cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גלית גוטמן
ביוגרפיה
גוטמן נולדה לגיורא גוטמן, יליד ישראל ממוצא רומני ולזהבית הרטמן, שעלתה לישראל מפולין. יש לה אח קטן ואח גדול.
עד גיל ארבע התגוררה בירושלים, ובהמשך עברה עם משפחתה לרעננה ולאחר מכן לאבן יהודה.
למדה בתיכון בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים במגמת לבורנטים.
קריירת דוגמנות
בשנים 1993 –2010 שימשה פרזנטורית של מעצב האופנה דני מזרחי.
בשנים 1995 –1998 שימשה פרזנטורית של רשת האופנה "קסטרו".
החל משנת 2002 מדגנמת ומשמשת כפרזנטורית של רשת האופנה הישראלית "קרייזי ליין".
ב-2005 דיגמנה עבור "גוטקס" ו"גדעון אוברזון".
ב-2007 כיכבה על השער של מגזין בגדי הים של "בלייזר".
ב-2016 הפכה לפרזנטורית החדשה של מותג ההלבשה התחתונה "בוניטה דה מאס".
קריירת משחק
ב-1998 קיבלה תפקיד בסדרת הדרמה "רמת אביב גימל", ובמקביל החלה ללמוד משחק אצל יורם לוינשטיין. בסדרה זו גילמה גוטמן את דמותה של מעצבת האופנה אודליה ציפורי במשך שלוש עונות. בשנים 2002 –2005 שיחקה בהצגת הבידור של אלי מנטבר "אני פה בגלל אשתי".
גוטמן שיחקה בסדרות טלוויזיה נוספות, בהן "צימרים" ב ב-2003, "השיר שלנו" (בעונה הרביעית בשנת 2005), "נשות הטייסים" ב-2010, ו"הפיג'מות" ב-2015.
ב-2013 שיחקה במחזמר "שלגייה והצייד" בתפקיד המלכה הרעה.
הגשה בטלוויזיה
ב-2003 הנחתה את "ספיישל מסך הזהב" ששודר ב. במסגרת חוזה הטאלנט שלה בערוץ 10 השתתפה בתוכנית האירוח "לימוזינה" (בשנים 2002–2003), וכן הנחתה את תוכניות ההיכרויות "משחק מקדים" ו"מחפשים אהבה" (בשנים 2004–2008), ותוכנית המציאות "הדוגמניות" (בשנים 2005–2008).
בשנים 2007 ו-2009 היא הנחתה את טקס בחירת מלכת היופי של ישראל, ושימשה בשנים מסוימות כשופטת בתחרות.
ב-2010 יצרה את הסדרה הדוקומנטרית "בטבעת זו" בערוץ 10, העוקבת אחרי חיי הנישואין של זוגות שונים. עונה שנייה של הסדרה עלתה לשידור ביוני 2011
בשנת 2012 הנחתה את הסדרה הדוקומנטרית "אחים לכל החיים" ששודרה בערוץ 10,
ב-10 בפברואר 2013 החלה גוטמן להנחות לצדו של יואב לימור את תוכנית הבוקר "הבוקר של קשת", המשודרת בערוץ 2.
בשנים 2014 –2016 הגישה מספר משדרים דוקומנטריים בשידורי קשת, את "זהירות ירקות" בפברואר 2014, את "הוא יכול להיות אבא שלך", העוסק בפערי גילאים גדולים בין בני זוג בדצמבר 2015, ואת "אמא, אני רוצה להיות דוגמנית" באפריל 2016.
באוגוסט 2017 הגישה בערוץ "קשת 12" את תוכנית הדוקו-ראיונות "בגובה העיניים". ב-3 בנובמבר 2017 שבה גוטמן להנחיית "הבוקר של קשת", לאחר הפסקה של כחצי שנה, שמשודרת בימי שישי בבוקר ב"קשת 12".
באפריל 2018 הנחתה את האירוע "Israel Calling" שבמסגרתו משתתפי האירוויזיון ממדינות שונות הגיעו לישראל לקידום התחרות. במאי 2018 החלה להגיש, ביחד עם אילנית לוי, את התוכנית "גלית ואילנית".
חיים אישיים
בשנים 1996–2013 הייתה בזוגיות עם צלם העיתונות זיו קורן, ולהם שתי בנות.
משנת 2013, בן זוגה הוא איש העסקים יגאל אהובי, והם מתגוררים בתל אביב.
שקע (תקשורת מחשבים)
בתקשורת נתונים, שקע (באנגלית: Network socket) הוא נקודת קצה (endpoint) עבור זרם נתונים בתקשורת בין תהליכים על גבי רשת מחשבים. כיום רוב התקשורת בין מחשבים מבוססת על ה-Internet Protocol; לפיכך רוב השקעים הם מסוג Internet socket.
ממשלת ישראל העשרים ותשע
ממשלת ישראל העשרים ותשע, שנקראה גם "ממשלת שרון הראשונה", בראשותו של אריאל שרון מהליכוד, הוקמה לאחר שזכה ברוב גדול בבחירות הישירות לראשות הממשלה בשנת 2001, וקיבלה את אמון הכנסת החמש עשרה. הממשלה כיהנה מ-7 במרץ 2001 ועד 28 בפברואר 2003.
הקמת הממשלה
לאחר שניצח בבחירות הוטלה על שרון מלאכת הרכבת הממשלה. מכיוון שהליכוד קיבל רק 19 מנדטים בבחירות לכנסת החמש עשרה, הוקמה ממשלת אחדות לאומית רחבה, שכללה את: ישראל אחת ששינתה את שמה להעבודה-מימד, ש"ס, ישראל בעלייה, האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו, יהדות התורה, ושלושה מפורשי מפלגת המרכז: רוני מילוא (שהקים את סיעת לב, והצטרף לליכוד במהלך הקדנציה), דן מרידור (שהצטרף לליכוד עם סיום הקדנציה) ודליה רבין-פילוסוף (שהקימה את סיעת הדרך החדשה, והתמזגה עם העבודה-מימד).
שקע (תקשורת מחשבים)
כתובת שקע (socket address) היא שילוב של כתובת IP ומספר פורט. ניתן להקביל זאת לשיחת טלפון שבה כל קצה מזוהה על ידי מספר טלפון וקידומת מסוימת. בהתבסס על כתובת זו, internet sockets מספקים חבילות נתונים (data packets) נכנסות אל התהליך או התהליכון המתאים של יישום.
ממשלת ישראל העשרים ותשע
הקמת הממשלה
הרכבת ממשלה רבת ניגודים כזו התאפשרה, בעיקר כמעין ממשלת חירום עקב המשבר הביטחוני והכלכלי הקשה בו הייתה נתונה מדינת ישראל, בעקבות פריצתה של האינתיפאדה השנייה. ראש האופוזיציה לממשלה היה יוסי שריד, יו"ר מרצ.
ציוני דרך ומדיניות
ב-2002, לנוכח המצב הביטחוני הקשה באינתיפאדה השנייה, פרשו אנשי איחוד לאומי-ישראל ביתנו, והצטרפו מפלגות גשר ומפד"ל לקואליציה.
במישור הביטחוני נקט תחילה שרון מדיניות של איפוק יחסי ולא החמיר במידה ניכרת את הצעדים הצבאיים בהם נקטה ישראל כנגד האינתיפאדה. אולם, בעקבות הפיגוע במלון פארק ב-27 במרץ 2002 (ליל הסדר ה'תשס"ב), אשר חודש מרץ השחור היווה את שיאו, כאשר במהלכו נרצחו 105 ישראלים בפיגועים, יזמה הממשלה את מבצע חומת מגן ולאחריו מבצע דרך נחושה, שהובילו להשתלטות מלאה של ישראל על ערי הגדה, ולשיפור ניכר במצב הביטחוני. באפריל 2002 החליטה הממשלה על הקמת גדר ההפרדה כדי למנוע כניסת מחבלים לשטח ישראל.
שקע (תקשורת מחשבים)
סקירה
שקע ספציפי מזוהה על ידי מערכת ההפעלה והתוכנית שיצרה אותו, באמצעות מספר שלם ייחודי הנקרא socket identifier או socket number. מערכת ההפעלה מעבירה את חבילות ה-IP הנכנסות אל התוכנית המתאימה באמצעות חילוץ המידע אודות הכתובת של השקע מתוך הכותרות (headers) של פרוטוקול ה-IP ושל פרוטוקול התעבורה, ומסירה את הכותרות מהנתונים של שכבת היישום.
במסמך ה-Request for Comments, Internet Standards של ארגון ה-IETF, כמו גם בספרי לימוד רבים, המושג socket מתייחס לישות המזוהה על ידי מספר שקע (socket number) ייחודי. בספרי לימוד אחרים, המושג socket מתייחס לכתובת שקע מקומית, כלומר "השילוב של כתובת IP ומספר פורט".
ממשלת ישראל העשרים ותשע
ציוני דרך ומדיניות
אל מול התעצמותו ההולכת וגוברת של חזבאללה בדרום לבנון וההתקפות המזדמנות על מוצבי צה"ל לאורך גבול הצפון, העדיפה הממשלה שלא להגיב בצורה תקיפה, מתוך רצון שלא להיגרר ללחימה בשתי חזיתות. ב-29 בינואר 2004 אף נערכה עסקת חילופי השבויים עם חזבאללה בתמורה לגופות שלושת חללי אירוע החטיפה בהר דב והחזרתו של אלחנן טננבאום, עסקה שספגה ביקורת ציבורית קשה. כעבור מספר שנים היו שהאשימו כי מדיניות זו של הממשלה בראשות שרון ייצרה את התנאים שהובילו למלחמת לבנון השנייה. מנגד, אחרים טוענים שלנוכח המשבר הביטחוני והכלכלי הקשה שגרמה האינתיפאדה, היה צורך ממשי לרכז את מירב המאמצים בבלימת הטרור הפלסטיני ופיגועי ההתאבדות, מה גם שלמרות הלחימה הספורדית על קו הגבול, אזור הצפון היה שליו יחסית באותן השנים וזכה לפריחה תיירותית.
