cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת המלכה אן
טכנולוגיה וארגון
הטכנולוגיה הצבאית הקולוניאלית ששימשה בצפון אמריקה לא הייתה מפותחת כמו באירופה. רק לכמה יישובים קולוניאליים היו ביצורי אבן בתחילת המלחמה, כגון סיינט אוגוסטין, בוסטון, קוויבק סיטי וסנט ג'ונס, אם כי הביצורים של פורט רויאל הושלמו בתחילת המלחמה. חלק מהכפרים וההתיישבויות היו מוגנים על ידי פליסדות עץ, אך לרבים היו מעט יותר מבתי עץ מבוצרים עם חרכי ירי שדרכם יכלו המגנים לירות, וקומות שניות תלויות שמהן יכלו לירות על תוקפים שינסו לפרוץ למטה.
האירופים והקולוניסטים היו חמושים בדרך כלל במוסקטים חלקי קדח בעלי טווח מרבי של כ אך לא היו מדויקים בטווחים מעבר למחצית המרחק הזה. חלק מהקולוניסטים נשאו גם רמחים, בעוד שלוחמים ילידים נשאו נשק שסופקו על ידי המתיישבים או היו חמושים בנשק כגון טומהוק פרימיטיבי וקשתות. למספר קטן של מתיישבים הייתה הכשרה בהפעלת תותחים וסוגים אחרים של ארטילריה, שהיו כלי הנשק היעילים היחידים לתקיפת הגנות משמעותיות מאבן או עץ.
הקולוניסטים האנגלים היו מאורגנים בדרך כלל בפלוגות מיליציות, ולמושבות שלהם לא הייתה נוכחות צבאית קבועה מעבר למספר קטן בכמה מקהילות ניופאונדלנד. גם המתיישבים הצרפתים היו מאורגנים במיליציות, אבל היה להם גם כוח הגנה סדיר בשם הטרופס דה לה מארין. כוח זה כלל כמה קצינים מנוסים והוא אויש על ידי טירונים שנשלחו מצרפת, ומנה בין 500 ל-1,200. הם היו פרוסים בכל שטחי צרפת החדשה, עם ריכוזים במרכזי האוכלוסייה הגדולים. פלורידה הספרדית הוגנה על ידי כמה מאות חיילים סדירים; המדיניות הספרדית הייתה להרגיע את העמים הילידים בשטחם ולא לספק להם נשק. פלורידה כללה כ-8,000 שבטים ילידים לפני המלחמה, אך מספר זה צומצם ל-200 לאחר פשיטות קולוניסטים אנגליים בתחילת המלחמה.
קרוליינה ופלורידה
מתיישבים בולטים צרפתים ואנגלים הבינו בתחילת המאה ה-18 שלשליטה בנהר המיסיסיפי תהיה תפקיד משמעותי בפיתוח ובמסחר עתידיים, וכל אחד מהם פיתח תוכניות חזון כדי לסכל את פעילותו של השני. החוקר הקנדי הצרפתי פייר לה מואן ד'איברוויל פיתח "פרויקט סור לה קרוליין" לאחר המלחמה הקודמת, שקרא ליצור קשרים עם עמים ילידים בקו פרשת המים של מיסיסיפי ולאחר מכן למנף את היחסים הללו כדי לדחוק את המתיישבים האנגלים מהיבשת, או לפחות להגביל אותם לאזורי החוף. במרדף אחר האסטרטגיה הגדולה הזו, הוא גילה מחדש את שפך המיסיסיפי (שנמצא לראשונה על ידי לה סאל ב-1670) והקים את מבצר מאוריפה ב-1699. מבסיס זה וממבצר לואיס דה לה מוביל (נוסד בשנת 1702), הוא החל ליצור קשרים עם אנשי צ'וקטאו, צ'יקסאו, נאצ'ז המקומיים וקהילות אחרות.
סוחרים וחוקרים קולוניאליים אנגליים מקרוליינה הקימו רשת מסחר משמעותית על פני החלק הדרום מזרחי של היבשת שהשתרעה עד למיסיסיפי. למנהיגיה היה מעט כבוד לספרדים בפלורידה, אבל הם הבינו את האיום הנשקף מהגעת הצרפתים לחוף. גם מושל קרוליינה ג'וזף בלייק וגם יורשו ג'יימס מור ניסחו חזיונות של התרחבות לדרום ולמערב על חשבון האינטרסים הצרפתיים והספרדים.
איברוויל פנה לספרדים בינואר 1702 לפני פרוץ המלחמה באירופה, והמליץ לחמש את לוחמי האפלצ'ים ולשלוח אותם נגד המתיישבים האנגלים ובני בריתם. הספרדים ארגנו משלחת בפיקודו של פרנסיסקו רומו דה אוריזה; הוא עזב את פנסקולה, פלורידה באוגוסט למרכזי המסחר של האזור העורפי של קרוליינה. המתיישבים האנגלים קיבלו אזהרה מוקדמת על המשלחת וארגנו הגנה בראש נהר הפלינט, לשם ניתבו את הכוח בראשות ספרד, ולכדו או הרגו כ-500 ילידים בהנהגת ספרד.
מושל קרוליינה מור קיבל הודעה על פעולות האיבה, והוא ארגן והוביל כוח נגד פלורידה הספרדית. 500 חיילים אנגלים ואנשי מיליציות קולוניאליים ו-300 ילידים כבשו ושרפו את העיירה סנט אוגוסטין, פלורידה במצור על סנט אוגוסטין (1702). האנגלים לא הצליחו להשתלט על המבצר הראשי ונסוגו כאשר צי ספרדי הגיע מהוואנה. בשנת 1706, קרוליינה הדפה בהצלחה מתקפה על צ'ארלסטון על ידי כוח אמפיבי משולב ספרדי וצרפתי שנשלח מהוואנה.
האפלאצ'י וטימוקואה של פלורידה הספרדית נמחקו למעשה במשלחת פשיטה של מור שנודעה כטבח האפלצ'י של 1704. רבים מהניצולים מפשיטות אלה הועברו לנהר סוואנה, שם הוגבלו בשמורות. הפשיטות נמשכו בשנים הבאות, והורכבו מכוחות ילידים גדולים, לעיתים כללו מספר קטן של גברים לבנים; זה כלל משלחות גדולות שהופנו לפנסקולה ב-1707 ולמובייל ב-1709. המוסקוגי (קריק), יאמאסי וצ'יצ'סאו היו חמושים והובלו על ידי קולוניסטים אנגלים, והם שלטו בסכסוכים אלה על חשבון הצ'וקטאו, טימוקואה ואפלאצ'י.
אקדיה וניו אינגלנד
לאורך המלחמה, צרפת החדשה וקונפדרציית וואבנקי סיכלו את התפשטות ניו אינגלנד לתוך אקדיה, וגבול צרפת החדשה הוגדר כנהר הקנבק בדרום מיין. בשנת 1703 פיקד מישל לנוף דה לה ולייר דה בובאסין על כמה קנדים צרפתים ו-500 ילידים של קונפדרציית וואבאנקי, והם הובילו התקפות נגד יישובי ניו אינגלנד מוולס לפאלמות' (פורטלנד, מיין) במסע החוף הצפון-מזרחי. הם הרגו או תפסו יותר מ-300 מתיישבים.
הייתה גם סדרה של פשיטות עמוקות לתוך ניו אינגלנד על ידי כוחות צרפתים וילידים שמטרתם לתפוס שבויים. היה סחר פעיל בשבויים, כאשר משפחות וקהילות נאבקו לגייס כופר כדי להשיבם. בפברואר 1704, ז'אן-בטיסט הרטל דה רווויל הוביל 250 אינדיאנים אבנאקי וקאוגנואוגה (בעיקר מוהוק) ו-50 קנדים צרפתים בפשיטה על דירפילד במחוז מפרץ מסצ'וסטס. הם הרסו את היישוב, הרגו רבים ולכדו יותר מ-100 שבויים. אלה נלקחו למסע יבשתי מאות קילומטרים צפונה לכפר המיסיון Caughnawaga מדרום למונטריאול. רוב הילדים ששרדו את המסע אומצו על ידי משפחות מוהוק. כמה מבוגרים נפדו מאוחר יותר או שוחררו בחילופי שבויים במשא ומתן, כולל השר, ויליאמס, שניסה במשך שנים ללא הצלחה לפדות את בתו. היא התבוללה לחלוטין, והתחתנה עם גבר מוהוק. כמו כן, באוגוסט 1704, נערכה פשיטה במרלבורו (בחלק של העיר שהפך מאוחר יותר לווסטבורו), ממנה נלקחו שבויים גם לקאוגנואוגה. התקיים סחר עבדים פעיל של המתיישבים השבויים בשנים אלו, וקהילות גייסו כספים כדי לפדות את אזרחיהן משבי הילידים. לדוגמה, ילד שנתפס, אשור רייס, הוחזר למרלבורו לאחר שנפדה בשנת 1708 על ידי אביו תומאס רייס.
המתיישבים בניו אינגלנד לא הצליחו להילחם ביעילות בפשיטות הללו, אז הם הגיבו על ידי שיגור משלחת נגד אקדיה בראשות הלוחם המפורסם בנג'מין צ'רץ'. המשלחת פשטה על גראנד פרה, צ'יגנקטו ויישובים אחרים. דיווחים צרפתיים טוענים שצ'רץ' ניסה לתקוף את בירת אקדיה, פורט רויאל, אך הדיווח של צ'רץ' על המשלחת מתאר מועצת מלחמה שבה המשלחת החליטה שלא לבצע התקפה. הכומר סבסטיאן רייל נחשד בהסתה נרחבת של קהילת נורידג'ווק נגד תושבי ניו אינגלנדר, ומושל מסצ'וסטס ג'וזף דאדלי הציב פרס על ראשו. בחורף 1705, מסצ'וסטס שלחה 275 אנשי מיליציה בפיקודו של קולונל וינתרופ הילטון כדי לתפוס את ראל ולהחריב את הכפר. אולם הכומר הוזהר בזמן, ונמלט ליער עם המסמכים שלו, אך המיליציה שרפה את הכפר והכנסייה.
