cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ואסה (אונייה)
קישוטי האונייה
כנהוג באוניות המלחמה של התקופה, קושטה "ואסה" בפסלים שנועדו לפאר את שלטונו, חוכמתו ותעוזתו הצבאית של המונרך ולשים ללעג את האויב ולהפיל עליו פחד. הפסלים היוו חלק ניכר מההשקעה בבניית האונייה, ואף הגדילו את משקלה ופגעו בכך ביכולת התמרון שלה. האונייה נבנתה בתקופת הרנסאנס, זרם אמנותי שיובא מאיטליה על ידי אמנים גרמנים והולנדים, ומרבית קישוטיה משקפים את הראייה האידילית שהרנסאנס העניק לעולם היווני-רומי הקדום. המוטיבים העיקריים היו דמויות מהעולם הים-תיכוני העתיק, אך גם מהברית החדשה ואפילו ממצרים העתיקה. רבות מהדמויות עוצבו בסגנון גרוטסק הולנדי, וכוללות יצורים מאיימים ודמיוניים כמו בתולות ים, פראים, מפלצות ים וטריטונים. הקישוטים בתוך האונייה פנימה מעטים, ומצויים בעיקר במגורי הקצינים ובתא האדמירל שבירכתיים.
על רבים מהפסלים ועל חלקים אחרים באונייה נמצאו שרידי צבע. כל הקישוטים נצבעו בצבעים עזים, ובכמה מקרים הוסיפו ופיארו אותם בציפוי של עלי זהב. צידי החרטומן (המבנה הבולט קדימה מתחת למוט החרטום), החלים (מעקות המגן שסביב הסיפון הפתוח), גגות גלריות האחרה ורקע לוחות העצה נצבעו כולם באדום. הפסלים עצמם נצבעו בצבעים טבעיים, שמראם המבריק הודגש בכמה מקומות בעלי זהב. לפנים סברו כי צבע הרקע היה כחול וכי רוב הפסלים צופו בזהב, כפי שמשתקף בציוריה של "ואסה" מהמחצית השנייה של המאה ה-20, כמו ברישומיו הדרמטיים של ביורן לנדסטסרום או בציורו של סמיתמן. בשלהי שנות התשעים של המאה ה-20 תוקן הדבר, והרפרודוקציות המאוחרות יותר של קישוטי האונייה, שנעשו על ידי צייר הנושאים הימיים טים תומפסון, כבר צבועות בגוונים המקוריים. הפסלים ב"ואסה" אינם מהווים דוגמה מייצגת לפסלים מצופי הזהב מראשית אמנות הבארוק, אלא משקפים יותר את "נשימותיה האחרונות של אמנות הפיסול של הימי הביניים", עם נטייה לצבעים צעקניים, הדומים למה שהיינו מכנים היום בשם "קיטש".
הפסלים גולפו מעצי אלון, אורן או תרזה, והגדולים שבהם, כמו פסל האריה שעל גליף החרטום, שאורכו מגיע ל-3 מטרים, נבנו מכמה חלקים, שגולפו בנפרד וחוברו זה לזה בברגים. קרוב ל-500 פסלים נמצאו באונייה, מרביתם בעילית הירכתיים, בגלריות ובחרטומן. דמותו של הרקולס מופיעה בשני פסלים משני צידי גלריות האחרה הנמוכות, האחד כשהרקולס בצעירותו והשני בזקנתו. הפסלים מציגים שני אספקטים מנוגדים של הגיבור המיתולוגי, שהיה פופולרי מאוד לא רק בעת העתיקה אלא גם באמנות האירופית במאה ה-17. על העצה (החלק השטוח של ירכתי האונייה) מצויים דימויים תנ"כיים ולאומיים-שוודיים. מוטיב נפוץ במיוחד הוא האריה, ומַסְקָרוֹנִים (mascaron) בדמותו מעטרים את צידם הפנימי של מכסי אשנבי התותחים, אוחזים בסמל המשפחה משני צידיו, מקשטים את גליף החרטום הארוך, ופסלוני אריות צמודים גם לקצהו העליון של לוח ההגה. בכל אחד מצידי החרטומן היו 20 פסלים (רק 19 מהם נמצאו) של דמויות קיסרים רומיים, מטיבריוס ועד ספטימוס סוורוס. כמעט כל הדמויות המיתיות והממשיות מזוהות במישרין או בעקיפין עם המלך, ונועדו לפארו כשליט אבסולוטי שאין בו רבב. דיוקנו האמיתי היחיד של המלך נמצא בקצהו העליון של העצה, שם הוא מונצח כנער צעיר, שערו מתבדר ברוח, והוא מוכתר על ידי שני גריפונים המסמלים את אביו, המלך קרל התשיעי.
צוות המונה לפחות שישה גלפים-אומנים ומספר לא ידוע של שוליות ועוזרים עמל במשך כשנתיים ביצירת הפסלים. אין עדויות ישירות על זהות האומנים שגילפו את פסליה של "ואסה", אך ניתן לזהות בוודאות בחלק מהם את סגנונו של מרטן רדטמר, שהיה, ככל הנראה, אחד הבכירים שבהם. ידוע כי אומנים מוכשרים אחרים, כמו הנס קלאוסינק, יוהאן דידריכסון טייסן (או תסן בשוודית) וכנראה גם מרקוס לדנס, עבדו עבור מספנות הצי המלחמתי בתקופה שבה נבנתה "ואסה", אך סגנון עבודתם אינו ברור מספיק כדי לייחס להם בוודאות את יצירתו של פסל זה או אחר. איכותם האמנותית של הפסלים משתנה במידה ניכרת, וניתן לזהות בהם כארבעה סגנונות נפרדים.
תותחי האונייה
"ואסה" נבנתה בתקופה של תמורות בשיטות הלוחמה הימית, בה עברו מטקטיקת "התכתשות", שבה הכרעת האויב הייתה מושגת בעיקר בהסתערות על סיפון אונייתו (boarding), אל טקטיקה של שמירה קפדנית על שלמותו של מערך אוניות טורי צפוף ושימת דגש על עוצמת אש עדיפה. האונייה הייתה חמושה בתותחים כבדים ולה ירכתיים גבוהות, שיכלו לשמש כפלטפורמת ירי כאשר 300 החיילים שתוכננה לשאת הסתערו על סיפון האויב. היא לא הייתה האונייה הגדולה ביותר שנבנתה עד אז ואף לא בעלת המספר הגדול ביותר של תותחים. אך מה שעשה אותה לאוניית המלחמה החזקה ביותר בשעתה היה מטח הדופן שלה (broadside). היא יכלה לירות מתותחי דופן אחת מטח קלעים (shots) במשקל כולל של 558 ליטראות (267 ק"ג). היה זה מטח הדופן הכבד ביותר עד לאותה תקופה, ורק בשנות השלושים של המאה נבנתה אונייה המסוגלת לירות מטח כבד יותר. יתרון עוצמת האש הגדולה הותאם לאונייה, שממדיה היו קטנים ביחס למספרם ומשקלם של התותחים שנשאה. לאוניית הצי האמריקני "קונסטיטושן", למשל, הפריגטה המפורסמת מתקופת המלחמות הנפוליאוניות, שנבנתה 169 שנים אחרי "ואסה", היה מטח דופן במשקל דומה לזה של "ואסה", אך היא הייתה כבדה ממנה במעל 700 טונות.
התותחנות הימית במאה ה-17 הייתה עדיין בחיתוליה. התותחים היו יקרים מאוד, ואורך חייהם היה גדול מאורך חייה של האונייה עצמה. השימוש בתותחים שגילם מאה שנים לא היה חריג, אך מרבית אוניות המלחמה שרתו 15–20 שנים בלבד. בשוודיה, כמו ברבות ממדינות אירופה, לא היו לאוניית מלחמה תותחים קבועים, ואלה הוקצו לה על ידי בית הנשק לכל משימת קרב. על כן באוניות התקופה שימשו תותחים מגדלים שונים ומזמנים שונים. מה שהעניק ל"ואסה" עוצמת אש רבה לא היה רק מספר תותחיה הגדול מהרגיל, שצופפו בתוך אונייה קטנה יחסית, אלא עובדת היות ארבעים ושישה תותחי 24 הליטראות שלה מדגם אחיד, חדש וקל-משקל. שני התותחים הנותרים ירו גם הם קלעים במשקל 24 ליטראות, אך היו מדגם מיושן וכבד יותר. תותחיה של "ואסה" עדיין נצוקו בתבניות יחידניות, אך ייצורם היה מדויק יותר. הם נבדלו ביניהם במידותיהם העיקריות במילימטרים ספורים בלבד, וקוטר קדח הקנה שלהם היה מדויק למדי ועמד על 146 מ"מ.
יתר חימושה של "ואסה" כלל שמונה תותחי 3-ליטראות, שישה תותחי-סער כבדים (stormstycken) לשימוש בעת השתלטות על סיפון האויב, ושני תותחי ליטרה אחת (פלקונט). כמו כן נמצאו בה 894 ק"ג של אבקת שרפה וקלעים מסוגים שונים עבור התותחים.
טביעת האונייה
ב-10 באוגוסט 1628 יצאה "ואסה" להפלגת הבכורה שלה בפיקודו של קפטן סופרינג הנסון, כשיעדה הבסיס הימי באלווסנאבן. מזג האוויר היה נאה, ורוח קלה נשבה מכיוון דרום-מערב. האונייה נגררה לאורך החוף אל צידו הדרומי של הנמל, הניפה שלושה מפרשים והחלה מפליגה מזרחה. אשנבי התותחים נפתחו והתותחים הוצבו בעמדות ירי, מוכנים לירות מטח כבוד לכשתעזוב האונייה את סטוקהולם.
