cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חבור
נהר חָבוֹר (בניקוד המקרא) או חָֿבוּר (בערבית: خابور; תעתיק מדויק: חַֿאבּוּר) הוא היובל הגדול ביותר של הפרת, ועיקר זרימתו של הנהר בשטח סוריה, בחבל ג'זירה.
מקורו של נהר החבור באזור טורקיה, אם כי מקורות המים העיקריים שלו הם מעיינות קרסטים באזור שעל גבול סוריה עם טורקיה. אורכו של החבור 300 ק"מ ושטח אגן הניקוז הוא 13,300 קמ"ר. אל החבור זורמים מספר ואדיות בהם זורמים המים רק בחלק מהשנה. ביחד הם יוצרים את האזור שנקרא "משולש החבור" או "אזור החבור העליון". באזור זה נעה כמות הגשמים השנתית בין 200 ל-400 מ"מ. כמות מועטה זו הופכת את מי החבור לכל אורך ההיסטוריה למקור מים חיוני לחקלאות באזור. החבור זורם בשטח סוריה בכיוון דרום ונשפך לפרת ליד העיר בוסירה.
אזור החבור מוזכר גם במקרא. לאחר שמרד הושע בן אלה מלך ישראל במלך אשור שלמנאסר החמישי בשנת 724 לפנה"ס, עלה שלמנאסר לשומרון והחריבה סופית בשנת 722 לפנה"ס. שלמנאסר הגלה את תושבי השומרון לאשור. הפסוק (מלכים ב, יז, ו) מספר
בשנת 1960 החל פרויקט נהר החבור. נבנתה מערכת של סכרים ותעלות. נבנו שלושה סכרים באגן החבור כחלק מתוכנית השקיה הכוללת גם סכר על נהר פרת. בקעת חבור הכוללת שטח חקלאי של ארבעה מיליון דונם, מהווה את אזור גידול החיטה העיקרי של סוריה. אזור החבור העליון הוא מרכז אזור ייצור הנפט של סוריה.
טורק
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
ג'ורג' בידל איירי
סר ג'ורג' בידל איירי (באנגלית: George Biddell Airy; 27 ביולי 1801 - 2 בינואר 1892) היה מתמטיקאי ואסטרונום אנגלי. הישגיו הרבים כוללים את עבודתו על מסלולים פלנטריים, מדידת הצפיפות הממוצעת של כדור הארץ, שיטה לפתרון בעיות דו-ממדיות במכניקת המוצק, ומיקום קו האורך הראשי בגריניץ' במסגרת תפקידו כאסטרונום המלכותי. על המוניטין שלו העיבו טענות שהושמעו כנגדו, לפיהן כתוצאה מהפסיביות המדעית שלו בריטניה איבדה את ההזדמנות להשיג קדימות בגילוי של נפטון.
אופטיקה
במאמרו מ-1825 "On a peculiar defect in the eye, and a mode of correcting it", איירי היה הראשון לתאר את תופעת האסטיגמטיזם, והיה הראשון לתקן אותה בעין האנושית באמצעות שימוש בעדשות גליליות שהמציא במיוחד לצורך מטרה זו. במאמרו מ-1838 "On the intensity of light in the neighbourhood of a of a caustic", איירי היה הראשון שהציג תאוריה מתמטית מורחבת ושלמה של תופעת הקשת בענן, שכוללת גם הסבר איכותי וכמותי לתופעת הקשתות הסופרנומרריות הנובעות מהאופי הגלי של האור. הסבר זה היה ההתקדמות התאורטית המשמעותיות הראשונה בנושא מאז הסברו של רנה דקארט לתופעת הקשת, שהתבסס על אופטיקה גאומטרית. איירי הראה גם שמהתאוריה שלו נובע שרדיוס הקשת הראשית משתנה עם גודל טיפות המים שמפזרות את אור השמש. בהקשר דומה, ראוי לציון גם מאמרו "On the Diffraction of an Object-Glass with Circular Aperture", שהציג בין היתר את תבנית איירי ואת הרעיונות החישוביים מאחורי תיאור התופעה. ב-1831 מדליית קופלי הוענקה לו מטעם החברה המלכותית על מחקרים אלו.
הוא שיער גם מספר השערות על שבירה כפולה של אור בגבישי קוורץ, ו"ספירלת איירי" (תופעה אופטית הנצפית בגבישי קוורץ) נקראת על שמו.
אי-שוויונות פלנטריים
תגליתו של איירי של אי-שוויון חדש בתנועות של נוגה וכדור הארץ היא באופנים מסוימים הישגו המשמעותי ביותר. כשהוא תיקן את האלמנטים של הטבלאות השמשיות של Delambre הוא חשד באי שוויון שהחמיץ Delambre עצמו. איירי גילה שהערך של שלושה עשר פעמים התנועה הממוצעת (mean motion) של ונוס הוא כה קרוב לשמונה פעמים זו של כדור הארץ שההבדל ביניהם הוא רק שבריר מהתנועה הממוצעת של כדור הארץ, ומהעובדה שהאיבר שתלוי בהפרש הזה, אף על פי שהוא קטן מאוד, מקבל באינטגרציה של המשוואות הדיפרנציאליות גורם של 2,200,000, איירי הסיק את הקיום של אי שוויון ניתן לצפייה שנמשך על פני תקופה של מעל 240 שנה (Phil. Trans. cxxii. 67). חקירה זאת הייתה אולי הסבוכה ביותר שנעשתה עד לזמנו של איירי בתאוריה של תנועות פלנטריות, והיא הציגה את השיפור המדעי הראשון של הטבלאות השמשיות באנגליה מאז ביסוס תורת הכבידה. כאות הוקרה לעבודה זאת הוענקה לו מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה ב-1833 (הוא עתיד לזכות בה שוב ב-1846).
התאוריה הירחית
ב-1872 עלה במחשבתו של איירי הרעיון לטפל בתאוריה הירחית בצורה חדשה, ובגיל 71 הוא החל להריץ במרץ את העבודה הסבוכה שהכרחית לפיתוח הסכמה שלו. תיאור כללי של השיטה שלו נמצא ב-Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, vol. xxxiv, No. 3. השיטה שלו הייתה במהותה מבוססת על אימוץ המשוואות הירחיות של Charles-Eugène Delaunay.
החיפוש אחר נפטון
ביוני 1846, איירי החל להתכתב עם האסטרונום הצרפתי אורבן לה-ורייה בנוגע לתחזית שלו שהאי-רגולציות בתנועת אורנוס הן אודות לגוף שמיימי שלא נצפה עד כה. כשהוא מודע לכך שהאסטרונום ג'ון קואוץ' אדמס מקיימברידג' ערך תחזיות דומות, ב-9 ביולי איירי הפקיד בידיו של James Challis את האחריות לערוך מחקר שיטתי בנושא כדי להבטיח שזכות הבכורה על הגילוי תהיה בריטית. בסופו של יום, תהליך איתור מתחרה בברלין על ידי יוהאן גוטפריד גלה, שנעשה ביוזמתו של לה-ורייה, ניצח במרוץ לאיתור כוכב הלכת החדש. אף על פי שאיירי זכה לביקורת נוקבת בשל כישלונו לפעול באופן אקטיבי יותר לקידום ההצעות של אדמס, נשמעו גם טענות לטובתו לפיהן התכתובות מאדמס היו מעורפלות וסבלו מהשהיות רבות ושהחיפוש אחר כוכב לכת חדש אינו בתחום אחריותו של האסטרונום המלכותי.
מכניקה הנדסית
ב-1862, איירי הציג שיטה חדשה לקביעת שדה המעוות והמאמץ בקורה. בשיטה הזאת, שלעיתים נקראת Airy stress function method, נעשה שימוש כדי למצוא פתרונות לבעיות דו-ממדיות רבות במכניקת המוצק, והיא תרמה לפיתוח הענף של מכניקת השבר.
תורת הבקרה
במסגרת מעורבותו הענפה בשכלול המכשור האסטרונומי של תקופתו, בנה איירי סוג חדש של מעמד משווני - מערכת סיבוב אוטומטית לטלסקופים שנועדה "לתקן" את הסטייה המצטברת בכיוון ההצבעה שלהם עקב סיבוב כדור הארץ. המערכת אפשרה למפעילי טלסקופים להישאר ממוקדים על כוכב מסוים בשמיים ללא צורך בתיקון תמידי, זאת שכן בלעדיה הכוכב היה נעלם משדה הראייה של הטלסקופ בתוך דקות ספורות. איירי תיאר את עקרונות המערכת שלו במאמרו מ-1840 "On the regulator of the clock-work for effecting uniform movement of equatorials".
ההתנסות שלו עם המערכת הובילה את איירי לחקור באופן מתמטי את בעיית האי-יציבות של וסתי מהירות צנטריפוגליים, ובמספר מאמרים בשנים הבאות הוא פיתח את המשוואות (הדיפרנציאליות) האי-ליניאריות היסודיות שמתארות מערכות כאלו, והראה שתנודות קטנות נערמות וגדלות באופן מעריכי; כלומר הוא היה מסוגל לתאר מתמטית את תופעת האי-יציבות. ממצאיו של איירי בתחום היו התרומה החשובה ביותר לתורת הבקרה בעשורים שלפני עבודתו הקלאסית בתחום של ג'יימס קלארק מקסוול ("On Governors").
הנצחה
קרחון איירי בארץ פאלמר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ג'ורג' בידל איירי.
