cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמון מננדס פידל
ביוגרפיה
מננדס פידל עבד שנים רבות על היסטוריה מקיפה של השפה הספרדית, שאותה לא הצליח להשלים בחייו; שני הכרכים פורסמו לאחר מותו בשם "Historia de la lengua español" (2005).
מגדל נ"מ
היסטוריה ושימושים
מגדלי הנ"מ תוכננו כדי להשתמש בבונקרים כמקלט אזרחי, עם מקום ל-10,000 איש כל אחד, ובתוך כל מגדל – מחלקה של בית חולים. במהלך הקרב על ברלין, המסתתרים יצרו קהילות משלהם, כאשר עד 30,000 ברלינאים מצאו מקלט בכל מגדל במהלך הקרב. מגדלים אלה, בדומה למגדלי טירות מימי הביניים, היו מהמקומות הבטוחים ביותר בעיר, ולכן היו מהאחרונים שנכנעו לצבא האדום. כשהאספקה התמעטה, נאלצו להיכנע.
רמון מננדס פידל
ביוגרפיה
הוא היה מועמד לפרס נובל 23 פעמים, אך מעולם לא זכה.
מגדל נ"מ
היסטוריה ושימושים
הסובייטים, בהסתערותם על ברלין, התקשו להסב נזק משמעותי למגדלי הנ"מ, אפילו עם התותחים הסובייטיים הגדולים ביותר, כמו ההוביצר M1931 בקוטר 203 מ"מ. לאחר המלחמה, הריסתם של המגדלים נחשבה לא פעם כבלתי אפשרית ורבים נותרו עד היום. חלקם הוסבו לשימוש חלופי.
עיצוב
כל מתחם מגדל נ"מ כלל:
ה-G-Towers היו בשטח 70.5 מ"ר ו-39 מטר גובה. הם היו חמושים בדרך כלל בשמונה (ארבעה תאומים) תותחי נ"מ 128, מספר רב של תותחי 37 מ"מ ו-32 תותחי פלאקפירלינג (Flakvierling) 20 מ"מ. L-Towers היו בשטח 50 מ"ר ובגובה 23 מטר, חמושים בדרך כלל בארבעה תותחי 20 מ"מ. לאחר פרק זמן קצר – חודשים ספורים – הייתה יוזמה של הקמת סבב שני ושלישי של מגדלי נ"מ ("דור 2 ו-3"), גדולים יותר וחמושים בנשק בעל עוצמת אש רבה יותר, אבל לא כל המגדלים והתותחים שנכללו ביוזמה אכן נבנו והותקנו.
את מגדלי הנ"מ הגדולים יותר הזמין אדולף היטלר. גודלם ועוצמת האש שלהם היו פי שלושה מאלה של מגדלי הנ"מ הראשונים.
מגדל הנ"מ הראשון – גן החיות ברלינר, ברלין
המגדל שנבנה ליד גן החיות של ברלין היה מסוג הדור הראשון וטווח האש שלו הגן על רובע הממשלה. הוא שימש גם כמאגר לחפצי אמנות ממוזיאון ברלין. הדיירים נכנעו לסובייטים ב-30 באפריל 1945. ב-1947 הבריטים פוצצו את מגדל ה-G בניסיון השני עם כמה טונות של חומר נפץ. ה-L-Tower נהרס גם הוא.
מגדל הנ"מ השני – פרידריכסהיין, ברלין
שני המגדלים כוסו ונראים כעת כגבעות טבעיות בפארק פרידריכסהיין. מגדל ה-G, הידוע בשם "Mont Klamott" (הר ההריסות) בברלין, היווה השראה לשירים של הזמר והיוצר וולף בירמן ולהקת הרוק Silly.
מגדל הנ"מ השלישי – הומבולדטהיין, ברלין
מגדל ה-G בהומבולדטהיין נשאר עד היום, ואפשר לבקר בפנימו.
Flakturm IV – Heiligengeistfeld, המבורג
הייליגנגייסטפלד (דור ראשון) מגדל זה מכיל שישה מפלסים וכולל, כחלק ממקלט תקיפות האוויר, שני חללים להגנה מפני התקפות גז. האחד בקומה הראשונה (מעל קומת הקרקע) והשני בקומה השנייה. שניהם במגדל 1, ושטחים כ-300 מ"ר. יש להם שישה חלונות.
ה-L-Tower נהרס לאחר המלחמה והוחלף בבניין בבעלות T-Mobile.
ה-G-Tower הפך למועדון לילה עם בית ספר למוזיקה וחנויות מוזיקה. בשנת 2019 הודיעה קבוצת המלונות NH על תוכניות להפוך אותו למלון יוקרתי עם יער. הבנייה נועדה ל-2021 ולפתיחה ב-2022. לאחר השחזור הגובה היה אמור לעלות ל-58 מ' עם קומות נוספות.
מגדל הנ"מ השישי – וילהלמסבורג, המבורג
המגדל בווילהלמסבורג שבהמבורג הוא מסוג דור 2. מגדל ה-G נשאר עד היום, ומגדל ה-L נהרס אחרי המלחמה.
באטמן: דם רע
באטמן: דם רע (באנגלית: Batman: Bad Blood) הוא סרט גיבורי על מונפש אמריקאי משנת 2016, המבוסס על הקומיקס באטמן מבית DC קומיקס. הסרט אומנם אינו עיבוד של סיפור כלשהו מהקומיקס, אך הוא מבוסס חלקית על עלילת הלוויתן מאת גרנט מוריסון.
עלילה
באטוומן נאבקת בכנופיית פושעים בגות'האם סיטי ביניהם פיירפלי, המחשמל ועוד, באטמן מגיע ונאבק במי שלכאורה מנהיג את הכנופיה אשר נקרא הרטיק, הרטיק מפוצץ חומר נפץ אשר מותקן במקום, באטמן מעיף את באטוומן אל מקום בטוח ולכאורה נהרג בפיצוץ.
ג'ורג' קואוטס
היה רופא עיניים סקוטי, שנודע בעיקר הודות לתיאורו את מחלת הרשתית המולדת הנושאת את שמו - הרטיניטיס התפליטי.
באטמן: דם רע
עלילה
שבועיים אחרי אלפרד פניוורת' המודאג שולח אות מצוקה לנייטווינג, דמיאן ויין צופה אף הוא בידיעה על היעלמותו של באטמן וחוזר לגות'אם סיטי. קתרין קיין נפגשת עם אביה ג'ייקוב ומסבירה לו שהיא מרגישה אשמה במות הבאטמן, בעברה היא עברה טראומה כאשר נחטפה עם אמה ואחותה עבור כופר, ובחילוץ נהרגו הן בעוד היא שרדה, לאחר שניצלה על ידי באטמן משוד החליטה שלעולם לא תצטרך להינצל שוב ונהייתה לבאטוומן.
ג'ורג' קואוטס
פעילותו בתחום רפואת העיניים
בשנת 1902 התחיל לעבוד בבית החולים המלכותי לעיניים בלונדון. ב-1903 התקבל בקולגיום המלכותי של הכירורגים הבריטים ובשנת 1905 התמנה למפקח ופתולוג בבית החולים מורפילדס. ב-1906 היה לעוזר כירורג עיניים בבית החולים Great Northern Central Hospital, ב-1909 בבית החולים המלכותי לרפואת עיניים בלונדון, וב-1911 גם בבית החולים סנט מרי. קואוטס מילא גם תפקידי הוראה רבים בבתי החולים של לונדון ושעת מותו היה עוזר כירורג בבית החולים המלכותי לרפואת עיניים בלונדון וכן בבית החולים סנט מרי. כיהן לזמן קצר ככירורג עיניים בבית החולים גרייט אורמונד סטריט לילדים חולים. קואוטס התמסר לחקר העין אצל בני אדם ובעלי חיים. פרסם מאמרים רבים וחשובים על מחלות כלי הדם בעיניים. מאמרו הידוע ביותר הוקדש למחלה המכונה "רטיניטיס התפליטי", הידועה כ"מחלת קואוטס". מחקר חשוב אחר שלו עסק ב"סתימת הווריד המרכזי של הרשתית" שני מחקרים אלה זיכו אותו בפרסום ברחבי אירופה. בשנת 1910 הרצה קואוטס במסגרת "הרצאות האנטר" של הקולגיום המלכותי של הכירורגים בנושא המחלות המולדות של העין. בעקבות מחקרים שערך בגני החברה הזואולוגית של לונדון פרסם ב-1915 את המאמר"הכורואידה והרשתית של העטלף אוכל הפירות"
באטמן: דם רע
עלילה
בזמן שהיא מדברת עם אביה מבחינה בבאטמוביל העוברת ברחוב ועוקבת אחריה ורואה את באטמן ורובין, היא מסיקה לפי החליפה הישנה שזהו נייטווינג ומספרת לו את מה שראתה אך אומרת שלדעתה באטמן לא נהרג. באותו זמן הרטיק כופה על לושיוס פוקס לפתוח עבורו את הכספת בתעשיות ויין על ידי איום על בנו, נייטווינג ורובין מגיעים לשם ובקרב הרטיק הורג את המחשמל כאשר הוא מנסה להרוג את רובין, ועוזב עם השאר.
ג'ורג' קואוטס
חייו הפרטיים
קואוטס היה רווק. הוא נפטר בבית הבראה באדינבורו בנובמבר 1915 בגיל 39, שבוע אחרי שעבר ניתוח בבטן שנועד לפתור בעיה רפואית ממנה סבל בחמש השנים האחרונות. . אהב מוזיקה והיסטוריה. לפני מותו מסר את שני כרכי כתביו (1914-1904) לספריית הקולגיום המלכותי של הכירורגים.
