cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוז ג'ייקובס
ביוגרפיה
ג'ייקובס נולדה וגדלה בעיר ניו יורק בארצות הברית לצד שתי אחיות ואח. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה, ובשנים 1908- 1914 לימדה בבתי הספר של המערכת הציבורית בניו יורק. היא הייתה אשת שלום, וזה היה חלק מהאתוס האמריקני באותה התקופה ושאותו ייצגה, כמו נשים רבות שהצטרפו בהמשך להדסה ושהיו פעילות בארגונים חברתיים, שחלקם דגלו בשלום. במסגרת זו, היא הייתה חברה ומעורבת בארגונים אמריקנים פרוגרסיביים כמו: "הליגה להצבעת נשים", "הליגה לשלום וחרות"  , ומחלקת הנשים ב"חבר הלאומים".
משפחה
סבה וסבתה של רוז ג'ייקובס היגרו לארצות הברית מליטא (האימפריה הרוסית) והתיישבו בלואר איסט סייד של ניו יורק. סבה היה רוכל, וסבתה, שהייתה נצר למשפחת הגאון מווילנה, הקדישה את חייה למשפחתה ולצדקה יהודית, בכך שסייעה להקים בתים לקשישים, ואספה כסף למשפחה ולחברים מארץ מולדתה. אביה של ג'ייקובס היה בעלים של חנות שעסקה במכר טובין, וגם ניהל השקעות נדל"ן. אימה, שלא זכתה להשכלה רחבה, הדגישה את חשיבות ההשכלה לילדיה, שכולם למדו.
רוז ג'ייקובס הייתה בין המנהיגות הראשונות של הדסה שהייתה נשואה ושניהלה חיי משפחה אישיים. בהמשך הגיעו להדסה מנהיגות נשואות נוספות שהצליחו להתקדם לעמדות הנהגה בכירות.
בשנת 1913 הכירה רוז בעיר אטלנטה בארצות הברית את אדוארד ג'ייקובס (Edward Jacobs), צעיר ציוני שחלק עמה השקפת עולם זהה. הציונות הייתה הגורם המקשר בין שניהם מהיום הראשון שבו נפגשו. בשנת 1914 נישאה רוז לאדוארד ג'ייקובס, שלימים הפך לעורך דין במקצועו, והשניים ערכו את ירח הדבש שלהם בארץ ישראל. במהלך התקופה המוקדמת של הנישואין, התגוררו בני הזוג ג'ייקובס בדרום ארצות הברית.
לבני הזוג ג'ייקובס נולדו שני ילדים: ג'ושוע ורות  ושניהם  היו מעורבים בהמשך בעשייה התנדבותית יהודית, אבל לאו דווקא דרך הדסה. ג'ושוע שירת כקצין יהודי בצי האמריקאי ובעת שהיה בדרגת סרן (Lieutenant)  בשנת 1945 זכה באות לגיון ההצטיינות על הפגנת אומץ לב, כמפקד של יחידת ספינות שפעלה תחת אש.
ג'ייקובס זכתה לתמיכה משפחתית יוצאת דופן בפעילותה הציבורית, אך הקריבה אישית רבות למען הדסה. בן זוגה אדוארד אמר שאף על פי שאי זמינותה אינה הוגנת כלפי ילדיהם, הוא האמין שפעילותה מועילה לו ולהם. בנוסף, כאשר ג'ייקובס סיפרה לבנה ג'ושוע שהיא מתכוונת לפרוש מתפקידה, הוא אמר לה: "אל תעשי זאת, העם היהודי זקוק לך".
זהות יהודית
הזהות היהודית של רוז ג'ייקובס הייתה חזקה, והושפעה רבות מהסבא והסבתא שלה, שמילאו תפקיד חשוב בילדות שלה. היא גדלה על בסיס ערכים יהודיים ושירות ציבורי, ומשפחתה עברה תהליך מהיר של אמריקניזציה. לפי ג'ייקובס, משפחתה שיקפה משפחות עולים ממעמד הביניים שלא איבדו את מורשתם היהודית. אחרי נישואיה, שמרה ג'ייקובס על בית יהודי מסורתי אבל היהדות בביתה הפכה לבעלת מאפיינים תרבותיים יותר ופחות דתיים, עם זיקה חזקה לציונות. בזמן ששמרה על מסורת השבת, אחרי ארוחות שישי הייתה פותחת את ביתה למפגשים של ציוניים. בשנת 1922 הצטרפו בני הזוג ג'ייקובס לתנועתו של הרב מרדכי קפלן שקידם ערכים יהודיים מתקדמים. ג'ייקובס התרשמה מאוד מכך שנשים אצל הרב קפלן זכו להכרה, ונקראו לתורה. זמן קצר לאחר שהבת של קפלן חגגה לראשונה בת מצווה, ביתה של ג'ייקובס, רות, חגגה גם בת מצווה. ישראל היוותה מרכיב חשוב מזהותה היהודית של ג'ייקובס והיא ביקרה בארץ ישראל ובמדינת ישראל 19 פעמים.
השנים הראשונות
ג'ייקובס האמינה שצרכים יהודיים צריכים להיענות על ידי יהודים. היא החלה להיות מעורבת בהדסה בגיל 21 לאחר שנת 1910 אחרי שפגשה את הנרייטה סאלד, שחזרה מסיור מטלטל בארץ ישראל והגיעה לשוחח עם קבוצה שלמדה אתיקה עם אליס סליגסברג. ג'ייקובס הייתה מוקסמת מהחשיבות שיש ליהדות על ההתיישבות בארץ ישראל. היא החלה לקרוא ולהשתתף בהרצאות של הרב ד"ר יהודה לייב מאגנס והרב סטיבן שמואל וייז. היא מאוד הושפעה מהשופט לואיס דמביץ ברנדייס שהיה מנטור וחבר שלה. ג'ייקובס ציינה שלואיס ברנדייס תמיד התעניין בהדסה, ודגל בשוויון בין גברים ונשים בתנועה הציונית.
בשנת 1918 הייתה ג'ייקובס שותפה בהקמת סניף הדסה באטלנטה ג'ורג'יה והיא ביקרה דחופות בעיר. ג'ייקובס סייעה גם בהקמת סניפי הדסה בערים: טנסי, וושינגטון די. סי., בנוסף להקמת סניפים בג'ורג'יה, ובתקופה זו היא צברה הכרה ציבורית כדוברת ציונית מובילה. בשנת 1918 היא גם מונתה לוועד המנהל של הדסה עם מעבר המשפחה לניו יורק, לאחר שהתגוררו בדרום ארצות הברית.
ג'ייקובס הייתה מעורבת בכל הפרויקטים של הדסה בארץ ישראל במהלך שני העשורים הראשונים של הארגון: תפעול היחידה הרפואית, פיתוח שירותים רפואיים, הקמת בית ספר להכשרת אחיות, ייזום רשת של גני משחקים, תפעול תוכנית הזנת ארוחות צהריים, מיזם טיפת חלב, טיפול ביתומים ובילדים ושירות סוציאלי למשפחות. היו לה יכולות פוליטיות שלא פעם הצילו את הדסה ממחלוקות בפוליטיקה הציונית. לג'ייקובס היו חשובים מאוד היחסים של יהודים וערבים בארץ ישראל, והיא ראתה בפעילות הרפואית של הדסה גשר שחיבר בין שתי האוכלוסיות, בכך שציינה שפעילות זאת אפשרה להתגבר על הדעות הקדומות שהיו לערביי ארץ ישראל כלפי היהודים.
עורכת הניוזלטר ויו"ר וועדת הפרסום של הדסה
בשנים 1920–1925 כיהנה רוז ג'ייקובס כעורכת של עלון החדשות הארצי של הדסה (להלן: ניוזלטר), וכיו"ר וועדת הפרסום של הארגון. הניוזלטר של הדסה עבר גלגולים שונים, אך ניתן להבחין שבפתיחת כל הגליונות הופיעו "דברי הנשיאה", בהן הנשיאות פותחות בברכה מארץ ישראל או בהתייחסות לביקורן האחרון בארץ ישראל. בנוסף, חגי ישראל תפסו מקום חשוב בכל הודעה מטעם הנשיאות. בכך הברכה הפכה לשיעור חשוב על המסורת היהודית, והיא כללה עדכון בדבר התפתחויות וחידושים בתחום הציונות.
נשיאת הדסה בפועל
בשנים 1920–1923 כיהנה רוז ג'ייקובס כנשיאת הדסה בפועל בזמן שנשיאת הדסה והמייסדת הנרייטה סאלד שהתה בארץ ישראל. בשנת 1921 ג'ייקובס פעלה בנמרצות לשמירת העצמאות הארגונית של הדסה על רקע פולמוס 'ויצמן- ברנדייס', שנסוב סביב נושא הראורגניזציה של אופן הניהול הרצוי של התנועה הציונית העולמית והרצון להקמת סניף של 'קרן היסוד', הגוף באמצעותו נוהל התקציב הציוני, בארצות הברית.
בשנת 1922 הייתה ג'ייקובס חברה במשלחת לקונגרס הציוני העולמי בקארלסבאד בצ'כוסלובקיה דאז, ובהמשך דרכה המקצועית השתתפה בכנסים ובקונגרסים רבים.
נשיאת הדסה הנבחרת
בשנים 1930–1932 היחסים של הדסה עם ארגונים נוספים היו בעייתיים. ג'ייקובס ניסתה לרתום את 'המועצה הלאומית של נשים יהודיות'  (NCJW) לתמיכה ביהודי ארץ ישראל. בשנת 1932 היא פנתה למועצה כדי להציג תוכנית בנושא ארץ ישראל בכנס של הארגון בדטרויט, אך המועצה חששה מתחרות על פרויקטים ובלמה את הנושא מלעלות בפני הנציגות, חלקן נשות הדסה שפרשו מהמועצה. היחסים עם הארגונים הציוניים הגבריים גם הם היו בעייתיים, ומנהיגות הדסה כונו "ציוניות החיתולים" (Diaper Zionists) כאשר ג'ייקובס כונתה באופן אישי "גב' אמריקה"  (Miss America), וזאת בשל ההגנה המתמדת שלה על האינטרסים האמריקנים.
