cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
באל גנגדהאר טילאק
מאסריו על המרדה
בעת חייו נשפט טילאק, בין היתר, שלוש פעמים על ידי הרשויות הבריטיות בהודו, באשמת המרדה: ב-1897, ב-1909 וב-1916. ב-30 באפריל 1908 השליכו שני צעירים בנגלים, פרפוללה צ'אקי וחודירם בוס, פצצה על כרכרה בעיר מוזאפרפור כדי לרצוח את ראש בית המשפט מקולקטה, השופט דאגלס קינגספורד. בטעות רצחו במקומו שתי נשים שנסעו באותה כרכרה. צ'אקי התאבד אחרי שנעצר, ובוס הוצא להורג בתלייה. טילאק לימד בעיתונו "קסארי" סנגוריה על המפגעים וקרא להשכנה מידית של ה"סווראג'" - השלטון העצמי. השלטונות ראו במאמרו מעשה המרדה והעמידו אותו לדין. בתום המשפט חבר המושבעים הרשיעו את טילאק ב־7 קולות נגד שניים. השופט דינשו ד. דבר דן אותו לשש שנות מאסר וקנס של אלף רופיות על המרדה והסתה לשנאה גזעית נגד הבריטים. כשנתבקש במשפט אם יש לו מה לומר, טילאק השיב:
בפסק דינו הביע השופט בקורת חריפה נגד התנהגותו של טילאק. הוא עזב את האיפוק השיפוטי וגינה את מאמרי טילאק כ"מבעבעים מרוב המרדה", הטפה לאלימות, אישור מעשי הרוצחים. "אתה מהלל את הגעת הפצצה להודו כאילו זו ישועה. אני אומר: עיתונות כזאת היא קללה לארץ". הסנגור שבחר טילאק, העורך הדין המוסלמי מוחמד עלי ג'ינה שעבד במומבאי, לא יכול היה לבטל את הרושם שעשו מאמריו הפולמוסיים של טילאק ושהיוו ראיות נגדו. טילאק ריצה את העונש במנדלאי בבורמה בשנים 1908–1914. בעת המאסר המשיך לקרוא ולכתוב, ולפתח את רעיונותיו על המאבק לשחרור הודו. באותה תקופה הוא כתב את "גיטא רהסיה", פירושו לבהגוואד גיטא. טילאק השתחרר מן הכלא ב-16 ביוני 1914. בין מגניו במשפטים היו עורכי הדין מוחמד עלי ג'ינה (לעתיד נשיא פקיסטן הראשון) ודויד סולומון אירולקר מקהילת הבני ישראל (הודו).
השנים אחרי המאסר
בעת כליאתו לקה טילאק בסוכרת. אחרי שחרורו חזר לפעילותו פוליטית במסגרת מפלגת הקונגרס. ייתכן כי שנות הכלא והמחלה ריככו במשהו את עמדותיו. עם פריצת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 שיגר טילאק מברק למלך-הקיסר ג'ורג' החמישי והביע בו את תמיכתו ואת רצונו לעזור בגיוס לוחמים לצד בריטניה. הוא קיבל בברכה את "חוק המועצות ההודי" (The Indian Councils Act) שנודע כ"רפורמות מינו-מורלי" ושאושר בפרלמנט הבריטי במאי 1909. הוא ראה בו "הגברת האמון ההדדי בין השלטון והנשלטים". הוא השתכנע כי מעשי האלימות הפחיתו יותר משהגבירו את קצב הרפורמות הפוליטיות הנחוצות להודו. טילאק חפץ להתפייס עם מפלגת הקונגרס ולנטוש את דרישתו ל"פעילות ישירה" והסכים עם גישת יריבו גוחאל לפעול על ידי "אמצעים חוקתיים בלבד". בשנת 1920 נבחר כיושב ראש מפלגת הקונגרס. עם זאת ניסה לשכנע את מוהנדס גאנדי לנטוש את רעיון אי האלימות המוחלט (אחימסה המוחלט) ולשאוף להשגת השלטון העצמי - ה"סווארג'יה" בכל האמצעים. גאנדי, אף-על-פי שכיבד את טילאק כ"גורו" שלו, לא שינה את דעתו.
"הליגה למען השלטון העצמי של כל-הודו"
בשנת 1916 בכנס הקונגרס הלאומי ההודי הלוקנו הצטרפו שוב טילאק וחסידיו למפלגה. בו זמנית בשנים 1918-1916 יחד עם ג.ס. חאפארדה, אנני בזנט, מוחמד עלי ג'ינה ואחרים הקימו שני ארגונים פוליטיים הקרויים שניהם "הליגה למען השלטון העצמי בכל הודו" (All-India Home Rule League). טילאק נסע באותם ימים מכפר לכפר על מנת למשוך את האיכרים ומקומיים אחרים להצטרף לתנועה החדשה. באותם הימים הוא התרשם מאוד מהצלחת המהפכה הבולשוויקית משנת 1917 ומדמותו של ולדימיר לנין. הליגה מנתה באפריל 1916 1400 חברים אך הגיעה בשנת 1917 ל-32,000. הפלג של הליגה בהנהגתו היה פעיל בהתחלה במיוחד במדינות מהרשטרה, הפרובינקיות המרכזיות ובקרנטקה ובראר. הפלג שבהנהגת אני בסאנט פעל בכל שאר הודו.
בימי מלחמת העולם הראשונה התחיל טילאק לנהל תביעה משפטית לדיבה נגד העיתונאי ולנטיין צ'ירול, שכתב דברים לא מחמיאים על טילאק בספרו "Indian Unrest" (מהומות בהודו). טילאק נסע בשנים 1918–1920 ללונדון לצורך המשפט אך לבסוף הפסיד אותו.
ב-20 ביולי 1920 הודיע גנדי על הקמת תנועת "אי שיתוף הפעולה". באותו יום טילאק, שחזר מאנגליה, לקה בהתקף קשה של מלריה ונפטר במומבאי. בטקס הלווייה, בין אלו שנשאו את ארונו היו מהטמה גנדי, מוואלנה שווקת עלי וד"ר קיצ'לו.
השקפותיו הפוליטיות-דתיות
הגותו הפוליטית של טילאק הייתה מיזוג של מסורת הוודאנטה ההודית, לפיה החופש הוא דחף אלוהי, חלק מחיי הנשמה, ושל גישות מערביות ללאומיות והגדרה עצמית מבית היוצר של ג'וזפה מציני, אדמונד ברק, ג'ון סטוארט מיל והנשיא האמריקאי וודרו וילסון. לאורך כל חייו ביקש טילאק לאחד את אוכלוסיית הודו לפעולה פוליטית המונית. לשם כך הוא סבר כי יש למצוא הצדקה מקיפה לפעילות האנטי-בריטית ולמען הודו עצמאית. קודם כל ניסה לבסס אותה על עקרונות של המסורת ההודית, המצויות בראמאיאנה ובהגוואד גיטא. הוא קרא לגישה זו "קארמה-יוגה" או "יוגה של הפעולה". לפי פירושו, בהגוואד גיטא חושפת את העיקרון הזה בשיח בין קרישנה לארג'ונה, כאשר האיץ קרישנה את ארג'ונה שיאבק באויביו (שהרבה מהם היו בני משפחתו) כי זו חובתו. הוא מצא גם בבהגוואד גיטא צידוקים לפעילותו הלאומית. זאת בניגוד לפירוש המקובל של הטקסט - לפי דעותיהם של רמנוג'ה ואדי שנקרה, הדוגל ב"פרישות" ובמעשים המוקדשים לאל בלבד. טילאק פירש פירושים משלו לקטעים הרלוונטיים ב"גיטא" וביסס את דעותיו על הפירוש לגיטא של ג'ננדווה, הפירוש הבקורתי של רמנוג'ה ועל התרגום שערך בעצמו מ"גיטא". עיקר מאבקו היה נגד רעיונות הפרישות שסתרו את הפעילות הארצית. לשם כך נתן פירושים חדשים למלים כמו קארמה, דהארמה, יוגה ולמושג הפרישות עצמו. מכיוון שבנה את השקפתו על סמלים ופסוקים דתיים הינדואיסטים, הוא הרחיק רבים מההודים הלא הינדואיסטים, כמו המוסלמים, שפנו אל חסות הבריטים. עם זאת תמך טילאק בפיוס בין הדתות ובברית בין ההינודאיסטים למוסלמים על בסיס אדוואיטה ודאנטה.
דעותיו החברתיות
במקביל להשקפתו הלאומנית, היה טילאק מתנגד חריף למגמות הליברליות שהתפתחו בפונה. למשל מעל דפי עיתוניו "מאהרטה" ו"קסארי", התנגד להקמת התיכון הראשון לבנות ילידות - ה"הוזורפאגה" - שהוקם בפונה בשנת 1885 ולתוכנית הלימודים שלו. התנגד גם כן לנישואים המעורבים בין הקאסטות, במיוחד כשאישה מקאסטה עליונה ביקשה להתחתן עם גבר מקאסטה נמוכה. על אף שרצה לחתום על עצומה שתבקש את העלאת גיל הנישואים ל-16 לבנות ול-20 לבנים, התנגד טילאק רשמית לחוק הבריטי שהעלה את גיל הנישואים לבנות מ-10 ל-12. לדעתו הייתה עדיפות למאבק לשלטון עצמי מעבר ומעל לכל רפורמה חברתית.
ביחס לנשים, היה שמרן ביותר. סבר שהנשים ההודיות אינן זקוקות לחינוך מודרני. הוא האמין שעל הנשים להיות עקרות בית המשרתות את צורכיהם של בעליהם וילדיהם.