כשהגיחה "ואסה" אל הים לאזור פתוח יותר לרוחות, נשב לפתע משב-רוח חזק אל מפרשיה והיא נטתה לצידה השמאלי. חבלי המפרשים שוחררו מיד, האונייה התיישרה לאיטה והרוח דעכה ופסקה. זמן קצר אחר כך התחדש פרץ הרוח, היטה שוב את האונייה אל צידה השמאלי, אך הפעם חדרו מים לתוכה דרך האשנבים הפתוחים של תותחי הסיפון התחתון. המים שפרצו פנימה היטו את האונייה עוד יותר, והיא טבעה. "ואסה" שקעה לקרקעית הים בעומק של 32 מטרים, ומרחקה מהחוף היה 120 מטרים בלבד. מלחים נאחזו בכל כוחם בשברי האונייה, וסירות רבות חשו לעזרתם. ברם, למרות מאמצים אלה והמרחק הקצר מהחוף, אבדו יחד עם האונייה, על פי הדיווחים, בין 30 ל-50 מלחים. התורן הראשי והתורן הקדמי, שדגליהם והדוכניות שלהם עדיין הזדקרו מעל המים, נטו בזווית חדה שמאלה, מפני שתוך כדי הטביעה נעתקה זבורית האונייה ממקומה. "ואסה" טבעה לנוכח קהל בן מאות רבות של צופים שבאו לחזות בהפלגתה של האונייה הגדולה, מרביתם מפשוטי העם, אך היו בהם גם מנכבדי סטוקהולם, ואף נציגים זרים שצפו באירוע - הן מבעלות בריתה של שוודיה והן מאויבותיה.
החקירה
למלך נודע על טביעתה של "ואסה" במכתב שהגיע אליו ב-27 באוגוסט 1628. בתשובה הוא כתב בכעס כי האסון נגרם ללא ספק בשל "חוסר זהירות ורשלנות", ותבע מיד להעניש את האשמים. קפטן ספורינג הנסון, שניצל מטביעה, הושלך מיד לכלא והמתין למשפט. בחקירתו הראשונית נשבע הנסון כי התותחים נקשרו כיאות וכי אנשי הצוות היו פיכחים. הוקמה ועדה שערכה חקירה מקיפה של נסיבות הבנייה והטביעה והגישה מסקנות ב-5 בספטמבר 1628 בפני בית דין שרבים מחבריו היו אנשי מועצת המלך, וכלל גם אדמירלים, יועצי המלך ואף האדמירל הראשי של הצי. נחקרו כל הקצינים שניצלו וכן חרש האוניות שפיקח על הבנייה ומספר עדים מומחים. עונש חמור היה צפוי לאחראי לכישלון המחפיר.
אנשי צוות האונייה ובוני האונייה היוו שני מחנות, כשכל צד ניסה להטיל את האשמה על הצד האחר, וכל אחד נשבע כי מילא את תפקידו ללא רבב. אנשי צוות האונייה שניצלו נחקרו אחד-אחד כיצד הופעלה האונייה בזמן האסון. האם גודל המפרשים שהניפה התאים לעוצמת הרוח? האם אנשי הצוות היו פיכחים? האם הזבורית סודרה כיאות? האם התותחים נקשרו היטב? ברם, איש לא היה מוכן לשאת באשמה, ובסופו של דבר התקבלו תשובותיהם כמספקות, ולא נמצאה כל עדות מפלילה.
אחר כך הפנו החוקרים את שאלותיהם לבוני האונייה. "מדוע בניתם אונייה כל כך צרה ובעלת שוקע קטן מדי כך שהתהפכה?" – נשאל חרש-האוניות יאקובסון. הוא השיב כי פשוט ציית להוראות. יאקובסון ציין, כי בנה את האונייה על פי הנחיותיו של הנריק היברטסון (שמת זה מכבר), אשר הוא עצמו מילא אחר הוראותיו של המלך. למעשה, לאחר שקיבל לניהולו את הבנייה, הגדיל יאקובסון את רוחבה של האונייה ב-1.38 מטרים, אך לא יכול היה להוסיף ולהרחיבה, כי נמצאה כבר בשלב מתקדם מדי של העבודות.
בסופו של דבר לא נמצא אשם באף אחד משני הצדדים. "רק אלוהים יודע", הייתה תשובתו של ארנדט היברטסון לבית הדין כשנשאל מדוע טבעה האונייה. גוסטב אדולף אישר את כל מידות האונייה ופרטי חימושה, והיא נבנתה בהתאם להוראות וצוידה במספר התותחים שקבע. בסופו של דבר איש לא נמצא אשם ברשלנות ואיש לא נענש, וטביעת האונייה הוסברה כמעשה שמיים. טביעתה של "ואסה" הייתה אסון כלכלי כבד. עלות האונייה הייתה למעלה מ-40,000 ריקסדלר, השקעה שנחשבה גבוהה למדינה קטנה כדוגמת שוודיה.
ניסיונות חילוץ ראשונים
פחות משלוש שנים לאחר האסון נחתם חוזה לחילוץ האונייה, אך המאמצים לא צלחו. הניסיונות הראשונים למשות את "ואסה", שעשה המהנדס האנגלי יאן באלמר, הצליחו אומנם ליישר מעט את האונייה, אך גם גרמו לה לשקוע עוד יותר בבוץ הקרקעית. הבוץ הוא, ככל הנראה, שהכשיל את מאמצי החילוץ.
שיטות החילוץ של כלי שיט טבועים בראשית המאה ה-17 היו פרימיטיביות לאין שיעור מאשר בימינו, אך התבססו למעשה על אותו עיקרון שלפיו נמשתה "ואסה" 333 שנים אחר כך. שתי אוניות או גוות (hulks) הוצבו במקביל משני צידי הטרופת, וחבלים שבקצותיהם עוגנים שולשלו למים וננעצו בגוף האונייה. שתי הגוות מולאו במים ושוקעו עד לגובה שהבטיח עדיין את ציפתן היציבה, החבלים נמתחו, ואחר כך נשאבו המים מהן החוצה. שתי הגוות עלו וצפו, האונייה הטבועה התרוממה מהקרקעית ונגררה אל מים רדודים יותר. על פעולה זו חזרו עד שהאונייה כולה התרוממה לפני המים. משקלה של "ואסה" מתחת למים לא היה גדול, אך עדיין היה דרוש כוח הרמה גדול מאוד כדי לחלץ אותה מהקרקעית הבוצית שבה הייתה שקועה.
ב-1664, כשלושים ושש שנים לאחר טביעת האונייה, חילצו אלברקט פון טריילבן ואנדריאס פקל 50 מבין תותחיה היקרים של האונייה, כשהם משתמשים בפעמון צלילה פשוט ונעזרים בצוות צוללים שוודים וגרמנים.
גילויה מחדש של האונייה ומשייתה
בראשית שנות החמישים של המאה ה-20 בחן ארכאולוג חובב בשם אנדרס פרנצן את האפשרות למשות אוניות טרופות מהים הבלטי. הוא סבר, כי בשל מליחותו הנמוכה יחסית וקור מימיו, טובים הסיכויים כי האוניות נשתמרו בו ולא נאכלו לגמרי על ידי תולעת האוניות "טרדו נאוואליס" (Teredo Navalis), שבתנאים אחרים גורמים להרס חלקי העץ באוניות טבועות. פרנצן איתר את טרופותיהן של האוניות "ריקספלט" ו"ליבסקה סוואן", ולאחר מחקר ארוך ומפרך החל מחפש גם את "ואסה". ב-1956, לאחר כמה שנות חיפושים ללא תוצאות, הגיע לידיו מידע על אנומליה טופוגרפית בלתי ברורה דרומית למזח גוסטב ה-5 בבקהולם. פרנצן צמצם את אזור החיפושים, וגילה לבסוף את שרידי "ואסה". גילויה מחדש של האונייה עורר עניין ציבורי רב, וזמן קצר אחר כך כבר הוכנו תוכניות למשייתה. הצי המלכותי השוודי היה שותף למיזם כבר מראשיתו, כמו גם מוזיאונים שונים והוועדה לשימור המורשת השוודית.
חילוצה
"ואסה" נמשתה בשיטה פשוטה יחסית. צוללים חפרו בקרקעית הים, תחת גוף האונייה, שש תעלות, שדרכן הושחלו כבלי פלדה שנקשרו אל שני פונטונים. "קדיחת" התעלות בוצעה באמצעות סילון מים חזק, והייתה מסוכנת הן בשל תנאי הראות התת-מימית הקשים שיצרה, והן בשל הסכנה שהאונייה תיעתק ממקומה או תשקע עמוק יותר לתוך הבוץ ותקבור תחתיה את הצוללים. חרף התנאים המסוכנים, בוצעו במהלך פעולות החילוץ למעלה מ-1,300 צלילות ללא תאונות או פגיעות חמורות. האונייה הורמה בהדרגה ב-18 שלבים, מעומק של 32 מטרים לעומק של 16 מטרים, ונגררה אל אזור מוגן יותר, שם הוחל בהכנות למשייתה הסופית. הבוץ והשברים שנערמו על סיפונה העליון סולקו, כדי להקטין את משקלה, וגופה נאטם ככל שניתן. אשנבי התותחים נסגרו במכסים ארעיים, נבנה צור ירכתיים זמני במקום המקורי שקרס, וחורי בורגי הברזל שהחלידו נסתמו בפקקים. החילוץ הסופי החל ב-8 באפריל 1961, ובבוקר ה-24 באפריל הגיחה "ואסה" מהמים לאחר 333 שנים, אל מול עיניהם של אלפי צופים ועיתונאים משוודיה ומהעולם כולו. לאחר שהושלמה אטימת גוף האונייה, הועלתה "ואסה" על מבדוק צף ונגררה אל המבדוק היבש "גוסטב החמישי".
