cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגיס האווירי של צבא ארצות הברית
התנגדות המטה הכללי
חודש לאחר פרסום ההצהרה, ב-15 באוקטובר 1935, פרסם המטה הכללי של צבא ארצות הברית נוסח מעודכן של המדריך לדוקטרינה של הגיס האוויר, שנקרא TR-440-15, הפעלת החילות האוויריים של הצבא. שנה לפני כן שינה מקארתור את התקנה כדי להבהיר את "מקומו של הגיס האווירי בתוכנית הכללית של הביטחון הלאומי... וכדי לסלך אי הבנות ודעות קדומות בין זרועיות". המטה הכללי הגדיר את התקנה המעודכנת מ-1935 כ"פשרה" עם חסידי הכוח האווירי, וזאת כדי להקל את הביקורת הציבורית על הצהרת הפעילות המשותפת. ואולם, התקנה החדשה הייתה למעשה חזרה על המסקנות של וועדות דראם ובייקר שהתנגדו לאוטונומיה של הכוח האווירי ואישרה מחדש את עמדתו ארוכת השנים של המטה הכללי ושל מזכיר ההגנה דרן, על פיה מטרתו העיקרית של הגיס האווירי היא להוות כוח עזר וסיוע לכוחות הקרקע. TR-440-15 הכיר בכמה עקרונות תורתיים שאוששו על ידי בית הספר הטקטי של הגיס האווירי (Air Corps Tactical School, ACTS) ובהם ההכרח בהשמדת חיל האוויר של האויב וריכוז הכוחות האוויריים נגד מטרות עיקריות, והכירה בכך שבמלחמות עתידיות תתחייבנה כמה משימות שיהיו "מעבר למרחב ההשפעה של כוחות הקרקע" (כלומר, הפצצות אסטרטגיות), אך המדריך המעודכן לא ראה חשיבות בתיעדוף של המטרות, וכך החליש את יעילות הדוקטרינה אותה הציג. הגיס האווירי קיבל את השינויים, כפי שעשה מול פשרות אחרות באותה תקופה, מתוך הבנה שיש לקבל אותם לעת עתה. הדוקטרינה שקבע TR 440-15 נותרה הדוקטרינה הרשמית של הגיס האווירי עד שהוחלף במדריך השדה הראשון של הגיס האווירי, FM 1-5, "הפעלת (כוחות) התעופה של הצבא", שפורסם ב-15 באפריל 1940.
בסתיו 1937 נשמעה דעה דומה לזו של המטה הכללי בקורס של קולג' המלחמה של צבא ארצות הברית. מרצי הקולג' לימדו שהכוח האווירי הוא כוח מוגבל כאשר הוא מופעל באופן עצמאי. הקצינים שלימדו בקולג' הסתייעו בדיווחים של נספחים צבאיים ממלחמת האזרחים בספרד ומהמלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ובעדותו של מדריך בכיר, קולונל ביירון ק. ג'ונס, שהיה איש הגיס האווירי. ג'ונס הצהיר במהלך הקורס כי תפיסת "המבצר המעופף" "מתה בספרד", וכי עיקר מטרתו של הכוח האווירי היא לשמש כ"ארטילריה ארוכת טווח". קציני הגיס האווירי במחלקה G-3 במטה הכללי (מחלקה המקבילה למחלקת מבצעים) הצביעו על כך שמסקנותיו של ג'ונס לא עלו בקנה אחד עם מדריך הדוקטרינה TR-440-15, אך דעותיהם נדחו על ידי סגן ראש המטה הכללי, מייג'ור גנרל סטנלי אמביק שהעיר: "אף דוקטרינה אינה מקודשת, ומכל הדוקטרינות הצבאיות זו של הגיס האווירי צריכה להיות האחרונה שיש להתייחס אליה ככזו".
במקביל הזמין המטה הכללי מכל זרועות השירות ניירות עמדה שיהוו טיוטה למדריכי הדוקטרינה הבאים. מטה הגיס האווירי הגיש בספטמבר 1938 טיוטה שכללה הגדרת מבצעים אוויריים עצמאיים, מתקפות אסטרטגיות אוויריות ופעולות אוויריות נגד כוחות ימיים. המטה הכללי דחה את כל אלה במרץ 1939. במקום זאת הורה המטה הכללי שפרק הפתיחה למדריך הגיס האווירי יהיה הצהרת דוקטרינה שפותחה בידי מחלקת G-3, שלא תותיר מקום לספק לגבי כוונתו של המטה הכללי "לפתח ולהפעיל תעופה (צבאית) כסיוע לחילות היבשה". מטה הגיס האווירי, בהוראת מייג'ור גנרל הנרי ארנולד, מפקד הגיס האווירי באותה עת, הורה על יצירת מחקר סודי שנועד ל"הגנת דוקטרינת מונרו". מחקר זה המליץ על פיתוח מפציצים ומטוסי סיור שיהיו בעלי טווח ארוך, תקרת שירות גבוהה ומהירות גבוהה כדי להשיג מטרה זו.
בין 1930 ל-1938 הצליח הגיס האווירי לבסס את אחריותו על משימת הגנת החופים, וכך הצדיק הקמת כוח תקיפה ופיתוח מפציצים בעלי ארבעה מנועים. למרות התנגדות המטה הכללי ניסה הגיס האווירי לשכנע את מקבלי ההחלטות בפיקוד צבא ארצות הברית ובדרג הפוליטי, כי תחת אחריותו צריכה להיות גם משימת הפצצה אסטרטגית, משימה שלו הייתה ניתנת לגיס האווירי הייתה מבססת טיעון משכנע להפרדת הגיס מהצבא ויצירת כח אווירי אוטונומי. כאמור, המטה הכללי של צבא ארצות הברית התנגד לשאיפות אלה של הגיס האווירי. מחירה של התנגדות זו, במושגי מוכנות הכח האווירי של צבא ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, היה כבד. מדיניותו של המטה הכללי הביאה לכך שמטוסים מיושנים שעבר זמנם נרכשו כדי למלא משימות קו ראשון שלא התאימו להן כלל. מעבר לכך, הופסקו פיתוחים טכנולוגיים למטוסים טובים יותר; עוכבו פיתוחן של מערכות חשובות, כמו מכ"ם וסוגי חימוש שונים; והוטלו מגבלות מכבידות על אימונים, פיתוח תורת לחימה ופיתוח מערכים התקפיים, בעיקר על ידי התנערות מהזמנות מתוכננות למפציצי B-17: במקום 206 מטוסים מדגם זה אותם הזמין הגיס האווירי, סופקו לו עד תחילת מלחמת העולם 14 מפציצים ארבעה מנועיים בלבד.
פיקוד חיל האוויר של המפקדה העליונה של הצבא
צעד מרכזי לקראת יצירת חיל אוויר נפרד אירע ב-1 במרץ 1935, עם הפעלת פיקוד מרכזי לכוחות האוויר, שבראשו עמד קצין אווירי שהיה כפוף ישירות לראש המטה הכללי של הצבא. פיקוד זה נקרא "חיל האוויר של המטה הכללי" (General Headquarters Air Force) ולמרות שהופעל ב-1935 הרי שתכנוני הצבא כללו ארגון מחדש שבמרכזו פיקוד כזה כבר מ-1924, כגוף שיהיה כפוף למפקדה העליונה של הצבא ויהיה אחראי על הפעלת כל היחידות האוויריות במקרה של גיוס כללי בעת מלחמה. ב-1933 נערך הצבא לאפשרות של התערבות צבאית בקובה, במה שכונה "מהפכת הסרג'נטים" אותה הוביל פולחנסיו בטיסטה. לקראת אפשרות כזו הוקם הפיקוד המרכזי ב-1 באוקטובר באותה שנה, אך לא אויש. ועדת דראם אימצה את רעיון פיקוד חיל האוויר בדו"ח שלה מ-1933, אך המטרה הייתה לשלב מחדש את הגיס האווירי לשליטת המטה הכללי.
בין המלצות וועדת בייקר, שהוקמה כאמור בעקבות מחדל דואר האוויר, הייתה ההמלצה אותה אימצה ועדת דראם: הגדלת כוחו של הגיס האווירי ל-2,320 מטוסים והקמת פיקוד אווירי כגוף ארגוני טקטי קבוע, גם בימות שלום (בניגוד למפקדה העליונה, שהייתה גוף שנועד להיות מופעל רק בעיתות חירום). זאת, כדי להחליש את הלחצים להקמת חיל האוויר נפרד, וגם כדי לנצל את היכולות המתפתחות בתעופה הצבאית. מכיוון שלגיס האווירי לא היה מטה משלו היה הגיס כפוף למטה הכללי של הצבא. בתגובה להמלצות וועדת בייקר עמדה מחלקת תוכניות המלחמה של הצבא על כך שמאמצי הרכש וההתעצמות יופנו בראש ובראשונה לגיוסן וציודן של שבע דיוויזיות חדשות לפני הגדלה כלשהי של הגיס האווירי. מחלקת תוכניות המלחמה התנגדה לכל ניסיון להביא את הגיס האווירי להיקף של 1,800 מטוסים, שנקבע ב-1926, וזאת מחשש להתנגדות הצי. הנשיא רוזוולט אישור תוכנית להגדלת כוחו של הגיס האווירי ל-2,320 מטוסים, אם כי מבלי לקבוע את מקורות המימון, ומזכיר המלחמה, ג'ורג' דרן, אישר את הפעלת פיקוד חיל האוויר במטה הכללי בדצמבר 1934.
