cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחל אלבק-גדרון
מחקריה
אלבק-גדרון התמחתה בתחום מחקר אינטרדיסציפלינרי המשלב באופן ייחודי פילוסופיה, ספרות ואמנות. עניינו של מחקרה הוא מידול תשתיות פרדיגמאטיות של המודרניזם על-פי תבנית מונדולוגית, שאותה הציגה בספרה המאה של המונאדות: לייבניץ והמודרניות של המאה העשרים. פיתחה מודל תאורטי לתיאור הגנריקה של היווצרות גרסאות-טקסט ומתודולוגיה להשוואתן בשם 'הטקסט השלישי'.
אלבק-גדרון חוקרת את סוגיית הפוליטיקה של ההגייה האשכנזית בקריאת הפרוזה העברית בראשית המאה העשרים כחלק מדיון רחב של מחקר בהבחנות סוציולוגיות הקשורות בתופעת ה- Invention of Tradition בשיח הפוסט-מודרני הנוגע להיסטוריוגרפיה של הפרוזה העברית. חשיבותם של מחקריה נעוצה בזווית החדשה שהיא מקנה לשיח על הישראליוּת, כזהות האוצרת בתוכה מתחים בלתי-פתורים של מסורות אבודות או מושכחות ובעיקר של פחדים קמאיים הפורצים ממחוזות של טאבו אל הסימבוליקה הגלויה של הספרות הישראלית.
בנוסף, היא חוקרת את יצירתו של יואל הופמן על רקע סוגיות יסוד של הפואטיקה המערבית המודרנית והפוסט-מודרנית, ולצדן סוגיות מרכזיות של פואטיקה מזרחית, בעיקר כפי שהתגבשה כאסתטיקה המקושרת לזן-בודהיזם יפני. לתחום מחקר זה מוקדש ספרה: השלישי האפשרי: מחקר מונוגרפי על עבודתו של יואל הופמן (2016). חיבור זה זיכה אותה בפרס ע"ש ס' יזהר לחקר הספרות והוראתה.
אלבק-גדרון למדה ציור ריאליסטי אצל הצייר ישראל הירשברג בבית ספרו בירושלים (Jerusalem Studio School). עבודותיה הן בסגנון ריאליסטי, בטכניקות שונות: פחם, פסטל ושמן על בד.
אלבק-גדרון היא בת לחוקר התלמוד שלום אלבק והמשפטנית פליאה אלבק והיא נכדתו של חוקר התלמוד חנוך אלבק ושל יצחק ארנסט נבנצאל, מבקר המדינה השני של מדינת ישראל. נשואה בשנית לחוקר הספרות אבידב ליפסקר ואמא לבת ולבן מנישואיה הראשונים.
אליזבת אן פין
אליזבת אן פין (באנגלית: Elizabeth Anne Finn; 1825–1921) הייתה סופרת בריטית שעסקה גם בפעילות קהילתית בארץ ישראל כאשתו של ג'יימס פין ששימש קונסול בריטי בפלשתינה העות'מאנית בשנים 1846–1863. פין ובתה ייסדו במשותף את אגודת הסיוע לגברים במצוקה (D.G.A.A) וכן את מוסד הצדקה "אליזבת פין קר", ששמו הוסב במאי 2015 ל-Turn2us.
ראשית חייה
אליזבת מקאול (לימים פין) נולדה ב-14 במרץ 1825 בוורשה, פולין. אביה, הכומר אלכסנדר מקאול, היה חוקר עברית ידוע ועבד באגודה המיסיונרית "החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים".
מילדותה שילבה תשוקה לידע עם אהבה לעבודות הבית. היא שלטה בשפות זרות רבות ללא השכלה פורמלית, ומגיל צעיר נחשבה לרב-לשונית. מתנצר בשם רב אברהם לימד אותה עברית. בגיל ארבע ידעה לקרוא בכוחות עצמה וקיבלה ספר תנ"ך משלה באנגלית. ביום הולדתה החמישי קיבלה תנ"ך בגרמנית וכבר שלטה בשפת היידיש. זמן קצר לאחר מכן קראה את יצירות שייקספיר בתרגום גרמני. בגיל שתים-עשרה תרגמה בשכר את "Maxims" מאת לווטר מהמקור בגרמנית.
פעילותה כאשת הקונסול בירושלים
בנובמבר 1849 סייעה פין בייסוד "החברה הספרותית הירושלמית" לחקר הטבע והיסטוריה העתיקה של האזור. במהלך שליחותם הדיפלומטית הקימו בני הזוג פין ספרייה שכללה אלף ספרים ומוזיאון קטן. בשבתות נהגו לחפש עתיקות, ואף גילו תגליות יקרות ערך.
תיירים ידועים רבים נכחו בישיבות של "החברה הספרותית הירושלמית", שהשמועות עליה הסבו את תשומת ליבם של אלברט נסיך סקסה-קובורג-גותה, ג'ורג' המילטון-גורדון, הרל ה-4 מאברדין והארכיבישוף מקנטרברי. במהלך אותן השנים הייתה פין מהמבקרים האירופאים המודרניים הראשונים שהורשו לבקר בהר הבית ובכיפת הסלע.
כחלוצה בתחום הצילום סייעה פין לקדם את הנושא, וגם תמכה בצלמים מקומיים כמו מנדל ג'ון דינס. אלבום תצלומים מוקדמים שלה מארץ ישראל שמור ביד יצחק בן-צבי בירושלים.
כציירת התמקדה בציור נופים תנכיים והיסטוריים שונים. עבודותיה מאופיינות בתשומת לב דקדקנית לאופן שבו הנוף משתנה בהתאם לשינויי האור במהלך היום.
הצייר ויליאם הולמן האנט, שביקר באזור ב-1854, כתב לרגל פרסום אוסף הרישומים פרי עבודתה של פין כי "אלה מחקרים מקומיים טופוגרפיים מצוינים, עשויים עם אפקטים מקוריים ולא מוגזמים שההרים, השמיים והמישורים של סוריה מתהדרים בהם".
במהלך שהותה בירושלים אירחה פין את הנסיך אלפרד ואת הנסיך מוויילס (לימים אדוארד השביעי) ויצרה קשר עם החסות המלכותית שמאוחר יותר סייעה להקמת אגודה לסיוע לגברים במצוקה. בירושלים ארגנה פין את הכשרתם והעסקתם של גברים ונשים כנגרים, פועלים חקלאים ותופרות. כמו כן גייסה תרומות כדי להילחם בתת-תזונה בקרב תושבים. היא גם גייסה כספים לרכישת כרם אברהם, חווה מחוץ לירושלים ופיקחה על חפירת בורות מים נרחבים בתחומה, כדי לתגבר את אספקת המים הלקויה של ירושלים. בינואר 1854 ייסדה פין את "אגודת שרה", שסיפקה מזון למשפחות דלות אמצעים.
חייה המאוחרים
ב-1863 עזבו בני הזוג פין לאנגליה. בשנת 1875 ביקש הארכיבישוף מקנטרברי מפין לשמש כמתורגמנית עבור הפטריארך של הכנסייה הסורית העתיקה. השליחות שלה התארכה לשבעה חודשים בהם התנהל דיון במחלוקת דתית לשביעות רצונם של בכירי הכנסייה, פוליטיקאים כמו ויליאם גלאדסטון ולורד סולסברי, והמלכה ויקטוריה. בשנים 1908 ו-1909 חזרה פין על שליחותה כמתורגמנית עבור הבישוף של סוריה. כן נתבקשה לתרגם את ההתכתבות בערבית בין מוחמד אחמד אבן סייד עבדאללה לבין הגנרל צ'ארלס גורדון מחרטום. באנגליה הרצתה פין על נושאים תנכיים בחדר האשורי של המוזיאון הבריטי, וסיפרה על חוויותיה בירושלים במטרה לתמוך בקרן לחקר ארץ ישראל לחיזוק מורשת "החברה הספרותית הירושלמית".
בשנת 1882 הקימה פין את האגודה לסיוע ליהודים מרוסיה שסבלו מרדיפות ומפוגרומים אלימים.
ב-5 במאי 1897 יסדה פין ביחד עם בתה קונסטנס אגודה לסיוע לנזקקים. האגודה העניקה סיוע מידי באמצעות מענקים לקשישים ולתשושים, וסייעה לנזקקים לשוב לתפקוד תקין. הסיוע ניתן בתמיכה ממוקדת, ובהלוואות בסכומים קטנים. ב-1901 סיימה פין את תפקידה באגודה, אבל המשיכה לסייע לה עד לישיבת הוועדה ב-5 בנובמבר 1920.
ב-18 בינואר 1921 מתה פין בביתה שבברוק גרין, האמרסמית', לונדון. היא נקברה לצד בעלה בווימבלדון.
הגנת תום הלב בלשון הרע
הגנת תום הלב בלשון הרע היא הגנה הקמה כנגד תביעות דיבה לאישים או לגופים, בהם גם אמצעי תקשורת, המפרסמים דבר מה המהווה לשון הרע. הגנה זו נרכשת בסיטואציות בהן המחוקק מצא שראוי להגן על ההתבטאות עצמה, על אף לשון הרע, גם אם הפרסום לא היווה דבר אמת, בשל אינטרסים חיוניים וציבוריים הראוי להגן עליהם.
