cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוקיוס פוסטומיוס מגלוס (קונסול 262 לפנה"ס)
אביו, לוקיוס פוסטומיוס מגלוס, היה קונסול שלוש פעמים. מגלוס הבן נבחר לקונסולאט בשנת 262 לפנה"ס, בשנה השלישית למלחמה הפונית הראשונה. יחד עם עמיתו למשרה פיקד על חילות רומא בסיקיליה, ועסק עד סוף שנת כהונתו בהמשך המצור על אקרגס (אגריגנטום). הוא נבחר לקנסור ב-253 לפנה"ס ובאותה שנה מת.
שלום מושקוביץ'
שלום מושקוביץ' (1896–1980), שנודע גם בכינויו "שלום מצפת" ו-"זייגרמאכר" (ביידיש: "[ה]שען"), היה צייר ישראלי בסגנון נאיבי.
ביוגרפיה
מושקוביץ' היה בן למשפחה חסידית שעלתה ארצה בשלהי המאה ה-18. הוא חי בצפת, והתפרנס מתיקון שעונים ומציור שלטים וזכה לכינוי "זייגרמאכר". היה פוקד את ביתו של יוסף צבי גייגר ועוקב אחר ציוריו הנאיביים והושפע מעבודתו. היה נוהג לצייר להנאתו ציורים בסגנון נאיבי על רקע סיפורי התנ"ך. במלחמת העצמאות נהרס בית-המלאכה שלו, והאמן יוסל ברגנר, שהתגורר בצפת טרם עבר לתל אביב, הכיר בכישוריו כצייר ועודדו להתמקד באמנות במקום בשעונים.
מושקוביץ' שילב בציוריו את הנושאים המוכרים לו היטב: סיפורי המקרא והווי החיים של היישוב הישן בצפת. נודע בסגנונו ה"ליניארי" – שורות של פריטים בציור, המצוירות בפרופורציה מוגדלת ובשורות נפרדות כדי להבליטם.
בשנות ה-50 הביא ברגנר את ציוריו של מושקוביץ' לתודעת אנשי אמנות מחוגי הבוהמה התל אביבית. ובגיל מבוגר, הפך מאלמוני המצייר לעצמו לאחת מן הדמויות הבולטות באמנות הישראלית. בשנת 1958 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב. הוא נודע בכינוי נוסף: "שלום מצפת" או "שולֶם מצפת". ציוריו, בסגנון האמנות הנאיבית, הפכו למבוקשים ונמכרו במחירים גבוהים. באפריל 1961 נערכה תערוכה מציוריו בגלריה בניו יורק, מושקוביץ' הוזמן להשתתף בפתיחת התערוכה, אך מצב בריאותו לא אפשר לו לטוס. ביולי 1961 הוצגו ציוריו גם ב.
שלום מושקוביץ' נפטר בשנת 1980, והוא בן 84 שנים במותו.
לאחר מותו
בסך הכל הספיק מושקוביץ לצייר כאלפיים ציורים, שכמעט כולן נמכרו עוד בחייו. בידי משפחתו נותרו כ-100 ציורים. המשפחה מינתה את הכלכלן דניאל דורון, שיצג את מושקוביץ' עוד בחייו, למנהל העזבון. דורון קיבל שכר טרחה ממכירת ציוריו, שמכירם עלה בחדות. המשפחה גם מכרה ליטוגרפיות של יצירותיו במחיר של כ-1,000 דולר ליחידה, וכן נתנה זיכיון לבית מלאכה בהרצליה לייצר אריחי קיר בהם מודפסים ציוריו. המשפחה גם הוציאו לאור אלבום על תולדותיו ועבודותיו. הלקוחות העיקריים של יצירותו היו בעיקר אספנים יהודים מאזור ניו יורק, שאוהבו את ציורי התנ״ך שלו.
בינואר 1987 נעצרו מספר אנשים שהואשמו בזיוף ציוריו של מושקוביץ',שהפכו למבוקשים ביותר. החקירה על זיוף היצירות נפתחה לאחר תלונה של דניאל דורון. הזיופים נעשו באמצעות יצירת הדפסים באיכות גבוהה.
השושלת האבגרית
השושלת האבגרית הייתה שושלת ממוצא נבטי, ששלטה בין השנים 134 לפנה"ס עד שנת 242 לספירה בממלכת אוסרואנה ובבירתה אדסה שבמסופוטמיה עילית. חלק מבני השושלת נשאו שמות איראניים, בעוד שלאחרים היו שמות ערביים, כולל אבגר עצמו. יהודה בנציון סגל מציין כי השמות המסתיימים ב-"וּ" הם "ללא ספק נבטים". מלכי השושלת האבגרית דיברו "סוג של ארמית".
היסטוריה
לקראת 132 לפני הספירה השתחרר אריו, ראש שבט מקומי משלטון הממלכה הסלאוקית והקים ממלכה עצמאית (או נסיכות) עם אדסה כבירתה. מלבד כמה שליטים ממוצא ארמני או פרתי, רוב שליטי הממלכה היו נבטים. ממלכה זו, המכונה לעיתים "נסיכות אבגר" (אחד עשר שליטים נושאים שם זה), הצליחה לשמור על האוטונומיה שלה במשך קרוב לארבע מאות שנים, למרות הכובשים השונים שעברו דרכה במהלך ההיסטוריה שלה.
בזמן הטריומווירט הראשון הייתה אדסה בעלת ברית של הרומאים. הפרוקונסול מרקוס ליקיניוס קראסוס חצה את הפרת בראש צבא של 42,000 איש בעצת אבגר השני ותקף את מסופוטמיה במטרה להשתלט על סלאוקיה על החידקל. אבל אבגר השני שהתייצב לצד הפרתים בגד בו. קראסוס הובס בקרב חרן (53 לפנה"ס) ונהרג במהלך הנסיגה (לפי פלוטרכוס).
לאחר קרב חרן ניהלו מלכי השושלת מדיניות פרו-פרתית במשך כמאתיים שנה. אבגר החמישי (שלט 13–50 לספירה) מתואר כאחד המלכים הראשונים שקיבלו עליהם את הנצרות, עת ניצר אותו אדאי מאדסה (תדאוס מאדסה), אחד משבעים השליחים. בתחילת המאה ה-2 לספירה הפכו הרומאים את אוסרואנה למדינה קליינטית רומית. המלך אבגר השביעי בן עזד הודח על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס, אשר החזיק את העיר בשליטתו במשך שנתיים לפני שהעביר אותה לשני נסיכים זרים, יאלור ופרתמספטס. בשנת 123 הצליח מענו השביעי בן עזד, אחיו של אבגר השביעי, לשוב לכס המלוכה. מזמן זה, כמו באזורים רבים תחת שלטון רומי, נטבעו מטבעות עם דמותו של הריבון השולט בצד אחד וזו של הקיסר הרומי בתקופתו מאחור. בשנת 163 ואאל, בנו של סהרו, חבר לפרתים במאבק נגד הרומאים.
בתקופת שלטונו של הקיסר קרקלה (198–217), כנראה בשנת 214, הודח אבגר התשיעי סוורוס, ואוסרואנה שולבה בפרובינקיה רומית (קולוניה). לאחר מכן, שלטו מלכי השושלת האבגרית רק לכאורה. אבגר העשירי פראהד, השליט הנומינלי האבגרידי האחרון, התיישב ברומא יחד עם אשתו.
הספארי ברמת גן
"הספארי - המרכז הזואולוגי רמת גן ע"ש ישראל פלד" הוא גן חיות ייחודי הממוקם ברמת גן, ליד הפארק הלאומי, וכולל בשטחו ספארי בסגנון אפריקאי, כלובי חיות ובית חולים לחיות בר. הספארי הוא אחד מששת גני החיות החברים בארגון גני החיות הישראלי ומשתתף ב-60 תוכניות שימור בינלאומיות ולאומיות לחיות בסכנת הכחדה וכן הוא גן החיות הגדול בישראל. מרבית החיות בגן הועברו מגן החיות של תל אביב, אשר נסגר ב-1980.
הספארי ברמת גן מחזיק בכמה שיאים בינלאומיים ביניהם: עדר ההיפופוטמים הגדול ביותר בשביה, הפיל האפריקני הידוע הגדול ביותר בעולם - הפיל יוסי והג'ירפה בעלת מספר הצאצאים הגדול ביותר שנולדו בשבי - דניסה. הספארי הוא גן החיות בעל מגוון החיות הגדול ביותר בכל המזרח התיכון ומיוחד בשל אופן הספארי שלו. בספארי ישנם כ-1,200 בעלי חיים (מתוכם כ-800 בשטח האפריקני ו-400 בגן החיות), ביניהם: 80 מיני יונקים, 69 מיני עופות ו-15 מיני זוחלים.
היסטוריה
ראשיתו של הספארי היה בפינת חי קטנה בפארק הלאומי ברמת גן. באוקטובר 1964 הצטרפו לספארי 23 חיות מקניה.
בתחילת שנות השבעים הוחלט להקים גן חיות אפריקאי פתוח בשטח של כ-1,000 דונמים באזורים לא מפותחים של הפארק. הדבר היה ביוזמתו של צבי קירמאייר, מנהל הפארק הלאומי ולימים מנכ"ל הספארי, ובעזרתו של קאר הרטלי, סוחר חיות בר מקניה שהבטיח את עזרתו בגידול מינים נדירים לייצוא. פארק הספארי נפתח לקהל בפסח 1974. ב-1981 נבנה בתוכו מתחם של גן חיות להולכי רגל, אליו הועברו בעלי חיים מגן החיות של תל אביב שנסגר. חלק מבעלי החיים מתל אביב, דוגמת הקרנפים או ההיפופוטמים הועברו לשטח הפתוח. האריות הוכנסו לשטח פתוח מגודר שהוקם במיוחד עבורם. רוב בעלי החיים הוכנסו לגן החיות שבפארק, שבו חלקם נמצאים בשטחים מגודרים גדולים יחסית, המאפשרים לבעלי החיים חופש תנועה מסוים.
