cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ולדיסלב סורקוב
יועץ אישי של פוטין, 2013 עד 2020
ב־17 במרץ 2014, יום לאחר משאל העם על קרים, הפך סורקוב לאחד האנשים הראשונים שהועמדו תחת סנקציות על ידי הנשיא ברק אובמה, שהקפיא את נכסיו בארצות הברית ומנע ממנו כניסה לארצות הברית. סורקוב הגיב על כך באומרו: "הדברים היחידים שמעניינים אותי בארצות הברית הם טופאק שאקור, אלן גינזברג וג'קסון פולוק. אני לא צריך ויזה כדי לגשת לעבודה שלהם."
ב-21 במרץ 2014 האיחוד האירופי הציב את סורקוב ברשימת הסנקציות שלו, המונע ממנו כניסה לאיחוד והקפאת נכסיו באיחוד.
בפברואר 2015 האשימו הרשויות באוקראינה את סורקוב בארגון צלפים להרוג מפגינים וכוחות משטרה במהלך היברומאידן האוקראיני בינואר 2014. האשמה זו נדחתה על ידי ממשלת רוסיה כ"אבסורדית". אף על פי שנאסר על כניסתו לאיחוד האירופי, סורקוב ביקר בהר אתוס ביוון כחלק ממשלחתו של פוטין לאתר הקדוש במאי 2016.
ברזיל במשחקים האולימפיים
ברזיל השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אנטוורפן (1920), והיא השתתפה מאז בכל המשחקים שנערכו, פרט לאולימפיאדת אמסטרדם (1928). לאורך השנים צברו הספורטאים הברזילאים 150 מדליות, מהן 37 מדליות זהב. הענפים הבולטים הם שיט (19 מדליות מהן 8 מדליות זהב), אתלטיקה (19 מדליות מהן 5 מדליות זהב), ג'ודו (24 מדליות מתוכן 4 מדליות זהב), כדורעף (11 מדליות, מהן 5 מדליות זהב, נתון הממקם אותה במקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ברית המועצות). גם בכדורעף חופים מדורגת ברזיל במקום השני בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, עם 13 מדליות, מהן שלוש מדליות זהב.
ולדיסלב סורקוב
יועץ אישי של פוטין, 2013 עד 2020
ב-11 בפברואר 2019 פרסם סורקוב במאמר Nezavisimaya Gazeta "המדינה ארוכת-הטווח של פוטין", המתאר את עיקרי המונח "פוטיניזם" שהוצע על ידו. הכתבה עוררה סערה בתקשורת.
ברזיל במשחקים האולימפיים
באולימפיאדות החורף משתתפת ברזיל מאז אולימפיאדת אלברוויל (1992), אך היא לא הגיעה בהם להישגים משמעותיים.
ולדיסלב סורקוב
פיטורים ומעצר
ב-18 בפברואר 2020, נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין פיטר את ולדיסלב סורקוב מתפקיד עוזרו, מה שנבע מצו רשמי שפורסם באתר הקרמלין.
ברזיל במשחקים האולימפיים
ברזיל אירחה את המשחקים פעם אחת, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). ריו דה ז'ניירו נבחרה במכרז האולימפי לאחר שהועדפה על פניהן של מדריד, טוקיו ושיקגו, והפכה לעיר הראשונה ביבשת דרום אמריקה שארחה את המשחקים. הייתה זו הפעם השנייה בה הגישה ריו את מועמדותה לאירוח המשחקים, לאחר שהייתה מעוניינת בכך כבר ב-1924 והייתה אחת מחמש המועמדות, לצידן של אמסטרדם, לוס אנג'לס, רומא ופריז שנבחרה בסופו של דבר.
ולדיסלב סורקוב
פיטורים ומעצר
בבוקר ב-11 באפריל 2022, חבר הדומה לשעבר איליה פונומריוב הודיע בערוץ הטלגרם שלו כי ולדיסלב סורקוב נמצא במעצר בית בשל מעילה בכספים בדונבאס מ-2014. על דיווחים כי סורקוב מוחזק במעצר בית, התייחס מזכיר העיתונות של נשיא רוסיה דמיטרי פסקוב, שאמר כי אין לו מידע בעניין זה.
ברזיל במשחקים האולימפיים
השנים הראשונות: 1920 עד 1936
בהופעתה הראשונה במשחקים, באולימפיאדת אנטוורפן, זכו הספורטאים הברזילאים ב-3 מדליות, כולן בקליעה. גיליירמה פראנסה זכה במדליית זהב בירי מ-25 מ', אפרניו דה קוסטה זכה במדליית כסף בירי מ-50 מ', ושניהם היו שותפים לזכייה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בירי מ-50 מ'. באולימפיאדת פריז (1924) לא הצליחו הברזילאים לשחזר את הישגיהם, והקרובים ביותר לזכייה היו החותרים קרלוס ואדמונדו קסטלו, שסיימו במקום הרביעי. גם בשתי האולימפיאדות הבאות בהן השתתפה לא זכו ספורטאים ברזילאים לעמוד על הפודיום. באולימפיאדת ברלין (1936) הגיע ז'ואו האבלנז', לימים נשיא פיפ"א, למקום החמישי במשחה ל-1500 מ' בסגנון חופשי.
ולדיסלב סורקוב
חיים אישיים
סורקוב הלחין שירים וכתב טקסטים למוזיקאי הרוק הרוסי ואדים סמוילוב, לשעבר חבר הלהקה אגתה קריסטי. הוא דובר אנגלית וחובב את שירתם של דור הביט כמו אלן גינזברג.
ברזיל במשחקים האולימפיים
1948 עד 1992
באולימפיאדת לונדון (1948) שבה ברזיל לטבלת המדליות, עם זכייתה של נבחרת הכדורסל במדליית ארד, לאחר הפסד לנבחרת צרפת בחצי הגמר, וניצחון על נבחרת מקסיקו במשחק על המקום השלישי. ארבע שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת הלסינקי (1952), זכה האתלט אדהמר דה סילבה במדליית זהב ראשונה מזה 32 שנים, בקפיצה משולשת. עמיתו ז'וזה טלס קונסייסאו זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה, ולהישג דומה הגיע השחיין טטסואו אוקמוטו, במשחה ל-1500 מ' בסגנון חופשי. נבחרת הכדורסל הגיעה במשחקים אלה למקום השישי, ואילו נבחרת הכדורגל הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת גרמניה. באולימפיאדת מלבורן (1956) שחזר דה סילבה את הישגו וזכה במדליית הזהב בקפיצה משולשת. בכך היה לברזילאי הראשון, והיחיד עד כה, שזוכה בשתי מדליות זהב אולימפיות ברציפות.
באולימפיאדת רומא (1960) שבה נבחרת הכדורסל וזכתה במדליית ארד. היא סיימה את הסיבובים המוקדמים ללא הפסד, אך בבית הגמר הפסידה לנבחרותיהן של ארצות הברית וברית המועצות, והשיגה ניצחון בודד על נבחרת איטליה. נבחרת הכדורגל, ששנתיים קודם לכן זכתה באליפות העולם, הודחה בשלב המוקדמות לאחר הפסד לנבחרת איטליה. בנוסף לזכייתה של נבחרת הכדורסל, זכה גם השחיין מנואל דוס סנטוס במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי.
באולימפיאדת טוקיו (1964) שבה נבחרת הכדורסל וזכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה לנבחרת ברית המועצות בחצי הגמר, וגברה על נבחרת פוארטו ריקו במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורגל שוב הודחה בשלב הבתים. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) היה נלסון פרודנסיו לספורטאי הברזילאי המצליח ביותר, לאחר שזכה במדליית כסף בקפיצה משולשת. המתאגרף סרוויליו דה אוליביירה זכה במדליית ארד, וכך גם צמד השייטים ריינלדו קונרד ובורקהרד קורדס, שהתחרו בדגם "ההולנדי המעופף". נבחרת הכדורסל הסתפקה במקום הרביעי, לאחר הפסד לנבחרת ברית המועצות במשחק על מדליית הארד. פרודנסיו הוסיף למאזנו מדליית ארד באולימפיאדת מינכן (1972), ולהישג דומה הגיע הג'ודוקא צ'יאקי אישיאי. נבחרת הכדורסל סיימה במקום השביעי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) המשיך ז'ואאו קרלוס דה אוליוויירה במסורת הברזילאית בקפיצה משולשת, וזכה במדליית הארד. ריינלדו קונרד שחזר את הישגו ממקסיקו סיטי וסיים אף הוא במקום השלישי בדגם "ההולנדי המעופף", אך עם שותף אחר, פטר פיקר. נבחרת הכדורגל הצליחה לראשונה להעפיל משלב המוקדמות, אך הפסידה בחצי הגמר לנבחרת פולין ובמשחק על מדליית הארד הפסידה לנבחרת ברית המועצות. בשלב רבע הגמר הביסה את נבחרת ישראל בתוצאה 1-4.
