cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נמל התעופה הבין-לאומי המלך עבד אל-עזיז
תולדות נמל התעופה
מסלולי הנמל משמשים גם את בסיס חיל האוויר המלכותי הסעודי על שם הנסיך עבדאללה. במהלך מלחמת המפרץ עשו מפציצי B-52 אמריקאיים שימוש במסלולי הנמל.
מספר תקריות ותאונות מטוסים אירעו עם השנים בנמל ובסביבתו. בחמורה שבהן, ב-11 ביולי 1991, התרסק בקרבת הנמל מטוס נוסעים של ניגריה איירווייז (טיסה 2120), שהמריא מהנמל ונאלץ לשוב אליו בשל ירידת לחץ בתא הנוסעים. בהתרסקות נספו כל 261 יושבי המטוס.
מתקני נמל התעופה
בנמל התעופה מצויים שלושה מסלולי טיסה מקבילים בכיוון צפון-דרום מקורב (16/34). יש בו שלושה טרמינלים אזרחיים, הממוקמים בתווך שבין שני מסלולי הטיסה המערביים. הגישה לאחד מהם היא מדרום והגישה לשני הטרמינלים האחרים היא מצפון.
בנוסף לטרמינלים האזרחיים קיים בעברו המערבי של הנמל טרמינל מלכותי, המשרת את בני משפחת המלוכה הסעודית ואורחים רשמיים מחוץ לארץ.
באמצע שנות האלפיים החלה תוכנית הרחבה של תשתיות הנמל, המיועדת להביאו בהדרגה עד לקיבולת של 80 מיליון נוסעים בשנה. במסגרת זאת הולך ונבנה טרמינל חדש בחלקו הדרום-מזרחי של שטח הנמל. כמו כן מתוכנן חיבור הנמל למסילת הרכבת המערבית, המיועדת לחבר בין הערים מכה, ג'דה, מדינה והקריה הכלכלית על שם המלך עבדאללה ובינן לבין רשת הרכבות הארצית.
סונגו מנארה
סונגו מנארה (Songo Mnara) הוא אי ושמה של עיר נמל שהייתה פעילה בימי הביניים. האי שוכן בסמוך לחופי מחוז לינדי בדרום מזרח טנזניה, כ-280 ק"מ דרומית לדאר א-סלאם. בשנת 1981 הוכרזו הריסות סונגו מנארה, כמו גם הריסות קילווה קיסיוואני הסמוכות, כאתר מורשת עולמית.
בין המאה ה-13 למאה ה-16 הייתה העיר מרכז לסחר בזהב, בכסף, בפנינים, בטקסטיל ובחרסינה, שהובאו משני צדי האוקיינוס ההודי - מאפריקה ומאסיה, אף שנחשבה עיר חשובה פחות מקילווה קיסיוואני.
כיום, סובלות חורבות העיר משחיקה, ומצויות בהידרדרות מתמדת. בשנת 2004 קבע אונסק"ו כי האתר הוא אתר מורשת שנמצא בסיכון. בשל הכרזה זו ממשלות יפן וצרפת נוטלות חלק במאמצי השיקום של האתר ואזורו.
המבנים הבולטים בעיר כוללים חמישה מסגדים, בית קברות ומבני מגורים, בהם מבנה שגודלו 40 X 40 מ', ומכונה "הארמון". המבנים עשויים בעיקר עץ וחימר.
ליז'נסק
ליז'נסק (ביידיש: ליזשענסק; בפולנית: Wolne Królewskie Miasto Leżajsk תעתיק: "העיר המלכותית החופשית ליז'נסק") היא עיירה בדרום-מזרח פולין ובה 14,127 תושבים (2008).
העיר שוכנת בבקעת סנדומיר בגדה המערבית של נהר הסן במחוז ליז'נסק. בתקופת הממשל הפולני השתייכה למחוז לנצוט. פרנסת תושבי העיר הייתה קשורה לתעשיית הטקסטיל. סריקת כותנה, צביעתה ואריגת אריגים וכן למסחר בדגנים. בשנות ה-80 של המאה ה-19, בתקופת השלטון האוסטרי, נסללה מסילת הרכבת פשבורסק-רוזבדוב-דמביצה שעברה דרך העיר אולם תרומתה הכלכלית של הרכבת לעיר הייתה זניחה.
ב-1397 הפך הכפר לזנאיסקו לעיר בשם קרולובומייסטו שנמסרה למשפחת ישינסקי. ולדיסלב יגיילו בנה בה כנסייה שהבזיליקה שלה מהווה מוקד תיירותי עד היום. במסמך מ-1494 מופיע שם העיר כליזאיסקו. הטטרים כבשו את העיר והרסו אותה. זיגמונד הראשון החליט להקים את העיר במרחק קטן ממקומו של הכפר המקורי, על גבעה שניתנת להגנה, אולם העיר נכבשה פעם נוספת על ידי הטטרים, אחר כך על ידי השוודים שהחריבו אותה ב-1672 וגם אחרי ששוקמה סבלה ממספר שריפות.
עם חלוקת פולין הראשונה ב-1772 עברה העיר לשלטון האימפריה האוסטרית. בין שתי מלחמות העולם, על פי הסכם ריגה צורפה לפולין כחלק ממחוז לבוב. ב-1939 נכבשה על ידי הגרמנים, וב-1945, אחרי הסדרי הגבול בין פולין לברית המועצות נכללה בפולין.
הקהילה היהודית
ב-1765, תקופתו של ר' אלימלך, היו בעיירה כ-1,000 משלמי מס גולגולת (כ-2,000 נפש). בתקופתו של ר' אלימלך מליז'נסק הפכה העיר למרכז רוחני יהודי. יהודים הגיעו למקום לשם דיונים דתיים (למשל: קביעת תפקידו של ה"צדיק" ביהדות) ובכך הביאו לרווחה כלכלית לתושבי המקום ובעיקר ליהודים שבהם. אחרי פטירתו של ר' אלימלך התרכזה העלייה לרגל לשני מועדים - יום פטירתו וימים נוראים ובשאר הזמן לא הייתה תיירות יהודית למקום ומכאן פגיעה במקורות ההכנסה של תושבי המקום. ב-1884 חיו בעיירה כ-5,000 תושבים, קרוב למחציתם יהודים. בין היהודים היה רוב לחסידים. ערב מלחמת העולם השנייה חיו בה כ-6,000 תושבים, כמעט מחציתם יהודים.
בספטמבר 1939 נכבשה העיר על ידי הגרמנים, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. אחרי ששרפו את בית הכנסת והחרימו את רכוש היהודים, עודדו הגרמנים את יהודי העיר לעבור את הנהר לכוון השטח שבשליטת הרוסים. על גופם של העוברים נעשה חיפוש וכל חפץ בעל ערך הוחרם. אלו שלא רצו לעזוב הוכנסו לגטו, אליו הובאו גם יהודים מכפרי הסביבה. הגרמנים הוציאו מהגטו קבוצות יהודים אל בית הקברות היהודי או ליער הסמוך, בו נחפרו בורות וירו בהם. חלק מהיהודים, בעיקר המבוגרים והילדים מתו ברעב ובמחלות.
ב-1942 הובילו את רוב הנותרים למקום אחר בו הרגו את כולם. בתום המלחמה לא נשאר יהודי חי בעיר ורק מיעוט מאלו שברחו אל מעבר לנהר הסן ניצלו.
אחרי מלחמת העולם השנייה נבנה אוהל על קברו של ר' אלימלך והוא מהווה אתר עלייה לרגל ליהודים מכל העולם כמו גם למשלחות נוער מישראל. בשנות ה-2000 נבנו ונקנו מספר מבנים סמוך לקבר על ידי "הכנסת אורחים ליז'ענסק" בראשות שמחה קרקובסקי מחסידות לעלוב, ונבנו בהם בתי כנסת, מקווה, חדרי שינה וחדר אוכל.
במוצאי כ"א באדר תשע"ח נשרף הציון כתוצאה מנרות שהודלקו במקום, בעקבות כך הוציאה העירייה המקומית צו סגירה למבנה מחשש להתמוטטותו, לאחר חג הפסח נפתח הציון שוב למעט החדר בו הדליקו נרות..
אוניברסיטת ארץ הקודש
אוניברסיטת ארץ הקודש (באנגלית: University of the Holy Land) הוא מוסד פרטי נוצרי להשכלה גבוהה, בעל צוות מצומצם, הפועל בישראל. המוסד אינו מוכר כמוסד אקדמי על ידי הרשויות בישראל או בארצות הברית.
הצוות
בראש המוסד עומד ד"ר סטפאן פפאן. במוסד אנשי צוות אקדמיים יהודים ונוצרים, וביניהם אשת ראש המוסד, וכן חוקר העתיקות האנגלי העוסק רבות בעתיקות בארץ הקשורות בנצרות, וחלק ממחקריו ומסקנותיו מפורסמים כשנויים במחלוקת.
עובדי המוסד קידמו הקמת מוזיאון פתוח כפר נצרת.
לימודי המשך על אף אי הכרה כמוסד אקדמי
כאמור, המוסד אינו מוּכַּר כמוסד להשכלה גבוהה לא בארצות הברית ולא בישראל. הוא מוכר כמוסד לימודים דתי, בידי האיגוד התאולוגי האסייתי.
המוסד מציע בין היתר גם תוכניות קצרות של שבועות אחדים או משך של עונת לימודים בודדת, במסגרת הלימודים באוניברסיטה נוצרית אחרת בעולם.
לפי אתר המוסד, תלמידיו התקבלו ללימודי המשך לתואר שלישי באוניברסיטאות מכובדות כאוניברסיטת הלסינקי, אוניברסיטת בראון, אוניברסיטת אברדין, הסמינר התאולוגי היהודי (מכון שכטר) של התנועה הקונסרבטיבית, והאוניברסיטה העברית בירושלים.
