cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדיניות אוסטרליה הלבנה
הכינוסים הפדרליים וממשלת אוסטרליה הראשונה
נושא ההגירה בלט בדיונים לקראת איחוד אוסטרליה בישיבה השלישית של כינוס האיחוד של 1898, סיכם ראש ממשלת אוסטרליה המערבית ולימים שר בממשלה הפדרלית, ג'ון פורסט, את התחושה שרווחה אז:
ממשלתו של אדמונד ברטון, שהוקמה לאחר הבחירות הראשונות לפרלמנט האוסטרלי ב-1901 ייצגה את המפלגה הפרוטקשוניסטית וזכתה לתמיכתה של מפלגת הלייבור האוסטרלית. תמיכתה של הלייבור הותנתה בהגבלת ההגירה של לא-לבנים, ובכך השתקפו הגישות של האיגודים המקצועיים וארגוני עובדים באותה תקופה, שהיוו את הבסיס להקמת מפלגת הלייבור.
הפרלמנט הראשון של אוסטרליה הגביל עד מהרה את ההגירה כדי לשמר את אופייה הבריטי של אוסטרליה וזמן קצר לפני פגרת חג המולד הראשונה שלו הוא חוקק את חוק הפועלים מאיי האוקיינוס השקט ואת חוק הגבלת ההגירה. שר המושבות של בריטניה הבהיר בכל מקרה שמדיניות הגירה המבוססת על מוצא אתני תהיה "בניגוד לתפיסה הכללית של שוויון שמאז ומתמיד הייתה העיקרון המנחה של השלטון הבריטי בכל רחבי האימפריה". לפיכך, יזמה ממשלת ברטון את "מבחן השפה" (language dictation test), שיאפשר לממשלה, על פי שיקול דעת השר, למנוע את הגירתם של גורמים בלתי רצויים על ידי קיום מבחן ב"כל שפה אירופאית". בשלב זה כבר הייתה הבטחה להדרה על רקע גזעי מצדם של הפרלמנטים של המדינות, כך שהשאלה העיקרית שנדונה הייתה כיצד צריכה בדיוק הממשלה הפדרלית להדיר אותם, בשעה שמפלגת הלייבור התנגדה לקריאתה של בריטניה לפייס את האוכלוסיות של המושבות הלא-לבנות ולאפשר ל"אוכלוסיות הילידים של אסיה, אפריקה והאיים" להגר לאוסטרליה. בקווינסלנד הייתה התנגדות בעיקר בקרב בעלי מטעי הסוכר להצעות לא לאפשר את הגירתם של הפועלים מאיי האוקיינוס השקט. בכל אופן, טען ברטון שהתופעה היא למעשה "עבדות מוסוות" שעלולה להפוך ל"בעיית השחורים" בדומה לארצות הברית, ולפיכך החוק לא עבר.
חוק הגבלת ההגירה
אחד החוקים הראשונים שחוקק הפרלמנט הפדרלי החדש היה "חוק הגבלת ההגירה" (Immigration Restriction Act 1901), שמטרתו הייתה "להטיל מגבלות מסוימות על ההגירה ו... סילוק מהגרים בלתי חוקיים". חוק דומה היה בדרום אפריקה. אדמונד ברטון, כראש הממשלה, הצדיק את החוק בהצהרה הבאה: "כוונתו של עיקרון השוויון בין בני האדם לא הייתה יישום השוויון בין אנשים ממוצא אנגלי לבין אנשים ממוצא סיני".
הנוסחים המוקדמים של הצעת החוק אסרו במפורש הגירתם של לא-אירופאים לאוסטרליה, אך ההתנגדויות מצדה של ממשלת בריטניה, שחששה שצעד כזה יפגע בנתינים בריטים בהודו ובבעלי בריתה של בריטניה ביפן, גרמו לממשלת ברטון להשמיט את הניסוח הזה. תחת זאת, הונהג האמצעי של מבחן השפה כדרך להרחקתם של מהגרים בלתי רצויים. לפקידי ההגירה נתנה הסמכות למנוע את הגירתו של כל אדם שייכשל במבחן הכתבה של 50 מילים. בתחילה דובר על כך שהמבחן יערך בכל שפה אירופאית, אך לאחר מכן שונה הנוסח כך שהמבחן יערך בכל שפה. המבחנים נוסחו באופן שהיה זה כמעט בלתי אפשרי לעבור אותם בהצלחה. הראשון מבין מבחנים אלה נכתב על ידי חבר הפרלמנט הפדרלי, סטויארט פרנבי, כדוגמה לפקידי ההגירה לניסוח מבחנים נוספים. "מבחן סטיוארט" היה למבחן הסטנדרטי בשפה האנגלית, לאור השיעור הגבוה של הנכשלים בו, כתוצאה משימוש שנעשה בו במשלב גבוה של השפה.
הצעת החוק זכתה לתמיכה נרחבת בפרלמנט, כשהטיעונים נעו מהגנה כלכלית ועד לגזענות מוחלטת. מפלגת הלייבור רצתה להגן על "העבודה הלבנה" ודחפה להגבלות מפורשות יותר. כמה מחברי הפרלמנט דיברו על הצורך להימנע מהיסטריה בטיפול בעניין. חבר הפרלמנט ברוס סמית אמר ש"אין לנו כל שאיפה לראות את המעמדות הנמוכים של ההודים, הסינים והיפנים... נוהרים לאוסטרליה... אך קיימת מחויבות.. לא לפגוע בשכבות המשכילות של אומות אלו". מנגד העיר דונלד קמרון, חבר פרלמנט מטסמניה: "שום גזע על פני האדמה לא זכה ליחס מביש יותר מזה שזכו לו הסינים... הם אולצו בכוח הזרוע להסכים לכניסתם של האנגלים לארצם. אם אנו מאלצים אותם לאפשר לאנשינו להיכנס לארצם... מדוע בשם הצדק אנו מסרבים לאפשר להם להיכנס לארצנו?"
מחוץ לפרלמנט, פעל הקרדינל הקתולי הראשון של אוסטרליה, פטריק פרנסיס מוראן, לגינוי החקיקה האנטי-סינית והגדיר אותה כמנוגדת לנצרות. העיתונות שמה ללעג את דברי הקרדינל והאוכלוסייה האירופאית של אוסטרליה תמכה באופן כללי בהצעת החוק ונותרה חרדה לאפשרות של שטף של מהגרים לא-בריטים שיגיעו לאוסטרליה.
ועידת השלום בפריז
בוועידת השלום בפריז, שהתקיימה ב-1919 לאחר מלחמת העולם הראשונה, ביקשה יפן שבאמנת חבר הלאומים ייכלל סעיף של שוויון גזעי. מדיניות יפנית זו שיקפה את שאיפתה של יפן לבטל או להקל את המגבלות כנגד יפנים (במיוחד בארצות הברית ובקנדה), שבהם ראתה יפן כהשפלה וכעלבון ליוקרתה.
יוז התנגד בתוקף לבקשה לשוויון הגזעי שהוגשה על ידי יפן. הוא הכיר בכך שסעיף כזה יהווה איום על אוסטרליה הלבנה והבהיר לראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג', שאם סעיף כזה יתקבל, הוא יעזוב את הוועידה. כאשר ההצעה היפנית נדחתה, דיווח יוז לפרלמנט האוסטרלי:
סטנלי ברוס
ראש ממשלת אוסטרליה בין השנים 1923–1929, סטנלי ברוס, היה תומך של מדיניות אוסטרליה הלבנה ונושא זה היה מרכזי מבחינתו במערכת הבחירות של 1925.
מלחמת העולם השנייה
חרדתה של אוסטרליה בנוגע להתפשטות היפנית ובנוגע לסכנת המלחמה באוקיינוס השקט, המשיכה במהלך שנות השלושים. בילי יוז, אז שר בממשלתו של ג'וזף ליונס, תרם תרומה משמעותית לגישתה של אוסטרליה כלפי סוגיית ההגירה בנאום שנשא ב-1935, בו הוא טען ש"אוסטרליה חייבת... להתאכלס או לגווע". אך באותה שנה אולץ יוז להתפטר לאחר שספרו "אוסטרליה והמלחמה היום" חשף חוסר מוכנות למלחמה הקרבה ובאה.
החל מתחילת השפל הגדול ב-1929 ועד לסיום מלחמת העולם השנייה ב-1945, הייתה תנועת ההגירה לאוסטרליה דלילה עקב התנאים הכלכליים העולמיים. עם פרוץ המלחמה, חיזק ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין את המסר של מדיניות אוסטרליה הלבנה באומרו: "הארץ הזאת צריכה להישאר לעד ביתם של צאצאיהם של האנשים שבאו הנה בשלום כדי לייסד בימים הדרומיים מוצב של הגזע הבריטי".
לאחר נפילת סינגפור ב-1942 חששה אוסטרליה מפלישה יפנית לשטחה. ערי אוסטרליה הופגזו על ידי חייל האוויר הקיסרי היפני ועל ידי הצי הקיסרי היפני וחיילות הים של מדינות הציר היוו איום על הספנות האוסטרלית, וזאת בשעה שהצי המלכותי הבריטי היה עסוק במערכה באוקיינוס האטלנטי ובקרב על הים התיכון מול התוקפנות הנאצית באירופה. צי פלישה יפני, שהיה בדרכו לטריטוריה האוסטרלית של גינאה החדשה, נבלם רק לאחר התערבות של צי ארצות הברית בקרב ים האלמוגים. אוסטרליה קלטה לשטחה אלפי מהגרים מהטריטוריות שנפלו בידיהם של הכוחות היפנים, במיוחד אלפי הולנדים שברחו מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה). האבוריג'ינים של אוסטרליה, ילידי איי מיצר טורס, תושבי פפואה גינאה החדשה ותושבי האי טימור, שירתו בקו הראשון על הגנת אוסטרליה, ובכך הביאו את מדיניות ההגירה המפלה ואת סוגיית הזכויות הפוליטיות של אוסטרליה למוקד הדיונים והשירות הצבאי בתקופת המלחמה נתן לרבים מילידי אוסטרליה את הביטחון לדרוש את זכויותיהם עם שובם לחיים האזרחיים.