מונחים רפואיים הקשורים לשמו
הרטיניטיס התפליטי החיצוני, וריאנט של המחלה הוא הכוריורטיניטיס הניווני ע"ש לובר, הרטיניטיס המדמם החיצוני וכו' - היא מחלת עיניים אידיופתית, הפוגעת בדרך כלל בעין אחת אצל נערים וגברים צעירים, ומתבטאת בדימומים, תפליטים התופסים את כל שכבות הרשתית, עם הרחבה והתפתלות של עורקים, וסיבוכים כמו גלאוקומה משנית, היפרדות רשתית ועיוורון. או הטבעות הלבנות של הקרנית - היא ליקוי מולד אידיופתי, ללא תסמינים. מדובר בטבעות לבנות, עגולות או סגלגליות, בעלות קוטר של 0.5 מ"מ המפוזרות בקרום על שם באומן של הקרנית, מתחת לאפיתליום והמורכבות ממשקעי שומנים
באטמן: דם רע
עלילה
באותו לילה כאשר רובין נכנס למערת העטלף הוא נחטף על ידי הרטיק לבסיס בו נמצא גם אביו ברוס, הוא מתגלה כשיבוט של דמיאן ויין ומסביר שברצונו לקחת לו את רגשותיו כדי שירגיש כמותו, טליה אל גול אמו של דמיאן מתגלת כאחראית על המזימה, טליה כועסת שבנה הובא והורגת את הרטיק כשהיא מסבירה שעקב רצונו לרגשות הוא שיבוט פגום. נייטווינג ובאטוומן מגיעים למקום באמצעות אות GPS שהותקן בחליפתו של רובין ונאבקים בשומרים בסיוע לוק פוקס בעל חליפת באטווינג שמגיע למקום. הם מחלצים את באטמן ורובין מן הבסיס הקורס בעוד טליה ואנשיה נמלטים, וחוזרים לגות'אם.
ג'ורג' קואוטס
כתביו
ב-11 שנות פעילות כתב קואוטס 75 מאמרים מדעיים, מתוכם 11 כמחבר בלעדי. 21 מאמרים כתב קואוטס עוד בימי לימודיו האוניברסיטאיים.
באטמן: דם רע
עלילה
כעבור שבוע ברוס ויין המאושש מגיע לפסגה של תעשיות ויין בעוד נייטווינג מנסה לאתר מידע על תוכניות ההמשך של טליה וליגת הצללים שלה, כאשר לוק חושף את התוכנית שהיא לבצע שליטה מוחית על מנהיגי העולם שכולם נמצאים בפסגה, הם מבינים שברוס ויין נשלט בידי טליה ויוצאים לפסגה על מנת לעצור את המזימה, לאחר קרב קשה שבו נהרגים כל הנבלים של טליה, באטמן משתחרר משליטתה והיא נמלטת אך נבגדת על ידי אחת מצוותה ומתרסקת.
ג'ורג' קואוטס
קישורים חיצוניים
By No Other Name - The Life and Eponym of George Coats
באטמן: דם רע
עלילה
לקראת הסיום, נראה ברוס תומך בדמיאן על מות אמו, סצנת הסיום של הסרט מראה את משפחת העטלף כולל באטגירל ברחובות גות'אהם.
ביקורות
הסרט זכה לביקורות חיובית ודירוגו הממוצע הוא 7.6/10, באתר Rotten Tomatoes קיבל 100% בהתבסס על 5 ביקורות. הסרט הרוויח 4,459,728 דולרים.
הדרדסים: האגדה על הפרש המסתורי
הדרדסים: האגדה על הפרש המסתורי (באנגלית: The Smurfs: The Legend of Smurfy Hollow) הוא סרט מונפש אמריקאי, מסוגת קומדיה והרפתקאות, אשר משלב הנפשה ממוחשבת ומסורתית. הסרט בוים על ידי סטפן פרנק, נכתב על ידי טוד ברגר, הופק על ידי מרי אלן באודר והולחן על ידי כריסטופר לנרץ. הסרט הופק על ידי סרטי סוני הנפשה והונפש על ידי Sony Pictures Imageworks ו-Duck Studios.
עלילת הסרט מתרחשת לאחר אירועי הסרטים "הדרדסים" (2011), "חג מולד מדורדס" (2011) ו"הדרדסים 2" (2013), אשר כולם מבוססים על זיכיון המדיה הבלגי "הדרדסים" שנוצר על ידי פייר קוליפור. כמו כן, העלילה מבוססת באופן רופף על הסיפור הקצר "האגדה על סליפי הולו" (1820) מאת וושינגטון אירווינג.
הקרנת הבכורה של הסרט התרחשה ב-11 ביוני 2013 בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי. ב-10 בספטמבר 2013 הפיצה Sony Pictures Home Entertainment את הסרט על גבי DVD ברחבי העולם, בין היתר בארצות הברית וישראל, עם דיבוב למספר שפות, ביניהן עברית, ערבית והונגרית, בנוסף לשפת המקור - אנגלית. אורך הסרט הוא כ-22 דקות.
עלילה
לאחר שבלי כוונה פחדני ריסק את העגלה שמלאה בדרדס-תותים בה הוא נסע יחד עם בר-כוח וביש גדא, השלישייה נתקעת בלילה ביער ומחליטה שיחזרו בבוקר לכפר הדרדסים. כדי להעביר את הזמן, השלישייה התיישבה סביב מדורה, אכלה דרדס-תותים וביש גדא הציע שיספרו סיפורי רוחות. לפתע הופיע דרדס-מספר כדי לספר סיפור רוחות משלו.
יותר מאוחר התחרות הסתיימה ונועזי הוכרז כמנצח, עם זאת הוא התחיל לחשוד היכן נמצא בר-מוח שלא חזר לכפר הדרדסים. נועזי מחליט לצאת ליער לבדו כדי למצוא את בר-מוח, אך עד מהרה מצטרפת אליו דרדסית שמגלה שהוא נמצא היכן שמתגורר הפרש המסתורי. שניהם הולכים לשם יחד ומוצאים את בר-מוח במלכודת של גרגמל, ובמהרה הם נלכדים בה גם. כשחתחתול רואה שהדרדסים נלכדו הוא הולך לספר זאת לגרגמל.
נועזי, בר-מוח ודרדסית עובדים על תוכנית שתוציא אותם מהכלוב לפני שגרגמל יבוא, ועד מהרה נועזי מניף את הכלוב שלו שוב ושוב עד שהוא נתקל בזה של בר-מוח, ואז נתקל בזה של דרדסית, והכלובים ממשיכים להיתקל זה בזה עד שכל הכלובים נשברים, מלבד זה של דרדסית. שהשניים מנסים לחשוב כיצד לשחרר את דרדסית מופיעים גרגמל וחתחתול, ובמהרה נועזי ובר-מוח מתחבאים.
כששלושת הדרדסים חוזרים לכפר הדרדסים בשלום, נועזי ובר-מוח מתנצלים זה בפני בזה על מה שהם עשו, כאשר נועזי מודה שהוא קנאי על כך שבר-מוח תמיד מנציח, והשני מודה שהוא היה אנוכי שלא סיפר מאין הוא מביא את הדרדס-תותים. שמח לראות ששני הדרדסים למדו את הלקח, דרדסאבא מביא לנועזי את המדליה, שמחליט להביא אותה לבר-מוח שמתעקש שהוא לא רוצה לקחת אותה. הדבר גורם לשניים להילחם מי יקבל את המדליה, עד שהיא עפה מידיהם ונוחתת בצברו של ישנוני וכך הוא מוכרז כמנצח. כשהדרדסים מתאפסים סביב במה כדי לראות את נועזי ובר-מוח רוקדים זה עם זה, דרדסאבא יוצא ליער כדי להודות לפרש המסתורי חסר הראש, שמתגלה שהוא גרם לו להופיע.
לאחר שסיפור הרוחות של דרדס-מספר מסתיים, פחדני טוען שהוא כלל לא פחד ממנו, אך במהרה מתגלה שהוא שיקר לאחר ששמע צווחה של עטלף. לפתע ביש גדא רואה שארבעתם מוקפים בעטלפים, דבר שמפחיד אותם וגורם להם לרוץ בחזרה לכפר הדרדסים.
הוקון השלישי, מלך נורווגיה
הוקון סברסון (בנורדית עתיקה: Hákon Sverrisson, בנורווגית: Håkon Sverresson; 1182 – 1 בינואר 1204) היה מלך נורווגיה מ-1202 ועד מותו.
הדרדסים: האגדה על הפרש המסתורי
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי דן שצברג, והופק על ידי יעל אללוף.
הוקון השלישי, מלך נורווגיה
חייו
הוקון נולד כבנו הבלתי חוקי השני של מי שלימים יהיה סבר, מלך נורווגיה, אז הרפתקן פארואזי. ההיסטוריון בן המאה ה-19, פטר אנדריאס מונק, גרס שאמו של הוקון השלישי הייתה אסטריד, בתו של הבישוף ראו מאיי פארו, אך טענה זו לא נתמכת על ידי היסטוריונים מודרניים.
הדרדסים: האגדה על הפרש המסתורי
הפקה והפצה
הסרט מתרחש לאחר אירועי הסרטים "הדרדסים" (2011), "חג מולד מדורדס" (2011) ו"הדרדסים 2" (2013), אשר כולם מבוססים על זיכיון המדיה הבלגי "הדרדסים" שנוצר על ידי פייר קוליפור, אף על פי שהוא יצא מספר חודשים לפני הסרט "הדרדסים 2". בסרט זה מופיעים בהופעת קמע השטותינקים וקסי והאקאס שהופיעו לראשונה בסרט "הדרדסים 2", ולכן ניתן להבין שסרט זה מתרחש לאחר אירועיו. כמו כן, הסרט מבוסס באופן רופף על הסיפור הקצר "האגדה על סליפי הולו" (1820) מאת וושינגטון אירווינג. הסרט בוים על ידי סטפן פרנק, נכתב על ידי טוד ברגר, הופק על ידי מרי אלן באודר והולחן על ידי כריסטופר לנרץ. הסרט הופק על ידי סרטי סוני הנפשה והונפש על ידי Sony Pictures Imageworks ו-Duck Studios.