24 שנים לאחר שההמנון הברזילאי נוגן בכפר האולימפי בפעם האחרונה, שבו וזכו ספורטאים ברזילאים במדליות זהב באולימפיאדת מוסקבה (1980). השייטים לארס סיגורד ביורקסטרום ואלכסנדרה ולטר זכו בתחרות למפרשיות מדגם טורנדו, ועמיתיהם מרקוס סוארס ואדוארדו פנידו זכו בדגם 470. דה אוליביירה שב וזכה במדליית ארד בקפיצה משולשת, וגם רביעיית השליחים ל-200X4 מ' בסגנון חופשי זכתה במדליית ארד. נבחרות הכדורסל והכדורעף סיימו במקום החמישי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכו הברזילאים במספר שיא של שמונה מדליות. במדליית הזהב היחידה זכה ז'ואקים קרוז, בריצת 800 מטר. ריקרדו פראדו זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר בסגנון מעורב-אישי, וכמוהו גם שלושת השייטים בדגם סולינג והג'ודוקא דוגלס ויירה. שני ג'ודוקאים נוספים זכו במדליית ארד. נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחק גם דונגה, זכתה לראשונה בתולדותיה במדליה אולימפית, מדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת איטליה והפסידה במשחק הגמר לנבחרת צרפת. נבחרת הכדורעף זכתה אף היא במדליית כסף, לאחר שגברה על נבחרת איטליה בחצי הגמר, והפסידה למארחת, ארצות הברית, במשחק הגמר.
171 ספורטאים ייצגו את ברזיל באולימפיאדת סיאול (1988), והם זכו בשש מדליות. הג'ודוקא אאורליו מיגל היה היחיד מביניהם שזכה במדליית זהב. ז'ואקים קרוז איבד את תוארו והסתפק במדליית הכסף בריצת 800 מטר. במדליות ארד זכו האתלט רובסון דה סילבה (בריצת 200 מטר) ושני צמדי השייטים לארס גראל וסיסיניו פרייטאס (בדגם "טורנדו") וטורבן גראל ונלסון פלקאו (בדגם סטאר). נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחקו רומאריו ובבטו, שבה וזכתה במדליית הכסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת גרמניה המערבית, והפסידה במשחק הגמר לברית המועצות בהארכה. רומאריו הבקיע שבעה שערים לזכותה של ברזיל והיה למלך השערים של הטורניר. נבחרת הכדורעף סיימה במקום הרביעי, לאחר הפסד לנבחרת ארגנטינה, ונבחרת הכדורסל סיימה במקום החמישי.
הישגיה של ברזיל באולימפיאדת ברצלונה (1992) פחתו לכדי שלוש מדליות, אך שתיים מהן היו מדליות זהב, בהן זכו הג'ודוקא רוז'ריו סמפאיו ונבחרת הכדורעף, שניצחה בכל משחקיה, ובמשחק הגמר גברה על נבחרת הולנד. השחיין גוסטבו בורז'ס זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי. נבחרת הכדורסל סיימה במקום החמישי, ונבחרת הכדורגל כלל לא נטלה חלק במשחקים.
אולימפיאדת אטלנטה (1996)
אולימפיאדת אטלנטה (1996) סימנה את ראשיתו של עידן בו הישגיה של ברזיל היו טובים מבעבר, ובכל אחת מהאולימפיאדות שנערכו מאז זכו הספורטאים הברזילאים במספר דו-ספרתי של מדליות. באטלנטה זכו הברזילאים ב-15 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
בכדורעף חופים זכו שני זוגות הברזילאיות בשני המקומות הראשונים (סנדרה פירס וג'קי סילבה זכו בזהב ומוניקה רודריגס ואדריאנה סמואל זכו בכסף), וגם נבחרת הנשים בכדורעף זכתה במדליה אולימפית ראשונה, מדליית ארד, לאחר שהפסידה לנבחרת קובה בחצי הגמר וגברה על נבחרת רוסיה במשחק על המקום השלישי.
גם בענף השיט זכו הברזילאים להצלחות: רוברט שיידט זכה במדליית הזהב בדגם לייזר, טורבן גראל ומרסלו פריירה עשו זאת בדגם סטאר, ואילו לארס גראל וקיקו פליקאנו זכו במדליית ארד בדגם טורנדו. גוסטבו בורז'ס זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי ובמדליית ארד ב-100 מטר חופשי. שחיין נוסף, פרננדו שרר, זכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי.
נבחרת הנשים בכדורסל זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת אוקראינה, והפסידה במשחק הגמר לארצות הברית. נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחקו, בין היתר, בבטו, ריבאלדו, רוברטו קרלוס ורונאלדו, זכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת ניגריה והביסה במשחק על המקום השלישי את פורטוגל 0-5. בבטו הבקיע שישה שערים לזכותה של ברזיל, וחלק עם הרנן קרספו את תואר מלך השערים של הטורניר. מדליות נוספות הושגו בג'ודו, אתלטיקה ורכיבה.
אולימפיאדת סידני (2000)
205 ספורטאים ברזילאים השתתפו באולימפיאדת סידני (2000). הם זכו ב-12 מדליות, אך לראשונה מזה 24 שנים אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב.
כדורעפניות החופים אדריאנה בהר ושלדה בדה זכו במדליית הכסף, ועמיתותיהן סנדרה פירס ואדריאנה סמואל, שזכו במדליות באטלנטה עם בנות זוג אחרות, זכו במדליית הארד. בתחרות הגברים זכו זה מרקו דה מלו וריקרדו סנטוס במדליית כסף. נבחרת הנשים בכדורעף זכתה במדליית ארד שנייה ברציפות, לאחר שבחצי הגמר הפסידה לנבחרת קובה, ובמשחק על המקום השלישי גברה על נבחרת ארצות הברית. נבחרת הגברים סיימה את שלב המוקדמות ללא הפסד, אך הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ארגנטינה.
את תמונת מדליות הארד השלימו רוכבי הסוסים בתחרות הקבוצתית, וכן נבחרת הנשים בכדורסל, שזכתה במדליית ארד לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת אוסטרליה וגברה על קוריאה הדרומית במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורגל, בכיכובו של רונאלדיניו, הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת קמרון.
אולימפיאדת אתונה (2004)
מספר הספורטאים הברזילאים שהשתתפו באולימפיאדת אתונה (2004) עלה ל-247, והם זכו ב-10 מדליות, בהן מספר שיא של 5 מדליות זהב.
גם במשחקים אלה היה הכדורעף הענף המוביל. ריקרדו סנטוס ועמנואל רגו זכו במדליית הזהב בכדורעף חופים ונבחרת הגברים בכדורעף זכתה אף היא במקום הראשון, לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת איטליה. בהר ובדה זכו במדליית כסף שנייה ברציפות בכדורעף חופים לנשים, בעוד שנבחרת הנשים בכדורעף, שסיימה את שלב המוקדמות ללא הפסד, הסתפקה במקום הרביעי לאחר הפסדים לנבחרות רוסיה וקובה.
רוברט שיידט החזיר לעצמו את התואר האולימפי בדגם לייזר, וגראל ופריירה עשו זאת בדגם סטאר. במדליית הזהב החמישית זכה רוכב הסוסים רודריגו פסואה. נבחרת הנשים בכדורגל זכתה לראשונה במדליית כסף לאחר שהפסידה לארצות הברית במשחק הגמר. שני ג'ודוקאים, לאנדרו גיליירו ופלאביו קאנטו, זכו במדליות ארד.
לצד הזוכים במדליות הזהב, אחד הספורטאים שהתפרסמו במיוחד במשחקים אלה היה דווקא אתלט שזכה במדליית ארד, רץ המרתון ונדרליי דה לימה. דה לימה הוביל בביטחה את המירוץ, כאשר בקילומטר ה-35 התפרץ לעברו מהקהל כומר אירי בשם קורנליוס הוראן. דה לימה איבד זמן יקר, וסיים בסופו של דבר במקום השלישי. הוועד האולימפי הברזילאי הגיש ערעור, אך זה לא התקבל. תחת זאת, הוענקה לדה לימה מדליית פייר דה קוברטן. לאחר המשחקים, הציע עמנואל רגו לתת את מדליית הזהב בה זכה לדה לימה, אך זה סירב לקבלה.
אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
מספר שיא של 277 ספורטאים ברזילאים נטלו חלק באולימפיאדת בייג'ינג (2008). הם זכו ב-15 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. לראשונה, זכו נשים ברזילאיות במדליות בענפים שאינם קבוצתיים, ולראשונה גם הגיעו להישגים רבים יותר מהגברים.
נבחרת הנשים בכדורעף זכתה במדליית זהב ראשונה בתולדותיה, לאחר ניצחון על נבחרת ארצות הברית. נבחרת הגברים איבדה את תוארה, וסיימה במקום השני, גם היא לאחר התמודדות עם הנבחרת האמריקנית. סנטוס ורגו איבדו אף הם את תוארם, וסיימו במקום השלישי, כאשר צמד ברזילאי אחר, פביו לואיס מגליאס ומרסיו אראוז'ו, מקדים אותם ומסיים במקום השני.
השחיין סזאר סיילו זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי, לאחר שבכל אחד משלבי התחרות קבע שיא אולימפי חדש. בשלב הגמר העמיד את השיא על 21.30 שניות. סיילו גם חלק עם ג'ייסון ליזאק את מדליית הארד במשחה ל-100 מטר חופשי. במדליית הזהב השלישית זכתה הקופצת לרוחק מאורן מאגי.
לאחר שזכה בשלוש מדליות אולימפיות רצופות בדגם לייזר, עשה רוברט שיידט הסבה לדגם סטאר. הוא התחרה לצדו של ברונו פראדה, והשניים זכו במדליית הכסף. פרננדה אוליביירה ואיזבל סוואן זכו במדליית ארד בדגם 470, לאחר שהקדימו את ורד בוסקילה וניקה קורניצקי. ספורטאים נוספים זכו במדליות בג'ודו ובטאקוונדו.
