cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דונלד מ. פיין
ביוגרפיה
פיין נולד בניוארק והיה בוגר מחזור 1952 של בית הספר התיכון ברינגר. את לימודיו לתואר ראשון עשה באוניברסיטת סיטון הול (Seton Hall University), וסיים את לימודיו בשנת 1957. לאחר סיום לימודיו הגבוהים המשיך ללימודי תואר שני במכללת ספרינגפילד השוכנת במסצ'וסטס. בטרם נבחר לקונגרס ב-1988, היה פיין מנהל ב-"Prudential Financial", סגן נשיא בחברה ".Urban Data Systems Inc", ומורה בבתי הספר הציבוריים של ניוארק. ב-1970 הפך פיין לנשיא השחור הראשון של המועצה הלאומית של ימק"א. בין השנים 1973–1981 היה יו"ר ועדת השיקום והפליטים העולמית של ימק"א.
הקריירה הפוליטית של פיין החלה בשנת 1972, כאשר נבחר למועצת נציבי מחוז אסקס. ב-1978 התמודד פיין נגד פיטר שפירו וסיים במקום השלישי בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד נציב מחוז אסקס, ובמקביל השריף ג'ון פ. קריאן העפיל למקום השני. ב-1982 נבחר פיין למועצה העירונית של ניוארק וכיהן שם במשך שלוש תקופות כהונה, וב-1988 התפטר זמן קצר לאחר היבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית.
פיין התמודד נגד חבר הקונגרס האמריקני פיטר רודינו בבחירות המקדימות הדמוקרטיות של 1980 ו-1986 אך הפסיד בשתי הפעמים. רודינו פרש בבחירות 1988 לאחר 40 שנה רצופות בקונגרס. בפריימריז של שנה זו גבר פיין על חבר המועצה העירונית ראלף ט. גרנט ג'וניור, במה שהיה התחרות האמיתית במעוז דמוקרטי מובהק זה. מאז הוא נבחר מחדש 11 פעמים ללא התנגדות מהותית, ומעולם לא גרף מתחת ל-75% מקולות הבוחרים.
דפוס ההצבעה של פיין נחשב באופן עקבי לפרוגרסיבי ביותר מבין כל חברי הקונגרס מניו ג'רזי. הוא היה בעד הזכות להפלות ונגד עונש מוות. הוא היה חבר ויושב ראש השדולה השחורה הקונגרס. פיין נבחר בשנת 2002 על ידי מנהיגת המיעוט ננסי פלוסי לכהן בוועדת ההיגוי הדמוקרטית. ועדת ההיגוי הדמוקרטית בוחרת באילו ועדות בית הנבחרים ישרתו המחוקקים הדמוקרטים ובנוסף ממלאת חלק מכריע בעיצוב אג'נדת החקיקה של הדמוקרטים. בסוגיות בין-לאומיות היה פיין פעיל בנושאים הנוגעים לאפריקה, במיוחד בנוגע לרצח העם בדארפור שבסודאן ולסכסוך הצבאי בסהרה המערבית. ב-22 ביוני 2001 נעצר לאחר שהפגין נגד הממשל הסודאני בשגרירות סודאן שבוושינגטון הבירה.
בשנת 2003 מינה נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש את פיין לאחד משני חברי הקונגרס שישמשו כנציגי הקונגרס באומות המאוחדות, ובשנת 2005 מינה אותו לתקופת כהונה שנייה חסרת תקדים. בתפקיד זה הוא נועד עם המזכיר הכללי של האומות המאוחדות קופי אנאן ועם שגריר ארצות הברית באו"ם ונהג להשתתף באופן קבוע בישיבות ההעצרת הכללית של האומות המאוחדות ובכינוסים אחרים של הארגון. ב-2004 נמנתה בין 31 חברי בית הנבחרים שהצביעו נגד ספירת קולות חבר האלקטורים מאוהיו בבחירות לנשיאות באותה השנה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 הביע פיין תמיכה במועמדותו של ברק אובמה. ב-13 באפריל 2009 מטוסו של פיין יצא ממוגדישו בירת סומליה, בשעה שלוחמים מיליציה סומלים ירו מרגמות לעבר שדה התעופה. פיין לא נפגע, מכיוון שמטוסו הספיק להמריא לקניה. ההתקפה הגיעה יום אחד בלבד לאחר שקפטן ריצ'רד פיליפס מהכוחות המזוינים של ארצות הברית חולץ משוד ימי לחופי סומליה לאחר חניסיון חטיפה כושל של אוניית מכולות בשם "MV Tygra".
פיין הודיע בהצהרה מ-10 בפברואר 2012 כי הוא עובר טיפול בסרטן המעי הגס. ב-2 במרץ אותה שנה דווח כי פיין הוטס מבית חולים בוושינגטון הבירה חזרה לביתו לניו ג'רזי באמצעות מטוס חירום רפואי משהתדרדר מצבו הרפואי. פיין נפטר כעבור ארבעה ימים, בגיל 77.
The Very Best of Sandra
The Very Best of Sandra (בעברית: הטוב ביותר של סנדרה) הוא מארז התקליטורים השלישי של הזמרת-יוצרת הגרמנייה סנדרה. מארז התקליטורים יצא לאור ב-3 ביוני 2016, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס. בתוך מארז התקליטורים נכללים מיטב להיטיה ושיריה של סנדרה.
רקע וקידום
בשנת 2009, הוציאה סנדרה את מארז התקליטורים הראשון והמקיף ביותר שלה עד כה The Platinum Collection, אשר כלל בתוכו שלושה תקליטורים, בהם נמצאים מיטב להיטיה ושיריה, כולל שירים שלא הוציאה במהלך הקריירה שלה. בשנת 2012, הוציאה את מארז התקליטורים השני שלה, So80s Presents Sandra.
כמו כן, במארז תקליטורים זה נמצאים שלל שירים שונים שנלקחו מאלבומיה של סנדרה, תוך שגם שירה "Japan ist weit", נכלל בו.
אוקסנה פושקינה
אוקסנה ויקטורובנה פושקינה (ברוסית: Оксана Викторовна Пушкина; נולדה ב-10 במאי 1963 בפטרוזבודסק) היא מנחת טלוויזיה, פוליטיקאית ואשת ציבור רוסייה. היא חברה בדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית מאז 2016. בעבר הייתה נציבת זכויות הילדים של מחוז מוסקבה, מחברת, מנחה ומגישת התוכנית "מבט נשי" (Женский взгляд) של רשת NTV, בשנים 1999–2013.
ביוגרפיה
אוקסנה ויקטורובנה פושקינה נולדה ב-10 במאי 1963 בפטרוזבודסק, קרליה. אמה, סבטלנה אנדרייבנה, הייתה עיתונאית טלוויזיה ואביה, ויקטור וסיליביץ' פושקין, שימש כמאמן נבחרת רוסיה באתלטיקה.
קריירת טלוויזיה
בשנת 1979 קיבלה דיפלומה בהתעמלות אמנותית וסיימה בשנת 1980 את בית ספר לחינוך כללי ומוזיקה. בשנת 1985 סיימה את לימודיה בפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת לנינגרד. לאחר מכן עבדה בשנים 1985–1991 במערכת הנוער של רשת TV-5 הלנינגרדית.
בשנים 1990–1992 הפיקה את התוכניות החודשיות "גברת הצלחה" ("Госпожа Удача") ו"איש התוצאות" ("Человек результата"). בשנת 1993 היא עזבה להתמחות בסן פרנסיסקו, שם עבדה ככתבת ברשת ABC. לאחר לימודי ניהול ושיווק בטלוויזיה, חזרה לרוסיה בשנת 1997.
בספטמבר 1997 הנחתה במהדורה המיוחדת של התוכנית "מבט" ("Взгляд") והשידור הראשון שלה לאחר חזרתה לרוסיה היה בהנחיית התוכנית "חזרתה של אירינה רודנינה" ("Возвращение Ирины Родниной").
בדצמבר 1997 היא הייתה מחברת פרויקט הטלוויזיה "סיפורי נשים" ("Женские истории Оксаны Пушкиной"), שהוצג בערוץ ORT (כיום הערוץ הראשון ברוסיה). בספטמבר 1999 עזבה אוקסנה פושקינה את הערוץ הראשון.
כעבור חודש הצטרפה לרשת NTV, שם הנחתה את "מבט נשי" ("Женский взгляд Оксаны Пушкиной"). רשת ORT השיקה במקביל את התוכנית "סיפורי נשים", שהמנחה שלה נראתה כמו אוקסנה. אוקסנה הנחתה את התוכנית השבועית שלה בין התאריכים 27 באוקטובר 1999–1 בפברואר 2013.
בשנת 2006 היא השתתפה בתוכנית של הערוץ הראשון "כוכבים על הקרח" עם אלכסי יגודין.
בפברואר 2013 היא עזבה את NTV וחזרה לערוץ הראשון שם הנחתה את התוכנית "אני דורש להתגרש" ("Я подаю на развод").
התוכנית הועלתה לאוויר בימי חול ממרץ עד אוגוסט 2013, ואז הורדה משידור מסיבות לא מוסברות.
נציבת זכויות הילדים
ב-18 ביוני 2015 מונתה אוקסנה פושקינה על ידי הדומה המחוזית של מוסקבה, על פי הצעתו של המושל אנדריי וורוביוב, כנציבת זכויות הילדים של מחוז מוסקבה. בתפקידים אלה היא סייעה ביצירת מקומות לינה לילדים שגדלו בבתי יתומים, או הציעה להקים מרכז משבר לקבלת אמהות במצבי חירום ולילדים שנפגעו מאלימות במשפחה.
