cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמרטיה סן
עבודות חשובות
המאמרים החלוציים של סן מסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה ה-20, עזרו לפיתוח תאוריית הבחירה הציבורית, שהגיעה לראשונה למקום בולט בעבודתו של הכלכלן האמריקני קנת' ארו. בשנות החמישים, בזמן שעבד בתאגיד ראנד, ארו הראה כי כל חוקי ההצבעה, בין אם הם הכרעת רוב או רוב מיוחס או סטטוס קוו, חייבים לבוא בסתירה עם נורמה דמוקרטית כלשהי. התרומה של סן לנושא הייתה להראות תחת אילו תנאים התאוריה של ארו אכן תתקיים, וכמו כן הוא הרחיב והעשיר את התאוריה של בחירה חברתית, על ידי הידע שלו בהיסטוריה של החשיבה הכלכלית ובפילוסופיה.
בשנת 1981 פרסם סן את הספר "עוני ורעב: מאמר על זכות וקיפוח", שבו הוא מדגים כי משבר רעב לא נובע ממחסור במזון, אלא מאי שוויון הטבוע בתוך מנגנונים של חלוקת המזון. בנוסף לעבודתו החשובה על הסיבות למגיפות רעב, עבודתו של סן בכלכלת פיתוח הייתה בעלת השפעה ניכרת בפיתוח של דו"ח הפיתוח האנושי, שמפרסמת תוכנית הפיתוח של האו"ם. פרסום שנתי זה, המדרג את המדינות באמצעות מגוון של מדדים כלכליים וחברתיים, חב הרבה לתרומה של סן וכן לתאורטיקנים אחרים של בחירה חברתית בתחום של מדידה כלכלית של עוני ואי שוויון.
התרומה המהפכנית של סן לכלכלת פיתוח ולמדדים חברתיים הוא המושג של "יכולת". על פי סן, פיתוח מלמעלה למטה תמיד יבוא לפני זכויות אדם כל עוד ההגדרה של המונחים תישאר מוערפלת (האם "זכות" היא דבר שחייבים לתת אותו או דבר שפשוט לא ניתן לשלול אותו?), לטענתו ממשלות צריכות להימדד כנגד היכולות הקונקרטיות של אזרחיהן. לדוגמה, בארצות הברית לאזרחים יש "זכות" היפותטית להצביע בבחירות. לפי סן, מושג זה הוא ריק למדי. הוא שואל האם כל התנאים ההכרחיים מתקיימים כך שלאזרחים יש יכולת להצביע. תנאים אלו יכולים להתפרס מהתחום הרחב ביותר, כמו הזמינות של חינוך, אל התחום הצר ביותר, כמו תחבורה אל הקלפי. רק כאשר מוסרים מחסומים כאלו, ניתן להגיד כי האזרח פועל באמת מתוך ברירה אישית. על החברה הספציפית עצמה לספק רשימה של יכולות מינימום שמובטחות על ידי אותה חברה. "גישת היכולת" יושמה בפועל, למשל, בספרה של מרתה נוסבאום "פיתוח נשי ואנושי".
סן כתב מאמר שנוי במחלוקת בדו שבועון הספרותי "The New York Review of Books", שכותרתו "למעלה מ-100 מיליון נשים חסרות", שבו הוא סוקר את ההשלכות הקטלניות של זכויות לא שוות בין המגדרים במדינות העולם השלישי, במיוחד באסיה וטוען שזו הסיבה ליחס הלא פרופורציונלי בין לידות בנים ובנות במדינות אלו. מחקרים אחרים, כמו זה של אמלי אוסטר טענו שמדובר בהערכה לא נכונה ושבעצם הסיבה ליחס הלא פרופורציונלי בין לידות בנים ובנות הוא תפוצת הפטיטיס B במדינות העולם השלישי (זאת כיוון שבמדינות העולם השלישי, נשים רבות באופן יחסי נושאות וירוס של הפטיטיס B, ונשים שנושאות וירוס זה נוטות ללדת יותר בנים מבנות).
סן היה חלוץ מבין הכלכלנים של סוף המאה ה-20 בהתעקשותו לשאול שאלות על ערך, שמזה זמן רב הורחקו מדיון כלכלי "רציני". הוא הערים את אחד האתגרים הראשיים העומדים בפני המודל הכלכלי שהעמיד את האינטרס העצמי כגורם העיקרי של הפעילות האנושית. בעוד שקו המחשבה שלו נשאר בפריפריה, עבודתו עזרה לשנות את סדר העדיפיות של סקטור משמעותי של כלכלנים, אנשי פיתוח ופוליטיקאים של האו"ם.
כלכלה ככלי לשיפור רווחה והפחתת עוני
כלכלת רווחה מנסה להעריך צעדים של מדיניות כלכלית במונחים של ההשפעות שלהם על הרווחה של החברה. סן, שהקדיש את הקריירה שלו לנושאים כאלה, כונה "המצפון של המקצוע". החיבור רב ההשפעה שלו "בחירה קולקטיבית ורווחה חברתית" (1970), שהתייחס לנושאים כמו זכויות הפרט, שלטון הרוב, וזמינות של מידע על התנאים של הפרט, עורר השראה בקרב חוקרים להפנות את תשומת לבם לנושאים של רווחה בסיסית. סן פיתח שיטות של מדידות עוני שהניבו מידע מועיל לשיפור המצב הכלכלי של העניים. לדוגמה, העבודה התאורטית שלו על אי שוויון נתנה הסבר מדוע בחלק מהמדינות העניות יש פחות נשים ביחס לגברים למרות העובדה שנולדות יותר נשים מאשר גברים ותמותת תינוקות היא גבוהה יותר בקרב גברים. סן טען שהסטייה ביחס זה נבעה מטיפול בריאותי טוב יותר ומהזדמנויות טובות יותר שהוצעו לגברים בתקופת הילדות במדינות אלה.
מחקרים על רעב ומחסור במזון
העניין של סן בנושאי רעב בהודו נובע מניסיון אישי. בתור ילד בן תשע הוא היה עד למגפת הרעב בבנגל בשנת 1943, שבה נספו שלושה מיליון איש. אובדן חיים עצום כזה היה בלתי הכרחי, הסיק סן מאוחר יותר. הוא האמין כי הייתה הספקת מזון מספקת בהודו באותו הזמן, אבל חלוקת המזון נמנעה היות שקבוצות ספציפיות של אנשים – במקרה זה פועלים כפריים – איבדו את משרותיהם ולכן את היכולת שלהם לקנות את המזון. בספרו "עוני ורעב: מאמר על זכות וקיפוח" (1981), סן גילה כי במקרים רבים של רעב, אספקת המזון לא פחתה באופן משמעותי. תחת זאת, מספר גורמים חברתיים וכלכליים כמו ירידה בשכר, אבטלה, מחירי מזון עולים ומערכת גרועה של חלוקת מזון, הובילו לתופעות של גוויעה ברעב בקרב קבוצות מסוימות באוכלוסייה.
ממשלות וארגונים בינלאומיים המטפלים במשברי מזון הושפעו מעבודתו של סן. השקפותיו עודדו קובעי מדיניות לשים לב לא רק להקלה על סבל מיידי, אלא גם למצוא דרכים להחליף את ההכנסה האבודה של העניים, לדוגמה, על ידי פרויקטים של עבודה ציבורית, ושמירה על מחירי מזון יציבים. בתור מגן תקיף על חופש פוליטי, סן האמין כי רעב לא מתרחש בדמוקרטיות מתפקדות משום שהמנהיגים שלהם חייבים להיות קשובים יותר לדרישות מצד האזרחים. הוא טען כי כדי להשיג צמיחה כלכלית, יש לבצע רפורמות חברתיות כמו שיפור שרותי החינוך והבריאות הציבוריים לפני שמבצעים רפורמות כלכליות.
קרלוס קרבונרו
קרלוס מריו קרבונרו מאנסייה (בספרדית: Carlos Mario Carbonero Mancilla; נולד ב-25 ביולי 1990 בבוגוטה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הקשר בפרו קאריל אואסטה. ערך 5 הופעות במדי נבחרת קולומביה.
קריירה
קרבונרו התחיל לשחק בקבוצת אקדמיה שהייתה בליגת המשנה הקולומביאנית ב-2008. הביצועים המרשימים שלו גרמו לכך שהוא נמכר כעבור שנה לאתלטיקו וילה מליגת העל הקולומביאנית. ב-2011 הוא עבר לאונסה קלדס והשתתף אתם באותה שנה בגביע ליברטדורס.
ב-2013 הוא הושאל לריבר פלייט. עם ריבר פלייט זכה באליפות הפינאל 2014 וכן בגביע הלאומי קופה קמפאונאטו 2013/14.
נבחרת קולומביה
קרבונרו רשם את הופעת הבכורה שלו במדי קולומביה ב-2011.
ב-2014 הוא זומן על ידי מאמן הנבחרת חוסה פקרמן לסגל הנבחרת למונדיאל 2014 במקום אלדו לאאו רמירס.
בניאס (סוריה)
היסטוריה
בתקופה הפניקית העיר הייתה עיר נמל חשובה, אותה כינו היוונים והרומאים בשם בלניה (Balanaea או Balanea). העיר בלניאה הייתה כפופה לארוד.
בישוף העיר בניאס השתתף בוועידת ניקיאה בשנת 325.
ב־7 במאי 2011, בעת ההתקוממות בסוריה, הטיל הצבא הסורי מצור על העיר שנמשך כשבוע ימים, במהלכו נהרגו כ־10 מתושבי העיר וכ־400 תושבים נפצעו.
