cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תל קציר
שם היישוב
שמו של היישוב מבוסס על השם הערבי של המקום תל־אל־קצר, אותו החליטו המתיישבים לשנות לשם קרוב וסמלי שמתקשר לחקלאות. ועדת השמות שבמשרד ראש הממשלה, שבראשה עמד ד"ר בירן, התכתשה עם מזכירות תל קציר בעניין שם היישוב. הוועדה טענה שפירוש "תל" הוא חורבות שנחשפות וראוי שהשם יהיה "בית קציר" שזו הקבלה נאה ל"בית זרע" השוכנת בקרבת מקום. הוועדה הציעה לבחירה גם שמות אחרים שלא התקבלו על ידי חברי הקיבוץ. בנוסף לכך שם האגודה השיתופית היה "הצופים ז'" שהחיבור שלו עם השם "בית קציר" לא היה פונטי במיוחד.
הואיל והקיבוץ היה אחד מיישובי הספר המותקפים על ידי הסורים ושמו הופיע בחדשות ובעיתונות, נדרש יום אחד דוד בן-גוריון להגיב על הפגזה וירי על הקיבוץ והשתמש בהודעתו בשם "תל־קציר". מזכיר הקיבוץ דאז ניצל הזדמנות זו ופנה אל ראש הממשלה שוועדת השמות הייתה כפופה למשרדו - וביקש את הכרעתו במחלוקת בין הקיבוץ לבין ועדת השמות. בן-גוריון ענה במכתב שכשם שיש תל אביב ותל־עדשים ועוד, שהם יישובים פורחים וגדלים כך הוא מאחל גם לתל קציר. העתק מכתבו נשלח לוועדת השמות שקבלה את סמכותו של דוד בן-גוריון ואישרה את השם "תל־קציר" כשם רשמי של היישוב.
יחד עם זאת, בתל אביב-יפו הונצח היישוב ברחוב על שמו הקודם, בית קציר.
עקיבא לפלר
עקיבא לפלר (24 בפברואר 1947 – 26 בדצמבר 2019) היה שחקן כדוריד, ונחשב לאחד מגדולי השחקנים בישראל.
ביוגרפיה
לפלר עלה לישראל מגרמניה בשנת 1949. הוא החל את הקריירה שלו בגיל 16, עת השתלב בהפועל הרצליה בתפקיד שוּטר ימני. הוא הוביל את הפועל הרצליה לזכייה היחידה בתולדותיה באליפות המדינה בשנת 1972, ולזכייה בגביע המדינה בשנת 1973.
בשנת 1974 עבר לפלר לשחק במועדון הכדוריד של ברצלונה בספרד, בה שיחק עד שנת 1976, והיה שותף לזכייתה בגביע הליגה הספרדית בכדוריד. בנוסף על כך שיחק במדי נבחרת ישראל בכדוריד.
לפלר הוא מבקיע השערים השני הכי פורה בתולדות ליגת העל בכדוריד (אחרי עידן מימון), ולזכותו 2,923 שערים.
בת זוגו של עקיבא בשנים האחרונות היא חני לרנר.
עד שנת 2018 שימש כמנהל מקצועי במועדון הכדוריד בני הרצליה, וכן מורה לספורט בתיכון "הראשונים" בעיר.
ריצ'רד שילה
ריצ'רד שילה (Richard Shiloh; 1946, וורשה, פולין – 11 במאי 2012, רמלה, ישראל) היה פסל, סופר, צייר, מאייר, עיתונאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
ריצ'רד שילה נולד בוורשה שבפולין בשנת 1946. בשנת 1957, בהיותו בן אחת עשרה, עלה עם משפחתו לארץ. הוא למד בבית הספר לאמנויות "רננים". בצה"ל שירת כחבלן. לאחר שירותו למד באקדמיה לאמנות במינכן שבגרמניה, שם למד פיסול ותולדות האמנות.
לאחר שובו לארץ היה לכתב פלילי ב"העולם הזה" וכתב תסריטים לטלוויזיה החינוכית. בנוסף היה גם עורך האמנות של מגזין "יקום תרבות".
כתב ואייר ארבעה ספרים. את ספרו הראשון, "מסעות עם קורחיריו", החל לכתוב במהלך מלחמת יום הכיפורים.
יצר פסלי חוצות רבים ופסלים שונים, חלקם מוצגים במקומות ציבוריים.
היה חובב ספורט ואופנועים כבדים. ב-11 במאי 2012 הוא מצא את מותו בתאונה ברוכבו על אופנוע כבד.
פסליו
ריצ'רד שילה יצר פסלים רבים. פסלי חוצות גדולים ופסלים קטנים. המפורסמים מביניהם: פסל הנשיא לשעבר משה קצב בבית הנשיא בירושלים, פסל "האדם הנאבק" המוצב במשכן נשיאי ישראל, פסל דיוקן ענק של הזמר אלביס פרסלי בפונדק בנווה אילן, פסלי גן סיפור "דירה להשכיר" על פי לאה גולדברג בחולון. שילה הגה ויצר את פסלון "פרס אופיר" - פרס האוסקר הישראלי הניתן באירועי האקדמיה הישראלית לקולנוע. פסלי חוצות נוספים "המעוף", "עץ החיים", "שער הניצחון" מוצבים בעירו רמלה. בכניסה לקאנטרי בחולון מוצבת מזרקת מים עליה פסלו של ריצ'רד "השוחה".
נים (עיר)
נים (בצרפתית: Nîmes, באוקסיטנית: Nimes, בלטינית: Nemausus) היא עיר עתיקה בדרום צרפת היושבת בחבל אוקסיטניה ומהווה עיר בירה למחוז גאר. נכון ל־2007, בעיר כ־150,000 תושבים קבועים, אך בנוסף היא מושכת תיירים רבים במשך השנה.
היסטוריה
הדעה הרווחת כי העיר קרויה על שם האל הקלטי המקומי, נמאוסוס (Nemausus). מאידך, טען סטפאנוס מביזנטיום כי היא קרויה על שם נימוסיוס (Nemausios) בן הרקלס. היו שטענו שהמקור המוקדם של נים הוא במושבה פיניקית.
האנדרטה העתיקה ביותר בנים היא המנהיר של כורבסאק (Courbessac), מצבת אבן בגובה של שני מטר המתוארכת לשנת 2500 לפנה"ס.
מטבעות קדומות מסביבות 50 לפני הספירה הנושאות את קיצור השם NEM COL ("המושבה נים") מעידות כי נים הוקמה כמושבה רומאית.
אוגוסטוס פיתח את המושבה ועשה אותה לעיר הבירה של פרובינקיית נרבונה. הוא הקיף את העיר בחומת מגן באורך שישה קילומטרים ובה 14 מגדלים עם שערים, מהם שרדו שני שערים: הפורט אוגוסט והפורט דה פראנס. הוא הקים בה את כיכר השוק, וייתכן כי גם את האקוודוקט. האמפיתיאטרון שבעיר הוקם בסוף במאה ה־1, כ-20 שנים אחרי הקולוסיאום ברומא.
מקור בד הדנים
בד הדנים, ממנו עשויים מכנסי הג'ינס, נקרא כך משום שמקורו באריג בשם Serge de Nîmes (בצרפתית: סרז' ד-נים) שיוצר בעיר על ידי משפחת אנדרה (André). עם השנים השם התקצר ל־de Nîmes ובאיות מודרני Denim.
פון דו גאר
פון דו גאר הוא קטע מאמת מים רומאית עתיקה בפרובאנס שבדרום צרפת, החוצה את נהר הגארדון במבנה גשר קשתות מורכב. הגשר נבנה כחלק ממערכת הולכת מים באורך 50 ק"מ, ממעיינות בקרבת העיר אוזס אל העיר נמאסוס (נים).
כיום האתר מוגדר כאתר מורשת עולמית ונחשב לאחת האטרקציות החשובות והמתוירות בצרפת.
הקהילה היהודית
תיעוד ראשון ליישוב יהודים בנים קיים מהמאה ה־11, בתחילת המאה ה־13 מנתה הקהילה היהודית בנים כ־100 משפחות. יהודי נים זכו לרוב להגנת הכנסייה והבישוף שעמד בראשה.
בשנת 1306 גורשו היהודים מנים, תוך הפקעת רכוש כחלק מגירוש צרפת.
ב־1359 חזרו יהודים להתיישב בנים באזור מוגדר שנקבע על־ידי מועצת העיר. הקהילה חדלה להתקיים עת גורשו היהודים מצרפת ב־1394.
בתחילת המאה ה־17 החלו לפקוד את נים, סוחרים יהודים מקהילות יהודי האפיפיור אשר הגיעו מרוזנות ונסן, אך לא קיבלו רישיון התיישבות קבוע בעיר. במחצית השנייה של המאה ה־18 נוסדה מחדש קהילה יהודית בנים וחבריה מנו 30–40 משפחות בהנהגת הרב אליהו אספיר מקאפנטראס. בשל פילוג בקהילה הוקם בית־כנסת שני בשנת 1796.
בשנת 1808 צורפה קהילת נים, שהיו בה אז 370 נפש, לקונסיסטוריה של מרסיי.
אישים מבני הקהילה הם אדולף כרמיה, ממייסדי חברת 'כל ישראל חברים' ושר המשפטים הצרפתי, והפילוסוף ברנאר לזר.
קרב גיאלו
קרב גיאלו או קרב סאספנש (הונגרית: A Gyalu csata או A szászfenesi csata, בטורקית: Kaloșvar muharebesi, ברומנית ג'ילאו  Bătălia de la Gilău ) התקיים ב-22 במאי 1660 בין נסיך טרנסילבניה ג'רג' ראקוצי השני ובין הביילרביי הטורקי מבודה, סיידי אהמט פאשה, שליווה את הנסיך החדש של טרנסילבניה, שמונה על ידי הסולטאן.
