cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרוויניוס
פרסום
תוך כדי המחקרים התנהל משא ומתן על פרסום ספר וכן משא ומתן עם גופי שידור שונים לתוכניות דוקומנטריות, שכולם הסכימו לשמור על הפרויקט בסוד. עסקה בוצעה בקיץ 2008 עם ערוץ ההיסטוריה, שדווח כי שילם על כך יותר מאשר על כל סרט תיעודי אחר. הצוות החליט לפרסם את הממצאים באינטרנט ב-PLoS ONE, כתב עת עם גישה פתוחה (Open Journal Systems) של הספרייה הציבורית למדע. המאמר התקבל לבחינה על ידי PLoS ONE ב-19 במרץ 2009 והתקבל לפרסום ב-12 במאי 2009.
ב-15 במאי וול סטריט ג'ורנל פרסם דיווח עם ראיונות עם גינגריץ' וטים וייט, שהזהיר כי "תומכי הלמורים ישמחו, אבל תומכי הטרסיוסיים יהיו מבולבלים". הודעה לעיתונות שכותרתה "מדענים בעלי שם עולמי חושפים ממצא מדעי מהפכני שישנה הכל" הודיעה כי הממצא "זכה לשבחים בתור התגלית המדעית המשמעותית ביותר בתקופה האחרונה".
ב-19 במאי 2009, הצוות חשף את ממצאיו במסיבת עיתונאים במקביל לפרסום המקוון של העיתון PLoS ONE (לצורכי קרדיט, העיתון פורסם רשמית בדפוס ב-21 במאי 2009). המאמר כלל הצהרה כי המחברים אינם דוגלים באפשרות שהמין יכול להיות קדום לפרימטים אנתרופואידים מאוחרים יותר. פרופסור ג'ון פליגל מאוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק, טען כי הוא אחד מהסוקרים המדעיים האנונימיים של המאמר וכי הוא ביקש במפורש לפני הפרסום שהמחברים ימתנו את הטענות המקוריות כי המאובן היה על קו האבולוציה האנושית. במסיבת העיתונאים תואר המאובן כ"חוליה החסרה" באבולוציה האנושית. הורום אמר כי "המאובן הזה משכתב את ההבנה שלנו לגבי התפתחות הפרימטים... הוא כנראה יופיע בכל ספרי הלימוד במשך 100 השנים הבאות" והשווה את חשיבותו למונה ליזה. הוא אמר שדרוויניוס היה "הדבר הכי קרוב שאנחנו יכולים להגיע לאב קדמון ישיר" וכי למצוא אותו הוא "הגשמת חלום". חבר הצוות ינס פראנזן אמר שמצב השימור הוא "כמו הפלא השמיני של העולם", עם מידע ש"פליאונטולוגים יכולים בדרך כלל רק לחלום עליו". יש "דמיון רב לעצמנו", כלומר לאדם, בהיבטים מסוימים, אך לפי מאפיינים אחרים זה לא היה אב קדמון ישיר.
מומחים בלתי תלויים מיהרו להטיל ספק בטענות. הנרי גי (Gee), עורך בכיר ב-Nature, אמר כי המונח "חוליה חסרה" מטעה וכי הקהילה המדעית תצטרך להעריך את משמעותו, שלא סביר שתתאים לזו של הומו פלורסיינסיס או דינוזאורים מנוצים. כריס בירד, אוצר מוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע, אמר שהוא "יהיה המום לחלוטין אם יתברר ש[דרוויניוס] הוא אב קדמון פוטנציאלי לבני אדם".
סיקור תקשורתי
לאחר שחווה בעבר כיצד הבלוגוספירה עסקה בעבודתו, וראה שהדינוזאור הסיני מתואר באופן גרוע, תכנן הורום את השקת המאובן באירוע משולב - מדעי וציבורי. Atlantic Productions, ששיתפה פעולה עם הורום בתוכנית על פיוזאורוס, פליוזאור ענק מסבאלברד, הוכנסה לפרויקט כדי "לקחת את הסיפור ישר להמונים באופן שיפנה לאדם הממוצע, במיוחד לילדים". מסיבת העיתונאים והמאמר על המאובן לוו בהשקת אתר אינטרנט, פרסום ספר שהופץ לחנויות ספרים, "החוליה: גילוי האב הקדמון המוקדם ביותר שלנו" (The Link: Uncovering Our Earliest Ancestor) מאת קולין טאדג' (Tudge), והכרזה על סרט דוקומנטרי באותו שם, בהפקת Atlantic Productions בבריטניה, בבימויו של טים ווקר ובהפקת Lucie Ridout, שהוקרן לאחר שישה ימים בערוץ ההיסטוריה (ארצות הברית), BBC One (בריטניה), ותחנות בגרמניה ובנורווגיה. הניו יורק דיילי ניוז ציין כי "חשיפת המאובן באה כחלק ממסע פרסום מתוזמר יוצא דופן לתגליות מדעיות".
אחד מהשותפים לכתיבת המאמר, הפליאונטולוג פיליפ גינגריץ', הביע חוסר שביעות רצון מהקמפיין התקשורתי, ואמר לוול סטריט ג'ורנל שהם בחרו לפרסם ב-PLoS ONE כי הייתה מעורבת חברת טלוויזיה והיה לחץ זמן לסיים את המחקר. "לא כך אני אוהב לעשות מדע", סיכם גינגריץ'. בראיון אמר הורום כי PLoS ONE נבחר כי הוא מאפשר גישה פתוחה והמחקר מומן על ידי משלמי מיסים נורווגיים שייהנו מגישה חופשית, כי הוא לא הגביל את אורך כתב היד או מספר האיורים, וכי הוא הדרך המהירה ביותר לפרסם יצירה גדולה בעולם."
גילויו הוכרז בעיתונות המדעית והפופולרית. המאובן אופיין כ"פרימט המאובנים השלם ביותר שהתגלה אי פעם"; סר דייוויד אטנבורו תיאר זאת כ"יוצא דופן". גוגל ציינה את החשיפה עם לוגו נושא ב-20 במאי 2009. במהלך טקס במוזיאון האמריקני לתולדות הטבע אמר הורום כי "הדגימה הזו היא כמו למצוא את ארון הברית האבוד עבור ארכאולוגים" ו"היא המקבילה המדעית של הגביע הקדוש. המאובן הזה כנראה יופיע בכל ספרי הלימוד במשך 100 השנים הבאות." מאט קרטמיל, אנתרופולוג מאוניברסיטת דיוק, אמר: "קמפיין יחסי הציבור של המאובן הזה הוא לדעתי יותר סיפור מאשר המאובן עצמו".
מומחים בלתי תלויים העלו דאגה לגבי פרסום שמגזים בחשיבות הממצא לפני שהמידע זמין לבדיקה. כריס בירד, אוצר מוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע, "נדהם" ממכונת הפרסום, אך חשש שאם ההייפ יהיה מוגזם, הפופולריזציה של המדע תיפגע, אם היצור אינו כפי שההייפ תיאר אותו. הפלאונתרופולוג אלווין סימונס מאוניברסיטת דיוק קבע כי מדובר בדגימה נפלאה אך רוב המידע היה ידוע קודם לכן, והפלאונתרופולוג פיטר בראון מאוניברסיטת ניו אינגלנד אמר כי במאמר אין מספיק ראיות לכך שדרוויניוס היה מאבות הסימיאנים. אחרים מתחו ביקורת על טענות לפיהן המאובן מייצג את "החוליה החסרה באבולוציה האנושית", וטענו שאין דבר כזה אלא אם האבולוציה מוצגת כשרשרת שכן יש מספר עצום של ענפים חסרים, וכי בעוד המאובן הוא אכן פרימט, אין ראיות המצביעות על כך שהמין שלו הוא אב קדמון ישיר של בני אדם. בלוגר המדע בריאן סוויטק הטיל ספק בסיקור הסנסציוני של טענות על היותו של המאובן אב קדמון, טענות שנעשו לפני ניתוח קלדיסטי מלא, ובטור ב"טיימס" הוא הצהיר שאבדה הזדמנות ייחודית לתקשורת המדע, עם הודעות לעיתונות שמונעות את הגילוי הנדרש והוויכוח שצריכים להתקיים.
הורום סבר שהסיכון בקניית המאובן השתלם, ואמר כי "צריך אייקון או שניים במוזיאון כדי לגרור אנשים פנימה. זו המונה ליזה שלנו והיא תהיה המונה ליזה שלנו ל-100 השנים הבאות". הוא תואר כ"מדען בעידן המודרני, בעל ידע בתקשורת, עם המידות הנכונות של ראווה, הבנה לפופוליזם והתעלמות מהדרכים הנורמליות של יוקרה מדעית הנדרשת כדי לעשות את ה[פרויקט] הזה". הופעת הבכורה ב"חבילת מדיה חלקה להדהים, מרובת רכיבים" דרשה תיאום יוצא דופן בין רשתות, מוזיאונים, מפיקים ומדענים תוך שמירה על רמת סודיות שקשה להגיע אליה בנסיבות מודרניות. בראיונות שפורסמו ב-27 במאי, הצהיר הורום כי טוב שהם הוציאו את המסר שהפרימטים נטועים עמוק בזמן, אבל חלק מהסיסמאות היו מוגזמות והפרסום יצא מכלל שליטה. הוא חשף כי שילם כמעט 750,000 דולר (465,000 ליש"ט) עבור הדגימה, אך הרגיש שכדאי להעמיד את המאובן כזמין לחקירה מדעית במקום שהוא ייקנה על ידי אספן פרטי ויוסתר. אחרים, כולל כריס בירד, היו מודאגים מכך שהמחיר והפרסום עלולים להוביל לתשוקה לרווחים מצד אספנים חובבים, ולהקשות על רכישת דגימות למטרות מחקר. כמו כן, הליך הגילוי והפרסום עלולים להביא לזיופים, כמו זיוף איש פילטדאון שנחשף על ידי מדענים.
