cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וואזנר
וואזנר היא משפחת רבנים.
אמיר ודמני
ביוגרפיה
בשנת 2014 הועלה לדרגת אלוף-משנה והחל לכהן בתפקיד קצין שלישות פיקוד המרכז. בשנת 2017 מונה לראש מחלקת סדיר בזרוע היבשה.
ביולי 2019 הועלה לדרגת תת-אלוף ושימש ראש חטיבת התכנון ומִנהל כוח האדם באגף כוח האדם. ביוני 2023 סיים את כהונתו בתפקיד.
ודמני הוא בוגר המרכז הבינתחומי הרצליה במשפטים ובממשל, ומוסמך בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה. כמו כן, הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
אימו היא ד"ר רבקה ודמני-שאומן, סגנית יו"ר המועצה להשכלה גבוהה. דודו הוא סגן-אלוף ספי שאומן, מפקד גדוד שריון שנהרג מאש צה"ל במלחמת לבנון הראשונה.
חיים אישיים
ודמני נשוי למָיה ואב לשלושה. מתגורר בחיפה.
יחסי סין–קנדה
יחסי סין–קנדה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה העממית של סין לבין קנדה.
היסטוריה
שיתוף הפעולה הקנדי-סיני התקיים הרבה לפני שכוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות בשנת 1970. קנדה משתפת פעולה כיום עם הרפובליקה העממית של סין בתחומים רבים, כולל סחר, בריאות, חינוך ותרבות. מחלקות ממשלתיות קנדיות רבות התקשרו בתזכיר הבנות עם עמיתיהן הסיניים ומקיימות גם ישיבות קבועות ברמות שונות. בקנדה חיים יותר מ-1.3 מיליון אנשים ממוצא סיני. בשנת 2014, יותר מ-110,000 סטודנטים סינים למדו במוסדות חינוך בקנדה, והשפה הסינית היא השפה השלישית בשכיחותה בקנדה לאחר אנגלית וצרפתית.
יחסי סחר
סין היא שותפת הסחר השנייה בגודלה בקנדה אחרי ארצות הברית. בשנת 2009 המסחר הדו-צדדי הסתכם בסכום של 50.8 מיליארד דולר, והראה ירידה של 4.3% בהשוואה לרמות של 2008. בשנת 2009, יצוא הסחורה הקנדי לסין הסתכם ב-11.2 מיליארד דולר, עלייה של 6.6% לעומת 2008, מה שהפך את שוק הייצוא של סין לשלישי בגודלו בקנדה. סין היא המקור השני בגודלו של סחורות מיובאות. בשנת 2009 ההשקעה הישירה הקנדית בכלכלה הסינית הסתכמה ב-3.3 מיליארד דולר, המהווים פחות מ-1% מסך ההשקעות הישירות הזרות במדינה. השקעה ישירה של סין בכלכלת קנדה היוותה פחות מ-2% מכלל ה-FDI במדינה זו, בעוד שנרשמה צמיחה בהשקעות: מ-928 מיליון דולר בשנת 2005 לכמעט 8.9 מיליארד דולר בשנת 2009.
נציגויות דיפלומטיות
קנדה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג ו-3 קונסוליות בצ'ונגצ'ינג, גואנגג'ואו ושנגחאי. מאידך, סין מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה ו-5 קונסוליות בקלגרי, מונטריאול, טורונטו וונקובר.
מוסטולס
מוסטולס (בספרדית: Móstoles) היא עיר בקהילה האוטונומית מדריד שבספרד, השוכנת במרחק 18 קילומטרים מדרום-מערב לעיר מדריד. מוסטולס היא השנייה בגודלה באוטונומיה (אחרי מדריד הבירה) והעיר ה-25 בגודלה בספרד. במוסטולס 205,015 תושבים (מעודכן ל-2011).
הקרבה למדריד הבירה סייעה להתפתחות דמוגרפית מהירה של היישוב, שהפך בתוך 40 שנה מיישוב כפרי שמנה פחות מ-4,000 תושבים באמצע שנות השישים, לעיר לוויין שאוכלוסייתה מונה מעל 200,000 תושבים בראשית המאה ה-21. אף שמאז שנות השבעים נחשבה מוסטולס בעיקר כ"עיר שינה", שוכנים בה פארק טכנולוגי וכן הקמפוס הראשי של אוניברסיטת "המלך חואן קרלוס", סניף של האוניברסיטה הספרדית ללימודים מרחוק ומכון רישוי התעבורה של הפרובינציה של מדריד. מוסטולס גובלת מצפון וממערב בוייויסיוסה דה אודון, מצפון-מזרח באלקורקון, ממזרח בפואנלברדה, מדרום בארויומולינוס ומוראלחה דה אנמדיו, ומדרום-מערב, בנבלקרנרו. מוסטולס שוכנת בעמק נהר גואדראמה, התוחם את גבולה המערבי של העיר. בנוסף, הנחלים "ארויו דה לוס קומבוס" ו-"ארויו דל סוטו" עוברים בה בהתאמה מצפון לדרום וממזרח למערב.
היסטוריה
אף שמוסטולס הפכה לעיר גדולה רק בעשורים האחרונים, המקום היה מיושב עוד בתקופות קדומות, אם כי לא ידוע אם ההתיישבות הייתה רציפה.
התקופה הפרה-היסטורית: באפיק נחל "ארויו דל סוטו" התגלו שרידים ארכאולוגיים רבים, בנוסף על מאובנים של יצורים קדומים. כן נמצאו באזור סימוכין לנוכחות בני אדם פרה-היסטוריים, דוגמת כלי-נשק וכלים עשויים מאבן-צור מן התקופה הפלאוליתית.
העת העתיקה: ככל הנראה התבססה מוסטולס כיישוב קבע בתקופת השלטון הרומי, אם כי ייתכן שהדבר קרה עוד בתקופה מוקדמת יותר, לאור גילוי מכבנות ברונזה באזור. בתקופת השלטון הרומי ייתכן שהיה יישוב עירוני באזור המהווה כיום את מרכז העיר. במקום נתגלו נקרופוליס לקבורת מתים, תנור קרמיקה ושרידים נוספים. כפי הנראה, התושבים הראשונים שנודעו בשמם היו פורטונאטה ופלביאנוס, בני המחצית השנייה של המאה השנייה לספירת הנוצרים. מצבתה של פורטונאטה נתגלתה בשנת 2002 באזור נחל ארויו דל סוטו, ועל אף שהדבר אינו ודאי, יש להניח כי היא הוצבה בסביבה הקרובה למקום גילויה. הארכאולוג והמומחה להיסטוריה המקומית חסוס רודריגז מוראלס מעריך כי בנוסף על ההתיישבות מאז התקופה הרומית, היוותה מוסטולס צומת דרכים ראשיות וחשובות.
ימי הביניים: בזמן השלטון הוויזיגותי והמוסלמי, הייתה מוסטולס מיושבת. את הדבר מאשרים ממצאים ארכאולוגיים כשרידים של כלי חרס בני התקופה שנתגלו במספר מקומות, ובמיוחד במרכז העירוני, כמו גם מקורות מי תהום תת-קרקעיים המתוארכים, ככל הנראה, בתקופה המוסלמית. התיעוד המהימן הראשון של מוסטולס הוא מסמך משנת 1144, המציין כי המלך אלפונסו השמיני תרם את היישוב פרגסדוס (כיום בשטח פואנלברדה השכנה) לבישוף של סגוביה. מוסטולס נזכרת במסמך כיישוב סמוך.
העת החדשה: במאה השש-עשרה נבעה עיקר חשיבותה של מוסטולס מעצם היותה צומת דרכים בו הצטלבו מספר דרכים חשובות. בשנת 1565 זכתה מוסטולס למעמד עצמאי בנפרד מטולדו, אותו רכשה מידיו של המלך פליפה השני. נוכחותם של סוחרים ונוסעים תרמה להתפתחות שירותי הלינה וההסעדה במקום. באותה תקופה, סחר היישוב בעיקר ביין ובשמן שאותם ייצא. במאה השמונה-עשרה הושפעה מוסטולס באופן שלילי ממלחמות הירושה הספרדית. הדרכים שעליהן חלש היישוב ננטשו כולן, מלבד דרך המלך לאקסטרמדורה (שיצאה ממדריד).
מוסטולס בימינו: ב-2 במאי 1808 נכתבה הצהרת ראשי העיר מוסטולס, הנחשבת להצהרת מלחמה נגד הצרפתים אשר פתחה את מלחמת העצמאות. למעשה, המסמך חובר על ידי האריסטוקרט חואן פרז וייאמיל (ראשי העיר אנדרס טורחון וסימון הרננדז רק חתמו עליו) ומטרתו הייתה ליידע את היישובים לאורך הדרך לאקסטרמדורה על הצורך לסייע למדריד. אירוע זה נקרא "ההתקוממות הכללית כנגד הצרפתים". בשנת 1891 נחנך קו הרכבות מדריד-וייה דל פראדו, שעבר במוסטולס. חלק מקו הרכבת הישן הזה (שהשימוש בו הופסק בשנת 1970) היווה בסיס לקו C-5 של רכבת הפרברים המופעלת כיום על ידי חברת הרכבות RENFE.
אוכלוסייה
אוכלוסיית מוסטולס ממקמת את העיר במקום ה-25 בספרד מבחינת מספר התושבים. אוכלוסיית העיר גדולה מזו של ערים רבות בספרד, שהן בירות של פרובינציות שונות. מוסטולס משתרעת על שטח של 45.36 קילומטרים רבועים. צפיפות האוכלוסייה גבוהה מאד- 4,584 תושבים לק"מ רבוע. רוב אוכלוסיית העיר מתגוררת במרכזה, אם כי קיימים מרכזי אוכלוסייה יותר דלילים, דוגמת שכונת "פארק קואימברה" ואזורים נוספים. 22,627 מתושבי מוסטולס, המהווים 10.8% מאוכלוסיית העיר, הם מהגרים שאינם ילידי ספרד.