עד הקמת חיל האוויר של המטה הכללי היו היחידות האוויריות הקרביות תחת אחריות של מפקדים אזוריים. עם הקמתו עברו לאחריות חיל האוויר כל היחידות הללו, והן אורגנו מחדש ככוח תקיפה שהיה בנוי בשלוש כנפות. ביומו הראשון היו תחת אחריות חיל האוויר של המטה הכללי 60 מפציצים, 42 מטוסי תקיפה, 146 מטוסי מרדף ו-24 מטוסי תובלה. מבחינה ניהולית אורגן הכוח האווירי לארבעה מחוזות גאוגרפיים, שהקבילו למחוזות המינהליים של הצבא. מחוזות אלו הפכו מאוחר יותר לארבעת חילות האוויר של צבא ארצות הברית הראשונים, 1 עד 4.
עם זאת, המטה הכללי תפס את יצירת פיקוד חיל האוויר כאמצעי להחלשת האוטונומיה של הגיס האווירי ולא לחיזוקה. הפיקוד האווירי היה "מרכיב מתאם" שהיה שווה במעמדו לגיס האווירי ולא כפוף לגַיִס. שתי המסגרות הארגוניות דיווחו ישירות לראש המטה הכללי, הגיס האווירי כגוף המקצועי של זרוע האוויר והפיקוד האווירי כאלמנט הטקטי. עם זאת, כל הקצינים והחוגרים שבפיקוד האווירי, וכך גם אנשי היחידות האוויריות בבסיסים מעבר לים ותחת פיקוד מפקדי הכוח הקרקעי המקומי השתייכו לגיס האווירי. כפילות זו, יחד עם הפיצול בסמכויות, הכבידו על התפתחות הגיס האווירי במשך שש השנים הבאות. רק כאשר התעורר הצורך הדחוף להגדיל את הכוח האווירי, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, ניתן מענה לקושי זה. מפקד הפיקוד האווירי של המטה הכללי, מייג'ור גנרל פרנק מ. אנדרוס, היה בעל תפיסת עולם שהייתה חלוקה על זו של מייג'ור גנרל אוסקר ווסטאובר, מפקד הגיס האווירי. שניהם נחלקו לגבי כיוון התפתחות הנכון של הזרוע האווירית - ווסטאובר צידד בקבלת מרות הצבא ובהשתלבות הגיס האווירי בהירארכיה הצבאית, ואילו אנדרוס דגל באוטונומיה של הגיס. ווסטאובר אכף באגרסיביות איסורים נגד כל סטייה מהמדיניות הקיימת, ואילו אנדרוס, שלא היה כפוף לו, נתפס כאיש תעופה רדיקלי. בכך מצא ווסטאובר את עצמו "בצד הלא נכון של ההיסטוריה", כפי שהתברר שנים שלאחר מכן כאשר הגיס האווירי הפך, בסופו של דבר, לחיל אוויר עצמאי.
מעבר לכפילות שנוצרה עם קיומם של שני הארגונים, גם שרשרת הפיקוד לא הייתה ברורה. פיקוד האוויר של המטה הכללי היה אחראי רק על יחידות לחימה אווירית שבתחומי ארצות הברית. הגיס האווירי היה אחראי על אימונים, פיתוח כלי טיס, תורת לחימה ואספקה, ואילו מפקדי גייסות אזוריים, שהיו אנשי כוחות היבשה, היו אחראים על המתקנים והבסיסים ועל כוח האדם שאייש אותם. דוגמה אחת לקושי שעמד בפני המפקדים היא העובדה שהמפקדים, אנשי הפיקוד האווירי, היו אחראים על המשמעת ביחידתם, אך לא הייתה להם סמכות שיפוטית על הכפופים להם, מכיוון שזו הייתה שמורה למפקד הגיס האזורי, איש כוחות היבשה. מפקדי בסיסים של הגיס האווירי היו כפופים לעיתים לארבעה מפקדים שונים: מפקד שדה התעופה סלפרידג', במישיגן (מצפון לדטרויט), היה כפוף בהיבטים שונים של מינהל לפיקוד האוויר של המטה הכללי, לגיס האווירי, למפקד האזורי של הגיס הששי של הצבא, ולראש מחלקת הציוד האווירי. ב-1936 השתפר המצב לאחר שבסיסי הפיקוד האווירי הוצאו משליטת מפקדי הגייסות האזוריים, אך ב-1940 הוחזרו לסמכותם עם הפעלת המפקדה העליונה של הצבא.
בינואר 1936 חתם הגיס האווירי על חוזה עם חברת בואינג לאספקת 13 מפציצים מדגם B-17 מבצר מעופף. 12 מהמטוסים נועדו להוות טייסת לניסוי מבצעי של המטוסים, והמטוס ה-13 נועד לניסויי גוף, לבחינת עומסי גוף. על פי ההסכם היו המטוסים אמורים להימסר בין ינואר לאוגוסט 1937. מחירם של המטוסים הטריד את מזכיר המלחמה, הרי וודרינג, שסירב לאשר בקשות לרכישת מטוסים נוספים. נוצר מצב שלמרות שזרוע האוויר אימצה את ההפצצה האסטרטגית כתורת לחימה עיקרית לאחר יצירת הפיקוד האווירי של המפקדה העליונה, לא היו לה מטוסים לביצוע תורת הלחימה. ב-18 במרץ 1938 יישם וודרינג תוכנית שכללה רכש של 144 מטוסים בעלי ארבעה מנועים, אך האישור בוטל ביולי כאשר המטה המשולב הטיל מורטוריום על רכישת מפציצים ארוכי טווח. רכישת 67 מפציצי B-17 בשנת התקציב 1940 נועדה להיות חלק מביצוע תוכניתו של וודרינג, אך היא בוטלה על ידי המטה הכללי.
אחת הסיבות להטלת המורטוריום הייתה האיבה שרכש לעצמו הגיס האווירי מצד הצי, בשל תרגיל שביצע הגיס ב-12 במאי 1938. באותו יום הצליחו שלושה מפציצי B-17 ליירט את אוניית הנוסעים האיטלקית רקס כאשר הייתה בים במרחק 610 מייל ימי (כ-1,100 ק"מ) מחופי ארצות הברית, מול העיר ניו יורק. במושגי שנות ה-30 של המאה ה-20, טרם כניסתם לשירות של מכשירי מכ"ם, הייתה זו הצלחה גדולה ופריצת דרך, והגיס האווירי דאג לפרסום נרחב של ההצלחה. הצי ראה בכך פגיעה במעמדו ובמשימתו, וייתכן שבלחץ הצי הורה מייג'ור גנרל מאלין קרייג, ראש המטה המשולב, על הגבלת כל הטיסות בעתיד לתחום של 100 מייל ימי (כ-190 ק"מ) בלבד מהחוף. כאמור, הצי והצבא פרסמו הצהרת פעולה משותפת בנובמבר ששבה ואיששה את משימת הגיס האווירי, וקבעה כי משימת הגנת החופים תיערך רק כסיוע לצי, ורק על פי בקשת הצי. בו בזמן אישר המטה הכללי לצי לבצע את משימת הסיור הימי ארוך הטווח על ידי מטוסים מבסיסים יבשתיים, שנמנעה מהגיס האווירי.
כלי טיס חדשים
במשך 15 שנות קיומו בחן הגיס האווירי והפעיל מגוון רחב של מטוסי מרדף (כפי שנקראו באותה תקופה מטוסי קרב), מטוסים לסיור ומפציצים. דור חדש של מטוסים חד-כנפיים שנכנס לשירות באותה תקופה, יחד עם הופעתה של הפצצה האסטרטגית הובילה לדגמים חדשים שתוכננו באמצע ובסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, שהיו עדיין בשירות כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה. בין הטכנולוגיות המרכזיות שפותחו באותה תקופה היו מערכות חמצן ודיחוס לתאי הטייס, מגדשי טורבו שהיו חיוניים לפעילות מבצעית בגובה רב, מערכות קשר רדיו מתקדמות כמו מקלטי VHF, וכן כוונת ההפצצה המתקדמת נורדן.
אחת מתוצאות מחדל דואר האוויר הייתה בחינת ביצועיהם של כל סוגי המטוסים שהיו ברשות הגיס האווירי על ידי וועדת בייקר. הוועדה מצאה שמטוסים אזרחיים היו טובים בהרבה ממטוסים שתוכננו במיוחד לפי המפרט של הגיס האווירי. הגיס האווירי אימץ את המסקנות ורכש מטוס דאגלס DC-2, שסומל מחדש כXC-32 ונבחן על ידי הגיס. המבחנים העלו שתכונותיו עולות בהרבה על המפרט של הגיס האווירי, והוחלט לרכוש 17 מטוסים מדגם זה לשירות בגיס האווירי. המטוסים שנרכשו סומלו C-33 והיוו את יחידת התובלה הקבועה הראשונה, להק התובלה העשירי. הלהק החל לפעול ביוני 1937 מבסיס רייט-פטרסון, ליד דייטון, אוהיו. ב-1939 הכיר הגיס האווירי בכך שייתכן בקרוב צורך במספר גדול של מטוסי תובלה מודרניים לשירות במלחמה המתקרבת. לצורך זה נרכשו 35 מטוסים מדגם דאגלס C-39, שהיו למעשה הכלאה בין דגמי DC-2 לDC-3. לאחר נפילת צרפת הזמין הגיס האווירי בספטמבר 1940 200 מטוסים מדגם קרטיס C-46 קומנדו, מטוסים שטרם נוסו ונבחנו, ו-545 מטוסים מדגם דאגלס C-47 סקייטריין, הראשונים מבין 10,000 מטוסים מדגם זה (כולל תתי-דגמים שונים) שנודעו יותר בכינוי 1"דקוטה" ששירתו במלחמת העולם השנייה.
