cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם רונאי
קורות חייו
הוא נולד בשם אנדראש רונאי (András Rónai) בבודפשט שבהונגריה. בגיל 9 התקבל לתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר של הסופר התסריטאי והבמאי ארתור לאקנר ומגיל 10 החל להופיע שם בתפקידים ראשיים. התיאטרון נסגר בעקבות פלישת גרמניה להונגריה במרץ 1944 ורונאי הוסתר מן הנאצים על ידי הונגרים-נוצרים. שימש כקשר בין קבוצות אנשי בית"ר במחתרת. מאוחר יותר ניצל בזכות פועלו של האיטלקי ג'ורג'ו פרלסקה (שהתחזה למיופה הכוח הספרדי בבודפשט). התיאטרון נפתח שוב ב-1945, לאחר שחרור הונגריה בידי הצבא האדום ורונאי שב להופיע בו. שם גם קיבל הכשרה דרמטית. בשנת 1946 נמנה עם השחקנים הראשיים בסרט הקולנוע המצליח "אי שם באירופה" (Valahol Európában) בבימויו של גזה רדבאני (Géza Radványi). הוא הופיע בעוד כמה סרטים, כשהבולט ביניהם היה "הדרך לחופש", ובמקביל המשיך להופיע גם בתיאטרון ובאופרטה.
ב-1949 עלה ארצה והתקבל לכפר החורש. כשהתגייס לצה"ל שירת בלהקת הכרמל ובהמשך שימש כקצין תרבות בקצין העיר תל אביב.
לאחר שחרורו שיחק בתיאטרון הקאמרי במשך שנה. ב-1951 עבר לתיאטרון "האוהל" שם שיחק במשך עשר שנים. ב-1961 עבר לתיאטרון הבימה שם שיחק עד שנת 1994. בשנתיים האחרונות לפני יציאתו לגמלאות, בשנת 1996, שיחק בתיאטרון חיפה. במהלך הקריירה שלו תיאטרון הופיע בעיקר בהצגות: "הכתובה", "סאלח שבתי", "פילומנה", "בית ספר לנשים", "אלדורדו", "ריצ'רד השלישי", "נשי וינדזור העליזות", "מעגל הגיר הקווקזי", "המלך מתיא הראשון", "אמא קוראז'", "גם הוא באצילים", "טרוילוס וקרסידה", "אדם הוא אדם", "דונה גרציה", "שוויק במלחמת העולם השנייה", "דרך הטבק", "רומולוס הגדול", "מארה סאד", "החתול והכנרית", "מתחת לגשר", "לעולם לא מאוחר", "האידיוטית", "עסק משפחתי", "חנות בפינת הרחוב", "בקץ הימים" (1972), "הבית" (1972). תפקידו האחרון בתיאטרון היה בהצגה "12 המושבעים".
רונאי גם תרגם מספר מחזות והופיע בהצגות בהונגרית. במלחמת יום הכיפורים התנדב לצה"ל וצורף לצוות בידור מתנייע בו היו גם ריקי גל, מני בגר ויוני נמרי.
במקביל לתיאטרון השתתף רונאי בתסכיתים ברדיו, שאת חלקם גם תרגם, כמו כן שיחק בסרטים רבים ביניהם: "חולות לוהטים" (1960), "פיצוץ בחצות" (1965), "שני קוני למל" (1966), "האם תל אביב בוערת?", "נס בעיירה" (1968), "תעלת בלאומילך" (1969), "מרגו שלי" (1969) "42:6 - בן-גוריון" (1970), "אריאנה" (1971), "שוד הטלפונים הגדול" (1972), "נורית" (1972), "קזבלן" (1973), "שרית" (1974), "חגיגה בסנוקר" (1975), "בדרנית בחצות" (1977), "מבצע יונתן" (1977), "השועל בלול התרנגולות" (1978)," "לא לעלות יותר" (1979), "העיט" (1981), "הדודה מארגנטינה" (1984), ו"קומפוט נעליים" (1985).
בתחום הציבורי נמנה רונאי על הנהלת תיאטרון האהל בשנים 1960–1963, היה חבר בנאמנות תיאטרון הבימה מ-1978 ועד 1994 וכן ייסד את אגודת הידידות ישראל-הונגריה ושימש בה כמזכ"ל.
אברהם רונאי נפטר ב-2005 בביתו ברמת גן לאחר מחלה ונטמן בבית העלמין ירקון. הוא הותיר אחריו את רעייתו ליה, ששימשה כמזכירת תיאטרון הבימה. לזוג לא היו ילדים.
תשבץ פסיפס
תשבץ פסיפס הוא תשבץ בו המספרים, המפנים להגדרות, משובצים בתוך התשבץ לסירוגין, כמו המשבצות בלוח שחמט, משבצת ריקה, משבצת הכוללת מספר, שוב משבצת לבנה וכך הלאה. המשבצות הנמצאות בשולי התשבץ הן תמיד משבצות לבנות. המראה של התשבץ, המזכיר פסיפס אבן, הוא מקור השם "תשבץ פסיפס" או בקיצור "פסיפס". מסגרות של תשבצי פסיפס הן בצורת ריבוע או מעוין שזוויותיו ישרות ומספר המשבצות מהווה ריבוע של מספר המשבצות המצויות על צלע המסגרת.
את המילים (תמיד בנות 4 אותיות), הנדרשות על פי ההגדרות, צריך לשבץ מסביב למספר ההגדרה, בדרך כלל בניגוד לכיוון השעון. ב-4 פינות התשבץ מוצבות 4 אותיות, א', ב', ג' ו-ד' ובסופה של כל הגדרה מופיעה אחת מהאותיות האלה ומטרתה להצביע על המשבצת ממנה יתחיל הפותר לרשום את אותיות המילה המבוקשת. לדוגמה, אם הגדרה מספר 1 של התשבץ המוצב, כאן, משמאל, תהיה "רגש חיובי חזק (ג)", התשובה אמורה להיות "אהבה" והאותיות ישובצו מסביב למספר 1, כשהאות הראשונה של המילה אהבה תהיה במשבצת הפונה לכיוון ג' (למטה), השנייה במשבצת הפונה לכיוון ד', השלישית במשבצת הפונה לכיוון א' והרביעית במשבצת הפונה לכיוון ב'.
בתשבץ פסיפס אין נקודות שחורות, פרט למשבצות התפוסות על ידי המספרים. אם מחבר הפסיפס רוצה להכביד על הפותרים, הוא יכול להימנע מהצבת האותיות המצביעות על המשבצת ממנה מתחילים לרשום ולהשאיר לפותר את משימת איתורה.
פסיפס אריתמטי
תשבץ פסיפס יכול לשמש כבסיס לתשבץ פעולות חשבוניות. במקרה כזה יוחלפו המספרים של ההגדרות באותיות ובתוך המשבצות הלבנות ישובצו מספרים (תמיד בני 4 ספרות) שיהוו פתרון לשורת פעולות חשבוניות המוצבות במקום ההגדרות. לדוגמה: אם ההגדרה היא: =12000:2:3 והתשובה, 2000, תשובץ בתוך הפסיפס.
חובה נובית
חובה נובית (שם מדעי: Neotis nuba) היא מין של חובה בינונית החיה באזורים חמימים בצפון אפריקה.
אורכה הממוצע של החובה 80 ס"מ, משקלה 5–7 ק"ג ומוטת כנפיה 180 ס"מ. הנקבות קטנות בהרבה מהזכרים ואורכם 60 ס"מ, משקלם קרוב ל-3 ק"ג ומוטת כנפיהם 150 ס"מ. בהשוואה למרבית החובות הם בעלי צוואר ורגליים דקות וגוף וראש יותר גדול ומעוגל וגם עם ציצת נוצות שחורות על הראש.
החובה קרובה לסיכון בטבע עקב צמצום מקום חיותה. היא חיה באדמות הצחיחות והיבשות של צפון אפריקה ואף בקצה מדבר סהרה. היא חיה במדינות בורקינה פאסו, קמרון, צ'אד, מאלי, מאורטניה, ניז'ר, ניגריה וסודאן.
החובות חיות בחבורות קטנות שנודדות בעקבות הגשמים והאוכל במדבר. הם ניזונות בעיקר מחרקים גדולים כמו הארבה.
אנתוני רולי
אנתוני רולי (באנגלית: Anthony Rooley, נולד ב-10 ביוני 1944) הוא נגן לאוטה בריטי, מייסדו ומנהלו של הרכב נגני מוזיקה עתיקה בשם הקונסורט למוזיקה. כמו כן, רולי הוא מחבר הספר "נגינה: גילוי אורפיאוס הכמוס".
תיבת תהודה
תיבת תהודה, היא חלל אוויר סגור בכלי נגינה שתפקידו להגדיל את עוצמת הצליל, לתת לו סאונד משובח ועמוק יותר (בעל ״הד״) ולהוציא אותו אל חלל החדר. תיבת התהודה משמשת בכלי נגינה (כמו גיטרה למשל). ללא תיבת התהודה הצליל היה חלש ולא היה נשמע לאוזן. דפנות תיבת התהודה מקבלות את התנודות מהמיתרים ויוצרות תנודות באוויר שבתיבה. תיבת התהודה אינה הדרך היחידה להגביר את הצליל של כלי נגינה. בגיטרה חשמלית, למשל, הגיטרה מוגברת באמצעות פיקאפ אשר מעביר את האות מהגיטרה למגבר. ניתן להשתמש במגבר במקביל לתיבת התהודה, אם כי תיבת התהודה יכולה לגרום למשוב כאשר משתמשים בה ביחד עם המגבר.
דוגמה לתיבת תהודה הוא גופן של הגיטרות האקוסטיות והקלאסיות שבמרכזן, מתחת למיתרים, יש חור.
