cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלי מירון
חיים אישיים
בעלת תואר ראשון בתקשורת ובמדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ואם לשתי בנות.
אלי פולק (איחוד הצלה)
אלי (אליהו) פולק (נולד ב-9 בדצמבר 1974) הוא מנכ"ל ארגון המתנדבים הלאומי איחוד הצלה וקרן ישראלייף.
ביוגרפיה
פולק נולד בשנת 1974 ליהושע פולק בירושלים. למד בישיבת חברון כנסת ישראל.
פולק התנדב בארגוני הצלה שונים והחל את דרכו בשנת 1997 כחובש במגן דוד אדום. בשנת 2006 היה ממייסדי ארגון איחוד הצלה יחד עם אלי ביר נשיא הארגון.
פולק השתתף באירועי אר"ן רבים, בהם טיפל וחילץ נפגעים. ביניהם אסון קריסת אולמי ורסאי, האסון בהילולה בל"ג בעומר 2021 במירון.
באיחוד הצלה
במסגרת תפקידו באיחוד הצלה הוביל משלחות סיוע באסונות טבע בעולם וביניהם ברעידת האדמה בנפאל בשנת 2015 ומציאת גופת החיל אור אסרף.
החל משנת 2019 מונה פולק למנכ"ל ארגון איחוד הצלה.
כמנכ"ל איחוד הצלה פועל פולק לשלב אוכלוסיות נוספות בשדרת המתנדבים של הארגון ובהם נשים וערבים ישראלים. בנוסף הוא פועל להגדיל את היכולות הטכנולוגיות של הארגון. כמו כן, הוא מוביל את הקו לפיו יש לחזק את שיתוף הפעולה בין ארגוני ההצלה השונים בישראל, וכן ניהל במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה משלחת של מאות חובשים מישראל לאוקראינה הקמת מחנות פליטים, הטסת מאות טונות של ציוד ותרופות והבאת עשרות מטוסים של פליטים לישראל.
פולק בוגר תוכנית ענבר של ארגון מעוז, והוא חבר רשת בארגון מעוז.
חיים אישיים
פולק הוא בנו של יהושע פולק שהיה ח"כ וסגן ראש עיריית ירושלים, נשוי למירי, אב לשישה, מתגורר בשכונת רמות בירושלים.
יוני סמאש
יוני סמאש (נולד ב-16 בספטמבר 1978) הוא עיתונאי, תסריטאי ומבקר תרבות ישראלי.
ביוגרפיה
סמאש נולד בשם יהונתן סמש בירושלים. בשל עבודתה של אמו, עברו שנות ילדותו בין היתר במונטריאול, פריז, בוקרשט והונג קונג.
את דרכו המקצועית החל סמאש בגיל 15 כשדרן נוער בקול ישראל וברדיו ירושלים. בגיל 17 התמנה לכתב חינוך ברשת ידיעות תקשורת.
ב-1999 החל לשמש ככתב לילה ותרבות בשבועון "כל הזמן" מבית מעריב, ובהמשך מונה לסגן עורך העיתון. במשך שלוש שנים כתב שם את מדור ביקורת הטלוויזיה "מגרש ערוצים", ושימש במקביל גם כמבקר הטלוויזיה בתוכנית הרדיו "בילוי היום" בגלי צה"ל.
מ-2006 התחיל לכתוב במוסף "סופשבוע" ובמוסף התרבות של מעריב.
ב-2007 עזב את העיתונות הכתובה ועבר לעבוד כתסריטאי ראשי בתוכנית הסאטירה "מהדורה מוגבלת" בערוץ ביפ. ב-2008 כתב את התסריט לסרט המוקומנטרי "זהירות, פורנו", שבו גם השתתף בתפקידי משנה.
בשנים 2010–2009 שימש כתסריטאי הראשי של תוכנית הסאטירה "לילה בכיף". סמאש גם גילם בתוכנית את דמותו של אבו סאבר, ספק הפרופס הפיקטיבי, ובעונה השנייה את דמותו של מפשר-מן, גיבור העל הפיקטיבי שמיישב מחלוקות בין דודו ארז ושחר חסון. עד לסגירת ערוץ ביפ, כתב והופיע בתוכניות כמו "חומר טוב", "יאללה נקסט", "מש'תגידי" ו"המעבדה". בשנת 2011 שימש כתסריטאי הראשי של התוכנית "טלוויזיה במיטבה" בערוץ 2. בשנת 2012 כתב לתוכנית "זה מהטלוויזיה" בערוץ 2 ולתוכנית הלייט-נייט היומית "איזה יום". בסוף שנת 2012 הצטרף לצוות הכותבים בעונה העשירית של "ארץ נהדרת". בשנת 2013 היה לתסריטאי בעונה הראשונה של "המופע של רד ודביר" בערוץ 2.
בשנת 2014 עבד כקופירייטר במחלקת הפרומו של הזכיינית "קשת", ובזרוע הבינלאומית שלה, קשת אינטרנשיונל.
משנת 2016 נמנה עם צוות הכותבים של תוכנית הטלוויזיה "החפרנים" בחינוכית 23.
באותה שנה, הצטרף לחטיבת הטלוויזיה של תאגיד השידור הישראלי כאן כמפתח תוכן.
סמאש מתגורר במבשרת ציון, נשוי ואב לשלושה.
בז'
בז'
הפעם המתועדת הראשונה של השימוש במונח בז' באנגלית היא משנת 1887, אך בימינו מונח זה בשפה האנגלית משמש כסלנג לתיאור דבר משעמם.
לאטה קוסמי
לאטה קוסמי הוא השם שניתן ב-2002 לצבע הממוצע של היקום (שנלקח מדגימה של הקרינה האלקטרומגנטית מ 200,000 גלקסיות). השם נבחר על ידי קבוצת אסטרונומים מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בז' וחול מדבר
הצבע חול מדבר הוא גוון בהיר של צבע הנקרא "מדבר", אשר שימש לראשונה בשנת 1920. למרות היותו גוון של הצבע מדבר, לא פעם מזוהה צבע זה כגוון כהה של בז'. בשנות ה-60 של המאה ה-20 שיווקה AT&T קו טלפונים ביתיים ומשרדיים בצבע חול מדבר, שתואר על ידי החברה כבז'. הטעות הפכה כה פופולרית עד שהושרשה בחברה, והצבע חול מדבר זוהה כבז'.
בז' ואקרו
החל מהמאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 זוהו הצבע אקרו והצבע בז' כאחד, תחת הגוון הקרמי צהבהב שמוצג בפיסקה "בז'". השימוש במילה אקרו נעשה כדי לתאר בדים, כגון פשתן ומשי, במצב הלא מולבן שלהם. אקרו בא מהמילה הצרפתית écru שמשמעותה גולמי ולא מולבן.
בז' צרפתי
יש המשערים כי קיומו של הצבע "בז' צרפתי" גרם להפצתה של הטעות כי בז' הוא גוון בהיר של חום, במקום הצבע הקרמי צהבהב שמוצג בתחילת הערך. השימוש האנגלי המתועד והראשון בשם בז' צרפתי היה בשנת 1927.
דראב (דיונת חול)
הצבע דראב, הנקרא גם "מוד בז'" (אנגלית: Mode Beige) ודיונת חול, הוא גוון מאוד כהה של בז'. השם "דראב" נמצא בשימוש משנת 1986, השם "דיונת חול" נמצא בשימוש מאז 1925 ובשנת 1928 תועד לראשונה השימוש בשם מוד בז'.
גוונים נוספים
קרם, חאקי, אקרו, בוף, והצבע שזוף. בז' בהיר משולב בגוון אפור או ורוד נקרא צדפה.
תוכנית מציאות
תּוֹכְנִית מְצִיאוּת או תוכנית ריאליטי (באנגלית, "Reality TV series" או "Reality television show") היא סוגה טלוויזיונית אשר אינה מתוסרטת בדרך כלל, ומתעדת אירועים אמיתיים (מציאותיים) בניגוד לדרמה בדיונית וכתובה. בתוכנית מציאות משתתפים לרוב אנשים שאינם שחקנים, ואינם מגלמים דמות בדויה, אלא מופיעים בתור עצמם.
שורשי תוכניות המציאות בעולם
תוכניות המציאות התפתחו מכמה וכמה סוגות טלוויזיוניות, שהבולטות ביותר בהן הן תוכניות התעודה. ניתן למצוא בתוכניות המציאות גם התפתחויות משעשועוני הטלוויזיה, תוכניות המתיחות והפספוסים ואופרות הסבון.
הסדרה לוותה בהד רחב, ורשתות טלוויזיה אחרות ברחבי העולם התחילו אף הן לשדר סדרות דומות. ב-1974 הוקרנה סדרה בשם "המשפחה" בבריטניה, שליוותה משפחה ממעמד הפועלים, שגם היא זכתה להד תקשורתי רחב ולדיון ציבורי ממושך בעקבות הקרנתה. סדרות דומות שהתפתחו בכיוונים אחרים החלו להופיע בכל העולם, ובתחילת המאה ה-21 רוב המדינות מקרינות תוכניות מציאות מקומיות וגם סדרות שהופקו מחוץ לה.
סדרת הטלוויזיה של ערוץ MTV האמריקאי "העולם האמיתי" (The Real World) נחשבת לאחת הראשונות שהפכו את ז'אנר תוכניות המציאות למה שהוא היום: כשבכל עונה הוכנסה קבוצת צעירים זרים לבית וחיה בו במשך תקופה של כמה שבועות. הפופולריות של הסדרה גרמה לפריחה של סדרות מציאות בארצות הברית. העונה הראשונה של "העולם האמיתי" הוקרנה ב-1992, ומאז ועד היום צולמו כבר 27 עונות, כשבכל עונה משתתפת קבוצה חדשה של צעירים.