בספטמבר 2013, בראיון לאתר "Entertainment Tonight", סיפר פרנק שההשראה של סיפור הסרט היא הסתיו - ההיסטוריה שלו, הצבעים שלו והקצת פחד ממנו. פרנק גם הזכיר את הסרט "סליפי הולו" של הבמאי טים ברטון שגם מבוסס על הסיפור "האגדה על סליפי הולו", וסיפר שהם לא רצו לעשות משהו מפחיד כמוהו כי זה לקהל אחר. עוד באותו חודש, התראיין פרנק לאתר "The Huffington Post", וסיפר שהוחלט להשתמש בסרט בהנפשה מסורתית, בנוסף להנפשה ממוחשבת, כמחווה לסדרת הטלוויזיה "הדרדסים" משנות ה-80 עליה גדל. גרג ארבר מאתר "IndieWire" הביא ביקורת חיובית על הסרט, ובפרט על הנפשתו.
הוקון השלישי, מלך נורווגיה
חייו
הוקון מוזכר לראשונה כאחד ממפקדי הצבאות של אביו בקרב שהתנהל ב-1197 כנגד הבגלרים באוסלו. לאחר מכן הוא מוזכר כמה פעמים כמי שלקח חלק במלחמות אביו כנגד הבגלרים. על ערש דווי, הכריז סבר, שמת ב-9 במרץ 1202, כי לא נותרו לו בנים בחיים למעט הוקון. הוא גם כתב להוקון מכתב בו הוא יעץ לו ליישב את הסכסוך ארוך הימים עם הכנסייה. כאשר הגיעו לאוזני הוקון החדשות על מות אביו ואנשי הבירקביינר התכנסו בנידרארוס (טרונדהיים), הוא הוכרז קודם כל כראש השבט של הבירקביינרים. באביב אותה שנה הוא הוכרז כמלך נורווגיה באספת האצולה שהתכנסה בנידארוס.
הדרדסים: האגדה על הפרש המסתורי
הפקה והפצה
הקרנת הבכורה של הסרט התרחשה ב-11 ביוני 2013 בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי. ב-10 בספטמבר 2013 הפיצה Sony Pictures Home Entertainment את הסרט על גבי DVD ברחבי העולם, בין היתר בארצות הברית וישראל. ב-27 באוקטובר 2013 הסרט שודר לראשונה בטלוויזיה בערוץ האמריקאי ABC Family.
הוקון השלישי, מלך נורווגיה
חייו
נראה היה שלהוקון היו יחסים מעורערים עם אשת אביו, המלכה מרגרטה. לאחר מותו של סבר ניסתה מרגרטה לשוב למולדתה שוודיה יחד עם בתו של סבר, כריסטינה. אנשיו של הוקון הפרידו את מרגרטה בכוח מכריסטינה, שכן הוקון רצה שהיא תישאר בחצר מלכותו. לאחר מכן הגיעה מרגרטה להסדר עם הוקון והיא עברה לחצר מלכותו. במהלך חג המולד של שנת 1203, נפל הוקון למשכב לאחר שעבר הקזת דם וב-1 בינואר 1204 הוא מת. התעורר חשד שמותו נגרם מהרעלה ואמו החורגת, מרגרטה נחשדה באחריות לכך. בסופו של דבר עבר אחד מאנשיה את משפט האל בשמה כדי להוכיח את חפותה, אך האיש נכווה קשות. כך הוכחה אשמתה והיא נאלצה להימלט לשוודיה.
הוקון השלישי לא נישא ובעת מותו לא היה ידוע על יורשים. לפיכך ירש אותו אחיינו בן הארבע, גוטורם. אך לאחר מותו הופיעה בחצרם של הבירקביינר אישה בשם אינגה מוורטיג, שהייתה פילגשו של הוקון לתקופת מה בשנת 1203 יחד עם בנה התינוק וטענה שהוא בנו של הוקון. הילד, ששמו היה גם הוקון, נולד במה שמהווה היום את מחוז אוסטפולד שבנורווגיה לאחר מותו של הוקון. מאוחר יותר הוא היה למלך הוקון הרביעי. בקיץ 1218 עברה אינגה בהצלחה את משפט האל בברגן כדי להוכיח את צדקתה.
במהלך תקופת מלכותו הקצרה של הוקון השלישי, הוא הצליח לגרום להסרת החרם שהוטל על נורווגיה ולשים קץ למלחמת האזרחים הנורווגית, לפחות לזמן מה. קשה לומר אם השלום שהושג בתקופתו היה נמשך לו הוקון היה מאריך ימים. כפי שהתרחש, מותו בטרם עת של הוקון הצית מחדש את הלחימה, כאשר הטוען לכתר מטעם סיעת הבגלר, ארלינג סטייווג, כינס תוך חודשים ספורים צבא ויצא לנורווגיה כדי לדרוש את זכותו לכתר.
הוקון השלישי נקבר בקתדרלה הישנה בברגן. הקתדרלה נהרסה ב-1531 וכיום מצוין המקום על ידי אנדרטה. המקורות הכתובים העיקריים על אודותיו של הוקון הם הסאגה שנכתבה על אביו והסאגה של הבגלרים, שתיהן נכתבו זמן קצר לאחר האירועים, במאה ה-13.
קסניה סבטלובה
קסניה סבטלובה (ברוסית: Ксения Светлова; נולדה ב-28 ביולי 1977) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם סיעת התנועה, ועיתונאית ישראלית ששימשה כפרשנית לענייני ערבים בערוץ 9.
ביוגרפיה
קסניה סבטלובה נולדה במוסקבה לסבטלנה ולאיגור ועלתה לישראל בשנת 1991, לאחר התפרקות ברית המועצות. התגוררה עם אִמהּ בירושלים ולמדה באולפנת צביה שבעיר. כבוגרת אולפנה דתית-לאומית לא התגייסה לצה"ל. היא בעלת תואר ראשון ושני בתקשורת, לימודי אסלאם והמזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, והיא דוקטורנטית באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא יחסה של התקשורת המצרית לישראל בשנים 1979–2011. דוברת ארבע שפות: עברית, ערבית, רוסית ואנגלית ומתראיינת לתקשורת בכל אחת משפות אלו. פרסומיה בפייסבוק כתובים לרוב בשתיים עד ארבע שפות.
כעיתונאית ומזרחנית
סבטלובה שימשה ככתבת בערוץ ישראל פלוס (ערוץ 9) מאז שנת 2002, שם סיקרה בדרך ישירה ובלתי אמצעית את הזירה הערבית והמזרח תיכונית על היבטיה הרבים. בנוסף, כתבה עבור מגוון כתבי עת, ובשנת 2004 זכתה בפרס הראשון בפסטיבל האירואסייתי "טלפורום" שנערך במוסקבה, כהוקרה על כתבת תחקיר מאזור דרום הר חברון. ראיינה מנהיגים ערבים רבים, ביניהם יאסר ערפאת, מחמוד עבאס, השייח אחמד יאסין, מנהיגי חזבאללה ועוד.
בין האירועים שסיקרה מהשטח: מלחמת עיראק, הלווייתו של ראש ממשלת לבנון, רפיק אל-חרירי, יישום תוכנית ההתנתקות, מלחמת האזרחים בסוריה, ההפיכה במצרים (2011) וההפיכה במצרים (2013). בשנת 2011, בתחילת ההפיכה, חזתה סבטלובה את נפילתו ההולכת וקרבה של שלטון מובארכ. סבטלובה מרבה לכתוב על נושאים הקשורים למזרח התיכון ולדת האסלאם. היא סיקרה רבות את האביב הערבי וכתבה מאמרי פרשנות ודעה על הנושא. בביקורה בכורדיסטן העיראקית כתבה על העם הכורדי והקשר שלו למדינת ישראל, על מחיקת זהותו היהודית של הנביא יחזקאל וכמו כן על נושאים שונים הקשורים לדאעש.
בשנת 2020 בהוצאת "פרדס הוצאה לאור" פרסמה את הספר "על עקבים במזרח התיכון" שבו היא מעלה זכרונות על סקירת הזירה הערבית והמזרח תיכונית במסגרת עבודתה כעיתונאית.
קריירה פוליטית
בינואר 2015 הוכרז על הצטרפותה למפלגת "המחנה הציוני", והיא שובצה למקום ה-4 ברשימת "התנועה" בראשות ציפי לבני, שהוא המקום ה-21 ברשימת "המחנה הציוני". לאחר שקבלה הרשימה בבחירות 24 מנדטים, נבחרה לכנסת ה-20.
בכנסת ה-20, סבטלובה חברה בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, ובוועדת החוץ והביטחון, והקימה ארבע שדולות: השדולה למען חופש העיתונות וחופש הביטוי, השדולה לשימור וטיפוח תרבות ומורשת יהודי ארצות ערב ואסלאם, השדולה החילונית ושדולה לקידום יחסי ישראל - כורדיסטן. בנוסף, היא חברה בשדולה לשיתוף פעולה אזורי.
בכנסת זו, הופקד בידיה הטיפול בקבוצות ידידות בין-פרלמנטריות של ישראל ושל המדינות הבלטיות, וכן, של פינלנד. כחברת הכנסת, הגישה סבטלובה חוקים בנושאים הקשורים לחייהם של העולים מברית המועצות לשעבר, חוקים בנושאי דת ומדינה, וחוקים בנושא חופש הביטוי וחופש העיתונות.
ב-2017 תועדה סבטלובה כשהיא כותבת בשפתון ורוד על חלון המכונית של חברת סיעתה ח"כ לאה פדידה, שחנתה במקום החנייה שלה.
ב-29 בינואר 2019 הודיעה כי לא תתמודד בבחירות לכנסת העשרים ואחת.
