cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קטלוניה
העימות עם ספרד לעצמאות בימינו
ב־9 בנובמבר 2014 נערכה הצבעה בפרלמנט הקטאלני בדבר קיום משאל עם בנושא היפרדות קטלוניה מספרד, בו הצביע רוב בעד קיומו. למשאל העם אין מעמד חוקי בספרד, ומנהיג המפלגה שיזם את המשאל מועמד למשפט בעטיו. בבחירות שנערכו בספטמבר 2015, זכו הבדלנים ברוב גדול בפרלמנט הקטלוני.
ב־1 באוקטובר 2017 נערך משאל עם על עצמאות מספרד, בו השתתפו 42% מתושבי קטלוניה והוא נערך בצל עימותים בין משטרת ספרד והקטלונים, ו־844 אזרחים נפצעו. בסיום ספירת הקולות הודיעה הממשלה הקטלונית כי 90 אחוזים הצביעו בעד עצמאות, עם שיעור הצבעה של 42.34%. המשאל הורכב על ידי המפלגה הקטלונית האירופאית-הדמוקרטית (PDeCAT), השמאל הרפובליקני של קטלוניה (ERC), ועצמאיים אחרים, עם הסכם תמיכה עם מפלגת השמאל הפרו-קטלאנית PAC. מפלגות האופוזיציה החרימו את המשאל, וטענו שאין לו בסיס, כי חוקי קטלוניה דורשים רוב של שני שלישים בפרלמנט המקומי לכל שינוי במצב החוקי והמדיני של האזור. בית המשפט החוקתי של ספרד פסק כי המשאל אינו חוקתי וממשלת ספרד הודיעה כי אינו לגיטימי ולא תכיר בו, משום שחוקת ספרד אינה מאפשרת לשום אזור לקיים משאל לעצמאותו ללא הסכמת מדריד. קיומו על ידי הממשלה הקטאלונית הובילה למשבר חוקתי בספרד.
ב-10 באוקטובר 2017, נשיא החבל הודיע כי הוא משהה את הכרזת העצמאות לצורך משא ומתן עם ממשלת ספרד.
נשיא החבל בזמן הכרזת העצמאות, קרלוס פוג'דמון ברח לבלגיה ואחר כך לגרמניה, שם נעצר ושוחרר לאחר כחודש.
ב-21 בדצמבר 2017 נערכו שוב הבחירות לפרלמנט של קטלוניה והמפלגות הבדלניות, שדורשות עצמאות, שמרו על כוחן ונותרו המפלגות הגדולות ביותר.
באוקטובר 2019 שוב פרצו עימותים בעקבות משפטם של מנהיגי המחאה שערכו את משאל העם שנתיים קודם.
משטר
הגוף השולט בקטלוניה מכונה ה"ז'נרליטט" (Generalitat) והוא מורכב מפרלמנט, מנשיא וממועצה מנהלת. בפרלמנט, שנבחר על ידי כל תושבי קטלוניה, יש 135 חברים והוא משמש כמועצה המחוקקת. הנשיא והמועצה המנהלת משמשים כממשלה בת 16 משרדים שאחראים על תרבות, על סביבה, חינוך, על תקשורת, על תחבורה, ועל משטרה מקומית. מ-30 באוקטובר 2017 ועד 14 במאי 2018, פעילות הז'נרליטט הושהתה והשליטה על החבל הייתה בשליטה ישירה של ממשלת ספרד. במאי 2018 נבחר ז'ואקים טורה לנשיא הנבחר של קטלוניה.
בנושאים כמו בריאות, חינוך ומשפט הז'נרליטט היה בעל מעמד לצד הממשלה הספרדית. בתחום המשפט לדוגמה, המערכת המשפטית הספרדית מחשיבה את חוקי המשפט האזרחי הקטלאני ולא את הספרדי. עד להשתלטות הספרדית, אחד התחומים שנשארו באופן בלעדי בידי השלטון המרכזי היה התחום המוניטרי.
גאוגרפיה
בקטלוניה שלושה אזורי נוף עיקריים:
קטלוניה מורכבת מארבעה מחוזות, שכל אחד מהם נקרא על שם העיר הראשית בו:
אטימולוגיה
השם קטלוניה נוצר מחיבור שמם של שני עמים נודדים שישבו במחוזות אלה בתקופה מסוימת בהיסטוריה, הגותים והאלאנים. חיבור של גוט־אלאן יצר צליל דומה לקטלן ומכאן קטלניה.
יהדות קטלוניה
נראה כי היהודים הראשונים הגיעו לקטלוניה שבספרד זמן לא רב לאחר חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירה. בתקופת הראשונים הייתה קטלוניה מרכז יהודי, והיו בה גדולי תורה רבים. שיא תפארתה היה במאות ה-12, ועד 14, בהן שגשגו שני מרכזי תורה חשובים בברצלונה ובג'ירונה. יהדות קטלוניה פיתחה מאפיינים ייחודיים, שכללו סידור תפילה משלה (נוסח קטלוניה), מנהגים ומסורת פסיקת הלכה.
בעקבות פרעות קנ"א (1391) והגירוש בשנת 1492 נאלצו היהודים שלא התנצרו להגר לאיטליה, לאימפריה העות'מאנית, לצפון אפריקה ולארץ ישראל.
בשנת 1869 בוטל צו הגרוש, וישיבת היהודים בספרד הפכה לאפשרית מבחינה חוקית, ובזרם דק החלו יהודים להגיע ולהתיישב בה מחדש.
כיום מהווים היהודים פחות מאחוז מהאוכלוסייה המקומית בקטלוניה ובספרד כולה.
יהדות ברצלונה
העדויות הראשונות על התיישבות יהודית משמעותית בברצלונה הן מן המאה ה־9 לספירה. בתקופה זו החלה להתבסס בעיר קהילה יהודית גדולה אשר קברה את מתיה על גבעה סמוכה, הנודעת היום כמונז'ואיק (הר היהודים). מאותה תקופה יש עדויות על חילופי מכתבים בין חכמי ברצלונה לגאוני בבל, ובהם רב עמרם גאון.
במהלך השנים התבססה והתרחבה הקהילה ומנתה אלפי בני אדם. היא גם הפכה למרכז תרבותי ודתי יהודי והוציאה מתוכה רבנים חשובים כמו רבי שלמה בן אברהם אבן אדרת (רשב"א) (1235–1310) יליד העיר, שנחשב לגדול חכמי התורה בספרד בתקופת הראשונים ומגדולי חכמי ישראל שבכל הדורות. כן התגורר בעיר רבנו אהרן הלוי מברצלונה (הרא"ה), ולמדו ופעלו בה רבי יום טוב בן אברהם אשבילי (ריטב"א), רבי נסים בן ר' ראובן (הר"ן) ורבי שמואל הסרדי.
בימי הביניים התנהל ויכוח ברצלונה בעיר בין רמב"ן ליהודי מומר. טקסט הוויכוח נכתב ב'ספר הוויכוח' של הרמב"ן.
ההידרדרות במצבם של יהודים החלה עם התפשטות המגפה השחורה ב־1347, כאשר כמו במקומות נוספים האשימו אותם בהפצתה. ההמונים צבאו על הקאל (הגטו היהודי) ואיימו לערוך פרעות ביהודים. שומרי המלך הגנו על שערי הרובע אבל לא על יהודים שעקב עיסוקם יצאו מהרובע.
ב־1391 החריב המון מוסת על ידי הכנסייה את הקאל כולה וטבח בתושביה, ועל חורבות בית הכנסת הוקמה כנסייה בה הוכרחו הניצולים הבודדים להתנצר. ב־1397 הכריז המלך על ביטול החודריה. מאז הוחרפו רדיפות היהודים, עד שב־1492 כחלק מגירוש ספרד גורשו שארית היהודים מברצלונה.
בקירות ארמון המושל, מול מבנה האינקוויזיציה לשעבר, נמצאות עד היום מצבות כתובות בעברית, שכנראה נלקחו מבית הקברות היהודי מונז'ואיק. מצבות יהודיות נמצאות גם במוזיאון המבצר שם.
בית כנסת בקומת מסד המיוחס לרשב"א נמצא וחודש לאחרונה ברובע היהודי בברצלונה ולמולו בית מגורים המיוחס לרשב"א. כמו כן קיים מוזיאון עירוני של הרובע היהודי – 'the call'.
היישוב היהודי בברצלונה חודש רק בראשית המאה ה־20 לאחר שהתיישבו בה יהודים מטורקיה, יוון, ארצות הבלקן וצפון אפריקה, והאוכלוסייה גדלה כשקלטה פליטים ממזרח אירופה שהגיעו אליה במלחמת העולם הראשונה ולפני מלחמת העולם השנייה. מאז ועד היום חלו עליות וירידות באוכלוסייה היהודית, אולם נשמר רצף התיישבות. לאורך השנים נבנו מוסדות קהילתיים יהודים. בשנת 1965 הרב ד"ר סלומון בן שבת התמנה לרב ראשי של העיר ושירת בתפקיד מספר שנים. כיום מתגוררים בברצלונה בין 3,500 ל־5,000 יהודים בשלוש קהילות עיקריות: אורתודוקסית, רפורמית וחב"ד, וזוהי הקהילה היהודית הגדולה בספרד.
יהדות ז'ירונה
הקהילה היהודית בז'ירונה נוסדה בשלהי המאה ה־9 ובשיאה הייתה השנייה בגודלה בקטלוניה. תיעוד ראשון בכתובים לגביה קיים בתעודות העוסקות בגביית מיסים מ־1002. ב־1160 קיבלו בני הקהילה היתר להתיישב ולסחור מחוץ לחומות העיר. באזור העיר העתיקה קיימים שרידי מקווה טהרה ובית עלמין.