מיקום הגנת תום לב בלשון הרע והתפתחותה
עוד מימי השלטון המנדטורי בארץ ישראל, התקיים מתח תמידי בין חופש הביטוי לבין זכותו של הפרט לשם טוב ולהגנה מפני מוציאי דיבה ולעז. לאחר כ-8 שנים של טיוטות-חוק והצבעות, התקבל בשנת 1965  אשר בדומה לגרסאותיו המוקדמות שלא התקבלו, זכה לקיתונות של ביקורת בשל החשש לפגיעה בחופש הביטוי.
תפקידו של חוק איסור לשון הרע הוא לאזן בין הזכויות, חופש הביטוי מחד, וזכותו של הפרט לשם טוב מאידך. חוק זה הוא בעל אופי נזיקי, אך הוא מתקיים מחוץ לפקודת הנזיקין. לחוק איסור לשון הרע ישנו סעד סטאטוטורי שאינו מחייב הוכחת נזק כדי לקבל פיצוי כספי, פיצוי זה מוגבל כיום ל-50,000 ₪.
במשך השנים הוכנסו תיקונים רבים לחוק אשר נועדו להתמודד עם המתח הרב בין חופש הביטוי והתקשורת לבין זכויותיו של הפרט. החוק עצמו היה אימוץ העיקרון של המחוקק המנדטורי, אשר איחד את "הגנת הבעת דעה הוגנת" ("Fair Comment") ואת ההגנה המותנית או המסויגת ("Qualified Privilege") מן המשפט המקובל להגנה אחת – "הגנת תום לב".
במשפט המקובל הוענקה הגנה לפרסומי לשון הרע אם נעשו בתום לב ותוך התאמה למצב עניינים מסוים ("Privileged Occasion"). מצב עניינים זה מתקיים כאשר המפרסם עשה את הפרסום כדי למלא חובה ציבורית או פרטית או כדי לשרת את האינטרסים שלו עצמו.
הרציונל העומד מאחורי הגנה זו הוא הרעיון כי לעיתים ישנם מצבים בהם מתעוררים אינטרסים המצדיקים פרסום המהווה לשון הרע, גם אם בדיעבד מתברר שהפרסום היה שגוי. המחוקק הישראלי אימץ את הרעיון לפיו ישנם מצבים בהם פרסום המהווה לשון הרע יהיה מוגן גם אם יתברר בדיעבד שהוא שגוי, כל עוד הוא נעשה עקב חובה מסוימת או עקב אינטרסים מסוימים של עושה הפרסום. עניין זה מופיע בחוק איסור לשון הרע תחת - "חובה מוסרית, חוקית או חברתית" ו- - לשם הגנה על אינטרס. לעיתים קיימים מצבים בהם מוטלת על אדם חובה לעשות פרסום מסוים. חובה זו עלולה להתנגש עם האיסור על פרסום דברי לשון הרע כפי שהסדיר זאת המחוקק בחוק איסור לשון הרע.
דברי ביקורת רבים יכולים להתפרש כלשון הרע, אך מדינה דמוקרטית ומתוקנת לא יכולה להתקיים ללא ביקורת כזו או אחרת על הגופים הציבוריים והפרטיים הפועלים מתוכה. חופש הביטוי מהווה מרכיב חשוב במשטר הדמוקרטי, חלק בלתי נפרד משוק חופשי של רעיונות, הגשמה עצמית, ובעצם כזכות יסוד של הפרט המשמשת כהוצאת קיטור כביקורת מול השלטון כפי שראוי במשטרים דמוקרטים.
כך, לא ניתן לקיים דמוקרטיה ללא עיתונות חוקרת. השלטון במדינה ללא עיתונות חוקרת יכול להרשות לעצמו לנהוג באזרחי המדינה בשרירות שאינה יודעת גבולות. אך עיתונות חוקרת אינה יכולה להתקיים במתכונת תקינה ללא הגנתו של חוק איסור לשון הרע אשר יופיע בצורה כלשהי ויגן על פרסומיה גם אם לעיתים הם מתבררים בדיעבד כשגויים. עצם היכולת לחקור בצורה חופשית היא אשר מביאה לעיתונות אשר בכוחה לרסן את זרועות הממשל, וללא הגנתו של חוק איסור לשון הרע, לא תוכל עיתונות זו להתקיים.
בשל החשש לפגיעה בחופש ביטוי ולחופש העיתונות, קבע המחוקק הגנות נוספות מלבד אלו הקשורות לתום הלב של המפרסם. הגנות אלו הקבועות בחוק במטרה להגן על אינטרסים ציבוריים חשובים ושמירה על התבטאות חופשית ללא חשש לתביעת דיבה.
מתיר אחד-עשר מצבים אשר לא ישמשו עילה פלילית או אזרחית לתביעה בגין לשון הרע, מצבים כדוגמת פרסומים של דו"ח מבקר המדינה או פרוטוקולים של ישיבות ממשלה.
הגנת "אמת דיברתי" היא הגנה נוספת המנויה בחוק,, ותפקידה הוא להגן, אם קיים עניין ציבורי, על פרסום דברי אמת ללא חשש מתביעה. ההגנות החוסות תחת סעיפים 13 ו-14 לחוק איסור לשון הרע אינן קשורות לעשייתו של הפרסום בתום לב. הגנת תום הלב מעוגנת בחוק תחת סעיף 15 המפרט 12 מצבים שונים בהם תהיה זו לנתבע או לנאשם הגנה טובה אם עשה את הפרסום בתום לב תחת אחת מ-12 המצבים המפורטים בחוק.
נתבע או נאשם ייהנה מהגנת סעיף 15 בהתקיים שני תנאים מצטברים:
את נסיבות אלו נהוג לחלק לשלוש קבועות עיקריות:
תום לב בתוך לשון הרע
מהות או הגדרת המושג "תום לב" אינה מופיעה במפורש בחוק איסור לשון הרע. בפס"ד בעניין ריימר, נקבע כי תום הלב בחוק זה איננו אותו תום לב המוגדר בחוקים אחרים, כדוגמת חוק החוזים. בנוסף, תום הלב אשר נדרש בסעיף 15 משתנה בהתאם לנסיבות של הסעיפים הקטנים ועל פי הסיטואציה ולמעשה לכל אחד משנים-עשר הסעיפים הקטנים יש משמעות שונה למושג תום הלב.
כך, קיימים סעיפים בהם המפרסם יכול להיחשב כתם לב לצורכי החוק כפי שנדרש לפי סעיף 15, גם אם הייתה לו כוונת זדון בפרסום, אם האינטרס הציבורי מצדיק זאת (כמו בהגשת תלונה למשטרה) ובניגוד לדרישת תום הלב ברוב הדין הישראלי, ומנגד קיימים סעיפים בהם כוונת זדון מעידה במפורש כי המפרסם לא היה תם לב.
באופן כללי, פרסום של דבר, אשר המפרסם לא האמין באמיתותו יכול להעיד על חוסר תום לב (פס"ד בעניין פישמן). עם זאת, קיימים חריגים, כדוגמת 15(2) אשר ייתכן כי הפרסום בהם יוגדר ככזה שנעשה בתום לב, גם אם המפרסם לא האמין בנכונות שלו, אם למשל הייתה לו חובה חברתית או מוסרית לפרסם זאת. מנגד, גם כאשר המפרסם האמין בנכונות הפרסום, אין זה מעיד באופן מיידי על תום לב, אך זה יכול לשמש כאינדיקציה לו.
ניתן ללמוד על תום הלב של המפרסם גם על פי התנהגותו. האם נקט באמצעים סבירים כדי לבדוק האם הפרסום הוא אמת או לאו (בדומה לחזקה אשר נקבעה ב-16(ב)(2)), במקרים מסוימים האם פנה לאדם שהפרסום נסוב עליו, כדי לקבל תגובה והאם הפרסום עצמו עומד בגדר הסביר ומהי מטרתו הסובייקטיבית של נוסח הפרסום. כלל הנסיבות יכולות להעיד על תום לב או היעדרו, אך בפסיקות השונות לאורך השנים ניתן לראות כי כל אלמנט מסוים יכול לשמש כהעדה לתום לב ולעיתים להיעדרה. כך, לעיתים נקבע כי נוסח בוטה ומעליב יכול להעיד על חוסר תום לב (פרשת חביבי), בעוד במקרה אחר נקבע בשונה מכך כי ניסוח המלווה בלעג יכול שיהיה בתום לב (פרשת הוצאת ספרים "החיים").
בניגוד ל, הדורש תום לב מהותי, קובע חזקות חיוביות ושליליות בנוגע לשאלת תום הלב נותן כלים ראייתיים בלבד, אשר בעקבותיהם ישתנה נטל ההוכחה על הנאשם או על התובע בהתאם לחזקה שנקבעה, כפי שיפורט בהמשך.
עם זאת, ניתן להשתמש בסעיף 16 בהיקש על מנת ללמוד על תום הלב המהותי של סעיף 15. כך, באמצעות החזקות הראייתיות אשר קובע סעיף 16, בהתאם לסבירות ומידתיות הפרסום, מידת אמונה באמיתות הפרסום, מידת הזהירות ובדיקת תוכן הפרסום ובאלמנטים נוספים, ניתן ללמוד על תום הלב של המפרסם.
