cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תעשייה ביטחונית בישראל
מיזם טנק המרכבה
לקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה ה-21 תוכנן הדור הרביעי של הטנק תוך התחשבות באיומי עימות נמוך עצימות ובניסיון של ישראל מהלחימה ברצועת הביטחון ובשטחי יש"ע, תוך דגש על הטמעת טכנולוגיות חדשות ומערכות דיגיטליות מתקדמות, בהן מערכות קשר, שליטה וניהול קרב דיגיטליות של פרויקט צי"ד, ועל כן המרכבה סימן 4 היא שיפור משמעותי לעומת הדור הקודם. בשנת 2004 החל להיכנס דור זה לשירות בצה"ל. בשנת 2009 הוחל בהתקנת מערכת ההגנה האקטיבית "מעיל רוח" על טנקי מרכבה סימן 4.
בעקבות אסון הנגמ"שים ב-2004 החליטו בצה"ל על ייצור נגמ"ש כבד המבוסס על תובת מרכבה סימן 4. אב-טיפוס המבוסס על סימן 1 נכנס לשירות ניסיוני בחטיבת גבעתי עוד ב-2005 אך גרסה מבצעית המבוססת על תובת סימן 4 נכנסה לשירות מבצעי רק בסוף שנת 2008. הנגמ"ש הכבד, שנקרא "נמ"ר" (נגמ"ש מרכבה), מצויד במערכת צי"ד, בעמדת נשק "קטלנית" ואמצעים נוספים.
תעשיות נשק לישראל
תעשיות נשק לישראל (IWI) עוסקת בייצור נשק קל. החברה נוסדה בשנת 2005 עם הפרטתו של מפעל הנשק הקל "מגן" של תע"ש. בין מוצריה: רובי הסער בולפאפ תבור TAR-21, מיקרו-תבור X-95, תבור X-95 פלאט-טופ; רובי הסער הרגילים גליל, גליל ACE, כרמל וערד; רובי הצלפים "גליל-צלפים" ו-IWI DAN, מקלעי הנגב ונגב NG7, מטול רימונים GL40,והאקדחים יריחו 941 ומצדה.
תומר חברה ממשלתית
תומר חברה ממשלתית בע"מ היא חברה ממשלתית שהוקמה בשנת 2015 במסגרת התוכנית להפרטת תעש מערכות, לשם ריכוז פעילויות של תעש מערכות שהממשלה רצתה להשאיר בשליטתה. באתר של רשות החברות הממשלתיות מתוארת מטרת החברה: "לעסוק בפעילות הנעה כבדה וכן בפעילות סלבין, על כל היבטיהן, לרבות פיתוח ייצור, בדיקה, ניסוי, הוכחה, אחזקה ותחזוקה." החברה החלה לפעול בהיקף מלא בנובמבר 2018, עם השלמת המכירה של תעש מערכות לאלביט מערכות. עם תחילת פעילותה הועסקו בחברה כ-500 עובדים.
גופים ממשלתיים וצבאיים
במערכת הביטחון בישראל ישנם מספר גופים האחראים על פיתוח ואחזקת אמצעי לחימה:
טילי אוויר-אוויר, אוויר-קרקע וקרקע-אוויר
פיתוח וייצור של טילי אוויר-אוויר נעשה בישראל על ידי רפאל - מערכות לחימה מתקדמות. בשנות ה-50 של המאה ה-20 העביר חיל האוויר הישראלי למערכת הביטחון הישראלית דרישה ומאפיינים לייצור עצמי של טיל אוויר-אוויר. זאת כחלק מהמדיניות שנהגה אז ונועדה לקדם את תעשיית הנשק הישראלית ולהפחית את תלות הצבא ביבוא (ישראל הייתה אז עדיין תחת אמברגו אמריקאי, ושנים לאחר מכן התחלף זה באמברגו צרפתי). הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל) נרתמה לפיתוח הטיל בשנת 1959, תחת השם "שפריר". במסגרת זו פותחו הטילים שפריר 1 (1959), ושפריר 2 (1969). הדגם השלישי כונה פיתון 3 (1978), ואחריו פותח פיתון 4 (1993). הגרסה האחרונה - פיתון 5 - נכנסה לשירות בשנת 2005. הטילים בסדרה זו הם בעלי ראש ביות תת-אדום.
טיל אוויר-אוויר נוסף מתוצרת "רפאל" הוא דרבי - טיל אוויר-אוויר לטווח בינוני. בשנת 1991 נכנס הטיל לשירות מבצעי בחילות אוויר זרים. טיל זה הוא בעל ביות מכ"ם אקטיבי.
משני טילי אוויר-אוויר אלה ("פיתון 5" ו"דרבי") נגזרו שתי מערכות טילי קרקע-אוויר ניידות הקרויות SPYDER.
פופאי הוא טיל אוויר-קרקע כבד שפותח על ידי "רפאל". הטיל נמצא בשירות חיל האוויר הישראלי ובמספר חילות אוויר זרים, כולל חיל האוויר האמריקני. הקונספט של "פופאי" ("חמודון"), טיל אוויר-קרקע מדויק מונחה טלוויזיה לטווחים ארוכים, הוגדר ברפאל עוד ב-1964 על ידי ד"ר צבי מאירי שעמד בראש הפרויקט עד 1975. בשנת 1969, בעיצומה של מלחמת ההתשה הופלו ביום אחד ארבעה מטוסי חיל האוויר, ומפקד החיל ביקש מרפאל לזרז פיתוח טיל מונחה טלוויזיה, שיפגע בסוללות הנ"מ בירי מרחוק. בינואר 1972 הסתיים שלב הקדם-תכנון, כשהתברר שהמשך הפיתוח ייקח זמן ממושך ומשאבים רבים, החל פיתוחו של פתרון ביניים זול יותר, "תדמית", פצצה גולשת מנגד, עם ראש ביות טלוויזיוני פשוט יותר, נגזרת של "חמודון". בנובמבר 1974 סופקו ראשוני טילי ה"תדמית" המבצעיים לחיל האוויר. ל"תדמית" היה חלק מכריע בהשמדת מערך הנ"מ הסורי במלחמת לבנון הראשונה. כשחודשה העבודה ב"חמודון" עמד בראש הפרויקט ד"ר אהרון גיל, ואחריו, החל ב-1979 ועד לסיום הפרויקט ב-1985 עמד בראשו ד"ר יוסף לוין. מפתחי "תדמית" זכו בפרס ביטחון ישראל לשנת 1975 ומפתחי "חמודון" זכו בפרס ב-1986. הטיל מותאם לשימוש על ידי מגוון מטוסים, החל ממפציצים כבדים ועד מטוסי קרב טקטיים. מאז כניסתו לשימוש עבר הטיל שיפורים רבים שנועדו להגדיל את אמינותו ולהקטין את עלותו.
דלילה הוא טיל שיוט מונחה אוויר-קרקע וקרקע-קרקע לטווח ארוך מתוצרת התעשייה הצבאית. הטיל פותח תחת מעטה סודיות החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 והוצג באמצע שנות ה-80 תוך הטעיה מכוונת ככלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) ליצירת מטרת דמה למערכות נגד מטוסים (נ"מ). בשנת 2009 מציגה אותו התעשייה הצבאית כטיל תגובה מהירה אלקטרו-אופטי לטווח רחוק להשמדת מטרות איכות ניידות, כגון טילי נ"מ ומערכות נ"מ אחרות.
טילים נגד טילים
ישראל נחשפה לאיום גובר של רקטות וטילים, שהחל בירי קטיושות ב-1968, נמשך בירי טילים בליסטיים במלחמת המפרץ, והתגבר במלחמת לבנון השנייה. איום זה הביא לפיתוחן של מערכות הגנה אחדות, שמטרתן לספק הגנה רב-שכבתית מפני האיום.
בשנת 1985 החלה התעשייה האווירית בפיתוח, במימון אמריקני, של חץ - טיל נגד טילים בליסטיים. מערכת חץ 2 ליירוט טילים בליסטיים, הכוללת מערכת שו"ב "אתרוג זהוב", מכ"ם "אורן ירוק" (ומאוחר יותר מכ"ם משופר "אורן אדיר") ומשגר טילים, היא המערכת המבצעית היחידה בעולם כיום בעלת יכולות ליירט טילים בליסטיים.
ב-2009 החלה ישראל בפיתוח חץ 3, טיל נגד טילים מעבר לאטמוספירה שנועד ליירט טילים בליסטיים בגובה רב. ב-25 בפברואר 2013 נעשה ניסוי שיגור מוצלח של חץ 3 וב-2017 החלה קליטתו במערך ההגנה האווירית של צה"ל.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החל ברפאל פיתוח של כיפת ברזל - מערכת ליירוט רקטות קצרות טווח. חלק ניכר מהמימון לפיתוח המערכת וייצורה ניתן על ידי ארצות הברית. בשנת 2011 הפכה המערכת למבצעית, וזכתה להצלחה רבה ביירוט רקטות שנורו מרצועת עזה בעימותים שהתרחשו מאז.
ב-2016 הסתיים פיתוחה של קלע דוד (ידועה גם בשם שרביט קסמים), מערכת ליירוט רקטות לטווח בינוני, והחלה קליטתה במערך ההגנה האווירית של צה"ל. באותה שנה הציגה רפאל גם מערכת הגנה אווירית מפני רחפנים.
ב-2024 מתכוננת להיכנס באופן מבצעי מערכת מגן אור, מערכת הגנה אקטיבית מבוססת על קרני לייזר להגנה מפני רקטות ומרגמות בטווחים קצרים וכלי טיס לרבות גלשני-אוויר וכלי טיס בלתי מאוישים.
