cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבנקאי (סרט)
עלילה
מול מאסר של 50 שנה, מאט נוקט בעסקת טיעון ומעיד עדות כוזבת שהוא הוסט לבצע את העבירות על ידי ברנרד וג'ו. למחרת, ברנרד מעיד בלהט על כך שאנשים שחורים אינם מקבלים את אותה הזדמנות להצליח בעסקים כמו לבנים. הוא וג'ו מורשעים ומרצים זמן בכלא; עם השחרור הם הולכים עם אשתו של ברנרד יוניס להתגורר בבהאמה בשני בתים שמאט רכש עבורם בכסף שאותו הפקיד ברנרד למטרה זו בערב שלפני עדותו של ברנרד.
הפקה
הוכרז באוקטובר 2018 כי ג'ורג' נולפי יביים את הסרט, אותו כתב יחד עם ניקאול לוי. סמואל ל. ג'קסון, אנתוני מאקי, ניקולס הולט, ניה לונג וטיילור בלאק היו אמורים לככב, כאשר הצילומים התחילו באטלנטה. ליהוק נוסף הוכרז בנובמבר.
הפצה
ביולי 2019 רכשה Apple TV + את זכויות ההפצה לסרט. הסרט אמור היה להיות מוקרן ב-AFI Fest ב-21 בנובמבר 2019 והוא תוכנן לצאת לאקרנים ב-6 בדצמבר 2019, במהדורה מוגבלת שלאחריה יוקרן בינואר 2020. עם זאת, הסרט לא הוקרן בתאריכים המתוכננים לאחר שהועלו טענות על תקיפה מינית נגד אחד ממפיקי הסרט, בנו של ברנרד גארט, ברני ג'וניור, על ידי אחיותיו למחצה. אחיותיו למחצה של ברני ג'וניור האשימו גם את יוצרי הסרט כי לא כתבו את אמם, לינדה, בתוך הסרט. הוא הכחיש את הטענות על תקיפה מינית, תוך שהוא מציין סכסוך משפחתי סביב בגידתה של לינדה ופרידה לאחר מכן מאביו. יוצרי הסרט טענו כי התייחסות לאירועים המתוארים בסרט הם תוצאה של מחקר עצמאי ולא זיכרונו של ברני הבן.
הסרט שוחרר בסופו של דבר ב-6 במרץ 2020, במהדורה מוגבלת ואחריה הסרט הוזרם דיגיטלית ב-20 במרץ 2020.
ביקורות
באתר עגבניות רקובות, הסרט זוכה לציון 76% עם ציון ממוצע של 6.62/10, מבוסס על 66 ביקורות. באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע משוקלל של 59 מתוך 100, מבוסס על 19 ביקורות, שציינו "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
דיספור
דיספור היא עיר הבירה של מדינת אסאם שבצפון מזרח הודו, שמכונה ביחד עם עוד שש מדינות שכנות "שבע האחיות", מדינות הנמצאות בצפון מזרח הודו, מופרדות מהודו על ידי בנגלדש ובהוטן, ומקושרות במעבר יבשתי צר. העיר מהווה פרבר של העיר גוואהטי והייתה לבירת מדינה זו בשנת 1973, לאחר ששילונג נהפכה לבירת מדינת מגהלאיה שנוסדה על בסיס שטחים שנלקחו ממדינת אסאם.
היסטוריה
ב-7 ביוני 1972 הודיע הצ'יף מיניסטר שבירת מדינת אסאם תהיה דיספור. אבן הפינה לפרויקט עיר הבירה הונחה ב-2 באוקטובר 1972 על ידי המושל לשעבר של צ'נאי, שרל בישנו רם מדהל. ב-2 באוקטובר 1973 מזכירות ממשלת המדינה עברה לעיר הבירה החדשה. בשנת 1972 כ-20,000 אנשים על משפחותיהם הגיעו לעיר בעקבות הפיכתה לעיר בירה.
בחריין במשחקים הפאראלימפיים
בחריין השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה בחריין חלק מעולם.
לאורך השנים זכו ספורטאיה הנכים של בחריין בעשר מדליות פאראלימפיות. שתי מדליות זהב, שלוש מדליות כסף וחמש מדליות ארד.
היסטוריה
המשלחת הראשונה אותה שלחה בחריין למשחקים הפאראלימפיים שנערכו בשנת 1984 כללה 12 ספורטאים (עשרה גברים ושתי נשים). כבר במשלחת הבכורה, הצליחה בחריין לזכות בשתי מדליות פאראלימפיות ראשונות, כשהאתלט אדל סולטאן זכה במרוץ ל-100 מטרים במדליית הארד עם תוצאה של 17.58 שניות במקצה הגמר, ואתלט נוסף שקטף את המליית הארד בהטלת כידון.
יחיאל בורשטיין
יחיאל (חיליק) בורשטיין (נולד ב-25 במרץ 1934) הוא אלוף-משנה בדימוס בצה"ל. פיקד על מבצע רמון לפינוי בסיסי חיל המודיעין מחצי האי סיני, כיהן כראש מחלקת ציוד ותקציבים בחמ"ן, נציג חמ"ן במשלחת משרד הביטחון בניו יורק והקים את מערך הרכש ומערך הלוגיסטיקה ביחידה 8200.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב, בנם של יהודית ויששכר בורשטיין, אחיו הגדול הוא האלוף שלמה ענבר. בהמשך עברה משפחתו לנתניה בה גדל.
בשנת 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, התגייס לחטיבת אלכסנדרוני לגדוד 132. לאחר שהתגלה גילו הצעיר שוחרר משירות.
בשנת 1953 החל את שירותו בחיל הקשר והאלקטרוניקה כמכונאי קשר כאזרח עובד צה"ל והמשיך לשרת כבח"ק (בחזקת קצין) במגוון תפקידים.
בשנת 1973, ערב מלחמת יום הכיפורים, עבר לתפקיד סגן-אלוף ביחידה 8200 של חיל המודיעין. דרגה זו הוענקה לו במהלך המלחמה בקיצור פז"מ. מעבר זה בוצע על בסיס הכשרתו בחיל הקשר והאלקטרוניקה, החל מהיותו סמכות מרכזית בבסיס אחסנה 399 דרך היותו מפקד בסיס ציוד 382, קצין ציוד פיקודי בפיקוד המרכז 372 ובהמשך - מפקד בסיס מקשר"ר.
לאחר מכן הקים בורשטיין את מערך הרכש והלוגיסטיקה בחיל המודיעין.
בשנת 1978 מונה למפקד מבצע "רמון" לפינוי בסיסי אגף המודיעין מסיני לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים. במסגרת יישום הסכם השלום נדרש צה"ל לפנות את כלל בסיסיו משטח חצי האי סיני, כולל פירוק מתקנים מודיעיניים רגישים, הוצאת תשתיות חיוניות, השמדת מתקנים צבאיים בסיני והקמת מתקנים חדשים בתוך גבולות המדינה. לאחר סיום המבצע קיבל את תפקיד ראש מחלקת ציוד ותקציבים בחיל המודיעין.
עם שחרורו, המשיך לשרת במילואים והוענקה לו תעודת הוקרה "קצין מילואים מצטיין חילי" על ידי ראש אמ"ן.
באזרחות התנדב ושימש כחבר בוועדות מכרזים של משרד הביטחון - ובצוות - ארגון גמלאי צה"ל בהנהלת סניף רמת גן, הנהלת מחוז דן, חבר המועצה הארצית, נציג מחוז דן בוועדת מתנדבים ובוועדת כספים ארצית, אחראי על הלוגיסטיקה בחירום בעיריית רמת גן, התנדב במשמר האזרחי ברמת גן כ-15 שנים, חבר הנהלת העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב וממקימיה, חבר הנהלת עמותת חיל המודיעין, חבר בעמותת בוגרי יחידה 8200 וכן הקים סייע לריכוז ציוד לשימור המורשת ביחידה. על פעולות אלו ואחרות, הוענק לו ציון לשבח ממפקד יחידה 8200.
בשנת 2012 הוענק לו תואר "יקיר העיר רמת גן".
גדעון קוץ
גדעון קוץ (נולד ב-12 ביולי 1948) הוא עיתונאי ישראלי והיסטוריון של התקשורת, משמש ככתב ופרשן בינלאומי בתאגיד השידור הישראלי וכתב חוץ באירופה של העיתון "מעריב". נודע זה שנים ככתב ושליח מיוחד לענייני חוץ בקול ישראל ובאמצעי תקשורת מודפסים ואלקטרונים אחרים. פרופסור מן המניין לתקשורת ותרבות באוניברסיטת פריז 8 ועמית מחקר באוניברסיטת תל-אביב.
ביוגרפיה
גדעון קוץ נולד ב-1948 בעיר לודז' פולין. משם עבר לוורשה וב-1957 עלה עם הוריו לישראל. אביו, אלכסנדר קוץ, מהנדס אגרונום במקצועו, היה עובד בכיר בחברת "טבע". הוא היה ממפקדי הפרטיזנים שלחמו בנאצים ביערות אוקראינה וקצין בצבא האדום ובצה"ל. אמו מרים, ניצולת גטו טוצ'ין ובתו של ראש המרד בגטו זה, גצל שוורצמן. גדעון קוץ נושא את שמו. הוא למד בבית הספר התיכון "אליאנס" ברמת אביב, שם סיים בגרות במגמה ריאלית, היה יו"ר מועצת התלמידים וחבר מערכת עיתון בית הספר. הוא שיחק כדורסל בהפועל תל אביב והופיע בתפקידים על הבמה בתיאטרון ירושלים ובתיאטרון החאן. היה קצין בצה"ל והשתתף במלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום. שרת בחטיבת המחקר של אגף המודיעין, וביועץ הכספי לרמטכ'ל.
