cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זיהוי עמית-טורף
שימושים נוספים
קיימות גם מערכות זע"ט לזיהוי כוחות יבשתיים. מערכות אלו מיועדות למנוע ירי דו־צדדי (ירי של "כוחותינו על כוחותינו"). מערכות זע"ט לשימוש כוחות קרקעיים אינן מבוססות מכ"ם.
הגלריה הלאומית (לונדון)
הגלריה הלאומית (באנגלית: National Gallery) היא מוזיאון שנוסד בשנת 1824 וממוקם בצידה הצפוני של כיכר טרפלגר בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
המוזיאון מציג כ-2,300 יצירות אמנות מהמאה ה-13 ועד שלהי המאה ה-19. אוסף המוזיאון שייך לכלל הציבור הבריטי, והכניסה למוזיאון אינה בתשלום (אולם המבקרים מתבקשים לתרום למוזיאון את דמי הכניסה).
בשונה ממוזיאון הלובר בפריז וממוזיאון פראדו במדריד, מקורם של אוספי הגלריה אינו באוסף מלכותי. המוזיאון נוסד כמוסד ציבורי כאשר ממשלת בריטניה רכשה 36 תמונות מהבנקאי ג'ון ג'וליוס אנגרשטין. במהלך השנים גדל אוסף הגלריה באמצעות תרומות (המהוות למעלה משני שלישים מהאוסף הנוכחי) ורכישת יצירות שונות.
היוזמות להקמת גלריה לאומית
ממלכת בריטניה החלה ביוזמה להקמת גלריה לאומית לאחר מדינות רבות אחרות באירופה. לממשלת בריטניה הייתה הזדמנות להקים גלריה לאומית בשנת 1777 כאשר צאצאיו של סר רוברט וולפול שקלו להעמיד את אוספו למכירה, והנשוא נדון בבית התחתון של הפרלמנט הבריטי וחבר הפרלמנט ג'ון וילקס הציע לרכוש את האוסף ולהקים את הגלריה בחצר המוזיאון הבריטי. בעקבות סירובה של ממשלת בריטניה, נמכר האוסף לצאריצה יקטרינה הגדולה, וכיום הוא מוצג במוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג. בעקבות מכירת אוסף וולפול, פנו הציירים ג'יימס בארי וג'ון פלקסמן לממשלת בריטניה בקריאה להקים גלריה לאומית, בטענה כי בהיעדר גישה ליצירות אמנות אירופאיות לא יכולה האמנות להתפתח באנגליה. המכון הבריטי שנוסד בשנת 1805 ניסה לתת מענה לבעיה זו והציג יצירות אמנות אירופאיות שהושאלו מאוספים פרטיים, אולם ספג ביקורת בשל הטענות בדבר האיכות הנמוכה של יצירות אלה.
בשנת 1811 הוענק האוסף שנועד במקור עבור הגלריה הלאומית של פולין, ואשר נאסף על ידי סר פרנסיס בורג'ווה למכללת דאליץ', וכיום מוצג אוסף זה בגלריית דאליץ'. אוסף זה אכן שימש את אמני בריטניה, אולם שכן במכללה פרטית בפרוור דרומי של לונדון, ולא ניתן היה להשוות את הגלריה לגלריה לאומית במימון ממשלתי.
הקמת הגלריה
לאחר מלחמות נפוליאון, שילמה במפתיע ממשלת אוסטריה את חובותיה לממשלת בריטניה, וזו החליטה להקצות את הכספים להקמת גלריה לאומית. באותה שנה הוצא למכירה אוספו של הבנקאי הגרמני ג'ון ג'וליוס אנגרסטין. ב-2 באפריל 1824 הצביע הפרלמנט הבריטי בעד רכישת 38 יצירות מהאוסף, בהן יצירות מעשה ידי רפאל וויליאם הוגארת', בעלות כוללת של 57,000 ליש"ט.
הגלריה נפתחה לציבור ב-10 במאי 1824, בבית מס' 100 ברחוב פאל מאל, שהיה שייך לאנגרסטין. בשנת 1826 נוספו לאוסף יצירות מאוספי סר ג'ורג' בומונט, הבארונט השביעי (שהתנה את מתן האוסף לציבור בבניית מבנה נאות עבורם), ובשנת 1828 נוספו אוספי הכומר ויליאם הולוול גארק. ביולי 1824 הוקם חבר נאמנים לנהל את הגלריה.
בשל מספר התמונות, וגודלו הקטן של המבנה, הוחלט להקים מבנה ייעודי. היצירות הועברו זמנית לרחוב פאל מאל מס' 105, ובשנת 1832 החלו עבודות הבנייה להקמת הגלריה, על פי תכנונו של האדריכל ויליאם וילקינס במקום בו עמדו האורוות המלכותיות, בצ'רינג קרוס, בחזית המבנה הוקמה כיכר גדולה - לימים כיכר טרפלגר.
אוספי הגלריה גדלים
במשך שלושים השנים הראשונות לפעילותה של הגלריה, מרבית המוצגים בה היו יצירות אמנות שמקורן באיטליה, מהמאות ה-15 וה-16. בשנת 1851 ביקר דוח של הפרלמנט הבריטי את המצב, וקרא למינוי מנהל לגלריה. אחד המועמדים לתפקיד היה היסטוריון האמנות הגרמני גוסטב פרידריך ואגן, בו התייעצה הגלריה בשאלות של תאורת היצירות ואופן הצגתם, אולם לבסוף בחרו המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט וכן ראש ממשלת בריטניה ג'ון ראסל בסר צ'ארלס לוק איסטלייק לתפקיד.
בעקבות מינויו של איסטלייק נרכשו יצירות אמנות מראשיתה של תקופת הרנסאנס, בייחוד מאזור איטליה, כאשר 148 יצירות נרכשו באירופה ו-46 בבריטניה עצמה. במהלך נסיעותיו איסטלייק רכש יצירות אמנות רבות אשר קלעו לטעמו האישי, ולא לטעמם של חבר המנהלים של הגלריה, כאשר כוונתו הייתה להוריש יצירות אלה לגלריה לאחר מותו.
השלישי במנהלי הגלריה, סר פרדריק ויליאם ברטון החל ברכישת אמנות מהמאה ה-18 וכן רכש כמה יצירות אמנות מאוספים פרטיים ובהם "השגרירים" מעשה ידי האנס הולביין הבן.
עם ייסודה של גלריית טייט לאמנות בריטית בשנת 1897 השפיעה אף היא על אוספי הגלריה הלאומית, שבחרה לשלוח את כל יצירות האמנות שנוצרו על ידי אמנים בריטים לאחר 1790 לגלריית טייט, למעט יצירותיהם של ויליאם הוגרת', טרנר וג'ון קונסטבל. באותה עת היו לגלריה הלאומית 15 אולמות תצוגה בלבד, וחסר המקום להציג יצירות רבות, ולכן העברתם לגלריית טייט איפשרה הצגת יצירות אמנות בריטיות אלה לציבור.
ראשית המאה העשרים
בשנת 1906 נרכשה את היצירה "ונוס מול המראה" מעשה ידי דייגו ולאסקז על ידי קרן אוספי האמנות הלאומית עבור הגלריה. בשנת 1914 ניזוקה יצירה זו על ידי מרי ריצ'רדסון כחלק ממחאתה הפוליטית על מאסרה של אמלין פנקהרסט במסגרת המאבק למתן זכויות לנשים. כמה ימים לאחר מכן ניזוקו חמש יצירות מעשה ידי ג'וואני בליני על ידי נשים סופרג'יסטיות, ובעקבות אירועים אלה נסגרה הגלריה, ונותרה סגורה עד למלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1909 נתרמו לגלריה 42 יצירות מאוספי ד"ר לודוויג מונד.
עד שנת 1917 כלל האוסף רק יצירות אמנות שקדמו למאה ה-19. בשנה זו נתרמו לראשונה יצירות מודרניות לגלריה - אוספיו של סר יו ליין של יצירות אימפרסיוניסטיות. כמו כן, בשנת 1924 רכש סמיואל קורטלנד את "מתרחצים באנייר", יצירתו של ז'ורז' סרה עבור הגלריה.
מלחמת העולם השנייה
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברו יצירות הגלריה למכרה מנוד (Manod Quarry) שבסמוך לעיר פסטיניוג שבצפון ויילס על מנת להגן עליהם. מנהל הגלריה, קנת קלארק שקל להעביר את היצירות לקנדה אולם וינסטון צ'רצ'יל אסר עליו להוציא את התמונות מהאיים הבריטים. באולמות הריקים של בניין הגלריה הלאומית נהגה הפסנתרנית מיירה הס לתת קונצרטים לציבור. בשנת 1941 ביקש אמן בריטי לצפות ביצירתו של רמברנדט "דיוקנה של מרגרתה דה גיר" והוחלט על מיזם "תמונת החודש" במסגרתו הובאה כל חודש תמונה אחת מהמכרה והוצגה לציבור (על אף הסיכון לתמונה בשל הפצצות הבליץ).
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר תום מלחמת העולם השנייה עלו מחירי יצירות האמנות של האמנים האירופאים (ובעיקר מחירי היצירות האימפרסיוניסטיות והפוסט אמפרסיוניסטיות), והגלריה נמנעה, משיקולי תקציב, לרכוש יצירות אלו. יחד עם זאת בשנת 1962 רכשה הגלריה את "המדונה והילד, אן הקדושה ויוחנן המטביל" מעשה ידי לאונרדו דה וינצ'י, בשנת 1972 את "מותו של אקטאון" מעשה ידי טיציאן, ובשנת 2004 את "המדונה של הציפורנים" מעשה ידי רפאל. רכישות אלה נעשו מכספי תרומות, כגון תרומתו של סר פול גטי אשר בשנת 1985 תרם לגלריה סכום של 50 מיליון ליש"ט.
