cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שין פיין
המצע
כיום מצעה של שין פיין מדגיש את נושא איחודה של אירלנד. שין פיין מדגישה, כי היא המפלגה היחידה הפועלת הן באירלנד והן בצפון אירלנד (או כלשונם - בכל 32 המחוזות), ומצעה טוען כי היא פועלת על מנת להפוך את האיחוד של אירלנד הצפונית ואירלנד למציאות עוד בימי חיינו. שין פיין דורשת נקודת ראות כלל אירית בנושאי מדיניות חשובים, ומגדירה עצמה כ"מפלגה רפובליקנית סוציאליסטית". בנושא פירוק הנשק תומכת שין פיין בפירוק הנשק של ה-IRA, אך היא כורכת את התהליך גם בנסיגתו המלאה והמידית של הצבא הבריטי.
שיין פיין והסכסוך הישראלי פלסטיני
שיין פיין, מאופיינת בקו פרו פלסטיני מובהק. המפלגה רואה השוואה בין המאבק של הלאומנים בצפון אירלנד לעצמאות מהשלטון הבריטי, לבין המאבק הפלסטיני כנגד השלטון הישראלי. על כן, המפלגה תומכת באופן עקיף בטרור הפלסטיני נגד ישראל. כבר לפני הסכמי אוסלו המפלגה תמכה באש"ף בכלל וביאסר ערפת בכלל. חברי מפלגה הביעו תמיכה בחמאס ואף חלק מחבריה נפגשו עם אסמעיל הניה.
יעקב (ז'אקי) ספרא
יעקב (ז'אקי) אלי ספרא (בצרפתית: Jacqui Jacob Eli Safra) הוא איש עסקים ומשקיע יהודי, בן למשפחת הבנקאים היהודית ספרא, שמוצאה בעיר חלב בסוריה. הבעלים ויושב ראש מועצת המנהלים של אנציקלופדיה בריטניקה. ספרא עוסק גם בקולנוע - שיחק והפיק מספר סרטים.
קורות חיים
נולד ככל הנראה בסוף שנות ה-60, בנו של אליהו ספרא, אליהו אחיו של יעקב ספרא. כנער, ספרא נהג לעיין בדפי אנציקלופדיית בריטניקה שהעלו אבק בספריית משפחתו. מאוחר יותר, בשנת 1996, רכש את האנציקלופדיה תמורת 130 מיליון דולר כהשקעה כלכלית, אך גם ממניע אלטרואיסטי. לאחר הרכישה הוריד את מחיר תקליטור האנציקלופדיה מ-1,200 דולר ל-300, פיטר את 500 אנשי המכירות ספרים בחברה, ושכר במקומם מומחים ידועים בתחום ההוצאה לאור והתכנות. ספרא בוגר בית הספר וורטון למנהל עסקים של אוניברסיטת פנסילבניה.
בין יתר השקעותיו ניתן למנות את המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח), מילון מרים-ובסטר וכרמי ספרינג מאונטיין - אחוזה גדולה לגידול גפנים ליין הנמצאת בסנט הלנה שבקליפורניה. למרות פעילותו הכלכלית הענפה, ספרא שומר על פרופיל ציבורי נמוך ופרטיו הביוגרפיים כמו גם פעילותו העסקית לוטים בערפל.
מתגורר בז'נבה, שווייץ, ומבקר מספר פעמים בשנה בביתו בארצות הברית. בשנת 1987 רכש יחד עם חברתו לחיים ג'ין דומאניאן בית מידות באפר איסט סייד במנהטן בכ-7 מיליון דולר, אותו מכרו ב-2005 תמורת 50 מיליון דולר. לזוג בתים באירלנד, צרפת ושווייץ, ונכסים שונים בניו יורק. הם מנהלים את עסקיהם המשותפים תחת חברה בשם "Global Pursuits".
קולנוע
תחת שם הבמה J.E. Beaucaire, גילם ספרא תפקידי משנה בשלושה סרטים. בנוסף מימן שמונה סרטים של וודי אלן על ידי חברת הפקה בשם סרטי סוויטלנד, שהפעיל יחד עם בת-זוגו ג'ין דומאניאן, שהייתה חברה טובה של אלן.
במאי 2001 הגיש אלן תביעה נגד הזוג, ובמסגרתה דרש 12 מיליון דולר שלטענתו הגיעו לו אך נגזלו ממנו בחסות דיווחים פיננסיים לא מדויקים. הצדדים הגיעו להסדר חסוי מחוץ לכותלי בית המשפט וההליכים הופסקו.
גביע העולם למועדונים 2008
גביע העולם למועדונים 2008 נערך בשנת 2008 ביפן מה-11 בדצמבר עד ה-21 בדצמבר, והוא היה גביע העולם למועדוני כדורגל החמישי במספר. בטורניר זכתה הקבוצה האנגלית מנצ'סטר יונייטד, נציגת איגוד התאחדויות הכדורגל האירופאיות אופ"א. הייתה זו הזכייה הראשונה של מועדון מהאי הבריטי בטורניר זה.
הטורניר
בטורניר השתתפו 7 האלופות משנת 2008 של התחרויות האזוריות מטעם הקונפדרציות היבשתיות של פיפ"א, וקבוצה נוספת מאוסטרליה. המשחקים נערכו באצטדיון טיוטה, באצטדיון הבינלאומי יוקוהמה, ובאצטדיון האולימפי.
התחרות התקיימה בשיטת הנוק אאוט. מנצחת שלב הפלייאוף הצטרפה לאלופות מצפון אמריקה, אסיה ואפריקה בשלב רבע הגמר. המנצחות ברבע הגמר הצטרפו לאלופות אירופה ודרום אמריקה, שזוכות בכרטיס אוטומטי לשלב חצי הגמר. המפסידות בשלב חצי הגמר התמודדו על המקום השלישי והמנצחות עלו לגמר שבו נקבעה האלופה. כמו כן התקיים המשחק על המקום החמישי בין הקבוצות המפסידות ברבעי הגמר, שהתבטל בטורניר הקודם.
הפרס הכספי שחולק בתחרות גדל גם הוא ב-500,000 דולרים אמריקניים לסכום כולל של 16.5 מיליון $US. המנצחת גרפה לכיסה 5 מיליון מתוכם, המפסידה בגמר גרפה 4 מיליון דולר, הקבוצה במקום השלישי זכתה ב 2.5 מיליון דולר, הקבוצה במקום הרביעי זכתה ב־2 מיליון דולר, הקבוצה במקום החמישי זכתה ב-1.5 מיליון דולר, הקבוצה במקום השישי זכתה במיליון דולר ואילו הקבוצה במקום השביעי זכתה ב-500 אלף דולר.
קבוצות משתתפות
הקבוצות שהשתתפו בטורניר הן:
מלך השערים
בתואר מלך השערים של הטורניר זכה ווין רוני (מנצ'סטר יונייטד) שהבקיע שלושה שערים. שלושה שחקנים נוספים הבקיעו שני שערים כל אחד. 13 שחקנים נוספים הבקיעו שער אחד בטורניר, ואחד נוסף הבקיע שער עצמי.
אוקטביאן גוגה
אוקטביאן גוגה (ברומנית: Octavian Goga; 1 באפריל 1881 - 7 במאי 1938) היה משורר, מחזאי, מתרגם ופוליטיקאי רומני, יליד טרנסילבניה. כיהן כראש ממשלת רומניה בין השנים 1937–1938. נודע בקו הפוליטי הלאומני-ימני רדיקלי והאנטישמי שלו. נבחר לאקדמיה הרומנית.
חייו
גוגה נולד בכפר רשינאר, על המורדות הצפוניים של הרי הקרפטים. אביו היה כומר אורתודוקסי, בעל שורשים ארומנים. ואימו מורה וכותבת לעיתים בעיתונים שוליים. ב-1890 התחיל לימודים תיכוניים בסיביו והמשיך לאחר מכן בברשוב. ב-1900 התחיל את לימודיו בפקולטה לפילוסופיה וספרות של אוניברסיטת בודפשט והמשיך את לימודיו בברלין, שם סיים ב-1904. אחרי כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה שירת גוגה בחזית דוברוג'ה כחייל ואחר כך סופח למשרד התעמולה של הצבא שעבר בשטח הרומני שנשאר חופשי ביאשי.
בשנות ה־20 המוקדמות הקים גוגה את מפלגתו האנטישמית שהתאחדה בשנת 1935 עם מפלגה האנטישמית LANC של א. ק. קוזה כדי ליצור את המפלגה הנציונל-נוצרית. בסוף שנת 1937, בעזרת החוגים הפרו-נאצים המקומיים, הפך לראש ממשלת מיעוט. הממשלה בראשותו חוקקה חוקים אנטישמיים, סגרה עיתונים דמוקרטיים והשיא היה בחקיקת חוק אזרחות, אשר "בחן מחדש" את נאמנות היהודים. כשליש מהיהודים (מעל 250,000) איבדו את האזרחות שלהם. גוגה הודח בשל לחצים של בריטניה וצרפת וראה בהדחתו ניצחון ליהודים.
לאחר התפטרותו פרש לאחוזתו בטירת צ'וצ'ה טרנסילבניה, שם לקה בשבץ ב-5 במאי 1938, ומת יומיים לאחר מכן.
מנחם אוסישקין
אברהם מנחם-מנדל אוּסישְקין (ברוסית: Усышкин; 14 באוגוסט 1863 – 2 באוקטובר 1941) היה מראשי הציונות, איש חובבי ציון וראש לקבוצה שכונתה ציוני ציון, אשר פעל רבות בקונגרסים הציוניים, יזם וניהל את "הכנסייה הארצישראלית" והקים מוסדות שונים של התנועה הציונית, ועמד בראש קרן קיימת לישראל.