הצרפתים וקונפדרציית וואבנקי המשיכו לבצע פשיטות בצפון מסצ'וסטס ב-1705, שכנגדן לא הצליחו המתיישבים בניו אינגלנד להקים הגנה יעילה. הפשיטות התרחשו מהר מדי מכדי שכוחות ההגנה יוכלו להתארגן, ופשיטות תגמול מצאו בדרך כלל מחנות שבטיים והתיישבויות ריקות. הייתה רגיעה בפשיטה בזמן שמנהיגים מצרפת החדשה ומניו אינגלנד ניהלו משא ומתן על חילופי שבויים, בהצלחה מוגבלת בלבד. פשיטות של ילידים נמשכו עד סוף המלחמה, לפעמים בהשתתפות צרפתית.
במאי 1707, ארגן המושל דאדלי משלחת לכבוש את פורט רויאל בראשות ג'ון מארס. עם זאת, 1,600 איש לא הצליחו לכבוש את המבצר במצור, וגם משלחת המשך באוגוסט נהדפה. בתגובה, הצרפתים פיתחו תוכנית שאפתנית לפשוט על רוב ההתיישבויות בניו המפשייר על נהר פיסקאטקווה. עם זאת, חלק גדול מהתמיכה של הילידים הדרושה מעולם לא התממשה, ובמקום זאת הם פשטו על העיירה האברהיל במסצ'וסטס. בשנת 1709, מושל צרפת החדשה, פיליפ דה ריגו וודרויל, דיווח כי שני שלישים מהשדות מצפון לבוסטון לא עובדו בגלל פשיטות של צרפתים וילידים. משלחות המלחמה הצרפתיות-ילידים חזרו ללא שבויים מכיוון שהמתיישבים של ניו אינגלנד נשארו במבצרים שלהם ולא יצאו. באוקטובר 1710, 3,600 כוחות בריטיים וקולוניאליים בראשות פרנסיס ניקולסון כבשו לבסוף את פורט רויאל לאחר מצור של שבוע אחד. בכך הסתיימה השליטה הצרפתית הרשמית בחלק חצי האי של אקדיה (החלק היבשתי של נובה סקוטיה כיום), למרות שהלחימה נמשכה עד סוף המלחמה. ההתנגדות של קונפדרציית וואבנקי נמשכה בקרב בלאדי קריק ב-1711 ובפשיטות לאורך גבול מיין. שאר חלקי אקדיה (היום, מזרח מיין וניו ברנזוויק) נותרו שטח שנוי במחלוקת בין ניו אינגלנד לצרפת החדשה.
צרפת החדשה
הצרפתים בלב ליבה של צרפת החדשה, קנדה, התנגדו לתקיפה בפרובינציית ניו יורק. הם נרתעו מלעורר את בני האירוקוי, שמהם חששו יותר ממה שפחדו מהקולוניסטים הבריטיים ואיתם עשו את השלום הגדול של מונטריאול ב-1701. סוחרים בניו יורק התנגדו לתקיפה של צרפת החדשה מכיוון שהיא תפריע לסחר הרווחי בפרוות הילידים, שחלק גדול ממנו הגיע דרך צרפת החדשה. בני האירוקוי שמרו על נייטרליותם לאורך כל הסכסוך, למרות מאמציו של פיטר סקיילר להכניס אותם למלחמה. (סקיילר היה הממונה על האינדיאנים של אולבני.) פרנסיס ניקולסון וסמואל וטש ארגנו תקיפה שאפתנית נגד צרפת החדשה ב-1709, עם תמיכה כספית ולוגיסטית מהמלכה. התוכנית כללה הסתערות יבשתית על מונטריאול דרך אגם שמפליין והסתערות ימית של כוחות ימיים נגד קוויבק. המשלחת היבשתית הגיעה לקצה הדרומי של אגם שמפלן, אך היא בוטלה כאשר התמיכה הימית המובטחת מעולם לא התממשה להתקפה על קוויבק. (כוחות אלה הופנו כדי לתמוך בפורטוגל.) בני האירוקוי הבטיחו הבטחות מעורפלות לתמיכה במאמץ הזה, אך עיכבו בהצלחה את שליחת התמיכה עד שנראה היה ברור שהמשלחת עומדת להיכשל. לאחר כישלון זה, נסעו ניקולסון וסקיילר ללונדון בליווי הנדריק טג'וניהוקאראווה וראשי שבטים אחרים כדי לעורר עניין במלחמת הגבול בצפון אמריקה. משלחת הילידים עוררה סנסציה בלונדון, והמלכה אן העניקה להם ראיון. ניקולסון וסקיילר הצליחו במאמציהם: המלכה נתנה תמיכה בכיבוש המוצלח של ניקולסון בפורט רויאל ב-1710 עם הצלחה זו באמתחתו, ניקולסון חזר שוב לאנגליה וזכה לתמיכה בניסיון מחודש לצור על קוויבק ב-1711.
התוכנית לשנת 1711 קראה שוב להתקפות יבשתיות וימיות, אך ביצועה היה אסון. צי של 15 אוניות קו ואוניות תובלה הנושאים 5,000 חיילים בראשות אדמירל הוונדן ווקר הגיע לבוסטון ביוני, הכפיל את אוכלוסיית העיירה ולחץ מאוד על יכולתה של המושבה לספק אספקה נחוצה. המשלחת הפליגה לקוויבק בסוף יולי, אך מספר ספינות שלה התנפצו על החופים הסלעיים ליד שפך הסנט לורנס בערפל. יותר מ-700 חיילים אבדו, ולכן ווקר ביטל את המשלחת. בינתיים, ניקולסון יצא למונטריאול בדרך היבשה, אך הגיע רק לאגם ג'ורג' כאשר הגיעה אליו השמועה על האסון של ווקר, והוא גם פנה לאחור. במשלחת זו, בני האירוקוי סיפקו כמה מאות לוחמים להילחם עם המתיישבים האנגלים, אך הם שלחו בו-זמנית אזהרות לצרפתים לגבי המשלחת, ושיחקו למעשה את שני הצדדים של הסכסוך.
ניופאונדלנד
החוף של ניופאונדלנד היה זרוע קהילות צרפתיות ואנגליות קטנות, עם כמה תחנות דייג שהוחזקו עונתיות על ידי דייגים מאירופה. שני הצדדים ביצרו את הערים העיקריות שלהם, הצרפתים בפלאיזנס בצד המערבי של חצי האי אבלון, האנגלים בסנט סנט ג'ונס ובמפרץ קונסנסיון. במהלך מלחמת המלך ויליאם, ד'איברוויל הרס את רוב הקהילות האנגליות בשנים 1696–1697, והאי הפך שוב לשדה קרב ב-1702. באוגוסט של אותה שנה, צי אנגלי בפיקודו של קומודור ג'ון לייק פשט על הקהילות הצרפתיות המרוחקות אך לא עשה ניסיונות לכבוש את פליזנס. במהלך החורף של 1705, חזר המושל הצרפתי של פלאיזנס, דניאל ד'אוגר דה סוברקאס, והוביל משלחת משולבת של צרפת ומיקמק שהרסה כמה יישובים אנגלים וצרה ללא הצלחה על פורט ויליאם בסנט ג'ון. הצרפתים ובני בריתם הילידים המשיכו להציק לאנגלים לאורך כל הקיץ וגרמו נזקים למפעלים האנגלים שהותקפו בסך 188,000 פאונד. האנגלים שלחו צי ב-1706 שהרס תחנות דיג צרפתיות בחופי האי הצפוניים. בדצמבר 1708, כוח משולב של מתנדבים צרפתים, קנדים ובני מיקמק כבש את סנט ג'ון והרס את הביצורים. עם זאת, הם היו חסרים את המשאבים להחזיק בפרס, אז הם נטשו אותו, וסנט ג'ון נכבשה מחדש וחוזקה על ידי האנגלים ב-1709. (אותה משלחת צרפתית גם ניסתה לכבוש את פרילנד, אך היא התנגדה בהצלחה.)
השלום
ב-1712 הכריזו בריטניה וצרפת על שביתת נשק, והסכם שלום סופי נחתם בשנה שלאחר מכן. במסגרת הסכם אוטרכט משנת 1713, זכתה בריטניה באקדיה (ששמה שונה לנובה סקוטיה), ריבונות על ניופאונדלנד, אזור מפרץ הדסון והאי הקריבי סנט קיטס. צרפת הכירה בריבונות הבריטית על בני האירוקוי והסכימה שהמסחר עם עמים ילידים מפנים הארץ יהיה פתוח לכל האומות. היא שמרה על כל האיים במפרץ סנט לורנס, כולל האי קייפ ברטון, ושמרה על זכויות דיג באזור, כולל זכויות לדגים יבשים בחוף הצפוני של ניופאונדלנד.
