cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר בסטריקין
פרופסור אלכסנדר איוואנוביץ' בסטריקין (ברוסית: Алекса́ндр Ива́нович Бастры́кин; נולד ב-21 באוגוסט 1953 בפסקוב) הוא מדינאי ומשפטן רוסי, מספטמבר 2007 עד ספטמבר 2010 היה סגן ראשון לתובע הכללי הרוסי וראש ועדת החקירות של התובע הכללי הרוסי - זרוע החקירות העיקרית של ממשלת רוסיה, העוסקת בביעור השחיתות הציבורית. ב-4 באוקטובר 2010, מונה לממלא מקום יושב ראש ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית והחל מה-21 בינואר 2011 מונה על פי צו נשיאותי רשמי לחוקר הראשי של רוסיה וליו"ר מטעם הנשיא של ועדת החקירות הרוסית.
ביוגרפיה
ב-1975 הוא סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים, באוניברסיטה הממלכתית של לנינגרד, למד ביחד עם ולדימיר פוטין. עם סיום הלימודים עבר בארגוני ביטחון פנים עד לשנת 1979. בשנת 1977 החל לעבוד על הדוקטורת וסיים אותו בשנת 1980.1980 בשנת 1980 ועד ל-1987 היה מרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת לנינגרד. הוא היה פעיל בארגוני הקומסומול בעיר במקביל לולנטינה מטוויינקו.
בשנת 1996 עבר לעבוד במסגרת משרד הפנים ומשרד המשפטים הרוסי בעיר סנקט פטרבורג.
ב-6 באוקטובר 2006 מונה לתפקיד סגן ראשון לתובע הכללי ומאז ה-7 בספטמבר 2007 הוא ראש ועדת החקירות של התובע הכללי הרוסי שהוקם באותו מועד. ב-4 באוקטובר 2010 מונה לעמוד בראש ועדת החקירות של רוסיה, יורשת ועדת החקירות של התובע הכללי הרוסי. באותו יום לעבודה בוועדה הועברו 18 אלף חוקרים ממשרד התובע הכללי ואיתם מעל 60 אלף תיקי חקירות.
ב-22 במאי 2009, אלכסנדר בסטריקין נאם בפני ראשי הממשל והפרלמנט, והפנה את תשומת לבם לכך, ששליש מהפשיעה הכללית במוסקבה מבוצעת בידי מהגרים בלתי חוקיים. לדבריו, שירות ההגירה הפדרלי לא מבצע היטב את תפקידו בשל רמת השחיתות הגבוהה הקיימת בארגון זה.
אלכסנדר בסטריקין עקב באופן אישי אחר התקדמות חקירת הרצח של רוסלן יאמדאייב.
סארי (קולומביה הבריטית)
היסטוריה
סארי הוכרזה כרשות מקומית בשנת 1879 אך הוכרזה כעיר רק בשנת 1993. המתיישבים הראשונים בסארי התעסקו בעיקר בגידול בקר וצאן, דיג, חקלאות ומסחר זעיר.
בשנת 1937 נבנה גשר מעל נהר פריישר שחיבר את ונקובר וסארי ועם ארצות הברית. הדבר תרם מאוד לכלכלתה של העיר, וכתוצאה מכך החלה אוכלוסיית העיר לגדול.
חינוך
ישנם שני מוסדות חינוכים גבוהים בעיר: קמפוס של אוניברסיטת סימון פרייזר אשר נפתח בשנת 2002 ופוליטכניון קוואנטן שקיים משנת 1981.
מקדונל דאגלס
מקדונל דאגלס (באנגלית: McDonnell Douglas) הייתה יצרנית תעופה וחלל אמריקנית גדולה, שייצרה מספר כלי טיס מפורסמים, מסחריים וצבאיים. היא נוסדה ב-28 באפריל 1967 כמיזוג של החברות מקדונל ודאגלס, ופעלה עד 1 באוגוסט 1996, אז התמזגה עם בואינג.
היסטוריה
החברה נוסדה על בסיס חברות של ג'יימס סמית' מקדונל ודונלד ווילס דאגלס. שנייהם היו בוגרי MIT ועבדו עבור יצרנית כלי הטיס חברת גלן ל. מרטין. דאגלס היה מהנדס ראשי בגלן ל. מרטין טרם עזב כדי להקים את דייוויס-דאגלס קומפני בתחילת 1920 בלוס אנג'לס. הוא וויתר על ציון שמו בשם החברה ושינה אותה לדאגלס איירקראפט קומפני ב-1921 חברת דאגלס איירקראפט נוסדה ב-1920 כיצרנית מטוסים דו-מנועיים, שקבעו שיאים תעופה עולמיים רבים, דוגמת הטיסה הראשונה סביב כדור הארץ ב-1924.
מקדונל ייסד את J.S. מקדונל אנד אסוסייטס (J.S. McDonnell & Associates) במילווקי, ויסקונסין ב-1928. הרעיון שלו היה לייצר כלי טיס פרטיים לשימוש משפחתי. השפל הגדול של 1929 הרס את רעיונותיו והחברה קרסה. הוא עבר לעבוד עבור גלן ל. מרטין. הוא עזב ב-1938 כדי לנסות שוב עם חברה משלו, מקדונל איירקראפט קורפוריישן, שהפעם מוקמה ליד סנט לואיס, מיזורי.
ב-1935 השיקה "איירקראפט קומפני" את ה-"DC-3 דקוטה", שחולל מהפכה בתחבורה האווירית. יותר מ-10,000 מטוסי "דקוטה", שימשו את בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שהייתה מקור רווח משמעותי עבור דאגלס. החברה ייצרה כמעט 30,000 כלי טיס מ-1942 עד 1945 וכוח העבודה שלה גדל עד לכ-160,000 עובדים. החברה ייצרה מספר כלי טיס כולל ה-C-47 Skytrain (דקוטה) מטוס תובלה שהוא גרסה צבאית של ה-DC-3, ה-DB-7 (ידוע כ-A-20, האבוק או בוסטון), הדאונטלס וה-A-26 אינווידר. שתי החברות סבלו בסוף המלחמה, וניצבו בפני הפסקת ההזמנות של הממשל ועודף כלי טיס. שתיהן קיצצו משמעותית את כוח העבודה שלהן, דאגלס פיטרה כמעט 100,000 איש. כחלק מעבודתם בזמן המלחמה הקימה דאגלס צוות חשיבה של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, קבוצה שתיהפך בהמשך לראנד קורפוריישן.
דאגלס המשיכה לפתח כלי טיס חדשים, כולל מטוס ארבע-מנועי מוצלח DC-6 (1946) ומטוס הפרופ המסחרי האחרון, ה-DC-7 (1953). החברה עברה להנעת סילון, וייצרה את הראשון עבור הצבא - ה-F3D סקיינייט ב-1948 ה-F4D סקיירי ב-1951 וכן את טיל האוויר-אוויר הגרעיני AIR-2 ג'יני (1957). דאגלס ייצרה גם כלי טיס מסחריים, כגון ה-DC-8 ב-1958 שנועד להתחרות עם הבואינג 707 החדש. מקדונל פיתחה גם מטוסי סילון, אולם מאחר שהיו קטנים יותר נקטו בקו תכנון רדיקלי יותר, עם מטוסים כגון ה-FH-1 פנטום, ה-F2H באנשי, ה-F3H דימון וה-F-101 וודו. התקדמות מלחמת קוריאה עזרה לדחוף את מקדונל לתפקיד ספקית מטוסי קרב משמעותית לכוחות המזוינים של ארצות הברית, במיוחד עם ה-F-4 פנטום (1958).
שתי החברות השתוקקו להיכנס לתחום הטילים החדש, דאגלס עברה מייצור רקטות אוויר-אוויר וטילים למערכות טילים שלמות תחת תוכנית נייק מ-1956 ונהפכה לקבלנית ראשית של תוכנית סקייבולט ALBM ותוכנית הטיל הבליסטי ת'ור. מקדונל פיתחה מספר טילים, כולל ה-ADM-20 קוואיל היוצא דופן. כמו כן ביצעה ניסויים בטיסה על-קולית, מחקר שאיפשר לה גם לקחת חלק חשוב בתוכניות מרקורי וג'מיני של נאס"א. דאגלס גם זכתה בחוזים מנאס"א, הבולט בהם הוא רקטת הסטורן 5 שלקחה בו חלק משמעותי. שתי החברות היו בשלב הזה מעסיקות גדולות, אך לשתיהן היו בעיות.
מיזוג מקדונל ודאגלס
העלויות של ה-DC-8 וה-DC-9 היו לנטל כבד על דאגלס, והחברות החלו להידבר בקשר למיזוג. גישושים בעניין החלו ב-1963. דאגלס ביקשה הצעות מחיר מדצמבר 1966 וקיבלה את זו של מקדונל. שתי החברות התמזגו רשמית ב-28 באפריל 1967 תחת השם מקדונל דאגלס קורפוריישן. ב-1967, עם המיזוג של מקדונל ודאגלס איירקראפט, דייב לואיס, אז נשיא מקדונל, מונה ליושב-ראש של מה שנקרא "חטיבת לונג ביץ'" של דאגלס איירקראפט. בזמן המיזוג, ההערכה הייתה שדאגלס איירקראפט נמצאת במרחק של פחות משנה מפשיטת רגל. בפרץ ההזמנות, ייצור מטוסי ה-DC-8 וה-DC-9 היו באיחור של 9 עד 18 חודשים, דבר שגרם להפסדים עבור חברות התעופה. לואיס היה פעיל במכירות ה-DC-10 בתחרות עזה עם לוקהיד וה-L-1011. בתוך שנתיים, לואיס החזיר את הפעילות למסלולה והביא לתזרים מזומנים חיובי. הוא חזר למטה החברה בסנט לואיס משם המשיך במאמצי המכירות של ה-DC-10 וניהל את החברה כולה כנשיא וכממונה הפעלה ראשי במהלך שנת 1981.
