cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גמר גביע אופ"א 1992
המשחק הראשון
אייאקס העדיפה עלתה ליתרון ראשון כבר לאחר 17 דקות. דה בור חטף כדור מלנטיני באגף שמאל, בחצי המגרש של טורינו, והעביר לוים יונק שהניף את רגל ימין מכ-35 מטרים ושלח כדור מסובב ועוצמתי שהטעה את השוער לוקה מרקג'אני, שער מרהיב שהעלה את אייאקס ליתרון 0–1. ההולנדים המשיכו לתקוף במחצית הראשונה, והגיעו למצב טוב להכפלת היתרון, כאשר סוני סילוי שלח את ברגקאמפ באגף ימין. הקשר ההתקפי התגבר על השומר שלו וחדר לרחבה, שם הקפיץ את הכדור אל ראשו של וינטר שהגיע מאחור, נותר פנוי לחלוטין ונגח תוך כדי זינוק, אך הכדור הלך למרכז השער ומרקג'אני קלט.
טורינו הצליחה להתאושש מהלחץ של אייאקס והחלה לחפש את שער השוויון. לנטיני גלש היטב והציל כדור מקו החוץ, לפני דה בור. הכדור הגיע לשיפו באגף ימין, והוא שלח כדור בחצי גובה אל הפינה הקרובה של תיבת החמש. קסגראנדה הצליח להגיע בגלישה תוך שהוא מקדים את סילוי, אך סטנלי מנזו התמקם היטב והציל את אייאקס מספיגה. על אף שסיכנה את השער מספר פעמים, לא הצליחה טורינו להשיג שוויון עד לתום המחצית, 1-0 לאייאקס בהפסקה.
המחצית השנייה נפתחה עם התקפות מצד לצד, ובדקה ה-65 הצליחה טורינו להשיג את השוויון. רוברטו מוסי קיבל את הכדור באגף שמאל בחצי המגרש של קבוצתו ופרץ כל הדרך עד לסף הרחבה של אייאקס. משם, העביר את הכדור לשיפו, שבעט מכ-18 מטרים כדור חזק וקופץ למרכז השער. מנזו הצליח רק להדוף למרכז הרחבה, הישר לרגליו של קסגראנדה שכבש בנגיעה מקרוב את הכדור החוזר, שוויון 1-1. דקות ספורות לאחר מכן התקרב קסגראנדה לשער נוסף, כאשר קיבל את הכדור על קו ה-16 ובעט בנגיעה, אך הכדור השטוח לא הצליח להכניע את מנזו שקלט. טורינו המשיכה לחפש את השער, כאשר פסקל ברונו מסר ללנטיני, שהסתובב היטב עם הכדור, ופרץ תוך שהוא משאיר שני שומרים מאחוריו. במצב של שניים-על-שניים, ניסה לנטיני להעביר לקסגראנדה כדור שהיה משאיר אותו לבד מול השוער, אך דווקא החלוץ פטרסון גלש היטב ומנע את הכדור מהחלוץ הברזילאי.
היתרון החזיק מעמד תשע דקות בלבד. טורינו יצאה להתקפה, בסיומה הקפיץ לנטיני בנגיעה לכיוונו של קסגראנדה על סף הרחבה. החלוץ השתלט היטב על הכדור, הטעה ועבר את בלינד, ותחת הלחץ של הקפטן הקפיץ את הכדור מעבר למנזו כדי לקבוע 2-2. מהלך נאה של קסגראנדה, שהשלים צמד וקבע שוויון 2-2 בדקה ה-82. בדקות הסיום התקרבה טורינו למהפך, אחרי שג'ורג'יו ברשיאני המחליף הקפיץ מעל בלינד ובעט מזווית קשה, שטוח לפינה הקרובה של מנזו, אך השוער לא התקשה לקלוט את הכדור.
התוצאה נשמרה עד לסיום. טורינו שפיגרה פעמיים נמנעה מהפסד ביתי, אייאקס יצאה מעודדת עם שני שערי חוץ, שוויון 2-2 בסיום.
משחק הגומלין
שבועיים לאחר המשחק הראשון, נפגשו הקבוצות למפגש הגומלין באצטדיון האולימפי באמסטרדם. ואן חאל ביצע שינוי אחד בהרכב, כאשר רוב אלפלן פתח על חשבונו של ברגקאמפ הפצוע. קבוצתו עלתה במערך דומה לזה של המפגש הראשון, אך בהיעדרו של ברגקאמפ הציגה סגנון הגנתי יותר, שמטרתו לשלוט בקצב המשחק, להחזיק יותר בכדור ולשמור על יתרון שערי החוץ שלה. מנגד, טורינו עלתה במערך זהה לזה של המשחק הראשון. מונדוניקו ביצע שני שינויים בהרכב, כאשר המוצהבים מהמשחק הראשון, אנוני וברונו, הוחלפו ברוברטו פוליקאנו (פתח כמגן שמאלי במקומו של מוסי שהוסט לעמדת המגן הימני) ולוקה פוסי שפתח בקישור האחורי.
טורינו המשיכה לתקוף, וברגע מעורר מחלוקת הרגישה מקופחת על ידי השופט היוגוסלבי. רוברטו קראברו קיבל כדור בתוך הרחבה, הטעה את דה בור והורד אל הדשא, אך השופט לא שרק על אף מחאותיו של הקפטן. המאמן מונדוניקו הנסער הניף כיסא מעל לראשו ונופף בו לכיוון השופטים, כהבעת מחאה, אך ללא הועיל. החלטתו של השופט נותרה בעינה, וטורינו לא זכתה בפנדל. מן העבר השני, ספק הכשלה של השוער מרקג'אני על ארון וינטר אף היא לא זכתה לשריקה מצד השופט.
המחצית הראשונה הסתיימה ללא שערים, 0-0 בהפסקה.
אייאקס פתחה את המחצית השנייה בהתקפה מסוכנת לעבר שערה של טורינו, שהסתיימה בבעיטה חדה של פטרסון מתוך הרחבה והדיפה של מרקג'אני. מן העבר השני, נעצרה טורינו בפעם השנייה בקורת השער, לאחר שבעיטה של מוסי מחוץ לרחבה פגעה בבלינד והכניעה את מנזו, אך נעצרה בעמוד הרחוק.
המחצית המשיכה במגמות הפוכות - בעוד האיטלקים לחצו קדימה וניסו לשבור את ההגנה ההולנדית, המארחת סיכנה את השער בהתקפות מעבר ומתפרצות מהירות. בהתקפה מסוג זה פרץ וינטר היטב מצד שמאל לרחבה והעביר לג'ון ואן לואן המחליף, שבעט בחצי גובה מכשמונה מטרים, אך נעצר אצל מרקג'אני. מן העבר השני, ובפעם השלישית במשחק, עצרה מסגרת השער את טורינו מכיבוש. מוסי נגח כדור קשתי מכ-16 מטרים אל תוך הרחבה העמוסה של אייאקס, ג'אנלוקה סורדו המחליף הגיע ראשון לבעיטה ובעט בעוצמה מהאוויר כדור שהכניע את מנזו אך נעצר במשקוף והורחק על ידי ההגנה.
אייאקס נלחצה לשערה ובמשך דקות ארוכות ניסתה להאט את קצב המשחק, לשמור על התוצאה ולמשוך זמן. האיטלקים שהיו קרובים פעם אחר פעם לכיבוש לא הצליחו להשיג את שער החוץ המיוחל. בסיום, שוויון 0-0, שקבע כי אייאקס זוכה לראשונה בתולדותיה בגביע אופ"א, בזכות חוק שערי חוץ ולאחר שוויון 2-2 בסיכום שני המפגשים.
מחול השעות
מחול השעות הוא בלט מתוך האופרה לה ג'וקונדה (1876) שנכתבה על ידי המלחין האיטלקי אמילקארה פונקיילי (1834-1886).
הבלט, מלווה בקטע תזמורתי, מופיע בסוף המערכה השלישית, ובו אלוויזה - מראשי האינקוויזיציה - מקבל את אורחיו באולם הנשפים הגדול והמפואר. שינויי התלבושות, האפקטים בתאורה, וכמובן התוכניתיות במוזיקה ובכוריאוגרפיה מייצגים את שעות השחר, היום, הדמדומים, והלילה. כוונתו של המחול היא לסמל את המאבק הנצחי בין כוחות האור לכוחות החושך.
בניגוד לסימבוליזם העמוק שבכוונת הכותב, מחול השעות התפרסם כקטע מוזיקלי חביב וקליל בשלל עיבודים ואזכורים. המחול הופיע במלואו (בגרסה קצת מורחבת למעשה) בסרט "פנטזיה" של וולט דיסני משנת 1940. רקדני השחר הם יענים, רקדני היום - היפופוטמים, רקדני הערב - פילים, ורקדני הלילה - תנינים. הם כולם נפגשים בסוף לגראנד פינאלה משעשע. מוזיקת הנושא של פונקיילי שימשה את אלן שרמן בשירו הלו מדה הלו פדה משנת 1964, שמתאר את חוויותיו של ילד אומלל בקייטנת קיץ. גרסה עברית לשירו של שרמן, בשם "מכתב מן הקייטנה", נכתבה על ידי חנוך לוין ובוצעה על ידי להקת גייסות השריון עם הסולנית תיקי דיין ב-1966. מחול השעות מצוטט בעוד מקומות רבים נוספים מגארפילד ועד למשפחת סימפסון.
