cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תנינאים
צורות הביניים; המעבר למים
בתור הקרטיקון הופיעו קבוצות נוספות של תנינאי ביניים: ה-Atoposauridae, שהיו יצורים יבשתיים קטנים בעלי חוטם קצר ורגליים ארוכות יחסית, חיו בסוף היורה ובתחילת הקרטיקון בגונדוואנה, היבשת הצפונית; ה-Pholidosauridae, שהיו בעלי חוטם ארוך במיוחד, נפוצו בלאוראסיה ובגונדוואנה גם יחד; ידוע במיוחד הוא סרקוסוכוס (Sarcosuchus) שחי בקרטיקון התחתון. הסרקוסוכוס היה תנין עצום בגודלו: גולגולתו הגיעה לאורך של שני מטרים, גופו - לכדי 11–12 מטרים לערך, ומשקלו היה מעל שמונה טונות, אם כי הערכות מודרניות קטנות יותר: אורך של 9–11 מטר ומשקל של 4–8 טונות. הוא חי באפריקה ובדרום אמריקה, ותזונתו העשירה כללה גם דגים גדולים ודינוזאורים בינוניים.
אחת מהמשפחות האחרונות של תנינאי הביניים היא ה-Dyrosauridae, שכללה תנינאים גדולים בעלי חרטום ארוך. בני משפחה זו חיו בסוף הקרטיקון ובתחילת הקנוזואיקון, והם בילו חלק נכבד מזמנם במים. הם שרדו את אירוע ההכחדה שבסוף הקרטיקון (שהוביל בין היתר להכחדת הדינוזאורים). בעבר נטען כי יצורים אלו נכחדו במהלך האאוקן, לפני כ-45 מיליוני שנים לערך, אולם נראה שהם שרדו גם אחרי כן.
ההתמיינות - מן הקרטיקון ואילך
את מקומם של תנינאי הביניים תפסו "התנינאים החדשים" (Eusuchia). היסטוריית המאובנים של התנינאים החדשים חושפת כי ההתפצלות של התנינאים לשלוש המשפחות הקיימות כיום החלה כבר בתור הקרטיקון. המחקר אינו אחיד בדעתו באשר לסדר התפצלות המשפחות בחלוף הזמן - המחקר המורפולוגי מראה כי הגוויאליים התפצלו ראשונים, ומאוחר יותר התרחשה ההתפצלות של התניניים מהאליגטורים ומהקיימנים; המחקר המולקולרי, לעומת זאת, מראה כי דווקא האליגטורים והקיימנים הם שהתפצלו ראשונים. מגוון מיני התנינאים הצטמצם משמעותית במהלך 100 מיליוני השנים האחרונות - צניחת הטמפרטורות הביאה לריכוז מרבית מיני התנינאים באזורים הטרופיים והחמים בעולם.
בקרטיקון עליון ובתחילת הקנוזואיקון חיו מספר תנינאי ענק. הבולטים שבהם היו הדיינוסוכוס והפורוסזאורוס. הדיינוסוכוס היה סוג של דמוי-אליגטור מגיל הקמפן באמריקה הצפונית, שאורכו נע בין 8 ל- ומשקלו בין 2.5 ל-8.5 טונות ובשל גודלו טרף אף דינוזאורים גדולים. הדיינוסוכוס היה בעל עוצמת הנשיכה החזקה ביותר ביבשה, שהפעילה כוח של כ-102,000 ניוטון, כמעט פי 2 מזו של הדינוזאור טירנוזאורוס רקס. הפורוסזאורוס היה סוג של קיימן ענק מגיל המיוקן באמריקה הדרומית שאורכו נע בין 10 ל-13 מטר ומשקלו היה 8–10 טונות, אם כי הערכות מודרניות הן קטנות יותר: ו-5.6–8.4 טונות. היו כמה תנינים יבשתיים כמו הפריסטיכאמפסוס והאסיאטוסוכוס מאירואסיה.
על-פי המיון המודרני המקובל, סדרת התנינאים נחלקת לשלוש משפחות:
מיונים מקבילים אחרים קובעים כי בסדרת התנינאים ישנה משפחה אחת (Crocodylidae), ובה שלוש תת-משפחות - גוויאליים, אליגטוריים ותניניים. ההבדל בין שתי צורות המיון הללו חסר משמעות מיוחדת - ובעיקרם עומד בסיס זהה: התנינאים היא קבוצת-על הכוללת שלוש תת-קבוצות. המשפחה הגדולה בסדרה היא משפחת התניניים, כשאחריה ניצבות על-פי הסדר משפחת האליגטוריים ומשפחת הגוויאליים. בסך הכול קיימים בסדרה 24 מינים. קיימת מחלוקת לגבי סיווגו של המין גוויאל חקיין - בעבר, תחת חסותם של המחקרים המורפולוגיים (גם העדכניים), הוא סווג תחת משפחת התניניים, בעוד שמחקרים מולקולריים מודרניים הראו כי הוא קרוב יותר לגוויאל, ולכן שייכו אותו למשפחת הגוויאליים.
שני מאפיינים בולטים מאפשרים לזהות לאיזו משפחה משתייך תנינאי מסוים. התנינאים הקלים ביותר לזיהוי הם הגוויאליים (כולל הגוויאל החקיין), שחרטומם צר מאוד (לכל אורכו) ואינו דומה כלל לזה של האליגטוריים או התניניים. בין התניניים לאליגטוריים נוהגים להבדיל באמצעות השן הרביעית של הלסת התחתונה, שהיא גדולה ובולטת. כשאליגטור סוגר את פיו, השן הרביעית של הלסת התחתונה נכנסת לתוך גומה מתאימה בלסת העליונה, וכך היא נותרת חבויה כשהפה סגור. אצל התניניים, לעומת זאת, השן הרביעית בלסת התחתונה בולטת אל מחוץ לפה גם כשהוא סגור. מלבד הבדל זה, ההבדל החיצוני הבולט ביותר בין התניניים לאליגטוריים הוא צורת החרטום שלהם - חרטומם של האליגטורים רחב ומעוגל יותר וצורתו כצורת האות האנגלית U, בעוד שחרטומם של התניניים מחודד יותר, ודומה לצורת האות V. זהו כלל אצבע בלבד, כי רוחב החרטום משתנה בין המינים השונים (למשל: לחלק מהקיימנים יש חרטום צר). דרך נוספת להבדיל ביניהם היא לבדוק את קשקשי הגוף שלהם: במשפחת התניניים על קשקשי הגוף יש בליטות קטנות המכילות חיישני לחץ (DPR או ISO, ראו בהמשך) ואילו לאליגטוריים אין.
מיני התנינאים כיום
להלן רשימה של כל מיני התנינאים החיים כיום, ממוינים לפי משפחה. הטבלה כוללת גם את תחום התפוצה של כל מין, את גודלו הממוצע ואת גודלו המרבי.
תפוצה ובתי גידול
הסביבה היבשתית חשובה לתנינאים במידה לא-פחותה מחשיבות הסביבה הימית. היבשה משמשת כמקום רביצה לאור השמש, שבמהלכה טמפרטורת גופם של התנינאים עולה לרמה המיטבית לפעילותם. כשמדובר בתנינאים החיים בסביבת מים מלוחים, היציאה ליבשה מאפשרת להם למזער את קליטת יוני המלח. תנינאים אחרים מוצאים מקלט ממזג-אוויר קיצוני על היבשה, שבה הם יכולים לקרר את עצמם, או לברוח מהקור לתוך מאורות. תנינאים אחדים נצפו בחוסר מעש מוחלט על היבשה כאשר מקור המים שלהם התייבש, כנראה לצורך חיסכון באנרגיה. חלקם גם נמלטים מלחצי האוכלוסייה האנושית באזור באמצעות בריחה למאורות. התפקיד החשוב הנוסף של הסביבה היבשתית הוא כמקום להטלת הביצים. כל התנינאים חיים בסביבה טרופית, למעט שני מיני האליגטורים, המסוגלים לחיות באקלים קר יותר. התנינאים חיים בדרך-כלל בגובה הקרוב לפני הים, ורק מעטים חיים בגבהים. הם חיים בכל היבשות, למעט אירופה ואנטארקטיקה: ניתן למצוא אותם במרבית שטחה של אפריקה, במרכז אמריקה ובדרומה, בדרום מזרח ארצות הברית, באוסטרליה, בדרום אסיה ובמדינות האיים שבדרום-מזרח אסיה.
בארץ ישראל: בארץ ישראל היו נפוצים תניני היאור (תניני הנילוס) עד לתחילת המאה ה-20. בתקופת המקרא ניתן להסיק על תפוצת התנינאים באזור מן האזכורים הרבים (ראו בהמשך). חוקרים רבים שהתמקדו בפאונה של ארץ ישראל הזכירו ברישומיהם תנינים - החל מהאב ארנסט שמיץ וכלה בזואולוג ישראל אהרוני. התנין האחרון הידוע שחי בארץ ניצוד ב-1912, והוא שמור באוסף הזואולוגי של האב שמיץ בירושלים. דיווחים היסטוריים נוספים קיימים אצל הד"ר ארנסט מסטרמן ב-1893; בספרו של הנרי בייקר טריסטראם, "מסע בארץ ישראל" (1863–1864), שם מסופר על הימצאות תנינים ב"נחל הכחול", הלא הוא נחל תנינים; בספרו של ג'ון מקגרגור (1825–1892); ובשיחותיו של אורי צאן עם זקני הכפר ג'סר א-זרקא. כיום, כאמור, אין קיימים תנינים בארץ ישראל, למעט תנינים הגדלים בתנאי שבי בחוות התנינים בחמת גדר, בחוות "קרוקולוקו" שבערבה ובגני חיות.
