cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זרזורה
האגדה
ההתייחסות הראשונה בספרות האירופית לנאת מדבר נעלמת בשם זרזורה, מצויה בספרו משנת 1835 של האגיפטולוג הבריטי ג'ון גארדנר וילקינסון על מצרים. הוא מיקם אותה, על פי סיפורים שהגיעו לאוזניו, כמהלך גמל במשך חמישה-שישה ימים מערבה לנאת המדבר המצרית פֿראפֿרָה, או כמהלך יומיים-שלושה ממערב לדא'חלה. השמועות על נאת המדבר העלומה הציתו את דמיונם של חוקרים והרפתקנים שביקשו לאתר אותה. מוקד נוסף למשיכתם אל מסתרי מדבר לוב היווה המידע בכתביו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס על אובדן צבאו של כנבוזי השני בחולות המדבר שמעבר לעמק הנילוס.
מסעות ותגליות
אחרי הגילוי ב-1923 של נאות ארקנו ועווינאת בדרום מדבר לוב על ידי אחמד חסנין ואחרי גילוי רמת גילף כביר ב-1926 על ידי כמאל א-דין חוסיין, החלו חוקרים שונים במסעות נמרצים לאיתורהּ של זרזורה. הידועים מכולם הם הרוזן ההונגרי לאסלו אלמאשי וקצין חיל המהנדסים הבריטי רלף בגנולד.
בגנולד סייר במדבר לוב בשנים 1927–1932 בנתיבים ובכיוונים שונים, ברכבי פורד דגם A ודגם T, שיעילותם הוּכחה בנסיעות בדרכי חול ועפר. ב-1930 אף חדר אל תוך ימת החול הגדולה. את מסעו הנרחב ביותר, שבו עבר בשולי גילף כביר והרחיק עד להרי טיבסטי בצ'אד ועד אל-פֿאשׁר בסודאן, ערך ב-1932. אף שאיתור זרזורה לא עמד בראש מעייניו, קיווה למצוא אותה. ב-1935 פרסם את ספרו "חולות לוב", שבו גם סיכם את מסקנותיו באשר למציאותה של נאת המדבר האבודה. בגנולד חזר למדבר לוב ב-1938, אך בהקשר למחקריו בפיזיקה של תנועת חולות.
לאסלו אלמאשי, שסייר בעומק מצרים עוד בשנות ה-20, נשבה באגדת זרזורה האבודה. ב-1932 יצא למדבר לוב בראש משלחת, שבה לקחו חלק רוברט ודורותי קלייטון-איסט-קלייטון, פטריק קלייטון ממחלקת מיפוי המדבר המצרית וטייס חיל האוויר הבריטי, מפקד-כנף יוברט ג'ונס-פֶּנדֶרֶל. אלמאשי האמין שמקומה של זרזורה ברמת גילף כביר בדרום-מערב מצרים, שהתגלתה אך שנים ספורות לפני כן אך לא נחקרה ולא מופתה. מכיוון שכלי הרכב לא הצליחו לטפס אליה, ערכו אלמאשי ואנשיו טיסות סיור וצילום מעליה. בתצפיות האוויריות נתגלו שני ערוצים מרופדים בצמחייה ירוקה, שהתאימו לתיאורים באגדת זרזורה (כגון ביחס לנקיק הצר שדרכו נכנסים אליה). ב-1933 מצא אלמאשי עמק שלישי ואותו סימן כזרזורה האגדית. במהלך הסיורים הקרקעיים גילה אלמאשי ריכוזים של ציורי סלע פרהיסטוריים, נוספים על אלה שמצא אחמד חסנין ב-1923 בעווינאת, כגון ב"מערת השחיינים". גילויים אלה נחשבים לתרומה הגדולה של מסעותיו. ב-1932 הלכו לעולמם שני פטרוניו של אלמאשי, הנסיך כמאל א-דין וסיר רוברט קלייטון-איסט-קלייטון, ובשנים הבאות הוגבלו צעדיו באזור על ידי הרשויות הבריטיות במצרים ובסודאן בשל החשד שהוא פועל למען האיטלקים.
מסעות הגילוי במדבר לוב בראשית שנות ה-30 עוררו עניין רב. הדוחות עליהם פורסמו תדיר בכינוסים ובכתב-העת של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית, שפרשה את חסותה על משלחתו של בגנולד. המשתתפים במסעות הללו, רובם קצינים בצבא הבריטי, ייסדו ב-1930 בוואדי חלפה שבסודאן, את "מועדון זרזורה" (Zerzura Club) ונהגו להיפגש מדי שנה ב-Café Royale היוקרתי בלונדון. חלקם שירתו במערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה בקבוצת המדבר ארוכת הטווח (קמא"ט) שהקים בגנולד. עם חברי מועדון זרזורה נמנה הכרטוגרף פטריק קלייטון, שהשתתף הן במשלחתו של אלמאשי והן במשלחתו של בגנולד. כמו כן נמנו עמם מפקד הכנף בחיל האוויר הבריטי ג'ונס-פנדרל, שבחופשותיו פעל במשלחתו של אלמאשי, הארכאולוג והבוטנאי ביל שׁוֹ, שחבר לבגנולד ב-1930 בחקר מדבר לוב והיה שותפו להקמת הקמא"ט, הגאוגרף ג'ון בּוֹל מנהל מחלקת מיפוי המדבר של ממשלת מצרים ודאגלס ניובּוֹלד (Newbold), שהיה בשנות ה-30 מושל מחוז כֻּרדֻפֿאן שבמרכז סודאן. אורד וינגייט יצא ב-1933, עם תום תקופת שירותו בסודאן, למסע במדבר לוב בחיפוש אחרי שרידי צבאו של כנבוזי השני ואחרי זרזורה האגדית. יוצא דופן בחבורה היה אלמאשי ששירת בקורפוס אפריקה של רומל ועוד קודם לכן סייע לצבאו של אמיליו דה בונו במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
החיפושים אחרי זרזורה של אלמאשי ושותפיו בראשית שנות ה-30 שימשו כהשראה לעלילת ספרו (הבדיונית ברובה) של מייקל אונדטייה מ-1992 '"הפצוע האנגלי" וכן לסרטו של אנתוני מינגלה שהופק בעקבותיו. הספר והסרט עוררו מחדש את העניין בחוקרי מדבר לוב.
סוף דבר
המסעות והחיפושים לא העלו ממצא ממשי בנוגע לזרזורה החמקמקה, אבל לא היו לשווא. במהלכם קוּדם המיפוי של מדבריות מצרים ולוב והתגלו שרידי התרבויות הפרהיסטוריות בחרותות ובציורי הסלע ברמת גילף כביר. שיטות תעבורה ממונעת בתנאי שטח קשים, שפותחו ושוכללו במהלך המסעות הללו, בעיקר בידי בגנולד ושותפיו, עמדו ביסוֹד ההצלחות המבצעיות של הקמא"ט במערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה. ברכבי הקמא"ט הובלו לוחמי הכוחות המיוחדים ליעדי פשיטותיהם ובסיומן הוחזרו למסתור בחוליות. עניינו המדעי של בגנולד בפיזיקה של תנועת חולות התעורר במהלך מסעותיו במדבר; עבודותיו בתחום הגיאומורפולוגיה של חוֹליוֹת זכו לשם עולם.
לאסלו אלמאשי האמין שמצא את נאת המדבר הנעלמת, אך רלף בגנולד הגיע להכרה ש"זרזורה" איננה אלא משאלת לב ('wish-oasis’ בלשונו), ועם זאת, כרעיון, היא מגלמת את החתירה המתמדת לחקר הבלתי נודע. ובדברים אלה חתם ב-1935 את ספרו "חולות לוב":
האחים עוודאללה
האחים עאדל ועמאד עוודאללה היו מחבלים בכירים בזרוע הצבאית של חמאס ביהודה ושומרון לאחר הריגת יחיא עיאש, לכידת חסן סלאמה ומותו של מוחי א-דין א-שריף בפיצוץ מכוניתו. עאדל עוודאללה היה ראש הזרוע הצבאית של חמאס באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20.
חייהם
לאחר חיסולו של יחיא עיאש, שהיה מפקד הזרוע הצבאית של החמאס בגדה, תפס את מקומו חסן סלאמה, וביחד עם מוחמד דף, מפקד הזרוע הצבאית של החמאס ברצועת עזה, הובילו את פיגועי הנקמה על חיסולו של עיאש. אחרי לכידתו של סלאמה בחברון ומותו של א-שריף בפיצוץ מכוניתו, נטל לידיו עאדל עוודאללה את הפיקוד על הזרוע הצבאית. אחיו, שהיה גם הוא בכיר בחמאס, נתפס על ידי אנשיו של ג'יבריל רג'וב, וישב בכלא ביריחו. באוגוסט 1998 נמלט מכלאו ביריחו, ופגש את אחיו בכפר ליד חברון, שם חוסלו על ידי כוח של הימ"מ באוקטובר 1998, בראשותו של מפקד היחידה דוד בן-שימול, בעקבות מידע מודיעיני של השב"כ. חמאס הודיע אז וגם לאחר מכן, בעיקר אחרי מבצע חומת מגן, שהוא רואה ברג'וב את האחראי לחיסול האחים עוודאללה, שכן להערכתו בריחת עמאד מהכלא הייתה מבוימת, ובעצם איפשרו לו לברוח מתוך ידיעה שייפגש עם אחיו, שהיה המטרה העיקרית בעיני רג'וב ובעיני ישראל.
במקום חיסולם של האחים עוודאללה נמצא ארכיון שלם על כל פעילות החמאס בגדה, דבר שעזר לחסל פעילים רבים של החמאס בגדה..
