cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שארלוט קסיראגי
חיים אישיים
החל מ-2011 קסיראגי ניהלה מערכת יחסים עם הקומיקאי היהודי-צרפתי גד אלמלח, שנחשב לאחד מכוכבי הבידור הגדולים בצרפת. ב-17 בדצמבר 2013 נולד בנם, רפאל באותו בית החולים בו נולדה שארלוט במונקו. הם נפרדו ב-2015. ביוני 2019 קסיראגי נישאה לדימיטרי ראסאם, מפיק סרטים ובנה של השחקנית קרול בוקה. לזוג בן משותף, בלתזר.
הרלי-דייווידסון פאט בוי
הרלי-דייווידסון פאט בוי (באנגלית: Harley-Davidson Fat Boy) הוא אופנוע המאופיין באמצעות סגנון "Cruiser" ומנוע "V-twin engine" מתוצרת יצרנית האופנועים האמריקאית הרלי-דייווידסון (שם מלא: Harley-Davidson Motor Company) אשר מיוצר משנת 1990 ועד היום.
פירוש המילה "Fatboy" בעברית הוא "ילד שמן", אך הכוונה ל"שרירי".
"הרלי-דייווידסון פאט בוי" משווק בישראל על ידי "Harley-Davidson® ISRAEL".
טוקונושימה
טוקונושימה (ביפנית: 徳之島) הוא אי ב, בחלק הצפוני של איי ריוקיו, בין האיים קיושו ואוקינאווה. האי הוא אחד מ שבמחוז קגושימה ביפן.
באי, ששטחו 247.77 קמ"ר, התגוררו, נכון ל-1 בספטמבר 2021, 22,243 תושבים. האי ידוע כבעל שיעורי הילודה הגבוהים ביותר ביפן וכן אוכלוסייה משמעותית של אנשים שחיים משמעותית מעבר לגיל 100. האי מחולק לשלוש עיירות מנהליות: טוקונושימה, איסן ואמאגי. מרכז האוכלוסייה הגדול ביותר באי הוא העיירה קאמצו, הממוקמת לאורך החוף המזרחי של האי בתוך העיירה המנהלית טוקונושימה. חלק גדול מהאי נמצא בגבולות.
בשנת 2021, נכלל חלק גדול מהאי באתר המורשת העולמית האיים: אממי-אושימה, טוקונושימה ואיריומוטה והחלק הצפוני של אוקינאווה של ארגון אונסק"ו.
היסטוריה
לא ברור מתי יושב האי טוקונושימה לראשונה. האי מוזכר בכרוניקה היפנית העתיקה ניהון שוקי משנות ה-20 של המאה השמינית.
החל מהמאה ה-11, טוקונושימה היה היצרן העיקרי של כלי אבן אפורים בשם קמויאקי (カムィヤキ) שנמצאו במאות אתרים ארכאולוגיים ברחבי איי ריוקיו ודרום קיושו. על האי נמצאו מספר אתרים ארכאולוגיים שבהם יוצרו כלי קמויאקי. אתרים אלה הם כיום אתרים היסטוריים לאומיים.
עד 1624, היה טוקונושימה חלק מ. לאי פלשו סמוראים מ בשנת 1609 ושילובו בנכסים הרשמיים של הקלאן הוכר על ידי שוגונות טוקוגאווה בשנת 1624. שלטון שימאזו היה אכזר, כאשר תושבי האי הפכו לצמיתים ונאלצו לגדל קנה סוכר כדי לעמוד במיסוי גבוה, שגרם לא פעם לרעב המוני. ברעב בשנת 1755 נספו כ-3,000 תושבי האי. טקמורי סאיגו הוגלה לטוקונושימה ב-1862 למשך פחות מחודשיים, לפני שעונשו הוחמר לגלות בתנאים קשים יותר ב.
לאחר רסטורציית מייג'י שולב טוקונושימה ב ולאחר מכן הפך לחלק ממחוז קגושימה. מסוף מלחמת העולם השנייה ועד 1953 הוא היה בשליטת ארצות הברית יחד עם איי אממי האחרים, ואז הוחזר לשלטון יפני.
בשנת 2006, הציע ראש ממשלת יפן יוקיו הטויאמה לארצות הברית להשתמש בטוקונושימה כאתר חלופי של ל באוקינאווה, מה שהוביל למחאות נרחבות ולהתנגדות של גורמים מקומיים. בהפגנת מחאה נגד תוכנית זו בשנת 2010 השתתפו 16,000 אנשים, יותר ממחצית מאוכלוסיית האי.
גאוגרפיה
טוקונושימה הוא האי השני בגודלו באיי אממי, אחרי אממי אושימה, והאי ה-15 בגודלו ביפן. הוא נכלל באופן כללי יותר בארכיפלג סאצונאן ואיי ריוקיו. טוקונושימה מבודד מאיי אממי האחרים, וממוקם באמצע הדרך בין אממי אושימה ו.
האי ממקור געשי באורך של כ-25 קילומטרים ורוחב של 18 קילומטרים. רוב שטחן של העיירות המנהליות של טוקונושימה ואמאגי מכוסה בהרים וגבעות, כשהפסגה הגבוהה ביותר של האי היא הר אינוקאוודקה בגובה 645 מטר מעל פני הים. הר אמגידקה בצפון הוא בגובה של 533 מטר. שטחה של העיירה המנהלית איסן לאורך המדרון הדרום-מערבי של האי שטוח יותר, עם אדמה פורייה המתאימה לחקלאות. החוף של האי הוא ברובו טרשי וסלעי עם חופים חוליים קטנים הפזורים לאורכו וכן סדרה של צוקים גדולים בקצה הדרום-מערבי של האי. האי מוקף בשוניות אלמוגים.
האי משתייך לאזור האקולוגי של. אף על פי שטוקונושימה הוא סובטרופי, הוא זוכה לכמות גשמים מספקת כדי שיהיו בו יערות גשם. חלק גדול מהאי נותר מכוסה ביערות ער, אם כי אזורים רבים בוראו בצורה נרחבת לחקלאות. ישנן מערות רבות באי, הארוכה שבהן באורך 2,052 מטרים והיא שוכנת באזור איסן.
האקלים של טוקונושימה מסווג כאקלים סובטרופי גשום (סיווג אקלים Cfa על פי שיטת קפן) עם קיץ חם מאוד וחורף מתון. טמפרטורה ממוצעת שנתית של ℃ 21.9, וכמות משקעים שנתית ממוצעת של 1,920 מילימטרים. העונה הגשומה נמשכת ממאי עד ספטמבר. טייפונים מתרחשים לעיתים תכופות.
פאונה
טוקונושימה היא משכן של כמה מינים נדירים אנדמיים לאי עצמו או באופן כללי יותר לאיי אממי. ארנב אממי נמצא רק באיים טוקונושימה ואממי אושימה והוא מסווג בסכנת הכחדה. ארנב אממי נקרא לפעמים מאובן חי מכיוון שהוא מייצג שושלת יוחסין אסייתית עתיקה שנעלמה במקומות אחרים. בסכנת הכחדה נמצאת גם (Tokudaia tokunoshimensis), שחיה רק בטוקונושימה. יש גם כמה מיני עופות אנדמיים לטוקונושימה ולאממי אושימה, כמו עורבני לידס (Garrulus lidthi). האי הוא גם משכנו של גומצן האבו, נחש ארסי שניתן למצוא ברחבי איי ריוקיו. הנוכחות של גומצן האבו שמרה על היערות באי ברובם מפני מבקרים והאזורים הטרשיים יותר יחסית ללא מגע אנושי.
תרבות
לטוקונושימה יש תרבות המשקפת שילוב של השפעות של יפן ושל איי ריוקיו, עם השפעה רבה מאיי אממי השכנים ומאוקינאווה מדרום. המטבח המקומי של האי משלב ארוחה יפנית סטנדרטית עם מנות אוקינאוויות כגון. כלי נגינה פופולרי באי הוא ה, קרוב משפחה אוקינאווי של השמיסן היפני, ובני האי נוהגים לריקוד את המחול העממי האוקינאווי ה.
השפה הילידית של האי, שפה מקבוצת. הנקראת "שפת טוקונושימה", ידועה ביפנית כ"שימאגוצ'י" ("שפת האי"). עם זאת, השפה הוחלפה במידה רבה על ידי היפנית הרגילה. המילה בשפת טוקונושימה עבור "תודה", אובראדרן (באזור העיירות טוקונושימה ואמאגי) ו-אובוראדניי (העיירה אייסן) מוכרת אפילו בקרב דוברי יפנית.
טוקונושימה ידועה ב (闘牛), סגנון יפני של מלחמות שוורים שבו מאמנים אנושיים מעודדים זוג שוורים הנועלים קרניים לדחוף זה את זה מהזירה. טוגיו הוא אירוע מרכזי באי וחלק ניכר מהתרבות של האי סובב סביב מלחמות השוורים. בגלל החשיבות של טוגיו, הקמע והסמל הראשי של טוקונושימה הוא שור טוגיו.
כלכלה
כלכלת האי מבוססת על חקלאות, בעיקר גידול קנה סוכר, אורז, בטטה, זנגביל, ופירות טרופיים כמו מנגו, פפאיה ובננות. קני סוכר מעובדים במספר מפעלים לסוכר חום ובמספר מזקקות מסוכר חום ל. גם דיג מסחרי חשוב, כמו גם תיירות ומעט תעשייה קלה.
