cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יצחק אביגדור אורנשטיין
בתקופת המצור ועד נפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות
ביתו של הרב שכן ליד בית הכנסת ניסן ב"ק ולמעשה עמד על הגבול בין הרובע היהודי לרובע המוסלמי, אהרון לירון ממגיני הרובע כותב בספרו:
בינואר 1948 פוצצו הערבים את הבית ורובו קרס, במפולת זו נהרגו ונפצעו הלוחמים שבעמדה ביניהם בנו אברהם שעל אף פציעתו הצליח לחלץ את עצמו ואת אחד הלוחמים לבית החולים משגב לדך. שאר הבית פוצץ על ידי הצבא הבריטי עמ"נ שלא ישמש את לוחמי ההגנה.
באותו הזמן שהה הרב אורנשטיין בעיר החדשה לטובת טיפול בענייני ציבור שונים, כאשר ניסה להצטרף לשיירה שהייתה בדרכה לעיר העתיקה חסמו האנגלים את דרכו בטענה שתפקידו כרב הכותל הסתיים מפני שיהודים אינם יכולים יותר להגיע לכותל, כאשר טען בפניהם שביתו ומשפחתו נמצאים שם, הודיעו לו שיעבירו את משפחתו אליו. לאחר מאמצים רבים מצידו ומצד גורמים כמו יצחק בן-צבי והרב הרצוג הצליח לשוב לעיר העתיקה. בתשובותיו לפונים אליו ביניהם במכתבו לר' ניסן טלושקין ששאלו מודע הוא מתעקש ללכת אל מקום סכנה? השיב "שם מקומי בין אחי לסבל ולא פה. הלא חיים שם, ברוך השם, יהודים רבים ועיר שלימה נלחמת ועומדת על נפשה", "אם נגזר על מאן דהוא לעלות קורבן על קדושת ירושלים העתיקה ומקומותיה הקדושים, הרי אני מחויב בכך יותר מכל אדם אחר."
הקבורה הזמנית של חללי הרובע בקבר אחים שבעיר העתיקה
משנכנס הלגיון הירדני למערכה הוחמר המצור ורבו החללים. בשל המצור לא היה אפשר לקבור את המתים בבית הקברות הר הזיתים ונתעורר ויכוח חריף בין הרבנים ואישי הציבור מה לעשות מפני שמקובל היה שאסור לקבור מתים אלא מחוץ לחומות העיר מפני קדושתה. הרב אורנשטיין התיר בהוראת שעה לקבור את החללים בקבר אחים גדול באופן ארעי עד שיכולו להוציאם לקבורה מחוץ לחומות. הרב עבר בעצמו בית המשפחות ואסף סדינים וקרשים לצורך הקבורה ובחרו מקום לקבורה בשטח בתי מחסה בחצר רוטשילד. כשקברו את החללים נפרד הרב אורנשטיין מהם בתור אבי היישוב, אמר עליהם קדיש וביקש מחילה בשם היישוב כולו והבטיח להעבירם בהזדמנות הראשונה לקבורה בהר הזיתים.
בי"ד באייר תש"ח בבוקר ארבעה ימים לאחר הקבורה הראשונה, הייתה הפגזת תותחים קשה על בתי המחסה. הרב אורנשטיין והרבנית מושקה ליבא נהרגו בהפגזה ונקברו אף הם בקבר האחים.
כאשר נתקבלה בירושלים החדשה הידיעה על מותם, שלח יצחק בן-צבי מברק לראש הממשלה דוד בן-גוריון ובו כתב: "שר וגדול נפל היום בישראל".
כעבור 19 שנה, אכן הועברו שרידי הקבורים במקום ובני הזוג אורנשטיין בכללם, אל קבר האחים לחללי הרובע היהודי במרומי בית הקברות שבהר הזיתים.
הלל ליכטנשטיין
רבי הלל ליכטנשטיין (מכונה "בעל משכיל אל דל" על שם ספרו וכן "רבי הלל מקולומיאה" ע"ש עירו; י"א בכסלו ה'תקע"ה, 24 בנובמבר 1814 - י' באייר ה'תרנ"א, 18 במאי 1891) היה מתלמידי החת"ם סופר, כיהן כאב"ד מרגרטן, קלויזנבורג, סיקסו וקולומיאה. גדול קנאי הונגריה בימיו.
ביוגרפיה
נולד בעיר וועטש (Vágvecse) בהונגריה (כיום סלובקיה) לרבי ברוך בנדיקט ליכטנשטיין. למד בפרשבורג, מקום שבו אביו היה אב בית הדין הרבני, צאצא ל-26 דורות של רבנים פולנים. הוא למד חמש שנים אצל החת"ם סופר. נישא בתקצ"ז (1837) לרייזל בת הנגיד דוד בן קולונימוס קאליש מהעיר גלנטה, בה התקיימה החתונה.
שהה בגלנטה 13 שנים, במהלכן פתח שם ישיבה וניהל אותה עם 30 לומדים בין השנים 1837–1850. כאשר התפנה כיסא הרבנות במרגיטה, לאחר עזיבתו של הרב שלמה זלמן מינצנט, רצו ראשי הקהילה למנות כרב את הרב יהושע אהרן צבי ויינברגר (המהריא"ץ). הרב ויינברגר, גם הוא מתלמידי רבי משה סופר, סירב מפני שחותנו ביקש מחתניו שלא יקבלו עליהם משרת רבנות בחייו, והוא פעל למינויו של חברו, הרב ליכטנשטיין, כך שבשנת תר"י (1850) מונה ל"ראב"ד מרגרטן והגליל".
שנה מאוחר יותר נבחר לרבה של קלויזנבורג, שם התבלט בהתנגדות לניאולוגים. דבר זה הביא לסכסוך עם הרב אברהם פרידמן ששימש בתפקיד הרב הראשי של טרנסילבניה בקרלסבורג לאחר שנתמנה לתפקיד בידי השלטונות. הרב ליכטנשטיין לא הסכים לקבל את מרותו וחשד בו שהוא הולך בדרכו של הרב אהרן חורין מארד. העימות ביניהם הגיע לשיא כשהרב אברהם פרידמן נאם בקלוז' בהונגרית. הוא התלונן אצל השלטונות שלא הוגשה בקשה רשמית מצד קהילת קלויזנבורג למינויו, והרב ליכטנשטיין נאלץ לעזוב את משרתו. הרב ליכטנשטיין הסתכסך גם עם הרב עזריאל הילדסהיימר שניסה להנהיג דרשות בגרמנית, המובנת לקהל המתפללים.
לאחר שנאלץ הרב ליכטנשטיין לעזוב את קלויזנבורג עבר לאוראדיה (גרוסוורדיין) וישב שם בחיי דחקות אצל הנגיד לייב פרנקל. הרב ויינברגר ופרנקל פעלו אצל ראשי קהילת מרגיטה שיסכימו לקבל עליהם שוב את הרב ליכטנשטיין כרבם. הפעם הייתה התנגדות של חלק מראשי הקהילה כיוון שחשו עלבון על כך שהרב ליכטנשטיין נטש אותם לאחר כשנה לטובת קהילה אחרת, אף שמדובר בעיר גדולה יותר. המהריא"ץ ולייב פרנקל שכנעו את המתנגדים למינוי ובסופו של דבר הרב ליכטנשטיין מונה שנית בתרי"ט (1859) לרבנות זו.
לאחר שבתר"ך (1860) נפטר חותנו העשיר של הרב ויינברגר, שנותר בחוסר כל, הרב ליכטנשטיין העביר אליו בתרכ"ב את רבנות מרגיטה ועבר לכהן כרב בסיקסו בצפון-מזרח הונגריה. בתרכ"ח (1868) נבחר כרבה של קהילת קולומיאה בגליציה, ומכאן כינויו "ר' הלל קולומאייר".
בתרמ"ג (1883) היה מיוזמי כנס רבנים בלבוב שבו נוסדה "חברת מחזיקי הדת". התנגד להשתלבות היהודים בתרבות המקומית בגולה וללימוד שפת המדינה. השקפה זו הייתה בסיס לכנס הרבנים במיכאלוביץ שאותו ארגן עם חתנו. סמוך לאותה תקופה נקלע למחלוקת חריפה עם הרבי מוויז'ניץ בנושאי שחיטה.
הרב ליכטנשטיין שלח לחתנו, הרב עקיבה יוסף שלזינגר, סכום כסף שהספיק לרכישת 10 חלקות אדמה בפתח תקווה וייעד אותן לבני משפחתו. כשנודע לו שאי תשלום מיסים שנתיים על האדמה יגרום להפקעתה על ידי השלטון העות'מאני, העבירן ליעקב בלומנטל ולרב יוסף חיים זוננפלד, ראשי כולל הונגריה בירושלים. לאחר מותו מכר הכולל את נחלתו בניגוד לרצונו ועל אף המחאות התקיפות של חתנו.
ספריו
הרב ליכטנשטיין הוציא לאור מספר ספרי מוסר וכן ספר תשובות:
שר בשבילך
"שר בשבילך" הוא אלבום הבכורה של הזמר הישראלי אריק איינשטיין. האלבום יצא בשנת 1966.
הפקה
ליצירת האלבום חבר איינשטיין לפזמונאית דפנה אילת, שאותה הכיר במהלך חברותו בשלישיית גשר הירקון, לה כתבה מספר שירים. לאלבום זה כתבה אילת 11 שירים והלחינה שישה. ישראל גוריון, חברו של איינשטיין לשלישיית גשר הירקון, הלחין את אחד השירים ("ככה נפרדים") והמשוררת תרצה אתר כתבה את אחד השירים ("מרים"). העיבודים, ההפקה המוזיקלית והניצוח על התזמורת נעשו בידי סטו הכהן. שירים בולטים באלבום שזכו להצלחה רבה הם "הגשם מתופף", "אל תבכי ילדה" ו"הלילה הזה".