קריירה אקדמית וציבורית
כיהן כיו"ר הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה העברית, שם סיים ב-1971 תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים, ותואר שני במנהל עסקים (ב-1974) ובקומוניקציה (ב-1976). שימש יועץ לענייני רווחה חברתית לראש הממשלה יצחק רבין. אחר-כך היה נציג תנועת העבודה הציונית באירופה ובאינטרנציונל הסוציאליסטי ונציג המחלקה האקדמית של ההסתדרות הציונית בפריז. סיים בהצטיינות את לימודיו לתואר דוקטורט בתקשורת בסורבון, ב-1980. בשנת 1997 הוענק לו "דוקטורט ממלכתי" על ידי נשיא הרפובליקה הצרפתית על מחקריו בתחום תולדות העיתונות העברית באירופה. מחזיק בדיפלומות נוספות של האקדמיה למשפט בינלאומי בהאג, של האוניברסיטה ללימודי אירופה בפירנצה ושל בית הספר הגבוה לעיתונאות בפריז- התמחות כתבי חוץ. בין השנים 1992–1994 היה מרצה במחלקה לעיתונאות ולתקשורת באוניברסיטה העברית והשתתף בהקמת מסלול הלימודים לתואר ראשון שם. החל משנת 1994 היה מרצה בכיר, פרופסור חבר ופרופסור מן המניין לתקשורת ותרבות באוניברסיטת פריז 8. שם הוא מכהן כראש לימודי התואר השני בתרבות וחברה, ראש המחלקה ומעבדת המחקר לתרבות יהודית ועברית, ראש המגמה להיסטוריה, תרבות ותקשורת, חבר קבוע במרכז לחקר התקשורת, הטכנולוגיה, והאינטרנציונליזציה, וראש המכון האירופי לחקר העברית. החל משנת 1996 הוא עורך את כתב העת לחקר התרבות העברית והיהודית באירופה REEH. מ-2006 הוא משמש כעורך כתב העת "קשר" לתולדות העיתונות והתקשורת היהודית והישראלית באוניברסיטת תל אביב. על פעלו בתחום הפצת התרבות העברית באירופה הוענקה לו פעמיים "מדליית בן יהודה" מטעם "ברית עברית עולמית" (בפעם הראשונה בשנת 2003 בכנס פריז ובפעם השנייה בשנת 2011 בכנס פולין). כן זכה במענק ממשלת צרפת לחוקרים מצטיינים ב-2007, 2008, 2009, 2010, 2011. ב-2016 נבחר לעמוד בראש חטיבת ההיסטוריה של האגודה הבינלאומית לחקר המדיה והתקשורת IAMCR.ב-2017 מונה כפרופסור אורח באוניברסיטה היגילונית בקרקוב, פולין. מ-2018 הוא עמית מחקר במכון דניאל אברהם ללימודים בינלאומיים ואזוריים באוניברסיטת תל אביב.
תרומתו המרכזית לחקר התקשורת מתבטאת באימוצם של מודלים ודפוסים היסטוריים ייחודיים של התפתחות העיתונות והתקשורת היהודית והעברית לחקר התקשורת בישראל, ובשילוב חקר העיתונות והתקשורת היהודית והעברית במחקר ההיסטוריה הכללית של העיתונות והתקשורת העולמית. במיוחד ניתוח מניעיהם האישיים ותפקודם המקצועי של אנשי התקשורת וחקר המדיה בפרספקטיבה מערכתית. ספריו ומאמריו שנכתבו בעברית, צרפתית, אנגלית ופולנית תורגמו ללשונות נוספות. הוא הוזמן כמומחה לוועדות פרלמנטריות בצרפת ולמוסדות שונים בישראל וכפרופסור אורח באוניברסיטאות, בוועידות וכנסים ברחבי העולם. הוא חבר בארגונים מדעיים בינלאומיים רבים.
קריירה עיתונאית
קוץ הוא העיתונאי הישראלי היחיד שנבחר ושימש, במשך חמש שנים, כנשיא איגוד עיתונאי החוץ בצרפת. כיום הוא נשיא הכבוד של האיגוד. הוא חבר בקבוצה המצומצמת של עיתונאים המסקרים את נשיאות צרפת ומתלווים לנשיא בפעילויותיו ובמסעותיו. הוא משמש כסגן נשיא איגוד עיתונאי הקולנוע של צרפת והשתתף בחבר השופטים של הביקורת הבינלאומית בפסטיבלי סרטים חשובים בעולם, בכללם פעמיים בפסטיבל קאן.
קוץ החל את דרכו המקצועית בעיתונות כסאטיריקן בעיתון הסטודנטים "פי האתון" ונודע במיוחד בטורו "סיפורי טעמון". הוא כתב את תוכניות הקברט הסאטירי של הסטודנטים בירושלים ואחר-כך עבור במות סאטיריות כמו "מועדון התיאטרון" בתל אביב (רביעית הבנות, הרביעייה החדשה) וכן לתוכניות טלוויזיה ("עלי כותרת") ורדיו ("בירה ומצב רוח"). הוא כתב טור סאטירי בעיתון דבר ("מה הולך") משנת 1975. בשנת 1977 שימש לראשונה ככתב העיתון בפריז ושליחו המיוחד ברחבי העולם. הוא המשיך לכתוב ולהשתייך למערכת דבר עד לסגירת העיתון ב-1996. כן כתב בעיתונים מעריב, שהוא משמש רשמית ככתבו בפריז משנת 2010, וכך גם בידיעות אחרונות, בגלובס ובחדשות. מ-1979 שידר בגלי צה"ל. משנת 1986 משדר בקול ישראל. בין השנים 2001–2007 שימש ככתב ערוץ 2 באירופה. מ-2008 שימש ככתב הערוץ הראשון. ב-2017 הצטרף לתאגיד השידור הישראלי "כאן". הוא מופיע ומשתתף כפרשן קבוע באמצעי תקשורת בינלאומיים רבים, בכללם ערוץ France 24, הערוץ הראשון וFrance 2 של צרפת, רדיו צרפת, רדיו בי.אף.אם. אלג'זירה, ל'ארש, ג'ואיש כרוניקל ועוד. כתבותיו שודרו וצוטטו באמצעי תקשורת ברחבי העולם, כולל במדינות ערב.
בעבודתו העיתונאית מעניק גדעון קוץ קדימות לדיווח מן השטח שמאפשר לדייק גם בפרשנות. מאז סוף שנות השבעים של המאה העשרים הוא נודע בסיקור מרבית האירועים המרכזיים באקטואליה העולמית, ברובם כעיתונאי ישראלי יחיד, ובדיווחים ממדינות שלא קיימו יחסים עם ישראל - מן הגוש הקומוניסטי ועד המדינות הערביות.
בין השאר הוא סיקר את אירועי כיכר טיין-אן-מן בסין; מלחמת האזרחים בקמבודיה; ביקורי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בפולין ובקובה; נפילת חומת ברלין; המהפכות בברית המועצות ובמזרח אירופה- פולין, רומניה, אלבניה, צ'כיה; מלחמות האזרחים ביוגוסלביה לשעבר; מלחמת צ'צ'ניה הראשונה ובבירתה גרוזני; המשברים באלג'יריה ובקוסובו; תהליך השלום מועידת מדריד; השבעתו של נלסון מנדלה בדרום אפריקה; הבחירות באיראן ותנועת המחאה; ועידות פסגה בינלאומיות; ועידות פסגה של הליגה הערבית; דיווחים מארמון המלך בסעודיה, מארמונות הנשיא בדמשק ובביירות, מלוב מווייטנאם ומן הפאבלות בשליטת עולם הפשע הברזילאי; מן הפיגוע במגדלי התאומים; מפקיסטן ומן המלחמה באפגניסטן; ממהפכות "האביב הערבי" במצרים, תוניסיה ולוב; מפיגועי הדמים בפריז, בטולוז, בבריסל, בניס, באיסטנבול, בברלין ובלונדון; משיחות הגרעין עם איראן בז'נבה ובווינה; מן המשבר באוקראינה ובחצי האי קרים, ממשאל העם בכורדיסטן בצפון עיראק, ממהומות המחאה החברתית של "האפודים הצהובים" בלב פריז, ממלחמת רוסיה- אוקראינה.
בין האישים הבולטים אותם פגש וריאיין: האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, נשיאי איראן אחמדינז'אד וחתאמי, חאפז אל-אסד ובשאר אל-אסד, מועמר קדאפי (בארמונו באב-אל-עזיזיה), פידל קסטרו, מיכאיל גורבצ'וב ומנהיגי הפוטש נגדו, מנהיג סין דנג שיאופינג, ראש ממשלת סין לי פנג, מזכיר המפלגה ג'או ג'י יאנג, בוריס ילצין, הנשיאים פוטין ומדבדב, נשיא המשטר הצבאי בפולין ירוזלסקי, המהפכן נשיא פולין לך ואלנסה, נשיאי פולין אלכסנדר קוושנייבסקי, לך קצ'ינסקי, ברוניסלב קומורובסקי ואנדז'יי דודה. האפיפיורים יוחנן פאולוס השני ובנדיקטוס השישה עשר, ג'ורג' בוש האב והבן, ביל קלינטון, ברק אובמה, אנואר סאדאת, חוסני מובארכ, חסן השני ומוחמד השישי מלכי מרוקו, המלך חוסיין עבדאללה השני, מלך ירדן, נסיכים סעודים בריאד, יאסר ערפאת בתוניס, נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, נשיא פקיסטן הגנרל מושאראף, נשיאי תוניסיה מונסף מרזוקי ואל-באג'י א-סבסי, מנהיג האיסלמיסטים שם ראשד ראנושי, נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס, רב המחבלים קרלוס, נשיאי צרפת : ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, פרנסואה מיטראן, ז'אק שיראק, ניקולא סרקוזי, פרנסואה הולנד, עמנואל מקרון, נשיא כורדיסטן מסעוד ברזאני ועוד.
חצי האי אלסקה
חצי האי אלסקה (באנגלית: Alaska Peninsula) הוא חצי אי ארוך המשתרע על מעל ל-800 קילומטרים בחלקה הדרום-מערבי של מדינת אלסקה אשר בחלק הצפון-מערבי של אמריקה הצפונית, ונגיש רק באמצעות סירות ומטוסים קלים.
