cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שילה (יישוב מקראי)
חורבן שילה
ממצאים ארכאולוגים מעידים על מרכזיותה של שילה טרם החורבן ומצביעים על כך שגם לאחר חורבנה של שילה שמתוארך בבדיקת פחמן 14 ל-1050 עד 1000 לפנה"ס, המשיך להתקיים בה יישוב ישראלי עד לשנת 722 לפנה"ס, עם תבוסת ממלכת ישראל לאשור וחורבן שאר הערים הישראליות. בין תושבי שילה לאחר החורבן הראשון נמנה הנביא אחיה, שנודע בכינויו "השילוני".
ימי הביניים - היום
מימי בית ראשון ועד לימי הביניים התקיימה עלייה לרגל לשילה. בתחילה היו אלו היהודים, לאחריהם הנוצרים, שבתקופה הביזנטית הקימו בעיר שתי כנסיות, הבזיליקה וכנסיית הצליינים, ולאחר מכן, בתקופה הערבית הגיעו לעיר המוסלמים, אשר הסבו נזק רב למבנים שהיו במקום, כשלקחו מהם חלקים לבניית בנייניהם. אחד הבניינים שהשאירו אחריהם הערבים הוא "מסגד השישים" (ג'אמיע א-סיתין) אשר נבנה כנראה בסביבות המאות התשיעית והעשירית, ובו חלקים מהכנסיות הביזנטיות, ומשוער כי בית הכנסת שעליו סיפר אשתורי הפרחי משמש כבסיס המבנה, זאת לפי מספר סממנים יהודיים המצויים בו.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ביקרו בעיר מספר משלחות מחקר ארכאולוגיות, אשר החלו את החפירה במקום. כיום שוכן באתר מרכז מבקרים ארכאולוגי, ומתקיימים בו סיורים מודרכים.
שרידים ארכאולוגיים
בתל שילה נחשפו שרידים המלמדים על קיומו של יישוב באזור זה מתקופת הברונזה התיכונה ועד ימינו, בהם פסיפסים מרהיבים, שתי כנסיות, מסגד עתיק ובית כנסת עתיק. חשיפת השרידים מתקופת הברזל הובילה לזיהוי האתר עם תל שילה המקראית, בו היה המשכן בתקופת התנחלות השבטים.
במאי 2012 התגלו בחפירות מטבעות עתיקים עליהם הוטבע "שנת... לגאולת ירושלים". הארכאולוגים מניחים שהמטבעות הם מתקופת המרד הגדול. בחפירות הצלה שנערכו על ידי קמ"ט ארכאולוגיה בשנת 2014 התגלו שתי גתות שהתקיימו בין התקופה הביזנטית המאוחרת לבין התקופה המוסלמית הקדומה. קיומן של גתות אלו מלמד על ההמשכיות של היישוב האנושי באזור זה.
בשנת 2013 נחשפה במקום כנסייה מהעתיקות בעולם (מהמאה ה-4 לספירה), ובה רצפת פסיפס גדולה. בכנסייה שלושה חדרים, והיא התגלתה ליד הבזיליקה בעקבות שיטפון מי גשמים שחשף אותה. הכנסייה נחשבת לאחת הקדומות בארץ ישראל.
בשנת 2018 התגלה בשילה רימון חרס קדום, מתקופת המשכן
כנסיות בתקופה הביזנטית
בחפירות שהתקיימו בשנים 1926–1932 נחשפו שתי כנסיות ביזנטיות. שרידי הכנסיות נמצאו בצדו הדרום-מזרחי של האתר למרגלות התל. הכנסיות תוארכו על ידי החופרים למאה ה-6 לספירה.
שתי הכנסיות חרבו בתקופת הכיבוש הערבי. נמצא שנעשה שימוש משני בחלק מהפריטים האדריכליים, במבנים הערביים במקום.
אתר התיירות במקום
שילה הקדומה היא אתר תיירותי של המועצה האזורית מטה בנימין. באתר מתקיימות פעילויות שונות הכוללות סיורים מודרכים, סיורי מטמון ועוד. ב-2013 נפתח בתחומי האתר מגדל הרואה - מגדל תצפית הכולל מוזיאון ארכאולוגי ובו ממצאים מכל התקופות בהן היה האתר מיושב, ואודיטוריום בו מוקרן על קירות שקופים סרט פנורמי המספר את סיפורו המקראי של המקום, והופק באתר עצמו בהשתתפות 150 שחקנים וניצבים.
התוכניות העתידיות של האתר כוללות הקמת אמפיתיאטרון, מרכז מסחרי, גלריות ומלון עם 60 חדרים. תושבים פלסטינים שכנים הגישו למועצה העליונה לתכנון בשטחי המנהל האזרחי התנגדויות לתוכניות אלו, בטענה של פגיעה באדמותיהם. התנגדות נוספת הייתה של עמותת "עמק שווה", שטענה שתהיה פגיעה בשכבות הארכאולוגיות. המועצה דחתה את רוב ההתנגדויות ואישרה את הבנייה, בכפוף למתן פתרון לאיסור המוטל על פלסטינים להיכנס למקום, בהתאם לצו אלוף הפיקוד ומאחר שהוא מצוי בתחום ההתנחלות שילה. עבודות בינוי שהתבצעו באתר בניגוד לחוק לפני האישור, הופסקו על ידי המועצה האזורית מטה בנימין, ואושרו בדיעבד על ידי המועצה העליונה, בנימוק שהן משתלבות בתוכניות הפיתוח שאושרו.
עתירה לבג"ץ נגד דרך ניהול האתר על ידי עמותה, נדחתה על ידי בג"ץ.
ערוץ 2 הניסיוני
ערוץ 2 הניסיוני הוא שמו המקובל של ערוץ 2 בתקופת שידורי הניסיון שהחלו ב-7 באוקטובר 1986 ונמשכו עד 3 בנובמבר 1993. שידורי הניסיון היו אמורים לפעול זמן קצר, עד לבחירת הזכיינים להפעלת הערוץ באופן מסחרי. אך הליכי החקיקה נמשכו שנים ארוכות, והערוץ הרחיב בהדרגה את היקף שידוריו, עדיין תחת שידורי הניסיון.
ניסיונות ראשוניים להקמת ערוץ שני
דיונים על הפעלת ערוץ שני החלו כשלוש שנים לאחר הקמת הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968, תחילה במסגרת רשות השידור. זאת עם הרחבת שעות השידור של הטלוויזיה הישראלית, (בשנתיים הראשונות הערוץ שידר רק ארבעה ימים בשבוע, שעות ספורות), והעובדה שהערוץ היחיד היה משותף ל בשעות הבוקר ואחר הצהריים, ושידורי הטלוויזיה בערבית לפנות ערב. במרץ 1971, הורה שר החינוך והתרבות יגאל אלון (שהיה השר הממונה על רשות השידור) להחיש את ההכנות להפעלת ערוץ שני, במטרה להפעיל את הטלוויזיה הלימודית בנפרד מ"הטלוויזיה הכללית" (כפי שכונה הערוץ הראשון באותן השנים), אך ראש הממשלה גולדה מאיר דחתה את ההצעה. בדצמבר 1972, הציע יו"ר הוועד המנהל של רשות השידור, ולטר איתן, שהערוץ השני ימומן מפרסומות. עם זאת, בשלב זה היה מדובר בתוכנית לטווח ארוך, מאחר שהיו אז רק 5 שעות שידור ביום. רעיון שידורי הפרסומות העלה התנגדות על כך שיביא לעידוד צריכה מיותרת. גם בעלי העיתונים בישראל התנגדו מחשש לפגיעה בהכנסות שלהם.
ביוני 1973, יו גרין, שהיה מנכ"ל תאגיד השידור הבריטי, ה-BBC, והוזמן לישראל להכין דו"ח על מבנה ותפקוד רשות השידור, המליץ להקים ערוץ שני ממומן מפרסום. ביוני 1974, מנכ"ל רשות השידור יצחק לבני הכריז שיש צורך בערוץ שני בטלוויזיה, שישדר בצבע (השידורים בישראל אז היו בשחור לבן) ושיכללו שידורי פרסומת. אך השר הממונה אהרן ידלין דחה את הרעיון.
נושא הקמת ערוץ שני קיבל תנופה לאחר המהפך הפוליטי ב ועליית הליכוד לשלטון ב-1977. גורמים שונים החלו ללחוץ על הממשלה לאשר הקמת ערוץ שני על ידי המגזר הפרטי, למרות התנגדות השר הממונה זבולון המר. ביולי 1978 הקימה הממשלה ועדה לבדיקת הסוגיה בראשות חיים קוברסקי. בהקמת ערוץ שני ציבורי תמכה הנהלת רשות השידור, ואילו איגוד המפרסמים תמך בהקמת ערוץ שני מסחרי. בעלי בתי הקולנוע בישראל התנגדו להקמת ערוץ נוסף הוועדה המליצה להקים ערוץ נוסף שיפעל מחוץ למסגרת רשות השידור, בפיקוח רשות נפרדת, וימומן משידור פרסומות. ההמלצות נגנזו עקב התנגדות המפד"ל, שהייתה אז מרכיב חשוב בקואליציה, לשידורים מסחריים.
הקמת הערוץ
בסוף שנת 1984 החליט שר התקשורת אמנון רובינשטיין, זמן קצר לאחר שמונה לתפקיד, שוב לקדם את הקמתו של ערוץ שני. הוא ייסד מינהלת הקמה לערוץ בראשות אברהם פורז ואורן טוקטלי, שעסקה בניסוח הצעת חוק להקמת הערוץ לפי המודל הבריטי של ערוץ ITV, בשיטה של זיכיונות לימי שידור. בסוף 1985 הצעת החוק הייתה מוכנה, והחל הליך החקיקה. בקיץ 1986 החלו שבע קבוצות להתארגן להתמודד על זיכיונות השידור. בספטמבר אישרה הממשלה את טיוטת החוק, והעבירה אותו לאישור הכנסת, למרות התנגדות מנכ"ל רשות השידור אורי פורת. החוק עבר בקריאה ראשונה בכנסת ב-1 בדצמבר.