סרט תיעודי בטלוויזיה
גרסה אמריקאית של סרט טלוויזיה על אידה זמינה ב-DVD.
דויד גאודו
דויד גודו (בצרפתית: David Gaudu, נהגה ;דָּוִיד גּוֹדוּ נולד ב-10 באוקטובר 1996) הוא רוכב אופני כביש צרפתי בקבוצת Groupama–FDJ.
ביוגרפיה
דָּוִיד גּוֹדוּ נולד ב-10 באוקטובר 1996, בלאנדוויזיו.
בתור חובבן, הוא ניצח את מרוץ הטור דה ל'אווניר, המרוץ הבכיר ביותר לרוכבים עד גיל 23. דָּוִיד גּוֹדוּ גם ניצח את הקטע השישי במרוץ.
FDJ (2016–היום)
דָּוִיד גּוֹדוּ הפך למקצוען ב-2017, עם הצטרפותו לקבוצת FDJ הצרפתית. באותה העונה סיים דָּוִיד גּוֹדוּ שני בטור ד'לאן, 14 שניות לאחר בן קבוצתו טיבו פינו. גאודו גם ניצח את הקטע השלישי במרוץ. לקראת סוף העונה, סיים חמישי במילאנו–טורינו.
ב-2018 פתח את העונה בצרפת, כשסיים תשיעי בטור דה לה פרובנס וחמישי בקלאסיקת ארדש. בהמשך העונה, ערך דָּוִיד גּוֹדוּ את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור כאשר נבחר לטור דה פראנס. התוצאה הגבוהה ביותר שהשיג במרוץ הייתה מקום תשיעי בקטע ה-9. גאודו סיים את המרוץ במקום ה-34, שהיה הראשון מתוך קבוצתו. בהמשך העונה, סיים שני במרוץ הזיכרון למרקו פנטאני.
ב-2019, ערך גּוֹדוּ עונה דומיננטית. הוא סיים שישי בטור דה לה פרובנס ושלישי ב, 44 שניות אחרי פרימוז' רוגליץ' המנצח. גּוֹדוּ גם ניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר בשני המרוצים האלו. לקראת סוף אפריל, התחרה במונומנט לייז'–בסטון–לייז' וסיים במקום השישי, 57 שניות אחרי יאקוב פוגלסן המנצח. גּוֹדוּ נבחר שוב לטור דה פראנס ועזר לטיבו פינו במאבק על הדירוג הכללי, עד לפרישתו במהלך הקטע ה-19. גּוֹדוּ סיים את המרוץ במקום ה-13, 23:58 דקות אחרי איגן ברנל המנצח. דָּוִיד גּוֹדוּ סיים אחרי ברנל גם בקטגוריית הרוכב הצעיר. בסוף העונה התחרה באיטליה, כשסיים רביעי בגראן פרמיו ברונו בגלי, חמישי במילאנו–טורינו ולבסוף סיים גם במקום ה-11 במונומנט ג'ירו די לומברדיה.
בארי ווטסון
ביוגרפיה
ווטסון נולד בטרברס סיטי, מישיגן, השלישי מבין ארבעת ילדיהם של קארן, עוזרת משפטית, ומייקל ווטסון, עורך דין. בגיל שמונה עברה משפחתו לדאלאס, טקסס, שם החל את קריירת הדוגמנות שלו. במשך תקופה מסוימת למד משחק באולפן השחקנים הצעירים של דאלאס אצל הבמאית לינדה סיטו. ווטסון היה בן ארבע עשרה כשהוריו התגרשו. כשהיה בן חמש עשרה הוא עבר לברבנק קליפורניה, שם הוחתם על חוזה לחצי שנה באופרת הסבון ימי חיינו. לאחר סיום חוזהו, חזר לטקסס, וסיים את בית הספר התיכון ריצ'רדסון בשנת 1992.
קריירה
כשהגיע לגיל 19, ווטסון חזר ללוס אנג'לס, שם עבד בשירותי חניית מכוניות במועדון לילה "בית הבלוז" בזמן שנבחן לתפקידים. הוא קיבל תפקידי אורח בכמה סדרות טלוויזיה כמו משמר המפרץ ו-"תאומות". בסופו של דבר הוא נבחר לתפקיד קטן בסדרת "חופי מאליבו" של המפיק אהרון ספלינג.
בשנת 1996 לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "הרקיע השביעי" גם היא בהפקת ספלינג. בשנת 1999 שיחק בסרטו העלילתי הראשון "ללמד את גב' טינגל" לצד קייטי הולמס. ווטסון ביים שני פרקים של סדרת הטלוויזיה "הרקיע השביעי" בשנת 2005, וכמו כן ביים פרק אחד של דרמת העשרה של המפטונס סודות ההתבגרות בשנת 2010.
בשנת 2002 גילם את דייב וכאלטר אגו שלו דייזי בסרט בקומדיית הנעורים "שיגעון של בנות". .
בשנת 2014 הוא שיחק בסדרות טלוויזיה בתפקידי אורח כמו הסקס של מאסטרס וחשיפה לדרום. הוא גם כיכב בסרטי הטלוויזיה '"Far from Home"' ו-"Santa Con."
חיים אישיים
ווטסון אובחן כחולה לימפומת הודג'קין במאי 2002, ולקח חופשה מסדרת הטלוויזיה "הרקיע השביעי" בזמן שעבר טיפולים. באפריל 2003, דווח, כי מצבו הוטב והוא חזר להופיע שוב בסדרה, החל מהפרק ה -150.
ניל אשר סילברמן
ניל אשר סילברמן (באנגלית: Neil Asher Silberman; נולד ב-19 ביוני 1950, בבוסטון שבמסצ'וסטס) הוא ארכאולוג והיסטוריון אמריקאי.
סילברמן הוא בוגר אוניברסיטת וסליין (Wesleyan University) והתמחה בארכאולוגיה של המזרח הקרוב באוניברסיטה העברית. ב-1991 זכה במלגת גוגנהיים, הוא עורך תורם למגזין ארכאולוגיה וחבר בוועדת העריכה של כתב העת הבינלאומי של נכסי תרבות, ניהול מורשת, ארכאולוגיה ומזרח קרוב.
מאז שנת 1998, הוא מעורב בתחום פרשנות מורשת הציבור (public heritage) והצגתה, בעבודה על פרויקטים שונים באירופה ובמזרח התיכון. משנת 2004 עד 2007, הוא שמש כמנהל מרכז אנמה לארכאולוגיה ומורשת בבלגיה (Ename Center for Public Archaeology and Heritage Presentation). בשנת 2008 הוא התמנה לסגל של המחלקה לאנתרופולוגיה מאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט והפך לאחד ממייסדי המרכז למורשית ולחברה.
הוא משמש גם כנשיא הוועדה המדעית הבינלאומית של ICOMOS לפרשנות ותצוגה והוא חבר של הוועדה הבינלאומית המייעצת והמועצה מדעית ל-ICOMOS.
אני מרזה (סרט)
אני מרזה (ברוסית: Я худею) הוא סרט קומדיה רומנטית רוסי משנת 2018. לצורך גילום התפקיד הראשי לוהקה השחקנית הבלארוסית אלכסנדרה בורטיץ', שנאלצה לעלות במשקל 20 קילוגרמים.
תקציר עלילת הסרט
בחייה של אנה קוליקובה שתי אהבות — לאוכל ולז'ניה, הספורטאי יפה התואר.
אנה היא אישה מלאה העובדת בקונדיטוריה ולכן מתקשה לשמור על משקלה. אחרי שז'ניה נפרד ממנה לאחר שהשמינה היא מחליטה להילחם על אהבתה ולהשיל 20 קילוגרמים ממשקלה, אך היא מגלה שזו משימה קשה למדי לעשות אותה לבדה. היא מצטרפת למועדון של אכלנים אנונימיים ושם מכירה את קוליה השמנמן שנרתם לעזרתה. במאבק מסייעת לה גם חברתה הטובה של אנה.
כתיבת התסריט
כתיבת התסריט נמשכה יותר משנתיים וחצי ובזמן זה התסריטאים אלכסיי נוז'ני וניקולאי קוליקובה ערכו מחקר בקרב נשים וילדות אודות תחושתיהן וחוויותיהן בנושא הרזיה והשמנה. בסך הכל התסריט עבר 17 שכתובים, לפני שהושלם סופית.
ליהוק
תחילה לוהקה אירינה גורבאצ'ובה לגלם את התפקיד אך היא ביקשה לגלם דווקא את חברתה הטובה של הגיבורה משום שלא הייתה יכולה להיכנס לפרויקט שאילץ אותה להשמין בשל תפקידים שגילמה במקביל בתיאטרון ולכן נבחרה אלכסנדרה בורטיץ', לגלם את התפקיד הראשי. לצורך התפקיד בורטיץ' הייתה צריכה להוסיף יותר מעשרים קילוגרם למשקלה וזו הפעם הראשונה בתולדות הקולנוע הרוסי ששחקנית נאלצה להשמין ולרזות לצורך ההפקה, כחלק מעלילת הסרט.
