cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי אוגנדה–ישראל
היסטוריה
ביוני 1966, ביקר ראש ממשלת ישראל לוי אשכול באוגנדה, בהזמנת הנשיא מילטון אובוטה, שתפס את השלטון חודשים קודם ויצר את משרת הנשיא על פי חוקה חדשה. את מטוסו של אשכול ליוו טייסים ישראלים שסייעו בהקמת חיל האוויר של אוגנדה
באפריל 1968 אידי אמין, רמטכ"ל הצבא (ולימים שליט אוגנדה), ביקר בישראל. אמין השתתף בקורס צניחה של צה"ל. הוא אמנם לא סיים את הקורס, אך קיבל כנפי צניחה אותן נשא בגאון על חזהו במשך כל תקופת שלטונו.
ביוני 1969 ביקר שר החוץ אבא אבן במדינה
ביולי 1971 ערך אידי אמין, הפעם כנשיא אוגנדה, ביקור רשמי בישראל. אמין טס לישראל במטוס מנהלים מדגם "ג'ט קומנדר" תוצרת התעשייה האווירית לישראל, אותו רכש זמן קצר קודם לכן.
במרץ 1972, הודיע אמין על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, לאחר ביקור של נשיא לוב מועמר קדאפי, בו הציע קדאפי לאמין לנתק את קשריו עם ישראל, ולגרש את נציגיה תמורת סיוע צבאי וכלכלי. אמין גירש את כל היועצים הביטחוניים הישראלים שפעלו במדינה, והפסיק פרויקטים כלכליים ישראלים במדינה.
חידוש היחסים
יחסי אוגנדה–ישראל חודשו בשנת 1985. לאחר עלייתו לשלטון של הנשיא יוורי מוסווני ב-1986, נוצרו קשרים הדוקים בין ישראל ואוגנדה. ישראל סייעה לבנות מחדש את חיל האוויר של אוגנדה, ומכרה לה אמצעי לחימה מגוונים.
בשנת 1996 מינתה אוגנדה את איש העסקים חזי בצלאל לקונסול כבוד בישראל.
במאה ה-21
בינואר 2003 ביקר נשיא אוגנדה מוסווני בישראל. בנובמבר 2011 ערך ביקור נוסף.
ביולי 2005 ערך שר האוצר בנימין נתניהו ביקור קצר של כיממה באוגנדה, במטוס מיוחד שהעמיד לרשותו נשיא אוגנדה, בכדי להשתתף יחד עם בני משפחתו ונשיא אוגנדה בחנוכת אנדרטה לזכרו של אחיו יוני, במקום בו הוא נורה בידי צלף אוגנדי במבצע יהונתן.
בקיץ 2013 נחשף שמדינת ישראל מתכננת לגרש מהגרים ומבקשי מקלט מאפריקה לאוגנדה, אולם ממשלת אוגנדה הכחישה שחתמה על הסכם עם ישראל לקליטת מהגרים. החל מתחילת שנת 2014 ישראל החלה להעביר בחשאי לאוגנדה מהגרים ומבקשי מקלט מאפריקה שחתמו על הסכם "עזיבה מרצון" של ישראל תמורת תשלום כספי. ממשלת אוגנדה המשיכה להכחיש שהיא שיש לה הסכם עם ישראל, וטענה שהעברת המהגרים בידי ישראל לא נעשתה בהסכמתה.
ב-5 ביולי 2016 במסגרת 40 שנה למבצע יונתן נערך טקס חגיגי בראשותם של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ונשיא אוגנדה יוורי מוסווני.
ב-3 בפברואר 2020 נתניהו ביקר פעם נוספת באוגנדה ונפגש עם מוסווני ועם ראש הממשלה רוהאקנה רוגונדה. במהלך הביקור הציע נתניהו לאוגנדים לפתוח שגרירות בירושלים ובתמורה הוא יפתח שגרירות בקמפלה.
יחסים ביטחוניים
ביולי 1964 חתמה לראשונה ישראל על הסכם ביטחוני עם אוגנדה, במסגרתו ישראל אימנה את שירותי הביטחון של המדינה. בהמשך סייעו מומחים ישראליים בהקמת חיל האוויר של אוגנדה ובית הספר לטיס של המדינה, שבראשו עמד קצין ישראלי, ברוך (בורקה) בר-לב (ברלוביץ').
ביולי 1985 פנה לישראל רמטכ"ל צבא אוגנדה טיטו אוקלו, ששימש לזמן קצר גם כנשיא (לאחר שהפיל בהפיכה צבאית את מילטון אובוטה), בבקשה לסיוע צבאי מישראל, במאבקו בתנועת המרד צבא ההתנגדות העממי בראשות יוורי מוסווני. ישראל החליטה לסייע לאוקלו בתמורה לחידוש היחסים הדיפלומטיים. בסיוע חברה שהקים אורי לוברני שלחה ישראל נשק לצבא אוגנדה, אך בינואר 1986 תפס מוסווני את השלטון. ישראל יצרה עימו קשר והעבירה את תמיכתה אליו, ומאז מקיימת שיתוף פעולה מודיעיני וביטחוני מקיף עם משטרו. בין השאר מדינת ישראל סיפקה לאוגנדה מרגמות ותותחים מתנייעים, מערכות תצפית אוויריות וכן השביחה מטוסי המיג-21 וההרקולס של חיל האוויר שלה. החברות הישראליות נייס ואן. אס. או. טכנולוגיות סיפקו ציוד מעקב למשטרו של מוסווני.
בין אנשי העסקים שעסקו בסחר בנשק עם אוגנדה היה עמוס גולן, מפקד יחידת דובדבן לשעבר. גולן הקים עם שני שותפים, שהיו בעלי קשרים באוגנדה, חברה שעסקה בתיווך בין חברות תעשייה ביטחונית בישראל לממשלת אוגנדה. בין השאר שימש מתווך בעסקאות של התעשייה האווירית לישראל, אלתא מערכות וסולתם מערכות. בשנת 2002 תבעו אותו שותפיו, בטענה שגולן מתחמק באופן שיטתי מלשלם להם את חלקם בעיסקאות. בעקבות קשריו באוגנדה מונה לקונסול כבוד של המדינה בישראל, ושימש בתפקיד עד 2011.
יחסים כלכליים
מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 גבר המסחר והפעילות הכלכלית של חברות מישראל עם אוגנדה. בין אנשי העסקים הבולטים שפועלו במדינה באותה עת היה חזי בצלאל, שפיתח קשרים בלשכת נשיא אוגנדה והקים שותפות עם כאלב אקנדוונהו סלים סאלה, אחיו של הנשיא. ב-1994 הקימו ביחד קבוצת חברות בשם Efforte, שעסקה בשורה של מיזמים בתחום הנדל"ן, כריית מחצבים, הפעלת שדה תעופה וגידול טבק פרחים. אחר כך פירק את השותפות ורכש את אחד מהבנקים הגדולים במדינה "Nile Bank".
בין החברות מישראל שפעילות באוגנדה, היו: חברת "סקיוויז'ן" שסיפקה שירותי קישוריות לוויינית לחברת "טלקום אוגנדה", חברת "תה"ל" שזכתה במכרז להכנת תוכנית אב לתחבורה למדינה ולפיקוח על תהליך התכנון וההקמה של 70 ק"מ כבישים, במימון הבנק העולמי, בשיתוף המכון הישראלי לתחבורה, וחברת "אלווריון" שסיפקה לאוגנדה פתרונות תקשורת אלחוטית.
קללת האדם והאשה
הרקע לקללות
ע"פ המסופר בפרשת בראשית, כאשר שֹם ה' את האדם בגן עדן, הורה לו לאכול מפירות עצי הגן, אך הזהירו לבל יאכל מפירות 'עץ הדעת טוב ורע' (המכונה בקיצור: 'עץ הדעת') שבמרכז הגן, ובאם יעבור על אזהרתו - ימות. לאחר בריאת האשה (שלאחר החטא השתנה שמה ל'חוה') שידל אותה הנחש לאכול מפרי עץ הדעת למרות הציווי האלוהי שאסר את הדבר. האשה התפתתה ולאחר שאכלה מפרי העץ, נתנה גם לאדם לאכול ממנו.
בעקבות זאת פנה ה' אל האדם בשאלה אם אכל מעץ הדעת, על מנת לאפשר לו להודות בחטאו ולהיפטר מעונש או לפחות להקל בעונשו. האדם אמנם הודה באכילה מעץ הדעת אך האשים את אשתו שפיתתה אותו לכך. כאשר פנה ה' אל האשה בשאלה 'מה זאת עשית', ענתה האשה שהנחש פיתה אותה לאכול מעץ הדעת.
אז החל ה' לקלל את הנחש, האשה והאדם, בקללות שנועדו להביא לכפרה על החטא ולתיקונו.
קללת הנחש
את הנחש קלל שמעתה רגליו תקוצצנה והוא יזחל על גחונו בצורה משפילה ומתפתלת, המעידה על אופיו השפל והערמומי. לשונו המשתלחת מפיו תלחך את העפר, ותמיד תהיה מתיחות בין הנחש לאדם, כאשר הנחש ינסה תמיד להכיש את האדם בעקבו, והאדם ינסה לרוצץ את ראשו של הנחש לבל יפגע בו:.
קללת המוות למין האנושי
הקללה המשותפת לכל המין האנושי, זכרים ונקבות כאחד, היא קללת המוות. עד לחטא האדם, לא היה המין האנושי אמור למות כלל, אלא להיות בן אלמוות. אמנם כאשר הניח ה' את האדם בגן עדן, הזהירו שאם יאכל מפרי עץ הדעת - יהיה בן מוות:.
