cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צו עיון מחדש
היסטוריה
במאה ה-21, צו זה ידוע בעיקר בהקשר של בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר משתמש בו כמכניזם כמעט-בלבדי להתחלת דיון בתיקים. הדבר נובע מאופן קבלת התיקים בבית המשפט העליון, שהוא בית משפט לערעורים: התיקים מתקבלים על בסיס וולונטרי (discretionary review) ולא על בסיס מחייב (mandatory review). לפיכך, שופטי בית המשפט העליון עצמם הם אלו שקובעים אילו תיקים יגיעו לדיון לפניהם (מתוך כ-7,500 בקשות לערעור על החלטותיהם של בתי משפט נמוכים יותר, המגיעות, בממוצע, מדי שנה לביהמ"ש העליון). מתוך תשעת שופטי ביהמ"ש האמריקאי, מספיקה הסכמתם של ארבעה שופטים (מה שמכונה "Rule of Four") כדי להגיע להחלטה כזו. במקרה זה, מוציא בית המשפט צו עיון מחדש עבור אותו תיק.
מקורה של מדיניות ה-discretionary review וצווי העיון מחדש, בצורתה הנוכחית, הוא בחוק שעבר בקונגרס בשנת 1925. באותה תקופה, היה נדמה כאילו עומס התיקים על השופטים העליונים הופך לבלתי נסבל, והייתה דרושה דרך להקטין את העומס ולאפשר לבית המשפט לדון רק בתיקים בעלי חשיבות חוקתית עליונה. הפתרון שנמצא היה השימוש בצווי העיון מחדש. על מדיניות זו נמתחה ביקורת. למשל, על כך שבמהלך שנת המשפט של 2007 העניקו שופטי בית המשפט העליון 72 צווי עיון מחדש בלבד, אחד המספרים הנמוכים בהיסטוריה.
ארמאן פז'ו
ביוגרפיה
פז'ו נולד ב-26 במרץ 1849 למשפחה פרוטסטנטית בארימונקור שבמזרח צרפת.
פז'ו היה בנו של אמיל פז'ו. למשפחה היה עסק שעסק במוצרי מתכת, המייצר מגוון מוצרים מעשיים כגון: מטחנות קפה, להבי מסורים, ומסגרות משקפיים. בשנת 1872 התחתן עם סופי ליאוני פאלוט (1852–1930) נולדו להם חמישה ילדים, אך בנם היחיד, ריימונד, נפטר ב-1896.
פז'ו היה בוגר "אקול סנטרל פריז", בית ספר להנדסה בפריז. בשנת 1881 יצא פז'ו לאנגליה, שם בחן את הפוטנציאל של האופניים ואת הייצור שלהם.
בשנת 1865, הקימו פז'ו ובן דודו השני אז'ן (Eugène) את חברת "Peugeot Frères Aînés". בשנת 1882 החלו לייצר אופניים. פז'ו הציג את דגם ה"לה גראנד בי" של אופני "גרוש ולירה" ב-1882. מאז ייצרה החברה טווח נרחב של דגמי אופניים, עד אשר עסקי הרכב והאופניים פוצלו ב-1926.
בשנת 1889 הציגו תלת אופן, שהורכב בו מנוע קיטור, בתערוכה העולמית של פריז.
שני השותפים יצרו את המכונית הראשונה שלהם בבית המלאכה שלהם אשר ממוקם במזרח צרפת.
בשנת 1892, שם החברה היה "Les Fils de Peugeot Frères", והם החלו לייצר מכוניות עם מנועי דיימלר שפיתח גוטליב דיימלר. ב-1892 בנה פז'ו 92 מכוניות. בשנה זו היה פז'ו הראשון שהרכיב צמיגי גומי למכוניות ממונעות בנזין.
פז'ו שאף להגדיל את הייצור, אבל שותפו אז'ן התנגד לחייב את החברה להשקעה הנדרשת. ב־2 באפריל 1896, הקים פז'ו את חברת ייצור המכוניות: "סוסייטה אנונימוס דה פז'ו" (Société Anonyme des Automobiles Peugeot). פז'ו בנה מפעל באודינקורט, שייצר מכוניות עם מנוע בעירה פנימית.
בפברואר 1910, ללא יורש זכר, הסכים פז'ו למזג את החברה שלו עם אז'ן. כאשר ירד מניהול החברה בשנת 1913, פיג'ו הייתה יצרנית הרכב הגדולה ביותר בצרפת, בייצור 10,000 מכוניות בשנה.
פז'ו נפטר ב-2 בינואר 1915 בניי-סיר-סן, פרוור במערב פריז במחוז רמות הסן. נטמן בבית העלמין פר לשז.
בקומונה "La Garenne-Colombes", בפרבר הצפון-מערבי של פריז רחוב על שמו של פז'ו.
==מדגמי המכוניות הראשונות שייצרה "פיג'ו"== בשנת 1897 ייצרה פיג'ו את דגם פיג'ו סוג 15. עד שנת 1901 בנתה "פיג'ו" 276 יחידות.
בשנת 1899, בנוסף לדגם ה"פיג'ו סוג 27", בנתה "פיג'ו" שמונה דגמים: פיג'ו סוג 14 ("Peugeot Type 14" ), פיג'ו סוג 15, פיג'ו סוג 16, פיג'ו סוג 21 ("Peugeot Type 21" ), פיג'ו סוג 24, פיג'ו סוג 26 ופיג'ו סוג 28.
התרסקות מסוק הצ'ינוק בסקוטלנד
התרסקות מסוק הצ'ינוק בסקוטלנד התרחשה ב-2 ביוני 1994. מסוק מדגם צ'ינוק של חיל האוויר המלכותי שהיה בטיסה מצפון אירלנד אל סקוטלנד פגע בקרקע בחופה המערבי של סקוטלנד שבבריטניה. בתאונה נספו כל 29 יושבי המסוק (25 נוסעים וארבעה אנשי צוות). בין ההרוגים היו כמעט כל מומחי המודיעין והטרור לצפון אירלנד של בריטניה. התאונה הייתה החמורה ביותר שאירעה לכלי טיס של חיל האוויר המלכותי בימי שלום. הסיבות להתרחשות התאונה לא הובהרו.
התאונה
המסוק שהיה מעורב בתאונה היה מסוק דו-מנועי מתוצרת חברת בואינג האמריקאית. המסוק וטייסיו יצאו מוקדם יותר ביום התאונה למשימה בשמי צפון אירלנד והספיקו לצבור בו שש שעות טיסה. המסוק המריא בשעה 17:42 מבסיס אלדרגרוב (Aldergrove) (הצמוד לנמל התעופה של בלפסט) וחצה את הים האירי כשיעדו אינוורנס שבסקוטלנד. נמצא בו צוות של ארבעה, מהם שני טייסים, ו-25 נוסעים, כולם מומחי מודיעין מה-MI5, מכוח השיטור המלכותי של אלסטר ומהצבא הבריטי. הם נמצאו בדרכם לוועידה בפורט ג'ורג' שליד אינוורנס. בשעה 17:55 יצרו הטייסים קשר עם יחידת בקרה אווירית צבאית בסקוטלנד.
בשעה 18:00, בטוסו דרך ערפל סמיך, פגע המסוק במדרון הר במאל אוף קינטייר שבחופה המערבי של סקוטלנד. הוא פגע בהר בגובה של כ-250 מטרים מעל פני הים וכ-500 מטר מזרחה למגדלור שבמקום. המסוק התרסק ועלה באש. שבריו התפזרו במעלה המדרון. לא היו ניצולים. עקב הערפל הכבד לא היו עדי ראייה להתרסקות.
לאחר התאונה העריך פרשן כי מותם של מומחי מודיעין כה רבים שיבש באופן זמני את פעולת הדיכוי שנקטה באותה עת ממשלת ג'ון מייג'ור נגד ה-IRA. נסיבות התאונה, זהות הנספים והיעדר עדים לה הביאו להעלאתן של תאוריות קונספירציה ביחס לתאונה.
החקירה
פרשנים כתבו כי הסיבות האפשריות לתאונה היו טעות אנוש של הטייסים (שהייתה יכולה לנבוע מעייפות עקב הטיסה הממושכת באותו יום), תקלה באחד המנועים, פגם במערכת השליטה האלקטרונית במנועים, פגם במערכת הניווט של המסוק או הפלתו בזדון על ידי ה-IRA. במסוק לא היו מותקנות קופסאות שחורות (מערכת הקלטת קול של הטייסים ומקליט נתוני טיסה). עובדה זו ואי קיומם של עדי ראייה להתרסקות הכבידו על החקירה.
חקירת התאונה הייתה ממושכת ושנויה במחלוקת:
פרק בסדרת הטלוויזיה שניות מאסון הוקדש לתאונת המסוק.
אהמט נג'דט סזר
אהמט נג'דט סזר (בטורקית: Ahmet Necdet Sezer; נולד ב-13 בספטמבר 1941) הוא משפטן טורקי שכיהן בעבר כשופט בית המשפט לחוקה וכנשיא טורקיה העשירי.
ביוגרפיה
סזר נולד באפיונקראהיסר וסיים את לימודיו התיכוניים בעיר ב-1958. הוא הוסמך במשפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אנקרה ב-1962, והחל את הקריירה שלו כשופט באנקרה. סזר כיהן כמשקיף בבית המשפט העליון לערעורים באנקרה.
ב-1978 קיבל תואר LL.M במשפט אזרחי מטעם אוניברסיטת אנקרה.
