון וו בשווייץ.
גאוגרפיה
ההר הוא המערבי ביותר ברכס טרום האלפים הברניים המתחיל בהר גרוס ואן מעל העיירה מוזס ומעבר לה מוזס וממשיך בהרים מון ד'אור, טור דה מאיה ומסתיים מעל עמק הרון בהרים ברנז וטור ד'אאי עצמו.
ממזרח להר ממוקם ההר טור דה מאיה וממערב לו עמק הרון, מדרום לו הר ברנז והעיירה לזאן, ומצפון לו עמק אורמו-דסו וההר פונטה ד'אבנרה.
למרגלותיו מדרום נמצא אגם ד'אאי (Lac d'Aï) ולמרגלותיו מצפון האגמים נרוו (Lac de Nervaux), רונד (Lac Rond) ופורי (Lac Pourri).
תיירות
ההר הוא חלק מאתר הסקי של העיירה לזאן ובחורף ניתן להגיע ברכבל עד ממש סמוך לפסגתו.
בקיץ ישנם מסלולי הליכה רבים בהם ניתן להגיע עד סמוך לפסגת ההר ולאגמים הרבים הפזורים סביב. ניתן להגיע לפסגה ממש דרך הצד הצפוני בשביל היוצא ליד אגם ד'אאי.
G-14
G-14 היה גוף שייצג את קבוצות הכדורגל הבכירות אשר חברות באופ"א. הארגון קם בשנת 2000 והורכב מ-14 קבוצות, ובשנת 2002 הצטרפו 4 קבוצות נוספות למרות ששמו לא שונה. בשנת 2008 התפרק הארגון כחלק מהסכם עם ארגוני הכדורגל אופ"א ופיפ"א, והוחלף בהמשך על ידי ארגון המועדונים האירופיים אשר מייצג מעל ל-100 מועדונים. החברות במועדון היו קבוצות אשר זכו בכ-250 אליפויות בליגות המקומיות שלהן, וחלקו ביניהן 41 מ-51 זכיות בליגת האלופות עד אותה השנה. רק ב-3 משחקי גמר בליגת האלופות לא הופיעה אף אחת מהקבוצות (1970, 1979 ו-1980).
היסטוריה
G-14 טענו שעל ארגון פיפ"א לפצות את מועדוני הכדורגל אשר שחקניהן נפצעו במהלך משחקי נבחרות במסגרות פיפ"א השונות, על ידי כך שישלמו את משכורות השחקנים בתקופה בה הם לא יכולים להשתתף במשחקי הקבוצות. באפריל 2004 פנה הארגון לבית משפט בשווייץ במטרה לחקור את אופ"א על כך שהם מחויבים לפי חוקי הארגון לשלוח את שחקניהם למשחקי נבחרות ללא תשלום לקבוצות. נשיא פיפ"א ספ בלאטר סירב להיפגש עם הארגון במטרה לנהל משא ומתן על נושא זה.
בספטמבר 2005 תבעו G-14 את פיפ"א בעקבות פציעת שחקן שרלרואה הבלגית, עבדלמג'ד אולמרס בנובמבר 2004 במהלך משחק נבחרת מרוקו בכדורגל, פציעה אשר גרמה לו להיעדר ממשחקי הקבוצה כ-8 חודשים.
ב-15 בינואר 2008 הגיעו G-14 וארגון אופ"א להסכמה שפיפ"א ואופ"א יפצו את המועדונים עבור פציעות של שחקנים במהלך אימוני ומשחקי נבחרות, ובתמורה G-14 יתפרקו, ובמקומם יקום ארגון חדש אשר ייצג את כלל הקבוצות באירופה.
יוסף לוגאסי
יוסף לוגאסי (1908–1998) היה מראשוני המוציאים לאור במרוקו.
ביוגרפיה
לוגאסי נולד ב-1908 בתרודאנת שבמרוקו. למד מגיל צעיר בחדר, מפי אביו שהיה מורה ומחנך, ואצל מחנך פרטי ששכר אביו. לוגאסי היה דובר עברית, ערבית מרוקאית וצרפתית. בגיל 12 עבר עם הוריו לקזבלנקה. ב-1924 עבר לטנג'יר כדי ללמוד אדמיניסטרציה ומסחר. ב-1926 ייסד חברה ללימוד הזוהר וגילה שקיים מחסור חמור בספרי קודש ברחבי יהדות מרוקו.