ביבליוגרפיה
איירי היה מדען פורה ופרסם 518 מאמרים וספרים בחייו, שרשימה מלאה שלהם מופיעה באוטוביוגרפיה שלו שפורסמה ב-1896. בין החשובים ביותר שבפרסומיו ניתן למנות את:
רוברט קרטר
רוברט לורנס קרטר ג'וניור (באנגלית: Robert Lawrence Carter Jr.; נולד ב-4 באפריל 1994) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בבני הרצליה.
קריירה
קרטר שיחק בקבוצות הכדורסל של ג'ורג'יה טק (2012–2014) ושל אוניברסיטת מרילנד (2015–2016). לאחר שלא נבחר בדראפט 2016 ב-NBA, הצטרף לסגל גולדן סטייט ווריורס לקראת ליגת הקיץ של ה-NBA בקיץ 2016.
ב-30 ביולי 2016 חתם בניו באסקט ברינדיזי האיטלקית, ובמהלך העונה העמיד ממוצעים של 13 נקודות ו-6.6 ריבאונדים למשחק, תוך כדי קליעה של 52.5% מהשדה ו-35.5% לשלוש. בקיץ 2017 הצטרף לסגל דנבר נאגטס לליגת הקיץ. לאחר מכן חתם בריטאס וילנה הלטבית, וב-5 בדצמבר 2017 עזב את המועדון בהסכמת שני הצדדים וחתם ברויאל האלי גזיאנטפ הטורקית.
ב-13 באוגוסט 2018 חתם בג'ג'יאנג גולדן בולס הסינית, אך לא שיחק בה כלל וב-23 בדצמבר 2018 חתם באפיון בלדייספור הטורקית. לקראת עונת 2019/2020 חתם בשימאנה סוסאנו מג'יק היפנית, והעמיד ממוצעים של 21 נקודות ו-10 ריבאונדים למשחק. ב-19 בספטמבר 2020 חתם ביוקוהמה בי-קורסיירס היפנית. ב-20 ביוני 2021 חתם בסאן-אן נאופיניקס היפנית. ב-10 באוגוסט 2022 חתם בבני הרצליה.
גאורגי גפון
גאורגי אפולונוביץ' גפון (17 בפברואר 1870 – 10 באפריל 1906) היה כומר רוסי אורתודוקסי והיה מנהיג פועלים פופולרי לפני מהפכת 1905.
ביוגרפיה
גפון, שהיה איש של המשטרה החשאית הצארית - האוכרנה, ארגן תנועה שנקראה "התאגדות פועלי המפעלים הרוסיים" בסנקט פטרבורג. מטרות התנועה היו להגן על זכויות הפועלים ברוסיה ולרומם את המורל הדתי שלהם. רק אנשי הכנסייה האורתודוקסית היו רשאים להיות חברים בתנועה. תוך זמן קצר היו לתנועה 12 סניפים ו-8,000 חברים וגפון שאף להתפשטות המפלגה אף לקייב ומוסקבה.
גפון, שבתחילה היה סוכן שתול של המשטרה כדי למנוע פעילות מהפכנית, ניתק את הקשר עמם ורצה לשאוף לתוכניותיו שלו. מסוף 1904 גפון שיתף פעולה עם החוגים הרדיקליים, ורצה בחיסול המשטר האוטוקרטי של הצאר ניקולאי השני.
ב-22 בינואר 1905 הוא ארגן יחד עם חבריו לתנועה צעדה שנועדה למחות על תנאי הפועלים, לעבר ארמון החורף של הצאר בסנקט פטרבורג. תהלוכה זו נסתיימה בטרגדיה (יום ראשון העקוב מדם, 1905). באותו אירוע פתחו חיילי הצאר באש על המפגינים ואלו הגנו על גפון והוא אפילו לא נפצע. לאחר האירוע, שהחל את מהפכת 1905, נמלט גפון מרוסיה, וחזר רק לאחר פרסום מנשר אוקטובר. גפון שמר על קשר עם האוכרנה. בתור חשוד בהיותו סוכן שתול, גפון נתלה בצריף פיני על ידי פנחס רוטנברג (לימים מייסד חברת החשמל בארץ ישראל) בהתאם לגזר דין של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
זחל (סדרת טלוויזיה)
Larva (ידועה גם בשם Larvae) היא סדרת טלוויזיה מונפשת ממוחשבת תוצרת TUBA Entertainment בסיאול, דרום קוריאה. סדרה זו מציגה שני זחלים כדמויות הראשיות שלה. העונה הראשונה הוקרנה בבכורה ב-KBS 1TV, העונה השנייה עלתה לראשונה ב-KBS 2TV , העונה השלישית הוקרנה בבכורה ב-JEI TV , והעונה הרביעית הוקרנה בבכורה בנטפליקס, ובעולם ברשת GMA ו-GMA Pinoy TV  בפיליפינים.
הפקה
התוכנית הופקה על ידי TUBA Entertainment בשנת 2011. המפיקים כיוונו ליצור סדרה שיכולה לפנות לקהל במגוון גילאים. היא הופיעה בערוץ הלאומי הקוריאני, KBS, ובטלוויזיה בכבלים, עם פרקים קצרים של 90 שניות. הסדרה הפכה במהרה לפופולרית, ונכון לספטמבר 2015 נמכרה ליותר מ-40 מדינות, כולל Canal Plus בצרפת. קיימים חוזים להקרנה בטאיוואן, גרמניה, טורקיה וצ'ילה. היוצרים הרוויחו תמלוגים של מיליון דולר בשלושת החודשים הראשונים להשקת סדרה, כולל צעצועים ומוצרים נלווים.
הוטון פורסט
הוטון פורסט (באנגלית: Haughton Forrest; 30 בדצמבר 1826 – 20 בינואר 1925) היה אמן אוסטרלי, שהתמחה בנופים ובסצינות ימיות.
ביוגרפיה
הוא היה אחד מעשרה ילדים שנולדו למשפחה איש צבא. אביו, תומאס, היה פרש של המלכה ויקטוריה. לא ברור מדוע המשפחה הייתה בצרפת, אך הם חיו בה עד 1830, אז מהפכת יולי אילצה אותם לעזוב. הם התיישבו בג'מייקה, שם היה לאביו מטעי סוכר. הוא למד בבית הספר של מאנינג בג'מייקה והמשיך באקדמיה צבאית בויסבאדן.
בשנת 1852 הוא נכנס ליחידת תותחנים בלונדון ומאוחר יותר לחיל הרגלים המלכותי של מונמות'. לאחר שהתקדם לדרגת קפטן הוא התפטר מתפקידו הצבאי, ועבר לשירות המדינה במשרד הדואר הבריטי.
בשנת 1858 הוא נישא לאלמנה, הנרייטה בונס (1824–1893). נולדו להם שני בנים, אחד מהם נפטר בינקות, ושתי בנות. זמן קצר לאחר החתונה הם התיישבו בדרום אנגליה, שם הפליג והחל לצייר. אין שום תיעוד על השכלה באמנויות, ולכן ניתן להניח שהוא היה אוטודידקט.
בשנת 1875, אולי ניסה לחקות את הקריירה של אביו כבעל מטעים, הוא קיבל מענק אדמה בקיטולנד - יישוב אנגלי במדינת פאראנה בברזיל, אך מצא שם סביבה בלתי ניתנת למגורים. בשנה שלאחר מכן הוא קיבל מענק קרקע דומה בצפון מזרח טסמניה על נהר הרינגרומה. עד מהרה הוא נטש גם את המקום ועבר לסורל, שם מילא מספר תפקידים עירוניים, כולל פקיד קרקעות, מפקח עירוני ומפקח על המשטרה. בשנת 1881 הוא עזב את אותם משרדים ועבר לוולינגטון המלטס, פרבר של הובארט, כדי להתמסר כולו לאמנות.
בשנת 1899 נבחרו ציוריו של הר וולינגטון והובארט, חלקם על בסיס תצלומים, לסט הבולים הראשון של אוסטרליה.
במהלך קריירה של כמעט שבעים שנה, הוא הפיק למעלה מ-3,000 ציורים בפורמטים. עיזבונו היה צנוע מאוד ורק בהווה העניין בציוריו התחדש.
אונייה מדרגה שישית
אונייה מדרגה שישית (באנגלית: Sixth-rate) הוא הכינוי בו השתמשו בצי המלכותי הבריטי כדי לאפיין אוניות מפרשים מלחמתיות קטנות שנשאו בין 20 ל-28 תותחי 9-ליטראות על סיפון תותחים יחיד. לעיתים נכללו במספר זה גם תותחים שהוצבו על סיפון האחרה או סיפון הַקַּדְמָה.
הדירוג
דרגה שישית הייתה הנמוכה ביותר בסולם דירוג אוניות המפרשים המלחמתיות בצי המלכותי. התפוסה של אונייה מדרגה זו נעה בין 450 ל-550 טון, וצוותה מנה בין 150 ל-240 איש. באונייה טיפוסית מדרגה שישית, שנשאה 28 תותחים, היו כ-19 קצינים, קציני משנה ותתי-קצינים, 23 חיילי-צי והשאר מלחים. קציני הפיקוד (commissioned officers) כללו את הקפטן ושני לפטננטים. קציני המשנה (warrant officers) כללו את רב החובלים (master), רופא האונייה (ship's surgeon), והכלכל (purser). קציני-משנה נוספים היו הכומר (chaplain) והלפטננט שפיקד על חיילי הצי. עם תתי-הקצינים (petty officers) נמנו: התותחן (gunner), רב המלחים (boatswain), הנגר (carpenter), שני חובלים (master's mates), ארבעה פרחי קצונה (midshipmen), עוזר רופא (surgeon's assistant) ולבלר (captain's clerk). המלחים, "אנשי הסיפון התחתון", דורגו על פי כישוריהם למלחים כשירים ולמלחים פשוטים.