ב-7 במרץ 1983 נבחר לתפקיד שופט בבית המשפט העליון לערעורים, לאחר שזכה להמלצתם של שלושה מחברי ועדת התכנון של בית המשפט העליון. ב-1988 נבחר לתפקיד חבר בית המשפט לחוקה של טורקיה על ידי הוועדה, וב-6 בינואר 1998 נבחר לשופט העליון של בית המשפט לחוקה.
סזר ידוע כתומך בחילון טורקיה ובכניסת טורקיה לאיחוד האירופי בהתאם להשקפת הממשלה. מאז כניסתו לתפקיד היו מקרים שבהם הביע השקפה החולקת על זו של ראש הממשלה, רג'פ טאיפ ארדואן.
Can't Remember to Forget You
ב-21 בינואר 2014, יצאה לשיר גרסה ספרדית בשם "Nunca Me Acuerdo de Olvidarte", שלא כוללת את ריהאנה.
רקע וכתיבה
באוקטובר 2010, שאקירה הוציאה לאור את אלבום האולפן התשיעי שלה Sale el Sol, וזכה להצלחה גדולה בעולם המוזיקה''. ''שנה לאחר מכן בנובמבר, שאקירה גילתה בריאיון עם מגזין בילבורד כי היא התחילה לכתוב חומרים חדשים ולעבוד עם מפיקים שונים לאלבום חדש. בתחילת שנת 2012, היה צפוי שהסינגל הראשון מהאלבום יהיה שיר בשם "Truth or Dare". ביוני, העיתון הקולומביאני El Heraldo דיווח כי שאקירה צילמה את הווידאו קליפ לשיר בליסבון, פורטוגל, והיה צפוי לצאת בסוף 2012. אך עם זאת, "Truth or Dare" לא שוחרר כצפוי.
הצלחה מסחרית
24 שעות לאחר יציאתו, הסינגל הגיע למקום הראשון ב-39 מדינות ב-iTunes וגרף מעל 3.5 מיליון צפיות ביוטיוב על האודיו שלו בלבד. במצעד הבילבורד הוט 100, השיר הגיע למקום ה-15 ולמקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי. בנוסף, הגיע השיר לטופ 10 בספרד, סקוטלנד, מקסיקו, צרפת, הונגריה ופינלד. בגרמניה, השיר דורג במקום 20. השיר גם הגיע למקום 25 במצעד שירי הפופ הלטיניים. הגרסה הספרדית של השיר הגיעה למקום 11 במצעד זה. נכון לאפריל 2014, הסינגל מכר 1,654,000 עותקים ברחבי העולם.
הוצאה ועטיפת הסינגל
ב-6 בינואר 2014, נודע כי השם של השיר הולך להיות "Can't Remember to Forget You" וריהאנה אישרה שהיא משתתפת בשיר. היא גם ציינה שהשיר ישתחרר ב-13 בינואר 2014 למרות שבהתחלה הוא היה אמור להשתחרר יום אחרי. למחרת, שאקירה גם אישרה את תאריך השחרור של הדואט וחשפה את עטיפת הסינגל על מנת לקדם אותו. שחרור פיזי (דיסק) של הסינגל ייצא ב-14 בפברואר 2014 בגרמניה. ב-21 בינואר 2014, יצאה לשיר גרסה ספרדית בשם "Nunca Me Acuerdo de Olvidarte", שלא כוללת את ריהאנה.
עטיפת הסינגל הרשמית של השיר יצא לאורה ב-9 בינואר 2014, ומראה את שאקירה עונדת פיסת גוף שחורה עם זהב ומדליון שחור. ריהאנה נראית שוכבת בחיקה, לבושה בחליפת תכשיטי גוף סטרפלס. ג'ורדנה אוסד מ-E! Online תיארה את עטיפת הסינגל כ"זוהר ולוהט" והחמיאה על הפוזה שלהן. יומיים לפני שחרורו של השיר, דלף לאינטרנט קטע "מגורען" של הקלטה בה היה אפשר לשמוע את שאקירה שרה את השם של השיר. ב-13 בינואר 2014 השיר היה בבכורה בתוכנית הרדיו האמריקאית On Air with Ryan Seacrest והאודיו של השיר הועלה לערוץ ה-Vevo של שאקירה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר בוים בלוס אנג'לס על ידי הבמאי האמריקאי ג'וזף קאהן. צילומי הקליפ הסתיימו ב-8 בדצמבר 2013. לפני יציאת הקליפ, פורסמה הצצה באורך 30 שניות ב. הקליפ יצא ב-30 בינואר 2014 והיה זמין בערוץ ה-Vevo של שאקירה. לאחר 24 שעות, השיג הווידאו קליפ 17.1 מיליון צפיות ב-24 שעות הראשונות ליציאתו. בקליפ ניתן לראות את שאקירה וריהאנה על מיטה משותפת, מעשנות סיגרים עבים ורוקדות על רקע בית מפואר. שבוע לאחר יציאת הקליפ השיר הגיעה למקום ה-15 במצעד הבילבורד הוט 100. הקליפ זכה למיליוני צפיות באתר יוטיוב, ונכון לדצמבר 2017, גרף הקליפ מעל ל-853 מיליון צפיות.
ריפ ואן וינקל
ריפ ואן וינקל (באנגלית: Rip Van Winkle) הוא סיפור קצר מאת וושינגטון אירווינג שהתפרסם לראשונה בשנת 1819 במסגרת ספרו "מחברת הרישומים של ג'פרי קריון, ג'נטלמן" (The Sketch Book of Geoffrey Crayon, Gent). גיבור הסיפור, ריפ ואן וינקל, הוא אמריקאי ממוצא הולנדי החי בכפר בהרי קטסקיל שבמדינת ניו יורק, שנרדם למשך 20 שנה. הסיפור הוא בעל שני חלקים, המתרחשים בפער זמן של 20 שנה זה מזה לפני הירדמותו של ואן וינקל ולאחר שניעור. החלק הראשון מתחולל לפני המהפכה האמריקאית, ובו ואן וינקל הוא נתין של המלך ג'ורג' השלישי; והשני לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית וכינון האומה, ובו ואן וינקל הוא אזרח ארצות הברית.
תקציר העלילה
ואן וינקל הוא כפרי עצלן, המעדיף לשוטט ביערות ולשבת עם חבריו במסבאה במקום לעבוד לפרנסת ביתו. הוא סובל מנחת זרועה של אשתו ולכן נמנע מלשוב הביתה משיטוטיו. עם זאת, הוא מקובל ואהוב בכפר בשל רוחו הטובה וטוב ליבו. כאשר הוא יוצא יום אחד לציד בהרי קטסקיל ומשקיף לנהר האדסון הוא רואה איש זקן ומסתורי הנושא חבית במעלה ההר. ואן וינקל מסייע לאיש, המוביל אותו לקרחת יער בה משחקים כמה אנשים נכבדים משחק כדורת בשקט מוחלט ובאווירת כובד ראש. בהמשך התברר שהאיש הזקן אינו אלא רוחו של הנרי הדסון והאנשים, רוחות אנשי צוותו, שנעלמו. ואן וינקל שותה מהחבית, המכילה ג'ין משובח ונרדם.
ואן וינקל מסתגל לחיים, מתחבב על התושבים על ידי סיפוריו על העבר וכזקן שאינו חייב עוד לעבוד, מגשים את ייעודו כבטלן.
נסיבות כתיבת הסיפור
הסיפור, הספוג מראות של צפון אמריקה, נכתב במהלך לילה אחד בפרץ נוסטלגי שחש אירווינג בעודו שוהה בבית גיסו בברמינגהאם, אנגליה, ביוני 1818.
כשנה לאחר מכן ראה הסיפור אור במסגרת קובץ הסיפורים שנכללו בספר "מחברת הרישומים של ג'פרי קריון, ג'נטלמן". שמו של המו"ל היה קורנליוס ס. ואן וינקל (Cornelius S. Van Winkle).
הסיפור, הבנוי סביב המוטיב של אדם שנופלת עליו תרדמה לשנים ארוכות, דומה מאוד לסיפור היהודי על חוני המעגל שישן שבעים שנה, ולסיפור הקתולי "שבעת הישנים של אֶפֶסוּס", אך אירווינג ביסס אותו על גרסתו של התאולוג והפילולוג הגרמני יוהאן קרל כריסטוף נכטיגל ( 1753–1819) לאגדה "פטר קלאוס", ואגדת פרידריך ברברוסה, ונטע אותו במיקום ובהקשר גאוגרפיים והיסטוריים אמריקאים.
עיבודים
בשנת 1882 הועלתה בווסט אנד בלונדון אופרטה מאת רוברט פלנקט (Robert Planquette) בשם "ריפ ואן וינקל" לפי סיפור זה ואגדת סליפי הולו של אירווינג.
בשנת 1896 החל השחקן ג'וזף ג'פרסון ליצור סדרת סרטי ראינוע שהורכבו מסצנות מתוך הסיפור שהעלה על הבמה. ב-1903 שולבו הסצנות הנפרדות לסרט מלא. הסרט נכלל בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
המלחין פרד גרופה שקד על פואמה סימפונית בנושא ריפ ואן וינקל, ולבסוף שילב כמה מנושאיה בפרק "ריפ ואן וינקל" של "סוויטת נהר האדסון" שחיבר.
קטעים מן הסיפור מצוטטים בשירם של בל וסבסטיאן "I Could Be Dreaming".
אחד הפרקים של הסדרה אגדות שאהבנו הוא עיבוד של הסיפור ריפ ואן וינקל בשילוב עם מסרים פמיניסטיים.
מושגים הקרויים על שם ריפ ואן וינקל
גשר כביש NY 23 מעל נהר האדסון, שנחנך ב-1935, המחבר את העיירות קטסקיל והאדסון נקרא "גשר ריפ ואן וינקל".