לוגאסי החל לייבא ספרים מארץ ישראל ומאירופה ולהדפיס ספרים. בית המסחר היה ברחוב בתי הכנסת (Rue de Synagogues) 138 בקזבלנקה. ב-1936 חנך בית מסחר לתשמישי קדושה ולספרי קודש. לוגאסי הדפיס לפחות 29 מהדורות שונות של ההגדה של פסח במשך השנים.
במלחמת העולם השנייה, כשנוצר מחסור חמור בטליתות בקרב יהודי מרוקו, ייבא לוגאסי אלפי טליתות מבית חרושת ביפן שייצר אותן על פי הנחיותיו. עם תום המלחמה, הוציא גם מחזורים בנוסח אשכנז עבור יהודים ממזרח אירופה שהתיישבו במרוקו, ברובם פליטים שנמלטו מהשואה.
ב-1948 עלה לארץ, התיישב בירושלים והמשיך בשליחותו בפרסום ספרי קודש (ביניהם מגילת אסתר, סידורי תפילה והגדות לפסח ) וכן חוברות פיוטים בערבית מרוקאית, והעמדת תשמישי קדושה לרשות הציבור. הקים בירושלים חברת לומדי תהילים וגמ"ח לתלמידי ישיבות. שימש כגבאי בבית הכנסת המרוקאי "זכור לאברהם" בירושלים. בית הדפוס שלו פעל ברחוב יפו 74, ונסגר במהלך העשור השני של המאה ה-21.
לוגאסי מוכר גם בשל תרומתו לתנועה הציונית, לתחיית השפה העברית ולמערכת החינוך היהודי.
שמו התפרסם בקרב יהודי מרוקו בארץ ובעולם, וספריו נחקרו.
יחסי אוזבקיסטן–קוריאה הצפונית
יחסי אוזבקיסטן–קוריאה הצפונית הם היחסים הדיפלומטיים שבין אוזבקיסטן וקוריאה הצפונית.
מאז 1994 נמשכת עבודה ליצירת מסגרת חוקית לשיתוף פעולה כלכלי, מדעי, טכני ותרבותי בין אוזבקיסטן לבין קוריאה הצפונית. בשנת 1995 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה בתחום התחבורה האווירית ועל ההסכם לשיתוף פעולה בתחום החקלאות.
מחזור המסחר בין שתי המדינות עמד בשנת 1998 על 2.3 מיליון ו-6.7 מיליון דולר בשנת 1999. דולרים.
אידי גורמה
אידי גורמה (Eydie Gormé; 16 באוגוסט 1928 - 10 באוגוסט 2013) הייתה זמרת יהודיה-אמריקאית בתחום הפופ המסורתי, מן התקופה הקודמת לרוק אנד רול, ושרה בלדות ושירי סווינג. אידי גורמה זכתה בפרסים רבים, כולל פרס גראמי ופרס אמי.
קורות חיים
גורמה נולדה בשם אדית גורמזנו (Edith Gormezano) ברובע הברונקס, ניו יורק לפורטונה וניסים גורמזנו, יהודים ממוצא ספרדי. אביה היגר לארצות הברית מסיציליה ואמה מטורקיה. היא סיימה את לימודי התיכון בשנת 1946 ועבדה באומות המאוחדות כמתורגמנית, כשהיא מנצלת את ידיעתה בספרדית.
ב-1950 הקליטה לראשונה כזמרת יחד עם תזמורתו של טומי טאקר. את תקליטה השני הקליטה עם דיק נואל. שני התקליטים יצאו בחברת מטרו גולדווין מאייר במהירות 78 סל"ד. ב-1952 הקליטה לראשונה תקליט סולו. פריצת הדרך של גורמה באה כאשר התבקשה להופיע לצד הזמר סטיב לורנס, שהפך להיות שותפה לחיים, בתוכנית האירוח The Tonight Show בשנת 1954.