רשות מקומית- עיריית מוסטולס
מועצת העיר מורכבת מנציגים מהמפלגה הפופולרית (PP), מפלגת השלטון בספרד. ראש העיר הוא דניאל אורטיס אספחו, שהחליף בתפקיד את אסטבן פארו, אשר ויתר על ראשות העיר על מנת להתמסר לעבודתו בסנאט. לפני פארו כיהן בתפקיד ראש עיריית מוסטולס חוסה מריה ארטטה מהמפלגה הסוציאליסטית הספרדית, שהחזיק בתפקיד זה במשך 8 שנים ופעל בשיתוף קואליציוני עם מפלגת השמאל המאוחדת - זאת אף על פי שהמפלגה הפופולרית החזיקה במספר הרב ביותר של חברי מועצה מאז שנת 1995.
כלכלה
אף שמוסטולס נחשבת כ"עיר שינה" בשלושת העשורים האחרונים, פועלים בשטחה כעת מספר אזורי תעשייה חשובים ופארק טכנולוגי. אזורי התעשייה מאוכלסים בעיקר על ידי חברות קטנות ובינוניות.
מסחר
חברות קטנות ובינוניות מהוות את עיקר הפעילות המסחרית בעיר - חנויות שכונתיות, סופרמרקטים וכדומה, אך העיר מוקפת באזורי מסחר וקניונים גדולים השוכנים ביישובים הסמוכים. בשטח היישוב השכן ארויומולינוס- במרחק של כ-250 מטרים משכונת פארק קואימברה המשתייכת למוסטולס, נמצא מרכז הקניות מדריד- קסאנאדו (Madrid Xanadú) ובו גם אתר השלג המלאכותי הגדול באירופה. באלקורקון הסמוכה שוכנים מרכזי קניות נוספים.
זיטו לובומבו
זיטו אנדרה סבסטיאו לובמבו (בפורטוגזית: Zito André Sebastião Luvumbo; נולד ב-9 במרץ 2002 בלואנדה שבאנגולה) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת קומו מהסרייה ב', בהשאלה מקליארי, ובנבחרת אנגולה.
קריירת מועדונים
לובומבו נולד בלואנדה שבאנגולה, והחל את הקריירה שלו בפרימיירו דה אגוסטו המקומית. בחודש פברואר 2019 נבחן במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג.
ב-23 בספטמבר 2020 חתם לובומבו על חוזה לחמש עונות בקליארי מהסרייה א', ולקראת עונת הושאל הושאל לקומו מהסרייה ב'.
קריירה בינלאומית
ב-6 בספטמבר 2019 ערך לובומבו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגולה, בניצחון 1-0 על נבחרת גמביה במסגרת הסיבוב הראשון של מוקדמות מונדיאל 2022 באפריקה.
פנחס ספקטור
פנחס ספקטור או בכינויו העממי פיניע חזן (י"ז בתמוז ה'תרל"ב, 1872 – כ"ח באלול ה'תשי"א, 1951) היה חזן ומלחין מפורסם באוקראינה ובחצר רבי יצחק פרידמן מבויאן ובניו. יצירותיו הקנו לו מקום בולט במוזיקה החסידית של ראשית המאה העשרים.
ביוגרפיה
כיהן כחזן בבית כנסת בברדיטשוב. בשנת תרס"ב, שמע הרבי מבויאן רבי יצחק פרידמן, את אחד מיצירותיו, על "ישמחו במלכותך"; הניגון נשא חן בעיניו, והוא ביקש לפגוש בחזן. לבקשת רבי דוד אורטנברג, ה"תהלה לדוד", ניאות פיניע להגיע אל הרבי, ובעקבות מפגש זה מונה כחזן בבויאן.
בתפקידו בבויאן היה ניגש לפני התיבה בתפילות מיוחדות, וכן היה משורר בטיש מפרי יצירותיו (אך לא בתפילה, בהתאם למנהג בויאן שלא לשיר בתפילה). לצורך כך, מינה הרבי את בנו רבי ישראל שישמע לפני השבת את השירים המיועדים. פיניע הושפע עמוקות מהאדמו"ר רבי יצחק והפך לחסידו המובהק. יעקב מזור משער שמנהגו לשיר את יצירותיו בטיש הוא שיצר את הנורמה לשיר בטיש שירים שמקורם בתפילה.
בבויאן שימש כחזן עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת תרע"ד, ולאחר מכן המשיך לשמש כחזן אצל האדמו"ר בווינה, לשם היגר בעקבות המלחמה. אחרי פטירת רבי יצחק בשנת תרע"ז המשיך את תפקידו אצל בנו, רבי ישראל בלייפציג, במשך תשע שנים. הוא היה מקורב מאוד לרבי ישראל ובחלק מהשנים הוא גם היה המשב"ק. במכתבים שכתב בשם האדמו"ר היה חותם "פנחס ספעקטור ש"ץ".
בסביבות שנת תרצ"ד עבר לצ'רנוביץ, שם התקבל לחזן ב"כאהר שוהל". מקהלתו מנתה בין 35 ל-40 איש, הצעירים עם קולות סופרן ואלטו והגדולים עם טנור ובס. מקהלת בית הכנסת הייתה הטובה ביותר שבמקהלות העיר, והוא אף הוזמן לנצח על התזמורת הצבאית.
בצ'רנוביץ שימש לעיתים גם כחזן בחצר רבי מנחם נחום, ואחרי פטירתו בתרצ"ו אצל בניו, רבי אהרן ורבי מרדכי שרגא שכיהנו במשותף וניהלו טישים משותפים. כן היה אז בקשר עם רבי אליעזר זוסיא פורטוגל מסקולען, שהתגורר בצ'רנוביץ, ובין כתביו השתמרו רבים מניגוני הרבי מסקולען אותם רשם על פי בקשתו. שורר גם אצל רבי אברהם יעקב מסדיגורה בביקוריו בצ'רנוביץ'.
נפטר בשנת תשי"א ונקבר בצ'רנוביץ, ליד קבר האדמו"ר רבי שלום יוסף מסדיגורה-צ'רנוביץ, בנו של רבי ישראל פרידמן מסדיגורה.
משפחתו
לפיניע היו שני ילדים, בן ובת. הבת הייתה פסנתרנית שיחד עמו לימדה את הצעירים חזנות ומוזיקה. ילדיו עלו לארץ ישראל לאחר פטירתו.
יצירותיו
יצירותיו נודעו בכך שהם "מפרשים" את המילים, הניגון עולה או יורד לפי התוכן. לעיתים היה יכול לחזור על אותם מילים באותה יצירה, אך בפירוש שונה לגמרי. אף על פי שלא היה חסיד בויאן במקורו, אחרי שהגיע לשמש בה כחזן נקשר לאדמו"ר ה"פחד יצחק" והיה מהחסידים הבולטים. דוב בער רבינוביץ, משב"ק האדמו"ר הנוכחי מבויאן כותב בספרו:
מאות דפים ובהם תווי נגינה נשארו מעיזבונו, והם הוברחו על ידי בני משפחתו כשעלו לארץ ישראל בעידן צ'אושסקו. מקהלת חסידי בויאן משחזרת רבים מניגוניו על בסיס דפים אלו, ואף הוציאה לאור מספר תקליטים עם הניגונים. חלק רב מלחניו, יחד עם רשימות תווים של לחניו, נמצאים במחלקת המוזיקה של הספרייה הלאומית. גם תלמידו החזן משה לרמן (משה חזן) שעלה לארץ ישראל לימד ניגונים רבים שלו.
בין לחניו המושרים בחסידות בויאן, שלושת לחניו לפיוט "ברח דודי" (של רבי שלמה הבבלי), שני לחניו לפיוט יום ליבשה, שני לחניו למילים הזכירו לפניו, כל מקדש, אמונים, על נהרות בבל, אב הרחמים, על הניסים לחנוכה, בר יוחאי, שני לחניו לפיוט שושנת יעקב, ועוד. גם בחסידות ויז'ניץ מושרים חלק מלחניו.
בהשפעת רבי יצחק מבויאן, נמנע מלהקליט את עצמו שר, עקב החשש שיהודים ישמעו את שירתו בשבת.
קרדק
קרדקים (כנראה מפרסית עתיקה: -kāra-tāka*) היו סוג של חיל רגלים שלחמו בשירות ממלכת פרס האחמנית.
תיאור
אריאנוס מציין שבקרב איסוס השתתפו 30,000 "קרדקים" הוא מציין שהם היו דומים להופליטים רק פחות כבדים. מקורות אחרים לקרב לא מציינים את הקרדקים. קורטיוס רופוס לדוגמה מציין "חיילים רגליים ברברים" שתפקידם לא ברור, ככל הנראה הכוונה לקרדקים. גם קורנליוס נפוס ב-"חיי דטמס" מציין שהמלך ארתחששתא השני השתמש בקרדקים לדיכוי מרד הסטרפים. פוליביוס מציין שהמלך אנטיוכוס השלישי השתמש בקרב רפיח ב-1,000 קרדקים. סטרבון מציין שהם זכו לאימון מסודר והיו בעל כושר גופני גבוה. ניכר שבניגוד לספרברה הם לא גויסו אד הוק והיו חיילים טובים יותר.