אנתוני רולי
ביוגרפיה
רולי, יליד לידס, החל את הקריירה המוזיקלית שלו כנגן גיטרה קלאסית, תלמידו של הקטור קווין באקדמיה המלכותית למוזיקה. התעניינותו במוזיקה עתיקה דחפה אותו ללמוד נגינה בלאוטה בכוחות עצמו. את הקונסורט למוזיקה הקים יחד עם ג'יימס טיילר, נגן לאוטה וויול.
תיבת תהודה
ככל שתיבת התהודה יותר גדולה, כך גם הצליל יהיה יותר חזק: בקונטרבס, למשל, הצליל רם יותר מאשר בכינור.
אנתוני רולי
ביוגרפיה
בשנת 1978 קיבל הקונסורט מענק מן המועצה הבריטית לאמנויות שיחד עם חוזה הקלטות עם חברת דקה אפשר לחברי ההרכב להתחיל בהתמחות ארוכה ברפרטואר המדריגל.
רולי הקליט מוזיקה משל מלחינים אלמונים יחסית מן המאה ה-17, כמו ג'ון קופראריו, סיג'יזמונדו ד'אינדיה, ביאג'ו מאריני, ברברה סטרוצי, ז'אק דה ורט ואחרים.
תיבת תהודה
בכלי פריטה עתיקים, כגון הלירה, תיבת התהודה הייתה עשויה משריון צב.
ברמקולים למשל, משתמשים גם כן בתיבות תהודה כדי ליצור צליל איכותי וטוב יותר.
גביע הפדרציה 2003
גביע הפדרציה 2003 הייתה התחרות ה-41 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
תחרויות אזוריות החלו באפריל 2003 ומשחק הגמר הסתיים ב-23 בנובמבר 2003.
נבחרת צרפת ניצחה במשחק הגמר את נבחרת ארצות הברית וזכתה בגביע בפעם השנייה בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
מתכונת התחרות הייתה זהה למתכונת שהייתה בעונה הקודמת.
כל המפגשים כללו 5 משחקים.
בית עולמי כלל 16 קבוצות.
יתר הקבוצות התחרו בבתים אזוריים (בית אמריקה, בית אסיה/אוקיאניה ובית אירופה/אפריקה).
לקראת סיום העונה 8 קבוצות מהבית העולמי נפגשו עם 8 קבוצות שעלו מתחרויות האזוריות והתמודדו על המקום בבית עולמי בעונת 2004.
העברות לקראת שנת 2004
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב הראשון של הבית העולמי לבין הקבוצות שעלו מתחרויות האזוריות:
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו הילה רוזן, ציפי אובזילר ואנה סמשנובה. הנבחרת החלה את השתתפותה בבית אזורי אירופה/אפריקה דרג א'. התחרויות נערכו בפורטוגל באפריל 2003. הנבחרת שיחקה בבית ב' וסיימה אותו במקום הראשון. כתוצאה מכך היא העפילה למשחקי התמודדות על עליה לבית העולמי. היא נפגשה עם וניצחה אותה 2:1. בעקבות כך הנבחרת עלתה למשחק המכריע עם אך הפסידה 4:1.
ADS-B
ADS-B (באנגלית: Automatic dependent surveillance—broadcast. בתרגום חופשי: שידור אוטומטי עצמי לעקיבה) מערכת מעקב אחרי מטוסים, על בסיס שידור עצמי שלהם ונועדה לאפשר מעקב ללא תלות בכיסוי מכ"ם.
המערכת מבוססת על כך שהמטוסים יודעים את מיקומם העצמי במרחב באמצעות מערכת ניווט אינרציאלית או מערכת ניווט לווינית ומשדרים את מיקומם העצמי, כמו גם נתונים נוספים, באופן תדיר, מה שמאפשר את המעקב אחריהם.
את השידורים יכולות לקלוט תחנות קרקעיות ובהתאם, מערכת ADS-B קרקעית יכולה להחליף את המכ"ם המשני של שדות תעופה או מכ"מים של יחידות בקרה אזרחיות. מטוסים שהותקנה בהם יכולת ADS-B-IN יכולים גם הם לקלוט את שידורי המערכת.
ADS-B היא מרכיב מרכזי בתוכניות לקידום התעופה האזרחית, הן בארצות הברית (Next Gen), הן באירופה (SESAR), הן באוסטרליה והן בהודו. בנוסף, ADSB מהווה מרכיב גם בתוכניות של הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית, ה־ICAO.
מפברואר 2019 באוסטרליה, טיסה בכללי IFR מחייבת ADS-B. החל מינואר 2020 - חלק גדול מכלי הטיס בארצות הברית יהיו חייבים להתקין מכשירי ADS-B-OUT (שידור נתונים). גם באירופה ובקנדה, המערכת נפרשת והחובה הרגולטורית להתקנתה נכנסת לתוקף.
תיאור המערכת
המערכת כוללת שני "מכלולים לוגיים" נפרדים, ADSB-OUT, שמשדר נתונים מהמטוס החוצה ו־ADSB-IN שכולל את היכולת לקלוט נתונים המשודרים בתדר ובפרוטוקולים המתאימים - מתחנות קרקעיות או ממטוסים שנמצאים בטווח שמאפשר קליטה מהם.
בנוסף, מטוסים שיש להם ADS-B-IN והם מנויים לשירות TISB, יכולים לקבל תשדורות של "תמונה אווירית" מתחנה קרקעית. למוד פעולה זה יש יתרון מכיוון שהתחנה הקרקעית יכולה לשדר "תמונה אווירית" הכוללת גם "מטרות" ADS-B וגם "מטרות" מכ"ם וכך, למטוס הקולט יש תמונה מלאה יותר שכוללת גם מטוסים שאין להם משדר (ADS-B (ADS-B-OUT.
שרות נוסף שהמערכת יכולה לאפשר הוא שרות FISB, שרות המפיץ "ידיעות טייס" ובכללן דיווחי מזג אוויר, ידיעות לטייס (NOTAMS), ידיעות בנוגע למצב בשדות תעופה רלוונטיים וכדומה.
יתרונות המערכת
למערכת יתרונות רבים ובכללם:
פגיעות המערכת לתקיפות "סייבר"
מערכת ה־ADSB פותחה, ככל הנראה, ללא התייחסות לאפשרות שגורמים עוינים ינסו לחבל בה ובהתאם, היא לא כוללת מנגנוני אימות זהות, הצפנת תוכני המסרים וכדומה. מספר האקרים הדגימו כיצד ניתן, באמצעות אמצעים זולים יחסית, להקים תחנות לקליטת שידורי ה־ADS-B ובאמצעות "רדיו מוגדר על ידי תוכנה", לייצר הודעות ADS-B חוקיות וכך להכניס למערכת "מטרות מזויפות"..
תרומה לבטיחות
מכיוון שלמטוסי התעופה האזרחית אין מכ"ם לגילוי מטוסים, מניעת ההתנגשות בין מטוסים מבוצעת באחת משתי גישות בסיסיות. כאשר טסים לפי VFR, האחריות למניעת התנגשות מוטלת על הטייסים. בהתאם, טיסה על פי כללי טיסת ראייה אפשרית רק במזג אוויר טוב. רוב הטיסות בעולם ובעיקר, טיסות של מטוסים גדולים עם הרבה נוסעים או מטען, מתבצעות לפי כללי טיסת מכשירים. כאשר טסים לפי כללי טיסת מכשירים, האחריות למניעת התנגשויות מוטלת על הבקר. מניעת ההתנגשויות נשענת על מרווחי גובה, מרווחי טווח מינימום באותו נתיב, שמירת מהירות קבועה וכיוצא באלו. בעת טיסות לפי כללי טיסת מכשירים אין לטייסים יכולת לבקר את מרווחי הבטיחות ובעיקר, כאשר הטיסות מתבצעות בתוך עננים או במצבים של ראות לקויה. קביעת המרווחים על ידי הבקר, כמו גם בקרת המרווחים מתבצעים בעיקר תוך הישענות על אותות המכ"ם ואולם חלק ניכר מהעולם - לא נמצא בכיסוי מכ"ם ובפרט מרחבי הטיסה שמעל האוקיינוסים. כדי לשפר את הבטיחות ולאפשר לטייסים לדעת, כאשר נוצרים נתיבי התנגשות, מסיבה כלשהי, שולבו בתעופה האזרחית שתי גישות. הגישה הראשונה נשענת על מערכת חוקר/משיב שבאמצעותה, המטוסים "יודעים" כאשר מטוס אחר ניכנס לנתיב שעלול לסכן את המטוס. מערכת זו נקראת מערכת למניעת התנגשות באוויר (Traffic collision avoidance system, TCAS). יתרונה הגדול של המערכת היא העובדה שהיא נשענת על תקשורת חוקר/משיב בין המטוסים עצמם ובהתאם, המערכת עובדת גם באזורים שבהם אין כיסוי מכ"ם. חסרונה הגדול של המערכת נעוץ בעובדה שהיא עובדת רק אם לשני המטוסים יש מערכת מתאימה.
מערכת ADS-B נותנת לבקרים מערכת אמינה שהדיוק שלה אינו תלוי בטווח מהתחנה הקרקעית. מצב זה מאפשר לבקרים לתת בקרה טובה יותר ולכאורה, מקטין את הסיכויים לטעות. מערכת ה־ADSB-IN, מאפשרת לטייסים תמונה אווירית רצופה ובהתאם, היא נותנת להם לזהות מצבים של נתיבים מסוכנים, זמן רב לפני שנוצרת סכנת התנגשות ממש.
מערכות ה־ADS-B וה־TCAS "מדברות" ביניהן וכך ה־TCAS "יודע" על מטרות בטווחים שבהם החוקר/המשיב עדיין לא קולט.
