cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות תוניסיה
השפעות יהודיות ותהליכי התגיירות
פעולת הגיור היהודית, זכתה להצלחה בעיקר בקרב שבטי הבותר. לפי אבן ח'לדון, היו יהודים בקרב הברברים של טמינה ותדלה. גם בתואת, מספרים היסטוריונים ערביים על קיומם של יהודים ברברים בני שבט זינאתה. גם באזורים מרוחקים של המגרב, נמצאו יהודים בשבט בני-מדיונה. אבן ח'לדון מזכיר שבטים ברברים נוספים שהחזיקו ביהדות: בני-ג'ראווה, שבטי נפוסה, בני פנדלאוה, בני בהלולה, בני גראתה ובני פזאן. ליהודי צפון אפריקה הייתה השפעה עמוקה גם על יושבי קבע, שמקובל היה אצלם מין סינקרטיזם יהודי-פוני. האבלונים והקליקולים, היו כיתות שכללו יהודים שהתנגדו לאדיקות נוסח ארץ-ישראל וגם פגנים מתייהדים. יהודים-פוניים אלה, שידעו את התנ"ך, היו מָלים את ילדיהם, ומקומם היה "על הגבולות המטושטשים שבין היהדות, הנצרות והעכו"מיות השמית". הנוצרים והרומים ראו בהם יהודים, ובשם זה התקראו גם הם עצמם, על אף שלא היו אדוקים בדתם. נטייה זו לסינקרטיזם, הופיעה כאחד מגורמי-הקבע בהיסטוריה היהודית בצפון-אפריקה. מהמאה השלישית עד למאה השביעית, יש מכלול של עדויות להשפעתה של היהדות בצפון-אפריקה. עובדה ראויה לציון: ההשפעה היהודית לא נשענה על כוח חילוני. הנצרות, החל מימי קונסטאנטינוס, והאסלאם אחריה, היו עטורים ביוקרה של השלטון, ונשענו על אמצעי הלחץ של השלטון. היהדות, כנגד זאת, לא היה לה שום אמצעי אחר מחוץ לכלי הבלתי-גשמי, של ההטפה. הברברים, שכבר נעשו שמיים במידה רבה, לאחר דורות של השפעות קרתאגניות, נוטים היו לעזוב את פסיליהם ולהתווסף לאוהדי ונאמני בית-הכנסת. טרטוליאנוס מספר במאה השלישית לספירה, איך היו הברברים שומרים את השבת, את ימי החג והצום, ואת דיני הכשרות. במאות הבאות, תחת שלטון רומא הנוצרית ולאחר מכן השלטון הביזנטי, היהודים נדחקו בהדרגה מהחיים האזרחיים והוטלו עליהם מגבלות קשות. ההטפה הנוצרית זכתה להצלחה בקרב המוני הברברים ורבים מהם התנצרו, עד לכיבוש המגרב על ידי חסן אבן אל-נעמאן אל-גסאני, מושלה של מצרים. הכובש ניהל מלחמת מצווה (ג'יהאד), ותוך זמן קצר התרחשה המרה המונית של מרבית שבטי הברברים, לדת האסלאם.
בימי הביניים
במהלך המאה ה-7 נכבשה תוניסיה על ידי הצבא המוסלמי בראשות הגנרל עוקבה בן נאפע. ישנן מסורות לגבי מנהיגה ברברית בשם קהינה שאיחדה את השבטים הברברים והובילה אותם במאמצם להדוף את הכיבוש המוסלמי של צפון אפריקה. על פי חלק מהמסורות קהינה אף הייתה יהודייה או משבט ברברי שהתייהד, אך מקובל כיום לפסול השערות מעין אלה. השאלה האם אל-קהינה הייתה אישיות היסטורית או דמות בדיונית נתונה למחלוקת בין החוקרים.
כמו שאר הטריטוריות שנכנסו תחת שליטת האסלאם, היהודים באזור תוניסיה הוגדרו כד'ימים ונאכפו עליהם המגבלות של חוקי עומר. לפיכך הובטח להם ביטחון אישי והגנה על רכושם אם לא יחרגו מהמעמד הנחות שמוקצה להם על פי חוקים אלו. מידת אכיפת חוקי עומר השתנתה בין שליט לשליט והיו כאלה שהקלו עם היהודים בעוד שהיו כאלה שרדפו אותם.
עם כיבוש תוניסיה, עוקבה בן נאפע הקים את העיר קירואן, שנחשבה למרכז רוחני של עולם האסלאם. עד מהרה הפכה העיר גם לאחד המרכזים הרוחניים, תרבותיים, וכלכליים של העולם היהודי. במסמכי גניזת קהיר נמצא מידע רב על הקהילה היהודית של העיר. מהגניזה וממקורות נוספים ניתן ללמוד על פריחה כלכלית ותרבותית של היהודים בקירואן ובערים המרכזיות האחרות שבאזור תוניסיה של היום מסוף המאה ה-8 ועד לתחילת המאה ה-11. מעמדם של הסוחרים היהודים בקירואן היה גבוה במיוחד והם היו מהסוחרים הבולטים ברשתות המסחר הים-תיכוניות. בעיר פעלה ישיבה מפוארת, ובין המלומדים היהודים הגדולים שעמדו בראשה או למדו בה נכללים רב נסים גאון, רבי חושיאל בן אלחנן, חננאל בן חושיאל והרי"ף (רבי יצחק אלפסי). מלומדים יהודים מקירואן עלו למעמד רם גם בזכות מומחיות ברפואה. יהודי בשם יצחק בן שלמה הישראלי שימש כרופאם האישי של שליט השושלת האע'לבית האחרון ושל שליט השושלת הפאטמית הראשון, והוא עמד בקשר עם הרב סעדיה גאון בתחילת המאה ה-10. הוא חיבר מספר מאמרים על רפואה שתורגמו לאחר מכן לשפות נוספות. עוד נודע שמו של דונאש בן תמים, רופא ופילולוג בן העיר, ששימש גם הוא כרופא בחצר הפאטמית והיה פילוסוף שחיבר מאמר פרשנות לספר היצירה.
בין השנים 952–1022 חי בעיר תוניס חכם הלכה מוסלמי בשם סידי מחרז. על פי המסורת, חכם הלכה זה הוא שהתיר ליהודים להתיישב בין חומותיה של העיר תוניס, בנימוקים של טובת העיר והרחבת המסחר. אבן הפינה לבית הכנסת העתיק בעיר הונחה בנקודה שאליה השליך סידי מחרז את מקלו מן הצריח של המסגד הראשי. כך כנראה נוסדה השכונה היהודית (חארת אל-יהוד) בתוך חומות העיר תוניס. עד אז, היהודים אשר באו לסחור בעיר היו מחויבים לישון אך ורק ב"פונדוק" שהיה מיועד להם. וכל מי שלא מצא מקום בפונדוק נאלץ ללון בכפר קטן מחוץ לחומות העיר, שהוא כפר "מלאסין", השוכן כקילומטר מחומת העיר תוניס. הכפר מכונה עד היום "בלאד אל-יהוד" על אף שמזה שנים רבות אין גרים שם יהודים. היהודים שהגיעו לגור בעיר תוניס ב"חרת אל-יהוד" היו סוחרים ומהגרים שהגיעו מהעיר קורואן לאחר חורבנה על ידי שבטים בדואיים. לימים בעיר תוניס צמחה הקהילה הגדולה ביותר של יהודים בתוניסיה. היהודים סבלו מירידות ועליות במעמדם הפוליטי בתוניסיה לאורך ימי הביניים. במהלך התקופה הפאטמית בדרך כלל לא ננקטו הגבלות או רדיפות קשות כנגד יהודים. מאידך לאחר שהזירים (زيريون) מרדו בפאטמים והחלו לשלוט באופן עצמאי על תוניסיה החלה תקופה קשה יותר עבור היהודים. בתגובה למרידה של הזיריים, השושלת הפאטמית שילחה בהם את שבטי בנו הלאל הבדואים, ואלה גרמו נזק רב לערים רבות ברחבי תוניסיה ובמיוחד לקירואן, אותה הם כבשו והרסו בשנת 1057. במהלך תקופה זאת התהפך זרם ההגירה ויהודים החלו להגר אל מחוץ לתוניסיה.
בתקופת שושלת אל-מוואחידון החלו הרדיפות הקשות ביותר בתולדות יהדות צפון אפריקה. היהודים הועמדו בפני בחירה להתאסלם או להיהרג. רבים בחרו "למות על קידוש השם" או שנטבחו במהלך כיבושי אל-מוואחידון, בעוד שיהודים אחרים התאסלמו, חלקם תוך המשך קיום מצוות היהדות בסתר. על פי "ספר הקבלה" לר' אברהם אבן דאוד, בשנות שלטונם של אל-מוואחידון "לא נותר יהודי אחד ממהדיה [בתוניסיה] ועד סילווס [בפורטוגל]". בממצאי גניזת קהיר נמצאו קינות המבכות את חורבן הקהילות היהודיות בערי איפריקיה (תוניסיה של ימינו) תחת אל-מוואחידון.
בימי השושלת החַפצית (1229–1574), חוקי עומר נאכפו בקפדנות אך הרדיפות האלימות נפסקו, והקהילה היהודית בתוניסיה החלה בהשתקמות מהמאורעות בתקופת אל-מוואחידון. זרם ההגירה היהודי כתוצאה מגירוש ספרד גם כן סייע לשקם ולבנות את הקהילה.
קהילת יהודי תוניסיה הורכבה בעבר משלוש קהילות עיקריות - הקהילה היהודית המקומית, שכונתה אל תוו'אנשא, מגורשי ספרד שהגיעו לתוניסיה לאחר הגירושים הגדולים מספרד ופורטוגל ב-1391 וב-1492 וקהילת היהודים הספרדים אשר הגיעו מליבורנו, איטליה במהלך המאה ה-18 וכונו בשם גורנים.