לדברי בורטיץ', "כדי להשמין כל כך הרבה, היה עליי לאכול כל הזמן, אכלתי ארוחת בוקר דשנה בבוקר, הלכתי לטייל, תוך חצי שעה הכל נרגע - ושוב אני צריכה לאכול. זה קשה מאוד, לפעמים נדמה היה לי שאם אני רק מריחה את ריח האוכל, אני מיד אקיא את כל מה שאכלתי." בנוסף, היא הודתה: "אכלתי פיצה, אכלתי ממתקים ושתיתי ויניל. תחילה, הבטן שלי משמינה ואז הרגליים והידיים שלי. זה היה מאוד מצחיק כשיש לי עוד חודש וחצי להשמין 20 ק"ג. היו לי התכתבויות עם המפיקים, שלחתי להם את התמונות שלי. המשקל שלי נרשם במסגרת החוזה, איזה תאריך וכמה עלי לשקול. ברגע ששקלתי 67 ק"ג, כלומר עליתי 9 ק"ג, הייתה להם פאניקה. הם הביטו בתמונות שלי ברשתות החברתיות, איפה שאני מעלה, באופן עקרוני, בסדר, וצעקו: "למה את לא שמנה? מה קורה?". לטענתה יש לה נטייה להשמין ובילדותה שקלה 75 ק"ג, אך החלה לרדת במשקל באופן פעיל בשל אהבה נכזבת.
צילומים
הליך הצילומים נחלק לשני שלבים: השלב הראשון נערך במאי ויוני 2017, אחרי שבורטיץ' העלתה במשקלה. השלב השני נערך באוגוסט אותה שנה, אחרי שהרזתה.
שיווק
בדצמבר 2017 פורסם הקדימון הראשון וכרזת הסרט.
קווין טראפ
קווין טראפ (בגרמנית: Kevin Trapp; נולד ב-8 ביולי 1990 במרציג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
איינטרכט פרנקפורט
ב-1 ביולי 2012 חתם טראפ באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה, שרכשה אותו מפ.צ. קייזרסלאוטרן תמורת 1.5 מיליון אירו. ב-19 באוגוסט 2012 ערך טראפ את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב והורחק בדקה ה-19 בהפסד 0–3 לארצגבירגה אוה במסגרת הסיבוב הראשון בגביע הגרמני. ב-25 באוגוסט 2013 ערך טראפ את הופעת הבכורה שלו במועדון בבונדסליגה, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על באייר לברקוזן במסגרת המחזור הראשון. הוא שיחק במועדון במשך 3 עונות, כאשר בעונתו השנייה, עונת, שיחק בכל 34 מחזורי הליגה.
חזרה לאיינטרכט פרנקפורט
בקיץ 2018, לאחר שאיבד את מקומו בהרכב פריז סן ז'רמן לאלפונס אראולה, עבר טראפ בהשאלה לעונה אחת לקבוצתו הקודמת איינטרכט פרנקפורט. בתום העונה חתם בפרנקפורט רשמית לחמש שנים תמורת 7 מיליון אירו.
קריירת נבחרות
טראפ שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה. ב-13 בנובמבר 2015 ישב לראשונה על ספסל הנבחרת הבוגרת במשחק הידידות נגד נבחרת צרפת, אך לא זכה לדקות משחק. במאי 2017 זומן טראפ לסגל הגרמני לגביע הקונפדרציות 2017. ביוני 2017 טראפ ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה, בתיקו 1-1 מול נבחרת דנמרק במשחק ידידות. טראפ זומן לסגל הגרמני למונדיאל 2018 כשוער השלישי בהייררכייה לאחר מנואל נוייר ומארק אנדרה טר שטגן. טראפ לא שיחק דקה בטורניר זה, בסיומו הודחה גרמניה במפתיע כבר בשלב הבתים.
תארים
איינטרכט פרנקפורט
מלחמת הלובסטרים
מלחמת הלובסטרים הייתה סכסוך בין ברזיל וצרפת בקשר לדיג לובסטרים בין השנים 1961–1963. הסכסוך החל לאחר שממשלת ברזיל סירבה לאפשר לדייגים צרפתים לדוג לובסטרים במרחק של 100 מייל מהחוף הצפון–מזרחי שלה בטענה שהלובסטרים זוחלים על המדף היבשתי. לעומתה, צרפת טענה שהלובסטרים שוחים, וככאלה הרשות לדוג אותם נתונה לדייגים בצורה חופשית. המחלוקת נפתרה באופן חד צדדי כשברזיל הרחיבה את תחום המים הטריטוריאליים שלה למרחק 200 מייל מהחוף, כך שכלל גם את בית הגידול של הלובסטרים.
על אף שהסכסוך התקיים זמן רב לפני כינון חוק הים, הוא הסתיים בחתימה על הסכם ב-10 בדצמבר 1964, שהתיר ל-26 ספינות צרפתיות לדוג במקום למשך חמש שנים, בתנאי שיעבירו חלק מהרווחים לידי הדייגים הברזילאים.
התקרית והמחלוקת
ב-21 בפברואר 1961, מספר קבוצות דייגים ממאוריטניה שהייתה בשליטת צרפת, החליטו להרחיב את תחום הדייג שלהן לצד השני של האוקיינוס האטלנטי. הן התמקמו מול חופי ברזיל בנקודה שבה הלובסטרים נמצאים בעומק של 76–198 מטרים. בעקבות תלונות של הדייגים המקומיים על סירות דיג צרפתיות, הורה האדמירל ארנולדו טוסקנו לשתי קורבטות להתייצב באזור הדיג של הצרפתים. לאחר שטענות הדייגים אומתו, הורה מפקד כלי השיט הברזילאי לצרפתים לשוט לכיוון מים עמוקים יותר, ולהותיר את המדף היבשתי לכלי שיט ברזילאים קטנים יותר. המצב הפך למתוח, אחרי שהצרפתים סירבו ויצרו קשר עם ממשלת צרפת בבקשה שתשלח משחתת שתלווה אותם, מה שגרם לברזילאים להעלות את מצב הכוננות שלהם.
באותו היום, שר החוץ של ברזיל, הרמס לימה, הגדיר את ההתנהלות הצרפתית כעוינת: "הגישה הצרפתית לא קבילה, וממשלתנו לא תיסוג. הלובסטרים לא ייתפסו". במקביל, נשיא צרפת, שארל דה גול, הגיב בכך ששלח משחתת שתגן על סירות הדיג, אך בטרם הגיעה היא הוחזרה, כדי למנוע הסלמה. נשיא ברזיל, ז'ואאו גולאר, הציב בפני הצרפתים אולטימטום של 48 שעות להסיג את סירות הדיג, אך ב-2 בינואר 1962, כשהן סירבו לעזוב את המקום, לכד הצי הברזילאי את הספינה הצרפתית Cassiopée שהייתה מול חופי ברזיל. באפריל 1963 הגיע המצב לסף מלחמה.
התזה המדעית
ב-6 ביולי 1966, הטריבונל האדמיניסטרטיבי של רן דן בטענת ממשלת צרפת לפיה לובסטרים הם דגים מפני שהם שוחים, וככאלה הם לא נחשבים לחלק מהמדף היבשתי. ברזיל טענה כי לובסטרים דומים לצדפות בכך שהם נעים על תחתית האוקיינוס וככאלה הם כן חלק מהמדף היבשתי. האדמירל פאולו מוריירה דה סילבה, מומחה באוקיינוגרפיה מטעם הצי הברזילאי, טען כי קבלה של הטענה הצרפתית לפיה הלובסטר ש"מקפץ" על קרקעית הים שוחה, דומה לטענה שלפיה הקנגורו שקופץ הוא ציפור.
טענות הדייגים
בנוסף, נקבע בקשר לטענות הדייגים לפיהן הם זכאים לפיצוי על ההפסדים שלהם מהדיג מממשלת צרפת, כי הממשלה אינה אחראית לכך בשל הפעולה החד-צדדית של ברזיל.
ההחלטה דחתה את הטענות לפיהן ממשלת צרפת אישרה לבעלי הספינות לשלוח את כלי השיט שלהם לדיג לובסטרים בים הפתוח. נמסר כי הרישיונות שהוענקו היו למפקדי כלי השיט ולא לבעליהם, וכי הוחלט להסמיך אותם לפקד על הספינות בים פתוח, ולא באזור מסוים. אין ראיות לכך שממשלת צרפת אישרה את הדיג הספציפי הזה, ולכן הטענה נדחתה.
פאול ורבורג
פאול מוריץ וַרבורג (בגרמנית: Paul Moritz Warburg; 10 באוגוסט 1868, המבורג, הקיסרות הגרמנית – 24 בינואר 1932, ניו יורק) היה בנקאי יהודי גרמני. ידוע במיוחד בשל תפקידו ביצירת הבנק הפדרלי בארצות הברית.
ביוגרפיה
פאול ורבורג נולד בהמבורג במשפחת בנקאים יהודים שצאצאיהם מעורבים עד היום בבנקאות. הוריו היו מוריץ ורבורג (1838–1910) ושרלוטה אסתר אופֶּנהיים (1842–1921). אביו היה מנהל הבנק מ"מ ורבורג ושות' שנוסד ב-1798 על ידי סבו והיה אחד הבנקים היהודים העתיקים והחשובים ביותר באירופה.
אחרי שסיים את הגימנסיה ב-1886 התחיל לעבוד אצל סימון האואר (Simon Hauer) שעסק ביבוא ויצוא. אחרי שלמד את המקצוע עבד אצל סמואל מונטגיו (Samuel Montague), בנקאי בלונדון. לאחר מכן בפריס עבור בנק רוסי לסחר חוץ בין 1890 ל-1891. ב-1895, בהיותו בארצות הברית, נשא לאישה את נינה לב (Nina Loeb) בתו של סלומון לב (Salomon Loeb) מייסד בנק ההשקעות הניו יורקי קון, לב ושות' (Kuhn, Loeb & Co). בזמן שאחיו מקס ניהל את הבנק בגרמניה היגרו הוא ואחיו פליקס לניו יורק ונעשו שותפים בבנק קון, לב ושות'. פאול נשאר שותף בעסק המשפחתי בהמבורג אבל נעשה אזרח ארצות הברית ב-1911. ב-1910 הוא נבחר כמנהל חברת ולס פרגו (Wells Fargo & Company).