חצי האי נמצא באזור פעיל מאוד מבחינה וולקנית, והפסגות הגבוהות ביותר של חצי האי הם מעל ל-3,000 מטרים מעל פני הים.
בסמוך לחופי חצי האי ישנם גם מאות איים קטנים.
הכלכלה בחצי האי אלסקה תלויה בעיקר בתעשיית הדיג.
האטרקציות העיקריות:
נגן אולפן
נגן אולפן הוא מוזיקאי מקצועי, המנגן באולפני הקלטות או בהופעות חיות. נגני הקלטות אינם בדרך כלל חברים קבועים בהרכב או להקה מוזיקלית. עבודתם נעשית מאחורי הקלעים ולעיתים נדירות זוכים לתהילה, או הכרה ופרסום לעבודתם כסולנים או מובילי הרכב. עם זאת, נגני אולפנים טובים מוכרים היטב בתעשיית המוזיקה, וחלקם זכו להכרה ציבורית. כך למשל הרכבי הנגנים האמריקאים The Wrecking Crew ו-Muscle Shoals Rhythm Section. כך גם The Funk Brothers שעבדו בחברת התקליטים מוטאון רקורדס.
רוב נגני האולפנים מתמחים בנגינה על כלים נפוצים כגון גיטרה, פסנתר, בס או תופים. אחרים הם מומחים בנגינת כלי נשימה ממתכת, כלי נשיפה מעץ וכלי מיתר. רבים מנגני האולפנים הם רב-נגנים, מתמחים בנגינת מספר כלים מוזיקליים, דבר המאפשר להם לעבוד בנגינה במגוון רחב יותר של הקלטות אולפן ובסגנונות מוזיקליים שונים. כך לדוגמה, אין זה נדיר למצוא נגן אולפנים היודע לנגן בקונטרבס ובגיטרה בס, או בגיטרה אקוסטית ובמנדולינה, בפסנתר ובאקורדיון וכן בסקסופון ובכלי נשיפה אחרים מעץ.
השימוש בנגני אולפנים מתעורר כאשר יש צורך במיומנויות מוזיקליות לזמן קצר יחסית. בדרך כלל נגני אולפנים מועסקים על ידי אולפני הקלטות כדי לספק נגינת רקע למוזיקאים אחרים בעת הקלטות אולפן והופעות חיות ולהעשיר את הצליל המלווה אותם. נגני אולפנים עוסקים אף בהקלטת מוזיקה לפרסומות, קולנוע, טלוויזיה ורדיו וכן בתיאטרון. נגני אולפן הם מוזיקאים המזוהים בדרך כלל עם חברת תקליטים אחת, אולפן הקלטות או סוכן נגנים מסוים.
הרכב אולפן
הרכב אולפן הוא הרכב מוזיקלי המועסק באולפן הקלטות לצורך ליווי אמני הקלטות שהם לקוחות האולפן.
מרגרט שרה קרפנטר
מרגרט שרה קרפנטר (באנגלית: Margaret Sarah Carpenter; 1793 – 13 בנובמבר 1872) הייתה ציירת אנגלייה. היא ציירה בעיקר פורטרטים בדרכו של סר תומאס לורנס. היא הייתה חברה קרובה של הצייר ריצ'רד פארקס בונינגטון.
ביוגרפיה
קרפנטר נולדה בסולסברי, אנגליה, בתם של קפטן אלכסנדר גדס, שהיה ממשפחה באדינבורו, והרייט איסטון. היא למדה אמנות אצל אמן רישום מקומי. לימודי האמנות הראשונים שלה נעשו מהתמונות בטירת לונגפורד, השייכת לרוזן מרדנור.
קריירה
ב-1812, אחד מהעתקים של קרפנטר - ״ראשו של נער״ קיבל מדליה על ידי האגודה לאמנויות, שהעניקה לה מדליה נוספת ב-1813, ומדליית זהב ב-1814. היא נסעה ללונדון ב-1814, ועד מהרה ביססה את המוניטין שלה כציירת דיוקנאות אופנתית. היא הציגה דיוקן של לורד פולקסטון באקדמיה המלכותית בשנת 1814, ותמונה בשם 'מגיד העתידות' במוסד הבריטי. היא הציגה באופן קבוע באקדמיה המלכותית בין 1818 ל-1866.
על ציורה ״יהודי פולני״, שהוצג במוסד הבריטי ב-1823, כתב מבקר: "רק לעיתים רחוקות קורה שעבודת אמנות כזו מופקת מידה של גברת: הצבע, האור, החוזק והאפקט, והבט האנטומי". הציור נקנה על ידי המרקיזה מסטפורד, פטרונית אמנות משפיעה, אשר קנתה בעבר את הציור שלה זוכה המדליות משנת 1813. בדצמבר 2013 התמונה עלתה מחדש במכירה פומבית (עם כמה נזקי שריפה) ונרכשה על ידי בן משפחה לשיקום.
בין הדיוקנאות של קרפנטר היו אלה של סר ה. בונברי (1822), ליידי דנביג (1831) וליידי קינג (1835). עבודתה האחרונה הייתה דיוקן של ד"ר וויול.
שלוש מיצירותיה נמצאות באוסף הפרוטרטים הלאומי בלונדון, כולל דיוקנאות של בעלה, בונגטון והפסל ג'ון גיבסון. יש גם כמה דיוקנאות שלה באוסף במכללת איטון. הדיוקן שלה של 'הלורד השני בגלימה אקדמית' תלוי בחדר האוכל בבית טבלי. יש גם אחד מהפורטרטים שלה במכללת פרוון, של הלן לואיזה פרוון ובנה אדוארד. "דיוקן גברת" שלה תלוי במוזיאון בית ניל-קוקרן באוסטין, טקסס.
משפחה
ב-1817 היא נישאה לוויליאם הוקהם קרפנטר, אוצר הדפסים ורישומים במוזיאון הבריטי ילדיהם כללו שני ציירים ידועים, ויליאם קרפנטר ופרסי קרפנטר. היא הכירה לאחותה הרייט את הצייר הצעיר ויליאם קולינס. בסופו של דבר הם נישאו, מה שהפך את מרגרט לדודה של וילקי קולינס, סופר וחברו של צ'ארלס דיקנס.
עם מות בעלה בשנת 1866, היא קיבלה קצבה שנתית של 100 ליש"ט על ידי המלכה ויקטוריה. מענק זה התבסס בחלקו על שירותו של בעלה, אך גם כהכרה ביכולותיה האמנותיים.
היא מתה בלונדון ב-13 בנובמבר 1872, בשנתה ה-80, ונקברה עם בעלה בצד המערבי של בית הקברות הייגייט. לקבר אין עוד מצבה. בתם הנרייטה נקברה באותו קבר ב-1895.
קאלו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בנגלדש במשחקים הפאראלימפיים
בנגלדש השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) כששלחה ספורטאי בודד להשתתף במשחקים. במשחקי החורף לא נטלה בנגלדש חלק מעולם.
הספורטאים הנכים אותם שלחה בנגלדש למשחקים מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
סרגיי אגאשקוב
סרגיי אגאשקוב הוא מאמן כדורגל ושחקן עבר סובייטי-טורקמני.
סין במלחמת העולם הראשונה
סין השתתפה במלחמת העולם הראשונה בשנים 1917–1918 בברית עם מדינות ההסכמה. סין לא שלחה חיילים לחזיתות השונות, אולם 140,000 עובדים סינים (כחלק מהצבא הבריטי, חיל העבודה הסיני) שירתו הן לצד הכוחות הבריטים והן לצד הכוחות הצרפתים במהלך המלחמה. אף על פי שסין הייתה מדינה נייטרלית מאז 1914, הוביל דואן צ'ירוי, ראש ממשלת סין, את המעורבות הסינית במלחמת העולם הראשונה. דואן רצה לשלב את סין עם אירופה וארצות הברית על ידי הצהרה לצד מדינות ההסכמה נגד מעצמות המרכז. ב-14 באוגוסט 1917 סיימה סין את נייטרליותה, והכריזה מלחמה על הקיסרות הגרמנית ועל האימפריה האוסטרו-הונגרית.
סרגיי אגאשקוב
קריירה
אגאשקוב גדל בקבוצת קולחוזצ'י אשגבאט. בגיל 22 חתם בסק"א רוסטוב מליגת העל הסובייטית בה שיחק כשנתיים. בעונת חתם בטורפדו מוסקבה בה שיחק חמש שנים. לאחר פירוק ליגת העל הסובייטית, אגאשקוב חתם בפוהאנג סטילרס מליגת העל של קוריאה הדרומית בה רשם רק 3 הופעות ובינואר  עזב את המועדון וחתם בבית"ר תל אביב מהליגה הלאומית (הליגה הראשונה דאז), אך בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הארצית.
סין במלחמת העולם הראשונה
רקע כללי
סין הייתה נייטרלית בתחילת המלחמה, כיוון שהמדינה הייתה כאוטית מבחינה כלכלית ופוליטית וחסרה מבחינה צבאית. בשנת 1914 חיסלו הכוחות הצבאיים היפנים והבריטים חלק מנחלות גרמניה בסין. יואן שה-קאי הציע בחשאי לדיפלומט הבריטי ג'ון ג'ורדן 50 אלף חיילים על מנת לכבוש מחדש את המושבה הצבאית הגרמנית בצ'ינגדאו, אך הוא סורב. יפן המשיכה לכבוש את צ'ינגדאו ולכבוש חלקים ממחוז שאנדונג.
סרגיי אגאשקוב
קריירה
בקיץ חתם באנקרגוצ'ו בה שיחק עונה אחת. בקיץ חזר לטופרדו מוסקבה בה שיחק 3 שנים בסיומן פרש.
לאחר פרישתו, אגאשקוב מונה למאמן קבוצת המילואים של טורפדו מוסקבה. בשנת מונה למאמנה של דינאבורג הליגת העל הלטבית. בשנת מונה למאמנה של וולגה טבר.