בשנת 1931 כיהנה ג'ייקובס גם כחברת הוועד המנהל של אגודת הידידים האמריקנית של האוניברסיטה העברית בירושלים, שמטרתה היה לגייס תרומות לאוניברסיטה, לעסוק בהסברה ובקשרים אקדמאיים עם מוסדות בארצות הברית וקנדה, לקדם מחקר, ולדאוג לייצוג אמריקני בחבר הנאמנים של האוניברסיטה.
ג'ייקובס וסאלד האמינו שקהילות מקומיות צריכות לנהל את הפרויקטים של הדסה באופן עצמאי, כאשר בשלב הסופי הדסה תפרוש מהניהול ותיתן תמיכה כספית לשלב העצמאי. בשנת 1935 הגיעה נקודות מפנה בה רוב הפרויקטים של הדסה הגיעו לעצמאות והיישוב לקח יותר שליטה ואחריות על תחומי הבריאות, הרווחה, וצרכי חינוך, ולכן הדסה לא יכלה להימנע משינוי  מיקוד,  כדי להמשיך ולהישאר בעמדת השפעה בארץ ישראל.
תרומתה למפעל 'עליית הנוער'
במהלך כהונתה של רוז ג'ייקובס כנשיאה באמצע שנות ה-1930, חברות הדסה דחקו בארגון לשנות את המיקוד המרכזי שלו מפרויקטים רפואיים בארץ ישראל, ולקחת חלק פעיל יותר בסיוע ליהודים בגרמניה הנאצית.
ג'ייקובס מתארת שלא יכלה לעמוד מנגד ולא לסייע ליהדות אירופה שנאבקה תחת שלטונו של היטלר, וכאשר נכנסה פעם אחת למשרדי הדסה אמרה:
במסגרת זו, ג'ייקובס כנשיאת הדסה הובילה את פרויקט 'עליית הנוער' והצילה יותר מ-6,000 בנים ובנות ממדינות בשליטת הנאצים. במסגרת התוכנית שהגתה רחה פריאר, הנוער נשלח לקיבוצים ויישובים, שבהם הנרייטה סאלד הקימה מערכת חינוך ייחודית שכללה רכישת כלים לעבודה ציונות ויהדות, תוך כדי מעורבת אישית שלה בחיי הילדים. ג'ייקובס התרגשה רבות ממבצע החילוץ, והאמינה שפרויקט 'עליית הנוער' יוביל "לחיבור של הדסה עם בעיות של יהודי העולם, ויצירת משולש של חיבורים: אמריקה- אירופה-ארץ ישראל". בזכות פרויקט 'עליית הנוער' משימתה של הדסה בדבר "ריפוי הבת של עמי", נשארה רלוונטית, אישית, מחוברת לעבודת שטח פרקטית, וקריטית לחיים של הילדים ולהקמת בית לאומי יהודי.
לרעיון הייתה התנגדות נחרצת וקשה מאוד של מנהיגי 'הסתדרות ציוני אמריקה' ובראשם לואיס ליפסקי, שהתנגד לרעיון של  גיוס כספים עצמאי של הדסה, ושאינו במסגרת המגבית הארץ ישראלית המאוחדת. עם זאת, הדסה אשרה את הדו"ח של ג'ייקובס ואת ההמלצה שלה בוועידת הדסה בקליבלנד בסוף שנת 1935.
מנהיגות הדסה באותה התקופה באמצע שנות ה-1930 רתמו דמויות מובילות בציבוריות האמריקנית למען 'עליית הנוער', בהם: המושל של ניו-יורק הרברט הנרי ליהמן, הגברת הראשונה אלינור רוזוולט, והבדרן המפורסם אדי קנטור (Eddie Cantor). ג'ייקובס הייתה שותפה פעילה לגיוסו של אדי קנטור, וציינה בזיכרונותיה שיום אחד בזמן שמשפחת קנטור שהתה בניו יורק תמר דה סולה פול, אחת ממנהיגות ונשיאות הדסה, לקחה אותה להיפגש עם קנטור, במטרה לגייסו למשימה. ג'ייקובס ציינה שהיא כל כך התרגשה מן המעמד, שלבסוף דה סולה פול ביקשה בפועל את תמיכתו.
אימוץ התוכנית של 'עליית הנוער' החל משנת 1935 תרמה לגידול של הדסה, ובשנתיים הראשונות הארגון גייס עבורה 250,766.76 דולר. תוך שנה בלבד גדל מס' החברות מכ-35,000 ל-60,000 והדסה הוסיפה לארגונה עוד כ- 95 סניפים. הפרויקט זוהה עם הדסה בצורה כל כך מוחלטת, שהרבה מהחברות לא הבינו בכלל שהדסה בסך הכול הייתה הסוכנות לאיסוף הכספים לתוכנית 'עליית הנוער', ללא כל אמירה ונגיעה בניהול השוטף.
השתלבות בפוליטיקה הציונית
מועמדותה של ג'ייקובס להנהלת הסוכנות היהודית עלתה בכינוס החמישי של המועצה בז'נבה בשנת 1937, וג'ייקובס קיבלה את התפקיד לא כנציגת הדסה ובזכות עשיית הדסה למען היישוב, אלא בעקבות הסכמתם של החברים הלא ציוניים לוותר על מקום אחד בהנהלה, שהיה שמור להם. תחת הנהגתה באותה התקופה, התנגדה הדסה לתוכנית החלוקה של ועדת פיל הבריטית בשנת 1937, במחאה נגד השטח הקטן שהוקצה למדינה היהודית שבדרך. בשנת 1938, שנה לאחר בחירתה לתפקיד, התפטרה ג'ייקובס. הסיבות לסיום תפקידה היו רבות, במסגרתן היא גרסה שחייב להיות שיתוף פעולה וחילופי מידע הדדי בין היישוב לבין הקהילות בתפוצות, ושהנהלת הסוכנות טועה במחשבתם שיהודים אמריקנים, בדגש על ציונים אמריקנים, אינם מבינים את הקשיים בארץ ישראל. היא ביקשה שהסוכנות תפסיק לשלוח שליחים ומשלחות כושלות לארצות הברית, מכיוון שנסיעתם הייתה מסתיימת בדרך כלל ללא כל תוצאה. היא האשימה את ההנהלה בהתעלמות ממנה, ובכך שלא הציעו לה תיקים. היא קבלה על אפליה תקציבית של הסוכנות נגד קיבוצים, ושאר פרויקטים התיישבותיים הקשורים ליהדות ארצות הברית. בשנת 1939 הייתה ג'ייקובס האישה הנציגה היחידה ל'ועידת השולחן העגול' בלונדון, בשמה הרשמי  The St. James Conference, שבמסגרתה מנהיגים בריטיים, ערביים, וציוניים דנו ללא הצלחה בפתרון הקונפליקט הערבי יהודי.
היוזמה להקמת בית החולים הדסה בהר הצופים
בשנת 1939 המשיכה ג'ייקובס בעיסוקיה הציוניים גם בתום תקופת כהונתה כנשיאת הדסה, והייתה אחראית ליוזמה להקמת בית החולים האוניברסיטאי הדסה –רוטשילד ובית הספר לרפואה בהר הצופים. בית החולים, שהפך לבית חולים אוניברסיטאי בשיתוף עם האוניברסיטה העברית שינה את שמו מבית חולים רוטשילד ל:"בית החולים האוניברסיטאי של "הדסה" על שם מאיר רוטשילד", שמטרתו הייתה להיות מוסד רפואי מחקרי, מתקדם  עם התמחות 'מדעית'. המודל היה אמריקני, כאשר במסגרתו ליד בתי חולים מובילים מוקמים מוסדות הוראה לרפואה, מעבדות מחקר, ובתי ספר לאחיות.
הובלת יחסי ערבים יהודים בארץ ישראל
בין השנים 1936–1943 הובילה ג'ייקובס את הוועדה לחקר יחסי ערבים יהודים. ג'ייקובס, בדומה לחברות נוספות בהנהגת הדסה, התעניינה במידה רבה ביחסי ערבים-יהודים בארץ ישראל. יוזמה זו סימנה את הפעם הראשונה שארגון ציוני אמריקני התעניין באופן רשמי בבעיית יחסי ערבים-יהודים בארץ ישראל, וזאת בעקבות מהומות ערביות והגבלות של הבריטים בנושא הגירה יהודית בשנות ה-1930 המאוחרות. הוועדה, שפעלה עד 1943, קיימה דיונים פרטיים בנושא ונפגשה עם מומחים אמריקנים לנושאי המזרח התיכון, ומנהיגים ציונים מארץ ישראל כדי לדון בדרכים שמטרתם להקל במתח בין ערבים ליהודים.
לוועדה היו שני גלגולים, בדחיפתה של ג'ייקובס, כאשר הגלגול הראשון היה בתחילת שנות ה-1930 אבל לא הייתה התעניינות מצד החברות של הדסה והן לא רצו לעסוק בכך. הגלגול השני התחיל בסוף שנות ה-1930, והוועדה הוגדרה כ'פרויקט מחקרי' למציאת פתרון לסכסוך היהודי-ערבי, ובכך בעצם ניסו להימנע מלצבוע את הוועדה כנושא פוליטי שהיה גורר התנגדויות. ג'ייקובס חלקה את ערכיה של הנרייטה סאלד בכך שקיוותה שיחסי יהודים וערבים ישתפרו, ותרמה תרומה משמעותית בכך לקידום השלום. היא חשבה שכדי להגיע לפשרה עם הערבים, מאוד חיוני  להכיר את התרבות, וזאת אף על פי שדעתה לא הייתה פופולרית.