עמדותיה
עם עלייתה נשלחה למערכת החינוך הממלכתית דתית בירושלים, שם סיגלה תפיסת עולם ימנית. אולם, חשיפתה לשכניה הפלסטינים והערבים של ישראל במסגרת עבודתה כעיתונאית הביאה אותה מאוחר יותר להאמין כי השלום "לא רק נחוץ, הוא גם אפשרי".
מתוך חברי הכנסת יוצאי ברית המועצות לשעבר ודוברי הרוסית, היא מתבלטת בפעילותה למען שוויון ונגד גזענות. הדבר בולט בהצעות חוק שהניחה על שולחן הכנסת.
סבטלובה בחרה לעסוק בנושא זה גם במסגרת השדולה לשימור וטיפוח תרבות ומורשת ארצות ערב ואסלאם, ולדבריה, חוויותיה כעולה חדשה למדינת ישראל, לצד היכרותה עם העולם הערבי, בנו את תפישת עולמה בנושא זה.
סבטלובה מחזיקה בתפישת עולם סוציאל-דמוקרטית.
מאז פרוץ מלחמת רוסיה-אוקראינה סבטלובה מתנגדת נחרצות למדיניות הקרמלין ומביעה זאת דרך חשבון הטוויטר שלה.
חייה האישיים
סבטלובה עלתה לישראל יחד עם אמה וסבתה, ולאחר עלייתה התגוררה יחד עמן בירושלים, שם למדה במערכת החינוך הממלכתית דתית.
סבטלובה נשואה בשנית לאנטולי, איש היי-טק, גם הוא עולה מברית המועצות לשעבר; את נישואיהם ערכו באיי סיישל, ולא בישראל, במחאה על מה שהגדירה כמונופול של הרבנות הראשית לישראל על הנישואין בישראל. היא אם לבנות תאומות מנישואיה הראשונים ולבת מנישואיה השניים, אותה ילדה ב-2018, במהלך כהונתה כחברת הכנסת. מתגוררת עם משפחתה ועם אמה במודיעין-מכבים-רעות.
לוקאס קארר
לוקאס קארר (ביוונית: Λουκάς Γ. Καρρέρ; 1909 – 22 בפברואר 1985) היה פוליטיקאי יווני, ראש העיר של האי זקינתוס בשנים 1937–1945 וחסיד אומות העולם.
הצלת יהודי זקינתוס
בשנת 1943, במהלך כיבוש יוון בידי מדינות הציר, קארר, יחד עם המיטרופוליט של האי, כריסוסטומוס דמטריו, מנעו מרשויות הכיבוש הגרמניות לגרש את יהודי האי.
עם הכיבוש הגרמני של האי התבקש קארר להכין רשימה של כל היהודים באי כדי לאפשר את גירושם. קארר פנה אל מנהיג הכנסייה כריסוסטומוס בבקשת עזרה. כריסוסטומוס התנדב לשאת ולתת עם המפקדים הגרמניים והורה לקארר לשרוף את כל רשימות היהודים באי. בפגישתו עם המפקד הגרמני הוא הפציר בו שלא יגרש את היהודים, היות שהם אזרחים יוונים שלא פשעו ולכן אינם אמורים להיענש בגירוש. הגרמנים שרצו לרכז את היהודים לקראת הגירוש התעקשו לקבל את רשימת היהודים של האי. הארכיבישוף הורה ליהודים לברוח בלילה ולהתפזר בכפרים, באמונה שתושבי הכפרים יעזרו ליהודים באספקה של מים ומזון. למחרת התייצבו השניים למפקד הכוחות הגרמניים והגישו לו את "רשימת היהודים". כשהלה פתח את הרשימה, הוא גילה שני שמות בלבד: ראש העיר לוקאס קארר והארכיבישוף של האי כריסוסטומוס דימיטריו, שטענו שהם יהודים, ושיש לגרש אותם אם מגרשים את היהודים.
בזעם רב, המפקד הגרמני שלח את חייליו לעיר להוציא את היהודים מבתיהם, אך הם כבר לא נמצאו שם. לאורך השנה, נעשו פשיטות על הכפרים כדי למצוא יהודים. אולם הדבר לא צלח בידי הגרמנים, משום שמפקד הפרטיזנים באי, דמיטריס קטייבאטיס, הזהיר את הכפריים בדבר פשיטה העומדת להתחולל בכפרם על ידי כוחות גרמניים במטרה לגלות את מקומות המחבוא של היהודים, ולא היה תושב יווני אחד שהלשין לכוחות הגרמניים על הימצאותם של יהודים בכפרו.
לקראת שלהי קיץ 1944 הגיעו שלוש ספינות של הצי הגרמני במטרה להצליח במשימה שכשלה עד כה - להוציא את היהודים ממקומות המחבוא שלהם ולרכזם לגירוש למחנות ההשמדה. מפקד הפרטיזנים קטייבאטיס איים שפקודיו יגנו על היהודים בכל מחיר, ושהקורבנות בחיי אדם יהיו גבוהים מאוד משני הצדדים. על הספינות שהיו מיועדות לגירוש היהודים עלו לבסוף הכוחות הגרמניים ב-12 בספטמבר 1944, כשנסו מן האי. חודש לאחר מכן שוחררה יוון מהכיבוש הנאצי, והקהילה היהודית באי זקינטוס נותרה ללא פגע, הודות לפעילותם של המיטרופוליט כריסוסטומוס וראש העיר קארר.
בתום המלחמה שרדו ביוון 10,066 יהודים, ובהם 275 יהודי זקינטוס, לעומת 67,112 שנרצחו במהלך השואה. הייתה זו הקהילה היהודית היחידה ביוון, ממערב לחצי האי פלופונסוס, ששרדה בשלמותה את הכיבוש הנאצי.
מרבית הקהילה היהודית עלתה לארץ ישראל בתום מלחמת העולם השנייה. באי נותרו 53 יהודים.
בשנת 1978 העניק מוסד יד ושם לכריסוסטומוס ולקארר מעמד של חסידי אומות העולם.
טקס פרסי אוסקר ה-67
טקס פרסי אוסקר ה-67 (באנגלית: 67th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1994 נערך בשריין אודיטוריום שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-27 במרץ 1995. הקומיקאי דייוויד לטרמן הנחה את הטקס בפעם היחידה שלו.
סרט הדרמה הקומית "פורסט גאמפ" היה מועמד ל-13 פרסי אוסקר וזכה בשישה, ביניהם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר (רוברט זמקיס), פרס התסריט המעובד הטוב ביותר (אריק רות') ופרס השחקן הטוב ביותר (טום הנקס).
במהלך הטקס הוענקו פרס אוסקר לשם כבוד למיכלאנג'לו אנטוניוני, פרס לזכר לקלינט איסטווד ופרס לפעילות הומניטרית לקווינסי ג'ונס.
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
הכניסיני תחת כנפך
השיר
בבית הראשון פונה הדובר ומבקש את חסותה ותמיכתה של הדמות שהוא פונה אליה:
בשני הבתים הבאים, המקבילים זה לזה, מגלה הדובר את סוד ייסוריו. תחילה: ולאחר מכן:
בבית הרביעי מגלה הדובר את הגורם לייסוריו - התסכול שהוא חש לאחר שנכזבה תקוותו:
הבית החמישי הוא חזרה על הבית הראשון, ובכך נוצרת מעגליות בשיר.
למי פונה השיר
הציירת אירה יאן, שנודעה כאהובתו של ביאליק, התייחסה אל השיר, באחדים ממכתביה לביאליק, כשיר שנכתב למענה. חוקרת הספרות זיוה שמיר מציינת שבאותה מידה יכולה הייתה גם אשתו של ביאליק להבין את השיר כמיועד לה, ומוסיפה: "כשם שלפנינו שיר המתאים להפליא לשתי נשים ולשני יעדים, השונים זה מזה תכלית שינוי (שיר שיבה הביתה, לאישה החוקית ולקן הנטוש, ושיר התנצלות לפני האישה הזרה על הפרֵדה ועל כישלון האהבה), לפנינו גם שיר אישי ורגשי עד מאוד ושיר אידאי והגותי בעת ובעונה אחת". לדברי הלל ברזל, "הפנייה ב"הכניסיני" היא לדמות החורגת מגדר של אהובה; אם ואחות, שכינה בעלת כנף".
החוסר בנעורים ובאהבה
אף שתלונתו של הדובר והמשכה  מנוסחים כתלונה אישית, מציינת זיוה שמיר שניתן לראות בה תלונה קולקטיבית, על אורח החיים היהודי בתקופת כתיבתו של השיר - "עם, שרוב בניו נכנסו אז לאוהלה של תורה ובעוּלה של תורה בגיל ארבע-חמש, ורוב בניו הובלו אל החופה בעודם קטינים, אכן לא ידע נעורים ואהבה מַהם".
חוקר הספרות, אבנר הולצמן, טוען, שהשיר חורג מעבר להקשר ביוגרפי מצומצם. כמה מוטיבים בשיר, כמו כנף אימהית מגוננת, שנמצאת גם ב"לבדי", החיפוש אחר הנעורים הגזולים, שנמצא גם ב"ואם ישאל המלאך", הווידוי על העדר אהבה, שניתן למצוא גם בשיר "עם דמדומי החמה", למשל - כל אלו ועוד, הם ביטויים ברורים לווידויו של ביאליק על חייו שהתרוקנו מאהבה ומתוכן, ממשמעות ומתכלית, והוא מבקש מהנמענת עזרה ומחסה. שיר זה, לדעתו, מבטא את אחת האמירות האישיות המיוסרות והנואשות ביצירתו של המשורר.