במרץ 1987 החל שידור משפט דמיאניוק בערוץ השני. לאחר שהטלוויזיה החינוכית הקליטה את כל מהלך המשפט, אך לא היה לה זמן בשידור ישיר, החליט השר רובינשטיין לשדר אותו בערוץ 2. בעקבות שיתוף הפעולה הרחיב ערוץ 2 את שעות שידורו והחל לשדר לאורך שעות היום, החל מהבוקר, במהלך המשפט. ביום העצמאות 1987, הפיק הערוץ לראשונה משדר של 10 שעות, שכלל לראשונה גם שידור מהאולפן. ההפקה עוררה כעס ברשות השידור, וזו פנתה ליועץ המשפטי לממשלה ודרשה את הפסקת שידורי הניסיון בטענה שאינם חוקיים. היועץ המשפטי לממשלה אישר את המשך השידורים, אולם התנה זאת בכך שרשות השידור תפקח עליהם, שכן הכנסת טרם אישרה סופית את חוק הרשות השנייה, ולפי החוק שהיה קיים אז, רשות השידור הייתה הגוף היחיד שהוסמך לפקח על השידורים. בעקבות החלטת היועץ המשפטי לממשלה, הוכרח הערוץ השני לשדר רק שידורים חוזרים של תוכניות שכבר שודרו בערוץ הראשון. נאסר עליו להפיק תוכניות מקור. לרבות תוכניות אירוח, מגזינים ושידורי חדשות. אורי שנער, שהיה אז מנהל התוכן בערוץ, נאלץ לחפש בארכיון רשות השידור סדרות זנוחות עם זכויות לשידורים חוזרים ולבנות מהן את לוח השידורים. הקליפים ששובצו במשדר עודדו את חברות התקליטים לייבא ולהפיק קליפים נוספים.
פון דה נורמנדי
פון דה נורמנדי (בצרפתית: Pont de Normandie) הוא גשר מעוגן כבלים המשמש לצורכי תחבורה. הגשר מחבר בין שתי גדותיו של הנהר סיין בסמוך לשפך הנהר, בין לה הבר ואונפלר במחוז קלבדוס שבחבל נורמנדי בצפון מערב צרפת. אורכו הכולל של הגשר הוא 2,141 מטר והאורך בין שני עמודיו הוא 856 מטר.
ערוץ 2 הניסיוני
הרחבת היקף השידורים
באוקטובר 1987 פרצה שביתה ברשות השידור, שבמשך 52 ימים הביאה להפסקת השידורים של הערוץ הראשון בשעות אחר הצהריים והערב. במהלך השביתה קיבל הערוץ השני הניסיוני אישור מהממשלה להרחיב את שעות השידור שלו ולשדר גם סרטי קולנוע ותוכנית רכש שונות. משהתארכה השביתה ברשות השידור, קיבל הערוץ הניסיוני אישור לשדר בתדרים של רשות השידור, דבר שנתפס בעיני השובתים כניסיון מצד הממשלה לשבור את השביתה.
במהלך השביתה הגיעה לישראל אסירת הציון אידה נודל, אירוע חדשותי לוהט שבשל השביתה לא היה מי שישדר אותו. בערוץ 2 עטו על ההזדמנות, קיבלו אישור ממשרד ראש הממשלה ויזמו את השידור החי הראשון בערוץ. שידור טקס קבלת הפנים נעשה בחוסר ציוד הולם ובתנאים טכניים מוגבלים ולא היה חף מבעיות ותקלות שעליהן ספג ביקורת בתקשורת, אך בערוץ ראו בכך פריצת דרך. עם תום השביתה הפסיקה רשות השידור את שיתוף הפעולה עם הערוץ השני הניסיוני, אולם שידורי הניסיון לא פסקו.
פון דה נורמנדי
בניית הגשר
הגשר תוכנן על ידי המעצב הצרפתי מישל וירלוז'ה. בנייתו החלה בשנת 1988 ונמשכה כשבע שנים. הגשר נחנך ביום 20 בינואר 1995. עלות הבנייה הכוללת הייתה 419 מיליון אירו.
ערוץ 2 הניסיוני
הרחבת היקף השידורים
במהלך 1988, הופסקו הליכי החקיקה של חוק הערוץ השני, לאחר פרישת אמנון רובינשטיין מהממשלה, ביוני 1987, עקב התנגדותם של גורמים שונים להקמתו של הערוץ. בינתיים המשיכה מינהלת ההקמה בשידורי הניסיון בשעות הערב, עם תקציב צנוע שסיפק משרד התקשורת, וצוות של 8 עובדים שפעלו משלושה חדרים בניין מרכז כלל בירושלים. הערוץ השיג שיתוף פעולה עם חברות שונות שזיהו את הפוטנציאל שבשידור, ולפיכך הפיקו עבורו תכנים בחינם. כך החל הערוץ לשדר הפקות מיוחדות משלו, שחלקן נתפסו כאזוטריות, אך חלקן זכו לפופולריות רבה. ב-1988 התווספה קריינות רצף של מירב אופיר (קריינית גלי צה"ל) בין התוכניות ולהצגת הסדרות והתוכניות עם תחילת השידורים בשעות הערב המוקדמות. הערוץ המשיך להרחיב את פעילותו וחתם על הסכם שידור משחקי הליגה בכדורסל. כמו כן שודרה סדרת אנימציה השלולנים. באותה שנה פרש טוקטלי מתפקיד המנכ"ל ואת מקומו תפס ניסים משעל. משעל יזם שידורים חיים ממליאת הכנסת והצליח להשיג לערוץ אישור לתשדירי שירות ולחסויות שעזרו במימון הערוץ. משעל גייס את איש החדשות הוותיק של הערוץ הראשון, מיכה לימור, כשדר, מנחה ומגיש השידורים הישירים מהכנסת, ועם פרוץ מלחמת המפרץ, בפברואר 1991, מינה אותו כעורך מהדורת החדשות של הערוץ הניסיוני, "הבוקר במפרץ" ו"הערב במפרץ", ששודרה מאולפני הרצליה. לימור גייס צוות מערכת ובו אהרון ברנע, ניצן הורוביץ, אושרת קוטלר, אורלי יניב ועוד שורה של כתבים-עורכים שהיו לימים אנשי חדשות נודעים. התוכנית המגזינית "הערב במפרץ" והשידורים מהכנסת זכו באותם ימים לביקורות נלהבות בעיתונות המודפסת. ב-1992 החליט נסים משעל לגשת למכרז בראש קבוצה המתמודדת על הזכיינות בערוץ 2 המסחרי ומיכה לימור מונה במקומו על ידי שר התקשורת, רוני מילוא, כמנהל ערוץ 2 הניסיוני, תפקיד אותו מילא עד תחילת השידורים המסחריים.
פון דה נורמנדי
בניית הגשר
בעת בה נחנך היה זה הגשר מעוגן הכבלים הארוך בעולם, כמו גם הגשר מעוגן הכבלים בו המרחק בין עמודי התמיכה הוא הגדול ביותר. בשנת 1999 נחנך גשר טאטרה ביפן שהמרחק בין עמודיו הוא 890 מטר. בשנת 2004 איבד הגשר גם את השיא לאורך כולל של גשר מעוגן כבלים, כאשר נחנך גשר ריו–אנטיריו ביוון שאורכו הכולל 2,890 מטר.
ערוץ 2 הניסיוני
בזמן מלחמת המפרץ
הערוץ זכה לתנופה נוספת ב-1991 עם פרוץ מלחמת המפרץ הראשונה, שבגינה עבר לשידור רציף של 18 שעות ביממה במקום 5 עד אז. כדי למלא את שעות השידור רכש אורי שנער תכנים במחיר מוזל מחברות זרות שהסכימו לעזור לישראל בזמן מלחמה. כמו כן החל הערוץ לשדר לקט יומי של כתבות מוקלטות מערוצי טלוויזיה זרים (כיוון שבשלב זה אסור היה לערוץ להפיק מהדורות חדשות בעצמו) כתוכנית בוקר לפתיחת היום ("הבוקר במפרץ") וכתוכנית ערב לסיכום אירועי היום ("הערב במפרץ"). השפעה מכרעת הייתה למלחמה על התוכנית "העולם הערב", היחידה שחזתה (בביטחון הומוריסטי) שיפלו טילים על ישראל, בשעה שהתחזיות היו אחרות. ההתייחסויות ההומוריסטיות בזמן אמת למלחמה תרמו לפופולריות התוכנית בקרב הצופים הצעירים.
פון דה נורמנדי
מבנה
רוחב הגשר, 23.6 מטר, מחולק לארבעה מסלולי תנועה, שעליהם עובר הכביש המהיר A-29 המחבר בין לה הבר וסן-קנטן, וכן לשני מסלולים להולכי רגל. העמודים, היצוקים מבטון, הם בצורת האות Y הפוכה. משקלם יותר מ-20,000 טון, וגובהם 214.77 מטר. בבניית הגשר נעשה שימוש ביותר מ-19,000 טון פלדה, וב-184 כבלים.
ערוץ 2 הניסיוני
בזמן מלחמת המפרץ
בתום המלחמה הוכיח הערוץ את חשיבותו כשאזרחים הגישו עתירה לבג"ץ בתביעה להפעיל משדרים בכל הארץ. לתוכני הערוץ נוספו תוכניות מקור רבות, כגון: "נייס גיא", "חכם בלילה", והוא הפך לשחקן בולט במפת התקשורת בישראל. ב-1993, עם הכרזת הזכייניות לשידורים המסחרים, התמקדו המפיקים בהכנות לקראתם והערוץ הניסיוני צמצם את מגוון התוכניות ואת שעות השידור. בתום שידורי הניסיון, ב-31 באוקטובר 1993 הגיש רון לוינטל תוכנית פרידה שסיכמה שבע שנות שידורי ניסיון וסקרה את ציוני הדרך והרגעים הבלתי נשכחים. בשלושת הימים הראשונים של נובמבר שודרו בעיקר פרומואים ללוח המשדרים החדש וכן משדר פרידה ב-3 בנובמבר, שבו העביר מיכה לימור, מנהל הערוץ באותה עת, את שרביט השידור לזכייני ערוץ 2 המסחרי באקט סמלי מהאולפן בגבעתיים. ב-4 בנובמבר החלו שידורי ערוץ 2 המסחרי.