דוד בן-גוריון התנגד לכל ההצעות של ג'ייקובס והציע שהוועדה תתפקד כחלק ממערכת ההסברה הציונית, ושתהדוף את טיעוני הערבים בקרב מקבלי החלטות בארצות הברית ולא תציע החלטות פרקטיות בנושאים הערביים. תחת הנהגתה של ג'ייקובס הוועדה אספה חומרים שהובילו לפרסום מספר כרכים על התרבות הערבית. המחקר היווה תמריץ לניתוח נוסף שבוצע על ידי קרן אסקו (Esco Foundation for Palestine),שבו ג'ייקובס השתתפה, ולהקמת מועצת המחקר של המזרח התיכון. עם זאת, בתוך הדסה הייתה התנגדות לנושא חקר היחסים בין יהודים לערבים, עד שג'ייקובס הרגישה שהנושא לא שווה את סיכון בריאותה הנפשית והפיזית. בנובמבר 1941 הצהירה הדסה בהשפעת בן-גוריון ותומכיו ב'הסתדרות ציוני אמריקה' על תמיכת הארגון בהקמת התאגדות - "קומונוולת"  (commonwealth) יהודי בארץ ישראל. במאי 1942 השתתפה הדסה בוועידת בילטמור והביעה תמיכה בשמונת הסעיפים לרבות בהקמת 'קומונוולת' יהודי בארץ ישראל, ביטול הספר הלבן של שנת 1939, והקמת צבא יהודי. בשנת 1943 התפקיד של ג'ייקובס נלקח על ידי הרב אבא הלל סילבר שעמד בראש וועדת החירום ליחסי ציונות כלליים. בהמשך הוועדה הפכה למחלקת המחקר של המועצה הציונית.
הצטרפות ל'איחוד'
ג'ייקובס הייתה קרובה יותר בדעותיה לדעותיהם של ד"ר יהודה לייב מאגנס ולאנשי 'ברית שלום' שדגלו במדינה דו לאומית.
בשנת 1943 הוקם ארגון 'איחוד' שהיה מבוסס על הרעיון שיש לבצע איחוד בין ערבים ליהודים כדי לבנות את ארץ ישראל  על בסיס שלום, הבנה הדדית וחינוך, ורוז ג'ייקובס הצטרפה לארגון. 'איחוד' הונהג על ידי מאגנס, ועל חברי וחברות הוועד נמנו גם: הנרייטה סאלד, ומרטין בובר. התומכים של ה'איחוד' היו ממוצא מערב אירופאי, ממעמד הביניים וליברליים. הם היו קבוצה "יוקרתית" בשל עושרם, מעמדם החברתי, והישגיהם האינטלקטואליים. אף על פי שחברי 'איחוד' היו מחויבים לעקרונות הציוניים לזכות השיבה היהודית ולהקמת מדינה יהודית אוטונומית בארץ ישראל, הארגון  העדיף "סדר דו לאומי" המכיר בזכויות של הערבים הפלסטינים ל"חיים לאומיים אוטונומיים".ההזדהות של סאלד עם 'איחוד' יצרה מחלוקת גדולה והדסה התנגדה לה בשל כך. ג'ייקובס מאוד נפגעה מיחס זה של חברות הדסה, ודיווחה לסאלד שהיא מתקשה להבין את הדסה, שלא יוצרת בידול משל עצמה על ידי אימוץ האג'נדה של 'איחוד', ובמקום זאת מיישרת קו עם הארגונים הגבריים.
פרישה מהדסה
לאחר שנת 1943 פרשה ג'ייקובס מתפקידיה בהדסה, כי גרסה שהנושא הערבי יהודי הוא נושא מרכזי שהיה יכול לבדל את הדסה מכל הארגונים האחרים, ושהיא לא יכלה לסבול את ההתנגדות ואת המחלוקת שעבודתה יצרה בתוך הארגון, במיוחד לאור העובדה שהנושא הגיע כבר לפסים אישיים. ג'ייקובס אמרה לחבריה שהיו מודאגים מפרישתה מהארגון שהייתה משויכת אליו למעלה מ-30 שנה:
פעילות בקרן אסקו
לאחר מלחמת העולם השנייה שהסתיימה בשנת 1945, כיהנה ג'ייקובס בתפקיד בכיר בקרן אסקו (Esco Foundation for Palestine), אשר גייסה כספים ותרמה לפיתוח תעשייתי בארץ ישראל  (מאוחר יותר מדינת ישראל). בשנת 1951  קידמה ג'ייקובס במסגרת תפקידה כיו"ר קרן אסקו את הקמתו של מרכז התרבות בקיבוץ עין גב שבכנרת, באמצעות תרומה של הקרן בסך של 150,000 דולר.  ג'ייקובס גם כיהנה כחברת הוועד המנהל של 'סוכנות הידיעות היהודית'
הנצחה
בשנת 1937 עם סיום כהונתה של רוז ג'ייקובס כנשיאה הצביעה ועידת הדסה לתרום למענה יער על שמה בארץ ישראל, וג'ייקובס הונצחה בשתילת יער על שמה במפרץ חיפה.
רוז גיל ג'ייקובס נפטרה בניו יורק ב-14 באוגוסט 1975.
עוצבת המפץ
עוצבת המפץ (אוגדה 146, לשעבר אוגדה 319) היא אוגדת מילואים בחיל השריון הכפופה לפיקוד הצפון.
האוגדה נודעה גם בשמות אוגדה 38, אוגדת האלוף שרון במלחמת ששת הימים, אוגדה 319 ואוגדת משה פלד.
היסטוריה
תחילתה של האוגדה בשנת 1954 והיא הוגדרה כ"מפקדה משימתית על חטיבתית" בפיקוד המרכז, הצורך בהקמת מפקדות על חטיבתיות בצה"ל בין דרג החטיבה לדרג הפיקוד עלה כבר במבצעים הנרחבים בסוף מלחמת העצמאות כמבצע עובדה, מפקדה הראשון היה אל"ם מישאל שחם.
ערב מבצע קדש שונה שם העוצבה מ"מפקדה משימתית על חטיבתית " ל"אוגדה משימתית 38", מפקדה היה אל"ם יהודה ואלך. במבצע קדש הופעלה האוגדה בפיקוד הדרום בפיקודו של אל"ם ואלך והוטל עליה לפרוץ בציר המרכזי ולכבוש את מתחמי אום כתף ואבו עגילה, האוגדה נכנסה לקרב בלא ידיעת המטרה האסטרטגית של המבצע (שנשמרה בסוד מהדרג הלוחם), בצורה חפוזה ובכוחות שאינם מאומנים, פיקוד האוגדה נעקף על ידי דרג הפיקוד והמטכ"ל ובקרב שהתפתח לא הצליחה האוגדה לכבוש את המערך המצרי וספגה אבדות קשות ובכללם אחד המח"טים שהסתער בראש כוחותיו (אל"ם שמואל גלינקא), רק החלטת אלוף הפקוד להטיל את חטיבה 7 הביאה לפריצת הציר. ולעמידת האוגדה במשימתה.
במלחמת ששת הימים הופעלה שוב האוגדה כלפי מתחמי אום כתף ואבו עגילה בפקודו של האלוף אריאל שרון, בקרב שנחשב לקרב מופת אוגדתי נכבשו המתחמים והאוגדה המשיכה במרדף אחרי הצבא המצרי המתמוטט עד לתעלת סואץ. לאחר המלחמה הוטלה על האוגדה האחריות על כלל מרחב סיני וזאת עד להקמת אוגדת סיני.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים עמד בראשה משה פלד והיא שכנה בפיקוד המרכז, האוגדה הוטלה לרמת הגולן, ביצעה את התקפת הנגד בדרום הרמה אשר נחשבת לאחד המהלכים המכריעים במלחמה והמשיכה בכיבוש המובלעת הסורית.
לאחר הסכמי הפרדת הכוחות עם מצרים ועם סוריה הועברה לסיני ולאחר מכן הוכפפה לפיקוד הצפון ומספרה שונה ל-319. בספטמבר 2020 מספר האוגדה הוחזר ל-146.
תחת פיקוד הצפון לקחה האוגדה חלק במלחמת לבנון הראשונה ומלחמת לבנון השנייה. לאוגדה שלושה בסיסים: מחנה חוות השומר, מחנה ציפורית ומחנה נפתלי.
מפקדה משימתית
כבר בסוף מלחמת העצמאות החל צה"ל לנהל קרבות שלוקחות בו חלק כמה חטיבות במקביל ועלה צורך בהקמת מפקדה מקבילה לדרג הדיוויזיה בצבאות אחרים, המפקדות הראשונות שהוקמו נקראו בתחילה "מפקדה משימתית על חטיבתית" ולאחר מכן "אוגדה משימתית", במסגרת מהלך זה הקים אל"ם מישאל שחם בשנת 1954 את המפקדה המשימתית שהפכה לאוגדה משימתית 38 בפיקוד מרכז.
מבצע קדש
מבצע קדש היה הפעם הראשונה שבה הופעלו האוגדות המשימתיות, חוסר הבנת המטרות האסטרטגיות של המבצע (שנשמרו בסוד מהדרג הלוחם), חוסר האורגניות של הכוחות (האוגדות המשימתיות היו מפקדה בלבד ללא כוחות קבועים), חוסר הניסיון בניהול עוצבות גדולות ורב חיליות בקרב משולב והרגלם של הפיקוד והמטכ"ל להפעיל ישירות כוחות קטנים תוך עקיפת רמת האוגדה הביא כמעט לכישלון האוגדה.
על אוגדה 38 בפיקודו של אל"ם יהודה ואלך בהרכב של חטיבת חי"ר 10 (חטיבת הראל), חטיבת חי"ר 4 (קרייתי), חטיבת שריון 37 (ראם), חטיבת שריון 7 ואגד 213 (התקומה) הוטל לכבוש את מתחמי אבו עגילה-אום כתף.