בנפרד מהמערכות הללו החל בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 פיתוחה של מערכת ברק להגנה מפני טילים נגד ספינות. המערכת היא פרי פיתוח משותף של רפאל והתעשייה האווירית לישראל. במהלך השנים פותחו ויוצרו דורות אחדים של המערכת, בהם ברק 1 וברק 8. המערכת מותקנת על ספינות הטילים (סטי"לים) של חיל הים הישראלי, ונמכרה לחילות הים של הודו וסינגפור.
מערכות הגנה אקטיביות
בנוסף למערכות הטילים נגד טילים, המיועדות להגנת מטרות קרקעיות נייחות פותחו בישראל מערכות הגנה אקטיביות להגנה על מטרות ניידות.
מטוסים
בנוסף עסקה התעשייה האווירית גם בייצור מטוסים לתעופה אזרחית, ובהם מטוס המנהלים וסטווינד.
יצרן נוסף בתחום זה היא חברת סאיקלון, חברה בת של אלביט מערכות העוסקת בייצור חלקי מבנה למטוסים.
בחיל האוויר הישראלי פועלת יחידת האחזקה האווירית 22 שבנוסף לפעולות תחזוקה של מטוסים עוסקת בייצור חלקי חילוף לכלי הטיס ולמערכות, וכן בהשבחה ובהארכת חיים של מטוסים. בין השאר השביחה היחידה את מטוס הפנטום (פרויקט קורנס 2000), מסוק היסעור (פרויקט יסעור 2000) ומטוס הבז (פרויקט בז משופר).
כלי טיס בלתי מאוישים
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 נחשבת מדינת ישראל כמובילה עולמית בתחום כלי הטיס הבלתי מאוישים. ב-2013 הייתה ישראל יצואנית הכטב"מים הגדולה בעולם, עם מכירות של כ-4.62 מיליארד דולר בשמונה השנים האחרונות. צה"ל עושה שימוש נרחב בכטב"מים, בהם החל להשתמש מאז 1969.
בישראל פועלים יצרנים אחדים של כטב"מים, שהעיקריים שבהם:
לוחמת סייבר
בישראל מתקיימת פעילות נרחבת של לוחמת סייבר, הגנתית והתקפית, במסגרת החברות הביטחוניות הגדולות, כחלק מסל המוצרים שלהן, ובמסגרת חברות הזנק המתמקדות בתחום זה. אחת מחברות ההזנק בתחום זה היא קבוצת אן. אס. או. טכנולוגיות, המפתחת תוכנה בשם פגסוס להשתלטות על טלפונים סלולריים, ומוכרת אותה לממשלות. היקף מוצרי ביטחון-הסייבר שמייצרת ישראל מוערך כשני בגודלו בעולם.
השפעת הסיוע הביטחוני מארצות הברית
בנוסף לאמצעי לחימה מתוצרת ישראל מצויד צה"ל (ובפרט חיל האוויר) במידה רבה באמצעי לחימה מתוצרת ארצות הברית, שנרכשים בעיקר באמצעות כספי הסיוע הביטחוני (FMS) שארצות הברית מעניקה לישראל כחלק מהשותפות האסטרטגית בין שתי המדינות.
בעבר עלו טענות שהסיוע הביטחוני מארצות הברית מזיק לתעשיות הביטחוניות הישראליות מכיוון שבלעדיו היה צה"ל מעדיף תוצרת ישראלית תוך השפעה חיובית על המשק הישראלי. בנוסף ישנן הבנות לא רשמיות בין ארצות הברית וישראל שבתמורה לסיוע הביטחוני ישראל לא תייצא נשק שיתחרה בספקיות הנשק האמריקאיות, מהלך המגביל את ההכנסה ואפשרויות הייצוא של יצרניות הנשק הישראליות. מדי פעם עולה בתקשורת הטענה, שהסיוע האמריקני אינו נחוץ לישראל, והנזק שהוא מביא איתו גדול מהתועלת, במיוחד מכיוון שהוא יוצר בעם ובקרב חלק מאנשי הממשל הישראלי הרגשה של תלות מוחלטת בארצות הברית; וזה מאפשר לה לשנות את האינטרסים הישראליים לטובת אינטרסים אמריקאיים.
ייצוא של התעשייה הביטחונית
החל מהשנים הראשונות שלאחר הקמת התעשייה הביטחונית בישראל נעשו מאמצים לייצא מוצרים, כבר בשנת 1975 הגיע הייצוא הביטחוני לסך של 500 מיליון דולר ובהדרגה הגיעו רוב הכנסות התעשייה מייצוא.
על ייצוא אמצעי לחימה המיוצרים בישראל מפקח סיב"ט - האגף לייצוא ביטחוני במשרד הביטחון. בשנת 2007 נחקק חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני שמטרתו היא להסדיר את הפיקוח של המדינה על יצוא של ציוד ביטחוני, על העברת ידע ביטחוני ועל מתן שירות ביטחוני.
אחד התחומים החשובים בתעשייה בישראל הוא התעשיות הביטחוניות. בנוסף למכירות לצה"ל, הייצוא הביטחוני של ישראל הוא השמיני בגודלו בעולם ובשנת 2012 הגיע היצוא הביטחוני לשיא של 7.5 מיליארד דולר.
ב-2013 הייתה ישראל יצואנית הכטב"מים הגדולה בעולם, עם מכירות של כ-4.62 מיליארד דולר בשמונה השנים האחרונות. בשנת 2015 דורגו ארבע חברות ישראליות (אלביט מערכות, התעשייה האווירית, רפאל ותעש) בין מאה החברות הביטחוניות הגדולות בעולם. ובשנת 2017 הגיע הייצוא הביטחוני לשיא של 9.5 מיליארד דולר. בשנת 2020 היה הייצוא הביטחוני 8.3 מיליארד דולר.
ייצוא של התעשייה הביטחונית, יותר מכל ייצוא אחר, רגיש לשיקולים פוליטיים. איראן הייתה לקוח גדול של התעשייה הביטחונית הישראלית, אך חדלה מכך בהדרגה בעקבות המהפכה האיראנית.
סוגיה שעולה מפעם לפעם לדיון ציבורי היא סוגיית מכירה של אמצעי לחימה למשטרים רודניים (כגון צ'ילה בשלטון אוגוסטו פינושה ודרום אפריקה בתקופת האפרטהייד), שבהם משמש הנשק לפגיעה בזכויות אדם ואף לפשעי מלחמה. על חלק מעסקאות ייצוא הנשק מוטלת צנזורה, המונעת את פרסומן.
Lego House
Lego House (בעברית: בית מלגו) הוא הסינגל השלישי בסדרת הסינגלים מהאלבום "+" ומבוצע על ידי אד שירן. השיר אשר פורסם ב-11 בנובמבר 2011, נכתב על ידי אד שירן, ג'ייק גוסלינג וכריס לאונרד והופק על ידי ג'ייק גוסלינג. השיר זכה במקום החמישי במצעד השירים הבריטי, בנוסף השיר זכה להופיע בתחנת ברדיו "BBC Radio 1" ובתחנת הרדיו "BBC Radio 2".
גרשון דרור
גרשון דרור (שוולבה) (1911 - 2 בינואר 1986) היה הצנזור הצבאי הראשי הראשון. הוא כיהן בתפקיד בשנים 1948–1951.
ביוגרפיה
דרור שירת כפקיד צנזורה בכיר עוד בממשלת המנדט הבריטי ולאחר קום מדינת ישראל מונה ב-18 ביולי 1948 לצנזור הצבאי הראשי שלה.
ב-1951 הודח דרור מתפקיד הצנזור הצבאי הראשי ואת מקומו תפס סגן-אלוף אבנר בר-און. דרור נשאר בצנזורה והופקד על מדור צנזורה לדואר ומברקים של אזרחים. בעוד שני המדורים האחרים שהרכיבו בשעתו את הצנזורה הצבאית – מדור צנזורה לעיתונות ומדור צנזורה לדואר חיילים, הועברו לאחריות בר-און.
הרקע להדחתו של דרור היה זעם הולך וגובר של העיתונות בשל פסילות הצנזורה ועונשים שהוטלו על העיתונים כאשר לא צייתו להוראותיה, ששיאו בפרישתו של העיתון "מעריב" מהסכם הצנזורה ובעתירתו לבג"ץ שבו דרש כי הצנזור הצבאי הראשי ינמק מדוע לא יבטל את האיסור שהטיל על פרסום מאמר על שדרות האקליפטוסים, שהוחל אז בנטיעתן לאורך הכבישים הראשיים של המדינה, לנוכח העובדה שהדבר כבר שודר ברבים על ידי ראש אגף יחסי ציבור של משרד הביטחון יצחק זיו-אב בתוכניתו השבועית ב"קול ישראל". מערכת הביטחון לא הייתה מוכנה להסביר כיצד עובד בכיר במשרד הביטחון יכול לפרסם דבר הפוגע בביטחון המדינה ולא הייתה מוכנה להיחקר על שיקוליה של הצנזורה, והיא נאלצה להסכים לפתיחת משא ומתן להסכם צנזורה חדש, ובתמורה ביטל "מעריב" את העתירה.
על תפקודו של דרור כצנזור צבאי ראשי סיפר מחליפו בתפקיד, אבנר בר-און:
WiMAX
WiMAX (ראשי תיבות של Worldwide Interoperability for Microwave Access) הוא קבוצה של תקנים לתקשורת אלחוטית לטווחים בינוניים, המבוססים על תקני IEEE 802.16. התקן הוא חלק מקבוצת תקני ה-IEEE 802 של ארגון ה-IEEE, העוסקים ברשתות מקומיות (LAN) ורשתות עירוניות (MAN) ומתמקד בנקודות גישה המספקות שירותי תקשורת נתונים אלחוטית בפס רחב, באמצעות תקשורת בגלי מיקרו לטווח ארוך.