עור ושלד
עורם של התנינאים מכוסה בקשקשים שאינם מכסים זה את זה. הקשקשים מורכבים מהחלבון קרטין, אותו חלבון שמרכיב פרסות, קרניים, שיער, טופרים וציפורניים של אורגניזמים רבים. העור שעל ראשם מחובר לעצמות הגולגולת. מתחת לקשקשים נמצאות לוחיות עצם. בדומה לטבעות בגזעי עצים, ללוחיות אלו ישנן טבעות צמיחה שנתיות, שבעזרתן ניתן באופן תאורטי לחשב את גילו של התנינאי. את הלוחיות הללו ניתן למצוא בגב, ובמינים מסוימים גם באזור הבטן. הלוחיות מסודרות במבנה של שורות, ויחד הן משמשות כמעין שריון מגן. מתחת ללוחיות קיימת שכבה חזקה וגמישה שמספקת הגנה נוספת.
שלדם של התנינאים המודרניים מותאם היטב לאורח החיים המימי למחצה שלהם. גוף התנינאים מוארך וגפיהם קצרות יחסית. ברגליהם הקדמיות חמש אצבעות, ובאחוריות ארבע, והן מחוברות בקרום שחייה. הזנב הארוך (המהווה כמחצית מאורכו הכולל של התנין) הוא חזק ושרירי ומשמש ככוח המניע העיקרי של התנין בשחייה מהירה ובזינוק אל מחוץ למים. בנוסף לצלעות בית החזה לתנינאים יש מעין צלעות מסחוס, הנקראות gastralia, שמגינות על הבטן.
בדומה ליונקים, לכל התנינאים ישנן שיניים הערוכות בשקעים בפה, אולם בשונה מהיונקים, התנינאים מחליפים את שיניהם במהלך חייהם. התנינאים הצעירים מחליפים את שיניהם בשיניים גדולות יותר בקצב של שן אחת בחודש. אצל תנינאי בוגר קצב החלפת השיניים יורד לשן אחת בכל שנתיים ואף יותר. משמעות הדבר היא שתנינאי ממוצע מחליף כ-3,000 שיניים במהלך חייו. שיניהם של התנינאים חלולות, והשיניים החדשות גדלות לתוך החלל של קודמותיהן. בצורה זו השן החדשה "מוכנה" כבר כאשר השן הקודמת נושרת.
הגולגולת של התנינאים מפותחת מאוד ומציגה התאמות לאורח חייהם המימי-למחצה. עיניהם, נחיריהם ואוזניהם נמצאות במעלה הגולגולת, כך שהם יכולים לצוף במים כאשר רק איברים אלו חשופים לאוויר. בזוחלים פרימיטיביים, עצם הכנפה (Pterygoid) והעצם הרבועה (Quadrate bone), מחוברות לגולגולת דרך מפרק בעל יכולת תנועה. בתנינאים מודרניים, עצמות אלו צמודות לגולגולת דרך מפרקים חסרי כושר תנועה, כך שהגולגולת כולה קשיחה וחסרת תנועה למעט מפרקי הלסת התחתונה. לתנינאים ישנו חך משני (Secondary palate), המאפשר להם לנשום גם כאשר הם שקועים בחלקם במים. החך המשני מפריד למעשה בין חלל הנשימה לחלל הפה. שסתומים חיכיים (של החך), המצויים בצד האחורי של הגרון, נסגרים כאשר התנינאי שוקע במים, וכך הוא יכול לפתוח את פיו מתחת למים מבלי להיחנק. בנוסף, החך המשני מאפשר לתנינאים אכילה ונשימה באותו זמן.
מערכת העצבים; חושים
כמו כל הזוחלים, מוחם של התנינאים קטן יחסית לגודל גופם. עם זאת, מוחם מפותח יותר ממוחם של מרבית הזוחלים האחרים והם מגלים אינטליגנציה גבוהה יחסית, המתבטאת בין השאר ביכולת למידה, טקטיקות ציד שדורשות דיוק ותחכום, וטיפול הורי בצאצאים.
הלסת העליונה והלסת התחתונה מכוסות בנקודות שחורות וקטנות על העור. מאחורי נקודות אלו קיימות פקעות רבות של סיבי-עצבים, המגיבות לכל שינוי קל בפני המים. בעזרת אלו מסוגלים התנינאים לזהות תנודות ושינויים קלים בלחץ המים. יכולת זו מסייעת להם בזיהוי טרף, סכנות האורבות להם ופולשים שחדרו לתחומם, וזאת גם בזמן חשיכה מוחלטת. איברי חישה אלו נקראים בשם Dermal Pressure Receptors (DPR) או Integumentary Sense Organs (ISO). מבחינה זו נצפה הבדל בין התנינאים השונים. אצל האליגטוריים ניתן למצוא את איברי ה-DPR רק באזורי הלסתות, בעוד שאצל התניניים מצויים איברים אלו ברוב קשקשי הגוף.
בדומה לבעלי ארבע רגליים ימיים או אמפיביים, האוזניים, העיניים והנחיריים נמצאים כולם באותו משטח. הם רואים היטב בשעות היום, וייתכן אף כי הם מבחינים בין צבעים. האישונים שלהם אנכיים, בדומה לאלו של החתוליים, ולכן ראיית הלילה שלהם טובה יותר. בנוסף, מאחורי הרשתית נמצאת שכבה מחזירת אור (Tapetum lucidum) שמשפרת באופן ניכר את ראייתם באור מועט. בנוסף לשני העפעפיים הרגילים, יש להם עפעף שלישי, שמגן על עיניהם מתחת למים. עם זאת, העפעף השלישי מפריע להם למקד את ראייתם מתחת למים, ולכן בזמן החיפוש אחר טרף במים הם מסתמכים על חושים אחרים.
תוף האוזן נמצא מאחורי העיניים, והוא מכוסה בחתיכת עור הניתנת להזזה. בזמן צלילה היא משמשת למניעת חדירת מים לראשם. חוש השמיעה של התנינאים הוא טוב מאוד, גם באוויר וגם במים, וכן רגיש לתדרים נמוכים. בחלל האוזן התיכונה קיימת רשת מורכבת של מעברים גרמיים, ושם גם נמצאת חצוצרת השמע. בחצוצרת השמע, האיבר המקביל לשבלול ביונקים, נמצא איבר הנקרא Lagena שקיים בזוחלים ועופות אך לא ביונקים. לפי המחקרים האחרונים נראה שאיבר זה משמש לחישה מגנטית של השדה המגנטי של כדור הארץ ומסייע לתנינאים בניווטים למרחקים גדולים.
חוש הריח של התנינאים מפותח מאוד, אף שאין להם איבר יעקובסון (איבר המשמש להרחה). קצות עצבי ההרחה שלהם נמצאים בחללי האף המחוברים לנחיריים הנמצאים בקדמת הלסת העליונה.
גודל
רוב התנינאים כיום מגיעים לאורך של מספר מטרים. הקטנים שבהם הם באורך והגדולים שבהם מגיעים אף ל-. משקלם הוא כמה עשרות עד מאות ק"ג. בעבר הגיעו התנינאים גם לאורך של למעלה מ-, כאשר הגדולים שבהם היו הדיינוסוכוס, הרמפוסוכוס והפורוסזאורוס (הסרקוסוכוס שייך לעל-סדרת דמויי תנינאים אך לא לסדרה תנינאים עצמה). מאחר שתנינאי ענק אלו ידועים ממאובנים חלקיים, הערכת גודלם המרבי משתנה בהתאם לשיטה בה בוצעה ההערכה, ולכן בטבלה ניתנים טווחי הערכה.
התנינאים הגדולים ביותר כיום שייכים למשפחת התניניים. התנינאי הגדול ביותר כיום הוא תנין הים שאורכו יכול להגיע ל- ומשקלו לעד 2 טונות. תנין הים הגדול ביותר שנמדד באופן מדויק, לולונג, שקל ואורכו היה. אורכו הממוצע של תנין הים נע בין 4.3 ל-, וזכרים רבים ארוכים יותר מ-5 מטר ושוקלים 600 ק"ג ומעלה. תנין היאור הוא התנינאי השני בגודלו: אורכו נע בין 4 ל-5 מטר בממוצע עם משקל ממוצע של, ויכול אף להגיע לאורך של מעל 6 מטר בפרטים גדולים במיוחד. התנין הגדול ביותר שנמדד במדויק היה תנין יאור מטנזניה באורך ששקל . רוב התניניים הם בגודל בינוני ואורכם נע בין 3 ל-4 מטר אך ישנם גם תניניים קטנים שאורכם אינו עולה על 3 מטר. התנין הגמדי הוא תנינאי קטן במיוחד: אורכו  בלבד.
הגוויאליים הם תנינים ארוכים אך רזים. אורכם יכול להגיע ל- ומשקלם עד לטונה. למרות היותם גדולים מאוד, גם ביחס לתנינאים אחרים, הם לא תוקפניים וניזונים בעיקר מדגים (ורכיכות מים ופרוקי-רגליים כאשר הם צעירים).
להלן רשימה של התנינאים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם:
תנועה
התנינאים מסוגלים לנוע הן ביבשה והן במים — באופנים שונים וביעילות משתנה, בהתאם למין. כל התנינאים שוחים היטב במים. הם מנווטים ומכוונים את כיוון תנועתם בעיקר בעזרת זנבם. התנין מתקדם במים על ידי הנעה גלית של הזנב באופן דומה לתנועתם של נחשים. בזמן שחייה מהירה, צמודים גפיו של התנין לצדי גופו. שינוי כיוון התנועה במים נובע מהזזת פלג הגוף העליון והראש, או מהזזת הזנב באופן אסימטרי. לתנינאים יכולת שליטה מוחלטת בכושר הציפה שלהם, המאפשר להם לצוף בתנוחות שונות (בהן הראש נמצא בדיוק בגובה הנכון מעל פני המים) ולצלול כמעט בלא מאמץ.