המעגליות
דבורה סילברסטון-סיון מפרשת את המעגליות שיוצר הבית האחרון כ"תחושה של אין מוצא. הדובר, אחרי כל המהֲלך שמתואר בשיר, מגיע לנקודת הבראשית. אין לבעייתו ולייסוריו פתרון, ולכן המוצא היחיד הוא בנכונות של הנמענת לאפשר לו להיכנס תחת כנפיה ולהיות מחסה לתפילותיו הנידחות." היא מציעה פירוש אחר למעגליות, כמשלימה מהלך הגיוני: בבית הראשון בקשתו של הדובר אינה מובנת במלואה, משום שחסרים פרטים. לאחר השלמת פרטים אלה בשלושת הבתים הבאים, חוזר הדובר על בקשתו, ובשלב זה "מבינים גם הנמענת וגם הקורא מה עומד מאחורי הבקשה".
אריאל הירשפלד התייחס אף הוא למעגליות שבשיר:
ביצועים
באחדים מהביצועים הושמט הבית הרביעי של השיר. בביצוע של אריק איינשטיין חוזר הבית הראשון גם אחרי הבית השני והבית השלישי, ובכך הופך לפזמון חוזר; כמו כן בביצועו, שינה איינשטיין את צמד המילים שנכתבו במקור "קַן-תְּפִלּוֹתַי" ל"קֵן-תְּפִלּוֹתַי". בביצוע של יהורם גאון מוכפל הבית השני, והבית הרביעי מושמע ארבע פעמים. דוד לביא, ששר את השיר במסגרת "כוכב נולד", נצמד למילותיו המקוריות, ללא השמטה וללא תוספות.
מקרוב: הכול על נגיף הקורונה
מקרוב: הכול על נגיף הקורונה (באנגלית: Coronavirus, Explained) היא סדרה תיעודית אמריקאית, שהופקה על ידי Vox Media. הסדרה מהווה ספין-אוף של סדרת הטלוויזיה מקרוב. פרקי הסדרה בוחנים נושאים שונים סביב נושא מגפת COVID-19 ובוחנים את המאמצים לבלום את התפשטותה. הסדרה עלתה לראשונה ברשת נטפליקס ב-26 באפריל 2020 ומקריינים אותה ג'יי קיי סימונס, לורה ליני ואידריס אלבה.
צילומים
Vox Media תכננה עשרה שבועות עבור על כל פרק; עם זאת, הפרק הראשון יצא תוך שבועיים וחצי בשל שכיחות מגפת COVID-19. הם הפסיקו לראיין את ביל גייטס לפרק בעונה השנייה של מקרוב שנקראה "המגפה הבאה" לפני שהפנדמיה החלה ובסופו של דבר החברה השתמשה בחלק מהקטעים ההם לפרק הראשון של הסדרה.
הפצה
הטריילר למיני סדרה שוחרר ב-22 באפריל 2020. הפרק הראשון שוחרר ב-26 באפריל 2020, כאשר הפרק השני והשלישי שוחררו ב-16 ביוני 2020.
מאוריסיו בלטר
הרב מאוריסיו בלטר (ספרדית: Mauricio Balter; נולד ב-1957) הוא מראשי התנועה המסורתית (קונסרבטיבית) בישראל. הוא מכהן כיום כמנכ"ל "מסורתי עולמי", ארגון-הגג הבינלאומי של הזרם, ו"מרכז עולמי", הזרוע הקונסרבטיבית בההסתדרות הציונית העולמית.
חייו
הרב בלטר נולד במונטווידאו בירת אורוגוואי. מנעוריו היה קרוב לחיי הקהילה. הוא השלים תואר ראשון בפסיכולוגיה וחינוך, והשיג עוד אחד בלימודי יהדות. בהמשך שימש מנהל כללי של הקהילה הספרדית בבוגוטה, קולומביה ומנהל לענייני דת של קהילות סלטה וטוקומאן בארגנטינה. בשנת 1991 הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית (בית המדרש ע"ש מרשל מאייר) בבואנוס איירס, ואז כיהן בקהילת "אור חדש" בבירה. לאחר מכן מונה כמנהל הכללי של שלוחת "מסורתי עולמי", ארגון-הגג הקונסרבטיבי העולמי, במדינה. בתקופה זו היה אחראי על התמיכה במשפחות ההרוגים הרבים בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה. בסך הכל עסק בפעילות ציבורית בדרום אמריקה במשך ארבע-עשרה שנה.
מתוקף תפקידו כיו"ר ועדת הליטורגיה של התנועה המסורתית בישראל, עמד בראש הצוות שהכין וערך את ואני תפילתי: סידור ישראלי שיצא ב-2009. ב-2010 עזב את קריית ביאליק ועבר להתגורר בבאר שבע, שם התמנה לרבה של ק"ק אשל אברהם, הקהילה הקונסרבטיבית הגדולה בדרום ישראל. הרב בלטר תמך בעקביות בהסמכת להט"ב מוצהרים לרבנות, סוגיה שפילגה את התנועה לאורך שנות ה-90 וראשית ה-2000: ב-2006, כשהתאפשר המהלך בארצות הברית, לא התקבלה ההחלטה בישראל ומכון שכטר הוסיף לדחות מועמדים כאלה. ב-2012 נערכה הצבעה חוזרת והנושא אושרר.
בהשקפתו הוא משתייך לאגף הליברלי ביהדות הקונסרבטיבית, הדוגל בתאולוגיה אקזיסטנציאליסטית של יחסים תמידיים בין הבורא למחברי כתבי הקודש.
כיום, הוא מייצג את התנועה כחבר דירקטוריון בקק"ל שמרכז את וועדת איכות הסביבה והוא חבר הנהלה בהסתדרות הציונית העולמית.
אלכסנדר אידיר
במרץ 2014 אידיר זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד פרי סמסון. ב-18 באוקטובר אותה השנה הוא זכה במדליית זהב בגראנד פרי טשקנט לאחר שניצח בגמר את קיריל דניסוב הרוסי בניקוד איפון לאחר תרגיל סודה-צוריקומי-גושי מוצלח.
באליפות אירופה 2014 שנערכה במונפלייה שבצרפת, זכה אידיר במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג. בסיבוב הראשון הוא ניצח את וולטר פצ'נטה האיטלקי, בשמינית הגמר הוא ניצח באיפון את גרגו פוגאשי ההונגרי לאחר דקה ו-18 שניות וברבע הגמר ניצח שוב באיפון את שאהין גראמאנוב האזרי לאחר ריתוק מוצלח. בחצי הגמר אידיר הפסיד באיפון לקיריל וופרוסוב הרוסי 12 שניות לסיום ונשר לקרב על מדליית הארד בו גבר באיפון על יואקים דוורבי השוודי 4 שניות לסיום הקרב.
אידיר זכה בשתי מדליות כסף בגראנד סלאם פריז היוקרתי בשנים 2015 ו-2016. הוא נבחר לייצג את צרפת במשחקים האולימפיים בריו דה ז'ניירו 2016 בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג וסיים במקום השביעי לאחר שהודח ברבע הגמר אחרי שני ניצחונות ושני הפסדים.
באולימפיאדת טוקיו 2020, אידיר זכה יחד עם נבחרת צרפת במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית לאחר שניצחו בגמר את נבחרת יפן. בתחרות האישית הוא הודח בסיבוב הראשון.
קוסאק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
M40
M40 או וינקה 4 (Winnecke 4 או WNC 4) הוא כוכב כפול עמום בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה ואחד משני העצמים היחידים בקטלוג מסיה שאינם ערפילית, צביר כוכבים או גלקסיה (השני הוא M73).
היסטוריה
שארל מסיה צפה ב-M40 ב-24 באוקטובר 1764, כאשר לפי רישומיו, חיפש ערפילית שדווחה על ידי האסטרונום יוהנס האבליוס מעל הזנב של הדובה הגדולה. כשלא עלה בידו למצוא באזור ערפילית, הניח שהכוכב הכפול שמצא, דווח בטעות כערפילית וכלל אותו בקטלוג. מסיה תיאר את זוג הכוכבים כבעלי בהירות נראית דומה וכקרובים מאוד זה לזה, עד כדי קושי להפריד ביניהם באמצעות הציוד שבו השתמש. כיום משערים שהאבליוס התכוון בכלל לזוג הכוכבים הקרובים 74 ו-75 בדובה הגדולה, שבהירותם גדולה בהרבה.
בשנת 1863 הוסיף האסטרונום הגרמני פרידריך אוגוסט תאודור וינקה את הכוכב הכפול כ-WNC 4 לקטלוג של כוכבים כפולים שאותו ערך, זאת מבלי לדעת על הכללתו בקטלוג מסיה. וינקה ציין שבהירויותיהם של הכוכבים הן 9.0 ו-9.3, שהמרחק הזוויתי ביניהם הוא כ-49 שניות קשת ושהקו המחבר ביניהם הוא בזווית של כ-88 מעלות. רק בשנת 1965 גילה האסטרונום החובב ג'ון מאלאס את הזהות בין M40 ו-WNC 4, על ידי השוואת מיקומם ותאורם בשני הקטלוגים.
תכונות
ככל הנראה לא מדובר במערכת כוכבים אלא בשני כוכבים בלתי קשורים שרק במקרה נמצאים על אותו קו ראייה מכדור הארץ. כיום המרחק הזוויתי ביניהם גדל לכ-53 שניות קשת והקו המחבר ביניהם הוא בזווית של כ-77 מעלות, מה שמחזק את ההערכה שאין קשר בין הכוכבים. על פי מדידת היסט נראה שהמרחק לכוכב הבהיר מבין השניים, M40 A הוא כ-510 שנות אור ובמקרה כזה הוא ככל הנראה כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי G0, מעט יותר חם ומסיבי מהשמש ובעל הארה של בערך פי 3 ממנה.