שרלוק הולמס 3
שרלוק הולמס (באנגלית: Sherlock Holmes 3) הוא מותחן פעולה אמריקאי-בריטי, המבוסס על דמותו של הבלש המפורסם שרלוק הולמס מאת ארתור קונאן דויל והמהווה המשך ל"שרלוק הולמס: משחק הצללים" שעלה לאקרנים בשנת 2011.
פיתוח
בינואר 2012, הבמאי גאי ריצ'י אישר שהוא יחזור לביים את הסרט השלישי בסדרת הסרטים, וקיווה להעביר את הפקת הסרט ללוס אנג'לס. בדצמבר, שנה לאחר הסרט הקודם, המפיק דן לין התייחס להפקת סרט שלישי כ"עדיפות גבוהה ", ונודע שהתסריט עבורו ייכתב על ידי התסריטאי דרו פירס. לין גם הצהיר כי צוות ההפקה נאלץ להתאים את עצמו ללוח הזמנים של רוברט דאוני ג'וניור ולצילומי הסרט "איירון מן 3" לפני העבודה על הסרט תוכל להתחיל. בנובמבר 2013, ג'וד לאו הצהיר כי אף על פי שהוא נפגש לדיון על סרט שלישי עם ריצ'י ודאוני ג'וניור מוקדם יותר השנה, ההפקה טרם קיבלה אור ירוק מאולפני האחים וורנר.
באפריל 2016, דאוני הודיע שהוא מקווה לצלם את סרט ההמשך בהמשך השנה, כשבמקביל התסריטאי ג'יימס קווין הודיע שהוא הופקד על כתיבת התסריט מחדש. צוות ההפקה היה מעוניין להתחיל את הצילומים בעונת הסתיו של אותה השנה, כאשר המפיק ג'ואל סילבר טען שהסרט יוכל להתחיל הפקה של כמה סרטי המשך חדשים. באוקטובר, נודע שקיירן פיצג'רלד, ג'סטין מאלן, ניקול פרלמן וגארי וייטה נשכרו לכתוב מחדש את התסריט לסרט. עם זאת, הפקת הסרט החמיצה את תחילת הצילומים בסתיו 2016, ועד אוגוסט 2017, התסריטאית ז'נבה רוברטסון-דוורט החלה לעבוד על התסריט.
במאי 2018, יוצר הסדרה "נרקוס", כריס ברנקאטו, נשכר לכתוב תסריט חדש לסרט, כאשר מעורבותו של ריצ'י בהפקת הסרט הוטלה בספק מכיוון שאף במאי לא נשכר לבימוי הסרט. לאו ציין שאחד מנושאיו של הסרט יהיה הדרך שבה הולמס ווטסון נפגשים לאחר שלא ראו זה את זה לאחר זמן מה.
ביולי 2019, הוכרז שדקסטר פלטשר נמצא במשא ומתן על בימוי הסרט, דיווח שאישר סופית את אי-מעורבותו של ריצ'י בהפקת הסרט.
צילומים
במרץ 2019, דווח כי צילומי הסרט עתידים להתחיל בינואר 2020 ושעלילתו תתרחש במהלך סוף המאה בסן פרנסיסקו. נוסף על כן, דווח שהפקת הסרט קיבלה זיכוי מס על סך 20 מיליון דולר בתמורה לצילומי הסרט בקליפורניה. עם זאת עבודת הפיתוח וההכנות לצילומים הופסקו בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית.
הפצה
הסרט התעתד במקור לעלות לאקרנים ב-25 בדצמבר 2020, בהפצתם של אולפני האחים וורנר. עם זאת בעקבות מגפת הקורונה העולמית החליטו האולפני האחים וורנר לדחות את תאריך עליית הסרט לאקרנים ל-21 בדצמבר 2021. עם זאת, עקב אי-תחילת ההפקה, טרם ידוע מתי יעלה לאקרנים.
אביגייל רוז
אביגייל רוז (נולדה ב-1986) היא זמרת ויוצרת ישראלית.
ביוגרפיה
בין השנים 2004–2005 למדה רוז בבית הספר רימון ללימודי ג'אז ומוזיקה קלה.
בשנת 2008 הוציאה את אלבומה הראשון, "מלחמה יומיומית", בהפקתו המוזיקלית של יוני בלוך. האלבום הכולל את הסינגלים "ואולי" ו"מלחמה יומיומית", שזכו להצלחה רבה.
בשנת 2009 הקליטה רוז בדואט עם אדם בן אמיתי את השיר "את לא יודעת", שזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו. השיר נכלל באלבומו של בן אמיתי "קעקוע", שיצא בשנת 2011.
בשנת 2011 הוציאה את אלבומה השני, "חצי נחמה", הכולל את הסינגלים "עוד מחכה לאחד" ו"חצי נחמה". השיר "עוד מחכה לאחד" הוא גרסת כיסוי לשירם של אהוד מנור וסשה ארגוב, שביצעה במקור עפרה חזה. השיר בביצועה של רוז נכלל גם באלבום "מסע אספלט", שיצא באותה שנה, וכולל גרסאות כיסוי של אמנים שונים לשיריו של ארגוב.
בשנת 2013 הוציאה רוז את אלבומה השלישי "הפרעות", הכולל את הסינגלים "עננים" ו"א.ה.ב.ה.". האלבום, שהופץ כ"אלבום בוטיק", יצא ב-500 עותקים חתומים וממוספרים בלבד, ונמכר בהופעות ובעמוד הפייסבוק של רוז. בשנת 2018, הקליטה מחדש את השיר "עוד מחכה לאחד" של עפרה חזה עבור אלבום המחווה קול הנשמה - שרים עפרה חזה.
בתאריך 25 באפריל 2021 יצא דואט שלה "לא התכוונו לעכשיו" עם הזמר גיל בר הדס מתוך אלבומו "נסיעות ארוכות".
רוז היא בתם של הסופרת והמשוררת תלמה אליגון-רוז ויורם רוז, מנכ"ל כנרת זמורה ביתן ונכדתה של העיתונאית והעורכת עפרה אליגון.
שרה רפרטי
שרה גריי רפרטי (באנגלית: Sarah Gray Rafferty; נולדה ב-6 בדצמבר 1972) היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בתפקידה כדונה פולסן בסדרת הדרמה המשפטית "Suits" (2019-2011).
ביוגרפיה
רפרטי נולדה בעיירה ניו כנען, קונטיקט שבארצות הברית; בתם של מרי לי רפרטי, יו"ר המחלקה לאנגלית בבית ספר ואביה, מייקל גריפין רפרטי הבן, שנהנה משתי קריירות מצליחות בתחום הפיננסים וציור שמן. היא הבת הצעירה מארבע בנות; אחיותיה הן מאורה, אן וקונסטנס. היא גדלה בעיירה גריניץ' (אנ'), קונטיקט.
למדה באקדמיית פיליפס (אנ') באנדובר (אנ'), מסצ'וסטס וסיימה את לימודיה שם ב-1989. בשנתה האחרונה בתיכון, נסעה לאנגליה ולמדה אמנויות הבמה במשך שנה באוניברסיטת אוקספורד. לאחר מכן החלה לימודים לתואר ראשון באנגלית ותיאטרון בהמילטון קולג' (אנ') (1990-193) בניו יורק. בהמשך למדה לתואר שני באמנויות בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל (1993-96).
חיים אישיים
ב-23 ביוני 2001 נישאה רפרטי לאלכסנטרי "סאנטו" אולי-פקה ספאלה, אותו פגשה באוניברסיטת ייל. לזוג יש שתי בנות.; אונה גריי ואיריס פריידי.
אצטדיון סיטגיק
אצטדיון סיטגיק (באנגלית: SeatGeek Stadium), שבעבר נקרא טויוטה פארק (באנגלית: Toyota Park), הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בין רחוב 71 ושדרת הארלם בברידג'וויו, אילינוי. האצטדיון שימש כאצטדיון הביתי של שיקגו פייר בין השנים 2006–2019, והוא נבנה בעלות של כמעט 100 מיליון דולרים. האצטדיון נפתח לשימוש ב-11 ביוני 2006.
האצטדיון משמש גם כביתה של קבוצת הלקרוס שיקגו משין. רק היציעים המזרחיים של האצטדיון נמצאים בשימוש בעת משחק הלקרוס.
האצטדיון
האצטדיון עוצב בסגנון אמריקני מעורב עם סגנון אירופי, ולכן ניתן למצוא באצטדיון מושבים מקוּרִים, כניסה מאבן מעוצבת כקשת, ושלוש שורות המושבים הראשונות מרוחקות רק כ-2.5 מטרים ממשטח הדשא. כמו כן האצטדיון מכיל 42 "סוויטות" מנהלים, ושש שורות מושבים לאח"מים. בנוסף, ישנו גם את "היכל התהילה של הכדורגל באילינוי", ואת המשרדים של קבוצת שיקגו פייר, המשתרעים של שטח של כ-4000 מ"ר.
על פי הצהרתו של נשיא הקבוצה, ג'ון גאפי, האצטדיון עוצב בצורה כזאת, שבבוא העת ניתן יהיה להרחיבו לתכולה של למעלה מ-30,000 צופים, ללא צורך בהשקעה כספית כבדה, ודבר זה ייעשה בעתיד, כאשר הביקוש לכרטיסים יגדל.
שינוי שמו של האצטדיון מאצטדיון ברידג'וויו לאצטדיון טויוטה נעשה ב-2006, כמה חודשים לפני הפתיחה הרשמית של האצטדיון, לאחר שקבוצת ברידג'וויו בנק החליטה לוותר על העלות הכרוכה בתשלום לשמו של האצטדיון ובמקומה נכנסה חברת טויוטה לתמונה. יצרנית הרכב היפנית רכשה את הזכויות על שם האצטדיון ל-10 שנים (עד 2016) עם אפשרות להמשיך את ההתקשרות בין שני הצדדים לכשייסתיים החוזה הנוכחי.
