cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי
השיא
בשנת 1892 התחיל צ'ייקובסקי בכתיבת סימפוניה חדשה במי במול מז'ור. לאחר שכתב את כל הסימפוניה, החליט צ'ייקובסקי שאין היא מתאימה לתחושותיו ולרצונותיו והחליט להניח אותה בצד. ביוני 1893 חזר לסימפוניה והחליט להפוך אותה לקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת. הוא שכתב את הפרק הראשון ואף תיזמר אותו, אבל לאחר זאת זנח את היצירה לחלוטין. בין יצירה זו לסימפוניה השישית, "הפאתטית", כתב צ'ייקובסקי יצירה תזמורתית נוספת, הבלדה בלה מינור "וויוודה". ביצירה זו נתן צ'ייקובסקי לטקסט להוביל את יצירתו. הוא ביסס את היצירה על תרגום של פושקין לבלדה "וויוודה" מאת הסופר והמשורר הפולני אדם מיצקביץ'. זהו סיפור על מושל פרובינציאלי, החוזר אל ביתו רכוב על סוסו ומגלה את אשתו בוגדת בו לאור הירח. הוא משכנע את משרתו לירות באישה, אלא שהמשרת הרועד מפחד, יורה בו במקום זאת. פעם נוספת, יוצר צ'ייקובסקי מבנה עצמאי שאיננו תלוי בדבר כדי לספר את הסיפור בצלילים. היצירה נפתחת ברחש של הלמות פרסות סוסים, המושל ומשרתו דוהרים בלילה לאור הירח אל ביתו של המושל. יחד עם זאת, מוסיף צ'ייקובסקי נופך של בהילות ואף סממנים המעידים כי דבר מה בלתי ראוי עומד להתרחש. את סצנת האהבה בין אשת המושל לאהובה, כאשר בעלה מתבונן מן הצד, כתב צ'ייקובסקי בצלילים קסומים, בנגינת כלי הקשת עם עמעם. אל הנבל, המקבל בסצנה זו תפקיד בעל חשיבות, צירף צ'ייקובסקי את הצ'לסטה, על צלילי הפעמונים שלה. את הכלי זה גילה צ'ייקובסקי בפריז והועיד לו תפקיד בעל משמעות וחשיבות בבלט מפצח האגוזים. יחדיו הם מקנים לסצנה זו מצלול מיוחד, שונה ואחר: זה המתאר תשוקה רבה, אהבה אסורה, להט יצרים וחשקים. היצירה מסתיימת בקול יריית אקדח, המבשר על מות המושל. עד לביצוע הבכורה של יצירה זו (אין תיעוד ברור על התאריך) אמר צ'ייקובסקי, שזו היצירה הטובה ביותר שהוציא תחת ידיו; וכהרגלו, לאחר ביצוע הבכורה שינה את דעתו וטען, שיצירה זו אינה שווה דבר ואפשר להגדירה כזבל וגיבוב של שטויות. גם הפעם השמיד צ'ייקובסקי את הפרטיטורה, אך בשל ביצוע הבכורה לא יכול היה להשמיד את תפקידי הכלים הנפרדים ומתוכם אפשר היה לשכתב את היצירה לפרטיטורה שלמה.
בשנת 1890 ביטלה האלמנה פון מק את ההקצבה השנתית שנתנה לצ'ייקובסקי בטענה לפשיטת רגל. צ'ייקובסקי, שנפגע בעיקר מן התקווה שהביעה במכתב, כי לא ישכחנה ויהרהר בה לפעמים, שלח אליה מכתב חריף, שבו הדגיש כי לעולם לא ישכחנה וכי איננו דואג לעצמו, כי הוא כבר לא היה זקוק לתמיכתה הכספית, אלא לגורלה היא לאחר אובדן עושרה. פון מק לא השיבה למכתבו, בני משפחתה חצצו בינו לבינה ונאמר לו, כי בשל מחלת העצבים שגברה עליה אי אפשר להטרידה במכתביו. בהמשך התברר לו, שרק חלק קטן מעושרה אבד וכי המשך התמיכה בו לא היה מעלה או מוריד לגבי מצבה. הוא פירש את המעשה הזה כבגידה, והקשר ביניהם נותק.