סין במלחמת העולם הראשונה
רקע כללי
בינואר 1915 הציגה יפן אולטימטום בשם "עשרים ואחת התביעות" לממשלת סין. הם כללו שליטה יפנית בנחלות גרמניות לשעבר, חוזי חכירה ל-99 שנים בדרום מנצ'וריה, אינטרס במפעלי פלדה והנחות בנוגע למסילות רכבת. לאחר שסין דחתה את ההצעה הראשונית של יפן, הועברה במאי סדרה מופחתת של "שלוש עשרה דרישות", עם תאריך יעד לתקופה של יומיים. יואן שיקאי, שהתחרה עם מצביאים מקומיים אחרים על מנת להפוך לשליט כל סין, לא היה מסוגל להסתכן במלחמה עם יפן, וקיבל את הדרישות. הטופס הסופי של ההסכם נחתם על ידי שני הצדדים ב-25 במאי 1915.
אירועי 1916
מכיוון שבתחילה סין לא הייתה אומה לוחמנית, ממשלת סין לא הרשתה לאזרחיה להשתתף בלחימה. עם זאת, בשנת 1916 החלה ממשלת צרפת בתוכנית גיוס סינים לשמש בתפקידים לא צבאיים. חוזה עבור סין לאספקת 50,000 עובדים נחתם ב-14 במאי 1916, והמשלחת הראשונה עזבה את טיינג'ין לעבר Dagu ומרסיי ביולי 1916. ממשלת בריטניה חתמה גם על הסכם עם הרשויות הסיניות לאספקת עובדים. הגיוס הושק על ידי ועדת המלחמה בלונדון בשנת 1916, שהקימה את חיל העבודה הסיני. ב-31 באוקטובר 1916 הוקם בסיס גיוס ב-Weihaiwei (אז מושבה בריטית).
חיל העבודה הסיני כלל גברים סינים שהגיעו בעיקר משאנדונג, ובמידה פחותה ממחוזות ליאונינג, ג'ילין, ג'יאנגסו, חוביי, חונאן, אנחווי וגאנסו. רובם נשלחו לאירופה דרך האוקיינוס השקט וקנדה. עשרות אלפי המתנדבים הונעו על ידי עוני האזור וחוסר הוודאות הפוליטית של סין, וגם התפתו בנדיבות השכר שהציעו הבריטים. כל מתנדב קיבל דמי הצטרפות בסך 20 יואן, ולאחר מכן 10 יואן בחודש לתשלום למשפחתו בסין.
העובדים פינו מוקשים, תיקנו כבישים ורכבות, ובנו מחסני תחמושת. חלקם עבדו במפעלי חימוש ובמספנות של חיל הים. בזמנו הם נתפשו ככוח עבודה זול, שאפילו לא הורשו לצאת מהמחנה להתרועע באופן מקומי, ונדחו כסתם קולים.
אירועי 1917
ב-17 בפברואר 1917 הוטבעה ספינת הנוסעים/מטען הצרפתית SS Athos על ידי הצוללת הגרמנית SM U-65. הספינה נשאה 900 עובדים סינים, מתוכם 543 נהרגו. בעקבות כך ניתקה סין את הקשרים הדיפלומטיים עם גרמניה במרץ. הסינים הכריזו מלחמה רשמית על מעצמות המרכז ב-14 באוגוסט, חודש לאחר שיקום מנצ'ו הכושל. נחלות גרמניות ואוסטרו-הונגריות בטיאנג'ין והנקואו נכבשו במהירות על ידי סין.
על ידי כניסתו למלחמה קיווה דואן צ'ירוי, ראש ממשלת סין, לזכות ביוקרה בינלאומית מבנות בריתה החדשות של סין. הוא ביקש לבטל רבים מהפיצויים והוויתורים שסין נאלצה לחתום עליהם בעבר. המטרה העיקרית הייתה להרוויח שסין תשב ליד שולחן המיקוח לאחר המלחמה, להחזיר את השליטה על חצי האי שאנדונג ולהקטין את תחום ההשפעה של יפן.
לאחר הכרזת המלחמה הסינית, משרד העבודה בממשלת סין החל בארגון רשמי של גיוס אזרחים סינים כעובדים. הממשלה שקלה לשלוח יחידת לחימה סמלית לחזית המערבית, אך מעולם לא עשתה זאת.
אירועי 1918
תקרית ה-Monocacy USS אירעה בינואר 1918. היא כללה התקפה על הספינת תותחים Monocacy האמריקאית על ידי חיילים סינים לאורך נהר היאנגצה. התקרית גרמה למוות של אמריקאי אחד. ממשלת סין התנצלה לאחר שפרצו הפגנות בשנחאי, ושילמה לארצות הברית פיצויים בסך 25 אלף דולר. זה היה אחת מהתקריות המרובות באותה עת שכללו ירי סיני חמוש על כלי רכב זרים.
אף שאף חייל סיני לא לחם בחזיתות מלחמת העולם הראשונה, 2,300 חיילים סינים נשלחו לוולדיווסטוק באוגוסט 1918 כדי להגן על האינטרסים הסינים במהלך ההתערבות הסיבירית. הצבא הסיני נלחם נגד הבולשביקים והקוזאקים. סכסוך זה נחשב לחלק ממלחמת האזרחים הרוסית.
לאחר שביתת הנשק של 11 בנובמבר 1918 נשלחו בחזרה רוב העובדים הסינים ששירתו בחו"ל.
לאחר מכן
כשהסתיימה המלחמה, כמה פועלים סינים נותרו מועסקים בפינוי מוקשים, בקבורת גופות חיילים ובמילוי קילומטרים של תעלות. בעוד שרובם חזרו בסופו של דבר לסין, חלקם נותרו באירופה לאחר התמוטטות הבנק התעשייתי הלאומי של סין בשנת 1920. כ-5,000 עד 7,000 שהו בצרפת ויצרו את הגרעין של הקהילות הסיניות בפריז.
מספר האזרחים הסינים שמתו במלחמה אינו ידוע, וההערכות שנויות במחלוקת. הרישומים האירופאים מעמידים את המספר ל-2,000 בלבד, בעוד חוקרים סינים מעריכים כי המספר גבוה עד 20,000. בעוד שרובם מתו ממגפת השפעת הספרדית בשנת 1918, היו גם קורבנות של הפגזות, מוקשים וטיפול לקוי. שרידיהם נקברו בעשרות בתי קברות באירופה. בית הקברות בנויאל-סור-מר, למשל, מכיל 838 מצבות סיניות.
ועידת השלום בפריז
סין שלחה משלחת לוועידת השלום בפריז. סין קיבלה רק שני מושבים, מכיוון שלא סיפקה כוחות לוחמים כלשהם. את המשלחת הסינית הובילו לו טסנג-ציאנג, שליוו אותו וולינגטון קו וקאו רולין. הם דרשו להחזיר את חצי האי שאנדונג לסין, ולסיים את המוסדות האימפריאליסטיים כגון אקסטריטוריאליזם, משמר על הצירויות והנציגויות הזרות. המעצמות המערביות סירבו לטענות אלה, ואפשרו ליפן לשמור על שטחים בשאנדונג שנכבשו על ידה מגרמניה לאחר המצור על צ'ינגדאו.
התגובה החלשה לכאורה של ממשלת סין הובילה לזינוק בלאומיות הסינית. מחאות סטודנטים נרחבות החלו בסין ב-4 במאי 1919, שלימים נודעו בשם התנועה הרביעית במאי. הדבר לחץ על הממשלה לסרב לחתום על חוזה ורסאי. כך, המשלחת הסינית בכנס הייתה היחידה שלא חתמה על ההסכם בטקס החתימה.
עדה בת אילון
עדה היא בתו של אילון החתי, אשתו של עשו ואמו של אליפז.
פירוש השם עדה הוא עדי, תכשיט.
בתורה, כתוב לעשו 6 נשים עם שמות שונים. בתחילה נכתב: יהודית בת בארי החתי, בשמת בת אילן החתי, ומחלת בת ישמעאל ולאחר מכן נכתב: עדה בת אילון החתי, אהליבמה בת ענה בת צבעון החוי, ובשמת בת ישמעאל. ככל הנראה, מחלת בת ישמעאל ובשמת בת ישמעאל אלה אותן נשים, ובשמת בת אילון החתי ועדה בת אילון החתי הן גם אותן הנשים.
רש"י אומר שהשם בשמת ניתן לעדה משום "שהייתה מקטרת בְּשָׂמִים לעבודה זרה".
דירק יאן דה חיר
דירק יאן דה חיר (בהולנדית: Dirk Jan de Geer; 14 בדצמבר 1870 – 28 בנובמבר 1960) היה מדינאי ופוליטיקאי אשר כיהן כראש ממשלת הולנד בשתי קדנציות, השנייה במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא שימש בתפקידו עד ל, במסגרתה הקרב על הולנד הביא לכיבוש ארצות השפלה בידי גרמניה הנאצית ולארגון מחדש של ארצות השפלה לתוך קומיסריון הרייך ארצות השפלה.
ביוגרפיה
דירק היה בן בית האצולה דה חיר, יליד חרונינגן. לאחר שקיבל את הדוקטורט במשפטים בשנת 1895, עבד כעיתונאי ופעל כחבר מועצת העיר ברוטרדם (1901–1907).
עם נפילת צרפת ביוני 1940 והקמת משטר צרפת של וישי פעל דה חיר בניסיון להביא להסדר בין האימפריה הבריטית לגרמניה, ניסיון ממנו התנערה המלכה וילהלמינה (גם היא בגלות בבריטניה), ועל כן הוא התפטר ב-3 בספטמבר 1940. הוא הופקד אז במשימה לאיי הודו המזרחית ההולנדיים, אך במקום זאת חזר להולנד, גונה והוקע ברדיו אוראניה, שידורי הממשלה הגולה מלונדון, ב-6 בפברואר 1941.