ציד ותזונה
התנינאים הם מהציידים היעילים בטבע, הודות למבנה גופם החסון, לגפיהם החזקות, למלתעותיהם האימתניות ולזנבם הארוך והיעיל. התנינאים הם טורפים אופורטוניסטים, כלומר, הם צדים כל דבר הנקרה בדרכם, אולם הם עשויים להציג התנהגויות מורכבות יותר במהלך התמודדות עם פריטי טרף שונים בסביבות שונות. ניביהם החדים מותאמים היטב ללכידת הטרף, לאחיזתו ולגרירתו. השיניים הטוחנות קצרות וקהות, והן משמשות למחיצת הטרף. לתנינאים 28–32 שיניים בלסת התחתונה ו-30–40 שיניים בלסת העליונה. מבנה השיניים מאפשר אחיזה איתנה בטרף, שסיכוייו להימלט קטנים מאוד מרגע שנתפס. עוצמת הנשיכה של התנינאים היא החזקה ביותר בעולם החי כיום, ועולה על זו של אריות, צבועים וכרישים; עוצמת הנשיכה של הגדולים שבהם – תנין הים ותנין היאור – עולה על. כאשר התנין תופס טרף במלתעותיו, הנזק שנגרם לטרף מעוצמת הנשיכה הוא גדול וקשה לו ביותר להשתחרר. הלסתות אינן נעות אופקית זו ביחס לזו, וכך הטרף אינו נלעס, אלא נבלע שלם ובמלואו, או בנתחים גדולים שהתנין תולש מהגווייה (למשל, על ידי התמרון הידוע בכינוי "גלגול המוות"). מרבית התנינאים פעילים בלילה, ואילו בשעות היום הם מעדיפים להתחמם לאור השמש. באופן כללי, קצב פעילות הטרף הוא מינימלי בחודשי החורף הקרים, ועולה בהדרגה לקראת האביב והקיץ.
תזונת התנינאים משתנה בהתאם לגילם ולאורכם. בצעירותם, כשגופם קצר (30–50 סנטימטרים), הם ניזונים מטרף קטן, כמו חרקים, צפרדעים וקרפדות ועכבישים. כשהם בגודל בינוני (2.5–3 מטרים), הם יאכלו מעט מאוד חרקים, ולחלופין יטרפו דגים ועופות, יונקים, חלזונות ואף זוחלים אחרים. בהגיעם למלוא גודלם (4 מטרים ומעלה), התנינאים לא יאכלו חרקים וחסרי חוליות כלל, ובמקום זאת מורכב מזונם מיונקים, מעופות, מזוחלים (גם צבים) ומדגים. גם גודל הטרף משתנה, וכך תנינאי בגודל בינוני יתקשה לצוד יונקים גדולים, שאותם יצודו בעיקר התנינאים הבוגרים והגדולים. הגדולים שבתנינים מסוגלים אף להרוג ולטרוף גם גורים ופרטים צעירים של מגה-פאונה כגון חתולים גדולים, היפופוטם ופיל אפריקני. בנוסף, תזונתם של התנינאים משתנה גם בהתאם לסביבת מחייתם. במים מלוחים, בשפכי נהר ובלגונות, טורפים התנינאים הצעירים בעיקר סרטנאים, חסילונים, רכיכות ומגוון של דגים וחרקים, ולעיתים אף דגים גדולים וכרישים. לעומת זאת, במים מתוקים ובביצות הם טורפים צפרדעים, ראשנים, חלזונות, יונקים קטנים, דגים וחרקים. לסיכום, תזונת התנינאים משתנה באופן טבעי ממין למין. המינים הגדולים והחסונים יותר יטרפו יונקים רבים יותר באופן יחסי. כך, הקיימן השחור ניזון מקפיבארות, מלוטרות, מכלבים, מחזירים, מאיילים ומבקר. תנין הביצות יאכל גם קופים, ותנין הים יטרוף גם עטלפים גדולים, בקר, וולבים וסוסים. בין היונקים שטורף תנין היאור נמנים אנטילופות ממינים שונים, גנו וזברות. תזונתם של מינים אחדים כוללת גם בני אדם.
שיטות התנינאים להריגת הטרף מסתמכות על מאמץ קטן. בחלק מהמקרים התנין יאחז בשיניו את אפו או חוטמו של הטרף, מה שישתק אותו במידה חלקית בשל כמות העצבים הגדולה באזור החוטם, ובמקרים אחרים התנין ישתמש בראשו הגרמי כדי להלום בטרפו - מה שעלול להמם אותו, לשבור לו עצמות או להפילו לתוך המים. אחת השיטות הנפוצות להריגת יונקים היא תפיסתם על ידי המלתעות וגרירתם לתוך המים, שם הם מתים מטביעה וחנק. בנוסף, התנינאים אורבים לטרפם דווקא בנתיבים שבהם עובר טרף רב, דוגמת נתיבי-נדידה פופולריים. בצודם דגים, התנינאים ממתינים בשקט מתחת למים עם פה פעור, כנראה על מנת לחוש ברעידות כאשר דג מתקרב. ברגע שחשים בדג, הם מזנקים ותופסים אותו במלתעותיהם. לעיתים נדירות יותר התנינאים מציגים גם שיטות ציד קבוצתיות. דוגמה לשיטה אחת שלהם נמצאת באגם סנט לוסיה בדרום אפריקה, שם להקות דגים נודדות באופן עונתי - מן האגם לאוקיינוס ההודי ובחזרה. בחודשי האביב התנינאים מתאספים באזור צר שרוחבו פחות מ-500 מטרים באופן שלא מאפשר לדגים לעבור. כל אחד מהתנינאים שומר על מקומו במבנה ולא מש ממנו. התנהגות חברתית בהקשר תזונתי מתרחשת גם כאשר נדרש טיפול בטרף גדול: לאחר שפגר של אנטילופה נגרר למים, למשל, תנינאי אחד ינשך בחוזקה את גוף האנטילופה, והתנינאי השני יתפוס בפיו את אחד מחלקיה ויסתובב במהירות על מנת לבתר את חלק הגוף הזה. לאחר מכן שני התנינאים יחליפו תפקידים. תמרון זה לביתור הטרף ידוע בכינוי "גלגול המוות".
מבנה חברתי ותקשורת
המבנה החברתי של התנינאים משתנה בהתאם למין התנין ולסביבת מחייתו, ובעיקרו נמצא מדרג היררכי של הזכרים. הזכרים הבוגרים והגדולים הם אלו שלרוב שולטים, ונראה שתנינים אלו הם על פי-רוב חמי מזג. הם שולטים על גישה לנקבות, לאתרי קינון, למזון ולמרחב מחיה. זכרים אחרים עלולים לקרוא עליהם תיגר, אולם מאבק פיזי בין שני זכרים נדיר למדי. גם בקרב הנקבות קיימת היררכיה, אולם היא פחות ברורה. חיכוכים בין נקבות מתקיימים בעיקר עקב מאבק על אתרי קינון, ופחות עקב גישה לזכרים.
התנינאים הם בעלי-חיים טריטוריאליים, בעיקר באזורים צפופים (בעונת היובש באפריקה, למשל, תנינאים רבים מתקבצים במאגרי מים מועטים). הזכרים חיים בטריטוריה שגודלה משתנה בהתאם למין ולסביבה, והחפיפה בין הטריטוריות קטנה. הזכר מכריז על עצמו כשליט באזורו באמצעות מגוון של סימנים חברתיים ומצגים שמשתנים ממין למין, וכשיתקרבו לפרט אחר, הם יבליטו את ראשם, את גבם ואת זנבם. פרט כנוע יעזוב את האזור תוך השקעת גופו ונסיגה תוך-מימית. כך, כאשר זכר זר יחדור לטריטוריה של זכר דומיננטי, הלה יתקוף אותו בנשיכות בבסיס הזנב. בשל כך, זכרים שגופם מכוסה בצלקות ובפציעות הם בדרך-כלל פחותי-מעמד. אצל הנקבות אין התנהגות טריטוריאלית חד-משמעית: נקבות של מינים אחדים תגנה על הטריטוריות שלהן, שם יימצאו אתרי הקינון, בעוד שנקבות של מינים אחרים יתקבצו בקרקע אחת שבה יקננו כל הנקבות, כאשר כל נקבה תגן רק על אתר הקינון הפרטי שלה. עם זאת, כאשר המקום קטן וכמות הפרטים גדולה, שמירה על טריטוריה אישית נעשית קשה יותר ויותר, ולכן תוחלף ההתנהגות הטריטוריאלית במדרג היררכי, שבו הפרטים החזקים לא יאפשרו לכל אחד גישה למקורות (מים, מזון, אתרי קינון, צל וכו') שברשותו.