בשנת 1971 יצא התקליט מחדש, בעטיפה אחרת ותחת השם "אריק איינשטיין" בחברת "ישראפון". בתקליט הוסיפו כרצועת בונוס את השיר "המק המתפרק" (מילים: חיים חפר, לחן: מרגרט מונו) מתוך המחזמר "אירמה לה דוס" מ-1962 (שאר האלבום נשאר כפי שהוא).
המנון הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
קוּמוּ קוֹנְגוֹלֶזִים (בצרפתית: Debout Congolais) הוא ההמנון הלאומי של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. ההמנון נכתב על ידי סימון-פייר בוקה, הולחן על ידי ז'וזף לוטומבה ואומץ לראשונה בשנת 1960, שנת העצמאות של המדינה. עם הפיכתה של המדינה לזאיר ב-1971, שונה ההמנון ל"שירה של זאיר" (La Zaïroise). ההמנון המקורי חזר להיות המנונה של המדינה עם הפלתו של מובוטו ססה סקו וחזרתה של המדינה לשמה הקודם בשנת 1997. ההמנון מושר בצרפתית.
טרגו ז'יו
טרגו ז'יו (Târgu Jiu) היא העיר הראשית במחוז גורז' בחבל אולטניה ברומניה.
שם העיר, היריד ז'יו, נגזר מהנחל ז'יו שעובר דרכה (במהלך השנים שינה את אפיקו). בעיר יש 101,562 תושבים, נכון ל-2002.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה במקום מחנה הריכוז טרגו ז'יו, שנכלאו בו יהודי רומניה וקלט אליו גם יהודים מיאשי באחת מרכבות המוות, לאחר פרעות יאשי.
בעיר יש תערוכה מתמדת מעבודותיו של הפסל קונסטנטין ברנקושי (ברנקוזי) וגם האוניברסיטה המקומית קרויה על שמו.
דגל מאוריטניה
היסטוריה
הדגל הראשון של מאוריטניה אומץ בתקופת האוטונומיה של מאוריטניה במסגרת האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, ב-1 באפריל 1959, כשהוא מכיל הסמלים האסלמיים הוותיקים - סהר וכוכב על רקע ירוק.
במסגרת משאל העם לשינוי חוקת מאוריטניה ב-5 באוגוסט 2017 הוצע להוסיף לדגל שני פסים אדומים משני צדיו, לייצג את הדם שנשפך במאבק לעצמאות מאוריטניה. השנוי אושר על ידי המצביעים, והדגל החדש הונף לראשונה במהלך יום העצמאות של מאוריטניה ב-28 בנובמבר 2017.
עיצוב
הצבעים ירוק וזהב נחשבים לצבעים הכלל-אפריקאיים. ירוק מסמל גם את האסלאם, והזהב את החולות של מדבר סהרה. הסהר והכוכב הם סמלי האסלאם, שהיא הדת הראשית במאוריטניה. שני הפסים האדומים מסמלים את הדם שנשפך במאבק להשגת עצמאות מצרפת הקולוניאלית.
יעקב-הר
יעקב-הר או "יעקב-אל" (𓇌𓂝𓈎𓃀𓉔𓂋) היה מראשוני מלכי שושלת הפרעונים ה-15, השושלת החיקסוסית, וחרפושיות רבות הנושאות את שמו נמצאו ברחבי מצרים וכנען. המילים "הר" ו"אל" נכתבות באותה הצורה בהירוגליפים: 𓉔𓂋 בתל שקמונה שליד העיר חיפה התגלה קבר לוחם חיקסוסי שבו נמצאה חרפושית שעליה נכתב בכתב הירוגליפי: בשל המצאות החותם הנושא את שמו בשכבה באתר שתוארכה לימי השושלת ה-14 במצרים העתיקה, יש המציעים כי יעקב-הר השתייך למלכיה האחרונים של שושלת זו, וכי שמו מעיד על כך שהיה ממוצא כנעני או סורי.
חוקרים מודרניים מציעים כי השם "יעקב" הוא שם שמי-מערבי שהיה נפוץ בתקופת הברונזה במרחב הסורי-כנעני, ולכן אין להתפלא מהופעת שם זה בתעודה חיצונית למקרא, מניחים שאם שמו היה באמת "יעקב-אל" הרי שזה רומז לפולחן האל הכנעני "אל". יש חוקרים שניסו לקשר בין יעקב-הר לבין יעקב המקראי בשל הדמיון בשמותיהם, או עם יוסף המקראי שלפי המתואר בספר בראשית עלה לדרגת סגן-פרעה במצרים העתיקה (תאוריה שהופיעה בסרט "פענוח יציאת מצרים").
ישנם גם חוקרים מודרניים המפרשים את שמו כ"יעקב-בעל" ומציעים קשר לפולחן האל הכנעני בעל (שזוהה על ידי החיקסוס כאל המצרי סת) בשמו.
מחוז ז'נדובה
מחוז ז'נדובה (בערבית תוניסאית: ولاية جندوبة) הוא אחד מעשרים וארבע מחוזות תוניסיה. המחוז נמצא על רכס הררי יחסית בצפון-מערב המדינה, כך שהוא גובל בעיקר באלג'יריה וכולל רצועה קטנה של חוף לים התיכון. הוא משתרע על שטח של 3,102 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 401,477. בירתו היא ז'נדובה.
גאוגרפיה
המחוז ממוקם במערב תוניסיה, בחלקה בצפוני, כ-150 ק"מ מערבית לבירה תוניס. המחוז הררי ביותר ובעל טמפרטורות נמוכות מאוד ביחס לשאר המדינה. ממוצע הטמפרטורה במחוז במהלך חודשי החורף נע בין 5 ל-10 מעלות צלזיוס ובין 25 ל-30 מעלות צלזיוס בקיץ. משום גובהו וקרבתו לים, המחוז הוא הרטוב ביותר במדינה: ממוצע המילימטרים בחלקו הצפוני עומד על 1000 מ"מ בשנה ועולה על 1,500 מ"מ בדרום ומרכז המחוז (לשם השוואה, כמות הגשם השנתית הממוצעת בתל אביב היא 550 מ"מ).
חינוך
בכל מחוז ז'נדובה קיימות 31 מכללות ו-18 בתי ספר תיכוניים המקבלים את פניהם כ-19,633 תלמידים. ברחבי המחוז קיימים גם 11 מרכזי הכשרה מקצועית, בית ספר לתיירות ובית ספר לרפואה. אוניברסיטת ג'נדובה, שנמצאת בבירת המחוז ז'נדובה, כוללת מדי שנה 14,700 תלמידים ומעסיקה כ-500 מורים.
חלוקה מנהלית
המחוז מחולק ל-9 נציגויות, המחולקות אף הן לכ-14 עיריות, עשר מועצות מקומיות ו-95 "אימאדות".
יעל רוזמן
יעל רוזמן (נולדה ב-9 בינואר 1942, כ' בטבת התש"ב) היא משוררת, עורכת, תסריטאית וסופרת לילדים ולנוער.
ביוגרפיה
רוזמן נולדה וגדלה ברמת גן. בית הוריה, אריה (פועל תעשייה) ואטה מלטינסקי, שכן באזור כפרי של רמת גן ולידו זרם נחל הירקון, שם אהבה רוזמן לטייל בימי ילדותה. לרוזמן אח בכור ואחות צעירה ממנה. היא גדלה ונתחנכה בעיר הולדתה רמת גן, וסיימה את בית-הספר 'תיכון חדש' בתל אביב.
בתקופת הצבא שירתה רוזמן כחיילת בנח"ל, בעמק הירדן ובקיבוץ עין גדי. בקיבוץ עבדה רוזמן בגידול ורדים, שם הכירה את בעלה.
בשנת 1966 עברה להתגורר עם משפחתה באזור, שם עסקה בהוראה ועשתה את נסיונותיה הראשונים בכתיבה. בשנת 1968 עברו להתגורר בירושלים שם עסקה רוזמן בריפוי בעיסוק וכתבה תסריטים לטלוויזיה (בין השאר לסדרות "טלפלא" ו"סיפורים בראש").
רוזמן זכתה 3 פעמים בפרס זאב לספרות ילדים ונוער. אחדים מספריה של רוזמן תורגמו לשפות זרות, בין היתר: גרמנית, רוסית ואנגלית, עובדו לרדיו, לטלוויזיה ולתיאטרון. בנוסף כתבה רוזמן תסריטים לטלוויזיה, פזמונים וסיפורים קצרים.
רוזמן עורכת, מנחה ומלווה יוצרים בראשית דרכם הספרותית, וכותבת ספורים קצרים למבוגרים, חלקם ראו אור בכתב העת מאזניים. לומדת ומלמדת טכניקה שנקראת "אווטר" העוסקת בחיים מתוך בחירה ובפיתוח המודעות.
רוזמן מתגוררת במצפה כליל, נשואה לישראל, אמא לשלושה וסבתא לארבעה נכדים.
היסטוריה של הקולנוע
ההיסטוריה המוקדמת של הקולנוע והתבססות מאפייניו המרכזיים, התרחשה לרוב באירופה ובארצות הברית, אולם, עשייה קולנועית הייתה מאז ומעולם בכל רחבי העולם, והשפה הקולנועית נבנתה והשתכללה על יוצרי קולנוע רבים ומגוונים, מתרבויות שונות ומדינות שונות.
