cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עורך טקסט
יתרונם של עורכי הטקסט על מעבדי התמלילים הוא בצריכה נמוכה של משאבי מחשב ובמחירם הנמוך. ביחס לכלל תוכנות עריכת הטקסט קיימות תוכנות קלות יחסית ובעלות פונקציות מועטות (כגון פנקס רשימות ו-Leafpad), ישנם עורכים מתקדמים מעט יותר כמו Notepad++ ומאידך, קיימות תוכנות מרובות אפשרויות וכבדות יותר, שההבדל בינן לבין מעבד תמלילים אינו ברור.
דומניקו לורנצו פונציאני
ניתוח סיומים
סיום של פונציאני משנת 1782 - שחור מצליח לשמור על תיקו בזכות המבנה של הכלים הקלים החוסמים את תנועת המלך.
וולה סויינקה
אקינוונדה אולווולה "וולה" סויינקה (באנגלית: Akinwande Oluwole "Wole" Soyinka, ביורובה: Akinwándé Oluwo̩lé Babátúndé S̩óyinká; נולד ב-13 ביולי 1934) הוא מחזאי, סופר, משורר, פרופסור לספרות ניגרי; זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1986.
ביוגרפיה וקריירה אקדמית
וולה סויינקה נולד באבאוקוטה, ליד העיר איבדן שבמערב ניגריה, במוצאו האתני הוא שייך לשבט יורובה. לאחר שסיים את לימודיו במכללה הלאומית של איבדן, הוא עבר לאנגליה והחל ללמוד באוניברסיטת לידס ספרות השוואתית ב-1960. הוא קיבל את מענק רוקפלר והוא חזר אל ניגריה והחל ללמוד דרמה אפריקאית. יחד עם הלימוד של הדרמה האפריקאית החל הסופר ללמד דרמה וספרות באוניברסיטאות שונות בניגריה, בערים איבדן ולגוס. בשנת 1973 השלים סויינקה את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת לידס.
עורך טקסט
עורכי הטקסט באים בדרך כלל כחלק מהתוכנות הבאות עם מערכת ההפעלה. לעיתים באות תוכנות אלו כחלק מחבילות תוכנה המיועדות לטיפול בקוד המקור של שפות תכנות. ניתן גם לשנות הגדרות תוכנה באמצעות שימוש בעורך טקסט.
לטיפול בקבצים גדולים (עד 2 מיליארד שורות) נוצר עורך טקסט מיוחד "EmEditor".
וולה סויינקה
ביוגרפיה וקריירה אקדמית
החל משנת 1975 הוא פרופסור לספרות. בנוסף הוא היה לעיתים גם פרופסור אורח באוניברסיטאות קיימברידג', שפילד, וייל שם העניק הרצאות על ספרות השוואתית ודרמה אפריקאית.
פעילותו הפוליטית והאמנותית
במהלך מלחמת האזרחים בניגריה כתב הסופר מאמר בו הציע הפסקת אש עם המורדים מביאפרה ובעקבות כך הוא נעצר ב-1967 על ידי השלטונות הניגרים והואשם בשיתוף פעולה עם האויב. סויינקה היה לאסיר פוליטי והיה אסור בכלא הניגרי במשך שנתיים. ב-1969 הוא שוחרר מהכלא.
סויינקה כותב את שיריו, מחזותיו והרומנים שלו באנגלית. סויינקה פרסם כ-20 יצירות ועבודות בתחום הדרמה (מחזות ומאמרים), שירה ורומנים. כמחזאי הושפע סויינקה ממחזאים מערביים ובמיוחד מהמחזאי האירי ג. מ. סיינג' (JM Synge), אך מאידך הוא ידע לשלב את הידע שרכש מתרבות המערב עם התיאטרון האפריקני המסורתי ומחזותיו מכילים לרוב פולקלור אפריקאי (הכולל מוזיקה וריקודים אפריקאים עממים), ובכתיבתו הוא משלב לעיתים את המיתולוגיה של שבטו יורובה אודות אוגון אל הברזל והמלחמה העומד במרכז הקיום (למשל, במחזהו ריקוד היערות, שנכתב לקראת קבלת העצמאות של ניגריה). את מחזותיו הראשונים כתב סויינקה בהיותו סטודנט בלונדון, ב-1958 כתב את המחזה שוכני הביצה וב-1959 את המחזה האריה ואבן החן. לאחר שחזר אל ניגריה ב-1960 הוא ייסד את קבוצת התיאטרון מסכות 1960. ב-1964 ייסד סויינקה תיאטרון בו הוא הפיק מחזות פרי עטו ואף השתתף בחלקם כשחקן. מחזותיו של סויינקה מגוונים, הם נעים בין קומדיות קלילות וסטיריות כמו המשפט של האח ג'רו (הועלה לפני קהל בין השנים 1960 ל-1963) מטורפים ומומחים (הועלה לפני קהל בין השנים 1970 - 1971), מחזות המערבים טרגדיה וקומדיה כמו הדרך (1965), ומחזות בעלי גוון רציני ופילוסופי כמו ריקוד היערות, או מוות ופרשו של המלך (הועלה לפני קהל בין השנים 1976–1977). בין מחזותיו הרבים של סויינקה ניתן לציין את המחזה הקלאסי של אוריפידס "הבאקכות", אותו עיבד והתאים למציאות הניגרית ואף עיבד את המחזה לאופרה (בין השנים 1977- 1981 האופרה הוצגה לפני קהל).
סויינקה פרסם שני רומנים: The Interpreters ב-1965. זוהי יצירה מורכבת אודות שישה אינטלקטואלים ניגרים, יצירה זו הושוותה ליצירות של ג'יימס ג'ויס וויליאם פוקנר ב-1973 פרסם הסופר את הרומן Season of Anomy והוא מבוסס על הרהוריו של הסופר בתקופת מאסרו, ברומן זה מעמת הסופר את המיתוס אורפאוס עם המיתוס של אוגון אל הברזל והמלחמה האפריקאי. בנוסף כתב סויינקה שתי יצירות תיעודיות אוטוביוגרפיות, ב-1972 את איש מת, רשימות מהכלא, ויצירה תיעודית נוספת בשנת 1982 בשם Aké המתעדת את ילדותו של סויינקה; על יצירה זו זכה בפרס אניספילד-וולף בשנת 1983. סויינקה גם פרסם חמישה ספרי שירה ובשיריו יש סוג של התכתבות עם מחזותיו מבחינת הנושאים והסגנון בהם הם כתובים.
בשנת 2009 יצא לאור הסרט הדוקומנטרי "Wole Soyinka: Child of the Forest", בבימויו של אקין אומוטוסו, העוסק בדמותו של וולה סויינקה.
תרגומים לעברית
ב-16 באוקטובר 2011 הועלו בעברית קטעים מ"האריה ואבן החן" וכן מ"ריקוד היערות" (גם בתרגומו של אברהם עוז) על ידי הבמה לתיאטרון אפריקאי-ישראלי במסגרת ערב הצדעה לתרבות אפריקה בתל אביב.
ב-4 בספטמבר 2021 הועלתה בעברית גרסה למחזהו "הדרך" בתרגומם של ליהיא ברזל-מלמד ודורון תבורי על ידי הבמה לתיאטרון אפריקאי-ישראלי בבימויה של יפה שוסטר בתיאטרון הבית ביפו. ההצגה התארחה מאוחר יותר בתיאטרון אלפא לאמנויות המופע בתל אביב.
עקיבא הכהן
עקיבא בן מנחם הכהן (בהונגרית: Akiba ha-Kohen ? - פראג, 1496) היה הרב הראשון בעיר בודה שמוזכר ברשומות. כיהן גם כראש ישיבה בפראג. בכתבי בני דורו הוא מכונה "ראש לכל גולה".
ביוגרפיה
עקיבא בן מנחם הכהן מילא תפקיד חשוב לצד הפרפקט היהודי יעקב מנדל כעוזרו הנאמן והחשוב בעיר בודה בעת מלכותו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה. עקיבא הכהן היה איש משמעותי בקהילה היהודית הן בשל אדיקותו וידענותו, הן בשל עושרו האישי והן בשל מעשי הצדקה וגמילות החסדים שלו. הוא היה פופולרי מאוד בקהילה וכונה ה"נשיא". עקיבא הכהן מילא תפקיד גם בחצר המלוכה, אך עושרו והשפעתו עוררו טינה בקרב האצילים ההונגרים שהכפישו אותו בפני המלך מתיאש. אין ידוע אם המלך גירש אותו או שעזב את ממלכת הונגריה מרצונו החופשי, אך במהרה הוא הפך לראש ישיבה שהקים בפראג, בה גם לימד. גם שם חתרו נגדו ולכן היה עליו לברוח שלוש פעמים מאויביו. כהבעת תודה לבורא עולם על הצלחתו לברוח שלש פעמים, העניק לשלושה מבתי הכנסת בפראג פרוכות יקרות לארון הקודש, אחת לאלטשול, אחת לאלטנוישול ואחת לבית הכנסת פינחס.
מנישואיו נולדו לו שנים עשר בנים ושלוש עשרה בנות, ושתים עשרה מהן התחתנו עם כהנים. מסופר, כי כאשר כל בני המשפחה עלו לברכת כהנים, המליצו על בני המשפחה, 25 במספר, את הפסוק "כה תברכו" ('כה' בגימטריה הוא 25). החתן ה-13, בעל בתו יוכבד, היה הרב שבתי בן ישעיה הורביץ, רב ודיין ממנהיגי קהילת פראג במחצית המאה ה-16 ואביו של רבי אברהם הורוביץ. על מצבת חתנו בבית הקברות היהודי העתיק בפראג נכתב שהוא היה "חתנא דנשיאה עקיבא שהיה ראש לכל גולה". מענף זה של המשפחה יצאו מספר רבנים, ביניהם הרב שמואל אליעזר הלוי איידלס (המהרש"א). עקיבא נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפראג והיה לו מוניטין של סמכות הלכתית עד סוף ימיו.