בכל הנוגע לשינויים העתידיים להתרחש בעקבות הקודיפיקציה במשפט הפרטי (הצעת חוק דיני ממונות), לא ניכר כי ישנה השפעה ישירה על חוק לשון הרע. ישנה התייחסות בדברי ההסבר לסעיף 2 (תום לב) בהצעת החוק כי בכל שימוש בזכות יש לנהוג בתום לב, כאשר אין הגדרה של מהו בדיוק תום לב. זאת ועוד, נקבע כי מעמדו המיוחד של סעיף 12 לחוק החוזים יישמר, והוא יופיע בסעיף 99 (בדיני הממונות) תחת הוראות מיוחדות לחוזים. מכאן ניתן אולי להסיק שגם מעמדו של תום לב בחוק איסור לשון הרע הוא בעל מעמד מיוחד, חשוב דיו כדי שיהיה נפרד.
פירוט סעיף 15
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.5em;">
פרסום חובה או עניין אישי כשר
כאמור, המחוקק קבע כי קיימים מצבים בהם קיים אינטרס ציבורי או פרטי בעשיית הפרסום, ועל כן הפרסום ראוי להגנה אם נעשה בתום לב ובהתאם לסעיפי החוק. המחוקק קבע מספר סעיפים אשר מתייחסים למצבים בהם קיימת חובה לפרסום, על אף חוק איסור לשון הרע, אם נעשו בתום לב. הגנות אלו פוטרות מאחריות לפרסום לשון הרע גם אם התגלה מאוחר יותר שאינם אמת וגם אם פורסמו כעובדות ולא כדעות, כל עוד המפרסמים היו תמי לב כלפי הפרסום.
סעיף 15(2) - פרסום עקב חובה חוקית, מוסרית או חברתית
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> המחוקק הגדיר מצבים בהם קיימת למפרסם חובה חוקית, מוסרית או חברתית לבצע את הפרסום ואם המפרסם יעמוד בארבעת התנאים המצטברים בסעיף תעמוד לטובתו ההגנה והפרסום לא יהיה לשון רע – למפרסם הייתה חובה לעשות את הפרסום, הוא פרסם זאת רק לגורם ההכרחי בלבד, תוכן הפרסום היה בתחום הסביר ביחס לחובת הפרסום והפרסום נעשה בתום לב:
אם ארבעת התנאים המצטברים לעיל יחולו על הפרסום והמפרסם, יזכה המפרסם להגנת הסעיף.
סעיף 15(3) - עניין אישי כשר
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> סעיף 15(3) נועד להגן על פרסום שנעשה על מנת להגן על אינטרס אישי וכשר של אחד משלושת הגורמים המנויים בחוק: הגנה על אינטרס אישי וכשר יכולה להיות גם אינטרס של חברה או ישות משפטית כלשהי ולא רק של אדם. כך לדוגמה בפרשת טריגמן נגד טיולי הגליל, בעל חברה אחת, קיבל דיווח מבעל חברה אחרת כי הוא חושד שאחד מעובדיו של הראשון מחבל בציוד של החברה השנייה. בית המשפט הכיר בכך שמדובר גם באינטרס אישי של החברה הראשונה, שהפוגע הוא אחד מעובדיה, וגם מדובר באינטרס אישי של החברה השנייה, שבעליה פרסם את החשד, שהציוד שלה נפגע. ניתן לראות גם שאינטרס יכול להיות גם רכושי ולא רק פגיעה בבני אדם, וקיימת פרשנות רחבה למונח.
מן הסעיף משתמע כי ההגנה תחול רק אם הפרסום נעשה לגורמים הרלוונטיים בלבד. כך, על דיווח להורים על כך שילדיהם מעשן סמים, תחול ההגנה, שכן יש עניין אינטרס אישי וכשר גם לילד וגם להורה, אך פרסום הדבר על ידי שלטים גדולים בחזית בית ההורים, כך שגם עוברים ושבים אשר אינם יכולים להשפיע על מצבו של ילד, יכולים לראות את ההודעה, כבר לא יזכה להגנת הסעיף. מנגד, אם אכן ויש חובה בפרסום רחב על מנת להגן על האינטרס האישי, ההגנה תחול.
בדומה לרוב ההגנות בסעיף 15, גם הגנה זו דורשת שהפרסום ייעשה בתום לב, כך שננקטו צעדים על מנת לבדוק את נכונות הפרסום ושהיקף פרסומו הוא סביר ביחס לצורך בפרסום וההגנה על האינטרס האישי.
סעיף 15(10) - גינוי או הכחשת לשון רע שפורסם
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> סעיף 15(10) משלים ומחזק את סעיף 15(3) בנוגע להגנות הנוגעות לאינטרס אישי, כאשר סעיף זה מתייחס לפרסומים שנעשים על מנת לגנות או להכחיש לשון הרע שכבר פורסם על ידי אחר. החשש הוא שהתגוננות כנגד לשון רע של אדם אחר, יכולה להוות לשון רע בעצמה, ועל כן בא החוק להגן על המפרסם המגיב. בית המשפט קבע שהגנה זו תחול באופן בלעדי באמצעות סעיף 15(10), אם אכן הפרסום נעשה בתום לב, ואינו פוגע מעבר לנדרש במפרסם הראשון.
על מנת שהפרסום אשר נועד להכחיש פרסום קודם יהיה תחת ההגנה המנויה בחוק, על הפרסום המקדים להוות לשון רע כשלעצמו. אם התגלה שהפרסום הראשוני איננו לשון הרע, הפרסום המכחיש לא יזכה להגנת סעיף 15(10). בנוסף, עליו להיות מפורסם בזמן סביר מאז הפרסום הראשון. הפרסום המכחיש יזכה להגנה אם הוא מתייחס עניינית לתוכן לשון הרע אשר הופנתה אליו ולא מהווה לשון הרע באופן כללי בנוגע המפרסם.
כך, פירוש זה של סעיף 15(10), מצמצם את הלכת גורלי משנת 1950, אשר אפשרה למפרסם התגובה לתקוף גם את המפרסם עצמו ולא רק את הפרסום, על מנת לנקות את עצמו מאשם. ניתן לצפות כי אין צורך לבקש את תגובת המשמיץ הראשון, אם הפרסום נעשה על מנת לגנות או להכחיש את פרסומו המהווה לשון הרע.
אם נשווה את סעיף 15(10) להלכות של המשפט העברי, נראה כי הוא מאפשר מרחב פעולה גדול בהרבה בפרסום כנגד לשון הרע, כאשר הפרסום המגיב הוא לשון רע בעצמו. כך, רבנים רבים בהם ישראל מאיר הכהן הביעו את התנגדתם הנחרצת כנגד לשון רע כתגובה ללשון רע, כאשר הרב יונה גירונדי אמר כי: "אל תאמר כאשר עשה לי כן אעשה לו, כי אם גילה על חטאך, לא תיקום ולא תיטור לעשות לו כאשר עשה לך. וזה מוסר נכבד ומעיקרי היראה" (שערי תשובה, שער שלישי, סימן ריט)."
סעיף 15(8) - הגשת תלונה
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> סעיף 15(8) נועד להגן על מפרסם שהגיש תלונה על נפגע, לגוף או אדם ממונה עליו, ולהגן על מגיש תלונה לרשות מוסמכת.
ההגנה הראשונה תירכש במצבים בהם הוגשה תלונה למי שהוכח שהוא הממונה על הנפגע, והתלונה מהווה לשון הרע. ההגנה תירכש רק אם התקיימו 3 תנאים מצטברים:
ההגנה השנייה נועדה על מנת לשמור על האינטרס הציבורי בהעברת מידע לרשויות מוסמכות, בנושאים הרלוונטיים לתפקידם. מכיוון שהחוק מניח שהרשות המוסמכת תבדוק את המידע לפני שתפעל בנושא, נוצר נתק בין התלונה לבין פעולת הרשות והחשש לפגיעה רבה במי שהתלוננו עליו קטן.
בדומה לשאר ההגנות המנויות בסעיף 15, גם הגנה בנוגע לתלונה בהתאם ל-15(8) חייבת להיעשות בתום לב. לרוב, פרסום שנעשה על מנת לפגוע באדם או בגוף בכוונה או בזדון, יעיד על חוסר תום לב וההגנה לא תעמוד. עם זאת, בשל הצורך לאזן בין אינטרס לשם טוב לבין אינטרס ציבורי בהעברת מידע לרשויות, הלכת ריימר קבעה כי בסעיף קטן זה יחול עקרון הקובע כי אם המתלונן האמין באמיתות הפרסום, לא תישלל ההגנה המנויה בחוק גם אם הייתה לו כוונה לפגוע בנפגע.