תעשיית הסרטים של הוליווד הייתה ועודנה גורם משמעותי בתעשיית הקולנוע העולמית ומהווה מרכיב דומיננטי בהיסטוריה של התחום. חלק ממאפייניו של הקולנוע, כפי שאנו רואים אותו כיום – הושרשו לפעמים בשל סוגיות פוליטיות וחברתיות הקשורות בהיסטוריה של ארצות הברית, ומהוות חלק אינטגרלי בתולדות היצירה הקולנועית. מכיוון שהקולנוע כבר בימיו הראשונים יועד לבידור ההמונים, התקיים שיח על האופנים בהם הוא משפיע על החברה, או על השיטות בהן ניתן לרתום אותו להבניה של דעת הקהל.
המצאות וחידושים מוקדמים
הבסיס להמצאת הקולנוע הוא בשלל המצאות, רבות מהן בתחום הצילום; ממציאים שונים ברחבי העולם התחרו זה בזה על יצירת תצלומים חדים ומדויקים יותר, כמו גם על פישוט והוזלת תהליכי הצילום. אולם המצאת הקולנוע היא בשל פיתוח היכולת ליצור אשליה של תמונה נעה, המכשירים הראשונים שאפשרו זאת, היו בעיקרם לשעשוע ובידור, כמו הקינטוסקופ, פנס הקסם והפנקיסטיסקופ, וכבר אז נטעו את היסודות הבידוריים של ענף הקולנוע.
אדוארד מויברידג' (1830–1904) היה החלוץ ליצור תמונה נעה מאוסף של תמונות סטילס. בשנת 1872 ניסה איש העסקים לילנד סטנפורד, מושל מדינת קליפורניה לשעבר לפתור חידה העתיקה בנוגע לתנועת הסוסים – האם ישנו רגע בדהרת הסוס בו עוזבות כל פרסותיו את הקרקע והוא אינו נוגע באדמה. לפתרון הבעיה, הניח מויברידג' סוללת מצלמות שצילמו סוס דוהר. לצפייה בתמונות פיתח את הזואופרקסיסקופ, שאפשר להריץ אותן במהירות זו אחר זו.
1895: צרפת – ההקרנה של האחים לומייר
האחים לומייר (לואי ז'אן, 1864–1948; אוגוסט מארי לואי ניקולא, 1862–1954) נולדו ליד העיירה בזנסון שבצרפת, אך גדלו בעיר ליון. אביהם ניהל חנות לצילום ושני האחים עבדו בחנותו. לואי היה הכימאי ואוגוסט המנהל. המהפכה של האחים לומייר, נבעה אפוא לא מהטכנולוגיה שפיתחו, אלא בשל השימושים פורצי דרך בהמצאות של אותה העת. ראשית, הם היו הראשונים לצאת ולהסריט במרחב הציבורי, ושנית, את הסרטים שצילמו, הם הקרינו על פני מסך מול קהל. האירוע המכונן של המדיום החדש היה ב־28 בדצמבר 1895, כאשר האחים לומייר הקרינו בבית קפה בפריז מספר סרטים קצרים, כבני דקה, מעשה ידיהם, ביניהם "יציאה ממפעלי לומייר" ו"סעודת התינוקת". הסרטים הראשונים של האחים לומייר היו דומים באופיים והיו הסרטה בלונג־שוט של סיטואציות יום יומיות. אגדה אורבנית ידועה בעולם הקולנוע קשורה בסרט "רכבת נכנסת לתחנה". על פי הסיפור, כאשר הסרט הוצג לראשונה, הקהל חש כל כך מאוים על ידי התמונה המרגשת של רכבת בגודל טבעי, כשהיא מגיעה ישירות לעברם, עד כדי כך שחלק מהאנשים ברחו ממקומם.
כחלוצי אומנות הקולנוע, ביססו האחים לומייר את השפה האמנותית החדשה שרק החלה להתעצב. ההשפעות הראשונות על הראינוע נבעו מהאמנויות שהיו קיימות באותה העת; מצד אחד, אמנויות הציור והצילום השפיעו על השפה הוויזואלית של הסרטים הקצרים בבניית הפרספקטיבה, ויצירת עומק של הדמויות והעצמים בפריים. מצד שני, עוד לא התחדדו ההבדלים בין הראינוע ובין התיאטרון, כשבדומה לאמנות הבמה, נחשבו האירועים מחוץ לטווח הצילום "מאחורי הקלעים", ועל אף שטכנית ניתן היה להזיז את המצלמה אל דמות שנעה מחוץ לטווח התמונה, תפיסתית הדבר לא נעשה.
ארצות הברית – תומאס אדיסון
בארצות הברית, בשנת 1893, הציג הממציא תומאס אדיסון, יחד עם עוזרו ויליאם קנדי דיקסון, את הקינטוסקופ; מכשיר אשר באמצעותו ניתן היה לצפות בסרטים על ידי השחלת מטבע ונעשו על ידי "תיבת הצצה" – קופסה מלבנית שהכילה את מנגנון ההקרנה, כאשר הצופה ראה את הסרט דרך עדשת זכוכית בראש המכשיר. צילום התמונות לקינטוסקופ נעשה גם הוא על ידי המצאה משותפת של השניים – הקינטוגרף; מכשיר שאפשר לצלם רצף תמונות במהירות רבה. אדיסון אמנם הקדים את האחים לומייר בפיתוח מצלמת הקולנוע הראשונה והמקרן הראשון, אך בשל קשיים ברישום הפטנט מחוץ לארצות הברית, עקפו אותו האחים לומייר בטכנולוגיה מוצלחת יותר.
אדיסון ראה בקולנוע בעיקר כלי שעשוע, ובזה התמקדה מרבית עבודתו; אולם בחידושיו ובמעשיו השפיע על עתיד הקולנוע כולו. מבחינת השפה הוויזואלית, סרטיו של אדיסון היו גם הם קצרים מאוד ובעלי שוט אחד; אולם החידוש בסרטיו היה חיפוש היכולות הייחודיות של מצלמת הקולנוע וניסיון ליצירת אפקטים מיוחדים. בדרך זאת למשל, החלה להיבנות תשתית תפיסתית על היכולת של הקולנוע לשחק בחלל ובזמן – שלא כבתיאטרון לדוגמה. אדיסון גם הראשון שהשתמש בפורמט של 35 מ"מ לסרט הצילום, שהפך לפורמט הסטנדרטי והמקובל. בהמשך, התנהלותו של אדיסון בהיבט הכלכלי והמשפטי – גם תהיה המניע להגירה של העוסקים בתחומי הקולנוע מניו ליורק לאזור לאס אנג'לס, ולהקמתה של הוליווד.
בין הסרטים שהפיק בתקופה זו, ניתן למנות את הנשיקה (1896), חייו של כבאי אמריקאי (1903) ושוד הרכבת הגדול (1903).
ז'ורז' מלייס – פיתוח הקולנוע הנרטיבי
ז'ורז' מלייס (1861–1938) החל את דרכו כקוסם, מומחה באשליות. בעוד סרטי הראינוע הראשונים היו צילומי שוטים דוקומנטריים בודדים, מלייס השתמש בכלי החדש כדי לספר סיפור. מלייס היה חדשן ויצירתי, ושכלל את השימוש בראינוע במגוון צורות: הסרטים שלו כללו תפאורות ססגוניות, אפקטים מיוחדים ופעלולי מצלמה, הסיפורים היו סיפורי מדע בדיוני ופנטזיה והיו אף סרטים שצבע בצבע. הצילום של מלייס היה בדומה לסרטים של האחים לומייר – לונג שוט של המתרחש ללא תנועת מצלמה וללא עריכה בתוך הסצנה (בדומה לצפייה בהצגת תיאטרון), אולם החידוש בסרטיו היה החיבור בין הסצנות כדי ליצור סיפור.
אדווין סטנטון פורטר – חידושים בצילום ובעריכה
אדווין סטנטון פורטר (1870–1941) היה במאי בחברה של תומאס אדיסון, ונחשב לאבי העריכה הקולנועית; סרטו "שוד הרכבת הגדול" (1903) נחשב לנקודת ציון דרך משמעותית בתולדות תעשיית הקולנוע.
ד. וו. גריפית
הקולנוע זכה לדחיפה גדולה בשל יצירתו של הקולנוען האמריקני ד. וו. גריפית. גריפית התחיל את הקריירה הקולנועית שלו בתור שחקן, אך מהר מאוד התחיל גם לצלם ותוך זמן קצר גם קיבל הזדמנות לביים. סרטיו הראשונים היו במסורת שהייתה באותם ימים, סרטים קצרים בני כמה דקות לרוב ללא עריכה אלא הדבקה פשוטה עם עלילה סימבולית בלבד.
בשנת 1915 ביים את סרטו הראשון החשוב "הולדתה של אומה". הסרט, בכיכובה של ליליאן גיש, עסק במלחמת האזרחים האמריקאית. במקור הסרט נקרא גם "עם שבטי הקו קלאקס קלאן" ולמעשה עסק בכח הלבן הגזעני במלחמת האזרחים. הסרט יצר למעשה את שפת הקולנוע כפי שאנו מכירים אותה היום. הבנייה הדרמטית של סצנות, השימוש בקלוז אפ כדי ליצור הזדהות רגשית, הקונספציה שאחרי שוט של אדם מסתכל יבוא הדבר שהוא רואה וכו'. קשה לאמוד את התרומה העצומה של הסרט הזה להתפתחות הקולנוע. מדובר ביצירה שהולידה את הקולנוע. שנה לאחר הסרט הזה ובעקבות התקפות חוזרות ונשנות על גזענות מביים גריפית את "אי-סובלנות" (1916) שעוסק במעשי אי-סובלנות בהיסטוריה. בסרט ארבעה סיפורים, אחד בארצות הברית של אותה תקופה, השני בבבל, השלישי מתרחש בפאריס של המאה ה-16 והאחרון מתרחש בפרובינקית יהודה בעת משפטו של ישו. הסרט כלל סצנות המונים ותפאורות בגובה עשרות מטרים, מצלמות שהועלו עם מעליות, ועוד המצאות רבות שהופכות את הסרט, שאורכו 163 דק' לתצוגת איכות קולנועית כבר ב-1916.