דורית אורגד
ביוגרפיה
דורית אורגד נולדה בברסלאו שבגרמניה (כיום בפולין) לאב רופא, קרל לדרמן. בשנת 1939, כשהייתה בת שלוש, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה, שהשתקעה בנתניה. אביה של אורגד נפטר מהתקף לב כשהייתה בת 13 וחצי. את סיפור מותו סיפרה הבת בספרה "עמליה וג'ו". בצה"ל הייתה מדריכת גדנ"ע. סיימה לימודים בכלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1986 קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה יהודית מטעם אוניברסיטת בר-אילן, על עבודה בנושא "זיקתו של פרנץ רוזנצווייג לרבי יהודה הלוי".
עסקה בהוראה במוסדות אקדמיים ובעיתונאות.
פרסמה למעלה משישים ספרים לילדים, לנוער ולמבוגרים, כולל ספר שירים. חלק מספריה תורגמו לאנגלית, צרפתית, איטלקית, ספרדית, גרמנית, רוסית, ערבית ויפנית. אחדים מספריה הוסרטו לטלוויזיה, עובדו למחזות תיאטרון ושודרו ברדיו. בשנים האחרונות היא מנחה סדנאות כתיבה לילדים ולמבוגרים.
אורגד הייתה נשואה לעמוס הלר (שעברת את שמו לאורגד, כשמה), רואה חשבון במקצועו, עד מותו ב-2016. לבני הזוג שלוש בנות.
פרט (גאולוגיה)
פרט (באנגלית: Member) הוא יחידת סלעים בסיסית בחלוקה סטרטיגרפית, יחידה ליתוסטרטיגרפית המשמשת למטרת מיפוי גאולוגי. פרט הוא חלוקת משנה של תצורה. הפרט הגאולוגי מורכב מסלעים, הנראים לעין, אשר להם זיקה בשלבי יצירתם, והנבדל משכניו על ידי גבולות סלע ברורים. לפרט הגאולוגי יש תפוצה גאוגרפית מסוימת.
להגדרת שכבה כפרט נקבעו הכללים הבאים:
הכינוי אותו מקבל הפרט מורכב משתי מילים. סוג הסלע העיקרי הבונה את הפרט ושם המקום בו מצוי הפרט. לדוגמה קונגלומרט שינארמפ. אם אין בפרט סוג סלע אחד בולט נוהגים להשמיט את שם הסלע ולהסתפק בשם המקום כשלפניו מוסיפים את המילה פרט. לדוגמה "פרט חפיר" בתצורת טקיה בנחל צין - דרגש אבן גיר מהקנומן החוצה את סלעי החרסית של תצורת טקיה.
וולמט 361 D
וולמט 361 D (באנגלית: Valmet 361 D) הוא טרקטור חקלאי, מתוצרת Valmet tractor הפינית אשר יוצר בין השנים 1960–1965.
דגם ה"וולמט 361 D" היה טרקטור דיזל השלישי של היצרן Valmet tractor אשר הוצג גוף חדש עם סגנון רחב יותר בעל הנעה אחורית.
שיירה
שיירה היא קבוצה של כלי רכב, כלי שיט, אנשים או בעלי חיים נהוגים, הנעים ביחד כדי לסייע זה בזה. לעיתים שיירה מלווה ליווי מזוין (כלומר: כוח שמירה חמוש) המגן עליה מפני התקפות. באזורים מבודדים נהוג לנוע בשיירות כדי לסייע לכלי רכב שעלולים להתקע עקב תקלה טכנית. בעת מלחמה, תנועת האספקה נעשית בשיירות כדי להגן על השיירה ביעילות. במלחמת העולם השנייה התבצעה רוב תנועת אוניות הסוחר בין אמריקה הצפונית ובריטניה או ברית המועצות בשיירות המלוות על ידי אוניות מלחמה.
וולמט 361 D
בשנת 1962 נוספו: מנעול דיפרנציאלי, מושב מרופד, והדגם נבנה עם הידראוליקה חדשה ומתוחכמת.
סך הכול יוצרו 14,796 יחידות.
שיירה
שיירת עגלות
שיירת עגלות או גם שיירת קרונות (באנגלית: wagon train) היא קבוצת עגלות מכוסות (קרונות) הנוסעות יחד לשם עזרה הדדית והתגוננות בפני תקיפה. הדוגמאות הידועות ביותר בהקשר זה הן שיירות הקרונות של המתיישבים במערב הישן של אמריקה, שהתקבצו וחצו יחד את המישורים ומעברי ההרים ושיירות הקרונות של הטרקבורים בדרום אפריקה.
בהקשר צבאי שיירת משא (baggage train) הייתה שיירת הקרונות שבאה בעקבות הצבא שנשאה אספקה ותחמושת.
שושלת רומנוב
בית רומנוב (ברוסית: Рома́новы) היא שושלת הצארים השנייה והאחרונה ששלטה באימפריה הרוסית שלטון אבסולוטי בין השנים 1613 ל-1762 באופן ישיר, ומ-1762 עד 1917 באמצעות שושלת הולשטיין-גוטורפ-רומנוב, שראתה עצמה כהמשך בית רומנוב.
הרומנובים זכו לגדולה כבויארים (אצולה פאודלית) של הדוכסות הגדולה של מוסקבה ואחר כך תחת שלטון הצארים של רוסיה בשושלת רוריק, שנכחדה עם מותו של הצאר פיודור הראשון בשנת 1598. לאחר קרבות ירושה בתקופת הצרות נבחר ב-21 בפברואר 1613 מיכאל רומנוב בן ה-16, לצאר של רוסיה על ידי הפרלמנט (Zemsky Sobor), ובכך נוסד בית רומנוב (Romanovs) כשושלת הצארים השנייה של רוסיה. נכדו של מיכאל, פיוטר הגדול, העביר את הבירה של רוסיה תחת רומנוב לסנקט-פטרבורג והקים את האימפריה הרוסית בשנת 1721 והפך את המדינה למעצמה גדולה באמצעות סדרה של מלחמות ורפורמות. שלטון צאצאיו הישירים של בית רומנוב הסתיים בשנת 1762, כאשר הצארית יליזבטה, קיסרית רוסיה נפטרה. יורשה, פיוטר השלישי, היה מבית הולשטיין-גוטורפ, שלוחה של בית אולדנבורג הגרמני ששלט בדנמרק, ולכן צאצאיה של יליזבטה נקראים לפעמים "הולשטיין-גוטורפ-רומנוב". עם התפטרותו של הצאר ניקולאי השני ב-15 במרץ 1917 בעקבות מהפכת פברואר הסתיימו 304 שנים של שלטון רומנוב. ב-1918 הוצאו להורג הצאר ומשפחתו על ידי הבולשביקים, ו-47 ניצולי בית רומנוב הוגלו לחו"ל.
מוצא ועלייה לשלטון
מוצאה של שושלת רומנוב, ושל לפחות עוד עשרים משפחות אצולה רוסיות אחרות, היה הבויאר אנדריי קובילה שחי באמצע המאה ה-14. מעמדה של השושלת עלה בזכות צאצאיתו של קובילה, אנסטסיה רומנובה, שחיה באמצע המאה ה-16 ונישאה לצאר איוואן הרביעי משושלת רוריק. שם אביה של אנסטסיה היה רומן, ומכאן נגזר שמה של השושלת. אנסטסיה הייתה הקיסרית הראשונה של רוסיה, ומותה המוקדם בשנת 1560 שינה את מזגו של איוואן, שהאמין כי הבויארים הרעילו אותה. פיודור, בנם של איוואן ואנסטסיה, שירש את מקומו של אביו, היה השליט הרוסי האחרון משושלת רוריק לאחר 700 שנות שלטון. את כתרו ירש גיסו, בוריס גודונוב, שכדי להרחיק מהשלטון את בני משפחת רומנוב הגלה אותם לקצוות המדינה.
מזלה של שושלת רומנוב חזר שוב בתקופת הצרות, לאחר פרק זמן בו שלטו בוריס גודונוב, דמיטרי הכוזב הראשון ווסילי שויסקי, כשבשנת 1613 נבחר לכתר הנער מיכאל הראשון (1596-1645), מייסד בית רומנוב (שהיה אחיינה מדרגה שנייה של הקיסרית אנסטסיה רומנובה). מיכאל רומנוב עלה לשלטון ברוסיה בזמן תקופה של תוהו ובוהו בממלכה הקפואה רחבת הידיים (שנים מעטות קודם הפולנים שלטו במוסקבה ורק התקוממות רוסית עממית שמרה על עצמאות הממלכה), הוא ייצב את הממלכה ויצר שושלת יציבה ששלטה במשך כ-300 שנה על אימפריה רחבת ידיים.
משבר ירושה
הצאר פיוטר הגדול הפך את רוסיה למעצמה אירופאית מדרגה ראשונה, שיכלה להתמודד צבאית במלחמה הצפונית הגדולה. החל מאותה תקופה רוסיה החלה בשורה של מערכות צבאיות שהביאו אותה לשלוט על שישית מיבשת כדור הארץ. לאחר מותו של פיוטר עברה המדינה תקופה של משבר ירושה, שכן בנו היחיד ויורש העצר של הצאר, אלכסיי, הוצא להורג באשמת בגידה במדינה. לאחר מות בנו של אלכסיי, הצאר פיוטר השני, בשנת 1730 נכחד בעצם הענף הגברי של שושלת רומנוב. נשות השושלת היחידות שנותרו היו דודותיו של פיוטר השני, הקיסרית אנה והקיסרית יליזבטה, ששלטה במדינה בהצלחה עד מותה בשנת 1762. משום שגם אנה וגם יליזבטה לא ילדו יורשים זכרים יורש העצר היה צריך להיבחר בין שני נסיכים: איוואן השישי, אחיינה מדרגה שנייה של אנה אותו אימצה כשהיה תינוק, או קארל פטר, דוכס הולשטיין-גוטורפ, אחיינה של יליזבטה, שהיה גם באותה התקופה יורש העצר לכס המלוכה השוודי. יליזבטה העדיפה את אחיינה, וקארל פטר הוכתר לאחר מותה כצאר פיוטר השלישי, הצאר הרוסי הראשון לשושלת הולשטיין-גוטורפ-רומנוב.