ייצור ה-DC-10 החל ב-1968 כשהמטוסים הראשונים נמסרו ב-1971. ב-1977 סדרת ה-DC-9 "סופר 80" (שמו שונה מאוחר יותר ל-MD-80) הושקה. תוכנית זו התבררה כמוצלחת ביותר. המטוס הבא שהושק היה ה-MD-11, שדרוג ל-DC-10. כיום (2006), ה-MD-11 נותר המטוס המודרני היחיד בעל שלושה מנועי סילון. לאחר שהושק ב-1986, נמכרו 200 יחידות MD-11, אך התוכנית הופסקה לאחר המיזוג עם בואינג מאחר שהוא התחרה מול הבואינג 777. המטוס האחרון של מקדונל דאגלס הושק ב-1988. סדרת ה-MD-90 הייתה גרסה מאורכת של ה-MD-80, שצוידה במנועי טורבו-מניפה תוצרת אינטרנשיונל שיירו איינג'נס מדגם V2500, המנועים הגדולים ביותר שהותקנו בחלק האחורי של מטוס אזרחי מעולם.
ב-1992, חשפה מקדונל דאגלס מחקר על מטוס רחב גוף דו-מפלסי הדומה לאיירבוס 380, שכונה MD-12. למרות שהדבר הלהיב את השוק לזמן קצר, המחקר נתפס כלא יותר ממהלך יחסי ציבור שנועד להסתיר את העובדה שדאגלס נתונה במאבק תחת לחץ עז מבואינג ואיירבוס. היה ברור לרוב התעשייה שלדאגלס לא היו המשאבים או הכסף הנדרש לפיתוח מטוס מפלצתי שכזה, והמחקר גווע במהירות. מעניין שבואינג עשתה שימוש ברעיון מאוחר יותר במחקר המטוס האולטרה-גדול שנועד להחליף את ה-747, אך בסופו של דבר רעיון המטוס הדו-מפלסי יושם באיירבוס A380.
במהלך השנים, מקדונל דאגלס ייצרה גם כלי טיס צבאיים מוצלחים רבים, בהם ה-F-15 איגל (1974) וה-F/A-18 הורנט (1975). כמו כן ייצרה מקדונל דאגלס גם את הטילים AGM-84 הרפון והטומהוק. משבר הנפט של שנות השבעים גרם לזעזוע קשה בתעשיית התעופה המסחרית, ומקדונל דאגלס נאלצה לקבל חוזים נחותים והחלה לגוון את תחומי עיסוקיה על-מנת להפחית את ההשפעה הצפויה של שפל עתידי בעסקים. ב-1984 החברה רכשה את "יוז הליקופטרס", שהפכה למקדונל דאגלס הליקופטרס.
המיזוג עם בואינג
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 מקדונל-דאגלס הצליחה לזכות בחוזים רבים של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, אך במקביל איבדה את כושר ההתחרות בשוק האזרחי. ב-1994, כדי לנסות לחולל מפנה עסקי, הובא מנכ"ל חדש, הארי סטונסייפר, שהיה הראשון שניהל את החברה שלא ממשפחת מקדונל. בואינג ומקדונל דאגלס החלו לדון על אפשרות מיזוג ביניהן. אך ההתפתחות שדחפה את המיזוג הגיעה בנובמבר 1996 - פליטתה של מקדונל-דאגלס מרשימת המתמודדים על ייצור מטוס הקרב של המאה ה-21, "תוכנית Joint Strike Fighter". עבור מחלקת ההגנה של ארצות הברית. החברות שנותרו ברשימה היו בואינג ולוקהיד מרטין. מדובר היה במכרז הצטיידות של כל זרועות הצבא האמריקני, ששוויו הוערך אז בכ-219 מיליארד דולר, לא כולל מכירות למדינות זרות. מקדונל דאגלס הסכימה לאחר ההפסד לשמש קבלן משנה של בואינג. הסכמה זו הובילה ליוזמה ללכת לבסוף למיזוג מוחלט של שתי החברות.
המיזוג הושלם ב-1997, בהחלפת מניות בשווי 13 מיליארד דולר ליצירת דה בואינג קומפני (The Boeing Company). לחברה הממוזגת היו 250,000 עובדים והכנסות שנתיות של 50 מיליארד דולר. עם זאת את שנת 1997 סיימה בואינג בהפסד ופיטרה כ-20,000 עובדים, בעיקר בחטיבה הצבאית לשעבר של מקדונל דאגלס.
פעילות בישראל
מטוסים מדגם דאגלס A-4 סקייהוק תוצרת החברה, היו המטוסים הראשונים תוצרת ארצות הברית ששירתו בחיל האוויר הישראלי החל מ-1967. ומטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום של החברה סופקו החל מ-1969. בזמן מלחמת יום הכיפורים סיפקה החברה לישראל מטוסי פנטום ישירות מפס הייצור. בעקבות רכישות אלו, ורכישות נוספות למקדונל דאגלס הייתה במהלך השנים מחויבות לרכש גומלין בישראל.
ב-1986 בעקבות ביטול פרויקט הלביא, שקל חיל האוויר לרכוש את מטוס הקרב F-18 תוצרת החברה, כחלופה ללביא. במסגרת המשא ומתן על רכישת המטוס, הבטיחה החברה לשלב את התעשיות הישראליות בייצורו, בנוסף הציעה רכש גומלין בישראל בשווי העסקה, בסך מיליארד. חיל האוויר בחר לבסוף לרכוש מטוסי F-16 נוספים תוצרת לוקהיד מרטין, שכבר שירתו בחיל האוויר, ולא את ה-F-18.
במרץ 1997, חתמה החברה על הסכם לשיתוף פעולה לפיתוח טכנולוגיה להפקת חשמל באמצעות אנרגיה סולארית, יחד עם המועצה האמריקנית-ישראלית למדע וטכנולוגיה, חברת "ידע" של מכון ויצמן, חברת אורמת טורבינות וחברת רותם.
בין החברות הישראליות שהיו ספקיות או שותפות של מקדונל דאגלס, היו:
שבבניק
שבבניק הוא כינוי סלנג בציבור החרדי לנער שוליים חרדי. לרוב מדובר בנער שנפלט ממסגרות החינוך וחדל להתנהג על פי נורמות החברה החרדית.
כינויים נוספים המשמשים בקהילה החרדית בהקשר דומה הם: נוער שוליים, שייגעץ (מיידיש: שקץ), פרחח, "מקולקל" ו"פושטק".
אטימולוגיה
מבחינה אטימולוגית, השם הוא שילוב של המילה הערבית שבאב شباب, שפירושה נוער, והסיומת הסלאבית והיידית ניק. יש המתייחסים לשם כראשי תיבות בדיעבד של הפסוק מקהלת:.
התפתחות התופעה
עד לאמצע המאה העשרים נשלחו לישיבות בעיקר תלמידים מוכשרים, והשאר עבדו וסייעו למשפחתם. עם התגבשות אורח החיים החרדי המוכר היום החלו כל בני הנוער להישלח לישיבות. נערים רבים עוזבים את הישיבות בין מרצונם ובין שלא מרצונם. חלקם אינם עומדים בדרישות החברתיות הנוקשות של הישיבות או מתקשים ללמוד תלמוד לאורך כל שעות היום, אחרים חפצים לפתח את כישוריהם בתחומים נוספים שאינם מתאפשרים בישיבות שאותן הם עוזבים ויש העוזבים את הישיבה משום שתרבות המערב ואורח החיים החילוני קורצים להם. חלק מן הנפלטים מפסיקים לשמור מצוות ויוצאים בשאלה, אולם רובם ממשיכים לראות עצמם כחלק מהחברה החרדית. לעיתים מתקבצים הנפלטים בחבורות אשר פונות לפעמים לכיוונים שליליים כמו תגרות רחוב והצקה לבחורות ובמקרים מסוימים אף לעבירות פליליות. לעיתים נאלצים הנפלטים לישון ברחוב במשך תקופה ארוכה. שבבניקים שהשתתפו בתחקיר עיתונאי שסקר את התופעה אמרו שחלקם מגיעים לכדי מחשבות אובדניות.
ממחקר שפורסם ב-2009 עולה שכ-30% מבני הנוער החרדים בגילאי חטיבת הביניים והתיכון הם בגדר "נושרים סמויים" - רשומים במוסדות החינוך אך אינם לומדים.
תגובת החברה החרדית לתופעה
בעבר ראתה החברה החרדית בנערים אלו יחידים הפורצים גדר. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להיעשות מאמצים לטיפול בשבבניקים כתופעה. הוקמו מסגרות המיועדות להם, כגון ישיבת שערי יושר של הרב משה גולדשטיין, ישיבת דרך השם של הרב ברוך צבי גרינבוים וישיבת רש"י של הרב חייקל מילצקי, שלושתן בירושלים, וישיבת נחלת שלמה של הרב אברהם ארלנגר בבני ברק.
פוסקים רבים קובעים שיש לסלק נער חרדי מהישיבה, ולעיתים אף ממשפחתו, אם הוא חוצה קו אדום מסוים של התנהגות, כמו שימוש בסמארטפון. הנימוק לכך הוא שהנער עצמו כבר "מקולקל", ואם יישאר בחברה החרדית הוא עלול לקלקל את האחרים שסביבו ולהביאם לידי חטא. כמה רבנים מעודדים את גיוסם לגדוד נצח יהודה, שהשירות בו מהווה מסגרת דתית. אחרים, כמו הרב גרשון אדלשטיין, סוברים שיש להשאיר את הנער או הנערה בבית בכל מחיר, ולא לגרשם.