למערכת יש גם תרומה ישירה במצבים של חילוץ והצלה, היא מאפשרת לדעת כאשר מסלול הנחיתה לא פנוי והיא תומכת בקליטת דיווחי מזג אוויר ונתוני תמונה אווירית אחודה מהקרקע, היכן שניתן שירות כזה.
תרומה ליעילות התעופה האזרחית
מערכת ה־ADSB תורמת ליעילות התעופה האזרחית בממדים שלהלן:
השכבה הפיזית ודרישות ההפעלה כתלות בסוג המרחב האווירי
קיימים שני סוגי "דאטה־לינק" (Data Link) שנועדו לשרת את ה־ADSB.
(Universal Access Transceiver (UAT
תקשורת בתדר 978 מגה־הרץ שנועדה לשרת, בעיקר, מטוסים שמיועדים לטוס בגובה נמוך מ־18,000 רגל, בדרך כלל, מטוסי תעופה כללית. בארצות הברית, יש למעלה מ־160,000 מטוסים כאלה ובהתאם, הקצאת תדר זה נועדה בעיקר כדי להבטיח שלמטוסי הנוסעים והמטען הגדולים, שטסים, רוב הזמן, מעל 18,000 רגל, יוותר רוחב פס מספק לטובת ה־ADS-B.
1090MHZ extended squitter
תקשורת בתדר 1,090 מגה־הרץ שנועדה לשרת את מטוסי הנוסעים והמטען, הגדולים יותר, שטסים, רוב הזמן, מעל גובה 18,000 רגל. דאטה לינק זה אמור להיות ממומסר באמצעות לווייני אירידיום נקסט.
בארצות הברית, החל מ־2020, חובה על כל מטוס שטס בגובה מעל 18,000 רגל, להפעיל ADSB-OUT בתדר 1,090MHZ. מעל גובה 10,000 רגל, ובמרחבים הקרובים לשדות תעופה, כמו גם באזורים מסוימים נוספים, חובה להפעיל את אחד משני סוגי ה"דאטה לינק".
מכיוון שמכשירים הפועלים בתדר שונה, לא יכולים "לדבר" האחד עם השני, רק מטוסים שיש להם גם ADSB-IN והם גם נמצאים בטווח רלוונטי מתחנה קרקעית והם גם מנויים לשירות הפצת מידע מתחנה קרקעית מתאימה, כזו שמפיצה את תמונת ה ADS-B המתקבלת משני התדרים השונים - יוכלו לראות את התמונה האווירית המלאה, כפי שמתקבלת משני התדרים השונים (ובדרך כלל, זו תהיה תמונה שתכיל גם מטרות מכ"ם, לגבי מטוסים שאין להם בכלל ADSB-OUT).
במטוסים בהם מותקן משיב מכ"ם (המקביל האזרחי למערכת זיהוי עמית־טורף - זע"ט), כולל תמיכה במוד S, התקנת יכולת ה ADS-B לא מצריכה "קופסאות חומרה" חדשות אלא שדרוג שמאפשר תמיכה בפרוטוקולים, בהודעות ובפורמט העבודה של ה־ADS-B בלבד.
קנדה
חברת מתן שרותי הנווט בקנדה, Nav Canada, משתמשת במערכות ADS-B כבר מ־2009. הרשויות הקנדיות משתמשות במערכת, בעיקר, כדי לתת שרותי בקרה באזור מפרץ הדסון וזאת מכיוון שהאזור לא מכוסה על ידי מכשירי מכ"ם. הקנדים מתכוונים לפרוש תחנות ADS-B בכל צפון קנדה כדי לאפשר שרותי בקרה באזור הארקטי.
האיחוד האירופאי
לפי דו"ח בנוגע לפרישת מערכי SESAR, נכון להיום (2019) יש באיחוד כ־130 מערכות קרקעיות מותקנות ומספר זה אמור להתייצב על כ־180 מערכות במהלך שלוש השנים הקרובות.
איסלנד
חברת תפעול שדות התעופה ושרותי הנווט באיסלנד, מפעילה תחנות ADS-B המאפשרות מתן שרותי בקרה באזור צפון מזרח האוקיינוס האטלנטי. התחנות פרושות באיסלנד, איי פארו וגרינלנד.
סין
סין התקינה מערך של שמונה תחנות קליטה קרקעיות במרכז סין, בשיתוף פעולה עם חברה אמריקאית. מערכת זו כללה שימוש ראשון של ADS-B UAT מחוץ לארצות הברית. כבר במרץ 2009, המערכת צברה למעלה מ־1.2 מיליון שעות טיסה - מבלי שהתקבלו דיווחים על אירועים בטיחותיים כלשהם.
שוודיה
שוודיה התקינה 12 תחנות קרקעיות כבר ב 2009. תחנות אלו, בין השאר, יתנו שירות FISB, TISB ואותות לתיקון דיפרנציאלי של שגיאות ה־GPS.
ארצות הברית
על פי הערכות שונות, בארצות הברית, נכון ל־2018 מותקנו כבר למעלה מ־40,000 כלי טיס. לפי הערכות ה־FAA, בארצות הברית יש למעלה מ־160,000 כלי טיס של "תעופה כללית" בנוסף על כמה עשרות אלפי מטוסים המשמשים לטיסות נוסעים ומטען במסגרת מפעיל אווירי מסחרי. לפי האתר של AOPA, ארגון הטייסים ובעלי המטוסים שמייצג את עולם התעופה הכללית, נכון לאוקטובר 2018 מותקנו 61,101 מטוסים.ה־FAA מפרסם את סטטוס ההתקנות העכשווי, כולל עדכון חודשי קבוע באתר שלו.
הודו
הודו השלימה הצטיידות בתחנות קליטה קרקעיות כבר ביוני 2014. מערך זה מכסה את כל הודו, חלקים ממפרץ בנגל ומהים הערבי.
איחוד האמירויות הערביות
איחוד האמירויות הערביות התקינה שלוש תחנות ADSB קרקעיות והן משולבות ביחד עם מערכי הבקרה המסורתיים, מבוססי המכ"ם, כך שכל המדינה מכוסה בכל הקשור לנתיבים בגובה.
הוכחות היתכנות
מספר הוכחות היתכנות ליכולת קליטת האות של מערכות ה־ADSB מלוויינים נמוכים בוצעו על ידי חברות שונות.
פרישה גלובלית
חברת Aireon פיתחה יכולת לממסר את אותות ה־ADSB באמצעות מקלטים שהיא שילבה על מערך לוויני ה"אירידיום נקסט". פרישת מערכת זו הושלמה במהלך ינואר 2019. באמצעות מערכת זו ניתן לקבל תמונה אווירית מלאה, בכל מקום בעולם, ברציפות וכל הזמן, כולל באזור הקטבים.
21 באוקטובר
21 באוקטובר הוא היום ה-294 בשנה (295 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 71 ימים.
נגומו
גאוגרפיה
נגומו ממוקמת כ-35 ק"מ מבירת המדינה ומבירת האזור יאונדה.
העיר גובלת עם ביקוק במזרח, אקונו בדרום, מבאנקומו בצפון ואוטלה בצד המערבי, ומשתרעת על שטח של קצת יותר מ-407 קמ"ר המאוכלס ביותר מ-5,000 חברי קהילה המורכבים מאטנגה, אוונדו ובסה. האוכלוסיות שמתחככות עם הבמילק, האוסה, הניגרים ומאליים אחרים, ובכך מסמנות את האופי מסבירי הפנים של הקומונה הזו הממוקמת באזור כפרי ושסבלה זמן רב מבידוד למרות קרבתה ליאונדה.
תנועה ותחבורה
העיירה ממוקמת ליד הכבישים האזוריים P8 ו-P9.
כלכלה
יש בעיר תחנת דלק, סניף דואר, סניף בנק וסניף של אורנג'.
חוברה שחורה צפונית
חוברה שחורה צפונית (שם מדעי: Afrotis afraoides) היא מין של עוף יבשתי השייכת למשפחת החובתיים והיא קרובת משפחתה של חוברה שחורה דרומית.
מאפיינים
החוברה מגיעה לאורך 52 ס"מ. היא בעלת ראש וצוואר שחורים עם לחיים לבנות ומקור קצר וורוד. הבטן שחורה והכנפיים חומות מנוקדות מעט והנוצות תחתיהם לבנות.
חוברה זו חיה באזורים פתוחים ומחפשת חרקים קטנים בין החורים. היא מסתובבת בלהקות קטנות ומשמיעה קריאות חזקות כדי לתקשר.
נשיאת ארון הברית בכתף
נשיאת הארון בכתף היא מצוות עשה מדאורייתא, שכאשר מעבירים את ארון הברית ממקום למקום, יישאו אותו דווקא בני שבט לוי על כתפיהם.
מקור המצווה
מקור המצווה בחנוכת המשכן. כאשר תרמו הנשיאים עגלות לצורך מסע המשכן בנדודי בני ישראל במדבר. בעוד בני גרשון ובני מררי, שהיו מופקדים על נשיאת מבנה המשכן, קיבלו עגלות, בני קהת, שהופקדו על נשיאת כלי המשכן, ובכללם הארון, לא קיבלו עגלות, ככתוב:.
מיהם הנושאים
כאמור, במהלך הנדודים במדבר, נשיאת הארון ושאר כלי המשכן הייתה תפקידם של הלוויים בני קהת. על אף זאת, כתב הרמב"ם בספר המצוות כי דין זה נהג רק במדבר עקב מיעוט הכהנים, ולדורות, נשיאת הארון מוטלת על הכהנים. הרמב"ם מוכיח את דבריו ממקרים בהם הארון נישא בידי כהנים ולא בידי לוויים (חציית הירדן, כיבוש יריחו ומרד אבשלום).