בגלל מאמצי התיווך שלו בשנת 1940 הוא הודח בשנת 1947 מכל תפקידיו הפוליטיים, הושת עליו קנס של 20,000 גילדנים, והוא נידון למאסר של שנה. עונש המאסר שלו הושעה בגלל מצב בריאותו הלקוי וגילו המבוגר.
עילאי אלמקייס
עילאי אליהו אלמקייס (נולד ב-10 במרץ 2000) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
ב-8 במרץ 2019 ערך אלמקייס את הופעת הבכורה שלו בהופנהיים II, קבוצת המילואים של המועדון, המשחקת בליגה הגרמנית הרביעית, כששיחק 86 דקות בתיקו 1–1 מול וורמטיה וורמס. ב-20 באפריל 2019 הבקיע אלמקייס את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1–4 על הסן דרייך במסגרת המחזור ה-30 בליגה.
ב-13 בינואר 2020 חתם על חוזה חדש בקבוצה הבוגרת של הופנהיים מהבונדסליגה הגרמנית עד לסיום עונת 2022/2023. ב-16 במאי 2020 ערך אלמקייס את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הגרמנית, במדי הופנהיים, בהפסד הביתי 0–3 להרטה ברלין.
ב-18 בספטמבר 2020 הושאל אלמקייס לקבוצת דן האג מליגת העל ההולנדית, שבסוף העונה ירדה ליגה. את הופעת הבכורה עמה ערך יומיים לאחר שהושאל, ב-20 בספטמבר כשעלה כמחליף בפתיחת המחצית השנייה במשחק הליגה נגד חרונינגן ההולנדית, אך הוחלף בדקה ה-66 עקב פציעה.
ב-28 ביוני 2021 הושאל לאדמירה ואקר מדלינג מהבונדסליגה האוסטרית (ליגת העל האוסטרית) לעונה אחת, אותה אימן באותה עת מאמן נבחרת ישראל לשעבר (וכדורגלן העבר האוסטרי) אנדי הרצוג. בעונה זו אלמקייס המושאל שותף גם במשחק ליגה אחד עם קבוצת המילואים שלה, אדמירה II מהליגה האוסטרית השלישית. בתום אותה עונה באוסטריה, ירדה אדמירה ואקר מדלינג לליגה האוסטרית השנייה, ועל כן אלמקייס חזר לגרמניה לעונת 2022/2023, ומאז הוא משחק בקבוצת המילואים הופנהיים II מהליגה הגרמנית הרביעית (קבוצת-הבת של הופנהיים מהבונדסליגה הגרמנית, בה הוא היה חתום עוד לפני כן).
נבחרות ישראל
לזכותו הופעות בנבחרות ישראל, מנערים ב' עד גיל 16 ועד נבחרת הנוער עד גיל 19 (למעט בנבחרת נוער ב' עד גיל 18, עמה לא שיחק).
כיום הוא חלק מסגלי הנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21 והבוגרת.
ב-6 באוקטובר 2019 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של ישראל. ב-15 באוקטובר 2019 ערך אלמקייס את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של נבחרת ישראל, כשנכנס כמחליף בדקה ה-76 בניצחון 1–3 על לטביה, במסגרת מוקדמות יורו 2020. ב-7 בספטמבר 2020 כבש את שערו הראשון בנבחרת הבוגרת, כשהבקיע את שער השוויון בדקה ה-91 בתיקו 1–1 מול סלובקיה, במשחק ביתי במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
חיים אישיים
אלמקייס נולד בנתניה, וגדל במושב רגבה, לדודו ולימור, ולו שתי אחיות. הוא בעל דרכון צרפתי.
אלמקייס מעבר לעברית כשפת אם, דובר גם אנגלית וגם גרמנית – ועל כן כשב-2018 הוקרן סרט בזינסהיים העוסק בשואה בכפר הגרמני, הופנהיים – הוא שימש תפקיד מרכזי, כשנבחר לקריין בשלושת השפות הללו.
תותח מסילה
תותח מסילה הוא תותח אלקטרומגנטי לשיגור קליעים המבוסס על עקרונות דומים לאלו של מנוע הומופולרי. התותח משתמש בזוג מוליכים מקבילים, על מסילות, אשר לאורכם מואצת יחידת הזזה על ידי השפעות אלקטרומגנטיות של זרם הזורם במורד מסילה אחת, לתוך היחידה, וחוזר חזרה לאורך המסילה השנייה. הרעיון אינו חדש – לפני כ־100 שנים נרשם פטנט על המצאה כזו. גם חיל האוויר הגרמני ניסה לפתח נשק דומה במהלך מלחמת העולם השנייה, אך ללא הצלחה.
אופן הפעולה
פעולת התותח היא להאיץ את הפגזים בתוך הקנה באמצעות שדה אלקטרומגנטי רב עוצמה – במקום תגובה כימית הקיימת בתותח רגיל.
החסרון העיקרי של כלי נשק כאלו הוא צריכת החשמל הגבוהה. התותח צורך 25 מגה ואט והפעלתו דרושת תחנת כוח צמודה. לשם השוואה, תחנת הכוח הפנימית של בתי הזיקוק בחיפה מגיעה לתפוקה של כ־50 מגה וואט. לעומת זאת, יש לו גם יתרונות רבים – הטווח של תותחים אלו גדול מאוד, כ־200 ק"מ, פי ארבעה בערך מטווח התותחים הקיימים. בשל הטווח זה, התותח מיועד בעיקר להתקנה על אניות. יתרון נוסף של התותח הוא מחיר הפגזים הנמוך, זאת בהשוואה לטילים שהוא אמור להחליף.
מבדקים
דגמים בקנה מידה מלא נבנו ונורו, כולל אקדח אנרגיה קינטית של 90 מ"מ של 9 מגה־ג'אול שפותח על ידי DARPA האמריקאית. בעיות בלאי מסילה ומבודדים עדיין צריכות להיפתר לפני שתותחי מסילה יוכלו להתחיל להחליף את הנשק הקונבנציונלי. ככל הנראה המערכת הישנה ביותר שהצליחה בעקביות עם מעט בלאי נבנתה על ידי סוכנות המחקר הביטחוני של בריטניה. מערכת זו הוקמה בשנת 1993 ופעלה למעלה מ־10 שנים.
יוגוסלביה
המכון הטכנולוגי הצבאי של יוגוסלבי פיתח, במסגרת פרויקט בשם EDO-0, תותח מסילה עם אנרגיה קינטית של 7 קילו־ג'יי, בשנת 1985. בשנת 1987 נוצר יורש, פרויקט EDO-1, שעשה שימוש בקליע במסה של 0.7 ק"ג. והשיג מהירויות של 3,000 מ"ש, ועם מסה של 1.1 ק"ג הגיע למהירויות של 2,400 מ"ש. הוא השתמש באורך מסלול של 0.7 מ'. לטענת העובדים עליו,
אטאנאס בורוב
אטאנאס דימיטרוב בּוּרוֹב (בבולגרית: Атанас Димитров Буров; 30 בינואר 1875, גורנה אוריאחוביצה, האימפריה העות'מאנית – 15 במאי 1954, פאזארג'יק, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה כלכלן, פילנתרופ ופוליטיקאי בולגרי אשר כיהן גם כחבר פרלמנט ובמספר תפקידי שר בממשלות בולגריה. בורוב נמנה עם קבוצת פוליטיקאים ואנשי ציבור, אשר נודעו כ-"קבוצת ה-63", שנאבקו נגד כוונתו של בוריס השלישי, מלך בולגריה וממשלתו, לגרש את יהודי בולגריה למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ראשית חייו והקריירה הפוליטית
בורוב נולד בגורנה אוריאחוביצה. אביו, דימיטר בורוב (1839–1903) היה יזם, בנקאי וחבר האספה הלאומית של נסיכות בולגריה. אחיו הבכור של אטאנאס, איוואן בורוב (1873–1939) היה מבולטי הבנקאים הבולגרים במחצית הראשונה של המאה ה-20. בורוב סיים בית ספר תיכון בגברובו, ורכש תואר אקדמי בכלכלה פוליטית בסורבון. בהמשך, ניהל מספר פרויקטים ובמקביל הועסק כמרצה באוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית. בשלהי המאה ה-19, הצטרף בורוב למפלגת העם של בולגריה, נבחר מטעמה לפרלמנט, וכיהן כסגן יושב ראשו. ב-1913 מונה לשר המסחר, התעשייה והעבודה בממשלתו של סטויאן דאנב, והמשיך במשרתו גם בממשלתו של אלכסנדר סטמבוליסקי. בין השנים 1926–1931 כיהן כשר החוץ והדתות של בולגריה בממשלתו של אנדריי ליאפצ'ב. במסגרת תפקידו, נדרש בורוב לטפל באישור תקנון פעילותה של הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה. הממשלה הבולגרית נקטה בסחבת מכוונת באישור התקנון, משום שנכתב בו שהיהדות היא גם דת וגם לאום והעניין היה מנוגד לחוקה הבולגרית שקבעה שהיהדות היא יחידה דתית. לבסוף, ב-22 בפברואר 1927 לאחר דין ודברים מתמשך עם משרד הדתות, אישר בורוב את התקנות להפעלת הקונסיסטוריה, אך רק באופן זמני.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
במהלך מלחמת העולם השנייה, התנגד בורוב נחרצות להצטרפות בולגריה להסכם התלת-צדדי. במאי 1943 עם פרסום צווי הגירוש ליהודי סופיה התכנסו בדירתו של דמיאן ולצ'ב אישי ציבור מכל גוני הקשת הפוליטית בבולגריה, אנשי רוח ואנשי אקדמיה ובהם: צבטקו בובושבסקי, ניקולה מושאנוב, דימו קזאסוב, ניקולה פטקוב, אטאנאס בורוב וקימון גאורגייב. הוכן מכתב שיועד אישית למלך בוריס השלישי ובו נכתב בין השאר על הגירוש:
המכתב נחתם בידי 63 אנשי הציבור ונמסר אישית לארמון המלך על ידי דימו קזאסוב וצבטקו בובושבסקי. הייתה זו הפעם הראשונה בו שוגר איום אישי למלך בוריס, תוך ציון אחריותו האישית לאירועים.