תחבורה
מנמל קמטוקו, הממוקם בסמוך לקמצו בעיירה המנהלית טוקונושימה, יש שירות מעבורות סדיר לעיירות על אממי אושימה וואדומארי על אוקינוארבוג'ימה. מאממי אושימה המעבורת ממשיכה לקגושימה. מאוקינוארבוג'ימה המעבורת ממשיכה ל ואוקינאווה. קיימות מעבורות גם לקובה. בנמל הקטן יותר של הטונו, בעיירה אמאגי, יש מעבורות לקגושימה ולסטוצ'י באממי אושימה. כאשר הגלים חזקים מדי בצד האוקיינוס השקט של האי, בו נמצאת קמטוקו, מעבורות קמטוקו יעגנו במקום זאת בנמל הטונו. נמלים קטנים המשמשים בעיקר ספינות דיג או ספינות סיורים, קיימים במקומות אחרים לאורך קו החוף.
מנמל התעופה טוקונושימה, הממוקם באמאגי, יש טיסות לקגושימה, אממי אושימה ואוקינוארבוג'ימה (כשהטיסה ממשיכה לאוקינאווה) באמצעות החברות ג'פאן איירליינס ו.
אתרי תיירות
טוקונושימה היא יעד תיירותי פופולרי. טיולים רגליים אינם מומלצים בגלל גומצן האבו הארסי, אבל שבילי ההרים אקזוטיים ויפים. גם החופים נאים למדי, וקו החוף של האי כולל כמה אתרי טבע בולטים.
כף אינוטאבו, הנקודה המערבית ביותר של האי, כולל נוף מרהיב של האוקיינוס ואנדרטה, שנבנתה באפריל 1968, לאוניית המערכה יאמטו ולספינות הליווי שלה, שהוטבעו ליד טוקונושימה בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
אטרקציה בולטת נוספת על חוף הים היא אינוג'ופוטה, אזור של סלע אלמוגים משונן וסחוף עם נופים דרמטיים של האוקיינוס. באינוג'ופוטה, זוג ייחודי של חלונות בסלע כתוצאה מסחיפה הידוע בשם מגאן-איווה (סלע המשקפיים) משקיף על האוקיינוס.
חלק גדול מהאי נכלל בתוך שהוקם בשנת 2017 (החליף את הפארק הלאומי למחצה אממי גונטו שהוקם ב-1974).
ספייסר
ספייסר (Spicer) הוא שם משפחה. משמעות השם היא מוכר תבלינים, חנווני או רוקח. ספייסר הוא גם וריאציה של השם היהודי שפיצר.
ניסויים בחסך לשוני
ניסויים בַּחֲסָךְ לשוני הם ניסויים שנערכו פעמים אחדות לאורך ההיסטוריה, על ידי בידודם של תינוקות מהסביבה הטבעית של שפה מדוברת או שפת סימנים, כדי לגלות את אופיו היסודי של טבע האדם או את מקור השפה.
בהיסטוריה
ממסמכים עתיקים עולה כי ניסויים מסוג זה נערכו מפעם לפעם, אולם האותנטיות של התיעוד אינה ידועה בוודאות. תיעוד מוקדם של ניסוי שכזה ניתן למצוא ב"היסטוריות" מאת הרודוטוס; לפי הרודוטוס, ערך המלך המצרי פסמתיך הראשון ניסוי כזה, והגיע למסקנה כי העם הפריגי קדם לעם המצרי, היות שהמילה הראשונה שאמר התינוק הייתה דומה למילה הפריגית "בֶּקוֹס", שמשמעותה לחם.
על פי המסופר, במאה ה-13 ביצע פרידריך השני ניסוי על תינוקות ללא מגע אנושי, כדי לראות אם ידברו בשפה טבעית כשיהיו בוגרים מספיק כדי לדבר. נטען שעשה זאת כדי להתחקות אחרי השפה שקיבלו אדם וחוה מאלוהים בגן העדן. הניסויים תועדו ב"דברי הימים" שכתב הנזיר סאלימבנה די אדם. לדבריו, פרידריך הורה "לאמהות-אומנות ולמיניקות כי יניקו וירחֲצו את הילדים ויטפלו בהם, אבל בשום אופן שלא יפטפטו או ידברו איתם; שכן רצה לגלות אם ידברו בשפה העברית, או ביוונית, או בלטינית או בערבית, או שמא ידברו בשפתם של ההורים שהביאום לעולם. אבל כל עמלו היה לשווא, שכן הילדים לא יכלו לחיות ללא מחיאות כף, העוויות, שעשועים עליזים ודיבור של חיבה."
כמה מאות שנים לאחר הניסוי של פרידריך השני, שלח ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד, על פי המסופר, שני ילדים שיגדלו אצל אישה אילמת שהתגוררה בסביבה מבודדת על האי אינצ'קית', בניסיון לראות אם השפה היא מוּלדת או נלמדת. מקומיים דווחו כי הילדים דיברו עברית טובה, אך היסטוריונים היו סקפטים לגבי עובדה זו (ולדעתם הילדים השמיעו קולות שאינם שפה כלשהי). הניסוי נערך שוב לאחר מכן על ידי אכבר, קיסר האימפריה המוגולית, אשר גרס כי יכולת הדיבור מתפתחת מהשמיעה, לכן ילדים שלא ישמעו שפה בקרבתם יהיו אילמים.
בתאוריית ההתקשרות
לפי תאוריית ההתקשרות, שהיא ענף בפסיכולוגיה התפתחותית, התקשרות לא מאורגנת בגיל הרך, כולל חסך לשוני, עלולה להביא לעיכוב התפתחותי חמור. אף כי לא נעשו מחקרים מסודרים, עקב הקושי האתי שבכך, הראו מחקרים על ילדים מאומצים כי במקרים קיצוניים שבהם הם שהו בסביבה דלת גירויים בחודשים הראשונים לחייהם, הם היו שרויים ברמת סיכון גבוהה לעיכוב התפתחותי. ככלל, ההנחה היא כי התקשרות לא מאורגנת אצל תינוקות היא גורם סיכון רציני לפסיכופתולוגיה בגיל מאוחר יותר, והיא עלולה לגרום לעיכוב התפתחותי, לפיגור שכלי, ולהפרעות נפשיות בהמשך החיים.
חסך לשוני כמאפשר היווצרות ספונטנית של שפת סימנים
הספר הלשון האבודה של העגורנים כולל בתוכו תת-עלילה המתארת את סיפור חייהם הדמיוני של שני בנים תאומים, שחיו בקרבת אתר בניה, ועקב הזנחה פושעת לא פיתחו שפת דיבור. הנוף היחיד שראו מהחלון היה עגורנים - מנופי בנייה גדולים, בעבודתם. אותם אחים פיתחו במהלך התפתחותם שפה עשירה, המבוססת על תנועות העגורנים באתר הבנייה, שהייתה לשון ייחודית להם, ושאיש מלבדם לא היה יכול להבין. אף כי הסיפור נכתב כמטאפורה לתקשורת בין להט"ב בחברה הומופובית, הוא מתאים לתיאורים חברתיים של היווצרות ספונטנית של שפת סימנים, במקומות שקיים בהם חסך לשוני.
יש עדויות כתובות להתפתחות שפות סימנים בכמה כפרים באנגליה במאה ה-17, שבהם הייתה אוכלוסיית כבדי השמיעה גדולה במיוחד. בישראל נתגלתה בשנת 2004 שפת סימנים שנוצרה באופן ספונטני בקרב כבדי השמיעה בכפר הבדואי א-סייד שבנגב. דוגמה מרתקת היא שפת הסימנים של ניקרגואה – מקובל לראותה כדוגמה נדירה בימינו ליצירת שפה טבעית יש מאין. עם זה, יש לציין כי ברוב המקרים אין ההשוואה בין מקרים אלה לבין חסך לשוני אצל תינוקות מתאימה במלואה, מאחר שסביר להניח כי אותם תינוקות נחשפו לשפת הסימנים של המבוגרים.
עונת 1934/1935 בפוטבול ליג
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. גרימסבי טאון ופרסטון נורת' אנד היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
ארסנל זכתה באליפות בפעם השלישית ברציפות ובפעם הרביעית בתולדות המועדון.
בסוף העונה לליגת משנה ירדו לסטר סיטי וטוטנהאם הוטספר. במקומן לליגה הבכירה עלו ברנטפורד ובולטון וונדררס.
כדורגלנים מצטיינים
טד דרייק מארסנל כבש 42 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
אברהם זלץ
קורות חיים
זלץ נולד ב-1864 בעיר טרנוב שבגליציה, אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן לאהרן. בשנת 1887 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת וינה, בתואר דוקטור למשפטים, ולאחר מכן עבד כעורך דין בעיר הולדתו. כתב מאמרים והיה שותף, יחד עם אברהם קורקיס, לייסודו של השבועון הציוני בשפה הפולנית Przyszłość ("פּשישלוֹשץ'", 'עתיד').
זלץ תמך בהתיישבות יהודית בארץ ישראל וקיבל סיוע מהרב של צ'ורטקוב בהפצת רעיונותיו ותוכניתו להתיישבות. הוא כיהן כסגן נשיא האגודה "אהבת ציון" שנוסדה בטרנוב בשנת 1891 ותמך בנתן בירנבוים בעבודת ההכנה להקמת "אגודת ציון".
ב-3–5 בספטמבר 1893 נכח לצד מרדכי אהרנפרייז, וילי במבוס, צבי בלקובסקי, ראובן בריינין ונתן בירנבוים, בוועידה מקדימה שהתקיימה בדירתו של בירנבוים בסמטת מיסבאך 12 בווינה, שנועדה להיות בסיס לכינוס קונגרס ציוני כללי בברלין (ואשר, בהיעדר תמיכה נוספת, כשלה). בנוסף, כיהן כיושב-ראש הראשון של המפלגה הלאומית היהודית של גליציה.
בשנת 1899 היה אחד משני המקימים של ההתיישבות מחניים בגליל ולשם כך השיג בחשאי את הסכמת הרצל (בשנת 1897 רכש בפריז 10 אלף דונם של אדמה מאדמונד רוטשילד בלי התייעצות מוקדמת, וכנגד עמדת הקונגרס).