בנק פדרלי
מאמציו לגרום לשינוי בנושא זה נשאו פרי ב-1913 עם הקמתו של הבנק הפדרלי. ב-1914 הוא נבחר להיות היושב ראש הראשון של מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב על ידי הנשיא וודרו וילסון ונשאר בתפקיד זה עד 1918.
אחרי מלחמת העולם הראשונה
ורבורג מונה למנהל המועצה ליחסי חוץ (Council on Foreign Relations) מהקמתה ב-1921 ונשאר בתפקיד זה עד מותו. מ-1921 עד 1926 היה ורבורג חבר במועצה המייעצת של הבנק הפדרלי בתואר נשיא המועצה המייעצת. כמו כן היה מנהל המכון לכלכלה (l'Institute of Economics) שהוקם ב-1922. כשהמכון התמזג עם מכון ברוקינגס (Brookings Institution) ב-1927 הוא נעשה נאמן של האחרון עד מותו. מ-1921 עד 1929 ארגן ורבורג שלוש חברות נאמנות מן הגדולות ביותר בארצות הברית: the International Acceptance Bank – בנק האישורים הגדול בעולם, חברת סרטי הצילום אגפא אנסקו (Agfa Ansco Film Corporation) שהיה לה מטה בבלגיה וחברת אי גה פארבן. גם חברת וסטינגהאוז היא אחת מיצירותיו
ורבורג הדגיש ממרס 1929 את הסכנות שבספקולציות פראיות בבורסה האמריקאית שהיו בין הגורמים למשבר הכלכלי הגדול. הוא עודד שיתוף פעולה תרבותי בין אמריקה לגרמניה כשהוא תומך ב Carl Schurz Memorial Foundation ב-1930 והיה הגזבר שלה ממאי 1930 עד מותו. כמו כן תרם סכומים משמעותיים לספריית ורבורג בהמבורג שנוסדה על ידי משפחתו ותרם לאוניברסיטת היידלברג אולם הידוע בשמו בית אמריקה. הוא תרם גם תרומות נדיבות לאקדמיה למדעי החברה בברלין. חברת אי גה פארבן שאותה עזר להקים ייצרה באחת מחברות הבת שלה את הגז ציקלון בה בו השתמשו להמתת יהודים במחנות הריכוז. בנו ג'יימס ורבורג היה יועץ כספי לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
קייטו נקמורה
קייטו נקמורה (ביפנית: 中村 敬斗; נולד ב-28 ביולי 2000 באביקו שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סטאד ריימס ובנבחרת יפן.
קריירת מועדונים
נקמורה גדל במחלקת הנוער של מיצובישי יווה. ב-26 בדצמבר 2017 חתם ב-גמבה אוסקה מליגת העל היפנית. הוא ערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-22 ביולי 2019 הושאל נקמורה למשך עונת 2019/2020 לטוונטה מליגת העל ההולנדית. ב-3 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד פ.ס.וו. איינדהובן במסגרת המחזור הראשון בליגה. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. הוא ערך 17 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-1 ביולי 2020 הושאל נקמורה לסנט טרוידן מליגת העל הבלגית. ב-9 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על גנט במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-12 בדצמבר הבקיע את שערו היחיד במועדון, בהפסד 1–2 למוסקרון במסגרת המחזור ה-11 בליגה. הוא ערך חמש הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-8 בפברואר 2021 הושאל נקמורה לג'וניורס פאשינג מהליגה האוסטרית השנייה. הוא ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-11 באוגוסט 2021 חתם נקמורה על חוזה לשלוש שנים בל.א.ס.ק. לינץ מהבונדסליגה האוסטרית. בשתי העונות הראשונות שלו במועדון ערך 53 הופעות ליגה, בהן הבקיע 20 שערים.
ב-10 באוגוסט 2023 חתם בסטאד ריימס מהליג 1.
קריירה בינלאומית
ב-24 במרץ 2023 ערך נקמורה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן, בתיקו 1-1 נגד נבחרת אורוגוואי במשחק ידידות. ב-15 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–6 על נבחרת אל סלוודור במשחק ידידות.
הרפובליקה של קונגו
הרפובליקה של קונגו (בצרפתית: République du Congo, בקונגו: Repubilika ya Kongo, בלינגלה : Republiki ya Kongó) ידועה גם כקונגו-ברזוויל או קונגו, היא מדינה במרכז אפריקה, לחופי מפרץ גינאה. הרפובליקה גובלת בגבון במערב, בקמרון בצפון מערב, ברפובליקה המרכז אפריקאית בצפון, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו במזרח, ובמובלעת האנגולית, קבינדה בדרום.
ב-1992, לאחר רבע מאה של שלטון מרקסיסטי, קונגו הפכה לדמוקרטיה רב-מפלגתית. מלחמת אזרחים קצרה בשנת 1997 סיימה את עלייתו המחודשת לשלטון של הנשיא המרקסיסטי לשעבר דניס סאסו נגואסו.
קלמנס פון פירקה
רקע משפחתי, ילדותו ושנות לימודיו
קלמנס פון פירקה נולד בהירשטטן על יד ווינה במשפחת אצילים. אביו, הברון פטר זנו פון פירקה היה נציג מפלגת בעלי הקרקעות ושיחק תפקיד חשוב כחבר בפרלמנט האוסטרי במסגרת בלנדטאג והרייכסראט. אמו, פלורה פון פריירה-ארנשטיין הייתה בת למשפחה בנקאים יהודים מווינה. אחיו הצעיר ב-6 שנים, גידו פון פירקה (1966- 1880) היה אחד מחלוצי חקר החלל, מומחה בתחום התרמודינמיקה ובליסטיקה, שפעל בארצות הברית. קלמנס שאף תחילה להיות כומר ואחרי לימודים בגימנסיית שוטן (Schottengymnasium) בווינה המשיך בפנימית המכללה הישועית בקאלקבורג ובגימנזיה "תרזיאנום" בווינה. סיים את הבגרות בשנת 1892 ועדיין מתוך רצון להיות כומר ישועי המשיך ללימודי תאולוגיה למשך שנתיים באוניברסיטת אינסברוק. אחרי 1893 למד לתואר שני פילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של לוון. בסופו של דבר, למורת רוחם של הוריו, שינה את דעתו ונרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת ווינה, אחר כך באוניברסיטת אלברטוס בקניגסברג ובאוניברסיטת גראץ, שם סיים עם תואר הדוקטור לרפואה בשנת 1900. בהמשך השתלם ברפואת ילדים בבית החולים "שאריטה" בברלין בקליניקה של אוטו הויבנר. בברלין הכיר את אשתו לעתיד, מריה כריסטינה ואן הוזן. אחר כך חזר לאוסטריה ועבד החל משנת 1902 בבית החולים לילדים "אנה הקדושה" בווינה לצידו של הפרופ' תאודור אשריך הידוע. בשנת 1908 סיים את התמחות ברפואת ילדים. בו זמנית עבד גם תחת הדרכתו של רודולף קראוס במכון האוניברסיטאי לסרותרפיה.
הרפובליקה של קונגו
הרפובליקה הייתה קולוניה צרפתית. לאחר הכרזת עצמאותה מצרפת ב-1960, המחוז הצרפתי לשעבר של קונגו התיכונה הפך לרפובליקה של קונגו.
קלמנס פון פירקה
פעילותו במדעי הרפואה
פירקה גילה עניין רב בתחום הבקטריולוגיה והאימונולוגיה שידע התפתחויות מדהימות בסוף המאה ה-19 והתחלת המאה ה-20, בין השאר הודות למחקריהם של בהרינג, אהרליך, בורדה, רישה ואחרים. בווינה התחום התפתח ביוזמת חוקרים כמו מקס גרובר ורודולף קראוס. בקליניקה של אשריך שבה עבד פון פירקה נוצרו תנאים טובים למחקר מדעי. בשנת 1903 הגיש פירקה לאקדמיה למדעים בווינה את עבודתו: "על תאוריית המחלות הזיהומיות".
הרפובליקה של קונגו
היסטוריה
המתיישבים הראשונים באזור היו פיגמים. הם נבלעו בתוך אוכלוסיית שבטי הבנטו שהתפשטו ברחבי אפריקה באלף השני והראשון לפנה"ס. אנשי בקונגו, שהיו אחד משבטי בנטו. התפשטו גם לאנגולה, גבון והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. משם התפתחו יריבויות מצד אחד וקשרי מסחר מצד שני בין המדינות. ממלכות של שבטי הבנטו התפתחו באזור, והמוכרות ביותר ביניהן הן ממלכת קונגו, לוֹאָנְגוֹ וטֵקֶה. קשרי המסחר התפתחו לאורכו של נהר קונגו. הקשרים עם אירופה נוצרו לראשונה בסוף המאה ה-15. תוך זמן קצר החל מסחר בעבדים שנלכדו באפריקה.
עם קבלת העצמאות ב-15 באוגוסט 1960, האזור הצרפתי של קונגו התיכונה הפך לרפובליקה של קונגו. שליטה הראשון היה פולבר יולו, עד לרגע בו מפלגת השמאל ומתנגדים אחרים יזמו מרד בן שלושה ימים והפילו את השלטון. לאחר מכן הצבא הקונגולזי השתלט על המדינה. אלפונס מסמבה-דבאט היה לשליטה.