הרמב"ם זיהה את ההרים הסמוכים לעיר עם האתר המקראי הֹר ההר שמופיע בתורה כגבול הצפון מערבי של ארץ ישראל.
גריפטון
גריפטון היא עיירה בקרוליינה הצפונית, ארצות הברית. העיירה הוקמה בשנת 1875. ב שנת 1890 הגיע לאזור מסילת רכבת.
בשנת 1999 העיירה סבלה מהוריקן וההצפה. אם לפני ההצפה התגוררו בה כ-2500 תושבים, אז לאחר האירוע אוכלוסיית העיר לא מגיעה ל-2000 תושבים. הרבה משפחות עזבו ולא חזרו.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2000 התגוררו בעיר 2,073 תושבים. בעיר 812 משקי בית. צפיפות האוכלוסייה היא 468.1 אנשים לק"מ מרובע.
הדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך
הדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך (בגרמנית: Großherzogtum Sachsen-Weimar-Eisenach) הייתה דוכסות גרמנית אשר התקיימה בין השנים 1809 ועד 1918. היא נוצרה מאיחוד הדוכסויות הארנסטיניות סקסוניה-ויימאר וסקסוניה-אייזנך אשר היו שרויות תחת אוניה פרסונלית משנת 1741 עם מותה של שושלת סקסוניה-אייזנך.
הדוכסות קיבלה מעמד של דוכסות גדולה ב-1815 וב-1877 הפכה רשמית לדוכסות הגדולה של סקסוניה (גרמנית: Großherzogtum Sachsen) אולם השימוש בתואר זה לא היה נפוץ.
הדוכסות הגדולה הגיעה לקיצה בשנת 1918 עם תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה וביטול המונרכיות אשר שלטו בגרמניה ומוזגה למדינה הגרמנית תורינגיה עם הקמתה שנתיים לאחר מכן.
היסטוריה
בשנת 1741 מת וילהלם היינריך, דוכס סקסוניה-אייזנך ללא ילדים, ומשום כך ירש אותו קרובו ארנסט אוגוסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך. בשנת 1748 מת ארנסט אוגוסט הראשון, ובנו ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך עלה לשלטון במקומו. אולם מכיוון שהיה קטין, שלט כעוצר פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד עד לבגרותו. בשנת 1758 מת ארנסט אוגוסט השני, והותיר אחריו את בנו בן השנה קרל אוגוסט, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך. אולם מחמת היותו קטין, שלטה אמו אנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל כעוצרת. בשנת 1775 תפס קרל אוגוסט את השלטון. החודשים הראשונים לאחר עלותו לשלטון שפעו חגיגות, מסיבות ופריקת עול מכל סוג. בתחילת 1776 החל גתה להשתתף בישיבות בודדות של מועצת הדוכס. ביוני התמנה רשמית ליועץ-סתרים עם מושב קבוע וזכות הצבעה במועצה זו, בניגוד לדעתם של אנשי החצר, של השרים והפקידים האחרים. אלא שגתה יצר לו במהרה בני-ברית בדמות המשורר וילאנד ובדמות אימו של קרל אוגוסט, אנה אמליה; וחברותו עם קרל אוגוסט הייתה קרובה מתמיד.
קרל אוגוסט היה שתיין כבד וספורטאי טוב, והיה מארגן הרבה מסיבות לחבריו הקרובים וכן מסעי ציד. גזע הכלבים ויימרנר שפותח על ידי חצרו, הוא פופולרי עד היום. בנוסף התעניין קרל אוגוסט אף בספרות, באמנות, ובמדע, ואף טיפח מאוד את החינוך ברחבי הדוכסות. קרל אוגוסט שלט בדוכסות ברוח העריצים הנאורים, והביא את ויימאר לשיא גדולתה.
בשל חולשת האימפריה הרומית הקדושה, ניסה יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחד את גרמניה תחת שליטת בית הבסבורג. בעקבות כך חבר קרל אוגוסט לפרידריך השני, מלך פרוסיה, ובשנת 1785 אף היה ממיסדי "ליגת הנסיכים". אולם על אף כל זאת נהג קרל אוגוסט בחכמה, וכשהוצע לו כתר הונגריה בשנת 1787 סירב לקבלו. בשנת 1788 הצטרף לצבא הפרוסי ומונה למפקד רגימנט, ולחם עמו בקרב ואלמי ובקרבות נוספים כנגד צרפת המהפכנית. בשנת 1806 השתתף בקרב ינה-אאורשטדט, ולאחר הקרב נבזזה העיר ינה על ידי הצרפתים. כדי למנוע את הפקעת נחלותיו, הצטרף קרל אוגוסט לקונפדרציה של הריין, ולחם עם הצרפתים בקרבות השונים, ובכלל זה בפלישה הצרפתית לרוסיה. בשנת 1809 איחד קרל אוגוסט את דוכסויות סקסוניה-ווימאר וסקסוניה-אייזנך לדוכסות אחת, בשם דוכסות סקסוניה-ויימאר-אייזנך. בשנת 1813 הצטרף קרל אוגוסט לקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ובשנת 1814 קיבל פיקוד על קורפוס שמנה 30,000 לוחמים ושהה בהולנד.
בקונגרס וינה השתתף קרל אוגוסט באופן אישי, ומחה על ביטול הזכויות של האזרחים במדינות השונות. כאות הוקרה על פעילותו נגד צרפת, קיבל קרל אוגוסט תוספת של שטחים, ואת התואר דוכס גדול. בשנת 1816 חוקק קרל אוגוסט חוקה ליברלית בדוכסות, אולם נאלץ לבטלה בשנת 1818 עקב לחציו של מטרניך וכניסתם לתוקף של תקנות קרלסבאד. אף על פי כן שלט קרל אוגוסט בדוכסות בצורה ליברלית, והתקנות פחות הורגשו ברחבי הדוכסות מאשר בשאר מדינות גרמניה.
בשנת 1828 מת קרל אוגוסט, ובמקומו עלה לשלטון בנו קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך. קרל פרידריך בזכות הונו הרב, טיפח מאוד את הדוכסות והפכה למרכז תרבותי חשוב במרכז אירופה. יוהאן נפומוק הומל היה קאפלמייסטר בויימאר עד מותו בשנת 1837. בשהותו בוויימאר הומל קשר ידידות קרובה עם גתה ועם שילר, עמיתים מתיאטרון ויימאר. בתקופת שהותו של הומל בוויימאר, הייתה העיר למרכז מוזיקה אירופאי, שהזמין אליו את טובי המוזיקאים של התקופה, לבקר וליצור מוזיקה. בשנת 1848 מונה פרנץ ליסט לקאפלמייסטר בוויימאר. בשנת 1849 מצא ריכרד וגנר מקלט בויימאר, לאחר שברח מסקסוניה עקב השתתפותו במהומות אביב העמים.
בשנת 1853 מת קרל פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו קרל אלכסנדר, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך. במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה שמר קרל אלכסנדר על נייטרליות, ולאחר המלחמה הצטרף לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 תמך קרל אלכסנדר בפרוסיה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, אולם לא השתתף במלחמה באורח פעיל.
בשנת 1901 מת קרל אלכסנדר, ובמקומו עלה לשלטון נכדו וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, מאחר שבנו מת עליו בחייו. וילהלם ארנסט שיפר מאוד את העיר ויימאר, ודאג לשימור העיר העתיקה שלה.
ב-9 בנובמבר 1918 נאלץ וילהלם ארנסט לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה. מכיוון שהיה שליט שנוא על תושבי הדוכסות, עקב התנהגותו הגסה, שמחו מאוד התושבים על התפטרותו.
שלמה קרליבך (ליבק)
הרב ד"ר שלמה (סלומון) קרליבך (קארלעבאך; בגרמנית: Salomon Carlebach; 28 בדצמבר 1845, היידלסהיים – 12 במרץ 1919, ליבק) היה רב אורתודוקסי גרמני, מורה, סופר ופוליטיקאי לאומני-שמרני. כיהן במשך 49 שנים כרב הקהילות בליבק ומויסלינג, והיה אב לאחת ממשפחות הרבנים הנכבדות בגרמניה.
ביוגרפיה
קרליבך היה בנו השישי מבין תשעה ילדיו של יוסף צבי קרליבך (1802–1881), סוחר בקר בהיידלסהיים, ואשתו סילי (לבית שטרן; 1811–1883). אחיו הבכור נתן קרליבך (1844–1912), שנישא ללינה שוואב (1857–1922), ייסד את הענף הפרנקפורטי של המשפחה, שהיה פעיל ביותר מבחינה מסחרית.
למד בגימנסיה בברוכזאל ולאחר מכן בבית הספר התיכון בקרלסרוהה. בשנת 1866 החל את לימודיו באוניברסיטת וירצבורג, ושנה לאחר מכן עבר לברלין. בשנת 1868 סיים את לימודיו באוניברסיטת טיבינגן, ובה קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה על תזה בנושא: "התפתחות הדרמה הגרמנית עד לסינג, עם התייחסות מיוחדת למשחקי קרנבל גרמניים, והרכיבים העבריים שלהם" (Entwicklung des deutschen Dramas bis Lessing, mit besonderer Berücksichtigung der deutschen Fastnachtsspiele und deren hebräischer Bestandteile). לאחר מכן חזר לברלין ללימודי רבנות, ובשנת 1869 קיבל סמיכה לרבנות. למד תורה גם מפי הרב יצחק דב הלוי במברגר בווירצבורג.