במישור הכלכלי המיתון החמור אליו נקלעה המדינה הלך והחריף, ובכירי המשק הביעו תרעומת על כך שהממשלה אינה נוקטת בצעדים הנדרשים לנוכח עומק המשבר. תגובתה של הממשלה, אשר לא יכלה להתעלם מהביקורת לאורך זמן התבטאה לבסוף בצמצום מתון בהוצאות הממשלתיות, אך זו לא נתפסה כהולמת מספיק בשווקים הכלכליים, והיו שהביעו חששות מקריסה אפשרית של הכלכלה הישראלית. אחרי מבצע חומת מגן אף הוצגה ב־25 באפריל 2002 תוכנית חירום כלכלית שכונתה חומת מגן כלכלית.
שקע (תקשורת מחשבים)
סקירה
ההגדרה המקורית של socket מתוך משנת 1971, בהתייחס ל-ARPANET:  עם זאת, כיום התקשורת בין שקעים היא דו-כיוונית.
ממשלת ישראל העשרים ותשע
ציוני דרך ומדיניות
בנובמבר 2002 התפטרו שרי מפלגת העבודה. רה"מ שרון מינה מחליפים לשרי המפלגה, הבולטים שבהם: בנימין נתניהו במקום שמעון פרס במשרד החוץ ושאול מופז (חרף הביקורת הרבה למינוי בשל תקופת הצינון הקצרה, רק 4 חודשים לאחר פרישת מופז מצה"ל) במקום בנימין בן אליעזר, בתפקיד שר הביטחון. אף על פי שמינה מחליפים, בחר שרון להקדים את הבחירות.
שקע (תקשורת מחשבים)
סקירה
במערכות הפעלה דמויות יוניקס ובמערכות הפעלה Microsoft Windows, ניתן להשתמש בכלי שורת הפקודה  על מנת לקבל את רשימת כל השקעים המבוססים (established sockets) ומידע נלווה נוסף.
הערות שוליים
Socket Sockets du domaine Internet
ממשלת ישראל העשרים ותשע
הרכב הממשלה
עם כינונה היו בממשלה 26 שרים. באוגוסט 2001 הצטרפו רוני מילוא ודן מרידור ממפלגת המרכז ומספר השרים עלה ל-28. בינואר 2002 התפטר סאלח טריף שהועמד לדין ובפברואר 2002 פרש שמואל אביטל, כך שמספר השרים חזר ל-26. במרץ 2002 פרשו שני שרי איחוד לאומי-ישראל ביתנו ובאפריל 2002 נכנסו שני שרי המפד"ל וכן דוד לוי מגשר, כך שמספר השרים עמד על 27. בנובמבר 2002 עזבו ששת שרי ישראל אחת שנותרו בממשלה (רענן כהן התפטר עוד באוגוסט) ובמקומם צורפו בנימין נתניהו ושאול מופז, כך שמספר השרים עמד בתום כהונת הממשלה על 22.
מיליטריזם
מיליטריזם או צְבָאָנוּת היא אידאולוגיה, אשר מדגישה את חשיבותו של הכוח הצבאי, אף בלי קשר לצורכי הביטחון, ורואה באלמנט הצבאי מטרה ויעד שעליו מתבקשת החברה האזרחית להסתמך. בעוד הכנות מיליטריסטיות, יכולות להתפרש כהכרח פרקטי הקשור להגנה על המדינה, מיליטריזם הוא מושג רחב יותר, והוא דוקטרינה, הרומזת על כך שיש לשאוף לעליונות צבאית (בצד השאיפה לרגיעה ביטחונית), אף אם הדבר לא יביא שלום. מדינות מיליטריסטיות הן מדינות בהן הצבא הוא מרכזי וסביבו סובבת החברה. בנוסף, האלמנט הצבאי הוא סוג של זרוע אסטרטגית גם ביחסי החוץ של מדינות מיליטריסטיות עם שכנותיהן.
מיליטריזם נאמד במידה שבה מלחמה והכנות למלחמה נתפסות כפעולות חברתיות נורמליות, אפילו רצויות. מיליטריזציה של החברה נותנת לגיטימציה לנטל הכבד, אשר ההכנות למלחמה (ובמיוחד ביצועה בפועל) מטילים על החברה.
קלאוזוביץ ציין כי מיליטריזם הוא מצב לפיו המלחמה או הפתרון הצבאי הופכים למדיניות עצמה, וזאת בניגוד לעמדה ההפוכה ממיליטריזם, הפציפיזם.
אולם, לא כל שימוש בכוח צבאי ולא כל יציאה למלחמה מעידים על קיומו של מיליטריזם, ועל קיומה של פוליטיקה מיליטריסטית, מיליטריזם מתקיים רק כאשר השימוש בכוח הצבאי נתפס כערך וכמעלה, מוצג כנכון ורצוי, ולעיתים הוא תולדה של מצב של "אין ברירה".
מרכיביו וממדיו של המיליטריזם
למיליטריזם המודרני יש 3 מרכיבים:
לפי ברוך קימרלינג למיליטריזם 3 ממדים עיקריים:
מיליטריזם בישראל
השאלה האם ישראל היא מדינה מיליטריסטית נתונה לוויכוח, במיוחד כיוון שבעיות הביטחון הרבות של ישראל, מאז קום המדינה, הובילו להכפפה של החברה האזרחית בישראל לצורכי ביטחון אלו. על פי הקריטריונים של מכון BICC הגרמני, נכון ל-2021 ישראל היא המדינה המיליטריסטית ביותר בעולם. הדומיננטיות של אירועי הביטחון במדינה, הובילו גם לכך שרבים מהפוליטיקאים הבכירים בישראל, היו בעלי דרגות בכירות בצבא. אישים וגופים כדוגמת תנועת פרופיל חדש, טוענים כי אישי ציבור אלה נוטים לראות את צורכי המדינה מבעד לכוונות הנשק בלבד, והם אינם מסוגלים להשתחרר מהתפיסה הצבאית. לפי ניתוחו של קובי מיכאל, למרות שצה"ל כפוף לדרג המדיני האזרחי, בתנאי עימות ממושך בעצימות נמוכה, יתרון המומחיות (epistemic autority) של הדרג הצבאי מערער למעשה את ההבחנה הזו, והצבא באמצעות שליטתו בפרשנות המציאות, קובע את המדיניות בפועל. בנוסף, היוקרה הרבה של הצבא בחברה הישראלית, גורמת לכך שהציבור רואה בהערכות הצבא מקור מוסמך להבנת המציאות, כלומר התודעה האזרחית נקבעת על ידי הצבא. ברמה התרבותית, שירות קרבי נחשב לשיאה של "אזרחות טובה", ומידת ההשתתפות במאמץ הצבאי משמשת לדירוג קבוצות אוכלוסייה כתורמות יותר או פחות למדינה. מערכת החינוך בישראל, מדגישה את הקשר לצבא באמצעות ביקורים בתערוכות צה"ל, הרצאות של קצינים בבתי ספר וסיורים במחנות צבא. באופן זה, על פי חגית גור במערכת החינוך הישראלית "מרכזיות המלחמה והצבא נתפסת כחלק בלתי נפרד מהחיים, וההתחיילות כחלק ממהלך חיים תקין" כך שתהליכי החיברות, מכשירים ילדים ובני נוער יהודים לקבל את המלחמה כמצב נורמלי ומאפשר את הנכונות הרגשית להעדפת פתרונות של כוח ואלימות לקונפליקטים.
מיליטריזם דיגיטלי
התעצמות החשיבות החברתית של האינטרנט כזירה תקשורתית הפך אותה לזירה מרכזית בה מתוחזקת המרכזיות של הצבא בחברה. קיימים אופנים שונים בהם משתמש הצבא בפלטפורמות התקשורת הדיגיטלית מנת לשרת את האינטרס הביטחוני שלו. הצבא פועל ברשתות החברתיות במרחב האזרחי במקרים רבים תוך פנייה אל האזרחים. הפעולה של הצבא במרחב הדיגיטלי האזרחי הוא גלגול עדכני של מיליטריזם תרבותי כללי יותר. במקרה הישראלי צה"ל עושה שימוש נרחב ברשתות החברתיות על מנת לעבות את כוחו באמצעות פוסטים שעוסקים בחיילים המשרתים בו. כך חשבונות אלו של הצבא ברשתות החברתיות השונות (טוויטר, יוטיוב, טלגרם, פייסבוק ועוד) הם דוגמה למיליטריזם דיגיטלי.
מדד המיליטריזציה הגלובלי
החל מ-1990, מפרסם מכון מחקר בגרמניה מדי שנה את מדד המיליטריזציה הגלובלי, המהווה דירוג של מדינות העולם על פי פרמטרים, ובהם: שיעור ההוצאה על צבא מתוך התקציב, שיעור אנשי הצבא מתוך האוכלוסייה, מספר כלי הנשק הכבד לנפש ועוד. בעשירייה הפותחת של טבלת 2012 נמצאות: ישראל, סינגפור, סוריה, רוסיה, ירדן, קפריסין, קוריאה הדרומית, כווית, יוון וערב הסעודית.
כנסיית מריה הקדושה
בתי תפילה רבים ברחבי העולם הנוצרי קרויים על שמה של מרים, אם ישו, מהם שמעלים על נס את עלייתה השמימה.
ראו גם
}}
הפנינג (רשת חנויות)
הפנינג (Happening) היא רשת חנויות צעצועים ישראלית שהוקמה בשנת 1987.