מורשתו
בשנים 1880–1881 הקים טילאק שני עיתונים, "קסארי" ("האריה") בשפת המארטהי ו"מאהרטה" באנגלית והיה יחד עם גופאל גאנש אגארקר, עורכם הראשון. על ידי פעילות זאת כונה "המעורר של הודו". העיתון "קסארי" הפך מאוחר יותר ליומון והוא מופיע עד ימינו.
ב-1894 הפך טילאק את פולחנו של גנשה לאירוע ציבורי אדיר - סרווג'ניק גנשוטסאב. חגיגות אלה נמשכו מספר ימים ולוו בתהלוכות, מוזיקה וארוחות. הם אורגנו על ידי התרמות בקרב השכונות, הקאסטות או אנשי מקצוע. התלמידים חגגו בהזדמנות זו את תהילת האומה ההינדית והדת ההינדואיסטית ודנו בסוגיות פוליטיות, כולל פיתוח תנועת הסוואדשי.
ב-1895 הקים טילאק את ועד הקרן שרי שיוואג'י לצורך חגיגות ה"שיוו ג'איאנטי" - יום הולדתו של צ'טרפטי, או שיוואג'י, מייסדה של ממלכת מארטהה. המיזם נועד לממן את בנייתו מחדש של הקבר סמדהי של שיוואג'י ברייגאד פורט. לצורך הבנייה הקים טילאק גם את "שרי שיוואג' סמרק מנדאל", זאת בשיתוף פעולה עם סנאפאטי חנדראו דבהאדה השני מן העיר טאלגאון דבהד שהיה ליושב ראש הראשון של ה"מנדאל"
חגיגות כמו גנפאטי ושיוו גאיאנטי שימשו את טילאק בבניית רוח התנגדות לאומית לשלטון הקולוניאלי, מעבר לחוג האליטה המלומדת. אולם הן הבליטו את ההבדלים בין הינדואיסטים למוסלמים. מארגני החגיגות האיצו בחסידיהם להגן על הפרות ולהחרים את חגיגות ה"מוחרם" של המוסלמים השיעים, שבהם גם בני דת ההינדו השתתפו בעבר. יחד עם ההתנגדות לשלטון הקולוניאלי אירועים אלה תרמו גם למתחים בין הדתות. לכן המפלגות ההינדואיסטיות הלאומניות של ימינו שאבו מטילאק את האדרת הפולחן של השיווג'י.
חברת החינוך של דקאן שהקים טילאק עם אחרים בשנות ה-1880, עדיין מנהלת בפונה מוסדות חינוך חשובים כגון מכללת פרגוסון.
תנועת סוואדשי שהתחיל טילאק בתחילת המאה ה-20 הפכה לחלק מתנועת העצמאות עד להגשמת החלום ב-1947. סוואדשי נשארה חלק ממדיניות הממשלה ההודית עד לשנות ה-1990 כשממשלת הקונגרס החליטה לעבור לליברליזציה של הכלכלה.
ספרים
שני ספרים שביקשו לבסס את התרבות ההינדית כיורשת הדת הוודית ואת אמונתו בשורשי תרבות זו היו בארים שהגיעו מן הצפון המושלג - האזור הארקטי. שבו ניסה לקבוע תיארוך הוודות, לפי המיקום של כל נקשטרה. ספר שבו טען כי הוודות יכלו להיכתב רק בקוטב הצפוני, ומשוררי עם אריים הביאו אותן דרומה אחרי התחלת עידן הקרח האחרונה. הוא הציע דרך חדשה כדי לקבוע את הכרונולוגיה המדויקת של האירועים המתוארים בוודות. באתר Archives ברשת ניתוח הקארמה יוגה שב"בהגוואד גיטא" או "קארמה-יוג שאסטרה"
לקריאה נוספת
vol.24 of Encyclopedia of Great Thinkers -ed.K.S.Bharati, Concept Publishing Company, New Delhi 2009
קישורים חיצוניים
באתר על היסטוריה של הודו ברשת
עצמאות (פירושונים)
{{פירושונים|* עצמאות – מצב שבו מדינה אינה תלויה בגורם חיצוני לצורך קיומה הפיזי והכלכלי, הגנה על גבולותיה ושמירה על הסדר הציבורי ושלטון החוק
ראו גם
}}
מדיניות ההבלגה
מדיניות "ההבלגה" הייתה מדיניות של ארגון "ההגנה" בסוגיית התגובה לתוקפנות הערבית נגד היישוב בארץ ישראל בימי המנדט הבריטי. פירושה של אותה "הבלגה" היא התאפקות והגנה עצמית. למעשה, מדיניות זו הובילה להתבצרות בתוך היישובים ובהגנה עליהם מבפנים, נגד הפורעים הערבים. מדיניות זו מנעה מעשי תגובות אלימות ומעשי נקם בערבים חפים מפשע. המחנה השמאל-הפועלי תמך במדיניות ההבלגה.
מטעמים מוסריים
רבים בהנהגת היישוב דיברו על מדיניות ההבלגה כמדיניות מוסרית אשר מהווה מקור גאווה עבור היישוב. הרב יצחק הרצוג, הרב הראשי לישראל בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, אמר:
הרב הרצוג והראשון לציון, יעקב מאיר, יצאו בשנים 1937–1938 בקריאה להקפיד על ההבלגה ולהימנע ממעשי נקם.
ברל כצנלסון, ממנהיגי מפא"י, טען בנאום בקונגרס הציוני ה-20 ב-1939 כי הבלגה היא הגנה עצמית שפירושה טוהר הנשק ואי פגיעה בחפים מפשע:
'הוועד הלאומי', הממשלה של היישוב היהודי דאז, פרסם כרוז ובו גילוי דעתו בנוגע להבלגה:
מטעמים מדיניים
למרות ההצהרות של הנהגת היישוב בעד ההבלגה, ביוני 1939 ביצעו יחידות של ההגנה פעולות תגמול, למשל בלוביה ובלד א-שייח'.
התנגדות למדיניות ההבלגה והפרתה בידי אצ"ל
חברי האצ"ל, שפעלו נגד התוקפנות הערבית בניגוד להחלטת היישוב היהודי, הכריזו על עצמם כ"שוברי ההבלגה". כוונתם, תקיפה לשם הגנה עצמית. מדיניות האצ"ל הובילה פעולות תגמול, ללא הבחנה, גם נגד תושבים ערבים חפים מפשע, כתגמול על טרור ערבי נגד היהודים.
בשלבים הראשונים של המרד הערבי הגדול, הוביל האצ"ל את קו "התגובה", וזאת בניגוד לתפיסת זאב ז'בוטינסקי, מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית. אולם בעקבות הוצאתו להורג של שלמה בן-יוסף בקיץ 1938, שינה ז'בוטינסקי את עמדתו מהתנגדות לתמיכה בקו זה. ז'בוטינסקי אמר באותם ימים:
דוד רזיאל, מפקד האצ"ל באותם ימים, טען כי התגובה האלימה תביא להפסקת הטרור הערבי, כי הערבים האויבים מבינים רק את שפת הכוח:
האצ"ל באותם ימים פעל בנוסח "דם תחת דם", דם יהודי תחת דם ערבי. הוא פרסם זאת ב"קול קורא":
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> להכות במרצחים הבריטים והערבים!
אשלי גרין
אשלי מישל גרין (באנגלית: Ashley Michele Greene; נולדה ב-21 בפברואר 1987) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית אמריקאית, ידועה בעיקר בשל משחקה בסדרת סרטי "דמדומים".
ביוגרפיה
גרין נולדה בג'קסונוויל, פלורידה שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי. הוריה הם מישל (לבית טייטום) וג'ו גרין. יש לה אח בוגר בשם ג'ו. בגיל 17 עזבה את בית הספר ועברה לגור לבדה בלוס אנג'לס במטרה לפתח קריירת משחק. תחילה, רצתה להיות דוגמנית אך נאמר לה שאינה גבוהה מספיק, לאחר שלקחה שיעורי משחק הבינה כי זה התחום בו היא מעוניינת להתמקד.
קריירה
ב-2006 החלה להופיע במספר סדרות טלוויזיה ביניהם: "ג'ורדן", "מד טי.וי" ו"תשוקה", שם גילמה את דמותה של רינטה למשך 7 פרקים.
פריצת הדרך הראשונה של גרין הייתה בשנת 2008 כאשר גילמה את אליס קאלן בת למשפחת הערפדים ואחותו של אדוארד קאלן בסרט "דמדומים", שמבוסס על ספרה של סטפני מאייר. היא המשיכה לגלם את אליס קאלן גם בסרטי ההמשך, "דמדומים 2: ירח חדש", "דמדומים 3: ליקוי חמה", "ודמדומים 4: שחר מפציע - חלק ראשון" והמשיכה לסרט החמישי והאחרון בסדרה "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק שני".
אשלי גילמה את מישל בקהם בסרט הדרמה "סקייטלנד" שיצא בשנת 2010. כמו כן, שיחקה בסרטים: "שרינק", "ליבו של קונור", "חמאה", "קיץ של דם". ב-2012 הופיעה בסרט הנעורים "LOL" לצידה של מיילי סיירוס.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט האימה "קריסטי", שמספר על תלמידת קולג' (גרין) שבחג ההודיה נשארת בקמפוס ומוצאת את עצמה מאוימת ומותקפת על ידי כת. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של לונדון ב-14 באוקטובר 2014.
בשנת 2016 הצטרפה לקאסט העונה השלישית של סדרת הדרמה המשטרתית "חוצה את הקווים" בדמותה של מיה רוצ'לנד, צעירה המחפשת נקמה באיתן ולא תפסיק עד שתשיג. ב-2017 שבה לשחק בעונה הרביעית של הסדרה. בשנת 2018 שיחקה במותחן האקשן "איש התאונות" בכיכובו של סקוט אדקינס. בשנת 2019 גילמה את העיתונאית אבי האנטסמן בסרט הדרמה הביוגרפי "פצצה".