ב-1957 התחתנה גורמה עם סטיב לורנס. הם זכו להכרה בזכות הופעותיהם המשותפת על הבמה, בהן הם מעירים על חייהם המשותפים. בשנת 1995 הוכנסו גורמה ולורנס להיכל התהילה של כותבי הפזמונים (באנגלית: Songwriters Hall of Fame).
קריירה
לגורמה היו מספר סינגלים שהפכו ללהיטים. גדול להיטיה היה השיר Blame it on the Bossa Nova משנת 1963, אשר נכנס ל-40 הגדולים במצעד האמריקאי. בבריטניה הגיע שירה Yes my Darling Daughter למקום החמישי במצעד. בשנת 1967 היא זכתה בפרס גראמי כמבצעת הנשית הטובה ביותר על גרסתה לשיר If He Walked Into My Life. השיר הגיע למקום החמישי במצעד המגזין בילבורד למוזיקה קלה בשנת 1966.
החל משנת 1963 ועד לשנת 1979 רוב להיטיה של גורמה היו בתחום המוזיקה הקלה, שם הצליחה להכניס 27 שירים למצעד (חלקם סולו וחלקם עם בעלה. השיר If He Walked Into My Life היה המצליח ביותר בין להיטים אלה. גורמה זכתה להצלחה אף בתחום המוזיקה הלטינית בסדרת אלבומים שהקליטה בספרדית יחד עם שלישיית הלוס פנצ'וס. בשנת 1964 הקליטה יחד עם להקה זו אוסף שירים בשם Amor. השיר Sabor a Mí הפך להיות מזוהה עם גורמה. בשנת 1965 הקליטה גורמה אלבום המשך בשם More Amor. את תקליטה האחרון עם הלוס פנצ'וס הקליטה ב-1966, היה זה אוסף שירים לחג המולד. במהלך הקריירה שלה הקליטה גורמה אלבומים נוספים בספרדית, כולל האלבום La Gormé שהיה מועמד לפרס גראמי בשנת 1976. בשנת 1977 הקליטה אלבום יחד עם הזמר הפורטו ריקני דני ריברה, Muy Amigos/Close Friends, שאף הוא היה מועמד לפרס גראמי.
הופעותיה לצד בעלה מתפרסמות כצמד "סטיב ואידי". בשנת 1960 זכה הצמד בפרס גראמי לביצוע הטוב ביותר ללהקה קולית, על אלבומם We Got Us. להיטם הגדול ביותר כצמד היה השיר I Want to Stay Here שהגיע למקום ה-28 במצעד, בשנת 1963. הצלחתם הגדולה האחרונה (מקום 46 במצעד המוזיקה הקלה), תחת שם הבמה פרקר ופני (Parker and Penny) היה בעת שביצעו גרסת כיסוי לשיר הללויה (שיר של חלב ודבש), זוכה אירוויזיון 1979.
פיליפוס פצאלניקוס
ביוגרפיה
נולד במברוחורי על יד קסטוריה במערב מקדוניה. ב-1985 נבחר לפרלמנט מטעם התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית.
שירת כשר הממונה על הסדר הציבורי בתקופה שבין 30 באוקטובר 1998 ל-19 בפברואר 1999 וכשר לענייני מקדוניה ותראקיה בין ה-22 באוקטובר 1996 ל-30 באוקטובר 1998. ב-24 באוקטובר 2001 מונה למשרת שר המשפטים ושימש בתפקיד זה עד 10 במרץ 2004. ב-15 באוקטובר 2009 נבחר לתפקיד יושב ראש הפרלמנט ההלני בתמיכתם של 168 מ-300 חברי הפרלמנט.
ב-9 בנובמבר 2011 עלה שמו כמועמד לתפקיד ראש ממשלת האחדות הזמנית שאמורה להוביל לאישור תוכנית הצנע והקיצוצים שנכפתה על יוון על ידי מדינות אירופה, כתנאי לקבלת סיוע כלכלי שנדרש למדינה בהתמודדותה עם המשבר הכלכלי שפקד אותה בסוף העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2015 ביחד עם יורגוס פפנדראו הוא הקים מפלגה שלא עברה את אחוז החסימה בבחירות שנערכו באותה שנה.
