cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האימפריה הספווית
עבאס הגדול
עבאס הראשון העביר את הבירה לאספהאן. הוא דאג לפיתוחה של העיר על ידי ישובם של סוחרים ובעלי מלאכה ארמנים ברובע של העיר שנקרא על שם העיר הארמנית ג'ולפה. בתקופתו ובתקופת יורשיו נבנו בעיר מבני פאר רבים. בתקופת שלטונו של עבאס הראשון שגשגה פרס בכל התחומים. בני המעוטים הלא מוסלמים זכו בדרך כלל ליחס סובלני; נוצרים ולעיתים אף יהודים נסבלו בתחומיה.
הירידה אחרי מות עבאס הראשון
אחרי מות עבאס הראשון בשנת 1629 החל תהליך של שקיעה ממספר סיבות. ראשית, הדיח עבאס את גובי המיסים המחוזיים הקיזלבשים ובמקומם מינה גובי מיסים שהעבירו את המיסים ישירות לאוצר המדינה, מה שפגע במוטיבציה לגביית מיסים. בנוסף על כך נחסמו דרכי האוקיינוס ההודי בידי פורטוגל והים התיכון בידי העות'מאנים, מה שפגע במסחר. גם הרפורמה שערך בשלטון לפיה מורחקים בני המשפחה מעסקי המדינה פגעה ברמתם של השליטים הספווים מכיוון שהם לא נחשפו למדינה וגודלו בתוך ההרמון. השליטים הבאים נחשבו לשליטים חלשים יחסית, חלקם בילו את מרבית זמנם בעישון אופיום ושתיית אלכוהול. איראן סבלה מגל של פלישות. שאה ספי (1629–1642) התעניין מעט מאוד בפוליטיקה, אך חתם עם האימפריה העות'מאנית על הסכם זוהאב אשר במסגרתו נקבעה שליטת האחרונים על כל מסופוטמיה ומערב הקווקז. בנו, עבאס שאה השני (1644–1666) כבש את העיר קנדהאר באפגניסטן והדף את התקפות המוגולים. בתקופת שאה סולימאן (1666–1694), סבלה איראן מפלישות הקוזאקים של סטנקה ראזין באזור הים הכספי וכן מפלישות האוזבקים והקלמיקים. לאחר מכן עלה לשלטון שאה סולטאן חוסיין (1694–1722). בשנים 1709–1715/6 מרדו האפגאנים בשלטון. בשנת 1722 כבש המנהיג האפגאני מחמוד את העיר אספהאן. בשנת 1723 חיסלו האפגאנים את סולטאן חוסין שאה. למעשה השתלטו האפגאנים על איראן והפכו לשליטיה בפועל. בנוסף על כך נכבשה רצועת החוף של הים הכספי בידי רוסיה, ומערב איראן נכבש בידי העות'מאנים.
נפילת הספווים
נאדר שאה, מנהיג שודדים בן השבט הטורקמני אפשאר, סייע לשאה תהמאספ השני (1722–1732) לסלק את האפגאנים מאספהאן והחזיר את שלטון הספווים אם כי להלכה בלבד, ולמעשה היה השליט בפועל. נאדר שאה סילק את הרוסים והעות'מאנים משטחי איראן, פלש לעיראק וכבש את ארמניה וגאורגיה. בנוסף על כך בנה צי עם אוניות שנקנו מבריטניה. בשנת 1723 הדיח את שאה תהמאספ השני והמליך תחתיו את בנו עבאס השלישי (1732–1736). בשנת 1740 מת עבאס השלישי ונאדר שאה הכתיר עצמו לשאה איראן וכך הקיץ הקץ על שלטון השושלת הספווית על איראן כולה, ושושלת השאהים האפשארים עלתה לשלטון. עם זאת, כיהנו עוד שניים מבני השושלת כשליטים מקומיים. בשנת 1650 שלט סולימאן שאה השני במשהד. בשנים 1650–1663 שלט אסמאעיל השלישי באספהאן.
פורט טר-ואו
פורט טר-ואו (באנגלית: Fort Ter-Waw) הוא מבצר לשעבר של צבא ארצות הברית שהיה ממוקם כעשרה קילומטרים משפך הנהר קלאמת בשמורת נהר קלאמת לשעבר וביישוב הנוכחי קלאמת גלן בצפון-מערב קליפורניה.
זה היה מוצב של צבא ארצות הברית שהוקם כדי לשמור על שמורת נהר קלאמת ולשמור על שלום בין השבטים האינדיאנים של ה והירוק לבין מתיישבים לבנים. הוא הוקם במה שהיה אז ב-12 באוקטובר 1857, על ידי לוטננט  ואנשי פלוגה D מגדוד חיל הרגלים הרביעי של ארצות הברית. המבצר היה חלק מהמחוז הצבאי המבולדט (Fort Humboldt) שמרכזו היה ב. רוב המבצר נהרס במהלך השיטפון הגדול של 1862 בדצמבר 1861 וננטש ב-10 ביוני 1862. חיל המצב הועבר ל.
האתר נמצא כעת במחוז דל נורטה והוכרז כציון דרך היסטורי של קליפורניה (מספר 544). ניתן למצוא את מיקומו מכביש 101 ביציאה המסומנת כ"עמק טר-ור" (כביש 169), עוברים 5.4 קילומטרים לסוף הכביש, ופונים ימינה בכביש Riffle Ter-Wer. האתר נמצא בצומת של Ter-Wer Riffle Road ו-Trinity Way בקלאמת גלן.
אגרסיביות
אגרסיביות (או תוקפנות) היא אינטראקציה חברתית גלויה או סמויה, לעיתים קרובות מזיקה, מתוך כוונה לגרום נזק ליצור אחר; למרות שלעיתים היא עשויה להיות שימושית. האגרסיביות עשויה להתרחש באופן תגובתי או ללא התגרות. בבני אדם, תוקפנות יכולה להיגרם על ידי דברים שונים, מתסכול עקב מטרות חסומות ועד לתחושת זלזול. ניתן לסווג את האגרסיביות האנושית לאגרסיביות ישירה ועקיפה; בעוד שהראשונה מאופיינת בהתנהגות פיזית או מילולית שנועדה לפגוע במישהו, השנייה מאופיינת בהתנהגות שנועדה לפגוע ביחסים החברתיים של אדם או קבוצה.
פראשקה
פראשקה (בפולנית: Praszka) היא עיירה במחוז אולסנו שבפרובינציית אופולה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
פראשקה נזכרת לראשונה בשנת 1260, ובשנת 1392 הוענקו לה זכויות עיר. בשל מיקומה על קו הגבול בין ממלכת פולין ובין שלזיה, הפכה העיירה למרכז סחר אזורי.
אגרסיביות
בהגדרות הנפוצות במדעי החברה ובמדעי ההתנהגות, אגרסיביות היא פעולה או תגובה של אדם היוצרת גירוי לא נעים אצל האחר. חלק מההגדרות כוללות כוונה של הפרט לפגוע באחר.
בפרספקטיבה בין-תחומית, אגרסיביות נתפסת כ"מנגנון שנוצר במהלך האבולוציה במטרה להעמיד את עצמך, קרובי משפחה או חברים נגד אחרים, על מנת להשיג או להגן על משאבים)... מנגנונים אלו מונעים לרוב על ידי רגשות כמו פחד, תסכול, כעס, תחושות של דחק, דומיננטיות או הנאה. לפעמים התנהגות תוקפנית משמשת להקלה על תחושות מתח, חרדה, דיכאון או על מנת להשיג תחושת כוח."
אגרסיביות יכולה להתבטא במגוון דרכים, אשר עשויות לבוא לידי ביטוי פיזי, או בתקשורת מילולית או לא-מילולית: כולל התגוננות מפני טורפים, תוקפנות הגנתית (כתוצאה מפחד), תוקפנות טורפנית, תוקפנות דומיננטית, תוקפנות בין-גברית, פרדיגמת התושב-פולש. תוקפנות אימהית, תוקפנות ספציפית למין, תוקפנות מינית, תוקפנות טריטוריאלית, תוקפנות הנגרמת על ידי בידוד, תוקפנות מתוך עצבנות ותוקפנות הנגרמת על ידי גירוי מוחי (היפותלמוס). אחת ההבחנות המקובלות במחקר ובפרקטיקה הנוגעות לאגרסיביות היא הבחנה בין שתי תתי-קבוצות של התנהגות אגרסיבית: אלימות פרו-אקטיבית ואלימות תגובתית: הראשונה תת-סוג מבוקר-אינסטרומנטלי (תכליתי או ממוקד מטרה); והשנייה תת-סוג תגובתי-אימפולסיבי (מבוססת על עוררות רגשית עזה ואימפולסיבית, כתגובה מיידית לאירועים שהפרט תופס כניסיון התגרות ופרובוקציה או כאיום ממשי על הנפש – ומתקשה להכיל את התסכול שהם מעוררים בו).
פראשקה
תולדות היישוב
בשנת 1870 ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות, בעקבות מרד ינואר, ואלה הושבו לו בשנת 1919, תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי פראשקה
יהודים התיישבו בפראשקה בראשית המאה ה-17, ונטלו חלק פעיל במסחר שהתקיים ביישוב ודרכו. בשנת 1674 הוצאו להורג שני יהודים מהיישוב עקב עלילת דם.
אגרסיביות
סקירה
ג'ון דולארד הציע שאגרסיביות נובעת מתסכול, שתואר כרגש לא נעים הנובע מכל מכשול בהשגת מטרה מתגמלת. לאונרד ברקוביץ' הרחיב את תאוריית התסכול-תוקפנות זו והציע שלא התסכול אלא הרגש הלא נעים הוא המעורר נטיות אגרסיביות, ושכל האירועים המרתיעים מייצרים השפעה שלילית ובכך נטיות אגרסיביות, כמו גם נטיות פחד. מלבד גירויים מותנים, ארצ'ר סיווג גירויים מעוררי אגרסיביות לשלוש קבוצות: כאב, חידוש ותסכול, למרות שהוא גם תיאר גירוי חדש בשם Looming (אובייקט המופיע באופן מעורפל ומעורר אימה), שמתייחס לגדילה מהירה מאוד של אובייקט על הרשתית ויכול לעורר אגרסיביות.
