cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רופרט פנפאד'ר
קריירה
פנפאד'ר נפצע בגיד בהיותו רקדן סולן בשנת 2002 והושבת למשך 18 חודשים. לאחר החלמה מלאה בשנת 2004 הוא נבחר לתפקיד ראשי בתור "פריז" בבלט "רומיאו ויוליה" על ידי הבלרינה סילבי גיים, ובתור "אמינטה" בבלט "סילביה" על ידי מוניקה מייסון, שאף הוכח כפריצת דרך בקריירה שלו.
לפנפאד'ר פוטנציאל להיכנס לקאנון רקדני הבלט הבריטיים הגדולים לצידם של טובים וחשובים כמו אנתוני דוול, דייוויד וול ו-ג'ונתן קואופ, לאור העובדה שזוגתו לפה דה דה, לורן קות'ברטסון, אף היא ילידת בריטניה. התקשורת הבריטית אף מניחה שהם אנתוני דוול ואנטיונט סיבלי הבאים, או כדבריו של קואופ: "הם מאוד מסונכרנים אחד עם השנייה... אני די מתרגש מזה".
ג'ובאני קורנארו הראשון
ג'ובאני קורנארו הראשון או ג'ובאני קורנר הראשון (באיטלקית: Giovanni I Corner או Cornaro; 11 בנובמבר 1551 – 23 בדצמבר 1629) היה הדוכס ה-96 של ונציה. קורנארו כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-24 בינואר 1625 ועד פטירתו.
קורות חיים
ג'ובאני קורנארו נולד בוונציה למארקאנטוניו קורנארו וצ'צ'ילה ג'וסטיניאן. קורנארו נשא לאישה את קיארה דולפין ב-10 בפברואר 1578, ולבני הזוג נולדו 12 ילדים.
קורנארו כיהן כקפיטאנו של ורונה, ובשנת 1597 נבחר לאחד מחברי מועצת העשרה. בשנת 1600 מונה לפודסטה של פדובה וב-1603 לפודסטה של ברסצ'יה. במאי 1609 מונה לפרוקוראטור של כיכר סן מרקו (האחראי על מבני השלטון של לה סרניסימה המצויים בכיכר סן מרקו).
בעקבות מותו של הדוג'ה פרנצ'סקו קונטאריני ב-6 בדצמבר 1624, נערכו בחירות לתפקיד. בישיבה ארוכה שנערכה ב-4 בינואר 1625 נבחר ג'ובאני קורנארו לתפקיד. ילדיו של קורנארו התנגדו לבחירתו בשל חוק הרפובליקה שאסר על מינויים לכל תפקיד ממלכתי בזמן כהונתו. קורנארו ניסה לנצל את מעמדו לטובת משפחתו, ובשנת 1626 מינה האפיפיור אורבנוס השמיני את בנו של קורנארו - פרדריקו קורנארו לתפקיד קרדינל. תפקיד זה קיבל את אישור הסנאט של ונציה אולם ניסיונות מאוחרים יותר למנות את פרדריקו לתפקיד בישוף ויצ'נזה ובישוף פאדובה הוכשלו על ידי הסנאט.
בשנת 1627 האשים רנייר זן, ראש מועצת העשרה את קורנארו בכך שהוא מקדם את טובת משפחתו (ומעלים עין מהברחותיו של בנו, ג'ורג'ו). ב-27 באוקטובר, באספה של המועצה הגדולה של ונציה האשים זן את קורנארו בשחיתות, אולם המועצה הגדולה לא הענישה את קורנארו. ב-30 בדצמבר באותה שנה הותקף זן על ידי אלמונים לובשי מסכות. מספר ימים לאחר מכן התברר כי אחד התוקפים היה ג'ורג'ו קורנארו, בנו של הדוג'ה. בעקבות ההתקפה ומשהתבררה זהות התוקף, התחלקה העיר ונציה בין שתי סיעות - תומכי קורנארו ותומכי זן. מהומות פרצו ב-23 ביולי 1623 ואלה החמירו והפכו למלחמת אזרחים גלויה. בפועל - החל משנת 1628 ועד מותו של קורנארו ב-23 בדצמבר 1629 לא תפקדה ממשלת לה סרניסימה.
יחסי ישראל–לאוס
היחסים בין שתי המדינות נכונו ב-1955 עם הכרתה של ממשלת ישראל בלאוס בעקבות ועידת ז'נבה שנערכה ב-1954. עם השתלטות ארגון ההתנגדות "פאת'ט לאו" (אדמות לאוס) הקומוניסטי על המדינה ב-1976, ניתקה לאוס את קשריה עם ישראל שחודשו רק ב-1993.
היסטוריה מוקדמת
לאחר קיום ועידת ז'נבה בשנת 1954 החליטה ממשלת ישראל להכיר בלאוס ובקמבודיה. ההכרה נעשתה ב-13 בפברואר 1954. שגרירות ישראל בוושינגטון הודיעה על ההכרה לצירות לאוס בארצות הברית. הביקור הרשמי הראשון מטעם אחת מהמדינות היה ב-1956, כאשר ביקר בלאוס יעקב שמעוני, ציר ישראל ביאנגון (מיאנמר) במטרה לדון בכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים. העניין סוכם עוד באותה השנה, בעת ביקורו של שר החוץ משה שרת בלאוס. ב-12 בפברואר 1957 הגיש שמעוני את כתב האמנתו כציר לא-תושב בלאוס. שגריר לאוס בפריז מונה להיות הדיפלומט הממונה על ישראל, אם כי חלפו שנים רבות עד להגשתו כתב ההאמנה מצידו לנשיא מדינת ישראל.
ביולי 1964 הועלה הדרג הדיפלומטי בין שתי המדינות לשגרירות, ובכך הואמן שגריר ישראל בבנגקוק ללאוס. משנת 1971 עד ל-1993 נמסר התפקיד לשגריר ישראל בפנום פן, בירת קמבודה.
הציר לא-תושב הראשון של לאוס בישראל היה ראש ממשלה לשעבר הנסיך סובאנה פומה שמונה לשגריר ארצו בצרפת בשנת 1959. פומה הגיש את כתב האמנתו לנשיא יצחק בן-צבי ב-11 בינואר 1960. בחודש אוגוסט של אותה השנה נקרא פומה לעמוד שוב בראשות ממשלת לאוס עקב בעיות פנים. ברשויות הדיפלומטיות בלאוס לא עדכנו את פומה כי כהונתו כציר לא-תושב בישראל נפסקה וכך קרה מאורע חסר תקדים: ראש ממשלת לאוס המשיך לכהן גם כן כנציג מדינתו בישראל. לאוס לא שלחה לאחר מכן שגריר אחר לפריז ולכן גם לא נכח בארץ ציר מטעמה, מה שהפך את היחסים בין שתי המדינות לרדומים ומוקפאים דה פקטו.
עם החרפת מלחמת האזרחים בלאוס ולאחר שורה של קרבות, בחודש יוני 1962 הוקמה ממשלת אחדות לאומית בראשותו של פומה. לאור זאת כונסה שוב ועידת ז'נבה ב-2 ביולי 1964 שבסופה נחתם הסכם בינלאומי שהבטיח את הנייטרליות של לאוס בכל הנוגע למדיניות החוץ שלה.
המגעים התחדשו בין שתי המדינות באמצע שנת 1964. ב-29 ביוני אותה שנה נתקבלה בשגרירות ישראל בבנגקוק איגרת מממשלת לאוס שהודיעה על הסכמת מלך לאוס להעלות את דרג הנציגויות הדיפלומטיות לשגרירויות בין ישראל ולאוס. הדבר פורסם ב-1 ביולי 1964 בירושלים ובלאוס במקביל.
שיתוף פעולה חקלאי
בשנת 1965 החלה ישראל בפעולת סיוע ללאוס שהייתה קשורה בתוכנית סיוע ופיתוח של האומות המאוחדות. במסגרת זו התבקשה ישראל לסייע בחוות הדגמה וניסיונות חקלאית בשם "הוטדוקאו" (Hotdokkao). החווה עסקה בטיפוח גידולים חקלאיים ובהכשרת איכרי הסביבה בשימושים בכלים חקלאיים. בחווה הועסקו שלושה מומחים ישראליים.
ישראל קיבלה עליה לערוך תכנון חקלאי נרחב בשיתוף פעולה עם ניו זילנד של אזור פיתוח כפרי בחבל נאם-נגום שליד בירת לאוס, ויינטיאן.
שיתוף פעולה ביטחוני וניתוק היחסים
כאשר פרץ המשבר בין ישראל למצרים שהוביל למלחמת ששת הימים ב-1967, שיגר ראש ממשלת ישראל לוי אשכול מכתב למנהיגי מדינות בעולם, ובהם ראש ממשלת לאוס. מראש ממשלת לאוס לא התקבלה תשובה ובכך, לא נודעה עמדתה של לאוס במשרד החוץ.
בחודש ספטמבר 1968 ביקשה לאוס לרכוש מישראל תת-מקלעים מסוג "עוזי" וחודשים אחדים לאחר מכן, בינואר 1969 קיבלה התעשייה האווירית לישראל הצעה מלאוס לשפץ לה מטוס מסוג DC-3 דקוטה. בכך, נחתמו היחסים המעשיים בין לאוס וישראל עד 23 בפברואר 1976, כאשר לאוס הודיעה על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות השתלטות כוחות "פאת'ט לאו" (אדמות לאוס)" הקומוניסטים על המדינה.