התנינאים מתקשרים ביניהם באמצעות קולות, תנועות, ריחות ומגע, או בשילוב שלהם. לכל מין יש מגוון (סט) של דרכי תקשורת האופייני לו. התקשורת בין הפרטים מתחילה כבר בביצים בשלב העובר. נראה שהתנינאים הקטנים מתקשרים בינם לבין עצמם במהלך סוף הדגירה על מנת לתאם את הבקיעה, היות שכל הביצים בוקעות באותו לילה. לאחר שבקעו מהביצה, האבקועים ישמיעו קולות מצוקה אם גורם זר יאחז בהם וירימם. קולות המצוקה מעוררים תגובות מידיות ועצבניות של תנינאים בוגרים: בחוות תנינים בגינאה החדשה צצו כ-20 תנינים בוגרים מאגם בעקבות קולות כאלו: הזכרים החלו להכות במים בעצבנות וללכת לכיוון האבקוע, והנקבות שחו בעצבנות והשמיעו קולות גרוניים נמוכים. כשהם בוגרים יותר, נמצא כי התנינים מציגים דגם פיזור-ליכוד: בשעות הערב הם מתפזרים על מנת למצוא מזון ולאכול, ובבוקר מתאספים חזרה ומתחממים יחדיו בשמש. בזמן הפיזור ובזמן הליכוד, נמצא שהתנינאים משמיעים קולות בקדחתניות, כנראה כדי לשמור על הליכוד של הקבוצה. בהמשך החיים, רמת ה"קוליות" של התנינאים שונה ממין למין: האליגטורים והקיימנים הם רעשנים ביותר, בעוד שמינים אחרים כמעט שלא משמיעים קולות. ככלל, נראה שמינים החיים באזורי מים פתוחים, באגמים ולאורך נהרות משמיעים פחות קולות מהמינים החיים בביצות.
רפרטואר הקולות המימי של התנינאים מותאם היטב לאופי החיים האמפיבי שלהם. הדרכים הבולטות ביותר להשמעת קולות במים הן חבטת הראש במים (Headslap) ונקישת הלסתות (Jawclap), שמבוצעות בסמוך לפני המים. חבטת הראש כוללת את הרמת הראש מעל לפני המים, פתיחה וסגירה חזקה של הפה, ואז חבטה חזקה של הראש במים. מיצג זה מייצר רעש רב, והוא נועד, כנראה, כדי להכריז על נוכחותו ועל מיקומו של המבצע. אמצעי נוסף להעברת מסרים במים הוא השמעת קולות אינפרא-סוניים (קולות נמוכים מאוד). הדרך להפקת קולות אלו היא הרעדת שרירי הגו במהירות. הקולות המופקים הם בתדירות שבין 1 ל-10 הרץ. זכרי תנינים משתמשים בקולות אלו בזמן החיזור. תנינאים אחרים משמיעים אותם בסמוך לחבטות ראש. לבסוף, התנינאים מעבירים מסרים גם באמצעות תנועות מסוימות. בקרבת זכרים אחרים, למשל, הזכר הדומיננטי ישחה כאשר חלק ניכר מגופו הגדול נמצא מחוץ למים, בעוד שהזכרים האחרים ישחו כאשר רק ראשם נמצא בחוץ. בזמן החיזור התנינאים נוגעים זה בזה באזורי הראש והצוואר, מקומות בהם ריכוז הקולטנים התחושתיים גבוה.
רבייה
ההזדווגות נמשכת בין חצי דקה במינים אחדים ועד ל-15 דקות לערך במינים אחרים, והיא מבוצעת במים הרדודים. להזדווגות קודם חיזור שכולל מצגי כוח, השמעת קולות בתדרים נמוכים (ידועה תצוגת "המים המרקדים" שמפיק אליגטור אמריקני על ידי הרעדת המים באמצעות תדר אינפרא-סוני) וחיכוך חוטם בחוטם.
כל התנינאים מטילים את ביציהם בקנים שהם בונים. כל האליגטוריים וחלק מהתניניים בונים תלים קטנים העשויים מצמחייה, מבוץ ומחול שבולטים מעל לפני האדמה או המים (נקראים mound nesters), בעוד שחלק ממיני התניניים (ובפרט תנין היאור) חופרים גומה בחול ומכסים את הביצים בגומה שחפרה הנקבה בחול (נקראים hole nesters). מספר מינים, כגון תנין אמריקני, תנין קובני ותנין הביצות, בונים קנים משני הסוגים בהתאם לתנאי הסביבה (מקום פנוי, זמינות צמחייה וחול). הצמחייה שבקן תוססת ובכך מסייעת בשמירה על טמפרטורה מתאימה. לטמפרטורה בקן השפעה רבה על עתיד התנינאים - אם הטמפרטורה תהא גבוהה או נמוכה מדי, העוברים עלולים למות. יתר על-כן, הטמפרטורה ששוררת בקן היא אחד מהמרכיבים המרכזיים הקובעים את הזוויג של העובר, שכן התנינאים הם חסרי כרומוזומי מין (להרחבה ראו קביעת מין תלוית טמפרטורה). בשונה מהעופות, מרבית מיני התנינאים מטילים מספר רב של ביצים: גודל התטולה נע בין 20 ל-80 ביצים, כאשר בממוצע אחד מתוך 50 צאצאים שורד. נתונים אלה משתנים בין המינים ולעיתים אף בתוך המין. נקבות בוגרות מטילות ביצים רבות יותר מנקבות צעירות יותר. הדגירה נמשכת בין 35 ימים במינים הקטנים לבין 90–100 ימים במינים הגדולים.
ב-2023 תועדה רביית בתולים בנקבה של תנין אמריקאי ששהתה בבידוד בחוות תנינאים בקוסטה ריקה. התנינה הפרתה את עצמה ללא הזדווגות עם זכר והטילה ביצים שהודגרו באינקובטור. באחת הביצים נמצא עובר שכמעט זהה גנטית לאם.
הנקבות של מרבית המינים שומרות על קניהן מטורפים, ולצורך כן הן צמות במשך זמן רב, לעיתים אף בכל תקופת הדגירה. הקנים נבנים על-פי רוב על גדות נהרות, בביצות, בסבכי צמחייה צפים ובחופי אגמים. בסוף תקופתה הדגירה יבקעו כל הוולדות באותו יום, לעיתים בעזרת אמם. הזכרים גדלים מהר יותר מן הנקבות ומגיעים לאורכים גדולים יותר. מידת הדאגה והטיפול מצד ההורים משתנה ממין למין, אולם באופן כללי היא גבוהה (במיוחד מצד הנקבות) מאוד בקרב הזוחלים. הם מגיעים לבגרות מינית ברגע שהגיעו לגיל ולגודל מסוים. הם ממשיכים לגדול במשך כל חייהם, גם לאחר שהגיעו לבגרות מינית.
תנינאים בוגרים עשויים להגיע לגיל של 70 שנה ויותר, אולם תוחלת החיים המדויקת משתנה ממין למין, כשהיא נוטה להיות גבוהה יותר אצל המינים הגדולים. בגן החיות ביוהנסבורג ישנו תנין היאור בשם הנרי, שנולד ב-1900 וגילו כיום הוא למעלה מ-121 שנים. באוסטרליה חי תנין ג'ונסטון (תנין מים מתוקים, Freshwater Crocodile) בשם "מיסטר פרשי" שנולד ב-1870 ומת ב-2010, בגיל 140 שנה.
תמותה וטורפים
התנינאים חשופים למוות במידה הרבה ביותר כשהם עוברים (בביצה) ובחודשים הראשונים לחייהם. ככל שהם גדלים הם חשופים פחות ופחות לטורפים - שיעור הטריפה של האבקועים הקטנים גבוה למדי, אולם כשהם בוגרים וכשגודלם מלא, רק טורפים מועטים (בעיקר בני אדם ותנינאים אחרים) מסוגלים לאכול אותם. בראשית חייהם, ביצי התנינאים נתונות תחילה לחסדי מזג האוויר: גשמים חזקים יכולים להביא לירידת הטמפרטורה מתחת לרמה הדרושה להישרדות העוברים או לטביעתם, בעוד שגם היעדר גשם ורמות לחות נמוכות עלולות להביא להתייבשות העוברים ולגוויעתם. במרבית המקרים הקנים נבנים באתרים שעלולים להיפגע מתנאי מזג-אוויר קשים, כמו הצפות וסופות. ביצי תנינאים אחרות נשברות בשל הרגלי קינון רשלניים של הנקבה, או בשל שימוש של צבים בקני תנינאים על מנת להטיל בהם את ביציהם שלהם, ובתוך כך ביצי התנינאים נפגעות ונשברות.
סכנה אחרת שאורבת לביצים ולתנינים הצעירים היא טריפה על ידי בעלי חיים אחרים. טריפת הביצים היא מנהג שנמצא בשגרתן של כל נקבות התנינאים. מגוון בעלי חיים נוהג לטרוף את הביצים, ביניהם ראקון, אופוסומים, בואשיים, חזירים, דובים, לוטרות, שועלים, כלבים, לטאות, קופים וחולדות. במקומות מסוימים, הביצים מהוות חלק ניכר מתזונתם של מינים מסוימים. כך למשל, כוח הנילוס, לטאה הנפוצה ביבשת אפריקה, אחראית לגנבתן של יותר ממחצית מכל הביצים המוטלות ביבשת בעונות קינון אחדות. בנוסף, נמצא שנמלים מהסוג Crematogaster מחפשות ביצי תנינים והורגות את העוברים. במספר מדינות באפריקה, בני אדם פוגעים גם הם בביצי התנינאים - אם בשל סגולות רפואיות שמיוחסות להן, ואם לשם אכילתן. לאחר שהתנינאים בוקעים מהביצים ויוצאים לאוויר העולם, הם מהווים מקור מזון גם לבעלי החיים שניזונים מהביצים, וגם לבעלי חיים שחיים בסביבה מימית. כך למשל, תנינאים צעירים נאכלים גם על ידי צפרדעים, נחשים וצבים. חלקם נטרפים גם על ידי דגים ומיני עופות (קורמורנים וחסידות למשל). גורם תמותה נוסף של האבקועים הוא פגמים מולדים, כמו עיוורון, זנבות מסובבים או לא-מפותחים וגידולים ממאירים.
