cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוסה ריזאל
מעמד גבור לאומי
הבלבול לגבי עמדתו האמיתית של ריזאל לגבי המהפכה הפיליפינית הוביל לשאלה של הכרתו כגיבור לאומי של האומה. ריזאל נעשה גיבור לאומי בעזרת הכוחות האמריקאים שכבשו את הפיליפינים. ב-1901 הציע המושל האמריקאי ויליאם הווארד טאפט, כי ארצות הברית תיזום את הכרזתו של ריזאל כגיבור לאומי בפיליפינים. מאז מותו, ריזאל היה סמל אידיאלי המועדף על הכובשים האמריקאים. הוא דגל בהתנגדות לא-אלימה. רעיונות כאלה לא איימו על השלטון האמריקני ולא שינו את הסטטוס קוו שלהם ככובשים באיי הפיליפינים. ריזאל לא תמך במלחמה לעצמאות בפיליפינים. לאחר מכן, הוועדה בחסות ארצות הברית עבירה חוק מס '346 אשר קבע את יום השנה של מותו של ריזאל כיום זיכרון. רנטו קונסטנטינו כתב כי ריזאל הוא "גיבור בחסות ארצות הברית" וסומן כגיבור הפיליפיני הגדול ביותר בתקופה הקולוניאלית האמריקאית של הפיליפינים - לאחר שאגינלדו הפסיד במלחמה הפיליפינית-אמריקאית. ארצות הברית קידמה את ריזאל, שייצג את הצד הפוליטי השקט (למעשה, הסתייגות מאמצעים אלימים בכלל) במקום הדמויות הרדיקאליות יותר, שרעיונותיהם יכלו לעורר התנגדות נגד השלטון האמריקני. ריזאל נבחר להנצחה על פני דמותו של אנדרס בוניפסיו, שנראתה "רדיקלית מדי".
מאידך גיסא, ישנם מקורות מצטטים כי אמיליו אגוינלדו, ולא הוועדה הפיליפינית השנייה, שהכירה לראשונה ב-30 בדצמבר את "יום האבל הלאומי לזכרו של ריזאל וקורבנות אחרים של עריצות ספרדית. האירוע הראשון של יום ריזאל התקיים במנילה ב-30 בדצמבר 1898. נראה ששתי הטענות מוצדקת ולכן קשה לקבוע חד משמעית מי יזם את הנצחה. עם זאת, ההיסטוריונים מסכימים כי רוב הפיליפינים לא היו מודעים למהלך חייו של ריזאל שהיה חלק מהעיליתה וחי שנים רבות מחוץ לפילפינים. כתב בעיקר בשפות האליטה על אידיאלים נעלים כמו חירות, בעוד ההמונים היו מודאגים מהפרנסה היומיומית.
תיאודורו אגונצ'ילו סבור שהגיבור הלאומי הפיליפיני, שלא כמו אלה של מדינות אחרות, אינו "מנהיג כוחות השחרור". הוא התכוון כי אנדרס בוניפסיו לא יכול להחליף את ריזאל כדמות של גיבור לאומי.
הערכה של קונסטנטינו ספגה ביקורת על הפולמוסיות שלה ועל אי דיוקים בנוגע לריזאל. ההיסטוריון רפאל פלמה טוען שהמהפכה של בוניפסיו היא תוצר של כתבי ריזאל, ו״על אף שהאקדח של בוניפסיו הניב תוצאה מיידית, העט של ריזאל יצר הישג מתמשך יותר״.
מורשת וזיכרון
ריזאל היה בן זמנם של גנדי, וסאן יאט סן, וגם הוא דגל בחירות באמצעים של שלום ולא כתוצר מהפיכה אלימה. בד בבד עם הופעתם של אותם מנהיגים, ריזאל החל להביע דעותיו בשירים, בקטעי מחזות. היו אלה רעיונות על הלאומיות המודרנית כאפשרות מעשית באסיה. אין כל ראיות לכך שגנדי או נהרו התכתבו עם ריזאל, וגם לא הזכירו אותו בזיכרונותיהם או מכתביהם.
כדמות פוליטית, ריזאל היה מייסד "La Liga Filipina", ארגון אזרחי שהוליד את הקטיפונאן בראשות אנדרס בוניפסיו, ארגון מחתרתי שהתחיל את המהפכה הפיליפינית נגד ספרד, והניח בסופו של דבר את היסוד לרפובליקה הפיליפינית הראשונה בראשות אמיליו אגינלדו. ריזאל תמך בהשגת הממשל העצמי הפיליפיני בדרכי שלום באמצעות רפורמה מוסדית, ולא באמצעות מהפכה אלימה, ותמך רק ב"אמצעים אלימים כאפשרות אחרונה. ריזאל האמין כי ההצדקה היחידה לשחרור לאומי ולשלטון עצמי היא השבת כבודו של העם: "מדוע לקבל עצמאות, אם העבדים של היום יהיו עריצים של מחר?" באמצעות בחינה מדוקדקת של יצירותיו והצהרותיו, מתגלה ריזאל עצמו כמהפכן. הדימוי שלו כמו ישו הגביר את הערצה המוקדמת אליו.
בכתביו הוא הראה את הפער בין הקולוניאליסטים הראשונים לבין אלה של ימיו, עם העוולות של האחרונים שהולידו את מהפכת הפיליפינים של 1896. הביוגרף האנגלי, אוסטין קואטס והסופר, בנדיקט אנדרסון, מאמינים שריזאל נתן למהפכה הפיליפינית אופי לאומי מובהק; וכי הפטריוטיות של ריזאל ומעמדו כאחד האינטלקטואלים הראשונים של אסיה עוררו השראה לאחרים על חשיבותה של זהות לאומית לבניית האומה.
השיר הפך ליצירת חובה בבתי הספר בפיליפינים ונלמד כבר יותר ממאה שנה.
כמה שורות מהשיר מוכיחות את עוצמתו:
מבט לתקשורת פלסטינית
מבט לתקשורת פלסטינית (באנגלית: PMW – Palestinian Media Watch) הוא מכון מחקר ישראלי לחקר החברה הפלסטינית. מכון המחקר חוקר ומתעד את החברה הפלסטינית באמצעות כלי התקשורת, התרבות ומערכת החינוך של הרשות הפלסטינית.
מטרת המכון היא לבחון את האידאולוגיה של הרשות הפלסטינית ואת הפער בין הצהרותיה לעולם לבין התקשורת הפנימית שלה, בנוגע ליחסה לישראל, לסכסוך הישראלי-פלסטיני ולתהליך השלום. מסיבה זאת המכון מתמקד פחות בחברה הפלסטינית ברצועת עזה תחת שלטון החמאס שאינו מכיר בישראל או בתהליך שלום. מחקרי המכון חושפים הסתה אנטישמית קשה וחינוך לאלימות ולשנאת ישראל.
דו"חות המכון ומחקריו מוצגים בפני קובעי מדיניות ומנהיגים בישראל, בארצות הברית ובמדינות אירופה. המכון מפעיל אתר אינטרנט בשלוש שפות וערוץ ביוטיוב המכיל מאות סרטונים, בנוסף לפרסומים בכלי התקשורת בישראל ובעולם.
הקמה ופעילות
מכון "מבט לתקשורת פלסטינית" נוסד בשנת 1996 ובראשו עומד איתמר מרכוס ששימש בעבר גם כמנהל המחקר בארגון "המרכז למעקב אחר השפעות השלום" (CMIP) וכחבר בוועדה המשולשת ישראלית-פלסטינית-אמריקאית למניעת הסתה שהוקמה בעקבות הסכם ואי. חברים נוספים בצוות המכון הם: ברברה קרוק, נציגת המכון בצפון אמריקה ונאן ז'אק זילברדיק. על פי אתר האינטרנט של המכון לקבוצת המתרגמים שלו ניסיון רב בחקר החברה הפלסטינית וחלקם דוברים ערבית כשפת אם. חברי המכון עוסקים בניטור ובמעקב של כלי התקשורת הפלסטינים, תוך שימת דגש על המסרים אותם מעבירים מנהיגי החברה הפלסטינית, מהפת"ח ומהחמאס, לאוכלוסייה הפלסטינית. תוצרי המעקב מתורגמים לעברית, אנגלית וצרפתית ומועלים לרשת האינטרנט.
בדצמבר 2010 נחסם ערוץ היוטיוב של המכון בטענה שהוא "מעודד שיח שנאה", לאחר שחשף סרטונים אנטישמיים שהופיעו בטלוויזיה הפלסטינית, אולם הוא חזר לרשת כעבור כמה ימים.
האינתיפאדה השנייה
על פי המכון, לפני האינתיפאדה השנייה חלה עלייה קיצונית בשידורי אלימות אנטישמיים, בקריאות לערוך מלחמת ג'יהאד ובצילומים ערוכים מהאינתיפאדה הראשונה. התקשורת הפלסטינית אינה זוכה מחופש ביטוי ועל כן סביר להניח כי ההנהגה בראשות ערפאת החליטה על הגברת התעמולה כחלק ממדיניות פוליטית שהביאה לאינתיפאדה השנייה.
דמוניזציה של חיילי צה"ל
תוכני הטלוויזיה הפלסטינית מציגים את חיילי צה"ל כרוצחים ואנסים, בין אם בקטעים מזויפים שנועדו להיראות אותנטיים, ובין אם בסרטי עלילה מבוימים, וגם ככובשים אכזרים.
דרשות דתיות
על פי המכון אין הבדל בין הדרשות הדתיות מאת הרשות ביחסה לישראל לבין יחסו של החמאס לישראל. בשניהם נאמר כי אדמת "פלסטין" היא אדמת וקף קדושה, שכל ישראל שייכת לפלסטינים, וכן שמי שיחלק את פלסטין רבתי הוא בוגד וסופו למות בגיהנום. בדרשות גם קוראים "צריך לשחוט אותם ולרצוח אותם כדברי אללה... אסור שיהיו בלבבכם רחמים אל היהודים בכל מקום ובכל הארץ. הלחמו בהם בכל מקום שאתם מצויים. בכל מקום בו אתם נתקלים בהם - הרגו אותם".