ע'וטה
ע'וטת דמשק (בערבית: غوطة دمشق, מקום של נחלי מים, גנים וצמחייה) היא נווה מדבר בדרום-מערב סוריה, בו שוכנת העיר דמשק. נווה המדבר מהווה את אסם התבואה העיקרי של אגן דמשק והוא מושקה בידי נהרות העוג' והברדה. הגנים מקיפים את העיר מצדה הדרומי והמזרחי. הע'וטה מחולקת לע'וטה המזרחית ולע'וטה המערבית, ובמבחינה מנהלית חלקים ממנה שייכים למחוז דמשק וחלקים למחוז ריף דמשק.
הע'וטה הייתה מיושבת במשך אלפי שנים ברציפות וסיפקה את צורכי המזון של יושבי אזור נרחב. הגידולים החקלאיים העיקריים הם שזיף, כותנה, צפצפה ואגוזים; אספסת, תירס, חיטה ושעורה. בעשורים האחרונים החל גידול מואץ בהתיישבות בע'וטה ובדרישה למוצריה החקלאיים, כחלק מתהליך העיור שעובר על דמשק. הפיתוח האורבני, התעשייתי והחקלאי נתנו את אותותיהם עליה. מפלס מי התהום ירד, כמות היבולים ואיכותם ירדו. זיהום מים מהתעשייה ומי שפכים פגעו בסביבה ופגעו במעמדה כאזור הבילוי העיקרי של יושבי דמשק בקיץ ובאביב.
במקרא מוזכרת הע'וטה כגאוות הארמים על פני ישראל, כמאמר נעמן שר צבא בן-הדד השני:
לסלוח ולשכוח
לסלוח ולשכוח הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאי הישראלי עידן רייכל, מתוך אלבום ההופעה הראשון שלו, רייכל - פסנתר - שירים. השיר יצא לאור ב-2 בספטמבר 2017, כסינגל המוביל מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי עידן רייכל, והופק על ידי רייכל ונעם ויזנברג. את השיר מלווה פסנתר בלבד, בדומה לשאר שירי אלבום ההופעה.
וידאו קליפ
לא פורסם וידאו קליפ מלא לשיר. ב-2 בספטמבר 2017, בסמוך לצאת הסינגל, העלה רייכל לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, המציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל ואף את מילותיו של השיר. נכון ליולי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-800 אלף.
ביקורת
אתר mako סקר את אלבום ההופעה "רייכל - פסנתר - שירים", תוך ששיבח את רייכל באומרו כי השיר הוא אחד מ"הביצועים הכי מרגשים שהוציא אי פעם".
גרסת כיסוי
בשנת 2018 פרסם הזמר אדיר גץ גרסת כיסוי לשיר כסינגל רשמי. רייכל אף שיבח את גץ על ביצועו.
מלחמה
מלחמה היא הפעלת אלימות קבוצתית לצורך יישום רצון כלשהו. על פי קרל פון קלאוזביץ, המלחמה היא הדרך להשגת מטרות תוך שימוש באמצעים אלימים.
מטרות המלחמה נגזרות ממטרות הקבוצה הנלחמת ונקבעות, על פי רוב, על ידי הנהגתה. סר באזיל לידל הארט הגדיר את מטרת המלחמה כהשגת שלום טוב יותר מנקודת המבט של הצד הלוחם.
יש סיבות אפשריות רבות למלחמה, רציונליות ושאינן רציונליות. במלחמה נעשה שימוש באמצעים פיזיים, מחשבתיים וטכנולוגיים.
למלחמה מופעים רבים באמנות ובתרבות האנושית: תעודות, ציורים, שירים, רומנים ספרותיים, מחקרים היסטוריים, מחזות, סרטי קולנוע, מוזיקה ועוד. לטענת קיגן, ישנם מקרים בהם המלחמה אינה רק ביטוי של תרבות אלא גם גורם הקובע דפוסים חברתיים ואף לעיתים מהותה של תרבות מסוימת.
ההתנגדות למלחמה מכונה פציפיזם, בעוד שהתמיכה במלחמה ובפעולות צבאיות מכונה מיליטריזם.
הגורמים למלחמה
הגורמים למלחמה יכולים להיות רציונליים ובלתי רציונליים, והם נובעים מהצרכים האנושיים ומהיווצרותן של סוגיות חברתיות. לאור זאת, מלחמות נגרמות בשל חוסר יציבות של גורמים כלכליים, חברתיים, דמוגרפיים, אתניים, אנתרופולוגיים, דתיים ואפילו ביולוגיים.
ההצדקה שבשמה מוכרזת מלחמה מכונה עילה למלחמה.
לפי הוגים ריאליסטיים כניקולו מקיאוולי שהושפע מאי היציבות הפוליטית של רפובליקת פירנצה, תומאס הובס שהושפע ממלחמת האזרחים האנגלית אך גם הוגים מאוחרים כקנת וולץ והנס מורגנטאו שהושפעו ממלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה, מלחמות הן כתוצאה מטבע האדם השואף לכוח ועוצמה, לצד הצורך של המדינה לשרוד המניע אותה להלחם. וכל זה כתוצאה מהמצב האנרכי הקיים בעולם. הריאליסטים טוענים שהיחסים בין מדינות מתנהלים במשחק סכום אפס, כך שהרווח של מדינה אחת אמור לבוא על חשבון מדינה אחרת.
עצימות
ניתן למדוד את עצימות הלחימה באמצעות חיתוך בין כמות האירועים בלחימה לבין גודל הכוחות ואמצעי הלחימה. מלחמה בין צבא לבין ארגונים חמושים בלתי סדירים מכונה לחימה בעצימות נמוכה. מלחמה בה מעורב התווך האזרחי באופן מלא מכונה מלחמה כוללת.
אמצעים
את פעולת המלחמה מבצעים בדרך כלל צבאות. בנוסף, ארגונים חמושים לא סדירים, כגון מיליציות, ארגוני טרור ומחתרות עשויים לקחת חלק במלחמה.
מישורי הלחימה
המלחמה כוללת מספר מישורים:
ההיבטים המשפטיים של המלחמה
"מלחמה" היא גם מושג משפטי, שמוגדר באופן פורמלי בחוקי המשפט הבין-לאומי, וחלים לגביה תקנות שונות. כך מדינות יכולות להכריז מלחמה זו על זו, ולהימצא במצב משפטי של מלחמה, גם אם בפועל לא מתנהלים קרבות בין הצדדים.
כמעט כל מדינות העולם חתומות על אמנת ז'נבה, שמהוות בסיס לחוק הבין-לאומי לעניינים הומניטריים בזמן מלחמה. מאז חתימת האמנה התברר שרוב המדינות זונחות את כללי האמנה בזמן מלחמה. כניסתם של ארגונים חמושים שאינם מדינות הפכה את האמנה ללא רלוונטית בעימותים איתם - הארגונים אינם מקפידים על האמנה, והמדינות שלוחמות נגדם מסתפקות במראית עין, אך בפועל פועלות גם נגד אוכלוסיות שמספקות מסתור ללוחמים, דוגמה למלחמה כזו היא מלחמת וייטנאם.
במהלך המלחמה מסכימים הצדדים לעיתים על הפוגה זמנית בלחימה. סיום יציב יותר של הלחימה נוצר באמצעות כניעת הצד המובס, שמוכן לקבל את כל תנאי הצד המנצח, או באמצעות הפסקת אש, וסיום חוזי שלה נעשה בהסכם שביתת נשק, שבעקבותיו בא לעיתים הסכם שלום.
תאוריית השלום הדמוקרטית גורסת שדמוקרטיות ליברליות לא נלחמות זו בזו. ההסבר התאורטי לשלום הדמוקרטי שהאזרחים במדינות הדמוקרטיות לומדים לכבד את שלטון החוק ואת הסדרת הסכסוכים בדרכי שלום על פי החוק וציפו שאותו דבר ישרור ביחסים בין המדינות. ויש את האמון הנחוץ בין המדינות כדי לא ללכת למלחמה. הסבר נוסף הוא שמנהיגים לא נכנסים למלחמה מחשש להפסדים פוליטיים.
ההיבטים החיוביים של המלחמה
לעיתים, המלחמה תורמת רבות להתפתחות המדע (עקב מרוצי חימוש), כלי נשק שפותחו למען מלחמה עברו הסבה בסופה והפכו לכמה מהכלים היומיומיים ביותר בחיינו כדוגמת המחשב, המכונית, המטוס, האינטרנט וכו'. מלחמת העולם השנייה תרמה להתפתחות האנרגיה הגרעינית, הוציאה את ארצות הברית מהמשבר הכלכלי הגדול שהייתה נתונה בו, גרמה מעשית לשיקום כלכלי של אירופה במאה ה-20, ובסופו של דבר (אחרי המלחמה הקרה) גם לאיחודה.
הרבה מלחמות גם חילצו עמים ממצבים קשים כדוגמת העם היהודי אחרי מלחמת העצמאות, העם הכורדי אחרי מלחמת עיראק, העבדים השחורים בארצות הברית אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית ועוד.
מחפשים את אלסקה
מחפשים את אלסקה (באנגלית: Looking For Alaska) הוא רומן ביכוריו של הסופר ג'ון גרין אשר יצא לאור במרץ 2005. הספר זכה בפרס פרינץ בקטגוריות "ספר השנה הטוב ביותר שנכתב עבור בני נוער, המבוסס כולו על הערך הספרותי שלו". כמו כן, הגיע הספר לראש רשימת 10 הספרים הטובים ביותר לבני נוער ב-ALA. בשנת 2012 הגיע הספר לרשימת הניו יורק טיימס לספר הנמכר ביותר בכריכה רכה לבני נוער. הסיפור מסופר מנקודת מבטו של מיילס האלטר, נער אשר מרגיש שאינו מנצל את חייו בדרך שבה הוא רוצה. הוא מחליט לעזוב את ביתו לטובת פנימייה, בשביל לחפש את מה שכינה המשורר פרנסואה רבלה על ערש מותו: "האפשרי".