ה"גראנה" – יוצאי ליבורנו בתוניסיה
בשם גראנה (Grana או Gornim) כונו אלה מיהדות ליבורנו אשר היגרו לתוניסיה במאה ה-18. לעיתים הם כונו גם בשם יהודים פרנקים (Ebrei franchi). הם הקימו בעיר קהילה נפרדת, שבחלק מהזמן פעלה בשיתוף פעולה עם יהודי המקום ובחלק מהזמן פעלה בנפרד מהם. הם לא חויבו לגור בשכונה מיוחדת וללבוש לבוש מיוחד, כפי שנדרש מיהודי המקום. לפי חיבורו של ונטורה דה פרדיסו (Venture di Paradiso) היה לסוחרים יוצאי ליבורנו תחום מיוחד בנמל תוניסיה עם רציפים שלהם ואף המכס היה נותן להם שירות מיוחד. לסוחרים יוצאי ליבורנו היה זיכיון למסחר עם ארצות הלבנט וקשרי מסחר הדוקים עם נמלי אירופה, שהיו חשובים לשליטים המקומיים.
הגעתם של יהודי ליבורנו לתוניסיה סייעה להתחדשות הקהילה כולה ולהיווצרות קשרים קרובים בין הקהילה היהודית בתוניסיה לבין דרום איטליה. הדבר הוביל, בין השאר, לקשרי מסחר מפותחים וכן לזרימה של ספרים רבים בשני הכיוונים וכן לפריחה תרבותית בקרב יהודי תוניסיה. רבנים חשובים רבים פעלו במאות ה-16 עד ה-18, ויצירה הלכתית רבה חוברה בתקופה זאת, בעיקר בכל הקשור לפרשנות של התלמוד. גם משוררים פעלו בתקופה הזו, כולל המשורר פרג'י שוואט שזכה לפרסום בקרב כלל קהילות יהודי צפון אפריקה. החיד"א שביקר בתוניס ב-1773–1774 כתב שהוא פגש בעיר כ-300 תלמידים חכמים ואלה שפגש היו מלומדים ביותר.
במאה ה-18
המספר הכולל של היהודים בתוניסיה במהלך המאה ה-18 המאוחרת עמד על מספר עשרות אלפים, כנראה סביב 50 אלף. החיים היהודים בתוניסיה התרכזו סביב הבירה תוניס, שם חיו למעלה ממחצית היהודים במדינה. מספר קטן יותר של יהודים חיי גם בערים אחרות, בג'רבה, ספאקס, סוסה, נאבל, מהדיה, אל-כאף, גאבס ועוד. בין הרבנים שפעלו באותה תקופה בתוניסה יש למנות את הרב יעקב פיתוסי המוזכר גם בכתבי החיד"א, הרב נתן בורג׳יל או הרב יוסף זרקא.
במאה ה-18 סוחרים יהודים, צרפתים ואנגלים היו בתחרות עיקשת בתחום המסחר והיצוא והיבוא מתוניסיה, ולעיתים קרובות יהודים נאלצו לשלם מכס ומיסים גבוהים יותר. למרות זאת הקונסול הצרפתי בתוניס התלונן על ההצלחה שהיהודים זוכים לה בסחר והטיל עליהם מספר רב של הגבלות בכל הנוגע למסחר עם צרפת או עם סוחרים צרפתיים, ואסר על כל סיוע לסוחרים יהודים מתוניסיה. מאמציו נכשלו והיהודים עדיין הובילו את המסחר; על פי נתוני הקונסול בין השנים 1755–1764 היהודים היו אחראים ליבוא בשווי 6.5 מיליון מטבע מקומי בעוד שסוחרים צרפתים היו אחראים ליבוא בשווי 2.1 מיליון בלבד.
למרות ההצלחה בתחום המסחר, היהודים סבלו לפחות משתי פגיעות חמורות בביטחון הקהילה במהלך מאה ה-18. בשנת 1752 צבאו של עלי ביי (1735–1756) חזר מקרב נגד כוחות מורדים שהובלו על ידי בנו, והחיילים בזזו את בתי היהודים והנוצרים בעיר תוניס במשך ממספר ימים. רבי נהוראי ג'רמון כתב שהיהודים לא נותרו עם דבר לאחר השוד, וגם רוב כתביו וספריו שלו הושמדו במהלך הפרעות. את השרידים מכתביו הוא אסף ופרסם בספר תחת השם "יתר הבז".
הפגיעה המשמעותית ביותר בביטחון היהודים במהלך המאה ה-18 באה עם כיבוש תוניס על ידי אלג'יריה. הצבא האלג'ירי טבח באלפים מתושבי העיר, מתוכם יהודים רבים, רכוש רב נבזז ונהרס והיו מקרי אונס של נשים. יהודים רבים נמלטו מתוניס לערים אחרות. בין ההרוגים בטבח כלולה כנראה גם המשוררת היהודייה פריחא בת יוסף ומשפחתה הייתה בין הפליטים שברחו מהעיר.
במאה ה-19
ב-1808 פורעים בזזו חלק גדול מהרכוש של היהודים והנוצרים, אך השליט חמודה ביי (1782–1813) שנחשב לשליט שנהג בהוגנות עם היהודים, הורה לתפוס אותם ולהחזיר ליהודים את רכושם. מהומות כאלה היו שכיחות יחסית, ב-1811 שוב החלו מהומות כנגד השליט שדוכאו במהרה, אך שוב היהודים היו הנפגעים הראשונים.
עדות על מצב היהודים בתחילת המאה ה-19 מופיע בכתביו של הקונסול האמריקאי בתוניסיה באותה תקופה, מרדכי מנואל נח, שהיה יהודי בעצמו. הוא מתאר אמביוולנטיות גדולה במצב היהודים. מצד אחד הם דומיננטיים מאוד בסחר הבינלאומי מתוניסיה, אך מצד שני הוא כותב שבתור מיעוט חסר הגנה, אין להם ברירה אלא להשיג את הצלחתם דרך רמייה. הוא מציין כי היהודים מקורבים מאוד לשלטון וכי לא ראה את הביי או הווזירים ללא מספר יהודים ברי-השפעה מסביבם, אך מצד שני הם נתפשים ברחוב כ"מטרה קלה" וכמיעוט שאפשר להתעמר בו; "ליהודי בברבריה אין חברים, אך העושר שלו רוכש עבורו הגנה וסובלנות". הקונסול תיאר גם את פגישתו עם נשים יהודיות תוניסאיות בנות למשפחות עשירות. הוא משבח את הנימוסין, נדיבות, נאמנות ויראת שמיים של נשים יהודיות באופן כללי. המחנך והסופר היהודי התוניסאי שלום פלאח מתאר מציאות דומה בכתביו בסוף המאה ה-19; לדבריו התופעה שיהודי עובר ברחוב ומוכה על ידי עוברי אורח מוסלמים לא הייתה נדירה, והוא עצמו סבל ממנה לא פעם.
ישראל יוסף בנימין כתב שהיו כ-16 אלף יהודים בעיר תוניס בעת ביקורו בשנת 1853. הוא כותב שהיו בה 800 מלומדים רבניים ו-12 דיינים; 3 גורנים ו-9 מקומיים. כמו כן הוא מציין שיש למקומיים בעיר 3 בתי כנסת גדולים ו-50 בתי כנסת קטנים ולגורנים בית כנסת גדול אחד ועוד 2 קטנים. החינוך לילדים בתוניסיה נערך באופן מסורתי על ידי רבנים בבתי הכנסת, בצורה המקבילה ל"חדר" אצל יהודי מזרח אירופה. אולם מתקופה זאת החלו לפעול גם מספר בתי ספר יהודים מודרניים בעיר תוניס, הגדול שבהם עם יותר מ-200 תלמידים.
בשנת 1855 עלה לשלטון בתוניסיה מוחמד ביי שניסה לערוך רפורמה ליברלית למען המיעוטים, ובהם היהודים, ובמהלך זה הוריד מעליהם את עול תואר ה"דימי" ואת תשלום מס הגולגולת שחויבו לשלם. כתוצאה מרפורמה זו בשנת 1864 פרץ מרד קשה כנגד דרכו הליברלית של ביי והוא נאלץ להחזיר את המצב לקדמותו. כחלק מהמרד הגדול שהתרחש נפגעו יהודים רבים, נפגע רכוש בהיקף נרחב ובתי כנסת רבים נפגעו. המאורעות נמשכו עוד מספר שנים ובשנת 1869 הם אף פרצו בעיר הבירה תוניס. ביי מינה שר כספים יהודי, נסים שמאמה. לאון מישל, מטייל צרפתי לא-יהודי שביקר בתוניס באמצע המאה ה-19 מציין בהפתעה שעל אף שמצבם הכלכלי והחברתי של היהודים השתפר, עדיין הם שואפים לחזור לארץ ישראל. ההיסטוריון חיים זאב הירשברג מציין שההערכה שמצבם החברתי של היהודים השתפר בשנים אלו אינה בהכרח נכונה; בשנת 1868 בין 17–18 יהודים נרצחו בתוניס. הקונסולים הזרים כתבו על כך תזכיר, אך הרשויות המקומיות לא הביאו את הרוצחים למשפט ולא נערכה חקירה.
החל משנת 1864 הגבירו המעצמות האירופיות, כגון אנגליה וצרפת, את מעורבותם בתוניסיה ופעלו במקרים שבהם הותקפו יהודים. כך למשל, בשנת 1875 נרצח יהודי על ידי מוסלמי בן מעמד גבוה. היהודים מחו על כך מול מבנה קונסוליית צרפת, והקונסול הבריטי הלך ומחה על כך בפני השליט התוניסאי. בעקבות הלחץ שהופעל עליו הביי הורה לתפוס את הרוצח ולהוציא אותו להורג. במקרה אחר, בלחץ חברת כל ישראל חברים (כי"ח) ונציגי ממשלת צרפת, הורה הביי להפסיק להשתמש בעונש של מלקות כנגד יהודים.