בשנת 1985 תרמו סר ג'ון סיינסבורי, ברון סיינסבורי, ואחיו סימון סיינסבורי וסר טימותי סיינסבורי סכום כסף אשר שימש להקמת אגף סיינסבורי של הגלריה.
בשנת 1996 החליטה הגלריה כי לא ירכשו יצירות שנוצרו לאחר שנת 1900 ו-60 יצירות הועברו בהשאלה לגלריית טייט בתמורה ליצירות שקדמו לשנה זו, בהן יצירות של פול גוגן.
בניין ויליאם וילקינס
ההצעה הראשונה להקים מבנה עבור הגלריה הלאומית בכיכר טרפלגר הייתה הצעתו של האדריכל ג'ון נאש. נאש הציע להקים את הגלריה במקום בו עמדו קודם לכן האורוות המלכותיות. כמו כן הציע נאש להקים מבנה דמוי הפרתנון עבור האקדמיה המלכותית לאמנויות. תחרות אדריכלית נערכה בשנת 1832, במסגרתה הציעו נאש צ'ארלס רוברט קוקרל תוכנית להקמת המבנה, אולם דווקא ויליאם וילקינס זכה בתחרות. בשל שיקולים תקציביים ותכנוניים שונתה התוכנית והמבנה שנועד להיות "מקדש לאמנויות" ספג ביקורות רבות על אי התאמתו למטרתו: המבנה שהוקם היה צר ביותר (בשל מבני המשמר המלכותי שהיו מאחוריו), וכן בשל הצורך לאפשר מעבר למבנה נבנו אכסדראות עמודים בצידו המזרחי והמערבי של המבנה (עמודים שנלקחו מבית קארלטון שנהרס באותה עת) - עמודים שלא התאימו לפרופורציות של המבנה. במבנה ישנן כ-4 קומות.
הרחבת מבנה הגלריה
בשנת 1860–1861 הורחב המבנה ונבנתה הגלריה הארוכה על פי תכנונו של סר ג'יימס פנת'ורן. גלריה זו הרחיבה את שטחי התצוגה אולם נבנתה במקום בו עמד קודם לכן אולם הכניסה למבנה, ולכן הקשתה למעשה על המבקרים במבנה ועל ההתמצאות זו. כמו כן גלריה זו עוטרה בפרטים רבים והייתה שונה באופן משמעותי בצורתה מהחדרים שתוכננו בפשטות על ידי וילקינס. הרחבה זו בוצעה לאחר מספר הצעות לשיפוץ המבנה (בהן הצעה של סר צ'ארלס בארי משנת 1853, ואף הצעות להעביר את הגלריה לאתר אחר בעיר (לאזור קנזינגטון). בשנת 1867 הציע אדוארד מידלטון בארי (בנו של צ'ארלס בארי) להרוס את המבנה ולבנות מבנה חדש בסגנון נאו קלאסי ולו ארבע כיפות. ההצעה נדחתה מאחד וראו בה ניסיון להעתיק את קתדרלת סנט פול.
הרס המבנים שעמדו מאחורי הגלריה ואשר שימשו כמחסנים, מבני עבודה ומגורים עבור המשמר המלכותי איפשר הרחבת המבנה. האולמות החדשים נבנו על פי תכנונו של אדוארד מידלטון בארי בין השנים 1872–1876. חדרים אלו נבנו בסגנון נאו רנסננס ותוכננו בצורת צלב יווני סביב חדר מרכזי בצורת מתומן. המבנה שהוקם הגדיל באופן משמעותי את שטחי התצוגה של המבנה, אולם ספג ביקורת בטענה שהמבנה המעוטר "גונב" את תשומת הלב מיצירות האמנות שהוצגו בו. כמו כן עיטורי המבנה לא התחשבו באמנות שהוצגה בו - כך לדוגמה בתקרת החדר בו הוצגו יצירות אמנות איטלקית מהמאה ה-15 והמאה ה-16 נכתבו שמות אמנים בריטיים מהמאה ה-19. יחד עם זאת הרחבה זו יצרה את הבסיס לאולמות התצוגה של הגלריה של ימינו, וכל ההרחבות העתידיות נעשו על בסיס ההרחבה של בארי ובהתאם לה, תוך שמירה על הסימטריות של המבנה שהקים בארי.
בהתאם לתוכנית ההרחבה של האדריכל סר ג'ון טיילור נהרס האולם שנבנה על ידי פנת'ורן, ונבנה אולם כניסה חדש שעוטר על ידי ג'ון דיבלי קרייס.
בין השנים 1928–1952 עוטרו מדרגות אולם הכניסה בפסיפסים מעשה ידי בוריס אנרפ. פסיפסים אלה היוו סטירה על המוסכמות של עיצוב הבניינים במאה ה-19 בעקבות השפעת קבוצת בלומסברי על אנרפ. אנרפ יצר למעשה פרודיה לעיטורי אנדרטת אלברט כאשר בעוד שבאנדרטת אלברט מוצגות האנשות של המדעים והמוסר, ביצירתו של אנרפ מואנשות ה"הומור" ו"הנאות חיים" (כך למשל מוצג בפסיפס פודינג חג המולד). הפסיפס המתארת את האמנות מציג את דיוקנן של וירג'יניה וולף ושל גרטה גרבו ובפסיפס המתאר את המוסר מוצגים דיוקני וינסטון צ'רצ'יל, ברטרנד ראסל ות"ס אליוט.
הקמת האגפים המערבי והצפוני
הקמת אגפי המבנה הנוספים נעשתה תוך שמירת ציר מזרח - מערב של המבנה והסימטריה של המבנה שתוכנן על ידי בארי. כמו כן, בהתאם לסגנונו של בארי נבנו דלתות המבנה בשיש כהה. רק הקמת האגף הצפוני של המבנה בשנת 1975 "שברה" את הסימטריה של המבנה. גלריות אלה נבנו בסגנון מודרניסטי, וספגו ביקורת של התאורה המועטה בהם והסגנון הארכיטקטוני חסר העיטורים שלא תאם את יתר חלקי המבנה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 שופצו גלריות האגף הצפוני ועוטרו בסגנון האופייני ליתר חלקי המבנה.
הקמת אגף סיינסבורי
בשנת 1991 הוקם אגף סיינסברי של המבנה על פי תכנון האדריכלים רוברט ונטורי ודניס סקוט בראון. תוכנית משנת 1984 להקמת האגף בסגנון מודרני נדחתה בעקבות ביקרות רבה של הנסיך צ'ארלס כנגד פגיעה במבנה. האגף הוקם בעקבות תרומה של ג'ון סיינסבורי, ברון סייסבורי ואחיו. בעקבות הביקורת, האגף נבנה בסגנון המשלים את החזית שתוכננה על ידי וילקינס, אולם אולמות התצוגה במבנה נבנו בסגנון פשוט ומודרני. האולמות הצפוניים באגף שומרים על ציר מזרח מערב של המבנה שתוכנן על ידי בארי ומהווים המשכיות של אלמות התצוגה של המבנה הראשי.
בקומה התחתונה של המבנה נבנו חדרי משרדים עבור הגלריה, אולם אזורים אלה מתוכננים להפוך לאולמות תצוגה עתידיים.
מחלוקות
לאורך תקופת פעילותה של הגלריה לוותה הפעילות במחלוקות רבות. מרביתן קשורות לאי התאמת המבנה למטרתו וחלקם בדבר מדיניות הגלריה בדבר שיקום ושימור יצירות. שיקום היצירות הראשון החל בשנת 1844 תוך התעלמות מטענות בדבר פגיעה ביצירות. הביקורת הביאה להקמת ועדה של הפרלמנט הבריטי בשנת 1853 אשר קבעה שהגלריה לא הזיקה ליצירות.
ביקורת זו שבה והועלתה לאחר מלחמת העולם השנייה (כאשר בתקופה המלחמה, הוצאו היצירות מלונדון והועברו למכרה מנוד, הוחלט על ביצוע פעולות שימור ביצירות תוך ניצול התקופה בהן אינן מוצגות לקהל). בשנת 1946 הוצגו היצירות לאחר שהורד מהן ציפוי הלכה שהושם על היצירות במהלך המאה ה-19. לקה זו התכהתה במהלך השנים והחשיכה את היצירות - אולם הסרתה פגעה באחידות של הציפוי של היצירות.
אוספי הגלריה
בין אוספי הגלריה ניתן למנות את:
טרול (מכונית)
טרול (בנורווגית: Troll) היא מכונית קופה קטנה מתוצרת "Troll Plastik & Bilindustri" הנורווגית, אשר יוצרה בין השנים 1956 – 1958 בנורווגיה.
יוצרו 5 יחידות.
בשנת 1956 נלקחה שלדת דגם "טרול" מתוצרת "Troll Plastik & Bilindustri" הנורווגית מדגם גוטברוד סופריור מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית גוטברוד. נוספו לשלדה 15 ס"מ.
אליהו הכהן (רב)
רבי אליהו בן אברהם שלמה הכהן האתמרי (איזמיר, 1659 (משוער) – איזמיר, 1729, ח' באדר ב' ה'תפ"ט) היה דיין, מחבר ספרים ומקובל מחכמי איזמיר. נודע בעיקר בזכות ספרו שבט מוסר.
חייו ופועלו
נולד באיזמיר לאברהם שלמה, ושם ישב כל חייו. נודע כדרשן. בדרשותיו הטיף לסגפנות ולהתרחקות מתענוגות העולם הזה.