חברת פרלמנט
היא עזבה את עבודתה ב-29 בספטמבר 2016 לאחר שנבחרה לדומה הממלכתית של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית והייתה מועמדת בבחירות לפרלמנט הרוסי בשנת 2016 בסיעה מטעם מחוז המשנה אודינצובו (מחוז מוסקבה) ונבחרה כחברת פרלמנט.
ומונתה לסגנית יו"ר הוועדה למשפחה, נשים וילדים.
אוקסנה פושקינה הייתה חברת הפרלמנט היחידה שהתייצבה בפומבי בפני העיתונאים שהאשימו את לאוניד אדוארדוביץ' סלוצקי, חבר הוועדה לענייני חוץ של הדומה, בהטרדה מינית. לאחר מכן היא הצטערה על הוואקום המשפטי בנושא הטרדות שהיה קיים בחקיקה הרוסית וקבעה ש"בעיה זו היא מציאות בארצנו. עליה להיות מוסדרת בחקיקה ואעשה כל שביכולתי בעניין זה."
פעילויות חברתיות
אוקסנה פושקינה חברה בוועד המנהל של קרן SPID, שמטרתה למנוע וללחום באיידס. בנובמבר 2020 נכללה ברשימת 100 הנשים המשפיעות בעולם על פי BBC.
כריש תניני
כריש תניני (שם מדעי: Pseudocarcharias kamoharai) הוא מין כריש יחיד במשפחתו מהסדרה דמויי עמלץ החי ברחבי האוקיינוסים הטרופיים והוא צולל עד לעומק 600 מטר והוא עולה בלילות לפני המים בחיפוש מזון. מקור השם הוא מיפנית בה הוא קרוי: (水鰐 ("תנין מים"), עקב שיניו הגדולות ועקב הרגלו לעוט ולנסות לנשוך את הדייגים שתפסו אותו.
מאפיינים
כריש זה הוא החבר הקטן ביותר בסדרתו והוא מגיע לאורך מרבי של 1.1 מטר ושוקל 4-6 קילוגרם. הוא בעל גוף מוארך בצבע חום כהה ומעט שחור בגב ובכיפת הראש. הכריש בהיר מלמטה והוא בעל סנפירים קצרים וראש קצר בעל עיניים גדולות המותאמות לראייה בחושך ושיניים דמויות סכינים וגדולות ביותר ביחס לכריש הבולטות מבין לסתותיו. לכריש 5 חריצי זימים ארוכים וזנב קטן. הכריש ממליט צאצאים חיים, בדרך כלל ארבעה.
מזונו של הכריש הוא דגי גרם שוכני מצולות כמו גונוסטומטיים ואורנוניים וגם חסילונים ודיונונים. הוא עצמו נטרף בידי כרישים גדולים יותר.
הכריש קטן מכדי לטרוף אנשים, אך הוא פוגע בכבלים תת-ימיים לעיתים. לעיתים הכריש נתפס במכמורות או נידוג בשביל בשר עבור דגי טונה ומפרשניים. ככל הנראה אוכלוסייתו ירדה בטבע עקב הדיג.
אופל וקטרה B
אופל וקטרה B (בגרמנית: Opel Vectra B, קרוי גם: ווקסהול וקטרה, הולדן וקטרה, שברולט וקטרה), היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1995 – 2002 בגרמניה.
Distant (סרט)
Distant הוא סרט קומדיית מדע בדיוני אמריקאי שייצא בקרוב בבימויים של ג'וש גורדון ו-וויל ספק עם תסריט מאת ספנסר כהן. מככבים בו אנתוני ראמוס, נעמי סקוט וזאכרי קווינטו. הוא צולם בעיצומה של מגפת COVID-19 בבודפשט, הונגריה. במהלך הפוסט-פרודקשן, העריכה הושלמה על ידי גרגורי פלוטקין ואת הפרטיטורה המוזיקלית הלחין סטיבן פרייס. הסרט אמור לצאת לאקרנים בארצות הברית על ידי סרטי יוניברסל.
עלילה
ספינת החלל של כורה האסטרואידים אנדי נפגעת ונוחתת בתאונה על כוכב לכת זר שם הוא מתמודד עם חליפת ההישרדות שלו המבוססת על בינה מלאכותית. הוא מאבד חמצן, ומתחבר עם חברת הצוות נעמי באמצעות רדיו, שנלכד בתוך תרמיל הבריחה שלה, מה שמוביל אותו ללכת לחפש ולחלץ אותה.
הפקה
ב-21 בפברואר 2019, Amblin Partners הודיעה כי קנתה את Distant, תסריט מפרט מאת Spenser Cohen. באוגוסט 2019, דווח שג'וש גורדון וויל ספק יבימו את הסרט, עם בריאן קוואנו-ג'ונס, פרד ברגר ואנה הלברג צורפו כמפיקים. בדצמבר 2019, אנתוני ראמוס הצטרף לצוות השחקנים. רייצ'ל ברוסנהאן לוהקה בפברואר 2020, אך מאוחר יותר נשרה עקב בעיות לוח זמנים; היא הוחלפה על ידי נעמי סקוט באוגוסט 2020. הצילומים החלו בבודפשט, הונגריה, ב-21 בספטמבר 2020. כתוצאה ממגפת COVID-19, צוות השחקנים והצוות עקבו אחר מספר פרוטוקולי בטיחות, כולל נוהלי "חיטוי מקיפים", חבישת מסכות פנים והתרחקות חברתית. באוקטובר 2020, דווח כי קריסטופר היביו יככב גם הוא. הצילומים הסתיימו ב-13 בנובמבר 2020. במאי 2021, הסרט עדיין היה בפוסט-פרודקשן. סטיבן פרייס הלחין את הפרטיטורה המוזיקלית לסרט. ביולי 2021, זכארי קווינטו אושר כחלק מהקאסט.
שחרור
Distant מתוכנן לצאת לאקרנים בקולנוע על ידי סרטי יוניברסל. השחרור תוכנן במקור ל-11 במרץ 2022, 16 בספטמבר 2022 ומאוחר יותר ל-27 בינואר 2023, לפני שנשלף בשקט מלוח הזמנים של השחרור של יוניברסל.
מיקי שריל
רֶבֵּקָה מישל שריל (באנגלית: Rebecca Michelle Sherrill; נולדה ב-19 באוגוסט 1972) היא פוליטיקאית ולשעבר טייסת אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של מדינת ניו ג'רזי מאז 2019. מחוז קונגרס זה כולל שטח של פרוורים ממערב לניו יורק. שריל, חברת המפלגה הדמוקרטית, נבחרה אל הקונגרס לראשונה בבחירות 2018.
תחילת דרכה ושירותה הצבאי
שריל נולדה באלכסנדריה שבווירג'יניה. בעקבות עבודתו של אביה, גדלה במקומות שונים לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית. היא למדה בבית הספר התיכון סאות' לייקס השוכן בעיר רסטון. ב-1994 השלימה לימודי תואר ראשון מהאקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, ובשנת 2003 קיבלה שריל תואר שני בהיסטוריה כלכלית מבית הספר לכלכלה של לונדון. כעבור שנה, ב-2004, קיבלה דיפלומה בשפה הערבית מהאוניברסיטה האמריקאית בקהיר. במהלך 2007 השלימה לימודי תואר שני מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בהשראת סבה ששירת כטייס במלחמת העולם השנייה, עוד מגיל צעיר שאפה שריל להיות טייסת. היא נמנתה בין בוגרות בית הספר לטיסה שסיימו את המחזור הראשון של נשים שהתאימו ללוחמה. לאחר סיום לימודיה באקדמיה הימית ב-1994, החלה שריל את שירותה בצי ארצות הברית. היא הייתה טייסת מסוק לוחמה נגד צוללות מסוג Sikorsky SH-3 Sea King, וקצינה לענייני מדיניות רוסית במפקדת הצי בפיקוד אירופה-אפריקה. במהלך שירותה, טסה ברחבי אירופה ובמזרח התיכון. בשנת 2000 הוצבה בבסיס הטיסה הימית של הצי בסמוך לקורפוס כריסטי בטקסס. שירותה בצי הסתכם בתשע שנות שירות פעיל, ובחמש השנים האחרונות מביניהן הייתה בדרגת לוטננט. ב-2003 הייתה מועמדת לקידום אל דרגת לוטננט קומנדר, אך היא עזבה את הצי בטרם נכנס הקידום לתוקף.
קריירה משפטית
בקיץ 2007, בעיצומם של לימודי התואר השני במשפטים של שריל באוניברסיטת ג'ורג'טאון, שריל הייתה שותפה במשרד עורכי הדין "קירקלנד & אליס" (Kirkland & Ellis) שבסיסו בשיקגו. לאחר סיום לימודיה בג'ורג'טאון, שבה שריל למשרד של קירקלנד ואליס בניו יורק, שם עבדה במחלקת הליטיגציה בין השנים 2011-2008. אחרי שעזבה משרד עורכי דין זה, הצטרפה שריל למשרד התובעים הפדרליים של ארצות הברית כמתאמת לענייני יישוג והכשרה מחדש. בשנת 2015 התמנתה לעוזרת התובע הפדרלי במחוז ניו ג'רזי פול פישמן, כתובעת פלילית. באביב 2016 עזבה תפקיד זה, תוך תכנון להתקמצע בתחום הרפורמה במשפט הפלילי.
