cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפירנאים האטלנטיים
המחוז נוצר תחת השם "מחוז הפירנאים התחתיים" במהפכה הצרפתית במרץ 1790, כשהוא מהווה איחוד של פרובינציית ביארן ההיסטורית, שלוש פרובינציות בסקיות, האדמות הגסקוניות של באיון ובידאש ומספר אדמות-כנסייה בשוליים.
באוקטובר 1969 קיבל המחוז את שמו הנוכחי.
עד סוף שנת 2015 השתייך המחוז לחבל אקיטן.
מיליאצקה (נהר)
מִילִיָאצְקָה (בבוסנית: Miljacka) הוא נהר הזורם במרכזה של בוסניה והרצגובינה, אורכו 35.9 קילומטרים והוא חוצה את העיר סרייבו. מקורו של הנהר סמוך לעיר פאלה אשר ברפובליקה סרפסקה והוא נשפך אל הנהר בוסנה.
מיליאצקה הוא אחד מיובליו של הנהר בוסנה. הוא חוצה את סרייבו בספיקה של 5.7 מטר מעוקב לשנייה ונשפך לנהר בוסנה מספר קילומטרים מערבית לעיר. בגלל הספיקה הנמוכה יחסית של הנהר וסוג הקרקע, מימיו עכורים יחסית ובגוון אדמדם, עניין שהוביל לכינויו בשם "הנהר האדום". לאורך הנהר הוקמו מספר גשרים ומהם נודע הגשר הלטיני, אשר בסמוך אליו נרצח פרנץ פרדיננד יורש העצר האוסטרו-הונגרי ורציחתו הובילה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
פאלקו (פירושונים)
ראו גם
}}
ברונו ולטר
ברונו ולטר (בגרמנית: Bruno Walter; 15 בספטמבר 1876, ברלין – 17 בפברואר 1962, בוורלי הילס; שמו המקורי היה ברונו ולטר שלזינגר) היה מנצח, פסנתרן ומלחין יהודי-גרמני. אחד המנצחים החשובים ביותר של המאה ה-20. וולטר היה המנצח של המקהלה של תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג (1929-1933) (משרתו האחרונה בגרמניה), המנצח הראשי של הפילהרמונית של ניו יורק (1947-1949) ומנצח אורח קבוע של הפילהרמונית של וינה.
תולדות חייו
ברונו ולטר, שנולד סמוך לכיכר אלכסנדר (אלכסנדרפלאץ) החל את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון שטרן בגיל שמונה, והופיע לראשונה לפני קהל בנגינה בפסנתר בגיל תשע. ואולם, לאחר ששמע אחד מן הקונצרטים של הנס פון בילוב בשנת 1889 וביקר בפסטיבל ביירוית בשנת 1891, שינה את דעתו והחליט לבחור בקריירה של מנצח. את הופעת הבכורה שלו בניצוח ערך עם Waffenschmied של אלברט לורצינג בשנת 1894. בהמשך אותה שנה יצא לאופרה של המבורג לעבוד כמנצח מקהלה ושם נפגש לראשונה והחל לעבוד עם גוסטב מאהלר, שאותו העריץ בכל לבו ועם המוזיקה שלו יזוהה במידה רבה בהמשך חייו. בשנת 1896 קיבל ולטר משרת ניצוח בבית האופרה בברסלאו - עבודה שמצא בשבילו מאהלר. שם השמיט את השם "שלזינגר", לבקשת מאהלר או מנהל האופרה, כדי ששמו יישמע פחות יהודי, אם כי התירוץ הרשמי היה, שהשם "שלזינגר" שכיח מדי בשלזיה. בשנת 1897 קיבל משרת מנצח-אופרה בפרסבורג, וב-1898 קיבל משרה דומה בריגה.
בשנת 1900 חזר ולטר לברלין, שם קיבל משרת מנצח של בית המלוכה הפרוסי בבית האופרה המלכותי של ברלין; עם עמיתיו שם נמנו ריכרד שטראוס וקרל מוק. בהיותו בברלין ניצח גם על הבכורה הברלינאית של היינריך העני מאת הנס פפיצנר, מלחין שיהיה לידידו הקרוב כל חייו.
בשנת 1901 נענה ולטר להזמנתו של מאהלר להיות לעוזרו באופרת החצר של וינה. בהופעת הבכורה שלו שם ניצח על אאידה של ורדי. בשנים הבאות יצא שמו של ולטר כמנצח ברחבי אירופה, שהופיע בפראג, בלונדון, (שם ניצח בשנת 1910 על טריסטן ואיזולדה של וגנר ועל המחריבים של אתל סמית בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן), וברומא. חודשים אחדים אחרי מותו של מאהלר בשנת 1911 ניצח ולטר על הביצוע הראשון של השיר על הארץ במינכן, ועל הסימפוניה התשיעית של מאהלר בווינה, בשנה שאחריה.
ולטר קיבל אמנם אזרחות אוסטרית בשנת 1911, אך עזב את וינה והיה למנהל מוזיקלי של האופרה הבווארית המלכותית במינכן בשנת 1913. בינואר של השנה הבאה ניצח ולטר על הקונצרט הראשון שלו במוסקבה. בשנות מלחמת העולם הראשונה, המשיך לעסוק באופן פעיל בניצוח.
ולטר סיים את תקופת מינויו במינכן בשנת 1922 ויצא לניו יורק בשנת 1923, שם עבד עם התזמורת הסימפונית של ניו יורק בקרנגי הול; לאחר מכן ניצח בדטרויט, מינסוטה ובוסטון.
בשובו לאירופה נענה שוב לכמה הזמנות עבודה, בהן ברלין (1925, כמנהל מוזיקלי באופרה העירונית, שרלוטנבורג) ולייפציג (1929). את הופעת הבכורה שלו בלה סקאלה ערך בשנת 1926. בלונדון היה ולטר מנצח ראשי של העונות הגרמניות בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן משנת 1924 עד 1931.
בשנת 1933, כשהמפלגה הנאצית החלה להצר את צעדיו בגרמניה, יצא ולטר לאוסטריה. אוסטריה נשארה מרכז פעילותו העיקרי למשך השנים הבאות, אם כי היה מנצח אורח תדיר בתזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם בין השנים 1934 עד 1939, והופיע כאורח גם בקונצרטים שנתיים עם הפילהרמונית של ניו יורק משנת 1932 עד 1936. כשהיטלר סיפח את אוסטריה ב-1938, הציעה צרפת אזרחות לוולטר, והוא נענה בחיוב; ואולם, ב-1 בנובמבר 1939 הפליג לארצות הברית, שהייתה בסופו של דבר למשכנו הקבוע. הוא התגורר בבוורלי הילס במשך שנים רבות ובין שכניו הרבים לגלות היה הסופר הגרמני תומאס מאן.
במשך שנותיו בארצות הברית עבד ולטר עם הרבה תזמורות אמריקאיות מפורסמות, בהן התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית, הפילהרמונית של ניו יורק (שם היה יועץ מוזיקלי מ-1947 עד 1949) ותזמורת פילדלפיה. מ-1946 חזר לעיתים קרובות לאירופה, והיה לדמות מוזיקלית חשובה בשנים הראשונות של פסטיבל אדינבורו, בזלצבורג, וינה ומינכן. שנותיו האחרונות צוינו בהקלטות סטריאו עם תזמורת קולומביה. הקונצרט החי האחרון שלו חל ב-4 בדצמבר 1960 עם התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס והפסנתרן ואן קלייברן. ההקלטה האחרונה שעשה הייתה של סדרת פתיחות מאת מוצרט עם תזמורת קולומביה בסוף מרס 1961.
ברונו ולטר מת בהתקף לב בביתו בבוורלי הילס, בשנת 1962.
הניצוח של ברונו ולטר מתייחד תכופות בחמימות ואנושיות וינאית, שידע להפיק מתזמורתו. בדומה לאוטו קלמפרר, ולטר עבד עם מאהלר וביצועיו את יצירותיו של מאהלר נחשבים משכמם ומעלה, בייחוד הקלטת הסימפוניה התשיעית שלו, שעל ביצועה הראשון הייתה לו הזכות לנצח. ההקלטה, הראשונה של סימפוניה זו, נעשתה בהופעה חיה של הפילהרמונית של וינה בינואר 1938 - בסך הכול חודשיים לפני שהאנשלוס הנאצי כפה גלות על ולטר. אחת ההקלטות היקרות ביותר ללבו של ולטר הייתה זו של השיר על הארץ של מאהלר, שנעשתה בשביל חברת 'דקה האנגלית בשנת 1951, עם קתלין פרייר, יוליוס פאצאק והפילהרמונית של וינה.
ולטר ניצח על יצירותיו של עוד מלחין וינאי, אנטון ברוקנר, והקלטת הסימפוניה התשיעית של ברוקנר גם היא ציון דרך בין הופעותיו.
ולטר היה מנצח דגול של מוזיקה מן התקופה הקלאסית וביצועיו המוקלטים ליצירות יוזף היידן, מוצרט ובטהובן אהובים על רבים וטובים. הוא ניצח גם על אופרות ואת הקלטות האופרות מאת מוצרט, שניצח עליהן במטרופוליטן אופרה אפשר להשיג כיום על גבי תקליטורים, יחד עם ביצועי פידליו של בטהובן.
מיכאל בן חורין
מיכאל בן חורין (נולד בט"ז באייר ה'תש"ח, 25 במאי 1948) הוא פעיל ימין-רדיקלי בולט בישראל. הגה את יוזמת "מדינת יהודה" והוציא לאור את הספר "ברוך הגבר".