סד"כ האוגדה
במלחמה כלל 2 חטיבות חי"ר, 2 חטיבות משוריינות ואגד ארטילרי. החטיבה הורכבה מחיילי מילואים מבוגרים יחסית ולדעת מפקדיה לא הייתה כשירה לקרב.
מלחמת ששת הימים
האוגדה בפיקודו של אריאל שרון, פעלה בחזית המצרית ולחמה בציר המרכזי בכיבוש חצי האי סיני
הקרב שבו הבקיעה את החזית המצרית באום כתף נחשב אחד מקרבות המופת של צה"ל.
כוחות עיקריים של האוגדה במלחמה:
הקמת האוגדה הקבועה
לאחר מלחמת ששת הימים החל צה"ל בתהליך מואץ של בניית חטיבות משוריינות ואיגודם באוגדות קבועות. חטיבת אגרוף הברזל (200) שינתה את מספרה ל-205 ועוצבת הסוס הדוהר (520) שינתה את מספרה ל-217 והפכו לחטיבות שכולן טנקי צנטוריון (שוט). חטיבה ממוכנת עוצבת מרכבות הברזל 670 נבנתה על בסיס יחידות המילואים של חטיבה 14. היחידה האחרונה של האוגדה (גדס"ר 288 עם טנקי שוט) הוקמה בכוננות כחול לבן במאי 1973. הכוחות אלו אוגדו תחת מפקדת אוגדה 146 ששכנה במחנות מצפון לירושלים.
מלחמת יום הכיפורים
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים הייתה אוגדת המפץ עתודה מטכ"לית בפיקוד המרכז והורכבה מחטיבה משוריינת חט' אגרוף הברזל (205), חטיבה משוריינת הסוס הדוהר (217), חטיבה ממוכנת חטיבת מרכבות הברזל (670), גדס"ר 288, אגד ארטילרי התקומה 213 וגש"ח 794, בפיקוד סא"ל יעקב אידן (בוצ'ו), במסגרת אגד התחזוקה 850.
עקב התמוטטות המערך בדרום רמת הגולן הועברה רוב האוגדה בבוקר 7 באוקטובר לחזית הצפון. חטיבה 217 הופנתה כתגבורת לחזית סיני ואילו גדוד השרמנים של חט' 670 נשאר כמגננה בבקעת הירדן. כוונתו המקורית של אלוף פקוד צפון הייתה לערוך אותה לאורך גשרי הירדן תוך וויתור על דרום רמת הגולן, אולם מפקד האוגדה האלוף משה פלד הצליח לשכנע את אלוף הפקוד להטיל את האוגדה בדרום רמת הגולן ולבצע על ידה את התקפת נגד.
ביום שני, 8 באוקטובר, החלה האוגדה בהתקפת הנגד בדרום רמת הגולן שבסיומה תפסו כוחות צה"ל מחדש את רמת הגולן.
לאחר הצלחת התקפת הנגד נוצרה בפיקוד הצפון ההרגשה כי האויב מתמוטט וכי ניתן להמשיך במתקפה מזרחה לתוך השטח הסורי למרות העייפות והשחיקה הרבה בכוחותינו. ב-10 באוקטובר הוטל על האוגדה לכבוש את מרחב תל כודנה. התקפה זו נכשלה.
בהמשך הלחימה הועברו כוחות מהאוגדה צפונה לשטח "המובלעת" והשתתפו בבלימת כוחות המשלוח העיראקים והירדנים.
מספר ימים לפני הפסקת האש ירד האגד הארטילרי של האוגדה לסיני ושאר האוגדה עברה לדרום ב-6 בנובמבר 1973, כשבועיים לאחר הפסקת האש.
לאחר מלחמת יום הכיפורים
לאחר מלחמת יום הכיפורים ופריסת הכוחות מחדש הוחלט שאוגדה 146 תעלה לפיקוד הצפון ותפרוס מחנות במחנה דוד, נפתלי, מנסורה וכורדאני. חטיבות מרכבות הברזל וקרייתי שהיו ממוכנות הוסבו למשוריינות וחטיבת עודד הוסבה לחטיבת חיר"מ.
מלחמת לבנון הראשונה
ערב מלחמת לבנון הראשונה הורכבה האוגדה מהחטיבות מרכבות הברזל (670), אגרוף הברזל (205) וחטיבת הראל, אגד ארטילרי התקומה, אגד תחזוקה, גדוד סיור וגדוד הנדסה. מפקדת האוגדה ישבה במחנה דוד בחיפה, ועל האוגדה פיקד תא"ל גיורא חזון (חייקה). עם פרוץ המלחמה גויסה האוגדה ולמעט חטיבת אגרוף הברזל נערכה בדרום רמת הגולן על מנת לאבטח את האגף המזרחי הפיקודי ולהרתיע את הסורים מלתקוף בחזית זו. חטיבת אגרוף הברזל, מופחתת בגדוד אחד, שימשה כעתודה גייסית ונעה ב"ציר ההר". החטיבה הוכנסה לקרב כחלק מ"כוח יוסי" מול הכוחות הסורים בבקעת הלבנון. גדוד השריון הנוסף הופעל לצד אוגדת סקל בציר ואדי שבעה.
שינויי הסד"כ
בעקבות שינויי הסד"כ בצה"ל הוכפפה חטיבת צנחנים צפונית (עוצבת הנשר) לאוגדה בשנת 1998.
בשנת 2003 עבר שם וסמל חטיבת הראל לחטיבת שריון בעוצבת עמוד האש ואילו חטיבת קרייתי (4) עברה מעוצבת הגליל לעוצבת המפץ.
מלחמת לבנון השנייה
בתחילת מלחמת לבנון השנייה גויסה חטיבת הנשר (226), הוכפפה לאוגדה 162 ופעלה בגזרת רכס רמים. חטיבת כרמלי (חטיבה 2) נטלה חלק בלחימה בגזרות המרכזית והמערבית בדרום לבנון ובקרב עייתא א-שעב. לקראת סוף הלחימה הוחלט לגייס את מפקדת האוגדה וחלק מיחידותיה ולהטיל עליהן את האחריות על גזרת רמת הגולן במקומה של אוגדה 36, הלחימה הסתיימה לפני שההחלטה בוצעה.
חטיבת אגרוף הברזל (חטיבה 205)
החטיבה היא חטיבת שריון שהוקמה באוגוסט 1961 כחטיבה 200. מפקדה הראשון של החטיבה, תת-אלוף יששכר (ישכה) שדמי עסק בהקמתה. במלחמת ששת הימים הייתה ביחד עם חטיבה 520 חלק מאוגדת המילואים 31. במלחמת ששת הימים נלחמה בחזית המצרית ופגעה קשות בחטיבה משוריינת ובחטיבה ממוכנת מצריות ונעה לכיוון ג'בל ליבני תוך השמדת טנקים מצריים שהיו במחפורות. החטיבה סיימה את המלחמה על גדות האגם המר לאחר שפרצה את מעבר הגידי. במלחמת יום הכיפורים נלחמה בחזית הצפון, ובתוספת גדוד הסיור האוגדתי הובילה ב-8 באוקטובר 1973 את התקפת הנגד ברמת הגולן, בציר אל-על - רפיד. לאחר כיבוש תל-מסחרה, בלמה מספר התקפות נגד של כוחות שריון וחי"ר עיראקיים. בזמן מלחמת לבנון הראשונה שימשה כוח עתודה גייסי, התקדמה בציר המרכזי בדרכים הרריות, הצליחה לחצות את ג'בל ברוך בדרך קשה ומפותלת ועלתה על גב ההר. החטיבה הייתה במגע אש, בטווחים ארוכים, עם גדוד טנקים סורי ביום שישי, 12 ביוני, ומיד לאחר מכן נכנסה הפסקת האש לתוקפה.
חטיבת כרמלי (חטיבה 2)
חטיבה 2 (בעבר נקראה חטיבה 165) המכונה חטיבת כרמלי, הוקמה בפברואר 1948 בתור חטיבת הגנה בגליל המערבי ובחיפה. מפקדה הראשון היה משה כרמל.
חטיבת קרייתי (חטיבה 4)
חטיבת קרייתי היא חטיבת שריון במילואים. החטיבה הוקמה בשנת 1948. ב-1972 עברה החטיבה הסבה לחטיבה ממוכנת. במלחמת יום הכיפורים לחמה תחת אוגדה 210 והשתתפה בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן. החל מ-2009 החטיבה מפעילה טנקי מרכבה סימן 4.
חטיבת הנח"ל הצפונית (חטיבה 228)
חטיבת אלון, המכונה גם "חטיבת נח"ל צפונית", בשל היותה כפופה לפיקוד הצפון, היא חטיבת חי"ר במילואים בצבא ההגנה לישראל, המורכבת מיוצאי חטיבת הנח"ל.
בעבר הייתה חטיבת אלון חטיבת המילואים של חטמ"ר צמח (228) והשתייכה לאוגדת יהודה בפיקוד מרכז, לאחר פירוק האוגדה והחטמ"ר הוסבה החטיבה מחטיבת חי"ר קל לחיר"מ והוכפפה לאוגדה 319 בפיקוד הצפון
עוצבת הנשר (חטיבת צנחנים צפונית, חטיבה 226)
עם ההחלטה להכפיף את חטיבות החי"ר הפיקודיות לאוגדות השונות, הוכפפה עוצבת הנשר לעוצבת המפץ.
במלחמת לבנון השנייה פעלה החטיבה בגזרת רכס רמים, מוכנות החטיבה למלחמה הייתה גבוהה מאוד בהשוואה לרמת המוכנות הירודה של יחידות רבות אחרות והחטיבה זכתה לשבחים על פעולתה.
בהפגזה על כפר גלעדי נפגעה פלוגת המפקדה של אחד הגדודים, שמדרך הטבע כללה חיילים מבוגרים ובעלי משפחות. באירוע נהרגו 12 חיילים. המקרה נודע בשם "אסון כפר גלעדי".
