cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלרה רוטשילד
קלרה רוטשילד באופנה
קלרה רוטשילד מצאה את הפנים האריסטוקרטיות של הסלון שלה, בחוש יוצא דופן, בדמותה של הרוזנת אדלסהיים-ליפוט, שמלבד היותה דמות מרכזית בחיי החברה היוקרתיים של בודפשט, התהדרה גם בארבע בנות שעמדו לפני נישואים (סיה, אילונה, מריטה ואווה). כולן התחתנו בבגדי האופנה של רוטשילד. החתונות המפוארות הביאו איתן את הקרובים ואת החברים האמידים של הרוזן והרוזנת, והסלון התפרסם יותר ויותר. בולטת בין החתונות הייתה חתונתם של זוג החלומות של עידן הורטי, הרוזנת אילונה אדלסהיים-ג'ולאי (Edelsheim-Gyulai Ilona Mária Andrea Gabriella) ואישטוואן הורטי ב-1940 (בנו הבכור של עוצר ממלכת הונגריה מיקלוש הורטי), כאשר קלרה רוטשילד התאימה ותפרה באופן אישי את כל המלתחה של בחירת לבו של בן שליט הונגריה.
מהמחצית השנייה של שנות ה-30, הסלון הצעיר התהדר בלקוחות מפורסמים גם מהעולם, ביניהם אשתו של התכשיטן הצרפתי הנודע לואי ז'וזף קרטייה, הרוזנת ז'קלין אלמאשי, נאזלי אמו של פארוק מלך מצרים ובנותיה. בשנת 1937, כאשר מלך איטליה ביקר בבודפשט, רוב נשות האצולה הזמינו את לבוש הנשף שלהן בסלון שלה בכיכר דיאק.
כל חייה המשיכה קלרה רוטשילד את המודל העסקי שלה שהגיע לשיאו בשנות ה-30. היא נסעה לפריז, התבוננה בדגמים של בתי האופנה המפורסמים ולאחר מכן העתיקה והתאימה אותם מדי פעם  על פי טעמה המשובח, כדי ליצור מגוון קולקציות בגדים משלה. הייתה לה עין טובה מאוד לאופנה ולחידושים, ומלבד עותקים ועיבודים מושלמים, היא כללה גם יצירות משלה בהרכבת הקולקציות. עם זאת, הואשמה לעיתים קרובות לאחר המלחמה רק בחיקוי האופנה הפריזאית, למרות שהיא המשיכה את הפרקטיקה המבוססת של חייטות בבודפשט.
בתקופת המלחמה
בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה הודות לקשריה ב"חלונות הגבוהים", היא לא נאלצה לוותר על הסלון שלו בתקופת מאמצי האריזציה ורדיפות היהודים. קלרה רוטשילד ביקרה לעיתים קרובות במשרדו של הדיפלומט השוודי ראול ולנברג, שם השיגה מכתבי מקלט וחסות הן למשפחתה והן לאחרים ובזכות הקשר הזה הוכרז בניין ביתם ברחוב בנצור כאחד מבנייני הטלאי הצהוב שבהם הורשו יהודים להתגורר, למרות שהבית לא היה באזור שנקבע לכך על ידי הצו הממשלתי. לפי השמועה (שאין לגביה מקורות) היא עצמה בלבד המירה את דתה לקלוויניזם בשנות ה-30, אך לא הצליחה להציל את בעלה בשואה. ממשפחתה, אמה נפטרה מסרטן ומהשמנת יתר עוד ב-1930, אך אחיותיה, וכן אחותה ז'וז'י (מנישואיו השניים של אביה) ואביה עצמה שרדו את שואת יהודי הונגריה.
לאחר המלחמה, גל ההלאמה של שנת הארבעים ותשע לא חס גם על סלוני ההלבשה ולאחר ההלאמה של הסלון שלה קלרה רוטשילד עבדה תקופה מסוימת כסוכנת ביטוח. מאוחר יותר, היא מצאה את האיש בדמותו של השר לסחר פנים, יוז'ף בוגנאר שעזר לה להחיות את עסקי האופנה שלה בשנות ה-50. לאחר ההשתלטות הקומוניסטית, היא הייתה היחידה מבין אנשי האופנה הוותיקים והנודעים שהחזירה לעצמה את מעמדה המוביל, וניהלה את סלון ההוט קוטור (אופנת העילית) מספר אחת בבעלות המדינה ברחוב ואצי, שפעלה כחנות יוקרה לנשות האליטה הפוליטית, האינטלקטואלית והאמנותית לאורך תקופת יאנוש קאדאר.
קלרה רוטשילד לבשה בדרך כלל חליפות בסגנון קוקו שאנל, לבשה מחוכים ומסגרות משקפיים בעיצוב מיוחד גם בגיל מבוגר. הכנסת האורחים וחוש ההומור שלה היו אגדתיים, היא ערכה פגישות משחקי קלפים עם חבריה כל שבועיים. היא אהבה לבקר לעיתים קרובות במרוצי סוסים וקרה שהפסידה הרבה כסף שם בהימורים על סוס.
היא ערכה שתי תצוגות אופנה בשנה במסעדת גונדל היוקרתית והמפורסמת בבודפשט, אבל ערכה גם תצוגות אופנה במלון רויאל, בקפה ז'רבו ובמלון דונה אינטרקונטיננטל. בשנת 1971 קיבלה את דרג הזהב של מסדר ההצטיינות מהשר פאל לושונצי.
מותה
היא ערכה תצוגת אופנה מסנוורת במסעדת גונדל בספטמבר 1976, אבל בשלב זה היא כבר סבלה מכאבים איומים עקב השתלת השיניים הלא מוצלחת שלה.
היא התאבדה ב-13 בנובמבר, בקפיצה מחלון המטבח של דירתה בכיכר פטפי 3, מהקומה השביעית אל החצר הפנימית של הבניין.
הנצחה
על שמה נקרא בית הספר לעיצוב בגדים: "בית הספר הפרטי לעיצוב בגדים רוטשילד קלרי". זה בית ספר קטן, אבל "יוצר מסורת" ובית הספר של ה"haute-couture” (הלבשת עלית) בהונגריה. מוסד חינוכי זה נוסד על ידי גרטי אוראבץ, יד ימינה של קלרה רוטשילד, מתוך כוונה להעביר הלאה את אמנות התפירה ברמה הגבוהה ביותר, את ידיעת ה"haute-couture" שקלרה רוטשילד ייצגה גם בעצמה.
תערוכה במוזיאון הלאומי של הונגריה
ב-16 בנובמבר 2019, המוזיאון הלאומי ההונגרי פתח את התערוכה הזמנית שלו בשם קלרה רוטשילד - מלכת האופנה מאחורי מסך הברזל. אוצרת פרויקט רוטשילד, היסטוריונית האופנה אילדיקו סימונוביץ, חוקרת את הנושא מזה שנים רבות, ותוצאותיה פורסמו בין היתר בספר קלרה רוטשילד - דיקטטור האופנה האדום. בתערוכה מעידים עובדים, לקוחות, בני משפחה, חפצים אישיים, תמונות ארכיון וסרטים, כמו גם בגדים שנעשו במספרה, על חיי בעליהם, גיבורם ומעצבם, המנציחים פרק חשוב של המאה ה-20 בתולדות האופנה ההונגרית, סיפור הצלחה נשי אמיתי לדורות הבאים.
GroEL
GroEL הוא חלבון ממשפחת השפרונינים (שפרונים קטנים) והוא מצוי בחיידקים רבים. רבים מהחלבונים בתא תלויים בחלבון זה לרכישת קיפול נכון. GroEL פועל יחד עם חלבון נוסף GroES שמהווה מעיין מכסה. המקבילים לחלבונים אלו באוקריוטיים הם Hsp60 ו-Hsp10, ולהם תפקיד ומבנה דומה.
בתא תהליך הקיפול שבו מעורבים GroEL/ES כולל סבבים חוזרים של קשירת חלבון הסובסטרט (החלבון לקיפול), עטיפתו על ידי חלבונים אלו, ושחרורו. חלבונים שאינם מקופלים, נקשרים באמצעות אזור הידרופובי לשפה פנימית הנמצאת בתוך חור ב-GroEL, ובכך יוצרים תצמיד עם השפרונין. קשירת חלבון המצע בצורה זו, יחד עם קשירה של ATP, מובילים לשינוי קונפורמציה, המאפשר קישור עם חלבון ה"מכסה", GroES. בעקבות קשירתו של GroES, מסתובבות תת-היחידות של השפרונין כך שאתר הקישור ההידרופובי מוסתר מהחור וחלבון הסובסטרט מתנתק מהקשירה אך נשאר כלוא בחלל הידרופילי סגור (שהתרחב) - המכונה גם כלוב אנפינסן. בסביבה ההידרופילית בכלוב יש העדפה להסתרה של חומצות האמינו ההידרופובית מפני השטח של החלבון, ובכך לקיפול של חלבון הסובסטרט. ההידרוליזה של ATP, וקשירתו של חלבון סובסטרט חדש בחלל הנגדי גורמות לאפקט אלוסטרי ולשחרור חלבון הסובסטרט. חלבון עשוי לעבור מספר סבבים של קיפול, עד שיגיע לקונפורמציה טבעית, או למבנה ביניים שיוביל למבנה הטבעי. לחלופין עשוי חלבון הסובסטרט בריאקציה מתחרה, להתקפל באופן שגוי וליצור אגרגט עם חלבונים נוספים שלהם קיפול לא תקין.
החלבון הסוכך GroEL מורכב מ-14 תת-יחידות זהות. הוא בנוי משתי טבעות הפטמריות. הסיבה האבולוציונית בנוי מכל כך הרבה תת-יחידות, שרובן זהות זו לזו היא חיסכון בקטע הגנום שמקודד לחלבון זה (קטע הגנום מקודד במקום לחלבון שלם, רק לאחד חלקי 14 מאורך החלבון). תכונה זו אופיינית לחלבונים, שהגיעו אל התאים החיים מן הנגיפים, כמו גם לחלבונים, שמקורם בחיידקים.