הגדולות באוניות מדרגה שישית היו אלו שנשאו 28 תותחים (כולל ארבעה תותחים קטנים על סיפון האחרה) וסווגו כפריגטות. הקטנות שבהן, בנות 20 עד 24 תותחים, שהיו גם הן כלילות מעטה ולעיתים בעלות סיפון משווה, נודעו בשם post ships, כלומר אוניות שהפיקוד עליהן נמסר לידי פוסט קפטן כי היו גדולות מדי עבור מפקד בדרגת לפטננט או קומנדר.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות הלך ונתמעט מספרן של האוניות מדרגה שישית, ולא נבנו חדשות במקומן של אלו שנתיישנו ויצאו מן השירות. גודלן וחימושן לא התאים עוד למשימות סיור אותן נדרשו לבצע. אחדות הוסיפו לשרת בתפקידי עזר גם לאחר 1815.
דקל קינן
דקל קינן (נולד ב-15 בספטמבר 1984) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם בלאס וגאס לייטס. קינן שימש בעבר כקפטן קבוצת מכבי חיפה, בה ערך 273 הופעות והבקיע 21 שערים. לזכותו 27 הופעות בנבחרת ישראל.
קריירה
קינן נולד וגדל בקיבוץ ראש הנקרה, הופעתו הטלווזיונית הראשונה היתה בתוכנית חלום עליכם עם עוזי חיטמן.
בגיל שמונה החל לשחק בהפועל מטה אשר, ולאחר ארבע שנים עבר למחלקת הנוער של מכבי חיפה, שם הצטיין. בעונת זכתה קבוצת הנוער בה שיחק בדאבל. בשנת 2003 עלה ממחלקת הנוער של מכבי חיפה, ואת משחק הבכורה ערך ב-3 במאי 2003, משחק דרמטי שבסופו ניצחה חיפה 4–3 את בית"ר ירושלים, ובעונה שאחריה היה שותף בזכייה באליפות המדינה. בתחילת עונת הושאל לקבוצת בני סכנין וכבש שער נגד קבוצת נעוריו, שער שגרם לירידתה של הפועל חיפה בתום אותה עונה לליגה השנייה. בעונת  ישב על הספסל החיפאי עד למחזור ה-10, לאחריו הושאל למכבי נתניה, ובתום אותה עונה חזר לחיפה על תקן שחקן הרכב.
קינן יצא עם מכבי חיפה למחנה טרום עונת בהולנד. לאחר שהקפטן לשעבר אריק בנדו עבר לבית"ר ירושלים, תפס קינן מקום של קבע בהרכב הקבוצה לצידו של רפאל אולארה במרכז ההגנה, ולאחר מכן לצידו של דייגו קרוסה. בעונת הוא היה מהשחקנים המצטיינים במכבי חיפה, וסייע לקבוצה לזכות באליפות.
בסוף עונת, לאחר הפסד אליפות להפועל תל אביב, והצעות טובות מכמה קבוצות באירופה, החליט קינן לחתום לשתי עונות בבלקפול מהפרמייר ליג האנגלית. את הופעת הבכורה שלו הוא עשה במחזור השני בליגה, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-37, בהפסד 0–6 לארסנל.
בינואר 2011 חתם קינן על חוזה לשחק במשך שנתיים וחצי בקבוצת קארדיף סיטי מליגת המשנה באנגליה. במרץ 2011 קינן כבש את שער הבכורה שלו במדי קרדיף. ב-21 בנובמבר 2011 הושאל קינן לקריסטל פאלאס מהצ'מפיונשיפ לתקופה של שישה שבועות, כשבסיומה חזר לקארדיף. ב-22 במרץ 2012 הושאל קינן לקבוצה נוספת מהצ'מפיונשיפ, בריסטול סיטי, וזו הפכה לקבוצתו הרביעית בפחות משנתיים באנגליה.
את עונת פתחה מכבי חיפה ברצף משחקים לא מוצלח, ומאמן הקבוצה ראובן עטר ביקש לחזק את חוליית ההגנה בקינן. הבלם, שמיעט לשחק באנגליה שב לאחר המחזור השלישי לקבוצת נעוריו ומונה לקפטן השני. הקבוצה המשיכה ברצף משחקים לא מוצלח שהוביל לפיטוריו של מאמן הקבוצה ראובן עטר ולהחלפתו במאמן קבוצת הנוער אריק בנדו שהוביל את הקבוצה למקום השני בתום העונה. על אף חילופי המאמנים התכופים בקבוצה, שמר קינן על מקומו בהרכב לאורך רוב המשחקים בעונות הבאות למעט תקופות קצרות שבהן ירד לספסל. בעונת הבקיע קינן חמישה שערי ליגה וסיים במקום הרביעי ברשימת הכובשים של הקבוצה. את העונה סיימה חיפה במקום הרביעי וזכתה בגביע המדינה. קינן, ששימש כקפטן המשני והצטיין במשחק הגמר, הוזמן לאחוז בגביע במעמד ההנפה. עם עזיבתו של יוסי בניון את הקבוצה בתום העונה מונה קינן לקפטן.
בינואר 2018 חתם קינן לשנתיים בקבוצת סינסינטי מה-USL, ליגת המשנה בארצות הברית.
בדצמבר 2018 חתם קינן בקבוצת סקרמנטו מה-USL, שם שיחק עד דצמבר 2020.
נבחרת ישראל
לזכותו של קינן 11 הופעות ושער אחד במדי נבחרת הנוער של ישראל, ובנבחרת הצעירה רשם לזכותו 30 הופעות. את הופעת הבכורה שלו ערך ב-30 באפריל 2003, במוקדמות היורו נגד נבחרת קפריסין הצעירה. הופעת הבכורה של קינן בנבחרת הבוגרת נערכה ב-2 ביוני 2007 במוקדמות יורו 2008 נגד נבחרת מקדוניה. תחת הדרכתו של המאמן אלי גוטמן זומן קינן למספר מועט של משחקים אך זומן שוב לסגל עם מינויו של אלישע לוי למאמן. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-15 באוקטובר 2013, במשחק נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014, ובסך הכל לזכותו 27 הופעות במדי הנבחרת.
חיים אישיים
אביו, חומי קינן, כדורגלן בעברו, הוא מורה, איש חינוך ומנהל בית ספר בעברו. אמו אורנה אחראית על החינוך לגיל הרך בקיבוץ. ב-2010 נישא לשירי, מדריכת כושר גופני ופילאטיס, והם הורים לבן ובת.
רון ויליאמסון
רון ויליאמסון (3 בפברואר 1953 – 4 בדצמבר 2004) היה שחקן בייסבול ששיחק בתפקיד תופס ומגיש בליגת המשנה בארצות הברית. הוא הואשם על-לא-עוול-בכפו ברצח ובאונס, הורשע במשפטו, נדון למוות ב-1988, אך זוכה ב-1999.
ביוגרפיה
ויליאמסון נולד באוקלהומה. הוא היה הבחירה ה-41 בדראפט של ליגת ה-MLB ב-1971, בחירה שנעשתה על ידי קבוצת אוקלנד אתלטיקס בסיבוב השני. ב-1972 הוא שיחק בקבוצת המשנה של אוקלנד וחבט בממוצע של 265. ב-52 משחקים. עונת 1973 הייתה גרועה מבחינתו, והוא חבט בממוצע של 0.137 בלבד בקבוצת קי וסט קונצ'ס, כאשר ב-59 משחקים היו לו רק 13. בעונות 1976–1977 שיחק בקבוצת המשנה של הניו יורק יאנקיז בתור מגיש.
חייו של ויליאמסון החלו לנוע במעגלים לאחר מכן. הוא התמכר לאלכוהול ולסמים, וסבל ממחלות נפש, הפך לדיכאוני ועבר לגור עם אמו.
חייו עברו את השינוי הגדול ביותר כאשר ב-1982 דברה סו קרטר, מלצרית בבר בעיר עדה שבאוקלהומה שבו הוא נהג לבקר באופן תדיר, נמצאה מתה בדירתה. חמש שנים לאחר מכן טענה משטרת עדה כי ויליאמסון, ביחד עם חברו דניס פריץ, הם החשודים ברצח של דברה קרטר. בעקבות זאת נשפטו השניים בבית המשפט בעדה. גזר דינו של ויליאמסון היה מוות בזריקת רעל, ואילו פריץ נדון למאסר עולם.
בינגו סמית'
רוברט "בינגו" סמית' (באנגלית: Robert "Bingo" Smith; נולד ב-26 בפברואר 1946) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1969–1980. ממוצעיו לאורך הקריירה הם 12.6 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-2.0 אסיסטים למשחק.
בדצמבר 1979 הופרשה גופייתו, עם המספר "7", על ידי קליבלנד קאבלירס.
קריירת מכללות
סמית' נולד בעיר ממפיס שבטנסי, ובין השנים 1966–1969 למד באוניברסיטת טלסה אשר בטלסה, אוקלהומה. בעונתו השלישית והאחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם סמית' ממוצעים של 24.5 נקודות ו-10.3 ריבאונדים למשחק, וזכה בתואר "שחקן העונה של מחוז ה-MVC".