נבחרת הנשים בכדורגל זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות, שוב לאחר הפסד לנבחרת ארצות הברית. נבחרת הגברים עד גיל 23, מחוזקת ברונאלדיניו, לא ספגה שער אחד עד שלב חצי הגמר, אך אז הובסה בידי נבחרת ארגנטינה 3-0. במשחק על המקום השלישי הביסה את נבחרת בלגיה באותה תוצאה, וזכתה במדליית הארד.
אולימפיאדת לונדון (2012)
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הברזילאים ב-17 מדליות, המספר הגבוה אי פעם, אך רק 3 מהן היו מדליות זהב.
בג'ודו זכו הברזילאים ב-4 מדליות. שרה מנזס זכתה במדליית זהב, ושלושה ג'ודאים זכו במדליות ארד: פליפה קיטדאי, רפאל סילבה ומיירה אגיאר. טיאגו קמילו ומריה סואלן אלתמן סיימו במקום החמישי. המתעמל ארתור זנטי זכה במדליית זהב בתרגיל הטבעות והיה למתעמל הברזילאי הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליה אולימפית. לעומתו, דייגו היפוליטו, ממתעמלי הקרקע המובילים, מעד במהלך ביצוע התרגיל בשלב המוקדמות ולא העפיל לגמר.
את ההישג הגבוה ביותר בשחייה רשם טיאגו פריירה, שזכה במדליית הכסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי. במשחה לחצי המרחק סיים במקום הרביעי. סזאר סיילו איבד את תוארו במשחה ל-50 מטר חופשי, וזכה במדליית הארד. כן סיים במקום השישי במשחה ל-100 מטר חופשי. ברונו פרטוס סיים במקום הרביעי במשחה ל-50 מטר חופשי. המתאגרף אסקיבה פלקאו זכה במדליית כסף, ואחיו הבכור ימגוצ'י זכה במדליית ארד. בטורניר האיגרוף האולימפי הראשון אי פעם לנשים, זכתה אדריאנה אראוז'ו במדליית ארד. בכדורעף חופים זכו עמנואל רגו ואליסון סרוטי במדליית כסף. לרגו הייתה זו מדליה אולימפית שלישית. לריסה פרנסה וז'וליאנה פליסברטה זכו במדליית ארד. השייטים ברונו פראדה ורוברט שיידט זכו במדליית ארד בדגם סטאר. לשיידט הייתה זו מדליה אולימפית חמישית ברציפות. יאנה מרקס זכתה במדליית ארד בקרב חמש מודרני.
ספורטאים ברזילאים נוספים שבלטו בלונדון, אף שלא זכו במדליות, כללו את נבחרת השליחות ל-100X4 מטר (מקום רביעי), מרילסון דוס סנטוס (מקום חמישי במרתון), לוחם הטאקוונדו דיוגו סילבה (מקום חמישי), השייטות אנה ברבשאן ופרננדה אוליביירה (מקום שישי בדגם 470), מאורו ויניסיוס דה סילבה (מקום שביעי בקפיצה לרוחק), ז'איסה ארקנז'ו (מקום שביעי בהדיפת כדור ברזל), נבחרת השליחות ל-400X4 מטר (מקום שביעי), פאולו רוברטו פאולה (מקום שמיני במרתון) והטניסאים מרסלו מלו וברונו סוארס, שהודחו בשלב רבע הגמר בטורניר הזוגות בידי מיקאל ליודרה וז'ו-וילפריד צונגה.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
באולימפיאדה היחידה אותה אירחה, אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, השתתפו 465 ספורטאים ברזילאים, והם זכו במספר שיא של 19 מדליות, מהן 7 מדליות זהב. הציפייה בברזיל הייתה להתברג בין עשר המדינות הראשונות במדליות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, אך המשלחת הברזילאית דורגה במקום ה-13. המדליות הושגו ב-12 ענפים שונים.
בג'ודו זכו הברזילאים בשלוש מדליות. רפאלה סילבה זכתה במדליית זהב, ומאירה אגיאר ורפאל סילבה זכו במדליות ארד. אריקה מירנדה ומריאנה סילבה סיימו במקום החמישי ושרה מנזס ופליפה קיטדאי סיימו במקום השביעי. כדורעפני החופים אליסון צ'רוטי וברונו שמידט זכו במדליית זהב, ובטורניר הנשים זכו אגתה בדנרצ'וק וברברה סיישאס במדליית כסף, וטליטה אנטונס ולריסה פרנסה סיימו במקום הרביעי. שייטות ה-49er מרטינה גראל וקאהנה קונזה זכו אף הן במדליית זהב, היחידה בענף השיט. רוברט שיידט בן ה-43 לא הצליח לזכות במדליה אולימפית שישית, וסיים במקום הרביעי בדגם לייזר. גם ז'ורז'ה זריף סיים במקום הרביעי, בדגם פין. ריקרדו סנטוס סיים במקום השביעי בדגם RS:X, פטריסיה פרייטאס סיימה במקום השמיני בתחרות המקבילה לנשים, ואנה ברבשאן ופרננדה אוליביירה סיימו במקום השמיני בדגם 470. המתאגרף רובסון קונסייסאו היה לברזילאי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית בענף זה. שני מתאגרפים נוספים, מישל בורז'ס ואנדריאה בנדיירה הודחו בשלב רבע הגמר.
באתלטיקה זכה רק ברזילאי אחד במדליה אולימפית, טיאגו דה סילבה, שקבע שיא אולימפי ושיא דרום אמריקאי בקפיצה במוט - 6.03 מטר. תחרות הקפיצה במוט זכתה לתשומת לב רבה, לאחר שהקהל הברזילאי באצטדיון שרק שריקות בוז למתחרהו של דה סילבה על מדליית הזהב, האלוף האולימפי היוצא, הצרפתי רנו לאבילני, שהסתפק בסופו של דבר במדליית כסף. לאבילני השווה את התנהגותו של הקהל להתנהגותו של הקהל הנאצי כלפי ג'סי אוונס באולימפיאדת ברלין (1936), והקהל הגיב בשריקות בוז כלפיו גם בטקס חלוקת המדליות. נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי תומאס באך ואתלטים בכירים גינו את יחס הקהל ללאבילני. פרט להישגו של דה סילבה, אתלטים ברזילאים נוספים רשמו תוצאות נאות: קאיו בונפים סיים במקום הרביעי בהליכה ל-20 ק"מ ובמקום התשיעי בהליכה ל-50 ק"מ, דרלאן רומאני סיים במקום החמישי בהדיפת כדור ברזל ואריקה דה סנה סיימה במקום ה שביעי בהליכה ל-20 ק"מ. נבחרת השליחים בריצת 100X4 מטר סיימה במקום השישי ונבחרת השליחים בריצת 400X4 מטר סיימה במקום השמיני.
המתעמלים הברזילאים זכו בשלוש מדליות. ארתור זנטי איבד את תוארו מלונדון, אך זכה במדליית כסף בטבעות, ובתרגיל הקרקע זכה דייגו היפוליטו במדליית הכסף וארתור מריאנו במדליית הארד. מתעמל נוסף, פרנסיסקו בארטו, סיים במקום החמישי בתרגיל המתח, וארבעתם היו שותפים למקום השישי בו דורגה הנבחרת הברזילאית בקרב-רב. אצל הנשים, דורגה פלאביה סראיבה במקום החמישי בתרגיל הקורה, וסיימה במקום השמיני עם הנבחרת הברזילאית בקרב-רב.
לראשונה זכו ספורטאים ברזילאים במדליות אולימפיות בענף הקאנו/קיאק. חותר הקאנו איסקיאס קיירוז זכה בשלוש המדליות: מדליית כסף במקצה ל-1000 מטר, מדליית ארד במקצה ל-200 מטר ומדליית כסף נוספת במקצה הזוגות ל-1000 מטר, יחד עם ארלון סילבה. הקיאקיסט פדרו דה סילבה סיים במקום השישי בסלאלום. הקלע פליפה וו זכה במדליית כסף בירי באקדח אוויר ולוחם הטאקוונדו מאיקון סייקיירה זכה במדליית ארד. שני לוחמי טאקוונדו נוספים, ונילטון טיישיירה ואיריס סינג, הודחו ברבע הגמר.
בענפי הכדור זכו הברזילאים בשתי מדליות זהב. לראשונה בהיסטוריה הצליחה נבחרת הכדורגל, מחוזקת בניימאר, לזכות במדליית זהב אולימפית, לאחר שגברה על גרמניה בבעיטות הכרעה. ניצחון זה היווה סגירת מעגל עבור הברזילאים, ששנתיים קודם לכן ספגו מידיה של גרמניה את התבוסה הקשה בתולדותיהם, 7-1, בשלב חצי הגמר של מונדיאל 2014 אותו אירחו. הנבחרת השנייה שזכתה במדליית זהב הייתה נבחרת הכדורעף, שגברה במשחק הגמר על נבחרת איטליה. נבחרת הנשים בכדורגל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בבעיטות הכרעה לנבחרת שוודיה, ובמשחק על מדליית הארד הפסידה 2-1 לקנדה. נבחרת הנשים בכדורעף סיימה ללא הפסד את שלב הבתים, אך נכנעה לנבחרת סין ברבע הגמר, והודחה. גם נבחרת הנשים בכדוריד סיימה בראש הבית בשלב המוקדמות, אך הודחה בידי נבחרת הולנד בשלב רבע הגמר. נבחרת הגברים הודחה אף היא בשלב רבע הגמר, בידי צרפת. נבחרות הכדורמים סיימו שתיהן במקום השמיני.