ההגירה הרב-גזעית לאחר מלחמת העולם השנייה
הטראומה של המלחמה, פגיעותה של אוסטרליה במלחמה באוקיינוס השקט, ואוכלוסייתה הקטנה, הובילו לשורה של צעדי מדיניות שהתמצו בסיסמה, "להתאכלס או לגווע" (populate or perish). על פי ספרו של לכלן סטרון, הייתה סיסמה זו אתנוצנטרית ולמעשה היא היוותה תוכחה שנועדה למלא את אוסטרליה באירופאים כנגד האפשרות של הצפה באסיאתיים.
במהלך המלחמה, פליטים לא-לבנים רבים, כולל מלאים, אינדונזים, ופיליפינים, הגיעו לאוסטרליה, אך לשר ההגירה, ארתור קאלוול, הייתה תוכנית שנויה במחלוקת לגרש את כולם. ב-1948, סווגו בהאים מאיראן, שביקשו להגר לאוסטרליה, כאסיאתיים על פי מדיניות ההגירה והגעתם נאסרה. ב-1949 התיר יורשו של קאלוול, הרולד הולט, ל-800 הפליטים הלא-לבנים האחרונים להגיש בקשה לתושבות קבע וכן התיר לכלות מלחמה יפניות להתיישב באוסטרליה. במקביל, כדי לעודד הגירה מאירופה, אפשרה אוסטרליה את כניסתם לתחומה לכמויות גדולות של מהגרים, בעיקר מאיטליה, יוון ויוגוסלביה וכן מארצות המוצא המסורתיות שלה באיים הבריטיים. מיזמי פיתוח שאפתניים שלאחר המלחמה, כמו מיזם השקיה ומערכת של תחנות כוח הידרואלקטריות בדרום-מזרח אוסטרליה (Snowy Mountains Scheme), הצריכו מספר גדול של ידיים עובדות, שאותם ניתן היה להבטיח רק על ידי שינוי במדיניות ההגירה.
מיתון ההגבלות
ב-1963, פורסם על ידי קבוצה של סטודנטים מאוניברסיטת מלבורן מסמך שהציע לבטל את מדיניות אוסטרליה הלבנה ובהמשך הייתה לו השפעה רבה.
קיצה של מדיניות אוסטרליה הלבנה
ב-1966, חוקקה ממשלתו של הרולד הולט מטעם המפלגה הליברלית, את "חוק ההגירה" (Migration Act, 1966), שהיה קו פרשת דרכים בתולדות מדיניות ההגירה של אוסטרליה. החוק ביטל למעשה את מדיניות אוסטרליה הלבנה והרחיב את אפשרויות ההגירה של לא-אירופאים, כולל פליטים שברחו ממוראות מלחמת וייטנאם. במרץ 1966, הכריז שר ההגירה, יוברט אופרמן, כי בקשות להגירה יתקבלו מאנשים בעלי מיומנות מקצועית על בסיס התאמתם להתיישבות באוסטרליה, יכולתם להשתלב בחברה האוסטרלית והתאמת כישוריהם לצרכים של אוסטרליה. במקביל, החליטה ממשלת הולט על מתן אפשרות לתושבים זמניים ממוצא לא-אירופאי לקבל אזרחות לאחר חמש שנות מגורים באוסטרליה, ובכך הושוו התנאים בינם לבין המהגרים האירופאים.
כתוצאה מכך, עלה שיעור המהגרים ממוצא לא-אירופאי מ-746 ב-1966, ל-2,696 ב-1971 ושיעור המהגרים ממוצא אירופאי חלקי עלה באותה תקופה מ-1,498 ל-6,054.
את ביטולה הסופי של מדיניות אוסטרליה הלבנה בספר החוקים מקובל לציין ביישומם של שורה של תיקונים שביטלו את ההבחנות על רקע גזעי בחוק ההגירה, שבוצעו על ידי ממשלתו של גוף ויטלם ב-1973. התיקונים כללו: "חוק האפליה הגזעית" (Racial Discrimination Act 1975) קבע שקריטריון גזעי בכל שימוש רשמי הוא בלתי חוקי לחלוטין. ב-1978, בחינה מחדש של חוק ההגירה על ידי ממשלתו של מלקולם פרייזר, הובילה להשמטתם המוחלטת של הסעיפים בחוק שהתייחסו למוצא אתני. ב-1981 הכריז שר ההגירה על תוכנית לסיוע הומניטרי מיוחד לאיראנים המבקשים מקלט באוסטרליה ועד ל-1988, הגיעו לאוסטרליה 2,500 בהאים ועוד רבים אחרים במסגרת תוכנית זו. מדיניות ההגירה הסלקטיבית האחרונה באוסטרליה, שהציעה סיוע להגירתם של בעלי אזרחות בריטית, בוטלה סופית ב-1982.
במדיניות ההגירה הנוכחית של אוסטרליה קיימים שני מרכיבים: תוכנית להגירתם של אנשים בעלי מיומנויות והגירת משפחות ותוכנית הומניטרית לפליטים ומבקשי מקלט. נכון לשנת 2010, תנועת ההגירה לאוסטרליה, שהחלה לאחר מלחמת העולם השנייה, מנתה יותר מ-6.5 מיליון מהגרים מכל יבשות תבל. אוכלוסיית אוסטרליה שילשה את עצמה בשישה עשורים לכ-22 מיליון תושבים והיא כוללת אנשים מ-200 מדינות.
צי האוקיינוס השקט של רוסיה
צי האוקיינוס השקט הרוסי (ברוסית: Тихоокеанский флот ВМФ России) הוא הצי הרוסי שממוקם בבסיסים על חוף האוקיינוס השקט. מאז אוקטובר 2010 מפקד הצי הוא האדמירל סרגיי אבאקיאנץ. מטה הצי נמצא בולדיווסטוק. בנוסף לבסיס הימי באזור ולדיווסטוק, אוניות הצי ממוקמות באזור פטרופבלובסק-קמצ'טסקי וצי הצוללות בבסיס ויליוצ'ינסק (Вилючинск) ובסיס ריבאצ'י, שעד 1994 נקרא בשם "פטרופבלובסק-קמצ'טסק-53" (Петропавловск-Камчатский-53).
יעד צי האוקיינוס השקט הוא הגנת החופים האסייתיים של רוסיה ונוכחות במימי האוקיינוס השקט.
היסטוריה
ב-21 במאי 1731 הקיסרית אנה חתמה על צו להקמת שייטת ים אוחוצק (Охотская военная флотилия) שהייתה השייטת הימית הצבאית הראשונה של רוסיה במזרח הרחוק. בשנת 1849 הועברו לאזור אוניות נוספות והעיר פטרופבלובסק-קמצ'טסקי נקבעה כבסיס הראשי של "השייטת הסיבירית". אוניות השייטת השתתפו בהגנת העיר במהלך מלחמת קרים.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הבסיס הראשי של השייטת הועבר לולדיווסטוק שבנייתה החלה כמה שנים לפני כן.
בשנת 1897 הממשל של האימפריה הרוסית הגיע למסקנה שקיים סיכוי גבוה למלחמה נגד יפן. בעקבות כך השייטת הסיבירית חוזקה על ידי מספר אוניות שהועברו מהצי הבלטי. בתחילת המאה ה-20 האוניות התרכזו ב-2 בסיסים עיקריים, בפורט ארתור ובולדיווסטוק והם רוכזו תחת השייטת הסיבירית ושייטת האוקיינוס השקט הראשונה. לקראת תחילת מלחמת רוסיה–יפן היחידות אוחדו תחת פיקודו של סטפאן מקארוב ושודרגו למעמד של צי. במהלך המלחמה הצי איבד את מפקדו, בסיסו בפורט ארתור כולל כל האוניות שעגנו בו וחלק משמעותי של האוניות שעגנו בוולדיווסטוק. בשלבים הראשונים של המלחמה התרחש קרב של אוניית המלחמה וריאג שהיה האירוע היחיד במהלך מלחמת רוסיה–יפן שנכנס לתרבות הרוסית. עד היום הוא מצוין כדוגמה לאומץ בקרב נגד כוח עודף. לקרב לא היו השלכות ממשיות על מהלך המלחמה אך הוא נכלל במורשת הצבאית של רוסיה כמעשה גבורה של אונייה בודדת נגד כוחות עודפים. האניות שהגיעו מהצי הבלטי ושרדו את המלחמה, חזרו בסופה חזרו ללייפאיה ובאזור נותרו רק האוניות של השייטת הסיבירית.
בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה כל אוניות הקרב של השייטת עזבו את רוסיה הסובייטית.
בשנת 1922 החלו הסובייטים בהקמת יחידות ימיות עצמאיות להגנת חופי המזרח רחוק, וב-1935 הם נקראו בשם צי האוקיינוס השקט. במהלך מלחמת העולם השנייה חלק מאוניות הצי הועבר ללחימה בים ברנץ יחד עם הצי הצפוני כמו כן הצי היה שותף בקרבות נגד היפנים, לשחרורה של קוריאה הצפונית ולכיבוש האיים הקוריליים.