סעיף 15(4) - הבעת דעה על אנשי ציבור ועל עניין ציבורי
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> סעיף 15(4) מתחלק למעשה לשני חלקים, הראשון קובע הגנה על הבעת דעה הקשורה להתנהגות הנפגע בכמה עניינים והשני קובע הגנה על הבעת דעה בקשר ל"אופיו, עברו, מעשיו...", אם אלו התגלו בהתנהגות הנפגע בעניינים אליהם מתייחס החלק הראשון. ההתנהגות המוגנת היא זו הקשורה להתנהגותו של הנפגע בקשר לעניין ציבורי, ובשורה של תפקידים רשמיים המוגדרים בסעיף. המטרה, מתן יכולת לביקורת נרחבת בנושאים ציבוריים ועל אנשי ציבור, כדוגמת ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת ואנשי ציבור אחרים. כיום בית המשפט מכיל מבחן רחב להגדרה של "איש ציבור", ותחת הגדרה זו יכנסו גם אישים מרכזיים מהמגזר הציבורי, אישים בעמדות מפתח בישראל ועם השנים הגדרה זו התרחבה אף יותר גם למגזר הפרטי, כהגדרה של אדם "בעל השפעה" וממקד "התעניינות ציבורית" בשל עיסוקו ופועלו (להרחבה: ראו כאן)
נראה כי כיום, בניגוד לעבר, בתי המשפט בבואם לפרש את סעיף זה, כפי שנעשה בפס"ד אבנרי, יעניקו לחופש הביטוי משקל רב מכפי שיינתן לו בעניינים אחרים כאשר מדובר באנשי ציבור. יש לציין, כי לא כל עיסוק הנוגע לציבור הופך את העוסק בו לנושא תפקיד רשמי או ציבורי. כך לדוגמה, בפרשת פישמן נגד בר-און, בה עיסוק בעריכת דין לא הוכר ככזה. הוראות הסעיף הקטן אינן מוגבלות רק לתקופת הכהונה הספציפית של הנפגע, משמע, ניתן לפרסם ביקורת על התנהגותו של אדם בתפקיד ציבורי גם לאחר שסיים את תפקידו.
סעיף 15(5) - הבעת דעה בעניין הליך שיפוטי
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> מטרתו של סעיף קטן 15(5) היא להגן על הבעת דעה בתום לב בנוגע לעניינים שנאמרו או שהתפרסמו במהלך הליכים משפטיים.
סעיף קטן זה דומה לקודמו, בכך שגם הוא מתחלק בין הגנה על הבעת דעה בקשר להתנהגות הנפגע, והגנה על הבעת דעה בקשר ל"אופיו, עברו...", אם אלו התגלו בהתנהגות הנפגע.
ניכר כי ההגנה אינה חלה על הבעת דעה של עד במשפט, כאשר הוא מעיד על צד שלישי שאינו קשור להליך.
זאת ועוד, עניינים הנוגעים לצדדים להליך משפטי, המתרחשים מחוץ לכותלי בית המשפט, לא יזכו להגנת הסעיף הקטן. במקרה בו האשים לקוח את עורך דינו בהונאה מחוץ לבית המשפט, נקבע כי לא חלה הגנת הסעיף הקטן. עם זאת, במקרים בהם לא חלה הגנת 15(5), ייתכן ותחול הגנת 15(4).
מעשה המהווה עבירה של סוביודיצה (פרסום מתוך כוונה להשפיע על מהלכו של המשפט או על תוצאותיו), לאו דווקא יגרום לשלילת הגנת 15(5).
סעיף 15(6) - הבעת דעה על יצירות ועל פעולה פומבית
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> סעיף 15(6) מתקשר ישירות להגדרתה של מהי "יצירה". בית המשפט החיל הגדרה נרחבת למדי, בקובעו שברגע שהיצירה פורסמה או הוצגה ברבים על ידי הנפגע, ניתן לראות בה בגדר יצירה שהסעיף הקטן חל עליה. כך, יצירה יכולה להיות מתחום הציור, פיסול, תיאטרון ואף בית המשפט קבע שיצירה כוללת גם משחקי ילדים המשווקים לציבור. מטרת הסעיף הקטן היא להגן על דברי ביקורת שנאמרו על היצירה, כלומר, לאפשר ביקורת חופשית על יצירות שמפורסמות ברבים. בפס"ד מיכאלי קבע בית המשפט כי ההגנה לא תחול על תיאור שגוי ופוגע של היצירה. הסעיף הקטן מגן גם על הבעת דעה בנוגע לפעולה שביצע הנפגע בפומבי, בעצם מתייחסים לפעולתו כמעין יצירה. בית המשפט קבע כי הגנה זו לא תחול על פעולות שבוצעו על ידי אנשי ציבור במסגרת תפקידם, למקרים אלו יש את 15(4) (פרשת קראוס נגד ידיעות אחרונות)
סעיף 15(7) - הבעת דעה במסגרת יחסי ממונה-כפוף
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> סעיף 15(7) בא להעניק הגנה לממונה על הנפגע, במקרה שהנ"ל פרסם בתום לב הבעת דעה שפגעה בנפגע. על הבעת הדעה להיות קשורה ליחסי הממונה-כפוף שהתקיימו בין המפרסם לנפגע.
הגנת סעיף קטן זה מחייבת שהפרסום ייעשה בתום לב, ובנוסף, ישנה חובה להבחין בין מסקנות לעובדות, ולצד הדעה המובעת, יש להביא את העובדות עליהן היא מסתמכת.
סעיפי הגנות חדשות
הסעיפים הקטנים 1, 9, 11 ו-12 מהווים את קבוצת הנסיבות המאגדת את ההגנות החדשות שצירף המחוקק הישראלי להגנות אשר הרכיבו באופן מסורתי את ההגנה המסויגת.
סעיף 15(1) - אי ידיעה על קיום נפגע או נסיבות לשון הרע
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> הגנה נוספת הקמה למפרסם היא אם המפרסם לא ידע או לא היה חייב לדעת על קיום הנפגע, על או על הנסיבות שמהן משתמעת לשון הרע. בעבר, סעיף 15(1) לא כלל ידיעה בכוח, קרי המפרסם "היה צריך לדעת", אך היא הוספה אליו מאוחר יותר. קיימים שני תנאים מצטברים לקיום ההגנה בנוגע לקיום הנפגע: שהמפרסם לא ידע על קיומו של נפגע והתנאי השני, שנוסף לחוק בשלב מאוחר יותר, הוא מבחן אובייקטיבי על פי האדם הסביר שהמפרסם לא היה יכול לדעת על קיומו של נפגע.
כך לדוגמה, ההגנה הזו נועדה להגן על סופרים אשר עושים שימוש בשמות פיקטיביים ויש חשש שקיים אדם עם שם זהה ועם מאפיינים זהים לדמות שעלול להיפגע מכך (לדוגמה: עורך דין בשם זהה לדמות בספר שהיא גם כן עורכת דין - פרשת עזבון שרף).
הגנה זו ייחודית בכך שההגנה מותנית במצב הנפשי של המפרסם מעבר לדרישת תום הלב הרגילה כבשאר ההגנות, והמפרסם חייב להראות כי נקט באמצעים סבירים כדי למנוע את לשון הרע, ואם לא עשה כן, גם אם היה תם לב, ההגנה לא תעמוד לו.
סעיף 15(9) - מתן דין וחשבון על אספה פומבית
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> ההגנה של סעיף 15(9) נועדה להקל ולמתן את העיקרון בו חזרה על לשון הרע מהווה לשון הרע בעצמה והיא דומה להגנה שנקבעה בחוק האנגלי בשנת 1952. ההגנה קמה רק כאשר מדובר בדין וחשבון נכון והוגן, כאשר מדובר על חזרה על מה שנאמר באספה פומבית או באספה/ישיבה של תאגיד שלציבור הייתה גישה אליו ושהיה עניין ציבורי בפרסומו. התנאי הרביעי הוא שהפרסום נעשה בתום לב. ההגנה נקבעה בן השאר כדי להגן על כלי תקשורת אשר מפרסים דין וחשבון של אסיפות פומביות או ישיבות פומביות אשר יש עניין ציבורי לפרסמם, בלי שהחזרה על לשון הרע תהווה לשון הרע בעצמה.
סעיף 15(11) - מסירת ידיעה לאמצעי תקשורת
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> המחוקק מצא לנכון להעניק הגנה לאדם המוסר מידע לאמצעי תקשורת, כל עוד מסירת המידע הייתה לצורך בחינת פרסומו של המידע באמצעי התקשורת.
סעיף 15(12) - פרסום בשידור חי
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> סעיף קטן 15(12) מהווה הרחבה של 15(11), כאשר בשנת 1984 הוא נוסף לסעיף 15 עקב התפתחות טכנולוגית שכללה הופעתם של שידורים ישירים באמצעי התקשורת, שידורים בהם מידת השליטה על הנאמר היא מוגבלת. הסעיף הקטן מטיל חובה על עורכי תוכניות באמצעי התקשורת, לנסות ולגלות מה ייאמר בשידור הישיר, על מנת שיוכלו למנוע ניצול אפשרי של הבמה התקשורתית לפרסום לשון הרע. אם נקבע שהעורך (האחראי מטעם אמצעי התקשורת) נקט באמצעי זהירות מספיקים, אך בכל זאת הצליח אדם לנצל את אמצעי התקשורת לפרסום לשון הרע, ייהנה האמצעי מהגנת סעיף קטן זה.
נטל ההוכחה וחזקות תום לב - סעיף 16
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> אם הצליח נאשם להוכיח כי אכן הפרסום שעשה עמד באחת או יותר מהנסיבות שתוארו בסעיף 15, ושהפרסום עצמו לא חורג מגדר הסביר, קובע סעיף 16(א) לחוק שחזקה עליו שעשה את הפרסום בתום לב.