הגיס האווירי ראה במשימת ההפצצה האסטרטגית את משימתו העיקרית. ואולם, באיחור רב, החל הגיס לחדש גם את צי מטוסי התקיפה הטקטיים, דרך מסגרת הפיקוד האווירי של המטה הכללי. כך הוכנסו לשירות מטוסי התקיפה נורת'רופ A-17 ודאגלס B-18 בולו ב-1936, מטוס הקרב סברסקי P-35 ב-1937, ומטוס הקרב קרטיס P-36 הוק ב-1938. כל המטוסים הללו נחשבו כמטוסים שעבר זמנם כבר סמוך לכניסתם לשירות, ותחילת המלחמה באירופה דרבנו לפיתוחם של מטוסים יעילים יותר. עד אוקטובר 1940, שנה לפני כניסת ארצות הברית למלחמה, כל מטוס חד מושבי בוכנתי שעתיד להילחם במלחמה כבר היה בשלבי ניסוי, למעט הרפבליק P-47 ת'נדרבולט. עם זאת, העומס הגדול על הגיס האווירי והעדיפות שניתנה להפצצה אסטרטגית הביאה לכך שבפיתוח מטוסי הקרב החד-מנועיים לא הושם דגש על פיתוח יכולת לפעול בטווח ארוך. יכולת זו פותחה רק עם עליית האבדות בקרב המפציצים ארוכי הטווח במהלך 1943.
מטוסי קרב ראויים לציון שפותחו בסוף שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 היו בל P-39 אייראקוברה (שטס לראשונה באפריל 1938), קרטיס P-40 טומהוק (אוקטובר 1938), לוקהיד P-38 לייטנינג (ינואר 1939), נורת' אמריקן P-51 מוסטנג (אוקטובר 1940), ורפבליק P-47 ת'נדרבולט (מאי 1941). התפתחות מטוסי הקרב הייתה מהירה עד כדי כך שבדצמבר 1941 גם ה-P-39 וגם ה-P-40 נחשבו כמטוסים שבקרוב יהיו מיושנים מדי, למרות שעברו פחות מ-18 חודשים מעת תחילת ייצורם. באותה תקופה פותחו גם המפציצים דאגלס A-20 האבוק (שטס לראשונה באוקטובר 1938), נורת' אמריקן B-25 מיטשל (ינואר 1939), קונסולידייטד B-24 ליברייטור (דצמבר 1939), ומרטין B-26 מראודר (נובמבר 1940). למעט ה-B-24, P-47 ו-P-51, לכל המטוסים הללו היו כבר הזמנות עוד לפני הקמת חילות האוויר של צבא ארצות הברית. שלושה מפציצים נוספים היו בשלב פיתוח ראשוניים באותן שנים: בואינג B-29 סופרפורטרס, קונסולידייטד B-32 דומינטור וקונבאייר B-36 פיסמייקר.
התרחבות הגיס האווירי
בהודעה מיוחדת לקונגרס שמסר נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ב-12 בינואר 1939, אמר הנשיא כי קיים איום ממשי של מלחמה מתקרבת, וכי אין די בהמלצות וועדת בייקר להגנה מלאה על ביטחון ארצות הברית. רוזוולט ביקש לאשר את הגדלת הגיס האווירי ל-3,000 לפחות. ב-3 באפריל 1939 אישר הקונגרס תקציב של 300 מיליון דולר, לבקשתו של הנשיא, לצורך הרחבת הגיס האווירי: חצי מהסכום הוקדש לרכישת מטוסים, כדי להגדיל את מצאי המטוסים מ-2,500 ל-5,500, וחצי מהסכום יועד לכוח אדם חדש, מתקני אימונים ובסיסים. בקיץ 1939 חודשו ההזמנות למטוסי B-17, שהיו תלויות ועומדות מאז יוני 1938. ההזמנות הראשונות היו תוספתיות בלבד: 39 מפציצים מדגם B-17B ב-1939–1940, 18 מדגם V ב-1940, ו-42 מדגם D ברבע הראשון של 1941. ההזמנה הגדולה הראשונה, עבור 512 מפציצים מדגם B-17E, הוגשה לחברת בואינג ביולי 1940.
ביוני 1939 המליצה וועדת קילנר על צורך בכמה סוגי מפציצים, כדי שהגיס האווירי יוכל לעמוד במשימות שהוקצו לו. בין המפציצים עליהם המליצה הוועדה היו מטוסים בעלי טווח טקטי של 3,000 מייל (כ-4,830 ק"מ; עודכן ב-1940 לטווח של 4,000 מייל, למעלה מ-6,400 ק"מ) וסוג נוסף של מטוסים שיהיו בעלי יכול להגיע לטווח של 2,000 מייל (כ-3,200 ק"מ). ראש המטה הכללי, מייג'ור גנרל מאלין קרייג, שבמשך זמן רב התנגד לשאיפות הגיס האווירי ועיכב אותן, היה עתה קרוב לפרישה. בעקבות נאומו של רוזוולט שינה את טעמו והתקרב לגישת הגיס האווירי. בדומה, מטה משרד המלחמה שינה את עמדותיו ושיתף פעולה עם הדרישות. בכך הסתיים המורטוריום הקצר שהיה על פיתוח מפציצים, ונפתחה הדרך לפיתוח ה-B-29.
התוכנית ההתחלתית של הגיס האווירי, שנועדה לתת הגנה אווירית לחצי הכדור המערבי נכתבה באפריל 1939. על פי תוכנית זו היה צורך ב-50,000 איש, בהם 12,000 אנשי צוות אוויר, ב-25 להקים. עשרת הלהקים הראשונים הפכו מבצעיים ב-1 בפברואר 1940. לאחר ההצלחה הגרמנית במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במאי 1940, אושרה ב-12 ביולי 1940 תוכנית להרחבת הגיס ל-54 להקים, אם כי תקצוב התוכנית לא עמד בקצב הגידול המהיר, ועד 15 בינואר 1941 הוקמו רק 25 להקים חדשים. ב-14 במרץ 1941 אושרה הגדלה נוספת של הגיס האווירי ל-84 להקים, בהיקף של 400,000 איש, עד 30 ביוני 1942. מעבר לקשיים באימונים ובתקצוב הואטה השלמת התוכנית גם בשל העיכובים בבניית התשתית הפיזית הנדרשת: היה צורך למצוא אתרים להקמת תשתית זו, לשאת ולתת על רכישתם ולקבל אישור לפני תחילת ההקמה. המטה הכללי סירב לאפשר לגיס האווירי לבצע עבודה זו ובמקום זאת הוטלה המשימה על הגיס הלוגיסטי (Quartermaster Corps) שגם כך קרס תחת עומס העבודה שהיה מוטל עליו. כאשר כשל הגיס הלוגיסטי בהקמת בסיסי תעופה בשל חוסר יעילות או אי-עמידה בלוח הזמנים, הועברה המשימה לאחריות הגיס ההנדסי של הצבא, וזה ביצע את המשימה אם כי על פי המדיניות הקיימת וללא הבנת צורכי הגיס האווירי.
בספטמבר 1939, כאשר החלה מלחמת העולם השנייה באירופה, היה הגיס האווירי בפיגור גדול מאד בביצוע תוכנית ההתרחבות הראשונה בתחומי כוח האדם ומספר המטוסים הטקטיים. מפקד הפיקוד האווירי של המפקדה העליונה, לוטננט גנרל פרנק מקסוול אנדרוס תיאר את הגיס האווירי כ"חיל אוויר מדרגה חמישית". מתוך 1,500 המטוסים הקרביים שהיו ברשות הגיס רק 800 מטוסים הוגדרו מטוסי קו ראשון, ו-700 מתוך אלה היו למיושנים עד דצמבר 1941. לחיל האוויר המלכותי הבריטי, בהשוואה, היו 1,750 מטוסי קו ראשון, וללופטוואפה היו 3,750 כאלה. מעבר לכך, כוח האדם במטה הלופטוואפה ובמינסטריון האוויר כשלעצמם, היה גדול ממספרו מכוח האדם בגיס האווירי של צבא ארצות הברית כולו. בין המטוסים הקרביים שהפכו למיושנים היו הדאגלס B-18 בולו, נורת'רופ A-17 והקרטיס P-36 הוק. המטוס היחיד שהיה מטוס קו הראשון ב-1939 ונותר כזה עד תום המלחמה היה ה-B-17, וגם מטוס זה עבר שדרוג משמעותי מאד לפני שהיה יכול לעמוד בדרישות הקרביות.
האצת תוכניות ההתרחבות הביאה לכך שעד תום 1940 היו לגיס האווירי 156 בסיסים מכל הסוגים ובשורותיו שירתו 100,000 איש. עשרים בתי ספר אזרחיים לטיס ושמונה בתי ספר טכניים נשכרו כדי שיהיו מתקני אימונים נוספים. ב-10 באוגוסט 1940 נחתם חוזה עם חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז לאספקת שירותי אימון בניווט ובמטאורולוגיה, עד להקמת בתי ספר צבאיים שימלאו פונקציה זו.
רכישת כלי טיס נותרה בעיה משמעותית לגיס האווירי, בשל הסטת חלק מהייצור לטובת בעלות הברית של ארצות הברית. ב-16 במאי 1940, כאשר נפילת צרפת הייתה קרובה וודאית, נאם הנשיא רוזוולט בפני הקונגרס וקרא לאשר תקציב תוספתי של קרוב למיליארד דולר ולאישור לייצר 50,000 מטוסים בשנה עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית, 36,500 מתוכם עבור הגיס האווירי. שמונה עשר חודשים לאחר מכן היו ברשות חילות האוויר של צבא ארצות הברית רק 3,304 מטוסים קרביים (מתוכם 1,024 בשירות מעבר לים) ו-7,024 מטוסים לא קרביים, מתוכם 6,594 היו מטוסי אימון. פיקוד הגיס גדל באוקטובר 1940 ל-24 קצינים בכירים, עם הוספת 15 תקנים לקצינים בכירים בדרגת בריגדיר גנרל ומעלה. עד יוני 1941, כאשר הגיס האוויר הפך לחלק מחילות האוויר של צבא ארצות הברית, היו בו 33 קצינים בדרגת בריגדיר גנרל ומעלה, בהם ארבעה ששימשו בתפקידי משקיף בחיל האוויר המלכותי הבריטי.