ב-1947 הצי הופרד לשייטת 7 ושייטת 5, וב-1953 אלה אוחדו מחדש ובשנות ה-60.
בשנת 1961 החל הצי בקליטת הצוללות הגרעיניות מסדרת נובמבר. מאז, במהלך כל תקופת המלחמה הקרה יחידת הצוללות הגרעיניות של הצי הלכה והתעצמה.
ב-7 בפברואר 1981, מטוס Tu-104 התרסק סמוך לשדה תעופה צבאי במחוז לנינגרד - 52 הרוגים, מתוכם 16 אדמירלים ומפקד צי האוקיינוס השקט - האדמירל אמיל ספירידונוב. בתקופה הסובייטית אוניות הצי הופעלו להפגנת נוכחות באוקיינוס ההודי. לצורך כך הוקם בסיס ימי גדול בדרום וייטנאם. שימוש בבסיס זה נמשך גם בתקופה הפוסט סובייטית והופסק רק בשנת 2002.
בשנות ה-90, לאחר התפרקות ברית המועצות, הצי סבל מאוד מחוסר תקצוב ולא קיבל אף ספינה חדשה לשירותו. אומנם חלק מהאוניות הועברו לצי מצי הים השחור, כולל ספינת הדגל הנוכחית של הצי. רק בשנים האחרונות ישנה הזרמה תקציבית ופרויקטים שאפתניים לבניית ספינות קרב מודרניות חדשות עבור צי האוקיינוס השקט.
חלק מצוללות הצי ממוקמות בבסיס ריבאצ'יי.
במאי 2010, מלחי צי האוקיינוס השקט שחררו מכולת נפט רוסית בשם "אוניברסיטת מוסקבה", שנחטפה על ידי שודדים סומליים.
בשנת 2022 מתוכנת להיכנס לשירות בצי צוללת מדור חדש הקיסר אלכסנדר השלישי והנסיך אולג.
מפקדי הצי
צי האוקיינוס השקט:
הרכב הצי
להלן הרכב הצי (נכון לשנת 2013):
ספינות:
יחידות יבשתיות:
יחידות אוויריות:
וסטלי
ביוגרפיה
וסטלי היה "נער החווה" בביתה של באטרקאפ, יתום שנאסף על ידי משפחתה ועבד בחווה של הוריה בממלכה האגדית "פלוריין". עם תחילת העלילה מתארת אותו באטרקאפ כטיפש אך נאה, והיא מתנכרת אליו ומנצלת אותו. בכל דרישה שלה אליו, גדולה או קטנה, עונה וסטלי: "כרצונך". ככל שהיא מתבגרת היא מבינה שהיא חשה רגשות כלפיו, ושרגשות אלו הדדיים, והם הופכים לזוג לזמן קצר.
וסטלי מעוניין להתחתן עם באטרקאפ, ולצורך כך נוסע לאמריקה בכדי לחסוך כסף. בדרך ספינתו נשבית בידי הפיראט האיום רוברטס ועוברת שמועה שוסטלי נהרג. בהמשך הסיפור מתגלה כי רוברט חס על חיי וסטלי בשל אהבתו הגדולה לבאטרקאפ. הם מפתחים יחסי אמון ורוברטס מאמן את וסטלי, עד שלבסוף מבקש ממנו להחליף אותו ולשאת על עצמו את השם 'הפיראט האיום רוברטס', שמתגלה כזהות בדויה שעוברת מפיראט לסגנו כבר שנים רבות.
העלילה קופצת קדימה שלוש שנים. באטרקאפ, שהתארסה לנסיך המפרדינק, נחטפת על ידי שלושה שכירי חרב, אשר בורחים איתה דרך צוקי הטירוף לממלכת גילדייר, הממלכה היריבה. במהלך החטיפה מופיע וסטלי, לבוש בשחור ועוטה מסכה שחורה שמסתירה מהם את זהותו, ורודף אחריהם, תוך שזוכה מהם לכינוי 'האיש בשחור'. הוא מצליח להתגבר על כל שכרי החרב: הוא מנצח את הסייף אינגו מונטויה בקרב חרבות, את הענק פזיק בקרב האבקות, ואת הסיציליאני וזיני בקרב מוחות. הוא ממשיך לברוח עם באטרקאפ, מסתיר את זהותו, ומטיח בה האשמות על כך שהעזה להתארס לאדם אחר במקום לחכות לזה שהיא אוהבת. בחוסר תשומת לב שלו היא דוחפת אותו אל ביצת האש, מייחלת למותו, והוא צועק כרצונך. היא מבינה את זהותו האמיתית, וקופצת אחריו אל הביצה.
צעקת היסוריים של וסטלי בעת מותו נשמעת בכל הממלכה, ואינגו ופזיק פורצים אל הביבר על מנת לחלץ אותו. הם מביאים את הגופה אל מקס בעל הנס, מומחה ביצירת ניסים אשר כועס על משפחת המלוכה כיוון שזו פיטרה אותו מתפקידו אצלה, שמגלה להם כי וסטלי 'מת למדי', אך לא לגמרי. הוא מכין גלולה שאמורה להחזיר את וסטלי לחיים למשך ארבעים וחמש דקות, אך מותירה אותו חלש וללא יכולת להילחם. השלושה פולשים אל הארמון בליל החתונה של באטרקאפ והמפרדינק, ובזמן שאיניגו מתמודד עם הרוזן רוגן והורג אותו, ממתין וסטלי לבאטרקאפ בחדרה. הם מתאחדים, אך המפרדינק מופיע, מתכנן להרוג את באטרקאפ כחלק ממזימתו להאשים את ממלכת גילדר במותה ובכך לפתוח במלחמה איתם. וסטלי מביס אותו על ידי איומים, תוך שמצליח להמשיך לחיות לאחר 45 הדקות שמקס נתן לו. כל הארבעה נמלטים על סוסיו של המפרדינק, תוך שחייליו של הפרדינק דולקים אחריהם, והמרדף מתחיל.
תכונות
תחילה וסטלי מתואר על יד באטרקאפ כנאה ושרירי אך טיפש, בשל העובדה שלא דיבר איתה מעולם חוץ מלענות  כרצונך . עם התפתחות העלילה מתבררות יכולותיו הפיזיות, המנטליות והשכליות: הוא אוטודידקט, למד שפות ותחומים שונים באופן עצמאי בכדי להרשים את באטרקאפ, ובמקביל הביא את עצמו לשיא של יכולות פיזיות ויכולות סיוף, יכולות שבזכותן הביס הן את איניגו והן את פיזיק. יכולותיו המחשבתיות מביסות את וזיני באתגר מחשבתי, ויכולותיו המנטליות מאפשרות לו להחזיק מעמד גם לאחר הפציעה בביר המוות וגם אל מול העינויים של הרוזן רוגן.
המניע המשמעותי של וסטלי הוא אהבתו לבאטרקאפ. הוא לומד ומתחזק למענה, יוצא לאמריקה בכדי לחסוך כסף ולהתחתן איתה ורודף אחרי החוטפים של באטרקאפ ללא עייפות. אהבתו מאפשרת לו לשרוד את עינויי הרוזן, ואף לשוב מן המוות.
לצד זאת, הוא מתואר כציני ויהיר, ולעיתים הוא לועג לבאטרקאפ בשל קשיי הקליטה שלה.
ויפלאש (סרט)
ויפלאש (באנגלית: Whiplash) הוא סרט דרמה אמריקאי שנכתב ובוים על ידי דמיאן שאזל, המבוסס על חוויותיו בתזמורת בית הספר התיכון "פרינסטון". בסרט מככב מיילס טלר כסטודנט לתיפוף ג'אז המבקש את הערכתו של מורה מבעית, תפקיד אותו גילם ג'יי קיי סימונס. בנוסף משתתפים גם השחקנים פול רייזר ומליסה בנויסט.
הסרט הוצג לראשונה ב-16 בינואר 2014 בפסטיבל סאנדנס 2014 כסרט הפתיחה של הפסטיבל. חברת Sony Pictures Worldwide רכשה את זכויות ההפצה הבינלאומית. הסרט היה מועמד בחמש קטגוריות שונות בטקס פרסי אוסקר ה-87 וזכה בשלוש, כולל שחקן המשנה הטוב ביותר בו זכה ג'יי קיי סימונס, העריכה הטובה ביותר והסאונד הטוב ביותר.
עלילה
אנדרו ניימן מנגן בתופים מגיל צעיר מאוד. הוא שואף להיות מתופף מעולה כמו באדי ריץ'. בתחילת הסרט הוא מתקבל לבית ספר יוקרתי למוזיקה בניו יורק. המנצח טרנס פלטשר מקבל את אנדרו ללהקת הסטודיו שלו כמחליף לקרל, המתופף. בהתחלה נראה פלטשר כאדם נחמד עד שמתגלה פרצופו האמיתי: פסיכופת קשה ואכזר הפוגע בתלמידיו, לועג ומעליב אותם כל הזמן. כשהלהקה עורכת חזרות ליצירה "ויפלאש" של האנק לוי, פלטשר המתוסכל מכך שאנדרו לא עומד בקצב משליך כיסא לעברו, ומעליב אותו בפני כל הנוכחים.
נחוש בדעתו להרשים את פלטשר, אנדרו מתאמן עד שכפות ידיו מדממות. הוא אף נפרד מחברתו ניקול מתוך אמונה שהיא מסיחה את דעתו מהמוזיקה. בתחרות ג'אז מקומית אנדרו מאבד את דפי התווים של קרל. מאחר שאנדרו מסוגל לבצע את "ויפלאש" בעל פה, פלטשר מקדם אותו לתפקיד המתופף העיקרי. עם זאת, פלטשר מחליף את אנדרו ברייאן, המתופף מהכיתה הקודמת של אנדרו.