ג'יי לית'רלנד
ג'יי לית'רלנד (באנגלית: Jay Litherland; נולד ב-24 באוגוסט 1995) הוא שחיין אמריקאי, סגן אלוף אולימפי (טוקיו 2020), סגן אלוף עולם (קוואנגג'ו 2019) ואלוף האוניברסיאדה (קוואנגג'ו 2015) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
ביוגרפיה
לית'רלנד נולד באוסקה, יפן בן מתוך שלישייה, מיק וקווין. אימו, צ'יזוקו, יפנית ואביו, אנדרו, ניו זילנדי. משפחתו היגרה לג'ונס קריק, ג'ורג'יה. בהיותו בתיכון קיבל ביחד עם אחיו אזרחות אמריקאית לצד אזרחות יפנית ואזרחות ניו זילנדית. הוא התאמן באוניברסיטת ג'ורג'יה בהדרכת ג'ק באוורלי. הוא התעניין לייצג את ניו זילנד באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו אך מאחר שכבר השתתף בתחריות מטעם ארצות הברית נמנע ממנו לייצג את ניו זילנד, אבל שני אחיו שיכלו להתחרות בשם ניו זילנד, בסופו שך דבר בחרו להשתתף במבחנים האמריקאים.
אלוף האוניברסיאדה
באוניברסיאדת קוואנגג'ו (2015) שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בתחילת יולי 2015 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:12.43 דקות, לפני בן ארצו ג'וש פרנוט (4:13.15 דקות) וקייטה סונמה מיפן (4:13.98 דקות).
2016
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו באומהה, נברסקה בסוף יוני 2016 האו זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:11.02 דקות, אחרי צ'ייס קייליש (4:09.54 דקות) ולפני ראיין לוכטה (4:12.02 דקות). במשחקים האולימפיים עצמם הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:11.68 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 4:11.10 דקות ועלה מהמקום הרביעי למשחה הגמר.
2017
באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה בסוף יוני 2017 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 4:09.31 דקות, אחרי צ'ייס קייליש (4:06.99 דקות) ולפני גאנר בנץ (4:11.66 דקות).
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות. כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:47.48 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:12.05 דקות.
2018
באליפות ארצות הברית שנערכה באירוויין, קליפורניה בסוף יולי 2018 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:10.21 דקות, אחרי צ'ייס קייליש (4:08.25 דקות) ולפני שון גרישופ (4:12.72 דקות).
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו ביולי 2019 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי	בשיא אישי חדש של 4:09.22 דקות, אחרי דאיה סטו מיפן (4:08.95 דקות) ולפני לואיס קליירברט מניו זילנד (4:12.07 דקות).
סגן אלוף אולימפי
באולימפיאדת טוקיו זכה לית'רלנד במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:10.28 דקות, אחרי בן ארצו צ'ייס קייליש (4:09.42 דקות) ולפני ברנדון סמית' מאוסטרליה (4:10.38 דקות).
יחסי ארצות הברית–ג'מייקה
יחסי ארצות הברית–ג'מייקה הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין ג'מייקה.
היסטוריה
ארצות הברית ייסדה את יחסיה הדיפלומטיים עם ג'מייקה בשנת 1962, לאחר שהאחרונה קיבלה את עצמאותה מבריטניה. ארצות הברית מקיימת קשרים קרובים עם ממשלת ג'מייקה. ראש ממשלת ג'מייקה לשעבר פטרסון ביקר בוושינגטון מספר פעמים לאחר שנכנס לתפקידו ב-1992. באפריל 2001 נפגשו פטרסון ומנהיגים נוספים בקריביים עם ג'ורג' בוש, נשיא ארצות הברית, במהלך ועידת פסגה, במטרה להעמיק את שיתוף הפעולה של ארצות הברית עם מדינות הקריביים.
סיוע של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) לג'מייקה מאז עצמאותה תרם לצמצום קצב גידול האוכלוסייה בג'מייקה, להשגת סטנדרטים גבוהים יותר במספר פרמטרים בריאותיים קריטיים, ולגיוון והרחבת בסיס הייצוא של ג'מייקה.
חיל השלום נמצא בג'מייקה מאז שנת 1962. מאז, למעלה מ-3,300 מתנדבים שירתו במדינה. כיום, חיל השלום עוסק בפרויקטים הבאים: "נוער בסיכון" הכולל בריאות בגיל ההתבגרות, תברואת מים, הכוללת פתרונות לשפכים של כפרים שונים ועוד. חיל השלום.
ג'מייקה היא נקודת מעבר גדולה של קוקאין ומריחואנה בדרך לארצות הברית. במהלך שנת 2006 הצליחה ממשלת ג'מייקה לתפוס סמים המיועדים לארצות הברית ופירקה כנופיה שעסקה בסחר מסוג זה, אם כי ג'מייקה נשארה היצואנית הגדולה ביותר של מריחואנה באיים הקאריביים. מאמצים מצד הכוח המשטרתי של ג'מייקה (JCF) וכוח ההגנה של ג'מייקה (JDF)
סחר
ארצות הברית היא שותפת הסחר החשובה ביותר של ג'מייקה. למעלה מ-80% מהייצוא הג'מייקני מגיע לשוק האמריקאי. ארצות הברית מספקת מעל 100 מיליון דולר תמיכה במטרה להרחיב ולגוון את מקורות האנרגיה שבאי הג'מייקני.
ליותר מ-80 חברות אמריקאיות יש סניפים בג'מייקה ומאות חברות אמריקאיות נוספות מוכרות את המוצרים שלהן בג'מייקה באמצעות מפיצים מקומיים.
לשתי המדינות יש הסכם מיסוי כפול.
תיירות
יותר ממיליון תיירים אמריקאים מבקרים בג'מייקה מדי שנה, ומאות אלפי ג'מייקנים מבקרים בארצות הברית. הקהילה הג'מייקנית-אמריקנית הגדולה שולחת מיליארדי דולרים בהעברות לג'מייקה מדי שנה.
הסיוע האמריקאי לג'מייקה
ארצות הברית מסייעת לג'מייקה במאמץ לטפל באלימות ובפעילות הפלילית. הסיוע מתמקד בצמצום השחיתות; הגברת השקיפות וניהול ממשל תקין; טיפוח השתתפותה של ג'מייקה במאמצי ביטחון אזוריים; חיזוק החינוך הבסיסי ועוד.
גוסטבו הוכמן
אהרון גוסטבו הוכמן (נולד ב-12 בינואר 1960) הוכמן הוא צלם עיתונות וצלם רחוב. כחלק מפעילותו השתתף בתערוכות בישראל ובחו"ל, תיעד עבור רשת החדשות "שוקן" ועבור סוכנויות החדשות הזרות את הסכסוך הישראלי-ערבי בישראל ומחוצה לה במהלך האינתיפאדה הראשונה והשנייה וצילם פיגועי טרור רבים עבור החדשות בעיתונות, ביניהם הפיגוע במסעדת מקסים, הפיגוע בקו 37, הפיגוע בקו 16 בחיפה, הפיגוע ביגור, הפיגוע בצ'ק פוסט ועוד.
תחילת דרכו
הוכמן, יליד בואנוס איירס שבארגנטינה, עסק בצילום מגיל 10. אביו עבד בתור צלם בצעירותו. גוסטבו מספר כי כאשר היה ילד היה מחכה בהתלהבות לאביו שיוציא את מצלמת ה-Kodak Retina מהארון לצורך צילומי משפחה. גוסטבו התאהב בראיית העולם דרך העדשה והחליט מילדותו לעסוק בצילום. הוכמן סיים לימודי תואר כהנדסאי אלקטרוניקה בשנת 1978, במקביל לסיום של ארבע שנות לימודי ערב בבית הספר הגבוה לצילום בארגנטינה Instituto Superior De Fotografia. בשנת 1979 הגיע הוכמן לישראל והתגורר במשך שנה בקיבוץ כיסופים שבנגב. על אף רצונו להישאר בארץ, נאלץ לחזור לארגנטינה לצורך גיוסו הצבאי. בשנת 1981 התגייס ליחידת קומנדו בחיל הרגלים של צבא ארגנטינה וגיוסו התארך בשנה בעקבות פרוץ העימות בין ארגנטינה לצ'ילה.
פוטו-ז'ורנליזם
לאחר שחרורו מצבא ארגנטינה, בשנת 1982 התחיל הוכמן לעבוד כצלם עצמאי במגזיני אקטואליה והוצאה לאור, בין היתר במגזין "Perfil". בשנת 1983 החל לעבוד בבית ספר "אורט" ארגנטינה, כעורך סרטים דוקומנטריים במחלקה לתקשורת אור-קולית. בשנים אלו עבד בנוסף כצלם סטילס וצלם טלוויזיה והדריך כיתות של תלמידי תקשורת בנושא צילום. בשנת 1989, עם הולדת בנו הבכור, החליט הוכמן לעלות לישראל. החל משנה זו ועד לשנת 2005 עבד כצלם מערכת העיתונות ברשת החדשות "שוקן", עבור עיתון "הארץ", עיתון "חדשות", ומקומונים באזור חיפה של אותה רשת. בנוסף, עבד הוכמן כצלם פרילנסר עבור סוכנויות חדשות זרות בישראל. הוכמן תיעד את הסכסוך הערבי-ישראלי במדיה העיתונאית, וסיקר כצלם עיתונות פיגועים רבים כגון הפיגוע בקו 37, הפיגוע בקו 16, הפיגוע במסעדת מקסים ועוד. בנוסף הצטרף הוכמן מטעם העיתונות לצבא ישראל לצורך צילומים בלבנון, עזה ורמאללה. למרות הצילומים הקשים בעתות של טרור ומלחמה, גישתו לנושאיו בתחומי הצילום השונים במהלך הקריירה שלו היא מעורבות בתוך הסצנה המצולמת אך מעולם לא בימוי של סיטואציה או נושאים מצולמים. גוסטבו מתקשר עם נושאיו המצולמים, ובתצלומים רבים ניכר חוש הומור ואירוניה כחלק מתפיסת הרגע המכריע.
