cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארני פלטשר
פלטשר נבחר למושל קנטקי בנובמבר 2003 אחרי שניצח את התובע הכללי של קנטקי בן צ'נדלר. בראשית כהונתו הצליח פלטשר לחסוך כספים למען תקציב מדינת קנטקי על ידי ארגון מחדש של הרשות המבצעת. הוא הציע לערוך רפורמות במערך המיסים של המדינה ב-2004, אבל יוזמה זו נתקלה בהתנגדות מצד בית המחוקקים של קנטקי. כאשר הרפובליקנים בסנאט הקנטקאי התעקשו לקשור את הרפורמות לתקציב המדינה, התכנס בית המחוקקים מבלי להעביר אף אחת מההצעות של פלטשר והסיעה הרפובליקנית בסנאט, וקנטקי התנהלה תחת תוכנית הוצאות ביצועיות שנחתמה בידי פלטשר עד שנת 2005, כאשר התקציב והתקנות עברו.
מאוחר יותר ב-2005, התובע הכללי של קנטקי גרג סטמבו, נושא המשרה הבכירה ביותר בקנטקי מטעם המפלגה הדמוקרטית, פתח בחקירה פלילית במטרה לברר האם שיטות ההעסקה של ממשל פלטשר הפרו את "שיטת הכישורים" של המדינה. חבר מושבעים גדול קבע כי יש להגיש כתבי אישום נגד אנשיו של פלטשר, ובסופו של דבר נגד פלטשר עצמו. פלטשר העניק חנינות לכל מי שהסתבך בפרשה, אך לא חן את עצמו. אף על פי שהחקירה הסתיימה בהסדר טיעון בין פלטשר וסטמבו בשלהי 2006, הפרשה האפילה על כוונתו של פלטשר להתמודד מחדש למשרת המושל ב-2007. בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לבחירת מועמד המפלגה למושל גבר על חברת הקונגרס לשעבר אן נורת'אפ, אך בבחירות הכלליות הפסיד למועמד הדמוקרטי סטיב בישיר. לאחר תום כהונתו כמושל, הוא חזר לתחום הרפואי כמייסד ומנכ"ל חברת "אלטון בריאות".
ראשית חייו
ארנסט לי פלטשר נולד בעיר מאונט סטרלינג שבצפון-מזרח קנטקי ב-12 בנובמבר 1952. הוא השלישי מבין ארבעת ילדיהם של הארולד פלטשר האב ורעייתו מרי. בבעלות משפחתו היה משק חקלאי וחנות כללית בסמוך לקהילה מינס. אביו הרולד עבד בנוסף עבור החברה "קולומביה גז". כאשר פלטשר היה בן שלושה שבועות, עותק אביו הרולד לעיר הנטינגטון שבוירג'יניה המערבית. שנתיים לאחר מכן, משפחת פלטשר שבה לקנטקי הפעם למחוז רוברטסון, שם התגוררה עד תחילת לימודיו של פלטשר בכיתה א'. המשפחה עברה דירה שוב במסגרת העיתוקים של הרולד ולבסוף התיישבה בלקסינגטון.
פלטשר למד בבית הספר התיכון לאפייט שבלקסינגטון, שם היה חבר במועדון הבטא הלאומי. במהלך השנה האחרונה בתיכון, הוא היה נגן סקסופון ידוע לשמצה בקנטקי ונבחר למלך נשף הסיום. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים ב-1970, הוא נרשם לאוניברסיטת קנטקי. הוא נשבע אמונים ונהיה לחבר באחוות דלתא תאו דלתא. אחרי השנה הראשונה שלו, הוא נישא למי שהייתה מושא אהבתו בתיכון, גלנה פוסטר. לבני הזוג נולדו שני ילדים, רייצ'ל ובן, וארבעה נכדים.
פלטשר שאף להיות אסטרונאוט והצטרף לתוכנית להכשרת קציני המילואים של חיל האוויר האמריקאי. ב-1974, הוא קיבל תואר ראשון בהנדסת מכונות, וסיים את לימודיו בהצטיינות. לאחר סיום לימודיו הגבוהים הצטרף באורח רשמי לחיל האוויר של ארצות הברית. לאחר שהוכשר כטייס באוקלהומה, הוא הוצב באלסקה, שם שירת כמפקד מטוס מקדונל דאגלס F-4 פנטום ומפקד כוח התראה של פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה. במהלך המלחמה הקרה, תפקידיו כללו פיקוד על טייסות שיירטו מטוסים צבאיים של ברית המועצות. ב-1980, בעקבות קיצוצים בתקציב שצמצמו את ההיקף של שעות הטיסה שלו, דחה פלטשר הצעה לתפקיד קבוע בחיל האוויר. הוא עזב את חיל האוויר בדרגת קפטן, ועוטר באות הצטיינות חיל האוויר ובאות מובחר היחידה.
פלטשר נרשם מאוחר יותר לבית הספר לרפואה באוניברסיטת קנטקי, בתקווה שידע מקצועי ברפואה לצד רקע צבאי, יקנה לו מקום אזרחי במשימת חלל. ב-1984 הוא סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה עם תואר דוקטור לרפואה, אך ראייתו המתדרדרת אילצה אותו לנטוש את חלומותיו להיות אסטרונאוט.
ב-1983, כנסיית הבפטיסטים הפרימטיביים של לקסינגטון הכשירה את פלטשר ככומר הדיוט. ב-1984 חנך לראשונה מרפאת משפחה בלקסינגטון. בצוותא עם עמיתו לכיתה לשעבר, ד"ר ג'יימס ד. ב. ג'ורג', הוא ייסד את ארגון רופאי המשפחה של דרום לקסינגטון ב-1987. במשך שנתיים הוא מילא את תפקיד המנכ"ל של הקרן "הרפואית סנט ג'וזף", ארגון האוסף מתנות פרטיות עבור המרכז הרפואי סנט ג'וזף באזור לקסינגטון. ב-1989, הכנסייה של פלטשר ביקשה ממנו להתנדב ככומר ללא תשלום, אבל עם השנים, הוא התחיל לחקור כמה מן הדוקטרינת של הכנסייה, ונטה להזדהות עם זרם האוונגליזם. כתוצאה מכך, הוא עזב את הזרם הבפטיסטי הפרימיטיבי ב-1994 והצטרף לכנסייה בפטיסטית אחרת.
קריירה פוליטית מוקדמת
במסדרת תפקידו בכנסייה, התוודע פלטשר ב-1990 לקבוצה של שמרנים חברתיים אשר השתלטו על המפלגה הרפובליקנית במחוז פאייט. כעבור זמן מה, הוא קיבל הזמנה להיות חבר בוועדה הרפובליקנית המחוזית. ב-1994 הוא נבחר לבית הנבחרים של קנטקי, אחרי שגבר בבחירות על מועמדת המפלגה הדמוקרטית לזלי טראפ. הוא ייצג את המחוז ה-78 של קנטקי ושירת בוועדת העוני של בית הנבחרים ובכוח המשימה להשכלה גבוהה. נוסף על כך, הוא נבחר על ידי המושל פול פאטון לסייע בהגיית ועריכת רפורמה במערכת הבריאות של המדינה.
כתוצאה מעריכת שינויים במחוזות הבחירה של קנטקי ב-1996, המחוז שייצג פלטשר אוחד לאחד שיוצג בידי עמיתו הרפובליקני סטן קייב. במקום להתמודד בתוך המפלגה הרפובליקנית מול קייב על ייצוג המחוז, החליט פלטשר להתמודד למחוז הקונגרס השישי של קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית בהמשך אותה השנה. לאחר שזכה בבחירות המקדימות הרפובליקניות במהלכן גבר על שני מועמדים אחרים, הובס פלטשר בבחירות הכלליות בידי סקוטי באסלר, חבר בית הנבחרים המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית, בפער של יותר מ-25,000 קולות. ב-1998 פרש באסלר מבית הנבחרים במטרה להתמודד למושב הריק של קנטקי בסנאט של ארצות הברית שהתפנה עקב פרישתו של הסנאטור ונדל פורד. פלטשר זכה בבחירות המקדימות הרפובליקני לייצוג מחוז הקונגרס השישי בבית הנבחרים האמריקאי בקלות, ובבחירות הכלליות ניצב פלטשר בפני ארנסטו סקורסון הדמוקרטי. העיתון "לקסינגטון הראלד-לידר" תיאר את המירוץ בין השניים כ"דו-קרב קלאסי בין השמאל לימין". פלטשר התנגד בתוקף להפלות מלאכותיות, תמך במערכת מיסים "שטוחים ופשוטים והוגנים יותר", וקרא להחזיר את רוב כספי החינוך הפדרלי לקהילות המקומיות. סקורסון תמך בזכויות הפלה, גרס שמס שטוח הוא רגרסיבי למדי, ותמך במבחני ותקני חינוך מדינתיים. פלטשר ניצח את סקורסון כשזכה ב-104,046 מקולות הבוחרים לעומת 90,033 קולות להם זכה סקורסון.
בתוך חודשים ספורים מוושינגטון הבירה, נבחר פלטשר למנהל הקשר בין 17 חברי המפלגה הרפובליקנים הטריים שנבחרו לבית הנבחרים. הוא התמנה לחבר בוועדה לחינוך ולכוח עבודה, וג'ון ביינר, יו"ר ועדת המשנה ליחסי עובד-מעביד, בחר בפלטשר לשמש כסגנו. המטרה של הוועדה הייתה בין היתר לפקח על הכללים של תוכניות הבריאות המוענקות בידי מעסיקים, ואף על פי שהיה זה נדיר עבור חבר טרי בבית הנבחרים לעלות בסולם ההנהגה של מפלגתו, ייחס ביינר את ניסיונו של פלטשר בתחום הרפואי ועבודתו על רפורמה במערכת הבריאות של קנטקי כסיבה לקידומיו הפוליטיים. פלטשר כיהן גם כחבר בוועדות התקציב והחקלאות של בית הנבחרים. ביוני 1999 נתן פלטשר את חסותו לתיקון חוק למניעת אלימות נוער, שאפשר לבתי ספר מחוזיים להשתמש בקרנות פדרליות לפיתוח תוכניות לימודים הכוללות אלמנטים שנועדו לקדם ולהגביר את המצפן המוסרי של התלמידים. מאוחר יותר, פלטשר הועבר לוועדת האנרגיה והמסחר ונבחר ליו"ר ועדת המשנה למדיניות בנושא בריאות.