הרמב"ן נחלק על הרמב"ם וסובר כי המצווה לא השתנתה, ועודנה מוטלת על כל שבט לוי, והכהנים בכללם, למעט במקרים מסוימים בהם ציווה נביא שדווקא כהנים יישאוהו. הוא מסתמך על דברי הגמרא:. כדעת הרמב"ן סובר גם בעל ספר החינוך.
במשנה תורה, הרמב"ם לא מזכיר את דבריו בספר המצוות שהנושאים הם דווקא כהנים, ועל כן כתבו כמה אחרונים (יצחק ירנן והנצי"ב) שהוא חזר בו מדבריו.
הנשיאה בכתף לאורך הדורות
כאמור, במהלך נדודי המשכן במדבר סיני נשאו את הארון הלוויים בני קהת. בחציית הירדן ובכיבוש יריחו, על פי ציווי ה', נשאו את הארון הכהנים. בתקופת משכן שילה, לא היה צורך קבוע לשאת את הארון כלל, אלא במקרים מיוחדים. כך למשל, במלחמת ישראל עם הפלשתים באבן העזר, הארון נישא לשדה הקרב בידי חפני ופינחס הכהנים (מה שהוביל לנפילתו בשבי).
כאשר דוד מבקש להעלות את הארון מקריית יערים לעיר דוד, בפעם הראשונה הוא נושא את הארון בעגלה רתומה לבקר במקום בכתף. הארון נוטה ליפול מהעגלה, ועוזה בן אבינדב אוחז בו כדי שלא יפול ומת במקום. דוד הבין שאסון זה בא עקב עבירה על מצוות התורה ואי-נשיאת הארון בכתף, ועל כן בפעם הבאה הוא קרא ללוויים שיישאו את הארון לירושלים.
בפעם הבאה הארון נישא על ידי הכהנים שהכניסו אותו לבית המקדש הראשון בחנוכת המקדש בימי שלמה. אז למעשה הגיע הארון אל מקומו המיועד ולא היה צורך לשאתו עוד. למרות זאת, המצווה נמנית כמצווה לדורות כי אם יש צורך להוציא את הארון למלחמה או מסיבה אחרת, אזי יש לשאתו בכתף.
בימי יאשיהו כתוב: על פי הפשט, ציווה יאשיהו להשיב את הארון למקומו לאחר שהוצא מהמקדש בימי המלכים שקדמוהו. יאשיהו ציווה ללויים לשאת את הארון בכתף למקומו, ולאחר מכן לא יצטרכו לשאתו עוד בכתף. אולם הפירוש הפשוט בחז"ל לפסוק זה, שיאשיהו ציווה לגנוז את ארון הברית בתוך המקדש כדי שלא ייצא לגלות בבל, ולכן אמר ללויים שמעתה לא יהיה להם משא בכתף בכלל. זאת בהתאם לדעת רבי יהודה שהארון נגנז, בניגוד לדעת רבי אליעזר.
דיני המצווה
על פי הכתוב בתורה, בני קהת מצווים לשאת על כתפיהם את כל כלי המשכן, ולאו דווקא את הארון, ואכן המנחת חינוך תמה על הרמב"ם שהזכיר רק את הארון. יש שכתבו שאכן המצווה היא בכל הכלים, אולם הוזכר רק הארון כי הוא הכלי היחיד שיש צורך לשאת אותו לדורות באופן סדיר, בדומה לכך שהוא הכלי היחיד שאין להוציא ממנו את בדיו. בביאור דברי הרמב"ם, הסביר הגרי"ז שנשיאת כל הכלים היא חלק מנשיאת המשכן, שאיננה מצווה לדורות אלא רק לתקופת הנדודים במדבר ומוטלת על הלוויים, בניגוד לנשיאת הארון שהיא מצווה עצמאית שנוהגת לדורות (ככתוב בספר דברים) ומוטלת על הכהנים (בהתאם לשיטת הרמב"ם לעיל).
הרמב"ם כותב, כי הנושאים את הארון צריכים ללכת אחורנית כשפניהם אל הארון ולא להפנות גב אל הארון.
אינטוריסט
אינטוריסט (ברוסית: Интурист, קיצור של иностранный турист, תייר זר) היא חברת תיירות, שהמטה שלה נמצא במוסקבה.
החברה הייתה בבעלות של 50.1% על ידי קבוצת תומאס קוק עד שזו קרסה בספטמבר 2019. בנובמבר 2019 רכשה "אנקס תיירות" את חלקה של קבוצת תומאס קוק.
בעידן הסובייטי
אינטוריסט הייתה סוכנות הנסיעות הרשמית של ברית המועצות. היא נוסדה ב-1929. אינטוריסט הייתה אחראית על ניהול רוב הגישה לתיירים אל ברית המועצות ובתוכה. במשך חלק ניכר מההיסטוריה של 81 שנה, חברת אינטוריסט מנתה את קציני הק.ג.ב בין עובדיה. זו היה הדרך היחידה לזרים לבקר בברית המועצות, שם הם נשלחו למלונות אפורים גדולים, עם חדרים מוארים עמומים וסדינים לא מתאימים.
בשנת 1933 אהרון שיינמן החל לעבוד בשביל אינטוריסט בלונדון ומילא את מיקומו של המנהל מ-1937 עד 1939. כאשר שוחרר מתפקידו הוא סירב לחזור למוסקבה, וקיבל אזרחות בריטית באותה שנה.
לאחר ההפרטה
ב-15 בנובמבר 2019, נסת קוקר, יושב ראש של חברת התיירות הטורקית אנקס טורס, קנה את מניות החברה מקבוצת תומאס קוק.
חוברה שחורה דרומית
חוברה שחורה דרומית (שם מדעי: Afrotis afra) היא מין עוף ממשפחת החובתיים האנדמית לדרומה של דרום אפריקה והיא קרובת משפחתה של חוברה שחורה צפונית הדומה לה אך תפוצתה רחבה יותר.
מאפיינים
חוברה זו היא מבין הקטנות במשפחת החובתיים - אורכה רק 50 ס"מ ומשקלה עד 700 גרם. היא מזכירה מאוד במראה את קרובתה הצפונית וכמוה בעלת גוף, צוואר וראש שחורים ולחיים ושולי כנפיים לבנים. הכנפיים חומות ומקווקוות והמקור קצר וורוד. הזנב קצר ביותר והרגליים ארוכות וצהובות.
חוברות אלה נדירים בטבע וחיים רק בערבות וכרי הדשא בדרומה של דרום אפריקה, רבים מהם נפוצים בפארק הלאומי בונטבוק. הם ניזונים מצמחייה ומזרעים וכן מחרקים כמו הארבה.
חורבת קייאפה
חורבת קייאפה או מבצר האלה הוא אתר ארכאולוגי מתקופת הברזל, אשר נמצאו בו גם שכבות עליונות מהתקופה ההלניסטית ואף מתקופות מאוחרות יותר. האתר שוכן על גבעה, סמוך לבית שמש של היום, כקילומטר מצפון-מזרח לצומת האלה, בין הערים העתיקות שוֹכֹה ועזקה. הארכאולוג יוסף גרפינקל, שעמד בראש משלחת החפירות באתר, מייחס את הממצאים הקדומים במקום לתקופת דוד המלך ורואה בהם הוכחה כי בזמנו של דוד הייתה ביהודה ממלכה חשובה וחזקה, כמתואר במקרא. טענה זו שנויה במחלוקת. באשר לזיהוי המקום, גרפינקל מזהה את האתר עם העיר שעריים המקראית, הנזכרת בסיפור דוד וגוליית, בעקבות שני השערים שנמצאו בחומת העיר. חוקר המקרא וההיסטוריון גרשון גליל חולק עליו ומזהה את האתר כ"נטעים", המוזכרת בדברי הימים, שעל שמה נקרא המושב נטעים.
במאי 2014 הופקדה התוכנית המכריזה על האתר ועל עמק האלה כעל גן לאומי, ובראשית 2016 היא אושרה. בכך בוטלה תוכנית הבנייה לשכונה הדרומית של רמת בית שמש והובטחו קיומו ופיתוחו של האתר.
המיקום וההקשר הארכאולוגי
האתר נמצא בעמק האלה, במקום שהיה בעל חשיבות אסטרטגית בתקופת הברזל בארץ ישראל. הוא שוכן על גבעה בגובה כ-325 מ' מעל פני הים, בצדה המערבי של השפלה הגבוהה, ושולט על הדרך העולה משפלת החוף לחברון ולירושלים. במרחק 2 ק"מ ממערב לאתר נמצא תל עזקה, ו-2.5 ק"מ מדרום-מזרח לו שוכן תל שׂוֹכֹה. שטח האתר כ-23 דונם, ובו שרידים של עיר מבוצרת ומוקפת חומה ברוחב 4.5 מ' ובגובה 2–3 מטר (במקור הגיעה החומה כנראה לגובה של כ-6 מטר), ובה שני שערים. עובדה זו ייחודית בהשוואה לאתרים יהודיים עתיקים בארץ ישראל, ולפיה שיערו חוקרים כי מדובר בעיר שעריים. הבנייה מסיבית, מאבנים מגליתיות שמשקלן 4–5 טונה.
האתר מוכר כבר מאמצע המאה ה-19 ונזכר בדיווחי צליינים וחוקרים מהעולם המערבי. הראשון שבהם, החוקר הצרפתי ויקטור גרן, הזכיר את האתר המרשים באחד משמונה מסעות סקירה שערך בארץ ישראל כדי לזהות מקומות היסטוריים לפי התנ"ך. סוקרים אחרים שהזכירוהו היו קונדר וקיצ'נר (בשנת 1883), ובשלהי המאה ה-20 (1996) – הארכאולוג יהודה דגן, במסגרת סקר מקיף שערך על אזור השפלה. דגן הציע לזהות את האתר עם עדתיים (יישוב המופיע ברשימות הערים של שבט יהודה) וסבר כי האתר היה מיושב מהמאה ה-9 עד המאה ה-6 לפנה"ס. ואולם סברה זו נמצאה שגויה בשנת 2007, עת החלו עונות החפירה המשמעותיות באתר.