עם היותו בעצמו עשיר, הטיף לעשירים לפזר את כספם לצדקה, וראה בעוני ובאי השוויון החברתי בעיה דתית מוסרית, הצריכה לבוא לידי תיקון על ידי הקהילה. את עשירי הקהילה ראה כ"אפוטרופוסים" המופקדים על הכספים של העניים. הוא עצמו שימש כאפוטרופוס לעניים, והיה מחלק להם מהכספים שהיה מקבץ מהעשירים. בדרשותיו הפליג בתיאורי השכר והעונש של העולם הבא מזה, והגיהנום מזה.
לאחר המרת הדת של שבתי צבי הוא יצא נגד מחשבי הקיצים. עם זאת, גרשם שלום כתב שיש בספריו רמזים לכך שהאמין ששבתי צבי היה משיח.
ספריו
רבי אליהו חיבר עשרות ספרים, בעיקר ספרי מוסר, מדרש ופרשנות על ספרי התנ"ך.
משה יהודא ליב לנדא
הרב משה יהודא ליב לנדא (ט' בתמוז ה'תרצ"ה, 10 ביולי 1935 – כ"ד באדר ב' תשע"ט, 30 במרץ 2019) היה רב העיר בני ברק מטעם העירייה ואב בית דין בעיר. עמד בראש גוף כשרות שהקים אביו, הרב יעקב לנדא, גוף המקובל על רבים בציבור החרדי.
ביוגרפיה
נולד ברמתיים לרב יעקב לנדא, שכיהן אז כרב המקומי, ולחיה מינה. אמו הייתה אחות-מאם של הרב אברהם אליהו קפלן. נקרא משה יהודא ליב על שם סבו, רבה של העיירה קורניץ שברוסיה הלבנה. כשנה לאחר לידתו התמנה אביו כרבה של המושבה בני ברק, והמשפחה עברה להתגורר במקום.
למד בישיבת אור ישראל בפתח תקווה, בישיבת פוניבז' בבני ברק, ובישיבת תומכי תמימים בלוד אצל הרב ברוך שמעון שניאורסון והמשפיע הרב שלמה חיים קסלמן. בשנת תשט"ו התמנה לר"מ בישיבת "אחי תמימים" חב"ד בראשון לציון. בי' באלול תשי"ח נישא למרים דויטש מלונדון. בשנת ה'תשכ"ג, על פי הנחיית הרבי מלובביץ', החל לשמש כר"מ בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד, תפקיד שמילא במשך 23 שנה. במקביל סייע לאביו בענייני הרבנות בעיר בני ברק. בשנת תש"ם החל לנהל את מערכת הכשרות בעיר. הרב לנדא שימש גם כנשיא כולל האברכים להוראה ומכון הוצאה לאור "פעמי יעקב".
פרשת מינויו לרבנות בני ברק
בכ"ו בשבט ה'תשמ"ו נפטר אביו, ובמהלך הלווייתו הכריז ראש העיר, משה אירנשטיין: "על פי צוואתו ובקשתו של הרב יעקב לנדא, אנו מכריזים על הכתרתו של בנו הרב משה יהודא ליב לנדא לכהן כרבה של עירנו בני ברק". ההכרזה עוררה ויכוח סוער בעיר. הרב אלעזר מנחם שך, מנהיג הציבור הליטאי, התנגד למינויו של חסיד חב"ד כרב העיר ותמך בכך שהרב שמואל וואזנר, רבה של שכונת "זיכרון מאיר" בעיר, ימונה לתפקיד. הרב וואזנר הודיע כי הוא מקבל את מרותו של הבן כממשיך דרכו של אביו ברבנות העיר.
בפועל חרף תמיכת חלק מקהילות החסידים ברב לנדא, הוא לא מונה לרבנות העיר באופן רשמי מטעם המדינה, אבל קיבל משכורת מהעירייה היות והוא היה רב מטעמם, הרב שך הקים את מערכת השחיטה "קהל עדת ישראל" בראשותו של הרב נסים קרליץ. כעבור כחודש מהקמת השחיטה החדשה, ניסה הרב קרליץ להוביל פשרה, לפיה יעמוד בית השחיטה הבני-ברקי תחת סמכות משותפת שלו ושל הרב לנדא. הרב שך התנגד להסכם והוביל להקמתה של מערכת כשרות אלטרנטיבית לציבור הליטאי בשם "שארית ישראל", בראשותו של הרב חיים שאול קרליץ. במהלך כל השנים עד לפטירתו של הרב לנדא, הקפידו בעיתון יתד נאמן להשמיט את השורה "רב אב"ד דבני ברק" מחותמת הכשרות שלו בפרסומות למוצרים.
עם זאת, היו רבנים ליטאים שלא תמכו בהקמת כשרות 'שארית ישראל', כמו הרבנים נסים קרליץ, דוב לנדו, דוד פוברסקי וברוך דב פוברסקי. כן פורסם לאחר פטירת הרב לנדא תיעוד של הרב אהרן ליב שטינמן כשהוא אומר שההשגחה שלו טובה, ושהחזון איש סמך עליו. אך למעשה רוב הליטאים תושבי בני ברק וחלק ניכר מהסרים למרותו של הרב שך גם במקומות אחרים, חדלו להשתמש במוצרים עם חותמת הכשרות של הרב לנדא. למרות זאת, המשיך ההכשר להיות מהמובילים בתחום הכשרות, ומוצריו המשיכו לעלות גם על שולחנם של מנהיגים ליטאיים.
רוב החצרות החסידיות עמדו לצדו של הרב לנדא, אך למשל בד"ץ מחזיקי הדת של חסידות בעלז העניק הכשר לרשת של קונדיטוריות, שממנה הסיר הרב לנדא את השגחתו. למרות ההתנגדות נותרה השגחתו של הרב לנדא הדומיננטית ביותר ברובן המכריע של חנויות המזון, הירקות והבשר בבני ברק, וגם ועד הכשרות של הבד"ץ של העדה החרדית נהג להימנע ממתן הכשרים לחנויות ומפעלים בתחומי העיר.
הרב לנדא פרסם תקנות כדי לפקח על צביון העיר. יזם את הקמת מערך הפיקוח על המקוואות, על חדרי המחשבים ועל חנויות הבגדים. כך גם היה מפרסם כל שנה קודם פורים קריאה לנשים שלא להסתובב ברחוב בליל פורים, המועד לפורענות. לפני פסח היה מפרסם הוראות והנחיות לקראת החג; כך גם היו מוקדים בעיר של הגעלת כלים בהשגחתו ללא תשלום. תחת סמכותו היה גם תחום העירובין בעיר.
מערכת הכשרות
הרב לנדא המשיך במסורת של אביו שלא לגבות אגרה על נתינת כשרות (מעבר להוצאות המינימליות; שאר ההוצאות ממומנות בידי עיריית בני ברק), וכן שלא לגבות שכר עבור פסיקותיו בדיני תורה.
מערכת הכשרות של הרב לנדא נחשבת לאחת הכשרויות המהודרות. עם החברות הגדולות המשתמשות בכשרותו נמנות החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (יצרנית קוקה-קולה בישראל) וכן חלק ממוצרי המהדרין של גלידות שטראוס (תחום הגלידות שנמכר לחברת יוניליוור; עד תחילת 2010 היה תחום מוצרי החלב של שטראוס גרופ תחת השגחתו). כמו כן מיובא בשר בקר בהשגחתו מחוץ לישראל.
מנגד, בתקופת רבנותו גברה פעילותם של גופי כשרות נוספים בעיר בני ברק, כמו בד"ץ שארית ישראל, בד"ץ מהדרין, בד"ץ בית יוסף ובד"ץ יורה דעה. גם ועד הכשרות של בד"ץ העדה החרדית החל להעניק תעודות כשרות למאפיות ולאולמות בבני ברק.
במסגרת מתן הכשרות לקוקה-קולה נחשף הרב לנדא לרכיבי המשקה, שהחברה מקפידה לשמור על סודיותם. טען שמשקה קוקה-קולה המיוצר באירופה וברשות הפלסטינית בעייתי.
פטירתו
הלווייתו יצאה בליל פטירתו מקריית צאנז בנתניה, שם ספד לו האדמו"ר מצאנז. למחרת יצאה ההלוויה מבית מדרשו בבני ברק. לפני יציאת ההלוויה ראש עיריית בני ברק, אברהם רובינשטיין, הכריז שעל פי בקשתו ינהלו את ענייני הכשרות והדת בעיר בנו, הרב חיים יצחק אייזיק לנדא, בשיתוף פעולה עם הרב שבח צבי רוזנבלט. משם המשיכה ההלוויה לכפר חב"ד ועברה בישיבת תומכי תמימים המרכזית, בה לימד הרב עשרות בשנים, ומשם לירושלים. נטמן בחלקת חב"ד בבית הקברות הר הזיתים סמוך לקבר אביו.
משפחתו
אחיו הרב אליהו לנדא הוא מראשי ישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד.
בניו וחתניו:
מאסיושי טקיאמה
מאסיושי טקיאמה (באנגלית: Masayoshi Takayama; נולד ב-1 במאי 1954) (המכונה מאסה; באנגלית: Masa) הוא שף יפני הפועל בארצות הברית ובעליה של מסעדות "מאסה" (Masa) ו"בר מאסה" (Bar Masa), שבניו יורק.
מחוזות אוגנדה
מבחינה מנהלית אוגנדה מחולקת ל-4 אזורים אשר מחולקים ל-134 מחוזות ולעיר הבירה קמפלה.
מאסיושי טקיאמה
ביוגרפיה
מאסה נולד ב-Tochigi, יפן, השני במשפחה בת חמישה ילדים. למשפחתו היה שירות קייטרינג וחנות דגים בה עבד בזמן לימודיו בתיכון. אחיו המבוגר עבדה כשוליה במסעדה בטוקיו ומאסה הלך לעבוד אתו. הייתה זו מסעדת סושי בשם "Ginza Sushi- ko". בתחילה עבד בניקוי השירותים ובשטיפת הכלים, אך למרות שביקש לעזוב, החליט להישאר ומונה לאחר שמונה שנות עבודה לסו-שף (סגן-שף).