קישורים חיצוניים
תרגום עברי:
אולימפיה (וושינגטון)
אולימפיה (באנגלית: Olympia) היא עיר הבירה של מדינת וושינגטון שבארצות הברית. העיר מהווה את מושב מחוז ת'רסטון שבמדינה. בעיר מתגוררים 73,149 תושבים (נכון ל-2017).
היסטוריה
קודם להתיישבות אירופאית בעיר התגוררו באזור בו ממוקמת העיר שבטים אינדיאנים רבים ובהם שבטי הסקווקסים, ניסקוואלי, דוואמיש, פויאלופ, צ'האליס, סקוואמיש, קווילוט, והמאקה. בשנת 1792 ביקר האירופאי הראשון באזור – פיטר פיוג'יט שעמד בראש משלחת ונקובר חקר ומיפה את האזור. בשנת 1853 הוקמה העיר אולימפיה הקרויה על שם ההר הסמוך.
שם העיר נבחר על ידי איזאק נ. איבי (Isaac N. Ebey) מתושביה הראשונים של העיר.
בשנת 1853 התגוררו בעיר 996 תושבים. זמן קצר לאחר הקמת העיר החלו להגיע אל העיר המהגרים הסיניים הראשונים, אשר התגוררו ב"צ'יינהטאון" של העיר - במפגש הרחובות בין השדרה הרביעית, שדרת קולומביה ודרך הקפיטול.
ראש העיר הראשון של העיר, ויליאם וינלוק מילר (William Winlock Miller), נבחר בשנת 1873.
בשנת 1853, עם הקמת טריטוריית וושינגטון נבחרה העיר לבירת הטריטוריה על ידי איזאק סטיוונס (Isaac Stevens), מושל הטריטוריה הראשון. ערים אחרות בטריטוריה התנגדו לבחירת אולימפיה, וניסו להפוך לבירת הטריטוריה. בין ניסיונות אלה ניתן למנות את ניסיונות ונקובר, סטיילאקום, סיאטל וטקומה.
בשנת 1855 אושררה הבחירה על ידי בית המחוקקים של הטריטוריה.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 החלה העיר להתפתח בזכות נמל העיר. בשנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר נבנו קווי הרכבת העיקריים באזור, לא נבנו קווי רכבת אל העיר, ותושבי העיר נאלצו לממן את מסילת הרכבת מעירם לתחנת הרכבת הקרובה ביותר, המצויה כ-23 ק"מ דרומית לעיר.
בשנת 1889 עוצב סמל העיר על ידי צ'ארלס טלקוט (Charles Talcott), תושב העיר. השימוש הראשון שנעשה בסמל היה בכינוס הראשון של בית המחוקקים של מדינת וושינגטון, שנה לאחר מכן.
רעידת אדמה שאירעה בשנת 1949 פגעה בבנייני העיר ההיסטוריים ומרבית הבניינים המקוריים של העיר נהרסו. רעידות אדמה נוספות פגעו בעיר בשנים 1965 ו-2001.
בשנת 1967 הוקמה מכללת אוורגרין בהתאם לחקיקה של בית המחוקקים של וושינגטון. מכללה זו הביאה לפיתוח העיר ולהפיכתה למרכז אמנות ותרבות מדינתי.
גאוגרפיה
שטחה הכולל של העיר 48 קמ"ר מהם 43.3 קמ"ר שטחי יבשה ו-4.7 קמ"ר שטחי מים (9.77%). העיר ממוקמת בקצה הדרומי של מפרץ פיוג'יט ועל חצי האי באד.
מרבית שטחי מרכז העיר הם שטחים שיובשו מהאגם.
אקלים
באזור סביב אולימפיה שורר אקלים ים תיכוני עם קיץ חם ( Köppen Csb ), בעוד שבמיקרו-אקלים המקומי ישנו קיץ יבש וירידה בטמפרטורות ביולי ואוגוסט למשך הלילה. רוב מזג האוויר המערבי בוושינגטון מובא על ידי מערכות מזג האוויר בגלל מיקומו ליד האיים האלאוטיים באלסקה. הוא מכיל אוויר קר ולח, שמביא גשם, קור, עננות וערפל במערב וושינגטון. נובמבר עד ינואר הם החודשים הגשומים ביותר של אולימפיה. רחובות העיר עלולים להגיע למצב של נחלים ונהרות במהלך חודשים נובמבר עד פברואר. הטמפרטורה הממוצעת החודשית הרגילה נעה בין 5.5 מעלות צלזיוס בחודש דצמבר ל-17.5 מעלות צלזיוס באוגוסט.
ממוצע המשקעים באולימפיה 1,270 מ"מ בשנה. המשקעים השנתיים נעו בין 29.92 אינץ' '(760 מ"מ) בשנת 1952 ל-66.71 אינץ' (1,694 מ"מ) בשנת 1950,  עם תקופת שיא בשנת 1948, הטמפרטורות הקיצוניות נעו בין 24 מעלות מתחת לאפס ב- -1 בינואר 1979, עד 40 מעלות צלזיוס, לאחרונה ב-29 ביולי 2009.  בממוצע ישנם 6.3 ימים בשנה עם טמפרטורות שמגיעות ל -32 מעלות צלזיוס, 1.8 ימים שבהם הטמפרטורה נשארת על האפס או מתחת לכל שעות היממה, ו- 78 לילות שבהם הטמפרטורות מגיעות לנקודת האפס.
ממשל
מאז שנת 1982 מנוהלת העיר על ידי מועצת עיר נבחרת בת 11 חברים, שבראשה עומד ראש עיר נבחר. עד שנת 1982 ניהלה את העיר מועצה בת שלושה חברים.
תרבות
העיר אולימפיה מהווה מרכז אמנות ותיאטרון אזורי. בעיר מספר להקות תיאטרון ובהם "תיאטרון הבירה" (Capital Playhouse), "תיאטרון אמני אולימפיה" (Theater Artists Olympia), "התיאטרון הקטן של אולימפיה" (Olympia Little Theater) ו"תיאטרון ההארלקין" (Harlequin).
מדי שנה נערך בעיר פסטיבל קולנוע, פסטיבל כרזות של סרטים ופסטיבל סרטי וידאו.
תחבורה
העיר אולימפיה מקושרת למערכת הרכבות האמריקאית הלאומית המופעלת על ידי חברת אמטראק. העיר מקושרת לפורטלנד שבמדינת אורגון, לסקרמנטו וללוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה וערים נוספות במדינת וושינגטון בהם סיאטל וטאקומה. כמו כן העיר מקושרת באמצעות רכבת לעיר ונקובר בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
את העיר משרת גם כביש בין-מדינתי 5 שכיוונו מדרום לצפון, והמקשר בין גבול מקסיקו-ארצות הברית ליד סן דייגו לגבול ארצות הברית–קנדה בעיירה בליין.
השכלה
בעיר אולימפיה 18 בתי ספר מהם 11 בתי ספר יסודיים, ארבע חטיבות ביניים ו-3 בתי ספר תיכוניים בהם לומדים כ-9,200 תלמידים.
בעיר פועלת מכללת מדינת אוורגרין (מכללת המדינה ירוקת העד), המכללה הקהילתית סאות' פיוג'יט סאונד, ובסמוך לעיר מצויה אוניברסיטת סנט מרטינז.
ערים תאומות
ב-18 באפריל 2007 דחתה מועצת העיר הצעה להכריז על רפיח שברצועת עזה כעיר תאומה של אולימפיה.
בראד דייוויס
בראד דייוויס (באנגלית: Robert Creel "Brad" Davis; 6 בנובמבר 1949 – 8 בספטמבר 1991) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקני, ידוע בעיקר בזכות כיכובו בסרט אקספרס של חצות בו הוא מגלם את דמותו של בילי הייז, צעיר אמריקני שנעצר בטורקיה באשמת הברחת סמים.
שנותיו המוקדמות
בראד דייוויס נולד ב-1949 בטלהאסי שבפלורידה למשפחה אמידה. אביו היה רופא שיניים מצליח אך התמכר לאלכוהול והכנסתו ירדה. בעייתו זו החריפה עם השנים בסוף שנות ה-50 כאשר הוא פצע בטעות את אחד ממטופליו בזמן טיפול. בעקבות כך, המשפחה נאלצה לעזוב לטיטוסוויל שבפלורידה בתקווה לפתוח דף חדש. למרות שנגמל שם מהאלכוהוליזם האב לא הצליח להחזיר את המשפחה למצבה הקודם מבחינה כלכלית. כתוצאה מכך נכנסה אן קריל, אמו של בראד לדיכאון עמוק. לפי כתבה שפורסמה בניו יורק טיימס ב-1987 סבל דייוויס בילדותו מהתעללות פיזית ומינית מצד שני ההורים.
קריירה מוקדמת
בראד דייוויס חלם מגיל צעיר להיות שחקן. לאחר זכייה בתחרות כישרונות מוזיקלית בגיל 17, התקבל לעבודה בתיאטרון אטלנטה. הוא למד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה וגם בתיאטרון האמריקני פלאזה בניו יורק.
לאחר הופעה במספר מחזות בתיאטראות שונים הוא קיבל תפקיד באופרת הסבון "כיצד ניתן לשרוד נישואים" ב-1974. ב-1976 קיבל תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה movieSybil, שביים דניאל פיטרי. ובשנה לאחר מכן השתתף במיני סדרה שורשים שזכתה לתשבחות רבות.
חייו האישיים
בראד דייוויס היה נשוי למלהקת זוכת פרס אמי סוזאן דייוויס (לבית בלושטיין) ולזוג נולדה בת אחת.