מקומה ותולדותיה
האוניברסיטה הוקמה על ידי המרכז לחקר הנצרות הקדומה (Center for the Study of Early Christianity) בשנת 1985. היא שוכנת ברחוב הרוזמרין 1104 בשכונת גילה בירושלים.
אוב (נהר ברוסיה)
אוֹבּ (מרוסית: Обь) הוא נהר ברוסיה. אורך הנהר אובּ-אירטיש 5,410 ק"מ והוא הנהר השביעי באורכו בעולם, והנהר הגדול של סיביר המערבית. ספיקתו כ-12,500 מ"ק לשנייה.
הנהר מתחיל בהרי אלטאי בגבול רוסיה-מונגוליה על ידי התחברות של הנהרות קטון וביה. ליד העיר חנטי-מנסייסק בחבל טיומן ברוסיה הנהר אוב מתחבר עם יובלו המרכזי אירטיש משם ממשיך ונשפך לים קרה ויוצר את "שפת אוב" כ-800 ק"מ בערך לפני השפכו לים.
באזור נובוסיבירסק בשנת 1956 בנו סכר על הנהר, שיוצר את אגם אוב, האגם המלאכותי הגדול ביותר בסיביר.
כאשר נחפרה התשתית לרכבת התחתית של נובוסיבירסק, לא ניתן היה לחפור מתחת לנהר האוֹבּ, עקב רוחבו ועומקו. לכן חוצה הרכבת התחתית את הנהר תוך שימוש בגשר עילי.
אבא גפן
אַבָּא גֶּפֶן (31 במאי 1922 – 6 בספטמבר 2015) היה דיפלומט ישראלי שכיהן בשירות החוץ מעל 35 שנה, באיטליה, פרו, ארגנטינה, קנדה, וכשגריר ישראל ברומניה. בתקופת השואה עסק בפעילות הצלה וכתב יומן אישי בעל ערך היסטורי, שהופיע בשש שפות.
אוב (נהר ברוסיה)
על הנהר נמצאות הערים:
יצחק בן דוד (פני יצחק)
רבי יצחק ב"ר דוד מיאנוב וגאיה (לפני ה'ת"ן, 1690 - ~ה'תק"א, 1741) היה רב וראש ישיבה אשכנזי בפולין ובמוראביה, מחבר הספר פני יצחק זוטא.
אבא גפן
ראשית חייו
אבא גפן נולד בשם אַבָּא וַיְנְשְׁטֵין ב-1922 במריאמפולה שבליטא, בנם הבכור של מאיר ויינשטיין, בעל חנות בדים, ורוחמה לבית רובינשטיין. היו לו שלושה אחים, ומשפחתו התגוררה בעיירה סימנה (Simnas). הוא למד בגימנסיון העברי במריאמפולה, ולאחר סיום לימודיו התיכוניים החל ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטה בקובנה.
יצחק בן דוד (פני יצחק)
ביוגרפיה
נולד לרב דוד מאזרוב ולרחל בת "הראש הרב שמריה" שהיה צאצא של רבי שלום שכנא מלובלין.
אבא גפן
ראשית חייו
כשנכנסו הגרמנים לקובנה ביוני 1941, היה גפן בחופשה מהלימודים. הוא הלך ברגל לסימנה להצטרף למשפחתו. באוגוסט באותה שנה התחילו הגרמנים באקציות. באקציה הראשונה נלקחו אביו, מאיר, ואחיו, בנימין, לעיר המחוז אליטא (ליטאית: Alytus), שם נרצחו. ב-12 בספטמבר 1941 רצחו הגרמנים את מרבית יהודי העיירה, כולל את אמו של גפן ואחיו הצעיר, יהודה, בן ה-11. גפן ואחיו יוסף, בן ה-15, ברחו לכפרים והתחבאו כשלוש שנים בין בתי האיכרים. במהלך שנים אלו עזר גפן ל-12 יהודים שברחו מגטו קובנה לשרוד, על ידי כך שמצא בשבילם מקומות מסתור וסיפק להם אוכל. מתוך היהודים שלהם סייע, אחת נתפסה והשאר ניצלו. גפן נדד בין בתי האיכרים בבקשו אוכל ומקומות מסתור זמניים ליהודים להם סייע. גפן ניהל יומן בעברית עם רישום מדויק של הסיוע שקיבל מכל אחד מאיכרי הסביבה, ואלו הוכרזו לימים על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם. היומן המקורי שוחזר ב"יד-ושם", ועותק שלו נמצא במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון. היומן פורסם בשש שפות.
יצחק בן דוד (פני יצחק)
ביוגרפיה
למד אצל הרב בנימין זאב הלוי הורוויץ שהיה ראש בית דין בקראקא ולימים אב"ד ואדיסלאב, מחבר שו"ת פנים חדשות. בשנת ה'תס"ח, 1708 למד בפראג ושמע דברי תורה מהרב נפתלי כ"ץ, וכנראה למד גם אצל הרב גבריאל עשקלס מניקלשבורג. נישא להנדל והתגורר זמן מה בשדה חדש. בהמשך התמנה כרבה של יאנוב הסמוכה ללבוב ועמד בראש הישיבה שם. בתקופת יאנוב הוציא לאור את ספרו "פני יצחק זוטא - חלק ראשון" (אמסטרדם תצ"א). אחד מילדיו נישא עם אחד מילדיו של רבי שלמה מפינטשוב.
אבא גפן
ראשית חייו
ב-29 ביולי 1944 שוחררו גפן ואחיו על ידי חיילים סובייטים.
יצחק בן דוד (פני יצחק)
ביוגרפיה
בשנת ה'תצ"ה, 1735, התמנה כרבה של גאיה שבמחוז מוראביה הדרומית ובה כיהן עד פטירתו בשנת ה'תק"א, 1741.
אבא גפן
תנועת הבריחה
לאחר המלחמה נשאר גפן בליטא כשנה והצטרף לשירותי הביטחון הסובייטיים (NKVD) כדי לנקום במשתפי הפעולה הליטאים. היו לו רשימות של האיכרים בסביבה שרדפו או רצחו יהודים, ובמהלך השנה הוא גרם לתפיסתם ולהגלייתם לסיביר. לאחר שהצטברו תלונות מצד הליטאים, השלטונות הסובייטיים התכוונו לעוצרו. רופא יהודי, רב-סרן ב-NKVD, הזהיר את גפן, והוא ואחיו ברחו מליטא והגיעו באמצעות תנועת הבריחה לאוסטריה.
יצחק בן דוד (פני יצחק)
ביוגרפיה
ספרו "פחד יצחק" לא נדפס, אך כתב היד שלו שרד וחלקים מהספר פורסמו בכתבי עת תורניים.
אבא גפן
תנועת הבריחה
גפן הצטרף באוסטריה לתנועת הבריחה ושימש מפקד פעילות הבריחה בזלצבורג במשך שנתיים. בתקופה זו עברו דרך העיר כ-120,000 פליטים יהודים. פעילות "הבריחה" בזלצבורג הייתה לקבל את משלוחי הפליטים היהודים שהגיעו מארצות מזרח אירופה ולשלוח אותם הלאה. בפני הפליטים שהגיעו לזלצבורג עמדו שלוש אפשרויות: להישאר באחד ממחנות הפליטים באזורי הכיבוש באוסטריה, לעבור לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, שם היו תנאים כלכליים טובים אבל סיכויים קלושים לעלייה לארץ ישראל, או להמשיך לאיטליה, שם היו תנאים כלכליים גרועים, אבל סיכויים להמשיך לארץ ישראל.
יצחק בן דוד (פני יצחק)
ביוגרפיה
הוא הניח אחריו מספר בנים, אחד מהם, הרב בנימין זאב "וולפיש", כיהן מספר שנים לאחר פטירתו כרבה של גאיה (תקי"ט, 1759 - תקכ"ז, 1767) ואחר כך כיהן כרבה של ביזנץ, כנראה עד סוף ימיו. בן אחר, דוד, היה אף הוא למדן וחלק מחידושיו משוקע בספרי אביו.
אבא גפן
תנועת הבריחה
בפעילותו העיקרית של גפן בזלצבורג הוא נעזר בקשרים שיצר עם שלטונות הצבא האמריקני. הוא הגיע איתם לשיתוף פעולה הדוק עד כדי כך שהם הפכו את "הבריחה" בזלצבורג, שהייתה ארגון בלתי חוקי, למוסד בעל מעמד רשמי. גפן קיבל מהצבא תעודה שהוא יושב-ראש "ועד העזרה לפליטים יהודים" (CAJR – Committee for Assistance to Jewish Refugees), אשר פועל במסגרת הצבא האמריקני. בתעודה שקיבל גפן הופיע תצלום שלו במדי צבא, והייתה לכך חשיבות עצומה. הדבר היווה עבורו ועבור פעילי "בריחה" אחרים אישור ללבישת מדים.
כמו כן, הצבא העמיד לרשותו בניין מיוחד, שממנו נוהלה עבודת הפיקוח של "הבריחה" על מחנות הפליטים באזור הכיבוש האמריקני, ובדירתו הפרטית התקין הצבא קו טלפון צבאי, שאפשר קשר ישיר עם גרמניה ועם כל נקודה אחרת של "הבריחה" באירופה שבה חנה הצבא האמריקני. הדבר היה חשוב במיוחד עבור עבודת "הבריחה", כי באותה עת היה הקשר הטלפוני מחוץ לאוסטריה בכי רע.
בין הפליטים שעברו דרך זלצבורג הייתה גם פרידה לבית שמולוביץ. אבא ופרידה הכירו והתחתנו בזלצבורג ב-1947.
בישראל
לאחר החלטת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל ב-1947 עלו גפן ורעייתו ארצה בדרכונים מזויפים והשתקעו בחיפה. גפן החל לעבוד בנמל חיפה כפקיד מטענים.