תולדות חייו ופועלו
אברהם מנחם-מנדל אוסישקין נולד בשנת 1863 בעיירה הקטנה דוברובנה שברוסיה הלבנה (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית). במקור המשפחה מויטבסק, בלארוס. משפחה חב"דית אשר הייתה מקורבת לרבנים שניאור זלמן מלאדי והנצי"ב. בילדותו עברה משפחתו למוסקבה. הוא הרבה לעסוק בשאלת הזהות היהודית-לאומית עוד בצעירותו, כשנחשף לספרות התחייה הלאומית ואף ייסד אגודה של עלייה לארץ ישראל שהתאחדה עם תנועת ביל"ו. היה חבר באגודת "בני ציון" ולאחר מכן היה מראשי התאחדות אגודות חובבי ציון באזור מוסקבה, תנועות שדגלו בעלייה והתיישבות ציונית.
בשנת 1891 עבר לפלך יקטרינוסלב שברוסיה. הוא התוודע בווינה לבנימין זאב הרצל והתרשם מספרו מדינת היהודים. בקונגרס הציוני הראשון ב-1897 נבחר להיות "מזכיר לעברית" והשתתף בוויכוח על נוסח תוכנית בזל. בקונגרסים הבאים היה לחבר הוועד הפועל הציוני, פעל רבות למען החדרת השפה העברית, והתמנה למורשה הציוני של כל רוסיה הדרומית.
בעקבות הזעזוע מפרעות קישינוב שהיה עד להן בשנת 1903, ערך אוסישקין ביקור ארוך בארץ ישראל כדי לארגן ולאחד את היישוב היהודי. לשם כך נוסדה ביוזמתו בזכרון יעקב "הכנסייה הארצישראלית" בהשתתפות 67 אנשי היישוב היהודי. אך למרות התקוות, נכשל ניסיון האיחוד תוך זמן קצר ביותר. היו שראו בו ניסיון של אוסישקין לקרוא תיגר על הרצל, בעיקר בשל התנגדותו החריפה לתמיכת הרצל בתוכנית אוגנדה. בכינוס ה"כנסייה" הביא אוסישקין אחרי מאבק קשה להחלטה חלוצית על זכותן השווה של נשים לבחור ולהיבחר, זו הפעם הראשונה בגוף יהודי כלשהו. בנוסף, גם תוכניתו לאגד את המורים לגוף אחד (מיד אחרי כינוס "הכנסייה") עלתה יפה: הוקמה "אגודת המורים העבריים בארץ ישראל", שהפכה מאוחר יותר להסתדרות המורים.
בשנת 1902 נבחר, באספה הכללית של חובבי ציון שהתקיימה באודסה, להיות ראש הוועד שיעסוק ברכישת קרקעות בארץ ישראל ומכירתן לאנשים פרטיים (בהמשך חברת גאולה שנוסדה למטרה זו בשנת 1904).
מ-1906 עד 1919 עמד בראש הוועד האודסאי ובתפקיד זה אף ביקר בארץ ישראל ימים ספורים טרם מלחמת העולם הראשונה.
בפברואר 1919 ייצג את התנועה הציונית בועידת ורסאי בפריז, שם נשא נאום בעברית שעורר הד רב, בו קרא להקמת מדינה יהודית. באותה שנה עלה לארץ ישראל. ביוני 1920, בקבלת פנים רשמית לנציב העליון הרברט סמואל, סירב אוסישקין ללחוץ את ידו של המופתי של ירושלים, כאמל אל-חוסייני, ויצר בכך תקרית דיפלומטית שהוזכרה לימים כמה פעמים מפיו של אמין אל-חוסייני. אוסישקין הסביר את סירובו לגד פרומקין בנימוק "איך יכולתי להושיט ידי לשלום לראש הדת שבניה אנסו בנות ישראל". בקונגרס הציוני ה-13 בשנת 1923 לא נבחר עוד לראש הוועד הפועל הציוני, עקב חילוקי דעות עם חיים ויצמן, ותחת זאת נתמנה ליו"ר הקרן הקיימת לישראל. בתפקידו כראש הקרן (שבו כיהן עד יום מותו ב-1941), נקנו על ידי חברת הכשרת היישוב קרקעות רבות עבור הקק"ל ויוערו יערות; גולת הכותרת הייתה גאולת קרקעות עמק יזרעאל. במסגרת תפקידו פעל רבות נגד חוקי המנדט שהגבילו רכישת אדמות. אוסישקין היה פעיל ביותר גם בקונגרסים הציוניים: ב-1935 נבחר לנשיא הוועד הפועל הציוני וב-1936 נאבק נגד תוכנית החלוקה של ועדת פיל. מאימרותיו: "בשנאה מהרסים עולמות, באהבה בונים עולמות".
משפחתו
אוסישקין נישא לאסתר ממשפחת פאליי בשנת 1891. בתו רחל נישאה ב-1923 בירושלים לשמעון פריץ בודנהיימר, בנו של מקס בודנהיימר. בנו, שמואל אוסישקין היה חבר בית הדין של הקונגרס הציוני, וחבר המרכז העולמי של ברית הציונים הכלליים, נישא לאלזה, בנם הוא הארכאולוג דוד אוסישקין.
הנצחה
ב-1941 נפטר ונקבר לבקשתו על הר הצופים במערת ניקנור הנמצאת במתחם הגן הבוטני הלאומי, אותה קיווה להפוך לפנתיאון לאומי של גדולי האומה. המתחם נמצא באוניברסיטה העברית בהר הצופים. אוסישקין דאג להעלות לשם את עצמותיו של פינסקר מאודסה אך תוכניתו לא התממשה מעבר לכך והם היחידים שנקברו שם. לאחר קום המדינה הוקמה חלקת גדולי האומה בהר הרצל בירושלים, בין השאר מכיוון שהר הצופים היה מובלעת בתוך ירדן.
אוסישקין זכה להנצחה עוד בחייו: לכבוד יום הולדתו ה-70 החליט ועד שכונת רחביה בירושלים להסב על שמו את רחוב קרן קיימת לישראל בו הוא התגורר. בעקבות כך, רח' שמואל הנגיד שונה לרח' קרן קיימת לישראל, ושמו של שמואל הנגיד הונצח ברחוב סמוך. ישנה גרסה נוספת שהשתרשה, לפיה שמו הקודם של רח' אוסישקין היה יהודה הלוי. עם זאת, המקורות ההיסטוריים אינם תומכים בגרסה זו, ובפרט מראים שיהודה הלוי היה שמו הקודם של גן הכוזרי.
עוד בחייו נקרא הקיבוץ כפר מנחם על שמו, וכן נקראה על שמו קבוצת היישובים באצבע הגליל המכונה מצודות אוסישקין.
לאחר מותו הונצח שמו ברחובות ערים ובמוסדות רבים בכל רחבי ישראל, וביניהם: מוזיאון בית אוסישקין על יד קיבוץ דן, ובתי ספר ע"ש מנחם אוסישקין בערים: נתניה, רמת השרון, כפר סבא, תל אביב ונהריה. האודיטוריום הגדול בבנייני האומה נקרא על שמו, אולם אוסישקין.
הקרן הקיימת קבעה פרס ספרותי לזכרו שניתן בעבר, פרס אוסישקין.
אולם הכדורסל ההיסטורי של הפועל תל אביב נקרא באופן בלתי רשמי על שמו (בשל מיקומו ברח' אוסישקין). אחרי שהאולם נהרס ב-2007, הוקם מועדון כדורסל חדש - "הפועל אוסישקין תל אביב" כקבוצת אוהדים, בשנת 2010 התחאדה עם ההפועל תל אביב.
תא וידוי
תא וידוי הוא מתקן, לרוב עשוי עץ, המוצב בכנסייה קתולית או אנגליקנית ומשמש לביצוע סקרמנט הווידוי, בו מונה חבר קהילה את חטאיו באוזניו של כומר, באופן אנונימי. השימוש בתא ייעודי לשם ביצוע הסקרמנט נקבע בהחלטות ועידת טרנטו (1545).
מבנה התא המסורתי
התא מורכב באופן עקרוני משני חלקים. הכומר יושב בתא המרכזי, הסגור מבפנים באמצעות דלת. על דופן התא המרכזי בנוי תא פתוח הכולל דרגש לכריעה, עליו כורע המתוודה ברך, דופן מסתירה את המתוודה הכורע משאר הקהל בכנסייה. לעיתים יכול המתוודה לסגור את התא שלו באמצעות וילון. פעמים רבות, לשם הסימטריה, קיימים שני תאים פתוחים למתוודים משני צדדיו של התא המרכזי, אולם הכומר מאזין רק למתוודה יחיד.
תאי וידוי מודרניים כוללים תאורה כעין רמזור מעליהם, באמצעותם מסמן הכומר היושב בפנים אם הוא פנוי לשמיעת וידוי.
המנהג דורש מאדם העובר ליד תא וידוי בכנסייה (אף אם הוא סבור שהתא ריק) להניח יד על האוזן הפונה אל התא.
תא וידוי מודרני
בעקבות ועידת ותיקן השנייה, שניסתה להפוך את הווידוי לאירוע אנושי פתוח וטבעי יותר, הותרו תאי וידוי אליהם נכנסים הכומר והמתוודה יחדיו, עם או ללא חציצה ביניהם. בתא כזה קיימים ספסל ישיבה לכומר ודרגש-כריעה למתוודה. פעמים רבות מסופק גם כיסא למתוודים המעוניינים בכך. באופן זה הופך הווידוי לשיחה שוויונית יותר.