קלמנס פון פירקה
מחלת הסרום- 1905
יחד עם עמית יהודי בשם בלה שיק, פרסם בשנת 1905 מונוגרפיה על "מחלת הסרום". בשנת 1906 אחרי ששם לב כי מטופלים שקיבלו קודם זריקות של סרום נוגד-דיפתריה שהופק מסוס או חיסון נגד אבעבועות שחורות פיתחו תגובות עוריות מהירות וחמורות יותר בזריקה שנייה, הנהיג ברפואה את המונח "אלרגיה" - המבוסס על המלים היווניות "אלוס", כלומר "אחר, שונה", ו"ארגון" - פעולה, במקרה זה "תגובה" או "תגובתיות" - כדי לתאר את התגובה של רגישות יתר (hypersensibility) הזאת.
הרפובליקה של קונגו
היסטוריה
בשנת 1963 נבחר הנשיא באופן רשמי לכהונה של חמש שנים במסגרת החוקים שהכתיבה החוקה החדשה במדינה. שלטונו לא הגיע לסיום חוקי אלא נקטע בהפיכה שהתרחשה באוגוסט 1968. מריין נגואבי, אחד מהמשתתפים בהפיכה, תפס את השלטון ב-31 בדצמבר 1968. אחרי שנה הוא הכריז שקונגו היא הרפובליקה העממית של קונגו באפריקה והכריז ששמה ישונה בהתאם להחלטת "תנועת המהפכה הלאומית" למפלגת העבודה הקונגולזית. ב-16 במרץ 1977 הנשיא נגואבי חוסל. מועצה בת 11 חברים שהיו אנשי צבא השתלטה על המדינה בהנהגת יואכים יהומבי-אופנגו.
קלמנס פון פירקה
מחלת הסרום- 1905
זמן קצר לאחר מכן על סמך תצפיותיו לגבי האבעבועות השחורות, הגיע פירקה למסקנה כי טוברקולין שבודד בשנת 1890 על ידי רוברט קוך מחיידק השחפת יכול לגרום לתגובת רגישות יתר דומה. רעיונו של פירקה פותח על ידי שארל מאנטו שהמציא ב-1907 את המבחן מאנטו המבוסס על הזרקה תוך-דרמית של כמות קטנה של טוברקולין על מנת לאבחן שחפת. בשנת 1909 פרסם פון פירקה את תוצאות של כמה סדרות מבחנים של טוברקולין אצל תושבי וינה, שהצביעו כי 70 % מהילדים שנבחנו נחשפו לשחפת לפני גיל 10, ויותר מ-90% נחשפו עד גיל 14.
תוך חקר התסמינים שנגרמו על ידי החיסון שהופק מפרה נגד אבעבועות שחורות, פיתח פירקה תאוריה חדשה על תקופת הדגירה של המחלות הזיהומיות ושל היווצרות נוגדנים.
הרפובליקה של קונגו
היסטוריה
אחרי עשורים אחדים תחת שלטון של מרקסיזם-לניניזם ויחד עם התמוטטותה של ברית המועצות קונגו השלימה מעבר מוצלח לדמוקרטיה במערכת רב-מפלגתית בבחירות שנערכו באוגוסט 1992. דניס ססו-נגוסו הפסיד לפרופסור פסקל ליסובה שנכנס לתפקיד הנשיא ב-31 באוגוסט.
קלמנס פון פירקה
מחלת הסרום- 1905
אחרי שבשנת 1908 הוסמך כמומחה ברפואת ילדים, סירב פירקה להזמנתו של אמיל רו לעבוד אך ורק במחקר במכון פסטר בפריז. במקום זאת הסכים למשרה של פרופסור, ראש קתדרה לרפואת ילדים בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור, מרילנד בארצות הברית. פירקה היה הראשון שמילא משרה זאת במוסד האקדמי האמריקאי הזה. אולם כעבור שנה, ב-1910 קיבל את ההצעה לשוב לאירופה על מנת לכהן כפרופסור לפדיאטריה באוניברסיטת ברסלאו אז בגרמניה, ואחר כך בווינה, שם התמנה לראש הקתדרה לרפואת ילדים אחרי מות מורו, אשריך. פירקה יישאר בווינה עד יום מותו ב-1929 וגידל בה דורות רבים של רופאי ילדים ואחיות כשזכה לפופולריות ויוקרה רבה.
הרפובליקה של קונגו
היסטוריה
לקראת הבחירות בשנת 1997 הגיע המתח בין מחנהו של סאסו וליסובה לשיא חדש. ב-5 ביוני כוחותיו של הנשיא ליסובה הכניעו את כוחותיו של סאסו בברזוויל. בתגובה הורה סאסו למיליציה הפרטית שלו (הידועה בשם "קוברות") להתנגד. סכסוך בן ארבעה חודשים התפתח וחלקים נרחבים של עיר הבירה נהרסו. בין ההרוגים היו עשרות אלפי אזרחים. בתחילת אוקטובר צבא אנגולה פלש לקונגו ונלחם לצד סאסו. תוך פחות משלושה שבועות נפל שלטונו של ליסובה. הסכסוך התפתח למלחמת אזרחים שנמשכה עוד כשנה וחצי. הסכם השלום נחתם ב-1999.
קלמנס פון פירקה
מחלת הסרום- 1905
בשנת 1910 פרסם את ספרו הגדול ("טרקטאט") הראשון "האלרגיה" בו הדגיש את הרעיון כי התגובה לגרויים אנטיגניים מתחלקת לשני סוגים: המצב של "חיסון" (immunity), מנגנון קלאסי, "הומרלי" של התגוננות בפני מחלות זיהומיות, והאלרגיה או "התגובתיות ששונתה", שבה התגובה האימונית בעצמה גורמת למחלה. עם האלרגיות מנה פירקה לא רק את מחלת הסרום, אלא גם את האנפילקסיס, תגובת ארתוס (Arthus), קדחת השחת, האסתמה הברונכית (גנחת הסמפונות) ויותר מאוחר גם את המחלות האוטואימוניות.
הרפובליקה של קונגו
היסטוריה
בבחירות שנערכו בשנת 2002 זכה סאסו בבחירות "מכורות" אחרי שמנע מיריביו העיקריים, פרופסור פסקל ליסובה וברנרד קולאס, להתמודד. יריבו היחיד אנדרה מילונגו הורה לתומכיו להחרים את הבחירות ואז פרש מהמירוץ. בינואר 2002 אחרי משאל עם, החוקה החדשה שהתקבלה הפקידה בידי הנשיא כוח רב יותר וסמכויות נרחבות יותר והאריכה את כהונתו לשבע שנים. כמו כן קמה מועצה דו מפלגתית במדינה. עם זאת, משקיפים בינלאומיים קבעו שהבחירות ומשאל העם לא היו תקינים וקונגו הפכה למעשה למדינה בשלטון חד-מפלגתי.
קלמנס פון פירקה
פעילותו ברפואה הציבורית אחרי מלחמת העולם הראשונה
בתקופת המשבר שפגע באוסטריה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, פירקה עסק רבות בתחום תזונת הילדים שנפגעה מהמחסור בדברי מזון. בשנת 1919 ניהל פעילויות הומניטריות רבות ובהקמת המנהל האוסטרי לבריאות הציבור התמנה פירקה למזכיר הכללי שלו.
בימי הרפובליקה האוסטרית הראשונה נהנה פון פירקה ממעמד מיוחד בעיני הציבור, מה שהפך אותו למועמד טבעי לנשיאות אוסטריה.
הרפובליקה של קונגו
פוליטיקה
שיטת הממשל הנהוגה בקונגו היא דמוקרטיה נשיאותית שבמסגרתה הנשיא הוא ראש המדינה, ראש הממשלה ומנהיג המועצה הרב-מפלגתית, וכהונתו נמשכת 7 שנים. הממשלה תופסת את מקומה של הרשות המבצעת. סמכויות הרשות המחוקקת נחלקות בין הממשלה לבין הפרלמנט.
קלמנס פון פירקה
פעילותו ברפואה הציבורית אחרי מלחמת העולם הראשונה
מאוחר יותר התעניין פירקה בתחום האנתרופומטריה ופרסם נוסחאות וטבלאות רבות בנוגע להערכת הפרמטרים של התפתחות האיברים בגוף ומשקלם. בשנת 1924 המציא מערכת של מניין השיניים, שהוא כינה "טלקאבאקה" (Telekabaka) שזכתה להכרה בינלאומית ועברה רוויזיה של הפדרציה הבינלאומית לרפואת שיניים בשנת 1970
הקדיש תשומת לב גם לתחום התזונה של הילדים תוך הנהגת דיאטות שונות, בתוך מכלול הקרוי "מערכת התזונה ע"ש פירקה". הנהיג גם יחידת מדידה בתזונת הילדים, הנקראת Nem 1 . Nem שקול כנגד 1 גרם של חלב אם. יחידת מדידה זאת הייתה אמורה להחליף את הקלוריה (Nem = 0.67 cal).
הרפובליקה של קונגו
פוליטיקה
ראש הממשלה והממונה על תיאום פעילות הקבינט של קונגו הוא איסידורה מוובה. הוא נכנס לתפקידו ב-7 בינואר 2005. רודולפו הוא שר החוץ ו"השר לשיתוף פעולה", והוא נכנס לתפקידו כבר בנובמבר 1997 במהלך מלחמת האזרחים.
קלמנס פון פירקה
פעילותו ברפואה הציבורית אחרי מלחמת העולם הראשונה
בשנותיו האחרונות חזר לחקר מערכת החיסון והאלרגיות ותיאר השפעת הגיל על הרגישות האלרגית למחלות.