עוצבת התקומה (חטיבת האש 213)
עוצבת התקומה היא חטיבת האש של האוגדה.
החטיבה הוקמה בשנת 1970 על ידי אל"ם חיים ירקוני כא.א 213 והיה לאגד החת"ם הראשון בצה"ל במתכונת האגדים העוצבתיים. עד תחילת שנות השבעים היו אגדי הארטילריה בצה"ל אגדים משימתיים (כפופים לפיקודים ולקתמ"ר ומוקצים ליחידות למשימות, אימונים ואירועים מבצעיים ספציפיים).
לאורך השנים לחמה החטיבה במלחמת יום הכיפורים, מלחמת שלום הגליל והאינתיפאדה הראשונה.
אגד לוגיסטי 146
אגד לוגיסטי אוגדתי (אלו"ג) האחראי על נושאי לוגיסטיקה, רפואה, חימוש ושיטור באוגדה. עד 2006 היה לאוגדות אגד תחזוקה, אז הוחלט לצמצם אותם ולהחליפם באגד לוגיסטי מרחבי (אלמ"ר). כחלק מלקחי מלחמת לבנון השנייה הוקמו אגדים לוגיסטיים אוגדתיים אם כי במתכונת יותר מצומצמת מאגדי התחזוקה. אגד לוגיסטי 6146 הוקם בחודש מאי 2009 על ידי מפקדו הראשון יוסי עדן.
מפקדי אגד לוגיסטי 146:
גדוד התקשוב העוצבתי (גדחי"ק 7049)
גדוד התקשוב העוצבתי מהווה גוף ביצוע אוגדתי שתכליתו לייצר רציפות שליטה באמצעות מערכות תקשוב ושו"ב ברמת האוגדה. הגדוד אמון על הקמת מערכות מפקדת האוגדה בשגרה ובחירום. הגדוד זכה בגדוד מצטיין מטעם נשיא המדינה בשנה 2020
מפקד גדוד התקשוב הקודם 2013-2020 שי ברומברג
מפקד גדוד התקשוב הנוכחי מיכאל חודדני 2020-
מרק אנדרה המלין
מרק אנדרה המלין (באנגלית: Marc-André Hamelin; נולד ב-5 בספטמבר 1961) הוא פסנתרן וירטואוז קנדי הידוע ביכולותיו הטכניות המרשימות כמו גם בפרשנותו המקורית ליצירות לפסנתר.
המלין נולד במונטריאול, חבל קוובק, והחל את לימודי הפסנתר שלו בגיל חמש. אביו, שהיה רוקח במקצועו אך חובב מוזיקה, הכיר לו יצירות לפסנתר של אלקאן וגודובסקי כבר בגיל צעיר. הוא למד במונטריאול ובפילדלפיה, הופיע במיטב אולמי קונצרטים והקליט בחברות מובילות. זכה בפרס וירג'יניה פארקר (1989) ובפרס יונו (2008). הוא זכה לשבחים מפליגים מעיתונים דוגמת ה'ניו יורקר' וה'ניו יורק טיימס'.
בין ביצועיו בולטים הפרלודים של רחמנינוף והקונצ'רטו לפסנתר של גרשווין.
וילה קאתר
וילה סיברט קאתר (באנגלית: Willa Sibert Cather; 7 בדצמבר 1873 - 24 באפריל 1947) נמנית עם חשובי הסופרים באמריקה. את שמה עשתה בתיאורי החיים בארצות הברית, בספרים כמו "!O Pioneers", "אנטוניה שלי" ו-"Death Comes for the Archbishop".
ילדות ונעורים
וילה קאתר נולדה בחווה בבאק קריק ואלי, סמוך לווינצ'סטר שבווירג'יניה. בשנת 1883 עברה עם משפחתה לקאתרטון שבמחוז ובסטר, בנברסקה. כעבור שנה עקרה המשפחה לרד קלאוד, עיר המחוז. בעיר זו עברו על קאתר שנות ילדותה והיא שמשה רקע לספריה. בתקופת לימודיה באוניברסיטת נברסקה בלינקולן כתבה קאתר בקביעות לעיתון מדינת נברסקה.
קריירת הכתיבה
בשנת 1906 עברה קאתר לניו יורק להצטרף לסגל העריכה של מק'לור ובהמשך הייתה לעורכת הכללית (1908). כעיתונאית שאינה בוררת במילים, הייתה שותפה לכתיבת ביוגרפיה נוקבת וביקורתית מאוד של מרי בייקר אדי, מייסדת "מדע הנצרות" (Christian Science). הביוגרפיה הודפסה בהמשכים במק'לור ב-1907–1908 ויצאה כספר בשנה שלאחריה. שוחרי מדע הנצרות זעמו והשתדלו לקנות את כל העותקים; הספר הודפס מחדש בהוצאה של אוניברסיטת נברסקה בשנת 1993.
פורד Vedette
פורד Vedette (בצרפתית: Ford Vedette) היא מכונית סלון, מתוצרת יצרנית הרכב Ford SAF, (שם מלא: "Ford Société Anonyme Française") הצרפתית, חברת בת של קונצרן פורד, אשר יוצרה בין השנים 1948–1954.
וילה קאתר
קריירת הכתיבה
קאתר פגשה את הסופרת שרה אורן ג'ואט, שיעצה לה להשתחרר מהשפעתו של הנרי ג'יימס ולהסתמך ביתר שאת על זכרונות ילדותה בנברסקה. לצורך כתיבת הרומנים שלה חזרה אל הערבות לשאוב מהן השראה, ויצירותיה אלה קצרו הצלחה בקרב קהל הקוראים והמבקרים כאחד. בשנת 1923 זכתה בפרס פוליצר על ספרה "אחד משלנו" ("One of Ours"), שיצא בשנת 1922.
פורד Vedette
סך הכול יוצרו 105,727 יחידות.
וילה קאתר
קריירת הכתיבה
מבקרי הספרות כדוגמת ה. ל. מנקן היללו את כתיבתה על אנשים פשוטים בלשון פשוטה ומדוברת. סינקלר לואיס אמר, עם זכייתו בפרס נובל לספרות, שראוי היה שקאתר תזכה בו במקומו. ואולם מבקרי ספרות בשנים הבאות נטו לצדד בסופרים נסיוניים יותר ותקפו את קאתר, שמרנית פוליטית, על התעלמותה מן התלאות הממשיות של האנשים הפשוטים.
פורד Vedette
חברת Ford SAF
חברת Ford SAF, (שם מלא: "Ford Société Anonyme Française") הייתה חברת בת של פורד אשר פעלה בצרפת בין השנים 1916–1954, תחת מספר שמות מסחריים. בשנת 1954 נמכרה החברה ליצרן הרכב הצרפתי סימקה (ראשי התיבות מצרפתית של Société Industrielle de Mécanique et Carrosserie Automobile).
וילה קאתר
קריירת הכתיבה
בשנת 1973 חלק דואר ארצות הברית כבוד לווילה קאתר בהדפסת דיוקנה על גבי בול. שמור לה מקום ב"היכל התהילה" של נברסקה. היא הייתה חברה ובת לוויה קרובה של זמרת האופרה אוליב פרמסטדט.
חייה האישיים
קאתר ניהלה יחסים לסביים עם נשים אחדות, ביניהן אדית לואיס, שהייתה בת זוגה ושותפתה לדירה בגריניץ' וילג' במשך עשרות שנים. יש הטוענים שבהסתירה את קשריה עם נשים אלה, הסתירה גם את תרומותיהן האפשריות לכתיבתה היוצרת.
קאתר מתה בשנת 1947 בניו יורק, בדירה שחלקה עם אדית לואיס, ונקברה בג'אפרי, ניו המפשייר. היא הורתה לשרוף את מכתביה האישיים לאחר מותה.
הנצחה
וילה קאתר הונצחה על בול דואר הנושא את תמונתה וכן על מדליית זהב.
אלי מורנו
אלי מורֶנו (נולד ב-9 במאי 1968) הוא מורה, סופר ופזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה
מורנו נולד בתל אביב, גדל בחולון בילדותו ולאחר מכן בנעוריו עבר לרמת גן. למד בתיכון בליך בעיר, והוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב,(1996), ומוסמך בלימודי תרבות (M.A) של האוניברסיטה הפתוחה(2018), ובעל תעודת הוראה בהיסטוריה גם היא מטעם האוניברסיטה הפתוחה. לאלי שתי בנות.
יצירתו
את ספר הביכורים שלו, קובץ סיפורים קצרים בשם "מלחמת הוופלות", פרסם בגיל 29 בשנת 1997.
בשנת 2006 פרסם את ספרו השלישי – אסופה נוספת של סיפורים תחת השם "אישה מונית", גם כן בהוצאת גוונים.
בין השירים שכתב: "אם תבוא" בביצוע נינט טייב אשר ראה אור באלבומה הראשון "יחפה". מה שלא הספקתי לומר" עבור רן דנקר מתוך האלבום "שווים", ו"סוף העונה", עבור ריטה מתוך האלבום "רמזים" – כולם ללחנים של עילי בוטנר. כמו כן כתב גם ללחן של שרון חזיז את השיר, "תראי עכשיו" ושיר נוסף עבור מאיה בוסקילה בשם "ולמרות הכול".
ב-2015 פרסם אלי מורנו את ספר הילדים הראשון שלו, "הירח של עמליה".
בשנת 2023 חידש את פעילות הספרותית והוציא לאור את קובץ הסיפורים "קיץ 86".
כיום עובד כמורה לקולנוע, היסטוריה וכמחנך בבית הספר התיכון מקיף יהוד.
אלופי ההפלות (סרט)
אלופי ההפלות (באנגלית: Aces High) הוא סרט מלחמה בריטי משנת 1976. הסרט עוסק בקורותיה של טייסת קרב בריטית במלחמת העולם הראשונה, וכולל סצנות מרשימות של קרבות אוויר.