ואכן, לאחר האכילה מעץ הדעת, בתוך הקללה שקלל ה' את האדם, נכללה קללת המוות:.
לפי התלמוד הבבלי וחלק מהפרשנים, נבואת הנביא ישעיהו:, משמעותה שבאחרית הימים, כאשר יתוקן החטא, ישובו בני האדם לחיות חיי נצח כפי שהיה קודם החטא.
קללת האשה
ע"פ המסופר במקרא, קוללה האשה בארבעה עונשים הקשורים לצער הגוף המלווה את מעגל החיים שלה. ביחס למהות כמה מהקללות קיימים מספר פירושים. הקללות מופיעות כולן בפסוק אחד:.
ארבע קללות מופיעות כאן: 1. . 2. . 3. . 4..
הרבה ארבה עצבונך
כמה פרשנויות ניתנו לקללה זו. יש אומרים שהכוונה היא לצער דם הוסת החודשי שהחל להופיע באשה רק לאחר החטא. יש אומרים שהכוונה היא לצער דם הבתולים שמתלווה לבעילה הראשונה שנבעלת הבתולה. ועל פי חז"ל בתלמוד הבבלי, הכפילות 'הרבה ארבה' רומזת לשני דמים אלו: . רש"י בשם המדרש בתלמוד הבבלי מבאר שהמילה 'עצבונך' מרמזת ל'צער גידול בנים'. והרד"ק בשם אביו פירש שהכוונה לתופעות הלוואי המתלוות להריון. ולדעת החזקוני הכוונה היא שהיא תהיה ב'עצבון וטורח' כל ימיה.
והרונך
לגבי קללה זו, מוסכם על הכל שהכוונה לצער המתלווה להריון, אלא שגם כאן קיימות שתי גישות לאיזה צער בדיוק הכתוב מכוון: יש מפרשים שהכוונה לתחושת הכבדוּת ותופעות הלוואי המתלוות להריון. ויש מפרשים שהכוונה לאריכות משך ההריון, שלפני החטא באותו היום בו התעברה - ילדה, ואילו לאחר החטא ימי הריונה תשעה חודשים.
ואל אישך תשוקתך והוא ימשול בך
ביחס לקללה זו ניתנו כמה הסברים ופרשנויות, אמנם המכנה המשותף של רוב הפרשנים הוא שמדובר בקללה אחת שיש לה שני חלקים, ולא בשתי קללות נפרדות.
כמה מהפרשנים מבארים שהקללה מחולקת לשני חלקים: עד עתה מעמד שני המינים היה שווה, ומעתה האשה תהיה משועבדת לבעלה לעשות רצונו ('והוא ימשול בך'), אך לא תהיה לאשה אפשרות להימנע מנישואין, משום שתהיה לה תשוקה עזה לחיות עם בעל, על אף ה'מחיר' שהיא תשלם על כך ('ואל אישך תשוקתך'). ההולכים בדרך זו רואים בעונש זה מידה כנגד מידה באשר לחטאה של האשה: היא שידלה את בעלה לאכול מעץ הדעת, מעתה היא תציית לדבריו ולא הוא יציית לה.
רבים מבארים שתשוקה זו אינה תשוקת הנישואין אלא תשוקה ליחסי אישות, והקללה היא שאף על גב שתהיה לאשה תשוקה להיות עם בעלה ('ואל אישך תשוקתך'), היא לא תוכל לשדל אותו בדברים לשכב עימה אלא ההחלטה תהיה בידיו ('והוא ימשול בך').
הרמב"ם מבאר את הפסוק כענישת האשה בתשוקה לחיי אישות עם בעלה, ומאידך דרישה מהגבר לשלוט על תשוקת האשה אליו ולווסתה, ולא להתפתות לה תמיד למשכב, שזהו עונש לאשה שתשוקתה לא באה לכדי מימוש.
בניגוד לדעות שהובאו, הרד"ק מבאר ששני חלקי המשפט הם שני עונשים שונים. בעוד שהקללה 'ואל אישך תשוקתך' מתייחסת להשתוקקותה לבעלה ליחסי אישות על אף שבכך היא מביאה על עצמה את צער ההריון והלידה; הקללה 'והוא ימשול בך' מתייחסת לשליטה הכללית של הגבר על אשתו, ונחיתותה כלפיו לעשות רצונו.
מאידך, ראב"ע מפרש את המילה 'תשוקתך' במובן של צייתנות, ומתוך כך מפרש את כל המשפט כיחידה אחת: 'ואל אישך תהיי מצייתת, כי הוא ימשול בך'.
יש המבארים שהקללה 'והוא ימשול בך' מתקיימת בכך שהאשה נעשתה תלותית בבעלה מבחינה כלכלית.
בתלמוד הבבלי מובאים דברי רב יצחק בר אבדימי המונה עשר קללות שנתקללה האשה בפסוק זה, שחלקן מפורשות בכתוב וחלקן רמוזות בו: לפי פרשנות אחרת, הנשמה מורכבת חציה מזכר וחציה מנקבה ״ימשול״ מלשון ישלים. לפיכך, הפסוק אומר שהנשמה של האישה (ושל הגבר) נותרת חצויה אלא אם היא זוכה לפגוש בחצי השני המשלים אותה.
קללת האדם
קללת האדם מתחלקת גם כן לארבעה עונשים, הקשורים לתלותיות האדם בדגן כדי לשבוע וממילא לצורך לטרוח ולהתייגע כדי להשיג מזון, לעומת מצבו בגן העדן בו ניזון מפירות העץ שאינם דורשים כמעט טיפול והשקעת מאמצים: כאמור, הקללה מחולקת לארבעה חלקים, כאשר הכותרת של ארבעת החלקים היא:, כלומר העונשים נובעים מקללת האדמה.
אמנם חז"ל ראו במילים אלו לא רק כותרת לקללות הבאות אחריה, אלא גם רמיזה על כך שמקום השדות יתמלא במיני מזיקים שיזיקו לתבואה:.
ארבעת חלקיה של הקללה הם: 1. . 2. 3. . 4..
בעצבון תאכלנה כל ימי חייך
באשר לפירוש קללה זו ישנה הסכמה בין המפרשים, שהכוונה היא שמכאן ואילך תהיה כרוכה השגת המזון בצער ומאמץ הדרושים להפקת הלחם מן החיטה (כפי שיבואר בהמשך), לעומת המצב המקורי בו היה האדם ניזון מקטיף פירות העץ ללא מאמץ.
וקוץ ודרדר תצמיח לך
בספרות המקראית הפכו הקוצים הצומחים בשדה, לסמל לשדה אדם עצל שלא ממלא את תפקידו כאדם לעבוד בחריצות ולדאוג לניקיון שדהו מקוצים:.
ואכלת את עשב השדה
על פי פרשנות הפשט למקרא ורוב המפרשים, כאן קבע ה' שמעתה ואילך המרכיב התזונתי העיקרי בצריכת המזון של האדם יהיה הלחם העשוי מהדגן, שהפקתו כרוכה במספר רב של שלבים הדורשים מאמץ רב: חרישה, זריעה, קציר, דייש, זרייה, טחינה, לישה ואפייה.
בזעת אפיך תאכל לחם
בעקבות הקביעה שמזונו העיקרי של האדם יהיה הלחם, נעשתה מלאכת השגת המזון כרוכה במאמץ פיזי יומיומי רב, המלוּוה בהופעת זיעה בגוף המתאמץ.
גירוש האדם מגן עדן
ע"פ המתואר במקרא, לאחר שקלל ה' את האדם ואשתו, ואת המין האנושי כולו במוות, עלה בליבו החשש שמא יצליח האדם לקחת מפרי עץ החיים שבמרכז הגן (סמוך לעץ הדעת), הנותן חיי-עולם לאוכליו, ולשוב לחיות חיי נצח. לפיכך גרש ה' את האדם ואשתו מגן העדן אל ארץ עדן, וכדי להבטיח שלא יחזור אל גן העדן לקחת מפירות עץ החיים, הציב מזרחית לגן העדן את הכרובים ואת להט החרב המתהפכת, כדי לשמור את דרך עץ החיים.
לפי ספר היובלים, הגירוש נעשה באחד בחודש הרביעי - מועד תקופת הקיץ (נקודת היפוך) בלוח השנה במגילות קומראן.
התנקות העולם מהקללות
קיימת גישה הרואה בהתפתחות הטכנולוגית ובבשורות שהביאה עימה, תיקון והתנקות של העולם מהקללות הקדמוניות, בדרך אל השיבה למצב המתוקן בגן העדן. תחת קללת 'בעצב תלדי בנים' - הומצאה זריקת האפידורל, וכן פותחו שיטות שונות להקלת כאבי הלידה וציריה. תחת הקללה 'והוא ימשול בך' קיימת זה מאות שנים תנועה הולכת ומתעצמת של הכרה במעמד האשה, בעקבות יכולתה לעבוד בכוחות עצמה ובכך להסיר את תלותיותה הכלכלית בבעלה. תחת הקללה 'בזיעת אפיך תאכל לחם' נעשתה העבודה כיום, בזכות הטכנולוגיה, נוחה וקלה באופן משמעותי לעומת עבודת הכפיים הקשה והמייזעת שהייתה בעבר, וגם משך העבודה התקצר משמעותית לכ-8 שעות עבודה, ויצירת שעות פנאי, דבר שלא היה קיים בעבר כלל. גם תוחלת החיים במגמת עליה משמעותית מאז התפתחות הרפואה.