במספר ענפים נוספים רשמו הברזילאים הישגים נאים אף שלא זכו במדליות. נבחרות הרכיבה סיימו במקום החמישי בקפיצות ובמקום השביעי באיוונטינג. מרימי המשקולות פרננדו רייס ורוסאנה סנטוס סיימו שניהם במקום החמישי. נבחרת השחייה הצורנית סיימה במקום השישי. רוכבת האופניים פלאביה אוליביירה סיימה במקום השביעי במרוץ אופני הכביש. כל צמדי הקופצים למים סיימו במקום השמיני בקפיצות הסינכרוניות: לואיז אוטרלו ואיאן מאטוס (3 מטר גברים), הוגו פריזי וג'קסון רונדינלי (10 מטר גברים), ז'וליאנה ולוסו וטאמי טקאגי (3 מטר נשים), ואינגריד אוליביירה וג'ובאנה פדרוסו (10 מטר נשים). הטניסאי תומאס בלוצ'י הודח בשלב רבע הגמר בידי רפאל נדאל, וגם מרסלו מלו וברונו סוארס הודחו בשלב רבע הגמר בטורניר הזוגות.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
מס ארגון
מס ארגון, דמי יצוג או דמי טיפול מקצועי-ארגוני הוא סכום המנוכה משכרם של עובדים שאינם חברים בארגון עובדים, ומועבר לארגון העובדים היציג, בהתאם להסכם קיבוצי, צו הרחבה, או חוזה עבודה שבהם נקבע ניכוי זה, או מכוח הסכמה בכתב של העובד. ההצדקה לניכוי דמי החבר היא חופש ההתארגנות. ההצדקה לניכוי דמי הטיפול הנגבים ממי שאינם חברים בארגון (להבדיל מדמי החבר), היא שארגון העובדים חותם על הסכמים קיבוציים עם המעסיקים (שמעניקים תוספות שכר, החזר הוצאות נסיעה, דמי הבראה, ביטחון תעסוקתי וכדומה) ומהם נהנים גם העובדים שאינם חברים באותו ארגון עובדים ולכן אינם משלמים לו דמי חבר. מצב זה בו העובד יכול ליהנות מתנאי ההסכם מבלי לשאת בעלות גיבושו נקרא בעיית הטרמפיסט.
גובהו המרבי של מס ארגון נקבע בתקנות שהותקנו מכוח חוק הגנת השכר.
נכון לשנת 2021, מס ארגון להסתדרות הכללית הוא בשיעור 0.75% מהשכר עד לתקרה שכר של 17,937 ש"ח לחודש, דהיינו ניכוי מרבי של 134.5 ש"ח בחודש.
עובד החבר בארגון עובדים אחר כלשהו משלם דמי חבר לארגון זה, ולכן פטור מתשלום מס לארגון החתום על ההסכם הקיבוצי.
מגרב
המַגְרֶבּ (ערבית: المغرب العربي, תעתיק מדויק: אלמע'רב אלערבי, בעברית: המערב הערבי) הוא שם כולל למדינות המערביות של צפון אפריקה – מרוקו, תוניסיה, מאוריטניה ולוב. לעיתים גם אלג'יריה וסהרה המערבית (רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית) נחשבות כמדינות המגרב.
מקור השם במילה הערבית שמשמעה "מערב". מדינות אלה הן מדינות ערביות-מוסלמיות הנמצאות באזור מערב-צפון אפריקה, בניגוד למדינות הערביות והמוסלמיות שבמזרח, המכונות "מדינות המשרק" והנמצאות באסיה. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היו מדינות אלה תחת שלטון צרפת ולכן השפה שדיברו בהן באותם ימים הייתה צרפתית, והיא משמשת בהן כשפה משנית עד היום (פרט ללוב, שהייתה תחת שלטון איטלקי ולכן אחוז ניכר מתושבי הערים בה דוברי איטלקית).
בימי הביניים המושג מגרב כלל בתוכו גם את אל-אנדלוס ואת ספרד המוסלמית.
יהודי מדינות אלה נקראו בעבר "מערביים" או "מוגרבים", ואילו כיום רווח יותר השם "יהודי צפון אפריקה".
Dehumanizer
Dehumanizer הוא אלבומה השישה עשר של להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת' שיצא לאור ביוני 1992. אלבום זה הוא הראשון בו השתתף הזמר רוני ג'יימס דיו כסולן מאז Mob Rules שיצא ב-1981, שלאחריו עזב את הלהקה. כמו כן, באלבום זה חזר ללהקה הבסיסט המקורי של הלהקה גיזר באטלר והמתופף וייני אפיק (דיו, Heaven & Hell).
אודות האלבום
האלבום הוקלט באולפני "Rockfield Studios" שבויילס. הסשנים לאלבום התקיימו בהשתתפותו של המתופף קוזי פאוול, אולם בעקבות תאונת רכיבה שעבר, תפס וייני אפיק את מקומו כנגן באלבום. בתחילה הביע דיו את רצונו להחליף את פאוול בסימון רייט, שהיה חבר בין היתר בלהקת AC/DC ולהקתו של דיו עצמו, אך באטלר ואיומי דחו את רצונו. הזמר טוני מרטין הצטרף לחברי הלהקה במהלך הקלטות האלבום למספר ימים, אך לא השתתף באלבום.
מבחינה מוזיקלית, האלבום הוא אחד הכבדים שהוציאה בלאק סבאת', והתיפוף בו הוא אגרסיבי ביחס לשאר אלבומי הלהקה; דוגמה טובה לסגנון התיפוף העצמתי ניתן למצוא בשיר הפתיחה "Computer God". נושאי השירים עוסקים באינדיבידואליזם וחיים לאחר המוות; כמו כן, האלבום מכיל טקסטים המביעים סגידה למחשב.
האלבום הצליח מבחינה מסחרית; במצעד בילבורד 200 הגיע האלבום למקום ה-44.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי טוני איומי, רוני ג'יימס דיו וגיזר באטלר
מבצעים
חברי הלהקה
משתתפים נוספים
אמנות (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
איתן שוקר
איתן שוקר (נולד ב-4 באוקטובר 1963) הוא אמן, אקטיביסט, מרצה וחוקר. מומחה בתחום של פיתוח קהילתי מבוסס אמנות.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב להורים שעלו בשנות החמישים מעיראק. בגיל שבע עבר עם משפחתו לרמת אפעל ובגיל 14 המשפחה עברה להתגורר בבאר שבע. נשוי ואב לשלושה בנים. מתגורר בתל אביב.
לצד עבודותיו האישיות שוקר הוא יזם של עבודות אמנות ופרויקטים בשיתוף קהילות הקשורים לחברה ותרבות. בשנת 1997 יזם את פרויקט "חבר לעט" התכתבות מצולמת ואישית באמצעות גלויות דואר בין 500 בני נוער פלסטינים וישראלים, שהוצג גם כתערוכה בישראל ומחוצה לה. בשנת 2008 הציג תערוכה רחבת היקף, ״משחק הפירמידה״, פרי מחקר של עשור, שעסקה במבנה הסוציולוגי והכלכלי של שדה האמנות הישראלית. שוקר הוא מרצה בכיר, וחבר סגל במחלקה לצילום בבצלאל. בשנת 2004 יזם אתהקורס הרב מחלקתי אמנות ואקטיביזם במרחב הציבורי בבצלאל. זוכה פרס ברלינסקי, מטעם המל"ג, למרצה מצטיין בתחום אקדמיה-קהילה לשנת 2014. שוקר עוסק במחקר בתחום מדיניות תרבות, ופרסם מספר מחקרים ודו"חות בנושא בישראל ומחוצה לה.
בין השנים 1992–2015 היה הבעלים של סטודיו לצילום תדמית ופרסום. במהלך השנים מצלם למגזין "חדשות", צלם הבית של תיאטרון חיפה, מצלם למעצבי מוצר, מעצבים גרפיים, מוספים מיוחדים של "מעריב", חברות תעשייה, פרסומי "אייס קנה ובנה". בשנים 2000–2007 הצטרף אלדד סידור כשותף ובעלים. משנת 1997 ועד היום יוזם, מוביל ושותף לפרויקטים חברתיים וקהילתיים מבוססי אמנות בארץ ובחו״ל. משנת 2015 ועד היום במאי וצלם וידאו. שוקר שותף ב ABCD Team יחד עם קבוצת סלה מנקה ועמותת הערת שוליים. הקבוצה עורכת מחקרים מוזמנים לרשויות מקומיות ומפתחת מיזמים בשיתוף קהילות במימון עירוני.
עבודותיו באוסף מוזיאון ישראל, אוסף מוזיאון תל אביב ואוספים פרטיים.