גרשון דרור
ביוגרפיה
כך למשל, הוטל איפול על פגישה בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון וסגן-אלוף משה דיין, וכן על משחק כדורגל שנערך באצטדיון ימק"א בירושלים בין חיילי צה"ל למאבטחים של חיל הנחתים האמריקני ששמרו על הקונסוליה האמריקנית.
WiMAX
הפיתוח של תקן ה-WiMax החל באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 בתמיכה של חברת אינטל. תקן ה-WiMAX תוכנן כשיפור ("הדור הבא") של תקן ה-Wi-Fi הנפוץ, אשר מאפשר העברת נתונים ברשת מקומית (LAN) למרחקים קצרים (עד עשרות מטרים). מקדמי התקן שאפו לאפשר חיבור אלחוטי למרחק של עד 50 קילומטר. ניסויים שנעשו מצביען על טווח של עד 15 קילומטר בתנאים סבירים (היעדר מכשולים גדולים בדרך, מזג אוויר נאה). משדרי ה-WiMAX נקראים "תחנות בסיס" (base stations) והם דומים במהותם לתחנות הבסיס הסלולריות.
גרשון דרור
ביוגרפיה
בר-און נוכח לדעת, לדבריו, כי דרור מפרש "פגיעה בביטחון" בדרך-כלל כפרסום שאחד מקציני צה"ל הבכירים מתנגד לו. בר-און סיפר כי מפקדי חילות וחזיתות הרבו להתערב בעבודתו של דרור וכי מצא עשרות מכתבים שלהם שיועדו לדרור בהם נטען כי ידיעות שהתפרסמו בעיתונות גרמו נזק כבד לחיל. לדברי בר-און, הידיעות עסקו באירועים לא חיוביים בתוך היחידות, וניכר היה בהן שנמסרו מתוך היחידה, אך ברוב המקרים לא הצליח להבין כיצד עלולים היו הפרסומים להזיק.
WiMAX
לתקן שתי גרסאות עיקריות, אחת בתדרים שמעל 10GHz ואחת בתדרים שבין 2-10GHz.
למרות הערכות שהתקן יהיה מרכיב נכבד בתקשורת הסלולרית העולמית, הצלחתו בסופו של דבר הייתה מוגבלת ביותר, ומלבד שימוש בו בטכנולוגיית AeroMACS המשמשת לתקשורת בשדות תעופה ופריסה במספר מדינות מתפתחות, לא אומץ התקן על ידי רוב רובם של טכנולוגיות וספקי התקשורת בעולם, זאת בעיקר עקב העובדה שהתקן ה-LTE, היווה המשך טכנולוגי לתקנים שהיו בשימוש נרחב.
ציפיות מהתקן
אף שישנם רבים שקשרו בין WiMAX לבין הדור הבא של הרשתות הסלולריות ("דור ארבע"- 4G), לצידה התפתחה טכנולוגית ה-LTE שלבסוף זכתה לתפוצה רחבה והפכה למזוהה עם 4G.
בישראל
העיר הראשונה בישראל בה הופעלה טכנולוגית WiMax היא שדרות. העיר חוברה למערכת בניסוי של החברות 012 סמייל ואלווריון (שפיתחה נקודות גישה, ציוד קצה, אמצעי ניהול ואפליקציות ל-WiMax). ב-5 ביוני 2008 הופעל ניסוי דומה של חברת מירס בשיתוף עם בזק בינלאומי בערים אשקלון (בה התבצעו ניסויים ביטחוניים ב-WiMAX) ותל אביב.
הרגולטור וחברות הסלולר ייאלצו גם להתמודד עם הופעתם של שירותי שיחה שלא שילמו רישיון מפעיל. בסוף נובמבר 2008 הודיעו במשרד התקשורת על צעדי אכיפה שיינקטו כנגד חברות ששוכרות בזול חבילת רוחב פס, ומשתמשות בה בשיטת ה-Callback כדי להעביר שיחות VoIP בינלאומיות.
אסתר רחל קמינסקה
אסתר רחל ("רוּחְל") קמינסקה (בכתיב יידי: אסתּר־רחל קאַמינסקאַ; בפולנית: Ester Rachel Kamińska; 10 במרץ 1870 – 25 בדצמבר 1925), מגדולות שחקניות התיאטרון הפולני, מייסדת התיאטרון היהודי בוורשה (ביידיש: 'וואַרשאַווער יידישער קונסט-טעאַטער'). כונתה "אם התיאטרון היהודי" ו"אליאונורה דוזה היהודייה".
קורות חיים
לאסתר רחל ואברהם יצחק קמינסקי נולדו שלושה ילדים: שחקנית התיאטרון והראינוע רגינה קמינסקה (1894–1913), שחקנית התיאטרון והקולנוע אידה קמינסקה (1899–1980) והמלחין וקונצרטמייסטר התזמורת הפילהרמונית הישראלית יוסף קמינסקי (1903–1972).
אסתר רחל קמינסקה נפטרה בשנת 1925, ונקברה בבית הקברות היהודי בוורשה.
על שמהּ ועל שם בתה אידה נקרא התיאטרון היהודי בוורשה, המציג מחזות משל גדולי סופרי ומחזאי היידיש, בהם שלום עליכם, י"ל פרץ, מנדלי מוכר ספרים ואברהם גולדפדן.
קריירה
הופעתהּ הראשונה הייתה בשנת 1892, בגיל 22, על במת תיאטרון "אלדוראדו" (Eldorado) בוורשה. החל מ-1893 שיחקה הלפרין בקבוצת התיאטרון של בעלהּ לעתיד, אברהם יצחק קמינסקי. בשנת 1900 ייסדו בני הזוג תיאטרון נודד, שב-1913 קבע את מושבו בוורשה, ושהיה בעל רפרטואר עשיר של מחזות מרחבי העולם. למן שנת 1914 נדדו עם התיאטרון ברחבי אירופה, הציגו על במות סנקט פטרבורג, קייב, אודסה ופריז וזכו לתהילה רבה.
מועצת המאה וארבעה
מועצת המאה וארבעה הייתה מועצה שלטונית בקרתגו, הכפופה למועצת הזקנים. אריסטו מתאר אותם כ-"הסמכות החוקתית הגבוהה ביותר בעיר".
כפי ששמה מעיד עליה, המועצה הורכבה ממאה וארבעה חברים. מרבית חברי המועצה היו מבני המשפחות העשירות, והיו נבחרים לתפקיד לכל חייהם. אם כי חניבעל ברקה חוקק בשנת 196 לפנה"ס חוק שקובע שיתקיימו בחירות מדי שנה בשנה. בין תפקידיה של מועצת המאה וארבעה נמנו פיקוח על השוּפֵטים (שני ראשי המדינה), וכן על שפיטתם של מצביאים שנכשלו במשימותיהם. אולם למרות השפעתה הרבה של המועצה היא הייתה כפופה להלכה ל-"מועצת הזקנים" בת החמישה חברים.
אלפונס דודה
אלפונס דודֶה (בצרפתית: Alphonse Daudet; 13 במאי 1840 -17 בדצמבר 1897) היה סופר צרפתי, אביו של ליאון דודה.
ילדות ובגרות
דודה נולד בנים, בלנגדוק-רוסיון שבדרום צרפת למשפחה בורגנית. אביו, ויקטור דודה, היה יצרן משי שנכשל רבות בחייו. ילדותו של אלפונס לא הייתה מאושרת במיוחד והוא הרבה להיעדר מבית הספר. ב-1856 עזב את נים ועבר לעבוד כמורה בגארד, גם היא בדרום צרפת. העבודה התגלתה כבלתי נסבלת עבורו ומאוחר יותר סיפר אלפונס שחודשים לאחר שסיים לעבוד, רדפו אותו סיוטים בהם היה מוקף בתלמידיו הלא ממושמעים.
אלפונס החל לכתוב בעצמו, חיבר מספר פואמות שנאספו במהרה לאוסף קצר בשם Les Amoureuses, אשר התקבל בהצלחה יחסית. לאחר מכן מצא אלפונס עבודה בלה פיגארו, שהיה אחד מעיתוני הבוקר המובילים בפריז באותה תקופה. תוך כדי עבודתו כתב דודה מספר מחזות וקרנו החלה לעלות בקרב שוחרי הספרות. מורני, השר הכל-יכול של נפוליאון, מינה את דודה להיות אחד ממזכיריו, תפקיד שדודה מילא עד למותו של מורני ב-1865.
קריירה ספרותית
ב-1886 פרסם דודה את "מכתבים מהטחנה", שהתקבל באהדה רבה בזמנו ונחשב עד היום ליצירת המופת של דודה. הספר נכתב בקלאמארט, ליד פריז ומתייחס לטחנת רוח בפונטויי (Fontvielle) שבפרובאנס. לעומתו, הספר הראשון מבין ספריו הארוכים יותר של דודה, La petit chose מ-1868 התקבל באופן צונן הרבה יותר. הספר מתאר את צעירותו של דודה בהדר ובפאתוס מרובים. ב-1871 פרסם את ספרו המוערך טרטרין מטרסקון (Aventures prodigieuses de Tartarin de Tarascon) ואת L'Arlésienne - מחזה בשלושה חלקים.