קשיים פיקודיים
הנרי ארנולד ניהל את התרחבות הגיס האווירי, על פי הוראתו של הנשיא רוזוולט. הגיס הכפיל את גודלו, מ-15 להקים ל-30, בין ינואר 1939 לדצמבר 1940. ואולם, היחידות הקרביות היו תחת פיקוד האוויר של המטה הכללי ואילו הארגון הלוגיסטי היה באחריות הגיס האווירי. פיצול זה גרם לבעיות חמורות של תיאום, שהיו דומות מאד לבעיות מולן עמד שירות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. במרץ 1939 סיים אנדרוס את תפקידו כראש הפיקוד האווירי של המטה הכללי, והוחלף במייג'ור ג'נרל דלוס ק. אמונס. עם החלפה זו מונה ארנולד "לפקח" על הכוח הטקטי, אך בכך לא נפתרה בעיית הפיצול בפיקוד. ב-5 באוקטובר 1940 הגיש ארנולד הצעה לארגון מחדש של זרוע האוויר על פי קווים תפקודיים. על פי הצעה זו יוקם מטה אווירי, יאוחדו מבנים ארגוניים שונים תחת מפקד אחד, ותינתן אוטונומיה בנושא צוותי הקרקע והתחזוקה. ההצעה הוגשה לראש המטה הכללי, ג'ורג' מרשל, אך הפיקוד הבכיר התנגד לה מיד, בכל היבטיה.
במקום זאת, שני הארגונים הופרדו שוב על פי צו של מרשל ב-19 בנובמבר 1940. הופעלה המפקדה העליונה של הצבא (יותר מחמש שנים לאחר הפעלת הפיקוד האווירי של המטה הכללי). המבנה הלוגיסטי ומערך האימונים הוצאו שוב מידי הגיס האווירי והפעם הועמד תחת הפיקוד הישיר של ראש המטה הכללי. שדות התעופה הוצאו גם הם מסמכות הגיס האווירי והועמדו תחת פיקוד מפקדי הגיסות האזוריים. מייג'ור ג'נרל ג'ורג' ה. ברט (Brett), המפקד בפועל של הגיס האווירי, הוקיע את התוכנית וכינה אותה "הרסנית בעת מלחמה". הבעיות החריפו עוד כאשר הפיקוד האווירי שויך למטה הכללי של הצבא. בשל שיוך זה הועלה אמונס, שהיה זוטר מארנולד כאשר החל את תפקידו, לדרגת לוטננט ג'נרל, כדי שיהיה בדרגה שווה לשאר מפקדי הארמיות בצבא היבשה, לעומת ארנולד שהיה מייג'ור ג'נרל. נוצר מצב שבו אמונס היה כפוף לארנולד, למרות שהיה בכיר ממנו בדרגה.
כפשרה שנועדה ליישב את כל הקשיים הללו הגדיר מרשל את ארנולד כ"סגן ראש המטה האווירי בפועל". מבחינת הגיס האווירי לא הייתה פשרה זו משביעת רצון, אך מעמד זמני זה איפשר לארנולד לתאם בין שני הארגונים של זרוע האוויר, ולהביא לפתרון של רוב הבעיות. עם זאת, התיאום לא היה תחליף אמיתי לפיקוד מאוחד.
יצירת חילות האוויר של הצבא
באביב 1941, לאחר שנה וחצי של מלחמה באירופה, היה ברור שהצלחותיהם של הלופטוואפה מחד ושל חיל האוויר המלכותי הבריטי מאידך נעוצות גם בשליטה המרכזית של הפיקוד המאוחד ממנו נהנו. הסתבר לצבא ארצות הברית שפיצול הפיקוד בזרוע האוויר של ארצות הברית הביאה להיעדר מסוכן של ערוצי פיקוד ברורים. בין 29 בינואר ל-27 במרץ 1941 התקיימה סדרת דיונים סודיים בין נציגים בריטיים לנציגי ארצות הברית, שנועדה לגבש את אסטרטגיית המלחמה המשותפת. התוכנית שגובשה נקראה ABC-1 (American, British and Canadian) והגדירה את מטרות ודרכי הפעולה במקרה שארצות הברית תיכנס למלחמה נגד גרמניה הנאצית, הקיסרות היפנית ואיטליה הפאשיסטית. התוכנית, שאומצה בשתיקה על ידי נשיא ארצות הברית, הפריכה למעשה את טענת צבא ארצות הברית ולפיה מטרתו היחידה של הגיס האווירי בעת מלחמה תהיה סיוע לכוחות הקרקע: התוכנית הגדירה, בין השאר, מתקפה אווירית אסטרטגית על מדינות הציר כדי לפגוע ביכולתן הצבאית, מטרה רחבה בהרבה ושונה מהותית מהמטרה המצומצמת שהוגדרה בפקודות הצבא.
כדי להימנע מחקיקה של קונגרס בנושא, שינה הצבא ב-20 ביוני את נוהל 95-5, ויצר מסגרת חדשה שנקראה חילות האוויר של צבא ארצות הברית, שאליה הוכפפו הגיס האווירי והפיקוד האווירי של המטה הכללי, כשני מרכיביו העיקריים. משרד המלחמה אישר למטה הגיס האווירי לתכנן ולבצע את הרחבת זרוע האוויר, ומינה את ארנולד מונה כמפקד הגוף החדש. עם זאת, שינוי ארגוני זה לא הביא לקיצו את הקשיים שנבעו משרשרת הפיקוד הכפולה, שכן יחידות אוויריות של הפיקוד האווירי עדיין נאלצו לדווח פעמיים, למטה הכללי של הצבא ולמטה חילות האוויר. שני ניסיונות של ארנולד להטמיע ארגון מחדש נדחו על ידי משרד המלחמה באוקטובר ובנובמבר.
בשלב זה הגיעה התמיכה בכוח האווירי לשיא בדעת הקהל, ולחץ מתמשך הופעל מחוץ לשורות הצבא בתמיכה ביצירת זרוע אווירית עצמאית עם ייצוג משלה בממשלת ארצות הברית. ארנולד החליט לדחות את הניסיונות לנצל את ההזדמנות להקמת זרוע אוויר עצמאית. הוא ידע שמרשל נתן לו יד חופשית, ולכן סבר שתהיה זו טעות רצינית לשנות את המבנה הקיים בעיצומו של מאמץ קריטי לצמיחה והתפשטות. מאמץ זה הוביל לכך שתוך חמש שנים גדל הכוח האווירי של ארצות הברית פי מאה מזה שהיה ב-1939, מבחינת כוח אדם בלבד. עם זאת, בנובמבר הגיעה פיצול הפיקוד בצבא כולו למשבר, בשל הפעלת המטה הכללי של הצבא, עקב המלחמה. מרשל טען שתפקידו כראש המטה הכללי הוא "התפקיד הפיקודי הגרוע ביותר בצבא". הפיקודים האזוריים, במיוחד אלו שמשימתם הייתה הגנה אווירית, הראו, כדברי מרשל, "כישלון מטריד ביישום הוראות". אל מול חוסר שביעות רצונו של מרשל מתפקוד המטה הכללי של הצבא שינה הפיקוד הבכיר את עמדותיו. מרשל מינה קצין בגיס האווירי, בריגדיר ג'נרל ג'וסף ט. מקנארניי, לעמוד בראש "וועדת משרד המלחמה לארגון מחדש", שהייתה חלק ממחלקת תוכניות המלחמה. הוועדה השתמשה בהמלצותיו של ארנולד כטיוטה לפעולתה.
על בסיס המלצות וועדת מקנארניי חתם הנשיא רוזוולט על צו נשיאותי מס' 9082. הצו קבע שתוארו של ארנולד ישתנה לג'נרל, מפקד חילות האוויר. התואר החדש נכנס לתוקף ב-9 במרץ 1942, ובכך היה ארנולד לשווה ערך בדרגתו לגנרלים שפיקדו על הזרועות העיקריות האחרות של הצבא. באותו יום הפיץ משרד המלחמה חוזר, מס' 59, שהגדיר את השינויים שיחולו במבנה הארגוני של הצבא. השינויים כללו את ביטול המטה הכללי ויצירת שלושה מרכיבים אוטונומיים: חילות האוויר של הצבא, כוחות היבשה של הצבא ושירותי האספקה והתחזוקה. בראש כל זרוע עמד גנרל, שהיה כפוף לראש המטה הכללי. בוטל תפקידו של ראש מטה הגיס האווירי, ותפקידי הגיס הועברו לחילות האוויר. מעמדו של הגיס השתנה, וכעת התואר "הגיס האווירי" היה הגדרה לזרוע קרבית בתוך חילות האוויר.
הקונגרס ביטל את מעמדו של הגיס האווירי כיחידה לוחמת רק ב-26 ביולי 1947, כאשר חוק הביטחון הלאומי נכנס לתוקף. עד אותו תאריך היו רוב אנשי חילות האוויר גם אנשי הגיס האווירי. 88% מהקצינים בחילות האוויר במאי 1945 הוסמכו בגיס האווירי, ו-82% מהחוגרים ביחידות השונות ובסיסים השונים של חילות האוויר היו משויכים לגיס האווירי כזרוע הקרבית של יחידותיהם.