למחרת חושף פלטשר בדמעות שתלמיד מוכשר שלו מהעבר, שון קייסי, מת בתאונת דרכים. התזמורת מבצעת חזרות ליצירה "קרוואן", אך רייאן מתקשה לעמוד בקצב. פלטשר עושה אודישנים לאנדרו, רייאן וקרל במשך שעות ארוכות בזמן ששאר חברי התזמורת מחכים בחוץ. השלושה נאבקים לעמוד בקצב, ובסופו של דבר פלטשר נותן לאנדרו את תפקיד המתופף.
בדרך לתחרות ג'אז האוטובוס של אנדרו מושבת בשל תקלה. נחוש בדעתו להופיע הוא שוכר מכונית, אך למרות זאת הוא מגיע באיחור לחזרות ללא מקלות התיפוף שלו. הוא נוהג בחזרה למשרדי חברת ההשכרה ומוצא את המקלות, אך בנסיעתו המהירה חזרה לאולם מכוניתו נמחצת על ידי משאית. הוא זוחל מהריסות המכונית ומגיע לבמה חבול ופצוע. כשאנדרו לא מסוגל לתופף, פלטשר אומר לו שהוא "גמור". אנדרו כועס מאוד ותוקף את פלטשר בנוכחות הקהל עד שהוא נגרר משם מושפל.
למחרת אנדרו מגורש מבית הספר "שייפר". בהמשך הוא נפגש עם עורכת דין המייצגת את הוריו של שון קייסי. מתברר לאנדרו ששון התאבד על רקע חרדה ודיכאון שחווה אחרי שהצטרף לכיתה של פלטשר. הוריו של שון מעוניינים למנוע מפלטשר להמשיך בהוראה. אנדרו מסכים להעיד נגד פלטשר והלה מפוטר.
על הבמה פלטשר מגלה לאנדרו שהוא יודע על עדותו, וכנקמה הוא מוביל את הלהקה לנגינת יצירה שאנדרו לא התכונן אליה. אנדרו עוזב את הבמה מושפל, אך חוזר ומתחיל לנגן את "קרוואן" כשהוא מפריע לפלטשר ומושך את תשומת לב הקהל. שאר הלהקה מצטרפת אליו ופלטשר הכועס נאלץ גם הוא להצטרף כמנצח. בסיום ההופעה אנדרו מנגן סולו תופים ראוותני אשר גורם לפלטשר התלהבות ולשתף פעולה עם אנדרו לקתרזיס של ניגון היצירה.
הפקה
בשנות התיכון שלו, היה הבמאי והתסריטאי דמיאן שאזל בלהקת ג'אז תחרותית מאוד, ובעבודתו על ויפלאש הסתמך על חוויותיו האימתניות משנים אלו. הוא ביסס את דמותו של המנצח, טרנס פלטשר, על דמותו של מדריך הלהקה שלו לשעבר, אך דחף את הדמות צעד אחד קדימה כשהוא מוסיף מאפיינים של באדי ריץ' ועוד מנהיגי להקות אחרים ידועים לשמצה. בצורתו המקורית, תסריט באורך 85 עמודים, ויפלאש הגיע לגדולה לאחר שהופיע ברשימה השחורה של שנת 2012. הרשימה כוללת את תסריטי הקולנוע הטובים ביותר שטרם הופקו. חברות ההפקה "Right of Way Films" ו"בלאמהאוס הפקות" הפיקו את הסרט, וכדי להבטיח את המימון סייעו לשאזל להפוך 15 עמודים מתוך התסריט המקורי שלו לסרט קצר בכיכובם של ג'וני סימונס המגלם את תפקיד המתופף וג'יי קיי סימונס בתפקיד המורה. הסרט הקצר בן 18 הדקות המשיך לזכות בשבחים רבים לאחר שהוקרן בפסטיבל סאנדנס 2013, ובכך משך משקיעים להשקיע בסרט ולהפיק את הגרסה המלאה של התסריט. הסרט באורך המלא מומן בתקציב של 3.3 מיליון דולר על ידי חברת Bold Films.
באוגוסט 2013 חתם מיילס טלר על חוזה לגילום התפקיד שבמקור גילם ג'וני סימונס. ג'יי קיי סימונס נשאר בתפקידו המקורי. הצילום העיקרי החל בחודש הבא כשהצילומים מתרחשים בכל רחבי לוס אנג'לס כולל מלון ברקלי, תיאטרון פאלאס ותיאטרון אורפיאום.
בשלב מוקדם נתן שאזל לסימונס את ההוראה: "אני רוצה שתיקח את זה מעבר למה שנראה לך קצה גבול הנורמה. אני לא רוצה יותר לראות בן אדם על המסך, אני רוצה לראות מפלצת, חיה". רבים מחברי הלהקה בסרט היו מוזיקאים אמיתיים או סטודנטים למוזיקה, ושאזל ניסה ללכוד מהם רגעי אימה אמיתיים. עם זאת, שאזל ציין שבין הצילומים סימונס היה מתוק ביותר, מה שמנע מהצילומים להפוך לסיוט.
סוף קיץ
סוף קיץ הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית עפרה חזה. יאיר רוזנבלום הלחין את השיר למילותיה של המשוררת חיה ורד. השיר הולחן עבור מצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשמ"ב (1982) של רשת ג', מצעד שבו זכתה חזה בתואר זמרת השנה. השיר נכנס למצעדי הפזמונים של שנת תשמ"ג והגיע למקום השביעי במצעד השנתי של רשת ג' ולמקום ה־24 במצעד השנתי של גלי צה"ל. הוא נכלל באלבומה של חזה "חי", שהתפרסם ב־1983.
רקע
יאיר רוזנבלום היה מבכירי המלחינים בישראל וכתב להיטים רבים מאוד. עפרה חזה רצתה שילחין לה שיר וביקשה מאמרגנה בצלאל אלוני שיפנה אליו. אלוני פנה לאמרגניתו של רוזנבלום, הציג את עצמו וביקש שרוזנבלום ילחין שיר לחזה. רוזנבלום הלחין את השיר למילותיה של חיה ורד. חזה נבחרה לזמרת השנה במצעד השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ב (1982), והשיר נועד לביצוע במצעד. הוא נכלל באלבומה של חזה "חי" כשיר הסוגר את האלבום.
הצלחה במצעדים
"סוף קיץ" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים השבועי הראשון של רשת ג' לשנת תשמ"ג, מצעד ששודר ב־22 בספטמבר 1982. השיר זכה להצלחה גדולה והגיע בשיאו למקום הראשון ב־15 בדצמבר 1982, מקום בו שהה שלושה שבועות. בסך הכל צעד השיר במשך 18 שבועות עד 16 בפברואר 1983, אז יצא מהמצעד. במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשמ"ג של התחנה השיר דורג במקום השביעי. חזה זכתה בתואר זמרת השנה במצעד זה. במצעד השנתי של גלי צה"ל השיר דורג במקום ה־24.
קרול מוריס
קרול אן לוורן מוריס (באנגלית Carol Ann Laverne Morris; נולדה ב-25 באוקטובר 1936) היא שחקנית אמריקאית, מיס ארצות הברית ומיס תבל 1956.
ביוגרפיה
מוריס נולדה בנברסקה, ולאחר מכן משפחתה עברה לקנזס וכשהייתה בתיכון עברה להתגורר באיווה, ב-1954 זכתה בתואר מיס אייוה וייצגה את מדינתה בתחרות מיס אמריקה 1955 אך לא זכתה. היא ניצחה את מיס ארצות הברית 1956 כאשר התמודדה מול 43 בנות. בהמשך השנה התחרתה במיס תבל 1956 וניצחה התחרות.
במהלך כהונתה כמיס תבל נפגשה עם נשיאי ארצות הברית הארי טרומן והרברט הובר ולאחר מכן החלה בקריירת משחק. הסרט הראשון בו שיחקה היה לצד ג'ף צ'נדלר. לאחר מכן הופיעה בעוד מספר סרטים והופיעה בסדרות טלוויזיה רבות.
מוריס נישאה פעמיים ובעלה הראשון היה איש עסקים עשיר מטקסס ולה שלושה ילדים.
הארווי אלטר
הארווי ג'יימס אלטר (באנגלית: Harvey James Alter; נולד ב-12 בספטמבר 1935) הוא וירולוג ורופא יהודי-אמריקאי, הידוע בעיקר בעקבות עבודתו שהובילה לגילוי וירוס ההפטיטיס C, עליה קיבל פרס נובל לרפואה לשנת 2020.
קורות חיים
אלטר נולד בשנת 1935 בניו יורק למשפחה יהודית. הוריו היו אלפרד ומרי אלטר, שניהם דור שני ליהודים רוסים שהיגרו לאמריקה והארווי היה בנם היחיד. בשנת 1960 קיבל תואר דוקטור לרפואה מטעם אוניברסיטת רוצ'סטר שבניו יורק. הוא התמחה ברפואה פנימית בבית החולים סטרונג ממוריאל (Strong Memorial Hospital) ובבית החולים של אוניברסיטת וושינגטון בסיאטל. בנוסף, בין 1961–1964 עבד במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) שבמרילנד כעמית מחקר. בין השנים 1966-1965 ביצע התמחות-על (fellowship) בהמטולוגיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די. סי., ולאחר מכן כיהן כמנהל המחקר ההמטולוגי שם. ב-1969, שב ל-NIH כחוקר בכיר במחלקה לרפואת עירויי דם. בשנת 1972 מונה לראש היחידה למחלות זיהומיות במחלקה, ובשנת 1987 לסגן מנהל המחקר במחלקה.