זלץ השתתף באחד עשר הקונגרסים הציוניים הראשונים, ובקונגרס השמיני, שהתקיים באוגוסט 1907 בהאג, נבחר לוועד הפועל. בנוסף, הוא רץ לפרלמנט הפולני ללא הצלחה בשנים 1907 ו-1911.
בשנת 1934 הוציא ספר זיכרונות על פועלו הציוני בטרנוב מהשנים 1884–1914 לכבוד חגיגות היובל לתנועה הציונית בטרנוב.
זלץ נפטר בראשית שנת 1941 בטרנוב, בן 77 במותו. מקום קבורתו לא נודע.
גורדון (1912-1916)
גורדון (באנגלית: Gordon) היא מכונית פתוחה, 2 מושבים, מסוג סייקלקאר מתוצרת "Gordon Armstrong East Riding Garage" אשר יוצרה בין השנים 1912–1916 בבריטניה.
"Cyclecar"
מועדון "Clubs Moto Cycliste" פרסם ב-14 בדצמבר 1912 תקנון לגבי מכוניות ה-"Cyclecar". הדגמים בקטגוריה של המכוניות הגדולות הוגבלו למשקל מקסימלי של 350 ק"ג ולמנוע בעל נפח עד 1,100 סמ"ק. הדגמים בקטגוריה של המכוניות הקטנות הוגבלו למשקל בין 150-300 ק"ג ולמנוע עד נפח 750 סמ"ק.
איזידור שר
איזידור שר, משנת 1907 גונדוש, (בהונגרית: Scheer Izidor; 1860 – אגר, 2 בפברואר 1930) היה בנאי אמן, אדריכל יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
איזידור שר נולד במשפחה יהודית כבנם של גוטליב שר ושל הרמין שטיין. הוא למד באוניברסיטה הטכנית של וינה, ומ-1892 פתח משרד אדריכלות עצמאי בבודפשט. הוא תכנן בתי דירות רבים, חנויות כלבו, אך גם מפעלים.
קריירה
לעיתים קרובות עבד עם האדריכל יוז'ף פישר, ובית שטאפנברג שבמרכז העיר, שנבנה בשנת 1904 הוא עבודתם המשותפת של השניים ברחוב פיארישטה 6. הוא גם השתתף בתחרויות אדריכלות חשובות: בשנת 1898 השתתף במכרז תכנון של בית הכנסת בליפוטווארוש עם לאסלו ואגו ועם יוז'ף ואגו (צפון רובע 5 מרכז העיר). בית הכנסת לא נבנה לבסוף מסיבות תקציביות. בשנת 1928 הוא היה אחד האדריכלים ההונגרים הבודדים שהשתתפו בתחרות הבינלאומית של ארמון האומות בז'נבה (בצרפתית: Palais des Nations; באנגלית: Palace of Nations). בשנת 1895 הוא עדיין תכנן בסגנון היסטוריסטי את בית ברוכשטיינר היפה. מאוחר יותר ברחוב יושיקה 2 פינת רחוב צ'נגרי את הבית הפינתי כבר תכנן בסגנון אר נובו בשנת 1903.
קבורה
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (3 / J-67-6a).
ג'ון ספנסר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
עצלן חיוור-גרון
מראה וממדים
לעצלן חיוור-גרון ראש עגול ואוזניים חיצוניות קטנות. גפיו ארוכות וקצרות, אורך ידיו כמעט כפול מאורך רגליו, כאשר לכל יד ורגל יש שלושה טפרים. אורך גופם של הזכרים הוא בין 45 ל-55 ס"מ ואורך זנבם הקצר הוא בין 4 ל-6 ס"מ. הם שוקלים מ-3.2 ל-6 ק"ג. לעומתם, הנקבות גדולות יותר, אורכן בין 50 ל-75 ס"מ ומשקלן בין 3.8 ל-6.5 ק"ג.
פרוותו מגיעה לעד 10 ס"מ באורכה ומצויים בה בדרך כלל אצות ירוקות אשר נותנות לעצלן מראה ירקרק ועוזרות בהסוואתו בנוסף מצויים חרקים שונים כמו עצלני עש וסוגים מסוימים של חיפושיות. צבע הפרווה אצל עצלן בוגר הוא אפור על רוב גופו, וכתמים כהים יותר נמצאים על גבו, כתפו ומפרק הירך שלו. לזכרים יש כתם צהוב בהיר או כתום על הגב שמחולק בפס שחור מרכזי. קשה להבדיל בין עצלן חיוור הגרון לבין עצלן חום הגרון שקרוב אליו בסוגו, אך לו, כששמו מרמז, יש כתם צהוב חיוור על הגרון.
עיניו גדולות וככל הנראה חסרות תאי מדוכים ברשתית, דבר המציע שסוג עצלן זה אינו יכול לראות בצבעים. למרות שאוזניו קטנות למראה לעצלן חיוור גרון יש שמיעה מצוינת. כמו כן, דווח שיש לו חוש ריח טוב.
אנטומיה
הפה מצופה ברירית שחורה, למרות שלשונם הגדולה והכבדה בצבע ורוד. מרקם החך מקומט, והלשון מכוסה בחריצים רבים, ככל הנראה כדי להתאים לתזונת העצלן. כמו לעצלני תלת אצבע אחרים, יש לו רק חמש שיניים בכל צד של הלסת העליונה וארבע בכל צד של הלסת התחתונה וצורתן פשוטה ועגולה. השיניים הקדמיות בלסת העליונה קטנות בהרבה משאר השיניים. לעצלן ושט קצר אבל הקיבה גדולה ומסובכת, בנוסף יש להם נרתיק גרוני בתחילת המעי הגס.
בית גידול ותפוצה
עצלן חיוור גרון נמצא רק ביערות טרופיים של צפון אמריקה הדרומית, לרבות גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, מערב ונצואלה וקולומביה, וברזיל בצפון האמזונאס. אין תת-מינים ידועים.
אורח חיים וביולוגיה
עצלנים חיוורי-גרון הם סוליטרים, אוכלי עלים, שחיים כמעט את כל חייהם על העצים. הם אוכלים רק עלים כולל אלו של המשי ושל ההוואה. בין טורפי העצלן ידועים היגואר, ההרפיה והאנקונדה.
עצלן חיוור-גרון ישן על עצים בדרך כלל במהופך כאשר הוא נתלה עם ידיו ולפעמים הוא נשאר בתנוחה זאת גם כמה זמן לאחר שהוא מת. העצלנים ישנים מעל לשמונה עשרה שעות כל יום, והם עוברים בין ענפי העץ רק באטיות רבה. הם יורדים מהעצים מעת לעת כדי לעשות את צורכיהם בערימה של כדורים קטנים בבור שנחפר באדמה. הם משמיעים קול שריקה חלש הנשמע כ"אאי".
למרות אורח חייהם כשוכני עצים מובהקים, הם גם שחיינים יעילים בעת הצפות.
רבייה
ההזדווגות מתרחשת על העצים, תקופת ההריון נמשכת כשישה חודשים שאחריו מולידה האם צאצא אחד.
הצעירים נולדים כבר עם פרווה מלאה ועיניים פקוחות. העצלן חיוור-גרון הצעיר נאחז בחלקה התחתון של אמו בחודש הראשון לחיו, אז הוא מגיע למשקל של כ-300 גרם. הם מתחילים לאכול אוכל מוצק בגיל שלושה שבועות, ונגמל באופן מלא מחלב אם זמן מה לאחר החודש הראשון. בהתחלה לצעיר יש פרווה רכה אפרפרה-חומה, שנעשית קשה וכהה יותר ככל שהוא גדל. הם מגיעים לבגרות מינית בסביבות גיל שלוש.
מספיק טוב (סדרת טלוויזיה)
מספיק טוב (באנגלית: Close Enough, בתרגום מילולי: מספיק קרוב) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מוזרמת מסוגת הקומדיית מצבים מונפשת למבוגרים שנוצרה על ידי ג'יי. ג'י. קווינטל, שגם מדבב את אחת הדמויות הראשיות (ג'וש). עונתה הראשונה עלתה לשידור ב-9 ביולי 2020 ב-HBO Max. ביולי 2022 הסדרה בוטלה אחרי ששודרו שלוש עונות.
בישראל הסדרה זמינה בנטפליקס.
תקציר העלילה
החוויות המשעשעות של זוג צעיר, ג'וש ואמלי, שמגדלים את בתם הקטנה קנדיס, ושל צמד חבריהם הגרושים, אלכס ובריג'ט, בעיר לוס אנג'לס. העלילות הן בעלות אופי קומי אבסורדי או מוקצן. למשל בפרק "ג'וש הגזור" (באנגלית: Josh Gets Shredded), אחרי שג'וש מרים את בתו וחש כאב בגב נאמר לו שהוא צריך להתחיל להתאמן על מנת להתחזק אז הוא מצטרף לחדר כושר, הופך לשרירי ברמה מופרכת ומפתח אובססיה לתחום הכושר שגורמת לו להזניח את בתו שעבורה החל להתאמן. רוב הפרקים מורכבים משתי עלילות נפרדות כשכל אחת מהן מהווה סיפור עצמאי.
חנתיליש
חַנְתִילִיש הוא שמם של שני מלכי החתים.