חידוש היחסים
היחסים הדיפלומטיים עם לאוס חודשו רק ב-6 בדצמבר 1993. שגריר ישראל בווייטנאם דוד מתנאי הגיש את כתב האמנתו לנשיא לאוס ב-4 במאי 1994. בימים 24–29 באוגוסט באותה השנה ביקר בישראל שר החוץ של לאוס, והבטיח לשקול מחדש את דפוסי הצבעתה של ארצו על ישראל שהוגדרה לעיתים כלא ידידותית בארגונים בינלאומיים בעוד ישראל הבטיחה להעניק ללאוס סיוע בשעת הצורך. במהלך הביקור נחתם הסכם לשיתוף פעולה כלכלי-טכני בין שתי המדינות. מאז, ובפרט מסוף שנות התשעים, אישים ומשלחות שונות מלאוס נוהגים לבקר בישראל מדי שנה.
בשלהי 2014 פורסם מדד האנטישמיות בעולם, שבו התוצאות הציגו שלאוס היא המדינה בעלת אחוז האנטישמיות הנמוך ביותר בעולם (0.2% בלבד).
דוכס קלרנס
דוכס קלרנס (באנגלית: Duke of Clarence) הוא תואר אצולה המוענק באופן מסורתי בממלכה המאוחדת (ולפניה בממלכת אנגליה) לבני משפחת המלוכה הזוטרים. תואר זה הוענק שלוש פעמים בממלכת אנגליה, פעם אחת בממלכת בריטניה הגדולה ובפעם החמישית בממלכה המאוחדת.
דוכסי קלרנס
תואר "דוכס קלרנס" הוענק לראשונה לליונל מאנטוורפן, בנו השלישי של מלך אנגליה אדוארד השלישי, בשנת 1362. לאחר מותו של ליונל בלא בנים, בוטל התואר.
התואר הוענק בפעם השנייה עבור תומאס מלנקסטר, בני השני של המלך הנרי הרביעי בשנת 1412. לאחר מותו בלי בנים, בוטל התואר.
התואר הוענק בפעם השלישית עבור ג'ורג' פלנטג'נט, אחיו של אדוארד הרביעי, בשנת 1461. ג'ורג' איבד את התואר בשנת 1478 לאחר שהורשע בבגידה ובקשירת קשר נגד אחיו.
התואר היה אמור להיות מוענק בפעם הרביעית עבור גילפורד דדלי, בעלה של ליידי ג'יין גריי, לאחר הכתרתה, אולם היא הודחה והוצאה להורג יחד עם בעלה לפני מתן התואר.
התואר הוענק בפעם הרביעית לנסיך ויליאם (לימים המלך ויליאם הרביעי), בשנת 1789. ויליאם היה בנו השלישי של המלך ג'ורג' השלישי. לאחר הכתרתו בשנת 1830 שבה הדוכסות להיות רכוש הכתר.
התואר הוענק בפעם החמישית לנסיך אלברט ויקטור, נסיך ויילס - בנו הבכור של אלברט אדוארד, נסיך ויילס (לימים המלך אדוארד השביעי). אלברט ויקטור נפטר מדלקת ריאות בשנת 1892 והדוכסות שבה להיות רכוש הכתר.
תואר משני הכפוף לתואר זה הוענק על ידי המלכה ויקטוריה לבנה, לאופולד, דוכס אולבני ולבנו, הנסיך צ'ארלס אדוארד.
דוכסות קלרנס
מקור שם הדוכסות בעיר קלייר שבסאפוק, שהייתה בבעלותו של ליונל מאנטוורפן, הדוכס הראשון מקלרנס. רעייתו של ליונל, אליזבת דה בורג, רוזנת אלסטר הייתה יורשת של משפחת דה קלייר, והייתה הבעלים של אחוזת קלייר ואדמותה האחוזה, בה התגוררה עם בעלה.
לאחר איחוד הכתרים בשנת 1603 החל הנוהג להעניק את התואר המשולב - "דוכס קלרנס ואבונדייל" או "דוכס קלרנס וסנט אנדרוז", וזאת מאחר שאבונדייל וסנט אנדרוז הן עיירות בסקוטלנד.
האמנה למניעת ניסויים גרעיניים
האמנה למניעת ניסויים גרעיניים (אמנ"ס, באנגלית: Comprehensive Nuclear Test Ban Treaty, CTBT) אוסרת על קיום ניסויים בנשק גרעיני וכל פיצוץ גרעיני אחר. האמנה קובעת שעל כל מדינה להימנע מלסייע, לעודד ולהשתתף בכל דרך שהיא בהוצאה לפועל של ניסויים בנשק גרעיני או פיצוץ גרעיני אחר.
רקע היסטורי
פיתוח הנשק הגרעיני החל בימי מלחמת העולם השנייה והגיע לשיאו בהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי באוגוסט 1945. מתקופת זו ועד 1953 נספרו עוד כ-50 ניסויים גרעיניים. במהלך זמן זה התעוררה באוכלוסייה תחושת פחד מפני נשורת גרעינית והשפעותיה. ב-1963 היה ניסיון ראשון לעסוק בנושא על ידי הקמת "האמנה החלקית למניעת ניסויים גרעיניים" (Partial Test Ban Treaty או Limited Test Ban Treaty). ניסיון זה נכשל מכיוון שצרפת וסין שבאותה תקופה כבר החזיקו נשק גרעיני סירבו לחתום על האמנה.
ב-1968 נחתמה האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (Non-proliferation Treaty, NPT). מדינות שחתמו על אמנה זו התחייבו לא לייצר לרכוש או להפיץ נשק גרעיני. השלב הבא באמנה היה להשמיד את הנשק הגרעיני שברשותן.
ב-1993 המדינות שחתמו על "האמנה החלקית למניעת ניסויים גרעיניים" והאו"ם החלו בדיונים על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים, ובספטמבר 1996 האמנה נפתחה לחתימה. האמנה טרם נכנסה לתוקף, והיא תכנס לתוקף רק לאחר שיאשררו אותה 44 המדינות הרשומות בנספח 2 לאמנה (בהן ישראל, ארצות הברית ואיראן שחתמו אך לא אשררו את האמנה, ופקיסטן, הודו והרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה שלא חתמו על האמנה כלל). נכון להיום אשררו כ-34 ממדינות נספח 2 את האמנה, 176 מדינות חתמו עליה ומתוכן כ-134 מדינות אשררו אותה. המדינה האחרונה שחתמה על האמנה (אך לא אשררה אותה) היא לבנון (ב-16 בספטמבר 2005).
המידע שנאסף בתחנות מועבר למרכז לאיסוף, עיבוד ואחסון נתונים (International Data Center) הממוקם בארגון האמנ"ס שמושבו בווינה, אוסטריה.
ישראל
ישראל הייתה שותפה פעילה בגיבוש האמנה וממשיכה להשתתף באופן פעיל בתהליך הקמת משטר האימות (Verification) של האמנה. אנשי הוועדה לאנרגיה אטומית מייצגים את ישראל במוסדות ארגון האמנה, בקבוצות העבודה המקצועיות ובפעילויות השונות במסגרת הארגון. בישראל הוקמו שתי תחנות סייסמיות משניות, המהוות חלק ממשטר האימות הגלובלי. כמו כן הוקם מרכז נתונים לאומי ומעבדת רדיונוקלידים, שממוקמים במרכז למחקר גרעיני - נחל שורק (ממ"ג). ישראל חתמה על האמנה בספטמבר 1996, אך טרם אשררה אותה.
התחנות הסייסמיות הפועלות בישראל הן חלק ממערך האימות הגלובלי, האחת ליד הר מירון והשנייה ליד אילת וכן מספר תחנות סייסמיות לאומיות נוספות. הנתונים הסייסמיים הנרשמים בתחנות אלה מועברים באופן רציף למרכז הנתונים הלאומי (מנתו"ל). המנתו"ל מעביר לארגון האמנה למניעת ניסויים גרעיניים נתונים סייסמיים מתחנות מירון ואילת על פי דרישה ממערכת עיבוד הנתונים בארגון. נתונים מהתחנות הלאומיות הנוספות אמורים לשמש לשיפור הדיוק בעיבוד הנתונים בארגון האמנה למניעת ניסויים גרעיניים במקרה של אירוע סייסמי הדורש בירור מיוחד.
עונת 1966/1968 בליגה הלאומית
עונת 1966/1968 (העונה הכפולה, שנקראה גם "ההקפאה") בליגה הלאומית הייתה העונה ה-12 של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל. החלטה על העונה הכפולה הייתה תוצאה של מספר סיבות, ביניהן רצון ההתאחדות למתן את הדרישות הכספיות של כדורגלני הליגה ולעזור לקבוצות לאזן את תקציבן, להפחית את האלימות במגרשים, לבלום את תופעת השחיתות ומכירת המשחקים ולאפשר לקבוצות לשלב שחקנים צעירים במהלך העונה. בתחילת העונה מועדוני מכבי והפועל שיחקו ביניהם. בסיום העונה התברר שמטרות לא הושגו, יתרה מכך נוכחות האוהדים במשחקים פחתה מאוד ומועדונים ספגו מכה כלכלית.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדרוג בטבלה על פי יחס שערים. הליגה כללה 16 קבוצות. הליגה החלה ב-17 בספטמבר 1966 ונמשכה עד ל-22 ביוני 1968. הקבוצות שעלו לליגה הלאומית לעונת 1966/1968 היו מכבי חיפה וסקציה נס ציונה. בתום העונה סיימה מכבי תל אביב במקום הראשון וזכתה באליפות. המבקיע המצטיין של העונה היה מרדכי שפיגלר ממכבי נתניה שכבש 38 שערים.