כוח אדם לפי שנה
נכון ל-30 ביוני בכל שנה.
די אידישע שטימע
"די אידישע שטימע" (יידיש: "הקול היהודי"; בליטאית: Žydų balsas; באנגלית: The Jewish Voice) היה עיתון יומי ביידיש שיצא לאור בקובנה בין השנים 1919–1940. ראש וראשון לעיתונות היהודית ברפובליקה הליטאית הראשונה והעיתון היומי הציוני הראשון בליטא העצמאית.
התפתחות
הגיליון הראשון יצא ב-21 ביולי 1919 בעריכתו של העו"ד לייב גרפונקל, ובחתימתו לימים של מנהל "קרן היסוד" מרדכי יטקונסקי כעורך אחראי. הגיליונות הראשונים הופיעו בתנאי דפוס פרימיטיביים, בשני עמודים קטנים ובאותיות גדולות. לעיתים נדפס העיתון על נייר צבעוני בגלל חוסר נייר לבן. החדשות "האחרונות" היו מתורגמות בהתחלה מעלון גרמני שהיה אז הראשון שקלט חדשות רדיו מברלין. התשלום שנגבה עבור העיתון היה בפפניגים גרמנים - משרידי הכיבוש הגרמני של ליטא במלחמת העולם הראשונה. העיתון היה מופיע בצהריים עם תאריך של יום המחרת.
בשנות ה-20 הסתמנה תקופת התרחבות. העיתון גדל בכמות - 8 עמודים בכל יום, 12 עמודים בערבי שבתות וחגים, נרכשה מכונת רוטאציה, וצורפו תוספות קבועות: "הד ליטא" (עברית), "מוסו גרסאס" (ליטאית, 'קולנו'), ו"די וועלט" (יידיש, 'העולם'). אחר כך, בשנות ה-30 גם "היינטיקע נייס" (יידיש, 'חדשות היום' - מהדורת הצהריים), ו"פארנאכט" (יידיש, 'לפנות-ערב' - מהדורת הערב; ראו הסברים בתבנית שמשמאלכם). בנוסף, ב-1926 עשה "די אידישע שטימע" שותפות עם "פרימארגן", עיתון יידי שהופיע בריגה, לטביה, בעריכתם של ד"ר זאב וולף לצקי-ברטולדי וד"ר יעקב הלמן ובהוצאת המו"לים של העיתון הרוסי הגדול "סיוואדניה" ('היום'), והתוספת הפנימית של 4 עמודים שהודפסה בריגה, הייתה משותפת לשני העיתונים (השותפות נמשכה עד 1933). "די אידישע שטימע" הוציא במשך עשרים ואחת שנות קיומו שלושה גיליונות יובל מוגדלי יריעה ועשירי-תוכן: גיליון האלף ב-5 בינואר 1923 בשלושים עמודים; גיליון האלפיים ב-18 במאי 1926 (ה' בסיון תרפ"ו) בעשרים וארבעה עמודים (הרכב המערכת כפי שפורסם בגיליון זה היה: ראובן רובינשטיין, ד"ר יעקב רבינסון, נתן גרינבלאט-גורן, רפאל חסמן, אליעזר שבולת, זכריה שוסטר, ישראל ז'ופר, יוסף זימן, יצחק ליפשיץ, ז. מאכט, משה רבינוביץ והירש שקלרסקי); וגיליון 4 אלפים ב-13 בינואר 1933 (ט"ו בטבת תרצ"ג) בשלושים ושניים עמודים. המעבר למשכן החדש והמרווח ברחוב לוקשיו 12 (ראו תבנית משמאלכם) היה גם כן מבין ציוני הדרך בהתפתחותו.
סוגה ותכנים
העיתון נוסד על ידי ההסתדרות הציונית בליטא אך היה למעשה ביטאונה המוכר של יהדות ליטא בכללה. הוא שימש אכסניה לסופרים, משוררים, פובליציסטים ופרחי העיתונאים מכל הזרמים והמפלגות.
במהלך תקופת קיומו היה גם ביטאונה הבלתי רשמי של חברי הסיעה היהודית בסיים (פרלמנט) הליטאי, שהביעו והסבירו במאמרים, שיחות וראיונות את בעיותיה האקטואליות של היהדות הליטאית ואת עמדת הסיעה לגביהן כלפי חוץ. במאמרים ראשיים, ברשימות ובכתבות שטח היה המליץ, הפרקליט הנאמן של יהודי ליטא, העיתון הלוחם שעמד בראש נפתוליהם ומלחמותיהם על זכויותיהם הבסיסיות הלאומיות-אוטונומיות ושיקף יום יום במשך כל תקופת קיומו, את בעיותיה ולבטיה, שמחותיה ויגוניה של הקהילה היהודית המקומית.
במהלך שנים רבות (שימש כעיתון היהודי היחיד במדינה תקופה ארוכה) היה גם האשנב לעולם היהודי בשביל יהדות ליטא, שהייתה מנותקת מפולין ומווילנה היהודית. הוא היה המקור היחיד לחדשות מן העולם הגדול עבור המוני יהודי ליטא בשנים ההן כאשר עוד לא היה זכר לשידורי חדשות ברדיו ומכשירי הרדיו הראשונים הוצגו באולמות ציבוריים כתיבות קסמים.
עיתון זה שנקרא בעריה ובעיירותיה הנידחות ביותר, היה גם המייעץ, המחנך והמדריך הלשוני והתרבותי בשביל המוני יהודים שסיגלו לעצמם את לשונו וסגנונו. חותם מכריע על דפוסיו של העיתון הטביע ראובן רובינשטיין שהצטרף למערכת העיתון ב-1923 והפך לעורכו הראשי ב-1925, תפקיד בו שימש עד לסגירת העיתון ב-1940. יהודי ליטא, עסקניה ופעיליה, סיגלו לעצמם במשך השנים את נוסח רובינשטיין ב"שטימע", דיברו וכתבו בלשונו והפריחו אמרותיו בוויכוחיהם ובנאומיהם. את גליונות השבת עשה למועדון של ספרות ישראל - עמודי העיתון היו פתוחים בפני טובי הסופרים והמשוררים, הקלסיקונים והצעירים כאחד מכל האסכולות והזרמים (ראו מטה: "המערכת: משתתפים קבועים וסופרי חוץ"). ב"שטימע" פורסמו בין השאר בהמשכים יצירותיו הגדולות של זלמן שניאור: "נח פאנדרע", "הרבי והקיסר", "הממזר" ו"יהודי שקלוב". זאת ועוד מעל דפיו רובינשטיין היה מגולל שוב ושוב יריעה רחבה של מסכת הפלאים של בניין הארץ, הפרחת השממה; העלה על נס את מאבק של היישוב היהודי עם שלטון המנדט העוין, את המסירות וההקרבה של הדור הצעיר בארץ ישראל, את הרוח החלוצית ודרבן את הנוער היהודי בליטא להגשמה עצמית ולעלייה. כבמה ציונית-לאומית היה "שטימע" המעורר והמסביר של פעילות ציונית בליטא. תנועות הנוער והחינוך העברי, התנועות החלוציות ופעילי המוסדות הציוניים שאבו ממנו הדרכה והשראה ציונית, ואף מצאו בעיתון במה פתוחה ומכשיר בעל השפעה לפעילותם. למעשה, רובינשטיין היה נאמן לתפיסה הסינתטית של מרבית יהודי ליטא (אזרחות, יהדות וציונות), והיה מנתח בעין בוחנת ובהזדהות אישית גמורה את ההתרחשויות בתנועה הציונית ואת התקדמות המפעל הציוני בארץ ישראל. הוא אהב את שפת היידיש כשפת ההמונים היהודיים והיה מסור לה בכל נימי נפשו. אך מעולם לא נמנה עם מחנה היידישסטים ומעולם לא דגל באידאולוגיה שלהם (תמיכה בשפת היידיש כשפת הלאום). את השפה הלאומית של העם היהודי, שפת תחייתו ועתידו בארץ האבות, ראה אך ורק בעברית, שידע אותה על בוריה ושלט בה היטב.
אף כי קמו בהמשך מתחרים לעיתון (היו תקופות שבהן ליהדות ליטא היו שלושה עיתונים יומיים), לא נפגע מעמדו של רובינשטיין כדוברה של יהדות ליטא. במאמריו הראשיים היה נותן ביטוי נאמן למאבקה של יהדות זו על זכויותיה הלאומיות והיה מרים את קולו נגד האנטישמיות המקומית שהפכה לסכנה לעמדות הכלכליות של היהודים. עם עליית היטלר לשלטון ב-1933, עקב אחרי ההתפתחויות ביהדות גרמניה, הכיר את הסכנות של הנאציזם בשביל היהודים בכלל ובשביל יהודי ליטא בפרט, וקרא לסייע ליהודי גרמניה ובעיקר ליסודות החלוציים שבה. החזרת וילנה לליטא באוקטובר 1939 העמידה את העיתון ועורכו בפני אתגרים חדשים: הגדלה ניכרת של מספר התושבים היהודיים וזרם הפליטים היהודיים הגובר מפולין לליטא בכלל ולווילנה בפרט. כל זה מצא הד נכון במאמריו של רובינשטיין.