מחוזות אוגנדה
כל מחוז מחולק לנפות ועיריות, וכל נפה מחולקת לנפות משנה. ראש המחוז הנבחר נקרא יושב ראש המועצה המקומית.
החל משנת 2005, ממשלת אוגנדה נמצאת בתהליך של חלוקת מחוזות חדשה, במטרה להקטין מחוזות וכך למנוע ממטות המחוזים לשמור את התקציבים אצלם, ולהזניח שטחים גדולים שברשותם.
מאסיושי טקיאמה
ביוגרפיה
כשתומאס קלר פתח את מסעדת "פר סה" במרכז טיים וורנר במנהטן, ניתנה לו האפשרות לבחור את המסעדות החדשות שייפתחו לצידו בקניון. קלר, שסעד בעבר בגינזה סושיקו ואכל את אחת הארוחות הטובות ביותר של חייו, מיד חשב על מאסה. משהוצעה ההצעה למאסה הוא הסכים מיד, הוא מכר את "גינזה סושיקו" לסגנו ועבר לניו יורק, שם הקים דלת ליד מסעדת "פר סה" את מסעדת "מאסה" (Masa), הקרויה על שמו, המסעדה נפתחה בפברואר 2004.
מחוזות אוגנדה
רשימת מחוזות חדשים
בספטמבר 2015, הודיעה ממשלת אוגנדה על הקמת 23 מחוזות חדשים שיוקמו בהדרגה בארבע השנים הבאות. המחזות התפצלו ממחוזות קיימים.
מאסיושי טקיאמה
המסעדה
נכון ל-2011, ארוחה במסעדה עולה 350$ ולכך מתווספים 20%, סך-הכול 420$ עבור האוכל, לא כולל שתייה או מים. זוהי המסעדה היקרה ביותר בארצות הברית, מה שהוביל לביקורת רבה.
המסעדה קטנה ומעוצבת בצורת ריבוע, הקירות צבועים שחור, הבר עשוי מעץ ברוש בהיר ומשתרע לאורך החדר, בצידי החדר ארבעה שולחנות המופרדים בווילונות. לאורך הבר ישנם עשרה מושבים, קיבולת המסעדה לארוחה אחת היא עשרה סועדים. מאחורי הבר מאסה ושני עוזריו מכינים את האוכל לפני הסועדים, מאחוריהם עיצוב של פרחים וצמחים בהתאם לעונת השנה ובריכת מים. יש גריל פחמים לבקר, פטריות ואצות ושני מבערים לבישול. בצד נמצא עוזר נוסף בעמדת צלייה. לצד "מאסה" יש מסעדה נוספת בשם "בר מאסה". המסעדה תלויה לחלוטין במאסה ואינה נפתחת בלעדיו, אם הוא חולה, עוזריו מטלפנים ללקוחות ומבטלים את ההזמנה.
למסעדה אין תפריט והסועדים אוכלים את מה שהשף בוחר עבורם, בעיקר סושי.
חלקם מחומרי הגלם שמאסה משתמש בהם הם מקומיים, אבל רובם מיובאים, בעיקר מיפן. הוא משתמש במוצרים היקרים ביותר כמו: כמהין, פואה גרא, בשר בקר קובה, קוויאר, דג פוגו. האוכל במסעדה עובר בישול מינימלי או שהוא מוגש נא. בתחילת הארוחה מגיש השף מתאבנים שאינם סושי, מירקות, פירות, קטניות, דגים ופירות ים, בצורת סלט, טמפורה וסשימי ולאחריהם מגיעות מנות הסושי.
בין התבשילים שיצר הם שאבו שאבו (סיר מרק שלתוכו מכניסים הסועדים ירקות, בשר ופירות ים נאים ומבשלים אותם) של לובסטר וכבד דג monkfish, אותם אוכלים במקלות אכילה.
למנות הסושי, מאסה מגיש תריסר דגים שונים. מאסה חותך את הדג לפני הסועד, יוצר עיגול אורז, טובל אותו בוואסאבי או ברוטב אחר, מגלגל את האורז מסביב לדג, מציב על מגש ונותן לסועד שיאכל.
מאסה מגיש גם דג פוגו, דג רעיל שניקוי לא נכון שלו יכול להרוג. הוא מגיש את בשרו כסושי, שלושה חלקים שונים של העור שלו, ממלא את המעי שלו בבקר ירוק, ומוסיף חתיכה מהכבד שלו ומגיש חתיכה מהראש שלו בטיגון עמוק ביחד עם פונזו, רוטב מסויה ומיץ לימון.
מיכאל רולמן כתב על מאסה: "אני מאמין שמאסה היא חוויית האכילה המרגשת ביותר במנהטן, נקודה. יותר מכך, אולי בעולם כולו." אריק ריפר אמר על מאסה: "אני חושב שהוא גאון, מאסה הוא אמן והתרבות שהוא הביא לניו יורק היא חוויה עילאית." אנתוני בורדיין אמר עליו: "הוא הופך כל מה שאנחנו יודעים על הראש. מה שהוא אומר זה: 'אתה לא יודע שום דבר'".
ב-2009 פתח מסעדה שנייה בAria Resort & Casino, לאס וגאס.
אותות ותארים
דירוג הניו יורק טיימס
דירוג מדריך מישלן האדום
הדירוג במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם
דירוג Travel + Leisure
דירוג פורבס טרוול גייד
דוית גביש
דָוִית גביש (נולדה ב-11 בדצמבר 1969 בתל אביב) היא שחקנית ישראלית זוכת פרס קלצ'קין.
ביוגרפיה
בוגרת המחזור הראשון של תיכון אלון ברמת השרון במגמת תיאטרון.
לאחר שירותה בצה"ל בבה"ד 3 (ביסלמ"ח) כמדריכת נגמ"שים, למדה משחק בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב. לאחר סיום הלימודים באוניברסיטה ב-1994 למדה שנה בבית הספר למוזיקה "רימון" אך לא סיימה את השנה הראשונה כי התקבלה לתיאטרון הקאמרי בתור ניצבת וזמרת בהצגה "בויטרה הגזלן" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
נשואה ואם לילד, מתגוררת בתל אביב.
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1999 השתתפה בסרטו של אריק קפלון "החברים של יאנה", ובסרטו של יונתן פז שצולם במרוקו "זאיה". ב-2011 השתתפה בסרט הקצר של ניר סער ומאיה צרפתי "מטען כבד" שהוצג בפסטיבל הקולנוע ירושלים, ושיחקה בסרט סטודנטים בשם "תיקו אפס" שכתב וביים אורי בן עזרא. ב-2012 גילמה רופאת אולטראסאונד בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק"; וגילמה את אורית בסרט "the attack" שביים במאי מלבנון בשם זיאד דווירי. כמו כן השתתפה בתפקידי אורח שונים בטלוויזיה.
ב-2017 שיחקה בכיפת ברזל את גברת אנילביץ', אמו של החייל יעקב.
דיבוב
ב-2013 דיבבה את גברת סקוויבלס בסרט "בית ספר למפלצות", דיבבה קולות רקע בסרט "לעוף על הזמן" והשתתפה בדיבוב הסרט "לשבור את הקרח". ב-2014 דיבבה מורה להיסטוריה בסרט "מר פיבודי ושרמן" ודיבבה את האחות בקסטר בסרט "קסם של בית". ב-2015 השתתפה בדיבוב הסרט "הדוב פדינגטון".
בתיאטרון
בפסטיבל מחזאות מקורית בתיאטרון הסימטה שיחקה בהצגה "אימפוטנציה" שכתב עפר קניספל וביימה עירית פרנק. במרכז הפרינג' שיחקה בהצגה "הטיפול" מאת מרטין קרימפ שביימה פרידה רפאל כקופרודוקציה של תיאטרון החאן וצוותא. בתיאטרון פאוזה שיחקה בהצגה "משהו מעגנון" שעיבדה (על פי הסיפורים "האדונית והרוכל" ו"תהלה" מאת ש"י עגנון) וביימה רונית (פארי) אוחנה. ההצגה הייתה הצגת הבית בבית עגנון והתארחה בפסטיבל עכו 1994. בשנת 2004 השתתפה במסגרת פסטיבל ישראל במופע "ינשופות" - תיאטרון תנועה מוזיקלי המבוסס על שיריה של אגי משעול בבימויה של נועה לב.
ב-2008 שיחקה לצד נעמה שפירא בהצגה "נשים לא מציירות" שכתב ג'יימס שרמן וביים רועי הורביץ בתיאטרון באר שבע.
בתיאטרון הבימה
ב-1997 הצטרפה לתיאטרון הבימה כשחקנית מחליפה בהצגה "מריוס" שכתב מרסל פניול וביים מיקי גורביץ'. באותה שנה הצטרפה ל"קבוצת הצעירים של תיאטרון הבימה" שהוקמה ב-1996 בבימויו של אילן רונן (וכללה בין השאר את גיא לואל, יוסי עיני, רויטל שניר, שרון רג'יניאנו, מיכאל וייגל וסיגלית פוקס), והחליפה את סיגלית פוקס בהצגות "מנדרגולה" ו"מילכוד 22". כמו כן השתתפה בהצגות שקבוצת הצעירים העלתה: ב-1998 שיחקה בהצגה "מלחמת אחים" שכתב וביים אילן רונן, וב-1999 גילמה את גרושה בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט שביים אילן רונן, הצגה שהופיעה גם בפסטיבל בפראג. בשנת 2000 עזבה את קבוצת הצעירים.