במקרים רבים שבהם משפחה חרדית מסלקת מביתה נער שבבניק, היא אינה מוותרת עליו לחלוטין, ועושה ניסיונות להחזירו לחיי החברה החרדית. לעיתים ניסיונות אלו מצליחים, ונערים שסולקו מביתם חוזרים לחברה החרדית, ובמקרים מסוימים הם חיים כאנוסים, אשר מקיימים כלפי חוץ את נורמות החברה החרדית, ובתוך ביתם פועלים על פי נורמות אחרות.
בתרבות
ב-2017 עלתה ב-HOT הסדרה "שבאבניקים" בכיכובים של ישראל אטיאס, דניאל גד, עומר פרלמן ואורי לייזרוביץ', העוסקת בתלמידי ישיבה חרדים מרדנים. התופעה מתוארת גם בספרה של נועה ירון-דיין "שירה גאולה" שיצא ב-2016.
אח"י בת גלים (ת-81)
אח"י בת גלים (ת-81) הייתה אונייה שנקראה במקור MV EmmaPolder ונרכשה בנמל רוטרדם בהולנד לצורך אספקת כוחות צה"ל בדרום ומערב סיני. לצידה נרכשה גם האונייה MV Johny שקיבלה את השם אח"י בת ים (ת-83). האונייה הגיעה לאילת בהפלגה סביב אפריקה שירתה כשלוש שנים במשימות הובלה בעיקר בין אילת לשארם א-שייח'. במהלך מלחמת ההתשה בהיותה עוגנת ברציף הצבאי בנמל אילת מוקשה על ידי חבלני קומנדו ימי מצרי. ושקעה. האנייה חולצה ממקומה אך לא ניתן היה להחזירה לכשירות והיא הוטבעה בעומק גדול במפרץ אילת.
רכישת האוניות
הרכישה נעשתה על ידי אלוף מרדכי לימון שהיה ראש משלחת משרד הביטחון באירופה, בסיוע סמי עופר ועקיבא פגי שהיה ראש מספן הציוד. שתי האוניות היו באותו גודל ובנות אותו גיל אך סידור המחסנים והמבנה היו שונים. לשם 'בת גלים' היה ערך היסטורי ואת השם 'בת ים' יזם רס"ן צבי גבעתי. ולימון קיבל וכך רשם את השם.
MV EmmaPolder נבנתה בגרמניה בשנת 1958 על ידי TRAVEWERFT, LÜBECK הייתה רשומה בדגל הולנדי בנמל רוטרדם. נרכשה ראשונה ויצאה לדרך עם צוות הולנדי מצומצם כשעליה הפליגו צבי גבעתי כמתמחה למפקד וחנוך בן אליהו כמתמחה לקצין מכונות ראשי.
הנפת נס השירות הפעיל וקבלת הפיקוד נעשו בטקס משותף לשתי האוניות בנמל אילת ב-11 באוקטובר 1967.
פעילות
אחרי הנפת נס השירות הפעיל עסקה האנייה בשרות לבסיסי צה"ל בחצי האי סיני. הכביש מאילת לשארם-א-שייח' טרם נסלל, ושתי האניות, אח"י בת ים ואח"י בת-גלים, שמשו למגוון משימות מבצעיות ולוגיסטיות. בוצעו סיורים בצפון מפרץ סואץ ועד לקרבת האי גרין ומשימות אספקה ליחידה 838 ובסיסים אחרים.
תפיסת סירת מודיעין מצרית
בהיותה בסיור בצפון מפרץ סואץ, ב-15 בינואר 1969 תפסה אח"י בת גלים, בפיקוד רס"ן חיים אברבנאל, סירה עם 7 חבלנים מצרים. החבלנים הניחו מוקשים באזור ראס סודר למחרת נתפסה על ידי ספינות יחידה 838 סירה נוספת עם שני מצרים שבאו לחלץ את הראשונים.
טיבוע האנייה
ב-5 בפברואר 1970 חדרו צוללנים מצריים שיצאו בשחייה מעקבה לנמל הצבאי באילת והצמידו מוקשי עלוקה וחזרו לעקבה. והנחתת אח"י בת שבע שנפגעה בחרטום הצליחה להגיע לחוף הצפוני ורק ניזוקה. פיצוץ המוקשים באח"י בת שבע שימש התרעה לאנשי צוות אח"י בת גלים שהתעוררו ויצאו מהמדורים התחתונים.
מפקד האנייה רס"ן זאב אריאל נמצא בביתו באילת ושמע את הפיצוצים מהנמל. כשהגיע הוברר לו שאיש מאנשי הצוות לא נפגע. הפיצוץ היה בחדר המכונות וכתוצאה ממנו פרצה אש. הרחיקו בזריזות את ארגזי התחמושת שהיו עלולים להתפוצץ. האנייה שקעה והתהפכה החוצה מהרציף. למחרת צלל בעצמו נכנס לחדר המפקד וחילץ את הקלשניקוב. תחושתו האישית הייתה פגועה
בתחילת מאי 1970 הייתה הערכת המודיעין הימי שהמצרים יחזרו לפיגוע תת-מימי בנמל אילת. באותה עת נעשו עבודות הנצלה להצפת אח"י בת גלים שהייתה שקועה ליד הרי הוצב מארב על ידי אנשי שייטת 13 במשך כמה לילות. לאחר הסרת המארב הגיעו המצרים שוב ב-15 במאי – בעיתוי הקשור ליום עצמאות ישראל בלוח המצרי – והניחו מטענים בקרבת האונייה. בבוקר כשנכנסו הצוללים לעבודה אירעו שני פיצוצים. צולל שהיה בקרבת המטענים נהרג ו-2 הצוללים שהיו בבטן האונייה נפגעו קל.
בספטמבר 1970 הסתיימו פעולות ההצלה האנייה הוצפה וסולקה מהנמל אך לא ניתן היה להבטיח ציפה לזמן רב. בהחלטת בנימין תלם שהיה אז ראש מחלקת הים הוטבעה במים עמוקים.
מפקדי האונייה
המפקד הראשון היה רס"ן צבי גבעתי שהצטרף לצוות האנייה כקצין משמרת גשר כבר ברוטרדם ובמהלך ההפלגה כתב את נוהלי ההפעלה. גבעתי היה מתוכנן לצוות ספינת הסער הראשונה אח"י מבטח בשרבורג. כאשר הגיע לאילת כבר הוכן לאנייה מפקד אחר. אך גבעתי ביקש להישאר כמפקד האנייה ומפקד חיל הים שלמה אראל הסכים לכך.
לאחר מספר חודשים מסר גבעתי את הפיקוד לחיים אברבנאל. ויצא לשרבורג כמפקד מיועד לספינת הסער השלישית אח"י מזנק. המפקד השלישי היה רס"ן זאב אריאל שהוחזר לפיקוד ימי על ידי אברהם בוצר. לאחר שהודח לדעתו שלא בצדק מפיקוד על אח"י נגה (ק-22). אריאל קרא לבתו שנולדה בשם בתגל וספג את המכה שאנייתו הוטבעה בנמל אילת.
ספינת החלל כדור הארץ (אפקוט)
המבנה
המבנה הוא כיפה גאודזית (או "גיאוספרה") בגובה של 18 קומות, המתארת את התפתחות התקשורת בתרבות האדם מתקופת האבן וציורי המערות ועד עידן האינטרנט. שמו של המתקן הוא כשם רעיון פילוסופי בשם זה אותו הגה בקמינסטר פולר שאף המציא את שיטת הבנייה של הכיפות הגאודזיות. לבקמינסטר פולר לא ניתן קרדיט על ידי דיסני אך הוא היה מקור השראה מובהק למתקן זה.
תכנון המבנה נעשה בעזרתו של סופר המדע בדיוני - ריי ברדבורי.
הבניין תוכנן כך שבעת גשם, הגשם "נספג" לתוך מרזבים במבנה ולא זורם מצדדיו. משקלו של המבנה 7,040,000 ק"ג ותקופת הבנייה נמשכה 26 חודשים.
הסצנות במתקן
המתקן מתאר את התפתחות התקשורת לאורך הדורות. המבקרים נוסעים לאורך סצנות המומחזות על ידי בובות אודיו אנימטרוניקס כשהם מלווים בקרינות של "מספר", המתאר את ההתחרשויות. הסצנות מתארות אירועים בהיסטוריה של האנושות החל מהתקופה הפרהיסטורית, המצאת השפה, המצאת הכתב - כתב החרטומים במצרים, סוחרים פיניקים אשר פיתחו את האלפבית (ומדברים עברית), תיאטרון יווני, הדרכים הרומאיות. לאחר הצגת הרס רומא בימי הביניים מראים את המדענים המוסלמיים, ואת הרנסאנס באירופה, המצאת הדפוס והופעת אמצעי התקשורת ההמונית במאה ה-20: טלפון, טלוויזיה, רדיו, סרטים; עידן ההי טק: המצאת מחשב על, ופיתוחים טכנולוגיים במוסך ביתי (גאראז') בקליפורניה; וטיסה בחלל החיצון המוצג באמצעות פלנטריום בחלקה העליון של כיפת המבנה.
היסטוריה של המתקן
המתקן נפתח ב-1 באוקטובר 1982; בשנת 1986 עודכן המתקן והחל מה-26 במאי 1986 - וולטר קרונקייט היה המספר המלווה את המבקרים במתקן. בין ה-15 באוגוסט ל-23 בנובמבר 1994 נערכו שיפוצים במתקן, במסגרתם הוסרו קטעי המחשבים וג'רמי איירונס היה למספר המלווה את המתקן, וכן הותקן פסקול של אדו גווידוטי (Edo Guidotti).