חינוך ילדים לשאהדה
על פי המכון, מסמכיו מוכיחים כי הרשות בניגוד להצהרותיה כן מעודדת את ילדיהם למות. הילדים נדחפים על ידי הוריהם, חבריהם, הרשות והתקשורת לשאהדה ולעימותים, ומעלים בפני הילדים את ערך המוות "למען אללה". ישנן קריאות ברורות לכך בהמנונים בבית הספר, בקליפים בטלוויזיה, ועוד. לדוגמה, במשרד ההסברה והקרן הלאומית הפלסטינית הציגו את מוחמד א-דורה (לאחר שיחזור מבוים ודרמטי של מותו בקליפ) כמי שמתעורר בגן עדן פסטורלי לילדים. הקליפ שזור בתמונות דם ואלימות של חיילי צה"ל, ובקריאות של מוחמד א-דורה לילדים לבוא בעקבותיו, בעקבות מות השהידים.
אנטישמיות בספרי הלימוד
בספרי הלימוד הפלסטינים ישנם תכנים אנטישמיים. סקירות של מאות מספרי הלימוד הפלסטיניים העלו כי היהודים מוצגים כבעלי תכונות שליליות (כרמאים, כבוגדנים, גנבים...) וכן כחיות כמו ארבה. מדינת היהודים מתוארת כפרובוקציה, והיא אינה קיימת בספרי הלימוד, הציונות מוצגת כתנועה גזענית קולוניאליסטית, היהדות מוצגת כחסרת קשר לארץ ישראל, והיהודים כאוסף של בעלי דת משותפת ולא לאום. אפילו בספרי לשון נכתב כי הצורך לבצע ג'יהאד ולשחרר את פלסטין מוטלת על צווארו של כל ילד. בספר שירה נכתב כי על הילדים ללחום ולהקריב עצמם במלחמת דם ואש, המוות יקרא והחרב שלהם "תשתגע מרוב הרג".
הכחשה והסתה בתרבות
המכון קבע כי אפילו בתכני תרבות כתשבצים, מופיעה הסתה והכחשה, כולל הכחשת שואה. כך למשל בתשבצים הפלסטינים מופיעים שמות שאהידים, "יד ושם" מוגדר כ"המרכז היהודי להנצחת השואה והשקר", "בוגדנות" מוגדרת כ"תכונתם של היהודים", "הצהרת בלפור" מוגדרת כ"הצהרה אנגלית מקוללת", ועוד. גם השירה הפלסטינית רווייה בשנאה ובתיאורי אלימות קשה וסאדיסטית.
עידוד לטרור
על מקבלי משכורת חודשית והטבות נוספות ברשות הפלסטינית נמנים מחבלים הכלואים בישראל בגין פעילות טרור. על פי הגדרת החוק הפלסטיני - חוק האסירים המשוחררים 2004/19, זכאים למשכורת כל היושבים בבתי הכלא הישראליים על רקע השתתפותם במלחמה נגד ישראל. אסירים פליליים הכלואים בישראל, כגנבי מכוניות, אינם זכאים למשכורת. המשכורת היא נגזרת של אופי פעולת הטרור, תקופת המאסר שנקצבה על ידי בית המשפט, ואזרחות המחבל. אם מדובר במחבל בעל אזרחות ישראלית (ברשות הפלסטינית הם מכונים 'ערביי הפנים') משכורתם תאמיר מעבר למשכורתם של מחבלים בעלי אזרחות פלסטינית בעלי מאפייני פעולות טרור ותקופות מאסר זהות. החוקרים של המכון סבורים שתשלום משכורת חודשית למחבלים מבטא את ראיית הרשות הפלסטינית את המחבלים כגיבורים ודמויות מופת. באוגוסט 2014 הודיעה הרשות כי תפסיק להעביר את הכספים לאסירים הביטחוניים בעקבות לחץ ממדינות אירופאיות שהתנגדו להעברת כספי התמיכה שלהם למחבלים מורשעים. במאי 2015 חשפה מבט לתקשורת פלסטינית שהפלסטינים המשיכו להעביר את הכספים למרות הצהרתם.
אל-ח'ור
אל-ח'ור (בערבית: الخور) היא עיר חוף בצפון קטר, הממוקמת חמישים קילומטר צפונית לבירה דוחה. העיר נחשבת לאחת הערים הגדולות בקטר, והיא עיר הבירה של מחוז אל-ח'ור. בעיר מתגוררים כ-30,000 נפש על פי מפקד האוכלוסין האחרון בשנת 2004. פירוש שמה של העיר הוא "נחל" בערבית, מכיוון שהיישוב המקורי הוקם על נחל.
באל-ח'ור מתגוררים עובדים רבים בתעשיית הנפט בשל קרבתה לשדות הנפט והגז הטבעיים בצפון קטר ולעיר התעשייה ראס לפאן. זהו אחד המקומות שאירחו את מונדיאל 2022.
היסטוריה
מבחינה היסטורית, אל-ח'ור נשלט על ידי "אל-מוחנדי", שבט המורכב מכמה משפחות בדואיות. על פי המסורת העוברת בעל פה, אל ח'ור יושב לראשונה על ידי שבט אל מוחנדי בסוף המאה ה-18. היישוב הרחיב את גבולותיו לאחר שאחת מקבוצות הציד של השבט גילתה מקור מים משמעותי ליד החוף באמצע המאה ה-19. זה הביא אותם לבנות את נחל "עין חלטן", מה שעזר לקיים את הצרכים הבסיסיים של הכפריים. חלק מהמקומיים האמינו כי למים שהושגו מעין חלטן יש סגולות רפואיות. בהמשך בנו תושבי הכפר את מגדלי אל-ח'ור בסביבות שנת 1900, במטרה להגן על באר ונמל היישוב.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 ביצע ג'ורג' בארנס ברוקס את הסקר הבריטי הראשון במפרץ הפרסי והעיד "4,500 תושבים יש ביישוב. העיירה נהרסה כליל על ידי הכוחות הבריטיים, עד כדי כך ש'עכשיו קשה לדעת מה יכול היה להיות צורת הבתים'". עקב ההתרחבות המתמשכת בעיר התעשייה ראס לפאן, מספר המתקנים והשירותים הקיימים בעיר גדל במהירות. באוקטובר 2015 חשפה אשע'אל (רשות העבודות הציבוריות) כי היא תשקיע מיליארדי ריאלים קטריים בפיתוח תשתיות באל-ח'ור. תוכניתה כוללת הקמת בתי חולים ובתי ספר נוספים, ושיפוץ מערכת הכבישים.
גאוגרפיה
בירת קטר, דוחה, נמצאת במרחק של 57 קילומטר דרומה מאל-ח'ור. העיר אום סלאל עלי - מרוחקת 32 קילומטר דרומה, העיר א-זובארה - 46 קילומטר משם, מדינת א-שמאל - 47.2 קילומטר משם, אל-וכרה - 44.7 קילומטר משם, ודוח'אן - 86.7 קילומטר משם.
מבט לתקשורת פלסטינית
ביקורת
יש המערערים על מידת מהימנותם של הנתונים של המכון וטוענים לדיווחים סלקטיביים מצד המכון. כך למשל, בפברואר 2012, טען הבלוגר דני אורבך שהמכון עיוות את נאומו של אחמד טיבי ביום השהיד הפלסטיני ברמאללה וערך אותו באופן מגמתי. באוגוסט 2013 מתחה השופטת דליה גנות ביקורת על חוות דעתו של איתמר מרכוס, מנהל המכון.
אל-ח'ור
גאוגרפיה
בסקר שנערך בשנת 2010 על מימי החוף של אל-ח'ור שערכה רשות הסטטיסטיקה של קטר, נמצא כי עומקו הממוצע הוא 5 מטרים וה-pH הממוצע שלו הוא 8.11. יתר על כן, למים היה מליחות של 48.58 בסרגל המליחות הפרקטי, טמפרטורה ממוצעת של 24.72 מעלות צלזיוס ו-6.44 מ"ג/ליטר חמצן מומס.
בריאות
העיר משרתת כיום את בית החולים הכללי "אל-ח'ור", בחסות התאגיד הרפואי חמד. קיבולת המיטות שלו היא 115. בית החולים נפתח במאי 2005 כבית החולים הרב-תחומי הראשון שנמצא מחוץ לדוחא. שירותי הבריאות הניתנים על ידי בית החולים כוללים טיפול רפואי כללי, כירורגיה כללית, מיילדות, ילדים וטיפול בילודים. בעיר נמצאים גם מספר מרכזי בריאות, אחד הגדולים שבהם הוא המרכז הרפואי הקהילתי אל-ח'ור.
אשע'אל (רשות העבודות הציבוריות) הודיעה על כוונתן לפתוח בית חולים עם 500 מיטות בעלות של 3.6 מיליארד ריאל קטרי עד 2017. כמו כן נכלל בתוכנית מרכז בריאות מודרני.
חינוך
בשנת 1952 נפתח בעיר בית הספר הרשמי הראשון מחוץ לבירה דוחה. הספרייה הציבורית הראשונה בעיר נפתחה בשנת 1977.
בית הספר הבינלאומי "אל-ח'ור" הוא בית הספר המרכזי של העיר, בית הספר מוציא 4,000 סטודנטים המועסקים על ידי חברות "RasGas" וקטרגז. בשנת 2015 הוקצתה תוכנית מאושרת על ידי הממשלה 200 מיליון ריאל קטרי לבניית בתי ספר חדשים עם תאריך סיום מתוכנן בסוף 2016.
