cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כרמלהיים
מבני ואתרי המושבה
מבנים נוספים בשכונה:
אריק חן
אריה (אריק) חן (אוחנה) (נולד ב-1972) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ששימש נספח צה"ל בהולנד, בבלגיה ובנאט"ו. בעברו שימש כסגן מפקד עוצבת אדום וכמפקד עוצבת הגולן.
ביוגרפיה
חן בוגר הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי. התגייס לצה"ל ב-1990 ושירת כלוחם בפלנ"ט גולני. לאחר קורס קצינים חזר לפלוגה ומונה למפקד צוות, בהמשך היה סגן מפקד הפלנ"ט. לאחר מכן מונה למפקד פלוגת מסלול בגדוד 13, בהמשך שימש מפקד פלוגה בבה"ד 1, בשנת 1998 מונה למפקד פלנ"ט גולני. ב-1999 פיקד על כוח הפלוגה שפעל בסמוך למוצב ריחן, יחד עם כוח צד"ל לאיתור מטענים. במהלך הפעילות נתקל הכוח בחוליית מחבלים ובקרב שהתפתח הרג חן לפחות שניים מהם. על פועלו זכה בצל"ש מפקד אוגדה. בשנת 2001 מונה לסגן מפקד גדוד 13 ובמהלך מבצע חומת מגן נפצע. לאחר החלמתו, מונה ב-2002 לסגן מפקד יחידת אגוז, ב-2003 מונה למפקד מגמת אימון מתקדם בבא"ח גולני, וב-2004 לקצין מבצעים מיוחדים באוגדת איו"ש.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד חרוב בחטיבת כפיר עד שנת 2007, במהלך כהונתו סיכל הגדוד מספר ניסיונות פיגועים גדולים. בהמשך מונה למפקד בסיס האימונים של החטיבה בשנים 2007–2009. לאחר מכן מונה לקצין המבצעים של פיקוד צפון בשנים 2009–2011. ביולי 2012 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת הגולן, תקופתו כמפקד החטיבה התאפיינה בזליגת מלחמת האזרחים בסוריה לרמת הגולן והתחממות הגזרה שהתבטאה בירי מרגמות לשטח ישראל, פיצוץ מטענים בסמוך לגבול, והריגתו מירי נ"ט של נער בן 13 בנו של עובד קבלן של משרד הביטחון שעבד בסמוך לתל חזקה, וירי ארטילרי ישראלי כתגובה, לראשונה מאז מלחמת יום הכיפורים, בתפקידו שימש עד אוגוסט 2014. לאחר מכן מונה לסגן מפקד עוצבת אדום בשנים 2014–2016. בשנת 2016 מונה לנספח צה"ל בהולנד. בשנת 2018 סיים את תפקידו זה.
חן נשוי ואב לארבעה. הוא בוגר תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני במדעי החברה באוניברסיטת חיפה.
בוזקאשי
בּוּזְקָאשִי או קוֹקבּוֹרוּ הוא ספורט קבוצתי מסורתי במדינות מרכז אסיה. הבוזקאשי הוא הספורט הלאומי של אפגניסטן, והוא נחשב לספורט הפופולרי ביותר בקירגיזסטן. מטרתו של כל שחקן המשתתף במשחק היא ללקט פגר של עז או עגל ערוף ראש מהאדמה תוך כדי רכיבה על סוס ולהעבירו אל מעבר לקו המטרה או למעגל מטרה המסומנים בקרקע, וכן למנוע משחקני הקבוצה היריבה לעשות כן. מקורו של הספורט ביכולתם של תושבי הערבות באזור לאסוף עזים ועגלים תוך כדי רכיבה.
תחרויות בוזקאשי נכללות במשחקים הנומדים העולמיים.
אטימולוגיה
למשחק שמות שונים בקרב עמי האזור. בוזקאשי הוא השם המקובל בפרסית (بزکشی) ובטג'יקית (бузкашӣ) ופירושו "הרמת עזים". באוזבקית, טטרית וטורקמנית, נקרא המשחק קוקבורו (kökbörü), בקזחית קֶקְפָּאר (көкпар) ובקירגיזית אוּלָאק טָארְטִיש.
כללי המשחק
למשחק שתי שיטות עיקריות: טוּדָבָּרָאִי וקָרָגָ'אִי. בשיטת הטודבראי, יש להרחיק את הפגר לנקודה כלשהי הרחוקה מיתר המשתתפים. בשיטת הקרג'אי, יש לשאת את הפגר לנקודה ספציפית בקצה המגרש, המסומנת בדגל, להקיף את הדגל, ואז להטילו במרכז מעגל המכונה "מעגל הצדק", בצידו השני של המגרש.
הבוזקאשי הוא משחק קשוח, שכן למשתתפים בו מותר לנקוט בכל דרך אפשרית לשם השגת הניצחון במשחק. כל רוכב נושא עמו שוט, שלעיתים נאחז בשיניים. על מנת להגן על עצמם מבעיטות ומהצלפות של שחקני הקבוצה היריבה, לבושים הרוכבים שכבות ביגוד רבות.
פגרי העגלים או העזים בהם משתמשים במשחק הם בדרך כלל ערופי ראש, גפיהם נכרתות מתחת לברכיהם, ומעיהם מוצאים מהם. הם מושרים במים קרים במשך 24 שעות לפני המשחק, ולעיתים הם ממולאים בחול, על מנת להגדיל את משקלם. השימוש בעגלים נפוץ יותר מאשר בעזים, משום שהם נוטים פחות להתפרק במהלך המשחק. נשיאת הפגרים חייבת להיות באמצעות הידיים, ואין לקשור אותם לגוף או לסוס.
פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר
פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה מוענקים על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA). הם ידועים בשם פרסי באפט"א לטלוויזיה.
בוזקאשי
כללי המשחק
המשחק אינו מוגבל בזמן, והוא יכול להימשך אף מספר ימים, עד להשגת הניצחון. הקבוצה המנצחת זוכה בפרס, בדרך כלל כסף, בגדים או טורבנים. השגת המיומנות במשחק נמשכת שנים רבות, ורבים מהשחקנים הגדולים ביותר (המכונים "צָ'פָּנְדָאז"), הם מעל גיל ארבעים. גם הסוסים צריכים להיות מאומנים היטב, ואימוניהם נמשכים לעיתים למעלה מחמש שנים.
פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר
הפרסים מוענקים החל משנת 1954.
בוזקאשי
כללי המשחק
במובן מסוים, מזכיר הבוזקאשי את הפולו, אלא שבאחרון משתמשים השחקנים בכדור, ומשכו מוגבל בזמן.
פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר
בין השנים 1968 ל-1997 נערך טקס יחיד שבו הוענקו פרסי הקולנוע והטלוויזיה יחד. החל מ-1988 נערכים טקסים נפרדים לקולנוע ולטלוויזיה. טקס הענקת פרסי הקולנוע מתקיים בפברואר, שבועיים לפני טקס הענקת פרסי אוסקר בארצות הברית. טקס הענקת פרסי הטלוויזיה נערך בסוף מאי. פרס באפט"א לטלוויזיה בבריטניה מקביל לפרס אמי בארצות הברית.
הפרסים לשחקן המשנה הטוב ביותר ולשחקנית המשנה הטובה ביותר הוענקו לראשונה בשנת 2010.
בית קלר
היסטוריה
עד שנת 1903 שימש הבניין למגוריה של מממנת רכישת הקרקע ממסדר הכרמליתים - האצילה הגרמנית ברטה פון בנוורט. בשנה זו חזרה לאירופה ומסרה את הבית לפרידריך קלר שהיה סגן הקונסול של גרמניה בחיפה ונציג הדואר האוסטרו-הונגרי בעיר, והוא שימש למגוריו ולמגורי משפחתו עד מותו בשנת 1913. הרחוב נקרא על שמו של קלר.
בשנת 1918, לאחר מותה של פון בנוורט נקנה ביתה על ידי יצחק גולדברג, הוא הרס את המבנה הישן, ובמקומו בנה בית חדש וקרא לו על שם אשתו – "בית רחל". על שמו קרוי הרחוב הסמוך - שדרות יצחק.
גם בית רחל נהרס, אולם בלחצם של ארגוני שימור הוחלט לשמר את אחד מהבתים אשר הוקמו על ידי קלר כבית המשרתים ובתקופת יצחק גולדברג שימש לאירוח מבקרים, ובמימון ממשלת גרמניה שוקם המבנה.
תיאור בית האירוח
המבנה הוא דו-קומתי, מקורה בגג רעפים. אין לו גמלון אופייני (גמלון זה היה קיים רק בבית המגורים הראשי של האחוזה) אולם הוא כולל גרם מדרגות חיצוני עשוי עץ האופייני למבנים טמפלריים (המבנה המקורה הוא מקורי, אולם כיוון גרם המדרגות שונה בעת שיפוץ המבנה).
קרול ברג
קרול ברג (אנגלית: Carol Berg) היא סופרת פנטזיה אמריקאית.
קורות חיים
בעלת תארים במתמטיקה ומחשבים. חיה עם בעלה ושלושה בנים בהרי קולורדו.
קרול ברג ביקרה בישראל במסגרת פסטיבל אייקון 2007.
ספרים שתורגמו לעברית
טרילוגית הראי-קירה
ספרים שטרם תורגמו לעברית
הגשר של ד'ארנט' (D'Arnath) דואט המגדלור דואט המקלט הקולגיה מג'יקה יצירות אחרות
פרסים
קרול ברג זכתה שלוש פעמים בפרס קולורדו לספרות, בפעם הראשונה בשנת 2003 עבור Song of the Beast, בפעם השנייה בשנת 2009 עבור Breath and Bone, ובפעם השלישית בשנת 2011 עבור The Soul Mirror. בנוסף זכתה בפרס גפן (2005) לספר הפנטסיה המתורגם הטוב ביותר בעבור השתנות.