ערפדון קטן
ערפדון קטן (שם מדעי: Vampyriscus), הוא סוג של עטלף זעיר במשפחת הזיזפיים, הכולל 3 מינים, החיים ביבשת אמריקה. הסוג הוקם במקור בשנת 1900 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, אך בהמשך אוחד עם הסוג ערפדון צהוב-אוזן; בשנת 2014, קיבל שוב מעמד של סוג נפרד בעקבות מחקר מולקולרי ומורפולוגי שהוכר על ידי IUCN. בטקסונומיות מסוימות עדיין מופיע תחת הסוג השני. משמעות שמו המדעי של הסוג היא ״ערפד קטן״ בשל האמונה המוטעית שהוא ניזון מדם, אך למעשה הוא אינו קשור לתת-משפחת הערפדים.
מאפיינים
לערפדון ראש מעוגל ורחב, גוף כדורי ולוע קצר. האוזניים גדולות ועגולות ומחודדות בקצוות. העיטור האפי מפותח היטב, ומורכב מזיז עבה מוקף קמטים, ודיסקית סביב הנחיריים. אורך הראש והגוף של הערפדונים 45–70 מ״מ, אורך הזרוע 30–38 מ״מ ומשקלם 4–13 גרם. הזכרים גדולים במקצת מן הנקבות. הזנב נעדר אצל הסוג, וקרום התעופה האחורי קצר. על אף שהוא ארוך במקצת מקרובו הערפדון צהוב האוזן, מבחינת משקל הערפדון הקטן בעל מסת גוף קלה יותר.
הפרווה של הערפדון קצרה ורכה. צבעה הכללי חום אפרורי, חום בהיר, קקאו, ערמוני או בז׳. הכנפיים שחרחרות, והזרועות והפנים ורודות. העיטור האפי, קצות האוזניים והצפירים בצבע צהוב. על הפנים יש שני זוגות פסים לבנים עבים מעל ומתחת לעיניים. סימן ההיכר של הסוג, הוא פס לבן שחוצה את הגב והעורף, ונעדר אצל בני הסוג ערפד צהוב-אוזן.
ביולוגיה
הערפדונים הקטנים ניזונים בעיקר מתאנים ופירות קטנים ומדי פעם גם מחרקים. הם פעילים בעיקר לאחר השקיעה, עם גיחות קצרות לפני עלות השחר. את שעות היום, הערפדונים מבלים בשינה בעצים חלולים או באוהלים שיצרו מחיתוך חלקי של עלי אנתוריון. הרבייה מתרחשת בעיקר בעונת הגשמים. מעבר לכך, אין מידע רב על האקולוגיה של הסוג.
מינים
בסוג זה 3 מינים:
מערכת אולם
הניצחון באולם לא סיים את המלחמה מאחר שצבא רוסי גדול תחת קוטוזוב היה עדיין ליד וינה. הרוסים נסוגו לצפון מזרח כדי להמתין לתגבורת ולהתחבר ליחידות אוסטריות ששרדו. הצרפתים עקבו אחרי וינה וכבשו אותה ב-12 בנובמבר. ב-2 בדצמבר, הניצחון הצרפתי המכריע באוסטרליץ הוציא את אוסטריה מהמלחמה. הסכם פרסבורג שנחתם בסוף דצמבר הביא את הקואליציה השלישית לסיומה והותיר את צרפת תחת נפוליאון כמעצמה המרכזית במרכז אירופה, מה שהוביל למלחמת הקואליציה הרביעית נגד פרוסיה ורוסיה בשנה שלאחר מכן.
רקע כללי
אירופה הייתה עד אז מעורבת במלחמות המהפכה הצרפתיות מאז 1792. לאחר חמש שנות מלחמה, הרפובליקה הצרפתית הכניעה את הקואליציה הראשונה ב-1797. קואליציה שנייה הוקמה בשנת 1798 אך גם זו הובסה עד 1801. בריטניה נותרה המתנגדת היחידה לקונסוליה הצרפתית החדשה. במרץ 1802, צרפת ובריטניה הסכימו לסיים את פעולות האיבה במסגרת הסכם אמיין. לראשונה מזה עשר שנים, אירופה כולה הייתה שלווה. היו בעיות רבות בין שני הצדדים ויישום ההסכמות שהושגו באמיין נראה כאתגר הולך וגובר. בריטניה התרעמה על הצורך לבטל את כל הכיבושים הקולוניאליים מאז 1793, וצרפת כעסה על כך שהחיילים הבריטיים לא פינו את האי מלטה, כפי שההסכם הבטיח. המצב המתוח רק החמיר מאז שנפוליאון שלח כוח משלחת לרסק את המהפכה בהאיטי. במאי 1803 הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת.
הקואליציה השלישית
בדצמבר 1804, הסכם אנגלו-שוודי הוביל להקמת הקואליציה השלישית. ראש ממשלת בריטניה, ויליאם פיט הבן, בילה את 1804 ו-1805 בתנופת פעילות דיפלומטית להקמת קואליציה חדשה נגד צרפת. החשדנות ההדדית בין הבריטים לרוסים התפוגגה לנוכח כמה טעויות פוליטיות צרפתיות, ועד אפריל 1805 חתמו השניים הראשונים על הסכם ברית. לאחר שהובסה פעמיים בתקופה האחרונה על ידי צרפת וחשקה בנקמה, הצטרפה גם אוסטריה לקואליציה כמה חודשים לאחר מכן.
הכנות צבאיות צרפתיות
לפני הקמת הקואליציה השלישית, נפוליאון כינס את "צבא אנגליה", כוח פלישה שהיה אמור לפגוע באי הבריטי, בסביבות שישה מחנות בבולון שבצפון צרפת. למרות שמעולם לא דרכה רגלם על אדמת בריטניה, חייליו של נפוליאון קיבלו הכשרה זהירה ובל יסולא בפז לכל פעולה צבאית אפשרית. למרות שהשעמום החל להתפשט במהירות בקרב החיילים, נפוליאון ערך ביקורים רבים כדי לערוך מצעדים מפוארים כדי לשמור על המורל שלהם.
הגברים בבולון היוו את הליבה למה שנפוליאון יכנה מאוחר יותר "La Grande Armée" ("הצבא הגדול"). בהתחלה, לצבא הצרפתי היו כ-200,000 איש שאורגנו בשבעה קורפוסים, שהיו יחידות שדה גדולות, שהכילו כ-36 עד 40 תותחים כל אחת ויכולות לפעול באופן עצמאי עד שקורפוס אחר יוכל להגיע. בנוסף, נפוליאון יצר עתודת פרשים של 22,000 חיילים המאורגנים בשתי דיוויזיות קירסירים, ארבע דיוויזיות דרגונים רכובים ושתי דיוויזיות של דרגונים ופרשים קלים, כולם נתמכים על ידי 24 כלי ארטילריה. עד 1805, הצבא הגדול גדל לכוח של 350,000 איש, היה מצויד ומאומן. היה לו שכבת קצינים מוכשרת שבה כמעט כולם, מסמלים ועד מרשלים, היו בעלי ניסיון במלחמות העצמאות האחרונות.
הכנות צבאיות אוסטריות
הארכידוכס קרל, אחיו של הקיסר האוסטרי, החל לבצע רפורמה בצבא האוסטרי בשנת 1801 על ידי נטילת השלטון מה-"Hofkriegsrat", המועצה הצבאית-פוליטית האחראית על קבלת ההחלטות בכוחות המזוינים האוסטריים. קרל היה מפקד השדה המוכשר ביותר של אוסטריה, אך הוא לא היה פופולרי בחצר המלוכה ואיבד השפעה רבה כאשר, בניגוד לעצתו, אוסטריה החליטה לצאת למלחמה עם צרפת.
קרל מאק הפך למפקד הראשי החדש בצבא אוסטריה, והנהיג רפורמות בחיל הרגלים ערב המלחמה שקראו לרגימנט להיות מורכב מארבעה גדודים של ארבע פלוגות, במקום שלושת הגדודים הישנים יותר של שש פלוגות. השינוי הפתאומי הגיע ללא הכשרת קצינים מקבילה; יחידות חדשות הובלו על ידי מפקדים שלא קיבלו הכשרה טקטית מספקת בשימוש ביחידותיהם.
המערכה
מערכת אולם נמשכה כמעט חודש ובמהלכה הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון נתן מכה אחר מכה לאוסטרים המבולבלים. זה הגיע לשיאו ב-20 באוקטובר עם אובדן של צבא אוסטרי שלם.
תוכניות והכנות אוסטריות
גנרל מאק חשב שהביטחון האוסטרי מסתמך על חסימת הפערים דרך אזור היער השחור ההררי בדרום גרמניה שהיה עד ללחימה רבה במהלך מסעות מלחמות המהפכה הצרפתית. מאק האמין שלא תהיה פעולה במרכז גרמניה. מאק החליט להפוך את העיר אולם למרכז האסטרטגיה ההגנתית שלו, שקראה לבלימת הצרפתים עד שהרוסים תחת קוטוזוב יוכלו להגיע ולשנות את הסיכויים נגד נפוליאון. אולם הייתה מוגנת על ידי רמות מיכלסברג המבוצרות בכבדות, מה שנתן למאק את הרושם שהעיר כמעט בלתי ניתנת לחדירה מהתקפה חיצונית.
באופן קטלני, מועצת המלחמה האוסטרית החליטה להפוך את צפון איטליה לזירת המבצעים העיקרית של ההבסבורגים. לארכידוכס קרל הוקצו 95,000 חיילים והוא הופנה לחצות את נהר אדיג'ה עם מנטובה, פסקיירה ומילאנו כמטרות הראשוניות. האוסטרים ביססו צבא של 72,000 איש באזור אולם בפיקודו של הארכידוכס פרדיננד, אולם הסמכות האמיתית של הצבא הייתה בידי מאק. האסטרטגיה האוסטרית דרשה שהארכידוכס יוהאן עם 23,000 חיילים יאבטח את טירול ויספק את הקשר בין צבא אחיו קרל לצבאו של בן דודו פרדיננד. האוסטרים גם שלחו קורפוסים בודדים כדי לשרת עם השוודים בפומרניה והבריטים בנאפולי, אם כי אלה נועדו לבלבל את הצרפתים ולהסיט את משאביהם.