בחירות 2018 לבית הנבחרים
ב-11 במאי 2017, השיקה שריל את מסע הבחירות שלה לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-11 של ניו ג'רזי. את המחוז ייצג מאז 1995 רודני פרילינגהייזן, יושב ראש ועדת ההקצבות של בית הנבחרים, אשר בינואר 2018 הודיע ​​כי לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בקונגרס. המחוז נחשב זה מכבר למעוז רפובליקני, אך פרילינגהייזן נחשב לפגיע לאחר שדונלד טראמפ זכה ברוב קולות הבוחרים במחוז זה בבחירות לנשיאות 2016 בפער של אחוז בודד.
בנובמבר 2017 נסעה הקומיקאית צ'לסי הנדלר, תושבת העיירה ליווינגסטון, לעיר מונטקלייר כדי להביע את תמיכתה בהתמודדותה של שריל. שריל זכתה לתמיכתם של מספר ארגונים פוליטיים ברחבי ארצות הברית, בהם מועצת העריכה של הניו יורק טיימס. ביוני 2018 זכתה שריל בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית עם 77% מהקולות, וגברה על העובדת הסוציאלית תמרה האריס. במהלך מסע הבחירות גייסה שריל כ-2.8 מיליון דולר אמריקני, וניצבה מגייסי הכספים המובילים בין המתמודדים בבחירות 2018. ברבעון השני של 2018 גייס מטה הבחירות 1.9 מיליון דולר, ובכך נקבע שיא גיוס כספים למועמד בניו ג'רזי בית הנבחרים האמריקאי.
ב-6 בנובמבר גברה שריל על ג'יי ובר, מועמד המפלגה הרפובליקנית, וגרפה 56.85 מקולות הבוחרים לעומת 42 האחוזים שקיבל ובר. שריל היא הדמוקרטית הראשונה המייצגת מחוז קונגרס זה מאז שהפסיד ג'וזוף מיניש בבחירות 1984, אחרי שמפת המחוז שורטטה מחדש ונטתה לטובת קהל הבוחרים הרפובליקני.
בבית הנבחרים האמריקאי
לאחר היבחרה לקונגרס, הצטרפה שריל ל"קואליציה הדמוקרטית החדשה", השדולה השנייה בגודלה בסיעה הדמוקרטית המורכבת מחברי קונגרס מתונים, ומונתה למצליפה. היא הצטרפה גם ל"קואליציית הכלבים הכחולים", שדולה נוספת של דמוקרטים מתונים ושמרנים בבית הנבחרים. שריל הצטרפה לשתי נשים יוצאות-צבא נוספות שנבחרו בשנתון 2018, בוגרת האקדמיה הימית איליין לוריא וקצינת חיל האוויר לשעבר כריסי הולאהן. תוך קיום הבטחת הבחירות שלה, שריל לא הצביעה לננסי פלוסי בבחירות לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, והעניקה את קולה לשרי בוסטוס מאילינוי. שנתיים אחר כך, עם התכנסות הקונגרס ה-117, הצביעה "נוכחת" בבחירות לתפקיד יושב הראש.
בשנת 2019, שריל התנגדה תחילה לפתיחת הליך הדחה נגד נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, אך נמלכה בדעתה בספטמבר לאחר שחושף שחיתות טען כי טראמפ לחץ על נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי לחקור את ג'ו ביידן, במסגרת פרשת טראמפ–אוקראינה. על פי דיווחים בעיתונות, שריל קידמה את הנעת יו"ר בית הנבחרים ננסי פלוסי להמשיך בהליך ההדחה ואמרה כי החששות הכבדים שלה מהתנהגותו של טראמפ "נעוצים בהקרבה עצמית ועקרונית". במאמר דעה שכתבה לעיתון "וושינגטון פוסט" ביחד עם שישה מעמיתיה הדמוקרטים — גיל סיסנרוס, ג'ייסון קרואו, איליין לוריא, כריסי הולאהן, אליסה סלוטקין ואביגייל ספנברגר — נימקה את החלטה לתמוך בהדחתו של טראמפ ואמרה כי "כל פעולותיה נובעות מהשבועה שנשאו להגן על המדינה, וההאשמות החדשות מהוות איום על כל מה שנשבענו להגן עליו".
היא חברה בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל. היא גם תמכה בהליך ההדחה השני של טראמפ בעקבות ההסתערות על הקפיטול ב-6 בינואר 2021, ולדבריה היא ראתה כמה מעמיתיה הרפובליקנים עורכים סיור למפגיני טראמפ במתחם הקפיטול יום טרם ההסתערות.
סימנס
סימנס (Siemens) היא יחידת SI של מוליכות חשמלית. היחידה קרויה על שם הממציא הגרמני ורנר פון סימנס ומסומנת באות S גדולה.
הסימנס היא יחידת המידה של מוליכות חשמלית, שהיא ההופכי של התנגדות חשמלית. לכן, סימנס אחד מוגדר כהופכי של אוהם, יחידת ההתנגדות:.
עבור רכיב בעל מוליכות של 1 סימנס, הזרם דרכו יגדל ב-1 אמפר כתוצאה מהגדלת המתח הנופל עליו ב-1 וולט.
שם נפוץ אחר ליחידת המוליכות הוא "מְהוֹא" (mho; מבוטא "מוֹ"), שהוא היפוך האותיות של המילה אוהם (ohm). המהוא מסומן באות אומגה הפוכה: \mho. סימון זה מונע בלבול שעלול להיווצר בין S גדולה המסמלת סימנס לבין s קטנה המסמלת את היחידה שנייה. שתי היחידות שקולות, כלומר.
באלקטרוניקה ובתורת החשמל נעשה שימוש נרחב יותר בהתנגדות מאשר במוליכות, וכתוצאה מכך השימוש ביחידת הסימנס נפוץ פחות מאשר באוהם.
קרוקוס סיטי הול
קרוקוס סיטי הול (ברוסית: Крокус Сити холл) הוא אולם קונצרטים רב-שכבתי, הממוקם בשטחו של מרכז העסקים קרוקוס סיטי בעיר קרסנוגורסק שברוסיה. האולם נפתח ב־25 באוקטובר 2009 על ידי היזם ארז אגאלרוב ונקרא על שמו של הזמר מוסלים מגומאייב.
הקיבולת המרבית של האולם היא 7,233 איש.
קונצרטים ומופעים
כמעט חמש שנים מאז הפתיחה, יותר מ -3.4 מיליון צופים השתתפו ביותר מ־700 אירועים. הקונצרט הראשון היה ערב לזכרו של מוסלים מגומאייב, בו השתתפו כמה עשרות כוכבי פופ רוסים.
במהלך עבודתו בקרוקוס סיטי הול, התקיימו קונצרטים של יותר ממאה אמנים מפורסמים מרוסיה וממדינות אחרות, כמו גם הופעות תיאטרליות, אירועי ספורט ומופעי ילדים.
כל שנתיים, על מספרים זוגיים, מתקיימת תחרות הקולית בינלאומית ע"ש מוסלמים מגומייב בקרוקוס סיטי הול. מטרת התחרות היא להמשיך במסורות הביצועיות של התרבות המוזיקלית הביתית, קידום זמרים מוכשרים.
בין התאריכים 5 עד 9 בנובמבר 2013 התקיים באולם הקונצרטים הזה תחרות היופי הבינלאומית מיס תבל 2013, שבשידורה צפו יותר ממיליארד צופים. בתוכנית השתתפו יפהפיות משמונים מדינות בעולם, את התואר והכתר היקר קיבלה גבריאלה איסלר בת ה -25 מוונצואלה. באירוע השתתפו המיליארדר דונלד טראמפ וסולן להקת אירוסמית' סטיבן טיילר, שעמד בראש חבר השופטים וביצע את הלהיט שלו "Dream On" מוקף על ידי משתתפות התחרות.
מורטן
מורטן (בגרמנית: Murten; בצרפתית: Morat) היא עיירה בקנטון פריבור, שווייץ. באזור העיירה נמצאים טירת מינכן-ווילר, טירת מורטן , טירת לוונברג ומוזיאון מורטן.
גאוגרפיה
העיירה נמצאת כ-13 ק"מ מבירת הקנטון פריבור, פריבור, וכ-25 ק"מ מבירת שווייץ, ברן. בנוסף, העיירה נמצאת ליד אגם מורטן.
תנועה ותחבורה
העיירה נמצאת ליד הכבישים הלאומיים 1 ו-22. בנוסף, תחנת הרכבת מורטן נמצאת באזור העיירה.
Golden Skans
"Golden Skans" ("גולדן סקנס") הוא שיר שיצא על ידי להקת קלקסונס הלונדונית ב-22 בינואר 2007, מתוך אלבומה הראשון Myths of the Near Future, שיצא ב-29 בינואר 2007. השיר הגיע למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי ב-14 בינואר, טיפס למקום ה-14 בשבוע הבא, והגיע בסופו של דבר למקום השביעי.
במאי 2007, מגזין NME הציב את "Golden Skans" במקום ה-40 ברשימת "50 המנוני האינדי הטובים אי פעם". בדצמבר 2007, NME בחר ב-"Golden Skans" כסינגל הטוב ביותר של השנה. באוקטובר 2011, NME מיקמה את השיר במקום ה-97 ברשימת "150 השירים הטובים ביותר ב-15 השנים האחרונות".
שם השיר
על פי ראיון ברדיו עם הלהקה, השם "גולדן סקנס" נגזר משמו של גוף תאורה הנקרא בשם דומה באנגלית ("Golden Scan") המיוצר על ידי חברת התאורה קליי פאקי.
גרסות כיסוי
השיר כוסה בלייב לאונג' ברדיו 1 של ה-BBC בהזדמנויות שונות על ידי מארק רונסון ועל ידי להקת קייזר צ'יפס.