ביוגרפיה
נולד בצרפת בשם מיכאל קנכט כילד השני מבין ארבעה ילדים ליעקב (ז'אק) וחנה (אנני) קנכט, ילידי גרמניה וניצולי שואה. אחת מאחיותיו, דבורה, נשואה למתמטיקאי אליהו ריפס.
בן חורין התגייס במאי 1966 ושירת בחטיבת הצנחנים כמאגיסט. בהמשך יצא לקורס קצינים וחזר לשרת בבית אל. הוצב במקום ה-5 ברשימת כך בבחירות לכנסת העשירית
בימי המאבק נגד הנסיגה מסיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, היה ממקימי חצר אדר ורכז היישוב. הוא הורשע בהחזקת שישה קראוונים של הסוכנות היהודית שנלקחו בלי רשות ממושב פרי גן.
במהלך חול המועד סוכות (1989) נערך כינוס אותו הוביל בן-חורין כ"נשיא מדינת יהודה". בן־חורין נחקר במשטרה על הדברים שאמר בכינוס נגד ערבים: "ממשלת ישראל לא רוצה, לא. מסוגלת ולא יכולה לגרש יהודים מיש״ע. הגיע הזמן שהיהודים יתפכחו ויבינו שהבעיה היא ערבים ולא יהודים. אנחנו, במדינה החדשה, לא נהיה כבולים לבג״ץ ונוכל לגרש ערבים בחופשיות", משום שהדברים נחשבו להסתה לגזענות.
בינואר 1990 הועמד מיכאל בן חורין למשפט בחשד להצתת בית דפוס.
בקיץ 2004, לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות, מיכאל בן חורין ניסה לחדש את רעיון "מדינת יהודה". בנוסף היה בין יוזמי טקס פולסא דנורא, שלדברי משתתפיו נועד להביא למותו של ראש הממשלה אריאל שרון.
לאחר טבח מערת המכפלה הושם במעצר מנהלי למשך חצי שנה.
ב-1995 ערך והוציא לאור את הספר "ברוך הגבר", ובעקבות כך הורשע בפרסום הסתה לגזענות ובעידוד לאלימות. בנוסף היה בין מארגני "הילולה" על קברו של ברוך גולדשטיין, שהתקיימה במשך מספר שנים.
פרסם גם מאמרים בעלון שבת "דרכה של תורה" המזוהה עם רעיונות תנועת כ"ך.
חיים אישיים
מתגורר היום במושב נוב שברמת הגולן. הוא למד אווירונאוטיקה בטכניון ונשוי לאראלה רפפורט, בתו של גבריאל רפפורט ("גברוש"), שחזרה בתשובה. לבני הזוג 12 ילדים.
רמת וייקפילד
רמת וייקפילד או וייקפילד היילנד (באנגלית: Wakefield Highland) היא רמה מכוסה שלג, באזור ארץ פאלמר, במרכז חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
קרחון הרמס, וכן מוצאו של קרחון ויירהאוזר ומוצאו של קרחון אפרודיטה גובלים ברמת וייקפילד מצפון לרמה.
מוצאו של קרחון איירי, מוצאו של קרחון רוץ ומוצאו של קרחון סלר, גובלים ברמת וייקפילד ממערב לרמה.
קרחון פלמינג גובל ברמת וייקפילד, מדרום לרמה.
מוצאו של קרחון לוראבי, מוצאו של קרחון סאנפיקס ומוצאו של קרחון גרימלי, גובלים ברמת וייקפילד ממזרח לרמה.
גילוי ומיפוי הרמה
הרמה צולמה לראשונה מהאוויר ב-22 בדצמבר 1947 על ידי משלחת רון לחקר אנטארקטיקה (Ronne Antarctic Research Expedition; (בראשי תיבות RARE)).
הרמה מופתה לראשונה בנובמבר 1960, על ידי סקר שטחי חסות איי פורלנד (Falkland Islands Dependencies Survey; (בראשי תיבות FIDS)).
מקור השם
הרמה נקראת על שם הויסקונט מוויקפילד שבהיית', שתרם כספים למימון המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם (British Graham Land expedition; בראשי תיבות: BGLE), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1934 – 1937.
שם זה, אושר על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה (Advisory Committee on Antarctic Names; בראשי תיבות: UK-APC) וכן על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית (Advisory Committee on Antarctic Names; בראשי תיבות: US-ACAN),ו וזאת על מנת לשמר את שמו של הר וייקפילד, אשר שונה על ידי ה-BGLE, ואשר נקרא כיום הר הואופ.
יוקי קיהארה
יוקי קיהארה (באנגלית: Shigeyuki "Yuki" Kihara, נולדה ב-1975) היא אמנית בינתחומית ילידת סמואה, ממוצא יפני וסמואי. קיהארה היא פאפאפין.
ביצירתה היא מבקשת לאתגר נרטיבים היסטוריים דומיננטיים וייחודיים על ידי חקר ההצטלבות בין פוליטיקת זהויות, דה-קולוניזציה ואקולוגיה באמצעות אמנות חזותית, מחול ואוצרות. חלק גדול מעבודותיה עוסק בסטריאוטיפים תרבותיים ונורמות דומיננטיות של מיניות ומגדר המצויים ברחבי העולם. ג'קובי פלומבו כתב עליה ב-CNN Style כי "היא מתייחסת ביצירותיה להיסטוריה של סמואה של אלימות קולוניאלית והאיום הממשמש ובא של אסון אקלים, קרב שבו סמואה נמצאת בחזית."
ב-2022 ייצגה את ניו זילנד בביאנלה ה-59 של ונציה. בתערוכה "מחנה גן עדן" קיהארה "שיפצה" או פירשה מחדש יצירות אמנות של הצייר פול גוגן שצייר ילידות טהיטיות. בציוריה היא מדגישה את נקודת המבט הנצלנית שלו.
ביוגרפיה
שיגיוקי קיהארה נולדה ב-1975 בסמואה, לאם סמואית ואב יפני, יליד אוסקה. היא בעלת אזרחות ניו זילנדית וסמואית. ב-1990, בגיל 15, היגרה לניו זילנד על מנת לזכות בהשכלה גבוהה. היא למדה עיצוב אופנה בוולינגטון פוליטק, כיום אוניברסיטת מאסי.
קריירה
ב-1999 הוצגה תערוכת יחיד במוזיאון של ניו זילנד טה פאפא טונגוורה בשם "Adorn to Excess". התערוכה הורכבה מעשרים ושש חולצות בהן נעשה שימוש בלוגואים של תאגידים גדולים וניכסו אותם מחדש. קיהארה תיאר את המושג "לערער את מערכת הכוח השולטת בחייהם של עמים ילידים כיום".
תערוכת היחיד הראשונה שלה, מחוץ לניו זילנד, הייתה בשנת 2008 כאשר מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק, הציג תערוכת יחיד של עבודותיה בשם "תמונות חיות". בעקבות התערוכה רכש המוזיאון את עבודותיה והן מוצבות כיום באוסף קבוע במוזיאון. צילומי הדיוקן העצמי של קיהארה בתערוכות כללו עירום בתנוחות שהציגו דימויים קולוניאליים של אנשים פולינזים כאובייקטים מיניים. הייתה זו הפעם הראשונה שהמוזיאון הציג תערוכת יחיד של אמן ממוצא ניו זילנדי או מהאוקיינוס השקט.
קיהארה הציגה את עבודותיה רבות בניו זילנד ובעולם עם תערוכות יחיד הכוללות את הטריאנלה באסיה פסיפיק (2002 ו-2015); טריאנלה של אוקלנד (2009); Sakahàn Quinquennial (2013); הביאנלה לצילום דיגו (2014); הביאנלה בהונולולו (2017) והביאנלה לאמנות בבנגקוק (2018).
מאז 2017 קיהארה היא עמיתת מחקר במוזיאונים הלאומיים לתרבויות עולמיות בהולנד, שם היא עוסקת ב "סוגיות של חילופי תרבויות וייצוגים, כולל זהויות תרבותיות במבנים העכשוויים וההולנדיים של האוקיינוס השקט".
ב-2018 הוציאה תערוכת וידאו פרפורמנס המורכבת מסדרת צילומים ונקראת Te Taenga Mai o Salome (סלומה מגיעה). היא יצרה המשך לסדרה ב-2021 וקראה לה Quarantine Islands (איים בבידוד). שתי התערוכות מציגות תמונות בהן מופיעה קיאהרה בדמות פיקטיבית בשם 'סלומה' - "אישה סמואית מהמאה ה-19" - בהשראת תצלום בשם Samoan Halfcaste (בת תערובת סמואית) משנת 1886 אשר צולם על ידי הצלם הקולוניאלי הניו זילנדי תומאס אנדרו. קיהארה משתמשת בצילומים על מנת ללכוד רגעים מסוימים המספרים מחדש את ההיסטוריה שסופרה על ידי צד אחד, על ידי זה שמביאה נרטיבים שטרם סופרו של אותן סיטואציות.
בשנת 2019 הציגה קיהארה את השלב הראשון של הפרויקט החמש-שנתי שלה "שיר אהבה סמואי" שיר על סמואה הכולל קימונו מסורתי מסוג פוריסודה, החוקר מיתוסים תרבותיים, קשרים טרנס-פסיים ותרגומים תרבותיים.