פרויקטים למגורים
משפחות עובדים של RasGas וקטרגז גרים בקהילת אל-ח'ור, מתחם המגורים הגדול ביותר בקטר. עם זאת, כעת רק עובדי קטרגז מתגוררים בקהילה לאחר רכישת RasGas על ידי קטרגז. בית הספר הבינלאומי אל-ח'ור ממוקם בתוך מתחם מגורים זה. במתחם הושקעו למעלה מ-2 מיליארד ריאל קטרי על ידי אלקריה, חברת בת של קבוצת ברווה.
תיירות
התיירות באל-ח'ור כוללות מלון נופש בחוף אל סולטאן, ששימש בעבר כארמון. כמו כן קיימים בעיר ריכוזים גדולים של מסגדים מודרניים והיסטוריים. הענף העיקרי של העיר הוא דיג. ישנם כמה חופים המקיפים את אל-ח'ור, ובחופים מדרום לה נמצאים בתי חוף רבים בבעלות תושבי העיר ותושבי דוחא.
קניון אל-ח'ור הוא הקניון העיקרי בעיר, שפתח את שעריו בשנת 2012. הקולנוע הראשון בעיר נפתח בקניון אל-ח'ור בסוף 2015.
המוזיאון הארכאולוגי אל-ח'ור ממוקם בתחנת משטרה לשעבר לאורך החוף בעיר אל-ח'ור. במוזיאון נמצאים חפצים שאספו בעיר משלחות ארכאולוגיות. בקומת הקרקע של המוזיאון מוצגות עבודות יד המתייחסות למורשת התרבותית של קטר, ויש מוצגים על המסורות הימיות שעסקו בהיסטוריה של קטרים, כגון דיג ובניית ספינות. חפצים עתיקים המתקבלים מחפירות, כולל אלה שנעשו בתעשיית הצבעים באי אל-ח'ור, מתארחים בקומה הראשונה, כמו גם מפות גאוגרפיות של אל-ח'ור. במפלס השני, המבקרים מספקים נוף למפרץ ולרציפים ליד המוזיאון. האי אל-ח'ור (הידוע בכינויו "האי הסגול") נמצא בסמוך לעיר. האי נחשב ליעד אקולוגי מקומי, ומחובר לאל-ח'ור בדרך עפר מחודרת שעוברת במספר נחלים.
חוף מגודר המכונה "חוף המשפחה אל-ח'ור" מספק מרחב בילוי למשפחות. הוא ממוקם על חוף פרקעה ומכיל חדרי רחצה, מגרש משחקים ועמדת זיכיון.
אתרים היסטוריים
שלושה מגדלי שמירה היסטוריים, המכונים מגדלי אל-ח'ור, נותרו ליד קו החוף של אל-ח'ור, לאחר שנבנו מסוף המאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20. מטרותיהם העיקריות היו לספק נקודת תצפית ולחפש התקפות פוטנציאליות. לשלושת המגדלים, כל אחד בצורתו גלילי, יש קירות בעובי 60 ס"מ וקוטר של כ-4 מטר.
כבישים
החברה הטורקית Tekfen זכתה בהקמת הכביש המהיר אל-ח'ור בתשלום של 2.1 מיליארד דולר באוגוסט 2016. הכביש המהיר מתוכנן להיות בן 34 קילומטרים ויחלוף ממועדון הגולף דוחא באל-עע'לה, ביישוב א-דעאין, ועד אצטדיון אל בית באל-ח'ור. הם יקימו מסלול אופניים ועשרה מחלפים כחלק מהמיזם.
נסיעות בין הבירה דוחה לעיר אל-ח'ור מתבצעות כיום בדרך א-שמאל ודרך החוף אל-ח'ור, כאשר הכביש האחרון עובר דרך א-דעאין והראשון עובר דרך אום סלאל מוחמד.
אל-ח'ור וראס לפאן מחוברים דרך כביש אל-חווילה. בנובמבר 2014 הדרך של 16 קילומטר שופרה על ידי הגדלתה מנתיב אחד לארבעה נתיבים. הכביש המהיר הארוך ביותר של קטר, דרך אל מג'ד (בעבר נקראה כביש אורביטל), מקשר את אל-ח'ור עם עיר החוף מסיעיד שבדרום-מזרח.
רכבות
החל משנת 2019, תחנת המטרו אל-ח'ור נמצאת בבנייה. לאחר השלמתה, זה יהיה חלק מהקו האדום של המטרו של דוחא.
פוליטיקה
כשהבחירות החופשיות של המועצה העירונית המרכזית התקיימו לראשונה בקטר במהלך שנת 1999, אל-ח'ור הוגדרה כמקום מושבו של מחוז הבחירות מספר 26. זה נשאר המטה של מחוז הבחירה מספר 26 לשלוש הבחירות הבאות ברציפות עד לבחירות המוניציפליות החמישיות ב-2015, אז הוחלט שהעיר תעבור למחוז בחירה מספר 25. מחוז הבחירה שלה כולל גם את סימייסמה, א-דעאין, צפון לוסייל וראס מטבח'. בבחירות המוניציפליות הראשונות בשנת 1999 זכה ראשיד ג'סים אל-מוחנדי בבחירות וקיבל 63.3%, שהם 283 קולות. המועמד לסגנו היה סאלח מאג'ד אל-מוחנאדי, שחלקו בקולות עמד על 12.3%, שהם 54 קולות. אחוז ההצבעה היה 83.4% אל-מוחנאדי שמר על מושבו בבחירות 2002. לבחירות 2007 נבחר סאקר סעיד אל-מוחנדי. הוא שוב ניצח בבחירות הבאות בשנת 2011 ושמר על כסאו. בבחירות 2015 נבחר נאסר אבראהים אל-מוחנדי.
ארכאולוגיה
באי אל כור מחוץ למפרץ, התגלו בחפירות ארבע תקופות כיבוש עיקריות, המתוארכות לשנת 2000 לפני הספירה בערך עד שנת 1900 לספירה. האי ידוע בעיקר בזכות היותו אתר הפעולה של כשים בשליטה ממשלתית של תעשיית הצבע הסגול של האלף השני לפני הספירה.
בית קברות של לפחות 18 גל-עדים נמצא כשני קילומטרים ממערב לעיר, ממוקם על ראש גבעה. הוא נחשף בשנת 1976 על ידי המשלחת הארכאולוגית הצרפתית בקטר וכונה בדוחות הצוות "FPP". ביאטריקס מידן-ריין, חברת הצוות, חפרה שמונה מתלוליות הקבורה החל משנת 1976. אורך הקבר הראשון שנחפר היה כ-2.6 מטר, רוחבו 1.6 מטר וגובהו 20 ס"מ. שני לוחות גג שנמדדו 40 על 50 ס"מ ו-60 על 30 ס"מ, שימשו כיסוי לארון. בתל נמצאו ארבע שכבות של לוחות אבן. מתחת ללוחות היה בור חול המכיל קונכיות של חלזונות ים.
הקבר השני שנחפר על ידי הצוות היה גדול יותר בגודלו, אורכו 3.5 מטר, רוחבו 3 מטר וגובהו 30 מטר. בקבר זה נחשפו שרידי שלד מעוותים. בדומה לקבר האחר, גם בתל זה התגלו לוחות אבן שטוחים, חלקם נכנסו לסלע, אולם לא נמצא בור. בתוך מערה זה התגלו 15 חלזונות ים.
משש החפירות שנותרו יושבו ממצאים משמעותיים יותר. הצוות הגיע למסקנה כי חלק מהקברים שמורים ליחידים ואילו אחרים הם ככל הנראה קבורה משפחתית. חפצים שנחשפו כללו חרוזי קליפה, חרוזי אובסידיאן וחרוזי קרנליאן. לא ברור מאיזה זמן הם, אך הם נחשבים כמתאימים לתקופה הנאוליתית.
דמוגרפיה
הטבלה הבאה מציגה את אוכלוסיית אל-ח'ור.
יצחק אלוני
יצחק אלוני (שֶכטֶר) (Schächter; 5 באפריל 1905 – 2 ביוני 1985) היה אמן שחמט יהודי-פולני וישראלי, שהיה אלוף ישראל בשחמט שלוש פעמים.
ביוגרפיה
אלוני נולד כיצחק שכטר בבוצ'אץ', באותה תקופה באימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין. הוא היה אלוף לבוב בשנים 1936 ו-1939 והשתתף באליפויות פולין בשחמט.
בשנת 1955 תיאר אותו שאול הון במעריב:
ב-1938 נישא בלבוב למרים. ב-1948 התגייס לצבא והשתתף בהגנת שכונת התקווה. מ-1949 עבד כפקיד גבייה בעיריית תל אביב. נפטר ב-1985, בגיל 80.
הופעות באולימפיאדות השחמט
משחקו באולימפיאדת 1954 בו ניצח את רב אמן קוטוב מברית המועצות, מנדולי שחקני השחמט בתקופתו, התפרסם בארץ ובעולם. באולימפיאדה זו גם סיים בתיקו עם רבי אמנים מפורסמים אחרים. באולימפיאדת 1960 ניצח את רב אמן דמיאנוביץ מיוגוסלביה.
ביו ארט
ביו ארט (באנגלית: BioArt - אמנות ביולוגית) הוא תחום באמנות בו אומנים עובדים עם רקמות חיות, חיידקים, צמחים, עצים, ותהליכי חיים. באמצעות תהליכים מדעיים כמו ביוטכנולוגיה (כולל טכנולוגיות כמו הנדסה גנטית, תרבית רקמות ושיבוט) עבודות בתחום מיוצרות במעבדות, גלריות, או סטודיו אמנים. אמנים מסוימים סבורים שתחום העיסוק של הביו ארט מוגבל ל"צורות חיים", ואילו אחרים יכללו אמנות המשתמשת בדימויים מתוך הרפואה העכשווית והמחקר הביולוגי, או ידרשו מהם להתייחס לנקודת מחלוקת או "כתם עיוור" המועלים בידי האופי של מדעי החיים.
