cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המפלגה הדמוקרטית הגרמנית
היסטוריה ואידאולוגיה
המפלגה הגדירה את עצמה כביתם של "הרפובליקנים הרציונלים" (Vernunftrepublikaner), שתמכו ברפובליקניזם והתנגדו לסוציאליזם. המפלגה ביקשה לשמר חוק וסדר, התנגדה הן לקומוניזם ולמהפכות השמאל בגרמניה והן לחוזה ורסאי, סלדה מלאומנות, אנטישמיות ורודנות מכל סוג ותמכה בקידום מתון של מודרניזציה. בשל המחויבות לדמוקרטיה, שיתפה המפלגה הדמוקרטית כוחות עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת המרכז ליצירת קואליציית המרכז-שמאל שהובילה את הרפובליקה במשך רוב שנותיה. המפלגה פנתה לקהל עירוני של המעמד הבינוני, בעיקר מועסקים בשירות הציבורי ואקדמאים, רבים מהם יהודים.
המפלגה הייתה חברה בכל הממשלות בשנים 1918–1931. עם ההקצנה ימינה של המערכת הפוליטית הגרמנית התדרדרו הישגי המפלגה בבחירות ולקראת בחירות 1930 חברה לאיגוד הגרמנים הצעירים (Jungdeutscher Orden, Jungdo) הימני-קורפורטיסטי ליצירת "מפלגת המדינה הגרמנית" (Deutsche Staatspartei, DStP), דבר שהוביל קבוצה שמאלית-פציפיסטית שהתגבשה במפלגה בראשותו של לודוויג קווידה לפרישה מהמפלגה. בבחירות שהתקיימו במרץ 1933 רצה המפלגה כחטיבה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 וחיקוק חוק ההסמכה, חדלה המפלגה להתקיים.
חברים לשעבר במפלגה היו בין מייסדי המפלגה הדמוקרטית החופשית והמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (במערב גרמניה) והמפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה (במזרח גרמניה) לאחר מלחמת העולם השנייה.
מפלגה יהודית-ליברלית
בין החותמים על הצהרת הכוונות שהובילה ליצירת המפלגה ב-1918 נמנו פרופסורים רבים, חלקם הגדול ממוצא יהודי ובהם אלברט איינשטיין. שניים מבין מייסדיה, תאודור וולף והוגו פראוס היו ממוצא יהודי. המפלגה קודמה גם מעל דפי עיתוניו של המו"ל היהודי רודולף מוסה. בסיס תומכים יהודי זה נעוץ במקורה ההיסטורי של המפלגה. בתקופת הקיסרות הייתה תמיכה מסורתית של יהודים מהמעמד הבורגני האמיד במפלגה הליברלית הלאומית ורובם מצאו את ביתם הפוליטי לאחר המלחמה במפלגה הדמוקרטית. המפלגה שלחה נציגים יהודים לכל מוסדות השלטון ומשורותיה יצא גם המדינאי הבכיר ביותר בגרמניה ושר החוץ היהודי היחיד שלה, ולטר רתנאו.
עם ההקצנה ימינה וניסיונות החבירה לארגונים לאומניים יותר, מצאו עצמם היהודים חברי ותומכי המפלגה היהודית-אינטלקטואלית במיעוט. המיזוג עם איגוד הגרמנים הצעירים (שהיה סגור לחברים יהודים) גרם לפיצול גם בין יהודיה, חלקם פרשו יחד עם קווידה, בעוד שאחרים היו אדריכלי החיבור בין המפלגה הליברלית המיושבת לבין מעיין החיים הגרמניים הצעירים. השאלה היהודית הייתה לגורם מפלג בתוך האיחוד החדש, שגרם גם לבלבול בקרב המצביעים היהודיים המסורתיים של המפלגה, שקיבלו מסרים סותרים, דבר שבא לידי ביטוי בירידת כוחה של המפלגה בבחירות (במקום שתתחזק עקב האיחוד).
מצב בבחירות הכלליות ברפובליקת ויימאר
מקור: נתוני הבחירות לרייכסטאג ברפובליקת ויימאר
אלון שבות
אַלּוֹן שְׁבוּת היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי במועצה האזורית גוש עציון. שם היישוב מסמל את השיבה אל גוש עציון ההיסטורי ומציין את העץ הידוע בשם "האלון הבודד", אשר עומד במרכז הגוש. היישוב הוקם בשנת 1970 ביוזמת משה (מושקו) מושקוביץ, איש משואות יצחק ותושב גוש עציון לפני נפילת גוש עציון בשנת 1948, שהקים את ישיבת הר עציון יחד עם הרב יהודה עמיטל.
ביישוב מתגוררים מעל 3,000 תושבים. היישוב מתנשא לגובה של 965 מטרים מעל פני הים והוא בין היישובים הגבוהים ביהודה ושומרון.
היסטוריה
אלון שבות הוקמה באמצעות הפקעת קרקעות פרטיות בצווים צבאיים.
היישוב אמור היה להוות מרכז קהילתי ובנייתו החלה ב-1968, אולם הגדרתו כמרכז קהילתי ניתקל בקשיים בירוקרטיים רבים.
אלון שבות עלתה על הקרקע בכ' סיוון ה'תש"ל (1970), בסמוך לאלון הבודד שהיה לסמלו של הגוש, וראשיתו ביסודה של ישיבת ההסדר "הר עציון", שפעלה תחילה בכפר עציון. לדברי יגאל אלון, הוא היה האיש שהציע את שמו של היישוב. שנה וחצי לאחר הקמתו, עברה הישיבה למיקומה החדש ויחד איתה עברו לאלון שבות בעיקר משפחות אנשי הישיבה.
את אלון שבות ייסד משה מושקוביץ, חבר משואות יצחק שהקים את ישיבת הר עציון יחד עם ראש הישיבה הראשון הרב יהודה עמיטל.
ההתיישבות הייתה ניסיון ראשון מסוגו להקים מרכז קהילתי, יישוב שאינו מבוסס על חקלאות ושירותים סביבתיים, אלא מהווה קהילה עצמאית מחד ומרכז אזורי מאידך, והצלחתו הפכה אותו לדגם שלפיו הוקמו יישובים חדשים אחרים ברחבי הארץ.
שכונות
היישוב אלון שבות מורכב מחמש שכונות:
שכונת גבעת העץ
גבעת העץ היה כינויו של משלט בגוש עציון מימי מלחמת העצמאות. נקרא על שם עץ האלון העתיק שבלט מעל לגבעה. כיום האלון נמצא ליד היישוב ואינו בולט בשל המבנים החדשים המעטרים את הסביבה. המשלט חלש על מרכז גוש עציון של תש"ח.
כיום יושבת על המשלט השכונה הוותיקה של אלון שבות שמשמרת את השם 'גבעת העץ'. בשכונה זו ניתן לראות עדיין חלק מחפירות המגינים של אותה תקופה.
בשכונה נמצא בית הכנסת האשכנזי המרכזי, סניפי תנועות הנוער בני עקיבא ואריאל, מרכז מסחרי ומרפאה של קופת חולים כללית. בסמוך לשכונה נמצא הקמפוס של ישיבת הר עציון, מכללת הרצוג ומכון צומת.
גבעת הברכה
השכונה נבנתה בין השנים תשנ"ח -תש"ס 1998-2000. בשכונה נמצא בית הכנסת האשכנזי הדרומי ובית הכנסת הספרדי, מרפאה של קופת החולים מאוחדת, ספריה וצהרון של ארגון שלווה.
שכונת המשתלות
השכונה נקראת מצפה-צורים והיא נבנתה בשנת 2008 על שטח שהיה פעם משתלה, ולכן ידועה יותר בשם שכונת המשתלות. היא מורכבת משני רחובות עיקריים התוחמים אותה וצמודה לגבול הדרומי של היישוב ומונה 24 בתים שנבנו בסגנון מדורג.
גבעות
באופן רשמי, מוגדרת גבעות כשכונה של אלון שבות, אך בפועל היא מתפקדת כיישוב עצמאי במועצה האזורית גוש עציון.
מוסדות
ביישוב מוסדות חינוך, ישיבת הסדר (ישיבת הר עציון), מכללה ("מכללת הרצוג"), מכון צומת, סניף בני עקיבא, סניף אריאל, שישה בתי כנסת פעילים, גני ילדים ומעון לתינוקות, סניף של קופת חולים מאוחדת וסניף של קופת חולים כללית, בנק מזרחי, מרכול, שני אולמות לשמחות, ספרייה מרכזית ומגרשי כדורסל, כדורגל וטניס המשרתים רבים מתושבי היישוב. בתי הספר היסודיים והתיכוניים שבהם לומדים רוב תלמידי היישוב (וגם תלמידים מיישוביי גוש עציון האחרים) נמצאים בגבעה הצהובה הסמוכה ליישוב.
סמוך ליישוב נמצאים גם האתר הארכאולוגי של גבעת החי"ש (נקרא גם 'חרבת סאוויר') ובו שרידי יישוב יהודי מהמאה השלישית לפני הספירה ויקב גוש עציון.
מוחיטו
מוחיטו (בספרדית: Mojito) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מרום בהיר, קרח, ליים, נענע וסוכר חום.
לפי המתכון הרשמי, יש לערבב 6 גבעולי נענע, 20 מ"ל מיץ ליים סחוט ו-2 כפיות סוכר בכוס הייבול, להוסיף מעט סודה ולמלא את הכוס בקוביות קרח. אחר כך יש להוסיף 45 מ"ל רום לבן, לסגור עם סודה, לערבב בעדינות ולקשט בנענע ובפרוסת ליים.