בתקופה זאת הוקמו בתוניסיה בתי הספר היהודיים הראשונים של חברת כי"ח בראשות דוד קאזס. לאורך השנים בתי ספר אלו תפסו את מקומם של בתי הספר המסורתיים ושירתו את מרבית יהודי תוניסיה.
המעורבות האירופאית המשיכה והתגברה עד שבשנת 1881 כוחות צרפתיים פלשו לתוניסיה וכבשו אותה. תקופת השלטון הצרפתי בדרך כלל הובילה לשיפור לטובה במצב היהודים והעניקה להם הגנה ואפשרויות כלכליות.
החל מהמאה ה-19 התפתחה ספרות ועיתונות יהודית מודרנית ענפה בתוניסיה, בעברית, ערבית יהודית וצרפתית. בהשפעת רעיונות ההשכלה אישים כגון אליעזר פרחי, שלום פלאח, יעקב שמלה, צמח הלוי, יעקב הכהן, מסעוד מעארך ונוספים, בני הדור הראשון של סופרים ועיתונאים מודרניים בסוף המאה ה-19, יצרו ספרות ועיתונות עשירה, בעיקר בערבית יהודית, שפרחו ביתר שאת בתחילת המאה ה-20. בני הדור השני של סופרים ועיתונאים, בהם רפאל לוי, ויטליס דנון, ז'ק ויקטור לוי, סזאר בן-עטר, פליקס אלוש דניאל חג'אג', מכלוף נג'אר ונוספים, שפעלו במחצית הראשונה של המאה ה-20, שיקפו את התמורות התרבותיות שעברו על יהודי תוניסיה תחת הפרוטקטורט הצרפתי ויצרו ברובם בצרפתית ורק מיעוטם בערבית יהודית. סופרים ועיתונאים בני הדור השלישי, שהמפורסם שבהם הוא אלבר ממי, יצרו בצרפתית באופן כמעט בלעדי.
במאה ה-20
בתוניסיה, שהייתה תחת פרוטקטורט צרפתי משנת 1881, נמנעו השלטונות להעניק אזרחות צרפתית ליהודים באופן גורף, עקב הסיבוכים שצעד זה גרם באלג'יריה. עם זאת, הם לא נמנעו מלעודד את הרחבת החינוך הצרפתי בקרב היהודים ולאפשר ליהודים לקבל אזרחות צרפתית על פי קריטריונים מקלים. אולם מרבית הקהילה שמרה, בצד פתיחותה לתרבות צרפת, על מוסדותיה הרוחניים ועל יחס עמוק אל המסורת.
במהלכה של מלחמת העולם הראשונה החלו להופיע בעריה הגדולות של תוניסיה אגודות ציוניות: בתוניס הוקמו האגודות "אגודת ציון", בראשות אלפרד ואלנסי ויוסף בראמי, ו"יושבת ציון" בראשות הרב יעקב בוקארה ועו"ד ג' בונאן; בסוסה הקימו פעילים ציוניים את אגודת "תרחם ציון"; בספקס הוקמה "אהבת ציון"; ובבז'ה נקראה האגודה הציונית "בני ציון". הפדרציה הציונית ערכה התרמות כספיות בקרב יהודי תוניסיה להסתדרות הציונית העולמית. במסגרת הפעילות הציונית בתוניסיה התקיימו בחירות לצירים שייצגו את יהדות תוניסיה בקונגרסים הציוניים. גם רבנים גדולים בתוניסיה כגון הרב כלפון משה הכהן מג'רבה הביעו תמיכה נלהבת בציונות. יהודי תוניסיה השתתפו בתהליך הציוני ומנהיגיהם השתתפו במספר קונגרסים ציונים בינלאומיים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבנה בית הכנסת אור תורה שלעילות בו נמשכה כמה עשרות שנים.
במלחמת העולם השנייה נפגעו יהודי תוניסיה עקב שיתוף הפעולה בין משטר וישי ששלט בה וגרמניה, אולם המצב הפך נואש באמת בנובמבר 1942, כאשר גרמניה הנאצית תפסה את השלטון בתוניסיה, באופן ישיר במקום ממשלת וישי ששלטה במדינה עד אז. בתוניסיה חיו אז כמאה אלף יהודים, ומיד עם הכפפתה של תוניסיה לשלטון הנאצי הישיר הם חויבו לענוד את הטלאי הצהוב בכמה ערים והחל התהליך הרגיל כלפי היהודים, כפי שהתנהל גם באירופה. בתוך כחצי שנה, עד שחרור תוניסיה מידיהם הספיקו הנאצים לשלוח כ-5,000 יהודים למחנות עבודה ו-24 יהודים נשלחו למחנות הריכוז. יהודים רבים גם נורו למוות בבתיהם, הומתו ברעב, ממחלות ומהפצצות. יותר מ-260 יהודים נהרגו בתוניסיה הצרפתית בשואה, רובם במחנות העבודה. על פי מחקרו של ד"ר ויקטור חיון, 576 יהודים מתוניסיה הצרפתית נספו בשואה. אך ככל הנראה יהודי תוניסיה לא עמדו בפני איום ממשי של השמדה.
הנאצים אף הספיקו להקים יודנראט מקומי ולקחו בני ערובה. הם החרימו את רכוש היהודים, הטילו על הקהילה עונשים כספיים כבדים, ושדדו אוצרות אמנות יהודיים. הקהילה נדרשה לספק את צורכי הצבא הגרמני, ובית-הכנסת הגדול בבירה תוניס הפך למחסן גרמני ואורווה לסוסי הצבא הנאצי. על פי ההערכות, הנאצים החרימו רכוש בשווי כ-45 מיליון פרנק.
למזלם של היהודים נקטע תהליך המוות בתוניסיה תחת גרמניה הנאצית בראשיתו במאי 1943, עם שחרורה של המדינה תחת שלטון צרפתי מידי הנאצים. בשנת 1947 נמנו בתוניסיה כ-100,000 יהודים.
היהודים קשרו קשר תרבותי ופוליטי עם השלטון הצרפתי, ורובם חששו לעתידם בתוניסיה העצמאית. משקיבלה תוניסיה עצמאות ב-1956 החלה התנכלות של השלטון ליהודים. נאסר קיומו של ועד הקהילה היהודי ונאסרה פעילותם של האגודות ומוסדות התרבות והספורט היהודיות. ב-1958 התגברו הסנקציות הממשלתיות, בוטלה פעילותו של בית הדין הרבני, הרובע היהודי המסורתי של תוניס נהרס בידי השלטונות ובית העלמין היהודי הופקע "לטובת הכלל". באותה תקופה התגברה ההסתה בעיתונים התוניסאים כנגד יהודים, וכן גברה העוינות הציבורית נגדם. בעקבות תהליכים אלו בשנים לאחר עצמאות תוניסיה ונסיגת צרפת עזבו את תוניסיה כשמונים אלף יהודים. ב-1967 החריפה מאוד האנטישמיות והיהודים סבלו מפגיעות והתנכלויות משפילות שכללו מהומות אנטי-יהודיות בתוניס והצתה של בתי כנסת של הקהילה. לאחר 1967 עזבו שארית יהודי תוניסיה, כמחציתם עזבו לצרפת וכמחציתם עלו לישראל. מדיניות העלייה הסלקטיבית שהעדיפה את הצעירים והבריאים על פני ילדים או קשישים גרמה לעיכוב ההגעה לארץ של המבוגרים יותר מהקהילה.
במאה ה-21
בתחילת המאה ה-21 התגוררו בתוניסיה על פי הערכות כ-1,500 יהודים, מהם כ-1,000 באי ג'רבה. ב-11 באפריל 2002 פוצצה בסמוך לבית הכנסת אלגריבה משאית עמוסה בחומר נפץ. בפיגוע, שאל-קאעידה נטל אחריות עליו, נהרגו 21 מבקרים, וביניהם 14 תיירים מגרמניה. באותה שנה הושחת בית הכנסת קרן ישועה.
במהלך 2014 ראש הממשלה הזמנית ושרת התיירות של תוניסיה אישרו לישראלים לבקר במדינה.
בשנת 2014 התגוררו בתוניסיה כ–2,000 יהודים. יותר מ-1,000 מהם חיים בג'רבה בשני יישובים, שבהם הם מטפלים ב–14 בתי כנסת ובישיבה שבה לומדים מאה תלמידים.
ב-17 בינואר 2015, יהודים ומוסלמים התכנסו בבית הכנסת הגדול בתוניס לזכרו של יואב חטב, יהודי תוניסאי, שנהרג בפיגוע במרכול הכשר בפריז. המשתתפים גינו את הטרור, וקראו לסולידריות ולדו-קיום בין בני הדתות השונות בתוניסיה.
ב- 9 במאי 2023, שוטר שהוצב במעבורת המובילה מתוניס לג'רבה רצח את חברו לקח את נשקו והתכוון לערוך טבח בבית כנסת אל גריבה יום לאחר ההילולה הגדולה שנערכה בבית הכנסת, באותו הזמן שהו בבית הכנסת וסביבתו כ 1000 יהודים מקומיים ותיירים מישראל ומהעולם אשר הגיעו להילולה, השוטר הצליח לרצוח עוד 2 שוטרים תוניסאים נוספים שהועמדו כחלק ממערך השמירה סביב בית הכנסת וגם את בני הדודים בן ואביאל חדד, בני דודים יהודים, אביאל הוא גם אזרח ישראלי שהתגורר בג'רבה, ואילו בן התגורר בצרפת. בזמן הירי ואחריו מאות יהודים וישראלים היו נצורים בבית הכנסת, שבו התקיים האירוע המסורתי לרגל ל"ג בעומר.
קונסטנטין איפסילנטי
קונסטנטין איפסילנטי (יוונית: Κωνσταντίνος Υψηλάντης, רומנית: Constantin Ipsilanti, בערך 1760 - 1816) היה מהנסיכים הפאנאריוטים, שליט נסיכות מולדובה בין ה-8 במרץ 1799 ל-4 ביולי 1801, אוקטובר 1806 - נובמבר 1806; שליט ולאכיה בתקופה 1 בספטמבר 1802 - אוגוסט 1806, 27 בדצמבר 1806 - 31 במאי 1807 והמושל שלה מטעם רוסיה במהלך 3 שבועות באוגוסט אותה שנה.