בקולנוע
הפריצה הקולנועית המשמעותית של בראד דייוויס התרחשה ב-1978 בסרטו של אלן פארקר, אקספרס של חצות, בו גילם צעיר אמריקני בשם בילי הייז שנעצר בטורקיה על הברחת סמים. הופעתו בסרט זה זיכתה אותו בפרס גלובוס הזהב. עם זאת הקריירה הקולנועית של בראד לא התרוממה ושני הסרטים הבאים בהם השתתף זכו להצלחה מועטה. ב-1983 לקח דייוויס סיכון מקצועי במונחי אותה תקופה כשקיבל תפקיד מפתח כמלח הומוסקסואל בסרט Querelle, סרטו האחרון של ריינר ורנר פאסבינדר. עמיתיו בתעשיית הקולנוע הזהירו אותו מפני השפעות שליליות על הקריירה שלו בשל השתתפות בסרטים מסוג זה, לאחר שהשתתף בעבר בשני סרטים נוספים הקשורים להומוסקסואליות. הסרט Querelle נחל כישלון מסחרי והתקבל בביקורות מעורבות אצל המבקרים.
דייוויס המשיך להופיע בסרטים הומוסקסואליים אך לא הצליח למצות את מלוא כישוריו כשחקן. ההומופוביה בממסד ההוליוודי באותה תקופה הייתה רק חלק מהבעיה, דייוויס סבל מהתנהגות לא יציבה ומשימוש בסמים ואלכוהול (הוא התחיל להשתמש בקוקאין בזמן צילומי הסרט אקספרס של חצות). ב-1981 הצטרף דייוויס לקבוצת אלכוהוליסטים אנונימיים והצליח להגמל. עם זאת בזמן שסבל מאלכוהוליזם היה מעורב במספר אירועים של הפרת חוק שחלקם אף הובילו למעצרו.
ב-1985 קיבל ביקורות טובות על גילום דמותו של מאהב של אדם שנפטר מאיידס במחזה "הלב הבריא" מאת לארי קרמר אך על אף זאת הקריירה שלו לא הצליחה להתרומם.
באותה שנה שיחק במיני-סדרה "רוברט קנדי והזמנים שלו", בתפקיד רוברט קנדי. המיני-סדרה אשר שודרה ברשת CBS, הייתה מועמדת לפרס אמי למיני-סדרה הטובה ביותר.
מותו
ב-1985 דייוויס גילה כי הוא נושא בגופו את נגיף האיידס. מתוך חשש שימנעו מלהעסיקו נמנע מלספר על מחלתו - וסיפר על כך רק לאשתו ומספר מצומצם של חברים קרובים. הוא קיבל טיפול רפואי בביתו, ומאוחר יותר נזקק לאשפוז בבית חולים, אל בית החולים הגיע בשעת לילה מאוחרת והשתמש בשם נעוריו רוברט דייוויס במקום בשם המוכר. הטיפול הרפואי לא הצליח להביא לשיפור במצבו והוא החליט לבצע הליך של התאבדות בנוכחות אשתו וחבריו הקרובים על ידי לקיחת מנת יתר של סמים.
ג'ון וורנר
ג'ון ויליאם וורנר (באנגלית: John William Warner; 18 בפברואר 1927 – 25 במאי 2021) היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קהיליית וירג'יניה בשנים 1979–2009. טרם היבחרו לסנאט, היה וורנר — חבר המפלגה הרפובליקנית — מזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
וורנר היה בעלה השישי של שחקנית הקולנוע הידועה אליזבת טיילור, אליה נישא לפני שנבחר לקונגרס האמריקאי. הוא יוצא מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה, והיה אחד מחמשת החיילים המשוחררים שלחמו במלחמת העולם השנייה שכיהנו בסנאט בעת פרישתו. ב-2008 הודיע על כוונתו שלא להתמודד לכהונה שישית בסנאט, ומאז נותר הרפובליקני האחרון שייצג את וירג'יניה בסנאט.
תחילת דרכו
ג'ון ויליאם וורנר השלישי נולד בפברואר 1927 בוושינגטון הבירה למרתה באד וג'ון ו. וורנר. הוא גדל בעיר הבירה, שם למד בבית הספר סנט אלבנס האליטיסטי זאת בטרם סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון ע"ש וודרו וילסון בפברואר 1945. בינואר אותה השנה, מעט לפני יום הולדתו השמונה עשרה, התגייס וורנר לצי ארצות הברית בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. הוא שירת בצי עד לשנה העוקבת, והשתחרר בדרגת נגד שלישי. ב-1949 סיים את לימודיו באוניברסיטת וושינגטון ולי, ואחר כך החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
באוקטובר 1950 התגייס בשנית לחיל הנחתים של ארצות הברית לאחר פרוץ מלחמת קוריאה, ובקוריאה שירת כקצין אחזקת מטוסים בכנף הנחתים הראשונה (1st Marine Aircraft Wing). הוא המשיך לשרת בכוחות המילואים של חיל הנחתים אחרי המלחמה, ובסופו של דבר הגיע לדרגת קפטן. לאחר מכן חידש את לימודיו האקדמיים: וורנר למד קורסים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, בטרם קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה ב-1953. באותה שנה היה עוזר משפטי של אלייז'ה בארט פריטמן, שופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. ב-1956 התמנה לעוזר תובע פדרלי, וב-1960 החל לעבוד כעורך דין פרטי והצטרף למשרד עורכי הדין "הוגן והרטסון" (כיום נקרא "הוגן לובלס"). במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960 היה עוזר בצוות מסע הבחירות של סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון.
בסנאט של ארצות הברית
לאחר הפסדו של פורד לג'ימי קרטר בבחירות 1976 לנשיאות, החל וורנר לשקול את כניסתו לזירה הפוליטית. ב-1978 התמודד בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לבחירת מועמד המפלגה לסנאט של ארצות הברית. למרות הפרסום ממנו נהנה בשל היותו בעלה של אליזבת טיילור וכמויות הכסף הגדולות בהן השתמש וורנר עבור מסע הבחירות שלו בבחירות המקדימות, סיים את בחירות אלה במקום השני אחרי הפוליטיקאי השמרני ריצ'רד אובנשיין. גורם נכבד להפסדו זה היה עמדותיו הפוליטיות שנתפסו כליברליות, ובמיוחד גישתו הרכה כלפי ברית המועצות. לעומת וורנר, היה אובנשיין אנטי-סובייטי כבד ואנטי-קומוניסטי, ומתנגד למדיניות "החברה הגדולה" של הנשיא לינדון ג'ונסון ולחלק גדול מהתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. עם זאת, כאשר אובנשיין נהרג חודשיים לאחר מכן בהתרסקות מטוס, נבחר וורנר להחליפו כמועמד הרפובליקני לסנאט וביום הבחירות הכלליות גבר בקושי על מועמד המפלגה הדמוקרטית אנדרו מילר, לשעבר התובע הכללי של וירג'יניה. וורנר הוא הסנאטור השני מווירג'יניה בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר אחרי הארי פ. בירד אך הסנאטור הרפובליקני שכיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר מטעם וירג'יניה.
הוא היה חבר בוועדת המודיעין, בוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות ובוועדת הבריאות, החינוך, העבודה והפנסיונים של הסנאט. כיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים, הוא הגדיל את הזרמת מיליארדי הדולרים לכלכלת וירג'יניה בכל שנה באמצעות מימון המתקנים הצבאיים במדינה ומשרדים לבניית ספינות, אשר היו כלי לתמיכה אלקטורלית בכל מחזור בחירות בו התמודד. עמדותיו של וורנר היו יחסית מתונות למרבית הסנאטורים מדרום ארצות הברית. למשל, הוא נמנה בין הרפובליקנים המעטים שתמכו בחוקי פיקוח על כלי נשק וב-2004 היה אחד משלושת הרפובליקנים שנתנו חסות לתיקון של הסנאטורית דיאן פיינסטיין שביקש להאריך בעשור את האיסור הפדרלי על נשק לתקיפה.
וורנר תמך בפסק דין רו נגד וייד ובמחקר על תאי גזע עובריים, אף על פי שקיבל דירוג תמיכה גבוה מקבוצות המתנגדות להפלות מלאכותיות מכיוון שהצביע בעד הגבלות רבות על הפלות. ב-1987 היה וורנר אחד מהרפובילקנים הבודדים שהצביעו נגד רוברט בורק, מועמדו של הנשיא רונלד רייגן לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
וורנר נבחר מחדש בקלות ב-1984 ו-1990, אם כי רק שש שנים מאוחר יותר, ב-1996, ניצב לראשונה בפני ההתנגדות המשמעותית שלו בבחירות לסנאט מצד מארק וורנר הדמוקרטי, אשר בין שניהם אין קשר משפחתי. מארק וורנר היה מיליונר שהשקיע במסע הבחירות כספים לאין שיעור ביחס לג'ון וורנר המכהן ובכך נוצרה מערכת בחירות צמודה בין השניים, אך ג'ון וורנר גבר על מארק וורנר עם 52% מקולות הבוחרים. לדברי ג'ורג' סטפנופולוס, מי שהיה מקורבו של הנשיא לשעבר ביל קלינטון, וורנר נמנה בין המועמדים הפוטנציאליים שנשקלו להחליף את לס אספין בתפקיד מזכיר מחלקת ההגנה של ארצות הברית בממשל קלינטון, אך לבסוף בחר הנשיא את הסנאטור הרפובליקני ויליאם כהן ממיין.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996 היה וורנר בסנאט סופר הקולות של חבר האלקטורים יחד עם הסנאטור הדמוקרטי ונדל פורד מקנטקי. וורנר היה בין עשרה סנאטורים מהמפלגה הרפובליקנית שהצביעו נגד האשמתו של קלינטון במתן עדות שקר במהלך משפט ההדחה של קלינטון בין תשעת האחרים נמנים ריצ'רד שלבי מאלבמה, טד סטיבנס מאלסקה, סוזן קולינס, אולימפיה סנואו (שתיהן ממיין), ג'ון צ'ייפי מרוד איילנד, ארלן ספקטר מפנסילבניה ופרד תומפסון מטנסי). וורנר ואחרים שהצביעו נגד הדחתו של קלינטון עוררו את חמתם של רפובליקנים רבים. כמו שהיה תריסר שנים קודם לכן, גם ב-2002 התמודד וורנר מחדש לסנאט ללא התנגדות דמוקרטית, וזכה בתקופת כהונה חמישית תוך שהוא מביס מועמד עצמאי בבחירות הכלליות.