מרכז אפריקה
מרכז אפריקה הוא אזור גאוגרפי במרכז יבשת אפריקה. הגדרת תחומיו של האזור משתנה. המדינות הנכללות בהגדרות השונות לאזור זה הן:
אפריקה התיכונה
חלוקת העולם לאזורי משנה גאוגרפיים על ידי האו"ם מגדירה את אפריקה התיכונה כשטח שנמצא דרומית למדבר סהרה, מזרחית לאפריקה המערבית ומערבית לשבר הסורי-אפריקני. האזור נשלט טופוגרפית על ידי נהר הקונגו ופלגיו אשר מנקזים את השטח השני הגדול בעולם אחרי נהר האמזונאס. לפי האו"ם תשע המדינות של אפריקה התיכונה הן:
כל המדינות באזור המשנה של האו"ם יחד עם בורונדי ורואנדה מרכיבות את "הקהילה הכלכלית של מדינות מרכז אפריקה" (ECCAS).
הפדרציה המרכז אפריקאית
הפדרציה המרכז אפריקאית (1963-1953), הנקראה גם הפדרציה של רודזיה וניאסלנד, הורכבה מהמדינות מלאווי, זמביה, וזימבבואה של ימינו. מדינות אלו נחשבות כיום כחלק מאפריקה הדרומית או ממזרח אפריקה.
אקלים
רוב החוף האטלנטי של אפריקה מאופיין בלחות גבוהה ובטמפרטורות גבוהות. אקלים זה מקיים יערות גשם טרופיים צפופים. דרומית וצפונית לנהר הקונגו, נמצאים אזור רחבים של סוואנה טרופית. אזורים אלו חמים כל השנה, אבל הם בעלי עונות רטובות ויבשות מוגדרות. ההרים המזרחיים מאופיינים באקלים רמתי. בדרום האזור ניתן למצוא ערבות יבשות ומדבריות.
בגן של דודו
בגן של דודו היא סדרת סרטים מוזיקליים ישראלית לילדים בכיכובו של דודו פישר, ששווקה בקלטות וידאו ותקליטורי וידאו. השירים מכל סרט יצאו גם על גבי תקליטורי שמע וקלטות שמע. הסדרה עוסקת בערכים שונים, ובערכי היהדות כגון תפילה, שבת וחגי ישראל. בסדרה מופיעים ילדים מגני ילדים שונים בישראל ומגילאים שונים, ולהקת ילדים השרה יחד עם פישר.
הסדרה נוצרה על ידי אורית וגנפלד, פזמונאית ומלחינה, שגם כתבה והלחינה את השירים המופיעים בסדרה. הסדרה הופקה על ידי חברת 'וידאו קט הפקות'. היא הותאמה במיוחד לציבור המסורתי והדתי, אך מתאימה גם לציבור החילוני, וקהל היעד שלה הוא ילדים בטווח הגילאים 1–8.
שלוש קלטות מתוך הסדרה צולמו גם בשפה האנגלית.
סרטי הסדרה
בסדרה יצאו עד כה תשעה עשר סרטים:
לאחרונה הושק אתר מנויים חדש לסדרה-אתר סטרימינג ובו ניתן לצפות און ליין בכל סרטי הסדרה וכמו כן ניתן להוריד דרכו את קובצי השמע של כל הסדרה.
אג'ליל
אִגְ'לִיל (בערבית: إجليل, או גַ'לִיל, جليل) היה כפר ערבי בקרבת חוף הים התיכון, כ-10 ק"מ צפונית ליפו. תושבי הכפר עזבו אותו במהלך מלחמת העצמאות. מקור השם אִגְ'לִיל הוא ביישוב "גליל", שנזכר בספרות השומרונית הקדומה. על אדמות הכפר לשעבר נבנו שכונות של הערים הרצליה ורמת השרון, קיבוץ גליל ים ומחנה גלילות.
היסטוריה
השם "גליל" נזכר בספרות השומרונית והוא השתמר כנראה בשם הכפר ובשם של קדוש מוסלמי - שיח' צאלח עבד אל-ג'ליל - שנטמן לכאורה בכפר. הכפר המודרני נוסד בשלהי המאה ה-18 או ראשית המאה ה-19 בידי תושבי הכפר חג'ה שבשומרון, כ"חלק התפשטות הליבה היישובית מהרי השומרון לאזורי הספר היישובי." לדברי מרום, ירידת תושבי ההר אל השרון הייתה קשורה בתהפוכות הפוליטיות בעבר הירדן, בלחצים דמוגרפיים גוברים בשדרת ההר וסכסוכי קייס וימן ". תושבי אג'ליל היו מוסלמים, והתפרנסו מחקלאות ומדיג. בתקופת המנדט הבריטי פוצל הכפר לשני חלקים - ג'ליל א-שמאליה (הצפוני) וג'ליל אל-קבליה (הדרומי), שהיה החלק הגדול יותר.
בשנת 1881 סומן הכפר על מפת הקרן לחקר ארץ ישראל ("Survey of Western Palestine").
במפקד האוכלוסין שנערך ב-1922 מנתה אוכלוסיית הכפר 154 נפשות. ב-1931 כבר נמנו בכפר 305 נפשות. על פי סקר הכפרים משנת 1945 התגוררו בשני חלקי הכפר, הצפוני והדרומי, כ-660 תושבים, במניין זה נכללו 210 יהודים. בשנה זו היו למעלה מ-6,500 דונם מסך שטחי הכפר בבעלות יהודית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נקנו חלק מאדמות הכפר, ובהמשך נבנו עליהן (ועל אדמות שנקנו מכפרים שכנים נוספים, כמו אל-חרם) היישובים היהודיים הרצליה, רמת השרון (שהייתה אז שכונה בשם "עיר שלום") וגליל ים. הקשרים בין המתיישבים היהודים לתושבי אג'ליל היו ידידותיים.
בינואר 1948 השתתף נציג אג'ליל, ג'מיל ג'אסר, לצד נציגי כפרים אחרים מהאזור (כמו שייח' מוניס, אבו כישכ), בפגישה עם נציגי הכוחות הלוחמים העבריים. הפגישה התקיימה בפתח תקווה, בביתו של אברהם שפירא. בפגישה הביעו מנהיגי הכפרים את רצונם בשלום והצהירו שלא ייתנו מחסה לכוחות צבא ערביים וכי במקרה הצורך יפנו לעזרת "ההגנה" לקבלת הגנה וכלכלה.
בתחילת מרץ הגיעו קצינים מצבא השחרור הערבי שחנה בשומרון לכפרים הסמוכים לתל אביב במטרה לארגן את הגנתם. לוחמי צבא השחרור דרשו מתושבי שייח מוניס, אג'ליל ואבו כישכ לפנות את הנשים והילדים ולהשאיר רק גברים בגיל צבא. על פי יואב גלבר פעולות אלה גרמו לאנשי ההגנה לתכנן את כיבוש הכפרים על מנת למנוע השתלטות של צבא השחרור על האזורים סמוכים לתל אביב. במרץ השתלטה ההגנה על הכפרים שייח מוניס וסומייל ובראשית אפריל השתלטה ההגנה ללא קרב על אג'ליל שכבר היה ריק מתושביו על פי הוראות צבא השחרור.
חלק ממפוני אג'ליל התיישבו בשכונת אבו סנינה במזרח כפר סבא.
ב-26 במאי 1948 הוקם בכפר הנטוש מחנה שבויים. עם תום מלחמת העצמאות התווספו חלק מאדמות הכפר ליישובים הרצליה ורמת השרון; על חלק אחר מהאדמות הוקמו מחנות צבא, בהם בית הספר להנדסה צבאית. במרכז הכפר הוקמה מעברה, "מעברת ג'ליל" שנקראה רשמית "מעברת גלילות", בשנת 1954 המעברה צורפה להרצליה. בשנת 1960 פורקה המעברה סופית - תושבי המעברה שוכנו בשיכונים שנבנו בהרצליה והשטח נשאר בתחומי הרצליה. על חלק מאדמות הכפר שבתחומי רמת השרון הוקם המרכז המסחרי "רב מכר" ובו מתחם בתי הקולנוע סינמה סיטי גלילות. כמה מבתי הכפר נותרו על תלם בתוך המחנה הצבאי גלילות.
מארס מטודי
"מארס מטודי" (באנגלית: Mars of Todi) הוא כינויו של פסל ברונזה אטרוסקי מסוף המאה ה-5 לפנה"ס. גובהו של הפסל הוא 141 ס"ס. הפסל נתגלה בשנת 1835 והוא מוצג כיום במוזיאון הוותיקן ברומא.
הפסל מייצג הישג טכני ואמנותי ניכר בהתפתחותה של האמנות האטרוסקית לכיוונים ריאליסטיים יותר. הדמות בפסל היא דמותו של חייל אטרוסקי המקריב קורבן. תווי הדמות ריאליסטיים, וכך גם פרטי הלבוש והשריון, אשר מתוארים בקפדנות. קיימים קווי דמיון משותפים בין פסל זה לבין הפסל היווני "הרכב מדלפוי". אולם, למרות קווי המתאר המעודנים של הדמות, ניכרים בה סממנים והשפעות מן האמנות המזרחית. בייחוד בולטת נוקשות זו בשריון אשר מכסה על תווי המתאר של הגוף.
Prospekt's March
Prospekt's March הוא מיני אלבום של להקת הרוק האלטרנטיבית הבריטית, קולדפליי. האלבום הופץ בתחילה באירופה וביפן ב-21 בנובמבר 2008, ובשאר העולם הוא יצא בשבוע שלאחר מכן. הוא כולל מספר רצועות שנותרו מן הפעילויות של קולדפליי לאלבום האולפן הרביעי שלה, Viva la Vida or Death and All His Friends. האלבום זמין גם במהדורת הדלוקס של Viva la Vida or Death and All His Friends.