הצבא העו'תמאני כלל חילות מצב מן היישובים אינאו וטמשוואר (טימישוארה) וחיילים נוצרים שגויסו במחוזות ביהר, קרסנה וסולנוק. העות'מאנים עלו בהרבה במספרם על הצבא של ראקוצי, שהתכוון לסגת לאוראדיה ולהמתין שם לתגבורות מהונגריה. אולם קציניו ששו לקרב וביקשו להילחם. על מנת להשיג עוד כוח לחימה העניק ראקוצי חנינה ל-600 פושעים מן המחוז קולוז' (קלוז') וארגן אותם ליחידה בפיקודו של הכומר הרומני גאורגה מן  היישוב צ'ורילה.
הצבא הטרנסילבני חנה במישור שבין היישובים גיאלו וסאספנש (ברומנית - פלורשט). באגף הימני עמדו אלף חיילים מקצועיים וסקלרים מאזורים צ'וק וגאורגיין בפיקודו של גרגיי קובאץ'. באגף המרכזי עמדו משמרות הנסיך והיחידה של הכומר גאורגה. באגף השמאלי התרכזו סקלרים מאזורי "שלשת הכיסאות", מארוש (מורש) ואודווארהיי (אודורהיי).
הנסיך הציב שמונת התותחים הכבדים שלו על גבעה בסביבה ומשם פיקח על שדה הקרב. היה לו עוד כוח מילואים מורכב משכירי חרב מאונוד שאיבטחו אותו. כדי להטעות את האויב לגבי העוצמה האמיתית של צבאו, הציב הנסיך מאחורי חייליו עוד משרתים ואנשי צוות לא חמושים כאילו עמדו נכונים לקרב.
מהלך הקרב
העות'מאנים זרקו למתקפה את הלוחמים מטמשוואר בפיקודו של חוסיין פאשה. הם חצו את הנחל לונה ותקפו חזיתית את הקווים הטרנסילבנים. קובאץ' יצא למתקפת-נגד ודחה אותם חזרה מעבר לנחל, תוך שגרם לטורקים אבדות רבות, לפי עדות כרוניקת קראוס. בינתיים היניצ'רים והנוצרים הנספחים אליהם, בגיבוי מסיבי של פרשים ניסו לאגף את הטרנסילבנים מימין. ביחידות הוולאכיות השתתף בקרב הקצין המנוסה קונסטנטין קנטמיר, לימים שליט מולדובה. הסקלרים ואנשי הכומר גאורגה נבהלו ונסוגו. אבל כשראו את השרתים מאחור, חשבו עצמם מוקפים באויב  והתחילו להילחם בייאוש. רק הכומר וכמה אנשיו ניצלו מן הטבח. קובאץ' ואנשיו שהתקדמו עמוק לתוך עמדות העות'מאנים ראו עצמם מבודדים. באותו רגע הנסיך ראקוצי נכנס אישית לקרב. אבל לרוע מזלו, שכירי החרב מאונוד לא הסתערו אחריו ונסוגו. הנסיך נפצע בראשו ובזמן שחבש את עצמו נפצע עוד שלוש פציעות. כמה משרתים הצליחו להוציאו מן הקרב. בזמן הזה קובאץ' ולוחמיו חוסלו אחרי מאבק עיקש. רוב החיילים הטרנסילבנים נמלטו והעות'מאנים לקחו שלל את שמונת התותחים, את האספקה ואת המשרתים.
מקורות
Jármy József II-ík Rákóczy György Szászfenesi csatája elsö közlemény.). Erdélyi Múzeum, XIX. évf. 4. sz. (1902) 169–182.
קישורים חיצוניים
Tarján M. Tamás A szászfenesi csata
רות אבלס
רות אבלס פלד (נולדה ב-7 באוגוסט 1942) היא מתעמלת עבר, 9 פעמים אלופת ישראל (1960–1962, 1969-1964), יותר מכל מתעמלת ישראלית אחרת. היא ייצגה את ישראל באולימפיאדת רומא (1960) ובשתי אליפויות עולם (פראג 1962 ודורטמונד 1966).
ביוגרפיה
שלושה שבועות לפני אולימפיאדת רומא (1960) ניפצעה אבלס בתאונת דרכים ברומא אך בסופו של דבר השתתפה במשחקים וסיימה במקום 93 בתחרות הקרב רב בתוצאה של 66.264 נקודות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 55 בתרגיל על מקבילים המדורגים, במקום 79 בתרגיל הקרקע, במקום 100 בתרגיל הקפיצות ובמקום 108 בתרגיל הקורה.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1962 סיימה אבלס בתחרות הקבוצתית במקום 15 ובתחרות הקרב רב אישי היא סיימה במקום 67 בתוצאה של 71.698 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בדורטמונד, גרמניה בשנת 1966 סיימה אבלס בתחרות הקבוצתית במקום 16 ובתחרות הקרב רב אישי היא סיימה במקום 90 בתוצאה של 70.732 נקודות.
מחנה זארבורג
מחנה זארבורג (בגרמנית: Saarburgkaserne) היה מחנה, שהוצבו בו חיילים של הבונדסוור בקתריננפורשטאדט (Katharinenvorstadt) בלנדסברג על הלך שבדרום גרמניה, כ-60 ק"מ ממערב למינכן. הוא נקרא על שם זארבורג שבחבל הסאר.
היסטוריה
המחנה נבנה בשנים 1900 עד 1905 לשימושו של גדוד תותחני השדה ה-9 של צבא בוואריה. לאחר שחזר הגדוד ממלחמת העולם הראשונה, הוא שכן בלנדסברג עד פירוקו. שרידי הגדוד השתתפו כפרייקור בדיכוי הרפובליקה הסובייטית הבווארית במינכן.
לאחר התארגנות מחדש של צבא בוואריה , הוקם הגדוד השני של רגימנט התותחנים השביעי והוצב במחנה זה, עם שתי סוללות ארטילריה הרריות. בשנת 1927 הפך המחנה לבסיס הימי הדרומי ביותר של הצי הגרמני, הרייכסמרינה, והוקם בו שירות המודיעין הימי הדרומי.
מחנה העקורים לנדסברג
מחנה זארבורג נכבש עם כיבוש לנדסברג על ידי הארמייה השביעית האמריקאית. לאחר תום המלחמה, בשנת 1945, הוקם במקום מחנה העקורים לנדסברג בסיוע אונרר"א, מינהל הסעד והשיקום של האו"ם. המחנה התקיים עד 1951.
שימושים צבאיים
כחלק מחימושה של גרמניה המערבית מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה (Wiederbewaffnung) , הוקם במחנה זארבורג גדוד האספקה מספר שלוש של חיל האוויר הגרמני, בשנת 1958. לאחר זמן קצר הועבר הגדוד לקסרקטין וולפן הסמוך. בשנת 1963 נפרסו במקום כנף טילים 1 (FKG1) וחלקים מיחידת התותחנים האמריקאית 74 (חטיבת החימוש ה-59 ). בשל הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני (חוזה INF), פורקה כנף הטילים ב-31 בדצמבר 1991. עד העתקתה לבסיס חיל האוויר בקאופבוירן שבקאופבוירן  שבדרום גרמניה, הועברה קבוצת הטילים החמישית (קבוצת 5 / FlaRak 22) באופן זמני למחנה זארבורג. המחנה נסגר בשנת 1993.
הנצחת מחנה העקורים
בשנת 1989 יזם אנטון פוסט, יחד עם עמותת אזרחי לנדסברג, הצבתו של לוח זיכרון בכניסה למחנה העקורים שהיה קיים בעבר במחנה זארבורג. בכתובת על הלוח נזכר השימוש במקום לפני 1945 בידי הוורמאכט ובהמשך על ידי הבונדסוור. כמו כן מוזכרת הקמת אחד ממחנות העקורים הראשונים שהיה שמור בלעדית לעקורים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה. אל"ם א. ד. אירווינג היימונט, מפקדו הראשון של המחנה, תרם את הלוח, והצבתו נתמכה על ידי העיר לנדסברג והבונדסוור. הנואם הראשי בעת חנוכת השלט היה ד"ר אברהם י' פק (Abraham J. Peck) מהארכיון היהודי האמריקאי, יליד המחנה. דובר נוסף היה ד"ר סימון סנופקובסקי, ניצול השואה, תושב לשעבר במחנה העקורים לנדסברג ונשיא הקהילות היהודיות בבוואריה.
במחנה הוסרט חלק מהסרט ארוכה היא הדרך בכיכובו של ישראל בקר.
מבני מחנה זארבורג שופצו ברובם, והם כיום מרכז מגורים ושירותים (משרד המס של העיירה לנדסברג). בחדר האוכל של הקצינים לשעבר פועלת הנהלת משרדי שימור המורשת התרבותית, שאירחה את הפרויקט התרבותי הגרמני "קוורה".
אירמגרד זיפריד
אירמגרד זיפריד (בגרמנית: Irmgard Seefried; 9 באוקטובר 1919, בוואריה – 24 בנובמבר 1988, וינה) הייתה זמרת סופרן גרמניה ידועת שם, ששרה אופרה ולידר.
ביוגרפיה
אירמגרד זיפריד נולדה בקנגטריד, סמוך למינדלהיים, בבוואריה, גרמניה. היא למדה באוניברסיטת אאוגסבורג. בראשית דרכה למדה רפואה אך לא רצתה לוותר על אהבתה האמיתית, השירה, והמשיכה ללמוד מוזיקה במקביל ללימודיה האחרים. הצלחה בהופעת שירה שכנעה אותה לנטוש את לימודי הרפואה ולהתמסר אך ורק למוזיקה ובעיקר לשירה.