אוספים ציבוריים
ניתן למצוא את עבודותיה של קיהארה באוספים הציבוריים של; מוזיאון טה פפה של ניו זילנד; הגלריה לאמנות אוקלנד, ניו זילנד; אוסף האמנות של אוניברסיטת אוקלנד, ניו זילנד; אוניברסיטת מאסי, ניו זילנד; אוסף הוקן, דנידן, ניו זילנד; מוזיאון וואיקאטו לאמנות והיסטוריה, ניו זילנד; קרן שרמן לאמנות עכשווית, סידני אוסטרליה; המוזיאון לאמנות עכשווית, סידני אוסטרליה; מרכז התרבות טיבאחו, קלדוניה החדשה; מוזיאון אוניברסיטת קיימברידג' לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה, בריטניה ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
אוצרות
כאוצרת, קיהארה אצרה מספר תערוכות, בין היתר, 'יד ביד' (1999) שאצרה יחד עם ג'ני פרייזר בהשתתפות למעלה מ-30 אמנים ילידים קווירים ברחבי אוקיאניה כחלק מהסידני גיי מרדי גרא.
היא גם שיתפה פעולה עם האמנית של בנאבאן קתרינה טאיווה בפרויקט בנבה, בקריג'וורקס, אוסטרליה, נובמבר-דצמבר 2017. הפרויקט ממשיך לסייר; 'פרויקט בנבה' הוצג לאחרונה ב-MTG Hawke's Bay Tai Ahuriri; וכן במרכז לאמנויות אוקיאניה, אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט בסובה, פיג'י בנובמבר 2020.
בשנת 2015, קיהארה שיתפה פעולה כמנהלת שותפה אמנותית לצד הכוריאוגרף הברלינאי יוכן רולר בהפקת מחול בשם "הם ואנו" שהוצגה בבכורה בסופיאנסאלה, ברלין וסיירה ברחבי גרמניה ושווייץ. הפקת מחול בשם 'Crosscurrents' עלתה לראשונה בגרמניה בשנת 2020.
כתיבה
בספר בשם 'חיים קוויריים של סמואנים' הכולל 14 פרקים אוטוביוגרפיים של להט"ב ופאפאין סמואים הגרים בסמואה, סמואה האמריקנית, אוסטרליה, ניו זילנד, הוואי ואי הצבים ארצות הברית בעריכה משותפת של קיהארא ודן טאולפאפה מקמולין, בהוצאת Little Island Press הושק באוקטובר 2018 באי אפולו, אפיה סמואה בתמיכת הנציבות העליונה של ניו זילנד.
מאמרים של קיהארה פורסמו בפרסטל, בהוצאת קיימברידג', ובהוצאת אוניברסיטת הוואי.
הביאנלה בוונציה
בשנת 2022 ייצגה את ניו זילנד בביאנלה של ונציה, מה שהופך אותה לאמנית השנייה ממוצא פסיפי שייצג את המדינה בביאנלה.
התערוכה בביאנלה בוונציה נקראת "מחנה גן עדן" והיא מבוססת על ציור של האמן פול גוגן "נשים טהיטיות", מ-1899 המציג שתי דמויות נשיות אחת אוחזת בפרח ונשענת אל בת לווייתה, שמגישה לצופה מגש פירות, אבל לא ממש מרימה את עיניה. הצייר, שמת ב-1903, בילה עשור מחייו המאוחרים בפולינזיה הצרפתית כאשר הוא מתמקד בציוריו באקזוטיות של הנשים הילידות הצעירות בהן פגש, ובמקביל ניהל איתן גם יחסים טורפים, מורשת מסובכת שקיבלה התייחסות בתערוכת "דיוקנאות גוגן" בגלריה הלאומית בלונדון בשנת 2019. בין השאר, נערות העשרה שצייר כללו בת 13 בשם תהאמנה טהורה, שמומחים מאמינים שהיא אשתו השנייה.
את היצירה ראתה קיהארה לראשונה ב-2008 כאשר הציגה את תערוכתה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. בתערוכה "מחנה גן עדן" קיהארה "שיפצה" - או פירשה מחדש - את הציור, יחד עם רבות מיצירות האמנות האחרות של גוגן. ב"מחנה גן עדן", שאצרה נטלי קינג, קיהארה משלבת נושאים של זכויות להט"ב+, איכות הסביבה ודקולוניזציה. בתמונות השופעות שלה, שצולמו באי אופולו בסמואה עם צוות וצוות של כמעט 100 איש, היא מלהקת את פאפאפין בתפקידים הראשיים, היא שומרת על המוכרות של יצירותיו של גוגן אך מדגישה את נקודת המבט הנצלנית שלו. באינטרפטציה שלה לציור של גוגן "שתי נשים טהיטיות", שנקרא "שתי פאפאפין " שתי נשות הפאפפין עומדות מול הגנים המטופחים של אתר נופש מקומי ולובשות טקסטיל מסורתי. קיהארה בחרה להציג פרחי בר מקומיים וצלחת רמבוטן כאביזרים שלהם, ויצרו איקונוגרפיה חדשה לגמרי.
למרות שרגלו של גוגן מעולם לא דרכה בסמואה, חלק מהציורים העיקריים שלו היו למעשה בהשראת תצלומים של אנשים ומקומות. באמצעות המחקר המקיף שלה על צילום קולוניאלי, קיהארה מצאה קשר ברור בין גוגן לסמואה במיוחד דרך תמונותיו של תומאס אנדרו, צלם ניו זילנדי שחי בסמואה במשך המחצית השנייה של חייו, מ-1891 עד 1939. קיהארה גילה קומפוזיציות זהות לעבודותיו של גוגן, וכן עדויות לכך שגוגן ביקר ב-1895 בגלריה לאמנות של אוקלנד, שבה שוכנו כמה מהתמונות של אנדרו. קיהארה גם מאמינה שייתכן שהדוגמניות של גוגן אינן נשים סיסג'נדריות, בהתייחס למחקרו של החוקר המאורי ד"ר נגאוויה טה אווקוטוקו, שכתב שהדגמים ה"אנדרוגינים" שצייר היו ככל הנראה מאהו - הקהילה הפולינזית הילידית, שבדומה לפאפאפין של סמואה, נחשבים למגדר שלישי ומבטאים זהות נשית.
לדברי קיהארה, הדיוקן שלה מאתגר את עצם הרעיון של גן עדן. "הרעיון של גן עדן הוא למעשה הטרונורמטיבי", אמרה, בהתייחסה לגן העדן של התנ"ך, ביתם של אדם וחוה. בספרות ובאמנות המפורסמות, כמו גם בדימויים מסחריים של נשואים טריים בירח דבש, "גן העדן הונצח על ידי אנשים רבים, כולל פול גוגן", אמרה. "הוא בא מקאנון של המבט המערבי שכופה את הרעיון הזה."
הקריאה למקום גן עדן גם מעלה את המורכבות של האזורים האידיליים לכאורה שבהם תיירים נוסעים כדי לברוח, היא הוסיפה, כולל ההיסטוריה של הארץ של אלימות קולוניאלית והאיום הממשמש ובא של אסון אקלים, קרב שבו סמואה נמצאת בחזית.
חיים אישיים
קיהארה היא פאפאפין. החל מ-2011 היא חיה ועובדת בסמואה.
פרסים
בשנת 2007, היא הייתה האמנית הראשונה שזכתה במלגת במגורים ב-The Physics Rooms Art Residency בקרייסטצ'רץ'.
בשנת 2012, היא זכתה בפרס פרמאונט וולאס לאמנות.
בשנת 2013 זכתה בפרס "האמן הפסיסיפי הצעיר של ניו זילנד" בטקס פרסי האמנויות פסיפיק.
כחוליות
הכחוליות (שם מדעי: ; נקראות גם חיידקים כחוליים ולעיתים גם אצות כחוליות) היא מערכה של יצורים חסרי גרעין השייכים לעל ממלכת חיידקים אמיתיים. לכחוליות יש קווים משותפים עם הקבוצות השונות הקרויות אצות: הם מכילים כלורופיל a שהוא פיגמנט פוטוסינתטי המשותף לכל האצות וחסר ברוב החיידקים מבצעי פוטוסינתזה. בפוטוסינתזה של הכחוליות גם משתחרר חמצן בשונה מרוב החיידקים המבצעים פוטוסינתזה. משערים כי הכחוליות היו מהאורגניזמים הראשונים באבולוציה לבצע פוטוסינתזה, לפני כ-3.5 מיליארד שנים, עקב כך השתנה הרכב הגזים באטמוספירה מגזים רעילים לגזים המאפשרים נשימה.
הכחוליות הן חלק מהפלנקטון ומשמשות כמזון למגוון יצורי ים. לחיידקים אלו יש תפקיד משמעותי בשרשרת המזון ובמחזורי המינרלים בטבע. היות שהם מסוגלים לקלוט חמצן וחנקן מן האוויר, הם מסוגלים לגדול כמעט בכל סביבה וכן ניתן למצוא אותם בסימביוזה עם פטריות, שיתופיות הקרויה חזזית. ניתן לראות כחוליות בבנינים רבים שיש בהם רטיבות.
בתמונה: כחולית שרשרתית, הנקראת נוסטוק. בשרשרת זו אחרי כל כמה תאים קטנים שעושים פוטוסינתזה, יש הטרוציסט גדול השונה מכולם; אין בו כלורופיל ולכן הטרוציסט זה לא מבצע פוטוסינתזה, אך הוא כן יכול לבצע קיבוע של חנקן חופשי מהאוויר (N2). לא מתקיימת בו פוטוסינתזה, ולכן אין בו פליטת חמצן שמזיק לפעילות האנזים ניטרוגנאז המבצע את קישור החנקן.
תנאי מחיה
הטמפרטורה המיטבית לביצוע פוטוסינתזה בכחוליות היא כ-20 עד 30 מעלות צלזיוס. במצב אפיליטי (על סלעים), אקווטי (במים), אנדוליטי (בתוך סלעים), כזמואנדוליטי (בסדקים בסלע) ואפיגאי (כקרומים על הקרקע). מים נוזליים הם תנאי הכרחי לגידול הכחוליות ולכן הן מופיעות לעיתים קרובות במסלול הזליגה של מים על מבנים שונים ופסלים. במצב אנדוליטי הכחוליות מקבלות אור שעובר דרך הסלע ומים שחודרים דרך גבישי הסלע המיקרוסקופיים.