בכנסיות אחרות
בכנסיות אחרות, דוגמת הכנסייה האורתודוקסית, הווידוי נערך ללא שימוש בתא וידוי, וכוהן הדת והמאמין מנהלים אותו כשיחה פנים אל פנים.
נשיא ארצות הברית
נשיא ארצות הברית של אמריקה (באנגלית: President of the United States, ובקיצור הרווח POTUS) הוא ראש המדינה וראש הרשות המבצעת הנבחר של ארצות הברית. הנשיא עומד בראש הממשל הפדרלי, והוא המפקד העליון של הכוחות של ארצות הברית.
הנשיא נבחר באמצעות העם בבחירות לא ישירת באמצעות חבר האלקטורים לכהונה בת ארבע שנים. הנשיא, הוא אחד משני הנבחרים הפיקודיים הנבחרים ברמה הלאומית הפדרלית, לצד סגן נשיא ארצות הברית. התיקון ה-22 לחוקה, שאושר בשנת 1951, מגביל את הנשיא מבחירה לכהונה שלישית מלאה. 45 בני אדם שירתו בתפקיד זה. הנשיא הנוכחי וה-46 של ארצות הברית הוא ג'ו ביידן.
הדרישות לתפקיד
בפרק 2 לחוקת ארצות הברית נקבעו הדרישות ההכרחיות למועמדים לתפקיד הנשיא: נולד כאזרח ארצות הברית או אזרח ארצות הברית בלידתו (במקור: natural born citizen), בן 35 לפחות, ותושב ארצות הברית במשך 14 שנים לפחות. הדרישה לאזרחות מלידה מונעת ממהגרים להתמודד על התפקיד. כך למשל היה במקרה של מושל קליפורניה לשעבר, ארנולד שוורצנגר, שהוא יליד אוסטריה, ויש שקראו לשינוי החוק, כך שיאפשר לו להתמודד על הנשיאות. הצעות לבטל את הדרישה עלו מספר פעמים, אולם לא הגיעו עד כדי שינוי החוקה.
הביטוי החוקתי "אזרח מלידה" מותיר מקום נרחב לפרשנות. לא ברור האם מי שנולד להורים אזרחי ארצות הברית מחוץ לגבולה, או מי שנולד בארצות הברית להורים שאינם אזרחים (וזכה לאזרחות מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית), נחשב לאזרח מלידה. התשובה לשאלה האם אזרחים כגון אלה יכולים לכהן כנשיאים, היא ככל הנראה חיובית, אך מעולם לא עמדה למבחן משפטי. הסנאטור ג'ון מקיין, יליד אזור תעלת פנמה היה מועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית ב-2008, בלי שעלו ספקות לגבי כשירות וכך גם הסנאטור בארי גולדווטר המועמד מטעם הרפובליקנים בבחירות ב-1964, שנולד באריזונה, בשעה שזו הייתה טריטוריה אמריקאית בלבד, ולא מדינה ממדינות האיחוד.
תהליך הבחירה
השלב הראשון בתהליך הבחירה המודרני לנשיאות הוא הבחירות המקדימות ("פריימריז") שעורכות שתי המפלגות הגדולות (הדמוקרטית והרפובליקנית), ובהן נבחרים המועמדים לנשיאות. המועמד המנצח בוחר את מועמדו לתפקיד סגן הנשיא, ובהמשך נערכות הבחירות הכלליות לנשיאות (הנשיא וסגנו הם בעלי התפקידים היחידים שנבחרים על ידי כלל הציבור האמריקני – חברי הקונגרס נבחרים כנציגי מדינות או מחוזות בחירה, ובעלי תפקידים אחרים ממונים על ידי הממשל).
שיטת הבחירות לנשיאות איננה ישירה (כזו שבה הזוכה הוא זה שזכה לרוב קולות הבוחרים) אלא באמצעות חבר האלקטורים. כל מדינה בוחרת נציגים לחבר האלקטורים והוא זה אשר בוחר את הנשיא. מספר האלקטורים בכל מדינה נקבע לפי מספר הנציגים בבית הנבחרים (שהוא יחסי לגודל האוכלוסייה ונקבע אחת לעשור) ועוד מספר הנציגים בסנאט (שהוא שניים בכל המדינות). מספר האלקטורים הקטן ביותר הוא שלושה ונכון ל-2016, קיימות שמונה מדינות עם מספר כזה של אלקטורים. לבירה וושינגטון די. סי. מוקצה מספר האלקטורים של המדינה הקטנה ביותר (שלושה). ארבע המדינות עם מספר האלקטורים הגדול ביותר בעשור השני של המאה ה-21 הן קליפורניה (55), טקסס (38), ניו יורק (29) ופלורידה (29). בכל המדינות למעט נברסקה ומיין (לשתיהן מספר אלקטורים מועט, יחסית), מועמד שזכה ברוב הקולות במדינה מסוימת, גורף את כל קולות האלקטורים של אותה מדינה. מסיבה זאת, מערכת הבחירות של שני המועמדים מתמקדת בעיקר במדינות ה"מתנדנדות", בהן אין יתרון ברור למפלגה מסוימת. ייתכן מצב שבו מועמד זוכה ליותר קולות כלליים (מה שמכונה "Popular Vote") אך פחות קולות אלקטורליים, ולכן מפסיד בבחירות (למשל אל גור, שהפסיד בבחירות 2000 לג'ורג' ווקר בוש, והילרי קלינטון שהפסידה לדונלד טראמפ בבחירות 2016).
משך הכהונה
בעקבות כך, רק הנשיאים יוליסס ס. גרנט ותאודור רוזוולט חככו בדעתם האם לנסות להיבחר לכהונה שלישית, ורק הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ניסה (והצליח) להיבחר לכהונה שלישית ואף רביעית. לאחר בחירתו של האחרון לארבע תקופות כהונה עבר התיקון ה-22 לחוקה, שהתקבל בשנת 1951 והגביל את תקופות הכהונה האפשריות לשתיים (בנסיבות רגילות – עד שמונה שנים, ובנסיבות מיוחדות – עד עשר שנים).
משנת קבלת התיקון, חמישה נשיאים נבחרו לשתי תקופות כהונה רצופות: דווייט אייזנהאואר, רונלד רייגן, ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה. הגבלת שתי תקופות הכהונה בתוקף גם אם תקופות הכהונה אינן רצופות, והיא בתוקף לכל חייו של הנשיא וגם תקופת צינון לא תכשיר אותו לחזור למשרת הנשיא. על אותו המשקל, נשיא יכול להיבחר לשתי תקופות כהונה לא רצופות, כמו הנשיא גרובר קליבלנד.
משכן הנשיא, שכרו ותנאים נלווים
מעונו הרשמי של הנשיא ושל משפחתו הוא הבית הלבן, הנמצא בשדרות פנסילבניה מספר 1600 בעיר הבירה וושינגטון. בית הנופש הרשמי שלו נמצא בקמפ דייוויד שבמדינת מרילנד (בסמוך לעיר וושינגטון), ובית הארחתו הרשמי הוא בלייר האוס.
הקונגרס הראשון קבע ששכרו של וושינגטון יהיה 25,000 דולרים לשנה, סכום השווה לכ-340,000 דולרים ב-2015. וושינגטון, על אף הקושי הפיננסי שהיה נתון בו, דחה את המשכורת בתחילה כדי לא להיתפס כתאב בצע. הקונגרס המשיך לשכנע אותו, ולבסוף הסכים וושינגטון, מחשש שיקבע תקדים לפיו משרת הנשיא תוגבל אך ורק לעשירים שיוכלו למלא את תפקידם גם ללא משכורת. משנת 2001, השכר השנתי של הנשיא הוא 400 אלף דולר. הנשיא זוכה לשכר הגבוה ביותר במגזר הציבורי, ולכן השכר שלו מתעדכן בהתאם לשינויים במשק. ציוני דרך בולטים בשכר הנשיא:
לרשות הנשיא עומד מטוס מיוחד מדגם בואינג 747, המכונה "אייר פורס 1". לטיסות לטווחים קצרים, משמש מסוק מיוחד מדגם סי-קינג, המכונה "מארין 1". המכוניות הנשיאותיות הן לימוזינות משוריינות מתוצרת קדילאק. לוחית הרישוי של הלימוזינה הנשיאותית נושאת את הכיתוב "USA 1".
הנשיא ובני משפחתו נשמרים בכל עת על ידי אנשי השירות החשאי.
הטבות הניתנות לנשיאים לאחר סיום כהונתם: תקציב עבור לשכה וצוות עובדים, פנסיה חודשית (משנת 1958) ומימון להקמת ספרייה נשיאותית.
מדי בוקר מקבל הנשיא את התקציר היומי לנשיא (מוכר גם כ- President’s Daily Brief. PDB) התקציר הוא סיכום סודי ביותר של המודיעין האמריקאי ואירועי העולם. התקציר מופק על ידי ראש המודיעין הלאומי.
לכל מקום אשר אליו הולך הנשיא, מתלווה אליו שליש צבאי אשר נושא את מזוודת הפוטבול (מזוודה מסוג זירו האליברטון) במשקל של 20 ק"ג שמכילה את הצפנים לשיגור נשק גרעיני.