היהודים התגוררו ברובע היהודי הקרוי קאל “El Call” (נגזר מן המלה הלטינית Callis שפירושה סמטה או רחוב), כפי שנקראו גם יתר הקהילות היהודיות בתחומי כתר אראגון. במאות ה־12 וה־13, בתקופת "תור הזהב" היא אף הפכה לאחד ממרכזי התרבות היהודית החשובים בספרד, והתפתחה בה מסורת קבלית ורוחנית רבת השפעה. בין החכמים הבולטים בעיר נמנה הרמב"ן, שגם כיהן כרב הראשי של העיר ושל קטלוניה כולה, וכן רבנו יונה, שאף כונה על שם עירו "גירונדי". במהלך המאה ה־13 מנתה הקהילה 1,000 נפשות ובניה השתלבו במנגנון הפקידות הציבורית שבעיר וקיימו קשרי מסחר ענפים עם ערי האזור ובכללן בסלו וברצלונה. בשלהי המאה ה־13 החלו רדיפות יהודים ובהמשך, ב־1331 נערכו פרעות ברובע היהודי. עם זאת ב־1306 קלטה הקהילה יהודים שגורשו מצרפת.
ב־1391 התעצמו הרדיפות על רקע דתי, כאשר המון מוסת של איכרים פרע בבני הקהילה ומתועדים עשרות רבות מבני הקהילה אשר סירבו להמיר את דתם ונרצחו וכן החרמת רכוש ומבני ציבור. ב־1415 הושבו לבני הקהילה בית הכנסת והמקווה. במהלך המאה ה־15 הגיע לשיאו תהליך דעיכת הקהילה אשר לווה ברדיפות בלתי פוסקות, צמצום שטחו של הרובע היהודי, מגבלות כלכליות הולכות וגוברות והמרות דת. עם פרסומו של צו הגירוש ליהודי ספרד, התגוררה בעיר קהילה מצומצמת וב־2 באוגוסט 1492 עזבו בני הקהילה את העיר לבלי שוב.
ברובע הגותי שבעיר העתיקה שוכן "המוזיאון היהודי" (Museu d'història dels Jueus) המנציח את זכרה של הקהילה היהודית בעיר ובקטלוניה כולה. חלק מצאצאי מגורשי ז'ירונה נושאים את שם המשפחה גירון ועלו לישראל בעיקר מהבלקן.
מוצאו של כל לוי הנושא את שם המשפחה הורוביץ (לצורותיו השונות –, , גורוויץ' ועוד) הוא קרוב לוודאי מז'ירונה.
יחסים עם ישראל
בנובמבר 2011 הגיעו לביקור בירושלים, לחיזוק היחסים עם ישראל, אוריאול פוז'ול, בכיר במפלגת קונברז'נסיה ("האיגוד הדמוקרטי של קטלוניה") ומספר יועצים ואנשי עסקים. הם נפגשו, בין השאר, עם נשיא המדינה שמעון פרס, סיירו בעיר העתיקה, במזרח ובמערב ירושלים.
מקאסאר
מקאסאר היא בירת מחוז דרום סולאווסי באינדונזיה. עיר הנמל משתרעת על פני כ-200 קמ"ר בדרום-מערב האי סולאווסי, על שפת מצר מקאסאר. בין 1971 ל-1999 שינה משטר סוהארטו את שם העיר לאוג'ונג פנדאנג (Ujung Pandang), על שמה של מצודה שהייתה קיימת בעיר, ולעיתים עדיין נעשה שימוש בשם זה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בעיר כ-1.42 מיליון תושבים, ובכך היא העיר הגדולה ביותר על האי סולאווסי והעשירית באינדונזיה כולה. במטרופולין שלה, המכונה מאמינאסאטה, התגוררו באותה עת כ-2.88 מיליון תושבים.
נמל מקאסאר הוא מעגנו של חלק מ"ארמדה II" של חיל הים האינדונזי.
היסטוריה
כבר ב הייתה ממלכה קטנה במקום, שהייתה מורכבת מבני השבטים מקאסאר ובוגיס. בני מקאסאר היו יורדי ים ושודדי ים שאיימו על האזור באמצעות שליטתם על מצר מקאסאר. האירופאים הראשונים שביקרו במקום היו פורטוגזים שביקרו במקום כבר ב-1545. בעשור הראשון של המאה ה-17 התאסלמו תושבי מקאסאר והמסחר במקום פרח. בניגוד למקומות אחרים, המלך של מקאסאר התעקש שהעיר תהיה פתוחה למסחר חופשי לכל המעוניין, ובכך הביא להתפתחות העיר ולהפיכתה למרכז סחר מוקדם של מזרח אינדונזיה. בנוסף, במקאסאר הונהגה סובלנות דתית, וגם כאשר האסלאם נהייה הדת הדומיננטית באזור הורשו הנוצרים לנהל מסחר חופשי בעיר. בשנות ה-20 של המאה ה-17 כ-500 סוחרים פורטוגזים נהגו לפקוד בקביעות את מקאסאר, וסחרו בה במשי, מוצרי טקסטיל ויהלומים. יחסי קרבה קרובים נוצרו בין הפורטוגזים לשליטי מקאסאר, שלמדו פורטוגזית וספקו לסוחרים הפורטוגזים ביטחון וסיוע. היחסים ביניהם התהדקו גם בגלל האינטרס המשותף שלהם להדוף את ההולנדים שניסו להשתלט על האזור.
לאחר שנת 1641 התפתחה מקאסאר מאוד בגלל נפילת מלאקה לידי ההולנדים והעברת המסחר שעבר במלאקה למקאסאר, ובשנות ה-50 של המאה ה-17 ייסדו הדומיניקנים כנסייה במקאסאר. בשנת 1660 התקיים במקאסאר רובע פורטוגזי בו התגוררו כ-2,000 תושבים פורטוגזים. בשנת 1666 תקפו ההולנדים את מקאסאר, ובשנת 1667 כבשו ההולנדים, בשיתוף עם הנסיך של מדינת בונה, את מקאסאר. ההסכם מ-18 בנובמבר 1667 לא מנע את המשך הלחימה, עד שנפלה כל העיר בידי ההולנדים בשנת 1669.
הענישה בהלכה
העונשים בידי אדם הם עונשים פיזיים שהיו מוטלים בעבר בבתי הדין. העונש על עבירות חמורות הוא עונש מוות בארבע מיתות בית דין, ועל עבירות קלות יותר העונש הוא מלקות או מכת מרדות. המערכת המשפטית הפלילית העוסקת בעונשים אלו נקראת דיני נפשות.
תוקף הסמכות
מערכת הענישה היא חלק ממערכת החוקים שנחשבת בעלת תוקף מדאורייתא (חוקים שניתנו על ידי אלוהים למשה), ולכן היא עוסקת בענישה רק על תרי"ג המצוות שתוקפן מדאורייתא, ולא על החוקים שתיקנו חכמים. עם זאת ישנו גם עונש מכת מרדות (מקביל לעונש מלקות) שתוקפו הוא דרבנן. גם מתוך תרי"ג המצוות, רובן אינן מלוות בענישה בידי אדם לעובר עליהן במזיד, והעונשים מתייחסים רק לקבוצה מסוימת של מצוות. בפרט, העונשים מוטלים כמעט אך ורק על עבירות הנובעות ממצוות לא תעשה, וכמעט לא על אלו הנובעות ממצוות עשה, וגם מצוות לא תעשה רבות אינן מלוות בענישה בידי אדם. רוב החטאים שמוטל עליהם עונש בידי שמים הם חטאים שמוגדר בהם גם כן עונש גם בידי אדם, ולפי ההלכה העונש בידי שמים מתבטל אם העונש בידי אדם מבוצע בפועל.
עונש מלקות בטל אף הוא עם ביטול הסמיכה, שכן רק דיינים סמוכים מוסמכים להלקות. עם זאת, בית דין של דיינים שאינם סמוכים יכולים להעניש במכת מרדות כראות עינהם, ואין סיבה הלכתית פורמלית המונעת זאת כיום. אף על פי כן, בפועל, כמעט ולא מבוצעת ענישה מסוג זה בדורות האחרונים. סנקציית הענישה הפלילית של בתי-הדין הרבניים נעלמה כמעט לגמרי החל מן המאה ה-18, עם האמנציפציה ליהודים והכפפתם לחוק המדינה לבדו.
ענישה בידי שמים
בערך זה, הכוונה במושג הענישה בידי שמים היא לסנקציות מוגדרות שספרות ההלכה מקשרת עם חטאים ספציפיים. אין בכלל זה מושגים מתחומים רחבים יותר, כמו מערכת השכר והעונש הכללית שקיימת בתורה ובמסורת היהודית הנוגעת לכל מעשי האדם, עונשי החורבן והגלות שהתורה מאיימת בהם כשעם ישראל בכללותו לא ישמור את מצוות התורה, וכן עונשים מגוונים שספרות האגדה היהודית מקשרת לחטאים שונים. בתחום ההלכתי המצומצם של ענישה בידי שמים קיימים שני סוגי עונשי מוות: עונש ה"כרת" ועונש ה"מיתה בידי שמים".
כרת
עונש הכרת מוזכר בתורה בנוגע לכמה עשרות מצוות, כאשר אדם עבר עליהם במזיד. על פי הפרשנות היהודית המסורתית, מדובר בעונש מוות אלוהי שכולל אלמנטים נוספים על המוות כלשעצמו, וניתנו לכך פרשנויות שונות. על פי חז"ל, עונש הכרת נוגע ל-36 מצוות, ורשימה מפורטת שלהן מופיעה במשנה בתחילת מסכת כריתות. מתוך הרשימה, רק שתי מצוות הן מצוות עשה – מצוות ברית מילה ומצוות הקרבת קורבן פסח. שאר המצוות ברשימה הן מצוות לא תעשה: כל איסורי עריות הכוללים איסור ניאוף עם אשת איש ואיסור קיום יחסי מין עם נידה; איסור מלאכה בשבת וביום כיפור; צום ביום כיפור; עבודה זרה ובעל אוב; איסור אכילת חֵלֶב ודם; ומצוות הקשורות לבית המקדש ולקורבנות כמו טומאת מקדש וקדשיו ואכילת פיגול ונותר.