ב-2006 גילמה את המלכה אורידיקה בהצגה "אנטיגונה" שהייתה קופרודוקציה של תיאטרון הקאמרי והבימה בבימויו של חנן שניר. הצגה זו הועלתה גם בטייואן ובכרתים. ב-2007 גילמה את אמא אדמה ואת לאה כהן, אשתו של הרב יואל, רב היישוב היהודי בחברון (נדב אסולין) בהצגה "חברון" שכתב תמיר גרינברג וביים עודד קוטלר. ב-2008 השתתפה במופע התיאטרלי "דיבוקים" בבימויה של מור פרנק, וגילמה את חואניטה בהצגה "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון שביים משה נאור. ב-2009 השתתפה בהצגה "אלף לילה ולילה", בבימויו של נורמן עיסא, קופרודוקציה של הבימה והתיאטרון הערבי-עברי ביפו במסגרת אירועי חגיגות המאה לתל אביב. באותה שנה גילמה את פולינה אנדרייבנה בהצגה "השחף" מאת אנטון צ'כוב שביים רמי הויברגר והחלה לגלם נעמה כהן לצד אורנה רוטברג בהצגה "החותנת" שכתב רשף לוי (על פי אנדרו ברגמן) וביים אלון אופיר.
ב-2010 גילמה את רבקה הכהן, אם החתן (אברי ארבל) בהצגה "כתם לידה" מאת רובי פורת שובל שביים משה קפטן. ב-2011 גילמה את אליס ואת מלכת הלבבות בהצגה "מונוגמיה" מאת סטלה פילי שביים רמי הויברגר, וגילמה את ואלריה (לצד יבגניה דודינה) ואת מתילדה (לצד סנדרה שדה) בהצגה "קוויאר ועדשים" שביים מוני מושונוב. ב-2012 גילמה את העיתונאית רינה שחם בהצגה "שרי המלחמה" מאת שי גולדשטיין שביים מוטי קירשנבאום, והחלה לגלם את דליה חסדאי בהצגה "החולה ההודי" מאת רשף לוי שביים אלון אופיר. ב-2015 גילמה את מאדאם ווקה, בעלת האכסניה ואת אמו של ראסטיניאק בהצגה "אבא גוריו" מאת שחר פנקס (ע"פ אונורה דה בלזק) שביימה שיר גולדברג והחלה לגלם בסוף 2015 את מאדאם דה וולאנז' במחזה הנודע "יחסים מסוכנים" בבימויו של אילן רונן. ב-2016 החלה להשתתף בהצגה "לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה בבימויו של אילן רונן. ב-2017 החלה להשתתף בהצגה "1984" על פי ג'ורג' אורוול שביים עירד רובינשטיין. ב-2018 החלה להשתתף בהצגה "עיתונאי על תנאי" שכתב גיא מרוז וביים נורמן עיסא. ב-2022 החלה להשתתף בהצגה "ינטל" שכתבו יצחק בשביס זינגר ולאה נפטולין וביים רפי ניב. במרץ 2023 הופיעה בהצגה לאופולד-שטאט בתיאטרון הבימה.
מרק היינץ
מָרֶק הֵיינְץ (בצ'כית: Marek Heinz; נולד ב-4 באוגוסט 1977 באולומואוץ, צ'כיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת החלוץ.
עם נבחרת צ'כיה שיחק ביורו 2004 וכבש שני שערים.
יחסי אלג'יריה–וייטנאם
יחסי אלג'יריה–וייטנאם הם היחסים הדו-צדדיים בין אלג'יריה לבין וייטנאם. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962, אם כי הקשר בין אלג'יריה לווייטנאם קיים הרבה יותר זמן מההיסטוריה המודרנית. שתי המדינות חברות ב-G77.
היסטוריה
היחסים בין אלג'יריה לווייטנאם הם היחסים העתיקים ביותר בין וייטנאם למדינה ערבית בעולם הערבי. הקשר התחיל כאשר צרפת שלטה בשתי המדינות במהלך המאה ה-19.
כשכבשה צרפת את וייטנאם במאה ה-19, האם נגי, קיסר וייטנאם נאלץ לנטוש את כס המלוכה לאחר הדיכוי הצרפתי של תנועת קון וונג. המלך הווייטנאמי הוגלה לאלג'יריה הצרפתית ובהמשך חי את שארית חייו באלג'יריה והתחתן עם האישה פייה-נואר. זה היה הקשר הראשון אי פעם בין אלג'יריה לווייטנאם, ומאוחר יותר, הם נקשרו יחד על ידי הקולוניזציה הצרפתית.
יחסי תרבות
בהאנוי, התיכון האלג'ירי-וייטנאמי הוא סמל ליחסים חזקים בין אלג'יריה לווייטנאם. באלג'יר כמה רחובות קרויים על שם הו צ'י מין, בשל השפעתו על תנועת העצמאות האלג'ירית. היום הלאומי של וייטנאם נחגג באלג'יריה לראשונה בשנת 2007.
יחסים דיפלומטיים
אלג'יריה ווייטנאם חולקות דמיון ואינטרסים פוליטיים משותפים. שתי המדינות תומכות בעניין סהרה המערבית, ויצרו קשר עם רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית. קיים גם שיתוף פעולה צבאי ביניהם, המתוארך למלחמת אלג'יריה.
מנחם כץ
הרב מנחם כ"ץ-פרוסטיץ (בערך ה'תקנ"ה, 1795 - ט"ז באדר א' ה'תרנ"א, 1891) היה אב"ד צעהלים (דויטשקרויץ), שבשבע קהילות, מגדולי תלמידי החת"ם סופר.
ביוגרפיה
נולד בפרוסניץ (פרוסטיץ) שבמוראביה לרב אליעזר כ"ץ וואנפריד ולהינדל. היה צאצא של רבי שמשון ורטהיימר. בילדותו למד אצל דודו הרב משה כ"ץ וואנפריד שכיהן בפרוסניץ והיה ידוע כאיש תנועת ההשכלה. בבחרותו נסע לישיבת פרשבורג ללמוד אצל החת"ם סופר, והפך לאחד מתלמידיו המובהקים. הוא מוזכר מספר פעמים בספרי רבו. תקופה מסוימת אף היה משמשו. בשל דבקותו ברבו סירב לשמוע הצעות שידוכים מחוץ לפרשבורג, ונישא להינדל, בתו של הרב ישכר בר פרנק, מנכבדי הקהילה. אף לאחר חתונתו המשיך ללמוד אצל רבו כאחד הבחורים והיה נכנס לכל השיעורים של החתם סופר, ורק בסוף היום היה מתחיל ללמוד את סדריו האישיים עד 2 בלילה. הרב ישכר שלמה טייכטל בעלה של נכדתו נחמה העיד, שלמרות רתיעתו של החתם סופר מעיסוק פומבי בקבלה, היה לומד אותה עם סבו. לאחר מספר שנים התאלמן מאשתו הינדל ונשא לאישה את אחותה ברכה. הוא סירב להצעות רבנות עקב רצונו להישאר בקרבת רבו, אך לאחר שהסתיימו שבע שנות ה"קעסט", בסביבות שנת ה'תקצ"ד (1834) הסכים לקבל את רבנות רגינדורף הסמוכה לפרשבורג. הוא החל לכהן בה עוד לפני שקיבל מרבו היתר הוראה.
לאחר פטירת החת"ס מונה לאב"ד צעהלים, שם כיהן למעלה מיובל עד מותו. בתפקידו זה פעל לחיזוק ערכי הדת, ובד בבד יעץ ועזר ליהודים בחייהם הפרטיים. יהודי הקהילה האמינו בו שהוא בעל מופת וסיפורי מופת רבים השתמרו בין תלמידיו ובני הקהילה. כמו כן הקים ישיבה בעיר, בראשה העמיד את חתנו הרב דוד פרידמן, לימים ממלא מקומו ברבנות.
בשנת תרכ"ד השתתף בישיבה בנירג'האזה נגד הקמת הסמינר לרבנים, יוזמתם של הנאולוגים והרב עזריאל הילדסהיימר. הוא היה חבר במשלחת שבעת רבנים שהתקבלה לראיון בווינה, אצל הקיסר פרנץ יוזף, והביאה לביטול התוכנית. במהלך הקמת הקהילות החרדיות בהונגריה, השתתף באספה האורתודוקסית בפשט, ביולי 1870 (אב תר"ל).
נפטר באדר א' תרנ"א. בלווייתו הספידוהו בנו רבי משה, חתניו הרב פרידמן והרב פלנר, הרב דוד אולמן רבה של לקנבך, הרב שלום קוטנא רבה של אייזנשטט, הרב שמחה בונם ארנפלד רבה של מטרסדורף, הרב מנחם גרינוולד רבה של שופרון, הרב וואלף כהנא רבה של טשורנא והרב קופל רייך רבה של בודפשט.
מתלמידיו היו רבי משה גרינוולד רבה של חוסט והרב אהרן חיים שיק (בנו של מהר"ם שיק). ספר חידושיו יצא לאור רק בשנת ה'תש"ן (1990).
צאצאיו
הותיר אחריו חמישה בנים ושתי בנות: הרב שמואל מאיר תלמיד הכתב סופר ומחבר ספר "שם משמואל" על הש"ס; יוסף; הרב גרשון; הרב משה שכיהן בבחרותו כדיין, מגיד מישרים ורב בצעהלים, ווינה, מגנדורף, טוקאי ובסוף ימיו כרב בנייטרא; הרב מרדכי; הינדל, אשת הרב שמעון סגל שפיצר דיין בצעהלים ובנישואיה השניים אשת הרב דוד פרידמן ממלא מקום חותנו; רבקה אשת הרב שמעון חיים סגל-פלנר, דיין בצעהלים ובהמשך רב בבעלעד.