עטיפת האלבום היא ציורו מקורי של הצייר אז'ן דלקרואה מהמאה ה-19, בשם קרב פואטייה. גם עטיפת האלבום Viva la Vida or Death and All His Friends לקוחה מאחר מציוריו המפורסמים של דלקרואה, החירות מובילה את העם. מהאלבום יצא סינגל אחד, Life in Technicolor II, שכשל מבחינה מסחרית והגיעה תחילה רק למקום ה-90 במצעד הסינגלים הבריטי, אך מאוחר יותר הגיע למקום ה-28 עם הפצתו כסינגל בשנת 2009. עקב אי הצלחת הסינגל הראשון, החליטה הלהקה שלא להפיץ את השיר Glass of Water כסינגל. נכון לינואר 2010, האלבום מכר מעל 537,000 עותקים ברחבי העולם.
כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק
כריסטיאן השלישי (בדנית ובנורווגית: Christian III; 12 באוגוסט 1503 – 1 בינואר 1559) היה מלך דנמרק ומלך נורווגיה מ-1534 ועד למותו. הוא היה בנם הבכור של פרדריק הראשון, מלך דנמרק ושל אנה מברנדנבורג.
כשהוא מושפע ממוריו, שהיו לותרנים מסורים, מייסד כריסטיאן את הלותרניזם כדת המדינה בממלכותיו במסגרת הרפורמציה הפרוטסטנטית. לאחר כמה מאות שנים, מאז מלכותו של כריסטיאן השלישי, בהם הייתה במעמד של דת המדינה, הכנסייה הלותרנית היא כיום במעמד של "כנסיית העם" במסגרת חוקת דנמרק משנת 1849. בנורווגיה, נותר הלותרניזם דת המדינה הרשמית עד לעדכון החוקה ב-2012.
ויולה דה גמבה
ויולה דָה גָמבה או "ויול" (בעברית: כּוֹנֶרֶת בֶּרֶךְ) הוא שמה של קבוצת כלי נגינה, ממשפחת כלי הקשת. הוויולה דה גמבה (ויולת רגל) הייתה נפוצה, בגדלים שונים, החל מסוף ימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, ועד לסוף תקופת הבארוק. באנגלית ובכמה שפות אחרות נקראת הוויולה דה גמבה גם בשם "ויול" (viol), והמשפחה כולה היא "משפחת הוויולים". בימינו, בדרך כלל, כאשר אומרים ויולה דה גמבה הכוונה היא לכלי הבאס ("ויול באס").
כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק
ראשית חייו
כריסטיאן נולד ב-12 באוגוסט 1503 בטירת גוטורף, שאותה הפך פרדריק הראשון למעונו הראשי. ב-1514, כאשר הוא היה רק בן עשר שנים, מתה אמו של כריסטיאן. ארבע שנים מאוחר יותר, נשא אביו לאישה את סופיה מפומרניה.
ויולה דה גמבה
למרות השם הדומה, אין לבלבל בין הוויולה דה גמבה והוויולה הרגילה (או בשמה המלא "ויולה דה בראצ'ו", כלומר ויולת זרוע). כמו כן, למרות שמנגנים בגמבה בתנוחה המזכירה את הצ'לו, אין קשר בין הצ'לו ובין משפחת הוויולים; הכינור והצ'לו שייכים שניהם למשפחת הכינורות – הוויולות דה גמבה, לעומת זאת, התפתחו הן מן הכלי הערבי רבאב (ראו ספרו של Ian Woodfield: The Early History of the Viol) וכן מן הכלי הספרדי ויוּאֶלָה (vihuela), שבו ניגנו גם בפריטה וגם בקשת, וממנו התפתחה במקביל גם הגיטרה.
כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק
ראשית חייו
בשנת 1523 נבחר פרדריק להיות מלך דנמרק במקום אחיינו, כריסטיאן השני, מלך דנמרק. פעולתו הציבורית הראשונה של הנסיך הצעיר כריסטיאן לאחר עלייתו לכס המלוכה של אביו, הייתה ביצורה של קופנהגן, שעמדה איתנה כנגד כריסטיאן השני. כסטאדהאודר של הדוכסיות של שלזוויג והולשטיין ב-1526 וכמשנה למלך נורווגיה ב-1529, הפגין כריסטיאן יכולות ניהוליות ראויות לציון.
השקפותיו הדתיות
מורהו הראשון של כריסטיאן, וולפגנג פון אוטנהוף, ומורהו הלותרני, הגנרל יוהאן רנצאו, היו שניהם רפורמטורים נלהבים והייתה להם השפעה על הנסיך הצעיר. בדחיפתם, בעת שסייר בגרמניה ב-1521, נכח כריסטיאן בדיאט של וורמס, כדי לשמוע את מרטין לותר נואם. טיעוניו של לותר סיקרנו אותו. הנסיך לא שמר בסוד את השקפותיו הלותרניות. הבוטות שלו העמידה אותו בעימות, לא רק עם מועצת הממלכה, אלא גם עם אביו הזהיר והפשרן. בחצרו בשלזוויג הוא עשה כמיטב יכולתו להנהיג את הרפורמציה הפרוטסטנטית, למרות התנגדות הבישופים. הוא הפך את הכנסייה הלותרנית לכנסיית המדינה של שלזוויג-הולשטיין על פי צו כנסייתי שהוצא ב-1528.
ויולה דה גמבה
בצרפת של תקופת הבארוק נחשבה הוויולה דה גמבה לכלי אצילי במיוחד, וצלילה נחשב כדומה במיוחד לקול האנושי. גדולי מלחיני הבארוק והרנסאנס כתבו לכלי – הבולטים ביותר הם קופרן, טלמן, בוקסטהודה, מרן מארה ובאך, שכתב שלוש סונאטות קונצ'רטנטיות לויול וצ'מבלו. כמו כן נמנה עליהם קארל פרידריך אבל, שהיה מפורסם בכישרון נגינתו על הכלי, וכתב את רוב יצירותיו לכלי זה.
כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק
עלייתו למלוכה
לאחר מותו של אביו ב-1533, הוכרז כריסטיאן ב-1534 כמלך על ידי האספה בריי שבצפון יוטלנד. מועצת המדינה הדנית, שנשלטה עדיין על ידי הבישופים והאצילים הקתולים, סירבה לקבל את הדוכס כריסטיאן כמלך ופנתה לרוזן כריסטופר מאולדנבורג כדי להשיב את כריסטיאן השני לכס מלכותו. כריסטיאן השני תמך באמונה הישנה ובאמונה החדשה בהזדמנויות שונות. כצעד של התנגדות לכריסטיאן השלישי, הוכרז הרוזן כריסטופר כעוצר הממלכה על ידי האספה. צעד זה הוביל למלחמת אזרחים שארכה שנתיים (1536-1534) וידועה בכינוי "סכסוך הרוזנים" (Grevens Fejde) בין הכוחות הקתולים לכוחות הפרוטסטנטים.
ויולה דה גמבה
לקראת אמצע המאה השמונה עשרה יצאה הוויולה דה גמבה בהדרגה מן האופנה ואת מקומה תפס הצ'לו בעל הצליל המבריק יותר. קרל פיליפ עמנואל באך היה בין האחרונים שחיברו יצירות לכלי. היידן כתב סדרת יצירות לבריטון, כלי מיתר ממשפחת כלי הקשת, ושוברט חיבר סונאטה לארפג'ונה, אף היא גלגול מאוחר של הכלי. לויולה דה גמבה שישה או שבעה מיתרים, המכוונים בקוורטות וביניהם גם טאצה אחת (בניגוד לכלים ממשפחת הכינור המכוונים בקווינטות). כמו בכל כלי הבארוק, המיתרים עשויים ממעי חיה (הנקרא בעברית לעיתים "גיד"), והמיתרים הנמוכים עשויים מעי מלופף מתכת. לכל הכלים במשפחת הגמבה שריגים על השחיף, בדומה לגיטרה, אך הם ניידים ועשויים אף הם מעי. זהו אחד הגורמים לצלילה המיוחד של הוויולה דה גמבה, משום שהשריג משמש כגשר, והמיתר מצלצל כמיתר פתוח. לוויולה דה גמבה גשר פחוס יותר, המאפשר נגינה קלה יותר של אקורדים.
כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק
מלחמת האזרחים
כשיוטלנד הייתה פחות או יותר בטוחה מבחינתו, התמקד כריסטיאן בהשגת השליטה בסקונה. הוא פנה למלך השוודי הפרוטסטנטי, גוסטב ואסה, לסיוע בדיכוי המרד. גוסטב הסכים מיד ושלח שני צבאות להחריב את מרכז סקונה ואת הלנד. האיכרים הקתולים נחלו תבוסה קשה ורוויית דם בלוסהולט. השוודים הלותרנים נעו אל טירת הלסינגבורג, שנכנעה בינואר 1535 ונשרפה עד היסוד.
לאחר המלחמה
האמון ההדדי בין המלך שכבש את ממלכתו בכוח הזרוע לבין העם שעמד כנגדו, לא היה בר השגה באופן מיידי. נסיבות עלייתו של כריסטיאן לכס המלכות חשפו את דנמרק לסכנה של שליטה על ידי זרים. היו אלו הדוכסויות הגרמניות שסייעו לכריסטיאן לכבוש את דנמרק. הולשטיין ושאר האצילים הגרמנים היו אלו שהובילו את הצבאות של כריסטיאן וכיוונו את צעדיו הדיפלומטיים. שש השנים הראשונות למלכותו של כריסטיאן עמדו בסימן של מאבק בין האספה הלאומית הדנית לבין היועצים הגרמנים של המלך ושני הצדדים שאפו להטיל את שליטתם עליו. למרות שבתחילה הייתה ידם של הדנים על העליונה, על ידי השגת כתב זכויות שכלל תנאים שעל פיהם רק מי שנולד על אדמת דנמרק יוכל לכהן במשרות הבכירות במדינה, המשיכו יועציו הגרמנים לותרנים של המלך להשיג הצלחות בראשית תקופת מלכותו של כריסטיאן.