האתר נחפר בשנים 2007–2013 על ידי הארכאולוגים יוסף גרפינקל מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וסער גנור, בשיתוף רשות העתיקות.
ההנעה העיקרית לחפירה מאורגנת באתר הייתה תארוך חרצני הזיתים שהתגלו בחפירה המדגמית לשנים שבין 1020 ל-980 לפנה"ס. לפי החוקרים, דוד המלך חי בין 1040 ל-970 לפנה"ס, כלומר באותה תקופה, ובירתו ירושלים במרחק יום הליכה.
מאפייני האתר וממצאים שהתגלו בחפירות הם ייחודיים וחשובים. מדובר באתר מבוצר בחומת סוגרים, המתוארך על פי הממצא האורגני לשנים 1020–980 לפני הספירה. האתר נמצא ליד ציר התנועה הראשי בעמק האלה – אזור גבול והתנגשות בין ישראל ופלשת, על פי התיאור המקראי. התגלו בו שני אוסטרקונים בעברית, האחד נושא שם דמות הנזכרת במקרא והשני כולל מושגים שהיו קיימים רק בעברית בתקופה ההיא (כמתואר בהמשך). במקום לא נמצאו כלי קרמיקה פלשתית או אחרת ואף לא עצמות חזיר. האתר שרד במשך 20–30 שנה וננטש עד התקופה ההלניסטית, כך שהשכבה הארכאולוגית הישראלית נבדלת בבירור מאחיותיה העליונות, המאוחרות לה בכ-700 שנה. במקום נמצאו שני דגמים מוקטנים של מקדשים. אחד מהם זוהה בידי חוקר האתר הארכאולוג יוסף גרפינקל כתואם את תיאור מקדש שלמה בספר מלכים. חוקרים אחרים דוגמת נדב נאמן ואהרון מאיר חלקו על זיהוי זה.
מתוך ממצאיהם באתר הגיעו החופרים בראשות גרפינקל למסקנה, כי חורבת קייאפה הייתה עיר מבצר חזקה בגבולה המערבי של ממלכת יהודה, ככל הנראה מתקופתו של דוד המלך. פרופ' גרשון גליל תמך בקביעתם של גרפינקל ואנשיו, כי הממצאים שנחשפו באתר הם הוכחה לקיומה של ממלכה חזקה ביהודה, בתקופת דוד ושלמה. החוקרים נאמן ומאיר לעומתם, חלקו.
על פי ממצאים אלו, העשויים להצביע על קיומה של ממלכה ביהודה ועל קיומן של ערים בצורות ביהודה כבר במאה ה-10 לפנה"ס, הסיקו החוקרים כי לא ייתכן שהמעבר מחברה כפרית (תקופת הברזל I) לחברה עירונית (תקופת הברזל II) בישראל וביהודה התרחש רק בסביבות שנת 900 לפנה"ס, ולפיכך גישת הכרונולוגיה הנמוכה של ארכאולוגים, הסבורים כי ביהודה כלל לא הייתה ממלכה של ממש במאה ה-10 לפנה"ס וכי מלכי יהודה היו לכל היותר מנהיגים מקומיים, איננה יכולה להיות נכונה. זאת, משום שלא ניתן להקים ולתחזק עיר בסדר גודל שכזה עם יכולות ארגוניות וטכנולוגיות המאפיינות את החברה הכפרית של תקופת הברזל I.
שערים
בעונות החפירה הראשונות 2007 - 2008 נחפרו 600 מ"ר בצדו המערבי של האתר (שטח B), ונחשפו בתי מגורים צמודים לחומה. החומה היא כפולה ונקראת בשל כך "חומת סוגרים". הבתים צמודים כאמור לחומה ומשתלבים זה בזה, צורת בנייה המוכרת מארבעה אתרים ארכאולוגיים אחרים, כולם באזור יהודה (תל בית מירסים, תל בית שמש, תל א־נצבה (מצפה) ותל באר שבע).
האלמנט הארכיטקטוני הבולט והחשוב ביותר שנמצא בקטע זה של החומה היה השער המערבי של העיר, שרוחבו כ-10.5 מטר ובכל אחד מצדדיו נמצאו עמדת שמירה, ותא בגודל כ-3.5×2.2 מ'. שני עמודים שיצרו את השער הבנויים מאבנים מגליתיות, במיפתח של 10.5 מ', מעידים על עוצמתו. תעלת ניקוז בצדו הדרומי של השער נמצאה ללא כיסוי אך נמצאו גם תעלות ניקוז מקורות. החומה, בתי המגורים והשער נבנו כולם בתקופת הברזל II א', לקראת סוף המאה ה-11 לפנה"ס, תקופה המזוהה כתקופת דוד המלך. הבנייה המתוארת מתקופת הברזל, בנויה ישירות על סלע-אם ואין שכבות ארכאולוגיות מתקופות קודמות. כל השכבה מתקופת הברזל II א' מכוסה בשכבת חורבן.
בהתאם למדיניות רשות העתיקות, עבר השער הראשון תהליך של שימור ושחזור, והוא כולל כעת נדבכים נוספים על אלו שנתגלו בחפירה, וכן "קו שחזור" המבדיל בין הנדבכים שנחשפו לאלו שנוספו. במסגרת עבודות אלו נחשף גם סף השער, שהיה קבור תחת חומה מהתקופה ההלניסטית.
החפירות בשטח B הורחבו בעונות הבאות ונחפרו גם שטחים חדשים בצדו המזרחי של האתר (שטח C). השער השני התגלה עם סיום העונה השנייה, וחפירתו החלה בעונה השלישית (2009). השער השני, הדרומי, הוא השער הראשי של העיר, והוא פונה לכיוון עמק האלה.
שני השערים זהים בממדיהם ובטיפולוגיה, אבל השער הדרומי מאופיין בשני גושי סלע מונומנטליים, אחד בכל צד, אשר משקלם כ-10 טון כל אחד. זהו השער המסיבי ביותר המוכר בארץ ישראל מבין הערים המבוצרות מתקופת המקרא. עד היום לא נמצאה בארץ ישראל עוד עיר מבוצרת מתקופת המקרא עם שני שערים (שעריים).
דגם בית המקדש הראשון
בשנת 2011 נמצאו באתר כלי פולחן שתוארכו לראשית המאה ה-10 לפנה"ס, תקופת ראשית שושלתו של דוד המלך, ובהם שני דגמים מוקטנים של מקדשים, כשאחד מהם הוא דגם מקדש מפואר עשוי אבן ומגולף בעיטורים אדריכליים. מאפיינים אלו זוהו בידי חוקר האתר הארכאולוג יוסף גרפינקל כתואמים את תיאור מקדש שלמה בספר מלכים, זיהוי שחוזק מכוח העדרן של עצמות חזיר ופסלי אדם או בעלי חיים מהאתר, בשונה מאתרים כנעניים טיפוסיים מהתקופה. זיהוי זה התקבל בספקנות בקרב חוקרים שונים, ביניהם פרופסור אהרון מאיר מאוניברסיטת בר-אילן, שטען שמאפיינים שונים באתר, דוגמת תמונות אריות וציפורים, שאינם טיפוסיים לממלכת יהודה, מחלישים את פרשנותו של גרפינקל. נוסף על כך, מאיר וחוקרים נוספים, דוגמת פרופסור נדב נאמן מאוניברסיטת תל אביב, רואים במספר מאפיינים משלימים סימן לכך שקאייפה הייתה מיושבת על ידי קבוצה דמוגרפית כנענית מקומית, שלא הייתה חלק מיהודה, ולכן מסופקים שיש קשר ישיר בין הדגם המדובר לבין בית המקדש היהודאי, ובמיוחד בהתחשב בהשפעות התרבותיות ההדדיות הנפוצות באזור, בו מאפיין פולחן מסוים עשוי להיות נפוץ בכמה ערים סמוכות.
בעיני חוקרים מזרמים מקסימליסטים יחסית, דוגמת יוסף גרפינקל, הממצא מהווה עדות הנוספת לעדויות המקדש בתל ערד ולמקדש במוצא לפולחן יהוויסטי ביהודה, והעדות הראשונה בתולדות המחקר הארכאולוגי לפולחן יהודאי המרחיקה לתקופת דוד.
כתובת עברית קדומה
בעונת החפירות השנייה בקייאפה (2008) התגלה אוסטרקון, שבר חרס בצורת טרפז, באורך של 16.5 ס"מ וברוחב של 15 ס"מ. חרסים כאלו היו בשימוש באותה תקופה, לרוב כטיוטה למכתב רשמי, שנכתב על גבי פפירוס או על קלף. עם זאת, החוקרים התפלאו למצוא את החרס במבנה פשוט, שאינו מאפיין בית עקד ספרים, או מעון מגורים של אדם מהשכבות האמידות. באותה תקופה נדיר היה למצוא ממצא שכזה בבית רגיל.
על גבי האוסטרקון כתובות בדיו חמש שורות, משמאל לימין, בשפה העברית, באלפבית פרוטו-כנעני. הכתוב על גבי החרס כולל בתוכו מספר מונחים כמו "אל תעש" ו"עבד", שהיו ייחודיים באותה תקופה אך ורק לעברית, ולא לשום שפה דומה אחרת, כאוגריתית ועוד. משום כך נחשב האוסטרקון הזה לחרס הקדום ביותר הכתוב בשפה העברית.