במהלך הדיון על הצעת חוק זכויות החולה, התנגד פלטשר להצעה דמוקרטית שתאפשר ליחידים לתבוע את ארגוני הבריאות שלהם (קופות החולים), ובכך העדיף הצעת חוק מגבילה יותר שהרחיבה את יכולתו של המטופל לערער על החלטות קופות החולים. רופאים רבים בשדולה הרפובליקנית חשו כי הצעת החוק של מפלגתם לא הטיבה עם החולים, אך פלטשר היה יוצא דופן בולט ביחד הסנאטור ביל פריסט מטנסי. עמדתו של פלטשר עלתה לו בתמיכת האיגוד הרפואי של קנטקי. לאחר שתרם למסע הבחירות שלו נגד סקורסון ב-1998, האיגוד הרפואי של שנטקי הביע את תמיכתו בהחלטתו של סקוטי באסלר להתמודד מחדש למושב של פלטשר ב-2000. עם זאת, באסלר גרף 35% בלבד מקולות הבוחרים לעומת 53% שגרף פלטשר. שנים עשר האחוזים שנותרו נגרפו בידי המועמד העצמאי גייטווד גאלבריית'.
לאחר הבחירות שנערכו ב-2000, ניסח פלטשר הצעת פשרה שאפשרה לחולים לתבוע את קופות החולים שלהם בבית משפט הפדרלי, תוך כיסוי הוצאות כאב וסבל במענקים בני חצי מיליון דולר אמריקני. בסופו של דבר המפלגה הרפובליקנית בחרה להעביר הצעת חוק בנושא של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, והצעת הפשרה של פלטשר ירדה לטמיון. הוא נבחר מחדש לבית הנבחרים ב-2002.
הבחירות למושלות קנטקי ב-2003
ב-2002 עודד מיץ' מקונל, מנהיג המפלגה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית, את פלטשר להתמודד למשרת מושל קנטקי והאחרון הקים ועדת גישוש לקראת התמודדות באותה השנה. ב-2 בדצמבר 2002, הודיע פלטשר על התמודדותו לתפקיד יחד עם עזורו של מקונל, האנטר בייטס, כעמיתו למירוץ. בראשית 2003, סטודנט רפובליקני בקולג' בשם קרטיס שיין קרא תיגר על מועמדותו של בייטס לתפקיד סגן המושל בהסתמך על אי-עמידתו בדרישות לתפקיד שנקבעו עבור סגן המושל בחוקת קנטקי. על פי החוקה, על המועמדים לתפקידי המושל וסגנו להיות תושבי המדינה לפחות שש שנים טרם הבחירות. מאוגוסט 1995 ועד פברואר 2002 שכרו בייטס ורעייתו דירה באלכסנדריה שבווירג'יניה, ואילו בייטס עבד במשרד עורכי דין בוושינגטון הבירה, ומאוחר יותר כראש מטהו של מקונל. בוב הלרינגר, חבר לשעבר בבית הנבחרים של קנטקי מטעם פרוור של לואיוויל ומי שהיה עמיתו למירוץ של המועמד למושל קנטקי סטיב נון, הצטרף לתביעה נגד בייטס כטוען. במרץ 2003 פסק שופט במחוז אולדהאם כי בייטס אינו עומד בקריטריונים שנקבעו בחוקה. הוא הסתמך על העובדה כי בשנים 1995–2002 החזיק בייטס רישיון נהיגה של מדינת וירג'יניה, שילם מס הכנסה למדינת וירג'יניה, ו"באופן קבוע" לן והתגורר בדירתו שבווירג'יניה. בייטס לא ערער על פסק הדין במטרה לאפשר לשופט להכריז על נבצרות בכרטיס לתפקיד המושל, מה שיאפשר לפלטשר לבחור בעצמו עמית אחר למירוץ, אופציה שלא הייתה ניתנת לו היה בייטס פורש מרצונו.
פלטשר בחר בסטיב פנס, לשעבר תובע פדרלי במחוז המערבי של קנטקי, כעמיתו החדש למירוץ. הלרינגר המשיך את תביעתו בבית המשפט, וטען תחילה כי חוסר הכשירות של בייטס היה צריך לפסול גם את מועמדותו של פלטשר עצמו ולאחר מכן טען כי פלטשר לא היה צריך להכריז על עמית חדש למירוץ במקום עמית למירוץ שנפסל בשל אי-כשירות. בית המשפט העליון של קנטקי דחה את הטענה ב-7 במאי 2003, אם כי החלטות השופטים לדחות זאת היו מגוונות והדעה הסופית קבעה ש"זהו 'תיק קרוב' לחוק, והלרינגר הציג סוגיות משפטיות ראויות לזמן ותשומת הלב של בית המשפט". ועדת הבחירות המרכזית של המדינה הורו לכל פקידי הוועדה במחוז לספור את פתקי ההצבעה של "פלטשר ובייטס" כפתקים של "פלטשר ופנס".
בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית, זכה פלטשר ב-53% מהקולות, וגבר על נון, שופטת מחוז ג'פרסון רבקה ג'קסון וחבר הסנאט של קנטקי וירג'יל מור. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ניצח בן צ'נדלר, התובע הכללי של קנטקי, את יושבת ראש בית הנבחרים של קנטקי ג'ודי ריצ'רדס. צ'נדלר, נכדו של מושל קנטקי לשעבר האפי צ'נדלר, נפגע בימים הסופיים של מסע הבחירות במפלגה הדמוקרטית כאשר מתמודד שלישי, איש העסקים ברוס לאנספורד פרש מן המירוץ והביע את תמיכתו בריצ'רדס. צ'נדלר זכה במועמדות הדמוקרטית רק בפער של 3.7 אחוזים ונאלץ לארגן מחדש את מסע הבחירות שלו. כתוצאה מכך, פלטשר נכנס למסע הבחירות הכללי כמועמד שידו על העליונה.
בשל מימון שקיבל מאגודת המושלים הרפובליקנים, הוביל פלטשר על צ'נדלר מבחינת מימון בחירות. שערורייה בה היה מעורב המושל הדמוקרטי המכהן פול פאטון במסגרתה קיבל שוחד מיני תמורת טובות הנאה, כמו גם מחסור צפוי של 710 מיליון דולר בתקציב הקרוב, פגעה בכל הסיכויים של המפלגה הדמוקרטית לנצח בבחירות הקרובות. פלטשר הפיק תועלת ממגרעות אלה, והבטיח "לנקות את הבלגן" בבירה פרנקפורט, וזכה בבחירות כשלו 596,284 קולות בעוד צ'נדלר זכה ב-487,159 קולות. בסך הכל, הרפובליקנים כבשו ארבעה מתוך שבעת המשרדים הציבוריים שקיומם עוגן בחוקת קנטקי ב-2003; טריי גרייסון נבחר למזכיר המדינה וריצ'י פארמר נבחר לנציב החקלאות. פלטשר התפטר מתפקידו כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-8 בדצמבר 2003 והושבע לתפקידו עוד באותו היום. ניצחונו של פלטשר הפך אותו למושל הרפובליקני הראשון של קנטקי מאז 1971.
מושל קנטקי
מיד עם כניסתו לתפקיד, שם פלטשר את פיתוח כלכלת קנטקי בראש מעייניו, וקנטקי דורג במקום הרביעי מבין כל מדינות ארצות הברית במספר המשרות שנוצרו במהלך כהונתו. אחת הפעולות הראשונות שלו כמושל הייתה לארגן מחדש את הרשות המבצעת, תוך הרחבת מזכירי המחלקות בממשלת קנטקי מתשעה לארבע עשר. הוא פיזר את ועדת מרוצי סוסים של קנטקי ובמקומה ייסד את רשות מרוצי סוסים של קנטקי במטרה לקדם ולהסדיר את תעשיית מרוצי הסוסים במדינתו. כדי לשפר את ניהול תוכנית המדיקייד בקנטקי, הוא ביטל את תוקפן חלק מדרישות התוכנית וחשף תוכנית להתמקדות בשיפורים במערכת הבריאות, בניהול תועלת ובטכנולוגיה. פלטשר גם השיק את קמפיין "הופכים את קנטקי לבריאה!", יוזמה לקידום אורח חיים בריא עבור תושבי קנטקי.
מחלוקת התקציב ב-2004
במשך כל תקופת כהונתו של פלטשר, הסנאט של קנטקי נשלט בידי הרפובליקנים, בעוד הדמוקרטים שלטו בבית הנבחרים של קנטקי. כתוצאה מכך התקשה פלטשר להעביר חוקים שנתקבלו בבית המחוקקים. בתחילת הדיון על תקציב מדינת קנטקי ב-2004, הוא הציג תוכנית רפורמה במסים, שלדבריו יחוללו נייטרליות ומודרניות במערך המיסים של המדינה. התוכנית גובשה בשיתוף פעולה עם עוד שבעה מחוקקים דמוקרטים בבית הנבחרים, אך אף אחד מהם לא היה בתפקיד הנהגתי, ובעקבות זאת הוטחו בפלטשר ביקורות על כך שהוא ניסה לעקוף את מנהיגות בית הנבחרים. ככל שהפולמוס על אודות התקציב נמשך, הרפובליקנים התעקשו לקשור את חבילת הרפורמה במס לתקציב המדינה המוצע, ואילו הדמוקרטים רצו להצביע על הצעדים בנפרד. למרות ניסיונות של הרגע האחרון לפשרה בסיום הישיבה, לא העביר בית המחוקקים את חבילת הרפורמה במס ולא את תקציב המדינה. הפגישה הווכחנית הסתיימה עם הישגים בודדים, בהם חיקוק "חוק הרג העובר", חוק נגד מחירים מופקעים, וכן חוק האוסר על וועדת השירות הציבורי של המדינה לאסדר ספקי אינטרנט בפס רחב מעבר להגבלות רשות התקשורת הפדרלית.