בשנות המלחמה המאוחרות יותר, רבים מבני אבנאקי התעייפו מהסכסוך למרות הלחצים הצרפתיים להמשיך בפשיטות על מטרות בניו אינגלנד. השלום של אוטרכט, לעומת זאת, התעלם מהאינטרסים של הילידים, וכמה מבני אבנאקי הביעו נכונות לנהל משא ומתן לשלום עם בני ניו אינגלנד. המושל דאדלי ארגן ועידת שלום גדולה בפורטסמות', ניו המפשייר (שהוא היה גם המושל שלה). במשא ומתן שם ובמפרץ קאסקו, התנגדו בני אבאנקי לטענות הבריטים לפיהן הצרפתים ויתרו לבריטניה על שטח מזרח מיין וניו ברנזוויק, אך הם הסכימו לאישור הגבולות בנהר קנבק ולהקמת קשרי מסחר בניהול ממשלתי בשטחם. הסכם פורטסמות' אושרר ב-13 ביולי 1713 על ידי שמונה נציגים של כמה מהקהילות של קונפדרציית וואבנקי; עם זאת, היא כללה הצהרה על הריבונות הבריטית על שטחם. במהלך השנה שלאחר מכן, חתמו גם מנהיגי שבטי אבאנאקי אחרים על האמנה, אך אף מיקמק מעולם לא חתם עליו או כל הסכם אחר עד 1726.
אקדיה וניופאונדלנד
אובדן ניופאונדלנד ואקדיה הגביל את הנוכחות הצרפתית באוקיינוס האטלנטי לאי קייפ ברטון. צרפתים מניופאונדלנד התיישבו שם מחדש, והקימו את המושבה איל-רויאל, וצרפת בנתה את מבצר לואיסבורג בשנים הבאות. נוכחות זו בתוספת זכויות השימוש בחוף ניופאונדלנד הביאו לחיכוך מתמשך בין אינטרסים של דיג צרפתי ובריטי, אשר לא נפתר במלואו עד סוף המאה ה-18. ההשפעות הכלכליות של המלחמה היו קשות בניופאונדלנד, כאשר ציי הדייג הצטמצמו באופן משמעותי. צי הדייג הבריטי החל להתאושש מיד לאחר השכנת השלום, והם ניסו למנוע מספינות ספרדיות לדוג במימי ניופאונדלנד, כפי שעשו בעבר. עם זאת, ספינות ספרדיות רבות פשוט החליפו את דגלן עם אנשי קש אנגליים כדי להתחמק מהשליטה הבריטית.
ללכידת הבריטים של אקדיה היו השלכות ארוכות טווח על האקדים ובני המיקמק החיים שם. אחיזתה של בריטניה בנובה סקוטיה הייתה בהתחלה קלושה למדי, מצב אותו ניצלו מנהיגי ההתנגדות הצרפתית ושבט המיקמק. יחסי בריטניה עם המיקמק לאחר המלחמה התפתחו בהקשר של ההתפשטות הבריטית בנובה סקוטיה וגם לאורך חוף מיין, שם החלו תושבי ניו אינגלנד לנוע לאדמות אבאנקי, לעיתים קרובות תוך הפרה של הסכמים קודמים. לא בני האבנאקי ולא בני המיקמק לא הוכרו בהסכם אוטרכט, והסכם פורטסמות' משנת 1713 פורש על ידם בצורה שונה מאשר על ידי החותמים מניו אינגלנד, ולכן בני המיקמק והאבנאקי התנגדו לפלישות הללו לאדמותיהם. הסכסוך הזה הוגבר על ידי אינטרגרים צרפתים כמו סבסטיאן רייל, ובסופו של דבר הם התפתחו למלחמת האב רייל (1722–1727). היחסים הבריטיים היו גם קשים עם האקדים שנכבשו באופן נומינלי. הם התנגדו לדרישות בריטיות חוזרות ונשנות להישבע אמונים לכתר הבריטי, ובסופו של דבר זה עורר הגירה של האקדים לאיל-רויאל ולאי-סן-ז'אן (אי הנסיך אדוארד של היום). עד שנות ה-40 של המאה ה-18, מנהיגים צרפתים כמו האב ז'אן-לואי לה לוטר תזמרו מלחמת גרילה עם בעלי בריתם במיקמק נגד ניסיונות בריטיים להרחיב את ההתנחלויות הפרוטסטנטיות בחצי האי נובה סקוטיה.
חיכוכים נמשכו גם בין צרפת לבריטניה על גבולותיה של אקדיה. הגבולות לא היו ברורים כפי שנקבעו בהסכם, שאפילו הצרפתים מעולם לא הגדירו רשמית. צרפת התעקשה שרק חצי האי האקדי נכלל בהסכם (נובה סקוטיה המודרנית למעט האי קייפ ברטון) ושיש להן את הזכויות על ניו ברנזוויק המודרנית. המחלוקות על אקדיה התלקחו לסכסוך גלוי במהלך מלחמת המלך ג'ורג' בשנות ה-40 של המאה ה-18, ולא נפתרו עד לכיבוש הבריטי של כל שטחי צפון אמריקה הצרפתית במלחמת שבע השנים.
ניו אינגלנד
מסצ'וסטס וניו המפשייר היו בקו החזית של המלחמה, אך המושבות בניו אינגלנד סבלו פחות מנזק כלכלי מאזורים אחרים. חלק מהעלויות של המלחמה קוזזו על ידי חשיבותה של בוסטון כמרכז של בניית ספינות וסחר, בשילוב עם רוח גבית פיננסית שנגרמה על ידי ההוצאות הצבאיות של הכתר על משלחת קוויבק ב-1711.
המושבות הדרומיות
פלורידה הספרדית מעולם לא באמת שיקמה את כלכלתה או אוכלוסייתה מהשפעות המלחמה, והיא נמסרה לבריטניה בחוזה פריז מ-1763 בעקבות מלחמת שבע השנים. עמים ילידים שיושבו מחדש לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי נמסרו תחת השלטון הבריטי, וכך גם בעלי ברית לבריטים במלחמה זו. חוסר שביעות הרצון הזה התלקח לתוך מלחמת יאמאסי ב-1715, שהיווה איום גדול על קיומה של דרום קרוליינה. אובדן האוכלוסייה בשטחים הספרדיים תרם לייסוד פרובינציית ג'ורג'יה ב-1732, אשר הוקמה על שטח שספרד תבעה במקור, כפי שהיה גם במקרה של קרוליינה. ג'יימס מור נקט בפעולה צבאית נגד הטוסקאראס מצפון קרוליינה במלחמת טוסקארורה שהחלה ב-1711, ורבים מהם ברחו צפונה כפליטים כדי להצטרף לבני דודיהם הלשוניים בני האירוקוי.
העלויות הכלכליות של המלחמה היו גבוהות בחלק מהמושבות הדרומיות של אנגליה, לרבות אלו שזכו לפעילות צבאית מועטה. וירג'יניה, מרילנד ופנסילבניה, במידה פחותה, נפגעו קשות מהעלות של משלוח מוצרי היצוא שלהן (בעיקר טבק) לשווקים באירופה, והן סבלו גם בגלל כמה יבולים גרועים במיוחד. דרום קרוליינה צברה נטל חוב משמעותי כדי לממן פעולות צבאיות.
סחר
הצרפתים לא עמדו במלואם בהוראות המסחר של חוזה אוטרכט. הם ניסו למנוע סחר אנגלי עם קהילות ילידים נידחות, והם הקימו את מבצר ניאגרה בשטח האירוקוי. ההתיישבויות הצרפתיות המשיכו לצמוח בחוף המפרץ, עם הקמת ניו אורלינס ב-1718 וניסיונות אחרים (שלא מוצלחים) להתרחב לטקסס ופלורידה שבשליטת ספרד. רשתות מסחר צרפתיות חדרו ליבשת לאורך נתיבי המים שהזינו את מפרץ מקסיקו, וחידשו את הסכסוכים הן עם הבריטים והן עם הספרדים. רשתות מסחר שהוקמו בקו פרשת המים של נהר המיסיסיפי, כולל עמק נהר אוהיו, הביאו גם את הצרפתים למגע רב יותר עם רשתות מסחר בריטיות ויישובים קולוניאליים שחצו את הרי האפלצ'ים. טענות סותרות על אותו שטח הובילו בסופו של דבר למלחמה ב-1754, כאשר פרצה מלחמת הצרפים והאינדיאנים.
FIRST Tech Challenge
התחרות הוקמה בשנת 2005 על ידי דין קיימן, ממציא ויזם אמריקאי, ומאז מתקיימת כל שנה. קיימן ייסד תחרות זו במטרה לעודד בני נוער להעמיק את ידיעתם בעולם הטכנולוגיה. במסגרת התחרות בני הנוער מתכננים, משרטטים, בונים ומתכנתים רובוט לבדם בקבוצות של עד 15 בני נוער. בדומה לשאר התחרויות במסגרת FIRST, בכל שנה הרובוטים צריכים לעמוד באתגר שונה. לכל אתגר יש נושא משלו לפיו מעוצב מגרש התחרות. הרובוט שכל קבוצה תכננה ובנתה צריך להתחרות מול רובוטים של קבוצות אחרות במשחק במטרה לצבור כמה שיותר נקודות לפי ביצוע משימות האתגר.
אירוע הקיקאוף
כל שנה בחודש ספטמבר מתקיים אירוע הקיקאוף הבינלאומי המשודר בלייב ובו מציגים את אתגר העונה החדש, האירוע מהווה בעיטת הפתיחה של עונה ומבשר את תחילת עונת הבנייה. אירוע הקיקאוף של עונת POWER PLAY התקיים בתאריך ה-10 בספטמבר 2022.
עונת הבנייה
עונת הבנייה מתחילה מיד אחרי אירוע הקיקאוף ונמשכת עד התחרויות. בשלב הזה של העונה הקבוצות בונות רובוט ומתכנתות אותו.
עונת התחרויות
בישראל יש מספר תחרויות אימונים (סקרימג'ים) במהלך עונת הבנייה שמאפשרות לקבוצות לחוות את חוויית התחרות ולהתאמן במגרש רשמי לפני תחרות האליפות הארצית.