עם זאת, הפופולריות של תוכניות המציאות ברחבי העולם בשעות הפריים טיים, הגיעה לרמות קיצוניות רק לאחר הצלחתן של האח הגדול מהולנד ו-Expedition Robinson משוודיה (שהפכה בארצות הברית ל"הישרדות") בארצות הברית בתחילת המאה ה-21.
כיום, יצרנית סדרות המציאות הבולטת ביותר היא ארצות הברית, אשר הובילה בפיתוח סדרות מציאות חדשות ושיווקן לקהל הרחב, כגון "הישרדות", "הטופ מודל הבאה", "המירוץ למיליון" (The amazing Race), "לרדת בגדול", ו"אמריקן איידול". תוכניות המציאות כבר הפכו לחלק בלתי נפרד מרצועת הפריים טיים של רוב ערוצי הטלוויזיה - בעולם כולו וגם בישראל.
תוכניות המציאות בישראל
בישראל תוכנית המציאות הראשונה הייתה מיזם של פורטל האינטרנט NETKING שנקרא ANY1HOME ושודרה דרך האינטרנט בלבד. התוכנית כללה 5 צעירים וצעירות שגרו ביחד בווילה מפוארת בשכונת סביון, בה הם חיו והתכתבו עם גולשי האתר שצופים בהם.
במקביל, בתחילת המאה ה-21 התנגדה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לשידור של תוכניות מציאות בטלוויזיה. לטענת הרשות, התוכניות הן שעשוע חודרני ואכזרי, שאין לו מקום בערוץ שידור מרכזי.
בשנת 2001, שודרה תוכנית המציאות הראשונה בפריים טיים בטלוויזיה המסחרית בישראל, "החפרפרת", בהנחייתו של איתי אנגל. שידורה של התוכנית הוסבר בכך שאמנם מדובר בתוכנית מציאות, אבל המשחק בה שונה לחלוטין, כאשר היא אינה פולשת לפרטיות. באופן זה, המצלמות עוקבות אחר המשתתפים, אבל לא בחדרים שלהם, אלא כשהם יוצאים לבצע את המשימות. התוכנית נחלה כישלון. אחת התאוריות גורסת שהאופן שבו הפורמט נבנה לא אִפשר לצופים להזדהות רגשית עם המתמודדים בתור "גיבורים".
בהמשך, ערוצי הטלוויזיה בישראל קנו פורמטים של תוכניות מציאות שמקורן בחו"ל והפיקו להם גרסאות ישראליות בשפה העברית, לדוגמה: "כוכב נולד", "האח הגדול", "לרדת בגדול", "המירוץ למיליון", "הישרדות", "היפה והחנון", "The Voice ישראל" ו"הרווק". נוצרו גם תוכניות ריאליטי שמקורן ברעיונות ישראלים, כגון "פרויקט Y", "כוח סבתות", "מחוברים" ו-"2025".
מועצת הרשות השנייה מגבילה את מספר השעות בשבוע שמותר לערוצים המסחריים לשדר תוכניות מציאות. בעבר עמדה המגבלה על 10 שעות בשבוע, אך בשנת 2013 אישרה המועצה החלטה שמגבילה את שעות השידור ל־7 שעות בשבוע.
מאפייני תוכניות המציאות
מעבר למכנה המשותף העיקרי לתוכניות המציאות - היעדר התסריט והמשחק המקצועי, ישנם עוד כמה דפוסים הקיימים כמעט בכל תוכניות המציאות:
סוגי תוכניות מציאות
סדרות המציאות התפתחו לתת ז'אנרים בולטים, כשהמכנה המשותף העיקרי שלהן הוא חוסר התסריט. אף על פי שבחלקן, הסדרה מלווה את המשתתפים ברצף של אירועים או תחרויות שנוצרו על ידי הפקת הסדרה, ובחלקן עריכה מאסיבית יוצרת תוצאה שונה, לפעמים שונה מאוד, ממה שקרה במציאות עצמה - עדיין החוק העיקרי של סדרות המציאות הוא שאי אפשר לדעת מה יקרה - מאחר שאין תסריטים. עם חוקים או בלי, המשתתפים בתוכניות המציאות יכולים לפנות לכל כיוון שיחליטו, ובהיעדר כותבים מקצועיים שינחו אותם במה לבחור וכיצד לפעול, הכול פתוח וכל דבר יכול להתרחש במהלך הסדרה.
סדרות תיעודיות (דוקו-ריאליטי)
תוכניות אלו מציגות משתתף אחד או כמה ומלווה אותם ללא התערבות. חלק מהתוכניות ילוו אדם בחייו הרגילים, בעבודה ובשעות הפנאי, כשלמעשה אין הסדרה נוקטת בשום קו עלילתי מסוים. במקרים מסוימים הסדרה תציג אינטראקציות בקרב קבוצת חברים, בני משפחה, או אנשים העובדים יחד. במקרים אחרים, לא יהיה קשר בין המשתתפים בתוכנית פרט לתכונה כזו או אחרת הקושרת ביניהם - ולעיתים המשתתפים בתוכנית כלל וכלל לא מכירים אחד את השני, ונפגשים רק בסוף התוכנית, אם בכלל. המשותף בין כל תוכניות הסוגה הזאת, הוא שהן מציגות חיי אדם, ללא התערבויות. יהיה זה אדם מן היישוב, או טיפוס מיוחד וססגוני - בכל מקרה מדובר בתיעוד של חייו ובנעשה בהם, ובמתן אפשרות לצופה בבית לחוות חייו של אדם אחר למשך הסדרה.
דוגמאות: "יום בחיי", "TLV - עושים את תל אביב" ו"מעושרות".
תוכניות מתיחות ומצלמה נסתרת
תוכניות המצלמה הנסתרת מצולמות ללא ידיעת המשתתפים בהן. במרבית המקרים, מדובר במספר רב של משתתפים בכל פרק, כשהצופה לא ממש לומד להכיר את המשתתפים בתוכנית, מאחר שמטרת התוכנית היא להציג את תגובת האדם הטיפוסי למצב בלתי רגיל, ופחות מתמקדת באדם זה או אחר.
ההזדהות של הצופה עם המשתתפים בתוכנית אינה מבוססת על היכרות עם המתחרים: הנמתחים יהיו לרוב אנשים רגילים, כאלו שהצופה הממוצע פוגש דומים להם מדי יום, וכאלו שדומים לצופה עצמו.
תוכניות אלו שואלות את הצופה כיצד היה הוא עצמו מתנהג במצבים הלא שגרתיים המוצגים בפניו - ומראות לו את תגובת הנמתחים.
תוכניות מציאות עם ידוענים (VIP)
החל מתוכניות בהן כוכבים מפורסמים מאפשרים לצופה להציץ לחייהם האישיים - כמו התוכניות בכיכובם של ג'סיקה סימפסון ובעלה, הסדרה המלווה את משפחת אוסבורן, וכן "המאסטרו" המציגה את חייו של צביקה פיק - וכלה בתוכניות המציגות ידוענים כמתחרים בתוכניות מציאות רגילות, כמו "החיים הסוריאליסטים", או "Celebrity Fit Club". עם זאת, יש החולקים על כך שמדובר בתוכניות מציאות מכיוון שמרכזן של תוכניות אלו אינו "אנשים מן השורה", שאינם מפורסמים טרם השידור אלא ידוענים, ההופכים את התוכנית לסוגה בתוכניות התעודה (דוקומנטרי).
בישראל לאחרונה התפתחה סוגת משנה זו עם תוכניות כמו "המאסטרו" של צביקה פיק, "פעם בחיים" ו"רוקדים עם כוכבים". אלו תוכניות מציאות שהמשתתפים בהם הם ידוענים, ובזה בעצם מסתכם ההבדל. תוכניות אלו יכולות להיות תוכניות תחרות, או תוכניות תיעודיות בסגנון האח הגדול - אך החוקים בהן בדרך כלל דומים לחוקי תוכניות המציאות הרגילים.
הקו המנחה של תוכניות אלו, הוא להציג את הדומה, אך גם השונה, בין הידוענים לאדם הרגיל. תוכניות אלו מציגות את הכוכבים המפורסמים כאנשים רגילים, עם פחדים ורצונות כאחד האדם - אך גם מחדדות את ההבדל בינם לבין האדם הפשוט, בכך שהן מציגות את הקפריזות ואורח החיים השונה של הידוענים.
דוגמאות: "מאסטרו", "המשפחת אוסברון", "פעם בחיים", "רוקדים עם כוכבים", "יום בחיי", "חי בלה לה לנד" ו"מחוברים".
תוכניות ההיכרות
לרוב יציגו בחור אחד וכמה בחורות, או להפך, ויהיו דומות במהותן לתוכניות התחרות - כשהפרס בהן הוא הבחור או הבחורה שעל לבם מתחרים המשתתפים. עוד סוג של תוכניות היכרות הוא זה שבו התוכנית מלווה שני זרים בבליינד דייט. דוגמאות: "הרווק", "דייט בחשכה", "סינגלס" ו"קחי אותי שרון".
דוקו-סואפ
אלו תוכניות דומות לתוכניות התיעודיות, אך המשתתפים בהם מתמודדים מדי שבוע עם התפתחויות שנוצרות על ידי הפקת הסדרה. נקודת המוצא של סדרות אלו, היא התקלת המשתתפים באירועים מעוררי תגובה - ובכך סוגה זו גם דומה לסוגת המתיחות.