בתקופה זו הוא הלחין גם את האופרה "דאם פיק" (מלכה עלה) לליברית מאת אחיו מודסט בהתבסס על סיפור קצר בשם זה מאת אלכסנדר פושקין. הופעת הבכורה של האופרה נערכה בשנת 1890 בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג ולאחר מכן הועלתה בקייב ועל ידי הבולשוי במוסקבה.
שנה לאחר מכן זכתה המוזיקה לבלט "מפצח האגוזים" להצלחה לא-רעה, אבל המועקה שממנה סבל השתקפה בצורה ברורה בסימפוניה השישית של צ'ייקובסקי, "הפתטית", אשר נגינת הבכורה שלה נערכה כמה ימים לפני מותו, וגם היא התקבלה ברגשות מעורבים. הקהל היה אדיש ליצירה זו. לצ'ייקובסקי זה לא שינה דבר. כפי שנהג ברוב יצירותיו, הוא טען שזו היצירה הטובה ביותר שהוציא מתחת ידיו וטען שהקהל אינו מבין במוזיקה. רק לאחר מותו של צ'ייקובסקי, כאשר נוגנה לזכר המלחין, זכתה היצירה להצלחה אדירה.
מותו
צ'ייקובסקי מת ב־6 בנובמבר 1893. בשנים האחרונות רווחות שתי דעות בקשר למותו:
האחת היא שהוא נפטר כתוצאה ממחלת כולרה, שבה לקה בגלל שתיית מים מזוהמים. בספר "צ'ייקובסקי" של הרברט ויינשטוק מובא, בעמ' 286, מכתב מאת לב ברטנסון, רופאו וידידו של צ'ייקובסקי, אל אחיו, מודסט. במכתב זה, שנמצא בארכיון של צ'ייקובסקי בקלין על ידי ניקולס סלונימסקי, מדבר ברטנסון על "המחלה האיומה", שגזלה ממודסט את אחיו. בעמ' 284 מדובר על מחלת הכולירה שפשטה אותו זמן בסנקט פטרבורג, ועל אף האזהרות מפניה, שתה צ'ייקובסקי מים שאינם רתוחים. מצבו הוחמר בשלבים האופייניים למחלה זו.
השנייה היא שמותו נגרם על ידי הסתבכות בשל נטייתו ההומוסקסואלית: נטייתו ההומוסקסואלית של פיוטר צ'ייקובסקי, כמו של אחיו מודסט, הוסתרה בקפדנות על ידי המלחין וחבריו הקרובים. יש לציין כי באותה תקופה יחסים הומוסקסואליים היו תופעה שכיחה למדי בקרב האצולה הרוסית. צ'ייקובסקי ניהל קשר אינטימי עם בחור צעיר, שהיה אחיינו של דוכס רוסי נחשב בשם סטנבוק טורמר. אותו דוכס גילה את העניין והחליט לשלוח לסגן התובע הכללי ניקולאי בורסוביץ' יעקובי, שהיה ידיד של המלחין, מכתב תלונה כנגד המלחין. יעקובי, שלמד עם צ'ייקובסקי בבית הספר למשפטים, חשש שהגשת התלונה תפגע לא רק בשמו של המלחין אלא גם בשמו ויוקרתו של בית הספר למשפטים בו למדו השניים ובידידיהם המשותפים. הוא החליט לכנס בדחיפות אספת חברים של בוגרי בית הספר שהיו חבריו של צ'ייקובסקי, למה שכינה: "בית המשפט לכבוד". לאירוע דרמטי זה הייתה עדה רעייתו של יעקובי, ששהתה אותה שעה בבית ויכלה לשמוע את ההתרחשות שהתחוללה בחדר הסמוך. כשהסתיים האירוע, השביע אותה בעלה לנצור את לשונה ולא לגלות לעולם דבר לאיש. בערוב ימיה, אחרי התייסרות רבה בעקבות הפרשה הנוראה, החליטה גב' יעקובי לחשוף ככל יכולתה את העובדות ברבים. הפגישה התקיימה ב־31 באוקטובר 1893 ונכחו בה שבעה מחבריו של המלחין. היא נמשכה שעות רבות ובסופה, לטענת גב' יעקובי, הוקיעו השבעה את מעשיו של צ'ייקובסקי ותבעו ממנו לשים קץ לחייו, כמוצא של כבוד אחרון, ובלבד שהפרטים האינטימיים האסורים של חייו של המלחין לא יתגלו לצאר הרוסי. ב-1 בנובמבר 1893, יום אחד אחרי הפגישה הגורלית, ביקר אוגוסט גרקה, שהיה אחד מאותם שבעה חברים, בבית המלחין והעביר למלחין רעל לביצוע "גזר הדין". יום למחרת נפל צ'ייקובסקי למשכב, ממנו לא קם. הוא נפח את נשמתו ארבעה ימים אחר-כך. יש סברה ששמועת ההתאבדות הופצה על ידי המו"ל, שסבר כי בכך יגביר את הפופולריות של הפתטית.