שבועת התפקיד ויום ההשבעה
לפני כניסתו לתפקיד באופן רשמי, על הנשיא הנבחר לשאת שבועה מיוחדת. שבועה זו, הכתובה בחוקה, היא:
נשיא רשאי להצהיר אמונים, במקום לשאת שבועה, אך מעולם לא היה נשיא שעשה כן. כל הנשיאים מאז ג'ורג' וושינגטון בחרו גם להוסיף בסופה של השבועה את המילים "So help me god" (כה יעזרני אלוהים), אף על פי שמילים אלה אינן מופיעות באף טקסט רשמי. את ההשבעה עורך נשיא בית המשפט העליון, והיא נעשית כאשר יד אחת של הנשבע, הנשיא הנבחר, מונחת על ספר התנ"ך. בהשבעות הנשיאים האחרונים, הונחה ידם על אותו הספר עליו הניח ידו אברהם לינקולן בעת השבעתו.
מאז 1937 יום השבעתו לתפקיד של הנשיא הוא 20 בינואר, קודם לכן היה זה ב-4 במרץ. מאז 1985, נעשית ההשבעה בצהרי היום, לרגלי בית הנבחרים, אלא אם כן, מזג האוויר החורפי אינו מאפשר זאת (כפי שהיה בעת השבעתו של רונלד רייגן לתקופת הכהונה השנייה שלו).
לאחר ההשבעה, נערכת בחצר בית הנבחרים פרידה של הנשיא ורעייתו מהזוג הנשיאותי היוצא, ולאחריה עוזבים האחרונים באופן רשמי את עיר הבירה. בעשורים האחרונים, עזיבת גבעת הקפיטול נעשית במסוק הנשיאותי. זה, לוקח בפעם האחרונה את הנשיא היוצא אל מחוז חפצו. לאחר מכן, יוצאת מהמקום שיירה, שבמרכזה רכבו של הנשיא. השיירה נוסעת באיטיות במסלול ידוע מראש בעיר, אשר לאורכו מתקבצים המונים, המנופפים בידיהם לנשיאם החדש. לעיתים, על פי הנוהג, יוצאים הנשיא ורעייתו מהרכב הממוגן וצועדים כברת דרך מסוימת ברגל.
בשעות הערב של יום ההשבעה, נערך מצעד חגיגי בשדרות פנסילבניה של הבירה וושינגטון. במצעד משתתפות תזמורות צעידה, המהוות נציגות של כל מדינות ארצות הברית. אלו עוברות בסך לפני הבית הלבן, כאשר הנשיא הנכנס וסגנו, בני משפחתם ומכובדים נוספים, מביטים בצועדים ומנופפים להם לשלום מתוך ביתן ממוגן, הנבנה במיוחד לצורך האירוע. מלבד התזמורות, אשר נבחרות על ידי ועדה מיוחדת, מבין רבות המבקשות להשתתף באירוע, צועדות בו גם תזמורות צבאיות, ולכל אלו נוספים גם מיצגי ענק הנישאים על גבי משאיות. המצעד משודר בשידור חי ברשתות טלוויזיה המסקרות את אירועי אותו יום.
בעוד שטקס ההשבעה עצמו ממומן על ידי המדינה, נשפים רבים הנערכים ביום הזה ממומנים על ידי אנשים פרטיים או חברות.
ממלאי מקום
ממלא מקומו של הנשיא במקרה שנשיא לא מסיים את תקופת כהונתו (בעקבות מוות, התפטרות, הדחה, חוסר יכולת לתפקד או כל סיבה אחרת) הוא סגן הנשיא. החוק האמריקני הגדיר רשימה של בכירי ממשל, בסדר ההחלפה של תפקיד הנשיא בפועל:
רשימת הנשיאים
נכון ל-2022, כיהנו בארצות הברית 45 אנשים כנשיא (כולל הנשיא המכהן). עם זאת, על פי המניין המקובל בארצות הברית מונים 46 נשיאים, שכן גרובר קליבלנד כיהן שתי תקופות לא רצופות והוא מכונה הן הנשיא ה-22 והן הנשיא ה-24.
19 מנשיאי ארצות הברית השתייכו למפלגה הרפובליקנית, 17 מנשיאי ארצות הברית השתייכו למפלגה הדמוקרטית, 9 מנשיאי ארצות הברית השתייכו למפלגות אחרות ואחד (ג'ורג' וושינגטון), היה מועמד חסר מפלגה.
קלישאה
קלישֶה (מצרפתית: Cliché; ברבים: קלישאות, ומכאן, בגזירה לאחור, צורת היחיד התקנית בעברית – קְלִישָׁה; הצורה הרווחת, קלישאה, אינה תקנית ) היא ביטוי, רעיון, או אלמנט מיצירה אומנותית אשר נעשה בו שימוש יתר על המידה עד שהגיע לנקודה שבה איבד את משמעותו או את השפעתו המקורית. בשפה הרווחת, המונח "קלישה" ניתן לעיתים ככינוי גנאי למשפט המתאר מציאות אוטופית בלתי ניתנת להשגה. המונח "קלישה", שמקורו בצרפתית, הוא מילה בין-לאומית שפירושה גלופת דפוס. בעברית קיים ביטוי מקביל: "אמרה חבוטה". מטפורה קרובה, הן במקורה הן במשמעותה, היא "שבלונה".
קלישאות מעיתונות הספורט
עיתונות הספורט משתמשת בשלל קלישאות, ואלה משמשות גם בהקשרים שאינם ספורטיביים.
קלישאות שעברו שיבושים
חלק מהקלישאות, כדרכם של ביטויים אחרים, עברו שיבושים בדרך. לדוגמה:
קלישאות המורכבות משם עצם ותואר סובייקטיבי
הבלשן רוביק רוזנטל עמד על השימוש הנפוץ בקלישאות בנות שתי מילים: שם עצם שאליו מוצמד תואר סובייקטיבי. כדוגמה משולשת לתופעה זו הביא את המשפט "'המון משולהב' הכין 'קבלת פנים נלהבת' ל'זמר הפופולרי'". הוא הוסיף כי "השימוש בקלישאה הזוגית משרת סטריאוטיפים ונפוץ מאוד כאשר עוסקים בבעלי מקצוע. עורך הדין הוא תמיד 'ממולח', והפוליטיקאי הוא תמיד 'משופשף'".
אליפות אירופה בכדורסל 1999
יורובאסקט 1999, ובשמה המלא אליפות אירופה בכדורסל 1999 היא האליפות ה-31 לנבחרות לאומיות שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. התחרות נערכה בצרפת בין ה-21 ביוני ל-3 ביולי. נבחרת איטליה זכתה בתחרות בפעם השנייה בתולדותיה אחרי שניצחה את נבחרת ספרד בגמר. גרגור פוצ'קה האיטלקי הוכרז כשחקן המצטיין בתחרות.
שלב הבתים השני
בשלב זה חולקו הנבחרות לשני בתים, כאשר מאזניהם מול הנבחרות באותו בית מולן שיחקו בשלב המוקדם נותרו תקפים לצורך הדירוג.
הלשכה המרכזית להגירת יהודים
המעמד של יהודי אוסטריה היה שונה ממעמדם של היהודים בארצות אחרות שזכו לעצמאות לכאורה בזכות הכובש הגרמני וזאת מכיוון שעמים או ראו ביהודים, או בחלק מהם, נציגים של השלטון הקודם שהיה שנוא עליהם.
המשרד הראשון הוקם בווינה באוגוסט 1938, לשם גירוש יהודי אוסטריה ולאחר-מכן גם של יהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה ובראשו הוצב אדולף אייכמן, שניהל שיטת גירוש שהועתקה לאחר־מכן גם לשטחי פולין הכבושה - ריכוז היהודים בעיר גדולה, הגדרת מכסות ברורות של גירוש יהודים והטלת התשלומים על האמידים שבקהילה למימון כל פעולת הגירוש והנלווה לה, תוך סילוק ביורוקרטיה. משרד דומה (Reichszentrale für jüdische Auswanderung) הוקם בברלין ב-11 בפברואר 1939 בהוראתו הישירה של גרינג, כדי לזרז את הגירת יהודים מגרמניה.
לאחר כיבוש פראג הועמד אייכמן בראש "מרכז הרייך להגירת יהודים" וניהל את שתי הלשכות הללו. לאחר כיבוש פולין הטיל היידריך על אייכמן את הטיפול בפינוי היהודים מהמרחב המזרחי בפולין.
במרץ 1941 הוקם משרד דומה באמסטרדם (Zentralstelle für jüdische Auswanderung in Amsterdam).
בית המשפט לחוקה (טורקיה)
בית המשפט לחוקה של הרפובליקה הטורקית (טורקית Türkiye Cumhuriyeti Anayasa Mahkemesi) הוא הגוף המשפטי הגבוה ביותר בטורקיה לבחינתה של חוקת המדינה וחוקיות חקיקתה, ובתפקידו כבית המשפט העליון (Yüce Divan) משמש כערכאה הראשונה לשיפוטם הפלילי של ראשי המדינה על עבירות שעברו במסגרת תפקידם.
הקמתו של בית המשפט לחוקה
בית המשפט לחוקה קם ביום 25 באפריל 1962 מכוחה של חוקת טורקיה השלישית מ-1961, ועם קבלתה של החוקה הרביעית ב-1982 אושרו מעמדו ותפקידיו בסימן שתיים לפרק השלישי שבה. קודם לכן שרר במדינה עקרון לפיו הסמכות העליונה בה שייכת לאספה הלאומית. עם זאת, כאשר ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס החל לנגוס בעקרונותיה של החוקה הקיימת בסוף שנות השישים של המאה ה-20, התעורר הצורך בהקמת מערכת איזונים יעילה יותר אשר תפקח על פעולות האספה הלאומית והממשלה. לאחר ההפיכה הראשונה בטורקיה בשנת 1960 זכה צורך זה ליישום בחוקה בתמיכתם של מפלגת העם הרפובליקאית והחונטה הצבאית ששלטה במדינה בראשותו של ג'מל גירסל.