את מקומם כמפקד הזרוע הצבאית של חמאס בגדה תפס מחמוד אבו הנוד, שכעבור זמן חוסל גם הוא על ידי צה"ל.
אסיף (כתב עת)
כתב העת נולד מתוך תחושה שכתבי העת של הישיבות, שרבים מהם גם הפסיקו את הוצאתם בשנים שלפני הוצאת כתב העת, אינם מצליחים למלא את מטרותיהם: למשוך את הלומדים בישיבות לכתיבה ומחקר משמעותיים, דבר שיתרום להתפתחותם ככותבים, יוצרים וחוקרים, ויתרום להתפתחות תחומי הלימוד השונים. בנוסף מטרתו של כתב העת היא ליצור במה משותפת לבירור סוגיות המעסיקות את עולם הישיבות הדתי לאומי במקום שכל ישיבה תעסוק בנושא זה רק בתוך גבולותיה.
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור בשנת תשע"ג (2013) והוא יוצא מאז אחת לשנה. עד גיליון ה כל גיליון היה מחולק לשני כרכים: כרך בנושא תלמוד והלכה וכרך בנושא תנ"ך ומחשבה ואישים ושיטות. מגיליון ו אוחדו הכרכים לכרך אחד הכולל את כל המדורים. בשנת תשע"ט יצאה לאור אסופת המאמרים 'והאר עינינו' בענייני לימוד תורה, על ידי מערכת אסיף. עד לשנת תשפ"ג יצאו לאור שמונה גליונות.
תוכן וסגנון
המאמרים המתפרסמים בכתב העת מייצגים שיטות לימוד מגוונות, ומביאים לידי ביטוי את הדגשים והסגנונות השונים המייחדים את הישיבות שמהן מגיעים הכותבים. באותו גיליון, ניתן למצוא עיסוק בנושאים תורניים שונים ואף דיסציפלינות שונות: תנ"ך, שיטת בריסק, אליבא דהלכתא, תורת ארץ ישראל, פילולוגיה, היסטוריה יהודית ורבנית, חסידות, מוסר, כתבי הרב קוק, ועוד. עם זאת, כבמה ציבורית וכלל-ישיבתית, יש הקפדה על כך שכל המאמרים המתפרסמים באסיף יותאמו ויוסברו לקהל מגוון, שלא בהכרח משתייך לבית המדרש של הכותב.
הליך הטיפול במאמר דומה לזה של כתבי עת שפיטים: כל מאמר שנשלח לאסיף עובר ביקורת עמיתים של חברי מערכת, שקוראים את המאמר מבלי לדעת את זהות הכותב ומחליטים על קבלת המאמר. מאמר שמתקבל עובר עריכה ומתפרסם. במקביל להדפסה, כתב העת מתפרסם גם בגרסה דיגיטלית בספריית אסיף. החל מגיליון ז, חלק קטן מהמאמרים מתפרסמים רק בגרסה הדיגיטלית, ולא נכללים בכרך המודפס.
אף שאסיף יוצא לאור על ידי איגוד ישיבות ההסדר ורוב כותביו משתייכים לציונות הדתית, כתב הרב יואל קטן (מחברי המערכת): "אין בקובץ הזה ח"ו הבעת רצון להתנתקות או התרחקות מלמדני הציבור החרדי ומעולם התורה הענק העולמי שאנו חלק אינטגרלי ממנו, אלא מעין 'זריקת מרץ' לחיזוק הספרות התורנית בציבור שלנו, חיזוק שתמיד יש לו מקום".
מערכת כתב העת
העורך של שבעת הגיליונות הראשונים היה הרב אייל רזניקוביץ', החל מגיליון ח (תשפ"ג) העורך הוא דביר במברגר. מערכת כתב העת כוללת רבנים ואברכים מכלל ישיבות הציונות הדתית, ישיבות הסדר וישיבות גבוהות, ששותפים בהחלטות על קבלת ודחיית מאמרים, וכן בקביעת מדיניות ודגשים של כתב העת. כמו כן, המערכת משקפת את הזהות הרב-גונית של כתב העת, ומהווה דרך להעניק בו ייצוג למגוון ישיבות הציונות הדתית. המערכת משתתפת בארגון כנס אסופות, המתקיים בישיבת כרם ביבנה מדי שנה החל מתשפ"א, בסביבות ראש חודש ניסן, ומיועד ללימוד משותף של כלל ישיבות הציונות הדתית. בעבר היה חבר במערכת גם הרב איתם הנקין, עד להירצחו, ובעמודי השער של כל גיליון מופיעה הקדשה לזכרו.
חברי המערכת, נכון לתשפ"ג (לפי א"ב): הרב ישי אנגלמן (ישיבת ברכת משה), הרב עזריה אריאל (מכון המקדש), הרב שמואל אריאל (ראש כולל הלכה בישיבת ירוחם), הרב נתנאל אריה (ישיבת הגולן), הרב עוז דוד בלומן (ישיבת ברכת משה), הרב אחיה בן פזי (רבה של עפרה; השטעטל – בית מדרש לצעירים), הרב נריא גזבר (ישיבת ברכת יוסף), הרב הראל דביר (נריה), הרב אריאל דוד (ישיבת ברכת משה), הרב יהושע וייסינגר (ישיבת מרכז הרב, יד ברודמן), הרב מנחם ויצמן (ישיבת מעלות), הרב יעקב כהן (ישיבת בית אל), הרב אלעד כרמון (ישיבת מרכז הרב), הרב איתיאל סופר (ישיבת כרם ביבנה), הרב אברהם סתיו (כולל שערי ציון), הרב אוריאל עיטם (מראשי ישיבת ירוחם), הרב משה פאלוך (ישיבת אורות שאול), הרב יאיר קאהן (ישיבת הר עציון), הרב יואל קטן (ישיבת שעלבים, מכון שלמה אומן), הרב אברהם יהודה רוס (ישיבת שדרות), הרב אייל רזניקוביץ' (ישיבת מחניים), הרב אלחנן שרלו (מראשי ישיבת עתניאל).
אתר ספריית אסיף
כחלק ממגמת כתב העת לגרום לאיחוד של תורת ישיבות הציונות הדתית, הוקם על ידי הרב רזניקוביץ' בסיוע חברי המערכת אתר אינטרנט שבו ספריית מאמרים גדולה של כתבי העת של ישיבות בית המדרש הדתי לאומי לדורותיו, במטרה ליצור מאגר שיקיף את כל המאמרים שהודפסו בכתבי העת של עולם התורה הדתי לאומי. בנוסף, מופיעים באתר גם ספרים מלאים ועבודות אקדמיות מלאות.
הפריטים באתר מסודרים וממוינים לפי נושאים ותתי נושאים, ומתויגים ברזולוציה גבוהה (עד רמת דף בגמרא), ובנוסף יש בו מנוע חיפוש פנימי. נכון לתשפ"ג, יש מעל 13,000 פריטים הניתנים לקריאה ישירה באתר.
יורים ושרים
יורים ושרים היא מיני-סדרה היסטורית-דוקומנטרית בת ארבעה פרקים משנת 2004 אודות תופעת הלהקות הצבאיות בישראל. משתתפים בה מיטב אמני ישראל, וביניהם: אריק איינשטיין, שלום חנוך, חנה מרון, מירי אלוני, יהורם גאון, יגאל בשן, שלמה ארצי ורבים אחרים.
הסדרה הוקרנה בפסטיבל ירושלים ובפסטיבל חיפה, שודרה בערוץ 2 והייתה מועמדת לפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. היא נכתבה, בוימה וצולמה על ידי ארז לאופר, ונערכה על ידי מירי לאופר ודן ערב.
תקציר העלילה
יורים ושרים מספרת את סיפורם האישי-קבוצתי של היוצרים והמפקדים שהיו בלהקות הצבאיות. הסדרה מצביעה על מקומם האידאולוגי והשפעתן הלאומית של הלהקות דרך ראיונות וקטעי ארכיון.
פרק ראשון: הפלמ"חניק מחפש את המחר (1945–1956)
פרק זה עוסק בראשיתן של הלהקות הצבאיות ובמרכזיותן כחלק מן המאמץ לבניין האומה ועיצובו של האתוס. להקת "מעין זה", מופיעה למול הבריגדה היהודית במלחמתה בנאצים; ה"צ'יזבטרון", הלהקה של הפלמ"ח, מייצרת את הפסקול של מלחמת העצמאות. התחרות הסמויה שבין להקת הנח"ל – הלהקה הצבאית ה"צברית", ולהקת פיקוד צפון – להקה המתאפיינת ב"גלותיות" מסוימת, מלווה את הצבא והמדינה דרך פעולות התגמול בואכה מבצע קדש, 1956.
פרק שני: מחוף אילת עד חוף שנהב (1956–1968)
פרק זה נפתח בראשית 1957. בתום מבצע קדש מפנה ישראל את חצי האי סיני ומתפנה ל"עשור השקט" בתולדותיה. להקות רבות, ובראשן להקת הנח”ל משגשגות לאורך התקופה. בצד הנחלת ערכי ההגנה וההתיישבות עסוקות הלהקות בשנים אלה ביצירת כוכבים מרכזיים עבור שוק הבידור הישראלי. מלחמת ששת הימים, מסמנת קו שבר תרבותי: את מקום הראשוניות והתמימות תופסות תחושת הכוח ותאוות הכיבוש. המדינה והלהקות משנות את פניהן.
פרק שלישי: החיים היפים (1968–1971)
פרק זה עוסק בתור הזהב של הלהקות ומתחיל עם סיום מלחמת ששת הימים. ישראל שיכורת ניצחון וצה”ל מספק את הבידור במרחבים החדשים כמו גם לשוק האזרחי. עשרות להקות פועלות באותה עת: מהללות את גבורת הצבא ועורגות לשלום. בחזית, נופלים, בטפטוף איטי, עשרות חיילים – מלחמת ההתשה.