על הרשת
הרשת מונה, נכון לשנת 2020, 33 חנויות, רובן המכריע בקניונים ברחבי הארץ, היא מתמקדת בקטגוריות הבאות: גאדג'טים, כרטיסי ברכה ומוצרי נייר וקרטון, מוצרי נוי ומתנות, צעצועים, בובות, משחקים, מוצרים לגבר ולימי הולדת.
בשנת 2017 התחילה הפנינג לשווק בארץ את המוצרים של חברת Funko.
רכישתה
בחודש אפריל 2006, רכשה רשת "צעצועי חצי חינם", את רשת הצעצועים הפנינג, המשתייכת לקבוצת חלים. ד"ר נאוה מיכאל-צברי, בעלי צעצועים חצי חינם, הקימה חברה בבעלות משותפת עם דודי ברסלר ועופר רפפורט. החברה המשותפת רכשה את פעילות רשת הפנינג.
דודי ברסלר משמש כמנכ"ל החברה המשותפת, שמפעילה את שני המותגים במקביל.
אבו אל-פרג' הארון
על חייו ידוע מעט מאוד. הוא נזכר כאחד מתלמידי השיח' אבו יעקב בן נוח, ולאחר פטירתו של זה, עמד בראש בית המדרש שלו בירושלים.
הוא ידוע בשל חיבורו, "כתאב אל-משתמל" (ספר הכולל), שהושלם בשנת 1026. זהו תיאור של לשון המקרא הכולל שמונה חלקים. יונה אבן ג'נאח מצטט מתוכו בעילום שם, כנראה בשל קראותו של אבו אל-פרג'. החיבור לא נדפס מעולם, אבל קיצור שלו בשם "כתאב אל-כאפי" (ספר המספיק), שחיבר אבו אל-פרג' הארון עצמו, יצא לאור במהדורה מדעית בליידן ב-2003.
החוקרים מייחסים לו גם את כתיבת "כתאב הִדַאיַת אל-קאר" (ספר הוריית הקורא), המתאר את אופן הגיית האותיות וסימני הניקוד בטקסט המקראי. בעבר ייחסו ספר זה ליהודה אבן בלעם.
ניקוד טברני
הַנִּקּוּד הַטַּבְרָנִי (וגם טְבֶרְיָנִי) הוא שיטה גרפית לסימון ההגייה של הטקסט המקראי בפי יהודי העיר טבריה בראשית ימי הביניים.
העברית בת ימינו משתמשת בסימנים הגרפיים שהמציאו מפתחי השיטה הטברנית, אולם משמעות סימני הניקוד וכלליהם בעברית בת ימינו שונים מהשיטה הטברנית המקורית. לשימוש המודרני בסימני הניקוד ראו: ניקוד העברית בת ימינו.
התפתחות הניקוד הטברני
כל עוד הייתה העברית שפה מדוברת, נשתמרה הגיית הטקסט המקראי גם ללא מנגנון גרפי שיסמן את ההגייה. אולם בתחילת ימי הביניים נוצר חשש ממשי שהגיית הטקסט תישכח. מספר חכמים מהעיר טבריה מצאו פתרון לבעיה זו בדמות פיתוחה של מערכת סימני ניקוד וטעמים, שהוספו על גבי הטקסט העיצורי. נראה שבכך אימצו חכמים אלו שיטה שכבר הייתה קיימת אצל שכניהם ממזרח, המדקדקים הסורים, שהם בתורם אימצו מהמדקדקים היוונים. כתבי היד המנוקדים הקדומים ביותר, הנושאים את תאריך כתיבתם, הם מהמאה העשירית (כתר ארם צובא ועוד), והם מציגים כבר שיטת ניקוד מגובשת.
בתוך השיטה הטברנית התקיימו שתי אסכולות מרכזיות, זו של אהרן בן משה בן אשר וזו של משה בן דוד בן נפתלי. ההבדלים בין שתי האסכולות נוגעים ברובם להבדלי ניקוד והטעמה מזעריים של הטקסט המקראי. הבדלים אלו נאספו על ידי מישאל בן עוזיאל בספרו כתאב אלכ'לף ("ספר החילופים") שנכתב במחצית השנייה של המאה ה-11. אסכולת בן אשר דחקה את רגליה של אסכולת בן נפתלי ושל אסכולות אחרות, והיא זו שהתקבלה לבסוף.
למסורת ההגייה הטברנית יצא שם של מסורת הגייה מדויקת ביותר, ושיטת הניקוד שלה אומצה כמעט על ידי כל קהילות עם ישראל בתפוצות (למעט קהילות בבל ותימן, אשר המשיכו להשתמש גם בניקוד הבבלי), וזאת חרף העובדה שאף אחת מקהילות אלו לא הגתה את העברית במסורת הטברנית.
עדויות לשיטת הניקוד
שיטת הניקוד הטברנית השתמרה במספר רב של כתבי יד מקראיים מימי הביניים ששרדו עד ימינו. שני כתבי היד הידועים ביותר הם כתר ארם צובא (אשר נוקד על ידי אהרן בן משה בן אשר עצמו במאה ה-10 לספירה) וכתב יד לנינגרד אשר נוקד בשנת 1008.
בנוסף לשני כתבי היד הללו נשתמרו מספר חיבורים מימי הביניים, המתארים את השיטה ואת כלליה. ראש וראשון לחיבורים אלו הוא ספר דקדוקי הטעמים שכתב אחד מן החשובים מבין בעלי השיטה הטברנית, אהרן בן משה בן אשר. חיבורים ידועים נוספים הם "ספר הוריית הקורא" מאת אבו אל-פרג' הארון, "המאמר על השווא" שמחברו אינו ידוע, ו"ספר צחות לשון העברים" לרב סעדיה גאון.
מקורות אלו מאפשרים לנו כיום, אף על פי שחלפו למעלה מאלף שנים, לשחזר את ערכם הפונטי של סימני הניקוד הטברניים.
סימני הניקוד הטברני
מערכת התנועות של העברית הטברנית כללה שבע תנועות רגילות ושבע תנועות קצרות. את מערכת התנועות מקובל לחלק לשתי קבוצות - תנועות ארוכות/מלאות ותנועות קצרות/קטנות/חטופות. ספרי הדקדוק ההיסטוריים מוסיפים תת-חלוקה נוספת של התנועות הארוכות לתנועות ארוכות מיסודן ותנועות בינוניות.
תנועות מלאות
כל אחת משבע התנועות המלאות סומנה בסימן ייחודי לה – למעט התנועה [u], אשר סומנה על ידי שורוק או על ידי קובוץ בהתאם לקיומה/אי-קיומה של האות ו"ו. בטבלה שלהלן מפורטות התנועות המלאות וסימני הניקוד המסמנים אותן:
חשוב להדגיש ששבע תנועות אלו היו בעלות אותו אורך. כמו כן, במסורת זו לא התקיימה הבחנה פונטית בין קמץ גדול וקטן, חיריק חסר ומלא, חולם חסר ומלא, קובוץ ושורוק; זוגות אלו נהגו באופן זהה לחלוטין, וההבחנה ביניהן היא מעשה ידי מדקדקים מאוחרים (ראו: ניקוד העברית בת ימינו).
תנועות חטופות
לצד שבע התנועות המלאות התקיימו שבע תנועות קצרות יותר, כך שלכל תנועה מלאה הייתה תנועה מקבילה בעלת אורך קצר יותר. תנועות אלו נקראות תנועות חטופות.
להבדיל מהתנועות המלאות, לא הומצאו סימנים גרפיים לכל אחת מהתנועות החטופות. עובדה זו נובעת כפי הנראה מכך שהעומס הפונמטי בינן לבין עצמן היה נמוך (כלומר, לא הייתה משמעות רבה לשאלה איזו מבין התנועות החטופות יש להגות, ולכן סימונן המדויק לא היה מספיק חשוב).
לצורך סימון התנועות החטופות משמש בדרך כלל סימן השווא. לצידו משמשים עוד סימנים, הנקראים "חטפים". סימני החטפים משמשים בעיקר תחת אותיות גרוניות, אולם יש מקרים לא מועטים שחטף מופיע גם תחת אות לא גרונית, לדוגמה: הַגֳּרָנוֹת (יואל ב, כד), אֶשְׁפֲּטֶךָ (יחזקאל לה, יא).
להלן התנועות וסימניהן:
סימן השווא
בשונה מיתר סימני הניקוד, השווא בשיטה הטברנית מייצג מהות פונטית גמישה הן מבחינת אורך התנועה והן מבחינת איכות התנועה. מבחינת האורך, שווא יכול לייצג גם העדר תנועה ("שווא נח"), גם תנועה חטופה ("שווא נע"), ולעיתים גם תנועה מלאה. מבחינת האיכות, סימן השווא יכול לייצג כל אחת משבע התנועות הקיימות במסורת ההגייה הטברנית.
בחלק גדול מן המקרים אין דרך לדעת מראש מתי שווא הוא נח ומתי הוא נע, והדבר תלוי בנסיבות המוזיקליות של הפסוק הספציפי. למשל, השווא במילה "אֶקְרָא" הוא נח בתהלים יח, ד אבל נע בתהלים יח, ז - אף על פי שמדובר באותה מילה. זיהוי מהותו של השווא במקרים אלו אפשרי הודות לטעמי המקרא וסימן הגעיה. עם זאת, ישנם ארבעה "כללי ברזל" החלים תמיד, והם:
השווא הנע נהגה בדרך כלל כתנועת [a] חטופה (כמו חטף-פתח). כאשר השווא קודם לעיצור גרוני, הוא מבוטא כתנועה החטופה המקבילה לתנועת העיצור הגרוני, למשל: מְאֹד נהגה [mŏʔoð]. כאשר השווא קודם ליו"ד עיצורית, השווא נהגה כתנועת i חטופה, למשל: בְּיוֹם נהגה [bĭjom].