יהודה דרעי
הרב יהודה דרעי (נולד ב-1958) הוא הרב הראשי וראב"ד באר שבע. מכהן כחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
קורותיו
נולד בעיר מקנס שבמרוקו, לאליהו ואסתר לבית אזוגי. אחיו הוא חבר הכנסת אריה דרעי. הוריו התגוררו באחד הרבעים החדשים המבוססים בעיר, והושפעו מהתרבות הצרפתית. אביו היה בעל עסק חייטות מצליח, ומשפחתו ניהלה אורח חיים מסורתי ולא נחשבה דתית. בגיל 5 החל ללמוד בבית הספר אוצר התורה ששילב לימודים כלליים עם לימודים יהודיים. ב-1968, בגיל 10, עלתה משפחתו לישראל בגל העלייה שהחל עם סיום מלחמת ששת הימים, והשתקעה בבת ים.
דרעי נשלח ללמוד בבית ספר ממלכתי דתי בראשון לציון, אך הפסיק לבקר בו לאחר חודש בשל קשיי השתלבות. לאחר כחצי שנה של חוסר מעש, שבהם כמעט ולא עזב את ביתו בשל חששם של הוריו שיושפע מהשכונה שהפשע והנחשלות פשו בה, שוכנעו הוריו על ידי פעילים חרדים מ"חבר הפעילים", שפעלו בקרב העולים החדשים, להכניס אותו ואת אחיו הצעיר אריה ל"מתיבתא" חרדית בחדרה שכללה פנימייה. לאחר כשלש שנים, ב-1973, נסגרה הפנימייה והוא עבר יחד עם עשרות מתלמידיה לישיבה החרדית הספרדית פורת יוסף בירושלים. בהמשך עבר לישיבת עטרת ישראל הליטאית.
תחילה כיהן כרבה של שכונת רמות בירושלים, שם גם עמד בראשות כולל אברכים קול יהודה שהקים בעזרת אחיו.
בשנת 1997 התמנה לרב העיר באר שבע ומתוקף כך כחבר מועצת הרבנות הראשית. משמש כיו"ר הוועדה למועצות דתיות, סת"ם, מילה ומיסיון ויו"ר ועדה לאישור מועמדים לבחינות בדיינות.
ב-2005 התמודד לתפקיד הרב הראשי של תל אביב-יפו מול הרב ישראל מאיר לאו אולם הפסיד לאחרון.
ב-2010 נאבק נגד הנהגת מצעד הגאווה בבאר שבע, אך האירוע התקיים ובמימון העירייה.
ב-2014 הגיש את מועמדותו לתפקיד הרב הראשי הספרדי של ירושלים אך פרש לפני ההצבעה.
בניו נשואים לבנות של הרב אברהם יוסף, הרב יצחק יוסף וח"כ אריאל אטיאס.
המופע של רד ודביר
המופע של רד ודביר היא תוכנית אירוח ששודרה בערוץ 2, תחת הזכיינית רשת. בכל תוכנית, המנחים, רד אורבך ודביר בנדק, מארחים ידוענים, זמרים ושחקנים. התוכנית מבוססת על הומור ועל אופיו של רד אורבך, בובה המגלמת כוכב רוק פופולרי, אגוצנטרי וגס רוח.
משחקי הכס - עונה 3
העונה השלישית של משחקי הכס שודרה במקור בין ה-31 במרץ 2013 ל-9 ביוני 2013. העונה כללה עשרה פרקים, כל אחד באורך של 50-60 דקות.
תקציר העלילה
לאחר הניצחון על סטאניס בבלאקוואטר, הלאניסטרים מחזיקים בעוצמה את כס הברזל. הם מאוימים על ידי הבית המניפולטיבי, העשיר והחזק - בית טיירל - שנהיה לבני בריתם. טיריון מתקשה עם העובדה שהוא הפסיד את הכוח שהיה לו כימין המלך, ומרגיש שאביו טייווין לא מעריך את מה שהוא עשה למען הממלכה כימין המלך.
בינתיים ג'יימי לאניסטר מובל על ידי בריאן מטארת' בחזרה למעלה המלך, במטרה לפדות את האחיות לבית סטארק. הסטארקים מוצאים את עצמם מפסידים במלחמה לאחר שאיבדו את תמיכתו של וולדר פריי, כיוון שרוב שבר את נדרו והתחתן עם ת'אליסה מייגיר ולא עם אחת מבנותיו של וולדר, וחלק מצבאו של רוב מאבד בו אמון. גם היחסים בין רוב לאימו התקררו לאחר שיחרורו של ג'יימי לאניסטר, אף על פי שהם התחברו לאחר המוות של אביו נד סטארק ומותם לכאורה של בראן וריקון סטארק, אחיו הקטנים. לעומת זאת, בראן וריקון חיים והם ממשיכים את מסעם צפונה עם בני ברית חדשים - התאומים ג'וג'ן ומירה ריד שאביהם היה חבר של האבא של בראן וריקון. תיאון גרייג'וי שזייף את מותם של בראן וריקון, נלכד ונכלא במרתף של מישהו לא ידוע שמענה אותו פיזית ומנטלית, ומסתבר כראמזי שלג, בנו הממזר של רוז בולטון.
בפרק הלפני אחרון של העונה רוב סטארק מנסה לגייס שוב את תמיכתו של בית פריי ומתנצל בפני וולדר פריי על שהפר את הבטחתו ומציע לו פיצויים. וולדר פריי מקבל לכאורה את התנצלותו ומציע לו לחגוג בטירתו את חתונתם של אחד מקציני סטארק הבכירים עם אחת מבנותיו של וולדר. בעת חגיגות החתונה, וולדר פריי בוגד ברוב סטארק ובצבאו ורוצח אותם. הוא רוצח את אשתו ההרה של רוב, את רוב עצמו, את קייטלין סטארק ואת זאב הבלהות של רוב. אירוע הטבח והבגידה זכה לכינוי "החתונה האדומה", ומוטט למעשה את צבאו של רוב סטארק. בתמורה לבגידה מקבל וולדר פריי אדמות וכסף מבית לאניסטר שהיה שותף לקשר.
בדרגונסטון סטאניס באראתיאון מוצג כאדם שבור לאחר שהפסיד בבלאקוואטר, יועצו דאבוס סיוורת' נכלא לאחר שתקף את מליסנדרה. מליסנדרה עדיין מאמינה שסטאניס הוא הנבחר על ידי אל האור ושהיא תעזור לו להגשים את הנבואה. מליסנדרה כולאת את דאבוס, ובתו הסודית של סטאניס שירין (שחולה בקשקשת אפורה) עוזרת לדאבוס ללמוד לקרוא.
מאחורי החומה ג'ון שלג מצטרף לצבא הפראים של מאנס ריידר, אבל עם כוונות נסתרות. נדרו כשומר במשמר הלילה נבחן בכך שהוא מתאהב בפראית ייגריט (רוז לזלי) והוא מוצא את עצמו בוחר בין ייגריט למשמר הלילה. האחרון הושמד במידה רבה במתקפת ההלכים הלבנים ואחר כך על ידי קבוצה של מורדים, שכועסת על הכנסת האורחים המבישה של הלורד קרסטר. במהלך המרד השומרים מפירים את נדריהם, ומסכנים את חייהם של סאמוול טארלי ולורד המשמר ג'אור מורמונט. טארלי בורח עם גילי, אחת מבנותיו של קרסטר, שזה עתה ילדה, ואילו הלורד מורמונט נרצח בידי המורדים.
מאחורי "הים הצר" דאינריז ממשיכה במסעה לכיבוש כס הברזל. היא מלווה על ידי עוזר חדש בשם באריסטן סלמי, שהיה בעבר ראש משמר המלך, והיא עדיין נעזרת בז'ורה מורמונט. דאינריז שקלה לקנות את "הבלתי-טמאים", צבא עלית של סריסים עבדים שהוכשר בחומרה ונשלטים על ידי שליט אכזר ועוזרתו המתורגמנית מיסאנדיי בתמורה לאחד מדרקוניה. בעת "הרכישה" היא מורה ל"דרוגון" הדרקון שנרכש לשרוף את השליט של הסריסים פוקדת על "הבלתי-טמאים" להרוג את האדונים של אסטאפור ומשתלטת על העיר. היא מציעה ל"בלתי-טמאים" את חירותם והם בוחרים להישבע לה אמונים ומיסאנדיי בוחרת להיות עוזרתה. גם ה"בנים-השניים" מצטרפים לצבאה בעזרתם משחררת את עיר העבדים יונקאי ותושביה מקבלים אותה בקריאות אהבה, מיסה (אמא) מיסה !
רחוב הלוחמים (חולון)
רחוב הלוחמים הוא רחוב ראשי ומרכזי בעיר חולון. הוא מתחיל במחלף וולפסון ומסתיים בכיכר הלוחמים (מעגל התנועה הגדול בישראל). הרחוב משתייך לציר אורכי שמתחיל ממחלף וולפסון ומסתיים במחלף חולון מזרח.
ברחוב זה שוכנים אתרים מרכזיים וחשובים, ובהם בית החולים וולפסון, משרד הרישוי, קאנטרי חולון, אצטדיון הלוחמים ועוד. רחוב זה מהווה ציר תחבורה חשוב, מכיוון שהוא מסתעף עם רחוב תל גיבורים בתל אביב בצפון, מחלף וולפסון ממערב ושדרות לוי אשכול ממזרח. כמו כן, רחוב זה הוא מבין צירי התחבורה הציבורית המרכזיים ביותר בחולון כאשר נפח התחבורה הציבורית עולה על 500 אוטובוסים ושירותי תחבורה ציבורית אחרים ביממה לאורך הרחוב. ממול לבית החולים וולפסון שוכן מסוף אוטובוסים שמשרת מעל עשרה קווים עירוניים, פנימיים ובינ-עירוניים.