עם זאת, סעיף 16(ב) קובע שאם הנאשם או הנתבע עושה את הפרסום בהתאם לשלוש הנסיבות שמנויות בסעיף, קמה חזקה הפוכה שפעל בחוסר תום לב:
כך לדוגמה, נניח שמפרסם עמד בתנאים של סעיף 15(8) ואפשר לטעון כי היה תם לב כלפי הפרסום ואף האמין שהוא נכון. אם לא נקט באמצעים מינימליים לבדוק האם הפרסום הוא אמת (בהנחה שהייתה לו אפשרות לבדוק זאת) והתברר שהפרסום שקרי, חזקה עליו שלא היה תם לב לפי סעיף 16(ב)(2).
חשיבות סעיף זה נובעת מן ההיבט הראייתי ובנקודת הפתיחה שממנה יחלו לבדוק האם הפרסום נעשה בתום לב ועל מי נטל ההוכחה – הסעיף עצמו לא עונה על השאלה האם הפרסום היה בתום לב או לאו ובית המשפט צריך להכריע בשאלה זו, כאשר נסיבות הסעיף יכולות לשמש כנסיבות וראיות לקיום תום לב או היעדרו.
כאשר הוכיח נאשם כי אכן אחד מהסעיפים הקטנים של סעיף 15 מתקיימים כלפיו, ושהפרסום עצמו בתחום הסביר חזקה עליו כי היה תם לב לגבי הפרסום. מרגע העמדת החזקה בסעיף 16(א) עובר נטל ההוכחה לתובע, אשר צריך להוכיח את קיומן של אחת מהחלופות המנויות ב-16(ב) או להוכיח שהמפרסם לא היה תם לב.
שלילת הגנת תום לב –
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> סעיף 17 נוגע למצבים בהם הנפגע מפרסום לשון הרע דורש מאמצעי התקשורת שפרסם את לשון הרע לפרסם תיקון שלו או הכחשה מצידו של הנפגע. הסעיף, אשר הושפע מ ה-Defamation Act האנגלי (1952), קובע שאם סירב אמצעי התקשורת לפרסם את התיקון או ההכחשה מצידו של הנפגע, או לחלופין לא פרסם זאת באופן סביר הן בהבלטה, הן במיקום והן תוך זמן סביר, ביחס לפרסום לשון הרע המקורי, הגנת תום לב לא תעמוד לצידו. סעיף זה אינו דורש מאמצעי התקשורת פרסום התנצלות, אלא רק מתייחס למצב בו אמצעי התקשורת מסרב להביא את דברי הנפגע, כתיקון או הכחשה, כמובאים אליו.
כך לדוגמה, אם פרסמו כנגד אדם כתבה בעיתון, ואותו עיתון סירב לפרסם את תגובתו או הכחשתו של אותו אדם בהבלטה, במקום ובזמן שעומדים תחת עקרון הסבירות, אותו עיתון לא יוכל להשתמש בהגנות של סעיף 15 לעניין תום הלב.
הסעיף מסייג את עצמו בדרישה לכך שהבקשה לתיקון או הכחשה מצד הנפגע תהיה חתומה על ידו, לא תהיה לשון הרע או בעלת תוכן לא חוקי ושלא תהיה ארוכה מעבר לסביר.
הסעיף לא יפגע בהגנה על האדם שהביא את המידע לאמצעי התקשורת, אך כן עלול לגרום לכך שההגנה לא תעמוד לעורך, לאחראי אמצעי התקשורת ולאדם שהחליט על הפרסום.
על אף שנראה כי סעיף זה גורף וחד-משמעי, למעשה מדובר בסיכון מחושב אותו לוקח אמצעי התקשורת. אמנם אמצעי התקשורת לא יוכל להשתמש בהגנת תום הלב של סעיף 15 אם לא יפרסם את תגובתו של הנפגע, אך עדיין הגנות סעיפי 13 (פרסומים מותרים) ו-14 (הגנת "אמת דיברתי") יעמדו לצידו, כפי שנקבע בפס"ד ידיעות אחרונות נ' קראוס.
כבר בשנת 1974 בפס"ד הוצאת הארץ נגד חברת החשמל, בוטאה חשיבות הסעיף, כאשר בפס"ד זה נאלץ לעמוד בית המשפט על תום ליבו של אחד הצדדים. בית המשפט קבע כי לו היו משתמשים התובעים בסעיף 17 ודורשים מיד לאחר פרסום לשון הרע לפרסם את תגובתם לעניין, הייתה נחסכת המתנה ארוכה של כמעט עשור, והשאלה האם המערערים היו תמי לב לגבי הפרסום או לאו, תוך כדי אפשרות לתקן באופן מיידי את הלשון הרע.
הפולמוס העכשווי ומבט לעתיד
סעיף 15 לחוק איסור לשון הרע, מציב את תום הלב כהגנה כללית ומפרט באופן פרטני את המצבים הספציפיים בהם תקום הגנה זו. למעשה, בית המשפט פירש את הגנת תום הלב בכל סעיף באופן שונה מחברו, בהתאם לנוסח הסעיפים ולכללי פרשנות וקיימות שתים-עשרה הגנות תום לב שונות מעט אחת מהשנייה.
כך לדוגמה, הגנת תום הלב בסעיף 15(8) הקמה אף אם הייתה כוונת זדון, שונה מהותית מהגנת תום הלב הקמה בסעיף 15(1) אשר דורשת מצב נפשי ספציפי ואינה מאפשרת כוונת זדון. המשמעות של תום הלב בסעיף אחד איננה דומה למשמעות של תום הלב בסעיף אחר וקיימות לו פרשנויות רבות לכל אורך הסעיף.
יש דעות הגורסות כי הגדרת הדרישה לתום לב באופן גורף על כלל הסעיף איננה נכונה ומיותרת, ואף עשויה לבלבל את האזרח. זאת מכיוון שבכל סעיף מקבל תום הלב פרשנות שונה אשר אינה מצויה בחוק באופן ברור – ולכן יש להכניס את דרישת היסוד הנפשי ותום הלב באופן ספציפי לכל סעיף בהתאם לתוכנו ולדרישותיו.
למעשה, ניתן להגיד כי ההגדרה הרחבה של תום לב בראש הסעיף, ללא פירוט בהתאם למצב הקונקרטי, נותן במה רחבה מדי לבית המשפט לפרש את הסעיפים כראות עיניהם ונוצר מצב של חוסר יציבות ופערי מידע בין האזרח לבין ההלכה. לא ברור האם תום הלב הנדרש מעושה הפרסום המבקש לחסות תחת הגנת סעיף 15 הוא אותו תום הלב לאורך כל 12 הסעיפים הקטנים, או שמא ישנן דרישות מחמירות יותר או פחות בין הסעיפים הקטנים.
מעבר לכך, ניתן לראות כי בשל הפרשנות הרחבה והגדרת תום הלב כהגנה כללית ולא ספציפית, ניתנו עד היום פסקי דין כמעט סותרים בנוגע לשאלה זו. כך, לעיתים פרסום אשר היה נגוע בלעז ובזלזול גרר קביעה להיעדר תום לב, ולעיתים לא. נראה כי קביעה מפורשת ומפורטת יותר בסעיפים הקטנים, לפי כל סיטואציה לדרישה הספציפית של תום לב, הייתה פותרת בעיות רבות. כך, ניתן היה לדעת האם פרסום בזדון מעיד על תום לב או לא, האם יש משמעות לאופן הפרסום והאם תכונות נוספות משפיעות על תום הלב באופן חיובי או שלילי.
ככלל, כאשר מתבוננים ב-12 הסעיפים הקטנים תחת סעיף 15, נראה כי קיימים מצד אחד סעיפים המגבילים יתר על המידה את חופש הביטוי ומנגד קיימים סעיפים הנותנים במה רחבה מדי ומאפשרים פגיעה יתר על המידה בשמו של אדם – למעשה הדיון הציבורי על הסעיפים גרר ביקורת משני צדדי המתרס על אותם סעיפים.
סעיף 15(9) לדוגמה, מגן על דיווח מאספה או ישיבה פומבית שהייתה פתוחה לציבור, ונותן למעשה הגנה על ציטוט לשון הרע של אחר על ידי העיתונות. מחד, ניתן לטעון שהגנה כללית על ציטוט לשון הרע היא הגנה רחבה מדי המאפשרת השמצה ללא דין או חשש, ואכן היו ניסיונות שלא צלחו לשנות את הסעיף בחוק. מנגד, החוק מתייחס רק לאסיפות וישיבות פומביות בהן הציבור מוזמן להשתתף, ולכן יש טענה כי זכות הציבור לדעת עולה על ההתניה בסעיף שהעניין צריך להיות "עניין ציבורי", כי הדברים נאמרו ממילא בפורום פתוח, ולכן הסעיף מצומצם מדי.
נראה כי קיימים תחומים רבים אשר אינם מטופלים על ידי החוק, בשל פיגורו אחר התקדמות הטכנולוגיה והפסיקות. תחילה נראה כי ההתקדמות הטכנולוגית מקלה על בירור עובדות טרם פרסומן ושימוש בטענת תום לב קשה יותר מאשר מבעבר ולכן ייתכן ויש לצמצם את ההגנה על המפרסמים, כפי שנאמר בפס"ד סי.די.אי. סיסטמס נ' סרי. מעבר לכך, כיום התקשורת איננה מסתכמת בעיתונות כתובה ומשודרת וכיום כל אדם יכול להפיץ ידיעות ודעות לקהל כלל-עולמי בדומה לעיתונאי על גבי רשת האינטרנט.