הרפובליקה של קונגו
כלכלה
הכלכלה הקונגולזית מתבססת בעיקר על חקלאות. ענף התעשייה העיקרי הוא הפקת נפט. במדינה בעיות כלכליות רבות המאופיינות בין היתר באבטלה סמויה. המעבר לנפט כתעשייה עיקרית מענף היערנות הגביר את הייצוא ושיפר את מצבה הכלכלי של המדינה. עם העלייה במחירי הנפט בשנות ה-80 התאפשר לממשלה לתקצב פרויקטים למציאת נפט עם גידול של 5% בשנה בתפוקה, אחד הגבוהים ביותר באפריקה. הממשלה משכנה חלק משמעותי מהכספים שהרוויחה מעסקי הנפט, מה שגרם דווקא למחסור בתפוקה.
קלמנס פון פירקה
חייו הפרטיים
בחייו הפרטיים נתקל פון פירקה בלחצים רבים. הוריו התנגדו בתוקף לנישואיו עם מריה כריסטינה ואן הוזן שסבלה ממחלה נפשית והייתה מכורה לברביטורטים. ב-28 בפברואר 1929 שניהם שמו קץ לחייהם על ידי בליעת רעל ציאניד.
הרפובליקה של קונגו
כלכלה
ענפי יצוא במדינה הם עצים, סוכר, קקאו ופולי קפה, גז טבעי ויהלומים. אף על פי כן, קונגו הודחה בשנת 2004 מקבוצת קימברלי המתמחה בווידוא המקור של יהלומים, אחרי שהתברר שרוב היהלומים המיוצאים היו מוברחים מהמדינה השכנה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
גאוגרפיה
הרפובליקה ממוקמת באזור המרכז-מערבי של אפריקה שמדרום לסהרה, ולרוחבה עובר קו המשווה. קונגו גובלת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרום ובמזרח, בגאבון במערב, בקמרון וברפובליקה המרכז אפריקאית ובמחוז קבינדה השייך לאנגולה (למחוז אין רצף יבשתי עם אנגולה) בדרום-מערב.
למדינה חוף אטלנטי קצר יחסית באורך של 169 קילומטר. עיר בירתה, ברזוויל, ממוקמת על נהר הקונגו, בדרום המדינה ממול לבירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קינשאסה. הבירה היא העיר הגדולה ביותר וכמעט חצי מתושבי המדינה מתגוררים בה ובפרבריה.
בקונגו אקלים טרופי. העונה הגשומה נמשכת ממרץ ועד יוני. העונה היבשה נמשכת מיוני עד אוקטובר. הטמפרטורות במדינה הן תמיד גבוהות. 24°C ביום ו-16°C עד 21°C בלילה. הנהרות מתמלאים בהתאם לעונה. שטח המדינה משתנה ממישור חופי קרוב בדרום-מערב, דרך אזורים הרריים במרכזה, רמות, ועמקים פוריים. 70% משטחה מכוסה ביערות גשם. ההר הגבוה ביותר מתנשא לגובה של 1020 מטר ונקרא הר נַבֵּבֶּה. נהר קונגו עובר בגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. נהר קואילו ניארי המתחיל באוקיינוס האטלנטי עובר גם הוא במדינה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית המדינה מונה כ-5.5 מיליון תושבים. גידול האוכלוסייה עומד על 2.6% בשנה. במדינה יש הגירה שלילית של 11 מכל 1000 תושבים. היחס בין הגברים לנשים הוא 0.99 גברים לאישה אחת. תוחלת החיים במדינה נמוכה ועומדת על 62.1 שנים בממוצע. גיל הנישואים הממוצע הוא 23 שנים. שיעור הפריון מצביע על 4.3 ילדים לכל אישה. 3.8% מהאוכלוסייה אובחנו כחולי איידס או נשאים של נגיף ה-HIV.
במדינה יש ארבע קבוצות אתניות משמעותיות, כשהגדולה ביותר היא קונגו (kongo). בני קבוצה זו מהווים 48% מאוכלוסיית המדינה. שאר הקבוצות הן: סנגה (20%), טקה (17%), מבוקי (12%). שאר התושבים, (אירופים ואחרים) מהווים 3% מהאוכלוסייה. במדינה יש שתי דתות עיקריות: 50% מתושבי המדינה הם נוצרים ו-48% הם אנימיסטים. 2% הנותרים הם מוסלמים.
השפה הרשמית היא צרפתית. לינגלה וקיטובה הן שפות עממיות הנפוצות מאוד ברחבי המדינה. ניבים מקומיים מדוברים במקומות שונים במדינה כשהנפוץ ביותר הוא קיקונגו. בערים הגדולות, ברזוויל ופואנט נואר המרכזות יותר מחצי מאוכלוסיית המדינה קיטובה (ניב קריאולי שבסיסו בקונגו) היא השפה המדוברת. לינגלה נפוצה בחלקה הצפוני, הפחות מאוכלס, של המדינה. 16.2% מתושבי המדינה אינם יודעים קרוא וכתוב.
כנסיית קתרינה (חרסון)
כנסיית קתרינה (על שם קתרינה מאלכסנדריה) היא הכנסייה האורתודוקסית הראשונה של חרסון, קברו של הנסיך פוטיומקין.
היסטוריה
בית התפילה הוקם משנת 1781 עד 1786 בפיקוח עירוני של גריגורי פוטיומקין ונחנך כמקדש לקתרינה מאלכסנדריה, שעל שמה נקראה הקיסרית יקתרינה הגדולה.
הבניין בנוי מאבני גיר מעוגלות בצבע צהוב בהיר, בסגנון הקלאסיקה הרוסית עם חזית של ארבעה עמודים. הבניין מכילכיפה נמוכה. בגומחות החיצוניות שש תמונות פיסוליות של קדושים.
לשני פסלים הממוקמים בסמוך לכניסה הראשית יש משמעות סמלית:השליח פטרוס עם מפתחות גן העדן והשליח פול המחזיק חרב. חרסון, על פי העיצוב, הייתה אמורה להיות פטרבורג הדרומית והקתדרלה הייתה אחד המדרגות הראשונות בדרך זו.
הנסיך גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין, מייסד חרסון, כובש טאבריה, הורה להציב את הדמויות הללו בסמוך לכניסה כדי להזכיר כי מפתחות הדרום (כלומר גן העדן הארצי) הושגו לאחר קרבות כבדים שהושגו בחרב.
בצד המערבי של הכנסייה יש כתובת (באותיות ארד מוזהבות) "מוקדש למושיעת במין האנושי קתרינה השנייה."
הכנסייה הייתה חלק מההרכב האדריכלי של מבצר חרסון, אנסמבל הקלאסיקה הראשון באוקראינה. המצודה נוסדה בספטמבר 1778; לפני בניית הקתדרלה בשנת 1786, שונו פרויקטים ארכיטקטוניים באופן קיצוני 4 פעמים. בתחילה תוכננה הקתדרלה במרכז הכיכר, בצומת הרחובות הראשיים של המצודה.
בשנת 1781 הונח אבן פינה ושנה לאחר מכן החלה בניית הכנסייה. בשנת 1785 הגרסה הסופית של מתווה המבצר פותחה, מחבריה היו המהנדס נ. ו. קורסאקוב והאדריכל קלוד בורז'ואה. מצפון נסגרה הכיכר על ידי מתחם ארמון פוטיומקין, מדרום - בניין תחמושת, במזרח - מטבעה. הרחוב הראשי, המחבר בין שערי אוצ'אקוב של המצודה לבין אלה במוסקבה, עבר בגבול הצפוני של הכיכר, בין הכנסייה וארמון פוטיומקין. מגדל הפעמונים של הכנבייה שימש כמדריך לשערי המבצר הראשי והיה דומיננטי בכל ההרכב האדריכלי. כיום כמעט ולא נשמר דבר מהרכב המצודה. ב-6 בדצמבר 1788, בהוראת הנסיך פוטיומקין הועברו גופות חיילים הרוגים לחרסון ונקברו בגדר הכנסייה. הכנסייה הוקפה בגדר, שבתוכה קברים ומצבות שעומדים לגיבורי קרב אוצ'קוב שמתו בתקיפת אוצ'קוב.
קבר הנסיך פוטיומקין
אפרו של הנסיך פוטיומקין, שמת ביאסי ב-5 באוקטובר 1791, קבור בכנסיית קתרינה. גופתו של הנסיך מיד לאחר מותו הייתה חנוטת ומוכנה לקבורה. לבוש במדי פילדמרשל, גופת הנסיך הונחה בארון קבורה כפול: אלון ועופרת. בראש הנסיך הוצב דיוקן מיניאטורי של יקתרינה השנייה, משובץ ביהלומים. עד מהרה הגיעה פקודת הקיסרית ליאסי: "...העבירו את גופתו של הנסיך המנוח לחרסון, ושם לקבור עם כל התארים." מיכאיל פלייב (מהנדס אזרחי מניקולאייב) הונחה לסדר קריפטה בקתדרלה; לבו של פוטיומקין, שהיה מונח בכד מוזהב, היה צריך להיקבר בכנסייה, מתחת לכס המלוכה. אך בהתעקשות קרובי משפחתו של הנסיך, ובמיוחד הרוזנת בראניצקי הוא נקבר בכנסיית ההתערבות (שהושמדה מאז) של הכפר צ'יז'בו ליד סמולנסק.
ב-22 בנובמבר 1791 הגיע מסע ההלוויה לחרסון. באותו יום, נסעה ברחבי העיר שיירה של גדוד הנסיך בראשות המשנה הכללי, שהודיע על קבורתו של פוטיומקין למחרת. המנהל הראשי של ההלוויה היה קרוב משפחתו של הנסיך - הגנרל מיכאיל סרגייביץ' פוטיומקין.