בשנת 2000 קיבל אלטר, יחד עם מייקל האוטון, את פרס לסקר-דיבייקי למחקר קליני עבור עבודתו לגילוי וירוס ההפטיטיס C. בנוסף קיבלו השניים הכרה על פיתוח שיטה דיאגנוסטית לבדיקת הפטיטיס בדם. בזכות עבודתם, הסיכון להדבקה בהפטיטיס בארצות הברית בעקבות עירויי דם ירד מ-30% ב-1970 ל-0%.
בשנת 2020 נבחר אלטר כחתן פרס נובל לרפואה יחד עם מייקל האוטון וצ'ארלס רייס.
היה נשוי לברברה ביילי (Bailey) במשך 12 שנה. לזוג 2 ילדים: מארק, רופא גם הוא, וסטייסי - מורה בקולורדו.
גילוי וירוס ההפטיטיס C
בשנות ה-60 של המאה ה-20 גילה ברוך שמואל בלומברג את וירוס ההפטיטיס B, ותגלית זו הביאה לפיתוחם של בדיקות דיאגנוסטיות למחלה וכן לחיסון יעיל. בלומברג זכה בפרס נובל לרפואה לשנת 1976 על תגלית זו. אלטר תרם גם הוא לתגלית, ויחד עם בלומברג היה אחראי על אפיון האנטיגן HBsAg (המכונה גם "אנטיגן אוסטרליה"), שהימצאותו עשויה להעיד על נשאות כרונית של הפטיטיס B.
באותו הזמן חקר אלטר במכונים הלאומיים לבריאות את הופעת מחלת הפטיטיס בחולים שקיבלו עירוי דם. על אף שבדיקות הדם שפותחו עבור אבחון של הפטיטיס B צמצמו את מספר מקרי ההפטיטיס הקשורים לעירויי דם, אלטר ועמיתים נוספים הוכיחו את קיומם של מספר גדול של מקרי הפטיטיס שאינם הפטיטיס B. באותו הזמן פותחו בדיקות יעילות גם להפטיטיס A, ואלטר הבין שהפטיטיס A לא היה אף הוא הגורם למקרים אלו.
אלטר ועמיתים נוספים הוכיחו שבאמצעות דגימות דם ממטופלים אלו ניתן להעביר את המחלה לשימפנזים, ובהמשך הראו שלמחולל המחלה הלא ידוע ישנם מאפיינים של וירוס. החקירות המתודולוגיות שערך אלטר הגדירו סוג חדש של הפטיטיס ויראלי כרוני. המחלה המסתורית כונתה אז "הפטיטיס שאינו A ואינו B" (non-A, non-B hepatitis ובקיצור NANBH), ובהמשך שונה שמה להפטיטיס C.
באפריל 1989 התפרסמה התגלית של וירוס "הפטיטיס C" בכתב העת המדעי Science.
עונת 1974/1975 בסרייה א'
עונת 1974/1975 בסרייה א' הייתה העונה ה-73 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-6 באוקטובר 1974 והסתיימו ב-18 במאי 1975.
בליגה השתתפו 16 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
יובנטוס זכתה באליפות בפעם ה-16 בתולדות המועדון.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו ויצ'נצה, טרננה ווארזה. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו פרוג'ה, קומו והלאס ורונה.
כדורגלנים מצטיינים
פאולו פוליצ'י, שחקנה של טורינו, כבש 24 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זאת בפעם השנייה בקריירה.
Brazil
Brazil (בעברית: ברזיל) הוא שיר של הזמר-יוצר האנגלי דקלן מקנה. השיר יצא לאור ב-4 בדצמבר 2015 כסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלו, . את השיר כתב מקנה, והוא הופק על ידי מקס מארלו.
ביקורת
לאחר שהעלה שיר אחד בלבד לעמוד הבנדקמפ שלו, כארבעים מנהלים שמעו עליו ומיהרו להופעה הבאה שלו כדי לנסות להחתים אותו. השיר נכתב על מונדיאל 2014, על העוני העגום במדינה והשחיתות סביב ספ בלאטר ובכירים נוספים בפיפ"א. ב-BBC נכתב כי השיר "בוגר בצורה יוצאת דופן" עבור כותב שירים בן 16. מאט וילקינסון ממגזין NME כינה אותו "אחד השירים הטובים ביותר" של שנת 2015, והוסיף כי "השיר הזוהר והקליל הזה של הנער מהרטפורדשייר, 'Brazil', היה אחד השירים הטובים ביותר בשנה החולפת, ומזכיר את ג'יימי טי ישר בתחילת הקריירה שלו, והוא בקלות השיר הטוב ביותר שנכתב אי פעם על שחיתות בכדורגל".
הופעות חיות
ב-25 במאי 2016, מקנה ביצע את השיר בתוכנית האירוח לייט-נייט "Conan" המשודרת ב-TBS. הוא ביצע את השיר גם ב-BBC Radio 1's Big Weekend 2017 על במת ה-BBC.
קליפ
הקליפ לשיר עלה לערוץ היוטיוב של דקלן מקנה ב-2 בדצמבר 2014. הקליפ בוים על ידי דן סטוקס.
ג'ייסון קולינס
ג'ייסון פול קולינס (באנגלית: Jason Paul Collins; נולד ב-2 בדצמבר 1978) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסנטר. שנתיים ברציפות (2002 ו-2003) הגיע עם קבוצתו ניו ג'רזי נטס, לראשונה בהיסטוריה שלה, למעמד סדרת הגמר ב-NBA.
קולינס היה לספורטאי הפעיל הראשון ב-4 הליגות החשובות בארצות הברית (בייסבול-מייג'ור ליג בייסבול, הוקי קרח-NHL, פוטבול-NFL וכדורסל-NBA) שיצא מהארון כהומוסקסואל בריאיון ל"ספורטס אילוסטרייטד" ב-29 באפריל 2013.
ביוגרפיה
קולינס נולד בשכונת נורת'רידג', שבלוס אנג'לס. אחיו התאום, ג'רון אף הוא שחקן מקצוען ב-NBA. שניהם בוגרים של בית הספר התיכון הרווארד-ווסטלייק שבלוס אנג'לס. לצידם שיחק בקבוצת הכדורסל הקומיקאי ג'ייסון סיגל. הוא המשיך בלימודיו באוניברסיטת סטנפורד ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה, סטנפורד קרדינל. הוא סיים את קריירת המשחק שלו בליגת המכללות במקום הראשון בהיסטוריה של סטנפורד, בקליעה מהשדה באחוזים (0.608) וחמישי בחסימות (89).
בשנת 2001 נבחר קולינס על ידי יוסטון רוקטס בדראפט ה-NBA במקום 18.
בעונתו הראשונה ב-NBA, 2001/2002, בקבוצת ניו ג'רזי נטס, השיגה קבוצתו של קולינס את המאזן הטוב ביותר בהיסטוריה של המועדון ב-NBA, 30-52. קולינס וחבריו סיימו במקום הראשון באזור המזרחי. היה לו תפקיד חשוב בסדרת גמר ה-NBA נגד הלוס אנג'לס לייקרס. בגמר הם נוצחו בסוויפ (4-0) על ידי הלייקרס של שאקיל אוניל וקובי בראיינט. שנה לאחר מכן, בתפקיד הסנטר המוביל של הקבוצה קבוצתו הגיעה שוב לסדרת גמר ה-NBA, אך נוצחה, הפעם על ידי סן אנטוניו ספרס 4-2. היו אלה שתי העונות היחידות בהיסטוריה של הקבוצה שבהן היא הגיעה לסדרת גמר ה-NBA.
למרות תחילת עונה חלשה 2003/2004 קבוצתו הנטס הצליחה לסיים ראשונה בבית האטלנטי, והדיחו בסוויפ את הניו יורק ניקס בסדרת הפלייאוף הראשונה. בחצי גמר המזרח הנטס הודחו על ידי דטרויט פיסטונס, שזכתה באליפות.
בתחילת עונת 2004/2005 חתם קולינס על חוזה בסך 25 מיליון דולר ל-5 שנים.
מספר החולצה בו בחר קולינס בקבוצתו וושינגטון ויזארדס הוא 98, לזכרו של מת'יו שפרד שנרצח בשנת 1998, על רקע של פשע שנאה, בשל היותו הומו, "כהצהרה למעני, למשפחתי ולחבריי".
רונדה ון פלנדרן לנשים
הרונדה ון פלנדרן לנשים (בהולנדית: Ronde van Vlaanderen voor Vrouwen) היא מהדורת הנשים של הרונדה ון פלנדרן, מרוץ אופני כביש חד-יומי בבלגיה. המרוץ נוסד ב-2004 ומתקיים באותו היום של מרוץ הגברים, אך כולל מרחק קצר יותר. הוא מאורגן על ידי חברת "פלנדרס קלאסיק", שהיא גם המארגנת של מרוץ הגברים ושל שאר קלאסיקות האביב לגברים ולנשים. שיאניות הניצחונות במרוץ הן מרים-מלחרס ואן פופל ההולנדית, וג'ודית ארנדט הגרמנייה.
היסטוריה ומסלול
המרוץ נוסד בשנת 2004 והתקיים ב-4 באפריל. המרוץ כלל מרחק של 94 קילומטרים, והתחיל באוודנארדה והסתיים במירבקה. הרוסיה זולפיה זאבירובה ניצחה במרוץ, כשהיא מקדימה את טריקסי ווראק ואת לאונטין זיליארד-ואן מורסל. המרוץ כלל את הטיפוסים מור ואן גראדסברחן ובוסברג.