לאגרסיביות יכולות להיות יתרונות אדפטיביים או השפעות שליליות. התנהגות אגרסיבית היא אינטראקציה חברתית בודדת או קולקטיבית שהיא התנהגות עוינת מתוך כוונה לגרום נזק או פגיעה. נהוג להבחין בין שתי קטגוריות רחבות של אגרסיביות. האחת כוללת אגרסיביות אפקטיבית (רגשית) ועוינת, תגובתית או תגמול המהווה תגובה להתגרות, והשנייה כוללת תוקפנות אינסטרומנטלית, מכוונת מטרה או דורסנית, שבה משתמשים בתוקפנות כאמצעי להשגת מטרה. דוגמה לתוקפנות תגובתית תהיה אדם שמכה מישהו שהעליב אותו. צורה אינסטרומנטלית של תוקפנות עשויה להיות שוד. מחקר על אלימות ממגוון דיסציפלינות מעניק תמיכה מסוימת להבחנה בין תוקפנות רגשית לתוקפנות אינסטרומנטלית. עם זאת, כמה חוקרים מפקפקים בתועלת של הבחנה בין שתי הקבוצות בקרב בני אדם - למרות שכיחות ההבחנה במחקר - מכיוון שרוב המקרים בחיי היום-יום כוללים מניעים מעורבים וסיבות קשורות.
פראשקה
יהודי פראשקה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, קרוב לרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
עם כיבוש העיירה בראשית ספטמבר 1939 בידי הגרמנים, הוסב בית הכנסת המקומי למחסן פחם, הוחרם רכוש מיהודי היישוב, והם נחטפו לעבודות כפייה.
אגרסיביות
סקירה
הוצעו מספר סיווגים וממדים של אגרסיביות. אלה תלויים בדברים כמו האם התוקפנות היא מילולית או פיזית, בין אם היא כרוכה בתוקפנות יחסית, כגון תוקפנות ביחסים ומניפולציה חברתית; האם היא מכוונת לפגיעה באחרים או לא, האם היא מתבצעת באופן אקטיבי או מתבטאת באופן פסיבי והאם התוקפנות מכוונת באופן ישיר או עקיף. הסיווג עשוי לכלול גם רגשות הקשורים לתוקפנות (כגון כעס) ומצבים נפשיים (כגון אימפולסיביות ועוינות). תוקפנות עלולה להתרחש בתגובה לגורמים לא חברתיים, כמו גם לגורמים חברתיים, ויכולה להיות בעלת קשר הדוק לסגנון ההתמודדות של היחיד עם לחץ. תוקפנות עשויה להיות מרתיעה.
פראשקה
יהודי פראשקה
בסתיו 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם בה, אשר הוקף בגדר תיל. מספר יושביו הגטו הגיעו ל-כ-1,540 איש, ובהם פליטים רבים. מאות מיושבי הגטו שולחו בחורף 1941 למחנה עבודה בפשדמושצ'ה, בו הועסקו בתנאים קשים.
אגרסיביות
סקירה
ההגדרה האופרטיבית של אגרסיביות עשויה להיות מושפעת מהשקפות מוסריות או פוליטיות. דוגמאות לכך הן ההשקפה המוסרית האקסיומטית הנקראת עקרון אי-התוקפנות והכללים הפוליטיים השולטים בהתנהגות של מדינה אחת כלפי אחרת. כמו כן, בספורט תחרותי או במקום עבודה, צורות מסוימות של תוקפנות עשויות להיות מקובלות ואחרות לא. התנהגויות אגרסיביות קשורות לבעיות הסתגלות ולמספר הפרעות נפשיות כגון הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, הפרעת אישיות גבולית והפרעת התפרצות לסירוגין.
גישות ביולוגיות משיגות את האגרסיביות כאנרגיה פנימית המשתחררת מגירויים חיצוניים, תוצר של אבולוציה באמצעות ברירה טבעית, חלק מהגנטיקה, תוצר של תנודות הורמונליות. גישות פסיכולוגיות מציגות את התוקפנות כאינסטינקט הרסני, תגובה לתסכול, תחושה הנרגשת מהשפעה שלילית, תוצאה של למידה נצפית של החברה וחיזוקים מגוונים, תוצאה של משתנים המשפיעים על סביבות אישיות ומצביות.
אטימולוגיה
המונח אגרסיביות מגיע מהמילה הלטינית aggressio, שפירושה התקפה. השימוש הראשון הידוע מתוארך לשנת 1611, במובן של התקפה ללא התגרות. תחושה פסיכולוגית של "התנהגות עוינת או הרסנית" מתחילה בתרגום לאנגלית משנת 1912 של כתיבתו של זיגמונד פרויד. אלפרד אדלר העלה תיאוריה על "דחף אגרסיבי" ב-1908. מומחים להורות החלו להתייחס לתוקפנות, ולא לכעס, משנות ה-30.
אתולוגיה
רוב האתולוגים מאמינים שתוקפנות מעניקה יתרונות ביולוגיים. תוקפנות עשויה לעזור לבעל חיים להבטיח טריטוריה, כולל משאבים כגון מזון ומים. תוקפנות בין זכרים מתרחשת לעיתים קרובות כדי להבטיח הזדמנויות הזדווגות, וגורמת לבחירה של בעל החיים הבריא/נמרץ יותר. תוקפנות עשויה להתרחש גם להגנה עצמית או כדי להגן על צאצאי בעלי החיים. תוקפנות בין קבוצות של בעלי חיים עשויה גם להעניק יתרון; למשל, התנהגות עוינת עלולה לאלץ אוכלוסיית בעלי חיים לעבור לטריטוריה חדשה, שבה הצורך להסתגל לסביבה חדשה עשוי להוביל לעלייה בגמישות הגנטית.
בין מינים וקבוצות
הסוג הבולט ביותר של תוקפנות בין-ספציפית הוא זה שנצפה באינטראקציה בין טורף לטרף שלו. עם זאת, על פי חוקרים רבים, טריפה אינה תוקפנות. חתול אינו שורק או מקמר את גבו כשהוא רודף אחרי חולדה, והאזורים הפעילים בהיפותלמוס שלו דומים לאלה המשקפים רעב ולא אלו המשקפים אגרסיביות. עם זאת, אחרים מתייחסים להתנהגות זו כאל תוקפנות טורפת, ומצביעים על מקרים הדומים להתנהגות עוינת, כמו הרג עכברים על ידי חולדות. בחקיינות אגרסיבית לטורף יש מראה של אורגניזם או חפץ לא מזיק המושך לטרף. כאשר הטרף מתקרב, הטורף תוקף.
בעל חיים המתגונן מפני טורף עשוי להגיב בתגובת הילחם או ברח בתגובה להתקפת טורף או לאיום, בהתאם להערכת כוחו של הטורף ביחס לכוחו שלו. הגנות אלטרנטיביות כוללות מגוון סוגי התגוננות מפני טורפים, כולל אותות אזהרה.
תוקפנות בין קבוצות נקבעת בחלקה על ידי נכונות להילחם, שתלויה במספר גורמים, כולל יתרון מספרי, מרחק משטחי הבית, תדירות ההיתקלות של הקבוצות זו בזו, יכולות תחרותיות, הבדלים בגודל הגוף, ולטריטוריה של מי פולשים. כמו כן, סביר יותר שאדם יהפוך לאגרסיבי אם חברי קבוצה אגרסיביים אחרים נמצאים בקרבת מקום. תופעה אחת מסוימת - היווצרות קואליציות מתואמות הפולשות לשטחים שכנים כדי להרוג בני מינם - תועד רק בשני מינים של בעלי חיים: שימפנזים מצויים ובני אדם.
גנטיקה
ככלל, הבדלי תוקפנות עשויים לנבוע מפעולה של מספר רב של גנים שונים שלכל אחד מהם השפעה קטנה, אשר מקיימים אינטראקציה זה עם זה ועם הסביבה דרך התפתחות וחיים.
בדוגמה שאינה יונקית של גנים הקשורים לתוקפנות, הגן "Fruitless" של מין הזבובים תסיסנית המחקר הוא גורם מכריע במספר הבדלים בהתנהגות בין זכרים ונקבות במין. שינוי מלאכותי שלו יכול לגרום להיפוך של דפוסי תוקפנות גבריים ונשים סטריאוטיפיים בלחימה. עם זאת, במה שנחשב למקרה ברור יחסית, דווחו מורכבות אינהרנטית בפענוח הקשרים בין גנים המקיימים אינטראקציה בהקשר סביבתי לבין גן חברתי הכולל אינטראקציות התנהגותיות ותחושתיות מרובות עם אורגניזם אחר.
בבני אדם, יש ראיות טובות לכך שהארכיטקטורה העצבית האנושית הבסיסית העומדת בבסיס הפוטנציאל לתגובות אגרסיביות גמישות מושפעת מגנים, כמו גם מהסביבה.
ישעיה ברדקי
רבי ישעיה ברדקי (ה'תק"ן, 1790 - י"ח בחשוון ה'תרכ"ג, 11 בנובמבר 1862) היה מראשי הקהילה האשכנזית הפרושית במאה התשע עשרה בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בפינסק ליששכר דב, מנכבדי העיר. למד בישיבת וולוז'ין אצל רבי חיים מוולוז'ין תלמיד הגר"א. נולדו לו מאשתו הראשונה בן ובת. לאחר שהתאלמן בגיל צעיר החליט לעלות לארץ ישראל.