תפקידו של בית המשפט
בית המשפט לחוקה בוחן את חוקיותם של חוקים ותקנות בהיבט התוכני והפרוצדורלי ואת סדרי הדין של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. תיקונים לחוקה עצמה נבחנים אך ורק בהיבט הפרוצדורלי. סמכותו של בית המשפט לחוקה אינה חלה על חיקוקים אשר חוקקו בעת מלחמה, משטר צבאי או בעת מצב חירום. בחינה פרוצדורלית של דברי חקיקה אפשרית אם הבקשה לכך הוגשה תוך עשרה ימים בלבד מיום קבלתו של החיקוק הרלוונטי.
בית המשפט לחוקה יושב בהרכב של 11 שופטים שאחד מהם הוא נשיאו, והחלטותיו מתקבלות ברוב מוחלט או ברוב של שלוש חמישיות במקרה של בחינת תיקונים לחוקה או בעניין פיזורן של מפלגות פוליטיות. בית המשפט אינו שומע עדויות למעט במקרים בהם הוא מכהן כבית משפט עליון, או בעניין פיזורה של מפלגה פוליטית, או אם ראה לנכון לעשות כן.
חשדות להיות חיקוק לא חוקתי מובאים בפני בית המשפט לחוקה על ידי כל ערכאה במדינה, בין בדרך של עצירת דיוניה של הערכאה הרלוונטית עד להכרעת בית המשפט לחוקה בסוגיה, ובין במסגרת בחינת פסק הדין המוגמר של הערכאה הנמוכה. הזכות להביא סוגיה בפני בית המשפט לחוקה שמורה גם לנשיא המדינה ולחברי האספה הלאומית בהתקיים התנאים הקבועים לכך בחוקה. בית המשפט לחוקה מוסר את הכרעתו בעניין תוך חמישה חודשים וחלה מניעות על הבאתו של החיקוק נשוא ההחלטה לדיון נוסף בפני בית המשפט לחוקה משך 10 שנים לפחות מיום פרסום החלטתו בעיתון הרשמי.
קביעתו של בית המשפט לחוקה היא סופית, ובמידה והיא כוללת החלטה לביטול של חיקוק בהיותו לא חוקתי, תהיה גם מנומקת. עם זאת, בית המשפט אינו מוסמך להעניק פירוש לחיקוק קיים. תוקפו של חיקוק שבוטל על ידי בית המשפט לחוקה פג עם פרסום החלטתו בעיתון הרשמי, או במועד שיקבע על ידי בית המשפט לחוקה, ובלבד שיחול בין יום פרסום החלטתו בעיתון הרשמי ועד שנה אחת לאחר מכן.
השופטים, מינויים וכהונתם
בבית המשפט לחוקה מכהנים 11 שופטים קבועים וארבעה חליפיים הממונים על ידי נשיא טורקיה. שני שופטים קבועים ושניים מהחליפיים מתמנים מקרב שופטי בית המשפט הגבוה לערעורים (Yargıtay), שני קבועים ואחד מהחליפיים מקרב שופטי בית המשפט הגבוה לצדק (Danıştay), שופט קבוע אחד מבית המשפט הצבאי הגבוה לערעורים (Askerî Yargıtay), אחד מבית המשפט המנהלי הצבאי הגבוה (Askerî Yüksek İdare Mahkemesi) ואחד מבית הדין של נציבות שירות המדינה (Sayıştay). שלושת השופטים הקבועים והשופט החליפי הנותרים מתמנים מקרב עורכי הדין פרטיים ועובדי מדינה בכירים, כשאחד מהם מוצע על ידי המועצה להשכלה גבוהה. שופטי בית המשפט לחוקה בוחרים מקרבם נשיא וסגן נשיא לתקופת כהונה של ארבע שנים. כהונת שופט בית המשפט לחוקה מסתיימת עם הגיעו לגיל 65, או במקרה שהורשע בפלילים, או מכוח הצבעה של רוב שופטי הבית נוכח אי יכולתו של שופט להמשיך בכהונתו בשל בריאותו הלקויה. הרשות לדון בעניין המשך כהונתו של שופט בית המשפט לחוקה נתונה לבית המשפט בלבד.
החלטות ידועות של בית המשפט לחוקה
בשנת 1989 קבע בית המשפט כי לבישת כיסוי ראש על ידי נשים באוניברסיטאות מנוגדת לחוקה. בשנת 1994 הורה בית המשפט על פיזורה של המפלגה הדמוקרטית הכורדית (Demokrasi Partisi, DEP) וכך גם ב-1998 עת הורה על פיזורה של מפלגת הרווחה ברשות נג'מטין ארבקן (Refah Partisi, RP) אשר שלטה במדינה עד 30 ביוני 1997. ב-2001 פסק בית המשפט לחוקה כי חלקים מחוק החנינה אינם חוקתיים והביא לצמצום הוראות החוק. לאחרונה, בעת המשבר הפוליטי אשר פקד את טורקיה סביב סוגיית מינויו של עבדוללה גול לנשיאה, פסק בית המשפט לחוקה כי נדרש רוב של שני שלישים מקרב חברי האספה הלאומית גם בסבב ההצבעה השני לבחירת הנשיא, אם זה מתקיים בעקבות כישלונו של סבב קודם. קביעה זו כמו גם המחאה הציבורית שהתעוררה בטורקיה בעניין והצהרתו של ראש המטות המשולבים של טורקיה כי לא יהסס להתערב בשלטון אם יסבור שהדבר נחוץ לשמירת אופייה של המדינה, הביאו להתפטרותו של ראש הממשלה רג'פ טאיפ ארדואן ולהקדמת הבחירות. ב-30 ביולי 2008 קיבל בית המשפט העליון את טענתו של התובע הכללי עבדורחמן ילצ'ינקאיה שמפלגת השלטון - מפלגת הצדק והפיתוח מהווה מוקד של פעילות אנטי-חילונית, אולם רק 6 מתוך 11 השופטים הצביעו בעד סגירתה, בעוד שנדרש רוב מיוחס של שני שלישים. לבסוף החליט ביהמ"ש, ברוב של 10 שופטים מתוך 11, לקצץ ב-50% את המימון הניתן למפלגה. ב-11 בדצמבר 2009 הורה בית המשפט על איסור קיומה של מפלגת החברה הדמוקרטית הכורדית בנימוק שהיא הפכה למוקד של פעילות כנגד האחדות הבלתי ניתנת לחלוקה של המדינה, הארץ והאומה.
הפיגוע בקו 165
הפיגוע בקו 165 הוא פיגוע ירי שבוצע בקו 165 של אגד על ידי חייל צה"ל עדן נתן-זאדה ב-4 באוגוסט 2005 בשפרעם. בפיגוע הטרור נרצחו 4 בני אדם ובסיומו נהרג נתן-זאדה בלינץ' על ידי ההמון לאחר שנתפס.
רקע
נתן-זאדה נולד וגדל בראשון לציון. טרם גיוסו לצה״ל, סירב פעמיים להתגייס לשירות חובה בעקבות התנגדותו לתוכנית ההתנתקות, והושם במעצר. גויס לצה"ל ב-3 בינואר באותה שנה, ונשלח לבצע טירונות במחנה ניצנים. במהלך שירותו סירב להשתתף בהקמת מחנה רעים, כחלק מההכנות להתנתקות. ב-14 ביוני עזב את בסיסו וערק יחד עם נשקו האישי. בשער הכניסה לבסיס הותיר נתן-זאדה מכתב: . הוא הוסיף במכתבו גם את המילים "יהודי לא מגרש יהודי", וסיים את המכתב במילים: . למרות חיפושים חוזרים ונשנים של המשטרה הצבאית בבית הוריו בראשון לציון, לא נמצא נתן-זאדה מכיוון שעבר להתגורר בכפר תפוח שבשומרון. משפחתו טענה כי התריעה בפני הצבא כי הוא מחזיק בנשק ונעדר משירות אך הצבא החל לפעול רק לאחר 45 ימים כאשר הוגדר כעריק ולא כנפקד משירות. כרמלה מנשה תיארה שאימו של זאדה פנתה לשורה של גורמים רשמיים בבקשה לעצור את בנה שברח עם נשק, משום שהיא חוששת שיתרחש אסון.
הפיגוע
ב-4 באוגוסט 2005 בשעה 17:05 עלה זאדה לבוש במדי צה"ל על אוטובוס אגד קו 165 (שפרעם דרך קריית אתא) בתחנת היציאה של הקו, תחנת מרכזית המפרץ בחיפה.
כאשר נכנס האוטובוס בשעה 18:03 אל רחוב שייח אמין טריף, המוכר כשכונת הדרוזים בשפרעם, ירה זאדה בנהג האוטובוס מישל בחוס מטווח קצר והרגו. מיד לאחר מכן איבד האוטובוס שליטה והתדרדר עד שנעצר בהמשך הרחוב. זאדה החל לירות לפנים האוטובוס ופגע בשבעה נוסעים נוספים, שלושה מהם: האחיות הזאר ודינא תורקי ונאדר חאיק נהרגו במקום וארבעה נוספים נפצעו. בהמשך ירה זאדה לכל עבר ופצע עוד תשעה בני אדם, לאחר מספר דקות ואחרי שאזלה התחמושות בנשקו הצליחו נוסעי האוטובוס יחד עם קב"ט שפרעם, ג'מאל אעליאן, ושוטר נוסף להשתלט על זאדה ולאזוק אותו., סיפר אעליאן.