ביוני 1870 ירש את מקומו של רב העיר ליבק, אלכסנדר זוסמן אדלר. בשנת 1872 נישא לאסתר אדלר (1853–1920) בתו של קודמו בתפקיד רב העיר, כמקובל בקהילות גרמניה. אסתר פרסמה מאמרים ושירים והייתה פעילה מרכזית באיגוד הנשים היהודיות בליבק. בשנת 1880 חנך את בית הכנסת בליבק.
אורי שגיא
אוּרי שגיא (איזנברג) (נולד ב-5 באוגוסט 1943) הוא אלוף בצה"ל במילואים, בתפקידו האחרון כיהן כראש אגף המודיעין בשנים 1991–1995.
שלמה קרליבך (ליבק)
ביוגרפיה
קרליבך נפטר משבץ מוחי בי' באדר ב' ה'תרע"ט (12 במרץ 1919). הוא נקבר בבית העלמין היהודי במויסלינג (Moisling), פרבר על יד ליבק, שם נקברו גם אחדים מבניו ואשתו אסתר, שנפטרה שנה לאחר מכן. בשנת 2005 נחנך על שמו ושם משפחתו "פארק קרליבך" בליבק.
אורי שגיא
ביוגרפיה
נולד במושב כפר ביאליק לשמשון איזנברג, יליד יסוד המעלה (1909), ופנינה לבית רובינשטיין (ילידת אוקראינה, 1909). הוריו הקימו את משקם בכפר ביאליק ב-1934. משפחתו מצד אביו היא דור שביעי בארץ ישראל ודור רביעי לחקלאים. נשוי לגילה ואב לשלושה ילדים. המשפחה מתגוררת משנת 1979 בכפר ביאליק. בת נוספת מחוץ לנישואים נפטרה בגיל 19 ממחלת לוקמיה.
שלמה קרליבך (ליבק)
דרכו ופעילותו
קרליבך היה מחסידיו וממשיכי דרכו של הרב שמשון רפאל הירש, שדגל בתורה עם דרך ארץ. לצד הפירושים על התלמוד וספרי הדרכה לבית היהודי שחיבר הן בעברית והן בגרמנית, קרליבך פרסם רשימה של ספרי קודש וספרים כלליים שלטעמו ראוי שיימצאו בכל ארון ספרים יהודי טוב, ובהם כל כתבי יוהאן וולפגנג פון גתה, שילר, לסינג, ריקרט (Rückert), הֶבֶּל (Hebbel), גרִילפַּרצֶר (Grillparzer), גַייבֶּל (Geibel), לילינקרון (Liliencron), קרנה, קלייסט, אוּהלנד (Uhland), האוף, ברנה וכן ספרים של שייקספיר, איבסן, ביירנסון, טולסטוי, ז'אן רסין ומולייר.
אורי שגיא
שירותו הצבאי
בשנת 1961 התגייס לצה"ל, ובחר לשרת בחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. היה מפקד מחלקה בגדוד 51. במלחמת ששת הימים היה מפקד פלוגה ב' בגדוד 51, אשר כבשה את תל עזזיאת שברמת הגולן כפלוגת החוד שהובילה את הגדוד בקרב על המוצב הסורי המבוצר. במלחמת ההתשה (בשנים 1968–1970) היה מפקד סיירת גולני והוביל אותה למבצעים רבים בלבנון, במצרים, בסוריה ובירדן, ובהם פיצוץ תעלת הע'ור והפשיטה על מוצב החרוט בירדן. בהמשך השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, וסיים כחניך מצטיין.
שלמה קרליבך (ליבק)
דרכו ופעילותו
הוא אף המליץ לקרא אותם בשבת לאחר קריאה ולימוד פרשת השבוע על מפרשיה וטעמיה, כחלק ממצוות עונג שבת. את הנוהג לקביעת זמן ללימודי קודש וחול השריש גם בנכדו, השופט לעתיד חיים כהן, אשר למד אצלו בצעירותו. קרליבך היה מושא לביקורת חריפה של חוקר הספרות ברוך קורצווייל, במאמרו "על דיוקנה של היהדות המסורתית בגרמניה", שבו תקף את רמתם התרבותית הנמוכה של מנהיגי היהדות החרדית בגרמניה בדורות ההמשך לאחר הרב הירש.
אורי שגיא
שירותו הצבאי
ב-1971 מונה למפקד גדוד 13 בגולני, והוביל אותו, בין היתר, במבצע קלחת 4 לכיבוש דרום לבנון בתגובה לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. נפצע קשה ברמת הגולן ממוקש ומטען שהניחה חוליית קומנדו סורית באוקטובר 1971. במלחמת יום הכיפורים היה עוזר רמ"ח מבצעים במטה הכללי. לאחר הסבה לשריון כיהן כמפקד חטיבת יפתח באוגדה 252 בסיני, ולאחר מכן כמפקד חטיבת גולני בשנים 1976–1977. בתפקידו זה פיקד במבצע יונתן (מבצע אנטבה) על כוח גולני. בהמשך שירת כסגן מפקד וכמפקד אוגדה 36 ברמת הגולן בשנים 1978–1980, וכראש חטיבת המבצעים במטכ"ל בשנים 1981–1982 בזמן מלחמת לבנון. בשנת 1983 הועלה לדרגת אלוף, ומונה לעוזר ראש אג"ם. בפברואר 1986 מונה למפקד פיקוד הדרום, אולם לאחר כחצי שנה התבקש על ידי הרמטכ"ל משה לוי להתמנות לראש מפקדת חילות השדה (מז"י) ומפקד גיס 479. כמפקד חילות השדה נאבק בתופעת ה"טרטורים" בצה"ל, ומיסד את הכשירות של חיילות היבשה באימונים, בפיתוח אמצעי לחימה והצטיידות התואמים את שדה הקרב המודרני.
ראש אמ"ן
בתפקידו האחרון בצה"ל, בשנים 1991 עד 1995, שימש ראש אגף מודיעין. במהלך תפקידו העריך לראשונה כי צפוי תהליך מדיני במזרח התיכון עם מדינות ערב והפלסטינים לאור מלחמת המפרץ הראשונה וקריסת ברית המועצות ומילא חלק פעיל במשא ומתן שהתקיים עם ירדן, עם סוריה ועם אש"ף, בהתרעה מפני טרור ומלחמה והאיום האיראני המתפתח. בשנת 1992 היה מעורב בהכנות למבצע שיח אטד - התנקשות בנשיא עיראק, סדאם חוסיין, באמצעות טילי "תמוז". שגיא התנגד למבצע בטענה כי סיכויי הצלחת הפעולה והסיכויים להחזרת הלוחמים בשלום הביתה קלושים, וההתנקשות תאחד את העולם הערבי נגד מדינת ישראל ותביא להתנגדות מדינות רבות לפעולה ממין זה של חיסול ראש מדינה. גם סא"ל דורון אביטל, מפקד סיירת מטכ"ל שנבחרה לביצוע המשימה, התנגד לפעולה. במהלך תרגיל על מודל למבצע, התרחשה תאונה קטלנית, כאשר אחד ממשתתפי התרגיל שיגר שני טילים לעבר מבנה מאויש; הטילים היו אמורים להיות משוגרים רק בחלק השני וה"רטוב" של התרגיל, בו היה המבנה אמור להיות ריק. מפגיעת הטילים נהרגו חמישה חיילים ונפצעו חמישה נוספים. שגיא מיהר למקום האירוע, עזר במתן עזרה ראשונה לפצועים ובארגון הפינוי לבתי החולים. האירוע נודע מאז בשם אסון צאלים ב'. לאחר האסון בוטל המבצע.
שלמה קרליבך (ליבק)
דרכו ופעילותו
קרליבך חיבר גם ספרים, בהם ספרי מוסר והדרכה למשפחה היהודית, ספרי היסטוריה יהודית, וכן חיבר את "בית יוסף צבי" על שם אביו ורבו יוסף הכהן אלטמן, המקבץ את הטקסט של מספר פרשנים תלמודיים במקום אחד. בשנת תר"ע הדפיסו בניו וחתניו את הקובץ "לשלמה" לרגל מלאות לו ארבעים שנה ברבנות העיר, ובו הופיעו מאמרים רבים ממשפחתו ומידידיו הרבנים.
אורי שגיא
ראש אמ"ן
כראש אמ"ן היה מעורב בתכנון ובביצוע מבצע דין וחשבון. כמו כן מילא תפקיד מכריע בהחלטה על ההתנקשות במזכ"ל חזבאללה, עבאס מוסאווי; וכן בתכנון ובפיקוד על מבצע עוקץ ארסי, בו חטפו לוחמי סיירת מטכ"ל את מוסטפא דיראני, בניסיון להשיג מידע בנוגע לנווט הנעדר רון ארד וליצור קלף מיקוח על מנת לקדם את שחרורו של ארד.
שגיא סיים את תפקידו כראש אמ"ן ולאחר תקופת לימודים פרש מצה"ל בספטמבר 1997.
שלמה קרליבך (ליבק)
דרכו ופעילותו
בספר היובל לרב דוד צבי הופמן פרסם מאמר שבו הוכיח את החובה על נשים לכסות את שער ראשן, ומחה נגד העובדה שנשים רבות, גם יראות שמים, אינן עושות כן. הוא מספר במאמרו שאין להשוות איסור צניעות ברור זה, לכך שהוא עצמו נוהג ללחוץ יד לנשים שמושיטות לו את ידן, כיון שזה אסור רק כאשר נעשה לכוונת הנאה ולא לכבוד.