עלייתו לארץ ישראל
בערך בשנת ה'תקפ"ג נישא בשנית לשיינדל, בתו של רבי ישראל משקלוב, ונולדו לו ממנה ילדים נוספים. לאחר רעידת האדמה בצפת (1837) (ה'תקצ"ז) עמד עם רבי אריה מרכוס (נאמן) בראש משלחת הצלה. לאחר פטירת חמיו בט' בסיוון ה'תקצ"ט התמנה ברדקי לראש הקהילה האשכנזית בירושלים, אולם בשל סכסוכים בהנהגת העדה הוחלט על דעת שני הצדדים למנות תחתיו את רבי משה ריבלין שכיהן בתפקיד עד לפטירתו ב-1846.
מראשית הקמתה הייתה העדה האשכנזית בירושלים מפולגת לשני מחנות. סיעתם של רבי מנחם מנדל משקלוב ורבי אברהם שלמה זלמן צורף, מול סיעתם של רבי ישראל משקלוב וחתנו ישעיה ברדקי שנתמכו בידי ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (פקוא"מ). נקודת המחלוקת העיקרית התגלעה סביב שאלת גאולת חורבת רבי יהדה החסיד ובניינה, שבה עסקו אנשי הסיעה הראשונה, בעוד אנשי הסיעה השנייה התנגדו לה בתוקף בטענה כי מדובר בפרויקט גרנדיוזי ומיותר. ראש הפקוא"מ, צבי הירש להרן, רכש בירושלים חצר עם דירות מגורים ובית כנסת קטן ומסר את ניהולה בידי ברדקי, ולכן נקראה סיעתו "סיעת החצר" כנגד "סיעת החורבה".
במהלך המחלוקת, בחודש ניסן ה'תקצ"ט (1839) הצליח ברדקי בסיוע להרן להדיח את ראש"ז צורף מתפקיד "וויקיל" (ממונה העדה) העדה האשכנזית, ולהתמנות בהסכמת כל הקונסולים הזרים לנציגם בירושלים, תפקיד שנתן לו כוח רב. כנציג הקונסולים הזרים ובראשם הקונסול האוסטרי שמושבם אז היה ביפו, זכה ברדקי לכבוד מצד השלטון העות'מאני. מסופר כי בעת לכתו ברחוב צעד לפניו "קאוואס" שוטר טורקי בדומה לראשי הדתות האחרים, והוא עצמו נשא בידו מקל ארוך שבראשו גולת כסף כאות לסמכותו.
לאחר פטירת חמיו נשא ברדקי בהנהגת העדה האשכנזית תחת סמכותו של ר' משה ריבלין רב העדה, ולאחר פטירתו של האחרון נשא בתפקיד ה"מנהיג ומנהל" עם רב העדה רבי יוסף זונדל מסלנט וחתנו רבי שמואל סלנט שכיהן כ"אב בית דין". בין השנים ת"ר-תרכ"ד (1840-1864) שקעה המחלוקת בין הסיעות, אולם שני הצדדים דבקו בעמדתם, כאשר אנשי "סיעת החורבה" התפללו בבית הכנסת מנחם ציון שבחצר החורבה, ואנשי "סיעת החצר" בבית הכנסת סוכת שלום שבחצר להרן-ברדקי. בעת חנוכתו של בית הכנסת החורבה בכ"ד באלול ה'תרכ"ד תפס זה את מקומו כבית הכנסת הרשמי והמרכזי של העדה האשכנזית בירושלים.
תפקיד מרכזי מילא ברדקי בהתנגדות האשכנזים להקמת בית הספר למל בידי לודוויג אוגוסט פרנקל. פרנקל הגיע לירושלים בשנת 1856 ופרסם את תוכניתו להקמת בית ספר שילמד במקביל ללימודי הקודש גם לימודי מקצוע ולימודים כלליים וכן לימודי שפות. הרבנים האשכנזים יצאו חוצץ נגד פרנקל, וזימנו אותו לישיבה דחופה בנוכחות ראשי כל העדות. פרנקל מתאר בזכרונותיו את דמותו של ברדקי שלדבריו הפתיעה אותו כ"איש בא בשנים אשר פניו משלג חוורו, עטוי מעיל פולונייא" בעל פאות עבותות וזקן לבן כשלג ו"כל מדברותיו בשפת עבר" (כלומר, שפתו עברית). לעומת ברדקי וסיעתו, גילו חכמי הספרדים תמיכה גורפת בפרנקל, ולצדם תמכו בו הרב יהוסף שוורץ ראש כולל הו"ד המערב-אירופי וניסן ב"ק ממונה כולל ווהלין וראש חסידי רוז'ין בעיר. הרבנים האשכנזים לא השלימו עם התמיכה שלה זכה פרנקל ופרסמו ברבים נוסח חרם תקיף נגדו שכלל חרם לדורות על לימוד שפות זרות בירושלים ועורר סערה רבתי בתפוצות הגולה. בעקבות חרם זה משך יהוסף שוורץ את תמיכתו והתפטר ממשרת ההוראה שלו בבית הספר. החרם חודש מספר פעמים בשנים הבאות. עצרות לציון יום השנה לחרם התקיימו לפחות עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
אליעזר ריבלין כתב שברדקי השאיר אחריו "דברים עמוקים בקיצור נמרץ" על גיליוני ספריו, בייחוד בסדר קדשים. הרב יהודה אסאד פרסם בשו"ת יהודה יעלה סימן קע תשובה לדברי תורה שכתב אליו.
יוני
יוני (מלטינית Iunius, ההגייה העברית נגזרת מהשפה הגרמנית) הוא החודש השישי בלוח השנה הגרגוריאני. חודש זה מקביל לחודש סיוון בלוח השנה העברי, כאשר הוא כולל לעיתים גם חלקים מאייר ותמוז.
חודש זה קרוי בשם "יוני" על שמה של האלה הרומית, יונו (המקבילה היוונית שלה היא הרה), מלכת האלים ואשתו של יופיטר.
בכל שנה, חודש יוני, מתחיל בדיוק באותו היום בשבוע שבו יתחיל חודש פברואר בשנה שאחרי.
באזור חצי הכדור הצפוני, יוני הוא ברובו חודש אביבי ובחלקו קיצי, ואילו באזור חצי הכדור הדרומי, יוני הוא ברובו חודש סתווי ובחלקו חורפי.
שבוע הספר העברי מתקיים בדרך כלל בחודש יוני. בחודש יוני בדרך כלל צועד מצעד הגאווה ברחבי העולם, וכן בו מצוין חודש הגאווה.
בחודש יוני יש 30 ימים.
סטף
סטף (בערבית: صطاف, בתעתיק לעברית: צטאף) היה כפר ערבי בהרי ירושלים על הצלע המזרחית של הר איתן היורדת עד לנחל שורק, כעשרה קילומטרים מערבית לירושלים. במלחמת העצמאות נכבש הכפר במסגרת מבצע דני ותושביו עזבו אותו ולא הורשו לחזור אליו אחרי המלחמה.
האתר שוכן כקילומטר צפונית מערבית למושב אבן ספיר, משמר ומשחזר חקלאות הר מסורתית וקדומה שעדיין קיימת בכפרים כמו בתיר וואדי פוכין בהרי יהודה. חקלאות השלחין במקום התקיימה בעיקר ממימיהם של שני מעיינות שכבה, עין סטף (עין אל-בלד) ועין ביכורה (עין א-שרקיה).
מקור השם
השם סטף הוא תעתיק עברי של השם הערבי צטאף או סטאף.
השם העברי הרשמי שניתן למקום בדצמבר 1949 היה ביכורה (בוטל בשנת 1955).
היסטוריה
ההתיישבות באתר החלה לפני כ־6000 שנים בתקופה הכלקוליתית. חקלאות המדרגות (טראסות) החלה להתפתח לפני 4,500 שנים, ומאז ועד ימינו (בהפסקות קצרות) היה האתר מיושב. ביישוב נמצאו גם שרידים מהתקופה הביזנטית.
השם מוזכר לראשונה בכתבים מאזור עין כרם, שנכתבו בתקופה הממלוכית.
בעת החדשה
הכפר שהיה שייך לנפת ירושלים שבמחוז ירושלים (1945). על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערך שטח הכפר ב-3,775 דונם והאוכלוסייה הוערכה ב-540 נפשות.
בין צטאף לבין הכפר השכן ח'ירבת אל-לוז היה בית ספר ששימש את שני הכפרים. תושבי ח'רבת לוז היו מגיעים לכפר על מנת להביא מים לכפרם, לעצור שמן זית בבית הבד ולטחון חיטה.
בחודשים ינואר ופברואר של 1948, בתחילת מלחמת העצמאות, פעל אהרן חיים כהן, מייסד המחלקה לפועל הערבי של ההסתדרות, להסדרת הסכמי שלום עם הכפרים שבעיבורה של ירושלים ובהם סטף. בחודשים לאחר מכן לוחמיו הבלתי סדירים של עבד אל-קאדר אל-חוסייני קיבלו קבלת פנים צוננת, לא הורשו להישאר בכפר ונאלצו לשוב לבסיסם בבית סוריק. ב-13 ביולי 1948 נכבש הכפר על ידי חיילי הגדודים השני והרביעי של חטיבת הראל במבצע דני, כחלק מהרחבת שליטת צה"ל בפרוזדור ירושלים, ביחד עם הכפרים סובא, ח'ירבת אל-לוז, ח'רבת דיר עמרו ועקור. בני מוריס כותב כי הכפרים כבר היו נטושים בחלקם הגדול עקב קרבתם לחזית מאז אפריל, וכי כשהתקרבו טורי חטיבת הראל, ופגזי המרגמות שהמטירו, עזבו גם רוב הנותרים. הקומץ שנותר גורש עם כניסת צה"ל.