Fromont jeune et Risler aîné שיצא ב-1874, כבש את העולם בסערה. הספר הציג מוטיבים שהיו מוכרים אמנם בספרות האנגלית, אבל היוו חידוש בצרפת. הדמויות האמיתיות והעשירות, ובעיקר החיוניות הרבה בספר שנתנה אשליה של עולם אמיתי, הציגו לעולם סופר הרגיש לפאתוס ועצב, אך גם ליופי מוסרי.
לאחר הצלחה זו כתב דודה ב-1876 את Jack, סיפורו של ממזר הסובל מאנוכיות אימו ולאחר מכן הקריירה שלו פרחה עם ספרים רבים שיצאו כמעט מדי שנה, ובמקביל לשירים ומחזות רבים. דווקא הסיפורים והספרים שפרסם לפני שהפך לידוע ואמיד מהווים את יצירותיו הגדולות ביותר.
דודה אמנם הכחיש כל חייו את הטענות כי הוא מחקה את דיקנס, קשה להתעלם מהדמיון הבולט ברוח ובסגנון בין השניים. דודה היה חבר קרוב של יוצרים ידועים נוספים - אדמון דה גונקור, גוסטב פלובר ואמיל זולא ויחד איתם נחשב לחלק מהאסכולה ה"נטורליסטית" בסיפורת הצרפתית. חוויותיו האישיות, סביבתו והאנשים שבאו איתו במגע, כולם שיחקו תפקיד זה או אחר באמנותו וזכו לחיי נצח ביצירותיו. הספר L'Immortel הוא מתקפה כואבת על האקדמיה הצרפתית (Académie française) שאליה דודה לא השתייך מעולם.
בשנת 1886 הלווה דודה כספים לאדוארד דרימון, שייסד לימים את הליגה האנטישמית הצרפתית, לצורך מימון מנשר אנטישמי שזה פרסם בשם: "צרפת היהודית". בפרשת דרייפוס תמך דודה במחנה שהיה נגד דרייפוס.
באפריל 1895 נפגש דודה עם תיאודור הרצל, שתרגם את אחת מכתבותיו. דודה, שהודה בפני הרצל כי הוא אנטישמי, התרשם מאוד מרעיונותיו של הרצל והציע לו לכתוב אותם כספר, דבר שהוביל את הרצל לכתוב את הספר מדינת היהודים.
דודה כתב, בין השאר, מספר סיפורי ילדים, ביניהם La Belle Nivernaise, סיפור על סירה ישנה וצוותה. ב-1867 נישא אלפונס לג'וליה אלארד, שהייתה סופרת אף היא. לקראת סוף חייו סבל דודה מנדודי שינה ומחלות רבות, ובראשן העגבת בה נדבק בגיל 17. דודה נפטר ב-16 בדצמבר 1897 בפריז, כתוצאה ממחלת העגבת ונקבר בבית הקברות פר לשז.
בלשדיארמט
בלשדיארמט (בהונגרית: Balassagyarmat, בסלובקית: Balážske Ďarmoty, בגרמנית: Jahrmarkt, בפי היהודים יארמאט) היא עיר במחוז נוגראד שבצפון הונגריה, ובה כ-15,500 תושבים (2015).
האזכור הראשון לבלשדיארמט הוא משנת 1244. בשנת 1522 נכבשה העיר בידי הטורקים, ומסוף המאה ה-18 שימשה כבירת מחוז נוגראד. בינואר 1919 הדפו תושבי העיר פלישה של כוחות צ'כוסלובקיים אליה.
קהילה יהודית
יהודים ישבו בעיר עוד בשנת 1648 אך עם הכיבוש העות'מאני בשנת 1663 נחרבה הקהילה הישנה. בשנת 1730 נוסדה הקהילה מחדש וברבות השנים השתפר מצבם הכלכלי והוקמו על ידי יהודי העיר בנקים, בתי מסחר ובתי חרושת גדולים. בשנת 1868 חנכה הקהילה את בית הכנסת הגדול בעיר ובהמשך הוקמה בעיר גם ישיבה בראשות רב העיר.
תחת הקהילה היו גם יהודי העיירה ארשקוואדקרט הסמוכה ועם השנים היגרו אליה יהודים גם מברצל השכנה.
בינואר 1941 נמנו בבלשדיארמט 1,712 יהודים, כשביעית מאוכלוסייתה. צביון הקהילה בעיר היה אורתודוקסי, ופעלו בה בית ספר יהודי, תלמוד תורה וישיבה בראשות הרב אהרון דוד דויטש. בישיבה זו, למד לפני השואה גם האדמו"ר מערלוי
פרנגלי: היער הקסום
פרנגלי: היער הקסום (באנגלית: FernGully: The Last Rainforest בהפצה המקורית בארץ נקרא: הרפתקאות זאק וכריסטה בפרנגלי) הוא סרט הנפשה אמריקאי שיצא ב-23 בנובמבר 1994.
בלשדיארמט
קהילה יהודית
בשנת 1942 גויסו רוב הצעירים היהודים בעיר לעבודות כפייה בחזית האוקראינית, שם מרביתם נספו. בה בעת סייעו יהודי העיר לפליטים יהודים שהגיעו אליה מסלובקיה. בשנת 1944 חיו בעיר 1,516 יהודים עם כיבוש העיר בידי הגרמנים במרץ 1944 ערכו בה רישום של יהודיה, וב-9 במאי 1944 הוקם בעיר גטו, בו רוכזו כ-3,000 יהודים מהעיר ומכפרי הסביבה. בגטו שררו תנאי מחיה קשים ורעב.
פרנגלי: היער הקסום
בשנת 1998 יצא לסרט המשך בשם "פרנגלי 2: מבצע הצלה".
בלשדיארמט
קהילה יהודית
ב-2 ביוני 1944 גורשו יושבי הגטו למרכז שילוח בניירישטניה הסמוכה, ומשם שולחו עם 5,820 יהודים נוספים לאושוויץ בשני משלוחים, אשר יצאו ב-11 וב-14 ביוני 1944.
פרנגלי: היער הקסום
עלילה
קריסטה היא פיה סקרנית וטבעית אשר חיה בפרנגלי, יער גשם חופשי מהתפרצות בני אדם. הפיות בפרנגלי חיו פעם בשלום עם בני האדם, אולם הם לא האמינו בהם עוד אחרי המקרה עם הרוח האפלה הקסוס. קריסטה היא העוזרת של מגי, פיה אמהית אשר כלאה את הקסוס בעץ. יום אחד קריסטה חוקרת חלק חדש ביער ופוגשת את לפי, עטלף פירות אשר הסביר שבני אדם עשו בו ניסויים, נתנו לו אישיות בלתי יציבה ורברבנית. אולם, הפיות סירבו להאמין לו, מלבד קריסטה, אשר התנדבה לבדוק את המצב. היא רואה את זאק, חוטב עצים צעיר, וקריסטה מכווצת אותו בטעות כאשר היא ניסתה להציל אותו מעץ נופל, אף על פי שהיא לא יודעת איך להחזירו להיות גדול.
בלשדיארמט
קהילה יהודית
בבלשדיארמט כיום ישנו מוזיאון במקום בו הייתה הישיבה הגדולה, ובית קברות יהודי גדול.
פרנגלי: היער הקסום
עלילה
העץ בו הקסוס כלוא נכרת בידי טוני וראלף, העוזרים של זאק. הקסוס החל במהרה להחזיר את כוחותיו ולאכול את הפסולת. הוא גורם לבני האדם לנסוע את פרנגלי. בפרנגלי, זאק פוגש את פיפס, פיון אשר מקנא ביחסיו של זאק עם קריסטה. זאק מתחיל להתאהב בקריסטה, אולם הוא מסתיר את הסיבה האמיתית שבני האדם חזרו. כאשר הקסוס חוזר ומרעיל את העצים והנהרות, זאק הבין סוף סוף שבני האדם הורסים את היער. הפיות מגנות על בתיהן, אבל הן יודעות שלהילחם זה חסר תקווה. זאק אמר ללפי לעצור את המכונה לפני שיהרוס אץ פרנגלי והפיות. כאשר זאק מודה בפני טוני וראלף, האקסוס שולט על המכונה ומתחיל להשמיד את היער.
מאגי הקריבה את עצמה כדי לתת לפיות הזדמנות, ומספרת לקריסטה שתזכור את כל מה שהיא למדה ממנה. זאק מתכוון לעצור את המכונה, ולמנוע מהקסוס לשלוט על כוחה, אולם הקסוס מוכיח את עצמו בתוך השמן של המכונה ומתחיל להבעיר אש ביער. כאשר קריסטה הייתה עלולה להקריב את עצמה כדי לעצור את הקסוס, פיפ ושאר הפיות הפגינו את כוחן הרב שהן קיבלו, דבר אשר גרם לזרע שקריסטה שתלה להתחיל לגדול לגמרי. הקסוס והמכונה התרשמו מהעץ החדש בגבול של פרנגלי אשר צמח ופרח. קריסטה מופיעה אחרי המלחמה, הצליחה לשרוד והפכה ליורשת של מאגי בתור פיה קסומה. היא נתנה לזאק את הזרע, ואמרה לו לזכור את כל מה שקרה ובעצב היא החזירה אותו לגודלו הרגיל. כאשר נזכר בזרע בידו, הבטיח זאק לזכור את ההרפתקה וזרע את הזרע באדמה לפני שסיפר לטוני וראלף שדברים עשויים להשתנות ויחד הם עוזבים את היער. הזרע צמח לגודלו הרגיל של פרנגלי וקריסטה עפה עם פיפס ולפי יחד.
ג'ון ג'יימסון
ג'יי ג'ונה ג'יימסון השלישי (באנגלית: J. Jonah Jameson III), הידוע כג'ון ג'יימסון (John Jameson), הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man #1 ממרץ 1963, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר סטיב דיטקו.