תוכניות מרוץ ואדרנלין
סוג תוכניות ריאליטי המתעד מרוץ שבו משתתפים זוגות או יחידים, המתחרים על פרס כספי נאה או על הטבה משמעותית.
דוגמאות: "המירוץ למיליון", "סוף הדרך" ו"רצים לדירה".
תוכניות תחרות
במהלך התוכניות ישנו ניפוי מתמיד של המתחרים, וככל שהתוכנית מתקדמת, מספר המתמודדים פוחת, והסיכויים שלהם לזכות בפרס גובר. המצלמה תלווה את המתחרים בשעות התחרות ומחוצה להן כשהמתחרים נמצאים, לרוב, במקום סגור ומבודדים מהעולם כמו וילה או אי בודד. ישנו דגש רב מאוד על הדינמיקה שנוצרת בין המתמודדים והופכת את התחרות למעניינת יותר, כשנוצרות יריבויות, שיתופי פעולה, קנאה, תככים, וסיפורי אהבה בין המתמודדים. אלו תורמים להעלאת המתח, ומאירות את המתחרים בצורה אחרת מאיך שהיו מוצגים לו הייתה זו תחרות נטו, ומציגה את הלבטים ודרך קבלת ההחלטות שלהם בדרך אל הפרס הגדול.
בחלק מתוכניות התחרות, הפרס אינו כסף או מתנה, אלא קריירה. ישנן תוכניות למציאת דוגמנית, מתמחה אצל דונלד טראמפ, זמרים, מתאגרפים - כל דבר שיכול להביא רייטינג למפיקי התוכנית. בתוכניות אלו, המתמודדים נבחנים לא רק על יכולותיהם בתחרויות עצמן, אלא גם ביחסי האנוש שלהם והדרך בה הם מתנהלים. בתוכניות אלו, ההזדהות עם המשתתפים היא עצומה והיא הקובעת. מאחר שהצופה לומד להכיר אותם במשך עונה שלמה, ונחשף לצדדים שונים בהם, ולהתנהגותם במצבים שונים - תוכניות אלו לרוב הופכות את המשתתפים שהגיעו לשלבים האחרונים בהם לכוכבים, ולהן יש את גרעין המעריצים הגדול במיוחד, בעיקר הזוכה הגדול של התוכנית, אשר זכייתו נקבעת על ידי קהל הצופים ששולחים אליו את כמות המסרונים הגדולה ביותר.
לצד ההצלחה, תוכניות אלה גם זוכות למנה הגדולה ביותר של ביקורת. כמעט כל תוכנית כזו גורמת לסערה תקשורתית כזו או אחרת, כשמתמודד פופולרי מודח, וטענות זיופים וחוסר אמינות מלוות אותן. בסופו של דבר, ישנו זוכה אחד אך גם אלו שהפסידו, יזכו לרוב בחשיפה תקשורתית גדולה ועדת מעריצים. יש מביניהם שמצליחים ליצור לעצמם קריירה תקשורתית בקלות יחסית.
דוגמאות: "האח הגדול", "הישרדות", "היפה והחנון" ו"לרדת בגדול", המבוססים על פורמטים עולמיים.
תוכנית כישרונות
באופן מכליל, ניתן לומר שסוג זה של תוכניות המציאות הוא המצליח ביותר, והניב את מספר התוכניות הרב ביותר.
לאחר התוכנית
רוב משתתפי התוכניות מהסוג הזה היו אלמוניים לכאורה טרם התחרות. במהלך התוכנית זוכים המשתתפים לחשיפה תקשורתית נרחבת. עם סיום ההשתתפות, חוזרים רבים מהמשתתפים ל"אלמוניותם", דבר שהביא ביטוי רווח "ניצול 15 דקות התהילה". דבר זה גורם לחלק מהמתמודדים לקשיים ומשברים נפשיים. מתמודדים דיווחו כי המעבר מאלמוניות מוחלטת לפרסום רב ובחזרה לאלמוניות, גרם להם לסחרור נפשי ולקשיים בהתמודדות אפילו עם דברים שלפני כל התהליך הם צלחו אותם כגון משברים זוגיים וקשיים בניהול הקריירה. עם זאת יש במשתתפים כאלה שמינפו את פרסומם והפכו לידוענים, תוך קבלת עיסוקים אופייניים, כגון דוגמנות, משחק או הגשת תוכנית טלוויזיה.
תוכניות שיפור עצמי
בניגוד לשאר תוכניות הסוגה, תוכניות השיפור העצמי משתתפות באופן פעיל בעיצובו של המשתתף בתוכנית. אלו תוכניות בהן צוות מומחים מלווים אדם בתהליך שינוי זה או אחר - דרך לבושו, עיצוב הבית, או איך הוא מגדל את ילדיו. הנחת היסוד בתוכניות אלו, היא שכל אדם יכול לשפר את חייו אם יקבל את התמיכה המתאימה, ותוכניות אלו מציגות בכל שבוע אדם אחר, דומה לצופה בבית, והופכות אותו לדוגמה חיובית, כשהן נותנות עצות לצופים בבית כיצד ליישם את הנעשה על המסך.
בתוכניות אלו, הדגש אינו על המתמודדים עצמם, אלא על הדרך בה חייהם משתפרים, וכיצד הצופה בבית יכול לעשות זאת בעצמו. ישנה הזדהות מסוימת עם המשתתפים, אך לרוב הם מופיעים רק בפרק אחד של הסדרה, וההיכרות אתם היא שטחית.
דוגמאות: "הברבור", "סופר נני", "משפחה חורגת", "מהפך", "כוח סבתות" ו"מפונקים".
ביקורת
תוכניות המציאות ספגו ביקורות שונות. חלק מהביקורות טענו שהתוכניות נחשבות למשקפות את המציאות אך מהוות עולם מנותק וכן שהעריכות בצילומים שלהן מגמתיות וערוכות מראש או שאומרים למשתתפים מה להגיד ולא טבעיות.
ביקורת נוספת טוענת שהמשתתפים בתוכניות נפגעים הן מביקורת פוגענית מהמשתתפים ומהשופטים והעורכים, הן שאינם מבינים באמת לאן נקלעו, הן שהם הופכים לתחרותיים ופרועים מדי במהלך התוכנית והן שאחרי התוכנית הם משיגים תהילה רגעית ואז הופכים לאנשים פשוטים - דבר הפוגע ברגשותיהם. התוכניות מכילות תכנים וולגריים וחלק מהמשתתפים הם אנשים לא ראויים שלא מדברים בכבוד.
ביקורת פופולרית מדברת על כך שתוכניות מציאות מכילות תוכן באיכות עלילתית-אינטלקטואלית נמוכה והן מהוות בידור זול להמונים ואסקפיזם.
תוכניות מציאות רבות מכילות תכנים בלתי הולמים וקשים לצפייה.
פומרניה השוודית
פומרניה השוודית (בשוודית: Svenska Pommern; בגרמנית: Schwedisch-Pommern) הייתה דומיניון תחת הכתר השוודי מ-1630 עד 1815 על מה שהוא כיום החוף הבלטי של גרמניה ופולין. לאחר המלחמה הפולנית-שוודית ומלחמת שלושים השנים, שוודיה החזיקה בשליטה נרחבת על האדמות בדרום החוף הבלטי, כולל פומרניה וחלקים מליבוניה ופרוסיה (dominium maris baltici).
שוודיה, שהייתה נוכחת בפומרניה עם חיל מצב בשטרלזונד מאז 1628, השיגה שליטה יעילה בדוכסות פומרניה עם הסכם שטטין ב-1630. בשלום וסטפליה ב-1648 ובחוזה שטטין ב-1653, קיבלה שוודיה את מערב פומרניה, עם האיים ריגן, אוזדום ו-וולין, ורצועה של פומרניה הרחוקה (Hinterpommern). הסכמי השלום נערכו בעוד שהמלכה השוודית כריסטינה הייתה קטינה, והאימפריה השוודית נשלטה על ידי בני האצולה הגבוהה. כתוצאה מכך, פומרניה לא סופחה לשוודיה כמו הרווחים הצרפתיים במלחמה, מה שהיה אומר ביטול הצמיתות, שכן חוקי האיכרים של פומרניה משנת 1616 היו נהוגים שם בצורה החמורה ביותר. במקום זאת, היא נשארה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, מה שהפך את השליטים השוודים לרייכספירסטן (נסיכים אימפריאליים) והותיר את האצולה באחריות מלאה על האזורים הכפריים ותושביה. בעוד שאצילי פומרניה השוודים היו נתונים לצמצום כאשר המלכים של סוף המאה ה-17 חזרו לשלטון הפוליטי, הוראות השלום של וסטפאליה המשיכו למנוע את החתירה למדיניות האחידות בפומרניה עד לפירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806.
בשנת 1679 איבדה שוודיה את רוב נחלותיה הפומרניות ממזרח לנהר האודר בהסכם סן ז'רמן-אן-לאי, ובשנת 1720 איבדה שוודיה את נחלותיה מדרום ל-Peene וממזרח לנהר Peenestrom במסגרת הסכם סטוקהולם. אזורים אלו נמסרו לברנדנבורג-פרוסיה ושולבו בפומרניה הברנדנבורגית. כמו כן, בשנת 1720, שוודיה השיגה את שארית שליטתה בחוזה פרדריקסבורג, שאבדה לדנמרק ב-1715. בשנת 1814, כתוצאה ממלחמות נפוליאון, נמסרה פומרניה השוודית לדנמרק בתמורה לנורווגיה בחוזה קיל, ובשנת 1815, כתוצאה מקונגרס וינה, הועברה לפרוסיה.