ב-23 בנובמבר 1791, במרכז כיכר הארמון, על גבעה מכוסה, הוצב ארון קבורה, מכוסה בקטיפה ורודה עם דיוקנאות זהב נוצצים. מימין הארון ניצב לוח שיש שחור עליו היו רשומים מעלותיו של פוטיומקין, משמאל - מעיל הנשק של הנסיך. את הארון נשאו אלופים, אלוף-משנה וקציני המטה. חיילי גדוד גרנדיר יקטרינוסלב, משמר גדוד פראובראז'נסקי וגדוד הקויאראסייר של הנסיך פוטיומקין עמדו על המשמר. בזמן הוצאת גופת הנסיך החלו החיילים להתקדם משני צידי התהלוכה. מטח תותחים הרעים11 פעמים, מלווה בפעמוני הכנסיות. בתחילת התהלוכה צעדו ההוסארים וגדוד הקוויאסייר של הנסיך פוטיומקין. מאחוריהם, מאה ועשרים חיילים עם לפידים בגלימות שחורות וכובעים עם פלאר שחור (בד משי שחור שמסתיר את פניהם) יצאו אל הכיכר בליווי תופים. לאחר מכן הגיעו עשרים וארבעה קצינים ראשיים, אצילים מקומיים, גנרלים ואנשי כמורה. קצינים נשאו את הארון עם גופת הנסיך.
גופתו של נסיך נקברה תחת רצפת הכנסייה בצד ימין של דוכן התפילה. דלת הרמה נעשתה ברצפה, דרכה ירדו אל תוך הקשת בה עמד הארון, ומולה היה אייקון עם פנס דולק.
בשנת 1930 נסגרה הכנסייה. חלק קטן מהאייקונים נלקח למוזיאון חרסון המקומי ואיקונוסטאזיס שצויר על ידי ו.ל. בורוביקוססקי וקישוט הכנסייה אבדו. נפתח מוזיאון אנטי דתי. קברו של פוטמקין נפתח שוב ושוב. לדברי הסופר ב. לברינוב, בשנות השלושים, פעם הגולגולת של פוטיומקין הוצגה במסגרת תערוכה של המוזיאון האנטי-דתי; ואז הוחזרה לקריפטה. עד התפרקות ברית המועצות הייתה הכנסייה מוזיאון של הממשלה.
ב-25 באוגוסט 1991 הוחזרה הכנסייה לכנסייה האורתודוקסית.
שן ילד שן
שן ילד שן הוא סינגל של הזמר הישראלי איתי לוי, אשר יצא לאור ב-11 באוגוסט 2020.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דידי הררי, הולחן על ידי אבי אוחיון והופק על ידי מתן דרור, כחלק מקמפיין גיוס כספים לעמותת "ילד לנשימה", שהוקמה על ידי זוג הורים לתאומים בעלי התסמונת, ופועלת למען פתרון לתסמונת קללת אונדין, הגורמת לדום נשימה בשינה. השיר הוא בלדה ים-תיכונית, בה מגלם הדובר אב הפונה לילדו.
הצלחה
השיר זכה להצלחה רבה בתחנות הרדיו והגיע היישר אל המקום הראשון במצעד ההשמעות ברדיו השבועי של תחנת הרדיו מדיה פורסט וצבר כ-177 השמעות. השיר שהה במקום הראשון כארבעה שבועות וצעד במצעד סך של כשישה שבועות רצופים.
ביקורת
דודי פטימר מאתר מעריב אונליין סקר את השיר באופן חיובי: "מדובר בשיר מרגש של אב לבנו והביצוע המלטף והעוצמתי של לוי תפור היטב למנגינה ולמסר המועבר בצורה אותנטית וכנה". גם אתר פרוגי ציין את השיר לחיוב: "הסינגל החדש של לוי מרגש במיוחד ולא משאיר את העין יבשה. היכולות הווקאליות המדהימות שלו לצד המטרה הנעלה לגמרי עשו את העבודה וגרמו ללב שלנו להחסיר פעימה".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר פורסם בסמוך לצאתו של הסינגל ובוים על ידי יפתח שריג. בקליפ נראה לוי מקליט את השיר. נכון לספמטבר 2020, לקליפ כ-1.2 מיליון צפיות.
איזק ישראלס
ביוגרפיה
ישראלס התעניין בציור כבר בילדות, והראה כישרון מגיל צעיר. הוא למד בשנים 1878–1880 באקדמיה בהאג. בשנת 1881, כשהיה בן 16, הוא מכר ציור בטרם סיים אותו לאמן והאספן הנדריק וילם מסדאך. עבודתו של ישראלס בתקופה זו הציגה יכולות טכניים מעבר לגילו ועומק פסיכולוגי. הוא התמקד בדיוקנאות של סבתו וידיד משפחה, ובציורים בנושאי תמרונים צבאיים שסיקרנו אותו.
בשנת 1882 הופיע לראשונה בסלון האמנים (Salon des Artistes Français) בפריז, עם ציורו "קבורה צבאית" ובו חיילים הנאספים סביב קבר פתוח ביום סתווי. על אף ההשוואות לציור הקבורה של גוסטב קורבה, ישראלס השתמש בקומפוזיציה זהירה יותר הנשענת על הרנסאנס האיטלקי. לאחר הבכורה המוצלחת, זכה ישראלס בשנת 1885 לאזכור מכובד על ציורו "המתנדבים יוצאים אל המושבות", ציור נוסף עם סצנה צבאית על רקע הרציפים ברוטרדם.
בין השנים 1886–1908 התגורר ישראלס באמסטרדם, שם נרשם לאקדמיה לאמנות במטרה להשלים את לימודיו, אולם נשאר בה רק במשך שנה אחת. ישראלס הרבה לבלות את הקיץ עם אביו בסכוונינגן, והתעניין ביחסי האור המשתנים בין השמש לים. בתקופה זו הרבה לצייר סצינות חוף ים צבעוניות.
בין השנים 1903–1923 שהה ועבד בעיקר בפריז ובלונדון. בפריז הושפע רבות מאדגר דגה ואנרי דה טולוז-לוטרק והחל לצייר את האוכלוסייה הפריזאית בפארקים, בתי קפה, קברטים. ואקרובטים בירידים ובקרקס.
בשנים 1913–1915 התגורר בלונדון, שם הרבה לצייר רוכבי סוסים ורקדניות בלט. בשנת 1921 ביקר באי האינדונזי ג'אווה. ובשנת 1923 חזר לבית הוריו בהאג, שם הפך את הסטודיו של אביו למקום העבודה שלו.
בשנת 1928 זכה במדליית זהב בתחרות האמנותית של אולימפיאדת אמסטרדם בקטגוריית הציור.
בניגוד לאביו, לא היו כלל מוטיבים יהודיים בציוריו.
עד למותו בשנת 1934, ישראלס יצר בעיקר ציורים אימפרסיוניסטים בעלי גוונים בהירים בוהקים.
נפטר בהאג ב-7 באוקטובר 1934, כתוצאה מתאונת דרכים שעבר מספר ימים סמוך למותו.
הנס ור
הנס וֶר (בגרמנית: Hans Wehr; ) היה פילולוג גרמני ומרצה בדרגת פרופסור באוניברסיטאות גרייפסוואלד ומינסטר שבגרמניה. הנס ור חיבר את מילון הערבית הספרותית המודרנית שפורסם בשנת 1952 בגרמנית ובשנת 1960 באנגלית, לאחר שתורגם ונערך על ידי הבלשן האמריקאי.
ביוגרפיה
ור נולד בעיר לייפציג שבגרמניה בשנת 1909, ועקב שיתוק ילדים בו לקה, לא היה מסוגל להזיז את ידו הימנית. מוגבלותו זו הניעה אותו ללמוד ולחקור שפות, כגון סינית, שפות רומאניות ואגיפטולוגיה. ואולם השפה ששבתה את ליבו הייתה השפה הערבית, ובשלהי שנות השלושים הוא החל לכתוב את החיבור שעתיד להפוך למפעל חייו, מילון הערבית הספרותית המודרנית, מילון ערבי-גרמני מדעי לשפה הערבית הספרותית. בשנת 1940 הצטרף ור לשורות המפלגה הנאצית, ופרויקט המילון הפך ממומן ומוכוון על ידי המחלקה לענייני המזרח של משרד החוץ בברלין. המשרד התעניין במילונו של ור במטרה לבדוק את איכות התרגום לערבית של ספרו של אדולף היטלר, Mein Kampf, לאחר ששגריר גרמניה בעיראק, פריץ גרובה, הציע למשרד בברלין לפרסם מהדורה רשמית של הספר בשפה זו, בהשמטת חלקים אותם קהל היעד עלול לפרש כפוגעניים או מעליבים.
ור השלים את העבודה על המילון בשנת 1945, עם סיום מלחמת העולם השנייה, אך עקב תהליך הדה-נאציפיקציה וסילוקו ממשרת ההוראה, עוכב הפרסום בשבע שנים, והמילון יצא לאור בשנת 1952. במילון זה הופיעה לראשונה מערכת תעתיק חדשה מערבית לאותיות לטיניות, הקרויה על שמו (אנ'). זוהי מערכת התעתיק המקובלת כיום במחקר האקדמי בנושא.
בראש המילון מופיעה הקדמה באורך של כ־10 עמודים, בה מתאר ור את ההיסטוריה של הלשון הערבית הספרותית וכן סוקר את אופן השימוש במילונו. בחלק התודות המופיע בהקדמה הוא אכן מזכיר את שני עמיתיו היהודים אך ללא התייחסות לגורלם המר.
עורך מהדורות המילון בגרמנית הוא המילונאי והמזרחן לורנץ קרופיטש (גר') (יליד 1946) מאוניברסיטת גראץ, ושל המהדורות בשפה האנגלית ג'יימס מילטון קואן מאוניברסיטת קורנל, בלשן אמריקאי דובר גרמנית, שיצר קשר עם ור לאחר שה־ACLS, המועצה האמריקאית של האגודות המדעיות, הכירה באיכותו של המילון.