האליפות הארצית
לאליפות הארצית (לרוב בחודש פברואר) מגיעות כל הקבוצות בארץ ומתחרות אחת נגד השנייה במהלך יום התחרות. בסוף התחרות מתקיים טקס חלוקת הפרסים בו מחלקים את הפרסים לקבוצות שניצחו במשחק הרובוט ולקבוצות שזכו בפרסים השונים.
שלב ראשון
בשלב הראשון הקבוצות מתחרות עם הרובוטים שלהן מול רובוטים של קבוצות אחרות. כל קבוצה מתחרה מספר פעמים כאשר כל משחק נקרא מקצה. בכל מקצה שתי קבוצות מתחרות יחד מול שתי קבוצות אחרות. צירוף של שתי קבוצות שמשחקות יחד מכונה ברית. כל קבוצה מחליפה בריתות במהלך התחרות. כלומר, אין בריתות קבועות בשלב זה.
תחרות הרובוטים בין הבריתות מתבצעת על ידי שליטה של נהגים עם שלט רחוק בזמן המקצה מלבד 30 שניות בתחילת המשחק בהן הרובוט צריך להתחרות באופן עצמאי ואוטונומי ברובוטים האחרים. ניצחון או הפסד של משחק נקבע על פי מספר הנקודות שצוברת הברית.
על מנת לצבור נקודות במהלך המקצה הקבוצות צריכות לבצע משימות לפי לוח האתגר המיוחד לאותה שנה. לדוגמה, בשנת 2017 ניתנה משימה בה הרובוטים היו צריכים להניח חלקי משחק בצורת קובייה באזור מסוים.
שיטת ניקוד המשחק לצורך דירוג וקביעת המנצחים מתבצעת על גבי טבלת נקודות כפי שמתבצעת במשחק כדורגל או כדורסל. הברית המנצחת במקצה מזכה את הקבוצות שהיו בברית בנקודות ואילו הברית המפסידה אינה מזכה את הברית בנקודות כלל. אם הושג שוויון בין שתי הקבוצות, כל ברית מזכה את הקבוצות בכמות קטנה של נקודות.
שלב שני
השלב השני כולל סדרת מקצים במסגרתם מתחרות ארבע בריתות קבועות בתחרויות חצי גמר ובתחרות הגמר. בכל ברית ישנה קבוצה שהיא ראש הברית ועוד שתי קבוצות. ראשי הבריתות בכל ברית הן ארבע הקבוצות שהגיעו לארבעת המקומות הראשונים בטבלה בחלק הראשון. ראשי הברית בוחרים שתי קבוצות שיהיו איתם בברית למקצים. את הקבוצה הראשונה של כל ברית בוחרים על פי סדר יורד של המיקומים בטבלה (הברית הרביעית בוחרת אחרונה) ואילו את הקבוצה השנייה על פי סדר עולה של המיקומים בטבלה (הברית הראשונה בוחרת אחרונה). בכל משחק בה מתחרה הברית, ראש הברית קובע אילו משתי קבוצות הברית יתחרו בה.
חצי גמר וגמר
בתחרויות חצי הגמר מתחרים ראשית הברית הראשונה מול הברית הרביעית. לאחר מכן, הברית השנייה והשלישית מתחרות זו בזו ולאחר שני המקצים הללו, מתקיימים עוד שני מקצים כאשר הבריתות מתחרות מול אותן הבריתות. הקבוצה שמנצחת בשני המקצים, עולה לשלב הבא - לגמר. אם מושג שוויון, כלומר, במקצה אחד קבוצה אחת מנצחת ובמשחק אחר קבוצה אחרת מנצחת, נערך מקצה נוסף להכרעת השלב.
פרסים
בסוף התחרות, מתקיים טקס הגמר ובו מוענקים הפרסים הבאים, חלקם קבועים בכל שנה וחלקם ניתנים על פי החלטת השופטים.
מדדים נוספים לזכייה
מלבד משחק הרובוט, בזמן התחרות ישנו חדר שיפוט בו חברי הקבוצה נמדדים ומוערכים על עבודתם במהלך השנה: תכנון הרובוט, הכנת הרובוט, מהלך העבודה שלהם בעונה וכן על פעילויות קהילתיות שהם עושים במטרה לעודד בני נוער וילדים לעסוק בטכנולוגיה ולהפיץ את רוח FIRST.
על הקבוצה גם להכין Engineering Notebook, מחברת בה הקבוצות מתעדות את מהלך העונה שלהם, מתחילתה ועד סופה (לעיתים אף על ההכנות אליה, עוד לפני תחילתה). המחברת מחולקת לשלושה חלקים: חלק קבוצתי, חלק הנדסי וחלק עסקי/אסטרטגי.
חלק הנדסי
בחלק ההנדסי על בני הנוער לתעד את תכנון, תכנות ובניית הרובוט. החלק ההנדסי צריך לכלול את כל השקלולים לבניית הרובוט, מדוע הם בחר לבנות דווקא כך את הרובוט, מדוע המערכות שבחרו לרובוט שלהם יותר טוב ממערכות אחרות ששקלו להשתמש בהם שתכננתם ואת ותהליך העבודה שלהם על הרובוט.
חלק עסקי/אסטרטגי
בחלק העסקי/ אסטרטגי על הקבוצות להסביר בעיקר על ההתנהלות הכספית של הקבוצות. ניהול קבוצת FTC דורשת משאבים על מנת להשיג את כל חומרי הגלם לבניית הרובוט. על הקבוצות לפרט מי הם נותני החסות שלהם, כיצד השיגו אותם וכיצד הם מנהלים את כספם, כלומר, על מה הם מוציאים כסף.
חלק קבוצתי
בחלק הקבוצתי על הקבוצות לכתוב על הדברים שקורים בקבוצה שלא נכללים בחלק ההנדסי ולא בחלק העסקי/ אסטרטגי. לדוגמה, הסבר על אירועים מיוחדים שבהם השתתפה הקבוצה, על פגישה עם קבוצות אחרות ועוד.
מלבד שלושת החלקים הללו, בעמוד הראשון של המחברת על הקבוצות לכתוב סיכום של העונה שלהם, דברים חושבים שמסכמים את מהלך העונה שלהם.
מחברת זו מוגשת לשופטים ונדרשת על מנת לזכות במרבית מפרסי התחרות.
במהלך התחרות, כאשר הקבוצות אינן מתחרות, הן מובילות את הרובוטים לפיט (Pit). הפיט הוא מקום קטן שיש לכל קבוצה בו הם יכולים לטפל ברובוט, לתקן בו דברים או לשפר אותו. בנוסף, הקבוצות נוהגות לקשט את הפיטים שלהם בצבעי וסמלי הקבוצה.
נושאי האתגרים
האתגרים התבססו בעבר על נושאים שונים:
בישראל
הקבוצה הראשונה מישראל הייתה קבוצה משותפת של ירוחם ותיכון היילן פארק מארצות הברית, והיא התחרתה בארצות הברית בגלל שתחרות ה־FTC עוד לא הייתה קיימת בישראל.
בשנת 2015, ארגון FIRST ישראל את התחרות גם לישראל. עונת RES-Q הייתה ניסיונית.
לאחר סיום הפיילוט, בשנת 2016, התוכנית הפכה לרשמית והקבוצות הישראליות קבלו מספר קבוצה בינלאומי.
נכון לעונת FREIGHT FRENZY, ישנן כ-42 קבוצות בישראל.
Follow the Leader (שיר)
השיר הגיע אל המקום השביעי במצעד השירים שבקולומביה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ג'ניפר לופז, חואן לואיס מוררה, לנדל וגווילה, ג'ונס סייד, ניקלס קינגס, קנדיס ת'ורבורן, טאשה ת'ורבורן, ניילה ת'ורבורן ונינדה ת'ורבורן. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הזהב על סך מכירות של חצי מיליון עותקים במדינה.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, הועלה ליוטיוב ב-4 במאי 2012, והצליח לצבור 532 מיליון צפיות.
חברת נוער
חברת נוער היא קבוצה של נערים ונערות בשכבת גיל דומה, שנקלטו יחד בקיבוץ ללא הוריהם ומשפחתם הביולוגית, כחלק מתוכנית חינוכית, התיישבותית או חברתית.
סקירה
מסגרת חברת הנוער הוקמה על ידי תנועת עליית הנוער בשנות ה-30 המוקדמות, במטרה לשלוח לקיבוצים בישראל בני נוער יהודים מאירופה ולמלטם מהשלטון הנאצי. חברות הנוער הראשונות התארגנו בגרמניה, והראשונה שבהן הגיעה לעין חרוד ב-1934. בעשורים שסביב הקמת המדינה המשיכו עולים רבים להגיע לישראל. חברות הנוער נקלטו בעיקר בקיבוצים, אך גם במספר מושבים וכפרי נוער, והורכבו מנוער וילדים עולים, ששולבו במרקם התרבותי הוותיק ונטלו חלק בחיי העבודה, לצד לימודים במסגרת הבית-ספרית הקיבוצית, ילדים אלה נקראו בקיבוצים ילדי חוץ. בהמשך לכך גויסו חברי הקבוצה לשירות בצה"ל, למשל כגרעיני נח"ל, כשפעמים רבות הבוגרים והבוגרות מצטרפים לאחר מכן כחברים בקיבוץ, מקימים בו משפחות, ובכך משלימים את הייעוד הערכי של ההגשמה ברוח התנועה.
אחד עשר קיבוצים הוקמו על ידי גרעיני חברות-נוער.