סימן הדגש
דגש הוא נקודה הנכתבת במרכז האות (ּ). השימושים העיקריים של סימן הדגש בשיטת הניקוד הטברנית הם:
פורום סבן
פורום סבן (באנגלית: Saban Forum) הוא מסגרת שנתית לדיונים בין מנהיגים אמריקאים וישראלים, מקשת רחבה של דעות פוליטיות, המתקיים מדי שנה בתחילת החורף החל משנת 2004. מטרתו של הפורום היא להוות מסגרת לליבון נושאים מדיניים וחברתיים הנוגעים למזרח התיכון, מהזווית של האינטרסים המשותפים של ארצות הברית וישראל. הפורום מאורגן על ידי מרכז סבן למדיניות המזרח התיכון, השייך למכון ברוקינגס שבוושינגטון, בירת ארצות הברית.
פורום סבן 2004
הפעם הראשונה בה התכנס הפורום הייתה בדצמבר 2004. במפגש בן היומיים דנו המשתתפים ב"דרכים להגן על חברות דמוקרטיות מפני האיומים החדשים של הטרור המתעצם," וב"הסכנה של הרחבת ההפצה של נשק גרעיני," כדברי הסיכום של הפורום. המשתתפים גם בחנו את השלכות הסכסוך הציוני-פלסטיני על מצב הביטחון הגלובלי.
פורום סבן 2005
המפגש השני התכנס בירושלים ב-11 עד 13 בנובמבר 2005. הפורום הפגיש שורה של בכירים משתי המפלגות הראשיות בארצות הברית, כמו גם מישראל, עם דיפלומטים, אנשי אקדמיה ועיתונאים בכירים. המשתתפים דנו בתוצאות תוכנית ההתנתקות שבוצעה באותה שנה בהובלת ראש הממשלה, אריאל שרון שהשתתף בפורום, החוקה החדשה בעיראק, והזעזועים בסוריה. בין המשתתפים האחרים: נחום ברנע, שלמה אבינרי, אבישי ברוורמן, אהרן זאבי-פרקש, גיורא איילנד, אלי הורוביץ, יצחק הרצוג, מרטין אינדיק, דב לאוטמן, אמנון ליפקין-שחק, טלי ליפקין שחק, דן מרידור, אילנה דיין.
פורום סבן 2006
כותרת המפגש השלישי, שחזר להתכנס במרכז סבן בוושינגטון בימים 8 עד 10 בדצמבר, הייתה "אמריקה וישראל מתמודדים עם המזרח התיכון הסוער". את הרצאת הפתיחה נשאה שרת החוץ של ישראל, ציפי לבני. דוברים אחרים היו הילרי קלינטון, ביל קלינטון, שמעון פרס, אביגדור ליברמן ודייוויד וולש. הדיונים התקיימו על רקע מלחמת לבנון השנייה. בין המשתתפים היו: עמי אילון, צ'ארלס ברונפמן, תומאס פרידמן, הירש גודמן, טד קופל, דניס רוס, יוסי ורדי, אהוד יערי.
פורום סבן 2007
בחזרה בירושלים, נפגשו משתתפי הפורום ב-3 עד 5 בנובמבר 2007, מספר שבועות לפני ועידת אנאפוליס במרילנד, ארצות הברית. הכנס נפתח בפגישה עם שרת החוץ של ישראל, ציפי לבני, וראש הממשלה של הרשות הפלסטינית, סאלם פיאד. למחרת עזבה המשלחת האמריקאית לירדן כדי להיפגש עם המלך עבדאללה ולדון על יוזמת הליגה הערבית. בארוחת גאלה מפוארת בערב דיברו מזכירת המדינה קונדוליזה רייס, ראש הממשלה אהוד אולמרט, ושליח הקוורטט טוני בלייר. ביום הדיונים האחרון הרצו אהוד ברק, מנהיג האופוזיציה בנימין נתניהו, ראש ה-CIA ג'ורג' טנט, אבי דיכטר ונתן שרנסקי. נשיא המדינה שמעון פרס אירח בבית הנשיא את מושב הסיום, בו הרצה אחמד קריע (אבו עלא), ראש צוות המשא ומתן הפלסטיני.
פורום סבן 2008
לאחר הבחירות לנשיאות בארצות הברית, פתח הנשיא היוצא ג'ורג' בוש את המפגש, שנערך בוושינגטון. ביום השני נסבו הדיונים על ההתפתחויות באיראן, המזרח הרחוק, והמשבר הכלכלי העולמי. המפגש נחתם בהערות מפי טוני בלייר וביל קלינטון. בין המשתתפים האחרים היו הנרי קיסינג'ר, זביגנייב בז'ז'ינסקי, ראש אמ"ן עמוס ידלין ושרת החינוך יולי תמיר.
פורום סבן 2009
את המפגש פתחו הרצאות של סגן מזכירת המדינה, ג'יימס סטיינברג, ושל שר החוץ הישראלי אביגדור ליברמן. למחרת נערך דיון עם ראש הממשלה היוצא, אולמרט. המשתתפים פגשו ברמאללה את ראש הממשלה הפלסטיני, סאלם פיאד, ובערב התכנסו לארוחת ערב חגיגית, בו נשאו דברים, "שלא לציטוט," ביל קלינטון וראש הממשלה החדש, נתניהו. הערב נחתם בדיון בנושאי אנרגיה חלופית, בהשתתפות מושל קליפורניה, ארנולד שוורצנגר, ובהנחיית מנהל חברת בטר פלייס, שי אגסי.
בפורום של 2009 בלטו בנוכחותם רבים מחברי הקונגרס האמריקאי, ובהם ראשי וועדות של בית הנבחרים.
פורום סבן 2010
הפורום השביעי התכנס בוושינגטון והתקיים ב-10 עד 12 בדצמבר 2010. הדיונים התמקדו בשינויים הצפויים בקונגרס בעקבות בחירות אמצע הקדנציה, ובאי-השקט בעולם הערבי.
פתחו את הכינוס מזכירת המדינה, קלינטון, ושר הביטחון ברק. בין המשתתפים החדשים היו: היועץ לביטחון לאומי עוזי ארד, יועץ המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית דניס רוס, ושגריר טורקיה בארצות הברית, נמיק טאן.
פורום סבן 2011
הפורום של 2011 התכנס שוב בוושינגטון ב-2 עד 4 בדצמבר 2011, ועמד בסימן חילופי השלטון הדרמטיים בעולם הערבי. מזכיר ההגנה ליאון פנטה התייחס לנושא בהרחבה בהרצאה שפתחה את כינוס הפורום, כמו גם להשפעתם על יחסי ארצות הברית וישראל, וכן לניסיונות המשותפים לעצור את תוכנית הגרעין האיראנית.
פורום סבן 2012
הפורום של 2012 התכנס זמן קצר אחרי הבחירות לנשיאות בארצות הברית, וכן אחרי שני אירועים דרמטיים: העימות הצבאי ברצועת עזה, הידוע כמבצע עמוד ענן, וקבלת הרשות הפלסטינית לארגון האומות המאוחדות במעמד של מדינה משקיפה שאיננה חברה.
פורום סבן 2013
הנשיא ברק אובמה הופיע בפני פורום סבן, וענה לשאלות של חיים סבן בנושא הגרעין של איראן והמשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
פורום סבן 2014
הכינוס ה-11 של הפורום התקיים בין 6 בדצמבר ל-8 בדצמבר 2014, תחת הכותרת "ימים סוערים: ארצות הברית וישראל במזרח התיכון הגועש". הפורום התנהל בסימן מערכת הבחירות לכנסת ה-20, שהחלה באותם ימים כאשר שר האוצר יאיר לפיד ושרת המשפטים ציפי לבני פוטרו זמן קצר לפני הכינוס, וכן אושר בקריאה ראשונה החוק לפיזור הכנסת ה-19. בפורום התארחו יצחק הרצוג (שהצהיר בריאיון עם ג'פרי גולדברג כי יחליף את נתניהו לאחר הבחירות), נפתלי בנט (שסיפק ראיון תקיף, כאשר מראיינו הוא מרטין אינדיק) ובנימין נתניהו שהשתתף בפורום דרך שיחת וידאו מישראל. כמו כן נאמו בפורום מהצד האמריקאי הילרי קלינטון, ג'ון קרי וג'ו ביידן.
מחלות מין
מחלות מין הן חיידקים, טפילים או נגיפים אשר מופצים בדרך כלל בפעילות מינית, כמו בחדירה ואגינאלית, אנאלית, מין אוראלי, נשיקה וחיכוך אברי מין.
הדבקה במחלות מין לא תמיד מלווה בתסמינים, דבר הגורם לכך שאדם הנדבק במחלה לא יכול לדעת זאת.
פעמים רבות אדם אשר נדבק במחלת מין מסוימת אינו מודע לכך שנדבק כי בתחילה המחלה אינה גורמות לסימפטומים, עובדה זו גורמת לסיכון גבוה יותר להדבקה של אנשים נוספים. תסמינים עשויים לכלול הפרשות מהנרתיק, הפין ופי הטבעת, צריבה במתן שתן, גרד, אדמומיות, כיבים על או מסביב לאיברי המין וכאבים באגן, אשכים ובטן תחתונה. מחלות מין מסוימות יכולות לעבור לתינוק בזמן ההריון או במהלך הלידה ולגרום לנזקים קשים ליילוד. מחלות מין אשר לא מטופלות עשויות להסתבך. הסיבוכים יכולים להיות דלקות אגן, דלקות ברחם, בשפכה ועוד, וחלקם יכולים אף לגרום לבעיות בהבאת ילדים וכניסה להריון.