נעמי קיס
נעמי קיס (28 ביוני 1941 – 4 במאי 1985 ) הייתה פמיניסטית יהודייה-אמריקאית ופעילת שמאל בישראל, חברת מפלגת מחנה של"י. נולדה לשאול ולאה (ליליאן) קיס (Kies) וגדלה במשפחה ציונית בניו יורק. למדה את התואר הראשון במכללת סווארת'מור וביקרה לראשונה במדינת ישראל ב-1965, במסגרת כתיבת הדוקטורט שלה בנושא "דפוסי הצבעה בבחירות בירושלים" במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) . שנתיים לאחר מכן עלתה ארצה. תחילה עבדה כסוציולוגית ברשות לפינוי אזורי שיקום , ובינואר 1970 מונתה למרצה בחוג למדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
פעילותה למען הפנתרים השחורים
עם פרוץ מאבקה של תנועת "הפנתרים השחורים" בשכונת מוסררה בראשית שנות ה-70, נרתמה קיס לסייע לחבריה בייעוץ, וזאת בעקבות הזדהותה עם המאבק וניסיונה הרב במחאה נגד מלחמת וייטנאם וזכויות השחורים בארצות הברית. היא אמנם לא הצטרפה כחברה בארגון באופן רשמי, אך סיפקה לחבריו הדלים ציוד, כמו רשמקול להקלטות, ואף הציעה לקנות עבורם מכונת שכפול ליצירת כרוזים, מכספי סל הקליטה שקיבלה כעולה חדשה. קיס ארגנה סימפוזיונים בנושא מאבק "הפנתרים" באוניברסיטה העברית, שבה גם הדפיסה עבורם מדי פעם בפעם חומרים שונים, כמו "הגדה של פסח בנוסח הפנתרים".
פעילותה בשמאל
קיס הייתה חברה בתנועת של"י ("שלום לישראל, שוויון לישראל") עם הקמתה בשנות ה-70 על ידי לובה אליאב ומרשה פרידמן. ב-1977 היא השתתפה ב"וועדה למען שלום צודק" בפריס בהשראת ברית המועצות ובהשתתפות ארגוני שמאל מכל העולם, שבה נקבע כי ארגון אש"ף הוא הגוף היחיד המוסמך לייצג את הפלסטינים. בשובה אמרה קיס: "לא הייתי מאושרת כאשר אמרו שם שהציונות היא אויבת האנושות". לימים מונתה קיס לעמוד בראש מועצת של"י ולייצג את התנועה בוועדת הפנים של ההסתדרות. בין היתר ביקרה בחברון, שם נפגשה עם ערבים מקומיים והביעה את התנגדותה ליישוב היהודי בעיר.
פעילותה בתנועה הפמיניסטית
קיס סייעה למרשה פרידמן בפעולותיה בתנועה הפמיניסטית בישראל, שהעלתה על הפרק נושאים כמו אלימות נגד נשים, זנות בקרב נערות, מניעת סרטן השד, פיקוח ילודה, הזכות של נשים לבצע הפלה מלאכותית ועוד. עם זאת, כאשר הקימה פרידמן את מפלגת הנשים ב-1977, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, קיס סירבה להצטרף אליה. בסופו של דבר, המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
פרסומיה
נעמי קיס (עורכת) בהשתתפות דן כספי, דעת קהל תעמולה ופוליטיקה (מקראה), ירושלים, האוניברסיטה העברית/הפקולטה למדעי החברה, תשל"א (1971).
הנצחתה
על שמה רחוב במזרח ירושלים, סמוך לשער שכם ולשכונת מוסררה.
Burn the Witch
{{פירושונים|
ראו גם
}}
זעירי
זעירי (השני) היה אמורא בדור השני לחכמי ארץ ישראל, מגדולי תלמידי רבי חנינא ורבי יוחנן. אמרותיו ופסקיו, מוזכרים עשרות פעמים בתלמוד.
מעמדו בישיבת טבריה
זעירי היה גדול תלמידי רבי חנינא, ומגדולי חכמי ארץ ישראל, יותר מרבי אלעזר שנודע כ"מרא דארעא דישראל". על כך יעיד המעשה הבא המובא בגמרא ריש לקיש שחה בים, בא רבה בר בר חנה ונתן לו את ידו, ושוחח עמו. הגמרא שואלת? האם ייתכן שריש לקיש נתן את ידו לרבה בר בר חנה? הרי ידוע, כי ריש לקיש, למי שהיה נותן לו את ידו, הביאו לו הלוואה כספית ללא עדים, שכן אפילו לרבי אלעזר שהיה מרא דארעא דישראל (ראש החכמים בארץ ישראל) לא נתן את ידו, ומתרצת הגמרא, כי אם המעשה היה בריש לקיש, כנראה שהאדם השני היה זעירי.
בנק SKB ארנה
בנק SKB ארנה (עד 24 ביולי 2015 נקרא בשם אצטדיון "אורלמאש") הוא אצטדיון כדורגל ביקטרינבורג עם קיבולת של 10,000 מושבים. משמש כמגרש כדורגל זמני עבור מועדון הכדורגל "אורל" ושימש כמגרש הבית בזמן שיפוץ האצטדיון המרכזי עבור גביע העולם 2018.
האצטדיון הוא הזירה העיקרית של מתחם הספורט "אורלמאש", אשר כולל מגרש כדורגל, היכל כדורסל, מגרשי כדורעף, בריכת שחייה, מגרש כדורגל קטן, מתחם אתלטיקה גדול ובקתת סקי. בנוסף לזה, משמש המתחם כמתקן אימונים של מגרש הכדורגל של אורל ומתקן הכשרה לאקדמיה של הקבוצה.
זעירי
מעמדו בישיבת טבריה
הוא לא נזכר בתלמוד בשם "רבי", באף מקום, וזאת על פי המאמר "גדול מרבן שמו", כלומר גדול יותר רב כאשר אינו נקרא בשם תואר, שכן שמו עצמו הוא תוארו.
בנק SKB ארנה
האצטדיון נבנה בשנת 1934 על מנת לארח אירועי ספורט של עובדי מפעל המכונות אורלמאש ותושבי שכונת אורלמאש. האצטדיון הפך לאצטדיון הבית של קבוצת אורל לפני שעברה לאצטדיון המרכזי בשנות ה-60.
זעירי
הקפדתו היתירה על יוחסין
רבי יוחנן, גדול חכמי ארץ ישראל רצה שזעירי ישא את בתו, אבל זעירי התחמק ממנו מכיוון שהוא היה מבבל הנחשבת למיוחסת יותר ביחס לארץ ישראל שבה התערבו פסולין. פעם אחת הגיעו לשלולית מים וזעירי הרכיב את רבי יוחנן על כתיפו. אמר לו רבי יוחנן באותה שעה: תורתי כשירה לך, ואילו בתי אינה טובה בשבילך? אך למרות זאת זעירי המשיך להתחמק ממנו. והגמרא מסבירה כי רבי יוחנן לא ידע את אמרתו של רבי אלעזר "לא עלה עזרא מבבל עד שעשאה סולת נקייה", כך שבבל הייתה מיוחסת לגמרי, שזו היא הסיבה שלא רצה זעירי לקחת את בתו של רבי יוחנן לאשה, עקב יחוסו הגדול יותר מאשר רבי יוחנן.
גישה זו, מקובלת הייתה בידי זעירי מרבו רבי חנינא שכן גם הוא סבר כי יש להחמיר במיוחד ביוחסין ובלשון חז"ל "מעלה עשוי ביוחסין". לפי זה פירש זעירי בשם רבו רבי חנינא, את המשנה במסכת כתובות, ופירש שמדובר שם שעברה שם קבוצת אנשים שכל אחד מהם כשר לכהונה - כלומר שאינו פוסל בביאתו את האשה שבא עליה, ואינו נתין או ממזר, ומלבד זאת רוב אנשים העיר כשרים לכהונה, כך שישנם שני רוב להכשיר. בטעם הדבר פורש בתלמוד, שלא די ברוב אחד, כמו שאר ההלכות שבהן נפסק להלכה כי אם הרוב כשר ניתן לסמוך עליו למעשה, ולמשל אם נמצאה חתיכת בשר ליד עשר חנויות שתשע מהן כשרות - מותר לאכול את חתיכת הבשר, אך ביוחסין החמירו שצריך שני רוב, וגזרו שמא אם יסתמכו על רוב אחד, שמא יקרה שהאשה תבוא לביתו של הבועל, שאז הבועל הוא "קבוע", ותקף לגביו הכלל "כל קבוע כמחצה על מחצה דמי", ולכן גזרו שגם כאשר הבועל יצא מביתו ואינו קבוע בביתו, אין לסמוך על רוב העיר, ואף על רוב קבוצה שמהם פירש אחד ובעל אין לסמוך, שמא יסמכו על רוב העיר במקרה של קבוע שבו אין רוב מועיל.
מסחרו
הוא היה סוחר, וגם היה נוסע ממדינה למדינה, לצורך מסחרו. באחת ממסעותיו עבר במצרים, שמליאה הייתה בכשפים, וקנה חמור, אך כאשר רצה להשקותו מים, התברר כי הכשפים נמסו והתפוגגו, ומדובר למעשה בגמל, שמחירו זול יותר. המוכר אמר לו: לא היה עלי להחזיר לך, שכן כל אחד יודע שכאשר קונה הוא בעל חיים עליו להשקותו מים לפני הקנייה כדי לבדוק מי הוא הבעל חיים האמיתי, ולולי זעירי אתה ששמך מפורסם בכל העולם לא היינו מחזירים לך את הכסף.
תלמידיו
על תלמידיו נמנו אבא בר חנן ורב דימי שמסר מאמרותיו, ורב נחמן.
אף רב חייא בר אשי היה תלמידו, ולדעה אחת ב, עבר זעירי בנהר ביום כיפור כדי להקביל פני תלמידו.
גם האמורא סורחב בר פפא מסר הלכה משמו של זעירי.
יחסי החוץ של סין
יחסי החוץ של סין הם היחסים הבינלאומיים של הרפובליקה העממית של סין בזירה הפוליטית העולמית.