ב-19 במאי 2005, בית המשפט העליון של קנטקי פסק ברוב של 3–4 כי בית המחוקקים פעל בניגוד לחוקה בכך שלא העביר תקציב וכי פלטשר פעל מחוץ הסמכות החוקתית שלו בכך שעשה שימוש בכספים ציבוריים שלא שהוקצו באופן ספציפי על ידי בית המחוקקים. דעת הרוב דחתה את החריג של בית משפט קמא ל"שירותים חיוניים ספציפיים", בטענה שאם בית המחוקקים לא יצליח להקצות את הכספים הדרושים להפעלת הרשות המבצעת ברמה מתבקשת של שירותים בסיסיים, על הרשות המבצעת לשרת את האזרחים כמיטב יכולתה אם הם יראו את השירותים הללו כלא-מספקים". נשיא בית המשפט העליון ג'וזף למברט התנגד, בטענה כי תוכנית ההוצאות הביצועיות הייתה הכרחית. שני שופטים אחרים, בחוות דעת נפרדת, הסכימו עם הרוב כי המנדט החוקתי הפדרלי והממלכתי עדיין צריך להיות ממומן בהיעדר תקציב. בהתנגדותם טענו כי האיום של השבתת הממשל יפעל כתמריץ לבית המחוקקים לעסוק בתקציב המדינה. במסגרת ההחלטה לא ננקטו צעדים רטרואקטיביים לשינוי הפעולות אותן הגדירה כ"לא חוקתיות", אבל היא שימשה תקדים לכל מקרים עתידיים של אי-העברת תקציב.
המשך כהונתו
ביוני 2004, מטוסו הרשמי של פלטשר גרם לבהלה ביטחונית שגרמה לפינוי קצר של משכן הקפיטול ובית המשפט העליון של ארצות הברית. זמן קצר לאחר ההמראה בדרך לטקסי האשכבה של נשיא ארצות הברית לשעבר רונלד רייגן, הטרנספונדר במטוס של פלטשר תפקד בצורה לקויה, והוביל את פקידי נמל התעופה רונלד רייגן וושינגטון נשיונל לדווח על מטוס בלתי-מורשה שנכנס למרחב האווירי המוגבל של מחוז קולומביה. שני מטוסי F-15 איגל שוגרו לחקור את המטוס, המטוס של פלטשר לווה ליעדו על ידי שני מסוקי UH-60 בלק הוק. המטוס בן שלושים השנים מסוג קינג אייר, היה הבכור במודל שלו. חקירה של רשות התעופה הפדרלית מצאה כי צוות מטוסו של פלטשר שמר על קשר רדיו עם פקידי התנועה האווירית וקיבל אישור להיכנס למרחב האווירי המוגבל. החקירה קבעה כי שגיאות אנוש פקחי התנועה האווירית עוררו את הבהלה, ובעקבות האירוע אימצה רשות התעופה הפדרלית מדיניות למניעת טעויות עתידיות בעלות אופי דומה.
חודש לאחר מכן הכריז פלטשר על תוכנית לאיחוד סמלי המדינה, זאת במטרה לשפר את תדמיתה הציבורית. זמן קצר לאחר ההכרזה, הקומיקאים קרייג קילבורן וג'יי לנו הציעו מספר הצעות תוך התלוצצות לסיסמה החדשה של קנטקי בתוכניות שלהם The Late Late Show ו-The Tonight Show בהתאמה. כתגובה, כתב פלטשר מכתב לשני הקומיקאים על אודות ההלצות שהריצו בתוכניותיהם והוזמן להופיע בשתי תוכניות האירוח. משום שללנו היה קהל צופים גדול יותר ותוכניתו שודרה מוקדם יותר מתוכניתו של קילבורן, הסכים פלטשר להופיע ב-The Tonight Show, שם הוא העניק ללנו מחבט בייסבול תוצרת חברת "לואיוויל סלאגר" וסיפר בדיחות עוקצניות על היתרונות היחסיים של קנטקי ולוס אנג'לס, משום שאולפני התוכנית שכנו בלוס אנג'לס. בסופו של דבר, ארבע סיסמאות עלו להצבעה באינטרנט וגם במרכזי טיולים בין-מדינתיים. בדצמבר 2004 נבחרה הסיסמה "קנטקי: רוח חסרת מעצורים" כסיסמה המנצחת והודפס על שלטי חוצות, מסמכים רשמיים ומזכרות. מחקר שנערך ב-2007 קבע כי 88.9% מתושבי קנטקי הרגישו לנכון להזדהות עם הסיסמה ועם הסמליל הנלווה אליה. יתר על כן, 64% מהנסקרים באזור של 10 מדינות זיהו את הסיסמה ואת הסמליל, האחוז הגבוה ביותר של זיהוי מותג אחר שנבדק במחקר.
במחצית השנייה של 2004 הציע פלטשר שינויים בהטבות הבריאותיות לעובדי מדינת קנטקי ולגמלאים. תוכניתו של פלטשר כללה הנחות לעובדי מדינה וגמלאים שהפגינו התנהגות בריאה, במסגרת מה שכינה מעבר מיוזמות חולי ליוזמות בריאות. מתוך הכרה כי הרפורמה תהא כרוכה בהוצאות כספיות ממקורות שוטפים, הציע פלטשר להגדיל ב-1% את שכרם של עובדי המדינה והגמלאים במטרה לקזז את העלויות הנוספות. שכירים עובדי המערכות הציבוריות, ובמיוחד המורים בבתי הספר הציבוריים, התנגדו נחרצות לתוכנית של פלטשר, ו"אגודת מחנכי קנטקי" אף קראה לשביתה ללא הגבלה, שתחילתה ב-27 באוקטובר 2004. כדי להתמודד עם ההתנגדות לרפורמה, כינס פלטשר מושב מיוחד של בית המחוקקים כדי להתחיל את הרפורמה ב-5 באוקטובר 2004. אף על פי שהמדינה עדיין פעלה תחת תוכנית ההוצאות הביצועיות, הוא לא כלל את התקציב או את הצעת הרפורמה במס על סדר היום של כינוס בית המחוקקים, מהלך שזכה לשבחים משני צדי המפה הפוליטית, מה שאפשר להם להתמקד רק בחששות לגבי רפורמת הבריאות. במושב מיוחד בן 15 יום העביר בית המחוקקים תוכנית שהקצתה 190 מיליון דולר אמריקני נוספים לביטוח הבריאות של עובדי המדינה והחזירה רבות מן ההטבות הנפוצות ביותר בתוכנית הביטוח הקודמת. מיד לאחר שהכינוס המיוחד תם, איגוד מחנכי קנטקי הצביעו בעד ביטול השביתה שהציעו.
ב-8 בנובמבר 2004 חתם פלטשר על צו הוצאה להורג לתומאס קלייד בולינג, שהורשע ברצח כפול ב-1990 ונידון לעונש מוות בזריקת רעל. קבוצת רופאים ביקשה לערוך בדיקה של ועדת הרישוי הרפואי של קנטקי, כדי לקבוע האם יש לבטל את הרישיון הרפואי של פלטשר בגין פעולה זו. מדינת קנטקי דורשת מרופאי המדינה לפעול לפי קווי היסוד של האיגוד הרפואי האמריקאי (American Medical Association), האוסרת על רופאים לקחת חלק בהוצאות להורג. ביום 13 בינואר 2005, מצאה ועדת הרישוי הרפואי כי פלטשר פעל בתפקידו כמושל ולא כרופא כאשר חתם על הצו, וקבע כי רישיונו אינו כפוף לחילוט בגין אותה פעולה.
במהלך ישיבת בית המחוקקים ב-2005, הציע פלטשר שוב את תוכנית הרפורמה במס, ובסוף הפגישה העבירו שני בתי בית המחוקקים את הרפורמה. התוכנית העלתה מיסים על סיגריות ומשקאות אלכוהול, כמו גם מיסים על שירותי טלוויזיה לוויינית וחדרי מוטל. בתי עסק היו נתונים גם למס קבלות ברוטו. כדי להקל על רפורמת המס הופחתו מיסים שנגבו מחברות ותאגידים, כמו גם מיסים על הכנסה לעצמאיים שהרוויחו פחות מ-75,000 דולר בשנה, ו-300 אלף בעלי משכורות נמוכות נפטרו לחלוטין ממס הכנסה. בית המחוקקים העביר בנוסף תקציב לשארית השנתיים שנותרו לכהונת המושל, ביטלה את חוקי המימון הציבורי של המדינה והעבירה הנחיות תזונה חדשות לבתי הספר.