לפני
הספר מתחיל בעזיבתו של המספר, מיילס האלטר, את ביתו שבפלורידה אל עבר פנימייה באלבאמה בשם "קאלבר קריק". מיילס אוהב לקרוא ביוגרפיות, ולשנן מילים אחרונות של אנשים מפורסמים.
בהגיעו לקאלבר קריק, פוגש מיילס את שותפו לחדר צ'יפ מרטין - נער נמוך ושרירי אשר מכונה "המפקד". המפקד מביט במיילס ומכנה אותו באירוניה פאדג' (Pudge: נמוך ושמן, גוץ). מאוחר יותר המפקד הציג את מיילס בפני אלסקה, נערה מושכת, יפהפייה, פמיניסטית ובעלת מצבי רוח משתנים ולא צפויים. בנוסף המפקד מציג את מיילס גם בפני חברו טאקומי, תלמיד יפני חובב ראפ. אלסקה מספרת למיילס על מילותיו האחרונות של סימון בוליבר, דמות מתוך הספר "גנרל במבוך" מאת גבריאל גארסיה מארקס. בספר שואל בוליבר: "איך אצליח אי פעם להיחלץ מהמבוך הזה!". מיילס שואל את אלסקה מהו המבוך עליו מדבר בוליבר, והיא משיבה שזוהי תעלומה.
המפקד מספר למיילס על קבוצת נערים הלומדים בבית הספר ומכונים "לוחמי ימות השבוע" משום שהם עשירים ונוהגים לחזור לביתם בכול סוף שבוע. שוררת יריבות קשה בין המפקד וקבוצתו לבין לוחמי ימות השבוע.
באחד מלילותיו הראשונים של מיילס בקאלבר קריק לוחמי ימות השבוע נכנסים לחדרו וקושרים אותו באמצעות נייר דבק. הם מובילים אותו לאגם הנמצא בשטח הפנימייה ומשליכים אותו אליו. מיילס נאבק ומצליח בסופו של דבר להגיע לחוף ולהשתחרר מנייר הדבק. כאשר מיילס חוזר לחדרו הוא מספר למפקד מה קרה והמפקד מסביר לו שהזריקה לאגם היא מסורת בית ספרית, אך שהקשירה בנייר דבק מעולם לא קרתה והוא זועם על כך. מיילס מספר למפקד שלוחמי ימות השבוע עשו זאת כתגובה על סילוק שני לוחמי ימות השבוע מבית הספר - תקרית שקרתה בשנה שעברה, ובה סולקו שני ילדים, מריה ופול, משום שנתפסו עוברים על שלוש עבירות קשות בקאלבר קריק: להיות ערומים ביחד במיטה, להיות שיכורים, ולעשן סמים. לוחמי ימות השבוע טענו שהמפקד הוא זה שהלשין על הזוג וגרם לסילוקם, ומשום כך הם ביקשו להתנקם בו. מקרה זה מניע מלחמת מתיחות בין מיילס וחבריו החדשים לבין לוחמי ימות השבוע. מאוחר יותר אלסקה מודה שהיא זו שהלשינה על פול ומריה למנהל בית הספר מר סטרנז (המכונה "הנשר"), בשביל להציל את עצמה מסילוק.
אלסקה מארגנת למיילס דייט עם לארה, ילדה שנולדה ברומניה ועלתה לארצות הברית. הדייט נגמר באסון כאשר מיילס מקבל זעזוע מוח קל ומקיא בטעות על לארה. אלסקה ומיילס מבלים זמן רב ביחד ובו היא מלמדת אותו לעשן, לשתות ולעבור על חוקי הפנימייה. מיילס מתאהב בה במהרה אף על פי שיש לה חבר בטענה שהיא "האפשרי" אותו הוא מחפש. המפקד ואלסקה מתכננים את מתיחת הנקמה הגדולה שלהם כנגד לוחמי ימות השבוע לסוף השבוע אחד בו הם ישנו באסם בקרבת בית הספר בזמן שהנשר חושב שהם בבית. המתיחה מתחילה בהסחת דעתו של הנשר על ידי טאקומי ומיילס, בזמן שאלסקה והמפקד יכנסו לביתו וישלחו להוריהם של לוחמי ימות השבוע מכתבים המתריעים על התדרדרות בלימודים, ולארה תשים צבע כחול חזק בתכשירי טיפוח השיער שלהם. המתיחה מצליחה והחבורה נשארת לחגוג את הצלחת המתיחה באסם באמצעות כמה בקבוקי יין. באסם אלסקה מספרת להם על איך שאמהּ מתה משבץ מוחי כאשר הייתה בת 8, ועל כך שהיא מאשימה את עצמה מפני שהיא לא הזמינה אמבולנס. העניינים בין מיילס ללארה מתחממים בלילה זה והם מעבירים אותו יחד בשק שינה.
לאחר שהחבורה חוזרת לבית ספר אלסקה, מיילס, והמפקד מארגנים מסיבת שתייה קטנה בה המפקד ואלסקה משתכרים ומיילס מעדיף שלא. בעודה שיכורה מאוד, אלסקה מתחילה להתמזמז עם מיילס המופתע והמאושר. היא מפסיקה ואמרה שהיא ישנונית מידי, וש"המשך יבוא". בהמשך הלילה מתעורר מיילס מהטלפון הציבורי שמצלצל, והוא מרגיש שאלסקה קמה לענות לו. זמן לא רב לאחר מכן אלסקה חוזרת לחדר בוכה וכועסת על עצמה באומרה שהיא פישלה, ושהיא שכחה משהו. אלסקה אומרת למיילס ולמפקד שהיא צריכה לצאת מבית הספר, והם משתמשים בזיקוקים בשביל ליצור פעולת הסחה לנשר בשביל שאלסקה תוכל לצאת משטח בית הספר.
אחרי
בבוקר הנשר מגיע לחדרם של המפקד ומיילס ואמר להם להגיע מהר לאולם הספורט. הם מגיעים לשם והנשר מבשר לכלל בית הספר שאלסקה נהרגה בלילה שעבר בתאונת דרכים. היא נכנסה ישירות בניידת שחסמה את הדרך מפני שמשאית התהפכה, בלי ניסיון לסטות הצידה, וההגה פגעה בחזהּ והרג אותה. המפקד ומיילס נכנסים להלם קשה ומבינים שהם אחראים למותה הטרגי בכך שנתנו לה לנהוג לבד בעודה שיכורה. המפקד ומיילס משערים שאלסקה ניסתה להידחק בין המשאית לבין הניידת או שהיא בכלל ניסתה להתאבד, ומחשבות אלו גורמות להם לתהות האם הם אשמים במותה. המפקד ומיילס מתחילים לנהל חקירה לגבי מותה כי הם מרגישים שהם חייבם לדעת אם הם אחראים לו. הם הגיעו למסקנה שהיא ככל הנראה התאבדה אבל הם לא ידעו למה. אחד הרמזים העבים הוא שהיא כתבה בספרהּ "גנרל במבוך" את התשובה שלה לדרך היציאה מהמבוך: "ישיר ומהיר". המפקד רוצה גם לדבר עם ג'ייק, חבר של אלסקה, ולבדוק אם הוא מי שאלסקה דיברה איתו בלילה האחרון ועל מה. מיילס לא מסכים כי הוא רוצה לחשוב שאלסקה אהבה אותו ביומה האחרון, ולא רוצה לדעת מה היא אמרה לג'ייק. לארה וטאקומי נפגעים מהעובדה שמיילס והמפקד התעלמו מהם מאוד בזמן שלאחר המוות ולבסוף מיילס והמפקד מחליטים לשתף אותם בכל. אחרי שלא הצליחו להתקדם בחקירה הם מוותרים עליה ומחליטים לקיים מתיחה ענקית שאלסקה חשבה עליה בשנה שעברה. הם מביאים לבית הספר חשפן שמתחזה למרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה ולמומחה בתפיסת המיניות של בני נוער על מנת שירצה לכל בית הספר. החשפן מחל לשחק את תפקיד המרצה, אך כאשר טאקומי מפעיל מוזיקה דרך הרמקולים של אולם הספורט, הוא פושט את בגדיו וצועק "זה בשביל אלסקה יאנג!" ומתחיל לרקוד. המתיחה מצליחה מאוד וכל בית הספר משבח את החבורה שטוענת: "זה לא אנחנו, זו אלסקה".
כשהסיכויים למצוא תשובה לתעלומה נראים כבר קלושים, טאקומי מגלה לפתע שאלסקה מתה יום לאחר תאריך המוות של אמהּ. הם מבינים שאלסקה כנראה דיברה עם ג'ייק, ולפתע נזכרה שזהו היה יום פטירת אמהּ, אך שהיא פספסה אותו בכמה שעות ולא הניחה זר על קברה. זהו הדבר ששכחה ולכן היא מיהרה לצאת מהפנימייה אל קבר אמהּ.
ביום האחרון ללימודים מקבל מיילס מכתב מטאקומי שטס בבוקר חזרה ליפן, ובמכתב מסופר שטאקומי גם פגש את אלסקה לפני מותה, ושהיא אמרה לו שהיא שכחה את תאריך המוות של אמא, ושהיא מחפשת פרחים להניח לה על הקבר. טאקומי גם לא עצר בעדה, כך שהוא גם חושב שהוא אשם במותה.