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1969 נלקח סמית' בבחירה השישית, על ידי סן דייגו רוקטס. לאחר עונה אחת עם הרוקטס נבחר בדראפט ההרחבה של שנת 1970 על ידי קליבלנד קאבלירס, לקראת עונת הבכורה של המועדון. ב-9 העונות הבאות היה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצד אוסטין קאר, עם ממוצע כולל של 13.3 נקודות למשחק. בעונת הוביל את קלעי קבוצתו עם 15.9 נקודות למשחק. בעונת העפיל עם קליבלנד לשלב הפלייאוף, לראשונה בתולדותיה, ואף סייע לה לגבור על וושינגטון בולטס בסיבוב הראשון, בתוצאה 3–4. בעת עזיבתו את הקאבלירס בשנת 1979 הוביל את שחקני המועדון בסך נקודות (9,513), וניצב במקום השני באסיסטים (1,566) ובמקום השלישי בריבאונדים (3,057).
באוקטובר 1979 הועבר סמית' בטרייד לסן דייגו קליפרס, ולאחר עונה אחת במדיה פרש ממשחק.
חייו האישיים
באפריל 2009 סבל סמית' משבץ מוחי, אשר פגע בפלג גופו הימני וגרם לו לשיתוק חלקי.
רוזמרי דה ויט
ביוגרפיה
דה ויט נולדה בקווינס, ניו יורק לרוזמארי בראדוק וקני דהוויט. היא נכדתו של ג'יימס ג'יי בראדוק, ושיחקה תפקיד בסרט סינדרלה מן שמבוסס על חייו.
היא הופיעה בעבר בכמה הפקות בית ספריות, בין היתר בתור הנסיכה פאפר בהצגה "The Mystery of Edwin Drood".
תיאטרון
דה ויט הופיעה בכמה הצגות באוף ברודוויי. תפקידים זכורים שלה הם בהצגות "דני והים הכחול", בהצגה של ג'ורג' קאופמן "The Butter and Egg Man" וב"Small Tragedy", שעליה זכה כל הקאסט בפרס אובי.
טלוויזיה
נכון להיום, דה ויט מופיעה בסדרה של שואוטיים "טרה" בה היא משחקת את אחותה של טארה, צ'רמין. היא הופיעה בעונה הראשונה של סדרת הדגל של AMC, "מד מן" בתור מידג' דניאלס, פילגשתו הבוהמית של הדמות הראשית, דון דרייפר. היא הופיעה באחד מפרקי העונה הרביעית של הסדרה. היא כיכבה לצד רון ליווינגסטון בסדרה של FOX "בקו העימות" בין 2006–2007. בסדרה היא שיחקה את סוכנת הFBI אמילי לאמאן. היא ביצעה תפקידי אורח בסדרות חוק וסדר: מדור מיוחד, סקס והעיר הגדולה, הצילו ושוב מתאהב.
קולנוע
דה ויט הופיעה בסרט "Margaret" (2011) לצד אנה פקווין ומארק רופאלו. היא הופיעה בין היתר בסרטים: "סיגליות", "מבעד לחליפה", "חתונת סופשבוע", "המופלא החדש", Blackbird וHow I Got Lost. היא שיחקה את רייצ'ל בסרט של ג'ונתן דמי "רייצ'ל מתחתנת" (2008) לצד אן האת'וויי. על תפקידה בסרט היא זכתה בפרסי מבקרים. ב-2010, היא שיחקה את אשתו של בן אפלק בסרט "קומפני מן".
בשנת 2012 שיחקה בסרט "החיים המוזרים של טימותי גרין", סרט לכל המשפחה בכיכובם של ג'ניפר גארנר וג'ואל אדגרטון.
בשנת 2016 שיחקה בסרט המוזיקלי של הבמאי דמיאן שאזל, "לה לה לנד" לצידם של אמה סטון, ראיין גוסלינג וג'יי. קיי. סימונס.
רשפון
רִשְׁפּוֹן הוא מושב עובדים באזור השרון, המשתייך למועצה אזורית חוף השרון. היישוב גובל בכפר שמריהו בדרום, ברעננה במזרח, בשפיים בצפון ובכביש החוף במערב.
היסטוריה
המושב הוקם בשנת 1936 בימי העלייה החמישית. ועדת השמות קראה ליישוב תחילה "רשפונה", על שם עיר עתיקה שהייתה באזור ובסוף ימי ממלכת ישראל הייתה עיר חוף ונמל ישראלית, אך התושבים בחרו את השם "רשפון".
בשלהי מלחמת העצמאות היה המושב קרבן להתקפות מסתננים. ב-4 בנובמבר 1948 חדרו מסתננים לביתה של משפחת וייס, רצחו את הבעל אליעזר וייס וחטפו את אשתו אסתר (אטקה). היא הועברה לבסוף לירדן והייתה מספר שבועות במחנה השבויים אום אל ג'מאל. ב-25 בדצמבר 1948 חדרו שוב מסתננים לרשפון ורצחו את אלימלך זלצהנדלר. שניהם היו הראשונים שנקברו בבית הקברות ברשפון.
ילדי המושב לומדים בבית הספר היסודי גש"ר בכפר שמריהו, המשותף לתלמידים מכפר שמריהו, גליל ים ורשפון.
שוקולד (סרט)
שוקולד (צרפתית: Chocolat) הוא סרט משנת 2000 שמבוסס על ספרה של ג'ואן האריס ובוים על ידי לאסה הלסטרם. הסרט מספר את סיפורה של אם צעירה (ז'ולייט בינוש) המגיעה לעיירה בצרפת עם בתה בת השש, ופותחת בה חנות שוקולד. במהרה השוקולד משנה את חייהם של תושבי העיירה. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר.
הסרט צולם בצרפת, בעיירה פלביני (Flavigny-sur-Ozerain) ובטירת בייאנק (Château de Beynac). הסצנות באגם צולמו באנגליה.
תקציר
ויאן רושה (ז'ולייט בינוש), נוודת צעירה מגיעה לעיירה רגועה בצרפת עם בתה הקטנה אנוק (ויקטורי ת'יויסול) בחורף של שנת 1959. השוקולדיה החדשה שלה היא מקור לתשומת לב ופחד מכיוון שיכולתה של ויאן לעורר מחדש את התשוקה באנשי העיירה מסכנת את שימור המסורת. הרוזן דה-רנו, אציל מקומי ושמרן (אלפרד מולינה) רואה בויאן איום וחושש שהשוקולד שלה עלול להשחית כליל את הקודים המוסריים של העיירה. מלחמתו נגדה נפתחת כאשר מגיעה לעיירה חבורת צוענים השטים בנהר ומובלים על ידי רו (ג'וני דפ), שמיד נמשך לוויאן והיא אליו. בין תושבי העיירה נמצאות ג'וזפין מוסקה (לנה אולין), אישה מוכה, שבורחת מבעלה ומתחילה לעבוד בשוקולדיה של ויאן, ארמאנד, אישה מבוגרת (ג'ודי דנץ') ומתקדמת בדעותיה שניתקה קשר עם בתה, קרוליין (קארי אן מוס) ונכדה.
קישורים חיצוניים
ביקורות
לורן גרהאם
לורן הלן גרהאם (באנגלית : Lauren Helen Graham; נולדה ב-16 במרץ 1967) היא שחקנית וסופרת אמריקנית. ידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור לורליי גילמור בסדרת הדרמה "בנות גילמור"; עבורו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולשני פרס גילדת שחקני המסך. שנים לאחר מכן, התפרסמה גרהאם בזכות הופעתה בתור שרה ברוורמן בסדרה "הורים במשרה מלאה".
ביוגרפיה
גרהאם נולדה בהונולולו שבהוואי. כשהייתה בת חמש הוריה התגרשו ואמה עברה ללונדון. גרהאם נשארה עם אביה והם עברו להתגורר בוושינגטון די. סי. גרהאם גילתה את עולם המשחק כבר בבית הספר היסודי. בתיכון הצטרפה לקבוצת מעודדות ששילבה ריקוד בהופעותיה. גרהאם החלה לשחק בתיאטרון הקהילתי והשתתפה בהפקות נוספות שקיבלו אותה לשורותיהן.
לאחר שנתיים של מחנה קיץ בתיאטרון האסם באוגוסטה, מישיגן, נרשמה גרהאם לאוניברסיטת ניו יורק, אך לאחר מכן עברה למכללת ברנרד כחלק מאוניברסיטת קולומביה, שם היא סיימה בהצלחה את לימודיה ב-1988 עם תואר ראשון בספרות אנגלית. לאחר שעברה לטקסס בשנת 1992, גרהאם קיבלה תואר שני באמנויות יפות בחוג לתיאטרון מהאוניברסיטה המתודיסטית הדרומית.
קריירה
גרהאם הופיעה לראשונה בטלוויזיה ב-1995, כאשר שיחקה את דמותה של שלי במשך כחמישה פרקים בסדרה "קרוליין בעיר הגדולה". בשנת 1996, גרהאם שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיות: "עיירות" ו"חברה טובה". שתיהן לא נחלו הצלחה. בשנת 1997, התארחה בסדרות "חוק וסדר" ן"סיינפלד". ב-1998, שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "קונרד בלום", אך גם סדרה זו לא הצליחה.
בשנת 2000 נבחרה לגלם את דמותה של לורליי גילמור, תפקיד ראשי בסדרת הדרמה "בנות גילמור", אותו היא גילמה במשך שבע עונות לצד השחקנית אלקסיס בלדל, עד סיומה של הסדרה בשנת 2007. גרהאם בנוסף, הפיקה 11 פרקים מתוך הסדרה. לאחר הסדרה וגם במקביל אליה, גראהם לקחה חלק בהפקות רבות נוספות, ביניהן סרטי קולנוע וסרטי סטודנטים. ב-2007, שיחקה בסרט "אמרתי לך!" בכיכובן של מנדי מור ודיאן קיטון.