תגיד אמן
תיעוד אישי-משפחתי בן חמש שנים במשפחתו של במאי הסרט, דוד דרעי, בן זקונים למשפחה דתית מהיישוב ירוחם. הסרט מתעד את סיפור יציאתו מהארון, משלב הניחושים, דרך הזעזוע עם פרוץ הבשורה לחיי המשפחה, ועד שלב ההתמודדות עם חששות ההורים והאחים, כל אחד מתוך אמונתו, בשאלת קבלת החריג בתוך המשפחה.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר לשנת 2005 בקטגוריית הסרט התיעודי וזכה להצלחה גדולה כשהוצג בעשרות פסטיבלי קולנוע בינלאומיים בעולם - בין היתר הוצג הסרט בהודו, אירלנד, בריטניה, פורטוגל, איטליה, פראג, צרפת, גרמניה, קנדה, ארצות הברית ועוד. יהודה פוליקר הלחין וביצע עבור הסרט את שיר הנושא "אם אחזור". את המוזיקה לסרט הלחין וביצע יונתן בר גיורא.
דוד, הרווק האחרון והבן הצעיר במשפחת דרעי המורחבת, לא מוצא מנוח. אחיו והוריו מבקשים לדעת מדוע הוא לא מגיע לארוחות השבת עם חברה, בחורה, ידידה, מישהי. כשהתירוצים אוזלים והשיחות מאחורי גבו הולכות ותוכפות הוא מואס בשתיקה ובהתחמקויות. הוא ניצב באומץ מול הוריו המבוגרים ומול אחיו ואחיותיו ומבקש לשפוך מולם את האמת שרובצת על לבו. "אני לא יכול לאהוב אישה", הוא אומר לאמו באחת הסצינות המרגשות בסרט. "אם תגיד אמן", היא מפצירה, "תראה איך הכול יעבור". "תגיד אמן" מתעד עימות חזיתי ואמת שמתפרצת מול דעות קדומות בתוך מסע אישי-משפחתי-גאוגרפי אשר מוביל לסדרה של התרחשויות ושחרור מסודות. אלה מקפלים בתוכם ייסורי התבגרות וכאב התפכחות, שמגיעים יחד עם ניסיונות הידברות וגישור, אשר מביאים לבסוף לתזוזה במשפחה, כל אחד במשבצת שלו וכולם ביחד.
זבוב הפירות הים תיכוני
זבוב הפירות הים תיכוני, הידוע גם כ"פריזבוב ים תיכוני" או "זבוב הים התיכון", ובשמו המדעי: Ceratitis capitata, הוא מין זבוב הגורם לנזקים נרחבים לגידולי פירות חקלאיים. למרות שמו, אזור מחייתו הטבעי של זבוב זה הוא מערב אפריקה הטרופית, אולם הוא חדר לאזורים שונים בעולם, רחוק מאזור מחייתו הטבעי, כולל אגן הים התיכון, דרום ומרכז אירופה, אוסטרליה, וכן מרכז ודרום אמריקה, והוואי.
מחזור חיים
הזבוב הוא מין רב פונדקאים ובעולם ידועים למעלה מ-250 מינים של פירות אותם הוא תוקף ביניהם הדרים (כל המינים) נשירים כמו תפוח אגס ורימון, גלעיניים כמו אפרסק ושזיף, מנגו, גפן ותאנה, מינים אקזוטיים כמו גויאבה פיטנגו ופג'ויה וכן ירקות כמו פלפל ועגבנייה.
אורכו של הזבוב כ- 5 מ"מ, צבעו חום צהבהב. לנקבה צינור הטלה דמוי מחט באמצעותו היא קודחת בקליפת הפרי נקב לעומק 2 - 5 מ"מ ומטילה בתוכו מספר ביצים. הרימות בוקעות, נוברות אל הציפה ומתפתחות. לאחר שהגיעו לאורך 1 ס"מ הן יוצאות מהפרי מבעד לנקב בקליפה, קופצות לקרקע ומתגלמות בעומק רדוד (עד 5 ס"מ). הבוגר מגיח מהאדמה. כעבור מספר ימים הוא מגיע לבגרות מינית ומתחיל דור חדש. הזבוב חי מספר חודשים, לרוב פחות מחצי שנה. נקבה מטילה במהלך חייה כמה מאות ביצים. הביצים, הרימות והגלמים של הזבוב חבויים (בפרי או באדמה) ורק הבוגרים גלויים וחשופים לטיפולי הדברה. התפתחות הזבוב תלויה במזג האוויר. בקיץ, דור אחד נמשך חודש. בחורף פעילותו מואטת מאוד ודור נמשך שלושה חודשים. בחורף חמים, הזבובים נשארים פעילים ועלולים להסב נזקים גם בזנים חורפיים. מזון הבוגר: מיץ פירות, צוף, טל דבש, פירות רקובים ולשלשות של ציפורים ולטאות.
לזבוב בדרך כלל יכולת מוגבלת לעבור מרחקים גדולים (בין מאות מטרים ועד עשרות קילומטרים). לכן הגורם להתפשטותו בעולם הוא הסחר העולמי בפירות טריים שגרם להפצת פירות נגועים ברימות למרחק אלפי קילומטרים ממקום גידולו הטבעי.
זבוב הפירות הים תיכוני כמין פולש
זבוב הפירות הים תיכוני חדר לישראל בשנת 1904. הוא חדר לארבע מדינות בארצות הברית (הוואי, קליפורניה, טקסס ופלורידה), אולם הושמד בכל המדינות זולת הוואי. הזבוב פלש אף לניו זילנד ולצ'ילה, ואף בארצות אלה הוכחד בהצלחה.
בשל יכולת הפלישה שלו, הזבוב נחשב למזיק הסגר במספר מדינות בעולם שמהוות יעד לייצוא. לכן, על מנת לייצא פרי טרי יש להבטיח שיהיה נקי לחלוטין מהזבוב. עיקר ההתמודדות עם הזבוב מתבצעת במטעים ובפרדסים על ידי ריסוס פיתיון מורעל בחומר הדברה. הזבוב הבוגר שנמשך לפיתיון (חומר חלבוני שעבר פירוק ומשחרר אמוניה) נקטל על ידי חומר ההדברה. פרי המיועד למדינות הסגר עובר גם טיפול אחר קטיף ששולל לחלוטין כל אפשרות פלישה.
משאבים רבים ויקרים הושקעו בניסיונות להכחיד פלישות של זבוב הפירות לארצות ולאזורים שונים בעולם. שימוש בשיטות הדברה ביולוגית, בין היתר בהפצת זבובים עקרים, הביאה להכחדת זבוב הפירות הים תיכוני מאזורים שונים.
פיזיולוגיה של גפי הפה
לזבובים גפי פה מסננים-יונקים אשר מותאמים להמסה ספיגה וניגוב של מזון. גפי הפה מורכבים מחדק (proboscis) גמיש, דמוי קונוס הפוך, ובקצהו אונות ספוגיות (labella) אשר מחורצות באמצעות תעלות הנקראות pseudotracheae המנקזות את בלוטות הרוק, יונקות וסופגות את המזון הנוזלי לכיוון הוושט.
זבוב הפירות חש בעזרת כימורצפטורים המצויים ברגליו הקדמיות ובגפי פיו. זוג רגליו הקדמיות חשות את הסוכר שבמקור המזון, מתבצע שיקול אנרגטי ובהתאם לכך הזבוב מגיב. רגלי הזבוב בנויות מסגמנטים שונים, הסגמנט האחרון נקרא הטרסום (Tarsum) וצומחים ממנו סדרות של שערות (tarsal hair). בבסיס השערה יש מספר נוירונים - תאי חוש, בעלי דנדריט (אמצעי הקלט של תא העצב) שנכנס לשערה ואקסון שיוצא מהשערה, מתלכד עם אקסונים דומים ויוצר עצב שמגיע לגנגליונים. בשערות אלה יש 5 תאי רצפטור שונים, כל אחד סלקטיבי ביותר: רצפטור לסוכר, רצפטור למים, מכנו-רצפטור ושני רצפטורים למלחים. כאשר רצפטורי הסוכר יחושו בריכוז מספק של סוכר הם ישלחו אימפולסים שיביאו לשחרור של פעילות התנהגותית (הורדת החדק). פעילות השדר מרצפטור הסוכר תלויה גם בזמן שעבר מאז הארוחה האחרונה. רמת הסף להורדת החדק יורדת ככל שהזמן עולה.
הורדת החדק (proboscis) משמעה להוריד אותו לאותו הגובה של הרגליים. החדק בנוי גם הוא מסגמנטים שנכנסים אחד לשני (כך שאפשר להאריכו). בקצה החדק יש פתח שמהווה את פה השאיבה והוא נקרא  labellum. השערות שעל רגליו הקדמיות, טועמות את הנוזל ובמידה ויש מספיק סוכר ומעט מלח החדק ירד, יפתחו אונות החדק ותתבצע בקרה נוספת על ידי חשיפת האנדו-פסאודו-טראכיאל רצפטורז למקור המזון. רק לאחר מכן תחל שאיבת הנוזל באמצעות מנגנון בבסיס החדק שנקרא cibarial pump ומעביר את הנוזל אל תוך חלל הבטן.