שושלת הולשטיין-גוטורפ-רומנוב
על אף שפיוטר השלישי לא השתייך ישירות לשושלת רומנוב, הוא שמר על השם והדגיש את מוצאו מפיוטר הגדול. בנו של פיוטר השלישי, הקיסר פאבל הראשון, היה גאה במיוחד בהיותו נינו של הצאר הרוסי הגדול, על אף שאמו הגרמנייה, יקטרינה השנייה, רמזה בזיכרונותיה כי הוא בכלל היה בנו של מאהבה, הרוזן סלטיקוב. פאבל, שהיה מודע לסכנת היווצרות מלחמות ירושה, חוקק חוקים חדשים וקפדניים במיוחד לשושלת רומנוב, שקבעו בין השאר את חוקי הירושה המדויקים, וכן קבעו כי כל הקיסרים ונשותיהם חייבים להשתייך לדת האורתודוקסית. בנו של פאבל, אלכסנדר הראשון, הוסיף לחוקים אלו וקבע כי חברי משפחת המלוכה הרוסית חייבים להינשא בהתאם למעמדם, כלומר לחברי משפחות מלוכה אחרות. בסך הכל שלטו ברוסיה שישה קיסרים משושלת הולשטיין-גוטורפ-רומנוב: פאבל הראשון, אלכסנדר הראשון, ניקולאי הראשון, אלכסנדר השני, אלכסנדר השלישי וניקולאי השני. כולם נישאו לנסיכות גרמניות, חוץ מאלכסנדר השלישי, שנישא לנסיכה דנית. מצב זה גרם לבעיה במהלך מלחמת העולם הראשונה, אז האמין הציבור הרוסי שהקיסרית, אלכסנדרה פיודורובנה, תמכה בצד הגרמני.
בשנת 1917 גרמה מהפכת פברואר לניקולאי השני לוותר על כס המלוכה לטובת אחיו מיכאיל, שסירב לקבל על עצמו את התפקיד ובכך סיים את שלטון שושלת רומנוב, שנמשך יותר מ-300 שנים. בעוד חלק מחברי השושלת הצליחו לברוח מהמדינה לאחר תחילת המהפכה, רבים מהם נשארו ברוסיה. ניקולאי השני, רעייתו אלכסנדרה וחמשת ילדיהם נרצחו על ידי מהפכנים בולשביקים. בשנת 1991 נמצאו והוצאו מקברם גופותיהם של הקיסר והקיסרית לשעבר, יחד עם גופותיהם של שלושה מילדיהם. מכיוון ששתי גופות היו חסרות, רבים מאמינים כי שניים מילדי הקיסר הצליחו להימלט מהרוצחים, על אף שעד היום ישנה מחלוקת באשר לזהותם של שני הילדים שגופותיהם לא נמצאו. בשנת 1998 נקברו הגופות בקתדרלת פיוטר ופאבל שבסנקט פטרבורג, שם קבורים רבים מבני שושלת רומנוב. בשנת 2007 התגלו שרידי שתי גופות סמוך למקום הימצאות גופותיהם של שאר בני משפחת רומנוב, ולאחר בדיקות דנ"א מעמיקות, התגלה כי הגופות שנמצאו הן גופות שני הילדים החסרים.
שושלת רומנוב כיום
כיום ישנם כמה טוענים לכתר הרוסי ולראשות שושלת רומנוב: מריה ולדימירובנה רומנובה, נינתו הגדולה של הצאר אלכסנדר השני ובנה גאורגי מיכאילוביץ', אנדריי אנדרייביץ' רומנוב, צאצאו של הצאר ניקולאי הראשון וקרל אמיך, נסיך ליינינגן, נכדה של מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, נינתו של הצאר אלכסנדר השני.
מוחמד ולד עבד אל-עזיז
מוחמד ולד עבד אל-עזיז (בערבית: محمد ولد عبد العزيز, נולד ב-20 בדצמבר 1956) הוא נשיא מאוריטניה לשעבר בין השנים 2009–2019. כאיש צבא בכיר, אל-עזיז היה דמות מובילה בהפיכה הצבאית שארעה במדינה בשנת 2005 שהדיחה את הנשיא המכהן מעאוויה ולד סידאחמד טאייע. בשנת 2008 אל-עזיז הוביל עוד הפיכה אשר הפילה את הנשיא המכהן. בעקבות הפיכה זו, אל-עזיז התמנה לנשיא זמני בהמשך נבחר גם לנשיא באופן קבוע. הוא שימש גם כיושב ראש האיחוד האפריקאי בשנים 2014-2015.
ביוגרפיה
אל עזיז נולד ב-20 בדצמבר 1956 במאוריטניה כשהייתה תחת שלטון צרפתי. בשנת 1977 הוא הצטרף לאקדמיה הצבאית במקנס שבמרוקו. מלימודיו באקדמיה הצליח אל-עזיז להתקדם בדרג הצבאי. ביוני 2003 ובאוגוסט 2004 היה ממדכאי ניסיונות להפיכה במדינה. בשל כך, זכה אל-עזיז לאותות ועיטורים.
ב-3 באוגוסט 2005 הפיל אל-עזיזי (יחד עם אישי צבא נוספים) את שלטונו של מעאוויה ולד סידאחמד טאייע. אל-עזיזי ואנשיו תוארו על ידי אקדמאים מערביים כקבוצה לאומנית, נאצריסטית, חילונית ופאן-ערבית. ב-30 באוגוסט 2007 התמנה אל-עזיז לרמטכ"ל מאוריטניה ובסוף פברואר 2008 מונה גם לשליחו האישי של הנשיא למלך מרוקו מוחמד השישי.
למרות יחסיהם הטובים, אל-עזיז והנשיא החלו להסתכסך ביניהם במאי 2008. כשלושה חודשים לאחר מכן פוליטיקאים שונים החלו לעזוב את מפלגת השלטון. ב-6 באוגוסט אל-עזיז הוביל הפיכה נוספת. באותו היום הצבא תפס את הנשיא, ראש הממשלה ושר הפנים בבירה נואקשוט. ב-7 באוגוסט הוכרז כי שלטונו של הנשיא פסק, וכי כעת השלטון בידי מועצה בת 11 חברים כשאל עזיז בראשה. לפי ההכרזה, מועצה זו תפעל עד בחירות שיתקיימו בהקדם. המערב (ובמיוחד צרפת) גינו בחריפות את ההפיכה. בשבועות שלאחר ההפיכה אל-עזיז שוחח רבות עם מנהיגים זרים והתראיין לתקשורת הבינלאומית בניסיון להסביר את הלגיטימציה החוקית כביכול של ההפיכה. בסופו של דבר המועצה העליונה של המדינה הורכבה כולה מאנשי צבא, דבר שעורר ביקורת רבה. ב-13 באוגוסט הפרלמנט אישר את ההפיכה ואת ממשלתו החדשה של אל-עזיז.
בחודשים שלאחר ההפיכה, מרוקו, סנגל ולוב הכריזו על תמיכה במשטר החדש, בעוד ששלטון אלג'יריה התנגד להפיכה בחריפות וניסה לגייס למטרה זו את האיחוד האפריקאי שבסופו של דבר אכן גינה את אל-עזיז והטיל כמספר סנקציות על הממשל החדש. ארצות הברית גינתה את ההפיכה וטענה כי הפיכה זו הייתה בלתי חוקית. ממשלתו של אל-עזיז הבטיחה שתנהל בחירות הוגנות בשנה שלאחר ההפיכה ואל עזיז עצמו הכריז על מועמדות לתפקיד נשיא המדינה ולכן התפטר מתפקידו כנשיא הזמני. מפלגות האופוזיציה סירבו בתחילה להשתתף בבחירות מתוך טענה שהן יזויפו ממילא.
בבחירות לנשיאות, שהתקיימו ב-18 ביולי 2009 אל-עזיז ניצח עם כ-52.58% מהקולות, ולכן התפטר ממפלגתו. הוא הושבע לתפקיד באופן רשמי ב-5 באוגוסט. ב-13 באוקטובר 2012 נורה אל-עזיז ונפצע אנושות, אך שרד. ישנן מחלוקות (כתוצאה מדיווחים סותרים) האם תקרית הירי הייתה התנקשות מתוכננת (ואם כן - לא ברור מי ביצע אותה) או תאונה. בסופו של דבר אל עזיז הובל לבית חולים בפריז, שם החלים.
סלאוויטא
סלאוויטא (אוקראינית: Славута; פולנית Slawuta) היא עיירה במחוז חמלניצקי באוקראינה, המרכז המנהלי של מחוז סלאוויטא. בשנת 2001 חיו בעיר מעל 34,000 תושבים.
העיירה הייתה מקום מושבם של נסיכי סנגושקו (Sanguszko).
יהודי סלאוויטא
בעיירה חיו יהודים מתחילת המאה ה-18, ובשנת 1765 נרשמו בסלאוויטה 246 יהודים משלמי מס גולגולת. העיירה נתפרסמה בקרב היהודים בשל דפוס סלאוויטא העברי, שנוסד (בשנת 1792) ונוהל בידי הרב משה שפירא, בנו של רבי פנחס מקוריץ ובניו (ר' שמואל ר' אבא ופינחס שנודעו לימים בשם 'האחים מסלאוויטא').