תהליך המכונה WEB 2.0 הולך ותופס תאוצה בשנים האחרונות. המונח מתייחס לדור השני של שירותים באינטרנט. הדור השני הוא אתרים המספקים פלטפורמה טכנולוגית ליצירה ושיתוף של תכנים גם על ידי הגולשים עצמם. את ה"עולם החדש" ניתן לאפיין כבעל רמה גבוהה של אקטיביות ושיתופיות בין בני האדם ליצירת קשרים חברתיים, לשיתוף בחוויות אנושיות, ליצירת מידע חדש והפצתו המהירה, לשיתוף פעולה והחווית דעות. מיישום המציע שירותים בסיסיים הפך האינטרנט, על ידי שיתופיות כלל עולמית, לבסיס ליצירת מידע. יצירת המידע עלולה להיות מלווה בהפצת מידע שלעיתים הוא פוגע, ונופל תחת ההגדרה של לשון הרע, כאשר אחת הבעיות העולות באינטרנט היא האפשרות להגיב באלמוניות. עולה שאלת תום הלב בפרסומים אלו באינטרנט ולכך יצטרך המחוקק לתת את דעתו, בדומה למחוקק האמריקאי שכבר החל בתהליך והפסיקה בארצות הברית שכבר חייבה בפיצויים בלוגרים בשל פרסום שהיווה לשון הרע. בתחום זה הייתה עד היום פסיקה מועטה של בתי משפט נמוכים בעניין זה, אך היא בעיקר נגעה לשאלת רצינות פרסום טוקבקים ובלוגים ולא לשאלת חובת תום הלב של המפרסם.
הפסיקה, אשר כמעט באופן קבוע נתנה חופש ביטוי מלא באינטרנט ללא חשש מלשון הרע, קיבלה תפנית מסוימת בשנת 2006, עם הפסיקה בעניין פלונית נ' בזק בינלאומי. מדובר בפסק דין של בית משפט השלום, שנגע לשאלת חשיפת פרטיהם של גולשים אלמוניים באינטרנט שפרסמו לשון רע, אם בטוקבקים ואם בבלוגים. בסופו של דבר הוחלט כי כל עוד מדובר בעוולה אזרחית, לא ייחשפו פרטיהם האישיים של הגולשים, אך אם מדובר באחריות פלילית שמוטלת על הגולשים עקב פרסומיהם, אז פרטיהם ייחשפו. גם בפסק דין זה הועלתה ביקורת על כך שהמחוקק עוד לא הגיב לשאלת לשון הרע ותום הלב של גולשים, ושהוא צריך להגיב לכך בהתאם. בשנת 2005 אכן הוכן "תזכיר חוק מסחר אלקטרוני" אשר אמור לתת מענה לשאלת חשיפת פרטיהם של גולשים אלמוניים ברשת האינטרנט ולשלילת האחריות הנזיקית שיש לספקי האינטרנט בשל פרסומים של הגולשים באמצעות אותו ספק. על פי תזכיר החוק, גילוי פרטיהם של גולשים על ידי ספקי האינטרנט יהיה רק אם יש חשש לביצוע עוולה או עבירה פלילית על ידי פרסום דבר מה של הגולשים.
גארט פיצג'רלד
גארט פיצג'רלד (באנגלית: Garret Fitzgerald, באירית: Gearóid Mac Gearailt ; 26 בפברואר 1926 – 19 במאי 2011) היה מדינאי אירי שכיהן פעמיים כטישך (ראש ממשלת אירלנד) מיולי 1981 ועד פברואר 1982 ושוב מדצמבר 1982 ועד מרץ 1987. פיצג'רלד נבחר לבית העליון, הסנאט האירי ב-1965 ולאחר מכן לבית התחתון, הדאל אירן ב-1969 מטעם מפלגת פינה גייל. הוא כיהן כשר החוץ משנת 1973 ועד 1977 והיה מנהיג מפלגתו משנת 1977 ועד 1987.
פיצג'רלד היה בנו של דזמונד פיצג'רלד, שר החוץ הראשון של מדינת אירלנד החופשית לאחר קבלת העצמאות ב-1922. תפקידו האחרון עד ליום מותו היה נשיא המכון ליחסים בינלאומיים ואירופאים (Institute of International and European Affairs). כמו כן, עד ליום מותו היה לו טור קבוע בעיתון The Irish Times והוא היה מופיע לעיתים בתוכניות טלוויזיה.
ראשית חייו
גארט פיצג'רלד נולד בדבלין למשפחה שהייתה פעילה מאוד בתחום הפוליטי. אמו, מייבל מק'קונל, עבדה אצל תת-השר לענייני אירלנד, ג'יימס מקמהון. היא עסקה בפיענוח ההודעות שהיו מגיעות מלונדון לדבלין כשהן מוצפנות ובאין רואים הייתה מעבירה את תוכנם גם לפעילי הצבא האירי הרפובליקני והשין פיין. אחד האנשים שאליו הייתה מעבירה את הידיעות היה אביו של גארט, דזמונד פיצג'רלד, שנולד וגדל בלונדון. דזמונד פיצג'רלד היה שר החוץ של מדינת אירלנד החופשית בעת שבנו נולד. סבו של גארט פיצג'רלד היגר לאנגליה כפועל ממחוז טיפררי, הצטרף למתנדבים האירים ב-1914 והשתתף במרידת חג הפסחא ב-1916. דזמונד פיצג'רלד היה פעיל בשין פיין במהלך מלחמת העצמאות האירית והיה אחד ממייסדי "חברת הגלים" (Cumann na nGaedheal). מפלגה זו הוקמה כדי להוות תמיכה לאמנה האנגלו אירית של 1921, שבעקבותיה הוקמה מדינת אירלנד החופשית.
אף על פי שהוא ניצב בצד שתמך באמנה בתוך אירלנד המפולגת, נותר דזמונד פיצג'רלד מיודד עם רפובליקנים שהתנגדו לאמנה, כמו שון מק'אנטה מבלפסט, שלימים היה שר בממשלתו של איימון דה ואלירה וחותנו של קונור קרוס או'בריאן. בין באי הבית של משפחת פיצג'רלד היו גם משפחותיהם של פוליטיקאים אירים רבים. מייבל, אמו של גארט, הייתה לאומנית ורפובליקנית אף על פי שמשפחתה הייתה ממוצא פרוטסטנטי מצפון אירלנד. בנה יתאר לימים את משנתו הפוליטית כמזיגה של הפלורליזם הפרוטסטנטי של משפחת אמו עם המסורת הקתולית של משפחת אביו שמוצאה היה מדרום אירלנד.
גארט פיצג'רלד התחנך בבית ספר ישועי בדבלין ולמד באוניברסיטת דבלין, שם סיים את התואר הראשון שלו ב-1946 ומאוחר יותר שב לשם כדי להשלים את תואר הדוקטור שלו ב-1968. הוא גילה עניין רב בפוליטיקה של מלחמת האזרחים בספרד ושל מלחמת העולם השנייה. בין חבריו לספסל הלימודים באוניברסיטה היה צ'ארלס הוהי שדרכו הכיר פיצג'רלד את גואן או'פארל, בתו של קצין בצבא הבריטי, שאותה הוא נשא לאישה ב-1947. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה ב-1947, החל פיצג'רלד לעבוד באייר לינגוס, חברת התעופה הלאומית של אירלנד ונהייה לבר סמכא בתחום התכנון האסטרטגי הכלכלי של התחבורה. בתקופה זו הוא כתב מאמרים רבים לעיתון, היה הכתב באירלנד של האקונומיסט וכתב מאמרים בנושאי כלכלה בעיתון The Irish Times. הוא המשיך לעבוד באייר לינגוס עד ל-1959. לאחר שפרסם מחקר על כלכלת התעשייה האירית בטריניטי קולג' שבדבלין, הוא נהייה למרצה לכלכלה באוניברסיטת דבלין. פיצג'רלד הוסמך כעורך דין והוא דיבר צרפתית באופן שוטף.
ראשית הקריירה הפוליטית
גארט פיצג'רלד היה להוט להיכנס לפוליטיקה והוא קיבל הצעות מכמה מחברי פיאנה פול, כולל צ'ארלס הוהי ומייקל ייטס, להצטרף למפלגה. בסופו של דבר, כניסתו של פיצג'רלד לפוליטיקה הייתה למפלגת פינה גייל. הוא זיהה את עצמו עם האגף הליברלי של המפלגה, שהתלכד סביב "תוכנית החברה הצודקת" (Just Society) שנכתבה על ידי דקלן קוסטלו. ב-1965 נבחר פיצג'רלד לסנאט (הבית העליון של הפרלמנט האירי) מטעם הפנל התעשייתי מסחרי (אחד הגופים שבוחרים את חברי הסנאט) ועד מהרה בנה את הפרופיל הפוליטי שלו. הוא נבחר לבית התחתון (הדאל) בבחירות של 1969 מטעם מחוז הבחירה של דרום-מזרח דבלין, ובאותה שנה הוא הגיש את עבודת הדוקטורט שלו שמאוחר יותר פורסמה בשם "תכנון באירלנד". עד מהרה הוא נעשה דמות חשובה בסיעת המפלגה בפרלמנט ורעיונותיו הליברליים היוו משקל נגד למנהיגה השמרן של המפלגה, ליאם קוסגרייב. הבדלים בגישה הפוליטית ושאיפתו של פיצג'רלד להיות מנהיג המפלגה, גרמו למתחים בין השניים. בנאומו לפני ועידת המפלגה בקורק ב-1972, התייחס קוסגרייב לאלה שיש להוציא מהמפלגה ונראה היה שבדבריו אלה הוא תקף את פיצג'רלד שניסה לרשת את מקומו כמנהיג.