וילם דה קונינג
וילם דה קונינג (Willem de Kooning; 24 באפריל 1904 – 19 במרץ 1997), היה צייר אמריקאי, אחד מהאמנים הבולטים של האקספרסיוניזם המופשט.
ביוגרפיה
וילם דה קונינג נולד ב-24 באפריל 1904 למשפחה ממעמד הפועלים ברוטרדם שבהולנד. הוריו התגרשו כשהיה בן 3. בגיל 12 החל לעבוד כשולייה בחברה שעסקה בעיצוב אמנותי. הוא לקח שעורי ערב באומנות באקדמיה לאמנויות חזותיות ברוטרדם (שהייתה אז חלק מ"האקדמיה לאמנויות חזותיות ומדעים טכניים", והיום נקראת על שמו, "אקדמיית וילם דה קונינג"). ב-1926 הסתנן לאנייה ששטה לארגנטינה כנוסע סמוי, וירד ממנה כשעגנה לחופי וירג'יניה, ארצות הברית. ב-1927 עבר לניו יורק.
דה קונינג החל לעבוד כאמן, ולהשתלב בקהילת האמנים בניו יורק. ביניהם סטיוארט דייוויס וארשיל גורקי. ב-1938 פגש את אשתו לעתיד, האמנית איליין פריד, עמה התחתן ב-1943. נישואיהם ידעו עליות ומורדות, וב-1957 נפרדו, אף שלעולם לא התגרשו, ובסופו של דבר התאחדו בשנית ב-1976.
נפטר בביתו באיסט המפטון שבלונג איילנד, ניו יורק ב-19 במרץ 1997.
יצירתו
ב-1953 שכנע רוברט ראושנברג בן ה-27 את דה קונינג להעניק לו ציור, כדי למוחקו. פעולת המחיקה לקחה לראושנברג חודשיים. העבודה הקרויה "ציור מחוק של דה קונינג" מוצגת במוזיאון לאמנות מודרנית של סן פרנסיסקו.
כמה מציוריו של דה קונינג נמכרו במאה ה-21 במחירים שיא הממקמים אותם ברשימת מכירות הציורים היקרות ביותר. בנובמבר 2006 מכר דייוויד גפן את הציור "אישה 3" ב-137.5 מיליון דולר, מעט פחות ממחיר השיא לציור באותו הזמן, 140 מיליון דולר. בספטמבר 2015 מכר גפן ציור אחר של דה קונינג, "מחלף", בכ-300 מיליון דולר, שהיה המחיר הגבוה ביותר ששולם עבור ציור, עד שהשיא נשבר עם מכירת "מושיע העולם" של לאונרדו דה וינצ'י ב-450 מיליון דולר בנובמבר 2017. מחיר השיא של ציור של דה קונינג במכירה פומבית הושג בנובמבר 2016, עבור הציור "ללא שם מספר 25", בכריסטי'ס בניו יורק.
אליפות ברזיל בכדורגל 2020
אליפות ברזיל בכדורגל 2020  הייתה הפעם ה-64 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. בגלל מגפת הקורונה המשחקים החלו ב-8 באוגוסט 2020 והסתיימו ב-25 בפברואר 2021. בגלל מגבלות שקשורות לשמירת על בריאות הציבור חלק מהמשחקים הועברו לאצטדיונים אחרים בהם היה ניתן להכניס קהל או נערכו ללא קהל כלל.
בתחרות השתתפו 20 קבוצות של ליגת העל הברזילאית. במקום הקבוצות שירדו בסיום עונת 2019 לליגה הבכירה עלו רד בול ברגנטינו, רסיפה, אתלטיקו גויאניינסה וקוריטיבה.
בסוף העונה ארבע קבוצות ירדו לליגת משנה.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו בוטפוגו, ואסקו דה גאמה, גויאס וקוריטיבה. במקום הקבוצות שירדו לליגה הבכירה עלו שאפקואנסה, אמריקה, ז'ובנטודה וקויאבה.
אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20
אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 (בספרדית: "Campeonato Sudamericano Sub-20 "Juventud de América), מוכרת גם בשם אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל לנוער, הוא טורניר כדורגל המאורגן על ידי פדרציית הכדורגל הדרום אמריקאית CONMEBOL בו משחקות נבחרות הכדורגל עד גיל 20 של אמריקה הדרומית. הטורניר משמש בנוסף גם כמוקדמות גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 משנת 1977 וכמוקדמות משחקי הכדורגל במשחקים האולימפיים משנת 2007.
היסטוריה
הטורניר הראשון נערך בוונצואלה בשנת 1954 והשתתפו בו נבחרות הכדורגל עד גיל 19. המשחקים שוחקו במתכונת זו עד 1977 (הטורניר השמיני שהתקיימו בוונצואלה בפעם השנייה בתולדותיה) אז הוחלט על העלאת תקרת הגיל ל-20. במסגרת השינוי הפכה התחרות גם כמוקדמות גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערכו לראשונה ב-1977.
האלופות
נבחרת ברזיל היא שיאנית הזכיות עם 12 זכיות בתואר. היא מקדימה את נבחרת אורוגוואי לה 7 זכיות כשהאחרונה הייתה בשנת 1981. בשנים האחרונות המתחרה העיקרית של ברזיל היא נבחרת ארגנטינה לה 4 זכיות בתואר שמתוכן 3 מאז שנת 1997. שלוש נבחרות אלו נחשבות לנבחרות המצליחות בתולדות הכדורגל הדרום אמריקאי. בנוסף לשלושתן זכו גם נבחרת קולומביה (2 זכיות) ונבחרת פרגוואי (זכייה אחת).
הטורנירים
מהטורניר הבא בשנת 1977 הועלתה תקרת הגילאים מ-19 ל-20.
מרדכי בנטוב
מרדכי בנטוב (גוּטגֶלד) (28 במרץ 1900 – 17 בינואר 1985) היה פוליטיקאי ועיתונאי ישראלי, מראשי תנועת השומר הצעיר ומפ"ם, עורך ביטאון התנועה "על המשמר", חבר בשם אורן מנהל העם, מחותמי מגילת העצמאות, חבר הכנסת הראשונה עד החמישית, שר השיכון ושר הפיתוח בממשלות ישראל.
ביוגרפיה
מרדכי בנטוב נולד כמרדכי גוטגלד, בגרודז'יסק מזובייצקי שליד העיר ורשה שבפולין הרוסית, בנם של הלנה ויוסף גוטגלד.
נמנה עם מקימי תנועת השומר הצעיר בפולין, ראש קן ורשה וחבר הנהגת התנועה בפולין. בפולין למד בגימנסיה בוורשה ואחר כך שנתיים בפקולטה למשפטים.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל. על פי עדותו, נתקל לראשונה ב"בעיה הערבית־היהודית" במאורעות 1921: "העמידו אותי, חמוש אקדח, להגן על שכונה יהודית ביפו. ראיתי מרחוק המון כפריים ערביים עם מקלות ואבנים, הצועדים כדי לפרוע ביהודים. אחריהם ראיתי נשים נושאות שקים - לאסוף את הביזה".
בנטוב השלים את לימודי המשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים. הוא נמנה עם מייסדי הקיבוץ הארצי וחבר קיבוץ משמר העמק. היה חבר ההנהגה העליונה של תנועת השומר הצעיר ונציגה במוסדות ההסתדרות. חבר הוועד הפועל הציוני מטעם השומר הצעיר משנת 1935. ממיסדי עיתון התנועה "משמר". (אחר כך - על המשמר) ועורכו בשנים 1943–1948. מחבר תזכיר בזכות מדינה דו-לאומית, שהוגש לועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל בשנת 1946. היה חבר מנהלת העם. הצביע בעד הכרזת המדינה והיה מחותמי מגילת העצמאות. היה בין מנסחי מגילת העצמאות והוסיף את הפסקה: "זוהי זכותו הטבעית של העם היהודי להיות ככל עם ועם."
בנטוב היה שר העבודה והבינוי בממשלה הזמנית (1948–1949). בתוקף תפקידו הודיע על כוונתו לחוקק חוק שיבטיח מקומות עבודה מתאימים לנכים. כמו כן הקים את ועדת בן-סירה במטרה לנסח באופן משופר את ההצעה לפקודת בניין ערים חדשה כחוק התכנון והבנייה הישראלי. היה חבר בוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון.
משפחתו
אחותו הצעירה הייתה אשת התיאטרון שולמית (מיתה) בת-דורי. גם היא חברת קיבוץ משמר העמק.
אשתו הייתה צפורה בנטוב (1903–1988) ממייסדות קיבוץ משמר העמק. בתו, אורה רון עוסקת באמנות, הייתה נשואה לאמרי רון, חבר כנסת לשעבר ומראשי הקיבוץ הארצי.
פרויקט בן-יהודה
פרויקט בן־יהודה הוא מיזם תרבותי המבוסס על עבודת מתנדבים, אשר פועל באינטרנט ומטרתו לשמר, להנגיש ולחשוף לציבור את הקלאסיקות של הספרות העברית בקלות ובאופן חופשי לשימוש. הפרויקט כולל, בין היתר, שירה, סיפורת, תרגום, עיון ומסות בעברית מימי הביניים ועד ימינו.