נפטר ב-13 במרץ 2020. היה נשוי לעורכת דין גרמנייה, מריאלה בינדביק. לזוג היו שלושה ילדים.
ניגוני בעלז
ניגוני בעלז הם ניגונים חסידיים שהולחנו על ידי מלחינים מחסידות בעלז, רבים מתוכם הפכו ללהיטים ברחבי הציבור החרדי והדתי. השירים מבוצעים בסדרת תקליטים תחת השם "ניגוני חסידי בעלזא".
לפני השואה
לפני השואה לא הייתה השירה נהוגה בחסידות בעלז שבגליציה, הטישים היו מיועדים בעיקרם לסעודת האדמו"ר ולאמירת דברי תורה, גם התאספויות החסידים כללו בעיקר דברי תורה בעניין עבודת ה' וסיפורי צדיקים ולא שירים. בחגים ובמועדים שמרו בחסידות על מסורת קבועה של כ-35 ניגונים מיוחדים, חלקם ניגונים עתיקים שהתקבלו מבית המגיד ממזריטש, המגיד מקוזניץ' והחוזה מלובלין ועוד, שהושרו מתוך קפידה מיוחדת. בין היתר בתפילות הימים הנוראים, בהקפות בשמחת תורה, שירת מזמור קיט בתהילים בהדלקת נרות חנוכה, ועוד. במוצאי יום הכיפורים ובשבועות התקיימו 'טישים' מיוחדים בהם היו האדמו"רים שרים ניגון בקול לפני כל הציבור, במוצאי יום הכיפורים ניגון "המבדיל" ובשבועות ניגון "ובאו כולם" מתוך הזמר "יום שבתון".
בהקפה השביעית בשמחת תורה היה מושר בחסידות ניגון חסידי עתיק שמקורו בחצרות בית צ'רנוביל, שהותאם אחר כך למילים הבה נגילה על ידי המלחין הציוני אברהם צבי אידלסון. לאחר תחילת השימוש החילוני בשיר, הורה האדמו"ר השלישי בשושלת, רבי ישכר דב רוקח, להפסיק לשיר את הניגון. במוצאי שמחת תורה תשע"ד אמר האדמו"ר הנוכחי, רבי ישכר דוב רוקח, לחסידיו כי ניתן לחזור לשיר ניגון זה "משום שהציונים כבר שכחו מזמן מניגון זה, וכבר מצאו להם ניגונים אחרים" כלשונו.
לאחר השואה
לאחר הכתרתו של רבי ישכר דב רוקח לאדמו"ר, בשנת תשכ"ו, החל לעודד שירה בטישים ובהתאספויות חסידים. בשנת תשל"ב הקים רבי ישכר דוב את מקהלת חסידי בעלז, ששרה בטישים, באירועי ובשמחות החסידות. בתחילת דרכה שרה המקהלה ניגונים של חסידויות אחרות, כמו חסידות מודז'יץ, חסידות ויז'ניץ וחסידות רופשיץ, במקביל החל רבי ישכר דב לעודד חסידים בעלי חוש מוזיקלי להלחין ניגונים חדשים, ביניהם הרב יוסף צבי ברייער, הרב ירמיה דמן, הרב שלמה קאליש ועוד.
ניגוני בעלז כוללים אלפי שירים שהולחנו משך השנים על ידי מלחיני החסידות. סגנון הניגונים רחב וכולל ניגוני שמחה, ניגוני מרש וניגונים רגועים ושקטים, כאשר גם הניגונים השמחים מתאפיינים ברצינות השזורה בהם. הניגונים ניתן לשמיעה בקו הנייעס של החסידות - "קול בעלזא". ניגונים רבים, בעיקר ניגוני השמחה, התפרסמו מחוץ לחסידות ומושרים באופן קבוע בחסידויות אחרות ובחתונות חרדיות.
מקהלת בעלז כיום מונה כ-20 אברכים וכן מקהלת ילדים ומנוצחת על ידי אלטר מאיר קאליש (אחיו של המלחין שלמה קאליש והזמר דודי קאליש).