הנריק לארסון
אדוארד הנריק "הנקה" לארסון (בשוודית: Edvard Henrik "Henke" Larsson; נולד ב-20 בספטמבר 1971 בהלסינגבורג, שוודיה), הידוע כהנריק לארסון, הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
לארסון החל את הקריירה שלו בהגאבורג (Högaborgs BK) בגיל 17. הוא שיחק בקבוצות השוודיות הגאבורג והלסינגבורג, ובפיינורד ההולנדית, לפני שהוחתם על ידי סלטיק הסקוטית ביולי 1997 תמורת 650,000 ליש"ט.
לארסון כבש 242 שערים בסלטיק, ב-315 משחקים, ובשנת 2001 הוא היה מלך השערים של אירופה. ב-2004, במסגרת פרסי היובל של אופ"א, הוא זכה בתואר כדורגלן הזהב של שוודיה - השחקן השוודי הטוב ביותר ב-50 השנים האחרונות. משחקו הטוב בסלטיק היה בגמר גביע אופ"א 2003 בו כבש את שני השערים בהפסד 3-2 לפורטו. לאחר שבע שנים מוצלחות בסלטיק בגלאזגו, סקוטלנד, בהן בין השאר שיתף פעולה עם אייל ברקוביץ', חתם לארסון על חוזה עם הקבוצה הספרדית ברצלונה בסוף עונת 2003/2004.
בשנת 2006 שיחק בגמר ליגת האלופות במדי ברצלונה. הוא עלה כמחליף ובישל את שני השערים, הראשון לסמואל אטו, השני לז'וליאנו בלטי. זה היה הגביע המשמעותי ביותר בו זכה. לאחר עונה זו שב לארסון להלסינגבורג, הקבוצה בה שיחק בצעירותו.
בשנת 2007 הושאל מהלסינגבורג למנצ'סטר יונייטד האנגלית, וכבר במשחקו הראשון בקבוצה כבש בניצחון 2:1 על אסטון וילה בגביע.
במהלך משחק של הלסינגבורג נכנס לארסון כמחליף, ובסיומו של המשחק הודיע על פרישתו הרשמית מכדורגל.
נבחרת שוודיה
ללארסון יש רקורד בינלאומי של 33 שערים ב-83 משחקים, שבהם שיחק רבות בקישור או בכנף. הוא תמיד בלט בטורנירים בינלאומיים והבקיע בשני גביעי עולם (מונדיאל 1994, בו שוודיה הגיעה למקום השלישי, ובמונדיאל 2002) ובשתי אליפויות אירופה (יורו 2000 ויורו 2004).
לארסון פרש מנבחרת שוודיה בכדורגל ב-2002, אולם חזר כדי לעזור לנבחרת ביורו 2004 בפורטוגל, שם הצליחה להגיע לרבע הגמר, בו הפסידה להולנד בפנדלים. הוא פרש פעם נוספת ממשחק במדי הנבחרת ב-13 ביולי 2006, לאחר מונדיאל 2006. בעת זמנו בהלסינגבורג, נכלל לארסון בסגל הנבחרת ליורו 2008.
קריירת אימון
אימן בין השנים 2009–2012 את לאנדסקרונה, ובשנת 2013 היה עוזר מאמן בקבוצת הוגאבורגס לתקופה קצרה. בשנת 2014 אימן את קבוצת פולקנברגס ובהמשך השנה עבר לאמן את קבוצת הלסינגבורג.
באוגוסט 2020 הצטרף לרונאלד קומאן בברצלונה כעוזר מאמן. באוקטובר 2021 פוטר רונאלד קומאן מאימון ברצלונה וכך עזב לארסון את תפקידו.
חיים אישיים
לארסון נשוי ולו שני ילדים.
סמל בוסניה והרצגובינה
סמל בוסניה והרצגובינה אומץ בשנת 1998 והחליף את הסמל הישן שנקבע בשנת 1991 מיד לאחר מתן העצמאות לבוסניה והרצגובינה. הסמל זהה לדגל בוסניה והרצגובינה, ואמור לייצג את שלוש הקבוצות האתניות בבוסניה.
הכוכבים החליפו את הפרחים ששימשו בסמל הקודם, ויצרו תחושה כי הם רק מבטאים את השייכות של הבוסנים, וכדי להעתיק את דגל האיחוד האירופי שבעתיד בוסניה תצטרף אליו.
לשון הים דריגאלסקי
לדברי ל. הריסון מתיוס, ייתכן שלשון הים דריגאלסקי היא המקום שם עשה אנתוני דה לה רושה שבועיים ימים במהלך שהותו באי באפריל 1675.
NGC 4689
NGC 4689 היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, הנמצאת במרחק של כ-53 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
היסטוריה
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.93 והיא התגלתה ב-12 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.128, כשהיא מתוארת כגדולה, עגולה ועם מרכז בהיר. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה מספר פעמים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1431, כאשר היא מתוארת כדי בהירה (אבל פעם כעמומה מאוד), גדולה מאוד, מאורכת ועם מרכז שמתבהר מעט ובהדרגה. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3219 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4689, כאשר היא מתוארת באותו התיאור של ג'ון הרשל.
תצפית
הגלקסיה נמצאת בחלקו הצפון-מזרחי של צביר הבתולה, שגולש לתחום של קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-4.5 מעלות מצפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-6.5 מעלות מדרום-מערב לכוכב α בשערות ברניקי. כ-1.15 מעלות מדרום-מערב לה נמצאת NGC 4654, כ-3.1 מעלות ממערב-דרום-מערב לה נמצאת M89, כ-2.7 מעלות ממערב-דרום-מערב לה נמצאת M90, כ-3.1 מעלות ממערב-צפון-מערב לה נמצאת M91 וכ-2.8 מעלות מצפון-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4651. NGC 4710 נמצאת כמעלה וחצי מצפון-צפון-מזרח לה וכ-2.75 מעלות מדרום-דרום-מזרח לה נמצאות NGC 4754 ו-NGC 4762, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4689 הוא כ-4.5 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-67,000 שנות אור, כשני שלישים מהקוטר של שביל החלב. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, מעט פחות ממסת שביל החלב, כאשר רק כ-12% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בנוסף יש בה גם כמות לא גדולה של מימן אטומי שכמותו מוערכת בכ- מסות שמש וכמות דומה של מימן מולקולרי, שביחד מהווים פחות מאחוז ממסת הגלקסיה, כך שנראה שלמעלה מ-85% ממסתה היא חומר אפל שטיבו לא ידוע. הכמות הקטנה יחסית של גז חופשי מאפשרת יצירה של כוכבים חדשים בקצב מתון של כחצי מסת שמש בשנה. יצירת הכוכבים מתרחשת בעיקר במספר טבעות סביב הגרעין של הגלקסיה בעוד שלאורך הזרועות הספירליות הקצב נמוך יותר.
אקוטגאווה ריונוסוקה
אַקוּטָגָאוּוָה ריונוסקה (ביפנית: 芥川 龍之介, 1 במרץ 1892 – 24 ביולי 1927), מגדולי אמני הסיפור הקצר היפני.
ביוגרפיה
נולד בטוקיו, יפן, ב-1 במרץ 1892. זמן קצר לאחר לידתו אמו לקתה במחלת נפש והתאבדה. אביו, שהתקשה לגדלו, העביר את הילד לטיפולו של גיסו. אקוטגווה התחנך על ברכי התרבות היפנית בבית דודו, שמשפחתו עסקה באמנות טקס התה. בבית הספר למד לימודי סינית קלאסית וקלאסיקות יפניות. באוניברסיטה למד ספרות אנגלית.
כתיבתו
ב-1915 כתב את סיפורו המפורסם ביותר, "ראשומון", ואחריו את "ביער", שעל פיהם יצר הבמאי אקירה קורוסאווה את סרטו הידוע.
סוף חייו
לאחר שסייר בדרום סין וחזר חולה, בריאותו הכושלת ודרישות העולם הספרותי גרמו למצבו הנפשי להתדרדר. הוא התחיל לכתוב סיפורים המבוססים על חייו, אך הם לא זכו להצלחה רבה. אקוטגאווה הגדיר את העולם כאולימפיאדה של משוגעים. ב-1927, כאשר החל לסבול מהזיות, חש כי הוא עצמו עומד להשתגע, והתאבד בנטילת מנת יתר של כדורי הרגעה כשהוא בן 35, והותיר אחריו יותר ממאה וחמישים סיפורים קצרים, אשה ושלושה ילדים.
במכתב שהותיר כתב כי שם קץ לחייו בגלל "חרדה סתומה": "נשים שונות היו מוכנות למות אתי, אך לא הצלחתי להגיע אתן להסכמה לגבי הפרטים. לבסוף החלטתי למות לבד. היה עלי גם להתחשב באשתי... את הלילה האחרון ביליתי עם זונה ושוחחנו על שכרה הזעום. השיחה אתה המחישה לי בפעם נוספת את עליבותם של בני האדם הנאבקים אך ורק כדי לשרוד".
מורשתו
ב-1934 נוסד על שמו פרס אקוטגווה, הפרס הספרותי החשוב ביפן לספרי ביכורים של כותבים יפנים.
"ראשומון", כשם סיפורו הראשון, הפך למושג המציין סיפורים של אותו אירוע מנקודות מבט שונות, ובו האמת היא יחסית ומשתנה ממְסַפֵּר לִמְסַפֵּר.