חקירת שיטת הכישורים
"שיטת הכישורים" היא תהליך של קידום והעסקת עובדים ממשלתיים על בסיס יכולתם לבצע עבודה, ולא על בסיס הקשרים הפוליטיים שלהם. במאי 2005 החל התובע הכללי של קנטקי, גרג סטמבו, לחקור את טענות לפיהן ממשלת פלטשר עקפה את שיטת הכישורים של המדינה להעסקת עובדים ממשלתיים, קידומם, הורדתם בדרגה ופיטורים תוך קבלת החלטות על בסיס נאמנותם הפוליטית של העובדים. החקירה התעוררה עם תלונה בת 276 עמודים שהוגשה בידי דאגלס וו. דורטינג, עוזר מנהל הסגל של סוכנות התחבורה של קנטקי. פלטשר, ששהה בעת פתיחת החקירה במשלחת מסחרית ביפן, הודה עם פרסום הידיעה על החקירה במסיבת עיתונאים מקוונת כי ייתכן שמשרדו עשה "שגיאות" בכל הנוגע לגיוס שנבע מכך שלא היה לו הליך רשמי לטיפול בהמלצות עבודה. עם שובו מיפן, הכחיש פלטשר כי "השגיאות" של ממשלתו היו בלתי-חוקיות וכינה את החקירה שנפתחה על ידי סטמבו כ"ראשית המירוץ למושלות קנטקי 2007", רמז למועמדותו הפוטנציאלית של סטמבו לתפקיד מושל קנטקי לקראת הבחירות ב-2007. סטמבו הכחיש כל כוונה להתמודד לתפקיד המושל ב-2007, אם כי בסופו של דבר הוא נבחר לעמיתו למירוץ של ברוס לאנספורד במהלך הפריימריז הדמוקרטים, אך הצמד הפסיד בפריימריז לסטיב בישיר.
חבר מושבעים גדול החליט ביוני 2005 לחקור את האישומים נגד הממשל של פלטשר. עד אוגוסט, חבר המושבעים הגיש כתבי אישום נגד תשעה פקידי ממשל, בהם יו"ר המפלגה הרפובליקנית של קנטקי דארל ברוק ג'וניור ומזכיר התחבורה בפועל ביל נייגברט. כל כתבי האישום היו בעוון קנוניה, למעט כתבי האישום שהוגשו נגד הממונה על השירותים המנהליים דן דרווין, אשר הואשם ב-22 עבירות (20 סעיפים של עבירות עדות שקר ו-2 סעיפים של הדחת עד) בנוסף ל-13 עבירות אחרות. ב-29 באוגוסט העניק פלטשר חנינה לתשעת פקידי הממשל שהוגשו נגדם כתבי אישום. לעומת זאת, הוא החליט שלא להעניק לעצמו חנינה. למחרת, הוא נקרא להעיד בפני חבר המושבעים הגדול, אך סירב לענות על כל שאלה, תוך התייחסות להתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית נגד הפלה מלאכותית.
באמצע ספטמבר, אחרי שהעניק את החנינות, סקר של העיתון "קורייר-ג'ורנל" מצא כי פלטשר זוכה ל-38 אחוזי תמיכה, והשתווה באחוזי תמיכתו לקודמו פול פאטון, שהתמיכה בו צנחה לשפל במהלך שערוריית המין שהאפילה על כהונתו. ב-14 בספטמבר 2005 פיטר פלטשר תשעה עובדים, בהם ארבעה מתוך תשעת העובדים שהעניק להם חנינה שבועיים קודם לכן. הוא נימק את הפיטורים באומרו: עם זאת, המושל לשעבר וחבר הסנאט של קנטקי מטעם המפלגה הדמוקרטית ג'וליאן קרול, מתח ביקורת על פלטשר על שלא פיטר את פקידי הממשל באותה העת בה העניק את החנינות. פלטשר קרא גם לפיטורו של הפקיד הרפובליקני דארל ברוק ג'וניור, בשל מערובתו בשערוריית שיטת הכישורים. הוועד הפועל של המפלגה הרפובליקנית התכנס ב-17 בספטמבר, אך לא התערב בהחלטתו של פלטשר שלא לפטר את ברוק.
חבר המושבעים הגדול המשיך בחקירתו, והגיש חמישה כתבי אישום נוספים אחרי שפלטשר פטר את עצמו מקבלת חנינה. שניים הוגשו נגד אנשיו, ושניים אחרים הוגשו נגד יועצים שסיפקו את שירותיהם ללא תשלום עבור פלטשר. החמישי הוגש נגד המזכיר בפועל נייגברט על נקמתו בחושף שחיתות. רק כתב האישום הנוסף נגד נייגברט הוגש כביכול לאחר שפלטשר הוציא את החנינה. ב-24 באוקטובר 2005 הגיש פלטשר בקשה לשופט בית המשפט המחוזי בפרנקלין, ויליאם גרהם, להורות לחבר המושבעים הגדול להפסיק את הגשת כתבי אישום בגין עבירות שבוצעו טרם הוצאת החנינה, ורק את שמותיהם של הנאשמים ניתן היה לכלול בדוח הסופי של חבר המושבעים. ב-16 בנובמבר פסק גרהם כי חבר המושבעים הגדול ימשיך להגיש כתבי אישום אך בהוראה נפרדת דחה את כתבי האישום נגד אנשיו של פלטשר והיועצים שעבדו ללא תשלום, בטענה כי הם כלולים ברשימת הנאשמים שזכו לחנינה. גרהם לא התייחס בפסיקתו על הגשת כתב האישום האחרון נגד נייגברט. בית המשפט לערעורים של קנטקי אישר את פסק הדין של גרהם ב-16 בדצמבר. מיד לאחר פסיקת בית המשפט לערעורים, הודיע פלטשר על כוונתו לערער על פסק הדין לבית המשפט העליון של קנטקי.
מרשל סרנת
מרשל סרנת (באנגלית: Marshall Sarnat: 1 באוגוסט 1929 שיקגו, אילינוי – 19 ביולי 2006) היה מבכירי הכלכלנים ומאבות תחום המימון בישראל. בשנת 1962, הקים יחד עם פרופ' חיים בן שחר ואחרים את "המכון הישראלי למחקר פיננסי", שפעל בירושלים, ושימש מכון מחקר תאורטי ואמפירי מרכזי בנושאי ההשקעה בבורסה. המכון סיפק, בין היתר, אנליזות והערכות שווי על חברות מרכזיות במשק ובנה את התשתית למסד נתונים כמותי של שיעורי התשואה על מניות ואיגרות חוב שנסחרו בזמנו בבורסה.
סרנת היה מראשוני חוקרי שוק ההון, הבורסה והבנקים בישראל ואיש חינוך בתחום מנהל עסקים. סרנת היה ממיסדי בית הספר למנהל עסקים ב ובשלוחת אוניברסיטת מנצ'סטר, שהפכה ל. הספר של חיים לוי, משה סמיט ומרשל סרנת, "הבורסה וההשקעה בניירות־ערך", היה בזמנו המדריך הרחב והמקיף ביותר בישראל בתחום זה. מהדורה מורחבת של הספר יצאה לאור בשנת 1999. היה חבר בוועדת החקירה הממלכתית לחקר משבר מניות הבנקים, הרי היא ועדת בייסקי, שהייתה לה השפעה עמוקה על הניהול הבנקאי במשק, ובמיוחד על הפרדת הפעילות המסחרית של הבנקים מפעילותם בשוק ההון.
סרנת היה פרופסור מן המניין למנהל עסקים בקריה האקדמית אונו, וכיהן בה בתפקיד דיקן הפקולטה למנהל עסקים.
ביוגרפיה
מרשל סרנת נולד ב-1 באוגוסט 1929 בשיקגו, אילינוי, למאוריץ ודינה (לבית לוי) סרנתצקי. עלה לישראל בשנת 1950.
סרנת קיבל תואר ראשון בכלכלה ב בשנת 1955 ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1957. קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1965.
באקדמיה
סרנת מונה להיות המנהל אקדמי של הקריה האקדמית אונו, בשנת 1995. היה פרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק, באוניברסיטת קליפורניה, באוניברסיטת ברקלי, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובאוניברסיטה החדשה של ליסבון (פורטוגל). מונה להיות מנהל פרויקט במכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות בשנים 1989–1993. כיהן כעמית מחקר בכיר במכון הבינלאומי לניהול, ברלין, 1975-1977. סרנת הוזכר כמחנך פיננסי ראוי לציון ברשימת מרקיז מי ומי.
סרנת כיהן כדיקן מייסד של הפקולטה למנהל עסקים בקריה האקדמית בקרית אונו.
בתחום האקדמי סרנת היה אחד החלוצים בחקר ההחלטות על הקצאת משאבים בשווקים פיננסים, שמאופיינים באי-ודאות. יחד עם עמיתו פרופ' חיים לוי הוא כתב את אחד הספרים הבסיסיים בתחום. סרנת היה בעד פעולה של שוק חופשי, אך חשב שכאשר יש בנקים עם כוח שוק גדול מדי נוצר כשל, והדרך היחידה להתגבר עליו הוא באמצעות התערבות ממשלתית.
קלרה אשר-פינקהוף
קלרה אשר-פינקהוף (בהולנדית: Clara Asscher-Pinkhof; 15 באוקטובר 1896 – 28 בנובמבר 1984) הייתה סופרת יהודייה-הולנדית שחייתה בישראל וכתבה גם בעברית.
קורות חייה
אשר-פינקהוף נולדה באמסטרדם בי"ח בחשוון תרנ"ז, 15 באוקטובר 1896, למשפחה אמידה של רופא שומר מסורת. היא סיימה גימנסיה הולנדית בעיר הולדתה, למדה בבית-מדרש למורים והשתלמה בפדגוגיה, והייתה למורה בשכונת עוני יהודית. לאחר נישואיה התגוררה בחרונינגן, שם כיהן בעלה אברהם אשר כרב הקהילה. בגיל צעיר התאלמנה ונותרה עם שישה ילדים.
עם כיבוש הולנד בידי הגרמנים ב-1940 שבה לאמסטרדם, בה לימדה בבית-ספר לנערות יהודיות שגורשו מבתי-הספר הממלכתיים. גורלם של יהודי הולנד לא פסח על קלרה ומשפחתה: שניים מששת ילדיה נרצחו וכן כל חמשת אחיה ומשפחותיהם. רק אמה ואחותה מרים שתל שרדו. ב-1943 נכלאה במחנה ריכוז ליד וסטרבורק ומשם נשלחה למחנה ברגן-בלזן. בשני המחנות עסקה בחינוך ילדים, בגלוי ובסתר.