הכיבוש הסובייטי וסופו של העיתון
בראשית יולי 1940, עם הכיבוש הסובייטי של ליטא, הודח ראובן רובינשטיין מהמערכת וכעבור חמישה ימים נאסר, ולאחר מכן הוגלה למחנה עבודה בוורקוטה (Воркута) שברפובליקת קומי. במקומו של רובינשטיין מונה כעורך של "די אידישע שטימע" וצהרונו "היינטיקע נייס", המהנדס פנחס למדנסקי, איש השמאל. ב-26 ביולי 1940, התמקמו המנהלה והמערכת של העיתון הפרו-קומוניסטי (מאז 1938) "פאלקסבלאט" ('עיתון העם') בבניין "די אידישע שטימע", ברחוב לוקשיו 12, שבו שכן גם הדפוס של העיתון. וב-1 באוגוסט 1940 נתבשרו קוראי "די אידישע שטימע" שזהו הגיליון האחרון של העיתון. למחרת, ערב סיפוחה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית לברית המועצות, כבר הופיע ה"פאלקסבלאט" לבדו. סוכני ה"פאלקסבלאט" המחודש חויבו מעתה ואילך לחלקו לכל מנויי "די אידישע שטימע" ו"היינטיקע נייס", ואילו סוכני שני העיתונים הסגורים חויבו להעביר ל"פאלקסבלאט" את רשימת המנויים שלהם.
המערכת
עורך: חברי מערכת קבועים (לפי סדר א"ב): משתתפים קבועים וסופרי חוץ (לפי סדר א"ב)
פדרציית הבייסבול הרוסית
פדרציית הבייסבול הרוסית (Федерация бейсбола России) — היא הגוף המנהל את תחרויות הספורט בתחום הבייסבול ברוסיה, לרבות אליפות רוסיה בבייסבול.
הוקמה בשנת 2002. חברה בקונפדרציה העולמית לבייסבול וסופטבול (WBSC) ובקונפדרציית הבייסבול האירופית (CEB).
תולדות הבייסבול בברית המועצות ורוסיה
ההופעה הראשונה של משחק הבייסבול ברוסיה מיוחס לתחילת המאה העשרים העשרים ונודע בשם משחק "ההקפה הרוסית". ב-1919, במספר ערים ברוסיה הסובייטית נערכו משחקי ראווה, אך התחום לא פותח מעבר לכך. בתחילת 1930, מהגרים מצפון אמריקה הביאו את הבייסבול לברית המועצות. במוסקבה, לנינגרד, ניז'ני נובגורוד ובערים אחרות הוקמו קבוצות בייסבול ובשורותיהן שחקנים רוסים ואמריקאים. ב-1932, המועצה לספורט ותרבות הגוף אימצה החלטה על פיתוח תחום הבייסבול ובשנת 1936 פורסם ספר חוקי בייסבול, אך בחודש יולי באותה שנה המשחק נאסר וכל המעורבים בפיתוח הספורט (שנחשב לתחום ספורט אמריקאי) נעצרו על ידי המשטר.
במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20, הבייסבול זכה לתחייה מחודשת בברית המועצות. ב-13 באוגוסט 1987 הוקמה הפדרציה הסובייטית לבייסבול, סופטבול והקפה רוסית (Федерации бейсбола, софтбола и русской лапты СССР) ובאותה שנה הייתה לחברה בפדרציה הבינלאומית לבייסבול (IBAF). ב-1989 נערכה אליפות ברית המועצות בהשתתפות 24 קבוצות. לאלופת ברית המועצות הוכתרה סק"א-29 מהעיר בלאשיחה.
באפריל 2002, הפדרציה לבייסבול וסופטבול פוצלה. בחודש ספטמבר נערך הכנס המייסד הפדרציה הרוסית לבייסבול וסופטבול הפדרציה של רוסיה. לנשיא הפדרציה נבחר יורי קופילוב, שעמד בראש, הפדרציה עד שנת 2009, ולפני זה מ-1998. בשנים 2009-2016, הפדרציה נוהלה על ידי אלכסנדר רטנר, בספטמבר 2016 לנשיא החדש נבחר אלברט רזפוב.
הנבחרת הלאומית בבייסבול
ב-15 באוגוסט 1987, נערך משחק הראווה הראשון בין נבחרת ברית המועצות ליריבתה המנוסה נבחרת ניקרגואה, שהביסה את השחקנים הסובייטים בתוצאה 22:0. ב-26 בספטמבר אותה שנה, ברית המועצות ניצחה לראשונה, לאחר שהביסה בטביליסי בתוצאה 5:4 את נבחרת צ'כוסלובקיה.
בחודשים יולי-אוגוסט 1990 נערך טורניר משחקי בייסבול של משחקי הרצון הטוב בסיאטל, אך ברית המועצות הפסידה בכל חמשת המשחקים שלה. בסוף אוגוסט 1990 באיטליה, נבחרת ברית המועצות יצאה למשחק רשמי ראשון באצטדיון אירופי והייתה לאחת מהצלחות הטורניר של אליפות אירופה והייתה בין הנבחרות האירופיות החזקות ביותר.
בשנת 1992 הוקמה נבחרת רוסיה. ב-1993, היא השתתפה באליפות אירופה בשוודיה, אבל סיימה במקום השמיני האחרון. בשנים שלאחר מכן, שחקני נבחרת הבייסבול השתתפו באופן קבוע באליפות אירופה.
מבנה
הגוף העליון של פדרציית הבייסבול — הקונפדרציה. צמוד לה פועל הוועד המנהל, שחבריו בוחרים אחת ל-4 שנים את הנשיא, מנכ"ל וחברי הוועד המנהל.
תחרויות רשמיות
במסגרת פעילותה, פדרציית הבייסבול אחראית לניהול טורנירים שנתיים כדוגמת:
מל בי
מלאני ג'אנין בראון (באנגלית: Melanie Janine Brown; נולדה ב-29 במאי 1975, ידועה בכינוי מל בי באנגלית: Mel B), היא זמרת פופ בריטית, אמנית, כותבת שירים, רקדנית, שחקנית, דוגמנית ומגישת תוכנית טלוויזיה, המוכרת בעיקר בזכות היותה חברה בלהקת ה"ספייס גירלז".
ביוגרפיה
בראון נולדה בלידס, יורקשייר לאב מהאי הקריבי סנט קיטס ונוויס ולאם בריטית. את בית הוריה עזבה בגיל צעיר. בראון למדה אמנויות הבמה בתיכון בלידס לפני כניסתה לתעשיית הבידור בגיל 19.
קריירה
בראון התפרסמה כחלק מלהקת הבנות המצליחה "ספייס גירלז" באמצע שנות ה-90, בתור "מל בי" או "מלאני בי". כינויה בלהקה היה "סקארי ספייס". הספייס גירלז פעלו במסגרת חברת התקליטים Virgin, וזכו להצלחה מיד בצאת סינגל הבכורה שלהן "Wannabe", מתוך אלבומן הראשון "Spice" (1996). גם אלבומן השני, "Spiceworld" (1997), זכה לפופולריות רבה.
ב-1998 יצאה בראון לקריירת סולו והוציאה את הסינגל "I Want You Back", בשיתוף עם מיסי אליוט. השיר נכלל באלבום הסולו שלה "Hot", שיצא בשנת 2000 במסגרת חברת Virgin, חודש לפני צאת אלבומן השלישי של הספייס גירלז, "Forever". אלבומה השני, "L.A. State of Mind", יצא חמש שנים מאוחר יותר, ב-2005, במסגרת חברת תקליטים עצמאית קטנה. בראון הכריזה על קאמבק ב-2012 כאשר הוציאה את הסינגל "For Once in My Life", במסגרת חברת "EMI אוסטרליה".
במקביל לקריירה המוזיקלית, עסקה בראון משנת 2000 בהגשת מגוון תוכניות מוזיקה בטלוויזיה, בהן "Top of the Pops" של BBC. ב-2007 השתתפה בעונה החמישית של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים". בראון חזרה לטלוויזיה בשנים 2011–2012, כאשר הצטרפה לצוות השופטים של הגרסה האוסטרלית של "אקס פקטור", לצד רונאן קיטינג, גיא סבסטיאן ונטלי בסינגטאווית'. ב-2012 הנחתה למשך עונה אחת את הגרסה האוסטרלית של "רוקדים עם כוכבים". ב-2013 הצטרפה לצוות השופטים של תוכנית הכישרונות "America's Got Talent". בשנת 2014 הצטרפה לצוות השופטים של תוכנית השירה "The X Factor" בריטניה.
בראון היא גם שחקנית קולנוע ושיחקה בסרטים ספייסוורלד - הסרט ו"שומר מקום" לצידם של דווין מרטין וקלי רולנד וכמו כן מדבבת את פיורי בגרסה הבריטית של סרט האנימציה "טינקרבל ואגדת לעולם לא" ובשנת 2017 השתתפה בסרט "עיר השוקולד: הסטריפ של וגאס".
בשנת 2022 הצטרפה כחברת פאנל בעונה הרביעית של תוכנית המציאות האוסטרלית "הזמר במסכה" בערוץ 10, שהיא מבוססת על פורמט קוריאני באותו שם, בו משתתפים ידוענים ששרים קאברים לשירים מפורסמים כשהם לבושים בתחפושות מכף רגל ועד ראש ובמסכות פנים שמסתירות את זהויותיהם.
חיים אישיים
למלאני בראון שלוש ילדות: הראשונה נולדה ב-1998 במהלך נישואיה של בראון לרקדן ההולנדי, ג'ימי גולסר. השנייה היא בתו של אדי מרפי שאף על פי שהכחיש שהוא האב, בדיקת דנא הוכיחה שהוא אכן האב. והשלישית היא ביתו של המפיק סטיפן בלפונטה שנולדה במהלך נישואיהם שנמשכו 10 שנים (2007–2017). בראון ביסקסואלית מוצהרת. ואף הוציאה 2 ספרי אוטוביוגרפיה. בספרה האחרון "Brutally Honest" (בתרגום חופשי: כנה מאוד) חשפה על התמכרותה לסמים ב-2014.