בסיום העונה סקציה נס ציונה והפועל מחנה יהודה ירדו ליגה. הקבוצות שעלו לליגה הלאומית לעונת 1968/1969 היו הפועל כפר סבא ובית"ר ירושלים.
לקראת סוף חודש מאי 1967, הופסקה הליגה בשל מלחמת ששת הימים וחודשה רק שלושה חודשים מאוחר יותר.
מור פליישמן
מור פליישמן (נולדה בשנת 1990) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל במשחה ל-400 מטר חופשי.
ביוגרפיה
פליישמן התאמנה בקבוצת השחייה של מכבי וייסגל רחובות בהדרכתו של ארנון אבני.
2002
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 2002 זכתה פליישמן במדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 12 של 2:31.30 דקות, אחרי שרי מצרי ממכבי תל אביב כפר המכביה (2:19.76 דקות) ומירב פינקלשטיין מהפועל ירושלים (2:28.18 דקות).
2003
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 2003 זכתה פליישמן בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.21 דקות, אחרי ורד בורוכובסקי ממכבי אשדוד (59.90 שניות) ולפני שרי מצרי (1:05.52 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:22.47 דקות, אחרי שרי מצרי (2:20.25 דקות) ולפני יבגניה בבין מהפועל ירושלים (2:28.12 דקות).
שיאנית ישראל
בתחרות השחייה "גביע קומן" (תחרות שחייה לנוער של מדינות אגן הים התיכון) שנערכה בטירנה, אלבניה ביוני 2004 זכתה פליישמן ב-5 מדליות. שתי מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש ובשיא משחקים חדש של 4:20.03 דקות, שיפור לשיא בן 6 שנים של עדי ביכמן (4:21.14 דקות), ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 14 2.18.97 דקות, שתי מדליות כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4.26.56 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:45.84 דקות ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.76 דקות.
אלופת ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ב-2005 זכתה פליישמן במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:21.01 דקות, לפני ירדן שר (2:22.25 דקות).
2006
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפלמה דה מיורקה, ספרד ביולי 2006 סיימה פליישמן במקום 19 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.84 דקות ובמקום 22 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:27.50 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום 11 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:23.47 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ב-2006 זכתה פליישמן בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:22.10 דקות, לפני ירדן שר ממכבי קריית אונו (2:22.60 דקות) ועמית בכר ממכבי פארק מים רעות (2:22.96 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.54 דקות, אחרי עמית עברי מהפועל עמק חפר (1:01.96 דקות) ולפני ירדן שר (1:05.79 דקות).
הרשות לרישום והסדר זכויות מקרקעין
הרשות לרישום והסדר זכויות מקרקעין שנקראה בעבר אגף רישום והסדר מקרקעין היא רשות במשרד המשפטים המנהלת את מרשם המקרקעין בישראל. הרשות ידועה בשם טאבו.
הרשות פועלת באמצעות תשע לשכות רישום מקרקעין אזוריות אשר במקביל אליהן מתקיימות לשכות מפקחי מקרקעין בעלי סמכויות שיפוטיות בנושאים הנוגעים לרישום מקרקעין ולסכסוכים בבתים משותפים. סמכויות המפקחים מקבילות לסמכויות שופטים בבית משפט השלום. כן מפעילה הרשות חמש לשכות הסדר מחוזיות העוסקות בהסדרת קרקעות שטרם הוסדרו, בהתאם לשיטת טורנס.
בראש הרשות עומד הממונה על המרשם, האחראי, יחד עם צוות העובדים בהנהלת הרשות, להפעלתן התקינה של כל לשכות הרשות בכל תחומי אחריותן המנהלית והמשפטית.
כ-95% מהקרקעות בישראל עברו מדידה, מיפוי והסדר פומבי של זכויות בהתאם לשיטת טורנס ועבורם לשכות המקרקעין מנהלות פנקסי זכויות הקובעים כראייה חותכת את הבעלות בכל חלקה. עבור קרקעות שטרם עברו הסדר, הלשכות מנהלות פנקסי שטרות בהם נרשמים עסקות במקרקעין. רישום כזה מהווה רק ראיה לכאורה של הבעלות. לשכות ההסדר עוסקות במדידה, מיפוי והסדרת זכויות בעלות בקרקעות שטרם הוסדרו, ועם תום תהליך ההסדרה מתבטל פנקס השטרות שלהם ומופעל עבורם פנקס זכויות. עבור בתים משותפים, לשכות המקרקעין מנהלות פנקסי בתים משותפים בהם נרשמת החלוקה של הבניין המשותף בין הדיירים.
רישום מקרקעין
תשע לשכות רישום מקרקעין, בירושלים, תל אביב, חיפה, פתח-תקווה, נצרת, נתניה, באר-שבע, חולון ורחובות. שלוש שלוחות בחדרה, אשדוד ועכו.
לשכת רישום מקרקעין אחראית על ניהול פנקסי המקרקעין ותיקי הפעולה המכילים את אוסף התעודות והמסמכים ששימשו יסוד לרישום. בלשכות הרישום מבוצעות עסקאות ופעולות הנרשמות בפנקסי המקרקעין, ביניהן מכר, חכירות, הערות אזהרה, ירושות, משכנתאות, פעולות תכנון, זיקות הנאה, זכות קדימה, צווים של בתי משפט ורשויות אחרות ועוד. פעולות נוספות הנמצאות באחריות הלשכות הן הנפקת נסחי רישום מפנקסי המקרקעין ומתן עיונים באוסף התעודות. חשוב לציין כי פנקסי המקרקעין נגישים כיום באמצעות מחשוב ולכן מתבצעות כל הפעולות בלשכות הרישום באמצעות מערכת ממוחשבת.
מפקחים על רישום מקרקעין
תשע לשכות מפקחים על רישום המקרקעין: בירושלים, תל אביב, חיפה, פתח-תקווה, נצרת, נתניה, באר-שבע, חולון ורחובות. שלוש שלוחות בחדרה, אשדוד ועכו. כמו כן, דיונים שיפוטיים הנוגעים לבתים משותפים שבתחום אילת, מתקיימים על פי קביעת לשכת המפקח על רישום המקרקעין באר-שבע, באילת.
חוק המקרקעין, התשכ"ט-1969, מקנה למפקחים על רישום מקרקעין סמכויות שיפוטיות ומנהליות גם יחד. במסגרת סמכויותיהם המנהליות כלולים בין השאר הנושאים הבאים: מתן צווים לרישום בפנקס הבתים המשותפים, תיקון צווים והכרעה בהתנגדויות לתיקונים, ביטול רישומו של בית משותף. מתן החלטות על פי חוק המקרקעין ותקנותיו, כגון: תיקוני טעויות סופר, ביטול זכויות ועוד. בסמכותם השיפוטית של המפקחים על רישום המקרקעין לדון ולפסוק בסכסוכים בין בעלי דירות בבתים משותפים ובדיונים בסכסוך. מוקנות להם על פי החוק, כל הסמכויות שיש לשופט בית משפט השלום הדן בתביעה אזרחית. סמכויות נוספות של המפקח על רישום מקרקעין שניתן לכנותן מעין שיפוטיות, הן להורות על רישום ראשון, תיקון רישום שטח וחידוש רישום מקרקעין שרישומם הושמד או טושטש. ערעורים על פסקי הדין הניתנים על ידי המפקחים מוגשים לבית המשפט המחוזי.
הסדר זכויות במקרקעין
חמש לשכות הסדר מקרקעין, בירושלים, תל אביב, חיפה, נצרת ובאר-שבע. שלוחה בעכו.
הסדר זכויות הקניין החל בארץ ישראל בשנת 1928, על פי פקודת הקרקעות (סידור זכות הקניין) ומבוסס על יחידת רישום, המהווה חלקה בגוש רישום שתכלול בתוכה את כל זכויות הקניין ומבוססת על מדידה מדויקת הקשורה לרשת ארצית והניתנת לזיהוי ושיחזור המדידה בכל עת. גוש רישום יכול להוות חלקה אחת או יותר. בפקודת הקרקעות סידור זכות הקניין הוכנסו תיקונים רבים. ובשנת 1969 הפקודה פורסמה בנוסח חדש הנקראת - פקודת הסדר זכויות במקרקעין [נוסח חדש], התשכ"ט - 1969 שנכנסה לתוקף ב 1 ינואר 1970.
ניהול פנקסי המקרקעין
בדרך כלל, המקרקעין שבתחומי המדינה רשומים בשלושה סוגי פנקסים:
אישור עסקאות ופעולות אחרות במקרקעין ורישומן בפנקסי המקרקעין
על פי ההוראות שבחוק, עסקה במקרקעין טעונה רישום בפנקסים. העסקה נגמרת ברישום ורק אז כוחה יפה מבחינה משפטית כלפי הכול. כל עוד לא נרשמה העסקה יש למקבל הזכות, זכות חוזית שתוקפה הוא בין הצדדים בלבד.
רישום בתים בפנקסי הבתים המשותפים
תהליך שבאמצעותו הופכות חלקות הרשומות בפנקסי השטרות או הזכויות, לחלקות הרשומות בפנקסי הבתים המשותפים וכוללות יותר מיחידת משנה אחת.
הכרעה בסכסוכים בין בעלי דירות בבתים משותפים
בסמכותם השיפוטית של המפקחים על רישום המקרקעין לדון ולפסוק בסכסוכים בין בעלי דירות בבתים משותפים, הן בתים שנרשמו בפנקס הבתים המשותפים והן בתים שטרם נרשמו. למפקח הדן בסכסוך הוקנו כל הסמכויות שיש לשופט בית משפט השלום הדן בתביעה אזרחית. החלטת המפקח בסכסוך וצו ביניים שניתן על ידו, דינם לעניין אכיפה והוצאה לפועל ולעניין סעיף 6 לפקודת בזיון בית המשפט, כדין פסק דין או צו ביניים של משפט שלום.