מקור
מוחיטו הוא קוקטייל קובני קלאסי. למוחיטו יש גרסה קדומה מן המאה ה-16 במשקה הנקרא אל דראקו שהוכן לכבודו של פרנסיס דרייק ממשקה שנקרא אטפיה שהוא גלגולו הקודם של הרום של ימינו.
פנצ'טנטרה
פנצ'טנטרה (Pañcatantra, בסנסקריט: पञ्चतन्त्र; ידוע גם ככַּלִילָה ודִימְנָה או משלי בידבה (Bidpai)) הוא חיבור הודי עתיק שנכתב בסנסקריט ובו משלי חיות. הספר נכתב על ידי פילוסוף הודי בשם בידבה, במטרה להנחות נסיכים ושליטים בענייני שלטון וללמד אותם איך לנהל בצורה נבונה את המדינה ואת אורח חיי האדם.
החיבור נקרא לעיתים "כלילה ודימנה", צירוף שמותיהם של שני תנים - כלילה ודימנה. על פי המשל המופיע בספר, כלילה ודימנה היו יועציו של האריה, מלך החיות. יום אחד שמע האריה בעל חיים בוכה. התנים בדקו זאת ומצאו שבעל החיים שבוכה הוא שור. הם החליטו לשדך בין האריה לשור, וכך היה, אלא שכלילה ודימנה קינאו בחברות שלהם והחליטו לסכסך ביניהם. עומק הסכסוך היה כזה שהאריה והשור נלחמו זה נגד זה מתוך מחשבה שהאחד רוצה להרוג את השני.
תולדות הספר
מלך פרס שלח אנשים שיעתיקו את הספר לפרסית, ומהפרסית העתיקה תרגם אותו אבן אל-מוקפע לערבית. ספר זה שימש את האחים הטהורים כדי לתת דוגמאות לאחריות מוסרית הדדית. במאה ה-8 הגיע הספר לאירופה.
הספר תורגם לעברית לראשונה בימי הביניים על ידי רבי יואל (שרידים מתרגום זה נדפסו על ידי יוסף דרנבורג בפריז בשנת 1881). בהמשך הוא תורגם מחדש על ידי אברהם אלמאליח והופיע בהוצאת דביר בשנת 1926.
הספר מוזכר בשמו "כתאב כלילה ודמנה" בספרות הגאונים בהקשר לספרות היהודית המוכרת בשם משלות שועלים. כך בנספחים לאגרת רב שרירא גאון מובא שיש בו "מוסרין ודברי חכמה ומליצה בכלל משלים שלחיות".
הקדמות
לספר חוברו 4 הקדמות:
מחקר
לגבי ההקדמה השלישית, עלה לדיון האם היא באמת חוברה במאה ה-12, כי בתרגום הארמי, שהיה כמעט באותה תקופה של התרגום הפרסי, היא אינה קיימת. גם בתרגום של אבן אלמוקפאע לערבית ההקדמה הזו הופיעה רק במאה ה-13 ולא באותה תקופה בה נכתבה ההקדמה של אבן אלמוקאפאע. בתרגום של יוהאן מקאפואה (סופר יהודי שהתנצר), שתרגם את התרגום של רבי יואל מעברית ללטינית, מוצאים את ההקדמה השלישית חבורה לספר של יוהאן מקאפואה, וזה מעיד על כך שהקדמה זו הייתה כבר אצל רבי יואל, כי היא נמצאת בתרגום ללטינית שתורגם מהגרסה הערבית של הספר.
מיון סלים
מיון סלים או מיון דלי (באנגלית: Bucket Sort) הוא אלגוריתם למיון מערך של מספרים ממשיים, כאשר ידוע שהתפלגותם של האיברים אחידה, ואינו מתבסס על השוואות בין האיברים. בזכות מידע נוסף זה, סיבוכיות זמן הריצה של האלגוריתם אינה חסומה מלמטה על ידי (כאשר \ nהוא גודל המערך) כפי שחסומים אלגוריתמים המבוססים על השוואות, אלא \Theta(n). לכן האלגוריתם עדיף על אלגוריתמים מבוססי השוואות במקרים שבהם מובטחת התפלגות אחידה וכן אין צורך למיון תוך-מקומי. מיון סלים הוא מיון יציב, כלומר לא משנה את הסדר היחסי בין איברים זהים.
בליטת כף היד
בליטת כף היד (TA: Thenar; Eminentia thenaris) או גבעת האגודל היא בליטה שרירית בבסיס האגודל. הבליטה מכילה שרירים המניעים את האגודל לכיוון מנוגד, הכיוון שמאפשר אחיזות ותמרונים מורכבים של חפצים בעזרת אצבעות כף היד.
מיון סלים
האלגוריתם
נניח שיש n איברים שונים. נחלק את הטווח שבו האיברים מפוזרים ל-\Theta(n) חלקים שווים. לפי ההנחה שהפיזור אחיד אז בכל חלק ישנם \Theta(1) איברים וניתן למיין כל חלק (בעזרת אלגוריתם נוסף, כמו מיון מהיר) בסיבוכיות זמן ריצה של \Theta(1). במספרים ממשיים למשל, ההחלטה לאיזה סל שייך מספר נקבעת על ידי חישוב יחיד של חילוק הערך שלו בגודל הסל, והערך השלם של התוצאה יקבע לאיזה סל להכניסו.
בליטת כף היד
שרירים
כף היד מכילה חיתולית העוטפת את תכולתה, עמוקה מעור כף היד. בין שאר מהלכיה בכף היד, החיתולית גם עוטפת ומגדירה את שלושת השרירים הקצרים בבליטת כף היד: שרירי בליטת כף היד אחראים בעיקר לתנועה המנוגדת של האגודל, כלומר לתנועת האגודל לכיוון מרכז כף היד או כנגד ארבע האצבעות התיכונות של כף היד.
שרירים נוספים המסייעים לתנועה המנוגדת של האגודל הם השריר מתוויך האגודל והשריר כופף האגודל הארוך.
מיון סלים
ניתוח סיבוכיות זמן ריצה
במקרה הגרוע, אם פיזור האיברים אינו אחיד, לסל אחד נכנסו \Theta(n) איברים ומיונם יהיה בסיבוכיות של. המעבר על שאר הסלים הוא בסיבוכיות של \Theta(m), והסיבוכיות הכוללת של המיון תהיה.
בליטת כף היד
עצבוב
שלושת שרירי בליטת כף היד מעוצבבים על ידי הענף החוזר של עצב התווך, המכיל סיבים שמוצאם בשורש העצב הצווארי השמיני ובשורש העצב החזי הראשון (C8, T1).
מיון סלים
ניתוח סיבוכיות זמן ריצה
לעומת זאת, בהנחה שאכן הפיזור אחיד, האלגוריתם ימיין m סלים שבכל אחד מהם איברים. מיון סל בודד הוא בסיבוכיות, ובסך הכל לאחר הכפלה ב־m והוספת סיבוכיות החלוקה לתאים מתקבלת סיבוכיות זמן ריצה כוללת של. במקרה האידיאלי, שבו וההתפלגות אחידה הסיבוכיות היא \Theta(n).
לרוב נעשה שימוש באלגוריתם מיון הכנסה על מנת למיין כל אחד מהסלים כאשר הקלט מתפלג באופן אחיד, משום שמיון זה אופטימלי עבור קלטים קטנים, שמתקבלים במקרה של אחידות ההתפלגות של הקלט.
בית הסוהר סלולר
בית הסוהר סלולר, הידוע גם בשם קאלה פאני או קאלאפאני (בהינדי: Kālā Pānī; מילולית: מים שחורים), היה בית סוהר קולוניאלי באיי אנדמן וניקובר, הודו. הכלא שימש את הבריטים למטרה מפורשת להגלות אסירים פוליטיים לארכיפלג הנידח. במהלך תנועת העצמאות ההודית, לוחמי חופש הודים רבים נכלאו, וביניהם באטוקשוואר דאט, יוגנדרה שוקלה ווינאיק דאמודר סאווארקר. כיום, בית הסוהר סלולר משמש כאנדרטת זיכרון לאומית.
רקע
אף על פי שמתחם הכלא עצמו הוקם בין השנים 1896–1906, הבריטים השתמשו באיי אנדמן כמושבת עונשין מספר ימים לאחר תחילת המרד ההודי הגדול ב-1857.
זמן קצר לאחר דיכוי המרד, הבריטים הוציאו להורג מורדים רבים. אלו ששרדו הוגלו לכל החיים לאיי אנדמן כדי למנוע את המשך המרד. כ-200 מורדים הועברו לאיים בחזקת הסוהר דייוויד בארי, ורופא הצבאי שהיה סוהר בכלא באגרה, מייג'ור ג'יימס פטיסון ווקר. באפריל 1868, הביאו 733 מורדים מקראצ'י. ב-1863, נשלח לשם גם הכומר הנרי פישר קורבין, מהכנסייה הבנגלית, והוא הקים שם את הבית האנדמני, שהיה גם מוסד דכאני אם כי התחפש למוסד צדקה. הכומר קורבין הוצב ב-1866 כויקאר בכנסיית סנט לוק באבוטאבאד, ומאוחר יותר נפטר שם ונקבר בבית העלמין הנוצרי העתיק  באבוטאבאד. אסירים נוספים הגיעו מהודו ובורמה עם התגברותה של תנועת העצמאות ההודית.
האיים הנידחים האלו נחשבו למקום מתאים להעניש את פעילי העצמאות. לא זו בלבד שהם היו מבודדים מהיבשת, המסע מעבר לים (קאלה פאני) לאיים איים עליהם גם באובדן הוארנה, וכתוצאה מכך גם הדרה חברתית.