מיתה בידי שמים
בתורה מוזכר לגבי כמה מצוות עונש מוות אלוהי מבלי להזכיר לגביהם את מושג הכרת. על פי זה, מנו חז"ל רשימה של כ-18 עבירות, שמוטל עליהן עונש "מיתה בידי שמים" הנחשב לקל יותר מעונש הכרת. העונש מוטל על שתי קבוצות של מצוות: על אי ציות לדברי נביא, ועל חילול הקודש בעבודה בבית המקדש וכדומה באופן שאינו ראוי.
קרבנות
חלק מן הקרבנות הכתובים בתורה הם חיוב של אדם על חטאים מסוימים. אפשר לדון האם זה אמצעי ענישה או אמצעי של כפרה (מחילה גמורה על חטא, בדרך כלל מידי האל), אך ודאי שיש כאן דין של תשלום. האדם החוטא באותם חטאים חייב להביא קרבן, ובית הדין יכולים גם לכפות אותו.
קרבן חטאת מביא אדם שעבר בשוגג על אותן עבירות שבמזיד היה מתחייב עליהם כרת. סוג נוסף של חטאת, שנקרא קרבן עולה ויורד, בא על טומאת מקדש וקדשיו ועל שבועת שקר שאין בה רווח ממוני.
קרבן אשם הוא קרבן שמתחלק לשישה סוגים, כמו שמובא במשנה:. את אשם גזילות מביא אדם שגזל בצורה כלשהי ונשבע לשקר שלא גזל. אשם מעילות מביא אדם שמעל בקדשים, כלומר נהנה מדבר קדוש. אשם שפחה חרופה מובא על חטא מאוד מסוים, של אדם שבא על שפחה חרופה, שחציה שפחה וחציה בת חורין, באופן ספציפי.
אשם נזיר, שמביא נזיר שנטמא, ואשם מצורע לא בהכרח באים על חטא. אם כי במקרים מסוימים נזיר שנטמא למת הוא חוטא, וכן מצורע, ישנם פירושים שמסבירים שצרעתו באה לו על חטא לשון הרע. אשם תלוי גם הוא אינו בא על חטא, אבל הוא בא על ספק חטא. אדם שמסתפק אם חטא בדבר שיש בו כרת מביא אותו.
גם קרבן עולה מקושר לחטאים מסוימים. אפשר להביאו על ביטול מצוות עשה ועל הרהור עבירה, אם כי אפשר להביאו גם כקרבן נדבה.
עונש מוות
במקרא מוזכר עונש מוות המוטל על העוברים על כעשרים עבירות שונות. לגבי כמה מהן מוזכרת הוצאה להורג בסקילה באבנים: העובד עבודה זרה או המסית אחרים לכך, הנואף עם נערה המאורסה והנערה שנאפה עמו, "נוקב שם ה'" (על פי פרשנות חז"ל הכוונה למי שמקלל את שם ה'), הנותן מזרעו למולך, בעל אוב או ידעוני, מחלל שבת ובן סורר ומורה. בעבירות אחרות נאמר בסתם "מות יומת": בפרשת משפטים מוזכר עונש מוות לרוצח, למכה או למקלל את אביו ואימו, ל"גונב איש ומכרו" ולשוכב עם בהמה, וכן נאמר "מכשפה לא תחיה". בפרשת שופטים מפורט עונש מוות לממרה את פי בית הדין הגדול, לרוצח, לנביא שקר ולמתנבא בשם עבודה זרה. בפרשת קדושים מפורטים עונשי מוות על איסורי עריות: הנואף עם אשת איש והאישה שנאפה עמו, השוכב עם אשת אביו או עם אשת בנו והאישה השוכבת, השוכבים משכב זכר, והשוכב או השוכבת עם בהמה. דין מיוחד נאמר שם לגבי הנושא אישה ובתה שדינם הוצאה להורג בשרפה: "בָּאֵשׁ יִשְׂרְפוּ אֹתוֹ וְאֶתְהֶם", וכך גם נאמר שם בהמשך לגבי בת כהן שזנתה: "בָּאֵשׁ תִּשָּׂרֵף".
חז"ל חילקו את העבירות הללו לארבעה סוגים של הוצאה להורג: "סקילה" שנעשית על ידי רגימת האדם באבנים למוות על ידי העם, "שרפה" שנעשית על ידי השלכת עופרת רותחת לתוך פיו, "הרג" – התזת ראשו בחרב, ו"חנק" – הידוק לולאה סביב צווארו.
במקרא מוזכרת גם תליית הגופה, לאחר ביצוע ההוצאה להורג: "וְכִי יִהְיֶה בְאִישׁ חֵטְא מִשְׁפַּט מָוֶת וְהוּמָת וְתָלִיתָ אֹתוֹ עַל עֵץ". הפרשנות ההלכתית שהתקבלה בעניין היא שעונש התלייה מוטל על העובד עבודה זרה ועל המקלל את שם ה', שלאחר ההוצאה להורג בסקילה תולים את הגופה בפומבי עד לסוף היום. את הגופה התלויה היו מורידים לפני רדת הלילה, כפי שמצווה התורה בהמשך לפסוק הקודם: "לֹא תָלִין נִבְלָתוֹ עַל הָעֵץ, כִּי קָבוֹר תִּקְבְּרֶנּוּ בַּיּוֹם הַהוּא".
מלקות
העונש של שלושים ותשע מלקות הוא העונש הסטנדרטי בהלכה המוטל על העוברים על מצוות לא תעשה. על פי מניין שערך הרמב"ם מדובר על 207 עבירות שהעונש עליהן הוא מלקות, מתוך 365 מצוות לא תעשה. מצוות הלא-תעשה שאין עליהן מלקות הן אלו השייכות לאחת מחמש קטגוריות: לאו שאין בו מעשה, לאו הניתק לעשה, לאו הניתן לתשלומין, לאו שניתן לאזהרת מיתת בית דין ולאו שבכללות.
מקורו של עונש המלקות הוא בחוק המקראי, אולם לא מופרט במקרא באיזה מקרים מוטל העונש. הקביעה אלו מן העבירות המקראיות עונשן מלקות היא קביעה של התורה שבעל פה. על פי ההלכה, בית הדין יכול להטיל עונש מלקות גם על חוטאים נוספים שחטאם לא כלול ברשימה הסגורה של העבירות שעונשן מלקות, ובפרט על העוברים על עבירות שמדרבנן. עונש המלקות הזה המוטל על ידי בית הדין נקרא מכת מרדות.
עין תחת עין
בחוק המקראי קיימת צורת ענישה גופנית נוספת מלבד מוות ומלקות, והיא עונש "עין תחת עין" למי שמטיל מום בזולת, וכן לעדי שקר שביקשו להטיל מום בנידון. על פי פרשנות התורה שבעל פה, נקבע שאין הכוונה לעונש גופני למי שהטיל מום בזולת, אלא רק לתשלום פיצויים על הנזק הגופני שנעשה, כחלק מדיני נזיקין. עם זאת, ההלכה כן מכירה בענישה "מידה כנגד מידה" לעדים זוממים, ומטילה עליהם עונש מוות, מלקות או תשלומים לפי מה שביקשו לחייב את הנידון.
קנסות כספיים
ענישה ממונית (כאשר אין נזק ממוני שעליו יש תשלומים) אינה סנקציה רווחת בהלכה, אך ישנן כמה עוולות ספציפיות שמוטל עליהן קנס: קנס מסוג מיוחד הוא הכופר המוטל על מי שהשור שלו נגח אדם אחר והרג אותו. הכופר נחשב לתחליף לעונש מיתה בידי שמים שראוי לחול על בעליו של השור אם לא ישלם את הכופר. תנאים נחלקו האם הכופר המדובר הוא תשלום בגובה שוויו של האדם שנהרג או תשלום בגובה שווי האדם בעל השור.
עונשים נוספים
מלבד עונשים אלו, במקרים ספציפיים קיימים עונשים אחרים שבית דין מטיל:
המלך
בתורה ובמשפט עברי, כמעט ואין דינים של משפט פלילי, ולא קבועים עונשים על עבירות פליליות, שאינן בדיני ממונות. כמו כן, כמעט ואין עונשים קלים על עבירות קלות. קושי נוסף להרשיע בדין הפלילי הוא הצורך בראיות חזקות מאוד ובצירוף נסיבות נדיר, כגון שני עדים והתראה. את החוסר הזה משלים משפט המלך, שרשאי להעניש גם במקרים שבהם בית דין לא יוכל לחייב. כך כותב הרמב"ם:
לדעת הרב ד"ר עדו רכניץ, המטרה של החוסר בדינים ברורים בתורה על זה, היא בגלל שהתורה עוסקת בענישה דאונטולוגית, גמול על המעשה עצמו, ולא בענישה תכליתית לצורך יצירת הרתעה וניהול מדינה, שזה כבר תפקידו של המלך.