ב-29 בספטמבר 2000 הוסף לצד המבנה עיטור בדמות ידו של מיקי מאוס האוחז מטה קסמים. עיטור זה הוסר בשנת 2007.
בינואר 2003 הפסיקה חברת AT&T לתת חסות למתקן, ובהתאם הוסרו האזכורים של החברה במתקן. בשנת 2005 החלה חברת סימנס לתת חסות של 12 שנים למתקן.
ב-9 ביולי 2007 נסגר המתקן לשיפוץ נוסף (רביעי במספר) וב-15 בפברואר 2008 נפתח המתקן המחודש לציבור, כאשר המספרת המלווה את מסע המבקרים במתקן היא ג'ודי דנץ'.
טרנספוזיציה לכלי נגינה
טרנספוזיציה לכלי נגינה היא דרך לשילוב בין כלי נגינה בעלי גובה צליל שונה. במבט ראשון, השימוש בכלי נגינה עם טרנספוזיציה שונה עלול להיראות מסובך, אך כתיבת התווים לכלי הנגינה השונים היא מלאכה טכנית שניתן ללמוד אותה בקלות. הטרנספוזיציה דורשת עבודה רבה, אך היא הכרחית על מנת שמספר כלים יוכלו לנגן בצוותא.
כלי נגינה מאותה המשפחה נשמעים שונה כאשר הנגנים מתבקשים לנגן את אותו התו. כך לדוגמה במשפחת הסקסופונים, כאשר שני נגני סקסופון, האחד על אלט והשני על טנור מנגנים את אותו התו, הם ישתמשו באותו האצבוע אך צליל שיפיק סקסופון האלט יהיה גבוה מזה של הטנור.
גובה צלילי הפסנתר מהווים קנה מידה לעשיית טרנספוזיציה לכלי נגינה שונים.
כיום ניתן לבצע את תהליך הטרנספוזיציה באמצעות תוכנת מחשב.
רשימת טרנספוזיציה של כלי נגינה
בפסקה זאת הייחוס הוא התו דו בפסנתר. כך לדוגמה כאשר כתוב "כלים בBb" הכוונה היא שכאשר מנגנים בכלי המדובר דו, בפסנתר הוא יישמע כסי במול.
כלים ב-C (דו)
(באותה הטרנספוזיציה כמו פסנתר)
כלים בטרנספוזיציות שונות
ישנם כלי נגינה, בעיקר ממתכת, אשר קיימים בגדלים שונים, ועל-כן בטרנספוזיציות שונות. למשל - הקלרינט נפוץ גם בסי-במול, אך נפוץ לא פחות גם הקלרינט ב-לה, אשר מגיע חצי טון נמוך יותר מהראשון, עד ל-דו דיאז (אבסולוטי).
קרנות היו קיימות בשלל סולמות עד להמצאת קרן היער עם השסתומים, המצאה המאפשרת לה לנגן בסולמות שונים. כיום נפוצות בעיקר קרנות בפה ובסי-במול. הנזכר לעיל תקף גם לגבי חצוצרות. כיום נפוצה יותר החצוצרה בסי במול, אך נעשה שימוש גם בחצוצרות בדו, אשר אינן כלי בטרנספוזיציה.
אחמד סעד
חייו
היה חבר לשכות מק"י וחד"ש וחבר מזכירות ועדת המעקב העליונה של האוכלוסייה הערבית בישראל. מטעם מחוז עכו של המפלגה הוא כיהן כחבר הלשכה הקבועה למזכירות הארגונית הלא-ממשלתית למען שלום צודק והגשמת זכויותיהם הלאומיות של הפלסטינים. במקצועו סעד היה דוקטור למדעי הכלכלה ועבד כמנהל מכון "תומא" למחקר חברתי-פוליטי.
בשנת 1996 הוא נבחר לכנסת ה-14 מטעם רשימת חד"ש-בל"ד, אך במהלך כהונתה של הכנסת פרשו חברי בל"ד מהסיעה המשותפת וסעד נותר חבר סיעת חד"ש. בהיותו חבר הכנסת כיהן סעד כחבר ועדת הכנסת וועדת הכספים.
משנת 1999, לאחר סיום כהונתו כחבר הכנסת, סעד שימש עורך העיתון "אל-איתיחאד". ב-20 באפריל 2010 סעד נפטר לאחר מחלה.
קארלספלאץ
קארלספלאץ או שטאכוס (בגרמנית: Karlsplatz או Stachus) היא כיכר גדולה במרכז העיר מינכן, גרמניה. הכיכר נקראה רשמית קארלספלאץ בשנת 1797 על שם מושל בוואריה הלא פופולרי קארל תיאודור. תושבי מינכן לעיתים רחוקות משתמשים בשם הזה, וקוראים לכיכר שטקהוס על שם הפאב (Beim Stachus - "אצל שטקהוס"), ששכן במקום לפני שהתחילו העבודות להקמת כיכר. זה הוא המקום היחיד במינכן לו שני שמות רשמיים המשמשים במקביל.
הבניינים החשובים ביותר הממוקמים סביב הכיכר הם שער קרל (karlstor קארלסטור), שער כניסה לעיר גותי מ-1302 שהיה חלק מביצורי ימי הביניים שנהרסו והיכל הצדק (Justizpalast) שנבנה בסגנון הנאו-גותי. לפני שער קארלסטור ישנה מזרקה גדולה הפועלת בתקופת הקיץ. בחורף מותקנת במקום זירה להחלקה על הקרח. מתחת לכיכר ישנו מרכז קניות גדול וכן נמצאת במקום גם תחנת רכבות, הממוקמת מתחת לכיכר, לרכבת התחתית (U-Bahn) ולרכבת פרוורים (S-Bahn). קטע הרחוב בין קארלספלאץ למריאנפלאץ הקרוי בתחילתו נויהאוזר (Neuhauser) ובהמשכו קאופינגר (Kaufinger) הוא מדרחוב הומה שאורכו כ-1.2 ק"מ, בו נמצאות חנויות ומסעדות רבות וכן מבני ציבור.
אפקט מפמבה
אפקט מְפֶּמְבָּה הוא שם לתופעה שכאשר מקררים שני כלים זהים המכילים אותה כמות מים אך בטמפרטורה שונה, המים החמים קופאים לעיתים מהר יותר מהמים הקרים. התופעה תוארה לאורך ההיסטוריה עוד מימיו של אריסטו, אך זכתה להכרה על ידי הקהילה המדעית המודרנית רק לאחר שתלמיד תיכון מטנזניה בשם ארסטו ברתולומיאו מפמבה (Erasto Barthlomeo Mpemba) תיאר אותה בשנת 1969. קיימת אי-הסכמה בקהילה המדעית באשר לפרמטרים הנדרשים כדי להפיק את האפקט, כמו גם על הבסיס התאורטי של התופעה.
ארסטו מפמבה
מפמבה הבחין לראשונה בתופעה בשנת 1963 במהלך שיעור בישול, כאשר היה עליו להכין גלידה מתערובת שהורתחה וצוננה לטמפרטורת הסביבה בטרם הוכנסה למקרר. אחד הנערים הכניס למקרר תערובת שכלל לא הורתחה, ומפמבה, שחשש לאבד את המקום שהוקצה לו במקרר, הכניס את התערובת שלו לאחר שהורתחה אך מבלי שהמתין לצינונה. הוא שם לב שהתערובת החמה קפאה לפני תערובות קרות. מפמבה חזר ובדק את התופעה פעמים נוספות והגיע לאותה תוצאה: הנוזל החם קופא לפני הנוזל הקר. כשביקש מפמבה ממורהו הסבר לתופעה, לעג לו המורה בפני חבריו לכיתה, והם הצטרפו לבדיחה המתמשכת על "הפיזיקה של מפמבה".
במהלך לימודיו נכח מפמבה בהרצאה שנושאה פיזיקה שהרצה ד"ר דניס אוסבורן מהקולג' האוניברסיטאי של דאר א-סלאם. לאחר ההרצאה שאל מפמבה את אוסבורן מדוע כאשר מכניסים למקפיא שני כלים זהים המכילים מים בטמפרטורה של 35 מעלות צלזיוס ובטמפרטורה של 100 מעלות צלזיוס, מקדימים לקפוא המים החמים. אוסבורן ביקש לבדוק את העניין ופנה לטכנאי מעבדה כדי שיחזור על הניסוי. הטכנאי אישר שמים חמים קופאים מהר יותר ממים קרים, והוסיף "אבל אנחנו נחזור על הניסוי עד שיתקבלו התוצאות הנכונות". לאחר שאישר אוסבורן את ממצאיו של מפמבה, פרסמו השניים ב-1969 מאמר המתאר את תוצאות הניסוי. באותה שנה ובלי קשר למפמבה ואוסבורן, פרסם הקנדי ג'. ס'. קל (Kell) מאמר המתאר את אותה תופעה.
מפמבה למד בקולג' לניהול חיי הבר האפריקאים במושי. בהמשך הוא השלים את לימודיו בניהול משאבי טבע בקולג' ללימודים מתקדמים בקנברה, אוסטרליה (כיום אוניברסיטת קנברה ) והמשיך ללימודי תואר שני באלפין, טקסס, ארצות הברית. הוא הועסק על ידי הוועדה האפריקאית ליערנות וטבע (African Forestry and Wildlife Commission) במשרד למשאבים טבעיים ותיירות של טנזניה. ב-2011 הוא פרש מעבודתו.