רמוס קופלר
רמוס קופלר (Remus Koffler; 5 ביולי 1902 - 17 באפריל 1954) היה פעיל קומוניסטי מחתרתי יהודי רומני  שהיה קרבן לטיהורים בתוך המפלגה הקומוניסטית בשנות ה-50 של המאה ה-20, הועמד למשפט יחד עם יתר "קבוצת פטרשקנו", נידון לעונש מוות והוצא להורג.
קורות חייו
קופלר נולד בגאלאץ, רומניה, במשפחה של סוחר יהודי, אך הוטבל לנצרות קתולית ולמד בבית ספר לותרני. הוא עמד בבחינות הבגרות בציריך, שווייץ ונשלח ללמוד כימיה בברלין, גרמניה, אך שם התוודע לכתבי קרל מרקס והתקרב לקומוניזם. הוא חלה בעגבת ונזקק לטיפולים עד שנת 1948. ב-1920 נישא וב-1925 נולדה לו בת. הוא עבר קורס של הקומינטרן וביצע שליחויות עבור המפלגה. הוא התרועע עם לוקרציו פטרשקנו. ב-1927 עבר לגרמניה, שם, מ-1930, היה חבר במפלגה הקומוניסטית של גרמניה. ב-1932 חזר לרומניה.
מ-1937 עד 1944 עמד בראש הוועד המרכזי הפיננסי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, אחראי למימון המפלגה. בנוסף לדמי החבר של חברי המפלגה, קופלר השיג תרומות של אנשים מבוססים ואפילו עשירים, בעיקר יהודים, דוגמת אמיל קלמנוביץ' או יהודים שהתנצרו, דוגמת מקס אאושניט. ב-1941 הפך לידיד ותומך קרוב של שטפאן פוריש וב-1944 הודח בעקבות הדחתו של פוריש.
בדצמבר 1949, כשהקומוניסטים שלטו ברומניה, קפלר נעצר, יחד עם קומוניסטים נוספים ונחקר ובהמשך נשפט במסגרת מה שכונה "פרשת פטרשקנו". קופלר עונה בחקירה והודה בכל מיני מעשים כולל היותו סוכן של סיגורנצה, גנבת כספי מפלגה ומעשים מיניים סוטים, אך במשפטו, ב-1954, חזר בו מההודאות. הוא נידון לעונש מוות יחד עם פטרשקנו באשמה שיחד עם פטרשקנו ופוריש ניסו להרוס את המפלגה הקומוניסטית הרומנית בתקופת המחתרת. הוא סירב להגיש בקשת חנינה והיא הוגשה מטעם המדינה ונדחתה - הוצא להורג כעבור עשרה ימים מיום מתן פסק הדין.
טקס פרסי אוסקר ה-73
טקס פרסי אוסקר ה-73 (באנגלית: 73rd Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 2000 נערך בשריין אודיטוריום שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-25 במרץ 2001. השחקן סטיב מרטין הנחה את הטקס בפעם הראשונה שלו.
סרט הדרמה "גלדיאטור" היה מועמד ל-12 פרסי אוסקר וזכה בחמישה, ביניהם פרסי הסרט הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר. כמו כן בלטו הסרטים "טראפיק", אשר זכה בפרסי הבמאי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר, והסרט "נמר, דרקון" אשר זכה בפרסי הסרט הזר הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר, הפסקול המקורי הטוב ביותר ועיצוב ההפקה הטוב ביותר.
במהלך הטקס הוענקו פרסי אוסקר לשם כבוד לצלם ג'ק קארדיף ולתסריטאי ארנסט להמן, ופרס לזכר למפיק דינו דה-לורנטיס.
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
בראסרי M&R
היסטוריה
את הבראסרי פתחו המסעדנים רותי ומתי ברודו, הבעלים של מסעדת קופי בר, ב-2002. מטרתם הייתה פתיחת דיינר אמריקאי המושפע מבראסרי צרפתי, מעוצב בהשראת אופנת המודרניזם הקלאסי שהתבלטה בשנות ה-30 בתל אביב, פריז וניו יורק. האותיות M&R בשם המסעדה מסמלות את שמותיהם הפרטיים - מתי ורותי. לפני הפתיחה נסע צוות המסעדה בראשות מתי ברודו ללימוד בסבב מסעדות בראסרי בהולנד ובפריז.
העבודה על המסעדה החלה במהלך שנת 2000 בהשקעה של למעלה ממיליון דולרים. במהלך העבודה עליה פרצה האינתיפאדה השנייה, שגרמה לעיכוב של שנה וחצי בפתיחתה. עיצוב המסעדה נעשה על ידי רותי ברודו. הוא כלל צבעים ייחודיים ומנורות משוק הפשפשים בפריז. בעת הפתיחה המתינו מחוץ למסעדה כ-300 איש, שגרמו לפתיחת המסעדה 12 שעות מוקדם מן המתוכנן.
בראשית פעילותה, המסעדה פעלה במתכונת של 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע. בעקבות החלטת בג"ץ לאשר היטל רטרואקטיבי על מסעדות שהעסיקו מבקשי מקלט. במסגרת זו הוטל על המסעדה קנס של 3 מיליון שקלים. במטרה לצמצם הוצאות, ועקב מחסור בכוח אדם זמין, החליטו במסעדה לסגור את דלתותיהם בלילה. החל מפברואר 2018 המסעדה פעלה בימים שבת-רביעי עד השעה 01:00, ובמהלך סוף השבוע המשיכה לפעול במתכונת רציפה.
ביולי 2020, עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל, רותי ברודו הודיעה על סגירת מסעדת הבראסרי, זאת משום שמרבית עובדיה נדרשו להיכנס לבידוד עקב חשש להידבקות בנגיף. ברודו טענה כי בשל הקושי לקיים את המסעדה בתנאים אלה הם נאלצים לסגור. מדבריה עלה כי מדובר במצב זמני, אך במרץ 2021 הודיעה המסעדה על סגירתה הסופית.
ייחודיות
במרבית שנותיה הראשונות של הבראסרי, היא הייתה בין המסעדות היחידות שפעלו 24 שעות ביממה בישראל.
הבייקרי
ליד הבראסרי נפתח בית קפה וקונדיטוריה בשם "הבייקרי", שמספק קינוחים ומאפים למסעדות הרשת וגם מתנהל כבית קפה עצמאי. עם השנים התרחב הבייקרי לרשת חנויות. עד 2020 לבייקרי היו חמישה סניפים בתל אביב.
ויז'ה קסטלי
ויז'ה קסטלי (בספרדית: Villa Castelli) הוא כפר בפרובינציית לה ריוחה שבמערב ארגנטינה.
הכפר נקרא על שם המדינאי והפוליטיקאי הארגנטינאי חואן חוסה קסטלי. הוא ממוקם על גדות הריו ברמחו-וינצ'ינה, יובלו של נהר הדסאגואדרו , ולמרגלות רכס הסיירה דה פאמאטינה. ב-2010 חיו בכפר 1,697 תושבים.
במרץ 2015 התרסקו בסמוך לכפר שני מסוקים שהובילו ספורטאים צרפתים שהשתתפו בתוכנית מציאות. כל נוסעי המסוקים, שמונה ממשתתפי התוכנית ושני הטייסים המקומיים, נהרגו.
סינוד ויטבי
סינוד ויטבי (אנגלית: Synod of Whitby) הוא כינוס כנסייתי גדול שהתקיים בשנת 664 במנזר ויטבי (Whitby Abbey) שבנורת'מבריה, אנגליה, כדי להכריע בנושא מחלוקת הפסחא - באיזה לוח שנה יש להשתמש על מנת לקבוע את חג הפסחא בצורה המדויקת ביותר.
בתום הוועידה, השתכנע מלך נורת'מבריה, אוסוי (אנגלית: Oswiu), כי הלוח הרומי הוא הנכון, ובאנגליה החלו לחוג את הפסחא באותו מועד כמו ברומא.
רקע
בעת הגעתו של שליח האפיפיור, אוגוסטינוס (לימים אוגוסטינוס מקנטרברי) בשנת 597 לקנטרברי, בירת ממלכת קנט, על מנת לנצר את האנגלו-סקסונים, הייתה בבריטניה כבר כנסייה נוצרית, עוד מימי האימפריה הרומית – הכנסייה הברטונית-קלטית. משום מרחקם הרב של הברטונים מרומא (הפרובינקיה בריטניה הייתה הגבול המרוחק ביותר של האימפריה במערב) השתמרו אצלם מנהגים קלטיים עתיקים, ובהם גם לוח השנה שלהם.
אוגוסטינוס, כשליח האפיפיור גרגוריוס הראשון, דרש מן הברטונים שלושה דברים: 1) לחוג את חג הפסחא לפי הלוח הרומי, ולא לפי הלוח המקובל שלהם; 2) לעשות את הטבילה לפי הנוהג הרומי; 3) להטיף את הנצרות בקרב האנגלו-סכסונים שעדיין עבדו אלילים (דבר שהברטונים נמנעו ממנו עד אז). הברטונים סירבו לכל שלושת התנאים הללו, וניתקו בשל כך כל קשר עם האפיפיור ברומא.
עם זאת, הברטונים החלו להטיף את הנצרות בקרב האוכלוסייה האנגלו-סקסונית בממלכות הצפוניות של אנגליה, מרסיה ונורת'מבריה, ובכך הביאו למצב בו בפועל, התקיימו על אדמת בריטניה שתי כנסיות נפרדות, המנותקות אחת מהשנייה.