הכחוליות החיות באזורים חשופים לקרינה מכילות את הפיגמנט סקיטונומין המגן עליהן מקרינת על-סגול ולכן הן בעלות צבע שחור, הכחוליות החיות באזורים מוצלים בעלות צבע ירוק-כחול בגלל הכלורופיל. הן רגישות ליוני נחושת, עופרת ואמוניום.
סימביוזה
ישנן כחוליות החיות בסימביוזה עם פטריות כחזזיות. הפטרייה משמשת כמצע גידול לכחוליות ומספקת לה הגנה מפני קרינה, מים, ומינרלים, ואילו הכחולית מבצעת פוטוסינתזה ומקבעת חנקן ומספקת לפטרייה סוכר. החזזית מורכבת מפוטוביונאט - הכחולית, ומיקרוביונאט - הפטרייה.
מיון פנימי
בקרב הכחולית החלוקה למחלקות עוד נתונה תחת מחקר והקשרים הפילוגנטיים בין הסדרות השונות עוד לא ברורים. על פי הנומנקלטורה הבינלאומית לפרוקריוטים אין חלוקה סיסטמטית מקובלת בתוך הכחוליות אך נעשו מספר ניסיונות לאמץ כזאת, שהבולטת שבהן מ-2004 הציעה לחלק את הכחוליות לשמונה סדרות.
ברשימה זאת מובאת החלוקה המקובלת לסדרות ומרמת הסדרה מטה כתובים רק המשפחות תת-המשפחות והסוגים הידועים בישראל.
יאנוש קמינסקי
יאנוש קמינסקי (נולד ב-27 ביוני 1959 בפולין) הוא צלם אמריקאי פולני.
קמינסקי נולד בז'יימביצה שבפולין. ב-1981 כשהיה בן 21, החליט להגר לארצות הברית לאחר שוויצ'ך ירוזלסקי הכריז על ממשל צבאי בפולין. מ-1982 ועד 1987 למד במכללת קולומביה בשיקגו והשלים שם תואר ראשון באמנות עם דגש על סרטים. הוא המשיך לתואר שני ב-AFI Conservatory.
קמינסקי התחיל את דרכו כצלם בסרט ליידי אמריקה. מ-1993 החל לעבוד על סטיבן ספילברג. קמינסקי זכה באוסקר פעמיים בסרטים רשימת שינדלר ולהציל את טוראי ראיין. על צילומיו בסרטים היה מועמד לפרס גם בסרטים הפרפר ופעמון הצלילה, סוס מלחמה, לינקולן, אמיסטאד וסיפור הפרברים. קמינסקי צילם את הסרט מינכן. בנוסף לעבודתו עם ספילברג עבד קמינסקי גם עם קמרון קרואו, ג'יימס ל. ברוקס וג'וליאן שנאבל.
קמינסקי היה חבר לאיגוד האמריקאית לצילומים והתפטר ב-2006.
קמינסקי היה נשוי לשחקנית הולי האנטר והם נפרדו ב-2001. קמינסקי היה נשוי לרבקה רנקין והתגרש ב-2004.
ויליאם קושינג
ויליאם קוּשינג (באנגלית: William Cushing; ) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא כיהן במשרה זו מאז יום ההתכנסות הראשון של בית המשפט (2 בפברואר 1790) ועד יום מותו. בנוסף, הוא כיהן כנשיא בית המשפט, לאחר שמוּנה על ידי ג'ורג' וושינגטון, אך דחה את המינוי מסיבות בריאותיות לאחר יומיים בלבד. זו הייתה תקופת הכהונה הקצרה ביותר של נשיא בביהמ"ש העליון האמריקני.
ראשית חייו ותחילת הקריירה
קושינג נולד במסצ'וסטס למשפחה מיוחסת. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרוורד ולאחר מכן שימש במשך שנה כמורה. ב-1751 הוא קיבל רישיון עריכת דין בבוסטון. על אף שהיה נצר למשפחת עורכי דין, הוא התקשה בעבודה בתחילת הקריירה. באותו זמן, אביו, ג'ון קושינג, כיהן בערכאה העליונה של מסצ'וסטס, כחלק מתקופת כהונה של כ-24 שנים בתפקיד. כשאביו סיים את תפקידו, בנו ויליאם נבחר למלא את מקומו, והוא עזב את קריירת עורך הדין, בה התקשה, לטובת שיפוט. הוא היה לשופט-שלום ולשופט בענייני צוואות באזור במסצ'וסטס שכיום הוא חלק ממיין. בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, היה על קושינג לבחור צד: המורדים האמריקנים או השלטון הקולוניאלי הבריטי; בניגוד לשאר חברי ביהמ"ש, בחר קושינג לתמוך בצד המורד של העם האמריקני.
קושינג נישא לחנה פיליפס ב-1774. לזוג לא היו ילדים.
עבודתו בענייני חוק
ב-1783 קושינג ניהל תובענה פלילית שלמעשה ביטלה את העבדות במסצ'וסטס. אחד הגורמים העיקריים לביטול העבדות במהלך התובענה היה הציטוט שהובא בה, "כל בני האדם נולדו חופשיים ושווים" ("all men are born free and equal"), מתוך חוקת מסצ'וסטס מ-1780, שעזר בשכנוע חבר המושבעים. במהלך מרד שייז, הוא דאג לכך שישיבות בית המשפט ימשיכו להיערך, גם בהתקיימות מחאות אגרסיביות מצד המורדים החמושים. לאחר מכן הוא גם עמד בראש המשפט נגד המורדים. ב-1788 הוא הפך לסגן הנשיא של המועצה הנבחרת של מסצ'וסטס (Convention of the Commonwealth of Massachusetts).
כשופט בית המשפט העליון
כאשר ג'ורג' וושינגטון הפך לנשיאה הראשון של ארצות הברית, הראשון שהוא מינה לשמש כשופט בביהמ"ש העליון היה קושינג. על אף ששימש בתפקיד במשך 21 שנה, הוא הביע את דעתו ב-19 פסקי דין בלבד, בעיקר עקב נסיעות תכופות ובריאות לקויה, ובנוסף - בשל אי-השלמות בפרטים שהייתה אז בנוגע למקרים שנדונו בביהמ"ש. הוא בדרך כלל החזיק בדעה הנוטה לטובת המדינה או בדעה פדרליסטית, ובדרך כלל חלק על דעות הדמוקרטים-רפובליקנים הג'פרסונאים. ככל הנראה, שתי החלטותיו החשובות ביותר היו בפסקי הדין "צ'יזאם נגד ג'ורג'יה" (Chisholm v. Georgia) ו"וייר נגד הילטון" (Ware v. Hylton), שעסקו בעניינים תוך-מדיניים ובמעמדן של אמנות.
הוא ניהל את טקס ההשבעה הרשמי של וושינגטון כנשיא ארצות הברית לפני תחילת כהונתו השנייה בתפקיד.
כשהיה עדיין שופט בבית המשפט העליון, ניסה קושינג להתמודד מול סמואל אדמס על תפקיד מושל מסצ'וסטס, אך ללא הצלחה.
נשיא בית המשפט העליון האמריקני
כאשר התפטר ג'ון ג'יי מתפקידו בבית המשפט ב-1795, היה על ג'ורג' וושינגטון למנות נשיא חדש לבית המשפט העליון. על אף שג'ון ראטלדג' היה בחירתו הראשונה, הסנאט סירב לאשר את מינויו. בשל כך, וושינגטון הציע ב-26 בינואר 1796 את ויליאם קושינג לתפקיד; יום לאחר ההצעה, הסנאט אישר פה אחד את המינוי, ונשיא ארצות הברית חתם על מסמכי מתן הסמכות. אולם, על אף שקושינג נכח כנראה באותם ימים בפילדלפיה (הבירה הזמנית), הוא לא היה מודע לכך שהוא עמד לשמש בתפקיד עד שוושינגטון הציג אותו בסעודה חגיגית בתואר שנושאים מחזיקי התפקיד - Chief Justice.
קושינג הסכים למינוי, וכנראה שימש בין 3 ל-4 בפברואר כנשיא ביהמ"ש בזמן ישיבותיו. ב-5 בפברואר שלח קושינג מכתב לוושינגטון, שבו ביקש לבטל את סמכותו כנשיא בית המשפט בשל ה"מצב הבריאותי הלקוי והמידרדר" שלו, ובמקומו מונה ג'ון ראטלדג'. רישומי היסטוריה של ביהמ"ש העליון האמריקני לא מציינים את תקופת כהונתו של קושינג, וכאשר יש בהם התייחסות אליו בהקשר של התפקיד, מצוין רק כי הוא דחה את המינוי.
מחוזות צרפת מעבר לים
מחוזות צרפת מעבר לים (בצרפתית: départements d'Outre-mer או בראשי תיבות DOM) הם שם כללי למחוזות צרפת אשר מצויים מחוץ לאירופה ומוכרים רשמית כמחוז וכחבל (Régions d'outre-mer). כחלק מצרפת, למחוזות אלו יש ייצוג באספה הלאומית, לתושביהם יש זכות הצבעה לנשיאות צרפת ולפרלמנט האירופי, והמטבע הרשמי בהם הוא האירו.