פרויקט השפות בסכנת הכחדה
פרויקט השפות בסכנת הכחדה (באנגלית Endangered Languages Project, ר"ת ELP) הוא שיתוף פעולה עולמי בין ארגוני שפות ילידיות, בלשנים, מוסדות להשכלה גבוהה ושותפים פרטיים מרכזיים לחיזוק שפות בסכנת הכחדה. הפרויקט יסודו באתר שהועלה ביוני 2012. החלק המרכזי באתר הוא הנגשה לציבור של קטלוג השפות בסכנת הכחדה (ELCat), המתעד שפות אלה ומסווג אותן לפי מדרג רמות סיכון, ופתיחת הקטלוג למשתמשים להעלות תוכן שלהם.
היסטוריה
הפרויקט הושק ביוני 2012 בכוונה לשמש "מקור מידע מקיף ועדכני על השפות בסכנת הכחדה בעולם", לדברי מנהל קטלוג השפות בסכנת הכחדה (ELCat). הקטלוג נועד לתמוך בתיעוד ובהחייאת שפות בסכנת הכחדה, להפיץ את הידע בקרב הציבור והחוקרים, ולסייע לאוכלוסיות ששפותיהן בסכנה. לדוגמה, הארגון מסווג את השפה הילידית הקנדית מיצ'יף, המדוברת בפי אומת מטיס, כשפה בסכנה קריטית להכחדה, עקב מספרם המצטמצם והולך של הדוברים אותה שוטף. ארבעה גופים מייסדים פיקחו בשותפות על פיתוח האתר והקמתו:
מטרת הפרויקט
מטרות הפרויקט הן עידוד שיתוף-מידע הקשור לשפות בסיכון, והאצת המחקר והתיעוד של שפות בסכנת הכחדה, כדי לתמוך בקהילות העוסקות בהגנה או בהחייאת השפות שלהן. משתמשי האתר יכולים להעלות מידע על השפות שלהם וקובצי טקסט, שמע או סרטונים. לאחר העלאת חומריהם לאתר, החומרים מתויגים לפי הקטגוריות הבאות:
תשתית המידע על השפות הכלולות באתר מסופקת על ידי קטלוג השפות בסכנת הכחדה (ELCat), שפותח על ידי המחלקה לבלשנות באוניברסיטת הוואי במנואה ובאוניברסיטת מישיגן המזרחית. אמנם הקטלוג מסתמך על חומרים לשוניים שדוברי השפות מעלים בעצמם לאתר, הפרויקט פונה למומחים לשפות למלא ערכים חסרים ולתקן שגיאות. בנוסף, האתר מציע מפה אינטראקטיבית המציגה את מוצאן של השפות הללו ברחבי העולם.
הצלחת הפרויקט וממצאיו
החל בשנת 2020, הפרויקט הוסיף ערכים עבור מעל 3,000 שפות בסכנת הכחדה לקטלוג, ב-180 מדינות וטריטוריות ברחבי העולם. הפרויקט קובע כי "מעל -40% מכ-7,000 השפות העולמיות בסכנת הכחדה". כמה דוגמאות לשפות שקוטלגו: הקריאולית הערבית-סודנית נובי, אירית, אוֹרוֹק מהמשפחה הטונגוסית בסחלין, ולשית, שפת הסימנים השוודית, בורוקה בקוסטה ריקה, ו-360 שפות בסכנת הכחדה מקוטלגות באוסטרליה.
מועצת המנהלים
קבוצה של אנשי מקצוע, מהאקדמיה ומגוגל, משמשים במועצת המנהלים של הפרויקט וכוועדה המייעצת המפקחת על הארגון. במועצת המנהלים נציגים מארצות הברית, מקנדה, מאוסטרליה, מהודו, מקמרון ומהולנד אחראים על ניהול האתר, על פיקוח על קשרי הקהילה וההסברה, ועל התכנון ארוך הטווח של הפרויקט.
שותפות הפרויקט
בנוסף לארגונים המעורבים, קואליציה עולמית של ארגונים הפועלים לחיזוק ולשימור שפות בסכנת הכחדה התגבשה באמצעות האתר. קבוצה זו ידועה בשם "הברית למגוון לשוני".
אילן פפה
אילן בנימין פַּפֶּה (באנגלית: Ilan Pappé; נולד ב-7 בנובמבר 1954) הוא היסטוריון ואיש מדע המדינה ישראלי-בריטי, העוסק במחקריו בסכסוך הישראלי-ערבי ונחשב לאחד מהבולטים שב"היסטוריונים החדשים" בישראל. לימד באוניברסיטת חיפה במשך 23 שנה עד עזיבתו לבריטניה ב-2007.
ביוגרפיה
פפה נולד בחיפה ב-1954 להורים יוצאי גרמניה עולי העלייה החמישית, ולמד בבית הספר הריאלי בעיר במגמת מזרחנות. את שירותו הצבאי עשה בחיל המודיעין. הוא השלים לימודי דוקטורט ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד. את הלימודים לתואר הדוקטור עשה בסנט אנתוני'ס קולג' באוקספורד, בהנחיית ההיסטוריון אלברט חוראני.
לדברי פפה, הוא שימש נציג שלום עכשיו בבריטניה וב-1982 נזרק מהתנועה בעקבות ויכוח שניהל עם נציג של אש"ף בבית הנבחרים.
משנת 1984 לימד באוניברסיטת חיפה, תחילה בחוג ללימודי המזרח התיכון ואחר כך בחוג למדע המדינה. הוא ייסד את המכון לחקר השלום בגבעת חביבה ועמד בראשו בין השנים 1993–2000. שימש כיו"ר מכון אמיל תומא בחיפה לעיונים פלסטיניים.
בסוף שנת 2007 עזב את ישראל ועבר לבריטניה, שם הוא מועסק כמרצה בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת אקסטר. לדבריו, דעותיו הלא-שגרתיות מקשות על חייו בישראל. בריאיון לעיתון בקטר אמר פפה שבישראל הוא נחשב ל"משוגע וסוכן של הערבים". הוא קיבל איומי רצח בדואר ובטלפון עקב דעותיו. הכנסת גינתה אותו, שר החינוך קרא לפיטוריו, ותמונתו הופיעה בעיתון "ידיעות אחרונות" במרכזה של כוונת. לצד התמונה פורסם טור בו נכתב: "אני לא אומר שצריך להרוג את האיש הזה, אבל אני לא אהיה מופתע אם מישהו יעשה את זה".
עבודתו האקדמית
פפה נמנה עם קבוצת ההיסטוריונים החדשים, אך בשונה מהיסטוריונים חדשים אחרים אימץ גישה מתודולוגית נרטיביסטית, אשר שמה דגש על גיבוש הסיפר (הנרטיב) ההיסטורי ולא רק על מחקר ארכיוני. עבודותיו המרכזיות מתמקדות בגיבוש ובהצגת הסיפר הפלסטיני והישראלי-ציוני. פפה התייחס בעבר להתפלגות "ההיסטוריונים החדשים" לשתי קבוצות, אותן כינה "פוזיטיביסטים" ו"רלטיביסטים". פפה מנה את עצמו בין הרלטיביסטים, המושפעים מרוח הפוסטמודרניזם, כלומר "פוסט-ציונות". אלא שלאחר מספר שנים בהן הציג עצמו כ"רלטיביסט" התובע זכות שווה של "הנרטיב הפלסטיני", נעשה "פוזיטיביסט", המאמין בקיומה של "אמת מוחלטת ואובייקטיבית".
פפה פרסם עשרות מאמרים מקצועיים וכתב וערך אחד-עשר ספרים, לרבות "בריטניה והסכסוך הישראלי-ערבי", "היסטוריה של פלסטין המודרנית" (ראה אור באנגלית ב-2003) ו"אצולת הארץ - ביוגרפיה פוליטית של משפחת חוסייני". ספרו המצליח והמצוטט ביותר עד כה, "הטיהור האתני של פלסטין", ראה אור באנגלית באוקטובר 2006 ובעברית ביולי 2021. בספר טוען פפה כי עזיבת הפליטים הפלסטינים במהלך המלחמה ב-1948 הייתה תוצר של מדיניות גירוש מכוונת של ישראל, שנוסחה ויושמה כחלק מתוכנית ד'. בריאיון שנערך עמו לאחר שהספר יצא לאור, אמר:
בספרו ״הרעיון של ישראל״ (The Idea of Israel) מתמקד פפה בתהליך ההיסטורי של בניית הנרטיב הציוני באופן שלטענתו קושר את ההיסטוריה של העם היהודי לארץ ישראל ובו-בזמן מתכחש להיסטוריה של העם הפלסטיני בארץ. הספר מפתח ניתוח תרבותי של ההיסטוריה הציונית, לרבות ספרי היסטוריה פופולרית, מחקרים אקדמיים, מוזיקה, קולנוע וספרות.
בביקורתו על ספרה של ההיסטוריונית אניטה שפירא "הליכה על קו האופק", קרא לה פפה "להשתחרר...מכתונת המשוגעים שכופה על החוקרים האידאולוגיה הציונית".