תוכניות והכנות צרפתיות
בשני מערכות המלחמה של 1796 ו-1800, ראה נפוליאון את זירת הדנובה כמוקד המרכזי של המאמצים הצרפתיים, אך בשני המקרים הזירה האיטלקית הפכה להיות החשובה ביותר. המועצה האולית חשבה שנפוליאון יפגע שוב באיטליה. לנפוליאון היו כוונות אחרות: 210,000 חיילים צרפתים ישוגרו מזרחה ממחנות בולון ויכתרו את הצבא האוסטרי החשוף של גנרל מאק אם ימשיך לצעוד לעבר היער השחור. בינתיים, מרשל מירא ערך מסכי פרשים ברחבי היער השחור כדי להטעות את האוסטרים לחשוב שהצרפתים מתקדמים בציר ישיר מערב-מזרח. המתקפה העיקרית בגרמניה הייתה אמורה להיתמך על ידי תקיפות צרפתיות בזירות אחרות: המרשל מסנה יתעמת עם קרל באיטליה עם 50,000 אנשי ארמה ד'איטליה, סן סיר יצעד לנאפולי עם 20,000 איש, והמרשל ברון יפטרל עם 30,000 חיילים באזור סולון נגד פלישה בריטית אפשרית.
הפלישה הצרפתית
משהבין את הסכנה בעמדתו, החליט מאק לצאת למתקפה. ב-8 באוקטובר פקד על הצבא להתרכז סביב גינצבורג וקיווה לפגוע בקווי הקשר של נפוליאון. מאק הורה לקיינמאייר למשוך את נפוליאון עוד מזרחה לכיוון מינכן ואאוגסבורג. נפוליאון לא שקל ברצינות את האפשרות שמאק יחצה את הדנובה ויתרחק מהבסיס המרכזי שלו, אבל הוא הבין שתפיסת הגשרים בגינצבורג תניב יתרון אסטרטגי גדול. כדי להשיג מטרה זו, שלח נפוליאון את הקורפוס של נה לגינצבורג, ללא ידיעה לחלוטין שחלק הארי של הצבא האוסטרי פונה לאותו יעד. עם זאת, ב-8 באוקטובר, המערכה הייתה עדה לקרב רציני ראשון בוורטינגן בין חיילי אופנבורג לאלה של מירא ולאן.
קרב ורטינגן
מסיבות לא לגמרי ברורות, ב-7 באוקטובר הורה מאק לפרנץ קסאפר אופנבורג לקחת את הדיוויזיה שלו של 5,000 חיילי רגלים ו-400 פרשים מגינצבורג לוורטינגן כהכנה להתקדמות האוסטרית העיקרית אל מחוץ לאולם. כשהוא לא בטוח מה עליו לעשות ועם תקווה קטנה לתגבורת, אופנבורג היה במצב מסוכן. הכוחות הצרפתיים הראשונים שהגיעו היו דיוויזיות הפרשים של מירא – דיוויזיית הדרגונים הראשונה של לואי קליין, דיוויזיית הדרגונים השלישית של מארק אנטואן דה בומון, והדיוויזיה הראשונה של ננסאוטי. הם החלו לתקוף את העמדות האוסטריות ועד מהרה הצטרפו אליהם הגרנדירים של ניקולא אודינו, שקיוו לאגף את האוסטרים מצפון-מזרח. אופנבורג ניסה לסגת לדרום מערב, אבל הוא לא היה מהיר מספיק: האוסטרים איבדו כמעט את כל כוחם, 1,000 עד 2,000 מהם נפלו בשבי. קרב ורטינגן היה ניצחון צרפתי קל. הפעולה בוורטינגן שכנעה את מאק לפעול על הגדה השמאלית (הצפונית) של הדנובה במקום לבצע נסיגה ישירה מזרחה על הגדה הימנית. זה יחייב את הצבא האוסטרי לעבור צפונה בגונצבורג. ב-8 באוקטובר פעל נה תחת הנחיותיו של לואי אלכסנדר ברתייה, שקראו להתקפה ישירה על אולם למחרת. נה שלח את הדיוויזיה השלישית של ז'אן-פייר פירמין מאלהר ללכוד את גשרי גינצבורג מעל הדנובה. בקרב גינצבורג, טור של דיוויזיה זו נתקל בכמה יגרים טירוליים ולכד 200 מהם, כולל המפקד שלהם קונסטנטין ג'יליאן קרל ד'אספרה, יחד עם שני תותחים. האוסטרים הבחינו בהתפתחויות הללו ותחזקו את עמדותיהם סביב גינצבורג בשלושה גדודי חי"ר ו-20 תותחים. הדיוויזיה של מאלהר ביצעה כמה התקפות הירואיות נגד העמדות האוסטריות, אך כולן נכשלו. לאחר מכן שלח מאק את איגנץ גיולאי עם שבעה גדודי חי"ר וארבע עשרה אסקדרוני פרשים כדי לתקן את הגשרים ההרוסים, אך כוח זה הותקף ונהדף על ידי רגימנט הרגלים הצרפתי ה-59 המעוכב. התפתחו קרבות עזים והצרפתים הצליחו לבסוף לבסס דריסת רגל בגדה הימנית (הדרומית) של הדנובה. בזמן שהקרב על גינצבורג נמשך, נה שלח את הדיוויזיה השנייה של לואי אנרי לואיזון ללכוד את גשרי הדנובה באלכינגן, אשר הוגנו בקלילות על ידי האוסטרים. לאחר שאיבד את רוב גשרי הדנובה, הצעיד מאק את צבאו בחזרה לאולם. עד 10 באוקטובר הקורפוס של נה התקדם בצורה משמעותית: הדיוויזיה השלישית של מאלהר חצתה לגדה הימנית (הדרומית), הדיוויזיה השנייה של לואיזון החזיקה באלכינגן, והדיוויזיה הראשונה של פייר דופון דה ל'אטנג צעדה לכיוון אולם.
הסלאך-יונגינגן ואלכינגן
הצבא האוסטרי המדוכא הגיע לאולם בשעות המוקדמות של 10 באוקטובר. מאק התלבט בדרך פעולתו והצבא האוסטרי נותר לא פעיל באולם עד 11 באוקטובר. בינתיים, נפוליאון פעל תחת הנחות פגומות: הוא האמין שהאוסטרים נעים מזרחה או דרום מזרחה ושאולם נשמרת על ידי כוחות קלים. נה חש בהבנה המוטעית הזו וכתב לברטייה שאולם, למעשה, מוגנת בכבדות יותר ממה שחשבו הצרפתים במקור. במהלך תקופה זו, האיום הרוסי במזרח החל להעסיק את נפוליאון עד כדי כך שמירא קיבל את הפיקוד על הזרוע הימנית של הצבא, המורכבת מהקורפוס של נה ולאן. הצרפתים הופרדו בשתי אגפים מסיביים בשלב זה: הכוחות של נה, לאן ומירא ממערב הכילו את מאק בעוד אלו של סו, דאבו, ברנדוט ומרמון ממזרח הופקדו על שמירה מפני כל פלישה אפשרית של רוסיה ואוסטריה. ב-11 באוקטובר עשה נה דחיפה מחודשת לאולם; הדיוויזיות ה-2 וה-3 היו אמורות לצעוד לעיר לאורך הגדה הימנית של הדנובה בעוד שהדיוויזיה של דופון, שנתמכה על ידי דיוויזיית דרגונים אחת, הייתה אמורה לצעוד ישירות לאולם ולתפוס את העיר כולה. הפקודות היו חסרות סיכוי כי נה עדיין לא ידע שכל הצבא האוסטרי מוצב באולם.
רגימנט הרגלים ה-32 בדיוויזיה של דופון צעד מהסלך לכיוון אולם ונתקל בארבעה רגימנטים אוסטריים שהחזיקו את בופינגן. ה-32 ביצע כמה התקפות אכזריות, אבל האוסטרים החזיקו מעמד והדפו כל אחת מההתקפות. האוסטרים הציפו את הקרב בעוד גדודי פרשים וחיל רגלים לאולם-יונגינגן בתקווה להבקיע מכת נוקאאוט נגד הקורפוס של נה על ידי כיתור הכוח של דופון. דופון חש במתרחש והקדים את האוסטרים בכך שפתח במתקפת פתע על יונגינגן, במהלכה לקח בשבי לפחות 4,000 מהאוסטרים. התקפות אוסטריות מחודשות גירשו את הכוחות הללו חזרה אל הסלאך, שהצרפתים הצליחו להחזיק. דופון נאלץ בסופו של דבר לסגת לאלבק, שם הצטרף למחלקת הדרגונים הרגלים של לואיס ברגו ד'הילר. השפעותיו של קרב הסלאך-יונגינגן על תוכניותיו של נפוליאון אינן ברורות במלואן, אך ייתכן שהקיסר נוכח לבסוף שרוב הצבא האוסטרי מרוכז באולם. בהתאם לכך, נפוליאון שלח את הקורפוס של סול ומרמון לעבר הילר, כלומר היו לו כעת ארבעה קורפוסי רגלים וקורפוס פרשים אחד להתמודד עם מאק; דאבו, ברנדוט והבווארים עדיין שמרו על האזור סביב מינכן. נפוליאון לא התכוון להילחם בקרב על פני נהרות וציווה על המרשלים שלו לכבוש את הגשרים החשובים מסביב לאולם. הוא גם החל להסיט את כוחותיו מצפון לאולם מכיוון שציפה לקרב באזור זה ולא לכיתור של העיר עצמה. נטיות ופעולות אלו הובילו לעימות באלכינגן ב-14 באוקטובר כאשר כוחותיו של נה התקדמו אל אלבק.