אחר
מגזין "פיפל" הכריז על אשלי גרין כאחת הנשים היפות בעולם לשנת 2010. הצטלמה לשערים של המגזינים "Nylon" ו-"Seventeen". ב-2005 השתתפה בקליפ לשיר "Lyudi Invalidy" סינגל מתוך אלבומם השני בשפה הרוסית של ההרכב "ט.א.ט.ו.".
ב-2015 תרמה את קולה למשחק הווידאו "באטמן ארקהם נייט", שם דיבבה את באטגירל.
חיים אישיים
בשנת 2009, תמונות עירום של גרין התפרסמו ברחבי האינטרנט. עורכי הדין שלה איימו לתבוע אתרים שונים שיפרסמו את התמונות.
החל משנת 2013, גרין מנהלת מערכת יחסים עם מנחה הטלוויזיה האוסטרלי-לבנוני פול ח'ורי (אנ') ובדצמבר 2016 הם התארסו. הם התחתנו ב-6 ביולי 2018 בסן חוזה שבקליפורניה. בספטמבר 2022 נולדה בתם הבכורה.
קרייזלר רויאל
קרייזלר רויאל (באנגלית: Chrysler Royal) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית קרייזלר שיוצרה בין השנים 1933–1950 בארצות הברית.
יוצרו 509,874 יחידות.
קישורים חיצוניים
(סדרה C16) (סדרה C18) (סדרה C22)
כפית
כפית היא כלי אכילה פופולרי, המבוסס על הכף, אך קטן ממנה בגודלו. כמו הכף, הכפית ישרה מצד אחד וקעורה מצדה השני. ההבדל העיקרי בין הכפית והכף הוא ברוחב החלק הקעור. כפית ממוצעת מחזיקה כשליש מהנוזל אותו מחזיקה כף. הבדל נוסף בין הכפית והכף הוא באורך הידית של הכפית שקצר משל הכף. שמה של הכפית - בא בשל היותה כף קטנה.
שימושים
השימוש העיקרי של הכפית הוא בהכנת משקאות -- הוספת חומרים כגון סוכר או קפה לכוס ועזרה בערבובם עם בסיס נוזלי כגון מים או חלב. הכפית גם משמשת ילדים קטנים לאכילה, באכילת קינוחים קטנים יחסית ובטעימה של מאכלים לפני הגשתם. כפיות משמשות לעיתים גם בתור יחידות מידה (בין אם מדובר במתכון או תרופה), כאשר כל כפית, מייצגת כ-5 מיליליטר של נוזל.
קישורים חיצוניים
Essbesteck
מלון בלגרד (סרט)
מלון בלגרד (ברוסית: «Отель Белград»; בסרבית Хотел Београд) הוא סרט קומדיה רוסי בבימויו של קונסטנטין סטטסקי, מהווה המשך לסדרה "מלון אלאון". בכיכובם של השחקן הסרבי מילוש ביקוביץ' והשחקניות הרוסיות דיאנה פוז'ארסקאיה ואלכסנדרה קוזנקינה. הסרט יצא להקרנה מסחרית ב-5 במרץ 2020.
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים בישראל ב-19 במרץ 2020, אך בעקבות מגפת הקורונה בישראל ההקרנה בוטלה.
גרסת מיני-סדרה באותו שם (Хотел Београд) בת שלושה פרקים שודרה ברשת Superstar TV בסרביה.
לונר אורביטר
תוכנית לונר אורביטר (באנגלית: Lunar orbiter - מקפת ירחית) הייתה תוכנית של נאס"א לחקר הירח, במסגרתה שוגרו 5 מקפות אל הירח בין 1966 ל־1967. מטרת התוכנית הייתה למפות את פני הירח במטרה למצוא אתרי נחיתה מתאימים למשימות תוכנית אפולו. לוויינים אלו סיפקו את התמונות הראשונות של כדור הארץ מן הירח.
כל 5 המשימות הושלמו בהצלחה וכ־99% מהירח מופו ברזולוציה של 60 מטרים או טוב יותר. בשלוש המשימות הראשונות מופו 20 אתרי נחיתה מיועדים לנחיתת אדם שנבחרו על ידי תצפיות מכדור הארץ. משימות אלו טסו בנטיית מסלול נמוכה. שתי המשימות האחרונות שהו במסלול קוטבי ומיפו את שאר הירח. לונר־אורביטר 4 מיפתה את כל הצד הנראה של הירח וכ־9% מהצד הנסתר. לונר־אורביטר 5 סיימה את מיפוי הצד הנסתר וצילמה אף 36 אזורים שנבחרו מראש ברזולוציה בינונית (20 מטרים) וגבוהה (2 מטרים). כל משימות לונר־אורביטר שוגרו על גבי משגר אטלס־אג'ינה D.
רביעיית רן
רביעיית רן היא סדרת דרמה שבועית, המביאה את סיפורם הבדוי של רביעיית האחים הראשונה שנולדה בישראל. הסדרה מתארת את מערכת היחסים בין האחים לאורך שנה אחת, כאשר הם בני 32, באמצעות פרויקט תיעודי של כתב טלוויזיה. בסדרה משולבות סצינות דרמטיות עם סצינות כמו-תיעודיות. הסדרה נוצרה בהשראת הסרט "Seven Up!" משנת 1964 של במאי התעודה הבריטי מייקל אפטד.
גרוסולר
גרוֹסוּלר (קרוי לעיתים בטעות גרוסולריט) – מינרל נזוסיליקטי השייך לקבוצת הגארנט.
רביעיית רן
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בערוץ yes stars ישראלי החל מ־18 ביוני 2008. החל מ-24 ביוני, זכיינית ערוץ 2, רשת, שידרה גם היא את העונה הראשונה. העונה השנייה עלתה לשידור ב-1 בפברואר 2010 בערוץ yes stars Drama HD. הפרק האחרון שודר ביום שני 24 במאי 2010. עונה זו צולמה ושודרה בפורמט HD, ובעתיד תשודר גם בערוץ 10.
גרוסולר
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של גרוסולר היא Ca3Al2(SiO4)3.
גרוסולר כולל כמה סוגי משנה:
רביעיית רן
שיר הנושא של הסדרה "חלומות שמורים", עובד ובוצע על ידי דיקלה.
גרוסולר
תכונות
הגרוסולר מופיע בטבע בגבישים מפותחים היטב שצורתם רומבודודקהדרון (פאון בעל 12 פאות) שגודלם מגיע עד 15 ס"מ אבל גם צורת הטרפזוהדרון (פאון בעל 24 פאות) ואף הקסאוקטהדרון (פאון בעל 48 פאות) נפוצות. פאות הגבישים מקווקוות.
רביעיית רן
עונה ראשונה - 2008 (14 פרקים)
במרכז העלילה נמצא כתב טלוויזיה, העוקב אחר עצמו וארבעת האחים מאז לידתם ומתעד אותם אחת לשמונה שנים. הסדרה מתחילה בעת צילומי הפרק החמישי בסדרה על חייהם, כאשר האחים בני 32. הסדרה עוקבת גם אחר הוריהם ובני זוגם של האחים. עליהם להחליט אם להקים משפחה ולבחור בבורגנות או לבצע מרד נגד המוסכמות. במהלך הסדרה נחשפים חיים בעלי חזות בורגנית הנסחפים למערבולת שסופה בהרס או בהתחלה חדשה.
גרוסולר
תכונות
הגרוסולר משתתף בכמה שורות איזומורפיות (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכול להיות מוחלף על ידי אטום אחר מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל). הגרוסולר, האנדרדיט והאוברוביט ידועים באופן קיבוצי כקבוצת האוגראנדיט (אוברוביט, גרוסולר, אנדרדיט), כשברזל וכרום מחליפים את האלומיניום במבנה הגרוסולר.
אופטית המינרל הוא איזוטרופי. מקדם השבירה הממוצע של הגרוסולר הוא 1.74, והנפיצה שלו חלשה. הגרוסולר הוא פלואורסצנטי במידה מועטה, בהקרנה בקרינה אולטרה סגולה בגלים ארוכים הגרוסולר חסר הצבע עד ירוק בהיר אינו מגיב או שפולט קרינה כתומה חלשה, ובגלים קצרים הוא פולט קרינה חלשה בגוון צהוב-כתום. הגרוסולר הצהוב אינו מגיב או שפולט קרינה כתומה חלשה בשני אורכי הגל. צבעיו הנפוץ של הגרוסולר הם ירוק וצהוב-כתום.
רביעיית רן
עונה שנייה - 2010 (15 פרקים)
העונה השנייה פוגשת את משפחת רן שנה לאחר מכן. אז הם כבר בני 33 וקצת, גיל ההתבגרות הסתיים סופית ורשמית, והם מוצאים את עצמם עם הבחירות שעשו וההשלכות על החיים שלהם, על הרביעייה, ועל המשפחה כולה.
גרוסולר
תכונות
מקור השם גרוסולר בשם הבוטני של הדומדמנית (Ribes Grossularium), בהתייחס לגארנט בגוון ירוק שנתגלה בשפך הנהר אחטראגדה באגן הנהר וילואי (Вилюй) שברפובליקת סאחה-יקוטיה שבסיביר בתחילת המאה ה-19. ב-1811 נתגלה גרוסולר באי מל (Isle of Mull) שבאיים ההברידיים הפנימיים.
רביעיית רן
הצלחת הסדרה והביקורות
הסדרה 'רביעיית רן' זכתה לביקורות לכאן ולכאן, ואף הייתה מועמדת לפרס הדרמה הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה. כמו כן, השחקנים מיכל ינאי ויפתח קליין היו מועמדים לפרס השחקן והשחקנית הטובים ביותר על דמויותיהם בסדרה.