פרק רביעי: צוחק מי שצוחק אחרון (1971–2004)
פרק זה עוסק בדעיכתן של הלהקות הצבאיות במקביל להתפרקותו של הקונצנזוס בחברה הישראלית. שורת אירועים, ביניהם מלחמת יום כיפור, 1973, המהפך הפוליטי, 1977, מינויו של רפאל איתן לרמטכ”ל ומלחמת לבנון, 1982 – סותמים את הגולל על הלהקות. יותר מעשרים שנה אחרי, כשכיבוש והתנתקות מתערבבים זה בזה, חוזרות הלהקות. בצה”ל מוקמות להקות חדשות ובאמצעי התקשורת חוגגת הנוסטלגיה לשיריהן מפעם.
משתתפים
בסדרה מופיעים ומתראיינים מיטב אמני ישראל: אריק איינשטיין, שלום חנוך, חנה מרון, נתיבה בן-יהודה, חיים טופול, גבי עמרני, עליזה רוזן, ישראל פוליאקוב, שלמה ארצי, ניצה שאול, חיים חפר, נעמי פולני, גיורא מנור, יעקב בודו, יהורם גאון, יגאל בשן, ששי קשת, שולה חן, שמואל אימברמן, דני ליטאי, מירי אלוני, אופירה גלוסקא, עדנה לב, ירדנה ארזי, עמוס טלשיר, רותי הולצמן, דודו זכאי, עמרי ניצן, רוני בראון, ברייני ויינשטוק, דורית ראובני, אסתר שמיר, משה בקר, שאול ביבר, ענת גוב, דפנה ארמוני, רוחמה רז, דויד ברוזה ושמואל הספרי.
הפקה
הסדרה הופקה על ידי עדנה קוברסקי ואלינור קוברסקי מחברת "עדן הפקות" ושודרה בערוץ 2. היא יצאה בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו וטלעד.
ביקורות
העיתונאי גואל פינטו כתב באתר הארץ שלדעתו יוצר הסדרה ארז לאופר הוא אחד הדוקומנטריסטים המסחריים הטובים בישראל, ושבסדרה זו הוא "הציב לעצמו מטרות קשות, אולי בלתי אפשריות: מצד אחד תיעוד, ומצד שני הצבת מראה מול הישראליות והמיליטריזם הטבוע בה." פינטו מצביע על הקשר הבעייתי שבין החזון האמנותי-ביקורתי של לאופר מחד לבין תלותו בגופים ציבוריים ומסחריים מאידך, ועל הצורך בחוק הקולנוע ש"יוכל להעניק חופש ליוצרים מעניינים כמו לאופר ולשחררם מהתלות בזכייניות ערוץ 2, המסרסת כל ביקורת חברתית. מעניין לציין ששמה הלועזי של הסדרה הוא "צה"ל, המחזמר" - שם שאולי בו טמונה הביקורת שלאופר לא העז להציג בבירור בסדרה."
דוד שליט הוסיף וכתב באתר גלובס שהבעיה המרכזית בסדרה היא ביסוסה על "דברי בוגרי הלהקות ונציגי הצבא, שזה בערך כמו לבסס ספר היסטוריה על מלחמה מציטוטי לוחמים על הקרבות בהם השתתפו, וגם לתת להם לספק אבחנות על סיבות המלחמה, מהלכיה ותוצאותיה. [...] המצוטטים בסדרה מזכירם את אותם חיילים ותיקים מהאימפריה הבריטית שנזכרים בערגה בימיהם הקולוניאליסטים בהודו. מישהו צריך להוציא מהם את סיפור הקשר הזה שבין פזמון לשלטון." הוא גם התייחס להבדל בין ארצות הברית, שעשתה שימוש באמנים-אזרחים לשיפור המורל הלאומי (בוב הופ, מרילין מונרו, ראקל וולש), לבין ישראל ש"הצמידה אותם לצבא כיחידה לכל דבר, בפיקוח הצבא, בשליטה על התכנים, וכך ממלחמת העצמאות ועד ימינו."
ג'ונתן לארסון
ג'ונתן דייוויד לארסון (באנגלית: Jonathan David Larson; 4 בפברואר 1960 – 25 בינואר 1996) היה מחזאי ומלחין אמריקאי הידוע בשילוב נושאים חברתיים כגון רב-תרבותיות, התמכרות לסמים והומופוביה ביצירותיו. דוגמאות אופייניות לשימוש בנושאים אלו נמצאים ביצירותיו "רנט" ו-"טיק, טיק... בום!". לאחר מותו לארסון קיבל שלושה פרסי טוני ופרס פוליצר לדרמה, עבור אופרת הרוק "רנט".
ראשית חייו
לארסון נולד לנאנט (לבית נוטריוס) ולאלן לארסון בווייט פליינס, ניו יורק, ב--4 בפברואר 1960. משפחתו הייתה יהודית. הוא נחשף לאמנויות הבמה, בעיקר למוזיקה ולתיאטרון, מגיל צעיר, ניגן בחצוצרה ובטובה, שר במקהלת בית ספרו ולקח שיעורי פסנתר. ההשפעות המוזיקליות המוקדמות שלו היו מוזיקאי הרוק האהובים עליו, כמו אלטון ג'ון, הביטלס, הדלתות, The Who ובילי ג'ואל, כמו גם המלחינים הקלאסיים של התיאטרון המוזיקלי, במיוחד סטיבן סונדהיים. לארסון היה מעורב גם במשחק בתיכון, והופיע בתפקידים ראשיים בהפקות שונות בתיכון ווייט פליינס.
לארסון סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1978. שם היה פעיל בהפקות דרמטיות ומוזיקליות. הוא למד באוניברסיטת אדלפי בגן סיטי, ניו יורק, עם מלגה לארבע שנים כמנהל משחק, בנוסף להצגות רבות ובתיאטרון מוזיקלי. במהלך שנותיו בקולג', הוא החל להלחין מוזיקה. תחילה להפקות סטודנטים קטנות, הנקראות קברטים, ולאחר מכן את הפרטיטורה למחזמר בשם: ספר האהבה הטובה (Libro de Buen Amor), שנכתב על ידי ראש המחלקה, ז'אק בורדיק. בורדיק שימש כמנטור של לארסון במהלך לימודיו בקולג'. לאחר שסיים את לימודיו עם תואר ראשון באמנויות יפות, לארסון השתתף בתוכנית תיאטרון קיץ בתיאטרון אסם באוגוסטה, מישיגן, כנגן פסנתר, מה שהביא לכך שהוא זכה בכרטיס הון עבור חברות באיגוד ההון של השחקנים.
רנט
המחזמר "רנט" הוצג בברודוויי בתיאטרון נדרלנדר מהבכורה שלו באפריל 1996 ועד 7 בספטמבר 2008. זהו המופע ה-11 הארוך ביותר בהיסטוריה של ברודוויי. רנט הוצג ברחבי ארצות הברית, קנדה, ברזיל, יפן, בריטניה, אוסטרליה, סין, סינגפור, הפיליפינים, מקסיקו, גרמניה, פולין וברחבי אירופה, כמו גם במקומות נוספים. עיבוד קולנועי לרנט שוחרר בשנת 2005.
מותו
לארסון מת במפתיע בבוקר הופעת הטרום-בכורה הראשונה של "רנט" על בימת אוף ברודוויי. הוא לקה בבתירת אבי העורקים, שככל הנראה נגרמה כתוצאה מתסמונת מרפן לא מאובחנת, בשעת בוקר מוקדמת ב-25 בינואר 1996. חוקרים רפואיים של מדינת ניו יורק הגיעו למסקנה שאם הבתירה באבי העורקים היה מאובחנת כראוי ומטופלת, לארסון היה חי.
לארסון סבל מכאבים בחזה, סחרחורת וקוצר נשימה במשך מספר ימים שקדמו למותו, אולם הרופאים במרכז הרפואי קבריני ובבית החולים סנט וינסנט לא הצליחו למצוא סימנים של התקף לב, גם לאחר שעשה צילום חזה ואק"ג, ולכן הם אבחנו אותו כחולה שפעת או כסובל ממתח נפשי.
מורשת
אף לאחר מותו של לארסון, מופעו זוכה הפרסים "רנט" זכה למספר הפקות מסביב לעולם ואף לגרסה קולנועית.
לאחר מותו של לארסון, משפחתו וחבריו של לארסון הקימו את קרן ג'ונתן לארסון לאמנויות הבמה כדי לספק מענקים כספיים לאמנים, במיוחד למלחיני תיאטרון מוזיקלי ולכותבים, כדי לתמוך בעבודתם היצירתית. מענקי ג'ונתן לארסון מנוהלים כעת על ידי אגף התיאטרון האמריקני, הודות למענק הממומן על ידי הקרן ומשפחת לארסון.
עבודתו של לרסון ניתנה לספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה בדצמבר 2003. אוסף ג'ונתן לארסון הוא תוספת חדשה לאחזקותיו העיקריות בתחום התיאטרון המוזיקלי. האוסף מתעד את התפוקה הפורה להפליא של לארסון, כולל מחזות זמר רבים, רוויו, קברטים, שירי פופ, פרויקטים של ריקוד ווידאו - גם בהפקה וגם ללא הפקה.
ב-19 בנובמבר 2021 יצא לשירות הסטרימינג "נטפליקס" הסרט מוזיקלי-ביוגרפי "טיק...טיק...בום" המבוסס על חייו.