היחס בין ענישה בידי שמים לענישה בידי אדם
רוב החטאים שמוטל עליהם אחד משני העונשים בידי שמים (כרת או מיתה בידי שמים) הם חטאים שכמו כן מוטל עליהם מיתת בית דין או עונש מלקות. בתורה ניתן ביטוי מפורש ליחס בין העונשים בנוגע לנותן מזרעו למולך, שמוטל עליו הן עונש סקילה בידי אדם וכן עונש כרת בידי שמים:
כלומר, ברירת המחדל הראשונית היא עונש הסקילה בידי אדם, ואילו עונש הכרת בידי שמים היא ברירת המחדל שמתבצעת כאשר הענישה בידי אדם לא התבצעה. התורה מתייחסת לעונש הכרת כמתייחס למקרה שבו עונש המוות בידי אדם לא התבצע בגלל "העלמת עין" ציבורית ממעשי החוטא. בספרות ההלכה מרבים להתייחס למקרה נוסף שבו יש מניעה משפטית לבצע את עונש המוות בידי אדם, בגלל העדר עדים או התראה כנדרש, ואז בגלל חוסר היכולת להעניש בידי אדם, מתבצעת הענישה בידי שמים.
על פי חז"ל, לא רק עונש מוות בידי אדם הוא תחליף למוות בידי שמים, אלא כמו כן ביצוע עונש מלקות, בחטאים שבהם הוא מוטל, מבטל את העונש בידי שמים אם הוא מוטל על אותו חטא:כל חייבי כריתות שלקו – נפטרו ידי כריתתם.
הדומה של האימפריה הרוסית (כינוס 1907)
סמכויות
סמכויות הדומה הוגדרו בחוק מ-20 בפברואר 1906. בהתאם לחוק, הדומה מתכנסת לתקופה של 5 שנים, אך הקיסר היה יכול לפזר אותה. הדומה הייתה יכולה לאשר את החוקים לאחר שהם קיבלו המלצת הממשלה ולאשר תקציב המדינה. במהלך הפסקות בין המושבים, הקיסר היה ראשי לקבל את החוקים שלאחר מכך היו צריכים לקבל אישור הדומה. דומה הייתה הבית התחתון של הפרלמנט. הבית העליון היה מועצת המדינה שהיה צריך לאשר את החוקים שהתקבלו בדומה.
השלטון הביצועי היה בידי הקיסר שהיה המפקד העליון, קבע מדיניות חוץ והיה רשאי להכריז מלחמה או מצב חרום בכל חלקי המדינה.
בחירות
חוק הבחירות פורסם ב-11 בדצמבר 1905. הבחירות היו לא ישירות והתקיימו ב-4 קוריות שבחרו בוחרי חברי הדומה:
לא לכל תושבי המדינה היה זכות בחירה. לקבלת זכות בחירה היה צורך להיות בעל נכס, פעול במפעל בו מועסקים מעל 50 פועלים. לא הייתה זכות בחירה לנשים, צעירים מתחת לגיל 25, פושעים, חיילים וקצינים.
בסך הכול היה צורך לבחור 518 חברי הדומה. רק 6% מהנבחרים היו חברי הדומה הראשונה. זאת בעקבות חתימת 180 מחברי הדומה הראשונה על הקריאה למרד אזרחי ושלילת זכות בחירות מהחותמים.
חברי הדומה התחלקו לפי סיעות הבאות:
בין חברי הדומה היו 7 יהודים בסיעות שונות.
פעילות הדומה
המושב הראשון החל ב-20 בפברואר 1907 בארמון טבריצ'סקי בסנקט פטרבורג. ליושב ראש הדומה נבחר נציג המפלגה הדמוקרטית החוקתית פיודור גולובין (לאחר מהפכת אוקטובר שיתף פעולה עם הממשל הסובייטי ונרצח במהלך הטיהורים הגדולים בשנת 1937).
עוד לפני תחילת פעילות הדומה היה ברור שקיימת מחלוקת עקרונית ב-2 נשואים:
בהתאם לחוק, חברי הדומה הקימו וועדות והחלו בהכנת הצעות חוק ודיוני על הצעות הממשלה. הנושא העיקרי היה נושא האדמות. בנוסף לכך, דומה טיפלה בנושאים שונים - אספקת מזון, תקציב 1907, חוק הגיוס החדש, ביטול בתי משפט שדה ועוד.
ב-6 במרץ פיוטר סטוליפין הופיע בדומה והכריז על שורה רחבה של רפורמות שבכוונתו לבצע. הדיון שנערך לאחר נאום של סטוליפין הראה שחברי הדומה לא מתייחסים ברצינות להצעות הממשלה והם עלולים להתעכב תקופה ארוכה בדיוני וועדות.
ב-17 באפריל בדומה נערך דיון על חוק הגיוס. בנאום של מנשביק ארשק זורבוב צוין ש"צבא יכול להילחם רק עם אוכלוסיית המדינה ובמלחמות במזרח היא לא יכולה לעמוד מול צבא אמיתי". כתוצאה מכך, כל חברי הממשלה עזבו את הישיבה וציינו שלא מתכוונים לחזור. הדברים נרגעו, אך משבר בין הממשלה לבין הדומה היה ברור לכולם.
באביב 1907 הועלה נושא טיפול הממשלה במהפכנים. הממשלה הגישה לדומה הצעת חוק שהיה צריך לאפשר לנקוט בצעדים קשוחים נגד החשודים בפעילות מהפכנית. אומנם ב-17 במאי 1907 דומה הצביעה נגד הצעת החוק ונגד פעילות המשטרה בנושא.
ב-1 ביוני פיוטר סטוליפין דרש להשאות 55 מחברי הדומה מהשתתפות בדיונים ובפעילות נגד הממשלה ונגד 16 מהם ביקש הסרת חסינות. זאת על בסיס מידע שהיית הקיימת כביכול במשטרה. הדומה לא נתנה תשובה מיידית והקימה וועדה מיוחדת ללימוד הנושא. הוועדה הייתה צריכה לתת את התשובה ב-4 ביולי. על בסיס בקשת סטוליפין בלי להמתין לתשובת הדומה, ניקולאי השני חתם על צו לפיזור הדומה. במקביל, שונה חוק הבחירות, כך שהדומה השלישית נבחרה בהתאם לחוק החדש.
במשך המושב הדומה טיפלה ב-287 הצעות חוק, אישרה 20 אך רק 3 קיבלו תוקף.
פיזור הדומה
ב-29 באפריל 1907 ביוזמת בתא הצבאי של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית נערך מפגש בין החיילים לבין חברי הדומה מסיעת המפלגה. בסיום המפגש סוכם על הכנת מסמך מיוחד עם תיאור בקשות החיילים ולהעביר אותו לדומה. בין חברי התא היו גם סוכני המשטרה ולאור כך, המסמך הגיע לשולחן פיוטר סטוליפין. בעקבות קריאת המסמך הוא נתן הוראה למשטרה לעצור את מחברי המסמך וחברי הדומה במהלך המפגש הקרוב. אומנם כאשר המפגש התקיים, נציגי המשטרה לא יכלו לעצור את חברי הדומה בהיותם בעלי חסינות. במהלך ביצוע חיפוש בדירת המפגש נמצאו מסמכים המפלילים כביכול בפעילות חתרנית.
במהלך חודש מאי הממשל פעל ב-2 מישורים - הכנת תיק פלילי נגד חברי הדומה שהשתתפו במפגש והכנת חוק בחירות חדש.
ב-1 ביוני פיוטר סטוליפין האשים 55 מחברי הדומה בפעילות נגד המשטר, דרש להשאות אותם מהשתתפות בדיונים ובפעילות נגד הממשלה ונגד 16 מהם ביקש הסרת חסינות. זאת על בסיס מידע שהייתה קיימת במשטרה. בנאומו הוא רמז שתשובה שלילית עלולה להביא לפיזור הדומה. הדומה לא נתנה תשובה מיידית והקימה וועדה מיוחדת ללימוד הנושא. הוועדה הייתה צריכה לתת את התשובה ב-4 ביולי. ב-3 ביוני, על בסיס בקשת סטוליפין בלי להמתין לתשובת הדומה, ניקולאי השני חתם על צו לפיזור הדומה. במקביל, שונה חוק הבחירות, כך שהדומה השלישית נבחרה בהתאם לחוק החדש.
בעקבות פיזור הדומה נעצרו 37 מחבריה. המשפט נערך במהלך נובמבר-דצמבר 1907. מ-37 חברי הדומה שנעצרו, 17 קיבלו עבודות כפייה לתקופה של עד 5 שנים, 10 נשלחו לסיביר ו-10 שוחררו ללא אישום. אחד מחברי הדומה המואשמים, איראקלי צרתלי בשנת 1917 היה חבר הממשלה הזמנית שהוקמה בעקבות מהפכת פברואר.
אירועי פיזור הדומה קיבלו שם "הפיכת 3 ביוני" ולפי היסטוריוגרפיה הרוסית מהווים אבן דרך לסיום אירועי מהפכת 1905.
תכנון תשתית תחבורה
תכנון תשתית תחבורה הוא תהליך שנועד לתכנן מענה על דרישות התעבורה הקיימות או העתידיות באזור מסוים לזמן נתון. המענה יכול לכלול בניית רחובות חדשים, כבישים, דרכי עפר, דרכים מהירות, מסילות רכבת, קרונועים, שדות תעופה ונמלים באופן כזה שיתאימו לצורכי האוכלוסייה באותו אזור למספר שנים, או לחלופין לסדרי עדיפויות לאומיים, במקרה שהממשל מעדיף לשים דגש על פיתוח אזור מסוים.
תנאים מקדימים
בדרך כלל, לפני תכנון תשתית התחבורה בודקים את הנתונים התעבורתיים של האזור הנתון בעבר, כדי לאפיין את הצרכים התחבורתיים הקיימים, או את אלו העשויים להיווצר.
תכנון תשתית תחבורה, יכול להתבצע כדי לפתור בעיה מקומית בוערת, כמו היעדר תחנות רכבת בערים בהן כבר עוברות מסילות ברזל, אבל גם במקרה כזה, ניתן לחקור ולהעריך את מספר הנוסעים הצפוי, כדי לתכנן את גודל התחנות ואת מגרשי החניה הצמודים אליהן.