להלווייתו, שנערכה בסנקט פטרבורג, הגיעו אלפי ידידים ומעריצים.
הנצחה
הר צ'ייקובסקי באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
בית צ'ייקובסקי באלפייבסק משמש היום כמוזאון על שמו, בו ניתן לראות את אורח החיים של המשפחה וכן כלי נגינה שונים לרבות הפסנתר המכני המשמיע מנגינות באמצעות מטריצה.
ליאונינגוזאורוס
ליאונינגוזאורוס (שם מדעי: Liaoningosaurus; מילולית: "הלטאה של ליאונינג") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האנקילוזאוריים אשר היה הסוג המוקדם ביותר למשפחתו והוא חי במשך הקרטיקון התחתון שלפני 122 מיליון שנה במזרח אסיה. הוא התגלה בתצורת יישיין שבמחוז ליאונינג בסין בידי החוקר הסיני שו שינג וצוותו והוא גם הגדיר את הדינוזאור בשנת 2001. סוג זה כלל מין אחד - Liaoningosaurus paradoxus.
דבר ייחודי נוסף של יצור זה הוא מעטה אוסטאודרם שהתגלה על בטנו והיה שונה בהרכבו מזה של כל אנקילוזאור אחר. הוא היה בעל חיפוי גבשושיות בצורת מעוינים לאורך הבטן. הוא היה גם בעל גבשושיות לאורך גבו עם דוקרנים קטנים לרבות דוקרן ארוך מעל כתפיו. דוקרנים אלה שימשו להרתעת טורפים יבשתיים ומימיים, בדומה לשריון הצבים אך מעט חלש יותר. עם זאת החוקרת ויקטוריה ארבור בדקה ב-2013 מעטה משוריין על הבטן ומצאה רק שרידי עור מת שהשתמר.
מבנהו המשונה של אנקילוזאור זה היה שונה ממרבית האנקילוזאורים, אך הוא היה קרובם של האנקילוזאורוס והאאופלוצפלוס ושל אנקילוזאורים מסין כמו הגוביזאורוס, אך היה עתיק יותר ובעל מאפיינים של הנודוזאוריים.
אן דן דינו
אן דן דינו הוא משחק ספירה, המשמש (בעיקר) ילדים כדי לקבל החלטות. זהו שיר משחק, בעל מספר הברות גדול. בכל הברה מצביע הילד המבצע את השיר על אחת מהאפשרויות העומדות בפניו, לפי סדר קבוע. מכיוון שרוב הילדים אינם סופרים את מספר ההברות בשיר, וייתכן שאינם יודעים לחשב שארית, הילדים מתייחסים לתוצאת השיר כאל מעין הגרלה אקראית, אף כי יש מהם שיעמדו על שארית השיר בחלוקה בשתיים בטרם יחדלו להשתמש בו לביצוע הגרלות, ויעברו לכלים אקראיים יותר כגון אבן נייר ומספריים.
המילים
מקור המלים עתיק ממה שניתן לחשוב כשמדובר במשחק ילדים. אן דן דינו הוא שיבוש של הביטוי היווני העתיק (ἓν διὰ δυοῖν, (hèn dià duoîn, שפירושו: אחד מתוך שניים. וייתכן שבמקור שימש למשחק אצבעות בנוסח "זוג או פרט" לבחור אדם אחד מתוך שניים. אותו ביטוי בצורתו הלטינית "hendiaduos" התגלגל באנגלית כיום למילה Hendiadys המציינת שני ביטויים רצופים שונים האומרים דבר אחד.