הקולנוע הסובייטי – אפקט קולשוב והמונטאז'
סרגיי אייזנשטיין, אחד מתלמידיו, מצמצם את הרעיון עוד יותר וקובע שהמהות של שוט נקבעת בעצם בקאט. רעיון זה מביא לפיתוח תאוריית המונטאז' הקולנועי. אזיינשטיין הופך להיות יוצר קולנוע מוערך בזכות אותה תאוריה קולנועית שבאה לידי ביטוי בסרטים כגון "שביתה" (1925), "אוניית הקרב פוטיומקין" (1925), "אוקטובר" (1927), "אלכסנדר נבסקי" (1938), "איוון האיום" (1938) ועוד.
מלבדו פעלו באותה תקופה עוד מספר יוצרים בולטים, אחד מהם היה דג'יגה ורטוב שפירוש שמו ברוסית הוא "גלגל מסתובב". ורטוב התעסק בעיקר בתחום שהיום מוגדר כדוקומנטרי (בזמנו טרם הומצא המונח) וטען שמטרת הקולנוע היא להציג את האמת שקולנוע עלילתי הוא בעצם אשליה בורגנית שמטרתה לפגוע בפועלים. סרטו המפורסם ביותר הוא האיש עם מצלמת הקולנוע שיצא בשנת 1929 וזכה להצלחה רבה. 5 שנים אחר כך ביים את שלושה שירים על לנין והביא בעצם לסוף הקריירה שלו. בברית המועצות של אותם ימים היה ניסיון לדבר על האומנות בכלל והקולנוע בפרט כעל דבר שלא המוזה היא זו שאחראית לו אלא מספר חוקים שניתן ללמוד אותם וזאת כחלק מתפיסת העולם הקומוניסטית. בהשראת התפיסה הזו אייזנשטיין כתב למעלה מ-40 ספרים שבהם הוא מסביר כיצד ניתן לעשות קולנוע.
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני
התקופה האקספרסיוניסטית בקולנוע נחשבת לאחד מהישגיה הראשונים. עד אותם ימים הקולנוע לא נטל חלק חשוב בעיצוב זרמים ותפיסות אומנותיות שולטות וזו בעצם הפעם הראשונה שבה הקולנוע היווה את עמוד השידרה של התקופה ואת אחד ממחולליה העיקריים. הסרט שנחשב לחלוץ הוא הקבינט של ד"ר קליגרי משנת 1920. כבר בסרט זה עוצבה תפיסת העולם של הקולנוע האקפרסיוניסטי, דרכי הצילום שלו, השימוש הרב בצללים, הצילום באולפנים, תפאורת הקרטון הבולטת, המשחק והאיפור המוגזם ועוד. אך סרט זה, למרות חשיבותו, איננו הסרט המרכזי מאותה תקופה. כבר בשנת 1922 מביים מורנאו את "נוספרטו" שהוא אחת מיצירות מופת של התנועה. בשנת 1927 מצטרף אליו פריץ לאנג מבכירי הבמאים בתולדות הקולנוע ומביים את יצירת המופת "מטרופוליס" שעוסק בעיר עתידנית שבה כלואים פועלים במרתפיה והם שאחראים לאנרגיה שמפעילה את העיר.
שני במאים מוכשרים אלה המשיכו לעבוד אם כי התרחקו מהתנועה שגם היא שרדה אך שנים מעטות. בשנים שלאחר מכן לאנג מביים את הטרילוגיה של ד"ר מבוזה ואת M ואת סרטיו על הניבלוגנים שאחר כך שימשו שלא מרצונו את המפלגה הנאצית. סרטיו עוררו עליו את זעמה של המפלגה ובמיוחד M שעסק בעיר הנתונה במרדף אחר פדופיל ורוצח ופושעיה מחליטים לשפוט אותו בדרכם. לאנג יוצא נגד התפיסה הזו וטוען שגם פדופיל רוצח זכאי למשפט צדק בבית דין. סרט זה וההקבלה הברורה למדי לאנשי ה-אס. אס. שכבר הסתובבו ברחובות ברלין קוממו עליו את המפלגה הנאצית והוא נמלט לארצות הברית ושם המשיך לעבוד. גורל דומה עבר גם על מורנאו שנמלט אף הוא לארצות הברית ושם ביים את יצירת המופת שלו "זריחה". בתקופה זו פעלו עוד מספר יוצרים חשובים בגרמניה כגון ג'וזף פון שטרנברג שביים את המלאך הכחול בכיכובה של מרלן דיטריך, בשנת 1930 ועוד.
תקופה זו נחשבת לפורה במיוחד בקולנוע הגרמני אך היא גם התקופה שקדמה להיטלר. זיגפריד קרוקאור בספרו מקליגרי ועד היטלר טוען שכבר בתקופה זו ניתן לראות סימנים ראשונים של נאציזם מתקרב לגרמניה ואת המוכנות של הקהל הגרמני לרעיונות האלה. חשוב להבהיר שלא מדובר ברעיונות נאצים שבסרטים אלה, אלא בחשש שמתחיל לחלחל לתוך הקולנוע בסרטים דוגמת המלאך הכחול שעוסק בהתאהבותו של מורה (השכל) בלולינית בקרקס (היופי) ובתהליך ההשפלה שהוא חווה בעקבות כך. הסרט רצוף בסצנות, כגון גזירת פאותיו של המורה, שיזכירו סצנות דוקומנטריות מהתקופה שעתידה לבוא על גרמניה.
עידן הראינוע טרום הפסקול
השנים הראשונות של הקולנוע כללו בעיקר סרטים קצרים ללא תנועות מצלמה או עריכה. צלמים נשלחו למקומות רבים ורחוקים (ביניהם ארץ ישראל) על מנת לתעד אותם ולהביאם חזרה להקרנות. לאט לאט החלו הצלמים לפתח ולשכלל את הדרך שבה יצרו קולנוע. תנועות מצלמה נוספו, מצלמות הועלו לרכבות ואוניות נוסעות. מעניין לראות את ההבדל בין הקולנוע האמריקאי לקולנוע האירופאי של אותם ימים. בעוד בארצות הברית צילם אדיסון בעיקר מופעי שעשועים (קרקסים, ענקים, גמדים, רקדניות וכו'), הרי שרבים מאנשי הקולנוע האירופאי יצא לשטח עם מצלמתם לצורך תיעוד המציאות.
סרט מדבר ראשון – "זמר הג'אז" (1927)
מקובל להתייחס ל"זמר הג'אז" שהופץ בשנת 1927 על ידי האחים וורנר, כסרט הראשון בליווי סאונד מסונכרן. סרט זה עשה שימוש בטכנולוגיית הוויטפון שהצליח לסנכרן בין המקרן לנגן התקליטים. תקליטים אלו היו באורך של עשר דקות בלבד ולכן, גם סרט זה לא היה מדבר במלואו שכן, המקרין נאלץ להחליף תקליט כל עשר דקות וכדי שהדבר יהיה אפשרי הסרט נוצר כך שעשר דקות ממנו היו מדברות ועשר דקות שוב בשיטת הסרט האילם, כך בעצם רק חציו של הסרט היה מדבר. אך, בעוד שב"זמר הג'אז" נעשה שימוש ראשוני בסאונד מסונכרן בזמן דיבור (יותר מדויק, בזמן שירה) האחים וורנר כבר השתמשו בטכנולוגיה זו שנה קודם לכן, בסרט "דון חואן" אך בסרט זה נעשה השימוש בטכנולוגיה לאפקטי סאונד ומוזיקה בלבד. בגרמניה, שנת 1930 יצא לאקרנים הסרט "המלאך הכחול" סרט זה היה הסרט המדבר, המסונכרן, הראשון מתחילתו ועד סופו וכאן נולד הקולנוע.
הראינוע דועך והקולנוע מזנק
עם כניסת הקול, עבר הראי-נוע זעזוע עמוק. יוצרים מרכזיים בקהילה, לא חשבו שהכנסת הקול תצליח, אך התברר שהיא הייתה הצלחה אדירה, והאולפנים הגדולים הזדרזו להמיר את הכוכבים האילמים שלהם אל תוך המהפכה המדברת. מעט מאוד שרדו את המעבר. עם כניסת הקול לקולנוע, לא היה צורך בתנועות גוף מוגזמות שאפיינו את הראינוע, ורבים מהם נעלמו מעל מסך הכסף. הקולנוע המדבר יצר סוג חדש של קולנוע. המחזמר, שהיה פופולרי מאוד בשנות השלושים והארבעים, הוא סרט כאשר בתוך העלילה משולבים "נאמברים" מוזיקליים המבוצעים על ידי הכוכבים. ג'ין קלי, פרד אסטר, ג'ינג'ר רוג'רס הם רק חלק מן השמות שהיוו חלק מז'אנר זה. סרט המשחזר את תקופה הזו, וגם מחזמר בעצמו, הוא "שיר אשיר בגשם" בכיכובו של ג'ין קלי, שמציג את תקופת המעבר של הראי-נוע לקולנוע, ומאפשר הצצה משעשעת משהו אל מאחורי הקלעים של העשייה ההוליוודית באותה תקופה.