ב-2 בספטמבר 1944 מונה לשר בלי תיק בממשלתו של קונסטנטין מוראבייב כחלק מהניסיון למנוע מברית המועצות להשתלט על בולגריה. ב-9 בספטמבר הופלה ממשלתו של מוראבייב בעקבות הפיכת חזית המולדת של בולגריה. בהמשך, הועמד בורוב לדין, נשפט ב"בית הדין העממי" ונדון לשנת מאסר. ב-1996, לאחר שנפרעה בולגריה מהשלטון הקומוניסטי ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את פסק הדין של "בית הדין העממי" וזיכה את בורוב מכל אשמה.
תותח מסילה
הממשל
צבא ארצות הברית הביע עניין במחקר בטכנולוגיית רובים חשמליים לאורך סוף המאה ה־20, מכיוון שתותחים אלקטרומגנטיים אינם דורשים חומרי הנעה כדי לירות ירייה כפי שעושות מערכות תותחים קונבנציונליות, מה שמגדיל באופן משמעותי את בטיחות הצוות ומפחית את העלויות הלוגיסטיות, כמו גם לספק טווח גדול יותר. בנוסף, מערכות תותחי מסילה הוכיחו כי הן עשויות לספק מהירות גבוהה יותר של קליעים, מה שיגדיל את הדיוק עבור הגנה נגד טנקים, ארטילריה ואוויר על ידי הקטנת הזמן שלוקח לקליע להגיע ליעדו. במהלך שנות ה־90 המוקדמות, כחלק מפרויקט מלחמת הכוכבים, צבא ארצות הברית הקדיש יותר מ־150 מיליון דולר לחקר תותחים חשמליים. באוניברסיטת טקסס באוסטיןהמרכז לאלקטרומכניקה, פותחו תותחי מסילה צבאיים המסוגלים לספק כדורים חודרי שריון טונגסטן עם אנרגיות קינטיות של תשעה מגה ג'אול.
חברות פרטיות
בנאום שנשא בכנס השנתי של בלוג הטכנולוגיה הנחשב AllThingdD שנערך בשנת 2013 תיאר אילון מאסק את הייפרלופ בתור "שילוב של מטוס קונקורד, תותח מסילה ושולחן משחק הוקי אוויר".
הודו
בנובמבר 2017, ארגון המחקר והפיתוח הביטחוני של הודו ביצע ניסוי מוצלח של תותח אלקטרומגנטי עם קדח מרובע של 12 מ"מ. מתוכננות לערוך בדיקות של גרסת 30 מ"מ. הודו שואפת לירות קליע של קילוגרם אחד במהירות של יותר מ-2,000 מטר לשנייה באמצעות בנק קבלים של 10 מגה-ג'אול. רובים אלקטרומגנטיים ונשק אנרגיה מכוון הם בין המערכות שהצי ההודי שואף לרכוש בתוכנית המודרניזציה שלו עד 2030.
יפן
משרד ההגנה של יפן מכניס משאבי מחקר ופיתוח רציניים לתותחי מסילה, נשק מדע בדיוני שעד כה יורה קליעים מהר מאוד, רחוק מאוד ובקצב גבוה תוך שימוש בכוח אלקטרומגנטי ולא באבק שריפה. כ-6.5 מיליארד ין (בסביבות 56 מיליון דולר) הוקצו לפרויקט תותח מסילה בהצעת התקציב התקציבית הראשונית של הממשלה לשנת 2022. למנעת שיפן תצליח להפוך את הנשק לחלק מההגנה האווירית שלה כשסין וצפון קוריאה מפתחות נשק היפר-סוני.
רולס-רויס ריית (1938)
סך הכול יוצרו 491 יחידות.
מנוע הרולס-רויס ריית מבוסס על מנוע דגם רולס-רויס 25/30 כ"ס. תאוצת ה"רולס רויס ריית (1938)" מ-0–50 מייל היא 16.4 שניות.
בהשקת הדגם מחיר היחידה בבריטניה היה 1,700 לירות שטרלינג.
משנת 2013 מייצרת חברת רולס-רויס דגם קופה הקרוי בשם זהה: רולס-רויס ריית (2013).
יאגדפרבנד 44
יאגדפַרבׇּנד 44 (בגרמנית: Jagdverband 44; ר"ת: (JV 44)) הייתה טייסת גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה. היא הוקמה במהלך החודשים האחרונים של המלחמה, והפעילה את מטוס הקרב הסילוני החדיש מסרשמיט Me 262.
מפקד הטייסת היה הגנרל אדולף גאלאנד. לפני שעבר לטייסת, היה גאלאנד המפקח על טייסי הקרב. הוא הודח מתפקידו זה על ידי שר האווירייה, הרמן גרינג, בשל תקרית בה גאלאנד וקצינים בכירים אחרים תקפו בפרהסיה ובחריפות את גרינג ואת ניהול המערכה האווירית.
הטייסת כללה גרעין של טייסים שבעי קרבות. הם נבחרו מהצוות הקודם של גאלאנד, או גויסו מיחידות שפורקו או שהיו בתהליכי התארגנות-מחדש. הטייסת פעלה היטב במהלך ההיסטוריה הקצרה שלה, והשיגה יחס הפלות של 4 ל-1. עם זאת, היו לה מעט מטוסי סילון מבצעיים זמינים לכל גיחה בודדת, והיא נאלצה לעבור ממקום למקום בתדירות גבוהה, עקב התקדמותם של כוחות בעלות הברית. בשיאה, כללה הטייסת 50 טייסים ו-25 מטוסים. ב-26 באפריל 1945, נפצע גאלנד והיינריך בר קיבל את הפיקוד על הטייסת.
ג'ירו ד'איטליה 2019
הג'ירו ד'איטליה 2019 (באיטלקית: Giro d'italia 2019) הוא המהדורה ה-102 של מרוץ הג'ירו ד'איטליה, אחד משלושת הגרנד טורס בענף אופני הכביש. המרוץ התקיים בין ה-11 במאי ל-2 ביוני, וכלל 21 קטעים, שמתוכם שלושה קטעים של נגד השעון (ביניהם קטע הפתיחה בבולוניה וקטע הסיום בורונה). במרוץ ניצח ריצ'רד קאראפאס (מוביסטאר) מאקוודור בזמן של 90:45.1 שעות, כשהוא מקדים את וינצ'נצו ניבאלי (בחריין מרידה) האיטלקי ב-1:05 דקות ואת פרימוז' רוגליץ' (יומבו–ויסמה) הסלובני ב-2:30 דקות. המרוץ אורגן על ידי חברת RCS, כמו שאר מהדורות הג'ירו וכלל בסך הכל כ-3,546 קילומטרים.
עם ניצחונו של קאראפאס, הוא הפך לאקוודורי הראשון שמנצח את המרוץ, ולדרום האמריקאי השני שמנצח את המרוץ אחרי נאירו קינטנה ב-2014. בשאר בקטגוריות, פסקל אקרמן ניצח את קטגוריית הנקודות והפך לגרמני הראשון שעושה את זה. ג'וליו צ'יקונה האיטלקי ניצח את קטגוריית ההרים ומיגל אנחל לופס ניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר במרוץ בפעם השנייה ברציפות. בקטגוריית הקבוצות, ניצחה קבוצת מוביסטאר, שבה נמצא מנצח המרוץ קאראפאס וגם מי שסיים רביעי את המרוץ, מיקל לנדה.
קבוצות
במרוץ משתתפות 22 קבוצות, שמתוכן 18 הוא מדרג הוורלד טור הבכיר וארבע מדרג הפרו קונטיננטל שהוזמנו למרוץ על ידי החברה המארגנת, RCS.
דירוג כללי וטיפוסים
המנצח של המרוץ בשנת 2013 ו-2016 וינצ'נצו ניבאלי (בחריין מרידה) ביחד עם המנצח של שנת 2017, טום דימולן (קבוצת סאנווב) התחרו במרוץ. גם סיימון ייטס (מיצ'לטון - סקוט) שהיה אחד מהרוכבים הדומיננטיים במהדורה של 2018 התחרה, ביחד עם מנצח קטגוריית הרוכב הצעיר של 2018, מיגל אנחל לופס (אסטנה) ופרימוז' רוגליץ' (יומבו–ויסמה). גם מי שסיים את המרוץ במקום ה-3 ב-2015, מיקל לנדה התחרה, ביחד עם בן קבוצתו שסיים את המרוץ ב-2018 במקום הרביעי, ריצ'רד קאראפאס. גם רפא מייקה (בורה–הנסגרוהה) נבחר להוביל את קבוצתו, כשבאוקה מולמה (טרק-סגפרדו) ואילנור זאקארין (CCC) מובילים את קבוצותיהם.
ספרינטים
אליה ויוויאני (דקונינק קוויק-סטפ), המנצח של קטגוריית הנקודות ב-2018 ומי שהגיע לג'ירו כאלוף איטליה השתתף במרוץ, ביחד עם ארנו דמאר (Groupama–FDJ) שעורך את ההופעה השלישית שלו במרוץ וקיילב יואן (מיצ'לטון - סקוט), שניצח קטע אחד במרוץ ב-2017. גם מנצח קטגוריית הנקודות ב-2017, פרננדו גאביריה (יו. איי. אי. אמירטס), פסקל אקרמן (בורה–הנסגרוהה) שערך את הופעת הבכורה שלו במרוץ וג'אקומו ניצולו (דיימנשן דאטה) שניצח את קטגוריית הנקודות במרוץ ב-2015 ו-2016. עוד ספרינטרים בולטים שהשתתפו הם: סימונה קונסוני (יו. איי. אי. אמירטס), דווידה צ'ימולאי (Israel Start-Up Nation), מטאו מוסקטי (טרק-סגפרדו), סשה מודולו (EF Education First), יאקוב מרצ'קו (CCC ומנואל בלטי (אנדרוני).