ב־9 באוקטובר 2009, הוכרז שגרהאם תחליף את מאורה טיארני, בסדרת הטלוויזיה "הורים במשרה מלאה", בתור אם חד הורית, שרה ברוומן. טיארני עזבה את התוכנית כדי לטפל במחלת הסרטן שלה. ב-2011 החלה העונה השלישית של הסדרה. בשנת 2013, הוציאה גרהאם את הרומן הראשון שלה "יום אחד, יום אחד, אולי". בשנת 2014 שיחקה למספר פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקומי "חטיבת ביניים: השנים הגרועות של חיי" בתפקיד ג'ולס, ושבה לגלם את דמותה של לורליי גילמור בסדרת הספין אוף "בנות גילמור: שנה בחייהן" למשך 4 מיני-סרטים. בנובמבר אותה שנה הוציאה את הספר השני שלה "מדברת הכי מהר שאני יכולה: מבנות גילמור לבנות גילמור (וכל מה שביניהם)". הספר הפך לרב מכר.
בשנת 2017 התארחה בעונה השמינית של הקומדיה "תרגיע" בכיכובו של לארי דייוויד. באותה שנה היא דיבבה את אוקסנה בסדרת האנימציה ממוחשבת "ערפדינה".
בשנת 2018, יצא ספרה השלישי "מסקנה, אל תדאג מזה". החל משנת 2020, היא משחקת בדרמה המוזיקלית "הפלייליסט של זואי", את דמותה של ג'ואן, הבוסית של זואי.
חיים אישיים
משנת 2010, היא בזוגיות עם השחקן פיטר קראוזה. הם נפגשו לראשונה ב-1995 כאשר השתתפו בקומדיית המצבים "קרולין בעיר הגדולה", והפכו לזוג כאשר שיחקו אחים בסדרה "הורים במשרה מלאה". הם מתגוררים יחד בלוס אנג'לס.
לגרהאם יש דירה במנהטן ובית בלוס אנג'לס. היא קתולית באמונתה ומשתתפת במיסות.
Angel (שיר של מדונה)
Angel (בעברית: מלאכית) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה מתוך אלבומה השני, Like a Virgin. השיר יצא לאור ב-10 באפריל 1985, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר וסייר רקורדס, כסינגל השלישי מהאלבום. הוא נכתב על ידי מדונה עצמה וסטיבן בריי והופק על ידי נייל רוג'רס. השיר היה בין הראשונים שעליהם עבדה מדונה בהקלטות האלבום.
רקע
לדברי מדונה, שואב השיר השראה מסיפור של אישה שיש לה מלאך ששומר עליה והיא מתאהבת בו. במדינות מסוימות השיר יצא בפורמט 12 ביחד עם השיר "Into the Groove" ולכן דורג כמוהו.
לשיר במקור תוכנן לצאת וידאו קליפ, אך מסיבות לא ידועות יציאתו בוטלה ובמקום זה בממלכה המאוחדת יצא קליפ חלופי בו נראים אוסף של קטעי וידאו קודמים של מדונה. מבחינה מוזיקלית השיר בנוי משלושה אקורדים עולים, אשר משממים את הבתים והפזמון. בפזמון ישנם גם הרמוניות קוליות של מדונה עצמה והמילים שחוזרות על הדימוי המלאכי של המושיע שלה.
ביקורת והצלחה
הביקורות לשיר היו מעורבות, חלק מהמבקרים כינו את השיר כ"קלאסיקה", אך חלק טענו שהוא דומה מדי לשירים קודמים שלה. השיר הגיע למקום החמישי בארצות הברית, ונהיה לשיר החמישי שלה ברציפות לעשות זאת.
בנוסף לכך, הגיע השיר למקום הראשון במצעד הדאנס, למקום הראשון באוסטרליה ולחמישייה הפותחת בקנדה, אירלנד, יפן, ניו זילנד, ספרד וממלכה המאוחדת. על מנת לקדם את השיר ביצעה אותו מדונה בסיבוב ההופעות, "The Virgin Tour".
אאוגניוס השלישי
אאוגניוס השלישי (בלטינית: Eugenius III; 1080 – 8 ביולי 1153) היה האפיפיור מ-15 בפברואר 1145 עד מותו.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1080 בפיזה כברנרדו דה פיזה (Bernardo da Pisa), והשתייך למשפחת פייגנלי די מונטמגנו, שהשתייכה לאריסטוקרטיה של פיזה. בין מאי 1134 לפברואר 1137 הוא הוסמך לכמורה על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השני, שהתגורר באותה תקופה בפיזה. בהשפעתו של ברנאר מקלרבו הוא נכנס למסדר הציסטרציאני במנזר קלירבו בשנת 1138. שנה לאחר מכן הוא חזר לאיטליה כמנהיג הקהילה הסיסטרציאנית בסקנדיגליה. בסתיו 1140 האפיפיור אינוקנטיוס השני מינה אותו כאב המנזר של סן אנסטסיו בטרה פונטנה מחוץ לרומא. מכמה כרוניקות עולה כי הוא מונה לחבר במועצת הקרדינלים, אבל העדויות האלה נבעו כנראה מבלבול.
לאחר רצח האפיפיור לוקיוס השני הוא נבחר באותו היום לאפיפיור בשם אאוגניוס השלישי, וזאת לאחר שאף אחד לא התמודד על המשרה מולו, בשל הסכנה הרבה שהיא נשאה עמה באותה העת. כמה ימים לאחר מכן הוא ברח בפעם הראשונה מרומא, כאשר הסנאט הרומי היה עוין לשלטון האפיפיור. כתוצאה מכך, הוא גם היה יכול להתנגד למתקפתו של יריבו ארנולד מברשיה, שדרש ויתור על כוח הכנסייה. מאחר שאאוגניוס ברח מספר פעמים מרומא, הוא בילה שם רק חלק קטן מתקופת שלטונו.
במהלך שנת 1145 הופיעה בחצרו של האפיפיור אאוגניוס השלישי משלחת של אצילים צלבניים בראשם הוגו בישוף מנסיכות אנטיוכיה – המדינה הצלבנית שעמדה עתה חשופה לאיום המוסלמי. משלחות אחרות נשלחו לצרפת בה ראו הצלבנים מדינה – אם או אפילו מולדת שנייה. במקביל הגיעו לחצר האפיפיור משלחת של אנשי דת ארמנים שהביאו לפניו את מצוקת בני עמם שהיו האוכלוסייה הנוצרית העיקרית ברוזנות האבודה. בשנת 1145 הוציא אאוגניוס קול קורא למסע צלב. קול קורא זה עורר – בסיכומו של דבר - את תושבי אירופה לצאת במסע מחודש לכוון מזרח אך השפעותיו התאולוגיות והחוקיות מרחיקות לכת הרבה מעבר לכך.
האפיפיור אאוגניוס השלישי ראה מול עיניו את דמותו ודוגמתו של האפיפיור אורבנוס השני ואכן ציטוטים מנאומו של אורבנוס השני הם הבסיס לאיגרת. האיגרת הניחה את הבסיס לזכויות הצלבנים. מבסיס זה תצמח תורת האינדולגנציות העתידה –בתורה להיות הבסיס לרפורמציה הפרוטסטנטית. בדבריו פורש האפיפיור את חסותו על הצלבנים בדרכם אל ארץ הקודש. הם משפחתם ורכושם נהנים מהגנת הכנסייה, הריבית על חובותיהם נשמטת וחובותיהם מוקפאים. בנוסף על זכויות אלו הכריז האפיפיור כי ההשתתפות במסע הצלב היא – הלכה למעשה - סקרמנט האינדולגנציה (בלטינית: Indulgentia) - כתב מחילה. בכך יצר האפיפיור את התקדים והקביעה כי לכנסייה הקתולית הסמכות מישו והקדושים לנהל את "אוצר הסליחות" על פני אדמות.
בשנת 1146 החל מסע הצלב השני, שבראשו עמדו לואי השביעי, מלך צרפת וקונראד השלישי, מלך גרמניה, אולם למרות כמה הצלחות קטנות, מסע הצלב לא הצליח, ולא מילא את התקוות הרבות שנתלו בו. באותה העת נערכו גם מסע הצלב הונדי בצפון גרמניה כנגד הסלאבים, ומסע צלב בחצי האי האיברי נגד המורים, שאמנם לא זכו להצלחה רבה, אולם היוו פתח למסעים נוספים שבאו בעקבותיהם וזכו להצלחה רבה יותר.
כמה חודשים לפני מותו, חתם אאוגניוס השלישי. ב-23 במרץ 1153 על הסכם עם הקיסר פרידריך ברברוסה - חוזה קונסטנץ, אשר כלל את עזרת הקיסר נגד הרומאים המורדים. אולם, ב-8 ביולי אותה שנה מת אאוגניוס, עוד בטרם הספיק ברברוסה לעבור עם צבאו לרומא, ובמקומו נבחר לאפיפיור אנסטסיוס הרביעי.
אליזבתה מבוסניה
אליזבתה מבוסניה (בבוסנית: Elizabeta Kotromanić; בהונגרית: Kotromanić Erzsébet; בפולנית: Elżbieta Bośniaczka; נולדה בשנת 1339 לערך - נרצחה ב-16 בינואר 1387), הייתה מלכת הונגריה וקרואטיה בין השנים 1353 ועד 1382 ומלכת פולין בין 1370 ל-1382 כאשתו השנייה של המלך לאיוש הגדול.
ביוגרפיה
אליזבתה הייתה בתו של סטפן קוטרומניץ' השני, הבאן של בוסניה ובן לשושלת קוטרומניץ'. מצד אמה היא הייתה נכדתו של הרוזן קזימיר השני מקויאוויה, אחיו של מלך פולין ולדיסלאב הראשון.