לצד התחזקותה הכלכלית בראשית המאה ה-21, שואפת סין להגביר את מעמדה הבינלאומי והשפעתה, ולתרגם את עצמתה הכלכלית לעצמה דיפלומטית. השאיפות הללו מגיעות בעיקר מאינטרסים כלכליים, אולם גם מצרכי פנים - לסייע ולהציג בפני אזרחי סין מצג על פיו סין מדינה מצליחה בכל קנה מידה, וחוזרת לימי התהילה הגדולים שלה. סין ממצבת את עצמה כמודל לחיקוי עבור מדינות לא ליברליות רבות. ממשלים דיקטטוריים רבים ניצבו זמן רב מול הנוסחה שהייתה נהוגה במחצית השנייה של המאה ה-20, דמוקרטיה ליברלית עם צמיחה כלכלית, או משטר דיכוי עם קשיים כלכליים. סין היא מודל ייחודי של צמיחה כלכלית משגשגת לצד משטר אוטוקרטי מובהק, וחלק מהשפעתה הרבה של סין על מדינות רבות הוא ניסיון להוות מודל לחיקוי בהקשר זה.
אחת השאיפות המרכזיות של סין בעשור השני של המאה ה-21, היא חידושה של דרך המשי ההיסטורית בגרסה מודרנית יותר, וליצור מערכת תובלה יבשתית וימית שיכולה לסייע לשנע סחורות במהירות אל המזרח התיכון, ואירופה. שאיפות אלו עודדו את סין לקיים יחסים דיפלומטיים עם מדינות רבות במזרח התיכון, וסין ייחודית בכך שהיא מקיימת יחסים דיפלומטיים פוריים גם עם מדינות המשויכות בדרך כלל לשני צידי מתרס יריבים בדיפלומטיה העולמית, לדוגמה, עם איראן מצד אחד, ועם ישראל וערב הסעודית מצד שני. האינטרסים של סין מעודדים אותה לשאוף ליציבות המשטרים במזרח התיכון, והיא פועלת במידת מה כדי לנסות ולסייע למנוע הפיכות שעלולות להקשות על שיתוף הפעולה הכלכלי. קשריה בעולם הערבי וסיועה ליציבות מדינות אלו משתלמות גם בהקשרים נוספים - גם בחיזוק קשרי המסחר סביב הנפט של מדינות ערב, וגם בהעלמת עין דיפלומטית מדיכוי האוכלוסייה המוסלמית האויגורית שבמחוז שינג'יאנג.
סין מרבה להלוות סכומים גדולים למדינות מתפתחות, והואשמה על ידי ארצות הברית בכך שמספקת את ההלוואות ללא בטוחות סבירות במטרה להביא את המדינות לחדלות פרעון שתאפשר לסין להשתלט על נכסים של המדינות. האשמות אלו נתלו במספר מקרים ספציפיים, למשל, העברת נמל ימי מסרי לנקה לסין, לאחר שסרי לנקה לא עמדה בהלוואות לסין, או הכפפת מרבית עתודות הנפט של אקוודור לשליטת סין בתמורה לכיסוי הלוואות. עם זאת, מחקר של קבוצת רודיום, המפרסמת עצמאית מחקרים הקשורים לסין והמערב, הראה שמקרים אלו הם מיעוט, ושבדרך כלל במקרים של אי עמידה בחובות, סין מבצעת פריסה מחדש של התשלומים, תוך ויתור או דחייה של חלק מהחובות.
היסטוריה
האימפריה הסינית ההיסטורית, קיימה יחסים עם אימפריות ומדינות שכנות במהלך ההיסטוריה.
חגורה אחת דרך אחת
חגורה אחת, דרך אחת, או דרך המשי. הוא מיזם כלכלי של הממשלה הסינית המטרה הסינית היא לאחד את מדינות העולם סביבה, ולהפוך את עצמה למעצמה כלכלית שולטת בעולם, ולהחזיר את דרך המשי ההיסטורית.
ארצות הברית מתנגדת לתוכנית זו של הסינים, וטוענת כי הסינים מנסים כך להשתלט על העולם, עם זאת הכלכלה בסין הפנימית עדיין לא טובה בכלל, בסין חיים למעלה ממיליארד בני אדם, שחלק גדול מהם חיים כמו במדינות העולם השלישי, והשקעה גדולה של סין במדינות אחרות גורמת לביקורות נגדה.
מדיניות פוליטית
קיימות שתי מדינות בעולם, טאיוואן וטיבט, שסין טוענת לריבונות עליהן. ועל כן, כל מדינה שתכיר באחת מהן לא תוכל לקיים יחסים עם הרפובליקה העממית של סין.
הסכסוך בין סין לטאיוואן
בין סין (הרפובליקה העממית של סין), לבין טאיוואן (הרפובליקה הסינית), קיים סכסוך ארוך שנים בשאלה איזו מהן היא סין האמיתית, היות שישנה רק סין אחת, הודיע הרפובליקה העממית של סין כי כל מדינה שתנהל דיפלומטיה עם טאיוואן, לא תוכל לקיים יחסים עם סין. כל מדינה בעולם נאלצה לבחור האם היא מכירה ברפובליקה העממית של סין, או שהיא מכירה ברפובליקה הסינית, רוב מדינות העולם החליטו לקיים יחסים עם סין, ולא עם טאיוואן, כפי שמתואר במפה משמאל. רק 13 מדינות בעולם מקיימות יחסים עם טאיוואן ולא עם סין.
הסכסוך עם טיבט
בדומה לטאיוואן, גם טיבט טוענת לעצמאות, אך מנגד הסינים טוענים כי טיבט היא חלק מסין. בניגוד לטאיוואן (בה 12 מדינות באומות המאוחדות והכס הקדוש מכירות כמדינה עצמאית), בטיבט אף מדינה באומות המאוחדות לא מכירה כמדינה עצמאית.
הרפובליקה העממית של סין היא אינה היחידה שטוענת לריבונות על טיבט, גם הממשלה הטיבטית הגולה טוענת לריבונות על טיבט. וכן טאיוואן (הרפובליקה הסינית) טוענת לריבונות על שטח זה, כמו על כל סין.
אסיה
אסיה היא היבשת בה שוכנת סין, על כן חלק גדול מהמדינות המוזכרות בטבלה זו גובלות עם סין, ומכאן גם ליחסים מתוחים בין המדינות לאורך ההיסטוריה.
אוקיאניה
פרט לאוסטרליה וניו זילנד קיימות עוד מדינות איים קטנות שמקיימות יחסים דיפלומטיים עם סין. במדינות אלו ישנם סינים רבים שהגיעו לאיים אלו במהלך השנים.
יחסים עם יפן
הרפובליקה הסינית המאוחדת (לפני הפיצול עם טאיוואן) ראתה ביפן איום בחצי הראשון של המאה ה-20, כמו במלחמת סין–יפן הראשונה והשנייה. עם הקמתה של טאיוואן ב-1949, הכירה יפן רק בטאיוואן, אך בשנת 1972 העבירה את ההכרה לרפובליקה העממית של סין כמו רוב מדינות העולם.
יחסים עם ישראל
היחסים ההיסטוריים בין ישראל לסין ידעו עליות ומורדות רבות, את יחסים אלו מקובל לחלק לארבעה שלבים בהיסטוריה, וכן הקשר לפני הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
מהצהרת בלפור עד קום המדינה ופיצול סין
במהלך ההיסטוריה לא ניכר כי הייתה אנטישמיות רבה בסין. כבר במאה ה-8 לספירה הגיעו יהודים לסין על ידי דרך המשי, עם זאת רק כ-400 שנה לאחר מכן נראו עדויות של יהודים בסין.
שלב ראשון: יחסים טובים, מפיצול סין עד 1955
בשנת 1949 התפצלה סין לטאיוואן (הרפובליקה הסינית), ולרפובליקה העממית של סין, עד פברואר 1949 הוכרה רק טאיוואן ואילו הרפובליקה העממית של סין עוד לא הכריזה על עצמאותה, טאיוואן הודיע כי היא תכיר בישראל, אם זו תקבל מושב באומות המאוחדות. באוקטובר 1949 הכריזה סין על עצמאות, רוב מדינות העולם בחרו באותו שלב להכיר דווקא ברפובליקה הסינית, אולם ישראל הכירה דווקא בסין העממית. הקשרים בין ישראל לסין העממית נשארו טובים עד 24 באפריל 1955.
שלב שני: ניתוק יחסים 1955 עד 1976
ב-24 באפריל 1955 הוכרו בסין הזכויות של העם הפלסטיני מבלי להזכיר את ישראל, החל מאותה שנה התדרדרו היחסים בין סין לישראל.
אולכסיי פצ'רוב
אולכסיי איבאנוביץ' פצ'רוב (באוקראינית: Олексій Iванович Печеров; נולד ב-8 בדצמבר 1985 בדונצק, הרפובליקה האוקראינית, ברית המועצות) הוא כדורסלן אוקראיני המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר באל-חכמה מליגת הכדורסל הלבנונית ובנבחרת אוקראינה.
קריירה
פצ'רוב החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 2002 בקבוצת פוליטכניק חרקוב האוקראינית, בה שיחק במשך שנתיים. בשנת 2004 עבר לשחק בבי.סי. קייב, אך כבר לאחר עונה אחת חתם בראסינג פריז הצרפתית, במדיה קלע 11.2 נקודות והוריד 6.3 ריבאונדים בממוצע למשחק.