ניצחונו של לותרני דובר גרמנית כמו כריסטיאן השלישי הביא בסופו של דבר לקיצה של הנצרות המסורתית בדנמרק, אך הקתולים עדיין שלטו במועצת המדינה. ב-12 באוגוסט 1536 הורה כריסטיאן לשכירי החרב הגרמנים שלו לעצור שלושה מהבישופים שהיו חברים במועצה. מרטין לותר כתב למלך ובירך אותו על הצלחתו.
חובותיו הכספיים של כריסטיאן שנבעו מניהול המלחמה היו עצומים והחרמת אדמות הכנסייה, שעובדו על ידי איכרים שהיו פטורים מחובות כלפי האצולה, אפשרה לו לשלם את חובותיו. המרוויחים העיקריים מההחרמות היו האצילים שהובילו את האמונה הדתית החדשה שהובאה מגרמניה.
צעדי המדיניות הפרוטסטנטיים של כריסטיאן הובילו את דנמרק להקמתה של הכנסייה הלותרנית של דנמרק ככנסייה הלאומית של המדינה. צעד זה התרחש באופן רשמי ב-30 באוקטובר 1536, כאשר מועצת המדינה המחודשת (ללא קתולים), אימצה את עיקרי האמונה הלותרנית שנוסחו על ידי יוהנס בוגנהגן, שהתווה את הסדר הארגוני ואת הליטורגיה של הכנסייה.
המנזרים נסגרו ורכושם עבר לידי הכתר. שטחי קרקע עצומים הועברו לתומכיו של המלך. כנסיות ובתי ספר כנסייתיים נסגרו וכמרים סרבנים גורשו מקהילותיהם. בישופים קתולים נכלאו, אלא אם כן הם הסכימו להינשא ולוותר על זכויות היתר שלהם. חלק מהם נכנעו לאחר כמה שנים בכלא ואחרים סירבו לקבל את האמונה החדשה והוצאו להורג כמרטירים.
המשך תקופת מלכותו
הסכנה שנשקפה לכריסטיאן השלישי מצדו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושאר קרובי משפחתו של כריסטיאן השני הכלוא, שכנעה אותו בנחיצות של הפחתת חוסר שביעות הרצון בממלכה על ידי מתן אמון באצולה הדנית. ב-1542, הסכימה האצולה הדנית שהתעשרה זה מקרוב, להפריש את החלק העשרים של רכושה כדי לשלם את חובותיו הכבדים של כריסטיאן להולשטיינים ולדוכסיות הגרמניות האחרות.
הציר המרכזי של מדיניות החוץ של כריסטיאן הייתה הברית שלו עם הנסיכים הגרמנים הפרוטסטנטים, כמשקל נגד לעוינותו של קרל החמישי, שהיה נחוש בדעתו לתמוך בתביעתן לכתרי הממלכות הסקנדינביות של אחייניותיו, בנותיו של כריסטיאן השני. ב-1542 הוכרזה מלחמה כנגד קרל החמישי ולמרות שהנסיכים הגרמנים הפרוטסטנטים הוכיחו את עצמם כבעלי ברית נאמנים, סגירתם של מיצרי דנמרק בפני הספנות ההולנדית הוכחה כצעד משפיע של כריסטיאן שגרם להולנד לדחוק בקרל החמישי לחתום על חוזה שלום עם דנמרק שנחתם בשפייר ב-23 במאי 1544.
חלוקת שלזוויג והולשטיין
עד לחתימתו של שלום זה, משל כריסטיאן השלישי על כל שטחיהן של דוכסויות שלזוויג והולשטיין בשמם של אחיו למחצה שהיו אז קטינים, יוהאן ואדולף.
ב-1544 חילקו שלושת האחים את הולשטיין (שהייתה פייף של האימפריה הרומית הקדושה) ואת שלזוויג (שהייתה פייף דני) באופן בלתי רגיל, בעקבות המשא ומתן בין האחים לבין המעמדות של הדוכסויות, שהתנגדו לחלוקה. ההכנסות של הדוכסויות חולקו לשלושה חלקים שווים על ידי הקצאת אזורים מסוימים בין שלושת האחים בעוד שהכנסות כלליות, כמו מיסים שנגבו מהערים ומכסים, נגבו ביחד אך חולקו גם הם בין האחים.
שנותיו האחרונות
מדיניות החוץ של כריסטיאן השלישי בשנותיו האחרונות הותוותה על ידי שלום שפייר. הוא נמנע מסיבוכים בצעדיו עם מדינות זרות, סירב לקחת חלק בברית שמלקלדן ב-1546 ותיווך בין קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין סקסוניה לאחר נפילתו של מוריץ, הנסיך הבוחר של סקסוניה בקרב סיברהאוזן ב-1553.
בפברואר 1555 הוא השתדל למענו של מיילס קאברדייל, מתרגם הביבליה לאנגלית, שנכלא במשך שנתיים וחצי על ידי מרי הראשונה, מלכת אנגליה. קאברדייל שוחרר והורשה לעזוב את אנגליה.
כריסטיאן השלישי מת בראש השנה 1559 בקולדינגהוס ונטמן בקתדרלת רוסקילדה.
משפחתו
ב-29 באוקטובר 1525 נשא כריסטיאן לאישה את דורותיאה מסקסוניה-לאוונבורג, בתם של מגנוס הראשון, דוכס סקסוניה-לאוונבורג וקתרינה מבראונשווייג-וולפנביטל, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
משפחת פאליק
משפחת פאליק (באנגלית: Falic) היא משפחת אנשי עסקים ונדבנים יהודיים אשר בסיס עסקיהם במיאמי, ארצות הברית והם מחלקים את חייהם בין פנמה, מיאמי וישראל.
בבעלות המשפחה כ 200 מתחמי דיוטי פרי ברחבי העולם.
עסקי המשפחה בישראל כוללים את : יקב פסגות, רהיטי פיטרו הכט, מחלבות סוסיא, אתר פאנקו, חברת החדשות באנגלית ILTV ועוד.
מוצא המשפחה
ההורים, חיים (פימה) ונילי הם ממוצא רוסי־לבנוני. האבא חיים נולד בברית המועצות ב-1932. כשהיה בן 20 עלה לישראל, שירת בצבא ולאחר מכן עזב את הארץ והצטרף לקרובי משפחתו בוונצואלה, שם עסק בתכשיטנות, באחת החופשות בארץ הכיר את נילי, השניים נישאו וחזרו לוונצואלה לאחר מכן הם עזבו לארצות הברית.
האמא, נילי פאליק משמשת יושבת ראש אמריטוס של FIDF, ארגון "ידידי צה"ל בארצות הברית ובפנמה"
למשפחה שלושה בנים אשר מנהלים את רוב עסקי המשפחה כיום: סיימון, ליאון וג'רום.
סיימון, האח הבכור, אחראי על הפיננסים ועל הפיתוח העסקי של תאגיד פאליק, ג'רום על הקוסמטיקה ועל הבישום, ולאון על המשקאות ועל הפעילות בדרום אמריקה.
אשתו של סיימון, חנה פאליק, היא נשיאת ויצו־ארצות הברית.
בשנת 2012 נפטר אבי המשפחה חיים פאליק.
עסקי המשפחה
בשנת 2001 רכשו את רשת הדיוטי פרי 'Duty Free Americas' במחיר אטרקטיבי של 121 מיליון דולר, עקב פיגועי 11 בספטמבר, מכיוון שאחזה בעולם פאניקה כללית ותחום התעופה כולו נכנס למשבר עמוק. כיום הרשת היא מפעילת הדיוטי פרי הגדולה בארצות הברית עם 7,000 עובדים ומחזור מכירות של יותר מ־1.3 מיליארד דולר. היא מחזיקה יותר מ-180 חנויות בנמלי תעופה ומעברי גבול בארצות הברית, בדרום אמריקה ועוד, כגון: JFK, מיאמי, דאלאס, וושינגטון וחנויות במדינות מרכז ודרום אמריקה וסין. בנוסף בבעלות המשפחה עסקים נוספים: חברת PANECO (פאנקו), מיזם האונליין למכירת אלכוהול, בית האופנה כריסטיאן לקרואה. זכויות ההפצה של מותג הקוסמטיקה "פרי אליס" אתר מכירות אופנה וחלק מיקב "פסגות".
החל משנת 2019 המשפחה נמנית מבעלי השליטה בחברת החדשות ILTV.
הם מחלקים את חייהם בין פנמה, מיאמי וישראל.
פעילות פילנתרופית
למשפחה ישנה קרן בשם "קרן סגל לישראל" השוכנת בירושלים ומטרתה " להקים, לפתח ולתמוך מיזמים חינוכיים ותרבותיים אודות מורשת ישראל והישוב היהודי בירושלים ובישראל".
המשפחה תורמת רבות לפוליטיקאים בישראל ובארצות הברית מפוליטיקאים עירוניים ועד חברי קונגרס משתי המפלגות באמריקה כמו מיט רומני, אריק קנטור, מישל בקמן, צ'ארלס שומר ועוד כל עוד הם תומכים בישראל. הם היו גם בעבר התורמים הגדולים ביותר לפריימריז של בנימין נתניהו ואף הופיעו בתחקיר "ביבי-טורס" שבו נטען כי שמם הופיע ברשימת התורמים הפנימית של נתניהו אך לא דווח למבקר המדינה.