רשימת המחוזות
ישנם חמישה מחוזות מעבר לים, וכל אחד מהם הוא גם חבל ארץ נפרד:
היסטוריה
חמשת המחוזות שמעבר לים הם קולוניות עבר צרפתיות אשר נשארו תחת החסות הצרפתית באופן רציף מהמאה ה-17. המעמד של מחוז מעבר לים ניתן ב-1946 בחוק שייסד את הרפובליקה הרביעית. באותו זמן המחוזות שהוגדרו כמחוז מעבר לים היו גוואדלופ, מרטיניק, גיאנה הצרפתית, ראוניון ואלג'יריה, עד לסיום הכיבוש הצרפתי ב-1962. בין השנים 1976–1985, הארכיפלג סן-פייר ומיקלון היה בסטטוס דומה, אך כיום הוא בעל סטטוס של קולקטיב מעבר לים ומהווה חלק ממדינות מעבר לים של האיחוד האירופי. ב-31 במרץ 2011 הוכרה מיוט כמחוז מעבר לים לאחר הצבעה במשאל עם שנערך שנתיים לפני כן.
סטטוס אירופי
באיחוד האירופי מחוזות צרפת מעבר לים נחשבים כמחוזות רחוקים (outermost regions).
מור פריאוס
מור פריאוס (בהונגרית: Preusz Mór; אוז'הורוד, 14 בפברואר 1883 – גרמניה, קיץ 1944) היה מזכיר איגודים המקצועיים, פוליטיקאי, מנהל מפעל, מומחה דפוס יהודי-הונגרי, ממנהיגי מועצת הפועלים בבודפשט (מועצת הפועלים בבודפשט הייתה גוף קבלת החלטות תחת מהפכת החרציות והרפובליקה הסובייטית ההונגרית).
ביוגרפיה
מור פריאוס נולד במשפחה יהודית בזקרפטיה. אמו הייתה רוזה נוימן. הוא למד את כל מקצועות הדפוס בעיר הולדתו סדר, עריכה וכדומה). כבר בצעירותו נסע לאוסטריה ולגרמניה. הוא חזר להונגריה בשנת 1905 לעיר קושיצה, שם הפך למייסד כתב העת "הפועל של קושיצה" (A Kassai Munkás) ולאחד ממנהיגי התנועה הסוציאל-דמוקרטית המקומית. בשנת 1909 היה אחד מעורכי העיתון של איגוד עובדי הדפוס בשם "טיפוגרפיה", בבודפשט (עד 1920). מנובמבר 1918 ועד 21 במרץ 1919 היה חבר בוועד המנהל של קרן ביטוח העובדים הלאומית ואחד מנשיאי מועצת העובדים בבודפשט. בשבועות הראשונים של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא היה חבר בדירקטוריום (מנהלת) שניהלה את בודפשט, יחד עם שאנדור וינצה (ויינברגר) ולאסלו דיאנש ונשא נאום ב-14 באפריל 1919, כאשר האי מרגיט עבר ל"ידיים הפרולטריות".
רכיב קונדורסה
בתורת הבחירה החברתית, רכיב קונדורסה הוא קבוצת מצביעים, שחבריה מנטרלים לכאורה זה את העדפותיו של זה. למרות שהרכיב הוא כביכול נייטרלי, מתברר שהוספת רכיבים כאלה עשויה לשנות את זוכה קונדורסה. עובדה זו מחלישה את המרכזיות של תבחין קונדורסה כקריטריון לפונקציית בחירה חברתית בתורת המשחקים.
הגדרה של רכיב קונדורסה כאשר יש שלושה מועמדים
רכיב קונדורסה הוא קבוצה של 3n בוחרים, שיחסי ההעדפות שלהם הם כדלהלן:
ניתן לראות שקבוצה זו אינה משפיעה על זוכה בורדה, שכן כל מועמד מופיע בכל דירוג אותו מספר פעמים.
דוגמה לרכיב קונדורסה
הדוגמה הבאה ניתנה על ידי קונדורסה:
בדוגמה זו מנצח קונדורסה הוא A, מנצח בורדה הוא B, ואם מסירים את כל רכיבי קונדורסה מהדוגמה, מנצח קונדורסה הופך ל-B.
יעקב נטל
יעקב נטל (1917–2002) היה אדריכל ישראלי שפעל בישראל בעיקר בשירות תנועת הפועל המזרחי משנות ה-50 ועד תחילת שנות האלפיים.
נטל נולד בעיר קרקוב שבפולין בשנת 1917, למשפחה דתית וציונית. נטל התחנך בילדותו ב"חדר", את לימודי התיכון השלים בגימנסיה הממלכתית, שם גם הכיר את מי שיהיה בעתיד שותפו לתכנון פרויקטים רבים – יצחק ביגלאיזן.
בשנת 1935 בהיותו בן 18, עלה נטל לארץ והתיישב בתל אביב, בבניין ברחוב אחד העם 105, שנרכש על ידי אביו קודם לעלותו לארץ. הבניין כולו נרכש על ידי משפחת נטל, במטרה להוות ערובה לביטחון כלכלי עבור הבן שזה עתה עלה בגפו לארץ ישראל.
בישראל, פנה נטל ללימודי אדריכלות בטכניון שבחיפה, שם הוכשר כאדריכל ומהנדס. הודות לכך, התקבל ככל הנראה לעבוד כמתכנן באחד מאשכולות המתכננים בחטיבה 12 של המחלקה לעבודות ציבוריות שפעלה במסגרת ממשלת המנדט הבריטי, שהתמחתה בהקמתם של ביצורי משטרת המנדט הבריטי (מצודות טיגרט).
בראשית דרכו העצמאית כאדריכל, פעל בשותפות עם חברו מפולין אינג'ינר יצחק ביגלאיזן, עמו תכנן מוסדות דת רבים, ובכללם בית הכנסת המרכזי בשיכון ה' בעיר בני ברק שתוכנן והוקם בין השנים 1950-1953. לאחר פירוק השותפות, המשיך נטל לתכנן מבנים רבים ברחבי הארץ, בעיקר מבני ציבור (בתי כנסת, מעונות, מקוואות) ומגורים למגזר הדתי. יעקב נטל עבד כאדריכל עצמאי במשרדו בתל אביב, עד לפטירתו בשנת 2002.
עבודות
רשימה חלקית של המבנים והאתרים שתכנן:
אירועי כיכר טיין-אן-מן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אנתרקס (להקה)
אנתרקס (באנגלית: Anthrax) היא להקת ת'ראש מטאל אמריקאית, שהוקמה בשנת 1981 בניו יורק בידי הגיטריסטים סקוט איאן ודני לילקר. הלהקה זכתה לפופולריות בשנות השמונים, ולאחר שסגנון הת'ראש מטאל צבר תאוצה לקראת סוף שנות השמונים, אנתרקס נחשבה לאחת מ"ארבע גדולות הת'ראש", יחד עם הלהקות מטאליקה, מגאדת' וסלייר.
הרכב הלהקה עבר שינויים רבים במשך השנים, לרוב עקב חילוקי דעות יצירתיים, אם כי לצד סקוט איאן נמנים חברים יחסית קבועים כמו צ'ארלי בנאנטה, פרנק בלו, דן ספיץ והזמרים ג'ואי בלאדונה וג'ון בוש. סגנון הלהקה אף הוא השתנה, מת'ראש מטאל בשנות ה-80 (עת ג'ואי בלאדונה היה הסולן), לגרוב מטאל (כאשר ג'ון בוש נבחר לשמש כסולן בשנות ה-90), ועד השירים "I'm the Man" ו"Bring the Noise" שנחשבים למבשרים המוקדמים של ז'אנר הראפ מטאל. בין השנים 2005–2007, חברי ההרכב המקורי (איאן, בלו, ספיץ, בנאנטה ובלאדונה) התאחדו לסיבוב הופעות מחודש. בין השנים 2009–2010, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות עם הסולן ג'ון בוש.
"ארבע גדולות הת'ראש" - סיבוב ההופעות
בספטמבר 2009 הודיע לארס אולריך מלהקת מטאליקה כי הוא מתכוון לאגד את ארבע להקות הת'ראש הגדולות - מטאליקה, מגאדת', סלייר ואנתרקס - ולצאת לסיבוב הופעות. סדרת הופעות אלו, שבעה במספר, החלה ב-16 ביוני 2010 בוורשה, פולין והסתיימה ב-27 ביוני 2010 באיסטנבול, טורקיה. ההופעה שהתקיימה בסופיה, בולגריה ב-22 ביוני הועברה בשידור חי דרך לוויין לכ-450 תיאטראות ברחבי ארצות הברית ולמעל 350 ברחבי אירופה, קנדה ואמריקה הצפונית.
חברי ההרכב
{|border=0
אלבומים
{|
אוספים
{|
בנק סין לבניין
בנק סין לבניין (באנגלית: China Construction Bank Corporation או CCB, בסינית מסורתית: 中國建設銀行, בסינית מפושטת: 中国建设银行, פִּין-יִין: Zhōngguó Jiànshè Yínháng או בקיצור: 建行) הוא אחד מארבעת הבנקים הגדולים (Big Four) של סין. בשנת 2011 היה CCB הבנק השני בעולם בשווי שוק (נכון למרץ 2014 שווי החברה הוא 1.27 טריליון דולר), והחברה ה-13 בגודלה בעולם. לבנק 13,629 סניפים בסין ובנוסף סניפים בפרנקפורט, הונג קונג, יוהנסבורג, ניו יורק, סיאול, סינגפור, טוקיו, מלבורן, סידני וכן חברת בת בבעלות מלאה בלונדון. מטה הבנק נמצא במחוז שיצ'נג בבייג'ינג.
בזירה הבינלאומית
ב-2006 רכש CCB את "Bank of America Asia", שהתחיל ב-1912 בהונג קונג כ-"Bank of Canton". ב-2008 הבנק הגיש למחלקת הבנקאות של ניו יורק ולפדרל ריזרב בקשה לפתוח סניף בניו יורק; הסניף נפתח רשמית ביוני 2009; באותה שנה פתח CCB סניף גם בלונדון.