הסדר זכויות הקניין במקרקעין שבתחומי המדינה
לשכות הסדר המקרקעין אחראיות להסדרת זכויות הקניין במקרקעין שבתחומי המדינה. מדינת ישראל היא אחת מהמעטות שבמדינות העולם, שבהן הונהג הסדר של זכויות במקרקעין, הנעשה בהסתמך על מדידה ומיפוי מדויקים ורשמיים ולאחר חקירה רשמית ופומבית של תביעות וזכויות אחרות.
בית הביל"ויים
בית הביל"ויים או בית אנטון איוב הוא בית באר בשכונת נווה עופר בתל אביב - יפו, בסמוך לנתיבי איילון.
היסטוריה
הבית הוקם בשלהי המאה ה-18 או בראשית המאה ה-19, לא הרחק מהדרך מיפו לרמלה וירושלים. במהלך המאה ה-19 רכש אותו אנטון איוב, מעשירי יפו, שבבעלותו היו פרדסים רבים, ולו מיוחס פיתוח זן תפוזי השמוטי.
המבנה נבנה בהדרגה, ומעת לעת נוספו בו עוד חדרים וכן קומה נוספת. הבנייה המוקדמת פשוטה יחסית, וככל שנוספו אגפים וקומות, הוא כלל אלמנטים מפוארים ומורכבים יותר. ככל בית באר, כולל המבנה באר, בריכת אגירה ומערכת השקיה לפרדסים שסבבו אותו. הבאר עדיין קיימת, אך תעלות ההשקיה אינן קיימות עוד, וגם הבריכה נהרסה. ב-1882 הגיעה לארץ ישראל קבוצה של 14 ביל"ויים. הקבוצה שכרה את הבית, שהיה בדרך מיפו למקווה ישראל, בה עבדו. הקבוצה כללה 13 גברים ושתי נשים, דאריה סרוט ופאני פרייזר, שהתגוררו בחדר נפרד. אחד מהם, חיים חיסין, תיאר כך את הבית: "נכנסנו לאולם מרווח עם סיפון מקומר. ליד הקירות ספות טורקיות רכות, מצופות קטיפה אדומה עם מלילות. על הרצפה שטיחים יקרים. על שולחנות גבוהים וצרים – מנורות. בצדדים ספסלים אחדים נמוכים מעשה מקלעת". זאב דובנוב ציין כי הם "מתגוררים כאן בשני חדרים גדולים ב-16 רובל לחודש; מלבד זאת לרשותנו מרפסת גדולה, חדר וגן...".
ב-1964 הוכרז הבית כאתר עתיקות. מדובר בהכרזה חריגה, שכן לפי חוק העתיקות, ניתן להכריז על מבנה שנבנה אחרי שנת 1700 כאתר עתיקות רק אם הוא בעל ערך היסטורי, ולפיכך נראה שנוכחותם של הביל"ויים במבנה היא שהביאה להכרזה. בהמשך כללה אותו עיריית תל אביב-יפו ברשימת המבנים המיועדים לשימור. חרף ההכרזות, סובל המבנה מהזנחה רבה, וחלקים רבים ממנו קרסו ונהרסו. בדו"ח מבקר המדינה על הרשויות המקומיות לשנת 2005, שעסק בין היתר בשימור מבנים ואתרים, נמתחה ביקורת על התנהלות הרשויות הנוגעות בדבר.
בראשית המאה ה-21 הושלמה סלילת נתיבי איילון לכיוון חולון ובת ים, והקטע שבין מחלף חולון למחלף וולפסון נסלל בסמוך לבית. לאחר סלילת הכביש התעורר הצורך להסיט את הנתיב הצפוני צפונה כדי לפנות מקום למסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום. חוות דעת של האדריכל אמנון בר אור שללה אפשרות להזיז את הבית ממקומו, מחשש שיקרוס, וכחלופה העבירה חברת נתיבי איילון את הנתיב במנהרה שאורכה 225 מטרים, ושמה "מנהרת הביל"ויים". המבנה מיועד לשיקום ולשרת את הציבור וסביבו הוקם "פארק הבילויים" לרווחת תושבי שכונת נווה עופר. שאלת מימון השיקום עודה פתוחה.
Sixteen Going on Seventeen
Sixteen Going on Seventeen (תרגום חופשי לעברית: בת שש-עשרה, עוד מעט שבע-עשרה) הוא שיר שנכתב והולחן ב-1959 על ידי הצוות רוג'רס והמרשטיין למחזמר צלילי המוסיקה.
רקע
השיר מספר על ליזל, דמות במחזמר, שעודנה בת 16. בגיל זה תהיות רבות ושאלות לא פתורות, ועל כן מציע לה רולף, הדוור של משפחת פון טראפ, שהוא גדול מליזל בשנה, להדריך אותה בגיל המבלבל. בהמשך הסיפור, עם זאת, יהפכו השניים לאויבים.
בסרט "צלילי המוסיקה" משנת 1965, רולף וליזל שרים את השיר במבנה גזיבו. מאז הפך אותו גזיבו, הנמצא בזלצבורג, לאתר תיירותי. בנוסף, בקטע נוסף בסרט שרות דמויותיהן של מריה פון טראפ וליזל את השיר לאחר חזרתם של הזוג פון טראפ מירח הדבש שלהם.
ג'ון לוקיץ'
יובאן "ג'ון" לוקיץ (סרבית: Јован "Џон" Лукић, אנגלית: Jovan "John" Lukic; נולד ב-11 בדצמבר 1960) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת השוער.
לוקיץ' נולד בצ'סטרפילד להורים סרבים, וכשהיה תלמיד בבית הספר חתם בלידס יונייטד. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באלנד רואד ב-1979, ושיחק עבור לידס ב-165 משחקים. לוקיץ' ביקש לעזוב את לידס, וביולי 1983 הוא הועבר לארסנל תמורת 75,000£, על מנת להחליף את פט ג'נינגס הוותיק באופן קבוע. לקראת אמצע עונת 1984/1985 הוא הפך לשוער הראשון של ארסנל, וזכה בגביע הליגה ב-1987 ובאליפות ב-1989.
בקיץ 1990 החליט ג'ורג' גרהאם (מאמן ארסנל) להחתים את השוער דייוויד סימן מקווינס פארק ריינג'רס, ובאופן אירוני סימן היה מחליפו של לוקיץ' בלידס. לוקיץ' הספיק לשחק ב-277 משחקים במדי ארסנל, לפני שהצטרף מחדש ללידס תמורת מיליון פאונד, ושיחק שם ב-265 משחקים כולל עונת האליפות של 1991/1992 והמקום השני בגביע הליגה של 1995/1996.
לוקיץ' הודח מההרכב של לידס על ידי נייג'ל מרטין, וב-1996 הוא חזר לתקופה שנייה בארסנל. הוא החליף את דייוויד סימן 15 פעמים בעונת 1996/1997, אך לאחר החתמת אלכס מנינגר ב-1997 הוא הפך לשוער השלישי של המועדון. אולם, לאור פציעתו של מנינגר לוקיץ ישב על ספסל המחליפים בהפסד לגלאטסראיי בגמר גביע אופ"א 2000, ולפיכך היה זכאי לקבל את המדליה של המקום השני.
בשנת 2000 הוא חזר למשך זמן קצר להיות השוער הראשון בעקבות פציעת השוערים האחרים, ושיחק שלושה משחקים שהאחרון מביניהם נערך ביום הולדתו ה-40; אחד מהמשחקים היה נערך ב-17 באוקטובר 2000 נגד לאציו, ובזכות כך הוא היה במשך זמן מה השחקן המבוגר ביותר שהשתתף במשחק של ליגת האלופות. שיא זה נשבר מאז על ידי דני ורלינדן, אלסנדרו קוסטקורטה ומרקו באלוטה. לוקיץ' פרש בשנת 2001 והחל לעסוק באימון באופן חלקי.
למרות שלוקיץ' שיחק פעם אחת עבור הנבחרת האנגלית עד גיל 21, הוא מעולם לא זומן לנבחרת הבוגרת.
בינוניים
בִּינוּנִיִּים (שם מדעי:Nemacheilidae) היא משפחת דגים גדולה מסדרת הקרפיונאים החיים במים מתוקים ברחבי אירואסיה ואחד הסוגים חי באפריקה. חלק מהמינים כמו נון הגליל חיים בישראל. בעבר מינים אלה השתייכו למשפחה קוביטיים שנקראה "בינוניים" או "בינוניים אמיתיים".
אלו יצורים קטנים בעלי בינים גדולים החיים על קרקעית הנהרות והאגמים בהם הם חיים ומסננים חומרים ויצורים זעירים מהקרקעית.
משחקי המאה
משחקי המאה (לטינית: Ludi Saeculares) היה פסטיבל דתי שנחוג ברומא העתיקה לכבוד סיום מחזור הסקולום בין 100 או 110 שנים ומציין את תוחלת החיים של דור והתחלתו מחדש.