במסגרת התכנית "מהיר לעיר" מתוכנן להיסלל נתיב תחבורה ציבורית לאורך כל הרחוב שעתיד להקל על עומסי התנועה ברחוב. בשנת 2009 סללה עיריית חולון נתיבי אופניים לאורך הרחוב, מהלך זה הוביל לביקורת שלילית מצד התושבים שטענו שנתיב זה מקצר את רוחב המדרכה מה שיוצר סכנה תמידית בקרב הולכי הרגל ברחוב.
נקודת באטאק
נקודת באטאק (באנגלית: Batak Point; בבולגרית: нос Батак) היא לשון יבשה בחוף הצפון מערבי של האי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.
הנקודה ממוקמת 7 קילומטרים צפונית- צפון-מזרחית מכף ג'יימס; 2.5 קילומטרים דרומית - דרום מערבית מנקודת ליסטה; ו-1.7 קילומטרים מפסגת אורגנה.
שיא גובהה של הנקודה 331 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הנקודה
הנקודה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009.
מקור השם
הנקודה נקראת על שמה של העיירה באטאק שבדרום בולגריה.
טרקבורים
אף על פי שהולנדים היוו את חלק הארי של אוכלוסיית הטרקבורים, היא כללה גם קבוצות קטנות יותר של אוכלוסיות לבנות אחרות כמו גרמנים, צרפתים וסקנדינבים, ואף אוכלוסיות לא לבנות כצבעוניים.
רקע
המתיישבים האירופאים חשו ניכור כלפי השלטון ההולנדי במושבה, אותו הם תפסו כמושחת בדומה למצב העניינים באירופה, אותה אבותיהם עזבו. שלטונות המושבה הרבו בהגבלות על תושביה, שכללו כאמור מיסוי כבד ותחזוק מונופול על תחומים כלכליים רבים, לצד שפע של הגבלות אחרות על התושבים. אט אט החלו המתיישבים מערערים על סמכותם של נציבים, פקידי ממשל ואנשי צבא שנולדו באירופה, להחליט החלטות שונות בעבור המתיישבים שנולדו באפריקה. רבים מנתיני המושבה סברו שמעמדם של שלטונות המושבה איננו לגיטימי, זאת גם בהתחשב בכך שבדרך כלל החלטות על מדיניות המקום לא כללו כל התייחסות לדעתם שלהם. לצד רקע אידאולוגי, ואולי לא פחות חשוב מכך, נסיבות כלכליות שונות האיצו גם הם את תהליך היווצרותם של הטרקבורים. אנשים אלו לרוב כשלו בניסיונם הראשון לבסס לעצמם תשתית כלכלית חקלאית בשטחי המושבה. ברם, החליטו לנסות את עתידם באורח חיים נוודי. מכל מקום, על רקע הייאוש של מתיישבים רבים מהחיים במושבת הכף, הם החליטו לעזוב אותה ולנדוד מתחומיה אל פנים הארץ.
הנדידה
מסעותיהם של הטרקבורים נמתחו מאזור קייפטאון, בירת המושבה, ועד לאזורים הסמוכים לנהר האורנג', מרחק של כשבע מאות קילומטרים משם. מעריכים שבראשית המאה ה-18 אוכלוסיית הטקבורים כללה כמה אלפים ספורים של מתיישבים. הם נאלצו לעמוד באתגרים שונים, לרבות התמודדות עם תנאי השטח הקשים של אפריקה והתנגדות מקומית של האוכלוסייה הבושמנית הילידית. במהלך מסעם, חלק מהטרקבורים בחרו כאמור לעיל להשתקע במקומות אליהם הגיעו. יוצאי דופן כאלו היו הטרקבורים שהגיעו לסוולנדאם וגראף-ריינט, אשר בשנת 1795 הקימו בשתי עיירות קטנות אלו שתי רפובליקות זעירות עצמאיות לכאורה. דגלן של הרפובליקות היה דגל הולנד. היו אלו שנותיה האחרונות של מושבת הכף ההולנדית, ועקב כך הרפובליקות הקטנות לא האריכו ימים. בשנה הבאה, עם הכיבוש הבריטי הראשון של המושבה, חדלו הרפובליקות מקיומן העצמאי ואלו הפכו ככל שטחי המושבה ההולנדית לחלק משטחי המושבה הבריטית החדשה. ניסיונות של טרקבורים להתמרד בשלטון הבריטי, דוכאו במהירות.
מורשת
במיוחד במהלך המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, בעיני אפריקאנרים רבים, הטרקבור, האפריקאנר הנודד, היווה את פסגת התגשמות האידיאל האפריקאנרי הלאומי באותן השנים, הגם שרוב בני מושבת הכף אשר זיהו את עצמם כאפריקאנרים לא ניהלו אורח חיים שכזה.
השראה ישירה ממסעותיהם של הטרקבורים שאבו ה"פוּרטרקרים" (Voortrekkers, החלוצים), אשר במסגרת הטרק הגדול בשנות ה-30, ה-40 וה-50 של המאה ה-19 שיחזרו את נדודיהם של הטקבורים, רק בהיקף נרחב הרבה יותר. הפעם הם לא עזבו את מושבת הכף ההולנדית, אלא את זו הבריטית. ובניגוד לטרקבורים, הפוּרטרקרים בסופו של דבר הצליחו גם לבסס שתי רפובליקות עצמאיות גדולות שהתקיימו בריבונות יחסית במשך קרוב ליובל שנים - הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית. למעשה, רבים מהפוּרטרקרים היוו טרקבורים מבוגרים בעצמם או בנים של כאלו, אשר ראו במסעם הליכה בדרכי אבותיהם.
האימפריה האשורית החדשה
האימפריה האשורית החדשה או האימפריה הנאו־אשורית הייתה השלב הרביעי והלפני אחרון בהיסטוריה האשורית העתיקה והשלב האחרון והגדול ביותר של אשור כמדינה עצמאית. החל מעלייתו לשלטון של אדד־ניררי השני בשנת 911 לפנה"ס, התרחבה האימפריה האשורית החדשה בשטחי המזרח הקדום לאורך המאה ה-9 לפנה"ס עד המאה ה-7 לפנה"ס, והפכה לאימפריה הגדולה בהיסטוריה עד אותה עת. בשל הדומיננטיות הגאופוליטית והאידאולוגיה המבוססת על שליטה עולמית, האימפריה נחשבת על ידי חוקרים רבים כאימפריה העולמית הראשונה בהיסטוריה. בשיאה, האימפריה הייתה המעצמה הצבאית החזקה בעולם ושלטה על כל מסופוטמיה, הלבנט ומצרים, כמו גם חלקים מאנטוליה, מדבר ערב ואיראן וארמניה של ימינו.
שיקום הממלכה
המלכים הנאו־אשוריים המוקדמים עסקו בעיקר בהשבת השליטה האשורית על חלק גדול מצפון מסופוטמיה וסוריה, שכן חלקים משמעותיים מהאימפריה האשורית התיכונה הקודמת אבדו במהלך תקופה ארוכה של דעיכה.
בניסיון להציל את אשור אחר שנים ארוכות של שפל וכישלון, הנהיגו אשור-דן השני ובנו ויורשו אַדַד־נִירָרִי השני מגמת שיקום הממלכה שהחלה בהרחבת המשק החקלאי, גידול סוסים לצורכי מלחמה, מאבק ממוקד בממלכות ארמיות קטנות וארגון המנהל הפנימי באשור. בכך, יצבו המלכים את אשור על כלכלתה, כוחה הצבאי והטריטוריה שבידיה. תּוּכּוּלְתִּי־נִינוּרְתַ השני הצליח במסעותיו הצבאיים נגד ארץ נָאִירִי, הרחיב את אוכלוסיית אשור וזכה בשלל של סוסים רבים.
התרחבות בימי אשורנצירפל השני
תחת אשורנצירפל השני (מלך ב־883–859 לפנה"ס), אשור הפכה שוב לכוח צבאי דומיננטי של המזרח הקרוב, ושלטה בצפון ללא עוררין. מסעותיו של אשורנצירפל הגיעו עד לים התיכון והוא גם פיקח על העברת הבירה האימפריאלית מהעיר המסורתית אשור לכלח המרכזית יותר מבחינה גאוגרפית.
נוכח ההצלחות הצבאיות הרבות וחזרתה של אשור למעמד רם במסופוטמיה. כיבושיו הוסיפו לדחוק את הממלכות הארמיות, ומתחו את גבולות אשור לפרת ולים התיכון כבימי תגלת פלאסר הראשון.
אשורנצירפל פתח במפעל בנייה גדול בנִמְרוּד (כָּלָח), בירתו החדשה. האלימות הרבה שהפגין בכיבושיו לא נראתה באף מלך אשורי אחר; בתיאורו את ניצחונותיו הפגין טרור סאדיסטי מבעית, שנועד כנראה להטיל פחד על השליטים המנוצחים לבל יעזו למרוד באשור:
התרחבות בימי שלמנסר השלישי והחלשות לאחר שלטונו
האימפריה התרחבה עוד תחת יורשו של אשורנצירפל השני, שַׁלְמַנְאֶסֶר השלישי (שלט ב־859–824 לפנה"ס). 31 מתוך 35 שנות מלכותו הוקדשו למסעות מלחמה. עיקר עיסוקו היה באיחוד מחדש של מסופוטמיה הצפונית וסוריה תחת אשור. הצבא האשורי הרחיק לכת עד ארמניה, קיליקיה, וארץ ישראל. הוא חדר ללב הרי הטאורוס והרי זגרוס, והגיע לחופי המפרץ הפרסי.