הצעות חלקיות לקריאת האוסטרקון פורסמו בדצמבר 2009 על ידי חגי משגב ועדה ירדני. הצעת משגב היא:
הוא מסיק כי הכתובת פותחת במילות ציווי, אולי משפטי או מוסרי, ובסופה מונחים שאולי הם מהתחום הפוליטי, אך כל שניתן לומר בוודאות הוא שמדובר בטקסט בעל משמעות רציפה, ואיננו סתם רשימת שמות. הוא מנוסח כמסר מאדם אחד אל אדם אחר. קריאת השורה הראשונה תומכת באפשרות שמדובר בטקסט עברי.
על קריאה זו של גליל נמתחה ביקורת על ידי החופרים והמפענחים. כתב עת תאולוגי הולנדי פרסם מאמר המבוסס על קריאה זו.
ב-2012 פרסם האפיגרף של בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, אמיל פואש, קריאה מעט שונה ומעודכנת יותר של הכתובת. על פי קריאתו, הכתובת מתייחסת לאירוע ההמלכה של אחד ממלכי ממלכת ישראל המאוחדת הראשונים, דוד או שאול, ככל הנראה שאול.
הצעה אחרת לתרגום:
...אל תעשק ועבד א....
....(מ)שפט ובו אלמן שפט...
...לגר ובעל לקבר יחד...
...אתן ושרן ביד מלך...
...חקם עבדם מדות...
לפי קריאה זו, נכתבים זכויות העבד ובעליו, זכויות האלמן וחוקי הביזה והמידה.
כתובת אשבעל
הקנקן נמצא בשטח C בצידה הדרומי של העיר. השטח צמוד לחומת העיר. החדר בו נמצא הוא בגודל 5X6 מטר, החדר הגדול ביותר שנמצא בעיר מתקופת הברזל. קירות החדר ששרדו הגיעו לעיתים לגובה של 1.5 מטר. הקירות בנוים מאבנים גדולות במיוחד. לחדר יש כניסה גדולה אחת. החוקרים מציינים שאולי מדובר בחצר פתוחה ולא בחדר מכוסה גג. החדר היה מכוסה באבנים שנפלו מהקירות. בחדר לא נמצאו עמודים או בסיסי עמודים. במרכזו נמצא מוקד אש. רצפת החדר הייתה עשירה בממצאים ומתקנים כולל קנקן שלם. הקנקן עם הכתובת נמצא בצידו הצפוני של החדר.
מיד לאחר גילוי הקנקן בעת החפירה, זוהה שיש עליה כתובת בעלת חשיבות. בעקבות כך כל הסדימנטים וכל פיסה מהחדר בו נמצא הקנקן נאספו גם ממצאים בגודל מ"מ ספורים וזאת כדי לשחזר את הקנקן. השם בדע המופיע בכתובת, אינו ידוע מכל מקור אחר.
פרופסור משה גרסיאל מאוניברסיטת בר-אילן העלה השערה שאשבעל המופיע בכתובת הוא "יָשָבְעָם" בן חכמוני שהיה מפקד הגיבורים של דוד המלך ומופיע בספר דברי הימים א, יא, יא. באנציקלופדיה המקראית מציין פרופ' יעקב ליוור שבתרגום השבעים שמו היה אשבעל. הוא מפרש שהשם חכמוני שמקורו בתואר "חכם" התחלף מאוחר יותר בתואר דע שמקורו בשורש ידע. לפי פרשנותו, הכתובת הזאת היא מראשית מלכות בית דוד כפי ששיערו החופרים. עמק האלה היה גבול - זירת התגוששות מתמדת על אם הדרך העולה מפלשת שבמישור החוף והשפלה הפנימית לממלכת ישראל המאוחדת שעל שדרת ההר המרכזית וסביר שמפקד הגיבורים ישב במצודה שהתקיימה באתר. הקנקן לדעתו הוא עדות לתמיכה הכלכלית של תושבי האזור לגיבורי דוד שישבו במצודה והגנו עליהם.
ממצאים נוספים
בעונת החפירה 2010 נחשפו שני אולמות התכנסות שייעודם קיום פעולות פולחניות. מבחינת הארכיטקטורה, התכנון המודולרי של הסוגרים, הרחבות הגדולות (פיאצות) המופיעות בצורה עקבית אחרי רצף של 5 בתים בכל צד של השער, כל אלה מעידים על תכנון עירוני ברמה גבוהה.
בעונת החפירה 2011 התגלה מבנה ענק של כ-1,000 מטר רבוע, במקום הגבוה באתר. קירותיו עבים פי שניים מקיר של בית ממוצע במקום וחושבים שמדובר כנראה בארמונו של מושל העיר.
ממצאים נוספים כוללים חרסים מתקופת הברזל, קנקנים רבים, סירי בישול, כני פולחן, סכין ברזל, ועוד. לקנקנים ידית עם שקעים, תופעה שכמעט ואינה מוכרת מאתרים דומים באזור יהודה וייתכן שמדובר בהטבעה מטעם המינהל, שנועדה לצורכי איסוף מיסים או חלוקתם. חרצני זיתים שרופים שנמצאו באזור בישול, תוארכו בתיארוך פחמן 14 לשנים 1020 עד 980 לפני הספירה. שניים מכלי הפולחן שנמצאו הם דגמי מקדש קטנים, שלדברי החוקרים כוללים מוטיבים המזכירים את תיאורי המקדש בתנ"ך, ובכך מהווים עדות ארכאולוגית ראשונה לפולחן יהודאי בתקופת המלך דוד. בין הממצאים הנוספים נמנים עשרות אלפי פריטי קרמיקה, להב של חרב מברזל, ראש כידון, שברי תכשיטים, חרפושית מצרית, שבב מזהב, קערות גדולות וקטנות חצובות בגוש אבן, מטבעות וכלי פולחן, שהבולט מהם הוא מזבח להבערת קטורת. המזבח עשוי מאבן, עומד על שלוש רגליים, והדפנות החיצוניים מעוטרים בחריטות.
נמצאו שרידי מזון מבקר, כבשים ועזים, אך לא נמצאו עצמות חזירים. גם לא זוהו פרטי קרמיקה פלשתית או צלמיות כנעניות. מאפיינים אלו תמכו בזיהוי האתר כיישוב ישראלי.
לפי המאפיינים השונים והתיארוך הרדיומטרי אפשר להניח שמשך קיומו של היישוב המקורי בחירבת קייאפה, עד חורבנו, לא עלה על 20–25 שנה.
החוקרים סבורים שהאתר היה מיושב בתקופת הברזל, תקופת דוד המלך, חרב כנראה ויושב שוב רק בסוף התקופה הפרסית-תחילת התקופה ההלניסטית הקדומה. מתקופה זו נמצאו באתר מטבעות של אלכסנדר מוקדון ושל תלמי הראשון, מייסד בית תלמי במצרים ששלט באותה תקופה בארץ ישראל. מעבר לשכבה הקדומה הראשונה וחורבנה והשכבה ההלניסטית נמצאו באתר גם שכבות ארכאולוגיות רצופות מאוחרות יותר: התקופה הרומית, התקופה הביזנטית, התקופה המוסלמית הקדומה והתקופה העות'מאנית.
זיהוי עם שעריים
שעריים מוזכרת שלוש פעמים במקרא:
כל שלושת האזכורים המקראיים הללו קודמים לבניית בית המקדש הראשון, כאשר במסורת המקראית הקשורה לתקופות המאוחרות יותר, לאחר בניית הבית הראשון, השם שעריים לא מופיע יותר. עובדה זאת תואמת לממצא הארכאולוגי ולשורה של בדיקות רדיומטריות, ומחזקת את ההשערה שחירבת קייאפה המקורית הייתה שעריים המקראית, יישוב חד שכבתי שהתקיים בראשית המאה ה-10 לפנה"ס.
חשיפת השער השני הביאה את גרפינקל וגנור לזהות את האתר עם העיר "שעריים", המוזכרת בסיפור דוד וגוליית, סיפור שאירע בעמק האלה:
בני פלד
בני פלד (18 באפריל 1928 – 13 ביולי 2002) היה מפקד חיל האוויר הישראלי בשנים 1973–1977, בתקופת מלחמת יום הכיפורים ומבצע אנטבה.
ביוגרפיה
בני פלד נולד בשם בנימין וידנפלד בתל אביב. אביו, אריה וידנפלד, היה בן למשפחה שהגיעה בעלייה הראשונה מרומניה והתיישבה בראש פינה. האב עבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט ובין השאר היה אחראי להקמת שדות תעופה. אמו, יונה וידנפלד לבית גורפינקל, עלתה לארץ ישראל מפולין בשנת 1925. פלד היה הבכור והיו לו אחות ואח.
פלד למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה הרצליה, בין השאר אצל שאול טשרניחובסקי, יהודה בורלא וצבי נשרי שחינכו אותו לציונות ולדמוקרטיות. בתום לימודיו עשה שנת שירות באיילת השחר כנהג המשמר הנע של משטרת היישובים העבריים בגליל העליון. לאחר מכן החל ללמוד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, ושירת בארגון ההגנה בחטיבת כרמלי, בין השאר השתתף בשמירה על המובלעת היהודית באזור המרכז המסחרי הישן בחיפה. אחת מהפעולות שהוטלו עליו הייתה לבצע פעולת תגמול כתגובה על פגיעה בסוחרים יהודים ולרצוח אזרחים ערבים. החוליה בה נטל חלק ירתה בשני עוברי אורח ערבים והרגה אחד מהם. לאחר מכן הועבר למשימות שמירה על קו הדר הכרמל ובית התעשייה.