בשנת 1950 פנה אליו מי שהיה מפקדו בתנועת "הבריחה", אשר בן נתן, שהיה ראש המודיעין באירופה, וגייס אותו לשליחות ברומא מטעם המוסד. גפן שהה באיטליה ארבע שנים, מהן שנתיים כיהן בראש המוסד באיטליה. במסגרת תפקידו בתקופה זו היה מעורב בחשיפתו ובהחזרתו ארצה של הסוכן הכפול טד קרוס. תוך כדי עבודתו ברומא למד גפן באוניברסיטה, והוענק לו התואר דוקטור על עבודת המחקר: "מדינת ישראל ומגילת העצמאות שלה".
ב-1954 חזר מהשליחות באיטליה ועבר לעבוד במשרד החוץ בירושלים. בין השנים 1956–1958 שירת כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בלימה בירת פרו. בין השנים 1963–1967 שירת כיועץ מדיני וממלא מקום שגריר בשגרירות ישראל בבואנוס איירס. בין השנים 1967–1971 שירת בטורונטו כקונסול כללי. שליחותו האחרונה בחו"ל הייתה כשגריר ישראל ברומניה בין השנים 1977–1982.
בנוסף על תפקידיו בחו"ל, מילא גפן תפקידים מגוונים במשרד החוץ בישראל, בהם סגן מנהל המחלקה לקשרי תרבות החל מאפריל 1960, מנהל מחלקת קשרי תרבות ומדע (1972–1977) ויועץ לשר החוץ יצחק שמיר.
גם לאחר שיצא לגמלאות המשיך גפן לעבוד כגמלאי במשרד החוץ, כעורך הכללי של "שנתון המסמכים הרשמיים" של משרד החוץ בשנים 1993–1998. הוא שימש גם יושב ראש איגוד יוצאי ליטא בישראל בין השנים 1987–1992
הוא התגורר עם רעייתו בירושלים ונולדו להם שלושה ילדים.
פעילות פוליטית
גפן היה חבר מפלגת העבודה הישראלית, ובינואר 1974 הקים את החוג הרעיוני ע"ש דוד בן-גוריון במפלגה וכיהן כיו"ר שלו. היה זה חוג נצי, שביקש להוביל את מפלגת העבודה בדרך שגפן כינה "ממלכתית אקטיביסטית" ולא בדרך היונית, לה קרא גפן "כיתתית תבוסתנית". גפן קרא בעיתונות להקמת ממשלת אחדות לאומית ויצא נגד החוג הרעיוני לליבון בעיות חברה ומדינה, שקרא להפסקת ההתנחלויות והכרה באש"ף. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 תמך גפן בשמעון פרס לראשות הממשלה וראה בו מי שיחדש את תנופת ההתיישבות ביהודה ושומרון.
פעילותו של גפן הייתה בניגוד להוראת נציבות שירות המדינה, שקבעה שגפן, כעובד מדינה בכיר, אינו רשאי לעסוק בפעילות פוליטית.
לאחר יציאתו לגמלאות הקים תנועה פוליטית, מפלגת הגמלאים, והתמודד בבחירות לכנסת השתים-עשרה ב-1988, ובבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
מצר מטוצ'קין
מצר מטוצ'קין (ברוסית: Ма́точкин Шар) הוא מצר ים ברוסיה (במחוז ארכנגלסק) בין האיים סברני ויוז'ני של הארכיפלג נובאיה זֶמליה. המצר מקשר בין ים קארה שממזרח לו לבין ים ברנץ שמערבית לו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא כ-600 מטרים, עומקו כ-12 מ' ואורכו כ-100 ק"מ.
המצר מכוסה קרח מרבית ימות השנה.
בסביבת המצר בוצעו בשנים 1963–1990 כ-39 ניסויים גרעיניים תת-קרקעיים.
צפונית לחלקו המערבי של המצר (בכֵּף סוּחוֹי נוֹס Сухой Нос שבאי סברני) נערך ב-30 באוקטובר 1961 הניסוי הראשון והיחיד בפצצת הצאר שהוטלה בגובה 10.5 ק"מ.
לורינינוזאורוס
לורינינוזאורוס (שם מדעי: Lourinhanosaurus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד מקבוצת הטטנורים אשר חי בתור היורה של פורטוגל. הוא נקרא על שם האזור בו נמצא ב-1982 בלורניה (Lourinhã) שבמערב פורטוגל בידי החוקר אוקטביו מתאוס. המין היחיד שנתגלה הוא Lourinhanosaurus antunesi. מאובני הדינוזאור כללו שלד חלקי המורכב בעיקר מחוליות ומעצמות זנב. בין השאר נמצאו באזור גם אבני גסטרולית ואף 100 ביצים פרהיסטוריות שלו.
טורף זה הגיע לאורך 4.5 מטר ולמשקל 160 קילוגרם. ייתכן שמאובני היצור היו של פרט מתבגר שלא הגיע לסוף ההתפתחות. יחסית לטורפי האזור של היורה כמו הטורווזאורוס והאלוזאורוס הוא היה קטן בהרבה ואולי חיפש טרף שונה מהם. מבנה הלסתות היה קטן יחסית לטורפים והוא השתמש באבנים כדי לסייע לו לעכל את מזונו.
פני דרדפול: עיר המלאכים
הסדרה עלתה לשידור ב-26 באפריל 2020.
סקירת העלילה
הסדרה מתרחשת כמעט 40 שנה לאחר הסדרה המקורית, במהלך תקופת תור הזהב של הוליווד במהלך שנות ה-30. הסדרה מתרחשת בשנת 1938 בלוס אנג'לס, זמן ומקום "המושפעים עמוקות מהפולקלור המקסיקני-אמריקאי והמתח החברתי הגואה"; בזמן שחלק מהדמויות קשורות בקונפליקט עם האלוהות, סנטה מורטה, בעוד שאחרות קושרות ברית עם השטן. על הבלש טיאגו וגה מוטל לפתור מקרה רצח מזוויע שמסבך אותו בתולדותיה ועברה האפלים של לוס אנג'לס: "מבניית הכבישים המהירים הראשונים של העיר ומסורות הקשורים לפולקלור המקסיקני-אמריקאי, ועד לפעולות הריגול המסוכנות של הרייך השלישי ועליית הרדיו האוונגליסטי". בעודו מנסה לפתור את מקרה הרצח, טיאגו ומשפחתו נאלצים להיאבק עם כוחות אופל חזקים המאיימים לקרוע אותם.
הפקה
צילומי הסדרה נערכו בלוס אנג'לס במהלך שנת 2019. הבמאי פאקו קאבזאס, שביים מספר פרקים בסדרה המקורית, כולל פרק הסיום שלה, ביים מספר פרקים.
קורטווד סמית'
קורטווד לרסון סמית (באנגלית: Kurtwood Larson Smith, נולד ב-3 ביולי 1943) הוא שחקן אמריקאי, המוכר בעיקר בזכות תפקידיו בסרט רובוקופ ובתפקיד רד פורמן בסדרת הטלוויזיה מופע שנות ה-70. הרבה להופיע בסרטי מדע בדיוני.
ביוגרפיה
סמית' נולד בניו ליסבון, ויסקונסין, וגדל בקליפורניה. הוא למד דרמה במכללות בסן מטאו ובסן חוזה, ובהמשך באוניברסיטת סטנפורד.
בשנים 1964–1974 היה נשוי לססיליה סוזה ובשנת 1988 התחתן עם אשתו השנייה ג'ואן פריקל.
סמית' מתגורר בלוס אנג´לס עם אשתו ג´ואן.
יש לו בת - לורן גרבר (ילידת 1971) ובן - שנון סמית'.
אלבר ונדאל
אלבר ונדאל או בשמו המלא לואי ז'ול אלבר, רוזן ונדאל (בצרפתית: Louis-Jules-Albert conte Vandal; 7 ביולי 1853, פריז – 30 באוגוסט 1910, פריז) היה היסטוריון צרפתי, חבר האקדמיה הצרפתית. החשובים שבספריו הוקדשו לתקופתו של נפוליאון, מתוך גישה של הערצה למנהיג. כמו כן חקר את ההיסטוריה של הדיפלומטיה הצרפתית במאה ה17–20. יחד עם מורו ורבו, אלבר סורל, ייסד את האסכולה הצרפתית להיסטוריה דיפלומטית. גישתו הייתה סטאטוצנטריסטית, כלומר התמקד בעיקר ביחסים בין המדינות.
פרטים ביוגרפיים
בן של הרוזן אדואר ונדאל, שכיהן כמנהל הכללי של הדואר תחת השלטון השל נפוליאון השלישי, אלבר ונדאל היה דוקטור למשפטים. היה לתלמידו וידידו של אלבר סורל וירש ב-1906 את משרתו כפרופסור להיסטוריה דיפלומטית בבית הספר החופשי למדעים פוליטיים (École libre des sciences politiques). אחד מהנושאים החביבים עליו ושלהם הקדיש קורס מיוחד היה "השאלה המזרחית" שנגעה לגורל האימפריה העות'מאנית ושל עמיה. השתתף בעבודות מועצת המדינה של צרפת. אחרי אישור החוק להפרדת הדת מהמדינה בשנת 1905 כתב לאפיפיור וביקש ממנו להסכים עם הקמת האגודות התרבותיות שקמו באותם הימים. אינטלקטואל קתולי, קישר יחסי ידידות עם הסופר ומבקר הספרות הקתולי פרדינאן ברינטייר. אלבר ונדאל נבחר לאקדמיה הצרפתית בשנת 1897 על הכיסא שהתפנה אחרי מותו של לאון סיי. היה אביר של מסדר לגיון הכבוד.
קורטווד סמית'
ביוגרפיה
סמית' שיחק בסרטים נוספים:
אלבר ונדאל
פרטים ביוגרפיים
בשנת 1897 הירצה הרצאה פומבית שבה גינה את הטבח הגדול בארמנים באימפריה העות'מאנית תחת שלטונו של עבדול חמיד השני וקרא להפעלת לחצים מחודשים על טורקיה לשם יישום רפורמות באזורים המאוכלסים על ידי ארמנים ונוצרים אחרים ומניעת מעשי רצח המוניים נגדם.