ב-23 באוגוסט 2007 קרא וורנר לנשיא ג'ורג' ווקר בוש להתחיל להחזיר את חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית אל מולדתם מעיראק עד לחג המולד במטרה להבהיר להנהגה העיראקית כי ההתחייבות האמריקאית לשלום אינה מוגדרת. שמונה ימים אחר כך, ב-31 באוגוסט, הודיע על כוונתו שלא להתמודד לתקופת כהונה שישית בסנאט במהלך הבחירות ב-2008. באוקטובר 2008 הצביע בעד חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008.
לאחר הסנאט
ב-12 בדצמבר 2008 העניק משרד מנהל המודיעין הלאומי לוורנר את מדליית שירות המודיעין הלאומי הציבורי הראשונה אי פעם. ב-8 בינואר 2009 הודיע מזכיר הצי של ארצות הברית כי הצוללת הבאה מצוללות התקיפה מסדרת וירג'יניה תיקרא על שמו של וורנר, וב-1 באוגוסט 2015 נחנכה צוללת זו בטקס שנערך בתחנת הצי נורפוק. ב-19 בפברואר 2009 הודיעה שגרירות בריטניה בוושינגטון הבירה כי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת תעטר את וורנר בתואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית על עבודתו לחיזוק הברית הצבאית בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת.
ב-28 בספטמבר 2016 הודיע וורנר על תמיכתו במועמדת המפלגה הדמוקרטית לנשיאות הילרי קלינטון על פני המועמד הרפובליקני דונלד טראמפ, תוך שהוא משבח את קלינטון על פעולותיה למען שיתוף פעולה בין-מפלגתי. בבחירות 2014 הביע את תמיכתו במי שהיה יריבו ב-1996, מארק וורנר, ובהמשך הביע את תמיכתו גם במועמדים דמוקרטים אחרים מווירג'יניה בהם טים קיין.
ב-25 במאי 2021 נפטר וורנר בגיל 94 לאחר אי-ספיקת לב בביתו באלכסנדריה.
As I Am
As I Am הוא אלבום אולפן השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית אלישה קיז. האלבום יצא לאור ב-9 בנובמבר 2007, על ידי חברת תקליטים ג'יי רקורדס. מתוך האלבום יצא הסינגל "No One", אשר היה ללהיט בינלאומי, שהצליח לכבוש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
רקע
האלבום הופק על ידי מפיקים כדוגמת אלישה קיז, ג'ון מאייר ולינדה פרי. ב-3 בינואר 2008, העניק איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הפלטינה המשולשת לאלבום, על מכירות של למעלה משלושה מיליון עותקים במדינה.
בשנת 2009, נודע כי האלבום נמכר בלמעלה מ-3.7 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד.
סומכוס
סוּמָכוֹס (מיוונית: Σύμμαχος, בן ברית) או סוּמְכוּס בן יוסף, היה תנא מהדור החמישי של תקופת התנאים. נחשב לתלמידו המובהק של רבי מאיר, מדבריו נותרו בידינו דברים ספורים, ומתוכם שנים משל רבי מאיר. המפורסמת שבהוראותיו היא "ממון המוטל בספק - חולקין", העומדת בניגוד לדעת שאר החכמים כי המוציא מחברו עליו הראיה.
סומכוס נחשב לתלמיד-חכם חריף, ונאמר עליו: לאחר פטירת רבו, רבי מאיר, למרות אי-רצונו של רבי יהודה ללמד את תלמידי רבי מאיר שנחשבו ל"קנתרנים", נדחק סומכוס לשיעורו, והתווכח בהלכה עם רבי יהודה.
שיטה נוספת ייחודית לסומכוס היא, שעל נזק הנגרם כתוצאה מצרורות יש לשלם את מלוא שווי הנזק ("נזק שלם") בניגוד לדעה המקובלת שיש לשלם רק את מחצית הנזק.
מסורת מאוחרת משנת 1896 מציינת את קברו של סומכוס, ברוריה ורבי נתן במתחם קבר רבי מאיר בעל הנס.
סיוע הומניטרי
סיוע הומניטרי הוא סיוע שמטרתו לתת מענה במקרי משבר הומניטרי כמו מחלות, חוסר מזון, אסונות טבע ועוד. הסיוע מתבטא, בדרך כלל, במזון יבש, מי שתייה, ציוד רפואי, תרופות וכוח אדם. סיוע יכול להתבטא גם באמצעי שיכון בסיסיים כגון מיטות ואוהלים, ביגוד, אמצעים היגיניים כמו שירותים כימיים ומקלחות שדה וציוד לתשתיות מים ואנרגיה (אספקת חשמל או דלק).
מדינות וגופים שונים ברחבי העולם שולחים סיוע הומניטרי לאוכלוסיות אשר לדעתם זקוקות לו. לעיתים הסיוע הוא רציף, בעקבות משבר מתמשך (לדוגמה, הרעב בסומליה), ולעיתים נקודתי בעקבות אירוע ספציפי (כמו רעידת אדמה, כגון זו שפגעה בהאיטי ב-2010). מגישי הסיוע מגוונים וכוללים מדינות מערביות לצד מדינות פחות מפותחות. גם מקומם של ארגונים ועמותות ישראלים וממשלת ישראל עצמה לא נפקד.
התפתחות היסטורית
אירועים ידועים של מתן סיוע הומניטרי כוללים הענקת עזרה לאוכלוסיות במצוקה במספר מדינות במהלך מלחמות נפוליאון בסוף המאה 18; קמפיין סיוע רב-מדיני ב-1846, במהלך הרעב הגדול באירלנד; וסיפורה של פלורנס נייטינגייל, אחות בריטית שבשנת 1854, במהלך מלחמת קרים, הגיעה עם אחיות נוספות לסייע לפצועים בבתי חולים צבאיים בעיירה טורקית, שם התנאים היו כה גרועים שמספר רב יותר של פצועים מתו ממחלות וזיהומים מאשר מהפציעות עצמן, וארגנה צוות מורחב של אחיות שטיפלו באלפי פצועים והצילו רבים מהם. פעולת לסיוע הומניטרי התרחשו בין היתר גם במהלך הרעב הגדול בצפון סין (1876–1879), כאשר דיפלומטים ומסיונרנים נוצרים וגופים בין-לאומיים לקחו חלק בפעולות עזרה לנזקקים. במקביל התרחש הרעב הגדול בהודו (1878–1876), עבורו גויסו כספי סיוע גם כן הודות להתארגנות בין-לאומית.
ייתכן שסיפורו ופועלו של השווייצרי ז'אן אנרי דינן הוא מהחשובים ביותר בהיסטורית הסיוע ההומניטרי: בשנת 1859 דינן, איש עסקים ולימים פעיל זכויות אדם הגיע לזירת קרב סולפרינו בסיומו – בו נהרגו 40,000 חיילים משני הצדדים ורבים נותרו פצועים בשטח – והזדעזע מהמחזות ומההזנחה של החיילים הפצועים ומהיעדר כל סיוע רפואי במקום. הוא החליט לעצור תוכניותיו ובמשך מספר ימים עסק בשכנוע האוכלוסייה המקומית לסייע בטיפול בחיילים ללא אפליה של לאום. כשהמהלך צלח, הוא החל לפעול לארגון פעולות סיוע רבי-מדיניות לפצועים במקומות נוספים. בשנת 1862 פרסם (במימון עצמי) ספר בו פירט את חוויותיו ורעיונת שהגה בתחום מתן עזרה שוויונית לפצועי מלחמה, אותו הפיץ לגורמים בעלי השפעה ברחבי אירופה, ויסודות אלו שימשו להקמת מספר ארגונים שהצטרפו לקריאה להסדיר את הנושא – ביניהם גם "הצלב האדום". בשנת 1964, נציגים מ-16 מדינות נפגשו על מנת להגיע להסכמות כלליות, ומיד אחר כך אמנת ז'נבה הראשונה נחתמה. זאת קבעה כללים למתן סיוע רפואי באזורי עימות, קביעת הנורמות במאבקים בין מדינות ופנים-מדינתיים, וכן את החובות המוטלות על הצדדים הלוחמים ועל וכלל המעורבים, הנייטרליות בטיפול, המותר והאסור. ארבע אמנות ז'נבה הן האמנות המרכזיות בתחום המשפט הבינלאומי ההומניטרי, ובמהלך השנים מרבית מדינות העולם הצהירו שיפעלו לפיהן.