גורמים לאפקט
במבט ראשון נראה אפקט מפמבה מנוגד לעקרונות תרמודינמיים ובלתי-אפשרי. הסיבה לכך נעוצה בהתבוננות צרה בתכונות המים הקרים והחמים, הנבדלים למעשה, עקב החימום, לא רק מבחינת הטמפרטורה שלהם אלא גם מבחינת תכונות נוספות. הגורם העיקרי לאפקט עדיין לא ידוע, והוצעו ונבחנו מנגנונים אחדים המסבירים את התופעה. נמצא שהאפקט אכן מתקיים, אך התרחשותו רגישה לתנאים שבהם הוא נבדק. הבדלים בתכנון הניסויים, כגון צורת כלי הקיבול של המים, שיטת הקירור, הרכב המים, הדרך לקביעת רגע הקפיאה של המים ואחרים מובילים לתוצאות שמצביעות בכל פעם על גורם אחר כמהותי בהיווצרות האפקט.
על פי ניסויים שונים נמצאו הגורמים האפשריים הבאים לאפקט מפמבה:
אזכורים מוקדמים לאפקט מפמבה
התיעוד המוקדם ביותר לאפקט נמצא בספרו של אריסטו "מטאורולוגיה" משנת 350 לפנה"ס לערך. התופעה שבה ומוזכרת בספר "Opus Majus" של רוג'ר בייקון בן המאה ה-13 שאף מציין את רגישות התופעה לתנאי הניסוי, ובספרו של קלגט (Clagett) משנת 1461, וממשיכה להופיע בספריהם של הוגי דעות מרכזיים בני המאה ה-17, פרנסיס בייקון ורנה דקארט.
במשך זמן רב בחר המדע המודרני להתייחס בביטול לתיאורים של אפקט מפמבה ולשייכם לתאוריה קדומה ומוטעית (άντιπερίστασὶς; אנטיפריסטזיס). אירוני למצוא התייחסות לתיאורו של פרנסיס בייקון דווקא בספרו משנת 1962 של תומאס קון "המבנה של מהפכות מדעיות", המתאר בין היתר, כיצד תוצאות ניסוי שאינן תואמות את הפרדיגמה המדעית המקובלת, זוכות להתעלמות. קון כותב על "התצפית המוזרה הזאת, [שישנם תיאורים] שהיום פשוט איננו יכולים לאששם".
פורזבה
פורזבה (בבלארוסית: Поразава; בפולנית: Porozów, פורוזוב; ברוסית: Порозово, פורוזובו; ביידיש: פּאָרוזעווע) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
פורוזוב נזכרת לראשונה במאה ה-15, עת הייתה עיר מלכותית בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, בהתאם להסכם ריגה משנת 1921, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי פורוזובה
בשנת 1897 נמנו בעיירה 931 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-600 יהודים, כשליש מתושביה. באמצע ספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הצבא האדום.
באוגוסט 2019 בית הכנסת הנטוש של העיירה הוצע למכירה פומבית בתור אסם.
ויטנגמוט
וִיטֶנָגֶמוֹט (אנגלית: Witenagemot, או ויטן, Witan) היה מוסד פוליטי באנגליה האנגלו־סקסית שתיפקד לערך בין המאה ה-7 לספירה עד למאה ה-11 לספירה. השם ויטנגמוט נובע מאנגלית עתיקה ל"אספת החכמים" ("ויטן", אדם חכם או יועץ, "גמוט", אספה). היה זה כינוס הדמויות הדומיננטיות בארץ, החל מהכמורה, שופטי המחוזות ואצולת הקרקעות.
היסטוריה
שורש הויטן באספות גרמאניות שזומנו לחזות בהענקת אדמות. קודם לאיחוד אנגליה במאה ה-9, זומנו מספר אספות שונות בידי ממלכות אסקס, קנט, מרסיה, נורתמבריה, סאסקס ווסקס. גם לאחר שוסקס חלשה על אנגליה המשיכו האסיפות המקומיות להתאסף.
האספה זומנה על ידי המלך (מאוחר יותר על ידי רוזנים), וזה השתמש בעצתה בקביעת מדיניות בנושאי אמרכלות, ארגון הממלכה, מיסוי, משפט וביטחון פנים וחוץ. תפקיד נוסף של הויטן היה לאשר את העלייה לכס של מלכים. המלך שנבחר על ידי הויטן יכול היה להיות כל אדם, שבראות האספה ינהיג את הממלכה היטב, ולאו דווקא נצר לבית המלוכה השליט. כמו כן, היה זה מכוח האספה להדיח מלכים שולטים, דוגמה לכך היא הדחת סיגברט מוסקס (755) ואתלולד מנורתמבריה (765).
האסיפות נתכנסו לפחות אחת לשנה, ולרוב לעיתים תכופות יותר. לא היה מושב קבוע לויטן הלאומי, ידועים לפחות 116 מקומות מפגש, בהם ערים כוינצ'סטר ולונדון. אתרי המפגש לרוב היו אחוזות מלכותיות, אך חלק מהאסיפות נערכו על סלעים, גבעות, אחו, ועצים נודעים.
הידוע שבמפגשי הויטן היה זה של ה-5 בינואר 1066, בה אושרה מלכותו של הרולד גודווינסון, עם מות אדוארד המודה. מוסד זה הוחלף עם הפלישה הנורמנית בשנת 1066, והוחלף ב"קוּריה רֵגִיס", היינו "חצר המלך". אולם כסימן לאגדתיות השורדת של הויטן, הקוריה רגיס נקראה ויטן ברשומות עד למאה ה-12.
גנומיקה
המונח "גנומיקה" נגזר מהמילה "גנום". גנומיקה היא תחום חדש יחסית בביולוגיה, וראשיתה בסוף שנות ה-80 של המאה העשרים, עם התפתחותן המהירה של טכנולוגיות מיפוי גנטי וריצוף DNA ועם ריצוף הגנום בשלמותו של מספר יצורים חיים. בעקבות הולדתו של תחום הגנומיקה התפתחו מדעי משנה דומים העוסקים במכלול של גורמים, תרכובות או מוצרים בתא: הפרוטאומיקה, למשל, חוקרת את מכלול החלבונים המיוצרים בתאיו של יצור מסוים; הטרנסקריפטומיקה חוקרת את מכלול ה-mRNA בתא. מדעים אלו מכונים בעגה הביולוגית "מדעי האוֹמיקה" (באנגלית: omics).
נכון לשנת 2011 רוצף הגנום השלם של 2,719 נגיפים, 1,115 חיידקים וכ-36 יצורים איקריוטיים, כמחצית מהם פטריות. הגנומיקה עוסקת בניתוח חישובי, סטטיסטי ופונקציונלי של רצף ה-DNA בתא, ונעזרת לשם כך לעיתים קרובות בכלים מתחום הביואינפורמטיקה. בעזרת תוכנות מחשב משוכללות ניתן כיום לחזות את התפקיד של גנים רבים עוד לפני שנעשה כל ניסוי מדעי בהם. חוקרי הגנומיקה מחפשים מוטיבים בגנום, מגמות, מאפיינים ייחודיים בגנום של יצורים שונים ואזורים מוגדרים בגנום (אקסונים, אינטרונים, רצפים חוזרים, קדמים).
לגנומיקה מספר תחומי משנה. גנומיקה השוואתית משווה בין גנים אורתולוגיים (בעלי מקור אבולוציוני משותף) ביצורים שונים, מתחקה אחר ההבדלים ביניהם ומנסה להסביר את מקור ההבדלים. גנומיקה פונקציונלית עוסקת בשינוי בהתבטאות הגנים (כלומר: סינתזה של RNA מה-DNA ולאחר מכן סינתזה של חלבון מה-RNA) לאחר חשיפת האורגניזם לתנאים שונים. לשם כך נעשה שימוש נרחב במערכי DNA, מהכלים העיקריים של הגנומיקה. כך חוקרת הגנומיקה הפונקציונלית, לדוגמה, אילו גנים מבוטאים בצורה מוגברת ואילו בצורה פחותה לאחר חשיפתו של יצור מסוים לחום, לאור, לקרינה או לפגיעה מכנית. גנומיקת נוף חוקרת השפעת התנאים הסביבתיים על הגנום.
מונוכרומטיות
מונוכרומטיות היא תכונה של מקורות אור מסוימים. אור מונוכרומטי הוא גל אלקטרומגנטי בעל אורך גל יחיד. במציאות לא ייתכנו מקורות אור שהם מונוכרומטיים לגמרי, בגלל עיקרון אי הוודאות של הייזנברג, אלא רק מקורות שהם קוואזי־מונוכרומטיים, כלומר כמעט מונוכרומטיים: הספקטרום שלהם מוגבל לתחום צר מאוד של אורכי גל סביב אורך גל מרכזי. בפועל הבחנה זו אינה מאוד נפוצה ובדרך כלל מתייחסים למקור מונוכרומטי גרידא.
אור עשוי להיות מונוכרומטי מבלי שיהיה קוהרנטי זמנית או מרחבית. לדוגמה, אור לבן שעובר דרך מסנן צר סרט הופך לאור מונוכרומטי, למרות שאין קשר בין הפאזות של הגל בשני מקומות שונים על חזית הגל או בשני זמנים שונים. עבור אור קוהרנטי הנוצר בעזרת לייזר, קשר כזה כן קיים.
ייחודו של אור מונוכרומטי הוא בכך שהאנרגיה של כל הפוטונים שלו היא שווה. מכך נובעים השימושים שבהם נדרש אור מונוכרומטי, שבהם בדרך כלל משתמשים באור לתהליכים שמשפיעים על חומר, לדוגמה בתהליכי קירור לייזר, שבהם דרושה אנרגיה מוגדרת של הפוטונים.
צבע מונוכרומטי
מונוכרומטיות היא גם שימוש בצבע יחיד בסולם גוונים בהיר עד כהה שלו בציור, צילום, ביגוד או עיצוב מסוים. כך למשל מונוכרומטיות של אדום, תשלב גם בורדו, ארגמן או ורוד.