בתום קרבות עשרת הימים נצטוו יחידות צה"ל בקווי החזית שבאזור "למנוע את חזרתם של התושבים הערביים לעריהם וכפריהם שנכבשו על ידינו גם באש".
במהלך ההפוגה השנייה הועברו אנשי בית נקובא לכפר, אולם לבסוף התיישבו בשולי אבו גוש.
במהלך שנות ה-60, נהרס הכפר ביזמת הממשלה. במאמר בקתדרה מביא אהרון שי את דבריו של משורר צעיר, שהיה מדריך בתנועת הצופים על ההרס:
שחזור חקלאות ההר
בשנות השמונים החלה קרן קיימת לישראל לשקם ולשחזר את מערכת המדרגות החקלאיות. במסגרת הפרויקט נחפרו ונחשפו שני מעיינות שכבה שספקו מים לכפר - עין סטף ועין ביכורה, התעלות שיצאו מהם, ובריכות האגירה. בנוסף, הונהג באתר מיזם בשם "בוסתנוף" במסגרתו שוכרים תושבי ירושלים חלקות קרקע לעיבוד עצמי. החקלאות שיש בחלקות אלו הן - חקלאות שלחין. ניתן לראות באזור גם חקלאות בעל.
חוות הר איתן
בשנת 1974 התיישב שי זלצר, רועה צאן וגָבָּן. עם השנים עברה החווה מיקומים שונים ולבסוף נקבעה כ-2 קילומטרים מן המעיין, בבית הבד של הכפר הערבי ששכן במקום. בחווה מגדלים עדר עזים ומחלבן מייצרים גבינות שונות בשיטות עתיקות, ירקות אורגניים ומטע זיתים. מעמד החווה אינו מורשה מבחינת הרשויות וביניהן מינהל מקרקעי ישראל.
EJNYC
EJNYC היא תוכנית מציאות אמריקנית, בכיכובו של איי ג'יי ג'ונסון, בנו של מג'יק ג'ונסון, שהוענקה לו בעקבות כיכובו בריץ' קידס מבוורלי הילס שהופיעה לראשונה ב-19 ביוני 2016 ב. התוכנית עוקבת אחר חיו של ג'ונסון ומשפחתו בניו יורק.
הפקה
בתוכנית מתוארים חיו של איי ג'יי ג'ונסון כבנו של איי ג'יי ג'ונסון וכאח לאחות חורגת המחפשת אחר אמה הביולוגית, המתגלה כאישה דלת אמצעים שנאלצה למסור את ביתה לאימוץ עקב חוסר אמצעים. במהלך שידורי התוכנית גם דורותי וואנג הראתה נוכחות.
שידורי התוכנית החלו ב-19 ביוני 2016 ב-3 בנובמבר 2016 הוחלט על ביטול התוכנית.
נטליה בארבו
נטליה בארבו (Natalia Barbu; נולדה ב-22 באוגוסט 1979, בבלץ, מולדובה, אז חלק מברית המועצות) היא זמרת מולדובית.
בתחילת הקריירה שלה, נטליה עבדה עם חבורת מוזיקאים בטריגון, להקת ג'אז מולדובית. היא כותבת לעצמה את מילות השירים, מלחינה לעצמה את מנגינות השירים, ומשתפת פעולה בתחומים מסוימים עם חברי להקתה. נטליה חתמה על חוזה של 3 שנים עם חברת "(Cat Music Records (Sony Music" מבוקרשט שברומניה ב-2001. ההצלחה המרכזית שלה הייתה עם הסינגל "מלאך שלי" ("Ingerul meu") ברומניה. השיר נשאר במצעד הטופ 100 הרומני במשך 11 שבועות רצופים והוצג רבות ב-MTV Romania.
מאוחר יותר, היא נבחרה לייצג את מולדובה בתחרות אירוויזיון 2007, עם השיר "Fight" ("הלחמו"). היא הביסה בקדם האירוויזיון המולדובי את נציגת שנת 2005, זדוב שי זדוב. בארבו עברה בהצלחה את חצי הגמר והופיעה בשיר מס' 24 (השיר הסופי) בגמר התחרות. שירה סיים במקום ה-10, מיקום אשר הבטיח לכאורה למולדובה השתתפות בגמר אירוויזיון 2008, לולא שונו כללי התחרות: כל המדינות המתחרות משתתפות בחצי הגמר למעט "4 הגדולות".
דולי סיטי (מחזה)
המחזה דולי סיטי הוא עיבוד בימתי לספרה של אורלי קסטל-בלום "דולי סיטי".
קבוצת התיאטרון של הזירה הבינתחומית בירושלים
בדצמבר 2006 הועלתה ההצגה "דולי סיטי" בתיאטרון הקאמרי על ידי קבוצת התיאטרון של הזירה הבין-תחומית בירושלים.
תיאטרון האוניברסיטה
בינואר 2013 הועלה עיבוד נוסף של "דולי סיטי" בתיאטרון האוניברסיטה של אוניברסיטת תל אביב, בעיבוד של עדי ברק ובבימוי של נתי בן-חנן, תלמידה לתואר שני במסלול שחקן יוצר-חוקר בחוג לאמנות התיאטרון. הטקסט של המחזה נאמן מאוד לזה של הרומן המקורי.
שחקנים - יוצרים
הבמאית נתי בן חנן סיפרה על יחסה לרומן "דולי סיטי":
על עיבוד הספר למחזה כתב/ה עדי ברק:
תמר סוקניק
תמר סוקניק (נולדה ב-26 ביולי 1981) היא עיתונאית ואשת מדיה ישראלית.
ביוגרפיה
סוקניק נולדה בירושלים לעיתונאי גדי סוקניק ולד"ר נילי סוקניק, יועצת ארגונית. בילדותה עברה לתל אביב עם משפחתה.
בגיל 17 החלה לכתוב במוסף הנוער "פיוז" מבית "ידיעות אחרונות". בשנת 2000 התגייסה לצה"ל ככתבת בעיתון "במחנה".
עם סיום שירותה הצבאי, עברה להתגורר בניו יורק ועבדה ככתבת בעיתון "ידיעות אמריקה". כשחזרה לישראל, החלה לעבוד כעורכת חדשות באתר nrg. ב-2005 עברה ל"רשת", שם שימשה כאחראית על כתיבת מסמכי המכרז של הזכיינית לשידור בערוץ 2.
החל מ-2006 שימשה ככתבת המוזיקה במוסף גלריה של העיתון "הארץ", ומשם עברה לשידורי "קשת", לתפקיד עורכת המשנה של התוכנית "מה קורה". לאורך השנים שימשה כעורכת וכתסריטאית במגוון תוכניות טלוויזיה, ובהן "היפה והחנון", ששודרה בערוץ עשר.
בשנת 2013 החלה לעבוד ב"וואלה!" כעורכת התוכניות שצולמו באולפן הטלוויזיה של האתר. ב-2016 קודמה לתפקיד סגנית העורך הראשי של וואלה!. בשנת 2019 עזבה סוקניק את תפקידה בוואלה.
נכון לאוגוסט 2023, סוקניק משמשת כחברת הנהלה בחברת Literally Media, המנהלת פורטלי בידור והומור אמריקאיים גדולים כגון Cheezburger, Know Your Meme, eBaum's World ו-Cracked.
חיים אישיים
בין השנים 2004–2007 הייתה סוקניק בת זוגו של המוזיקאי דודו טסה, שהקדיש לה את האלבום "לולה". בשנת 2013 נישאה לאמן והבעלים של "גלריה גורדון", אמון יריב, ולהם בן ובת.
מתגוררת בתל אביב.
קלאמת גלן
קלאמת גלן (באנגלית: Klamath Glen) היא קהילה לא מאוגדת במחוז דל נורטה בקליפורניה שבארצות הברית. היא שוכנת על הגדה הצפונית של הנהר קלאמת, כ-8 קילומטרים מהשפך שלו לאוקיינוס השקט, בגובה של 14 מטרים מעל גובה פני הים. היישוב נוסד במקום בו הוקם קודם לכן המוצב הצבאי פורט טר-ואו, שנהרס במהלך השיטפון הגדול של 1862 בדצמבר 1861 וננטש ב-10 ביוני 1862.
יולי
יולי (מלטינית: Iulius, ההגייה העברית נגזרת מהשפה הגרמנית) הוא החודש השביעי בלוח השנה הגרגוריאני.
במקור, חודש יולי נקרא בשם קווינטיליס, שפירושו "חמישי", מאחר שהחודש הזה היה החודש החמישי בלוח השנה הרומי המקורי, שנפתח בחודש מרץ ושהיו בו עשרה חודשים, משום שהחודשים ינואר ופברואר נוספו רק מאוחר יותר.
בשנת 44 לפנה"ס, שנת מותו של יוליוס קיסר, קרא הסנאט הרומי את שמו של חודש "קווינטיליס" על שם יוליוס קיסר - שנולד בחודש זה - ושינה את שמו ל'יוליוס'. יוליוס קיסר היה גם זה שקבע שנה קודם לכן את הלוח היוליאני המבוסס על זמן הקפת כדור הארץ את השמש במקום מחזור הירח.
מדי שנה, חודש יולי מתחיל בדיוק באותו יום בשבוע, שבו מתחיל חודש אפריל, ואילו בשנים המעוברות בלבד, חודש זה מתחיל גם בדיוק באותו יום בשבוע, שבו מתחיל חודש ינואר.
באזור חצי הכדור הצפוני, יולי הוא חודש קיצי ואילו באזור חצי הכדור הדרומי יולי הוא חודש חורפי.
בחודש יולי יש 31 ימים.
נב קמפבל
נב אדריאן קמפבל (באנגלית: Neve Adrianne Campbell; נולדה ב-3 באוקטובר 1973) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית. התפרסמה תחילה מתפקידה בתור ג'וליה סלינג'ר בסדרת דרמת הנעורים "שולחן לחמישה" (1994–2000), ולאחר מכן בסרט האימה "הכישוף" (1996) ובמותחן "משולש פראי" (1998), ובעיקר בשל הופעתה בתור סידני פרסקוט (אנ') בסדרת סרטי צעקה.