השלכות שילוב הפסקול על התעשייה
המעבר לקולנוע המדבר לא היה קל. חלק מגיבורי הסרט האילם לא הצליחו לצלוח אותו. צ'פלין לדוגמה לא הוציא סרט מדבר במשך כמה שנים אחרי המצאת הטכנולוגיה, בגלל החשש לגבי התאמתו למימד החדש. כוכבים רבים שקולם במציאות לא התאים לדימויים הקולנועי, פשוט חדלו לשחק. למשל גרטה גרבו סירבה לדבר בקולנוע במשך שלוש שנים, וזאת עקב מבטאה הכבד באנגלית וקולה הגרוני העמוק. בסופו של דבר התפקיד שבו דיברה היה תפקיד של זונה גרמניה, ולכן קולה התאים. למרות זאת היא סירבה לשחק תפקידים של אמריקאיות עד 1940, אז שיחקה לראשונה אישה אמריקאית, אלא שהסרט נכשל והיא חדלה לשחק. בעיה נוספת שהביא איתו הקולנוע המדבר הייתה בכך שהמצלמות הרעישו, ולכן היה צורך לאטום את המצלמה בחדר מיוחד, דבר שהחזיר את המצלמה לתקופה הסטטית שבה לא יכלה לזוז. במאים רבים סירבו לעבוד כך והעדיפו לביים סרטים אילמים. תיאור מעניין של התקופה נמצא בסרט "שיר אשיר בגשם".
הרקע להקמת הוליווד
הקולנוע ההוליוודי החל את דרכו יחד עם הקולנוע עצמו. הוליווד עצמה הוקמה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, כשיוצרי הראינוע נדדו מערבה. שם קבוצה מהם רכשה אדמה מבעליה ששמם היה הוליווד, והחליטו להשאיר את השם. הוליווד הייתה במקום מושלם למגוון של לוקיישנים שונים. החל מהנוף ההררי מצפון, הים במערב, ההרים והמדבר במזרח, ועמקי קליפורניה הפוריים. אנשי הראינוע התבססו שם, והחלו לצלם סרטים קצרים רבים. במהרה התגבשו גיבורים קבועים לסרטים שכל אחד מייצג דמות אחת "הילדה הטובה" - מרי פיקפורד, "הגיבור הנאה" (דאגלס פיירנבקס) "הנווד" (צ'ארלי צ'פלין) כמו גם מגוון דמויות שנחשבו פרועות בשנות ה-20 כמו "טורפת הגברים", ועוד. שהפכו לחביבי הקהל, וייסדו את תופעת הכוכבות, סרטים בכיכובם נעשו בצורה סדרתית, עם עלילות פשוטות שישרתו את האשליה שיצרו בעיני הקהל. והם היו הצלחה.
התבססות הוליווד כמעצמת קולנוע עולמית
שנות השלושים והארבעים אופיינו בזרם נוסף, ה"פילם נואר" שהושפע מזרם האקספרסיוניזם הגרמני. אב הזרם נחשב להיות בילי ויילדר עם סרטיו המצליחים ״ביטוח חיים כפול״ ו״שדרות סאנסט״ שגם הוא מדבר על המעבר הקשה מריאנוע לקולנוע. עוד אחד מהבמאים הבולטים של זרם זה, הוא פריץ לאנג, שברח מפני היטלר לאחר שזה ביקש לעשות אותו במאי סרטי תעמולה שלו.
הוליווד נקנתה על ידי חברת "American Mutoscope and Biograph Compan" אשר שלחה את יוצר הסרטים דייוויד גריפית' ליצור את סרטיו באזור יותר זול. עם הצלחת סרטיו של גריפית' החל לגדול התקציב הכלכלי אשר ניתן להפקת סרטיו, והחלו לבוא שחקנים וצלמים מפורסמים רבים לעבוד באזור. חברות הסרטים האחרות ניסו לחקות את מהלכה של חברת "ביוגראף", והפיקו את סרטיהם באזור של פרברי קליפורניה - הוליווד. במהרה, החל האזור לקבל תנופה כלכלית, מקומות העבודה התרבו ומספר המובטלים פחת באופן ניכר. התעשייה הקולנועית באזור התפתחה במהירות ובתי קולנוע הופיעו בכל רחבי ארצות הברית בזמן קצר, דבר אשר גרם לעלייה בהשקעת ההפקות, כתוצאה מפוטנציאל הרווח שעלה.
בעקבות התפתחות הקולנוע, התפתחה גם תעשיית המצלמות – ייצור ושיווק. חברת קודאק הוקמה בשנת 1880 והפכה לחברת המפתח בשוק המצלמות והמסרטות. קודאק הקימה מפעלים בארצות הברית שהעסיקו עובדים רבים. עם התפתחות התעשייה הקולנועית האירופאית, רצו יוצרי הסרטים האירופאים ליצור סרטים ריווחיים, כמו בהוליווד, וניסו לחקות את התעשייה האמריקאית באמצעות שימוש באמצעים הטכניים שתרמו להצלחתה, וכך פנו אל חברת קודאק וחברות אמריקאיות נוספות. כתוצאה מכך, התפתחה הכלכלה האמריקאית מבחינת גידול בייצוא.
הקולנוע בגרמניה הנאצית
גרמניה הנאצית השתמשה בקולנוע ככלי תעמולה להפצת תפיבת עולמה לפני המלחמה ובמהלכה. על התעמולה היה אחראי יוזף גבלס, אך ידוע שגם היטלר עצמו התערב בעשייה הקולנועית. במסגרת זו יצרו מספר במאים סרטי תעמולה שעסקו בדמותו של היהודי. המפורסמים שבהם הם היהודי הנצחי והיהודי זיס, בבימוים של פריץ היפלר ווויט הארלן בהתאמה. הסרטים מציגים את היהודים כעם שפל, אכזר שהתרבה והשתלט על אירופה. ידועה בעיקר סצנת הפתיחה של היהודי הנצחי שבה נראים מיליוני עכברושים בתעלות הביוב כשהם מכרסמים כל דבר שעומד בדרכם, הסצנה מתחלפת למפה שמתארת את התפשטותם לכל רחבי אירופה וכך בעזרת המונטאז' הסרט יוצר קישור ליהודי ולדמותו של היהודי באירופה. סרט נוסף ובעל השפעה מאותה תקופה הוא "ניצחון הרצון" של הבמאית לני ריפנשטאהל, שעשה שימוש מחוכם במבע הקולנועי לחיזוק התעמולה הנאצית.
הנאו־ריאליזם האיטלקי
היה זרם משפיע בקולנוע שנוצר באיטליה בשלהי מלחמת העולם השנייה ודעך בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. כראי למצב הקשה ששרר באיטליה שאחרי המלחמה, הנאו-ריאליזם עסק בעיקר בקשיי היום-יום של בן מעמד הפועלים ושאר המעמדות הנמוכים בחברה: ייאוש, עוני ותבוסות לאן שלא יפנה. העיסוק נעשה תוך הדגשת ההתנגשות שבין האדם לסביבתו, בין הסבל הרגשי של הפרט לבין המציאות הפיזית הקשה. הנאו-ריאליזם דגל בריאליזם קיצוני ובחשיפה בוטה של המציאות החברתית הקשה של אותה התקופה. מבחינה סגנונית הוא ניכר בהשקעה מינימלית בסגנון ובתפאורה, שהתבטאה בעיקר בצילום מחוץ לאולפן ובשימוש בשחקנים לא-מקצועיים.
הגל החדש הצרפתי
היה תנועה קולנועית בשנות השישים של המאה ה-20. סרטי הגל החדש הצרפתי נשאו לרוב אופי אקזיסטנציאליסטי ועסקו בנושאים כמו הדגשת תפקידו של היחיד בקבלת האבסורדיות שבקיום האנושי. המסרים עצמם לא הועברו רק בעזרת תוכן הסרטים ועלילתם, אלא גם בעזרת טכניקות בימוי וצילום שונות וחריגות יחסית ששימשו כאמצעי אמנותי להעברת המסר ביצירה. הבמאים צילמו ברחובות, כשהם דוחים את רעיון הצילום באולפן.
שנות ה־50 וה־60: המלחמה הקרה ומלחמת ווייטנאם
שנות החמישים והשישים, הביאו איתם גם שדרוג של ז'אנר ישן ואת אלפרד היצ'קוק, אמן סרטי המתח והמסתורין. היצ'קוק פיתח את ז'אנר סרטי הדרמה והמתח לאין ערוך, ובחן את ערנות הצופה עם סרטיו, תוך שהוא מתמקד ביצרים האפלים ביותר של המין האנושי. עם סרטיו הגדולים נזכרים "פסיכו", "חלון אחורי" ו"ורטיגו". כמו כן הייתה תחייה קצרה של מחזות הזמר, והקומדיות הרומנטיות, שוב על רקע מלחמת העולם השנייה, הפעם החזית הייתה הרבה יותר אופטימית מבעבר. סרטי הראווה ההוליוודים הופקו בשנים אלו ועימהם נמנים "חלף עם הרוח", "ספרטקוס" של קובריק, ו"לורנס איש ערב" של דייוויד לין.
המלחמה הקרה והמקארתיזם
בשנות החמישים והשישים, תקופת מלחמת קוריאה ווייטנאם והחלמת אמריקה מזוועות מלחמת העולם השנייה, פרח ז'אנר סרטי המפלצות. אמנם סוג זה של סרטים החל לפעול כבר בתקופת הסרט האילם (בין הבולטים שבהם: "דרקולה" ו-"פרנקנשטיין"), אולם מוראות המלחמה הציפו שוב את הפחד מהקומוניזם, ערכיות האומה האמריקנית והפחד מפצצת האטום והקידמה הטכנולוגית. דבר זה התבטא במיוחד בסרטים אלו, שזכו לשם "סרטי B" עקב נחיתותם הביצועית בעיקר. בין סרטים אלו נמנים "היצור מהלגונה השחורה", "גודזילה", "מתקפת הנשים הענקיות" וכו'. על אף נחיתותם, הטילו סרטים אלו ועוד רבים אימה בתקופה בה אמריקה ליקקה את פצעיה.