שימוש מונוכרומטי נוסף יכול להיות בצבעים כמו אפור וחום ובגוונים שלהם על־מנת ליצור אשליה של תבליט או פסל אשר נקרא גריזיי (Grisaille).
ישר כמאל
ישר כמאל (בטורקית: Yaşar Kemal; 6 באוקטובר 1923 – 28 בפברואר 2015) היה סופר טורקי ממוצא כורדי. מבכירי הסופרים בארצו. יצירתו כוללת רומנים, תסריטים וסיפורים קצרים.
ביוגרפיה
ישר כמאל, ובשמו המקורי כמאל סאדיקגוצ'לי (Kemal Sağdıkgöçeli), נולד למשפחת איכרים מהכפר ארניס (Ernis), כיום גונסלי (Günseli) שבנפת מורדייה (Muradiye), בסמוך לימת ואן אשר במזרח טורקיה. משפחתו נאלצה לעזוב את ביתה, ובתום פרק נדודים ממושך השתקעה בכפר המיטה (Hemite), כיום גוקצ'דם (Gökçedam) שבנפת אוסמנייה (Osmaniye), מזרחית למחוז אדנה. ישר כמאל חווה ילדות קשה לאחר שאיבד את עינו הימנית בתאונה, בעת שאביו שחט כבש לרגל חג הקורבן, ולאחר שהיה עד לרציחתו של אביו בידי בנו המאומץ יוסוף, בשעת תפילה במסגד, כאשר היה בן 5. עקב מאורע טראומטי זה לקה הילד בדיבורו, והחלים רק בגיל 12. ישר כמאל החל את לימודיו היסודיים בבית הספר העממי בכפר בורהאנלי (Burhanlı), וסיימם בבית הספר הממלכתי בעיירה קדירלי (Kadirli). בצד לימודיו בחטיבת הביניים בעיר אדנה עבד במפעל לניפוט כותנה. לאחר שפרש בשנה האחרונה ללימודיו בחטיבת הביניים הועסק בעבודות שונות: כפקיד פועלי קטיף בחוות כותנה (1941), כעובד בספרייה הציבורית באדנה (1942), וכממונה על חווה חקלאית מטעם המכון להגנת הצומח. בשנים 1942 - 1941 החזיק במשרת מורה מחליף בכפר בהצ'ה (Bahçe). כמו כן עבד בקטיף כותנה, כמפעיל מכונת דיש, כנהג טרקטור וכמנהל עבודה בשדות האורז, משרה שהתמיד בה כ-5 שנים, עד הגיעו לגיל 20. בתוך כך התנסה במעצרו הפוליטי הראשון, בעת שהיה בן 17. לאחר שסיים בשנת 1946 את שירותו הצבאי הגיע לאיסטנבול ועבד בה כפקח בחברת גז בבעלות צרפתית. בשנת 1948 שב לקדירלי, והועסק זמן מה כמנהל עבודה בשדות האורז. לאחר מכן החל להתפרנס מכתיבת מכתבים בתשלום, אך משנתקל בקשיים שונים נאלץ לוותר גם על עיסוקו זה. בשנת 1950 נעצר בתואנה שעבר על סעיף 142 לחוק העונשין הטורקי, וריצה תקופת מאסר בכלא קוזן (Kozan Cezaevi). עם שחרורו בשנת 1951 נסע לאיסטנבול.
עם מעברו לעיר היה ישר כמאל מחוסר עבודה לזמן מה, אך כבר באותה שנה החל בעבודתו העיתונאית ככתב בעיתון ג'ומהורייט (Cumhuriyet), והמשיכה עד שנת 1963 כבעל טור וכמייסדו של "שירות חדשות הפנים" ועורכו בעיתון זה. בשנת 1962 הצטרף למפלגת הפועלים הטורקית. הוא כיהן בה כחבר במועצה המנהלת הכללית, וכן כיושב ראש ועדת התעמולה וחבר הוועד הפועל המרכזי. לאחר שפרש מעבודתו העיתונאית בשנת 1963 הקדיש את כל כולו לחיבור רומנים. בשנת 1967 נמנה עם מייסדי השבועון הסוציאליסטי "הנדר" (Ant). ישר כמאל הורשע ונשפט ל-18 חודשי מאסר בשל חיבור בשם "ספר היסוד של המרקסיזם", שהתפרסם בכתב העת, אך פסק הדין בוטל בידי בית המשפט העליון לערעורים. הוא הוסיף להיתבע בגין פרסומיו בכתב עת זה. בשנת 1973 השתתף בהקמתו של איגוד הסופרים בטורקיה, ובשנים 1975–1974 כיהן כנשיאו הראשון. עקב מאמר שפרסם בשבועון החדשות הגרמני דר שפיגל בגנות דיכויו של המיעוט הכורדי בידי הממשל, עמד ישר כמאל לדין בבית המשפט לביטחון לאומי באיסטנבול, ונידון ל-20 חודשי מאסר. לבסוף נדחה ריצוי עונשו. ישר כמאל חבר בארגון הסופרים הבינלאומי PEN. הסופר הוסיף להתגורר באיסטנבול ולעסוק בכתיבה עד מותו. לסופר בן, רשיט (Raşit).
מגיל צעיר גילה ישר כמאל עניין בספרות העממית; הוא למד לנגן בסאז והחל לשיר שירי עם ולספר מעשיות גבורה, ואף ניהל דיאלוגים בשירה עם משוררים בני המקום. כבר כתלמיד בית הספר היסודי החל לכתוב שירים. הוא נהג לשוטט בין הכפרים וללקט יצירות פולקלוריסטיות. באותן שנים פרסם את שיריו בעיתונים מקומיים שונים, ביניהם Yeni Adana ("אדנה החדשה") ו-Vakit ("הזמן"), ובכתבי העת Varlık ("הקיום"), Kovan ("הכוורת"), Ülkü ("האידיאל"), Millet ("האומה") ו-Beşpınar ("חמשת המעיינות"). הוא רקם קשרים עם סופרים ואינטלקטואלים מחוג כתב העת Çığ ("המפולת"), שראה אור באדנה בשנות ה-40 של המאה ה-20, והחל לפרסם את שיריו גם בו. יחסי הידידות שקשר עם האמן והצייר הטורקי אבידין דינו (Abidin Dino), ועם אחיו המשורר אריף דינו (Arif Dino), השפיעו על השקפותיו ועל דרכו האמנותית. בעת שעבד בספרייה באדנה התוודע לספרים רבים, החל בקלאסיקות יווניות וכלה בהיסטוריה של חבל צ'וקורובה. באותה ימים אף ערך היכרות עם הסופר אורהאן כמאל. סיפוריו המוקדמים "התינוק" (Bebek), "החנווני" (Dükkâncı) ו"ממט וממט" (Memet ile Memet) התפרסמו בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך את סיפורו הקצר הראשון, "מעשה מלוכלך" (Pis Hikâye), כתב בשנת 1944, בעת שירותו הצבאי בקייסרי. סיפורי ביכורים אלה מבוססים על רשמיו מחבל צ'וקורובה ותושביו, ועוסקים במצוקותיה הכלכליות של אוכלוסיית האזור, ובמאבקיה בתנאי הטבע הקשים בהקשר של יחסי הגומלין בין האדם, הטבע והסביבה. בהדרגה פנה לכתוב נובלות.
ספרו הראשון של ישר כמאל, קובץ חיבורים עממיים בשם "קינות" (Ağıtlar), ראה אור בשנת 1943. בספר זה כינס שירי אבל וכתבים פולקלוריסטיים בלתי מוכרים, או כאלה שזכו להתעניינות מועטה בלבד. את הקינות החל ללקט כבר בהיותו בן 16. מאוחר יותר טרח על שירים שלא פורסמו מאת הפייטן העממי בן המאה ה-17 קרג'אולו (Karacaoğlu). עבודת האיסוף של חיבורים עממיים אלה ועריכתם היוו נדבך חשוב בכתיבתו הספרותית העתידית, ובפרט ברומנים שלו.
עם הצטרפותו לעיתון ג'ומהורייט החל להשתמש בשם העט "ישר כמאל". בעת ההיא החל להתפרסם בזכות סדרה של כתבות, אשר נתנו ביטוי למצוקותיהם הכלכליות והחברתיות של תושבי אנטוליה: "50 יום ביערות הבוערים" (1955), "הצ'וקורובה בוערת" (1955), "שבעה ימים בחווה הגדולה בעולם" (1955) ו"ארובות הפיות" (1957). סיפורו "התינוק", שהתפרסם בהמשכים בעיתון ג'ומהורייט, ואשר הופיע גם בקובץ הסיפורים הקצרים הראשון שלו, "החום הצהוב" (Sarı Sıcak), עורר בהדרגה את סקרנותם של הקוראים. הרומן הראשון שלו, "ממד הרזה" (İnce Memed), שהתפרסם אף הוא בעיתון כרומן בהמשכים בשנים 1954–1953, כבר עורר עניין רב.
בשני ספריו "רצח בשוק הנפחים" (Demirciler Çarşısı Cinayet - פורסם בשנת 1973) ו"יוסוף הקטן" (Yusufcuk Yusuf - ראה אור בשנת 1975), הראשונים בסדרה "הגבירים מאקצ'אסז" (Akçasazın Ağaları), המוגדרת גם כרומן-נהר, מסופר על התמורות החברתיות בחבל הצ'וקורובה על רקע התהליכים ההיסטוריים שהתחוללו במדינה: התקעקעותה של דמות האגא כשריד לשיטה הפיאודלית והיעלמה, וההתפתחויות שהתחוללו בד בבד עם תהליכים אלה. בספרים הללו תיאר את תהליך הפיכתם האטי של בעלי הקרקעות שמקדם לתעשיינים, הן באמצעות רווחיהם מהחקלאות שהשקיעו בתעשייה, והן בעזרת כספי האשראי שהוענקו להם מטעם המפלגה הדמוקרטית. עם זאת לא התעכב ישר כמאל יתר על המידה על תמורות חברתיות אלה; תחת זאת ביקש לעמוד על התערערות סדרי החברה והתנוונותם. על רקע מציאות חייהן של שתי משפחות בעלות אדמות מתוארים ברומנים אלה פרפורי הגסיסה האחרונים של המרקם החברתי, המתחיל להתמוסס אגב התרחבות הקפיטליזם בחבל הצ'וקורובה.