ב-1847 נמנו בסלאוויטה 1,658 יהודים, וב-1897 נמנו בה 4,900 יהודים, שהיוו 57% מכלל תושבי היישוב. בשנת 1926, עת ישבו בעיירה כ-4,700 יהודים (45% מכלל התושבים), חיסלו הסובייטים את מוסדות הקהילה.
בשואה
העיירה נכבשה בידי הגרמנים בתחילת יולי 1941. כעבור כחודש רצחו שוטרים גרמנים 322 מיהודי העיירה, וב-30 באוגוסט 1941 רצחו בה כ-1,000 יהודים נוספים.
בינואר 1942 רוכזו יהודי העיירה הנותרים ויהודים נוספים מהסביבה בגטו שהוקם ביישוב, בו חויבו בענידת סרט זרוע ובביצוע עבודות כפייה. בשל הרעב, הצפיפות והמחלות בגטו, מתו רבים מיושביו.
ב-26 ביוני 1942 נערכה בגטו אקציה המונית, בה נורו למוות בסמוך לעיירה כ-5,000 יהודים. יתר היהודים בעלי המקצוע שהושארו בגטו נרצחו ב-10 בספטמבר 1942.
בסמוך לעיירה הוקם בעת הכיבוש הגרמני מחנה עבודה, אליו הועברו יהודי אניפולי וסביבתה. רוב היהודים הללו נרצחו בשואה בשלבים שונים.
לאחר השואה שימש כרב ליהודים המעטים ששבו לעיירה רבי יצחק גדליה ליברזון, מצאצאי רב ליבר מברדיצ'ב. הוא שימש כרב, שוחט ומוהל לכל יישובי הסביבה. לאחר פטירתו בשנת 1982, עמדו בנותיו בראשות הקהילה.
דיאור פישר
דיאור פישר (באנגלית: D'or Fischer; נולד ב-12 באוקטובר 1981 בפילדלפיה, פנסילבניה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי המשמש כיום כמאמן הפיתוח ועוזר הווידאו בקבוצת ניו אורלינס פליקנס מליגת ה-NBA.
קריירה
נולד וגדל בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית. פישר שיחק בליגת המכללות במדי אוניברסיטת נורת'ווסטרן ולאחר מכן במדי אוניברסיטת מערב וירג'יניה. לאחר שש עונות החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת ה-NBDL רואנוק דאזל.
לאחר עונה אחת עזב את ארצות הברית ועבר לשחק באירופה, שם שיחק במועדונים אנוויל ולוצלאווק הפולני (עונת 2005/06), אולדנבורג הגרמני (עונת 2006/07) וברי הבלגי (עונת 2007/08). במועדון הבלגי הציג יכולת טובה והעמיד ממוצעים של 14.4 נקודות וכ-11 ריבאונדים בממוצע למשחק. בזכות יכולת זו נכלל פישר בסיום העונה בחמישיית העונה.
באוגוסט 2008 חתם פישר במועדון הכדורסל הישראלי מכבי תל אביב. הוא היה מהמצטיינים בקבוצתו בליגת העל וביורוליג בעונת 2008/09, וסייע לה לזכות באליפות ישראל ולהעפיל לשלב הבתים השני של היורוליג, הטופ 16. ב-2 במרץ 2009 היה פישר מעורב בקטטה במועדון בתל אביב ונפצע בפניו. הוא אושפז ונותח בבית החולים איכילוב ונעדר ממשחקי הקבוצה למשך כחודש.
בתום העונה יצא פישר למחנות של קבוצות מליגת ה-NBA, אך לא סיכם בקבוצה כלשהי והחליט להישאר שנה נוספת במכבי.
ביולי 2014 קיבל אזרחות ישראלית, ולאחר מכן הצטרף לנבחרת ישראל. מכבי תל אביב והפועל ירושלים ניסו לצרפו אך דרישותיו הכספיות הגבוהות גרמו לחתימתו באוניקס קאזאן.
בקיץ 2015 שוחרר פישר מקאזאן והצטרף לשורותיה של הפועל ירושלים.
ב-25 במרץ 2016 שוחרר מהפועל ירושלים לאחר שביקש להשתחרר מסיבות אישיות.
בינואר 2017 חתם לחודש בקבוצת קפטנס ארסיבו מפוארטו ריקו. לאחר סיום חוזהו חתם בקבוצת ולמירה מלטביה.
באוגוסט 2017 חתם בשיגה לייקסטארס מהליגה היפנית.
ב-10 בפברואר 2019 חתם פישר בקבוצת בני הרצליה. ב-11 בדצמבר 2019 חתם פישר בקבוצת אליצור "איתו" אשקלון.
בעקבות הקורונה נאלץ לחזור למשפחתו ופרש מכדורסל פעיל, לאחריו מונה למאמן בקבוצת ניו אורלינס בליגה הקיץ, לאחר שקיבל הצעה להמשיך בניו אורלינס הסכים לכך והוא משמש כמאמן בקבוצה.
חיים אישיים
ב-2014 קיבל פישר האמריקאי אזרחות ישראלית לאחר שהתחתן עם ישראלית, בזמן תקופתו במכבי תל אביב.
שאנין סוסאמון
שאנון מארי קאהולולאני "שאנין" סוסאמון (באנגלית: Shannon Marie Kahololani "Shannyn" Sossamon; נולדה ב-3 באוקטובר 1978) היא שחקנית אמריקאית ומוזיקאית. היא התפרסמה בעיקר מהסרטים: "סיפורו של אביר", "חוקי המשיכה" ו"לא יכול בלי".
ביוגרפיה
סוסאמון נולדה בהונולולו, הוואי שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי בעיקרה ממוצא אירופאי, כשמצד אמה היא גם ממוצא פיליפיני וילידי-הוואי. בתה של שרי סוסאמון, אחות במקצועה וטוד לינדברג. אחותה היא הזמרת ג'ני לי לינדברג. הוריה התגרשו כשהייתה בת חמש, והיא ואחותה גדלו בחיק אמה שנישאה בשנית למנהל סוכנות למכירת רכב, רנדי גולדמן. שאנין גדלה והתחנכה ברינו, נבדה. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, עברה ללוס אנג'לס, עם שתי חברותיה כדי ללמוד ריקוד.
קריירה
בתחילת דרכה היא דיגמנה לחברות שונות, הופיעה בפרסומות שונות בטלוויזיה וכיכבה בקליפים של אומנים שונים כמו: גו גו דולס, מיק ג'אגר וקורן. סוסאמון החלה להתפרסם בשנת 2001 כאשר שיחקה בסרט "סיפורו של אביר". בשנת 2002 היא שיחקה בסרט "לא יכול בלי" ובסרט "חוקי המשיכה" המראה את חייהם של כמה נערים ונערות בקולג'. הסרט כלל סצנות מיניות, סמים וסצנות התאבדות. בשנת 2003 היא שיחקה בסרט "המסדר".
בשנת 2005 ו-2006 היא שיחקה בתפקידים קטנים בסרטים "קיס קיס באנג באנג" ו"החופשה", ולאחר מכן בתפקיד ראשי לסרט "חותכי ורידים: סיפור אהבה" שהיה מועמד לכמה פרסים בפסטיבלים שונים ובהם לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע העצמאי באשלנד.
בשנת 2007 ו-2008 היא שיחקה בכמה סדרות אמריקאיות ובסרט "שיחה שלא נענתה". באביב 2009 שיחקה בסרט "הדרך לשום מקום", סרטו הראשון של מונטה הלמן מזה 30 שנה. ב-2010 שיחקה סוסאמון בתפקיד משנה בעונה הראשונה של הסדרה "איך להצליח באמריקה".
חיים אישיים
בין השנים 2002–2004 הייתה בזוגיות עם הסופר, דאלאס קלייטון. לה שני בנים, שנולדו ב-2003 וב-2011.
חוקת סוריה
החוקה של סוריה מגדירה את אופן פעילותה של ממשלת הרפובליקה הערבית הסורית. בין היתר, החוקה קובעת כי סוריה היא רפובליקה ערבית ודמוקרטית, המקיימת הפרדה בין דת ומדינה, ברוח האידאולוגיה הבעת'ית. כמו כן, החוקה, המנוסחת לאור עקרונות הפאן-ערביות, מגדירה את סוריה כחלק בלתי נפרד מהעולם הערבי, וכחלק אינטגרלי מהאומה הערבית הגדולה.
הגרסה העדכנית של החוקה אושררה במשאל עם והתקבלה ב-27 בפברואר 2012, בעקבות אירועי מלחמת האזרחים בסוריה.
היסטוריה
הגרסה הראשונה של החוקה נוסחה על ידי אבראהים הנאנו (בערבית: إبراهيم هنانو), ונכנסה לתוקף ב-25 באפריל 1964. גרסה זו, אשר למעט תיקונים קלים נותרה בשימוש עד ה-27 בפברואר 2012, מעגנת את מעמדה העליון של מפלגת הבעת' הערבית-סוציאליסטית, כאשר סעיף 8 לחוקה מתאר את המפלגה כמנהיגת העם והחברה (אף שבסוריה לא התקיים, באופן פורמלי, משטר חד מפלגתי, סוריה מתוארת בדרך כלל על ידי משקיפים זרים כדיקטטורה העוברת בירושה).
חוקת 1964 ממשיכה וקובעת כי הסמכות לשליטה בסוריה נתונה בידי נשיא סוריה, אשר, על פי סעיף 84 של החוקה, נבחר באמצעות משאל עם, כאשר מועמדותו מוצגת מטעם השלוחה הסורית של מפלגת הבעת'. חרף זאת, תפקיד הנשיא אינו משוריין באופן פורמלי עבור מפלגת הבעת׳, שכן בהתאם לחוקה, גורמים פוליטיים נוספים רשאים להציג מטעמם מועמדים לנשיאות סוריה.
החוקה מבטיחה שוויון זכויות והזדמנויות לכלל אזרחי סוריה, לרבות הסדרה של חוקי עבודה, וכן זכויות ותנאי עבודה עבור יולדות.