פצ'רוב נרשם לדראפט ה-NBA 2006 ונבחר במקום ה-18 על ידי וושינגטון ויזארדס. בכך הפך לשחקן הבינלאומי הראשון שנבחר על ידי וושינגטון בסיבוב הראשון בדראפט. עם זאת, הקבוצה החליטה להשאילו לעונת התחשלות בבי.סי. קייב, עונה בה הוביל את הקבוצה לחצי גמר הליגה האוקראינית. באמצע עונת שב לוושינגטון וב-11 בינואר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA נגד אטלנטה הוקס. בשל אנונימיותו היחסית של הכדורסל האוקראיני, פצ'רוב לא קיבל דקות משחק רבות בוושינגטון, אך דווקא במשחק היחיד בו קיבל למעלה מ-25 דקות, משחק הסיום של העונה הסדירה נגד אורלנדו מג'יק, השיג "" של 10 נקודות ו-10 ריבאונדים, להם הוסיף 3 אסיסטים בכמעט 40 דקות משחק.
לאחר שגם בעונה הבאה מיעט לשחק ושותף ב-32 משחקים בלבד במהלך העונה כולה, עבר לקראת עונת למינסוטה טימברוולבס. במינסוטה השתפר פצ'רוב משמעותית ואף קבע שיא קריירה של 24 נקודות במשחק נגד בוסטון סלטיקס, אולם לא הצליח לתרום משמעותית למשחקה הקבוצתי, דבר שהתבטא בכך שבכל 44 המשחקים בהם שותף במהלך העונה הסדירה השיגה קבוצתו שישה ניצחונות בלבד והפסידה בכל 38 המשחקים הנותרים. למרות ממוצעים סבירים של 4.5 נקודות ו-2.8 ריבאונדים, גם זאת לא הייתה עונה מוצלחת עבור פצ'רוב ולאחר שלוש שנים מאכזבות ב-NBA, בקיץ 2010 החליט לשוב לאירופה וחתם בקבוצת ארמאני מילאנו האיטלקית.
ב-23 באוגוסט 2011 חתם על חוזה דו-שנתי באזובמאש מאריופול האוקראינית. ב-9 בנובמבר 2013 חתם על חוזה לחודש אחד בוולנסיה מליגת העל העל הספרדית, וב-22 בינואר 2014 חתם בקרסניה קריליה סמרה לשארית עונת. את הקבוצה עזב ב-6 במאי 2014, וחתם בקאלב/קראמו מליגת העל האסטונית. ב-28 בספטמבר 2015 חתם פצ'רוב בדנבר נאגטס, ונופה מהסגל ב-24 באוקטובר, לאחר ששותף במשחק קדם-עונה אחד בלבד.
רנו Type C
הדגם הוצג לראשונה, בסלון המכוניות של פריז באפריל 1900.
הדגם יועד ל-2 נוסעים, ודגמים מסוימים ל-3 נוסעים (נהג + 2).
Corporal Clegg
מילים
השיר מדבר על חייל שאיבד את רגלו במלחמת העולם השנייה. זהו השיר הראשון של פינק פלויד המדבר על מלחמה. השיר נכתב על ידי רוג'ר ווטרס והשירה ניתנה לריצ'רד רייט. השיר גם כולל צלילי קאזו על ידי דייוויד גילמור ואפקט של מלחמה בסוף. בראיון אמר גילמור: "האם Corporal Clegg שב-Saucerful Of Secrets נכתב באופן מכוון כדי להשמע בסגנון הצליל של הנדריקס?" "לא, לא ממש. לא ידעתי מה לעזאזל ניסיתי לנגן באותה תקופה, אם להיות כנים. אין לי שום מושג. מה שנהגתי לנגן, הסגנון שהיה לי, לא התאים לפינק פלויד באותו זמן, ולא ידעתי למען האמת מה לעשות" דייוויד גילמור - מגזין "גיבורי גיטרה", מאי 1983.
סיקורים
בסיקור של השיר צוין שהשיר הוא ״דוגמה קומית לכמה גרועה פינק פלויד מיד לאחר בארט״ (סיד בארט, שתקופה לא היה בלהקה)
נובה קחובקה
נובה קחובקה (באוקראינית: Нова Каховка) היא עיר במחוז חרסון, אוקראינה.
העיר החלה להיבנות ב-1950 במקום כפר בשם קליוצ'בויה שהוקם ב-1891. העיר הוקמה כיישוב פועלים ובו התגוררו בוניה של תחנת כוח קחובקה. לשנת ייסוד של העיר נחשבת 1952, שנת מתן השם לעיר.
המעסיק העיקרי של תושבי נובה קחובקה הייתה תחנת הכוח קחובקה.
ביוני 2023, במסגרת מלחמת רוסיה-אוקראינה, פוצץ סכר נובה קחובקה שעל נהר הדנייפר, ובעקבות זאת עשרות כפרים באזור הוצפו, ואספקת המים לחצי האי קרים שובשה. רוסיה ואוקראינה החליפו האשמות בנוגע לאחראית לפיצוץ.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17 גץ פון ברליכינגן (בגרמנית: 17. SS-Panzergrenadier-Division "Götz von Berlichingen") הייתה דיוויזיית פאנצרגרנדיר (חיל רגלים ממוכן) של הואפן אס אס, כחלק מצבא גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המערבית, והשתתפה במערכה בנורמנדי ובמבצע נורדווינד.
אנשי הדיוויזיה ביצעו מספר רב של פשעי מלחמה בעיקר בשלב האחרון של מלחמת העולם, בין קרבנותיהם היו אסירי מחנות ריכוז שניסו להימלט מצעדות המוות, שבויים מחיילי צבא ארצות הברית ואזרחים גרמניים שרצו להיכנע לצבא ארצות הברית.
פשע המלחמה האחרון הידוע של הדיוויזיה בוצע ב-2 במאי 1945 יום נפילת ברלין.
רובר
{{פירושונים| אישים שידועים בשם הפרטי רובר: אישים ששם משפחתם רובר:
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-15 בנובמבר 1943 בצרפת, על בסיס יחידות מדיוויזיית פאנצר אס אס העשירית. הדיוויזיה נקראה על שם הגיבור הגרמני גץ פון ברליכינגן, והועמדה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר אס אס השביעי, ולמפקדה מונה ורנר אוסטנדורף. הדיוויזיה התאמנה בצרפת, וב-10 באפריל 1944 אף זכתה לביקור של היינריך הימלר. בסוף אפריל 1944 הועברה הדיוויזיה לעתודת ה־OKW, על אף שלא סיימה את אימוניה.
רובר
ראו גם
}}
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17
היסטוריה
ביוני 1944 מיד לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת, הועברה הדיוויזיה לנורמנדי, ואף נטלה חלק חשוב בקרב על קרנטן. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב סן-לו ובמבצע קוברה, וספגה אבדות כבדות במבצע ליטיך - מתקפת הנגד לעבר מורטן. בהמשך לחמה הדיוויזיה בקרב פאלז, שממנו נחלצו רק 1,500 מאנשי הדיוויזיה, ולאחר מכן נסוגה הדיוויזיה לעבר הסן. במשך סתיו 1944 לחמה הדיוויזיה במץ ובחבל הסאר, ובינואר 1945 השתתפה הדיוויזיה במבצע נורדווינד, שבו ספגה אבדות כבדות. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגרמניה, ובסוף המלחמה נכנעו שרידיה בפרנקוניה לבעלות הברית.
הקהילה היהודית במרגיטה
הקהילה היהודית במרגיטה (גם מרגרטן, מארגארעטן) התקיימה כ-220 שנה עד השואה. בשיא ההתפתחות של הקהילה היהודית היא מנתה למעלה מרבע מתושבי העיר. בעת שואת יהודי צפון טרנסילבניה נספו כ-80% מ-2,100 יהודי העיר, ושרידי הקהילה היגרו לישראל ולמערב.
תולדות הקהילה
לא ידוע על ראשית הקהילה היהודית במרגיטה, אך מה שברור הוא שהמתיישבים הראשונים הגיעו מהכפר פֶּטְרִי. העדות הראשונה היא בדו"ח מ-1 בנובמבר 1721, בו מדווח שהיהודים המקומיים נמלטו מאימת המורדים הוולאכים. ב-1742 הוקם בית-כנסת. ב-1820 ידוע שכבר היה רב. בשנות ה-1840 נוסדה חברה קדישא. בתעודה מיוני 1872 מוזכר שהיו בעיר 700 יהודים. ב-1885 הפכה הקהילה היהודית במרגיטה למרכז ליהודי הסביבה ורבה של מרגיטה היה לרב מרגיטה והגליל. בניית בית הכנסת הגדול הסתיימה בתרכ"ג (1863), והוא היה בית התפילה היהודי היחיד במשך כיובל שנים (הבניין נהרס על ידי השלטונות ב-1977). בעשור הראשון של המאה העשרים הוקם בית המדרש של חסידי סיגט שככל בית מדרש, שימש גם כמקום תפילה. בהמשך הוקמו בתי מדרש ובתי כנסת נוספים. הרב הלל ליכטנשטיין הקים בעיר ישיבה באמצע המאה ה-19, שמנתה 130 בחורים לפני השואה.
ב-1900 גרו בעיר 940 יהודים, 18% מכלל האוכלוסייה, וב-1930 עלה מספרם ל-1,623, 26.7% מן הכלל. במלחמת העולם הראשונה נפלו בשורות הצבא המלכותי אחד-עשר מיהודי העיר. החלו מאות פליטים חסידים מאזורי החזית להתיישב בעיר, למורת רוחה של הקהילה האשכנזית, והשפעתם גברה. ב-1918 סופחה טרנסילבניה לרומניה, והשלטון הרומני העדיף את היהודים כמיעוט לאומי נפרד, לא כהונגרים בני דת משה. בתקופה שבין מלחמות העולם גברה הפוליטיזציה של הקהילה היהודית, גם בשל האנטישמיות של הממשל הרומני. הופיעו בקרבה אנשי אגודת ישראל, ציונים וחברי "המזרחי", סוציאליסטים וקומוניסטים. בתחילה, רק אדם אחד בשם יצחק (לאיוש) פולק נמנה עם הציונים. הוא הקים שתי תנועות נוער ציוניות במרגיטה: "בריסיה" לבחורים ו"אביבה" לבחורות, כשלכל אחת מהתנועות הצטרפו כעשרים נפשות. לאחר מכן הוקם קן קטן של תנועת "השומר", שהצטרף לבסוף לתנועת "הנוער הציוני". בתרצ"ה (1935) נוסד סניף של תנועת בית"ר. ב-1932 נפתח, בתמיכת הרב, סניף של צעירי אגודת ישראל.