לאחר הפיגוע החלו מהומות ענק וצוותי ההצלה לא הצליחו להגיע לזירה ולחלץ את הפצועים ואת ההרוגים. כ-30 שוטרים שהיו בזירה ניסו למנוע מאלפי המתפרעים להיכנס אל האוטובוס, אך מספר מתפרעים חדרו אל האוטובוס, פצעו תשעה שוטרים וגרמו למותו של זאדה האזוק. רק לאחר מותו הצליחו כוחות המשטרה לחלץ את גופתו מן הזירה בעזרת רכב שטח משטרתי.
הלוויה
לאחר מותו, שר הביטחון שאול מופז הודיע שהוא לא יאפשר קבורה של זדה בבית עלמין צבאי "מאחר שהוא לא ראוי להיקבר במקום כזה". גורמים במשרד הביטחון קיימו שיחות עם המשפחה והצליחו לשכנעם לוותר על קבורה צבאית, והוחלט שהוא יקבר בבית עלמין אזרחי בראשון לציון. תושבי האזור עתרו לבג"ץ בדרישה למנוע את הקבורה באזור, בשל חשש שקברו ישמש מוקד עליה לקבר לגורמים קיצוניים. אלוף פיקוד מרכז הודיע שלא יאפשר לקבור את זדה ביהודה ושומרון, ואף הודיע שאם יעשה ניסיון כזה הוא יציב מחסומים שיעצרו את הלוויה, אולם ראש העיר ראשון לציון הכריז שהוא איננו חייב לאפשר קבורה בעיר, כיוון שמקום מגוריו הרשמי של זדה בעת הפיגוע היה כפר תפוח. מנגד, מזכירות כפר תפוח התנגדה לבקשה, משום שלטענתה הוא לא היה תושב המקום.
חקירת הלינץ' בעדן נתן-זאדה
לאחר הפיגוע הראו צילומים מהזירה כי זאדה היה בחיים בסיום האירוע וכי הוא נהרג בידי מתפרעים ולא במהלך האירוע. עם היוודע הדבר פתחה המשטרה בחקירה שבמהלכה נעצרו 12 מתושבי שפרעם ובחודש יוני 2009 הגישה הפרקליטות כתבי אישום נגד שבעה חשודים ושחררה חמישה. השבעה הואשמו בהשתתפות בהתפרעות, בתקיפת שוטרים ובתקיפתו של נתן-זאדה. סעיפי האישום נגדם שנקבעו היו ניסיון לרצח, תקיפת שוטר בנסיבות מחמירות, הפרעה לשוטר במילוי תפקידו והתפרעות שסופה נזק.
שבעת העצורים הורשעו. שישה מהם נשלחו למאסר בפועל ואחד לשמונה חודשי מאסר על תנאי. כל הנאשמים זוכו מאישום בעבירת רצח אך הורשעו בעבירות שונות.
תריס
תריס הוא התקן הבנוי מחומר קשיח או מפיסות חומר קשיח (רפפות או שלבים) המושם על פתח החלון או על דלת זכוכית במטרה לוסת כניסת אור. התריס מותקן על פי רוב מחוץ לשמשת החלון ומשמש פתרון להצללה.
המילה תריס מגיעה מהשפה היוונית הקדומה thyreos - כך כונה מגנו של הלוחם היווני.
הבחנה בין תריס לווילון
התריס שונה מהווילון בכך שהווילון עשוי על פי רוב מבד, ובכך שהוא לרוב קל יותר, חוסם פחות אור ומותקן על פי רוב בין חלל החדר לבין שמשת החלון. עם זאת ישנם תריסים, כמו תריסים ונציאניים (בעלי רפפות פח דק) ותריסי קש, הדומים לווילונות משום שפיסות החומר שלהם מחוברות בחוטים, משום שהם מורכבים בין חלל החדר לבין שמשת החלון ומשום שביחס לשאר התריסים הם חוסמים מעט אור. תריסים הדומים לווילונות מקובלים בחלקים של העולם שבהם, מלבד בווילונות אלה, מקובל להשתמש בווילונות עבים במקום בתריסים, כמו בחלקים מארצות הברית.
סוגי תריסים
תריסי כנף או תריס ציר חד או דו-כנפיים המחוברים בצירים לקיר, מחוץ לשמשת החלון. תריסים מסוג זה מאוד וותיקים ולרוב נבנו מעץ. כדי למנוע מהתריס להיטרק בזמן רוח חזקה היו מתקינים מנשלך בקיר החיצוני של הבית שעגנו את כנף התריס הפתוח לקיר.
תריס גלילה הם תריסים בהם השלבים מושחלים זה בקצה של זה במעין ציר וכשהתריס פתוח הוא מגולגל סביב מוט המצוי בחלל שמעל החלון הקרוי "ארגז תריס". לתריסי גלילה יש על פי רוב מסילות שמותקנות בצידי החלון שבהן נע התריס למטה ולמעלה מארגז התריס עד שהוא מכסה את שטח החלון. הנעת התריס בעת פתיחתו וסגירתו נעשית בידי אדם המושך ברצועת התריס או בידי מנוע או בשילוב שניהם. רפפות תריס גלילה עשויות להיות מפלסטיק או מאלומיניום או מפח אלומיניום בתוספת פוליאוריתן מוקצף. רפפות אלומיניום כבדות וחזקות יותר, אך הן יעילות יותר להגנה נגד פריצה. תריסי גלילה מקובלים מאוד בישראל ובחלקים מאירופה.
תריס רפפה תריס זה הוא תריס שכל שלב בו נמצא על ציר כך שהוא יכול לרפרף, כלומר השלב עצמו מסתובב על ציר ומאפשר הכנסת אור ואוויר מבלי להזיז את כל מסגרת התריס. לרוב תריסי רפפה משולבים עם אפשרות של הזזה כך שכל התריס יכול לנוע על מסילה או לרפרף.
תריס גלילה אור תריס גלילה בעל מצב ביניים למעבר אור במצב חצי סגור. מעבר האור מתאפשר בעקבות יצירת חריצים רחבים בין שלבי התריס.
תריס הזזה תריס אשר נפתח הצידה ובנוי על מסילה. בפתחים גדולים לרוב קיימות כמה מסילות כשעל כל מסילה תריס אחד. כאשר רוצים לפתוח את הפתח מסיטים את כל התריסים לאותה נקודה. למשל כאשר יש שלוש מסילות ניתן לפתוח רק שני שליש מהפתח מכיוון שהשליש האחרון חסום על ידי שלושת התריסים. במקרה של חלונות קטנים יותר קיימת לעיתים מסילה המובילה את התריס כוך בקיר.
תריס אנכי תריס הבנוי רפפות אנכיות המסתובבות על ציר, ניתן למצוא אותם בעיקר בבתים ישנים.
כנסיית סן סלבדור
היסטוריה
הכנסייה הראשונה באתר זה הוקמה בשנת 1177 על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי, זמן קצר לאחר עשיית השלום בינו לבין פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבזיליקת סן מרקו הסמוכה.
עבודות הקמת מבנה הכנסייה הנוכחי החלו בשנת 1508 בתכנונו של ג'ורג'ו ספאוונטו, ונמשכו, לאחר מותו של ספאוונטו בשנת 1509, בתכנונו של וינצ'נזו סקאמוצי ויאקופו סאנסובינו.
חזית הכנסייה נבנתה בשנת 1663 בתכנונו של ג'וזפה סארדי.
בסמוך למבנה נבנה מנזר (המשמש כיום כמשרדי חברת הטלפונים האיטלקית).
בכנסייה מספר יצירות אמנות ובהם "הבשורה" ו"ההשתנות" מעשה ידי טיציאן.
אפיק רקורדס
אֶפּיק רקורדס (באנגלית: Epic Records) היא חברת תקליטים אמריקאית השייכת לסוני מיוזיק ופועלת תחת המטרייה של קבוצת "אפיק רקורדס". זו חברת התקליטים (לייבל) הראשית של סוני מיוזיק. בתחילה, התעסקה אפיק בסגנון הג'אז אך היא התרחבה לסגנונות נוספים.
הרחבת ז'אנרים והצלחה המיינסטרים
עד שנת 1960, הבסיס המוזיקלי של אפיק היה לכלול את כל סגנונות המוזיקה. הדבר נעשה בין השאר כדי למנוע מקולומביה רקורדס (אשר, באותה עת, הייתה בעלת מוניטין של הוצאת תקליטים של אמנים מוכרים) מלהחתים יותר מדי אמנים חדשים. לאחר מכן, אפיק הפכה לידועה יותר בהחתמות של אמנים צעירים.
אפיק זכתה בתקליט הזהב הראשון שלה בסוף שנות השישים והפכה למפיצת להיטים אימתנית בתחומי הרוק אנד רול, רית'ם אנד בלוז והקאנטרי. בין האמנים הבולטים שהחתימה ניתן למצוא את הסטייפל סינגרס, רוי המילטון, בובי וינטון, ההוליס, דונובן וג'ף בק. כמה מן האמנים הבריטים באפיק, במהלך שנות השישים, היו תוצאה של עסקת ההפצה הבינלאומית של אפיק/אוקה, השייכות ל-CBS, עם EMI. הקלטות אפיק הונפקו על ידי EMI בקולומביה רקורדס. עסקת ההפצה פקעה בשנת 1968 . כמו כן, במהלך שנות השישים, אפיק פיקחה על חברות תקליטים קטנות של CBS כמו אוקה רקורדס ודייט רקורדס.