הופעת הבכורה שלה הייתה בבית האופרה באאכן, אך במשך רוב הקריירה שלה השתייכה ללהקת האופרה של וינה, שם הופיעה עד שהבניין נהרס בהפצצות בעלות הברית סמוך לסיום מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה התבלטה בתפקידיה באופרות של מוצרט וריכרד שטראוס. הופעתה בתפקיד סוזנה בנישואי פיגארו של מוצרט נחשבה לאחת המוצלחות ביותר בתפקיד זה. בין השאר הרבתה להופיע בפסטיבל זלצבורג.
אירמגרד זיפריד הייתה נשואה לכנר וולפגנג שניידרהאן ונולדו להם שלוש בנות.
היא לימדה באקדמיה למוזיקה של וינה ובאוניברסיטת מוצרטיאום.
נישואין על שרטון
נישואין על שרטון (באנגלית: Marriage on the Rocks) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1965 בבימויו של ג'ק דונהיו, עם פרנק סינטרה, דברה קר ודין מרטין בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על איש עסקים שאשתו מתגרשת ממנו בטעות לאחר 19 שנות נישואין ונישאת בטעות גדולה יותר לשותפו בעסק עד שהמצב חוזר לקדמותו.
ננסי סינטרה, בתו של פרנק סינטרה משחקת את בתו גם בסרט.
הזמר טריני לופז מופיע בסרט כזמר בדמות עצמו ושר את להיטו "Sinner Man".
תקציר העלילה
דן אדוארדס (פרנק סינטרה) מנהל משרד פרסומת גדול יחד עם שותפו ארני ברואר (דין מרטין). דן נשוי לואלרי (דברה קר) במשך 19 שנה ואב לטרייסי (ננסי סינטרה) בת ה-18 המאורסת לפסיכולוג ג'ים בלייק (טוני ביל) ולדייוויד (מישל פטיט). בנוסף להם נמצאת בבית גם חמותו ג'יני מקפרסון (הרמיוני באדלי) שמתגאה במוצאה הסקוטי, מנגנת כל הזמן בחמת חלילים ומוציאה אותו מדעתו.
דן הוא "מרובע" השרוי כל הזמן בעסק ולא שם לב לאשתו שמתחדשת בבגד סקסי לרגל יום השנה ה-19 לנישואיהם. לעומת דן בעל המשפחה, ארני הוא רווק מושבע מוקף ב"מזכירות" יפהפיות.
כולם הולכים לקפה א-גו גו בו מופיע טריני לופז וואלרי וארני רוקדים בהתלהבות בעוד דן יושב ביחד עם טרייסי וארוסה "המרובע" ג'ים. ואלרי לא יכולה לסבול עם אדישותו של דן, פונה לעורך הדין המשפחתי שאד נתן (ג'ון מקגיוור) ומבקשת להתחיל בתהליכי גירושים. שאד משכנע את הזוג לצאת לירח דבש שני במקסיקו.
במקסיקו הם מתאכסנים במלון של מיגואל סנטוס (סזאר רומרו) שהוא גם עורך דין בענייני גירושין ונישואין. לאחר הלילה הראשון בו תינו את אהבתם הם מתחילים לריב ובלהט הריב מחתים אותם סנטוס על הסכם גירושין. הם נפרדים לזמן קצר אך נפגשים שוב ורוצים להתחתן. סנטוס מתכנן להם חתונה מפוארת בהשתתפות ראש העיר והתושבים. דן נקרא בדחיפות בענייני המשרד ולא יכול לשוב לחתונה. במקום זה הוא שולח את ארני שמגיע באמצע החגיגה וראש העיר מחתן אותו בטעות עם ואלרי.
ארני מתעלף ורוצה לבטל את חוזה הנישואין אבל הפעם ואלרי לא מסכימה. הם חוזרים ללוס אנג'לס אבל דן לא כועס אלא להפך, הוא מעוניין לעשות חיים כמו שארני עשה. כעת הוא עובר לדירתו של ארני ומתחיל להתעסק עם המזכירות היפהפיות ואילו ארני מתגורר בביתו של דן והופך לבעל משפחה משעמם, שרב כל הזמן עם הילדים ועם החמות.
צוקרברג
צוקרברג או זוקרברג (בגרמנית: Zuckerberg, ביידיש: זוקקערבערג או צוקערבערג) הוא שם משפחה גרמני-יידי ויהודי-אשכנזי נפוץ.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הנורה שתאיר את כל רמת גן
ב-28 ביוני 1981, ערב הבחירות לכנסת העשירית, התראיין יעקב מרידור, מבכירי המועמדים ברשימת הליכוד, לרשתות הרדיו והודיע כי בידי מדען העובד עמו עלה להמציא מתקן לייצור אנרגיה המתבסס על תהליך כימי, בעל יעילות ותפוקה בלתי רגילות. להמחשת אופייה של ההמצאה, "מהפכה עולמית שעדיין לא ניתן לתפוס אותה", אמר למראיינת: "זה כאילו לקחת נורה רגילה של בית ואת מאירה במנורה הזאת עיר שלמה כמו רמת גן". בזיכרון הקולקטיבי הישראלי שובש המשפט והפך להבטחה לנורה שתאיר את כל רמת גן. במרץ 1982, בעודו מכהן כשר הכלכלה, נתן מרידור פומבי להמצאה במשדר מיוחד של הטלוויזיה, וכבש לכמה ימים את הכותרות הראשיות של העיתונים. משנחשף כי הממציא, דני ברמן, הוא נוכל שהורשע בדין, הפך השר ללעג וקלס, והפרשה הוזכרה בלעג שנים רבות לאחר מכן.
ההודעה
יעקב מרידור היה מוותיקי האצ"ל ומפקדו, איש עסקים ויזם, מועמד בכיר לכנסת מטעם הליכוד, חבר כנסת לשעבר ואולי אף יורש אפשרי לראש הממשלה מנחם בגין. ב-28 ביוני 1981, יומיים לפני הבחירות לכנסת העשירית, התראיין מרידור לתוכנית "הבוקר הזה" של קול ישראל. מרידור סיפר למראיינת על מיזם פרטי שבו חבר למדען בעל המצאה מהפכנית בתחום ייצור האנרגיה. מאחר שלא נרשם עליה פטנט, סירב מרידור לחשוף פרטים ואמר רק כי השיטה החדשנית להפקת האנרגיה מבוססת על תהליך כימי. הוא סיפר על תדהמתו העצומה אל מול ההמצאה: "לו היו אומרים לי שהירח החליף את צבעו לירוק, הייתי יותר מאמין", אך הוא שוכנע אל מול התוצאות שהוצגו בפניו. מרידור הביע חששו כי יצרני הנפט, ו"כל העולם המדעי הגויי, באירופה, באמריקה, גם הרוסים, לא יישבו בשקט", ואלה עלולים להתנקש בחייו ובחיי מדעניו. "האווירונים כבר מלאים עם סוכנים, עם מרגלים, עם מרגלים תעשייתיים", "גם הרבה מאלה שבונים תחנות חשמל יתחילו לרעוד". לפיכך "כל פרסום מיותר הוא באמת מיותר" ו"אני לא יכול להגיד יותר מאשר אמרתי". על יעילות ההמצאה אמר:
מרידור סיפר שביקש לעצור הזמנת ציוד לתחנת הכוח בזיקים (לימים תחנת הכוח רוטנברג מדרום לאשקלון), שמא יתברר שהיא מיותרת לאור התגלית החדשה, וניבא חיסכון עצום בעלות האנרגיה בעולם. כמות חשמל שעולה בניו יורק 5 סנט תעלה רק סנט בודד. עוד הבטיח מרידור כי חומר הגלם אותו דורש מתקן האנרגיה החדיש אינו מתכלה ומצוי כולו בישראל. על המדען הממציא סיפר כי הוא יהודי דתי, תלמיד חכם. מקור השראתו הוא התלמוד המתאר את המקום שממנו הביאו חיטים לבית המקדש:
באותו יום הופיע מרידור גם בבורסת היהלומים והוסיף:
מרידור ניבא שהתגלית תהפוך את ישראל למעצמה כלכלית, "בעלת המטבע החזק בעולם" ובתוך מספר שנים היא תוכל להחזיר את כל חובותיה. הוא הבטיח להראות מיידית את ההמצאה לשני מדענים ולשר האנרגיה. בתוך 6–8 שבועות הבטיח להציג דגם ראשוני. את ההמצאה זקף לזכות "המוח היהודי". תגובת המומחים להמצאה שתיאר מרידור הייתה מזלזלת. היא תוארה כ"בלון בחירות מובהק", ואמנם, איש לא ייחס לדברי מרידור את ניצחונו של הליכוד כעבור יומיים.
ההמתנה להמצאה
בממשלת מנחם בגין השנייה חזר מרידור לכנסת ואף מונה לשר הכלכלה, משרד על כלכלי שהוקם עבורו. שמועות וידיעות על המיזם שלו המשיכו להתפרסם, אם כי מועד הצגתו בפומבי נדחה. ב-22 בספטמבר 1981 הצהיר כי המתקן משיג "ניצולת של 60%" לעומת הניצולת המקסימלית המקובלת בהפקת אנרגיה העומדת על 40%. מרידור סיפר כי "המדענים קיבלו תוצאות החוזרות על עצמן", והעריך ששנתיים עד שלוש שנים יידרשו למימוש ההמצאה. הוא פנה למבקר המדינה, יצחק נבנצל, שיאפשר לו לעסוק במיזם הפרטי, על אף תפקידו כשר בממשלה. זה אמר לו כי הדבר אפשרי והפנה אותו לוועדת חריגים. מכון ויצמן סירב להיענות לבקשתו של מרידור לבחון את המיזם, מאחר שלא נרשם עליו פטנט. בחינת המצאה נטולת פטנט מחייבת שמירה על קודים חמורים של חשאיות, מחשש שהרעיון ייגנב, ומכון ויצמן לא חפץ לנהל עבודה מדעית בסודי סודות.