מלחינים
מלחיני החצר העיקריים הם:
אלבומים
בשנת תשל"ח יצא האלבום הראשון של החסידות, בקלטת שמע תחת הכותרת "ניגוני חסידי בעלזא". מאז יצאו כ-90 אלבומים. מרבית אלבומי החסידות הופקו על ידי יוסף משה כהנא, ורבים מהם עובדו על ידי מונה רוזנבלום. רבים מהאלבומים מופקים לרגל שמחות ואירועים בחצר החסידות.
ג'וני הודג'ס
קורנליוס "ג'וני" הודג'ס (באנגלית: Cornelius "Johnny" Hodges; 25 ביולי 1907 - 11 במאי 1970) היה סקסופוניסט אלט אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות נגינת סולו עם הביג בנד של דיוק אלינגטון. הוא ניגן אלט מוביל בסקסופון במשך שנים רבות. הודג'ס ניגן גם בסקסופון סופרן, אך סירב לנגן סופרן לאחר 1946. הוא נחשב לאחד מנגני הסקסופון האלטיים המובהקים של עידן הלהקה הגדולה (יחד עם בני קרטר).
לאחר שהתחיל את הקריירה שלו כנער בבוסטון, הודג'ס החל בנסיעות לניו יורק וניגן עם לויד סקוט, סידני בשה, לוקי רוברטס וצ'יק ווב. כשאלינגטון רצה להרחיב את הלהקה שלו בשנת 1928, נגן הקלרינט של אלינגטון, בארני ביגארד, המליץ על הודג'ס. נגינתו של הודג'ס הפכה לאחד הקולות המזהים עם תזמורת אלינגטון. בשנים 1951 עד 1955 עזב הודג'ס את אלינגטון כדי להוביל להקה משלו, אך חזר זמן ללהקתו של אלינגטון זמן קצר לפני חזרתו של אלינגטון לצמרת הביג בנד - הופעת התזמורת בפסטיבל הג'אז של ניופורט ב-1956.
ראשית חייו
הודג'ס נולד בשכונת קיימברידג'פורט בקיימברידג', מסצ'וסטס, לג'ון ה' הודג'ס וקייטי סוואן הודג'ס, שניהם במקור מווירג'יניה. לאחר תקופה קצרה בצפון קיימברידג', עברה המשפחה לרחוב האמונד שבסאות' אנד של בוסטון, שם גדל הודג'ס עם סקסופוניסט הבריטון הארי קארני, והסקסופוניסטים צ'רלי הולמס והווארד א' ג'ונסון. הכלים הראשונים שלו היו תופים ופסנתר. בעוד אמו הייתה נגנית פסנתר מיומנת, הודג'ס היה אוטודידקט בעיקר. הוא ניגן בפסנתר עבור ערבי ריקודים בבתים פרטיים תמורת שמונה דולר לערב. הוא ניגן בסקסופון הסופרן עד גיל העשרה. בערך באותה תקופה פיתח את הכינוי "ארנב", שלדעת חלק מהאנשים נבע מיכולתו לזכות בריצות של 100 מטר תוך שהוא גובר על מקצוענים, בעוד שאחרים, כולל קארני, אמרו שהוא נקרא בשם זה בגלל הרגלו לנגוס כארנב בכריכי חסה ועגבניות.
בגיל 14 הלך הודג'ס עם אחותו הבכורה לראות את סידני בשה מנגן ברביו "Black and White Revue" של ג'ימי קופר באולם בורלסקה בבוסטון. אחותו הבכורה של הודג'ס הציגה אותו בפני בשה, שביקש ממנו לנגן משהו בסקסופון הסופרן שהביא איתו. הודג'ס ניגן את "My Honey's Lovin' Arms" עבור בשה, שהתרשם ממיומנותו ועודד אותו להמשיך לנגן. הודג'ס בנה לעצמו שם באזור בוסטון לפני שעבר לניו יורק בשנת 1924.