יר"מ - יחידת רכב מושווה
על מנת לחשב נפחי תנועה משתמשים ביחידות יר"מ (PCU). נפחי תנועה במודלים של תחבורה מיוצגים ביר"מ על מנת לתרגם את עומסי התחבורה שתורם כל כלי רכב ממונע הנע בדרך.
מכונית פרטית נחשבת כ 1 יר"מ, אופנוע 0.8, משאית 1.8, אוטובוס 1.6, אוטובוס מפרקי 2 יר"מ וכדומה.
אפיון סוג התשתית
לאחר הערכת היקפי התעבורה הדרושים, ניתן להעריך מה סוג התחבורה המתאים לענות על צורכי התעבורה. באזורים בהם האוכלוסייה דלילה ומפוזרת יתאימו דרכים למכוניות פרטיות. באזורים עירוניים צפופים בעלי רחובות עמוסים ופקוקים יש צורך ברכבות תחתיות ובשבילים לאופניים. באזורים הרריים וקשים למעבר יש לקחת בחשבון בנייה של מערכות גשרים לכבישים ולמסילות ברזל ולהסתמך גם על תחבורה אווירית ובמקומות משופעים בנהרות ובאגמים תיתכן תחבורה באמצעות דוברות ומעבורות.
בדיקת עתודות הקרקע לתשתית התחבורה
לאחר אפיון סוג התחבורה המתאים לצורכי התעבורה, יש לבדוק את האפשרויות המקומיות להקמת התשתית. לעיתים יש צורך לרכוש מגרשים ושדות מבעלים פרטיים כדי לסלול דרכים או לבנות מסילות ברזל. יש אפשרות גם להרוס דרכים מיושנות כדי לפנות דרך לפתרונות תחבורה מתקדמים ולפעמים יש לפנות או להעתיק מבנים קיימים כדי לאפשר את ביצוע התשתית המתוכננת.
תכנון תשתית התחבורה
תכנון תשתית התחבורה מתבצע לפי התקנים הייחודיים לכל סוג תחבורה באותה המדינה ובאותו האזור. בתכנון מסילות ברזל יש להקפיד שהמסילה המתוכננת לא תהיה מפותלת מדי. דרכים לאופניים ולגלגיליות צריכות להיות מישוריות או בעלות שיפוע מתון. מנהרות צריכות לעמוד בעומסי האדמה שמעליהן ובעומסי רעידות אדמה וגם צריכות להיות מאווררות כדי לא לסכן את הנוסעים בתוכן. שדות תעופה בעלי נפח תחבורה גדול צריכים להיות מרוחקים מאזורי מגורים ובה בשעה צריכים להיות נגישים לריכוזי האוכלוסייה באמצעות אמצעי תחבורה קרקעיים.
ט.מ.י. - טבלת מטריצת ביקושים
כחלק מהתכנון נעזרים בטבלת מטריצת ביקושים, זו טבלה המונה מספר נסיעות בין אזורי התנועה השונים, יש מספר מטריצות על פי סוג התנועה ובהן:
ליסיפוס
ליסיפוס (ביוונית: Λύσιππος), פסל יווני בן המאה הרביעית לפנה"ס.
ביוגרפיה
ליסיפוס נולד בסיקיון בסביבות שנת 390 לפנה"ס. לפי מסורת מקובלת היה אוטודידקט ולמד את מלאכת האמנות אצל בעלי מלאכה ויוצק ברונזה בעיר מגוריו. ליסיפוס שימש כפסל החצר של אלכסנדר מוקדון ודיוקנותיו של אלכסנדר אשר שרדו, מבוססים כנראה על יצירתו של ליסיפוס. לפי מסורות יצר ליסיפוס כ-1500 פסלים בברונזה ובשיש. עבודתו הראשונה הייתה פסל פלופידאס, מצביא העיר תבי שנעשה בשנת 368 ואילו האחרון, אשר תיאר את "ציד אלכסנדר" נעשה בשנת 318 לפנה"ס. דמותו של פסל זה נשמרה כהעתק על גבי פסיפס אשר נחשף בעיר פלה, בירת מקדוניה..
פליניוס מציין ב"תולדות הטבע" כי ליסיפוס נהג לומר כי בשעה שאמנים אחרים "מציגים את האדם כפי שהוא, הוא מציג את האדם כפי שהם נראים", בהתאם למסורת האמנותית "שנתן אריסטוטלס הן למשוררים והן לציירים".. מהעתקי פסליו המשוערים ניתן לראות את השפעתו הנרחבת של פוליקליטוס ועבודתו על יצירתו של ליסיפוס. הסטיות מן הקאנון הפוליקלטי מתבטאת העיקר בעיצוב גוף חופשי ופחות מוצק. נוסף על העידון הגובר של הדמות, עידון שמקורו בירידת מעמד האתלטיקה בתרבות ההלניסטית, מורגשת גם נטייה של הפסלים לשבור את הפרונטאליות (ה"חזיתיות") של הדמות על ידי הטיית הגוף או על ידי פריצה של חלקים ממנה לחלל.
בין פסליו הידועים, חלקם השתמר בגרסאות מאוחרות, ידועים "זורק הכדור", פסל אשר נמצא בים ליד אנתיקיתה. את פסל "המגרד", "ארוס המותח את קשתו", "הראקלס פארנסה" (Farnese Hercules), "הארקלס אפיטראפזיוס" (ה"ניצב על השולחן").
תלמידו של ליסיפוס, כארס מלינדוס, התפרסם ביצירת פסל "הקולוסוס מרודוס", אשר נחשב לאחד משבעת פלאי עולם.
פרייד פארק
פרייד פארק (באנגלית: Pride Park Stadium) הוא אצטדיון כדורגל באזור התעשייה פרייד פארק, בפרוורי העיר דרבי שבאנגליה. מאז 1997 משמש האצטדיון כמגרשה הביתי של מועדון הכדורגל דרבי קאונטי ובו 33,597 מקומות ישיבה. ב-11 ביוני 2007 הודיע המועדון על כוונתו להגדיל את מספר המקומות ל-44,000 אם תישאר הקבוצה בפרמייר ליג, אך החזרה לליגה השנייה גרמה לדחיית התוכנית. בין 1894 ועד לחניכת ה"פרייד פארק" היה המגרש הביתי של מועדון הכדורגל בבייסבול גראונד.
המגרש נחנך ביולי 1997 בנוכחות המלכה, ובאוגוסט אותה שנה התקיים בו משחק ידידות נגד סמפדוריה. דרבי הפסידה במשחק 0:1. משחק הליגה הראשון שהתקיים במגרש היה נגד וימבלדון. בשל בעיות בתפקוד הזרקורים של המגרש, הוא הופסק על ידי השופטים מטעמים טכניים.
Seventh Star
Seventh Star הוא אלבומה השנים עשר של להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת' שיצא לאור בינואר 1986.
האלבום הוא הראשון בו נעדר הבסיסט גיזר באטלר, ובכך הותיר את טוני איומי החבר המקורי היחיד שנותר בלהקה. הסולן באלבום היה גלן יוז.
הקלטות
לאחר עזיבתו של הבסיסט גיזר באטלר, נותר טוני איומי החבר המקורי היחיד שנותר בלהקה. אי לכך, "Seventh Star" יועד להיות אלבום הסולו של איומי, אך לאור הלחצים וההתעקשות של חברת ההקלטות ".Warner Bros" כמו גם של מנהל הלהקה דון ארדן, שסברו שהאלבום יצליח יותר מבחינה מסחרית כשהמותג "בלאק סבאת'" יהיה חתום על העטיפה, יצא לבסוף כאלבום בלאק סבאת', שנקרא: "Black Sabbath featuring Tony Iommi - Seventh Star"
מפיק האלבום היה ג'ף גליקסמן, שאף השתתף בכתיבת השירים. האלבום הציג לראשונה את הקלידן ג'ף ניקולס, שניגן באלבומיה הקודמים של הלהקה, כחבר "בלאק סבאת'" מן המניין. בעקבות השינויים בכוח אדם בלהקה, ניכר שינוי דרסטי בסגנון השירים באלבום, שנטו להיות פחות הבי מטאל ויותר רוק כבד ובלוז רוק.
לפני צאתו לרדיו, הסינגל "No Stranger to Love" עבר עריכה קלה כשגלן יוז ביצע הרמוניות קוליות בשיר, על מנת להפוך אותו ליותר "ידידותי לרדיו". בוידאו קליפ של השיר משתתפת השחקנית דניס קרוסבי.
האלבום הגיע למקום ה-78 במצעד בילבורד 200.
רשימת השירים
המוזיקה נכתבה על ידי טוני איומי; המילים נכתבו על ידי טוני איומי, גלן יוז, ג'ף ניקולס וג'ף גליקסמן
מבצעים
ג'ף גליקסמן - הפקה מוזיקלית
ריקרדו רושה
ריקרדו סרז'יו רושה אזבדו (בפורטוגזית: Ricardo Sérgio Rocha Azeved; נולד ב-3 באוקטובר 1978) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי, אשר נולד בעיר סנטו טירסו. נכון להיום, שיחק כמגנה של קבוצת הפרמייר ליג טוטנהאם הוטספר.
קריירת מועדונים
רושה שיחק בראשית הקריירה שלו בקבוצה הקטנה פאמלישאו, ממנה עבר לשחק בספורטינג בראגה. אחרי שהרשים רבים בעת הקמפיין של בראגה בטורניר גביע אופ"א, בנפיקה ליסבון רכשה אותו ב-2001, יחד עם חברו לסגל טיאגו. במהלך 4 וחצי העונות שבהן שיחק בבנפיקה, הוא שיחק סך הכל 162 משחקים וכבש 3 שערים.