היסטוריה
לא ברור ממתי המשחקים נחוגו, לפי עדויות עתיקות המשחקים הראשונים נערכו בשנת 509 לפנה"ס, לפי חוקרים מודרניים המשחקים הראשונים שנערכו התרחשו בשנת 249 לפנה"ס בזמן המלחמה הפונית הראשונה. על פי ההיסטוריון הרומאי מרקוס טרנטיוס וארו המשחקים הראשונים נערכו בעקבות סדרה של אותות שהובילה להתייעצות בספרי הסיבילות ולפי ההוראות שהספרים החילו הפסטיבל הראשון נערך, שבמהלכו הקריבו קורבנות במשך שלושה ימים לדיס פטאר ופרספינה ונדרו לקיים את המשחקים כל מאה שנה. המשחקים הבאים נערכו כמאה שנה אחר כך בשנת 149 לפנה"ס או 146 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית השלישית, המשחקים שהיו אמורים להיערך במהלך 49 לפנה"ס בוטלו בעקבות מלחמת האזרחים שהשתוללה ברומא.
חוקרים מודרניים סבורים שהרקע לעריכת המשחקים היה מצוקות המלחמה ורק במהלך המשחקים במלחמה הפונית השלישית הם נחשבו כחגיגה שנערכת כל מאה שנים.
הקיסר אוגוסטוס חידש את המשחקים בשנת 17 לפנה"ס, ההצדקה לתאריך החדש הייתה נבואה סיבילית שקבעה שהמשחקים צריכים להיערך כל 110 שנים וכרונולוגיה חדשה של המשחקים שמיקמה את חגיגתם הראשונה בשנת 456 לפנה"ס.
המשחקים נחוגו ברוב פאר והדר והתעמולה הרשמית הכריזה לעם שהמשחקים יהיו "מחזה מרהיב שלעולם לא ראו כמותו ולא יראו". גם המשחקים הנוכחיים התמשכו שלושה ימים וליליות אולם בניגוד למשחקי העבר בנוסף לדיס פאטר ופרספינה הועלו קורבנות גם לאלים מוירה, טרה מטאר ואיליתיה. לאחר הקרבת הקורבנות נערכו הצגות ולאחר ששלושת ימי הקרבת הקורבנות הסתיימו ששת הימים הבאים הוקדשו להצגת מחזות ביוונית ולטינית שביום השביעי נערך מרוץ מרכבות.
המשחקים הובלו על ידי הקיסר אוגוסטוס וחתנו מרקוס ויפסניוס אגריפס בתוקף היותם חברי הדקמוירי, אוגוסטוס הוביל את הקרבת הקורבנות בלילה בעוד שהוא ואגריפס הובילו את הקרבת הקורבנות ביום. בסופם של המשחקים מקהלה של נערים ונערות שרו את המנון משחקי המאה שחיבר המשורר הורטיוס.
המשחקים נחגגו גם על ידי יורשיו של אוגוסטוס אולם נוצרו שתי מערכות זמן נפרדות לקביעת מועדם, הקיסר קלאודיוס חגג את משחקי המאה בשנת 47 כציון 800 שנה להיווסדה של העיר רומא. הקיסר דומיטיאנוס ערך את המשחקים בשנת 88 על פי החישוב האוגוסטי, ככל הנראה לציון המשחקים שתוכננו בשנת 22 לפנה"ס, גם הקיסר ספטימיוס סוורוס ערך את המשחקים בשנת 204 לפי חישוב הזמן האוגוסטי. בעוד שהקיסרים אנטונינוס פיוס ופיליפוס הערבי שערכו את המשחקים בשנת 148 ו-248 נהגו על פי חישוב הזמן הקלאודיני, ובניגוד למשחקים הקודמים הקרבת הקורבנות נערכה במקדש ונוס ורומא במקום המיקום המסורתי.
המשחקים היו אמורים להיערך שוב בשנת 314 לפי חישוב בזמן האוגוסטי אולם הקיסר קונסטנטינוס לא ערכם והמסורת של משחקי המאה נזנחה. ההיסטוריון זוסימוס מייחס את הפסקת חגיגת המשחקים לתהליך דעיכתה של האימפריה הרומית.
המנון בהוטן
ממלכת דרקון הרעם הוא ההמנון הלאומי של בהוטן, קרוי דרוק צנדהן בשפת המקור. בעשורים הראשונים לעצמאותה של בהוטן לא היה למדינה המנון לאומי. בשנת 1953 ביקור ממלכתי מתכונן של ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו עורר את הצורך באימוצו של המנון לאומי. מילות ההמנון נכתבו על ידי גיאלדון תינלי, והוא הולחן על ידי אקו טונגמי.
ההמנון המקורי התבסס על מלודיה עממית בהוטנית אך שונה פעמיים מאז, גם מילות ההמנון קוצרו מ-12 שורות ל-6.
אלכסנדר קיילנד (אסדה)
'''אלכסנדר ל. קיילנד''' הייתה אסדת קידוח נורווגית שהתהפכה ב-27 במרץ 1980 בשדה הנפט אקופיסק שבים הצפוני, וכתוצאה מכך נהרגו 123 בני אדם. ההתהפכות הייתה האסון החמור ביותר במימי נורווגיה מאז מלחמת העולם השנייה ולאסון האסדה הימית הגדול ביותר נכון ל-2022. האסדה, הממוקמת כ-320 ק"מ מזרחית לדנדי, סקוטלנד, הייתה בבעלות "חברת הקידוח סטוונגר נורווגיה" והושכרה לחברה האמריקאית פיליפס פטרוליום בזמן האסון. האסדה נקראה על שם הסופר הנורווגי אלכסנדר לאנג קיילנד.
האסדה נבנתה כיחידת קידוח ניידת במספנה צרפתית, ונמסרה לחברת סטוונגר ביולי 1976. אסדת הקידוח הצפה לא שימשה למטרות קידוח אלא שימשה כמתקן צלול למחצה המספק מגורים לעובדי הים. עד 1978 נוספו לה מתחמי לינה נוספים, כך שניתן היה להכיל בה עד 386 אנשים. בשנת 1980 סיפקה לינה בים לאסדת הקידוח Edda 2/7C. בתוך כמה ימים היה אמור להתחיל חוזה חדש עם של הפעם כאסדת קידוח.
התאונה
בערב 27 במרץ 1980 היו יותר מ-200 גברים אחרי משמרת על גבי האלכסנדר ל. קיילנד. מזג האוויר היה גשום עם ערפל כבד, רוח עד וגלים של עד 12 מטרים. קיילנד זה עתה התרחקה מאסדת הקידוח Edda 2/7C.
דקות לפני השעה 18:30 חשו האנשים שהיו על הסיפון 'איזושהי רעד'. לפתע קיילנד שינתה זווית מעל 30° ואז התייצבה. חמישה מתוך ששת כבלי העוגן נשברו, הכבל היחיד שנותר מנע מהאסדה להתהפך. זווית הנטייה המשיכה לגדול ובשעה 18:53, כבל העוגן שנותר נשבר והאסדה התהפכה.
130 גברים היו בחדר האוכל ובקולנוע כשההתהפכות התרחשה. לקיילנד היו 7 סירות הצלה המכילות 50 איש ו-20 רפסודות המכילות 20 איש כל אחת. 4 סירות הצלה שוגרו, אך רק אחת הצליחה להשתחרר מכבלי ההנמכה (התקן בטיחות לא איפשר שחרור עד להסרת המתח מהכבלים). סירת הצלה חמישית נסחפה והתהפכה, יושביי הסירה אספו 19 גברים מהמים. שתיים מהרפסודות נותקו ו-3 גברים חולצו מהן. שתי רפסודות היכולות להכיל 12 איש הושלכו מאסדת הקידוח Edda 2/7C וחילצו 13 ניצולים. 7 אנשים נלקחו מהים בסירות אספקה ו-7 שחו ל-Edda.
החקירה
במרץ 1981 פורסם דוח החקירה וציין כי הגיעו למסקנה שקיילנד התמוטטה בעקבות סדק עייפות באחד מששת החיזוקים שלה (D-6), שחיבר את רגל ה-D שהתמוטטה לשאר האסדה. באזור הסדק היה ריתוך קטן בגודל 6 מ"מ שחיבר לוחית ל-D-6. לוחית זו החזיקה מכשיר סונאר המשמש במהלך פעולות קידוח. הריתוך הגרוע תרם להפחתה בחוזק.
יתרה מכך, החקירה מצאה סדקים קרים בריתוך הבסיסי. סדקים קרים בריתוך, ריכוזי מתח מוגברים עקב לוחית מוחלשת, פרופיל הריתוך הירוד ולחצים מחזוריים (שיהיו נפוצים בים הצפוני) תרמו כולם לקריסתה של האסדה. לפי הצבע על חלק מהמשטח השבור, הסדק נבע כנראה מעבודה לא נכונה במהלך בניית האסדה ב-1976. אלמנטים מבניים מרכזיים אחרים נכשלו ברצף, וערערו את המבנה כולו. התכנון של האסדה היה פגום עקב היעדר יתירות מבנית.
קיילנד נמשתה ב-1983 לאחר 3 ניסיונות. האסדה הושמדה מאוחר יותר באותה שנה בפיורד נדסטרנד לאחר שהושלמו חיפושים אחר גופות הנעדרים, כמו גם מספר בדיקות כדי לקבוע את סיבת האסון.
השלכות
בתגובה לאסון, החמירו מתקני הים הצפוני הימיים את ארגון הפיקוד שלהם, והגדירו סמכות ברורה שתורה על נטישה במקרה חירום. 14 הדקות שחלפו בין הכישלון הראשוני של הרגל להתהפכות האסדה הותירו חלון זמן שבו רוב אנשי הצוות שהיו על הסיפון היו יכולים להימלט לו היה מבנה פיקוד יעיל יותר.
הכישלון בפריסת סירות הצלה הוביל לחקיקה חדשה בנוגע להתקני הבטיחות לשחרור סירות הצלה על אסדות גז ונפט. כתוצאה מכך, ארגון הימאות הבין-לאומי הוציא דרישה שכל סירות ההצלה על ספינות סוחר יהיו מצוידות בווים שניתן לשחררם גם כשהם תחת עומס.