בהגיעם לאורך של מטר אחד, מספר הסיבות הטבעיות לתמותתם של התנינאים יורד באופן משמעותי. רק טורפים מעטים יכולים להורגם ולאוכלם. בעלי החיים היחידים בטבע המסוגלים להרוג תנין יאור בוגר הם היפופוטמים ופילים המתקיפים והורגים תנינים בשל חשש לחיי גוריהם. באמריקה הדרומית יגוארים, אנקונדות ונחשי חנק גדולים אחרים עלולים לתקוף ולצוד קיימנים קטנים ובינוניים למאכל. אך מלבדם אין לתנינאים חשש מטורפי-על אחרים החיים לצדם כדוגמת טיגריסים, נמרים, ואריות ואף תועדו מקרים בהם תנינים טרפו חתולים גדולים שכאלה.
ציד, סחר ומוצרים
מיני התנינאים נוצלו במהלך ההיסטוריה למטרות מגוונות, שהשתנו בהתאם לזמן ולמקום. בעבר הם ניצודו בכמויות מוגבלות בלבד לשם אכילת בשרם, למטרות רפואיות או למטרות דתיות. קבוצות אתניות רבות נהגו לאכול תנינאים בכל מקום שבהם נמצאו. בסין ובדרום-מזרח אסיה נודעה חשיבות רפואית ללוחיות הגביות של התנינאים ולאיבריהם הפנימיים, והם שימשו בייצור בשמים. באזורים אחרים בדרום-מזרח אסיה נעשה שימוש בשיניים ובטופרים של התנינאים כמרכיבים בשיקויים של מכשפים. תושבי גינאה החדשה נהגו לעיתים לקשט את בתיהם בגולגולות תנינאים מקושטות. עם זאת, ציד התנינאים, הסחר בהם ושימושיהם התרחבו רק במאות השנים האחרונות, ובעיקר עם התקדמות המהפכה התעשייתית.
כבר בסוף המאה ה-18 ציין ג'ון ג'יימס אודובון כי עורם של האליגטורים האמריקנים משמש לייצור שקי-אוכף, מגפיים ונעליים. למרות זאת, המדובר היה בשוק קטן, והתנינאים ניצודו לשם הספורט או בשל כך שנחשבו למזיקים, ולא למטרות רווח כלכלי. המצב השתנה במלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865). במהלך הזמן הביקוש לעורות התנינאים עלה וירד בהתאם לאופנה, וכך גם שימושיהם. הם שימשו לסירוגין להכנת תיקים, חגורות, כריכות ספרים וריפודי כיסאות. באפריקה של המאה ה-19 נעשה שימוש מועט בלבד בעורות התנינאים, ובמקום זאת נעשה שימוש בקנה-מידה קטן בשומנם לייצור נרות ובאיברים אחרים שלהם - לרפואה.
באזור מגורם של בני הזולו באפריקה נחשבו התנינאים למזיקים. ב-1913 הוצעו באזור עשרה שילינג עבור כל תנין מת ו-2.5 פני עבור כל ביצה. בשנים הבאות הושמדו אלפי ביצים ותנינאים רבים נורו. הירידה המתמדת בגודל אוכלוסיות התנינאים באזור הביאה לכך שב-1969 נכנסה לתוקפה אמנה שמטרתה הגנה על התנינאים באזור. בהודו, התנינאים ניצודו בעיקר למטרות ספורט, וקיימים רק תיעודים בודדים לציד מסחרי. בפיליפינים ציידים מסחריים מקומיים הביאו להיכחדותן של אוכלוסיות מקומיות מבודדות של התנין הפיליפיני. בפיליפינים ובגינאה החדשה שיטת הציד הנפוצה הייתה כניסה למקורות המים הנגישים ושם - ירייה במיני התנינאים הרצויים. כשאוכלוסיות התנינאים הידלדלו, הציידים שילמו למקומיים שיצודו את התנינאים באזורים הלא-נגישים אליהם לא יכלו להגיע סירות מנוע. בדרום אמריקה החל הציד המסחרי בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, והמין המועדף שם הוא הקיימן השחור. בכל האזורים האלו, התנינאים ניצודים, ותוצריהם מעובדים במקום או במדינות היעד - לרוב המדינות המפותחות בהן הביקוש למוצרי התנינאים, ובעיקר לעורות התנינאים, גבוה יותר.
בשבי האדם
הצורה הנפוצה ביותר של גידול תנינאים בשבי היא חוות תנינאים. החוות הראשונות הוקמו בתחילת המאה ה-20, והן היו דומות באופיין לפארקים זואולוגיים שמתמחים בהצגת תנינאים. בחוות אלו לא הושם כל דגש על הרבעתם, והכנסתן העיקרית הגיעה מתיירות. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 אוכלוסיות מיני התנינאים שהיו נחוצים לתעשיית העורות הידלדלו, וכך הוקמו חוות תנינאים שמטרתן היא להרביע את התנינאים ולנצל אותם. הכנסתן של החוות האלו מגיעה, באופן טבעי, ממכירת העורות. חוות אחרות מחזיקות בתנינאים לצורכי שימור (הקמת גרעיני רבייה של מינים שנמצאים בסכנת הכחדה והשבתם לסביבתם הטבעית) או לצרכים חינוכיים. הכנסתן העיקרית של חוות אלו מגיעה ממימון ממשלתי או מארגוני שימור שונים.
תנינאים מוחזקים גם בגני חיות, הן בגני חיות כלליים והן בגני חיות המתמקדים בתנינאים, בהם התנינים משמשים אטרקציה תיירותית. אחד מהם מציע לצלול בגליל זכוכית משוריינת אל תוך אקווריום ענק בו מוחזק תנין ים באורך של למעלה מ-5 מטר ולצפות בהאכלתו מתוך המים. בישראל ידועות חוות התנינים בחמת גדר וחוות קרוקולוקו בערבה.
שימור
ציד התנינאים והסחר בהם הגיעו לשיאם באמצע המאה ה-20. לפי הערכות, בתקופה זו נסחרו בין חמישה לעשרה מיליון עורות בשנה. רובו המוחלט של הסחר באותה עת היה חוקי, בשל העובדה שהיו חוקים בודדים בלבד שהסדירו את הציד והסחר בזוחלים האלו. הסחר התמקד בכל פעם במין (או בקבוצת מינים) אחר. כאשר האוכלוסיות של אותו המין הידלדלו - הסחר עבר להתמקד במין אחר. יחד עם ציד מקומי כתוצאה מתדמית של מזיקים, מינים רבים הגיעו למצב של סכנת הכחדה. הידלדלות האוכלוסיות הביאה למחסור מורגש בעורות, מה שהביא לתחיקת חוקים ולהתקנת תקנות שהגנו על אוכלוסיות הבר של התנינאים.
כך, בין 1959 ל-1970 מספר מדינות אפריקניות הגנו במידה משתנה על תנין היאור, על התנין צר-החרטום ועל התנין הגמדי. ב-1967 נאסר על ציד מסחרי של תנינאים. ב-1968 קולומביה אסרה על ציד ומכירה של מספר מינים, וב-1969 ארצות הברית סיפקה לראשונה הגנה פדרלית על האליגטור האמריקני. עם זאת, מידת האכיפה של חוקי ההגנה על התנינאים לא הייתה גבוהה ואחידה בכל המדינות. ההתקדמות הבאה בשימור התנינאים הגיעה עם החתימה על אמנת וושינגטון לחיות מוגנות (CITES) ב-1973.
אמנת וושינגטון נכנסה לתוקפה ב-1975. היא מחולקת לשלושה נספחים. כ-17 מיני תנינאים (מתוך בערך 23) נמצאים בנספח הראשון של האמנה, והיתר - בנספח השני. מינים הנכללים בנספח הראשון הם מינים המצויים בסכנת הכחדה ושמצבם עלול להידרדר אם לא ייפסק הסחר בהם. המינים בנספח השני הם כאלו שאינם נמצאים בסכנת הכחדה בהווה, אולם גם הסחר במינים אלו נתון להגבלות כלשהן, אם כי חמורות פחות מההגבלות הקיימות על הסחר במינים הנמצאים בנספח הראשון. עם השנים הסחר בתנינאים הצטמצם מלמעלה מחמישה מיליוני עורות בשנה לפחות משני מיליונים. איגוד השימור העולמי (IUCN) מדרג את מחצית מהמינים במצב שימור LC - כלומר סיכון נמוך; מצבו של מין אחד תלוי בתוכניות השימור הננקטות לגביו; ויתר המינים נמצאים במצבים פגיעים או מסוכנים - שלושה מינים נמצאים במצב "פגיע" (VU), שלושה נמצאים בסכנת הכחדה (EN) וארבעה - בסכנת הכחדה חמורה (CR).
תקיפת בני-אדם
הידיעה שהתנינאים מסוכנים לאדם אינה חדשה לאנושות. מרקו פולו, מגלה הארצות האיטלקי מהמאה ה-13, היה האירופאי הראשון שתיאר את התנינאים בסין, באומרו שהם דומים ל"נחשים אדירים עם רגליים", ואת פיהם תיאר כ"גדול מספיק בשביל לבלוע אדם שלם". כנראה שהמין שתואר לא היה האליגטור הסיני אף על פי שכיום הוא המין היחידי שחי בסין. מיני תנינאים אחרים נודעים בתוקפנות שהם מפגינים כלפי בני האדם. מינים אחדים קנו להם תדמית זו בצדק מסוים, אולם מינים אחרים טורפים בני אדם רק לעיתים רחוקות מאוד. אדם, מרגע שנלכד במלתעותיו של תנינאי, יתקשה לצאת מהן. הפציעות האופייניות לתקיפות מצד תנינאים שלא הסתיימו במות הקורבן הן בדרך-כלל שברים, אובדן גפיים וחתכים עמוקים. רובן המוחלט של התקיפות נעשה מתוך המים, ורק מיעוטן מן היבשה; הסיבה לכך נעוצה כנראה באובדן אלמנט ההפתעה בתקיפה מהיבשה. התנינאים תוקפים בני אדם מכמה סיבות. המרכזית שבהן היא טריפה. בני אדם הם יונקים גדולים יחסית, אולם לא מעבר לגודלו המרבי של הטרף שהתניניאים מסוגלים לאכול - תנין יאור בוגר בגודל מלא מסוגל לאכול גם בהמות גדולות ממנו במשקל רב בהרבה משל אדם. סיבות אחרות כוללות הגנה על טריטוריה (במקרה של זכרים) או על הקן והביצים (במקרה של נקבות). מקרי התקיפה בשל הסיבות האחרונות מתרחשים בעיקר בחודשי עונת הרבייה. כך למשל, דווח על מקרים בהם תנינאי מסוים תקף סירה בה ישבו בני אדם, ולאחר שאלו ברחו מהסירה הטובעת לחוף מבטחים, התנין המשיך להרוס את הסירה. סיבה נוספת מדוע תנינאים תוקפים בני אדם היא כאשר הם בעצמם מותקפים על-ידם, כלומר הגנה עצמית. ההבחנה בין הסיבות נעשית לרוב לפי פרטי האירוע: תנין שיראה באדם טרף פוטנציאלי יתגנב לסביבת האדם בחשאי; לעומת זאת, נקבה שתרצה להרחיק אדם מהקן שלה תראה סימני עצבנות גלויים וברורים כדי להרחיקו.