הסדרה התמודדה מול מגוון תוכניות מרחבי אירופה, בתחרות הבינלאומית ליצירות טלוויזיה "ורד הזהב" (Rose d'Or), פרס יוקרתי הניתן מדי שנה בשווייץ ליצירות טלוויזיה בולטות, במסגרתה מוענקים מדי שנה פרסים לתוכניות מטעם רשות השידור השווייצרית, על פי קריטריונים של מקוריות, יצירתיות ואיכות.
גרוסולר
תכונות
לגרוסולר יש שמות נרדפים רבים וגם כמה שמות מטעים: "קולופוניט" – גרגרים גסים של גארנט, "ארניט", "גארנט-דומדנית" – גרוסולר שקוף בגוון ירוק בהיר, "קלקתונגארנט", "קנלשטיין", "אולינתוליט"/"אוליתוליט", "פצ'גארנט", "רומנזוביט", ו"טלמרקיט". שמות מטעים כוללים "ירקן דרום אפריקני", "ירקן גארנט", "ירקן טראנסוול" ו"ירקן אפריקני".
שימושים
השימוש המסחרי הנפוץ ביותר הוא כאבן חן. הסוג הנפוץ ביותר למטרה זו הוא ההסוניט בעל הגוון הכתום. הסוג המבוקש ביותר הוא הטסבוריט בעל הגוון הירוק. הסוג האטום אותו כורים בדרום אפריקה (המכונה "ירקן דרום אפריקני") משמש לעיתים לגילוף חפצי נוי. בנוסף, כל סוגי הגרוסולר הם מינרלים מבוקשים על ידי אספנים.
רביעיית רן
הצלחת הסדרה והביקורות
ירון טן-ברינק, מבקר הטלוויזיה של "ידיעות אחרונות", כתב בסיום העונה הראשונה:
גרוסולר
מקור ותפוצה
גרוסולר מופיע באבן גיר שעברה התמרה של מגע או התמרה אזורית יחד עם וזוביאניט, דיופסיד, וולאסטוניט וסקפוליט או בסלעים שעברו מטאסומטיזם של סידן. כמו כן ניתן למצוא גרוסולר בחלק מהשיסטים ובסרפטיניטים.
רביעיית רן
הצלחת הסדרה והביקורות
בערב עליית העונה השנייה, סמדר שילוני כתבה:
גרוסולר
מקור ותפוצה
הגרוסולר הוא מינרל נפוץ למדי. מקומות לדוגמה בהם מוצאים גרוסולר כוללים את הר סנט-אילר, ומכרה ג'פרי שבאזבסטוס (Asbestos) בפרובינציית ׂקוויבק שבקנדה; בשפך הנהר אחטראגדה באגן הנהר וילואי (Вилюй) שברפובליקת סאחה-יקוטיה שבסיביר שברוסיה (שם נתגלה המינרל לראשונה); בעמק אלה (Val D'Ala) בפיימונטה שבאיטליה; בצילרטל (Zillertal) שבאוסטריה; סמוך לטלמרקן (Telemarken) בנורווגיה; גבישים בודדים מושלמים מצוי בחצץ אבני החן בסרי לנקה; טסבוריט מצוי בגבעות מרלני (Merelani Hills), דרום מזרחית לארושה בטנזניה ובגבעות טאיטה (Taita Hills) סמוך לווי (Voi) בקניה; גבישים ורודים ולבנים מצויים במורלוס (Morelos) ואגם חאקו (Jaco) במדינת צ'יוואווה במקסיקו.
רביעיית רן
מכירת הסדרה לגופי שידור בחו"ל
ב-22 בינואר 2010, בעת אירוע השקת העונה השנייה של הסדרה, הודיע סמנכ"ל התוכן של חברת yes, יונה ויזנטל, כי רשת הטלוויזיה האמריקאית CBS רכשה את האופציה להפקת גרסה אמריקאית של הסדרה. ב-3 בפברואר 2010 אושרה הפקת פיילוט לסדרה, שאם יעבור את אישור הרשת יעלה לשידור בעונת הסתיו הבאה בארצות הברית.
גרוסולר
מקור ותפוצה
בישראל ניתן למצוא גרוסולר באזור מנחמיה. המינרל נוצר בהתמרה של מגע שבין הבזלת וחוואר הלשון, או בתצורת חתרורים שבאזור מדבר יהודה. .
ביקורת התבונה הטהורה
ביקורת התבונה הטהורה (בגרמנית: Kritik der reinen Vernunft) הוא ספר שנכתב על ידי עמנואל קאנט בשנת 1781 ויצא במהדורה שנייה בשנת 1787. הספר נחשב לאחת העבודות הפילוסופיות החשובות ביותר בהיסטוריה של הפילוסופיה. הספר נקרא גם "הביקורת הראשונה", כשבאים אחריו "ביקורת התבונה המעשית" (1788) ו"ביקורת כוח השיפוט" (1790). בהקדמה למהדורה הראשונה קאנט מסביר למה התכוון במילים ביקורת התבונה הטהורה: "אין כוונתי לביקורת הספרים והשיטות, אלא לביקורת כושר-התבונה בכלל מבחינת כל ההכרות כולן, שאליהן הוא יכול לחתור בלי שיהא תלוי בניסיון בכלל".
לפני קאנט, מקובל היה לומר שידע אפריורי חייב להיות מנתח (אנליטי), כלומר שהנשוא (הפרדיקט) כלול כבר בנושא ולכן נכונות המשפט אינה תלויה בניסיון (לדוגמה, "רווק הוא גבר לא נשוי", או "אדם חכם הוא חכם"). המשפט הוא מנתח כי הוא מגיע רק על ידי ניתוח של הנושא. מקובל היה לחשוב שכל המשפטים אפריורי כולם מסוג זה: בכולם נשואים הכלולים כבר בנושא המשפט. במצב כזה, לנסות ולהפריך משפט אפריורי (לדוגמה "אדם חכם הוא חכם" או "אדם חכם איננו חכם") יוביל פשוט לסתירה. לכן היה נהוג לחשוב שחוק הסתירה מספיק כדי לבנות את הידע האפריורי.
לפני זמנו של קאנט, הבדילו רוב הפילוסופים בין שני סוגי משפטים:
קאנט איננו מסופק ממסקנות אלו וסבור שקיימים גם משפטים מרכיבים אפריורי, כמו משפטי המתמטיקה לדוגמה. כך או כך, מטרתו של קאנט ב"ביקורת" היא למצוא את כל אותם משפטים מרכיבים אפריורי, ובכך להבין מחדש את המטפיזיקה, את המתמטיקה ובעיקר את המדע הפיזיקלי.
דחייתו של קאנט את האמפיריציזם של יום
דוד יום קיבל את התפישה הכללית של הרציונליזם בדבר הכרה אפריורית. ובכל זאת, לאחר בחינה מדוקדקת, גילה יום כי מספר משפטים הנחשבים מנתחים, במיוחד אלו הקשורים לסיבה ותוצאה, הם למעשה מרכיבים (כלומר ניתוח של הנושא לא יוביל אל הנשוא). לכן משפטים אלו מסתמכים אך ורק על הניסיון והם אפוסטריורי. לפני יום, רציונליסטים טענו שהתוצאה ניתנת להסקה מתוך הסיבה, יום טען כנגדם שהיא איננה ניתנת להסקה ואנו מבצעים הסקה זאת מתוך הרגל בלבד. לדוגמה: אם אנו רואים יום אחרי יום את זריחת השמש ולאחריה את האבן מתחממת. אנו רגילים להסיק שהתחממות האבן היא תוצאה של חום השמש. יום יטען כנגדנו שאין לנו כל סיבה הגיונית להניח זאת וההסקה היא למעשה רק הסקה אינדוקטיבית המבוססת על ההרגל בלבד. קאנט, שתפיסתו התפתחה בצל הרציונליזם, הושפע עמוקות על ידי הספקנות של יום. קאנט מודה בעצמו: "רמזו של דוד יום הוא שעוררני ... מהתרדמת הדוגמטית, ונתן כיוון חדש לגמרי למחקרי בשדה הפילוסופיה". בשנת 1781 ולאחר 12 שנות עבודה, יצא לבסוף הספר במהדורתו הראשונה במטרה לענות על שאלות אלו.
לדעתו של קאנט, הספקנות של יום טמונה בכך שחשב שכל המושגים הם השתקפויות של ניסיון חושי בלבד. הבעיה שיום זיהה היא שאת הסיבתיות לא ניתן לגזור מתוך הניסיון לבדו: הניסיון מראה רק שמאורע קרה "לאחר" מאורע אחר, לא שהוא נגרם "בשל" מאורע אחר. בפרק VI (תפקידה הכללי של התבונה הטהורה) שבמבוא ל"ביקורת התבונה הטהורה", מסביר קאנט שיום נעצר בספקנות כשנתקל בטענה כי משפט מרכיב לעולם איננו אפריורי. מטרתו של קאנט היא למצוא דרך לגזור את יחס הסיבה-והמסובב בלי להסתמך על מידע אמפירי. קאנט דוחה ניסיון לפתור את הבעיה על ידי ניתוח מושגי. במקום זאת, קאנט טוען שהכרחי להשתמש במתודה מרכיבה, למצוא משפטים מרכיבים אפריורי. אך מתוך עמדה זו עולה בעיה חדשה: כיצד יכולים להיות לנו משפטים מרכיבים שאינם מתבססים על חקר ותצפית אמפירית? כלומר: משפטים מרכיבים אפריורי, כיצד הם באפשר? זוהי השאלה המרכזית שאותה באה "ביקורת התבונה הטהורה" לפתור.