לקראת סוף המאה ה-19, תנועת העצמאות ההודית תפסה תאוצה. כתוצאה מכך, גדל מספר האסירים הפוליטיים הנשלחים לאיי אנדמן והורגש הצורך בבית כלא לביטחון גבוה. מאוגוסט 1889 כיהן צ'ארלס ג'יימס ליאל כמזכיר הפנים ב, והוטל עליו גם לחקור את הסדר העונשין בפורט בלייר. הוא והמנתח בממשל הבריטי, א. ס. לטברדג', הגיעו למסקנה שעונש הגלות לאיי אנדמן אינו משיג את המטרה המיועדת וכי אכן פושעים מעדיפים ללכת לשם במקום להיכלא בבתי הכלא ההודים. בנוסף, הם המליצו להקים "שלב עונשין" בעונש הגלות, לפיו אסירים מועברים היו נתונים לתקופה של יחס קשה עם ההגעה. כתוצאה מכך, הוקם בית הסוהר סלולר, והוא תואר
כיבוש על ידי האימפריה היפנית
האימפריה היפנית פלשה לאיי אנדמן במרץ 1942 ולכדה את חיל המצב הבריטי הקטן. בית הסוהר סלולר הפך אז לביתם של תומכי בריטניה, תומכי הודו הבריטית חשודים, ולאחר מכן גם לחברי ליגת העצמאות ההודית, שרבים מהם עונו ונהרגו שם. באופן רעיוני, במהלך תקופה זו השליטה באיים הועברה לידי סובהאז צ'נדרה בוסה, שהניף לראשונה את הדגל הלאומי של הודו באיים, בפורט בלייר, שמונה לאחר מכן למושל האיים, הודיע כי ממשלת אזאד הינד אינה רק ממשלה בגולה, ושיחרר את השטח משלטון בריטניה.
ב-7 באוקטובר 1945, חידשו הבריטים את השליטה באיים ובכלא, לאחר כניעת האיים, חודש לאחר כניעת יפן, בתום מלחמת העולם השנייה.
לאחר עצמאות הודו
שני אגפים מבית הסוהר סלולר נהרסו לאחר שהודו קיבלה עצמאות. עם זאת, דבר זה הוביל להפגנות מצד מספר אסירים ומנהיגים פוליטיים לשעבר שראו בכך דרך למחוק את הראיות המוחשיות להיסטוריה שלהם.
ב-1963, בית החולים גובינד באלאבח פאנט הוקם בשטח בית הסוהר סלולר. כיום, הוא בית חולים עם 500 מיטות ובו כ-40 רופאים המשרתים את האוכלוסייה המקומית.
מאה שנה לבניית הכלא צוין ב-10 במרץ 2006. יום שנחגג על ידי אסירים לשעבר רבים באישור ממשלת הודו.
מלבד סיורים מודרכים בבית הסוהר סלולר, מופעל בערב מופע צליל ואור המספר ומציג את משפטיהם של אסירים. הדבר זמין באנגלית ובהינדי בלבד.
איגוד תעשיית ההקלטות הארגנטינאי
איגוד תעשיית ההקלטות הארגנטינאי (בספרדית: Cámara Argentina de Productores de Fonogramas y Videogramas; ובקיצור: CAPIF) הוא ארגון העוקב אחר כמעט כל ההיבטים של ענף ההקלטות בארגנטינה. האיגוד הוקם ב-25 ביוני 1958.
נכון לאפריל 2020, המנכ"ל של איגוד תעשיית ההקלטות הארגנטינאי הוא חאבייר דלופי.
תעודה על מכירות
איגוד תעשיית ההקלטות הארגנטינאי מעניק תעודות זהב, פלטינה ויהלום על מכירות של סינגלים, אלבומים ואלבומי וידאו:
אלבומים
סינגלים
אלבומי וידאו
אלבומי אוסף
דביר (קיבוץ)
דְּבִיר הוא קיבוץ הממוקם באזור הגבול בין דרום השפלה לצפון הנגב, בסמוך ליער להב, מצפון לבאר שבע וממזרח לרהט. הקיבוץ משתייך למועצה אזורית בני שמעון ולקיבוץ הארצי.
היסטוריה
הקיבוץ דביר הוקם ב-13 בספטמבר 1951 על ידי עולים מהונגריה מתנועת השומר הצעיר ושמו כשם העיר העתיקה ששכנה באזור. הקיבוץ נמצא בסמוך לתל בית מירסים, אשר זוהה כדביר המקראית על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט ב-1924 ועל כן נקרא על שמו. אולם מכיוון שזיהוי זה מוטל בספק וסביר שהוא שגוי החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא לקיבוץ, עם עלייתו על הקרקע, "דבירה", לאמור "בדרך לדביר" (בדומה לשם היישוב אפרתה). אך תושבי המקום והציבור נוקטים בדרך-כלל בשם הבלתי-רשמי דביר והיו מקרים בהם חברי הקיבוץ מחקו את האות "ה" מעל שלט הדרכים של מע"צ המורה לכניסה לקיבוץ. ב-22 ביוני 2022 ועדת השמות הממשלתית התכנסה ואחרי התנגדות ארוכת שנים, אישרה פה אחד את בקשת הקיבוץ לשינוי שמו הרשמי מ"דבירה" ל"דביר".
בתחילת דרכו שכנו תושבי הקיבוץ באוהלים והביאו מים למקום בעגלה רתומה לסוס, מקיבוץ שובל. עם השנים התפתח הקיבוץ והצטרפו אליו עולים מדרום אמריקה ותושבים מישראל. החל מ-2009 נבנתה בצמוד לקיבוץ הרחבה קהילתית בכמה שלבים, המיועדת לתושבים אשר אינם חברי קיבוץ, אך שותפים בכל שירותי היישוב ביחד עם חברי הקיבוץ. ילדי חברי הקיבוץ ותושבי הקיבוץ פעילים יחד בקן השומר הצעיר בקיבוץ, בו מתחנכים כ-120 חניכים ומדריכים.
בסמוך לקיבוץ עובר שביל ישראל.
יערה קידר
יערה קידר (נולדה ב-23 במאי 1980) היא אוצרת תערוכות אופנה ישראלית ומומחית בהיסטוריה של האופנה.
ביוגרפיה
קידר נולדה במאי 1980, במושב רמות השבים. סיימה את בית הספר התיכון הרצוג בכפר סבא, בוגרת בהצטיינות של המחלקה לעיצוב אופנה בשנקר, מחזור 2006. בתום לימודיה עבדה כמעצבת אופנה בקסטרו ובמקביל כתבה על אופנה בבלוג עצמאי. לאחר שלוש שנים עזבה את קסטרו, החלה לעצב שמלות כלה ופנתה לעסוק בחקר האופנה. בשנת 2012 עברה לניו יורק, וב-2016 סיימה לימודי תואר שני ב-NYU. זכתה בפרס סמואל אשבורן של NYU למנהיגות והצטיינות.
במשך שנתיים התמחתה במכון התלבושות של מוזיאון המטרופוליטן. קידר מרצה ב-NYU SPS, מעבירה סיורים במטרופוליטן והרצאות על עיצוב אופנה בישראל ובעולם. מ-2013 היא אוצרת תערוכות בתחומי האופנה וחקר ההיסטוריה. דוקטורנטית במחלקה ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא כתבה בעיתונות על אופנה: בשנים 2015-2011 במעריב ובשנים 2016–2017 בהארץ וידיעות אחרונות.
קידר מתגוררת עם בן זוגה עופר לופט ובנם בתל אביב החל מסוף שנת 2019.
עבודתה
קידר מתמחה בהיסטוריה ובאוצרות של עולם האופנה, ומתמקדת בלבוש בהקשר החברתי, התרבותי והאמנותי. בתקופת לימודיה בשנקר התמקדה קידר באופנה כחלק משדה רחב של אמנויות. במהלך לימודיה בארצות-הברית הקימה ותחזקה את עמוד האינסטגרם של אוניברסיטת ניו יורק והתמחתה במכון התלבושות במוזיאון המטרופוליטן. תערוכת הסיום של לימודיה בניו יורק עסקה בהיסטוריית ההתייחסות לנשים במידות גדולות מאז המאה ה-18.
ב-2013 אצרה תערוכה בחולון בשם "עד עצם היום הזה", שהציגה עיצובים לא שגרתיים של שמלות כלה של מעצבים ישראלים. באותה שנה אצרה תערוכה נוספת בחולון בה הוצגו בשדרות דב הוז בעיר למעלה ממאה צילומי חתונה מהשנים 1910–1990. הצילומים משקפים את אילן היוחסין של המשפחות, מעידים על אופנה כמשתנה תקופתי, ומבדילים בין אופן התיעוד אז והיום.
בנובמבר 2017 אצרה תערוכת אופנה שהתמקדה בנעליים כמושג קונספטואלי יותר מאשר פרקטי, ובה הוצגו יותר משישים הצעות ייחודיות שעוצבו על ידי בוגרי ותלמידי האקדמיה לעיצוב "בצלאל", ביניהם: סיגלית לנדאו, דניאלה להבי, קובי לוי (מעצב). התערוכה הוצגה בניו יורק בגלריית Parasol, וזכתה לחשיפה שהביאה אותה גם אל גלריית Refusalon Gallery בסן פרנסיסקו.
בסוף 2017 אצרה במוזיאון העיצוב חולון את התערוכה "ז׳ה טם, רונית אלקבץ". מחקר התערוכה ערך שנה וחצי שבהן נחשפה קידר לאוסף בגדיה של רונית אלקבץ מתקופות שונות בחייה. מטמון זה זימן את קידר לאצור תערוכת אופנה שלא מתמקדת באסתטיקת הפריטים אלא במטענם החברתי-תרבותי. התערוכה ליוותה את תחנות חייה השונות של אלקבץ, דרך ארכיון הבגדים ששימרה בארונה לאורך הקריירה.
ב-2018 הכניסה את כובע הטמבל של אתא לתערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ולאוסף הקבוע של המוזיאון.