גאוגרפיה
הערים הגדולות ביותר בפומרניה השוודית היו שטרלזונד, גרייפסוואלד ועד 1720, שטטין (כיום שצ'צ'ין). ריגן הוא היום האי הגדול ביותר בגרמניה.
רכישה במהלך מלחמת שלושים השנים
פומרניה הייתה מעורבת במלחמת שלושים השנים במהלך שנות ה-20 של המאה ה-16, וכשהעיר שטרלזונד הייתה במצור על ידי חיילים קיסריים, שליטה בוגיסלאב הארבעה עשר, דוכס פומרניה, חתם על הסכם עם גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה ביוני 1628. ב-10 ביולי 1630, החוזה הוארך לכדי הסכם 'נצחי' בהסכם שטטין (1630). עד סוף אותה שנה השלימו השוודים את הכיבוש הצבאי של פומרניה. לאחר נקודה זו, גוסטבוס אדולפוס היה השליט היעיל של המדינה, ואף על פי שהוכרו זכויות הירושה לפומרניה, המוחזקות על ידי גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג בשל הסכם גרימניץ, המלך השוודי עדיין דרש ממרקיזות ברנדנבורג להיפרד מהקיסר פרדיננד השני. בשנת 1634, האצולה של פומרניה הקצתה את ממשלת הביניים לדירקטוריון בן שמונה חברים, שנמשך עד שברנדנבורג הורה על פירוק הדירקטוריון ב-1638 בזכות המינוי הקיסרי.
כתוצאה מכך, פומרניה עברה למצב של אנרכיה, ובכך אילצה את השוודים לפעול. משנת 1641 הובל הממשל על ידי מועצה ("סטטוס קונסיליום") משטטין (שצ'צ'ין), עד שהסכם השלום בשנת 1648 הסדר את הזכויות על המחוז לטובת שוודיה. במשא ומתן לשלום באוסנבריק קיבלה ברנדנבורג-פרוסיה את פומרניה הרחוקה (Hinterpommern), החלק של דוכסות פומרניה לשעבר ממזרח לנהר אודר מלבד שטטין. רצועת אדמה מזרחית לנהר האודר המכילה את המחוזות דאם וגולנוב והאי וולין ומערב פומרניה עם האיים ריגן ואוזדום, נמסרה לשוודים כמחסה מידי הקיסר פרדיננד השלישי הסכם שטטין ב-1653 יישב את הגבול עם ברנדנבורג בצורה נוחה לשוודיה. הגבול מול מקלנבורג, לאורך הטרבל והרקניץ, סודר בעקבות הסדר מ-1591.
חוקה ומינהל
האצולה של פומרניה התבססה היטב והחזיקה בהרשאות נרחבות, בניגוד לקצה השני של הספקטרום שהיה מאוכלס במעמד של צמיתים רבים. אפילו עד סוף המאה ה-18 היוו הצמיתים שני שלישים מאוכלוסיית הכפר. האחוזות שבבעלות האצולה חולקו למחוזות ותחומי המלוכה, שכיסו כרבע מהארץ, חולקו למשרדים ממשלתיים.
רבע מנחלות האצולה ה"אבירות" (Rittergut) בפומרניה השוודית הוחזקו על ידי אצילים שוודים. האחוזות הדוכסיות (Domäne), שחולקו בתחילה בין אצילים שוודים (שני שלישים) ופקידים, הפכו ב-1654 לנחלות בניהולה של המלכה השוודית לשעבר כריסטינה. האצולה השוודית והפומרנית נישאו זו בזו והפכו לבלתי ניתנות להבחנה מבחינה אתנית במהלך המאה ה-18.
מעמדה של פומרניה בממלכה השוודית היה תלוי בשיחות שנפתחו בין אצולת פומרניה לבין ממשלת שוודיה. השיחות הראו מעט תוצאות עד שניתן היה להציג את מכשיר הממשל מ-17 ביולי 1663 (שפורסם בהפסקה ב-10 באפריל 1669), ורק בשנת 1664 קיבלה האצולה הפומרנית את המלך השוודי כשליטם החדש.
הממשלה המלכותית של פומרניה (die königliche Landesregierung) הורכבה מהמושל הכללי, שתמיד היה חבר מועצת בית שוודי, כיושב ראש וחמישה חברי מועצה של הממשלה המלכותית, ביניהם נשיא בית המשפט לערעורים, הקנצלר וקפטן הטירה של שטטין, מעל המפקח של ה-Royal Amts. כאשר הנסיבות דרשו, ניתן היה לזמן את האצולה, הבורגנים, ועד שנות ה-90 של המאה ה-16 - הכמורה לישיבות של פרלמנט מקומי בשם לנדטאג. האצולה יוצגה על ידי סגן אחד לכל מחוז, והצירים הללו קיבלו בתורם מנדט על ידי מועצות מחוזיות של אצילים. אחוזת הבורגנים כללה סגן אחד לכל עיר בעלת זיכיון פוליטי, במיוחד שטרלזונד. בראש הלנדטאג עמד מרשל (Erb-landmarschall). מרכיב שלישי באספת האחוזות היו חמשת, בתחילה עשרה, חברי מועצת לנדטאג שמונו על ידי הממשלה המלכותית של פומרניה בעקבות מועמדותם על ידי האחוזות. חברי המועצה של לנדטאג הקימו את מועצת הקרקע, שתיווכה עם ממשלת שוודיה ופיקחה על החוקה.
האצילים, שהפעילו סמכות רבה תחת הדוכסים של פומרניה, לא יכלו להפעיל שום השפעה משמעותית על שוודיה, למרות שהחוקה משנת 1663 סיפקה להן וטו בכל הנוגע לפומרניה. אולם זכויות העתירה שלהם לא היו מוגבלות, ובזכותו של פרדריק הראשון, מלך שוודיה בשנת 1720 הייתה להם גם זכות מפורשת להשתתף בחקיקה ובמיסוי.
העיירות שטרלזונד, שטטין, גרייפסוואלד ואנקלם קיבלו סמכות שיפוט אוטונומית.
מערכת החוק
מערכת המשפט בפומרניה הייתה במצב של בלבול גדול, בשל היעדר חקיקה עקבית או אפילו אוסף חוקים בסיסי ביותר ובמקום זאת מורכבת מאוסף שונה של עקרונות משפטיים. השלטון השוודי הכניס, אם לא אחר, לפחות את שלטון החוק למערכת בתי המשפט. החל משנת 1655, ניתן היה לערער על תיקים מבתי המשפט בערכאה הראשונה לבית המשפט לערעורים בגרייפסוואלד (שנמצא בוולגאסט משנת 1665 עד 1680), שם ניתנו גזרי דין לפי חוק הערעור משנת 1672, שנערך על ידי דוד מוויוס. תיקים לפי החוק הקנוני הופנו לקונסיסטוריה בגרייפסוואלד. מבית המשפט לערעורים ניתן היה לערער על תיקים לבית המשפט העליון עבור השליטה השוודית בגרמניה, בית הדין הגבוה בוויסמר, שנפתח ב-1653.
מלחמות הצפון השנייה וסקונה
מכיוון שפומרניה כבר נפגעה קשה ממלחמת שלושים השנים והתקשתה להתאושש במהלך השנים הבאות, ממשלת שוודיה פרסמה בשנים 1669 ו-1689 צווים (Freiheitspatente) המשחררים ממס כל מי שבנה או בנה בית מחדש. גזירות אלה היו בתוקף, אם כי שונו לעיתים קרובות, עד 1824.
שינויים טריטוריאליים במהלך מלחמת הצפון הגדולה
השנים הראשונות של מלחמת הצפון הגדולה לא השפיעו על פומרניה. אפילו כאשר כוחות דנים, רוסים ופולניים חצו את הגבולות ב-1714, ממלכת פרוסיה הופיעה לראשונה כמתווך מהוסס לפני שהפכה לתוקפן. קרל השנים עשר, מלך שוודיה בקרב שטרלזונד הוביל את ההגנה על פומרניה במשך שנה שלמה, נובמבר 1714 עד דצמבר 1715, לפני שנמלט ללונד. הדנים כבשו את ריגן ומערב פומרניה מצפון לנהר פינה (הנסיכות הדנית לשעבר של ריגן, שלימים נודעה בתור פומרניה המערבית החדשה או נופורפומרן), ואילו אזורי פומרניה המערבית מדרום לנהר (שנקראו מאוחר יותר פומרניה המערבית העתיקה או אלטפורפומרן) נלקחו על ידי פרוסיה.
פומרניה הדנית נשלטה מאז אפריל 1716 על ידי ועדה ממשלתית שישבה בשטרלזונד, המורכבת מחמישה חברים. בניגוד לממשל השוודי, הוועדה הפעילה סמכות שופטת וביצועית כאחד. דנמרק שאבה בכך מהחוויות בברמן-ורדן הכבושה הדנית (1712–1715), מהתפאורה של הקנצלרית הדנית ומהאבסולוטיזם הדני תחת פרדריק הרביעי, מלך דנמרק. הוועדה כללה את לנדרוס פון פלאטן, לימים פון קוצשאו, היועצים היינריך ברנהרד פון קמפפרבק, J. B. Hohenmühle ופטר פון Thienen, ומזכיר הקנצלר אוגוסט ג. פון ג'ון. בשנת 1720, פון קמפפרבק מת והוחלף על ידי אנדריאס בואי.