אחרים
עוד רוכבים בולטים שנטלו חלק במרוץ הם: אסטבן צ'אבס (מיצ'לטון - סקוט), ויקטור קמפנרטס (לוטו–סודאל), טנל קנגרט ויו קארת'י (EF Education First), בוב יונגלס (דקונינק קוויק-סטפ), דווידה פורמולו (בורה–הנסגרוהה), דומניקו פוצוביבו (בחריין מרידה), ג'וליו צ'יקונה (טרק-סגפרדו), טוני גלופן (AG2R La Mondiale), יון איסאגירה (אסטנה).
סקירת המרוץ ומסלול
הקטע ה-3 היה גם קטע גבעי, של 220 קילומטרים מוינצ'י לאורבטלו. גם הקטע הזה הסתיים בספרינט רב משתתפים ואליה ויוויאני ניצח אותו, אך נפסל מאוחר יותר והועבר למקום האחרון בפלוטון לאחר שעשה ספרינט מסוכן, שכלל גלישה לקו הספרינט של מטאו מוסקטי. הניצחון הועבר לפרננדו גאביריה שסיים שני, כשארנו דמאר אחריו ופסקל אקרמן. בעקבות כך עבר גאביריה להוביל את קטגוריית הנקודות, כשג'וליו צ'יקונה מוביל את קטגוריית ההרים, ובשאר הקטגוריות לא נרשם שינוי, כשפרימוז' רוגליץ' ממשיך להוביל את המרוץ. הקטע ה-4 היה קטע גבעי של 235 קילומטרים, מאוברטלו לפראסקאטי. במהלך הקילומטרים האחרונים במרוץ, רוחות צד פיצלו את הפלוטון וצימצמו אותה לדבוקה קטנה של כמה רוכבים מקדימה, שכוללים את מוביל המרוץ פרימוז' רוגליץ', קיילב יואן, דייגו אוליסי ופסקל אקרמן, כרוכבים הבולטים. 800 מטר לסיום התקיף קאראפאס, קיילב יואן הצליח לסגור ממנו את הפער אך זה היה מאוחר מדי כשקאראפאס ניצח, יואן שני ואוליסי סוגר את השלישייה הראשונה. רוגליץ' סיים שתי שניות אחריהם, כשוינצ'נצו ניבאלי, מיגל אנחל לופס, סיימון ייטס, ורפא מייקה מפסידים 18 שניות, כשפאוול סיבאקוב מפסיד 25 שניות. אך המפסיד הגדול של היום הזה היה טום דימולן, שהפסיד 4:04 דקות ויצא מתמונת הדירוג הכללי. במהלך הקטע פרשו דני נאבארו ומתי ברשל, כשחואן סבסטיאן מולאנו לא זינק לקטע ופרש גם הוא עקב כך. פסקל אקרמן, שסיים רביעי את הקטע, חזר להוביל את קטגוריית הנקודות.
קטע 5 במרוץ היה קטע גבעי, של 140 קילומטרים מפראסקטי לטראקינה. בקטע השיג פסקל אקרמן את הניצחון השני שלו במרוץ, מקדים את פרננדו גאביריה וארנו דמאר, ומגדיל את הפער שלו בקרב על קטגוריית הנקודות, כשבשאר הקטגוריות לא היה שינוי. טום דימולן החליט לפרוש מהמרוץ לאחר 4:04 הדקות שאיבד בקטע הרביעי. גם ילה וננדרט (לוטו–סודאל) וקריסטיאן קורן (בחריין מרידה) נטשו את המרוץ. הקטע ה-6 במרוץ היה גם גבעי, כשהוא כולל 238 קילומטרים מקסינו לסן ג'ובאני רוטונדו. הקטע הזה גם היה קטע הבריחה הראשון במרוץ, לאחר שהבריחה, שכללה מספר רב של רוכבים שרדה עד הסיום. בשלב מסוים התנתקו פאוסטו מאסנאדה וולריו קונטי משאר הרוכבים בקבוצת הבריחה ושמרו על ההובלה שלהם עד הסיום, כשמאסנאדה מנצח וקונטי 5 שניות אחריו, כשחוסה חואקין רוחאס מסיים שלישי, 38 שניות אחרי מאסנאדה. הפלוטון הגיע 7:17 דקות אחרי המנצחיך בעקבות כך, עבר קונטי להוביל את המרוץ וכל תמונת הדירוג הכללי השתנתה לגמרי, כשרוגליץ' יורד למקום ה-11, 5:24 דקות אחרי קונטי, המוביל החדש. גם תמונת קטגוריית הרוכב הצעיר השתנתה, כשג'ובאני קרבוני שהיה חלק מקבוצת הבריחה וסיים חמישי את אותו הקטע, עבר להוביל אותה. בקטע עצמו, פרשו מן המרוץ לורנס טן דם ורוב פאוור.
הקטע ה-7 של המרוץ כלל 185 קילומטרים, והוזנק מואסטו כשהוא מסתיים בל'אקווילה. גם הקטע הזה נגמר בניצחון של קבוצת הבריחה, כשפייו בילבאו (אסטנה) מנצח את הקטע, 5 שניות לפני טוני גלופן השני ודווידה פורמולו השלישי. בדירוג הכללי, ולריו קונטי המשיך להוביל את המרוץ, כשחוסה חואקין רוחאס עובר למקום השני. בשאר הקטגוריות המצב לא השתנה. פרננדו גאביריה, המנצח של הקטע ה-3, פרש מן המרוץ במהלך הקטע, ביחד לורנס דה פלוס (יומבו–ויסמה) וסשה מודולו. הקטע ה-8 במרוץ היה הקטע הארוך ביותר לאחר שכלל 239 קילומטרים, והיה הקטע הראשון בשבוע השני של המרוץ. הקטע היה גבעי והוזנק מטורטורטו לידו, כשהוא מסתיים ב-פזארו. הקטע הסתיים בספרינט רב משתתפים, וקיילב יואן השיג את הניצחון הראשון שלו במרוץ, מקדים את אליה ויוויאני ואת פסקל אקרמן. המצב בקטגוריות השונות ובדירוג הכללי לא השתנה, אך ג'וליו צ'יקונה המשיך להגדיל את הפער שלו בקטגוריית ההרים.
גם הקטע ה-13 היה הררי, הוא התחיל בפינרולו והסתיים בעלייה לצ'רזולה ריאל (אגם סרו) וכלל 196 קילומטרים. גם הקטע הזה הסתיים בניצחון של קבוצת הבריחה, כשאילנור זאקארין שהיה חלק ממנה ניצח את השלב, מקדים את מיקל נייבה ב-35 שניות. מיקל לנדה, שהתקיף בשלב מוקדם של הטיפוס, סיים שלישי, 1:20 דקות מזאקארין. ריצ'רד קאראפאס גם הוא הרוויח זמן, לאחר שסיים במקום הרביעי, 1:45 דקות מזאקארין. באוקה מולמה שגם היה חלק מקבוצת הבריחה, סיים חמישי. ניבאלי ורוגליץ' סיימו ביחד, 2:57 דקות מזאקארין, במקומות ה-8 וה-7 בהתאמה. מיגל אנחל לופס הפסיד זמן ליריביו העיקרים לאחר שסבל מבעיה מכנית באופניים, וסיים במקום ה-11, 4:19 דקות מזאקארין אך ניצחה במקום השני בקטגוריית הרוכב הצעיר, (אותה הוביל בתחילת המרוץ) לפאוול סיבאקוב, שלקח אותה מיו קארת'י שסבל מיום רע גם כן. גם סיימון ייטס סבל מעוד יום רע, לאחר שסיים במקום ה-17, 5:00 דקות מזאקארין. יאן פולאנץ, מוביל המרוץ, התקשה לעמוד בקצב של הרוכבים הבכירים אך הצליח לשמור על ההובלה שלו במרוץ, כשסיים במקום ה-15, 4:39 דקות מזאקארין. פולאנץ הוביל את הדירוג הכללי בפער של 2:25 דקות מרוגליץ' ו-2:56 דקות מזאקארין שעלה למקום השלישי בעקבות ניצחונו, סיימון ייטס התדרדר למקום ה-12, 8:12 דקות מפולאנץ. כשבאוקה מולמה ניצב במקום הרביעי הכללי, 3:06 דקות מפולאנץ. ניבאלי ניצב במקום החמישי, 4:09 דקות פער מפולאנץ. ולריו קונטי, שלפני השלב היה ממוקם שלישי, יצא לגמרי מתמונת הדירוג הכללי לאחר שסבל מיום גרוע. ג'וליו צ'יקונה החזיר לעצמו את המקום הראשון בקטגוריית הנקודות, לאחר שלקח את מרבית הנקודות בשלב בטיפוסים השונים. טאו גייגן הארט (אינאוס), לואיס ורווייקה (סאנווב), ג'ובאני לונארדי (ניפו–ויני פאנטיני–פאייזנה) ואיגנאטס קונובאלובאס (Groupama–FDJ) פרשו מהמרוץ במהלך הקטע, כשרוג'ר קלוגה (לוטו–סודאל), ג'אקומו ניצולו (דיימנשן דאטה) וג'יימס נוקס (דקונינק קוויק-סטפ) לא זינקו לקטע ופרשו גם הם.