צילום מסחרי
במהלך השנים הוכמן למד באופן מקצועי תאורה מעשית בסטודיו והפקות, והחל לעבוד כצלם עצמאי בצילום מסחרי למותגים שונים. כמו כן, צילם הוכמן פורטרטים רבים של שחקני תיאטרון וקולנוע (בין היתר כחלק מעבודתו עבור פסטיבל הסרטים בחיפה 1 בשנים 2006 ועד 2013). הוכמן יוצר ומשתמש בצילום ככלי לאומנות וביטוי אישי.
צילום אומנותי
גוסטבו הוכמן שאף במהלך קריירת הצילום שלו להביע את הרגש שבצילום ולהוליך את הצופה בתוך התמונה באמצעות קומפוזיציה, זווית ותאורה. הוכמן מספר כי תאורת הסטודיו הקסימה אותו והוא החל בפרויקט אישי אשר מעולם לא פורסם בנושא צילום עירום נשי אומנותי. זהו פרויקט ארוך טווח הכולל צילום של 1,000 נשים שונות שאינן דוגמניות למחייתן, בשאיפה להביע בצילום את האופי הנשי באמצעות התאורה ולהביא לביטוי את החופש הארוטי.
בשנת 1994 החליט גוסטבו הוכמן לראשונה להקים את "המרכז לצילום אומנותי", בית ספר ללימודי צילום. לאחר שלוש שנים פתח הוכמן את בית הספר לצילום אומנותי אשר בניהולו. הוכמן שאף ללמד בישראל את אומנויות הצילום ברמה בינלאומית. במקביל לפעילותו במרכז לצילום אומנותי, הוכמן הוא ראש תחום צילום ומרצה במכללה לעיצוב ולתקשורת חזותית (מכללת תילתן) ומרצה לצילום במועדוני צילום נבחרים ברחבי הארץ. במסגרת בית הספר לצילום, הוכמן הנחה סדנאות צילום ופרויקטים. כגון: סדנת צילום עבור נפגעי טרור ופעילויות איבה 2
תערוכות נבחרות
1986 – Urbaniz – תערוכת צילום קבוצתית בנושא צילום רחוב. 1986 – Recoleta – תערוכת צילום בנושא צילום ארכיטקטורה. 1988 – Galardon – תערוכת צילום בנושא דיוקן שחקני תיאטרון. 1989 – La Viva – תערוכת צילום בנושא חיי תושבי הפחונים. 2002 – World Press Photo – תערוכת צילום עיתונות "עדות מקומית" במגדלי עזריאלי. 2004 – אודיטוריום חיפה – תערוכה צילום עיתונות בנושא אקטואליה. 2008 – פריז בשחור לבן – תערוכה במסגרת סדנת צילום בבית התרבות של הקונסוליה הצרפתית. 2017 – התעוררות – תערוכת צילום המייצגת את ישראל בעולם כאומן יחיד - בשיתוף אומן עם מוגבלויות.
פרסים בינלאומיים נבחרים
1993 - מקום ראשון בקטגוריית צילום שחור לבן - תחרות צילום בצ'כוסלובקיה לשעבר. 2003 - מקום שני עולמי בתחרות צילום מטעם "AGFA".
המכון המלכותי לטכנולוגיה של KTH
המכון המלכותי לטכנולוגיה של KTH (בשוודית: Kungliga Tekniska högskolan) הוא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בסטוקהולם, שוודיה, אשר הוקמה בשנת 1827. באוניברסיטה לומדים למעלה מ-13,000 סטודנטים והיא האוניברסיטה הטכנית הגדולה בשוודיה. נכון ל-2020 המכון מורכב מחמישה בתי ספר עם ארבעה קמפוסים בסטוקהולם וסביבתה.
האוניברסיטה חברה בועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם ובברית N5T. מבין בוגריה הידועים ניתן למנות את גוסטב לרסון ודולף לונדגרן. בנוסף, זוכי פרס נובל קאי סיגבאן והאנס אלפוון לימדו במכון.
היסטוריה
שורשיו של המכון המלכותי נמצאים בבית ספר טכנולוגי שהוקם בסטוקהולם עוד בשנת 1798. בשנת 1827 בית הספר הפך למכון גדול ורשמי יותר. הקמת המכון הושפעה (כמו מכללות טכניות רבו אחרות באירופה שקמו בשנים אלו) מהאקול פוליטקניק בפריז. בפתיחתו, למכון היה פרופסור אחד לכימיה ואחד בפיזיקה, וכיתה אחת בהנדסת מכונות ואחת להנדסה כימית. בשנת 1851 הורחבה תוכנית ההנדסה משנתיים לשלוש. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 נכנס המכון לתקופת התרחבות. בשנים אלו מבנים רבים נבנו או שופצו לטובת האוניברסיטה.
נאדי הבלש בארץ הצעצועים
נאדי הבלש בארץ הצעצועים (באנגלית: Noddy, Toyland Detective) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית-בריטית-צרפתית לילדים בהנפשה ממוחשבת, שמבוססת על סדרת הספרים "נדי" מאת איניד בלייטון. הסדרה בוימה על ידי אלברט פריירה-לזארו ופביאן למאיטר, והופקה על ידי Gaumont Animation ו-DreamWorks Animation Television.
שיר הפתיחה של הסדרה בעברית בוצע על ידי איתי סולומון ועינת אזולאי.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר נאדי, אשר יוצא בכל פרק לחקור ולפתור תעלומות המתרחשות בארץ הצעצועים.
דמויות ומדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי אורנה כץ, והופק על ידי יעל אללוף וליאור ידידיה. בנוסף, בדיבוב העברי דיבבו גם אמנון וולף, גדי לוי ואורנה כץ.
תרבות אפרו-אמריקאית
התרבות האפרו־אמריקאית מתייחסת לתרומותיהם של אפרו-אמריקאים לתרבות ארצות הברית, בין אם כחלק מהתרבות האמריקאית המרכזית או נבדלת ממנה. הזהות הנבדלת של התרבות האפרו־אמריקאית נעוצה בחוויה ההיסטורית של העם האפרו־אמריקאי. התרבות עומדת בפני עצמה אך גם השפיעה מאוד על התרבות האמריקאית והעולמית בכלל.
מקור התרבות האפרו־אמריקאית בתערובת בין תרבויות מערב ומרכז אפריקה והתרבות האנגלו־קלטית שהשפיעה על התפתחותה בדרום ארצות הברית. אף על פי שהעבדות הגבילה מאוד את יכולתם של אפריקאים־אמריקאים לקיים את המסורות התרבותיות המקוריות שלהם; מנהגים, ערכים ואמונות רבים שרדו, ועם הזמן השתנו או השתלבו עם תרבויות אירופיות ותרבויות אחרות כמו זו של אמרינדיאנים. הזהות האפרו־אמריקאית נוצרה במהלך תקופת העבדות, יוצרת תרבות דינמית שהיה לה וממשיך להיות לה השפעה עמוקה על התרבות האמריקאית כולה, כמו גם על זו של העולם הרחב.
ריטואלים וטקסים היו חלק משמעותי בתרבות האבות האפרו־אמריקאים. הרבה חברות מערב אפריקאיות האמינו באופן מסורתי שרוחות שוכנות בטבע סביבם. מתוך נטייה זו הם התייחסו לסביבתם בכובד ראש. בין השאר הם האמינו שמקור חיים רוחני קיים לאחר המוות וכי נשמות אבותיהם יכולים לתווך בינם לבין הבורא העליון ולכן הם נהגו כבוד והתפללו למתים. מערב אפריקניים גם האמינו בבעלות רוחנית.
בראשית המאה ה-18 החלה הנצרות להתפשט ברחבי צפון אפריקה; שינוי דתי זה החל להחליף מנהגים רוחניים אפריקאיים מסורתיים. האפריקאים המשועבדים הביאו את הדינמיקה הדתית המורכבת הזו בתוך תרבותם לאמריקה. המיזוג הזה של אמונות אפריקאיות מסורתיות עם הנצרות הפך עניין שבשגרה עבור העוסקים בדת באפריקה ובאמריקה.
A Wider Bridge
A Wider Bridge הוא מוסד ללא כוונת רווח אמריקאי-ישראלי-להט"בי אשר מטרתו הוא לחבר את קהילת הלהט"ב בארצות הברית ובישראל ולתמוך בזכויות להט"ב בישראל. הארגון מתיוג כ"שוויון בישראל ושוויון לישראל". כיום יש לארגון משרדים בסן פרנסיסקו, וושינגטון די. סי., שיקגו, ניו יורק ותל אביב.
תרבות אפרו-אמריקאית
לאחר האמנציפציה, המשיכו מסורות אפריקניות־אמריקאיות ייחודיות לפרוח, כמסורות ייחודיות או כחידושים רדיקליים בתחום המוזיקה, האמנות, הספרות, הדת, המטבח ותחומים אחרים. סוציולוגים מהמאה העשרים, כמו גונר מירדל, האמינו כי אפרו־אמריקאים איבדו את מרבית קשריהם התרבותיים עם אפריקה. אולם, מחקר אנתרופולוגי של מלוויל הרשקוביץ ואחרים הוכיח כי היה רצף של מסורות אפריקאיות בקרב אפריקאים מהפזורה. ההשפעה הגדולה ביותר של פרקטיקות תרבותיות אפריקאיות על התרבות האירופית נמצאת מתחת לקו מייסון־דיקסון בדרום ארצות הברית.