שנות ה־70: הוליווד החדשה
בשנות השבעים, לאחר ניטרול שיטת האולפנים שהייתה קיימת עד אז בהוליווד, קמו יוצרים חדשים שהביאו את קולות מלחמת וייטנאם למרקע. יוצרים כמו פרנסיס פורד קופולה ("אפוקליפסה עכשיו") ואוליבר סטון ("נולד בארבע ביולי", "פלאטון") פתחו מחדש את הפצעים שהיו חבויים בתוך החברה האמריקנית. במקביל לסרטי המלחמה, צצו גם סרטי אנטי מלחמה, שתיארו את ימי מלחמת וייטנאם דרך עיני אלו שנשארו מאחור. אחד מהם היה המחזמר "שיער", שהיטיב לתאר את תרבות הוודסטוק והסמים של ילדי הפרחים בשנים אלו.
שוברי קופות
במקביל, חברו הטוב סטיבן ספילברג החל במסלול דומה ועבד לפי שיטת שוברי קופות שממשיכה עד היום. כך, יצר ספילברג באמצע שנות השבעים את מלתעות ואת מפגשים מהסוג השלישי. בתחילת שנות השמונים הוא יצר את "אי.טי." וביחד עם חברו ג'ורג' לוקאס את שודדי התיבה האבודה שהחזיקו מעמד כשיאני שוברי הקופות במשך למעלה מעשור.
שנות ה־90 והמאה ה־21
הוליווד זינקה צעד גדול קדימה לקראת שנות התשעים, הן מבחינת אפקטים ופעלולים שלא היו אפשריים עד אז והן מבחינת תעוזה וחדשנות. במאים כמו קוונטין טרנטינו ודייוויד פינצ'ר הביאו לכדי אמנות את עידן הפופ וה-MTV. כל אלו הם רק הבסיס להוליווד של ימינו, והשנים האלו השפיעו על יוצרים צעירים שממשיכים לפעול עד היום. הקולנוע פרץ גבולות גם אל הפוליטיקה והפרסום - נשיאים, צבאות וארגונים השתמשו בקולנוע למטרות קידומם הפוליטי. (כך, למשל, השתמש השלטון בגרמניה הנאצית בסרטי תעמולה, במטרה להשפיע על דעות האזרחים).
קולנוע פוסטמודרני
קולנוע פוסטמודרניסטי התפתח כתגובה לקולנוע המודרניסטי. הוא כולל יצירות המבטאות את הנושאים והרעיונות של הפוסטמודרניזם באמצעות שימוש בקולנוע. חלק מהמטרות של הסרט הפוסטמודרניסטי הן לחתור תחת המוסכמות המרכזיות של מבנה ואפיון נרטיבי, ולבחון את השעיית הספק של הקהל. בדרך כלל, סרטים כאלה גם מפרקים את הפער התרבותי בין אמנות גבוהה לנמוכה ולעיתים קרובות עוסקים בתיאורים אופייניים של מגדר, גזע, מעמד, ז'אנר, וזמן במטרה ליצור דבר שאינו מציית לביטוי נרטיבי מסורתי.
Evita (אלבום)
Evita (בעברית: אוויטה) הוא אלבום קונספט משנת 1976 אשר הופק על ידי אנדרו לויד ובר וטים רייס, ושיריו היוו את הבסיס למחזמר אוויטה. לאור הצלחתו של אלבום המופע הקודם שלהם משנת 1970 "ישו כוכב עליון", ובר ורייס חזרו על מתכונת זו גם עם "אוויטה". האלבום הוקלט באולפני אולימפיק שבלונדון, מאפריל ועד לספטמבר 1976.
רקע
אלמנטים של קו העלילה המקורי באלבום הזה הוסרו, לפני שהמחזמר הועלה לראשונה בלונדון בשנת 1978. רייס כלל פרטים אודות דמותו של "צ'ה", למשל בשיר "The Lady's Got Potential". בסופו של דבר, שיר זה נחתך מתוך המחזמר, ושיר חדש נכנס במקומו - שיר שכולל התייחסות אל קו העלילה המרכזי של עלייתה של אווה פרון לשלטון - "The Art of the Possible".
הן על פי הלברית והן על פי הסינופסיס, חלקו הראשון של המחזה מסתיים בסצנת המרפסת המפורסמת, עם השיר האייקוני "Don't Cry for Me Argentina". החלק השני מתחיל עם השיר "High Flying, Adored". עם זאת, הן בגרסת פטיפון ה-LP המקורית, והן בגרסת אלבום התקליטור הכפול שהופץ שנים לאחר מכן, ההקלטה מפוצלת כך שסצנת המרפסת מתחילה את החצי השני. מקום החלוקה שבין שני החלקים באלבומים משחזר את נקודת הפיצול בין שתי המערכות, כפי שהמחזמר הוצג לראשונה על במת לונדון.
בנוסף להפקת האלבום, אנדרו לויד ובר וטים רייס גם לקחו חלק בהקלטה. התפקיד העיקרי של רייס היה לגלם את אחד מקציני הצבא הנשמעים בשיר "Rainbow Tour". ובר ניגן על קלידים. באוטוביוגרפיה שלו, רייס חושף את עלות הפקת האלבום: 74,827.83 £; פי חמישה מעלות הפקת אלבום הקונספט של Jesus Christ Superstar.
אריזה
האלבום הכפול שהופץ עם עיצוב פשוט – טקסט שחור ותצלומים על רקע לבן. על העטיפה החיצונית הופיע השם "אוויטה", באנגלית, בכתב מחובר. מתחת לשם נמתח קו. כמו כן הופיע הכתובית: "אופרה המבוססת על סיפור חייה של אווה פרון 1919–1952". האלבום כלל חוברת, שהכילה את הקרדיטים של היוצרים, עם תמונות השחקנים והמפיקים וכן תמונות של אווה פרון.
האלבום הושק מחדש על תקליטור בשנת 1996, בשם "מהדורת השנה ה-20" עם עטיפה המודפסת על כסף, ורקע כחול במקום לבן, כפי שהיה במקור.
רשימת השירים (גרסת LP)
להלן רשימת השירים, באלבום שבגרסת LP:
מוזיקאים
בהשתתפות התזמורת הפילהרמונית של לונדון, תחת ניצוחו של אנתוני בואולס.
צוות הפקה
רשימת הקרדיטים על פי האתר AllMusic.
מפרצון שוברט
מפרצון שוברט (באנגלית: Schubert Inlet) הוא מפרצון מכוסה קרח בחוף המערבי של האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
המפרצון ממוקם בין הרי קולברט (שמצפון למפרצון), והרי וולטון (שמדרום למפרצון).
רוחב פתחו של המפרצון 9 קילומטרים ואורכו (כניסתו ליבשת 29 קילומטרים).
המפרצון סמוך למדף הקרח וילקינס (הנמצא ממערב לו), והקרח מכסה אותו בכל ימות השנה.
גילוי ומיפוי המפרצון
המפרצון מופה בשנת 1960 על ידי ד. סירל (D. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, על בסיס תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
מקור השם
שמו של המפרצון נתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
המפרצון נקרא על שמו של המלחין האוסטרי פרנץ שוברט; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
לקריאה נוספת
• M. Braun, A. Humbert, and A. Moll,  Changes of Wilkins Ice Shelf over the past 15 years and inferences on its stability , The Cryosphere, 3, 41–56, 2009 www.the-cryosphere.net/3/41/2009/
עונת 2015/2016 בליגה האדריאטית
עונת 2015/2016 בליגה האדריאטית הייתה העונה ה-15 של תחרות לקבוצות כדורסל. לקראת עונה זו ניהול התחרות עבר ל-ABA League JTD. בתחרות השתתפו קבוצות מהמדינות הבאות: סלובניה - 3 קבוצות, קרואטיה - 3 קבוצות, בוסניה והרצגובינה - קבוצה בודדת, סרביה - 4 קבוצות, מונטנגרו - 2 קבוצות, מקדוניה - קבוצה בודדת.
המשחק הראשון התקיים ב-1 באוקטובר 2015 ותחרות הסתיימה ב-2 במאי 2016. בתחרות השתתפו 14 קבוצות.
התחרות כללה העונה הסדירה (26 סיבובים) ושלב הפיינל פור במתכונת של משחקי בית ומשחקי חוץ עד ל-2 ניצחונות.
קובה-לימה
מחוז קובה-לימה (בטטום: Cova Lima) הוא מחוז בחלק הדרום מערבי של המדינה מזרח טימור. האוכלוסייה במחוז מונה 64,550 אנשים שחיים על שטח של 1,226 קמ"ר. בירת המחוז היא העיר סואי הנמצאת 136 קילומטר מהעיר דילי שהיא הבירה הלאומית. המחוז גובל בים טימור מכיוון דרום, במחוזות בובונרו ואיינרו מכיוון מזרח ובמחוז נוסה טנגרה האינדונזי ממערב.
גזרות
המחוז מחולק ל-7 גזרות מרכזיות והן:
אמריקן לייזר
אמריקן לייזר היא רשת ישראלית הפועלת בתחום האסתטיקה הרפואית. הרשת מספקת טיפולים בארבעה תחומים: הסרת שיער, הסרת משקפיים בלייזר, הקפאת שומן וטיפולים אסתטיים שונים לגוף ולפנים בשיטות לא פולשניות. הרשת הוקמה בשנת 2000.