הסרט בכיכובו של מלקולם מקדואל בוים בידי ג'ק גולד על פי תסריט של הווארד ברקר.
מאפיינים
בצילומי הסרט נעשה שימוש בציוד, ביגוד ומתקנים הנראים זהים לחלוטין לאלה שהיו בשימוש בתקופת מלחמת העולם הראשונה. צילומי האווירה והיחסים בין הטייסים משקפים נאמנה את הלך הרוח של התקופה כולל הסצנות שבה העדיפו טייסים לקפוץ ממטוסים שנפגעו (ללא מצנח) ולא להישרף בהם חיים. למרות זאת ניתן להבחין בטעות היסטורית-מקצועית אחת כאשר בסרט מופיע מטוס דו מושבי אשר בתקופה זו לא היה בשימוש חיל האוויר הבריטי.
יעקב שאול אלישר
הרב יעקב שאול אלישר (כינויו היש"א ברכה; כ"ג בסיוון ה'תקע"ז, 7 ביוני 1817 - כ"ח בתמוז ה'תרס"ו, 21 ביולי 1906) היה הראשון לציון בין השנים 1893–1906, ואב בית הדין בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בצפת לרב אליעזר ירוחם, בנו של הרב יעקב אלישר, ידידו של החיד"א. אביו, אליעזר ירוחם, שימש כראש השוחטים והבודקים, וכן דיין וחזן של קהילת יוצאי קושטא בעיר. לאחר שהומת חיים פרחי, הטיל עבדאללה פאשא על יהודי צפת מיסים חדשים. כשהיה יעקב בן 6, הובא אביו לבית הסוהר בעכו ושהה בו חצי שנה. הוא נמלט ממנו וחזר לצפת, אך לאחר מכן ברח לחצביה שבדרום לבנון, ומשם לדמשק. בדמשק הורה לאשתו שתעלה עם בניו לירושלים. ב-26 ביוני 1823 הגיעה המשפחה לירושלים והתיישבה בה. ב-19 במרץ 1824 (י"ט אדר ב' ה'תקפ"ד), בהיותו כבן 7, נפטר אביו. לאחר מות אביו, שלח בית דין צדק בירושלים שליח לפאשה בדמשק, אשר החזיר למשפחה את רכושם בצפת. הרכוש נמכר ומהתמורה סילקו את החוב לאיש אשר במשך חצי שנה מימן את המזון לאב, כאשר היה במאסר בעכו.
כשהתבגר התפרנס ממסחר, ולאחר שנישא ב-1832 לנערה יתומה, פרנס אותו אביו החורג במשך 24 שנים. הוא התגורר בבית אביו החורג, שם נולדו לו בתו הבכורה ושני בניו. בתקופה זו עסק בלימוד תורה, ואף סייע לאביו החורג בעסקיו.
בשנת 1845 (ה'תר"ה) יצא בשליחות אביו החורג לאיזמיר שבטורקיה מטעם הקהילה הספרדית בירושלים. לאחר שמילא את שליחותו, התעכב בקושטא במשך כ-6 חודשים בביתם של שרי משפחת קאמונדו. בשנת 1853 (ה'תרי"ג) הוסמך לדיין ומורה הוראה על ידי רבני ירושלים, ושימש בתפקיד זה עד למינויו לראשון לציון. בשנת 1855 (ה'תרט"ו) יצא בשליחות רבני ירושלים לאלכסנדריה שבמצרים, כדי לפעול לביטול החלטת הקהילה היהודית שלא לקבל שדרי"ם מישראל. לאחר שהצליח בשליחותו, התבקש לשמש כרב הקהילה בעיר, אך סירב.
בשנת 1869 (ה'תרכ"ט) החל לשמש כאב בית הדין בירושלים. בשנת 1877 (ה'תרמ"ז) תמך בתוכניתו של משה מונטיפיורי לתרום כספים לתלמודי התורה בירושלים כדי שישלבו את לימודי השפה הערבית, כנגד ההתנגדות החריפה לתוכנית מצד העדה החרדית האשכנזית. במאמר לעיתון שערי ציון, נימק את תמיכתו כי הערבית היא שפה שרבים מגדולי הרבנים עשו בה שימוש בחיבוריהם, כדוגמת הרמב"ם ומחברים אחרים, והוסיף שידיעת השפה מביאה פרנסה ותועלת ללומדיה. הוא עצמו שלט במספר שפות: לאדינו, עברית, ערבית, טורקית, איטלקית, פרסית ויוונית.
בשנת 1880 (ה'תר"ם) ויתר על משרת הראשון לציון לטובת מחותנו, הרב רפאל מאיר פניז'יל. רק לאחר פטירתו של הרב פניז'יל, הוכתר ב-1 בפברואר 1893 (ט"ו בשבט ה'תרנ"ג) למשרת הראשון לציון, בטקס שנערך בבית הכנסת על שם רבן יוחנן בן זכאי בירושלים. במשרה זו כיהן במשך 13 שנה עד לפטירתו. בשנת 1889 עמד בראש נציגות היישוב היהודי בירושלים בקבלת פניו של קיסר גרמניה וילהלם השני, יחד עם הרב שמואל סלנט והרב אליהו מני, ואף קיבל ממנו עיטור. היה אהוב ומקובל על בני כל העדות.
פטירתו והלווייתו
הלך לעולמו ב-18 ביולי 1906 (כ"ה תמוז ה'תרס"ו), ונקבר בחלקת הרבנים שבהר הזיתים, לצד אביו החורג ובסמוך לחלקת משפחת אלישר.
אחר מותו, וכפי שחשש בחייו, פרצה מחלוקת ומאבק על משרת הראשון לציון, בין התומכים למשרה בבנו הבכור הרב חיים משה אלישר (הרב חמ"א), לתומכי הרב יעקב מאיר. הרב מאיר נתמנה לבסוף, אך התפטר, ותחתיו מונה הרב אליהו משה פאניז'יל.
הרב אלישר נפטר בתפילת מנחה כשהוא בן 89 ו-35 ימים.
ההלויה התקיימה בבית הכנסת על שם רבן יוחנן בן זכאי בכ"ט בתמוז תרס"ו. בשעה 12 לפי הטורקים התחיל הטקס.
הנהגתו ואישיותו
במסגרת תפקידיו פעל לקירוב בין העדות השונות בירושלים, והציע להקים ועד משותף להנהגת היישוב על כל עדותיו. יוזמתו זו נכשלה, אך ועד דומה הוקם ביוזמתו ביפו בשנת 1891. היה מקובל על כלל העדות ומנהיגיהן.
הנצחתו
לאחר פטירתו הקים בנו הרב נסים אלישר את שכונת גבעת שאול שבירושלים על שמו. כמו כן, על שמו רחוב בשכונת הבוכרים בירושלים.
ביולי 2006 הוציא השירות הבולאי בול לכבודו.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
בועת סבון
בועת סבון היא גוף חלול העשוי משכבה דקה מאוד של מי סבון. לרוב בועות סבון שורדות זמן קצר, לפני שהן מתפוצצות, בין אם בעצמן או בגלל מגע עם חפץ אחר. ילדים מרבים לשחק עם הבועות, אך מיצגים אמנותיים הראו שגם מבוגרים מתעניינים בהן. בועות סבון מהוות המחשה פיזיקלית לבעיה מתמטית מורכבת בנושא מינימום שטח פנים.
מתח הפנים
בועות יכולות להתקיים מכיוון שלשכבת הפנים של נוזל, (במקרה של בועות סבון, בדרך כלל מים) יש מתח פנים מסוים, אשר גורם לה להתנהג כיריעה אלסטית. למרות זאת, בועה המורכבת מנוזל בלבד איננה יציבה ולכן היא זקוקה לחומר כגון סבון כדי להתקיים. טעות נפוצה היא שהסבון מעלה את מתח הפנים שבמים - ההפך הוא הנכון: סבון מוריד את מתח הפנים של המים. למים שהומס בהם סבון יש בערך שליש ממתח הפנים של מים ללא סבון. סבון איננו "מחזק" בועות, הוא מייצב אותן. כשהסבון נמתח ריכוזו הולך ופוחת, מה שגורם למתח הפנים לעלות. כך מחזק הסבון את החלקים החלשים ביותר של הבועה, ומונע מהם מלהימתח עוד. בנוסף מונע הסבון התאיידות וכך מאפשר לבועה לשרוד מעט יותר זמן.
צורת הפנים הכדורית של הבועה נגרמת גם היא ממתח הפנים. המתח גורם לבועה ליצור כדור, שכן לכדורים יש את שטח הפנים הקטן ביותר עבור נפח נתון. צורת הכדור אמנם מושפעת מהאוויר, אבל בהנחה שהבועה מרחפת כשלעצמה במקום חסר רוח, היא תשמור על צורה קרובה מאוד לכדור, בעיקר בשל משקלה הנמוך.
קיפאון
בועת סבון המופרחות באוויר בטמפרטורה של פחות ממינוס 15 מעלות צלזיוס תקפא כשתיגע בקרקע. אז יפעפע האוויר שבתוך הבועה החוצה לאטו עד שהיא תקרוס תחת משקלה.
בועת סבון המופרחת באוויר בטמפרטורה של פחות ממינוס 25 מעלות צלזיוס תקפא עוד באוויר, ועלולה להתנפץ כשתפגע בקרקע. בטמפרטורה הזו, בועה מופרחת כשהיא מלאה באוויר חם, ולכן בהתחלה תקפא ככדור כמעט מושלם, אך ככל שהאוויר יתקרר ובכך יקטן בנפחו יתחילו חלקים מהבועה לקרוס. בועה שמופרחת בטמפרטורה כזו תמיד תהיה קטנה יחסית בגודלה. היא תקפא מהר, וניסיון להמשיך ולנפח אותה יוביל לניפוצה.