קונסטנטין איפסילנטי היה בנו של השליט אלכסנדר וודה איפסילנטי ואביו של אלכסנדר איפסילנטי, מנהיג הפיליקי אטריה. הוא התחיל את הקריירה שלו כמתורגמן דיפלומטי (דרגומן) בחצר הסולטאן העות'מאני, בתקופת השלטון השנייה של אביו בארצות הרומניות. במהלך שירותו כמתורגמן קשר יחסים עם נציגים רוסים ואנגלים ובעזרתם הגיע לשלטון בנסיכות מולדובה ב-1799. בעקבות מדיניות פרו-רוסית מודגשת הודח ב-1801 ושב לקונסטנטינופול. לפי ההסכם הרוסי-טורקי מ-1802, הרוסים קיבלו אפשרות להשפיע על מינוי שליטים בארצות הרומניות לתקופה של שבע שנים והביאו למינויו של ניקולאה מברוקורדט לשליט נסיכות ולאכיה.
הוא הצטרף לפעילות לשחרור יוון וכשמעורבותו התגלתה הוא נמלט לווינה, ובשנת 1799 קיבל חנינה מידי הסולטאן ומונה לשליט של נסיכות ולאכיה. בשנת 1805 הודח ונמלט לסנקט פטרבורג, ובשנת 1806 חזר לבוקרשט בראש 20,000 רוסים, כדי לחדש את המאבק לשחרור יוון. בעת שלטונו בוולאכיה נעזר בשירותיו של הסוחר והחלפן הארמני מנוק מרזאיאן שנהנה מאמונם של הטורקים והרוסים כאחד. אולם תוכניותיו של איפסילנטי נקטעו בעקבות חוזה טילזיט. הוא חזר לרוסיה ונפטר בקייב.
בתחילת המאה ה-19 הגן על יהדות בוקרשט מפני עלילת דם.
לקריאה נוספת
* Constantin C. Giurescu, Istoria Românilor, volumul III
משלחת צ'לנג'ר
משלחת צ'לנג'ר הייתה משלחת ראשונה לחקר האוקיינוגרפיה אשר פעלה בין השנים 1872 ו-1876, במטרה לאסוף מידע על תכונות האוקיינוסים: טמפרטורה, כימיה, זרמים, ביולוגיה וגאולוגיה של הקרקעית.
המשלחת כללה 243 מדענים ובראשם עמדו ג'ון מארי (John Murray) – אוקיינוגרף וביולוג ימי קנדי ממוצא סקוטי, וצ'ארלס תומפסון (Charles Wyville Thompson) – מדען רב תחומי מסקוטלנד. המשלחת יצאה בסוף שנת 1872 בספינה התלת-תרנית "צ'לנג'ר" – ספינת קרב שנרכשה על ידי החברה המלכותית והוסבה לצורך המסע ושטה תחת פיקודו של הקברניט ג'ורג' נארס (George Nares). בספינה שכנו מעבדות, מיקרוסקופים ומכשור מדעי שתוכנן במיוחד למטרות המשלחת. המסע החל בנמל פורטסמות בדרום אנגליה, המשיך דרומה לאורך האוקיינוס האטלנטי, מזרחה בכף התקווה הטובה אל האוקיינוס ההודי, הקיף את אנטארקטיקה, המשיך לאוסטרליה, ניו זילנד והוואי, הקיף את כף הורן וחזר לאוקיינוס האטלנטי ולנמל המוצא. עד חודש מאי 1876 עברה הספינה כ-130 אלף קילומטרים. מיציאת המשלחת עד חזרתה חלפו 1,606 ימים - קצת פחות מארבע וחצי שנים, 707 מהם בים הפתוח.
המשלחת אספה דגימות בוץ וסלעים מקרקעית האוקיינוסים ובעלי חיים ימיים מעומקים שונים, ונערכו מאות מדידות עומק באזורים שונים. במהלך המסע נכתבו 29,500 עמודים אשר עובדו בתום 23 שנים ל-50 כרכים המכילים מידע מקיף על זרמים וטמפרטורת המים, 715 סוגים ו-4,717 מינים חדשים של צורות חיים – חלקם מצויים בעומק רב, ומפות של משקעים בקרקעית האוקיינוסים, קווי מתאר של אגנים אוקייניים, הרכס המרכז-אטלנטי ושקע מריאנה הסמוך לאיי מריאנה, שעומקו נמדד על ידי המשלחת ונמצא כ-8,200 מטר מתחת לפני הים. כיום ידוע שעומקו המרבי 10,911 מטרים.
טאקואינום סניטאטיס
טאקואינום סניטאטיס (בלטינית: Tacuinum Sanitatis) הוא ספר מימי הביניים בתחום הרפואה. ספר איורים זה התבסס על הספר "תקווים א-סחה" (تقويم الصحة - בערבית: "שימור הבריאות" או "תיקון הבריאות") מאת אבן בוטלאן. הספר תורגם ללטינית ואויר על ידי מאיירים אירופאים.
הספר מתאר את התכונות הרפואיות של מאכלים וצמחים, אולם כולל גם הערות ואיורים על מנוחה, צורות נשימה ובריאות הנפש.
ספר זה הפך פופולרי ונפוץ ביותר באירופה של שלהי ימי הביניים. המילה האיטלקית taccuino, מקורה בשמו של הספר, ומשמעה "ספר הדרכה".
איוריו של הספר שופכים כיום אור על אורח החיים האירופאי בשלהי ימי הביניים, ועל הידע הרפואי והחקלאי האירופאי בתקופה זו.
פולינום אופייני
באלגברה ליניארית, מתאימים לכל מטריצה ריבועית פולינום שנקרא הפולינום האופייני, והוא מקודד כמה תכונות חשובות של המטריצה.
אם A היא מטריצה ריבועית מסדר n, הפולינום האופייני שלה מוגדר כפולינום, כאשר I היא מטריצת היחידה ו- |\cdot| מסמן את הדטרמיננטה. זהו פולינום מתוקן שמעלתו שווה למספר הרכיבים שבמטריצה (הסדר שלה שסומן ב-n), ושורשיו הם הערכים העצמיים שלה.
כשכותבים, המקדם החופשי של הפולינום האופייני הוא , ואילו t_{n-1} שווה למינוס העקבה של A. בפרט הפולינום האופייני של מטריצה 2x2 הוא מהצורה. באופן כללי יותר, מקדמי הפולינום הם פונקציות סימטריות של הערכים העצמיים.
השורשים של הפולינום האופייני הם הערכים העצמיים של A.
התכונה החשובה ביותר של הפולינום האופייני נתונה במשפט קיילי-המילטון, שלפיו A מאפסת את הפולינום האופייני שלה, כלומר. לכן הפולינום המינימלי מחלק את הפולינום האופייני.
לשתי מטריצות דומות יש אותו פולינום אופייני, אם כי ההפך אינו תמיד נכון (אפילו מעל שדה סגור אלגברית).
מיכאל קשטן
מיכאל קשטן (1922 – 15 בפברואר 1986) היה מחנך, סופר, מתרגם, משורר ופזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה
קשטן נולד בפולין, ובשנת 1940 עלה לארץ ישראל. למד ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים, והיה מחנך ומורה בהדסים, ואחר כך בבית הספר הריאלי בחיפה ובסמינר אורנים. היה ממקימי בית רוטשילד בחיפה ושותף בניהולו.
בין ספריו: "חבטה" (רומן), "הדור הצעיר בראי שירתו" (שירה). כמו כן תרגם את מחזות אז'ן יונסקו שהוצגו בתיאטרון חיפה.
בזמן עבודתו בהדסים כתב יחד עם גיל אלדמע מספר שירים לטקס הביכורים של הכפר, וחלקם הפכו לנכס צאן ברזל של הזמר העברי: "שיבולים", "כי תנעם" (שהושר על ידי שושנה דמארי), "נערי ברועים", "זמר איכרים" - (כוריאוגרפית תמר אליגור), ועוד.
בשנת 1997 נקרא על שמו רחוב בחיפה.
פיני פלד
ביוגרפיה
פלד עבר לקיבוץ עין כרמל כילד חוץ בהיותו בן 11. הוא שרת בצה"ל בסיירת שקד ובתום שירותו הצבאי התנדב במסגרת שנת שירות בקיבוץ כיסופים שבנגב. שם הכיר את זיוה, רעייתו וביחד חזרו להתגורר בקיבוצו. הוא שימש בתפקיד מזכיר הקיבוץ, מרכז משק ומנהל מפעל קל-קר עין כרמל. הוא פעל במשך שנים רבות בארגון משקי התק"ם וביסס קשרי מסחר עם טורקיה. הוא מילא מספר תפקידים ציבוריים, חבר הנהלת הפועל, יו"ר איגוד השחייה בישראל בשנים 1992, לאחר שהחליף בתפקיד את ד"ר סלי מזור ועד נובמבר 2000 וחבר הנהלת ארגון ותיקי הפועל.
פלד שימש בתפקיד מנהל התזמורת הקאמרית הקיבוצית מנובמבר 2006 ונאלץ להתמודד עם גירעון כבד. הוא הוביל לפתרון שהתבסס על שותפות בין עיריית נתניה ובין התנועה הקיבוצית בבעלות על התזמורת. במקביל שימש בתפקיד מנכ"ל ברית התנועה הקיבוצית, האחראית לגופים התרבותיים והאמנותיים של התנועה.
אלכס צילה
אלכס צילה (בגרמנית: Alex Zülle) (נולד ב-5 ביולי 1968) הוא רוכב אופניים שווייצרי (רוכב עבר).
פיני פלד
ביוגרפיה
לפיני וזיוה פלד נולדו, שלושה ילדים. פלד נפטר בשנת 2011 ממחלת הסרטן בהיותו בן 70, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עין כרמל.