CCB הוא חבר פעיל בGlobal ATM Alliance, קבוצת בנקים מובילים בעולם, אשר מאפשרים ללקוחותיהם להשתמש בסניפי בנקטים של בנקים אחרים בקבוצה ללא עמלות ברחבי העולם; בנקים אחרים השותפים בקבוצה הם: ברקליס (אנגליה), בנק אוף אמריקה, BNP פריבה (צרפת), ויטשה בנק (גרמניה), סנטנדר סרפין (ספרד ומקסיקו), סקוטיה בנק (קנדה), ווסק-פק (אוסטרליה).
השקעת בנק אמריקה
בשנת 2005 בנק אמריקה (BAC) רכש 9% ממניות ה-CBB תמורת כ-3 מיליארד דולר; השקעה זו היא הגדולה ביותר של בנק אמריקאי זה בכלכלה הסינית. באוגוסט 2011 הצהיר BAC על כוונתו למכור חצי מהמניות שלו ב-CBB תמורת 8.3 מיליארד דולר לקבוצת משקיעים אנונימית.
ברבעון הראשון של 2011 שווי השוק של CCB עמד על 232.6 מיליארד דולר.
פרשת עמותות ברק
פרשת עמותות ברק הייתה פרשה, אשר במסגרתה התנהלה חקירה משטרתית בשנים 2000 עד 2006 בחשד להפרה של חוק מימון מפלגות בגיוס תרומות לא חוקיות, בהיקף של מיליוני שקלים, עבור מסע הבחירות של אהוד ברק ורשימת ישראל אחת ב-1999. במסגרת החקירה נחקרו באזהרה, אך לא הואשמו, ראש ממשלת ישראל, אהוד ברק, ומספר ממקורביו ובהם חבר הכנסת יצחק הרצוג והיועץ האסטרטגי טל זילברשטיין. בשנת 2003 נסגרו מרבית התיקים בפרשה מחוסר ראיות וב-2006 הכריזה פרקליטות המדינה על סגירת החקירה ללא הגשת כתבי אישום.
רקע
בשנת 1999 הוקמה רשימת "ישראל אחת" בראשותו של אהוד ברק לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה. הרשימה כללה את מפלגת העבודה, מפלגת מימד ומפלגת גשר. לצורך מימון מסע הבחירות האישי שלו לראשות הממשלה השתמש מטה ברק במספר עמותות לצורך גיוס תרומות. מקצת מן העמותות הוקמו סמוך למועד הבחירות ופעלו תקופה קצרה בלבד, בעוד עמותות אחרות היו ותיקות יותר וגויסו לצורכי הקמפיין. העמותות מומנו על ידי תרומות מקרנות מחוץ לישראל ומגורמים פרטיים והן נטלו חלק פעיל בקמפיין.
חשיפת הפרשה
לאחר שהעיתונאי קלמן ליבסקינד חשף את פעילות העמותות בסדרת כתבות בשבועון "מקור ראשון", ב-6 במאי 1999 העלה חבר הכנסת מיכאל איתן חשדות כי גיוס התרומות באמצעות העמותות השונות עמד בניגוד לחוק מימון מפלגות וכי חלק גדול מהעמותות היו "עמותות קש", כלומר עמותות פיקטיביות אשר מטרתן היחידה הייתה גיוס כספים לקמפיין הבחירות והן פעלו בניגוד למטרותיהן המוצהרות.
ב-27 בינואר 2000 פרסם מבקר המדינה את הדו"ח המנדטורי שלו בדבר חריגות מחוק מימון מפלגות, כפי שנעשה לאחר כל מערכת בחירות. בדו"ח כלל המבקר פירוט נרחב באופן יוצא דופן, על חריגות של סיעת "ישראל אחת". לסיכום כתב המבקר:
באופן תקדימי כלל הדו"ח ציון שמות של חשודים בעבירות שונות ופירוט של עמותות אשר שימשו להעברת כספים למפלגה, בניגוד לחוק ובסכומים המגיעים למיליוני שקלים. המבקר קנס את סיעת "ישראל אחת" וגינה את התנהלותה. בעקבות החשדות הללו, הורה היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, על פתיחת חקירה בנושא.
החקירה
החקירה בדקה את פעולותיהן של העמותות ובהן "דור שלום", "ישראל של כולנו - ישראל אחת שלנו", "עוד לא אבדה התקווה", "העמותה לקידום נהגי המוניות בישראל", "תקווה לישראל", "אלטרנטיבה לקידום העלייה", "נגב עכשיו", "אזרחים מימין ומשמאל", "סטודנטים רוצים שינוי", "התקווה - העמותה העצמאית למען יהודי אתיופיה", "תנו לעבוד בכבוד", "הכל בוער חביבי" ועוד.
במסגרת החקירה אהוד ברק נחקר באזהרה בחשד לביצוע עבירות על חוק מימון מפלגות ובחשד לרישום כוזב במסמכי תאגיד. ברק השיב לשאלות החוקרים וטען כי לא היה מודע לפרטי ניהול העמותות והעברת הכספים ואף הנחה את מנהלי הקמפיין לפעול בהתאם לחוק. עדות זו זכתה לאישור הנחקרים האחרים בפרשה. בנוסף, נחקרו בפרשה יצחק הרצוג, שפיקח על העברת כספי קרנות מחוץ לישראל לעמותות השונות ובחר לנצל את זכות השתיקה בחקירה, טל זילברשטיין, ששימש בתפקיד מנהל הקמפיין של "ישראל אחת" בבחירת ראש הממשלה, ח"כ ויצמן שירי, שנחשד כי היה מעורב בתקצוב מקצת העמותות, דורון כהן, גיסו של ברק שייסד אחדות מהעמותות וגדעון סולימאני, שכיהן כגזבר עמותת "נגב עכשיו".
להגנתם טענו החשודים כי חוק מימון מפלגות אינו חל על הבחירות הישירות לראש הממשלה, וזאת בהתבסס על תשובתו של עוזר היועץ המשפטי לממשלה נעם סולברג בשנת 1998, כאשר נדרש לחוות דעת על חוקיות קמפיין "נתניהו. זה טוב ליהודים" שמומן על ידי המיליארדר האוסטרלי יוסף גוטניק וחסידות חב״ד בבחירות 1996 . היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, לא קיבל עמדה זו, בנימוק שכאן היה חשד שמדובר גם בתמיכה ברשימת "ישראל אחת" . בשנת 2002 המשטרה המליצה להעמיד לדין את יצחק הרצוג, טל זילברשטיין, דורון כהן וויצמן שירי. בשנת 2003 הודיע רובינשטיין כי לא יוגשו כתבי אישום בפרשה כנגד אהוד ברק, יצחק הרצוג, ויצמן שירי ודורון כהן בשל חוסר ראיות, אך המליץ על הגשת כתב אישום כנגד טל זילברשטיין וגדעון סולימאני. החקירה כנגד זילברשטיין וסולימאני נמשכה עד יוני 2006, כאשר הודיעה פרקליטות מחוז תל אביב לאחר שימוע שנעשה לשני החשודים, כי כל התיקים בפרשה ייסגרו, בשל הקושי לבסס כתבי אישום.
בספטמבר 2003 הגיש רשם העמותות בקשה לבית המשפט המחוזי בתל אביב לפירוק עמותת "רובד" ששימשה את אנשי ברק, ובקשה לבחינת החזרה של 2.6 מיליון שקלים שהעמותה השתמשה בהם שלא למטרותיה המוצהרות. הרשם קיבל את טענתו של צ'ארלס ברונפמן, התורם העיקרי של העמותה, כי לא ידע על הפעילות האסורה.
תגובות
לאחר שהיועץ המשפטי החליט לסגור את התיק כנגד ברק, הגיב חבר הכנסת מיכאל איתן, שהיה אז יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ואמר כי: "פרקליטת המדינה והיועץ המשפטי לממשלה החליטו להשלים עם העבריינות הפוליטית במקום להילחם בה. מדובר בסטירת לחי לשלטון החוק בישראל, שתהפוך למכה אנושה לאחר הפרס שהשניים יקבלו עם מינוים של ארבל ורובינשטיין לשופטים בבית המשפט העליון".
ב-28 באפריל 2004, פנתה התנועה למען איכות השלטון בישראל לראש הממשלה, אריאל שרון, ולשמעון פרס, בדרישה שלא למנות את חבר הכנסת יצחק הרצוג ממפלגת העבודה לשר בממשלה, בשל מעורבותו בפרשת עמותות ברק, לאחר שהיועץ המשפטי קבע כי הוא היה אחראי "להזרמת מאות אלפי דולרים לעמותות אלה". חרף הפנייה, הוא מונה לשר הבינוי והשיכון בממשלת שרון.
Weibo
Weibo (בסינית: 微博, נסחרת: NASDAQ: WB) הוא רשת חברתית מקוונת סינית שפותחה על ידי חברת סינה. זהו אחד האתרים המובילים בעולם בכלל. השירות שהוא מציע הוא מעין שילוב בין פייסבוק וטוויטר.
פירוש המילה Weibo בסינית היא "מיקרו-בלוג" ולכן ישנם אתרי בלוגים אחרים בעלי שמות דומים, כמו "Tencent Weibo".
ביולי 2009 בעקבות מהומות פוליטיות כל הרשתות חברתיות בסין לרבות רשת דמוי טוויטר שפותח על ידי ואנג שינג נסגרו. ראשי "סינה" ראו בזה הזדמנות עסקית והחליטו להיכנס לתחום. השרות הושק על ידי סינה ב-14 באוגוסט 2009. כשלוש שנים אחר כך כבר עבר את רף 500,000,000 משתמשים רשומים. באתר עוברות 100 מיליון הודעות מדי יום.