החל משנות ה-70 השתנה אופיין של חברות הנוער. חבריהן לא היו עוד עולים כי אם ילידי הארץ, שבאו בעיקר מקרב משפחות מצוקה ומשכונות, ובמקרים אחדים 'השלימו' כיתה חסרה בקיבוץ (למשל כשבשנתון זה או אחר לא נולדו ביישוב ילדים). הנערים והנערות, באמצע שנות העשרה, חיו יחד כמחזור ושכבת-גיל לכל דבר ושולבו במערכת החינוך המקומית, כשפעמים רבות משפחות קיבוצניקיות 'מאמצות' חניך לשעות הערב, והקבוצה זוכה לליווי בלתי-פורמלי של הדרכה ופעולות שונות. מאז שנות ה-90 שב הרכב קבוצת הנוער והתבסס על עולים, אך הפעם מבין יוצאי חבר המדינות. אלה עוברים הכשרה לערכי אזרחות, ולרוב אינם נשארים עוד בקיבוצים כבוגרים.
בחברות הנוער עברו מאז ראשיתן עשרות אלפי בני נוער. כיום, מסגרת זו מצומצמת למאות בודדות.
שימושים נוספים במושג חברת נוער
בשנת 2000 הוקמה בקיבוץ אשבל פנימייה בשם "חברת הנוער אשבל", על ידי רשת דרור בתי חינוך מיסודה של תנועת דרור ישראל. בשנת 2011 הוקמה במצפה רמון פנימיה בשם "חברת הנוער מצפה רמון". השימוש בשם חברת נוער מעיד על אופייה של הפנימייה אשר במרכזה חברת הנערים העצמאית. בחברות נוער נהוגה שיטה חינוכית בה הנערות והנערים מנהלים את חייהם באופן דמוקרטי, מתנדבים ותורמים לקהילה..
ז'ראר דה נרוואל
ז'ראר דה נרוואל (בצרפתית: Gérard de Nerval; 22 במאי 1808 - 26 בינואר 1855) הוא שם העט של המשורר, הסופר והמתרגם הצרפתי ז'ראר לאברוני (Gérard Labrunie).
ביוגרפיה
הוא נולד בפריז לאב שהיה רופא בצבאו של נפוליאון הראשון. בהיותו בן שנתיים בלבד התייתם מאמו שמתה כאשר שהתה עם אביו בשלזיה. הוא נמסר לטיפולה של משפחת אמו שהתגוררה בכפר מורטפונטן באזור ולואה שבחבל פיקרדיה. ב-1814, כאשר אביו חזר מן המלחמה, הוא שב לפריז אך בילה את חופשותיו באווירה הכפרית של ולואה, מה שמאוחר יותר בא לידי ביטוי בכתביו.
בתקופת לימודיו בקולז' הכיר את תאופיל גוטייה, ומאז התפתחה ביניהם ידידות שנמשכה שנים רבות. הוא הצטרף לחוג ספרותי בפריז שבו השתתפו בין היתר אלפרד דה ויניי, אלפונס דה למרטין, ויקטור הוגו, שארל אוגוסטן סנט-בב, אלפרד דה מיסה, פרוספר מרימה, תאופיל גוטייה ואלכסנדר דיומא האב. ב-1836 התאהב בשחקנית ז'ני קולון שלא החזירה לו אהבה, ולמרות אהבתו הנכזבת ראה בה אישה אידיאלית, ואחרי מותה דימה אותה בנפשו למרים הבתולה, לאיזיס ולמלכת שבא.
החל ב-1841 היה נתון להתקפים חוזרים ונשנים של שיגעון וטופל בידי דוקטור בלאנש שעסק ברפואת נפש בפריז. ב-1842 ביקר בקהיר ובביירות, ובין 1844 ו-1847 ערך מסעות בבלגיה, בהולנד ובאנגליה. ב-1853 נסע לגרמניה ושוב למזרח התיכון. כאשר היה בסוריה ניסה להיכנס לרזי דתם של הדרוזים, והתעניין בסמלים אלכימיים.
בשנותיו האחרונות חי חיי עוני ומחסור והיה נתון להתקפים של דיכאון, וב-1855 התאבד בתלייה בפריז ונקבר בבית הקברות פר לשז שבעיר. לפני מותו כתב הודעה קצרה: "אל נא תצפו לראותי בערב זה, כי הלילה יהיה שחור ולבן." אחרי מותו נמצא מכתב שבו ביקש 300 פרנק שחשב שיספיקו לו כדי לעבור את החורף.
יצירתו
ב-1828 תרגם לצרפתית את "פאוסט" של יוהאן וולפגנג פון גתה, מה שגרם לפרסומו בציבור של דה נרוואל. גתה עצמו שיבח אותו על תרגומו זה, והקטור ברליוז השתמש בטקסט של דה נרוואל ביצירתו המוזיקלית "קללת פאוסט". הוא המשיך לתרגם את גתה ובשנות הארבעים של המאה התשע עשרה פרסם תרגומים של כתבי היינריך היינה בכתב העת לספרות "שני העולמות". ב-1851 פרסם את ספרו "מסע במזרח" שבו תיאר את מסעותיו במזרח התיכון. אך יצירות המופת שלו נכתבו בשנתיים האחרונות לחייו בעת סבל ממחסור ומדיכאון, ובהן הנובלה "סילבי" (1853), "שירים ואגדות מולואה" (1854), 12 הסונטות "דמיונות שווא" (1854) ו"החלום והחיים" (1855), קובץ שירה ופרוזה המהווה את האוטוביוגרפיה שלו.
דה נרוואל, ששם את הדגש על משמעותם של חלומות, השפיע על התפתחותן של תנועות הסימבוליזם והסוריאליזם בספרות. יצירותיו מלאות סמלים ודימויים סימבוליים המבטאים תחושות או מצבים. מחברים רבים הושפעו ממנו ובהם מרסל פרוסט, רנה דומאל ואנטונין ארטו.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)
המלחמה העות'מאנית-רוסית, שנערכה בשנים 1877–1878 (בטורקית: Harbı 93 - "מלחמת התשעים ושלושה" או 1877-1878 Osmanlı-Rus Savaşı; ברוסית: Русско-турецкая война 1877-1878), הייתה מלחמה שעיצבה את פניו המדיניים של הבלקן למסגרת הקיימת עד ימינו. מלחמה זו היוותה ציון דרך לקראת סיום דרכה של האימפריה העות'מאנית כמעצמה.
הרקע למלחמה נעוץ בהתעוררות הלאומית בחבל הבלקן, יחד עם שאיפת הרוסים להחזיר לעצמם שטחים שאיבדו במהלך מלחמת קרים, לשקם את הדומיננטיות שלהם בים השחור ולהשיג שליטה על מצרי הבוספורוס והדרדנלים, המובילים מהים השחור אל הים התיכון. האימפריה הרוסית למודת הניסיון ממלחמת קרים, החליטה עתה להשיג תמיכה במלחמה בדרכים דיפלומטיות על ידי הצגתה כמלחמת שחרור של עמי הבלקן הסלאביים במאבקם נגד האימפריה העות'מאנית, תוך ניצול חולשתו של השלטון העות'מאני המרכזי, שנבעה מהנסיבות שהובילו לעלייתו של עבדול חמיד השני לכס הסולטנות מחד-גִּיסָא וחוסר ניסיונו בתפקיד, בעת פרוץ המלחמה, מאִידָךְ-גִּיסָא.
כתוצאה מהמלחמה הכריזו נסיכויות רומניה, סרביה ומונטנגרו על עצמאותן הרשמית והתנתקותן מן האימפריה העות'מאנית, אף על פי שבפועל התנהלו כישויות עצמאיות כבר שנים אחדות. לאחר כמעט 500 שנות שלטון עות'מאני, שנמשך מ-1396 עד 1878, הוקמה מחדש המדינה הבולגרית, בשלב זה כנסיכות אוטונומית במסגרת חוזה סן סטפנו. בהמשך העביר קונגרס ברלין את בוסניה והרצגובינה לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, האי קפריסין נמסר לחזקת האימפריה הבריטית ואזור בסרביה והעיר קארס לחזקת האימפריה הרוסית.
ה"חולה" של אירופה
העות'מאנים, שפרצו לאירופה מאסיה הקטנה בימי הביניים וכבשו חלקים גדולים מדרום היבשת, ספגו מפלה קשה ב-11 בספטמבר 1683, בעת המצור של הסולטאן מהמט הרביעי על וינה. מפלה זו, הייתה נקודת מפנה בה החלה דעיכתה האיטית של האימפריה. במקביל, התחזקותן המשמעותית של האימפריה הבריטית, צרפת והאימפריה הרוסית, הפכה אותן לפרקים ליריבותיה של האימפריה. בהמשך שימשו העות'מאנים לשון מאזניים במאבקי הכוחות שבין המעצמות, ומן המאה ה-19 גם לכלי משחק במאבקים ביניהם, כאשר ברקע החלה התחזקות הקיסרות הגרמנית. מגרש המשחקים הפוליטי באירופה החל להשתנות כאשר אוטו פון ביסמרק הדומיננטי יצר את ברית שלושת הקיסרים ביחד עם הרוסים והאוסטרו-הונגרים, כמשקל נגד צרפת מחד-גִּיסָא והאימפריה הבריטית מאִידָךְ-גִּיסָא. ברית זו הגיעה אל קיצה בשל תוצאות המלחמה של 1877–1878.
לאורך כל תקופה זו, החלה האימפריה העות'מאנית לאבד מכוחה, ובכלל זה אובדן שטחים רבים באירופה ובאפריקה הצפונית. גם תהליך התיקונים, הטנזימאט, לא הצליח לשקם את העוצמה העות'מאנית, הגם ששיאו וסופו הגיע עם עלייתו של עבדול חמיד השני לשלטון. שנת 1876 הייתה אחת השנים הסוערות בחצר השלטון העות'מאני ואירועיה הבליטו את חולשת הממשל המרכזי.