על הקורס אמנות ואקטיביזם במרחב הציבורי, בצלאל
בשנת 2004 שוקר יזם את הקורס הרב מחלקתי בבצלאל. בשנתיים הראשונות, בעיצומה של תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, הקורס פעל בעיר שדרות, אחר כך הפעילות הועתקהלירושלים. במהלך השנים הסטודנטים יצרו למעלה מ-40 פרויקטים, בשיתוף תושבים וקהילות ממזרח ומערב העיר. בשנת 2007 סטודנטים בקורס עבדו עם תושבי שכונת הקטמונים (גוננים), ליצירת שינוי של תוכניות עיריית ירושלים לסלילת כביש בן ארבעה מסלולים בתוך השכונה והמרתה ליצירת פארק לרווחת התושבים. במהלך מספר שנים סטודנטים בקורס יצרו יחד עם התושבים פעולות אקטיביסטיות ואמנות במרחב הציבורי, לטובת קידום רעיון הפארק. בין הפעולות: ״כתם ירוק״, ״מסלול הקיפוד״, "מעיפים את החומה״ ועוד. בשנת 2013, לאחר מאבק מוצלח, נחנך מסלול פארק המסילה הכולל שבילי הליכה ואופניים ששינה את פני השכונה והשפיע על עשרות אלפי תושבי הקטמונים, בית צפאפא ושכונות לב העיר, העושים בו שימוש יומיומי. בשנת 2016 נחנך פארק המסילה, לצד מסלול המסילה, שאבן היסוד שלו הונחה על ידי הסטודנטים והתושבים בשנת 2008. בשנת 2015 בעקבות פניית תושבים למרצי הקורס, הסטודנטים הקימו קבוצת תכנון של תושבים ובעלי תפקידים בעירייה, והקימו במימון עירוני, את ״תחנת הקריאה״ הראשונה בפארק, ספריית קח-תן הפתוחה 24/7. במסגרת הקורס נוצרו בין היתר הפרויקטים: גבטה, גיבור מקומי, מחאת הדיור הציבורי (2006 ו 2011), רחבת דעות, גן משחקים-עיסאוויה, סדנת קולנוע ניסיוני בביה״ס פרומיס בשועפאט, הכלים שביננו במרכז קליטה מבשרת, אגד בדרך שלנו, 100% תמיכה-ביצירה. באמנות. בתרבות, ועוד.
תפקידים ציבוריים
בין השנים 2013–2016 כיהן כראש מחלקת מחקר וקשרי ממסד באיגוד המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל וכנציג תחום האמנות הפלסטית בעמותת פורום מוסדות תרבות. בין 2008–2012 כיהן כיו"ר איגוד האמנים הפלסטיים (תפקיד ציבורי בהתנדבות). פעל עם חברי הוועד להנגשת מידע לאמנים, יצירת חוזים מומלצים מול גלריות ומוזיאונים, פעל להגדלת התקציבים לתחום, הוביל את המאבק מול בנק הפועלים ורני רהב למען מיסוד העברת חלק מההכנסות על מכירת אמנות למען מטרות צדקה לידי האמנים. ממובילי מחאת האמנים הפלסטיים בשנת 2011 מול משרד התרבות בנוגע להתנהלות המוזיאונים ופיזור מועצת המוזיאונים. לקח חלק פעיל במחאה החברתית של שנת 2011 בהקשר לתחום.
שלמה אברמוביץ'
שלמה אברמוביץ' (נולד ב-1 ביוני 1957) הוא עיתונאי, סופר ומשורר, חבר אגודת הסופרים העבריים, יו"ר אגודת הסופרים חיפה והצפון, זוכה פרס המשוררת רחל על ספרו "שגיאות כתיבה", זוכה פרס ראש הממשלה תשפ"ב (חקר קהילות ישראל) על ספרו "היומן הגנוז ממחנה הריכוז ג'אדו".
קריירה עיתונאית
אברמוביץ' החל את דרכו העיתונאית בשבועון "כותרת ראשית" ולאחר מכן היה עיתונאי חוקר ב"ידיעות אחרונות". זכה ב-1996 ב"אות אמיתי" על חשיפת מחדלים ושחיתויות במערכות הממשל והמדינה, על היותו עיתונאי לוחם, ללא מורא וללא משוא פנים ועל אמינות דיווחיו ותחקיריו.
אברמוביץ' כתב משך כ-20 שנה במוספים "7 ימים" ו"המוסף לשבת" והיה אחראי לשורה ארוכה של חשיפות בנושאים ישראליים ובינלאומיים ובהם בין היתר: פרשת הפל קל, כשנה טרם אסון ורסאי; "פרשת השב"כ הקטנה" בלבנון; פרשת הספינה אגוז ומותו של איש המוסד חיים צרפתי שהיה על סיפונה; פרשת הפנסיות הגרמניות - סדרת מאמרים שנפרשה על ארבע שנות עבודה; דליפת המים הרדיואקטיביים מהכור בדימונה למכתש הקטן; סדרה בת 12 מאמרים על ניסיונות החדירה של המאפיה הרוסית לישראל; חשיפת הקרינה בשכונה באמסטרדם, בה התרסק מטוס אל על, שנודעה בשם אסון ביילמר; פרשת מנתח המוח היוגוסלבי, וינקו דולנס.
התחקיר "11 הנידונים" של שלמה אברמוביץ', על אסירים שמתו במחנה המעצר קישון, היווה בסיס לעלילת הסרט "חובו של אהרון כהן" (בכיכובו של משה איבגי (הבמאית עמליה מרגולין, 1999). הסרט זכה ב-Banff World Television Festival בקטגוריית סרטים לטלוויזיה, במסגרת פסטיבל הסרטים בטורונטו.
התחקיר של אברמוביץ' במוסף "7 ימים" תחת הכותרת "חרפה", עסק בשחיתויות ובמחדלים חברתיים חמורים באתרי הקרוונים, בהם שוכנו עולים ממדינות חבר העמים ומאתיופיה. ממצאי התחקיר היוו טריגר מיידי להקמת מועדוניות באתרי הקרוונים ולהקמת התנועה החברתית "אח-שב", ביוזמת איש העסקים רוני דואק וחברי גרעין מייסד נוספים. התנועה פעלה למען עולים ממדינות חבר העמים לשעבר ואתיופיה ובהמשך, בעקבות רצח ראש הממשלה, יצחק רבין, הפכה לתנועה החברתית ציונות 2000.
אחד מנושאי הדגל בקריירה התחקירנית של אברמוביץ היה נושא הפנסיות הסוציאליות מגרמניה. הוא פרסם במהלך שנות ה-90' כשמונה תחקירים חובקי עולם ורחבי היקף בנושא זה. חלק מהפרסומים הובילו לדיונים בכנסת ישראל ולטיפול בעוולות שפגעו ברבים. ביוני 1996, פרסם ידיעה חדשותית קצרה בה כתב כי "הארגון למימוש האמנה על ביטחון סוציאלי" הפסיד בתביעת לשון הרע אף על פי שזכה. הארגון תבע את העיתון ובית המשפט קבע שהכתבה נתנה דיווח אשר לא רק שאינו מדויק אלא גם אינו הוגן.
לאחר פרישתו מ"ידיעות אחרונות" שימש אברמוביץ כיועץ תקשורת לחברות וארגונים ובהם הנהלת חברת החשמל, וועד עובדי חברת החשמל, חברת התרופות 'תרו', חברות הייטק ועוד והחל בכתיבת ספרים. ב-2004 השיג הקלטה ובה נשמע השר יוסף פריצקי אומר לחוקר הפרטי יעקב אשל שישמח אם ימצא חומר שלילי על עמיתו לסיעה אברהם פורז. הקלטת ותוכנה נחשפו על ידי איילה חסון ב'מבט לחדשות' והביאה לפיטוריו מתפקידו בממשלה ב-13 ביולי 2004 וזאת לבקשת יושב-ראש מפלגתו טומי לפיד.
קריירה כסופר ועורך
שלמה אברמוביץ' החל לכתוב בגיל 8. שיריו זכו בתחרויות בית ספריות ושולבו באנתולוגיות. אברמוביץ' לימד כתיבה עיתונאית, כתיבה יוצרת ושירה בלימודי החוץ של אוניברסיטת חיפה ובמסגרות פרטיות. אברמוביץ הוא זוכה הפרס לשירה על-שם המשוררת רחל, על ספרו ״שגיאות כתיבה״. אברמוביץ' קיים קשר חברי ומקצועי מתמשך עם המשורר נתן זך, שערך את ספר השירה השני שלו ״נחיתה קשה״ (הוצאת 'תג'). שירים פרי עטו נכללו בספר "מה זאת אהבה?" - שירי אהבה של מיטב המשוררים העבריים בתקופתנו. הספר בעריכת זיסי סתוי ראה אור בשנת 2000 ב"הוצאת ידיעות אחרונות". ספרו "ריקליס - 950 מיליון דולר ב-40 דקות" בהוצאת סטימצקי היה רב מכר, תורגם לאנגלית ונמכר ברשת אמזון. ספרו "היומן הגנוז ממחנה הריכוז ג'אדו" בהוצאת ידיעות ספרים היה רב מכר, אושר לשילוב בתוכניות הלימוד בבתי הספר התיכוניים וזיכה את אברמוביץ בפרס ראש הממשלה תשפ"ב (חקר קהילות ישראל).
הסרט התיעודי על חבורת בורשצ'וב
תחקיר הפייסבוק שביצע אברמוביץ', אשר החל בעמוד סטטוסים מצייצים הפך ויראלי והתנהל בתשע שפות ובעשרים ושבע מדינות, על פני חמש יבשות. בזכות המידע שזרם מאירופה, מארצות הברית ומאוסטרליה - נחשף סיפור הגבורה הנדיר בעוצמתו של חבורת בורשצ'וב - 16 פרטיזנים שלחמו נגד חטיבת חי"ר משוריינת של הנאצים והתאבדו בהוראת מפקדם, יהושע צוקר, רגע לפני נפילתם בשבי האס.אס.