בנוסף, הרימה משפחת פאליק תרומות לארגונים שונים ביניהם: "ידידי הליכוד בארצות הברית" "מנהיגות יהודית בליכוד", ישיבת קריית ארבע וישיבת "עטרת כוהנים", בית הכנסת ”בית שלום“ באוניברסיטת אריאל, בית חולים הדסה והיו מעורבים בחידוש ושיפוץ במתחם קבר שמואל.
ב 2017 התפרסם כי רב הכותל, שמואל רבינוביץ מנהל למשפחה את קרן התרומות שלה בישראל ומחלק בשמה כספים. הרב רבינוביץ' אף ניסה לסייע לחברת המשקאות של האחים פאליק לקבל אישורי כשרות.
ריצ'רד פנקהרסט
ריצ'רד פנקהרסט (באנגלית: Richard Keir Pethick Pankhurst; 3 בדצמבר 1927 - 16 בפברואר 2017) היה פרופסור ממוצא בריטי, שהתמחה בחקר תולדות אתיופיה.
משפחתו וילדותו
פנקהרסט נולד בלונדון לסילביה פנקהרסט, שהייתה מראשי תנועת הסופרג'יזם בבריטניה, ולאנרכיסט סילביו רוסריו. פנקהרסט סיים לימודי דוקטורט בהיסטוריה כלכלית בבית הספר לכלכלה של לונדון. מילדותו נחשף פנקהרסט לענייני אתיופיה היות שאימו, סילביה, הייתה תומכת פעילה של התרבות האתיופית ומהפעילות המובילות בבריטניה כנגד הכיבוש האיטלקי של אתיופיה. אימו, אשר הייתה ידידתו האישית של קיסר אתיופיה היילה סלאסי, פרסמה בשנת 1955 את ספרה "אתיופיה: היסטוריה תרבותית".
קריירה אקדמית
ב-1956 עברו ריצ'רד ואימו להתגורר באדיס אבבה בירת אתיופיה. ריצ'רד החל ללמד בקולג' האוניברסיטאי באדיס אבבה, שם ייסד ב-1963 את המכון ללימודי אתיופיה. כמו כן ערך מספר עיתונים הקשורים לתרבות האתיופית וכתב ספרים רבים אודות אתיופיה ומורשתה. כאשר פרצה מלחמת האזרחים האתיופית הודח הקיסר היילה סלאסי על ידי מנגיסטו היילה מרים וריצ'רד נאלץ לשוב לבריטניה.
בבריטניה היה פנקהרסט לעמית מחקר בבית הספר ללימודי אפריקה והמזרח ובבית הספר לכלכלה של לונדון, לפני שהועסק כספרן בחברה המלכותית האסייתית (Royal Asiatic Society). ב-1986 שב פנקהרסט להתגורר באתיופיה עם משפחתו, וחידש את עבודתו במכון ובאוניברסיטה.
פנקהרסט היה ממובילי המאבק להשבת האובליסק של אקסום מרומא בחזרה לאתיופיה, מאבק שהסתיים בהצלחה עם הקמתו מחדש של האובליסק באקסום בשנת 2008. על חלקו במאבק הוענק לפנקהרסט תואר אצולה אתיופי על ידי ארגון "האיחוד הטיגראי של צפון אמריקה". פנקהרסט אף זכה בתואר אצולה במסגרת השרות הדיפלומטי שמעבר לים ב-2004 ממלכת בריטניה על תרומתו הייחודית ללימודי אתיופיה. בנוסף לספרים ולמחקרים הרבים אודות ההיסטוריה והתרבות האתיופית כתב פנקהרסט גם ביוגרפיה מקיפה אודות אימו.
מותו ומורשתו
ריצ'רד פנקהרסט מת בביתו שבאדיס אבבה ב-16 בפברואר 2017, בגיל 89. פקידי ממשל, אקדמאים ואזרחים ספדו לפנקהרסט וקראו לקיים לוויה ממלכתית לכבודו. שר החוץ של אתיופיה, וורקנה גבייהו (Workneh Gebeyehu), תיאר את פנקהרסט כ"אחד מידידיה הגדולים של אתיופיה".
מיכאל אלבין
מיכאל יעקב (מיקי) אלבין (4 באפריל 1944 – 3 באוגוסט 1985) היה איש עסקים ופעיל פוליטי ישראלי.
ביוגרפיה
אלבין נולד בתל אביב כבן יחיד לאוגניה ולשמואל אלבין, שהיו בעלי חנות בגדים מצליחה ברחוב אלנבי. למד בבית הספר "הכרמל" ולאחר מכן בתיכון עירוני א'. אחר כך למד מדעי החברה ומתמטיקה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית, נבחר לסגן יו"ר התאחדות הסטודנטים ולעורך עיתון האגודה, "פי האתון". בצה"ל שירת כמפקד טנק בחיל השריון.
לאחר שחרורו מצה"ל פנה לעסקים בעזרת כספים שקיבל מהוריו. במרץ 1973 הצטרף כמשקיע לחברת "אלול טכנולוגיות", שהקים דוד קוליץ עם עזר ויצמן. שותפים אחרים בחברה היו יצחק אלמוג ומנחם (מנטה) עצמון, חבר של אלבין מתקופת הלימודים בתיכון. אלול עסקה בייצוגן של חברות ביטחוניות אמריקניות בישראל. ויצמן מכר את החזקותיו באלול בספטמבר 1974, כשביקש לחזור לפעילות פוליטית ובעקבות תלונה שהשתמש בקשריו לקבלת עמלה על מכירת טילים נגד טנקים לצה"ל. גם אלבין ועצמון מכרו את חלקם בחברה.
בשנת 1975 רכש אלבין את החברה הבורסאית "פריון" עם יונתן זוכוביצקי, חברו מילדות וחתנו של איל ההון שאול אייזנברג. בהמשך הצטרפו להשקעה שני חתנים נוספים של אייזנברג, יגאל דיאמנט ומאיר רוזנפלד. פריון הייתה חברת החזקות קטנה שהחזיקה בבעלותה מאפייה וקרקעות באזור חיפה. בעזרת כספים שהשקיע אייזנברג היא רכשה חברות רבות שפעלו בתחומים שונים. בחלק מהחברות מימש אלבין את ההשקעה ברווח מהיר באמצעות הנפקה בבורסה. ב־1977 קנתה פריון את מפעל הטקסטיל "לודז'יה", והוא הונפק מייד בבורסה. בסוף אותה שנה רכשה את חברת "אתא", שהפעילה את מפעל הטקסטיל ואת רשת חנויות ההלבשה הגדולים בישראל והעסיקה כ־3,000 עובדים. בשנת 1979 הייתה פריון שותפה עם אייזנברג ברכישתם של בנק הספנות, בנק ממשלתי שהופרט, ושל השליטה בבנק הבינלאומי הראשון. חברות ציבוריות נוספות שבהן רכשה את השליטה היו "רפק אלקטרוניקה", "קיסריה מקרקעין ונופש", החברה לספנות והספקה, נחושתן ואינטרגאמא, שהייתה סוכנת "קודאק" בישראל.
ב־1977 הצטרפו אלבין ומנחם עצמון למפלגה הליברלית, וחברו לפלג בראשותו של אברהם שריר. אלבין סיפק לשריר משרדים בבית אסיה, שהקים אייזנברג. שריר, שהיה חבר בוועדת הכספים של הכנסת, עזר מצידו לאלבין במאבקו בהנהלת הבורסה. בלחץ הקבוצה מונו גדעון פת ושרה דורון לתפקידי שרים. אלבין גם מינה את חבר הכנסת מיכה רייסר מתנועת החרות לדירקטור באתא, והחברה סיפקה לו רכב ומימנה לו נסיעות לחו"ל (רייסר נחקר אחר כך נחקר באזהרה על העניין). בבחירות לכנסת האחת עשרה, שנערכו ב־1984, שימשו אלבין ועצמון בהתנדבות גזברים של קמפיין הליכוד.
ב־1978 היה אלבין ממייסדי הירחון "מוניטין" והשבועון "אנשים". השקעה זו הולידה בהמשך את "מוניטין עיתונות", קבוצת תקשורת שרכשה את השליטה ביומון העסקים "גלובס" ופתחה את שבועון הנוער "חמצן", שיצא בשנים 1984–1986. חברה קשורה, "מוניטין אחזקות", נעשתה שותפה עם עמוס שוקן בעיתון היומי "חדשות".
בתחילת שנות ה־80 הפכה קבוצת אייזנברג לאחד הגופים החזקים במשק, ושאול אייזנברג גם רכש את השליטה ב"חברה לישראל". הקבוצה המשיכה וקנתה חברות נוספות: "הילרון – חברה ליצוא ויבוא גידולי ומוצרי חקלאות", "אמישר", שהייתה חברת השקעות שהקימו הציונים הכלליים, ו"לומיר חברה לבנין". מאחר שאייזנברג שהה רוב הזמן מחוץ לישראל, ניהלו אלבין ויונתן זוכוביצקי בפועל את עסקיו בישראל. הקבוצה נהנתה מהגאות בבורסה באותן השנים, ושווי החברות שבהן שלטה עלה במהירות בתוך שנים ספורות (למעשה באותן שנים ויסתו הבנקים את שוק המניות, והשגשוג היה מלאכותי). ב־1982 אף היה אלבין שותף ליוזמה להקים בורסה שנייה בישראל, בירושלים, אף שהיה חבר דירקטוריון הבורסה בתל אביב ובה בעת מבעלי חברת הברוקרים "נשואה". אלבין גם החל להשקיע בחברות שונות במישרין ולא דרך קבוצת אייזנברג. בסוף 1981 ארגן קבוצת משקיעים להתמודדות במכרז להקמת ערוץ 2. ב־1983 היה שותף לרכישת השליטה במפעל "חוסן" לייצור דלתות.