הספארי חבר במספר ארגונים בינלאומיים לשמירת טבע ושייך לארגון גני החיות האירופאי. הוא משמש מרכז למספר רב של תוכניות רבייה ומחזיק בגרעיני רבייה מוצלחים של חיות נדירות רבות. הבולטים בהם הם קרנפים, פילים אפריקניים ואסייתים, גורילות השפלה המערבית וחתולי חולות. הוא משמש גם מקלט לחיות בר שהוחרמו מאזרחים פרטיים על ידי רשות הטבע והגנים ומשטרת ישראל ולא ניתן היה להשיבן אל הטבע הארץ-ישראלי, או שאינן שייכות אליו, הבולטים שבתוכניות שימור לבעלי החיים בטבע הארצישראלי הן: חתול חולות קיפוד מצוי ערוד צב יבשה מצוי דישון מרקאי פסמון שפן סלע פנק, דוב חום סורי ראם לבן ונשר מרקאי.
בית החולים לחיות בר
בשנת 2005 הוקם באתר הספארי בית החולים לחיות בר. בית החולים קולט בעלי חיים, ובעיקר עופות פגועים ופצועים, שהגיעו מהטבע. בעלי החיים מטופלים ומשוחררים חזרה אל הטבע. הפעילות האינטנסיבית בבית החולים מתפתחת כל העת, והאתר נמצא בתהליך מתקדם של הקמת עמותה לקידום בית-חולים. בתחילת שנת 2013 הוקם מבנה חדש עבור בית החולים. המבנה החדש כולל מרפאות חדשות ומעבדות חדשות עם מכשור מתקדם.
איגודים ושותפות
הספארי הוא חבר מלא: בנוסף צוות הספארי משתתף באיגודים: במהלך השנים הספארי ברמת גן שיתף פעולה עם גן החיות בקלקיליה, כחלק ממהלך שנועד לסמל את שיתוף הפעולה הערבי-ישראלי. מאז הקמת הספארי, סייע הווטרינר הישראלי, ד"ר מוטקה לויסון, בייעוץ לד"ר חאדר ובהעברת ציוד רפואי בשעות חירום. כמו כן, ד"ר מוטקה לויסון שימש כמתווך בעסקאות העברת בעלי-חיים לגן החיות וטיפל בחיות. בנוסף הספארי העביר בעלי חיים לגן החיות: בספטמבר 2004, שלושה אריות, שלושה יעלים ושתי זברות. וב-12 ביוני 2009, שני אריות, זברה ואנטילופה.
בשנת 1987 הנשיא חיים הרצוג קיבל זוג גורי דובים סוריים במתנה מגן החיות בברן. הדובים היו מיועדים לגן החיות התנכ"י, אבל מכיוון שזה כבר היה בתהליכי המעבר למשכנו החדש, הדובים הועברו לספארי ברמת גן.
במהלך השנים הספארי שיתף פעולה עם צה"ל ותרם מספר בעלי חיים. ב-1988 נתרמו מהספארי ראמי סהרה אל אחד ממחסני הנשק של חיל האוויר במטרה ללחך את העשב ולהקטין את הסיכוי לשריפות באזור. כמו כן, ב-2005 נתרמו כ-30–40 אילנדים אל מחנה נעורה ומרכז התחמושת נחל שורק במטרה שיאכלו את הצמחייה באזור.
השטח הפתוח
השטח הפתוח הוא שטח בו מסתובבות חיות בר אפריקניות בחופשיות, ומבקרים יכולים לראותן במהלך נסיעה ברכב. רוב בעלי החיים הנמצאים בשטח הפתוח הובאו במקור מקניה, וכמו כן השטח הפתוח מחולק למספר אזורים:
אזור האגם
האזור המרכזי בשטח הפתוח. באזור זה, ובכלל השטח הפתוח כולו חיים:
מתחם הג'ירפות
מתחם הג'ירפות הוא אזור נפרד, וחיים בו:
שטח גן החיות
גן החיות הפנימי מחולק לתצוגות לפי מחלקות (קופים, טורפים וכדומה). בשבילי גן החיות מסתובבים באופן חופשי טווסים, פניניות, ותרנגולים.
החצר האוסטרלית
בחצר האוסטרלית, הנמצאת בסמוך לכניסה לגן, חיים בעלי חיים מאוסטרליה וסביבותיה:
מתחם הקופים
במתחם הקופים קיימים זני קופים מכל רחבי העולם, חלקם בתוכנית רבייה לבעלי חיים בסכנת הכחדה. מתחם הקופים מחולק לתצוגות שונות:
בין המתחמים הרגילים חיים: בחצר הלמורים נמצאים 3 מיני הלמורים:
במתחם נמצאת גם תצוגת העצלן דו-אצבע של לינאוס, ובה זוג עצלנים: הזכר שון שנולד בקנדה והנקבה לייזי שהגיעה מגן חיות בגרמניה. במתחם חיים גם 4 איגואנה ירוקה וצבים אדומי רגל.
במתחם נמצא גם חצר לדרבן מצוי - בה חיות "דורית" ו"עמית" דורבניות שהגיעו לספארי לאחר שאמן נדרסה.
בתצוגת קופי האדם חיים:
באגם גן החיות נמצאים מספר מינים: מול האגם, נמצאת תצוגת הפינגווינים האפריקניים - בתצוגה כ-14 פרטים.
מתחם הטורפים - לעתיד מתחם ישראל
במתחם הטורפים בעבר היו קיימים טורפים מכל רחבי העולם ובימים אלו עובר הסבה לאזור ארץ ישראל עם בעלי חיים מהעבר וההווה של ארץ ישראל בהם:
תצוגת הערודים
בסוף שנת 2013 הערודים עברו לתצוגה במתחם גן החיות. נכון ל-2023, בתצוגה נמצאים זוג פרטים - יהודה ובר ועייר שנולד בינואר 2023 - בשם ברוקו
בעלי חיים מאזור הטורפים: סמוך לחצר האוסטרלית קיימים מספר מינים נוספים:
המתחם הדרום אמריקאי
במתחם הדרום אמריקאי קיימים בעלי חיים מאמריקה הדרומית החיים בשתי תצוגות: בתצוגה אחת: טפיר ברזילאי - זכר אחד, פנחס
בתצוגה שנייה:
מתחם התוכים:
משק החי
במתחם המכונה "משק החי" ישנן חיות משק וחיות קטנות, משק החי נמצא בשיפוצים החל מאפריל 2023. בפינת החי:
בשאר התחומים:
תצוגת הפילים האפריקניים
בספארי מצויים פילי סוואנה אפריקניים, בהם שתי נקבות, אביבה ובהטי, החיות בחצר אחת, וזכר אחד, יוסי, החי בחצר נפרדת, והוא הפיל הידוע הגדול ביותר בעולם, משקלו גדול מ-7 טון והוא מתנשא לגובה של כ-3.80 מטר. במהלך השנים העמיד יוסי יותר מעשרים צאצאים, שהיוו תרומה חשובה לשימור של בעלי חיים אלה בעולם. בעבר יוסי חי יחד עם הנקבות, אך כשהגיע לבגרות מחץ את אחת הפילות לקיר והרג אותה, ולכן הופרד מהן.
תצוגת הפילים האסייתים
בספארי מצויים פילים הודים. בתצוגה חיות, נכון ל-2023, ורדה, זקנת העדר, הפילה לה פטיט, שהגיעה מגן חיות בצרפת, ולה בל, יחד עם בתה לטאנגי. ללה פטיט נקבה נוספת בשם ללאנה וגור נוסף ששמו פלא שנולד במרץ 2020. נכון ל-2023 כ-6 פרטים.
תצוגת הג'ירפות
בתצוגת הג'ירפות חיות הג'ירפות המרושתות של הספארי: שלוש בנותיה של דניסה; דניאלה, דקלה ודיאנה, ובנה של דקלה, דדי. דניסה שברה שיא עולמי בתור הג'ירפה היחידה בגני חיות שהמליטה ב-31 שנות חייה 11 צאצאים. היא הייתה אחת הג'ירפות המבוגרות בעולם (1990–2021).
מתחם הזוחלים
במתחם הזוחלים ישנם מספר תצוגות שבהן מספר זני זוחלים:
התצוגה הראשונה היא מתחם התנינאים. מתחם התנינאים הוא מתחם שבו המבקרים עוברים בגשר שמצדו האחד חיים שני תניני יאור ומצדו השני אליגטור אמריקני - נקבה אחת.
התצוגה השנייה היא תצוגה בה יש אקווריומים ובהם מיני הזוחלים:
באזור הקרוב לכניסה חיים בתצוגה נפרדת כ-6 פרטים של צב דרבוני, ושני צבי יבשה ענקים - יהודל'ה ומומו.
מתחם דרום מזרח אסיה
מתחם דרום מזרח אסיה הוא אזור הנמצא בתהליכי בנייה, ומהווה חלק מתוכנית עתידית של שיפוץ הספארי לפי מגדר גאוגרפי של בעלי החיים, במקום הסדר הקיים.
נכון ל-2023, חיים במתחם מספר בעלי חיים:
מאפייני הביקור במקום
בשטח הספארי האפריקאי משוטטים בחופשיות בעלי חיים מאפריקה והמזרח התיכון בשטח מגודר. המבקרים במקום נוסעים במכונית במסלול קבוע, המקיף את כל שטח הספארי מהכניסה ועד היציאה. בגן החיות, הממוקם במרכז הספארי, הולכים המבקרים ברגל או נוסעים במכונית חשמלית שניתן לשכור בכניסה לגן החיות. בכניסה לגן ישנם מתקני משחקים. כמו כן, מדי פעם מארגן צוות הספארי העשרות התנהגותיות לבעלי החיים.