ב-11 בנובמבר העלה חבר הכנסת יוסי שריד (המערך) הצעה לדיון בכנסת בנושא "מקורות האנרגיה שהודיע עליהם השר מרידור". שריד תקף בלעג מושחז את מרידור וכינה אותו בין השאר:
לסיכום קרא שריד למרידור שיבקש חוות דעת מדענים, ו"אם יתברר שאתה היית משיח השקר של האנרגיה – מקומך אינו בממשלה". שר האנרגיה, יצחק ברמן, שהגיב במבוכה לדברי שריד, אמר כי מדובר במיזם פרטי של מרידור, ומאחר שזה מחויב בסודיות לשותפיו, לא ניתן לתבוע ממנו לפרסמו בפומבי.
חשיפה
מרידור הודיע שיחשוף את ההמצאה באמצע מרץ 1982, ואז ירשום עליה את הפטנט. ב-11 במרץ החלו ידיעות ראשונות בעיתונות להופיע. הארץ פרסם כי פרופ' אברהם כוגן מהטכניון ופרופ' אהרון רואי מאוניברסיטת בן-גוריון בחנו את המיזם ולפי דבריהם "ההמצאה טרם חרגה משלב של דיון מעבדתי. היא אינה מהפכה מדעית, אבל יש בה עניין".
בליל שבת, 12 במרץ, הופיע מרידור בטלוויזיה במשדר מיוחד, שלכבודו שונה לוח השידורים הרגיל. בהופעת מרידור חל עיכוב, וצופים נזעמים התקשרו למשרדי הטלוויזיה וטענו כי דחיית השידור הכניסה אותם למתח והם חשו "כמו ערב מלחמה". בתוכנית הטלוויזיה הוצג המתקן, אך בשל העדר הגנת הפטנט לא פורטה דרך פעולתו. פורסם שמו של המהנדס שביצע את הניסויים, יצחק שכטרמן (בנו של אברשה שכטרמן, מבכירי תנועת החרות), בעברו מנהל חברה בת של צים, אך שמו של הממציא עדיין נשמר בסוד. בראיון שב מרידור על הצהרות מרחיקות לכת שאמר קודם לכן, הוסיף "אני חושב שאנו על סף תקופה חדשה בנושא האנרגיה", וציין שזו "נקודת מפנה לישראל". הוא הביע משאלה שהיה צעיר יותר "כדי לראות את הדברים בהתהוותם".
לעיתון הארץ דלפה דרך פעולת המתקן שתואר כדומה למדי למתקן קיים ידוע, טורבינת אורמת:
הפולמוס על ההמצאה
במהלך השבוע שלאחר החשיפה, הקדישו העיתונים את הכותרות הראשיות להמצאת מרידור, אף שהייתה זו תקופה סוערת שבה פינוי היישובים בסיני טרם הושלם, מתיישבים שפונו ניסו לחזור למקומותיהם, ואילו מצרים העלתה תביעות טריטוריאליות נוספות לגבי קווי הסכם השלום.
אחד המומחים שאליהם פנה מרידור, פרופ' אברהם כוגן, קבע שזו אינה מהפכה, אולם לפי דבריו הזהירים, יש אפשרות להעלות ב-10% את היעילות של תהליך הפקת אנרגיה מסוים, שאומנם השוק שלו אינו מאוד גדול, אך הוא יכול להניב תועלת ממשית. הודגש שיש לבחון את היעילות הכלכלית וקיימות לא מעט הנחות היפותטיות הטעונות בדיקה. כוגן התעתד לצאת לחופשה מעבודתו בטכניון כדי לייעץ למרידור.
מומחה שני להנדסה כימית, שהסתמך על דעתו של כוגן, אך כנראה נטה יותר ממנו להתלהבות, דיבר על "רעיון מבריק" שדומה ל"החלפת הסוס במכונית הראשונה". הוא הדגיש שיש בהמצאה גם מוטיב של הנדסה כימית והוא כולל: "איתור צמחי אנרגיה בשם לוקינה, הגדלים בצפון אוסטרליה ומהם ניתן להפיק אנרגיה זולה, צמחים אלו אפשר להתאים ולגדל בכמויות צפופות באזורים צחיחים כמו הנגב והערבה". מרידור קנה את הזכויות על הצמחים באזורי גידול אלו.
מנגד, מומחים אחרים התייחסו לרעיון ביתר ביקורתיות. העיתון "דבר" הביא בכותרתו הראשית את השקפתם כי "לא היה מקום לשגע את המדינה". כותרתו הראשית של "הארץ" ציטטה את נשיא המדינה לשעבר, פרופ' אפרים קציר, שמחה כנגד הצגה רעשנית ולא ביקורתית כזו של חידוש מדעי. "נושא ההמצאה נופח מעבר לכל פרופורציה ובצורה אווילית", אמר אחד מהפרופסורים בטכניון. "מתייחסים אלינו כאילו אנו איזו מדינה של שבט זולו". אחר הוסיף שהמצאות מסוג זה, רעיונות שכדאיותם הכלכלית לא נבחנה עד תום, יש "עשרות בשבוע".
מרידור, מעודד מדברי שני המומחים שאליהם פנה, חפץ להודיע מעל בימת הכנסת על המצאתו. הרעיון נתקל בהתנגדות עזה, מאחר שההמצאה פותחה על ידי מרידור כאיש עסקים פרטי ולא הייתה קשורה לתפקידו בממשלה. חבר הכנסת צ'רלי ביטון אף עתר לבג"ץ נגד בקשת מרידור. בג"ץ החליט לדחות העתירה, נאמן לשיטתו שלא להתערב בעבודת הכנסת ככל האפשר. נימוקו של מרידור לרצונו להופיע בפני הכנסת היה שזכותו להשיב לעלבונות שהטיח בו יוסי שריד, באולם המליאה.
בינתיים ריתקה את המדינה השאלה מי הממציא המסתורי. בכותרת קונספירטיבית כתב "מעריב" כי: "המדען הראשי של המצאת מרידור חושש שכבר הוצא חוזה כדי לחסלו". על פי "מעריב", חששו של הממציא הנסתר היה שגורמי אנרגיה בינלאומיים הפועלים לסיכול ההמצאה שכרו רוצחים הדולקים אחריו. מרידור עצמו הסביר בצורה מינורית יותר את הסתתרות הוגה מתקן האנרגיה: "האיש מוזר ונחבא אל הכלים".
הפיאסקו
אולם המכה האמיתית, שאותה תיאר כ"גדולה בחייו", ציפתה למרידור משחשפה התקשורת, עדיין בכותרות העיתונים הראשיות, את זהות הממציא, דניאל ברמן. ברמן בן ה-47, שבתחילה הכחיש שהוא האיש מאחורי הפטנט, התברר כנוכל שהורשע בפלילים ונידון לקנס ולמאסר על תנאי ב-1980, זמן לא רב לפני שפנה למרידור עם המצאתו. בשנות ה-70 הוא פנה לאוניברסיטת תל אביב וביקש ללמד בה, כשהוא מתחזה למהנדס ולד"ר לאקוסטיקה, מבלי שסיים אפילו תואר שני. לחוג לקולנוע פנה, אחרי שנכשלה התחזותו בחוג לפיזיקה, "במדעי הטבע הדברים הרבה יותר ברורים". סופר שהיה נוהג להסתובב עם תיק מסמכים ולטעון כי יש בידו מסמך להוכיח כל טענה שלו. ברמן נחשף רק במלחמת יום הכיפורים, אז לבש מדי רב-סרן, בעת שדרגתו האמיתית הייתה רב"ט.
התעקשותו של מרידור לדבר בכנסת ב-15 במרץ הפכה לחרב פיפיות משפילה, אחר חשיפת זהותו של ברמן. בעצתו של ראש הממשלה בגין החליט מרידור שלא יישא דברים ושהודעתו תיקרא בידי יו"ר הכנסת, מנחם סבידור. בהודעה הצהיר מרידור כי לא בזבז אף פרוטה מכספי ציבור. השאר יישאר ל"דין ההיסטוריה". חברי האופוזיציה מחו על הצעד חסר התקדים של הקראת הודעת חבר כנסת מפי היושב ראש, וכמחאה ביקש שריד שגם תגובתו שלו תוקרא בידי סבידור. זה נענה לבקשה והקריא את דרישת שריד שמרידור יתפטר, אך השמיט את הגדרתו כ"מתעתע". באותו יום חילקו סדרנים בכנסת את דפי חוות הדעת החיובית למדי של הפרופסורים שאליהם פנה מרידור. הם הופסקו במהרה משתהה אחד מחברי האופוזיציה האם לכל יזם פרטי יש את הזכות להפקיד בידי הסדרנים דפים לחלוקה: "מחר יחלקו כאן פרסומות לטלוויזיה, רדיו ולמקררים".
תגובות לכישלון
בעלי הטור בעיתונות מיהרו להגיב לפיאסקו. יואל מרקוס הזכיר את דבריו של מרידור על "המרגלים התעשייתיים שממלאים את המטוסים" ופסק שהם באו מתעשיית הסרטים לשאוב השראה לקומדיות חדשות. הוא הציע למרידור לרשום פטנט על הפיכת 12 במרץ, יום הופעתו בטלוויזיה, לאחד באפריל, חג השוטים.