במרץ 2014, הודיעה סינה כי היא מקימה את חברת הבת "Weibo" עבור המוצר, וביצעה הנפקה ראשונית לבורסה תחת הסמל WB. חברת סינה מחזיקה את השליטה (56.9%) בחברה. היא החלה להיסחר בבורסה באפריל 2014.
דגל ארקנסו
דגל מדינת ארקנסו מורכב ממעוין לבן עם מסגרת כחולה על רקע אדום. עשרים וחמישה כוכבים לבנים נמצאים בתוך המסגרת הכחולה. בתוך המעוין הלבן נמצא הכיתוב ARKANSAS, כאשר מעליו נמצא כוכב כחול ומתחתיו שלושה כוכבים כחולים.
צורת היהלום מסמלת את היותה של ארקנסו המדינה הראשונה בארצות הברית בה כרו יהלומים. עשרים וחמישה הכוכבים הלבנים מסמלים את היותה של ארקנסו המדינה ה-25 להצטרפות לאיחוד. ארבעת הכוכבים הכחולים מסמלים את ארבע המדינות ששלטו בארקנסו: ספרד, צרפת, ארצות הברית והקונפדרציה.
הדגל נבחר במסגרת תחרות שנערכה לבחירת דגל בשנת 1912. הוא עוצב על ידי וילי הוקר שציירה במקור את הדגל בלי המילה ארקנסו ועם שלושה כוכבים כחולים. בשנת 1923 הוחלט להוסיף לדגל את הכוכב הכחול הרביעי המייצג את הקונפדרציה.
קסאלפיניים
קֶסְאַלְפִּינִיִּים (שם מדעי: Caesalpinioideae) היא קבוצה פאראפילטית בעלת מעמד של תת-משפחה במשפחת הקטניות. בשיטות המיון הישנות נחשבה למשפחה בפני עצמה.
מאפיינים
בתת-המשפחה כ-150 סוגים וכ-2,500 מינים של צמחים בעלי פרחים. בני המשפחה הם עצים או שיחים. עליהם של רוב המינים מנוצים פעם אחת, חלקם מנוצים פעמיים, ומיעוטם תמימים. בבסיס העלה צומחים בדרך כלל שני עלי לוואי. הפרחים בלתי נכונים: בעלי חמישה עלי כותרת, כשהגדול שבהם, המכונה מפרש, עטוף בשאר עלי הכותרת, שלא כמו בפרפרניים בהם המפרש הוא העלה החיצוני. זהו ההבדל העיקרי בין הפרחים הקסאלפיניים לפרחי הפרפרניים הדומים להם מאוד. בפרחים ישנם גם חמישה עלי גביע, לרוב עשרה אבקנים - לעיתים מופרדים ולעיתים מאוחים, ושחלה הנמצאת מעל עמוד העלי. הפרי הוא תרמיל מוארך, הזרעים עשירים ביותר בחלבונים, בעיקר בעוברים.
תפוצתה של המשפחה היא באזורים הטרופיים והסובטרופיים בשני חצאי הכדור. רוב הסוגים צומחים בעולם הישן, ורק כשנים עשר סוגים צומחים בעולם החדש.
שמה של המשפחה, קרוי על שם הסוג קסאלפיניה, שקיבל את שמו לזכרו של בוטניקאי איטלקי מהמאה ה-16.
בצמחיית הבר בארץ ישראל מיוצגת המשפחה על ידי שלושה סוגים בלבד: כסיה - בה שני מינים מדבריים, נדירים יחסית בישראל, חרוב - עץ נפוץ בחורשים הים תיכוניים וכליל החורש - עץ הצומח בחורשים באזורי ההר.
לרבים מבני משפחת הקסאלפיניים נודעת חשיבות כלכלית רבה. תרמילי החרוב משמשים למספוא ולמאכל, הקסאלפיניה משמשת להפקת צבע ולשימוש בעצתה המשובחת, הכסיה, והתמרינדי משמש להכנת משקה. מינים אחרים משמשים כעצי נוי פופולריים, מהם נפוצים בגינות הנוי בישראל בוהיניה, צאלון, שלטית ועוד.
שמה של הארץ ברזיל נגזר ממין העץ Caesalpinia echinata הוא עץ ברזיל.
אליהו כץ
הרב אליהו כ"ץ (ט"ו בשבט תרע"ו, 20 בינואר 1916 – ח' בכסלו תשס"ה, נובמבר 2004) היה רב בסלובקיה ובישראל, שכיהן כרבן הראשי של הערים ברטיסלאבה ובאר שבע וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
קורות חייו
נולד בצ'כוסלובקיה, לרב אברהם אהרן כ"ץ, רבה של ניטרה ולפראדל.
היה רב בערים נייטרה. במלחמת העולם השנייה ברח להונגריה מאימת הנאצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה כיהן כרב ואב"ד של קהילת ברטיסלאבה בשנים 1948–1968. לימד בישיבת בודפשט והקים את ישיבת דומונקוס. בשנת 1968 עלה לישראל. כיהן כרבה של באר שבע במשך כ-35 שנים. היה חבר במועצת הרבנות הראשית לישראל.
בשנת 1972 היה מעורב בפסק דין האח והאחות, ועל כך קיבל מכתב איומים בדואר המכנה אותו ואת הרב שלמה גורן 'כמרים נאציים'.
הרב כ"ץ נודע בדרשותיו המקוריות ובגימטריה שאותה שילב בדבריו. כמו כן, כתב שירים המבוססים בחלקם על אקרוסטיכון. ערך את מחזור ליפסיא שיצא בשנת תשכ"ד והשתתף בכתיבת מספר ערכים באנציקלופדיה יודאיקה באנגלית. פרסם ספרי שו"ת, קונטרסים בעניינים שונים ומאמרים בבמות שונות בעיקר בביטאון האשל של המועצה הדתית באר שבע.
על שמו רחוב בשכונת נווה נוי בבאר שבע. נקבר בחלקת הרבנים בבית הקברות הישן בבאר שבע.
בנו, הרב אהרון כ"ץ כיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים. בנו, פרופ' מנחם כ"ץ היה מנהל אקדמי של פרויקט פרידברג לחקר הגניזה.
כיבוש חיפה במלחמת העולם הראשונה
כיבוש חיפה במלחמת העולם הראשונה ב-23 בספטמבר 1918 על ידי שלוש חטיבות פרשים הודים מחיל המשלוח המצרי (1916) היה חלק ממערכות מגידו. שבוע לאחר מכן, ב-30 בספטמבר, נכבשה דמשק ובכך הסתיימה המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. בתום כיבוש העיר, הגיעה למעגן הימי במפרץ חיפה, לימים נמל חיפה, אונייה ראשונה שהביאה אספקה לכוחות הלוחמים הבריטיים. מסילת הרכבת החיג'אזית הופעלה מחדש, ובאמצעותה הועבר ציוד ותחמושת לתחנת הרכבת שבצמח, ומשם במשאיות לדמשק. חיפה שימשה נקודת יציאה והיערכות לגייסות הצבא שכבשו כעבור חודש, באוקטובר 1918, את ביירות.
הקרב המכריע
אחת החטיבות איגפה את חיפה מצפון, כבשה את שפרעם והגיעה לעכו - כך נחסמה היציאה מחיפה לצפון הארץ.
חטיבות אחרות התקדמו מעמק יזרעאל דרך ג'דה (היום :רמת ישי) לתל חרבג' (היום: ליד כפר חסידים) והגיעו עד בלאד א-שייח' (היום: תל חנן). הכוח הבריטי נבלם על ידי מקלענים עות'מאניים שהוצבו במורדות הצפוניים של הר הכרמל (היום: מעל צומת הצ'ק פוסט). הדרך לעמק זבולון הייתה חסומה בשל הביצות שסביב נחל קישון. די היה בשני פרשים שנבלעו חיים בביצות, ותנועת טור הפרשים נבלמה. בסופו של דבר הסתער כוח בריטי על עמדות המקלעים הטורקים במורדות הר הכרמל, כבש אותן והדרך לחיפה נפתחה.
כיבוש חיפה הושלם על ידי יחידת הפרשים האנגלית "שרווד ריינג'רס" בחלקו המזרחי של הכרמל. הפרשים עלו בנחל קטיע, יובל של נחל נשר, לבמת ההר, כיום אזור אוניברסיטת חיפה ובהדרכת תושב דרוזי הגיעו לרכס המערבי, הקדמי, של הכרמל. החיילים הרכובים נטרלו את התותחים האוסטרים שהוצבו על מנת להגן על המעגן של מפרץ חיפה מפני נחיתת הימיה הבריטית (במרכז הכרמל של היום). בתום כיבוש הרכס, ירדה יחידת הפרשים לעיר חיפה וביחד עם שני הכוחות האחרים שהתקדמו מעמק זבולון כבשה את העיר. כיבוש העיר הושלם ביום 23 בספטמבר 1918. בעת כיבושה חיו בה כ-30,000 תושבים. עם סיום הקרב נערך בדרך יפו מצעד של הפרשים ההודים מחטיבה 15.