בית הספר בית-אקשטיין
במתחם הספארי פועל גם בית ספר עבור תלמידי כיתות ז'–יב', תלמידים עם לקויות למידה והפרעות קשב וריכוז, שעברו ועדת השמה לחינוך המיוחד.
אוסטין ספרס
אוסטין ספרס (באנגלית: Austin Spurs) היא קבוצת כדורסל מהעיר אוסטין שבטקסס המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA. הקבוצה הוקמה בשנת 2001 כקלומבוס ריברדרגונס ובשנת 2005 עברה למיקומה הנוכחי. בשנת 2007 נרכשה הקבוצה בידי קבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA ובשנת 2014 שינתה את שמה לאוסטין ספרס בדומה לקבוצת האם.
הקבוצה זכתה באליפות הראשונה של המועדון בעונת 2011-12, ובאליפות השנייה של המועדון בעונת 2017-18.
היסטוריה
בעונת 2007/08 סיימה הקבוצה במקום הראשון באזור הדרום-מערבי והגיעה עד לגמר, בו הפסידה לאיידהו סטאמפייד. בעונת 2011/12 הגיעה הקבוצה שוב לסדרת הגמר, בה גברה בשלושה משחקים על הלוס אנג'לס די-פנדרס וזכתה באליפות הראשונה בתולדות המועדון.
באוקטובר 2014 הודיעה הקבוצה על שינוי שמה מאוסטין טורוס לאוסטין ספרס, על שם קבוצת האם.
איימוס קנדל
איימוס קנדל (באנגלית: Amos Kendall; 16 באוגוסט 1789 – 12 בנובמבר 1869) היה עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי אמריקאי. הוא עלה לגדולה כעורך הראשי של Argus of Western America, עיתון רב השפעה בפרנקפורט, בירת מדינת קנטקי. קנדל עשה שימוש בעיתון, במיומנויות הכתיבה שלו ובקשריו הפוליטיים הנרחבים שלו, כדי להפוך את המפלגה הדמוקרטית למוקד של עוצמה פוליטית לאומי. כתומך אדוק של אנדרו ג'קסון, כיהן קנדל בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינט שלו ובזה של יורשו, מרטין ואן ביורן. הוא היה אחד מהחברים המשפיעים ביותר של "קבינט המטבחון" של ג'קסון, קבוצה בלתי רשמית של חברי הקבינט והיועצים שהתוו את מדיניות הממשל. לאחר פרישתו מהפוליטיקה, כתב קנדל את אחת הביוגרפיות הראשונות של ג'קסון, שיצאה לאור ב-1843. הוא השקיע כספים רבים בהמצאתו החדשה של סמואל מורס, הטלגרף. הוא היה אחת הדמויות החשובות במעבר של אמריקה למערכת התקשורת החדשה במאה ה-19.
ראשית חייו
איימוס קנדל נולד בעיירה דנסטבל שבמסצ'וסטס כילדם השישי של זבדי ומולי (לבית דאקין) קנדל. משפחת קנדל הייתה משפחה שהיגרה למסצ'וסטס מאנגליה ב-1640. הם היו בעלי קרקעות בולטים בדנסטבל. בני המשפחה החזיקו בבעלותם את המסבאה שבה נערכו פגישות ואסיפות בחירות בעיירה. מולי קנדל ילדה שישה ילדים נוספים לאחר לידתו של איימוס, אך רק שניים מתוכם הגיעו לגיל שש.
שנתיים לאחר לידתו של איימוס, התמנה אביו כדיאקון של הכנסייה המקומית. המשפחה הייתה משפחה דתית מאוד, וחייה היו קפדניים מאוד. שנותיו הראשונות של איימוס קנדל עברו עליו בעבודה בחווה המשפחתית, שטח אדמה בגודל של 22 אקרים (89 דונם) של קרקע חקלאית. בחווה גודלו בעיקר כבשים ובקר לחלב ומספוא לתזונת הסוסים והשוורים של המשפחה ששימשו לחריש השדות. המשפחה עסקה בגידול תירס, פשתן, חציר, תפוחי אדמה ושיפון. חלק קטן משטח החווה שימש לגידול טבק. איימוס סייע בסיקול סלעים משטחי החווה ובעבודות גידור. הוא היה ילד חולני ורזה, שנטה לסבול מהצטננויות ומכאבי ראש קשים.
קנדל למד בתי הספר הציבוריים במסצ'וסטס ובניו המפשייר בשני חודשי הקיץ מדי שנה והיה קורא נלהב של ספרים ששאל בספריית ההשאלה של דנסטבל, שם לאביו הייתה הזכות לשאול שני ספרים בחודש.
קנדל למד באקדמיית ניו איפסוויץ' שבניו המפשייר במשך כמה שבועות בסתיו 1805 ובבית הספר התיכון שבניו איפסוויץ' במשך חודש אחד בחורף 1806. באפריל 1806 הוא שב ללמוד באקדמיית ניו איפסוויץ', ואת שכר הלימוד שם הוא מימן באמצעות עבודה פיזית. הוא נשאר שם עד הסתיו הבאר ולאחר מכן למד מספר שבועות בדצמבר 1806 בבית הספר הציבורי של דנסטבל. אף על פי שהוא היה רק בן 16, חינוכו של קנדל היה מתקדם מספיק כך שעלה בידו של אביו להשיג עבורו בקיץ 1806 משרת הוראה בבית ספר ברדינג, מסצ'וסטס, ומשרת הוראה נוספת בבית הספר הציבורי של דנסטבל (כיום בתחומי נשואה שבניו המפשייר). באפריל 1807 החל קנדל ללמוד באקדמיית לורנס שבגורטון, מסצ'וסטס. על אף בריאותו הרופפת הוא הרגיש את עצמו מוכן מספיק כדי להתקבל ללימודים בדארטמות' קולג'. הוא התקבל והחל ללמוד שם בספטמבר אותה שנה.
הג'יהאד הסלפי
הג'יהאד הסלפי (בערבית: السلفية الجهادية; תעתיק מדויק: א-סלפיה אל-ג'האדיה) הוא זרם קיצוני בתנועת הסלפיה שבאסלאם הסוני. על פי האידאולוגיה של הזרם, הג'יהאד הוא כלי מרכזי בתיקון העולם על ידי הפיכתו למוסלמי, ועל כן ישנה חובה לפעול בדרכי מלחמה נגד דתות אחרות, ונגד מוסלמים שלא נוהגים על פי האסלאם.
היסטוריה
תנועת הסלפיה היא תנועה פונדמנטליסטית באסלאם שרואה באבות הצדיקים (السلف, אלסלף - מוחמד והח'ליפים ישרי הדרך) שחיו בתחילת ימי האסלאם, דוגמה ומופת, שעל פיהם יש לפעול. הסלפים בולטים באדיקותם הדתית, מתמקדים בלימודי דת ועוסקים בהכשרת הלבבות לאסלאם, כאשר מטרתם היא קירוב כלל המוסלמים לדת באמצעות פעילות אזרחית-חברתית, כדוגמת חינוך וצדקה (دعوة "דעוה" - קריאה לאסלאם), וזאת כדי ליצור חברה אסלאמית ומדינה אסלאמית, קרי מדינה הנוהגת על פי ההלכה המוסלמית. בשנות ה-80 וה-90 החל בפעילות זרם קיצוני יותר, הרואה באורח החיים הסלפי דבר שצריך להקנות לא בדרכי שלום אלא על ידי הג'יהאד, כלומר על ידי יציאה למלחמה בכופרים כשהמטרה החלת דת האסלאם וחוקיה ברחבי העולם.
שורשים אידאולוגיים
בשנות ה-60 של המאה ה-20, סייד קוטב, הוגה דעות מצרי שהיה למעשה האידאולוג החשוב ביותר של תנועת האחים המוסלמים במצרים לאחר מות מנהיגה חסן אל-בנא, ביקר בכתביו בחריפות את התרבות המערבית ואת מצב המוסלמים במדינות הערביות, שהחלו לעזוב את הדת ולהתקרב יותר לערכים חילוניים. לטענתו האסלאם והציוויליזציה המודרנית אינם יכולים לגור בכפיפה אחת, ועל כן על המוסלמים לנטוש את ערכי המערב, לחזור לדרכי האסלאם, ולהנהיג את חוקי השריעה. אף שלא תמך במפורש באלימות, רעיונותיו שאותם כתב בספריו בעת ישיבתו בכלא המצרי, היוו השראה להקמת ארגונים אסלאמיים שתמכו במאבק אלים. הג'יהאד האסלאמי המצרי הוקם כשלוחה קיצונית של תנועת האחים המוסלמים על ידי קבוצת צעירים אסלאמיים שהושפעו מאוד מסייד קוטב, מנהיג הג'יהאד האסלאמי המצרי היה איימן א-זוואהירי שהנהיג את ארגון אל-קאעידה עד חיסולו. על בסיס רעיונות אלו התגבשה באותה תקופה גם קבוצת הטרור א-תכפיר ואל-היג'רה שלמרות שנמחצה על ידי השלטונות המצרים בשנות ה-70, בעקבות רצח של שר מצרי, המורשת שלה מונהגת כיום על ידי אל-קאעידה וקבוצות סלפיות ג'יהאדיסטיות ברחבי העולם.