יונה מרצבך
הרב יונה (יוליוס) מרצבך (גרמנית: Julius Merzbach; כ"ב בתשרי תרס"א, אוקטובר 1900 – י"ח בתשרי תשמ"א, ספטמבר 1980) היה רב העיר דרמשטאדט בגרמניה, ולאחר עלייתו ארצה מראשי ישיבת קול תורה ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית. בהשכלתו היה גם ד"ר למתמטיקה.
ביוגרפיה
נולד בברלין למשה וקיילא מרצבך. למד בבית המדרש לרבנים בברלין אצל הרב דוד צבי הופמן, הרב אברהם אליהו קפלן והרב משה אוירבך. לצד הלימודים התורניים למד גם באוניברסיטת מרבורג, שם השלים דוקטורט במתמטיקה בהנחייתו של אברהם הלוי פרנקל, בשנת תרפ"ה (1925). באותה שנה, החל לכהן כרבה של הקהילה האורתודוקסית הנפרדת בעיר דרמשטאדט, שאליה היו כפופות עשרות קהילות כפריות במדינה העממית הסן. בשנת תרפ"ו (1926) נישא לעלא קובר (אחיינית רבו הרב משה אוירבך). הצטרף למועצת גדולי התורה.
בט"ו באדר תרצ"ט (1939) עלה לארץ ישראל. התגורר בשכונת בית וגן בירושלים. היה מראשי ישיבת קול תורה ומסר שיעורים לשיעור ב' בישיבה הקטנה. כמו כן היה מעורכיה של האנציקלופדיה התלמודית.
משפחתו
בנו הבכור, הרב אהרן שמואל, הוא חתנו של השופט יצחק קיסטר. בנו, הרב דוד צבי (נפטר בכ"ב בכסלו ה'תשפ"ג), הוא חתנו של הרב רפאל ברוך טולדנו. בתו שרה (נפטרה בא' באדר ה'תשע"ח, 16 בפברואר 2018) נישאה  לרב חיים פרידלנדר. בתו השנייה יהודית (נפטרה בו' שבט ה'תשפ"ג 28 ינואר 2023). נשואה לרב יעקב יהודה גלוסקינוס, בתו שושנה נישאה לרב חיים מצגר.
הרמן בריית
גנרל הרמן בריית (7 במאי 1892 – 3 בספטמבר 1964) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
בריית נולד ב-7 במאי 1892 בפירמאזנס, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1910 התגייס בריית לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-60 (ברנדנבורג ה-7 - מארקגראף קרל), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר בריית ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במרץ 1924 הועלה בריית לדרגת האופטמן, וב-1 בדצמבר 1933 הועלה לדרגת מיור. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הפאנצר ה-5, ובשנת 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-10 בנובמבר 1938 מונה בריית למפקד רגימנט הפאנצר ה-36, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה בריית מפקד רגימנט הפאנצר ה-36, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16, ולחם עמו במהלך הפלישה לפולין. ב-15 בפברואר 1940 מונה בריית למפקד חטיבת הפאנצר ה-5, ולחם עימה במהלך המערכה על צרפת, כחלק מחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16, ועל פעולותיו בקרבות הוענק לו ב-3 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באוגוסט 1941 הועלה בריית לדרגת גנרל מיור, וב-2 באוקטובר 1941 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3. בריית לחם עם הדיוויזיה במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ועל פעולותיו בקרבות הוענק לו ב-31 בינואר 1942 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בנובמבר 1942 הועלה בריית לדרגת גנרל לוטננט, וב-2 בינואר 1943 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-3. ב-1 במרץ 1943 הועלה לדרגת בריית גנרל חיל השריון, ובקיץ 1943 לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב קורסק כחלק מפלגת הארמייה קמפף. בחורף 1944 לחם בריית עם הקורפוס שבפיקודו בקרב קורסון-צ'רקאסי, ועל כך קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. באוקטובר 1944 פיקד בריית על הקורפוס במהלך קרב דברצן, ובינואר 1945 לחם עמו במהלך המצור על בודפשט. בריית המשיך לפקד על הקורפוס עד סוף המלחמה, ובסוף המלחמה נפל בשבי בעלות הברית.
לאחר המלחמה
בריית שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר בריית בואכטברג, עד למותו ב-3 בספטמבר 1964.
כריסטופר ממינגר
כריסטופר גוסטבוס ממינגר (באנגלית: Christopher Gustavus Memminger, נולד ככריסטוף גוסטב ממינגר, בגרמנית: Christoph Gustav Memminger; 9 בינואר 1803 – 7 במרץ 1888) היה פוליטיקאי אמריקאי יליד גרמניה, שהיה אחד מהאבות המייסדים של קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה"). הוא היה המחבר העיקרי של החוקה הזמנית של הקונפדרציה ב-1861 והמייסד של המערכת הפיננסית של הקונפדרציה. כמזכיר האוצר הראשון של הקונפדרציה, היה ממינגר ההוגה הראשי של המדיניות הכלכלית של ממשל נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
ראשית חייו
ממינגר נולד ב-9 בינואר 1803 בפיינגן (Vaihingen, כיום רובע של שטוטגרט) שבדוכסות וירטמברג (כחודש וחצי לאחר הולדתו, שודרג מעמד הדוכסות לנסיכות הבוחר מוירטמברג). אביו, גוטפריד ממינגר, היה קצין צבא שמת חודש לאחר הולדת בנו. אמו, אברהרדינה (לבית קוהלר) ממינגר, היגרה לאחר פטירת בעלה לצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית יחד עם בנה, אך מתה מקדחת צהובה ב-1807 וכריסטופר בן ה-4 הושאר בבית יתומים. חייו השתנו לטובה בגיל 11, כאשר הוא נלקח תחת חסותו של תומאס בנט, עורך דין בולט ולימים מושל קרוליינה הדרומית. בגיל 12 הוא החל את לימודיו בקולג' קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית) ובגיל 16 סיים את לימודיו כשני בכיתתו. ב-1825 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והיה לעורך דין מצליח. ב-1832 הוא נשא לאישה את מרי וויתרס וילקינסון.
ממינגר היה מנהיגם של המתנגדים במהלך "משבר זכות הביטול". הוא פרסם ספר בשם "ספר הביטול" (The Book of Nullification, 1833-1832) שתיאר באופן סאטירי את תומכי זכות הביטול בסגנון תנ"כי. בהמשך הוא נכנס לחיי הפוליטיקה המדינתית וכיהן כחבר בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית בין השנים 1836 – 1852 ובין השנים 1854 – 1860, שם במשך כמעט עשרים שנה הוא כיהן כיושב ראש וועדת הכספים של הבית. ממינגר היה תומך נלהב בזכות לחינוך וסייע להקמתה של מערכת בתי הספר של צ'ארלסטון, שהייתה אחת ממערכות החינוך המקיפות ביותר בארצות הברית. ב-1859, לאחר פשיטתו של ג'ון בראון, הוא מונה על ידי מדינתו לייעץ יחד עם נציגים נוספים בוירג'יניה בנוגע לדרך הטובה ביותר להישמר ממתקפותיהם של מתנגדי העבדות.
מלחמת האזרחים
ממינגר נחשב כבעל דעות מתונות בנוגע לשאלת פרישת מדינות הדרום מהאיחוד, אך לאחר בחירתו לנשיאות של אברהם לינקולן, הוא הכריע שהפרישה הכרחית. כאשר פרשה קרוליינה הדרומית ב-1860, התבקש ממינגר לנסח את מסמך הכרזת הפרישה שבו פורטו הסיבות לצעד זה. לאחר פרישתן של מדינות נוספות בדרום, הוא נבחר כנציג קרוליינה הדרומית לקונגרס הזמני של הקונפדרציה ושימש כיושב ראש הוועדה שניסחה את החוקה הזמנית תוך ארבעה ימים בלבד.
כאשר הקים ג'פרסון דייוויס את הקבינט שלו, נבחר ממינגר לכהן כמזכיר האוצר ב-21 בפברואר 1861. משימה זו לא הייתה קלה, לאור האתגרים הפיננסיים שהקונפדרציה התמודדה מולם. ממינגר ניסה בתחילה לממן את פעילות הממשלה באמצעות הנפקת איגרות חוב והטלת מכסים, בנוסף לתפיסת מצבורי הזהב במטבעת ארצות הברית בניו אורלינס, אך עד מהרה הוא מצא את עצמו נאלץ לנקוט בצעדים קיצוניים יותר כמו הטלת מס הכנסה והנפקת כסף פיאט. לפני המלחמה הוא היה תומך של מטבע קשה, אך הוא נאלץ להכניס לשימוש שטרות כסף שערכם ירד בהדרגה, ובסוף המלחמה ערכה היה שווה לפחות משני אחוזים מהערך הנקוב שלהם בזהב.
התפטרותו
ב-1 ביולי 1864 התפטר ממינגר מתפקידו והוחלף על ידי עמיתו מקרוליינה הדרומית, ג'ורג' טרנהולם. הוא שב למעון הקיץ שלו בפלט רוק שבקרוליינה הצפונית. בשנים שלאחר המלחמה הוא שב לצ'ארלסטון, קיבל חנינה נשיאותית ב-1866 ושב לעסקי עריכת הדין ולעסקי ההשקעות. הוא גם המשיך לפעול לפיתוחה של מערכת החינוך של קרוליינה הדרומית.
ביג ג'מיני
ביג ג'מיני (או "ביג G") הוצעה לנאס"א על ידי מקדונל דאגלס באוגוסט 1969 כגרסה מתקדמת של מערכת החלליות ג'מיני. היא נועדה להיות חללית רב-תכליתית בעלת קיבולת גדולה שתשמש לכל משימה בחלל, כולל משימות שהשתמשו בסופו של דבר באפולו או במעבורת החלל.