בשנת 1944 עלתה ארצה עם קבוצה של אסירי ברגן-בלזן במסגרת עסקת חליפין חד-פעמית בין גרמניה הנאצית לממשלת בריטניה. היא למדה באולפן והייתה מורה בקיבוץ מעיין צבי. מאוחר יותר לימדה מבוגרים בנתניה. שנים אחדות התגוררה ברחובות ומשם עברה לחיפה, בה נפטרה בד' בכסלו תשמ"ה, 28 בנובמבר 1984.
יצירתה
קלרה אשר-פינקהוף החלה בגיל 14 לכתוב שירים שפורסמו בעיתוני ילדים הולנדיים. אחר כך גם כתבה מאמרים בענייני חינוך. עד מלחמת העולם השנייה פרסמה 18 ספרי ילדים ונוער בהולנדית, שזכו לפופולריות רבה. כמו כן תרגמה מספרי אלנור פרנסס לטימור מאנגלית להולנדית. לאחר המלחמה כתבה את Sterrekinderen ("ילדי כוכבים"), בו תיארה את עולמם של הילדים היהודים בהולנד ואת תגובתם למצבי לחץ ומצוקה תחת השלטון הגרמני בעת השואה. הספר זכה להצלחה רבה, תורגם לשפות רבות (כולל עברית) וזכה בפרסים, ובכלל זה פרס ספרותי חשוב בשוודיה.
לאחר עלייתה ארצה עברה בהדרגה לכתוב בעברית. היא פרסמה סיפורים לגיל הרך ב"דבר לילדים" וקובצי סיפורים.
מארק פול גוסלאר
מארק-פול הארי גוסלאר (באנגלית: Mark-Paul Harry Gosselaar; נולד ב-1 במרץ 1974) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי ממוצא יהודי. הוא ידוע בתפקידיו בטלוויזיה כזאק מוריס בקומדיית המצבים "הצלצול הגואל", הבלש ג'ון קלארק ג'וניור בסדרת המשטרה "NYPD Blue" ופיטר באש בסדרה הדרמה-קומית "פרנקלין ובאש".
ראשית חיים
גוסלאר נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית. בנם של פאולה (ואן דן ברינק), עקרת בית ודיילת לשעבר בחברת KLM, והנס גוסלאר, מפקח על מפעל חברת Anheuser-Busch. אביו יליד הולנד. סבו וסבתו היהודים של אביו נרצחו במחנה ההשמדה סוביבור בשואה. אמו היא ילידת באלי, אינדונזיה. גוסלאר דובר גם הולנדית. בהמשך נפרדו הוריו של גוסלאר.
אמו של גוסלאר הייתה המנהלת האישית שלו. הוא התחיל לדגמן בגיל חמש, וכילד הופיע בפרסומות בין היתר לפרסומת לעוגיות אוראו.
מאוחר יותר זכה בתפקידים אורחים בסדרות טלוויזיה. את שנות התבגרותו בילה בעמק סנטה קלריטה שבדרום קליפורניה, שם למד בתיכון הארט.
קריירה
בגיל 14, בשנת 1988 ביצע הופעת אורח בסדרת הסיטקום של רשת CBS "סמוך על צ'ארלס".
גוסלאר זכה לפרסומו בסדרה הקומית המצליחה בטלוויזיה הצלצול הגואל, בה גילם את זק מוריס, ושודרה ברשת NBC בין השנים 1989 עד 1993. דמותו בסדרה עובדה לספין אוף, "הצילצול הגואל: שנות הקולג'".
בשנת 1996 הוא הופיע בסרט הטלוויזיה "היא בכתה: לא" בו גילם בחור בקולג' שאנס את האחות של חברו הטוב במסיבת אחווה. בשנת 1997 שיחק בסרט הטלוויזיה "מתה להשתייך" ברשת NBC לצדה של הילרי סוונק. בשנת 1998 שיחק בסרט העלילתי "איש מת בקמפוס".
בין השנים 2001–2005, הוא שיחק את הבלש ג'ון קלארק ב-"NYPD Blue" של ABC. לאחר סיום הסדרה הוא הצטרף לצוות השחקנים של הסדרה "גבירתי הנשיא" של ABC שנמשכה עונה אחת בלבד. לאחר מכן הוא לוהק לתפקיד הסנגור ג'רי קלרמן בסדרה "-Raising the Bar", ב-ערוץ TNT שהופקה על ידי סטיבן בוצ'קו.
ב־8 ביוני 2009 הופיע גוסלאר בתוכנית טונייט שואו עם ג'ימי פאלון בדמותו של זק מוריס כדי לקדם את הסדרה "Raising the Bar", והצביע על כך שהשם מארק פול גוסלאר הוא שם הבמה שלו והצהיר, בתור זק, כי ישתתף במפגש איחוד עם שחקני "הצילצול הגואל". הוא הופיע באיחוד שארגן ג'ימי פאלון בתוכניתו, יחד עם ארבעה חברי צוות. ב־4 בפברואר 2015 התאחד גוסלאר עם מריו לופז, אליזבת' ברקלי, דניס הסקינס וטיפאני ת'יסן, שחקני הסדרה הצילצול הגואל בתוכניתו של ג'ימי פאלון, שם הם הופיעו במערכון "הצלצול הגואל" עם פאלון.
באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון.
גוסלאר השתתף בסדרה פרנקלין ובאש החל מ־28 במרץ 2010. ב־11 בנובמבר 2014 הוכרז כי הסדרה בוטלה, לאחר ארבע עונות. גוסלאר השתתף בסדרה "פיץ'" בתפקיד הראשי. ב-1 במאי 2017 הוכרז כי הסדרה בוטלה, לאחר עונה אחת בלבד. הוא הופיע בשני פרקים של הסדרה "ארוחת ערב בטיפאני".
בשנת 2019 החל גוסלאר לשחק את התפקיד הראשי בסדרת הקומדיה ABC "מעורבת" (סדרת ספין-אוף וקדם-סרטים של שחור-כזה). הוא קיבל את התפקיד במקום אנדרס הולם, שגילם את הדמות בפרק הפיילוט. באותה שנה גילם את הדמות הראשית בסדרת המסתורין "המעבר" ברשת FOX, ובוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2020 החל לשחק בחידוש לסדרה בה שיחק בנעוריו "הצלצול הגואל" בתפקיד מושל קליפורניה אביו של מאק מוריס (מיטשל הוג) תלמיד בית הספר.
חיים אישיים
בראיון שנערך עמו במגזין פיפל ביולי 2009, חשף גוסלאר, שכאשר שיחק בסדרה הצלצול הגואל, הוא יצא, עם שלוש הכוכבות לארק ווורהיס, טיפאני ת'ייסן ואליזבת' ברקלי. הוא נשאר בקשר עם חבריו לסדרה "הצילצול הגואל".
בשנת 1996 התחתן גוסלאר עם הדוגמנית לשעבר ליסה אן ראסל. יחד יש להם שני ילדים: הבן מייקל צ'ארלס (נולד ב-2004) והבת אווה לורן (נולדה ב-2006). לאחר 14 שנות נישואים הודיעו גוסלאר וראסל על פרידתם בתחילת יוני 2010. גוסלאר הגיש בקשה לגירושין ב-18 ביוני 2010, והיא הפכה סופית במאי 2011.
גוסלאר התארס למנהלת הפרסום קטריונה מקגין באוגוסט 2011. הם התחתנו ב־28 ביולי 2012 בקליפורניה. יש להם בן דקר (יליד 2013), ובת לכלין (ילידת 2015).
גוסלאר הוא חובב מכוניות ספורט, נהג מכוניות מרוץ, רוכב אופניים, רוכב אופנועי שטח, וטייס. בשנת 2005 התחרה באליפות במערב ארצות הברית לרכיבת אופניים במסלול. הוא זכה במרוץ אופני כביש בוולודרום באנצ'ינו. לגוסלאר חגורה כחולה של ג'יו ג'יטסו.
סמל לאומי
מטרתם של סמלים לאומיים היא לאחד אנשים על ידי יצירת סמל תרבותי, חזותי או מילולי של אנשים, ערכים, מטרות, או היסטוריה לאומיות. סמלים אלה לעיתים קרובות מלכדים סביב שאיפות לאומיות או מייצגים חגיגות של פטריוטיות. הסמלים נועדו להיות כוללניים ולייצג את כלל החברים בקהילה הלאומית.
סמלים לאומיים לא רשמיים
במובנים רבים, ניתן גם לראות בנופים ידועים בארץ כסמלים לאומיים, כפי שניתן לראות בפריטים מסורתיים של אומנות, של לבוש מסורתי, אפוסים ומיתוסים כמו גם סמלים בשימוש של הנבחרת הלאומית.
תוראלף סקולם
ביוגרפיה
בשנת 1918 סקולם נבחר לאקדמיה למדעים של נורווגיה. סקולם היה בדעה שאין הכרח בהשלמת תואר שלישי באופן פורמלי, אך בסופו של דבר הגיש את העבודה וקיבל את התואר בשנת 1926.
בשנים 1916–1930 סקולם לימד באוניברסיטת אוסלו ואז עבר לברגן בה התחיל לעבוד במכון לחקר מתמטיקה.
תוראלף סקולם פרסם כ-180 מאמרים בתחומים שונים של מתמטיקה, רובם בתחום לוגיקה מתמטית ותורת הקבוצות. הוא היה חלוץ בחקר סריגים. הוא חקר ותיאר את רצף סקולם שדומה מאוד לרצף לנגפורד.
מסדר הגיבור הלאומי (בליז)
מסדר הגיבור הלאומי הוא אות הכבוד הגבוה ביותר שניתן על ידי ממשלת בליז. מסדר הגיבור הלאומי ניתן על "הישג יוצא דופן ותרומה מיוחדת לבליז או לאנושות בכלל". בניגוד לאות המסדר של בליז, התואר השני בחשיבותו, שניתן להעניקו גם לאזרחים זרים, רק אזרחי בליז זכאים להיות חברי מסדר הגיבור הלאומי.