בתחום הפוליטי היה בעל דעות שמרניות ופטריוטיות ("צרפת שוחרת שלום ושואפת לתהילה"). כמו אלבר סורל ורוב ההיסטוריונים באקדמיה הצרפתית נמנה עם המחנה נגד דרייפוס. התנגד גם לרפורמה של האורתוגרפיה הצרפתית. עם תלמידיו בבית הספר למדעים הפוליטיים נמנו גם הסופרים מרסל פרוסט ופול מוראן.
ספרים
Ambassade française en Orient sous Louis XV: la mission du marquis de Villeneuve, 1728-1741, (שגרירות צרפתית במזרח תחת לואי החמשה עשר: שליחותו של המרקיז דה וילנב) (נפוליאון ואלכנדר הראשון:הברית עם רוסיה תחת האימפריה הראשונה (שלושה כרכים, 1894-97), זכה בפרס גובר (Gobert) של האקדמיה הצרפתית
בן דור (שכונה)
השכונה נקראת על שם חיים בן-דור, לוחם פלמ"ח שנהרג במהלך פעולת ההגנה שהתבצעה כתגובה על טבח בתי הזיקוק.
ראשית השכונה ביישוב עולים חדשים בבתי הכפר הערבי חוואסה, לאחר שתושביו עזבוהו באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות. מאוחר יותר נבנו בתים חדשים, והיישוב, שהמשיך להיקרא זמן מה "חוואסה", התאחד עם תל חנן לתוך המועצה מקומית נשר, שהפכה ברבות הימים לעיר. מדרומה של בן דור קריית הטכניון, ממזרחה עובר נחל בן-דור אשר מפריד בינה לבין השכונה הוותיקה תל חנן והשכונה החדשה יותר, גבעת עמוס, מצפונה וממערבה תוחם אותה בחלקה העליון הרכס שמעל "מחצבת 4.5", מתקופת המנדט הבריטי, ומצפונה תוחם את השכונה כביש 752.
ההיסטוריה של השכונה
לאחר מלחמת העצמאות בעקבות חקיקת חוק נכסי נפקדים, עברו הבתים והאדמות של הכפרים הערביים לבעלות המדינה, ולניהולה של רשות הפיתוח. הבתים ביישובים בלד א-שייח' וחוואסה אוכלסו על ידי יהודים. יישובים אלה לא קיבלו כל מעמד רשמי ונוהלו על ידי מחלקת הקליטה של הסוכנות.
תושביה של השכונה ביקשו להצטרף כשכונה לעיר חיפה אבל משרד הפנים התנגד לכך. ב-22 ביולי 1952 התקיימו בחירות ביישובים תל חנן, נשר וחוואסה, בעקבותיהן איבדו תל חנן וחוואסה את עצמאותן ואוחדו תחת המועצה המקומית נשר, לימים העיר נשר. במשך השנים שונה שמה של חוואסה לבן דור.ראשוני העולים שהתיישבו בה היו יהודים בולגרים, שחלקם ישבו בארץ כבר מאמצע שנות הארבעים.
רוב המתיישבים ביישוב התרכזו באזור מצומצם וניהלו מערכת חברתית וקהילתית ערה. עם תום מלחמת העצמאות הגיע לבן דור גל עולים חדש, רובם ניצולי שואה, שהתיישבו בצריפים הנטושים שנותרו במקום.
אל היישוב לא הגיעה צנרת מים לכן סופקו המים במכוניות כיבוי אש. כעבור מספר חודשים, אחרי הפגנה סוערת שבמהלכה נחסם הכביש לחיפה כמחאה חוברה השכונה למערכת הולכת מים. גם מערכת הביוב לא הייתה מוסדרת, והבתים היו מחוברים לבורות ספיגה שלעיתים קרובות עלו על גדותיהם וגרמו לבעיות תברואה. מועצת נשר בתמיכתה של ההסתדרות חיפה השקיעו סכום של 130,000 ל"י לבניית מערכת ביוב מרכזית ועבודת ניקוז בבן דור ותל חנן. בנייתה של מערכת זאת הסתיימה בחודש דצמבר 1954. בסיום בניית מערכת הניקוז נערכה חגיגת המונים בבית הקולנוע "קול" בתל חנן.
מאחר שרוב הבולגרים שהתיישבו במקום היו עובדי חברת החשמל, חוברה השכונה לחשמל כבר בימיה הראשונים. בראשית שנות החמישים החל משרד השיכון בבניית פתרונות דיור לעולים, בעיקר יוצאי רומניה ומרוקו. שיכון הבולגרים נקרא גם "נווה שאנן החדש" ושמו מעיד על אותם הימים, שבהם הגבול המוניציפלי בין נשר לחיפה לא היה ברור ומוחלט, וכך גם שיוכה של השכונה. העולים החדשים נעזרו לא אחת בוועד נווה שאנן וועד הפועלים של השכונה הוותיקה עד שקמו מסגרות דומות בשכונה עצמה.
בבן דור נוצרה קהילה מגובשת ופעילה כשהמובילים החברתיים היו העולים הבולגרים הוותיקים יותר. אלו אף הקימו ארגון קהילתי-חברתי שנקרא "חברה קדישא, 'עץ החיים', חברה לגמילות חסדים", שתפקידו היה לארגן אירועים לשם גיוס כסף למטרות מיוחדות כבניית בית הכנסת בשכונה או רכישת ציוד לגן הילדים הראשון. הארגון פעל לצד ועד הפועלים, מטעמה של ההסתדרות הכללית, שניהל את ענייניה המוניציפליים של השכונה. בית ההסתדרות היה מרכז הפעילות החברתית בשכונה, ונערכו בו קורסים לעברית, הרצאות, אסיפות שונות וכן אף הוקרן סרט בכל צהרי יום שישי. גן הילדים הראשון הופעל על ידי ארגון אמהות עובדות של ההסתדרות, שגם הפעיל את "הצרכן", הצרכנייה השיתופית. על מבנהו הנטוש של בית הספר הערבי ששכן במקום, הוקם בית הספר "גלילות" על שם שנהרג גם הוא במהלך התגובה על טבח בתי הזיקוק. כשהמבנה הקיים היה צר מלהכיל את כמות התלמידים בשכונה, נבנה המבנה הנוכחי המשמש את בית הספר.
בשנת הלימודים 2022-2021 הועבר בית הספר גלילות לתל חנן למבנה של בית הספר "גבעון" שנסגר. מבנה בית הספר החל לעבור שיפוץ לפי הנחית משרד החינוך. תוך כדי השיפוצים התגלה שיש להרוס את המבנה ולבנות מבנה חדש.
השכונה וסביבתה
בתי השכונה משתרעים משני צידי הכביש המתפתל העולה מדרך בר יהודה (כביש 752) לכוון הטכניון. בשכונה קיים מרכז קהילתי המכיל בתוכו את בניין המתנ"ס השכונתי, את התחנה לבריאות המשפחה וכן את מוזיאון הווטרנים היהודים ממלחמת העולם השנייה. במבנה ההסתדרות לשעבר שוכן היום מעון יום לילדים. מחצבת 4.5 הנקראת על שם הקילומטר ה-4.5 משער נמל חיפה נמצאת מצפונה ומערבה של השכונה. המחצבה הוקמה בשנת 1929 על ידי חברת תעשיות אבן וסיד ונוהלה על ידי "הנהלת העבודות" שליד מרכז העבודה של ההסתדרות בחיפה. המחצבה משתרעת על שטח של 250 דונם. בתי השכונה נושקים לשפת המחצבה. במשך שנים רבות סבלו תושבי השכונה מהפיצוצים שנעשו במחצבה וזאת עד לסגירתה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. עיריית נשר באמצעות הקרן לשיקום מחצבות שיקמה את המחצבה בעלות של 20 מיליון ש"ח. במסגרת השיקום הוסדרו ודופנו קירות המחצבה, נסללו דרכים ונטעו עצים רבים אשר מכסים את שטח המחצבה ואת מדרונותיה.
בשנת 2000 החל לפעול בשכונה מוזיאון הווטרנים באוגוסט 2022 עבר המוזיאון לשכונת נשר הוותיקה. והחדרים שבו שכן במוזיאון הועברו לבית הספר היסודי הדתי "כנפי נשרים"
על איש הפלמ"ח חיים בן-דור
חיים בן-דור, 1924–1948, היה בנו של העיתונאי יצחק בן-דור. למד בירושלים ביגור ובגבעת השלושה. הצטרף לפלמ"ח בשנת 1942, ומיד לאחר כך התגייס לצבא הבריטי. בשנת 1946 שב לשרת בפלמ"ח. בפעולת התגמול של הפלמ"ח, לאחר הטבח בבתי-הזיקוק, הוא נהרג ב-1 בינואר 1948 בקרב על בלד א-שייח' - לימים נקראה שכונת בן-דור על שמו. בעזבונו כמה סיפורים שלא נדפסו.
סטארגייט: רצף הזמן
עלילת הסרט עוסקת במסע בזמן, לאחר שהזמן עצמו שונה בידי בעל, אחרון גזע הגואולד.
עלילה
צוות SG-1 וגנרל ג'ק או'ניל משתתפים בטקס הוצאת השיתופן מגופו של בעל, אחרון גזע הגואולד שנותר בחיים ונכלא בהקפאה עמוקה. עם שיחרורו מההקפאה, בעל מתפאר בכך שהוא רק אחד מכמה שיבוטים שנעשו על ידי בעל האמיתי, וכי יש באמתחתו תוכנית. באותה עת העלילה עוברת לשנת 1939, שבה בעל האמיתי מגיח מתוך הסטארגייט שהועבר באוניית המשא "אכילס" מגיזה, מצריים לארצות הברית. הוא טובח בצוות הספינה ושותל פצצה באונייה. סבו של קמרון מיטשל, חבר צוות SG-1, משליך את הפצצה ומונע את התפוצצות הספינה. בזמן ההווה, אנשים מתחילים להיעלם, ביניהם ואלה מל דורן וטילק. בעל הורג את ג'ק בטרם מיטשל, קרטר וג'קסון הורגים אותו ונמלטים חזרה דרך הסטארגייט.