ביוגרפיה
קמפבל נולדה בעיר גואלף (אנ') בדרום-מערב אונטריו, קנדה. אמה, מארני, היא מורה ליוגה וגם פסיכולוגית מאמסטרדם שבהולנד. אביה, ג'רי, היגר מהאיסט אנד של גלאזגו שבסקוטלנד, ולימד דרמה בתיכונים. סבה וסבתה של קמפבל מצד אמה ניהלו חברת תיאטרון בהולנד וסבה וסבתה מצד אביה היו גם הם שחקנים.
קמפבל היא קתולית, אבל מזדהה גם בתור יהודייה, כיוון שעל פי דבריה אמה היא צאצאית גם של יהודים-ספרדים שהתנצרו לזרם הקתולי לאחר שהיגרו להולנד.
לקמפבל יש שלושה אחים. הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים. היא ואחיה כריסטיאן התגוררו בעיקר עם אביהם (אשר קיבל משמורת על השניים), עם תקופות קבועות בבית של אמא שלהם, עד שנב הייתה בת תשע. באותו זמן היא עברה לגור בבית הספר הלאומי לבלט של קנדה, התאמנה שם והופיעה בהופעות של "מפצח האגוזים" ו"היפהפייה הנרדמת". קמפבל עברה מריקוד למשחק בגיל 15, כאשר הופיעה ב"פנטום האופרה" בתיאטרון קאנון טורונטו.
קריירה
בגיל 17, ב-1991 קיבלה קפמבל את תפקידה הראשון בסדרת המדע בדיוני הקנדית "אני וסוד כוחי", בתפקיד של תלמידה. את תפקידה המשמעותי הראשון קיבלה שנה לאחר מכן בסדרת הטלוויזיה הקנדית "Catwalk", בדמותה של דייזי. היא עלתה לתהילה מחוץ לקנדה לאחר שלוהקה כג'וליה סלינג'ר בסדרת הדרמה של רשת FOX "שולחן לחמישה," שבו היא שיחקה מ-1994 עד 2000 למשך כל שש עונות הסדרה.
בשנת 1996 לאחר שהשתתפה במספר סרטי קולנוע קנדים ואמריקאים דלי-תקציב, סרטה הראשון של קמפבל שזכה להפצה רחבה היה סרט האימה "הכישוף". באותה שנה כיכבה בתפקיד ראשי בטרילוגיית סרטי האימה "צעקה" בדמותה של סידני פרסקוט.
בשנת 1998 הופיעה בסרטים "משולש פראי" ו"מועדון 54" ותרמה את קולה לסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה" כקולה של קיארה. בשנת 1999 שיחקה בסרט "צריך שלושה לטנגו". בשנת 1998, היא הייתה ברשימת "50 האנשים היפים ביותר" במגזין פיפל.
בעקבות הסרט השלישי של סדרת צעקה, קמפבל הופיעה בכמה סרטים שהופצו באופן מוגבל אך קצרו את שבחי הביקורת, כולל הסרט "פאניקה" (2000), שבו היא הופיעה לצד ויליאם ה' מייסי ודונלד סאת'רלנד. בשנת 2002 היא כיכבה בדרמת הטלוויזיה "שיחה אחרונה", עם סיסי ספייסק וג'רמי איירונס, ועל תפקידה זה זכתה בפרס פריזם על משחק במיני-סדרה או סרט טלוויזיה. בשנת 2003, הסרט "רקדנים" אותו קמפבל גם כתבה, הפיקה, וכיכבה בסרט זה.
בשנת 2004 השתתפה בסרט העצמאי "When Will I Be Loved", שבו היא מופיעה בעירום. הסרט זכה לשבחים על ידי המבקר רוג'ר איברט אך קיבל הפצה קצרה ומוגבלת. במדריך הקולנוע של לאונרד מלטין (מהדורת 2009), מבקר הקולנוע מתאר אותו כ"סרט שלא ניתן להבחין בו [...] עמוס בדמויות קרות רוח שאובססיביות לכסף גדול, סקס מזדמן ודחף אינסופי. "
במרץ 2006 קמפבל הופיעה לראשונה בתיאטראות וסט אנד, בגרסה מחודשת של ארתור מילר למחזה Resurrection Blues בתיאטרון אולד ויק בלונדון. מת'יו מודין ומקסימיליאן של גם הופיעו במחזה, אשר קיבל ביקורות מעורבות. Resurrection Blues בוים על ידי רוברט אלטמן, שאיתו קמפבל עבדה בעבר בסרט "רקדנים". מאוחר יותר בשנת 2006, קמפבל השתתפה בהצגה "שיר אהבה", לצד קיליאן מרפי ומייקל מקיין. ההצגה זכתה לביקורות מעורבות.
ב-24 ביוני 2009, חזרה קפמבל לטלוויזיה בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים של NBC "הנדבן" לצדו של ג'יימס פיורפוי. ב-12 באוגוסט 2009 הסדרה ירדה מהמסכים לאחר 8 פרקים.
בשנת 2011 קמפבל שבה לתפקידה כסידני פרסקוט בסרט האימה "צעקה 4", וגם כיכבה בסרט "The Glass Man" שיצא במהדורה מצומצמת. בשנת 2012 היא השתתפה במיני-סדרה "טיטניק: דם ופלדה" בתפקיד של ג'ואנה, לצדו של קווין זגרס, ושיחקה בסרט מתח הטלוויזיוני משנת 2013, "רצח בעיירה" ששודר ברשת Lifetime. קמפבל ביצעה מספר הופעות אורח בכמה סדרות טלוויזיה, ביניהן "מדיום", "משפחת סימפסון", "האנטומיה של גריי", "מד מן" ו-"שוודיה אהובתי".
בשנת 2015 ביצעה הופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "מנהטן", המספר את אודות פרויקט מנהטן. בשנה זו גם שיחקה בסרט הדרמה-קומי "Walter", לצדם של ג'סטין קירק ווירג'יניה מדסן. בשנת 2016 הצטרפה קפמבל לסדרת הטלוויזיה "בית הקלפים" בנטפליקס, החל מהעונה הרביעית, בדמותה של היועצת פוליטית לי-אן הארווי. ב
בשנת 2018 כיכבה בסרט האקשן "גורד שחקים" של הבמאי ראוסון מרשל טורבר. היא שיחקה את שרה סויר, אשתו של וויל (דוויין ג'ונסון). הסרט יצא לאקרנים ב-13 ביולי 2018.
בשנת 2019 גילמה את רבקה בסרט הדרמה הקנדי "Castle in the Ground", שהוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2019. קמפבל אף כיכבה בשנה זו בסרט הדרמה העצמאי "Hot Air" בתור ולארי גאנון.
בשנת 2020 גילמה את הסופרת לורה סוביץ בסרט הדרמה "עננים" בבימויו של ג'סטין בלדוני.
בשנת 2022 היא חזרה לשחק את סידני פרסקוט בסרט "צעקה 5" לצד קורטני קוקס ודייוויד ארקט. באותה שנה החלה לגלם את מרגרט "מגי" מקפירסון בסדרת הדרמה המשפטית "סנגור במבחן" שנוצרה והופקה על ידי דייוויד אי קלי עבור שירות הזרמת המדיה "נטפליקס", המבוססת על הרומן "The Brass Verdict" מאת מייקל קונלי, משנת 2008.
חיים אישיים
קמפבל נישאה לשחקן הקנדי ג'ף קולט ב-3 באפריל 1995. בני הזוג, שנפגשו כאשר הוא היה ברמן בתיאטרון בטורונטו, התגרשו במאי 1998.
ב-2005, קמפבל החלה לצאת עם השחקן האנגלי ג'ון לייט, אותו הכירה במהלך צילומי הסרט "חוקרים סקס". הם התארסו בדצמבר 2005 ונישאו במאליבו, קליפורניה, ב-5 במאי 2007. בני הזוג חיו יחד באיזלינגטון, לונדון במשך חמש שנים, עד שקמפבל הגישה בקשה לגירושין ב-30 ביוני 2010, בלוס אנג'לס.
במרץ 2012, קמפבל ובן זוגה, השחקן ג'יי ג'יי פילד, אישרו שהם מצפים לילדם הראשון המשותף. בנם הראשון, כספיאן, נולד באוגוסט 2012. ב-29 ביוני 2018, הודיעה קמפבל באינסטגרם על אימוץ בנם השני, ריינור.
בשנת 2021 קמפבל חשפה במהלך ראיון בתוכנית של קלי קלרקסון שהיא שרדה מתקפת דוב בגיל 17, תקרית שהתרחשה בעת צילומי סרט ללא שם. כשתיארה את המתקפה, היא אמרה "טבלתי את ידי בדבש ורצתי אל הסלע הזה, ואני מסתובבת ומוציאה את ידי החוצה והדוב לא מאט והוא לא בא לקחת את היד שלי, הוא תופס אותי ברגל והוא מושך אותי אל היער. אמא שלי ביקרה בסט באותו יום והיא צורחת. כל הצוות היה קפוא כי אף אחד לא האמין למה שקורה". לא היא, ולא שאר הצוות הנוכחים, סבלו מפציעות מסכנות חיים.