למרות שאמני ביו ארט עובדים עם חומר חי, ישנו ויכוח לגבי השלבים בהם חומר ניתן להחשב כחי. יצירת יצורים חיים ועיסוק במדעי החיים, מביאה לחקר אתי, חברתי ואסתטי. את הביטוי "ביו ארט" טבע אדוארדו כץ בשנת 1997, ביחס ליצירות האמנות שלו Time Capsule. אף שמקורה בסוף המאה העשרים, דרך עבודותיהם של חלוצים כמו סוזן אנקר, ג'ו דייוויס והאמנים שאירחה Symbiotica, עבודות ביו ארט נפוצות יותר בימינו.
סקירה כללית
בעוד שרוב אמני הביו ארט נחשבים אמני מדיה חדשה, ניתן לראות בהם גם מדענים, שכן המדיום בפועל ביצירה, משתייך למבנים מולקולריים וכדומה. בגלל קבלה כפולה זו, המחלקה לביולוגיה של התא באוניברסיטת הרווארד מזמינה כל אחד להגיש עבודות המבוססות על ערך מדעי או אמנותי. זה יכול לעודד כל אחד להגיש עבודה עליה הוא מגיב בצורה חזקה.
שיתוף פעולה בין אמנים ומעבדות מדעיות
עבודת המעבדה יכולה להוות בתחילה אתגר בפני האמן, מכיוון שסביבה זו לעיתים קרובות זרה לאמן. בעוד שחלק מהאמנים עברו הכשרה מדעית קודמת, יש להכשיר אחרים לבצע את הנהלים, או לעבוד בד בבד עם מדענים שיכולים לבצע את המשימות הנדרשות. לעיתים קרובות, אמני ביו ארט עוסקים או משתמשים בתצורות הקשורות במדע ובפרקטיקות מדעיות, כגון עבודה עם חיידקים או רקמות חיות.
חלק גדול של ביו ארט מכיל טיפוח רקמות וטכניקות טרנס-גנטיות, מונח עבור תהליכים שונים של הנדסה גנטית, אשר בהם החומר הגנטי של אורגניזם אחד משתנה על ידי הוספת חומר גנטי מלאכותי או מושתל מאורגניזם אחר.
בשנת 2000 אדוארדו כץ יצר ארנב טרנס-גנטי כחלק מיצירה בשם GFP Bunny. "קמפיין יחסי הציבור כלל תמונתו של אדוארדו אוחז בארנב לבן, ותמונה איקונית וספת של ארנב המעבדה כך שהארנב נראה ירוק."
The Tissue Culture & Art Project, בשיתוף עם Stelarc, הצמיח העתק בקנה מידה 1/4 של אוזן, באמצעות תאים אנושיים. הפרויקט בוצע ב-Symbiotica : מעבדת המחקר השיתופי לאמנות ומדע, בית הספר לאנטומיה וביולוגיה אנושית, אוניברסיטת מערב אוסטרליה.
ב-2011, מחלקת האמנויות היפות של בית הספר לאמנות חזותית של העיר ניו-יורק, פתח את המעבדה הראשונה לביו ארט בבית הספר לאמנות בארצות הברית. מעבדת הביו ארט SVA מציעה לסטודנטים לאמנות גישה לכלים מדעיים, וטכניקות ליצירת יצירות אמנות.
נקודות מחלוקת
ביו ארט נבחנת ביסודיות בשל חוסר אתיקה לכאורה. ארצות הברית היום דיווחה כי קבוצות לזכויות בעלי חיים האשימו את כץ ואחרים בכך שהשתמשו בבעלי חיים באופן לא הוגן לטובתם האישית. קבוצות שמרניות מטילות ספק במוסריות של השימוש בטכנולוגיות טרנסגניות ותירבות רקמות.
אלקה צ'נדנה, חוקרת בכירה בארגון PETA בנורפוק, וירג'יניה, הכריזה שדין שימוש בבעלי חיים למען האמנות כדין שימוש בפרוות בעלי חיים לצורך לבוש. "מניפולציה טרנסגנית של בעלי חיים היא רק המשך של השימוש בבעלי חיים לצרכים אנושיים, בין אם זה נעשה כדי לבצע ביקורת סוציופוליטית כזו או אחרת, או לא. הסבל והחרפת הדחק שחווים בעלי החיים הם מאוד בעייתיים."
עם זאת, חלק ניכר מן הפרויקטים בביו ארט כוללים מניפולציה של תאים, ולא של אורגניזמים שלמים, כגון Victimless Leather מאת Symbiotica. "אפשרות ממומשת ללבוש 'עור' מבלי להרוג חיה, מוצעת כנקודת מוצא לדיון תרבותי. הכוונה שלנו היא לא לספק עוד מוצר צרכני, אלא להעלות שאלות בנוגע לניצולנו של יצורים חיים אחרים."
היכל התהילה של הקולנוענים השחורים
היכל התהילה של הקולנוענים השחורים (באנגלית: Black Filmmakers Hall of Fame, או בקיצור BFHFI), נוסד בשנת 1974 באוקלנד, קליפורניה. הארגון תומך ומקדם קולנוע שחור, ומשמר את התרומות של אמנים אפריקאים-אמריקאים שבפני ומאחורי המצלמה. הוא גם מציע הקרנות מוקדמות של סרטים של אנשים ממוצא אפריקאי, ומשתתף באירועים לשימור, קידום והוקרה של קהילת הקולנוענים השחורים. הארגון אירח את טקסי פרס אוסקר מישו, כל שנה בפברואר, עד שנת 1993, ואחרי זה העניק פרסים מיוחדים, עד לסוף המאה ה-20.
היסטוריה
במהלך חודש ההיסטוריה השחורה בארצות הברית 1974, חברי הגילדה לענייני תרבות ואתניות של מוזיאון אוקלנד חברו כדי להכיר בתרומתם של קולנוענים שחורים לתחום הקולנוע, ויסדו את פרס אוסקר מישו, הקולנוען השחור מתחילת ימי הקולנוע בשנות ה-1920 המוקדמות, אשר הפיק, ביים והפיץ סרטים בליהוק שחקנים ששחורים בלבד, עבור קהלים שחורים, אשר מספרים סיפורים של שחורים.
המייסדים היו מוטרדים מהתפקידים הסטראוטיפיים שהיו זמינים לשחקנים שחורים, כולל הסוגה שהייתה פופולרית בשנות ה-1970 בלקספלויטיישן (היו אלו סרטים שהתבססו על סטראוטיפים אתניים וגזעניים, אך הם גם היו הסרטים הראשונים בהם שחורים שיחקו תפקידים ראשיים, ולכן המקום שלהם בהיסטוריית הקולנוע הוא מורכב). בהיסטוריה של הקולנוע, תפקידים לשחקנים שחורים הוגבלו לדמויות של משרתים, סרסורים, זונות, סוחרי סמים, גנגסטרים, וכדומה, והזדמנויות לתפקידי צילום ובימוי היו נדירות.
בעזרת מאות מתנדבים כל שנה במהלך חודש ההיסטוריה השחורה, הארגון הקים תוכניות קהילתיות, כולל סימפוזיונים, הרצאות, הקרנות עם מפגש עם הבמאי, הקרנות בכורה, פסטיבלי סרטים, ותחרות סטרים בינלאומית. דבר אחד שייחד את ההתארגנות הזו, הוא שהכוכבים השחורים עצמם הוזמנו להיות המתנדבים, ובין השנים 1974 ל-1993, כמעט כל שחקן שחור ידוע מהקולנוע והטלוויזיה השתתף בעשייה זו באופן זה או אחר.
בנוסף לפרס אוסקר מישו, הוענקו בטקסים השנתיים גם מדליית פול רובסון להישג יוצא דופן בהופעה ובאמנויות יצירתיות, ופרס קלרנס מיוז לנוער.
בין היתר בשל מאמצי הארגון, זכה אוסקר מישו לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד מטעם גילדת הבמאים של אמריקה בשנת 1986.
בין השנים 1989–1992, טקס הפרסים שודר בטלוויזיה.
אנשים שהוכנסו להיכל התהילה
בין המכובדים על ידי הכנסה להיכל התהילה: ג'וזפין בייקר, קאונט בייסי, נט קינג קול, דיוק אלינגטון, ג'יימס ארל ג'ונס, קווינסי ג'ונס, חואניטה מור, אתל ווטרס, אוסי דייוויס, ריצ'רד פריור, פטי לבל, גלדיס נייט, בארי וייט, בן ורין, וופי גולדברג, ג'יימס בולדווין, מאיה אנג'לו, גרגורי היינס, ונסה ויליאמס, דנזל וושינגטון, קאב קאלוויי, נל קרטר, לולה פלאנה, סינבד, קינן אייבורי וייאנס, מרלה גיבס, אלפרה וודארד, פלישה ראשאד, אלווין איילי, ג'סמין גאי, מאדג' סינקלייר, בובי מקפרין, ריי דון צ'ונג, שארי בלפונטה, ג'ון סינגלטון, אנג'לה באסט, סמואל ל. ג'קסון, אדי מרפי, מייקל ג'קסון, אופרה וינפרי, אלה פיצג'רלד, לוריין הנסברי, דורותי דנדרידג'.
רשימה חלקית של זוכים על פי שנה: {{טורים|
2005
}}
פופסקו
פופסקו הוא שם משפחה ממקור רומני (Popescu).