בחיל האוויר
בתחילת 1948 התנדב לשירות האוויר, סיים את קורס מכונאי המטוסים הראשון, עסק בהרכבת מטוסי אוסטר ובקליטת מטוסי אוויה S-199 מצ'כוסלובקיה. בשנת 1949 התנדב לקורס טיס מס' 2, שנערך במחנה סירקין, וסיים אותו בהצטיינות. במסגרת תפקידו הטיס מטוסי ספיטפייר ומוסטנג בטייסת 101 (טייסת הקרב הראשונה), ונבחר להיות בין שני טייסי הסילון הראשונים על המטאור. פלד הקים עם מנחם בר את טייסת 117 (טייסת הסילון הראשונה) ואף הקים ופיקד על טייסת 113 ועל טייסת 101 במבצע קדש. ב-1954 בחר את מטוס האוראגן וב-1956 בחר את מטוס המיסטר, אותם הביא מצרפת בטיסה.
ב-2 בנובמבר 1956, מטוס המיסטר שהטיס פלד במבצע קדש נפגע מאש נ"מ מצרית בראס נצרני על-יד שארם א-שייך, והוא נחלץ ממנו באמצעות כיסא המפלט, ובכך היה לטייס הראשון בחיל האוויר שעשה זאת. פלד הסתתר במדבר עד שחולץ באמצעות מטוס פייפר, במבצע עליו קיבל טייס הפייפר אברהם גרינבוים את עיטור העוז.
ב-1958 עבר למטה החיל וכיהן כראש מדור אימונים אוויריים במקביל ללימודי הנדסה אווירונאוטית בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון אותם סיים ב-1962. ביוני 1962 מונה לראש ענף אמצעי לחימה במטה חיל האוויר. בעקבות חשיפת טילים בליסטיים במצעד יום המהפכה במצרים ביולי 1962, מונה ב-1963 על ידי מפקד חיל האוויר עזר ויצמן לעמוד בראש צוות ייעודי שהופקד על המערך המבצעי המקביל בישראל (כנף הטילים של חיל האוויר), הצוות נשלח לצרפת לפיתוח המענה בחברת דאסו שהוקמה בפלמחים. במאי 1964 מונה למפקד בסיס חצור, תפקיד שאותו מילא במהלך מלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה מונה למפקד מחלקת האוויר בשנים 1969 עד 1971 כיהן כמשנה למנכ"ל התעשייה האווירית ועסק בבחינת המטוסים שעתידים היו להיקלט בחיל. באוגוסט 1971 חזר לכהן כראש מחלקת אוויר ובחודש מאי 1973 מונה למפקד חיל האוויר.
מפקד חיל האוויר
פלד פיקד על חיל האוויר ב-1973 במלחמת יום הכיפורים. בבוקר יום הכיפורים היה חיל האוויר ערוך לתקיפה מקיפה של מערכי טילי נ"מ ושדות תעופה במצרים ובסוריה, אך לא ניתן אישור של הדרג המדיני לפעולה זו. בתחילת המלחמה עסק החיל באינטנסיביות במתן סיוע לכוחות הקרקע, שהיו במצוקה קשה בימי הלחימה הראשונים. פעילות זו צמצמה את פעילות החיל בתקיפת חילות האוויר ומערכי הטילים של האויב. רק עם השיפור במצבם של כוחות היבשה, ולאחר פגיעה של החיל בבסיסים של טילי הנ"מ, החל חיל האוויר בתקיפות של שדות תעופה ומטרות תשתית בעומק מצרים ובעומק סוריה. עם תום המלחמה, נשא פלד נאום לפקודיו בו טבע את המשפט – "את המנגינה הזאת אי אפשר להפסיק", שהפך לשיר "מוכרחים להמשיך לנגן".
ביולי 1976 עמד פלד בראש חיל האוויר שביצע חלק מרכזי במבצע אנטבה. פלד נמנה עם אלה שטענו נחרצות כנגד כניעה למחבלים ודחפו לפעולה צבאית, בהם יקותיאל אדם, דן שומרון, אהוד ברק, מוקי בצר, עידו אמבר ויוני נתניהו. לאחר שנדחתה תוכניתו להצנחת כוח באוגנדה, העלה את הרעיון לנחות באנטבה באמצעות מטוסים מסוג הרקולס, ובהם כוח קומנדו ולשחרר את החטופים. תוכניתו של בני פלד, שהתנגד לאפשרות הכניעה לדרישות החוטפים, הוצגה לרמטכ"ל ושר הביטחון. על אף שהרמטכ"ל מוטה גור הגדיר אותה כ"שרלטנית", תוכנית זו היא שאושרה ובוצעה בסופו של דבר.
לאחר שחרורו מצה"ל
בחודש אוקטובר 1977 סיים פלד את שירותו בצה"ל. ב-1978 התמנה לנשיא חברת אלביט על ידי דן טולקובסקי ועוזיה גליל לאחר שנקלעה למצב קשה, ומילא תפקיד זה עד 1985. בהמשך כיהן כנשיא אלסינט וחילץ אותה מפשיטת רגל. בשנת 1985 זכה פלד בפרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה.
פלד נפטר בביתו שברמת השרון לאחר מחלת ריאות קשה שנבעה מעישון. ביומו האחרון נפרד מבני משפחתו ואמר להם שיש בסלון הבית פעמון שקיבל כשהיה מפקד חיל האוויר, וביקש שכשימות, ייצאו החוצה, יצלצלו בפעמון ויקראו: "מת משוגע שחשב שהיהודים מסוגלים להקים מדינה". נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
היה נשוי לברטה (שנפטרה לפניו) ונולדו להם שלושה ילדים: יורם, שרה ואיל. יורם ואיל המשיכו את דרכו כטייסי קרב בחיל האוויר: יורם פלד פיקד באמצע שנות ה-80 על טייסת 101 ובכך היה לראשון בחיל האוויר המפקד כדור שני על טייסת.
השקפת עולמו
בספרו ימים של חשבון פרש את השקפת עולמו ודעותיו. לדעתו המושג "ישראלי" הוא מושג ריק מתוכן כי אינו מוזכר בספר החוקים של מדינת ישראל ואין לו הגדרה משפטית. הצביע על סתירה בין מגילת העצמאות לבין המצב בפועל בנושא השוויון בכך שחלק מאזרחי המדינה היהודים לא מכירים בסמכותה של מדינת ישראל ובחוקיה. פלד הגיע לעימות עם הרב שלמה גורן ערב מלחמת ששת הימים כאשר הרב גורן אמר שאובדן מדינת ישראל לא יביא לאובדן העם היהודי בעוד פלד טען שעם ישראל לא ישרוד בלי מדינת ישראל.
פלד היה בעד חוקה למדינה, חוקה שתפריד בין דת למדינה כך שכל האזרחים יהיו שווים ללא הבדל דת גזע ומין.
תכלית הציונות
בברכה לשנת 2000 כתב: "...שתימחק מהמילון ומהתודעה שלנו שאיפת הציונות כפי שהגדיר הקונגרס הראשון בבזל ב-1897 ונשארה תקפה עד עצם היום הזה: 'לרכוש מקלט בטוח על פי משפט גלוי לעם היהודי בארץ ישראל'. אני רוצה שהגדרה זו של תחום מושב יהודי בגבולות מוכרים ובטוחים על ידי נותני חסות וכסף תימחק, ובמקום תבוא הגדרה התואמת את רעיון מדינת היהודים של הרצל, והיא: לכונן מדינת יהודים בארץ ישראל, על ידי אותם יהודים שמאסו בחיי הגלות ודיירות משנה, ומוכנים לתת את חייהם בעדה".
מרצדס-בנץ O408
מרצדס-בנץ O408 (בגרמנית: Mercedes-Benz O408) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס בנץ אשר יוצר בין השנים 1989–1999.
ד'יזראלי (מיני-סדרה)
ד'יזראלי (באנגלית: Disraeli) היא מיני-סדרה ביוגרפית בריטית בת ארבעה חלקים על חייו של ראש הממשלה הבריטי היהודי מומר, בנג'מין דיזראלי. הסדרה שודרה לראשונה ברשת הטלוויזיה הבריטית ITV. את התסריט כתב דייוויד באטלר, הפיק ססיל קלארק וביים קלוד ווטהאם.
הסדרה מתמקדת בחייו הפרטיים של ד'יזראלי בנוסף לדמותו הפוליטית כפי שהשתקפה במשך חמישה עשורים. צילומי הסדרה נערכו באנגליה, והיא הייתה מועמדת לפרסי אמי אחדים. ב-1980 שודרה הסדרה בארצות הברית ב-Masterpiece Theatre". חברת ההפצה "גרנדה פורדקשן" הפיצה את הסדרה בסט של שני DVD. אורכה הוא 4 שעות ו-13 דקות.
תקציר עלילה
בתחילת הסדרה מנסה ד'יזראלי הצעיר לקשור קשרים בחברה הגדולה, ולקבל משרה אבל ללא הצלחה. בסדרה מתואר חלק גדול מחייו האישים, והצלחתו בפוליטיקה מתוארת בפרק השני. בסיום הפרק הוא מושבע לתפקיד שר האוצר של בריטניה. המשך הסדרה מתעד את עלייתו לשלטון, מותה של אשתו ואת שתי התקופות בהן שירת כראש ממשלת בריטניה.
דגל ניו המפשייר
דגל מדינת ניו המפשייר הוא דגל כחול שבמרכזו סמל המדינה.
הסמל מציג את הפריגטה (תלת תרנית) אוניית ארצות הברית ראלי משנת 1776 שנבנתה במספנות פורטסמות' כאחת משלוש עשרה הספינות שמומנו על ידי הקונגרס הקונטיננטלי עבור צי ארצות הברית. סביב הספינה תשעה כוכבים.