הפיגוע בבית הדסה
הפיגוע
הרוגי הפיגוע היו: לאחר יומיים מת אחד הפצועים:
זו הייתה מתקפת הטרור הקטלנית ביותר באזור יהודה ושומרון מאז מלחמת ששת הימים.
בתגובה לפיגוע פוצץ צה"ל שני מבנים מוארכים של חנויות מול בית הדסה, פינה ארבעה מבנים מתושביהם והשתלט עליהם, וכן השתלט על בית רומנו. באותו לילה גם גורשו שלושה מנהיגים פלשתינאים מהר חברון.
תגובות
בימין קראו לחיזוק ההתיישבות היהודית בחברון. פנחס שינמן אמר בהלווית שמואל מרמלשטיין:
בקרב השמאל טענו שהנוכחות היהודית בחברון הייתה חסרת אחריות והביאה את הפיגוע. חיים בר לב אמר בכנסת שאילו היהודים לא התיישבו בחברון לא היה מתבצע הרצח נגדם.
אבא אבן ציטט מעיתון יהודי בלונדון:
חגי סגל כותב בספרו שהפיגוע בבית הדסה היה גורם משמעותי להקמת "המחתרת היהודית".
הנצחה
היישוב בית חגי (חג"י = ראשי תיבות שמם של שלושה מהנרצחים: חנן, גרשון ויעקב), בדרום הר חברון על כביש 60, הוקם לזכרם. כמו כן, במקום הרצח, צמוד לבית הדסה מצד אחד ובית שניאורסון מצד שני הוקם בית מגורים לזכרם, "בית השישה".
מבצעי הפיגוע
ב-17 בספטמבר 1980 פורסם על לכידת חוליה של ארבעה מחבלים חברי ארגון הפת"ח שבצעו את הפיגוע בבית הדסה. הם נלכדו בעת שניסו לחצות את הגבול לירדן. חברי החוליה היו:
על פי החקירה, הפיגוע הוצא לפועל בהוראתו של אבו ג'יהאד.
הפילהרמונית של ניו יורק
הפילהרמונית של ניו יורק (באנגלית: New York Philharmonic) היא תזמורת אמריקאית שבסיסה בעיר ניו יורק. זוהי אחת התזמורות הנודעות ביותר בארצות הברית. היא נחשבת לוותיקה ביותר בתזמורות אמריקה, אם כי יש המייחסים מעמד זה לתזמורת הרווארד-רדקליף. מאז שנת 2004 היא מופיעה בעיקר באולם דייוויד גפן הול שבמרכז לינקולן, ותוכנית לעקור בקביעות לקרנגי הול הורדה מעל הפרק.
זיו כהן
זיו כהן (נולד ב-13 ביולי) הוא סופר, עיתונאי ומוציא לאור ישראלי.
הפילהרמונית של ניו יורק
היסטוריה
בשנת 1893 ניגנה הפילהרמונית של ניו יורק, בניצוח אנטון זיידל, את הסימפוניה התשיעית של אנטונין דבוז'אק, "מן העולם החדש", בביצוע בכורה עולמי, שעזר לקידום הפרופיל הבינלאומי שלה. רק לאחר היערכותה כתזמורת מקצועית לכל דבר, בשנת 1909, זכתה להצלחה רבה. המלחין גוסטב מאהלר שנחשב אז לאחד המנצחים המבוקשים בעולם, היה למנהל המוזיקלי הראשון של התזמורת, שאך זה הייתה למקצועית.
זיו כהן
ביוגרפיה
כהן נולד וגדל בראשון לציון, בנם של דליה ורחמים כהן, ולו אח ואחות. בנערותו שימש ככתב בידור עבור עיתון הנוער "חמצן" וכן עבור שבועון "להיטון". את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון מקיף ה' במגמת תיירות. את שירותו הצבאי עשה כהן בין היתר כמפקד להקת מפקדת חילות השדה. עם סיום שירותו בצה"ל שב לעיסוקו כעיתונאי וערך מקומונים בידיעות תקשורת.
ב-1995 ראה אור רומן ראשון פרי עטו, "עכשיו אני כבר יודע" (יועד לבני נוער). ב-1996 ראה אור ספרו הראשון למבוגרים "בן טובים" העוסק בנער שעובר לצפון תל אביב ומתחבר עם בריון מקומי. הספר לא זכה להצלחה. הוא יצא לאור שוב ב-2008 תחת השם "חמש אבנים".
הפילהרמונית של ניו יורק
היסטוריה
הפילהרמונית של ניו יורק הרבתה להזמין יצירות חדשות ממלחינים מודרניים והייתה גם חלוצת הקדמה הטכנית. בשנת 1922 הייתה היא התזמורת החשובה הראשונה שהופיעה בשידור חי ברדיו (ראשוניות לה טוענת גם תזמורת דטרויט). בשנת 1930 הייתה הראשונה להופיע בשידור כזה לכל רחבי אמריקה. הקונצרטים המשודרים הללו נמשכו עד לתקופה המודרנית.
זיו כהן
ביוגרפיה
בשנים 2000–2004 עבד כדייל אוויר באל על. בשנים 2004–2006 שימש כעורך מקומון "ידיעות אילת" מקבוצת ידיעות תקשורת. הוא כתב עבור מוסף "שבעה ימים" של ידיעות אחרונות ובשנים 2007–2010 שימש כעורך מקומון "ידיעות פתח תקווה", גם הוא מקבוצת ידיעות תקשורת.
בהשראת עיסוקו כדייל אוויר באל על, כתב ספר העוסק בעלילותיהם של דיילי אוויר בחברת התעופה הבדיונית "אופק" ושמו "נגמר העוף (אבל גם הקוסקוס טעים)". הספר נדחה על ידי ידיעות ספרים והוצאות ספרים אחרות. ב-2008 ייסד כהן הוצאת ספרים בשם "סלע ספרים" ופרסם את הספר בעצמו. הספר זכה להצלחה מסחרית וכהן פרסם שלושה ספרי המשך, שגם הם זכו להצלחה; "נגמר הקוסקוס (אבל גם הדג טעים)" ב-2009 ו"נגמר הדג (אבל גם הבקר טעים)" ב-2010. ב-2011 יצא לאור הספר הרביעי והאחרון בסדרה, "נגמר הבקר (אבל גם ככה אנחנו תיכף נוחתים)". ארבעת ספרי הסדרה נמכרו בלמעלה ממאה וחמישים אלף עותקים. "נגמר העוף (אבל גם הקוסקוס טעים)", הראשון מבין הארבעה, הוא המצליח מכולם ומכר לבדו למעלה מ-60 אלף עותקים.
הפילהרמונית של ניו יורק
היסטוריה
הפילהרמונית של ניו יורק עשתה לה שם כגוף חינוכי חשוב. הקונצרטים שלה לצעירים, שארנסט שלינג החל בהם ב-27 במרץ 1924 וליאונרד ברנשטיין פרסם אותם ברבים, שודרו ברחבי אמריקה ואפשר להשיגם מאז בסרטי הקלטה ובשנות האלפיים, בתקליטורים.
התזמורת שכנה באופן רשמי ב"קרנגי הול" עד ל-1962, עת עברה למעונה הנוכחי ב"דייוויד גפן הול", כחלק מלינקולן סנטר. ביוני 2003 הודיעה הפילהרמונית על תוכניות לשוב לקרנגי הול בשנת 2006. הלחץ השפיע, ולינקולן סנטר הסכים בסופו של דבר לשדרוג רבים משירותיו כדי להחזיק בתזמורת. הודות לשיפורים המובטחים, החליטה התזמורת, בסופו של דבר, להישאר ב"דייוויד גפן הול".
יחידת נגני כלי הנשיפה ממתכת בתזמורת זו נחשבת בעיני רבים, באופן מסורתי, לסקצייה הטובה ביותר בעולם, משום שמנגנים בה אמנים מפורסמים, ובהם נגן הטרומבון ג'ו אלסי, נגן קרן היער פיליפ מאיירס ובעבר ניגנו בה נגן הקלרינט סטנלי דרוקר והחצוצרן פיל סמית'
אסה-פקה סאלונן היה מלחין הבית של הפילהרמונית עד 2018.
הפילהרמונית של ניו יורק הודיעה כי המנצח הוונצואלי גוסטאבו דודאמל יהיה מנהלה המוזיקלי החדש של התזמורת מהעונה 2026/7. דודאמל יבוא במקומו של המנצח יאפ ואן זביידן שהחל את תפקידו לפני כשש שנים.
ונרה 6
ונרה 6 הייתה הגשושית השישית בתוכנית ונרה הסובייטית ששימשה למחקר כוכב הלכת נוגה. היא שוגרה ב-10 בינואר 1969 מ-"טיאז'ולי ספוטניק" ("לוויין כבד" בתרגום מרוסית) לעבר נוגה במטרה להשיג מידע אטמוספירי בהמשך לקודמותיה ונרה 4 ו-5 ששוגרו לנוגה במטרה דומה. מסתה היבשה במסלול הייתה 1130 ק"ג.
הגשושית נבנתה בדומה לוונרה 4 אך שוב כמו ונרה 5 היא עוצבה באופן שעשה אותה חזקה ויציבה יותר. כשהתקרבה לאטמוספירה של נוגה שחררה הגשושית קפסולה במשקל 405 ק"ג עם ציוד מחקר מדעי. בזמן הירידה לעבר נוגה נפתח מצנח כדי להאט את ירידתה לעבר פני כוכב הלכת. הגשושית נכנסה לאטמוספירה של נוגה במהירות של כ -11.17 ק"מ בשנייה בשעה 06:05 UT ב-17 במאי 1969.