A Wider Bridge
היסטוריה
הארגון הוקם ב-2010 על ידי ארתור סלפיאן לאחר הרצח בברנוער. סלפיאן סבר שיחסי הלהט"ב בין צפון אמריקה לישראל לא צריכים לבוא רק בעת משברים, אלא שיש לקשר באופן עקבי בין הקהילות בשתי המדינות. הקבוצה מתמקדת גם במסר שאפשר להיות להט"בים וגם יהודים.
תרבות אפרו-אמריקאית
במשך שנים רבות התפתחה התרבות האפרו־אמריקאית בנפרד מהתרבות האמריקאית, הן בגלל העבדות והן בגלל האפליה הגזעית המתמדת בארצות הברית, כמו גם הרצון של צאצאי העבדים האפרו־אמריקאים ליצור ולשמור על המסורות שלהם. כיום, התרבות האפרו־אמריקאית השפיעה על התרבות האמריקאית אך גם נותרה גוף תרבותי עצמאי.
A Wider Bridge
היסטוריה
ב-2011, הארגון נקרא בשם Upstarter על ידי הקבוצה UpStart, קבוצת יזמות יהודית.
תרבות אפרו-אמריקאית
היסטוריה
מימיה המוקדמים של העבדות האמריקנית במאה ה-17, ביקשו בעלי העבדים לשלוט בעבדיהם על ידי ניסיון להפשיט אותם מהתרבות האפריקאית שלהם. עם זאת, הבידוד הפיזי והשוליות החברתית של העבדים האפריקאים, ומאוחר יותר של צאצאיהם החופשיים, הקלו על שמירת אלמנטים משמעותיים של תרבות מסורתית בקרב אפריקאים בעולם החדש בכלל, ובארצות הברית בפרט. בעלי עבדים ניסו בכוונה להדחיק התארגנות פוליטית או תרבותית עצמאית כדי להתמודד עם מרדי העבדים או מעשי ההתנגדות שהתרחשו בארצות הברית, ברזיל, האיטי וגיאנה ההולנדית.
A Wider Bridge
היסטוריה
ב-2017, הארגון הודיע כי יחליפו את נשיא החברה ב-15 בינואר 2018 מארתור סלפיאן לטיי גרגורי.
חינוך
הארגון עורך מצגות חינוכיות במקומות שונים ברחבי ארצות הברית, כולל קמפוסים במכללות, כדי לדבר על זכויות להט"ב בישראל. הארגון מביא גם פעילים להט"בים ואמנים מישראל ברחבי ארצות הברית כדי לעזור לחנך אנשים על חיי התרבות הלהט"בית בישראל. הארגון מחנך גם אנשים להט"בים יהודים כיצד להיות מנהיגים טובים יותר.
תרבות אפרו-אמריקאית
היסטוריה
תרבויות אפריקאיות, עבדות, מרד עבדים ותנועת זכויות האזרח עיצבו התנהגויות דתיות, משפחתיות, פוליטיות וכלכליות אפרו־אמריקאיות. החותם של אפריקה ניכר בשלל דרכים: בפוליטיקה, בכלכלה, בשפה, במוזיקה, בתסרוקות, אופנה, ריקוד, דת, מטבח, ותפיסת עולם.
A Wider Bridge
טיולים לישראל
הארגון מתכנן ומממן טיולים שלוקחים אנשים להט"בים מארצות הברית למקומות שונים בישראל כדי שיוכלו ללמוד ולהתחבר ללהט"בים ולארגוני זכויות אדם בישראל ולפתח את כישורי המנהיגות שלהם. הקבוצות נפגשות גם עם פלסטינים להט"בים ואתיופים.
תרבות אפרו-אמריקאית
היסטוריה
לתרבות האפרו־אמריקאית הייתה השפעה משמעותית על גורמים רבים בתרבות האמריקאית המרכזית. תהליך זה של חילופי יצירה הדדיים נקרא קריוליזציה. עם הזמן, השפעת תרבות העבדים האפריקאים וצאצאיהם הייתה בכל מקום לא רק על התרבות האמריקאית הדומיננטית, אלא גם על התרבות העולמית.
מסורת שבעל פה
בעלי העבדים הגבילו או אסרו השכלה של אפריקאים־אמריקנים משועבדים מכיוון שהם חששו שזה עשוי להעצים את הפטפוטים שלהם ולעורר או לאפשר שאיפות לחירות. בארצות הברית, החקיקה ששוללת מעבדים חינוך פורמלי תרמה ככל הנראה לקיום מסורת שבעל פה חזקה, מאפיין משותף של תרבויות ילידי אפריקה. מסורות־על־פה אפריקאיות הפכו לאמצעי העיקרי לשימור ההיסטוריה, המוסר ומידע תרבותי אחר בקרב האפריקאים. זה עולה בקנה אחד עם ההיסטוריה בעל פה בתרבויות אפריקאיות רבות אחרות שלא הסתמכו על המילה הכתובה. רבים מהיסודות התרבותיים הללו עברו מדור לדור דרך סיפור סיפורים. הסיפורים העממיים סיפקו לאפרו־אמריקאים את ההזדמנות לעורר השראה ולחנך זה את זה.
דוגמאות לסיפורי עם אפרו־אמריקאים כוללות סיפורי טריקסטרים של ארנב הברר וסיפורי גבורה כמו זה של ג'ון הנרי. סיפורי הדוד רמוס מאת ג'ואל צ'נדלר האריס עזרו להכניס סיפורי עם אפרו־אמריקאים לנחלת הכלל. האריס לא העריך נכונה את המורכבות של הסיפורים ולא את הפוטנציאל שלהם להשפעה מתמשכת על החברה. נרטיבים אחרים המופיעים כמוטיבים חשובים וחוזרים על עצמם בתרבות האפרו־אמריקאית הם "הקוף המסמל", "הבלדה של הברק", והאגדה של סטגר לי.
A Wider Bridge
סנגוריה לפליטים
הארגון מארח אירועים ספציפיים לחינוך הציבור בנושאים הנוגעים לפליטים הלהט"בים מהמזרח התיכון וצפון אפריקה. הארגון פועל גם בגיוס כספים לארגונים המסייעים לאותם פליטים להט"בים.
תרבות אפרו-אמריקאית
מסורת שבעל פה
מורשת המסורת שבעל פה האפריקאית באה לידי ביטוי בצורות מגוונות. מטיפים אפרו־אמריקאים נוטים לשחק יותר מלדבר. מקובלת צורת הקריאה ותגובה. רגש הנושא מועבר דרך הטון, העוצמה והקצב של הדובר, הנוטים לשקף את ההקדמה, השיא והסיום של הדרשה. המשמעות של דרך הטפה זו אינה מובנת בקלות על ידי יורו־אמריקאים או אחרים ממוצא שאינו אפריקני. לעיתים קרובות שירה, ריקוד, והפסקות מתוכננות משובצים לאורך הדרשה. קריאות ביניים אינטראקטיביות הם עוד אלמנט מובהק במסורת־על־פה אפרו־אמריקאית. זה בא לידי ביטוי בתפילה במה שמכונה בדרך כלל "פינת אמן". בניגוד ישיר למסורת הקיימת בתרבויות אמריקאיות ואירופיות, זוהי תגובה מקובלת ונפוצה שהקהל מתערב ומפריע לדובר. דפוס זה של אינטראקציה ניכר גם במוזיקה, במיוחד בבלוז ובג'אז. רטוריקה היפרבולית ופרובוקטיבית, היא היבט נוסף של מסורת־על־פה האפרו־אמריקאית הניכרת לעיתים קרובות בדוכן במנהג המכונה לעיתים "דיבור נבואי".
A Wider Bridge
יצירת ועידת שינוי
ב-2016, הארגון תכנן להציג בהבית הפתוח במסגרת אירוע השנתי כוח המשימה הלהטב"קי הלאומי. המצגת בוטלה על ידי כוח המשימה הלהטב"קי הלאומי בגלל הפגנות מצד פעילים אנטי-ישראליים. הארגון קרא לבטל את הצגת המצגת באמצעות עתירה והודעה לעיתונות. לאחר מכן, המצגת לא בוטלה. המצגת אמנם נעשתה, אך הופרעה על ידי מפגינים ולא הושלמה. לאחר מכן גינה כוח המשימה הלהטב"קי הלאומי את המחאה על אנטישמיות.
תרבות אפרו-אמריקאית
מסורת שבעל פה
המודרניות והגירת קהילות שחורות לצפון הביאו להיסטוריה של מאמץ לשמירה על פרקטיקות ומסורות תרבותיות שחורות. הצורה השונה מאוד בה התקיימה התרבות השחורה בצפון עוררה חששות אצל אנתרופולוגים וסוציולוגים כי ההיבט העממי השחור הדרומי של התרבות הפופולרית השחורה נמצא בסיכון לאיבוד בהיסטוריה. המחקר על הפחד מאיבוד שורשי תרבות פופולריים שחורים מהדרום עניינו אנתרופולוגים רבים, ביניהם נמנית זורה ניל הרסטון. באמצעות מחקרים נרחבים שלה על פולקלור הדרום ומנהגים תרבותיים, טענה הרסטון כי המסורות והפרקטיקות הפולקלוריות הדרומיות הפופולריות אינן מתות. אלא מתפתחות, מפתחות ויוצרות עצמם מחדש באזורים שונים.
היבטים אחרים של מסורת־על־פה אפריקנית־אמריקאית כוללים את ה"תריסרים", סימון, שיחות זבל, חריזה, היפוך סמנטי ומשחקי מילים, שרבים מהם מצאו את דרכם לתרבות הפופולרית האמריקאית המרכזית והופכים לתופעות בינלאומיות.