תוצאות הלחימה
אבדות הטורקים הסתכמו בעשרות הרוגים, 1,351 שבויים ו-17 תותחים. לבריטים היו 3 הרוגים, בהם רב-סרן (מייג'ור) טהאקור דלפט סינג שהוביל את הסתערות גדוד הרמחים של ג'ודפור (the Jodhpur Lancers). על אומץ לבו בקרב זכה סינג במדליית הצלב הצבאי (Military Cross) ובתואר "גיבור חיפה". בעיר דלהי שבהודו הוקמה אנדרטה לזכרו ולזכר החיילים ההודים שהשתתפו בקרבות בארץ ישראל. ב-2017, לקראת ביקור ראש ממשלת הודו בישראל, תוכננה יוזמה בעיריית דלהי להוסיף לשם השדרה בה נמצאת האנדרטה את שם העיר חיפה, אך יוזמה זו נדחתה.
במערב חיפה טמונים, בשלושה בתי קברות, 355 מחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה: 305 - בבית הקברות הצבאי הבריטי, 49 מוסלמים - בבית הקברות ההודי, גופות ההינדים נשרפו ואפרם פוזר, ואחד בבית הקברות היהודי.
ועדת השרים להתיישבות
ועדת השרים להתיישבות (או בשמה המלא "ועדת שרים לענייני התיישבות באזור יהודה ושומרון") הייתה ועדת שרים של ממשלת ישראל, אשר מונתה לשם אישור הקמת יישובים חדשים ביהודה ושומרון (בעבר גם בסיני ורמת הגולן).
תפקיד וסמכויות
אישורה של הוועדה מקנה ליישוב מעמד רשמי, המאפשר לו לקבל שירותים מוניציפליים ואחרים. ללא אישורה של הוועדה לא ניתן להקים יישוב כפרי חדש. הוועדה, בין היתר, דנה הוועדה ומגבשת את מדיניות הממשלה בנוגע לבנייה בלתי-מוסדרת שבוצעה באזור ובהכרה ביישובים שבנו על אדמות מדינה.
היסטוריה
הוועדה הוקמה לראשונה בשנת 1972, בשם "המועצה להתיישבות", ביוזמת השר בלי תיק ישראל גלילי, שהיה ממצדדי תנועת ההתנחלות ומיוזמי הקמת ימית. גלילי ביקש לקדם בניית יישובים בשטחים שמדינת ישראל כבשה לאחר מלחמת ששת הימים, נושא שהיה שנוי במחלוקת בין השותפות במערך, מפלגות העבודה ומפ"ם. בשנת 1973 אישרה הוועדה את הקמת ימית בפתחת רפיח, למרות שבמקביל נערכו שיחות שלום בראשות מזכיר המדינה האמריקאי ויליאם רוג'רס (תוכנית רוג'רס), ואף הוצע שמדינת ישראל תחכור את פתחת רפיח במסגרת הסכם שלום. בתקופה זו אושרה גם הקמתם של עשרות יישובים ברמת הגולן, סביב ירושלים, אזור צפון ים המלח ובקעת הירדן.
בסך הכל, בעת שגלילי כיהן כיושב ראש הוועדה (בתקופת ממשלות לוי אשכול, גולדה מאיר וממשלת יצחק רבין הראשונה), אושרה הקמתם של 76 יישובים חדשים.
תקופת השיא של פעילות הוועדה באישור יישובים חדשים ביהודה ושמרון הייתה בשנים 1977-1981, כאשר שר החקלאות אריאל שרון עמד בראשה. במשך שלוש שנים החליטה הוועדה על הקמת 72 יישובים ברחבי יהודה ושומרון. לראשונה מאז הקמת המדינה אושרו גם יישובים שהוקמו ביוזמה פרטית על אדמה פרטית כמו שערי תקווה ואורנית או על אדמות מדינה כמו ביתר עילית ואפרת.
עם תום כהונת ממשלת ישראל השלושים ואחת, בראשות אהוד אולמרט, פורקה הוועדה. ב-2012 הוקמה ועדה זו מחדש, על ידי ממשלת ישראל ה-32 בראשות בנימין נתניהו, והוא עמד בראשה, אך לא הוקמה בממשלות הבאות.
קית' (סרט)
קית' (באנגלית: Keith) הוא סרט עצמאי של טוד קסלר, אותו גם כתב יחד עם דוד זאבל, המבוסס על הסיפור הקצר שנכתב על ידי הסופר רון קארלסון. בסרט מככבים השחקן וזמר הפופ ג'סי מק'קרטני, אליזבת הארנויס ומרגו הרשמן.
פרסים
2007: זכה: פסטיבל הסרטים "גיפוני"- על הסרט הטוב ביותר.
עיטים ונבלות
עיטים ונבלות הוא ספר מאת יורם קניוק. הספר יצא בשנת 2006 ומכיל את הסיפור עיטים ואת הנובלה נבלות. לספר מצורפת אחרית דבר מאת פרופ' יגאל שוורץ.
מבוא
הפרוזה עיטים היא מעין תיעוד רוחני לתרחיש שחווה קניוק במרץ, 1948 כלוחם בחטיבת הראל. יחידתו של קניוק נשלחה להשתלט על נבי סמואל. כוח של כנופיות ערביות בגיבוי יחידה של הלגיון הירדני העולה במספר ובאמצעי לחימה השיב אש וחיסל אותה. חיילים בודדים (כשלושה ע"פ יורם קניוק) נשכבו בין גופות 38 החיילים והעמידו פני מתים על מנת לשרוד.
עיטים צורף לנבלות במהדורת הספר שיצא בשנת 2006.
עיטים
הסיפור עיטים מתחיל ברגע שלאחר שבירת ההתקפה על נבי סמואל. השעה היא שלוש אחר הצהריים והרגע שנמשך כארבע שעות, הוא רגע רצוף אי ודאות ורווי בתהיות על המתרחש. במשך כארבע שעות, לסירוגין, יורים ערבים בגופות החיילים. במקביל חגים עיטים מעל ולהקות עורבים מתעניינות גם הן בגופות. קניוק מעמיד פני מת, מסתתר בין הגופות ותוהה על מהות העיט, נגעל ממעשיו ומהדרו. הוא מבכה את הישרדותו ובה בעת מנסה להצדיק אותה אל מול חבריו שזה עתה נפלו בקרב. הסיפור מופנה אל אישה, אשר זהותה אינה ידועה.
נבלות
סיפורם של שלושה פלמ"חניקים המנהלים מלחמת צדק כנגד ה"נבלות". שלושת החברים, מקשישים והלומי קרבות מימי מלחמת העצמאות. בעודם יושבים בבית קפה בתל אביב, עולה במוחם רעיון הנבלות שמתעתד להציל את הדור הצעיר מעתיד נטול משמעות קיומית. השלושה פותחים במסע רצח ברחובות תל אביב. הסיפור מסתיים לאחר שזהותה של אחת הנרצחות מתגלה.
מתחם נבי שועייב
מתחם נבי שועייב (ערבית: مقام النبي شعيب, בתעתיק מדויק: מקאם אלנבי שעיב) הוא אתר קדוש לדרוזים הנמצא בגליל, בסמוך לקרני חיטין. על-פי המסורת הדרוזית מדובר בקברו של הנביא שועייב, המזוהה עם יתרו המקראי. מדי שנה משמש האתר מוקד לעלייה לרגל בחג נבי שועייב הנמשך ארבעה ימים, החל מ-24 באפריל. במקום בנוי מבנה גדול, המהווה, פרט לציון הקדושה של מתחם הנביא שועייב, גם מקום לאכלוס אלפי העולים לרגל במהלך החג. כן נובע במקום מעיין.
היסטוריה
לפי המסורות הדרוזית והמוסלמית באחרית ימיו עבר שועייב להתגורר במערה באזור חיטין. במערה זו מת בשיבה טובה. מאמיניו קברו אותו והקימו מצבה במקום הקבורה.
מסורת דרוזית נוספת גורסת כי בלילה שלפני קרב חיטין חלם סלאח א-דין על מלאך, אשר הבטיח לו ניצחון בתנאי שלאחר הקרב ירכב עם סוסו מערבה. המלאך הבטיח כי מקום עצירתו של סוסו יהיה אתר קבורתו של שועייב. על פי מסורת זו, סלאח א-דין אכן רכב מערבה בתום הקרב, איתר את מקום קבורתו של שועייב, והדרוזים בנו את האתר במקום.
העדויות ההיסטוריות המוקדמות ביותר המזהות את המקום כמקום משכבו של שועייב הן עדויות של מטיילים והיסטוריונים מהמאה ה-12. מספר עדויות מפי מטיילים יהודים טוענות כי לא רחוק ממקום קברו של יתרו מצוי קברה של ציפורה.
אתר נבי שועייב הורחב ושופץ לאורך השנים. החלק הישן ביותר במתחם שעדיין עומד בתחילת מאה ה-21, נבנה בשנות ה-80 של המאה ה-19, לאחר שמנהיגם הרוחני של הדרוזים, שייח' מוהנא טריף מג'וליס זימן אספת נכבדים לדיון בנושא בנייתו של מתחם חדש. משלחת נכבדים יצאה לסוריה ולבנון לגייס כספים לבניית המתחם. הקהילה הדרוזית בגליל ובהר הכרמל תרמה אף היא סכומי כסף נכבדים.
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל פרצה מחלוקת בין הדרוזים לבין המועצה המוסלמית העליונה לגבי השאלה מי בעל האפוטרופסות על האתר. לאחר קום מדינת ישראל העניקה המדינה אפוטרופסות מלאה לדרוזים על המתחם ועל מאה דונמים הסובבים לו. תחת הנהגתו של שייח אמין טריף, האתר שופץ והוספו לו מספר חדרים לאירוח העולים לרגל.
עלייה לרגל
לפי המסורת הדרוזית, טביעת רגלו השמאלית של שועייב נראית באתר הקבר. העולים לרגל נוהגים ליצוק שמן לתוך טביעת הרגל ולמשוח את השמן על גופם על מנת להתברך במזל טוב.