שר החוץ
לאחר הבחירות של 1973 עלתה מפלגת פינה גייל לשלטון יחד עם מפלגת הלייבור כשליאם קוסגרייב מכהן בה כראש ממשלה. פיצג'רלד קיווה שהוא יקבל את תפקיד שר האוצר, במיוחד לאחר שבמהלך מערכת הבחירות הייתה לו הופעה טובה בעימות מול שר האוצר הקודם, ג'ורג' קולי. בכל אופן, משרת שר האוצר ניתנה לריצ'י ראיין ופיצג'רלד מונה להיות שר החוץ. זו הייתה סגירת מעגל, שכן, אביו של פיצג'רלד כיהן בתפקיד זה בממשלה בראשותו של אביו של ליאם קוסגרייב, ויליאם תומאס קוסגרייב, חמישים שנה קודם לכן. למינוי זה הייתה השפעה חזקה על הקריירה של פיצג'רלד ועל עתידה של מפלגת פינה גייל. קוסגרייב היה חשדן בנוגע לדעותיו הליברליות של פיצג'רלד והאמין שהוא מתכנן להתמנות כמנהיג המפלגה. במהלך תקופת כהונתו כשר החוץ, התפתחה מערכת יחסים טובה בין השניים וכל המתחים שהיו ביניהם נמוגו.
אופי התפקיד השתנה מאז התקופה בה כיהן בו אביו של פיצג'רלד. אירלנד כבר לא הייתה חלק מחבר העמים הבריטי וב-1973 הצטרפה לשוק האירופי המשותף, הארגון שקדם לאיחוד האירופי. כשר החוץ, לא הוטחו בפיצג'רלד ההאשמות שהוטחו בשרים האחרים על ניהול לא תקין של הכלכלה. תקופת כהונתו כשר החוץ רק חיזקה את מעמדו וסייעה לו בסופו של דבר בהשגת תפקיד מנהיג המפלגה. דעותיו החדשניות, מרצו ושליטתו בצרפתית, הקנו לו, ולאירלנד, מעמד מכובד באירופה מעבר לגודלה של המדינה והבטיחו שהנשיא הראשון של מועצת אירופה ב-1975 יהיה אירי.
מדיניותו של פיצג'רלד כלפי צפון אירלנד הביאה אותו לעימות מול הכנסייה הקתולית, שהמעמד המיוחד שלה ברפובליקה היה מעוגן בחוקה עד למשאל עם שנערך ב-1972. ב-1973 נפגש פיצג'רלד עם מזכיר המדינה של הוותיקן, אגוסטינו קסרולי והציע שחוקת אירלנד תשונה כך שיבוטלו סעיפים המבוססים על הדת הקתולית, כמו האיסור על גירושים ואמצעי מניעה. דובר גם על הרגעת הדעות הקדומות בצפון אירלנד בנוגע לנישואים בין-דתיים ולאינטגרציה בחינוך. בתחילה היה קסרולי פתוח לקבלת רעיונות אלה והממשלה הגישה הצעה רשמית לוותיקן. חזונו של פיצג'רלד גרם לחשש גדול בקרב ההיררכיה הכנסייתית, ובכל אופן, ב-1977 התקיימה פגישה של האפיפיור פאולוס השישי ופיצג'רלד ובפגישה אמר האפיפיור לפיצג'רלד כי "אירלנד היא מדינה קתולית, אולי האחרונה שנותרה, והיא צריכה להישאר כזאת. החוקים לא צריכים להשתנות באופן שיהפוך את המדינה לפחות קתולית".
כהונה ראשונה כראש ממשלה
ערב מערכת הבחירות של 1981 היה לפינה גייל מנגנון מפלגתי שהיה שקול לזה של פיאנה פול. המפלגה זכתה ב-65 מושבים בפרלמנט והקימה ממשלת מיעוט יחד עם מפלגת הלייבור ועם תמיכתם של כמה חברי פרלמנט עצמאיים. פיצג'רלד נבחר להיות ראש ממשלה ב-30 ביוני 1981. להפתעת רבים, הוא לא כלל בין שרי הממשלה את ריצ'י ראיין, ריצ'רד ברוק וטום או'דונל, מעמודי התווך של המפלגה.
שתי בעיות יסודיות עמדו בפניו של פיצג'רלד בתקופת כהונתו זו. צפון אירלנד ומצבה המחמיר של הכלכלה. צעדת מחאה לתמיכה בשובתי הרעב בכלא מייז ביולי 1981 טופלה על ידי פיצג'רלד בקשיחות. כשהוא נפגש עם בני משפחותיהם של שובתי הרעב, הוא סירב לפגוש את בני משפחתו של בובי סנדס, חבר הצבא האירי הרפובליקני והראשון שמת משביתת הרעב, וכן את אחותו של ריימונד מק'קריש, שמת ב-21 במאי. במהלך הפגישה התמוטטו אחיותיו של תומאס מק'אלבי, מרי ונורה, ועזבו את הפגישה. מרי מק'אלבי הצהירה לתקשורת שחיכתה בחוץ ש"הוא לא עושה דבר, הוא מבקש רק הצעות". פיצג'רלד סיים את הפגישה והוא הואשם בכך שהוא תולה את האשם בקיום שביתת הרעב על הרפובליקנים ומציע פתרון חד-צדדי מיידי לבעיה.
המשבר הכלכלי היה אף גרוע יותר ממה שסבר פיצג'רלד. מפלגת פינה גייל נאלצה לנטוש את תוכניותיה להפחתת המיסוי ותקציב דרקוני חצי-שנתי הוגש באופן מיידי. התקציב שהוגש ביולי היה חמור במיוחד עבור ממשלה שנשענה על תמיכתם של חברי פרלמנט עצמאיים. בכל אופן, התקציב השני שהוגש על ידי הממשלה הוביל לתבוסה שלה בפרלמנט בינואר 1982.
בראותו את התבוסה הזו, הגיע פיצג'רלד לארמון הנשיאות כדי לבקש מהנשיא פטריק הילרי כדי שיורה, על פי סמכותו, לפזר את הפרלמנט. בהגיעו לשם נמסר לו כי סדרה של שיחות טלפון הגיעו לארמון מצדם של חברי אופוזיציה בכירים, כולל מנהיג פיאנה פול וראש הממשלה לשעבר, צ'ארלס הוהי ובראין לניהן שניסו להשפיע על הנשיא לסרב לבקשתו של פיצג'רלד, כפי שהחוקה מתירה לו ובכך יאלץ ראש הממשלה להתפטר והפרלמנט יוכל למנות לו מחליף. הנשיא דחה בכעס את הלחצים הללו, התייחס אליהם כאל התנהגות בלתי ראויה והכריז על פיזור הפרלמנט.
בבחירות שנערכו לאחר מכן, בפברואר 1982 איבדה מפלגת פינה גייל רק שני מושבים בפרלמנט והלכה לאופוזיציה. עם זאת, בבחירות הכלליות השלישיות שנערכו בתוך שנה וחצי בנובמבר 1982, שב פיצג'רלד לתפקיד ראש הממשלה בפעם השנייה כשהוא עומד בראש קואליציה רחבה של מפלגתו ושל מפלגת הלייבור.
כהונה שנייה כראש ממשלה
את תקופת כהונתו השנייה של פיצג'רלד כראש ממשלה אפיין מיתון כלכלי עמוק. הצורך לבצע קיצוצים בהוצאה הממשלתית כדי לאזן את התקציב, היה יותר מדי בשביל מפלגת הלייבור. היחסים ההרמוניים שפיצג'רלד פיתח עם סגנו, מנהיג מפלגת הלייבור, דיק ספרינג, הצליחו למנוע את קריסתה של הקואליציה למשך יותר מארבע שנים, למרות המתחים שהיו בין שרים אחרים, ובכך הצליחה הממשלה לשרוד. מפלגת פינה גייל שאפה להחיות את הכלכלה על ידי שליטה על ההוצאה הציבורית וכפיית קיצוצים כדי לצמצם את ממדי הגרעון.
הצעדים שהוצעו על ידי שר האוצר של פיצג'רלד, אלן דוקס, היו בלתי מתקבלים על הדעת לחלוטין מבחינתה של מפלגת הלייבור, שהייתה תחת לחץ עצום מצד בסיס התמיכה הפוליטי שלה לשמור על השירותים הציבוריים לאזרחים. שתי המפלגות מצאו את עצמן במבוי סתום. הם מנעו מהמשבר הכלכלי להחמיר עוד יותר, אך לא היו מסוגלים לנקוט בצעדים ההחלטיים שיגרמו לכלכלה לצמוח. כשהצמיחה הכלכלית הייתה זניחה והאבטלה הייתה נרחבת, ירדה האהדה הציבורית כלפי הממשלה באופן משמעותי. מפלגת פיאנה פול שישבה באופוזיציה הוסיפה גם היא על צרותיה של הממשלה בכך שהיא נקטה בקו אופורטוניסטי ופופוליסטי על ידי התנגדות לכל הצעת רפורמה או קיצוץ בתקציב.