שיאניות הניצחונות במרוץ הן מרים מלחרס-ואן פופל (2005, 2006), ג'ודית ארנדט (2008, 2012) ולוטה קופקי (2022, 2023). המרוץ מתחיל ומסתיים באוודנארדה, שממוקמת 30 קילומטרים מהעיר חנט. המרוץ כולל למעלה מעשרה טיפוסים שונים, ששלושת האחרונים הם הקרויסברג, הקווראמנוט, והפטרברג. טיפוסים שנחשבים לאגדיים, ומופיעים גם במרוץ הגברים בקביעות.
מ-2016, המרוץ הפך לחלק מסבב הוורלד טור של הנשים, כשליזי ארמיטסטד מנצחת.
פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק"
פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" (באנגלית: Africa Magic Viewers' Choice Awards או AMVCA) הוא טקס פרסים שנתי מטעם ארגון "Multichoice", חברת הטלוויזיה הגדולה באפריקה. הפרס מעניק הכרה להישגים יוצאים דופן בתחומי הקולנוע והטלוויזיה. טקס הבכורה של הפרס אירע בלאגוס, ניגריה, ב-9 במרץ 2013, ושודר בשידור חי בלמעלה מ-50 מדינות. מועמדים לפרסים היו סרטים ותוכניות טלוויזיה מהשנה הקודמת.
קטגוריות
בשנת 2018 הוענקו פרסים בקטגוריות הבאות:
בריט בייקר
בריטני בייקר (באנגלית: Brittany Baker; נולדה ב-23 באפריל 1991) הידועה יותר בשם הבמה שלה, בריט בייקר היא מתאבקת אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW).
RISE Wrestling (2016–2018)
ב-10 בנובמבר 2016, בייקר ערכה את הופעת הבכורה שלה בארגון במסגרת האירוע RISE 1: Ignite. באירוע זה היא ניצחה בקרב הבאטל רויאל והעפילה לטורניר על אליפות הפיניקס של RISE. בסיבוב הראשון היא גברה על ניקול מת'יוס. מאוחר יותר באירוע, היא התחרתה בקרב מרובע נגד אנג'ל דאסט, דלילה דום וקייט קארני. בייקר שבה לארגון לאירוע RISE 5: Rising Sun, שנערך ב-10 בנובמבר 2017, כשהתחרתה בקרב הדחות משושה על אליפות הפיניקס של RISE. באירוע RISE 7.5: Steel, שנערך ב-12 במאי 2018, בייקר הגנה בהצלחה על אליפות הנשים של IWC נגד מרסדס מרטינז. באירוע RISE 9: RISE Of The Knockouts, שנערך ב-7 ביולי, בייקר הצטוותה לשורות מתאבקת ארגון אימפקט רסלינג, צ'לסי גרין, כשהשתיים השתתפו בקרב הדחות זוגות מרובע על אליפות הגרדיאנס של RISE. ב-6 בספטמבר, היא החלה להתחרות תחת שם הבמה ד"ר בריט בייקר, כשבאותו התאריך גברה על מתאבקת מקומית בשם סופיה קסטילו. בפרק ה-17 של הארגון, היא ניצחה את מתאבקת ארגון אימפקט רסלינג, קירה הוגאן.
WWE (2016, 2018)
ב-25 ביולי 2016 בתוכנית Raw, בייקר ערכה את הופעת הבכורה שלה בארגון ה-WWE בקרב בו הפסידה לניה ג'קס. בשנת 2018, בייקר חזרה לארגון, כשניצחה בקרב חושך (קרב שלא שודר בטלוויזיה) במסגרת טורניר הנשים לזכר מאי יאנג. במהלך הקלטות פרק של התוכנית NXT ב-20 באוגוסט, בייקר סבלה מפציעה בכתפה בזמן קרב נגד שיינה בייזלר.
Ring of Honor (2016–היום)
ב-16 בספטמבר 2016, בייקר ערכה את הופעת הבכורה שלה בארגון בקרב חושך בו הצטוותה לשורות קלי קליין וודה סקוט בניצחונן על פיי ג'קסון, מנדי לאון ומארי דובסון. שנה לאחר מכן, היא חזרה ב-13 באוקטובר לקרב בו הצטוותה לשורות פיי ג'קסון וסומי סאקאי בהפסדן לדיאונה פוראזו, ג'ני רוס ומנדי לאון.
ב-12 באוקטובר 2018, בייקר התחרתה בקרב הטלוויזיוני הראשון שלה במסגרת האירוע Glory By Honor XVI, שבו חברה לסומי סאקאי בהפסדן לג'ני רוס וסטלה גריי. ב-3 בנובמבר, בייקר, קארן קיו וקלי קליין הפסידו בקרב שלושה נגד שלושה לג'ני רוס, מדיסון ריין וסומי סאקאי. לילה לאחר מכן, היא לקחה חלק בקרב מועמדות לאליפות הנשים של הארגון, שבו הפסידה למדיסון ריין.
ב-25 בינואר 2019, בייקר איתגרה את קלי קליין לקרב על אליפות הנשים העולמית של ROH, אך היא כשלה בניסיונה לזכות בתואר.
חיים אישיים
בייקר מנהלת מערכת יחסים עם המתאבק אוסטין ג'נקינס, הידוע יותר בשם הבמה שלו, אדם קול.
סאבוולפר
ביוגרפיה
ב-10 בינואר 2022 חשפה רשות השידור הנורווגית (NRK) כי סאבוולפר ישתתפו בקדם הנורווגי לאירוויזיון 2022, "מלודי גרנד פרי". הם לא חשפו את זהותם, ואף עוטים מסכת זאב, כפפות וחליפה בעת הופעותיהם. שם הלהקה הוא שילוב של המילים הלועזיות "Subwoofer" (סאב וופר) ו-"Wolf" (זאב).
לרגל עונת המלודי גרנד פרי סירב הצמד להשיב על שאלות העיתונאים לגבי זהותם. במקום זאת, הם פרסמו סיפור מומצא אודות הצמד. לטענתם, הוא הוקם לפני 4.5 מיליארד שנים בירח. מספר ספקולציות הועלו ופורסמו ברשתות החברתיות לגבי זהותם של חברי הצמד. בין השמות שיוחסו אליו ניתן למנות את סירקוס אליאסן, אריק וקריב והאחים אלביס.
סאבוולפר הוכרזו כחלק מהאמנים שהעפילו אוטומטית לגמר הקדם הנורווגי, עם השיר "Give That Wolf a Banana" (תיתן לזאב הזה בננה). הם היו אמורים לבצע את שירם ב-29 בינואר 2022, ברבע הגמר הרביעי של התחרות, אך בעקבות מגבלות מגפת הקורונה בנורווגיה הופעתם התבטלה. הם ביצעו אותו בגמר הקדם, ב-19 בפברואר, והגיעו למקום הראשון עם 368,106 נקודות. ב-10 במאי 2022 ביצעה להקת סאבוולפר את "Give That Wolf a Banana" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. בשלב חצי הגמר הגיע הצמד למקום השישי עם 177 נקודות ובכך עלתה נורווגיה לגמר. בשלב הגמר הגיעו למקום העשירי עם 182 נקודות.
ב-4 בפברואר 2023, הופיע הצמד בגמר "מלודי גרנד פרי 2023". במהלך ביצוע בכורה של שירם החדש, הם הורידו את המסכות וחשפו את זהותם המסתורית לאחר למעלה משנה של סודיות מוחלטת.
קרנבל נוטינג היל
קרנבל נוטינג היל הוא אירוע שנתי שנמשך יומיים, ומתרחש מדי חודש אוגוסט החל משנת 1966 ברחובות שכונת נוטינג היל, וכן ברובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי, בעיר לונדון שבממלכה המאוחדת. הקרנבל מתקיים בחופשת הבנקים (יום שני הראשון של חודש אוגוסט), וביום ראשון שקודם לה. מארגני הקרנבל הם מקהילת המהגרים מאיי הודו המערבית הבריטיים וצאצאיהם, המתגוררים באזור. הקרנבל מושך אליו כמיליון איש בשנה, ובכך הוא נחשב לאחד מפסטיבלי הרחוב הגדולים בעולם, ואירוע משמעותי בתרבות הבריטית.
למרות שמו, האירוע הוא לא חלק מעונת הקרנבלים העולמית, המקושרת לסיום תקופת הלנט (תענית שלפני חג הפסחא בדת הנוצרית).
היסטוריה
שורשי הקרנבל בשני אירועים נפרדים שהתקיימו באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20: "הקרנבל הקריבי" שהתקיים ב-30 בינואר 1959 בבית העירייה של רובע קמדן בתגובה לגזענות שנפוצה באותה תקופה; והמהומות הגזעניות במירוץ נוטינג היל ב-1958, האירוע הראשון בבריטניה שכלל תקיפות גזעניות רחבות היקף. "הקרנבל הקריבי" של 1959 סוקר על ידי ערוץ הטלוויזיה BBC. הוא אורגן על ידי קלאודיה ג'ונס מטרינידד (המתוארת לעיתים קרובות כ"אמו של קרנבל נוטינג היל"), שהייתה עורכת העיתון השחור הראשון בבריטניה, "The West Indian Gazette". בקרנבל הוצגו לראווה אלמנטים מתוך קרנבלים קריביים בסגנון קברט, תחרות מלכת יופי של הקרנבל, הופעות של הרכבי מחול טרינידדיים, ועוד.