על פי האידאולוגיה של הג'יהאד הסלפי, העולם מחולק לשני מצבים - מצב שבו העולם כולו נמצא תחת דת האסלאם (דאר אל-אסלאם), או מצב של מלחמה (דאר אל-חרב), שבו על המוסלמים ללחום בכופרים, ולהביא לכך שכל בני האדם יחיו תחת ח'ליפות אסלאמית המקיימת את חוקי השריעה. הדרך לכך מוכרחת להיות על ידי הג'יהאד, כלומר יציאה למלחמת קודש אלימה נגד הכופרים מאמיני הדתות האחרות ונגד מוסלמים שאינם נוהגים על פי האסלאם בדרך שהם מאמינים שצריך לנהוג. על פי אידאולוגיה זו, התרבות המערבית היא סמל הכפירה מכיוון שהיא מאפשרת מצב שבו העולם מונהג לכאורה ללא צורך בקיום האל, ועל כן על המוסלמים ללחום בתרבות המערבית שמיוצגת על ידי ארצות הברית ובעלות בריתה.
פעילות
ההערכות הן שכיום עומד שיעור המוסלמים התומכים ברעיון הג'יהאד הסלפי על פחות מאחוז אחד מכלל המוסלמים בעולם, כלומר, פחות מארבעה עשר מיליון איש.
המנהיגים הרוחניים הבולטים של תנועת הג'יהאד הסלפי הם אבו קטדה הירדני, מוסטפא נאסר הסורי ואבו חמזה אל-מסרי המצרי. באפגניסטן ובפקיסטן הנהיג אוסאמה בן לאדן ולאחר מותו איימן א-זוואהירי את אל-קאעידה, שהוא ארגון הטרור הגדול בעולם המבוסס על רעיונות הג'יהאד הסלפי.
הפעילות של לוחמי הג'יהאד מתבטאת בשתי דרכי מאבק. הדרך הראשונה היא ביצוע מלחמת גרילה נגד משטרים מערביים או נוצריים בכלל, שכובשים ארצות מוסלמיות, וכנגד ממשל מקומי שאינו פועל בהתאם לאידאולוגיה הסלפית. הדרך השנייה היא הוצאת מתקפות טרור נגד המערב בארצו. בשנות ה-80 בתקופה בה התהווה באופן פעיל הזרם הג'יהאדיסטי, אזור הלחימה היה באפגניסטן, שם התרכזו לוחמי הג'יהאד בלחימת גרילה נגד הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. במשך 10 שנים נלחמו לוחמי המוג'אהדין עד לנסיגתם של הסובייטים. לאחר הנסיגה הסובייטית שהוגדרה על ידי לוחמי המוג'האדין כניצחון האסלאם על האתאיסטים הקומוניסטים, החליטו חלק מהלוחמים שהגיעו לאזור מכל רחבי העולם המוסלמי להתגבש סביב רעיון הג'יהאד העולמי ולהמשיך את המלחמה נגד הכופרים, כשהמטרה כעת היא המערב ובראשו ארצות הברית. ב-1988 הקים עבדאללה עזאם את ארגון אל-קאעידה שהפך לארגון המרכזי של אותם לוחמים שהגרעין שלהם היה מחברי הג'יהאד האסלאמי המצרי, כאשר מ-1989 אוסאמה בן לאדן מימן והנהיג אותם בפועל. במשך שנות ה-90 הוציא אל-קאעידה שורה של מתקפות טרור שהמרכזיות שבהם הפיגוע במגדלי התאומים בארצות הברית ב-1993 ומתקפת הטרור על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה ב-1998. פעילות הג'יהאד העולמי הגיע לשיא בפיגועי 11 בספטמבר, ולאחר יציאתה של ארצות הברית ובעלות בריתה למלחמה באפגניסטן ובעיראק החלה שוב מלחמת הגרילה נגד צבאות המערב.
היאת תחריר א-שאם
היאת תחריר א-שאם (או תחריר א-שאם; בערבית: هيئة تحرير الشام) לשעבר ג'בהת א-נוסרה (או חזית א-נוסרה; בערבית: جبهة النصرة لأهل الشام, תעתיק מדויק: ג'בהת אלנצרה לאהל אלשאם) הוא איגוד של מספר ארגוני מורדים סונים-סלפים ושלוחת אל-קאעידה בסוריה לשעבר. הארגון המרכזי בתוכם, ג'בהת א-נוסרה, הוקם בינואר 2012 במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. הארגון מונה בין 7,000 ל-15,000 לוחמים, כאשר רבים מחבריו אינם סורים אלא זרים שהצטרפו ללחימה מכל רחבי העולם המוסלמי ואף מאירופה. מנהיג הארגון הוא אבו מוחמד אל-ג'ולאני. הארגון נלחם בצבא הסורי ובמשטרו של נשיא סוריה, בשאר אל-אסד. במהלך הלחימה פעיל הארגון מאוד גם בקרבות נגד ארגון חזבאללה השיעי, המסייע לאסד, וגם בקרבות מול ארגון המדינה האסלאמית הסוני, שהתפצל מאל-קאעידה.
א-שבאב
א-שבאב (בערבית: حركة الشباب المجاهدين, תעתיק מדויק: חרכת אלשבאב אלמג'אהדין) הוקם בשנת 2006 כמיליציה מקומית שנלחמה בכוחות סומליה הרשמית. הארגון מסונף לאל-קאעידה ומנהיגו הוא אחמד עומר אבו עוביידה. בשנת 2013 א-שבאב מנתה על פי הערכות בין 4,000 - 8,000 פעילים. הארגון נוטל חלק פעיל במלחמת האזרחים בסומליה, ומוציא לפועל פעולות טרור רבות - בהן הפיגוע בקניון וסטגייט ומתקפת הטרור באוניברסיטת גאריסה.
המדינה האסלאמית (דאעש)
המדינה האסלאמית (מכונה גם דאעש, בערבית: داعش, ראשי תיבות של الدولة الاسلامية في العراق والشام, תעתיק מדויק: אלדולה אלאסלאמיה פי אלעראק ואלשאם, "המדינה האסלאמית בעיראק ובשאם"; ראשי התיבות באנגלית: ISIS או ISIL) הארגון הוקם בשנותיה הראשונות של מלחמת עיראק ונשבע אמונים לארגון אל-קאעידה המרכזי באפגניסטן ב-2004, נודע תחילה כ"אל-קאעידה בעיראק". ובהמשך, בעקבות חילוקי דעות בין ההנהגה המרכזית של אל קאעידה למפקדים של הארגון בשטח, הם התנתקו מאל-קאעידה, והפכו לארגון עצמאי. מנהיג הארגון היה אבו בכר אל-בגדאדי, עד מותו בסוף 2019. הארגון נלחם בממשל העיראקי, משתתף בלחימה בסוריה ובאזורי לחימה רבים נוספים בעולם. הקים באזור שבשליטתו ח'ליפות אסלאמית עצמאית ובמקביל ללחימה, מבצע הארגון פעולות טרור ברחבי העולם.
אנצאר בית אל-מקדס
אנצאר בית אל-מקדס (בערבית: أنصار بيت المقدس, בעברית: "תומכי ירושלים"), הוקם לאחר ההפיכה במצרים בשנת 2011. בארגון חברים בין 1,000 ל-2,000 פעילי טרור. הארגון מבצע פעולות טרור נגד גורמים ממשלתיים מצריים ונגד מדינת ישראל. רוב החברים בארגון הם משבט הבריקאת הבדואי המתגורר באזור סיני. הארגון הגביר מאוד את פעולות הטרור נגד הממשלה והצבא המצרי לאחר הדחתו של הנשיא מטעם תנועת האחים המוסלמים מוחמד מורסי. לטענת נביל נעים בכיר בג'יהאד האסלאמי המצרי, ח'יירת א-שאטר ממנהיגי תנועת האחים המוסלמים, מימן את הארגון. הארגון, שנחשב לגדול ביותר מבין ארגוני הטרור בסיני, הצהיר ב-10 בנובמבר 2014 נאמנות למדינה האסלמית ול"ח'ליף" אבו בכר אל-בגדאדי. בעקבות שבועת האמונים, הארגון שינה את שמו בפרסומיו הרשמיים ל"מחוז סיני של המדינה האסלאמית".
בוקו חראם
בוקו חראם (בערבית: بوكو حرام), או בשמו הרשמי ג'מאעת אהל א-סונה ל-דעוה ואל-ג'יהאד (בערבית: جماعة اهل السنة للدعوة والجهاد, תעתיק מדויק: ג'מאעת אהל אלסנה ללדעוה ואלג'האד), הוקם על ידי מוחמד יוסוף ב-2002 כשמטרתו להילחם בחדירתה של התרבות המערבית לניגריה ובאוכלוסייה הלא מוסלמית באזור. לאחר מותו של יוסוף ב-2009 מנהיג את הארגון אבו בכר שקאו. רוב חבריו הם מבני שבט האוסה. מרחב הפעילות של הארגון הוא בצפון-מזרח ניגריה, צפון קמרון וניז'ר. ב-7 במרץ 2015 נשבע בוקו חראם אמונים לארגון המדינה האסלאמית, ובכך הפך לשלוחת המדינה האסלאמית בניגריה.
איימוס קנדל
לימודים בקולג'
את הסמסטר של סתיו וחורף 1808 העביר קנדל בהוראה בניו איפסוויץ' ובמרץ 1809 הוא שב ללימודיו. כאשר אסרה הנהלת הקולג' על שתייה בתחומיו, האשימו בכך הסטודנטים את קנדל, שהפיץ עצומה להפסקת השתייה. הוא הותקף פיזית במספר פעמים וכמה סטודנטים ניסו לפצוע אותו באמצעות השלכת קורות כבדות עליו כאשר הוא יצא מאחד הבניינים. ללא תמיכתם של חברי גימנסיון אדלפון, היה קנדל עוזב את הקולג'. בהמשך הוא הודה שהוא למד שיעור רב ערך מניסיונו זה: לא לנסות לעולם לכפות את ערכיו המוסריים על אחרים. ביולי 1809 הוא הצטרף לחבורה שביצעה את יצירותיו של גאורג פרידריך הנדל והשתתף בקביעות בפעילויותיה. בנובמבר אותה שנה ועד פברואר 1810 הוא שב ללמד באיפסוויץ'.