אורי שגיא
לאחר שחרורו
בשנת 1996 הודיע שגיא כי הוא שוקל להצטרף למפלגת העבודה, ודובר על התמנותו לחבר הכנסת ולשר, אך בסופו של דבר לא הצטרף ולא הציג את מועמדותו. בדצמבר 1999 מינה אותו ראש הממשלה אהוד ברק לראש הצוות למשא ומתן עם סוריה, והוא ניהל מגעים חשאיים ולאחר מכן גלויים עם המשלחת הסורית (עד מרץ 2000).
שלמה קרליבך (ליבק)
משפחתו
לרב שלמה קרליבך נולדו שנים עשר ילדים. בניו הם:
ארבע בנותיו הן:
אורי שגיא
לאחר שחרורו
משהתמנה גבי אשכנזי לרמטכ"ל בשנת 2007, שימש שגיא, מפקדו לשעבר של אשכנזי בחטיבת גולני וחברו, כיועץ בכיר לרמטכ"ל ולראש אמ"ן, במילואים.
שלמה קרליבך (ליבק)
משפחתו
אחדים מצאצאיו מכהנים כיום כרבנים ופעילים בגרמניה, בריטניה, ארצות הברית וישראל.
אורי שגיא
לאחר שחרורו
באוגוסט 2011 פרסם ספר נוסף, "היד שקפאה", בו מתאר שגיא את המשא ומתן הסמוי והגלוי בין ישראל וסוריה להסכם ביניהם בשנים 1999–2000, ואת שהתחולל בוועידת שפרדסטאון.
מורשת והנצחה
אורי שגיא החל לעסוק בשימור והנצחה במהלך שירותו בצה"ל וביתר שאת עם שחרורו מצה"ל בשנת 1997,
בכפר ביאליק
בין השנים 1995–1999 היה שגיא חבר ועד האגודה של כפר ביאליק, ובין השנים 1998–1999 היה יו"ר הוועד. כיו"ר הוועד ניסה לקדם פרויקט נדל"ן גדול להרחבת כפר ביאליק, שלא צלח והביא לסכסוכים בתוך היישוב שנדונו רבות בבתי המשפט.
שגיא הוא בעל משק חקלאי ועוסק בגידול זיתים וייצור שמן זית. בשנת 200 זכה במקום השני בתחרות שמן הזית המצטיין של השנה. בשנת 2015 זכה באות הוקרה לחקלאי מצטיין בענף הזית מטעם שר החקלאות ומועצת הצמחים.
באוקטובר 2015 פסק בית משפט השלום בחיפה כי שגיא עשה שימוש חורג בקרקע שבבעלותו.
השכלה והתנדבות
שגיא הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה. עבודת התזה שלו עסקה בגורמים סובייקטיביים ואובייקטיביים במחקר היסטורי ובמחקר מודיעיני. הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובוגר המכללה לביטחון לאומי בקרלייל בפנסילבניה שבארצות הברית.
אחיינו הוא מפקד פיקוד העורף לשעבר, האלוף איל איזנברג.
שגיא מתגורר בכפר ביאליק.
מוזיאון גוש קטיף בירושלים
מוזיאון גוש קטיף בירושלים הוא מוזיאון המוקדש להנצחת ההתיישבות היהודית בחבל עזה מאז תקופת החשמונאים ויישובי גוש קטיף. המוזיאון שוכן בשכונת נחלאות בירושלים סמוך לשוק מחנה יהודה.
הקמת המוזיאון
מוזיאון גוש קטיף הוקם באוגוסט 2008, במלאת 3 שנים לפינוי היישובים בגוש קטיף ובצפון השומרון, במסגרת תוכנית ההתנתקות. המוזיאון הוקם ביוזמתם של כמה ממפוני גוש קטיף, ונוהל על ידי עיתונאי יענק'לה קליין, שעמד בעבר בראש מחלקת החדשות של מקור ראשון. המוזיאון פועל בבניין ברחוב שערי צדק 5 בשכונת נחלאות בירושלים, סמוך לשוק מחנה יהודה, ומועסקים בו מדריכים, עובדי קבלה ואנשי תוכן מפוני גוש קטיף.
מטרות המוזיאון
מטרת המוזיאון, לפי מפעיליו, היא "לייצר תודעת זיכרון, שימור והצדעה למפעל ההתיישבות היהודית בחבל עזה, ולעמוד על משמרת התודעה הלאומית בזיכרון עקירת היישובים בגוש קטיף וצפון השומרון, במסגרת מה שכונה "תוכנית ההתנתקות"." מקימי המוזיאון מעידים כי כוונתם היא ליצור "גוף תרבותי-תיעודי פלורליסטי א-פוליטי, ברוח יהודית וישראלית שורשית, כך שהמוזיאון ייתן במה רחבה ליצירה ועשייה מכל גוני החברה הישראלית, ישמש מוקד לשיח תרבותי ואומנותי, ויפעל להפצת מוצרי גוש קטיף ללא מטרות רווח."
פעילות המוזיאון
לפי אתר המוזיאון, בשנה הראשונה לפעילות המוזיאון ביקרו בו למעלה מ-40,000 איש מכל רחבי הארץ והעולם. בין המבקרים היו כ-5,000 בקבוצות מאורגנות של תלמידים ומטיילים מהארץ. במהלך שמונה שנות פעילות המוזיאון ביקרו בו למעלה מ-300 אלף איש, ביניהם אישי ציבור וחברי פרלמנט מהארץ ומהעולם.
ביוני 2016 החליטה וועדת השמות בעיריית ירושלים לקרוא לצומת הרחובות אגריפס - שערי צדק המובילים למוזיאון "כיכר גוש קטיף".
ב-2 בפברואר 2017 חנכה עיריית ירושלים את "כיכר גוש קטיף" סמוך למוזיאון.
מוזיאון גוש קטיף השתדרג בשנת 2016 ופתח קומה נוספת במוזיאון עקב הביקוש לביקורים במוזיאון. המוזיאון מפעיל במסגרת פעולותיו ימי כייף לנוער ופעולות חברתיות שונות.
דוד הלוי
דוד (דודו) הלוי (נולד ב-27 במרץ 1941) הוא קצין ועיתונאי, שירת במלחמת ההתשה כ"נמר", נפצע קשה במלחמת יום הכיפורים וחזר להילחם מעבר לתעלה כמפקד גדוד הסיור האוגדתי באוגדת הגיס של האלוף אברהם אדן. כתב השבועון "טיים" בישראל, בוושינגטון ובאזורי עימות בין־לאומיים. ב־1990 פרסם יחד עם ד"ר נייל ליווינגסטון את הספר "Inside the PLO", וב-2019 את הספר "כנגד כל הסיכויים - אלוף מוסה פלד".
ביוגרפיה
דודו הלוי נולד ב־1941 להורים יקים שעלו לארץ מגרמניה לפני עליית הנאצים לשלטון. אביו היה מתרגם ועורך בסוכנות הידיעות עתי"ם, ואמו הייתה מרצה לאנגלית. מהוריו ירש כישרון לשפות ושליטה באנגלית ובגרמנית. הוא קיבל חינוך סוציאליסטי, היה חניך בקן השומר הצעיר בתל אביב, למד בתיכון חדש והלך לגרעין נח"ל שנועד להגשמה בקיבוץ להב בנגב. על הוריו סיפר הלוי:
לאחר השחרור מצה"ל יצא ללימודים בהנדסה ועיצוב במכללה לארכיטקטורה באולם, גרמניה. ב-1967 השלים לימודים לתואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. באוניברסיטה הצטרף לתא הסטודנטים של מפא"י, הקים וערך את בטאון הסטודנטים "דורבן" והתפרנס מעבודה זמנית כעורך לילה ב"דבר". אחר כך מונה להיות המזכיר הארגוני של המשמרת הצעירה של מפא"י ועורך "רמזור", ביטאון המשמרת הצעירה, שם התוודע גם לעולם העיתונות . הישגו המקצועי הראשון הגדול היה ראיון שקיים עם ראש הממשלה לוי אשכול. באותו ריאיון הגדיר אשכול את שר הביטחון משה דיין "אבו ג'ילדה" , (על שם מנהיג כנופיה ערבית) וכינה את הנשים שהפגינו ערב מלחמת ששת הימים בדרישה שאשכול יפנה את מקומו במשרד הביטחון לדיין, "נשות וינדזור העליזות" . הריאיון עורר הד ציבורי עצום ועשה כותרות בכל העיתונות הישראלית . בשנת 1968 שימש במשך כעשרה חודשים כעוזרו של שר הקליטה וסגן ראש הממשלה יגאל אלון.
בין השנים 1976 ל-1981 שימש ככתב מזדמן במגזין טיים ובעיתון. בתקופה זו חשף ודיווח על הפגישות החשאיות עם המלך חוסיין, הקשרים החשאיים של ישראל עם מדינות ערב אויבות ישראל, קשרים ועסקאות אשר שימשו מדד למגמה החדשה של משא ומתן לשלום. בעקבות ביקורו ההיסטורי בירושלים של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, ב-25 בדצמבר 1977, הגיע ראש ממשלת ישראל מנחם בגין לביקור במצרים, שם התקיימה ועידת פסגה באיסמעיליה במטרה להגיע להסכם שלום. הלוי ליווה וסיקר את הביקור והוועידה. בהמשך, כיסה את כל מפגשי הפסגה בין המצרים והישראלים ועקב אחר תהליך השלום, הסכמי קמפ דייוויד, חתימת הסכם השלום בוושינגטון והנסיגה הישראלית מחצי האי סיני.