לדוברי העברית הגיעו מילות השיר כנראה ממזרח אירופה, שם קיימות גרסאות דומות לגרסאות העבריות. בסרבו-קרואטית ישנה גרסה הדומה מאוד לגרסה הישראלית:
ביידיש נמצאת גם הגרסה הבאה:
מילים בעברית
יש המאריכים את השיר במילים כגון:
ועוד כמות נכבדת של גרסאות.
בגרסאות המסתיימות במילה "עשר", יש המוסיפים "גזר" בסיום, כשהמילה נחשבת כהברה אחת לצורכי ספירה. ייתכן שהמקור לכך היה בניסיון להטות את תוצאות ההגרלה והוא השתרש כחלק מהשיר. לפעמים יש הוספה של המילים: "א-לי-עזר ש-נ-פל לתוך הג-זר" או "א-לי-עזר ש-מ-שך ב-ג-זר".
השיר "אן דן דינו"
בשנת 1971 זכה שירם של דודו ברק ושייקה פייקוב "למה ככה" במקום הראשון בפסטיבל שירי הילדים הראשון. שנה לאחר מכן שלח פייקוב לפסטיבל את שירו "אן דן דינו". הפזמון היה המשפט הידוע "אן דן דינו, סוף על הקטינו סוף על הקטי קטו אליק בליק בום." ואילו את הבתים החדשים הוא כתב בעצמו. את השיר ביצעה כלת פרס ישראל יפה ירקוני שהוסיפה עוד שתי מילים משלה "עוד פעם" בסיום הפזמון שחזר שוב ושוב מה שעזר להצלחתו של השיר שהגיע בפעם השנייה ברציפות מבחינתו של פייקוב עד למקום הראשון בתחרות והפך לקלאסיקה בפני עצמה.
הערות שוליים
Nombr-ludo
אמיל אדלר
אמיל אדלר (1900–1971) היה רופא שיקומי ישראלי, ממייסדי הרפואה השיקומית בישראל. פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית בירושלים, מייסד ומנהלה הראשון של המחלקה לשיקום בבית החולים הדסה, ממייסדי בית הספר הראשון בישראל לפיזיותרפיה, במרכז רפואי אסף הרופא בדצמבר 1953.
ביוגרפיה
אדלר נולד בפראג, צ'כיה (אוסטרו-הונגריה). אביו היה משפטן אוסטרי מהעיירה אנשלברג, אך שלט בעברית.
אדלר סיים גימנסיה גרמנית, והתקבל לבית הספר לרפואה באוניברסיטת וינה. בהמשך עבר לאוניברסיטה הגרמנית בפראג.
אדלר כיהן כיושב ראש הסטודנטים הסוציאליסטים.
בסיום לימודיו נשא לאישה את מריאנה לבית הרץ.
אדלר התמנה רופא ראשי בסנטוריום "זניק" (אז "גרינברג") ובמעיינות המרפא בסודטים. שם נולד בנו חיים בשנת 1928.
לאחר בריחתם של אדווארד בנש ויאן מסריק, פרסמה ממשלת צ'כיה את התקנות נגד היהודים ובני הזוג אדלר החליטו לעזוב את צ'כיה.
ב-14 במרץ 1939, לאחר שהגרמנים פלשו לצ'כיה, הגיעו ברכבת (על הרכבת היה גם מקס ברוד) לנמל קונסטנצה שברומניה, ומשם הפליגו לתל אביב.
אדלר התנדב בסניף "זמנהוף" של קופת חולים כללית, כדי ללמוד את השפה העברית.
באפריל 1940 התפנתה בבית החולים הדסה משרה לניהול מרפאה לרפואה פיזיקלית (רפואה שיקומית), עליה התמודדו כ-100 מועמדים. אדלר זכה במשרה, בשכר של 12 לא"י לחודש ללא זכות לפרקטיקה פרטית. זכות זו קיבל בשנת 1945.
ייסוד וניהול מערך השיקום ב"הדסה" על ידי אדלר
באוגוסט 1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות, נפתח לראשונה בישראל מרכז שיקום בבית החולים "הדסה" בירושלים. אדלר נתמנה למנהל מרכז השיקום והרפואה הפיזיקלית.