הוויכוח בין הקתולים לקלטים
ערב כינוס הסינוד, המצב בנורת'מביה היה כזה, שהמלך, אוסוי, השתייך לכנסייה הקלטית, בעוד בנו, הנסיך אלפרד, השתייך לכנסייה הקתולית. המלכה אנפלייד (Eanflæd), גם היא קתולית, זרעה ספקות בליבו של המלך בנוגע לאמינות הלוח הקלטי (שיוכח בעתיד, על ידי בדה הנערץ, כשגוי) והביאה לכך שהמלך זימן את כינוס הסינוד.
התאריך המדויק של הסינוד אינו ידוע בוודאות, אך החוקרים סוברים כי הוא התקיים לפני חודש מאי 664, עקב ליקוי החמה שהתקיים באותו חודש, ואשר לא הוזכר בפרוטוקול הסינוד. כמו כן, בדה, בספרו תולדות הכנסייה של האומה האנגלית (לטינית: Historia Ecclesiastica Gentis Anglorum) מציין את הסינוד לפני שהוא דן בליקוי החמה, וההנחה היא כי הוא כתב את האירועים בסדר כרונולוגי.
בעת הדיון, טענו הברטונים כי הם קובעים את לוח השנה שלהם על פי המסורת שנמסרה להם מפי קולומבה הקדוש (Saint Columba) ואילו הקתולים הצהירו שאת הלוח שלהם קבעו השליחים פטרוס ופאולוס, וכי הלוח הזה מקובל בכל ארצות הקודש הנוצריות – איטליה, אפריקה, אסיה מצרים ויוון. אחת הטענות שהשמיע הנזיר הקתולי וילפריד (Wilfrid) כלפי הברטונים, הייתה שגם אם קולומבה הוא קדוש ובר סמכתא, הרי שפטרוס, שישו בעצמו אמר לו:"וְאֶתֵּן לְךָ אֶת־מַפְתְּחוֹת מַלְכוּת הַשָׁמָיִם וְכָל־אֲשֶׁר תֶּאֱסֹר עַל־הָאָרֶץ אָסוּר יִהְיֶה בַּשָׁמַיִם וְכָל־אֲשֶׁר תַּתִּיר עַל־הָאָרֶץ מֻתָּר יִהְיֶה בַּשָׁמָיִם", הוא סמכות גבוהה יותר מכל קדוש נוצרי אחר. לאור דברים אלה, שאל המלך את הנציג הברטוני, קולמן (Colman), אם ידוע לו, ואם הוא יכול להוכיח, שגם קולומבה קיבל מסר מסוג זה. קולמן טען שלא. אז שאל המלך אם שני הצדדים מסכימים כי ישו אמר לפאולוס את אשר טוען וילפריד. שני הצדדים אישרו זאת. אי לכך, החליט המלך כי יש לאמץ את הלוח הרומי, אשר הסמכות של המוסרים שלו גבוהה יותר. כל הנוכחים הסכימו עם המלך וגמרו אומר לסור מעתה למשמעת האפיפיור.
אלביון נימבוס
אלביון נימבוס (באנגלית: Albion Nimbus) - הוא אוטובוס קטן מתוצרת יצרנית הרכב הסקוטית Albion Motors אשר יוצר בין השנים 1955 – 1965.
"אלביון מוטורס" נרכשה על ידי "ליילנד מוטורס" ("Leyland Motors" ) בשנת 1951. כלי רכב המשיכו לייצר תחת המותג "אלביון" עד 1972, לאחר מכן המשיכו לייצר, אך נמכרו תחת המותג "ליילנד". ייצור כלי הרכב במפעל Albion לשעבר באזור סקוטסטון ("Scotstoun" ) בגלאזגו שבסקוטלנד נמשך עד שנת 1980.
נעלמת (סרט)
נעלמת (באנגלית: Gone Girl) הוא מותחן אמריקאי בבימויו של דייוויד פינצ'ר משנת 2014 המבוסס על ספר באותו שם מאת גיליאן פלין. בסרט משחקים בן אפלק ורוזמונד פייק והוא מגולל את סיפור ההיעלמות של איימי אליוט דאן ואת המסתורין שעוטף את בעלה, ניק דאן, שהופך לחשוד הראשי.
בכורת הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים של ניו יורק ב-26 בספטמבר 2014, ולאחר מכן הוקרן בבתי הקולנוע החל מ-3 באוקטובר. הסרט התקבל בביקורות טובות עם הצלחה מסחרית של מעל 368 מיליון דולר, וכך הפך לסרט המרוויח ביותר של דייוויד פינצ'ר. המבקרים היללו את ביצועה של רוזמנד פייק, והיא קיבלה מספר מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס באפט"א לקולנוע, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה וליגת השחקנים. מועמדויות נוספות של הסרט הן פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע עבור פינצ'ר, ופרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר ופרס באפט"א לקולנוע עבור התסריט המעובד של פלין.
הסרט נבחר לנעול את פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
עלילה
פלאשבקים במהלך הסרט מראים שנישואיהם של ניק ואיימי התפוררו; שניהם איבדו את עבודתם ועברו מניו יורק לעיר מולדתו של ניק. ניק הופך לעצלן, מרוחק, בלתי מעוניין ומתחיל לבגוד בה.
איימי מתחילה לתעב את ניק על התפוררות נישואיהם, הבדידות שלה ועל בגידתו. איימי מתכננת להפליל את ניק ומשקיעה מאמץ רב בפרטים: היא מתחברת עם שכנה בהריון כדי לגנוב את השתן שלה בשביל בדיקת ההריון, מקיזה את דמה שלה כדי להשאיר עקבות של רצח ומפברקת יומן שמתאר את פחדה מניק. באמצעות רמזים ממשחק שהיא וניק משחקים בימי הנישואים שלהם, היא מוודאת שהוא מבקר במקומות שהיא שתלה בהם ראיות מפלילות על בגידתו ועל היעלמותה. היא מצפה שניק יורשע על רציחתה, ומתכננת להתאבד לאחר מכן.
ניק משכנע את אחותו, מרגו, שהוא חף מפשע. אחרי שהמאהבת של ניק, הסטודנטית שלו, חושפת את הרומן שלהם במסיבת עיתונאים, ניק מופיע בתוכנית אירוח כדי להכריז על חפותו ומתנצל על כישלונותיו כבעל בתקווה לפתות את איימי שתחזור. איימי פוגעת בעצמה ומשתמשת במצלמות האבטחה לטובתה, וגורמת לכך להיראות שדזי חטף והתעלל בה, כדי לחזור לניק. היא מפתה את דזי והורגת אותו, חוזרת לביתה ומודיעה שהוא החוטף והאונס שלה.
איימי מספרת לניק את האמת, ושהאדם שהיא ראתה מבקש ממנה לחזור בטלוויזיה הוא האדם שהיא רוצה שניק יחזור להיות. ניק מתכנן לעזוב את איימי ולחשוף את שקריה, אך איימי מגלה לו שהיא בהריון, והפרתה את עצמה בצורה מלאכותית עם זרע של ניק שהיה מאוחסן במרפאת פוריות.
ניק מגיב באלימות לעקשנות של איימי שהם יישארו נשואים, אך מרגיש אחריות כלפי הילד. הוא מחליט להישאר עם איימי והם מכריזים בטלוויזיה שהם מצפים לתינוק.
ביקורות
הסרט יצא ב-3 באוקטובר 2014 בצפון אמריקה ב-3,014 בתי קולנוע והרוויח 13.1 מיליון דולר ביום הפתיחה.
המשך אפשרי
בראיון מאוקטובר 2014, רוזמנד פייק ציינה שהיא תחזור להמשך בתנאי שגיליאן פלין תכתוב את התסריט. בינואר 2015, פלין אמרה שהיא פתוחה לרעיון של סרט המשך, אבל אמרה שזה יקרה רק כאשר השחקנים והצוות יהיו פנויים בשנית.
קישורים חיצוניים
ביקורות
האלכימאי
ראו גם
}}
אהרון קשטן
אהרון קַשטָן (1920 – 1996) היה אדריכל ישראלי ופרופסור בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
ביוגרפיה
קשטן נולד בוורשה ב-1920. בגיל 19 עלה לארץ ישראל. עם עלייתו התיישב בחיפה, כדי ללמוד אדריכלות בפקולטה בטכניון שהייתה היחידה אז בארץ. ב-1945 סיים את לימודיו וזמן קצר לאחר מכן הצטרף לסגל ההוראה בטכניון. ב-1966 קיבל מינוי בדרגת פרופסור חבר. לאחר מכן הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. חוץ מללמד תולדות האדריכלות ועיצוב פנים, חקר קשטן את תולדות בתי הכנסת.
קשטן מיעט לתכנן, ומיקד את עיסוקו בהוראה ומחקר. עם זאת, במהלך שנות ה-50 ניגש למספר תחרויות אדריכלות. ב-1956 זכה בפרס ראשון בתחרות לתכנון האקדמיה ללשון העברית בקמפוס גבעת רם בירושלים, מבנה שהושלם ב-1959. בקריית טבעון השתתף בתכנון המרכז העירוני (1967) ובטכניון עצמו עיצב ריהוט לספרייה המרכזית ועיצוב פנים לבניין הסנאט. עבודתו המפורסמת והשלימה ביותר היא בניין בית הכנסת "אוהל אהרן" בקריית הטכניון אותו השלים ב-1969. בבניין זה עיצב גם את ריהוט הפנים. כמה עשרות שנים לאחר מכן, נוסף לבניין בית מדרש אותו תכנן בנו של קשטן. בשנת 1983 הופיע בית הכנסת על בול שהוציא השירות הבולאי בעיצוב אסף ברג.
קשטן נפטר ב-1996. הוא התגורר בחיפה והיה אב לשני בנים: אסף קשטן - אדריכל בכיר במשרד א"ב תכנון, וד"ר נדב קשטן - ראש החוג ללימודי שימור ב.