ברומן "עץ רימון בראש התל" (בטורקית: Hüyükteki Nar Ağacı) משרטט ישר כמאל את בעיית האבטלה המתעוררת נוכח תהליך המיכון המשנה את פני החקלאות בחבל הצ'וקורובה, ועוסק בדרמה ובחוסר האונים של הכפריים היורדים לעבודה במישור ונקלעים להשלכותיו של תהליך זה. ספרו "ציפור הגשם" (בטורקית: Yağmurcuk Kuşu), הראשון בטרילוגיה "אין נפש חיה" (בטורקית: Kimsecik), נושא אופי אוטוביוגרפי למחצה. הרומן מתאר את קשיי נדודיה של משפחה המהגרת לחבל הצ'וקורובה מכפר השוכן לחופה של ימת ואן. תיאורי רגשותיהם של אנשי הכפר, מחשבותיהם וכיסופיהם - בפרט של אחד הילדים - משותפים לשלושת ספרי הטרילוגיה, שמוטיב ה"פחד" עומד במוקדם. בפרט ספרה השני של הטרילוגיה, "שער המבצר" (בטורקית: Kale Kapısı), קולע להגדרה "רומן אימה". הספר "קול הדם" (בטורקית: Kan Sesi), החותם את הטרילוגיה, הוא סיפורם של דרי בית אחד, ובעיקר של הילד סלמאן, אך בה בעת של כל הילדים באשר הם. במידה ש"קול הדם" הוא "קול הפחד" ו"קול הרצח", כך הוא גם "קול האהבה".
ישר כמאל נסמך ברבות מיצירותיו על אפוסים ומעשיות עממיות מאנטוליה. דוגמה לכך היא ספרו "שלושה אפוסים אנטוליים" (בטורקית: Üç Anadolu Efsanesi, פורסם בשנת 1967), המתבסס על אגדות פולקלור מהמסורות שבעל פה ומאומנות מספרי הסיפורים. ספרו "אגדת האררט" משנת 1970 (בטורקית: Ağrıdağı Efsanesi) פותח בסיפור אהבה ומתאר במסגרת נושא סמלי זה את כושר עמידתו של העם נוכח דיכויו. מצוקתם של נוודים טורקמנים ממורדות הרי הטאורוס, המתעוררת עם מעברם להתיישבות קבע, התנפצות חלומותיהם וגעגועיהם לאורח החיים המסורתי מתוארים בספרו משנת 1971 "אגדת אלף השוורים" (בטורקית: Binboğalar Efsanesi). בספרו "הפרחח מכפר צ'קירג'ה" משנת 1972 (בטורקית: Çakırcalı Efe) מגולל הסופר את סיפור חייו של שודד דרכים הנמלט מהחוק להרים נוכח עוולות השלטון העות'מאני בשלהי ימיו. גם ספרו "סולטאן הפילים והנמלה הנכה אדומת הזקן" (בטורקית: Filler Sultanı ile Kırmızı Sakallı Topal Karınca) נכתב כמעשיה עממית, ומתאר על דרך המשל את היחסים שבין מנצלים למנוצלים.
באמצע שנות ה-70 של המאה העשרים החלה להסתמן מגמה חדשה בכתיבתו של ישר כמאל. כך למשל בספריו "גם הציפורים פרחו להן" (בטורקית: Kuşlar da Gitti - פורסם בשנת 1976) ו"עלבון הים" (בטורקית: Deniz Küstü - ראה אור בשנת 1978) נפרד הסופר לראשונה מחבל הצ'וקורובה ועוסק בעיר ובתושבי החוף. ב"עלבון הים" מתואר הכרך הגדול על מורכבותו וניוונו. הספר פותח בסיפור חייהם של תושבי עיר לחוף ים, ומתאר את תהליך התנכרותם לעירם ואת הרס הטבע בסביבתה. עלילה דומה שאב מעולם הילדים בספרו "גם הציפורים פרחו להן".
בספרו "ראה, מי הפרת מדממים" (בטורקית: Fırat Suyu Kan Akıyor Baksana), הראשון בטרילוגיה "סיפורו של אי" (בטורקית: Bir Ada Hikâyesi), מגולל ישר כמאל את סיפורה של קהילה יוונית הנאלצת לפנות את אי מגוריה בחופה המערבי של אנטוליה ולהגר ליוון בעקבות ההסכמים על חילופי האוכלוסין. בדברים שנכתבו על ספר זה נאמר: "דומה כי מטרתו המקורית של הרומן הייתה לבאר דברים אחדים הנוגעים למלחמות שהתנהלו בשטחים הללו, מלחמות שנשתכחו זה מכבר, שאיש לא דיבר עליהן, ואף לא רצה לדבר עליהן בשלווה שלאחר חילופי האוכלוסין."
ישר כמאל השכיל להשתמש הן באוצרות התרבות העממית שהנחילו המסורות הספרותיות שבעל פה באנטוליה, ובהם עלילות הגבורה, הקינות, המעשיות העממיות, המשלים ושירי העם, והן בטכניקות כתיבה מודרניות. בשילוב נדיר זה ובסגנונו הייחודי יצר לו זהות אמנותית עכשווית מקורית מכל בחינה שהיא. עולם הסמלים והמיתוסים שברא, כמו גם דימוייו, תיאוריו, התבוננותו בטבע על כל היבטיו, לשון כתיבתו, מילים וביטויים בניבים מקומיים ששזר ביצירתו, כמו גם פתגמים, תפילות ואף גידופים, הם מהמאפיינים ששיוו לכתיבתו נופך מלא חיים ורב השפעה.
הרומן "ממד הרזה" תורגם לכ-40 שפות. ספרים אחרים משלו תורגמו גם הם לשפות רבות; ספריו נדפסו מחוץ לטורקיה בלמעלה מ-140 מהדורות. היה מועמד לזכות בפרס נובל לספרות.
עיבודים שנעשו מרומנים וסיפורים קצרים פרי עטו תרמו גם הם לתיאטרון הטורקי העכשווי; ספריו "אדמת ברזל, שמי נחושת", "קופסת הפח" ו"אגדת האררט" הוצגו בעיבודים לתיאטרון בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. רבות מיצירותיו אף עובדו לקולנוע. עם אלה נמנים הסרטים "המטפחת הלבנה" (1955, בימוי: Lütfü Akad), "האויב ההגון" (1957, בימוי: Ziya Metin), "היחמור" (1959), "אהבתו של קרג'אולן" (1959) ו"שדה המוות" (1966), שלושתם בבימויו של Atıf Yılmaz, "אגדת האררט" (1974, בימוי: Memduh Ün), "אם יהרגו את הנחש" (1981, בימוי: Türkân Şoray), "ממד הרזה" (1984, בימוי: פיטר יוסטינוב) ו"אדמת ברזל, שמי נחושת" (1987, בימוי: Zülfü Livaneli).
ישר כמאל היה נשוי לטילדה, נכדתו של מנדיל פאשה (Mandil Paşa), יהודי מצאצאי גירוש ספרד. טילדה כמאל אף תרגמה אחדים מספריו לאנגלית.
יגאל תיבון
יגאל תיבון (נולד ב-1944 בקיבוץ דליה) הוא במאי קולנוע ישראלי, תסריטאי ומפיק עצמאי.
שורשים
סבו של תיבון, זאב-ווילמוש פפרמן, נולד בשנת 1873 בטרנסילבניה ב. בשנת 1914, התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי ונלחם בחזית עד סיום מלחמת העולם הראשונה. המשפחה התגוררה אז בעיר הרמנשטאט, שרוב תושביה היו דוברי גרמנית. לימים, הוא עלה ארצה וחי בירושלים עם אשתו השנייה עד לפטירתו בגיל 95 שנה. הוא נמנה עם צאצאיו של רבי ישעיהו הלוי הורוביץ המכונה "השל"ה הקדוש".
אביו של תיבון, יעקב (פפי) פפרמן, נולד בשנת 1908 בהרמנשטאט במחוז סיביו בטרנסילבניה, שסופחה לרומניה ב־1919 וגדל ולמד בה בבית-ספר יהודי, שם נחשף לתנועת שיבת-ציון, לתחיית תרבות ישראל בארץ- ישראל ולדרכי הגשמתם של רעיונות אלו במסגרת התנועה החלוצית. הוא הצטרף לתנועת השומר הצעיר, בה הכיר את כרמלה (לבית מנדולה) מי שתהיה אשתו ושאתה עלה ארצה בשנת 1935 במסגרת גרעין "מעלה", שביחד עם גרעין "במפנה" ייסדו את קיבוץ דליה. פפי מילא תפקידים רבים, ציבוריים, תנועתיים וקיבוציים: שליחותו הראשונה מטעם התנועה הייתה התגייסותו לבריגדה היהודית (1942–1945); בסיום המלחמה נשאר באירופה לחפש במחנות הפליטים קרובי משפחה של חברים בקיבוץ; בשובו ארצה, הוא מתמנה לאחראי על הביטחון (מא"ז) בקיבוץ; בשנת 1947 הוא התגייס לצה"ל, שהיה אז בהתארגנות, ומשתחרר בשנת 1950 בתפקיד סגן ראש מטה חטיבה 9 בדרגת רב-סרן. בשובו לקיבוץ, הוא ממלא את תפקיד האחראי למחלקת הביטחון של הקיבוץ הארצי. בהמשך, הוא ממלא תפקידים נוספים, בהם גזבר הקיבוץ, מנהל מפעל ארד לייצור מודדי צריכת מים; מנהל מפעלי "תכן" בקיבוץ הארצי ; ראש המועצה האזורית מגידו (1959–1963 ); מנהל מטעם הקיבוץ הארצי של בית החרושת "נעמן" לייצור קרמיקה שימושית. פפי הקפיד לחזור בסיום מילוי תפקידים ציבוריים ותנועתיים שלו לתורנויות – שירותים בקיבוץ (לרבות במטבח).