Wolfenstein 2: The New Colossus
Wolfenstein 2: The New Colossus (בעברית: וולפנשטיין 2: הקולוסוס החדש) הוא משחק פעולה והרפתקאות מסוגת יריות בגוף ראשון שפותח על ידי חברת MachineGames והופץ על ידי Bethesda Softworks ב-27 באוקטובר 2017 למחשב האישי, ולקונסולות פלייסטיישן 4, נינטנדו סוויץ' ו Xbox One. המשחק הוא הכותר התשיעי בסדרת Wolfenstein הוותיקה (שידועה בסלנג בעברית גם בתור "הטירה הנאצית") והוא ההמשך הישיר למשחק Wolfenstein: The New Order משנת 2014. כמו קודמו, המשחק מתרחש בהיסטוריה אלטרנטיבית בשנות ה-60 של המאה ה-20, במציאות בה גרמניה הנאצית ובעלות בריתה ניצחו במלחמת העולם השנייה, ועוקב אחרי גיבור הסדרה, ויליאם "בי. ג'יי." בלאזקוביץ, ישירות מהנקודה בה המשחק הקודם הסתיים.
המשחק זכה להצלחה מסחרית ולשבחים רבים מטעם מבקרי המשחקים, והיה מועמד למספר פרסים יוקרתיים בתעשיית הגיימינג ואף זכה בטקס פרסי The Game Awards 2017 בקטגוריית "משחק הפעולה הטוב ביותר". בעקבות הצלחתו, החליטה MachineGames לשחרר שלוש חבילות הרחבה בשם "The Freedom Chronicles" ("יומני החופש") המציגות שלושה פרקי עלילה נוספים, המתרחשים מנקודת מבט של דמויות שונות.
שם המשחק נלקח מתוך הסונטה "הקולוסוס החדש", אשר נכתב על ידי אמה לזרוס בשנת 1883 ונחקק על פסל החירות.
משחקיות
המשחק הוא משחק פעולה והרפתקאות בגוף ראשון, אשר מבחינת משחקיות ממשיך את העקרונות לפיהן פותח המשחק הקודם בסדרה. המשחק מחולק למספר שלבים, כאשר הדרך להתקדם בין שלב לשלב היא על ידי הריגת האויבים וביצוע המשימות הנדרשות. בדומה למשחק הקודם, לשחקן יש מספר מוגבל של נקודות חיים (50 בחלקו הראשון של המשחק, ו-100 בחלקו השני) המתחלקות למספר מקטעים בני 20 נקודות חיים כל אחד. כאשר השחקן נפגע, בריאותו תתחדש עד לסף המקטע, ועל מנת להתרפא אל מעבר לכך יש לאסוף ערכות רפואה, וכן יש באפשרותו להשתמש בשריון (אותו ניתן לאסוף גם ממרבית האויבים במשחק) על מנת להגן על נקודות החיים שלו.
מערכת הקרב השתפרה לעומת המשחק הקודם, ולשחקן ניתנת גמישות גדולה יותר בבחירת הדרך בה ירצה להתעמת עם אויביו. הוא יכול להתגנב אליהם ולהרוג אותם מן המארב על ידי שימוש בגרזן יד או באקדחים ותתי-מקלעים עם משתיק קול, או להסתער עליהם פנים אל פנים. בחלק השני של המשחק, השחקן יכול לבחור עזר טקטי אחד מבין שלושה, בהתאם לסגנון המשחק שלו: Ram Shackles - המאפשר לשחקן להתנגש במכשולים מוצקים העומדים בדרכו, ולהרוס אותם; Constrictor Harness, המאפשר לשחקן להזדחל דרך חורים ופתחים צרים שאדם ממוצע אינו יכול להיכנס בהם; ו-Battle Walker, התקן דמוי מקלות קרקס נשלפים המאפשר לשחקן להתגבר על מכשולים הנמצאים בגובה רב. בדומה למשחק הקודם, גם כאן השחקן יכול להתחבא מאחורי מחסות ולהשיב אש אל עבר האויב מבלי להיפגע בצורה משמעותית, והשיפור הגדול במערכת זו הוא שהתנועתיות של השחקן הרבה יותר חופשייה גם כשמכוונים נשק מאחורי מחסות.
הנשק במשחק מגוון, וכולל אקדחים, תת-מקלעים, רובי סער, רובי ציד אוטומטיים, מטולי רימונים זעירים דמויי-אקדח, וכן כלי נשק בדיוניים מבוססי דיזל או לייזר. ניתן להשיג את כלי הנשק מנקודות איסוף הפזורות בכל שלב או מגוויות של אויבים מתים. חלק מהאויבים - בפרט "חיילי העל" המהונדסים גנטית - חמושים בכלי נשק כבדים יותר, והשחקן יכול להשתמש גם בהם, אך מדובר בכלי נשק "חד פעמיים", אותם השחקן משליך כאשר ברצונו להחליף לנשק אחר. בדומה למשחק הקודם, גם כאן השחקן יכול להחזיק שני כלי נשק בו-זמנית (פרט לכלי הנשק הכבדים), נשק בכל יד, ובכך להגביר את עוצמת האש שלו על חשבון הדיוק, והחידוש הגדול במערכת הוא שכעת השחקן יכול לבחור איזה נשק הוא יחזיק בכל יד. בעוד שבמשחק הקודם השחקן היה מוגבל לנשיאת שני כלי נשק מאותו סוג, במשחק הזה השחקן יכול לשאת, לדוגמה, רובה סער ביד אחת ורובה ציד ביד אחרת, או תת-מקלע עם רובה לייזר, או כל שילוב לבחירתו. כלי הנשק ניתנים להתאמה אישית גמישה בהרבה מאשר המשחק הקודם (באמצעות ערכות התאמה אישית הפזורות במשחק), וניתן להרכיב עליהם תוספות שונות כמשתיקי קול, כוונות או מודול חודר שריון, לבחירת השחקן ובתלות בסוג הנשק.
הבינה המלאכותית של האויבים השתפרה אף היא, דבר המגביר את רמת הקושי במשחק לעומת המשחק הקודם. גם כאן מגוון האויבים גדול ונע בין חיילים נאצים רגילים לבין חיילי-על חסונים ומהירים, רובוטים ומכונות קרב. לקצינים הנאצים, שהופיעו במשחק הקודם כיחידות היכולות להתריע על נוכחותו של אויב ולקרוא לתגבורת - במשחק זה הם יכולים לקרוא לתגבורת יותר מפעם אחת - יש תפקיד משמעותי יותר במשחקיות. כאשר הורגים קצין נאצי ניתן לאסוף ממנו חתיכת קוד אניגמה. קודי האניגמה מפוענחים במכונה מיוחדת בצוללת הגרעינית שנלכדה על ידי השחקן במשחק הקודם, ומשמשת עבורו מעין בסיס ממנו יוכל לקחת השחקן משימות, ועל ידי פענוח קודי אניגמה השחקן יכול לאתר ולהרוג קצינים נאצים בכירים המפקדים על מחוזות בארצות הברית הכבושה, ובכך לשחרר אותם.
רמות קושי
במשחק ישנן 7 רמות קושי, אחת מתוכן סודית: ההבדל בין רמות הקושי מתבטא בעיקר במספר האויבים ובכמות הנזק שהם גורמים לשחקן. עם זאת רמת הקושי "Mein Leben!", שנפתחת לשחקן רק לאחר סיום המשחק ברמת הקושי "I am death incarnate", גוררת עימה שינוי בפורמט המשחק. בעוד שרמת הקושי של האויבים זהה לזו של "I am death incarnate", כאן לשחקן יש רק הזדמנות אחת לסיים את המשחק - לא ניתן לשמור את המשחק ואין נקודות שמירה אוטומטיות, והמוות ברמת הקושי הזו הוא קבוע, ומחזיר את השחקן אל התפריט הראשי אם נהרג.
עלילה
עלילת המשחק מתרחשת במציאות אלטרנטיבית בשנת 1961, וממשיכה ישירות את עלילת המשחק הקודם, וניתן לחלקה לשני חלקים. בסיום המשחק הקודם בסדרה, גיבור המשחק, בי. ג'יי. בלאזקוביץ', הביס בקרב את יריבו המושבע, המדען הנאצי גנרל וילהלם "ראש-מוות" שטראסה, ונפצע אנושות בתום הקרב. עם זאת, מתגלה כי חבריו למחתרת האנטי-נאצית הצילו אותו לפני שפתחו במתקפה גרעינית על מבצרו של "ראש-מוות". עקב פציעותיו האנושות, נכנס בלאזקוביץ' לתרדמת של חמישה חודשים, בהם הוא שוהה בצוללת הגרעינית הנאצית-לשעבר "הפטיש של אווה", שנלכדה על ידי המחתרת במשחק הקודם ומשמשת עבורם כבסיסם הראשי.
במהלך הפלאשבקים אותם הוא חווה במשך התרדמת, מתבקש בלאזקוביץ' לבחור בין פרגוס לווייאט כקורבן עבור ניסוייו האכזריים של ראש-מוות (בחירה אותה השחקן ביצע במשחק הקודם), ודבר זה ישפיע על הדמות שתופיע לצידו במהלך המשחק.
חלק 1
בחלק זה, פציעותיו של בלאזקוביץ' מתבטאות בכך שנקודות החיים המקסימליות שלו הם 50 במקום 100, אך משלב מסוים ניתנות לשחקן נקודות שריון נוספות (200 במקום 100) על מנת לפצות על המגבלה.