ביולי 2021 נפתחה תערוכת אופנה במוזיאון העיצוב בחולון "הנשף the ball" אותה אצרה קידר. בתערוכה יצרה קידר ציר זמן של היסטוריית הלבוש בנשפים החל מהמאה ה-18 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20, בין היתר על ידי עיצובים של מעצבים ישראלים לדגמים קלאסיים. דרך התערוכה עוסקת קידר בקשר בין אסקפיזם ו-אגדות לעולם האופנה. התערוכה הייתה הפרויקט היקר והשאפתני ביותר של מוזיאון העיצוב מימיו, לדברי מנכ"ל המוזיאון דני וייס, והתערוכה המצליחה ביותר בתולדות המוזיאון עם 150,000 מבקרים.
בספטמבר 2022 עלתה במוזיאון העיצוב בחולון התערוכה אלבר אלבז: מפעל החלומות באוצרותה של קידר. בגלריה התחתונה מוצגים דגמי מותג האופנה "AZ פקטורי", אותו הקים אלבז, ובגלריה העליונה דגמי הקוטור שעוצבו על ידי עילית המעצבים ברחבי העולם לתצוגת האופנה ב-2021 שהתקיימה לזכרו בהשראת דמותו ואימרתו "אהבה מביאה אהבה". במסדרון ההיקפי של המוזיאון שרטטה קידר את מסלול חייו של המעצב כבזמן הווה תוך שימוש בקטעי עיתונות, טקסטים מקוריים, תצלומי ארכיון נדירים ואביזרים שונים.
לוקאס קראנאך האב
לוקאס קראנאך האב (בגרמנית: Lucas Cranach der Ältere; סביבות 1472 – 16 באוקטובר 1553) היה צייר ואמן תחריטי עץ והדפסים גרמני שפעל בתקופת הרנסאנס. הוא השתייך לאסכולת הדנובה והיה צייר החצר של הנסיך הבוחר של סקסוניה. היה ידוע בזכות הפורטרטים הרבים שצייר, הן של בני משפחת הנסיך והן של מנהיגי הרפורמציה הפרוטסטנטית שאת רעיונותיהם אימץ. בין השאר צייר את הפורטרט הידוע של מרטין לותר, שהיה ידידו. כמו כן צייר נושאים מהמיתולוגיה היוונית ונושאים דתיים. בתחילה צייר בסגנון הקתולי המסורתי, אך מאוחר יותר ניסה ליצור סגנון לותרני חדש. בנו, לוקאס קראנאך הבן, המשיך את דרכו וסגנונו כצייר.
ראשית דרכו
קראנאך נולד בשנת 1472 בערך, בעיירה קרונאך (Kronach) שבפרנקוניה עילית. הוא למד את אמנות הציור מאביו, האנס מאלר (Maler - בגרמנית "צייר") שנקרא כך על שם עיסוקו. קראנאך עצמו נקרא על שם עיר הולדתו. אמו, ששם משפחתה היה היבנר (Hübner), מתה בשנת 1491. אין מידע רב על תהליך ההכשרה והלמידה שלו, אך כפי הנראה הוא התמחה אצל מספר מאסטרים מקומיים כגון מתיאס גרינוואלד שעבד בבמברג. הוא הגיע לווינה בסביבות 1500 ונשאר בה עד שנת 1504. בעת הזו יצר קשרים עם אנשי רוח והומניסטים שלימדו באוניברסיטת וינה. מאז חתם על עבודותיו בשם "לוקאס קראנאך", והנציח את שם עיירת הולדתו בציוריו. עבודותיו משכו את תשומת לבו של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר של סקסוניה, שהיה לפטרונו החל משנת 1505 עד סוף ימיו. קראנאך עבר לגור בוויטנברג, ופרידריך השלישי, שהיה אז בעיצומו של תהליך שנועד להעלות את מעמדה של העיר הראשית שלו, שילם לו מקדמה של משכורת חצי-שנתית כדי שיתחיל לשמש כצייר החצר שלו. כמו כן פתח את אוניברסיטת ויטנברג וניסה לגייס לשורותיה כמה שיותר אנשי רוח. למרות היותו קתולי, תמך ללא עוררין בתפיסה כי על הכנסייה הקתולית לערוך רפורמות, ולכן הזמין לעירו את מנהיגי הרפורמציה והעניק להם תנאי מחיה נוחים.
שהותו בוויטנברג
במשך זמן מה עבד קראנאך בחפיפה עם יאקופו דה ברברי, ששימש לפניו בתפקיד צייר החצר. רישומי העיר מזכירים את שמו של קראנאך לראשונה בשנת 1505, כשקיבל סכום של 50 גילדן כמשכורת לחצי שנה בתוקף תפקידו כצייר של הדוכס. הוא עבד בחצר הנסיך ובחצר יורשו עד 1550, ונהנה מהזכות לעבוד גם עבור גורמים נוספים.
הוא עסק שם בציורים עבור ארמונות הנסיך ופורטרטים של משפחתו, בציורים וקישוטי מזבח לכנסיות, וביצירת תחריטים. הנסיך שלח את קראנאך לצייר אורחים ואצילים אותם רצה לכבד, והעניק להם את הציור במתנה. מעמדו בעיני הנסיך עלה מעבר לזה של אמן. והוא מינה אותו ב-1508 לשליח דיפלומטי שלו. הוא גם העניק לו סמל אצולה וחותם שבו מתואר נחש מכונף שבפיו טבעת משובצת באודם, ובו השתמש בין היתר לחתום על ציורים שלו או שנעשו בהשגחתו. הוא נסע למכלן ושם צייר את דיוקנם של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושל יורשו קרל החמישי. ב-1512 או 1513 נישא לברברה ברנגביר, בת למשפחה מבוססת מהעיר גותה. הוא החזיק בבעלותו בית מלאכה לאמנות שבו העסיק מספר עובדים, לעיתים אף עשרה או יותר. קיים רישום על הזמנה שבוצעה ב-1533 וכללה ציור של 60 פורטרטים של הנסיך ואחיו. הזמנה כזו מצביעה על כוח אדם רב שעמד לרשותו, אף כי כנראה לא כל היצירות בוצעו באותה רמה. כמו כן היו ברשותו עסק לממכר יין, בית מרקחת ובית דפוס.
מ-1520 התמנה לחבר במועצת העיר ולגזבר המועצה, תפקידים אותם מילא עד 1535. בדומה לחסות שהעניק הנסיך למנהיגי הרפורמציה הפרוטסטנטית, גם הוא הכיר והתחבר עם פיליפ מלנכתון ומרטין לותר שלימדו באוניברסיטה שנפתחה בעיר ב-1518. קשריו עם לותר היו אמיצים והוא שימש עד בחתונתו וסנדק של בנו יוהאן. אשתו השנייה של בנו, לוקאס קראנאך הבן, הייתה אחייניתו של פיליפ מלנכתון. הוא צייר מספר פורטרטים של לותר ואשתו בתקופות שונות וכן של הוריו, וכן של מלנכתון. כמו כן, צייר את 124 התחריטים לתרגום התנ"ך לגרמנית של מרטין לותר. ב-1524 פגש בנירנברג את אלברכט דירר שצייר את דיוקנו.
ב-1525 מת פרידריך, הנסיך הבוחר, אך גם יורשיו, אחיו יוהאן האיתן ששלט עד 1532 ובנו של יוהאן האיתן, יוהאן פרידריך מסקסוניה העריכו את קראנאך והעסיקו אותו בחצרם. כמו כן, מינה אותו יוהאן פרידריך לראש עיריית ויטנברג, תפקיד אותו מילא בשנים 1537–1544. אשתו מתה בוויטנברג ב-25/26 בדצמבר 1541/1540. בקרב מילברג גבר קרל החמישי על הנסיך ושבה אותו. עם זאת, זכר הקיסר את קראנאך וכיבד אותו בהזמנה למחנה שבו שכן. הוא ביקש מהקיסר לחון את הנסיך, אך ללא הועיל.
אחרית ימיו
תנאי שביו של הנסיך היו קלים יותר ב-1550, אז נסע קרנאנך לבקרו באאוגסבורג ושהה אצלו תקופה. הוא פגש שם בטיציאן, שהגיע כדי לצייר את פליפה השני. הוא העביר את הסטודיו שלו לידי בנו לוקאס ועבר לוויימאר, שם שהה עם הנסיך עד מותו. הוא מת בגיל 81, ב-16 באוקטובר 1553 בבית של ביתו בוויימאר, שעומד על תילו עד היום, ונקבר בבית הקברות בעיר. שני בניו המשיכו לעסוק באומנות, אך בעוד בנו האנס לא התפרסם כל כך, בנו לוקאס ירש את מעמדו ושימש גם הוא כראש העירייה בוויטנברג. היו לו גם שלוש בנות שהראשונה, ברברה, נישאה למושל סקסוניה כריסטיאן בריק ומהם נולד לאחר כמה דורות יוהאן וולפגנג פון גתה.
הנצחתו
הכנסייה הלותרנית מציינת יום לזכרו במשותף עם אלברכט דירר, ב-6 באפריל. הכנסייה האפיסקופלית מציינת את יומו ב-5 באוגוסט.
ממשלת גרמניה הוציאה מספר בולי דואר לזכרו ועליהם דיוקנו וציורים ידועים שלו.