בשנים 1981 עד 1983 שימש ככתב המגזין טיים בירושלים, באירופה ובביירות. פרסם כתבות עומק בנושאי המזרח התיכון, ישראל, טרור, ענייני מודיעין ופלישת ישראל ללבנון. בין השאר סיקר במגזין את חטיפתו ורציחתו של אל-מהדי בן ברכה, ממנהיגי האופוזיציה במרוקו, ואת תקיפת הכור הגרעיני בעיראק על ידי חיל האוויר הישראלי.
במלחמת לבנון הראשונה נשלח הלוי על ידי שבועון טיים לביירות והתאכסן במלון "אלכסנדר", שהיה סמוך למטה הפלנגות הנוצריות. ב־14 בספטמבר, בשיר ג'ומאייל, הנשיא הנבחר של לבנון נאם במטה הפלנגות הנוצריות. זמן קצר לאחר השעה ארבע אחר הצהריים, התפוצץ מטען גדול מעל המקום בו נאם ג'ומייל. על פי עדותו, הלוי היה בין הראשונים שהגיעו לבניין, סייע בחילוץ ובטיפול בפצועים והבין שבשיר ג'ומייל נרצח.
יומים לאחר רצח ג'ומייל התחולל טבח סברה ושתילה. בעקבות הטבח והסערה הציבורית שקמה בישראל, הוקמה ועדת חקירה ממלכתית - ועדת כהן. בראש הוועדה ישב נשיא בית המשפט העליון, יצחק כהן, וכן השתתפו בה השופט אהרן ברק והאלוף (מיל.) יונה אפרת. הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב־7 בפברואר 1983. ב-21 בפברואר 1983 פרסם השבועון "טיים" ידיעה לפיה בנספח סודי לדוח ועדת כהן, "נספח ב'", תועד שר הביטחון, אריק שרון, מעודד לנקמה לאחר מות בשיר ג'ומאייל בעת ביקור התנחומים אצל משפחתו. שרון תבע את השבועון בתביעת דיבה בבית משפט בניו יורק אשר הסתיימה בכישלון של שרון, בית המשפט קבע כי לא היה זדון בפרסום, ולא חייב את ה"טיים" בפיצויים. בעדותו במשפט האשים הלוי את שרון ובגין באחריותם למלחמה :
בתחילת שנות ה-80 התארגנה בשטחי יו"ש המחתרת היהודית שהטמינה פצצות ופצעה כמה ראשי ערים פלסטינים. הלוי היה הראשון אשר פרסם את דבר קיומה של המחתרת . השב"כ, בהנהגת אברהם אחיטוב, החל בחקירת הנושא. דיווח של הלוי בעיתון האמריקני "וושינגטון סטאר" טען כי בגין רמז לאחיטוב שלא לקיים חקירה יסודית. באותה ידיעה פרסם הלוי את שמו של ראש השב"כ ללא אישור הצנזורה, דבר שהיה עבירה על החוק הישראלי באותה עת והמשטרה המליצה בפני הפרקליטות להעמידו לדין . הידיעה הוכחשה. לבסוף, ב-1984, ארבע שנים לאחר שאחיטוב פרש מתפקידו, פענח השב"כ בפיקודו של אברהם שלום, את הפרשה וחשף את חברי ארגון הטרור היהודי.
בשנת 1985 הוצב בוושינגטון וכיסה את מלחמת האזרחים בניקרגואה (פרשת איראן-קונטראס), וכמו כן את קהילת המודיעין האמריקנית, במיוחד את ה-CIA ה-NSA וה-DIA.
ב-1989 פרש מעבודתו בעיתונות ועבר לעולם העסקים. שימש כיו"ר חברת תקשורת במערב אפריקה, סוכן ונציג של חברת SEI (Southern Energy International), יועץ לחברת, יועץ לחברת DRI (Data Resources Inc)/ בניו-יורק ובוושינגטון, וכן יעץ לחברות שונות בנושאי חקירות בינלאומיות בעניינים פיננסיים וכלכליים.
בסוף שנות השמונים השתתף כיועץ במשא ומתן החשאי של ממשלת ארצות הברית לשחרור שבויים ובני ערובה אמריקאים אשר הוחזקו בלבנון.
ב-1993 שימש כעוזר מפיק בדרמה הדוקומנטרית "הצלה נואשת: סיפורה של קתי מאהון" (Desperate Rescue: The Cathy Mahone Story) בכיכובם של מריאל המינגוויי וקלנסי בראון. הסרט הופק על ידי NBC והיה מבוסס על כתבה של הלוי וד"ר נייל ליווינגסטון ב.
בשנת 1964 נישא הלוי למיקי. לזוג שני בנים ושתי בנות.
שירות צבאי
הלוי התגייס לגדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50) וסיים את בית הספר לקצינים.
במלחמת ששת הימים, כאיש מילואים, שימש הלוי כמ"מ וכסמ"פ ביחידת סיור בפיקוד מרכז. היחידה צורפה לחטיבה חמש אשר חצתה את הקו הירוק וכבשה את קלקיליה. לאחר מכן, השתתפה היחידה בכיבוש שכם, הגיעה לגשר הג'יפתליק על נהר הירדן ופוצצה אותו.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר הלוי הסבה לשריון וסיים קורס מ"פ שריון.
במהלך מלחמת ההתשה, בתחילת 1970, בעודו עובד במשרה זמנית בוועד הפועל של ההסתדרות, נענה הלוי לקריאת צה"ל והצטרף לחבורת "הנמרים", קציני צה"ל שהתנדבו לשירות מילואים ארוך וסייעו למפקדים הסדירים בפיקוד על המעוזים בתעלת סואץ. הלוי פקד במשך שלושה חודשים על מוצב "טמפו" ("אורקל") בגזרה הצפונית. אחת התמונות שצילם הלוי במהלך שירותו במלחמת ההתשה מופיעה על עטיפת ספרו של יוסי עוזרד, "ירח מעל סואץ". על תקופת התנדבותו כ "נמר" בקו התעלה, מרץ עד מאי 1970, קיבל הלוי תעודת הוקרה מאלוף שלמה להט, מפקד הכוחות המשוריינים בסיני.
באוקטובר 1973, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, מיהר הלוי להתגייס, הוא לחם כמ"פ בגדוד הסיור האוגדתי 189. הוא נפצע באורח קשה וחמישה ימים לאחר מכן, למרות פציעתו, חזר למלחמה בדרום. עם חזרתו, החליף את מרק ימס, אשר נהרג בשמונה-עשר באוקטובר ב"אפריקה", כמג"ד גדוד הסיור המשוריין 189 שלחם עם חטיבה 460 בפיקודו של גבי עמיר שצורפה לברן. בגלל אופי פעילות הגדוד גם כמג"ד המשיך הלוי לפקד על פלוגתו . בעקבות פניית פלד, אז מפקד גייסות השריון, שב לאחריה לשירות קבע של שנה כמג"ד טנקים סדיר בסיני.
את שירותו הצבאי סיים בדרגת סגן-אלוף.
רו (פירושונים)
{{פירושונים|
משה חורגל
משה חורגל (1901 – 5 בנובמבר 1990) היה שחקן תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 1984 זכה בתואר יקיר תל אביב.
משה חורגל נפטר בי"ז בחשוון תשנ"א (1990), קרוב לגיל 90, ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו את רעייתו, פרומה, בן - דורי הרגיל, ובת - בלהה חורגל-יגיל, ונכדים. חתנו הוא השחקן גדי יגיל. השחקנית יולי הרגיל-שדה והסופר רן יגיל (חורגל אף מופיע כדמות בספריו) הם נכדיו.
מגדים
מְגָדִים הוא מושב עובדים במישור החוף הצפוני, מצפון לעתלית, בתחום המועצה האזורית חוף הכרמל. המושב ממוקם בין כביש 4 ממזרח, למסילת הרכבת וכביש 2 ממערב. המושב מונה 670 איש לא כולל הרחבתו של המושב שבה יש עוד כ-500 איש.
שמו סמלי ונגזר מהפסוק והוא הוצע על ידי זאב וילנאי.
היסטוריה
מושב מגדים נוסד ב-15 באוגוסט 1949 כמושב דתי ונקרא בתחילה "צפון עתלית" ו"עתלית ב'", על אדמות שהיו שיכות לעיירה הערבית א-טירה. מקימיו היו 96 משפחות עולים, רובן ממרוקו וחלק נוסף מאלג'יריה, מצרים, טורקיה וספרד, בנוסף, חברו למשפחות העולים אחות מוסמכת בשם סרינה שעלתה אף היא ממצרים ומדריך חקלאי בשם יצחק לרנר מהישוב תל-חנן (כיום שכונה בעיר נשר), כשבראשם עמד מייסד המושב, הסופר אליהו אזולאי.
באפריל 1958 הוקמה במקום ספרייה תורנית. במרץ 1960 סוכם עם הסוכנות היהודית על סיוע שיוענק למושב שתושביו התקשו להתפרנס. בין השאר נקבע שהסוכנות תיטע פרדס בשטח 250 דונם עבור המושב. על אף הסיוע והליווי מטעם הסוכנות, התעכבה התאוששותו של המושב עוד שנים אחדות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה בחלקו הצפוני של המושב הרחבה קהילתית ובה גם שכונה לבני המושב.
ענפי המשק העיקריים במושב הם מטעי בננות, גידולי שדה, לולים וצאן.
אתרים
במרכז המושב עובר נחל מגדים ומצפון לו נחל ספונים, שני ערוצים שראשיתם בהר הכרמל סמוך לבית אורן, בדרכם לים. מול המושב מתנשא על רכס ההר מצוק מגדים.