בימיו נערך קרב קרקר הגדול בין ברית מלכים מקומיים לאשורים באמצע המאה ה-9 לפנה"ס. תוצאת הקרב לא הייתה החלטית, ונראה שמדובר בניצחון פירוס אשורי. בין מנהיגי הברית היה אחאב, מלך ישראל. מבין החשובות שברשומות האשוריות, האובליסק השחור, תיארה את היחלשות דמשק ואת מעמד הוואסליות של ממלכת ישראל בימי יהוא.
התרחבות אשור נכנסה לתקופת קיפאון לאחר מותו של שלמנאסר השלישי. במהלך תקופה זאת, בעלי הכוח הפוליטי הראשיים היו גנרלים ופקידים בולטים והשלטון המרכזי היה חלש בצורה יוצאת דופן. הצלחות שלמנאסר נהדפו בכוח מרידת בנו אשור-דן-אפלי בחצי השני של המאה ה-9 לפנה"ס.
במשך מספר שנים התרחשה מלחמת אזרחים מייגעת בין הבן המורד ליורש הלגיטימי, שמשי-אדד החמישי. בתקופה זאת נחלשה אשור, ורק בסוף המאה ה-9 לפנה"ס, בימי אדד-ניררי השלישי חזרה להיאבק בדמשק ובבבל. כמו כן, בימיו חלה התחזקות מצד ממלכת אוררטו, אשר גרמה להיחלשות אשור. מגמת ההחלשות נמשכה בחצי הראשון של המאה ה-8 לפנה"ס בתקופת המלכים: שלמנאסר השלישי, אשור-דן השלישי ואשור-ניררי החמישי.
הרחבת האימפריה בימי תגלת-פלאסר השלישי
שלב חדש נפתח בהיסטוריה האשורית עם עלייתו לשלטון של תגלת־פלאסר השלישי (שלט ב־745–727 לפנה"ס), שהחזיר לעצמו את כוח המלוכה האשורי פעם נוספת ויותר מהכפיל את גודלה של האימפריה באמצעות כיבושים רחבי היקף. כיבושיו הבולטים היו בבל בדרום וכן חלקים נרחבים מהלבנט.
בהתאם לתנ"ך, דמשק נפלה אחר בקשת אחז, מלך יהודה, שניהל מלחמה נגדה ונגד ישראל. דרישת אחז נתלוותה בהשתעבדות לאשור, וכך למעשה איבדו שתי הממלכות העבריות את עצמאותן. אחר מסעו המוצלח לישראל, נטש תגלת-פלאסר את מנהג הקדם להמליך על בבל מלך מקומי משועבד, ולקח לעצמו את התואר. תגלת פלאסר עשה רבות לארגונה של האימפריה האשורית במגוון מישורים. החשוב בהם היה המישור הצבאי. הרפורמות שערך בצבא אשור היו מרחיקות לכת ועמדו על הקמת צבא־קבע משוכלל. נשקיו וכליו הותאמו ושונו פעמים רבות בהתאם לצורך הלחימה, והבסיס לשלטון האשורי בפרובינציות הרבות הפך לזה הצבאי. שיטה חדישה לטיפול בהתקוממיות אזוריות שהוצגה בימיו הייתה ההגליה הדו־סטרית של עמי האזור.
תיגלת פלאסר השלישי נפטר בשנת 727, וירש אותו שלמנאסר החמישי. מעט ידוע על אודות שלטונו, אולם ידוע שהמלך ארגן את האימפריה האשורית על פרובינציותיה והחליף מלכים מרדניים במושלים אשוריים נאמנים. עדיין, בימיו התרחשה המרידה הישראלית תחת הושע בן אלה, שקשר עם מצרים נגד אשור. משום כך, פלש שלמנאסר לסוריה וישראל ושם מצור לשומרון, בירת ממלכת ישראל. אפשר שהמלך נפטר בזמן המצור, או שהודח לטובת שר צבאו, התַרְתָן, סרגון השני. בנוסף לכך, לא ניתן לקבוע מי למעשה סיים את כיבוש שומרון (כנראה בשנת 721 לפנה"ס). בעוד התנ"ך גורס אחת כי מדובר בשלמנאסר ובפעם אחרת לא מפרט מי החריב את העיר, הרשומות האשוריות קובעות את סרגון ככובש העיר.
סרגון השני - הקמת השושלת הסרגונידית
בשנת 721 הומלך סרגון השני. הוא המשיך במצור העיר שומרון וכבש אותה. הוא הגלה חלק מהאוכלוסייה הישראלית למסופוטמיה (ארם נהרים הצפונית ולמדי המערבית). לאחר מכן פלש לארמניה והחריב את אוררטו. שליט של הכשדים בשם מֵרְדוֹךְ־בַלְדַן עמד בראש מרד נגדו שנמשך כל ימי שלטונו, ורק בסוף שלטונו שבר את המרד וכבש את בבל. הוא בנה בירה נוספת סמוך לנינוה בשם דוּר שָׁרוּכּין ("מצודת סרגון").
תחת השושלת הסרגונידית, ששלטה משנת 722 לפנה"ס ועד נפילת האימפריה, הגיעה אשור לשיאה.
סנחריב ואסרחדון
סרגון נהרג בקרב, ובנו סנחריב ירש את הכתר האשורי (שלט ב־705–681 לפנה"ס). סנחריב פיאר את בירתו נינוה והעביד רבים בבנייתה. המערכה הצבאית הראשונה שלו הייתה בבל, היכן שמרודך־בלדן חזר לכוח בחסות העילמים שם זכה למספר ניצחונות.
ב-701 לפנה"ס פנה סנחריב לדיכוי מרד נוסף - מסע עונשין בלבנט (לארץ חֿתי) נגד קואליציה של מדינות כולל ממלכת צידון, ממלכת אשקלון, מורדים מעקרון, ממלכת יהודה (בראשות המלך חזיקהו) ומול חיל משלוח של מצרים הכושית. סנרחיב הצליח לכבוש או להכניע והרס חלק מהערים את כל הישובים באזור. הוא גרם הרס רב ביהודה, כולל הרס העיר לכיש, הרג והגלה יהודים רבים והביא לכניעת חזקיהו. ממלכת יהודה הוקטנה דרמטית, כששטחים נרחבים ממנה הועברו לממלכות הפלשתיות עקרון, אשדוד ועזה. היא המשיכה להעלות מס לאשור במשך שארית ימיו של חזקיהו ובמשך רוב ימיו של בנו מנשה. אולם היא נותרה עצמאית למשך עוד 115 שנים, עד שנחרבה בידי ממלכת בבל.
מאוחר יותר, פנה להשמדת כוחו של מרדוך־בלדן, אולם הכעיס את העילמים; צבאות עילם ואשור נפגשו בשדה הקרב, ואף על פי ששני הצדדים זקפו את הקרב כניצחון, כיבוש בבל והחרבתה בידי סנחריב בחלוף מספר חודשים מרמזת על ניצחון אשורי.
סנחריב שהעדיף את בנו הצעיר אסרחדון כיורש עצר, על פני בנו הבכור, נרצח בהתנקשות מצד בניו.
את סנחריב ירש אסרחדון (שלט ב־681–669 לפנה"ס), שלא היה מעורב ברצח. תחת אביו היה אסרחדון מושל בבל. כמלך, הוא מיד פתח בשחזורה של בבל והפכהּ לבירתו. כן השתלט על חלקים במדי וצפון ערב שאבדו בימי אביו, ונאבק בעילמים. גם בפיניקים נאבק, בייחוד בעיר צידון, שאותה הביס ובזז. את צור הביא תחת השפעתו בחוזה שלום. הגורם למאבקו בפיניקים היה בריתם עם מצרים נגד אשור. ברית זאת, כנראה, עודדה אותו לצאת למלחמתו במצרים – הישגו העיקרי. פלישתו הראשונה (674 או 673 לפנה"ס) כנראה כשלה. פלישה מאוחרת יותר הצליחה, אולם לא הביאה לכיבוש מוחלט או שהביאה להתמרדות מקומית. מכל מקום, בזמן פלישתו השלישית מת המלך.
בימיו נאבקה אשור גם באוררטו ודילמון. אסרחדון הביא את האימפריה לשיא גודלה. בתקופת שלטונו, שימשה אמו נקיה-זכותו כיועצת למלך והייתה לה השפעה על השלטון. אסרחדון כאביו, העדיף את בנו הצעיר אשורבניפל, על פני בנו המבוגר יותר שמש-שום-אוכין, אותו ייעד להיות מלך בבל, שהייתה באותה עת מדינה וסאלית.
תחת סנחריב ואסרחדון האימפריה הגיעה להיקפה הגדול ביותר עם כיבוש מצרים.
למרות היותה בשיא כוחה, האימפריה האשורית החדשה חוותה נפילה מהירה ואלימה בסוף המאה ה־7 לפני הספירה, בעקבות ההתקוממות הבבלית ופלישת המדיים. הסיבות לאופן בו נהרסה אשור מהר כל כך נתונות בוויכוח מתמשך בין חוקרים.
אשורבניפל מלכים נוספים- התפוררות האימפריה
אשורבניפל בן אסרחדון, אחרון מלכי אשור החזקים, ירש את אביו. ראשית המשיך אשורבניפל את מסעות אביו מצרימה. כדי לבסס את שליטתו במצרים שׂם עליה מלך וסאל בשנת 663, אך לקראת 652 היה הוואסל חזק דיו כדי להכריז על עצמאות ללא תגובה הולמת מאשור.