על פי חוזה פרדריקסבורג, מ-3 ביוני 1720, דנמרק נאלצה להחזיר את השליטה על השטח הכבוש לידי שוודיה, אך בחוזה סטוקהולם, ב-21 בינואר באותה שנה, הותר לפרוסיה לשמור על כיבושיה, כולל שטטין. בכך ויתרה שוודיה את החלקים שממזרח לנהר האודר שהושגו ב-1648 וכן את מערב פומרניה דרומית לפינה ואת האיים וולין ואוזדום לברנדנבורג-פרוסיה.
דנמרק החזירה את שטחי פומרניה לממשל השוודי ב-17 בינואר 1721. הרישומים המנהליים מהתקופה הדנית הועברו לקופנהגן וזמינים בארכיון הלאומי הדני (rigsarkivet).
מלחמת שבע השנים
ניסיון שוודי קלוש להחזיר את השטחים האבודים במסעות הפומרנים של מלחמת שבע השנים (1757–1762, "מלחמת פומרניה") נכשל. כוחות שוודים נאבקו לתאם עם בעלות בריתם הצרפתיות והרוסיות, ומה שהחל כפלישה שוודית לפומרניה הפרוסית הוביל עד מהרה לכך שהפרוסים כבשו חלק גדול מפומרניה השוודית ואיימו על שטרלזונד. כאשר רוסיה עשתה שלום עם פרוסיה ב-1762, גם שוודיה פרשה מהמלחמה עם חזרה לסטטוס קוו לפני המלחמה. הביצועים המאכזבים של שוודיה במלחמה פגעו עוד יותר ביוקרה הבינלאומית שלה.
שילוב בשוודיה
בהכרזה מלכותית ב-26 ביוני 1806, הוכרזה חוקת פומרניה כמושעית ומבוטלת. מכשירי הממשל השוודים משנת 1772, חוק האיחוד והביטחון משנת 1789 והחוק משנת 1734 הוכרזו כבעלי עדיפות והיו אמורים להיות מיושמים לאחר ה-1 בספטמבר 1808. הסיבה לביצוע ההפיכה המלכותית הזו הייתה שהאצילים, למרות האיסור המלכותי, פנו לבתי המשפט כדי לערער על החוקים המלכותיים, ובמיוחד על החוק מ-30 באפריל 1806 בנוגע לגיוס צבא פומרני. בסדר החדש ניסה מלך שוודיה גוסטב הרביעי אדולף להנהיג ממשלה מחולקת למחוזות. הוכנס חוק הכנסייה השוודי. המדינה חולקה לארבע מאות (Härad) המכילות קהילות (Socken) בהתאם למודל הממשל השוודי. ניתן היה להתקשר לאצולת פומרניה רק בנוגע לשאלות הנוגעות ספציפית לפומרניה וריגן. הסדר החדש של הלנדטאג עוצב על פי דגם ה-Riksdag השוודי של האצולה ופגישה על פי הסדר החדש התקיימה גם באוגוסט 1806, שהכריזה על נאמנותה למלך והכתירה אותו כשליטן. בעקבות מהפכה זו בוצעו ותוכננו מספר רפורמות חברתיות; החשוב ביותר היה ביטול הצמיתות על ידי חוק מלכותי ב-4 ביולי 1806.
כמו כן בשנת 1806, גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה החל בבניית עיר נמל גדולה נוספת בפומרניה, גוסטביה. אולם כבר בשנת 1807 כבשו הכוחות הצרפתיים את המקום.
הפסד במהלך מלחמות נפוליאון
הכניסה לקואליציה השלישית ב-1805, שבה נלחמה שוודיה ללא הצלחה את מלחמתה הראשונה נגד נפוליאון, הובילה לאחר מכן לכיבוש פומרניה השוודית על ידי כוחות צרפתים מ-1807 עד 1810. לאחר חתימת הסכם פריז ב-1810, הוחזר השטח לשוודיה. בשנת 1812, כאשר שוב צעדו כוחות צרפת לתוך פומרניה, הצבא השוודי התגייס וסייע נגד נפוליאון בקרב לייפציג ב-1813, יחד עם חיילים מרוסיה, פרוסיה ואוסטריה. שוודיה תקפה גם את דנמרק, ועל פי הסכם קיל ב-14 בינואר 1814, שוודיה ויתרה לדנמרק על פומרניה בתמורה לנורווגיה.
גורלה של פומרניה השוודית נקבע במהלך קונגרס וינה באמצעות ההסכמים בין פרוסיה לדנמרק ב-4 ביוני ועם שוודיה ב-7 ביוני 1815. בתמרון זה זכתה פרוסיה לפומרניה השוודית בתמורה ל- Saxe-Lauenburg, אשר הפכה לדנית, כאשר פרוסיה החליפה את סקסוניה-לאוונבורג שהייתה בעבר תחת שליטת הנובר רק 14 שנים קודם לכן בתמורה לפריזיה המזרחית שנמסרה להנובר. דנמרק קיבלה גם 2.6 מיליון טאלרים מפרוסיה. 3.5 מיליון טאלרים ניתנו לשוודיה בפיצויי מלחמה. "פומרניה השוודית" שולבה בפרוסיה בתור פומרניה המערבית החדשה (Neuvorpommern) בתוך פרובינציית פומרניה הפרוסית.
אוכלוסייה
אוכלוסיית פומרניה השוודית מנתה 82,827 איש בשנת 1764, (58,682 תושבים כפריים, 24,145 תושבים עירוניים, 40% מהאוכלוסייה הכפרית היו צמיתים); 89,000 בשנת 1766, 113,000 בשנת 1802, כאשר כרבע מתגוררים באי ריגן, והגיעו ל-118,112 בשנת 1805 (79,087 כפריים, 39,025 תושבים עירוניים, 46,190 מהאוכלוסיית הכפריים היו צמיתים).
תחנת תיאטרלנאיה
תחנת תיאטרלנאיה (ברוסית: Театральная) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו זמוסקבורצקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע טברסקוי, ליד תיאטרון בולשוי ותיאטרון מאלי.
תחנת תיאטרלנאיה נפתחה ב-11 בספטמבר 1938, וקרויה על שם כיכר תיאטרלנאיה.
מרקוס אנאוס לוקאנוס
מרקוס אנאוס לוקאנוס (לטינית: Marcus Annaeus Lucanus; 3 בנובמבר 39 - 30 באפריל 65) היה משורר רומי.
תחנת תיאטרלנאיה
התחנה מקושרת במעבר עם תחנת אוחוטני ריאד של קו סוקולניצ'סקאיה, ותחנת פלושאד רבוליוציי של קו ארבטסקו פוקרובסקאיה.
מרקוס אנאוס לוקאנוס
חייו
לוקאנוס, שהיה אחיינו של הפילוסוף והמדינאי סנקה, נולד בקורדובה שבדרום ספרד, ובעודו תינוק הובא לרומא. הוא גדל בחוגי האריסטוקרטיה, קיבל חינוך מעולה ברומא, עסק בשירה, למד פילוסופיה ורטוריקה והשלים את לימודיו באתונה. באמצעות דודו המפורסם, התוודע לחוגי השלטון והתמנה על ידי נירון קיסר לקוואיסטור לשנת 59. בשנה שלאחריה כתב את הפואמה "בשבחו של נירון" וזכה בפרס השירה בפסטיבל שאורגן על ידי קיסר זה. כעבור שנתיים התפרסם בשל הפואמה "פרסאליה", על שמו של קרב פרסלוס (9 באוגוסט 48 לפנה"ס), שבה תיאר את מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר.
הצלחתו הספרותית של לוקאנוס עוררה את קנאתו של נירון, שציווה עליו לחדול מלפרסם את יצירותיו בציבור. בתגובה, בשנת 65 לספירה הצטרף לוקאנוס לקשר פיסו שמטרתו הייתה רצח נירון. הקשר התגלה ונירון ציווה על לוקאנוס להתאבד. לוקאנוס אזר עוז בנפשו, הזמין את חבריו למשתה, סעד את לבו אתם יחדיו, ולבסוף פתח את עורקיו, נשא את דבריו נגד עריצות ומת. גורל דומה נפל גם בחלקו של דודו סנקה, שהואשם אף הוא בהשתתפות בקשר זה.
חיבורו
מלבד הפואמה "פרסאליה", לא שרד דבר מכל יצירותיו של לוקאנוס, אך ליצירתו זו הייתה השפעה חשובה על התיאטרון ועל השירה של המאה ה-17.
בספר השני של הפואמה, מזכיר לוקאנוס את היהודים בין העמים שנכנעו לפני פומפיוס ומציין שהם מתפללים "לאל לא ידוע". בספר השלישי הוא מציין את אדום, "העשירה במטעי דקלים", בין הארצות ששלחו סיוע צבאי לפומפיוס. כפי שמצוי אצל משוררים לטינים, "אדום" מופיעה כאן במקום "יהודה". מדובר על הסיוע הצבאי שנשלח לפומפיוס על ידי הורקנוס השני ואנטיפטרוס האדומי.
הנס אלפוון
הנס אולוף גוטה אלפוון (בשוודית: Hannes Olof Gösta Alfvén; 30 במאי 1908 – 2 באפריל 1995) היה מהנדס חשמל שוודי, פיזיקאי בתחום הפלזמה וזוכה פרס נובל לפיזיקה משנת 1970 על עבודתו בתחום מגנטוהידרודינמיקה (MHD). הוא תיאר את סוג MHD המכונה כיום גלי Alfvén. במקור הוכשר כמהנדס חשמל ולאחר מכן עבר למחקר והוראה בתחומי פיזיקת פלזמה והנדסת חשמל. אלפוון תרם תרומות רבות לפיזיקת הפלזמה, כולל תיאוריות המתארות את התנהגות זוהר הקוטב, חגורות ואן אלן, השפעת סערות מגנטיות על השדה המגנטי של כדור הארץ, המגנטוספירה היבשתית והדינמיקה של פלזמות בגלקסיית שביל החלב.