החלוקה הרפואית המקובלת:
אף על פי שדרך ההעברה העיקרי של מחלות המין היא בקיום יחסי מין, מחלות מסוימות יכולות לעבור גם במגע עם רקמות הגוף (עור בעור), מאם לתינוקה בחלב אם, או במעבר של דם ישירות אל תוך הוריד - כמו במקרים של עירוי דם או שימוש משותף במחטים להזרקת סמים.
בחלק ממחלות המין ניתן לצמצם את סיכויי ההדבקה וההידבקות באמצעות שימוש בקונדום. הדבר נכון במקרים של מחלות אשר עוברות במעבר של נוזלי גוף - כמו נגיף ה HIV, זיבה, כלמידיה, מיקופלזמה ועוד. במחלות אחרות, הקונדום מספק הגנה מוגבלת בלבד, כיוון שהחיידק או הנגיף יכול לעבור גם במגע בין עור לעור, פה לפה או בין נוזלי-גוף לעור, כמו במקרים של הרפס, עגבת, פפילומה וקונדילומה.
הדרך היחידה למניעה מוחלטת של הידבקות והדבקה במחלות מין היא להימנע מכל סוג של מגע מיני, או להיבדק לפני קיום יחסי מין. בדיקות לגילוי מחלות מין נעשות על ידי דגימות דם ושתן, ולעיתים על ידי משטח, ואמינותן גבוהה. בדיקות כאלה זמינות כיום במדינות מפותחות ואף מסובסדות, אולם במדינות מתפתחות זמינותן נמוכה מאוד.
דרך יעילה נוספת להפחתת סיכוי ההדבקה בחלק ממחלות המין היא על ידי מילה זכרית (ברית מילה).
קרב אקנומוס
קרב אקנומוס נערך ב-256 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי קרתגו ורומא ליד כף אקנומוס (Εκνομος, Ecnomus), בחוף הדרומי של סיקיליה (סיציליה). הקרב הסתיים בניצחון הרומאים, ואיפשר להם להעביר את זירת המלחמה מסיציליה אל אדמת קרתגו שבאפריקה. קרב אקנומוס נחשב לגדול שבקרבות הימיים בעת העתיקה.
רקע היסטורי
המלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפנה"ס) החלה כהתערבות צבאית של הרומאים והקרתגים במלחמתו של היירון שליט סירקוסאי על השליטה בעיר מסנה שבסיציליה. עד מהרה גלש הסכסוך למאבק בין שתי המעצמות - היבשתית והימית - על השליטה באי כולו, אך גם לאחר שמונה שנות לחימה ביבשה ובים לא הצליחו הצדדים להכריע האחד את יריבו. על אף תבוסתם בקרבות הימיים ליד מילאי וטינדאריס, נותרה השליטה בים בידי הקרתגים. אוניותיהם הוסיפו להעביר באין מפריע תגבורות צבא ואספקה מקרתגו שבאפריקה אל הערים הפוניות שבסיציליה, וציים המלחמתי היווה איום מתמיד על הנתיב הימי החיוני לרומאים בין איטליה לבין צבאותיהם שמעבר למצר. למרות עליונותם בשדה הקרב הבינו הרומאים, כי כל עוד שולטים הקרתגים בים לא יוכלו לסלקם מן האי, ועל כן החליטו להעביר את המלחמה לאפריקה ולהכריע שם את קרתגו בקרב יבשה.
פוליביוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-2 לפנה"ס, כותב כי "משימת הרומאים הייתה להפליג אל לוב (אפריקה)... שמאבק הקרתגים יהא לא למען סיציליה אלא למענם הם ולמען ארצם." הקרתגים הבינו במידה שווה, כי אם ינחת צבא רומאי באפריקה ייחרץ לא רק גורל עריהם בסיציליה אלא גם גורל קרתגו עצמה, ועל כן החליטו להשמיד בקרב ים את צי חיל המשלוח.
ההכנות לקרב ומניין הכוחות
הרומאים כינסו 330 חמש-חתריות ומספר לא ידוע של אניות משא (מובלות-סוסים), ובקיץ 256 לפנה"ס הפליג הצי מאיטליה אל אקנומוס שבחוף הדרומי של סיציליה, שם חנה הצבא. הצי הקרתגי, שמנה 350 חמש-חתריות, יצא מאפריקה ועגן ליד הראקליה מינואה, כ-25 קילומטרים מערבית לאקרגס. פוליביוס, המקור העיקרי לידיעותינו על הקרב, מוסר כי בכל אוניית-מלחמה רומית היו 300 חותרים ואנשי צוות ו-120 חיילים, וסך כל חיל המשלוח מנה לדבריו כמאה וארבעים אלף איש. לפי חשבונו, היו לקרתגים - בהתאם למספר אניותיהם - מאה וחמישים אלף איש ויותר.
קרוב מאוד לוודאי, כי פוליביוס שגה באומדן מספר האנשים בצי הקרתגי. הרומאים התכוננו "הן לקרב ים והן לפלישה לארץ האויב", ולכן מספר החיילים שעל סיפון כל אחת מאוניותיהם היה גדול פי שלושה ויותר מן המקובל באותה תקופה. הקרתגים, לעומתם, התכוננו לקרב ים בלבד, שבו יוכלו אוניותיהם מהירות התנועה והתמרון לנגח את אוניות הרומאים ולהטביען. כוחם לא היה בלוחמת סיפונים, ואמנם לא לכדו ולו אונייה אחת במהלך הקרב. פוליביוס כפל את מספר אניות הקרתגים ב-420 (300+120) וכך הגיע למספר של מאה וחמישים אלף בקירוב. גודלו של הכוח הקרתגי צריך להיות אפוא נמוך הרבה יותר, בין 110 אלף ל-120 אלף איש.
היערכות הציים
ההפלגה בים הפתוח כרכה בחובה סכנות רבות ולא מצד איתני הטבע בלבד. במרחבי הים יכלו אוניות הקרתגים המהירות להוציא לפועל את תמרוני הניגוח בהם הצטיינו - איגוף, פריצה וכיתור. אוניות הרומאים, לעומת זאת, היו כבדות-מבנה ומהירותן נמוכה מן הרגיל בשל החיילים הרבים שהתגודדו על סיפוניהן. זאת ועוד, הרומאים נדרשו גם לגונן על מובלות הסוסים, שהיו אוניות משא איטיות מונעות במפרש. לפיכך ערכו את אוניותיהם לא בשורת חזית אחת או כפולה, כמקובל, אלא בצורת משולש.
הם חילקו את כלל הצי לארבע שייטות. השייטת הראשונה, ובראשה שש-חתרית בפיקוד הקונסול לוקיוס מאנליוס וולסו (Lucius Manlius Vulso), נערכה בטור אלכסוני כשחרטומי האוניות אל מול האויב ויצרה את הצלע הימנית הקרובה לחוף. בראש הטור האלכסוני השני ניצבה שש-חתרית נוספת, בפיקוד הקונסול השני, מרקוס אטיליוס רגולוס (Marcus Atilius Regulus), ומאחוריה אוניות השייטת השנייה. את בסיס המשולש יצרה השייטת השלישית, ערוכה בשורה חזיתית; אוניותיה גררו את מובלות-הסוסים, שכן בלתי אפשרי לנהל קרב ימי כשאוניות משא, התלויות בחסדי הרוח, משוטטות הנה והנה בזירת הלחימה. מאחורי מובלות-הסוסים הוצבה השייטת הרביעית בשורה חזיתית ארוכה יותר, שבלטה משני אגפי השייטת השלישית ואוניות המשא שלפניה. משתפסו האוניות את מקומן, קיבל המערך צורת "טריז, שקודקודו פתוח ובסיסו סגור היטב, והוא יעיל ורב-תועלת וכמעט שלא ניתן לשבירה".
מיד עם הגיע הידיעה לאוזני הקרתגים על יציאת האוניות הרומאיות לים, הזדרזו ושטו לעברן. עם התקרבם ראה חמלקרת, מפקד הצי הקרתגי, את המערך הרומאי המשולש שבאחוריו נגררות מובלות-הסוסים, החליט לנצל חולשה זו וסידר את אוניותיו בהתאם. שלושה רבעים ממספר אוניותיו חילק לשתי שייטות והציב אותן בשורה חזיתית. את הרבע הנוסף העמיד בשורת חזית בצדו השמאלי של המערך, כשהיא נוטה בזווית לעבר היבשה. השייטת הימנית, בפיקודו של חנו, נפרשה הרחק אל הים הפתוח, ובה הועמדו המהירות שבחמש-חתריות, המתאימות לביצוע תנועות איגוף וכיתור. חמלקרת עצמו התייצב באמצע המערך בפיקוד השייטת המרכזית.
מהלך הקרב
משניתן האות לקרב בצי הרומאי, פרצו קדימה השייטות הראשונה והשנייה, כשהן מכוונות את התקפתן למרכז המערך הקרתגי. חמלקרת הניח להן להתקרב, ואז פקד על אניות השייטת המרכזית להיסוב לאחור ולהעמיד פני נסוגות. הרומאים, בהתלהבותם, דלקו אחריהן, כשהם מותירים מאחור את השייטות השלישית והרביעית ואת מובלות-הסוסים. משגדל די צורכו המרחק בין שני חלקי הצי הרומאי, הורה חמלקרת לאוניותיו להסתובב לאחור ולהתנגש באויב.
תוך כדי הנסיגה המדומה של חמלקרת ואניותיו, אגפה ותקפה השייטת הימנית בפיקודו של חנו את השייטת הרומאית הרביעית, זו שהגנה על מובלות הסוסים. השייטת הקרתגית השמאלית, הסמוכה לחוף, אגפה גם היא את המערך הרומאי, והסתערה על אוניות השייטת השלישית הגוררות את מובלות-הסוסים. כך התפצלה המערכה לשלושה קרבות ימיים נפרדים, המרוחקים מרחק ניכר האחד מהשני.