ב-17 בינואר 2007, החלו להתפרסם מודעות בתקשורת האנגלית ובפורטוגל אודות מעברו של רושה לטוטנהאם. ביום שלמחרת, פורסם בתקשורת הפורטוגלית שהעסקה אושרה סופית, באמצעות סוכנו רוני רוזנטל, תמורת 3.2 מיליון פאונד ו-2 משחקי ידידות בין המועדונים שבהם בנפיקה תקבל את כל ההכנסות ממכירת כרטיסים.
משחקו הראשון של רושה בטוטנהאם היה ב-27 בינואר 2007, בניצחון 3-1 על סאות'נד יונייטד במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע ה-FA, כאשר שיחק במקומו של הקפטן הפצוע של הקבוצה, לדלי קינג. ב-10 בפברואר 2007, רושה שיחק את משחקו הראשון בפרמייר ליג, במשחק נגד שפילד יונייטד. ב-14 במאי 2008, נפוצו שמועות על כך שרושה ביקש להיכנס לרשימת ההעברות של המועדון עקב העובדה שלא שותף במספיק משחקים.
ב-31 באוגוסט 2009 חתם לעונה אחת בקבוצה הבלגית סטנדרד ליאז'. לאחר חצי עונה חזר לאנגליה וחתם בפורטסמות' לשנתיים.
קריירה בינלאומית
אחרי שערך את הופעת הבכורה המלאה הראשונה שלו עבור פורטוגל נגד סקוטלנד, ב-2002, הוא זומן מחדש לסגל הנבחרת רק לאחר 3 שנים נוספות, לקראת משחקי שלבי המוקדמות של יורו 2008 נגד דנמרק ופינלנד.
תארים
בנפיקה ליסבון
מלך הריבאונדים
מלך הסלים של ליגת העל בכדורסל
פאול פיליפ לברטוב
פאול פיליפ לברטוב (באנגלית: Paul Philip Levertoff; 14 באוקטובר 1878 – 31 ביולי 1954) היה יהודי שהמיר דתו לנצרות פרוטסטנטית. נמנה עם מובילי תנועת הנוצרים העבריים, שלימים הפכה ליהדות המשיחית.
ביוגרפיה
פייבל לברטוב נולד בשנת 1878 באורשה שבבלארוס, אז חלק מהאימפריה הרוסית, בן לשאול ובתיה לברטוב, משפחה חסידית. בן-ציון דינור סיפר בזכרונותיו שבעת שלמד גמרא אצל שאול לברטוב, לימד אותו הילד פייבל תנ"ך. הוא למד בישיבת וולוז'ין.
ב-11 באוגוסט 1895 הוטבל לנצרות בקניגסברג, וכעבור שנה החל לפעול במסגרת ארגוני מיסיון לונדוניים: החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים (London Jews Society) ואחר כך Hebrew Christian Testimony to Israel ונסע בשליחותם באירופה ובמזרח התיכון. בעת שהייתו בלונדון סייע לסופר יוסף חיים ברנר, שבשנת 1904 הגיע ללונדון חסר כל, והתגורר בה עד 1907. למד תאולוגיה ברוסיה ובגרמניה, וב-1912 הצטרף להמכון ליהדות על שם דליטש בלייפציג. נישא לוולשית ביאטריס ספונר-ג'ונס, שאותה פגש בשנת 1910 באיסטנבול, שבה שהה בשליחות המיסיון. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נחשבו הוא ואשתו בלייפציג לנתיני אויב. בשנת 1918 עבר עם אשתו לוויילס מולדתה, שם פעל למען הכנסייה האנגליקנית כמיסיונר בקרב היהודים. תרגם את הליטורגיה האנגליקנית לעברית.
בשנת 1922 מונה לראש גוף בשם London Diocesan Council for work among the Jews, וערך את הרבעון שלו, The Church and the Jews. הוא החזיק בתפקיד זה עד למותו.
בשנת 1926 יצא לאור תרגומו לאנגלית למדרש ספרי על ספר במדבר. בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה פעיל אנטי-פשיסטי. בתקופה זו תרגם לאנגלית, יחד עם הארי ספרלינג ומוריס סימון, את ספר הזוהר.
בתחילת 1939 השתתף אהרן חרמוני בתפילה בכנסייה בלונדון שאותה ניהל לברטוב, והוא מתאר: "הכומר היה עטוף בגדי כהונה, כמעט קתוליים, עם צלב בולט על הגב, אבל כשהיה מסתובב עם פגיו כלפי הקהל, והנה חזהו עטוף טלית עט פסי־תכלת  וציציות ו...מגן־דויד באמצע!"
נפטר בלונדון ב-31 ביולי 1954.
בתו דניס לברטוב נישאה לסופר האמריקאי מיטשל גודמן, ובשנת 1948 עברה אתו לארצות הברית, שם הייתה משוררת מצליחה.
סצנות מיטה
עלילה
סרט קצר המורכב משבע סצנות, אשר בוחן את ההפתעות ואת הריגושים של להיכנס למיטה יחד. רק אחד מבין כל הזוגות שבסרט כבר הלך לישון קודם לכן ביחד, השאר הם זרים, שרק הכירו אחד את השני לאחרונה: זונה עם לקוח שלה, אישה מבוגרת עם גבר צעיר שעקב אחריה לביתה, שתי חברות טובות, גבר הומו עם בחור סטרייט, גבר עם התנגדויות עזות לשימוש במים וסבון, אישה שמתעקשת לקיים יחסי מין עם האור דלוק.
חור שחור
בסצנה זו, לקוח מגיע אל זונה, המפורסמת בכך שהיא יכולה לשיר את ההמנון הצרפתי תוך כדי קיום יחסי מין אוראליים. היא דורשת לעשות זאת בחושך, וכאשר הלקוח מדליק את האור במפתיע, הוא מגלה שמונחת לידו עין מזכוכית (הזונה השתמשה בארובת העין הריקה שלה).
מר ניקיון
אישה מגיעה למיטתו של גבר, ככל הנראה לסטוץ. השניים מנהלים שיחה קלה, בה מתגלים הרגלי הניקיון של הגבר. האישה, הנחרדת מחוסר הניקיון וההיגיינה שלו, ממהרת לעזוב, ומשאירה מאחור את זוג התחתונים שלה.
גברת
גבר צעיר עוקב אחרי אישה מבוגרת, ומגיע אל מיטתה. היא מתלבטת אם לקיים איתו יחסי מין או לא, מאחר שהייתה נשואה שנים רבים לאותו הגבר, ומאז שנפרדו לא קיימה יחסי מין עם אף גבר אחר.
עץ או פאלי
גבר ואישה שוכבים זה לצד זה במיטה, בהיפוך, כך שראשו של כל אחד מהם מונח ליד כפות רגליו של השני. הם סופרים לאחור, לסירוגין, מ-100 ועד 69.
אהבה בחושך
גבר מזמין אישה לדירתו, לסטוץ. הוא מתעקש שיקיימו יחסי מין עם האור כבוי, אך היא נעלבת ומטיחה בו שהוא חושב שהיא מכוערת ומסרבת לקיים עמו יחסי מין. מאחר שמסתבר שהיא איחרה את הרכבת האחרונה שלה, היא נשארת לישון ביחד איתו במיטתו. באמצע הלילה, הוא מבקש את רשותה לאונן לעצמו.
הבתולים
גבר הומו, חסר ניסיון מיני עם נשים, נמצא במיטה עם בחור סטרייט, החסר ניסיון מיני עם גברים. השניים משוחחים, מקיימים יחסי מין אוראליים זה בזה, ולבסוף - מתנשקים.
קול קוריאה
קול קוריאה (בקוריאנית: 조선의 소리 방송) היא תחנת רדיו בינלאומית המופעלת על ידי קוריאה הצפונית.
התחנה משדרת במגוון שפות, ביניהן סינית, ספרדית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, רוסית, יפנית וערבית.
עד לשנת 2002, שמה של התחנה היה רדיו פיונגיאנג.
היסטוריה
התחנה נוסדה ב-14 באוקטובר 1945, במהלך תקופת משטר הכיבוש הסובייטי בקוריאה, בשם "רדיו פיונגיאנג". השידור הראשון של התחנה היה נאום הניצחון של קים איל-סונג, אשר חזר זה עתה לפיונגיאנג עם תום מלחמת העולם השנייה.
השידור הראשון בשפה זרה נעשה ב-16 במרץ 1947, בשפה הסינית. במהלך שנת 1950 החלה התחנה לשדר גם ביפנית, ובהמשך באנגלית (1951), צרפתית ורוסית (1963), ספרדית (1965), ערבית (1970), וגרמנית (1983).
בשנת 1960 כללו שידורי רדיו פיונגיאנג 159 שעות שידור בשבוע. ב-1970 הסתכמו שעות השידור השבועיות ב-330 שעות, ובשנת 1980 ב-597 שעות שידור. החל משנת 1990 סך שעות השידור השבועיות ירדו ל-534 שעות, מגמה שהמשיכה בשנת 1994 עם 529 שעות שידור, ו-364 בשנת 1996.
שידורי התחנה
התחנה משדרת לתושבי קוריאה הצפונית באמצעות גלים קצרים, וכן למדינות שכנות באמצעות גלים בינוניים.
רוב שידורי התחנה מועברים ממשדר הממוקם כ-25 ק״מ מהעיר קוג׳אנג שבקוריאה הצפונית. שידורים נוספים מתבצעים גם מאתר שידור הממוקם בפיונגיאנג.
תוכן השידורים
מרבית שידורי התחנה נפתחים במרווח אות, ולאחר מכן בהודעה מוקלטת: "זהו קולה של קוריאה". לאחר מכן, מנוגן המנון קוריאה הצפונית ונגינות לאומיות נוספות.