במהלך המאה ה-20 בוצעו פעולות סיוע הומניטרי רבות. בשנות ה-80 המודעות לתחום גברה בעולם המערבי, עת שמפורסמים (כגון זמרים בעלי השפעה) קראו לאנשים ברחבי העולם לתרום ולעודד את ממשלותיהם לתמוך במאבקים גלובליים על ידי סיוע הומניטרי. כך למשל בוצעו פעולות סיוע במהלך הרעב באתיופיה (1983–1985), כמו גם במקומות נוספים באפריקה ובמדינות עולם שלישי.
מצבים הדורשים סיוע הומניטרי
סיוע הומניטרי נדרש במגוון מצבים, הכוללים אסונות טבע ו"אסונות מעשה ידי אדם". ביניהם ניתן למנות רעידות אדמה, שיטפונות, רעב קיצוני, עוני, התפשטות מחלה, היווצרות פליטים ומלחמות.
הסיוע ההומניטרי ניתן לרוב לטווח קצר, עד שתמיכה לטווח ארוך מתאפשרת מהמדינה עצמה או מגוף המופקד על המצב. מטרותיו העיקריות של הסיוע ההומניטרי הם הצלת חיים, הקלת סבל, ושמירה על זכויות האדם הבסיסיות. על כן, ניתן לרוב להבדיל בין המאפיינים של הסיוע ההומניטרי לסיוע בפיתוח, שנועד לטפל בגורמים החברתיים-כלכליים שעשויים להוביל למשברים ומצבי חירום (על עוצמת הקשר וההבדלים בין השניים קיים פולמוס).
אמצעים ואופן מתן הסיוע ההומניטרי
סיוע הומניטרי יכול להינתן במספר אופנים ופעולות:
אמצעים טכנולוגיים מייעלים את מתן הסיוע ההומניטרי. למשל, תצלומי לוויין מאפשרים לאתר אזורים לפני/אחרי אסון; שימוש ברשתות חברתיות דוגמת פייסבוק וטוויטר מאפשר העברת מסרים מהירה, כפי שבוצע למשל בהוריקן סנדי כאשר השתמשו בפלטפורמות אלו לצורכי העברת מסרים אודות נעדרים ונקודות שדורשות התייחסות דחופה; כלי חיזוי שונים מאפשרים להעריך את הסיכוי והצפי לאסונות; ומיקור המונים ובינה מלאכותית מסייעים בהפחתת פגיעה בבני אדם, בזכות מהלכי מנע כגון פינוי אוכלוסייה מבעוד מועד.
ארגונים
באופן רשמי, משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים (OCHA) אחראי על תיאום התגובות לאסונות, ותפקידו לוודא שהקהילה הבין-לאומית תעבוד בשיתוף פעולה ובאופן משלים במקרים אלו. עם זאת, לעיתים התיאום אינו מאורגן כראוי, ואף ישנה תחרות על "בלעדיות" במתן סיוע (וקבלת פרסום ותרומות בעקבותיו).
עובדים
על פי ALNAP, ארגון ובו חברים שלל ארגוני סיוע הומניטרי מרחבי העולם, ב-2008 עבדו כ-200,000 איש לערך בתחום זה: כ-50% מכלל העובדים בתחום עבדו בארגוני NGO (עצמאיים/ א-ממשלתיים); כ-25% עבדו באו"ם ובשלוכותיו; וכ-25% מסך העובדים עבדו בארגון הצלב האדום. סיוע הומניטרי ניתן לעיתים על ידי אנשים שאינם עובדים בשכר, למשל במצבי עזרה ראשונה כשחברי הקהילה המקומית (הנפגעת) וקהילות בתפוצות מגיעים לסייע. כמו כן, גופי הממשל המקומיים והארציים, צבאות, יחידים ואף חברות פרטיות מגיעים לעיתים לסייע.
אנשים העוסקים במתן סיוע הומניטרי (באופן חד-פעמי או קבוע) נמצאים לרוב בסביבה מאתגרת, הדורשים עמידות, אחריות וחשיפה למראות קשים. בשל כך, בריאות הנפש של חלק מהעוסקים במלאכה זו יכולה להיות מושפעת, דוגמת פוסט-טראומה המופיעה לאחר החזרה לשיגרה.
מימון
המימון הכספי לפעולות סיוע הומניטרי מגיע לרוב ממדינות מערביות (כאחוז מהתקציב שנקבע על ידי הממשלות, קרי כספי מיסים), כמו גם מחברות ואנשים פרטיים שתורמים לארגונים בהם תומכים.
בין היתר, כטריליון דולר לכל הפחות הושקעו במדינות ביבשת אפריקה במהלך חמשת העשורים האחרונים (נכון ל-2009).
ישראל וסיוע הומניטרי
מאז שנת 1980, העניקה מדינת ישראל סיוע הומניטרי ללמעלה מ-140 מדינות. צוותי סיוע הומניטרי ישראליים הם פעמים רבות בין הראשונים להגיע למקומות שמתחוללים בהם משברים הומניטריים ברחבי העולם, למשל בעקבות רעש האדמה ההרסני שפקד את נפאל ב-2015, אז שיגרה ישראל משלחת סיוע צה"לית של 260 איש, או כאשר שלחה 100,000 מנות מזון מרוכז מציל חיים למדגסקר באותה שנה, ועוד. כמו כן, ישראל מעניקה לפעמים טיפולים רפואיים לאזרחי סוריה שנפצעו במלחמת האזרחים בארצם ומגיעים לגדר הגבול בבקשה לעזרה.
מש"ב, הסוכנות לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ, אמונה על תיאום התכנית הרשמית לסיוע הומניטרי שמגישה מדינת ישראל. בשנת 2003 עמד תקציב סיוע החוץ של מדינת ישראל (מוגדר כ-ODA – Official development assistance, ולא כלל הוצאות עבור קליטת העלייה), על 22.8 מיליון דולר, מתוכם כ-12 מיליון דולר למש"ב. בשנה זו פעולות מש"ב בוצעו ב-109 מדינות בכל היבשות, ועסקו בסיוע בתחום החקלאות, לרבות פרויקטים הדגמתיים, הדרכות בארץ ובחוץ-לארץ, פיתוח אזורי וקהילתי, נושאי בריאות ורפואה לרבות הדרכות, הקמת יחידות רפואיות, סיוע בעקבות אסונות טבע ופעולות בתחום החינוך. בשנת 2004, ביצע מש"ב 77 קורסים מקצועיים בשלוחותיו השונות בישראל, וצוותי מומחים ישראלים נשלחו לפעולות הדרכה קצרות של מספר ימים שהתקיימו בשטח ברחבי העולם. נוסף על כך, נערכו 109 שליחויות ייעוץ של מומחים ישראלים, והגוף הדריך כ-8,000 איש (הדרכות שכמה ממשתתפיהם בעבר הגיעו למשרות בכירות בממסד הממשלתי של ארצות מוצאם). ההקצבה הכוללת לסיוע חוץ עמדה בשנת 2003 על 0.086% מהתוצר הלאומי הגולמי של ישראל (לרבות פעילויות הקשורות לקליטת עלייה).
סטנדרטים
ארגוני סיוע שונים פועלים לקביעה ושיפור הסטנדרטים בכל הקשור לעשייה הומניטרית, תוך הכרה באמנות ז'נבה. ארגון CHS, שהקימו יחדיו ארגונים מובילים בתחום, ייסד מסמך הצהרות מחודש שנועד לשימוש לעוסקים במקצוע, הנוגע לאמות מידה הראויות, הגברת השקיפות והמידע לתומכים/תורמים, הקשבה לבקשות ותלונות של מקבלי הסיוע עצמם, הזכות לחיים ולכבוד האדם, הבחנה בין אנשי לוחמה ואלו שאינם, עקרון אי-החזרה ועוד.
אתגרים וביקורת
התנהלות העוסקים בסיוע ההומניטרי הבין-לאומי ספגה ביקורת לא מבוטלת לאורך השנים. ישנם הטוענים, כגון הכלכלנית דמביסה מויו, שהסיוע ההומניטרי אינו דרך יעילה לסייע למדינות עולם שלישי כפתרון לבעיות עוני, שכן בטווח הארוך מצבם של מדינות שקיבלו סיוע לא השתפר, והתלות בו גברה עם הזמן, ולכן עדיף להתמקד בסיוע בפיתוח.
מספר חוקרים המכירים בחשיבות מתן סיוע הומניטרי, טוענים שבפועל התנהלות של ארגונים רבים מהתחום ראויה לגינוי: לדידם, הסיוע ההומניטרי במערב רווי בשחיתות, ונשען על שימור המצב הקיים לצורך המשך קבלת תרומות, כ"תעשייה" המונעת מכספי שוחד בכל שלבי הסיוע. העיתונאית ההולנדית לינדה פולמן, שעבדה בתחום הסיוע ההומניטרי במשך שנים, טוענת בסיפרה "תעשיית החמלה" שמאות ולפעמים אלפי עמותות מוקמות לאחר טרגדיות הומניטריות, מגייסות כספים ללא שום פיקוח או שקיפות, וגונבות כספים אלו על ידי הגדלה פיקטיבית של מספרי העובדים שמקבלים משכורות, מתן משכורות מנופחות, חוזים עם מקורבים ועוד. ארגונים רבים לא בוחלים באמצעים לצורך גיוס תרומות: במאמר שפורסם בכתב העת לנסט ב-2010, נכתב שסוכנויות סיוע (aid agencies) גדולות פעולות באופן הדומה לתאגידים עסקיים, עם "אובססיה" לגיוס כספים, והופכות את הכיסוי התקשורתי למוקד עיקרי בפעולות שלהן, כולל שיווק ותיעדוף צילומים של אירועים גרפיים שלאו דווקא מייצגים את המציאות (מניפולציה) על פני עזרה ממשית, על מנת לגייס כספים נוספים. בנוסף ישנם מאבקים על קרדיט ותחרות מול ארגונים אחרים בגיוס תרומות במקום עבודה בשיתוף פעולה. פולמן ביקרה בחריפות את התנהלותם של ארגונים ואנשים רבים מהתעשייה; למשל, באפגניסטן במהלך המלחמה בטרור ובטליבאן בין השנים 2001–2008, כ-15 מיליארד דולר כספי סיוע הומניטרי שהוקצו על ידי מספר מדינות לאפגניסטן בוזבזו באופן לא מבוקר, ו"לא ברור איפה הכסף ... התוצאה היא הזרמה של מיליארדי דולרים וחשד להונאה"; הכלכלן זוכה פרס נובל ג'וזף שטיגליץ ביקר אף הוא את ההתנהלות התקציבית בנושא. פולמן מצביעה גם על הוצאות מיותרות, למשל בסיוע האמריקאי לעיראק טענה שמחצית מהכסף שהאמריקאים הוציאו על סיוע הומניטרי, שימש לאירוח ומחייה של הצוותים שפעלו שם.