עניאת-אללה ח'אן, מלך אפגניסטן
עניאת-אללה ח'אן (בפשטו: عنايت الله خان; 20 באוקטובר 1888 – 12 באוגוסט 1946) היה השני מבין חמשת מלכי ממלכת אפגניסטן והשני מתוך ארבעת המלכים המוכרים מבחינה חוקתית בהיסטוריה של אפגניסטן. עניאת-אללה היה בנו הבכור של חביבאללה ח'אן, אמיר אפגניסטן, אך לא היה בן לאשתו המלכותית, ועל כן לא היה היורש המיועד לכתר האמיר האפגני. הכתר על כן עבר לאחיו למחצה, שהוכתר בשנת 1919 בתור אמאנואלה ח'אן, אמיר אפגניסטן ומאוחר יותר היה המלך הראשון של המדינה.
עניאת-אללה חיי את רוב חייו בעושר שסופק לו מירושת משפחתו בחצר המלוכה האפגנית ולא התעסק או בכלל חונך למנהל ונושאי הממשל. בשנת 1929, עקב הרפורמות של אחיו המונרך, החל מרד של טג'יקים אסלאמיסטים קיצוניים אשר התפתח לכדי מלחמת האזרחים האפגנית הראשונה. לנוכח חולשת הצבא הבין אמאנואלה ח'אן כי אין הוא יכול לשמור על הכס ועל כן יצא לגלות. לפי צוואתו של אמאנואלה ח'אן הוכתר אחיו, עניאת-אללה, בתור מלך במקומו. עניאת-אללה חסר הניסיון מלך למשך שלושה ימים עד אשר כבשו המורדים את קאבול הבירה והכתירו את מנהיגם, חביבאללה קלקאני, בתור הריבון החדש של הממלכה האפגנית.
עניאת-אללה ברח מהבירה קאבול במטוס של חיל האוויר המלכותי מטעם האימפריה הבריטית, שתמכה בטענתו לכתר האפגני מחשש שממשלה אפגנית רדיקלית עלולה להביא למרידות ברחבי מערב הראג' הבריטי. המרד הטג'יקי הופל תשעה חודשים אחר כך בידי אחיינו של עניאת-אללה, מוחמד נאדיר שאה, מלך אפגניסטן החדש שלקח את הכתר לידיו. בזמן זה ברח עניאת-אללה מאפגניסטן ולאחר מלחמת האזרחים נותר בגלות בשושלת פהלווי (איראן כיום). עניאת-אללה נפטר בטהראן ונקבר ביחד עם אביו, חביבאללה, בקבר האמירים באפגניסטן.
אלקוש (עיראק)
אלקוש (בערבית: ألقوش) היא עיירה באזור מישור נינוה בצפון עיראק, בנפת תל קאיף, במחוז נינוה. ממוקמת כ-45 ק"מ צפונית לעיר מוסול.
היסטוריה
חשיבותו של אלקוש לכנסיית המזרח נבעה מקרבתה למנזר רבן הורמיזד, הקרוי על שם מייסדה מהמאה השביעית רבן הורמיזד (רבן פירושו "נזיר" באשורית), הנערץ כקדוש בכנסיות המזרח.
המנזר, שנבנה על מדרון ההרים, היה מרכז למידה של כנסיית המזרח, לא רחוק ממרכז אחר אלא של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית. זה היה מקום קבורתם של אבות כנסיית המזרח מסוף המאה החמש עשרה והיה מקום מושבם מתקופת הפטריארך שמעון השישי (1503–1538). המנזר מבודד ומנותק על ידי שלג בחורף, הוא מעולם לא הפך למגורי הקבע שלהם.
בשנת 1552, אב המנזר, יוחנן סולאקה, נבחר שלא לפי הכללים לתפקיד הפטריארך, על ידי כמה בישופים שלא היו מרוצים מהגבלת היורש הפטריארכלי לבני משפחה אחת. על פי המסורת, פטריארך יכול להיות מוסמך רק על ידי מישהו בדרגה ארכי-ביסקופלית (מטרופולינית), דרגה שאליה קודמו רק בני אותה משפחה אחת. מסיבה זו נסע סולאקה לרומא, שם, כשהוא הוצג כפטריארך החדש, הוא נכנס לקהילה עם הכנסייה הקתולית, הוסמך על ידי האפיפיור והוכר כפטריארך. הוא וממשיכי דרכו התגוררו מזרחה יותר. פילוג זה הוליד את הכנסייה הקתולית הכלדית, בניגוד למה שהיסטוריונים מכנים את הזרוע המסורתית של כנסיית המזרח, זו שאמצה בשנת 1976 רשמית את השם הכנסייה האשורית של המזרח.
במאות ה-17 וה-18 התקרב הקו הפטריארכלי ה"לגיטימיסטי" באלקוש, שממנו התפצל סולאקה בשנת 1552, ל ברומא, במיוחד בתקופת שלטונו של אליה ה-16 דנקה (1722–1778), ששלח כמה מכתבים לרומא, בחלקם נשבע לאמונה בהתאם להוראות הנצרות הקתולית, אך בעקבות זאת לא באה הכרה רשמית מהאפיפיור בכנסייה האשורית. עם זאת, היה זה בן המשפחה שממנו נבחרו האבות המסורתיים "הלגיטימיים", יוחנן הורמיזד (1760–1838), החשיב את עצמו כקתולי מאז 1778, נבחר כפטריארך של הכנסייה הקתולית הכלדית בשנת 1830.
אוכלוסייה
רוב תושבי אלקוש הם אשורים, עם אחוז קטן של יזידים. בשנת 1913, אלקוש הייתה על פי יוסף טפינקדג'י מיושבת על ידי 7,000 קתולים כלדים. רבים היגרו מאז שנות השבעים. ההערכה היא שלפחות 40,000 מהגרים שמוצאם בעיירה, וצאצאי הדור השני והשלישי שלהם חיים כיום בערים דטרויט, מישיגן, הפרבר המערבי של פיירפילד בסידני, אוסטרליה וסן דייגו, קליפורניה.
בפברואר 2010, הפיגועים נגד האשורים בצפון עיראק אילצו 4,300 מהם לברוח ממוסול למישור נינווה. דו"ח של האו"ם קבע כי 504 אשורים היגרו בבת אחת לאלקוש. אשורים רבים ממוסול ובגדאד, מאז מלחמת עיראק ב-2003, נמלטו לאלקוש לביטחון.
במרץ 2020 דווח כי באלקוש מתגוררים 4,567 תושבים. 1,015 משפחות של העדה הקתולית הכלדית.
קבר נחום
הארכאולוג אוסטן הנרי לייארד, שביקר באזור בשנת 1847, דיווח כי על פי "מסורת עתיקה מאוד" הכפר מכיל את קברו של נחום הנביא, שספרו מתחיל במשפט: "מַשָּׂא נִינְוֵה: סֵפֶר חֲזוֹן נַחוּם הָאֶלְקֹשִׁי". בעוד שהירונימוס איתר את מקום הולדתו של נחום בגליל. לייארד חשב שלמסורת באלקוש יש משקל כלשהו, למרות היעדר כתובות או שרידים עתיקים מהמאה ה-7 לפנה"ס (תקופת הזמן בה מזוהה תקופת חייו של נחום). יהודי עיראק עלו לרגל לאתר במהלך חג השבועות, ו"מי שלא עלה לרגל לקבר נחום עדיין לא ידע הנאה אמיתית", הייתה אמירה נפוצה.
בשנת 1891 טען הגאוגרף הצרפתי ויטאל קוינט, כי בשנת 1883 הועברו עצמותיו של הנביא נחום מהקבר באישון לילה והוטמנו בתוך עמוד ליד השער המלכותי של כנסיית מאר-מיכה בעיירה אלקוש.
כאשר גורשו יהודים מעיראק או היגרו מרצון לישראל בשנת 1948, האפוטרופוס היהודי הפקיד את הטיפול בבניין בידי קתולי כלדי מקומי. משפחתו שמרה על המקום מאז, אך היה בסכנה שארגון המדינה האיסלאמית יגיע למקום ויהרוס אותו, כפי שעשה באתרים דתיים אחרים בעיראק שאינם קדושים למוסלמים.
האתר ניצל מהכיבוש של המדינה האיסלאמית, אך סבל מהזנחה מתמשכת שהביאה לסכנת קריסה. ב-2018 ייוצב המבנה, ובעקבות ביקור באפריל 2019 של הממונה האמריקני על היחסים עם עיראק במתחם קבר נחום, הודיעה ארצות הברית על סיוע כספי שתעביר כחלק במאמצי השימור של המקום. בהמשך החלו עבודות שיפוץ ושחזור בשותפות עם הממשלה הכורדית, ARCH (הברית לשיקום אתרי מורשת) ובייעוץ של מוטי זקן. בשיפוץ השתתפו שני מהנדסים ישראלים, יעקב שפר ומאיר רונן, שהגיעו למקום בחסות הממשלה הכורדית. השיפוץ הושלם בקיץ 2021 בעלות של 2 מיליון דולר.
אנדרואיד סטודיו
אנדרואיד סטודיו (באנגלית: Android Studio) הוא סביבת הפיתוח המשולבת הרשמית (IDE) עבור מערכת ההפעלה אנדרואיד של גוגל, הבנויה על תוכנת IntelliJ IDEA של JetBrains ותוכננה במיוחד לפלטפורמה של אנדרואיד. הוא זמין להורדה ברוב מערכות ההפעלה, בהן Windows, MacOS ולינוקס או כמנוי מאז שנת 2020. זהו תחליף לכלי הפיתוח שנקרא בקיצור E-ADT בתור ה-IDE (סביבת הפיתוח המשולבת הרשמית) העיקרית לפיתוח אפליקציות אנדרואיד מקוריות.