הם מגיחים מתוך הסטארגייט לתוך האונייה "אכילס", שבינתיים נסחפה לאזור הארקטי. מיטשל, קרטר וג'קסון מגלים כי בעל שינה את קו הזמן, האונייה כלל לא הגיעה ליעדה ושתוכנית סטארגייט כלל לא יצאה לפועל. לאחר שהם נמלטים מהאונייה הטובעת, מוצא אותם צוות חילוץ בראשותו של קולונל ג'ק או'ניל. למרות שגנרל לנדרי מאמין לסיפורם, הם אינם מורשים לשנות חזרה את קו הזמן. ביקום מקביל זה, דניאל ג'קסון עדיין מנסה לשכנע אנשים בדבר התאוריות שלו על הפירמידות, סמנתה קרטר נהרגה באסון מעבורת חלל, ומיטשל כלל אינו קיים משום שסבו מת בהגנה על ה"אכילס". השלושה מקבלים אישור להתחיל בחיים חדשים.
לאחר שנה, הצוות נקרא לחזור לפעולה לאחר שבכדור הארץ מופיעות ספינות תצפית של הגואולד. בעל הביס את אדוני המערכת וכעת מוכן להשתלט על כדור הארץ, עם מלכתו קאטש (בגופהּ של ואלה מל דורן) וסגנו הראשון טילק. SG-1 פוגשים בנשיא ארצות הברית ובלוטננט גנרל האמונד, שמודיעים להם כי הסטארגייט שבאזור הארקטי נמצא לפי המידע שמסרו. זאת ועוד, הם נשלחים לחלץ את מקור הכוח (הנקרא ZPM, Zero Point Module) שיאפשר את הפעלת הסטארגייט. צבאו של בעל מתאסף בחלל וזה האחרון מודיע לאנשי הארץ את כוונותיו. קאטש מתחילה לחשוד בבעל על היכרותו הרבה עם כדור הארץ ומאלצת אותו לגלות לה הכל. היא בוגדת בו בכך שהיא פוקדת להשמיד את התחנה הארקטית. היא הורגת את בעל לאחר שטילק מגלה את דבר בוגדנותה. טילק נמלט בשעה שקאטש פוקדת על הפצצת הארץ ועושה את דרכה למכונת הזמן.
על סיפון ה"אכילס" של שנת 1939, מיטשל הוא נוסע סמוי אשר הורג את בעל ישר אחרי שזה מגיח מהסטארגייט. בזמן ההווה, צוות SG-1 צופה בתהליך הוצאת השיתופן ללא כל תקריות מיוחדות, וכאשר הצוות דן בפשר "תוכניתו"-לכאורה של בעל, בארוניתו של מיטשל תלויה תמונה דהויה של סבו ושל מיטשל עצמו משנת 1939, זה לצד זה.
הצ'יזבטרון
הלהקה הייתה מורכבת מחבורה של שחקנים וזמרים צעירים בליווי אקורדיוניסט. היא כללה בין היתר את שייקה אופיר (אז ישעיהו גולדשטיין), נעמי פולני, גדעון זינגר, שלמה בר-שביט, יואל זילברג, רבקה מדניק (קרמר), אהלה הלוי, מרגלית בנאי, זהרירה חריפאי, אליקום שפירא ושמואל רוזן. מפקד הלהקה וכותב רוב שיריה היה חיים חפר, ובמאי הלהקה ברוב שנות פעילותה היה שמואל בונים.
הקמה
בהמלצתו של דן בן אמוץ, צירף חפר ללהקה את איש הפלי"ם שייקה אופיר (אז ישעיהו גולדשטיין). בהמלצתו של אופיר צורפה נעמי פולני, שהכיר באולפן של תיאטרון האהל. למשבצת המלווה המוזיקלי שובץ יואל זילברג, בהמלצתה של פולני.
בהרכב זה, שכלל את אופיר, פולני וזילברג, החלה הלהקה בחזרות בינואר 1948. במהלך אותו חודש צורפה ללהקה שחקנית נוספת, כרמית קליין (מירון), ועמה העלתה הלהקה את תוכניתה הראשונה.
התוכנית הראשונה
התוכנית הראשונה כללה מערכונים של אופיר ופולני שהציגו השניים בעבר, וכן ארבעה שירים שכתב חפר על פי לחנים קיימים: "שיר הצ'יזבטרון", שהלחין שמואל פרשקו תחילה עבור שיר בשם "תקליטים" מהתוכנית "ארצנו הקטנטונת" של תיאטרון "לי-לה-לו"; "דחילק מוטקה", שכתב על פי לחנם של אלן רוברטס ודוריס פישר לשיר "Put the Blame on Mame" מתוך הסרט "גילדה" משנת 1946; "יש לאח שלי שפם", שהלחין פרנק פלג עבור ההצגה "הספר מסביליה"; ו"היה היה פלמ"חניק", בלחן עממי צרפתי.
הופעת הבכורה של הלהקה נערכה ב־2 בפברואר 1948 בג'וערה, בפני בוגרי קורס מ"כים. בשלושת החודשים הבאים הופיעה הלהקה למעלה מ־20 פעמים ברחבי ישראל, בעיקר בפני חיילים ביישובים ובחזיתות השונות.
בסוף אפריל 1948 החליטו במחת"ר (מחלקת התרבות של הצבא) לאחד את רוב גופי הבידור הצבאיים. הגוף החדש נקרא "הלהקה הצבאית המרכזית", והוא הורכב בעיקר מאמנים צעירים. לאחר ששייקה אופיר עזב את הלהקה על מנת לגלם תפקיד ראשי במחזה "הוא הלך בשדות", הוחלט כי הלהקה אינה יכולה להמשיך בלעדיו, והיא צורפה לגוף המרכזי. הניסיון לאחד את הצ'יזבטרון בלהקה צבאית מרכזית נכשל בסופו של דבר, וחפר החליט להשיב לצ'יזבטרון את עצמאותה. לימים הוא סיפר על כך:
התוכנית השנייה
לאחר שהצ'יזבטרון חזר לפעול תחת פיקוד הפלמ"ח, עבר הרכב הלהקה שינויים. שמואל בונים מונה כבמאי הלהקה, והצטרפו אליה חברים חדשים, ובהם האקורדיוניסט אליקום שפירא במקומו של זילברג (שהמשיך לפעול בלהקה אך לא לנגן באקורדיון), השחקן שלמה בר-שביט ואוהלה הלוי. ב־20 ביולי 1948, לאחר ההפוגה הראשונה, עלתה תוכניתה השנייה של הלהקה. הלהקה הופיעה עשרות פעמים ברחבי ישראל, ועל שיריה בתוכנית זו נמנו להיטים רבים שכתב חפר: "בת שבע" (לחן: משה וילנסקי), "הפרוטה והירח" (על פי השיר "Boulevard of Broken Dreams" של הארי וורן), "מוטי" (שמואל פרשקו), "היו זמנים" (וילנסקי), "עקיבא" (דקלום של שייקה אופיר) ו"שיר מלווה אמריקאי". באוגוסט של אותה שנה, בעת נסיעה בדרום הארץ במכונית משוריינת, עלו חברי הלהקה על מוקש, ואוהלה הלוי נפצעה קשה ברגלה. בכך תמה פעילותה בלהקה. בונים מצא את רבקה מדניק וביקשה שתחליף את הלוי כסולנית.
התוכנית השלישית - "הפלמ"חניק מחפש את המחר"
ב־25 באוקטובר, במהלך פירוקו של הפלמ"ח, עלתה תוכניתה השלישית של הלהקה: "הפלמ"חניק מחפש את המחר", בעקבות השיר באותו השם שהיה השיר הראשון שהלחין חתן פרס ישראל סשה ארגוב ללהקה בפרט והשיר הראשון מבין עשרות רבות שהפכו לקלאסיקות בזמר העברי של צמד היוצרים חתני פרס ישראל חיים חפר וסשה ארגוב בכלל.
גם עם תוכנית זו הרבו חברי הלהקה להופיע ברחבי המדינה. לתוכנית הזאת הצטרף גם החידונאי לעתיד שמואל רוזן.
חפר כתב עבור התוכנית שירים חדשים, שזכו לפרסום רב: "הפלמ"חניק מחפש את המחר", "החופש תם", "למדבר", ו"השחרור" (כולם בלחניו של סשה ארגוב), "הן אפשר" (בלחנו של דוד זהבי) ו"היי הג'יפ" (בלחנו של שמואל פרשקו).
בתוכנית זו שרה הלהקה בהופעת בכורה עולמית את השיר שיהפוך לאחד מנכסי צאן הברזל הגדולים ביותר בתולדות הזמר העברי : "הרעות", שכתב המשורר חיים גורי והלחין סשה ארגוב ובביצוע הלהקה עם הסולן גדעון זינגר.
בפברואר 1949 נשלחו חברי הלהקה למחנות המעצר בקפריסין, כדי ללוות את אחרוני העצורים בדרכם לישראל. בקפריסין פגשו במוזיקאי מאיר נוי, שהצטרף ללהקה כאקורדיוניסט במקומו של שפירא, שהיה בתהליכי עזיבת הלהקה באותה עת, על מנת ללמוד ניצוח בארצות הברית.
במבצע עובדה לכיבוש אילת הצטרפו חברי הלהקה ללוחמי חטיבת גולני. ללהקה היה שיר מוכן שכתב חפר בשם "היי דרומה לאילת", על פי לחן רוסי. נוי טען כי יש להתאים לשיר לחן מקורי, ובמהלך הנסיעה לאילת הלחין לחן משלו לשיר. השיר בוצע בפני הלוחמים מיד עם ההגעה לאום רשרש ונכלל בתוכנית.