משפטים מרכיבים אפריורי - המהפכה הקופרניקאית
קאנט טוען שקיימים משפטים אפריוריים מרכיבים, כדוגמת היחס שבין סיבה למסובב (לדוגמה המשפט "לכל תוצאה יש סיבה"). כדי להראות את קיומם האפריורי של טענות אלו פונה קאנט אל המתמטיקה (וביחוד אל האריתמטיקה והגאומטריה האוקלידית). הוא טוען שהמשפטים שאנו מוצאים הן בגאומטריה הן בפיזיקה הניוטונית הם מרכיבים. קאנט משתמש בדוגמה של 7 + 5 = 12. ניתוח של מושג החיבור, המושג 5 או המושג 7 לא מוביל אל המושג 12, ונדרשת הסתכלות מרכיבה כדי לחבר (או להרכיב) בין שני צידי השיויון. קאנט מגיע למסקנה שכל המתמטיקה הטהורה מורכבת ממשפטים מרכיבים וגם אפריוריים. לאחר שהראה את קיומם העקרוני של משפטים מסוג זה, פונה קאנט ושואל: כיצד זה אפשרי? כיצד המתמטיקה הטהורה באפשר? מתוך העקרונות העומדים מאחורי המתמטיקה, כך קיווה קאנט, יהיה ניתן לבסס מתוך הריסותיו של יום גם את קיומה של המטאפיזיקה (שכולה מורכבת מטענות מרכיבות-אפריורי) כמדע אמיתי.
לכן, קאנט הציע בסיס חדש למטאפיזיקה. עד כה הניחו יום והאמפרציסטים כי חושינו "מצלמים" את העולם, ובעזרת תצפית או ניתוח נוכל לגלות את חוקיו של העולם כפי שהוא. המהפכה שהוביל קאנט היא במחשבה על היפוך היוצרות. קאנט החליט להכניס את כושרי ההכרה לתפקיד אקטיבי יותר בבניית המושגים ובקביעת גבולות הידע. בהקדמה למהדורה השנייה של הביקורת, השווה קאנט את הפילוסופיה הביקורתית שלו למהפכה של קופרניקוס באסטרונומיה. קאנט כותב:
במקום שמושאינו יתעצבו על פי הטבע, הטבע יתעצב על פי מושגינו הבסיסיים. בעזרת ניסויי מחשבה הראה קאנט כיצד החלל והזמן הם מושגים אפריוריים של ההכרה (אידיאלים טרנסצנדנטליים) המבססים הן את המתמטיקה (ובכך היא באפשר) והן את משפטי הניסיון (ובכך אפשרית גם הפיזיקה, כמדע החוקר את התופעות). כלומר, הטבע מוגבל לחלל והזמן על ידי ההכרה האנושית. יתר על כן, קאנט הראה שיחסים כמו סיבה ומסובב גם הם הכרתיים (כלומר מרכיבים אפריורי) ותפקידם לכונן את המדע הניסיוני. למרכיבים ויחסים אלו (כמו היחס בין סיבה ומסובב) המכוננים את הניסיון ונותנים לו תוקף אובייקטיבי, קרא קאנט קטגוריות שכליות. כך, תפקידה של המטאפיזיקה כמדע היא לא לעבור את גבולות הקטגוריות והניסיון אלא לבחון את גבולות אלה ולאפיין אותן. המוח האנושי לעולם אינו יכול לעבור את גבולות החלל והזמן או את גבולות מושג הסיבתיות, כלומר גבולות הניסיון.
תורתו של קאנט - אידיאליזם טרנסצנדנטלי
לתורתו קרא קאנט "אידיאליזם טרנסצנדנטלי". קאנט הבדיל פעמים רבות את תורתו מהאידיאליזם של ברקלי. דבר אחד, אומר קאנט, הוא לטעון אמנם שהפנומנה (עולם התופעות) תלויה בתנאים הכרתיים כמו החלל והזמן, אך דבר אחר לטעון לתורה שבה חיינו הם אוסף של דימויים שקריים שבמוחנו. כך מתאר קאנט את תורתו:
לתפיסתו של קאנט, הסתכלויות אפריורי ומושגים יוצרים משפטים אפריוריים, שיוצרים את המסגרת למשפטים האפוסטריוריים. כך, האמין קאנט שסיבתיות היא עקרון מושגי מארגן הנכפה על הטבע. כך קיבל הטבע משמעות חדשה, של סך התופעות המתחברות יחד באחדות מרכיבה על פי עקרונות אפריורי. במילים אחרות, החלל והזמן הם צורות התפיסה (או החושניות), והסיבתיות (יחד עם כל הקטגוריות) היא צורה של הידע המדעי (השכלי).
דברים "כשהם-לעצמם" (כלומר "הדבר-כשהוא-לעצמו") אינם ניתנים לידיעה. כדי שמשהו יהפך לאובייקט בשכלנו, עליו להיות בניסיון, והניסיון נבנה בשיתוף עם מוחנו. התבוננות במציאות תמיד תעשה מתוך צורת הסתכלות מסוימת (חלל וזמן), מתוך מושגים שכליים מסוימים (קטגוריות) ומתוך מתודה מסוימת (עיקרי השכל הטהור). לכן הניסיון יהא יראה לעולם כתופעה בלבד ולעולם לא כפי-שהוא-לעצמו.
תוכן הספר
תורת-היסודות מכילה את כל התוצרים אפריורי של המוח, והשימושים הנכונים והלא נכונים בהם. קאנט מחלק את תורת-היסודות לאסתטיקה טרנסצנדנטלית ולתורת ההגיון הטרנסצנדנטלית, המקבילים לחלוקה בין החושניות לבין השכל. בפרק על האסתטיקה הטרנסצנדנטלית הוא טוען שהחלל והזמן הם צורות טהורות של ההסתכלות הטבועות בכושר החישה שלנו. תורת ההיגיון הטרנסצנדנטלית מתחלקת לאנליטיקה טרנסצנדנטלית ולדיאלקטיקה טרנסצנדנטלית:
תורת-המתודה מכילה ארבע פרשות. הפרשה הראשונה, הדיסצפלינה של התבונה הטהורה, משווה בין מתודות מתמטיות ולוגיות של הסקה. הפרשה השנייה, הקאנון של התבונה הטהורה מבחינה בין תבונה עיונית לתבונה מעשית.
ראו גם
אנשים:
נושאים:
ספרים:
נתן מילשטיין
נתן מירונוביץ' מילשטיין (31 בדצמבר 1903 - 21 בדצמבר 1992) היה כנר יהודי יליד רוסיה, שקיבל אזרחות של ארצות הברית בשנת 1942, לאחר שהתגורר בה רוב ימיו. מילשטיין נחשב לאחד הכנרים הראשונים במעלה במאה ה-20.
חייו
מילשטיין הופיע לראשונה בארצות הברית בשנת 1929, עם לאופולד סטוקובסקי ותזמורת פילדלפיה. בסופו של דבר השתקע בניו יורק, אם כי יצא שוב ושוב לסיורי הופעות ברחבי אירופה.
מילשטיין נודע בעיקר בפרשנויותיו לסונאטות ללא ליווי של באך וליצירות מן התקופה הרומנטית. עוד נודע בקריירה הארוכה שלו: הוא המשיך להופיע בפומבי עד אמצע שנות ה-80 לחייו, ופרש רק לאחר שידו נשברה.
מילשטיין היה גם מעבד ומלחין, שעיבד יצירות רבות לכינור וכתב קדנצות משלו לקונצ'רטי רבים. אחד מעיבודיו הנודעים ביותר הוא "פגניניאנה". בשנת 1960 הגיע מילשטיין להופעות בישראל עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הוא קיבל פרס גראמי בשנת 1975 ואת אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת בשנת 1968.
נתן מילשטיין נפטר בלונדון עשרה ימים לפני יום הולדתו ה-89.
אריה לייב הלוי אפשטיין
הרב אריה לייב הלוי אפשטיין (ה'תס"ח, 1708 - י"ג בתמוז תקל"ה, 1775) היה רב ומקובל במאה ה-18, נודע בכינויו בעל הפרדס על שם ספרו. כיהן כרבה של קניגסברג במשך שלושים שנה.
קורותיו
נולד בהורדנה לרב מרדכי הלוי אפשטיין, שכונה מרדכי וילנר, מצאצאי רבי אהרון הלוי מברצלונה (הרא"ה) ורבי זרחיה הלוי, בעל המאור. למד תורה אצל הרב אייזיק מהורדנה. נישא לבתו של רבי אלכסנדר מסלוצק, שהיה מצאצאי המהר"ל מפראג.
לאחר נישואיו התמנה כמגיד מישרים בהורדנה, ולאחר מכן שימש ברבנות ברסטויץ ואלינקה. בשנת תק"ה (1745) התמנה לרבה של קניגסברג, וכיהן בתפקידו במשך שלושים שנה, עד לפטירתו בשנת תקל"ה (1775).
חיבוריו
הרב אפשטיין חיבר עשרים ושלושה ספרים, עשרה מהם הדפיס בחייו. ספריו עוסקים בחוכמת הנגלה והנסתר, בהלכה ובאגדה, וכן בחוכמת התכונה וחוכמת העיבור. ספרו הנודע הוא "הפרדס", שבו הוא מבאר כל מצווה מתרי"ג מצוות על פי מקורותיה, מן התנ"ך, התלמוד, השולחן ערוך והזוהר.
בזקנותו הוציא סידור תפילה עם כוונות האר"י ותלמידיו בשם "אור השנים". הסידור הודפס במהדורות רבות, אף על ידי הרב שטיינמן
הסכמות הגאון מווילנה על חיבוריו
הגאון מווילנה העניק במשך כל שנות חייו ארבע הסכמות לספרים - שתיים מהן היו לספריו של הרב אפשטיין.