ההצלחה המסחרית של אפיק המשיכה לגדול בשנות השבעים עם הפצת אלבומים של אבבא, הקלאש, צ'רלי דניאלס, האחים איסלי, הג'קסונים, מיט לוף, ג'וני נאש ואחרים. בנוסף תרמה להצלחתה ההפצה שלה בפילדלפיה אינטרנשיונל רקורדס.
במהלך שנות השמונים, ניתן לומר שאפיק הייתה חברת התקליטים המצליחה של העשור. הצלחת המיינסטרים של שנות השמונים ושנות התשעים הושפעה מהחתמות והוצאות אלבומים של אמנים כמו מייקל ג'קסון, מועדון תרבות, גלוריה אסטפן, אירופה, סינדי לאופר, אוזי אוסבורן, פרל ג'אם, סלין דיון ועוד. הוצאת האלבום הגדולה ביותר של אפיק הייתה האלבום, Thriller, של מייקל ג'קסון בשנת 1982, עם מכירות שמוערכות בין 65 ל-110 מיליון עותקים והפך לאלבום הנמכר ביותר בכל הזמנים .
החתמות מוצלחות נוספות, כללו בין היתר את ג'ניפר לופז, מריה קארי, אבריל לאבין, ג'סיקה סימפסון, Fifth Harmony, שאקירה, קורן, פיונה אפל, נייט מקדונלד, Rage Against the Machine ומייגן טריינור.
כיום
"אפיק רקורדס" נמצאת בבעלות חברת סוני מיוזיק. סוני קנתה את CBS Records בשנת 1987, והחליפה את שמה לסוני מיוזיק בשנת 1991. בשנת 2004, התמזגה סוני מיוזיק עם חברה גדולה להפצת מוזיקה, BMG, שהביאה חברות תקליטים כגון אפיק, אריסטה, קולומביה רקורדס, ג'ייב רקורדס RCA, ועוד רבות אחרות, תחת חברה אם אחת, "Sony BMG Music".
בהמשך השנה, "Sony BMG Music", מיזגה את אפיק וקולומביה רקורדס והקימה את חברת התקליטים קולומביה/אפיק, אף על פי ששתי חברות התקליטים ממשיכות לפעול כמותגים נפרדים.
בשנת 1990, הפעילות האירופית של חברת סוני מיוזיק שולבה בשתי חברות תקליטים נפרדות, אפיק וקולומביה.
גולדינג
{{פירושונים|
ראו גם
}}
משמר הלינקה
משמר הלינקה נקרא על שמו של הכומר הקתולי אנדריי הלינקה, שמת בקיץ 1938, והיה למעשה המשכו של הארגון "מגן העם", אשר פוזר בפקודת השלטונות הדמוקרטיים בצ'כוסלובקיה בשנת 1927. הקבוצות הראשונות התארגנו באופן בלתי-חוקי בקיץ 1938, אולם לאחר הענקת אוטונומיה לסלובקיה בעקבות משבר חבל הסודטים באוקטובר 1938, החלו לקום קבוצות נוספות באופן חוקי בערים נוספות. בארגון התאספו אנטישמים, פשיסטים ופרו-נאצים.
משמר הלינקה פעל מתוקף צו של השלטון הסלובקי ומילא תפקידים משטרתיים. בשנת 1942 השתתף משמר הלינקה בגירוש יהודים למחנות ריכוז והשמדה בפולין, ואומן על ידי האס אס.
בעקבות המרד הסלובקי באוגוסט 1944 נטל האס אס את ההנהגה בארגון.
ארצ'יבלד קונסטבל
ארצ'יבלד קונסטבל (אנגלית: Archibald Constable; 24 בפברואר 1774 - 21 ביולי 1827) היה מוציא-לאור סקוטי.
חייו
קונסטבל נולד בקארנבי, כפר קטן במחוז פייף שבסקוטלנד, בנו של מנהלן אדמות הרוזן מקלי. בשנת 1788 נעשה ארצ'יבלד לשולייתו של פיטר היל, מוכר-ספרים מאדינבורו, ובשנת 1795 פתח עסק משלו, כסוחר ספרים נדירים. הוא רכש את ה-Scots Magazine בשנת 1801, וג'ון ליידן, המזרחן, נתמנה לעורכו. בשנת 1800 החל קונסטבל בהוצאתו לאור של ה-Farmer's Magazine, ובנובמבר 1802 הוא הוציא את הגיליון הראשון של ה-Edinburgh Review, שנערך באופן רשמי על ידי סידני סמית'; אולם, למעשה לורד ג'פרי היה הרוח החיה של כתב-העת, יחד עם עמיתיו הלורד ברוגהאם, סר וולטר סקוט, הנרי האלאם, ג'ון פלייפייר ולאחר מכן לורד מקאוליי.
קונסטבל פתח עידן חדש בהוצאה לאור בנדיבות הרבה שהפגין כלפי כותביו בקביעת תנאי עבודתם. הכותבים בעבור ה-Edinburgh Review השתכרו סכומים חסרי תקדים, וקונסטבל הציע לוולטר סקוט 1000 גינאות (21 ליש"ט הגינאה) כמקדמה בעבור ה-Marmion. בשנת 1804, A. G. Hunter הצטרף כשותפו של קונסטבל, בהביאו הון רב אל החברה, שנקראה מאותה העת Archibald Constable & Co. בשנת 1805, יחד עם חברת Longman & Co, קונסטבל הוציא לאור את ספריו של סקוט, Lay of the Last Minstrel ובשנת 1807 - את ה-Marmion.
בשנת 1808 חל קרע בין קונסטבל לבין סר וולטר סקוט, והאחרון העביר את ענייניו לטיפול בית ההוצאה לאור של ג'ון בלנטיין ושות', בעבורו גם סיפק את רוב ההון הדרוש. אולם, בשנת 1813 חל פיוס בין השניים. בלנטיין נקלע לקשיים, וקונסטבל היה שוב למוציא-לאור של סקוט, בתנאי שבלנטיין ושות' אמורה הייתה להיסגר תוך זמן קצר, אם כי סקוט שמר על השקעתו בעסקי הדפוס של ג'יימס בלנטיין.
בשנת 1812, משהאנטר פרש, קונסטבל צרף אליו את רוברט קת'קארט ואת רוברט קאדל כשותפים, רכש את זכויות היוצרים על האנציקלופדיה בריטניקה, והכין את התוספים (שישה כרכים, 1816-1824) למהדורות הרביעית, החמישית והשישית שלה. בשנת 1814 הוא רכש את זכויות היוצרים על ה-Waverley, יצירתו של וולטר סקוט. היא יצאה לאור בשם-עט, אולם תוך זמן קצר 12,200 עותקים נמכרו כלחמניות חמות, מה שהוביל במהרה להגברת מכירות שאר ספריו של סקוט. החברה הוציאה אז לאור גם את ה-Annual Register. בשל השקעות הרפתקניות, החברה נקלעים לקשיים ולבסוף, בשנת 1826, הגיעה הקריסה. סוכניו של קונסטבל בלונדון הפסיקו להעביר את המגיע לו, והדבר הסב לו הפסדים של כרבע מיליון ליש"ט. בו בזמן פשטה-רגל גמר חברת ג'יימס בלנטיין ושות' שהפסדיה התקרבו ל-90,000 ליש"ט. סר וולטר סקוט היה מעורב בכישלון העסקי של שתי החברות.
אליפות האמריקות בכדורסל 2009
אליפות האמריקות בכדורסל 2009 היא האליפות ה-14 שנערכה על ידי פיב"א אמריקה.
באליפות השתתפו 10 נבחרות. מטרת התחרות הייתה גם לקבוע את הנבחרות שיקבלו זכות להשתתף באליפות העולם בכדורסל 2010.
מתכונת התחרות
תחילה נערכו משחקי העפלה אזוריות:
קישורים חיצוניים
נתונים מאתר של פיב"א
מדינה עברית עלייה חופשית
הביטוי מדינה עברית עלייה חופשית הוא סיסמה ידועה, בה השתמש היישוב היהודי בארץ ישראל בשנות ה-40 של המאה ה-20, במסגרת המאבק נגד הבריטים ומדיניות הספר הלבן.
על פניה הסיסמה מבטאת רצון פשוט – היישוב היהודי בארץ ישראל רוצה להשיג מדינה, על מנת שתהיה עלייה חופשית ארצה. למעשה הדברים יותר מורכבים, כאשר שני חלקי הסיסמה משנים במהלך הזמן את סדר חשיבותם ואת ייעודם.
בראשית תקופת המנדט ובמשך תקופה ארוכה, כל עוד ההגבלות על העלייה לא היו משמעותיות, היישוב היהודי הבין שהעלייה ארצה והיווצרות רוב יהודי בעקבותיה, הם תנאי למדינה. כלומר, קודם עלייה ואחר כך מדינה. בלי רוב יהודי בארץ ישראל, אין זכות לדרוש מדינה יהודית, ואין סיכוי כי זו תקום. הערך שהודגש היה קשור בצורכי הארץ והציונות, ופחות בצורכי היהודים בגולה. עם הזמן, כאשר ההגבלות על העלייה התרבו, מחד, והצורך בהצלת יהודים עקב שואת אירופה גבר אך לא זכה למענה, מאידך, התהפכו היוצרות. הדרישה התמקדה במתן היתר להקמת מדינה עברית, על מנת לאפשר עלייה חופשית למדינה זאת. הערך שהודגש באותה העת היה הצלת היהודים וצורכי יהודי הגולה במקלט בטוח.