המחקר בוצע כדי ליצור הגדרה ראשונית של חללית לוגיסטית שמקורה בג'מיני ותשמש לאספקת תחנת חלל מסלולית. נחיתה יבשתית באתר שנבחר מראש ויכולת שימוש רב-פעמית היו דרישות עיצוב. הוגדרו שתי חלליות בסיסיות: גרסת שינוי מינימלי של תשעה אנשים של ה- Gemini B בשם Min-Mod Big G וגרסה מתקדמת של 12 איש, בעלת אותה גאומטריה חיצונית, אך עם תת-מערכות חדשות ומשוכללות, הנקראת Advanced Big G. שלושה רכבי שיגור - סטורן IB, טיטאן IIIM, וסטורן INT-20 ( S-IC / S-IVB ) נחקרו לשימוש עם החללית. סטורן IB נשרה מאוחר במחקר.
החללית כללה מודול צוות שתוכנן על ידי הרחבת החרוט החיצוני של ג'מיני B למגן חום בקוטר 419 ס"מ ומודול הנעת מטען. חילוץ מודול הצוות יבוצע באמצעות מצנח רחיפה. הניתוח הפרמטרי ועיצוב הנקודות של המצנח בוצעו על ידי חברת נורת'רופ-ונטורה תחת קבלן משנה, ותוכן הדו"ח הסופי שולב במסמך. הנחתת החללית תושג באמצעות נחיתה על מחלקיים המורחבת מתחתית מודול הצוות, ומאפשרת לצוות לנחות במצב זקוף. פונקציות ההנעה של העברה, פגישה, בקרת גישה ותנועה אחורה יבוצעו על ידי מערכת דלק נוזלית אחת, ושיגור בריחה יבוצע על ידי מערכת שיגור בריחה גדולה מסוג אפולו.
בנוסף לניתוח העיצוב, הוכנו ניתוח תמיכה תפעולית ותוכנית לפיתוח תוכנית.
יוסי עיני
יוסי עיני (נולד ב-25 ביולי 1970) הוא שחקן ישראלי, זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשחקן בתפקיד משנה של יאגו בהצגה "אותלו", בתיאטרון החאן, בשנת 2007.
ביוגרפיה
יוסי עיני נולד ביקנעם, ב-1973 הוריו עברו להתגורר בקריית מוצקין, שם גדל רוב ילדותו. הוא שיחק בקבוצת הכדוריד של מכבי קריית מוצקין. בתיכון היה פעיל בקבוצת דרמה ובנוער העובד והלומד. בצבא הצטרף לגרעין נח"ל (גרעין "נוצר" מחזור צ'א) במסגרת השירות תרם להקמת ההיאחזות "מול נבו" שירת בלבנון בגדוד 932 ועשה של"ת (שירות ללא תשלום) בקיבוצים - דגניה א', מיצר ומפלסים.
הוא בוגר בית הספר למשחק בית צבי (1992- 1995). זכה במלגות ע"ש ירון ירושלמי, עדה בן-נחום, קרן אמריקה ישראל. בלימודי המשחק בבית צבי שיחק בהפקות: "המחרשה והכוכבים", "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו", "אויבים", "דני והים הכחול", "אדם הוא אדם", "כרגע לא פנוי", "איפיגניה", "גן ריקי", "מסיבת יום הולדת", "הפכפכות האהבה", "המבחן" ועוד.
עיני עבר סדנאות בהדרכתם של ברוס מיירס, מייקל אלפרדס, קלייב מנדוס מהקוסמופוליסיטה-לונדון ועבר סדנת קומדיה דל ארטה בהדרכת אדריאנו יוריסביץ' מאיטליה.
ההצגה הראשונה בה עיני שיחק בתיאטרון הרפרטוארי הייתה "מריוס" מאת מרסל פניול, בבימויו של מיקי גורביץ', בתיאטרון הבימה. כשנה לאחר סיום לימודיו היה התקבל לקבוצת צעירי הבימה בראשותו של אילן רונן, בה שיחק בשנים 2001-1996. ההצגה הראשונה בה שיחק במסגרת הקבוצה הייתה "לה מנדראגולה", עיבוד של יעקב שבתאי למקיאוולי, בבימויו של אילן רונן. ההצגה הייתה מסוגננת מאוד, נעשה בה שימוש במסיכות והיא נחלה הצלחה רבה. ב"מלכוד 22" שיחק את מייג'ור-מייג'ור דנבאר, מפקד הטייסת. הוא שיחק בתפקיד השופט אצדק ב"מעגל הגיר הקווקזי" והוזמן להופיע עם הצגה זו בפסטיבל למחזאות גרמנית בפראג, שם זכתה ההצגה לביקורות נלהבות וב"הברווזון", מחזמר עם רמה מסינגר ואמיר פיי גוטמן. עיני שיחק בהצגת הילדים "רימון בין הלבבות" מאת נילי דותן ע"פ משה עמיאל, בבימוי דור פלס ולמולו אורן שבו, שגוללה את עלילותיהם של לוחמי המחתרות עולי הגרדום מאיר פיינשטיין ומשה ברזני.
עיני שיחק ביחד עם מוטי כץ בדרמת הטלוויזיה "גנרל שוורצפוט צד נמרים ורודים במדבר סהרה", בבימויו של סלבה צ'פלין. זהו סיפורם של חייל אמריקאי וחייל עיראקי שנפגשים במדבר בתקופת מלחמת המפרץ ומערכת היחסים שמתפתחת ביניהם. עיני שיחק בתפקידים שונים בתוכניות וסדרות הטלוויזיה "ספי", "הדיפלומטים", "עשרים פלוס", "אנחנו לא כאלו", "נוימן", "זה ייגמר בבכי" וסדרת המשטרה "המיוחדת". בנוסף שיחק בפרסומות טלוויזיה וב-2012 שיחק בסרט הקולנוע – "בית לחם".
בשנת 2001 מיקי גורביץ' קיבל לידיו את הניהול האמנותי של תיאטרון החאן והזמין את עיני להצטרף לתיאטרון. ב"מילה של אהבה", מאת ובבימויו של מיקי גורביץ', שיחק בתפקיד החייל הנמוך. יוסי עיני שיחק בקומדיה הסאטירית "מלחמה על הבית", שכתב אילן חצור, בהתבסס על אריסטופאנס וביים מיקי גורביץ'. בהצגה "הקמצן" של מולייר בבימויו של מיקי גורביץ' גילם את דמותו של לה-פלש, משרתו האישי של קליאנט (יואב היימן). הוא שיחק בהצגה "חטא", עיבוד ישראלי של בן לוין שגם ביים לספר "החטא ועונשו" של דוסטויבסקי. עיני גילם את דמותו של צדוק אלפסי (רסקולניקוב אצל דוסטויבסקי). בהצגה "אושר" פרי עטו ובבימויו של מיקי גורביץ', גילם את דמותו של גבר שלוש. גבר שלוש איבד את זכרונו במלחמה וביחד עם פלוטניק (יואב היימן), המפקד (אריה צ'רנר) ושמואל (יהויכין פרידלנדר) עסוק בהימורי קלפים. ב"אושר" גם שיחק בתפקיד ד"ר עיני, שביחד עם ד"ר דלתותקין (יואב היימן) מפרש את ההצגה שמוצגת לקהל לבקשת המנחה (ניר רון). בהצגה "החיים הם חלום" גילם את דמותו של זיגיזמונד, יורש העצר של בזיל, מלך פולין. אמו של זיגיזמונד חלמה שבנה יהיה מפלצת, ביום היוולדו היא מתה והשמיים קודרים, אביו המלך (ניר רון) רואה זאת כנבואה לכך שיהיה שליט אכזר וכולא את בנו לשארית ימיו במגדל מבודד, בלי שאיש רואה אותו.
עיני שיחק בקומדיה "בעלי המתוק ואשתי היקרה" מאת ז'ורז' פדו, בבימויו של אודי בן-משה. הוא גילם את דמותו של ז'וליאן, פוליטיקאי שרוצה לפלס את דרכו לצמרת ואשתו (נילי רוגל) שמסתובבת בבית חצי ערומה כל אימת שמגיעים אליו אורחים, מביישת אותו ומשבשת את תוכניותיו. עיני שיחק את דמותו של ירמוליי אלכסייץ' לופכין בהצגה "גן הדובדבנים" פרי עטו של צ'כוב בבימויו של מיקי גורביץ'. לופכין הוא איכר שהתעשר מסחר קרקעות. בגלל אהבתו לרנייבסקייה, בעלת האחוזה השקועה בחובות (לאורה ריבלין), הוא מציע לסייע לה כספית אם תהפוך את האחוזה לאתר נופש. רנייבסקייה ומשפחתה ממאנים לשמוע על כך, עד שהאחוזה נקלעת לפשיטת רגל ובמכירה הפומבית לופכין רוכש אותה לעצמו}.
ב-2011 שיחק בהצגה "אוכלים", פרי עטו של יעקב שבתאי, בבימויו של מיקי גורביץ'. הוא מגלם את דמות של נבות היזרעאלי, שהמלך אחאב (יהויכין פרידלנדר) חומד את כרמו. באותה שנה שיחק גם בהצגה "הנון של ראש העיר ירושלים", פרי עטו של יוסף בר-יוסף בבימויו של רוני ניניו. הוא מגלם את דמותו של אליעזר דוד ירדן, אדם דתי ששכל את בנו במלחמה על ירושלים. ירדן מתגנב בחשאי ללשכתו של ראש עיריית ירושלים (אריה צ'רנר) ומביע את זעמו על כך שבמצבה לזכר הנופלים שתוצב בכיכר העיר יהיה כתוב "נזכור" במקום "יזכור". ב"נזכור" הכוונה לתושבי ירושלים, וב"יזכור" הכוונה לאלוהים שיזכור. ההצגה מגוללת את הוויכוח העז המתחולל בין ראש העיר, נציג המחנה החילוני, לבין ירדן, נציג המחנה הדתי.