ביקורת הופנתה גם כלפי רשות השידור והיו"ר שלה, יוסף לפיד, על הסיקור הדרמטי ועל חוזה "הבלעדיות העולמית" שנחתם עם מרידור, שמטרתו הייתה בין השאר "הכנת סרט מקיף ומפורט על ההמצאה". הפרסום הדרמטי נבע, ככל הנראה, גם מהתחרות העזה שניטשה אז בין הטלוויזיה לרדיו. לפיד סירב להביע חרטה, ואמר שהכתבה שפורסמה בליל שבת והציתה את המחול הציבורי הייתה "אחת הכתבות המעניינות ששודרו בטלוויזיה".
היו שקישרו בין פרשת מרידור להחלטתו של מנחם בגין, באותם ימים ממש, לפתוח מחדש את עניין רצח חיים ארלוזורוב כמעט חמישים שנה קודם לכן, ולהקים ועדת חקירה ממלכתית לבחינתו. דן מרגלית דיבר על תקופה שבתאית של "מקסמי שווא". העיתון "דבר" שיגר בשתי ההתרחשויות חץ שנון אחד, בכותבו כי:
במסגרת גדולה בעיתון "דבר" פורסמה אגדת "בגדי המלך החדשים" המפורסמת של הנס כריסטיאן אנדרסן, שתחילתה בנוכלים העמלים במכונות אריגה נטולות בד וסיומה במצעד שבו המלך ואנשיו פוסעים עירומים.
קישון תיאר את המכונה המשוכללת להפקת הבנזין הסינתטי, שמופעלת בטקס חגיגי לעיני נכבדי האומה, ובסופו של דבר, אחר שהבוכנות והצינורות החלו לפעול במלוא הקצב, יצא ממנה מיץ אשכוליות ("מפעל אשכוזין").
מרידור לאחר הפרשה
עם חשיפת זהותו של ברמן פנה מרידור לבגין ושאל אותו האם עליו להתפטר. בגין השיב לו בשלילה ואמר שיהיה עליו להסכין להתקפות התקשורתיות נגדו, כפי שהוא עצמו, מנחם בגין, עושה. בעיתונות כינו את פנייתו לבגין "תרגיל שחוק", ושבו על התביעה להתפטרותו. הועלו פרשיות שונות שבהן הסתבך כאיש עסקים בטרם בחירתו לכנסת, אולם נשמעו גם קולות שהתנגדו ל"הכאת אדם שנמצא על הרצפה". בראיון עמו התנחם מרידור בעברו במחתרת ובבריחותיו המרובות ממחנות המעצר באפריקה, וציין שאפשר שרעיון בריחה גרנדיוזי שתכנן ולא יצא לפועל היה השראה למבצע אנטבה. מרידור הוסיף להכריז שיקדם את מיזם האנרגיה, ואף מדענים שהתעניינו בפרויקט סברו כי היותו של דני ברמן מורשע בפלילים, אין פירושה שתגליתו בהכרח גרועה, אולם בסופו של דבר נותקו הקשרים בין מרידור לברמן.
מרידור לא התמודד ברשימת הליכוד בבחירות לכנסת האחת עשרה, וסיים את תפקידו כשר הכלכלה ב-13 בספטמבר 1984, עם הקמת ממשלת ישראל העשרים ואחת, מי שהחליף אותו בתפקיד היה גד יעקבי מהמערך.
בכתבת שער ל"7 ימים" במרץ 1985, שלוש שנים אחר הסערה התקשורתית, ביכה ברמן את המצאתו שירדה לטמיון ואמר כי הצהרותיו מרחיקות הלכת של מרידור על "הערבים שישתו את הנפט שלהם" לא היו על דעתו. ברמן הוסיף לטעון שהרשעתו ב-1980 הייתה בלתי מוצדקת. מרידור מצדו לא נואש מלקדם מיזמי אנרגיה חדשניים ושותפותו עם פרופ' אברהם כוגן לא תמה. השנים גייסו משקיעים וייסדו למטרה זאת את חברת גזאון. מרידור זוהה עם סיפור "הנורה שתאיר את כל רמת גן", שזכה גם לכינוי "המצאת מרידור" משך שנים ארוכות לאחר מכן. עניין זה היה לדבר העיקרי, אם לא היחיד, הזכור מפעילותו בפוליטיקה. אם היה סיכוי שמרידור ימשיך בתפקידים בכירים בהנהגת המדינה, ואולי אף יחליף את מנחם בגין בראשות הממשלה, הוא נעלם כליל. דרכו הפוליטית תמה בכנסת העשירית.
עם פטירתו של מרידור ב-1995 אמר ראש הממשלה לשעבר יצחק שמיר על הפרשה:
יחסי אוסטרליה–בחריין
יחסי אוסטרליה–בחריין (באנגלית: Australia–United States relations, בערבית: العلاقات الأسترالية البحرينية) הם היחסים הדיפלומטיים בין הקהילייה של אוסטרליה ובין ממלכת בחריין.
סקירה כללית
אוסטרליה הקימה קונסוליה כללית במנאמה שבבחריין בשנת 1964. הקונסוליה ייצגה את אוסטרליה בבחריין ונתנה שירותים קונסולריים מטעמה למשך כ-23 שנים, היא ננטשה בשנת 1986 - ביום שנת החמש עשרה לקבלת העצמאות של בחריין מבריטניה. לאוסטרלים יש גישה לכל הנמלים שבבחריין וספינות אוסטרליות חופשיות לעגון שם מתי שרק יצטרכו.
טסמניה
טסמניה (באנגלית: Tasmania) היא אי מול חופה של מדינת ויקטוריה, בדרום-מזרח אוסטרליה. האי מופרד מהיבשת על ידי מצר בס, שרוחבו כ-240 ק"מ. יחד עם האיים הקטנים הסמוכים לו, מהווה האי אחת משש המדינות המרכיבות את אוסטרליה, והקטנה שבהן. שטחו 67,800 קמ"ר (האי הראשי לבדו – 64,519 קמ"ר) והוא האי ה-26 בגודלו בעולם.
בעבר הגאולוגי הייתה טסמניה מחוברת אל היבשת והייתה חלק מרכס ההרים הנמשך לאורך חופה המזרחי של אוסטרליה. זהו אי הררי, שפסגותיו מתנשאות לגובה של יותר מ-1,500 מ' מעל גובה פני הים (השיא: 1,617 מ'). אזורים הרריים אחדים באי טרם נחקרו באופן יסודי. בין ההרים שוכנות מספר ימות וכן נובעים שם מעיינות. טסמניה עשירה ביערות.
האבוריג'ינים הטסמנים
קבוצה מקרב האבוריג'ינים האוסטרלים, שזמן הגירתם לאוסטרליה נאמד ב-40,000-60,000 שנים לפני זמננו, היגרה לטסמניה לפני כ-24,000 שנה לפחות, דרך מדף יבשה שנחשף כאשר גובה פני הים ירד בתקופת הקרח וחיבר את האי ליבשת אוסטרליה. כאשר פני הים עלו בחזרה בשלהי עידן הקרח, נותקו האבוריג'ינים המקומיים מאוכלוסיית היבשת ותרבותם התפתחה בבידוד ובאופן ייחודי.
גילוי טסמניה
טסמניה התגלתה על ידי מגלה הארצות ההולנדי אבל יאנסזון טסמן ב-24 בנובמבר 1642.
באוגוסט 1642 נשלח טסמן כמפקד משלחת לגילוי "ארצות הדרום הבלתי נודעות", אשר שיערו כי קיימות בדרום האוקיינוס השקט אולם אף אירופי לא הגיע אליהן עד אז. טסמן הפליג תחילה בכיוון ההפוך, מערבה לאי מאוריציוס, כיוון שקיווה כי משם כיוון הרוח יסייע לספינותיו להגיע ליעדן. מהיכרותו את משטר הרוחות בים הסיק כי ממאוריציוס יוכל לפנות לעבר מה ששיער שהוא חופה הדרומי של אוסטרליה. (ההולנדים הכירו באותה עת כבר חלק מן החוף המערבי של יבשת אוסטרליה אולם צורת החוף הדרומי לא הייתה ידועה).
ב-24 בנובמבר 1642 זיהה טסמן את החוף המערבי של טסמניה ליד נמל מקוארי. טסמן קרא למקום בשם ההולנדי Anthoonij van Diemenslandt (ארץ ואן דימן) על שמו של אנטוני ואן דימן, שהיה המושל הכללי של איי הודו ההולנדיים. בהפליגו דרומה עבר טסמן בקרבת הקצה הדרומי של טסמניה, ופנה לצפון-מזרח עד לכף פרדריק הנרי באיי פורסטיאר. ב-3 בדצמבר 1642 הוא ניסה לנחות במקום אולם הים הסוער מנע זאת. עם זאת, אחד מאנשי האנייה הצליח לשחות לחוף ולטעת את הדגל ההולנדי ביבשה ובכך להכריז על בעלותה במקום.
זיהוי טסמניה כאי והקמת המושבה הבריטית
רק בשנת 1798 זוהתה טסמניה כאי על ידי הבריטי מתיו פלינדרס, שהקיף את האי והוכיח שהוא אי מבודד. עד אז נחשבה טסמניה חלק מקו החוף של אוסטרליה. בשנת 1803 הוקמה באזור מפרץ ריסדון המושבה הבריטית השנייה.