אלקסיס ארקט
אלקסיס ארקט (באנגלית: Alexis Arquette; 28 ביולי 1969 – 11 בספטמבר 2016) הייתה שחקנית, מוזיקאית ומופיעת קברט אמריקאית שנודעה בעיקר בזכות סיפור חייה.
ביוגרפיה
ארקט הייתה טרנסג'נדרית, ונולדה כזכר בשם "רוברט ארקט" (Robert Arquette) בלוס אנג'לס, לברנדה אוליביה "מארדי" (לבית נובק), שחקנית, משוררת, מפעילת תיאטרון, אקטיביסטית, מורה למשחק, ותרפיסטית, וללואיס ארקט, שחקן ובמאי. אמה הייתה יהודייה, אביה המיר דתו מקתוליות לאסלאם, והיה ממוצא קנדי-צרפתי. אחיה היו רוזנה, פטרישה, ריצ'מונד, ודייוויד ארקט.
בשנת 1982, בגיל שתים עשרה, ארקט הופיעה בתפקיד המשחק הראשון שלה בקליפ של להקת The Tubes. ב-1986, ארקט הופיעה לראשונה על המסך הגדול בתפקיד אלקסיס, חבר/ה אנדרוגני/ת של הנער האמביוולנטי מינית מקס וויטמן (אוון ריצ'רדס) בסרט "היחפן מבברלי הילס".
בתחילת שנות האלפיים, ארקט הודיעה על המעבר המגדרי שלה, והתהליך שהשלימה תועד בסרט הדוקומנטרי משנת 2007 "Alexis Arquette: She's My Brother", שהוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים טרייבקה באותה שנה.
קריירה
בגיל תשע עשרה, ארקט שיחקה בתפקיד המשמעותי הראשון שלה, בסרט "יציאה אחרונה לברוקלין", בתפקיד ג'ורג'ט הטרנסווסטיט. עיקר עבודתה של ארקט הייתה בסרטים עצמאיים. תפקידים ראשיים שגילמה כוללים את הסרט "Jumpin' at the Boneyard", בו גילמה נרקומנית מכורה לקראק, לצד טים רות'; וסרט פנטזיה שצולם בניו זילנד, "Jack Be Nimble", כאיש המחפש נקמה על התעללויות שעבר בילדות; והקומדיה דלת-התקציב "Killer Drag Queens on Dope", בתפקיד מלכת דראג רצחנית.
ארקט הופיעה גם בסרטים "I Think I Do", "Children of the Corn V: Fields of Terror" ו-"Sometimes They Come Back... Again", בין יותר מ-40 סרטים עצמאיים נוספים.
היו לה גם תפקידים משניים בסרטי מיינסטרים רבים, הכוללים את הסרט "שלושה במיטה אחת" וסרט האימה "כלתו של צ'אקי". היא גילמה חקיין בוי ג'ורג' בסרטים של אדם סנדלר ודרו ברימור "זמר החתונות" ו-"Blended". היה לה גם תפקיד קטן בסרט "ספרות זולה". בטלוויזיה, ארקט חזרה ב-2001 לניו זילנד כדי לגלם את הקיסר הרומי קליגולה בשני פרקים של סדרת הקאלט "זינה: הנסיכה הלוחמת". היא הופיעה גם בתפקידי אורח בסדרה "חברים", וכן בתוכניות כגון "רוזאן", "קליפורניקיישן", "פליסיטי", "באפי ציידת הערפדים", ועוד.
בשנת 2005 שיחקה לצד הית' לדג'ר בדרמה שמספרת על תרבות הסקייטבורד, "שליטי דוגטאון" בבימויה של קתרין הארדוויק. בספטמבר 2005, VH1 הודיעה על השתתפותה של ארקט כאחת הסלבריטים בעונה השישית של תוכנית הריאליטי "The Surreal Life". ב-31 בינואר 2007, ארקט השתתפה כלקוחה-סלבריטאית ואף כשופטת אורחת בפרק הבכורה של תוכנית הריאליטי של רשת בראבו, "Top Design". לארקט גם הייתה הופעת קמע בקליפ של רובי ויליאמס לשיר "She's Madonna".
מותה
לאחר שאובחנה ב-HIV, מצבה הבריאותי של ארקט החל להדרדר בעקבות הסימפטומים הקשים של המחלה. בתקופה הזו, היא החלה להתייחס לעצמה, לעיתים, כגבר. ארקט ראתה בעצמה אדם שגבולות הג׳נדר שלו גמישים והסבירה שהיא יכולה להרגיש כגבר בסיטואציות מסוימות וכאישה באחרות. ארקט נפטרה ב-11 בספטמבר 2016, בעקבות מה שתואר כמאבק ממושך בסימפטומים שנגרמו ממחלת האיידס ממנה סבלה. היא הייתה בת 47.
דואזייה
דואזייה (בצרפתית: Doizieux) היא קומונה במחוז לואר באוברן-רון-אלפ הצרפתי. היישוב ממוקם כ-30 ק"מ מהעיר סנט אטיין. דרך העיירה זורם הנהר דורלה. בעבר היו לאורך הנהר מכרות פחם, אך אלה ננטשו עקב אי-כדאיות להמשך פעילותם.
היישוב ממוקם בלב פארק טבע אזורי. גם כיום, כ-65% משטחו מכוסים ביער. בשנים 2008 ו-2014 עבר דרכו מסלול הטור דה פראנס.
היישוב הוזכר לראשונה בשנת 812. במשך תקופה ארוכה היו רוב השטחים באזור בבעלות הכנסייה, שמרכזה בוויין. בהמשך היו מאבקים על השליטה באזור בין כנסיית ליון לבין שליטי העיר ליון. בהדרגה הועברה השליטה למשפחות אצילות מליון.
ב התגוררו ביישוב מעל 2000 תושבים, ובמחצית המאה אף כ-2,500 תושבים. בשנת 1905 הועבר חלק משמעותי מן היישוב לקומונה חדשה שהוקמה באותה שנה. מאז מתגוררים בדואזייה פחות מאלף תושבים.
הבניין הבולט בעיירה הוא מגדל שנבנה בשנת 1296. בשנת 2004 הוא נכלל ברשימת אתרים היסטוריים לאומיים. בראש הגבעה שבקרבת היישוב נבנה בשנת 1955 מגדל טלוויזיה בגובה 80 מ'.
בזמן מלחמת העולם השנייה, כומר היישוב אנטואן דיומא פעל להצלת יהודים, וזכה להכרה כחסיד אומות העולם.
סלון הרכב הבין-לאומי במוסקבה
סלון הרכב הבין-לאומי במוסקבה (ברוסית: Московский международный автомобильный салон, בראשי תיבות: ММАС; באנגלית: The Moscow International Automobile Salon, בראשי תיבות: MIAS) היא תערוכת הרכב הדו־שנתית המתקיימת ב־Crocus Expo במוסקבה, רוסיה. התערוכה מאורגנת על ידי הארגון הבינלאומי של יצרני הרכב (OICA), הרואה אותה כמופע רכב בינלאומי גדול.
המארגנים הם התאחדות היצרנים הרוסיים NP ומרכז אקספו במוסקבה. מספר כנסים של משווקים שאורגנו על ידי יצרני מכוניות מהווים את החלק האינטגרלי של התוכנית. בספטמבר 2010 היא קיבלה מעמד של סלון רכב ברמה הגבוהה ביותר, 'A'.
סיפורי מעשיות של רבי נחמן (סרט)
סיפורי מעשיות של רבי נחמן הוא סרט אותו כתב, ביים והפיק צבי פישמן. הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע בישראל ב-1 בספטמבר 2015.
הסרט מחולק לשני חלקים: החלק הראשון נקרא סיפורי מעשיות של רבי נחמן - כולל את הסיפורים, האינדיק,  שכתב רבי נחמן מברסלב ואורכו הוא 55 דקות; החלק השני נקרא החכם והתם והוא מבוסס על הסיפור  מתוך סיפורי מעשיות משנים קדמוניות שכתב רבי נחמן מברסלב ואורכו הוא 45 דקות.
הסרט הופק בסיוע המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים, והתמודד בתחרות פרס אופיר בקטגוריית סרט עלילתי באורך מלא במסלול פרינג', אך לא עלה לגמר.
שחקנים והפקה
השחקנים הראשיים בסרט הם יהודה ברקן ודניאל דיין. הסרט דובר אנגלית עם כתוביות בעברית.
הסרט שייך לסוגת קולנוע חרדי ולכן לא מופיעות בו נשים והוא לא הוקרן בבתי קולנוע הפתוחים בשבת. הסרט זכה להסכמות של הרבנים שלמה אבינר, אברהם בל"ס (ראש מכון הירושלמי – תלמודה של ארץ ישראל), מאיר טויבר (ראש ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר) ועוד.
את הסרט צילם חורחה גורביץ', על העיצוב האמנותי ועיצוב התפאורה והתלבושות אחראית פרנסואז קוריאט, ועל האיפור אחראי יוסי לוי. את הסרט הפיקה חברת "שושנה סטריט פרודקשן בע"מ".
ב-2016 יצאה מהדורת DVD של הסרט.
היית'ם בן טארק אאל סעיד
היית'ם בן טארק אאל סעיד (נולד ב-13 באוקטובר 1954) הוא הסולטאן הנוכחי של עומאן. היית'ם ירש את התפקיד מבן דודו, קאבוס בן סעיד אאל סעיד, לאחר מותו. הוא החל בכהונתו בתפקיד ב-11 בינואר 2020. בעבר שירת היית'ם כשר המורשת והתרבות העומאני מ-2002 עד 2020.