ב-2014 משחק עיני בהצגה "הצוענים של יפו", מאת נסים אלוני, בבימויו של יוסי פולק, בתפקיד הצועני בוגו.
חיים אישיים
יוסי עיני נשוי לעירית פשטן, שחקנית להקת החאן ולהם שלושה ילדים.
לוחמים לחיים
עמותת "לוחמים לחיים" היא עמותה ישראלית התומכת בלוחמים הסובלים מהלם קרב ומלווה אותם בכל תחומי החיים. העמותה הוקמה ב-2017, על ידי עידו גל רזון ובן גור לוי, לוחמים שנפצעו במהלך שירותם הצבאי והתמודדו עם הקושי במיצוי זכויותיהם לאחר הפציעה.
הרקע להקמת העמותה
העמותה הוקמה בעקבות זעקתו של לוחם גולני – סמ"ר עידו גל-רזון בתאריך 11 בנובמבר 2015 בכנסת ישראל בוועדה אשר דנה בזכויותיהם של לוחמי צה"ל שנפצעו בעת שירותם הצבאי.
גל-רזון – לוחם שנפצע בעזה בשנת 2007 ואיבד רבים מחבריו בקרבות – זכה להכרה רק לאחר קול הצעקה שהקים בכנסת וההד התקשורתי שנוצר, הבין שיש גם דרך אחרת לסייע לשאר הלוחמים ההלומים ויצא במסע אישי להקמת העמותה על ידי גיוס מתנדבים ומסעות הסברה בכל רחבי הארץ.
פעילות העמותה
העמותה מסייעת ומממנת תהליכים רפואיים ומשפטיים הנדרשים ללוחמים ולוחמות פוסט-טראומטיים והלומי קרב על מנת שיקבלו את ההכרה והזכויות להם הם זכאים על פי חוק.
צחנן מבאיש
תיאור
השיח בעל מספר גזעים, נופו כדורי, וגובהו 1–2 מטר. העלה תלתני, אורך העלעל 2-3 סנטימטרים, צידו התחתון מכוסה שערות כסופות, וצידו העליון חלק וקירח. הפרחים יושבים על הענפים בקבוצות של 2–8, אורכם 2-2.5 סנטימטר, נטויים לרוב כלפי מטה. מבנה הפרח ייחודי. הוא בנוי כפרח פרפרני, אך המשוטים והסירה ארוכים בהרבה מהמפרש. גם כן, שלא כמו רוב פרחי הפרפרניים, כל זירי האבקנים מפורדים. צבע הפרח צהוב ירקרק, עם כתם כהה במרכז המפרש. הפרי הוא תרמיל ארוך שאינו נפתח, משונץ בין הזרעים. הזרע גדול וצבעו סגול.
הצמח מואבק על ידי דבורים מהסוג מדרונית, ועל ידי צופית בוהקת.
Jeg rev et blad ud af min dagbog
Jeg rev et blad ud af min dagbog (בעברית: תלשתי דף מהיומן שלי) הוא שיר שבוצע על ידי הזמרת הדנית, ראקל ראסטני. השיר ייצג את דנמרק באירוויזיון 1958. השיר נכתב והולחן על ידי סוון אולריק והארי ג'נסן.
רקע
בדומה לשירי התקופה, השיר בוצע בסגנון שאנסון. במרכז מילות השיר עומדת ראסטני אשר מתנצלת בפני בכיר ליבה על המילים שאמרה לו במהלך ויכוח ביניהם.
באירוויזיון
ב-12 במרץ 1958, השיר בוצע על ידי ראסטני באירוויזיון. השיר הושר שישי בסדר ההופעות, לפני בלגיה ואחרי שוודיה. השיר זכה במקום השמיני עם שלוש נקודות.
מרד נובמבר
מרד נובמבר (בפולנית Powstanie listopadowe; ידוע גם כמלחמת פולין–רוסיה (1830–1831), ומהפכת הצוערים) היה מרד מזוין של האזור הכבוש של פולין מול האימפריה הרוסית. המרד החל ב-29 בנובמבר 1830, בוורשה, כאשר שני חיילים צעירים מהאקדמיה הצבאית של צבא פולין הקונגרסאית, בהנהגתו של סגן פיוטר ויסוצקי, החלו להתקומם. במהרה, הצטרפו אליהם בני אוכלוסיות שונות מליטא, בלארוס ומאוקראינה של הגדה הימנית. למרות ההצלחות המקומיות, המרד דוכא בידי הצבא הרוסי תחת פיקודו של איוואן פסקביץ'. הצאר ניקולאי הראשון חתם על צו שקבע כי, מיום זה ואילך, פולין תהיה חלק מרוסיה, וורשה שתחדל מלהיות בירת פולין תהיה לא יותר ממשכנו של חיל המצב הרוסי.
יום פרוץ המרד, 29 בנובמבר, מצוין עד היום בצבא פולין כ"יום הצוערים", וצוערי צבא פולין עורכים בו חגיגות שונות.
רקע
בשנות ה-90 של המאה ה-18, בתום חלוקת פולין, התחלקו שטחי האיחוד הפולני-ליטאי לשעבר בין האימפריה הרוסית, שזכתה ברוב השטח, ממלכת פרוסיה וממלכת הבסבורג אוסטרית. ברם, בחוזה טילזיט משנת 1807 הוחלט להקים על חלק משטחים אלה, שנכבשו מחדש בידי נפוליאון, את דוכסות ורשה, מדינה פולנית עצמאית. ב-1815, לאחר מפלת נפוליאון, ביטל קונגרס וינה את הדוכסות, ובמקומה הקים את פולין הקונגרסאית, המכונה כך על שם הקונגרס שהקים אותה. פולין הקונגרסאית הייתה להלכה מדינה עצמאית, ולמעשה מדינת חסות של האימפריה הרוסית. באופן רשמי היא הייתה מלוכה חוקתית, והיו לה חוקה משלה, צבא עצמאי, ובית מחוקקים. מלך פולין, באוניה פרסונלית, היה הצאר הרוסי.
בהקמת פולין הקונגרסאי, התחייב המלך החדש, אלכסנדר הראשון לשמור על חוקת פולין ולא לפגוע בעצמאותה. ברם, במהלך השנים פעל אלכסנדר, ויותר מכך יורשו ניקולאי הראשון, לצמצם את העצמאות הפולנית. ניקולאי אף סירב בעת הכתרתו להישבע אמונים לחוקה הפולנית, ובמשך שנות ה-20 של המאה ה-19 פעל כנגד הסיים הפולני וצמצם את סמכויותיו עד שהסיים נאלץ לערוך את כינוסיו בסודיות.
פרוץ המרד
המאבק המזוין החל כאשר קבוצה של מורדים, בראשותו של צוער מהאקדמיה הצבאית בוורשה, פיוטר ויסוצקי, לקחו את כלי נשקם מהבסיס שלהם ב-29 בנובמבר 1830 ותקפו את ארמון בלוודר, מקום מושבו המרכזי של הדוכס. הניצוץ האחרון שהבעיר את ורשה הייתה תוכניתה של רוסיה להשתמש בצבא הפולני כדי לדכא את מהפכת יולי ואת המהפכה הבלגית, תוך הפרה ברורה של חוקת פולין. המורדים הצליחו לחדור אל ארמון בלוודר, אבל הדוכס קונסטנטין ברח מחופש לאישה. לאחר מכן המורדים פנו אל המחסן הנשק המרכזי בעיר, וכבשו אותו לאחר מאבק קצר. למחרת, תושבים פולנים חמושים הכריחו את החיילים הרוסים לסגת מוורשה. התקרית נקראת לעיתים מרד ורשה (לא להתבלבל עם מרד ורשה התרחש במהלך מלחמת העולם השנייה) או ליל נובמבר (בפולנית: Noc listopadowa).
המרד
בשל הפתעתה מההתגלגלות המהירה של האירועים בליל ה-29 בנובמבר 1830, הממשלה הפולנית המקומית התכנסה מיד כדי להחליט על דרך פעולה. שרים לא פופולריים הודחו וגברים כמו הנסיך אדם יז'י צ'ארטוריסקי, ההיסטוריון יוליאן אורסין נימצ'ביץ' והגנרל יוזף צ'לופיקי תפסו את מקומם. נאמנים בראשות הנסיך צ'ארטוריסקי ניסו בתחילה לנהל משא ומתן עם הדוכס הגדול קונסטנטין ולהסדיר את העניינים בדרכי שלום. עם זאת, כאשר צ'ארטוריסקי אמר למועצה שקונסטנטין מוכן לסלוח לעבריינים ושהעניין יוסדר בדרכי נועם, מוריסי מוצ'נאקי ורדיקלים אחרים התנגדו בזעם ודרשו מרד לאומי. מחשש להתנגשות מיידית עם רוסיה, הסכימה הממשלה לאפשר לקונסטנטין לעזוב עם חייליו.