המאבק בין המתיישבים לאבוריג'ינים והכחדת הילידים
בעת הקמת המושבה הבריטית השנייה בטסמניה חיו בה כ-5,000 ילידים טסמנים-אבוריג'ינים. עם הגעת המתיישבים והשתלטותם על האדמות, ואזורי הציד המסורתיים של הילידים, החלו עימותים אלימים בין הצדדים, שהביאו לדחיקת הילידים, ולירידה דרסטית במספרם, שהלכה וגברה גם עקב רגישותם לנגיפים ולמחלות שהביאו האירופים לאי. בשנת 1828 נחקק חוק המתיר את גירוש האבוריג'ינים מאזורים שבהם התיישבו המתיישבים. עקב ההתמעטות הקיצונית של הילידים, יזם הממשל הבריטי את העברת הילידים לשמורה שבאי פְלִינְדֵרְז, במטרה להצילם, ולחנכם על פי ערכי הנצרות.
בסך הכל הועברו במהלך השנים 1829–1834 כ-135 אבוריג'ינים-טסמנים לאי, אך רובם נפטרו תוך זמן קצר עקב מחלות בדרכי הנשימה, יאוש עקב עקירתם מתרבותם ומנחלתם ותזונה לקויה. בניסיון נוסף להציל את הילידים, העביר הממשל את 47 האבוריג'ינים הנותרים לאי אויסטר קוב שבדרום טסמניה. בשנת 1876 נפטרה האבורג'ינית המקורית האחרונה מטסמניה טרוגניני, ובני האבוריג'ינים הטסמנים הוכחדו סופית.
הקהילה האבוריג'ינית החדשה בטסמניה
משנת 1847 החלה להתפתח קהילה אירופאית-אבוריג'ינית (מאוסטרליה), עם סגנון חיים מעורב. כיום חיים אלפים מהצאצאים שלהם באיים פילינדרז, ופרנו, ובשאר חלקי טסמניה. בשנות ה-90 של המאה ה-20, החל פרויקט החייאה של שפת פלאווה קאני, המשחזרת עירוב של מספר שפות טסמניות אבוריג'יניות שנכחדו אך תועדו מעט.
חקלאות ודיג
החקלאות מהווה חלק גדול מהייצוא בטסמניה. במהלך 15 השנים האחרונות החלה טסמניה לייצר מוצרים חקלאים עבור אוסטרליה כגון: יין, קמומיל, זעפרן ודובדבן. הדיג מפותח במדינה והוא כולל פירות ים ודגים (סלמון אטלנטי, ולובסטר בעיקר)
טסמניה היא המדינה עם רמת החיים הנמוכה ביותר באוסטרליה, נכון לשנת 2018 מדד הפיתוח האנושי בטסמניה עומד על 0.908 כשהממוצע באוסטרליה עומד על 0.939. רמת ההכנסה במדינה נמוכה משמעותית מזו של שאר מדינות אוסטרליה וכך גם החינוך.
גאוגרפיה
טסמניה הוא אי הררי. האי הוא שורת הרי געש לא פעילים. האי מכוסה בהרים בעיקר בחלקו המרכזי והדרום מערבי. מידלנדס, החלק הדרום מזרחי של טסמניה, שטוח ומשמש לרוב לחקלאות. באזור כפרים חקלאים רבים ואין בו ערים גדולות. רוב היישובים נמצאים באזור הנהרות דרוונט והואון (שהוא הרביעי בגודלו בטסמניה) בדרום ובצפון נהר תמר ונהר מרסיי.
חלקו המערבי של האי הוא המאוכלס ביותר. לראשונה התיישבו בו אירופים באמצע המאה ה-19, לאחר שמצאו בו מרבצי מינרלים. במערב האי יורדים גשמים רבים המזינים תחנת כוח הידראולקטרית. ברכס החוף המערבי נמצאים מכרות המינרלים הגדולים במדינה, אשר תורמים רבות לכלכלת טסמניה.
חלקו הדרום מערבי של האי מכוסה ביער גשם צפוף, בין האחרונים שנשארו בחצי הדרומי של כדור הארץ.
האקלים באי הוא נוח, ללא הרבה לחות. באזורים הגבוהים, המיושבים בדלילות, יש שלג בכל ימות השנה.
טסמניה מופרדת מאוסטרליה על ידי מצר בס, אזור הקשה לשחייה ולשיט בגלל מימיו הרדודים, הגורמים למים לגעוש בגלל זרמים חזקים מהאוקיינוס השקט ומהאוקיינוס ההודי. רוחב המצר 240 ק"מ.
יסודות הגאומטריה האלגברית (ספר)
יסודות הגאומטריה האלגברית (בצרפתית Éléments de géométrie algébrique) הוא ספרו רב ההשפעה של אלכסנדר גרותנדיק אשר בו המציא גרותנדיק את המהפכה בתחום הגאומטריה האלגברית. הספר נחשב לאחד מאבני היסוד בתחום. את הספר, שהוא חיבור לא-מושלם בן 1500 עמודים, כתב גרותנדיק בצרפתית, בעזרתו של ז'אן דיידונה. הספר פורסם ב-8 חלקים בין השנים 1960-1967 בידי Institut des Hautes Études Scientifiques.
טסמניה
השכלה
באי שוכנת אוניברסיטת טסמניה.
יסודות הגאומטריה האלגברית (ספר)
תוכן העניינים של הספר הוא כדלקמן:
אלן ליץ'
אלן ליץ' (Allen Leech; נולד ב-18 במאי 1981) הוא שחקן אירי.
יסודות הגאומטריה האלגברית (ספר)
בהתחלה תוכננו 13 חלקים. חלק מהחומר שתוכנן להיכתב בחלקים האחרונים ניתן למצוא, בצורה פחות משויפת, ב-Séminaire de géométrie algébrique. את הרשימות הלא-שלמות של גרותנדיק על חלק 5 ניתן למצוא כאן.
אלן ליץ'
ביוגרפיה
ליץ' למד תיאטרון בטריניטי קולג' בדבלין. בשנתו הראשונה בקולג' שיחק במחזה הסטודנטים "This Lime Tree Bower". בעקבות החשיפה לה זכה עקב הופעתו במחזה, לוהק למחזות נוספים במהלך תקופת הלימודים.
קריירה
פריצת הדרך הקולנועית של ליץ' התרחשה ב-2003, אז גילם את דמותו של וינסנט, סטודנט הומוסקסואל לאופנה בסרט הקולנוע "Cowboys and Angels". על משחקו בסרט זה היה מועמד לפרס האקדמיה האירית לטלוויזיה ולקולנוע (IFTA) בקטגוריית הכישרון החדש הטוב ביותר. בשנה שלאחר מכן השתתף בסרט הקולנוע "Man About Dog", שהיה מועמד ל-10 פרסים מטעם האקדמיה האירית לטלוויזיה ולקולנוע (IFTA).
יסודות הגאומטריה האלגברית (ספר)
גרותנדיק כתב מאוחר יותר גרסה מתוקנת של חלק 1, והוא פורסם בידי ספרינגר-ורלאג. בכרך זה עדכן גרותנדיק את הטרמינולוגיה, החליף "פרה-סכמה" ב"סכמה" ו"סכמה" ב"סכמה מופרדת" והדגיש רבות את השימוש בפונקטורים הניתנים להצגה. גרותנדיק מעולם לא נתן אישור לפרסם גרסה זו, כך שעותקים ממנה נדירים, למרות שניתן למצוא אותם בלא מעט ספריות.
אלן ליץ'
קריירה
ליץ' גילם את דמותו של טום ברנסון בסדרת הטלוויזיה התקופתית "אחוזת דאונטון", מ-2011 עד לסיומה של הסדרה ב-2016.
בשנת 2014 גילם את ג'ון קיירנקרוס שעבד לצד המתמטיקאי אלן טיורינג, בסרט "משחק החיקוי". בשנת 2017 השתתף בסרט "טרף קל". בשנת 2018 שיחק בדרמה הביוגרפית "רפסודיה בוהמית" שביים בריאן סינגר.
בשנת 2019 שיחק בסרט הטלוויזיה "שמירה קפדנית" לצדם של סופיה בוש, מת'יו מודין וקטלינה סנדינו מורנו. בשנת 2022, שב עם תפקידו כטום ברנסון לסרט "אחוזת דאונטון 2".
רווח משני
רווח משני הוא קבלת "מותרות" והשגת רווח כלשהו בעקבות התנהגות הפוגעת בו או באחרים, או אירוע חריג (אירוע טראומטי, מחלה, שינוי קיצוני בחייו של אדם, אובדן דמות קרובה) אשר עלולים לגרום למחלה הנפשית להפוך לכרונית, ולהפחית מהרצון של המטופל להבריא (במודע או שלא במודע).
הפרעות נפשיות רבות כמו דיכאון, הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD), הפרעות אכילה, הפרעת דחק פוסט טראומתית והפרעות אחרות המשפיעות על אורח החיים ופוגעות בו בצורה שיכולה להתבטא בכל מיני דרכים כמו: סבל נפשי כבד, בירידה בחשק או במוטיבציה, בשינויים בתיאבון ובמשקל, בהפרעות בשינה ובפגיעות רבות נוספות באיכות החיים.
עם זאת, לעיתים מביאה המחלה בעקיפין גם לתוצאות רצויות מבחינת המטופל, הקרויות בלשון הרפואית והפסיכולוגית: רווח משני מהמחלה.
ביטויי הרווח המשני
רווח משני יכול להתבטאות בכמה דרכים כגון:
דוגמה לכך היא זיגמונד פרויד, שדיבר על הרווחים שמקבל אדם עני ממחלה. כאשר הוא היה בריא, תבעה ממנו הסביבה לצאת ולעבוד כדי להתגבר על עוניו. אבל עכשיו, כשהוא מושבת בגלל סימפטומים נוירוטיים, הוא יכול לתבוע את החמלה למצוקה החומרית שלו, שנמנעה ממנו עד היום.
רווח שלישוני
לעיתים גורמי וצוותי רפואה עשויים להשתמש במניפולציה על מטופל כדי לשכנעו שהוא חולה ולפנות לטיפול. בכך הגורמים המטפלים מקבלים רווח כספי (למשל בשידול לרכישת תרופות על ידי חברות פארם).