בהמשך, מועבר דיווח חדשות מטעם סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית, תוך התאמות נדרשות למדיום הרדיו.
משה ברסקי
משה (מיזי) ברסקי (תרנ"ו, 1895 – כ"ב בחשוון תרע"ד, 22 בנובמבר 1913) היה חלוץ בקבוצת דגניה א' אשר נרצח בידי ערבים, והפך לסמל להקרבה עבור התיישבות יהודית בארץ ישראל, בשל אופיו ומעשיו ובשל תגובתם של הוריו לאחר הירצחו, שבחרו לשלוח את אחיו למלא את מקומו, ועלו בעצמם ארצה מאוחר יותר.
תולדות חייו
ברסקי נולד בכפר ליד העיירה סְקְווירה שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום במחוז קייב שבאוקראינה), בתחום המושב היהודי, לטובה ונפתלי הרץ ברסקי, משפחה דתית-ציונית. למד בחדר ובישיבה. אביו היה עובד בטחנת קמח, וסבו תלמיד חכם. בגיל 13 החל ברסקי הצעיר לעבוד עם אביו. בהיותו בן 18 עלה לארץ ישראל עם אחותו, והם התיישבו בדגניה א'. התחבב על תושבי המקום בזכות עליזותו וחריצתו.
ברסקי נקבר בחורשת הזיתים שבה עבד על שפת הירדן. קברו של ברסקי היה הקבר הראשון בדגניה א'. אירוע הרצח של ברסקי זעזע את חברי קבוצת דגניה א', ולאחר טקס הקבורה התחדשו הדיונים על מהות הקבוצה באתר, על מכלול רעיונותיה הקובע, על אופי ניהולה העצמי, ועל תפקידיה במפעל ההתיישבות הציוני.
אותו שודד שנפצע במאבקו עם ברסקי מת מפצעיו כעבור יומיים, וב-24 בנובמבר 1913 (כ"ד בחשון תרע"ד) רצחו הערבים את יוסף זלצמן מקבוצת כנרת כפעולת נקם על כך. ב-7 בדצמבר 1913 (ט' בכסלו ה'תרע"ד) נהרג בסג'רה השומר . יעקב כבשנה-עצמון, איש ההסתדרות המצומצמת תיאר לאחר שנים את רשמיו מתקופת עבודתו עם חבריו בדגניה באותם ימים: "וכאילו כדי להעמידנו בבת-אחת לפני שאר בעיות ההתיישבות ותקומתנו בארץ, נתקלנו עוד בשבועות הראשונים לעבודתנו במקרי רצח, שוד ונקמת-דם מצד שכנינו הערבים. מקרי הרצח של ברסקי בדגניה, זלצמן בכנרת ופלדמן בסג'רה, שימשו לנו לקח מעשי והעמידו אותנו בצורה מוחשית ואכזרית פנים אל פנים מול המציאות של תנאי הארץ" (חביון עֹז, עמ' 23). סדרת אירועי הדמים הזו זירזה את ועדי המושבות והשומרים בגליל לארגן הגנה עצמית מסודרת באזור. במסגרתה מונו שומרים לפרשים בשמירה על הדרכים. ארגון השומר התכנס כדי לדון כיצד לשפר את מעמדו בעיני אנשי המושבות לאחר סדרת האירועים הללו אשר קרו במהלך אותה שנה.
מכתב ההורים
קבוצת דגניה א' הודיעה להוריו של ברסקי על מות בנם. והתשובה שקיבלה הייתה: "הננו שולחים לכם את בננו השני למלא מקום בננו שנפל, מות משה מעלה את כולנו ארצה". ואכן הבן שלום, אחיו של משה, הגיע לדגניה באותה שנה. אחר כך, עלתה לארץ ישראל כל המשפחה. הזדרזותם של בני המשפחה לעלות לארץ, הגם שמעברם העקרוני לארץ כבר תוכנן, נתפסה באותם ימים כסוג של הנצחה לחייו הפעלתניים והקצרים של משה ברסקי.
מכתב ההורים הוקרא בפני הקונגרס הציוני על ידי נשיאו חיים ויצמן.
התהודה של האירועים
האזכרה הזו תוארה על ידי יוסף רבינוביץ איש הפועל הצעיר ומרחביה:
עיצוב הזיכרון
ב-2013, במלאת 100 שנים להירצחו, הוקמה אנדרטת זיכרון למשה ברסקי ליד אום ג'וני.
קובי אלכסנדר
יעקב (קובי) אלכסנדר (נולד ב-4 במאי 1952 בכפר סבא) הוא מייסדה של חברת קומברס, אשר היה מנכ"ל החברה במשך כ-25 שנים. היה מעורב בפרשת הבקדייטינג ובטרם הועמד לדין בארצות הברית, נמלט לנמיביה. בעקבות זאת נחשב לעבריין נמלט, שמו הופיע ברשימת המבוקשים ביותר של ה-FBI. בהתאם לעסקת טיעון שעשה עם השלטונות האמריקאים, לאחר 10 שנים שהתגורר בנמיביה, שב באוגוסט 2016 לארצות הברית, הודה בבית המשפט בניו יורק בביצוע עבירה של תרמית בניירות ערך, ובפברואר 2017 נידון לשנתיים וחצי מאסר בפועל.
הקמה וניהול של חברת קומברס
בשנת 1982 שב לישראל והקים, יחד עם שותפיו, בועז משעולי וגיסו לשעבר יחיעם ימיני, את חברת "אפרת טכנולוגיה עתידית" שפיתחה טכנולוגיה להקלטה דיגיטלית של קול. בשנת 1984 הפכה חברת תדיראן לשותפה באפרת טכנולוגיה עתידית ומאוחר יותר גייסה החברה השקעה נוספת ממשקיעים אמריקאים. בשנת 1986 הקים אלכסנדר את חברת "קומברס טכנולוג'י" בארצות הברית, ו"אפרת" הפכה לחברת בת שלה. בשנת 1988 העתיק את מקום מושבו לארצות הברית. בחודש אוגוסט 1997 מוזגה חברת קומברס עם חברת "בוסטון טכנולוג'י", שהייתה המתחרה העיקרית של קומברס. ביחד שתי החברות שלטו על יותר מ-50% מהשוק העולמי לאספקת תאיים קוליים למערכות טלפון.
בשנת 1993 סייע לאחותו, שאולה אלכסנדר שהיא בעלת דוקטורט במחשבים, להקים את חברת התוכנה "Smarts" בה היה דירקטור ובעל מניות. החברה נמכרה לחברת EMC בשנת 2004 תמורת 260 מיליון דולר.
בשנת 2000 דירג הירחון הכלכלי פורבס את קובי אלכסנדר במקום השמיני בהכנסותיו בין מנהלי חברות טלקומוניקציה בעולם, עם הכנסות כוללות של 13.882 מיליון דולר ממשרתו, לשנת 1999 לבדה. באותה שנה רכש רבע ממניות מכבי תל אביב בכדורסל, מניות שמכר בשנת 2002.
בשנת 2001 הוענק לאלכסנדר פרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה לשנת 2001, על ידי התאחדות התעשיינים בישראל. באותה שנה מיקם הירחון ביזנסוויק (BusinessWeek) את קומברס במקום השישי מתוך חמישים החברות בעלות הביצועים הטובים ביותר בתחום התקשורת בעולם.
בשנת 2005 רכש 20% מ-IBI בית השקעות.
הסתבכות בפלילים
ב-29 ביולי 2006, הוגש כתב אישום נגד אלכסנדר, על ידי שלטונות מדינת ניו יורק, בגין עבירות מרובות של קשירת קשר לביצוע מעשי מרמה (כולל מרמה במניות, בתקשורת אלקטרונית ובמשלוח דואר) בשל בקדייטינג באופציות שהעניקה לו קומברס. אלכסנדר נאשם בעבירות רבות נוספות הכוללות: גנבת כספים, זיוף מסמכים והצהרות כוזבות. ה-FBI טען שלאלכסנדר אזרחות כפולה: ישראלית ואמריקנית אולם מאוחר יותר הודה ה-FBI שאין לאלכסנדר אזרחות אמריקנית. כיוון שעזב את ארצות הברית ב-28 ביוני 2006, בדרכו לחופשתו השנתית בישראל, עורכי דינו תיאמו עם שלטונות מדינת ניו יורק כי ישוב לעמוד לדין ב-30 ביולי 2006. אולם, במקום לשוב לארצות הברית טס אלכסנדר לגרמניה. ב-31 ביולי 2006 התווסף שמו של קובי אלכסנדר לרשימת המבוקשים ביותר של ה-FBI.
הוא נעצר על ידי האינטרפול בעיר וינדהוק שבנמיביה ב-27 בספטמבר 2006 ושוחרר למעצר בית, בבית שקנה בנמיביה ב-4 באוקטובר 2006. הוא נתפס באמצעות מעקב אחר פעולות בחשבון הבנק שלו. משפטו נדחה פעם ובינתיים המשיך לשהות בנמיביה. לטענתו השקיע כ-8 מיליון דולר בנמיביה. ההשקעות הכוללות השקעות בפיתוח נדל"ן, השקעות בעסקים מקומיים, תרומות לארגוני צדקה שונים ומלגות לימודים.
בשנת 2010 הסדיר אלכסנדר התביעות האזרחיות נגדו, כאשר הסכים לשלם לוועדה לניירות ערך ולבורסות בארצות הברית יותר מ-52 מיליון דולר.
אשורבניפל
אשורבניפל (באשורית: Aššur-bani-apli – 'אשור הביא עוד בן/יורש'; 669–631 לפנה"ס, יש חוקרים הטוענים שמלך עד שנת 627 לפנה"ס), היה מלך האימפריה האשורית החדשה, בנו ויורשו של המלך אסרחדון, ואחרון מלכי אשור החזקים.