חוקת 2012
משאל העם הביא לאימוץ החוקה החדשה, אשר נכנסה לתוקף ב-27 בפברואר 2012.
סקירה
החוקה הנוכחית היא זו שאומצה במסגרת משאל העם בשנת 2012, וזאת כתגובה ישירה לאירועי מלחמת האזרחים, ולחוסר הנחת שהביעו אזרחים סורים רבים מהמצב הפוליטי הנוכחי במדינה. עם זאת, ההכרזה בדבר תוצאות משאל העם, ואשרור החוקה, נעשתה באופן יזום מטעם המשטר הסורי, כאשר לטענת המשטר, 89% מהמצביעים תמכו באשרור החוקה החדשה.
החוקה הנוכחית מחולקת ל-6 חלקים (לא כולל ההקדמה) אשר נקראים ״פרקים״:
גלובוס (תוכנית)
גלובוס היא תוכנית טלוויזיה ישראלית אשר שודרה בערוץ הראשון מאז ינואר 2000.
התוכנית נוסדה מתוך צורך למלא את החלל הריק בשידורי צהרי השבת של הערוץ הראשון (בתחילת דרכה, שודרה התוכנית בשעת הצהריים). התוכנית שודרה בימי שבת בשעות 17:30-18:30.
התוכנית עוסקת בכל פרק בנושא אחד ספציפי - מהארי פוטר, חנוך לוין צ'ארלי צ'פלין ואריך קסטנר, ועד דוקאביב, עשור לאסון התאומים ואפילו החתונה המלכותית הבריטית.
הפורמט המקובל שלה הוא שני מגישים קבועים ואחד עד שלושה אורחים 'מומחים' לנושא הנדון בפרק.
את התוכנית מגישים דוד ויצטום ואורן נהרי (אשר גם עורך אותה), מאז פרקה הראשון.
קופת חיסכון
קופת חיסכון (באנגלית: Piggy bank) היא קופסה שבה שומרים וצוברים מטבעות. בשיטה הכלכלית המודרנית, הקופסה הביתית מוחלפת פעמים רבות בקופה וירטואלית המנוהלת בבנקים ומכונה "תוכנית חיסכון".
קופות חיסכון משמשת כיום בעיקר ילדים והן מעוצבות לעיתים כדמויות צעצוע. בעבר היה נפוץ במדינות המערב עיצוב בדמות חזיר, מקרמיקה או חרסינה. כיום עיצוביהן מגוונים והן עשויות בעיקר מפלסטיק. בין השאר קיימות קופות חיסכון מכניות וחשמליות. ביפן מקובל עיצוב מנקי נקו ("החתול הרומז" בתרגום חופשי), בדמות חתול.
לקופות חיסכון המיועדות לילדים מטרה חינוכית - יצירה וחיזוק של תודעת חיסכון ותכנון הוצאות. בקופות מסורתיות הכסף משולשל לקופה דרך חריץ, ויש צורך לנתץ את הקופה על מנת לרוקנה, ובכך לחייב את הילד להצדיק את החלטותיו. הסיפור הקצר "לשבור את החזיר" שנכתב על ידי הסופר אתגר קרת עוסק בניסיון חינוך מעין זה לילד שנקשר רגשית אל קופת החיסכון שלו. קופות מודרניות כוללות לרוב פתח ריקון בתחתית הכלי ומייתרות את הצורך לשברו.
קופות החיסכון הפכו גם לפריט אספנות והן אף נמכרות כחפצי אמנות מודרנית.
בשנות השישים הפעילו הבנקים בישראל תוכניות חיסכון לילדים, שבמסגרתן קיבלו הילדים מהבנק קופת חיסכון עשויה מתכת, אספו בה כסף, והביאו אותה מפעם לפעם לסניף הבנק, לשם הפקדת הסכומים שהצטברו בקופה. תוכניות מסוג זה היו "דן חסכן" של בנק הפועלים ו"נח" (נוער חוסך) של בנק לאומי, הילדים שהשתתפו בתוכניות אלו קיבלו שי מהבנק שהתאים לגילם (לרוב שעשוע חינוכי). התוכניות הופסקו כאשר האינפלציה הגואה בין סוף שנות ה-70 לאמצע שנות ה-80 הפכה אותן לבלתי הגיוניות כלכלית. גם לאחר שהודברה האינפלציה לא חזרו לפעול, משום שהתפתחה הבנקאות לנוער במסגרתה נפתחים חשבונות בנק לנערים כבר מגיל צעיר יחסית (לרוב 16).
ליאור ייני
ביוגרפיה
ייני נולד בקיבוץ אפיקים. בנם של חיים ופנינה ייני, שעלו לארץ ישראל מרוסיה בתחילת המאה ה-20, מראשוני ומקימי קיבוץ אפיקים. סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המשותף של עמק הירדן בית ירח, ועשה את שירותו הצבאי בחטיבת גולני.
בשנת 1961 השתתף ייני בהצגה "כנרת כנרת" של תיאטרון הקאמרי. ב-1963 הצטרף לתוכנית השנייה של להקת התרנגולים בניהולה ובהדרכתה של נעמי פולני. הלהקה התפרקה אחרי שתי תוכניות, וב-1966 הקימה פולני עם חלק מיוצאי התרנגולים את להקת "החמציצים" שבה היו חברים ייני, עליזה רוזן, דבורה דותן וצביקה גרטל.
ב-1967 הקליט ייני תקליטון עם השיר הקצר "שיר הכרם" שכתב יעקב שבתאי והלחין סשה ארגוב לסרט "הוא הלך בשדות". באותה שנה השתתף ייני בסרט הקולנוע "סיירים" של מיכה שגריר, לצידם של אילי גורליצקי וזאב רווח. ייני היה שותף להקלטת השיר "עמיחי" מתוך הסרט. ב-1968 גילם את התפקיד הראשי במחזמר המצליח "איי לייק מייק" בתיאטרון גיורא גודיק, בו שר במבטא אמריקאי את "מה צריך בסך הכל בן אדם" ואת "שיר הטרמפ". ב-1969 כיכב ב"הלוך הלכה החבריא", מופע של שירי מחאה רוסיים שתרגם מרוסית יעקב שבתאי. דרורה חבקין הייתה המנהלת המוזיקלית והמעבדת של המופע, ולצידו של ייני הופיעו דודו אלהרר, תמי ספיבק, יצחק כפרי ואמנון ברנזון. ייני שר את השיר המצליח ביותר מתוך המופע "בדומיה" מאת המשורר הרוסי יבגני יבטושנקו. עוד באותה שנה השתתף ייני בסרטו העלילתי של דוד פרלוב "42:6", ביוגרפיה אפיזודית של דוד בן-גוריון.
ב-1969 הוציא ייני תקליטון עם השיר "היא יושבה לחלון" של ביאליק ללחן של דרורה חבקין. ב-1970 יצא האלבום הראשון שלו "תודה רבה", שכלל נוסף לשיר הנושא שירים כמו "את חכי לי ואחזור", "שיר הפרטיזנים", "ביום קיץ" והשיר במקצב הבוסה נובה "בואי לאילת".
ב-1972 שיחק ייני בתפקיד הראשי בסרטו של אברהם הפנר "לאן נעלם דניאל וקס?". בסרט הוא מגלם ישראלי יורד שהפך לזמר בארצות הברית, כשהוא חוזר ארצה הוא מחפש יחד עם חבריו ללימודים את מי שהיה "מלך הכיתה" ואליל הבנות. ייני גם שר את שיר הנושא בסרט, אגדה יפנית, שהלחין אריאל זילבר למילים של אהוד מנור.
ב-1973 הופיע ייני בערב שירי מיקיס תאודוראקיס שתורגמו לעברית על ידי אביבה אורשלום - ילידת בולגריה ותלמידת אומרם מיכאל איבנהוב. השתתפו במופע עוזי חיטמן, נורית גלרון, יונית שוהם, גיא יפה ונגה שלם. בין השירים הבולטים במופע היו "אפריל זהוב", "הנער החייכני" ו"אנחנו שניים". את העיבודים לשירים ביצע המעבד של תיאודודקיס, יאניס דידיליס ובהקלטות השתתפו מלוויו המקוריים של תיאודורקיס שהיו איתו אז בישראל בסיבוב הופעות.
בשנות השבעים שיתף ייני פעולה עם אביבה אורשלום בניהול "תיאטרון השמש" ו"המרכז לטיפוח הזרם ההרמוני", ועבד יחד אתה על אלבומי מוזיקה. באותה תקופה הסב את שמו מ"ליאור" ל"אליאור" (אף על פי ששמו מפורסם עד היום כליאור). ב-1976 הוציאו ייני ואורשלום את האלבומים "שירים רוסיים אהובים - קלינקה" – מופע עם דני כץ בבימוי אוריאל זוהר. "השלום שלי" – אלבום שכלל שירי שלום שנכתבו על ידי ילדים; ו"איתך תמיד", אלבום שבו כתב ייני את מילות השירים. ייני ואורשלום נסעו לחיות בצרפת, וכעבור שמונה שנים חזר ייני לישראל. הוא חידש את הקריירה שלו בעיקר בתיאטרון. ב-1987 הופיע במחזמר עלובי החיים בתיאטרון הקאמרי בתפקיד המפקח ז'אבר לצידם של דודו פישר, ריקי גל ותיקי דיין. עוד באותה שנה הלחין עבור מיקי קם את השיר "קזינו עולמי", שכתבה דפנה עבר הדני. השיר התמודד בקדם-אירוויזיון 1987, הגיע למקום השלישי, וזכה להצלחה גדולה. גם צולם לו קליפ בתוכנית "להיט בראש", וזהו השיר היחיד של קם שהופיע בתוכנית זו.
ב-1995 העלה מופע של שירים מאת המשורר והזמר הרוסי ולדימיר ויסוצקי בתרגומו של ייני. ב-2003 יצא התקליט "חדש וישן - סדרת מבראשית" הכולל את שירי אלבומו הראשון ואוסף משיריו הידועים.