ביקורות ושבחים על פרסומיו
ההיסטוריון בני מוריס, שטבע את המושג "ההיסטוריונים החדשים", ביקר בחריפות את ספריו של פפה ותקף את מקצועיותו ואף את יושרתו כהיסטוריון. במאמרים שפורסמו בספרו "מדיר יאסין עד קמפ דייוויד" כתב מוריס כי "במקרה הטוב אילן פפה הוא אחד ההיסטוריונים הרשלנים בעולם; במקרה הגרוע הוא אחד הפחות ישרים". לדעתו של מוריס, פפה "משמיט לעיתים ראיות בולטות ומתעלם מהן", "טוען לפעמים שמקור מספר לנו את ההפך הגמור ממה שהוא אומר באמת" ואף "מעוות ראיות" (עמ' 224). ביחס לספר "היסטוריה של פלסטין המודרנית" כתב מוריס כי "רוב הדברים שפפה מנסה למכור לקוראיו הם בדיה מוחלטת" (עמ' 210) וכי ניסיונותיו "להכניס נשים אל תוך ההיסטוריה המתרקמת של פלסטין הם מלאכותיים, לא פעם אבסורדיים ולעיתים נטולי כל תימוכין במקורות" (עמ' 211). בביקורתו על הספר "אצולת הארץ" טען כי פפה "לא נעזר בשום ארכיון עות'מאני" ועשה "שימוש זניח בלבד" בארכיון בתי הדין השרעיים ביפו ובירושלים (עמ' 223), והאשים אותו "בסילוף המכוון של ההיסטוריה" ובהפגנת "בורות עמוקה ביחס לעובדות" (עמ' 226).
על המהדורה העברית של ספרו של פפה "הטיהור האתני של פלסטין" פרסם הסוציולוג תום פסח מאמר בו ביקר את פפה על היבטים מסוימים בספרו, כגון התעלמותו ממספר היסטוריונים פלסטינים או הצגתו את תוכנית ד' באופן שלדעת פסח אינו הולם את המורכבות האמיתית של התמונה. לצד זאת, שיבח פסח את הספר בכך שהוא מספק נרטיב רציף של ההתרחשויות, נטול ניסיונות לאפולוגטיקה או לטשטוש האחריות של המנהיגות הציונית וצה"ל, ובכך שבניגוד לספריהם של מוריס וגלבר הוא מכיל הפניות לעדויות של פליטים פלסטינים, ולכן חשוב לקריאה על ידי ישראלים.
רן אדליסט כתב בביקורתו על הספר כי פפה ניהל "רישום דרמטי, מדויק וטרגי של כל כפר, עיירה או שכונה פלסטיניים בערים מעורבות שנמחקו ותושביהן נהרגו וגורשו" ושמדובר בספר החשוב בתולדות הסכסוך הישראלי פלסטיני, משום שהוא מכריח את הקורא לדון בשאלות יסוד ומציב בפני החברה הישראלית מראה שחורה במקום להעלים ולהדחיק צדדים לא נעימים.
מאידך, פרסם ההיסטוריון אדם רז מאמר ביקורת חריף על הספר, בו טען כי הוא סובל מרשלנות, מניפולציות וטעויות רבות, ולכן איננו מהווה מחקר רציני. בביקורתו התמקד רז בפרשת נירים כדוגמה, והאשים את פפה בליקוט סלקטיבי ציטוטים של מנהיגים ציוניים כדי להוכיח שכולם תמכו ב"ניקוי אתני" של ארץ ישראל. בתגובתו למאמר כתב פפה כי הביקורת של רז היא נבזית ולגופו של אדם, ומשתמשת בשפה שאינה ראויה. פפה טען כי מכיוון שחוקרים ישראליים אינם מסוגלים להפריך את התזה בדבר הטיהור האתני של פלסטין ולהכחיש את העוולות שחוללה הציונות כלפי הפלסטינים, רז נצמד לאי-דיוקים בפרטים שוליים כמו צבע בגדיה של נערה שנאנסה, במקום להגיב לטענות שהספר מעלה ולראות את החוט המקשר בין מעשיה של ישראל ב-1948, דרך אירועים כטבח כפר קאסם אותו רז חקר, ועד הנעשה היום. התגובה פורסמה באתר "העוקץ" משום שעורך "הארץ", אלוף בן, סירב לפרסם אותה בעיתון.
פרשת טנטורה ותדי כ"ץ
פפה היה מהמגנים על עבודת התזה השנוייה במחלוקת של תדי כ"ץ שהתפרסמה תחת הכותרת "יציאת הערבים מכפרים למרגלות הכרמל הדרומי ב־1948". בתזה טען כ"ץ שחיילי חטיבת אלכסנדרוני הרגו כמאתיים גברים בלתי חמושים מתושבי הכפר טנטורה לאחר כיבושו. כ"ץ טען כי העבודה מתבססת על יותר ממאה ראיונות שערך עם פליטים פלסטינים מטנטורה ושלושה כפרים אחרים בכרמל ועם ותיקי חטיבת אלכסנדרוני. כ"ץ נתבע לדין על ידי ותיקי החטיבה ובראשם בנציון פרידן על הוצאת לשון הרע. במהלך המשפט נטען שכ"ץ סילף עדויות ושינה דברי עדים. בהסכם פשרה, שאושר על ידי בית המשפט, נקבע שעל כ"ץ לחזור בו מההאשמה על טבח ולפרסם הודעת התנצלות. כ"ץ התחרט על חתימתו, אך בית המשפט חייב אותו לקיים את ההסכם. בעקבות אירועים אלה הקימה אוניברסיטת חיפה ועדה שבדקה שוב את העבודה והחליטה לפסול אותה. האוניברסיטה קיבלה את החלטות הוועדה. כמו כן, ההיסטוריון מאיר פעיל קבע שלא ניתן להסתמך על העבודה של כ"ץ והתנצל בפני חטיבת אלכסנדרוני.
מעורבותו של אילן פפה בפרשה גדלה לאחר שאוניברסיטת חיפה פסלה את עבודתו של כ"ץ. פפה המשיך להתעקש שעבודתו של כ"ץ אמינה ומוכיחה שאכן היה טבח בטנטורה. כנגד פסילת העבודה על ידי אוניברסיטת חיפה טען פפה שכ"ץ ביצע מספר טעויות לא מהותיות שנעשו בתום לב, אינן מצדיקות פסילה ואינן מטילות דופי בטענה שההרג בטנטורה אכן התרחש. זאת בניגוד לקביעת הוועדה שמדובר ב"פערים בדרגת חומרה גבוהה". כמו כן טען שהפסילה נעשתה ממניעים פוליטיים והאשים את אוניברסיטת חיפה בהתנכלות לחופש האקדמי שלו ושל תלמידיה. במסמכים שפרסם עו"ד גיורא ארדינסט (שייצג את חטיבת אלכסנדרוני במשפט) בעיתון "מעריב" (27.5.2005) טען כי כ"ץ שינה עדויות.
בריאיון לעיתון "הארץ" טען פפה שרק הגן על העבודה של כ"ץ ושלא היה מעורב בכתיבתה: "העבודה הראשונה הייתה ללא רבב. נתנו לה ציון 97, אני הייתי מעניק לה 100 - למרות שלא הייתי מעורב בעבודה הראשונה, לא הייתי המנחה שלה כמו שכל הזמן כותבים". ב־20 באפריל 2005 פרסם פפה מאמר ב"גארדיאן" הבריטי ובו האשים את אוניברסיטת חיפה ברדיפה אקדמית שלו, מאז שהחליט לסייע לכ"ץ.
במאמר דעה שפרסם באתר שיחה מקומית בעקבות הקרנתו של הסרט "טנטורה" בבימוי של אלון שוורץ, טען פפה כי אוניברסיטת חיפה הייתה חייבת לפסול את עבודתו של כ"ץ משום ש"לא יכלה לשאת שייצא ממנה מחקר שמאשש את הנרטיב הפלסטיני של 1948."
עמדותיו
פפה הוא פעיל שמאל רדיקלי, ומזוהה עם מפלגת חד"ש. בשנת 1999 הוא נכלל במקום השביעי ברשימת חד"ש (הרשימה קיבלה אז שלושה מנדטים).
פפה מאמין שהחזקת ישראל בשטחי יש"ע לא תסתיים מיוזמת ישראל כי אינו מאמין שיחול שינוי בעמדות הציבור הישראלי. משום כך הוא סבור שלחץ חיצוני יכול להביא לכך, ונותן כדוגמה את סיום משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. האפרטהייד הסתיים בגלל חרם בינלאומי על דרום אפריקה, על אף שבתוך המדינה היה רוב מוחלט בקרב הלבנים בעד המשכו. הוא פעיל בתנועת ה-BDS הקוראת לחרם מדיני, אקדמי וכלכלי על ישראל, והרצה פעמים רבות במסגרת שבוע האפרטהייד הישראלי.
פפה תמך ביוזמת חרם על ישראל על ידי איגוד המרצים הבריטי (AUT). באפריל 2005 היוזמה הובילה בסופו של דבר להטלת חרם על אוניברסיטת בר-אילן (בשל חסותה האקדמית למכללת אריאל שנמצאת באריאל) ועל אוניברסיטת חיפה, בשל התנכלות, לכאורה, לפפה. פפה טען כי הסיבות לתמיכתו בחרם היו קשורות למדיניות ממשלת ישראל וספג ביקורת קשה מהאוניברסיטה ומחוץ לה, אבל גם תמיכה. את דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה, יוסי בן-ארצי, תיאר פפה כ"ראש משטרת המחשבות הציונית", ועל החוג ללימודי ארץ ישראל אמר: "החוג אינו בודק את עמיתיו על פי הישגיהם בחו"ל (...) אלא מסתפק בפרסומים בשפה העברית בכתבי עת הערוכים על ידי חבריו של גלבר מן הצבא הישראלי."
במאמר שפרסם ב"גרדיאן" בשנת 2005 כתב פפה:
בריאיון לעיתון ב-2007 אמר פפה: "אני תומך בהתנגדות חמאס לכיבוש הישראלי, אם כי אני מתנגד לאידאולוגיה הפוליטית שלהם. אני תומך בהפרדת הדת מהמדינה. מדינה כובשת לא יכולה לקרוא לעצמה דמוקרטית." בשנת 2008 פרסם מאמר באתר "אלקטרוניק אינתיפאדה", שבו טען כי מדינת ישראל מבצעת רצח עם בעזה וטיהור אתני בגדה המערבית.