אלכס צילה
אלכס צילה נולד בעיר ויל שבקנטון סנט גלן. בצעירותו עסק בסקי והגיע לרכיבת אופניים כאמצעי לשיקום בפציעה שנגרמה לו תוך עיסוק בסקי. לאחר שהגיע להישגים בתחרויות חובבים התקשה תחילה לקבל חוזה בקבוצה מקצוענית, עד אשר צורף כמתמחה לקבוצת הצמרת הספרדית ONCE. הוא השתתף בוולטה אה קטלוניה ב-1991 וסיים במקום השלישי בדירוג הכללי ובסיום אותה עונה הוחתם בקבוצה כמקצוען. בשורות ONCE רכב צילה עד 1997 ובה הגיע להישגיו הגדולים.
ב-1998 הצטרף לקבוצה הצרפתית המובילה, "פסטינה". הוא ניצח בג'ירו ד'איטליה באותה שנה בשלושה קטעים והוביל בדירוג הכללי עד הקטע ה-16 אך נכנע למנצח המרוץ, מרקו פנטאני ולרוכבים אחרים, וסיים מחוץ לעשרת הרוכבים הראשונים. בטור דה פראנס של אותה שנה היה חלק מסגל הקבוצה שהושעה כולו מהמרוץ בעקבות מציאת חומרי אימרוץ ברשות הקבוצה בשערורייה שזכתה לכינוי פרשת פסטינה.
צילה היה אחד הרוכבים שיצאו ללא נזק מהפרשה וכך חתם בסוף אותה שנה בקבוצת "בנסטו" הספרדית - קבוצתו לשעבר של מיגל אינדוראין ואחת מהקבוצות הבולטות בדבוקה המקצוענית. במדי בנסטו הצליח להשיג את המקום השני בטור דה פראנס ב-1999 כשסיים אחרי לאנס ארמסטרונג. הישגו הגדול האחרון היה ניצחון במרוץ הבית שלו, טור דה סוויס, בו ניצח ב-2002 במדי קבוצת קואסט. לאחר שרכב שנתיים בקבוצה השווייצרית פונאק, פרש צילה בסיום עונת 2004 מרכיבה מקצוענית.
מדד ג'יני
הסבר: כאשר לכולם אותה הכנסה – עקומת לורנץ מתלכדת עם קו 45 המעלות (%X מהאוכלוסייה מרוויחים %X מההכנסה) ולכן השטח ביניהם הוא 0; באי-שוויון מוחלט – 99.99% מהאוכלוסייה (כולם למעט 1) הכנסתם 0 ולכן עקומת לורנץ חופפת לציר האופקי, והשטח בין העקומה לקו 45 המעלות זהה לשטח המשולש שבין הקו לציר האופקי.
מדד ג'יני העולמי
מדד ג'יני העולמי (המתייחס לאי-השוויון בין בני האדם בעולם כולו) עמד נכון לשנת 2006 על 0.612, לאחר ירידה הדרגתית מערכו בשנת 1973 שהיה 0.679.
מדד ג'יני בישראל
בין 1979 ל-1997 נשמר מדד ג'יני של מדינת ישראל בערך על אותה רמה: 0.3 בערך בסוף שנות ה-70, עד 0.33 באמצע שנות ה-90. ואולם, בין 1998 ל-2006 גדל מדד ג'יני בישראל מ-0.36 ל-0.39, מה שהציב אותה במקום ה-70 בעולם - ודירג אותה כאחת המדינות בעלות אי-השוויון הכלכלי (בבחינת הכנסות ברוטו, לפני תשלומי העברה) הגדול ביותר מבין מדינות העולם המערבי (אך לפני ארצות הברית). עד 2011 ירד במעט מדד הג'יני בישראל לשיעור של 0.37, לעומת ממוצע של 0.314 במדינות ה-OECD, והציב אותה במקום החמישי - אחרי מקסיקו, טורקיה, צ'ילה וארצות הברית. בין 2006 ל-2013 ירד המדד והגיע ב-2014 לרמה של 0.37, מה שדירג אותה במקום ה-66 בעולם.
להלן נתוני המדד לשנים 1998–2017:
יתרונות וחסרונות של המדד
למדד ג'יני מספר יתרונות, ההופכים אותו לכלי מדידה מייצג יותר מאשר מדד השתנות התמ"ג או ההכנסה הממוצעת, כשבאים לבחון את מידת השוויון בהכנסות. הבולטים שבהם: היותו פשוט וחד-משמעי דיו שניתן להבינו על נקלה, היכולת להשוות את השתנותו במדינה או באזור מסוים לאורך זמן, כמו גם בין אזורים ומדינות שונות.
ג'יני הוא מדד פיזור סטטיסטי, וככזה הוא יכול למדוד כל סדרת נתונים בעלי ערך מספרי - ולא רק הכנסות, הוצאות או עושר. ניתן לחשב את מדד ג'יני לגבי גובהם של בני אדם. יש להבחין בין חסרונותיו כמדד סטטיסטי, לבעיות הנובעות מקשיי דגימה טכניים, וכן בעיה אחרת של מהות הנתונים. לכן, כשמשווים בין שנים שונות - במדינות שונות, יש לוודא שהמדדים מודדים נתונים בני השוואה.
חסרונותיו כמדד סטטיסטי לפיזור:
יש לבחון אילו נתונים מודד הג'יני הספציפי, למשל:
יש לבחון מה כוללת ההגדרה של הכנסה:
יש לבדוק מהי היחידה הכלכלית הנמדדת:
חונקי כמרים
חונקי כמרים (באיטלקית: Strozzapreti) הם סוג של פסטה מוארכת.
תיאור
בצק הפסטה הוא רצועה ארוכה אשר נחתכת לרצועות ולאחר מכן כל רצועה מגולגלת ליצירת גליל מסובב. הפסטה בדרך כלל לא אחידה בצורתה. הבצק ממנו עשויה הפסטה מורכב ככלל מקמח, מים, מלח בישול ולעיתים גם ביצים. בגרסאות אחרות מוסיפים גם גבינת פרמזן וקציפת ביצים.
מקור השם
ישנן מספר אגדות הקשורות למקור השם:
הראשונה קשורה בכמרים חמדנים אשר מיהרו לאכול את ארוחות הפסטה והיו נחנקים תוך כדי אכילה, כשחלקם אף מצאו את מותם תוך כדי כך.
הסבר נוסף מתאר את עקרת הבית האיטלקייה, שבזמן הכנת הפסטה מוציאה את זעמה (ייתכן שבשל חייה הקשים) תוך שהיא "חונקת" את בצק הפסטה, וחמתה עולה עד כדי כך שתוכל לחנוק כומר.
סברה שלישית היא שנשות מחוז אמיליה-רומאניה נוהגות להכין מאכלים לכמרים ולאנשי הדת באזור, ובעליהן כועסים על מעשה זה ומוכנים לחנוק את הכמרים על אף שהם אנשי דת.
סברה נוספת היא שהאיכרים שבבתיהם הכמרים אכלו בחינם, קיוו שהכמרים ייחנקו.
סברה נוספת היא שהפסטה מזכירה את צורת צווארוני חליפות הכמרים שהיו לא נוחים ואף נראו חונקים.
גאי גיבסון
גאי גיבסון (באנגלית: Guy Gibson; 12 באוגוסט 1918 – 19 בספטמבר 1944) היה טייס בריטי, מפקד כנף שהוביל את "פורצי הסכרים" בהתקפה האווירית על סכרי הרוהר במלחמת העולם השנייה. מגיבורי המלחמה הנודעים של בריטניה.
ראשית דרכו
גאי פנרוז גיבסון נולד בשנת 1918 בהודו, שבה היה אביו איש הממשל הבריטי. בהיותו בן שש חזרה משפחתו לאנגליה, ובה גדל והתחנך. למד בבית הספר סט. אנדריוס באוקספורד, שבו למד גיבור מלחמה בריטי אחר - דאגלס באדר ("הטייס הקיטע"). בטרם מלאו לו 18 ניסה להתגייס לחיל האוויר המלכותי, אך נדחה מפאת גילו הצעיר. בשנת 1936, בהיותו בן 18, חזר וביקש להצטרף לחיל האוויר ובקשתו נענתה בחיוב. בשנת 1937 סיים קורס טיס והוענקה לו דרגת קצונה והוא הצטרף לטייסת מפציצים.
בראשית המלחמה
גיבסון נכנס לפעולה מיד כשבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית ב-3 בספטמבר 1939. מטוסו היה אחד מ-27 מפציצים שנשלחו לחוג מעל לים הצפוני על מנת לאתר ולתקוף את אניות הצי הגרמני. מחמת מזג האוויר הקשה לא הצליחו המטוסים לאתר את ספינות האויב וחזרו לבסיסם.
בתקופת המלחמה המדומה לא השתתף גיבסון בפעילות מבצעית. פעילותו כטייס מפציצים מבצעי חודשה בעת המערכה על צרפת בשנת 1940 והוא זכה על חלקו בה בעיטור צלב התעופה המצוינת (Distinguished Flying cross).
לאחר ביצוע סבב ההפצצות ויתר גיבסון על תקופת פגרה בת שישה חודשים מפעילות מבצעית, שהגיעה לו, בה ישמש כמדריך בבית הספר לטיסה, ועל פי בקשתו הוצב לפיקוד מטוסי הקרב. הוא הטיס מטוס קרב לילי ורשם לזכותו ארבע הפלות של מטוסי אויב.
בשנת 1941, בגיל 23 בלבד, קודם גיבסון לתפקיד מפקד כנף. באפריל 1942 הוצב גיבסון שנית לפיקוד המפציצים והוביל למעלה ממאה גיחות הפצצה.
גיבסון זכור לפקודיו כמפקד קשוח ולעיתים בוטה, משמעתן ששאב את מקצוענותו ויהירותו ממעמדו כאחד מטייסי המפציצים המנוסים ביותר בחיל האוויר.