את נישואיה של אליזבתה ללאיוש ארגנה אמו, אלזבייתה מפולין. באותה תקופה היא חיפשה לבנה אישה חדשה, לאחר מותה של מרגרטה מלוקסמבורג, אשתו הראשונה, שהייתה בת 14 בלבד. סטפן השני אישר - בניגוד לרצונו - את האירוסין, ואליזבתה עברה בגיל 11 להונגריה. ב-20 ביוני 1353, כשהייתה בת 14, התחתנו השניים. סטפן לא השתתף בחתונה בשל מצב בריאותו הרופף. תקופת שלטונה כרעייתו של לאיוש הגדול הייתה מאופיינת בסכסוכים עם חמותה. לאחר ששימשה מלכה רעיה, כאלמנה של המלך, החלה אליזבתה לשמש עוצרת בשם בתה הקטינה, מריה. בתור עוצרת היא נאלצה להתמודד עם מספר מרידות שארגנו אצילים קרואטים אשר ניסו לנצל את חולשתה של מריה, שירשה את השלטון בגיל 11. המחקר ההיסטורי מתאר אותה כשליטה תקיפה, ובני תקופתה מתארים אותה לעיתים כתככנית ואכזרית, שלא היססה להשתמש בתכסיסים פוליטיים להגנה על האינטרסים של בתה. אליזבתה נרצחה לאחר שנחטפה עם מריה על ידי המורדים, בקשר שאורגן על ידי בעלה של מריה, זיגמונד לבית לוקסמבורג. בניסיון להגן עליה ועל מריה נהרג מיקלוש גאראי, הפלטין של הונגריה.
מרקוס טבארש
ביוגרפיה
טבארש החל לשחק כילד ברחובות עיר הולדתו, פורטו אלגרה. אליל ילדותו היה רומאריו ולאחר שבגר וזיהה את נטייתו לשחק ברגל שמאל ניסה לחקות את ויולה. בנעוריו שיחק בקבוצת הנוער של גרמיו ואף בנבחרת הנערים של ברזיל. רצונו להגיע במהירות למשחק בשורות הבוגרים הביא אותו לחתום על חוזה ב-2002 עם הקבוצה המלזית, קדה. שנה לאחר מכן, חזר טבארש לברזיל ושיחק שנה במדי אתלטיקו פרנאאנסה. לאחר שנה נוספת, שב למלזיה ולקדה ושיחק שם שנה וחצי, עד 2006. הוא זכה עם קבוצתו באליפות מלזיה והיה מלך השערים של הקבוצה.
במלזיה הוא צד את עינו של רוברטו דה אסיס מורירה (אחיו וסוכנו של רונאלדיניו) והעבירו לקבוצה אותה קנה ב-2006 בברזיל, פורטו אלגרה. טבארש לא נקלט בקבוצה ועבר בתחילת 2007 לקבוצה הקפריסאית, אפואל ניקוסיה, מתוך רצון להיכנס לזירת הכדורגל האירופית. גם בניקוסיה לא הצליח טבארש ובתחילת 2008 עבר לקבוצה הסלובנית מריבור.
טבארש הגיע באמצע העונה בליגת העל הסלובנית ובמהלכה קנה לו מקום של קבע בהרכב הקבוצה וזכה לאהדת הקהל. בעונת 2008/2009 זכה עם מריבור באליפות סלובניה. הוא כבש 15 שערים וסיים כסגן מלך השערים בליגה וכמלך השערים של קבוצתו. כמו כן הוא נבחר כשחקן השנה בסלובניה.
בעונת 2009/2010 כבש טבארש 10 שערים וצבר 7 מסירות שהביאו לשערים. הוא אף כבש 5 שערים במשחקי הגביע הסלובני וסייע לקבוצתו לזכות בגביע הלאומי. הודות ליחסיו הטובים עם שאר שחקני הקבוצה והאהדה לה זכה בקרב הקהל, נבחר טבארש לקפטן הקבוצה באוקטובר 2009. בספטמבר 2010 חתם טבארש על חוזה עם מריבור עד תום עונת 2012/2013.
בעונת 2010/2011 סייע טבארש למריבור לזכות באליפות סלובניה. הוא כבש 15 שערים ומסר 16 מסירות שהביאו לשערים. הוא נבחר באותה שנה לשחקן בעל הערך הרב ביותר בליגה הסלובנית, הן על ידי השחקנים בליגה והן על ידי כלי התקשורת הסלובנים.
היסטוריה של התיאטרון
למרות ששורשי התיאטרון העברי במסורת התיאטרונית המערבית, קיימת מורשת תיאטרון גם באזורים אחרים בעולם, אשר התפתחה במקביל, ולעיתים קודם להתפתחות התיאטרון במערב: בייחוד ראויה לציון המסורת התיאטרונית של הודו העתיקה (שהתפתח ללא קשר לתרבות היוונית), ושל האופרה הסינית.
התיאטרון האירופאי
התיאטרון המערבי התפתח ביוון העתיקה. בבסיסו של התיאטרון עמד פולחן דתי, שדומה לו התקיים בכל רחבי העולם העתיק, אולם ביוון התרחש השינוי שהפך את הפולחן הרגיל למה שאנו מכירים כיום כתיאטרון. הסברה הרווחת ביותר אשונה על ידי סר ג'יימס פריזר, ביוון העתיקה המושבים היו עשויים מאבן.
טענתו, כי התיאטרון נולד מטקסים פולחניים, התבססה על הסברה כי שלבי ההתפתחות של כל התרבויות זהים וכי ניתן ללמוד מחברות פרימיטיביות (כפי שנחקרו במאה ה-19) על מקורות התיאטרון הקדום. התהליך אותו תיאר היה כדלקמן: ייחסם לפעילותם של כוחות על טבעיים. לאחר מכן התחיל לחפש אמצעים פולחניים על מנת לזכות באהדתם של כוחות אלה (ידוע לנו כי כך אכן נהגו היוונים). לאחר זמן נדמה היה לו כי קיים קשר בין פעולותיו לתוצאה שביקש. בשלב הבא הוא שב וביצע את אותן הפעולות, שכלל אותן ומיסד אותן כטקס. בשלב זה בוצע הטקס על ידי הקבוצה כולה כאשר ה"קהל" הוא הכוח העל טבעי.
בנקודה זו הופיעו בדרך כלל סיפורים מיתיים הבאים להסביר או להאדיר את הטקסים. לעיתים מופיעים במיתוסים נציגים של הכוחות העל טבעיים לכבודם נערך הטקס ועליהם הוא אמור להשפיע. במקרה כזה עשויים שחקנים לגלם את הדמויות המיתיות במסגרת הטקס או החגיגות הנלוות. האנשה זו של דמויות על טבעיות היא סימן מובהק להתפתחות החוש הדרמטי.
ככל שמתפתחת החברה משתנות תפיסותיה לגבי תפקידיהם של הכוחות העל טבעיים ושל הקשרים הסיבתיים בין האדם לטבע. עקב כך נזנחים טקסי פולחן מסוימים ואחרים משתכללים.
כאשר ניתן לשחק את המיתוסים ולהציגם בצורה פשוטה של דרמה המנותקת מכל גורם טקסי זהו הצעד הראשון לקראת תיאטרון כפעילות ייחודית, ומכאן ואילך תופסים השיקולים האסתטיים ואחרים את מקומם של השיקולים התועלתיים או הדתיים של הטקס.
ההתפתחות ביוון העתיקה
במשך מאות שנים הוצגה הדרמה אך ורק בחגיגות לכבודו של אל היין והפריון. המיתוסים של אל היון קשורים למעגל החיים ולשינויים העונתיים: לידה, צמיחה, כמישה, מוות ולידה מחדש (אל היון, בנו של זאוס מבת תמותה, נקרע לגזרים וקם לתחיה). פולחן דיוניסוס נועד בחלקו להבטיח את שובו של האביב ואת הפריון. כאל היין יצג דיוניסוס גם רבים מן הכוחות הלא רציונליים בעולם ובפולחנו הייתה משום הכרה בתשוקותיו הבסיסיות של האדם.
פולחן דיוניסוס הגיע ליוון מאסיה הקטנה בערך במאה ה-13 לפנה"ס. במאה ה-7 או ה-8 כבר התקיימו תחרויות של זמרי מקהלה, של ריקודים ומזמורי הלל לאל. הדעה המקובלת היא ששירים אלו הושרו על ידי אנשים מחופשים לסאטירים (יצורי תערובת דמוניים אשר מלווים את תהלוכת השיכורים של דיוניסוס ומשעשעים את האל בבדיחותיהם הגסות).
היוונים קיימו חגיגות שנתיות שונות לכבוד אלים שונים (לא בכולן הייתה דרמה). ידוע כי במאה החמישית לפנה"ס נערכו שלש חגיגות שנתיות ובהן הועלו מחזות: הדיוניסיה הכפרית (בדצמבר), הליניאה (ינואר-פברואר) והדיוניסיה העירונית או הגדולה (מרץ-אפריל). ההכרה בדיוניסיה העירונית ומיסוד התחרויות על תואר הטרגדיה הטובה ביותר (534 לפנה"ס) הן התיעוד הוודאי הראשון של הדרמה ביוון. ההפקה מומנה על ידי אזרחים עשירים או על ידי השלטון ונחשבה לחובה דתית ואזרחית: טקס דתי ואזרחי כה חשוב, עד שנאסר לקיים במהלכה הליכים משפטיים. המחזות הועלו בתיאטרון של דיוניסוס שנבנה (באתונה) על מדרון האקרופוליס מול מקדש דיוניסוס.