הקרע עם אייזנברג
בעקבות משבר מניות הבנקים והאינפלציה הגבוהה נפגע שווי החברות בקבוצת אייזנברג. נוסף על כך צברה אתא הפסדים כבדים והגיעה לסף פשיטת רגל. שאול אייזנברג וממשלת ישראל הגיעו להסכמה כי יוזרם למפעל הון בסך 10 מיליון דולר, אך הוא המשיך להפסיד וניסיון מכירה שלו נכשל. ב־29 באוקטובר 1984 מונה לו כונס נכסים. עובדי המפעל נאבקו למניעת סגירתו במאבק תקשורתי שהכביד על עסקי הקבוצה. בינתיים עלה חשד לוויסות מניותיו של המפעל, שלמרות הקשיים עלו משער של 100 שקל ל־1,600 בשנים שלפני סגירתו. במאי 1984 הודיע אלבין שהוא פורש מקבוצת אייזנברג, וביולי עשה זאת גם זוכוביצקי. בעיתונות פורסם שאייזנברג חשד כי אלבין מעל בכספי הקבוצה או הפיק רווחים אישיים על חשבונה, אך כל הצדדים הכחישו את החשדות. באותם ימים הודיע אייזנברג כי הוא מתכוון למכור את קבוצת החברות כולה, למעט החברה לישראל ובנק הספנות. אייזנברג גם האשים את אלבין וזוכוביצקי כי ללא ידיעתו השתמשו בכספו למימון השקעה בחברת הטקסטיל האמריקנית "יונייטד מרצ'נד", שעליה השתלטו עם שני חבריהם לספסל הלימודים בתיכון, מנחם עצמון ועוזי רסקין. עצמון, שהיה באותה עת מנכ"ל משותף של החברה לישראל, ועורך הדין רם כספי מונו בוררים בין אלבין לאייזנברג, כדי לקבוע את חלוקת הנכסים ביניהם. בבוררות נקבע כי אייזנברג יקבל את מלוא הבעלות בפריון בתמורה למניות של החברות נחושתן ואמישר. זוכוביצקי היגר לארצות הברית ואלבין עבר בתחילת 1985 להתגורר בלונדון.
מותו
ביום שישי 2 באוגוסט 1985 הוזמן אלבין לתשאול ביחידה הארצית לחקירות הונאה, שהייתה ממוקמת אז במשרדי שלוחת המטה הארצי ביפו. הוא נחשד בהונאה בפעילותו בבורסה בשנות הגאות שלה (לפני משבר 1983), במעילה בכספי אייזנברג ובפעולות מרמה במניות אתא לפני שקרסה. בתום התשאול הוחלט לעצור אותו והוא ביקש להיוועץ בפרקליטו. החקירה נמשכה, באופן חריג, בשבת כדי לסיימה ובכך להימנע מלהביא את אלבין לפני שופט ביום ראשון ולמנוע אי־נעימות ממנו. במהלך החקירה ביום שבת הוא לא שיתף פעולה, והחוקרים הודיעו לו שהם מתכוונים לבקש את הארכת מעצרו ב־15 ימים נוספים. אלבין ביקש שישאירו אותו לבד בחדר לכמה דקות כדי לחשוב. הוא מצא את מותו בנפילה מחלון החדר, שהיה בקומה השלישית. נסיבות הנפילה אינן ברורות היות ששהה לבדו בחדר בעת ההתרחשות, ועלו סברות שונות – שהייתה זו התאבדות או ניסיון בריחה כושל. זו הייתה גם מסקנתו של השופט חיים אילת, סגן נשיא בית משפט השלום בתל אביב, שהתבקש לחקור את האירוע. כך גם נקבע בחקירת המשטרה.
אלבין נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לאחר מותו
על שמו של מיקי אלבין קרויה "קרן מיקי אלבין", שמאז 1994 מעניקה מדי שנה את הפרס לתסריט הקולנוע המצטיין בישראל.
אלמנתו של אלבין, גליה, תרמה את יצירת האמנות "12 השבטים" של מרסל ינקו למוזיאון בעין הוד לזכרו של בעלה.
חיים אישיים
אלבין הכיר את אשתו ב־1977, כשהצטרף למפלגה הליברלית והיא הייתה פעילה במפלגה. לזוג נולדו שני ילדים: שמואל ודניאלה. גליה אלבין המשיכה את הקריירה שלה כאשת עסקים לאחר מותו.
יחסי מיאנמר–סין
היחסים הדו-צדדיים בין סין ומיאנמר, אף שהם קרובים וחמים בהרבה מאלו שבין סין לשכנתה האחרת מדרום מזרח אסיה, וייטנאם, מתמודדים גם עם קשיים בשל ההשפעות של מלכודות חוב כביכול בחסות סינית  ומורדים בגיבוי סיני בשטחי צפון מיאנמר.
היסטוריה
שתי המדינות והעמים, כמו גם השפות הרשמיות של שתי המדינות, חולקים קשר הדוק וקישוריות לשונית - הן בורמזית והן מנדרינית (שפתה של סין) הן חלק ממשפחת השפות הסינו-טיבטיות.
בתקופת שושלת יואן בסין התרחשו הפלישה המונגולית הראשונה לבורמה והפלישה המונגולית השנייה לבורמה. שושלת צ'ינג נלחמה במלחמת סין–בורמה. לשתי המדינות היו טענות סותרות על מדינות השאן הסיניות מאז עלייתה של אימפריית טונגו לשלטון, אם כי הסחר עם שושלת מינג היה מועיל לאימפריית טונגו. נאמני מינג ברחו לבורמה במהלך פלישת המנצ'ו לסין. כמו כן התיישבו במיאנמר הרבה פנתיאים מסין.
דרך בורמה נבנתה דרך שטחי מיאנמר המודרנית לסין במהלך מלחמת העולם השנייה.
יחסים מודרניים
בורמה הייתה המדינה הלא-קומוניסטית הראשונה שהכירה ברפובליקה העממית של סין בהנהגת הקומוניסטים לאחר הקמתה ב-1949. בורמה והרפובליקה העממית של סין כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים ב-8 ביוני 1950. בורמה הפכה למדינה ה-16 שהקימה יחסים עם סין החדשה. בורמה פתחה את שגרירותה בבייג'ינג באותו יום. ב-28 ביוני פתחה סין את שגרירותה ברנגון. יאו ז'ונגמינג, השגריר הראשון של סין ברנגון הגיע לרנגון ב-28 באוגוסט והציג את כתב האמנתו ב-5 בספטמבר 1950.
בעקבות ביקורי החליפין בין שני ראשי הממשלה, ג'ואו אנלאי ואו נו, בשנת 1954, החלו יחסי סין–בורמה לפרוח. סין ובורמה חתמו על הסכם של ידידות ואי-תוקפנות הדדית ופרסמו הצהרה משותפת ב-29 ביוני 1954, המבססת רשמית את יחסיהן על חמשת העקרונות של דו-קיום בשלום. היחסים עם סין היו תחת רוח המונח "pauk-phaw", כלומר קרבה בבורמזית. עם זאת, בורמה שמרה על מדיניות חוץ נייטרלית בשנות ה-50 וה-60. מהומות אנטי-סיניות ב-1967 וגירוש קהילות סיניות מבורמה יצרו עוינות בשתי המדינות. היחסים החלו להשתפר משמעותית בשנות ה-70. תחת שלטונו של דנג שיאופינג, סין צמצמה את התמיכה במפלגה הקומוניסטית של בורמה ("CPB") וב-5 באוגוסט 1988 חתמה סין על הסכם סחר גדול, המכשיר סחר חוצה גבולות והחלה לספק סיוע צבאי ניכר. בעקבות הדיכוי האלים של המחאות הפרו-דמוקרטיות ב-1988, המועצה החדשה לשלום ופיתוח של המדינה, שניצבה בפני גינוי ולחץ בינלאומיים גוברים, ביקשה לטפח מערכת יחסים חזקה עם סין כדי לחזק את עצמה; בתורו, השפעתה של סין גדלה במהירות לאחר שהקהילה הבינלאומית נטשה את בורמה.
יחסים מסחריים
כמו היחסים הפוליטיים של סין–בורמה, גם הקשרים הכלכליים השתנו ב-1954. ב-22 באפריל 1954 חתמו סין ובורמה על הסכם הסחר הכלכלי הראשון שהיה תקף לשלוש שנים. על פי ההסכם, סין ייצאה לבורמה פחם, משי, בדי משי, בדי כותנה, נייר, כלים חקלאיים, מוצרי תעשייה קלה, מלאכת יד, אמייל, פורצלן, פחיות, תה וסיגריות. בורמה ייצאה אורז, מוצרי אורז, מינרלים, עץ, גומי וכותנה לסין. ב-3 בנובמבר 1954 חתמו שתי המדינות על פרוטוקול החלפת סחורות של אורז בורמזי וסחורות סיניות, ועל החוזה שסין קנתה 150,000 טונות אורז בורמזי.