ב-1924 נפתח בית-ספר עממי יהודי, שנסגר ב-1932. כמו כן פעל במרגיטה בית ספר בית יעקב לבנות. כמחצית מהיהודים התפרנסו במסחר, מהם בסיטונאות, מהם בקמעונאות, חלקם בתיווך ואחרים ברוכלות. כרבע מיהודי העיירה היו בעלי מקצוע כמו נגרים, חייטים וכדומה. השפעת היהודים במסחר הייתה כה רבה, עד שהוא הושבת בשבתות וחגים. מתוך 120 חברי לשכת המסחר במרגיטה, 108 היו יהודים. לפני השואה, שלושה בנקים, שני בתי מרקחת, שני בתי קולנוע, טחנת קמח, תחנת חשמל ובית-מלון היו בבעלות יהודית. גם רוב עורכי-הדין והרופאים היו יהודים.
ב-6 בספטמבר 1940 הושבה טרנסילבניה הצפונית להונגריה, בחסות גרמניה הנאצית. השלטון החדש נקט במדיניות אנטישמית חריפה, אך זו מותנה על ידי האילוצים הכלכליים של ימי המלחמה. לאחר תקופה קצרה של רדיפה ומעצרים עם כניסת הצבא ההונגרי, חלה רגיעה עד 1942. באותה שנה החל גיוס המוני של כל הגברים ללעבודות כפייה בחזית המזרחית. רובם גוועו בתנאים הקשים, חלק נרצחו על ידי קציניהם. ב-19 במרץ 1944 פלשה גרמניה להונגריה והשתלטה עליה. החלו גירושים המוניים למחנות המוות בפולין. איסוף יהודי מרגריטה והסביבה החל ב-3 במאי, בגטו אוראדיה. תוך פחות מחודש גורשו כולם למחנות עבודה, ריכוז ולאושוויץ-בירקנאו. מ-2,100 יהודים תושבי מרגיטה, כ-1,650 נספו באושוויץ 2. רובם, כולל הרב מרדכי עזריאל ויינברגר, נרצחו בג' בסיוון, 25 במאי 1944, והתאריך נקבע כיום הזיכרון לקהילה.
ב-20 באוקטובר נכנס לעיירה הצבא האדום. עד סתיו 1945 כבר חזרו למרגיטה כ-400 יהודים. רובם היגרו לישראל או למדינות המערב עד סגירת השערים ב-1951. נותרו כ-90 משפחות יהודיות. בסתיו 1958 שוב אופשרה הגירה לישראל, אם כי באיטיות רבה ותוך עיכובים של שנים. עד סוף שנות ה-70 היו במרגיטה רק שישה יהודים.
רבנים ומנהיגי הקהילה
הרב הראשון הידוע של יהודי מרגיטה היה הרב שלמה זלמן מינצנט, שכיהן מ-1825 ועד 1845. ב-1850 מונה הרב הלל ליכטנשטיין, שכיהן עם הפוגות עד 1862 והקים את הישיבה העירונית. אז הגיע ידידו הרב יהושע אהרן צבי ויינברגר, מהריא"ץ ("מורנו הרב יהושע אהרן צבי"), שכיהן ברבנות מרגרטן והגליל כ-30 שנים עד לפטירתו ב-1891. בנו הרב שמואל זלמן כיהן בתפקיד 40 שנים עד פטירתו בי"ד בכסלו ה'תרצ"ד (1933). אחרי מותו נתגלע סכסוך ירושה בין שני בניו, מרדכי עזריאל הצעיר ויהושע פנחס הבכור, שהגיע לבית-דין אך נפתר בוויתור של המבוגר על המשרה. מרדכי עזריאל נספה עם בני קהילתו באושוויץ. לאחר השיקום כיהן לזמן קצר הרב אברהם קליינמן, שהוחלף בימי השלטון הקומוניסטי בידי אלעזר קליין ששימש גם כמזכיר הקהילה. ידוע על שניים בלבד שכיהנו בוודאות כדיינים במרגיטה: הרב מרדכי בריסק, ששימש בתפקיד הדיין כ-8 שנים עד 1919, והרב יעקב צבי קאופמן שמונה ב-1926 וכיהן ברצף עד השואה.
בנוסף להם, התגוררו בעיר לפרקים הרב חיים צבי וינקלר מראצפט, הרב שלמה זלמן אולמן, הרב מאיר קליין מהאלמין, ושני אדמו"רי חסידות ראזלה (או רוזדול) משושלת קאליב: הרב פנחס מנחם טאוב ובנו הרב יהודה יחיאל טאוב, אביו של יליד העיר רבי מנחם מנדל טאוב.
מאיר מאן, מעשירי היהודים, היה ראש הקהילה הידוע הראשון. הוא שימש בתפקיד למעלה מ-20 שנים. בנו אברהם מאן כיהן אחריו כ-25 שנים. ב-1922 הד"ר ועורך-הדין משה פרידמן שנשא בתפקיד 10 שנים. בתקופתו נקלעה הקהילה לחובות כבדים בשל הקמת מקווה יקר. ב-1932 נבחר לראשות הקהילה משה גולדברגר ששימש בתפקיד 4 שנים. בשנים 1942-1936 כיהנו בתפקיד משה וולבוביץ, צבי קליין ויהודה לייב וינקלר. ב-1942 נבחר שוב משה גולדברגר לתקופה של שנתיים. לאחר השואה נבחר כראש הקהילה זאב טלצ'ר, ואחריו יצחק לרנר. לאחר מכן התמנו ראשי קהילה מטעם המפלגה הקומוניסטית.
החסידות במרגיטה
לאחר כמה זמן הגיעו חסידי סיגט נוספים להתגורר בעיירה בעקבות הרב גליק. כשהגיעו החסידים למניין פתחו בית מדרש חסידי. בתחילה שכרו חדר, וכשהתאפשר להם רכשו מגרש בסמטת היהודים ובנו עליו בית מדרש מפואר. בית המדרש נרשם בספרי האחוזה כ"סינגוגה ספרדית" וכונה בפי הציבור הרחב "דאס ספרדישע בית מדרש" ("בית המדרש הספרדי"), מפני שהיה מקום התפילה הראשון במרגיטה שהתפללו בו בנוסח ספרד. לבית המדרש באו להתפלל מכל הסביבה, ולא מעט מהמפללים לא היו חסידי סיגט או אף לא מהחסידים כלל. בהמשך הגיעו להתגורר במקום קבוצה של חסידי ויז'ניץ וספינקא וגם הם התפללו בבית המדרש החסידי. כאן התפלל הרב יהודה יחיאל טאוב מראזלה במשך 24 שנות מגוריו בעיירה עד פטירתו, וכן אביו הרב פנחס חיים ב-8 השנים שגר כאן.
החסידים הזמינו לשבתות, מועדים ושמחות את האדמו"רים שלהם או אדמו"רים חשובים אחרים, וכמעט כל יהודי מרגיטה וחסידים רבים מהסביבה באו לתפילות, לדרשות ולעריכת השולחנות המסורתית. ביניהם היו רבי חיים צבי טייטלבוים מסיגט שהיה האדמו"ר הראשון שהוזמן למרגיטה כשעוד התגורר כאן רק חסידי סיגט, אחיו רבי יואל טייטלבוים מסאטמר שבא לעיתים קרובות, רבי שלום אליעזר הלברשטאם מראצפרט (בנו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז), רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג, רבי ישעיה מקראקא, רבי אברהם יהושע פריינד מנסויד, רבי ישראל הגר שהיה הרבי מויז'ניץ בגרוסוורדיין, ועוד.
רב מרגיטה והגליל, שהיה אז הרב שמואל זלמן, היה מתפלל בית המדרש החסידי פעם בשנה, בשבת שירה שבה קוראים בתורה את פרשת בשלח שבחומש שמות. החסידים מצידם כיבדו אותו בכבוד רב והקדימו את זמן תפילת שחרית בשבת שובה ושבת הגדול כדי שהמתפללים יוכלו ללכת לשמוע את דרשת הרב בבית הכנסת הגדול.
במשך הזמן התרבות החסידים מכל הזרמים ועם המתפללים הלא מעטים שאינם חסידים, המקום היה צר מלהכיל את הבאים בשעריו, ובתרפ"ז הורחב והוגבה הבניין כך שיוכל להכיל למעלה ממאתיים מתפללים קבועים. חסידי ויז'ניץ החליטו בתרפ"ח לפתוח לעצמם שטיבל נפרד. אך כיוון שלא היה להם כסף לבניית בניין חדש, הם פנו להנהלת תלמוד התורה וביקשו חדר למקום תפילה בשבתות וחגים. בימי חול המשיכו להתפלל בית המדרש של חסידי סאטמר (חסידי רבי חיים צבי מסיגט עברו לאחר פטירתו להיות מחסידיו של אחיו רבי יואל מסאטמר).
החסידים היו הראשונים לכל דבר של צדקה וחסד, והצטיינו בייחוד במתן בסתר ובהכנסת אורחים.