מוזיאון ואסה
"ואסה" שוכנה במבנה זמני שכונה Wasavarvet ("מספנת ואסה"), בו התחילו עבודות השימור והמחקר הארכאולוגי. הבניין היה צפוף ביותר ולא איפשר לראות את האונייה בשלמותה, ומבקרים יכלו לצפות בה משני מפלסים בלבד וממרחק של כ-5 מטרים. ב-1981 החליטה ממשלת שוודיה להקים מבנה קבע עבור האונייה באי יורגודן (Djurgården). ב-1988, כשנה לאחר הנחת אבן הפינה, נגררה "ואסה" אל המוזיאון השלם-למחצה, שנבנה מעל המבדוק היבש של מספנת הצי הישנה. באותה שנה, כשהותרה כניסת מבקרים לאתר הבנייה, ביקרו במוזיאון ההולך ונבנה 228,000 איש. המוזיאון נפתח רשמית ב-15 ביוני 1990, ועד לשנת 2007 ביקרו בו למעלה מ-25 מיליון איש.
באולם הראשי של המוזיאון מוצגת האונייה עצמה והוא כולל גם תצוגות שונות של ממצאים ארכאולוגיים מהאונייה ומשוודיה של המאה ה-17. לגוף האונייה ששרד הוסיפו את החלקים התחתיים של כל שלושת התרנים, מוט חרטום חדש, מעטה מפרשי סערה וחלקים מסוימים נוספים במקום אלה שאבדו או שניזוקו קשות. החלקים החדשים שנוספו לא נצבעו, כך שניתן להבחין בבירור בינם לבין חלקי העץ המקוריים שכהו לאחר שלוש-מאות שנים מתחת למים.
המחקר הארכאולוגי
"ואסה" היוותה אתגר חסר-תקדים לארכאולוגים הימיים. מעולם קודם לכן לא חפרו כלי שיט קדום גדול כל כך, שמרבית תכולתו נותרה על כנה במקומה המקורי. על כך נוספו גם תנאי העבודה הקשים של החוקרים. היה צורך להרטיב את האונייה ללא הפסק, כדי שחלקי העץ, שנחשפו לאוויר לאחר מעל 300 שנים מתחת למים, לא יתייבשו ויתפרקו לפני שיוחל הטיפול בשימורם. החפירה באונייה נעשתה, לפיכך, תוך התזה בלתי פוסקת של רסיסי מים ובתוך בוץ מכוסה בוצה, שעומקו הגיע לעיתים ל-3 מטרים. כדי לציין את מיקומם המדויק של הממצאים השונים, מופה גוף האונייה וחולק למספר מקטעים, שנקבעו בממד האורך על פי צלעות הרוחב הרבות, בממד הגובה על פי סיפוני האונייה, ובממד הרוחב על פי קו האורך המרכזי של האונייה, הנמתח מהחרטום לירכתיים. על פי רוב חפרו בנפרד כל אחד מהסיפונים, אך לעיתים התקדמה העבודה בשני סיפונים במקביל.
הממצאים
ל"ואסה" היו ארבעה סיפונים: סיפון תותחים עליון, סיפון תותחים תחתון, ספנה (hold) וסיפון תחתי (orlop deck). בשל הצורך הדוחק להכין את האונייה לשימור, נאלצו הארכאולוגים לעבוד במהירות במהלך שבוע החפירות הראשון, והעבודה נעשתה במשמרות בנות 13 שעות. החפירה בסיפון העליון הייתה מסובכת במיוחד, הן משום שחלק ממנו התמוטט, והן בשל הבוץ והלכלוך שנערמו עליו. למרות זאת חשפו החוקרים בסיפון זה חפצים חשובים רבים, וביניהם ארגז חפצים אישי שהשתמר היטב, ובו כובע לבד, כף עץ ומספר מטבעות. ממצאים אלו ואחרים הם עדות ישירה לחייהם של המלחים הפשוטים במאה ה-17. קטלוג הממצאים שנחשפו באונייה מכיל למעלה מ-26,000 פריטים, וחלק ממנו נגיש באינטרנט.
לאחר משיית האונייה נסרק גם אתר הטביעה עצמו, ובו התגלו מרבית פסלי העץ שעיטרו את צדה החיצוני, שמספרם מוערך על ידי החוקרים בכ-700. הפריט האחרון שהועלה מקרקעית הים היה סירת האונייה, שהתגלתה בקרקעית הים במקביל לאונייה, אף שהחוקרים שיערו תחילה שהיא אמורה להימצא על הסיפון או אולי נגררה על ידי "ואסה" בשעת טביעתה.
בליית האונייה
ב-333 השנים שבהן שהתה "ואסה" הטבועה על קרקעית סטוקהולמס סטרום, נחשפו היא ותכולתה לבליה טבעית כתוצאה מהתפרקות (decomposition) ומארוזיה. בין הפריטים הראשונים שנהרסו היו אלפי בורגי הברזל שאחזו את החרטומן וחלק גדול מצור הירכתיים, שהיו חלקי גוף האונייה שנשאו את פסלי העץ שלה. כמעט כל חפצי הברזל החלידו ונעלמו בתוך שנים ספורות לאחר הטביעה, ומבין הגדולים שבהם, כמו הקלעים והתותחים, לא נותר דבר זולת אבקת פחמן שהתאבנה. על אף שהברזל שבהם אוכל כמעט לחלוטין, סייעה התאבנות זו לשימור צורתם של חפצי מתכת רבים. מבני אדם שהיו על האונייה שרדו רק עצמותיהם, שלעיתים קרובות רק בגדיהם מנעו את התפזרותם. בגדים וחפצי עור, כמו נרתיקים ונעליים, ניזוקו קשה, אך רבים מהם שרדו ונחשפו על ידי הארכאולוגים.
צור הירכתיים כולו, אותו חלק גבוה באחורי האונייה, שהחזיק את דף הירכתיים (transom) ובו נמצאו מגורי הקצינים, התמוטט אט-אט לתוך הבוץ יחד עם כל הפסלים שעיטרו אותו, ולא נותר ממנו כמעט דבר. גלריות האחרה, שחוברו במסמרים לצדי צור הירכתיים, התמוטטו זמן קצר אחר כך, והתגלו מונחות ממש מתחת למקומן המקורי. רבים מחלקי העץ נהרסו גם עקב פעולת השחיקה של זרמי המים והבוץ, ופסלים רבים התבלו כל כך, עד כי בקושי ניתן היה לזהותם.
נוסף לבליה הטבעית, סבלה האונייה גם מנזקים שגרמו לה בני אדם. פעולות החילוץ שנעשו בין השנים 1629 ו-1680 הותירו עקבות ברורים בגוף האונייה. כדי לחלץ את התותחים, שברו פקל וטריילבן ופירקו חלק גדול מלוחות הסיפון הגלוי. פקל דיווח גם, כי משה מהאונייה קורות עצים בכמות שמילאה 30 עגלות; אלו כללו, ככל הנראה, לא רק את לוחות הסיפון והמבנה העילי, אלא גם כמה מהפסלים החסרים כיום, כמו הפסל בגודל טבעי של לוחם רומאי שהוצב סמוך לחרטום, ופסלו של ספטימוס סוורוס שעיטר את צדו השמאלי של החרטומן. כמו כן התגלו סימנים אחדים של עוגנים שננעצו באונייה ונעקרו ממנה בכוח.
הסיבות לטביעת האונייה
דרישות המבנה, התאוריות המדעיות והחישובים המורכבים הכרוכים בבנין כלי שיט או ביציבותם עדיין לא פותחו בעת בניית האונייה במאה ה-17. גורמים חשובים, כמו מרכז הכובד של האונייה, נאמדו על ידי חרש האוניות על פי ניסיונו וכישרונו המקצועי. באונייה "ואסה" נחלק הגוף לשלושה סיפונים ולמדור תחתון. מדור זה הכיל זְבורִית במשקל 120 טונות, שכללה בעיקר אבנים גדולות שסודרו בצמוד האחת ליד השנייה. ברם, מטען זה לא הספיק לאיזונו של המשקל הרב שנמצא מעל קו המים, ואפילו רוח חלשה יכלה לפגוע ביציבות האונייה עד כדי סכנת טביעה. באותם ימים היה מקובל להציב את התותחים הכבדים ביותר בסיפון התותחים התחתון, כדי להפחית מהמשא שעל סיפון התותחים העליון ועל מנת לשמור על יציבות האונייה. תוכניות הצבת התותחים ב"ואסה" שונו פעמים רבות במהלך בנייתה. תחילה הציבו את תותחי 24 הליטראות בסיפון התחתון ואת תותחי 12 הליטראות הקלים יותר בסיפון העליון. אחר כך הציבו את תותחי 24 הליטראות בשני הסיפונים גם יחד. על אף שאשנבי התותחים בסיפון העליון התאימו לתותחי 12 ליטראות הקטנים יותר, הוצבו בסופו של דבר התותחים הכבדים בשני הסיפונים, מה שגרם לפגיעה ביציבותה של האונייה.
אוניות המלחמה בתקופה זו, גם אלו שתותחיהן סודרו כראוי, היו בלתי יציבות. הסיבה העיקרית לכך הייתה צורי הירכתיים הגבוהים, שנבנו כך כדי לאפשר לחיילים לירות על האויב מעמדה גבוהה ככל האפשר בכלי הנשק הקלים שברשותם. נוסף לכך, ייתכן שחלק הגוף העליון של "ואסה" נבנה מלוחות עץ עבים וכבדים יתר על המידה, בשל הניסיון המועט בבניית אוניות דו-סיפוניות, או אולי כתשתית להוספת תותחים כבדים עוד יותר בעתיד. ברם, צורת גוף האונייה לא סבלה מחיסרון מובנה מובהק כלשהו, והייתה זהה למקובל באותם ימים. באוניות מדגמים מאוחרים יותר ל"ואסה" ובעלות עוצמת אש זהה, כמו אלו למשל שבנה הצי המלכותי הבריטי, הוצבו התותחים הכבדים ביותר בסיפונים התחתיים והקלים בסיפונים העליונים, כדי לשפר את יציבותה וכדי לא לפגוע במומנט היישור של האונייה. הצרה (tumble home), התעגלותם פנימה של דפנות האונייה בחלקו העליון של הגוף, בגובה סיפוני התותחים העליונים, הייתה בדגמים מאוחרים גדולה יותר, ותכליתה הייתה לקרב את משקל התותחים לקו האמצע של האונייה ועל ידי כך להגדיל את יציבותה.