תוכן הפרויקט
הפרויקט מכיל אך ורק יצירות שנכתבו בשפה העברית (כולל תרגומים לעברית), אך לא את כל היצירות שנכתבו באות עברית, היינו, אינו מכיל יצירות שנכתבו ביידיש, או לאדינו. כל היצירות בפרויקט מוקלדות (ולא נסרקות), ורבות מהן מנוקדות, על מנת לאפשר חיפוש ומחקר מתקדם. המאגר אינו כולל יצירות בעלות אופי תורני מובהק (כיוון שישנם מיזמים אחרים העוסקים בכך), אך כן כולל חיבורי עיון אודות יצירות תורניות או יצירות ספציפיות בעלות אופי דתי, אשר מהוות חלק מכלל יצירתו של יוצר, כמו שירי הקודש של רבי אברהם אבן-עזרא.
במסגרת הפרויקט מוגשים לציבור שלושה סוגים עיקריים של יצירות:
היסטוריה
המיזם החל בשנת 1999 ביוזמת אסף ברטוב, שהחל להקליד יצירות עבריות בעצמו, ועלה לרשת לראשונה בשנת 2001.
את ההשראה לפרויקט שאב ברטוב מ"פרויקט גוטנברג", אשר יזם פרופסור מייקל ס' הארט בשפה האנגלית, ומאז התווספו אליו מיזמים נוספים בשפות נוספות.
עם היצירות הראשונות בפרויקט נמנו שיריה של המשוררת רחל, סיפוריו של יוסף חיים ברנר, מאמריו של אחד העם, תרגומיו של אורי ניסן גנסין וכתביו של חיים נחמן ביאליק, שהוצגו באתר מיד עם פקיעת זכויות היוצרים עליהם, באחד בינואר, 2005.
מאז תחילת דרכו, הפרויקט נוהל כולו על טהרת ההתנדבות (היינו, ללא משרדים או מקבלי משכורות), כשכל עבודת ניהול הפרויקט מרוכזת באינטרנט.
בשנת 2004 הוקמה "עמותה למיחשוב ספרות עברית" בראשות ברטוב, בעיקר לצורך קבלת תרומות, אשר משמשות לבניית והשבחת התשתית הטכנולוגית של הפרויקט ותמיכה בפעילויות הפרויקט. מאז שנת 2011, יו"ר הוועד המנהל של העמותה היא שני אבנשטיין סיגלוב, אשר משמשת גם עורכת ראשית בפרויקט, יחד עם עורכו המייסד, אסף ברטוב. בשנת 2019 שכרה העמותה לראשונה מנהלת פעילות כללית לתמיכה בפעילות הפרויקט והעמותה בזכות מענק ייעודי מיוחד, אך הוא עודנו מתנהל ללא משרדים ובאופן מקוון, וכל שאר בעלי התפקידים עושים את עבודתם בהתנדבות.
הפרויקט בעשור השני של המאה ה-21
נכון לאוקטובר 2021 פעילים במיזם כ-250 מתנדבים, והוא כולל מעל 28,000 יצירות, מאת כ-1000 מחברים שונים.
בניגוד לשנות פעילותו הראשונות, בו עסק אך ורק ביצירות שהפכו זה מכבר נחלת הכלל, כיום הפרויקט כולל גם יצירות שעודן מוגנות בזכויות יוצרים, אך מוצגות לטובת הציבור ברשות בעלי הזכויות, כגון יצירותיהם של אברהם רגלסון, אביגדור המאירי, משה בסוק, שושנה שרירא, ישראל כהן, דוד בן-גוריון ורבים נוספים. יצירות אלה מסומנות באופן מיוחד באתר הפרויקט, על מנת להקל על הקוראים להבדיל בין יצירות חופשיות למוגנות.
באוקטובר 2012 חנך הפרויקט ערוץ יוטיוב, אליו מועלות הרצאות מיוחדות של אנשי רוח על הפרויקט, כגון אבשלום אליצור, נורית גוברין ושמואל אבנרי וכן סיפורים ואנקדוטות מאת מתנדבי הפרויקט. בתחילת 2013 החל מיזם "אנשי רוח ותרבות מקריאים מיצירות הפרויקט", במסגרתו מועלים לערוץ סרטי וידאו, בהם מצד אחד ניתן לראות את המקריאים בפעולה ומן הצד השני את הטקסט עצמו, במטרה להנגיש יצירות עבריות לקהל קוראים נוסף. בין היתר, צולמו עבור הפרויקט יורם מלצר, נורית גוברין, שמואל אבנרי, מאיה בז'ראנו, יקיר בן משה, אגי משעול, דורי מנור, רחל אליאור, אריאל הירשפלד, אבנר הולצמן ואחרים.
בכל אחד בינואר חוגג הפרויקט את "יום קניין הציבור", בו על פי חוק זכויות היוצרים הישראלי משתחררות הזכויות על יצירותיהם של יוצרים שנפטרו לפני 70 שנה. ב-6 בינואר 2014 חגג הפרויקט את פקיעת הזכויות על כתבי שאול טשרניחובסקי ואחרים, בערב מיוחד בספרייה הלאומית בהשתתפות דן אלמגור, חזי עמיאור, עידו בסוק, עמינדב דיקמן וברי סחרוף.
בהמשך אותה השנה, הוענק לפרויקט בן-יהודה פרס יגאל אלון למעשה מופת חברתי-חלוצי, אותו הוא חלק עם עמותת כנפיים של קרמבו.
בשנת 2019 העניק נשיא המדינה ראובן ריבלין, את אות הנשיא למתנדב לפרויקט בן-יהודה.
בינואר 2021 חגג הפרויקט 20 שנות פעילות וכן את פקיעת זכויות היוצרים על כתבי פניה ברגשטיין ואברהם בן-יצחק, באירוע מיוחד בהשתתפות פרופ' אריאל הירשפלד, פרופ' רחל אליאור ופרופ' אבשלום אליצור, וכן בהשתתפות אחינועם ניני וגיל דור, ערן צור, דורי מנור, נתן סלור, יסמין אבן ומורין נהדר, אשר גם השתתפו כשופטים בתחרות "מילים ולחן" שהפיק הפרויקט במסגרת חגיגות 20 השנה להיווסדו.
רצח יוחנן שטל וסליה זוהר
רצח יוחנן שְטָל וסַלְיָה זוהר היה אונס קבוצתי ורצח של זוג יהודים שביצעו בדואים משבט ערב אל-קורעאן בחוף הרצליה שהסעיר את היישוב היהודי בארץ ישראל בשנת 1931.
רקע
סליה (שרה) זוהר נולדה ב-1902 בגליציה המזרחית, למדה בתיכון ובסמינר עברי למורים בווינה והשתלמה בסיעוד ובטיפול בתינוקות. אחיה הגדול, צבי זוהר – מחנך עברי, מראשוני "השומר הצעיר", מראשי רשת בתי הספר העבריים "תרבות" (ולימים ממייסדי המוסד החינוכי "שומריה" במשמר העמק ומנהל סמינר הקיבוצים) – קירב אותה לציונות ולעברית, ובשנת 1928 עלתה לארץ ישראל. תחילה עבדה כאחות במוסד החינוכי בן שמן ולאחר מכן עברה לקיבוץ שריד. יוחנן שטל נולד ב-1909 בגרמניה, למד בבית ספר חקלאי והיה חבר בתנועות נוער ציוניות. ב-1930 עלה לארץ והתיישב בקיבוץ גבעת ברנר. השניים הכירו בארץ והתיידדו. הם המשיכו בחליפת מכתבים והחליטו לצאת לטיול מתל אביב להרצליה.
האונס והרצח
ב-28 ביוני 1931 נפגשו זוהר ושטל בתל אביב ארזו כריכים, בגדים וחפצים בתרמיל ונסעו באוטובוס צפונה והגיעו בסמוך לשעה 10:00 לנחל הירקון, שם העביר אותם יהודי אחד בסירה. בשעה 11:00 בערך פגשו נהג גמלים ערבי שוחחו עמו והמשיכו לנוע צפונה. זמן קצר אחר כך השיגו אותם שלושה ערבים רכובים על גמלים שטענו שהגיעו ברכיבה מיפו והציעו לזוג לרכב על אחד הגמלים שבבעלותם. זוהר ושטל נעתרו להצעה ועלו כל אחד על גמל אחד והמשיכו ברכיבה צפונה לכיוון השרון. במרחק של כחמישה ק"מ צפונית לירקון ירדו זוהר ושטל מהגמל והתמקמו על גבעה כפי שתכנן מראש שטל במטרה לצפות על הנוף. בעודם ממוקמים על הגבעה פגשו שלושת הערבים בשני בדואים משבט ערב-אל-קוראן והחמישה תכננו לאנוס את זוהר שהייתה "לבנה ויפה". שלושה מהם תקפו את שטל מאחור מבלי שהספיק להתנגד אחד מהם דקר אותו בגבו בסכין. לאחר מכן דקרו אותו בחזה. במהלך התקיפה של שטל ניסתה זוהר להימלט אך נתפסה והוכתה עד לערפול הכרתה. לאחר מכן נאנסה בזה אחר זה על ידי החמישה. לאחר מעשה האונס דקרו את זוהר למוות והשחיתו את גופתה בפגיון. בשלב זה גנבו מתרמילו של שטל סכין ואת הטבעת שענדה זוהר ופנו לקבור את השניים. שטל נקבר כאשר הוא עדיין חי בתעלה סמוכה למקום האונס ואת גופתה המרוטשת של זוהר קברו סמוך לים.