הקרב נמשך כארבע שעות. 15 לוחמים ולוחמת אחת בהריון, נוסיה צימט צוקר, שהייתה אשת מפקד הכוח, נלחמו עם רובים מעטים, אקדחים ובקבוקי מולוטוב, נגד כוח עצום של חיילים גרמניים. 1,600 לוחמים, מצוידים במכונות ירייה, התקדמו אל פאתי היער בחסות 4 טנקים, שריוניות ובחיפוי של ירי תותחים. פקודיו של צוקר הצליחו לפגוע באחד הטנקים ולהעלות אותו באש. עשרות רבות של לוחמים גרמנים נהרגו מהירי המדויק שהמטירו הפרטיזנים ממקום המסתור שלהם שהוסווה היטב.
16 גופות מדממות שכבו בשלג בתום הקרב. בשתיקתן הן מנעו את גילוי הסוד שצוקר ביקש לשמור: בעומק היער, במקום שהיה ידוע רק לפרטיזנים, הסתתרו היהודים שנמלטו מגטו בורשצ'וב וחיו בבורות ענק שנחפרו באדמה ונשמרו על ידי הפרטיזנים.
יאנג באק
דייוויד בארנל בראון (באנגלית: David Darnell Brown; נולד ב-15 במרץ 1981, בנאשוויל שבטנסי) הידוע בכינויו יאנג באק (Young Buck), הוא ראפר אמריקאי, חבר בהרכב ג'י יוניט והבעלים של חברת התקליטים "Cashville Records".
ביוגרפיה
בראון החל לעסוק בראפ בגיל 12 והקליט לראשונה שירי ראפ באולפן הקלטות בגיל 14. בגיל 16 גילה אותו בריאן "בייבי" ויליאמס וצירף אותו לחברת התקליטים קאש מאני רקורדס שבבעלותו. בשנת 2000 הוא עבר לחברת תקליטים UTP Records, שם הוקלט אלבומו העצמאי הראשון, "Born to Be a Thug". במסגרת UTP הוא פגש את הראפר 50 סנט, שצירף אותו להרכב המצליח ג'י יוניט. ב-2003 יצא אלבומו הראשון של ההרכב, "Beg For Mercy".
אלבום הבכורה של יאנג באק, "Straight Outta Cashville" יצא ב-24 באוגוסט 2004, תחת חברות התקליטים ג'י יוניט רקורדס ואינטרסקופ רקורדס. בשבוע הראשון לצאתו הוא הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים בילבורד 200. ב-2005 יצא אלבומו העצמאי השני, "T.I.P.", שנכנס למקום ה-40 בבילבורד 200. אלבום האולפן השני שלו במסגרת חברת G-Unit, "Buck the World", יצא ב-2007 והגיע שוב למקום השלישי בבילבורד 200. אלבומים נוספים שהוציא הם "They Don't Bother Me" ב-2007 ו-"The Rehab" ב-2010. בנוסף הוציא יאנג באק לאורך השנים מספר מיקסטייפים.
פיליים
פִּילִיִּים (שם מדעי: Elephantidae) היא משפחה של יונקים שהם היצורים החיים הגדולים ביותר על פני היבשה כיום. מספר סוגים היו במשפחה זו:
גודל
כל בני משפחת הפיליים הם בעלי חיים גדולים מאוד. משקלם הוא למעלה מ-5 טונות וגובהם למעלה מ-. פיל הסוואנה האפריקני הוא בעל החיים היבשתי הגדול ביותר שחי כיום. גודלם הרב מעניק לפילים הגנה כמעט מפני כל הטורפים.
הפיל הגדול ביותר שתועד היה פיל סוואנה אפריקני שניצוד באנגולה ב-1955, משקלו היה והוא התנשא לגובה של.
הבדלים בין סוגי הפילים
בין הפילים האפריקניים לפיל האסייתי ישנם מספר הבדלים חזותיים בולטים:
חטי השנהב של הפיל
הפיל מפורסם גם בחטי השנהב שלו. אלו למעשה זוג שיניים חותכות מחוסרות אמייל שמתארכות ל-2 עד 3 מטרים ומשקלן מגיע לעשרות קילוגרמים. לנקבת הפיל האסייתי אין חטים, או כמעט לא ניתן להבחין בהם אם הנקבה אינה פותחת את פיה. קיימים גם זכרים רבים ללא חטים, במיוחד פילים סרי לנקיים.
השנהב הוא חומר יקר ערך, ומסיבה זו ניצודו הפילים בהמוניהם בימים עברו ועד עצם היום הזה. כיום הציד הולך ופוחת בשל חוקים נוקשים, וישנם מקומות במזרח אפריקה שאפילו מדללים מדי כמה שנים את אוכלוסיית הפילים, על ידי העברתם למקומות אחרים ועל ידי המתת פרטים לאחר מחקר יסודי, כדי למנוע נזקים עתידיים. אגדות רבות נקשרו אודות שנהב הפילים ועוד במאה ה-19 יצאו הרפתקנים לגלות את מקום הימצאם של בתי הקברות האגדתיים של הפילים כדי לזכות באוצר היקר, מתוך אמונה טפלה כי הפילים נודדים למקום מסוים כדי להוציא את נשמתם. פיל שהתפרסם בשל החטים הענקיים שלו היה הפיל סאטאו שחי בקניה וניצוד בסופו של דבר בגלל חטיו.
בנוסף לחטים, לפיל גם ארבע שיניים טוחנות. אורך כל שן כזו כ-40 ס"מ ורוחבה כ-10 ס"מ.
החטים משמשים את הפילים לשם חפירה בקרקע על מנת לחשוף שורשים ופקעות שנחשבים עבורם מעדן, וכן כדי להזיז מכשולים מן הארץ כדי לפלס דרכם בה. הזכרים נוהגים להשתמש לעיתים בחטים לשם מאבק, אם כי בדרך כלל אינם פוצעים זה את זה. החטים יכולים לשמש ככלי מגן, אולם בשל גודלו האימתני לפיל כמעט ואין אויבים טבעיים.
אוזניים
לאוזני הפיל הרחבות יש תפקיד חשוב בשמירה על טמפרטורה יציבה של גופו, באופן פעולה הדומה לזה של מקרן חום. אוזני הפיל מורכבות משכבה דקה של עור המתוח על גבי סחוס ועל גבי רשת ענפה של כלי דם. בימים חמים, פילים מנפנפים תדירות באוזניהם וכך יוצרים משב רוח קל. הרוח, הדקות יחד עם השטח הגדול של אוזן הפיל, גורמים לכך שנפח גדול של אוויר פוגש את אוזן הפיל ומקרר את כלי הדם שמסיעים את החום החוצה מגוף הפיל. הדם החם הנכנס לאוזן יכול להצטנן בכ-5.5 מעלות צלזיוס באופן זה. כך ניתן להסביר באופן חלקי את ההבדל בין גודל האוזן של הפיל האפריקאי לזו של הפיל האסיאתי על פי המיקום הגאוגרפי שלהם. מוצאם של הפילים האפריקניים הוא אזור קו המשווה, מקום חם יותר, ולכן יש להם אוזניים גדולות יותר. הפילים האסייתים חיים במיקום צפוני יותר, שם פחות חם, לפיכך יש להם אוזניים קטנות יותר.
הפיל בטבע
תוחלת החיים של הפיל ארוכה ביותר, ומתקרבת לזו של האדם. הפיל בטבע חי במשך 70 שנה בממוצע, ורק זוחלים דוגמת צבים ותנינים, ועופות כמו תוכים ונשרים מאריכים ימים יותר ממנו. אחת הפילות הזקנות ביותר בעולם בתנאי שביה, נולדה בשנת 1951 וחיה בגן החיות בבזל שבשווייץ עד למותה בשנת 2010 בגיל 59. הפיל מגיע לשיא גודלו רק בשנות העשרים של חייו. בשנותיו הראשונות הוא צמוד לאמו שמגוננת עליו מפני טורפים ומפני זעמם של פילים אחרים. לרוב נשארת הנקבה בעדר שבו נולדה, עד יום מותה. הזכר מורחק בעת הגיעו לגיל הבגרות.
הפילים נעים בעדרים, שאותם מנהיגות נקבות בוגרות. הזכרים נודדים כיחידים או בצמדים, וישנן תקופות שבהן הם מתלווים לעדר הנקבות, בעיקר לשם רבייה. עדר הנקבות מורכב מקרובות משפחה וכולן תלויות בניסיון חייה של הפילה המבוגרת. זו תוביל אותן ביערות אסיה או בשבילי אפריקה אל מקורות המזון והמים. הפילים אינם טריטוריאליים מכיוון שבאזור שבו ישהו, בתוך זמן קצר לא תישאר מספיק צמחייה שממנה יוכלו להיזון. לכן הם נודדים מרחקים עצומים, ובאפריקה אף על פני מחצית היבשת, מדרום אפריקה אל טנזניה דרך מוזמביק ולהפך. הפילים מצטיינים בזיכרון מעולה והם יכולים לדלות מזיכרונם פרטים קלושים כעבור שנים. פילה המנהיגה את העדר מסוגלת, למשל, להוביל את שאר הפילים אל עבר חוליות במדבריות נמיביה, ושם, כאשר תחפור לעומק של מטר או שניים, יתגלו לפתע מים, וכל זאת משום שזכרה שכשהייתה בגיל צעיר, כמה עשרות שנים לפני כן, הובילה אותה מנהיגת העדר דאז באותו נתיב (בורות המים האלה משמשים גם בעלי חיים אחרים ויש להם חשיבות עצומה באקלים הצחיח של אפריקה). מכאן נגזר הביטוי "זיכרון של פיל".