אף על פי כן, מקרים רבים של התקפת בני-אדם על ידי תנינאים נבעו מחוסר זהירות ברור או מחוסר ברירה. באפריקה, למשל, חיות אוכלוסיות שלמות של בני-אדם בסמוך למקורות מים בהם חיים תנינאים. הקשר של האדם למקורות המים הוא חלק מהשגרה היומית, והוא כולל השקיית משק החי, כביסה, רחצה, שיט בסירות קאנו ודיג. עבורם, קיומם של תנינאים במקורות המים ידוע, והוא מהווה עבורם מעין סכנת טבע. המחשבה ששהייה קבוצתית במקורות המים ועשיית רעש רב עשויה למנוע את תקיפת התנינאים רווחת אצל חלקם הגדול, אולם היא לא הוכחה מעולם. בנוסף, תקיפות רבות התרחשו במקומות שבהם התנהגו בני האדם בחוסר זהירות ברור, שעיקרו אי-ציות לשילוט שאוסר על כניסה למקורות מים שורצי תנינים.
מין התנינאי הקטלני ביותר הוא כנראה תנין היאור התוקף והורג מאות בני אדם מדי שנה. השילוב בין גודלו וכוחו הרב של תנין היאור, לבין העובדה שבאפריקה הלא-מפותחת רבים מהתושבים תלויים במקווי מים (כגון אגמים ונהרות) לפרנסתם (בעיקר דיג) וחייהם (למשל כמקור מי שתייה, לרחצה ולכביסה), ולכן נכנסים באופן יומיומי למקום מחייתו של התנין, הוא הגורם העיקרי למספר הרב של ההרוגים. תנין הים גדול, חזק ותוקפני יותר מתנין היאור. עם זאת, באזור תפוצתו התושבים אינם תלויים כל כך במקווי המים (באוסטרליה למשל יש מערכת הספקת מים מודרנית) ומודעים יותר לסכנה מהתנינים, ולכן מספר מקרי התקיפה והמוות נמוך משמעותית. מעריכים שכל שנה עשרות בני אדם נהרגים על ידי תנין הים, כאשר מרבית התקיפות לא מדווחות. בארצות הברית עיקר מקרי התקיפות בידי תנינאים מתרחשים בפלורידה שם ישנו מגע קרוב בין אליגטורים אמריקניים לבני אדם שפולשים לאזור המחיה שלהם. האליגטורים תוקפים עשרות פעמים מדי שנה, אך כמות ההרוגים קטנה יותר (בודדים כל שנה), מכיוון שהאליגטור לא גדול, חזק ותוקפני כמו התנין. התנין האמריקני אף הוא תוקפני כלפי בני אדם, אך התיעוד לגבי תקיפות בני אדם על ידו חלקי ביותר.
על-פי ספר גינס שיאי עולם משנת 2006 - הטבח הגדול ביותר שבעלי חיים ביצעו בבני אדם היה ב-19 בפברואר 1945. חטיבה יפנית שהייתה מוצבת באי ראמרי במיאנמר (אז בורמה) הותקפה על ידי חיל הים הבריטי ונאלצה לסגת. הדרך הנסיגה היחידה הייתה חציית 16 ק"מ של ביצות מנגרובים ששרצו באלפי תניני ים. התנינים התקיפו אותם, ומחטיבה שמנתה כ-1,000 חיילים נותרו בחיים בבוקר למחרת רק 20. עם זאת, כיום נחשבת אנקדוטה זו להגזמה וסביר יותר שהרבה חיילים נהרגו בגלל סיבות אחרות, ורק כמה עשרות נהרגו על ידי התנינים עצמם. אחד מהתנינאים אוכלי האדם הידועים לשמצה הוא גוסטב, תנין יאור ענק (אורכו כ-6.1 מטרים) ותוקפני במיוחד, שלפי השמועות הרג 300 בני אדם באפריקה.
אילוף תנין
ככלל, קשה מאוד לאלף תנינאים ותמיד יש סכנה שגם תנין מאולף יתקוף את מאלפו או בני אדם אחרים. עם זאת, מאחר שהתנין הוא בעל חיים אינטליגנטי יחסית לזוחלים, ניתן לאלף תנין ברמה מסוימת, וכבר תועדו מקרים של בני אדם אשר פיתחו מערכות יחסים מרשימות עם התנין.
אפריקה
באפריקה, ובייחוד באזור חלקו העליון של נהר הוולטה ובאזור האגמים הגדולים, עמים רבים העריצו את התנינאים. כך למשל, תושבי כפרים ששכנו בסמוך למקווי מים שורצי תנינאים נהגו להביא לכבודם מזון ולהעניק להם שמות. התנינאים נחשבו לרוחותיהם של תושבי הכפר הקודמים ששבו להגן על הכפרים. האי דמבה שבאגם ויקטוריה הוקדש לתנינאים. תושבי בוגנדה נהגו להשליך חלקים מגופות אויביהם למים בשביל התנינאים. בקרב קבוצות אחרות הסגידה לתנינאים הייתה מאופקת יותר. הנארים כיבדו אותם אם הטוטם שלהם היה בדמות תנין, ואם הטאבו על הריגת תנינאים הופר, הם נהגו להקריב לו קורבן. במדגסקר התנינאים שויכו לרעיונות של עונש וגמול. כך למשל, עיקרון של "עין תחת עין" חל גם בכל האמור לגבי תנינים - מותר היה להרוג תנין רק אם התנין הרג אדם, ואם תנין אחד ניצוד באופן שרירותי, הם ציפו כי אדם אחר ייהרג. בנוסף, התנין במדגסקר היווה מעין "רשות שופטת": על אדם שעשה מעשים רעים הוטל לחצות נהר; אם תפס אותו תנין - הרי שהיה אשם, ואם לאו - הרי שהוא חף מפשע. עמים אחרים, בגאנה למשל, קישרו את התנינאים למושג הנקמה, והאמינו כי מכשפות מסוגלות לשלוח נחשים, זבובי צה צה ותנינאים לשליחויות נוראות.
המצרים הקדמונים העריצו את התנינים וראו בהם בעלי חיים מקודשים. מאחר שמספר רב של תנינים פקד את אדמות המצרים עם הצפות הנילוס העונתיות, המצרים קישרו אותם לנצחיות אדמותיהם. האל סובק מהמיתולוגיה המצרית היה אל-תנין. הוא תואר כבעל גוף אנושי וראש של תנין. בידו השמאלית אחז מקל, ובידו הימנית - את הענח' (סמל לאריכות ימים בתרבות המצרית העתיקה). שני אתרים מרכזיים שימשו לסגידה לסובק: המרכזי שבהם - בקרוקודילופוליס, והקטן יותר - באזור העיר פיום. מקדש נוסף, שחלקו שימש לסגידה לאל סובק, הוא מקדש קום אומבו, והוא משמש כיום כאתר תיירות. במקדש נמצאו כמה מאות של תנינים חנוטים.
מזרח אסיה
בדרום-מזרח אסיה התנינאים נחשבו ליצורים אליהם התגלגלה נשמתם של שליטי עבר, ולכן הם ממשיכיהם כסמכות אכזרית ומענישה. במספר חברות מסורתיות בפיליפינים, התנינאים היו קרובים לאלים במעמדם ולכן אסור היה להורגם. ב-1884 דווח כי נסיכי העיר קופאנג שבמערב טימור, אינדונזיה הקריבו כמה מבנות המקום עבור התנינאים. הם טענו כי התנינאים הם למעשה אבות השושלת שלהם, ומטרת ההקרבה הייתה שבנות אלו יהיו נשות אבותיהם. מרבית התרבויות בבורנאו נמנעות לרוב מהריגת תנינאים. עם זאת, בחלק מהמקרים משפחה שאחד מבניה נפל קורבן לתנין, תפנה ל"קוסם" שיחזיר חלקים מגופת הילד. הקוסם הורג את התנינאים שנקרים בדרכו, ומפסיק להורגם רק כאשר פוגש בשאריות של אדם באחת הקיבות. לאחר מכן, תושבי הכפר יעלו קורבן חתול עבור התנינאים שנותרו על מנת לכפר על הרג התנינים החפים מפשע.