האות הונהג לראשונה ב-16 באוגוסט 1991. עד לסוף שנת 2021 הוענק התואר לשלושה אנשים, שניים מתוכם קיבלו את האות לאחר מותם.
מכון אלברט איינשטיין
מכון אלברט איינשטיין הוא מכון מחקר לא ממשלתי בבוסטון, ארצות הברית, העוסק במחקר והפצת ידע בנושא התנגדות לא אלימה וקידום השימוש באסטרטגיות לא אלימות בקונפליקטים ברחבי העולם.
רקע
המכון נוסד בשנת 1983 על ידי ג'ין שארפ, וקרוי על שם המדען המפורסם, אלברט איינשטיין שהיה מחויב לאי אלימות, וגילה בשנותיו המאוחרות חשיבות גדולה בצמצום האלימות בעולם. המכון מוקדש לקידום מחקר ושימוש פעולה אסטרטגי בסכסוכים אלימים ברחבי העולם. בין מטרותיו מונה המכון מחויבות להגנה על חופש, חירויות ומוסדות דמוקרטיים וצמצום האלימות הפוליטית בעולם באמצעות קידומן של אסטרטגיות של פעולה לא אלימה כחלופה.
פעילות
המוסד תומך בפרויקטים מחקריים, פעיל בייעוץ לתנועות התנגדות לדיכוי ותומכי דמוקרטיה ברחבי העולם (כולל קבוצות בבורמה, תאילנד, טיבט, לטביה, ליטא, אסטוניה, בלארוס, סרביה, שטחי הרשות הפלסטינית ועוד), ופועל לפרסם את העוצמה ואת הפוטנציאל של המאבק הלא אלים ברחבי העולם באמצעות הפצת חומרים כתובים, תרגומים, סדנאות, וקידום הרעיון בתקשורת. המכון הוציא לאור עצמאית ובשיתוף פעולה עם גופים נוספים עשרות כותרים בנושא ועשרות תרגומים לשפות שונות.
מכון אלברט איינשטיין מעמיד לשימוש חופשי של אנשים מרחבי העולם את פרסומיו המתורגמים ל-42 שפות שונות, כולל ספרים שלמים מאת ג'ין שארפ וממשיכי דרכו הזמינים באתר האינטרנט של המכון להורדה ושימוש ללא תמורה.
גולדפרב
גוֹלְדְפַרְבּ הוא שם משפחה יהודי, אשכנזי שמשמעו ביידיש ובגרמנית הוא גולד=זהב, פרב=צבע. {{פירושונים|
ראו גם
}}
יעקב סברדלוב
קורות חיים
סברדלוב נולד ב-3 ביוני (22 במאי לפי הלוח היוליאני שנהג אז ברוסיה הצארית) 1885, לאליזבט סולומונובנה ולמשה סברדלוב בניז'ני נובגורוד שעל גדות הוולגה, במרכז רוסיה הצארית. משפחת אמו הייתה במקור מפלך ויטבסק וסבו, ישראל גאוכמן, היה סוחר בסראטוב. אביו, משה, השתקע עם המשפחה בניז'ני נובגורוד בשנת 1882 ושינה את שם המשפחה לסברדלוב. אביו היה בעל הוצאה לאור, בית דפוס וסדנת תחריט. יעקב למד בגימנסיה, אולם נזרק מבית הספר בשל פעילות פוליטית מהפכנית. עקב כך, שלח אותו אביו להתלמדות בבית מרקחת. ב-1896 היה הסופר מקסים גורקי, יליד ניז'ני נובגורוד אף הוא, לידיד המשפחה וכמה שנים אחר כך הוא אף אימץ את אחיו הבכור של סברדלוב, יהושע זלמן סברדלוב, כבן. אותו אח של סברדלוב התנצר, קיבל את שם משפחתו של גורקי - פשקוב, והיה לימים לגנרל בצבא הצרפתי - זינובי פשקוב.
ב-1902 פגש גורקי את לנין והפך לבן בריתו וידידו. סברדלוב הלך בעקבות ידיד המשפחה ובאותה שנה, בגיל 17, הוא הצטרף למפלגתו של לנין - "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית". ב-1903, בעקבות לנין, הוא הצטרף לפלג הבולשביקי של המפלגה. באותה שנה הוא אף נעצר לראשונה על ידי האוכראנה - משטרת הצאר.
סברדלוב השתתף במהפכת 1905, כמפקד המחתרת הבולשביקית בהרי אורל. בעקבות זאת הוא נעצר ביוני 1906 ומאז היה במשך כ-11 שנה, כמעט ללא הפסקה, במאסר או בגלות, עד 1917. בסתיו 1913 נבחר סברדלוב לראשונה לוועד המרכזי של המפלגה הבולשביקית, בהיעדרו והוא בן 27 בלבד. שנתיים מתוך שנות הגלות שבילה בתוך רוסיה (1914–1916), היו בסיביר, לצידו של סטלין. עם פרוץ מהפכת פברואר 1917 והדחת הצאר חזר סברדלוב לפעילות פוליטית מלאה בפטרוגרד (כיום סנקט פטרבורג) ונבחר שוב לוועד המרכזי, והפעם, בנוסף לכך, גם לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה, שהיה שני בחשיבותו רק ללנין. לנין אף תכנן ככל הנראה להוריש לסברדלוב את הנהגת המפלגה והמדינה, בבוא היום.
סברדלוב ארגן יחד עם סטלין את הועידה הקומוניסטית השישית שהתקיימה בחשאי ביולי-אוגוסט 1917. סברדלוב לקח לאחר מכן חלק פעיל ביותר, במהפכת אוקטובר. ב-1922 טען גנרל רוסי מלוכני, מיכאיל דיטריכס, שסברדלוב ארגן את רצח הצאר המודח, ניקולאי השני, ומשפחתו ביקטרינבורג, ב-16 ביולי 1918. ב-1990 חזר המחזאי הרוסי אדוארד רדז'ינסקי על הטענה הזו בספר רב-מכר על אחרוני הרומנובים, שהתפרסם בשורה של לשונות.
ראש הרפובליקה הרוסית
ב-21 בנובמבר 1917, התפטר לב קמנייב מתפקידו כיו"ר הוועד הפועל המרכזי של כל רוסיה, פחות משבועיים אחרי פרוץ מהפכת אוקטובר ובחירתו לתפקיד. הרקע היה נכונותו המופרזת מדי לטעמו של לנין, לשאת ולתת עם יריבי המפלגה ובראש וראשונה איגוד פועלי מסילות הברזל, שאיים אותה עת בשביתה כנגד הקומוניסטים. סברדלוב, המיליטנטי יותר, קיבל תפקיד זה במקומו, על פי מצוות לנין ובכך היה לנשיא השני של רוסיה הסובייטית והיהודי השני בתפקיד זה. הוא המשיך לכהן כנשיא רוסיה הסובייטית בפועל במשך כשנה וחצי אחר כך, עד יום מותו במרץ 1919, בן פחות מ-34.
סברדלוב נפטר ממגפת השפעת שפשתה עם סיום מלחמת העולם הראשונה, בכל אירופה. באשר לגורם המוות, נשמעו במשך השנים טענות בלתי מוכחות, כי הייתה זו התנקשות בחייו ולאו דווקא מחלה שגרמה למותו. הוא נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין בצידה המערבי של הכיכר האדומה במוסקבה ולצידו נקברו לאחר מכן רבים אחרים ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית הסובייטית. את מקומו בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ירשו טכנוקרטים שונים, עד 1922, עת נכנס סטלין לתפקיד והפך אותו שוב למוקד של כוח במפלגה.
ב. כץ כתב עליו בהבוקר:
הנצחה
ב-1924 שינה השלטון הקומוניסטי את שמם של העיר יקטרינבורג ומחוז יקטרינבורג לסברדלובסק על שם יעקב סברדלוב. העיר חזרה לשם המקורי רק אחרי נפילת השלטון הקומוניסטי, ב-1991, ואילו מחוז סברדלובסק שמר על השם הסובייטי. סברדלוב הונצח על בולים רבים של ברית המועצות. פסלו שהוצב במוסקבה הוסר בשנת 1991.
Tom Pillibi
לשיר יצאו גם גרסאות באנגלית ובגרמנית עם ניתוח מעט שונה של המילים.
ג'וג'ו מקארי
ג'וג'ו מקארי (באנגלית: Jojo Macari; נולד ב-30 בדצמבר 1996) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע, טלוויזיה ומוזיקאי בריטי.
פארק האתגרים טופ 94
פארק האתגרים טופ 94 הוא מתחם אטרקציות גדול באזור תעשייה שחורת, צפונית לאילת. במתחם 3,500 מ"ר של אטרקציות לכל המשפחה, פעילויות אקסטרים ומתחם אירועים. בטופ 94 ניתן למצוא גם מסעדה כשרה ומוזיאון הפתוח לקהל המציג את היסטורית לוחמי הנגב.
ג'וג'ו מקארי
ביוגרפיה
מקארי גדל בלונדון. הוא התגלה לראשונה בחנות הגיטרות של אביו בלונדון, שם החל לעבוד בזמן שסיים את בית הספר. במקביל הוא הופיע בקומץ הפקות תיאטרון ליד הווסט אנד.
פארק האתגרים טופ 94
הפארק הוקם באפריל 2014, ומנוהל בידי "טופ 94 פארק אתגרים 2103 בע"מ".
ג'וג'ו מקארי
קריירה
מקראי הופיע לראשונה בשנת 2018 בסדרה "Hard Sun", שם שיחק בתפקיד דניאל רנקו. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת בלבד. באותה שנה שיחק בפרק אחד בסדרה "Endeavour".