לפיל יש שתי צורות הליכה, הליכה רגילה והליכה מהירה הנראית כריצה, אולם עקב גודלו הוא אינו יכול לדהור או לטפוף, ואף אינו יכול לקפוץ. אמנם הפיל אינו יכול לקפוץ, אך הוא כן מסוגל לעמוד על שתי רגליו, לשם אכילה, כצורת אילוף, או אזהרה.
הפיל משתמש בחישה סייסמית של גלי תת-קול לשם ניווט, תקשורת ומציאת העדר.
בשל גודלם המאיים של הפילים, אין להם כמעט טורפים בטבע, מלבד להקות של אריות, שהתמחו בבידוד פיל צעיר או גור מסביבת אמו והעדר ובהריגתו, תוך שיתוף פעולה זהיר של פרטים רבים. הדרך בה האריות תוקפים גור פילים היא קפיצת להקת לביאות על גב אחד מהם עד שהמשקל מפיל את הפיל ואז הם חוסמים לו את האוויר על ידי נשיכת החדק, דבר הגורם למותו. אירועים כאלה מתרחשים בשעות הלילה, עת כושר הראייה של הפילים נעשה מוגבל, בעיקר יחסית לזה של האריות שראיית הלילה שלהם משופרת ביחס ליתר בעלי החיים. חיה נוספת התוקפת לעיתים פילים צעירים בודדים היא טיגריס בנגלי.
אינטליגנציה
הפיל נחשב לאחת החיות האינטליגנטיות בטבע. ניתן ללמוד זאת מכמה ניסויים ותצפיות שנעשו במשך השנים:
רבייה
לפילה אין עונת ייחום מוגדרת, אם כי עיקר ההזדווגות נעשית בעונות הגשומות יותר. פיל מגיע לבגרות מינית סביב גיל 12. לפילים הזכרים יש תקופה שנקראת מוסט בה הם הופכים למסוכנים ביותר לסביבתם.
הפילון יוצא לאוויר העולם במשקל של כ-100 קילוגרם, לאחר שהות של 22 חודשים ברחם אמו (הריון הפילות האפריקניות הוא הארוך מבין חיות היבשה), ונגמל מינקותו רק קרוב לגיל שנה, אם כי כבר לפני כן הוא מתחיל בלעיסת מזונות ירוקים.
מרבית ההריונות הם של עובר אחד בלבד.
תזונה
הפילים הם צמחוניים, ואוכלים הן עשבים גבוהים, והן ענפים ועלים של עצים. פיל אפריקאי זקוק לכ-140 ק"ג של צמחייה ליום על מנת לשרוד. בנוסף, זקוקים הפילים לכמויות גדולות של מי שתייה, כ-150 ליטר בממוצע ליום.
הרגלי תזונה אלו, הגורמים לכך שהפילים מכלים את הצמחייה במקום שבו הם סועדים, מחייבים את עדרי הפילים לנדוד ממקום למקום לשם השגת מזון.
הפיל והאדם
הפיל ניתן לאילוף ואכן, רבים מן הפילים האסייתים מאולפים. הפילים האפריקניים קשים ביותר לאילוף, בעבר נעשה שימוש בפילים מזן צפון אפריקאי (מין קטן יותר שנכחד בינתיים) על ידי צבאות שונים כשיצאו לקרב על גבי פילי מלחמה, דוגמת לוחמי אנטיוכיה כנגד החשמונאים ובני קרתגו נגד הרומאים במלחמות הפוניות. כיום חדלו לאלף את הפילים האפריקניים מלבד מעט קרקסים, ורק את הפיל האסייתי ממשיכים לאלף. זה משמש בעיקר בתעשיית העץ של דרום-מזרח אסיה, כאשר כל עיסוקו הוא להוביל את הגזעים שנכרתו אל זרמי המים והנהרות, משם ייסחפו אל עבר נמל היעד. פילים אסיאתים נלכדים לצורך אילוף דווקא בגיל בוגר. משאלה נלכדו, הם מושמים בחברת פילים מאולפים אחרים, ואחר זמן לא רב, נרגעים פילי הבר בהשראת הפילים המאולפים ולומדים אט אט את הפקודות והציוויים הדרושים. אילוף וטיפול בפילים הוא מקצוע לכל דבר בכפרים רבים באסיה הקרוי מאהוט ויש מקומות שבהם הוא עובר מאב לבן. המטפל נותר צמוד לאותו פיל במשך שנים רבות.
מבחינת האדם, יש יתרונות בכך שפילים המוחזקים בגן החיות יהיו מאולפים:
הפיל הוא בעל חיים צמחוני האוכל מגוון רחב של צמחים. הפיל האסייתי אוכל בעיקר עשב רך אם כי לעיתים גם עלים וקליפות עצים. בגן החיות חביבים עליו במיוחד המזונות המתוקים והעסיסיים, אך את עיקר מזונו תופס החציר, הזול יחסית והקל לאחסון מבחינת בעיות של טריות. הפיל אוכל מדי יום עשרות קילוגרמים של מזון, בהתאם לפעילותו ולמצבו הגופני. כדי להעשיר את מזונו בגן החיות, מוסיפים לתפריטו גם לחם וטבליות של מינרלים וויטמינים על מנת לשמור על תזונה מאוזנת.
בגן החיות נמצאים לרוב בעדר גם זכרים וגם נקבות, אולם בעת שהזכרים מיוחמים הם מופרדים מן הנקבות משום שהתנהגותם נעשית פראית למדי. למרות הקשיים, מחזיקים זכרים בגן החיות על מנת להפרות את הנקבות. כיום ישנה אפשרות של הפריה מלאכותית כדי לעבר את הנקבה, אך לשם כך יש למצוא זכר מתאים וכן לאמן את האם המיועדת במשך חודשים עבור יום הלידה. זהו מבצע מסובך למדי, אך אפשרי.
ישנה מוטציה נדירה הקרויה פיל לבן, ופילים כאלו נחשבים למקודשים על ידי ילידי הודו, תאילנד, בורמה ולאוס. באפריקה, הפיל פופולרי ביותר בציד-חובבים ומשתייך לחמשת הגדולים.
הפיל במקורות יהודיים
הפיל אינו מוזכר בשמו בתנ"ך, אבל מוזכר ששלמה המלך ייבא שנהב מחירם מלך צור: . רוב הפרשנים סבורים שהשנהבים המוזכר בתנ"ך הם השיניים הבולטות של הפיל, מנגד ישנם חוקרים הסבורים שהשנהב זה שם לפיל.
הפיל מתייחד ביהדות כאחד משני בעלי החיים היחידים שמברכים עליהם את ברכת משנה הבריות. יש כמה סברות מדוע מברכים עליו "משנה הבריות". יש שאומרים שזה מפני ש, בכך שעורו אינו שעיר אלא חלק והוא משתמש בחדקו כמו ביד. ויש אחרים שסוברים שמשום שבזמן המבול העניש הקב"ה חלק מן האנשים הרשעים והפך אותם לקופים ופילים.
התלמוד הבבלי שואל על השיטה לפיה אפשר לקנות בעלי חיים רק על ידי הגבהתם, כיצד אפשר לקנות פיל. לפי פירוש התוספות (שם ד"ה "אי נמי") על פי האמור לעיל הפיל לא מסוגל לקפוץ. הרב יעקב אריאל כתב במאמרו "הפיל וההלכה היהודית"
בתלמוד בבלי מופיע
כן מסופר על אלעזר המכבי מבית חשמונאי שנמחץ על ידי פיל בקרב בית זכריה שקרס עליו, לאחר שפגע בו באמצעות חנית. יש עוד טעם שהובא בראשונים מדוע מברכים על הפיל. מכיוון שדעתו קרובה לדעת בני אדם ויש בו הבנה יותר משאר החיות. ומעשה שהביא הרשב"ץ ש"פעם אחת עבר הפיל בשוק הסוחרים. וישבו כמה סוחרים פתח החנות וכשראו את הפיל לעגו לו וצחקו על גודלו ועל אורך אפו ומראהו המשונה. והפיל הבין את אשר ליגלגו לו בני האדם. ואותם הסוחרים היו מסתחרים בקמח מה עשה הפיל הלך אל הנהר ומילא אפו מים וחזר אל השוק ושפך את המים על הקמח וקלקל להם את הסחורה".
מיון
במשפחת הפיליים מוכרים לנו שישה סוגים. מארבעה מתוכם, הסוגים ממותה, פלאולוקסודון, Primelephasו-Stegotetrabelodon לא שרד מין אחד. הממותות היו הסוג האחרון שנכחד. הן נעלמו מן העולם לפני כעשרת אלפים שנה וגם בישראל נמצאו שרידי שלדים שלהן.
ואסה (אונייה)
ואסה (בשוודית: Vasa או Wasa) היא אוניית מפרשים שוודית מסוג גליאון מן המאה ה-17, שטבעה בהפלגת הבכורה שלה, ב-10 באוגוסט 1628, בכניסה לנמל סטוקהולם. האונייה, שנשאה 64 תותחים ימיים והייתה בעלת עוצמת האש הגדולה ביותר בזמנה, טבעה בהפלגתה הראשונה לאחר שיט של פחות ממייל ימי אחד. משב רוח חזק ופתאומי ערער את יציבותה, היא נטתה על צדה, התמלאה מים ושקעה לנגד עיניהם של אלפים מתושבי סטוקהולם שצפו בה מן החוף. ליקויים ביציבותה של "ואסה" התגלו עוד קודם לכן, אך איש מהאחראים על בנייתה והשטתה לא העז להצביע על כך בפני המלך גוסטב השני אדולף, שדחק שוב ושוב להכניסה מיד לשירות פעיל.