סין היא המדינה היחידה בה חיים אליגטורים (בסין חי האליגטור הסיני שנתון בסכנת הכחדה חמורה) בה התקיימה מסורת כתיבה עתיקה שמתייחסת אליהם. אחת התאוריות באשר למקורו של הדרקון הסיני גורסת כי הוא היה במקור דמוי-תנין. הדרקון משמש במסורת הסינית כסמל לבשורות טובות. לפי המסורת, הדרקון האגדי המריא לגן-עדן בנקודת השוויון שבאביב, וצלל למעמקי הים בנקודת השוויון שבסתיו. מאוחר יותר, בתקופת שלטונה של שושלת טאנג (618–907), חוקרי טבע ורוקחים בדרום סין כבר ידעו להבחין בין תנין (ממשפחת התניניים) לבין אליגטור, אף על פי ששניהם עדיין שויכו בתודעה לדרקונים המיתיים. עמים ברברים שצורפו לאימפריה תחת שלטון שושלת טאנג נעזרו בקריאות האליגטורים כדי לחזות גשם.
מלנזיה וילידי אוסטרליה
בקרב עמי העולם, העמים השוכנים במלנזיה ידועים בפסלונים ובתגליפים שהכינו בדמותם של התנינאים. כך למשל, תושבי הכפרים הסמוכים לנהר הקארווארי ידועים בגילופי העץ המשוננים והצרים שהם מכינים בדמות תנינאים חסרי רגליים שראשיהם וגבם מכוסים בעיצובים דמויי-קעקוע. באזור מרכז ספיק חי עם בשם Iatmul שמאמין שתנין הים הוא בורא העולם. השתלשלות סיפור הבריאה שלו: בתחילה מים כיסו את כל העולם; התנין גרם לחלקים מהאדמה להתייבש ולבקיעתה של האדמה; לאחר מכן התנין (שנחשב לזכר הראשון) הזדווג עם הבקעה שנוצרה (שנחשבה לנקבה הראשונה); מהבקעה יצאו הצמחים, בעלי החיים ובני האדם הראשונים; לסתו התחתונה של התנין הפכה לאדמה, וזו העליונה - לשמים; מאוחר יותר טיילו תנינים לאורכה ולרוחבה של הארץ והקימו כפרים. דוגמה נוספת היא עיצוב חרטומן של סירות קאנו כראשי תנינים בקרב כמה מעמי מלנזיה. התנינאים מופיעים בסיפורי מעשיות מלנזים רבים נוספים.
גם בקרב האבוריג'ינים של אוסטרליה קיימים מיתוסים וסיפורים רבים הנוגעים לתנינאים. חלקם נוגעים למוצא היקום, חלקם - להיווצרותם של נהרות, ואחרים - לנושאים שבטאבו ולחוק. התנינאים מופיעים רבות גם באמנות האבן של האבוריג'ינים - תחריטי האבן (פטרוגליפים) שלהם הם מהתיעודים האנושיים המוקדמים ביותר של התנינאים. כך למשל, גילוף שנעשה בידי אבוריג'ינים של חיה גדולה ובעלת קשקשים נמצא בדרום אוסטרליה, והוא מתוארך לתקופה שלפני 30,000 שנים לערך.
באמריקה ובתרבות המערבית
בצדו המזרחי של האוקיינוס השקט, במקום שהספרות הכתובה הופיעה מאוחר יותר, קיים תיעוד מצומצם יותר באשר למיקומם של התנינאים בדת ובמיתוסים של התרבויות הגדולות של אמריקה. בני שבט המאיה מן המאה ה-10 והאצטקים מן המאה ה-14 חשבו כי העולם מונח על גבו של זוחל ענקי הנמצא בשלולית. על יחסם של האינדיאנים לתנינאים ניתן ללמוד מתיאוריו של החוקר הצרפתי ז'אק לה מואן. באחד מציוריו נראים שני תנינים ענקיים (שצוירו בגודל לא פרופורציונלי) וחבורות של אינדיאנים שמנסים להרוג אותם. מאוחר יותר, אנתרופולוג בריטי מהמאה ה-19 חקר את דמות התנינאים בשבט הצ'יריקי על ידי התחקות אחר הציורים שלהם על כלי החרס ועל הכלים שלה. בשונה מהיבשות שלעיל, באירופה התנינאים כמעט שלא היו ידועים, ולכן הם מופיעים במספר קטן של יצירות אמנות מערביות. גם הופעותיהם בספרות היו דלות. במחזהו "אנטוניוס וקלאופטרה", ויליאם שייקספיר מציג את התנינאים כחיה מיתית ומפלצתית, מה שמבוסס על תדמיתם בימי הביניים יותר מאשר על המציאות. שייקספיר גם קשר ביצירותיו את דמעות התנין לבכי מזויף (במחזה אותלו, למשל), וכיום נודע בהקשר זה הביטוי "דמעות תנין". גם המשורר האנגלי אדמונד ספנסר (1552–1599) הזכיר בשירו "The Faerie Queene" את התנינים, שבבכיים המזויף גורמים לטרפם להתקרב אליהם. אזכור דומה של דמעות התנין נמצא בספרו של רוברט ברטון (1577–1640), "האנטומיה של המלנכוליה".
הנצרות אימצה את המיתוס של התנין כדמות מיסטית המגלמת את הרוע. בחזון יוחנן מזוהה דמותו עם השטן אשר הושלך ארצה עם חבר מרעיו על ידי אלוהים:
האמונה המצרית העתיקה בחוכמתו של התנין הוחלפה בדגש המערבי המודרני על ערמומיותו, על נבזותו ועל פראותו. במחזה המפורסם פיטר פן מאת ג'יימס מתיו ברי מופיע תנין (ככל הנראה מהמין תנין אמריקני), שבתחילה אכל את ידו של קפטן הוק (ולכן במקום יד יש לו קרס), ובהמשך פיתח תאווה מיוחדת לאכילת יתר חלקי גופו. למזלו של קפטן הוק, התנין בלע גם את שעון היד שלו, ותקתוק השעון מאפשר לו מאז לזהות את התנין. מייקל דנדי, גיבורו של הסרט שובר הקופות קרוקודיל דנדי, היה לוכד תנינים. תנינאים, לעיתים בגודל מוגזם, כיכבו גם במספר סרטי אימה. דמות התנינאים האכזרית בתרבות הפופולרית העכשווית דומה רק במעט, אם כן, לדמות האל-תנין של המצרים הקדמונים.
במקרא ובתרבות היהודית
ישנם חוקרים הסבורים שאזכורו המיוחד של התנין מבטא את דחיית סיפורי הבריאה המיתולוגיים שרווחו במזרח הקדום, שבהם נחשב התנין למפלצת מיתולוגית בה נלחמו האלים. כך למשל באפוס על עלילות בעל וענת מתוארת מלחמתו של האל הכנעני בעל ואחותו ענת באל ים, ובמהלכה מתחולל קרב בו הורגת ענת את עוזריו של ים וביניהם את התנין. המקרא, לעומת זאת, מדגיש כי אלוהים ברא את התנינים, ומכאן שהם יצורים הכפופים לו ככל בעל חיים.
נביאי התנ"ך עשו שימוש בדמותו המיתית של התנין כמוטיב עוצמתי בתיאורים היסטוריים ואקטואליים. ישעיה משתמש בדמות התנין לתיאור ציורי של יציאת מצרים: . במקום אחר מתאר ישעיה את גאולת העתיד של עם ישראל בצורה דומה:.
אזכורים נוספים של התנין בתנ"ך מרמזים למאבק קדמוני בו גבר האל על אויביו. כך בדברי משורר תהלים: . כך גם בדבריו של איוב, המוחה אל יחסו של האל כלפיו:.
התנין נזכר פעמים נוספות בתנ"ך:
באגדות חז"ל בתלמוד הבבלי מופיע התנין כמפלצת, המזכירה את אגדות הדרקונים שומרי האוצר. באגדה זו התנין שומר על אבן יקרה במצולות הים:
באותו המקום מזוהה התנין הבראשיתי עם הלויתן, הנזכר לצדו במספר מקומות בתנ"ך, ומזוהה גם הוא כיצור בעל שורשים מיתולוגיים.
בקבלה, ובפרט בספר הזוהר, נקשרה דמותו של התנין עם הסטרא אחרא, על רקע הקשר המקראי בין התנין והנחש, המופיע בסיפור חטא עץ הדעת כיצור מרושע, ואולי אף שטני. הרעיונות הקבליים שנקשרו בתנין קיבלו פיתוח קיצוני בהגותו השבתאית של נתן העזתי.
אח"י תנין הייתה הצוללת הראשונה, שבכניסתה לשירות בסוף שנת 1959, סימנה את הקמת שייטת הצוללות של חיל הים הישראלי. צוללת זו ואחותה אח"י רהב נקראו על שם שתי מפלצות הים מחזון ישעיהו. ב-2014 נקלטה בחיל הים הצוללת הראשונה מסדרת דולפין AIP, שנקראה אף היא אח"י תנין.
ה"תמסח" היה שמו בצה"ל של הכלי האמפיבי "ז'ילואה" שמילא תפקיד מפתח בצליחת תעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים.
מונצ'ו
רמון רודריגס חימנס (בספרדית: Ramón Rodríguez Jiménez; נולד ב-13 בספטמבר 1999 בפלמה דה מיורקה שבספרד), הידוע בכינוי מונצ'ו (בספרדית: Monchu), הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ריאל ואיאדוליד מהלה ליגה.
קריירת מועדונים
מונצ'ו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מיורקה, ובשנת 2012 עבר למחלקת הנוער של ברצלונה. ב-15 בדצמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בברצלונה ב', קבוצת המילואים של המועדון, כשהחליף את אוריול בוסקטס בהפסד 3-1 לקדיס במסגרת המחזור ה-19 בליגה הספרדית השנייה לעונת. ב-8 באוגוסט 2020 ערך את הופעתו היחידה בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את אנטואן גריזמן בניצחון 3-1 על נאפולי במסגרת שלב שמינית הגמר של ליגת האלופות לעונת 2019/2020.