היוונים רצו להאמין ולבטא את נוכחות האל ולכן במרכז האורכסטרה (מקום הריקוד והשירה של המקהלה) עמד מזבח לדיוניסוס, ובין מקומות הכבוד יוחד מקום לכיסאו של כהן דיוניסוס. ההצגות הדרמטיות כללו פולחנים לפני ואחרי ההצגה; טקס העברת פסל דיוניסוס ממקדשו בכפר אלאותראי אל התיאטרון ותהלוכה, ואחרי ההצגה – הקומוס – תהלוכת הוללים שנשאו פאלוי (אברי זכרות) כסמל לפריון, והקרבת קרבנות במקדש דיוניסוס.
הטרגדיה היוונית הייתה קשורה בפעולות אזרחיות ודתיות ולכן מבנה הטרגדיה ותוכנה נשאו בתחילה אופי פולחני.
הטרגדיה - זהו מחזה טרגי על גיבור שנלחם בכוחות עצומים ממנו שסופו הוא כישלון ומוות, אך הסוף של הטרגדיה הוא בעצם הניצחון שלו על הכוחות העצומים ממנו שברור שהוא לא יכול לנצח אותם.
התיאטרון הרומי
התיאטרון העתיק של רומא הושפע באופן משמעותי מן המסורת היוונית. דרמטיקנים רומיים נטו לעבד ולתרגם חומרים שמקורם ביוונית. לדוגמה, מחזהו של סנקה, פדרה, התבסס על מחזהו של אוריפידס, היפוליטוס. מעבר לכך, רבות מן הקומדיות שכתבו פלאוטוס וטרנטיוס, כותבי הקומדיה הרומיים המפורסמים ביותר, היוו עיבוד מחודש של יצירות מאת מנאנדרוס.
בהשוואה לתיאטרון היווני, ניתן להבחין בקלות כי התיאטרון הרומי הושפע בצורה פחות משמעותית מן הדת. בנוסף לכך, התיאטרון הרומאי הועלה מסיבות אסתטיות יותר. תכונה נוספת של תיאטרון זה הייתה הצגת מחזות הקשורים למלחמה, בעוד התיאטרון היווני נטה לעסוק בנושא זה באופן עקיף בלבד. תכונות אלו משקפות ללא ספק את התרבות הרומאית הכללית.
הקהל בתיאטרון זה נטה להיות קולני ומחוצף, כאשר לעיתים נדירות הוא הריע לשחקנים על הבמה, אך תמיד העיר הערות מעליבות או שאג בבוז לעברם. משום קולניותו הרבה של הקהל, היו מחזות רבים שהוצגו בעזרת תנועות גוף ונקטו בחזרתיות. השחקנים פיתחו מעין קוד, שאפשר לקהל לזהות את אופי הדמות על ידי מבט בלבד. למשל, חבישת פאה שחורה העידה שהדמות המוצגת הוא אדם צעיר, ופאה אפורה ייצגה אדם קשיש.
רפלציה
רֶפְלַצְיָה היא מדיניות כלכלית שננקטת בידי ממשלה על מנת להבריא את המשק, בדגש על רמת המחירים, בדרך כלל לאחר תקופת שפל כלכלי, שגרם לרמת המחירים ולצמיחה לרדת מתחת לצפי ארוך הטווח. כדי להעלות את רמת המחירים (לגרום לאינפלציה) ולעודד צמיחה יכולות ממשלות לנקוט בפעולות כגון הרחבה כמותית, הגדלת הוצאות הממשלה, הורדת שיעור הריבית וצמצום מסים. פעולות כגון אלו מעודדות צריכה פרטית, מגדילות תפוקה, השקעות ותעסוקה ואמורות להעלות את המחירים לרמתם הרצויה. ניתן להנגיד רפלציה למדיניות מכוונת של דיסאינפלציה.
אמייה טגה
אמייה (אמיר) טגה (נולד ב-4 בפברואר 1985) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר, וכיום עורך דין, פעיל חברתי וחבר מועצת העיר נתניה.
ביוגרפיה
ב-2010 חתם טגה בהפועל אשקלון, ובתום עונת 2010/2011 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית. לאחר עונה נוספת עם הפועל אשקלון בליגה הלאומית, בקיץ 2012 חתם טגה בהפועל עכו, עמה שיחק שלוש שנים בליגת העל.
ב-2015 חזר טגה לקבוצת נעוריו, מכבי נתניה, עמה ירד לליגה הלאומית בתום עונת 2015/2016. טגה סייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגת העל, ובתום עונת 2016/2017 שוחרר מהמועדון ופרש ממשחק פעיל.
רפלציה
סיכוני הרפלציה
הסיכונים היכולים לנבוע מתהליך של רפלציה הם:
אמייה טגה
ביוגרפיה
בשנת 2018 שובץ טגה במקום ה-6 ברשימתה של ראש עיריית נתניה מרים פיירברג לקראת הבחירות המקומיות, ונכנס למועצת העיר כאשר הרשימה קיבלה 6 מנדטים.
נבחרות ישראל
טגה נחשב להבטחה גדולה כשפרץ הן במכבי נתניה והן בנבחרת הצעירה, במדיה רשם 10 הופעות וכבש שער אחד, אולם פציעות חוזרות ונשנות קטעו את התקדמותו.
באוגוסט 2010 קיבל טגה לראשונה זימון לנבחרת ישראל הבוגרת, אולם עקב בעיה רפואית נמנע ממנו מלשחק עמה, וטגה אף נאלץ להחמיץ את פתיחת העונה בליגה.
חיים אישיים
ב-2007 החליט לשנות את שמו המעוברת אמיר בחזרה לשמו המקורי, והוא נחשב לאחד מהספורטאים הראשונים אשר הביע מחאה חברתית בהיותו שחקן פעיל.
מאז 2022 עוסק טגה בעריכת דין.
אברהם יעקב מרק
הרב ד"ר אברהם יעקב מרק (י"ב באדר תרמ"ד, 9 במרץ 1884 - י"ג בתמוז תש"א, 8 ביולי 1941) היה רב אוסטרי ורומני, שכיהן כרב הראשי של צ'רנוביץ ויהודי בוקובינה משנת 1926 עד שנת 1941. מרק נודע בעולם היהודי, בין השאר, בשל הספדו בפרשת דוד פאליק. הוא עצמו נרצח על ידי הנאצים בטבח שנערך ביהודי צ'רנוביץ על ידי איינזצקומנדו 10ב, שהיה מסופח לצבא הגרמני.
רקע, ילדותו ולימודיו
בן דודו היה לרב הראשי העתידי של יהודי רומניה, דוד משה רוזן. בילדותו למד תורה אצל סבו, הרב אפרים מיגיילניצה (יגולניצה) שהיה מחסידי קוסוב ואצל הרב מרדכי פוהורילה. בגיל 20 היה לאב בית דין באיסטריק ונסמך על ידי הרב בנימין אריה וייס, אב בית הדין הרבני של צ'רנוביץ ומנהיגו הרוחני של הפלג האורתודוקסי השמרני של היהודים בעיר הזאת. מאוחר יותר נסע לווינה שם למד בבית המדרש לרבנים ובמקביל באוניברסיטת וינה שם הוסמך כרב אורתודוקסי וסיים תואר דוקטור בפילוסופיה.
פעילותו באוסטריה ובגליציה
אחרי סיום לימודיו, בימי מלחמת העולם הראשונה שהה מרק במחנה פליטים באוסטריה וכיהן כסגנו של הרב הראשי של יהודי לינץ הסמוכה. במסגרת עבודתו נתן סעד רוחני וגייס סיוע חומרי לטובת הפליטים היהודים מגליציה ובוקובינה שנאספו באותו מחנה. אחרי תום המלחמה, בין השנים 1918–1926 שירת כרב של יהודי ביילסקו ביאלה בפולין וכמורה ליהדות בבתי הספר התיכון בעיר.
רב ראשי של יהודי צ'רנוביץ ובוקובינה
אחרי שהתחתן עם פרלה (מרגלית) לבית סקלר, ילידת פולין ובוגרת הפקולטה לרוקחות של אוניברסיטת צ'רנוביץ, נבחר מרק ב-1926 לרבה הראשי של צ'רנוביץ ובוקובינה שהיו החל משנת 1918 לחלק מממלכת רומניה.
בני הזוג התיישבו והתאזרחו ברומניה ונולדו להם ארבעה ילדים.
בצ'רנוביץ דרש הרב מרק בעיקר בבית הכנסת הגדול, שהיה מוכר ליהודי העיר כ"טמפל", בית כנסת מודרני מפואר. פרט לתפקידיו הדתיים היה פעיל הרב מרק בהרבה תחומים של החיים הציבוריים. הצטיין במיוחד במאמציו להקמתה בשנת 1926 של מדרשה למורים שסיפקה כמאה מורים לגני הילדים ובתי הספר היסודיים היהודים ברחבי רומניה.
מרק פעל גם כיושב ראש תנועת המזרחי בצ'רנוביץ וכחבר הנהגת התנועה ברומניה וייצג אותה בקונגרסים ציוניים. מתוך עמדה זו, הרב מרק, שהצטיין כנואם ודרשן מצוין, הגן באחד מנאומיו בשנת 1929 ,בתקופת מאורעות תרפ"ט על זכות היהודים בכותל המערבי בירושלים. נאום זה פורסם בחוברת "קול יעקב" בשפה הגרמנית.