המרכז נפתח כדי לשקם את הנפגעים הרבים במלחמה והפיזיותרפיה הייתה הטיפול השיקומי העיקרי שניתן בו. חשיבות רבה לפיזיותרפיה הייתה בקרב קטועי הגפיים הרבים. הללו קיבלו תחילה תותבות זמניות ועד התייצבות הגדם, קיבלו תרגילים לשמירה על טווחי תנועה, חיזוק שרירים ונשיאת משקל על הגדם. עם התייצבות הגדם קיבלו תותבות קבועות.
פצועים נוספים שטופלו במרכז השיקום היו נפגעי עצבים פריפריים. מספטמבר 1948 ועד סוף ינואר 1950 טופלו ב"הדסה" שלושים ושניים נפגעי עצבים פריפריים שנפצעו במהלך המלחמה.
הטיפול העיקרי בפציעות הללו היה הטיפול הפיזיותרפי שניתן באופן מיידי. הטיפול התבסס על שיטות שהיו מקובלות ברחבי העולם, וכלל מניעת קונטרקטורות ודפורמציות על ידי סדים, עיסוי, תרגילים אינדיבידואליים, גירויים חשמליים לשרירים, יונטופורזיס 6 ועידוד תנועה. האסטרטגיה הטיפולית שאפה להחזיר את האדם לתפקודו הקודם.
בשנת 1951 טופלו בבית החולים 410 מטופלים ומספר הטיפולים היה 3,719. בשנת 1952 טופלו 962 חולים ומספר הטיפולים היה 11,678.
מרכז השיקום ב"הדסה" נסגר עם תום מלחמת העצמאות מטעמים כלכליים ושינוי בסדרי העדיפויות, ובשנת 1956 נפתח שוב וכלל תשע מיטות אשפוז. הפיזיותרפיה במרכז זה פעלה בשלושה מוקדים: במרכז השיקום, במרפאה פיזיקלית שטיפלה בחולי חוץ ב"הדסה" ה' ובמכון לרפואה פיזיקלית בבית החולים, שהתמקד בטיפול בחולים המאושפזים במחלקות השונות. אדלר ניהל את כל המערך השיקומי.
עם המעבר של בית החולים "הדסה" למבנה החדש, נפתח מרכז השיקום בפעם השלישית והתרחב לשתים עשרה מיטות אשפוז. במרפאה לפיזיותרפיה טופלו באופן אמבולטורי קטועי גפיים, נפגעי CP ופוליו, בצד מטופלים עם בעיות אורתופדיות ונוירולוגיות. לפיזיותרפיה ב"הדסה" היה תפקיד מכריע בייסוד המקצוע בישראל, בהתבססותו ובהתפתחות תחומי המקצוע השונים. ב"הדסה" רוכזו לראשונה, תחת קורת גג אחת הפיזיותרפיה השיקומית, הפיזיותרפיה הקהילתית, והפיזיותרפיה בבית החולים הכללי.
התחומים הללו התפתחו במהלך השנים והפכו לתחומי התמחות והתמקצעות, כל תחום בפני עצמו.
פעילויות נוספות של אדלר
בשנות החמישים, שעה שהשתוללה בישראל מגפת הפוליו פעל אדלר למיגורה.
במרץ 1950, אדלר הקים את האיגוד לרפואה פיזיקלית ושיקומית.
אדלר כיהן כיושב ראש המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל.
אדלר נפטר ב-4 בינואר 1971. במרץ 1971, חודשיים לאחר מותו, קיבל את פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית על היותו "חלוץ הרפואה הפיסקלית והשיקומית" בישראל.
בנו הפרופ' חיים אדלר זכה בפרס ישראל לחינוך בשנת 2006.
סרט קולנוע
סרט קולנוע הוא המוצר הסופי של תהליך יצירת הקולנוע - כתיבה, צילום ועריכה של סיפור, קטעי תנועה, וצליל המשולבים יחדיו ליצירה אחת. סרטי קולנוע מתחלקים לסוגות רבות ובהן דרמה, קומדיה, מתח, אימה, פעולה, סרט מוזיקלי, הנפשה, מערבון, תעודה, מדע בדיוני ופנטזיה.