Android Studio הוכרז ב-16 במאי 2013, בכנס Google I/O. זה היה בשלב תצוגה מקדימה של גישה מוקדמת החל מגרסה 0.1 במאי 2013, לאחר מכן נכנס לשלב הבטא החל מגרסה 0.8 אשר שוחררה ביוני 2014. הגרסה הראשונה היציבה שוחררה בדצמבר 2014, החל מגרסה 1.0.
מאפיינים
התכונות הבאות מסופקות בגרסה היציבה הנוכחית:
לאחר סיום של האפליקציה אפשר להעלות אותה לAndroid Studio, ולפרסם אותה בחנות Google Play. האפליקציה חייבת להיות בהתאם למדיניות התוכן למפתחים של חנות Google Play.
היסטוריית גרסאות
להלן רשימה של המהדורות העיקריות של Android Studio:
דרישות מערכת
אלה הן הדרישות עבור סביבת הפיתוח והAndroid SDK + Android Emulat.
רמי בנבנישתי
רמי בנבנישתי (נולד ב-18 ביוני 1951) הוא פרופסור אמריטוס לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בר-אילן. זוכה פרס א.מ.ת לשנת 2016 על תרומתו המדעית לחקר רווחת הילד ושלומו ולפיתוח המקצועי בתחומי העבודה הסוציאלית.
אנדרואיד סטודיו
דרישות מערכת
לשימוש בהאצת חומרה יש דרישות נוספות ב-Windows וב-Linux:
רמי בנבנישתי
קורות חייו
בנבנישתי, יליד יפו, היה חבר תנועת נוער לנוער כשבהמשך התמנה להנהגתה הארצית.
אנדרואיד סטודיו
דרישות מערכת
כדי שזה יעבוד עם אנדרואיד גרסה 8.1 וAPI רמה 27 ותמונות מערכת ברמה גבוהה יותר, בנוסף מצלמת אינטרנט מחוברת חייבת להיות בעלת יכולת ללכוד פריימים של 720p.
רמי בנבנישתי
קורות חייו
בשנת 1969, התגייס לחיל התותחנים ובהמשך יצא לקורס קצינים והשתתף במלחמת ההתשה. השתתף כקצין מילואים במלחמת יום הכיפורים.
אנדרואיד סטודיו
גרסאות
https://developer.android.com/studio#downloads אנדרואיד סטודיו פלטפורמות של הורדה
רמי בנבנישתי
קורות חייו
בשנת 1972, החל ללמוד בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר שסיים בהצטיינות יתרה את לימודיו לתואר מוסמך, קיבל מלגה ללימודי דוקטורט ובעבודה סוציאלית ופסיכולוגיה באוניברסיטת מישיגן שבארצות הברית.
בשנת 1982, לאחר השלמת לימודי הדוקטורט, שב כמרצה וחוקר לאוניברסיטה העברית. בתקופה הזו מילא תפקידים שונים והקים קבוצת מחקר בנושא ילדים ובני נוער. במקביל, החל לשרת במילואים כקצין בריאות נפש. בהמשך, עבד במחלקת המחקר בבריאות הנפש כאזרח עובד צה"ל. כיהן כראש המחקר וההערכה ב"מכון חרוב", המקדם את ההתמודדות מול התעללות והזנחה של ילדים.
לאחר שעזב את משרתו באוניברסיטה העברית, עבר בנבנישתי בשנת 2008 באוניברסיטת בר-אילן, שם החל לעסוק במחקרים שונים הנוגעים לבני נוער, ובהם מחקר על ילדים ובני נוער במצבי סיכון ומצוקה ולדרכים המקדמות את רווחתם ואת שלומם - בקהילה ובבתי הספר וכן במסגרות חוץ-ביתיות של אומנה ופנימיות. מחקרים נוספים של בנבנישתי עוסקים בשיפור הדרכים שבהן אנשי המקצוע ומעצבי המדיניות מקבלים החלטות לגבי ילדים, שהיו קורבנות לפגיעה. במרוצת השנים פרסם יותר מ־200 מאמרים, פרקים וספרים ועשרות דוחות מחקר. בשנת 2018 פרש בנבנישתי מאוניברסיטת בר-אילן והעתיק את המשך עבודת המחקרית לאוניברסיטה העברית.
לצד עבודת המחקר האקדמי, מעורב בנבנישתי בפעילות אקדמית וחברתית למען ילדים בישראל ובעולם. במסגרת פעילות זו, היה חבר בוועדות אחדות, שעיצבו את החקיקה ואת דרכי ההתנהלות של שירותי הרווחה והחינוך - בין היתר בקביעת מערכת המיצ"ב וניטור האלימות.
עבודתו זיכתה אותו בפרסים, בהם "פרס לנדאו למדעים ולמחקר", "פרס הרקטור של האוניברסיטה העברית", "פרס מפעל חיים מטעם החברה למחקר בעבודה סוציאלית" ו"פרס מדעים ומחקר" של "מועצת הפיס לתרבות ולאמנות". כמו כן, הוענק לו על ידי ממשלת צרפת תואר אביר על תרומתו לתרבות צרפת.
בשנת 2016, הוענק לו פרס א.מ.ת בקטגוריית מדעי החברה בתחום העבודה הסוציאלית. בנימוקי חבר השופטים נכתב כי “פרס א.מ.ת מוענק לפרופ' רמי בנבנישתי על תרומתו המדעית לחקר רווחת הילד ושלומו ולפיתוח המקצועי בתחומי העבודה הסוציאלית תוך מעורבות בחברה הישראלית והתייחסות לאתגרים הייחודיים שבפניהם היא ניצבת.” בשנת 2018 הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית (Academy of Social Work and Social Welfare)
בנבנישתי נשוי לרות ולהם ארבעה ילדים, ביניהם הדוגמנית והשחקנית, יערה בנבנישתי.
בשנת 2022, מחקר שדרג את 100 החוקרים המשפיעים ביותר בתחום העבודה הסוציאלית בעולם דירג את בנבנישתי במקום ה65.
ויקטור קוזקין
ויקטור גריגורייביץ' קוזקין (ברוסית: Виктор Григорьевич Кузькин; 6 ביולי 1940 -24 ביוני 2008) היה שחקן הוקי קרח סובייטי בעמדת המגן, מהכוכבים הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות שאיתה זכה 3 פעמים במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה
ויקטור קוזקין נולד במוסקבה. אביו נהרג במהלך מלחמת העולם השנייה ואימו עבדה בבית החולים בעיר. בילדותו קוזקין שיחק כדורגל במגרש הסמוך לבית החולים בו עבדה אימו. בחורף היה המגרש מכוסה בשכבת מים שלאחר שקפאה איפשרה לקוזקין וחבריו לשחק בו בנדי, ולשפר את יכולת ההחלקה שלו. כמו כן התאמן בכדורעף ובאגרוף. בשנת 1953 קוזקין החל להתאמן בבית הספר להוקי קרח של צסק"א מוסקבה ושיחק כחלוץ. עם המעבר לקבוצת הבוגרים החליט מאמן הקבוצה, אנטולי טראסוב, להעביר את קוזקין לעמדת המגן - העמדה בה שיחק במשך כל קריירת הבוגרים שלו.
בשנת 1963 נכלל קוזקין לראשונה בנבחרת ברית המועצות בהוקי קרח וזכה באליפות העולם. הוא המשיך וזכה עם הנבחרת באליפות העולם ברציפות עד לשנת 1971. בנבחרת שיחק ליד ויטאלי דבידוב ואלכסנדר רגולין ושלושתם זכו ב-3 מדליות זהב אולימפיות. במשך שנים רבות קוזקין היה קפטן הנבחרת.
קוזקין שיחק בנבחרת גם בסדרת הפסגה מול נבחרת קנדה שהורכבה לראשונה משחקני NHL. הוא שותף ב-7 מ-8 משחקי הסדרה.
בזירה הביתית זו הייתה תקופה של שליטה מלאה של מועדון צסק"א מוסקבה בהוקי הסובייטי. בהתאם לכך, קוזקין זכה 13 פעמים באליפות ברית המועצות - שיא סובייטי (משותף עם ולדיסלב טרטיאק).
תחביבו הגדול היה צלילה. בשנת 2008 סבל מהתקף לב במהלך צלילה לחופי סוצ'י ומת.
נסומיים
נסומיים (Nesomyidae) היא משפחה של דמויי עכבר מסדרת המכרסמים הנפוצה באפריקה ובאי מדגסקר.
מכרסמים אלה מגיעים לגודל קטן עד בינוני, כשהגדולים ביותר גדולים מעט מחולדה. הם צמחוניים בעיקרם, אך חלקם אוכלי חרקים. חלקם מטפסים על עצים ואחרים שוכני קרקע. הם מתרבים מהר והריון הנקבות קצר מ-6 שבועות.
מיון
במשפחה זו שהיא קרובתם הרחוקה של האוגריים, ישנם 6 תת-משפחות, 21 סוגים ו-68 מינים
פאודוסיה (מועצה עירונית)
פאודוסיה (מועצה עירונית) (באוקראינית: Феодосійська міськрада, ברוסית: Феодоси́йский горсове́т, בטטרית של קרים: Kefe şeer şurası) הוא שם נפת פאודוסיה של הרפובליקה האוטונומית של קרים, שטח שיפוט של מועצת העיר פואודוסיה. הנפה נמצאת בחוף הדרום-מזרחי של חצי האי קרים, והיא ידועה בערי הקיט שלה, כמו פאודוסיה וקוקטבל.
דרומית-מערבית המועצה העירונית פאודוסיה גובלת עם המועצה העירונית סודאק, צפונית-מערבית - עם נפת (הראיון) קירוב, מזרחית - עם נפת לנין. דרומית-מזרחית היא גובלת עם מי הים השחור.