בין השנים 648-652 לפנה"ס, מרד בו אחיו שמש-שום-אוכין, שראה את עצמו כיורש הלגיטימי. אשורבניפל נאבק בו ובשנת 648 לפנה"ס כבש את אשור, ושמש-שו-אוכין התאבד. אשורבניפל עודד את האמנות והתרבות האשורית, ואף בנה את ספריית אשורבניפל בנינוה. ואולם עם מותו חלה התפוררות מהירה של האימפריה האשורית.
לאחר מות אשורבניפל בשנת 631 לפנה"ס התערער מצבה של אשור בעקבות מאבקי ירושה. יורשו של אשורבניפל היה בנו אשור-אתיל-אילני מלך ארבע שנים. לאחריו מלך אחיו סין-שר-אישכון שעלה למלוכה בשנת 627 לפנה"ס. הוא סבל ממרידות של שרי צבאו, במיוחד סין-שום-לישיר שהצליח למלוך על בבל בשנת 626 לפנה"ס במשך שלושה חודשים. מאבקי הירושה החלישו את אשור. ונבופלאסר שהיה ממוצא כשדי ניצל את ההזדמנות, כבש את בבל והושיב עצמו על כס המלוכה הבבלי בשנת 625 לפנה"ס. לאחר מכן הוא כרת ברית עם חשיארש הראשון ממדי, הם עלו צפונה וכבשו את הערים אשור, נמרוד והחריבו את נינוה בשנת 612, ואשור נפלה. מצביא שעלה למלוכה בשם אַשוּר-אֻבַּלִיט השני, בסיוע פרעה נכֹה השני, הצליח לשמר את הכוח האשורי בחרן עד לשנת 609, ולאחר שהובסו בקרב שם ובקרב כרכמיש פסקה אשור להתקיים כאומה עצמאית.
האימפריה הבבלית החדשה השתלטה על חלקים נרחבים מהאימפירה האשורית.
מאפיינים ארגוניים
הצלחתה חסרת התקדים של האימפריה האשורית החדשה לא נבעה רק מיכולתה של אשור להתרחב אלא גם, ואולי חשוב מכך, מיכולתה לשלב ביעילות אדמות שנכבשו במערכת הניהולית שלה. כאימפריה הראשונה בקנה מידה כזה, האימפריה האשורית החדשה חוותה חידושים צבאיים, אזרחיים ומנהליים שונים. בצבא, חידושים חשובים כללו שימוש נרחב בפרשים וטכניקות לוחמת מצור חדשות. טכניקות שאומצו לראשונה על ידי הצבא הנאו־אשורי שימשו בלוחמה במשך אלפי שנים מאוחר יותר.
כדי לפתור את קשיי התקשורת במרחקים עצומים, האימפריה האשורית החדשה פיתחה מערכת תקשורת ממלכתית מתוחכמת, תוך שימוש בתחנות ממסר ודרכים מטופחות. מהירות התקשורת של מסרים רשמיים באימפריה הייתה הגבוהה ביותר בהיסטוריה של המזרח התיכון עד המאה ה־19 לספירה.
החל משנת 700 לפני הספירה, בערך, החלו להשתמש ברחבי האימפריה האשורית בשפה הארמית לשם כתיבת מסמכים רשמיים. השפה נפוצה על פני כל האזור שהיה תחת שליטתה של האימפריה האשורית, כולל ארץ ישראל. עדות לשימוש בארמית בתקופה זאת לצרכים דיפלומטיים ולא לשימוש יום יומי אנו מוצאים בתנ"ך (מלכים ב' י"ח), כאשר רבשקה שליחו של סנחריב מלך אשור מתבקש לדבר ארמית.
מתקופה זו קיימות כתובות רבות, בהן כתובות על אבן, פפירוס, חרס ועץ. הכתובות התגלו כמעט בכל רחבי המזרח התיכון ואסיה המרכזית, כולל אפגניסטן, איראן ומצרים. לזו האחרונה יש משמעות חשובה, משום שבארץ מצרים שורר מזג אוויר חם ויבש, ולכן נשמרו בה כתובות רבות בארמית, בינהן מכתבי יב.
האימפריה האשורית החדשה עשתה גם שימוש במדיניות יישוב מחדש, לפיה חלקים מהאוכלוסיות מארצות שנכבשו יושבו מחדש בלב אשור ובמחוזות לא מפותחים. מדיניות זו שימשה הן לפירוק הזהויות המקומיות (הפיכת אזורים מקומיים לפחות מועדים למרד) והן להחדרת טכניקות חקלאיות שפותחו על ידי אשור לכל חלקי האימפריה. התוצאה הייתה דילול המגוון התרבותי של המזרח הקרוב, ששינה לעד את ההרכב האתנו־לשוני של האזור והקל על עליית הארמית כלינגואה פרנקה האזורית, מעמד עליו שמרה השפה עד המאה ה־14 לספירה.
מורשת
האימפריה האשורית החדשה הותירה אחריה מורשת תרבותית משמעותית. המנגנונים הפוליטיים שהקימה האימפריה הפכו למודל לאימפריות המאוחרות שירשוה, ואידאולוגיית האימפריה העולמית שהוכרזה על־ידי המלכים הנאו־אשוריים היוותה השראה, דרך מושג ה־translatio imperii, לרעיונות דומים של זכויות לשליטה עולמית עד לאימפריות המאוחרות הרבה יותר בעת החדשה המוקדמת. האימפריה האשורית החדשה הפכה לחלק חשוב מהפולקלור והמסורות הספרותיות המאוחרות יותר בצפון מסופוטמיה במהלך התקופה הפוסט־אימפריאלית שלאחר מכן (609 לפנה"ס עד בערך 240 לספירה) ואילך. היהדות, ודרכה גם הנצרות והאסלאם, הושפעו עמוקות מתקופת השלטון הנאו־אשורי; חוקרים מזהים סיפורים תנ"כיים רבים כמסתמכים על המיתולוגיה וההיסטוריה האשורית הקדומה וההשפעה האשורית על התאולוגיה היהודית הקדומה הייתה עצומה. אף שהאימפריה האשורית החדשה זכורה היום בצורה בולטת בגלל האכזריות המוגזמת לכאורה של הצבא הנאו־אשורי, האשורים לא היו אכזריים יתר על המידה בהשוואה לתרבויות אחרות בזמנם, וגם לא בהשוואה לתרבויות אחרות לאורך שאר ההיסטוריה.
מלכי האימפריה
השושלת הסרגונידית:
דז'אניק פאיזייב
ביוגרפיה
נולד ב-30 ביולי 1961 למשפחת שחקנים. אביו – הבמאי האוזבקי חביב פאיזייב, אמו – השחקנית אויידין נורבאייבה. הוריו התגרשו כשדז'אניק היה בן פחות משנה. בהמשך, האם נישאה לשחקן האוסטי בימבולאט וטאייב ומנישואין אלה, לדז'ניק יש אח צעיר, זארובק וטאייב.
מאז ילדותו כיכב בסרטי טלוויזיה. בשנת 1983 סיים את לימודיו במחלקה למשחק של VGIK (סדנה של בוריס צ'ירקוב), בשנת 1991 סיים לימודים במחלקת הבימוי של VGIK (בסדנה של יורי אוזרוב). בסוף שנות השמונים הוא הפך לבמאי טלוויזיה והוציא לאור מספר פרויקטים, כולל סדרה של סרטי המוזיקה לשנה החדשה "שירים ישנים על העיקר" עבור רשת ORT.
מאז 1993 הוא חי ועובד במוסקבה. בשנת 1995 הגיע לטלוויזיה, בשנת 2000 הקים את אולפן הפקת הטלוויזיה "FU-24". מנהל התוכנית "קינופנורמה" (1995, בערוץ 1 אוסטנקינו), מפתח הרעיון ומנהל התוכנית "יירוט" (1997, NTV) ושיתף פעולה באופן הדוק עם הערוץ הראשון. משנת 2002 עד 2005 היה מנהל הפקות הקולנוע של הערוץ הראשון.
מתחילת שנות האלפיים הוא עוסק בעיקר בבימוי סרטים וסדרות טלוויזיה. הוא השתתף בפרויקט יצירת סרט הפנטזיה עתיר האפקטים "כלב זאב", אך בגלל חוסר מימון עזב אותו. הסרט הושלם בהמשך על ידי ניקולאי לבדב. בשנת 2005 ביים פאיזייב את הסרט "גמביט טורקי" המבוסס על הרומן מאת בוריס אקונין.
באוגוסט 2005 הקים יחד עם עמיתו מהערוץ הראשון אנטולי מקסימוב את חברת דירקציה קינו כחברת הפקות ועד שנת 2010 עבד שם כסמנכ"ל ומפיק סרטים וסדרות, כולל הסרט "אדמירל" בבימויו של אנדריי קראבצ'וק. לאחר שעזב את החברה הוא יצר את אולפן "בוננזה" והפך למפיק העיקרי בחברה החדשה.
בשנת 2012 ביים את הסרט "אוגוסט. השמיני". מאז אותה שנה הוא היה ראש הסדנה הניסויית במכון הקולנוע VGIK.
מאז דצמבר 2016 מכהן כמנכ"ל אולפן KIT. האולפן מצוי בבעלותה של חברת האחזקות Gazprom-Media, שמפיקה באמצעות GPM Cinema and Television (GPM KIT LLC) סדרות טלוויזיה עבור ערוץ NTV . היה שותף להפקת סדרות הטלוויזיה משמרת רביעית, החתרן: סוף המלחמה, הסב מורוזוב, הקתדרלה והסרטים רוסלקה: אגם המתים, גבול.
זינת א-סאדאת הומאיוני
זינת א-סאדאת עלויה הומאיוני (בפרסית: زینت السادات علویه همایونی; 1917–2016) הייתה אשת דת ופוסקת הלכה מוסלמית, תלמידתה המפורסמת ביותר של נוסרת אמין. בשנת 2009, נכללה ב"היכל התהילה האיראני למדעים ותרבות". היא פרסמה חיבורים רבים במדעים האסלאמיים.