התוכנית הרביעית - "הטרמפ"
תוכניתה הרביעית של הלהקה, "הטרמפ" (או "הלא תיקחהו עמך"), הועלתה בדצמבר 1949, לאחר תום הקרבות. מבין שיריה התפרסמו השירים ( שאת כולם כתב חפר ) : "יד לפה", "שב גיבור החיל" (שניהם ללחנים של ארגוב), "הפגישה" (ללחנו של מאיר נוי), ו"שיר אפור" (ללחנו של דוד זהבי). בינואר 1950 שוחררו חברי הלהקה מצה"ל.
התוכנית החמישית - "שטח הפקר"
בשנת 1950 העלתה הלהקה תוכנית אזרחית בשם "שטח הפקר", לצורך ההפקה הסתייעה הלהקה ממענקים ותמיכות שקבלה מגופים ממשלתיים בעבור חיילים משוחררים. חפר כתב שירים ומערכונים חדשים ולחברים הוותיקים הצטרפה השחקנית זהרירה חריפאי. התוכנית הייתה סאטירית.
דוגמה לשיר ביקורתי מהתוכנית היה השיר "הגנרל המקסיקני (קסטנייטס)" שכתבו חפר וארגוב ושזכה להצלחה המתאר גנרל תאב כיבודים שלא לחם בפועל ויש הטוענים כי נכתב על אחד ממפקדי צה"ל באותה תקופה, דבר שהכעיס מאוד את צמרת הפיקוד הצה"לית. עם זאת ואולי משום כך, התוכנית לא זכתה להצלחה גדולה והלהקה התפרקה, בביקורת שפורסמה לאחר ערב הבכורה באולם אוהל שם בתל אביב נכתב: "הדבר המענין ביותר באולם היה — הפהוקים. גם מבקר אינו אלא איש. והישיבה שם הייתה בשבילנו פשוט סיגוף".
שירים נוספים בתוכנית "שטח הפקר": "זה הכל עניין של אופי" שזכה גם הוא להצלחה, "שטח הפקר", "השלייגרים", "בן דוד בקריה" ועוד.
תוכני השירים
הלהקה העלתה תוכניות של שירים מקוריים על הווי הפלמ"ח עם מערכוני קישור ביניהם, שתיארו את האווירה של ימי מלחמת העצמאות. היא קיימה הופעות רבות בפני החיילים באזורי הלחימה, בדרך כלל על גבי משאית או סביב מדורה, וזכתה לאהדה רבה בקרב לוחמי תש"ח, שהצטרפו אל הלהקה בשירה. שירי הצ'יזבטרון אומצו על ידי הלוחמים שזימרו אותם ללא הפסק, וכך הם התפרסמו.
השירים השתמשו בשפה היומיומית, ולעיתים אף בסלנג. כך למשל השיר "דחילק מוטקה", שנכתב בעקבות ליל הגשרים, משתמש במילות סלנג שהיו נפוצות בפלמ"ח, כ"דחילק", "ג'וב", "פרבלום" או "פור־ביי־טו". גם השיר "הפגישה" רווי בסלנג התקופה.
סגנונות מוזיקליים
העיבודים הקוליים היו לרוב פשוטים. תפקידי השירה חולקו בין קטעי סולו לבין קטעים ששרו כל חברי הלהקה יחדיו, לרוב באוניסון. בדרך כלל ליווה את השירה כלי נגינה יחיד, האקורדיון.
מורשת הלהקה
שירי הלהקה קובצו בספרו של חיים חפר "תחמושת קלה" משנת 1949.
הפופולריות של שירי הצ'יזבטרון לא חדלה עם פירוק הלהקה. בראשית שנות החמישים, כאשר לקול ישראל היה תדר אחד בלבד ובטרם הונהגו מצעדי הפזמונים, היה המדד להצלחתו של פזמון עברי מידת הביקוש שלו ב"תוכנית כבקשתך לשירים עבריים". תוכנית זו שודרה מדי שבת בצהרים והייתה לה האזנת שיא. במשך שנים אחדות, עד אמצע שנות החמישים עת החלו לפרוח הלהקות הצבאיות של צה"ל, היו שירי הצ'יזבטרון מבין המבוקשים ביותר בתוכנית השבת. המתכונת של הצ'יזבטרון, שירים הומוריסטים בליווי העמדה המתייחסת לשיר במשחק ופנטומימה וקטעי הומור ששובצו בין השירים, אומצה גם בלהקות הצבאיות שבאו אחריה.
רבים משירי הלהקה הוקלטו בגרסאות כיסוי, לעיתים בפרויקטים מרוכזים של חידוש שיריה. כך למשל ב-1949 הקליטה הזמרת יפה ירקוני חלק משירי הצ'יזבטרון באלבום "באב אל וואד" בהם "הן אפשר", "היו זמנים" ו"יצאנו אט". גם שושנה דמארי ביצעה חלק משירי הלהקה, במיוחד התפרסמו ביצועיה ל"בת שבע" ו"היו זמנים". חברי שלישיית גשר הירקון הקליטו בשנות פעילותה הראשונות גרסאות מחודשות לרבים משירי הצ'יזבטרון. בשנת 1972 יצאה להקת הנח"ל בתוכניתה ה-23 "הפלנ"חניק", שהוקדשה למלאת 30 שנה לפלמ"ח ובו מחרוזת משירי הצ'יזבטרון וכן חידושים שלה ל"הפרוטה והירח" ו"הרעות". בשנת 1978 יצא לאור אלבום משותף של הזמר אריק לביא ולהקת שוקולד מנטה מסטיק בשם "הפרוטה והירח", שהורכב כולו מגרסאות כיסוי לשירי הצ'יזבטרון.
שירי הלהקה יצאו בשנת 2007 באלבום מיוחד מבית היוצר של רשות השידור ו"הד ארצי".
אמיליה אטיאס
מריה אמיליה אטיאס (בספרדית: María Emilia Attías; נולדה ב-20 במרץ 1987; בואנוס איירס, ארגנטינה) היא שחקנית, זמרת, רקדנית, די ג'יי ודוגמנית ארגנטינאית. אטיאס ידועה בעיקר בזכות השתתפותה בטלנובלה "כמעט מלאכים", בתפקיד סיילו מחיקו (אנחלס אינצ׳אוסטי), פס באוור.
ביוגרפיה
אמיליה אטיאס נולדה בשכונת בלגרנו שבעיר בואנוס איירס, ארגנטינה. אטיאס החלה את דרכה כדוגמנית, והופיעה על שעריהם של מספר מגזינים ארגנטינאים נחשבים כמו "חנטה", "מקסים" ו"גבו". בשנת 2006 לקחה חלק בתחרות הארגנטינאית "רוקדים למען החלום", כחלק מהתוכנית "שואו מאטצ'". היא זכתה בתחרות במקום השני, וכך החלה לפתח קריירה בריקוד.
ב-2004, הופיעה אטיאס בתוכנית "No hay 2 sin 3". באותה שנה שיחקה במספר פרקים בסדרה "Los Roldán".
ב-2006 שיחקה בטלנובלה "Gladiadores de Pompeya" בתפקיד ראשי. באותה שנה השתתפה אטיאס בעונה השנייה של הגרסה הארגנטינאית לתוכנית "רוקדים עם כוכבים" וזכתה במקום השני. בהמשך השנה, הופיעה אטיאס בקליפ של ריקרדו ארחונה לשיר "Pingüinos en la cama". באותה שנה, החלו הליהוקים לסדרה חדשה של כריס מורנה, "כמעט מלאכים", שהחלה את שידוריה ב-2007. מורנה זכרה את אטיאס מהופעתה ב"מורדים" וליהקה אותה לתפקיד הראשי של סיילו מחיקו. משחקה בסדרה הביא לה פרסום רב. אטיאס השתתפה במופע התיאטרון המלווה את הסדרה והמשיכה לשחק בסדרה עד לסוף העונה השלישית. אטיאס המשיכה לשחק בסדרה במספר פרקים נוספים בעונה הרביעית (2010), לבקשתה של מורנה. בנוסף למשחקה בעונה השלישית של "כמעט מלאכים" אטיאס שיחקה בסרט "Matar a Videla" שיצא בינואר 2010.
אטיאס זכתה בפרס מרטין פיירו בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר" לשנת 2007, על השתתפותה בסדרה. בנוסף, באותה תקופה דגמנה אמיליה לחברות הלבשה ארגנטינאיות מצליחות, כגון "Caras" ו-"47 Street".
בסוכות 2009 הגיעה אטיאס, יחד עם כוכבי "כמעט מלאכים", לסיבוב הופעות בישראל. בנובמבר של אותה השנה נבחרה להחליף את עדי הימלבלוי כמייצגת חברת בגדי הים הישראלית "פלפל", והגיעה לישראל לשם צילום הקטלוג.
בשנת 2010 השתתפה בעונה השישית של הגרסה הארגנטינאית לתוכנית "רוקדים עם כוכבים" והיה למודחת התשע עשרה. בדצמבר 2010 השתתפה כרקדנית אורחת בגרסה הישראלית של "רוקדים עם כוכבים" ובטקס נבחרי הילדים בישראל.
במהלך שנת 2011 שיחקה אמיליה בשני סרטים, הראשון "EL secreto de lucia" והשני "Todo lo que necesitas es amor".
ב-2012 הצטרפה לעונה השנייה של הסדרה "Los únicos" בתפקיד ראשי. בנוסף שיחקה בסרט "Días de vinilo" בתפקיד קטן.
ב-2013 הצטרפה בתור לופה לסדרה "שכנים במלחמה". באותה שנה שיחקה בסדרה "החברים שלי מאז ומתמיד".