היסטוריה פרסומית
ג'ון ג'יימסון הופיע לראשונה בחוברת הקומיקס The Amazing Spider-Man #1 בתור אסטרונאוט שיצא למשימה בכוכב לכת בחלל, ככל הנראה הירח, כדי לחקור את נוזלי החיים שבו ומגלה את צורת החיים החדשה והמסוכנת שנקראת "סימביוט" בתוך סלע.
הוא מחליט להביא את היצור לבדיקה בנאס"א אך בעת השיגור לכדור הארץ היצור מחבל בטיסה והחללית מתרסקת בגשר שער הזהב. ספיידרמן שהיה בסביבה קפץ כדי לחלץ את הפצועים ומגלה בתוך החללית את הסימביוט, שבא עמו במגע ויוצר את "העכביש השחור" - גרסה אפלה של ספיידרמן המונעת על ידי שנאה וכעס של הסימביוט, וגורמת לספיידרמן להתנהג מוזר גם לאלה הסובבים אותו כפיטר פארקר. הסימביוט השתלט מאוחר יותר על יריבו של פארקר ב"דיילי ביוגל", אדי ברוק, שנודע כנבל-העל ונום.
אזכור במדיות אחרות
בסדרת האנימציה של ספיידרמן משנות ה-90 (1994-1998), ג'ון ג'יימסון מופיע בפרק שביעי שנקרא "סאגת החליפה החייזרית: חלק א', בתור אסטרונאוט שמביא את הסימביוט החייזרי לכדור הארץ, דבר שלבסוף יוצר את האויב החזק ביותר של ספיידרמן, ונום. דובב בישראל על ידי מיכה מורים.
בסדרת האנימציה "ספיידרמן ללא גבולות" (1999-2001) הוא יוצא לכוכב חדש דמוי כדור הארץ שנקרא הארץ הנגדית בתור אסטרונאוט בכיר במסע לכוכב שבו ונום וקארנג' משבשים את טיסתו. הוא מתרסק בכוכב ונחטף על ידי הוד התפתחותו ואבירי ונדגור לטירתו, שבה נערכו עליו ניסויים ונגנבה ממנו חלליתו לצורך מחקר של האבירים. בסוף הניסויים הוא מסומן כתושב הארץ הנגדית ונהפך לאיש זאב חייתי. לאחר שהצליח לברוח מטירתו של הוד התפתחותו הוא עובר לקבוצת המורדים שפועלים למען חופש הכוכב משלטונם של הוד התפתחותו ואנשי החיה שלו, ומתמנה למנהיגם לאחר שהבטיח שלא יעזוב את הכוכב מבלי לשחרר את בני האדם לחופשי. בשונה מהסדרה, ג'יימסון הצעיר נשלח בקומיקס למשימה סודית בירח, ובזמן שהוא אוסף דוגמיות סלע הוא מוצא אבן חן אדמדמה ומסתורית, אותה הוא עונד כתליון, והיא משנה אותו בעת ירח מלא לאיש הזאב. דובב בישראל על ידי עמי מנדלמן.
בספיידרמן המדהים משנים 2008-2009, כשהוא חוזר מן הכוכב הוא מקבל תופעות לוואי מוזרות ביניהם סופר חוזק, סופר חוסן ויכולת קפיצה מדהימה, ד"ר קונורס בונה לו חליפה שמווסתת את כוחותיו על פי קצב הלב שלו וכך נוצר קולונל יופיטר, בהתחלה הוא עזר לספיידרמן אך בהמשך קצב הלב שלו התערער והוא הפך לנבל על. לאחר שספיידרמן ניצח אותו ג'ון ג'יימסון נכנס לבית משוגעים.
דוד בכור
דוד בכור (19 בדצמבר 1910 - 21 בספטמבר 2000) היה משפטן שכיהן כשופט בבית המשפט העליון.
קורות חיים
דוד בכור נולד בירושלים ובצעירותו עזב עם הוריו למצרים, ממנה שבו לארץ ישראל בשנת 1932. באלכסנדריה שבמצרים סיים את לימודיו התיכוניים, במגמת מתמטיקה והנהלת חשבונות. לאחר חזרת המשפחה לארץ עבד בבית המשפט המחוזי בירושלים (1933–1942) ולמד בבית הספר המנדטורי למשפטים. שנה לאחר מכן הוסמך לעריכת דין. בכור פעל גם בשורות ארגון "ההגנה" ולאחר קום המדינה שירת בצה"ל כסגן המושל הצבאי בגליל המזרחי ובגליל העליון (1948–1949). מאוחר יותר, בשירות המילואים, היה סנגור צבאי.
בשנת 1977 מונה כשופט במינוי זמני לבית המשפט העליון ושנה לאחר מכן מונה במינוי קבע. כהונתו נמשכה עד הגיעו לגיל פרישה, בשנת 1980. באחד מפסקי הדין הידועים של בכור בבית המשפט העליון, אישר בכור הרשעה באונס של אדם שקיים יחסי מין עם אשתו בכח נגד רצונה. בכור פירש את הביטוי "שלא כדין" שהופיע אז בלשון החוק: "הבועל אישה, שלא כדין, נגד רצונה" כחל על כל איסור חוקי, כולל האיסור במשפט העברי על אדם לבעול את אשתו נגד רצונה, ובניגוד לפרשנות בחוק האנגלי שהמונח "שלא כדין" מתייחס לאשה לה האדם אינו נשוי בכור היה בהרכב של חמשת השופטים שקבעו שיש לפנות את התנחלות אלון מורה שהוקמה על קרקעות שהופקעו לצורך הקמת ההתנחלות. בכור גם הצטרף לשופט חיים כהן בקביעה שחייל שנפטר ממחלה יוכר כחלל צה"ל, למרות שסביר שהמחלה לא נבעה משירותו הצבאי, אלא אם הוכח שהמחלה לא נבעה מהשירות הצבאי.
בהיותו בגמלאות המשיך בכור לעסוק בפעילות משפטית, בהיותו יו"ר ועדה בין-משרדית לבירור הנושא של פרסום שמותיהם של אנשים החשודים בביצוע עבירות פליליות (1982), יו"ר הוועדה לנושא נזיקין מסחריים (1984) במשרד המשפטים, ויו"ר הוועדה במשרד המשפטים לבדיקת נושא הסיוע המשפטי בעניינים פליליים (1985) ובהמלצותיה הקמת סנגוריה ציבורית. בשנים 1982–1985 עמד בראש ועדת בכור, ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת רצח ארלוזורוב, שקבעה פה אחד שסטבסקי ורוזנבלט לא היו הרוצחים, אך שאינה יכולה לאמר מי היו הרוצחים.
בשנת 1981 מונה באופן זמני ליו"ר המועצה להגבלים עסקיים, וביוני 1981 מונה במינוי של קבע. בכור המשיך לכהן בתפקיד עד אמצע שנות ה-80. על ענייני הגבלים עסקיים כתב את המאמר "הרהורים בחוק ההגבלים העסקיים, תשי"ט - 1959" שפורסם בספר זוסמן וצוטט רבות.
בשנת 1994 מונה כיו"ר ועדת השחרורים בכפוף לחוק העונשין וליו"ר ועדת ערר לחוק מס שבח מקרקעין.
רבקה כרמי
רבקה כרמי (נולדה ב-1948) היא גנטיקאית ורופאת ילדים ישראלית, פרופסור לרפואה ולגנטיקה. כיהנה כנשיאה השישית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2005–2018) האישה הראשונה בתפקיד ודקאנית הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2000–2005) האישה הראשונה בתפקיד.
ביוגרפיה
כרמי נולדה וגדלה בזכרון יעקב, שירתה כקצינה בצה"ל (סרן) וכיהנה כמפקדת קורס קצינות של העתודה האקדמית. במלחמת יום הכיפורים השתתפה בהקמת היחידה לאיתור נעדרי צה"ל.
לאחר שחרורה משירות סדיר החלה בלימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך עברה ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה.
התמחתה ברפואת ילדים, פגים ותינוקות בבית החולים סורוקה בבאר שבע, והמשיכה בהתמחות בגנטיקה רפואית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בדצמבר 2005 נבחרה לנשיאת אוניברסיטת בן-גוריון (לאחר פרישתו של הנשיא הקודם, פרופ' אבישי ברוורמן), ובכך הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לעמוד בראש אוניברסיטת מחקר בישראל. במאי 2014 נבחרה לקדנציה שלישית בתפקיד. בשנים 2010–2012 כיהנה כיושבת ראש ועד ראשי האוניברסיטאות (ור"ה). ב-4 באפריל 2013 מינתה שרת המשפטים ציפי לבני את כרמי לכהן בוועדת ריבלין, בראשות המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס אליעזר ריבלין, שתפקידה לבחון החלת הסדר פיצוי מיוחד על עובדי הקריה למחקר גרעיני בדימונה שחלו בסרטן בעת חשיפתם לקרינה מייננת במהלך עבודתם. במאי 2014 מונתה לחברת הוועדה לבחינת תקציב הביטחון ("ועדת לוקר"), שהגישה המלצותיה ביולי 2015. פרופ' כרמי היא ממייסדי המועצה המדעית של בריטניה וישראל, ופעלה כיו"ר-משותפת שלה בשנים 2010–2017 לצד פרופ' ריימונד דווק.
פעלה לקידום מעמד הנשים בכלל, ובאקדמיה וברפואה בפרט. בשנת 2011 כיהנה כיו"ר הוועדה (צוות כרמי) לקידום וייצוג נשים במוסדות להשכלה גבוהה של המל"ג, ובשנת 2015 כראשת צוות המשימה של ההסתדרות הרפואית בישראל לבדיקת מעמד הנשים ברפואה.