כששב קנדל לדארטמות' באביב 1810 השתפר מעמדו החברתי שם. הוא לקח חלק במעשה קונדס בו הודהר הבקר של אנשי העיר אל חדר מרתף בקולג'. כאשר הובאו כמה מהסודנטים לבירור משמעתי על המקרה, הגן עליהם קנדל באופן כה יעיל עד שהוסרו מעליהם ההאשמות. כמו רוב תושבי דנסטבל היה קנדל מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. לעומת זאת, רוב הסטודנטים בדארטמות' היו מזוהים עם המפלגה הפדרליסטית. כאשר התבקש לשאת נאום בחגיגות יום העצמאות של 1810, הוא סירב בטענה שהפדרליסטים השתלטו על האירוע. כאשר הוא הובך על ידי הרדיקלים מבין הדמוקרטים-רפובליקנים, הוא סירב לקבל את תמיכתם כשהוא הודיע שהוא סבור שהם "צרפתים" מדי, כלומר תומכים בצרפת הקיסרית ולא פטריוטים מספיק. נחישותו לעמוד על דעותיו אך לא להביך את חבריו הרדיקאליים הקנו לו מידה רבה של הערצה מצידם.
בשנתו האחרונה בדארטמות' שהחלה במרץ 1811 הצטרף קנדל לאגודה הספרותית Philoi Euphradias. הוא הצטרף לאחוות פי בטא קפא ונבחר על ידי חברי כתתו כמצטיין מביניהם. ב-27 באוגוסט 1811 סיים קנדל את לימודיו בדארטמות' כמצטיין בכיתתו.
לימודי משפטים
זמן קצר לאחר סיום לימודיו בדארטמות', נסע קנדל לגורטון, מסצ'וסטס כדי לחפש משרת הוראה. הוא נפגש עם ויליאם ריצ'רדסון, עורך דין מקומי מכובד, וידיד של אביו. ריצ'רדסון יעץ לקנדל לנטוש את עבודת ההוראה וללמוד משפטים. בספטמבר 1811 הוא היה לעוזר משפטי במשרדו של ריצ'רדסון. בשל העובדה שעוזרו הקודם של ריצ'רדסון לא היה אמור לעזוב עד מרץ 1812, החליט קנדל להתגורר בינתיים בגורטון. כל הגברים הכשירים גופנית בעיר נדרשו להצטרף למיליציה המקומית, וקנדל לא היה להוט לעשות כן מאחר שאביו היה כבר במיליציה. האימונים הצבאיים התישו אותו, הוא התעלף למראה דם, והוא לא היה מסוגל לעמוד בפני כאב פיזי. בסופו של דבר אישר רופא שהוא לא כשיר לבצע את תפקידיו. אך כאשר אזל כספו, הוא בילה את חורף 1811–1812 בבית הוריו בקריאת ספרי חוק ובביצוע מטלות שגרתיות עבור אביו.
הוראה אצל משפחת קליי
בסתיו 1813 הודיע ריצ'רדסון על עזיבתו את גורטון. אף על פי שהוא הציע להבטיח לקנדל את משרת העוזר המשפטי אצל עורך הדין שאליו הוא העביר את משרדו, קנדל דחה את ההצעה. הוא החליט שלאור השפל הכלכלי שהשפיע על ניו אינגלנד ולאור עזיבת פטרונו, יהיה זה הזמן המתאים לעזוב את מסצ'וסטס. הוא החליט לעבר לוושינגטון די. סי. וב-2 במרץ 1814 הוא הגיע לעיר. ריצ'רדסון, שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, הפגיש אותו עם פוליטיקאים רבים, והוא נשכר על ידי הסנאטור ג'סי בלדסו מקנטקי, כדי לשמש כמורה לילדיו בלקסינגטון. ב-9 במרץ הוא יצא מוושינגטון, נסע בכרכרה לפיטסבורג, ומשם הפליג בספינת נהר במורד נהר אוהיו לסינסינטי. משם הוא הלך ברגל מרחק של 137 קילומטרים ללקסינגטון והגיע לעיר ב-12 באפריל.
קנדל טען שבהגיעו ללקסינגטון, רמז לו הסנאטור בלדסו שהוא לא זקוק יותר לשירותיו. על פי מקורות אחרים, משפחת בלדסו לא ידעה על החלטתו של הסנאטור לשכור את קנדל כמורה לילדים וסירבה להכניסו לביתם. קנדל הזועם החליט שאינו רוצה יותר קשר עם בלדסו. ב-27 באפריל הוא פגש את ג'ון ווטקינס, אחיו-למחצה הצעיר של הנרי קליי, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית רב ההשפעה. ווטקינס, סטודנט למשפטים, נהג לפקוד את אותה מסבאה שקנדל פקד אותה, ועד מהרה הוא הציג אותו בפני רעייתו של קליי, לוקרישיה. כמשפחה של שבעה ילדים שהוריהם נעדרו לעיתים תכופות מאחוזת קליי, אשלנד, נזקקו בני הזוג קליי נואשות לאדם שיוכל לעזור לשמור על הסדר ולשמש כמורה לילדיהם. לוקרישיה קליי הציעה לקנדל חדר, ארוחות, גישה לספרייתו הגדולה של בעלה, ומשכורת של 300 דולר לשנה (כמעט פי שלושה מהשכר שהובטח לו על ידי בלדסו). קנדל הסכים להצעה בהתלהבות וב-5 במאי החל בעבודתו אצל משפחת קליי.
קנדל בילה שנה אחת בלבד בלימוד ילדי משפחת קנדל. תאודור בן ה-12 הפגין התקפי זעם אלימים ואיים על חייו של אחד העבדים בסכין, מקרה שבישר את הכרזת אי-השפיות שלו ב-1833. תומאס בן ה-11 סבל גם הוא מהתקפי זעם קיצוניים ולעיתים קרובות הטיח עלבונות בקנדל (גם הוא סבל מדיכאון בבגרותו). שני הנערים לא הפגינו שום עניין בלימודים ולוקרישיה קליי גמרה אומר לפעול למען ריסונם. אט אט החל קנדל להשפיע לטובה על ילדי משפחת קליי והם החלו להשתפר בלימודיהם ובהתנהגותם. בנוסף, לקרישיה קליי הקנתה לקנדל מיומנויות חברתיות רבות שעליהן הוא לא גדל: כיצד להתהלך בביטחון, כיצד להיכנס לחדר באופן מרשים, כיצד לנהל שיחת חולין, וכיצד לרקוד בצורה טובה יותר. אף על פי שהוא נותר מסורבל מבחינה חברתית בשל ביישנותו, הצליח קנדל להרשים רבים בזכות חינוכו, בינתו, ונטייתו לקריאה ולכתיבת שירה.
הקמת משרד עורכי דין
בהיותו נחוש בדעתו לא לפתח קריירת הוראה ארוכת טווח, הגיש קנדל בקשה לקבלת רישיון לעסוק בעריכת דין בקנטקי. ב-12 באוקטובר 1814 הוא נסע לבירת המדינה פרנקפורט כדי להיבחן בפני בית המשפט לערעורים של קנטקי. הוא ביקש ממייג'ור ויליאם ברי, שעמו הוא עשה חלק מהדרך מפנסילבניה לקנטקי, להציגו בפני השופטים, אך ברי לא הופיע בסופו של דבר. לאחר מכן הוא ביקש מהעורך דין המקומי, רוברט ויקליף, להציג אותו, אך גם אותו לא עלה בידו לאתר. לפיכך הציג קנדל את עצמו בפני השופטים ובילה כשעה באותו לילה בבחינה. הוא המשיך להיבחן למחרת בבוקר. קנדל ביצע שגיאות כה רבות במבחן, שרבות מהן היו בתשובות לשאלות פשוטות, עד שהוא חשש שלא יעלה בידו להשיג את רישיון עריכת הדין. בצהרי היום הגיעו ברי וויקליף ושוחחו בפרטיות עם השופטים הבוחנים, ובאחר הצהריים של אותו יום הוענק לקנדל רישיון עריכת הדין. ב-21 במרץ 1815 הוא הושבע רשמית. ב-29 באפריל הוא התפטר ממשרתו אצל משפחת קליי.
בהאמינו שלא יעלה בידו לפתוח משרד לעריכת דין בלקסינגטון, החליט קנדל לעבור לעיר סמוכה. הוא בדק אפשרויות לעבור לריצ'מונד, ניקולאסוויל, ג'ורג'טאון וורסייז, ובסופו של דבר, ב-10 במאי 1815 הוא השתקע בג'ורג'טאון. ב-3 ביוני נכח קנדל בפגישה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בביתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ריצ'רד ג'ונסון. ג'ונסון התרשם עמוקות מאיכות כתיבתו של קנדל והציע לו לרכוש ממנו את העיתון הרפובליקני-דמוקרטי המקומי "ג'ורג'טאון מינרווה" (Georgetown Minerva). קנדל דחה את ההצעה, אך הסכים לשמש כעורך הראשי של העיתון.
נישואים ומשפחה
ביישנותו של קנדל הייתה בולטת, בין השאר בשל העובדה שהוא לא קיבל חינוך לגינונים חברתיים בילדותו ובנעוריו. הוא לא השתתף באופן פעיל באירועים חברתיים עד שעבר לגרוטון ב-1811. בגרוטון הוא התאהב בנערה בת 16 בשם אלייזה, בת למשפחת סוחרים מכובדת מבוסטון. אלייזה לא נעתרה לחיזוריו, שכן היא הייתה צעירה מדי כדי להינשא, וקנדל עבר לחזר אחרי אחותה מרי. כתוצאה מאובדן האפשרות שלו לקבל בגורטון חניכה במשפטים, וכתוצאה מכך המעבר שלו לקנטקי ב-1813, הגיע הקץ ליחסיהם.