ב-22 בספטמבר 2020 הושאל מונצ'ו למשך עונה אחת לז'ירונה מהליגה הספרדית השנייה. ב-26 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 לספורטינג חיחון במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת. ב-18 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על ריאל אוביידו במסגרת המחזור השישי בליגה. בסך הכל ערך 43 הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-16 ביולי 2021 חתם מונצ'ו בגרנדה מהלה ליגה. ב-16 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד ויאריאל במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. בסך הכל ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 בפברואר 2022 הושאל מונצ'ו לריאל ואיאדוליד מהליגה הספרדית השנייה עד לתום עונת .} ב-6 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד פואנלברדה במסגרת המחזור ה-26 בליגה. ב-27 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אלקורקון במסגרת המחזור ה-33 בליגה. בסך הכל ערך 15 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שני שערים. ב-1 ביולי 2022 חתם במועדון באופן קבוע.
שמיני עצרת
שמיני עצרת הוא חג מקראי החל בכ"ב בתשרי, למחרת היום השביעי והאחרון של חג הסוכות. הוא מתקיים אמנם בסמיכות לסוכות ואפשר להקריב בו שלמי חגיגה, אך נחשב כחג נפרד, השייך בעיקרו לימים נוראים ולא לשלוש רגלים. שמיני עצרת הוא יום טוב ומצווה מהתורה לשבות בו ממלאכה, מלבד מלאכת אוכל נפש.
בארץ ישראל חל באותו יום גם חג שמחת תורה, וזהו השם הפופולרי והמוכר יותר ליום זה, אולם אין מדובר באותו החג; שמיני עצרת הוא חג מקראי, ואילו שמחת תורה נקבע רק בימי הגאונים. בארצות חו"ל, שבהן נהוג יום טוב שני של גלויות בחגים דאורייתא, ההבחנה בין החגים ברורה: היום שלאחר חג הסוכות (כ"ב בתשרי) הוא שמיני עצרת, וביום טוב השני שנוסף לו למחרת חוגגים את שמחת תורה.
המאפיין הבולט של שמיני עצרת הוא אמירת תפילת הגשם.
מקור החג
התורה מציינת את החג מיד לאחר חוקי חג הסוכות:
החג מצוין בתורה גם ב ופסוק לט.
תאריך החג
בשני מקומות בתנ"ך נראה שהחג חל בכ"ג בתשרי. ייתכן שבתחילת ימי בית שני הקפידו על ההלכה המופיעה בספר ברית דמשק "אל יעל איש על המזבח בשבת כי אם עולת השבת", ולכן דחו את ימי החג על קרבנותיהם למחרת, כך ששבעת ימי סוכות - וכן פסח - הפכו לשמונה. כאשר הפרושים התירו חלק מאיסורי השבת שנהגו בזמן נחמיה ואף הקריבו קורבן פסח בשבת, הוצרכו לתרץ את הפסוקים באופן אחר והפכו את היום לאסרו חג.
משמעות החג
המונח "עצרת", פירושו "אספה", בעיקר לצורך תפילה והקרבת קרבנות. יש המפרשים ש"עצרת" מבטאת התכנסות מן הסוכה אל הבית. ביום ה"עצרת" המלאכה אסורה. גם יום שביעי של פסח נקרא "עצרת" (דברים טז ח), וכן חג השבועות נקרא כך בפי חז"ל. להבדיל משאר החגים, בהם מובלטים הניסים והנפלאות שעשה אלוהים לעם ישראל, בשמיני עצרת לא חוגגים מאורע מסוים אלא שמחים באלוהים כמבואר בפסיקתא דרב כהנא (פיסקא כח, ס"ט).
פתיחת עונת הגשמים
לחגים במקרא יש, מלבד המשמעות הדתית, גם צד חקלאי: חג הסוכות נקרא גם "חג האסיף": (שמות כג, טז). תקופה זו היא תחילת ימות הגשמים בארץ ישראל, לכן נהוג בשמיני עצרת לומר את תפילת הגשם המציינת את תחילת עונת הגשמים ובקשת שנה ברוכה. כמו כן, ביום זה מתחילים להזכיר את ירידת הגשמים בתפילת עמידה, באמירת "משיב הרוח ומוריד הגשם". בימי בית שני היו מנהגים נוספים הקשורים במים, כגון ניסוך המים, שמחת בית השואבה ואמירת הושענות. יסודם של מנהגים אלו קדום ככל הנראה.
חג לעם ישראל
אחד ההסברים המפורסמים שניתנו למשמעותו של החג מבוסס על דברי חז"ל בגמרא, ולפיו שמיני עצרת מבטא את קשר האהבה המיוחד בין הקדוש ברוך הוא לישראל, בשונה מימי חג הסוכות שיש בהם מאפיינים המבטאים אוניברסליות. לפי חז"ל זהו ההסבר לעובדה שבחג הסוכות מקריבים בבית המקדש שבעים פרים (כנגד שבעים אומות העולם) ובשמיני עצרת מקריבים פר אחד כנגד עם ישראל בלבד.
פז"ר קש"ב
פז"ר קש"ב הוא סימן תלמודי (הנזכר במסכת ראש השנה דף ד ע"ב ועוד) המציין שישה דינים שבהם נבדל חג שמיני עצרת מחג הסוכות. דינם אלו מבטאים את היותו של שמיני עצרת "רגל בפני עצמו" (לשון חז"ל), מה שאין כן שביעי של פסח המשמש המשך לחג המצות כולו.
סוכה בשמיני עצרת
הגמרא דנה בשאלת ישיבה בסוכה בשמיני עצרת בחו"ל. מצד אחד, לפי התורה יושבים שבעה ימים בסוכות ולא בשמיני עצרת, אך מצד שני, היום השמיני בחו"ל הוא ספק שביעי של סוכות בגלל יום טוב שני של גלויות. מסקנת הגמרא היא:, כלומר חייבים לקיים ישיבה בסוכה בשמיני עצרת כמו בשאר החג אלא שאין מברכים ברכת לישב בסוכה. בשולחן ערוך נפסק להלכה על פי מסקנת הגמרא, וכך דעת הגר"א. אולם המשנה ברורה מציין שהמנהג הרווח הוא לאכול בסוכה אך לא לישן בה. ישנם רבים שנוהגים לשבת באופן חלקי, כגון ביום אך לא בלילה, לקדש בסוכה ולאכול בבית, או אף לא לשבת כלל. מרבית הפוסקים יצאו נגד מנהגים אלו, אולם יש שלימדו עליהם זכות, ובחוגים חסידיים אף אדמו"רים נהגו כן.
תפילות החג
בשמיני עצרת אומרים בשני מנהגי אשכנז יוצר "אם כאישון ננצרת", המיוחס לר' אלעזר הקליר, במנהג המזרחי אומרים אופן "אראלים ומלאכים" לאמתי בן שפטיה, ואילו במנהג המערבי לא אומרים אופן, ובשני המנהגים אומרים זולת "אמונים אשר נאספו". ביום טוב שני, אומרים בשני מנהגי אשכנז יוצר "אשרי העם שלו ככה", החתום שמואל, ובמנהג אשכנז המערבי אומרים אחריו יוצר "אשריך ישראל מי כמוך", אופן במנהג אשכנז המערבי "אשריך אם קדוש" למנחם בן אביתר, ובמנהג המזרחי אומרים "אשנבי שחקים" החתום אמיתי יחי, ובשני המנהגים אומרים זולת "אז בקשב עניו" למשה בן שמואל. בקהילות בארץ שאומרות פיוט, בניגוד לשאר ימים טובים שתמיד אומרים את הפיוטים של יום טוב ראשון, נוהגים לומר את היוצרות דווקא של יום שמחת תורה, בשל עיסוקם בקריאת התורה של היום השני, שהיא הנהוגה בשמיני עצרת בארץ ישראל..
בנוסח איטליה, אומרים בשמיני עצרת רשות לנשמת צמאה נפשי לאברהם אבן עזרא, ויוצר "אם כאישון ננצרת", המיוחס לר' אלעזר הקליר. ביום טוב שני, חוזרים על צמאה נפשי כדאתמול, ואומרים יוצר "אמרת רנן אערוכה". בירושלים, אומרים יוצר "אם כאישון ננצרת".
בניגוד לשאר ימים טובים, לא נהוג בקהילות האשכנזים לומר קרובה בחזרת הש"ץ של שחרית. במוסף של שמיני עצרת, אומרים תפילת גשם.
בשמיני עצרת, נוהגים לפי מנהג אשכנז המזרחי לומר יזכור, ולפי מנהג המערבי, אומרים מתנת יד. בשמחת תורה, עושים הקפות בסוף התפילה בליל שמחת תורה, וכן בבקר לפני קריאת התורה. בחו"ל, ברוב הקהילות לא עושים הקפות בכלל, ואילו בהרבה קהילות נוסח ספרד, עושים הקפות בערב אבל לא בבקר.
יש גם מבחר פיוטים הנאמרים במשך ואחרי ההקפות לשמחת תורה, וכן יש רשויות מיוחדות לחתן התורה וחתן בראשית. יש לציין את פיוט "אשריך הר העברים" לר' אברהם אבן עזרא, הנדפס בנוסח אשכנז המזרחי מיד אחרי ברכת ההפטרה בשמחת תורה, קודם שמתחילים את ההפטרה.
ביום טוב ראשון בחו"ל, קוראים "כל הבכור" או "עשר תעשר" ומפטירים בברכת שלמה. ביום טוב שני, שהוא שמחת תורה, וכן ביום טוב היחיד בארץ ישראל, קוראים פרשת וזאת הברכה, ומפטירים בתחילת ספר יהושע.