עבודותיו
בסך הכל מוערך מספר הציורים והתחריטים שיצר ביותר מ-1,500 ובהם דיוקנות של אצילים ואנשי שם רבים. בנוסף לקשריו עם האצילים התומכים בפרוטסטנטים, עמד בקשרים גם עם אצילים קתולים, וצייר את דיוקנם של אלברכט מברנדנבורג, יואכים הראשון מברנדנבורג, יואכים השני מברנדנבורג, מלבד הקיסר מקסימיליאן ובנו קרל. כמו כן, השתתף עם דירר, האנס בלדונג, ואלברכט אלטדורפר בעיטור ספר התפילות של מקסימיליאן. הפצת הדיוקנים של מנהיגי הרפורמציה בהדפסים רבים, כמו גם הציורים לתרגום התנ"ך לגרמנית של לותר, תרמה משמעותית לפרסום של המנהיגים ושל רעיונותיהם בקרב בני העם.
מאפיין ניכר של ציוריו הוא הנוף שברקע סצנות ידועות מכתבי הקודש ומהמיתולוגיה. בניגוד לאמנים בני הדור הישן שלא תמיד ייחסו משמעות רבה לרקע, הוא חידד את אווירת הציורים בעזרת הנוף, שהוא לעיתים קודר ולעיתים בהיר ורתם אותו למטרתו. הנוף בציוריו בדרך כלל מושפע מאזור מגוריו ובו מופיעים עצי מחט או גבעות מיוערות וצוקים גבוהים שבראשם מתנוססות טירות.
ציורים מהמיתולוגיה
החל מ-1528 החל בסדרת ציורי נשים מהמיתולוגיה שבהם מודל נשי קל לזיהוי. הנשים בציורי הסדרה הן בעלות גוף רזה ונערי, חזה קטן, שיער אדמוני בדרך כלל, לעיתים בעלות קישוטים שמדגישים את העירום ובאופן כללי הציורים משדרים ארוטיות. הוא אף מגדיל לעשות בחלק מהציורים שבהם הוא מראה את המודל ששימש אותו מכמה זוויות, כשהיא מצוירת כמה פעמים בתור מספר דמויות ובכך מציג אותה לראווה (לדוגמה, הציורים השונים של משפטו של פאריס מ-1528). מודל זה עומד בניגוד לסגנון האיטלקי שנסמך יותר על אנטומיה מדויקת והנשים בו מציאותיות ומלאות יותר. בכך מעדיף קראנאך להידמות לסגנון המיושן יותר ולהתאים את הציורים למודל הנחשק בעיני האצילים הגרמנים. סדרה זו כוללת גם את הציורים שחלקם בעלי גרסאות רבות, "שלוש הגרציות" (1530), "עידן הזהב" (1530), "סצנה מיתולוגית" (1530), "אפולו ודיאנה" (1530) "ונוס", "ונוס וקופידון כגנב דבש" (1534), "צדק כאשה עירומה עם חרב ומאזניים" (1537), "ונוס וקופידון כגנב דבש" (1537) ולוקרציה.
ב-2008 נפתחה תערוכת אמנות באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון ובה הוצגו גם יצירות של קראנאך. כדי לפרסם את התערוכה, רצו המארגנים לתלות פוסטר של ציור ונוס בתחנות הרכבת התחתית בעיר. אולם בגלל העירום המפורש שבציור סירבה לכך חברת הרכבות. לאחר ביקורת על ההחלטה מצד אנשי אמנות ותקשורת, הסכימה לבסוף חברת הרכבות לפרסם את הציור.
סדרה נוספת של ציורים מראה את דמות ה"צדקה" (Caritas) בייצוג אמנותי מקובל של אישה מוקפת בילדים קטנים שאחד מהם יונק ממנה. בסדרה זו של כ-12 ציורים, הוא המשיך בציור של עירום נשי מלא, אולם המודל בסדרה זו היא אישה שממלאת תפקיד של אם בעלת גוף בשל יותר מזה של נערה צעירה.
נושאים נוספים כוללים ציורים וסדרות של שמשון, דוד ובת שבע הרקולס, מעיין הנעורים ותור הזהב.
נושאים נוצריים
הציורים הדתיים שלו מראים גם נושאים דתיים קלאסיים כגון שלל ציורי "מדונה עם ישו התינוק" וחלק מציורי הצליבה, אולם ככל שקשריו עם מנהיגי הרפורמציה התחזקו, ותפיסתם גם בתחומי הייצוג האמנותי המכוון להמונים התפתחה, כמו גם מאבקם בכנסייה הקתולית, הוא החל לצייר ציורים שנועדו לשרת את המסרים המתאימים. כך לדוגמה הציור "החוק והבשורה" או "החוק והחסד" שקיים בשתי גרסאות ומציג את הרעיון הלותרני לפיו האמונה בישו לבדה גואלת את האדם ואין לתיווך הכנסייה יכולת לשנות זאת. הציור מחולק לשני חלקים, כאשר החלק השמאלי מייצג את החוק והימני מייצג את הבשורה. בצד השמאלי נראה בשמים ישו עורך משפט ביום הדין וברקע התחתון אדם וחווה אוכלים מעץ הדעת, כלומר החטא הקדמון שבגללו נענש האדם. סמוך לעץ עומד משה עם לוחות הברית ועליו חוקי אלוהים. בחזית נראים השטן והמוות מוציאים לפועל את גזר דינו של האדם וכך מוצג הרעיון שעל פי החוק לבדו, אין לאדם ישועה. הצד הימני מראה את הדרך היחידה לגאולה כאשר עיקרי האמונה - הצליבה, התחייה וההשתנות מוצגים לאדם על ידי יוחנן המטביל כדי שיאמין בהם ובזכות החסד האלוהי יינצל מעונשו של החטא הקדמון.
ציורו הסעודה האחרונה שצויר כקישוט מזבח לכנסייה של לותר, מציג את ישו בדרך המסורתית, אולם השליחים שסביבו מצוירים בפניהם של מנהיגי הרמפורמציה הפרוטסטנטית. זאת, כדי להציג קשר ברור בין ישו לבין ממשיכי דרכו האמיתיים. במטרה דומה, להשפיל את הקתוליות ולהצביע על הסיאוב שפשה בה אל מול האמת והתום שברפורמציה, יצר ב-1534 תחריט עץ לתנ"ך בתרגומו של לותר לגרמנית, ובו נראית "זונת בבל הגדולה" כשכתר אפיפיורי לראשה והיא רוכבת על "החיה".
באותה תקופה התפרסמו עלונים וחוברות שלועגות לאפיפיור ולאנשי הזרם הקתולי. פיליפ מלנכתון כתב ב-1521 חוברת כזו בשם "ישו המעונה והאנטי כריטס" (Passional Christi und Antichristi) וקראנאך אייר אותה בתחריטים. החוברת משווה בין ישו לאפיפיור כאשר כל עמוד שמאלי מציג תמונה מחיי ישו ומולו, בעמוד הימני הקבלה מהמציאות הקתולית. כיוון שאחד מעיקרי המאבק נסוב על מכירת שטרות המחילה על ידי הכנסייה, אחת ההשוואות המפורסמות מראה משמאל את ישו מגרש את חלפני הכספים מבית המקדש ומימין, את האפיפיור עם אנשיו סופרים את הכסף שהגיע לידיהם ממכירת השטרות. כך מוסבר שבעוד האפיפיור הוא ממלא מקומו של ישו עלי אדמות, התנהגותו למעשה מקבילה לאותה שחיתות שבה נלחם ישו, דהיינו השימוש בדת להרוויח כסף. ניגוד זה בין פשטותו של ישו לעומת העושר וההדר שאימצה הכנסייה, מהווה את נושא כל הציורים בחוברת. בזכות הציורים הבהירים, הצליחה החוברת להתפרסם ברבים, אף על פי שמרביתה היה טקסט פולמוסי שנועד בעיקר למלומדים.
"הצליבה" מ-1532 הוא ציור שנראים בו היטב הפירוט והדיוק של האמן, בהבעות הפנים השונות בדקדוק בפרטי כלי הנשק וכדומה. ציור זה מראה סימבוליות במספר רבדים. הסצנה מחולקת לשני חלקים ברורים שמוגדרים על ידי הצלב של ישו. בצד שמאל מתרכזים כל הנגאלים והמבורכים, ובהם הגנב הטוב, לונגינוס הקדוש (על הסוס הלבן), מריה, אם ישו, מריה מגדלנה, יוחנן כותב הבשורה ושאר אנשים שנושאים את עיניהם אל ישו. מבט זה בעיני כולם מסמל את רעיון הרפורמה לפיו האמונה בישו לבדה מביאה לגאולה ולא הכנסייה. בצד ימין של התמונה מרוכזות כל הדמויות השליליות ובהם הגנב הרע, קרדינל קתולי (בעל כובע אדום) והחיילים הרומים המטילים גורל על בגדיו של ישו. בולטים בהיעדרם סמלים קתולים קלאסיים כדוגמת הילות ומלאכים.
נושאים דתיים נוספים הם מגוון ציורים ותחריטים של אדם וחווה, יהודית, הוצאתה להורג של קתרינה הקדושה וקדושים נוספים, תמונות מחיי המשפחה הקדושה ושלומית בת הרודיאס.
זיהוי עבודותיו
לא תמיד ניתן לקבוע בוודאות את יצירותיו בגלל אופי עבודתו וההשפעות עליו במהלך חייו. בצעירותו, עד 1504, לא נהג כלל לחתום על ציוריו. מאוחר יותר חתם באותיות "LC" שלובות זו בזו, ולאחר כמה שנים, כשהן נפרדות. מ-1515 בערך החל לחתום על כל ציוריו בסמל הנחש המכונף, אך גם אלו שרק נעשו בהשגחתו. לאחר מותו, המשיך בנו להשתמש באותו סמל כחתימה על ציוריו עד מותו ב-1586. עד היום מוכיחים מחקרים חדשים שציורים שנחשבו שלו, נעשו למעשה על ידי בנו.