ב-17 במאי 1969 במהלך הירידה המואטת שאיפשר המצנח הגשושית החזירה מידע במשך 51 דקות על האטמוספירה של נוגה. היא נחתה בנקודות הציון 5° דרום 23° מזרח. הגשושית גם נשאה מדליון ועליו סמל ברית המועצות ותמונה של לנין על רקע צידה האפל של נוגה.
על סמך הנתונים שהתקבלו ממשימות ונרה 4, 5, ו-6, חשפו החוקרים מידע נוסף. מדידות מדויקות יותר של הרכב האטמוספירה התבצעו בעזרת ניסויים כימיים. משהתברר שהאטמוספירה צפופה הרבה יותר ממה ששיערו בעבר צוידה הגשושית במצנחים קטנים יותר כדי שתוכל לאסוף מידע כמה שיותר קרוב לפני השטח. האטמוספירה כללה 97 אחוז דו תחמוצת הפחמן, פחות משני אחוז חנקן ופחות מ-0.1 אחוז חמצן.
סטיבן הוקינג
סטיבן ויליאם הוקינג (באנגלית: Stephen William Hawking; 8 בינואר 1942 – 14 במרץ 2018) היה אסטרופיזיקאי ותאורטיקן אנגלי, ששימש כפרופסור באוניברסיטת קיימברידג'. מחוץ לקהילה המדעית התפרסם בעיקר בזכות ספרו "קיצור תולדות הזמן" ("A Brief History of Time"), ספר מסוגת המדע הפופולרי, המתאר את התפתחות היקום למן המפץ הגדול.
ביוגרפיה
הוקינג נולד בעיר אוקספורד שבאנגליה שבממלכה המאוחדת, למשפחה מרקע נוצרי ממוצא אנגלי מצד אביו וממוצא סקוטי מצד אמו. כבר בילדותו התגלה הוקינג כתלמיד מוכשר, אך גם עצלן, רשלן וחסר משמעת.
כשהיה הוקינג בכיתה ו', העבירו הוריו אותו ואת אחיו לחינוך ביתי ושכרו להם מורים פרטיים שלימדו אותם בבית המשפחה.
לאחר שהתבגר, התכוון הוקינג להמשיך בלימודי המתמטיקה, שאותם אהב במיוחד. אביו, שהיה רופא, ניסה לשכנעו ללמוד רפואה, אך בסופו של דבר, פנה הוקינג ללימודי פיזיקה.
ב-1963 חלה הוקינג ב-ALS, הידועה גם כ"מחלת לו גריג". המחלה גורמת במשך הזמן לשיתוק מוחלט, אך איננה פוגעת בפעילות המוח. הוקינג הוכיח זאת בפעילות מדעית שוטפת כשהוא נעזר במחקריו במחשב ובמסנתז קול להעברת הרצאותיו. אף על פי שתוחלת החיים מיום אבחון המחלה היא שנים ספורות, הוקינג התמודד עמה חמישה עשורים.
בשנת 1966 סיים הוקינג עבודת הדוקטורט בהנחיית דניס סיאמה. הוקינג היה פיזיקאי מוכר, שהתפרסם לא רק בזכות עבודתו התאורטית, אלא גם בזכות ספרי המדע הפופולרי שכתב, תוכניות הטלוויזיה שבאו בעקבותיהם וסיפור חייו המרתק. הוקינג היה לאייקון תרבות המופיע בתוכניות טלוויזיה כמו "מסע בין כוכבים: הדור הבא", "משפחת סימפסון", "המפץ הגדול" ו"פיוצ'רמה". כמו כן הוא תרם את קול הסינתיסייזר המדובב אותו ללהקת פינק פלויד בתקליטה The Division Bell, בשיר Keep Talking. למרות תרומותיו לחקר הפיזיקה, לא זכה הוקינג בפרס נובל, שכן הוא מוענק רק לגילויים שאוששו בניסיון או בתצפית, דבר נדיר יחסית בתחום מחקרו.
הוקינג הוציא לאור את ספר המדע הפופולרי הראשון שלו "קיצור תולדות הזמן", כדי לממן את לימודיה האקדמיים של בתו. עם התדרדרות תפקודו הגופני, נעשה הוקינג תלוי בסייעים אישיים. הוא נאלץ להיות מלווה בשני סייעים אישיים צמודים כמעט לאורך כל שעות היממה. בשנת 1990 החליט הוקינג לעזוב את ג'יין, אשתו הראשונה, אחרי 27 שנות נישואים, לטובת איליין מייסון, אחת האחיות שטיפלו בו. בעקבות הגירושים, נפגעו קשריו של הוקינג עם אשתו הראשונה וילדיו. כעבור כחמש שנים, התחתן הוקינג עם מייסון. בשנת 2006 הוקינג ומייסון התגרשו, וקשריו עם אשתו הראשונה, ילדיו ונכדיו התחזקו.
ביקורו של הוקינג בהודו גרר הפגנות נכים סוערות, עקב כך שארמון הטאג' מהאל הוסב לבניין נגיש למשתמשי כיסאות גלגלים לקראת בואו של הוקינג, אך סידורי הנגישות פורקו מיד עם עזיבתו את המקום.
ב-2014 הופק בבריטניה סרט הקולנוע הביוגרפי "התאוריה של הכול" על חייו של הוקינג לפי תסריט של אשתו הראשונה, ג'יין הוקינג. את דמותו של הוקינג בסרט גילם שחקן הקולנוע הבריטי אדי רדמיין, ואת דמותה של ג'יין, אם שלושת ילדיו, גילמה השחקנית הבריטית פליסיטי ג'ונס. הסרט היה מועמד ל-4 פרסי גלובוס הזהב, זיכה את אדי רדמיין בפרס השחקן הטוב ביותר וזכה בפרס נוסף על הפסקול.
מת ב-14 במרץ 2018 אחרי הידרדרות במחלתו חשוכת המרפא. נקבר בפינת המדענים במנזר וסטמינסטר בלונדון.
יחסו לישראל
בשנת 1988 זכה הוקינג בפרס וולף, המוענק בישראל, לאנשי מדע ולאמנים נודעים מכל רחבי העולם.
בתאריכים 10 בדצמבר 2006 – 15 בדצמבר 2006 הוא ביקר בישראל בפעם הרביעית ואז, גם ברשות הפלסטינית, ובמהלך ביקורו קיים מפגשים אחדים עם תלמידי תיכון ועם סטודנטים, והרצה באוניברסיטה העברית.
במאי 2013 הצטרף הוקינג לחרם האקדמי על ישראל – וביטל את השתתפותו המתוכננת בוועידת הנשיא ("ועידת נשיא ישראל: פונים אל המחר") – במחאה על יחסה של מדינת ישראל כלפי הפלסטינים.
נושאי מחקרו
הוקינג חקר את הנושאים של מקור היקום (קוסמוגוניה) ועתידו (קוסמולוגיה). חורים שחורים - גופים כה צפופים עד ששום דבר, גם לא אור, לא יכול להימלט מהם - עניינו אותו במיוחד כנושא למחקר. חידושו של הוקינג בנושא הוא כי חורים שחורים יכולים גם להתנדף בתנאים מסוימים.
במסגרת עבודתו המדעית ניסה הוקינג לגבש תאוריה מאוחדת שתצרף את כל ארבעת הכוחות המוכרים של הטבע: הכוח האלקטרומגנטי, הכוח הגרעיני החזק, הכוח הגרעיני החלש, וכוח הכבידה. לשם כך יש לאחד את תורת היחסות הכללית העוסקת בכבידה עם מכניקת הקוונטים.
בשנת 1975 גילה הוקינג כי חור שחור יכול לפלוט קרינה (קרינת הוקינג), תוצאה של זוגות חלקיקים וירטואליים שנוצרים קרוב לפני אופק האירועים שלו. החישובים הראו שקרינה זו מתאימה לקיום אנטרופיה הפרופורציונלית לשטח אופק האירועים של החור השחור, כפי שהציע יעקב בקנשטיין (אנטרופיית בקנשטיין-הוקינג). תהליך זה מוציא אנרגיה מהחור השחור, ויכול לגרום לבסוף להתאיידותו, אם כי עוצמת הקרינה כל כך קטנה, שהזמן שתהליך זה דורש הוא ארוך ביותר. עבור חור שחור בעל מסת שמש, זמן זה גדול מזמן קיום היקום.
הוקינג הרבה לדבר על מציאת "תיאורית הכל", אולם בהרצאה שנשא ביולי 2002 בשם "גדל וקץ הפיזיקה" טען שבדומה למשפטי האי שלמות של גדל אפשר להראות שאי אפשר יהיה למצוא תאוריה כזו, משום שהאנטרופיה של חור שחור מציבה מגבלה על כמות האינפורמציה שאפשר לדעת. השקפותיו על היקום נחשפו בהרצאה בגוגל שנשא ב-2011 בו אמר כי "היקום נשלט על ידי המדע, אך המדע מבהיר לנו שאין ביכולתנו לפתור את כל המשוואות באופן ישיר ובאופן מופשט. עלינו להשתמש בתאוריה היעילה של דרווין, על הבחירה הטבעית של החברות שסיכוייהן לשרוד הם הגבוהים ביותר, ולהעניק להן את הערך הגבוה ביותר". להוקינג ברור ששהותינו כאן היא מקרית: "המדע צופה שסוגי יקום שונים ייווצרו ספונטנית מלא כלום. העובדה שאנחנו כאן היא מקרית בלבד".