ב-30 במאי, הודח הסולטאן אבדילאזיז בידי מועצת שריו. יורשו, מורט החמישי, אחז ברסן השלטון שלושה חודשים בלבד, לפני שהודח ב-31 באוגוסט, בטענת אי שפיות. לתוך קלחת זו נכנס עבדולהמיד השני, שהיה חסר ניסיון ולא הוכן כראוי לאתגרים שעמדו מולו, מאחר שאיש לא ציפה שיירש את השלטון. חולשה זו נוצלה עד תום בידי האימפריה הרוסית. בנוסף, משנת 1873 נאלץ הממשל העות'מאני להתמודד עם תקופות ארוכות של בצורת ורעב באנטוליה, שהובילו לאי שקט מבית ולמשבר כלכלי, בשל חוסר התנובה החקלאית. המשבר הכלכלי הוריד בצורה דרמטית את הכנסות האימפריה ממסים והדבר הוליד תגובת שרשרת כלכלית, אשר אילצה את הממשל העות'מאני, להכריז באוקטובר 1875, על פשיטת רגל מחד-גִּיסָא ולהאמיר את נטל המסים באופן משמעותי, נושא שגרם להתמרמרות אזרחית, במיוחד בבלקנים, מאִידָךְ-גִּיסָא.
היחס לנוצרים בשטחי אימפריה העות'מאנית
המשבר הכלכלי, שנוצר בעקבות מלחמת קרים, אילץ את הממשל העות'מאני ללוות סכומי כסף נכבדים, בריבית גבוהה מבנקים באירופה, ולמרות הרפורמות הכלכליות שביצע עבדול חמיד השני, התקשה הממשל העות'מאני להחזיר את החובות. בנוסף, כ-600,000 צ'רקסים הוגלו על ידי הרוסים מהקווקז לנמלי הים השחור באנטוליה ובבלקן, ועל השלטון העות'מאני נפל נטל הטיפול ביישובם מחדש והטלת מרותו עליהם.
משבר לבנון 1860
בשנת 1858, התמרדו איכרים מרונים בלבנון ויצרו ישות עצמאית בצפונה של המדינה, בעוד שבדרומה פרצה מלחמת אזרחים בינם לבין הדרוזים. כ-10,000 מרונים נהרגו בידי הדרוזים.
באיום המעצמות, התערב הממשל העות'מאני להשלטת סדר במדינה. כשקצב השבת הסדר, לא תאם את רוח דרישת המעצמות, נחתו כוחות צרפתיים בביירות ב-1860 ושמו קץ להרג ההמוני. לאחר מכן האיצו השגת הסדר פוליטי חדש בלבנון (בשיתוף מעצמות אירופיות אחרות), ששיקף הפעם את מעמדם הדומיננטי של המרונים בהר הלבנון, ובכלל זה מינוי מושל נוצרי לאזור, שהיה מקובל על שתי המעצמות.
המרד בכרתים, 1866–1869
בשנת 1832 זכתה יוון בעצמאות מהאימפריה העות'מאנית. לאוכלוסיית האי כרתים, שרובה היה ממוצא יווני, הייתה זיקה מובהקת למדינה החדשה ורצון להתאחד עימה ולהתנתק מהעות'מאנים. ב-1866 פרץ מרד שבמסגרתו השתלטו המורדים על האי, להוציא 5 ערים שבהן התבצרו המוסלמים. העות'מאנים דיכאו את המרד עד 1869, אך האי-שקט באי ומלחמת האזרחים בין הנוצרים למוסלמים, נמשכה תוך התערבות יוונית בליבוי הלהבות, נושא שהביא מאוחר יותר למלחמה כוללת עם יוון ואובדן השליטה באי.
המשבר בבלקנים 1875–1876 והתרגיל הרוסי
השינוי במאזן הכוחות האירופאי, השפיע גם על הבלקן. העות'מאנים איבדו שליטה בפועל על הפרובינציות האירופאיות שלהם, כאשר הרפורמות המינימליות שחוללו בכפיית מעצמות אירופה, שינו אך במעט את חיי הנוצרים וגרמו להתמרמרות באוכלוסייה המוסלמית, שהביאה למספר מרידות בבוסניה והרצגובינה עד שנת 1850. הנסיכויות האוטונומיות (ולמעשה עצמאיות), סרביה ומונטנגרו שאפו להרחיב את שטחן לטריטוריות המאוכלסות בסרבים, כגון בוסניה וחבל קוסובו ולהתנתק סופית מהאימפריה העות'מאנית, כל זאת בחסות האימפריה האוסטרו-הונגרית, שלה היה סכסוך רב שנים עם העות'מאנים.
כאשר פרץ מרד נוצרי בהרצגובינה בשנת 1875, הכריזה מונטנגרו מלחמה על האימפריה העות'מאנית באמתלה של סיוע לאחים הנוצרים. המרידה פרצה בקיץ 1875 בשל עול המיסים הכבד שהטילו העות'מאנים על האוכלוסייה. למרות ההקלה בעול המיסים, ההתקוממות נמשכה הרבה מעבר לסוף 1875, ובסופו של דבר התפשטה לשאר חלקי הבלקן כאשר הנסיך הסרבי, מילאן הרביעי, הכריז אף הוא מלחמה על העות'מאנים בשנת 1876 ובבולגריה פרץ מרד אפריל הבולגרי.
ההתקוממות בבולגריה, אפריל 1876
גורמי מודיעין עות'מאניים העריכו עוד בסתיו 1875, שהתקוממות עממית תפרוץ בבולגריה ובהתאם לכך תגברו את הסיורים לאורך הדנובה והעמיקו את מערך סוכני המודיעין שלהם בתוך ריכוזי אוכלוסין בולגריים, במטרה להעביר מידע מחד-גִּיסָא ולחבל ככל הניתן בתשתית ההתקוממות מאִידָךְ-גִּיסָא.
בני המעמד הבינוני והגבוה לא ששו לסלק את השלטון העות'מאני בכוח, והקבוצות החתרניות מקרב מעמדות אלו היו קבוצות מיעוט שקיבלו חיזוק משיטות הפעולה שננקטו בסרביה וביוון וציפו לתמיכה רוסית בפעולתם. בעוד העות'מאנים מתמקדים בדיכוי המרידות בבוסניה והרצגובינה, המיליטנטים הבולגרים ניצלו את שעת הכושר, ובאביב 1876 פרצו התקוממויות מקומיות ובלתי מאורגנות בדרום מרכזה של בולגריה, אשר משתתפיה דמו יותר לאספסוף המתפרע ללא מטרה, מלבד הרג של מוסלמים ללא הבחנה. לאחר שטבחו במאות מוסלמים, התפשט המרד לכלל מצור על ערי הנמל באזור והעות'מאנים התקשו להתמודד עם המצב באופן מאורגן ומובנה, בשל ניתוב מרבית הכוחות הסדירים למרד בבוסניה והסתמכותם על מיליציות, רובן מקרב האוכלוסייה המוסלמית המקומית, אשר חלקה העיקרי הורכב מצ'רקסים וטטרים, שגורשו מהקווקז על ידי הרוסים באותה עת והיו חדורי רגשות נקם.
מיליציות חצי צבאיות אלו, אשר כונו "באשי בוּזוּק" ופעלו ללא פיקוד והכוונה מסודרים, טבחו באוכלוסייה הנוצרית, העלו באש כנסיות ומבני ציבור ומספר הקורבנות מקרב האוכלוסייה הנוצרית, האמיר לכ-12,000 הרוגים. המידע על טבח האוכלוסייה הנוצרית הועצם והופץ במהרה מחוץ לבולגריה, כאשר העיתונות הבריטית יצאה בקול זעקה רמה, כנגד טבח עשרות אלפי הנוצרים בבולגריה, (היו עיתונים שדיווחו על מספר מופרך של 100,000 קורבנות), והמעצמות גמרו אומר להתערב ולשים קץ לאנרכיה
צינור העברת המידע על הטבח לאירופה, היה באמצעות קולג' אמריקני שפעל באיסטנבול (en), ומרבית תלמידיו היו בולגרים. חרושת שמועות נפוצה בקרב סגל הקהילייה הדיפלומטית המערב אירופאית ואלו נתגלגלו לכותרות העיתונים באירופה, תוך העצמת המספרים האמיתיים שגרמה לסערה בדעת הקהל הבריטית. העניין גרר אי נוחות רבה בקרב ממשל בנג'מין דיזראלי, אשר בעת ההיא נקט במדיניות פרו עות'מאנית בסוגיית הסכסוך בבלקן.
הלחץ הציבורי והפוליטי העצום שהופעל על ממשל ד'יזראלי, הן מקרב הציבור והן מקרב אישים כמו צ'ארלס דרווין, אוסקר ויילד ואחרים, גרם לבריטים להישאר נייטרליים, כאשר הרוסים הכריזו מלחמה על העות'מאנים באפריל 1877. תגובה נזעמת במיוחד הגיעה כמצופה מהאימפריה הרוסית, תוך הפגנות תמיכה בבולגרים, התגייסות למיליציות עממיות שנועדו לצאת לחזית ולתמוך בהם. במקביל לאומנים סלאבים, ראו בעימות שעת כושר לאיחוד כל העמים הנוצרים-אורתודוקסים תחת ההגמוניה הרוסית, נושא שקסם גם להנהגה הרוסית.
לאחר הקמת המדינה הבולגרית העצמאית הפך מרד אפריל הבולגרי לאירוע מכונן, כחלק מתהליך בניית הנרטיב ההיסטורי של הלאומיות הבולגרית המתחדשת ואיחוד האוכלוסייה לכדי קהילה אחת.