ביוגרפיה
הומאיוני נולדה באספהאן בשנת 1917. אמה, סולטאן-אע'א הומאיוני הייתה אמה החורגת של נוסרת אמין: אחרי מותו של מוחמד-תקי אמין (אביה של נוסרת אמין) התחתנה עם רחים הומאיוני (אביה של זינת א-סאדאת). הומאיוני התחתנה עם מוחמד פייד, וביתם שימש כמקום מפגש לרבים מחכמי הדת המובילים של אספהאן.
הומאיוני למדה אצל באנו אמין והייתה מראשונות תלמידיה. לימודיה עם באנו אמין התחילו בקוראן, המשיכו עם החיבור "תפילת כומייל" (دعای کمیل) ו"אסופת האקדמות" (جامع المقدمات) וחיבורים נוספים המשמשים במרכזי הלימוד השיעיים. היא הייתה הסטודנטית הראשונה להתקבל לפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת טהראן. בשנת 1976 היא קבלה את תעודת ההסמכה (اجازه) שלה מבאנו אמין, המסמיכה אותה כפוסקת הלכה.
בשנת 1992 הקימה באנו אמין את המכללה לנשים על שם פאטמה (مکتب فاطمه) באספהאן, וזינת א-סאדאת ניהלה אותו עד 1992. בנוסף, היא לימדה והרצתה במוסדות שונים באיראן. עם פרישתה מניהול מכללת פאטמה ב-1992, הומאיוני הקדישה את רוב זמנה לכתיבה ולתרגום. היא נפטרה ב-30 ביוני 2016 ונקברה בבית הקברות אבראהים באספהאן.
הוקרה
בשנת 2009 נכללה הומאיוני בהיכל התהילה האיראני למדעים ותרבות. ב-2011 היא זכתה לכבוד נוסף, כאשר במהלך כינוס אמינה אמין באספהאן המנהיג הרוחני עלי ח'מנאי ציין אותה בנאומו כאחת הנשים הבולטות באיראן.
יחסי הפיליפינים–מקסיקו
יחסי הפיליפינים–מקסיקו הם יחסי החוץ בין מקסיקו והפיליפינים. שתי המדינות חולקות היסטוריה משותפת מזמן ששתי המדינות היו חלק מהאימפריה הספרדית כמלכות המשנה של ספרד החדשה. שתי המדינות חברות ב-APEC, באיגוד האקדמיות של השפה הספרדית ובאו"ם.
היסטוריה
מקסיקו והפיליפינים חולקות מסורות ומנהגים רבים, הנובעים מקשרים שנוצרו במשך 400 שנה. בשנת 1521 כבש הרנאן קורטס את האימפריה האצטקית; ובאותה שנה נסע פרדיננד מגלן לאסיה וטען לבעלות כתר ספרד על האיים באזור מדינת הפיליפינים המודרנית. בשנת 1543, לאחר גילויים, הפליג החוקר רוי לופס דה וייאלובוס מבארה דה נבידאד שבמערב מקסיקו כדי לזהות את האיים האלה וכינה אותם איי הפיליפינים, לכבוד הנסיך פליפה מאסטוריאס.
בשנת 1565 תבע מושל ספרד, מיגל לופס דה לגאספי, את הפיליפינים כמושבה ספרדית, וקבע את מנילה לבירתו בשנת 1571. בשל ריחוקה מספרד, השלטון הספרדי הכפיף את הממשל של מנילה למלכות המשנה של ספרד החדשה במשך מאתיים וחמישים שנים. אוונגליזציה ומסחר היוו את ליבת הקשרים הבין-יבשתיים בין אסיה לאמריקה שמומשו באמצעות הגליאון של מנילה.
בגלל חילופי הדברים הגדולים עם הפיליפינים באותם ימים, אומצו תכונות תרבותיות רבות זו על ידי זו, כאשר מקסיקנים נשארו בפיליפינים, והפיליפינים הקימו במקסיקו, במיוחד את החוף המערבי המרכזי, ליד עיירת הנמל אקפולקו. מילים רבות משפת נאוואטל אומצו ופופולריות בפיליפינים, כמו "טיאנגי" (יריד שוק) ו"זפוטה" (פרי).
לאור הכפפת הממשל בפיליפינים למלכות המשנה של ספרד החדשה שישבה במקסיקו, רבים מהמושלים בפיליפינים היו מקסיקניים-קריאוליים. הצבא גויס מכל אוכלוסיות ספרד החדשה, מה שהוביל להתערבבות אתנית ותרבותית בין מקסיקנים לפיליפינים. האוונגליזציה והמסחר חיברו בין אמריקה לאסיה, בעיקר באמצעות הגליאון של מנילה. הסחר בין קנטון שבסין לאקפולקו עבר במנילה, לשם הגיעו ספינות סיניות עמוסות משי ופורצלן כדי להישלח לאמריקה, תמורת כסף. וחילופי רעיונות ליוו את חילופי המוצרים.
מערכות יחסים עצמאיות
בשנת 1842, לאחר התקופה הקולוניאלית, מינתה מקסיקו נציג עצמאי במנילה. עם זאת, ההתייחסות המוקדמת ביותר לדיפלומט מקסיקני בפיליפינים הייתה בתקופת הפורפיריאטו במקסיקו, עם מינויו של אבריסטו ארנאנדס באטלר בשנת 1878 לקונסול.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מקסיקו השתתפה במערכה באוקיינוס השקט נגד יפן ושלחה את טייסת 201, עם כוח משלוח של חיל האוויר המקסיקני, שהגיע למנילה ב-30 באפריל 1945 בפיקודו של אלוף-משנה אנטוניו קרדנאס רודריגס. חיל האוויר המקסיקני השתתף בקרב לוזון.
לאחר עצמאות הפיליפינים
העצמאות של הפיליפינים הביאה לעידן חדש של יחסים בין שתי המדינות. מקסיקו שלחה נציג להשתתף בחגיגות עצמאות האומה הדרום-מזרח אסייתית. הקשרים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו באופן רשמי ב-14 באפריל 1953. שנת 1964 נקבעה "שנת הידידות הפיליפינית-מקסיקנית", לחגוג את שנת ה-400 למסע של מיגל לופס דה לגאספי. בימינו, כיבוש הפיליפינים נתפס כיוזמה ספרדית, בעוד שמקסיקו נתפסת כמדינה של קשר היסטורי וידידות, וכמה קבוצות מתכוונות לחזק את הקשר בין שתי המדינות.
ביקורים רמי דרג
בתקופת נשיאותו של דיוסדאדו מקפגל בפיליפינים, נשיא מקסיקו אדולפו לופס מטאוס ערך ביקור ממלכתי בפיליפינים בין התאריכים 20–23 באוקטובר 1962, כביקור גומלין לנסיעה למקסיקו בשנת 1960 שעשה מקפגל, אז סגן נשיא.
הנשיאה גלוריה מקפגל ארויו ביקרה במקסיקו ב-21 בנובמבר 2001 כדי להשתתף בכנס הבינלאומי של המפלגות הנוצריות-דמוקרטיות, בו ייצג הנשיא ויסנטה פוקס את מקסיקו. מקפגל ארויו התארחה במקסיקו במהלך אספת מנהיגי APEC העשירית שהתקיימה בלה פאס שבבאחה קליפורניה הדרומית באוקטובר 2002.
בנובמבר 2011 ביקרה הגברת הראשונה של מקסיקו, מרגריטה סבלה, ביקור מיוחד של יומיים בפיליפינים. סבלה פגשה את נשיא הפיליפינים בארמון מאלאקניינג. היא גם ביקרה במבצר סנטיאגו ובמקלט Nayong Kabataan לילדים.
נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו ביקר בפיליפינים ב-17 בנובמבר 2015 במהלך פגישת מנהיגי הכלכלה של APEC במנילה. במהלך ביקורו שוחחו פנייה ניטו ונשיא הפיליפינים בניגנו אקינו על שיפור קשרי הסחר והיו עדים לחתימה על הסכמים דו-צדדיים בנושא הימנעות מכפל מס, שיתוף פעולה בתיירות ומאבק בסחר בלתי חוקי בסמים.
הסכמים דו-צדדיים שנחתמו
בפברואר 2012 חתם שר החוץ הפיליפיני אלברט דל רוסאריו על שני הסכמים דו צדדיים עם שרת החוץ המקסיקנית פטרישיה אספינוזה במקסיקו. הסכמים אלה כוללים הקמת ועדת ייעוץ דו-צדדית משותפת ומתן החלפת מידע, מודולי הכשרה וחוקרים להכשרה דיפלומטית.
יחסי סחר
בשנת 2018, הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הסתכם ב-2.9 מיליארד דולר. מוצרי היצוא העיקריים של מקסיקו לפיליפינים כוללים: עפרות נחושת ומוצריהם; יחידות זיכרון; טקילה; משקאות אלכוהוליים; מחוללי אותות רדיו, שמע, וידאו או סטריאו; מחוללי אפקטים אקוסטיים מיוחדים; סירות מנוע; יחידות בקרה או מתאמים; ומעגלים מודולריים. מוצרי הייצוא העיקריים של הפיליפינים למקסיקו כוללים: יחידות זיכרון; תאים סולאריים פוטו-וולטאיים; מקורות מתח; סחורות קידום תעשיית הרכב וחלקי הרכב; מעגלים מודולריים; ונפט גולמי.