שטח השיפוט של המועצה העירונית פאודוסיה משתרע על 350 קמ"ר לאורך חוף הים השחור מן המפרץ צ'אלקה ועד אמצע המפרץ הגדול יותר פאודוסיה. אוכלוסיית המועצה העירונית היא 105,140 תושבים, מתוכם 69,786 חיים בעיר פאודוסיה. בשטח השיפוט של המועצה העירונית נמצאים גם מספר בסיסים צבאיים ומפעלים ביטחוניים, וכן אדמות החברה החקלאית "קוקטבל".
תת-חלוקה מנהלית
פרט לעיר פאודוסיה המועצה העירונית כוללת שש קהילות מנהליות (מועצות) המאגדות בתוכן 5 עיירות ו11 כפרים. בסוגריים מציינים את השמות ההיסטוריים לרוב הטטריים, שמרביתם שונו באופן רשמי בשנים 1949-1945 בעקבות גירוש חלק מעמי חצי האי קרים על ידי המשטר הקומוניסטי של סטלין
גאוגרפיה
שטח השיפוט של המועצה העירונית משתרע לאורך חוף הים, על מפרציו המרובים. המפרצים החשובים הם צ'אלקה, ליסיה, קוקטבל, "המפרץ המת" (מיורטבאיה בוחטה), המפרץ השקט (טיחאיה בוחטה), פרובאטו, דבויאקורינאיה, מפרץ פאודוסיה. למרגלות שמורת הטבע - הר הגעש קארא-דאג, וקרבת הכף קיאיק אטלן והכף איליה הקדוש החוף מתחלק למספר רב של מפרצונים. הנהרות, הלא גבוהים בדרך כלל, באיבוגה (בפאודוסיה ונאסיפ) ואוטזקה (בשצ'רטובקה ובקורורטנויה) עם ביובל השמאלי - הנחל מונסטירסקי - גרמו בעבר לשיטפונות מסוכנים לבתים ולשדות. בימינו מיהם תחת שליטה הודות לעבודות הגבהה בבטון של גדותיהם.
תבליט
עמק באראקול מהווה צורת נוף מיוחדת, שבו נמצא הכפר נאניקובו וגם ההר קוצ'וק יאנישאר, עליו היה נופש הסופר מקסימיליאן וולושין. העיירה והשטח הקטן של מועצת אורג'ניקידזה שוכן למרגלות הרכס ביוק יאנישאר, מכוסה הרים, המסתיימים בכף קיאיק אטלאם.
בשטח מועצת שצ'בטובסק מתרוממת הנקודה הגבוהה ביותר של כל אזור פאודוסיה - הפסגה קוקוש-קאיה שברכס אצ'קי דאג (669 מ'). פה נמצאות הדרכים ההרריות המפותלות של קאראדאג וסינור (לפי מהעבר סינור) המחברות את שצ'בטובקה עם פאדוסיה וסודאק, הרי פילוטקה ופאפאס, האתר קיזילטאש, עמק הנהר אוטוזקה, הר הגעש קאראדאג (שגובהו המרבי 575 מ' - ההר הקדוש - גורה סביאטאיה) הנמצא בשמורת הטבע קאראדאג.
כלכלה
תושבי הכפרים עוסקים בעיקר בגידול גפנים וייצור יין, גידול פירות, ובדיג בים. בתקופה הסובייטית האזור איכסן בסיסים צבאיים ומפעלים ביטחוניים, חלקם ייחודיים, כמו המפעל בפאודוסיה לייצור ותפירת מצנחים שנועדו לחלליות.
הנמל פאודוסיה משמש במיוחד למסחר בנפט המעובד במקום למוצרי סיכה מגוונים. בפאודוסיה קיים גם בית חרושת לסיגריות מיסודו של בנימין סטמבולי (1861), אחד מהעשירים הקראים בקרים במאה ה-19, וכן נותר מן התקופה הסובייטית בית חרושת לגרביים.
דתות
בסוף שנת 2008 נרשמו באזור 20 קהילות של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית, 5 קהילות מולסמיות, 3 קהילות בפטיסטיות ("אוונגליות נוצריות בפטיסטיות"), 2 קהילות של עדי יהוה, 5 קהילות פנטקוסטליות (נוצריות באמונה אוונגלית), ,2 קהילות אדוונטיסטית של היום השביעי, 1 קהילה של הכנסייה הארמנית האפוסטולית, 5 קהילות רומיות-קתוליות, 5 קהילות אוונגליות לותרניות, 3 קהילות יהודיות, 3 קהילות נוצריות אורתודוקסיות אחרות, 1 קהילה של קראים,1 קהילה של הכנסייה האורתודוקסית היוונית, קהילה נאו-פאגאנית סלבית "רודנווריה" "מעין החיים", קהילות של כנסיות הנוצריות " זרם החיים", "נשמת החיים" ", "אור ומלח", "כנסיית המשיח".
קשרי תחבורה
נמל התעופה הקרוב ביותר נמצא בסימפרופול. פאודוסיה נעזרת בשתי תחנות רכבת: "איבאזובסקה" ו"פאודוסיה".
מונומנטים היסטוריים
על שטח השיפוט של המועצה העירונית פאודוסיה נמצאים כ-70 מונומנטים היסטוריים, מתוכם 47 בעיר פאודוסיה.
וינס בורילה
וינסנט ג'וזף "וינס" בורילה (באנגלית: Vincent Joseph "Vince" Boryla; 11 במרץ 1927 – 27 במרץ 2016) היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק בניו יורק ניקס מליגת ה-NBA בין השנים 1949–1954, ואימן אותה בין השנים 1956–1958. בין השנים 1960–1987 שימש לתקופות קצרות כג'נרל מנג'ר של הניקס ושל דנוור נאגטס.
ביוגרפיה
בורילה נולד וגדל בעיר שיקגו המזרחית שבאינדיאנה, ובין השנים 1944–1949 למד באוניברסיטת נוטרדאם ובאוניברסיטת דנוור. בקיץ 1948 השתתף באולימפיאדת לונדון כשחקן נבחרת ארצות הברית בכדורסל, אשר ניצחה בכל משחקיה בפער ממוצע של כ-34 נקודות וזכתה במדליית הזהב. בורילה עצמו השתתף בחמישה מתוך שבעת משחקי נבחרתו, וקלע 5.6 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת החל בורילה לשחק באופן מקצועי, כשהצטרף לניו יורק ניקס מליגת ה-NBA. בעונתו השנייה הוביל את קלעי הניקס עם 14.9 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר הראשון של ה-NBA, לצד חבריו לקבוצה הארי גלאטין ודיק מקגווייר. ב-3 מתוך 5 עונותיו בליגה העפיל עם הניקס לגמר ה-NBA, אך בכל המקרים הפסידה הקבוצה בסדרת הגמר. ממוצעיו הכוללים של בורילה ב-NBA הם 11.2 נקודות, 3.7 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
לקראת סיום עונת מונה בורילה למאמן הניקס, במקומו של ג'ו לאפצ'יק, ונשאר בתפקיד זה עד לסיום עונת. לאורך התקופה רשמה הקבוצה מאזן כולל של 80 ניצחונות ו-85 הפסדים, ולא העפילה לשלב הפלייאוף.
בין ינואר 1960 למאי 1961 שימש בורילה כג'נרל מנג'ר של הניקס, וב-1967 החזיק בתפקיד דומה בדנוור רוקטס מליגת ה-ABA. בין השנים 1984–1987 חזר לשמש כג'נרל מנג'ר של דנוור, אשר עברה בינתיים ל-NBA ושינתה את שמה ל"דנוור נאגטס". מעט לאחר מינויו העביר את כוכב הקבוצה קיקי ואנדוויי לפורטלנד טרייל בלייזרס, בתמורה לפאט ליבר, ויין קופר, קלווין נאט ושתי בחירות דראפט עתידיות. באותה עונה העפילו הנאגטס לגמר האזור המערבי, לראשונה מזה 7 עונות, ובסיומה זכה בורילה בפרס מנהל השנה ב-NBA.
ב-27 במרץ 2016 נפטר בורילה בדנוור, קולורדו, כתוצאה מדלקת ריאות.
מוזיאון פגי נוטברט לטבע
מוזיאון פגי נוטברט לטבע – המוזיאון של האקדמיה של שיקגו למדע (באנגלית: Peggy Notebaert Nature Museum, לפעמים נקרא בקיצור "מוזיאון הטבע של שיקגו") הוא מוזיאון מדע, טכנולוגיה וטבע הערוך כמוזיאון ילדים בשיקגו. המוזיאון נוסד בשנת 1857 ונמצא במשכנו הנוכחי, מצפון לפארק לינקולן ולגן החיות שבו, מאז שנת 1999.
חלק מתערוכותיו של המוזיאון מתחלפות וחלקן קבועות. רבות מהתערוכות שבו, ממחישות עקרונות מתחום איכות הסביבה ומתחום האקולוגיה, בהיותן מעוצבות כגן שעשועים לילדים. אולם, המיצג המפורסם ביותר של המוזיאון, למעשה, אינו מוצג מוזיאוני, אלא כזה שמתאים לגן חיות; מיצג זה הוא חממה לגידול פרפרים. חממה זו מטפחת מעל למאתיים מינים של פרפרים ומשמשת מקום מחקר על אודותיהם ובסיס לשיקום אוכלוסיות פרפרים מקומיות.
המוזיאון היה מוזיאון הטבע הראשון בשיקגו וחלק גדול מאוסף המיצגים המקורי שלו נשרף בשרפה הגדולה של שיקגו, בשנת 1871. המוזיאון נבנה מחדש אך עוקל במשבר הכלכלי של שנות השמונים, של המאה התשע עשרה. הוא נבנה השלישית ונפתח בשנת 1898, במבנה שמשמש כיום את הנהלת גן החיות של פארק לינקולן.