קפטן סופרינג הנסון השיט את האונייה החדשה שלא כמקובל, כשאשנבי תותחיה פתוחים. אונייה חדשה לגמרי הושטה, בדרך כלל, בהפלגתה הראשונה כשאשנבים אלה סגורים, כדי לאפשר לקפטן ולצוות ללמוד כיצד היא מתנהגת בים. זאת ועוד, יעדה של "ואסה" היה אלווסנאבן, הבסיס הימי בצדו הגלוי לרוח של הארכיפלג, שם הייתה אמורה להצטייד ולהעלות אנשים נוספים, ועל כן נדרשה ממנה יציבות טובה.
השימור
למרבה ההפתעה נמצאה "ואסה" במצב טוב למדי לאחר מאות שנים שהייתה שקועה על קרקעית הים, אך היא לא הייתה זוכה להאריך ימים לו היו מניחים לגופה להתייבש ללא פעולת שימור עץ אפקטיבית. ממדיה הגדולים של "ואסה", למעלה מ-900 מטרים מעוקבים של קורות עץ אלון, היו אתגר חסר תקדים למשמרים. לאחר דיונים אחדים בסוגיה מה היא הדרך הטובה לשמר את האונייה, הוחלט לעשות שימוש בפוליאתילן גליקול (PEG), שיטה שבה השתמשו מאוחר יותר גם לשימורה של האונייה האנגלית מרי רוז מהמאה ה-16. "ואסה" רוססה במשך 17 שנים בתמיסת גליקול, והונח לה להתייבש באיטיות במשך 9 שנים נוספות.
"ואסה" השתמרה היטב לא רק משום שלא נאכלה על ידי "תולעת האוניות", האחראית בדרך כלל להרס אוניות עץ, אלא גם בשל העובדה שמימי סטוקהולמס סטרום היו מזוהמים ביותר עד סוף המאה ה-20. גם המיקרואורגניזמים העמידים ביותר, אלו המפרקים עץ, לא יכלו לשרוד בסביבה רעילה ועוינת זו. לכך יש להוסיף גם את עובדת היותה של "ואסה" חדשה לגמרי בעת טביעתה. ברם, לרעילות המים הייתה גם השפעה שלילית. הגופרית במי הים חדרה לתוך העץ, וכשנמשתה האונייה, החלה מגיבה לסביבה החדשה העשירה בחמצן ויצרה חומצה גופרתית. בסתיו שנת 2000 התגלו על חלקי העץ של "ואסה" כתמים לבנים, ששטחם מסנטימטרים בודדים ועד לכחצי מטר. הסתבר כי אלו הם מלחים שנוצרו על גבי העץ כתוצאה מהתגובה הכימית של הגופרית לנוכחות חמצן. לכתמים אלו הייתה רמת חומציות נמוכה מאוד, והם היו הסימן הראשון לכך שהאונייה מכילה כמויות רבות של חומצה גופרתית. מלחים אלה אינם מהווים סכנה כל עוד הם מצויים בשכבה החיצונית, אך אם ייווצרו בתוך העץ, הם עלולים להתפשט ולבקע את הלוחות מבפנים. נזק חמור עלול להיגרם עקב כך במיוחד לחפצים שיצרו האומנים המומחים, כמו חפצי הבית או מאות הפסלים המגולפים. נכון לשנת 2002, תכולת החומצה הגופרתית בגופה של "ואסה" נאמדת ביותר מ-2 טונות, וכמותה הולכת וגדלה. באונייה קיימת גופרית בכמות המספיקה לייצור 5,000 קילוגרמים נוספים של חומצה בקצב של 100 קילוגרם לשנה, והדבר עלול לגרום בעתיד להרס מוחלט שלה.
בתרבות
סיפורה של אוניית ואסה מופיע בספרי ילדים רבים שפורסמו בשוודיה במהלך המאה ה-20, בין היתר בספרה של סלמה לגרלף מסע הפלאים של נילס הולגרסון ובסיפור "הרפתקאות ואסה" של לאש ווידין. ישנה גם טענה כי עיצוב האונייה ההולנדי המעופף המופיעה בסדרת ההרפתקאות שודדי הקאריביים מבוססת על אוניית ואסה. כמו כן, סיפור טביעתה בטרם עת מהווה מקור לסיפורים עממיים ולהלצות, בין היתר מצד דנים.
פרדסיה
פַּרְדֵּסִיָּה היא מועצה מקומית בשרון, מזרחית לנתניה ומוקפת במושבים השייכים למועצה אזורית לב השרון. היא שייכת מנהלית למחוז המרכז והוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1952.
היסטוריה
אדמות היישוב נקנו בשנת 1928 על ידי יונה (ז'אן) פישר, יהודי מבלגיה, שקיווה כי למקום יגיעו יהודים בלגים. בשנות ה-30, לאחר שלא יושב היישוב, יצאה קריאה של יהודי תימן בארץ ישראל ביישובים בנימינה, פתח תקווה, נווה שלום וראשון לציון להקים יישוב יהודי חדש באזור השרון. בשנת 1938 הוקם במקום יישוב של עולי תימן ובמקום ניטעו פרדסים, שאת פירותיהם שלחו התושבים לאירופה. בזמן מלחמת העולם השנייה נסגרו שערי ארץ ישראל, ולכן לא נשלחה סחורה, והיישוב היה תחת סיכון פירוק, אך בעזרת התערבות של הסוכנות היהודית ניצל מכליה.
אדוארדו גומס
אדוארדו גומס (בפורטוגזית: Eduardo Gomes; 20 בספטמבר 1896 – 13 ביוני 1981) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי.
ביוגרפיה
נולד בפטרופוליס שבמדינת ריו דה ז'ניירו. למד במכללה צבאית, התגייס לצבא בשנת 1918 והצטרף לחיל האוויר הברזילאי בשנת 1921. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 השתתף בספר מרד נגד המשטר, ובילה תקופה מסוימת במאסר. לאחר ההפיכה של שנת 1930 בה השתתף, חזר לקריירה בחיל האוויר הברזילאי, בו הגיע ברבות הימים לדרגת מרשל. כמו כן, הקים את שירות הדואר האווירי הצבאי.
במקביל לפיקוד על חיל האוויר, היה ראש מפלגת הלאומיים בברזיל, אחת משלוש המפלגות העיקריות בברזיל. בדצמבר 1945 התמודד על נשיאות ברזיל מול גספאר דוטרה, שזכה בבחירות. ב-1950 התמודד שוב בבחירות לנשיאות ברזיל ושוב הפסיד. בשנת 1954, בעקבות ירי על עיתונאי בידי אנשי משמר הנשיא, טען שמאחורי הירי עומד הנשיא עצמו ודרש חקירה שהביאה להתאבדות נשיא ברזיל, ז'טוליו ורגאס. בעקבות מינוי הנשיא החדש, קפה פיליו, מונה לשר האווירייה (ministro da Aeronáutica) בממשלת ברזיל. הוא החזיק בתפקיד עד שנת 1955 ושב לתפקיד בשנים 1965–1967. נפטר בשנת 1981 בריו דה ז'ניירו ולאחר מותו קיבל את התואר "פטרון חיל האוויר הברזילאי" (Patrono da Força Aérea Brasileira).
נמל התעופה של העיר מנאוס נקרא על שמו.
הממתק הברזילאי בריגדיירו ככל הנראה קרוי על שמו של גומס. ממתקים כאלו חולקו במהלך הקמפיין שלו לנשיאות ברזיל. באותה תקופה היה גומס בדרגת בריגדיר (בריגדיירו, Brigadeiro בפורטוגזית) ומכאן שם הממתק.
דרכון טורקי (סרט)
דרכון טורקי (בטורקית: Türk Pasaportu) הוא סרט טורקי משנת 2011 בבימויו של בוראק ארליאל המתאר לדברו את סיפור הצלת יהודים במהלך השואה על ידי דיפלומטים טורקיים. הוא הועלה כ-"סרט השואה היחיד עם סוף טוב".
הדיוק ההיסטורי של הסרט זכה לביקורת, על הצגת דיווחים לא מבוססים על הצלת יהודים. ההיסטוריון מארק דייוויד באר כינה אותו "סרט תעמולה". ההיסטוריון יליד טורקיה אוגור אומית אונגור קובע כי הסרט "מבוסס על מניפולציה, מיסטיפיקציה והטעיה".
הפקה
יהודי טורקיה עזרו בהפקת הסרט. ההיסטוריון אוגור אומית אונגור קובע כי "העמדות של מנהיגי הקהילה היהודית האלו מייצגות את תסמונת סטוקהולם של אליטות מיעוטים בטורקיה, המאמינות שרק קונפורמיזם מוחלט לממשלת טורקיה יכול להבטיח את ביטחונם במדינה". הסרט מומן בחלקו על ידי ממשלת טורקיה.