סיימה את תפקידה כנשיאה בסוף 2018. והוחלפה בידי דניאל חיימוביץ.
ב-2020 הצטרפה להתארגונות "מועצת החרום הציבורית למשבר הקורונה" (מח"צ) ומתחה ביקורת על חיסון ילדים נגד קוביד-19 שלטענתה מטרתו להגן על מבוגרים.
ב-2020 הצטרפה לועד המנהל של סיינסאברוד - ארגון המדענים הישראלים בחו"ל (עמותה) וב-2023 מונתה ליו"ר הועד המנהל של הארגון..
Deadline Hollywood
Deadline Hollywood, הידוע גם כ-Deadline או Deadline.com, הוא אתר חדשות מקוון שנוסד כבלוג החדשות Deadline Hollywood Daily על ידי ניקי פינק ב-2006. האתר מתעדכן מספר פעמים ביום והוא מתמקד בעיקר בחדשות מתעשיית הבידור. מאז 2009 שייך המותג ל- Penske Media Corporation.
היסטוריה
מייסדת האתר, ניקי פינק, החלה ביוני 2002 לכתוב סדרת טורים ב-LA Weekly בשם Deadline. במרץ 2006 נוסד הבלוג Deadline Hollywood Daily (DHD) כגרסה מקוונת של הטור. הוא הושק רשמית כאתר בידור בשנת 2006. עד 2009 היה האתר לאחד מהאתרים בעלי מספר העוקבים הגדול ביותר בהוליווד. בשנת 2009 מכרה פינק את Deadline ל-Penske Media Corporation (אז Mail.com Media). פינק קיבלה גם חוזה העסקה של חמש שנים פלוס שדווח על ידי הלוס אנג'לס טיימס כשווה "מיליוני דולרים", כמו גם חלק מהכנסות האתר. בספטמבר 2009 שונתה כתובת האתר ל- deadline.com ושם האתר הפך ל- Deadline Hollywood.
האתר התרחב לניו יורק ב-2010, אז צורפו לצוות האתר כתב וראייטי מייק פלמינג ג'וניור כעורך ה- Deadline החדש של ניו יורק, עורך הפייננשל טיימס טים אדלר הוביל את Deadline London, ונלי אנדריבה לסיקור טלוויזיה. פינק נשארה העורכת של Deadline Hollywood עד נובמבר 2013, אז עזבה לאחר מחלוקת של שנה בינה לבין פנסקה, שרכשה את Variety המתחרה.
או'בריאן
או'בריאן או אובריאן (באנגלית: O'Brien) הוא שם משפחה
עמלה
עמלה או קומיסיון, היא תשלום לנותן השירות, הניתן בתמורה לעבודה הכרוכה במתן השירות. תשלום העמלה מצורף לעסקה בנפרד או נכלל במחירה. העמלה מחושבת כאחוז מסוים ממחיר העסקה או בסכום קבוע לעסקה.
העמלות השכיחות:
גיזרון
המילה עמלה נגזרה בעברית החדשה מערבית: עַמַאלַהָ̈. בימי הביניים נקלטה המילה עָמִיל (ונגזרתה עֲמִילוּת), גם היא בעקבות הערבית, במשמע סוכן, קומיסיונר.
לפי החלטת האקדמיה ללשון העברית, צורת היחיד של המילה היא עַמְלָה או עֲמָלָה; צורת הריבוי: עֲמָלוֹת; ובסמיכות: עַמְלַת-, עַמְלוֹת-.
קישורים חיצוניים
Kommission
יעקב הורוביץ (סופר)
יעקב הורוביץ (י"ב בשבט תרס"א, 1 בפברואר 1901, קאלוש, גליציה המזרחית – כ"ז בטבת תשל"ז, 10 בינואר 1975, תל אביב) היה סופר עברי, עורך ומתרגם.
ביוגרפיה
הורוביץ נולד בעיירה קאלוש שבגליציה המזרחית (כיום באוקראינה) לישעיה הורוביץ ולחנה בתו של תעשיין הבירה זליג מילשטיין. בעת מלחמת העולם הראשונה נדדה משפחתו לווינה, בירת הקיסרות האוסטרו-הונגרית. שם השלים את לימודיו בגימנסיה, רכש שליטה טובה מאוד בגרמנית, והכשיר עצמו לעלייה לארץ ישראל, במסגרת תנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר", שהיה פעיל בשכבת בוגריה.
בשנת 1919, בהיותו בן 18, עלה הורוביץ לארץ ישראל. הוא עבר את מסלול החלוציות הקשה שעברו חלוצי העלייה השלישית. עבד בסלילת כבישים בשביל המנדט הבריטי, והיה שומר ופועל בניין. הוא יצא לווינה, השלים באוניברסיטה שלה את לימודיו עד 1924, ובאותה שנה שב ארצה לצמיתות. פעילותו הספרותית החלה בווינה ב-1924, עם יצירתו הראשונה שפורסמה: סיפורו "סולייקה" (על פי שמה המדרשי של אשת פוטיפר – זוליכה), שנדפס בקובץ העברי "פרט", שהוציא לאור הסופר והעורך גרשון שופמן.
הורוביץ עבד כתשע שנים בחברת ביטוח, ומשנת 1943 עד שנת 1962 ערך את המוסף לספרות של עיתון "הארץ". בתפקידו זה השפיע רבות על הספרות העברית הצעירה. בשנת 1927 היה בין מייסדי החבורה הספרותית "כתובים", שנקראה על שם כתב העת שהוציאה.
מראשית פעילותו הספרותית השתתף הורוביץ גם בחיי העיתונות העברית, ודבריו נדפסו דרך קבע בכתבי העת "הדים" ו"הפועל הצעיר". לאחר הפילוג בחבורת "כתובים", הצטרף לאברהם שלונסקי בייסוד חבורת "טורים". הוא גם השתתף בחבורות ספרותיות נוספות של אותם הימים, כמו "אמודאים", ו"יחדיו". בשנת 1925 חבר למשורר אורי צבי גרינברג, והשתתף בכתב העת "סדן" שהוציא. יעקב הורוביץ שלט היטב בלשון הגרמנית, שאותה ספג מילדותו בגליציה. זה היה יתרון גדול על רוב הסופרים העבריים אז בארץ, שבאו מרקע של הלשונות הסלאביות רוסית ופולנית. (לשון יידיש הייתה כמובן משותפת כמעט לכולם.)
הורוביץ נטל חלק גם בפעילות התיאטרונית העברית בראשיתה. הוא תרגם מחזות שהוצגו בלהקת "התיאטרון העברי" ובלהקת "התיאטרון האמנותי", וכן שיחק בעצמו בכמה מחזות. הוא היה מקורב מאוד למשורר נתן אלתרמן, למשורר ולמתרגם אברהם שלונסקי.
בשנת תרפ"ז נישא למירה (מרים) לבית לוין, שחקנית, בתו של המחנך דוד לוין, יו"ר הסתדרות המורים ומנהל בית המדרש למורים ולגננות לוינסקי. השניים היו הורים לדנה כוגן, במאית ומפיקת טלוויזיה, אשתו של שחקן הקאמרי נתן כוגן.
לאחר גירושיהם, נישא בשנת תש"א לאטשי לבית שטרן, עובדת המחלקה הסוציאלית בעיריית תל אביב (מירה גרושתו נישאה לידידו אברהם שלונסקי).
יעקב הורוביץ נפטר ב-10 בינואר 1975, בגיל 74, ונטמן בבית העלמין קריית שאול. ב-1981 נטמנה אשתו, אטשי, לצידו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של הורוביץ ברחוב יצחק שדה 51 בתל אביב
לקריאה נוספת
לא נכתבו ספרים רבים על יצירתו של יעקב הורוביץ. בולט ספר זה:
מאמרים:
כיפת ברזל
כיפת ברזל היא מערכת הגנה אווירית אקטיבית ניידת ליירוט רקטות קצרות-טווח, פצצות מרגמה וכלי טיס בלתי מאוישים שפותחה ומיוצרת בישראל, בעזרת סיוע כלכלי של ארצות הברית. המערכת פותחה ומיוצרת על ידי חברת "רפאל - מערכות לחימה מתקדמות". חברת "אלתא" מייצרת את המכ"ם, וחברת "mPrest" פיתחה את מערכת השליטה והבקרה.
חברת "רפאל" הציגה את המערכת כפתרון יעיל נגד רקטות קצרות טווח ופגזי 155 מ"מ, הפועל ביום ובלילה, בכל תנאי מזג אוויר, ומסוגל להתמודד עם מספר רב של איומים בו זמנית, וכן כמערכת נ"מ המסוגלת ליירט מטוסים וכלי טיס בלתי מאוישים הטסים עד גובה של 10 ק"מ. סוללה אחת אמורה להגן על שטח של עד 150 קמ"ר. ב-2017 נוספה למערכת גם היכולת ליירט פצצות מרגמה. בנובמבר 2017 הוכרזה מערכת "כיפת ברזל" הימית C-Dome "כשירה לשימוש מבצעי". כיום המערכת מותקנת בספינות סער 6 של חיל הים הישראלי עם יכולת להגן בפני רקטות, טילי שיוט וכטב"מים.
המערכת הפכה למבצעית בסוף מרץ 2011, במסגרת גדוד 947 של מערך ההגנה האווירית, והיא אחת מארבע מערכות מבצעיות המהוות את מערכת ההגנה הרב-שכבתית של ישראל. המערכת מהווה מרכיב חשוב בהתמודדות של ישראל מול התקפות רקטות פלסטיניות על ישראל מרצועת עזה, כחלק מהלחימה ברצועת עזה לאחר מבצע עופרת יצוקה, ובפרט במבצעי צה"ל: עמוד ענן, צוק איתן שומר החומות עלות השחר ומגן וחץ. משנת 2014 יש בישראל 10 סוללות מבצעיות.