בשנת 2019 שיחק בפרק אחד בסדרה "London Kills", ובתפקיד הנסיך הנרי בסדרת הטלוויזיה "פרוצות". באותה שנה החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "חינוך מיני".
בשנת 2020 שיחק בסרט הקולנוע "לא ממושמעות". באותה שנה שיחק בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "מכשפת".
בשנת 2021 לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "החבורה מרחוב בייקר".
פארק האתגרים טופ 94
מוזיאון לוחמי הנגב
בתוך הפארק שוכן מוזיאון לוחמי הנגב. המוזיאון מציג את הקרבות באזור במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העצמאות.
המוזיאון כולל, בין היתר, חיזיון אור-קולי ותצוגת תותחים, ג'יפים וכלי נשק קלים, בהם נעשה שימוש בקרבות האזור החל ממלחמת העולם הראשונה. בנוסף, לאורך המוזיאון פרושים דמויות לוחמים מהצבאות השונים שהשתתפו, לאורך ההיסטוריה, בקרבות באזור.
מרכז הדרכה
בפארק קיימים מספר מרכזי הדרכה:
הזירה (מגזין)
הזירה (באנגלית: The Ring וגם Ring Magazine) הוא מגזין אמריקני, הנחשב לחשוב בעולם בנושא האיגרוף.
קביעת אלוף העולם של "הזירה"
בשנת 2002 הוחלט במערכת המגזין לבצע ניקוי והשלטת סדר וארגון בכל הנושא של הכתרת אלופי העולם באיגרוף. הטענה העיקרית הייתה כי הריבוי הקיים של גופים ומארגנים שונים, יוצרת מדיניות מעורפלת ובלתי ברורה של התנאים הנדרשים לקביעתו והכתרתו של אלוף העולם. כך למשל, אורגנו קרבות אליפות בין מתחרים חלשים אשר בסיומם נקבע אלוף, אך אותם גופים דחו ניסיונות לארגן קרבות הגנה על התואר של הזוכה, מול אלופים חזקים יותר שהוכרו על ידי ארגון מתחרה אחר. לעיתים אורגנו קרבות הגנה על התואר בין מתחרים שאינם שווי כוחות כך שזהות המנצח נקבעה למעשה מראש כברורה ומועדפת על המארגנים משיקולי כסף או יוקרה. בנוסף לכך, לעיתים ננקטו סנקציות נגד מתאגרפים שסירבו לתנאים שונים של קרב שאינם ספורטיביים בעליל, כגון שלילת תוארם.
להלן הקריטריונים המעודכנים נכון למאי 2012:
המתאגרפים הטובים ביותר בכל הזמנים
בשנת 2003 פרסם המגזין את רשימת 100 המתאגרפים הטובים ביותר בכל הזמנים. הרשימה מתייחסת לכל קטגוריות המשקל ולכל ארצות המוצא של המתאגרפים.
הקריטריונים שנקבעו לצורך הרכבת הרשימה היו:
להלן רשימת 10 הראשונים ברשימת הגדולים בכל הזמנים:
בן צ'יפלי
בין החקיקות והיוזמות שהעבירה ממשלת צ'יפלי היו חוק ההגירה שלאחר המלחמה, מיסודה של האזרחות האוסטרלית באופן נפרד, מיזם השקיה ומערכת של תחנות כוח הידרואלקטריות בדרום-מזרח אוסטרליה, הלאמתה של חברת התעופה קוואנטס והקמתה של חברת התעופה TAA, שיפורים בשירותים החברתיים, הקמתו של שירות התעסוקה הפדרלי, מימון פדרלי למיזמי בנייה למגורים עבור מדינות אוסטרליה, הקמתה של ועדת האוניברסיטאות להרחבתם של הלימודים האקדמאים, הנהגתה של תוכנית מימון תרופות לציבור ואשפוז חינם בבתי חולים, ארגון מחדש והרחבת פעילותו של ארגון המחקר המדעי והתעשייתי הפדרלי (CSIRO) הקמתו של שירות שיקום אזרחי, הקמתו של ארגון הביון והביטחון של אוסטרליה (ASIO) והקמתה של האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה. אחד ממשאלי העם המוצלחים לשינוי חוקת אוסטרליה, שהתקיים בנוגע לשירותי הרווחה ב-1946, התקיים במהלך תקופת כהונתו של צ'יפלי.
ראשית חייו
בן צ'יפלי נולד בבת'רסט שבניו סאות' ויילס. הוא היה בנו של נפח ממוצא אירי קתולי. צ'יפלי גודל בעיקר על ידי סבו עד הגיעו לגיל תשע. מאז שסבו איבד את כל חסכונותיו במשבר הבנקים של 1892 – 1893, רחש צ'יפלי סלידה מבנקים פרטיים כל ימי חייו. הוא התחנך בבתי ספר קתולים בבת'רסט ובהיותו בן 15, החל לעבוד בחברת הרכבות של ניו סאות' ויילס כנהג קטר. הוא היה אחד ממייסדי האיגוד הפדרלי של נהגי הקטרים באוסטרליה וחבר פעיל במפלגת הלייבור האוסטרלית.
ב-1914 הוא נשא לאישה את אליזבת מק'קנזי, פרסביטריאנית אדוקה. בני הזוג נישאו בכנסייה פרסביטריאנית וצ'יפלי המשיך להחזיק באמונה הקתולית, למרות שנישואיו ללא-קתולית משכו ביקורת מחוגים קתוליים. ב-1917 הוא היה אחד המנהיגים של שביתה ממושכת, שכתוצאה ממנה הוא פוטר, אך בעזרתה של ממשלת הלייבור של ניו סאות' ויילס בראשותו של ג'ק לאנג, הוא הוחזר לעבודתו. צ'יפלי ייצג את האיגוד שלו בפני בתי דין לעבודה ולימד עצמו את חוקי העבודה.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1928, לאחר ניסיון שני, נבחר צ'יפלי לפרלמנט האוסטרלי מטעם מחוז הבחירה של מקום מגוריו. הוא תמך במדינות הכלכלית של ממשלתו של ג'יימס סקאלין וב-1931 הוא מונה להיות שר ההגנה. בבחירות הכלליות של 1931 הובסה ממשלתו של סקאלין וצ'יפלי איבד את מושבו בפרלמנט על חודם של 16 קולות. במהלך השפל הכלכלי הוא שרד באמצעות כספה של משפחת אשתו ובאמצעות השותפות שלו בעיתון מקומי בבת'רסט.
לאחר ניסיון בלתי מוצלח לשוב לפרלמנט ב-1934 זכה צ'יפלי לבסוף בבחירות של 1940 ובשנה שלאחר מכן הוא מונה להיות שר האוצר בממשלתו של ג'ון קרטין. למרות שבאופן רשמי היה פרנק פורד האיש מספר שתיים בממשלה, היה צ'יפלי האיש שעליו סמך קרטין יותר מכולם. הוא ניהל את רובם של ענייני הפנים, בעוד שקרטין היה עסוק בעיקר בענייני המלחמה. הוא ניהל מהלכים נרחבים לגידול בהוצאה הממשלתית ושל המיסוי שנלווה אליו בעקבות המלחמה ועקב כך זכה לחוסר אהדה בחוגים העסקיים ובתקשורת.
ראש ממשלה
לאחר מות הפתאומי של קרטין ביולי 1945 מונה פרנק פורד להיות ראש הממשלה למשך שמונה ימים. בבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה הביס אותו צ'יפלי והחליף אותו בתפקיד ראש הממשלה. עם סיומה של מלחמת העולם השנייה חודש לאחר מכן, חזרה השגרה הפוליטית למסלולה הרגיל וצ'יפלי התמודד מול רוברט מנזייס שעמד בראש המפלגה הליברלית החדשה בבחירות של 1946 וזכה בהם. הייתה זו הפעם הראשונה בה ממשלת לייבור נבחרה לתקופת כהונה שנייה. בשנים שלאחר המלחמה, שמר צ'יפלי את אמצעי השליטה על הכלכלה שהיו נהוגים בימי המלחמה, כולל קיצוב בדלק שזכה לחוסר אהדה מוחלט בציבור. הוא עשה זאת בין השאר כדי לסייע לבריטניה בקשיים הכלכליים שהיא חוותה לאחר המלחמה.
הישגים תחיקתיים
כשהוא חש בטוח בכוחו, החליט צ'יפלי שזו הייתה העת לקדם את היעדים הסוציאל-דמוקרטיים של הלייבור. הממשלה הייתה מעורבת הרבה יותר בתחום הכלכלי והחברתי, בעיקר שיפור תנאי התעסוקה, צמצום מוחלט של האבטלה ויצירת שוויון הזדמנויות להכנסה ולעושר. צ'יפלי הצליח להעביר את כלכלת המלחמה לכלכלת שלום ונקט בשורה של יוזמות חברתיות, כמו פנסיות הוגנות יותר ותשלום דמי אבטלה ודמי מחלה, הקמתן של אוניברסיטאות ומכללות טכנולוגיות חדשות ובנייתם של 200,000 בתי מגורים במהלך תקופת כהונתו.
בין שאר הצעדים שננקטו, העבירה ממשלת צ'יפלי צעדי חקיקה להקמתה של מערכת בריאות ציבורית על פי הדוגמה של שירות הבריאות הלאומי הבריטי, כולל סל תרופות חיוניות שניתן בחינם. לאחר מכן הוביל צ'יפלי את אחד ממשאלי העם המוצלחים ביותר באוסטרליה על שאלת הנהגתם של צעדים שאפשרו לממשל הפדרלי לחוקק חוקים למימון תרופות, קצבאות משפחה, קצבאות לסטודנטים, קצבאות ילדים, קצבאות לאלמנות, דמי אבטלה וקצבאות לאימהות. החקיקה שהועברה לאחר משאל העם אושרה גם על ידי בית המשפט העליון. צעד זה סלל את הדרך למערכת של סבסוד תרופות, מרכיב יסודי עד היום במערכת הבריאות הציבורית האוסטרלית.