ברגע הזה מיילס מבין, שהוא לא ידע לעולם מה היא חשבה ברגעיה האחרונים, אם היא התאבדה או שלא, אם היא אהבה אותו או שעדיין אהבה את ג'ייק, ושהוא צריך לסלוח לה ושהיא תסלח לו, כי זו לדעתו הדרך לצאת מהמבוך ולא בדרך "הישירה והמהירה".
הספר מסתיים עם העבודה של מיילס לשיעור דתות, בה הוא מנסה לענות על השאלה של אלסקה: "איך אפשר להיחלץ ממבוך הסבל?". מיילס טוען שבעזרת סליחה ומחילה אפשר להיחלץ מהמבוך.
עיבוד
זכויות ההסרטה לספר נרכשו על ידי אולפני סרטי פרמאונט כבר בשנת 2005. התסריט והבימוי יועדו לג'וש שוורץ (The OC) אך מפני חוסר עניין של האולפנים לקדם את הפרויקט, הוא נגנז. בעקבות ההצלחה של העיבוד הקולנועי לרומן "אשמת הכוכבים" של ג'ון גרין, האולפנים הביעו עניין בפרויקט שוב, וג'ון גרין דיווח ב-25 ביוני 2015 כי הסרט יעובד ויבוים על ידי שרה פולי. לאחר שהפרויקט לקולנוע לא יצא לפועל החליטה הרשת הולו לקדם את הפרויקט ויצרה סדרת טלוויזיה בת 8 פרקים שעלתה ברשת, בכיכובה של קריסטין פרוסט.
נואורו
נואורו (באיטלקית:, בסרדו: Nùgoro) היא בירת נפת נואורו שבמחוז האוטונומי סרדיניה שבאיטליה. העיר ממוקמת על מורדות הר אורטובנה (Ortobene) שבמזרח האי והיא העיר השישית במספר תושביה בסרדיניה.
נואורו היא מקום הולדתם של אומנים, סופרים, משוררים, ציירים ופסלים ושוכנים בה המוזיאונים החשובים ביותר בסרדיניה. העיר נחשבת כמרכז תרבותי חשוב של סרדיניה ונהוג לכנותה בכינוי "אתונה של סרדיניה" (Atene sarda). נואורו היא מקום הולדתה של גרציה דלדה, האישה האיטלקית הראשונה והיחידה עד כה שזכתה בשנת 1926 בפרס נובל לספרות.
היסטוריה
העדויות הראשונות לנוכחות אנושית באזור נואורו הם "בתי הפיות" (בסרדו: Domus de Janas), שהם קברים חצובים בסלע המתוארכים לאלף השלישי לפני הספירה. יחד עם זאת, ממצאים קרמיים מהתרבות האוזיירית (Ozieri) שנתגלו במקום מתוארכים לאמצע האלף הרביעי לפני הספירה.
הקברים הללו היו מרכזה של התרבות הנוראגית שהתפתחה בסרדיניה החל מאמצע האלף השני לפני הספירה ועד לשנת 250 לפנה"ס לערך, כפי שמעידים יותר מ-30 אתרים נוראגים כמו הכפר שהתגלה בקרבת נואורו ובו התגלו כ-800 מבנים.
שטחי הקבורה נחצו על ידי דרך רומית שקישרה את קאראליס (Karalis, כיום קליארי) לאוּלביה (Ulbia, כיום אולביה). המיתוסים על ההתיישבות הרומית משתקפים בשפת הסרדו שעדיין מדוברת בנואורו. הניב המקומי של הסרדו נחשב לשפה ששמרה על צורתה המקורית באופן המובהק ביותר מבין השפות הרומאניות.
לאחר נפילתה של האימפריה הרומית המערבית, שלטו בסרדיניה הונדלים ולאחריהם הביזנטים. על פי מכתבים של האפיפיור גרגוריוס הראשון התקיימה תרבות רומית-נוצרית לצדן של תרבויות פגניות, בעיקר בפנים האי. עם דעיכת השלטון הביזנטי הוקמו בסרדיניה ארבע ממלכות (Giudicati, בסרדו: Judicados). במפה משנת 1147 מופיע שמו של כפר קטן בשם נוּגוֹר (Nugor). במאתיים השנים הבאות גדל הכפר ליישוב בן 1000 תושבים. נואורו נשארה עיירה בעלת חשיבות בינונית כאשר שלטו בסרדיניה מלכי אראגון וספרד, עד אשר הרעב והדבר הכו בה בסוף המאה ה-17.
לאחר שסופחה לממלכת סרדיניה נעשתה נואורו למרכז מנהלי של האזור, תואר אותו קיבלה ב-1836.
פייבלס
הסדרה מתחילה לאחר שהדמויות כבר עברו לעולם בני האדם ונמצאו בו זמן רב. עם התפתחות הסדרה מתגלים פרטים נוספים על המלחמה שאילצה אותן להגר לעולם אחר.
עלילה
כל הדמויות מכל האגדות וסיפורי העם גרות בעולם רחב משלהן, שעליו מנסה להשתלט דמות מסתורית המכונה "היריב". על מנת להשיג את מטרתו מגייס "היריב" לשורותיו חלק מהדמויות ומלחמה רחבת היקף מתפתחת. שאר הדמויות מנסות להתנגד לניסיון ההשתלטות, אך כיוון שהן מסוכסכות ואין ביניהן שיתוף פעולה, הן נכשלות.
בעקבות הכישלון נהרגות חלק מהדמויות, חלקן בורחות ומתחבאות במקומות מסתור בעולמן, וקבוצה קטנה מצליחה לברוח לעולמם של בני האדם ולהקים שם קהילה קטנה. חברי הקבוצה ממנים ראש עיר (שאותו מייצגת שלגיה) כדי שיגן עליהם וירכז את המאמץ להשתלט בחזרה על עולמם. על מנת להגן על הקהילה קובעים ראש העיר ושלגיה מספר חוקים: דמויות שנראות כבני אדם יכולות לנוע בחופשיות בקרב בני האדם. דמויות שיכולות לעטות מראה של בני אדם יכולות גם הן לנוע בקרב האנשים, אך אסור להן להשתנות בחזרה לצורתן המקורית. דמויות שאינן נראות כבני אדם ואינן יכולות להידמות להם נשלחות אל "החווה", מקום מרוחק ודל-אוכלוסייה, שאותו אסור להן לעזוב.
הסדרה
הסדרה ויוצריה זכו במספר רב של פרסי אייזנר, כולל "הסדרה הטובה ביותר" בשנת 2003, "הסיפור בהמשכים הטוב ביותר" בשנת 2003, 2005 ו-2006, "האנתולוגיה הטובה ביותר" בשנת 2007 - על נובלה גרפית שעוסקת בסדרה, ו"הסיפור הקצר הטוב ביותר" בשנת 2007 - עבור אחד מהסיפורים באותה נובלה גרפית.
בעקבות הצלחת הסדרה נוצרה סדרת ספין אוף בשם "Jack of Fables" שמתמקדת בדמותו של ג'ק (שמופיעה גם בסדרה זו) מ"ג'ק ואפון הפלא", "ג'ק וג'יל" ושאר אגדות.
אילות
אֵילוֹת הוא קיבוץ בדרום הערבה, השוכן כקילומטר מצפון לאילת, ומשתייך למועצה אזורית חבל אילות. זהו הקיבוץ הדרומי ביותר במדינת ישראל, והיישוב השני הדרומי ביותר מבין כלל היישובים במדינה.
שם היישוב
מקור שם היישוב הוא בעיר המקראית אילת, הסמוכה לעציון גבר, שנקראה גם "אילות":
היסטוריה
ראשיתו של קיבוץ אילות בקבוצה של 15 צעירים של הקיבוץ המאוחד שכונו "הפלוגה המקובצת" שירדו לאילת ב-16 ביוני 1955, על פי עצתו של יצחק טבנקין שהאמין שיש להקים קיבוצים בכל רחבי ישראל. הירידה לאילת הייתה נגד דעת הממשלה והסוכנות. חברי הפלוגה התמקמו בשלוש החושות של אום רשרש ועסקו בחקלאות כהכנה להקמת יישוב קבע.
בשנת 1959 הוחלט להקים את נקודת הקבע של הקיבוץ בנחל רודד בו נמצאו אדמות פוריות. הוחל בהכשרת הנקודה, בנטיעת עצי שיטה מלבינה ובהקמת מבנים. בתחילת 1962 מנה הקיבוץ 45 חברים ושני ילדים ומבני הקיבוץ כבר עמדו על מקומם, אך חברי הקיבוץ עברו לנקודה רק בסוף 1962. טקס העלייה על הקרקע התקיים בדצמבר 1962. הקיבוץ מנה אז 60 נפשות, מחציתם חברי הקיבוץ ומחציתם תגבור של הקיבוץ המאוחד. לקיבוץ הוקצבו 700 דונם לעיבוד חקלאי שעל 300 דונם מהם התחילו לגדל תמרים, ירקות ופירות. כן התקיימה בקיבוץ מכבסה ששירתה את בתי המלון באילת, את האוניות שעגנו בנמל אילת ואת קיבוץ יטבתה. אנשי הקיבוץ עסקו גם בדיג והקימו רפת לחלב ולול תרנגולים.
במשך השנים נותר הקיבוץ קטן והוא נשען על קבוצות משימה שהגיעו לתגבר אותו. לאחר מלחמת ששת הימים הופנו גרעיני התיישבות למקומות אחרים והקיבוץ הגיע למצב קשה. כל ותיקי הקיבוץ עזבו אותו ובתחילת שנות ה-70 הוא נוהל על ידי צעירים באמצע שנות ה-20 לחייהם. בשנת 1972 פתח הקיבוץ במבצע תקדימי לגיוס מצטרפים חדשים. מבחינה כלכלית הקיבוץ התפתח והגיע לרווח כלכלי בשנת 1972. כבר בשנות ה-70 הקיבוץ התגאה בכך שאין בו לינה משותפת.