טייסת 617
בהמשך שנת 1942 נתמנה גיבסון למפקד טייסת 617, שהייתה טייסת חדשה שזה אך נוסדה לייעוד מיוחד - פיצוץ הסכרים של חבל הרוהר בגרמניה, שהפעילו תחנות כוח הידרואלקטריות, במטרה לגרום לנזק כבד לתעשייה הגרמנית. מטוסי הטייסת היו מפציצים כבדים בעלי ארבעה מנועים מסוג אוורו לנקסטר, שהיו המפציצים העיקריים של חיל האוויר המלכותי במחצית השנייה של מלחמת העולם.
לקראת ביצוע המשימה אומנו צוותי הטייסת באימון מיוחד לטיסת לילה נמוכה וביצוע הפצצה מגובה נמוך. מדענים בריטיים פיתחו לביצוע המשימה פצצה מיוחדת הנזרקת מן המפציץ בגובה נמוך ומבצעת דילוגים אופקיים על פני המים, כדוגמת דילוגי אבן הנזרקת בזווית אופקית לשלולית מים, או כדרך שמקפיצים כדור על פני המים. המדענים בחרו בסוג פצצה זה משום שהגיעו למסקנה כי פגיעת פצצה המוטחת אופקית אל בסיס הסכר מתאימה יותר לפיצוצו מהטלת פצצה באופן אנכי.
מבצע "נזיפה" - פריצת הסכרים
הגרמנים הצליחו לבנות את הסכרים מחדש תוך זמן קצר יחסית, אולם במשאבים רבים, והגבירו את השמירה על הסכרים באמצעים ובכוחות שנשללו מחזיתות המלחמה האחרות. פריצת הסכרים הייתה בגדר הישג תעמולתי גדול לבעלות הברית והעלתה את המוראל של העם הבריטי.
צלב ויקטוריה
לאחר פריצת הסכרים הוענק לגאי גיבסון "צלב ויקטוריה" שהוא אות ההצטיינות הגבוה ביותר, המוענק בשל אומץ לב מול פני האויב, לאנשי הכוחות המזוינים הבריטים וכוחות חבר העמים הבריטי. האות הוענק לו לא רק בשל חלקו בפריצת הסכרים, אלא גם כהכרה באומץ הלב ובמנהיגות שגילה במבצעיו הקודמים. לאחר הענקת צלב ויקטוריה ניתנה לגיבסון תקופת ביניים של פגרה, לפני שובו לפעילות מבצעית. בתקופה זו כתב את ספר זיכרונותיו מתקופת שירותו בחיל האוויר "חוף האויב מנגד". לאחר מכן נשלח על ידי ממשלת בריטניה למסע הרצאות בארצות הברית. מטרת שליחותו, מלבד הסיבה המוצהרת של מסע הרצאות, הייתה ככל הנראה הכוונה לשמור על שלומו של גיבור המלחמה.
ספרו
By Guy Gibson, Publisher: Crecy publishing, 1998.
לקריאה נוספת
פול בריקהיל, פורצי הסכרים, תרגם מאנגלית: אריה חשביה. הוצאת דשא, 1960; בהוצאת זמורה ביתן, 1983.
האלפים הצרפתיים
האלפים הצרפתיים הם החלקים של רכס הרי האלפים בתוך צרפת, באזורי אוברן-רון-אלפ ופרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. חלקים מהאלפים הצרפתיים נמצאים רק בצרפת, ואחרים, כמו מסיף דו מו בלו, משותפים עם שווייץ ואיטליה.
מון בלאן, בגובה, על גבול צרפת-איטליה , הוא ההר הגבוה ביותר בהרי האלפים, וההר הגבוה ביותר במערב אירופה.
ערים בולטות באלפים הצרפתיים: גרנובל, שאמוני, אנסי, שאמברי, אוויאן-לה-באן ואלברטוויל.
פעילויות
מגוון פעילויות חורף וקיץ זמינות באלפים הצרפתיים. בחורף, אלה כוללים סקי וסנובורד, כמו גם חלופות כמו מזחלות שלג. יש מגוון פעילויות אחרות שמתרחשות כמו גלישה בחודשי הקיץ. פעילויות הקיץ כוללות טיולי הליכה, טיפוס הרים, רכיבה על אופניים וטיפוס צוקים.
יצחק שפירא (איש חינוך)
יצחק שפירא (26 באוגוסט 1907 – 13 באפריל 1993) היה איש חינוך ישראלי, שכיהן כמנהל בית הספר הריאלי בחיפה.
חייו
שפירא נולד בט"ז באלול תרס"ז לאברהם יעקב שפירא ולאסתר בת נתן דוד רבינוביץ בפרצ'ב שבפולין, בן לשושלת אדמו"רים של חסידות דרוהוביץ', צאצאי המגיד מקוז'ניץ. אחיו הוא הסופר ש. שלום. עלה לארץ ישראל בשנת 1922 יחד עם כל משפחתו, בראשות סבו האדמו"ר מדרוהוביץ' רבי חיים מאיר יחיאל שפירא. ב-1925 הצטרף עם אביו, האדמו"ר מדרוהוביץ' רבי אברהם יעקב שפירא, לקבוצת החסידים שייסדו את כפר חסידים בעמק זבולון, בראשות קרובי משפחתו האדמו"ר מקוז'ניץ והאדמו"ר מיבלונה.
בשנות החמישים היה מנהל בית הספר התיכון של קריית מוצקין, מוסד שהקים ד"ר ארתור בירם והיה בשעתו בחסותו של בית הספר הריאלי. משם עבר שפירא לנהל את חטיבת הביניים של בית הספר הריאלי, ובשנת 1955, לאחר התפטרותו של יוסף בנטוויץ', מונה למנהל בית הספר הריאלי. כיהן בתפקידו עשרים ושמונה שנה, עד פרישתו בשנת 1983. לאחר מכן המשיך ליטול חלק פעיל בניווט בית הספר ושימש כנשיאו, עד פטירתו.
שפירא הטביע את חותמו על אופיו ודרכו של בית הספר הריאלי. במהלך שנות כהונתו שונה מבנה בית הספר (שש כיתות יסוד ושש כיתות תיכון), נפתחו כיתות התיכון במרכז הכרמל, ונפתחו מגמות לימוד נוספות. הוא ראה בשותפות של כל אנשי סגל בית הספר - מורים, פקידים, עובדי האחזקה - כעין אחווה משפחתית, וכינה זאת "משפחת בית הספר הריאלי". יצחק שפירא נפטר ב-1993 (כ"ב בניסן) ונטמן בבית העלמין בנווה דוד.
על שמו כיכר בעיר חיפה.
שיטתו החינוכית
שפירא החשיב את החינוך החברתי-ערכי לא פחות מאשר את החלק הלימודי בבית הספר. הוא שאף לחינוך לדמוקרטיה, לא רק כשיטת משטר אלא כהשקפת עולם הומניסטית. הוא ראה חשיבות רבה בחינוך לשירות הכלל, ומתוך גישה זו טיפח את הגדנ"ע ואת שבטי הצופים שליד בית הספר, ובמשך מספר שנים אף שימש בעצמו ראש שבט "משוטטי בכרמל", שלימים השתלב עם הצופים.
בד בבד עם הראייה המערכתית, היה בעיניו ערך עליון לתלמיד הבודד. הוא קרא לכך "דיני נפשות" והקדיש שעות רבות מזמנו, כולל ימי שישי אחר הצהרים, למפגשים עם אותם תלמידים שראה אותם כזקוקים לכך. הללו כונו "ילדי שפירא". לדבריו "העשייה הייתה למען העשייה", וכפי שהוא הגדיר זאת: "שכר מעשה - מעשה". הוא קלט לבית הספר תלמידים טעוני טיפוח, בוגרי בתי ספר יסודיים שנמצאו ראויים על ידי מוריהם, אך לא יכלו להרשות לעצמם תשלום שכר לימוד. הוא דאג להם לשיעורי עזר ולליווי חינוכי. קליטתם נעשתה במסגרות הרגילות של כיתות בית הספר ולא ב'הקבצות' מיוחדות. בכך הקדים את הרפורמה שנועדה להביא לאינטגרציה בחינוך.
אלפונס קאר
ז'אן-בטיסט אלפונס קאר (בצרפתית: Jean-Baptiste Alphonse Karr; 24 בנובמבר 1808 – 29 בספטמבר 1890) היה סופר ועיתונאי צרפתי.
אלפונס קאר נולד בפריז, למד בקולז' בורבון שבעיר והפך למורה באותו קולז'. ב-1832 פרסם את הרומן הראשון שלו "תחת עצי הטיליה" שנשא אופי אוטוביוגרפי. בעקבות רומן זה החל לפרסם מאמרים בעיתון "לה פיגארו". הנובלה "שעה אחת מאוחר מדי" הופיעה ב-1833, ואחריה הופיעו רומנים נוספים בעלי אופי אוטוביוגרפי.
ב-1836 השתתף בכתב עת לספרות בשם "יומן פריז" שנוסד על ידי אונורה דה בלזאק ונסגר אחרי שישה חודשים. באותה שנה פרסם את הרומן "סיפור הרומאים של אטרטה" - מה שגרם לפרסומם של צוקי אטרטה בנורמנדי שהפכו לאתר ציור שהתחבב על ציירים רבים ובהם קלוד מונה וגוסטב קורבה.
ב-1839 הפך לעורך העיתון "לה פיגארו", שבו כתב מאמרים רבים. באותה שנה ייסד ירחון סאטירי בשם "הצרעות" שהופיע עד 1849. אמרותיו הפכו לשם דבר. לדוגמה: "ככל שזה משתנה, זה נשאר אותו דבר". כאשר הוצע לבטל את עונש המוות אמר: "הבה נניח לרוצחים לעשות את הצעד הראשון."