משאל העם של 1946 אפשר עוד יוזמות וחקיקות חברתיות נוספות כמו, מתן פטור לתשלום על רישיונות להחזקת מקלטי רדיו לגמלאים ולנכים ומאוחר יותר לאלמנות ובהמשך הורחב פטור זה גם לרישיונות להחזקת מקלטי טלוויזיה, שיפורים בקריטריונים לקבלת מזונות לאלמנות ולנשות אסירים, דמי לידה, קצבאות ילדים ודמי קבורה. בנוסף, הוקם שירות התעסוקה הפדרלי, הממשלה הפדרלית העבירה מימון למיזמי דיור ציבורי והטילה פיקוח למניעת מפגעי רעש. למרות שהיא כשלה בהקמתו של שירות בריאות לאומי, הצליחה ממשלת צ'יפלי להגיע להסדרים עם ממשלות המדינות בנוגע לשיפור באיכות ובזמינות של טיפול רפואי בבתי החולים ובבתי החולים לחולי נפש.
הישגים נוספים של ממשלת צ'יפלי היו בין השאר, מיסודה של האזרחות האוסטרלית בנפרד מזו הבריטית, הקמתו של מיזם השקיה ומערכת של תחנות כוח הידרואלקטריות בדרום-מזרח אוסטרליה, הלאמתה של חברת התעופה קוואנטס והקמתה של חברת התעופה TAA, ארגון מחדש והרחבת פעילותו של ארגון המחקר המדעי והתעשייתי הפדרלי (CSIRO) הקמתו של שירות שיקום אזרחי והקמתו של ארגון הביון והביטחון של אוסטרליה (ASIO). מיזם פדרלי אפשר לחיילים משוחררים להשלים את השכלתם האקדמאית, זאת בנוסף להטבות נוספות שהוענקו לחיילים המשוחררים. בוצעו עבודות למניעת סחיפה של הנהרות והימים. הוקמה קרן תעשיית החלב לייצוב תמורות הייצוא. הועברו מענקים למדינות לסיוע למגזר החקלאי. הוקם מוסד בוררות ליחסי עבודה בענף כריית הפחם. בוצע הסדר נרחב בתחום ביטוחי החיים.
הלאמת הבנקים ושביתת הכורים
ב-1947 הכריזה הממשלה על כוונתה להלאים את הבנקים. צעד זה גרר התנגדות עזה בעיתונות ודעת הקהל של מעמד הביניים הופנתה נגד הלייבור. בסופו של דבר קבע בית המשפט העליון שהחקיקה בתחום זה נוגדת את החוקה. עם זאת, הצליחה ממשלת צ'יפלי להעביר את חוק הבנקאות, שנתן לממשלה את הזכות לפקח על המדינות המוניטרית ועל פיו הוגדר ה-Commonwealth Bank of Australia כבנק המרכזי של אוסטרליה.
ביוני 1949 החלה שביתה ממושכת וקשה בענף כריית הפחם שגרמה לאבטלה ולמצוקה כלכלית. צ'יפלי ראה בשביתה כצעד של המפלגה הקומוניסטית לקריאת תגר על הלייבור כמייצגת של מעמד העובדים ושלח את הצבא כדי לשבור את השביתה. למרות זאת, ניצל רוברט מנזייס את הפחד מהקומוניזם עקב המלחמה הקרה כדי להציג את מפלגת הלייבור כמי שנוקטת צעדים מתונים מדי כלפי המפלגה הקומוניסטית. אירועים אלו, יחד עם התחושה שצ'יפלי והלייבור נעשו יהירים מדי עקב ישיבתם בממשלה, גרמו לניצחון של המפלגה הליברלית בבחירות של 1949. בעוד שהלייבור זכה בארבעה מושבים נוספים בפרלמנט שמספר מושביו הכללי הוגדל מ-74 ל-121, מנזייס וקואליציית האנטי-לייבור שבהנהגתו הגדילו את כוחם ב-48 מושבים נוספים.
באופוזיציה
כדי לשנות את המצב, החליט מנזייס ב-1950 להגיש הצעת חוק להוצאתה אל מחוץ לחוק של המפלגה הקומוניסטית. הוא ציפה שצ'יפלי יתנגד לחוק ובכך יהיה לו תירוץ לפיזור של שני בתי הפרלמנט ולעריכת בחירות כלליות. בסופו של דבר אפשר צ'יפלי לחוק לעבור, אך בסופו של דבר קבע בית המשפט העליון שהחוק נוגד את החוקה. כאשר התנגד צ'יפלי לחוק הבנקאות כמה חודשים לאחר מכן, יזם מנזייס את פיזורם של שני בתי הפרלמנט ובאפריל 1951 נערכו בחירות חדשות. למרות שבבית התחתון הצליח הלייבור לזכות מחדש בחמישה מושבים, הוא איבד שישה מושבים בסנאט וממשלתו של מנזייס זכתה בשליטה בשני הבתים.
הנצחתו
על שמו של צ'יפלי נקרא פרבר של קנברה ופרבר צ'יפלי של סידני וכן מחוז בחירה בניו סאות' ויילס. ביתו בבת'רסט משמש כמרכז חינוכי והספרייה המרכזית של האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה נקראת על שמו. בסידני קרויים על שמו מגדל צ'יפלי, שלהוציא את מגדל סידני, הוא המבנה הגבוה ביותר בעיר. כמו כן קרויה על שמו כיכר בעיר. בנוסף קרויה על שמו מערת צ'יפלי שהיא חלק ממערכת של מערות נטיפים בניו סאות' ויילס. ב-1975 הנפיק הדואר האוסטרלי בול הנושא את דיוקנו.
המופע של לולו
המופע של לולו (באנגלית: The Little Lulu Show) היא סדרת טלוויזיה מצוירת אמריקאית-קנדית לילדים. הסדרה מתארת את קורותיה של הילדה לולו מופט, משפחתה וסביבתה הקרובה.
זוהי סדרת האנימציה השנייה המבוססת על קומיקס זה, חברת ניפון אולפני אנימציה הפיקה סדרת אנימה בשם "שמש קטנה" ששודרה בערוץ הראשון. בשנת 1998 שודרה התוכנית לראשונה בערוץ הילדים, כאשר את לולו דובבה בעונה הראשונה ענבל לורי ובעונה השנייה רעות יהב.
תקופת השידור המקורית
הסדרה שודרה בארצות הברית בין ה-30 ביוני 1995 -21 בפברואר 1999 תחת השם: "The Little Lulu Show". בשנת 1998 יצא סרט הקולנוע הראשון של המופע של לולו, המתאר את תקופת ההתבגרות של לולו. מאוחר יותר היא שודרה בעברית.
עלילה
במהלך הסדרה סובבים את לולו אנשים ומכרים כמו אימה הדאגנית, אביה העצלן, חברתה הטובה אנני, חברה הטוב טובי (המכונה "טובי השמן"), הילד העשיר ווילבר, אויבתה המושבעת והיפה גלוריה ואהובה של גלוריה (ואויבה של לולו), ניקולס.
התוכנית מחולקת לשלושה סיפורים לכל תוכנית, זמן התוכנית הוא כחצי שעה וכל סיפור הוא כרבע שעה. בכל תחילת וסיום קטע לולו מציגה מופע סטנדאפ שבו היא מתבדחת על חשבון חבריה ועל המקרה שקרה או יקרה באותו הפרק. בנוסף ישנם סרטוני-ביניים קצרים ללא דיבור.
Who Can It Be Now?
?Who Can It Be Now (בעברית: מי זה יכול להיות עכשיו?) הוא שיר של הלהקה האוסטרלית Men at Work. הוא יצא באוסטרליה ב-1981, לפני הקלטת אלבום הבכורה של הלהקה, Business as Usual, שבו נכלל השיר מאוחר יותר.
"?Who Can It Be Now" הגיע למקום השני במצעד הסינגלים האוסטרלי באוגוסט 1981 וזכה בדיסק זהב עבור מכירות של למעלה מ-50,000 עותקים באוסטרליה. השיר הגיע גם למקום ה-45 בניו זילנד. הוא יצא בקנדה בתחילת 1982, הגיע לשיא במקום ה-8. הסינגל, הגיע למקום הראשון בישראל ובארצות הברית. "?Who Can It Be Now" היה גם להיט בבריטניה, והגיע למקום ה-45. כאחד הלהיטים הגדולים ביותר של Men at Work, הוא נכלל באלבומי האוסף של הלהקה. השיר נותר סמל פופולרי של מוזיקת גל חדש והופיע במספר אוספים של שנות ה-80.
איטנה בונמטי
איטנה בונמטי קונקה (בקטלאנית: Aitana Bonmatí Conca; נולדה ב-18 בינואר 1998) היא שחקנית כדורגל ספרדייה (קטלונית) המשחקת בעמדת הקשר בקבוצת ברצלונה.
נעורייה ותחילת דרכה
בונמטי נולדה בסנט פרה דה ריבס, בקטלוניה, והחלה לשחק כדורגל בגיל 7 במועדון המקומי לבנים סי די ריבס. בגיל 14 לאור החוקים בספרד כשלא יכלה לשחק עוד עם בנים, חתמה בקבוצת הנשים של ברצלונה בלה מאסיה (אקדמיית הכדורגל של ברצלונה).
ברצלונה (2016-)
בונמטי ערכה את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-18 ביוני 2016 במשחק הגביע מול ריאל סוסיאדד ואף בישלה שער במהלך המשחק.
עונת 2019-2018 נחשבת לעונת הפריצה שלה, במהלכה היא שחקה באופן סדיר בקבוצה במשחקיה בליגה. במהלך העונה אף שחקה בגמר ליגת האלופות הראשון שלה בהפסד 4-1 לליון.