ב-1 באוקטובר 1818 נשא קנדל לאישה את מרי בולארד וולפוק מלואיוויל. לזוג נולדו ארבעה ילדים, מרי אן (נולדה ב-1820), וולד מת, אדלה (נולדה ב-1822), וויליאם זבדי (נולד ב-1823). רעייתו מרי נפטרה ב-13 באוקטובר 1823.
ב-5 בינואר 1826 נשא קנדל לאישה את ג'יין קייל בת ה-17 מג'ורג'טאון. לזוג נולדו ארבעה בנים ושבע בנות.
קריירה עיתונאית
בספטמבר 1815 הסכים קנדל לרכוש את מחצית הבעלות על "ג'ורג'טאון מינרווה". ג'ונסון אפשר לו לשם על עלות הרכישה, סכום של 1,000 דולר, בתשלומים שווים במשך חמש שנים, ללא ריבית. קנדל גם הסכים לרכוש את תפקיד מנהל הדואר של העיר ממי שהחזיק את התפקיד עבור 720 דולר במשך ארבע שנים, זאת מתוך תקווה שתפקיד זה ייתן לו גישה מועדפת לחדשות. לזמן קצר הוא גם התחייב למשרת ניהול ושקל השקעה בעסקת קרקעות, אך נסוג משתי ההצעות. עד מהרה הוא למד לדעת שג'ונסון משכן את החצי שלו בעסק לגיסו, רוברט וורד, ומכר 800 דולר מתוך שטר החוב של קנדל לאחיו, ג'יימס ג'ונסון. לאחר שהוחלפו ביניהם מכתבים זועמים, ביטל ג'יימס ג'ונסון את החוב של קנדל, לקח את הבעלות על המינרווה והסכים לתת לקנדל לערוך עיתון חדש שהוא ייסד, "ג'ורג'טאון פטריוט" (Georgetown Patriot). את העיתון הזה הוא החל לערוך ב-1816, ובאוקטובר אותה שנה הוא עבר לפרנקפורט והיה לבעלים והעורך הראשי של העיתון "ארגוס של מערב אמריקה" (Argus of Western America).
קבינט המטבחון
ב-1829 מונה קנדל לתפקיד המבקר של מחלקת האוצר של ארצות הברית. בשנה שלאחר מכן הצליחו תומכיו של אנדרו ג'קסון להשיג את התמיכה בעיתון "וושינגטון גלוב" (Washington Globe). העיתון היה לעיתון הבית של ממשל ג'קסון וקנדל הביא לוושינגטון די. סי. את אחיינו של ג'קסון, פרנסיס פרסטון בלייר כדי שישמש כעורכו הראשי של העיתון. יחד עם אנשים כמו בלייר, דאף גרין, , וויליאם ברקלי לואיס , היה קנדל לחבר במטבחון הקבינט של ג'קסון. במשך הזמן הוא היה לבולט ביותר מבין חברי המטבחון. אפשר לומר שהייתה לו יותר השפעה על ג'קסון בהשוואה לכל חבר קבינט אחר או חבר מטבחון אחר. קנדל לקח רבים מרעיונותיו של ג'קסון בנוגע לממשל ולמדיניות לאומית והפך אותם להצהרות ממשלתיות רשמיות מלומדות ומבריקות ולמאמרים בעיתונות. אלו פורסמו בגלוב ובעיתונים אחרים, והעלו את קרנו של ג'קסון כאינטלקטואל. קנדל גם ניסח את רוב תוכנן של חמש ההצהרות השנתיות של ג'קסון לקונגרס ואת הצהרתו בה הוא הטיל וטו על חידוש הזיכיון של ב-1832.
המנהל הכללי של הדואר
ב-1 במאי 1835 מונה קנדל על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא פעל לחיסול השחיתות במחלקת הדואר. הוא גם תמרן את פעולות מחלקת הדואר כך שעיתוני המערב, שנטו לתמוך בג'קסון, יישלחו מהר יותר ויקבלו שירות טוב יותר בהשוואה לעיתוני המזרח. על אף שלא היה לו כל בסיס חוקי לפעולה זו, הוא גם איפשר לפקידי הדואר בדרום העמוק לסרב לשלוח ספרות הנוגעת לביטול העבדות. הוא המשיך לכהן בתפקיד המנהל הכללי של הדואר גם תחת הנשיא הבא, מרטין ואן ביורן. קנדל סבל מבריאות רופפת. לפיכך הוא הגיש את התפטרותו החל מה-18 במאי 1840. הנשיא לשעבר,ג'ון קווינסי אדמס, שהיה יריב פוליטי מושבע הן של ג'קסון והן של ואן ביורן, התוודה ביומנו בדצמבר 1840 שהוא האמין ששני הנשיאים היו "במשך 12 שנים כלים בידיו של איימוס קנדל, המוח השולט בממשלותיהם". בקיץ ובסתיו 1840 כתב קנדל בהרחבה בעיתון "וושינגטון אקסטרה גלוב" (Washington Extra Globe) כדי להגביר את סיכוייו לבחירתו מחדש של ואן ביורן לנשיאות.
ג'קסון היה מעוניין בינתיים למצוא מישהו שיכתוב את הביוגרפיה שלו. בסופו של דבר נפלה החלטתו על קנדל, שלקח על עצמו את המשימה. מתוך 15 הכרכים של הביוגרפיה שתוכננו, כתב קנדל שבעה כרכים שכל אחד מהם הכיל כ-30 עמודים ולאחר מכן נטש את המיזם. החלק שפורסם מכיל את חייו של ג'קסון עד לתום מלחמות האינדיאנים ב-1814.
קשיים פיננסיים
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים החל קנדל להוציא לאור שני עיתונים בוושינגטון, אך הם נסגרו זמן קצר לאחר מכן. במהלך שנות ה-40 היה קנדל נתון למספר לא מועט של תביעות משפטיות מצדם של זכייני דואר שתבעו אותו על נזקים שנגרמו להם על מעשי התמרון שלו כאשר כיהן כמנהל הדואר. כאשר כיהן קנדל בתפקיד, הוא נחל הפסד במסגרת החלטה של בית המשפט העליון. הוא סירב לכבד הסכם למשלוח דואר שנחתם על ידי קודמו בתפקיד, אף על פי שהקונגרס העביר חקיקה שחייבה אותו לעשות כן. קנדל טען שהחקיקה הייתה מנוגדת לחוקה. בפסק דין משנת 1838 בית המשפט העליון פסק בניגוד לדעתו. אך בתביעה שהוגשה ב-1845, קבע בית המשפט שקנדל לא היה אחראי לכך באופן אישי וחסך ממנו את האפשרות של מאסר עקב אי תשלום חוב.
במקביל להתנהלות התיקים המשפטיים, מצבו הפיננסי של קנדל התערער. שני העיתונים שבבעלותו רשמו הפסדים גבוהים וערך הקרקעות בקנטקי שהיו בבעלותו ירד באופן משמעותי. ב-1841 הוא רכש חווה בשטח של 102 אקרים (410 דונם) בצפון-מזרח וושינגטון בסכום של 9,000 דולר כדי שתשמש לו כמקור להכנסה, וקרא לה קנדל גרין. ב-1838 הוא שכר מעון של עשרה חדרים בשם ג'קסון היל ששכן במקום בו שוכן כיום הגן הזואולוגי הלאומי. באוקטובר 1841 הוא נאלץ לוותר על מעון זה ולעבור עם משפחתו לבית הבלתי גמור בקנדל גרין.
ב-1843 שב קנדל באי רצון לעסוק בעריכת דין, וייצג יחידים וגופים שהגישו תביעות נגד ממשלת ארצות הברית. בין אלו נמנו אנשי הצ'רוקי המערביים.
השותפות עם סמואל מורס
במרץ 1845 שכרו סמואל מורס ואלפרד וייל את קנדל כדי שישמש כמנהל העסקי שלהם. קנדל קיבל עמלה בשיעור של 10% על כל אישור פטנט שעלה בידו להשיג עבורם. חודשיים לאחר מכן ייסד קנדל את "חברת הטלגרף המגנטי" (Magnetic Telegraph Company) שהייתה הבעלים והמפעילה של קו הטלגרף בין וושינגטון לניו יורק, קו הטלגרף הראשון בארצות הברית בבעלות פרטית. תוך שבע שנים קושרה גם בוסטון לניו יורק והוקמה רשת קווי טלגרף נרחבת בין ניו יורק לאולבני ודרכה לערים בכל רחבי אוהיו ולאורך נהר המיסיסיפי. ניו אורלינס קושרה גם היא לוושינגטון.
העמלות שקיבל על רישום הפטנטים, מכירת חברת הטלגרף המגנטי ל"חברת הטלגרף האמריקאית" (כיום וסטרן יוניון) ב-1859, והשקעות נוספות בתחום, החזירו לקנדל את עושרו.
ייסוד אוניברסיטת גאלדט
ב-1857 היה קנדל שותף לייסוד המוסד החינוכי שלימים הפך לאוניברסיטת גאלדט ללקויי שמיעה. פלאט ה. סקינר הביא לוושינגטון 20 ילדים לקויי שמיעה כדי לסייע לגיוס כספים עבור פתיחת המוסד החינוכי. קנדל שימש כחבר ועד בית הספר, וכאשר בית משפט הוציא 15 ילדים מחסותו של סקינר בשל התעללות, הועברו חמשת הילדים הנותרים, כולם יתומים מניו יורק, לחסותו של קנדל. קנדל הקים את בית הספר שנקרא על שמו ותרם את ביתו ושטח של שני אקרים (8 דונם) מתוך הקרקע של קנדל גרין לשימוש בית הספר. בפברואר 1857, בדירבונו של קנדל, העביר הקונגרס חקיקה שהעניקה לבית הספר זיכיון כ"מוסד קולומביה לחינוך חרשים, אילמים ועיוורים". שלושה חודשים לאחר מכן שכר קנדל את אדוארד מיינר גאלדט כמנהל הראשון של המוסד, בעוד שקנדל עצמו שימש כנשיא מועצת המנהלים שלו.