שירה מדוברת היא דוגמה נוספת לאופן בו המסורת־על־פה האפרו־אמריקאית השפיעה על התרבות הפופולרית המודרנית. אמני שירה מדוברת משתמשים באותן הטכניקות של מטיפים אפרו־אמריקאים, כולל תנועה, קצב ושיתוף הקהל. מוזיקת הראפ משנות השמונים והלאה נתפסת כהרחבה של תרבות העל־פה האפריקאית.
הרנסאנס של הארלם
ההכרה הציבורית הגדולה הראשונה בתרבות האפרו־אמריקאית התרחשה בתקופת הפריחה בהארלם. בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים קיבלו מוזיקה, ספרות ואמנות אפרו־אמריקאית תשומת לב רחבה. סופרים כמו זורה נייל הרסטון ונלה לארסן ומשוררים כמו לנגסטון יוז, קלוד מקיי, וקאונטי קלן כתבו יצירות המתארות את החוויה האפרו־אמריקאית. ג'אז, סווינג, בלוז וצורות מוזיקליות אחרות נכנסו למוזיקה הפופולרית האמריקאית. אמנים אפרו־אמריקאים כמו ויליאם ה. ג'ונסון ופאלמר היידן יצרו יצירות אמנות ייחודיות הכוללות אפרו־אמריקאים.
התנועה התרבותית האפרו־אמריקאית
תנועת "הכוח השחור" של שנות ה־60 וה־70 הביאה בעקבותיה את התנועה הלא־אלימה לזכויות האזרח. התנועה קידמה גאווה גזעית ולכידות אתנית – בניגוד להתמקדות בשילוב ואינטגרציה של התנועה לזכויות האזרח, ואימצה עמדה מיליטנטית יותר אל מול הגזענות. זה גם העניק השראה לפריחה בביטוי הספרותי והאמנותי האפרו־אמריקאי מה שמכונה בדרך כלל "תנועת האמנויות השחורות".
יצירותיהם של אמנים פופולריים כמו נינה סימון ("צעירה, מחוננת ושחורה") והרשמים ("המשך לדחוף"), כמו גם השירה, האמנות היפה וספרות התקופה עיצבו ושיקפו את הצמיחה ההולכת וגוברת של התודעה גזעית והפוליטית. בין הסופרים הבולטים של תנועת האמנויות האפרו־אמריקאיות היו המשורר ניקי ג'ובאני; המשורר והמו"ל דון ל. לי, שנודע לימים בשם האקי מדובוטי; המשורר והמחזאי לירוי ג'ונס, לימים ידוע בשם אמירי ברקה; וסוניה סאנצ'ס. סופרים משפיעים נוספים היו אד בולינס, דודלי רנדל, מארי אוונס, יוני ג'ורדן, לארי ניל, ואהמוס זו־בולטון.
היבט מרכזי נוסף בתנועת האמנויות האפרו־אמריקאיות הייתה האסתטיקה האפריקאית, חזרה לרגישות תרבותית קולקטיבית וגאווה אתנית שהיו להם נוכחות רבה בתקופת הרנסאנס בהארלם ובחגיגת נאגרייט בקרב החוגים האמנותיים והספרותיים בארצות הברית, הקריביים ויבשת אפריקה כמעט ארבעה עשורים קודם לכן: הרעיון ש"שחור יפה". במהלך תקופה זו החלה התעניינות וחיבוק של אלמנטים מהתרבות האפריקאית בתרבות האפרו־אמריקאית שנעלמו או הודחקו כדי להתאים לאמריקה האירוצנטרית. תסרוקות טבעיות, כמו האפרו, ובגדים אפריקאים, כמו הדשיקי, זכו לפופולריות רבה. חשוב מכך, האסתטיקה האפרו־אמריקאית עודדה גאווה אישית ומודעות פוליטית בקרב אפריקאים־אמריקאים.
מוזיקה
שורשיה של המוזיקה האפרו־אמריקאית נטועים במוזיקה הפוליריתמית בדרך כלל של הקבוצות האתניות באפריקה, במיוחד אלה באזורים המערביים, סהאליים ודרום־סהרה. מסורות־על־פה אפריקאיות, הקשורות בעבדות, עודדו את השימוש במוזיקה כדי להעביר היסטוריה, ללמד שיעורים, להקל על הסבל ולהעביר מסרים. אילן היוחסין של המוזיקה האפרו־אמריקאית ניכר בכמה מרכיבים נפוצים: קריאה ותגובה, סינקופציה, כלי הקשה, אימפרוביזציה, תווים מתנדנדים, תווים כחולים, שימוש בפלסטו, מליסמה והרמוניה מורכבת מרובת חלקים. במהלך העבדות, אפריקאים באמריקה שילבו מזמורים אירופיים מסורתיים עם אלמנטים אפריקאים כדי ליצור רוחניות. הבנג'ו היה הכלי האפריקאי הראשון שהושמע ונבנה בארצות הברית. בעלי עבדים גילו שעבדים אפרו־אמריקאים השתמשו בתופים כדי לתקשר.
אפרו־אמריקאים רבים שרים "הרימו כל קול ושירו" בנוסף להמנון האמריקני, "הדגל זרוע הכוכבים", או במקומו. השיר, שנכתב על ידי ג'יימס וולדון ג'ונסון וג'ון רוזמונד ג'ונסון בשנת 1900, לביצוע ליום הולדתו של אברהם לינקולן, היה, וממשיך להיות, דרך פופולרית עבור אפרו־אמריקאים לזכור מאבקי עבר ולהביע סולידריות אתנית, אמונה ותקווה לעתיד. השיר אומץ כ"המנון הלאומי הכושי" על ידי ה־NAACP בשנת 1919. ילדים אפרו־אמריקאים רבים לומדים את השיר בבית הספר, בכנסייה או בבית. באופן מסורתי, "הרימו כל קול ושירו" מושר מיד אחרי, או במקום, "הדגל זרוע הכוכבים" באירועים המתארחים בכנסיות אפריקאיות־אמריקאיות, בתי ספר וארגונים אחרים.
במאה ה־19, כתוצאה ממופע מינסטרל של הפרצוף שחור, מוזיקה אפרו־אמריקאית נכנסה לחברה האמריקאית המרכזית. בראשית המאה ה־20, כמה צורות מוזיקליות שמקורן בקהילה האפרו־אמריקאית שינו את המוזיקה הפופולרית האמריקאית. בסיוע החידושים הטכנולוגיים של תקליטי הרדיו והפטיפון, רגטיים, ג'אז, בלוז, וסווינג הפכו גם הם לפופולריים גם מעבר לים, ושנות העשרים התפרסמו כעידן הג'אז. בראשית המאה ה ־20 התקיימו גם המופעים הראשונים של אפרו־אמריקאים בברודוויי, סרטים כמו הללויה של המלך וידור ואופרות כמו פורגי ובס של ג'ורג' גרשווין.
רוקנרול, דו וופ, סול ו־R&B התפתחו באמצע המאה העשרים. ז'אנרים אלה הפכו פופולריים מאוד בקרב קהלים לבנים והיוו השפעה על ז'אנרים אחרים כמו סורף. במהלך שנות השבעים, "התריסרים" – מסורת אפריקאית־אמריקאית עירונית של שימוש בסלנג מחורז כדי להוריד אויבים (או חברים), והמסורת המערב הודית של צלייה התפתחה לצורת מוזיקה חדשה. בברונקס הדרומי – "ראפינג", שיחות הרחוב שהם חצי דיבור וחצי שירה קצבית, צמח לכוח התרבותי המצליח להפליא המכונה היפ הופ.
הווה
ההיפ הופ הפכה עם הזמן לתנועה רב תרבותית, עם זאת, היא עדיין נותרה חשובה לאפריקאים־אמריקאים רבים. תנועת התרבות האפרו־אמריקאית בשנות ה־60 וה־70 של המאה העשרים הובילה את צמיחתם של צורות פאנק ובהמשך גם צורות היפ-הופ כמו ראפ, היפ האוס, ג'ק סווינג חדש וגו־גו. מוזיקת בית נוצרה בקהילות שחורות בשיקגו בשנות השמונים. במאה ה־21 חוותה המוזיקה האפרו־אמריקאית קבלה רחבה במוזיקה הפופולרית האמריקאית יותר מאי פעם. בנוסף להמשך פיתוח צורות מוזיקליות חדשות יותר, אמנים מודרניים החלו לחדש ז'אנרים ישנים יותר בצורה של ז'אנרים כמו ניאו נשמה וקבוצות בהשראת פאנק מודרניות.
באמנות עכשווית שימש חומר שחור כחומר גלם לציור החוויה והאסתטיקה של השחור. לדרך בה תווי הפנים של השחורים הועברו בעבר כסטראוטיפית בתקשורת והבידור ממשיכה להיות השפעה בתוך האמנות. דיכוטומיות נובעות מיצירות אמנות כמו Open Casket מאת דנה שוץ בהתבסס על רצח אמט טיל שקוראות להסיר את הציור ולהשמיד אותו בגלל אופן העברת הכאב השחור. בינתיים, אמנים שחורים כמו קרי ג'יימס מרשל מציגים את הגוף השחור כהעצמה וחוסר נראות שחורה. ראפ ממלבל מקורו באנגלית אפריקאית אמריקאית. ז'אנר אפרו־אמריקאי פופולרי אחר הוא מוזיקת טראפ.
המוזיקה האפרו־אמריקאית השפיעה גם על מדינות אחרות כמו ניגריה.
ויליאם פליטווד שפרד
ויליאם פליטווד שפרד (אנגלית: William Fleetwood Sheppard; 20 בנובמבר 1863 – 12 באוקטובר 1936) היה עובד ציבור, מתמטיקאי וסטטיסטיקאי אוסטרלי-בריטי, הידוע בעיקר בזכות עבודתו בתחומי ההפרשים הסופיים, האינטרפולציה והסטטיסטיקה התאורטית, ובמיוחד בזכות תיקון שפרד הנקרא על שמו.