יצירותיו בישראל
יצירותיו של קראנאך מוצגות במיטב המוזיאונים ברחבי העולם. במוזיאון ישראל מוצגים שני תחריטי עץ שיצר: ונוס וקופידון (1506) ואדם וחווה (1509). קראנאך צייר מפה של ארץ הקודש להנצחת עלייתו לרגל של פרידריך השלישי לירושלים ב-1493. העותק השלם ביותר מבין שלוש המפות ששרדו שמור בספרייה הלאומית.
מייקל קליפורד
מייקל גורדון קליפורד (באנגלית: Michael Gordon Clifford; נולד ב-20 בנובמבר 1995) הוא מוזיקאי אוסטרלי, הידוע בתור הגיטריסט הראשי של להקת הפופ רוק. מאז 2014, הלהקה מכרה מעל ל-10 מיליון אלבומים ומעל ל-2 מיליון כרטיסים להופעותיה ברחבי העולם, ושיריה הושמעו בפלטפורמות הזרמת המוזיקה השונות מעל ל-7 מיליארד פעמים, מה שמעמיד אותה בין האמנים המוזיקליים האוסטרליים המצליחים ביותר אי פעם.
ראשית חייו
מייקל גורדון קליפורד נולד ב-20 בנובמבר 1995 וגדל בפרוור קוויקרס היל שבסידני, ניו סאות' ויילס. הוא בן יחיד להוריו קארן ודריל קליפורד, שניהלו עסק בתחום המחשבים מחוץ לסידני. קליפורד למד בבית הספר היסודי נורווסט, שם התיידד עם חברו ללהקה לעתיד, קאלום הוד, בכיתה ג'. בשנות התיכון למד קליפורד בנורוווסט כריסטיאן קולג', שם פגש את חברו ללהקה, לוק המינגס, בכיתה ז'. מאוחר יותר הוא סיפר כי בתחילה הוא "שנא" את המינגס במשך "שנה שלמה" לפני שהפכו לחברים והקימו את הלהקה. בכיתה ט' פגש קליפורד את חברו ללהקה לעתיד, אשטון ארווין, דרך חברים משותפים. בריאיון למגזין פיפל, הודה קליפורד כי הוא "העביר הרבה זמן מחוץ לבית הספר". נוכחותו הבלתי סדירה של קליפורד גרמה בסופו של דבר לכך שבכיתה י' הוא עזב את התיכון לחלוטין, ובמקום זאת השלים קורס ב-TAFE. קליפורד למד לראשונה כיצד לנגן על גיטרה דרך משחק הווידאו גיטאר הירו, כשהיה בגיל 8. כשגדל, קליפורד למד שירה ופסנתר דרך שיעורים מקצועיים, עד שהפסיק זאת משום ש"שנא" אותם. כשהיה בגיל 7, הוריו של קליפורד קנו לו גיטרה אקוסטית, והוא החל לקבל שיעורי גיטרה. בעת לימודיו בתיכון, קליפורד ניגן בגיטרה בלהקת הכנסייה של בית הספר.
קריירה
בשנת 2011, הוד, קליפורד והמינגס החלו לפרסם גרסאות כיסוי לשירים בערוץ היוטיוב של המינגס. השלושה צירפו לבסוף את חברם אשטון ארווין לסרטונים שלהם, והקימו את. לאחר חודשים שבהם פרסמו גרסאות כיסוי יחד, הלהקה החלה לעורר עניין בקרב חברות תקליטים ומו"ל ים מוזיקליים גדולים, וחתמה על עסקה עם חברת Sony/ATV Music Publishing. מאז הוציאה הלהקה חמישה אלבומי אולפן, שכל אחד מהם זכה להצלחה עולמית:  (2014), Sounds Good Feels Good (2015), Youngblood (2018), Calm (2020) ו-5SOS5 (2022).
בינואר 2019, באירוע המוזיקה NAMM Show, קליפורד חשף, בשיתוף עם חברת גיבסון, גיטרת "Michael Clifford Signature Melody Maker". הגיטרה יצאה לשוק במאי 2019, וקליפורד ציין כי ההשראה העיקרית שלו לעיצוב הגיטרה הייתה הגיטרה הראשונה שהייתה לו, "Melody Maker" של ג'ואן ג'ט. הוא אמר כי המטרה של ה-"Melody Maker" שלו היא "להיות הומאז' ל-'Melody Maker' של ג'ואן ג'ט" וכי הוא מקווה שהגיטרה "תעניק השראה" למישהו, בדיוק כפי שג'ט נתנה לו. קליפורד הוא הגיטריסט הצעיר ביותר אי פעם שזכה לקבל גיטרה מותאמת אישית בשמו.
ביוני 2019 נחשף כי קליפורד שיתף פעולה עם חברת הגלידות Nightfood Ice Cream בפיתוח טעם שוקולד מותאם אישית למותג.
חיים אישיים
קליפורד מאובחן עם חרדה ודיכאון. מאז תחילת הקריירה שלו, קליפורד משתמש בפלטפורמה שלו כדי להעלות מודעות ולהוות קול בנושאים של בריאות הנפש. ביוני 2015, קליפורד סבל מפציעות קלות בראשו, בשערו ובכתפו בשל תאונת פירוטכניקה שהתרחשה במהלך הופעה של הלהקה במסגרת סיבוב ההופעות Rock Out with Your Socks Out Tour, אשר נערכה בארנה של ומבלי בלונדון.
בינואר 2019 פרסם קליפורד בחשבון האינסטגרם שלו על אירוסיו לחברתו מזה שלוש שנים, קריסטל לי לודרדייל. ב-11 בינואר 2022, השניים הודיעו כי זהו יום השנה שלהם, וסיפרו כי שנה קודם לכן הם התחתנו בטקס סודי.
בשנת 2019 דווח כי כי קליפורד רכש אחוזת שמונה חדרים בגודל של 4 אקרים (כ־16,000 מ"ר), בשכונת ואלי וילג' שבלוס אנג'לס, הממוקמת בעמק סן פרננדו. נכון לשנת 2020, שוויו הנקי של קליפורד מוערך בכ־25 מיליון דולר.
מנזר מרטיריוס
המקום נחפר על ידי קמ"ט ארכאולוגיה של המנהל האזרחי ביהודה ושומרון בשנת 1983, והוא פתוח לציבור בתיאום מראש או בימי חופשה מיוחדים כחול המועד וחנוכה ואז מפעילה הרט"ג פעילויות מיוחדות לציבור. בעבר נעשה ניסיון להפעיל את המקום באופן שוטף באחריות עיריית מעלה אדומים ניסיון שלא צלח עקב מיעוט מבקרים.
ייסוד המנזר בידי מרטיריוס
ברבות הימים, מרטיריוס מונה לפטריארך של ירושלים (486-478). מינויו עשוי להסביר את מקור המשאבים הרבים שהושקעו בהקמת מפעל יקר זה. פארו הרב של המנזר, עבודות האמנות המרהיבות וכן התכנון הכולל של המנזר, מביאים להשערה כי רק בתקופה שבה מרטיריוס כיהן כפטריארך מפעל יקר מעין זה יכול היה לקום.
על אף העובדה שהמנזר הוקם ונקרא על שם מרטיריוס, קיימת השערה כי הוא לא היה האדם החשוב בתולדות המנזר. מצביעה על כך מצבה העומדת באולם הכניסה לכנסייה, עליה חקוקה הכתובת "זה קברו של פאולוס הכומר והארכימנדריט". חפירה בקברים גילתה כי בימי יוסטיאנוס נפתח קברו של פאולוס על מנת לקבור בו את ראשי המנזר. חקיקת שמו של פאולוס מוכיחה כי עלה בחשיבותו על הנזירים האחרים.
מיקום המנזר
מנזר מרטיריוס הוא המנזר השני בגודלו במדבר יהודה אחרי מנזר תיאודוסיוס. המנזר שוכן בראש גבעה בדרך הראשית במעלה אדומים, בין יריחו לירושלים. שטחו הכולל של המנזר הוא כעשרה דונם ומסביבו שטח חקלאי רחב. המנזר העתיק זוהה עם האתר ח'ירבת מורסס בשל הדמיון הצלילי וכן מהיכרות עם תיאור הקמתו של המנזר בספרו של הסופר הביזאנטי קיריליוס מסקיתופוליס. בנוסף, באתר נמצאה כתובת קבורה המתייחסת לפאולוס, שהיה כומר וראש המנזר, יורשו של מרטיריוס.
אדריכלות
מכלול המנזר כלל כנסייה, חלק צפוני ובו מערת מרטיריוס, חדר אוכל, בור מים, גנים, חצר רחבת ידיים (1200 מ"ר) ושתי אכסניות. מגורי הנזירים ככל הנראה היו בקומה השנייה, שלא השתמרה. מכתובות ההקדשה שנמצאו ברצפות הפסיפס של הכנסיות ושל חדר האוכל ניתן ללמוד כי פעילות הבנייה של המנזר נמשכה גם במחצית השנייה של המאה השישית. בימי פאולוס התרחב ושופץ המכלול ונעשה למנזר מרכזי במדבר יהודה. בשלב זה הוקף המנזר חומה בצורה, נבנו אורוות גדולות ליד שערי החומה המזרחית וכן הותקנה מערכת מים. לאחר מכן, בתקופת השיא בתולדות המנזר, בימי הארכימנדריט גנזיוס, נעשו במנזר שינויים נוספים רבים.
שלב ראשון של שיפוץ במנזר
שטח האורוות שנבנה בשלב זה השתרע מימין לכניסה למנזר. האורווה רוצפה בלוחות אבן גדולים, סביר להניח כדי שיהיה ניתן לשטוף את הרצפה ולהסיר את הריחות הרעים. בנוסף האורווה סגורה היטב על מנת לשמור על ניקיון המנזר. בקצה אזור האורוות ולקראת לב המנזר נמצא מעבר ולידו מיטת אבן. ייתכן שזוהי עמדת שומר שהוצבה שם על מנת למנוע כניסה של בעלי חיים או זרים לאגפי מגורים של המנזר.