השקפותיו על דת
הוקינג השתמש במילה 'אלוהים' במובנים מטפוריים כדי להדגיש נקודות המועלות בספריו ובהרצאותיו הפומביות. הוקינג, שתואר על ידי רבים (לרבות אשתו לשעבר, ג'יין) כאתאיסט, ציין כי הוא "לא חסר דת במובן המקובל" ושהוא מאמין ש"היקום נשלט על ידי חוקי הפיזיקה. ייתכן והחוקים חוקקו על ידי אלוהים, אבל אלוהים לא מתערב ומפר את החוקים". בנוסף, הוא אמר שגם אם אלוהים קיים אין לו ולא היה לו חופש בחירה ביצירת היקום. הוקינג כתב בספרו מ-2010, "התכנון הגדול" (The Grand Design), כי אין צורך בבורא כדי להסביר את עובדת קיומו של היקום. הספר עורר תגובות נזעמות מצד מנהיגים דתיים רבים. ב-2014 הוקינג אמר כי "אין אלוהים, ולדעתי גם אין מימד מציאותי וריאלי מעבר ליכולת התפישה של המוח האנושי".
ההלוויה שלו התקיימה בקיימברידג' - בכנסייה אנגליקנית, ולאחר מכן נקבר בווסטמינסטר - במנזר אנגליקני.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
סאלי קלרמן
ביוגרפיה
קלרמן נולדה בלונג ביץ' לאידית' ביין ולג'ון הלם קלרמן. למדה ב"מכללת לוס אנג'לס סיטי" ולאחר מכן בבית ספר למשחק "אולפן השחקנים" שבמנהטן. בשנת 1970 התחתנה עם הבמאי ריק אדלשטיין והתגרשה ממנו לאחר חמש שנים, בעלה השני היה המפיק ג'ונתן קראן ממנו נפרדה, אך הם לא התגרשו.
קלרמן נפטרה ב-24 בפברואר 2022 בבית דיור מוגן בשכונת וודלנד הילס שבלוס אנג'לס, מסיבוכים של מחלת השיטיון.
משחק
קלרמן פרצה כשחקנית בשנת 1970 בקומדיה הצבאית של רוברט אלטמן "מ.א.ש", בה שיחקה בתפקיד מייג'ור מרגרט הוליהאן מפקדת האחיות בבית החולים השדה הצבאי במהלך מלחמת קוריאה. על הופעתה הועמדה קלרמן פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב. באותה שנה שיחקה בקומדיה נוספת של אלטמן "ברוסטר מקלאוד".
התפרסמה בנוסף בקומדיה הרומנטית "ניצני אהבה" בתפקיד קיי אמה המיליונרית של לורן קינג (דיאן ליין) ובקומדיית הנעורים "חזרה ללימודים" בתור המורה לאנגלית ד"ר דיאן טרנר. ב-1994 השתתפה בסרטה השלישי עבור רוברט אלטמן "משהו ללבוש".
מחוץ לקולנוע התפרסמה קלרמן בפיילוט השני של הסדרה "מסע בין כוכבים", "במקום בו אף אדם לא היה מקודם" ובמיני סדרה "יובל המאה".
בשנת 2010 שיחקה כדמות אורח בסדרת הנוער המצליחה "90210" בתור כוכבת הוליוודית לשעבר אשר חולה במחלת אלצהיימר.
מווה ארנה
מווה ארנה (בגרמנית: MEWA Arena) הוא אצטדיון כדורגל בעיר מיינץ שבגרמניה, המשמש את קבוצת מיינץ 05 במשחקיה הבינתיים. האצטדיון בעל תכולה של 34,034 צופים, מתוכם כ-20,000 מקומות ישיבה, והיתר ביציעי עמידה. במשחקים בינלאומיים, בהם יציעי עמידה אינם אפשריים, תכולת האצטדיון עומדת על כ-27,000 מקומות ישיבה. האצטדיון ממוקם בכניסה המערבית של העיר, בסמוך לאוניברסיטת מיינץ.
האצטדיון נחנך בשנת 2011 והחליף את ברוכווגשטדיון בתור אצטדיונה הביתי של הקבוצה. בשנים 2011–2016 נקרא האצטדיון "קופאס ארנה", על שם חברת ביטוח האשראי הצרפתית. בשנים 2016–2021, נקרא "אופל ארנה", על שם אופל, בתור נותנת החסות של האצטדיון. החל משנת 2021 נקרא "מווה ארנה", על שם חברת הטקסטיל הגרמנית MEWA Textil-Service.
האצטדיון נחנך ביולי 2011 כשאירח טורניר טרום עונה בשם Ligatotal!-cup, בהשתתפות הקבוצות מיינץ 05, המבורג, בורוסיה דורטמונד ובאיירן מינכן. בטורניר זכתה בורוסיה דורטמונד לאחר שגברה במשחק הגמר על המבורג בתוצאה 2-0.
האצטדיון ממוקם ברחוב הנקרא על שמו של אויגן סלומון, מייסדה היהודי של הקבוצה שנרצח באושוויץ ב-1942.
טבי
טבי היה עבדו הכנעני של רבן גמליאל, והוזכר בתלמוד בכמה מקומות. רבן גמליאל העיד עליו שהיה תלמיד חכם ובקיא בהלכות.
מוקוקיידים
מוקוקיידים (שם מדעי: Mochokidae) היא משפחת דגים החיים במקווי מים מתוקים טרופיים ביבשת אפריקה.
טבי
הרמ"ע מפאנו מביא שטבי היה גלגול נשמתו של חם בן נח שעליו נגזרה עבדות, ואילו שם ועבר התגלגלו ברבן גמליאל אדונו.
מוקוקיידים
דגים אלה בעלי גוף שטוח ומנומר באפור בעלי אורך מקסימלי של 72 ס"מ. הם שוכני קרקעית איטיים וחלקם בעלי יכולת להתהפך, כנראה כדי לתפוס מזון בקלות.
טבי
אזכורו במשנה ובתלמוד
כך למשל סיפר רבן גמליאל עליו שישן תחת המיטה בסוכה, כיוון שהכיר את הלכות סוכה וידע שעבדים פטורים ממנה:.
מוקוקיידים
חלק ממינים אלו הם דגי אקווריומים שכיחים. הם מסננים בעזרת פיהם חלקיקי מזון מהקרקעית ועוזרים לנקות את המים.
טבי
אזכורו במשנה ובתלמוד
בדומה לכך מוזכר במסכת שמחות שטבי היה מניח תפילין אף על פי שעבדים פטורים ממצווה זו. גם מוזכר שם, שהיו קוראים לו "אבא" בדרך כבוד למרות שהיה עבד.
הגמרא במסכת בבא קמא מביאה ברייתא המספרת שרבן גמליאל סימא את עינו [לגרסת הירושלמי -שבר את שינו] של טבי ושמח בכך כיוון שזו הייתה סיבה לשחרר את טבי מדין יציאה בשן ועין. רבי יהושע אמר לרבן גמליאל שמכיוון שאין עדים שראו את המעשה הוא לא יכול לשחרר את טבי ומסתבר שרבן גמליאל הסכים עמו, כי במסכת ברכות מסופר על מותו של טבי ושם מסופר על יחסו המיוחד של רבן גמליאל לטבי בשונה מהיחס הרגיל לעבדים כנענים:
דומיניק לומברדוזי
דומניקו "דומיניק" לומברדוזי (באנגלית: Domenico "Domenick" Lombardozzi; נולד ב-25 במרץ 1976) הוא שחקן אמריקאי המוכר בזכות תפקידיו בסדרה "הסמויה" בתור הבלש הפרטי הארק, בסדרות "מלכי הבריחה", "אימפריית הפשע" ובסרטים "מיאמי וייס" ו"החבר'ה הרעים".
ביוגרפיה
לומברדוזי נולד ברובע הברונקס, ניו יורק למשפחה ממוצא איטלקי. החל לפלס את דרכו כשחקן דרך תפקידי אורח בסדרות פופולריות כמו "אוז", "NYPD Blue" ו-"61" עד שפרץ לתודעה בשנת 2002 בזכות תפקיד משנה בסדרת הדרמה הפופולרית "הסמויה". לומברדוזי שיחק בסדרה בתפקיד תומאס "הארק" האק, שוטר במשטרת בולטימור, במשך חמש עונות.
תפקידו בתור השוטר הארק העלה את מעמדו של לומברדוזי והוא קיבל הזדמנויות לשחק בעיבוד הקולנועי של מייקל מאן לסדרה "מיאמי מחלק מוסר" בתפקיד הבלש סטן סוויטק ובסרטים כמו "ימ"מ יחידת פריצה", "שקרים באפלה", "אויבי הציבור" ו"איך אתם יודעים".
ב-2011 זכה לומברדוזי לפופולריות בזכות תפקיד ראשי ראשון בקריירה, בסדרת המתח של יוצרי "נמלטים" "מלכי הבריחה" בתור ריי זנקאנלי שוטר העוזר לסוכני ממשלה לתפוס אסירים נמלטים.
בשנת 2013 הופיע לומברדוזי בעונה הרביעית של סדרת הפשע התקופתית המוערכת "אימפריית הפשע" בתפקיד ראלף קאפונה אחיו של המאפיונר אל קאפונה (סטיבן גראהם). באותה שנה גם השתתף בסרט הפשע של לוק בסון "החבר'ה הרעים" לצידם של רוברט דה נירו וטומי לי ג'ונס.
וילהלם פוקס
קורות חייו
וילהלם פוקם נולד במנהיים, ורכש דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת לייפציג. באפריל 1932 הצטרף למפלגה הנאצית ובדצמבר באותה השנה הצטרף ל-אס אס.