בשלב זה של המערכה, סגל הפיקוד האוסטרי היה בבלבול מלא. פרדיננד החל להתנגד בגלוי לסגנון הפיקוד ולהחלטותיו של מאק, והאשים כי האחרון בילה את ימיו בכתיבת פקודות סותרות שהותירו את הצבא האוסטרי לצעוד הלוך ושוב. ב-13 באוקטובר שלח מאק שני טורים אל מחוץ לאולם לקראת פריצה צפונה: אחד בפיקודו של יוהאן זיגיסמונד ריש פנה לכיוון אלכינגן כדי לאבטח את הגשר שם והשני בפיקודו של פרנץ פון ורנק יצא צפונה עם רוב הארטילריה הכבדה. נה מיהר את הקורפוס שלו קדימה כדי ליצור מחדש קשר עם דופון, שעדיין היה מצפון לדנובה. נה הוביל את הדיוויזיה של לואיזון מדרום לאלכינגן על הגדה הימנית של הדנובה כדי להתחיל בהתקפה. הדיוויזיה של מאלהר חצתה את הנהר מזרחה יותר ונעה מערבה לעבר עמדתו של ריש. השדה היה מישור הצפה מיוער בחלקו, העולה בתלילות אל עיירת הגבעות אלכינגן, שהייתה לה שדה ראייה רחב. הצרפתים סילקו את משמרות האוסטרים מגשר, ואז גדוד תקף באומץ וכבש את המנזר בראש הגבעה בנקודת הכידון. במהלך קרב אלכינגן, הובסו גם הפרשים האוסטריים וקורפוס הרגלים של ריש נמלט לעבר אולם. נה קיבל את התואר "דוכס אלכינגן" על ניצחונו המרשים.
קרב אולם
ב-13 באוקטובר הסתער הקורפוס הרביעי של סול על ממינגן ממזרח. לאחר התנגשות קלה שהביאה ל-16 נפגעים צרפתים, הגנרל מיור קרל שפאנגן פון אויטרסה נכנע עם 4,600 חיילים, שמונה תותחים ותשעה דגלים. האוסטרים היו דלים בתחמושת, מנותקים מאולם, והיו מושפלים לחלוטין מהבלבול ששרר במטה הצבא. פעולות נוספות התרחשו ב-14 באוקטובר. כוחותיו של מירא הצטרפו אל דופון באלבק בדיוק בזמן כדי להדוף מתקפה אוסטרית מוורנק; יחד מירא ודופון ניצחו את האוסטרים צפונה לכיוון היידנהיים. בליל 14 באוקטובר הוצבו שני קורפוסים צרפתיים בקרבת המחנות האוסטריים במיכלסברג, ממש מחוץ לאולם. מאק היה כעת במצב מסוכן: לא הייתה עוד כל תקווה להימלט לאורך הגדה הצפונית, מרמון והמשמר הקיסרי ריחפו בפאתי אולם מדרום לנהר, וסול נע צפונה מממינגן, על מנת למנוע מהאוסטרים לברוח דרומה לטירול. הצרות נמשכו עם הפיקוד האוסטרי כאשר פרדיננד התגבר על התנגדותו של מאק והורה על פינוי כל הפרשים מאולם, בסך הכל 6,000 חיילים. המרדף של מירא היה כה יעיל, עם זאת, שרק 11 אסקדרונים הצטרפו לוורנק בהיידנהיים. מירא המשיך בהטרדותיו לוורנק ואילץ אותו להיכנע עם 8,000 איש בטרויכטלינגן ב-19 באוקטובר; מירא גם תפס חניון שדה אוסטרי שלם של 500 כלי רכב, ואז התקדם לכיוון נוישטאדט אן דר דונאו ולכד 12,000 אוסטרים.
האירועים באולם הגיעו כעת לסופם. ב-15 באוקטובר חייליו של נה הסתערו בהצלחה על מאהלי מיכלסברג וב-16 החלו הצרפתים להפגיז את אולם עצמה. המורל האוסטרי היה בשפל ומאק החל להבין שיש מעט תקווה להצלה. ב-17 באוקטובר, שליח נפוליאון, סגור, חתם על אמנה עם מאק שבה הסכימו האוסטרים להיכנע ב-25 באוקטובר אם לא יגיע סיוע עד תאריך זה. אולם בהדרגה שמע מאק על הכניעות בהיידנהיים ובנרסהיים והסכים להיכנע חמישה ימים לפני המועד ב-20 באוקטובר. 1500 חיילים מחיל המצב האוסטרי הצליחו להימלט, אך הרוב המכריע של הכוח האוסטרי יצא ב-21 באוקטובר והניח את נשקו ללא תקלות, והכל כשהגראנד ארמי חונה בחצי עיגול עצום צופה בכניעה (ראה תמונת תיבת מידע). הקצינים הורשו לעזוב, בהמתנה לחתימתם על תנאי בו הסכימו לא לנקוט נשק נגד צרפת עד שיוחלפו. יותר מעשרה גנרלים נכללו בהסכם זה, כולל מאק, יוהאן פון קלנאו, מקסימיליאן אנטון קרל, הרוזן ביילט דה לאטור, הנסיך ליכטנשטיין ואיגנץ גיולאי.
לאחר מכן
בזמן שהאוסטרים יצאו מאולם כדי להיכנע, צי צרפתי-ספרדי משולב הושמד בקרב טרפלגר. ניצחון בריטי מכריע זה סיים את האיום הימי מצד צרפת והבטיח את השליטה הימית הבריטית למאה הבאה.
למרות הכישלון הזה, המערכה באולם הייתה ניצחון מרהיב והייתה עדה לחיסולו של צבא אוסטרי שלם בעלות קטנה מאוד עבור הצרפתים; בנוסף, הדרך לבירת אוסטריה וינה הייתה פתוחה לרווחה ונפוליאון כבש את העיר כעבור חודש. העלון ה-8 של ה-Grande Armée תיאר את קנה המידה של ההישג: הגעתו של מרשל אוז'רו מברסט עם הקורפוס השביעי שהוקם זה עתה נתנה לצרפתים בשורה טובה נוספת. בכניעת דורנבירן ב-13 בנובמבר, הדיוויזיה של פראניו ילאצ'יץ' נדחקה לפינה ונאלצה להיכנע. הרוסים נסוגו לצפון מזרח לאחר כניעתו של מאק ווינה נפלה ב-12 בנובמבר. בעלות הברית הובסו ביסודיות בקרב אוסטרליץ בדצמבר ואוסטריה הודחה לצמיתות מהקואליציה השלישית כמה שבועות לאחר מכן. הניצחון הצרפתי הדגיש את האפקטיביות של "la maneuver sur les derrières", סוג מיוחד של מעטפת אסטרטגית ששימש לראשונה את נפוליאון במערכה שלו באיטליה בשנת 1796. התמרון קרא לכוח ריתוק שיכבוש חזית רחבה של קו האויב. בעוד יחידות תומכות אחרות התמקמו במיקום מסוים באגף או בעורף האויב. ככל שהאויב הסתבך יותר עם כוח הריתוק, יתקפו הכוחות באגפים בנקודה קריטית ויחתמו את הניצחון. במערכה באולם שימשו הפרשים של מירא ככוח הריתוק שהטעה את האוסטרים לחשוב שהמתקפה הצרפתית העיקרית תגיע מהיער השחור. בעוד מירא הרגיע את האוסטרים לעבר אולם, הכוחות הצרפתיים העיקריים תקפו דרך מרכז גרמניה והפרידו בין צבאו של מאק לשאר הזירות של המלחמה.
חשיבות
מערכת אולם נחשבת לאחת הדוגמאות ההיסטוריות הגדולות ביותר לתנועת מפנה אסטרטגית; למשל, באנציקלופדיה הארפר להיסטוריה צבאית, דופוי תיאר זאת במונחים הבאים: "אולם לא היה קרב; זה היה ניצחון אסטרטגי כל כך שלם וכל כך מכריע עד שהנושא מעולם לא היה מחלוקת ברצינות. בלחימה טקטית. כמו כן, מערכה זו פתחה את השנה המבריקה ביותר בקריירה של נפוליאון. צבאו אומן לשלמות; התוכניות שלו היו ללא דופי".
היסטוריונים מרבים לנתח את המערכה ברמה אסטרטגית רחבה שאינה כוללת עימותים טקטיים, אך הם היו נפוצים ורלוונטיים. הניצחון המכריע באולם נחשב גם הוא תוצר של האימונים וההכנה הארוכים שקיבל הגראנד ארמה במחנות בולון. הגראנד ארמי נשא מעט מטען, פלש לשטח האויב בזמן הקציר וצעד הרבה יותר מהר ממה שציפו האוסטרים. המערכה הדגישה את התועלת של מערכת ה-"Corps d'Armée"; הקורפוס המשיך והפך לאבן הבניין האסטרטגית הבסיסית למלחמות הגדולות במאות ה-19 וה-20. לקורפוס טיפוסי עשויות להיות שלוש דיוויזיות חי"ר, חטיבת פרשים קלה לסיור וסוללות ארטילריה עתודה בנוסף לאלו המוצמדות לכל דיוויזיה. גודלם המוגדל אפשר להם להילחם ללא תמיכה במשך תקופות זמן ארוכות, כפי שעשה נה, ועמידותם אפשרה להם להתפשט ולהתקיים על ידי רכישת מזון מקומי. הצרפתים נזקקו לכשמינית מהתחבורה ששימשה את הצבאות העכשוויים, מה שהקנה להם רמת ניידות וגמישות שלא נראו באותה תקופה. פלישות לדרום גרמניה על ידי מרלבורו ומורו כיסו חזית צרה, אך ה-Grande Armée פלש בשנת 1805 בחזית שהייתה ברוחב, פעולה שהפתיעה את האוסטרים לחלוטין וגרמה להם להמעיט בחומרת המצב.
בתרבות נפוצה
מערכת אולם נכללה ברומן מלחמה ושלום של לב טולסטוי.