חקירתו של אברהם דרויאן
מכריהם של השניים שדאגו לשלומם התלוננו במשטרה הבריטית על העדרם. ביום 12 ביולי 1931 פורסמה ידיעה ראשונה בעיתון דבר על היעלמותם ובהמשך פורסמו הודעות עם הבטחה לפרס של 20 לא"י למי שימסור מידע שיביא לפתרון התעלומה. המשטרה החלה בחיפושים אך ללא הצלחה. בוצעו גם סיורים אוויריים באזור אך לא נמצא דבר. בעיתונות היהודית הועלו האשמות נגד המשטרה הבריטית שאינה מראה רצון מיוחד לפתרון התעלומה.
אברהם דרויאן נולד ב-1902 בפתח תקווה. מגיל צעיר עסק בשמירה תחת פיקודו של אברהם שפירא והשתתף בהגנת המושבה בהתקפה הגדולה עליה במאי 1921. ב-1922 עבר למושבה הקטנה כפר סבא, שמנתה אז 12 בתים בלבד, ומונה לשומר המושבה. דרויאן ידע ערבית על בוריה, ידע את כל מנהגי הערבים והפוליטיקה הבין-שבטית והיה מקובל בין הערבים בשם אִברהים אל-נאטור או אבו יצחק.
כשהגיעו אליו קציני המשטרה מנפות טולכרם ורמלה והתחילו להתווכח איזו נפה צריכה לחקור את הפרשה, החליט דרויאן לקחת את החקירה על עצמו באופן פרטי.
הוא החל להפעיל עשרה מרגלים שיתחקו על עקבות הזוג ושילם לכל אחד חמש לא"י מכיסו. באחד המכתבים שכתב יוחנן לסליה הוא מתאר את יופיין של שתי גבעות בין תל אביב להרצליה ומבטיח להראות לה אותן כשייצאו לטיול בסביבה. דרויאן יצא למקום לפי התיאור ולא מצא דבר פרט לקרע של עיתון "דואר היום". מערכת העיתון אישרה שהוא מהתאריך שבו נעלם הזוג.
ביחד עם מורו אברהם שפירא הוא חתם עם המודיעים שלו על חוזים המקנים להם פרס של 60 לא"י אם יביאו ידיעות על מקום הימצאם של יוחנן וסליה. הידיעות החלו כעת לזרום, אך כולן הוכחו כלא נכונות. במקרה אחד נתקבלה ידיעה שבאחד הכפרים בשומרון יש בחורה לבנה שיכולה להתאים לתיאור של סליה זוהר. דרויאן הגיע לכפר בליווי שוטרים אולם התברר שהבחורה היא פרוצה מדמשק שהובאה להנעים את חייו של אחד הצעירים בכפר. החקירה התנהלה בעצלתיים במשך כארבעה חדשים ללא תוצאות.
ב-10 בנובמבר 1931 רכב דרויאן על סוסתו ולפתע הבחין בקבוצת בדווים משבט ערב אל-קורעאן היושבים מסביב למדורה ומשוחחים. לפתע אחד מהם הניף שברייה ואמר כי "שברייה זו רוותה כבר דם כופרים". הוא מיהר אל המודיע שלו עלי קאסם וביקש ממנו לברר את העניין. קאסם דרש סכום עצום של 300 לא"י. בהתערבותו של עובד בן עמי שלחה מערכת "דואר היום" 150 לא"י וראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף השלים את הסכום החסר מקופת העירייה.
עלי קאסם העביר את מפת מקום הגופות ושמות הרוצחים. דרויאן יצא למקום עם אברהם שפירא ושוטרים בריטים. למקום הובאו חמישה ערבים, שהכחישו כל קשר לאירוע. דרויאן נקט שיטה שבה חקר כל אחד לחוד והציג לו תעודה שבה חבריו מפלילים אותה. תוך זמן קצר נשברו הערבים. הם סיפרו כי חצי שנה קודם לכן חזרו מהשוק ביפו, שם מכרו אבטיחים. הם רכבו על גמלים לאורך החוף. על אחת הגבעות ליד הרצליה הם ראו זוג צעיר ישוב על גבעה ומתבונן בים ובסביבה. האישה הייתה לבנה ויפה. הם התנפלו על הגבר ותוך רגע חדרו השבריות ללבו ושמו קץ לחייו. לאחר מכן אנסו את הבחורה בזה אחר זה ואחר כך רצחו אותה בדקירות.
יוחנן וסליה הובאו לקבורה ב-13 בנובמבר 1931 בהלוויה המונית בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב ונקברו זה לצד זה. ספדו להם מאיר דיזנגוף ודוד רמז, ששיבח את המתנדבים שהביאו לפתרון הפרשה ומתח ביקורת על התנהלות המשטרה.
בפרלמנט הבריטי העלה ג'וזאיה קלמנט וג'ווד שאילתה בקשר לטיפולה של משטרת המנדט בפרשה זו.
המשפט
ברצח הואשמו חמישה, שמהם זוכו בשלב הראשון שלושה. בסופו של דבר זוכה גם האני בן סלים אבו סולימאן (הקטין שבין החמישה); והאחרון, ראשיד בן מוסה אבו סולימאן, הורשע, ונגזר עליו מאסר של 15 שנה – העונש המרבי בסעיף שבו הואשם.
הנצחה והתייחסות בתרבות
יוחנן שטל וסליה זוהר מונצחים באנדרטת חללי פעולות האיבה בהר הרצל.
NGC 4371
NGC 4371 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-55 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
תצפית
הגלקסיה נמצאת כ-9.2 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-9.2 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לכוכב הבולט דנבולה. כ-1.2 מעלות מצפון לה נמצאת M84, כמעלה וכ-1.3 מעלות מצפון-צפון-מזרח לה נמצאות בהתאמה NGC 4388 ו-M86 וכ-1.6 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאת M87. כ-1.8 מעלות ממזרח-דרום-מזרח ל-NGC 4371 נמצאת NGC 4503, כ-0.8 מעלות מדרום-מזרח לה נמצאת NGC 4429, כ-2 מעלות מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 4442 וכ-1.7 מעלות מצפון-מערב לה נמצאת NGC 4267, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4365 הוא כ-4 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של יותר מ-60,000 שנות אור, כ-60% מהקוטר של שביל החלב. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-8% מסת שביל החלב, כאשר למעלה מ-70% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה אין הרבה גז ואבק, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך שמוערך בכ-8 אלפיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-135 שנים. בהתאמה לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא זקנה יחסית עם גיל ממוצע של כ-7 מיליארד שנים בחלקיה החיצוניים של הגלקסיה ושל כ-10 מיליארד שנים במרכזה. במרכז הגלקסיה יש מבנה דמוי טבעת שקוטרה כ-10 שניות קשת שממרחקה קולה לקוטר של כ-2,400 שנות אור ומוט מרכזי באורך של כ-35 שניות קשת השקולות לאורך של כ-9,000 שנות אור. באזורים אלה של הגלקסיה נמצאות אוכלוסיות כוכבים זקנות יותר מאשר בשאר הגלקסיה. נראה שבמרכז עצמו נמצא חור שחור על-מסיבי עם מסה של כ-7 מיליון מסות שמש.
מיקרו-קופי
מיקרו-קופי (באנגלית: Microcopy) הן המילים שבהן משתמשים במוצרים דיגיטליים – כגון אתרים, אפליקציות, מכונות לשירות עצמי ומערכות מקצועיות – הקשורות ישירות לפעולה של המשתמשים, במסגרת חוויית המשתמש:
מקור המונח
בשנת 2009 כתב מאפיין חוויית המשתמש ג'ושוע פורטר (Joshua Porter) פוסט שכותרתו "Writing Microcopy". בפוסט הוא סיפר שפיתח תהליך תשלום לאתר מכירות, אבל קיבל שגיאות חוזרות ונשנות הקשורות לכתובת של משתמשים באתר. השגיאות האלה התרחשו ב-10%-5% מהעסקאות. לבסוף החליט פורטר להוסיף משפט אחד מעל לשדות הכתובת: "אנא הקלידו את הכתובת המקושרת לכרטיס האשראי שלכם". "בן לילה התחלנו לעשות יותר כסף", הוא מספר, "הבעיה נעלמה לחלוטין, ולא קיבלנו עוד שום מייל בנושא". פורטר שיתף עם קוראיו מחשבה שעלתה אצלו בעקבות המעשה: מילים קטנות, כשהן מופיעות במקום הנכון ובזמן הנכון, משנות לגמרי את חוויית המשתמש. בפוסט שכתב הוא גם המציא למילים האלה שם: מיקרו-קופי.
בהרצאה שנתן בכנס UXLx הוא סיפר שהפוסט הזה – שלקח לו פחות מ-20 דקות לכתוב – נחל הצלחה מסחררת, ושהוא קיבל פניות רבות מאנשי חוויית משתמש שהודו לו על שנתן שם למילים שהיו חשובות כל כך בעיניהם.
ברבות השנים התפתח באנגלית מונח מקביל שמשמש לתאר את אותן המילים – UX writing. בעברית מקובל להשתמש במונח 'תוכן UX'.
מטרות עיקריות
== תכונות של מיקרו-קופי מוצלח==
אפיון שפה
מיקרו-קופי הוא חלק משפת המותג, עליה מחליטים בתהליך שנקרא אפיון שפה (Voice and tone design).
במחקרי חוויית משתמש נמצא כי אפיון שפה משפיע במידה ניכרת על תפיסת המותג בעיני המשתמשים.
תהליך אפיון השפה מורכב על פי רוב מארבעה שלבים:
לאחר כתיבת המסמך, ניתן להתחיל לכתוב מיקרו-קופי לפי אפיון השפה. כך מוודאים שלמותג יהיה קול אחיד בכל הפלטפורמות הדיגיטליות, וכן שהשפה שלו תהיה ייחודית ותבדל אותו מאחרים.