השכלה
אלפבן קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת אופסלה בשנת 1934. על מחקרו "חקירות גלים אלקטרומגנטיים בתדירות גבוהה".
שנים מוקדמות
בשנת 1934 לימד אלפוון פיזיקה באוניברסיטת אופסלה וגם במכון נובל לפיזיקה (לימים שונה שם למכון מאנה סיגבאן לפיזיקה ) בסטוקהולם, שוודיה. בשנת 1940 התמנה לפרופסור לתיאוריה אלקטרומגנטית ומדידות חשמל במכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם. בשנים 1954 – 1955 למד אלפוון תחת מלגת פולברייט באוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק. בשנת 1967, לאחר שעזב את שוודיה ובילה זמן בברית המועצות, עבר לארצות הברית. אלפוון עבד במחלקות להנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ואוניברסיטת דרום קליפורניה.
שנים מאוחרות יותר
בשנת 1991 פרש אלפוון כפרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ופרופסור לפיזיקת פלזמה במכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם.
אלפוון בילה את חייו הבוגרים המאוחרים לסירוגין בין קליפורניה לשוודיה. הוא נפטר בגיל 86.
מחקריו
בשנת 1937 טען אלפוון כי אם פלזמה קדמה ליקום, היא יכולה אז לשאת זרמים חשמליים המסוגלים לייצר שדה מגנטי גלקטי. לאחר שזכה בפרס נובל על עבודותיו במגנטו-הידרודינמיקה, הוא הדגיש כי: עבודתו התאורטית על זרמים חשמליים מיושרים בשדה בזוהר הקוטב (המבוססת על עבודות קודמות של קריסטיאן בירקלנד) אושרה בשנת 1967, זרמים אלה מכונים כיום זרמי בירקלנד.
י"ח באב
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בי"ח אב היא פרשת עקב.
קו ווטרלו וסיטי
קו ווטרלו וסיטי (באנגלית: Waterloo and City Line) הוא קו במערך הרכבת התחתית של לונדון ומתוך 11 קווי התחתית הוא הקצר ביותר. הקו, אשר כולל שתי תחנות ואורכו 2.5 קילומטרים בלבד, משמש כאמצעי חצייה של נהר התמזה הלונדוני ועובר מתחתיו.
תפקידו העיקרי של הקו הוא לשנע נוסעים המבקשים להגיע מתחנת הרכבת התחתית ווטרלו לסיטי של לונדון, מרכז העיר. עקב כך, הקו אינו פעיל בימי ראשון (יום מנוחה באנגליה) ובשעות מאוחרות בערבי שאר ימות השבוע.
היסטוריה
לבסוף, התקבלה ההחלטה ליצור קו רכבת תחתי חדש, פרויקט אשר הוצע כאלטרנטיבה הזולה יותר מאשר שירות רכבות עילי מאחר שבשירות תת-קרקעי אין צורך לרכוש או להפקיע שטחים רבים מדי מעל פני הקרקע.
הקו נפתח בשנת 1898 על-פי עיצוב של המהנדסים ויליאם רוברט גלבריית' וג'יימס הנרי גרייטהד. הקו הוא השני מתוך 11 קווי התחתית אשר אימצו את השיטה החשמלית למינוע הרכבות.
מאפיינים
המאפיין המייחד קו זה משאר קווי הרכבות התחתיות בלונדון הוא היותו תת-קרקעי לחלוטין, על שתי תחנותיו. בתחילת דרכו, הייתה לקו תחנת כוח משלו, שהופעלה בעזרת פחם.
בשנת 2003 נסגר הקו למשך שלושה שבועות בעקבות ירידה של רכבת מהפסים בקו סנטרל. כחלק מהלקחים שנלמדו מהאירוע, שודרגו כל הרכבות מסוג 1992.
חידוש ותוכניות לעתיד
ב-1 באפריל 2006 נסגר הקו לשם עבודות חידוש, ונפתח מחדש ב-11 בספטמבר 2006. לאחר השלמת העבודות קיבולת הנוסעים בקו עלתה ב-25% וקיבולת הרכבות ב-12% בשעות שיא. בנוסף, זמן הנסיעה בין התחנות התקצר בכ-40 שניות, פרק זמן משמעותי מאחר שמשך הנסיעה כיום הוא 4 דקות בלבד.
אתר צילום
בעקבות סגירת הקו בימי ראשון, הקו ותחנותיו פופולריים ביותר עבור במאי קולנוע לשם צילומי סרטים או טלוויזיה. ניתן להבחין בקו בעונה השנייה של תוכנית הישרדות הבריטית, בעיבוד הקולנועי משנת 1984 לסדרת הספרים "התלת רגליים" ובסרט "דלתות מסתובבות" משנת 1998.
הר געש מורכב
הר געש מורכב הוא הר געש מעורב המורכב מכמה חרוטים ומבנים געשיים. כל הר געש עשוי להיות מורכב מאחר שהוא נוצר באמצעות זרמי לבה חוזרים ונשנים, שכבות רבות של אפר געשי, כיפה געשית או חרוט געשי הולך וגדל. עם זאת, "הר געש מורכב" נקרא כך בשל המערכות המורכבות והמרובות היוצרות אותו ולא בשל הישנות התפרצויותיו. למעשה, כל הר געש המורכב מיותר מאשר צינור הזנה אחד יכול להיקרא הר געש מורכב.
היווצרות
הרי געש מורכבים נוצרים כתוצאה משינויים בדפוסי ההתפרצות, מתזוזה של צינור ההזנה או מפריצתם של צינורות הזנה חדשים.
הר געש מורכב עשוי להיווצר כאשר הר געש שכבתי גדל ומכסה מבנים געשיים שנוצרו בהתפרצויות קודמות, זרמי לבה וזרמים פירוקלסטיים – באמצעות התפרצויות חוזרות ונשנות היוצרות לועות וצינורות הזנה חדשים.
קלדרות רבות מהוות הרי געש מורכבים הנוצרים לאחר התמוטטות תקרת תא מאגמה, כאשר בתוך הקלדרה נפערים לועות ונוצרים חרוטים וכיפות חדשים. מבנים חדשים אלה עשויים להיווצר לא רק על קרקעית הקלדרה אלא גם בשוליה, ויוצרים מתחם געשי הנקרא מתחם קלדרה. המבנים החדשים במתחם הקלדרה עשויים להיקרא הרי געש בזכות עצמם. מתחמי קלדרות כאלה הם ילוסטון, קלדרת לונג ואלי במזרח קליפורניה וקלדרת בנט לייק (Bennett Lake Caldera) בקולומביה הבריטית.
דוגמאות
הר הגעש סנטיאגואיטו (Santiaguito) בגואטמלה הוא שלוחה פעילה של הר הגעש סנטה מריה. התפרצותו באוקטובר 1902 בעוצמה VEI6 במדד התפרצות געשית נחשבת לאחת ההתפרצויות העזות ביותר שאירעו במאות השנים האחרונות.
בגוואטמלה נמצא גם פקאיה – הר געש בזלתי המורכב מאשכול של כיפות לבה דקיטית ומבנים חרוטיים. התמוטטות פקאיה לפני כ-1,100 שנים יצרה קלדרה, שבשוליה צמחו הלועות הצעירים הפעילים בהווה.
הר הגעש לוקון-אמפונג הוא הר געש מורכב פעיל באי סולאווסי שבאינדונזיה הכולל שני חרוטים געשיים רדומים השוכנים במרחק של 2.2 קילומטרים אחד מהשני: הר לוקון והר אמפונג ולוע געשי פעיל, טוֹמְפַּלוּאַן (Tompaluan), השוכן באוכף שביניהם. מאז המאה ה-19 מתרכזת כל הפעילות הגעשית בלוע טוֹמְפַּלוּאַן.
דוגמאות נוספות מרחבי העולם: טונגרירו במרכז האי הצפוני של ניו זילנד, איסקיה – אי געשי באיטליה, האי הרד ואיי מקדונלד – איים געשיים בדרום האוקיינוס ההודי, בארו בפנמה, גלראס (Galeras) באנדים הקולומביאנים, סאנגיאנג אפי, אינדונזיה ורבים אחרים.
יוחנן גוש חלב
יוחנן גוש חלב (בשם קודם יאנוש גיסקלאי במקור דוד וידר בהונגרית: Giszkalay János; מקום הולדתו לא מצוין, ייתכן ניטרה, 3 באפריל 1886 – חיפה, 4 באפריל 1951) היה סופר יהודי-הונגרי, משורר, מחזאי, מתרגם, עורך עיתון, מוציא לאור, איש ציבור, פוליטיקאי, אחד הנציגים הספרותיים המשמעותיים ביותר של הציונות ההונגרית.