מערכת "כיפת ברזל" זכתה להצלחה מבצעית, ונהפכה לשם נרדף להישגים טכנולוגיים ייחודיים של ישראל. מפתחי המערכת זכו בפרס ביטחון ישראל. בשל הצלחתה הרבה, ויעילותה הגבוהה, נעשה בציבור ובפוליטיקה שימוש בביטוי "כיפת ברזל" שימוש מושאל לתייג טכנולוגיה או פטנט כפתרון קסם לאיום מסוים, למשל המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות כונתה "כיפת ברזל נגד מנהרות הטרור".
מבנה ותפקוד
המערכת מורכבת ממכ"ם חיפוש והנחיה, מרכז בקרה, וטילי יירוט. מידע מועט על המערכת נחשף באמצעי התקשורת בישראל, וממנו עולה כי טיל היירוט, הנקרא "טמי"ר" (ראשי תיבות של "טיל מיירט"), מצויד בראש ביות מכ"מי ובמספר משטחי ניהוג המקנים לו כושר תמרון גבוה.
מכ"ם המערכת מזהה שיגור של רקטה ומעביר מידע על מסלול מעופה למערכת השליטה והבקרה (שו"ב), המחשבת לפי מידע זה את מקום הפגיעה הצפוי. אם מיקום זה מצדיק יירוט, משוגר טיל יירוט נגד הרקטה (טיל היירוט משוגר כמעט-אנכית). הראש הקרבי של טיל היירוט מתפוצץ בסמוך לרקטה באמצעות מרעום קרבה, וגורם להפלתה טרם הגעתה אל המטרה, במקום שבו לא צפוי נזק לצד המיירט. מערכת השליטה והבקרה מזהה באופן אוטומטי את הרקטה ואת מקום נפילתה האפשרי, ומשגרת לעברה טיל מיירט, אך מפעילי המערכת יכולים להפעיל שיקול דעת ולהתערב בשיגור על ידי הפעלה יזומה.
"כיפת ברזל" מוגדרת כמערכת C-RAM: ראשי תיבות של Counter rocket, artillery, mortars "נגד רקטות, ארטילריה ומרגמות", וכמערכת הגנה אווירית ונ"מ לטווח קצר. המערכת נותנת מענה לרקטות בעלות טווח מקסימלי של 70 ק"מ. הטווח המינימלי תלוי במהירות התעופה של הרקטה ובמהירות התגובה של המערכת. כשהיא מוצבת מול עזה ובהתאם מיירטת רקטות מסוג קסאם וגראד שמצויות שם היום, הטווח המינימלי הוא 4.5 ק"מ. ב-2017 נוספה למערכת גם היכולת ליירט פצצות מרגמה ובמאי 2018 יירטה סוללת "כיפת ברזל" פצמ"רים רבים שנורו על עוטף עזה. בנוסף, היא אמורה לשמש כמערכת הגנה אווירית נגד כלי טיס ורחפנים בטווח של 10 ק"מ.
בשנת ההפעלה הראשונה של המערכת עמדו אחוזי ההצלחה שלה ביירוט מטרותיה על 75 אחוז. בסוף 2012, במהלך מבצע עמוד ענן, עלו אחוזי ההצלחה ל-84. מערכת "כיפת ברזל" הצליחה לצמצם את אחוז פגיעת הרקטות בשטחים בנויים ל-4 אחוז בלבד מכמות הרקטות שנורו, זאת לעומת 25 אחוזי פגיעה בשטחים בנויים במהלך מלחמת לבנון השנייה (טרם פיתוחה של "כיפת ברזל"). במבצע צוק איתן אחוזי הצלחתה היו מעל 90%. במבצע שומר חומות עלו אחוזי הפגיעה ל-95% ובמבצע עלות השחר עלו אחוזי הפגיעה ל-97%.
המערכת נמנעת מירי סרק לעבר רקטות שזיהתה כבלתי מאיימות בפגיעה בנפש, והצלחתה נמדדת בשני פרמטרים: האחד, זיהוי הרקטה כמיועדת לפגוע בשטח מיושב, והשני, יירוטה. הסטטיסטיקות המיוחסות למערכת עד היום, היו בהקשר לירי מרצועת עזה. השיגורים מהרצועה כללו רקטות לשטחים פתוחים במספר גבוה בהרבה ממספר השיגורים לשטחים מיושבים, לעיתים עד כדי פי שלושה. אחוזי ההצלחה המתפרסמים בציבור מתייחסים לעיתים לאחד משני הפרמטרים, אך במבחן התוצאה הסופי, היינו: מניעת פגיעה בנפש וברכוש - נמדד השילוב של השניים כמספק הגנה לתושבים. במבצע צוק איתן יורטו לפחות 580 רקטות על ידי "כיפת ברזל".
"כיפת ברזל" היא חלק ממערכת הגנה בת חמש שכבות שמפתחת ישראל נגד נשק תלול מסלול לטווחים שונים. "כיפת ברזל" היא שכבת הגנה רביעית, מעל שכבה חמישית של "מגן אור", מערכת יירוט באמצעות קרן לייזר אשר נמצאת בפיתוח, ומתחת לשלוש השכבות, "קלע דוד" ("שרביט קסמים") נגד רקטות קרקע-קרקע בטווחים בינוניים וטילי שיוט, "חץ 2" ליירוט טילים בליסטיים ארוכי טווח, ו"חץ 3" ליירוט טילים בליסטיים ארוכי טווח מחוץ לאטמוספירה.
תהליך ההחלטה על פיתוח
להלן ציוני דרך בתהליך קבלת ההחלטות על פיתוח של המערכת:
ניסויים
ב-15 ביולי 2009 דיווחה מערכת הביטחון על עריכת ניסויים מוצלחים במערכת היירוט, וכי לראשונה הצליחה המערכת ליירט מספר מטרות ולהשמידן. בנוסף דווח שמערכת ראשונה תוצב ותהיה מבצעית באזור הדרום עד לחודש מאי 2010.
בפברואר 2011 הושלם ניסוי אחרון לפני הפיכת המערכת למבצעית.
מימון
המימון לפיתוח הראשוני של מערכת "כיפת ברזל" סופק על ידי ממשלת ישראל בהיקף 800 מיליון ש"ח. מימון זה אפשר את השלמת הפיתוח והצטיידות בשתי הסוללות הראשונות.
לאחר סיום פיתוח המערכת התברר כי צה"ל איננו מוכן להקציב לה מימון ומעדיף להקציב את המימון שברשותו למערכות התקפיות. כתוצאה מכך, המימון לשמונה סוללות "כיפת ברזל" נוספות, כמו גם לאספקת טילי היירוט, ניתן כיום על ידי ארצות הברית, ומסתכם בסכום של כ-900 מיליון דולר שהתחייב הקונגרס האמריקאי והנשיא ברק אובמה להעביר לפיתוח המערכת, בפריסה לכמה שנים.
במאי 2011 פורסם שישראל תשקיע קרוב למיליארד דולרים בייצור ופיתוח המערכת במטרה להגיע ליעד של 10–15 סוללות. עם זאת, הערכה זו ניתנה כשנה לפני שהקונגרס אישר תקציבים נרחבים לפרויקט כך שלא ידוע אם היא עדיין בתוקף. על פי דיווחי התקשורת, ישראל שיתפה פעולה עם מדינה במזרח אסיה במהלך הפיתוח של המערכת.
הצטיידות
במרץ 2009 הוקם גרעין ההקמה ליחידת "כיפת ברזל" באגד נ"מ צפון, שהורכב מלוחמים, קצינים וטכנאים. תפקידם היה להשתלב בתעשיות הביטחוניות וכן להכין תשתיות לוגיסטיות ומבצעיות ליחידה.
במאי 2009 קבע מפקד חיל האוויר, עידו נחושתן, שגדוד 947 של מערך הנ"מ, ששימש כגדוד טילי כתף מסוג "סטינגר", יוסב מגדוד נ"מ טקטי ליחידת ההקמה של מערכת "כיפת ברזל".
בתחילת 2011 הצטייד צה"ל בשתי סוללות ראשונות. באפריל 2011 הוזמנו ארבע סוללות נוספות. באוגוסט 2011 החל צה"ל להפעיל סוללה שלישית שהוצבה באשדוד. סוללה זו משמשת להכשרה והדרכה של הלוחמים והטכנאים ב"כיפת ברזל". בסוף חודש מרץ 2012 קיבל צה"ל סוללה רביעית.
ב-17 בנובמבר 2012 סופקה סוללה חמישית, בעלת ביצועים משופרים, והוצבה בגוש דן. באותו יום יירטה הסוללה בהצלחה רקטה ששוגרה לגוש דן במסגרת מבצע עמוד ענן.
במהלך מבצע צוק איתן נקלטו במערכת הביטחון שתי סוללות, שביעית ושמינית במספר.
ב-2017 הוקם גדוד שני של "כיפת ברזל". גדוד 137, שמבוסס על הגדוד להדרכה להגנה אווירית. הגדוד מתמחה בגזרה הצפונית ונערך להגנה מפני איום הארטילריה הרקטית של חזבאללה. בעתיד תוקם בגדוד החדש גם פלוגה ימית שתתמחה בהפעלת המערכת על גבי ספינות טילים ובתווך הימי.