בימי השואה הגרמנים השתמשו בבית המדרש החסידי כאורוות סוסים. לאחר השואה כשהקהילה התארגנה מחדש חידשו את פעילות בית המדרש. אחרי העלייה ההמונית לארץ בשנים תש"ט-תש"י (1950-1949) עברו המעטים שנותרו ממתפללי בית המדרש הגדול ולומדיו לבית הכנסת הגדול, ופעילות בית המדרש נפסקה.
בשנת תשי"ב (1952) התקלקלו מכונות המקווה ולא ניתן היה להפעיל אותו. אנשי הקהילה המעטים שנותרו לא יכולים היו לעמוד בהוצאה הכספית של התיקונים, ובקשה לסיוע אל הפדרציה של הקהילות היהודיות שבבוקרשט לא נענתה. בינתיים נודע להם שהשלטונות מתכוונים להלאים את בית המדרש ולהפוך אותו למועדון לנוער. הנהלת הקהילה החליטה שכדי למנוע את ביזיון המקום וגם לממן את תיקון המקווה, יש להרוס את בניין בית המדרש ולמכור את העצים והאבנים. הבעיה ההלכתית של הריסת מקום קדושה נפתרה בכך שהעידו אנשים שכשייסדו את בית המדרש חתמו המייסדים על מסמך שבו הם מצהירים כי בטלה קדושת המקום אם ירצו למוכרו למטרה אחרת.
היו קשיים בהשגת היתר הריסה מהשלטונות, ובסופו של דבר, גוי מחסידי אומות העולם בשם לאיוש בורדאש שהיה ממונה על ענייני הבנייה במחוז הבין שמדובר על מניעת חילול מקום קדוש ליהודים ובהשגת כסף להפעלת המקווה מחדש, הוציא צו הריסה בנימוק שבניין בית המדרש מט ליפול ומהווה סכנה לעוברים ושווים. כן פקד על הקהילה להתחיל בהריסה מיד אחרי הוצאת הצו כדי שפקיד ממשלתי אחר לא יוכל לבטלו. הבניין אכן נהרס והמגרש גודר, והמקווה תוקן ושופץ. המקווה המשיך לשמש את היהודים במשך כ-15 שנים, עד שכמעט כולם עזבו את המקום, והמבנה עבר לידי המועצה המקומית שהפכה אותו לבית מרחץ.
יהודי היישובים בגליל מרגיטה
יהודי היישובים הקטנים יותר בסביבות מרגיטה כמו בשאר יישובי הפזורה בהונגריה עשו מאמצים לא להתבולל בסביבה הנוכרית ומי שיכול היה עזב את כפרו ועבר למרגיטה. אלו שלא יכולים היו לעזוב את הכפר, השתדלו והתאמצו לקיים את מצוות התורה בכל יכולתם. קבוצות של משפחות התחברו ושכרו מלמד לילדיהם שהיה גר בכפר עד שסיים את תפקידו. לטבילה במקווה, לאמירת הסליחות ולקריאת מגילת אסתר בפורים, נסעו המשפחות בעגלות לסיפלאק וטויטי או למרגיטה עצמה. רוב תושבי יישובי הסביבה שהיו רובם ככולם כפריים עסקו בחקלאות, אך נמצאו ביניהם גם בעלי מקצועות חופשיים.
הכפר הגדול סיפלאק נמצא בקצה אזור מרגיטה ושנים רבות לא הייתה שם קהילה מסודרת ועצמאית עם רב. בשנות העשרים של המאה העשרים רצו יהודי הכפר להיות קהילה מסודרת כמו הכפר הנמצא שנים עשר קילומטרים מזרחה, נאגי-פאלו שבאזור שימלוי קרוב למחוז סילאגי שגרו בו כחמישים משפחות יהודיות. ייחודה של קהילה זו בכך שלמרות היות קהילה קטנה שלא שכנה במרכז אזורי זכתה להיות קהילה עצמאית עם תקנות מאושרות. הסיבה לכך היא כי הקהילה התארגנה לפני שהקהילות היהודיות בהונגריה קיבלו מעמד חוקי.
יעקב ריזר
יעקב ריזר (רייזר) (6 בינואר 1893 – 14 בנובמבר 1974) היה מהנדס ישראלי יליד גליציה. שימש כמהנדס ראשי ומנהל המחלקה הטכנית בסוכנות היהודית. בשנים 1939–1941 שימש כראש המפקדה הארצית של ארגון "ההגנה".
הקהילה היהודית במרגיטה
יהודי היישובים בגליל מרגיטה
ליישובים שהיו בתחום שיפוט של יישובים גדולים יותר לא היה פשוט לקבל מעמד עצמאי. היה צורך בקבלת הסכמת קהילת האם או פסק דין של שלושה רבים או של בית משפט מחוזי שבו נכתב כי הקהילה האזורית אינה מסוגלת לספק כראוי את הצרכים הדתיים של הקהילה המבקשת עצמאות. קהילת סיפלאק פטרה את העניין באופן פשוט: היא מינתה לתפקיד הרב את הרב יהושע פנחס ויינברגר, בנו הבכור של הרב שמואל זלמן, שוויתר לבנו על סיפלאק ואף הוסיף לו כעשרים כפרים סמוכים. אמנם קהילת סיפלאק לא הוכרזה רשמית כעצמאית, כי ינקה את סמכותה מרצונה של קהילת האם, מרגיטה, אך היא פעלה כקהילה עצמאית לכל דבר.אך זו גם הסיבה שהשלטונות לא ידעו שקהילת סיפלאק רשאית לספק שירותי דת לבני הקהילה וליהודי הכפרים הסמוכים, וכך קרה שז'נדרמים החרימו עגלת עמוסת מצות שיצאה מטויטי שבה קהילת סיפלאק אפתה את המצות בעבור היהודים שבתחום רבנותה. לאחר פנייה לבית המשפט שבה צוין שאפיית המצות הייתה חוקית כיוון שהיא נעשתה על ידי בני קהילת סיפלאק שמספקת שירותי דת בהסכמתה המלאה של הקהילה האזורית מרגיטה, שוחררו המצות.
יעקב ריזר
ביוגרפיה
ריזר נולד בעיירה בעלז שבגליציה שתחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית. סיים לימודים תיכוניים בגימנסיה בלבוב. ב-1915 סיים את לימודיו לתואר מהנדס מוסמך בפוליטכניקום בווינה שבאוסטריה. בהמשך עבד כמהנדס בווינה ובלבוב, ובמקביל עסק בפעילות ציונית. ריזר השתתף עם אורי צבי גרינברג ופעילים נוספים בהוצאת ירחון ראשון בעברית בעירו לבוב.
בשנת 1924 עלה ריזר לארץ ישראל ועבד בסולל בונה. בינואר 1928 התמנה למהנדס הראשי ולמנהל המחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית. במסגרת תפקידו היה שותף בתכנון יישובי חומה ומגדל ונמל תל אביב. ריזר שימש בתפקידו בסוכנות עד צאתו לגמלאות בשנת 1959.
הקהילה היהודית במרגיטה
יהודי היישובים בגליל מרגיטה
הרב החדש ייסד את "חברה קדישא" במקום, הקים ישיבה ודאג לחינוך הילדים והנוער.
יעקב ריזר
ביוגרפיה
ריזר היה נשיא אגודת המהנדסים והאדריכלים בארץ ישראל בין השנים 1935–1938.
בשנים 1939–1941 שימש ריזר בתפקיד ראש המפקדה הארצית (רמ"א) של ארגון ההגנה. כינויו בארגון היה "המהנדס".
ריזר נפטר ב-1974, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
רנו Type D
רנו Type D (בצרפתית: Renault Type D) הוא כלי רכב ממונע, בתצורת קבריולה אשר פותח על ידי לואי רנו בשנת 1901, כשנתיים לאחר שייסד את חברת רנו הצרפתית.
חיים גמליאל
חיים גמליאל (1912–1994) היה פעיל ציוני באריתריאה, שלקח חלק מרכזי בסיוע לכמה מן הבריחות ממחנות המעצר באפריקה של גולי האצ"ל והלח"י, וריצה על כך עונש מאסר. בהמשך עלה לישראל, לאחר מותו צורף רשמית לשורות האצ"ל, והמדינה העניקה לבני משפחתו את אות האצ"ל ואת עיטור אסורי שלטון המנדט.
רנו Type D
הדגם יועד ל-2 נוסעים, ודגמים מסוימים היו מצוידים במושב אחורי מתקפל.
חיים גמליאל
ביוגרפיה
גמליאל נולד בצנעא שבתימן למשפחת רבנים. סבו מארי סאלם אלג'מאל היה חכם באשי בעיר צנעא.
סיוע לבורחים ממחנה סמבל
בינואר 1945 נפגש גמליאל בפעם הראשונה בבית הכנסת באסמרה עם עצורי האצ"ל והלח"י לאחר בריחתם הראשונה ממחנה המעצר סמבל שבאסמרה. גמליאל הוביל את הבורחים לביתו, קנה להם מפות, מצפן ומכשירים אחרים החיוניים למסע הארוך וכן הרחיב את חוג הידידים המקומיים אשר באו לעזרת הבורחים. גמליאל, שהיה שותף לרוב הבריחות ממחנה המעצר סמבל, דאג למקומות מחבוא, תעודות מזויפות, הסדרי הסעה, דיור ואוכל, והיה הציר שאיפשר את הקשר בין המחנה לעולם החיצוני.
בחודש דצמבר 1946 לאחר הבריחה הגדולה, נתפס גמליאל, נאסר ונידון ל-15 חודשי מאסר בבית הכלא העירוני שבאסמרה, ושוחרר בחודש מרץ 1948. לימים, סיפר יעקב מרידור בספרו ארוכה הדרך לחירות שכאשר פגש את חיים בבית הכלא והודה לו על הקרבתו למען הבורחים, הצטנע חיים והמעיט בחשיבות מעשיו לעומת פעילות חברי האצ"ל ומלחמתם בארץ.