דיוק אלינגטון
הודג'ס הצטרף לתזמורת של דיוק אלינגטון בנובמבר 1928. הוא היה אחד מחברי להקת אלינגטון הבולטים שהופיעו בקונצרט של בני גודמן בשנת 1938 בקרנגי הול. גודמן תיאר את הודג'ס כ"הנגן הגדול ביותר בסקס אלט ששמעתי אי פעם." צ'רלי פארקר כינה אותו "לילי פונס של כלי הנגינה שלו". הרגלו של אלינגטון לכתוב מנגינות במיוחד לחברי תזמורתו הביא ליצירות שזוהו עם הודג'ס, "Confab with Rab", "Jeep's Blues", "Sultry Sunset" ו"Hodge Podge". שירים אחרים שהוקלטו על ידי תזמורת אלינגטון, הכוללים באופן בולט את צליל סקסופון האלטו החלק של הודג'ס הם Magenta Haze Prelude to a Kiss, ו-Haupe (מתוך אנטומיה של רצח). בולטים גם "Flirtibird" הקצבי, המציג את "הרעד שלא ניתן לעמוד בפניו" מאת הודג'ס, "The Star-Crossed Lovers" מתוך הסוויטה של אלינגטון - "Such Sweet Thunder", "I Got It Bad (And That Ain't Good)", "Blood Count", "Passion Flower".
קיי-קאט
קווין מקנזי (באנגלית: Kevin McKenzie; נולד ב-25 ביולי 1971) הידוע באופן מקצועי בשם קיי-קאט, הוא מפיק מוזיקלי ודי ג'יי קנדי, בעיקר כחבר בהרכב ההיפ הופ Main Source.
ג'וני הודג'ס
דיוק אלינגטון
הודג'ס הפגין גוון טהור ומלודיה חסכנית גם בבלוז וגם בבלדות שהביאו להתפעלותם של מוזיקאים מכל התקופות והסגנונות, מבן ובסטר וג'ון קולטריין, שניגנו איתו כשהייתה לו תזמורת משלו בשנות החמישים, ועד לורנס וולק, שעמו ניגן באלבום סטנדרטים. סגנון הנגינה האינדיבידואליסטי שלו, שהציג שימוש בוויברטו רחב והחלקה רבה בין תווים לא חד משמעיים, זכה לחיקויים רבים. כפי שמעידים הקומפוזיציות של אלינגטון שנקראו על שמו, הוא זכה לכינויים ג'יפ וארנב - לדברי ג'וני גריפין משום ש"הוא נראה כמו ארנב, שום הבעה זו על פניו בזמן שהוא מנגן את כל המוזיקה היפה הזו."
קיי-קאט
ביוגרפיה
אמו תמכה מאוד בקריירות ההיפ הופ השאפתניות של בניה, מימנה את מפגשי ההקלטות שלהם והפכה למנהלת של הקבוצה הראשית שלהם.
קריירה
הסינגל שלו, "What You Need", נדגם עבור הלהיט הבין-לאומי של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה משנת 1995, "Human Nature", אשר הוביל לכך שקיי-קאט קיבל קרדיט כאחד מכותבי השיר.
במהלך הקריירה שלו, עבד קיי-קאט עם די ג'יי פרמייר, קווין לטיפה ושאקיל אוניל.
ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר (ספר)
ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר הוא ספר שכתב דני אורבך, בו נסקרים מאמצי התנגדות בולטים של גורמים שונים בגרמניה בתקופה שלפני ובמהלך השלטון הנאצי. הספר מציג לפרטים סוגיות מרכזיות במהלכי ההתנגדות הפנים-משטריים להיטלר, בדגש על האישים הבכירים בשורות המשטר ומחוצה לו אשר עמדו בראשה. בין הסוגיות הנידונות ניתן למנות את תנועת הוורד הלבן, ניסיון ההתנקשות של גאורג אלזר וקשר העשרים ביולי.
הספר יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשתי מהדורות, בשנים 2009 ו-2016. מעבר להצגת הרצף ההיסטורי בעת ניסיונות ההפיכה הגרמניים, בספר מנותחת המגמה הכללית של חתרנות ומהפכנות, תוך קישור למהפכות ושינויים גדולים בחברה של ימינו - כדוגמת האביב הערבי. מגמה מעניינת נוספת הנבחנת בספר היא הרקע של המהפכנים - כך למשל, מתאר אורבך כיצד רבים מהמהפכנים הגרמנים היו דווקא אנשי צבא שהובילו את גרמניה לניצחון בראשית המלחמה.