ההתנגשות בין אוניות חמלקרת לשייטות הראשונה והשנייה הייתה שקולה בתחילתה, אך לבסוף גברה ידם של הרומאים. השימוש בגשרי ההשתלטות (ה'עורבים') ועליונות החיילים הרומאיים בלוחמת-סיפונים שמו לאל את התקפות הניגוח של אניות הקרתגים מהירות התנועה והתמרון, והן פנו למנוסה.
אותה שעה תקף חנו את השייטת הרביעית והסב לה אבדות. עמיתו, מפקד השייטת הקרתגית הסמוכה לחוף, כיתר את אוניות השייטת השלישית, שהתירו מיד את חבלי הגרירה. מפחד גשרי ההשתלטות של הרומאים לא ניגח את אוניותיהם, אלא דחק אותן אל עבר החוף וכמעט שהצליח להשמידן.
משגברו שני הקונסולים על חמלקרת ואניותיו, מיהרו להושיט עזרה לשייטות השלישית והרביעית ולמובלות-הסוסים הנתונות במצוקה. הם כיתרו את אניות הקרתגים, לכדו חמישים מהן על צוותן והניסו את השאר.
תוצאות הקרב
קרב אקנומוס, הנחשב לגדול שבקרבות הימיים בעת העתיקה, הסתיים בניצחון רומאי. למעלה מ-30 אוניות קרתגיות טבעו ו-64 נפלו לידי האויב. מאוניות הרומאים הוטבעו 24, אך אף אחת לא נפלה שלל. זמן קצר אחר כך נחת חיל המשלוח באפריקה באין מפריע ונערך להכרעת קרתגו בקרב יבשה על אדמתה שלה.
מיגל דה סרוואנטס
מיגֶל דה סֶרוואנטס סַאבֶדְרָה (בספרדית: Miguel de Cervantes Saavedra, 29 בספטמבר 1547 – 23 באפריל 1616) היה סופר ומחזאי ספרדי, הידוע בעיקר בשל הספר "דון קיחוטה דה לה מאנשה". נחשב לאחד מגדולי היוצרים בשפה הספרדית.
ביוגרפיה
סרוואנטס נולד ב-29 בספטמבר 1547, והוטבל לנצרות ב־9 באוקטובר של אותה שנה באלקלה דה אנארס בספרד כילד הרביעי במשפחה שמקורה בעיר קורדובה שבאנדלוסיה. אביו, רודריגו דה סרוואנטס, היה גלב-מנתח, אך לא היה רופא; הוא השיב למקומן עצמות נקועות, ביצע הקזות דם ודאג לעניינים רפואיים קלי-משקל; באותה תקופה היה זה מקובל שספרים ביצעו ניתוחים מינוריים. האב התקשה לפרנס את משפחתו, ואף הגיע לבית הסוהר בשל חובות. אמו, לאונור דה קורטינס, הייתה כנראה צאצאית של אנוסים יהודים לנצרות.
מעט ידוע על שחרותו. לאחר שחרורו של האב מבית הסוהר התלווה אליו מיגל בנדודיו וביחד הגיעו לסביליה, שם למד מיגל ב"אסטודיו דה לה ווילה", ומורו שם, חואן לופז דה הויוס, התייחס אליו כ"תלמידי האהוב והיקר", צורת פניה שגרתית באותם ימים. ב-1566 עזב למדריד וב־1569 הוא עזב את מדריד לרומא, אם כי לא ברור למה. לפי מקורות מסוימים, רצו לעצור אותו בשל דו-קרב שבו פצע אדם בשם אנטוניו דה סיגורה.
ברומא, סרוואנטס נעשה לעוזרו של הקרדינל יוליו אקווביבה, ופרסם כמה הספדים. הוא גם הצטרף לגדוד הספרדי שם, ונפצע בעת לחימה בקרב לפנטו (1571) נגד הטורקים. כתוצאה מכך, הוא איבד את ידו השמאלית. מאז והלאה הוא כונה "אל מנקו דה לפנטו" ("הגידם מלפנטו"). כחייל בעל מעמד, הוא קיבל מכתבי המלצה מאישים חשובים כמו דון חואן מאוסטריה והדוכס של ססה.
כשחזר לספרד גילה כי לא היו משרות פנויות על אף מכתבי ההמלצה שלו. חסר כל, הוא נישא לקטלינה דה פלסיוס סלזר אי ווזמדיאנו מאסקוויבס ב־1584, וחי בעיירה אסקוויבס, טולדו. הוא פרסם את "גלטיאה" שנה לאחר מכן. לזמן מה, סיפק מצרכים לארמדה הספרדית והיה גובה מס.
הרומן שלו "מסע התלאות של פרסילס וסיחיסמונדה" (Los Trabajos de Persiles y Sigismunda) פורסם שנה לאחר מותו ב־1616 (במדריד). הוא חשב כי יצירה זו היא הטובה ביותר, ומעולה בהרבה מדון קיחוטה.
ההשפעה שלו הייתה כה רבה, שיש המכנים את הספרדית (בספרדית ובצרפתית) "לשונו של סרוואנטס".
בשנת 2001 ספרד החלה להנפיק את דיוקנו על מטבעות ה-50 אירו-סנט, 20 אירו-סנט ו-10 אירו-סנט שלה.
מוביל
מוֹבִּיל:
ראו גם
}}
ספר אהבה
ספר אהבה הוא הספר השני מתוך ארבעה עשר הספרים הכלולים במשנה תורה, שהוא הקודקס ההלכתי שכתב הרמב"ם. הספר עוסק במצוות המבטאות את אהבת ה' ובפרטיהם המעשיים.
הרמב"ם מגדיר את נושאי הספר:
הפסוק הפותח את הספר
כדרכו ביתר הספרים, בפתיחת הספר הרמב"ם מציב פסוק המכוון לתוכנו של הספר. בספר אהבה הפסוק הפותח הוא מה אהבתי תורתך, כל היום היא שיחתי מספר תהלים. הפסוק מבטא את אהבת האדם לתורה ולבורא, ואת העיסוק התדיר בתורה שנובע מאהבה זו. האוהב מגלה את אהבתו על ידי עיסוקו התדירי. דומה הדבר לגדר המצווה של אהבת ה' שתיאר הרמב"ם בהלכות תשובה:
הנושאים הכלולים בספר
הספר מחולק לשישה נושאים ראשיים: כנספח לספר מופיע סדר התפילה, נוסח התפילה לדעת הרמב"ם.
הכללת הלכות מילה בספר
במורה הנבוכים מחלק הרמב"ם את סוגי המצוות והוא מגדיר את הקבוצה התשיעית "הכלל התשיעי כולל שאר העבודות הכוללות המעשיות, כתפילה וקריאת שמע ושאר מה שספרנום ב"ספר אהבה" - מלבד המילה. ותועלת זה הכלל מבוארת שהוא כולו - מעשים שמחזקים הדעות באהבת האלוה ומה שצריך שיאמן בו ושייוחס אליו". לפי ההגדרה הזו מצוות מילה הייתה צריכה להופיע בספר קדושה ולא בספר אהבה. אך בהמשך דבריו כותב הרמב"ם שמלבד עניין הפחתת התאווה שבמצוות המילה יש בה טעם נוסף והוא אות לאמונה בה':.
נראה שסברה זו הביאה להכרעת הרמב"ם להכליל את הלכות מילה בספר אהבה.
המצוות המבוארות בספר
בספר אהבה מבוארות אחת עשרה מצוות עשה:
יהודה וזהר זיסאפל
יהודה (12 באפריל 1942) וזהר (15 בפברואר 1949 – 19 במאי 2023) זיסאפל הם ממקימי תעשיית ההיי-טק הישראלית ומראשיה.
היסטוריה
האחים זיסאפל נולדו בתל אביב להורים יוצאי פולין, שניהלו חנות נעליים ברחוב הרצל בעיר. ליהודה תואר ראשון ושני בהנדסת חשמל מהטכניון, ותואר שני במנהל עסקים מהפקולטה לניהול בית הספר למוסמכים, אוניברסיטת תל אביב. לזוהר תואר ראשון בהנדסת חשמל מהטכניון ותואר שני במנהל עסקים מהפקולטה לניהול – בית הספר למוסמכים במינהל עסקים ע"ש רקנאטי, אוניברסיטת תל אביב.
במחצית השנייה של שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 עבד יהודה במוטורולה ישראל ושימש כמנהל מחלקת הנדסת מערכות בחברה. בשנת 1975 הקים יהודה את "ביטקום סוכנויות", חברה פרטית קטנה ששווקה מוצרי תקשורת. ביטקום, שלאחר מספר שנים שינתה את שמה ל"בינת תקשורת מחשבים", ייצגה יצרנים בינלאומיים חשובים והייתה הראשונה שהשיקה טכנולוגיות תקשורת חדשניות בשוק הישראלי.
בתחילת 1982 החליטו האחים לעבור לייצור ופיתוח מוצרי תקשורת בישראל ליצוא. "רד תקשורת מחשבים", החברה הראשונה שהקימו ביחד, היא הוותיקה בקבוצת רד-בינת. בשנים שבאו לאחר מכן נוספו למסגרת הקבוצה עוד 27 חברות היי-טק עצמאיות שהוקמו כדי לפתח, לייצר ולשווק מגוון רחב של מוצרים בתחום תקשורת הנתונים (בהן גם בינת תקשורת מחשבים).
נכון לשנת 2013, מנתה קבוצת רד-בינת 10 חברות ישראליות העוסקות בתקשורת נתונים. עד מותו כיהן זהר כנשיא קבוצת "רד-בינת". יהודה הוא יו"ר רד תקשורת מחשבים, ובכל אחת מחברות הקבוצה משמש לפחות אחד מהם כחבר דירקטוריון.