הסחר הדו-צדדי בין סין למיאנמר עולה על 9.8 מיליארד דולר. הייצוא הסיני למיאנמר מתמקד בדרך כלל סביב מוצרי נפט, פלדה וטקסטיל, בעוד שהיצוא של מיאנמר לסין נע בין גומי טבעי לעץ גולמי. סין מספקת סיוע נרחב ומסייעת בפיתוח תעשיות ותשתיות במיאנמר ומטרתה להיות הנהנית העיקרית מטיפוח מאגרי הנפט והגז הטבעי הנרחבים של מיאנמר. הוא אחד השותפים הראשיים של המשטר הבורמזי בפרויקט לשיפוץ והרחבת נמל הים של סיטווה וקיבל זכויות לפיתוח וניצול מאגרי גז טבעי באזור אראקאן. סין הציעה הלוואות ואשראי למשטר הצבאי, כמו גם סיוע כלכלי והשקעות לבניית סכרים, גשרים, כבישים ונמלים וכן לפרויקטים תעשייתיים. סין סייעה רבות בבניית כבישים אסטרטגיים לאורך נתיב הסחר של נהר אירוואדי המקשר בין מחוז יונאן למפרץ בנגל. חברות סיניות היו מעורבות בבניית צינורות נפט וגז המשתרעים על מרחק של 2,380 קילומטרים ממדינת ראקין של מיאנמר למחוז יונאן בסין. החברות הסיניות CNOOC וחברת הנפט הלאומית של סין מחזיקות בחוזים חשובים על שדרוג שדות הנפט ובתי הזיקוק של בורמה ושיתוף הייצור. פטרוצ'יינה נמצאת בתהליך של בניית צינור גז מרכזי משדה הנפט A-1 Shwe מול חופי מדינת ראקין המוביל ליונאן, תוך גישה וניצול מוערך של 2.88 עד 3.56 טריליון רגל מעוקב של גז טבעי. צינור נפט סיני-בורמזי מוצע מול החוף המערבי של מיאנמר עשוי לאפשר לסין לייבא נפט מהמזרח התיכון, ובכך לעקוף את מצר מלאקה. מחאה התקיימה נגד פרויקטי נפט סיניים.
ההשקעה של תאגיד ההשקעות China Power בתחנת הכוח הידרואלקטרית Myitsone בשווי 3.6 מיליארד דולר על נהר אירוואדי נעצרה בתחילת אוקטובר 2011 כאשר ממשלת בורמה השעתה את הבנייה עקב דאגת התושבים המקומיים מההשפעה האנושית, הסביבתית והיתרונות הנתפסים. רוב הכוח שייווצר ייצא למחוז יונאן בסין ותושבים מקומיים טענו להיעדר משוב קהילתי בתהליך התכנון. ממשלת סין הצהירה שמיאנמר תקבל 54 מיליארד דולר בהכנסות ממסים, רווחים משותפים, חשמל חינם. על כף המאזניים עומד האחזקה הפיננסית העצומה של סין בפרויקט וגם הסיכון לפרויקטים גדולים אחרים שיש לסין במדינה. China Power Investment Corporation הצהירה שרק חמישה כפרים עם סך של 2,146 נדרשים לעבור. החברה סיפקה לתושבי הכפר המושפעים בתים של שתי קומות, טלוויזיות בגודל 21 אינץ' ו-100,000 קיאט בורמזי.
מיאנמר היא הספקית המרכזית של סין לא רק לנחושת אלא גם ליסודות נדירים הנדרשות למכשירי היי-טק. יותר מ-70% ממכסת הייצור של סין (35.5 טון) מקורה במיאנמר (2020). בעוד ייצור הכרייה נמשך בהתמדה לאחר ההפיכה הצבאית בתחילת 2021 (מכרות רבים נמצאים בבעלות חברי החונטה), בעיות לוגיסטיקה הפריעו ליצוא לסין, ויצרו ירידה באספקה (במיוחד של דיספרוסיום וטרביום), ועלות מחירים ברחבי העולם כתוצאה מכך.
הפרות זכויות אדם ונושאים אחרים
בשנת 2010, כמעט 8000 דונם של אדמה הוחרמו מהתושבים כדי להרחיב פרויקט כריית נחושת בגיבוי סיני.
בנובמבר 2012, כפריים שלווים שהפגינו נגד מכרה הנחושת Letpadaung הותקפו על ידי שוטרים ועובדים סינים. בהתקפות, המשטרה השתמשה בפצצות זרחן לבן, וכתוצאה מכך כוויות ופציעות של עשרות מפגינים, כולל נזירים. ההפגנות נבעו מכפייה והפחדה של תושבי הכפר לחתום על חוזים שתוכנם לא הורשו לקרוא והצגה כוזבת של תנאי החוזה על ידי הבטחת שווא לתושבי הכפר שהקרקע תוחזר להם תוך שלוש שנים, ללא נזק ובאותו תנאי.
בשנת 2015 גילה אמנסטי אינטרנשיונל שדליפת פסולת ממכרה הנחושת Letpadaung נתקלה בשדות סמוכים וזיהמה אותו קשות. דגימות קרקע שנלקחו על ידי אמנסטי אינטרנשיונל נמצאו מזוהמות במתכות שונות, במיוחד ארסן, נחושת ועופרת.
בפברואר 2018, כ-800 כפריים במדינת קאצ'ין הפגינו בפני משרד ראש הממשלה נגד נזקים סביבתיים שנגרמו על ידי חברות סיניות לשתילת בננות לתרבית רקמות. בפברואר 2019, שני כתבים הותקפו פיזית ונעצרו בכוח על ידי עובדים של חברת מיזם משותף סינית "Tha Khin Sit Mining Company", עבור מאמר שפורסם בעבר על תושבים מקומיים בקאצ'ין שמתנגדים למטעי בננות לתרבית רקמות.
דו"ח של ארגון זכויות האדם Burma Campaign UK בדצמבר 2018 קבע שחברות סיניות מהוות את עיקר התאגידים שנקראו על שם המעורבות בזכויות אדם והפרות סביבתיות במיאנמר.
ביוני 2020, מיאנמר הייתה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
סחר בבני אדם
היו דיווחים על יותר מ-7,000 נשים ונערות בורמזיות שנמכרו לעבדות מינית בסין, שם הן נמכרות כ"כלות". כמו כן, דווח על נשים שנמכרו מספר פעמים למטרת לידה בכפייה.
יחסים אסטרטגיים
סין היא הספקית החשובה ביותר של סיוע צבאי ומקיימת שיתוף פעולה אסטרטגי וצבאי נרחב. מאז 1989, סין סיפקה למיאנמר מטוסי קרב, כלי רכב משוריינים וכלי שיט, והכשירה את הצבא הבורמזי, חיל האוויר ואנשי חיל הים. גישה לנמלים ולמתקנים הימיים של מיאנמר מספקים לסין השפעה אסטרטגית במפרץ בנגל, באזור האוקיינוס ההודי הרחב יותר ובדרום-מזרח אסיה. סין פיתחה נמל מים עמוקים בקיאוקפיו במפרץ בנגל. היא גם בנתה מזח באורך 85 מטר, מתקנים ימיים ומערכות סיור ומודיעין אלקטרוני באיי קוקו, הממוקם 18 קילומטרים מאיי אנדמן וניקובר בהודו, מה שנותן לסין יכולות לפקח על הפעילות הצבאית של הודו, כולל ניסויי טילים. עם זאת, בניית מערכות מודיעין באי נחשבת כיום כמיתוס, והכוחות ההודיים הכחישו לאחרונה את קיומם סין מסייעת בבניית בסיס ימי בסיטווה, נמל ימי חשוב מבחינה אסטרטגית קרוב לעיר ולנמל הגדולים במזרח הודו, קולקטה. בייג'ינג גם מממנת סלילת כבישים המקשרים בין יאנגון וסיטווה, ומספקת את הדרך הקצרה ביותר לאוקיינוס ההודי מדרום סין.
סין ורוסיה הטילו פעם וטו על החלטת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות שנועדה להעניש את מיאנמר. בשנים האחרונות, סין הפגינה חוסר נכונות לתמוך בממשלת בורמה וניסתה לייצב את המצב הפוליטי במיאנמר.
בשנים האחרונות עברה מיאנמר לפתח קשרים אסטרטגיים ומסחריים עם הודו, איתה היא חולקת גבול יבשתי ארוך ומפרץ בנגל. הגברת שיתוף הפעולה הסחר והצבאי עם הודו ופיתוח היחסים הבילטרליים עם יפן ובתוך איגוד מדינות דרום מזרח אסיה (ASEAN) מראה על שינוי במדיניות החוץ של מיאנמר כדי למנוע תלות מוגזמת בסין. עם זאת, עד 2018 מעורבותה של הודו במיאנמר עדיין הייתה מוגבלת בהשוואה להשפעתה הפוליטית והכלכלית של סין במדינה.
לאחר תקרית קוקאנג באוגוסט 2009 שזכתה להתעניינות תקשורתית בינלאומית, כמה מומחים הטילו ספק בהשפעתה על יחסי סין-מיאנמר, שנחשבו לחזקים. ברטיל לינטנר הצהיר כי מיאנמר נותנת עדיפות לסכסוכים פנימיים על פני קשריה עם סין, אולם חלק מהאנליסטים הסיניים, כמו שי ינהונג, ממעיטים ביחסים בין מיאנמר לסין, ואמרו "הם לא חברים גדולים. הם לא מקשיבים למה שסין אומרת." סין דחקה במיאנמר להבטיח את יציבות אזור הגבול ולהגן על האינטרסים של אזרחיה במיאנמר. משרד החוץ הבורמזי התנצל מאוחר יותר בפני סין על התקרית, אך גם פרסם כתבה על הדלאי לאמה בעיתון הממשלתי "Myanmar Times", האזכור הראשון שלו בתקשורת הבורמזית הנשלטת על ידי המדינה במשך 20 שנה. אמרו כי גורמים רשמיים בסין "זועמים" ו"כועסים מאוד" על כך שלא הוזהרו מראש על המתקפה על הגבול.