רקע היסטורי ויצירת האופוזיציה החדשה
בשלושת הפרקים הראשונים מתואר המצב בגרמניה טרם מלחמת העולם השנייה, בדגש על היווצרות תנועת ההתנגדות.
בפרק השלישי מתואר ניסיון הפיכה משנת 1938, אשר נחשב לניסיון ההפיכה המשמעותי הראשון של התנועה הממוסדת. במהלך ניסיון זה, מגויסים מספר גורמים בצבא הגרמני, אשר מסכימים לפעול אם הניסיון של היטלר לספח את חבל הסודטים ייכשל. מהלך זה לא יוצא לפועל, שכן מדינות אירופה לא מונעות את הסיפוח. מדובר באחד מניסיונות ההפיכה בעלי הסיכוי הגדול ביותר לצאת אל הפועל ולהצליח, שכן יחידות צבא רבות נתנו את ערבונן לפעולה.
נגן הציתר
הפרק הרביעי בספר מוקדש לסיפורו של גאורג אלזר, מתנקש בודד שניסה לשים קץ לחייו של היטלר בשנת 1939, חודשים ספורים לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה. מתואר בהרחבה סיפורו של אלזר, גרמני פשוט, אשר תכנן לפרטי פרטים במשך למעלה משנה ניסיון התנקשות פרטי בהיטלר, תוך הכנת תוכנית דקדקנית. אלזר תכנן לפוצץ את היטלר ומספר בכירים נאצים נוספים בבית הבירה במינכן, בו נאם היטלר אחת לשנה נאום לכלל האומה. הניסיון כשל ואלזר פספס את היטלר במספר דקות, שכן זה החליט לקצר את נאומו ברגע האחרון. אלזר נתפס בשעה שניסה לברוח בגבול המדינה.
ההתנגדות מהחזית
בפרקים הבאים מתוארת ההתנגדות במהלך מלחמת העולם השנייה. לאורך כל התיאורים הללו, שם אורבך דגש על שתי גישות מנוגדות של גנרלים גרמנים מהבכירים ביותר: בעוד שהם מבצעים את מרב המאמצים להילחם עבור מדינתם ולקדם את האינטרסים של השלטון, הם רוקמים בסתר ניסיון הפיכה צבאי נגדו.
ג'וני הודג'ס
מותו
אובדן הצליל של הודג'ס גרם לאלינגטון, עם היוודע דבר מותו של המוזיקאי מהתקף לב, לקונן בפני מגזין JET: "הלהקה לעולם לא תשמע אותו דבר ללא ג'וני." בהספד על הודג'ס אמר אלינגטון: "הוא לא היה מעולם איש הבידור המובהק ביותר בעולם או אישיות הבמה הגדולה ביותר, אבל טון כל כך יפה שלעיתים העלה דמעות בעיניים - זה היה ג'וני הודג'ס. זהו ג'וני הודג'ס."
ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר (ספר)
ההתנגדות מהחזית
בתחילה מתואר קשר שנוצר עם גנרלים מהחזית המערבית, בה מחכים להחלטה שגויה של היטלר בניסיונות הכיבוש של צרפת כדי לפעול ולהפיל את השלטון. אך היטלר זוכה להצלחה בגזרה זו, ומהלכים אלו לא יוצאים לפועל. בהמשך, לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות, מתוארים מספר ניסיונות שכנוע של גנרלים מחזית זו לפעול. גם כאן מגמות אלו נשארות על הנייר בלבד - שכן בתחילה זוכים הגרמנים להצלחה אדירה בחזית המזרחית. מתוארים גם ניסיונות שכנוע של גנרלים מהחזית באפריקה לתמוך בהפיכה.