אלפונס קאר התנגד לנפוליאון השלישי שקיבל סמכויות דיקטטוריות ב-1851. הוא עזב את פריז ועבר להתגורר בעיר ניס שבריביירה הצרפתית, שם המשיך ביצירתו הספרותית. ב-1854 חכר אדמה חקלאית בסביבות ניס כדי להשביח זנים של צמחים ועצי פרי (זן האגס "אלפונס קאר" נקרא על שמו). הוא עסק בהשבחת פרחים בעיקר מסוג דליה, הפך לאיש עסקים, ייסד את המסחר בפרחים בריביירה הצרפתית ופתח חנות לממכר פרחים, פרי וירקות. הוא עסק גם בדייג כתחביב ועשה שימוש בהתנסותו זו כדי לכתוב את הנובלות "ערביי סנט אדרס" (1853) ו-"לחוף הים" (1860). זיכרונותיו בשם "יומן האונייה" הופיעו ב-1879–1880.
אלפונס קאר מת ב-1890 בסנט רפאל שבריביירה הצרפתית.
גדעון לנגמן
הרב גדעון לנגמן (נולד ב-1941) הוא רב, איש חינוך ואיש ציבור ישראלי.
ביוגרפיה
הרב גדעון לנגמן נולד בבני ברק. בשנת 1960 החל ללמוד בישיבת חברון בירושלים. בשנת 1963 קיבל הסמכה לרבנות. עם סיום לימודיו החל ללמד בתיכון האזורי בקרית חינוך עזתה. היה מורה, סגן מנהל ומנהל התיכון. לאחר מכן מונה למפקח על החינוך הדתי של מחוז דרום במשרד החינוך. בשנת 1974 מונה לסגן ראש המועצה בנתיבות, בנוסף היה גם חבר המועצה הדתית. בשנים 1977–2003 ניהל את בית הספר העל-יסודי אווילנה דה-רוטשילד בירושלים. בשנת 2003 יצא לגמלאות.
לנגמן החל מתנדב מצעירותו בארגונים רבים בהם; מגן דוד אדום, המשמר האזרחי, צה"ל, זק"א וחברה קדישא קהילת ירושלים. לנגמן ייסד בנתיבות את בסיס המשמר האזרחי והיה מפקדה. לאחר חזרתו לירושלים המשיך להתנדב במשך 33 שנים והגיע עד דרגת ניצב-משנה מיוחד. בשנת ה'תשמ"ז הוענק לו אות הנשיא למתנדב על פעילותו. במקביל הקים את תחנה מגן דוד אדום בנתיבות וניהל אותה בהתנדבות. לאחר חזרתו לירושלים המשיך בהתנדבותו והיה לחבר הנהלת הסניף במקביל להיותו כונן. לנגמן הוא המתנדב הוותיק ביותר במגן דוד אדום ודרגתו היא רב-מתן בכיר, הדרגה הגבוהה ביותר שמתנדב יכול להגיע אליה.
לנגמן שירת במילואים בחטיבת הזקן (חטיבה 8). במלחמת ששת הימים לחם בגזרת צפון רמת הגולן כחובש קרבי בפלחה"ן. במהלך הקרבות לנגמן הציל את חייו של סגן מפקד הפלוגה שנפצע קשה. בהמשך מונה לתפקיד רב חטיבה 8. בשנת 2017 השתתף בשחזור הקרב של שחרור רמת הגולן ובמסדר הסיום במפקדה בקוניטרה שנערך על ידי חטיבה 8 לרגל 50 שנה למלחמה. לנגמן שירת 51 שנים במילואים והשתחרר בדרגת סגן אלוף.
סנדרלנד (כדורגל)
מועדון הכדורגל סנדרלנד הוא מועדון כדורגל מהעיר סנדרלנד שבצפון-מזרח אנגליה, ממחוז טיין אנד ויר. בין השנים 1892 ועד 1936 זכתה סנדרלנד שש פעמים בתואר האליפות של הליגה האנגלית הבכירה והייתה אחת הקבוצות הבולטות בכדורגל האנגלי בתקופה זו, לאחר מכן ירדה לשחק בליגות הנמוכות יותר. היא שיחקה בפרמייר ליג ברציפות מעונת 2007/2008 ועד עונת 2016/2017 לאחריה נשרה לליגת המשנה (הצ'מפיונשיפ). בעונת 2017/2018 התדרדרה סנדרלנד לליגה השלישית באנגליה, ובסיום עונת 2021/2022 שבה לליגה השנייה. אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא "אצטדיון האור" המכיל 49,000 מקומות. הקבוצה עברה אליו בשנת 1997 לאחר 99 שנים בהן אירחה את משחקי הבית ב"רוקר פארק".
היסטוריה
בעונה זו סיימה הקבוצה במקום השביעי בליגה והצליחה לבסס את עצמה. בעונה הבאה - 1891/1892, הצליחה הקבוצה לסיים במקום הראשון בליגה וזכתה באליפות ההיסטורית הראשונה שלה, כשניצחה ב-21 מתוך 26 המשחקים בליגה, ומלך השערים בליגה הוא ג'ון קמפבל, חלוץ הקבוצה, שהבקיע 31 שערים. בעונה הבאה, הצליחה הקבוצה לשחזר את הצלחתה וזכתה שוב באליפות, כשהיא מובילה את הטבלה ב-11 נקודות מסגניתה פרסטון נורת' אנד. ג'ון קמפבל זכה פעם נוספת בתואר מלך השערים כשהבקיע 31 שערים גם בעונה זו. בעונה הבאה סיימה סנדרלנד כסגנית האלופה בלבד, אך בעונת 1894/1895 זכתה באליפות השלישית בתולדותיה, כשג'ון קמפבל מצליח להבקיע 22 שערים, והיא במרחק 5 נקודות מסגניתה אברטון. בעונה לאחר מכן הקבוצה סיימה במקום החמישי בלבד, ובעונת 1896/1897 כמעט נשרה הקבוצה לליגת המשנה, אך ניצחה במשחקי המבחן וניצלה מירידה. בעונת 1897/1898 עברה הקבוצה לשחק באצטדיונה שהפך למיתולגי, ה"רוקר פארק", ובליגה סיימה הקבוצה כסגנית האלופה בפעם השנייה, כשרק שפילד יונייטד הקדימה אותה ב-5 נקודות בלבד. ב-2 העונות הבאות סיימה הקבוצה במקום השביעי והשלישי בהתאמה ובעונת 1900/1901 הקבוצה סיימה כסגנית בפעם השלישית כשהפעם מקדימה אותה ליברפול ב-2 נקודות בלבד. בעונת 1901/1902 זכה המועדון בתואר האליפות הרביעי שלו בהיסטוריה. בהמשך העשור הקבוצה נחלשה והפכה לקבוצה בינונית בליגה האנגלית שהלכה וגדלה ל-20 קבוצות, כשרובן חזקות ממנה. לקראת תחילת העשור הבא, החלה הקבוצה להתחזק וסיימה בחצי העליון של הטבלה, עד שבעונת 1912/1913 זכתה הקבוצה באליפות החמישית שלה, כשהיא מקדימה את אסטון וילה החזקה ב-4 נקודות, אך היא הפסידה לה בגמר הגביע ה-FA בתוצאה 1:0, ונמנע ממנה להשלים דאבל היסטורי. בשנים אלו כיכב במדי הקבוצה צ'ארלי באקן, שהבקיע 221 שערים לזכות הקבוצה, מה שהפך אותו לסגן מלך השערים של הקבוצה, כשרק בוב גארני שכבש 228 שערים בכל המסגרות מקדים אותו. בהמשך העשור נחלשה הקבוצה שסיימה במקומות בטוחים באמצע הטבלה. באמצע שנות ה-20 הקבוצה סיימה כסגנית פעם נוספת ובמקום השלישי עוד שלוש פעמים אך בהמשך נחלשה יחסית והתדרדרה לחלק התחתון של הטבלה. בעונת 1934/1935 סיימה הקבוצה שוב כסגנית האלופה בפעם החמישית, הפעם של ארסנל. בעונת 1935/1936 זכתה הקבוצה באליפות מרשימה כשהיא מבקיעה 109 שערים (31 מהם מבקיע בוב גארני ו-31 מהם מבקיע רייץ' קרטר), ומסיימת בהפרש 8 נקודות מהסגנית דרבי קאונטי, תחת הדרכתו של המאמן הסקוטי ג'וני קוצ'ריין, כשהיא זוכה באותה עונה בתואר מגן הקהילה היחיד בהיסטוריה שלה. בהמשך הקבוצה זכתה בגביע ה-FA ("הגביע האנגלי") הראשון שלה לעונת 1936/1937, לאחר ניצחון 3:1 על קבוצת פרסטון נורת' אנד בגמר.
לאחר מכן התדרדרה הקבוצה, במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, בה נעצרה הליגה האנגלית, כשהיא מסיימת לרוב בחצי התחתון של הטבלה, עד שבעונת 1957/1958, ירדה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה. רק שש עונות לאחר מכן מצליחה הקבוצה להעפיל חזרה לליגה הראשונה מהמקום השני, בסיום עונת 1963/1964. בליגה זו נלחמת הקבוצה על חייה ולא מצליחה לבסס את עצמה מספיק, עד שבעונת 1969/1970 יורדת בפעם השנייה לליגת המשנה.
ההישג הגדול ביותר של סנדרלנד מאז תום תקופת הזהב והאליפויות בשנות ה-30, הוא זכייה בגביע ה-FA של עונת 1972/1973 כאשר ניצחה את קבוצת לידס יונייטד 1:0 בגמר הגביע, בעודה משחקת בליגת המשנה באנגליה.