תרבות אפרו-אמריקאית
ריקוד
במאה ה-19, ריקוד אפרו־אמריקאי החל להופיע במופעי מינסטרל. מופעים אלה הציגו לעיתים קרובות אפרו־אמריקאים כקריקטורות ללעג לקהל הרחב. הריקוד האפרו־אמריקאי הראשון שהפך לפופולרי בקרב רקדנים לבנים היה מסלול הקאקים בשנת 1891. ריקודים מאוחרים יותר להשתמש במסורת זו כוללים את צ'ארלסטון, לינדי הופ, הג'יטרבוג והסווינג.
במהלך הרנסאנס של הארלם, מופעי ברודוויי אפרו־אמריקאים כמו Shuffle Along סייעו לקיים ולתת לגיטימציה לרקדנים אפרו־אמריקאים. צורות ריקוד אפריקאיות־אמריקאיות כמו ברז, שילוב של השפעות אפריקאיות ואירופיות, זכו לפופולריות רחבה הודות לרקדנים כמו ביל רובינסון והיו בשימוש על ידי כוריאוגרפים לבנים מובילים, ששכרו לעיתים קרובות רקדנים אפרו־אמריקאים.
הריקוד האפריקני־אמריקני העכשווי הוא צאצא של צורות קודמות אלה ומשך גם השפעה מצורות הריקוד האפריקניות והקריביות. קבוצות כמו תיאטרון המחול האמריקני של אלווין איילי המשיכו לתרום לצמיחה של צורה זו. הריקוד הפופולרי המודרני באמריקה מושפע מאוד גם מהריקוד האפרו־אמריקאי. הריקוד הפופולרי האמריקני הוציא גם השפעות רבות מהמחול האפרו־אמריקאי ובמיוחד בז'אנר ההיפ-הופ.
ויליאם פליטווד שפרד
קורות חייו
כשהיה בן 10, נשלח ויליאם ללמוד בבית ספר בבריזביין, אך נשאר ללמוד שם סמסטר אחד בלבד כיוון שמנהל בית הספר סבר שתלמיד מבריק שכמותו זקוק לסביבה לימודית טובה יותר, ולכן כדאי שילך לבית ספר באנגליה.
תרבות אפרו-אמריקאית
ריקוד
אחת הצורות האפריקאיות־אמריקאיות המיוחדות לריקודים, לגלוש, יצאה מתנועות חברתיות ופוליטיות במפרץ המזרחי באזור מפרץ סן פרנסיסקו. גלישה היא ריקוד שכונה ותגובה לאובדן חייהם של אפרו־אמריקה, אלימות משטרתית ויחסי גזע באוקלנד, קליפורניה. הריקוד הוא ביטוי לשחור, וכזה שמשלב מושגים של סולידריות, תמיכה חברתית, שלום ושיח במצבם של אנשים שחורים במבנים החברתיים הנוכחיים שלנו.
ויליאם פליטווד שפרד
קורות חייו
באנגליה הלך לבית הספר "צ'רטרהאוס סקול" שבמחוז סארי. לאחר מכן הלך לטריניטי קולג' עם מלגה. בשנת 1884 סיים את לימודיו כסטודנט למתמטיקה בעל הציונים הגבוהים ביותר באותה שנה (Senior Wrangler), תואר יוקרתי מאוד המוענק בטריניטי. כל ארבעת הסטודנטים בעלי הציונים הגבוהים ביותר באותה שנה אומנו על ידי המתמטיקאי אדוורד ג'ון רות.
תרבות אפרו-אמריקאית
ריקוד
Twerking הוא ריקוד אפרו־אמריקאי הדומה לריקודים מאפריקה בחוף השנהב, סנגל, סומליה ומערב אפריקה.
אנדריי סיניאבסקי
אנדריי סיניאבסקי (ברוסית: Андрей Синявский; 8 באוקטובר 1925 - 25 בפברואר 1997) היה סופר, מבקר ספרותי ודיסידנט סובייטי. הוא היה ממתנגדי המשטר הסובייטי וישב בכלא הסובייטי עד שבשנת 1973 עזב את ברית המועצות כאשר קיבל הזמנה לעבוד בצרפת.
ויליאם פליטווד שפרד
קורות חייו
לאחר מספר שנים בהן התכונן להפוך לעורך דין המתמחה במשפט מקובל, הצטרף שפרד בשנת 1896 למחלקת החינוך של בריטניה כבוחן. עד שנת 1914 הגיע לתפקיד עוזר מזכיר בוועדת החינוך. הוא פרש בשנת 1921 בהיותו בן 58, עקב תוכנית ממשלתית שביקשה לעודד עובדי מדינה שצפויים לפרוש בשנים הקרובות לפרוש באופן מיידי. כיוון שכלכלית לא יכל להרשות לעצמו לפרוש, הוא לקח עבודה כבוחן במבחני ההסמכה של קיימברידג' ובאוניברסיטת לונדון.
אנדריי סיניאבסקי
שנותיו הראשונות
אנדריי סיניאבסקי נולד במוסקבה למשפחת פעיל במפלגת האסרים השמאליים שהתעניין בספרות. במהלך מלחמת העולם השנייה המשפחה עברה להתגורר בעיר סיזרן (מחוז סמרה) בה סיניאבסקי סיים את בית הספר וגויס לצבא בשנת 1943. במהלך השרות הצבאי הוא שירת כטכנאי קשר בחיל האוויר הסובייטי. עוד בהיותו בצבא סיניאבסקי החל לימודים בפקולטה לבלשנות של אוניברסיטת מוסקבה תחילה במסלול למידה מרחוק והחל משנת 1946 במסלול רגיל. בשנת 1949 הוא סיים את לימודיו והחל לעבוד בתחום.
תרבות אפרו-אמריקאית
אמנות
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, מוזיאונים וגלריות החלו בתדירות גבוהה יותר להציג את עבודתם של אמנים אפרו־אמריקאים. הביטוי התרבותי במקומות המרכזיים עדיין הוגבל על ידי האסתטיקה האירופית הדומיננטית ועל ידי דעות קדומות גזעניות. כדי להגדיל את הנראות של עבודותיהם, אמנים אפרו־אמריקאים רבים נסעו לאירופה שם היה להם חופש גדול יותר. רק ברנסאנס של הארלם החלו יותר אמריקנים אירופאים לשים לב לאמנות אפרו־אמריקאית באמריקה.
ויליאם פליטווד שפרד
קורות חייו
במקביל לעבודותיו אלו, הייתה לשפרד קריירה שלמה כמתמטיקאי, שאיפשרה לו אף לקבל תואר דוקטור מקיימברידג' בשנת 1908 ולקבל מעמד חבר ב"רויאל סוסייטי אוף אדינבורו" (Royal Society of Edinburgh) בשנת 1932.
אנדריי סיניאבסקי
פעילות ספרותית
במקביל, סיניאבסקי החל לכתוב פרוזה תחת שם העט "אברם טרץ". לאור תוכן יצירותיו הוא לא היה יכול לפרסם אותן בברית המועצות והיה מעביר אותן למדינות המערב בהם הן יצאו לאור. בין היתר בשנת 1959 בצרפת פורסם מאמרו "מה זה ריאליזם סוציאליסטי".
תרבות אפרו-אמריקאית
אמנות
במהלך שנות העשרים של המאה העשרים התפרסמו אמנים כמו ריימונד בארטה, אהרון דגלאס, אוגוסטה סאבאג', והצלם ג'יימס ואן דר זי התפרסמו בזכות עבודתם. במהלך השפל הגדול, צצו הזדמנויות חדשות לאמנים אלה ואמנים אפרו־אמריקאים אחרים תחת ה־WPA. בשנים מאוחרות יותר, תוכניות ומוסדות אחרים, כמו קרן הרמון בעיר ניו יורק, סייעו בטיפוח הכישרון האמנותי האפרו־אמריקאי. אוגוסטה סאבאג', אליזבת קאטלט, לויס מיילו ג'ונס, רומרה בירדן, ג'ייקוב לורנס ואחרים שהציגו במוזיאונים ותערוכות אמנות מושבעים ובנו לעצמם מוניטין ומעריצים.
ויליאם פליטווד שפרד
קורות חייו
שפרד קיבל עידוד לנצל את כישוריו המתמטיים בתחום הסטטיסטיקה מפרנסיס גולטון, אותו פגש בימין בקיימברידג' כשביקר במעבדתו של גולטון. בין השנים 1897–1907 פרסם שפרד מספר מאמרים על קורלציה, על חישוב מומנטים ועל תיקונים לחישובים. לאחר 1907 החל להתמקד יותר בתחום האינטרפולציה.
אנדריי סיניאבסקי
מעצר ומשפט
בסתיו 1965 סיניאבסקי נעצר ביחד עם חברו יולי דניאל באשמת תעמולה נגד השלטון. קיימות סברות שונות לגבי הדרך בה הק.ג.ב עלה על מחברי יצירות ספרותיות שפורסמו במערב אך עד היום אין הוכחה חד-משמעית לאחת הגרסאות. בפברואר 1966 הסופר נשפט ל-7 שנות מחנה עבודה.
אנשי תרבות סובייטית רבים פעלו לביטול גזר הדין ואף חתמו על "מכתב שישים ושלוש". ראשי ארגון הסופרים הסובייטים גינו את המכתב וטענו שהמעצר צודק. באותה דעה היה גם מיכאיל שולוחוב שגינה את הסופרים שתמכו בסיניאבסקי ודניאל. ב-5 בדצמבר בכיכר מאיאקובסקי במוסקבה ביוזמת אלכסנדר יסנין-וולפין וולדימיר בוקובסקי נערכה הפגנת תמיכה בסופרים העצורים. המפגינים דרשו משפט פתוח לקהל. תוך זמן קצר ההפגנה פוזרה ומשתתפיה נעצרו לזמן קצר.