ביוני 2015, מורדי קוקאנג הכריזו על הפסקת אש חד-צדדית תוך ציון "הקריאות העזות של ממשלת סין להשבת השלום באזור הגבול בין סין-מיאנמר" בין אינטרסים נוספים. ההודעה עלתה במקביל לפגישה של אונג סן סו צ'י עם שי ג'ינפינג, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסינית בבייג'ינג. לאחר הגינוי הבינלאומי לרצח העם הרוהינגה, משקיפים ציינו כי מיאנמר הידקה את יחסיה עם סין.
במאי 2018, סין גינתה את ממשלת מיאנמר לאחר שפרצה אלימות בצפון מיאנמר. האלימות החלה על ידי מיליציה שנתמכת על ידי סין, ומרדה במיאנמר. המיליציה, צבא השחרור הלאומי טאאנג, ביקשה לקבל יותר אוטונומיה מהממשלה המרכזית של בורמה. באוקטובר 2018, מיליציות בתמיכת סין נגד מיאנמר גירשו אנשי דת רבים בצפון מיאנמר, מה שעורר זעם ברחבי מיאנמר. המיליציה הנתמכת על ידי סין איימה גם על תושבי צפון מיאנמר מלהביע את אמונתם הדתית, אפילו בתוך בתיהם.
באוגוסט 2018, ארגונים בינלאומיים שונים מצאו עלייה מדהימה בפרויקטים סיניים במיאנמר, מה שעלול לגרום ל'מלכודות חוב' נגד מיאנמר, באותו אופן שנתפס כגורם למלכודת חובות נגד סרי לנקה. למרות הדיווחים הללו, ממשלת מיאנמר המשיכה עם ההלוואות והתוכניות הסיניות בנובמבר 2018, מה שעורר דאגה ציבורית רחבה. בפברואר 2019, מיאנמר לקחה עוד הלוואות ותוכניות בחסות סינית.
ביולי 2019, שגרירי האו"ם מ-50 מדינות, כולל מיאנמר, חתמו על מכתב משותף למועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם המגן על היחס של סין לאויגורים ולקבוצות מיעוט מוסלמיות אחרות באזור שינג'יאנג.
בינואר 2020, המפקד העליון, מין אונג הלינג, נפגש עם המנהיג הסיני שי ג'ינפינג בנייפידאו. שי קידם את שיתוף הפעולה המעשי במסגרת של יוזמת החגורה והדרך כדי להשיג תוצאות במועד מוקדם ולהועיל לאנשי מיאנמר.
הפיכה צבאית 2021
בפברואר 2021, ההפיכה במיאנמר הדיחה מספר חברי פרלמנט שנבחרו באופן דמוקרטי מהשלטון, כולל יועצת המדינה אונג סן סו צ'י. ב-3 בפברואר, סין ורוסיה חסמו את מועצת הביטחון של האו"ם מלפרסם הצהרה בגנות הצבא מחשש לסנקציות כלכליות נוספות. בעוד שסין הפחיתה בתחילה את ההפיכה הצבאית כ"שינוי גדול בקבינט", היא הביעה מאוחר יותר דאגה לגבי מצב החירום שנמשך 12 חודשים שהוכרז על ידי המנהיג הצבאי מין אונג הלינג, בדרישה לשחרר את אונג סן סו צ'י.
ב-16 בפברואר 2021, בתגובה למפגינים מחוץ לשגרירות סין ביאנגון, שהאשימו את סין בהפיכה, אמר שגריר סין צ'ן האי "ההתפתחות הנוכחית במיאנמר היא לחלוטין לא מה שסין רוצה לראות". הוא דחה את הטענה שסין תומכת בשלטון צבאי במיאנמר כ"שמועה מגוחכת". אף על פי כן, מפעלים סיניים במדינה הועלו באש מאחר שהמפגינים הבורמזים לא סמכו על תגובתה של סין, והותירו אחריהם 39 הרוגים ב-15 במרץ; שגרירות סין במיאנמר הגיבה מאוחר יותר בגינוי התקפות ההצתות, אך זכה ללעג על ידי המפגינים על כך שלא הביעו אהדה לתנועת המחאה. סין גם המשיכה לספק מזון למיאנמר, אשר נתפסה בעיני חלק כתומכת בחונטה הצבאית.
באמצע מרץ 2021, יחסי סין–מיאנמר התערערו קשות עקב תסיסה אזרחית מתמשכת ושלטון צבאי, וסיכנו את ההשקעות הסיניות במדינה. בדיווח אחר נאמר כי החונטה של מיאנמר מנסה לשפר את היחסים עם ארצות הברית באמצעות העסקתו של פקיד מודיעין צבאי ישראלי לשעבר. לפי המקור, אונג סן סו צ'י התקרבה מדי לסין לטעמם של הגנרלים. סין לא תמכה בשלטון צבאי במיאנמר ובניסיונות לפתור את הסכסוך בדרכי שלום ללא התערבות זרה. למרות ההצהרות הללו, סין, לצד רוסיה, מטילה לעיתים קרובות וטו על כל החלטת האו"ם המגנה את האכזריות הגוברת של החונטה הצבאית הבורמזית מחשש לסנקציות נוספות שיפגעו באזור מבחינה כלכלית. סין היא המשקיעה השנייה בגודלה במיאנמר.
ב-3 במאי 2021, סין שלחה יותר מ-500,000 חיסונים מתוצרת החברות הסיניות סינובאק וסינופארם (Sinopharm) למיאנמר על מנת להילחם במגפת הקורונה ולהפגין את הידידות (Paukphaw). החיסונים אושרו בעבר על ידי ארגון הבריאות העולמי ומהווים צעד משמעותי להגנה על כל אזרחי מיאנמר מפני המחלה הקטלנית. מפגינים נגד חיסונים ראו בכך הונאה, והפיצו מידע מוטעה על חיסונים סיניים ברשתות החברתיות.
העיר הלבנה
העיר הלבנה הוא כינוי רווח לכמה מאזוריה הישנים של תל אביב, בהם שוכנים למעלה מ-4,000 מבנים המשויכים לסגנון הבינלאומי באדריכלות – הריכוז הגדול בעולם של מבנים מסוג זה – ובולט בהם גם תכנונה של העיר כעיר גנים שלה שדרות ורחובות ירוקים. רוב מבני הסגנון הבינלאומי הוקמו משנות ה-30 של המאה ה-20 ועד הקמת המדינה, על ידי אדריכלים יהודים שמוצא רובם מגרמניה. עיקר מבני העיר הלבנה שוכנים בלב תל אביב, בין הרחובות אבן גבירול ודרך בגין במזרח, רחובות אלנבי והרכבת בדרום (לאורך שדרות רוטשילד), נחל הירקון בצפון והים במערב. בשנת 2003 קבע אונסק"ו כי אזורי העיר הלבנה בתל אביב הם אתר מורשת עולמית. מהנדס העיר בתקופת הקמתה של "העיר הלבנה" היה יעקב בן-סירה, ויש הרואים בו בעל השפעה חשובה למעבר לסגנון הבינלאומי.
מקור השם
לידתו של המונח "עיר לבנה" ככינוי כללי לתל אביב מתוארכת על ידי האדריכל שרון רוטברד כבר מתחילת ימיה של העיר, על בסיס אזכורים בספרים כמו "חידת הארץ" מאת אהרון קבק (1915), "האוניות האחרונות" מאת אהרן ראובני (1923), "תל אביב" מאת יעקב פיכמן (1927), "כעיר נצורה" מאת אשר ברש, ו"מחזור מלחמה" מאת עבר הדני (1938). ספרים אלו נכתבו ברובם עוד לפני שפשט בתל אביב הסגנון הבינלאומי.
קישור המונח עם מבני הסגנון הבינלאומי החל, לפי רוטברד, ב-1984, אז נערכה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה בשם "עיר לבנה", שאוצרה היה היסטוריון האדריכלות מיכאל לוין. קיים ייחוס של מונחים כמו "סגנון הבאוהאוס" או "בתי באוהאוס" למבני העיר הלבנה. "באוהאוס" היה שמו של בית־ספר משפיע לאדריכלות בגרמניה ושל אחד הסגנונות האדריכליים מהם התפתח הסגנון הבינלאומי.
רקע היסטורי
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר החלה תל אביב לצמוח לממדי מטרופולין של ממש, סברו פרנסי העיר כי יש צורך בשיפור תכנונה של העיר ובתיאום בסגנון הבנייה בה. תוכניתם הייתה להקים בצפונה של העיר, בין נחל הירקון מצפון, רחוב אבן גבירול ממזרח, הים במערב ועד שדרות בן ציון ורחוב בוגרשוב בדרום, אזור שייבנה בסגנון ייחודי של עיר גנים. תוכנית המתאר למיזם (המהווה בסיס לתוכנית המתאר של תל אביב עד היום) תוכננה על ידי מתכנן הערים הבריטי סר פטריק גדס, וידועה כ"תוכנית גדס". התוכנית אושרה על ידי מועצת העיר ב-1927, ויושמה במהלך תנופת הבנייה המהירה בשנים 1931–1937 (אז נבנו בעיר כ-2,700 מבנים בסגנון הבינלאומי), שהרחיבה את תחומי העיר עד לגבול הצפוני של נחל הירקון.
במקביל להתפתחותה של העיר, צמחה באירופה שבין שתי מלחמות העולם האדריכלות המודרניסטית. בשנים אלו הגיע לשיאה תנועת בית הספר "באוהאוס", שפעל בגרמניה ושימש בית יוצר לאדריכלים ולרעיונות אדריכליים חדשניים. בית הספר היה אחד הגורמים להתפתחות "סגנון האדריכלות הבינלאומי". בסגנון אדריכלי זה הושם דגש על סגנון בנייה פשוט ופונקציונלי, היכול להתאים בקלות לכל מקום בעולם ולתת מענה לבעיות עירוניות וחברתיות של תהליכי העיור והתיעוש במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.