שלב שני של שיפוץ במנזר
בין השינויים שנעשו בימי הארכימנדריט גנזיוס, בניית האכסניה, ייתכן שעל גרעין קדום יותר, צמצום שטח האורוות וכיסוי רצפת מכלול הכנסייה בפסיפס צבעוני. בנוסף, מדרום לכנסיית המנזר נוספה קפלה ומדרום מערב למכלול הכנסייה נבנתה "קפלת שלושת הכמרים". השינוי הבולט ביותר בשלב זה היה בניית חדר האוכל.
גודלו של הרפקטוריום, חדר האוכל, היה 26.5x12 מ' והוא יכול היה לאכלס כמה מאות סועדים. האולם עוצב לפי תוכנית בסיליקאית ורוצף בפסיפסים צבעוניים. קיימת השערה כי הנזירים ישבו על ספסלי עץ ושולחנות עץ. לאורך הקירות נמצאו ספסלי אבן ששימשו לפי השערות כמקומות ישיבה כאשר האולם שימש להתכנסויות לשם לימוד ולטקסים דתיים שניתן היה לערוך מחוץ לכנסייה. ספסלי האבן טויחו בטיח בורות אדמדם לעומת שאר חלקי הקירות שטויחו בטיח לבן. ניתן להניח כי הסיבה לכך היא החשש מהכתמת הטיח הלבן את מדיהם הכהים של הנזירים. מכלול חדר האוכל יחד עם שפע הכלים שנשתמרו במקום זורים אור על הרגלי האכילה של הנזירים בארץ וכן על התפריט שלהם. אין ספק כי בניגוד לתיאורי הספרות הרווחים, סעודתם לא כללה אך פת דלה של לחם יבש.
תום תקופת פעילות המנזר
קיימת השערה כי המנזר נפגע בימי פלישת הפרסים, בשנת 614, אף על פי שלא קיימות ראיות לחורבן למעט שריפת שערי הכנסייה. עם זאת, המטבעות המאוחרים ביותר שהתגלו בפך חרס הם מתקופה של שנה לפני הכיבוש הפרסי. מכאן נובעת ההנחה שהמנזר לא שימש עוד אחרי גירוש הפרסים. מנזר מרטיריוס פסק מלשמש בסוף התקופה הביזאנטית, לאחר קיומו במשך כ-130 שנה. ועד היום לא נרשמה בו פעילות כלל, המנזר עומד נטוש ומגודר.
גליה גור זאב
גליה גור זאב (נולדה ב-1954) היא צלמת, אוצרת ואמנית ישראלית. עבודותיה מתבססות על מרחבים הקרובים אליה באופן אישי, כגון משפחתה ובית הוריה. עבודותיה הוצגו, בין השאר, במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, ומוזיאון חיפה.
ביוגרפיה
גור זאב נולדה ב-1954 וגדלה בשכונת קריית שלום בתל אביב. בשנת 1962, בגיל 8, נסעה עם משפחתה לריו דה ז'ניירו לשליחות של שלוש שנים מטעם הסוכנות היהודית. בתום שירותה בצה"ל עבדה כגרפיקאית - עיצבה והפיקה תערוכות במוזיאונים ובמחלקת התערוכות בבית התפוצות. בשנת 1984 עברה לירושלים והחלה את לימודיה במחלקה לצילום בבצלאל. בתום הלימודים הייתה שותפה בהקמת לימבוס - מקום לצילום. הציגה תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות בגלריות ובמוזאונים בישראל ומחוצה לה. בשנת 2002 זכתה גור זאב בפרס ליאון קונסטנטינר לצילום ובשנת 2008 זכתה בפרס עידוד היצירה של משרד המדע התרבות והספורט.
קרייזלר איירפלו
קרייזלר איירפלו (באנגלית: Chrysler Airflow) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית קרייזלר שיוצרה בין השנים 1934–1937 בארצות הברית.
גליה גור זאב
ביוגרפיה
גור זאב אצרה מגוון תערוכות ביניהן "בנו רותנברג, צולם ונרשם 1957-1947" (2007), "עדות מקומית" (2010, 2011), "קווי הגנה, מאז'ינו, בר-לב ומעבר" (2018).
קרייזלר איירפלו
"קרייזלר איירפלו"
במכוניות מסורתיות של שנות ה-30 של המאה ה-20 ההיה העיצוב הדו-ארגזי הטיפוסי, עם כ -65% מהמשקל מעל הגלגלים האחוריים. כשהוא עמוס בנוסעים, חלוקת המשקל נטתה לחוסר איזון נוסף, ועלתה ל-75% ומעלה מעל הגלגלים האחוריים. התוצאה הייתה מאפייני נסיעה לא בטוחה בכבישים חלקלקים.
חלוקת משקל חדשנית בדגם "קרייזלר איירפלו" החדשה של קרייזלר נבעה מהצורך בדינמיקה חדשנית. המנוע הועבר קדימה מעל הגלגלים הקדמיים בהשוואה לרכבים המסורתיים באותה תקופה, והנוסעים כולם הועברו קדימה כך שנוסעי המושב האחורי ישבו בתוך בסיס הגלגלים, ולא על גבי הציר האחורי. חלוקת המשקל הייתה בערך 54% מהמשקל על הגלגלים הקדמיים, שהסתכמו בכמעט 50-50 עם הנוסעים, והביאו לשיעורי קפיצים נוחים יותר, ואיכות נסיעה מעולה בהרבה.
גליה גור זאב
ביוגרפיה
מרצה לצילום בשנקר, הקוביה ובמכון שכטר למדעי היהדות.
קרייזלר איירפלו
"קרייזלר איירפלו"
דגם "קרייזלר איירפלו" היה נמוך בהשוואה למכוניות אחרות בכבישים אמריקאים. עבודות הסורג של המכונית התפלסו קדימה ולכיוון מטה ויצרו מראה מפל.
גליה גור זאב
אמנות
הגוף האנושי חוזר ומופיע ביצירתה. רבות מעבודותיה צולמו בסטודיו, ומציגות חלקי גוף קטועים על גבי רקע כהה ובהן מוצגים בני משפחתה. אחת התערוכות שהציגה בסדנאות האמנים, "סדר" עסקה בין היתר בתפקידו המרכזי של השולחן במשפחה, בטקסיותו, בהיותו מקום מפגש. בהמשך החלה גור זאב לעשות שימוש בטכניקות צילום נוספות, כגון צילום נוף. בסדרת התצלומים "אחרי הכל" (2009), לדוגמה, הציגה תצלומים של דירת הוריה, המתרוקנת מחפצים לאחר מותם.
קרייזלר איירפלו
"קרייזלר איירפלו"
כל החלונות היו עשויים זכוכית בטיחות. הנוסעים הובלו בגוף פלדה מלא, בתקופה בה יצרני רכב כמו ג'נרל מוטורס, פורד ואפילו קרייזלר עצמה המשיכו להשתמש בחלקי מסגרת מבניים מעץ בגופי המכונית שלהם.
המושב הקדמי היה רחב יותר מאשר במכוניות אחרות והמושב האחורי היה עמוק יותר. בסך הכל, המכונית הייתה בעלת יחס כוח יותר למשקל טוב יותר, וההשלמות המבניות שלה היו חזקות יותר מדגמים אחרים.
גליה גור זאב
אמנות
בשנת 2014 פרסמה גור זאב את ספר האמנית Toda Vida שמשמעות שמו בפורטוגזית היא כל החיים, או לחלופין, ההתכווננות להגיע למקום, בדרכים – כל הדרך עד הסוף. הספר מכיל סדרת צילומים של תעוד תהליך ההתרוקנות של בית הוריה, משולבים בו צילומים מתוך מגזין ברזילאי – כתבות ופרסומות – ושתולות בו שקופיות וצילומי משפחתה מהתקופה בה התגוררו בברזיל. הספר עוצב על ידי סטודיו ג2 כך שהחומרים כולם נטמעים במגזין והופכים לחלק ממנו והדמויות המופיעות אינן מזוהות.
קמוב Ka-60
הקמוב Ka-60 (רוסית: Касатка; בתרגום : "קטלן") הוא מסוק תובלה רב-תכליתי רוסי מתוצרת חברת קמוב. מטרותיו הן: סיור, העברת תובלה (בעיקר נשק ותחמושת), תובלת חיילים לשדה הקרב, פינוי פצועים, משימות הצלה, אימונים ופיקוח. המסוק טס לראשונה ב-10 בדצמבר 1998 ויועד להחליף את מסוק המיל מי-8 הישן. נכון ל-2008, משרתות בחיל האוויר הרוסי שמונה יחידות של המסוק. היחידות מיועדות לחיל הים הרוסי, למשמר הגבול הרוסי ולמשרד החוץ הרוסי. המסוק מיוצר בעיר לוחוביצי (רוסית: Луховицы) במחוז מוסקבה.
היסטוריה
יחידת הפיתוח של חברת קמוב החלה לפתח את המסוק בשנת 1983, בזמן שחיל האוויר הרוסי הפעילו גרסאות של מסוק המיל מי-8. מסוקי המי-8 היו מאוד נפוצים באותה תקופה, אך לא מאוד חסכוניים ביחס לכושר הנשיאה שלהם (4 טון). אולם, כאשר מסוקי המי-4, שהותאמו לשאת מטענים קלים יותר (עד 2 טון), הוצאו מהשירות היה צורך רב במסוקים מסוג זה. ה-Ka-60 נועד מלכתחילה להחליף את המי-4, ונקרא אז V-60 (ברוסית: В-60). התוכנית קיבלה תמיכה ממשלתית בשנת 1984, וב-1988 התקבל תרשים מוכן של המסוק. הסיפון של המסוק שבתרשים היה שונה במקצת מזה של המסוק כיום. ב-1990, המיזם יצא לפועל תחת השם "60-Ka".