תרבות אפרו-אמריקאית
אמנות
בשנות החמישים והשישים היו מעט מאוד אמנים אפרו־אמריקאים פופולריים מאוד. למרות זאת, אנשי הכביש המהיר, אגודה רופפת של 27 אמנים אפרו־אמריקאים מפורט פירס, פלורידה, יצר דימויים אידיליים, מנוף פלורידה, וכ־50,000 מהם נמכרו מתא המטען של מכוניות. הם מכרו את האמנות שלהם ישירות לציבור ולא באמצעות גלריות וסוכני אמנות, ובכך קיבלו את השם "אנשי הכביש המהיר". התופעה חודשה באמצע שנות התשעים, כיום הם מוכרים כחלק חשוב בהיסטוריה העממית האמריקנית. יצירות האמנות שלהם נאספות באופן נרחב על ידי חובבים ויצירות מקוריות יכולות בקלות להמכר באלפי דולרים במכירות פומביות.
אנדריי סיניאבסקי
מעצר ומשפט
במהלך ריצוי העונש, סיניאבסקי הועסק כסבל. הוא שוחרר ב-8 ביוני 1971 לאחר ריצוי רוב תקופת העונש.
סיניאבסקי בצרפת
בשנת 1973 סיניאבסקי הוזמן להרצות בסורבון והתמנה לפרופסור לספרות רוסית. למרות שהוא שהה בצרפת תקופה ארוכה ופעל בגנות השלטון הסובייטי אזרחותו לא נשללה. בהיותו בצרפת הוא כתב מספר נובלות תחת שם עט ומאמרים בתחום הביקורת הספרותית תחת שמו האמיתי.
תרבות אפרו-אמריקאית
ספרות
לספרות האפרו־אמריקאית שורשיה במסורות בעל־פה של עבדים אפריקאים באמריקה. העבדים השתמשו בסיפורים ואגדות באותה צורה שבה השתמשו במוזיקה. סיפורים אלה השפיעו על הסופרים והמשוררים האפרו־אמריקאים הקדומים יותר במאה ה-18 כמו פיליס וויטלי ואולודה אקיאנו. סופרים אלה הגיעו לנקודות השיא המוקדמות בסיפור סיפורי עבדים.
אנדריי סיניאבסקי
סיניאבסקי בצרפת
בשנת 1973 סיניאבסקי פרסם מאמר בו התייחס לעליה היהודית מברית המועצות. הוא ציין שזה לא רק מעבר לישראל אלא בראש ובראשונה בריחה מברית המועצות עקב האנטישמיות. אלכסנדר סולז'ניצין גינה את המאמר וכתוצאה מכך מספר ירחונים בגולה לא היו מוכנים לפרסם יותר עבודות של סיניאבסקי. בעקבות כך סיניאבסקי ואשתו בשנת 1978 החלו בהוצאה לאור של ירחון חדש שיצא לאור עד לשנת 2001.
תרבות אפרו-אמריקאית
ספרות
במהלך תחילת המאה ה-20 בזמן רנסאנס־הרלם התמודדו סופרים ומשוררים רבים, כמו לנגסטון יוז, וו. א. דו דו בויס, ובוקר ט. וושינגטון בתגובה לאפליה בארצות הברית. סופרים במהלך התנועה לזכויות האזרח, כמו ריצ'רד רייט, ג'יימס בולדווין וגנדולין ברוקס, כתבו על סוגיות של הפרדה גזעית, דיכוי והיבטים אחרים בחיים האפרו־אמריקאים. מסורת זו נמשכת גם היום עם סופרים שהתקבלו כחלק בלתי נפרד מהספרות האמריקאית, עם יצירות כמו שורשים: הסאגה של משפחה אמריקאית מאת אלכס היילי, הצבע הסגול מאת אליס ווקר, אהוב על ידי זוכה פרס נובל, טוני מוריסון, ויצירות בדיה של אוקטביה באטלר ווולטר מוסלי. עבודות כאלה השיגו מעמד רב־מכר או עטור פרסים.
אנדריי סיניאבסקי
סיניאבסקי בצרפת
במהלך כל התקופה סיניאבסקי ואשתו עבדו גם עבור רדיו אירופה החופשית.
ב-17 באוקטובר 1991 סיניאבסקי נוקה מכל אשמה אך לא חזר להתגורר ברוסיה. אלמנתו ובנו מתגוררים בצרפת.
חלק מהדיסידנטים טענו שקיים קשר בין סיניאבסקי לבין הק.ג.ב והוא למעשה סוכן הארגון. בשנות ה-90 אף פורסם מסמך סובייטי שכביכול מוכיח את הטענות. עד מהרה התברר שמדובר בזיוף.
תרבות אפרו-אמריקאית
מוזיאונים
תנועת המוזיאונים האפרו־אמריקאים התפתחה במהלך שנות החמישים והשישים כדי לשמור על מורשת החוויה האפרו־אמריקאית וכדי להבטיח את פרשנותה הראויה בהיסטוריה האמריקאית. מוזיאונים המוקדשים להיסטוריה אפרו־אמריקאית נמצאים בשכונות אפרו־אמריקאיות רבות. מוסדות כמו המוזיאון והספרייה האפרו־אמריקאית באוקלנד, המוזיאון האפרו־אמריקאי בקליבלנד ומוזיאון נטצ'ס להיסטוריה ותרבות אפרו־אמריקאית נוצרו על ידי אפרו־אמריקאים כדי ללמד ולחקור היסטוריה תרבותית שעד עשרות השנים האחרונות נשמרה באמצעות מסורות בעל פה. מוזיאונים בולטים אחרים כוללים את מוזיאון ה־DuSable של שיקגו להיסטוריה אפריקאית אמריקאית, והמוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו־אמריקאית, שהוקם בשנת 2003 כחלק ממוסד סמיתסוניאן בוושינגטון די. סי..
שפה
דורות של תלאות שהוטלו על הקהילה האפרו־אמריקאית יצרו דפוסי שפה מובחנים. לעיתים קרובות ערבבו בעלי עבדים במכוון אנשים שדיברו שפות אפריקאיות שונות כדי למנוע את התקשורת בכל שפה שאינה אנגלית. זה, בשילוב עם איסורי חינוך, הביאו להתפתחות של פידגינים – תערובות פשוטות יותר של שתי שפות או יותר בהן יוכלו דוברי השפות השונות להשתמש כדי לתקשר. דוגמאות לפידגינים שהפכו לשפות מפותחות כוללות קריאולית, הדומה לשפה בלואיזיאנה, וגוּלה, הדומה לשפה באיי הים מול חופי דרום קרוליינה וג'ורג'יה.
אנדריי סיניאבסקי
סיניאבסקי בצרפת
ב-1997 נפטר בפריז.
תרבות אפרו-אמריקאית
שפה
אנגלית מילולית אפריקאית־אמריקאית (AAVE) היא מגוון (ניב, אתנולקט וסוציולקט) של השפה האנגלית האמריקאית הקשורה קשר הדוק לדיבור של אפריקאים־אמריקאים, אך לא בלעדי להם. בעוד AAVE נחשב אקדמית לניב לגיטימי בגלל המבנה הלוגי שלו, חלק מהלבנים וגם מהאפרו־אמריקאים רואים אותו כסלנג או כתוצאה משליטה לא טובה באנגלית אמריקאית סטנדרטית. אפרו־אמריקאים רבים שנולדו מחוץ לדרום האמריקני עדיין מדברים ברמזים של AAVE או של הניב הדרומי. ילדים אפריקאים־אמריקאים הגרים בעיר המבודדים על ידי דיבור AAVE בלבד, מתקשים לפעמים יותר בבדיקות סטנדרטיות, וכן מתקשים אחרי הלימודים להתקבל לעבודה. מקובל שרמקולים רבים עוברים בין AAVE לאנגלית אמריקאית סטנדרטית בהתאם להגדרה.
לבוש
תנועת האמנויות השחורות, פיצוץ תרבותי משנות ה-60, כללה שילוב של לבוש תרבותי ששרד עם אלמנטים מהאופנה המודרנית ובגדים מסורתיים במערב אפריקה ליצירת סגנון מסורתי אפרו־אמריקאי ייחודי. בד קנטה הוא הבד האפריקאי הידוע ביותר. האריגים הצבעוניים הללו, הקיימים במגוון סוגים, נוצרו במקור על ידי עמי האשנטי וה־Ewe מגאנה וטוגו. בד קנטה מופיע גם במספר אופנות בסגנון מערבי, החל מחולצות טריקו מזדמנים ועד עניבות פרפר רשמיות ומגבעות. רצועות קנטה נתפרות לעיתים קרובות לגלימות ליטורגיות ואקדמיות. מאז תנועת האמנויות השחורות, ביגוד אפריקני מסורתי היה פופולרי בקרב אפרו־אמריקאים באירועים רשמיים וגם לא רשמיים. ביטויים אחרים של לבוש אפריקני מסורתי נפוצה בתרבות האפרו־אמריקאית הם צבעים תוססים, בד בוץ, חרוזי סחר ושימוש במוטיבים של אדינקרה בתכשיטים ובבדי קוטור ובדי מעצבים.
היבט נפוץ נוסף של אופנה בתרבות האפרו־אמריקאית כולל את הלבוש המתאים לסגידה בכנסייה השחורה. ברוב הכנסיות מצופה כי אדם יציג את המראה הטוב ביותר שלהם לסגידה. נשים אפרו־אמריקאיות במיוחד ידועות בלבוש שמלות וחליפות תוססות. פרשנות לקטע מתוך התנ"ך הנוצרי, "... כל אישה שמתפללת או מתנבאת עם ראשה חשוף מבזה את ראשה ...", הובילה למסורת של חבישת כובעי יום ראשון משוכללים, המכונים לעיתים "כתרים".