בנובמבר 1926 נאם מרק, יחד עם המנהיג הציוני מאיר אבנר הספד בלווית הסטודנט היהודי דוד פאליק שנורה למוות על ידי הפעיל הימני הקיצוני הרומני ניקולאיֶה טוֹטוּ בבית המשפט בקמפולונג מולדובנסק. באותה לוויה השתתפו כ-25,000 בני אדם. הרצח סימל את התחלת התעצמות המפלגות האנטישמיות הקיצוניות ברומניה.
אחרי הנהגת החוקים הראשונים נגד היהודים על ידי ממשלת המיעוט הקיצונית גוגה- קוזה בחורף 1937–1938 עמד מרק בראש אחת המשלחות של יהודי בוקובינה בבוקרשט הבירה כחלק מניסיון לא מוצלח להסיר את רוע הגזירה.
אחרית ימיו
גם אחרי איחוד בוקובינה עם ממלכת רומניה המשיך האזור להיות תחת השפעה חזקה של התרבות האוסטרית-גרמנית. בבירת בוקובינה חיו בשנות ה-30 של המאה ה-20 כ-45,000 יהודים שמספרם עלה בשנת 1941 ל-60,000 ויותר. היהודים היוו את הקבוצה האתנית העיקרית בעיר. רבים מהם ידעו יידיש, רובם היו דוברי גרמנית ודבקו בתרבות ובשפה הגרמנית.
יתרון ידיעת השפה הגרמנית לא תמיד סייע בקשרים עם המיעוט הגרמני השכן ולא הועיל מול האנטישמיות של גרמניה הנאצית ובני בריתם הרומנים בשנים 1941–1945.
ב-6 ביולי 1941 אחרי נסיגת הסובייטים וכניסת הצבאות הגרמני והרומני לעיר, נרצחו תוך 24 שעות מעל 2,000 יהודים תושבי העיר. מבצעי הטבח היו חיילים רומנים, פטרולים גרמנים, תושבים וז'נדרמים רומנים. בבית העלמין היהודי נחפרו שני קברים המוניים, כל אחד ל-250 גופות וקבר שלישי למספר קטן יותר. ב-9 ביולי 1941 האינזאצקומנדו 10ב, שסופח לצבא ה-11 הגרמני, והורכב בעיקר מכוחות גסטפו, הוציאו להורג ביריות, אחרי עינויים והתעללויות, כ-400 יהודים, ביניהם מראשי הקהילה והציתו בעזרת רימונים את ה"טמפל" של היהודים.
מעצרי יהודים אלו התחילו ב-7 ביולי. בשעה 10 בבוקר 4 אנשי אס אס, מלווים על ידי שני חיילים, עצרו את הרב בביתו, הביאו אותו לבית הכנסת ומשם למלון "שוורצר אדלר" ("הנשר השחור") שנהפך לבניין הגסטפו בעיר. אנשי האס אס עינו אותו על מנת שימסור להם היכן נמצאים "אוצרות" היהודים וכתובות של יהודים עשירים. הרב סירב להיענות לדרישותיהם. בתגובה החזיקו אותו בצינוק מאולתר במשך 48 שעות. המסר היחיד שהעבירו לו היה "מרק, בית הכנסת שלכם עולה באש!". הרב נגרר על גג המלון, מול בית הכנסת הקורס בלהבות, על מנת שיראה בעיניו את חורבנו. אנשי הגסטפו מנעו את הניסיונות להציל את 63 ספרי התורה שנמצאו בבניין. מאות אזרחים רומנים וחיילים גרמנים נכחו במראה. מכל הבניין המפואר של ה"טמפל" נותרו רק הקירות ושלד המתכת של הכיפה.
בזמן שהוצת בית הכנסת אנשי גסטפו בפיקודו של הקפטן פינגר פשטו על בתי היהודים ברחובות מסביב, עצרו גברים יהודים ולקחו אותם לבניין "בית התרבות הרומנית" שם העמידו אותם ב"חקירה" קצרה ולאחר מכן הוליכו אותם אל אתר המטווח שעל גדת הנהר פרוט. שם אחדים מהם נדרשו לחפור קברות המוניים. לאחר מכן כולם נורו למוות על ידי החיילים הגרמנים. בין הקרבנות נמצאו הרב אברהם יעקב מרק, החזן הראשי גורמן ומנהל מקהלת בית הכנסת הגדול.
כעבור חדשים אחדים, באוקטובר 1941, נשלחו כל יהודי העיר צ'רנוביץ לגטו שכלל שני רחובות בלבד. לאחר זמן קצר החלו המשלוחים המיועדים לכליונם - לטרנסניסטריה.
אלמנת הרב מרק, פרלה, שרדה את השואה יחד עם שלושה מבין ארבעת ילדיה שתודות להתערבותו של ראש העיר טראיאן פופוביץ' הושארה בגטו יחד עם עוד כעשרת אלפים יהודים. היא עלתה לישראל בשנת 1944 והעידה במשפטו של אדולף אייכמן בירושלים ב 23 במאי 1961, כ-20 שנה אחרי אותם האירועים ורצח בעלה.
אחד מבניהם של הרב מרק ואשתו פרלה, פרידריך מרק, שלמד רפואה בפראג נספה גם הוא בשואה. הוא גורש למחנה טרזין ומשם לאושוויץ. ידוע כי ניגן בצ'לו בתזמורת שאורגנה על ידי מפקדת מחנה ההשמדה.
לקריאה נוספת
Revista Cultului Mozaic
חובד (עיר)
חובד (במונגולית: Ховд או בשמה הרשמי סום ג'ארגלאנט) היא בירת מחוז חובד, והעיר השישית בגודל אוכלוסייתה במונגוליה, שוכנת במערב המדינה.
היסטוריה
העיר הוקמה במאה השבע עשרה על ידי החאן Galdan Boshugtu, על גדת נהר חובד, במקום בו שוכנת כיום סום ארדנבורן (Erdenebüren).
גאוגרפיה
העיר שוכנת למרגלות הרי אלטאי, על גדות נהר בויאנט. אגם חאר-אוס ממוקם כ-25 קילומטרים מזרחית לעיר, שטח האגם הוכרז כאזור מוגן הנקרא שמורת הטבע מנחאן.
אזור חובד ידוע באיכות הגידולים החקלאיים שלו, כאבטיחים, עגבניות, ובשר.
בשנת 1992 בוצעה רפורמה מנהלית, במסגרתה קיבלה העיר מעמד של סום (сум) בשם ג'ארגלאנט.
אדמה (עיר מקראית)
אַדְמָה הוא שם עיר הנזכרת במקרא ואשר שכנה באזור כיכר סדום ("כיכר הירדן") בדרום-מזרח ים המלח.
בתנ"ך
האזכור הראשון בתנ"ך לעיר אדמה הוא בתיאור גבולות הכנעני:, כלומר הגבול הדרום-מזרחי של הכנעני לפי המקרא עבר סמוך לאדמה ולערי הכיכר בכלל.
אזכור נוסף לעיר נמצא במלחמת ארבעת המלכים את החמישה, בתור אחת מהערים שחברו למלך סדום במלחמתו נגד ארבעת מלכי מסופוטמיה:. הסיפור המקראי על המלחמה מסתיים בהפסד לחמשת המלכים ובלקיחת הרכוש מסדום ומעמורה.
העיר אדמה נחרבה, לפי המקרא, בידי אלוהים במהפכת סדום ועמורה יחד עם כל ערי כיכר הירדן, מלבד העיר צוער.
פעמיים בתנ"ך מוזכר גורל העיר כאזהרה לעם: בפעם הראשונה ב ובפעם השנייה בספר
המידע הארכאולוגי וההיסטורי
באזור כיכר סדום התקיימו חמש ערים גדולות בתקופת הברונזה הקדומה, ורק בתקופה זו, באלף ה-3 לפנה"ס, יש המשערים כי המספר המקראי כיוון לאחת מהן כאשר ציין את אַדְמָה, על אף שכיכר הירדן מזוהה היום בצפון ים המלח ולא בדרומו. לפי טענה אחת חמשת ערי הכיכר המקראיות נזכרות בארכיון העיר אבלה שבסוריה, גם הוא מהאלף ה-3 לפנה"ס, ואף באותו סדר, אך לאחר מכן גילו שאדמה וצבויים נזכרו בלוח אחר. בנוסף לכך, אם מקבלים את השערת מיקומן של חמשת ערי הכיכר, נשללת אפשרות קיומה של מלחמת ארבעת המלכים את החמישה כפי שהיא מתוארת במקרא, שכן ארבעת המלכים המשוערים חיו מאות רבות של שנים אחרי נטישתן הסופית של ערי הכיכר, ומאות שנים מפרידות מבחינה היסטורית גם בינם לבין עצמם . ייתכן כי תיאור המלחמה נכתב במאה ה-7 לפנהס שכן זה זמן קיומן של הערים "עֵין מִשְׁפָּט הִוא קָדֵשׁ" ו"תָּמָר" הנזכרות בו (ספר בראשית, פרק י"ד, פסוק ז') . בנוסף בארכיון העיר מוזכר גם "ב-אר-שע", שלפי מקור זה היה מלך אדמה, ולא מלך עמורה כמו שמוזכר ב.
עמנואל גרוס
עמנואל גרוס (נולד ב-5 במאי 1948) הוא משפטן ישראלי. כיהן כשופט צבאי, ולאחר פרישתו מכס השיפוט פנה לאקדמיה. הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
עמנואל גרוס נולד בשנת 1948 בבוקרשט שברומניה, בנם של דב וצפורה גרוסו. ב-1950 עלה עם הוריו לישראל והם שוכנו במעברת רגבים ליד כפר סבא. את תעודת הבגרות עשה באופן אקסטרני ונמנה עם המחזור השני העצמאי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. הוא גם בוגר תואר שני ושלישי של פקולטה זו.