רקע
היית'ם בן טארק הוא חבר במשפחת המלוכה העומאנית, בית סעיד, בנם של טארק בן תיימור, בנו של הסולטאן תיימור בן פייסל ולאמו שוואנה בנת חמוד אאל בוסיידה ב-13 באוקטובר 1954 בבירת עומאן מסקט. בשנת 1979 סיים היית'ם את לימודיו בתוכנית שירות החוץ של אוניברסיטת אוקספורד. אחיו של היית'ם משרת כסגן ראש ממשלת עומאן.
קריירה
היית'ם היה ראש ההתאחדות העומאנית לכדורגל הראשון, במהלך שנות השמונים של המאה העשרים המוקדמות. הוא מתואר כחובב ומעודד ספורט. היית'ם בן טארק אאל סעיד שירת כסמנכ"ל לעניינים פוליטיים של משרד החוץ העומאני משנת 1986 עד 1994, ובהמשך מונה למזכיר הכללי של משרד החוץ העומאני (1994-2002). באמצע שנות התשעים של המאה העשרים התמנה היית'ם בן טארק אאל סעיד לתפקיד שר התרבות של עומאן. הוא ייצג את עומאן בטקסים תרבותיים שונים ברחבי העולם. בשנת 2016, קיבל היית'ם את פניהם של צ'ארלס, נסיך ויילס ואשתו קמילה בביקורם בעומאן.
היית'ם שירת גם כיושב הראש של הוועידה לחזון העתידי של עומאן - "עומאן 2040", זאת לצד היותו נשיא הכבוד האגודה העומאנית לאנשים בעלי צרכים מיוחדים ונשיא אגודת הידידות היפנית-עומאנית.
סולטאן עומאן
לאחר מותו של בן דודו הסולטאן קאבוס ב-10 בינואר 2020 בלא צאצאים, ירש היית'ם בן טארק אאל סעיד את בן דודו. ההכרזה על היית'ם כסולטאן עומאן נעשתה בהכרזה של מועצת הביטחון של עומאן, בה היא מכריזה כי פתחה את מכתב ירושת הכס שנכתב על ידי הסולטאן קאבוס בו הוא כותב את רצונו ליורש והיית'ם בן טארק הוא הסולטאן הנבחר והשולט. במהלך נאומו הראשון כסולטאן הבטיח להשאיר את מדיניות החוץ עושת-השלום של עומאן כרגיל ולפתח עוד יותר את הכלכלה העומאנית.
כסולטאן, הודיע בן טארק על כך שמעכשיו בעומאן ימונה יורש עצר, שיהיה בנו הבכור של המלך- בכך ביצר בן טארק את מלוכת משפחתו שנים קדימה.
נמל התעופה פרסט פלייט
נמל התעופה פרסט פלייט (באנגלית: First Flight Airport; בתרגום מלולי: "הטיסה הראשונה") הוא נמל תעופה ציבורי השוכן 2 ק"מ מערבה ממרכז העיירה קיל דייוויס הילס, שבמחוז דייר שבמדינת קרוליינה הצפונית, ארצות הברית. נמל התעופה נמצא בבעלות שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
נמל התעופה מפורסם בהיותו המקום בו בוצעו מאות ניסיונות דאייה על ידי האחים רייט. אתר הזיכרון הלאומי לאחים רייט ניצב על ראש גבעת קיל דוויל הסמוכה והוא עמוד גרניט בגובה של כ-180 מטרים המהווה זיכרון לאחים רייט ולטיסה הראשונה של כלי טיס הכבד מן האוויר. שהתרחשה כאן ב-17 בדצמבר 1903.
שטחו של נמל התעופה פרסט פלייט הוא 161 דונם והוא ניצב בגובה של 4 מטרים מעל גובה פני הים. לשדה יש מסלול טיסה אספלט אחד בכיוון 2/20 שאורכו 914 מטרים ורוחבו 18 מטרים. בשדה מתבצעות בממוצע כ-38,000 טיסות בשנה.
ויקטור דנקל
ויקטור דנקל (בגרמנית: Viktor Graf Dankl von Krasnik; 18 בספטמבר 1854 – 8 בינואר 1941) היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
קריירה מוקדמת
דנקל נולד בעיר אודינה בצפון מזרח איטליה, אז בתחום האימפריה האוסטרית.
בשנת 1874 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי אוסטרו-הונגריה, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1903 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד החטיבה ה-66, בשנת 1905 מונה למפקד החטיבה ה-16, בשנת 1907 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-36. ב-1912 התמנה למפקד הקורפוס ה-14 וב-1913 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ המלחמה מונה דנקל למפקד הארמייה הראשונה, ולחם עימה בקרב גליציה, וזכה לניצחון גדול בקרב קרשניק, אך בהמשך נאלץ לסגת עקב כישלון הארמיות האחרות. באוקטובר 1914 השתתף בקרב על הוויסלה יחד עם הארמייה הגרמנית התשיעית, אך לא הצליח להגיע לידי הישגים. לאחר מכן הוחזקה הארמייה שבפיקודו בעתודה באזור הקרפטים, ולא השתתפה בקרבות. במאי 1915 השתתף דנקל עם הארמייה שבפיקודו במתקפת גורליצה-טרנוב ובתחילה זכה להצלחה מרובה, אך בהמשך נבלם בקרב אפטא. ב-23 במאי 1915 עם הכרזת המלחמה של איטליה, נשלח דנקל לחזית האיטלקית, שם הוא קיבל את הפיקוד על הכוחות באזור טירול, ועל אף שהכוחות שבפיקודו היו חלשים ונחותים בנשק ובציוד, הצליח דנקל להחזיק את הקו עד תחילת 1916. במרץ 1916 מונה למפקד הארמייה ה-11, וב-1 במאי 1916 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
ב-10 במאי 1916 תקף את האיטלקים במסגרת קרב אסיאגו, בתחילה זכתה המתקפה להצלחה מרובה, אך בהמשך האיטלקים פתחו במתקפת נגד, והוא נאלץ לחזור לקוי ההתחלה. דנקל ספג ביקורת קשה מאוד על תפקודו במהלך הקרב, ועקב כך נאלץ להתפטר ב-17 ביוני 1916 מתפקידו. לאחר שעבר ניתוח בגרונו מונה ב-21 בינואר 1917 למפקד משמר הקשתים המלכותי - מינוי כבוד. בפברואר 1918 מונה למפקד הראשי של חיל המשמר הקיסרי. ב-15 ביולי 1918 הוחלף דנקל בתפקידו על ידי קונרד פון הצנדורף, והוא חזר לשמש כמפקד משמר הקשתים המלכותי.
לאחר שביתת הנשק פרש דנקל לביתו ב-1 בדצמבר 1918.
אחרית ימיו ומותו
ב-1925 מונה דנקל לראש המסדר של מריה תרזה, במקום קונרד פון הצנדורף שמת באותו זמן. במהלך שש השנים הבאות היה דנקל אחראי על עיטור חיילי הצבא האוסטרו-הונגרי ממלחמת העולם הראשונה וביצע משימה זו בהתלהבות רבה.
דנקל היה מלוכני מובהק והיה בעד החזרת בית הבסבורג לשלטון, ומאידך התנגד לנאצים באופן מוחלט, ואף לאחר האנשלוס המשיך להתנגד להם, ואף התנגד למלחמת העולם השנייה.
הבחירות לנשיאות אוזבקיסטן 2016
הבחירות לנשיאות אוזבקיסטן התקיימו ב-4 בדצמבר 2016, בעקבות מותו של הנשיא המכהן אסלאם קרימוב ב-2 בספטמבר.
הנשיא הזמני וראש הממשלה המכהן, שבקט מירזייאיב, זכה בבחירות ברוב של 88.6%.
שיטת הבחירות
נשיא אוזבקיסטן נבחר בשיטת הבחירה-הכפולה (סיבוב שני של שני מתמודדים אם אין הכרעה בראשון).
מועמדים בבחירות
ארבעה מועמדים הציגו עצמם כמתמודדים לתפקיד הנשיא:
יהודה לייב מאשבוים
הרב יהודה לייב מאשבוים (ט"ו באייר תרס"ח, 16 במאי 1908 - ?) היה רבה של טרסטינה שבמחוז ביאליסטוק לפני מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
בשנת תרצ"ג (1933), בהיותו בחור, חיבר את הספר "ברכת הארץ" על ענייני עומר ושתי הלחם, והוציאו לאור בשנת תרצ"ד לעילוי נשמת רבו האמרי משה. הוא זכה להסכמותיהם של הראי"ה קוק, הרב שלמה נתן קוטלר, הרב שמחה זליג ריגר והרב איסר זלמן מלצר. השניים האחרונים אף כתבו הערות לספר.
בשנת תרצ"ה (1935) נשא את בתו של הרב שלום יצחק סגל רבה של טרסטינה שנפטר זמן קצר לאחר נישואיו. הוא מונה למלא את מקום חמיו כרבה של טרסטינה.
אביו, הרב משה מאשבוים היגר לארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה, אולם הוא נשאר בעירו למלא את תפקידו. בשואה הוא נלקח עם אשתו ובנו שלום יצחק בן השלוש למחנה טרבלינקה שם הם נרצחו.
לאחר השואה הוציא אביו את ספרו ברכת הארץ במהדורה נוספת והוסיף דברי מבוא על בנו. בתקופת מלחמת העולם השנייה אבדו כתבים נוספים שלו על הרמב"ם ועל התלמוד.
מונדיאליטו 2022 (כדורגל חופים)
מונדיאליטו 2022 בכדורגל חופים היה טורניר כדורגל חופים, שנערך באי גראן קנריה, שבספרד בין 21 ביולי ל-23 ביולי 2022. התחרות כללה ארבע נבחרות שהתחרו ביניהן בשיטת ראונד רובין (שיטה שבה כל נבחרת פוגשת את כל הנבחרות האחרות).