הקרנבל הפך לפסטיבל מרכזי ב-1975, כאשר הוא אורגן על ידי המורה הטרינידדית לזלי פאלמר, שגייסה נותני חסויות לקרנבל, להקות נוספות, הרכבי רגאיי ומערכות סאונד, והיא גם האריכה את מסלול התהלוכה. היא גם עודדה לבוש, תחפושות ומסכות מסורתיות של נציגי מגוון האיים שלקחו חלק בתהלוכה. התהלוכה החלה להיות משודרת בשידור חי ברדיו BBC לונדון. נקודת ההתחלה של התהלוכה בתקופה זו הייתה בפארק אמסלי הורנימן שברובע קנזינגטון וצ'לסי, ונקודת הסיום הייתה תחנת הרכבת התחתית קנזל גרין ופארק וסטבורן.
ב-1976 גברה הפופולריות של הקרנבל, והשתתפו בו כ-150,000 צופים. עם זאת, באותה שנה ומספר שנים לאחר מכן, נפגם הקרנבל בשל מהומות בהן צעירים קריביים התעמתו עם המשטרה. במהלך תקופה זו, היה כיסוי עיתונאי רחב של אירועי הקרנבל, שנתפס לעיתים קרובות כשלילי וחד-צדדי. לזמן מה נראה היה שקיומו של האירוע ייאסר. הנסיך צ'ארלס היה בין התומכים להמשך קיומו של הקרנבל.
בשנים האחרונות פחתו מאוד האירועים האלימים במהלך הקרנבל, אם כי נערכים בו מדי פעם מעצרים בעקבות אירועי אלימות. הקרנבל מסוקר ונתפס על ידי הרשויות באופן חיובי מאוד, כחגיגה דינמית של הרב-תרבותיות הלונדונית (למרות שעדיין ניכרת בו דומיננטיות של תרבות האיים הקריביים). עם זאת, קיימים חילוקי דעות לגבי אספקטים של ביטחון הציבור ועד כמה מתאים לערוך אירוע זה ברחובות הצרים של האזור. סקר משנת 2016 העלה כי תשעה מכל עשרה תושבים המתגוררים לאורך מסלול הקרנבל מתרחקים מבתיהם מדי שנה במהלך האירוע. בעקבות חששות אלו, מינה ראש עיריית לונדון בשנות ה-2000, קן ליווינגסטון, ועדה שנועדה "לגבש הנחיות במטרה להגן על עתיד הקרנבל". בעקבות דו"ח הוועדה, שונה המסלול ב-2002, ונכלל בו גם הייד פארק.
כיום משתתפים בקרנבל כמיליון צופים מדי שנה, והוא משודר בשידור חי בערוצי אינטרנט רבים ברחבי העולם.
גבריאל מור
גבריאל מור (באנגלית: Gabriel Moore; ) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל אלבמה החמישי בשנים 1829–1831.
ביוגרפיה
גבריאל מור נולד במחוז סטוקס שבקרוליינה הצפונית, למשפחה ממוצא אנגלי וצרפתי. ב-1810 הוא עבר להאנטסוויל שבאלבמה. מור כיהן אז כחבר בבית המחוקקים של הטריטוריה, וב-1821 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית. ב-1827 הוא נבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים. מור היה הנציג השני של אלבמה בבית הנבחרים והנציג הראשון של מחוז הבחירה הראשון לקונגרס של המדינה. הוא היה אחד מארבעת המתמודדים בבחירות וניצח לאחר שזכה ב-67.57 אחוזים מקולות הבוחרים. ב-1823 הוא היה המועמד היחיד מטעם מחוז הבחירה וזכה בכל 3,304 הקולות. בבחירות של 1825 הוא היה אחד משני המועמדים כאשר התמודד מול קלמנט קומר קליי וניצח אותו לאחר שזכה ב-71.12 אחוזים מהקולות.
תקופת כהונתו של מור בסנאט הייתה מוצלחת והוא שירת בו שש שנים לצד ויליאם רופוס קינג. בבחירות של 1837 הוא נוצח על ידי ג'ון מקינלי, שקדם לו בכהונה בסנאט. לאחר תום כהונתו בסנאט עבר מור ב-1843 להתגורר ליד אגם קאדו שבטקסס.
גבריאל מור נפטר בביתו ב-6 באוגוסט 1844. הוא נטמן בחלקת הקבר המשפחתית שבקאדו.
חיים זיכרמן
חיים זיכרמן (נולד בי"ח בטבת תשל"ט, 17 בינואר 1979) הוא דוקטור למשפטים, ראש בית הספר לנדל"ן בקריה האקדמית אונו וחוקר החברה החרדית בישראל.
זיכרמן מרצה בכיר בפקולטה למשפטים, עוסק בדיני מקרקעין ובמשפט ציבורי, בפרט בסוגיות דת מדינה. הוא מייעץ לגופים ממשלתיים וציבוריים בתחומים משפטיים וחברתיים הנוגעים לקהילה החרדית בישראל ומפרסם מאמרים פובליציסטיים בנושא זה.
ביוגרפיה
נולד וגדל בירושלים במשפחה חרדית ליטאית. בשנת 1992 החל ללמוד בישיבת קול תורה ולאחר מכן בישיבת בית מתתיהו. בשנת 2000 נישא ולאחר נישואיו למד בכולל לשם הסמכה לרבנות. שירת ברבנות הצבאית ולאחר מכן במילואים באכ"א ובחיל חינוך.
פעילות אקדמית ומחקרית
בשנת 2004 החל לימודי משפטים בקריה האקדמית אונו, ובשנת 2007 קיבל בה תואר ראשון. התמחה במשרד עורכי דין הרצוג, פוקס, נאמן. למד לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן וסיים בהצטיינות בשנת 2010. בשנת 2013 קיבל תואר ד"ר מאוניברסיטת בר-אילן על עבודה בנושא "פיצוי הפקעת נכסים על כלכליים", שחקרה את הסדרי הפיצוי בעקבות תוכנית ההתנתקות מגוש קטיף והגדירה את קיומם של "נכסי רשת ביטחון". העבודה זכתה בפרס חשין כ"בעלת תרומה של ממש לפיתוח המשפט בישראל".
החל משנת 2008 משמש מרצה בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו בענפי משפט חוקתי ודיני קניין. בשנת 2014 פרסם את הספר "שחור כחול-לבן" בהוצאת ידיעות ספרים העוסק בחרדיות הישראלית. הספר נועד, כדברי מחברו, "להכיר לקורא את החברה החרדית, תוך התבוננות אינטימית אך אובייקטיבית, ככל הניתן". ב-2010 עד 2014 כיהן לסירוגין כחוקר במכון הישראלי לדמוקרטיה, ופרסם במכון עם פרופ׳ ידידיה שטרן נייר עמדה למתווה לגיוס תלמידי הישיבות. בשנת 2015 ייסד יחד עם אלי פלאי את המכון החרדי למחקרי מדיניות אותו אף ניהל, ובמסגרתו ערך דו״ח של תוכנית אסטרטגית לדיור לאוכלוסייה החרדית לבקשת משרד הבינוי והשיכון, ב-2016 נתמנה למנהל אקדמי של הקמפוס החרדי - הקריה האקדמית אונו בירושלים ובאור יהודה.
בין השנים 2013–2017 שימש עורך אורח בכתב העת "תרבות דמוקרטית" היוצא לאור על ידי אוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2016–2018 שימש עורך אורח בכתב העת "משפט חברה ותרבות" היוצא לאור על ידי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. נוסף על כך מלמד זיכרמן כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2023 יצא לאור ספרם של זיכרמן ופרופ' גדעון ספיר "שומרי החומות - בג"ץ והחברה החרדית".
בשנת 2023 יצא לאור הספר "75 פנים למדינה יהודית" (בעריכת אהרון ברק, יהודה ריינהרץ וידידיה שטרן). זיכרמן כיהן כעורך משנה בספר זה.
פעילות ציבורית
בשנת 2009 שימש כחוקר ועוזר ראשי בוועדת החקירה הממלכתית בנושא מפוני גוש קטיף (ועדת מצא). בשנים 2011–2012 היה יועץ מקצועי למנהל רשות מקרקעי ישראל בנצי ליברמן. בשנת 2012 היה מנהל תוכן בוועדה לקידום השוויון בנטל (ועדת פלסנר) שעסקה בסוגיית גיוס החרדים לצה"ל. באותה תקופה ייצג בבג"ץ את המשיבים לעתירה שבקשה לכפות לימודי ליבה על המוסדות החרדיים. בשנת 2014 שימש כמזכיר הוועדה שמינה יו״ר מועצת מקרקעי ישראל לשמיעת התייחסויות לפיצוי תושבי כפר שלם. החל משנת 2018 דיין בבית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין. החל משנת 2018 חבר הוועדה המייעצת לרשות השירות הלאומי-אזרחי.
בטלוויזיה
במאי 2023 השתתף בתוכנית הטלוויזיה התיעודית "מדורות השבטים" של כאן 11.
משפחתו
אביו, הרב דוד זיכרמן, הוא ממנהיגי "הפלג הירושלמי" והיה ממקורבי הרב שמואל אוירבך. חיים זיכרמן מתגורר בפתח תקווה, נשוי (בשנית) לנעמי ואב לחמישה ילדים.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
מהרצאותיו:
תיאטרון צנדריקה
תיאטרון צנדריקה (ברומנית: Teatrul Ţăndărică) הוא תיאטרון בובות המתקיים בבוקרשט, רומניה.