מקסיקו היא היבואנית השלישית בגודלה מהפיליפינים ביבשת אמריקה (אחרי ארצות הברית וקנדה) והיא היצואנית השביעית בגודלה לפיליפינים. החברה הרב-לאומית המקסיקנית Cemex פועלת בפיליפינים.
תקשורת בקוריאה הצפונית
תקשורת בקוריאה הצפונית מתייחסת לשירותי תקשורת זמינים בקוריאה הצפונית. קוריאה הצפונית לא אימצה באופן מלא את טכנולוגיית האינטרנט בשל מדיניות הבידוד.
טלפון
נכון ל-2008, בצפון קוריאה מערכת טלפונים עם 1.18 מיליון קווים נייחים. עם זאת, רוב הטלפונים מותקנים רק אצל בכירי הממשל. מי שמעוניין בהתקנת טלפון חייב למלא טופס המציין את דרגתו, הסיבה שבגללה רוצה טלפון ואת הדרך בה ישלם על כך. רובם יותקנו במשרדי הממשלה, מפעלים בבעלות המדינה, כאשר רק כ-10% הם ליחידים או למשקי הבית. ב-1970 נכנסו מתקני מיתוג אוטומטיים לשימוש בפיונגיאנג, בסינוויג'ו ובהמהונג. כמה תאי טלפונים ציבוריים החלו להופיע בפיונגיאנג בסביבות 1990. באמצע שנות ה-90, מרכזייה אוטומטית אשר יוצרה באמצעות מיזם משותף לאלקטל ולמפעלים בסין, הותקנה בפיונגיאג. ב-1997 הודיעה צפון קוריאה כי מיתוג אוטומטי החליף את המיתוג הידני בפיונגיאג וב-70 אזורים אחרים. העיתונות בצפון קוריאה דווחה בשנת 2000 כי כבל סיבים אופטיים הוארך עד נמל נאמפו ומחוז צפון פויאנג חובר גם הוא לסיב אופטי.
טלפונים ניידים
בנובמבר 2002, טלפונים ניידים הוכנסו לשימוש בצפון קוריאה, ועד נובמבר 2003, כ-20,000 צפון קוריאנים קנו טלפונים ניידים. עם זאת, ב-24 במאי 2004, טלפונים ניידים נאסרו לשימוש.
ההגבלות כללו איסור על טלפונים ניידים בין 2004-2008.
בדצמבר 2008, הושק שירות טלפון נייד חדש בפיונגיאנג, המופעל על ידי החברה המצרית Orascom, עם תוכנית מתכננת להרחיב את הכיסוי לכל חלקי הארץ. השם הרשמי של רשת הטלפונים הניידים ב-3G היא Koryolink, והיא מיזם משותף בין Orascom ותאגיד הדואר והתקשורת בבעלות המדינה. מאז הושקה הרשת קיים ביקוש גדול.
במאי 2010, ליותר מ-120,000 צפון קוריאנים היו טלפונים ניידים; מספר זה עלה ל-301,000 עד ספטמבר 2010, נכון למאי 2011, ל-60% מאזרחי פיונגיאנג בגילאים 20-50 היה סלולרי. ב-15 ביוני 2011 אישרו StatCounter.com כי כמה צפון קוריאנים משתמשים בטלפונים חכמים של אפל, של נוקיה ושל סמסונג. באוגוסט 2011 המספר עלה ל-660,000 ול-809,000 בספטמבר 2011, נכון לנובמבר 2011, אין טלפונים ניידים היכולים לחייג לתוך או מחוץ למדינה, וגם אין לטלפונים חיבור לאינטרנט. רשת 3G מכסה 94% מהאוכלוסייה, אבל רק 14% מהשטח. בדצמבר 2011 המספר גדל ל-900,000. Orascom דיווחו על 432,000 מנויים שנתיים אחרי תחילת הפעילות (דצמבר 2010), ועבר את המיליון עד פברואר 2012. באפריל 2013 מספר המנויים התקרב לשני מיליון. ב-2015 המספר גדל לשלושה מיליון.
ל-Koryolink אין הסכמי נדידה בינלאומיים. זרים המבקרים בצפון קוריאה יכולים לרכוש כרטיסי סים נטענים מראש לצורך ביצוע שיחות בינלאומיות בלבד, וללא אפשרות לשיחות מקומיות. קודם לינואר 2013, זרים היו נאלצים למסור את הטלפון הנייד שלהם במעבר הגבול או בשדה התעופה טרם הכניסה למדינה, אבל עם זמינותם של כרטיסי הסים המקומיים, מדיניות זו אינה תקפה יותר. גישה לאינטרנט, עם זאת, זמינה רק לתושבים זרים אך לא לתיירים.
קישור בינלאומי
חיבורי קווים נייחים בינלאומיים מרכיבים רשת המחברת בין פיונגיאנג לבייג'ינג ולמוסקבה, ובין צ'ונגג'ין לוולדיווסטוק. קווי תקשורת עם קוריאה הדרומית נפתחו בשנת 2000. במאי 2006 חברת TransTeleCom ומשרד התקשורת של צפון קוריאה חתמו על הסכם לבנייה והפעלה של רשת קווי תמסורת אופטיים באזור הגבול בין צפון קוריאה לרוסיה. זהו החיבור הנייח הישיר הראשון בין רוסיה וצפון קוריאה. הבנייה הושלמה ב-2007.
תחנת לוויינים קרקעית ליד פיונגיאנג מספקת תקשורת בינלאומית ישירה באמצעות חברת "אינטלסט". מרכז תקשורת לוויני הותקן בפיונגיאנג ב-1986 בסיוע טכני של צרפת. ב-1990 נחתם הסכם עם יפן לשימוש משותף בלוויין התקשורת שלהם. צפון קוריאה הצטרפה ב-1974 לאיגוד הדואר העולמי, אך יש לה הסכמי דואר ישירים רק עם מספר מצומצם של מדינות.
סיבים אופטיים
באפריל 1992 הוקם מפעל סיבים אופטיים בפיונגיאנג ורשת הסיבים האופטיים הראשונה שהורכבה מ-480 קווי Pulse Code Modulation ו-6 מרכזיות אוטומטיות מפיונגיאנג להמהונג (300 ק") הותקנה בספטמבר 1995. יתר על כן, תהליך יישור הקרקע שהחל ביוזמת קים ג'ונג איל במחוז קאנגוונדו במאי 1998, ובמחוז צפון פויאנג בינואר 2000,  אפשרו בנייה של רשת סיבים מחוזית וארצית, אשר נבנתה על ידי עשרות אלפי חיילי צבא העם הקוריאני ופועלים אחרים שגויסו בקנה מידה נרחב, במטרה לשקם מאות אלפי דונם של אדמות פוריות שנהרסו באסונות טבע בסוף 1990.
טלוויזיה
השידורים בצפון קוריאה נשלטים על ידי המדינה, והם משמשים ככלי תעמולה של השלטון תחת מפלגת הפועלים של קוריאה. תחנה הטלוויזיה הקוריאנית המרכזית (Korean Central Television) ממוקמת בפיונגיאנג, ויש גם תחנות בערים מרכזיות נוספות. ישנם שלושה ערוצים המשדרים בפיונגיאנג ורק ערוץ אחד בערים אחרות. טלוויזיות צבעוניות תוצרת יפן מיובאות תחת שם מותג צפון קוריאני, אך טלוויזיות שחור לבן בגודל 19 אינץ' מיוצרות באופן מקומי מאז 1980. ההערכות הן שמספר הטלוויזיות שהיו בשימוש בתחילת שנות ה-90, עמד על כ-250 אלף.
דמות בולטת בשידורי תחנת הטלוויזיה של צפון קוריאה היא המגישה והקריינית רי צ'ון-הי שעבדה בתחנה משנת 1974 ועד 2012, עת יצאה לגמלאות. במשך שנות הקריירה הטלוויזיונית שלה וגם לעיתים מזומנות אחריה נחשפה דמותה של רי ברחבי העולם כאשר הופיעה במשדרי חדשות שונים של התחנה, במיוחד בעת המבזקים בהם הודיעה בקולה הדרמטי על הניסויים בנשק גרעיני שערכה קוריאה הצפונית וכן בהודעות הרשמיות שמסרה על מותם של קים איל-סונג ב-1994 ושל קים ג'ונג-איל ב-2011, בהן הזילה דמעות בשידור.
רדיו
מבקרים אינם מורשים להביא רדיו. כחלק ממדיניות מניעת המידע של הממשל, יש צורך לבצע שינויים במכשירי טלוויזיה ורדיו על מנת לקלוט תחנות ממשלתיות בלבד. מכשירים אלה נרשמים על ידי מחלקה מיוחדת במדינה והם כפופים לבדיקה באופן אקראי. הסרת החותם הרשמי מהמכשירים היא עבירה על פי חוק. על מנת לקנות טלוויזיה או רדיו, אזרחים קוריאנים נדרשים לקבל אישור מיוחד של גורמים רשמיים במקום המגורים או העבודה שלהם.
בצפון קוריאה יש 2 רשתות שידור רדיו  AM, תחנת שידור פיונגיאנג תחנת שידור (קולה של קוריאה) ותחנת השידור הקוריאנית המרכזית, וכן רשת שידור FM בשם תחנת השידור פיונגיאנג FM. לכל 3 הרשתות  יש תחנות בערים הגדולות המציעות תוכניות מקומיות. ישנו גם משדר רב עוצמה לשידור מעבר לים במגוון שפות.
בשנת 1997 היו 3.36 מיליון מכשירי רדיו.
שירותי דואר
שירות הדואר של קוריאה הצפונית מופעל על ידי משרד הדואר והתקשורת, ומפוקח מטעם הלשכה לתחזוקת שירותי התקשורת.