ממערב למושב מצויה שמורת טבע חוף גלים ובה שני תלים ארכאולוגיים. בדרום נמצא תל סחר, שצורתו ריבוע בשטח כ-4 דונם ושיפוליו בנויים כמדרגות רחבות. על התל נמצאו חרסים המעידים על יישוב בתקופה הפרסית והרומית, שרידי מבנים וגתות חצובות בסלע.
360-369 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 369 - 360 לפנה"ס
מגדים
אתרים
כחצי קילומטר צפונה מתל סחר נמצא תל קרעה, המכונה גם תל מגדים. חפירות שנערכו בו בשנות ה-60 חשפו שרידים של יישוב שהתקיים במקום לסירוגין בתקופת הברונזה, ובו כלי חרס המעידים על מסחר שניהל עם קפריסין. היישוב נחרב כמה פעמים ויושב מחדש בתקופה הפרסית, ההלניסטית והרומית-ביזנטית.
פנחס מענית (מוצ'ניק)
פנחס מענית (מוצ'ניק) (11 בדצמבר 1904, אוקראינה - 1 במרץ 1975, נהלל). היה ממקימיה וראש המועצה הראשון של המועצה המקומית ירוחם וכיהן בתפקיד כ-16 שנים עד פרישתו ב-1969, למעט כשנה בה הוחלף על ידי נסים אבודרהם, שנבחר בבחירות.
ביוגרפיה
פנחס מוצ'ניק נולד באוקראינה ועלה עם הוריו, זהבה וחיים ושתי אחיותיו בשנת 1909 לארץ ישראל. אביו, חיים מוצ'ניק, החל הכשרה חקלאית בחוות אהרנסון בעתלית ואחרי זמן קצר עברה המשפחה לבת שלמה תוך שהיא דבקה בעבודת אדמה ויצור עצמי. בינתיים נוספו עוד שני ילדים למשפחה. כעבור כמה שנים התיישבו בגן שמואל בקבוצת עבודה שעבדה בפרדסי אתרוגים ומטעי זיתים.
בשנת 1921 הצטרפה המשפחה לראשוני מקימי נהלל ופנחס בן ה-16 לקח חלק מרכזי בהקמת המשק החקלאי ותרומה ליישוב בכלל. הוא נישא לרוזה מענית (ארטרכט) והתיישב במשקו בנהלל ב-1929. במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושרת בבנגזי, לוב עד סיום המלחמה.
למרות שהיה בעל משפחה צעירה שהתמודדה עם קשיי הקיום הבסיסיים, נרתם פנחס מייד עם הקמת המדינה להכשרה והדרכה במושבי עולים בגבול הצפון.
ראש מועצה
מענית הגיע לירוחם באוגוסט 1953 שבה התגוררו 32 משפחות בלבד. דוד בן-גוריון, בקריאתו להנהגת היישוב הוותיקה, הניעה רבים להרתם לעזור לגל העלייה העצום של ראשית שנות החמישים, ביניהם פנחס מוצניק וידידו לובה אליאב, שללא כל תמורה אישית הקריבו את מיטב שנותיהם לטובת העם היהודי המתקבץ בארץ ישראל וחלום של דורות מתגשם מול עיניהם ובמעשה ידם. בן-גוריון עצמו, באמונתו בנגב כמרכז כח של המדינה המתהווה, עבר לגור בשדה בוקר ב-1953.
בשנים הראשונות נאבק מענית לספק פרנסה וקיום לאלפי עולים שהגיעו מרומניה, הודו, פרס, מרוקו ועוד בירוחם. אל המשימה הקשה ממילא באותה תקופה של ראשית המדינה, נוספו גם בעיות שפה, תרבות ומיקומו המרוחק של היישוב ממרכז הארץ.
התפטר מתפקידו ב-1969. עד היום לא נקרא רחוב ראשי או שדרה מרכזית על שמו של פנחס מענית למרות תרומתו העצומה והמשמעותית בהקמת היישוב.
דוקטרינת ניקסון
דוקטרינת ניקסון (באנגלית: Nixon Doctrine; ידועה גם כדוקטרינת גואם) הוצגה במסיבת עיתונאים בגואם ב-25 ביולי 1969 על ידי נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון, ולאחר מכן פורסמה בנאומו על וייטנאם ב-3 בנובמבר 1969. על פי גרג ברז'ינסקי, פרופסור חבר באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ניקסון הצהיר כי "ארצות הברית תסייע בהגנה ובהתפתחויות של בעלות בריתה וחברותיה", אך לא "תתחייב להגן על כל אומות העולם החופשיות". דוקטרינה זו פירושה שכל אומה בעלת ברית אחראית לביטחונה הכללי, אך ארצות הברית תפעל כמטרייה גרעינית כנדרש. הדוקטרינה דנה ברדיפת שלום באמצעות שותפות עם בעלות הברית של ארצות הברית. דוקטרינת ניקסון רמזה על כוונותיו של ניקסון להשים את תשומת הלב על אסיה, ובמיוחד בשאיפה ל"וייטנאמיזציה במלחמת וייטנאם".
איימי אקר
איימי לואיז אקר (באנגלית: Amy Louise Acker; נולדה ב-5 בדצמבר 1976) היא שחקנית אמריקאית. מוכרת מתפקידיה בגילום הדמויות ויניפרד ברקל בסדרה "אנג'ל", הדמות קלי פייטון בעונה החמישית של הסדרה "זהות בדויה", הדמות ד"ר קלייר סאנדרס בסדרה "בית הבובות", הדמות "רוט" בסדרה "מבוקש" ולאחרונה בתור קייטלין "קייט" סטראקר בסדרה "בעלי היכולות".
ביוגרפיה
אקר נולדה וגדלה בדאלאס שבטקסס, למשפחה נוצרית-מתודיסטית. אמה עקרת בית ואביה עורך דין. למדה בתיכון "Lake Highlands". בהמשך, קיבלה תואר ראשון בתיאטרון מטעם אוניברסיטת "Southern Methodist".
במהלך לימודיה בקולג' דיגמנה לתקופה קצרה לקטלוג הבגדים של חברת "J.Crew". עבדה כשחקנית תיאטרון לתקופה מסוימת, כשבשנת 1999 זכתה בפרס "Leon Rabin" בקטגוריית "השחקנית הראשית הטובה ביותר" על תפקידה בהצגה תרז ראקן. באותה שנה קיבלה תואר ראשון באומנויות.
קריירה
הופעת הבכורה שלה בתפקיד ראשי בטלוויזיה הייתה כוויניפרד "פרד" ברקל בסדרה אנג'ל, אליה הצטרפה בעונתה השנייה ושיחקה בה עד לחמישית, כשבזו גילמה דמות נוספת, איליריה. על תפקידה בסדרה זכתה בשנת 2003 בפרס סאטורן.
בשנת 2005 החלה לגלם את הדמות קלי פייטון בעונה האחרונה של הסדרה זהות בדויה, וכן דיבבה את דמות הציידת בסדרת האנימציה ליגת הצדק.
ביצעה הופעת אורח בסדרה איך פגשתי את אמא, כשהתאחדה עם מי ששיחק לצדה באנג'ל, אלכסיס דניסוף.
גילמה את ד"ר קלייר סאנדרס/ויסקי בסדרה מאת ג'וס וידון, בית הבובות, בה שיחקה בתפקיד משני בעשרה פרקים מתוך שלושה עשר בעונתה הראשונה, ובשלושה פרקים בשנייה.
שיחקה בסרט בקתת הפחד, שיצא לאקרנים ב-13 באפריל 2012. ב-18 במאי באותה שנה הופיעה בפרק הסיום של העונה הראשונה של הסדרה מבוקש ברשת CBS, ומשם קודמה לתפקיד ראשי במשך 4 העונות הבאות.
בשנת 2013 שיחקה אקר בסוף העונה הראשונה של הסדרה סוכני.
חיים אישיים
ב-25 באפריל 2003 נישאה אקר לשחקן ג'יימס קרפינלו בקליפורניה. ב-22 בינואר 2005 הביאו השניים לעולם בן, ג'קסון ג'יימס קרפינלו, וב-1 בספטמבר 2006 בת, אווה גרייס.
StG 44
StG44 (קיצור מגרמנית של Sturmgewehr 44; "רובה סער מודל 44") הוא רובה סער שפותח על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. הנשק מוכר גם בשמות MP43 (Maschinenpistole 43) ו-MP44 (Maschinenpistole 44), שהם למעשה פיתוחים מוקדמים של אותו הנשק. יש הטוענים שהוא רובה הסער הראשון.
תיאור
MP43 MP44 ו-StG44 היו כינוים שונים עבור אותו רובה עם שינויים קטנים בייצור, תחמושת הרובה היא 7.92x33 מ"מ שהיא בעצם גרסה מקוצרת של ה-Mauser 7.92x57 מ"מ.
רקע
בתחילת מלחמת העולם השנייה, החי"ר הגרמני היה מצויד בדומה לשאר הצבאות. הבדל אחד בין הורמאכט לצבאות אחרים הוא הדגש שהושם על תת המקלע כנשק חי"ר עיקרי, בניגוד לצבאות אחרים בהם החיילים שצוידו בתת-מקלע היו בעיקר בתפקידי סיוע. הסיבה לדגש על תתי המקלע היא שתת-המקלע קטן יותר ונוח יותר לנשיאה והדבר הורגש בייחוד ביחידות שריון וחרמ"ש. עם זאת, לתת-המקלע היה טווח ודיוק נמוך.