ארבעת השרים הנותרים של הקבינט הטרום-מהפכני עזבו את המועצה המנהלית, ואת מקומם תפסו מוצ'נאקי ושלושה ממקורביו מהמועדון הפטריוטי, כולל יואכים ללוול. הגוף החדש היה ידוע בשם הממשלה הזמנית. כדי להכשיר את פעולותיה, הורתה הממשלה הזמנית על כינוס הסיים וב-5 בדצמבר 1830 הכריזה על צ'לופיקי כדיקטטור המרד. צ'לופיקי ראה בהתקוממות מעשה טירוף אך נכנע ללחץ והסכים לקחת פיקוד באופן זמני בתקווה שלא יהיה צורך לעלות על המגרש. בהיותו חייל מוכשר ומעוטר מאוד, הוא פרש מהצבא בגלל השטניות של קונסטנטין. הוא העריך יתר על המידה את כוחה של רוסיה והמעיט בעוצמתה ובלהטתה של התנועה המהפכנית הפולנית. בשל מזגו הוא התנגד למלחמה עם רוסיה ולא האמין בתוצאה מוצלחת. הוא קיבל את הדיקטטורה בעיקרה כדי לשמור על שלום פנימי ולהציל את החוקה.
מתוך אמונה שהצאר ניקולאי לא היה מודע למעשיו של אחיו ושהמרד עלול להסתיים אם השלטונות הרוסיים יקבלו את החוקה, הצעד הראשון של צ'לופיקי היה לשלוח את הנסיך פרנצישק קסאורי דרוקי-לובקי לסנקט פטרבורג כדי לנהל משא ומתן. צ'לופיקי נמנע מחיזוק הצבא הפולני וסירב ליזום פעולות איבה מזוינות על ידי גירוש הכוחות הרוסיים מליטא. אולם הרדיקלים בוורשה לחצו למלחמה ולשחרור מוחלט של פולין. ב-13 בדצמבר הכריז ה"סיים" על המרד הלאומי נגד רוסיה, וב-7 בינואר 1831 חזר הנסיך דרוקי-לובקי מרוסיה ללא ויתורים. הצאר דרש כניעה מוחלטת וללא תנאי של פולין והודיע כי "על הפולנים להיכנע לחסדי הקיסר שלהם". תוכניותיו נכשלו, צ'לופיקי התפטר למחרת.
הכוח בפולין היה כעת בידי הרדיקלים המאוחדים ב-Towarzystwo Patriotyczne (החברה הפטריוטית), בניהולו של יואכים ללוול. ב-25 בינואר 1831 העביר הסיים את חוק ביטול השלטון של ניקולאי הראשון, שסיים את האיחוד האישי הפולני-רוסי והיה שווה ערך להכרזת מלחמה על רוסיה. ההכרזה הצהירה כי "האומה הפולנית היא עם עצמאי ובעלת זכות להציע את הכתר הפולני למי שהיא עשויה לראות כראוי, ממנו היא עשויה בוודאות לצפות לאמונה לשבועתו ולכבוד מכל הלב לערבות המושבעות של חירות אזרחית."
ב-29 בינואר הוקמה ממשלתו הלאומית של אדם יז'י צ'ארטוריסקי, ומיכל גדאון רדזיוויל נבחר ליורשו של צ'לופיקי, ששוכנע לקבל פיקוד פעיל על הצבא.
המלחמה הפולנית-רוסית
לאחר מכן התאספו הכוחות הפולניים על הגדה הימנית של הוויסלה כדי להגן על הבירה. ב-25 בפברואר פגשה יחידה פולנית של כ-40,000 חיילים כוח רוסי של 60,000 חיילים ממזרח לוורשה בקרב אולשינקה גרוצ'ובסקה. שני הצבאות נסוגו לאחר כמעט יומיים של קרבות קשים ועם אבדות ניכרות משני הצדדים. למעלה מ-7,000 פולנים נפלו בשדה זה, ומספר ההרוגים בצבא הרוסי היה מעט יותר גדול. דיביטש נאלץ לסגת לשדלצה וורשה ניצלה.
צ'לופיקי, שתכונותיו התבססו על ידי פעילות צבאית, נפצע בפעולה ואת מקומו תפס הגנרל יאן סקז'ינצקי, שכמו קודמו, זכה להצטיינות תחת נפוליאון על אומץ לב אישי, לא אהב את הדוכס הגדול קונסטנטין, ולכן הוא פרש מהשירות. הוא חלק עם צ'לופיקי את האמונה שמלחמה עם רוסיה חסרת תועלת, אך עם פתיחת פעולות האיבה לקח פיקוד על קורפוס ולחם בכבוד בגרוכוב. כשמיכל רדז'יוויל החלש והלא החלטי נכנע לדיקטטורה, נבחר סקז'ינצקי לרשת אותו. הוא השתדל לסיים את המלחמה במשא ומתן עם מפקדי השדה הרוסים וקיווה להתערבות זרה לטובת הפולנים.
הדים סימפתיים לשאיפות הפולניות הדהדו ברחבי אירופה. פגישות נלהבות נערכו בפריז בראשותו של לפאייט, וכסף למען המטרה הפולנית נאסף בארצות הברית. ממשלות צרפת ובריטניה, לעומת זאת, לא היו שותפות לרגשותיהם של חלק מאנשיהן. לואי פיליפ, מלך הצרפתים חשב בעיקר להבטיח לעצמו הכרה מצד כל ממשלות אירופה, ולורד פלמרסטון התכוון לשמור על יחסי ידידות עם רוסיה. בריטניה ראתה בבהלה את ההתעוררות מחדש של הרוח הלאומית הצרפתית ולא רצתה להחליש את רוסיה, "כיוון שבקרוב עלולה אירופה לדרוש שוב את שירותיה למען הסדר, ולמנוע מפולין, שהיא ראתה כבעלת ברית לאומית של צרפת, הופך למחוז צרפתי על הוויסלה". אוסטריה ופרוסיה אימצו עמדה של נייטרליות מיטיבה כלפי רוסיה. הם סגרו את גבולות פולין ומנעו הובלת תחמושת מלחמה או אספקה מכל סוג שהוא.
בנסיבות אלה, המלחמה עם רוסיה החלה לקבל היבט קודר ומדאיג. הפולנים נלחמו נואשות ונעשו ניסיונות לעורר את ווהלין, פודוליה, זאמוט וליטא. למעט המרד הליטאי שבו התבלטו הרוזנת הצעירה אמיליה פלאטר ועוד כמה נשים, מלחמת הגרילה שהתנהלה במחוזות הגבול הייתה בעלת חשיבות מינורית ושימשה רק כדי לתת לרוסיה הזדמנות למחוץ את ההתקוממות המקומית. ידוע לשמצה היה הטבח של תושבי העיירה הקטנה אשמיאני בבלארוס. בינתיים, כוחות רוסיים חדשים תחת מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה הגיעו לפולין אך ספגו תבוסות רבות. אולם לוחמה מתמדת וקרבות עקובים מדם כמו זה באוסטרולקה שבהם 8,000 פולנים איבדו את חייהם, דללו במידה ניכרת את הכוחות הפולניים. טעויות מצד המפקדים, שינויים מתמידים והתפטרויות רבות וחוסר פעילותם של המפקדים, שהמשיכו לקוות להתערבות זרה, הוסיפו לתחושת הייאוש.
הגורמים הרדיקליים יותר מתחו ביקורת חריפה על הממשלה לא רק על חוסר הפעילות שלה אלא גם על היעדר רפורמת קרקעות וכישלונה להכיר בזכויות האיכרים על האדמה שהם עיבדו, אולם הסיים, מחשש שממשלות אירופה עלולות להתייחס למלחמה עם רוסיה כמהפכה חברתית, התמהמה והתמקח על ויתורים. ההתלהבות הראשונית של האיכרים דעכה, וחוסר הכישרון של הממשלה התברר יותר.
בינתיים עברו הכוחות הרוסיים, בפיקודו של הגנרל פסקביץ' לאחר מותו של דיביטש, לכתר את ורשה. [10] סקז'ינצקי לא הצליח למנוע את הצטרפות הכוחות הרוסיים, והסיים הגיב במינוי הגנרל דמבינסקי למפקד זמני. האווירה הייתה טעונה מאוד. התפרעויות קשות התרחשו והממשלה הפכה לא מאורגנת לחלוטין. הרוזן יאן קרוקוביצקי מונה לנשיא המועצה השלטת. הוא האמין מעט בהצלחת המערכה הצבאית, אך האמין שכאשר התשוקות ישככו, הוא יכול לסיים את המלחמה בתנאים שנראו לו מועילים.
למרות ההגנה הנואשת של הגנרל יוזף סובינסקי פרבר וולה של ורשה נפל בידי כוחותיו של פסקביץ' ב-6 בספטמבר. למחרת הותקף הקו השני של ההגנה על הבירה על ידי הרוסים. במהלך ליל ה-7 בספטמבר נכנע קרוקוביצקי, למרות שהעיר עדיין החזיקה מעמד. הוא הודח מיד על ידי ממשלת פולין והוחלף על ידי בונוונטורה נימוג'ובסקי. הצבא והממשלה נסוגו למצודת מודלין, על הוויסלה, לאחר מכן שונה שם לנובו-גאורגייבסק על ידי הרוסים, ולאחר מכן לפלוצק. תוכניות חדשות אומצו כשהגיעה הידיעה שהקורפוס הפולני תחת ראמורינו, שלא הצליח להצטרף לצבא הראשי, הניח את נשקו לאחר שחצה את הגבול האוסטרי לגליציה. התברר שאי אפשר להמשיך את המלחמה.
בעקבות הדוגמה של דוברובסקי דור קודם לכן, הגנרל בם השתדל לארגן מחדש את החיילים הפולנים בפרוסיה ובגליציה ללגיונות ולהובילם לצרפת, אך ממשלת פרוסיה סיכלה את תוכניותיו. המהגרים עזבו את פרוסיה בקבוצות של בין חמישים למאה, ומסעם בנסיכויות הגרמניות השונות התקבל בהתלהבות על ידי האוכלוסיות המקומיות. אפילו ריבונים גרמנים כמו מלך סקסוניה, נסיכת ויימאר והדוכס מגותה היו שותפים להפגנת האהדה הכללית. רק על פי דרישותיה העיקשות מאוד של רוסיה נסגרו הוועדות הפולניות בכל רחבי גרמניה.