פיתוחים ושיפורים
במהלך סוף 2011 ותחילת 2012 שופרו היכולות של "כיפת ברזל", המכ"ם שודרג, ומספר תקלות שהתגלו בניסוי המבצעי תוקנו. בעקבות שדרוג המערכת במהלך שנת 2012 החלה "כיפת ברזל" ליירט חלק גדול ממטרותיה באמצעות שימוש בטיל טמי"ר יחיד במקום בשניים. בכך התאפשר חיסכון משמעותי לעומת עלויות המערכת בשנה המבצעית הראשונה שלה.
בתחילת 2012 פורסם כי חברת "רפאל" עובדת על פיתוח דור ב' של "כיפת ברזל", שבו הטיל המיירט- טמי"ר יהיה קטן וזול יותר. כמו כן פורסם כי "רפאל" תרחיב את טווח "כיפת ברזל" ל-250 ק"מ. בנובמבר 2012 הושלמה סדרת ניסויים ששיפרו את היכולת והביצועים של מכ"ם המערכת ושל תוכנת המערכת. בעקבות הצלחת הניסוי הוטמע המכ"ם החדש בסוללה החמישית שנפרסה באותו חודש, וכן פורסם שמכ"ם זה יחליף את מכשירי המכ"ם הישנים ב-4 הסוללות שנפרסו בעבר.
למעשה, מדובר במערכת "דור ב'" של "כיפת ברזל", שביכולתה להתמודד אל מול רקטות גדולות יותר לטווחים גדולים יותר, כמו ה-"M-75" שבידי חמאס, ורקטת ה"פג'ר" שבה חמושים חמאס וחזבאללה. פורסם כי השדרוג מתבצע מכיוון שדרישות משרד הביטחון לפיתוח "כיפת ברזל" היו דחוקות ועמדו בלוח זמנים צפוף, בשל הירי על יישובי הדרום ובעיקר תוצאותיה של מלחמת לבנון השנייה, שבה העורף הפך לחזית בשל נפילתם של קרוב ל-4,000 טילים בשטח ישראל, דבר שהצריך מענה דחוף לאיום זה. העמידה בלוח הזמנים גרמה לדחיית פיתוחם של יכולות אשר לא היו הכרחיות אז, אך נחיצותם הוכחה במבצע צוק איתן ולכן היה צורך בפיתוח "דור ב'" של המערכת.
במרץ 2013 דיווח טיים מגזין על שיפור בטילי הטמי"ר שהוביל להוזלה דרסטית במחיר של כל טיל מיירט.
ב-2014 עברה "כיפת ברזל" שורת שדרוגים, בחומרה ובתוכנה, בהתבסס על הניסיון המבצעי שנרכש.
ב-2015 נוספה למערכת היכולת ליירט כלי טיס בלתי מאוישים הטסים הן בגובה רם והן בגובה נמוך. ביולי 2015 פורסם כי המערכת עברה בהצלחה ניסוי "להרחבת הביצועים ושיפור היכולות של המערכת אל מול מגוון חסר תקדים של איומים".
בפברואר 2017 הודיע משרד הביטחון על השלמתה של סדרת ניסויים לשיפור יכולות "כיפת ברזל".
בבוקר 29 במאי 2018 בראיון בגלי צה"ל אישר תת-אלוף דניאל מילוא, שהגרסה המתקדמת ביותר של המערכת מסוגלת ליירט גם פצצות מרגמה.
ב-12 בינואר 2020 השלימה מערכת הביטחון סדרת ניסויים מוצלחת בגרסה משודרגת ומתקדמת של המערכת.
בינואר 2021 השלימה מינהלת חומה סדרת ניסויים בגרסה המשודרגת של המערכת. ב-17 במרץ בוצעה בהצלחה סדרת ניסויים בגרסה המשודרגת, ובין היכולות ששופרו או נוספו לה היא יירוט איומים מרובים ומשולבים, כולל ארטילריה רקטית, טילי שיוט וכלי טיס בלתי מאוישים.
שיווק ברחבי העולם
באוגוסט 2011 חתמה חברת "ריית'און" האמריקאית על חוזה עם "רפאל" שלפיו היא תשווק את "כיפת ברזל" בארצות הברית. באפריל 2016 פורסם במקביל לניסוי המוצלח הראשון ביירוט מזל"ט מעל אדמת ארצות הברית שנערך במסגרת תוכנית בדיקת חלופות להגנה אווירית במדינה, כי הצבא האמריקני שוקל לרכוש את המערכת. ייתכן שהמערכת נמכרה גם לסינגפור. ביוני 2016 פורסם כי אף מדינה לא רכשה את המערכת, ובדצמבר באותה השנה פורסם כי שר התעשיות הביטחוניות של אזרבייג'ן הכריז כי ארצו תרכוש את המערכת, מבלי שפרט על היקף הרכישה. ב-24 בנובמבר 2017 פורסם כי הממלכה המאוחדת רכשה את מערכת השליטה והבקרה של "כיפת ברזל" ב-350 מיליון ש"ח ותציב אותה באיי פוקלנד. בספטמבר 2018 דווח כי ישראל הסכימה למכור את המערכת לערב הסעודית שתציב אותו בגבולה עם תימן, דיווח שהוכחש על ידי משרד הביטחון. בינואר 2019 החליטה ארצות הברית לרכוש שתי סוללות "כיפת ברזל" ב-373 מיליון דולר על-מנת להגן על כוחותיה באזורי עימות ובפברואר 2019 הודיעה רשמית על הרכישה. סוללה ראשונה נמסרה בספטמבר 2020 וסוללה שנייה נמסרה בינואר 2021. הסוללות הוצבו במהלך 2021 למשך חודשיים בגואם אולם לאחר מכן הוחזרו וטרם נפרסו באופן מבצעי מחדש. רכש עתידי של שתי סוללות נוספות בוטל לאחר שישראל סירבה למסור את קוד התוכנה של כיפת ברזל לאמריקנים, וכן לאור קשיים בשילוב המערכת עם מערכות השו"ב הקיימות של הצבא.. ביוני 2022 ביצע הצבא האמריקאי ניסוי מוצלח בו לשילוב הסוללה במערכת הקיימות שלו. חיל הנחתים של ארצות הברית דיווח ביולי 2022 כי הוא ביצע ניסויים מוצלחים במערכת וביקש לשלב את רכישתה בתקציב שלו ל-2023.
פעילות מבצעית
מערכת "כיפת ברזל" נכנסה לפעילות מבצעית (שנקראה רשמית "ניסוי מבצעי") בסוף מרץ 2011, אף על פי שהפיכתה למבצעית טרם הושלמה באופן מלא.
טבילת אש מבצעית
ב-27 במרץ 2011 הוצבה לראשונה סוללת "בזלת" של היחידה באזור באר שבע. ב-4 באפריל 2011 הוצבה גם סוללת "אידו" בשטח אשקלון. במערכת הביטחון הודו כי נותרו עוד מספר שבועות עד לבשלות מבצעית, אך עקב ההסלמה באזור הדרום והלחץ הציבורי הוחלט להקדים את לוחות הזמנים ולהציבה כ"ניסוי מבצעי" בתהליך הכשרה. ב-31 באוגוסט הוצבה סוללה שלישית ליד אשדוד.
ב-7 באפריל 2011 הצליחה המערכת ליירט לראשונה רקטת "גראד" שנורתה מרצועת עזה לעבר אשקלון. מאחר שהמערכת זיהתה את המיקום המדויק של נקודות השיגור, היא איפשרה לחיל האוויר לתקוף מיד את החוליות המשגרות.
ב-20 באוגוסט 2011 יירטה המערכת 9 "גראדים" מתוך מטח של 11 רקטות שנורה לעבר באר שבע ויישובי הדרום. שתי הרקטות הנותרות התפוצצו בעיר (אחת מהן גרמה להרוג אחד).
בהסלמת מרץ 2012 שוגרו אל האזור שבין גדרה לבאר שבע יותר מ-300 רקטות ופצצות מרגמה, כאשר 169 מתוכם נפלו בשטחים פתוחים. באזורים שבהם פעלה מערכת "כיפת ברזל", הצליחה המערכת ליירט 56 מתוך 73 הרקטות שזוהו על ידה כמהוות איום. לאחר תום העימות הוחלט להציב לראשונה סוללת כיפת ברזל בגוש דן.
במשך שנה המערכת ביצעה 93 יירוטים מוצלחים. ב-23 ביוני 2012 רשמה "כיפת ברזל" את היירוט ה-100, כאשר סוללת "בזלת" יירטה רקטת "גראד" מעל שדרות.
מבצע עמוד ענן
ב-17 בנובמבר 2012 יירטה "כיפת ברזל" לראשונה רקטה שנורתה לעבר תל אביב.
במהלך מבצע עמוד ענן יירטו סוללות "כיפת ברזל" 428 רקטות ורשמו כ-84% הצלחה. ב-17 בנובמבר 2012 הוצבה הסוללה החמישית של "כיפת ברזל" בגוש דן. באותו יום יורטה על ידי סוללה זו רקטה ששוגרה לתל אביב.
יירוטי בכורה בגזרות אחרות
ב-13 באוגוסט 2013 יירטה "כיפת ברזל" לראשונה רקטה ששגורה מסיני לאילת.
ב-22 באוגוסט 2013 יירטה "כיפת ברזל" לראשונה רקטה שנורתה מלבנון לעבר הגליל המערבי, אך איפשרה פגיעה בשטח בנוי של שתי רקטות אחרות ממטח זה.
ב-4 ביוני 2014 הופעלה לראשונה "כיפת ברזל" ברמת הגולן, שניסתה ללא הצלחה ליירט רקטה שנורתה משטח סוריה.