היסטוריה
הסניף הראשון שהוקם עסק בהסרת שיער. בסוף שנת 2000 הרחיבה החברה את פעילותה לתחום הסרת המשקפיים בלייזר בשנת 2001 פתחה החברה שלושה סניפים נוספים. במהלך השנים הוסיפה החברה לתחומי פעילותה גם את תחום הדרמו אסתטיקה (טיפולי פנים וגוף) ואת תחום הקפאת השומן. בשנת 2002, פתחה סניף בירושלים.
באוגוסט 2006, פרסמה המועצה הישראלית לצרכנות חוות דעת, לפיה החוזה האחיד של אמריקן לייזר מכיל סעיפים מקפחים שאינם מאפשרים ללקוח להפסיק את הטיפול ולקבל כספו חזרה, אם אינו מרוצה מהתוצאות.
ביולי 2007, קבע בית משפט כי אמריקן לייזר תפצה לקוחה שעברה טיפול להסרת שיער שנכשל בכ-30 אלף שקל. בנובמבר 2016, בית משפט השלום בתל אביב הורה על מעצרו של ירון בן אבי, דירקטור ובעל מניות באמריקן לייזר, בחשד כי העלים הכנסות בגובה מאות אלפי שקלים.
באפריל 2015, פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב שהחברה תפצה ב-714 אלף שקל את המתחרה שלה, "care", בגין הוצאת לשון הרע.לאחר ש"אמריקן לייזר" פרסמה במשך חודשים ארוכים תוצאות "מחקר" שקנתה ולפיו על לקוחות לנקוט משנה זהירות במוצרים של המתחרה.
במרץ 2018, פסק בית המשפט שעל הרשת לשלם פיצוי של 377 אלף שקלים ללקוחה שנפגעה מטיפול לייזר.
פעילות
נכון לשנת 2020 לחברה 17 סניפים. היא מעסיקה כ-400 עובדים, מהם כ-25 עצמאיים והיתר שכירים. בין עובדי החברה רופאים, צוותי אדמיניסטרציה, מטפלות ועוד. תקציב הפרסום של הרשת הוא כ-2 מיליון דולר בשנה. בשנת 2005, הובילה הדוגמנית גלית גוטמן קמפיין פרסום של החברה.
בשנת 2005 רכשה ציוד מחברת לומניס הישראלית. ובשנת 2006, רכשה הרשת ציוד, בהיקף של 6 מיליון דולר, מהחברה המתחרה "סינרון מדיקל" הישראלית.
משרדי הנהלת החברה ממוקמים בבניין UMI במערב ראשון לציון.
מתאו אלמן
מתאו אלמן (בספרדית: Mateo Alemán; 1547 – 1615) היה סופר ספרדי.
ביוגרפיה
מתאו אלמן היה בן למשפחת אנוסים מסביליה. בשנת 1564 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה המקומית, ואחר עבר ללמוד בסלמנקה. ב- 1571 נשא לאישה את קטאלינה ד'אספינוסה, אך נישואים אלה לא היו מוצלחים והוא סבל מקשיים כספיים. מ-1571 עד 1588 שימש כפקיד במשרד האוצר הספרדי. ב-1594 נעצר באשמת מעילה, אך שוחרר במהרה. בשנת 1599 התפרסם חלקה הראשון של יצירתו הידועה ביותר, "השודד" או "חייו של גוסמאן מאלפראצ'ה". יצירה זו היא הראשונה, שאין מחלוקת על השתייכותה לז'אנר הרומן הפיקרסקי הספרדי. הספר הודפס בשש עשרה מהדורות בחמש השנים לאחר צאתו לאור, והשפיע רבות על הספרות בת הזמן. ב- 1600 תורגם לראשונה לצרפתית, ובשנת 1604 התפרסם חלקו השני. באותה שנה פרסם את חיבורו "אנטוניו הקדוש מפאדובה" ואת גרסתו לשני מזמורי תהילה של הורטיוס.
בשנת 1608 היגר למקסיקו והקים בה בית דפוס. ב-1609 פרסם בעיר מקסיקו את חיבורו "אורטוגרפיה קאסטלאנה" שעסק ברפורמה של הדקדוק הספרדי.
Inversion of control
בהנדסת תוכנה, היפוך שליטה (באנגלית: Inversion of control; בראשי תיבות: IoC) היא תבנית עיצוב בתכנות מונחה-עצמים שבמסגרתה צימוד (coupling) האובייקטים מבוצע בזמן ריצה על ידי אובייקט הרכבה (assembler object), ובדרך כלל אינו ידוע מראש בזמן ההידור באמצעות ניתוח קוד סטטי.
בתכנות מסורתי, בקרת הזרימה של הלוגיקה העסקית נקבעת על ידי אובייקטים שמוקצים סטטית אחד אל השני. לעומת זאת, כאשר עובדים עם היפוך שליטה, הזרימה תלויה בגרף האובייקטים שנוצר על ידי אובייקט ההרכבה, והיא מתאפשרת על ידי הגדרת האינטראקציות בין האובייקטים באמצעות אבסטרקציות. תהליך הקישור בין אובייקטים מושג באמצעות הזרקת תלויות (dependency injection). יש הטוענים כי ניתן להשיג היפוך שליטה גם על ידי שימוש בתבנית העיצוב service locator.
על מנת שאובייקט ההרכבה יקשור אובייקטים אחד אל השני, לאובייקטים חייבות להיות קיימות אבסטרקציות מתאימות. לדוגמה, מחלקה  יכולה להאציל (delegate) את הפונקציונליות שלה לממשק מסוים. כלומר המחלקה  הופכת להיות תלויה במחלקה אחרת כלשהי שתממש את הממשק   ותספק לה את הפונקציונליות המוגדרת על ידי ממשק זה. מחלקות  ו-  יכולות לממש את הממשק , כל אחת בצורה שונה; אובייקט ההרכבה יוצר מופע של   ושל אחת מהמחלקות   או  , בהתאם ללוגיקה בזמן הריצה או בהתאם להגדרה בקובץ קונפיגורציה, ואז "מזריק" את   (או את  ) ל- , ובכך מספק לה את הפונקציונליות הנדרשת. (להסברים ודוגמאות מפורטים יותר, ראו: הזרקת תלויות).
למעשה, היפוך שליטה הוא סגנון של עיצוב תוכנה שבו קוד הניתן לשימוש חוזר שולט בביצוע של קוד המיועד לפתרון של בעיות ספציפיות. המשמעות היא שהקוד שניתן לשימוש חוזר והקוד המיועד לפתרון של בעיה ספציפית מפותחים בנפרד, ולבסוף מאוחדים לקבלת יישום אחד כולל, המשלב את חלקי הקוד השונים.
שימוש בעקרונות העיצוב של היפוך שליטה משרת את המטרות הבאות:
לעיתים מתייחסים בהומור להיפוך שליטה כאל עיקרון הוליווד: "אל תתקשר אלינו, אנחנו נתקשר אליך", בגלל שהלוגיקה של התוכנה רצה כנגד אבסטרקציות כדוגמת פונקציות callback.
טכניקות מימוש
טכניקות מימוש מושפעות משפת התכנות הנבחרת. ב-Java ישנן כמה טכניקות בסיסיות למימוש היפוך שליטה:
דוגמאות
מתווה בסיסי זה ב-Java מדגים קוד הפועל על פי מתודולוגיית היפוך השליטה. עם זאת, חשוב לשים לב לכך ש- מתבסס על הרבה הנחות אודות הנתונים המוחזרים על ידי ה-Data Access Object) DAO). אף על פי שייתכן כי הנחות אלה הן תקינות בזמן מסוים, הן יוצרות צימוד בין המימוש של  למימוש של. תכנון היישום בצורה של היפוך שליטה יעביר לגמרי את השליטה לאובייקט ה-. נקבל את הקוד הבא:
דוגמה זו ממחישה את העובדה שהצורה בה המתודה  מתוכננת קובעת האם יהיה שימוש בהיפוך שליטה. הצורה שבה משתמשים בפרמטרים מגדירה את היפוך השליטה. דבר זה דומה לסגנון העברת המסרים שמשמש בכמה שפות תכנות מונחות עצמים.
ממשקי תכנות יישומים המשתמשים בהיפוך שליטה
SAX הוא דוגמה לממשק תכנות יישומים (API) אשר משתמש בהיפוך שליטה בכל מקום (לאחר אתחול). באופן כללי SAX יעיל יותר מ-DOM, אבל לעיתים קרובות DOM נחשב לנוח יותר לתכנות בגלל שהוא לא מחייב שימוש בהיפוך שליטה.
קישורים חיצוניים
הסבר על Ioc - הבלוג של רון קליין
כישור החלוקה
בביולוגיה של התא, כישור החלוקה מתייחס למבנה שלד התא של תאים איקריוטים שנוצר במהלך חלוקת התא כדי להפריד את הכרומטידות האחיות בין תאי הבת. זה יכול להיות או כישור חלוקה במהלך מיטוזה, תהליך המייצר תאי בת זהים גנטית, או כישור חלוקה במהלך מיוזה, תהליך המייצר גמטות עם מחצית ממספר הכרומוזומים של תא האב.
מלבד הכרומוזומים, כישור החלוקה מורכב ממאות חלבונים.
ארנסט שוסון
ארנסט שוסון (בצרפתית: Ernest Chausson; 20 בינואר 1855 – 10 ביוני 1899) היה מלחין צרפתי.
קורות חייו
שוסון למד משפטים ובתום לימודיו היה לעורך דין בבית הדין לערעורים, אך מעולם לא השלים את תקפת ההתמחות המעשית. בגיל 25 נכנס ללמוד בקונסרבטואר של פריז והיה תלמידם של ז'יל מאסנה ו- סזר פרנק. בשלב זה הספיק כבר לחבר כמה קטעים לפסנתר ושירים אחדים, אבל כתבי היד הראשונים שהשתמרו הם אלה, שמאסנה תיקן.