לקיבוץ יש מטע תמרים גדול המהווה ענף הכנסה משמעותי. במטע התמרים הוקמה אנדרטה לזכרו של בן ציון ישראלי, "אבי ענף התמרים", שהבריח חוטרי תמרים מאיראן, ואיפשר את הקמת ענף חקלאות התמר בישראל.
סמיכותו של הקיבוץ לעיר אילת מקדם יוזמות עסקיות הנשענות על הסמיכות. בקיבוץ בית מלון הנקרא "יו ספלאש אילת" שנמצא כעת בבעלות פרטית. בשנים האחרונות הקיבוץ פועל להקמת מרכז מסחרי בצמוד לעיר אילת.
בקיבוץ קבוצות רבות של צעירים ביניהם קבוצות סטודנטים, עבודה מועדפת ומתנדבים בחקלאות. בנוסף נמצא בקיבוץ גרעין שנת שירות של תנועת הנוער המחנות העולים שנקרא גרעין אדום, שעושים חקלאות בקיבוץ וחינוך בכל המועצה האזורית.
אלתר יחיאל נבנצל
הרב אלתר יחיאל נבנצל (בכתיב יידישאי: נעבענצאהל; ה'תרי"ח – י"ד באב ה'תרצ"ט; 1858~ – 1939) היה רב גליציאני ששימש כרבן של וישניצה וסטניסלב. מחבר שו"ת "מנחת יחיאל". ממייסדי אגודת ישראל בגליציה.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תרי"ח (1858 לערך) ליוסף. למד אצל דודו הרב מרדכי מאיר גוטיורט, ששימש כדיין ורב בבובוב, ואצל האחים הרב שמואל והרב יוסף אנגל בקלויז בטרנוב. למד אצל הרב חיים הלברשטאם מצאנז והרב שלמה הלברשטאם מבובוב. שלט בפולנית ובגרמנית.
לאחר נישואיו התפרנס הרב נבנצל ברווחה מגביית אגרות מעבר בדרכים, הקים ישיבה בווישניצה ולימד בה. בהמשך נבחר לשמש כרבה של העיר.
בשנת ה'תרנ"ט (1899) החל לשמש כראב"ד בעיר המרכזית בגליציה סטניסלב (לעיתים: סטניסלבוב). עד לשנת ה'תרס"ט שימש הרב אריה לייבוש הורוביץ כרב העיר, והשניים ישבו בבית הדין יחדיו. לצד עבודתו בבית הדין, פיקח על ישיבת "אור תורה" בה למדו כ-150 תלמידים (נוסדה בשנת ה'תרס"ז), בראשה הועמד כמחנך הרב יקותיאל אריה קמלהאר, והיא התפרסמה ברמתה הגבוהה. כן פרס חסות על תלמודי התורה, והיה פעיל מאוד במוסדות החסד הקהילתיים. בזמן השלטון האוקראיני היה חבר מועצת העיר היהודית.
מאז פרסום ספרו הראשון בשנת ה'תר"ס, נחשב לאחד מחשובי משיבי ההלכה בגליציה. על פי המסופר, ספרו הרשים ביותר גם רבנים וותיקים כמהרש"ם. היה ממייסדי אגודת ישראל, פעיל וותיק בה וחבר למועצת גדולי התורה שלה. אחרי מלחמת העולם הראשונה עסק רבות בהתרת עגונות. אחד מבני העיר תיארו כך:
חיים אישיים
בהיותו בן 17 נישא לשינדל שפרינצא (נפטרה בט' אדר ב' ה'תרצ"ה, 1935), בתו של יהודה ליבוש לנדא, תושב אמיד בגורליץ, שהבטיח לחתנו מזונות לכל ימי חייו. בנם היחיד משה צבי הירש, בנקאי בסטניסלב ומעסקני הדת והחסד בעיר, נספה בשואה. נכדו שמואל, השריד היחיד ממשפחתו, ניצל מן השואה והתגורר בתל אביב (נפטר בשנת תשל"ב). נינו הוא הרב נחום נבנצהל, מחבר תורני.
סכסוך
סכסוך או קונפליקט הוא מצב של יריבות, חוסר הסכמה או חוסר התאמה בין שני צדדים או יותר. סכסוך עשוי להיקרא מצב של יריבות, אי-הסכמה או התאמה בין אנשים, או בין קבוצות של אנשים, ולעיתים הסכסוך מאופיין באלימות מילולית או פיזית. סכסוך צבאי בין מדינות או בין אוכלוסיות שונות בתוך מדינה, עשוי להביא למלחמה או למלחמת אזרחים. גם התנגשות בין שיקולים או רגשות נגדיים אצל אדם מכונה לעיתים - בהשאלה - סכסוך או סכסוך פנימי.
בהקשר הפילוסופי, בזרם היווני העתיק ובדיאלקטיקה האקזיסטנציאלית, סכסוך - המונח הטבוע יותר הוא קונפליקט - מציין את היחס הפועל בין ניגודים, ומתאר במערכות חשיבה אלו את כלל היסוד שהוא תנועת ההיפסדות וההיווספות של הוויה, על כל רמותיה, למן החומרית ועד השפתית, הרעיונית. הקונפליקט בהקשר זה הוא מקור התנועה הדיאלקטית.
הגדרות
במונחים פוליטיים "סכסוך" מתייחס למצב של עוינות מתמשכת בין שתיים או יותר קבוצות של בני אדם. מבחינה אטימולוגית, מקור המילה הוא: con - יחד, flict - להכות, כלומר שני הצדדים נמצאים במצב שבו הם "מכים" (עם מירכאות או בלעדיהן) יחדיו, אחד את השני. סכסוך כפי שהוא נלמד בקורסים אקדמיים ובהכשרה מקצועית בתחום של פתרון או יישוב סכסוכים, מוגדר בדרך כלל כך: "כאשר שניים או יותר צדדים, אשר לכאורה מטרותיהם אינן מתיישבות זו עם זו, מבקשים להכשיל האחת את יכולתה של האחרת להשגת מטרותיה". הגדרה אחרת היא "מציאות שבה אנשים או קבוצות תופסים את צורכיהם, ערכיהם או שאיפותיהם כעומדים בסתירה עם אלו של האחר".
סכסוך קבוצתי מתרחש לרוב בשל שאיפות מוחשיות סותרות של קבוצות, הנוגעות לטריטוריה, משאבים, מסחר, הגדרה עצמית, זכויות דתיות, ערכים חברתיים וכדומה.
התנגשות אינטרסים, ערכים, פעולות או כיווני פעולה יכול להצית סכסוך. סכסוכים מתייחסים לקיומה של אותה התנגשות. באופן פסיכולוגי סכסוך קיים כאשר הפחתת גירוי מתמרץ אחד כרוכה בהגברת גירוי אחר, כך שיש צורך בהתאמה חדשה. המונח סכסוך מתאים מן הרגע שבו ההתנגשות מתרחשת. אפילו כאשר אנו אומרים כי קיים סכסוך פוטנציאלי, אנו מתכוונים לכך שלמעשה קיים כבר כיוון לסכסוך אף על פי שאותה התנגשות עדיין לא אירעה.
סוגים ומודלים של סכסוכים
סכסוך תפיסתי יכול להתדרדר לחילופי מילים ולבסוף לקרב.
סכסוך יכול להתרחש במגוון רמות של ניתוח.
תאורטיקנים טענו כי צדדים לסכסוך יכולים למשג (מלשון מושג) תגובות לסכסוך בהתאם למערכת דו-ממדית: דאגה לתוצאות האישיות ודאגה לתוצאות של הצד השני. מערכת זו מובילה להשערות הבאות:
מספר תאורטיקנים מזהים מספר שלבים עוקבים בהתפתחות סכסוך.
לעיתים קרובות קבוצה מוצאת עצמה בסכסוך בגלל עובדות, מטרות, שיטות או ערכים. חיוני לזהות ראשית את סוג הסכסוך המתרחש כדי שיהיה סיכוי לנהל את הסכסוך לקראת פתרונו. לדוגמה, קבוצה תתייחס לעיתים קרובות להנחה כאל עובדה.
הסכסוכים הקשים ביותר לפתרון הם אלה שבהם הסכסוך הוא על רקע ערכי. סביר יותר שסכסוך המתרחש על רקע עובדתי, או על רקע הנחות סותרות, יגיע לפתרונו מאשר סכסוך על רקע ערכי. זאת היות שקשה מאוד להוכיח כי ערך כזה או אחר "שגוי" או "נכון".
במקרים מסוימים קבוצה הנמצאת בסכסוך עשויה להפיק תועלת ממגשר כדי לזהות את סוג הסכסוך.
אנשים הדוגלים בפתרון סכסוכים בדרכים לא אלימות פתחו דרכים רבות לפתרון סכסוכים חברתיים ופוליטיים ללא צורך בשימוש באלימות או בכפייה.
דוגמאות
לסכסוכים רבים מאוד קיים רקע דתי, אתני או גזעי. כך למשל הסכסוך בצפון אירלנד, הסכסוכים בבוסניה ובקוסובו כך גם הסכסוכים בארץ ישראל, בכורדיסטן, בלבנון, בדרפור וברואנדה.
מיכל טוקר
מיכל טוקר (נולדה ב-31 בדצמבר 2000) היא אתלטית ישראלית, שיאנית ישראל בעבר בקפיצה במוט.