הדגל אומץ בשנת 1909 ונחשב אחד מעשרת הדגלים הגרועים ביותר בארצות הברית על פי סקר שנערך בשנת 2001.
ערב אל סמניה
עַרָבּ אל סַמְנִיָּה הוא שבט בדואי הגר באזור הצפון. בעבר גר בקרבת קריית טבעון, והוכר על ידי מדינת ישראל כיישוב בשם סמניה (שבט). בני השבט עברו מהריכוז שבו ישבו אל העיר שפרעם, ולכן היישוב בוטל ואוחד בעיר שפרעם.
קישורים חיצוניים
|שינויים ביישובים בין השנים 2004-1948
חובת לודוויג
חובת לודוויג (שם מדעי: Neotis ludwigii) היא מין של חובה בינונית החיה באפריקה וקרויה על שם החוקר הגרמני ברון פול לודוויג.
חובות אלה אוכלות בעיקר חרקים גדולים כמו חיפושיות ולהקות ארבה וניזונות גם מירקות ומפרחים וכן מחולייתנים קטנים. הם חיות באזורים צחיחים ולכן נודדות בעקבות הגשמים. בתנאים טובים יכולות להיות להקות של 230 חובות יחדיו ניזונות מחגבי ארבה.
הם חיות בעיקר בדרומה של אפריקה באנגולה, לסוטו, בוצוואנה, נמיביה ודרום אפריקה. הם נמצאות בסכנת הכחדה.
אוזורגתי
אוֹזוּרגֶתי (בגאורגית: ოზურგეთი) עיר תעשייתית בנפת אוזורגתי, במחוז גוריה שבגאורגיה. המשמש כמרכז מנהלתי של הנפה. שוכנת על גדות נהר נטנבי, ובּז'וּז'י. היא הוכרזה לעיר בשנת 1840, ואוכלוסייתה מונה 14,785 איש. אוזורגתי היא מקום מושב הבישוף של הדיוקסיה שֵׁמוֹכּמֵדי (שכוללת את כל חבל גוריה).
בשנים 1934–1989 העיר נקראה מחרדזה, על שם המהפכן הגאורגי פיליפה מחרדזה. המפעלים שבה כוללים: מפעל לתה, עבודות פורצלן ועוד. מרכז מחקר מדעי גדול ליבולים סוב-טרופיים שוכן בשכונת אנאסאוּלי בפרוור העיר.
רוואז דור'ונדזה
חייו ועבודתו
דור'ונדזה נולד ב-1931, בטביליסי, גאורגיה. אביו, רומאן דור'ונדזה (1970-1905) היה פרופסור למדעי החקלאות. דור'ונדזה סיים את חוק לימודיו בשנת 1955, במכון להנדסה ופיזיקה במוסקבה. בשנים 1978-1958 היה עמית מחקר, כאשר ב-4 השנים הראשונות היה עמית מחקר בכיר, וב-16 השנים הבאות ראש קבוצת המחקר לאלקטרוכימיה קוונטית של מחלקת המחקר העיוני של המכון לאלקטרוכימיה של מוסקבה (נקרא כיום מכון פרומקין לאלקטרוכימיה של האקדמיה הרוסית למדעים). בשנים 1969-1963 היה פרופסור חבר, ובשנים 1973-1969 פרופסור מן המנין, באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה. בשנת 1961 קיבל תואר שלישי (PhD), ובשנת 1966 דוקטור למדעים.
דור'ונדזה היה הראשון לראות את תהליך הכימי של מעבר אלקטרון כמעבר קוונטי בין שני מצבים אלקטרוניים נפרדים, המושרה על ידי אינטראקציות אלקטרוסטטיות חלשות בין הישויות המולקולריות המיוצגות על ידי המצבים. קבוצת המחקר שלו משכה אליה סטודנטים מהאוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה ומהמכון להנדסה ופיזיקה במוסקבה, בנוסף לסטודנטים זרים; הוא שימש כמנחה ל-13 עבודות דוקטורט ו-5 תזות לדוקטור למדעים. המחקר בקבוצה במהלך שנות ה-70 טיפל בעיקר בקשר שבין מעבר אלקטרון לתהליכים אלקטרוניים אחרים בפאזה מעובה, כמו בליעת אור. במחקר זה הושם דגש על תהליכים המערבים שלוש רמות אלקטרוניות, במקום שתיים, בתהליכים בטמפרטורות נמוכות, עם תכונות המאפיינות תהליכים ביולוגיים. דור'ונדזה ותלמידיו הציעו את המודל הקוונטו-מכני הראשון שלקח בחשבון את התפקיד הדינמי של הממס בתהליך מעבר פרוטון בממסים קוטביים. כמו כן יצרו תאוריה קוונטית של הקינטיקה של תהליכים כימיים, אלקטרוכימיים וביוכימיים בממסים קוטביים, בנוסף לתאוריה קוונטית של הקינטיקה של טרנספורמציה אטומית-מולקולרית בפאזה מעובה.
דור'ונדזה ייסד ועמד בראש המחלקה למחקר עיוני במכון לאלקטרוכימיה וכימיה אי-אורגנית של האקדמיה הגאורגית למדעים (GAS), בין השנים 1985-1978. בשנים 1985-1982 גם עמד בראש המחלקה לפיזיקה כללית ותאורטית באוניברסיטה הטכנית של גאורגיה. ב-1982 נבחר לחבר האקדמיה הגיאורגית למדעים. בין השנים 1985-1978 היה יושב-ראש מחלקת הפיזיקה האלקטרוכימית בחברה הבינלאומית לאלקטרוכימיה (ISE). גם היה חבר במערכת כתב העת "Journal of Electroanalytical Chemistry and Interfacial Electrochemistry", ובמערכת כתב העת הרוסי Elektrokhimia.
דור'ונדזה השתתף בכתיבת כ-190 עבודות מחקר (מתוכם 7 מונוגרפיות). הוא גם היה שותף לכתיבה ולעריכה של מונוגרפיה בת שלושה כרכים, "The Chemical Physics of Solvation" (הוצאת Elsevier, אמסטרדם, 1986-1985).
חוברה שחורה
חוברה שחורה (שם מדעי: Afrotis) הוא סוג בעל 2 מינים של חוברות החיות בדרומה של אפריקה. לעיתים הוא מאוחד יחד עם החובות לבנות העורף.
חוברות אלה כשמם הם שחורות במרבית גופם כולל הצוואר והראש. הם קטנות ומשמיעות קריאות חזקות לצורכי תקשור ביניהם. הראש קטן ובעל מקור ורוד.
הם חיות רק בחלקה הדרומי של אפריקה והמין הדרומי חי רק בכמה אזורים אנדמיים בקצה הדרומי של דרום אפריקה.
מינים
ישנם 2 מיני חוברות שחורות:
פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה
פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה, לימים היה ידוע בשם פרדיננד בורג (בגרמנית: Ferdinand Karl von Österreich; 27 בדצמבר 1868 – 12 במרץ 1915) היה חבר בבית הבסבורג ודודו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
ביוגרפיה
פרדיננד קרל נולד ב-27 בדצמבר 1868 בווינה, והיה בנם השלישי של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנונציאטה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה. הארכידוכס פרנץ פרדיננד, שחיסולו בסרייבו ב-28 ביוני 1914 הביא לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, היה אחיו הבכור. כמו אחיו, בשנת 1909 הוא התחתן נישואים מורגנטיים עם ברטה צ'ובר (1879–1979), בתו של עמנואל צ'ובר. בניגוד לאחיו, הוא עשה זאת ללא ידיעתו או הסכמתו של הקיסר, לאחר שברח שנתיים לפני שהנישואים נחשפו בפומבי.
ב-6 באוגוסט 1911 ויתר על זכויותיו ותאריו כבן לשושלת בית הבסבורג וקיבל את השם "פרדיננד בורג", לפי דרישתו של הקיסר פרנץ יוזף. מכאן ולהבא הוא נעדר מהחצר בווינה וחי בטירול.
באותה תקופה פרדיננד קרל סבל בשחפת, ממנה נפטר ב-12 במרץ 1915 במינכן. לו ולאשתו לא היו ילדים. נקבעה לו הלוויה כארבעה חודשים לאחר מותו.
ונטה
ונטה (בפינית: Vantaa) היא עיר השוכנת צפונית לבירת פינלנד הלסינקי, ומהווה פרוור שלה. היא ממוקמת בשפך נהר ונטה. ונטה היא העיר הרביעית בגודלה בפינלנד מבחינת אוכלוסייה; בדצמבר 2020 התגוררו בעיר 237,000 תושבים.
היסטוריה
ונטה נוצרה בשנת 1972 על ידי איחוד בין מספר כפרים שעברו תהליך עיור, וכתוצאה מכך עדיין קיימים בה שטחים חקלאיים בין השכונות העירוניות. היא מחוברת להלסינקי וללאהטי על ידי כבישים מהירים ומסילות ברזל.
סמלי העיר
הצמח הייצוגי של העיר הוא סיגל ריווינוס. הפרח מצוי במרכז ודרום פינלנד ופורח בפריחה סגולה בסוף האביב עד תחילת הקיץ.
בעל החיים הייצוגי של העיר הוא הסלמון.
מוקדי עניין
נמל התעופה הבינלאומי הלסינקי שוכן בשטח השיפוט של ונטה.
ציוני דרך נוספים הבולטים בעיר הם כנסיית לאורנטיוס הקדוש (שהוקמה בשנת 1492), מוזיאון קהילת הלסינקי ומוזיאון התעופה הפיני.
בעיר ממוקם המרכז המדעי יוריקה, הנמצא ברובע טיקורילה, שנועד להנגיש את תחום המדע לילדים ולמבוגרים, באמצעות תערוכות ומוצגים אינטראקטיביים. במקום מצוי גם פלנטריום.