הוורד הלבן
בשלב מתקדם של המלחמה, בשנים 1942–1943, נוסדת קבוצת הוורד הלבן - קבוצת חמישה סטודנטים מברלין, בהנהגת סופי שול ואחיה הנס שול, אשר הובילה ניסיונות מהפכניים בקרב סטודנטים ואזרחים בעורף הגרמני. הקבוצה פרסמה שישה עלונים אותה ניסחה, ובהם קריאה להתפכחות של העם הגרמני מהעול של הנאצים. לבסוף, הקבוצה נתפסה בידי הגסטאפו, וחבריה הוצאו להורג במהלך שנת 1943.
ג'וני הודג'ס
בתור איש צד
עם קולמן הוקינס עם ג'ויה שריל עם בילי סטרייהורן עם בילי טיילור עם קלארק טרי
ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר (ספר)
הרוזן שטאופנברג
בפרק העשירי מסופר לפרטים סיפורו של קלאוס שנק פון שטאופנברג, רוזן גרמני שהיה מראשי תנועת ההתנגדות והוביל את מהלך קשר העשרים ביולי. מסופרים פרטי הביוגרפיה של שטאופנברג, בדגש על השינוי שחל בו לאחר עליית היטלר לשלטון והמקורות לשינוי בתפישה.
קשר העשרים ביולי
בפרקים ה-11 וה-12 בספר, מתוארות ההכנות לקראת ניסיון התנקשות ממשי של התנועה כנגד היטלר ובכירים נאצים נוספים. מתוארות מספר הזדמנויות כושלות אותן תכננו שטאופנברג וחבריו במהלך השנים 1943–1944. לבסוף, מתואר לפרטים הניסיון לפוצץ את היטלר ובכיריו במאורת הזאב ב-20 ביולי 1944.
זיכרון והערכה היסטורית
בפרק ה-14 מתוארת הגישה אל תנועת ההתנגדות הגרמנית לאורך השנים שלאחר נפילתה, בגרמניה (המזרחית והמערבית) ומחוצה לה. מתוארות מספר דילמות ערכיות, ביניהן השאלה האם זה מוסרי לרצוח את מנהיגי השלטון הנאצי, הנידונה בהרחבה גם בפרק ה-15 בספר.
עד אשר ישוב
עד אשר ישוב הוא הסינגל הראשון מתוך האלבום המשותף של קרן פלס ורמי קלינשטיין. השיר נכתב והולחן על ידי פלס וקלינשטיין, ויצא ב-15 בדצמבר 2015.
השיר יצא כסינגל ראשון מפרויקט עליו עובדים פלס וקלינשטיין מזה שנתיים. השיר מתאר סיטואציה של אם וילדיה הממתינים לשובו של האב. בשיר לא נאמר היכן נמצא האב אך משתמע ממנו שהוא משרת במילואים.
השיר הגיע למקומות גבוהים במצעדים השבועיים של מדיה פורסט וכן למקום השלישי במצעד השבועי של רשת ג'.
כתיבת השיר
בריאיון לאקו 99 FM סיפרו השניים כי הביטוי "עד אשר ישוב" נאמר לראשונה על ידי בוגי יעלון במהלך מבצע צוק איתן והפך לשיר.
22 בספטמבר
22 בספטמבר הוא היום ה-265 בשנה (266 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 100 ימים.
קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
היסטוריה
הקרן נוסדה ב-1970 ונקראה עד מותו של רבינוביץ, "קרן תל אביב לספרות ולאמנות". מטרות הקרן: "לקדם, לפתח, לעודד, ליזום, להרחיב ולהעמיק את היצירה ואת הפעילות הספרותית והאמנותית והחדרתה לציבור הרחב". תחילה פעלה הקרן בארבעה תחומים: ספרות, מוזיקה, תיאטרון ואמנות פלסטית.
בשנת 1982 נוסד, ביוזמת משפחת האדריכל אריה אלחנני ובשיתוף הקרן, פרס אלחנני על שילוב אמנות באדריכלות.
בתחום הקולנוע, מפעילה ומנהלת הקרן מאז שנת 1988, פרויקט המשותף לה, לקרן רקנאטי ולסינמטק תל אביב, לעידוד יצירת סרטי קולנוע ישראליים איכותיים.