ב-2014 שודרה בארגנטינה תוכנית ראיונות בהשתתפותה ובהשתתפות חברי "כמעט מלאכים".
ב-2015 שיחקה בסרט "Contrasangre" בתפקיד אנליה, ובאותה שנה שיחקה גם בסדרה "Cromo".
ב-2016 שיחקה תפקיד ראשי בסרט "Dolores" ותפקיד משני בסרט "El Muerto Cuenta su Historia".
חיים אישיים
אמה של אטיאס "הבה הדה רוזה (פומפיי)" היא אשת עסקים אשר עוסקת בנדל"ן, ואביה קרלוס אטיאס הוא מאמן רוגבי ומפקד לשעבר בצבא ארגנטינה. לאביה יש שורשים יהודיים מצד אביו (סבא של אמיליה יצחק אטיאס). הוריה התגרשו כשהייתה בת שש. ב-3 בדצמבר 2009 נישאה אטיאס לשחקן ולמוזיקאי נעים סיברה, לאחר שלוש שנות זוגיות. בשנת 2014 פתחה יחד עם בעלה בר בשם Poe ובשנת 2016 פתחה מסעדה בשם Neron. ב-2017 פתחה בר חדש ביחד עם בעלה. לזוג בת אחת.
NRK
NRK מפעיל ארבעה ערוצי טלוויזיה (NRK1, NRK2, NRK3 ו-NRK Super) ושלוש עשרה תחנות רדיו ארציות המשודרת בתקן DAB. בנוסף, NRK מפעיל אתר ושירותים נוספים הקשורים לטלוויזיה, לרדיו ולמוקד התנועה.
עד לתחילת שנות ה-80 היה ל-NRK מונופול שידורים בנורווגיה, אך גם לאחר תחילת התחרות עם ערוצים אחרים, עדיין לשידור הציבורי בנורווגיה מקום חשוב, ובשנת 2016 לערוצי הטלוויזיה של NRK היה נתח שוק של 39%.
בזמן מלחמת העולם השנייה
NRK שידרה גם מארצות הברית במהלך המלחמה. יו"ר NRK, ד"ר ארנולד רסטאד, יחד עם שני פקידי ה-NRK, גונאר ניגרד וקרל ק. לרסן, הגיעו לבוסטון באוגוסט 1940. ד"ר רסטאד וידא כי ל-NRK יש זמן שידור על שידורים בגל קצר. ב-1943 הועבר מוקד השידורים לניו יורק.
במהלך השידורים היו פופולריים במיוחד ברכות הימאים והמלחים, וגונאר ניגרד שכונה "הקול מבוסטון".
ראשית השידורים בטלוויזיה
ב-30 השנים הראשונות היה הרדיו הדומיננטי ביותר בפעילות NRK, אולם בשנות ה-50 החלו בתאגיד לבחון את התחלת שידורי הטלוויזיה.
הכול החל במה שנקרא "ועדת הטלוויזיה" בשנת 1950 אשר הוטל עליה לבדוק באיזה שלב יש להתחיל לשדר בטלוויזיה בנורווגיה. בעוד מדינות אחרות כמו דנמרק או נורווגיה כבר החלו בשידורים בטלוויזיה, השידורים בנורווגיה נותרו ברדיו, זאת כיוון שנורווגיה הייתה בעיצומה של תקופת שיקום ועל כן מעט מאוד כסף הושקע ב"מותרות" דוגמת הטלוויזיה. כמה ארגונים גם הראו כי יש כמה אזורים בנורווגיה בהם שידורי הרדיו נקלטים באופן גרוע ולכן על המדינה לתת עדיפות לבניית רשת הרדיו עוד טרם תחילת שידורי הטלוויזיה. עם זאת, ב-30 בינואר 1953 הוחלט להעניק אור ירוק לשידורי הטלוויזיה בנורווגיה והוענקו 600 אלף כתר נורווגי על חשבון תקציב המדינה למען בדיקת העניין. 300 אלף כתרים נוספים הועברו בשנים 1954–1955 ובשנים 1955–1956 100 אלף כתרים.
שנה לאחר קבלת ההחלטה על מתן אור ירוק לשידורי הטלוויזיה, כבר החלו שידורי הניסיון. ב-12 בינואר 1954 שודרה תוכנית בת 55 דקות מאולפן זמני באוסלו. בתקופה זו היו רק 4 מכשירי טלוויזיה רשומים בנורווגיה, אולם ברחבי המדינה הציבו בחנויות אלקטרוניקה טלוויזיות בחלונות החנויות, כך שצפו בשידור הטלוויזיה הראשון בנורווגיה אלפי אנשים.
השידורים היו בתחילה פשוטים מאוד וברמה חובבנית, אך בהמשך החלו ב-NRK לבנות מחלקת עובדים ייעודית לשידורי הטלוויזיה שכללה עובדים מקצועיים יותר. ב-25 ביוני 1957 נקבעה ההחלטה להתחיל בשידורים קבועים ב-1958.
ההשקה הרשמית של שידורי הטלוויזיה בנורווגיה הייתה ב-20 באוגוסט 1960. המלך אולף החמישי הופיע בטקס תחילת השידורים הטלוויזיוניים ולאחר מכן ראש ממשלת נורווגיה הופיע ושוחח עם הצופים. השקת השידורים בוצעה כמה שנים לאחר שוודיה ודנמרק.
שידורים בצבע
על אף ששידורים רשמיים בנורווגיה כבר החלו, רק למעטים הייתה היכולת לצפות בה, ואותות השידורים הגיעו רק לחלקים המרכזיים של מזרח נורווגיה. ב-1961 נקלטו האותות גם בטרונדהיים ורק ב-1964 לבודו. בשנת 1967 נקלטו האותות בכל רחבי נורווגיה.
עלות הפיתוח היקרה של המשדרים ברחבי נורווגיה הובילה את הרשויות הנורווגיות להעניק עדיפות נמוכה לתחילת השידורים בצבע לעומת הרחבת רשת המשדרים. במהלך אולימפיאדת גרנובל שחלה ב-1968, חלק ניכר מן השידורים הועברו בצבע.
בתחילת שנות ה-70 תדירות השידורים בצבע גדלה ובשנת 1972 החלו שידורים רגילים בצבע. שידורים יומיים בצבע החלו ב-1973.
תחילת התחרות
ל-NRK היה מונופול על שידורי הרדיו והטלוויזיה בנורווגיה עד תחילת שנות ה-80, כאשר הוקמו תחנות הרדיו האזוריות הראשונות. בסוף שנות ה-80 החלו להיקלט בנורווגיה השידורים הפרטיים הראשונים, עם שידורי TVNorge ו-TV3. בשנת 1992 החלה רשמית התחרות הארצית בשידורי הטלוויזיה מול TV 2.
שידורים בהפרדה גבוהה
NRK שידרה בפעם הראשונה בהפרדה גבוהה ב-8 באוגוסט 2008, כששידרה את טקס הפתיחה, ומאוחר יותר את טקס הסיום של אולימפיאדת בייג'ינג. באותה התקופה לא היה מספיק רוחב פס להעברת שידורי HD ולכן שידורי BBC1 ו-NRK2 מוזגו זמנית. בנוסף גם איכות השידור של NRK3 ירדה במעט.
ב-12 בפברואר 2010 החלו ב-NRK בשידורי HD קבועים כשהושק ערוץ NRK1 HD, עם פתיחת אולימפיאדת החורף של 2010 בוונקובר אחרי האולימפיאדה, כמה תוכניות אחרות שודרו ב-HD. בהמשך הושקו גם שידורי HD ליתר ערוצי הטלוויזיה של NRK.
ערוצים ותחנות של NRK
NRK מפעילה ארבעה ערוצי טלוויזיה ארציים וחמישה עשר תחנות רדיו שונות. עד חג המולד של 2017 תחנות הרדיו כולן זמינות בשידור דיגיטלי בחלקים גדולים של המדינה על ידי שיטת שידור DAB. שידורים ב-FM ברחבי נורווגיה מופסקים בהדרגה במהלך שנת 2018. רבים מן הערוצים זמינים גם באמצעות שידורים דיגיטליים ודרך השידורים בלוויין ובכבלים.
עובדים
NRK הוא גוף התוכן הגדול ביותר בנורווגיה ובסוף שנת 2016 היו לו 3,447 עובדים במשרות קבועות. מבין עובדי תאגיד השידור הנורווגי נשים מהוות 46% ממצבת העובדים בעוד 54% מהעובדים הם גברים. הגיל הממוצע של עובדי NRK הוא 45.5.
מבין עובדי NRK, כ-2,000 עובדים במשרדים הראשיים של הארגון באוסלו.
ניו מדיה
הפעילות הראשונה באינטרנט של NRK הייתה בשנת 1994, אז תוכניות הטלוויזיה Rondo הפעילה אתר אינטרנט מקוון, ומעט יותר מאוחר השיקה תוכניות נוספת את הפעילות המקוונת שלה, שכללה גישה לכל התוכניות שלה. מאז 1994, NRK מפרסם גם כתבות חדשותיות באתרי האינטרנט שלו.
כיום, NRK הוא אחד ממפעילי הניו מדיה הגדולים ביותר באירופה, וב-2004 הפך למשדר האירופי הראשון שהציע את שידוריו גם במכשירים נוספים. כיום כל תוכניות הרדיו השונות זמינות באינטרנט עד שלושה שבועות לאחר שידורן. עבור תוכניות הטלוויזיה, זמינותן משתנה בהתאם לזכויות השידור שלהן, וכל ערוצי הטלוויזיה ותחנות הרדיו השונות זמינות לקליטה ישירה באינטרנט. בינואר 2007 הציע NRK להוריד את כל הפרקים של סדרת פשע באיכות HD. כיום NRK פועלת גם כדי לפרסם את כל תוכן הארכיון שלו באתרי האינטרנט שלו.
בעבר הופיעו גם פרסומות באתרי האינטרנט של NRK, אך בשנת 2010 הפסיקו להופיע פרסומות.