הומור במיקרו-קופי
יש הטועים לחשוב כי מיקרו-קופי פירושו טקסטים מצחיקים בממשק. למעשה, שימוש בהומור יכול לשרת את המותג או לפגוע בו, תלוי באופי המותג, בקהל היעד שלו ובסיטואציה.
מאחר שמטרתו העיקרית של המיקרו-קופי היא שמישות, ומאחר ששתיים מתכונותיו העיקריות הן בהירות ורגישות לסיטואציה – השילוב של הומור בממשקים בחוסר תשומת לב או בעומס עשוי למשוך תגובות שליליות של המשתמשים. לכן יש להשתמש בו ברגישות ובמינונים נמוכים, אלא אם כן מדובר במותג שהומור הוא אחת מתכונותיו המרכזיות.
פורמולה אי עונת 2019/2020
עונת 2019/2020 היא העונה השישית של אליפות הפורמולה אי המוכרת על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) כדרגה הגבוהה ביותר בקטגוריית מרוצי המכוניות חשמליות. בעונה זאת הצטרפו לאליפות 2 יצרניות רכב גרמניות: מרצדס ופורשה.
התפרצות מגפת הקורונה הביאה להשבתת העונה לאחר חמישה מרוצים ולהשבתתה במשך חצי שנה. במהלך חודש אוגוסט התקיימו שישה מרוצים בברלין בטווח של תשעה ימים, כולם בשטח שדה התעופה הישן בעיר, בכך הסתיימה העונה עם 11 מרוצים. אנטוניו פליקס דה קוסטה זכה באליפות בפער הגדול מהמקום השני בתולדות האליפות.
שינויים במהלך העונה
לקראת מרוצי סיום העונה שהתקיימו בברלין הוחלפו מספר נהגים. דניאל אבט הושעה בחודש מאי מקבוצת אאודי לאחר שהתברר כי באחד ממרוצי הסימולטורים שהתקיימו במהלך מגפת הקורונה נתן לגיימר מקצועי להתחרות עבורו. רנה ראסט, המתחרה עבור אאודי בסבב הDTM, החליף את אבט. אבט עצמו השתתף במרוצים כמחליפו של מה קינגוואה, נהגה של קבוצת NIO333, שלא יכל להגיע לתחרויות עקב מגבלות כניסה הקשורות לקורונה.
מספר נהגים נוספים עזבו את קבוצותיהם במהלך הפגרה הכפויה והוחלפו בנהגים אחרים: ברנדון הארטלי (Geox דרגון) הוחלף על ידי סרחיו סט קמארה ופסקל ורליין (מהינדרה) הוחלף על ידי אלכס לין. ג'יימס קלאדו (יגואר) הוחלף על ידי טום בלומקוויסט בשני המרוצים האחרונים של העונה, עקב הנתגשות עם לוחות הזמנים של אליפות העולם במרוצי סיבולת בה מתחרה קלאדו.
התפרצות וירוס הקורונה
התפרצות מגפת הקורונה הביאה לשינוי גדול בלוח המרוצים המתוכנן. המרוץ שתוכנן להתקיים בסין בחודש מרץ היה הראשון שנדחה. בהמשך הוכרז על הקפאת פעילות האליפות עד לסיום חודש מאי, דבר שהיא לביטולם שלללל המרוצים ברומא, פריז וסיאול. מארגני המרוץ בג'קרטה, שאמור היה להתקיים ביוני הודיעו כי המרוץ נדחה בשל חוסר היכולת להמשיך בהכנות בעקבות התפרצות הווירוס.
בחודש יוני הוחלט על קיום של שישה מרוצים בטווח של תשעה ימים. כל המרוצים יתקימו בשטח נמל התעופה ברלין-טמפלהוף, נמל התעופה הישן של ברלין. המרוצים יתקיימו במהלך חודש אוגוסט ובכך תסתיים העונה.
תרומת ביציות
תרומת ביציות היא טיפול פוריות המיועד לנשים שאינן מסוגלות לייצר ביציות איכותיות בעצמן. בתהליך שואבים ביציות מתורמת ומפרים אותן בתאי זרע. אחרי מספר ימים מחזירים את הביצית המופרית לרחם של מקבלת התרומה. ביום 7 ביוני 2010 התקבל בישראל חוק המסדיר את הנושא במדינה, בעקבות מאבק ציבורי ממושך.
למי מיועד ההליך של תרומת הביציות?
ההליך מיועד לנשים שאינן מסוגלות לייצר ביציות בעצמן. בין הסיבות העיקריות ניתן למצוא:
בנוסף, יש מחלות גנטיות שעלולות למנוע מהאם להשתמש בביציות שלה, כמו תסמונת ה-X השביר. כמו כן, תרומת ביצית עבור זוג גברים (או גבר יחיד), בשילוב עם הליך פונדקאות, הופכת נפוצה יותר ויותר. היו גם מקרים שבהם זוג לסביות ביקשו לעבור הליך שבו אחת הנשים תישא את ההריון כאשר תורמת הביציות היא בת-הזוג (ראו: הורות הומו-לסבית).
בדיקות מוקדמות ובחירת התורמת
את הביציות משיגים מנשים צעירות ובריאות בגילאים 21–30. ברוב המקרים התורמת היא אנונימית שמקבלת תשלום תמורת הזמן והמאמץ. נשים שעוברות טיפולי פוריות בעצמן מסכימות לפעמים לתרום את הביציות העודפות. לעיתים נדירות מקבלת התרומה מביאה מתנדבת מטעמה, קרובת משפחה או חברה טובה, אבל סוג כזה של תרומה אסור בישראל. התיווך בין הצדדים מתבצע במרפאת הפוריות או בסוכנות ייעודית.
גם מקבלת התרומה ובן זוגה יעברו בדיקות מקדימות. בנוסף לבדיקות הרפואיות הכלליות, יש צורך לבצע למקבלת התרומה צילום רחם או היסטרוסקופיה כדי לוודא שהרחם תקין, והוא נקי מהידבקויות וציסטות שיפריעו להשתרשות העובר. בן הזוג של מקבלת התרומה ייתן דגימת זרע.
עריכת החוזה המשפטי
אחרי שהתורמת נבחרה, נחתמים חוזים. חוזה אחד נערך בין התורמת למרפאה, וחוזה נוסף בין המרפאה למקבלת התרומה. בדרך כלל יכללו בחוזה הסעיפים הבאים:
ההכנה התרופתית
התורמת מקבלת טיפול הורמונלי שמגרה את השחלות לייצר כמות גדולה של זקיקים. תהליך ההכנה התרופתית נמשך שבועיים-שלושה. במשך התקופה הזאת, יש צורך לבצע מעקב של אולטרסאונד ובדיקות דם תכופות. התורמת מתחייבת להימנע מעישון ושתיית אלכוהול בזמן הטיפול, ואסור לה לקיים מגע מיני בלתי מוגן. במקביל, נותנים למקבלת התרומה טיפול באסטרוגן ופרוגסטרון שיעבה את רירית הרחם. מרפאת הפוריות מסנכרנת את המחזורים של מקבלת התרומה ושל התורמת כדי שהרחם של האחת יהיה מוכן בדיוק בזמן שבו שואבים את הביצית מהשנייה.
שאיבת הביציות, הפריה והחזרה
ביום המתאים שואבים את הביציות על ידי מחט שמוחדרת לשחלות. את שאיבת הביציות מבצעים בהרדמה כללית. מיד אחרי השאיבה מפרים את הביצית בזרע של בן הזוג או בזרע של תורם. את הביצית המופרית מדגירים במעבדה, ואחרי מספר ימים מחזירים את העוברים המופרים לרחם של מקבלת התרומה. את ההחזרה מבצעים בעזרת קטטר דק שמוחדר לצוואר הרחם. תהליך ההחזרה אינו כרוך בחוסר נעימות. את העוברים שלא הוחזרו אפשר להקפיא ולהשתמש בהם לניסיון נוסף. מקבלת התרומה תעבור בדיקת הריון 12-14 ימים אחרי ההחזרה. אם הושג הריון, ממשיכים לתת תמיכה הורמונלית במשך מספר שבועות.
גישת ההלכה היהודית לנושא תרומת הביצית
קיימת מחלוקת הלכתית לגבי זהותה של האם. חלק מהרבנים קובעים כי מקבלת התרומה היא האמא, מכיוון שהיא זאת שנושאת את הוולד בבטנה, מביאה אותו לעולם ומגדלת אותו. רבנים אחרים קובעים כי תורמת הביצית היא האמא, מכיוון שהנשמה נוצרת באדם עוד לפני תחילת ההריון. על מנת למנוע חשש של גילוי עריות, מעדיפים להשתמש בתורמת שאינה יהודייה. במקרה של תרומה מלא יהודייה, יש הדורשים שהילד יעבור גיור בזמן ברית המילה.
המעמד החוקי של תרומת ביצית בישראל
על פי סעיף 4(1) לתקנות בריאות העם (הפריה חוץ גופית) משנת 1987, רק אישה שעוברת בעצמה טיפולי פוריות יכולה לתרום ביציות. אסור לקבל תרומה מחברה טובה או מקרובת משפחה. מאז שהואשמו רופאים בכירים ב"פרשת גנבת הביציות", אין כמעט רופאים המוכנים לבקש תרומה ממטופלת שלהם ואין נשים רבות המוכנות לתרום. ישראליות שזקוקות לתרומה נאלצות לעבור את התהליך בחו"ל, בעיקר במזרח אירופה או בקפריסין. קופות החולים משתתפות בחלק קטן בלבד מהעלות.