כמו כן, ארגוני סיוע שונים ספגו ביקורת כאשר בחרו לשתוק אל מול אסונות; ייתכן שהמקרה הידוע ביותר הוא כאשר הצלב האדום סירב להתערב במהלך השואה. מנגד, מבקרים טוענים שיש מקרים שמדינות כן פועלות ומעניקות סיוע, אך הדבר נעשה תוך ניצול הנייטרליות למראית עין בלבד, וגופי הסיוע ההומניטרי משתמשים בהזרמת כספי הסיוע לקידום פוליטי. ישנה הסכמה בין המבקרים שלמניעת השחיתות חשיבות עליונה במתן סיוע הומניטרי נאות.
אווה-ליסה מנר
אֵוָה-לִיסָה מַנֶּר (בפינית: Eeva-Liisa Manner; 5 בדצמבר 1921 הלסינקי, פינלנד – 7 ביולי 1995 טמפרה, פינלנד) הייתה משוררת, סופרת, מתרגמת ומבקרת ספרות וקולנוע פינית.
במשך כחמישים מתוך שנות חייה פרסמה בסך הכול שנים-עשר ספרי שירה, ארבע יצירות סיפורת וכן כמה וכמה מחזות, תסכיתים, מסות, מאמרים, ביקורות ויצירות שתרגמה מהשפות שידעה, ובכללן סיפורת, שירה ומחזות.
ביוגרפיה
אחרי מות מנר שב והתפרסם חלק הארי של מכלול יצירתה בצירוף כמה וכמה יצירות מן העיזבון. לפרסום יצירות אלה אחראית בראש ובראשונה החוקרת המובהקת ביותר של יצירת מנר, טולה הוקה שדאגה ללקט ולערוך בין השאר קובץ ובו רוב שירי המשוררת ומכלול תרגומיה, קובץ של יצירותיה בסיפורת וכן אסופות של מכתבים, מסות ומאמרי ביקורת, שרק חלק מהם התפרסם כבר בימי חייה של מנר. אווה-ליסה מנר נתפסת בארץ הולדתה כאחת מגדולות המשוררות שכתבו בפינית במאה העשרים. אף שנולדה בבירת פינלנד, מנר גדלה בעיר ויבורג שבקרליה (חבל היסטורי), באזור שלפני מלחמת העולם השנייה היה חלק מפינלנד וכיום שייך לרוסיה. אם המשוררת מתה מייד לאחר הולדת בתה, ומנר גדלה והתחנכה, בלי אחים ואחיות, בבית הורי אימהּ. סבה וסבתה היו זוג עירוני מבוגר, נוצרים אדוקים שלפני מלחמת העולם השנייה היו מועסקים שנים אחדות ברוסיה. הן תפיסת עולמם והן אורח חייהם השפיעו לא מעט על ילדוּתה של המשוררת, ילדוּת מיוחדת במינה, שהשליכה במידת-מה על התעניינותה של מנר בשאלות אמונה בהמשך חייה. אל אביה – העורך הספרותי, המתרגם והמחזאי לאו מנר – לא התוודעה המשוררת אלא לאחר שהתבגרה. בבית הספר היסודי ובתיכון לא הייתה מנר תלמידה מצטיינת במיוחד, ומעולם לא עלה בידה להשיג תעודת בגרות. במקביל להמשך לימודיה בתיכון ערב עבדה, ואף שהתקבלה ללימודים בבית ספר מקצועי לאומנויות, נאלצה לנטוש גם לימודים אלה בגלל האילוצים הרבים שנבעו מעבודתה ומלימודיה האחרים. מחמת המלחמה שניטשה בין פינלנד לבין ברית המועצות, ובעקבות פינויה של העיר ויבורג מתושביה הפינים, חזרה מנר לגור בהלסינקי, עיר הולדתה.
בתחילת דרכה כיוצרת מילאו בכתיבתה תפקיד חשוב ביותר אותו פינוי, הזעזוע מחוויות המלחמה וההרס הנורא בעיר, שהמשוררת בילתה בה את מרב שנותיה עד פרסום ספר שיריה הראשון. שמו הסופי של ספר הביכורים שראה אור בשנת 1944, "שחור ואדום", מצביע, בין השאר, על החלק המוקדש בו לאירועי המלחמה. רוב שירי הספר מבליטים את הטראומה האישית והלאומית הקשה שאירעה בעקבות אובדן מחוזה המזרחי של פינלנד לטובת ברית המועצות, אולם דווקא ההנגדה הברורה בין ספר הביכורים האקספרסיוניסטי והספר הסימבוליסטי שבא אחריו, "כמו רוח או ענן" (1949), לבין ספריה המאוחרים יותר של מנר מוכיחה מה אדירה הייתה התמורה הרעיונית, המבנית והצורנית שהצליחה המשוררת לחולל בלי משים בשירת פינלנד למן אמצע המאה ה-20 ואילך.
בתחילת שנות החמישים עזבה מנר את הלסינקי ועברה לחיות בעיירה הקטנה אוריווסי שבדרום-מערב פינלנד. רק לאחר פרסום ספרה השלישי, "המסע הזה" (1956), יצירה מהפכנית ופורצת דרך במודרניזם הפיני, ובעקבות זכיית המשוררת במקום חשוב ומרכזי בקרב היוצרים הפינים בני זמנה, עברה מנר לגור בטמפרה. אולם מגוריה בעיר זו לא ממש סייעו לה להשתלב חברתית – לא בקֶרב בני גילה וגם לא בקֶרב חבורת המשוררים והמשוררות שחיו, יצרו ופעלו באותה תקופה במערב פינלנד. מתוך בחירה אישית העדיפה מנר לבלות דווקא בבדידות את רוב חייה הבוגרים, וכאדם שהקדיש את רוב זמנו לכתיבה, סיגלה לעצמה את ההרגל להתמסר לעבודה בלילות ולישון בימים. חרף יחסי הידידות האמיצים שעלה בידה לרקום עם הסופר אוסקר פרלנד ועם אשת העסקים שרה הילדן, ועל אף התאהבותה העזה, החד-פעמית והבלתי-ממומשת במרצה ללשון ולחינוך שהייתה לה לחברה קרובה, מנר לא חייתה מעולם במסגרת של זוגיוּת. כאדם מופנם שעיקר חיי הרוח העשירים והנסערים שלו מתנהלים עמוק בתוך נפשו, לא הרבתה בשום שלב משלבי חייה להתרועע עם הבריות, ותמיד הקפידה לשמור בקנאות על פרטיותה. בסוף שנות הארבעים של המאה ה-20 גרמו לה אילוצי פרנסה לכלכל את עצמה בעיקר מתרגום ספרות, לרוב תרגומם של מחזות תיאטרון ותסכיתי רדיו. במקביל לכך כתבה שפע ביקורות על ספרות וקולנוע בכתבי-עת ובעיתונים. במשך כחמישים שנות פעילותה הספרותית הענפה הגיעה מנר בפינלנד לא רק לתהודה ציבורית נרחבת, אלא אף זכתה ביותר מעשרים פרסים ספרותיים יוקרתיים. אף על פי כן, למן תחילת העשור הרביעי לחייה ואילך העדיפה לחלק את זמנה בין ארצה לבין ספרד. היא בילתה את רוב עיתותיה בספרד ברובע צ'וריאנה, פרבר של העיר מאלגה שבמחוז אנדלוסיה.
יותר מכול מאפיין את שירתה של מנר שימוש מקורי וייחודי בשפת סמלים עשירה ורבת דקויות, המצביעה על קשרים עמוקים והדוקים עם עולם הטבע, המיתולוגיה והמוזיקה. בשירי מנר נהפכים חושי הריח והראייה, המישוש, השמיעה והטעם לחלק אינטגרלי מהלשון, מהשפה המסייעת לקוראים לחשוב, להיזכר, להבין, להפנים ולהטמיע. כבר באמצע שנות החמישים, אולם אף יותר מכך למן תחילת שנות השישים ואילך, הפליאה שירת מנר לשלב בדרך שלא היה לה אח ורע לפניה, גרוטסקה ביחס לקיבעונות דתיים ופוליטיים עם כתיבה לירית חריפה באמירתה ומדויקת בלשונה. ברבות מתפיסותיה החדשניות והמהפכניות של מנר ובאחדות מתובנותיה הרגישות, בראש ובראשונה בענייני אקולוגיה ותאולוגיה, הקדימה בהרבה את זמנה ביחס לתפיסותיהם חסרות המעוף של בני זמנה ולראיית עולמם המיושנת של סובביה.