תקציר
דרכון טורקי מספר את סיפורם של דיפלומטים שהוצבו בשגרירויות ובקונסוליות של טורקיה במספר מדינות באירופה, הם מוצגים מצילים יהודים רבים במהלך מלחמת העולם השנייה. בין אם הוציאו אותם ממחנות הריכוז או הורידו אותם מהרכבות שהובילו אותם למחנות, הדיפלומטים, בסופו של דבר, דאגו שהיהודים שהיו אזרחים טורקים יוכלו לחזור לטורקיה ובכך להינצל. הסרט מציג דיפלומטים כמי שהצילו לא רק את חייהם של יהודי טורקיה, אלא גם הצילו יהודים זרים על ידי מתן דרכונים טורקיים.
בסוף הסרט מתוארים היהודים חוגגים לאחר שהרכבת שלהם חוצה את הגבול מבולגריה לטורקיה. בניגוד למה שמתואר בסרט, 15,000 יהודים מאזור זה נמלטו כתוצאה מפרעות תראקיה הטורקית ב-1934.
דיוק היסטורי
הדיוק ההיסטורי של הסרט זכה לביקורת. ההצלות הנטענות אינן מבוססות מעבר לעדויות של מצילים לכאורה. אחד המחלצים לכאורה בסרט, בהיק ארקין, היה אחד ממבצעי רצח העם הארמני. אלפי יהודים טורקיים גולים גורשו למחנות המוות מכיוון שאזרחותם נשללה על ידי פקידים טורקים, אך עובדה זו לעולם לא מוזכרת בסרט. רק דיפלומט טורקי אחד, סלאחטין אולקומן, הוכר כחסיד אומות העולם, אך סיפורו אינו מתואר בסרט.
לדברי ההיסטוריון קורי גוטשטדט, מטרתו של הסרט "לחזק את הקו הרשמי הטורקי, הקובע כי טורקיה הצילה בנדיבות אלפי יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה", למרות היעדר ראיות התומכות בנרטיב זה. היא מבקרת מגוון אי דיוקים היסטוריים בסרט ומכנה אותו פסאודו דוקומנטרי.
ההיסטוריון דייוויד באר קובע כי "דרכון טורקי ומאמצים דומים לו הם למעשה סוג של הכחשת שואה", שכן הם מתעלמים מגורלם של יהודי טורקיה שנהרגו.
סוניק יות'
סוניק יות' (באנגלית: Sonic Youth) הייתה להקת רוק אלטרנטיבי אמריקאית שהוקמה בשנת 1981 בניו יורק ופעלה עד 2011.
בתחילת דרכה סוניק יות' נחשבה לאחת הלהקות הבולטות היחידות בזרם ה"נו וייב" (No Wave) הניו-יורקי. הלהקה היא אחת הבודדות ששרדו מאותו גל מוזיקלי ובין המעטות שזכו להצלחה מסחרית יחסית. היא נחשבה כיום לאחת הלהקות החשובות והמשפיעות ברוק האלטרנטיבי. סוניק יות' הושפעו מפוסט-פאנק ומוזיקה אקספרימנטלית, בין השאר ישירות מיוצרים כמו ולווט אנדרגראונד ואיגי פופ ושילבה במוזיקה שלה גם נויז רוק ואוונגרד.
השנים הראשונות
ת'רסטון מור, לי רנאלדו וריצ'רד אדסון נפגשו לראשונה בתזמורת הגיטרות החשמליות של המלחין האוונגרדי גלן ברנקה והחליטו להקים להקה יחד עם קים גורדון, חברתו (לימים אשתו) של מור (בימים הראשונים של הלהקה הייתה בה הקלידנית אן דמריניס שפרשה לאחר זמן קצר). הלהקה נקראה סוניק יות' על שם גיטריסט להקת MC5 פרד "סוניק" סמית וזמר הרגאיי ביג יות'. ברנקה עזר ללהקה להשתלב בסצנת הפאנק של ניו-יורק ולהוציא בשנת 1982 את המיני-אלבום הראשון שכלל חמישה שירים ונשא את שם הלהקה. אדסון פרש לאחר הוצאת המיני-אלבום.
בשנת 1983 הלהקה הוציאה את האלבום המלא הראשון Confusion is Sex ("בלבול הוא סקס"). המתופפים באלבום היו ג'ים סקלאבונוס ובוב ברט. האלבום התאפיין בצליל קשה ואוונגרדי מאוד, ומילותיו עסקו באלימות ומרד נגד הממסד.
בשנת 1984 יצא Bad Moon Rising ("ירח רע עולה"), האלבום המלא השני של הלהקה. זה היה אלבום קונספט שעסק ברובו באובדן שפיות, טירוף ומוות. כל צד בתקליט היה רצף של שירים ללא הפסקות ביניהם. השיר הבולט היה השיר האחרון Death Valley '69, שהלהקה כתבה וביצעה יחד עם הזמרת האורחת לידיה לאנץ' (Lydia Lunch) ומילותיו עסקו ברוצח הסדרתי צ'ארלס מנסון. השיר היה קצבי ומלודי יחסית לשיריה הקודמים של סוניק יות' והבמאי רי'רד קרן ביים עבורו קליפ אלים. השיר הפך ללהיט קטן בסצנה האלטרנטיבית. לאחר הוצאת האלבום בוב ברט פרש מהלהקה לטובת קריירת משחק. ובמקומו הצטרף סטיב שלי.
בשנת 1986 הלהקה הוציאה את האלבום EVOL (משחק מילים בין המילה האנגלית Love - אהבה - בהיפוך אותיות, לבין המילה Evil - אכזרי - שנשמעות דומה). האלבום התאפיין בצליל פסיכדלי ונגיש יחסית לאלבומים הקודמים.
שיא ההצלחה כלהקה עצמאית
באותה שנה הלהקה הוציאה תחת השם Ciccone Youth את האלבום The White(y) Album ("האלבום הלבן (בן)"), שהיה "מחווה" מבודחת למדונה וכלל גרסאות כיסוי לשני שירים שלה, וכמה קטעים אלקטרוניים אוונגרדיים.
בשנת 1988 סוניק יות' הוציאו את האלבום שנחשב ליצירתם החשובה ביותר: Daydream Nation ("אומת החלומות בהקיץ"). האלבום יצא על גבי תקליט כפול, דבר נדיר עבור להקה פאנק שלא חתומה בחברת תקליטים גדולה. בסגנונו המוזיקלי הוא היה התפתחות של Sister, אך כלל שירים ארוכים ומורכבים יותר, שעסקו, בין היתר, בריקבון השלטון הרפובליקני של רונלד רייגן, בפִּרְווּר של ארצות הברית, בהתמסחרות התרבות הפופולרית ובעיר ניו יורק. השירים Teen Age Riot, שקרא למרד נגד הממסד, Silver Rocket, שעסק בהתמכרות לסמים ו-Candle היו ללהיטים אלטרנטיביים. האלבום זכה לביקורות משבחות בארצות הברית ובבריטניה ומשך את תשומת לבן של חברות התקליטים הגדולות ללהקה בפרט ולרוק אלטרנטיבי בכלל.
תחילת הקריירה בחברת תקליטים גדולה
בעקבות הצלחת Daydream Nation סוניק יות' יצאו לסיבוב הופעות גדול בשיתוף נירוונה, אז להקה הצעירה ולא-ידועה וגם זמר הרוק הוותיק ניל יאנג, שנהנה אז משיבה אל מרכז במת הרוק לאחר מספר שנים של ריחוק מהזרם המרכזי. סיבוב זה משך לסוניק יות' עוד תשומת לב ובסופו של דבר הלהקה זכתה לחוזה הקלטות עם חברת התקליטים הגדולה של דייוויד גפן, DGC ובכך סיימה את השלב העצמאי בקריירה שלה.
בשנת 1990 סוניק יות' הוציאו את אלבומם הראשון ב-DGC Goo ("דביק"). יציאת האלבום לוותה גם בקלטת וידאו עם קליפים לכל שירי האלבום. האלבום התאפיין בצליל נקי ומופק ביותר של סוניק יות' עד אז ורוב השירים היו במבנה מוכר של בתים ופזמונים. מספר שירים הפכו ללהיטים - "Dirty Boots" וכן "Kool Thing" שקים גורדון שרה יחד עם הראפר צ'אק די מלהקת פאבליק אנמי.
חברת DGC קיוותה שהפרסום של סוניק יות' בסצנת הרוק העצמאי תביא אל החברה עוד אמנים אלטרנטיביים, ואכן במהרה קטפה את הפירות עם הצלחת הענק של נירוונה, בק ואמנים אחרים.
בשנת 1992, בשיא ההצלחה של הגראנג' והרוק האלטרנטיבי, סוניק יות' הוציא את האלבום Dirty ("מלוכלך") בהפקת בוטש ויג, שהתפרסם בעבודתו עם הסמאשינג פאמפקינס ונירוונה. צליל האלבום היה, בהתאם לשמו, מלוכלך יחסית ל-Goo וכבד ורועש אפילו יחסית לעבודות קודמות של הלהקה. עם זאת, האלבום הניב את הלהיטים "Sugar Kane" ו-"100%" שהתפרסם עם קליפ גדוש בפעלולי סקייטבורדינג (בין הפעלולנים היה גם ג'ייסון לי, שלימים התפרסם כשחקן קולנוע). מכירות האלבום הגיעו למעמד של אלבום זהב בארצות הברית, אבל לא הפכו את סוניק יות' ללהקה מפורסמת בסדר גודל של להקות גראנג' כגון נירוונה ופרל ג'אם, מכיוון שהם לא היו מוכנים לוותר לגמרי על צליל הגיטרות האוונגרדי האופייני.
בשנת 1994 יצא האלבום Experimental Jet Set Trash and No Star ("נסיוני משוגע זבל ולא־כוכב", רמז לכל אחד מחברי הלהקה - רנאלדו, גורדון, מור ושלי). האלבום הניב להיט אחד, "Bull in the Heather", אך זכה לביקורות מעורבות - היו מבקרים שטענו שסוניק יות' מאבדת את דרכה בניסיון לפסוע בדרך האמצע שבין שירים אוונגרדיים לבין להיטי רוק כפי שהייתה רוצה חברת התקליטים.