איחוד
כששתי בועות מתאחדות פועל אותו עיקרון פיזיקלי והבועות יתפסו את הצורה בעלת שטח הפנים הקטן ביותר. המשטח המשותף ביניהן ישתנה כדי להתאים לצורת הכדור של הבועה הגדולה מבין השתיים, והבועה הקטנה תהפוך לכעין בליטה. זאת מכיוון שלבועות קטנות יותר לחץ פנימי גבוה יותר. אם הבועות שוות בגודלן יהיה המשטח ביניהן מישורי.
בנקודה אחת עשויות להיפגש ארבע בועות לכל היותר, והזווית בין כל הקווים שבהם נפגשות שלוש בועות היא 109.47°.
צבע
הצבעים המשתנים של בועות סבון נגרמים מהתאבכות של גלי האור. כשהאור פוגע בקצה הבועה הוא נשבר: חלקו מוחזר מהדופן החיצונית וחלקו נשבר דרכה ומוחזר רק בהגיעו אל הדופן הפנימית. אלומת האור המוחזרת מהבועה נקבעת, אם כן, על סמך התאבכות שני המרכיבים. הפרש הפאזה שנוצר בכל מסע בין המשטח החיצוני והמשטח הפנימי של הבועה הוא ביחס ישר לעובי הבועה וביחס הפוך לאורך הגל. מכאן שעבור כל עובי אפשרי של הבועה, ההתאבכות היא בונה עבור אורכי גל מסוימים, והורסת עבור אחרים. אם מקרינים על בועה אור לבן (כלומר, אור שמכיל את כל אורכי הגל הנראים), יבלטו מספר צבעים שיוחזרו ממנה בעוד שאחרים ייעלמו. הדבר ייצור מעין גוון צבעוני שמשתנה כשמשתנה עובי הבועה.
את שינויי הצבע אפשר לראות בבירור כשהבועה מתכווצת כתוצאה מאידוי. בתחילה, כאשר הבועה עבה, אין גלי האור הארוכים נראים, והבועה נראית ירוקה וכחולה, ואין בה כמעט אדום. לעומת זאת כשהבועה מתכווצת והמרחק בן הדפנות קטן, נעלם הצהוב, (ונותרת בועה כחולה יחסית). אחריו נעלם הירוק (מה שמשאיר בועה אדומה יחסית) ואחריו הכחול (מה שמשאיר בועה צהובה). לבסוף, כשהבועה דקה מאורך הגל הנראה, יבטלו כל הגלים זה את זה ולא תראה שום השתקפות. בשלב זה יהיה עובי הבועה פחות מ-25 ננומטרים וקרוב לוודאי שהיא תהיה על סף פיצוץ.
השפעת ההתאבכות קשורה גם לזווית שבה פוגעת קרן האור בבועה. אפילו אם עובי הבועה הוא אחיד (מצב בלתי אפשרי שכן כוח המשיכה מושך את הנוזל כלפי מטה) ישתנו הצבעים בגלל תנועה של הבועה או של מקור האור.
היבטים מתמטיים של התופעה
בועות סבון הן ההתגלמות הפיזית של בעיית מינימום שטח הפנים של נפח נתון, שהיא בעיה מתמטית מסובכת. אף על פי שכבר מ-1884 ידוע שבועה היא הדרך לעטוף נפח נתון בשטח הפנים הקטן ביותר, רק בשנת 2000 הוכיחה קבוצת מדענים ששתי בועות מאוחדות הן הדרך לעטוף שני נפחים בשטח פנים הקטן ביותר.
בועות סבון שואפות להקטין את שטח הפנים שלהן, ולכן הצורה המושלמת עבור בועה, היא כדור, כיוון שלו שטח הפנים המינימלי עבור נפח נתון. עם זאת, כשמספר רב של בועות נמצא יחד, לדוגמה בקצף, יש להן צורות מורכבות הרבה יותר.
אופן הכנת בועות הסבון
הדרך הקלה ביותר ליצור בועות סבון היא באמצעות קניית נוזל בועות מסחרי (המשווק כצעצוע), או על ידי ערבוב מעט מסבון מדיח הכלים במים (אך שיטה זו אינה עובדת טוב במיוחד). ישנן מספר שיטות לשפר את נוסחאות נוזל הבועות הביתי, כדי להפוך אותו ליעיל יותר:
מפריח הבועות
מפריח הבועות קל גם הוא להכנה וניתן לקנותו יחד עם נוזל בועות בחנות צעצועים. הדרך הקלה ביותר להכין מפריח בועות שימושי היא ללפף חוט מתכת ולעטוף את החלק המרכזי שלו בתחבושות או בחוטים כדי שהסבון יידבק ביתר קלות. ניתן גם להשתמש במקטרת בועות, מכשיר בצורת מקטרת עישון שיש לנשוף לתוכו, והבועות מופרחות מהפתח ממנו יוצא עשן במקטרת רגילה.
מפריחי הבועות כצעצועים
האזכור הראשון שנמצא לבועות כמשחק הוא בציורים פלמים מהמאה ה-17 שבהם נראים ילדים מפריחים בועות באמצעות מקטרות מחרס. חברה משיקגו בשם צמוטוי החלה למכור נוזל בועות כצעצוע ב-1940, והאופנה לא חלפה מאז. המוצר כצעצוע בימינו, מצליח ביותר.
קישורים חיצוניים
Bublifuk
טירת גבל
טירת גבל (או לפי השם הלועזי: מצודת ביבלוס, טירת ביבלוס; באנגלית: Byblos Castle; בערבית: قلعة جبيل) היא מבנה מבוצר שנבנה בתקופת הצלבנים לייד העיר גבל (שנקראה בעבר "גּוּבְּלוֹס") שבלבנון. במקום נערכו קרבות נגד צבאו של צלאח א־דין. בקרבת הטירה נערכו חפירות ארכיאלוגיות ונתגלו אתרים היסטוריים מתקופות שונות: התקופה המצרית, הפיניקית, תקופת הברונזה – מקדש האובליסקים ועוד.
חיה
{{פירושונים|
טירת גבל
ההיסטוריה של הטירה
הטירה נבנתה על ידי הצלבנים במאה ה־12 בגבל לאחר שכבשו את העיר ב־28 באפריל 1103 והשתייכה למשפחת אמבריאקו מג'נובה ששלטו בטירה עד המאה ה־13. הטירה הגנה על העיר שהוותה נקודה אסטרטגית והייתה חלק משרשרת טירות ומבצרים שהקימו הצלבנים בארץ ישראל, סוריה ובלבנון.
חיה
ראו גם
}}
טירת גבל
ההיסטוריה של הטירה
ב־1188 כבש צלאח א־דין את העיר והטירה והרס חלק מחומותיה אולם ב־1197 חזרו הצלבנים וכבשו את הטירה וחיזקו את ביצוריה. הצלבנים המשיכו לשלוט בטירה עד המאה ה־13 כשב־1266 היא נכבשה על ידי ביברס הראשון.
ב־1369 תקפה את הטירה שייטת שיצאה מנמל פמגוסטה שבקפריסין.
החל מ־1516 שלטה האימפריה העות'מאנית בעיר ובטירה עד כיבושה על ידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה.
מבנה הטירה
הטירה נבנתה מאבן גיר על שרידים של מבנה רומי ובמהלך בנייתה נעשה שימוש באבני בנייה של המבנה הרומי. הטירה נבנתה מחומות שיצרו חצר מרובעת כשבפינות נבנו מגדלי שמירה ובמרכז החצר נבנו חדרי מגורים. החומות הוקפו בחפיר שמולא במים ושימשו קו הגנה נוסף על הטירה. לאורך הקירות החיצוניים והמגדלים (ובמיוחד שער הכניסה) נבנו חרכי ירי כדי לשפר את ההגנה על הטירה.
אתר מורשת
במהלך המאה ה־20 נערכו חפירות בטירה ובאתרים ההיסטוריים שבקרבתה. הטירה שומרה והיא והאתרים סביבה הוגדרו כאתרי מורשת, ממשלת לבנון פתחה בטירה מוזיאון שמציג מידע על ההיסטוריה של הטירה והאתרים ההיסטוריים שסביבה. חלק מהממצאים שנחפרו במקום מוצגים במוזיאון הלאומי של ביירות.
הדרבי של מדריד
הדרבי של מדריד (בספרדית: El Derbi madrileño) הוא משחק הדרבי בין שתי קבוצות הכדורגל הבכירות של העיר מדריד, ריאל מדריד ואתלטיקו מדריד, המשחקות בליגת העל הספרדית. המשחקים בין שתי הקבוצות נערכים בסנטיאגו ברנבאו, אצטדיונה של ריאל, או במטרופוליטנו, אצטדיונה של אתלטיקו. בין שתי הקבוצות שוררת יריבות ארוכת שנים, ומשחקי הדרבי זוכים לתשומת לב רבה.
בתחילת המאה ה-20 שכן הסנטיאגו ברנבאו בסמוך למוסדות פיננסיים גדולים, ואילו הווינסטה קלדרון היה מקום צנוע בהרבה. ריאל זכתה לפופולריות רבה בשל הישגיה הרבים, ואילו אתלטיקו הייתה אהודה בעיקר בקרב אנשי מעמד הפועלים. באופן מסורתי נחשבה ריאל לקבוצה ממסדית, דבר שהתבטא במיוחד בתקופת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו.
מבחינה סטטיסטית זכתה ריאל ליותר הצלחות, וניצחה במשחק הדרבי פעמים רבות יותר. ריאל מחזיקה בשיא של 13 שנים בלי הפסד בדרבי, החל משנת 2000 ועד לשנת 2013, אז ניצחה אתלטיקו בגמר גביע המלך הספרדי. הניצחון הגבוה ביותר בדרבי הוא 7–3, במשחק ידידות על אדמת ארצות הברית ב-27 ביולי 2019, בו ניצחה אתלטיקו את ריאל, כשדייגו קוסטה כבש רביעייה והורחק בכרטיס אדום.