תמיכת יהודי ורשה
בין יהודי ורשה היו רבים שהתגייסו בהתלהבות לרעיון המרד (בדומה להתייצבות היהודים לצד הפולנים במהלך המלחמה להגנת החוקה ארבעים שנה קודם לכן, בהנהגת ברק יוסלביץ'). ב-1831 הוקם ועד יהודי להשתתפות במרד, ובראשו עמד תושב ורשה רבי שלמה איגר, בנו של רבי עקיבא איגר; במהלך המרד איבד רבי שלמה איגר את כל רכושו. רבי חיים דוידזון, מחשובי עסקני ולמדני ורשה ולימים רבה הראשי, פעל לגייס כספים למען המורדים ותמך בגיוס צעירים יהודים למרד. בנוסף, פנה להנהגת המורדים בדרישה כי יתנו ליהודים להשתתף במרד בלא שיידרשו לגלח את זקנם ופאותיהם.
סברינה דה ריטה
ביוגרפיה
סברינה דה ריטה נולדה בקנדה, עלתה לישראל בגיל חמש עם אמה וגדלה בקיבוץ עמיעד שבגליל העליון. בגיל 12 עברו לחיפה. בעלת תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת חיפה.
דה ריטה החלה לכתוב שירה בהיותה בת 13. כיום היא חברה באגודת הסופרים העבריים בישראל. שיריה פורסמו בבמות שונות, בהן אתר ynet, אנתולוגיה מקוונת לשירה עברית, כתב העת ביטאון שירה, ואתר שירה חברתית. נכון למאי 2016 יצאו לאור שבעה ספרי שירה שלה. סגנון כתיבתה וידויי. היא פעילה בתחום השירה בחיפה, מארגנת ומנחה אירועי שירה.
בתום שירותה הצבאי למדה מוזיקה באקדמיה למוסיקה בירושלים, במחלקת זמרה. חלק משיריה זוכים ללחן ולביצוע מוזיקלי על ידה. בנוסף, למדה ציור בבית האמנים על-שם שאגאל בחיפה, והשתתפה בתערוכת אמנים אורחים במקום. חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון. כיום לומדת צילום ומרבה לצלם את נופי חיפה. צילומיה מתפרסמים לעיתים קרובות בגיליונות כתב העת ביטאון שירה.
מתגוררת בחיפה.
סניה
סֶניה (בסלובקית: Seňa; בהונגרית: Abaújszina, אַבּאַאוּיסִינַה; בפי יהודי המקום: שעֶניעֶ) היא כפר ורשות מקומית במחוז קושיצה שבדרום-מזרח סלובקיה.
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית המקומית התגבשה במחצית השנייה של המאה ה-18 מיחידים שהתיישבו בעיירה בראשית המאה, בשיאה מנתה הקהילה כ-300 משפחות.
בראשית המאה ה-20 התדלדלה הקהילה היהודית בתהליך העיור, ומספר יהודי העיירה עמד ערב מלחמת העולם השנייה על כ-90. עם הכיבוש הנאצי, ב-1944, הועברו יהודי המקום לגטו קאשה (בקאשה) ומשם נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ. רוב יהודי הקהילה הושמדו בשואת יהודי הונגריה.
רבני הקהילה היו: הרב יצחק יהודה ליברמן, הרב שמעון ליברמן, והרב שמעון ארנפלד, שכיהן בהמשך כרבה של (בנו של הרב דוד צבי ארנפלד ונכדו של החתם סופר). רבה האחרון של הקהילה היה הרב טוביה שווייגר, שכיהן בה קרוב לחמישים שנה, הוא המביא לבית הדפוס של הספר "אבן נזר" של דודו, וגיסו של הרב נחמיה יוסף בן עקיבא קורניצר. הוא נספה בשואה בגיל 80.
חיים וייס
חיים וייס (נולד ב־11 בדצמבר 1969) הוא פרופסור לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והחל מ-2018 משמש כראש המחלקה לספרות עברית.
ביוגרפיה
וייס נולד בשנת 1969 בירושלים. גדל בגבעה הצרפתית, למד בבית הספר חורב וישיבה התיכונית חורב, והיה חניך ומדריך בבני עקיבא. המשיך ולמד שנה בישיבת הקיבוץ הדתי. את שירותו הצבאי עשה בחטיבה 7.
בשנת 1994 החל ללמוד ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת הדוקטור שלו, שאותה כתב בהנחייתה של פרופ' גלית חזן-רוקם, הקדיש לבחינת החלום בעולמם של חז"ל. בשנת 2000 החל ללמד במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומשנת 2007 הוא חבר סגל קבוע בה. שימש כעורך שותף של כתב העת "מדעי היהדות" ושל סדרת ספרי המחקר "מסה קריטית". משמש החל מ-2018 כראש המחלקה לספרות עברית. מרבית מחקריו עוסקים בספרות חז"ל, במיוחד בתלמוד הבבלי, ובהתקבלותה של ספרות חז"ל בספרות העברית המודרנית.
במסגרת פעילותו הפוליטית היה שותף בשנת 2001 להקמת תנועת "אומץ לסרב", שחבריה סירבו להמשיך ולשרת כחיילי מילואים בשטחים. קרא לחיילים לסרב לירות במפגינים פלסטינים בלתי חמושים בגבול רצועת עזה.
חיים אישיים
נשוי לפסיכולוגית נורית ענבר-וייס ואב לשלוש בנות.
קישורים חיצוניים
מהרצאותיו:
על ספריו:
פרדריקה, דוכסית וירטמברג
פרדריקה, דוכסית וירטמברג (Friederike von Württemberg, 27 ביולי 1765 - 24 בנובמבר 1785), הייתה בתו של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ואשתו של פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
ביוגרפיה
פרדריקה נולדה ב-27 ביולי 1765 בטרפטוב על הרגה שבפרוסיה, לפרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ולפרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה. בשנת 1769 עברה המשפחה להתגורר בטירת מונבליאר, הנמצאת ליד העיר בזל שבשווייץ (אז נמצאה בשטחה של דוכסות וירטמברג). מונבליאר נחשבה באותה התקופה למרכז תרבותי ודמויות אינטלקטואליות ופוליטיות רבות נהגו לבקר בטירה.
ב-6 ביוני 1781 התחתנה פרדריקה עם פטר, נסיך הולשטיין-גוטורפ, ממנו נולדו לה שני ילדים. ב-24 בנובמבר 1785 מתה פרדריקה בווינה בעת לידה, והיא בת 20 בלבד. לאחר מותה לא התחתן בעלה פטר שוב, ובשנת 1823 עלה לשלטון באולדנבורג, לאחר מות דודו וילהלם, דוכס אולדנבורג.
משפחתה
ב-6 ביוני 1781 התחתנה פרדריקה עם פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ממנו נולדו לה שני ילדים:
לואי דה מודהוי
גנרל של דיוויזיה לואי ארנסט דה מודהוי (17 בפברואר 1857 – 16 ביולי 1921) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה ונשיא תנועת הצופים הראשון של צרפת.
תחילת דרכו
דה מודהוי נולד ב-17 בפברואר 1857, בעיר מץ שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה. החלטתו להתגייס לצבא צרפת בשנת 1878, הונעה, כמו רבים מבני דורו, מתוצאותיה של מלחמת צרפת–פרוסיה. הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, בשנת 1907 קיבל פיקוד על רגימנט החי"ר ה-35 בבלפור. ב-10 ביולי 1913 הוא כבר החזיק בדרגת גנרל של בריגדה, וקיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-80. ב-4 ביולי 1914 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-19, והוא פיקד עליה עד 24 ביולי.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה דה מודהוי מפקד הדיוויזיה ה-16. ב-4 בספטמבר הוא קיבל פיקוד על הקורפוס ה-18, ובקרב הראשון על המארן פיקד על הקורפוס כחלק מהאגף השמאלי של הארמייה החמישית. הוא פיקד על הקורפוס עד 30 בספטמבר, וב-1 באוקטובר במהלך המירוץ אל הים, הוקמה הארמייה העשירית ומודהוי מונה כמפקד שלה. הארמייה שלו השתתפה בקרב אראס והצליחו למנוע מהגרמנים לכבוש את העיר. ב-2 באפריל 1915 הוא מונה למפקד הארמייה השביעית, ופיקד עליה עד 3 בנובמבר.
ב-2 באפריל 1916 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-15 ופיקד עליו עד 25 בינואר 1917, עת קיבל פיקוד על הקורפוס ה-11. הוא פיקד עליו עד 3 ביוני 1918. לקראת סוף המלחמה הוא מונה למושל הצבאי של עיר הולדתו מץ, שנכבשה מחדש מידי הקיסרות הגרמנית.
אחריתו
לאחר המלחמה פרש מודהוי מהצבא. הייתה לו קריירה פוליטית קצרה כנציג של מחוז מוזל. ביולי 1920 הוא נבחר כנשיא של תנועת הצופים בצרפת. הוא מת בפריז ב-16 ביולי 1921 והוא בן 64.
תעלת גאורגה הקדוש
תעלת גאורגה הקדוש (ברומנית: Brațul Sfântu Gheorghe) היא הזרוע הדרומית ביותר מבין הזרועות דרכן נשפכת הדנובה לים השחור. התעלה נמצאת בחבל דוברוג'ה, ברומניה.