בשנים 1882 ו-1883 יצא אל פסטיבל ביירוית, בפעם הראשונה עם ונסן ד'אנדי לחזות בהצגת הבכורה של פרסיפאל, ובפעם השנייה עם כלתו הטריה, ז'אן אסקודיה.
משנת 1886 עד מותו היה מזכיר האגודה הלאומית למוזיקה. הוא קיבל רבים מן האליטא האמנותית של פריז בסלון שלו, ביניהם פורה, דביסי, מלארמה, טורגנייב, אלבניס ומונה. כמו כן יצר אוסף חשוב של אמנות אימפרסיוניסטית.
מקובל לחלק את יצירתו לשלוש תקופות. בראשונה ניכרת השפעתו המובהקת של מאסנה והיא מאופיינת במלודיות זורמות ואלגנטיות. השנייה מתחילה בשנת 1886 ומצטיינת באופי דרמטי יותר. תקופה זו יצאה נשכרת מקשריו עם החוג האמנותי שבו חי ופעל. התקופה השלישית התחילה עם מות אביו בשנת 1894 ובולטת בה השפעתם של המשוררים הסימבוליסטיים והספרות הרוסית שקרא, בעיקר מיצירות טורגנייב, דוסטויבסקי וטולסטוי.
ביצירתו ניכרת השפעתן של מאסנה, פרנק, ריכרד וגנר ויוהנס ברהמס והיא מגשרת על הפער שבין מאסנה ופרנק לדור הבא של מלחינים צרפתיים, כמו דביסי.
יצירתו המפורסמת ביותר והמנוגנת לעיתים תכופות גם בימינו היא הפואמה לכינור ותזמורת.
דיסאינפורמציה
דִּיסְאִינְפוֹרְמַצְיָה (במינוח האקדמיה ללשון העברית: מֵידָע כּוֹזֵב, מֵידָע מַטְעֶה) היא הפצה מכוונת של מידע שקרי ומטעה שנועדה ליצור תמונת מציאות מעוותת. המושג דומה למושגים פייק ניוז (חדשות כזב) ומיסאינפורמציה (מידע מוטעה). ההבדל בין דיסאינפורמציה למיסאינפורמציה הוא בכוונת הדובר. אם הדובר מתכוון לשקר, הרי שמדובר בדיסאינפורציה, ואם הוא לא מתכוון לשקר, מדובר במיסאינפורמציה. המילה דיסאינפורמציה הופיעה לקראת הרבע האחרון של המאה ה-20 כתרגום של המילה הרוסית "Дезинформа́ция".
דיסאינפורמציה ומיסאינפורמציה הפכו לנפוצות יותר בעידן הפוסט־אמת בו קיימת ירידה באמון במוסדות ובמדע. דיסאינפורמציה שכיחה במיוחד בתחום התעמולה הפוליטית והמלחמתית. המידע השקרי מוסווה כאמיתי ומופץ באותם ערוצים שבהם הקהל מצפה לקבל מידע אמיתי. מכיוון שאין צד אחד יכול לחסום לגמרי מידע מהצד השני, הוא שותל מידע שקרי ובכך מונע מהקהל לפעול בדרך הנכונה.
דיסאינפורמציה פוליטית
כדי לייעל את הפצת המידע המטעה, נעזרים גם בפוליטיקה חישובית המנצלת כלים שיווקיים ממוחשבים להעברת מסרים ממוקדים (טירגוט) לקהל או ליחיד.
בפברואר 2023 פורסם שקבוצה ישראלית בראשותו של טל חנן טוענת שהתערבה במעל 30 מערכות בחירות בעולם. אתר הגרדיאן דיווח שהקבוצה, שנודעה בכינוי "צוות חורחה", מפעילה כבר מעל 20 שנה כלים טכנולוגיים להתערבות במערכות בחירות. צוות חורחה הציע שירותים של פריצה, שתילת תוכן, הדלפה והפעלה של עשרות אלפי זהויות פיקטיביות ברשתות החברתיות. הצוות נתן גם שירותים שמטרתם הייתה לדכא הצבעה ולשבש את האמון במוסדות.
דיסאינפורמציה בלחימה
קיימות כמה דוגמאות מפורסמות לדיסאניפורמציה שהתרחשה בהקשר של לחימה:
חינוך
אחת הדרכים המבטיחות להתמודדות עם דיסאינפורמציה, מיסאינפורמציה ופייק ניוז היא חינוך של ילדים ומבוגרים. המטרה בערוץ זה היא לתת לצרכני המידע כלים שדרכם הם יוכלו להבחין בין מידע מוטעה לבין מידע אמין. הקניית כלים של אוריינות מידע יכולה לסייע בזיהוי פייק ניוז. ישנן פעולות ספציפיות אותן ניתן לעודד בקרב ילדים ומבוגרים, למשל לבצע קריאה לטרלית, לחפש מידע בערוצי תקשורת מקובלים ולבדוק את המידע בוויקיפדיה.
כלים טכנולוגיים
רשתות חברתיות יכולות לתייג ולהזהיר את המשתמשים מפני דיסאינפורמציה. פרסום של הודעות debunking מסוג זה מסייעות בפסילת המידע המטעה.
חקיקה
ישנן גם יוזמות חקיקה בארץ ובעולם שמטרתן להתמודד עם דיסאינפורמציה ברשת.
פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע
תיאור
נושאה של הביאנלה של שנת 1978 הוקדש ליחס בין אמנות כטבע ובין טבע כאמנות. אוצר התערוכה הישראלית, אמנון ברזל, הזמין את האמן מנשה קדישמן ליצור את "פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע", שהיווה חלק משורה של עבודות בהן צבע קדישמן חלקי טבע בעזרת צבע כגון, ריבוע צבע צהוב בעמק המצלבה (1977). קדישמן קנה את הכבשים באזור העיר קורטינה (Cortina d'Ampezzo) והן הובאו לביתן הישראלי, שם נבנתה עבורן מכלאה עשויה עץ. קדישמן, ששימש כרועה צאן בעברו, נהג לרעות את העדר הקטן בשטח הביאנלה.
על גבן של הכבשים נצבע כתם בצבע כחול. קדישמן תיאר בדיעבד את אקט הצביעה כניסיון ליצירת מעין "ציור קינטי", שבו הכתמים יוצרים "קומפוזיציות שונות של כתמי צבע". הסימון בצבע מאזכר את אקט הסימון של בעל העדר על הכבשים, אולם הוא גם ביקש לבחון את העימות שבין האמנות לתרבות, על ידי שימוש בטכניקות אמנות השאובות מן האמנות המינימליסטית והמושגית. בנוסף למכלאה יצר קדישמן הדפסי משי ועליהם תצלומים שלו עם הכבשים המוכתמים בכתמים צבעוניים עזים.
פודו אילואיי
פודו אילואיי (ברומנית: Podu Iloaiei) היא עיירה במחוז יאשי, ברומניה. העיירה מונה כ-11,500 תושבים ושוכנת במרחק של כ-25 קילומטרים מיאשי.
מקור השם
מקור השם פודו אילואיי בגשר שעל נהר הבאחלוי (פודו - הגשר ברומנית). מסופר שהגשר נבנה על ידי אישה יהודייה בשם "אילואיה" שגרה במקום בתחילת המאה ה-19. אך ידוע שהגשר היה במקום עוד הרבה לפני כן ועדויות לכך יש כבר משנת 1700.
עד מלחמת העולם השנייה
יסוד העיירה לא היה מאורע יחיד, שכן באותם זמנים הוקמו יישובים כגון זה בכל רחבי נסיכות מולדובה. פודו אלואיי כיתר היישובים הוקם כישוב המקשר בין הכפר לעיר. סחורות מהעיר הקרובה יאשי נמכרו במקום לתושבי הכפרים הסובבים, וכך גם להפך.
אוכלוסיית העיירה הייתה מורכבת ממולדובנים (רומנים), יהודים, ליפובנים, ארמנים, יוונים וצוענים.
ב-1872 מנתה האוכלוסייה המקומית 2,715 נפש. במקום כבר הייתה מסילת ברזל שעברה במקום תחנת רכבת, וטלגרף.
אחוז היהודים בקרב האוכלוסייה היה כ-50% לערך במשך כל השנים עד למלחמת העולם השנייה.
במהלך השואה
ב-30 ביוני 1941, אחת מ"רכבות המוות" שיצאו מיאשי לאחר פרעות יאשי, הגיעה לפודו אלואיי. במהלך הדרך נספו 1,194 קורבנות יהודיים בעקבות החום והצמא. קורבנות אלה נקברו בקבר אחים בבית העלמין היהודי בעיירה, זאת לא לפני שנבזזו על ידי הצוענים. 700 הניצולים מרכבת המוות רוכזו בבית הכנסת ולאחר מכן הועברו לבתי היהודים המקומיים.
באותה השנה, הגיע הפקודה על גרוש היהודים מפודו אלאיי. פקודה זאת בוטלה לאחר מאמציהם של ארגונים יהודים בבוקרשט, אך באפריל 1942 גורשו כ-1,500 היהודים ליאשי, שם נתמכו על ידי הקהילה.
לאחר המלחמה חזרו רק כ-300 יהודים למקום.
ולס דה גוורה
ולס היה בן למשפחת אנוסים. בשנת 1596 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אוֹסוּנה, ואחר החל לעבוד אצל ההגמון של סביליה. הוא שירת כחייל באיטליה ובאלג'יריה, ושב לספרד בשנת 1602.