בנוסף לקבוצת רד-בינת, ממלאים האחים זיסאפל תפקידים מובילים בפיתוח וקידום מגזר הביוטכנולוגיה בישראל. בדצמבר 1991 הקימו יהודה ורעייתו נאווה, פרופסור לנוירוכימיה באוניברסיטת תל אביב, את חברת התרופות "נעורים" שמייצרת מלטונין בשחרור מושהה לטיפול בנדודי שינה, זאת לאחר מחקרים שערכה נאווה על השפעות המלטונין. ביחד, האחים זיסאפל הקימו את חממת רד ביומד (RAD Bio-Med Incubator Ltd), חממה המספקת מקום, מימון ראשוני ושירותים שונים לפרויקטים בתחום הביו-רפואי.
חוקרים של אוניברסיטת תל אביב מצאו ב-2012 כי האחים זיסאפל וקבוצת רד־בינת יצרו את הקרקע הפורייה ביותר עבור יזמים ישראלים: כ-56 יזמים סדרתיים יצאו מהקבוצות שהקימו האחים.
בנו של יהודה, רועי זיסאפל, הוא מנכ"ל רדוור, מקבוצת רד-בינת. בתו של זהר היא הסופרת כליל זיסאפל.
במאי 2023 נפטר זהר זיסאפל ממחלת הסרטן.
פילנתרופיה ופרסים
בחסות ארגון בוגרי הטכניון, שבראשו עמד יהודה שש שנים, יזמו האחים שני פרויקטים המנצלים את כישוריהם של בוגרי הטכניון כחונכים וכמורים לנוער מעוט יכולת בערים ובקהילות ברחבי הארץ. התוכנית, הקרויה "פועלים מ-3 ל-5" מיועדת לבני נוער ביישובי פריפריה בצפון ובדרום ישראל ונועדה לשפר את כישוריהם המתמטיים. תוכנית "עיר מצוינת", שנחנכה ביוזמת יהודה בעיר בת ים, פועלת להשגת יעדים דומים מתוך התמקדות בבני נוער המתגוררים במרכז ישראל אך לומדים במסגרות חינוכיות החסרות את המשאבים הדרושים לטיפוח מצוינות. פרויקט נוסף שיהודה מקדם, קרוי "מהנדסים מהפריפריה", ומיועד לאפשר לחיילים קרביים בוגרי צה"ל מהפריפריה לשפר את הישגיהם ולהגיע להשכלה אוניברסיטאית מדעית.
יהודה וזהר אף תרמו 4.5 מיליון דולר לטכניון להקמת המרכז הננו-טכנולוגי לישראל, לזכר הוריהם.
האחים קיבלו מספר פרסים ואותות הוקרה: בשנת 1994 קיבלו יהודה וזהר זיסאפל את פרס היזמות מבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת תל אביב. בנימוקים לפרס נאמר כי הוא מוענק "מתוך הכרה בתרומתם החשובה של השניים ליזמות בישראל, לרוח היזמית החדשנית בתחומי הפיתוח, הייצור והייצוא של מוצרים ואספקת פתרונות לבעיות של תקשורת נתונים ועל יזמותם הטכנולוגית המשמשת מופת בישראל וברחבי העולם." ב-1996 קיבל זהר את פרס הוגו רמניסיאנו לכלכלה, וב-1999 פרס למפעל חיים מטעם התאחדות התעשיינים. ב-2005 קיבלו יהודה וזהר זיסאפל את פרס ההיי-טק של ישראל מהאגודה הישראלית להון סיכון (IVA), בשנת 2007 קיבלו את פרס המצוינות בניהול עסקים גלובליים ע"ש מקס פרלמן מאוניברסיטת תל אביב. בנוסף, העניק להם הטכניון תוארי דוקטור לשם כבוד.
ב-1977 זכה זהר זיסאפל בפרס ביטחון ישראל.
גדעון ספירו
ביוגרפיה
ספירו נולד בברלין. בעקבות חוקי נירנברג סולק אביו, שמואל ספירו ממקום עבודתו כרופא, כיתר הרופאים היהודים שעבדו בגרמניה, אביו החליט לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בירושלים ב-1938. כחצי שנה אחר כך הצטרפו אליו אשתו ושני בניהם, גדעון ואחיו הצעיר. המשפחה חיה בקריית שמואל שבין קטמון לרחביה, והאב הועסק כרופא הראשי של עליית הנוער וטיפל בילדי פליטים מגרמניה וממחנות המעצר בקפריסין כמו גם בילדי טהראן. גדעון היה חניך בתנועת השומר הצעיר והתרשם ממערכת היחסים הבלתי-פורמלית בין מורים ותלמידים כפי שנגלתה לו במחנה עבודה בקיבוץ. עקב כך ביקש מאביו להעביר את שנות בית הספר התיכון בקיבוץ, וב-1951 עבר למרחביה, ושם הושפע כנער מערכי השוויון. כעבור שלוש שנים התנדב לשירות צבאי בצנחנים ובמסגרתו לקח חלק בפעולות התגמול ובצניחה במעבר המיתלה במלחמת סיני.
תחילת קריירה עיתונאית
בשנות ה-60 של המאה ה-20 המוקדמות עבד בתפקידים שונים בשירות הציבורי, וב-1964 ערך ביקור במזרח גרמניה, שרשמיו פורסמו בביטאון של מפ"ם. שנה אחר כך החל לשמש כתב לענייני הכנסת עבור היומון הכלכלי "שער", ומשם עבר לעל המשמר והיה כתב כלכלי. ב-1966 נשלח במלגה מטעם מכון גתה למערב גרמניה, ובמקביל ללימודיו שם שימש ככתב "על המשמר" ועסק בנושאים פוליטיים. עם פרוץ מלחמת ששת הימים שב לישראל ונשלח לקחת חלק כחייל מילואים בכיבוש ירושלים המזרחית, חוויה שבעקבותיה קיבל החלטה שלא לשוב עוד במדים לשטחים שבהם אוכלוסייה אזרחית. בהמשך שב לתקופה קצרה לאירופה בשליחות עיתונאית, וכתב מצ'כוסלובקיה, תוך ניצול ויזה שקיבל לפני לניתוק היחסים בין מדינות הגוש המזרחי וישראל. המשכה של השליחות היה בניו יורק, שם שימש כתב באו"ם ובין היתר סיקר את דיוני החלטה 242; כמו כן צורף לפמליית ראש הממשלה אשכול בקנדה וסיקר את אולימפיאדת מקסיקו סיטי. המלחמה בישראל, שבה תפס צה"ל את שטחי יהודה והשומרון, ערערה את תפיסתו הציונית של ספירו, ובאמריקה, במקביל, התרשם והושפע מתנועת הצעירים שהתנגדו למלחמת וייטנאם.
בשנים אלה היה שותף, לצד עיתונאים כעמוס קינן, בהתארגנות שביקשה לייסד מגזין עברי בהשראת דר שפיגל, והיה אורח העיתון במשך כמה חודשים. ב-1970 התקבל ללימודי מדע המדינה באוניברסיטת חיפה. לקראת ביקור גרהרד שרדר בישראל הגיש עתירה לבג"ץ בדרישה ששרדר ייעצר ויועמד לדין בגלל חברותו במפלגה הנאצית. העתירה נדחתה, תוך שהשופטים ממליצים לספירו להתרכז בלימודיו.
גוש יש
במהלך לימודיו באוניברסיטת חיפה החל משנת 1970, לִבָּה בקמפוס את הפעילות הפוליטית והיה ממובילי הקבוצה המשותפת היהודית-ערבית. הוא נמנה עם מקימי גוש "יש", תא סטודנטים שהיה פדרציה של קבוצות שמאליות - קיבוצניקים, מזרחים ודרום אמריקאים - שאליהן חברו ערבים ובראשם עאדל מנאע ועסאם מח'ול. ספירו נבחר כעורך עיתון הסטודנטים, ותחת העיתון הקיים ייסד את "פוסט מורטם", שהרבה לעסוק בענייני חברה, כלכלה ופוליטיקה לצד סקופים וחשיפות מהאוניברסיטה. אופיו החתרני של העיתון, טוריו הקבועים של ספירו, והעובדה שהסטודנטים הערבים הוזמנו לכתוב שם באופן שוויוני, זעזעו את רקטור האוניברסיטה, בנימין אקצין, ובהמשך את המערכת הפוליטית בירושלים, שבראשה גולדה מאיר. ספירו ניסח את קווי המצע של "יש" ובהם התנגדות מפורשת לכיבוש; הוא פגש את גינתר גראס, הרברט מרקוזה ואחרים, והתעמת עם הנהלת האוניברסיטה. באחד מטוריו ביקר את סרבנותה של ישראל להצעתו של סאדאת וצפה, בעקיפין, את המלחמה הקרבה. כמה חודשים אחר כך הופיע מאמר פרי עטו תחת הכותרת "לקחת מתקציב הכיבושים והסיפוח, להעביר לתקציב החינוך", שנטבע כסיסמה קבועה במניפסטים של השמאל הישראלי עד ימינו.
לקראת שביתת הסטודנטים הארצית של 1972 טבע את הסיסמה "המיליארדים הנקברים בשטחים ובשחיתות - להעבירם לחינוך, לשיכון ולהעלאת רמת חייהן של השכבות המקופחות". לאחר ניצחונה המוחץ של קבוצתו לראשות אגודת הסטודנטים בחיפה התגייסו מנגנוני המפלגות בעיר לניסיון משותף להפלת הקבוצה, תוך שמפלגת העבודה כורתת ברית עם גח"ל; ספירו הלך והסתמן בעיתונים כגורם שמסית יהודים וערבים להתנגד במשותף לסדר היום השליט. בראיונות שנערכו עמו הדגיש: "אני ציוני סוציאליסט", וזכה לפרסם מאמרי תגובה בעיתונות.