ב-1961, 333 שנים לאחר טביעתה, נמשתה "ואסה" כשחלק גדול מגופה שלם. העלאתה מקרקעית הים הייתה מבצע חסר תקדים במורכבותו ובהיקפו והיא ציון דרך חשוב בתולדות המחקר הארכאולוגי התת-ימי. שרידי גוף האונייה והממצאים הרבים שהתגלו בתוכה ובסביבתה הועברו אל מבדוק מקורה לשם שימור ומחקר. ב-1988 הועברה האונייה המפוארת אל מוזיאון שנבנה במיוחד עבורה במבדוק הישן של הצי באי יורגודן שבסטוקהולם. היום "ואסה" היא אתר תיירות פופולרי בשוודיה, ועד 2007 ביקרו בה למעלה מ-25 מיליון איש.
רקע היסטורי
במהלך המאה ה-17 הפכה שוודיה מממלכה צפון-אירופית קטנה, ענייה וחסרת השפעה לאחת מהמדינות החשובות בזירה המדינית באירופה, ובין השנים 1611 ו-1718 הייתה אחת המעצמות החזקות ביותר בים הבלטי, בעלת צבא יעיל ביותר. היסטוריונים שוודיים מתארים את שוודיה של אותה תקופה כאחת הדוגמאות המובהקות למדינה המנצלת כמעט את כל המשאבים העומדים לרשותה לשם ניהול מלחמה.
גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, נמנה עם המוכשרים בשליטיה של שוודיה ומן הטובים במצביאיה. בשנות ה-20 של המאה ה-17 הוא החליט לחזק את הצי לצורך תוכניותיו למלחמה עם פולין, ובמידת הצורך לשם סיוע לצד הפרוטסטנטי במלחמת שלושים השנים בגרמניה.
עד לראשית המאה ה-17 כלל הצי המלחמתי השוודי בעיקר אוניות חד-סיפוניות קטנות בעלות תותחים קלים יחסית, שבנייתן והפעלתן היו זולות משל האוניות הגדולות יותר, והן התאימו היטב למשימות ליווי וסיור. ברם, צי של אוניות מלחמה גדולות הקרין עוצמה רבה, והיה מכשיר יעיל בידי המדינה לאכיפת מרותה על אויבים ובעלי ברית כאחד.
גוסטב החליט על בניית סדרה של חמש אוניות גדולות, שנועדו להיות כבדות-החימוש והמפוארות ביותר שנבנו עד אז. "ואסה" הייתה הראשונה בסדרה, ונקראה כך על שם משפחת המלוכה ואסה אליה השתייך גוסטב. ארבע האחרות, "אפלט" (Äpplet), "קרונאן" (Kronan), "סקפטר" (Scepter) ו"גוטה ארק" (Göta Ark) היו אוניות מוצלחות והיוו את עמוד השדרה של הצי המלחמתי השוודי עד לשנות השישים של המאה ה-17. "אפלט", השנייה מבין אותן אוניות גדולות שכונו "אוניות מלכותיות" (regalskepp), נבנתה במקביל לבניית "ואסה".
קרלוס קלמר
ביוגרפיה
קלמר החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שש. בגיל 15 נרשם לאקדמיה למוזיקה של וינה, שם למד ניצוח אצל קרל אוסטרייכר. ב-1984 זכה בפרס ראשון בתחרות הניצוח על שם הנס סווארובסקי בווינה.
ואסה (אונייה)
בניית האונייה
זמן קצר לפני שהוזמנה בנייתה של "ואסה", נוהלה מספנת סטוקהולם בידי אנטוניוס מונייה וחרש-האוניות השכיר ממוצא הולנדי, הנריק היברטסון. ב-16 בינואר 1625 קנו את המספנה הנריק ושותפו ארנדט היברטסון דה גרוטה, וזמן קצר אחר כך חתמו על חוזה לבניית ארבע אוניות: שתיים גדולות, שאורך שדריתן כ-135 רגל (41 מטרים) ושתיים קטנות יותר באורך 108 רגל (33 מטרים). בינתיים נקלעה המספנה לקשיים כספיים, ובניית האוניות התעכבה.
קרלוס קלמר
ביוגרפיה
קלמר כיהן כמנהל מוזיקלי בתזמורת הסימפונית של המבורג, בפילהרמונית של שטוטגרט וב"תיאטר אנהאלטישס" בדסאו בגרמניה. הוא היה מנצח ראשי שחל תזמורת אמני הצליל בווינה משנת 2000 עד 2003. מאז שנת 2000 קלמר מכהן כמנצח הראשי של פסטיבל המוזיקה גרנט פארק בשיקגו, פסטיבל שנתי של מופעי מוזיקה קלאסית פתוחים לקהל הרחב, המתקיים בעיר מאז שנת 1934. כמו כן הוא מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של אורגון מאז 2003. באפריל 2008 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה של קלמר כמנהל מוזיקלי עד עונת 2012-13.
לקרלוס קלמר ולאשתו בריטה שתי בנות, סווניה וקטיה.
ואסה (אונייה)
בניית האונייה
בניית גוף האונייה הושלמה ב-1627, והיא הושקה ככל הנראה במהלך האביב. לאחר מכן החלה קרוב לוודאי המלאכה על הסיפון העליון, צור הירכתיים, החרטומן (beakhead) והמעטה. באותם ימים לא הייתה עדיין בשוודיה תעשייה מפותחת לייצור אריגי מפרשים, והיה צורך להזמין את הבדים מארצות אחרות, חלקם מצרפת וחלקם מגרמניה ומארצות השפלה. מרבית המפרשים נתפרו מקנבוס ומקצתם מפשתן. חבלי המעטה היו עשויים כולם מקנבוס, ויובאו מלטביה דרך ריגה. המלך ביקר במספנה בינואר 1628, וככל הנראה היה זה ביקורו היחיד באונייה.
לחצים מצד מלך שוודיה
הצי השוודי ספג בשנות העשרים של המאה ה-17 כמה מהלומות קשות. ב-1625 נקלעה לסערה שייטת שהפליגה ליד מפרץ ריגה, ועשר אוניות עלו על שרטון וטבעו. בקרב אוליבה ב-1627 הובסה שייטת שוודית על ידי צי פולני גדול יותר, ושתי אוניות גדולות אבדו. אוניית הדגל "טיגרן" (Tigern) נפלה לידי הפולנים, ו"סולן" (Solen) פוצצה על ידי אנשי צוותה, כאשר מלחי האויב הסתערו על סיפונה וכמעט הצליחו ללכוד אותה. ב-1628 אבדו שלוש אוניות גדולות נוספות בתוך פחות מחודש ימים. אוניית הדגל של אדמירל קלאס פלמינג, "קריסטינה" (Kristina), נטרפה בסערה במפרץ דנציג, "ריקסניקלן" (Riksnyckeln) עלתה על שרטון ליד ויקסטן בארכיפלג הדרומי של סטוקהולם, ו"ואסה" התמלאה מים וטבעה בהפלגת הבכורה שלה.
אל מול הצורך המלחמתי ואובדן האוניות, הפעיל המלך גוסטב אדולף שהיה עסוק במלחמה בפולין, לחץ בלתי פוסק על המספנה לסיים את בניית האוניות שהוזמנו.
שינויים באונייה
במהלך בניית האונייה שלח המלך הוראות לגבי האוניות הגדולות, שכללו דרישה לשדרה באורך 120 רגל (37 מטרים). הוראה זו העמידה בפני הנריק היברטסון בעיות חדשות, משום שהאורך שבו נקב המלך היה קטן מאורכם של כלי השיט הגדולים וגדול מאורכם של כלי השיט הקטנים, כפי שנקבעו בחוזה המקורי, וקורות העץ כבר נוסרו על פי מידות החוזה שנחתם. במכתב חדש, מ-22 בפברואר 1626, דרש המלך לדבוק במידות שאותן קבע לאונייה החדשה.
קיים בלבול רב בשאלה אם "ואסה" הוארכה במהלך בנייתה ואם נוסף לה סיפון תותחים נוסף בשלב מאוחר יותר של העבודות. מעטות הן העדויות על פיהן ניתן לקבוע כי "ואסה" עברה שינויים מבניים משמעותיים לאחר ששדריתה הונחה כבר. הארכת אוניות בנות זמנה של "ואסה" נעשתה על ידי חצייתן לשניים וחיבור קורות עץ חדשות בין שני החלקים, מה שהופך את התוספת לדבר שאין לטעות בזיהויו, אך תוספת מעין זו לא זוהתה ב"ואסה". קשה יותר להפריך את הוספתו של סיפון תותחים שני, אך קיימות עדויות משמעותיות הסותרות זאת. ב-5 באוגוסט 1626 הזמין המלך עבור האונייה שבעים ושניים תותחים בני 24 ליטראות, מספר גדול מכדי שניתן יהיה להציב את כולם על סיפון תותחים אחד. מאחר שהזמנת המלך הוצאה פחות מחמישה חודשים לאחר תחילת הבנייה, אפשר היה עדיין להוסיף לאונייה סיפון שני. "גאליו דה גיס" (Galion du Guise) הצרפתית, האונייה שלדברי ארנדט היברטסון שימשה כמודל ל"ואסה", הייתה גם כן בעלת שני סיפוני תותחים.