משיקולים שונים השתכנע קנדל שבית הספר לילדים הוא רק שלב ראשון למען אוכלוסיית המוגבלים, ושיש צורך להקים קולג' שיעניק תארים אקדמאים עבורם. הרעיון הבשיל במשך כשנה, ובתחילה התנגד לו קנדל, אך גאלדט עמד על כך ובאפריל 1864 העביר הקונגרס חקיקה להפיכתו של מוסד קולומביה ל"קולג' הלאומי לחרשים-אילמים". בית הספר קנדל המשיך להיות יחידה בתוך הקולג' וב-1865 הקצה הקונגרס תקציב לרכישת 14 אקרים (57 דונם) משטחי קנדל גרין כדי להקים את הקמפוס של הקולג' החדש ולבניית בנייניו.
פעילות דתית
בשנת לימודיו השנייה בדארטמות' החל קנדל לפקפק באמונתו הדתית. במהלך נסיעה לוורמונט בספטמבר 1809 למפגש עם קרובי משפחה, הוא השתתף בפעילות של כנסיית "חניכי הנוצרי" ונדהם לראות שבטקסיהם הדתיים לא רק שהשתתפו נשים, אלא שהטקסים גם היו טעונים מאוד מבחינה רגשית. בתקופת מגוריו בגורטון בסתיו 1811 הוא דחה את האמונות הקתולית והאוניטריאניסטית, אך הוא נמשך מאוד לדרשות מלאות החיות של כומר הקהילה אדוארד ג'ורג' גריפין. בתקופת מגוריו בלקסינגטון הוא נכח בתפילות בכנסיות המתודיסטיות, אך מצא שהן רעשניות ומליציות מדי.
בהמשך אמר קנדל שהוא המיר את דתו לבפטיזם זמן קצר לאחר שהשתקע בקנטקי, אף על פי שהוא לא השתייך באופן רשמי לשום קהילה בפטיסטית עד 1865.
בשנותיו האחרונות נעשה קנדל אדוק יותר באמונתו והקדיש את זמנו ללימודים דתיים. במאי 1862, לאחר שמספר חברים בכנסייה הבפטיסטית השלישית של וושינגטון סולקו מקהילתם בשל נטייה פרוגרסיבית מדי, הם ייסדו חודש לאחר מכן את הכנסייה הבפטיסטית של הפרשים. אף על פי שקנדל לא היה חבר בקהילה, הוא רחש הערכה רבה לכומר שלהם והציע תרומה של 90,000 דולר לבניית משכן לקהילה. הקהילה בנתה מבנה מפואר שעלות בנייתו הייתה 115,000 דולר ובמאי 1865 התקבל קנדל כחבר בה. ביוני 1866 פתחה הכנסייה את שעריה ובאותה עת מונה קנדל כדיאקון הראשי שלה. אך לאחר שנה וחצי עלה הבניין באש. כדי להשלים את הסכום של 50,000 הדולרים שהתקבלו מחברת הביטוח, תרם קנדל 15,000 דולר לשיקום הבניין.
קנדל גם תרם לרכישת קרקע לבניית קפלה נוספת בוושינגטון. הקפלה הוקדשה ב-21 בנובמבר 1869, תשעה ימים לאחר פטירתו והיא נקראה קפלת קנדל. במהלך השנים גדל באופן משמעותי מספר החברים בכנסיית הפרשים, והוקמה כנסייה נוספת. הקהילה הנפרדת הוקמה ב-1891 ונקראה הכנסייה הבפטיסטית על שם קנדל.
מותו
בקיץ 1869 חלה קנדל במחלה במערכת העיכול וסבל מנדודי שינה. ב-2 באוגוסט הוא נסע לניו יורק לביקור אצל אחיינו, שם הוא נפל למשכב, ככל הנראה כתוצאה מהצטננות, אך ב-14 באוגוסט, כאשר הוא שב לוושינגטון, הוא היה כבר היה מרותק למיטתו. בעוד שרעייתו התכוננה למעבר לביתם החדש, התגורר קנדל בביתו של חתנו רוברט פוקס. שלושה שבועות לאחר מכן, כשהוא עדיין היה מרותק למיטתו, עבר קנדל לבית החדש. קנדל לא היה מסוגל לאכול וסבל מכאבים עזים. הוא טען שהוא סבל מ"קדחת רגזנית", אך ככל הנראה הוא לקה בסרטן הכבד ובסרטן הקיבה. הכאבים היו כה עזים, עד שקנדל שקל להתאבד ונשאר מרותק למיטתו עד ליומו האחרון.
איימוס קנדל פנטר בשחר ה-12 בנובמבר 1869 בביתו החדש, מעון סטיקני, שבוושינגטון. הוא נטמן בבית הקברות גלנווד שבעיר.
בצוואתו הורה קנדל לרכוש בכספי עזבונו קרקע לבניית קפלה נוספת לכנסיית הפרשים הבפטיסטית. הוא גם ציווה להקים קרן מלגות באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. המלגות הוענקו לסטודנט תושב וושינגטון שהגיע לציונים הגבוהים ביותר בבחינות הכניסה לאוניברסיטה.
על שמו של קנדל נקראו מחוז באילינוי והעיירה קנדל שבמדינת ניו יורק. על שמו קרויה גם העיר קנדלוויל שבאינדיאנה.
יחסי עיראק–צ'ילה
יחסי עיראק–צ'ילה הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה של צ'ילה לבין הרפובליקה של עיראק.
היסטוריה
צ'ילה התנגדה לפלישה לעיראק בשנת 2003.
אמין א-דח'יל
חיים אישיים
א-דח'יל נולד בבגדאד שבעיראק, ובגיל 5 הגיע עם משפחתו לבלגיה כפליט במהלך מלחמת עיראק.
קריירת מועדונים
א-דח'יל גדל במחלקות הנוער של ורטנאקן, הוגארדן-אוטגארדן, טיינן, אנדרלכט וסטנדרד לייז'. ב-23 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סטנדרד לייז', בתיקו 1-1 נגד ראסינג גנק במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הבלגית לעונת. בסך הכל ערך 13 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-31 בינואר 2022 חתם א-דח'יל בסנט טרוידן מליגת העל הבלגית. ב-5 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על קורטרייק במסגרת המחזור ה-26 בליגה. בסך הכל ערך 25 הופעות ליגה במדי המועדון.
קריירה בינלאומית
א-דח'יל הוא חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
Mamma Mia (שיר של אבבא)
Mamma Mia (באיטלקית: אמא שלי) הוא שיר מאלבומם השלישי של להקת אבבא, שנכתב על ידי סטיג אנדרסון, בני אנדרסון וביורן אולבאוס, והוקלט במקור בביצוע משותף של סולניות הלהקה, אנייטה פלסקו ואנני-פריד לינגסטאד. השיר הופיע לראשונה כחלק מהאלבום ABBA באפריל 1975, ולאחר מכן בספטמבר יצא כסינגל, עם הגרסה האינסטרומנטלית "אינטרמצו מס. 1" כבי-סייד.
בית ממכר עתיקות (סרט, 1921)
בית ממכר עתיקות (באנגלית: The Old Curiosity Shop) הוא סרט אילם בריטי משנת 1921 בבימויו של תומאס בנטלי ובכיכובם של מייבל פולטון, ויליאם לאג ויו אי רייט. הסרט מבוסס על הרומן "בית ממכר עתיקות" מאת צ'ארלס דיקנס. בנטלי יצר גרסה קולנועית של הרומן בשנת 1934.
צבע עור
צבע עור האדם הוא מאפיין חיצוני בולט של האדם. צבע העור נע מכהה ביותר, כמעט שחור, לבהיר ביותר בעל שקיפות חלקית, הנראה ורדרד בגלל הדם שבנימים.
צבע העור נקבע על ידי כמותו וסוגו של הפיגמנט מלנין בעור. בממוצע, לגברים עור כהה מעט מאשר לנשים. למלנין שני סוגים: פאומלנין (pheomelanin) שצבעו אדום, ואיאומלנין (eumelanin) שצבעו חום כהה המתקרב לשחור. כמות וסוג המלנין בעור נקבעים על ידי שישה גנים, הפועלים בדומיננטיות חלקית. עותק אחד מכל אחד מהגנים הללו מגיע מהאב, והאחר מהאם. כל גן מגיע במספר אללים, והתוצאה היא גיוון רב בצבעי העור.
ישנו קשר ישיר בין רמת קרינת העל-סגול הגאוגרפית והתפוצה של צבע עור מולד ברחבי העולם. באזורים הנחשפים לרמת קרינה גבוהה יותר, אשר בדרך כלל קרובים יותר לקו המשווה, האוכלוסייה תהיה לרוב כהת-עור. באזורים רחוקים מהאזור הטרופי, אשר בהם קרינת העל-סגול נמוכה, תמצא אוכלוסייה בעלת גוון עור בהיר. חוקרים משערים שאוכלוסיית בני האדם במשך 50,000 השנים האחרונות שינתה את צבע עורה מכהה לבהיר וההפך עקב ההגירה לאזורים שונים, ושהשינוי הגדול הניכר כיום בפיגמנטציה של העור קרה במהלך של לפחות 100 דורות (בערך 2500 שנים) דרך שינוי ב-DNA.
שיזוף
שיזוף הוא מנגנון ההגנה של העור מפני עודף קרינה. כאשר קרני השמש האולטרה סגולות פוגעות בעור, העור מייצר בתגובה מלנין המתבטא בעור כהה יותר, שזוף. עור כהה יותר עמיד יותר בפני נזקי השמש, לעומת עור בהיר הסופג יותר מקרינתה. בפעם הבאה שבה ייחשף העור לקרינה אולטרה סגולה, ייפגע העור פחות.