אמצע שנות התשעים
למרות הביקורות, הלהקה המשיכה להופיע ולהקליט ובשנת 1995 הוציאה את האלבום Washing Machine ("מכונת כביסה"). באלבום זה ניכר כי סוניק יות' מוותרת על הניסיון להתברג לזרם המרכזי. האלבום לא הניב להיטים, אך זכה לביקורות אוהדות ובעקבותיו הלהקה יצאה לסיבוב הופעות גדול, שבמהלכו הגיעה גם לישראל.
בשנת 1997 סוניק יות' החלו להוציא את סדרת המיני-אלבומים SYR, ראשי תיבות של Sonic Youth Recordings. מיני-אלבומים אלה היו ברובם אינסטרומנטליים ואוונגרדיים מאוד. הם יצאו באריזות קרטון דומות לעטיפות תקליטים וכל הקרדיטים ורשימות השירים נכתבו בשפות זרות. ב־1997 יצא SYR1 בצרפתית ו-SYR2 בהולנדית ובשנת 1998 יצא SYR3 באספרנטו. SYR3 היה גם שיתוף הפעולה הראשון בין סוניק יות' לבין המוזיקאי ג'ים או'רורק.
ב-1998 סוניק יות' הוציאו גם את האלבום A Thousand Leaves ("אלף עלים", תרגום של שם של עוגה צרפתית, Mille feuille). האלבום התאפיין בצליל פסיכדלי ומבקרים השוו את סגנונו ללהקות משנות השבעים, כגון גרייטפול דד.
שנות האלפיים-הפסקת פעילות
בשנת 2000 סוניק יות' הוציאו את NYC Ghost & Flowers ("פרחים ורוחות רפאים של ניו יורק סיטי"). האלבום הוקדש כולו לעיר ניו יורק ותרבותה. באלבום זה ג'ים או'רורק רשום כשותף בנגינה בגיטרה ותכנות. הביקורות היו מעורבות - היו מבקרים שהיללו את חוסר הפשרות של הלהקה ואת הליכתה לכיוונים חדשים ואוונגרדיים, ומנגד היו כאלה שאמרו שהלהקה איבדה לגמרי את הכיוון. הגדיל לעשות אתר האינטרנט Pitchforkmedia.com, שנתן לאלבום את הציון הנמוך ביותר 0.0.
בשנת 2002 יצא האלבום Murray Street שנקרא על שם הרחוב בני יורק שבו נמצא אולפן ההקלטות של סוניק יות'; האולפן נמצא בקרבת מגדלי התאומים ונפגע מהאבק וההדף של פיגועי 11 בספטמבר. צליל האלבום היה ברובו נקי ומלודי, אך כלל גם שירים עם קטעים אינסטרומנטליים רועשים ארוכים. שיר אחד, "Plastic Sun" היה בסגנון הנו-וייב שממנו הלהקה התחילה את הקריירה. הוא הזכיר במילים שלו את בריטני ספירס, אך חברת התקליטים של ספירס ביקשה להוציא את השורה הזו והמילים הוקלטו מחדש ברגע האחרון. האלבום זכה לביקורות אוהדות מאד.
בשנת 2004 יצא Sonic Nurse ("אחות סוניק"). סגנון האלבום היה קרוב ל-Murray Street - שירי רוק מלודיים ברובם, אך עם קטעים אינסטרומנטליים ארוכים. דמיון נוסף ל-Murray Street הוא שגם באלבום הזה הושמט ברגע האחרון שמה של זמרת מפורסמת - שם השיר "Mariah Carey and the Arthur Doyle Hand Creme" הוחלף ל-"Kim Gordon and the Arthur Doyle Hand Creme" לבקשת חברת התקליטים של מריה קארי.
בשנת 2006 יצא האלבום Rather Ripped, שנקרא על שם חנות תקליטים אלטרנטיבית באזור ברקלי (מפרץ סן פרנססיסקו). זהו האלבום האחרון שסוניק יות' מחויבים להוציא בחברת DGC. האלבום ממשיך את הקו של שני האלבומים הקודמים עם שירים אפילו יותר קצרים (רובם קצרים מארבע דקות). באותה השנה הצטרף להופעות הלהקה הבסיסט מארק איבולד, שניגן לפני כן בפייבמנט ובלהקת פרי קיטן של קים גורדון. מאוחר יותר הפך לחבר להקה קבוע.
בשנת 2009 הוציאו סוניק יות' את האלבום The Eternal בחברת התקליטים מטדור רקורדס.
ב 14 באוקטובר 2011 הודיעו קים גורדון ות'רסטון מור על פרידה לאחר 27 שנות נישואים.
מרתה דירנפלד
מרתה דירנפלד (נולדה ב-22 באפריל 1953) היא רופאת נשים, מומחית לטיפול בבעיות פריון. מייסדת ומנהלת היחידה לפריון והפריה חוץ-גופית במרכז הרפואי כרמל; פרופסור חבר קליני, נמנית עם הסגל האקדמי בפקולטה לרפואה בטכניון.
ביוגרפיה
עלתה עם הוריה, שושנה ושרגא דירנפלד, ניצולי שואה, חברי תנועת הנוער הציוני, לחיפה ב-1959 מקלוז', רומניה. אמה הייתה קוסמטיקאית ומורה, ניהלה את בית הספר לאסתטיקה של יהודית מילר. אביה היה חוקר, פרופסור חבר, ממייסדי הפקולטה להנדסת חומרים בטכניון ובאוניברסיטת בן-גוריון.
מרתה דירנפלד למדה בתיכון עירוני ו' בחיפה. בוגרת בית הספר לרפואה בטכניון. ב-1978 התחילה התמחות במחלקת נשים ויולדות במרכז הרפואי כרמל ובבלגיה. בין השנים 1982–1984 נסעה להתמחות במחלקת נשים ויולדות של האוניברסיטה החופשית של בריסל, ULB, שם הצטרפה לקבוצת רופאים אשר הקימה את אחת מיחידות IVF הראשונות בעולם.
ב-1985 הקימה את היחידה לפריון והפריה חוץ גופית במרכז הרפואי כרמל, במחלקת נשים ויולדות. בשנת 1986 נולדה שם תינוקת המבחנה הראשונה, ומאז היא מנהלת את היחידה להפריה חוץ גופית. בתקופת ניהולה נולדו ביחידה מעל 7000 תינוקות מטיפולי פריון ו-IVF.
דירנפלד היא פרופ' חבר קליני ונמנית עם הסגל האקדמי בפקולטה לרפואה בטכניון.
בין השנים 2002–2004 ניהלה מכון פריון בלונדון. ניהלה צוות IVF ו-PGD, כלומר אבחון טרום השרשה שמשלב גנטיקה בטיפולי הפריון, במרכז האוניברסיטאי בארטס בלונדון.
ב-2008 נבחרה להיות הנציגה של ישראל באיגוד האירופאי לפריון - (ESHRE (European Society for Human Reproduction and genetics
בשנים 2010–2013 שימשה מרתה דירנפלד יו"ר האגודה הישראלית לחקר הפריון (איל"ה). היא חברה באגודה הישראלית לחקר הפוריות, באגודה האמריקאית לרפואת הרבייה ובאגודה האירופאית לפוריות ואמבריולוגיה.
נשואה לאליעזר וינברג ולהם ארבעה ילדים. מתגוררים בחיפה.
פרסומים
מרתה דירנפלד חקרה תהליכי ההפריה והשרשה ברחם, את הסיבה לכישלונות חוזרים בטיפולי הפריה (IVF) וביצעה מחקרים בנושא תרומת ביציות. השתתפה במחקרים בינלאומיים בנושא הקפאת ביציות לצורך שימור פריון באישה, ומחקר בנושא השפעת הטלפונים הסלולריים על פריון הגבר.
פעילות ציבורית
מרתה דירנפלד חברה בוועדות של משרד הבריאות (ועדת הלסינקי העליונה, ועדת מור יוסף, הוועדה לבחירת מין היילוד); מעורבת בכתיבת נירות עמדה של האגודה הישראלית לחקר הפוריות (אי"לה). ניירות העמדה ביססו את הדיסציפלינה הקלינית של טיפולי הפריון, וביניהם טיפולי ההפריה החוץ-גופית בישראל, ואומצו על ידי ההסתדרות הרפואית ומשרד הבריאות; הייתה חברה בוועדות שונות בכנסת הקשורות בקידום בריאות האישה.
בזמן כהונתה כיו"ר אי"לה הובילה דירנפלד את פרויקט "הגעת לגיל 31 חשוב שתדעי". במסגרת זו רופאים ומומחי פוריות הרצו בברים ברחבי הארץ כדי להסביר לנשים על עקרונות בסיסיים שקשורים לפריון על מנת להעלות מודעותן בהקשר של ירידה משמעותית בפריון עם העלייה בגיל והסיכויים הקלושים להיריון אחרי גיל 42.
אסטודיאנטס מדריד
קלוב בלונססטו אסטודיאנטס (בספרדית: Club Baloncesto Estudiantes, מועדון כדורסל אסטודיאנס) הוא מועדון כדורסל ספרדי מעיר הבירה, מדריד. נכון לעונת 2022/2021 המועדון משחק בליגה השנייה בספרד (ירדה מהליגה הבכירה לאחר עונת 2020/21).
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1948 על ידי קבוצת תלמידים ("אסטודיאנטס") מבית הספר התיכון על שם רמירו דה מאסטו במדריד. הוא היה לראשון ששיחק בליגה הספרדית, עוד לפני הקבוצות הגדולות בספרד, ריאל מדריד וברצלונה. לאורך כל שנותיו, שיאו בליגה הספרדית היה המקום השני בלבד. המועדון נחשב לשני בגודלו במדריד, אחרי ריאל מדריד.