בהמשך העשור הספיקה לעלות הקבוצה לליגה הראשונה בסיום עונת 1975/1976, אך לנשור חזרה עונה לאחר מכן. בתחילת שנות ה-80 עולה הקבוצה חזרה לליגה הראשונה מהמקום השני, שם מחזיקה 5 עונות, עד שהיא נושרת חזרה לליגת המשנה. הקבוצה העפילה לגמר גביע הליגה האנגלית לראשונה בתולדותיה בשנת 1985, אך הפסידה בגמר. ב-1986/1987 נושרת הקבוצה מהליגה השנייה לליגה השלישית לראשונה בתולדותיה, אך מצליחה להעפיל חזרה לליגת המשנה עונה לאחר מכן, כבר בניסיון הראשון. בתחילת שנות ה-90 חוזרת הקבוצה לליגה הבכירה באנגליה אך נושרת ממנה חזרה לאחר עונה בלבד, שוב. בשנת 1992 העפילה הקבוצה לגמר הגביע האנגלי אך הפסידה לליברפול. בסיום עונת 1995/1996 מצליחה הקבוצה להעפיל לפרימייר ליג - שהפך להיות המפעל הבכיר בליגה האנגלית, אך חוזרת עונה לאחר מכן לליגת המשנה. ב-1997/1998 מעפילה הקבוצה לפלייאוף העלייה לפרימייר ליג אך מפסידה בו ונשארת בליגת המשנה עונה נוספת. ב-1998/1999 מצליחה הקבוצה להעפיל לפרימייר ליג מהמקום הראשון, שם הצליחה לשרוד במשך 3 עונות עד שירדה בסיום 2003. בהמשך התנדנדה הקבוצה בין הצ'מפיונשיפ לפרימייר ליג, אליו העפילה פעם נוספת בסיום עונת 2006/2007, מהמקום הראשון. הקבוצה הצליחה לשרוד עשור בליגה האנגלית הבכירה, והייתה בגמר גביע הליגה האנגלית של 2014, אך הפסידה למנצ'סטר סיטי 3-1 במשחק הגמר וסיימה כסגנית בלבד. לקראת עונת 2016, המועדון רכש את הכדורגלן דידייה נדונג תמורת 13.8 מיליון פאונד, שיא סכום רכש של הקבוצה על שחקן אחד, אך למרות זאת, בסיום העונה בקבוצה ירדה לליגת המשנה. ב-21 באפריל 2018 נשרה סנדרלנד מהצ'מפיונשיפ לליגה השלישית באנגליה, ורשמה ירידת ליגה שנייה ברציפות בשנתיים, אחרי עונה קטסטרופלית וסיום במקום ה-24, המיקום הנמוך ביותר אליו הגיעה בליגת המשנה. הייתה זאת הפעם הראשונה מאז עונת 1987/1988 שסנדרלנד יורדת לליגה השלישית.
סנדרלנד בתרבות
סנדרלנד, ביחד עם קבוצת אסטון וילה, הייתה הנושא של הציור העתיק בעולם המקושר לכדורגל, ציור של תומאס מ. מ. המי, שהתפרסם בשנת 1895, ובו מצוירים שחקני הקבוצות במשחק כדורגל ביניהן במגרש ה"ניוקאסל רואד".
בשנת 1973 הקליט הקומיקאי בובי נוקסול את השיר "סנדרלנד כל הדרך" הוא כתב את השיר בעקבות זכיית הקבוצה בגביע האנגלי ב-1973.
סנדרלנד הוזכרה במאי 1997, בנאום הפתיחה של הפרלמנט הבריטי, על ידי כריס מולין, חבר הפרלמנט מדרום סנדרלנד.
ב-1998 לאחר הריסת אצטדיונה העתיק של הקבוצה, הרוקר פארק, המחזאי טום קלי והשחקן פול דאן, יצרו מחזה של אדם יחיד הנקרא "I Left My Heart at Roker Park", שהנושא שלו הוא אוהד הקבוצה שקשה לו להיפרד מהאצטדיון העתיק שהוחלף בשנים אלו.
עוד בשנה זו הוציאה ה-BBC סדרה דוקומנטרית בת שישה פרקים הנקראת "תשוקות עיקריות" (Premier Passions), שבה מתועדת הקבוצה בעונת 1996/1997, שבו ירדה הקבוצה מהליגה הבכירה לליגת המשנה האנגלית, שנה לאחר שעלתה ממנה ועברה אל "אצטדיון האור".
בשנת 2018 הוציאה נטפליקס סרט תיעודי בן שמונה חלקים בשם "סנדרלנד עד המוות". הוא תיעד את האירועים סביב הקבוצה במהלך עונת 2017-2018 בצ'מפיונשיפ והראה את השתלשלות העניינים בקבוצה עד לירידת ליגה נוספת בתום עונה זו. כתוצאה מהצלחת הסדרה אושרה עונה שנייה, למרות התנגדותם של רבים מצוות המועדון, הטענה העיקרית הייתה קשורה של השחקנים שחששו שהסדרה תגרום לכישלונותיהם לנזק בהמשך הקריירה.
סגל נוכחי
(קפטן)
(בהשאלה ממנצ'סטר יונייטד)
(בהשאלה מפריז סן-ז'רמן)
טים ראסרט
ביוגרפיה
טים ראסרט נולד בבאפלו, ניו יורק. בנם השני מתוך ארבעה במשפחה אירית-קתולית ממעמד הפועלים. אמו הייתה עקרת בית, ואביו עבד במחלקת הניקיון בעירייה ובמקביל גם כנהג משאית לחלוקת עיתונים כעבודה שנייה. טים ראסרט עצמו התחנך בבית ספר קתולי-ישועי.
הוא למד משפטים וקיבל את תואר ה-B.A ב-1972. ב-1976 סיים בהצטיינות את לימודיו ב"מכללת קליבלנד-מרשל למשפטים". בשנים 1977–1982 עבד כיועץ מיוחד לסנאטור הדמוקרטי דניאל פטריק מויניהאן, וב-1983 כיועץ למושל מדינת ניו יורק, מריו קואומו. ב-1982, עת שעבד אצל מויניהאן, חשף ראסרט לאחר תחקיר שערך כי ברוס קפוטו, המועמד הרפובליקני המתחרה, לא שירת במלחמת וייטנאם כפי שטען ואילץ אותו להסיר את מועמדותו.
הוושינגטון פוסט ייחס לראסרט את השימוש הראשוני במונחים "מדינה כחולה" ו"מדינה אדומה", המתארים את המדינות שתושביהן מצביעים למפלגה הדמוקרטית ולמפלגה הרפובליקנית בהתאמה, מונח שהפך מאז לנפוץ מאוד.
אחד מרגעי השיא בקריירה של ראסרט היה בליל הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, טרם פרסום התוצאות. באותו הערב, פירט ראסרט את סיכוייהם של כל אחד מהמועמדים, ג'ורג' ווקר בוש ואל גור, וכסיכום, הוא לקח לוח לבן עליו רשם בטוש אדום "פלורידה, פלורידה, פלורידה", כהדגשה לכך שגורל הבחירות תלוי בתוצאות של מדינת פלורידה. ואכן, ליל הבחירות הדרמטי הסתיים כאשר גורל הבחירות היה תלוי בתוצאות הצמודות בפלורידה שנותרו במחלוקת עוד כחודש, והוכרעו רק לאחר החלטה של בית המשפט העליון של ארצות הברית. הלוח עליו כתב ראסרט "פלורידה, פלורידה, פלורידה" מצוי כיום בסמית'סוניאן, ואותו הרגע נבחר על ידי השבועון "TV Guide" כאחד "ממאה הרגעים הגדולים בתולדות הטלוויזיה". ראסרט השתמש באותו התכסיס גם בבחירות בשנת 2004 רק שאז רשם על הלוח "אוהיו, אוהיו, אוהיו".
מלבד עבודתו כעיתונאי, פרסם ראסרט גם שני ספרים. הראשון, אוטוביוגרפיה שפורסמה ב-2004 והפכה לרב-מכר – "ראס הגדול ואני" (Big Russ and Me). בספר מתאר ראסרט את ילדותו במשפחה אירית ממעמד הפועלים, ובמיוחד את יחסיו עם אביו – טימותי ג'וזף ראסרט, שכונה "ראס הגדול". ראסרט העיד כי יותר מ-60,000 מכתבים מקוראי הספר נשלחו אליו, בהם הם תיארו את יחסיהם האישים עם אביהם. ראסרט אסף מכתבים אלו, ופרסם כמה מהם בספרו השני, "החוכמה של אבינו: שיעורים ומכתבים מבנות ומבנים" (Wisdom of Our Fathers: Lessons and Letters from Daughters and Sons). הספר יצא לאור ב-2005 והפך גם הוא לרב-מכר.
ראסרט היה ידוע כאוהד מושבע של קבוצת הפוטבול באפלו בילס, ופעמים רבות היה מסיים את תוכניתו, ששודרה בימי ראשון בהם משוחקים משחקי ה-NFL, בקריאה "Go Bills" (קדימה בילס!).
במהלך הקריירה שלו זכה ב-48 דוקטורטים של כבוד, ובעוד פרסים רבים דוגמת פרס אמי בו זכה ב-2005. ראסרט היה ידוע כאיש משפחה, וקיבל שלוש פעמים את תואר "אב השנה", משלושה מגזינים שונים ב-1995, 1998 ו-2001. בנוסף, הוא נבחר לאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר של שנת 2008 על ידי טיים מגזין.
ראסרט נישא לעיתונאית מורין אורת' (Maureen Orth) ב-1983, כשבע שנים לאחר שנפגשו לראשונה. לזוג נולד בן יחיד באוגוסט 1985.
ב-13 ביוני 2008, כשהקליט פרומו ל"פגוש את העיתונות", התמוטט ראסרט ומת מהתקף לב. מותו הפתאומי הכה בתדהמה את הציבור, וכוסה בהרחבה על ידי כל רשתות התקשורת. מחוץ לאולפן התוכנית הוקם אתר הנצחה מאולתר, אליו נשלחו פרחים ומכתבים לזכרו. כשבוע לאחר מותו שודרה תוכנית מיוחדת של "פגוש את העיתונות" לזכרו בה נותר כסאו ריק במרכז האולפן. גם פוליטיקאים רבים אותם ריאיין, פרסמו הצהרות אבל על מותו, בהם ברק אובמה, ג'ון מקיין, הילרי וביל קלינטון. נשיא ארצות הברית דאז, ג'ורג' ווקר בוש אמר במסיבת עיתונאים מאירופה, כי "אמריקה איבדה את אחד מבכירי אזרחיה".