ביוגרפיה
טוקר גדלה בקריית אונו. בילדותה הצטרפה לנבחרת התעמלות המכשירים מכבי קריית אונו. בשנת 2012 הייתה סגנית אלופת ישראל בקרב רב ואלופת ישראל במקבילים מדורגים, לילדות דרגה ג'. והשתתפה במכביה. בהמשך עברה להפועל תל אביב בהתעמלות מכשירים, אך בעקבות פציעות רבות נאלצה להפסיק לעסוק בתחום. בתקופה זו, עברה לעסוק באתלטיקה קלה בתל אביב, בהדרכתו של המאמן רומן קוגן.
2016
בתחרות הכנה לאליפות אירופה בהתעמלות לנשים שנערכה בצ'כיה במאי 2016 זכתה טוקר עם נבחרת ישראל בהתעמלות ביחד עם צוף פלדון, אופיר קרמר וגאיה גלעדי במדליית כסף בתוצאה של 140.500 נקודות אחרי צ'כיה (151.200 נקודות) ולפני אוסטריה (139.600 נקודות).
2019
באליפות הבלקן באולם לנוער שנערכה בחודש פברואר, זכתה טוקר במדליית כסף בתוצאה של 3.80 מטר.
שיאנית ישראל
בתחרות שנערכה בחודש פברואר שברה טוקר את שיא ישראל בקפיצה במוט, לאחר שעברה גובה של 4.10 מטר, שיפור של 5 סנטימטרים לשיא הקודם, בו החזיקה נעמה ברנשטיין.
באליפות ישראל שנערכה בחודש יולי, זכתה במדליית כסף לאחר שקפצה לגובה של 3.95 מטר, אחרי נעמה ברנשטיין (4.05 מטר).
2020
בתחרות גביע החורף שנערכה בחודש פברואר בתל אביב, קבעה טוקר שיא ישראלי חדש של 4.11 מטר. שיא זה החזיק מעמד כשבוע עד שנשבר בידי נעמה ברנשטיין, השיאנית הקודמת.
שפמנון תניני בגריוס
שפמנון תניני בגריוס (שם מדעי: Bagarius bagarius) הוא מין של דג גרם ממשפחת הסיסוריים, החי בנהרות הודו ודרום אסיה. מין שפמנון זה קרוב למין שפמנון תניני ענק אך קטן ממנו. המין תואר לראשונה ב-1822 בידי החוקר הסקוטי פרנסיס בוכמן המילטון.
בעוד הוא נחשב לדג באורך של מעל 2 מטרים, ככל הנראה זהו בלבול עם קרובו הענקי. הפרטים הגדולים ביותר שתועדו במין זה הגיעו לאורך 25 ס"מ בלבד, כך שאיננו מהווה איום על האדם כפי שנשמע מתקריות בנהר שרדה שבין נפאל להודו, שם נמצאו שפמנונים שאכלו אנשים שנפלו למים. השפמנון בעל ראש רחב, בינים בולטים משני צידי הלסתות והוא בעל סנפירים בשרניים ונמוכים.
השפמנון הוא מין שוכן קרקעית המחפש בעזרת זיפיו חסרי חוליות כמו חרקי מים, רכיכות ותולעים וגם דגים קטנים ודו-חיים. הוא מתרבה במים רדודים יחסית סמוך לשיטפונות השנתיים בסביבות חיותו.
מין זה נידוג לאורך נהרות הודו וסביבותיה, אך בשרו מתקלקל במהירות מה שיכול לגרום להרעלות.
עורקי המותניים
עוֹרְקֵי הַמָּתְנַיִם (TA: arteriae lumbales) הם קבוצת עורקים בגב התחתון המספקים דם לדופן הבטן האחורית.
העליונים מבין עורקי המותניים, לרוב ארבעה במספר, ערוכים בזוגות ומסתעפים מחלקו האחורי של אבי העורקים הבטני. התחתונים שבהם, אשר מכונים עורקי המותניים התאיים, מסתעפים מעורק העצה האמצעי.
עורקי המותניים נעים הצדה ואחורה על פני גופי חוליות המותניים, מאחורי הגזע הסימפתטי, לעבר המרווחים שבין הזיזים הרוחביים של החוליות. לאחר מכן הם ממשיכים אל דופן הבטן. העורקים שמימין עוברים מאחורי הווריד הנבוב התחתון, ושני העורקים העליונים שבכל צד עוברים מאחורי שוקי הסרעפת שבצד שלהם.
העורקים בשני הצדדים עוברים מתחת לקשת הגידית שבתחל שריר המותניים הגדול, ולאחר מכן ממשיכים מאחורי שריר זה ומאחורי מקלעת המותניים. הם חוצים את שריר המותניים המרובע, כאשר השלושה העליונים מכל צד מאחורי השריר, ואילו התחתון לפניו. בגבול הצדי של שריר המותניים המרובע הם מנקבים את האלל האחורי של שריר הבטן הרוחבי ונעים לפנים בין שריר זה לשריר הבטן המלוכסן הפנימי. בסופם הם משיקים לתחתון מבין העורקים הבין-צלעיים, לעורק התת-צלעי, לעורק הכסל והמותניים, לעורק כותר הכסל העמוק ולעורק רום הבטן התחתון.
אוכף סייפטי
אוכף סייפטי (באנגלית: Safety Col) הוא אוכף מכוסה שלג, באזור חוף פאלייר, במערב ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 185 מטרים מעל פני הים; והוא האתר ה-5,629 בגובהו באנטארקטיקה.
האוכף מפריד בין מצוק רד רוק לבין הרי בלקוול.
גילוי ומיפוי האוכף
האוכף מופה לראשונה, באופן גס, בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
המשלחת חצתה את האוכף לראשונה ב-5 בינואר 1937 (באמצע הקיץ האנטארקטי).
האזור מופה שנית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1948–1949, על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, משלחת זו יצאה לחקר האזור מהאי סטונינגטון.
מקור השם
משלחת סקר שטחי חסות איי פוקלנד נתנה לאוכף את שמו.
האוכף נקרא בשם זה, מאחר שהוא מציע מסלול מזחלות בטוח בין פיורד נני לבין מפרץ ריימיל, בעיתים בהם יש גישה לים שאינו מכוסה בקרח, בעברו השני של מצוק רד רוק. "סייפטי" באנגלית משמעו "בטוח".
אקה הומו
אקה הומו (בלטינית: ecce homo, "הנה האיש"), הן מילותיו של פונטיוס פילטוס כאשר הציג את ישו הפצוע והמעונה בפני ההמון היהודי.
האיגוד הבין-פרלמנטרי
האיגוד הבין-פרלמנטרי (באנגלית:  IPU - Inter-Parliamentary Union, בצרפתית: Union Interparlementaire - UP) הוא מוסד בין-לאומי שהוקם בשנת 1889 על ידי פרדריק פאסי (צרפת) ורנדל קרמר (בריטניה). זה היה הפורום הקבוע הראשון למשא ומתן פוליטי רב-צדדי. בתחילה, הארגון היה עבור פרלמנטרים בודדים, אך מאז הפך לארגון בינלאומי של בתי הפרלמנט של מדינות ריבוניות. הפרלמנטים הלאומיים של 176 מדינות (שלוש המדינות החברות האחרונות הן: טורקמניסטן, אוזבקיסטן, ונואטו, החברות הועברו במהלך הכנס ה -137) הן חברות באיגוד, ו -11 אסיפות פרלמנטריות אזוריות הן חברות מקורבות.
האיגוד מפעיל מכון לימודים ומחקר ומארגן כנסים בינלאומיים כל שנה. מקום מושבו של הארגון הוא בז'נבה, שווייץ.
אברהם אופיר שמש
אברהם אופיר שמש (נולד ב־6 במרץ 1966) הוא פרופסור מן המניין במחלקה למורשת ישראל באוניברסיטת אריאל, וכיהן כראש המחלקה בין השנים 2017–2020. הוא מתמחה בתרבות חומרית קדומה ובהיסטוריה של הטבע והרפואה בראי המקורות היהודיים במיוחד בימי הביניים והעת החדשה.
ביוגרפיה
גדל בתל אביב ובחולון. למד והתחנך במדרשית נעם בפרדס חנה במגמה ריאלית כימית. בשנת 1984 החל ללמוד בישיבת ההסדר כרם ביבנה. שירת בצה"ל כחובש קרבי ביחידת "שמשון" (יחידה 367). לאחר סיום מסלול ההסדר המשיך ללמוד בכולל של ישיבת כרם ביבנה עד שנת 1990. בגיל 24 הוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה, הרב חיים יעקב גולדוויכט וכן סיים תואר בהוראה (מורה מוסמך בכיר) מטעם משרד החינוך והתרבות בסמינר "מורשת יעקב" ברחובות. במהלך השנים כיהן בשני תפקידים בתחום הרבנות. במשך 22 שנים שימש במסגרת המילואים כרב בגדוד 890 בעוצבת הצנחנים (חטיבה 35) והשתחרר בדרגת סרן. כיהן גם כרב בית הכנסת הספרדי "ישראל חי" ביישוב יקיר במשך כ-15 שנים.