הקטע ה-14 היה הקטע הראשון של השבוע השלישי והאחרון במרוץ, הוא התחיל בסנט וינסנט והסתיים בקורמאיור, באתר הסקי מונטה ביאנקו. הקטע כלל 131 קילומטרים והיה בתוואי הררי כמו קודמו. במהלך הקטע הידק ג'וליו צ'יקונה את אחיזתו בחולצה הכחולה של מוביל קטגוריית ההרים, לאחר שלקח את מרבית הנקודות בטיפוסים השונים גם בקטע הזה. במהלך הטיפוס לקול סן קרלו, נשר מוביל המרוץ יאן פולאנץ מדבוקת הדירוג הכללי. הטיפוס כלל הרבה התקפות של רוכבים שונים ודבוקת הדירוג הכללי אף תפסה את קבוצת הבריחה, שהבולטים שהתקיפו מתוך דבוקת הדירוג הכללי היו מיגל אנחל לופס, וינצ'נצו ניבאלי וסיימון ייטס. אך אף אחד מהם לא הצליח לברוח ליריביו. 27.7 קילומטרים לסיום, התקיף ריצ'רד קאראפאס, רוגליץ' וניבאלי לא עקבו אחר ההתקפה שלו, ונתנו לו לברוח מטעמים אסטרטגיים. קאראפאס, שדורג בתום הקטע ה-13 במקום ה-6, 4:22 דקות מפולאנץ ו-1:59 דקות מרוגליץ' במקום השני. קאראפאס הצליח לשמור על הפער שלו וניצח את הקטע, 1:30 דקות מסיימון ייטס שהתקיף גם הוא בקילומטרים האחרונים וצמצם נזקים, ו-1:57 דקות משאר דבוקת הדירוג הכללי, שמוביל אותה וינצ'נצו ניבאלי שסיים שלישי. יאן פולאנץ שסבל מיום רע וסיים 7:41 דקות אחרי קאראפאס. בעקבות כך עבר קאראפאס להוביל את המרוץ, כשהוא מוביל על רוגליץ' בשבע שניות ועל וינצ'נצו ניבאלי ב-1:47 דקות. באוקה מולמה ואילנור זאקארין סבלו שניהם מיום רע בקטע ה-14, איבדו דקות רבות והתדרדרו בדירוג. רפא מייקה התייצב במקום הרביעי עם 2:10 דקות מקאראפאס ומיקל לנדה סגר את חמשת הראשונים עם פער של 2:50 דקות. אנריקו בארבין (ברדיאני–CSF) וסם אומן (סאנווב) פרשו במהלך הקטע.
הקטע ה-15 התחיל באיוורה והסתיים בקומו, הוא כלל 232 קילומטרים בסך הכל והיה בתוואי גבעי. הקטע שוב הלך לבריחה, כששני רוכבים, דריו קאטלדו (אסטנה) ומאתיה קאטנו (אנדרוני) היו בקבוצת הבריחה לבדם, ולבסוף קאטלדו גבר על קאטנו וניצח את השלב. במהלך הטיפוס לצ'יבילג'יו, התקיף וינצ'נצו ניבאלי, קאראפאס הצליח לעמוד בקצב של ניבאלי ונצמד אליו, אך רוגליץ' לא. ובמהלך הירידה מהצ'יבילג'יו, התרסק רוגליץ'. בסופו של דבר סיימון ייטס המשיך לצמצם נזקים וסיים שלישי, 11 שניות אחרי קאטלדו המנצח וקטאנו. כשהוא מסיים ביחד עם ניבאלי וקאראפאס. רוגליץ' הפסיד 51 שניות וקאראפאס הגדיל ממנו את הפער בדירוג הכללי ל-47 שניות, כשוינצ'נצו ניבאלי שומר על המקום השלישי, 1:47 דקות מקאראפאס. במהלך הקטע פרש יספר דה בויסט (לוטו–סודאל).
למחרת, ב-27 במאי, הגיע יום המנוחה השני והאחרון של המרוץ. הרוכבים חזרו מיום המנוחה למחרת, לקטע ה-16 ההררי. קטע של 194 קילומטרים מלוורה לפונטה די לגנו. הקטע היה אמור לכלול את הפאסו די גאביה, העלייה שהייתה אמורה להיות ה"צ'ימה קופי" של המרוץ, אך בשל תנאי מזג אוויר קשים שכללו שלג, מסלול המרוץ שונה והפאסו די גאביה הוחלף במוטירולו. ג'וליו צ'יקונה לקח את מרבית את הנקודות בעליות בשלב, כולל את הנקודות על המוטרילו, והבטיח את הניצחון בקטגוריית ההרים. קבוצת הבריחה בשלב כללה כאמור את צ'יקונה ומספר רב נוסף של רוכבים, במהלך הטיפוס למוטירולו הקבוצה הידללה ורק יאן הירט (אסטנה) וצ'יקונה שרדו ממנו, הם שמרו על הפער שלהם גם לאחר תום המוטירולו, עד תום השלב שהיה מישורי, וצ'יקונה ניצח את הקטע לאחר שגבר על הירט בספרינט הסיום, כשפאוסטו מאסנאדה מסיים שלישי, 1:21 דקות מצ'יקונה והירט. בזירת הדירוג הכללי, רוגליץ' המשיך להתקשה ונשר מהקבוצה של ניבאלי וקאראפאס, כשניבאלי ניסה לנער גם את קאראפאס ללא הצלחה. בסופו של דבר הדבוקה של ניבאלי וקאראפאס סיימה 1:41 דקות אחרי זמן המנצח, כשניבאלי מוביל את הדבוקה ומסיים רביעי, גם מיקל לנדה ויו קארת'י היו חלק מהדבוקה, ומלבדם, כל שאר רוכבי הדירוג הכללי הפסידו זמן לניבאלי וקאראפאס, כשמיגל אנחל לופס סיים 22 שניות אחרי הדבוקה של ניבאלי וקאראפאס ורוגליץ' וסיימון ייטס 1:22 אחרי הדבוקה שלהם. פאוול סיבאקוב, שהוביל את קטגוריית הרוכב הצעיר, סיים 2:03 אחרי הדבוקה של ניבאלי וקאראפאס, ובעקבות כך איבד את ההובלה בקטגוריית הרוכב הצעיר בחזרה למיגל אנחל לופס. עוד רוכב שאיבד זמן הוא רפא מייקה, כשהוא מסיים יותר מ-3 דקות אחרי הדבוקה של ניבאלי וקאראפאס. בעקבות כך תמונת הדירוג הכללי השתנתה, כשריצ'רד קאראפאס המשיך להוביל את המרוץ, בפער של 1:47 דקות מוינצ'נצו ניבאלי שמדיח את פרימוז' רוגליץ' למקום השלישי, 2:09 דקות מקאראפאס. מיקל לנדה במקום הרביעי, 3:15 דקות מקאראפאס. כשבאוקה מולמה סוגר את החמישייה הראשונה בפער של 5 דקות. במהלך הקטע פרשו אנדרה באג'יולי (אנדרוני–ג'יאקטולי) וטוני גלופן (AG2R la Mondiale). ברנט בוקוולטר (מיצ'לטון - סקוט) פרש גם הוא לאחר שלא זינק לשלב.
הקטע ה-17 כלל 181 קילומטרים, מקומזאדורה ל-אנטרסלווה/אטהולץ והיה בתוואי גבעי. גם המרוץ הזה כלל קבוצת בריחה גדולה. 17 קילומטרים לסיום, התקיף ננס פיטרס (AG2R La Mondiale) ותפס פער על שאר קבוצת הבריחה, שמר עליו עד הסיום והשיג את הניצחון הראשון שלו בקריירה. ריצ'רד קאראפאס הרוויח 7 שניות נוספות על ניבאלי ורוגליץ', לאחר שסיים ביחד עם מיגל אנחל לופס. מיקל לנדה גם הוא הרוויח שניות, לאחר שסיים 19 שניות לפני רוגליץ' וניבאלי, וצמצם את הפער מרוגליץ' במקום השלישי. במהלך הקטע פרש ויאצ'סלב קוזנצוב (קטושה–אלפסין).
בקטע ה-18, שהיה הקטע המישורי-גבעי האחרון במרוץ, כלל 222 קילומטרים והוזנק מואלדורה, כשהוא מסתיים בסנטה מריה די סלה, לפני תחילת הקטע פרש ולריו קונטי, שלבש את החולצה הוורודה כמה ימים. הקטע הזה הייתה ההזדמנות האחרונה של הספרינטרים, לקראת הישורת האחרונה של המרוץ. בשלב מוקדם במרוץ יצאה קבוצת הבריחה שכללה שלושה רוכבים, מירקו מאסטרי (ברדיאני–CSF), ניקו דנז (AG2R La Mondiale) ו-דמיאנו צ'ימה (ניפו ויני פאנטיני פאייזנה). הפלוטון התנהל בזחיחות והתעורר מאוחר מדי, כשהפער של שלושת הבורחים היה גדול מאוד. הם הצליחו לסגור כמעט את כל הפער בקילומטרים האחרונים ובמהלך ספרינט הסיום הספרינטרים הבכירים הצליחו לתפוס את מאסטרי ודנז, אבל לא את צ'ימה שחצה את הקו ראשון והשיג ניצחון ראשון לקבוצתו אי פעם בג'ירו ד'איטליה, באותו זמן של פסקל אקרמן שסיים שני וסימונה קונסוני (יו. איי. אי. אמירטס) ששימש כספרינטר הקבוצה לאחר פרישתו של גאביריה. ארנו דמאר סיים את הקטע במקום השמיני ובעקבות כך איבד את ההובלה בקטגוריית הנקודות לפסקל אקרמן שחזר להוביל אותה, עם 233 נקודות, כדמאר שני עם 226 נקודות.
הקטע ה-19 למחרת, היה קטע הררי, הוא כלל 151 קילומטרים מטרווסיו לסן מרטינו די קאסטרוזה. גם במרוץ הזה קבוצת הבריחה ניצחה כשאסטבן צ'אבס (מיצ'לטון - סקוט) השיג את הניצחון הראשון של קבוצתו, מקדים את אנדרה וונדראמה ב-10 שניות ואת אמארו אנטואנש ב-12 שניות. תמונת הדירוג הכללי לא השתנתה שכל הרוכבים הבולטים סיימו ביחד, חוץ מפאוול סיבאקוב שסיים שש שניות אחרי הדבוקה של הדירוג הכללי וסיימון ייטס שסיים ארבע שניות אחרי הדבוקה של הדירוג הכללי.