טיפול
לעיתים האתגר העיקרי במציאת הדרך לריפוי היא במציאת הרווח המשני והעלאתו למודעות ולאחר מכן ההחלטה לוותר על רווחים משניים אלו כדי להימנע מההתנהגות הבעייתית. עם זאת, חשוב להדגיש כי גם כאשר קיים חשד לקיומו של רווח משני יש להתייעץ עם איש מקצוע ולבחור בטיפול שיאהן עם הקשיים הממשיים והן עם הנטייה לשימורם.
לוי אברהמי
אברהמי נולד ברוסיה בשנת 1907. עלה לארץ ישראל בשנת 1919. בשנת 1938 הצטרף לארגון ההגנה. שימש כראש הש"י בחיפה וארגן את גדודי החי"ש בחיפה.
כמפקד הפלוגות המיוחדות בצפון
בשנת 1939, לאחר פרסום הספר הלבן, נתעורר לחץ מצד פעילי ההגנה לפעול. היה זה כבר לאחר שמאורעות תרצ"ו - תרצ"ט החלו לדעוך ופלוגות השדה כבר פורקו. מטה ההגנה נענה לדרישות והקים את הפלוגות המיוחדות, הפו"ם, לצורך ביצוע פעולות אקטיביות.
הוקמו שלוש פלוגות: בירושלים בפיקודו של שלמה שמיר, בדרום הארץ בפיקודם של אליהו כהן (לימים האלוף אליהו בן חור) וצבי ספקטור ובצפון הארץ בפיקודו של לוי אברהמי. הפו"ם פעלו במשך שלושה חודשים בלבד מיוני עד לספטמבר 1939 ופורקו בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה
בעת מלחמת העולם השנייה, בפברואר 1943, הגיע למצרים, בעזרתו של ישראל כרמי, כשהוא מחופש כסרג'נט בצבא הבריטי, על מנת לארגן הברחת נשק ממאגרי הצבא הבריטי במצרים לארץ ישראל. הוא נעזר בקבוצה קטנה של חיילים וחיילות ארץ ישראלים, ששירתו בצבא הבריטי במצרים, שדאגו להכנת מחבואים זמניים, זיוף מסמכים צבאיים וסידורים אחרים להשגת נשק ותחמושת והעברתם לידי ההגנה. בשליחותו הסיע ישראל כרמי, ששירת כסמל בצבא הבריטי משאית שלל גרמנית ממצרים לארץ ישראל. בשלב מאוחר יותר הפך לנציג רשמי של ארגון ההגנה במטה הצבא הבריטי במצרים ומילא תפקיד זה מ-1943 עד 1946. ההוראות שקיבל אברהמי ממטה ההגנה היו להפעיל את חברי הארגון הציוני במצרים רק למטרת ביטחון והגנה על חיי היהודים. בפועל, שילב אברהמי את החברים בפעילויות חשאיות עבור הש"י והמחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. חבר אחד של הארגון שימש כאלחוטאי בתחנת אלחוט שהוקמה במקום והתקשר לארץ פעם או פעמיים ביום. חברים אחרים עסקו בעבודה שוטפת עבור הש"י, באיסוף ידיעות או צילום חומר מודיעיני. אחרים ביצעו סיורי שטח וצילום בנמלי אלכסנדריה ופורט סעיד. שני חברים באלכסנדריה עסקו בזיוף ויזות ותעודות מעבר עבור עלייה ד' - עלייתם של פליטים במסווה של משוחררי הבריגדה היהודית החוזרים הביתה, תוך ניצול זהותם של החיילים המשוחררים שנישארו לפעול באירופה במשימות ה'בריחה' ועליה ב'.
כקצין משטרה
בימי מלחמת העצמאות שירת כרב-סרן בצה"ל. לאחר תום המלחמה היה ממקימי משטרת ישראל, כיהן כמפקד מחוז ירושלים בשנים 1949–1958 בדרגת ניצב.
תפקיד קשה במיוחד מילא לוי אברהמי בפיזור הפגנות על רקע השילומים מגרמניה. ב-27 בספטמבר 1951 הכריז ראש ממשל גרמניה, קונראד אדנאואר, כי ממשלתו מוכנה לשלם פיצויים לעם היהודי. ממשלת ישראל התלבטה שכן לא הייתה מעוניינת לקשור את השואה לשווה ערך כסף. לוי אברהמי קיבל לידיו מספר גדול של ידיעות על הפגנות אלימות שאנשי תנועת החרות עתידים לבצע בירושלים כנגד השילומים. מחוז ירושלים החל להיערך להפגנה שאושרה בכיכר ציון כאשר ידעו על כוונת המפגינים להגיע גם למשכן הכנסת. למחוז נשלחו כוחות תגבור וביניהם כל חניכי בית הספר הארצי ופלוגת משמר הגבול שהייתה כפופה למחוז ירושלים. במקביל לנאום ראש הממשלה דוד בן-גוריון על כי הוחלט לקבל את השילומים, ראש תנועת החירות מנחם בגין, נאם בכיכר ציון במהלך ההפגנה. בסיום הנאום, ההמון החל לנוע לעבר הכנסת והחלו עימותים קשים בין המפגינים ובין המשטרה. במסגרת העימותים נפצעו 140 שוטרים ו–200 מפגינים ונעצרו 395 אנשים ובשל מחסור במקום מעצר, חלקם הועבר לבתי מעצר בארץ.
לאחר פרישתו מהמשטרה היה ממייסדי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות ומונה למנהלה.
לוי אברהמי נפטר בשנת 1997.
אולף השני, מלך דנמרק
אולף הוכתר כמלך דנמרק כאשר מלאו לו חמש שנים ומאוחר יותר הוא ירש את אביו על כס המלכות הנורווגי. מכאן והלאה, במשך יותר מ-400 שנים, נמשלה נורווגיה על ידי דנמרק, עד היפרדותה ממנה ב-1814.
חייו
כאשר מת סבו של אולף, ולדמר השני, מלך דנמרק, הוא היה בן חמש שנים בלבד. הוא הוכרז כמלך דנמרק בשנה שלאחר מכן. אמו, המלכה מרגרטה, שימשה כעוצרת עקב גילו הצעיר. הכרזתו כללה את התואר "היורש האמיתי של שוודיה", שהוסף בהתעקשותה של אמו, מאחר שסבו היה מלך שוודיה עד שאולץ להתפטר. אולף היה מלך סקונה, כולל הערים שנשלטו על ידי ברית ערי הנזה, על פי חוזה שטרלזונד מ-1370. מרגרטה חתמה על כתב הזכויות בשמו של בנה. בכתב הזכויות הסכים אולף להיפגש עם האספה הלאומית אחת לשנה לכל הפחות ולהשיב את הנחלות שסבו, ולדמר הרביעי, החרים במהלך תקופת מלכותו.
עם מות אביו ב-1380 הוכתר אולף כמלך נורווגיה. גם כאשר מלאו לו 15 שנים והוא הגיע לבגרות, המשיכה אמו למשול בשמו. כעת, כאשר הוא מלך גם על דנמרק וגם על נורווגיה, אוחדו שתי הממלכות באוניה פרסונלית, מצב שלמעט תקופות קצרות של אינטררגנום, נמשך עד ל-1814.
מותו
למרות כל התקוות שתלו לעתידו אמו ועמי דנמרק, נורווגיה ושוודיה, הן מעולם לא התממשו. אולף מת באופן בלתי צפוי באוגוסט 1387 בגיל 16. הוא נקבר במנזר סורו שבאי זילנד. עד מהרה צצו שמועות על כך שהוא הורעל.
לאחר מותו הוכרזה אמו כ"הגבירה הכול יכולה של ממלכת דנמרק". על פי חוקת דנמרק באותה תקופה לא היה באפשרותן של נשים למלוך בזכות עצמן. בשנה שלאחר מכן הכריזה עליה נורווגיה כעל "מלכה מושלת". ב-1389, לאחר תבוסתו והדחתו של אלברכט, מלך שוודיה, היא הוכרזה כ"הגבירה הכול יכולה של שוודיה". ב-13 ביוני 1397 היה באפשרותה לאחד את כל שלוש הממלכות הסקנדינביות באוניה פרסונלית תחת כתר אחד של יורשה, אריק מפומרניה, במסגרת איחוד קאלמאר.
ב-550 השנים הבאות לא מלך על נורווגיה שום מלך שנולד על אדמה נורווגית, עד ללידתו של הנסיך האראלד (לימים האראלד החמישי, מלך נורווגיה) ב-1937. מותו של אולף השני שם גם קץ לקו הירושה הזכרי של שושלת ביילבו בשוודיה.
המתחזה
ב-1402 דיווח ההיסטוריון הפרוסי, יוהאן פון פוסליג על אדם חולה ועני שהתאכסן בכפר ליד העיר גרודז'ונדז שפולין. קבוצה של סוחרים מדנמרק שאלו אותו אם הוא לא אדם ידוע בארצם, מאחר שהוא נראה דומה מאוד למלך אולף המנוח. הסוחרים יצאו כדי למצוא אדם שראה והכיר את מראהו של המלך ושבו איתו לשם. כאשר הגיע אותו אדם וראה את מי שהסוחרים חשבוהו לאולף, הוא פרץ בזעקות "אדוני המלך!".