נכדו הרב אברהם אהרן כץ, בן בנו הרב משה, מילא את מקום אביו ברבנות בנייטרא. נכדים נוספים היו הרב שלמה פרידמן רבה של באדען, הרב מרדכי רוטנברג רבה של אנטוורפן (חתן חתנו הרב דוד פרידמן) ונחמה, אשת הרב ישכר שלמה טייכטל.
נינו, הרב אליהו כץ, היה רב העיר באר שבע.
Iowa
Iowa הוא אלבומם השני של להקת הנו-מטאל האמריקאית סליפנוט. האלבום יצא לאור ב-28 באוגוסט 2001 על ידי חברת התקליטים Roadrunner Records, בהפקת רוס רובינסון וסליפנוט. שם האלבום קרוא על שם מדינת איווה שבארצות הברית, בה נולדו או גדלו חברי הלהקה. לאחר צאת האלבום הראשון של הלהקה, "Slipknot", גברו הלחץ והמתח בין חברי הלהקה ומערכות היחסים שלהם התערערו. הם תיארו את תקופת האלבום כזמן האפל ביותר בקריירה שלהם, והוא נחשב לאלבומם הכבד והאפל ביותר.
למרות הבעיות והריבים בתוך והלהקה, סליפנוט קידמו את האלבום באמצעות סיבוב הופעות חיות עולמי שנמשך כשנה. האלבום היווה הצלחה גדולה ללהקה, וכיכב ברשימת עשרת האלבומים הנמכרים ביותר בתשע מדינות שונות. שירי האלבום, אשר הבולטים ביניהם הם השירים People=Shit, Disasterpiece, The Heretic Anthem והשירים מועמדי פרס גראמי Left Behind ו-My Plague, זכו לביקורות חיוביות. האלבום זכה למעמד של אלבום פלטינה בארצות הברית וקנדה, למעמד של אלבום זהב בבריטניה, גרמניה, אוסטרליה ויפן, ומהדורה מיוחדת שלו הוצאה לאור ב-1 בנובמבר 2011 לחגיגת עשור להוצאת האלבום המקורי. האלבום המחודש היה מלווה בין היתר באלבום וידאו בשם Disasterpieces ובסרט בשם Goat בבימויו של חבר הלהקה שון קראהן.
הפקה והקלטה
Iowa הופק והוקלט באולפני Sound City ו-Sound Image שבלוס אנג'לס בהפקת רוס רובינסון, אשר הפיק את אלבומם הבכורה של הלהקה. המתופף ג'ואי ג'ורדיסון והבסיסט פול גריי החלו לעבוד על מוזיקה חדשה ביחד באוקטובר 2000 וכתבו את רוב החומר לשירי האלבום, וזאת בזמן שכמה מחברי הלהקה רצו לקחת הפסקה לאחר סיבובי ההופעות לקידום אלבומם הראשון. ב-17 בינואר 2001, הלהקה החלה להקליט את האלבום. תקופת הקלטת האלבום נחשבת בידי חברי הלהקה לתקופה הקשה ביותר שלהם. גורמים שונים, ביניהם התמכרותו של הסולן קורי טיילור לאלכוהול, התמכרותם לסמים של כמה מחברי הלהקה, בעיות אישיות וריבים שונים השפיעו על המצב המתוח ששרר בלהקה.
למרות היותו חבר בלהקה משנת 1999, Iowa היה האלבום הראשון שבו הגיטריסט ג'ים רוט היה מעורב באופן משמעותי, היות שהצטרף אליהם בשלבים המאוחרים של הקלטת אלבום הבכורה. בריאיון למגזין Guitar בנובמבר 2001, הוא אמר כי "זה היה מרגש ומפחיד להיות חלק מהתהליך העצום הזה" והוסיף כי לא שרר לחץ בינו לבין הגיטריסט מיק תומסון. בריאיון למגזין FHM בדצמבר 2001, קורי טיילור אמר כי הוא הציב את עצמו במצבים מסוימים כדי להשיג את ביצועיו הקוליים באלבום. במהלך הקלטת השיר האחרון באלבום, Iowa, הוא היה עירום לגמרי, הקיא על עצמו וחתך את עצמו עם שברי זכוכית. הוא הסביר זאת באומרו כי "זה המקום שממנו הדברים טובים ביותר מגיעים. אתה חייב לשבור את עצמך כדי לבנות משהו גדול". בזמן הקלטת האלבום, המפיק רוס רובינסון נפצע בתאונת אופנים ושבר את גבו. הוא חזר לאולפן ההקלטות לאחר יום של טיפולים בבית חולים, ו"שם את כל כאבו באלבום" להערצת חברי הלהקה.
ניתוח מוזיקלי וליריקה
לפני השקת האלבום, חברי סליפנוט הבטיחו אלבום בעל תוכן יותר אפל מאשר הקודם לו, והם זכו לשבחים בנוגע להשגת מטרה זו. בראיון בשנת 2008, חבר הלהקה שון קראהאן אמר כי הם חייבים את עבודתם באלבום למצבם באותה תקופה, באומרו: "כשעשינו את Iowa, שנאנו אחד את השני. שנאנו את העולם; העולם שנא אותנו". הם זכו לשבחים גם בדבר שימושיהם במגוון כלי נגינה שונים. מגזין NME ציין כי "כל שטח אפשרי מכוסה: גיטרות, כלי הקשה, תזזיות אלקטרוניות, צעקות תת-אנושיות". אף על פי ש-Iowa נחשב לאלבומם האפל ביותר של הלהקה, באלבום כמה שירים הכוללים מלודיה, אשר הבולטים ביניהם הם Everything Ends ו-Left Behind. ביום השנה ה-13 להפצת האלבום, מגזין Revolver ביקר את האלבום כ"האלבום האקסטרימי ביותר שלהם עד כה". הם השוו כמה שירים מתוכו, ביניהם People=Shit, Disasterpiece ו-The Heretic Anthem, לז'אנר הדת' מטאל מאשר שאר שירי הנו-מטאל באלבום.
Iowa המשיך את סגנון המילים שהסולן קורי טיילור כתב באלבום הבכורה של סליפנוט; מילות השירים כוללות שימוש חזק במטפורה לתיאור נושאים כמיזנתרופיה, סוליפסיזם, גועל, כעס, פסיכוזה, חוסר אמון ודחייה. במילים נעשה שימוש רב בניבולי פה; הכותב דייוויד פריקה ממגזין Rolling Stone כתב כי "אין הרבה הלם בשימוש במילים Fuck ו-Shit, היות שטיילור משתמש בווריאציות של המילים הללו קצת יותר מ-40 פעמים במהלך ה-66 דקות של Iowa".
ליאו ורדקר
ליאו אריק ורדקר (באנגלית: Leo Eric Varadkar; נולד ב-18 בינואר 1979) הוא פוליטיקאי ורופא אירי המכהן כראש ממשלת אירלנד (טישך). הוא כיהן בתפקיד זה (והיה במקביל שר ההגנה) גם בין השנים 2017–2020. לאחר הבחירות הכלליות שנערכו בפברואר 2020, בהן שבה פינה גייל להיות המפלגה השלישית בגודלה, לאחר פיאנה פול ושין פיין, התפטר ורדקר מתפקידו כטישך, אך המשיך למלא את תפקידו, עד שביוני אותה שנה נבחר מחליפו, מיהאל מרטין, מנהיג מפלגת פיאנה פול, כטישך. ורדקר הוא חבר הדאל אירן (הבית התחתון האירי) מאז 2007.
גמליאל
ראו גם
}}
צפיית בינג'
צפיית בינג' או בולמוס צפייה (צְפִיַּת רֶצֶף על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית; באנגלית: Binge-watching, וגם: binge-viewing) – מושג המתאר נוהג שהפך לנפוץ בשנות האלפיים, של צפייה בסדרות טלוויזיה במשכי זמן ארוכים, ברצף, על פי רוב בסדרה ספציפית. "צפיית בינג'" הפכה לנפוצה יותר ויותר לאור התרחבותם של שירותי צפייה על פי דרישה, דוגמת VOD בחברות לוויין וכבלים, או חברות טלוויזיה באינטרנט דוגמת "נטפליקס" ו"הולו".
המקור לתופעה נעוץ בספיישלים שנהגו ערוצי טלוויזיה שונים לערוך בעבר, בו שידרו בשידורים חוזרים פרקים של סדרות אהובות או סרטים בסדרה – ברצף, במסגרת של מרתון. צופים נהגו גם לערוך מרתונים דומים, של צפייה בסדרות אהובות, בעזרת השכרה של DVD.
ליאו ורדקר
ורדקר נולד בדבלין ולמד רפואה בטריניטי קולג'. הוא עבד כמה שנים כרופא מתמחה בבית חולים ובסופו של דבר הוסמך ב-2010 כרופא כללי. ב-2004 הוא הצטרף לפינה גייל והיה לחבר במועצת מחוז פינגל ובהמשך שימש כסגן ראש המחוז. ב-2007 הוא נבחר בפעם הראשונה לדאל אירן. בהמשך הוא שירת בממשלתו של אנדה קני כשר התחבורה, התיירות והספורט בשנים 2011–2014, כשר הבריאות בשנים 2014–2016 וכשר להגנה חברתית בשנים 2016–2017. במהלך משאל העם על נישואם חד-מיניים שנערך באירלנד ב-2015, ורדקר יצא מהארון כהומוסקסואל והיה הטישך הראשון לעשות זאת.
במאי 2017 הודיע אנדה קני על התפטרותו כטישך וכמנהיג מפלגת פינה גייל. ורדקר התמודד בבחירות למנהיג המפלגה כדי להחליפו. אף על פי שיותר חברי המפלגה הצביעו עבור יריבו, סיימון קובני, הוא ניצח בהפרש משמעותי בהצבעתם של חברי האירכטס וב-2 ביוני הוא נבחר. 12 ימים לאחר מכן הוא מונה כטישך ובגיל 38 הוא היה לצעיר ביותר מקרב כל האישים שכיהנו בתפקיד זה. הוא הראשון מבין ראשי ממשלת אירלנד, ראש הממשלה הרביעי בעולם שהוא הומוסקסואל מוצהר והטישך הראשון ממוצא הודי.