בשנת 1960 התפרסמה המהדורה הראשונה בשפה האנגלית. בשנת 1979 פורסמה המהדורה הרביעית של המילון, לה נוספו כ־200 עמודים חדשים לעומת המהדורות הקודמות. מהדורה זו היא האחרונה שפורסמה בשפה האנגלית, והאחרונה שראתה אור בימי חייהם של ור וקואן. ור נפטר בשנת 1981 בגיל 71, ואילו קואן נפטר בשנת 1993 בגיל 86.
המילון מתפרסם בבית ההוצאה לאור הגרמני הרסוביץ. המהדורה החמישית, בגרמנית בלבד, התפרסמה בשנת 1995. בחודש נובמבר 2020 פורסמה המהדורה השישית והאחרונה של המילון, גם היא בגרמנית בלבד.
הקונצרט האירופי
הקונצרט האירופי ("קונצרט" במובן הסכמה; באנגלית: Concert of Europe) הוא מושג המתאר את הסדר המדיני שהתקיים באירופה כמאה שנה, החל מתבוסת נפוליאון ב-1815 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. סדר זה התאפיין בשיתוף פעולה בין מעצמות אירופה במטרה למנוע מלחמות ומהפכות ביבשת ולצורך שמירת הסטטוס-קוו הפוליטי והטריטוריאלי.
המעצמות האירופיות בתקופה זו היו בריטניה, צרפת, האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרית שהפכה ב-1867 לאימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת פרוסיה שהייתה הגרעין של האימפריה הגרמנית שקמה ב-1871.
הסיבות לגיבוש הקונצרט
שתי סיבות עיקריות הובילו את מעצמות אירופה לשתף פעולה במסגרת הקונצרט:
עד אביב העמים (1848)
תקופת הקונצרט הראשונה החלה ב-1815 עם ניצחון הקואליציות שלחמו נגד צרפת וכינוס קונגרס וינה. על רקע תבוסת צרפת, ארבע המעצמות המנצחות- בריטניה, האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרית וממלכת פרוסיה- כרתו את הברית המרובעת (בתוך הברית המרובעת פעלה תת-קבוצה, הברית הקדושה, בה היו חברות רוסיה, פרוסיה ואוסטריה). בקונגרס אקס-לה-שאפל שנערך ב-1818 חברות הברית המרובעת החליטו על הסגת כוחותיהן שחנו בצרפת הכבושה ועל קבלתה של צרפת לברית. בכך נוצרה הברית המחומשת. מקובל לסמן את סופן של הברית המחומשת והברית הקדושה כבר ב-1825, עם מותו של הצאר אלכסנדר הראשון.
בנוסף לקונגרס וינה וקונגרס אקס-לה-שאפל שהוזכרו לעיל, המעצמות התכנסו בשלושה קונגרסים נוספים (ראו פירוט מטה). זו הסיבה לכינוי תקופה קצרה זו של הקונצרט בשמות "מערכת הקונגרסים" או "המערכת הוינאית" (על שם קונגרס וינה שהיה הקונגרס הראשון במערכת הקונגרסים). לאחר תקופה זו המעצמות המשיכו להתכנס אך באופן לא סדור אלא אד הוק לצורך פתרון משברים. עם זאת, ניתן לומר שבאופן כללי שיטת הקונגרסים הוכיחה את יכולתה למנוע סכסוכים או לכל הפחות להגבילם לאזורים תחומים.
אביב העמים והתקופה שאחריו
אירועי אביב העמים פרצו ב-1848 וביטאו את שאיפות העצמאות והאיחוד של עמים ברחבי אירופה. אירועים אלה, שלוו בקריאות לרפורמות ליברליות ודמוקרטיות קראו תיגר על הסדר המדיני של הקונצרט. מהפכות 1848 הסתיימו בסופו של דבר בלי שינויים טריטוריאליים משמעותיים אך הן בישרו את עידן הלאומיות וסיומה של התקופה הראשונה של הקונצרט האירופי. המלחמות לאיחוד איטליה ואיחוד גרמניה התרחשו בשנים שלאחר מכאן וגבולות מדינות היבשת שורטטו מחדש. תקופת הקונצרט הראשונה הסתיימה עם פלישת אוסטריה ופרוסיה לדנמרק ב-1864 במלחמת שלזוויג השנייה.
קונגרס וינה ()
קונגרס וינה התכנס ב-1814 בהשתתפות מעל למאתיים ישויות פוליטיות מרחבי אירופה וסימן את תחילתו של הקונצרט האירופי. מטרת הקונגרס הייתה להחזיר את הסדר המדיני לאירופה אחרי תבוסת נפוליאון (נפוליאון הובס סופית ב-1815 בקרב ווטרלו). הקונגרס כונן סדר אירופי חדש המבוסס על שני עקרונות: האחד- חזרה לסטטוס קוו האירופי ולמאזן הכוחות ששרר ביבשת לפני המהפכה הצרפתית והשני- מחויבות קולקטיבית של המעצמות לשלום וליציבות ביבשת.
קונגרס אקס-לה-שאפל (1818)
קונגרס אקס-לה-שאפל התכנס בסתיו 1818 בעיר אקס-לה-שאפל (כיום אאכן בגרמניה) בהשתתפות צרפת וחברות הברית המרובעת - בריטניה, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה- שהביסו את צרפת ב-1814. הקונגרס החליט על הסגת כוחות המעצמות שחנו בצרפת ובתמורה צרפת התחייבה להסדיר את תשלומי הפיצויים שהוטלו עליה ב-1815 בחוזה פריז. הקונגרס סימן את סיומה הסופי של תקופת המלחמה ששררה ביבשת מ-1792 ואת קבלתה של צרפת כחברה שוות זכויות בקבוצת המעצמות. עם הצטרפותה של צרפת לארבע המעצמות התגבשה הברית המחומשת.
קונגרס טרופאו (1820)
קונגרס טרופאו התכנס ב-1820 בעיר טרופאו באוסטריה (כיום אופאבה  בצ'כיה) בנוכחות חברות הברית המחומשת וספרד, ממלכת סיציליה וממלכת נאפולי. מטרת הקונגרס הייתה לדון במהפכות הליברליות שפרצו בנאפולי ובספרד. בקונגרס נחתם "פרוטוקול טרופאו" (בהסכמה חלקית של המשתתפות). הפרוטוקול קבע שמדינה שהפכה לאיום על מדינות אחרות, עקב מהפכה שהתרחשה באותה מדינה, תורחק מברית מדינות אירופה. כמו כן, הפרוטקול קבע שהמעצמות שומרות לעצמן את הזכות לפעול נגד המדינה הסוררת, בדרכי שלום ובמקרה הצורך אף בכוח.
קונגרס לאיבאך (1821)
קונגרס לאיבאך התכנס ב-1821 בעיר לאיבאך באוסטריה (כיום ליובליאנה בירת סלובניה) בהשתתפות בריטניה, צרפת, רוסיה, פרוסיה, אוסטריה, נאפולי וסיציליה. הקונגרס אישר לאוסטריה לפלוש לנאפולי כדי לדכא מהפכה ליברלית שהתחוללה שם. אוסטריה פלשה לנאפולי, ביטלה את החוקה שהמלך אולץ לקבל קודם לכן, והשיבה את המשטר המלוכני על כנו. בקונגרס זה החלה להתפתח מתיחות בין מעצמות המזרח, חברות הברית הקדושה, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה, לבין מעצמות המערב, בריטניה וצרפת.
קונגרס ורונה (1822)
קונגרס ורונה התכנס ב-1822 בעיר ורונה שבצפון איטליה בהשתתפות חברות הברית המחומשת וספרד, ממלכת סיציליה וממלכת נאפולי. הקונגרס דן בשלוש שאלות עיקריות:
ועידת לונדון (1830)
ועידת לונדון התכנסה ב-1830 בהשתתפות חמש המעצמות, הולנד ובלגיה. הועידה התכנסה בעקבות המהפכה הבלגית שהתרחשה באותה שנה ושכתוצאה ממנה בלגיה התנתקה מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. רוסיה פרוסיה ואוסטריה התנגדו למהלך של בלגיה וראו בו סיכון ליציבות היבשת שעלול לגרור מהפכות ומלחמות עצמאות נוספות. לעומת זאת בריטניה וצרפת תמכו במהפכה הבלגית. הועידה הסתיימה בהכרה במהפכה הבלגית והבטיחה את עצמאות בלגיה.
המשבר במזרח (1840)
המלחמה המצרית-עות'מאנית הראשונה פרצה על רקע סירוב העות'מנאים לדרישתו של מוחמד עלי שליט מצרים לקבל לידיו את השליטה בסוריה הגדולה (דרישה שהגיעה בעקבות הסיוע המצרי לעות'מאנים בזמן מלחמת העצמאות היוונית). המלחמה הסתיימה כשמוחמד עלי שולט בחלקים נרחבים מסוריה הגדולה. ב-1839 העות'מאנים ניסו להשתלט מחדש על השטחים שאיבדו וכך פרצה המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה בה התרחש מה שידוע כמשבר במזרח שהעמיד את הקונצרט האירופי במבחן.
המשבר במזרח הוכיח את יכולתן של המעצמות לשתף פעולה לצורך יישוב סכסוכים גם לנוכח אינטרסים מנוגדים. עם זאת, המשבר המחיש פעם נוספת את הסכנה ליציבות היבשת שיצרה ההחלשות של האימפריה העות'מאנית (תהליך הידוע בשם השאלה המזרחית).