ביקורת על עמדותיו
מספר אישים מימין ומשמאל, לרבות כאלה שהביעו תמיכה במפעל של ההיסטוריונים החדשים, הביעו ביקורת על הקריאות לחרם והאשימו את פפה שהוא כורת את הענף שעליו הוא יושב. אבירמה גולן ציטטה את דבריו של פפה ב"הארץ" וטענה שהם מוכיחים שקריאתו לחרם נגד ישראל אינה אידאולוגית במהותה אלא מהווה מעשה של סחטנות ונקמנות כנגד הממסד שמסרב להיכנע לתכתיביו: "את הישראלים צריכה לעניין קבוצה אחרת. זו שהעירה ועוררה את החרם מתוך האקדמיה הישראלית והצליחה ליצור רושם, שמדובר בחרם אידאולוגי מובהק ובמאבק טהור נגד הכיבוש. עיון בדברים שאומר פפה עצמו ('הארץ', 27.4) מחזק את החשש, שמאחורי המניעים האידאולוגיים של הקבוצה, או לפחות של מי שמוביל אותה בגאווה, נחבאת נימה של סחטנות כלפי האקדמיה. 'ניתן להפוך את החלטת האיגוד בקלות', אמר פפה, 'לתת לתדי כ"ץ בחזרה את התואר שנגזל ממנו בצורה בלתי חוקית, והכל יישכח'.
בזמן העימות של פפה עם אוניברסיטת חיפה, כינה אותו ההיסטוריון יואב גלבר, עמיתו באוניברסיטה הנחשב גם יריבו, "לורד האו האו הישראלי".
אלוואן
אַלְוַואן (באנגלית: Alwan; מערבית: ألوان – "צבעים", על שום צבעי הקשת בדגל הגאווה) הוא ארגון זכויות אדם חוץ-ממשלתי, הממוקם בהמבורג שבגרמניה. הארגון נוסד על מנת לבטא את הסבל והחששות של להט"בים במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
היסטוריה
אלוואן הוקם בנובמבר 2014 בעיראק. מטרת הארגון היא לתעד עבירות נגד להט"בים במזרח התיכון ובצפון אפריקה (MENA), ולאחר מכן לכתוב דו"חות ומחקרים, ולחקור אותם באופן שיטתי ובאובייקטיביות על מנת להבטיח את זכויותיהם של הקורבנות.
ארגוני זכויות אדם רבים, מקומיים ובין-לאומיים, ממשלתיים וחוץ-ממשלתיים, וכן מגוון רחב של סוכנויות ידיעות, בין-לאומיות, מקומיות וערביות, מכירים בדיווחי הארגון כמהימנים ועושים בהם שימוש.
מיכל סלע
מיכל סלע (נולדה ב-1963 בירושלים) היא פמיניסטית ופעילה חברתית הפועלת למען קידום שוויון זכויות נשים ולמען קידום ערכי סביבה מקיימת ושמירת הטבע. מייסדת ויו"ר NOGAFem, משנות בריאות נשים, ויו"ר ועדת התעשייה במועצה לקידום נשים במדע וטכנולוגיה של משרד המדע והטכנולוגיה. בעלת תואר בוגר במדעי הרפואה, B.Med.Sc, תואר דוקטור לרפואת שיניים D.M.D, תואר MA בניהול מלכ"רים ומנהל ציבורי. היא בוגרת מכון מנדל למנהיגות חינוכית מחזור ט"ו.
סלע כיהנה כמנהלת קו החירום של מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית בירושלים, כדיקנית הסטודנטים בבצלאל, כראשת מנהל הסטודנטים בHIT מכון טכנולוגי חולון וכמנכ"לית שדולת הנשים בישראל.
ביוגרפיה
בשנת 1983 החלה ללמוד לתואר בוגר במדעי הרפואה, B.Med.Sc באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו סיימה בהצטיינות. לאחר מכן המשיכה ללימודי רפואת שיניים ובשנת 1989 סיימה תואר דוקטור לרפואת שיניים D.M.D.
במהלך עבודתה כרופאת שיניים במרפאה פרטית וקליניקות ציבוריות בירושלים, הרצתה בקורסי הכשרת סייעות ובקורס הכנה לבחינות רישוי של משרד הבריאות במכללה למדעי הבריאות וההתנהגות ברמת- גן. במהלך עבודתה כרופאת שיניים, ד"ר סלע התנדבה במרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית. בעקבות התנדבות זו, חלה נקודת מפנה בחייה ובשנת 1996 מיכל החליטה לסגור את הקליניקה הפרטית לרפואת שיניים ולפנות לתחום חינוך וחברה.
סלע פנתה ללימודי תואר MA בניהול מלכ"רים ומנהל ציבורי, בבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש פאול ברוואלד באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיימה בהצטיינות יתרה בשנת 1999.
בשנה זו מיכל החלה לנהל את מחלקת הסיוע במרכז הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בירושלים.
במסגרת תפקידה קידמה תהליכים של העלאת מודעות בקרב אוכלוסיית אנשי המקצוע הבאים במגע עם נפגעות תקיפה מינית ועסקה באתיקה של תפקיד המתנדבת. בתקופת כהונתה בתפקיד זה גדל משמעותית מספר הפניות לקו הסיוע, נוצרו קבוצות תמיכה והועמקה העבודה בשיתוף משטרת ישראל והפרקליטות.
בשנים 2001–2006 כיהנה כדקנית הסטודנטים בבצלאל.
במסגרת תפקידה, ניהל ויזמה את פרויקט "פרחי בצלאל" - פרויקט זה הוא תוכנית המהווה גשר להשכלה גבוהה בשיתוף אגף שח"ר ופר"ח, והיא תוכנית הדגל של בצלאל. במסגרת תוכנית זו מגיעים תלמידי כיתות י'-י"ב לקמפוס בצלאל ושם נפגשים, בתיווכם ובהנחייתם של הסטודנטים, עם שפע ההיצע של מחלקות האקדמיה. תוכנית תלת שנתית זו מפגישה בני נוער בעלי מוטיבציה גבוהה עם המחלקות השונות. הלימודים בסביבה סטודנטיאלית ואקדמית מהווים, עבור בני הנוער המשתתפים, גשר להשכלה גבוהה ומעשירים את עולמם הפנימי.
סלע היא בוגרת מחזור ט"ו, של בית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל בירושלים. במסגרת תוכנית לימודים זו, עסקה בפיתוח דגם לאחריות החברתית והסביבתית של מוסדות להשכלה גבוהה. במסגרת זו התמחתה בות"ת וכתבה דו"ח אודות "תמונת מצב על ההשכלה הגבוהה של האוכלוסייה הערבית במחוז הצפון".
בשנת 2009 כיהנה סלע כסגנית ראש מנהל הסטודנטים, במכון הטכנולוגי בחולון ובשנת 2011 מונתה לראשת מינהל הסטודנטים.
במהלך שנים אלה הקימה מרכז נגישות לסטודנטים בעלי מוגבלויות ועסקה בהקמת Science shop למחקר משותף אקדמיה-קהילה. החזון שעומד מאחורי מודל הScience shop הוא להפעיל גוף שמספק ידע נגיש לחברה האזרחית ומתופעל על ידי האקדמיה. את פרויקט זה, ד"ר סלע הציגה בכנס בינלאומי בקופנהגן 6th Living Knowledge.
במהלך שנת 2015, לאחר שהחליפה את ד"ר גלית דשא בתפקידה, כיהנה ד"ר מיכל סלע כמנכ"לית שדולת הנשים בישראל (ע"ר).
סלע מחויבת לקידום נשים בטכנולוגיה והיא מכהנת בוועד המנהל של FIRST ISRAEL, ארגון בינלאומי ללא מטרות רווח שייעודו עידוד בני נוער לעסוק במדע וטכנולוגיה. בנוסף, היא חברה בוועד המנהל של עמותת "תושבים משפיעים במודיעין" אותה ייסדה עם קבוצת פעילים מקומית להגנה ושמירה על אתרי הטבע בעיר והפיכת מודיעין לעיר מקיימת.
כיום, סלע היא יועצת ארגונית העובדת ברחבי העולם. היא עוסקת בפיתוח מנהיגות, קידום נשים בתפקידי ניהול וייעוץ לפרויקטים חברתיים במדינות מתפתחות ועם אוכלוסיות מוחלשות ומקדמת שוויון בבריאות נשים.
ד"ר סלע מתגוררת ברעות עם בן זוגה ושתי בנותיה.
פרדריק קוון
ילדות ונעורים
קוון נולד בשם היימן פרדריק כהן בקינגסטון, ג'מאייקה, בנם החמישי והאחרון של פרדריק אוגוסטוס ואמילי כהן. שתיים מאחיותיו היו אליזבת רוז כהן, שחקנית והנרייטה כהן, ציירת.