המלחמה הסרבית עות'מאנית
ב-30 ביוני 1876 הכריז מילאן הרביעי, נסיך סרביה, ולימים המלך מילאן הראשון, מלחמה על האימפריה העות'מאנית. ב-8 ביולי נפגשו הצאר אלכסנדר השני והנסיך אלכסנדר גורצ'קוב עם הקיסר האוסטרו-הונגרי, פרנץ יוזף והרוזן גיולה אנדראשי בטירת רייכשטאדט אשר בבוהמיה. סיכומי הפגישות לא תועדו בכתב, אך נודעו בהמשך כהסכם רייכשטאדט. לפי מקורות רוסיים, הסכימה רוסיה לתמוך בכיבוש אוסטרי של בוסניה והרצגובינה ובתמורה תחזיר אוסטרו-הונגריה לרוסיה את חבל דרום בסרביה, אשר איבדה במהלך מלחמת קרים וכן תכיר בסיפוח למעשה של עיר הנמל בתומי (בגאורגיה של ימינו). בולגריה עתידה הייתה להפוך לנסיכות אוטונומית.
הצבא הסרבי החלש לא הוכן וצויד כראוי לעימות מול העות'מאנים, ובאוגוסט 1876 נחלו כוחותיו תבוסה קשה מידי הצבא העות'מאני, מצב שהיה בבחינת התסריט הגרוע מכל בעיני הרוסים והאוסטרים, שכן הם לא יכלו לטעון חזקה על אדמות עות'מאניות. ב-26 באוגוסט, כאשר הם מוכים קשות, פנו הסרבים בתחינה למעצמות אירופה, לתווך בסכסוך אותו החלו הם עצמם ולסיימו בהסכם. אולטימטום של המעצמות הביא לשביתת נשק בת חודש ותחילת משא ומתן, הגם שתנאיה הנוקשים של האימפריה העות'מאנית לסיום הקרבות, נדחו על ידי המעצמות.
תגובת המעצמות למשבר בבלקנים
כדי לפתור מערכתית את סוגיית המשבר בבלקן, יזמו המעצמות כינוסה של ועידה באיסטנבול. האירוע שנערך בין 23 בדצמבר 1876 ל-20 בינואר 1877, נודע בשם ועידת קונסטנטינופול ובה כלל לא היה ייצוג רשמי לאימפריה העות'מאנית, עניין הממחיש היטב את נסיגת כוחה והשפעתה של האימפריה. מעצמות העל דנו בקביעת הגבולות העתידיים של מחוזות בולגרים אוטונומיים, שנמצאו בתוך שטח האימפריה העות'מאנית. הוועידה הופרעה על ידי שר החוץ העות'מאני, שידע את באי הוועידה שהאימפריה אימצה חוקה חדשה, אשר הבטיחה זכויות וחופש עבור כל המיעוטים האתניים, וכן שהבולגרים יזכו לזכויות שוות לשל שאר אזרחי האימפריה העות'מאנית. למרות זאת, רוסיה נותרה עוינת לאימפריה העות'מאנית, בסוברה כי החוקה החדשה היא פתרון חלקי בלבד מחד-גִּיסָא והעות'מאנים הודיעו, שעם קבלת החוקה החדשה, הם אינם מקבלים את החלטות הוועידה, מאִידָךְ-גִּיסָא.
ב-15 בינואר 1877, לאחר משא ומתן דיפלומטי הצליחה רוסיה לקבל את הסכמת אוסטריה להחלטות ועידת קונסטנטינופול ולהסכם רייכשטאדט החשאי מחודש יולי, ובכך הובטחה אי מעורבותם של האוסטרו-הונגרים בסכסוכים עתידיים בבלקן. ב-31 במרץ דחקה רוסיה במעצמות לחתום על הצהרת לונדון, שהיה כשלעצמו מסמך ריק מתוכן, בו התבקשה האימפריה העות'מאנית להחיל את הרפורמות, אשר כבר אושרו בחוקה החדשה. המעצמות הנותרות נוטרלו בידי התמיכה האזרחית הרחבה לעצמאות הבולגרית, בחוסר אמונן ביכולת הצבאית הרוסית ובבעיות פנימיות אחרות. העות'מאנים, הרגישו חזקים מספיק ודחו את ההצעה בתואנה שהיא מפירה את חוזה פריז משנת 1856. התפאורה הייתה מוכנה לקראת המלחמה שתעצב מחדש את פני הבלקן, לאחר 500 שנות שלטון עות'מאני.
הצבא הקיסרי הרוסי
הצי הרוסי הקיסרי הוסיף לצמוח בעשורים האחרונים של המאה ה-19, ונעשה לשלישי בגודלו לאחר ציי בריטניה וצרפת. מבנה הצבא הרוסי היה דומה לצבאות המערב אירופאיים והכיל את יחידות משמר המלוכה, הרגלים, הארטילריה ופרשים, אך בנוסף כוחות מיליציות לא סדירות של קוזקים. הצבא הרוסי נייד לבלקנים 185,000 חיילים תחת פיקודו של הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' האב. בקווקז היה לצבא הרוסי חיל מצב שמנה 75,000 חיילים תחת פיקודו של הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ'. הארטילריה הרוסית הייתה מיושנת יחסית ומתוצרת עצמית וצוידה ב-372 תותחים.
185,000 החיילים בבלקן חולקו ל-10 גייסות, ובהן 29 אוגדות, מתוכן 17 אוגדות חיל רגלים, 9 אוגדות פרשים, אוגדה קוזאקית ו-3 אוגדות של גרנדירים. כל אוגדה חולקה ל 2 או 3 חטיבות ובכל חטיבה היו שני גדודים, כאשר חטיבות וגדודי ארטילריה ייעודיים שהכילו 580 תותחים, היוו חלק מהמבנה האורגני של אוגדת או חטיבת הרגלים בהם הוצבו ולא היו יחידה פיקודית נפרדת. כוחות העזר הורכבו מגדודי עתודת חיל רגלים, גדודי הנדסה וגדודי ארטילריה מיוחדים עם ציוד ייעודי לפריצת ביצורים. 75,000 החיילים בקווקז, חולקו ל-2 גייסות, בני 6 אוגדות (4 רגלים ו-2 פרשים) וחטיבת ארטילריה.
הצבא העות'מאני
במחצית המאה ה-19 עבר הצבא העות'מאני תמורות משמעותיות, אשר לא הושלמו במועד פתיחת המלחמה. רפורמות הטנזימאט הובילו ליצירתו של גרעין צבאי מודרני שכונה ניזאם-י ג'דיד (Nizam-ı Cedid), אשר משמעותו "סדר חדש", והוא צויד בנשק מודרני ואומן בשיטות אירופיות תוך יצירת מערכת כלכלית ולוגיסטית תומכת. הדבר לווה בדיכוי ופיזור היניצ'רים אשר היוו את גרעינו של הצבא. תהליך הרפורמות הואט בשל חוסר היציבות הפוליטית, אשר השליך על הפיקוד הצבאי העליון שמונה בדרך כלל משיקולים לא מקצועיים ונתון היה בקיבעון. צבא האימפריה היה ברובו נייח ובמערך הגנתי, תוך פרישתו ביעדים מבוצרים בשטחים הנתונים לשליטת האימפריה.
הצי העות'מאני הגדול לא בא לידי ביטוי ממשי במהלך המלחמה, מאחר שבשל המצב הכלכלי החליט הסולטאן החדש וחסר הניסיון עבדול חמיד השני, בניגוד לדעתו של הווזיר הגדול, להשבית כמעט לחלוטין את הצי וספינותיו עגנו באזור קרן הזהב ונותרו כל המלחמה ללא שימוש. העות'מאנים עשו שימוש בספינות סיור בלבד, אשר פעלו לאורך הדנובה והצליחו ליצור דומיננטיות מסוימת בים השחור.
הצבא העות'מאני בבלקנים מנה 200,000 חיילים בפיקודו של אבדילקרים נאדיר פאשה. מחצית מהכוח הוצב במאחזים מבוצרים כך שטקטית הצבא יכול היה לנייד 100,000 חיילים, ועמד אל מול הצבא הרוסי ביחס של 1:2 לרעתם. בקווקז היה לעות'מאנים חיל מצב בן 80,000 חיילים בפיקודו של אהמט מוחתאר פאשה. הארטילריה העות'מאנית הייתה מודרנית וצוידה ב-200 תותחי קרופ גרמניים ופגזי תותח בריטיים.
החזית האירופאית: מלחמת שתום-העין בעיוור
ב-24 באפריל 1877, הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה על האימפריה העות'מאנית. פרידריך השני, מלך פרוסיה, העיר בשעתו בלגלגנות שכל מלחמה בין הרוסים לעות'מאנים, היא מלחמה בין שתום העין לעיוור, בהתייחסו ליכולת המבצעית והפיקודית של הצבאות. מלחמה זו הוכיחה הלכה למעשה עניין זה. ב-12 באפריל אישרה רומניה לכוחות רוסיים לעבור בשטחה כדי להילחם בעות'מאנים, מה שגרר הפגזות כבדות מצד העות'מאנים על ערי רומניה לאורך תוואי נהר הדנובה. בתאריך 10 במאי, הכריזה נסיכות רומניה, שהייתה רשמית נסיכות אוטונומית תחת שלטון עות'מאני, על עצמאות מלאה.
ההערכות לקרב
במלחמה זו היו שתי זירות לחימה עיקריות, בבלקן ובקווקז. הרוסים פלשו לבלקן בכוח שמנה 185,000 חיילים, בפיקודו של הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ', אשר התרכז מהעבר האחד של הדנובה. לעות'מאנים תחת פיקודו של אבדילקרים נאדיר פאשה היו 200,000 חיילים, אך מחציתם היו ממוקמים דרך קבע במאחזים ועמדות מבוצרות בעלי אופי הגנתי, מה שהותיר אפשרות לנייד 100,000 חיילים עות'מאנים בלבד, כך שכבר מתחילת המלחמה, הייתה ברורה תוצאתה. הצבא הרוסי היה מאומן וממושמע הרבה יותר מהעות'מאני, אך העות'מאנים היו עדיפים בחימוש החדיש, בדמות רובים מתוצרת בריטניה וארצות הברית ותותחי קרופ גרמניים.