בעונת כמעט וירד המועדון לליגה השנייה לראשונה בתולדותיו, ורק הפרש הסלים השאיר אותו בליגה הראשונה. המועדון ניצל מירידה פעמיים נוספות, בעונות 2011/12 ו-2015/16, שבשתיהן סיים במקום ה-17 והלפני אחרון המוביל לירידה - אך נשאר בליגה הראשונה כיוון שהעולות המיועדות מהליגה השנייה לא הציגו מסמכים ותקציבים מתאימים.
בסיום עונת 2020-21 נשרה אסטודיאנטס לליגה השנייה בפעם הראשונה לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום הלפני האחרון.
אולם הבית של המועדון כיום הוא פלאסיו דה דפורטס דה לה קומונידד דה מדריד, המכיל 15,000 מקומות ישיבה. בשנים 2003-2010 שיחקה הקבוצה במדריד ארנה החדש, המכיל כ-10,500 מקומות ישיבה.
ירוסלב האשק
ירוסלב האשק (בצ'כית: Jaroslav Hašek; 30 באפריל 1883 – 3 בינואר 1923) היה סאטיריקן, סופר ועיתונאי צ'כי, שהתפרסם בעיקר בזכות ספרו "החייל האמיץ שווֵייק", שתורגם לכשישים שפות. הוא גם כתב כ-1,500 סיפורים אחרים והיה עיתונאי ואיש הבוהמה. תקופת חייו הקצרה חפפה את זו של הסופר הצ'כי היהודי הנודע פרנץ קפקא (1883–1924).
חייו
האשק נולד בפראג, שהייתה אז בירת בוהמיה, באימפריה האוסטרו הונגרית, לאמו קתרינה ולאביו יוזף שהיה מורה למתמטיקה. המשפחה הייתה מטופלת בשלושה ילדים: בוהוסלב הבכור, ירוסלב הצעיר ממנו בשלוש שנים והאחיינית היתומה מריה. עוניים הרב אילץ אותם לעבור תכופות ממקום למקום בחיפוש אחר פרנסה, דבר שהטביע את חותמו על ירוסלב הצעיר. בגיל 13 מת אביו של האשק, ואמו לא הייתה מסוגלת לפרנס את המשפחה לבדה. הוא נשר מבית הספר בגיל 15 אך בסופו של דבר הצליח לסיים את חוק לימודיו ומצא עבודה לתקופה קצרה בבנק. לאחר מכן הוא העדיף עיסוק חופשי יותר בכתיבה.
האשק מצא את המצחיק והנלעג בכל דבר - גם בעצמו. הוא בז לסגנונות מקובלים ונורמות של כתיבה, וראה את כתיבתו כעבודה ולא כאמנות. הוא אהב בדיחות ומתיחות גם בחיים ולא רק בכתיבה, מה שהכעיס אנשים רבים סביבו שראו בו עצלן, חסר אחריות, נווד ושתיין.
בשנת 1910 הוא נישא לירמילה מאיירובה, שהייתה גם היא סופרת, שגם ילדה לו את בנו היחיד. בעת שביו ברוסיה, במלחמת העולם הראשונה, הוא נישא לאשה אחרת, לאלכסנדרה לבובה. לאחר המהפכה הבולשביקית הוא הצטרף לצבא האדום והיה לקומיסר, אך חזר לבסוף לפראג עירו. הוא לא הועמד למשפט על ביגמיה רק משום שבצ'כוסלובקיה לא הכירו בתקפות הנישואים האזרחיים שנערכו בברית המועצות. עוד לפני המלחמה, בשנת 1911, הוא כתב את סיפורו הראשון על שוייק, אך רק לאחר המלחמה זכה גיבורו העליז והתמים (על גבול הטיפשות) לתהילה. באותה תקופה היה כבר האשק חולה וסבל מעודף משקל מסוכן. הוא לא כתב את סיפורי "שווייק" הנוספים, אלא הכתיב אותם ממיטת חוליו בליפניצה, שם מת ב-1923, בטרם מלאו לו 40.
סיפורי שווייק זכו להצלחה רבה לאחר שמקס ברוד (שפרסם בין השאר גם את כתביו של קפקא) הכריז עליהם כעל יצירת מופת, וקבע כי האשק אינו נופל בכתיבתו האירונית מענקים כמו סרוואנטס.
לאחר מותו קובצו סיפורי שווייק הרבים לספר.
חרמן לוקס
חֶרְמָן דָּרִיוֹ לוּקס (ספרדית: Germán Darío Lux; נולד ב־7 ביוני 1982 בקרקרנייה, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער בריבר פלייט ובנבחרת ארגנטינה.
קריירה
לוקס החל את הקריירה בקבוצת הפאר הארגנטינאית ריבר פלייט. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בשנת 2001 ובמהלך תקופתו בקבוצה נאבק על המקום בהרכב עם פרנקו קוסטנזו שנחשב היה יחד איתו לאחד משוערי העתיד של ארגנטינה ובהמשך עם חואן פבלו קאריסו.
הוא הצטיין גם בהופעותיו בהנבחרות הצעירות של ארגנטינה והיה שותף לזכייה בגביע העולם לנוער בשנת 2001 ולזכייה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה ב-2004.
בשנת 2005 הוא זומן על ידי חוסה נסטור פקרמן לסגל הנבחרת למשחקי גביע הקונפדרציות שנערכו בגרמניה. לוקס גילה יכולת חלשה וספג במשחקים עשרה שערים בחמישה משחקים, ארבעה מהם בגמר. למרות זאת, בלט לוקס במשחק חצי הגמר מול מקסיקו כשהדף את בעיטת העונשין האחרונה של מקסיקו, וסייע לנבחרתו להעלות למשחק הגמר. לוקס היה מועמד גם לסגל הנבחרת למונדיאל 2006 אך לבסוף נופה ובמקומו זומן אוסקר אוסטארי.
לוקס הסתכסך עם מועדונו ולא שיחק שנה שלמה לפני שנרכש בשנת 2007 על ידי ריאל מיורקה. בסך הכל שיחק לוקס בריבר פלייט מהשנים 2001 ועד 2007 במהלך ערך 53 הופעות וזכה בשתי אליפויות (קלאוסורה 2003, קלאוסורה 2004).
בשנת 2011 חתם לוקס בדפורטיבו לה קורוניה. ביוני 2017 חזר לקבוצת נעוריו, ריבר פלייט.
סרטן הנחלים
סרטן הנחלים (שם מדעי: Potamon potamios) הוא מין של סרטן ממשפחת הפוטמוניים החי במים מתוקים. הסרטן נושם בתוך המים בעזרת זימים. מתגורר במחילות או מתחת לסלעים על גדות הנחל, אשר עומקן עד 30 ס"מ וחלקן התחתון מוצף מים.
הסרטן תועד לראשונה ב-1804 בספרו של הביולוג הצרפתי גיום אוליביה "מסע באימפריה העות'מאנית" (''Voyage dans l’Empire Ottoman').
תפוצה
נפוץ בנחלי איתן בארץ ישראל, ובכלל מזרח אגן הים התיכון: איי הים האגאי, מערב ודרום טורקיה, סוריה ולבנון.
רבייה
הנקבה מטילה ביצים גדולות, מהן בוקעים צאצאים המתפתחים ישירות לבוגרים ללא שלבי ביניים. עד לבקיעה, הביצים נישאות על ידי הנקבה בקפלי הגחון.
כדורגל באולימפיאדת טוקיו (2020)
אולימפיאדת טוקיו (2020) נערכה בטוקיו, יפן. תחרויות הכדורגל החלו ב-21 ביולי 2021 והסתיימו עם משחק הגמר ב-7 באוגוסט 2021. בטורניר הגברים השתתפו 16 נבחרות, ובטורניר הנשים השתתפו 12 נבחרות לאומיות. לאור מגפת הקורונה הוחלט על ידי הוועדה המארגנת של המשחקים והוועד האולימפי הבינלאומי לדחות את מועד המשחקים מקיץ 2020 לקיץ 2021, אך עם זאת הוחלט כי לא יהיה שינוי בשם המשחקים.
Out of Water
Out of Water הוא אלבום משנת 1990 של היוצר הבריטי פיטר האמיל.
סגנון האלבום מעורב. ישנם שירים ממשפחת Skin ו-In a Foreign Town שצלילם אופייני לשנות ה-80 אך לא להאמיל: שיר הפתיחה Evidently Goldfish ו-Green Fingers. ישנם המזכירים את עבודתו של האמיל בשנות ה-80 המוקדמות, כמו Not The Man, אך רוב האלבום שייך בבירור לתקופה החדשה של יצירתו, למשל On The Surface ו-A Way Out.
הנסיך כספיאן
הנסיך כספיאן (באנגלית: Prince Caspian) הוא רומן פנטזיה לילדים שנכתב על ידי הסופר האנגלי קלייב סטייפלס לואיס ופורסם בשנת 1951. הספר היה השני מבין ספרי דברי ימי נרניה שפורסם והרביעי מבחינת הכרונולוגיה. נקרא בהתחלה "השיבה לנרניה".