חיים אישיים
ייני נישא ב-1959 לשחקנית זמירה עילם. כשנה לאחר גירושיהם, נישא ב-1963 לבמאית נעמי פולני, ולזוג נולדו בן ובת, השחקן והזמר יותם ייני (1964) שהופיע עמו בהרכב האיחוד של התרנגולים ואיה (1968) אחות במקצועה. שניהם חזרו בתשובה בהתבגרותם. יותם ייני היה חבר בלהקת "התרנגולים 2000" שחידשה את שירי התרנגולים והופיע לצד אביו בהצגות בתיאטרון חיפה. ייני ופולני התגרשו ב-1970. מאוחר יותר בת זוגו הייתה אביבה אורשלום וכאמור, הוא נסע בעקבותיה לצרפת. הקשר ביניהם הסתיים באמצע שנות השמונים. אחרי חזרתו ארצה הכיר ייני את אחייניתה של פולני, רותי, שהפכה לבת זוגו לחיים, לשניים נולד בן, הכדורגלן וקפטן נבחרת ישראל, שרן ייני (1986).
ייני נפטר ב-2 בינואר 2021, בגיל 84. נטמן בבית העלמין ירקון.
הוא הותיר אחריו שלושה ילדים, שני בנים ובת.
ג'ון טוקי
קורות חיים
טוקי אהב מאוד את הספרייה העירונית, שהייתה ייחודית מפני שהכילה כתבים של JACS ושל AMS, שבהם התעניין מאוד ואשר השפיעו עליו בהמשך חייו.
הוא קיבל תואר ראשון ושני בכימיה, שניהם מאוניברסיטת בראון, בשנים 1936–1937. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת פרינסטון, שם קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה במתמטיקה.
בעבודת הדוקטורט שלו עסק טוקי בעיקר בנושאים תאורטיים ובמתמטיקה טהורה. מלחמת העולם השנייה גרמה לו להתחיל להתעסק בפתרון בעיות מעשיות. במהלך תקופה זו עבד טוקי יחד עם עמיתיו סמואל וילקס וויליאם קוצ'רן. אחד מעמיתיו לעבודה שאל אותו שאלה סטטיסטית אשר אליה קיבל תשובה פשוטה - "אינני עוסק בסטטיסטיקה". באותו הזמן הוא החל לבלות זמן רב יותר בחברתו של צ'רלי וינסור שהיה סטטיסטיקאי ושממנו שאב את האהבה לניתוח של מידע. על פי טוקי, "היה זה צ'ארלי והניסיון בניתוח של מידע שימושי שהובילו אותי אל הסטטיסטיקה". עד סוף שנת 1945 כבר קרא לעצמו טוקי "סטטיסטיקאי".
לאחר המלחמה חזר לפרינסטון וחילק את זמנו בין עבודה באוניברסיטה לבין מחקר במעבדות בל. טוקי הפך לפרופסור במשרה מלאה בגיל 35. הוא ייסד את המחלקה לסטטיסטיקה בפרינסטון, וכיהן כיושב ראש שלה משנת 1965.
הוא קיבל פרסים רבים, בהם המדליה הלאומית למדעים מהנשיא ריצ'רד ניקסון ב-1973, ומדליית ה-IEEE ב-1982 על "תרומותיו בתחום האנליזה הספקטרלית של תהליכים רנדומליים ואלגוריתם ה-FFT.
טוקי פרש מהמדע בשנת 1985 (בגיל 70), ונפטר בניו ברנזוויק, ניו ג'רזי, בשנת 2000 מהתקף לב.
תרומותיו המדעיות
דוויד הואגלין - סטטיסטיקאי חוקר שחיבר מאמרים וספרים רבים בשיתוף עם טוקי אמר כי "הייתה לו הבנה מעמיקה בתחומים רבים בסטטיסטיקה, והוא שמח לחלוק אותם עם כל מי שנקלע עמו לדיון מעמיק... קשה למצוא תחום בסטטיסטיקה שהוא לא עסק בו או שלא הייתה לו השפעה משמעותית עליו".
תרומותיו לתחום המתמטיקה
ג'ון טוקי עסק רבות בתחום המתמטיקה, ושמו נודע עוד לפני שהגיע לפרינסטון. טוקי התעניין בתחומים רבים ביניהם: קבוצה קומפקטית, תאוריות "סנדוויץ'" כלליות ועוד. בשנות השלושים עבד טוקי עם מתמטיקאים כמו: ר. פיינמן, א. סטון, ב. טוקרמן, ושמו ממשיך להיות קשור לתאוריה המתמטית שאותה הם פיתחו - תאוריית הפלקסגונים. בנוסף לתאוריה זו אפשר למצוא תחומים רבים במתמטיקה הנושאים את שמו של טוקי: קשר גאלויס-טוקי, שקילות טוקי, פריקות טוקי, תאוריית האידיאלים האנליטיים של טוקי, סדר טוקי והלמה של טוקי.
תרומותיו בתחום ההנדסה
בזמן שהייתו במעבדות בל הספיק טוקי להטביע את חותמו גם בתחומים רבים בהנדסה. לקראת סוף המלחמה הוא המציא מעגל אלקטרוני אשר שימש את מעבדות המחקר על שם וון ניומן, ושמו רשום על פטנטים רבים נוספים בהקשר זה. טוקי התעניין גם בהנדסת המטוס U-2.
לאחר מכן נכנס טוקי לתחום הניתוח של סדרת זמן. יחד עם המינג הוא ניסח משפחה של אומדנים על הצפיפות הספקטרלית של סדרת זמן. טוקי הוא זה שניסח את תכונותיהם הסטטיסטיות, ובכך הוביל לקבלת קירובים מדויקים יותר בתחום.
התגלית שהביאה את טוקי לכותרות היא ה-(FFT (Fast Fourier Transform. בשנת 1963 בקורס מתקדם בפרינסטון הוכיח טוקי שאם רוצים לחשב את המשתנה הדיסקרטי של פורייה עבור N מספרים בתדרים של פורייה, כאשר N מבוטא באמצעות GH, מספר החזרות שנדרשות על מנת להגיע לדיוק המרבי הן (GH(H+2+G. בנוסף לכך הוא הוסיף שכאשר N=4^k, מספר החזרות שנדרשות קטן יותר מ-2N + N log2 N. ההשפעה של עבודה זאת הייתה מדהימה. כמעט בן לילה עברו מהנדסים מ"אנלוג" לעיבוד אותות דיגיטליים.
אספקט נוסף של עיבוד אותות דיגיטליים שטוקי גילה היה ההתרחשות של תופעת גיבס. הוא חקר את ההשפעות של גיוס גורמים מלכדים על מנת למנוע את אפקט ה"נזילה". ספרם של טוקי ובלקמן (1958) השפיע רבות על חוקרים בכך שהציג את שיטת האנליזה הספקטרלית המספרית.
תרומותיו לתחום הסטטיסטיקה
טוקי תרם רבות לתחום הסטטיסטיקה. הוא ניסח את ההפרדה החשובה בין ניתוח נתונים מחקרי לבין בדיקת השערות, באמונה ששיטות סטטיסטיות רבות יותר שמו דגש גדול מדי על האחרון. אף על פי שהוא האמין בשימושיות שבהפרדת שתי שיטות הניתוח הללו, הוא ציין שבמקרים מסוימים, במיוחד במדעי הטבע, זה בעייתי והוא כינה מצבים אלו בתור "מדע לא נוח".
בקריירה המדעית המוקדמת שלו עבד טוקי במעבדות בל על פיתוח שיטות סטטיסטיות למחשבים, ושם גם טבע את המונח "ביט". תחומי התעניינותו הסטטיסטיים היו רבים ומגוונים. הוא מוערך בעיקר על עבודתו עם ג'יימס קולי על אלגוריתם שכיום נקרא אלגוריתם ה-FFT של קולי-טוקי. בשנת 1970 הוא תרם משמעותית לנושא הקרוי היום אומדן ג'קניף, ובשמו הנוסף קוונולין-טוקי-ג'קניף. הוא הציג את דיאגרמת הקופסה בספרו שיצא לאור בשנת 1977- "ניתוח נתונים מחקרי".
מונחים
טוקי טבע מונחים רבים בסטטיסטיקה בעלי שימוש נרחב בתחום, אבל שני המונחים החשובים ביותר שנטבעו על ידו היו דווקא בתחום המחשבים. במהלך עבודתו עם ג'ון פון ניומן על עיצוב המחשבים הראשונים, טוקי הציג את המונח "ביט" או סיבית בעברית, כקיצור של binary digit. במונח זה נעשה שימוש בפעם הראשונה במאמר מאת קלוד שאנון בשנת 1948. בשנת 2000 פרד שאפירו, ספרן בבית הספר למשפט באוניברסיטת ייל, מצא כי ג'ון טוקי טבע את המילה "תוכנה" ובאנגלית Software כשנתיים לפני OED. גילוי זה הביא רבים להחשיב את טוקי כממציאה של מילה זו, אף על פי שטוקי עצמו לא ייחס מונח זה לעצמו.