צפיית בינג'
לא מעט צופים דיווחו כי האפשרות לצפייה מרוכזת גורמת להם להתמכרות של ממש, ולקושי להתנתקות מהמסך.
ליאו ורדקר
ב-2020 הכריז ורדקר על עריכת בחירות כלליות בפברואר. בעוד שסקרי דעת הקהל של 2019 ניבאו הצלחה לפינה גייל, וודרקר התמקד בטיפול במשא ומתן על הברקסיט עם הממלכה המאוחדת, הפכה פינה גייל בסופו של דבר למפלגה השלישית בכוחה לאחר פיאנה פול ושין פיין עם 35 מושבים בדאל אירן, ירידה של 15 מושבים בהשוואה לתוצאות הבחירות הקודמות. לאחר הבחירות התפטר ורדקר מתפקידו כטישך והוחלף במיהאל מרטין. הוא מונה כטנשטה (סגן ראש הממשלה) וכשר המיזמים, הסחר והתעסוקה, כחלק מקואליציה תלת-מפלגתית שכוללת את פיאנה פול, פינה גייל והמפלגה הירוקה.
ראשית חייו
ליאו ורדקר נולד בדבלין. הוא הילד השלישי והבן היחיד של אשוק ומרים (לבית האוול) ורדקר. אביו נולד בבומביי (כיום מומבאי) שבהודו והיגר אל הממלכה המאוחדת בשנות ה-60 כדי לעבוד שם כרופא. אמו נולדה בדנגוורן שבמחוז ווטרפורד, אירלנד, והכירה את בן זוגה לעתיד כאשר עבדה כאחות בסלאו שבאנגליה. השניים נישאו בבריטניה ב-1971, ולאחר מכן התגוררו בלסטר, שם נולדה הבכורה מבין שלושת ילדיהם, סופי. המשפחה עברה להודו וב-1973 השתקעה בדבלין, שם נולדה בתם השנייה סוניה.
צפיית בינג'
בשנת 2013, המושג אף נכלל ברשימת ביטויי השנה של מילון אוקספורד.
ליאו ורדקר
ראשית חייו
אף על פי שליאו ורדקר נולד לאב שהוא בן לדת ההינדו ולאם קתולית, החליטו הוריו לגדלו על פי האמונה הקתולית. הוא התחנך בבית הספר הלאומי סנט פרנסיס קסוויר שבבלשנדרסטאון, פרבר של דבלין. את השכלתו התיכונית הוא רכש בקינגס הוספיטל, פנימייה שמנוהלת בפלמרסטאון על ידי הכנסייה של אירלנד.
צפיית בינג'
בשנת 2021 החלו ערוצי הספורט להשתמש אף הם במושג.
ליאו ורדקר
ראשית חייו
במהלך לימודיו בתיכון הצטרף ורדקר לאגף הצעירים של פינה גייל. הוא החל את לימודיו בטריניטי קולג', שם הוא למד משפטים, אך לאחר זמן קצר עבר ללמוד רפואה. בטריניטי קולג' הוא היה פעיל בסניף של אגף הצעירים של פינה גייל ושימש כסגן הנשיא של ארגון הצעירים של מפלגת העם האירופית, שפינה גייל היא חברה בה. ורדקר נבחר ל"תוכנית וושינגטון אירלנד" לשירות ומנהיגות, תוכנית אישית ומקצועית יוקרתית חצי-שנתית שמתקיימת בוושינגטון די. סי. לסטודנטים מאירלנד.
ב-2003 סיים ורדקר את לימודי הרפואה לאחר שהשלים את תקופת ההתמחות שלו בבית חולים במומבאי. הוא עבד כמה שנים כרופא זוטר בביתי החולים סנט ג'יימס וקונלי שבדבלין וב-2010 הוא הוסמך כרופא כללי.
ראשית הקריירה הפוליטית
ורדקר היה בן 20 וסטודנט לרפואה בשנה השנייה ללימודיו כאשר התמודד ב-1999 ללא הצלחה בבחירות המקומית במולהדרט. ב-2003 הוא נבחר למועצת מחוז פינגל מטעם מחוז הבחירה של קסטלנוק במקומה של שילה טרי. בבחירות המקומית של 2004 הוא היה המועמד שקיבל את מרב הקולות במדינה ונבחר כבר בסיבוב הראשון.
בבחירות הכלליות של 2007 נבחר ורדקר כחבר הדאל אירן. לאחר מכן הוא מונה על ידי מנהיג האופוזיציה, אנדה קני לתפקיד במסגרת הספסלים הקדמיים של המפלגה כדובר לענייני מיזמים, סחר ותעסוקה, תפקיד בו הוא שימש עד 2010, אז היה לדובר לענייני תקשורת, אנרגיה ומשאבים טבעיים. בבחירות הכלליות של 2011 נבחר ורדקר מחדש לדאל אירן.
שר התחבורה, התיירות והספורט
ב-9 במרץ 2011, כאשר הקימה פינה גייל ממשלת קואליציה עם מפלגת הלייבור, מונה ורדקר כשר התחבורה, התיירות והספורט. מינוי זה נחשב למפתיע, שכן ורדקר לא נודע כחובב ספורט. הוא אמר שבעוד שהוא יודע "עובדות רבות... אני לא עוסק בספורט".
במאי אותה שנה טען ורדקר ש"בהחלט לא סביר" שאירלנד תחדש ב-2012 את לקיחת ההלוואות והיא תזדקק לסיוע פיננסי פעם נוספת, וכך ייגרם חוסר יציבות בשווקים הבינלאומיים בנוגע לאמינותה של אירלנד. רבים מעמיתיו לקבינט לא היו שבעי רצון מישירותו של ורדקר, כפי שהיו חוגים בבנק המרכזי האירופי. הטישך אנדה קני חזר על הקו של ממשלת אירלנד, שהמדינה צריכה לא להזדקק לסיוע פיננסיו נוסף מהאיחוד האירופי או מקרן המטבע הבינלאומית, ואמר שהוא הזהיר את השרים שלא יקלו ראש בפומבי בעניין הכלכלי. ורדקר אמר שהתגובה לדבריו הייתה משולהבת, אך שהציטוט של דבריו היה מדויק. העיתון The Herald תיאר את ורדקר מספר פעמים כמי שמועד לפליטות פה.
שר הבריאות
בחילופי גברי שהתקיימו בממשלה ביולי 2014 החליף ורדקר את ג'יימס ריילי בתפקיד שר הבריאות.
בבחירות הכלליות של 2016 הוא נבחר מחדש לדאל אירן והחזיק בתיק הבריאות כשר בפועל עד לאישור מינויה של הממשלה במאי אותה שנה. באחד מצעדיו האחרונים כשר הבריאות קיצץ ורדקר 12 מיליון אירו מתוך התקציב של 35 מיליון אירו שיועדו באותה שנה לשירותי רפואת הנפש, בציינו בפני הדאל אירן שהקיצוצים "נחוצים לטובת תקצוב שנחוץ במקומות אחרים".
2017
ב-7 ביוני 2017 נבחר ורדקר כמנהיג מפלג פינה גייל, לאחר שהביס את סיימון קובני. אף על פי שלקובני הייתה יותר תמיכה בקרב חברי המפלגה בהשוואה לוורדקר, מערכת הגוף הבוחר נתנה יותר משקל לקולותיהם של חברי הפרלמנט מטעם המפלגה, ואלו נתנו לוורדקר גיבוי רחב.
כמו אנדה קני, הסתמך ורדקר על תמיכתם חברי הדאל אירן העצמאיים ועל הימנעותם של חברי מפלגת פיאנה פול כדי שיעלה בידו להיבחר כטישך. ב-14 ביוני, הוא נבחר כטישך ברוב של 57 תומכים, 50 מתנגדים ו-47 נמנעים. בגיל 38 הוא היה לטישך הראשון באירלנד שהיה הומוסקסואל מוצהר והצעיר ביותר מכל קודמיו. הוא גם הטישך הראשון באירלנד ממוצא הודי. הייתה זו גם הפעם הראשונה בה הוחלף ראש ממשלת מטעם פינה גייל על ידי חבר מפלגה אחר ולא על ידי נציג מפלגה יריבה.
אחד מצעדיו הראשונים של ורדקר כטישך היה להכריז על משאל עם על ביטול האיסור על הפלות מלאכותיות. הוא אמר שהממשלה תתווה מפת דרכים לגרום לכך שהכלכלה האירית תעשה שימוש מופחת בפחמן.
זמן קצר לאחר משבר פיצג'רלד, הגיעו השיחות על הברקסיט למבוי סתום, כאשר מנהיגת המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית אלרין פוסטר, התנגדה לעסקה שהושגה בין ורדקר, ראשת ממשלת הממלכה המאוחדת תרזה מיי ונשיא הנציבות האירופית ז'אן-קלוד יונקר. מצב זה מנע את השגת ההסכם ככול שהתקרב המועד האחרון. ורדקר הודיע שהוא "מופתע" ו"מאוכזב" מכך שבריטניה לא תוכל להגיע להסכם. עם זאת, מאוחר יותר באותו שבוע הושגה הסכמה כללית על העסקה. ורדקר הודיע שהוא קיבל ערבויות מבריטניה שלא יוקם גבול קשיח בין אירלנד לבין צפון אירלנד. מאוחר יותר הוא אמר שממשלתו "השיגה את כל היעדים שהיא התוותה לעצמה" במהלך השיחות, לפני שהוא ציטט את ראש ממשלת בריטניה לשעבר וינסטון צ'רצ'יל באומרו, "זהו לא הסוף. זהו אפילו לא תחילתו של הסוף. אבל, זהו, ייתכן, הסוף של ההתחלה". סקר דעת קהל שפורסם באותם ימים בעיתון אייריש טיימס, הראה 53% תמיכה בוורדקר, שיעור התמיכה הגבוה ביותר בטישך מאז 2011, והראה שפינה גייל הובילה ב-11% על פני פיאנה פול. שיעור שביעות הרצון מהממשלה עמד גם הוא על 41%, הגבוה ביותר מזה עשר שנים. בעל הטור בעיתון זה, פט ליהי, טען שוורדקר סיים את שנת 2017 "כשידו על העליונה" והאתר IrishCentral אמר שהיית זו "שעתו היפה" של הטישך.