על ספרו "הלכה אחרונה" כותב הגר"א:
אף על סידור התפילה "אור השנים" זכה להסכמה מהגר"א, שבה הכתירו בתואר "הרב הדומה למלאך ה' צבאות".
קשריו עם רבי יהונתן אייבשיץ
הרב אפשטיין נחשב מגדולי הרבנים בדורו, והיה בקשר קרוב עם כמה מן המפורסמים שבהם, ביניהם רבי אריה לייב ממיץ ורבי יהונתן אייבשיץ מפראג. באחד ממכתביו של רבי יהונתן אייבשיץ אליו הוא מכנהו "ראש גולת אריאל, רכב ישראל ופרשיו, חסידא ופרישא", ובמכתב אחר הוא חותם "ממני הנרצע באהבתו כל הימים ונפשי קשורה בנפשו".
ההערכה בין שני הרבנים הייתה הדדית ובמחלוקת שפרצה בין רבי יהונתן אייבשיץ לרבי יעקב עמדין יצא הרב אפשטיין להגנת רבי יהונתן אייבשיץ. בספרו "הפרדס" הוא מזכיר את הפרשה וכותב: "...אף שדיברו על צדיק עתק בגאווה ובוז... כי אין להכחיש הידוע לכל מתורתו וחריפותו ובקיאותו בנגלה ובנסתר ממש חד בדרא, ובשארי מעלות ומידות בכל החוכמות".
עמוס אריכא
עמוס אריכא (נולד בתל אביב בי"ד באלול ה'תרצ"ג, 6 בספטמבר 1933) הוא מחזאי, צייר, סופר ושחקן ישראלי. בצעירותו כתב רשימות וסיפורים קצרים שהתפרסמו בשבועונים, במוספים ובעיתונים שונים. מאז פרסם רומנים, מותחנים, ספרים ומחזות לילדים ובני נוער, וכן ציורים ואיורים שחלקם משולבים בספריו.
קורות חיים
עמוס אריכא נולד בתל אביב בשנת 1933, לסופר יוסף אריכא, חלוץ מהעיר קובל שבווהלין, ולרבקה, בתו של המחנך והוגה הדעות פנחס שיפמן (בן-סירה).
אריכא התגורר עשרות שנים בהרצליה, עיר שחלק מהאירועים המתוארים בספריו מתרחשים בתחומיה. הרצליה מתחברת אצלו לתל אביב, שאל נופיה ואנשיה הוא שב וחזר, ולעיתים חשף את תל אביב הקטנה שדודו, יעקב בן-סירה, מהנדס העיר משלהי שנות העשרים ועד תחילת שנות החמישים, נחשב כמי שעיצב אותה עד שנודעה לימים כ"עיר הלבנה". כיום גר אריכא עם משפחתו בנתניה.
בתיאטרון
בנוסף, הועסק אריכא בתיאטראות ילדים, עבורם עיבד וכתב מחזות במרוצת שנות החמישים, כגון "גוליבר במדינת הגמדים" ו"דוד וגלית" בבימויו של מנחם גולן, שהפכו ללהיטים. ב-1957 כתב את המחזה "הטיסה לירח" - שהוצג בתיאטרון לילדים שליד מרכז הגננות והסתדרות המורים תחת שרביט הבימוי של דן קדר (1957). הפזמונים שהושרו בהצגה נכתבו על ידי דידי מנוסי. בד בבד, עיבד את המחזה לספר שאויר על-ידו וראה אור בהוצאת "אורן".
במשטרת ישראל
בראשית שנות השישים, משפרש מעולם התיאטרון, התגייס אריכא למשטרת ישראל בה שירת במגוון תפקידים. בתום השתלמויותיו ביחידות השונות, הוצב אריכא במחלקת ההדרכה, שהייתה אמונה על כל בסיסי ההדרכה של משטרת ישראל. במסגרת זו התמקד בפיתוח מדור פרסומי הדרכה והוצאה לאור, מעלון הסברה חדש דו-חודשי "מהנעשה בעולם המשטרה", ועד לעריכתו של ירחון משטרת ישראל, שעסק בתחומים מקצועיים בעלי זיקה לאכיפת החוק. באותה ימים סייע אריכא גם בהקמת מערכת ההסברה של הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי.
בסתיו 1966 היה אריכא לחניך בבית הספר לקצינים בכירים, וסיים אותו באביב 1967. ערב מלחמת ששת הימים נתמנה במסגרת מינוי חירום למפקד בסיס מילואים בנפת רמת גן, שהייתה האחראית לביטחון השוטף בגזרה המזרחית של גוש דן. כעבור חודשים אחדים מונה לדובר משטרת מחוז תל אביב, ובפועל שימש לעיתים גם כדובר המשטרה כולה. תפקיד זה מילא למעלה משבע שנים, ובתקופה האחרונה עד לשחרורו נחשב יד ימינו של מפקד המחוז, ניצב דוד עופר. באותה עת התמקד המחוז בפיקודו של עופר במלחמה בגל אלימות ופשיעה שהחל מתפשט ברחבי המחוז בשנים 1971–1972. אריכא נמנה עם חברי צוות קצינים שסייעו לגבש את מדיניות המחוז לבלימת התפשטות גל האלימות ולצמצום הבריונות.
עבודתו הספרותית
הרומן הראשון פרי עטו של אריכא, "הכומתות השחורות" הוצע להוצאת "עמיחי" בשלהי 1954. היה זה הרומן הראשון שנכתב על השירות בצה"ל שלאחר מלחמת הקוממיות, והיה לרב-מכר. הגם שניכר בו בוסר החליט המו"ל לפרסמו מפאת החשיבות שייחס לסוגיה; הספר שפך קיתונות של ביקורת חריפה על שיטות ה"טרטורים" בצה"ל.
בעת הכנת הספר ב"דפוס ישראל" באזור התעשייה של נמל תל אביב באביב 1955, הוקף לפתע הבניין באנשי המשטרה הצבאית שנשלחו מטעם הצנזורה להחרים כל יריעה וכל פיסת ניר הקשורה ברומן. הייתה זו היצירה הספרותית הראשונה שהוחרמה במדינת ישראל בידי הצנזורה. כשהובא הדבר לידיעתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הוא קיים בירור עם עמנואל הרוסי ראש האגף ליחסי ציבור בדבר אמיתות העובדות העוסקות בטרטורים בצה"ל. לאחר שראש האגף אישר את התופעה הפסולה הורה בן-גוריון להתיר מיד את פרסום הרומן. חודשים אחדים לאחר הופעתו צוין הרומן על ידי השבועון "העולם הזה" בגליונו המסכם את השנה, כאחד משני הספרים הראויים להערכה מיוחדת מבין הספרים שראו אור בשנה הנסקרת (מהדורה מתוקנת של "הכומתות השחורות" וערוכה מחדש בידי הסופר, הופיעה בשנת 1998 בהוצאת נירם, לציון שנת שישים להקמת המדינה).
בהמשך כתב אריכא את המחזה "ההולכים לסלע אדום" על הקץ הטראגי של חבורת צעירים שחוצים את גבול ירדן המוגדרת אז כמדינת אויב. בכוונתם להגיע לעיר הנבטית פטרה היכן שנרצחו בידי בדואים מקומיים. לאחר הרצח מתארגנים חבריהם לצאת למסע נקמה ברוצחים. את המחזה התכוון הבמאי והשחקן אברהם ניניו לביים בתיאטרון הבימה, אולם גורלו נגזר אז לפסילה על ידי הצנזורה מנימוקי ביטחון.
ברומן השני שלו, "המסך עולה" (1958), התמקד אריכא בנעשה מאחורי הקלעים של התיאטראות. הרומן זיכה אותו ב"פרס אשר ברש" ובביקורות מעורבות, מהן ששיבחו את הכותב, ואחרות שמתחו עליו ביקורת קשה. בהארץ, כתב ברוך קורצוויל: "ספר שאולי יעניין רודפי סנסציות זולות ורכילות. מה קורה בוועדות הפרסים שלנו? נדמה לי שיש לשולח את השופטים להשתלמות בחו"ל", ואילו פוריטניות הזדקרה מביקורתו של ז. איש שלום: "חלילה לנו לחשוב כי נוער חייב להתנזר מתענוגות העולם אבל "פריון" כזה המצוי אצל עמוס אריכא אינו נורמלי אפילו לגבי הנעורים התוססים ביותר". ברם, הסופר הנודע גרשון שופמן כתב על הרומן: "זה כבר שלא נסחפתי עם קריאה בספר כמו עם דפים אלה שמגוללים לפנינו הווי והווייה לפנים מן הקלעים...הפתעות נועזות וירטואוזיות על כל צעד. כוח בלטריסטי בלתי-שכיח."
כעבור שנים אחדות הוציא אריכא תחת ידיו את "פרשי הגליל" (1961-1964) - טרילוגיה לבני הנעורים שעסקה באנשי "השומר" בתחילת המאה העשרים והופיעה בכמה מהדורות; טרילוגיה נוספת לבני הנעורים שזכתה לקוראים צעירים רבים, על חיי צוללים המסכנים נפשם בארכאולוגיה ימית, התפרסמה בשלהי שנות השישים. בשנות השבעים והשמונים כתב ספרי-מתח שהתפרסמו בשפות רבות, וכמה מהם הפכו לרבי-מכר. עם אלה ניתן למנות את "איש ושמו ירדן" (1976), "פניקס" (1979), "שעת הליצן" (1981), "מסע אל הקץ" (1984) ו"הגמל המעופף" (1987). ספרים אלה שראו אור בשנים בהן הטרור האנטי-ישראלי התפשט בעולם, העניקו פתחון-פה להיקף המלחמה הנגדית שניהלו זרועות הביטחון הישראליות. אחדים מספרים אלה מתאפיינים גם במרקם היחסים שבין נשים וגברים, ובהם עדות למחיר הכבד הנתבע ממשפחתו של הסוכן החשאי המושתל במדינת אויב. דוגמה לכך הוא הרומן "הגמל המעופף" - זהו רומן ריגול שתחילתו כסיפור אהבה ביריד המזרח בתל אביב של שנת תרצ"ו ושיאו מקץ שנים רבות בערב הסעודית.