ביוגרפיה
תיבון נולד בשנת 1944 בעפולה. הוא גדל בקיבוץ דליה בתקופת "הלינה המשותפת" בקיבוצים. את שנות התיכון עשה במוסד החינוכי של השומר הצעיר "הרי אפרים". לקראת השירות הצבאי עבר בהצלחה מבחנים ללהקה צבאית, אבל החליט לשרת כחייל קרבי. הוא שרת בחטיבת גולני בסיירת החטיבתית ולאחר מכן כמדריך בבית הספר למ"כים בג'וערה. תיבון נשוי ואב לשניים וחי עם רעייתו מילכה (לבית דגאי) בקיבוץ עין שמר.
פעילות חינוכית בתחום המדיה הקולנועית
תיבון זכה במלגות להשתלמות בימוי בחול מטעם 'קרן שרת' לאמנים וקרן 'ג'ויס ווינר'. בשנות ה-70, הוא ייסד את 'ארגון יוצרי הסרטים בתנועה הקיבוצית'. ריכז מגמות קולנוע מעשי בתיכון 'חוף הכרמל' ובתיכון למדעים ואמנויות בחדרה. ניהל סדנאות לבימוי והפקה. ייסד וניהל צוותי הפקה של טלוויזיה קהילתית בפרדס חנה, בחוף הכרמל, בגליל המערבי, ובחיפה. הפיק וביים משדרים לערוצים האזוריים בכבלים, ביניהם 'צעיר באוויר', 'כרמל וחוף', 'חד-shot'. ב-1995 יזם, הפיק וניהל את הפסטיבל הראשון לקולנוע צעיר בישראל.
סרטי קולנוע
תיבון נמנה עם הבמאים הראשונים של שדות – חברת הפקות הסרטים של התנועה הקיבוצית. תיבון כתב, ביים והפיק למעלה מ-60 סרטים. סרטיו הופצו והוקרנו בישראל ובחוץ לארץ. בשנות ה-70, ביים במסגרת 'סרטי שדות' את הקומדיה הקצרה בעקבות התרנגולות, שהייתה ללהיט בקרב הילדים. באותה עת, ייסד בתנועה הקיבוצית והוביל צוות הפקות ייחודי בשם 'גליריס', שכלל מספר שחקנים של אנשי קיבוץ עין-שמר. בהשתתפותם כתב וביים למעלה מעשרה סרטי עלילה קצרים, בהם המבוקשים, נערת הצמרת, נפילה חופשית, דגים, ובעקבות התרנגולות. תיבון פנה לבימוי והפקה של סרטים ארוכים, שנושאים חותם של סגנון אישי מובהק ועוסקים בנפש האדם, הזיכרון האנושי ואלמנט הזמן כגורם משמעותי בחיי האדם. סרטים בסגנון זה הם, למשל, הטרילוגיה הקולנועית שלו שהשלים בשנת 2012 בשם כאבים המקיפה את:
מופעי במה
במקביל לעבודתו כבמאי סרטים, שימש תיבון כבמאי מופעי במה גדולים ליובלות של מועצות, שכונות, קיבוצים וישובים עירוניים, ביניהם: נווה חיים שבחדרה, אשרת, בני דרור, גבעת אלה, עין חרוד, כפר גלים, כפר הנוער מאיר שפיה, כפר הנוער מבואות ים.
לייזל ג'ונס
לייזל מרי ג'ונס, מדליה (OAM) (באנגלית: Leisel Marie Jones, OAM, נולדה ב-30 באוגוסט 1985) היא שחיינית אוסטרלית, האלופה האולימפית מבייג'ינג במשחה ל-100 מטר חזה, בעלת 9 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב. אלופת העולם במשחי החזה בשתי אליפויות עולם, בעלת 14 מדליות עולמיות מהן 7 זהב ושיאנית עולם בעבר, במשחים ל-100 מטר חזה ול-200 מטר חזה.
ביוגרפיה
לייזל ג'ונס נולדה בקתרין, הטריטוריה הצפונית. היא התאמנה תחת הדרכתו של קן ווד במועדון השחייה רדקליף שבסקרבורו, קווינסלנד, יחד עם חבריה לנבחרת הלאומית אלופי העולם ג'ף היוגיל וג'סיקה שיפר. לאחר שלא הצליחה לזכות במדליית זהב באתונה החליטה לעבור להתאמן תחת הדרכתו של המאמן יליד שווייץ סטפאן וידמר, יחד עם האלופה ושיאנית העולם בסגנון החתירה ליבי טריקט בבריזביין. לאחר המעבר היא החלה לשתף את הציבור בחופשיות על הדיכאון והבעיות בהערכה העצמית שלה שהטרידו אותה, וזאת בעקבות דחיפתה לאור הזרקורים בגיל צעיר.
תחילת הקריירה של ג'ונס הייתה באולימפיאדת סידני (2000) שבה זכתה בשתי מדליות כסף. במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.49 דקות אחרי מייגן קוואן מארצות הברית (1:07.05 דקות) ולפני שיאנית העולם פני היינס מדרום אפריקה (1:07.55 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:01.59 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (3:58.30 דקות) ולפני יפן (4:04.16 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה בשנת 2001 זכתה ג'ונס בשתי מדליות. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.96 דקות, אחרי לו קסיוג'ואן מסין (1:07.18 דקות) ולפני אגנס קובאץ' מהונגריה (1:08.50 דקות) ומדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא תחרות חדש של 4:01.50 דקות, לפני ארצות הברית (4:01.81 דקות) וסין (4:02.53 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום ה-4 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:25.46 דקות, ראשונה הייתה קובאץ' (2:24.90 דקות).
במשחקי חבר העמים שנערכו במנצ'סטר, אנגליה ביולי 2002, זכתה ג'ונס ב-3 מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חזה (1:08.74 דקות), במשחה ל-200 מטר חזה (2:25.93 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:03.70 דקות).
שיא עולם ראשון
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה בשנת 2003 כבר בשלב חצי הגמר קבעה ג'ונס שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.37 דקות, שיפור לשיאה של היינס (1:06.52 דקות). למחרת היא לא הצליחה לשחזר את יכולתה וזכתה רק במדליית ארד (1:07.47 דקות) אחרי קסיוג'ואן (1:06.80 דקות) ואמנדה בירד מארצות הברית (1:07.42 דקות). במשחה ל-200 מטר חזה היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 2:24.83 דקות, אחרי בירד שהשוותה את שיא העולם 2:22.99 דקות ולפני הוי קווי מסין (2:25.78 דקות). במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב היא זכתה במדליית ארד נוספת בתוצאה של 4:01.37 דקות, אחרי סין (3:59.89 דקות) וארצות הברית (4:00.83 דקות).
חודש לפני המשחקים האולימפיים קבעה ג'ונס שיא עולם חדש בפעם הראשונה במשחה ל-200 מטר חזה (2:22.96 דקות, 3 מאיות השנייה מהר משיאה של בירד). יומיים מאוחר יותר החזירה לעצמה בירד את שיא העולם (2:22.44 דקות), במסגרת המבחנים האמריקאים לאולימפיאדה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה ג'ונס במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.16 דקות, אחרי קסיוג'ואן (1:06.64 דקות) ובת ארצה ברוק הנסון (1:07.15 דקות). בשלב חצי הגמר קבעה ג'ונס שיא אולימפי חדש בתוצאה של 1:06.78 דקות. במשחה ל-200 מטר חזה היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 2:23.60 דקות אחרי בירד (2:23.37 דקות, שיא אולימפי חדש) ולפני אן פולסקה מגרמניה (2:25.82 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב היא וחברותיה זכו במדליית זהב בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:57.32 דקות לפני ארצות הברית (3:59.12 דקות) וגרמניה (4:00.72 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול בשנת 2005 זכתה ג'ונס ב-3 מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.25 דקות (5 מאיות השנייה איטי משיא העולם של ג'סיקה הארדי), לפני הארדי (1:06.62 דקות) וטארה קירק (1:07.43 דקות), שתיהן מארצות הברית. במשחה ל-200 מטר חזה היא ניצחה בפער עצום בשיא עולם חדש (2:21.72 דקות), לפני פולסקה מגרמניה (2:25.84 דקות) ומירנה יוקיץ' מאוסטריה (2:27.11 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא תחרות חדש (3:57.47 דקות) לפני ארצות הברית (3:59.92 דקות) וגרמניה (4:02.51 דקות).
התחרות האיכותית ביותר
במשחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, אוסטרליה במרץ 2006, זכתה ג'ונס ב-4 מדליות זהב בכל משחי החזה וקבעה 3 שיאי עולם חדשים. במשחה ל-100 מטר חזה (1:05.09 דקות, שיא העולם הנוכחי), במשחה ל-200 מטר חזה (2:20.54 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (3:56.30 דקות). בנוסף היא ניצחה במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.55 שניות, לפני בת ארצה האלופה ושיאנית העולם ג'ייד אדמיסטון.