היסטוריה
תיאטרון צנדריקה נוסד ב-1945 ביוזמתה של אלנה פטרשקנו ובסיוע של קרן המלך מיכאל הראשון ולוקרציו פטרשקנו. לפי בקשתה של אלנה פטרשקנו הצטרפה לתיאטרון הקבוצה של לוצ'יה קאלומרי ודורינה טנססקו, כשהאחרונה משמשת כשחקנית ראשית ומדריכה של כל היתר.
ב-1949, לאחר מעצרם של בני הזוג פטרשקנו, התיאטרון הפך לתיאטרון ממלכתי והניהול ניתן למרגרטה ניקולסקו.
תיאטרון צנדריקה מארגן פסטיבלים בינלאומיים של תיאטרוני אנימציה ונכון לסוף 2015 התקיימו כבר 11 פסטיבלים בינלאומיים.
מרדכי מנשכיז
רבי מָרְדְּכַי שפירא מִנֶּשְׁכִיז (ה'תק"ב – ח' בניסן ה'תק"ס) היה אדמו"ר חסידי מתלמידי רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב (המגיד מזלוטשוב) ואבי שושלת נשכיז. היה מנשיאי קופת מעות ארץ הקודש בפולין, ובהמשך הקים את כולל ווהלין.
ביוגרפיה
נולד בנסכיז' בשנת ה'תק"ב לגיטל ורבי דובער מטולצ'ין (סופר ומזכיר בוועד ארבע ארצות), היה תלמידו המובהק של המגיד מזלאטשוב ויחדיו נסעו למגיד ממעזריטש. לאחר נישואיו התגורר בסמוך לחותנו בלשנוב שבאוסטריה ועם הימים נתמנה לאב"ד בעיר. שימש ברבנות גם בקובל (קוואלא) ובלודמיר ובשנת ה'תקמ"ט נתמנה לרבה של נסכיז' עיר מולדתו ושם נהג באדמורו"ת. נודע כבעל מופת גדול ומופתיו העל טבעים הסעירו את דורו. צדיקי דורו הפליגו בשבחו, החוזה מלובלין אמר שהכריזו בשמים שרבי מרדכי מנשכיז הוא בלתי לה' לבדו (הכוונה עובד את ה' בלי שום אינטרס אישי כלל). כמו כן הוא התפרסם בגדלותו בתורה ועסק גם בהתרת עגונות.
שימש כנשיא קופת מעות ארץ הקודש בפולין, ובעקבות המחלוקת שהתפתחה בין מנהיגי החסידות ברוסיה ופולין סביב יעילותה של מערכת הגבייה והחלוקה, הקים בשנת תקנ"ו (1796) את "כולל ווהלין" ביחד עם החוזה מלובלין, המגיד מקוזניץ והאוהב ישראל מאפטא.
נפטר בנסכיז' בח' בניסן ה'תק"ס ושם נטמן. בנו הצעיר רבי יצחק מילא את מקומו בנסכיז'.
יהודה ליב אפל
יהודה לֶיְבּ אֶפֶל (בכתיב יידי: עפעל; 23 במרץ 1857, וקשנה, פלך קובנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – 27 בנובמבר 1934, כ' בכסלו תרצ"ה, תל אביב) היה עיתונאי עברי ופעיל ציוני, מראשוני תנועת חיבת ציון בווילנה.
קורות חיים
אפל נולד בכ"ז באדר ב' תרי"ז בעיירה וֶקשנה שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (באזור ליטא, אז בתחום המושב היהודי), בנם של יצחק וחיה שרה לבית שֶרְהֵיי (סרגיי). בגיל שש וחצי התייתם מאמו. קיבל חינוך תורני מסורתי – למד ב"חדר" ולאחר מכן בישיבה. מילדותו זכה לכינוי "העילוי מווקשנה".
כשהיה בן 18, לקח אותו קרוב משפחתו, הסופר אברהם דב, לווילנה שם הסכימו הרבנים יוסיל'ה ושלמה'לה להכניסו לשיעורם. בנוסף למד לימודי חול וגרמנית. מאוחר יותר עבר להתגורר במשך זמן-מה בבית דודו (אחי אמו), שהיה בעל בית חרושת בברדיצ'ב, ולאחר מכן חזר לווילנה.
בווילנה עבד במשך מספר שנים כפועל בבית חרושת למתכת, ולאחר מכן עסק בהוראה פרטית. כאשר הופיעה תנועת "חיבת ציון" הצטרף אליהם ופעל במחיצתם של ראשוניה, והיה מזכירו של שמואל יוסף פין. כשנוסדה האגודה "אוהבי ציון", נתמנה בשנת 1882 למזכירה. באותה השנה נשא לאישה את אסתר בת מאיר מגיד, אחייניתו של הסופר הלל נח מגיד שטיינשניידר.
בשנת 1888 סייע למשה לייב ליליינבלום בהנהלת ענייני חובבי ציון ברוסיה. בשנת 1891 יסד בווילנה קבוצת מתיישבים שגאלה רבות מאדמות חדרה.
בשנת 1889 הצטרף לאגודת בני משה, מיד עם היווסדה, ושימש מזכירה בווילנה. בשנת תרנ"ד היה ממוכרי יין מושבות ארץ ישראל בערי רוסיה. הוא הציע לייסד חברה מיוחדת שתעסוק בהפצת היינות, כיוון שהעבודה עבור אדם אחד הייתה רבה מדי, ולאחר זמן מה נוסדה חברת כרמל.
אפל מכר אתרוגים מארץ ישראל ופעל למען אליעזר בן-יהודה בתקופת מאסרו. השתתף בוועד היובל של הסופר קלמן שולמן, ומכתביו הרבים (700) הועילו באיסוף סכום נכבד מיהדות התפוצות, וכן סייע לרב יצחק יעקב ריינס בייסוד תנועת המזרחי.
בשנת 1902 ייסד, בשותפות, בית דפוס ובו הפיץ במהלך עשור ספרות תעמולה ציונית, עיתונות להסתדרות הציונית "העולם" ו"דאס אידישע פאלק" ('העם היהודי'), והוציא על חשבונו את ספרי הרב יצחק ניסבוים. פועלו העמיד אותו בסכנה אל מול השלטונות הרוסיים, אשר דחפו לסגירת בית הדפוס.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר בעיר חארקוב, שם המשיך בפועלו בדפוס. בשנת 1919 חזר לווילנה, וכעבור שנתיים, בשנת 1921, עלה לארץ ישראל לבקשתו של יצחק לייב גולדברג ונתמנה לעוזרו ומנהל חוותו בהרטוב, לאחר מאורעות תרפ"ט וחורבן הרטוב עבר לתל אביב והיה ליועצו של גולדברג.
בארץ פרסם פרקי זיכרונות בעיתונים "הארץ" ו"העולם", על ראשית חיבת ציון והרכיב את ארכיונו. לאחר פטירתו נאספו זיכרונותיו וראו אור כספר בשם "בתוך ראשית התחיה", וארכיונו נתרם לספרייה הלאומית.
הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג
הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג התרחשה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה. הקרב החל ב-10 במאי 1940, נמשך יום אחד, ובסופו נכבשה לוקסמבורג לאחר התנגדות לוקסמבורגית סמלית. הממשלה והדוכסית הגדולה הצליחו להימלט ללונדון ולהקים שם ממשלה גולה.
רקע
פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 העמיד את לוקסמבורג במצב עדין מאוד. מחד, דעת הקהל הייתה אנטי-גרמנית ובעד צרפת ובריטניה, אולם מאידך בשל המדיניות הנייטרלית של המדינה מאז הסכם לונדון (1867), אימצה הממשלה עמדה לא לוחמנית וזהירה כלפי שכנותיה. האמונה הרווחת הייתה שבמקרה וגרמניה הנאצית תחליט לתקוף את צרפת, היא תחזור על תוכנית שליפן מימי מלחמת העולם הראשונה. תוכנית זו, הייתה מחייבת את גרמניה לכבוש גם את לוקסמבורג הולנד ובלגיה, לפיכך החלו בלוקסמבורג להתכונן לקראת מלחמה אפשרית, אף על פי שברור היה שהצבא הלוקסמבורגי הקטנטן לא יוכל להחזיק מעמד מול מכונת המלחמה הגרמנית.
באביב 1940 החלה ממשלת לוקסמבורג בבנייתו של קו שוסטר לאורך הגבול הצרפתי והגבול הגרמני, שהיה אמור להגן על המדינה ונקרא על שם האדריכל שלו. הקו כלל ביצורי בטון ופלדה מסיביים ותחנות רדיו שאוישו בידי מתנדבים הוקמו לאורכו. בניית הקו נועדה יותר להרגיע את האזרחים וברור היה שאין לו ערך ממשי. כוחות ההגנה של לוקסמבורג הוגבלו באותם ימים לכמה מאות מתנדבים ושוטרים, וללוקסמבורג לא היה צבא של ממש.
לאחר מספר אזעקות שווא במהלך 1940, הלכה וגברה ההסתברות של עימות גרמני-צרפתי וגרמניה עצרה את הייצוא של הדלק לתעשיית הפלדה הלוקסמבורגית. בשעת ערב מאוחרת ב-9 במאי הגיע לידי ממשלת לוקסמבורג מסמך של הצבא הגרמני מאפריל של אותה שנה. המסמך התגלה כתוכניות מפורטות לכיבוש נקודות אסטרטגיות בתוך המדינה, וגם תוכניות ערוכות להפעלת גיס חמישי של לוקסמבורגים-נאצים. עוד באותו היום הועמדו כוחות המשטרה והגבולות בכוננות מלאה ונעצרו פעילים נאצים שהיו עשויים להוות גיס חמישי. עם זאת, חלקם שוחררו כיוון שעדיין נהנו מחסינות דיפלומטית.