תתי המקלע ששימשו את הוורמאכט (כגון MP40) היו בעלי תפוסה גבוהה בידיים ולכן המפקדים הגרמנים חשבו שיש לקצרם. היו מספר ניסיונות לייצר תת-מקלע קל משקל ובעל טווח ודיוק גדולים יותר אבל הרתע מקליעי ה-7.92X57 מ"מ עשו את השליטה בכלי הנשק האוטומטיים לקשה.
הפתרון הגרמני לבעיה היה יצירת כדור החלש בעוצמתו מכדור של רובה אך עם זאת חזק מכדור אקדח. ניסויים בקליע מסוג זה החלו עוד בשנות ה-30 אך מפקדי הצבא עיכבו את ייצורו עד לשנת 1941. בסוף הניסויים קוצר אורך התרמיל שהיה חלק מהתחמושת הסטנדרטית הגרמנית מחמישים ושבעה מ"מ לשלושים ושלושה והקליע קוצר בעוד שקוטרו לא שונה, וכך היה בעל פחות טווח ביחס לתחמושת סטנדרטית אך בעל פחות אנרגיה וכך בעל פחות רתע.
ניסויים בכלי נשק שונים
עתה הצבא הגרמני פנה לשני יצרני נשק: ולתר והנל על מנת לייצר רובה שיעשה בו שימוש בקליע החדש. הרובה של הנל, ה-Mkb 42, נבחר לדגם המתאים לייצור. בנובמבר 1942 נשלחו ה-Mkb 42 לחזית. בסוף 1942 ותחילת 1943 יוצרו כ-11,000 רובים מסוג זה. המשתמשים בנשק העריכו אותו אך עם הסתייגות מסוימת. בהמשך נבחר נשק אחר לייצור שהיה דומה לגרסת ולתר.
שימוש
עד סוף המלחמה יוצרו כ-425,000 רובי StG44. הוא הוכח כבעל ערך רב בעיקר בחזית המזרחית שם השתמשו בו לראשונה. טווח הירי שלו היה גדול מה-MP40 אך שימושי יותר מה-Kar98k בטווח קרוב. הוא היה התשובה הגרמנית לפפ"ש הרוסי שהיה זול לייצור אך יעיל ביותר בקרבות בטווח קרוב. ה-StG44 היה בעל אותו קצב אש של הפפ"ש אבל עם טווח רחוק יותר. ה-StG44 היווה את הבסיס למשפחת רובי הסער שביניהם נמנה רובה הסער המיוצר ביותר בעולם בימינו, ה-AK-47.
לאחר המלחמה
בגרמניה המזרחית נעשה ב-StG44 שימוש עד החלפתו בAK-47 (קלשניקוב) הרוסי. בפולקספוליצי (המשטרה במזרח גרמניה) נעשה שימוש ברובה עד שנת 1962 בערך, אז הוחלף בפפ"ש. ה-Stg44 נמכר גם למשטרים ידידותיים לברית המועצות באפריקה ובמזרח התיכון ואף מספר מועט של דגמים הגיעו אל ארגון החזבאללה בלבנון.
ניקוד שומרוני
הניקוד השומרוני הוא ניקוד המשמש בכתבי יד עתיקים של התורה בנוסחה השומרוני, וכן בכתבי יד של סידורי תפילה שומרוניים. משערים שזמן יצירתו הוא בסביבות המאה ה-10.
מערכת הסימנים השומרונית לא הגיעה לרמת האחידות והסדירות המאפיינים את הניקוד הטברני, הסורי או הערבי: אין כתבי יד המנוקדים ניקוד מלא, ולאותם סימנים יש בכתבי יד שונים משמעות שונה. מחקר מערכת הניקוד השומרונית עדיין בראשיתו, ועיקר תיאורו נעשה על ידי זאב בן חיים באמצע המאה ה-20.
פתח האחווה
ייחודי לניקוד השומרוני הוא "פתח האחווה" (فتح اخا). סימן זה מופיע רק לפני האותיות א', ח' ו-ע', ויש לו שלוש וריאציות גרפיות: קו מאוזן, צמד האותיות הערביות عا (עא), והאות הערבית ع (ע). סימנים אלו מציינים שיש לפתוח את המילה בהברה.
הצורך בסימן ניקוד זה נובע מהעובדה, שבהגייה השומרונית האותיות ה', א', ח' ו-ע' נהגות בדרך כלל כמו א' בעברית. עבור המקרים היוצאים מן הכלל, שבהן האותיות ה', א', ח' ו-ע' נהגות כמו ע' בעברית, נוצר סימן ניקוד מיוחד.
נבחרת לוב בכדורגל
נבחרת לוב בכדורגל, (בערבית: منتخب ليبيا لكرة القدم), המכונה "אבירי הים התיכון" (בעבר, תחת משטר קדאפי כונתה "הירוקים") היא נבחרת הכדורגל הלאומית של לוב.
נבחרת לוב מעולם לא עלתה לגביע העולם בכדורגל והשתתפה בשלושה גביעי אפריקה לאומות. בטורניר הראשון בו השתתפה היא סיימה במקום השני, כאשר אירחה את הטורניר של גביע אפריקה לאומות 1982.
היסטוריה
נבחרת לוב ניסתה להעפיל לגביע העולם בכדורגל רק החל ממונדיאל 1970 אך לא הצליחה תחילה להעפיל. בשנות ה-80 התחזקה הנבחרת ויכלה לעלות תאורטית מתוך היבשת האפריקאית אך מסיבות בינלאומיות היא נאלצה לפרוש ממונדיאל 1982 ומונדיאל 1990.
הנבחרת הייתה קרובה להעפלה למונדיאל 1986 לאחר ניצחונות על נבחרת סודאן ונבחרת גאנה אך נכשלה בשלבי הסיום כנגד נבחרת מרוקו. שלהם הפסידה במשחק אחד 3:0 וניצחה במשחק הגומלין 0:1 אך בזכות הפרש שערים עלתה הנבחרת המרוקנית שלב.
לאחר שהנבחרת לא נכנסה למוקדמות מונדיאל 1994 ומונדיאל 1998 היא ניסתה להעפיל למונדיאל 2002 שנערך ביפן וקוריאה. תחילה ניצחה הנבחרת את נבחרת מאלי 3:4. בשלב הבתים הנבחרת השיגה רק תיקו אחד מתוך שמונה משחקים. למרות זאת, קיבל קפטן הנבחרת, א-סעדי קדאפי (בנו של מועמר קדאפי) הצעה לשחק בסרייה א באיטליה בקבוצת פרוג'ה. ב-2003 הוא שיחק שם משחק אחד, עד שנכשל בבדיקת סמים.
במוקדמות מונדיאל 2006 ניצחה הנבחרת תחילה את נבחרת סאו טומה ופרינסיפה 0:9 ועלתה לשלב הבתים המוקדם, אך לא הצליחה להעפיל לטורניר עצמו.
בשלבי מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012 הנבחרת שיחקה בקהיר, בשל מלחמת האזרחים בלוב שלא אפשר לשחק באצטדיונה הביתי בטריפולי. חרף המהומות מבית, הנבחרת הצליחה להעפיל לטורניר.
תחת שלטון קדאפי הנבחרת שיחקה במדים ירוקים והנבחרת כונתה בשם "הירוקים". מאז ה-3 בספטמבר 2011 הנבחרת משחקת במדים לבנים ועליהם דגל לוב החדש בצבעי הטריקולור אדום-שחור-ירוק.
370-379 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 379 - 370 לפנה"ס
אופוזיציה
אוֹפּוֹזִיצְיָה (בעברית: נֶגְדָּה)  במובנה הרחב היא כלל העמדות, הארגונים והתנועות המתנגדים פוליטית או אידאולוגית לממשל או לעמדתו. בהקשר הפרלמנטרי-מדיני, אופוזיציה היא כלל המפלגות שאינן חברות בקואליציה (בעברית: יַחְדָּה), כלומר שלא התאגדו עם מפלגת השלטון והמפלגות שתומכות בה (אשר נציגיהן חברים בממשלה) לשיתוף פעולה ברשות המבצעת.
מטרת האופוזיציה היא לייצג בפרלמנט את דעות המיעוט שלא זכו לייצוג בממשלה, לבקר את הממשל, להציג חלופה לדרכו ולנסות להדיחו בהתאם לחוק. במשטר פרלמנטרי-יחסי כמקובל בישראל, חברי האופוזיציה מהווים מיעוט בקרב חברי הרשות המחוקקת, מכיוון שחברותם של רוב חברי הפרלמנט בקואליציה הכרחית ליציבותה. לעיתים נקבע בחוק או בנוהג שנציג של האופוזיציה יהיה נוכח תמיד בוועדות, על מנת לתת יצוג למיעוט. למשל, בישראל נקבע בחוק שברשויות המקומיות יינתן לאופוזיציה ייצוג בכל אחת מוועדות החובה של הרשות המקומית.
בישראל, בממלכה המאוחדת ובמשטרים פרלמנטריים דומים, מקובל שראש האופוזיציה הוא יושב ראש המפלגה הגדולה מבין המפלגות החברות באופוזיציה. בישראל עד שנת 2000, "ראש האופוזיציה" היה תפקיד ללא משמעות שנקבעה בחוק כלשהו. בשנת 2000 נחקק תיקון לחוק שהסדיר את מעמדו, סמכויותיו, שכרו וכדומה. בין היתר חויב ראש הממשלה למסור לו עדכונים בענייני המדינה. כמו כן נחשב ראש האופוזיציה כ"סמל מדינה" וזכאי לאבטחה כראש ממשלה ונשיא.