אורך התעלה הוא 112 קילומטרים ועומקה המרבי 26 מטרים. מתעלת גאורגה הקדוש מסתעפות תעלת דראנוב ותעלת דונאבאט המקשרות ללגונה ראזים.
אפריל מנדז
אפריל ג'נט מנדז (נולדה ב-19 במרץ 1987) היא מתאבקת מקצועית אמריקאית לשעבר. היא הייתה מתאבקת בארגון ה-WWE תחת שם הבמה AJ Lee, לפני שנכנסה ל-WWE, מנדז התאבקה בארגוני היאבקות קטנים תחת שם הבמה מיס אפריל, וביניהם ארגון ה-WSU, ששם היא זכתה באליפות הזוגות של הארגון פעם אחת.
לאחר שחתמה על חוזה עם WWE ב-2009, AJ הצטרפה לעונה השלישית של NXT ב-2010, והגיעה למקום השלישי. ב-2012, לאחר ש-AJ הייתה מעורבת במערכות יחסים שונות עם מתאבקים שהיו קשורים בדרך כלשהי לאליפות ה-WWE ולאליפות העולם במשקל כבד, וגם הייתה המנהלת הכללית של התוכנית "Raw" במשך שלושה חודשים, היא זכתה בפרס סלאמי על "דיוות השנה". ביוני 2013, AJ הפכה בפעם הראשונה לאלופת הדיוות של ה-WWE לאחר שניצחה את קייטלין כשזכתה פעם שנייה באליפות היא חזרה לאחר חופשה וניצחה את האלופה לשעבר, פייג', בפעם השלישית של כהונתה היא ניצחה בקרב משולש בלילה של אלופים את ניקי בלה ואת האלופה פייג'.
אימונים (2007)
זמן קצר לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטה, מנדז חיפשה בתי ספר להיאבקות שקרובים לבית שלה. במרץ 2007, החל המתאבק ג'יי לית'ל לאמן אותה. ב-29 בספטמבר 2007, מנדז הופיעה לראשונה, תחת שם הבמה מיס אפריל, בארגון היאבקות קטן בניו ג'רזי.
(WSU (2008-2009
ב-10 באוקטובר 2008, מיס אפריל עשתה את הופעת הבכורה שלה בארגון ה-Women Superstars Uncensored) WSU). והפסידה בקרב מול ג'נה. ערב אחרי זה, מיס אפריל הצטרפה לטורניר על אליפות הזוגות של ה-WSU עם מליה הוסקה. הן ניצחו את ג'נה ולטשה בסבב הראשון, והן הפסידו לרוקסי קוטון ואני סוציאל בסבב השני. מיס אפריל הקימה צוות ביחד עם ברוק קארטר, וב-7 בפברואר 2009, הן ניצחו את רוקסי קוטון ואני סוציאל והפכו לאלופות הזוגות של ה-WSU.
ב-10 באפריל, מיס אפריל הצטרפה לטורניר "J-Cup", ובסבב הראשון, היא ניצחה את רוקסי קוטון, אבל הפסידה לריין בסבב השני. ערב אחרי זה, מיס אפריל והמאמן שלה ג'יי לית'ל הצטרפו לטורניר השנתי של "מלך ומלכת הזירה" וניצחו בו, לאחר שהם ניצחו את ג'נה ודני דמנטו בגמר. במאי 2009, מיס אפריל עזבה את WSU ופינתה את מקומה בתור אחת מאלופות הזוגות של WSU.
(FCW (2009-2011
לאחר שמנדז עזבה את WSU היא חתמה על חוזה עם WWE ונכנסה ל-Florida Championship Wrestling) FCW), ליגת הפיתוח של WWE. ב-13 באוגוסט מנדז ערכה את הופעת הבכורה שלה תחת שם הבמה אפריל לי, בקרב מרובע שבו סרינה מנצ'יני ניצחה. בספטמבר, מנדז שינתה את שם הבמה שלה ל-AJ לי. ב-4 בפברואר 2010, AJ ניצחה את סרינה וזכתה בתואר "מלכת FCW".
באמצע נובמבר, AJ הפסידה את התואר "מלכת FCW" לרוזה מנדז. ב-16 בדצמבר, AJ ניצחה את נעמי והפכה לאלופת הדיוות של FCW, והיא נחשבת לדיווה הראשונה שהחזיקה גם בתואר "מלכת FCW" וגם באליפות הדיוות של ה-FCW. ב-7 באפריל 2011, AJ הפסידה את האליפות לאקסנה.
NXT וצוות עם קייטלין (2010–2011)
ב-31 באוגוסט 2010, AJ הצטרפה לעונה השלישית של NXT, והמתאבק המקצועי שהוצמד אליה היה פרימו. ב-7 בספטמבר, AJ ערכה את הופעת הבכורה שלה ב-NXT בקרב זוגות עם פרימו נגד אקסנה וגולדאסט, שבסופו AJ ופרימו ניצחו. שבוע אחרי זה, AJ ופרימו התחרו בקרב זוגות נוסף מול דולף זיגלר וקייטלין והפסידו. במהלך שלושת השבועות אחרי זה, AJ ניצחה בקרב את מקסין ועברה שלושה אתגרים. ב-5 באוקטובר הקהל היה צריך לבחור למי לתת חסינות: ל-AJ או לקייטלין, ובסוף קייטלין קיבלה את החסינות. במהלך ארבעת השבועות אחרי זה, AJ עברה שני אתגרים, וב-2 בנובמבר ניצלה מהדחה. במהלך השבועיים אחרי זה, AJ ניצחה את ניקי בלה ואוקסנה, ועברה שני אתגרים, וב-16 בנובמבר זכתה בחסינות. על אף שניצחה את נעמי ועברה אתגר, AJ הודחה מ-NXT ב-23 בנובמבר. בגמר NXT, AJ, ברי בלה וניקי בלה ניצחו את אקסנה, מקסין ואלישה פוקס, ואחרי הקרב AJ התנשקה עם פרימו.
ב-27 במאי 2011, AJ ערכה את הופעת הבכורה שלה ב-WWE בתוכנית סמאקדאון ביחד עם קייטלין ונטליה הפכה למנג'רית שלהן. AJ וקייטלין התמודדו במספר קרבות מול אלישה פוקס וטמינה, אך הפסידו להן בכל הקרבות. הניצחון הראשון של AJ היה ב-10 ביוני בקרב נגד טמינה. באמצע 2011, התקיים פיוד בין נטליה, קייטלין ו-AJ לאלישה פוקס, טמינה ורוזה מנדז.
ב-5 באוגוסט בסמאקדאון, AJ הפסידה לנטליה בקרב, ואחרי הקרב נטליה תקפה את AJ. שבוע אחר כך, AJ וקייטלין הפסידו לנטליה ובת' פיניקס בקרב זוגות, והותקפו לאחר הקרב. במהלך החודשים לאחר מכן, AJ וקייטלין המשיכו להפסיד לנטליה ובת' פיניקס בקרבות רגילים ובקרבות זוגות. בנובמבר, קייטלין נהייתה עצבנית משום שהיא ו-AJ מפסידות כל הזמן, מה שגרם למתח ביניהן.
מערכות יחסים שונות והמנהלת הכללית של Raw (2011–2013)
בנובמבר 2011, AJ התאהבה בדניאל בריאן. בדצמבר, בריאן הפך לאלוף העולם במשקל כבד. AJ אמרה לבריאן שהיא אוהבת אותו והוא לא הגיב. ב-13 בינואר 2012, AJ ליוותה את בריאן לזירה בקרב נגד ביג שואו על אליפות העולם במשקל כבד. במהלך הקרב, ביג שואו התנגש בטעות ב-AJ ופצע אותה בצווארה. ב-3 בפברואר, AJ חזרה והצילה את בריאן מביג שואו כשהיא פצועה מאותו האירוע.
במרץ, בריאן התחיל להתעלל ב-AJ, כשהוא אמר לה לשתוק כשהיא רצתה לדבר וקרא לה כלבה שקרנית בפומבי ואמר שהיא תמיד מסכימה איתו ולמרות זאת, AJ המשיכה לעמוד לצידו של בריאן. ברסלמניה 28, התקיים קרב על אליפות העולם במשקל כבד בין בריאן לשיימוס. בקרב, דעתו של בריאן הוסחה, כשהוא רצה מ-AJ "נשיקת מזל טוב", מה שגרם לו להפסיד באליפות העולם במשקל כבד לשיימוס בזמן של 18 שניות. בריאן האשים את AJ בהפסד שלו ונפרד ממנה.
אחרי זה, AJ התחילה להראות רגשות ליריבים של בריאן: אלוף ה-WWE, CM פאנק וקיין. באירוע אין דרך החוצה, התקיים קרב משולש על אליפות ה-WWE בין קיין, פאנק ובריאן. AJ התפרצה לזירה והסיחה את דעתו של קיין, מה שגרם לפאנק לנצח בקרב. הפיוד בין פאנק לבריאן המשיך גם לאחר הקרב, ולאירוע "כסף בבנק", נקבע קרב על אליפות ה-WWE ביניהם, ובו AJ הייתה השופטת. ב-2 ביולי, התקיים קרב בין בריאן לפאנק שבו AJ התפרצה לזירה והפילה את שניהם על שולחנות שהיו ליד הזירה. שבוע אחרי זה, AJ הציעה נישואין לפאנק, ובתור תגובה בריאן הציע ל-AJ נישואין. אחרי שפאנק אמר ל-AJ שהוא לא מסכים, AJ סטרה לו וגם לבריאן. באירוע כסף בבנק פאנק ניצח את בריאן בקרב שבו AJ הייתה שופטת. בתוכנית Raw אחרי האירוע, בריאן הציע ל-AJ נישואין עוד פעם והיא הסכימה.