אחדים ממגוון ספריו האחרים שהתפרסמו בישראל:
באחדים מספריו התאפיינה כתיבתו של אריכא בביקורת נוקבת כלפי חוגי הימין הרדיקלי ואנשי המעמד הרבני. בד בבד הוא ביקר חריפוֹת את עיוורונו המסוכן של השמאל הרדיקלי, כפי שעשה זאת ברומן "עלמה בקצה הכפר".
במאי 2007 ראה אור ב"ספרית מעריב" ספרו "אש זרה", שנכתב על רקע תוכנית ההתנתקות ופינוי יישובי גוש קטיף, כאשר במוקד הסיפור נערכה פעילות חשאית שמגמתה לחזק את חגורת האבטחה על חיי ראש הממשלה המאוים על ידי קבוצות קיצוניות.
בפברואר 2015, שבע שנים לאחר הופעת "אש זרה", התפרסמה עליו בירחון אגודת הסופרים "מאזנים" ובאתר לתרבות אימגו רשימתו של הסופר והמבקר משה גרנות, "אדריכלות ספרותית". הרשימה מדגישה את יכולתו של אריכא בסחיפת קוראיו לתוך רומן-מותחן. בין השאר נכתב: "...כל התנועות האלו בנויות באדריכלות ספרותית מעוררת התפעלות."
עבודתו האמנותית
משנת 1946 היה אריכא תלמידם של אהרון אבני ומשה שטרנשוס, וכעבור שנה אף נחשב לצעיר תלמידיהם של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי ב"סטודיה" שלהם בה למד במקביל ללימודיו אצל אבני. משנפתחה המדרשה למורים לציור ב-1951, על ידי אהרון אבני (שנפטר באותה שנה והוא בן ארבעים וחמש בלבד) והמחנך אליהו בילס, נמנה אריכא עם תלמידיה הראשונים. באמצע שנות החמישים נסע לאיטליה להשתלמות קצרה באקדמיה לאמנויות יפות ברוונה, שאותה הזכיר לא פעם בספריו. הוא קנה לעצמו גם שם כרשם-אמן בפחם, בעפרון ובעט, הקרוב ברוחו לאנה טיכו ולאופולד קרקואר.
אריכא ממזג בציוריו את נושאי עבודותיו עם נושאי ספריו, נופי הארץ, הדיונות ותל אביב הקטנה. הוא הציג תערוכות יחיד בגלריית ברוך בכר בתל-ברוך (1976), "באנאק גאלרי" בניו יורק (1977), גלריית "יונה גולדברג" בוושינגטון (1977), "גלריית ספראי" בתל אביב (1977), מוזיאון הרצליה (1987), בית הספרייה המרכזית באוניברסיטת תל אביב - (1996), "מגע מקום" - תשעים שנה לתל אביב ושבעים וחמש שנה להרצליה - על יוצרים ודיונות של העיר הלבנה והמשכן לאורך חוף הרצליה - יצירות שהוצגו בבית ביאליק ובמשכן אמנים בהרצליה ב' בשנת 2000. הוא גם אייר את הנובלה של אביו הסופר יוסף אריכא "יום ולילה" שהתפרסמה במהדורה אלבומית מיוחדת (1963), ואחדים מהספרים שהוא עצמו כתב לילדים ובני הנעורים.
במרוצת השנים נהג אריכא לפרסם מעת לעת רשימות שכתב על יוצרים, בהם עמיתים שהכיר את יצירתם מקרוב. רשימותיו הופיעו בעתונים יומיים ובמקומונים. עם האמנים עליהם כתב נמנים אוזיאש הופשטטר, אריה נבון, רוברט בזה, מרסל ינקו, משה שטרנשוס, שמואל טפלר, מרגלית מנור, גבי בן-ז'נו, איתמר סיאני, ערן שקין, יוסף תגר, יגאל תומרקין, ומגדולי הפיסול הישראלי כחנה אורלוף, אברהם מלניקוב, זאב בן-צבי, יעקב לוצ'אנסקי ואחרים. כתיבתו על אמנים ויצירתם נעשית מנקודת מבט של יוצר על יוצרים.
"פטריק קים" וספרים אחרים
בשלבים מוקדמים של פעילותו הספרותית היה עמוס אריכא מעורב עם כותבים נוספים בכתיבה של סדרת ספרוני המתח "פטריק קים" בשם הבדוי "ברט ויטפורד", שהופיעה בהוצאת "רמדור" של אורי שלגי כסדרה מתורגמת כביכול ונחשבה להצלחה מסחרית גדולה. היות שמדובר היה בתופעה תרבותית-חברתית מעניינת בתחום 'ספרות זולה' מ"תוצרת הארץ", שהגיעה לשיאה בשנות השישים והשבעים, היא נחקרה בידי אלי אשד שמנה את אריכא כאחד מחבורת סופרים וחוקרי ספרות שעסקו בכתיבה בשמות בדויים בקטגוריית 'ספרות זולה', להשלמת פרנסתם, בהם כאלה שהחלו בה כבר משנות הארבעים. בין כותבי הספרות הזולה באותה תקופה נמנו גם אהרן אמיר, עמוס קינן, פנחס שדה, אריה קרישק, גלעד מורג (חוקר ספרות) ואחרים.
במהלך התחקיר אותרו בבית הספרים הלאומי שני ספרים נוספים אותם כתב אריכא כשהוא משתמש בשמות בדויים. האחד נכתב על רקע משבר הנפט העולמי שפרץ זמן-מה לאחר מלחמת יום הכיפורים. היה זה הרומן "נפט - האל החדש" שהופיע בחתימת ניגאל דון-כיארי (1975). השני הוא "קרלוס - טרור בעל אלף פרצופים", המותחן הראשון (1975) בו שיחזר אריכא את פרקי חייו וקורותיו של איליץ' רמירס סאנצ'ס, הטרוריסט הבינלאומי הנודע כ"קרלוס". מותחן זה הופיע בחתימת א.ל. האנטר. שני ספרים אלה הוצאו לאור על ידי הוצאה תל אביבית קטנה בשם "א.ל. הוצאה מיוחדת". הספרים תורגמו לשפות אחדות והתפרסמו באירופה במחצית השנייה של שנות השבעים. אריכא חזר ונעזר בדמותו הצבעונית של הטרוריסט הבינלאומי קרלוס כפי שיצר אותה, בעת שעיצב כעבור שנים את דמויות המחסלים בספריו הנודעים כ"עוף החול" (פניקס-1979), "שעת הליצן" (1981) ו"אש זרה" (2007).
מאמריו
בשנים האחרונות הקדיש אריכא מזמנו לכתיבת מאמרים נוקבים, לעיתים עד בוטות, על אובדן חזון ודרך של ישראל, בעיקר מבחינה מוסרית המסלפת ופוגעת בכוונת מכוון בדמוקרטיה. הוא פרסם יותר מארבע מאות מאמרים מהם באתרים מובילים. באחד ממאמריו האחרונים "כנסת ישראל טמאה", 7.2.2017, הגיב בביקורת קשה על אישור "חוק ההסדרה". הייתה זו הרשימה הקצרה ביותר שפרסם מעודו:
רשימת ספריו
Translated into Dutch
קטלוגים
פגמי תכנון
חוק האחריות למוצרים פגומים
מרבית אירועי הנזק במשפט הישראלי מוסדרים על ידי פקודת הנזיקין אשר פורסמה ב-1968 וכוללת בתוכה סל של עוולות שונות הקובעות פיצויים לניזוק בתנאים שונים. בשנת 1980 נכנס לתוקף חוק האחריות למוצרים פגומים המייחד את סוגיית הפגמים במוצר. מטרתו העיקרית של החוק הייתה לחייב את היצרן בפיצוי על נזקי גוף, לפי הסדר נזיקי של אחריות חמורה. משמעות הדבר היא כי היצרן יהא חייב בפיצוי, במנותק משאלת אשמתו בגרם הנזק. מטרה זו הובהרה ב-§2 לחוק:
ההסדר בחוק מגדיר פיצוי רק עבור נזקי גוף ואין בו התייחסות לנזקים מסוגים אחרים ביניהם נזק כלכלי טהור או נזק בלתי ממוני טהור. אופיו של נזק גוף מוגדר ב-§1 לחוק אחריות מוצרים פגומים:
מכיוון שהסדר החוק קובע חובת פיצוי על היצרן גם בהיעדר אשמה מצידו, נוסחו מספר הוראות שמטרתן להקל על היצרנים להעריך את פעילותם העסקית ולחשב את הסיכונים הצפויים להם:
חוק האחריות למוצרים פגומים אינו מגדיר בנפרד כל אחד מן הפגמים השונים אשר עשויים להתקיים במוצר ומסתפק בהגדרה כללית באשר למהותו של פגם במוצר, ולצידה הגדרה לגבי פגם באזהרות:
את ההבחנה בין הפגמים השונים המוכרים בחוק ניתן להגדיר כך:
החוק הישראלי הושפע רבות מהמשפט האמריקאי בסוגיית האחריות למוצרים פגומים. על הדין הנוהג בארצות הברית ניתן ללמוד מה–Restatments השונים. רוב ההסדרים החוקיים בארצות הברית שונים ממדינה למדינה. מתוך הפער הזה נולד מוסד ה-Restatment: קבוצות של מלומדים ניסחו קודקס (קובץ של כללים) בתחומי משפט שונים (חוזים, נזיקין, שליחות וכו') והמליצו למדינות השונות לאמצו. בדיני הנזיקין קיימים 3 Restatments ובמהלך הערך תובא התייחסות להמלצות הנוגעות לדיני הפגמים בתכנון כפי שהוצעו ברסטייטמנטס השני, ובעיקר בשלישי, אשר יוחד בשלמותו לסוגיית אחריות למוצרים.