ביוגרפיה
שלמה וידר, היסטוריון ספרות ומורה בגימנסיה היהודית של בודפשט היה אחיו של יוחנן גוש חלב וגם הוא עלה ארצה אחרי השואה. וידר היה גם מהעורכים של הלקסיקון יהודי הונגרי. מאמריו וסיפוריו הקצרים של יוחנן גוש חלב (יאנוש גיסקלאי) פורסמו בעיתונים יהודיים בבודפשט תחת השם ארדה. הוא המחבר של שיר השבועה הציונית העממית שהתחילה ב"ידיים לשמיים, מי שגבר, מי שאמיץ". בגלל דעות שהביע במאמרי מערכת הוציאה הפרקליטות ההונגרית צו מעצר נגדו, ממנו ברח לרומניה. הבחירה בשמו ההונגרי (במקום דוד וידר) אינה מקרית. יוחנן מגוש חלב בתרגום להונגרית הוא: יאנוש גיסקלאי, הגיבור העממי מהגליל, מגוש חלב, במאה הראשונה לספירה. יאנוש גיסקלאי, הסופר, עלה והתיישב בארץ ישראל בשנת 1939 תשע שנים לפני הקמת המדינה ושינה את שמו ליוחנן גוש חלב. סופר עליו בהונגריה כך: « יאנוש גיסקלאי, נסע לארץ ישראל (פלסטינה) לפני כמה שנים. אומרים שהפך לרועה צאן וכעת רועה עדר כבשים באחד מעמקי חברון ». כך כתב עליו הסופר ארנה ליגטי (מקודם: ליכטנשטיין) שניספה בשואה ב"תחת משקל הדקל. חיי הרוח של דור. 22 שנים בגורל של מיעוטים (עידן הגבורה 1919-1925), בספר שפורסם בקלוז' בשנת 1941.
נפטר בשלוש באפריל 1951 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל שבחיפה.
עבודת העריכה שלו
גוש חלב עבד כחבר הנהלה במגזין אוי קלט (מזרח חדש), שנוסד בשנת 1918 בקלוז' כעיתון יהודי בשפה ההונגרית ((בלה סקיי, אילש קוצר, פטר אויווארי (מקודם: גרוסמן), אימרה סבו, שאנדור בן עמי, לאסלו שאלאמון, הלל דנציג וכו' היו ממקומיו ומכותביו)). בשנת 1926 הפך לעורך הראשי של "אוי קלט. בין 1934 לבין 1936 היה העורך הראשי של כתב העת קזאירט (Kézirat) הספרותי והחברתי שפורסם בלוגוז'.
חיים ציבוריים ופוליטיקה
כחבר מייסד מילא יאנוש גיסקלאי תפקיד משמעותי בהקמת "האיגוד הלאומי היהודי של טרנסילבניה" וב"מפלגה היהודית" בטרנסילבניה שנוסדו בשנת 1918. בשנת 1920, יחד עם הרופא ברנאט קנפלר ועורך הדין חיים ויסבורג, הוקמו את איגוד הספורט הגיבור קלוז'.
יחסי ספרד–קזחסטן
יחסי ספרד–קזחסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין קזחסטן לספרד. שתי המדינות חברות בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
היסטוריה
לאחר פירוק ברית המועצות הפכה קזחסטן לאומה עצמאית בדצמבר 1991. ב-11 בפברואר 1992 כוננו קזחסטן וספרד יחסים דיפלומטיים. בשנת 1999 פתחה ספרד שגרירות תושבים בבירת אלמטי לשעבר לפני שהעבירה את השגרירות לאסטנה בשנת 2006 (ששינתה את שמה בשנת 2019 לנור-סולטן). באותה שנה פתחה קזחסטן שגרירות במדריד.
מאז כינונם הראשוני של היחסים הדיפלומטיים, שתי המדינות עבדו בצמוד לפורומים רב לאומיים כמו הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. בשנת 2017, ספרד השתתפה בתערוכת אקספו 2017 המתקיימת בנור-סולטן.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מקזחסטן לספרד
ביקורים רמי דרג מספרד לקזחסטן
הסכמים
מאז 1992 שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם לקידום הדדי והגנה על השקעות (1995); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי ותעשייתי (1997); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי, חינוכי ומדעי (1997); הסכם להובלת ציוד ואנשי צבא דרך שטח קזח לייצוב ושיקום ספרדי באפגניסטן (2009); הסכם ביטול אשרות לבעלי דרכון דיפלומטי (2009); הסכם לשיתוף פעולה בתיירות (2009); אמנת ההסגרה (2012) והסכם לשיתוף פעולה צבאי (2013).
יחסי סחר
בשנת 2015 הסתכם המסחר בין קזחסטן לספרד ב-1.3 מיליארד אירו. הייצוא העיקרי של קזחסטן לספרד כולל: חומרים דליקים וחומרי סיכה, מוצרים מבוססי נחושת, מוצרים כימיים אנאורגניים, מוצרי פלדה וציוד חשמלי. הייצוא העיקרי של ספרד לקזחסטן כולל: כלי רכב, ציוד ניווט אווירי, ציוד בנייה, ביגוד ונעליים. כמה חברות רב-לאומיות ספרדיות כמו Obrascón Huarte Lain, Repsol, Talgo ו-Zara פועלות בקזחסטן.
ניר שלמה
קורות חיים
שלמה נולד וגדל בכפר סבא. למד בתיכון כצנלסון במגמת המוזיקה. בשנים 2009–2010 למד ברימון בית ספר למוזיקה.
ב-2010 הקים את להקת ״כלבי רוח״ יחד עם הזמרת הילה רוח, הבסיסט נועם שחם, הקלידן איתי שטרית והמתופף גדי פטר. אלבום הבכורה של הלהקה יצא בשנת 2013 וקצר שבחים. משנת 2011 ועד היום ניגן כגיטריסט בהופעות והקלטות עם מגוון רחב של אמנים: יובל דיין, דיקלה, יהוא ירון, קרן פלס, נרקיס, סיון טלמור, גדי רונן, רועי פרייליך ועוד רבים אחרים.
בשנת 2015 הוציא את אלבומו הראשון הקרוי על שמו. האלבום מורכב משירים שכתב, הלחין והפיק, המשלבים בין טקסטים בוטים לבין מוזיקת רוק נוגה. מבקר המוזיקה רז ישראלי כתב על האלבום: ״האלבום המרגש של השנה, במובן הכואב של המילה. זה לא אלבום שנעים לשמוע, זה לא אלבום ששיר אחד במיוחד תופס אותך ולא מוכן לעזוב, זה לא אלבום שעושה לך טוב, או חשק לרקוד. זה אלבום מדכא עד דוקר את הלב, גם בשמיעה המאה. אלבום שעושה לך קווטצ' בבטן ובכל זאת תחזור אליו פעם אחר פעם. על אף שגילינו את כישרונו העצום כבר באלבום הבכורה האדיר של כלבי רוח, שכל האזנה לו עושה חשק לעוד, ניר שלמה כאמן סולו הוא אחד הגילויים המרעישים והמרגשים ביותר של השנה, בעטיפה הצנועה ביותר שאפשר לדמיין.״
בשנת 2017 הוציא את אלבומו השני, ״האמת היא שריר״.
משנת 2019 החל להפיק מוזיקאים נוספים, ביניהם גדי רונן, אבימור קינן, אילנה ווינר, יונתן לוצקי.
כזמר-יוצר שיתף פעולה עם אמנים רבים, ובהם ערן צור, שלום גד, אלון עדר, גיא שמי, יהוא ירון.
שלמה נשוי למוזיקאית דניאל רובין, עמה הוציא יחד ב-2019 גרסת כיסוי לשירו של אריק איינשטיין "אולי צריך לתת לזה עוד זמן" מהאלבום "שביר".
נקר חילה
נקר חילה (שם מדעי: Melanerpes uropygialis) הוא מין עוף ממשפחת הנקריים החי באמריקה הצפונית. הוא חי בדרום ארצות הברית שבדרום קליפורניה, דרום נבאדה, אריזונה וניו מקסיקו וגם במערב מקסיקו, כולל חצי האי באחה קליפורניה אך מצוי בעיקר במדבר סונורה. הוא קרוי על שם נהר חילה.
נקר זה מגיע לאורך 20–25 ס"מ ולמשקל 80 גרם. הנקר בעל נוצות כנפיים לבנות מפוספסות בשחור, בדומה לפסי זברה, וגוף וראש בצבע קרם. הזנב ארוך וצבעו דומה לכנפיים אך הוא בעל כמה נוצות לבנות. המקור גדול ושחור והמצח אדום. לנקבות ולצעירים אין את המצח האדום והוא מסימני ההיכר של הזכרים.
נקר זה חי בין חורים של קקטוסים ובעיקר של קקטוס הסגווארו הענקי, בדומה לנקר הזהוב והוא מקנן מעט נמוך יותר על הסגווארו. על חורי נקרים שלא נשמרים משתלטים עופות כמו גדרוניים או אף ינשוף שדוני, המקנן אף הוא בחורי קקטוסים. נקרים אחרים יקננו על עצי Prosopis, מקבוצת הקסאלפיניים. הנקר מטיל 3–5 ביצים בקן.
נמל התעופה עובדה
נמל התעופה עוֹבְדָּה הוא נמל תעופה השוכן בבקעת עוּבדה, כ־65 ק"מ צפונית לאילת. נמל התעופה שימש, עד לפתיחתו של נמל התעופה רמון, גם לקליטת חלק מהטיסות הבין-לאומיות לאילת. בנמל שני מסלולי המראה מקבילים: האחד באורך 2,600 מטר, והשני באורך 3,000 מטר. הנמל פעל מ-1982 ועד 2019. כיום פועל במקום בסיס עובדה, בסיס טיסה והכשרות של חיל האוויר הישראלי (בח"א 10).