בסוף עונת 2013/2014 ריאל ואתלטיקו נפגשו בגמר ליגת האלופות באצטדיון האור בליסבון. אתלטיקו הובילה 0-1, אך שער דרמטי של סרחיו ראמוס כפה הארכה. בהארכה ריאל כבשה 3 שערים וזכתה בתואר.
שנתיים לאחר, מכן בעונת 2015/2016, נפגשו ריאל ואתלטיקו פעם נוספת בגמר ליגת האלופות, באצטדיון סן סירו במילאנו. לאחר 1-1 בתום 120 דקות המשחק הגיע לפנדלים, בהם ריאל ניצחה 5:3 וזכתה פעם נוספת בתואר.
המפגשים בין ריאל ואתלטיקו מדריד בגמרי ליגת האלופות היוו את הפעמים החמישית והשישית ששתי קבוצות מאותה מדינה נפגשות בגמר מפעל זה אך את הפעם הראשונה והשנייה אשר שתי הקבוצות מגיעות גם מאותה העיר.
בעונת 2018/2019 נפגשו הקבוצות במסגרת הסופר קאפ האירופי ובה אתלטיקו מדריד ניצחה את ריאל 4:2. זו הפעם הראשונה שאתלטיקו מדריד מנצחת במפגש אירופי ביניהם.
הונוריוס הרביעי
הונוריוס הרביעי (בלטינית: Honorius IV; סביב 1210 – 3 באפריל 1287) היה האפיפיור מ-20 במאי 1285 עד מותו.
ראשית חייו
ג'אקומו סאבלי היה בנם של הסנטור הרומי לוקה סאוואלי וג'ובאנה אלדוברנדסקי, והיה קרובו של האפיפיור הונוריוס השלישי. הוא למד בפריז, ובשנת 1261 מונה על ידי האפיפיור אורבנוס הרביעי לקרדינל דיקון של סנטה מריה קוסמדן. בתפקידו זה הוא ניהל את משרדו של הקרדינל מסנטה מריה בקוסמדן, ובו בזמן מונה לסנאטור רומי לכל החיים.
שלטונו
לאחר מותו של קודמו מרטינוס הרביעי, בחרה בו מועצת הקרדינלים לאפיפיור, רק לאחר ארבעה ימים של דיונים. הונוריוס הרביעי היה אז משותק כמעט בכל ידיו ורגליו כתוצאה משיגדון, וכאשר חגג על המזבח הגבוה, הוא היה מסוגל להרים את הרקיק רק על ידי מכשיר מכני.
בימי שלטונו הקצרים היה עליו לדאוג בעיקר לביטחון של מדינת האפיפיור והמצב בסיציליה. קודמו מרטינוס הרביעי נכשל לחלוטין במדיניותו. הונוריוס המשיך במדיניותו וחבר לבית אנז'ו, ואחד מצעדיו הראשונים היה הכרזת מלחמה צרפתית נגד ממלכת אראגון. שארל השני, מלך נאפולי, בנו של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, נאלץ לוותר על טענותיו בסיציליה, ורק לאחר מכן שוחרר מכלאו על ידי חיימה השני, מלך אראגון. הונוריוס דחה מכל וכל את המשא-ומתן לשלום בין צרפת לאראגון, ואסר על שארל השני לוותר על סיציליה, דבר שעשה בשבי אראגון. פייטרו השלישי, מלך סיציליה, הוחרם על ידי האפיפיור. להונוריוס חסרה כל תחושה של ריאליזם פוליטי, כמו גם הרצון למצוא פתרון של שלום. עם רודולף פון הבסבורג הונוריוס קיים קשר ידידותי, אבל לא היה מסוגל לספק לו את ההכתרה הקיסרית, בשל התנגדותם של הנסיכים הבוחרים.
ב-3 באפריל 1287 מת הונוריוס ברומא, ובמקומו נבחר לאפיפיור ניקולאוס הרביעי.
הונוריוס הוציא כתב הגנה כלפי ספרו של הרמב"ם, "מורה הנבוכים".
בי ארתור
ביאטריס "בי" ארתור (באנגלית: Beatrice "Bea" Arthur; 13 במאי 1922 – 25 באפריל 2009) הייתה שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון יהודייה-אמריקאית, זוכת שני פרסי אמי ופרס טוני, עם קריירה שהשתרעה על פני שבעה עשורים. נודעה בעיקר בזכות גילום דמותה של דורותי זבורנק בסדרת הטלוויזיה "בנות הזהב".
השנים הראשונות
ארתור נולדה בעיר ניו יורק שבניו יורק בשם ברניס פרנקל, להורים יהודים פיליפ ורבקה פרנקל. ב-1933, בהיותה בת 11, עברה עם משפחתה לעיר קיימברידג' במרילנד, שם הייתה להוריה חנות לבגדי נשים. היא למדה בבית ספר תיכון לבנות בלבד בפנסילבניה, ולאחר מכן המשיכה ללמוד במכללת בלאקסטון לבנות בעיר בלאקסטון שבוירג'יניה, שם השתתפה במספר הפקות תיאטרון. בזמן מלחמת העולם השנייה התנדבה לשירות בחיל-העזר לנשים של חיל הנחתים האמריקני. ב-1947 החלה ללמוד בסדנא לדרמה של הניו סקול בניו יורק, בניהולו של הבמאי הגרמני ארווין פיסקטור.
קריירה
ארתור החלה את קריירת המשחק שלה כחברה בקבוצת תיאטרון באוף ברודוויי, שהופיעה בתיאטרון צ'רי ליין בעיר ניו יורק בסוף שנות ה-40. על במת התיאטרון היא גילמה ב-1954 את דמותה של לוסי בראון בגרסה האנגלית של מארק בליצשטיין למחזה של ברטולט ברכט וקורט וייל, "אופרה בגרוש". ב-1964 גילמה בברודוויי את דמותה של ינטה השדכנית במחזמר "כנר על הגג". ב-1966 זכתה בפרס טוני על הופעתה בתפקיד ורה צ'ארלס במחזמר "Mame" ("מיים"), לצדה של אנג'לה לאנסברי, שזכתה אף היא בפרס והפכה מאז לאחת מחברותיה הטובות. את המחזמר ביים בעלה השני, ג'ין סאקס. ארתור גילמה את דמותה של ורה צ'ארלס גם בגרסה הקולנועית של המחזמר, שהופקה ב-1974 ובוימה גם היא על ידי סאקס. בסרט, שלא הצליח לשחזר את הצלחת המחזמר, היא כיכבה לצדה של לוסיל בול.
ב-1971 הוזמנה ארתור על ידי נורמן ליר להתארח בקומדיית המצבים שלו, "הכל נשאר במשפחה", בתפקיד מוד פינדלי, בת דודתה של אדית באנקר. דמותה של מוד, פמיניסטית ליברלית, שימשה כאנטיתזה לדמותו הגזענית והשמרנית של ארצ'י באנקר, בעלה של אדית. הדמות זכתה לאהדת הקהל, וב-1972 החליטה רשת CBS לתת לה סדרת ספין אוף משלה, שנקראה "מוד". הסדרה עקבה אחר קורות חייהם של מוד, בעלה וולטר ובתם הגרושה קרול, ויוצריה לא נרתעו מלעסוק בנושאים רציניים ושנויים במחלוקת בחברה האמריקאית, שנחשבו עד אז לטאבו עבור קומדיות מצבים, כגון מלחמת וייטנאם, הממשל של הנשיא ניקסון, גיל הבלות, שימוש בסמים והתמוטטות עצבים. דוגמה בולטת הייתה פרק מיוחד בן שני חלקים בשם "הדילמה של מוד", שבו התמודדה מוד עם הריון בגיל מאוחר והחליטה לבסוף לעשות הפלה. עשרות תחנות שידור מקומיות סירבו לשדר את הפרק, ששודר חודשיים לפני פסק הדין התקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית, רו נגד וייד. ב-1978, לאחר שש עונות מצליחות, שבארבע מהן דורגה בין עשר הסדרות הנצפות ביותר בדירוג הרייטינג השנתי, החליטה ארתור לעזוב את הסדרה, והיא ירדה מן המרקע. על הופעתה בסדרה הייתה ארתור מועמדת מספר פעמים לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב, וב-1977 זכתה בפרס אמי.
ב-1981 הופיעה בתפקיד ראשי בברודוויי במחזהו של וודי אלן "The Floating Light Bulb" (בתרגום חופשי: "הנורה המרחפת"). ב-1983 כיכבה בקומדיית המצבים של ABC, "Amanda's" ("המלון של אמנדה"), גרסה אמריקאית לסדרה הבריטית המצליחה משנות ה-70 "המלון של פולטי". הסדרה לא זכתה להצלחה וירדה מהמרקע לאחר 13 פרקים בלבד.
ב-1985 נבחרה לגלם את דמותה של דורותי זבורנק בקומדיית המצבים "בנות הזהב" של רשת NBC, שעסקה בחייהן של ארבע נשים מבוגרות שחולקות בית במיאמי. הסדרה שודרה במשך שבע עונות וזכתה להצלחה רבה. שש העונות הראשונות שלה דורגו בעשירייה הראשונה במדד הרייטינג השנתי של נילסן. במהלך שידור הסדרה הפכה ארתור לגיי אייקון. ב-1992 החליטה לעזוב את הסדרה, שלא חזרה לעונה שמינית. שלוש חברותיה לסדרה המקורית המשיכו לככב עונה נוספת בסדרת הספין אוף "ארמון הזהב", במסגרתה שבה ארתור לגלם את דמותה של דורותי בהופעת אורח בפרק כפול. על הופעתה בסדרה "בנות הזהב" הייתה מועמדת מספר פעמים לפרס אמי, וב-1988 זכתה בפרס. בסך הכל לאורך הקריירה שלה הייתה ארתור מועמדת לפרס אמי בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרה קומית תשע פעמים - יותר מכל שחקנית אחרת.