העליות לארץ ישראל בעת החדשה, עד סיום תקופת המנדט
במאות ה-18 וה-19 היו גלי עלייה ארצה, בהם נטלו חלק הן יחידים והן קבוצות מאורגנות. חלקם של העולים הגיע עקב קשיים כלכליים בגולה, חלקם בשל התגברות האנטישמיות, רדיפות ופוגרומים, וחלקם מסיבות דתיות – היסטוריות. עם עלייתה של התנועה הציונית, החלו לעלות ארצה יהודים בעלי הכרה לאומית, שחפצו לחיות בה חיי עבודה.
מקובל לחלק את גלי העלייה ארצה, החל משלהי המאה ה-19 ועד לשנת 1939, לחמש קבוצות:
העלייה הראשונה החלה בשנת 1881- תרמ"ב, במסגרתה הגיעו לארץ כ-29,000 עולים, בתוכם אף עולי תימן שהגיעו במסגרת עליית 'אעלה בתמר'. סיומה של עלייה זו היה בשנת 1904.
העלייה השנייה מתוקפת לשנים 1904–1914, במסגרתה הגיעו ארצה כ-35,000 עולים. רובם ממזרח אירופה ומיעוטם מתימן.
העלייה השלישית החלה עם סיום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919, והסתיימה בשנת 1924, עם סיום המשבר הכלכלי שלאחר מלה"ע הראשונה. במסגרתה הגיעו ארצה 50,958 עולים, רובם מאירופה.
העלייה הרביעית התרחשה בשנים 1924–1931, במהלכה עלו 81,613 עולים, מרביתם המוחלט (כ-60,000 עולים) באמצע העשור בשנים 1924–1926.
העלייה החמישית התחילה בשנת 1932, והסתיימה בפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. עלייה זו, בה נכללו עולים מאירופה ומאסיה, החלה כזרם קטן, שהלך והתגבר בשנים 1933–1935 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה. זרם העלייה נחלש בשנת 1936 בפרוץ המרד הערבי הגדול, ושב להתגבר בשנים 1938–1939. בעלייה זו הגיעו ארצה כ-180,000 עולים, מתוכם כשליש מגרמניה.
מתחילת מלחמת העולם השנייה ועד לסיומה בשנת 1945, עלו ארצה 81,808 עולים. בין השנים 1946 עד חודש 5/1948 – מועד בו הוכרזה המדינה – עלו ארצה 56,467 עולים.
סה"כ הגיעו ארצה החל משנת 1881 ועד למועד סיום המנדט הבריטי, 514,846 עולים.
מדיניות שלטון המנדט בשנותיו הראשונות
בקיץ 1920 הסמיך הרברט סמואל, הנציב העליון הראשון של ממשלת המנדט, את ההסתדרות הציונית להעלות לארץ ישראל 16,500 מפרנסים (ראשי בית אב), מספר שהיה קרוב מאוד לזה שביקשה ההסתדרות הציונית. לכאורה התאפשרה עלייה חופשית ללא קריטריונים מגבילים, אולם אפשרות ההסתדרות הציונית להעלות כמות זו של אנשים, הותנתה על ידי ממשלת המנדט בכך שתובטח לעולים תעסוקה או מחיה במשך שנה אחת מיום עלייתם. תנאי זה הוגדר על ידי סמואל, כמדיניות הגבלת העלייה לפי יכולת הקליטה הכלכלית של הארץ. ביוני 1921, לאחר מאורעות תרפ"א, הודיע סמואל כי סמכויותיה של ההסתדרות הציונית בענייני עלייה יקוצצו, וכי תגבר המעורבות הממשלתית בעלייה על בסיס העיקרון של יכולת הקליטה הכלכלית של הארץ.
ההכרזה הרשמית על כך שיכולת הקליטה הכלכלית תהיה אמת המידה לקביעת הממדים של העלייה היהודית ארצה, נעשתה ביוני 1922 ב'ספר הלבן של צ'רצ'יל'.
המועצה לביטחון לאומי (טורקיה)
המועצה לביטחון לאומי של טורקיה (בטורקית: Millî Güvenlik Kurulu, MGK) היא גוף סטטוטורי אשר קם בטורקיה מכוחו של סעיף 111 לחוקת טורקיה מ-1961 ואשר קיומו אושר בסעיף 118 לחוקת המדינה מ-1982. תפקידה של המועצה הוא לנסח את מדיניות הביטחון של המדינה ולייעץ לראשיה בעניין.
צמצום סמכויות המועצה בחוק
הצבא בטורקיה משמש גורם חשוב בשמירת אופייה החילוני של המדינה וביישום נורמות מערביות. למרות שבשתי ההפיכות הצבאיות הממשיות שהתחוללו בטורקיה ב-1960 וב-1980 השיב הצבא את השלטון לידי האזרחים לאחר זמן קצר, ולמרות עמדותיו הפרו-מערביות של הצבא, נתפס מצב זה במערב כמנוגד לדמוקרטיה וכאחד המכשולים הניצבים בפני טורקיה בדרך להצטרפותה אל האיחוד האירופי. בשל כך נעשו בטורקיה בשנים האחרונות מספר שינויים חקיקתיים אשר מטרתם להתאים את המצב החוקתי לדרישותיו של האיחוד האירופי בכל הקשור לחיזוק שליטתה של המערכת האזרחית בצבאית. שינויים אלה התמקדו בתפקידה של המועצה לביטחון לאומי וב-23 ביולי 2003 תוקנה החוקה ונקבע כי המועצה היא בבסיסה גוף מייעץ. עוד נקבע כי רוב חבריה, 6 מתוך 11, יהיו מהדרג האזרחי וייצוגה בקרב מספר גופים מפקחים בעלי סמכויות צנזורה הוגבל. אף ששינויים אלה תוארו כמהפכה שקטה, הביעה הנציבות האירופית את דעתה ב-2004 כי הכוחות המזוינים בטורקיה ממשיכים להפעיל את השפעתם בערוצים בלתי רשמיים. שנה לאחר מכן שבה הנציבות האירופית על עמדה זו בקובעה כי הכוחות המזוינים במדינה עדיין אוחזים בהשפעה רבה (על המערכת האזרחית) בדרך של פרסום הצהרות רשמיות בעניינים הנוגעים להתפתחויות פוליטיות ומדיניות הממשלה.
מדינה עברית עלייה חופשית
מדיניות שלטון המנדט בשנותיו הראשונות
באוגוסט 1929 התחוללו מאורעות תרפ"ט, דבר שהביא את בריטניה לבחון מחדש את מדיניותה הארץ-ישראלית. הוקמה וועדת שאו, שמצאה כי ההגירה היהודית ארצה ורכישת קרקעות בידי יהודים, הגבירה את החששות המדיניים והכלכליים של ערביי ארץ ישראל מפני הבית הלאומי היהודי. בחודש מאי 1930 עירבה הממשלה, לראשונה באופן גלוי ומוצהר, שיקולים פוליטיים בענייני ההגירה היהודית. בחודש אוקטובר 1930 הוצג 'הספר הלבן של פאספילד', לפיו יש לקחת בחשבון במכלול השיקולים בשאלת ההגירה היהודי, את הרגשתו של הציבור הערבי, לפיה המשבר הכלכלי הפוקד אותו נגרם בעיקרו על ידי הגירה יהודית, החורגת מיכולת הקליטה הכלכלית של הארץ. כוונת הדברים הייתה שיש לנהל את ענייני העלייה לא רק על בסיס שיקולים כלכליים, אלא גם על פי שיקולים פוליטיים. אמנם באיגרת מקדונלד מפברואר 1931 נאמר כי השיקולים הנוגעים ליכולת הקליטה יהיו שיקולים כלכליים בלבד, אולם היה ברור לכל שהממשלה מערבת שיקולים פוליטיים בקביעת ממדי 'העלייה העובדת', במטרה להנציח את מעמד המיעוט של יהודים בארץ ישראל.
תקנות ההגירה המנדטוריות הגדירו ארבע קטגוריות/קבוצות עולים ראשיות:
שינוי רשמי של מדיניות ההגירה נעשה ביולי 1937, בספר לבן שפורסם בזמן הדין וחשבון של וועדת החקירה המלכותית (ועדת פיל), שהמליצה כי עליית יהודים לארץ ישראל תוגבל ל-12,000 איש לשנה לתקופה של חמש שנים, וכי לא יהיה ניתן להעלות מעבר לכמות זו. על פי ההמלצה, לנציב העליון ניתנה סמכות להפחית את מספר היתרי העלייה שהממשלה נותנת בהתאם ליכולת הקליטה הכלכלית של הארץ, אך לא לחרוג מהכמות המקסימלית הנ"ל. בקיץ 1937 החליפה 'התקרה המדינית' את עקרון יכולת הקליטה הכלכלית, ונקבעה מכסת עלייה גלובאלית לעולים מכל הקטגוריות, דבר שאף היווה מחסום לעלייה של בעלי הון לארץ ישראל.
המדיניות הציונית בראשית תקופת המנדט
עקרון יכולת הקליטה הכלכלית הנחה את ההסתדרות הציונית, כבר מראשית פעילותה המעשית בארץ ישראל בשנת 1908. עיקרון זה המשיך להדריך את ההסתדרות הציונית, גם אחרי שהבריטים קיבלו מנדט על הארץ.
בשנת 1920, לאחר שהתברר כי לא גויס סכום הכסף המצופה לשם פיתוח הארץ, הורתה ההסתדרות הציונית לסניפיה לשלוח ארצה רק רווקים ואנשים המסוגלים לעבודה פיזית קשה, והיא אף ביקשה ממשלת המנדט שלא לתת עוד אשרות כניסה לארץ ישראל.