לוח זמנים ותוצאות
כל שעות שריקות הפתיחה הן בזמן המקומי בישראל.
פרסי המוזיקה של MTV ישראל
טקס פרסי המוזיקה של MTV ישראל הוא טקס פרסי המוזיקה הישראלי של ערוץ MTV. למרות שהערוץ החל את שידוריו בישראל עוד בשנת 1990, וב-2011 החל לשדר מהארץ, הטקס התקיים לראשונה בשנת 2014. בטקס מציינים את הישגי המוזיקה הישראלית של השנה החולפת בישראל ומחוצה לה, זאת לצד הופעות מוזיקליות של האומנים הבולטים של השנה האחרונה.
קרב אל-עלמיין השני
קרב אל-עלמיין השני היה קרב מכריע שהתנהל בין 23 באוקטובר ל-4 בנובמבר 1942 במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה. הקרב היה השלישי בסדרה של עימותים צבאיים, שהתנהלו באזור אל-עלמיין שבמצרים, החל מיולי 1942. קדמו לו קרב אל-עלמיין הראשון וקרב עלם חלפה. במהלך הקרב, שארך 12 יום, הביסה הארמייה השמינית של חבר העמים הבריטי בפיקודו של ברנרד מונטגומרי את ארמיית הפאנצר אפריקה, שכללה כוחות גרמניים ואיטלקיים בפיקודו של ארווין רומל, ואילצה את כוחות הציר להתחיל בנסיגה ארוכה מערבה לאורך חופי צפון אפריקה, שהסתיימה בכניעת הכוחות הגרמניים והאיטלקיים בתוניסיה בראשית מאי 1943. ניצחון בעלות הברית בקרב הסיר סופית את האיום הגרמני מעל מצרים ותעלת סואץ, ושם קץ לתוכנית הגרמנית הגרנדיוזית להשתלט על המזרח התיכון באמצעות תנועת מלקחיים גדולה של כוחותיו של רומל מדרום והכוחות הגרמניים בקווקז מצפון.
תבוסת כוחות הציר בקרב אל-עלמיין, יחד עם תבוסת הצבא הגרמני בקרב סטלינגרד שהתנהל במקביל, סימנו את ראשית המפנה לטובת צבאות בעלות הברית במלחמה נגד גרמניה הנאצית וגרורותיה, אם כי, בהשוואה לניצחון הסובייטי בקרב סטלינגרד, לניצחון הבריטי באל עלמיין הייתה חשיבות משנית. הניצחון המכריע בקרב אל עלמיין, ביחד עם נחיתת כוחות בעלות הברית בחופי צפון אפריקה המערבית במבצע לפיד זמן קצר לאחר מכן, מסמנים את נקודת המפנה במערכה הצבאית בצפון אפריקה ובמערכה בזירת הים התיכון.
ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, אמר על חשיבות הקרב: "זה אינו הסוף (של המלחמה), אין זה אפילו תחילת הסוף, אבל אולי זהו סוף ההתחלה". צ'רצ'יל כתב בזיכרונותיו (במידה רבה של חוסר דיוק): "לפני אל-עלמיין לא ידענו [הצבא הבריטי] ניצחון, אחרי אל-עלמיין לא ידענו עוד תבוסה".
רקע
בראשית יולי 1942 הגיעה ארמיית פאנצר אפריקה (שהורכבה מקורפוס אפריקה הגרמני בסיוע יחידות חי"ר ויחידות ממונעות איטלקיות) תחת פיקודו של ארווין רומל, לעומק שטח מצרים ואיימה לכבוש את מצרים ולהשתלט על תעלת סואץ (שהיוותה ציר אספקה חיוני עבור מאמץ המלחמה של בריטניה). הכוחות הבריטיים הצליחו לבלום את המשך התקדמותו של רומל בקו אל-עלמיין, קו הגנה מבוצר שחסם את המעבר הצר בין חוף הים התיכון לבין שקע קטארה הבלתי-עביר לתנועת רכב, כ-100 ק"מ ממערב לאלכסנדריה. במהלך חודש יולי נערכו באזור מספר קרבות מבולבלים (שנודעו מאוחר יותר בשם קרב אל-עלמיין הראשון), כשכל צד מנסה לפרוץ ללא הצלחה את מערך ההגנה של יריבו ולהשיג הכרעה צבאית. לאחר שורה ארוכה של התקפות והתקפות נגד, במהלכן ספגו שני הצדדים אבדות כבדות, שככה הלחימה.
שני הצדדים היו תשושים ונזקקו לזמן לצורך התארגנות מחדש. סדרת המפלות שספגו הכוחות הבריטיים בצפון אפריקה במערכה נגד כוחותיו של רומל גרמו לצ'רצ'יל לבצע סדרת חילופי גברי בפיקוד הבריטי בזירת המזרח התיכון. קלוד אוקינלק, מפקד "פיקוד המזרח התיכון", שנטל את הפיקוד גם על הארמייה השמינית, מונה למפקד הכוחות הבריטיים באיראן ובעיראק, ובמקומו מונה הרולד אלכסנדר למפקד הכוחות הבריטיים במצרים, ארץ ישראל וסוריה, ואילו גנרל ברנרד מונטגומרי מונה למפקד הארמייה השמינית, ונכנס לתפקידו ב-13 באוגוסט. מיד עם כניסתו לתפקיד החל מונטגומרי בהכנות להדיפת המתקפה הצפויה של רומל על קו אל-עלמיין. הוא העריך נכונה את כוונותיו של רומל, והציב את כוחותיו העיקריים סביב רכס עלם חלפה, כ-20 ק"מ ממזרח לקו אל-עלמיין, במטרה לבלום שם את כוחות הציר.
רומל ידע שבעלות הברית מזרימים תגבורות חזקות לארמייה השמינית, ולכן החליט לתקוף לפני שהבריטים ישיגו עדיפות מכרעת על כוחותיו. ב-30 באוגוסט החלה מתקפת הציר, שנועדה לאגף את קו אל-עלמיין מדרום ולנתק את כוחות הארמייה השמינית מעורפם. הכוחות הבריטיים, שהיו ערוכים ומוכנים היטב לקראתה, ניהלו קרב מגננה מתוכנן היטב, ולא התקשו לבלום את התקדמות קורפוס אפריקה. ב-6 בספטמבר השלימו כוחותיו של רומל את נסיגתם לעמדות המוצא שלהם לאחר שספגו אבדות ניכרות, והיוזמה עברה לידי הבריטים. מונטגומרי החל בהכנות למתקפה גדולה של כוחותיו על כוחות הציר בקו אל-עלמיין, במטרה להשמיד את כוחותיו של רומל ובסופו של דבר להשתלט על חופי צפון אפריקה. מונטגומרי ואלכסנדר הצליחו לשכנע את צ'רצ'יל קצר הרוח לדחות את המתקפה המתוכננת לסוף אוקטובר, כדי שניתן יהיה לקלוט כראוי את התגבורות שהגיעו למצרים, ולהשלים את ההכנות למתקפה. מתקפת הארמייה השמינית הייתה קשורה קשר הדוק בתכנונה ובעיתויה לפלישה המתוכננת של בעלות הברית לצפון אפריקה הצרפתית (מבצע לפיד), שנועדה להיערך בראשית נובמבר 1942.
תוכנית המערכה הבריטית
תוכנית המערכה של הארמייה השמינית, שגובשה סופית ב-6 באוקטובר (17 יום לפני פתיחת המתקפה הבריטית), שמה דגש על השמדת כוחות השריון של רומל, אך לא באמצעות קרבות תנועה, בהן הצטיינו דיוויזיות הפאנצר הגרמניות. מונטגומרי הסתמך על ההרגל הגרמני להגיב באופן מיידי על כל התקפה בריטית בהתקפת נגד, כדי לאלץ את רומל לשחוק בהדרגה את כוחותיו הניידים, בשורת התקפות נגד על מערכי הגנה בריטיים מוכנים, בדומה למה שאירע בקרב עלם חלפה. רק לאחר שכוחות הציר ישחקו עד דק, התכוון מונטגומרי להנחית עליהם את מהלומת החסד, לשבור את התנגדותם ולהשמיד את שרידיהם.
המאמץ הבריטי העיקרי נועד להתרכז בחלק הצפוני של קו אל עלמיין. 4 מדיוויזיות הרגלים של הקורפוס ה-30, בסיוע 2 בריגדות שריון, נועדו לפרוץ את מערכי ההגנה של הציר באזור זה, לתפוס קו דיווח, שקיבל את שם הקוד קו אוקסילק, ולאפשר לכוחות ההנדסה של הקורפוס ה-10 לפלס צירים בשדות המוקשים. הקורפוס המשוריין ה-10 (הדיוויזיות המשוריינות ה-1 וה-10) נועד לנוע בעקבות כוחות החי"ר, לעבור דרך הפרצות בשדות המוקשים, לתפוס קו עמדות שקיבל את שם הקוד קו פירסון, ולהיערך לשבור כל התקפת נגד גרמנית על כוחות הקורפוס ה-30. במקביל נועד הקורפוס ה-13 לבצע מתקפת הסחה על עמדות הציר באגף הדרומי של קו אל עלמיין, ולכבוש את קרת אל חמימאת, במטרה לאיים על כוחות הציר באיגוף מדרום, ולרתק חלק מכוחות השריון הגרמניים והאיטלקיים, כדי להרחיק אותם מזירת הלחימה העיקרית בצפון.