יש הטוענים כי אָסְנַפַּר הנזכר בספר עזרא פרק ד' הוא אשורבניפל.
עלייתו לשלטון
עלייתו לשלטון הייתה שנויה במחלוקת. סין־אידינה־אפלה שהיה הבן הבכור של אסרחדון, היה יורש העצר, הוא מת בשנת 672 לפנה"ס. אסרחדון מינה את אשורבניפל שהיה הבן הצעיר ליורש עצר על אשור וקבע שאחיו הגדול שמש־שום־אוכין ימלוך על בבל שהייתה באותה עת ממלכה וסאלית של אשור. הסדר זה גרם למחלוקות באשור, אחד מנושאי המשרה בפקידות של אשור, כתב מכתב אזהרה לאסרחדון כנגד הסדר זה. המושלים במחוזות של אשור ובמדינות הווסאליות נדרשו להישבע שהם מקבלים את ההסדר הזה, והם התחייבו לעזור לאחים לעלות למלוכה בהתאם למה שנקבע בעת מותו של אסרחדון. נוסח השבועה היה: אסרחדון מת במפתיע בשנת 669 לפנה"ס, בעת מסע מלחמה בעקבות מרד שהתרחש במצרים בתקופתו של המלך תהרקה. רק פעולתה התקיפה של סבתו נַקִיַה־זַכּוּתּוּ. אלמנתו של סבו סנחריב ואמו של אביו, העלתה את אשורבניפל לשלטון באשור, בניגוד לרצונם של פקידי החצר וחלק מהכהונה. היא משביעה את תושבי הממלכה בשבועה נאמנות נוספת לאשורבניפל
השבעת הנאמנות שהשביעה נקיה־זכותו את תושבי הממלכה, שבו מודגש תפקידה בשמירה על מעמדו של אשורבניפל:
כיבושיו ומדיניותו
אשורבניפל התחנך כסופר והיה אחד המלכים היחידים בתקופתו שידעו קרוא וכתוב. למרות השלטון המשותף שלו ושל אחיו, היו הצבא, הנכבדים, והפקידים נאמנים קודם כל לאשורבניפל, ואחיו שמש־שום־אוכין הפך בעצם למלך בובה.
כאשר פלשה עילם לבבל, פנה שמש־שום־אוכין לאחיו אשורבניפל בבקשת עזרה, והוא בא לעזרתו. בשנת 663 לפנה"ס השתלט אשורבניפל על כל מצרים.
זמן קצר לאחר מכן מרד בו אחיו וקשר קשרים עם מלך עילם תמתי־חומבן־אינשושינך, שנקרא בפיו תאמנ, עם מלך דילמון ועם שבט הנבטים. אחיו שמש־שום־אוכין הפיץ שמועות שלפיהן אשורבניפל מתכוון לקחת מבבל את מעמדה כעיר חופשית ממסים. הוא סגר את ערי בבל הראשיות, ומנע משליחי מלך אשור להביא מנחות לאלים בבבל. בתגובה שלח אשורבניפל מכתב לאזרחי בבל, שבו הוא מצהיר כי לא התכוון לעשות את מה שאחיו ייחס לו. חלק מערי בבל הצטרפו למרד. צבאו של שמש־שום־אוכין כבש את העיר כותה, אך לאחר מכן כבש אשורבניפל את העיר ניפור. בסופו של דבר ערי בבל נפלו לידיו של אשורבניפל, ושמש־שום־אוכין שרף את עצמו בארמונו.
אשורבניפל טיהר את המקדשים בבבל והביא מנחות. בשנת 647–648 לפנה"ס הוא יצא למלחמה בעילם, כבש והרס את העיר שושן, ובכך חדלה ממלכת עילם להתקיים. הוא ביצע הגליות מעילם ובבל, ולאחריהן לקח פקיד אשורי בשם קאנדאלאנו והמליך אותו על בבל. אשורבניפל הוציא את ניפור מידי בבל וסיפח אותה לאשור. אשורבניפל הבין כי לא ניתן להחזיק ממלכה גדולה רק בעזרת טרור, וכאשר שמע שאחד מנסיכי הדלתה במצרים בשם נכו זומם למרוד באשור ומנהל מגעים עם תהרקה מלך כוש, אסר אותו ואת בנו והובילם לנינוה, שם נתן לו מתנות, העלה אותו לראש הנסיכים במצרים, וציווה לשלוח לו צבא אשורי כל פעם שיבקש. גישה זאת ננקטה גם נגד שליט העיר אוּר סין־בלשו־איקבי, שרצה למרוד באשור, ובתגובה הובל לנינווה ושב עם מתנות. גם מנשה מלך יהודה חזר מבבל, והחל לחזק את הביצורים בממלכה, פעולה המעידה על היותו בעל ברית של אשור. מדיניותו של אשורבניפל צלחה: הנסיך נחו נלחם בתהרקה מלך כוש, סין־בלשו־איקבי הצטרף לאשורבניפל במלחמתו באחיו, ומנשה נותר נאמן לאשור כל ימי מלכותו הארוכה (56 שנים). אשורבניפל ניהל מסעות מלחמה כנגד הערבים, בני קדר, שהיו נוודים יושבי אוהלים ורועי צאן, שהחלו לחדור במאה ה־7 לפנה"ס לאזורי ספר המדבר הסורי־ערבי, ולרעות שם את עדריהם. סנחריב וגם אשורבניפל נלחמו כנגדם. תבליטים בנינווה, מימי אשורבניפל, מתארים את הלוחמים הערבים כרוכבי גמלים שישבו בצמדים על הגמל, כאשר אחד מהם נוהג בגמל והשני יורה בקשת
אחרי מותו
לאחר מותו של אשורבניפל החלה הממלכה האשורית החדשה להתפרק. החלו מאבקים על השלטון. בנו אשור־אתיל־אילני ירש אותו אבל הוא מת לאחר שלוש או ארבע שנים. לאחר מכן בשנת 627 לפנה"ס עלה לשלטון בנו האחר סין־שר־אישכון, אבל תקופה קצרה לאחר עלייתו לשלטון מרד בו סין־שום־לישיר שהצליח לתקופה קצרה למלוך על בבל שהייתה אז חלק ממלכת אשור, אך מעולם לא מלך על כל ממלכת אשור. מאבקי הירושה החלישו את האימפריה האשורית, חולשה זאת נוצלה על ידי נבופלאסר הכשדי ועל ידי ממלכות וסליות נוספות להשתחרר מעולה של אשור. העדויות לפירוק הן בפקידות, בדואר ובמערכת המשפטית שבקושי תפקדו בעת ההיא. בשנת 612 לפנה"ס נהרסה נינוה עד היסוד, ובשנת 610 לפנה"ס התנהל הקרב האחרון של אשור בחרן שבו נוצחה אשור וממלכת אשור חדלה להתקיים.
ספריית אשורבניפל
בתקופתו ידעה ממלכת אשור תור זהב: שגשוג צבאי ותרבותי. האמנות האשורית הגיעה לשיאהּ, ואשורבניפל הקים בנינווה את ספריית אשורבניפל – הספרייה הגדולה הראשונה שבה ניסה לכלול את כל מסמכי כתב היתדות שהיו מוכרים בזמנו. הספרייה, שנתגלתה באתר הארכאולוגי Kouyunjik (נינווה) באמצע המאה ה־19 על ידי אוסטן הנרי לייארד, מכילה אלפי לוחות ושברי חרס, המכילים טקסטים מגוונים בשפה האכדית הכתובים בכתב יתדות המתוארכים למאה ה־7 לפנה"ס.
קיטש
קִיטְשׁי (גרמנית: Kitsch) מוגדר בדרך כלל כחפץ נחות ומתקתק מבחינה אסתטית, שיוצר בזול תוך העתקות גסות של מוטיבים נדושים, שתפקידו לזהות את בעליו עם סטטוס חברתי חדש, יותר מאשר להביא לתגובה אסתטית ממשית. לעיתים נעשה בו שימוש ככינוי גנאי לטעם אמנותי של האנשים הפשוטים.
מאפיינים
על פי רוב "קיטש" הוא בעל אחד מאפיינים מסוימים הבאים:
אוונגרד וקיטש
המילה התפרסמה בשנות ה-30 בזכות התאורטיקנים תיאודור אדורנו, הרמן ברוך וקלמנט גרינברג, שביקשו להגדיר את האוונגרד והקיטש כהפכים. לעולם האמנות של אותו הזמן, הפופולריות העצומה של הקיטש הובנה כאיום לתרבות. הטענות של תאורטיקנים אלה הסתמכו על הגדרה של הקיטש כסוג של "תודעה כוזבת", מושג מרקסיסטי שפירושו כי התודעה הכללית של הציבור בקפיטליזם מולכת שולל לגבי רצונותיה האמיתיים. מרקסיסטים מניחים כי יש חוסר התאמה בין המצב האמיתי במציאות לבין איך שהיא נראית.
אדורנו ראה זאת במסגרת של "תעשיית התרבות", שבה האמנות נשלטת ומנוסחת על ידי צורכי השוק, ומסופקת לאוכלוסייה פסיבית שמקבלת אותה – האמנות המסופקת אינה מאתגרת ואין לה משמעות, אך היא ממלאת את התפקיד של בידור והעסקת האוכלוסייה. היא גם עוזרת לדיכוי האוכלוסייה בקפיטליזם בכך שמסיחים את דעתה מהניכור שלה. האמנות עבור אדורנו אמורה להיות סובייקטיבית, מאתגרת, ומכוונת כנגד הדיכוי של מבנה הכוח. הוא טען כי הקיטש הוא פרודיה של הקתרזיס, ופרודיה של התודעה האסתטית.