הממד הנוסף ששירה זו הצליחה לגלם במרוצת השנים, בעקיפין ולפעמים גם במישרין, הוא הממד הפוליטי. מנר בשום פנים ואופן לא הייתה אשת ימין או שמאל במובן המקובל של המילה, אף כי יצירתה בחלקה פוליטית מאוד. בתור אדם שחי מתוך בחירה רוב ימיו בשוליים, ולכן גם נרתע מחיבוק ההמון לא פחות מאשר מהתנפלות האספסוף, ניכר בה בבירור שגילתה עניין ער בקצוות, במשיכה אליהם ובהליכה שיטתית על פי התהום. לכן אין שום תמה שגם המרכז הפוליטי, אותו שום-כלום שמניעיו הם תכופות סתגלנות תועלתנית ועמעום גבולות ברורים, לא דיבר לליבה כלל ועיקר. עם זאת בחלק ניכר מיצירתה הלא-מגויסת-כביכול הביעה עמדה בגנות הדורסנות ולטובת אותם חסרי ישע שזכויותיהם נרמסות תדיר ללא הנד עפעף.
במרוצת השנים הרבתה המשוררת לשוב ולשכתב לא מעט משיריה, ובאסופה המקורית שתכליתה הייתה לשטוח בפני קהל הקוראים הפיני את מכלול יצירת מנר, בחרה העורכת להביא אחדים משיריו של הספר ביותר מגרסה אחת. חלקים נרחבים משירת מנר ואף מיצירתה בסיפורת תורגמו לשפות זרות והקנו למשוררת מקום של כבוד לא רק במולדתה, אלא גם באחדות מארצות אירופה האחרות. על קורות חייה כתבה המשוררת והסופרת הלנה סינרוו רומן מיוחד, "בבית המשוררת" שמו, וספר זה זיכה את הכותבת בשנת 2004 בפרס פינלנדיה, הפרס היוקרתי ביותר שניתן בפינלנד לכותבי סיפורת. יתרה מזאת, עשור אחד בלבד לאחר מותה של המשוררת הוקמה במולדתה אגודה הקרויה על שם אווה-ליסה מנר (Eeva-Liisa Manner -seura). אגודה זאת נוהגת להעניק למשוררים מצטיינים פרס על מפעל חיים, וכמו כן היא מרבה לעודד ולטפח את שימור מורשת יצירת מנר בקרב הציבור הרחב. עשרים שנה לאחר מות המשוררת החליטה מועצת העירייה של העיר טמפרה לקרוא ע"ש המשוררת את הכיכר שבקרבת הבית ששימש למנר מעון קבע במשך רבות משלושים שנות חייה האחרונות.
איוואן קלאייב
איוואן קלאייב (ברוסית: Иван Платонович Каляев; 24 ביוני 1877 - 10 במאי 1905) היה משורר רוסי, מהפכן וחבר במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. קלאייב התנקש בחייו של סרגיי אלכסנדרוביץ' רומנוב והוצא להורג על כך.
ביוגרפיה
קלאייב נולד כבן לקצין משטרה בוורשה. החל משנת 1897 הוא למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג והשתתף במחאות הסטודנטים. הוא נכלא, גורש מהאוניברסיטה וגורש ליקטרינוסלב. עם חזרתו הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, שאז עוד לא היו מחולקים לבולשביקים ומנשביקים, אבל עזב את המפלגה, כי לא הייתה מהפכנית מספיק לטעמו. הוא עבר ללבוב ולמד באוניברסיטה שם. הוא חיפש קשר עם מהפכנים שהגיעו מרוסיה. זמן קצר לאחר מכן הוא נעצר בברלין בגלל אחזקת ספרות מהפכנית שהייתה מיועדת לרוסיה. ממשלת גרמניה הסגירה אותו לרוסיה, שם ישב שוב בכלא וגורש לירוסלבל. שם הוא הכיר את הסוציאל-רבולוציוניים והשתכנע שמעשי טרור יקדמו את מטרתו. הוא פגש את יונה אזף ושכנע אותו, שהוא מוכן לפעולה.
קלאייב השתתף בהתנקשות בשר הפנים ויאצ'סלב פלבה, והקורבן הבא תוכנן להיות סרגיי אלכסנדרוביץ' רומנוב. ההתנקשות תוכננה ל-15 בפברואר 1905. רומנוב נסע להופעה בתיאטרון בולשוי, ועל קלאייב הוטל להשליך פצצה לכרכרה כשרומנוב יתקרב לתיאטרון. שניות ספורות לפני הטלת הפצצה הוא הבחין באשתו אליזבת, נסיכת הסה ובילדים בכרכרה וביטל את תוכניתו. יומיים לאחר מכן הוא הרג אותו ואת הרכב קרוב לקרמלין. הוא נעצר מיד, כי לא התכוון להינצל. כמה ימים לאחר מכן ביקרה אותו אלמנתו של רומנוב. היא ניסתה לשכנע אותו להתחרט על מעשיו, אך הוא סירב. בבית המשפט הוא אמר:
"איני מואשם, אני שבוי. אנחנו במלחמה. אתם נציגי ההון והכוח, אני נוקם העם, סוציאליסט ומהפכן."
קלאייב הוצא להורג במבצר שליסלבורג ב-23 במאי. ההתנקשות ובעיקר ההיסוס בניסיון הראשון היוו השראה עבור אלבר קאמי ברומן "הצודקים" (1949).
בועית
בביולוגיה, בועית (וסיקולה אנגלית: Vesicle) היא אברון בתוך הציטופלסמה של התא, המוקף בממברנה ומכיל חומרים שונים. תפקידי הבועית כוללים אחסון, שינוע תוך תאי, עיכול, העברת מידע, הפרשה וסילוק מים עודפים.
היסטוריה של איחוד האמירויות הערביות
איחוד האמירויות הערביות היא מדינה בחצי האי ערב, הממוקמת על החוף הדרום-מזרחי של המפרץ הפרסי והחוף הצפוני-מערבי של מפרץ עומאן. איחוד האמירויות הערביות מורכבת משבע אמירויות והיא נוסדה ב-2 בדצמבר 1971 כפדרציה. שש מתוך שבע האמירויות (אבו דאבי, דובאי, שארג'ה, עג'מאן, אום אל קיווין ופוג'יירה) התאחדו באותו תאריך. השביעית, ראס אל-ח'ימה, הצטרפה לפדרציה ב-10 בפברואר 1972. שבע האמירויות נודעו בעברן כ"חוף שביתת הנשק", בעקבות הסכם של ההנהגה המקומית מול האימפריה הבריטית במאה ה-19.
ממצאים ארכאולוגיים שנחשפו באיחוד האמירויות מציגים היסטוריה ארוכה של מגורים אנושיים וסחר אזורי, כולל עם מסופוטמיה. מספר שבטים התיישבו באזור זה, גם לאורך החוף וכן בפנים הארץ. במאה השביעית השבטים המקומיים עברו תהליך של איסלאמיזציה.
מר עולם
מר עולם (באנגלית: Mister World) היא תחרות יופי בינלאומית לגברים הנערכת משנת 1996. התחרות נערכת על ידי ג'וליה מורלי וארגון מיס עולם. התחרות אינה נחשבת כאירוע שנתי ונערכה במועדים שונים ובמרווחי זמן משתנים.
היסטוריה של איחוד האמירויות הערביות
כמה פלישות וקרבות עקובים מדם התרחשו לאורך קו החוף הנוכחי של האמירויות, כאשר הפורטוגלים, תחת הנהגתו של אלבוקרקי, פלשו לאזור. עימותים בין הקהילות המקומיות לבין הבריטים הובילו לפשיטות בריטיות על ראס אל-ח'ימה ב-1809 ושוב ב-1819, והמחלוקת נפתרה לבסוף על ידי סדרת הסכמים של הבריטים מול ההנהגה המקומית ב-1820. הסכמים אלו נתנו למקום את הכינוי "חוף שביתת הנשק", וכמו כן, ב"הסכם השלום הימי הנצחי", שנחתם ב-1853, החלה תקופה של שלום ושגשוג יחסיים לאורך החוף - מה שנמשך עד שנות השלושים, עם התמוטטות הסחר בפנינים, שהוביל לקשיים משמעותיים בקרב קהילות החוף.
החלטה בריטית, שננקטה בתחילת 1968, לסגת ממעורבותה במדינות "חוף שביתת הנשק", הובילה להחלטה להקים פדרציה. ההחלטה סוכמה בין שני השליטים המשפיעים ביותר: שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן מאבו דאבי ושייח רשיד בן סעיד אאל מכתום מדובאי. השניים הזמינו מנהיגים מקומיים נוספים להצטרף לפדרציה. בשלב מסוים נראה היה כי בחריין וקטר יצטרפו גם הם לאיחוד, אך בסופו של דבר הן החליטו על עצמאות נפרדת.
מר עולם
ישראל בתחרות
בשנת 1996 החל שבועון לאשה לערוך תחרות יופי לגברים שנקראה "הגבר הישראלי" ובה הזוכה ייצג את ישראל בתחרות מר עולם, ב-1996 הזוכה היה צפריר בן צבי, ב-1997 הזוכה היה אלעד מדני וב-2000 ייצג את ישראל בתחרות ערן אליהו.
היסטוריה של איחוד האמירויות הערביות
כיום, איחוד האמירויות הערביות הוא מדינה מודרנית המייצאת נפט ובעלת כלכלה מגוונת מאוד, כאשר דובאי בפרט מתפתחת למרכז עולמי של תיירות, קמעונאות ופיננסים, וכן היא ביתו של הבניין הגבוה בעולם, והנמל הגדול ביותר מעשה ידי אדם.