מבנה ועיצוב
ה-Ka-60 הוא המסוק הראשון של חברת קמוב שיוצר עם רוטור זנב פנימי שזה בעל 12 להבים מסוג "Fenestron" מנועיו של המסוק יוצרו במיוחד בשבילו תחת השם RD-600V (רוסית: РД-600В) על ידי חברת "Saturn". כל הרכיבים והמערכות שבמסוק הם מתוצרת רוסית. במסוק הותקנו גלגלי נחיתה מתכנסים וכן בולמי זעזועים במושב ובגלגלים של המסוק. מאפיינים אלה יכולים להועיל בזמן נחיתת אונס, ולאפשר נחיתה רכה יותר.
לב פישלזון
לב פישלזון (Lev Fishelson; 23 בפברואר 1923 – 20 בנובמבר 2013) היה זואולוג ישראלי, חוקר ביולוגיה ואקולוגיה, ימיות ואיכות הסביבה, פרופסור במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
לב (לייב) פישלזון נולד בשנת 1923 בחלמנו שבפולין. כשפלשה גרמניה לפולין ב-1939 נמלט לברית המועצות, ושם השלים את לימודיו לתואר בוגר במדעים. לאחר המלחמה ניסה לעלות לארץ ישראל, נעצר על ידי הבריטים ונשלח למחנה מעצר בקפריסין, שם הכיר את לובה, ונישא לה ב-1947. ב-1949 עלו בני הזוג לישראל. תחילה התגוררו בלוד ואחר-כך עברו לתל אביב. בשנת 1951 הקים תחנת מחקר במפרץ אילת, שעסקה בחקר האלמוגים והפאונה שבסביבתם. בשנים 1952–1967 כיהן כמרצה לביולוגיה בסמינר הקיבוצים.
פישלזון נמנה עם מייסדי אוניברסיטת תל אביב והחברה להגנת הטבע. בשנת 1959 קיבל תואר שני מאוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "Acridoidea of Israel, taxonomy and biogeography". בשנת 1966 קיבל תואר דוקטור על העבודה "התפתחות משווה של מינים שונים של דגים מהסוג Tilapia (Cichlidae)", שכתב בהנחיית היינץ שטייניץ מהאוניברסיטה העברית בירושלים והאנס מ' פטרס מאוניברסיטת טיבינגן בגרמניה.
בשנת 1967 מונה למרצה בכיר במחלקה לזואולוגיה אוניברסיטת תל אביב, בשנת 1971 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1975 מונה לפרופסור מן המניין. כיהן כמנהל המכון לשמירת הטבע באוניברסיטה. פרש כפרופסור אמריטוס. היה ממייסדי האגודה הישראלית לאקולוגיה ובין השנים 1975–1976 כיהן כיושב הראש שלה.
פישלזון היה אב לבן ובת. נפטר ב-2013, בגיל 90. הותיר את אשתו, לובה, ילדיו, נכדים ונינים. בנו, צבי פישלזון, הוא אימונולוג, פרופסור מן המניין במחלקה לביולוגיה תאית והתפתחותית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו
פישלזון העניק שמות מדעיים בעברית ל–800 מינים. לאות הוקרה נקראו 13 מינים על שמו. אחד מהם, Epulopiscium fishelsoni, שאותו גילה בשנת 1985, היה עד לשנת 1999 החיידק הגדול ביותר המוכר למדע.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
ריפוי המשותק מכפר נחום
ריפוי המשותק מכפר נחום הוא אחד מן הנסים של ישו בבשורות מתי (ט: 8-1), מרקוס (ב: 12-1) ולוקס (ה: 26-17).
סיפור המעשה
ישו התגורר בחלק מחייו בכפר נחום (עיר הולדתו הייתה בית לחם ואילו עיר מגוריו בילדותו ובגרותו הייתה נצרת) ולימד שם. באחת מהפעמים שבה לימד, התאספו המון רב, עד כי לא נותר מקום בתוך הבית שבו לימד, גם בחצר הבית לא נותר מקום. מספר גברים הגיעו כשהם נושאים גבר משותק על מנת שישו ירפא אותו. אך הם לא הצליחו להיכנס פנימה, לכן הם טיפסו על גג ופתחו פתח בין הרעפים שבגג, מעל ישו, ואז הורידו את המשותק בחבלים עם משכבו למטה. כשראה ישו את אמונתם הגדולה, הוא אמר למשותק: "בני, נסלחו לך חטאיך."
בשורת מרקוס קובעת כי אירוע זה התרחש בכפר נחום. בבשורה של מתי, זה התרחש ב"בעיר שלו" שאליה הגיע לאחר שחצה באניה את הכנרת, בעוד שבבשורת לוקס אין פירוט היכן התרחש הנס, אך צוין שהייתה בו גבורה לרפא ובאו אליו המונים.
הסמכות לסלוח חטאים
חלק מהסופרים שנכחו במקום בזמן נס הריפוי של המשותק מכפר נחום, פירשו בלבם את העובדה שישו אמר למשותק לפני שהוא נרפא "נסלחו לך חטאיך" כחילול הקודש, שכן, ככל שידעו עד לאותו רגע, אלוהים בלבד יכול לסלוח על חטאים. מרקוס מציין כי ישו "ידע ברוחו שזה מה שהם חושבים בלבם" (מרקוס ב: 8). ישו אמר להם: "מדוע אתם חושבים את הדברים האלה? מה קל יותר: לומר למשותק "חטאיך נסלחו", או לומר לו "קום, קח את משכבך ולך"? אך כדי שתווכחו שלבן האדם, (כלומר לו עצמו), יש את סמכות עלי אדמות לסלוח על חטאים ... "הוא אומר לאיש" ... קום, קח את משכבך ולך הביתה". אותו משותק נרפא מיד, הוא קם על רגליו נשא את משכבו והלך הביתה תוך שהוא מהלל ומשבח את אלוהים. כל הנוכחים התמלאו פליאה גדולה בהבינם שלישו יש את הסמכות מאלוהים גם לרפא באופן נסי משותקים וגם לסלוח לחטאים.
הארי סטאק סאליבן
הארי סטאק סאליבן (אנגלית: Harry Stack Sullivan; 21 בפברואר 1892 - 14 בינואר 1949) היה פסיכיאטר אמריקאי. סאליבן נמנה עם הנאו-פרוידיאנים ונחשב לאחד ממעצביה של האסכולה החברתית בפסיכואנליזה - יסד את הגישה הבינאישית. פיתח גם את צדדיה הפסיכיאטריים של הפסיכואנליזה, וניסה ליישם אותה בהתמודדות עם סכיזופרניה.
ביוגרפיה
סאליבן נולד בנורוויץ' שבניו יורק, להורים קתולים מהגרים מאירלנד. אמו נהגה בגוננות-יתר כלפיו בשל חרדתה לשלומו. הוא גדל באווירה עוינת לקתולים והיה מבודד חברתית, ונראה שלדבר הייתה השפעה עליו בעבודתו בחייו הבוגרים.
בשנים 1923-1930 עסק במחקר קליני בבית החולים "שפרד פרת" בבולטימור, הושפע מהתאוריות של הפסיכיאטר אדולף מאייר על חשיבות גורמים פסיכולוגיים וסוציולוגיים בחקר מחלות הנפש. מ-1930 עסק סאליבן בטיפול, בלימוד ובפיתוח גישת הפסיכואנליזה הבינאישית, המדגישה את חשיבות התחום הבינאישי בהתפתחות אישיות האדם וביצירת הפרעות נפשיות אצל אנשים. ב-1933 היה בין מייסדי "William Alanson White Psychiatric Foundation" בוושינגטון, יחד עם אריך פרום, קלרה תומפסון ואחרים. בין 1936 ל-1947 עמד בראש בית הספר לפסיכיאטריה בוושינגטון, שבו הוקנתה הכשרה פסיכיאטרית לבעלי מקצועות טיפוליים שונים מחוץ לתחום הרפואה. ב-1938 ייסד והיה עורך כתב העת המדעי "Psychiatry", שבו פורסמו מאמרים חדשניים שניסו לערער את הנחות הפסיכיאטריה והפסיכואנליזה הקלאסיות.
סאליבן מת ב-1949 כששהה בכנס אונסקו בפריז. ספריו החשובים, שכללו אסופה של רשימותיו והרצאותיו, פורסמו לאחר מותו: "The Interpersonal Theory of Psychiatry" (1953), "The Psychiatric Interview" (1954), "Conceptions of Modern Psychiatry" (1947 / 1966), ו-"Schizophrenia as a Human Process" (1962).
דרכו בפסיכולוגיה
סאליבן פיתח תאוריית אישיות משלו על בסיס ניסיונו האישי עם פסיכואנליזה. הוא שם דגש עיקרי על יחסים בין-אישיים, באומרו כי "לא ניתן לעולם לבודד אישיות מהמורכבות של יחסים בינאישיים שבהם אדם חי ובהם הווייתו", והגדיר את הפסיכואנליזה כחקר הזיקות בין אדם לאדם. לדעתו, האדם נולד עם נתונים ביולוגיים מסוימים, אך תכונות האישיות מתגבשות בהשפעתם של הקשרים הבינאישיים מרגע הלידה, ובעיקר בעזרת תהליך החיברות (סוציאליזציה) של הילד. סאליבן אינו מקבל את ההנחה הפסיכואנליטית שהתנהגות האדם נובעת מאינסטינקטים, ולדעתו אצל כל אדם קיים צורך באחרים. האישיות, לדעתו, ניתנת להבנה רק על רקע היחסים הבין-אישיים של האדם.