הצי העות'מאני הפגין הגמוניה בים השחור. בזירה זו שמו הרוסים את יהבם על תמיכת האוכלוסייה המקומית, אשר שאפה להשתחרר מעול העות'מאנים. מדובר היה בזירת קרב בעייתית מבחינתם. בערי החוף לאורך הים השחור היו פרושים מבצרים ועמדות מבוצרות היטב הנוחות להגנה, בעלי עמידות גבוהה להפגזות ארטילריות, כגון בפאזארדז'יק וסיליסטרה וכן במוקד הדנובה ברוסצ'וק.
מתאר שדה הקרב והנחות היסוד הרוסיות
הרוסים נקטו בטקטיקה אשר תשמש אותם גם במלחמות עתידיות ועיקרה, השימוש באדמת רומניה כפלטפורמה לפלישה לבולגריה ודרכה לשאר חבל הבלקן. הכוח הרוסי רוכז ליד העיר זימניץ ברומניה, המצויה במישור הדנובה, עניין המקל על ההתארגנות לאחר החצייה מבחינת תוואי הקרקע. חציית נהר הדנובה, בוצעה על גבי הגשרים הקיימים לכוון העיר סבישטוב, כשהמשימה הראשונה לאחר כיבוש העיר הייתה אבטחת ראש הגשר, התארגנות והמשך תנועה ליעדים השונים. לצבא הרוסי לא היו אמצעי תחבורה ממונעים, כך שמדובר היה במבצע לוגיסטי מפרך, אשר הצריך ארגון של 185,000 החיילים על ציודם. התקיפות הראשוניות נועדו להרחבת ראש הגשר בתוואי הקרקע של מישור הדנובה, אשר אפשר לרוסים להעמיק את ראש הגשר. ציר אחד סבישטוב- ניקופול – פלבן חציית נהר ויט והצבת איום על העיר סופיה. ציר שני, סבישטוב – רוסה – ביאלה. ציר שלישי לכוון טרנובו.
כל מהלך חציית הדנובה ליד סבישטוב נולד לאחר פעולת הסחה רוסית, כאשר כוח מצומצם חצה את הדנובה ליד גאלאץ והחל בתנועה לכיוון רוסה, עניין שחיזק את ה"קונספציה" העות'מאנית בדבר אופן התקדמותם המתוכננת.
הרוסים ידעו, כפי שידעו כובשים רבים לאורך ההיסטוריה, שהאוחז במעברי הבלקן, אוחז בנקודת מפתח לכיבוש חבלי תראקיה מקדוניה ולמעשה כל פלך רומליה. השתלטותם על מעבר שיפקה והחזקתם בו בכל מחיר, סללה בפניהם את הדרך והם נעו בשני צירים. האחד לכיוון הים השחור דרך סליבן עד העיר החשובה בורגס והשני לכוון בירת מחוז רומליה המזרחית פלובדיב ומשם בתוואי נהר המריצה לכיוון אדריאנופול. מאדריאנופול סלולה הייתה הדרך לכיוון איסטנבול.
הפיקוד העות'מאני-הנחות יסוד
הפיקוד הצבאי באיסטנבול הניח מספר השערות שגויות: הם שיערו כי הצבא הרוסי עצל מכדי לצעוד לאורך הדנובה ולעבור אותו בשפך הנהר, ויעדיף לנוע בנתיב הקצר יותר לחופי הים השחור. הנחה זו התעלמה מהעובדה שבחופים אלו לעות'מאנים הייתה את מערכת ההגנה החזקה ביותר, ושצעידה לתוך ביצורים אלו תהיה התאבדות של הרוסים. עקב הנחה שגויה זו, היה לעות'מאנים רק ביצור אחד שאויש כראוי במורד הדנובה, בעיירה וידין, בה הוצב חיל המצב העות'מאני באקראי, כיוון שהחיילים נזקקו למקום מנוחה לאחר הקרבות כנגד הסרבים במלחמתם באימפריה העות'מאנית.
מהלך המלחמה
בתחילת המלחמה השמידו הרוסים והרומנים את כל כלי השיט שהפליגו בדנובה ומיקשו את הנהר, כך שהובטחה לצבא האפשרות לחצות את נהר הדנובה בכל נקודה בה חפץ. אך גם מהלך זה לא עורר תגובה מצד הפיקוד העות'מאני. בחודש יוני חצה כוח רוסי קטן את הדנובה סמוך לשפך הנהר, ליד העיר גאלאץ, וצעד לכיוון העיירה רוסצ'וק. חצייה זו גרמה לאימפריה העות'מאנית להיות עוד יותר סמוכה ובטוחה כי הצבא הרוסי הגדול עתיד לעבור דרך לב ליבו של המעוז העות'מאני.
ביולי החלו הרוסים לבנות, ללא כל הפרעה, גשר על נהר הדנובה בקרבת סבישטוב ואף החלו לעבור דרכו. העיר סבישטוב הייתה הראשונה ששוחררה מעול העות'מאנים. באזור לא היה כוח עות'מאני משמעותי ולאחר קרב בו נהרגו כ-800 חיילים, הצליחו הרוסים לאבטח את ראש הגשר. בשלב זה ביצע הצבא הרוסי, תנועת מלקחיים. כח ראשון בפיקודו של יורש העצר אלכסנדר אלכסנדרוביץ', לימים הצאר אלכסנדר השלישי, נע לכיוון המבצר העות'מאני בעיר רוסצ'וק ואבטח את האגף המזרחי של הצבא הרוסי. הכוח השני נע לכוון ניקופול, דרך טרנובו וגזרת הרי הבלקן, תוך אבטחת האגף המערבי של הצבא הרוסי ויצירת נתיב לאיום עתידי על איסטנבול.
הפיקוד באיסטנבול הורה לעות'מאן פאשה, שפיקד על הכח שהוצב בווידין, לצעוד לכיוון הצבא הרוסי ולבצר את המאחז הקרוב אשר בניקופול. במהלך אותה צעידה הובאה לידיעתו של פאשה כי הרוסים כבר הצליחו לשים ידם על המבצר. למשמע ידיעה זו החליט לשנות את כיוון הצעידה לפלבן. פחות מ-24 שעות לאחר התבצרותו של פאשה, כ-9,000 חיילים רוסים תחת פיקודו של "הגנרל הלבן" סקובלב הכריזמטי, תקפו את המבצר של פלבן, שאויש ב-15,000 חיילים עות'מאנים.
עות'מאן פאשה ארגן תוכנית הגנה מבריקה וגרם לרוסים אבדות קשות בשני ניסיונות של הצבא התוקף לפרוץ לתוך העיר. בנקודה זו מספר החיילים בכל צד היה כמעט שווה. אך המורל של הרוסים היה ירוד, ובמחקר המודרני נקבע כי מכת-נגד עות'מאנית הייתה יכולה לגרום להם להשתלט על הגשר הרוסי ואף להרוס אותו. אך בפועל, פאשה קיבל הוראות מהפיקוד העליון העות'מאני להישאר מבוצר בפלבן, וכך אכן עשה. עתה לרוסים לא נשארו כוחות לתקוף פעם נוספת את המאחז, ובמקום זאת החליטו להטיל מצור על העיר. בנוסף, ביקשו עזרה מהרומנים בשליחת כוחות צבא לעזרתם. תוך זמן קצר בלבד עברו הרומנים את הדנובה והצטרפו למצור, בפיקודו האישי של הנסיך קרול. הם נלחמו בגבורה כדי לכבוש את ההרים שמסביב לפלבן, והטיבו להחזיק בהם עד לסוף תקופת המצור.
במצור (יולי - ספטמבר 1877) חל המפנה רק לאחר שהרוסים ניתקו את קווי האספקה העות'מאנים לעיר המבוצרת ובעיר החל להיווצר מחסור ורעב. בצעד נואש אחרון, ניסה עות'מאן פאשה לשבור את המצור הרוסי, וב-9 בדצמבר 1877, באישון ליל, הצליחו הכוחות העות'מאנים לחצות את הנהר ויט, לתקוף את הצבא הרוסי בחזית של כ-3 קילומטרים ואף לפרוץ את קו ההגנה הראשון שלהם. הרוסים הצליחו להדוף את העות'מאנים בקו ההגנה השני ועות'מאן פאשה עצמו נפצע בקרב, נפל מסוסו ופציעתו עוררה פאניקה בקרב הכוחות העות'מאנים, אשר נסוגו חזרה לעיר בהותירם 5,000 הרוגים, לעומת 2,000 הרוגים לרוסים. למחרת נכנע עות'מאן פאשה ובעוד שהוא עצמו זכה ליחס הוגן, חלק מחייליו שנשבו או נפצעו, נטבחו בידי הבולגרים.
בשלב זה, הכריזה סרביה מלחמה על האימפריה העות'מאנית, לאחר שהובטח לה סיוע כספי נדיב מהאימפריה הרוסית. בפיקודו בפועל של הגנרל קוסטה פרוטיץ', תקף הצבא הסרבי את העות'מאנים והגיע להישגים לא מבוטלים. הישגים אלו יכלו להיות גדולים יותר, לולא לחצה של האימפריה האוסטרו הונגרית, שרצתה למנוע יצירתו של קשר יבשתי בין סרביה למונטנגרו. בסיום הקרבות העבירו הסרבים לחזקתם את הערים בלה פאלאנקה, פירוט, ניש ווראניה.