מונטגומרי התכוון להסתמך על יחידות הרגלים שלו (שנהנו מעדיפות על יריביהם, בעיקר בלחימה פנים אל פנים ובלוחמת לילה) כדי להנחית שורת התקפות לילה על עמדות הציר, בסיוע כוחות הארטילריה והאוויר של הארמייה השמינית. הוא תכנן לשנות את כיוון המתקפה, ולהנחית אותה כל פעם על נקודה אחרת בחזית האויב, כדי לשמור על היוזמה, ולאלץ את רומל "לרקוד לצלילי חלילו". במקום לשחוק את כוחותיו המשוריינים בהתקפות נגד מערכי הגנה מוכנים של הציר, הוא תכנן לאלץ את רומל לתקוף את העמדות, שיכבשו על ידי יחידות הרגלים של הארמייה השמינית, וכך להשמיד בהדרגה את כוחותיו הניידים. מונטגומרי העריך מראש, שהקרב יימשך 12 ימים, ויתנהל בשלושה שלבים: "החדירה, הכתישה, והשבירה הסופית של האויב".
מבצע ברטראם
בחודשים שקדמו לקרב השתמשו כוחותיו של מונטגומרי במספר תחבולות על מנת להונות את פיקוד הציר, הן לגבי מיקומה המדויק של המתקפה הבריטית והן באשר למועד המתקפה. לתוכנית ההונאה ניתן שם הקוד "מבצע ברטראם". המבצע כלל בניית קו צינורות מים בשלבים, שנועדה לשכנע את הפיקוד הגרמני לחשוב, כי המתקפה תחל רק לאחר השלמתו, וכי המאמץ העיקרי של בעלות הברית יהיה בדרום. בנוסף לכך, מודלים של טנקים שהורכבו מעץ הונחו על גבי ג'יפים שנעו דרומה - ובפעולת הטעיה נוספת, מודלים של משאיות אספקה הונחו על גבי הטנקים שנועדו לבצע את המתקפה בפועל ונעו צפונה.
תוכנית כוחות הציר
לאחר כישלונו בקרב עלם-חלפה, נאלץ רומל לעבור למגננה. כוחות הציר שבפיקודו סבלו ממחסור חמור בציוד ובאספקה, ובמיוחד בדלק. תגבורות ואספקה לארמיית הפאנצר אפריקה נשלחו במשורה, וחלק גדול מהאספקה שנשלחה לרומל מאיטליה דרך הים התיכון, הוטבעה על ידי כוחות אוויר וים בריטים שפעלו מבסיסם באי מלטה. בסיס האספקה הקרוב ביותר של רומל היה בנמל טוברוק שבלוב, מרחק מאות ק"מ מכוחותיו באל עלמיין, עובדה שהגבירה במידה רבה את בעיותיו הלוגיסטיות.
במקביל, נוכחות כוחות הציר באל עלמיין, והאיום שהם יצרו על השליטה הבריטית במצרים ובתעלת סואץ, גרמו לפיקוד בעלות הברית להזרים תגבורות חזקות בכוח אדם ובציוד לכוחות הארמייה השמינית של חבר העמים הבריטי במצרים, והעדיפות המספרית של בעלות הברית על כוחות הציר, שהחזיקו בקו אל עלמיין, הלכה וגדלה.
תקוותו היחידה של רומל הייתה שכוחות הציר בדרום רוסיה יצליחו להביס את הצבא האדום, לחצות את רכס הרי הקווקז, וליצור איום על כוחות בעלות הברית באיראן ובמזרח התיכון, שיאלץ את הפיקוד הבריטי להעביר חלק גדול מכוחותיו ממצרים צפונה. אולם בטווח הזמן המיידי נאלץ רומל להורות לכוחותיו להתחפר בקו אל עלמיין. הוא ידע שלבריטים לא תהיה ברירה אלא לתקוף חזיתית את עמדות צבאו בקו אל עלמיין, משום שאגפו הדרומי נשען על שקע קטארה, שנחשב בלתי עביר לתנועת שריון, ולכן השקיע זמן ומשאבים רבים בשיפור מערכי ההגנה שלו ובביצורם.
העיכובים בפתיחת המתקפה הבריטית העניקו לרומל זמן רב להעמיק ולעבות את מערך ההגנה שלו, שהיה מושתת על מוקשים, תיל דוקרני, תותחים נ"ט ומקלעים - כשכל אלה ערוכים בעומק רב. עד לשבוע השלישי של אוקטובר 1942 הספיקו כוחות הציר לזרוע כחצי מיליון מוקשים, רובם המכריע מוקשי נ"ט, בשדות המוקשים, שכונו על ידי הבריטים בשם "גני השטן". המוקשים נזרעו בשתי חגורות עיקריות, שרוחבן היה כמה מאות מטרים. בין 5 ל-6 ק"מ הפרידו בין שתי חגורות המוקשים, ועל פני שטח זה הצטלבו רצועות מוקשים נוספות, שקישרו בין שתי החגורות העיקריות, לא איפשרו התפרסות של כוחות תוקפים, ויצרו לשדות המוקשים מבנה של מבוך, שהיה לכאורה נטול כל שיטה או סדר. בתוך שדות המוקשים היו פזורים "מוצבי חוץ" רבים, בהם מוקמו מקלעים, תותחי נ"ט ומרגמות. מוצבי החוץ נועדו לכסות באש את שדות המוקשים, להשהות כל כוח תוקף ולגרום לו אבדות, בעוד הוא נאבק לפלס דרכו בשדות המוקשים.
כשני ק"מ ממערב לרצועת המוקשים השנייה מיקם רומל את מערך ההגנה הראשי שלו, שהוחזק על ידי הכוח העיקרי של דיוויזיות הרגלים האיטלקיות, בסיוע יחידות חי"ר גרמניות (מהדיוויזיה ה-164 ובריגדת הצנחנים של ראמקה). בנוסף לכך, הוא החל בהקמת רצועת הגנה שלישית, שכללה עמדות מחופרות עבור טנקים ועבור תותחי נ"ט, לאורך נתיב רחמן - דרך רוחב, שהחלה ממזרח לסידי עבד אל רחמן, שעל כביש החוף, ועברה במרחק כ-13 ק"מ מהעמדות הקדמיות של הארמייה השמינית, ובמקביל להן.
כוחותיו הניידים של רומל הוחזקו בעתודה, במטרה לתקוף ולהשמיד כל כוח בריטי, שיצליח להבקיע דרך שני שתי רצועות ההגנה הראשונות. דיוויזיית הפאנצר ה-15 ודיוויזיית השריון "ליטוריו" הוצבו באזור תל אל אקאקיר, ממערב לנתיב רחמן. הדיוויזיה הקלה ה-90 והדיוויזיה הממונעת "טריאסטה" הוצבו באזור כביש החוף, מאחרי חלקו הצפוני של מערך ההגנה של הציר, ואילו דיוויזיית הפאנצר ה-21 ודיוויזיית השריון אריאטה הוצבו ממערב למערך ההגנה של הציר בחלקו הדרומי של קו אל עלמיין, כדי למנוע אפשרות של איגוף כוחותיו של רומל מדרום.
רומל, שהיה חולה במשך תקופה ארוכה, הוחזר לגרמניה זמן קצר לפני פתיחת המתקפה הבריטית, על מנת להחלים. גנרל גאורג שטומה, מונה כממלא מקומו הזמני בפיקוד על ארמיית הפאנצר אפריקה עד לחזרתו.
יחסי הכוחות הצבאיים ערב הקרב
בחינת יחסי הכוחות הצבאיים ערב פרוץ קרב אל עלמיין, מלמדת שהארמייה השמינית נהנתה מעדיפות משמעותית כמעט בכל התחומים על כוחות הציר בפיקודו של רומל. הארמייה השמינית כללה 7 דיוויזיות רגלים, 3 דיוויזיות משוריינות ומספר בריגדות עצמאיות בסדר כוחות של דיוויזיה נוספת, מול 13 דיוויזיות של הציר (4 דיוויזיות שריון, שתי דיוויזיות ממונעות, 5 דיוויזיות רגלים, דיוויזיית צנחנים ודיוויזיית נ"מ של הלופטוואפה) ובריגדת צנחנים גרמנית. אולם הדיוויזיות של חבר העמים הבריטי, ובמיוחד הדיוויזיות המשוריינות, היו גדולות בהרבה ומצוידות טוב יותר מאשר היחידות הגרמניות והאיטלקיות שניצבו מולן. בנוסף לכך, היחידות האיטלקיות, שהיוו למעלה ממחצית כוחה של ארמיית הפאנצר אפריקה, לא היו מאומנות ומצוידות כראוי, למעט מספר יחידות עילית, כלי הנשק שעמדו לרשותן היו מדגמים מיושנים, והן לא היו מסוגלות להתמודד כשווים מול שווים מול יחידות הארמייה השמינית, כפי שהוכח במהלך קרב אל עלמיין הראשון.
הארמייה השמינית כללה 195–220 אלף חיילים, 1029 טנקים (בתוספת כ-200 טנקים בעתודה), 435 מכוניות משוריינות, 730-750 מטוסים (530 מתוכם מבצעיים), 892-908 קני ארטילריה (רובם המכריע תותחי שדה 25 ליטראות) ו-1451 תותחי נ"ט (מתוכם כ-850 תותחי נ"ט 6 ליטראות, שהיו עדיפים על תותחי הנ"ט התקניים של צבאות הציר, תותחי 50 מ"מ גרמניים, ו-47 מ"מ איטלקיים).
כוחותיו של רומל כללו 108–116 אלף חיילים (כ-50 אלף מתוכם גרמניים), 547 טנקים (249 טנקים גרמניים), 192 מכוניות משוריינות, 552 קני ארטילריה (כולל 109 תותחים בינוניים ו-26 תותחים כבדים), 350-480 מטוסים מבצעיים ו-1063 תותחי נ"ט.