בשנים 2015–2017 שודרה סדרת רשת "SKAM" שזכתה להצלחה רבה ומספר פרסים בו הופיעה טרייאי סנדוויק מו שזכה לפרס על הופעה בסדרה.
יניצ'רים
היֶנִיצֵ'רִים (מטורקית עות'מאנית: يڭيچرى - חיילים חדשים) היו אחד מסוגי חיל הרגלים של האימפריה העות'מאנית, ששירתו במתכונת של צבא קבע. הם היו בין יחידות העילית בצבא האימפריה העות'מאנית. מקור החיל במאה ה-14. הם שירתו את האימפריה העות'מאנית עד לפירוקם בשנת 1826 על ידי הסולטאן מהמוט השני בשל מעורבותם במרידות נגד המשטר.
מקור היניצ'רים
החיל נוסד בהוראתו של מוראט הראשון בסביבות שנת 1365. תחילה, על פי תקדים הממלוכים, רק נערים לא-מוסלמים גויסו לחיל, כשהדגש היה על נערים נוצרים. כל המועמדים לגיוס אוסלמו, רבים מהם לא בכפייה, לפני שהורשו להתגייס לצבא. היניצ'רים הראשונים היו צבא הקבע הראשון של האימפריה. גיוס מקרב האוכלוסייה הלא-מוסלמית, שחסרה את האמצעים או סיבות פוליטיות למרידה במלכות, הבטיח את נאמנות החיל, בניגוד לכוחות מקומיים ושבטיים, שהיו חבים נאמנות גם לשליט מקומי או שהיו בעלי אינטרסים סותרים עם הסולטאן. סיבה נוספת לנאמנותם הייתה רצונם להוכיח שלמרות מוצאם הנוצרי הם מוסלמים טובים (אף יותר ממוסלמים מקורים).
טורקים רבים לא רצו לשרת בחיל הרגלים, כי החיל נחשב תחילה נחות יחסית לחיל הפרשים.
אימון וחיי היום יום
יחידות היניצ'רים הראשונות הורכבו מצאצאיהם של שבויי מלחמה ועבדים. אחרי 1380 הסולטאן סלים הראשון התחיל לגייסם בעזרת מנגנון גביית מס ילדים שנקרא "דוושירמה". המס הוחל בעיקר על האוכלוסייה הנוצרית של האימפריה. בהתחלה הגיוס היה אקראי, אך עם עליית הדרישות של הצבא, התחילה ברירה של המתגייסים, וביכרו נערים חסונים על פני החלושים. גיל הגיוס עמד על שמונה עד חמש עשרה. אף שהחיל היה יוקרתי, האוכלוסייה הנוצרית לא ראתה את הגיוס בעין יפה, ורבים מהם הלינו על האכזריות שבקריעת הילדים מחיק משפחתם, אסלומם והפיכתם למכונות הרג רצחניות.
הנערים היו נתונים למשמעת קפדנית וחיו בתנאים קשים על מנת לחשל את גופם. כחלק ממסגרת ההכשרה והאימונים הנערים הועברו לאסלאם; השלטונות ציפו מהם להתנזר מקיום יחסי מין. כמו כן, נאסר עליהם לגדל זקן. היניצ'רים חונכו לראות בחיל את ביתם החדש, בחבריהם לנשק את משפחתם החדשה, ובסולטאן את אביהם. רק החסונים והשקדנים מביניהם זכו להיכנס לחיל בגיל 24 או 25. החיל ירש את רכוש היניצ'רים המתים.
בתמורה לנאמנותם, זכו היניצ'רים לטובות הנאה רבות. בראשית דרכם הם קיבלו שכר רק בעתות מלחמה, אך החל מאמצע המאה ה-18 הם היו יכולים להשכיר את שירותיהם בשיטור או מסחר. מגוריהם סופקו על ידי השלטונות. הם נהנו מפטור מלא ממסים, ורמת חייהם הייתה גבוהה יחסית לאוכלוסייה נוצרית באימפריה. עם השחרור מהצבא, רבים מהם הפכו למושלים ומורים. בנוסף לכך, עם פרישתם מהשירות מפאת גיל או פציעה זכו בפנסיה מסודרת.
יחידות היניצ'רים
גודל החיל השתנה במהלך הדורות, אך רוב הזמן נע בין 10,000 ליותר מ-200,000 בני אדם. החיל אורגן ביחידות שנקראות "אורטה" (סדר גודל של חטיבה). בתקופתו של סוליימן הראשון החיל כלל 165 אורטות, אך עם הזמן המספר גדל לכ-200. המפקד העליון של החיל היה הסולטאן עצמו. האורטה לא הייתה בעלת מספר קבוע של חיילים והייתה יכולה לכלול בין 100 ל-3,000 בני אדם. הפיקוד על אורטה נמסר לקצין שנשא בתואר "אגה" או "אע'א".
החיל חולק לשלוש זרועות משנה:
בשלהי ימי הביניים כלי הנשק העיקרי של היניצ'רים הייתה הקשת. בתחילת העת החדשה היו בין הרגלים הראשונים שאימצו את כלי הירי כנשקם העיקרי. כלי הירי הראשונים נכנסו לשימוש אחרי המלחמה נגד ההונגרים (1440 - 1443) ואחרי התבוסה נגד הממלוכים השימוש בכלי הירי התרחב עוד יותר. בסוף המאה ה-16 המוסקטים החליפו לחלוטין את הקשתות. המוסקט הטורקי היה ארוך יותר וירה כדורים כבדים יותר לעומת המוסקט האירופאי. לקרב פנים אל פנים נשאו אלות, חרבות כבדות וגרזנים. הם לא לבשו בדרך כלל שריון גוף. האימפריה העות'מאנית השתמשה ביניצ'רים בכל מלחמותיה החשובות והם היו בין הגורמים העיקריים לניצחונם. עם הזמן, המוניטין של החיל גדל ומעמד החיל נהיה יוקרתי עד כדי כך שב-1683 מהמט הרביעי ביטל את המס והנערים התגייסו מרצון. אפילו משפחות מוסלמיות שאפו להתקבל אל החיל.
מרידות היניצ'רים
עם הזמן, היניצ'רים זכו בכוח רב באימפריה. מרידתם הראשונה הייתה ב-1446 בדרישה לשכר גבוה יותר, שנענתה על ידי השלטונות. בשנת 1565 קיבלו אישור להתחתן. במאה ה-18 יוקרת החיל וכוחו הפוליטי היו גדולים עד כדי כך שהם שלטו אפילו על הממשלה. בנוסף לכך, בעזרת כוחם הרב היה ביכולתם להשפיע על בחירת הסולטאן ואפילו להחליפו, אם דרכיו לא מצאו חן בעיניהם. עוצמה זו הייתה בעוכרי האימפריה כי היניצ'רים התנגדו לחידושים ומודרניזציה בצבא בניסיון לשמר את כוחם. זה גרם בסופו של דבר לפיגור שהלך והחריף בטכנולוגיה ובטקטיקה צבאית.
ככל שהחיילים שקעו בחיי תענוגות והפנו את מרצם למסחר, רווח כספי ופוליטיקה כך ירדה יעילותם ככוח לוחם. החל מהתבוסה מול וינה ב-1683 גבולות האימפריה החלו להצטמק. מרידות חוזרות ונשנות מצד היניצ'רים החריפו את המשבר שהמדינה הייתה נתונה בו. במאה ה-19 איבדו היניצ'רים כל רסן והפילו את סלים השלישי, שניסה להעביר רפורמות במבנה הצבא. בסופו של דבר מהמוט השני החליט לפזר את החיל. בשנת 1826 החל הסולטאן לגייס כוחות חדשים, והיניצ'רים התמרדו שוב. היסטוריונים אחדים טוענים שהסולטאן התגרה ביניצ'רים בכוונה על מנת לשבור את כוחם. היניצ'רים התקוממו באיסטנבול, אך האוכלוסייה הפנתה עורף ליניצ'רים, והסולטאן שלח בהם כוחות פרשים שטבחו בהם עד אשר היניצ'רים נסוגו לקסרקטינים. גם בשלב זה לא עצרו הכוחות הנאמנים לסולטאן והחלו לירות מתותחים אל תוך מגוריהם. המעטים ששרדו את הטבח גורשו, וכעבור שנתיים הסולטאן הלאים את נכסיהם.
CF-105
אוורו קנדה CF-105 ארו היה מטוס יירוט קנדי בתצורת כנף דלתא. המטוס תוכנן החל משנת 1953, ונחשב להישג הנדסי נכבד של התעשייה האווירית הקנדית בעומדו בדרישה למהירות מאך 2 בגובה 50 אלף רגל. המטוס היה מיועד להיות המיירט העיקרי של חיל האוויר הקנדי בשנות השישים של המאה העשרים ולאחריהן, אך בשל תהפוכות פוליטיות בקנדה וביחסיה עם ארצות הברית, בוטל בשנת 1958 פיתוח הארו והמנוע שלו, מסוג "אורנדה אירוקיז". גם כיום, כיובל שנים לאחר מכן, ביטול פרויקט הארו הוא נושא שנוי במחלוקת ציבורית בקנדה.
מכוור
מכוור (ביוונית: Machaerus, Μαχαιροῦς, "מַכֵירוּס"; בערבית: قلعة المشناقى, "קלעת אל-מישנאקא") הוא הר בממלכת ירדן, השוכן במרחק של כ-24 ק"מ מדרום-מזרח לשפך הירדן לים המלח, כחמישה ק"מ ממזרח לחופו וארבעה ק"מ מדרום לערוצו של ואדי זרקא-מעין. על ראש ההר נמצאים שרידי מבצר בו התבצרו חלק מאחרוני הלוחמים היהודים בזמן המרד הגדול ברומאים. במסורת הנוצרית נודעה לו חשיבות כמקום כליאתו והוצאתו להורג של יוחנן המטביל.