האופוזיציות בישראל לפי ממשלות:
ישראל היא דמוקרטיה פרלמנטרית ויש בכנסת (הרשות המחוקקת) אופוזיציה. חבריה אינם חלק מהממשלה (הרשות המבצעת) או הקואליציה (יַחְדָּה). האופוזיציה (נֶגְדָּה) כוללת מספר סיעות. כל סיעה מורכבת מכמה חברי כנסת.
Otis
Otis הוא שיר של צמד ההיפ הופ האמריקאים קניה וסט וג'יי זי. השיר יצא ב-20 ביולי 2011 בתור הסינגל השני מתוך אלבום הסטודיו המשותף של וסט וג'יי זי, Watch the Throne. בשיר סומפל בכבדות קולו של זמר מוזיקת הנשמה האמריקאי אוטיס רדינג על ידי קניה וסט, שהפיק את השיר. עטיפת הסינגל עוצבה על ידי מעצב האופנה האיטלקי ריקרדו טיסקי. בעקבות השקתו, השיר זכה לסיקור משמעותי על ידי מספר מקורות, וקיבל ביקורות חיוביות ביותר ממבקרי מוזיקה. לשיר נוצרו רמיקסים רבים, כשבין האמנים ששרים ברמיקסים שנוצרו הם ג'יידאקיס, ג'סטין ביבר, Styles P ודה גיים. ב-20 ביולי 2011 יצא הסינגל לתחנות הרדיו בארצות הברית וב-22 ביולי יצא להורדה דיגיטלית ב-iTunes.
בשבוע הראשון לצאתו מכר הסינגל 44,000 עותקים דיגיטליים, ובשבוע שאחריו קפץ לטופ 10 במצעד השירים הדיגיטליים בארצות הברית כשמכר מעל 113,000 עותקים. ב-31 ביולי הגיע Otis בהופעת הבכורה שלו למקום ה-47 במצעד הבילבורד הוט 100, אך מאז הגיע בשיאו למקום ה-2 במצעד שירי הראפ של בילבורד ולמקום 12 במצעד הבילבורד הוט 100. הוא נשאר במצעד 20 שבועות.
רקע
ב-7 ביולי 2011, Otis ביחד עם שאר שירי האלבום הושמע בתצוגה מקדימה בהאזנה פרטית על ידי ג'יי זי במלון מרסר שבניו יורק, מה-מקבוק פרו שלו עבור קבוצת עיתונאים וכתבי מוזיקה נבחרת. לאחר מפגשי ההאזנה, אושר כי Otis יופיע ב-Watch the Throne. בשיר סומפל קולו של זמר הנשמה האמריקאי אוטיס רדינג, מתוך שירו Try a Little Tenderness. השיר הושמע בבכורה ב-20 ביולי 2011 ולאחר מכן יצא להורדה לאינטרנט כסינגל שיווקי על מנת לקדם את האלבום. ב-22 ביולי אושר Otis כסינגל רשמי ויצא ל-iTunes. השיר ניתן להורדה בחינם לאלו שקנו את האלבום בהזמנה מראש. הוא יצא לתחנות הרדיו העולמיות ב-9 באוגוסט.
הלחנה
Otis הוא שיר בעל אורך של 2:58 דקות. את השיר הפיק קניה וסט, שסמפל בכבדות את קולו של אוטיס רדינג. וסט וג'יי זי שרים במהירות ראפ בזמן שקולות הסמפול נשמעים ברקע בתור חלק מהמנגינה, וזאת בדומה לרבים מהשירים המופקים על ידי וסט. השיר קיבל ביקורות רבות, רובן חיוביות. באתר בילבורד נרשם כי "Otis משתפר בכל פעם שהוא מושמע". בשיר אין פזמון והוא מסתיים בצרחות חזקות, שהן סמפול מתוך השיר Don't Tell a Lie About Me and I Won't Tell the Truth About You של ג'יימס בראון.
פרסים
ב-6 בנובמבר 2011, השיר היה מועמד לפרס EMA בקטגוריית "שיר ההיפ הופ הטוב ביותר", אך הפסיד ל-Space Bound של אמינם. Otis מועמד לשני פרסי גראמי בקטגוריות "שיר הראפ הטוב ביותר" ו"ביצוע הראפ הטוב ביותר" בטקס גראמי ה-54, מה שהפך את וסט לזמר בעל מספר המועמדויות הגבוה ביותר בקטגוריית "שיר הראפ הטוב ביותר", עם 6 מועמדויות. לבסוף זכה השיר בפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הראפ הטוב ביותר".
ראיין פיני
ראיין פיני (באנגלית: Ryan Pini; נולד ב-10 בדצמבר 1981), הוא שחיין מפפואה גינאה החדשה ואלוף משחקי חבר העמים (מלבורן 2006).
ביוגרפיה
פיני נולד וגדל בפורט מורסבי, אך התאמן בבריזביין שבאוסטרליה.
במשחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, באוסטרליה בשנת 2006 זכה פיני במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.64 שניות, לפני מייקל קלים מאוסטרליה (52.70 שניות) ובכך היה לשחיין הראשון ממדינתו שזכה במדליה במשחקים אלו וכן במשך ארבעה חודשים לאחר מכן הוא דורג במקום הראשון בעולם במשחה זה. נוסף לכך הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.01 שניות ובמקום תשיעי בשלב המוקדמות במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.60 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 סיים פיני בשלב חצי הגמר במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בצוותא עם ג'ייסון דנפורד מקניה בתוצאה של 52.26 שניות, לכן נערך לשניים משחה, swim-off, כשהמהיר מביניהם יעלה לשלב הגמר, פיני סיים שני בתוצאה של 52.10 שניות, בתוצאה שהייתה מספיקה למקום חמישי בשלב הגמר, אחרי דנפורד (51.85 שניות) וסיים במקום תשיעי כללי. נוסף לכך הוא סיים במקום 11 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.10 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 24.02 שניות ובמקום 52 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.72 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נשא פיני את דגל מדינתו בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.86 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 51.62 שניות ובכך היה לספורטאי הראשון ממדינתו שמגיע לשלב הגמר במשחקים האולימפיים. נוסף לכך הוא סיים במקום 32 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.04 דקות ובמקום 39 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.72 שניות.
במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, בהודו בשנת 2010 זכה פיני במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.50 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיים פיני במקום 20 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.69 שניות, במקום 25 במשחה ל-25 מטר פרפר בתוצאה של 24.26 שניות, במקום 38 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:52.23 דקות ובמקום 41 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.34 שניות.
אונומטופיה
אוֹנוֹמָטוֹפֵּיָה או אוֹנוֹמָטוֹפֵּאָה (על פי האקדמיה ללשון העברית: תַּצְלִיל) היא מילה או צירוף מילים שצלילם מזכיר את הדבר שהם מסמנים. לדוגמה: הפועל צפצוף, והשם בקבוק. ביוון העתיקה סברו שתצליל הוא מקורה של השפה כולה, אך דעה זו נדחתה במדע המקובל. עם זאת, במחקרי בלשנות משווה ושיטות מחקר מגוונות, עדיין בוחנים גישה זו. יש אישוש לכך שחלק נרחב מן השפות המדוברות אכן מקורו במילות תצליל. המונח מתאר הן שימוש במילים בשפה הטבעית אשר נוצרו כתוצאה מחיקוי של צלילים בטבע, והן שימוש מושכל בצליל מחקה-משמעות בספרות, ברטוריקה ובשירה.
מקור המילה והגדרתה
התואר 'אונומטופאי' בא מן הפועל היווני ὀνοματοποιία אונומטו-פואיאה המורכב משתי מילים ὄνομα אונומה - שמשמעותו שם, ו "ποιέω פוֹעֵיוּ שמשמעותו יוצר, כלומר יוצר שמות. באונומטופיה נעשה שימוש במילים שצליל הגייתן מזכיר או מחקה את המסומן שלהן. לדוגמה בעברית המילים "בקבוק", " רישרש", "זימזם", "טפטוף" הן אונומטופיות. לקבוצת מילים זאת יש מעמד מיוחד בחקר השפה והוא שגם בלשנים שמצדדים בגישה שהשפה שרירותית מודים שלאונומטופיה יש להתייחס בצורה שונה. האונומטופיה שימשה כראיה לטובת פילוסופים שהחזיקו בדעה שהשפה טבעית במחלוקת לגבי טבע או הסכמה בלשון.
תצלילי עבר נפוצים בשפה
בשפה האנושית בכלל ובעברית בפרט יש מילים רבות שמקורן בצלילים מן הסביבה. אך הֶקשר זה אבד להם עם הזמן בגילגולי ההגיה ובתוך שינויי הצורה של השפה ממגוון סיבות. מחוסר יכולת להוכיח חד-משמעית השתלשלות מילים מתצלילים, זיהוי מקורות תצליליים של מילים נחשב אטימולוגיה עממית לא-מדעית. מילה מוגדרת כאונומטופיה אך ורק אם החיקוי נשמר באופן ברור ומכוון לכך.
שינויים שחלים בשפה גורמים לעיתים לאיבוד הצליל המקורי שנועד למילה, ובכך המילה חדלה להוות תצליל. הסיבות לאבדן הֶקשר התצליל בעברית החדשה הן שינויי ההגיה של השפה המביאה להגיה שונה מזו המקורית, השפעת הגיית העיצורים המשתנית לפי כללי הדקדוק, ושינויי התנועות בתבניות השפה העברית: הטיות הפועל ובנייניו ומשקלי שמות העצם.