קריירה אקדמית
אברהם אופיר שמש החל את לימודי התואר הראשון בשנת 1991 באוניברסיטת בר-אילן במחלקה ללימודי ארץ ישראל ובפקולטה למדעי החיים וסיים את התואר בהצטיינות. לאחר סיום התואר הראשון בשנת 1993 התקבל למסלול ישיר לדוקטורט במסגרת המחלקה ללימודי א"י ולארכאולוגיה ע"ש מרטין זוס באוניברסיטת בר-אילן ועבודת המחקר שלו התבצעה בהנחייתם של פרופ' יהודה פליקס מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל והמחלקה לבוטניקה וד"ר מאיר רפלד מהמחלקה לתלמוד. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה 'ברכות הנהנים' על הצומח ומוצריו בהלכה ובמנהג מהמאה ה-16 ועד לזמננו. במשך לימודיו והקריירה האקדמית שלו זכה בכמה פרסים, מענקים ומלגות מחקר מכובדות, ומהם ניתן לציין את קרן הזיכרון לתרבות יהודית, מענק מחקר של משרד המדע, התרבות והספורט; Shupf Fund for the most Excellence doctoral student of the Jewish Faculty, Bar Ilan University; Stiftung Irene Bollag-Herzheimer, Basel; Beit Shalom Foundation, Kyoto, Japan. במהלך השנים לימד פרופ' שמש בכמה מוסדות אקדמיים בישראל. בשנת 1995 הוזמן ללמד במכללת יהודה ושומרון, לימים אוניברסיטת אריאל בשומרון, בה הוא מלמד עד היום. כמו כן לימד במחלקה לגאוגרפיה וסביבה באוניברסיטת בר-אילן, במכללה האקדמית לחינוך תלפיות במסלול מדעים, בחוג ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית לחינוך יעקב הרצוג באלון שבות ובמכללה האקדמית לחינוך גבעת וושינגטון. בשנת 2014 יצא לשבתון והיה עמית מחקר ב- Bernard Revel Graduate School of Jewish Studies, Yeshiva University, New York, U.S.A. פרופ' שמש הוא חבר במערכת של כתב העת 'מורשת ישראל' היוצא לאור באוניברסיטת אריאל וכן בכתב העת הבינלאומי European Journal of Science and Theology.
תחומי חקר ושיטות מחקר
מחקריו של פרופ' שמש מתמקדים בכמה תחומים מדעיים: תולדות המזון והתזונה, צמחים ובעלי חיים במקורות ההיסטוריים, רפואה ורוקחות במקורות היהודיים, אתנובוטניקה, אתנוזואולוגיה, אקולוגיה וסביבה במורשת ישראל, תרבות חומרית וריאליה קדומה וספרות רבנית. גישתו המחקרית היא רב-תחומית המשלבת בין תחומי ידע ושיטות מחקר מגוונות, בעיקר ספרות יהודית וכללית, היסטוריה ומדעי החיים (בוטניקה וזואולוגיה). במסגרת עבודתו הוא משלב טקסטים מסוגות ספרותיות מגוונות, למשל, ספרות הלכה ומנהג, שאלות ותשובות, סידורי תפילה, כרוניקות היסטוריות, פולקלור, טבע, גאוגרפיה ויומני מסע. עבודתו של שמש מתאפיינת בניתוח ביקורתי של הטקסט, לצד בחינה של ההיבטים השונים של הנושא הנבחן, מתוך הנחה שפרספקטיבה רחבה ואינטרדיסציפלינרית עשויה להניב תובנות מעמיקות יותר. ברבים ממחקריו הוא מדגיש את הצורך בהכרה מדוקדקת של האורגניזם הנחקר, ומצד אחר, את הזיקה של חכמי בית המדרש לעולם המדע הכללי. פרופ' שמש סבור כי הבסיס החומרי לדיונים של רבנים, הן בתקופת המשנה והתלמוד והן בימי הביניים הוא מידע בוטני וזואולוגי שהיה מצוי בסביבה העממית או האינטלקטואלית הלא-יהודית. שמש עושה שימוש בספרות חכמי יוון ורומא, כתבים של מלומדים ערבים בימי הביניים, וכן בספרות הבסטיאריות של הנוצרים באירופה.
רפואה ופרמקולוגיה בימי הביניים והעת החדשה
אחד הנושאים המרכזיים במחקר המדעי של פרופ' שמש, בעיקר בעשור האחרון, הוא רפואה ורוקחות בראי כתבים של רופאים יהודים ורבנים במיוחד בימי הביניים והעת החדשה. בתחום זה הוא פרסם שלל מאמרים וכן ספר רחב-היקף שיצא לאור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן (2013) הסוקר כ־400 חומרי מרפא (Materia Medica) מעולם הצומח, החי, מינרלים ומחצבים.
פרופ' שמש פרסם מספר מחקרים העוסקים בפעילותו הרפואית של הרמב"ם, כמו השקפותיו בתחום הדיאטטיקה, השתקפות הרפואה בכתביו הרפואיים, ההלכתיים והפרשניים, וכן עיסוקו בבריאות הנפש. מחקר אחר מהאספקט הרפואי-סוציולוגי וההלכתי הוקדש לאינטראקציה שבין יהודים ולא-יהודים בתחום הרפואה. שמש הראה כי אף על פי שחכמי המשנה הסתייגו מריפוי של לא-יהודים או מקבלת שירות רפואי מהם, וזאת על רקע של עוינות ואיבה ששררו בין יהודים לחברה הפגאנית, המציאות ההיסטורית מלמדת, שבפועל יהודים לא נמנעו מלרפא או להירפא אצל מרפאים שאינם יהודים ואף נמצאו לכך היתרים הלכתיים. חלק ניכר מעבודתו המדעית של שמש הוקדש לדיון בתחום של 'רפואה והלכה', שיש לו השלכות יישומיות על מציאות החיים הדתיים המודרניים. בדיון על כשרותן של תרופות שנידונו בספרות הגאונים והשו"ת הוא הצביע על המתח שבין ההלכה המגבילה שימוש בחומרים שאינן כשרים, ומצד אחר, ההכרה בערך של קדושת החיים ופיקוח נפש. במחקרים אחרים הוא דן ביחסם ושיקוליהם של פוסקי הלכה באשר לשימוש באופיום או התמודדותם עם תוצאות טיפול רפואי כושל בחומר זה, וכן בשאלת ההיתר לרפא באמצעות פרקטיקות מאגיות. כמה ממאמריו בתחום של רפואה והלכה התפרסמו במסגרת 'מכון שלזינגר לחקר הרפואה על פי התורה' הפועל במסגרת המרכז הרפואי שערי צדק.
מחקרים נוספים הוקדשו לדיונים של חכמי התלמוד, רבנים ורופאים יהודיים בימי הביניים בכמה מחלות וליקויים בריאותיים. מחקר שנערך בשיתוף עם ד"ר אפרים ניסן מ- Goldsmiths, University of London עסק במלנכוליה, בתיאוריה במקורות ההיסטוריים ואופני הטיפול בה, וכן באשר ליחס אליה בקרב לא יהודים "כמחלה יהודית". מחקר אחר שדן בדיפתריה ('אסכרה') בתקופת המשנה והתלמוד הראה שהמחלה נתפסה בעיני חכמים כעונש טליוני על עבירות דתיות וכן הצביע על האופנים שבאמצעותם ניסו למונעה או לטפל בה, אם כי ללא הצלחה. מחקריו עסקו גם במחלת העגבת ('המחלה הצרפתית') בספרות הפוסקים בהקשר של עילת גירושין ובבעיות רפואיות נוספות, כגון הרניה ואבנים בכליות בהקשרים הלכתיים. בתחום של חקר ההיסטוריה של המחלות הציע פרופ' שמש תבנית ראשונית של מילון רב-לשוני לשמות מחלות וליקויים בריאותיים המתועדים בכתבים רבניים מארצות המזרח ואירופה.
צמחים ובעלי חיים בספרות המדרש ובפרשנות המקרא של ימי הביניים
פעילותו המחקרית של פרופ' שמש כוללת דיון במקומם של בעלי חיים וצמחים בחייהם ובעולמם תרבותי של הקדמונים. במסגרת זו הוא כתב מספר מאמרים העוסקים בזיהוי צמחים, תיאורם, תכונותיהם, שימושיהם והשקפות ואמונות שיוחסו להם. נושא הזיהוי תופס מקום משמעותי במחקריו, שכן לדידו זהו התשתית להבנת טקסטים קדומים העוסקים בטבע ובחקלאות. שמש עסק בזיהוי צמחים בהקשר לתרגומי מקרא, ספרות המדרש ופרשנות ימי הביניים. הוא הצביע על כך כי המגמה העומדת בבסיס הזיהוי של חכמי המדרש היא פרשנית, מחד גיסא, ותאולוגית-מוסרית, מאידך גיסא. מחקריו בתחום הפרשנות התמקדו ברש"י, בתרגום הפרסי של רבי יוסף ברבי משה שחי ופעל במאה ה-14, וכן בפעילותו של הכומר הנרי בייקר טריסטראם (המאה ה-19) בתחום של זיהוי צמחי המקרא.
דיוניו של אופיר שמש על תולדותיהם של בעלי חיים מוקדשים לזיהויים, למקומם בתרבות, בדת ובחיי יומיום בספרות המקראית, במקורות חכמים ובחיבורים ימיביניימיים. בין היתר, הוא עסק בזיהוי הקורא המקראי והברדלס שבספרות חכמים, וכן ביחס של המשפט העברי לגידול כלבים ולנזקים שהם גורמים, תוך עריכת השוואה בין ההלכה של חכמים למשפט הרומי. מחקרים אחרים התמקדו בבעלי חיים, שלפי השקפתם של מלומדים יהודיים ושאינם יהודים נתפסו כבעלי תכונות יוצאות דופן. למשל, הצבוע שמינו משתנה, היען שיש שהסתפקו אם נחשב לעוף, או הארנבת שנתפסה כמין נקבי בלבד. במחקרים אלה הצביע שמש על מקורותיהן של ההשקפות הללו בפיזיולוגיה ובאנטומיה של בעלי החיים הללו וכן בספרות הקלאסית ובכתבים של ימי הביניים.