בלאזקוביץ' מתעורר מהתרדמת בה היה שרוי ומגלה כי הצוללת מותקפת על ידי הנאצים בפיקודה של קצינת הס"ס אירן "פראו" אנגל, שקודמה במשחק זה לדרגת גנרל ס"ס (אוברגרופנפיהרר) במהלך מתקפה זו, הצליח הכוח הנאצי לשבות את מפקדת המחתרת, קרוליין, בת זוגו, אניה, ואת חברו, פרגוס/ווייאט (תלוי בבחירה של השחקן במהלך הפלאשבקים). למרות פציעותיו, בלאזקוביץ' מחליט ללחום בתוקפים כאשר הוא נאלץ להתנייד על כיסא גלגלים. בלאזקוביץ' מצליח להציל את אניה אך נלכד בידי הנאצים ומובל אל מבצרה המעופף של אנגל - מעין התקן אווירי ענק דמוי נושאת מטוסים, המכונה ה"Ausmerzer", שם הוא ממתין, יחד עם חבריו השבויים, להוצאתם להורג. פראו אנגל מצווה על בתה בעלת האופי העדין, סיגרון אנגל, להוציא להורג את קרוליין, אך היא מסרבת וכתוצאה מכך פראו אנגל עורפת את ראשה של קרוליין בעצמה. לפני שהיא עומדת לערוף את ראשו של פרגוס/ווייאט, סיגרון מתערבת ודוחפת בכוח את אמה, ומעניקה לבלאזקוביץ' הזדמנות ללבוש את חליפת השריון הניידת של קרוליין, המסייעת לו לנוע ולהתהלך, ובכך לגבור על הנאצים. הם מצליחים להמלט בעזרתה של סיגרון, משחררים את הצוללת מהתופסנים המגנטיים של ה-Ausmerzer וגורמים לעצירת הפלישה.
למרות מותה של קרוליין, המחתרת האנטי-נאצית מחליטה להמשיך בתוכנית המקורית שלה: לשחרר את ארצות הברית מהכיבוש הנאצי ולהשתמש בה כבסיס למלחמה מחודשת בנאצים. לשם כך נדרש בלאזקוביץ' ליצור קשר עם מחתרת מקומית השוהה בחורבות העיר ניו-יורק, המובלת על ידי אפרו-אמריקנית חמומת מוח בשם גרייס ווקר ובן זוגה, עורך דין קונספירטיבי בשם נורמן "סופר ספש" קלדוול. "סופר ספש" מגלה לבלאזקוביץ' כי ה"אוברקומנדו" - המפקדה הראשית של הצבא הנאצי - מצויה בבסיס צבאי סודי הסמוך לאזור 51 שברוזוול, מקום בו גם מצויה בו הרבה טכנולוגיה סודית ומתקדמת שלטענת סופר ספש הגיעה מחייזרים (לאמיתו של דבר זוהי טכנולוגיה של "דעת ייחוד", ארגון מדעי אשר הופיע במשחק הקודם). בעזרת סופר ספש, בלאזקוביץ' מצליח לחדור לבסיס ולהטמין בתוכו ראש קרב גרעיני, אותו לקח מהצוללת קודם לכן, ובכך להשמיד את הבסיס. לאחר מכן, נוסע בלאזקוביץ' אל עיר הולדתו, מסקיט שבטקסס, על מנת למצוא את טבעת האירוסין שעברה במשפחתו כדי שיציע איתה נישואין לאניה. בבית משפחתו הוא פוגש באביו הגזען והמתעלל, ריפ בלאזקוביץ', ומגלה כי שנים קודם לכן הוא הסגיר את אמו היהודייה למחנה השמדה בניו מקסיקו תמורת חלקות אדמה גדולות יותר, ומתכוון להסגיר גם את בנו לידי פראו אנגל. בלאזקוביץ' הנזעם הורג את אביו ומצליח להדוף חלק מהנאצים שהסתערו על הבית, אך נלכד לבסוף על ידי אנגל.
בלאזקוביץ' מובא לפני בית משפט נאצי-אמריקני השופט אותו בעוון רצח, טרור ובגידה חמורה ודן אותו למוות. ניסיון של סופר ספש להוציאו מהמאסר כשל וספש נרצח בידי אנגל. לבסוף, בלאזקוביץ' מובל אל אנדרטת לינקולן שבוושינגטון ומוצא להורג בעריפת ראש לעיני כל על ידי פראו אנגל, וראשו מושלך לכבשן אש הממוקם מתחת לאנדרטה. עם זאת, שנייה לאחר שנאכל על ידי להבות האש, ראשו מחולץ בסתר על ידי חברי המחתרת באמצעות התקן רובוטי ובהליך רפואי מורכב שמבוצע על ידי מדען המחתרת, סט רות', מושתל בגוף ביוני של חייל-על שנגנב מבסיס נאצי על ידי חברי המחתרת, ובכך חייו ניצלים. בלאזקוביץ' מתבקש לאחר מכן לבחור עזר טקטי המתאים לגופו החדש.
חלק 2
לאחר שבלאזקוביץ' קיבל גוף חדש הוא איננו תלוי יותר בחליפת השריון ולכן נקודות החיים והשריון המקסימליות שלו חוזרות ל-100 (בדומה למשחק הקודם).
בלאזקוביץ' מתבקש על ידי גרייס ווקר להתגנב לגטו שהוקם בחורבות העיר ניו אורלינס על מנת לגייס משם את חברי המחתרת המקומית המונהגת על ידי קומוניסט שתיין בשם הורטון בון. במהלך המבצע הם מתגלים על ידי ה-Ausmerzer ומצליחים להימלט ממלתעותיו בעור שיניהם, על כן גרייס הוגה תוכנית ללכידת המבצר המעופף ושימוש בו כבסיס לשחרור אמריקה כולה. על פי מידע שהתקבל מסיגרון, המבצר מוגן על ידי מערכת הגנה אוטומטית בשם ODIN, והצפנים הנדרשים על מנת לקבל שליטה על המערכת נמצאים בתוך הבסיס החדש של מפקדת הצבא הנאצי על כוכב נוגה. בלאזקוביץ' מחליט להסתנן לשם בתחפושת של שחקן שהגיע לאודישן עבור סרט בבימויו והפקתו של לא פחות מאשר אדולף היטלר, המתואר במשחק כאדם ישיש ביותר ולא יציב נפשית הסובל מפרנויה, דמנציה ופרקינסון. לאחר שהוא צולח את האודישנים, הוא מצליח לגנוב את הצפנים ולחזור לכדור הארץ, שם מארגנים עבורו חברי המחתרת מסיבת הפתעה לרגל יום הולדתו.
ביום שלאחר מכן מוציאים חברי המחתרת את תוכניתם אל הפועל. גרייס, סיגרון ופרגוס/וויאט מסיחים את דעת מערכת ההגנה בעוד שבלאזקוביץ' ואניה חודרים למבצר המעופף ומנטרלים את מערכות ההגנה שלו, ובכך משיגים שליטה עליו. הם משתמשים בו על מנת לאתר את פראו אנגל המתראיינת לאולפן טלוויזיה בקליפורניה, ובלאזקוביץ' חודר לאולפן וקוטל את פראו אנגל בגרזן בשידור חי. חברי המחתרת מתאספים על מנת להכריז על המהפכה האמריקנית השנייה, ובסצנה שאחרי הכתוביות מציע בלאזקוביץ' נישואין לאניה.
המשחק אינו מסתיים לגמרי לאחר מכן; לשחקן ישנה לאחר מכן אפשרות להשתמש במכונת האניגמה שעל הצוללת כדי לפענח קודי אניגמה (שכאמור לעיל, נאספים מקצינים נאציים אותם השחקן הורג במהלך המשחק) ולתרום למהפכה האמריקנית השנייה על ידי חיסול בכירים נאצים.
פיתוח והוצאה לאור
מנהל הקריאייטיב של MachineGames, ינס מאתיס, ציין כי הוא "הסתקרן" מהצגתה של ארצות הברית, אשר לדבריו "נוסדה על עקרונות החירות והחופש", כנתונה לשלטון טוטליטרי, ובמהלך עבודת הפיתוח, ביקרו חברי צוות הפיתוח במקומות אייקוניים בארצות הברית וחקרו מאורעות וכן מקומות אשר היו מזוהים עם שנות ה-60 בארצות הברית לרבות תהלוכות ומזללות (דיינרים), ונהנו מכך. צוות הפיתוח השתדל להפוך את האויבים למאתגרים יותר ומאיימים יותר עבור שחקנים. למעלה מ-100 שחקנים ומדובבים השתתפו בהפקת המשחק אשר תנועותיהם הוקלטו באמצעות טכנולוגיית לכידת תנועה במשך כולל של כ-40 שעות. כמו כן, צוות ההפקה של המשחק היה מעוניין להעמיק עוד יותר את דמותו של הפרוטוגוניסט, בי. ג'יי. בלאזקוביץ', על מנת לגרום לשחקנים להזדהות איתו; הסצנה בתחילת המשחק בה פציעותיו של בלאזקוביץ' מאלצות אותו להיות מרותק לכיסא גלגלים, ולמרות זאת מתעקש להמשיך ולהילחם, הייתה חביבה במיוחד על צוות הפיתוח כיוון שלטענתם דבר זה מנציח את כוח הרצון החזק של בלאזקוביץ.
הוצאה לאור והמחלוקת בעקבות הקמפיין השיווקי
טיזר למשחק נחשף בתערוכת E3 של שנת 2016, והמשחק הוכרז רשמית בתערוכת E3 של השנה שלאחר מכן שהתקיימה ביוני 2017.
אף על פי שהמפתחים ציינו כי לא התכוונו בעבודתם לרמוז לאירועים פוליטיים, מספר מבקרים טענו כי המשחק מציג אירועים המציגים את הימין האמריקני באור שלילי כאשר לטענתם יש אירועים בעלילת המשחק המקבילים לאירועי עליית האלט-רייט בארצות הברית ובמיוחד לאחר אירועי עצרת איחוד הימין בשארלוטסוויל שבמהלכה התרחש פיגוע דריסה בו נהרג אדם אחד, וכן כלל עקיצות מוסתרות שכוונו כנגד דונלד טראמפ. כך לדוגמה, ציוץ בטוויטר הרשמי של סדרת המשחקים כלל את המילים "Make America Nazi-free again" כמעין רמז לאירועי המשחק, אך גם כפרפרזה על סיסמת הבחירות בה השתמש טראמפ - "Make America Great Again" - שמהווה את תמצית האידאולוגיה שלו. כרזה אחרת כללה את הסיסמה "Not my America" כהפנייה לעלילת המשחק בה אמריקה נשלטת על ידי הנאצים - וסיסמה זו שימשה קודם לכן את מחנה מתנגדיו של טראמפ שהתנגד למדיניותו. מנהל מחלקת השיווק של בת'סדה, חברת ההוצאה לאור של הזיכיון, מסר כי המשחק "לא נוצר על מנת לשמש כקול מחאה כנגד האירועים האלו, כיוון שאף אחד - גם לא בבת'סדה וגם לא בMachineGames - לא יכלו לחזות אירועים שכאלו". היינס ציין כי אין בכוונתו לשנות את תוכן המשחק, או הרחבות עתידיות למשחק, בעקבות אירועים אלו.