לא כל סוגי העור מגיבים לקרינת השמש באותו אופן. אצל אנשים שעורם כהה מטבעו יהיה השיזוף בלתי מורגש. בעלי עור כהה פחות ישתזפו במהירות, ובעלי עור בהיר ישתזפו מעט ויינזקו הרבה. לבקנים, אנשים חסרי מלנין לחלוטין, לא ישתזפו לעולם.
בעולם המערבי טרם המהפכה התעשייתית נחשבה צחות העור, בייחוד זה של האישה, למעלה חשובה. ביטויים כגון "צוואר צחור כחבצלת" או "כתפי שיש" נחשבו למחמאות. יפהפיית שיר השירים, למשל, חשה צורך להתנצל על שיזפונה ולהטיל את האשמה על אחיה שגרמו לה להיחשף לשמש השדה:. בחלום ליל קיץ מאת שייקספיר סופגת הרמיה קִנטורים על עורה הכהה. העור החיוור היה סמל סטטוס, אות לכך שבעליו יכול להרשות לעצמו את מותרות הצל. תפיסת העור הלבן כיפה נבעה ככל הנראה מן העיסוק הרווח של פשוטי העם בחקלאות, תחת כיפת השמים. אישה מפשוטי העם לא יכלה להרשות לעצמה לשמור על גון עור בהיר, אך אשה עשירה דאגה להדגיש את מעמדה באמצעי זה.
המהפכה התעשייתית העבירה את המעמד הנמוך מעבודה בשדות לעבודה ממושכת במפעלים. בתנאים כאלה העובדים הפשוטים לא נחשפו לאור שמש. לעומתם, בעלי האמצעים יכלו להרשות לעצמם לצאת לחופשה על שפת הים ולהשתזף. בשנת 1923 הופיעה מעצבת האופנה קוקו שאנל בקאן שזופה לאחר הפלגה ביאכטה של הדוכס מוולינגטון. הופעה פומבית שזופה של דמות משפיעה זו נתנה את האות לשינוי התפיסה האסתטית של גון העור בציבור ונחשבת לתחילת עידן השיזוף. תפיסה זו של השיזוף כמחווה על מעמד כלכלי גבוה נשמרה עד היום.
העור כבסיס לחלוקה לגזעים
תאוריות מוקדמות על חלוקת בני האדם לגזעים התבססו על מאפיינים פנוטיפיים כוללניים, כגון צבע עור, ולא התבססו על מובחנות ביולוגית גנטית מעמיקה יותר.
הצרפתי פרנסואה ברניה (Bernier) השתמש בשנת 1684 לראשונה במונח "גזע", לשם "חלוקה חדשה של הארץ לפי המינים או הגזעים השונים של בני אדם היושבים בה". בעזרת מאפיינים פנוטיפיים מובהקים, כגון צבע עור, השיער, מבנה הפנים ואחרים, חילק ברנייה את האנושות, באופן כללי, לחמישה גזעים: תושבי אירופה וצפון אפריקה, רוב תושבי אסיה המערבית וחלק מתושבי אסיה הדרומית-מזרחית וכן האינדיאנים ילידי האמריקות; תושבי אפריקה שמדרום לסהרה; תושבי מזרח אסיה ומרכזה, הפיליפינים ויושבי רוסיה המרכזית; הלאפים; וה"שחורים" יושבי כף התקווה הטובה (כנראה הבושמנים). ריצ'רד ברדלי (Bradly) הציע בשנת 1721 חלוקה לחמישה "מינים" על פי צבע עור וצורת השיער ושיער הפנים.
במרוצת המאה ה-18 הייתה מקובלת ביותר גישה אותה ניתן לכנות כ"תאוריה הסביבתית-גאוגרפית". המדענים שהרכיבו את האסכולה הזו האמינו במוצא המשותף של כל בני האדם מהאדם הראשון, ועל כן נאלצו למצוא הסברים אחרים להבדלים הניכרים לעין בין קבוצות שונות של בני אדם. מכיוון שכך הם ייחסו את ההבדלים הללו להשפעות סביבתיות שונות, כגון אקלים, תזונה או חשיפה לאור השמש.
מסקנה הנובעת מטענתה המרכזית של אסכולה זו היא כי ההבדלים בין בני האדם ניתנים להשפעה ולשינוי. כך, למשל, האמין בופו כי ההבדלים בין הגזעים עתידים להיעלם בהדרגתיות, אם התנאים היוצרים את ההבדלים ביניהם, קרי אקלים ותזונה, ייעלמו גם כן, או אם נסיבות אחרות ישפיעו על אופן פעולתם. למעשה, כוחה ההסברי של אסכולה זו היה חזק עד כדי כך שהיו שהציעו את האפשרות כי צבע עורם של האפריקנים ומאפייניהם הפיזיים לא היו תורשתיים כלל. בארצות הברית טען, למשל, סמואל סטנהופ סמית' (Stanhope Smith) כי עור בעל צבע כהה אינו אלא תופעה הדומה לנמשים, וכי עם חשיפה מספקת לשמש, גם אנשים בעלי צבע עור בהיר יהפכו לבעלי צבע עור כהה. לטענתו השינוי יכול לקרות גם בכיוון ההפוך, ולראיה הוא הביא את המקרה של הנרי מוס (Moss), עבד אפריקני מוירג'יניה, שכפי הנראה סבל מאובדן פיגמנטציה לאחר שעבר לצפון ארצות הברית. בהסתמכו על אותו המקרה טען בנג'מין ראש (Rush) בכינוס החברה הפילוסופית האמריקאית (American Philosophical Society) בשנת 1797 כי צבע עור שחור אינו אלא מחלה הדומה לצרעת. על אף טענות כגון אלו, ראו מרבית תומכי האסכולה הסביבתית-גאוגרפית קשר בין השפעות סביבתיות ותורשה.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 הייתה נפוצה למדי, במחקרים מדעיים על גזע, שיטת הסולם הכרומטי של פון לושאן. בשיטת מדידת צבע העור זו התגלו בעיות, שכן התוצאה הייתה בלתי עקבית, כתוצאה משיקול דעת סובייקטיבי של כל מתבונן.
יחסי אוזבקיסטן–מצרים
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-23 בינואר 1992.
במהלך ביקור המשלחת המצרית הרשמית באוזבקיסטן בינואר 1992 וביקורו של נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב במצרים בדצמבר 1992, אושרו המטרות להעמקת והרחבת שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בתחומים שונים. עד שנת 2000 נחתמו 10 הסכמים דו צדדיים בין שתי המדינות: יסודות היחסים ושיתופי הפעולה בין אוזבקיסטן ומצרים, קידום השקעות והגנה הדדית, שיתוף פעולה כלכלי, מדעי וטכני, שיתוף פעולה בתחום התעופה והתחבורה האווירית, שיתוף פעולה בין מכון טשקנט למדעי המזרח לבין אוניברסיטת אל-אזהר במצרים במדע ותרבות, והחשובים ביותר הם הסכמים בנושא שיתוף פעולה וייעוץ בין משרדי החוץ של מצרים ואוזבקיסטן.
שרה שוורץ
שרה שוורץ (7 באפריל 1958 – 11 בנובמבר 2002) הייתה שוטרת במשטרת ישראל, שעוטרה בעיטור האומץ של המשטרה.
ביוגרפיה
שרה שוורץ נולדה ברחובות וגדלה בנס ציונה.
ב-11 בנובמבר 2002 נהרגה שוורץ בתאונת דרכים בנס ציונה תוך כדי מילוי תפקידה. היא נפגעה על ידי אופנוע כבד, פונתה לבית חולים ומתה שם מפצעיה.
שרה שוורץ הניחה אם, בעל ושתי בנות. היא נקברה בבית הקברות הצבאי בנס ציונה.
בן-עמי בן-ישראל
בן עמי בן-ישראל (12 באוקטובר 1939 – 27 בדצמבר 2014) היה אמריקאי שהיגר לישראל והיה למנהיגה ומייסדה של קהילת העבריים מדימונה.
ביוגרפיה
נולד בשם בן קרטר (Ben Carter) בשיקגו, אילינוי, למשפחה אפרו-אמריקאית נוצרית-בפטיסטית. לאחר שיצא מבית הספר התיכון, קרטר שירת שלוש שנים בצבא האמריקאי ולאחר ששוחרר עסק בחקר מתכות. ב-1961 עמיתו לעבודה הציג בפניו את הרעיון שהשחורים בארצות הברית הם צאצאים של העבריים התנכיים. קרטר החל ללכת למפגשים של האפריקאים העבריים, שם קיבל את שמו העברי בן עמי בן ישראל.
לפי קהילת האפריקאים העבריים, ב-1966 התגלה בפני בן עמי המלאך גבריאל ואמר לו להוביל אפרו-אמריקאים לארץ ישראל. בחיזיון הוא טען שנאמר לו שעליו להוביל את בני ישראל האפרו-אמריקאים לארץ-האלוהים המובטחת.
הקהילה לא התקבלה בחברת תושבי המקום ולא נתמכה על ידי ממשל ליבריה. התנאים הכלכליים לא היו טובים והרבה מאנשי הקהילה מתו ממחלות. לאור זאת. בשנת 1969 נסע בן עמי לישראל, כדי לבדוק אפשרות של מעבר לשם. תוך ניצול העמדות העמומות של הרשויות הישראליות ביחס להגירה, הצליחה הקהילה לעלות לארץ ישראל. לדברי בן-עמי, הכסף לרכישת הכרטיסים למסע הגיע ממכירות של שתי חנויות גלידה של הקהילה במונרוביה ו"אינטליגנציה אלוהית".