אופנת היפ הופ פופולרית בקרב אפרו־אמריקאים. גרילז נעשו פופולריים על ידי הראפר האפרו־אמריקאי נלי. מכנסיים נופלים היו חלק מהתרבות האפרו־אמריקאית. אייר ג'ורדן, מותג נעליים הקרוי על שם שחקן הכדורסל האפרו־אמריקאי לשעבר, מייקל ג'ורדן, פופולרי מאוד בקרב הקהילה האפרו־אמריקאית.
שיער
עיצוב שיער בתרבות אפרו־אמריקאית הוא מגוון מאוד. שיער אפרו־אמריקאי מורכב בדרך כלל מתלתלים מפותלים, שנעים בין הדוק לגלי. נשים רבות בוחרות ללבוש את שיערן במצבו הטבעי. ניתן לעצב שיער טבעי במגוון דרכים, כולל אפרו, אאוטס פיתולים, אאוטס צמות, וסגנונות שטיפה והליכה. קיים מיתוס ששיערם הטבעי מביא בעיות סטיילינג או שהוא קשה לניהול; מיתוס זה כנראה נפוץ מכיוון שתרבות המיינסטרים ניסתה במשך עשרות שנים נשים להתאים את הנשים האפרו־אמניקניות לסטנדרט היופי שלה (כלומר שיער ישר). לשם כך, יש נשים שמעדיפות ליישר את השיער באמצעות תהליכי חום או כימיים. אף על פי שזה יכול להיות עניין של העדפה אישית, הבחירה מושפעת לרוב כסטנדרט יופי במערב והעובדה שסוג השיער יכול להשפיע על התעסוקה. עם זאת, יותר ויותר נשים לובשות את שיערן במצבו הטבעי ומקבלות משוב חיובי. לחלופין, הנוהג השולט והמקובל ביותר על גברים הוא להשאיר את שיערם טבעי.
לעיתים קרובות, ככל שגברים מתבגרים ומתחילים לאבד את שיערם, השיער קצוץ מקרוב, או שהראש מגולח לגמרי ללא שיער. עם זאת, מאז שנות השישים, תסרוקות טבעיות, כמו אפרו, צמות, גלים, דהייה וראסטות, גדלות בפופולריות רבה. למרות הקשר עם התנועות הפוליטיות הקיצוניות וההבדל העצום שלהם מתספורות המערב הזרם המרכזי, הסגנונות הגיעו לקבלה חברתית ניכרת, אך בהחלט מוגבלת.
שמירה על שיער פנים נפוצה יותר בקרב גברים אפרו־אמריקאים מאשר באוכלוסיות גברים אחרות בארצות הברית. למעשה, תיקון הנשמה נקרא כך מכיוון שגברים אפרו־אמריקאים, בעיקר מוזיקאי ג'אז, מחבבים את הסגנון. ההעדפה לשיער פנים בקרב גברים אפרו־אמריקאים נובעת בחלקה מהטעם האישי, אך גם מכיוון שהם מועדים יותר מקבוצות אתניות אחרות לפתח מצב המכונה pseudofolliculitis barbae, הנקרא בדרך כלל בליטות תער, רבים מעדיפים לא להתגלח.
דימוי גוף
לאירופאים־אמריקאים ישנם בדרך כלל טכניקות שונות של עיצוב שיער משל האפרו־אמריקאי. ישנם גם אנשים וקבוצות הפועלים למען העלאת מעמדו של האסתטיקה האפריקאית בקרב אפרו־אמריקאים ובינלאומית. זה כולל מאמצים לקדם כדוגמנים את אלה עם תכונות אפריקאיות מוגדרות בבירור; קבלה של תסרוקות טבעיות; ובנשים, טיפוסי גוף מלאים יותר.
דת
בעוד אפרו־אמריקאים מקיימים מספר דתות, הנצרות הפרוטסטנטית היא ללא ספק השכיחה ביותר. בנוסף, 14 אחוז מהמוסלמים בארצות הברית ובקנדה הם שחורים.
נצרות
המוסדות הדתיים של נוצרים אפרו־אמריקאים נכללים בדרך כלל בכינוי הכנסייה השחורה. במהלך העבדות, עבדים רבים הופשטו ממערכות האמונות האפריקאיות שלהם ונמנעו בדרך כלל את מהתרגול הדתי החופשי, ונאלצו להיות נוצרים. עם זאת, העבדים הצליחו להיאחז בכמה מנהגים על ידי שילובם בפולחן הנוצרי בישיבות חשאיות. תרגולים אלה, כולל ריקוד, צעקות, מקצבים אפריקאים ושירה נלהבת, נותרו חלק גדול מהפולחן בכנסייה האפרו־אמריקאית.
כנסיות אפרו־אמריקאיות חינכו כי כל בני האדם שווים בעיני אלוהים, וראו בכנסיות הלבנות צבועות. במקום זאת הכנסייה האפרו־אמריקאית התמקדה במסר השוויון ובתקוות לעתיד טוב יותר. לפני השחרור ואחריו, ההפרדה הגזעית באמריקה עוררה התפתחות של ערכים מאורגנים אפרו־אמריקאים. הראשונה ביניהן הייתה כנסיית AME שנוסדה על ידי ריצ'רד אלן בשנת 1787.
לאחר מלחמת האזרחים, מיזוג של שלוש קבוצות בפטיסטים קטנות יותר הקים את האמנה הבפטיסטית הלאומית. ארגון זה הוא הזרם הגדול ביותר בקרב האפרו־אמריקאיים הנוצרים והשני בגודלו בקבוצות הבבטיסטיות בארצות הברית. כנסייה אפרו־אמריקאית אינה בהכרח ישות נפרדת. כמה כנסיות אפריקאיות־אמריקאיות קיימות כחברים בזרמים לבנים בעיקרם. הכנסיות האפרו־אמריקאיות שימשו לאנשים אפרו־אמריקאים עמדות מנהיגות והזדמנויות להתארגנות שנשללו בחברה האמריקאית המרכזית. בגלל זה, הכמרים האפרו־אמריקאים הפכו לגשר בין הקהילות האפרו־אמריקאיות והאירופיות אמריקאיות ובכך מילאו תפקיד מכריע בתנועה לזכויות האזרח. כמו נוצרים רבים, גם נוצרים אפרו־אמריקאים משתתפים בהצגת חג המולד או משתתפים בה. המולד השחור של לנגסטון יוז הוא סיפור מחודש של סיפור המולד הקלאסי עם מוזיקת הבשורה. הפקות ניתן למצוא בבתי הקולנוע ובכנסיות אפרו־אמריקאיות בכל רחבי ארצות הברית.
אסלאם
דורות לפני כניסתו של סחר העבדים האטלנטי, האסלאם הייתה דת משגשגת במערב אפריקה עקב הבאתו בדרכי שלום באמצעות הסחר הטרנס־סהרי בין שבטים בולטים בדרום סהרה לערבים הברברים בצפון אפריקה. בהעידו על עובדה זו הסביר המלומד מערב אפריקה צ'יכה אנטה דיופ: "הסיבה העיקרית להצלחת האסלאם באפריקה השחורה [...] נובעת מכך מהעובדה שהוא הופץ בתחילה בדרכי שלום על ידי מטיילים ערבים־ברבריים בודדים למלכים ושכירים שחורים מסוימים, אשר אז הפיצו את זה לאלה שנמצאים תחת תחום שיפוטם. עבדים רבים מהדור הראשון הצליחו לשמור על זהותם המוסלמית, אך צאצאיהם כבר אינם. העבדים הומרו בכפייה לנצרות כפי שקרה בארצות הקתוליות או חוו אי־נוחות גסה לקיים את הפרקטיקה הדתית שלהם כמו במקרה של יבשת אמריקה הפרוטסטנטית.
בעשורים שלאחר העבדות ובמיוחד בעידן השפל, האסלאם התחדשה בצורה של תנועות גלויות ולעיתים שנויות במחלוקת בקהילה האפרו־אמריקאית. הראשון מבין הראויים לציון היה מקדש המדע המורי של אמריקה, שנוסד על ידי נובל דרו עלי. עלי השפיע עמוקות על וואלאס פרד, שהקים בהמשך את האומה הלאומנית השחורה של האסלאם בשנת 1930. אליהו מוחמד הפך לראש הארגון בשנת 1934. בדומה למלקולם X, שעזב את אומת האסלאם בשנת 1964, כיום רבים מהמוסלמים אפרו־אמריקאים מקיימים את האסלאם המסורתי.
חברים רבים לשעבר באומה הלאומנית של האסלאם הומרו לאסלאם סוני כאשר וורית דין מוחמד השתלטה על הארגון לאחר מות אביו בשנת 1975 ולימד את חבריו את הצורה המסורתית של האסלאם על בסיס הקוראן. סקר שנערך על ידי המועצה ליחסים אמריקאים־אסלאמיים מראה כי 30% מהמשתתפים במסגד הסוני הם אפרו־אמריקאים. למעשה, מרבית המוסלמים האפרו־אמריקאים הם מוסלמים אורתודוקסים, מכיוון שרק 2% הם מאומת האסלאם.
יהדות
ישנם 150,000 אפרו־אמריקאים בארצות הברית העוסקים ביהדות. חלקם חברים בקבוצות יהודיות מיינסטרימיות כמו התנועות הרפורמיות, הקונסרבטיביות או האורתודוקסיות ביהדות; אחרים שייכים לקבוצות יהודיות שאינן מיינסטרימיות כמו בני ישראל השחורים. בני ישראל העבריים השחורים הם אוסף של ארגוני דת אפרו־אמריקאים שפרקטיקותיהם ואמונותיהם נגזרות במידה מסוימת מהיהדות. תורתם המגוונת כוללת לעיתים קרובות כי אפרו־אמריקאים הם צאצאים מבני ישראל המקראיים.