רבים, בעיקר בנורווגיה, לא האמינו שאולף השני אכן מת. הם סברו שהמלכה מרגרטה הרעילה את המלך הצעיר כדי להסירו מדרכה וכדי שהיא תוכל למלוך. על פי השמועות, אולף הצעיר נמלט והתחבא. החדשות על הבחור שהתגלה בגרודז'יונדז הגיעו לאוזניו של הסוחר טים ון דר נלו, שלקח אותו לגדנסק. אצולת העיר קידמה אותו בברכה כמלכן של דנמרק ונורווגיה והעניקה לו מתנות ובגדים ראויים. חותם הוכן עבורו והוא כתב למלכה מרגרטה כדי להודיע לה שהוא בנה ודרש את החזרתם של תאריו ונחלותיו. המלכה השיבה לו במכתב שאם הוא יוכל להוכיח שהוא בנה, היא תקבל אותו בשמחה.
הריבון הגדול של המסדר הטבטוני ליווה את הבחור לקאלמאר כדי שייפגש עם המלכה. מיד עם הגיעו היה ברור שהוא מתחזה. הוא לא היה מסוגל לדבר מילה אחת בשפה הדנית וכאשר הוא נחקר, הוא הודה שהוא פרוסי, בנם של איכרים. אולף המתחזה נלקח ללונד שבסקונה. שם הוא הודה בחתרנותו כנגד המלוכה והוא נדון למוות בשריפה. המכתבים שהוא כתב למלכה נתלו סביב לצווארו וכתר מדומה הונח על ראשו לפני שהוא הועלה על המוקד. רכושו הועבר למנזר והמלכה דאגה להשמיד את חותמו המדומה. המועצה המלכותית הדנית פרסמה הסבר מפורט על נסיבות מותו של אולף האמיתי ב-1387 כדי לסתור את הסיפור על המתחזה שנפוץ ברחבי ארצות הים הבלטי.
מבצע חמניה
מבצע חמניה הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אברהם קושניר. יצא בשנת 2014. התסריט נכתב על ידי אברהם קושניר ותסריטאי בעילום שם ובהפקת טורא תקשורת בע"מ וחיים שריר.
עלילה
בתוך שעה וארבעים וחמש דקות ישוגרו טילים גרעיניים אל עבר ישראל. אל מול הזמן ההולך ואוזל של שואה גרעינית אפשרית, משוחזר סיפור בניית האופציה הגרעינית של ישראל. עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-60 בירושלים ופריז עם הפנים אל עבר הכור הגרעיני בדימונה. זהו סיפור על העשייה הבלתי אפשרית העומדת מאחורי החימוש הגרעיני של ישראל על רקע אינטריגות פוליטיות, עולם המדע והדרמות האנושיות של האנשים שעמדו מאחורי הפרויקט שזכה לכינוי "מבצע חמנייה".
ישראל בשנות ה-50, מדינה בחיתוליה שמאוימת ללא הרף על ידי שכנותיה, מחליטה להטות את הכף לטובתה. באמצעות ראש המוסד (יהורם גאון) וסגניתו (צופית גרנט) מתחיל מסע של שכנועים, מניפולציות ובריתות חשאיות - הכל כדי להשיג את האופציה הגרעינית, זו שבבוא היום תמנע מלחמה מול שכנותיה של ישראל. מנגד לאנשי המוסד, ניצב פנחס פיירברג, מדען הפיזיקה הבכיר של ישראל (ברוך ברנר), כשהוא קרוע בין האתגר המקצועי והאקדמי של בניית פצצה גרעינית, לבין ההשלכות הפוטנציאליות של בניית פצצה שכזו. יחד עם צוות של שלושה דוקטורנטים (דניאלה קרטס, יוסי מרשק) מתחיל המדען את הדרך אל האופציה הגרעית.
פסקול
שיר המלווה את הסרט נקרא שיר שלום של נירים. השיר חובר בשנת 1957 על ידי יצחק (ציקי) דינשטיין שהיה נחלאי בקיבוץ נירים השוכן מול רצועת עזה. השיר לא הושמע ברדיו באותם ימים והיו לו שני ביצועים מוקלטים מאותם ימים. האחד של חבורת זמר בהדרכת מאיר הרניק והשני שהוקלט בארצות הברית על ידי הדסה סיגלוב.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות:
ביקורות:
חדוה סר
חדוה סר (נולדה ב-20 בספטמבר 1948) היא אמנית, ציירת, יוצרת שטיחי קיר ותכשיטים ופסלת ישראלית בינלאומית. שגרירת של רצון טוב מטעם אונסקו. פסלה עץ השלום מוצג ב-16 מקומות ברחבי העולם.
ביוגרפיה
סר נולדה וגדלה בפתח תקווה. בת לניצולי שואה. בשנים 1964–1966 למדה אמנות במחלקת הנוער במוזיאון תל אביב לאמנות. ב-1966 עברה לפריז, צרפת ושם למדה באקדמיה גראנד שומיאר ובשנים 1967–1970 במרכז לאומנויות דקורטיביות. ב-1970 למדה במכללת הורנסי לאמנות שבלונדון.
בשנת 1975 היא פגשה את הפסלת מארגנטינה Alicia Penalba שהשפיעה על יצירתה ומשנת 1982 היא רק מפסלת.
סר עבדה על מייזמים גדולים בצרפת: ברוקנקור פרבר של פריז, סופיה אנטיפוליס , בשווייץ, בארצות הברית ובישראל.
סר מתגוררת בפריז.
בובה פט
בּוֹבַּה פט (באנגלית: Boba Fett; נולד בשנת BBY 32) הוא דמות בדיונית המככבת בזיכיון "מלחמת הכוכבים". בסרטים גולם על ידי ג'רמי בולוק ודניאל לוגן. בובה פט הופיע בסרטים "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית", "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי" וב"מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים". בובה הוא צייד ראשים, ושיבוט של ג'נגו פט אשר גדל כבנו, וזה חינך אותו על הערכים המנדלוריאנים, בדגש על חשיבות הכבוד והרדיפה אחר תהילה בקרב. בובה פט הוא דמות פולחן פופולרית ביותר.
מתקפת המשובטים
הופעתו הראשונה כרונולוגית של בובה פט התרחשה בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים". בובה הוא שיבוט של ג'נגו פט, אך כחלק מהחוזה בין ג'נגו למשבטים, בובה רשאי לגדול כבנו של ג'נגו ולא כחייל בצבא המשובטים, ובגלל ההסכם המשבטים בקאמינו לא מזרזים את גדילתו, כמו שעשו לצבא המשובטים. בובה גדל בקאמינו. אובי ואן קנובי, החוקר את ניסיונות ההתנקשות, מגיע לקאמינו ונפגש עם ג'נגו ובנו. לאחר קרב בין ג'נגו לאובי-ואן, בובה ברח לספינת "עבד 1" של משפחת פט, וירה בג'דיי. בדרך לכוכב ג'נוסיס, בובה עודד את אביו להרוג את אובי-ואן, שנחשב למת. עם זאת, מתגלה כי אובי-ואן פרק את הזבל של החללית, והחללית לא ניזוקה כלל, אובי וואן הצמיד אותה לאסטרואיד כדי שבובה ואביו לא יבחינו בו. כשהקרב על ג'נוסיס החל, בובה עמד לצד אביו, הרוזן דוקו, ניוט גונריי והארכידוכס פוגל לסר. מייס ווינדו מגיע למקום, ומנסה לחלץ את אובי-ואן, אנקין סקייווקר ופאדמה. בובה צפה באביו נרמס על ידי אחת ממפלצות הריק, וראשו נערף על ידי ווינדו. בעוד העימות בין צבא הרפובליקה הגלקטית וצבא הדרואידים ההבדלני נמשך, בובה יוצא ממחבואו, מרים את קסדתו של אביו ונשבע לנקום בווינדו.
הטרילוגיה הישנה
בגרסת המהדורה המיוחדת של "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה" מופיע פט לזמן קצר.
בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי", בובה נמצא בארמונו של ג'אבה כאשר ברית המורדים מגיעה כדי לחלץ את סולו. המורדים מובסים, ונלקחים על ידי ג'אבה לבור הסארלאק כהוצאה להורג. המורדים נאבקים נגד השומרים, ובובה עצמו נאבק נגד לוק סקייווקר. בסופו של דבר, האן סולו מתנגש ומצית בטעות את תרמיל הריחוף של בובה, הנופל לתוך פיו של הסארלאק.
סרט עצמאי וסדרה
ב-6 בפברואר 2013, אנטרטיינמנט ויקלי דווח כי חברת וולט דיסני, הבעלים הנוכחית של לוקאס פילם, תפתח סרט עצמאי לבובה, שיתקיים בין אירועי תקווה חדשה ל"האימפריה מכה שנית", או לחלופין בין אירועי "האימפריה מכה שנית" ל"שובו של הג'דיי". הסרט היה אמור להיות מבוים על ידי ג'וש טראנק, אך הפקתו בוטלה. ב-25 במאי 2018 דווח שהפרויקט מתוכנן לצאת לדרך. שרביט הבימוי יופקד בידיו של ג'יימס מנגולד, במאי "לוגאן". אך באוקטובר של אותה שנה הסרט דווח כ"100% מת" כאשר האולפן מעדיף להתמקד בסדרת המנדלוריאן שמשתמשת בדמות בעלת מראה דומה. בסופו של דבר הרעיון נזנח והדמות הופיעה כדמות משנית בסדרת הטלוויזיה המנדלוריאן.
אמפורת צוואר אטית אדומת-דמויות המתארת את תסאוס תוקף אמזונה
"אמפורת צוואר אטית אדומת-דמויות המתארת את תסאוס תוקף אמזונה" הוא הכינוי שניתן לכד אמפורה שנוצר באתונה במחצית המאה ה-5 לפנה"ס. עיטור הכד, המיוחס לאסכולה של הצייר פוליגנוטוס (Polygnotos), מציג נושא מן המיתולוגיה היוונית של תסאוס הנלחם באמזונה.