נמל התעופה האזרחי
בסיס חיל האוויר עובדה הוקם בשנים 1979–1981, כתחליף לבסיס עציון, ונחנך בנובמבר 1981. בשנת 1982 הקימה רשות שדות התעופה מסוף אזרחי בבסיס, והוא החל לקלוט טיסות שכר ישירות מאירופה. קודם לכן נחתו טיסות השכר מאירופה בשדה התעופה עציון. בשנת 1988 הוחלט כי טיסות בין-לאומיות המביאות תיירים לאילת ינחתו בעובדה במקום באילת. הדבר איפשר את הפעלתם של מטוסי נוסעים גדולים כגון בואינג 767 וגדולים ממנו, שאינם מסוגלים לפעול בשדה התעופה באילת. מאז ועד לסוף מרץ 2019 נחתו רוב הטיסות הבין-לאומיות לאילת בעובדה, והוא היה הנמל השני בגודלו בישראל לאחר נמל התעופה בן-גוריון מבחינת תנועת נוסעים בינלאומית.
מהנמל פעלו טיסות עונתיות לאירופה. בשנת 2011 עברו דרך הנמל 136,791 נוסעים ב־1,200 תנועות מטוסים. נמל התעופה פעל בעיקר בין אוקטובר למאי.
ב־23 ביולי 2014 הכריז שר התחבורה על פתיחת נמל התעופה עובדה לטיסות בין-לאומיות עקב סירוב חברות תעופה זרות לנחות בנמל התעופה בן-גוריון בשל פגיעת רקטה ביהוד במהלך מבצע צוק איתן.
לאחר שנמל התעופה רמון נפתח, כל הטיסות הבין-לאומיות הועברו בהדרגה מעובדה לנמל התעופה רמון. ב-31 במרץ 2019 הופסקו כל ההמראות והנחיתות של הטיסות האזרחיות הבין-לאומיות בנמל התעופה עובדה והועתקו לנמל רמון. לאחר מכן חזר נמל התעופה להיות בסיס טיסה צבאי בלבד.
תוכנית איירפארק
ב-2020 IES בשיתוף עם התעשייה האווירית החלו לקדם תוכנית להקמת מתקן לאומי לחניית מטוסים בשטח של כ-2,600 דונם שקיבולתו עד 500 מטוסים לצד נמל התעופה. מתחם זה נועד לתקופות בהן פעילות התעופה מצומצמת ומטוסים רבים זקוקים לחנייה ממושכת. תנאי האקלים היבש בעובדה מאפשרים את חניית המטוסים בשטח הפתוח למשך תקופות ללא חשש לנזקי קורוזיה, ומכון הבדק של חטיבת התעופה בתעשייה האווירית יהיה אחראי על תחזוקתם של המטוסים החונים לצד אפשרויות שירות נוספות כגון: ביצוע עבודות הסבה של מטוסי נוסעים למטוסי מטען, פירוקם לחלפים ועוד.
הקרב השני על המארן
הקרב השני על המארן (בצרפתית: Marne), המכונה גם קרב ריימס על שם העיר ריימס שבסביבתה התרחש, או "פרידנשטרום" (מתקפת השלום) על ידי הגרמנים, התחולל בשלביה האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, בין 15 ביולי ל-6 באוגוסט 1918. הייתה זו ההתקפה הכוללת האחרונה אשר ערך הצבא הגרמני במסגרת מתקפת האביב, ולמעשה המהלך ההתקפי האחרון של הגרמנים בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. התקפה זו נכשלה בשל התקפת נגד של צבאות מדינות ההסכמה, כולל השתתפות מסיבית של חיילים מארצות הברית. כן השתתפו בצד מדינות ההסכמה מאות טנקים. אם כי בתחילת אוגוסט הגרמנים בלמו את התקפת הנגד, הרי מכאן ואילך התקדמו צבאות מדינות ההסכמה ללא הרף, כמעט, עד לסופה של המלחמה.
רקע
עם חתימת הסכם ברסט-ליטובסק יצאה רוסיה מן המלחמה, והגרמנים מיהרו לנסות לנצל מצב זה, בטרם תספיק ארצות הברית למלא את מקומה באופן מסיבי. ב-21 במרס 1918 הגרמנים פתחו במתקפת האביב, ובה הגיעו להישגים ניכרים, עת התקדמו עמוק לתוך שטח צרפת. במהלך התקדמותם, לראשונה מאז סתיו 1914, נשבר קיפאון מלחמת החפירות. עם זאת, למרות כל הישגיהם, ההתקפה הגרמנית נבלמה לאחר התקדמות של כ-50 ק"מ. בהתקפות נוספות שנערכו עד 12 ביוני הגרמנים אומנם התקדמו עוד, והגיעו עד לשאטו-ת'יירי (Château-Thierry), כ-80 ק"מ מפריס, אך שוב נבלמו. באמצע יולי, אריך לודנדורף, אשר היה ראש המטה, ולמעשה מפקד הצבא הגרמני, תכנן התקפה נוספת, על מנת לעקור את צבאות מדינות ההסכמה מפלנדריה ולהכות את הצבא הבריטי, אשר באותו שלב של המלחמה היה הצבא החזק והמנוסה מבין צבאות ההסכמה. כדי לסייע להתקפה האמורה, תוכננה התקפת הסחה בגזרת המארן, בסמוך לריימס.
ההתקפה הגרמנית
הגרמנים יצאו להתקפה ממזרח וממערב לעיר ריימס ב-15 ביולי 1918. ממזרח לעיר תקפו הארמיות הראשונה והשלישית של הצבא הגרמני בפיקודם של ברונו פון מודרה (Mudra) וקרל פון איינם (Einem), בהתאמה. לפקודתם עמדו 23 אוגדות. על אזור זה הגנה הארמייה הצרפתית הרביעית בפיקודו של הגנרל אנרי גורו (Gouraud), ולפקודתו ניתנה גם אוגדה אמריקנית אחת.
באותו הזמן החלה התקפה ממערב לריימס על ידי הארמייה השביעית, בפיקודו של מקס פון בהן (Boehn), ובה 17 אוגדות, וכסיוע, גם הארמייה התשיעית של הצבא הגרמני, בפיקודו של יוהנס פון אבן (Eben). זו האחרונה תגברה את ההתקפה בשש אוגדות. על גזרה זו הגנה הארמייה הצרפתית השישית בפיקודו של ז'אן-מריה דגוט (Degoutte). לודנדורף קיווה כי יוכל להביא לבידודה של ריימס ולנעוץ טריז בתוך מערך ההגנה הצרפתי.
בעוד שהכוח שתקף ממזרח נבלם כבר באותו היום בשעה 11:00, הרי במערב הגרמנים הצליחו לחצות את המארן בחסות הפגזה כבדה של שלוש שעות, כולל פגזי גז. בחסות אותה הפגזה הם החלו לגשר על הנהר ב-12 נקודות שונות. כוחות אחרים חצו בסירות וברפסודות. עד הערב הגרמנים הצליחו להשיג ראש גשר באזור דורמן (Dormans), כ-40 ק"מ דרומית מערבית לריימס, בעומק של כ-6.5 ק"מ וברוחב של כ-14 ק"מ. הגנה עזה, הן של הצרפתים והן של האמריקנים, התקפות נגד, ואף 225 מטוסים צרפתיים אשר הטילו פצצות במשקל כולל של כ-40 טון, לא הצליחו למנוע את ההתבססות הגרמנית.
רק לאחר הצטרפות גיס (קורפוס) בריטי וכ-85,000 חיילים אמריקניים, יחד עם הארמייה הצרפתית התשיעית בפקוד אנטואן דה מיטרי (de Mitry), הצליחו צבאות ההסכמה, ב-17 בחודש, לבלום לבסוף את הגרמנים.
התקפת הנגד
אי הצלחת הגרמנים להבקיע את מערך ההגנה של צבאות מדינות ההסכמה, אפשרה למפקדן העליון, הגנרל פרדיננד פוש לפתוח ב-18 לחודש בהתקפת נגד. היווצרות בליטה במקום בו הגרמנים התקדמו במתקפת האביב, האריכה את קווי הגנתם של האחרונים, והעמידה את אגפיהם בסכנה. ההתקפה התמקדה בסואסון (Soissons), אשר בקצה המערבי של הבליטה, ובסביבותיה כלפי דרום. בהתקפה השתתפו הארמיות הצרפתיות השישית והעשירית בפיקוד שרל מנז'ן (Mangin), ובסך הכל 24 אוגדות צרפתיות, כולל שתי אוגדות אמריקניות תחת פיקוד הצרפתים. כן הופעלו כ-350 טנקים. לאלה הצטרפו עוד שמונה אוגדות אמריקניות תחת פיקוד אמריקאי וכוחות בריטיים. ביום ההתקפה הראשון התקדמו צבאות ההסכמה כשמונה ק"מ - מרחק ניכר במושגי מלחמת העולם הראשונה. באותו זמן, הן הארמייה הגרמנית התשיעית, והן הארמייה החמישית הצרפתית, בפיקוד אנרי ברטלו (Berthelot), ערכו התקפות הסחה ממזרח לחזית האמורה. ב-20 לחודש החלו צבאות ההסכמה במתקפה גם בחלק המזרחי של הבליטה. גיס איטלקי, אשר ערך קרב כבד בעמק הנהר ארדרה (Ardre) מול הגרמנים, איבד 9,334 חיילים מתוך כ-24,000 חייליו. גיס בריטי החליף את האיטלקים, חלף דרכם, והחל בהתקדמות של כשבעה ק"מ גם בגזרה זו. באותו יום החלו הגרמנים בנסיגה, ועד 3 באוגוסט נסוגו עד לקו ההתחלה של מתקפת האביב. תוך כדי נסיגתם, הגרמנים ניסו לבסס קו הגנה יציב, ואכן, ב-6 באוגוסט הצליחו לבלום את צבאות מדינות ההסכמה, אשר לנוכח קו הגנה גרמני איתן, נאלצו להפסיק את התקפת הנגד.