הארמייה השמינית נהנתה מעדיפות מכרעת בשריון על כוחותיו של רומל. לרומל היו רק 249 טנקים גרמניים של קורפוס אפריקה מול למעלה מ-1000 טנקים בריטיים. 298 הטנקים האיטלקיים היו נחותים בהשוואה לכל סוגי הטנקים שעמדו לרשות הארמייה השמינית. בנוסף לכך, רק 118 מהטנקים הגרמניים היו מהדגמים המתקדמים של פאנצר סימן 3 ופאנצר סימן 4, אשר היו שווי ערך ל-252 הטנקים מדגם M4 שרמן, שהיו ברשות הכוחות הבריטיים. מצד שני, שדות המוקשים העמוקים, שהכין רומל, ביחד עם תותחי הנ"ט שלו (במיוחד 86 תותחי הנ"ט 88 מ"מ, שיכלו להשמיד את כל סוגי הטנקים של בעלות הברית מטווח ארוך), קיזזו במידה רבה את היתרון הבריטי בשריון.
מהלך הקרב
ניתן לחלק את קרב אל עלמיין לשלושה שלבים עיקריים:
מבצע "רגל קלה"
מבצע "רגל קלה" (באנגלית: Operation Lightfoot) החל בליל 23 באוקטובר בשעה 21:40. 882 קני ארטילריה בריטיים, רובם הגדול תותחי שדה, פתחו בהפגזה כבדה על סוללות הארטילריה של הציר, שארכה 20 דקות, והצליחו לשתק זמנית את רובן. להרעשה הארטילרית נלוו גם תקיפות מהאוויר, שבוצעו על ידי עשרות מפציצים מדגם ויקרס ולינגטון והנדלי פייג' הליפקס. בשעה 22:00 עברה הארטילריה הבריטית להפגיז את קווי ההגנה ואת שדות המוקשים של האויב. חלק מהתותחים נועדו ליצור "מסך אש נע" לפני כוחות החי"ר של הקורפוס ה-30 - סדרה של ריכוזי פגזים, שהונחתו על נקודות ידועות או חשודות של התנגדות אויב, וניתרו כל מספר דקות 100 מ' קדימה - כדי להקל על התקדמותם ולדכא את האש הנגדית של האויב. ההפגזה הבריטית נמשכה ללא הפוגה במשך חמש שעות וחצי, וכל תותח ירה במהלכה כ-600 פגז. בסך הכול הומטרו על עמדות הציר כ-125 טונות של פגזים.
משימת יחידות ההנדסה של הקורפוס ה-10, שנעו בעקבות כוחות החי"ר, הייתה לפלס חמישה צירים בשדות המוקשים של רומל, במטרה לאפשר לכוחות השריון לחצות אותם ולהגיע לשטח הפתוח ממערב להם עד עלות השחר. אולם העומק הרב של שדות המוקשים לא איפשר להן להשלים את משימתן תוך לילה אחד. בחלק מצירי ההתקדמות לא הצליחו יחידות הרגלים לטהר את כל כיסי ההתנגדות של האויב, ואישן גרמה לעיכובים נוספים בפריצת הצירים בשדות המוקשים. קשיים בסימון המעברים בשדות המוקשים, ביחד עם ענני האבק שהעלו הטנקים המתקדמים, היקשו על הראות וגרמו לחלק מהטנקים וכלי הרכב הקלים, שנעו בעקבותיהן, לסטות מהנתיב ולעלות על מוקשים. טנקים נוספים נפגעו מאש תותחי נ"ט. שתי בריגדות של הדיוויזיה המשוריינת ה-10 הצליחו לחצות את שדות המוקשים ולהגיע למחסה של "רכס מיטרייה" (Miteriya Ridge), אך מערך ההגנה העיקרי של הציר נמצא ממערב לרכס, והניסיונות להתקדם הלאה, כדי להגיע אל "קו פירסון" כמתוכנן, נבלמו על ידי מסך של תותחי נ"ט, שפגעו בטנקים ברגע שעברו את קו הרכס. צפונה משם, לא הצליחו יחידות ההנדסה של הדיוויזיה המשוריינת ה-1 להשלים את פינוי הפרצות שלהן בשדות המוקשים, וכאשר עלה השחר מצאו עצמן היחידות המובילות של הדיוויזיה מסובכות בשדות המוקשים, כ-3 ק"מ ממזרח ליעדן הראשוני, שנודע בכינוי "רכס הכליה" (Kidney Ridge).
המבצעים הצבאיים בגזרה הדרומית (24–25 באוקטובר)
במקביל למתקפה של הקורפוס ה-30 על החלק הצפוני של מערך ההגנה של הציר, ביצעו כוחות מהקורפוס ה-13 של הארמייה השמינית סדרה של פעולות הסחה בחלקו הדרומי של קו אל עלמיין, במטרה לרתק את כוחות הציר שהחזיקו בגזרה זו, ולא לאפשר לפיקוד האויב להעביר כוחות מהדרום לגזרה הצפונית, שם נערכה המתקפה הבריטית העיקרית. בליל 23/24 באוקטובר ניסו יחידות מהדיוויזיה ה-44 לחצות את שדות המוקשים העמוקים, בגזרה שבין שקע מונאסיב להר חימיימאת (קרת אל חימיימאת) ולתפוס עמדות ממערב להם, אך כשעלה השחר הם מצאו עצמם תקועים עדיין בשטח פתוח בין שתי רצועות המוקשים העיקריות, כשהם חשופים לאש ארטילריה מדויקת של כוחות הציר שחלשו עליהם מעמדותיהם בהר חימיימאת. במקביל ביצעה שדרה ניידת מכוחות צרפת החופשית, פשיטה על עמדות הציר בקצה הדרומי של קו אל עלמיין, סמוך לשקע קאטארה.
בלילה השני של הקרב (24/25 באוקטובר) הצליחו שני גדודים מהדיוויזיה ה-44 להשלים את חציית שדות המוקשים וליצור ראש גשר ממערב לרצועת המוקשים השנייה, אולם הבריגדה המשוריינת ה-22, שנעה בעקבותיהם, ספגה אבדות כבדות מאש תותחי נ"ט ולא הצליחה להשלים את חציית שדות המוקשים ולחבור לכוחות הרגלים. במשך כל היום שלאחר מכן (25.10) המשיכו הרגלים הבריטיים להחזיק בראש הגשר החשוף שלהם, תחת אש עזה של האויב. הפיקוד הבריטי הורה לבריגדה המשוריינת ה-22 לסגת, כדי למנוע את שחיקתה בטרם עת, אך יחידות הרגלים הורשו לנטוש את ראש הגשר ולחזור לעמדות המוצא שלהם רק בליל 25/26 באוקטובר, לאחר שספגו אבדות כבדות. באותו לילה ביצעו גם יחידות מהדיוויזיה ה-50 פשיטה על העמדות שהוחזקו על ידי דיוויזיית הצנחנים פולגורה, בשקע מונאסיב.
ב-26 באוקטובר החליט פיקוד הארמייה השמינית להפסיק זמנית את המבצעים הצבאיים בגזרת הקורפוס ה-13. פעולת ההסחה הבריטית השיגה את מטרתה העיקרית, ריתוק שתיים מדיוויזיות השריון של הציר לגזרה הדרומית למשך זמן ארוך ככל האפשר.
היום השני לקרב: המשך המתקפה הבריטית
בשעות הבוקר של 24 באוקטובר עדיין שרר בלבול רב וערפל קרב במפקדת ארמיית הפאנצר אפריקה ביחס לתמונת המצב ולכוונות האויב. רוב קווי התקשורת נותקו בהפגזה הבריטית, ולכן יצא גאורג שטומה, המפקד הזמני של כוחות הציר, למפקדת הדיוויזיה הקלה ה-90, כדי לעמוד מקרוב על המצב, ללא ליווי. בדרכו הוא נתקל בחיילים מהדיוויזיה האוסטרלית ה-9, שפתחו באש על מכוניתו. הנהג ביצע סיבוב פרסה ושטומה לקה בהתקף לב ונפל מהמכונית. זמן רב חלף עד שלפיקוד הגרמני נודע דבר מותו של שטומה והוא נחשב כנעדר. כתוצאה מכך נותרו כוחות הציר באל עלמיין ללא מפקד במשך יממה כמעט, בשלב קריטי של הקרב. רק ב-25 באוקטובר קיבל וילהלם פון תומה, מפקד קורפוס אפריקה, את הפיקוד על כוחות הציר.
בצד הבריטי, הורה מונטגומרי למפקדי הקורפוסים ה-30 וה-10 לחדש את המתקפה בלילה הבא, במטרה להשיג את היעדים המקוריים שהוקצו לכוחותיהם. הוא ייחס חשיבות רבה להחלצות כוחותיו המשוריינים משדות המוקשים, לפני שכוחות הציר יספיקו להיערך מחדש ולזרוע שדות מוקשים חדשים, והיה מוכן לספוג אבדות כבדות בטנקים לשם השגת מטרה זו.
בשעות אחר הצהריים ערכו כוחות הציר התקפת נגד משוריינת ראשונה. יחידות מדיוויזיית הפאנצר ה-15 ומדיוויזית "ליטוריו" תקפו את הבריגדה המשוריינת ה-2 ואת יחידות הרגלים הסקוטים והאוסטרליים באזור "רכס הכליה". יחידות השריון של הציר העדיפו לתקוף בדרך כלל בשעות אלו, כאשר השמש השוקעת נמצאת בגבם ומסנוורת את יריביהם. הקרב נמשך עד לרדת החשיכה, מבלי שכוחות הציר זכו להישגים משמעותיים. הכוחות הבריטיים הצליחו להדוף את כל התקפותיהם, תוך שהם גורמים להם אבדות ניכרות.