2018
בינואר 2018 פורסם סקר דעת קהל שהראה על שיעור תמיכה של 60% בוורדקר, שיא של עשר שנים.
באותו חודש הודיע ורדקר שמשאל העם לביטול התיקון השמיני לחוקת אירלנד, שמנע ליברליזציה של הגבלת חוקי ההפלות, יתקיים במאי ואם התיקון יאושר, הוא יאפשר לממשלה להגיש הצעת חוק חדשה. הוצע שתותר לנשים גישה ללא הגבלה לביצוע הפלה עד לשבוע ה-12 להיריון, וכן במקרים של סכנה לחיי האם עד לסוף החודש השישי להריון. ורדקר הודיע שהוא יוביל מערכה למען ליברליזציה של החוקים, באומרו שדעתו השתנתה בעקבות מקרים קשים שאירעו במהלך כהונתו כשר הבריאות. משאל העם עבר ברוב של שני שלישים תומכים.
2019
ורדקר הודיע שהוא יסרב לאשרר את הסכם הסחר החופשי בין האיחוד האירופי לבין מרקוסור, אלא אם כן ברזיל תתחייב להגן על הסביבה. החשש היה שהסכם יוביל להגברת תהליך בירוא יער האמזונאס בשל הרחבת רכישות מתעשיית הבקר הברזילאית.
2020
במהלך תקופה זו החלה להתפשט מגפת הקורונה באירלנד. בהיותו בוושינגטון, לפני יום פטריק הקדוש, הודיע ורדקר על כוונתו לנקוט צעדים לבלום את התפשטות המגפה, כולל סגירת בתי הספר, האוניברסיטאות וגני הילדים ביום המחרת, וכולל סגירת מוסדות תרבות וביטול "כל ההתכנסויות במקומות סגורים של יותר מ-100 אנשים והתכנסויות במקומות פתוחים של יותר מ-500 איש". לאחר שהקדים את שובו לאירלנד, פנה ורדקר לאומה האירית בערב יום פטריק הקדוש בשידור טלוויזיה והציג בפניהם את תפישת הקוקונינג, כלומר, "בנקודת זמן מסוימת... נייעץ לאוכלוסייה המבוגרת ואנשים עם מחלות רקע להישאר בבתיהם למספר שבועות". נאום זה זכה לאחוזי הצפיה הגבוהים ביותר בהיסטוריה של אירלנד, לאחר שעקף את השיא הקודם שנקבע בשידור התוכנית השנתית The Late Late Toy Show ב-25% ונצפה גם ברחבי העולם.
בעקבות קריאתה של מנהלת שירותי הבריאות במרץ לגיוס כוח אדם רפואי, חידש ורדקר את רישומו כרופא והציע את שירותיו ליום אחד בשבוע.
ב-26 ביוני הוכרז שפינה גייל, פיאנה פול, והמפלגה הירוקה הסכימו על הקמת ממשלה קואליציונית, וכך הייתה זו הפעם הראשונה ששתי המפלגות הגדולות באירלנד הקימו ממשלה משותפת. כחלק מההסכם, נבחר מנהיג פיאנה פול, מיהאל מרטין כטישך עד דצמבר 2022, בעוד שוורדקר מונה כטנשטה (סגן ראש הממשלה). השניים אמורים להתחלף בתפקידים לאחר כשנתיים וחצי, ורדקר ייבחר כטישך לשארית תקופת הכהונה של הממשלה. בנוסף לתפקידו כטנשטה מונה ורדקר כשר המיזמים, הסחר והתעסוקה.. בדצמבר 2022 התבצעה הרוטציה וורדקר חזר לתפקידו כטישך האירי.
חיים אישיים
במהלך ראיון שהעניק ורדקר לתחנת הרדיו של רשת RTÉ ב-18 בינואר 2015, יום הולדתו ה-36, הוא הצהיר פעם ראשונה באופן גלוי על היותו הומוסקסואל: "זה לא משהו שמגדיר אותי. אני לא פוליטיקאי הודי-למחצה, או פוליטיקאי רופא, או פוליטיקאי הומו. זה פשוט חלק ממי שאני, זה לא מגדיר אותי, אני מניח שזה חלק מאישיותי". ורדקר היה תומך נלהב של משאל העם לנישואים חד-מיניים. בן זוגו של ורדקר, מתיו בארט, הוא רופא בבית חולים בדבלין.
ורדקר השלים את לימודיו בשפה האירית וקבע לעצמו גרסה בשפה זו של שמו "ליאו דה ורד" (Leo de Varad).
רומן זרצקי
Roman Zaretsky Roman Zaretski ロマン・ザレツキー Зарецкий, Роман Игоревич Зарецький Роман Ігорович
מוזיאון המניפות
מוזיאון המניפות (באנגלית: Fan Museum) הוא מוזיאון המציג את ההיסטוריה של המניפה. המוזיאון ממוקם באזור גריניץ' הימית - אתר מורשת עולמית על פי הגדרת אונסק"ו, ברובע גריניץ' של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
היסטוריה ותצוגות
המוזיאון, שנפתח בשנת 1991 ממוקם בשני מבנים היסטוריים שנבנו בשנת 1721. כמו כן מבנה המוזיאון כולל חממה (אורנז'רי) וגן יפני.
במוזיאון מוצגות למעלה מ-4,000 מניפות, והוא אחד משני מוזיאונים בעולם המוקדש לנושא זה. המניפה העתיקה ביותר באוסף מקורה במאה ה-11, אולם מרבית האוסף כולל מניפות אירופאיות מהמאות ה-18 וה-19. המניפות מוצגות לפי עיצובן, ולפי הקשרן ההיסטורי והחברתי.
בשל רגישות המניפות, רק חלק קטן מהאוסף הקבוע מוצג לציבור, והתצוגה מתחלפת שלוש פעמים בשנה. כמו כן כוללת התצוגה תערוכה קבועה על מבנה המניפה, יצור המניפות וההיסטוריה של המניפות.
במוזיאון מחלקת שימור המעניקה שירותי שימור למניפות עבור מוזיאונים אחרים ועבור הציבור, וכן המוזיאון כולל ספרייה מקיפה בנושא ומעביר שיעורים בנושא ייצור מניפות.
המוזיאון מנוהל על ידי עמותה, ונתמך על ידי רשות התיירות של לונדון, ארגון מסורת אנגליה, קרן אוספי האמנות הלאומים של אנגליה והלוטו האנגלי.
קוסמודרום סבובודני
קוסמודרום סבובּודני (ברוסית: Свобо́дный, סְבוֹבּוֹדְנִי – "חופשי"; נקרא רשמית בשם "הקוסמודרום הניסויי הממלכתי השני של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית", 2-й Государственный испытательный космодром Министерства обороны Российской Федерации) הוא אתר שיגור טילים הנמצא במחוז אמור, בסיביר שברוסיה, שהוקם ב-1 במרץ 1996 על פי צו 305 של נשיא הפדרציה הרוסית.
במקורו נועד האתר לשימוש כאתר שיגור טילים בליסטיים בין-יבשתיים (ICBM). לאחר התפרקות ברית המועצות הוא שימש כאתר שיגור טילים לחלל, מכיוון שאתר השיגור העיקרי של ברית המועצות, קוסמודרום בייקונור, נמצא מחוץ לגבולות רוסיה. ב-2005, לאחר שסוכנות החלל הרוסית חידשה את החכירה בקוסמודרום בייקונור, הוחלט שאין צורך באתר שיגור נוסף והורו לסגור אותו.
צו נשיאותי קבע כי הקוסמודרום החדש יפתור את בעיות התחזוקה וההכנה לשיגור משגרים ממדרגות אור כמו סטרלה וסטארט במהלך השנים 1996–1997 וכי בעתיד הרחוק יותר מתחם שיגור לרקטת אנגרה מהדור הבא. עקב הקשיים הכלכליים ברוסיה הוחלט להתרכז בבניית מתחם שיגור למשפחת המשגרים סטארט בלבד. כדי לממש פרויקט זה, הוקמו מבנים טכניים ואתרי שיגור עבור המשגר סטארט.
באתר השיגור סבובודני התבצעו שיגורים של דגמים שונים של משגרי לוויינים, ובהם המשגר "סטארט 1" והמשגר "קוסמוס 3". הוא שימש לשיגור לווייני הצילום המסחריים הישראליים מסדרת "ארוס". "EROS A" שוגר ב-5 בדצמבר 2000, ו"EROS B" שוגר ב-25 באפריל 2006.
במקומו החלה בשנת 2011 בניית קוסמודרום ווסטוצ'ני.
ברדבורי
ברדבורי (באנגלית: Bradbury) הוא שם משפחה ושמם של מספר יישובים.
אלכסנדרה זרצקי
Alexandra Zaretsky Alexandra Zaretski アレクサンドラ・ザレツキー Зарецкая, Александра Игоревна Зарецька Олександра Ігорівна