מקץ שלוש שנים אלו היה ספירו לעורך "תכלת-אדום", ביטאון התנועה שבהמשך הפכה למפלגת מוקד הרדיקלית שעם מקימיה נמנה, ותחתיו כתבו בין היתר רוביק רוזנטל, ניבה לניר ומנחם ברינקר. אז גם התקבל למסלול לימודי מלונאות ותיירות באוניברסיטת חיפה, ומתום שנתיים שב לירושלים - שם קיבל משרה בכירה במשרד החינוך והתרבות, כמנהל המחלקה לאורחים ולתיירים, משרה שאותה מילא, בהפסקות, במשך עשר שנים. קודם לכן עוד הספיק לשהות תשעה ימים כשליח "העולם הזה" על סיפון "ספינת השלום" של אייבי נתן בדרכה לחופי פורט סעיד ביום השנה השני למלחמת יום הכיפורים, במטרה לחלק 100,000 פרחים לעם המצרי.
אחרי המהפך של 1977, היה רכז הדרכה בטלוויזיה הלימודית בתל אביב. בדצמבר 1977 פסק בית המשפט כי על מו"ל ירחון תנועת החרות ועל עורכו יוסף קרמרמן לשלם לספירו 17,500 לירות בגין פרסום לשון הרע. זאת לאחר שבגיליון דצמבר 1975 של הירחון כונה ספירו "איש מצפן". עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה נמנה עם מקימי "יש גבול", תנועת אנשי-מילואים שהודיעו לממשלה כי לא ייקחו חלק במלחמת השולל, כפי שראו אותה. הוא פרסם מכתבים ומאמרים ובהם התנגדות וביקורת חריפה נגד בגין, שרון ואיתן - שני האחרונים מפקדיו לשעבר; וקרא להעמידם לדין בגין פשעי מלחמה. בעקבות זאת, הועמד לדין משמעתי בעילה של איסור על עובד מדינה לפרסם בפומבי דברי ביקורת על מדיניות הממשלה. המשפט נמשך שלוש שנים שבסופן פוטר ספירו מעבודתו וזכויותיו הסוציאליות נשללו. לאחר ערעור הושבה לו גמלתו.
אחרי משרד החינוך
ב-1986 הוזמן על ידי ארגון פלסטיני-אמריקני לשאת מספר הרצאות כנציג תנועות שמאל, וכעבור שנים אחדות נסע למטרה זו שוב, הפעם מול ארגון אחר. בין 1986 ל-1988 פרסם טור שבועי ב"על המשמר". בינואר 1989 נחקר במשטרה בעקבות הפצת "פנקס השירות" האלטרנטיבי למתגייס עם "יש גבול", המגבה סרבני שירות בשטחים. ביולי שנה זו פרסם מוסף הארץ ראיון גדול שערך ספירו עם הילדה שראם, בתו של אלברט שפר. משנה זו ועד זו שאחריה נמנה עם בעלי הטורים של מוסף יום שישי של דבר וכתב טורים בעיתון החרדי "יום השישי", בשם "חילוני לא חרד", לאחר שנרקם חיבור בינו לבין החרדים סביב המכנה המשותף של ההתנגדות לשירות צבאי מטעמי דת ומצפון. בין 1992-1989 עבד גם עבור הירחון היהודי-גרמני "Semit", כשבין היתר ערך ראיון עם ישעיהו ליבוביץ, וב-1994, ימי הסכמי אוסלו, כתב עבור "יום ליום", עיתון תנועת ש"ס. בין 2000-1995 פרסם שני טורים שבועיים - פוליטי וכלכלי - במקומון "ירושלים". הוא פוטר לאחר ש"הארץ" פרסם טור על עמוד שלם ובו ספירו יוצא נגד שבירתה של שביתת עובדי המקומונים בידי המו"ל מוזס. הוא עבר ל"מעריב", והחל לכתוב את הטור "סמרטוט אדום" במקומון "כל הזמן". כעבור שנה וחצי פוטר עקב תלונות למערכת מצד קוראים.
סוגיית הנשק להשמדה המונית במזרח התיכון הלכה ותפסה מקום מרכזי בפעילותו של ספירו. הוא השתתף והרצה בכנסים בינלאומיים רבים מטעם הוועד הישראלי למזרח תיכון חופשי מנשק אטומי, ביולוגי וכימי, הנתמך על ידי התנועה לפירוק נשק גרעיני הבריטית, ונמנה עם תומכיו העקביים של מרדכי ואנונו. הוא ביקר את הפצצת הכור בעיראק (והועמד על כך לדין) וקרא לשבירת הטאבו סביב נושא מדיניות הגרעין של ישראל, קריאה שבה הוא מתמיד עד היום בטוריו השונים.
מראשית העשור הראשון של המאה ה-21 כותב ספירו טורים קבועים באתרי האינטרנט של אינדימדיה, הגדה השמאלית ("סמרטוט אדום"), מגזין "כיבוש" ובאתר הימני "ארץ הצבי", לצד מאמרי אורח בבימות בינלאומיות.
ב-2008 תיאר ספירו ברשימה את משה זר במילים "מגדולי שודדי הקרקעות בשטחים הכבושים". ב-2011 דחה בית משפט השלום בתל אביב את תביעת הדיבה שהגיש זר בעניין.
ביוני 2011 עצרה המשטרה את ספירו למספר שעות עקב חשד להסתה במאמר שפרסם בספטמבר שנה קודם ובו הוא השתמע לכאורה כמי שתומך בפגיעה במתנחלים. ספירו תבע את המדינה בטענה שהמעצר היה בלתי מוצדק. ב-2013 הסכימה המדינה לשלם לו 10,000 שקלים פיצוי על המעצר.
ספירו הוא חבר הארגונים אמנסטי אינטרנשנל, רופאים לזכויות אדם והאגודה לזכויות האזרח. ספירו מונה למתאם הוועדה העולמית לפירוק מנשק בממשלת העולם של אזרחי העולם על ידי המתאם העולמי, גארי דייוויס.
מכתבים לשופטים ופוליטיקאים
שליחת מכתבים לשופטים ולפוליטיקאים היא פרקטיקה שספירו נוקט בה מאז שנת 1985 ועד היום. ראשיתה סביב פרשת רצח דני כץ. ספירו שוכנע כי משפטם של חמשת החשודים התנהל תוך הטיה שנגרמה בשל הלחץ הציבורי האדיר שהופעל מחוץ לכותלי בית המשפט, וכי השופטים אינם מנותקים מהמערכת הפוליטית ומ"ממסד הכיבוש". הוא כתב סדרה של מכתבים תקיפים לשופטי הרוצחים ובעקבותיה הועמד לדין בגין ניסיון ל"השפעה לא הוגנת על הליך שיפוטי".
ב-1995, לאחר ששוב הובל לחקירה, הוציא שופט בית משפט השלום בבירה איסור על ספירו להמשיך בשליחת מכתבים לשופטים. העיתון כל העיר מרשת שוקן הציע בעקבות זאת כי יפרסם מעל עמודיו את המכתבים שנאסר על ספירו לשלוח. מכאן ואילך זכו המכתבים לתהודה ולתפוצה רחבות הרבה יותר מקודם. בה-בעת ניהל עורך הדין דן יקיר, יועצה המשפטי של האגודה לזכויות האזרח, מאבק לביטול האיסור, שכעבור זמן קצר בוטל על ידי בית המשפט המחוזי, וספירו שב למען את מכתביו אל השופטים.
ב-2016 פורסם ספרו של ספירו "מכתבים לשופטים ואנשי שררה" בהוצאת נור. הספר מאגד כמה מאות מכתבים שנשלחו עם השנים ורשימות פוליטיות שפורסמו בתקשורת.
במרץ 2016 שלח ספירו לח"כ נאווה בוקר מהליכוד מכתב בו מופיעים דגל ישראל וסמל המפלגה הנאצית. במכתב כתב "הייל הייל נאווה" ו"מיצג אמנותי פוליטי". המכתב נשלח במחאה על הצעתה של חברת הכנסת בוקר להחמיר את העונש הקבוע בחוק על פגיעה בדגל המדינה.
חיים אישיים
גדעון ספירו התחתן ב-1968 בארצות הברית עם אזרחית מקומית וכעבור כשנה וחצי התגרש ממנה. ב-1977 נישא בירושלים למירי ולשניים נולדו בת ובן.
כמוש
כְּמוֹשׁ (לפי ניקוד המקרא; באבלאית: dkà-mi/me-iš,, באוגריתית: 𐎑𐎑𐎟𐎆𐎟𐎋𐎎𐎘 – טֿטֿ ו כמתֿ, במואבית: 𐤊𐤌𐤔 – כמש ) היה האל הלאומי של מואב. עוד מימי העיר הכנענית אֶבְּלָה הוא ידוע בשם "כמיש". המואבים עבדו את כמוש עד לתקופה הפרסית. עדויות שונות לשם האל, המעידות על פרטי מידע שונים, מעידות כנראה על צורות שונות מאוד של האל ואולי אף על קשר רופף מאוד בין הדמויות השונות של האל כפי שעולה מהעדויות.
בתקופת הברונזה
כמוש ידוע כבר מימי כתבי אבלה, שם החודש הרביעי בלוח השנה קרוי על שמו. האל כמוש ידוע גם משמות תיאופוריים אמוריים ואכדיים, וכן ממילון אמורי–אכדי המתוארך לימי עמורפיא (חמורבי) או רים־סין הראשון, בו מוקבל כמוש (Kamiš) בטור המלים האמורי לאל אאה (או אנכי) בטור המלים האכדי. ברשימת אלים אחרת הוקבל האל כמוש (Kammuš) לנרגל.
יש המשערים שהעיר כרכמיש נקרא על שם כמוש.