מחקרים נוספים של שמש עוסקים בבעלי חיים מיתולוגיים בספרות התלמודית ובעולם האגדה והמדרש, למשל עוף החול (פניקס), חד-קרן והראם המיתולוגי. שמש הצביע על השפעתם של הספרות הזואולוגית האירופאית (בסטיאריות) והמקורות הערביים (כתאב אלחיואן) בימי הביניים על הפרשנות היהודית, וכן על המגמה של מפרשים בימי הביניים לזהות אלמנטים חומריים ותרבותיים בני זמנם עם תופעות הנזכרות במקרא. מחקריו ההיסטוריים בחנו גם תופעות תרבותיות וכלכליות הקשורות לבעלי חיים, כמו את הפרקטיקה של תצפיות על תעופת ציפורים במסגרת ניחוש וגילוי העתיד (ornithomancy), שימוש בביצי יענים כאלמנט קישוטי-סימבולי בבתי כנסת בישראל ומחוצה לה, וכן פעילותם של יהודים בסחר בקופים באלג'יר במהלך ימי הביניים.
ריחות, בשמים וקטורת בתרבות היהודית
אחד הפרויקטים המאוחרים של שמש עסק בניתוח של סוגיות מתחום הדת, התרבות והסוציולוגיה של העולם היהודי בזיקה לריחות, בשמים וקטורת. בין התופעות שחשף הן ההשקפה שריח גוף נעים משקף מוסריות מינית, ייחוסם של ריחות ובשמים לנשמת האדם ולגן עדן, אמונה בכוחה החיוני של הקטורת ומקומם של בשמים בטקסים יהודיים. תוצאותיו של מחקר זה התפרסמו בספרו שיצא לאור בשנת 2017. במסגרת כתיבתו על נושא הבשמים עסק שמש גם בסקר שיטתי ומקיף של חומרים ארומטיים (צמחים או בשמים שמקורם מהחי) הנזכרים במקורות היהודיים בזיקה לברכות הריח.
אקולוגיה וסביבה במורשת ישראל
נושאים של סביבה וקיימות תופסים מקום משמעותי בחברה המודרנית ובמחקר המדעי. פרופ' שמש המייחס חשיבות מרובה למודעות ולחינוך אקולוגי פיתח בשיתוף עם 'מרכז השל לקיימות' קורס ייחודי העוסק בנושא של 'יהדות וסביבה' שנלמד בכמה מוסדות אקדמיים בישראל. במסגרת כתיבתו המדעית הוא פרסם מחקרים על יחסם של המקורות היהודיים לבעלי חיים, לצומח ולסביבה, כמו הטיפול באשפה בתקופת חכמים. מחקר היסטורי הנוגע לאקולוגיה של הצומח דן במסורות מתקופת חכמים המספרות על הרס הצמחייה בסביבות ירושלים במהלך המערכה על כיבוש העיר בידי הרומאים בזמן המרד הגדול (66-70 לספירה). במחקר אחר על השחתת עצי מאכל הראה שמש כי החל מתקופת התלמוד האיסור האקולוגי של השחתת עצי פרי קיבל משמעות מיסטית וחכמים מדגישים את הסכנה לחייו של אדם הכורת עץ.
כמה מהדיונים של פרופ' שמש בענייני אקולוגיה ויהדות עוסקים בתקופות מאוחרות, כמו מחקר שפרסם על מעורבותו של הרב קוק בתקנות סביבה במושבות העלייה השנייה. באשר לבעלי חיים, ערך שמש מחקר משווה העוסק ביחס ליצורים "נמוכים" ומזיקים בדת ובתרבות היהודית, ההודית והמוסלמית. תוצאות המחקר הצביעו על השקפות וטיעונים משותפים ליהדות ולאסלאם המנסים להצדיק את קיומם של היצורים הללו מבחינה רפואית או תאולוגית, ואף לראות בהם גורם בעל תועלת לאדם ולסביבה.
ריאליה ותרבות חומרית
אחד ממחקריו המוקדמים של שמש הוקדש לדיון במשאבי טבע ששימשו להכנת סבונים, דטרגנטים וחומרי ניקוי החל מהעת העתיקה ועד לעת החדשה. במחקר זה הוצגו חומרי ניקוי קדומים ואופן השימוש בהם ואף נבדק ההרכב הכימי של כמה מהם. מחקר אחר עסק בזיהוי הפתילות וחומרי הבעירה שנזכרו בספרות חכמים ובספרות ההלכה הבתר-תלמודית בקשר להדלקת נר שבת. מחקרים נוספים שלו עסקו בשימוש בעור אדם להכנת חפצים ולמטרות מאגיות, בחומרים ובצמחים ששימשו להכנת עטרות חתנים וכלות במקורות יוונים-רומיים ובספרות חכמים, וכן בשיטת ציד באמצעות עופות דורסים (בזיאריות) בצרפת בימי הביניים על פי הפרשנות היהודית למקרא.
חיים אישיים
נשוי לעינת, מנהלת המחלקה לשירותים חברתיים במועצה קרני שומרון ולהם שישה ילדים.
פו (עיר)
פו (בצרפתית: Pau, באוקסיטנית נהגה כ-paw) קומונה ובירת מחוז הפירנאים האטלנטיים שבחבל אקיטן החדשה, בקצה הצפוני של הרי הפירנאים. היסטורית, שמשה העיר כבירת מחוז בֵּאַרן (Béarn) של ממלכת צרפת.
היסטוריה
מקור השם הוא, ככל הנראה, ממילה בשפה ההודו-אירופאית, pal או bal שמשמעותה "צלע הר", כשהכוונה לצלעי הרי הפירנאים הסמוכים לעיר. העיר בוצרה במאה ה-11 כדי להגן על מיצר המים שעל גדתו היא שוכנת. ב-1464 הפכה העיר לבירת מחוז בארן. בתחילת המאה ה-16 מצודת העיר שופצה והותאמה למגורי גסטון השלישי, רוזן פואה. מאוחר יותר הפכה המצודה למקום מושב מלכי נווארה שנשאו גם בתואר ויקונטי בארן. המצודה שופצה לאורך השנים פעמים רבות, כולל על ידי נפוליאון השלישי, שהוסיף לה מאפיינים בהשפעת הבל אפוק.
אנרי הרביעי, מלך צרפת נולד בעיר, כאשר אמו ז'אן ד'אלברה מיהרה להיכנס מספרד לתוך שטח צרפת כדי שבנה, העתיד לירש את המלוכה ברבות הימים, יולד על אדמת צרפת כנדרש בחוק.
העיר מושפעת רבות מן התיירים הבריטים הרבים הפוקדים את העיר. ראשיתה של הנוכחות הבריטית באזור היא בחיל מצב שהשאיר בעיר הדוכס מוולינגטון ב-1814 לקראת סיום מלחמת חצי האי. כך למשל בעיר קיים חצר טניס עבור גרסת הטניס הקדומה הנהוגה באנגליה. מסלול הגולף בן 18 החורים הראשון באירופה הוקם בפו, כשהוא עדיין פעיל כיום.
קבוצת הכדורסל פו אורטז פועלת מהעיר.
ערים תאומות
לעיר ברית ערים תאומות עם הערים:
רוברט סולו
קורות חייו
רוברט סולו נולד בברוקלין, ניו יורק. ב-1940 החל את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בגיל 16 לאחר שזכה במלגה. הוא למד סוציולוגיה, אנתרופולוגיה וכלכלה במשך שנתיים אך משמלאו לו שמונה עשרה שנים, החליט להתגייס לצבא. הימים היו ימי מלחמת העולם השנייה וסולו הוצב בצפון אפריקה ולאחר מכן באיטליה ושוחרר באוגוסט 1945.
לאחר שחזר לארצות הברית נישא ושב להרווארד, הפעם כדי להתמקד בכלכלה. מורו היה וסילי לאונטיף, בעצמו זוכה פרס נובל בכלכלה. ב-1951 השלים את עבודת הדוקטורט שלו ובמקביל לכהונה קצרה כמרצה באוניברסיטת קולומביה, הצטרף לסגל המחלקה המפורסמת לכלכלה של MIT - מוסד אשר היה ביתו מאז עד פרישתו ב-1995 וכפרופסור אמריטוס מאז.
ב-1987 זכה בפרס נובל לכלכלה על "תרומתו לתאוריה של צמיחה כלכלית".
תרומתו לכלכלה
בשנות החמישים והשישים פיתח סולו מודל של צמיחה כלכלית, שמקובל לראותו כמודל הנאו קלאסי של הצמיחה. העבודה התאורטית מציגה פונקציית ייצור הקושרת בין תשומות - הון ועבודה - לתוצר לאומי גולמי ולאופן שבו הוא משתנה, או צומח לאורך הזמן.
סולו לא הסתפק בתאוריה ואמד בשנות השישים את פונקציית הייצור בארצות הברית. בין התוצאות החשובות של עבודתו הייתה ההכרה כי את חלק הארי של הצמיחה בפועל אין לייחס לעלייה בכמות ההון במשק או לשיעור הגידול של האוכלוסייה, אלא לשיפורים טכנולוגיים המאפשרים לעובד נתון לייצר יותר באמצעות כמות הון נתונה. לפני פרסום מאמריו של סולו בנושא, מקובל היה להתייחס רק לגידול בהון ועבודה כגורמים לצמיחה. סולו הראה שהגורם השלישי, הנקרא מאז "השארית של סולו" הוא העיקרי. את השארית הסביר על ידי שינויים טכנולוגיים אקסוגניים.
תוצאה חשובה אחרת היא הנייטרליות לאורך זמן של אותם שיפורים טכנולוגיים: סולו הראה שטכנולוגיה אינה משנה את היחס לפיו מתחלק התוצר בין העובדים לבעלי ההון.
ביחד עם עמיתו ל-MIT פול סמואלסון, תרם סולו נדבכים נוספים לתאוריה הכלכלית הרווחת של העידן, המודל הנאו-קלאסי. בין השאר תרם לפיתוח התאוריה של עקומת פיליפס ושילובה בתמונה הנאו-קלאסית הכוללת.
פרט לעבודתו המדעית, התנסה גם בכלכלה מעשית כשהיה חבר במועצה המייעצת לנשיא קנדי בין 1961 ל-1963.