פרסומים
רשימת פרסומים (חלקית) של טוקי לפי תאריך פרסומם:
נדב נאמן
נדב נאמן (נולד ב־2 באפריל 1939) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה בחוגים לארכאולוגיה ולתולדות עם ישראל שבאוניברסיטת תל אביב. ביוני 2012 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
חייו ופועלו
נדב נאמן נולד בקיבוץ קריית ענבים שליד ירושלים, בגיל שנה וחצי עבר עם משפחתו לקיבוץ כנרת, שם גדל וחי עד גיל עשרים וארבע. בשנים 1957-1960 שירת בצה"ל ובגמר שירותו הצבאי חזר לקיבוץ והיה חבר קיבוץ בשנים 1960 עד 1964. מאחר שאספת הקיבוץ סירבה לאפשר לו לצאת ללימודים אקדמיים, עזב נאמן את הקיבוץ והחל ללמוד באוניברסיטה, תוך שהוא מממן את לימודיו מעבודות מזדמנות, ובעיקר בחפירות ארכאולוגיות. בדרך זו רכש מיומנות בעבודה בשדה, מיומנות שהייתה לה חשיבות רבה למחקרו בעתיד. בשנים 1967-1964 השלים לימודי תואר ראשון בחוגים ארכאולוגיה, היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל. בשנים 1971-1968 השלים את לימודי התואר השני בחוג להיסטוריה של עם ישראל, וכן למד לימודים מלאים בחוג לאשורולוגיה. בשנים 1975-1972 כתב דוקטורט בנושא: 'המערך המדיני וההשתלשלות ההיסטורית בארץ-ישראל לפי תעודות עמארנה' במסגרת החוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום שבאוניברסיטת תל אביב, מדריכיו לדוקטורט היו הפרופסורים יוחנן אהרוני ואנסון רייני והיא אושרה בשנת 1977. נאמן שהה מאז סיום הדוקטורט ובמשך כל חייו האקדמיים באוניברסיטת תל אביב, בה הורה וחקר, שם הוא מכהן החל מ-1989 כפרופסור מן המניין לתולדות עם ישראל בתקופת המקרא בחוגים לתולדות עם ישראל וארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום. את שנות השבתון בילה באוניברסיטאות מובילות ברחבי העולם (אוקספורד, קיימברידג', הרווארד, פנסילבניה וגטינגן).
נאמן הוא בנו של פרופסור שלמה נאמן, שלימד בחוג להיסטוריה כללית, וכך דור שני להיסטוריונים המלמדים באוניברסיטת תל אביב. מאז שנת 2005 הוא משמש כמופקד הקתדרה ע"ש קפלן להיסטוריה של מצרים וארץ ישראל בימי קדם. ב-2008 פרש כפרופסור אמריטוס.
תגלית ראשונה
בשנת 1974 פרסם נאמן את מאמרו הראשון ובו תגלית בעלת חשיבות לא מבוטלת למחקר. הוא מצא ששני לוחות חימר כתובים בכתב היתדות בשפה האכדית, שאחד מהם יוחס לתגלת פלאסר השלישי מלך אשור והשני לסרגון השני, שייכים ללוח אחד שנשבר. באחד הלוחות קראו חוקרים את שמו של עזריהו מלך יהודה ולפיכך שיערו שנטל חלק במלחמה שהתנהלה במרכז סוריה. בשבר הלוח השני נזכרת המתקפה על העיר עזקה, שיוחסה לסרגון מלך אשור. עם חיבור שני שברי הלוחות התברר שמתואר בהם, בפירוט ניכר, מסע סנחריב מלך אשור נגד חזקיהו מלך יהודה. בעקבות זאת נשמט מן המחקר מה שנכתב קודם לכן על מסעות תגלת-פלאסר וסרגון לארץ ישראל, ולעומת זאת נוספו פרטים חשובים על מסעות סנחריב ליהודה בשנת 701 לפסה"נ.
מחקר
נאמן מתמחה בהיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל באלף השני לפסה"נ ובימי הבית הראשון. ייחוד מחקרו הוא בישיבה על קו התפר שבין תחומי ההיסטוריה של המזרח הקדום, הארכאולוגיה, האשורולוגיה, וחקר המקרא. הוא משלב ידע רחב בארבעת ענפי המחקר הללו, זאת בניגוד לחוקרים רבים אחרים הבוחנים את ההיסטוריה של התקופה דרך הפריזמה של תחום מחקר אחד או שניים בלבד.
להלן מספר מחקרים שערך פרופ' נאמן ושבהם באה לביטוי גישתו המחקרית:
תעודות אל-עמארנה ותולדות ארץ כנען
במאה ה-14 לפנה"ס שלחו מלכי כנען מאות מכתבים אל פרעה מלך מצרים, ומכתבים אלה, שנכתבו בשפה האכדית על לוחות חימר, נמצאו באל-עמארנה שבמצרים. התכתבות השליטים בכנען עם אדונם, מלך מצרים, היא המקור החשוב ביותר להכרת כנען הקדומה על כל מרכיביה ומאפייניה. תעודות אל-עמארנה מארץ ישראל שימשו נושא לדוקטורט שכתב ולמאמרים רבים שפרסם. בכרך הראשון של הסדרה ההיסטוריה של ארץ ישראל (שערך יעקב שביט) כתב נאמן את ההיסטוריה של ארץ כנען באלף השני לפסה"נ (1150-2000 בקירוב). זהו החיבור המקיף היחיד שנכתב בשפה העברית בנושא זה, ומופיע בו ניתוח של כל התעודות וכל הממצא הארכאולוגי שהתפרסם עד למועד הכתיבה, תוך ניסיון להבין את מערך השלטון, הכלכלה, החברה והתרבות בתקופה ממושכת זו. להכרת החברה הכנענית על כל מרכיביה יש חשיבות רבה לחקר ההיסטוריה של עם ישראל, שהרי מדובר בתקופה שקדמה להופעתו של עם ישראל על בימת ההיסטוריה, ולא ניתן להבין את המציאות בתקופה המאוחרת בלי להכיר מקרוב את מה שקדם לה.
חקר מוצא תעודות אל-עמארנה
נדב נאמן כהיסטוריון, יחד עם חוקר המיקרוארכאולוגיה (מיקרוארכאולוגיה היא ענף העוסק יישום שיטות מיקרוסקופיות בארכאולוגיה ובדיקת ההרכב והמוצא של חימר) יובל גורן והארכאולוג ישראל פינקלשטיין, חברו יחד כדי לנסות לקבוע את מוצאם של הלוחות מעמארנה. יובל גורן הסיר דגימות ממאות לוחות, בדק וקבע מאיזה חומר הם עשויים ומאיזה מקום ברחבי כנען יכול לבוא חומר בעל הרכב כימי ומינרלוגי כזה, ובשילוב עם הנתונים ההיסטוריים העולים מן הלוחות והנתונים הארכאולוגיים מהאתרים ברחבי כנען קבעו החוקרים את מוצא הלוחות שנבדקו. שלושתם כתבו ספר הנושא את השם Inscribed in Clay (חקוק בחומר), ובו הציגו את כל הנתונים ממחקרם, כולל מסקנות על מוצא הלוחות ומה שמשתמע מכך למחקר תעודות עמארנה. בדרך זו יכלו לקבוע את מוצאם של לוחות רבים ששם השולח בהם אבד, או שכלל לא נזכר, או שהלוח שבור, ורק מעט שרד ממנו. וכן ישנם מקרים בהם נזכרים שמות של מקומות, אבל חוקרים היו חלוקים בשאלת זיהויו, ובדיקה פטרוגרפית של החימר מאפשרת להכריע בוויכוח זה. מחקר זה הוא חלוצי ויושם כאן לראשונה, ולמותר לציין שניתן להשתמש בה למחקר של ארכיוני לוחות רבים נוספים שנכתבו בכתב היתדות ונתגלו בחפירות.
הממלכה המאוחדת
התפנית הגדולה שחלה במחקר מאז שנות התשעים של המאה הקודמת, אשר שינתה לחלוטין את חקר ההיסטוריה של עם ישראל בימי הבית הראשון, נוגעת לתקופת הממלכה המאוחדת. המקרא מציג תמונה של ממלכה מאוחדת, אשר צמחה יש מאין תוך שני דורות ושיש לה כל הסממנים של מה שמכונה במחקר 'ממלכה בוגרת'. לדעת האסכולה המינימליסטית, התברר שתמונה זו אינה עומדת במבחן המחקר והביקורת וכי לא ניתן לצאת מהתיאור המקראי של תקופה זו כדי לסרטט את תולדות עם ישראל בתקופה שלאחר מכן. גם נאמן מטיל ספק במהימנותו של התיאור המקראי על תקופת הממלכה המאוחדת, אבל מקבל את קיומם של דוד ושלמה כאישים היסטוריים שפעלו בשלבי הבראשית של ממלכת יהודה. השאלה שהוא מציג היא, מה ניתן לייחס לשני המלכים מבחינה היסטורית? בשורה של מחקרים בחן נאמן את הכתובים המקראיים המתארים את תקופת הממלכה המאוחדת וניסה לעמוד על הרקע ההיסטורי והאידאולוגי של כתובים אלה.
חקר המקורות
נאמן סובר שהבעיה המרכזית של מחקר המקרא מבחינה היסטורית, נוסף כמובן לאופיו הספרותי, למגמתיות הבולטת של הכתובים ולמגמה האידאולוגית שלשמה נכתבו, נעוצה בכך שהחיבור נכתב מאות שנים לאחר המאורעות המתוארים בו. חלק ניכר מן החומר עבר במשך מאות שנים במסורת שבעל פה, כך שקיים פער עצום בין המאורע לבין מועד העלאתו על הכתב. בפערי זמן כה רחבים לעיתים כבר אבד לחלוטין זכר המאורע הקדום, ובמקרים אחרים זוכרים מעט ומשלימים את הפערים כך שהתיאור מנותק לחלוטין מהמציאות הקדומה. בשל מצב דברים זה יש חשיבות מרובה לשאלה, אלו מקורות עמדו לנגד עיני המחברים כשכתבו את ההיסטוריה ומה ערכם של מקורות אלה לשחזור ההיסטורי. שחזור המקורות עליהם נשען המחבר הוא חיוני מאין כמוהו לשם שחזור המציאות הקדומה, שהרי המקורות הללו קדומים - בהרבה או במעט - מהמועד בו הועלו דברים על כתב. לשם שחזור המקורות חשוב לדעת, אלו מקורות היו קיימים בימי קדם, זאת לאור ההנחה שמקורות דומים יכלו לעמוד גם לנגד עיני הסופר המקראי. כדי לקבוע זאת יש לבחון את תעודות המזרח הקדום ואת הממצאים האפיגרפיים שנתגלו בחפירות בארץ, ולנסות לראות אלו מהם עשויים היו להיכתב גם בממלכת יהודה.