בגיל ארבע הובא פרדריק לאנגליה, שם התמנה אביו לגזבר האופרה במה שמכונה כיום תיאטרון הוד מלכותה, ומזכיר פרטי לאיש אצולה, הארל דאדלי. המשפחה התגוררה בתקופה הראשונה באזור הידוע בשם "ונציה הקטנה" בלונדון. מורו הראשון היה הנרי ראסל ויצירתו הראשונה שיצאה לאור, "מינה-ואלס", הופיעה כשהיה בן שש בסך הכל. בגיל שמונה התפרסמה האופרטה הראשונה שלו, "גריבלדי". בעזרת מעסיקו של אביו למד פסנתר אצל יוליוס בנדיקט והלחנה אצל ג'ון גוס. הופעתו הראשונה כפסנתרן הייתה כמלווה לזמרת ששרה את שיריו המוקדמים, בקונצרט בברייטון, בראשית שנות ה-60' של המאה ה-19. את הרסיטל הראשון שלו נתן ב-17 בדצמבר 1863 בבית האופרה הישן של הוד מלכותה. כעבור שנה ביצע את הקונצ'רטו לפסנתר ברה מינור של מנדלסון בקונצרט בבית דאדלי בלונדון. שנה לאחר זאת ביצע לראשונה את שלישיית הפיאנו-פורטה שלו, עם יוזף יואכים ככנר ופֶּצֶה כצ'לן.
השכלה מוזיקלית
בסתיו 1865 הגיעו מוריו של קוון, גוס ובנדיקט, למסקנה, כי אינם יכולים לתרום עוד להשכלתו המוזיקלית והם המליצו לו לצאת ללימודים בגרמניה. קוון ניגש לתחרות השנייה למלגת מנדלסון, המעניקה לזוכה שלוש שנות לימודים באוניברסיטת לייפציג למוזיקה ולתיאטרון, והגיע למקום הראשון, אבל הוריו התערבו, כיון שלא היו מוכנים לוותר על חזקתם עליו, כפי שקבעו תנאי המלגה. תחת זאת, הסכימו לשלוח אותו למכון, אך כתלמיד עצמאי. המתחרה שזכה במלגה במקומו היה סוינרטון היפ. במכון למד קוון אצל מוריץ האופטמן (הרמוניה וקונטרפונקט, איגנץ מושלס (פסנתר) קרל ריינקה (הלחנה) ופרדיננד דויד (נגינה בהרכב). בין חבריו ללימודים של קוון בלייפציג היו סווינרטון היפ, יוהאן סוונדסן, אוסקר ברינגר וסטיבן אדמס.
קריירה
הקנטטה שלו, "עלמת הוורד", בוצעה בלונדון ב-1870, את הסימפוניה השנייה שלו בפה מז'ור ביצעה האגודה הפילהרמונית של ליברפול בשנת 1872, ויצירת הפסטיבל הראשונה שלו, "שודד הים" (The Corsair) בוצעה בברמינגהאם ב-1876. באותה שנה העלתה להקת האופרה של קארל רוזה את האופרה שלו, "פולין", בהצלחה בינונית יצירתו החשובה ביותר, הסימפוניה השלישית בדו מינור, "הסקנדינבית", שבוצעה לראשונה בסנט ג'יימס הול ב-1880 ובמשך עשור לאחר זאת כבשה את מקומה כאחת היצירות הסימפוניות הפופולריות ביותר ברפרטואר, זיכתה אותו בהכרה בינלאומית מסוימת. מאז 1880 ועד להופעת הסימפוניה הראשונה של אלגר נהנתה "הסקנדינבית" מתדירות ותפוצת ביצוע רחבה מכל סימפוניה בריטית אחרת. בשנת 1884 ניצח קוון על חמישה קונצרטים של האגודה הפילהרמונית של לונדון ובשנת 1888, עם פרישת ארתור סאליבן, היה למנצחה הקבוע. עבודתו שם נקטעה בפתאומיות ב-1892, כאשר התנצל על כל פגם שיימצא בביצוע התזמורת את הסימפוניה השישית של בטהובן בגלל פרק הזמן הקצר מדי שקיבל, להרגשתו, לחזרות. חבר הנאמנים נעלב מהערותיו ולא חידש את החוזה שלו. בשנה שבה התמנה למנצח הפילהרמונית, 1888, נסע קוון למלבורן כמנצח הקונצרטים היום-יומיים שניתנו שם במסגרת בתערוכה. לגובה השכר שקיבל במלבורן, בסך 5,000 ליש"ט, לא היה תקדים. בשנת 1896 התמנה קוון למנצח האגודה הפילהרמונית של ליברפול ושל תזמורת האלה, כמחליפו של מייסד התזמורת, סר צ'ארלס האלה. הוא הועבר מתפקידו בתזמורת האלה לאחר שלוש שנים כדי לפנות מקום להנס ריכטר. ב-1899 מונה מחדש למנצח האגודה הפילהרמונית של לונדון. כן ניצח על האגודה הכוראלית של פסטיבל ברדפורד, על התזמורת הקבועה של ברדפורד, על התזמורת הסקוטית (הידועה כיום בשם התזמורת הסקוטית הלאומית) ועל פסטיבלי הנדל בקריסטל פאלאס במשך שנים אחדות, נוסף להשתתפותו הקבועה ברבים מפסטיבלי המוזיקה הבריטיים, הן כמנצח והן כמלחין.
הקריירה של קוון, הן כמלחין והן כמנצח, כמעט נשכחה בימינו. אף כי ראה את עצמו בראש ובראשונה כסימפוניקאי, הרי את הצלחתו הגדולה ביותר קצר בקטעים תזמורתיים קלים יותר, מעולם הפנטזיה והאגדה, שם בא לביטוי כישרונו המובהק לכתיבת מלודיה רבת-חן ותזמור ססגוני. בין אם בקנטטות לקולות נשים, ב"היפהפייה הנמה", ב"נימפיאה" או באוברטורה שובת הלב שלו, "נשף הפרפרים" (1901), בכולן מצליח קוון לשוות חן ויופי לרעיון הפיוטי. המוזיקה למחול של קוון, כפי שהיא מופיעה בסוויטות תזמורתיות שונות, מעודנת, מקורית ומעוררת התפעלות באינסטרומנטאציה שלה. המוזיקה הרצינית יותר שלו ראויה לשבח, ברובה, אך איננה מצטיינת בהשראה ורק לעיתים נדירות באים בה לביטוי ההיבטים העמוקים יותר של הרגש. יצירותיו הכוראליות, שנכתבו לפסטיבלי המוזיקה הרבים מספור ברחבי בריטניה הוויקטוריאנית וההאדוארדית, מייצגות נאמנה את הטעם הציבורי של תקופתו. 300 השירים, בקירוב, שכתב מקיפים את כל הקשת מהבלדות הפופולריות עד לשיר האמנותי הנשגב, שהקנה לו את הכינוי "שוברט האנגלי" ב-1898. שירי הקודש-למחצה שלו זכו לפרסום רב ושמעם נודע למרחקים.
האופרה וריזמו שלו, Signa משנת 1892, שנועדה לשמש תוספת להפקת "אייבנהו" של סאליבן בבית האופרה המלכותי החדש של ריצ'רד ד'וילי קארט, בוצעה פעמיים בתיאטרו דל ורמה במילאנו בנובמבר 1893 (לאחר שצומצמה מארבע מערכות לשלוש) ובקובנט גארדן בקיץ 1894 (לאחר השמטת עוד מערכה אחת). על אף הצגה מלכותית לפני המלכה ויקטוריה, לא זכתה להצלחה.
קוון קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מקיימברידג' ומאדינבורו ב-1900 וב-1910, בסדר זה. ב-6 ביולי 1911 עוטר בתואר אבירות בארמון סנט ג'יימס. הוא נשא לאישה את פרדריקה גוונדולין ריצ'רדסון ב-23 ביוני 1908. היא הייתה צעירה ממנו ב-30 שנה ולא נולדו להם ילדים. קוון מת ב-6 באוקטובר 1935 ונקבר בבית הקברות היהודי בגולדרס גרין שבלונדון.
מוזיקה קאמרית
פרדריק קוון כתב למעלה מ-300 שירים
גבורי סידיבי
גבורי סידיבי (באנגלית: Gabourey Sidibe; נולדה ב-6 במאי 1983) היא שחקנית אמריקאית, אשר התפרסמה בסרט הבכורה שלה "פרשס" (2009), עליו קיבלה מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ולפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר. לאחר מכן התפרסמה בתפקידיה כאנדריאה ג'קסון בסדרה "מזל סרטן" ברשת שואוטיים וכבקי ויליאמס בסדרה "אימפריה" ברשת פוקס.
ביוגרפיה
סידיבי נולדה בשכונה בדפורד-סטייבסנט הנמצאת בגזרה הצפונית של ברוקלין שבניו יורק, לזמרת הרית'ם אנד בלוז וגוספל אליס טאן רידלי ולאיבנו סידיבי, נהג מונית ממוצא סנגלי. סידיבי גדלה אצל דודתה, הפעילה הפמיניסטית דורותי פיטמן יוז.
סידיבי למדה במכללה הקהילתית של מנהטן, ולאחר מכן נרשמה למכללת העיר ניו יורק אך פרשה טרם סיימה את לימודיה.
קריירה
בשנת 2009 שיחקה סידיבי בתפקיד הקולנועי הראשון שלה, התפקיד הראשי בסרט הדרמה "פרשס" המבוסס על הרומן "פוש". היא הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א לקולנוע.
בשנים 2010-2013 שיחקה בסדרה "מזל סרטן" בתור אנדריאה ג'קסון, אחת מהתלמידות של הגיבורה חולת הסרטן קתי ג'יימיסון, ביניהן נוצר קשר מיוחד. על תפקידה בסדרה הייתה סידיבי מועמדת לפרס NAACP Image בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר ב-2012 וב-2013.
בשנת 2011 הופיעה בקומדיית הפשע "מיליארד סיבות לשוד" בתפקיד עוזרת הבית הג'מייקנית אודסה מונטרו.