פרידייש שפיגל
פרידייש שפיגל (בהונגרית: Spiegel Frigyes; פשט, 24 באפריל 1866 – בודפשט, 26 בפברואר 1933) היה אדריכל יהודי-הונגרי, דמות יוצאת דופן של האר נובו. הוא היה גם אמן משמעותי בתחום האמנות השימושית ועיצוב רהיטים.
ביוגרפיה
שפיגל נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ שפיגל (1825–1899), פקיד ושל של פאולינה הירשל. אשתו הייתה יולאן נוימן. בתם מריה פאולה נולדה בשנת 1896. שפיגל סיים את לימודיו בשנת 1887 באוניברסיטה המלכותית יוז'ף (היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה) ואז החל לעבוד במשרד האדריכלים של וילמוש פרוינד. הוא לקח חלק בתכנון בית הלוויות של בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט, ועסק גם באומנויות יישומיות.
בשנת 1895 פתח משרד אדריכלים עם פילפ ויינרב, והם תכננו מספר בנייני דירות בבודפשט, בהם יושמו באומץ אלמנטים דקורטיביים באר נובו. שפיגל פתח סלון רהיטים בשם "Maison Modern" בבזאר קיראי לשעבר, (בודפשט, רובע 5, רחוב קיראי 3–5 ), ואחר כך ב-1912 חנות בשם "Lady Jewellery Shop" ברחוב ואצי. גם עיצובי הרהיטים שלו זכו להכרה בינלאומית.
בנוסף לאדריכלות, שפיגל היה פעיל גם בתחומים רבים אחרים: בובות מעוצבות (עבור לוטה פריצל וקטה קרוזה), תפאורות לסרטים (עבור אלכסנדר קורדה), ותפאורה לנשף צדקה על קרח הדנובה בשנת 1914.
בשנת 1902 הוא היה חבר מייסד של "איגוד האדריכלים ההונגרי", ובין השנים 1914–1917 היה מנהלו הראשון (כלומר הנשיא). בשנת 1918 היה חבר ב"מועצה הספרותית והאמנותית", וב-1919, תחת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, ב"מועצה הלאומית לדיור". בשנת 1920 נאלץ להגר מסיבה זו והתיישב באוראדיה, שם תכנן כמה בתי מגורים, הוא היה חבר בקבוצת החברים של המהגרים ההונגרים (פרידייס קרינתי, פרנץ מולנאר, הנריק מאיור).
מכרזי התכנון של שפיגל
זמין באופן מקוון: http://kolibri.omikk.bme.hu/digit/index.php?page=person&id=15109%5B%5D
אילריון ואסילצ'יקוב
אילריון ואסילצ'יקוב (ברוסית: Илларион Васильевич Васильчиков; 1776 - 5 במרץ 1847 סנקט פטרבורג) היה רוזן, נסיך, מדינאי רוסי, ראש ממשלת רוסיה בשנים 1838–1847.
חייו
אילריון ואסילצ'יקוב קיבל השכלה ביתית ובשנת 1792 החל את השירות הצבאי. התקדם מהר בדרגות ובשנת 1803 היה מפקד גדוד פרשים. במהלך המלחמה עם נפולאון השתתף בקרבות בלימה. נפצע בקרב בורודינו. עבור השתתפותו בקרבות קיבל עיטור גאורגי מדרגה שלישית. למרות הפציעות המשיך בשרות הצבאי גם במערכה באירופה. בשנת 1817 קיבל פיקוד על אוגדה ובשנת 1823 קודם לדרגת אלוף בחיל הפרשים. בשנת 1831 הוענק לו תואר רוזן.
במהלך מרד הדקבריסטים היה ליד ניקולאי הראשון והמליץ על פעילות אקטיבית נגד המורדים. היה חבר בחבר השופטים לאחר דיכוי המרד.
בשנת 1828 היה ביחד עם קיסר ניקולאי בחזית המלחמה נגד הטורקים. השתתף בהתייעצויות בהקשר לפעילות התקפית של הצבא תוך מעבר דרך הרי בלקן.
בשנים 1831–1838 היה מפקד הכוחות בבירה ובסביבתה.
בהתאם לעדויות היה קרוב מאוד לקיסר ניקולאי הראשון. היה בין הבודדים שיכלו להיכנס לקיסר בכל עת. הקיסר העריך מאוד את פעילותו.
קייל אלן
קייל אלן (באנגלית: Kyle Allen; נולד ב-10 באוקטובר 1994) הוא שחקן ורקדן בלט אמריקאי.
ביוגרפיה
אלן נולד בליברמור, קליפורניה. הוא החל להתאמן באקרובטיקה בגיל צעיר, ולמד באקדמיית לבלט קירוב בוושינגטון הבירה. עם סיום לימודיו בתיכון, עבר ללוס אנג'לס והשתתף בקליפ של מאסטר פי.
קריירה
אלן לוהק ביולי 2015 לתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "הדרך" בכיכובם של אהרון פול ומישל מונאהן, והופיע בכל 36 הפרקים. עם סיום הסדרה ב-2018, אלן הופיע בתפקיד חוזר בסדרה "אימה אמריקאית". בשנת 2019 לוהק לתפקיד בלקן, אחד מחבורת הג'טס בסרטו של סטיבן ספילברג "סיפור הפרברים", גרסה מחודשת לסרט משנת 1961, עיבוד למחזמר בברודוויי.
בשנת 2021, לוהק אלן לתפקיד רומיאו לתפקיד בסרט "רוזלין", שחזור מודרני למחזה רומיאו ויוליה בכיכובם של קייטלין דיוור ואיזבלה מרסד, ולתפקיד בסרט " The Greatest Beer Run Ever", בכיכובם של זאק אפרון וראסל קרואו. ב-28 בינואר 2022 אלן לוהק לתפקיד הי-מן בחידוש הלייב אקשן של נטפליקס לשליטי היקום.
בשנת 2023 השתתף בסרט של קנת בראנה "רדופים בוונציה" המבוסס על עלילת הספר "תעלומת הרצח במסיבה" מאת אגאתה כריסטי ומשמש כהמשך לסרטים "רצח באוריינט אקספרס" (2017) ו"מוות על הנילוס" (2022).
פלא יועץ
פלא יועץ, הוא ספר מוסר, המכיל עצות להנהגות בכל תחומי החיים, שנכתב על ידי רבי אליעזר פאפו, ונדפס לראשונה בקושטנדינא בשנת 1824, ולאחר מכן חזר והודפס בעוד 16 מהדורות. באחדות מן המהדורות ניכרת חתימת ידו של הצנזור, אשר הורה למחוק מהן קטעים מסוימים. הספר תורגם לערבית, ליידיש וללדינו. זה האחרון תורגם בידי בנו של המחבר.
המחבר היה אחת הדמויות הנערצות על יהודי האימפריה העות'מאנית וחבל הבלקן, והמשפיעות בהרבצת תורה ומוסר. פאפו שהיה רבה של סיליסטרה שבבולגריה, נלחם ללא חת בכל פרצה שנפרצה בחומת היהדות, אך עשה זאת בדרכי נועם, תוך שהוא משתמש בדברים היוצאים מן הלב, ונכנסים אל הלב. בסגנון זה השתמש גם בכותבו את הספר הנידון.
המחבר מבטיח בהקדמה שכל מי שילמד בספרו - הוא ישלם לו בעולם הבא.
שמו של הספר ניתן לו על פי הפסוק בספר ישעיהו. יועץ - על שום שהספר גדוש בעצות טובות, ופלא - ראשי תיבות של שם המחבר אליעזר פאפו' מן הסוף להתחלה.
הספר כולל 2 חלקים. בראשון 196 ערכים שונים, המסודרים בסדר אלפביתי, ובשני 195 ערכים נוספים. בסוף הספר העתיק המחבר את הקונטרס "אלפא ביתא - אותיות מחכימות" מאת רבי צבי הירש מנדבורנה. תוך שהוא מבטיח כי מי שישקוד על הקונטרס לקוראו פעם בשבוע, או פעם בחודש, ימצא חיים.
יעקב ליפשיץ (כלכלן)
יעקב ליפשיץ (נולד ב-16 ביולי 1944) הוא כלכלן ומנהל ישראלי. כיהן כמנכ"ל משרד האוצר, מנכ"ל אלקטרה ויו"ר התעשייה הצבאית.
ביוגרפיה
ליפשיץ בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בעל תואר שני בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית ודוקטורט בכלכלה ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 1968 עד 1970 עבד ככלכלן ראשי ביחידת מתאם הפעילות בשטחים שבמשרד הביטחון. לאחר מכן שימש כסגן וכיועץ הכלכלי למשרד הביטחון עד 1979. ב-1979 מונה לסמנכ"ל בחברת אורדן תעשיות ובשנת 1982 מונה לסמנכ"ל בכלל תעשיות. ב-1984 מונה למנכ"ל אלקטרה. במהלך כהונתו זכה בפרס התעשייה מטעם התאחדות התעשיינים בישראל. בפברואר 1989 הומלץ על ידי שר האוצר שמעון פרס, שהכיר אותו ממשרד הביטחון, לכהן כמנכ"ל משרד האוצר, והמינוי אושר על ידי הממשלה בסוף פברואר 1989. הוא כיהן בתפקיד עד תחילת 1991. לאחר מכן כיהן כיו"ר בחברת רימון, סמנכ"ל בכיר הממונה על האשראי בבנק דיסקונט בשנים 1992 עד 1994. הוא כיהן כיו"ר התעשייה הצבאית בשנים 1996 עד 2001, כיו"ר החברה הממשלתית לביטוח סיכוני סחר חוץ, כיו"ר דור כימיקלים ודור אנרגיה, יו"ר המשביר לצרכן ויו"ר ספקטרוניקס.