מספר הצעות חוק בנושא הועלו, בגלגולים שונים, החל משנת 2001. ב-8 במאי 2007, עברה הצעת החוק בקריאה ראשונה, שעיקריה:
ב-7 ביוני 2010 עבר החוק בקריאה שלישית בכנסת.
בריכת ממילא
בריכת ממילא היא מקווה מים עירוני עתיק מעשה ידי אדם במרכז ירושלים. הבריכה ממוקמת במזרחו של גן העצמאות, בתחומו של בית הקברות ממילא בין רחוב הלל לרחוב אגרון. הבריכה שימשה כחלק ממערך אספקת המים לירושלים מימי הביזנטים ועד ימי הבריטים. כיום, עם בינוי אגן ההיקוות שלה וסתימתן של אמות עתיקות, הבריכה ריקה, אך בחורף היא מתמלאת מעט מי גשמים ומקבלת מאפיינים טבעיים של שלולית חורף.
מבנה הבריכה
הבריכה היא בגודל 97×65 מטר ועומקה 6.6 מטרים, ובהתאם לכך נפחה הוא יותר מארבעים אלף קוב. חלק מהבריכה חצוב בסלע, וחלק בנוי. אל קרקעית הבריכה, היצוקה בטון, יורדות מדרגות. בעבר יצאה מהבריכה אמת מים שהובילה מים לבריכת חזקיהו שבתוך החומות.
במדרגות משולבות אבנים מסותתות מחורבות האזור, על כן בין אבני המדרגות נמצאים משקופים מעוטרים.
היסטוריה
הקמת הבריכה מתוארכת לתקופה הביזנטית במקום ששימש אולי לפניכן כמחצבה. הבריכה אגרה מי גשמים מאגן היקוות באזור מרכז העיר של ימינו. ייתכן כי המים שבבריכה הועברו אל בריכת חזקיהו שברובע הנוצרי שבעיר העתיקה דרך אמת מים (אקוודוקט) ששרידיה התגלו במהלך הכשרת רחוב ממילא למרכז קניות.
בחפירות שבוצעו באזור שער יפו, התגלה רובע מגורים מהתקופה הביזנטית. אחד האתרים המרכזיים שנמצאו ברובע זה הוא בית מרחץ. הארכאולוגים מסבירים את מיקומו של בית מרחץ דווקא שם בקרבה לאמת המים שהובילה מים מבריכת ממילא אל בריכת חזקיהו.
בעבר נקראה הבריכה עין גיחון העליון.
בשלהי התקופה העות'מאנית, עם היציאה מן החומות, התפתח המרכז המסחרי של ירושלים בשטח שבין בריכת ממילא לבין שער יפו, ונודע כשכונת ממילא. בתקופת המנדט הבריטי המשיך להתפתח מרכז העסקים של ירושלים והקיף את שטח הבריכה מצפון וממערב. האזור הסמוך לבריכה שימש לאורך השנים כבית קברות מוסלמי.
ב-1947 ניסתה עיריית ירושלים המנדטורית לחבר את הבריכה אל מערכת המים המודרנית של ירושלים. כחלק מניסיון זה שופצה הבריכה. על מנת למנוע איבוד מים, נוצקה קרקעית הבריכה כולה מבטון. קירות הבריכה שופצו ומשאבת מים המונעת על ידי מנוע דיזל של חברת קטרפילר הותקנו בצד הבריכה. הניסיון לא צלח שכן הציפיות שהבריכה תאגור כמות מים משמעותית התבדו.
למרות ניתוקה של הבריכה מאגן ההיקוות הטבעי שלה, מתמלאת הבריכה בימי החורף במי גשמים. בעבר חיו בחורף אלפי קרפדות במי הבריכה. בשנים האחרונות הידלדלה מאוד אוכלוסיית הקרפדות בבריכה לכדי עשרות בודדות. אחד ההסברים שהועלו לכך הוא חומרי הריסוס נגד עשבים שפוזרו מסביב לבריכה, בתחומו של בית הקברות הסמוך. על מנת לשקם את אוכלוסיית בעלי החיים הודיעה עיריית ירושלים שתפסיק לרסס את אזור הבריכה.
עתיד ופיתוח
בקיץ 2015 קיימה עיריית ירושלים תחרות פתוחה לציבור להגשת רעיונות לפיתוח הברכה וסביבתה, כחלק משדרוג גן העצמאות. בקול הקורא שפרסמה ביקשה העירייה להתחשב בארכאולוגיה, בטבע ובבית הקברות. מתוך כ-100 ההצעות שהוגשו זכתה ההצעה "שלולית ממילא", ועיקרה מילוי חלקי של הברכה, שמירה על הטבע וההיסטוריה שלה ופיתוח ברכות שכשוך סביבה. העירייה לא הודיעה אם ומתי תצא התוכנית לפועל.
אילנית ממילא
בבריכה התגלה בשנת 1997 מין חדש למדע של אילנית. זהו הדו-חי החדש הראשון שהתגלה בישראל זה עשרות שנים. שמה המדעי "אילנית היינץ-שטייניץ" (Hyla heinzsteinitzi) ושמה העממי 'אילנית ממילא'. היא ככל הנראה נכחדה בטבע, אולם אוכלוסייה שלה השתמרה בשבי וגדלה על ידי מגדלים חובבים.
שיירת חולדה
שיירת חולדה הייתה שיירת אספקה שיצאה ב-31 במרץ 1948 מחולדה לכיוון ירושלים הנצורה חלקית והייתה הראשונה שכשלה מלהגיע לירושלים אף שלא נתקלה במארב יזום. בשיירה נהרגו 22 אנשים. בעקבות דיווח מפקדת הפלמ"ח שהדרך לירושלים חסומה הורה בן-גוריון להוציא לפועל את מבצע נחשון לפריצת הדרך.
בשיירה היו 26 משאיות, ארבעה אוטובוסים ושבעה משוריינים. על השיירה הגנו חיילים מהגדוד הרביעי ומהגדוד החמישי של הפלמ"ח. עמוס חורב היה מפקד השיירה ואל משוריין הפיקוד שלו הצטרפו גם מפקד הגדוד הרביעי ומפקדו החדש של הגדוד החמישי, שאול יפה. הבוקר היה גשום והדרך הייתה בוצית. השיירה נתקעה ליד הכפר הערבי ח'ולדה והתגלתה לערביי הסביבה. השיירה הותקפה על ידי מאות ערבים מצבא ההצלה הערבי ועל ידי חיילי הלגיון הערבי שבאו מרמלה במשוריינים. בין התוקפים היו גם אנשי חסן סלאמה מח'ולדה הערבית ומתנדבים עיראקים ממחנה ואדי צראר (בסמוך לתחנת הרכבת נחל שורק). לאחר שש שעות של לחימה וניסיון לחלץ את המכוניות שנתקעו בבוץ ניתנה הוראה לסגת חזרה לחולדה.
שניים מהמשוריינים שהגנו על המכוניות ועסקו בחילוץ נפגעו ושקעו בבוץ בלי שיכלו לפרוץ את הכח הערבי התוקף שהקיף אותם. מפקד אחד המשוריינים החליט לפוצץ את המשוריין על יושביו כדי לא ליפול בשבי. על פי אתר מידע פלמ"ח, גורמי הכישלון היו הנסיעה בשעות היום, שיירה גדולה ובה רכב כבד פגיע וקשה לתמרון, הכנות לקויות, פיקוד לא אחיד וכנראה לא מנוסה בהגנה על שיירות, בוץ כבד בדרך העפר ומאמץ לא לוותר על המכונית שנתקעו.
21 מאנשי השיירה נהרגו והרוג נוסף היה בכוח החילוץ.
הפגיעה בשיירה זו, יחד עם הפגיעה בשיירת יחיעם ובשיירת נבי דניאל, כולן בחודש מרץ 1948, פגעה במורל היישוב היהודי. כתוצאה מכך, החליט פיקוד "ההגנה" ששיטת ליווי השיירות מיצתה את עצמה. במקום זאת הוחלט להשתלט על משלטים ויישובים ערביים, דרכם ולצידם עוברות הדרכים, ולהחזיקם באורח קבע. החלטה זו נסתייעה, וביצועה התאפשר, עקב התדלדלות הכוח הבריטי, שבאותו מועד התפנותו מהארץ הייתה בשלב מתקדם, מצד אחד, ועקב גידול כוחה של "ההגנה", מצד שני.
שבוע בלבד אחרי "שבוע השיירות" העקוב מדם, יצא לפועל המבצע היזום הראשון של היישוב העברי ומטרתו המוצהרת הייתה להשתלט על הדרך (במקרה שלו - הדרך לירושלים): מבצע נחשון.
נדנדה
נדנדה היא כל רהיט, צעצוע או מתקן ספורט, שעליו אפשר להתנדנד בישיבה, בשכיבה או בעמידה.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יגואר Mark V
יגואר Mark V (באנגלית: Jaguar Mark V) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית יגואר אשר יוצרה בין השנים 1948–1951.
יוצרו 10,499 יחידות (גרסת סלון) ו-1,001 יחידות (גרסת קבריולה).
תאוצת דגם "יגואר Mark V" מנוע 3,485 סמ"ק בין 0-100 קמ"ש היא 20.4 שניות.
מורליה
מורליה (בספרדית: Morelia; נודעה בעבר בשם ואיאדוליד, בספרדית: Valladolid) היא בירת מדינת מיצ'ואקאן במקסיקו.