עלילה
עלילת הסיפור נפתחת כשנה לאחר סיום הספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים". פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי, ארבעת גיבורי הספר הקודם, מתכוננים לצאת לשנת הלימודים החדשה, כאשר הם מוצאים את עצמם מועברים באורח קסם לעולם זר. לאחר חקירה קצרה, הם מבינים שהם חזרו לנרניה, שעברו עליה מאות שנים מאז שעזבו אותה לאחרונה מכיוון שהזמן זורם בקצב שונה בין העולמות השונים. לאחר שזמן מה הם לא פוגשים אף נפש חיה מלבדם, הם מוצאים גמד בשם טרמפקין שאותו הם מצילים מטביעה, אשר מספר להם על השינויים הרבים שחלו בנרניה בזמן זה: החיות המדברות, הגמדים ושאר היצורים המופלאים של נרניה כמעט שנעלמו והמעטים ששרדו נאלצו לרדת למחתרת ולחיות בסתר, לאחר שהארץ נכבשה על ידי בני־אדם, יוצאי ארץ טלמר, שעשו מאמצים למחוק כל שריד וזכר לעברה הפלאי. הנסיך כספיאן, יורש העצר החוקי של הארץ, נוטה חסד ליצורים הקדומים של נרניה, אבל הוא נרדף על ידי דודו מירז, שתפס את השלטון לאחר שרצח את אביו, וכעת מעוניין לרצוח גם אותו. כספיאן נמלט ומצטרף לקבוצה קטנה של יצורי נרניה המנסים להקים צבא שיתקומם כנגד שלטונו של מירז. על מנת להשיג עזרה, הם תוקעים בקרן הקסומה של המלכה סוזן, שהשפעתה, כפי שמסתבר, היא זו שהביאה את הילדים מעולמם.
הילדים מסכימים לעזור לכספיאן לתפוס את השלטון. הם פוגשים באסלן, אשר בתחילה רק לוסי מסוגלת לראותו, אשר יוצא, ביחד עם לוסי וסוזן, למסע להחזרת תפארתה של נרניה הקדומה. במקביל, פיטר מזמין לדו־קרב את המלך מירז, על־מנת להוכיח את תוקף שלטונו של כספיאן. הוא מנצח בדו־קרב, אבל מחנה מירז מסרב לקבל את ההכרעה, ויוצאים למתקפה. עם זאת, הם מוכנים להיכנע לאחר שהם נוכחים בשובו של אסלן.
אסלן מכתיר את כספיאן למלך ומשליט שלום בין בני־האדם לבין שאר יצורי נרניה. לבני־האדם שאינם מעוניינים לחיות במשותף עם יצורי נרניה, הוא מציע את האפשרות לחזור בחזרה לעולמם שלהם. גם פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי חוזרים לעולמם, לאחר שלפיטר ולסוזן מובהר שזהו ביקורם האחרון בנרניה.
פרשנויות
יש המוצאים בספר זה, בדומה לשאר ספרי הסדרה, מוטיבים נוצריים רבים, התואמים את השקפתו הדתית של מחבר הספר. כדוגמה הם מביאים את הסיפור שלראשונה לוסי בלבד מסוגלת לראות את אסלן, ואילו הילדים האחרים צריכים להתמודד עם השאלה אם לפעול על סמך אמונה בלבד - אלגוריה לשאלה הנוצרית של אמונה עיוורת באל למול מציאות האומרת דבר אחר, וכן מתן ייצוג להשקפה הנוצרית כי הילדים תמימים מאשר המבוגרים (ביטוי המופיע גם בתנ"ך בתיאור אחרית הימים). עלילת הספר מבטאת גם את התפיסה שהייתה קיימת בנצרות (וגם בתנ"ך) של זכות מלוכה מתוקף בחירה אלוהית.
יש המוצאים בספר אלגוריה להשתלטות הסובייטית על מזרח אירופה בראשית המלחמה הקרה - אלגוריה המתיישבת עם השקפתו הפוליטית של מחבר הספר.
הסתגלות אבולוציונית
הסתגלות אבולוציונית (בלועזית: אָדַפְּטַצְיָה) היא מכלול התכונות המאפשרות לאורגניזמים להתקיים בסביבת מחיה ייחודית ואשר התפתחו במהלך האבולוציה. תכונות אלה מתפתחות במשך הדורות תוך שינוי המטען הגנטי של האוכלוסייה שאליה שייך הפרט, ולעיתים הן צריכות גירוי חיצוני כדי לבוא לידי ביטוי אצל הפרט (אולם, תכונות אלה אינן נוצרות אצל הפרט במהלך חייו). תכונות האדפטציה יכולות לבוא לידי ביטוי בשינוי במבנה האנטומי, בשינוי בתהליך מטבולי או בשינוי התנהגותי.
דוגמה
בהשוואה ליתר היונקים, לגמלים אדפטציות בולטות לסביבות מחיה לא שגרתיות: לגמל החד-דבשתי יש סדרת תכונות אדפטיביות למדבריות חמים; לגמל הדו-דבשתי – למדבריות קרים; וללמה ולאלפקה – לאזורים הרריים בעלי אוויר דליל. אדפטציות אלו הן ברובן אדפטציות של שינוי מבנים אנטומיים (עפעפיים המגנים טוב מפני החול), מיקרו-אנטומיים (מבנה כדוריות הדם האדומות) ופיזיולוגיים (טמפרטורת גוף גמישה). אולם קיימים גם שינויים התנהגותיים כחלק מאדפטציות אלה – במקום בלא צל, הגמל החד-דבשתי יעדיף לרבוץ כאשר גבו פונה אל השמש.
הברירה הטבעית
השינוי בתכונות במשך הדורות נעשה על פי עֶקרון הברירה הטבעית. בכל אוכלוסייה של מין כלשהו יש פרטים השונים בתכונותיהם במידה מסוימת. לפי עקרון הברירה הטבעית, הפרטים המותאמים באופן הטוב יותר לסביבתם בכל מין הם אלה ששורדים ומתרבים, ולכן הגנים שלהם ותכונותיהם הם שיעברו הלאה לדורות הבאים. בכל דור נצפה לראות באוכלוסייה התאמה גדולה יותר לסביבה הנוכחית.
התאמה מבנית
התאמה היוצרת, משנה או מעלימה איבר מסוים בגוף נקראת הסתגלות מבנית. דוגמה נפוצה להסתגלות זו היא צבע העור או הפרווה. אצל האדם, לדוגמה, עורם ושערם של בני מוצא אפריקני או אינדיאני עשיר בפיגמנטים, ועל כן הוא כהה; ואילו עורם של בני מוצא אינואיטי או נורדי דל בפיגמנטים. הדבר נובע מהתאמה מבנית של העור לתנאי הסביבה: האדם עתיר הפיגמנטים חי באזורים שטופי שמש ברוב עונות השנה, והיה עליו להגן על עצמו מפני קרינת השמש ותופעותיה האפשריות בגופו (דוגמת מלנומה), בעוד שהאדם דל הפיגמנטים חי באזורים דלי שמש והיה על עורו להתבהר כדי שיוכל לספוג את הקרינה המועטה ולנצלה למגוון הליכים ביולוגיים (בעיקר ייצור ויטמין D). אצל אורגניזמים שונים הצבע משמש למגוון תפקודים, כגון הסוואה, אזהרה, משיכת בני זוג וּויסות טמפרטורה. דוגמאות אחרות להתאמה מסוג זה: הפיכת הסנפיר בדגים לגפיים עם העלייה ליבשה או גידול קרום דאייה אצל הסנאי הדואה.
התאמה פיזיולוגית
בהסתגלות מטבולית משתנים, נעלמים או מופיעים תהליכים מטבוליים בגוף האורגניזם. דוגמה נפוצה להסתגלות מסוג זה היא ארס הנחש: באמצעות פיתוח רעל זה, בעל השפעה כימית מזיקה, הנחש יכול להגן על עצמו מפני אויבים ולהמם את טַרפּו. דוגמאות אחרות: שימור טמפרטורת גוף קבועה אצל יונקים או ייצור ריר לתנועה אצל תולעים שטוחות.
התאמה התנהגותית
חלק ממרכיבי ההתאמה לסביבה הם התנהגותיים. טורפי לילה דוגמת התנשמת חשופים לתחרות מועטה עם טורפים אחרים, ששעות פעילותם שונות. בקטגוריה זו נמנות עונות הייחום אצל חתוליים ויצירת מבנים חברתיים אצל חרקים חברתיים כגון דבורים או טרמיטים.
תפיסות שגויות
הביטוי "הסתגלות" משמש לעיתים גם לציון תהליכי שינוי שיצור חי עובר במהלך חייו. תהליכים אלה אינם תהליכים אבולוציוניים, אלא תהליכים הקשורים לגמישות פנוטיפית.
מוזיאון בעלות הברית
מוזיאון בעלות הברית (בגרמנית: AlliiertenMuseum) הוא מוזיאון להיסטוריה בעיר ברלין, בירת גרמניה. הוא מוקדש להיסטוריה הפוליטית והצבאית של שלטון הכיבוש של בעלות הברית המערביות בגרמניה - ובברלין בפרט - בשנים 1945-1994.
אתר המוזיאון
המוזיאון ממוקם בשכונת דאהלם ברובע שטגליץ-צלנדורף שבדרום-מערב ברלין, אשר נכלל באזור הכיבוש האמריקאי בעיר. הוא שוכן בשדרת קליי (Clayallee) שנקראה על שמו של גנרל לושיוס קליי האמריקאי. שני מבנים צבאיים לשעבר, ששכנו ליד המפקדה האמריקאית בעיר, משמשים את המוזיאון - אולם הקולנוע Outpost וספריית הזיכרון על שם ניקולסון. המוזיאון נחנך ב-1998, במלאת 50 שנה להפעלת הרכבת האווירית לברלין, במעמד קנצלר גרמניה הלמוט קוהל.
לאחר סגירת נמל התעופה טמפלהוף (שמילא תפקיד חשוב ברכבת האווירית לברלין) ב-2008 הביע המוזיאון את רצונו להשתכן בעתיד בשטח הנמל לשעבר.
תערוכות
התערוכות הקבועות במוזיאון עוסקות בנושאים אלו: המוזיאון מעלה מעת לעת תערוכות זמניות.