צפון אירלנד
פיצג'רלד הקים את "פורום אירלנד החדשה" ב-1983, שחיבר בין נציגים של המפלגות ברפובליקה האירית יחד עם לאומנים מצפון אירלנד. למרות שהמפלגות היוניוניסטיות דחו בבוז את הצעתו של פיצג'רלד להצטרף לפורום, ולמרות שהמסקנות שפורסמו על ידי הפורום, שהציעו אפשרויות שונות לשיתוף בין הרפובליקה לבין הצפון, נדחו על הסף על ידי ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, נתן הפורום תנופה לחידושו של משא ומתן רציני בין ממשלות אירלנד לבריטניה, שהגיעו לשיאם בהסכם האנגלו-אירי, שנחתם ב-1985. ההסכם התווה את המכניזם שעל פיו ממשלת בריטניה תיוועץ ברפובליקה של אירלנד בכל הנוגע לשלטונה בצפון אירלנד והוא זכה להתנגדות גורפת מצדם של היוניוניסטים, שחברי הפרלמנט מטעמם התפטרו מהפרלמנט של בריטניה לאות מחאה. היה צורך לקיים בחירות חדשות בצפון אירלנד, שבמסגרתם איבדו היוניוניסטים ללאומנים את אחד ממושביהם בפרלמנט הבריטי. במהלך תקופה זו, ב-15 במרץ 1984, הוזמן פיצג'רלד לנאום בפני שני בתי הקונגרס של ארצות הברית, המנהיג האירי הרביעי שקיבל הזמנה כזו.
ממשלתו של פיצג'רלד העבירה גם את חוק ההסגרה של 1987 ששם קץ להגנה ארוכת הימים כנגד הסגרה של חשודים במעשי אלימות בצפון אירלנד או בבריטניה שיכלו לטעון שהמעשים שלהם נעשו על רקע פוליטי.
בה בשעה שהיוניניסטים סירבו להכיר בהסכם וגינו אותו, הוא היה הבסיס להתפתחות יחסי האמון ושיתוף הפעולה בין הממשלות, שבסופו של דבר הובילה להצהרת רחוב דאונינג של 1993 ולשביתות הנשק בין הרפובליקנים ליוניוניסטים.
שקיעה
ב-1986 ניסה פיצג'רלד לבצע חילופי גברי בממשלתו, אך כמה שרים, בעיקר ברי דזמונד, שהיה שר הבריאות והרווחה, סירבו לוותר על תפקידיהם. התוצאה הסופית של תהליך השינוי בממשלה גרמה לכרסום בסמכותו של פיצג'רלד. המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית החדשה, הוקמה באותה תקופה על ידי דזמונד או'מיילי שפרש ממפלגת פיאנה פול. באופן אירוני, מהלך זה פגע בתומכי מפלגת פינה גייל מאוכזבים רבים שעייפו מהטיפול הכושל בכלכלה. המתקפה על הממשלה מהמחנה הימני חיזקה את רצונם של מנהיגי פינה גייל להתנתק ממפלגת הלייבור, למרות היחסים הקרובים שהיו להם עם מנהיגיה.
בינואר 1987 התפטרו שרי מפלגת הלייבור מהממשלה על רקע חילוקי דעות על התקציב. פיצג'רלד המשיך להנהיג את הממשלה שהפכה כעת לממשלת מיעוט והגיש הצעה לקיצוצים מחמירים בתקציב שבמשך ארבע שנים זכו להתנגדות חריפה של הלייבור. מפלגת פיאנה פול שבה לשלטון במרץ 1987 לאחר שמפלגת פינה גייל נחלה תבוסה קשה בבחירות שנערכו אז. המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית, שרצה בבחירות אלה לראשונה, זכתה ב-14 מושבים בפרלמנט, שברובם הגיעו ממצביעי פינה גייל לשעבר. למרות שלהוהי לא היה רוב מוחלט בפרלמנט, כאשר הגיע העניין לידי הצבעה, הצביע חבר הפרלמנט העצמאי הסוציאליסטי, טוני גרגורי נגד פיצג'רלד ובהצבעה על בחירתו של הוהי הוא נמנע, בהסבירו שהוהי הוא הרע במיעוטו מבין השניים. הסיבה להצבעה זו הייתה התנגדותו של גרגורי להסכם האנגלו-אירי בנוסף לסלידתו האישית מפיצג'רלד. הוהי נבחר לתפקיד ראש הממשלה על חודו של קול, קולו של יושב ראש הפרלמנט.
לאחר הפרישה
מיד לאחר שנבחר הוהי לתפקיד ראש הממשלה פרש פיצג'רלד מתפקיד מנהיג מפלגת פינה גייל, והוא הוחלף על ידי אלן דוקס. ב-1991 פורסמה האוטוביוגרפיה שלו שהפכה לרב מכר. הוא פרש לחלוטין מהפוליטיקה לאחר הבחירות של 1992. ב-1999 הלכה לעולמה אשתו גואן לאחר מחלה קשה.
לאחר מכן החל פיצג'רלד לכתוב טור שבועי בעיתון The Irish Times ולהרצות באירועים באירלנד ומחוצה לה. הוא חזר לפעילות פוליטית לזמן קצר לצורך תמיכה במשאל העם השני שהתקיים ב-2002 לאישור אמנת ניס שהיוותה תיקון לאמנת מאסטריכט. פיצג'רלד הביע את תמיכתו באישור האמנה. הוא שימש כנשיא האוניברסיטה הלאומית של אירלנד משנת 1997 ועד לשנת 2009.
פיצג'רלד לקח חלק משמעותי במשאל העם על אישור אמנת ליסבון ב-2009. הוא תמך בהמשך שילובה של אירלנד באירופה. הוא התנגד להתנהלות הכלכלית של ממשלות פיאנה פול מאז 1997 ובטור הקבוע שלו הוא מתח ביקורת על אובדן התחרותיות במשק ועל האינפלציה שנגרמה על ידי הקטנת המיסוי ועל ידי הגדלת ההוצאה הממשלתית המופרזת, לדעתו. ב-2010 נכלל פיצג'רלד ברשימת "40 האירים הגדולים ביותר" מטעם רשת הטלוויזיה RTE. ב-20 שנות חייו האחרונות הוא היה סגן נשיא החברה לשימור הרכבת באירלנד.
ב-5 במאי 2011 דווח כי פיצג'רלד אושפז בבית חולים בדבלין. איחולי החלמה נשלחו על ידי ראש הממשלה, אינדה קני. ב-19 במאי 2011 מת גארט פיצג'רלד בגיל 85 בבית חולים בדבלין.
המשטרה הפדרלית: אף אחד לא מעל החוק
המשטרה הפדרלית: אף אחד לא מעל החוק (בפורטוגזית: Polícia Federal: A Lei É para Todos; הופץ במדינות המערב בשם Operation Carwash: A Worldwide Corruption Scandal Made in Brazil, "מבצע שטיפת רכב: שערוריית השחיתות העולמית שנוצרה בברזיל") הוא סרט פשע ברזילאי משנת 2017 בבימויו של מרסלו אנטונז. הסרט הופק בתקציב של 16 מיליון ריאל והרוויח 19 מיליון ריאל. הסרט מגולל את קורות מבצע שטיפת רכב של המשטרה הפדרלית של ברזיל לחקירת אחת מפרשיות השחיתות הגדולות בתולדות ברזיל, שהייתה אחת הגורמים להדחת דילמה רוסף מנשיאות ברזיל.
הסרט שבוים על ידי מרסלו אנטונז, בהפקתו של טומיסלב בלזיץ' ועל פי תסריט מאת תומאס סטברוס וגוסטבו ליפשטיין, נעשה בהשראת ספר באותו שם מאת קרלוס גרייב ואנה מריה סנטוס. בסרט כיכב אנטוניו קליוני המציג את המבצע מנקודת מבטם של החוקרים המובילים. לטענת המפיק טומיסלב בלזיץ', העלילה תוכננה להיות מחולקת לשלושה סרטים, שיצאת מדי שנה ומאחר שהסרט אינו תיעודי לכן, על אף היותו מבוסס על המבצע, אין שום הכרח להיות נאמן למציאות.
עם תקציב של 16 מיליון ריאל, הסרט לא חשף את נותני החסות ולא השתמש במשאבים ציבוריים. שמות המשקיעים, כ-25 בסך הכל, נשמרו בסודיות. לטענת בלזיץ', זאת לבקשתם של היזמים, ששילמו מכיסם. "הם ביקשו, אני צריך לכבד [זאת]. סרטים רבים נוצרו כך בברזיל ומחוצה לה." הסרט כלל הסכם שיתוף פעולה שנחתם בין בלזיץ' למשטרה הפדרלית בשנת 2015.
בשבוע הראשון הוא משך קהל של 461,783 צופים לבתי הקולנוע, כ-430,000 מחמישי עד ראשון ועוד 30,000 בכורות, שגרפו הכנסות של 7.8 מיליון ריאל, שהפכו אותו לסרט השני הנצפה ביותר בברזיל, כשמאחוריו הסרט האמריקני זה. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה לטובה ביותר באותה שנה וב-25 בספטמבר כבר צפו בו למעלה ממיליון איש והוכותר לסרט הברזילאי הנצפה ביותר של שנת 2017.