פגם בתכנון
על מנת להכיר בפגם בתכנון על בית המשפט לקבוע כי תכנון האבטיפוס יצר סיכון בלתי סביר.
הקושי באבחנה כאשר ביהמ"ש בוחן פגם בייצור עליו להשוות את המוצר גורם הנזק לשאר המוצרים בפס הייצור – פעולה פשוטה למדי. גם החלטה הנוגעת לפגם באזהרות לא יוצרת קושי ממשי עבור ביהמ"ש; מרגע שיש סיכון ממשי במוצר, יהיה זה לא סביר שלא לציין אזהרה מתאימה שכן עלות האזהרה זניחה (לצד עמדה זו קיימת גישה לפיה ריבוי אזהרות עשוי לעמעם את האזהרות החשובות או להרתיע את הצרכנים מלהשתמש במוצר ולכן עלותן גבוהה מאוד). להבדיל, כאשר ביהמ"ש בוחן פגם בתכנון המוצר עליו להגיע למסקנה שמתכנני המוצר יצרו סיכון בלתי סביר, סיכון שעליהם לפצות בגינו את התובע. מסקנה כזו תתקבל לאחר השוואה עם אלטרנטיבות ותוך התמודדות עם שאלות מדעיות, כלכליות וחברתיות שיש הטוענים כי לביהמ"ש אין את הכלים לענות עליהן. לדוגמה, בשנת 2007 אישר משרד התמ"ת ייבוא של בירה המכילה כמות מסוימת של גז Nitro (הידוע יותר כגז צחוק). גז זה יוצר השפעות של אופוריה ושחרור שרירי הגוף, ושאלת בטיחות השימוש בו נמצאת במחלוקת בין מדענים. לפי גישתם של המשפטנים האמריקאים טוורסקי והנדרסון, ממחברי הרסטייטמנט השלישי, השאלה האם יש ליקוי תכנוני שיוצר סיכון בלתי סביר אינה צריכה להיענות על ידי ביהמ"ש כי אם על ידי גופים מקצועיים ומומחים כגון הרשות הלאומית למלחמה בסמים או מדענים העוסקים בדבר. כמו כן, לפי גישה זו ניתן לטעון כי אישור הייבוא מהווה כשלעצמו הכשר לסבירות הסיכון ואל לביהמ"ש לנקוט קו מדיניות שונה משל הרשות המבצעת.
משמעותו העיקרית של ההסדר בחוק האחריות למוצרים פגומים, ומתוך כך גם לגבי פגמי התכנון, הוא המעבר למשטר של אחריות חמורה במקום השימוש במשטר של רשלנות לגבי נזקים מסוג זה. יש לזכור כי משטר של רשלנות פירושו חיוב היצרן המזיק בנשיאת נטל הפיצוי כאשר הוא נושא באשמה חברתית, כלומר כאשר מוכח שאדם סביר בסיטואציה זהה היה נוקט במשנה זהירות ומתכנן אחרת את המוצר. מאידך, המעבר למשטר של אחריות חמורה מבטא כי היצרן יחויב גם אם אין אינו נושא באשמה (לדוגמה, אם לא היה יכול לדעת על הסיכון שהמוצר יוצר). להחלטה על משטר האחריות בכל הנוגע לפגם בתכנון יש השלכות משמעותיות על כמות המזיקים שיחויבו בפיצוי וכן על היקף הניזוקים שיפוצו. שיטות המשפט השונות נמצאות בהתלבטות מתמדת מהו משטר האחריות הרצוי לגבי אחריות יצרנים בכלל ואחריותם לפגמי תכנון בפרט.
היסטוריה חקיקתית
ההחלטה על משטר האחריות המתאים בכל הנוגע לאחריות יצרנים עברה שינויים בעולם ובישראל. לפני קבלת החוק נהג בישראל משטר של רשלנות לגבי אחריות היצרן למוצרים פגומים. המעבר למשטר של אחריות חמורה נעשה לאחר אימוץ עמדות שהתקבלו זה מכבר באירופה ובארצות הברית. התפיסה המסורתית לאחריותם של יצרנים הטילה משטר של אחריות חמורה. במאה ה-19 התהפך הגלגל ובהשראת המהפכה התעשייתית ותהליכים אינטלקטואליים באירופה ובארצות הברית עלתה לגדולה גישת הרשלנות המתבססת על פיצוי לפי אשמה. האחריות החמורה נתפסה דאז כאיום על התפתחות התעשייה ובשינוי בסיס האחריות היה מעין מתן סובסידיה לתעשיינים. פסק הדין המפורסם ביותר בתקופה זו ניתן בבית הלורדים האנגלי בעניין Donoghue V. Stevenson בשנת 1932. בפרשה זו, לקוחה במסעדה הופתעה למצוא שבלול מת בתוך כוס הבירה שמזג לה המלצר. בית הלורדים ביסס את אחריות היצרן בנזיקין לאחר שקבע כי הייתה לו חובת זהירות (ראה ערך חובת הזהירות) למנוע מצבים מעין אלה ומרגע שחובה זו הופרה הוא נושא באשמה על נזקה של התובעת. לצד חיוב היצרנים על בסיס עוולת רשלנות התקיימה באותן שנים דוקטרינה נוספת שהכירה בקיומו של חוזה לכאורה בין היצרן לצרכן, וכך איפשרה לניזוקים לקבל פיצוי על יסוד הפרת היחסיים החוזיים על ידי היצרן. בפס"ד בעניין MacPherson V. Buick Motor Co שניתן בניו-יורק ב-1916 הכריז ביהמ"ש על סופה של דוקטרינה זו.
הגלגל החל מתהפך חזרה עם פרסום ה- Restatment (second) of torts בשנת 1963 בארצות הברית בו הוחמרה האחריות של יצרן על פגמים במוצר בסעיף A402. חוקים ופסיקות רבות ניתנו בשנים אלו בארצות הברית וביססו את הדוקטרינה החדשה. באירופה החל השינוי בשנות ה-70 ולישראל הגיע בשנת 1980 עם חקיקת חוק האחריות למוצרים פגומים. במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20 פורסמו ביקורת רבות בספרות המשפטית בארצות הברית על ההסדר החקוק ב-§402. כמו כן, ביהמ"ש לא שבע נחת מהמבחן הקבוע בו (מבחן "ציפיית הצרכן") והתקשה ביישומו, וארגוני תעשיינים וצרכנים גם יחד הפעילו לחצים רבים על מעצבי המדיניות לפעול לשינוי ההסדר הקיים. תחת מציאות זו נוסח בשנות ה-90 הרסטייטמנט השלישי אשר יוחד בשלמותו לאחריות היצרן.
סקירת הוראות חוק האחריות למוצרים פגומים הנוגעות לפגמי תכנון
עד כה נדונו סעיפי החוק השונים בכל הקשור לאחריותו הכללית של היצרן לפצות את הצרכן הניזוק כתוצאה משימוש במוצר. פרק זה יתמקד בהתייחסותו של חוק האחריות למוצרים פגומים בכל הקשור לפגמי תכנון. ההתייחסות הישירה היחידה של החוק כלשונו כיום למושג פגמי תכנון ממוקמת בסעיף 4 לחוק, סעיף הכולל את ההגנות ליצרן (משחרר אותו מאחריות בתנאים מסוימים):
איימון דה ואלירה
בשנת 1966 לכבודו הוקם יער איימון דה ואלירה.
ילדות ונעורים
דה ואלירה נולד בעיר ניו יורק שבארצות הברית בשנת 1882 לאם אירית. הוא הצהיר כי הוריו, קייט קול וחואן ויויון דה ואלירה נישאו בשנת 1881 בניו יורק, אך מחקר גנאלוגי לא מצא אישור לכך. כיום סבורים החוקרים כי דה ואלירה היה ילד בלתי חוקי. עובדה זו נראית כיום חסרת חשיבות, אך בעת הולדתו של דה ואלירה הייתה משמעותית, כי ילד שנולד מזיווג כזה לא היה יכול לשמש בשירות הכנסייה הקתולית. דה ואלירה היה כל חייו קתולי מאמין, ושקל לפרקים קריירה כנסייתית. יש להניח כי למניעה מלשמש ככומר, עקב נסיבות לידתו, הייתה השפעה על חייו, ועל ההיסטוריה של עמו. בהיותו בן שנתיים, עבר דה ואלירה עם אימו לאירלנד. שם נישאה לאיש אשר סירב לגדל את הילד. דה ואלירה גדל אצל קרובים בעיר לימריק, ולאחר מכן בפנימייה בדבלין.
פגמי תכנון
סקירת הוראות חוק האחריות למוצרים פגומים הנוגעות לפגמי תכנון
§4(א)(2) – אחריות היצרן לפגמי תכנון (סעיף ההגנה): סעיף 4(א)(2) קובע את הגנתו של היצרן מאחריות לפגמי תכנון, ועל ידי כך מגדיר באופן עקיף את התייחסותו של המחוקק למבחנים הראויים לאבחונו של פגם זה בביהמ"ש ואת משטר האחריות המתאים עבור פגמים מסוג זה.