כנגד הביקורת שהוטחה בפני קמפיין שיווק המשחק מטעם גורמים בימין ותומכי טראמפ שטענו שהמשחק משרת את השמאל האמריקני ומציג את הימין באור שלילי, ענה היינס כי "הטענה כי הנאצים גרועים ולא אמריקניים אינה נוגעת אלינו, ואין בכוונתנו לדאוג להיות בצד הנכון של ההיסטוריה או לא" ו-"אנשים שלא מעוניינים לשחרר את העולם מהרצח והשנאה שממיט המשטר הנאצי, כנראה לא מעוניינים מלכתחילה לשחק ב-Wolfenstein".
המשחק יצא לאור בסופו של דבר ב-27 באוקטובר 2017 למחשב האישי, ולקונסולות פלייסטיישן 4 ו Xbox One. גרסה עבור נינטנדו סוויץ' הוכרזה, יחד עם גרסה לסוויץ' של דום 2016, בכנס של נינטנדו שהתקיים באוקטובר 2017 עם תכנון להוציא את הגרסה לאור ב-2018, וזו אכן יצאה ב-29 ביוני 2018.
צינזור המשחק בגרמניה וישראל
גרסת המשחק ששווקה בגרמניה עברה צנזורה כבדה במסגרתה הוסרו כל הסמלים והאזכורים הקשורים לנאציזם עקב החוק הגרמני האוסר על הצגת סמלים נאציים. עם זאת, לאחר התיקון לחוק שהתיר שימוש בסמלים נאציים לצורך מחקרי או אומנותי בשנת 2018, הוציאה בת'סדה לאור בגרמניה את הגרסה הבינלאומית שאינה כוללת צנזורה, אך אינה מכילה ממשק ודיבוב בשפה הגרמנית, כאשר גם הגרסה הלא מצונזרת וגם הגרסה המצונזרת שכוללת את השפה הגרמנית ממשיכות להמכר. עד שנת 2020, המשחק הוסתר מהחנויות המקוונת של פלייסטיישן וסטים בישראל. ההגבלה הוסרה ללא הודעה רשמית מהגורמים.
בנובמבר 2017, שלושה ישראלים הוציאו לאור משחק דפדפן סאטירי בתגובה לצנזור המשחק בשם "Wolfenstäche: The New Censorship". לטענתם, מפיצת המשחק בת'סדה יכלה לאתגר את החוק הגרמני המיושן בקלות, ושהיא "מעלבה את הקהל הישראלי". המשחק זכה להד תקשורתי רחב בארץ ובעולם ולכ-40 אלף כניסות.
פסקול
פסקול המשחק הולחן על ידי המלחין האוסטרלי מיק גורדון, אשר הלחין גם את הפסקול של המשחק הקודם בסדרה ואת הפסקול של דום 2016 שיצא שנה קודם לכן וזכה לשבחים רבים, וכן על ידי מלחין דני "צעיר" יחסית בשם מרטין סטיג אנדרסן, אשר הלחין את הפסקול של המשחק Inside. בעבודה על הפסקול נעזרו גורדון ואנדרסן במוזיקאים נוספים דוגמת פרדריק תורדנדל, הגיטריסט של להקת המטאל השוודית משוגע, וכן בפדרו קמצ'ו אשר עבד על הפסקול למשחק Star Citizen. בדומה לפסקול המשחק הקודם, גם פסקול זה מתאפיין בסאונד תעשייתי עם השפעות מהרוק והמטאל.
הפסקול יצא לאור ב-16 במרץ 2018 לפלטפורמות הזרמת המדיה השונות ואורכו הכולל הוא כשעתיים ו-31 דקות.
חבילות הרחבה
שלוש חבילות הרחבה, שכונו "The Freedom Chronicles" ("יומני החופש"), יצאו לאור על ידי בת'סדה במהלך 2018. ההרחבות מציגות שלושה פרקי עלילה נוספים, המתרחשים מנקודת מבט של דמויות שונות המצטרפות למאבק המזוין בנאצים, ופותחו על ידי MachineGames בשיתוף עם Escalation Studios.
ההרחבות זכו לביקורות מעורבות המבקרות את הסיפור הדל, עיצוב המפות, ואת השלבים שלטענת המבקרים חוזרים על עצמם.
ביקורות
באופן כללי, המשחק זכה לביקורות חיוביות למדי על פי אתר סיכום הביקורות Metacritic, כאשר הממוצע עומד על 86 לגרסת המחשב, 87 לגרסת הפלייסטיישן , 88 לגרסת האקסבוקס ו-79 לגרסת הסוויץ'.
אתר הגיימינג Destructoid העניק למשחק ציון של 8 מתוך 10 וקבע כי המשחק מהווה "מאמץ מרשים עם כמה בעיות ניכרות שמעכבות אותו. לא ידהים את כולם, אבל שווה את הזמן ואת הכסף". אנדי הארטופ מ- GamesRadar+ העניק לו 4.5 מתוך 5 כוכבים וקבע כי המשחק "מציע אקשן חלקלק, שפע של מראות מרהיבים, והמון דמויות שכיף ליצור איתם אינטראקציה. העלילה אמנם רחוקה מלהיות מושלמת, ולעיתים השלבים משעממים למדי, אבל בסך הכל מדובר במשחק חובה". אתר IGN העניק למשחק ציון של 9.1 מתוך 10, כאשר הביקורת טוענת כי המשחק מציע שילוב טוב בין חוויית משחק יריות מצוינת לבין סיפור כתוב בצורה נפלאה ומשוחק בצורה טובה. הביקורות הפושרות יותר, דוגמת זו של אתר Vgames אשר העניק למשחק ציון של 7 מתוך 10, ציינו לשלילה את חוסר האיזון בין רמות הקושי, ההגבלה על נקודות החיים בחלקו הראשון של המשחק, מערכת ההתגנבות והחוסר בקרבות בוס.
מגזין הבידור Entertainment הניו-יורקי כלל את המשחק במקום העשירי ברשימת "המשחקים הטובים ביותר של 2017", וכך עשה גם אתר Polygon אשר מיקם אותו גם כן במקום העשירי ברשימת "50 המשחקים הטובים ביותר של 2017". GamesRadar+ דירג את המשחק במקום השמיני ב "רשימת 25 המשחקים הטובים ביותר של 2017", בעוד Eurogamer דירג את המשחק במקום ה-20 ברשימת "50 המשחקים הטובים ביותר של 2017". EGMNow גם דירג את המשחק במקום ה-5 ברשימת 25 המשחקים הטובים ביותר של 2017.
קרב כפר שלמא
קרב כפר שלמא הקרב השישי בסדרת הקרבות של מרד החשמונאים, התרחש בשנת 162 לפנה"ס בין יהודה המכבי ואנשיו לכוח צבא סלאוקי בפיקודו של ניקנור, מצפון ירושלים, בגבעה מול גבעון בין קלנדיה לגבעת זאב, והסתיים בניצחון המורדים ונסיגה של ניקנור לירושלים.
רקע
אנטיוכוס וליסיאס הודחו מכסאם ונרצחו בשנת 162 לפנה"ס על ידי דמטריוס הראשון, אשר השתלט על הממלכה הסלאוקית. דמטריוס לא ראה בעין יפה את האוטונומיה החשמונאית ביהודה ורצה להחזיר את המצב לקדמותו.
לשם כך הוא שלח כוח צבאי גדול, אשר עמד בראשו בקכידס. המורדים לא התייצבו נגד הצבא הגדול שהוביל בקכידס, והוא החזיר את השלטון בירושלים לסלאוקים והעלה לכהונה גדולה את אלקימוס המתיוון. לאחר מכן ביצע פעולות "טיהור" והרג מנהיגים דתיים בבאר זית, אך הוא לא הספיק לבער את קני המרד והיה צריך לעזוב את הארץ בשל אילוצים צבאיים, אשר נבעו מהידרדרות במחוזותיה המזרחיים של הממלכה.
מקורות
הקרב נזכר בספר מקבים א' (ז' 26–32), אך לא בספר מקבים ב'. תיאור הקרב קצר ותמציתי, ויש בו רק מקום הקרב ומספר חללי האויב.
פיקוד
ניקנור, בכיר בצבא הסלאוקי, החליף את בקכידס ומונה למושל צבאי ואזרחי (סטרטגוס). בתפקידו הקודם היה מפקד מאגר הפילים הסלווקי. מקום מושבו היה עם כוחות הסלאוקיים ששהו במצודת החקרא.
מהלך הקרב
ניקנור הצליח בתחילה להביס כוח מורדים קטן בפיקודו של שמעון התרסי בקרב ליד כפר דסאו, אך כוחו היה מצומצם, והוא ניסה לסיים את המרד במשא ומתן ואף בדרכי עורמה, שבהן יהרוג את יהודה.
ניקנור ניסה לפתות את יהודה ואת מנהיגי המרד אל מארב, אך מזימתו התגלתה, והוא נאלץ לצאת עם גיסותיו לקרב פנים אל פנים נגד המורדים. ניקנור הגיע מהחקרא מדרום לצפון, ואילו יהודה הגיע מהרי גופנא מצפון לדרום.