היסטוריה
מימיו הראשונים של הקולנוע ועד ימינו נשמר המידע על סרט צילום שקוף מצלולואיד שעליו הופיעו תמונות הסרט לצורך הקרנת התמונות על מסך. הקרנתן ברצף של התמונות הטבועות על הסרט, יוצרת בעיני הצופה אשליה של תמונות נעות. כיום קיימים סרטים המופקים ומוקרנים בצורה דיגיטלית, ללא סרט צילום.
סרט קולנוע מוצג באופן מסורתי בבית קולנוע, אולם ניתן לצפות בסרטי קולנוע גם באמצעי צפייה ביתיים כגון שידורי טלוויזיה, מכשירי וידאו ו-DVD וגם באמצעות מחשב. קיימים סרטים שכבר בעת הפקתם מיועדים להקרנה באמצעי צפייה ביתיים, לדוגמה סרטי טלוויזיה.
תמונות הסרט
סרט הוא יצירה ויזואלית, ולכן התמונות (צילומי הסרט) הן מרכיב עיקרי בו. מאפיין מובהק של הצילומים הוא הצבע, אשר לו שתי וריאציות: שחור-לבן וצבע מלא. הצילום היה בתחילה שחור-לבן בלבד. מאמצע המאה העשרים הצילום בצבע הפך לסטנדרט, אולם השימוש בצילום שחור-לבן נמשך מטעמים אמנותיים או להשגת אפקטים שאי אפשר להשיגם בצילום צבע.
פסקול
בנוסף לתמונות, חלק בלתי נפרד מהסרט הוא הפסקול שלו, המכיל את הצלילים ואת הקולות המלווים את תמונות הסרט.
ישנם סרטים בהם הפסקול הוא "השחקן הראשי" והציר סביבו נוצר הסרט. במקרים אלה הסרט "משרת" את הפסקול ולא להפך. דוגמאות לכך הן "פנטזיה" מבית היוצר של חברת וולט דיסני ו"אלגרו נון-טרופו" מבית היוצר של חברת Bozzetto Film.
כשהפסקול של סרט קולנוע כולל שירים או יצירות מוזיקליות רבות, נהוג להדפיסו על-גבי קלטות ותקליטורים ולמוכרו בנפרד מהסרט. במקרים רבים בתולדות הקולנוע זכו פסקולים להצלחה גדולה אף יותר מזו של הסרט עצמו.
כתוביות
בתחילת הסרט מופיעות בדרך כלל כתוביות פתיחה - כתוביות בשפתו של הסרט, המציגות את שם הסרט ואת יוצריו העיקריים: המפיק, הבמאי והשחקנים הראשיים.
בסיום הסרט מופיעות כתוביות סיום, ובהן שמות כל המשתתפים ביצירת הסרט (למעט ניצבים) - שחקנים ואנשי הפקה. כן ניתן קרדיט לגורמים שסייעו בדרכים שונות להפקת הסרט - גופים שתרמו למימון ההפקה, גופים שאפשרו צילום הסרט במבנים שבבעלותם, גופים שסיפקו חומר ארכיוני ועוד. העניין של הצופים בכתוביות הסיום נמוך, ורבים יוצאים מאולם הקולנוע עם תחילת הקרנתן של הכתוביות. לעיתים ניתן קטע עלילתי לאחר כתוביות הסיום, וכופה על הצופים להמתין עד גמר הקרנתן של כתוביות הסיום (דוגמה: הסרט שודדי הקאריביים: סוף העולם או היקום הקולנועי של מארוול).
בנוסף לכתוביות אלה, שהן חלק אינטגרלי של הסרט, כאשר הוא מוקרן בפני צופים שאינם דוברים את שפת הסרט, נלוות אליו כתוביות תרגום, שמכילות תרגום של הנאמר בפסקול.
מצע
בעשרות השנים הראשונות לקיום הקולנוע, צולמו סרטי קולנוע על גבי סרט צילום. מאפיין פיזי של סרט הצילום הוא רוחבו: 8 מ"מ, 16 מ"מ, 35 מ"מ (הרוחב הנפוץ בסרטים להקרנה מסחרית) ו-70 מ"מ. עם המצאת קלטת הווידאו הופצו סרטים לצפייה ביתית בקלטות וידאו, ולאחר מכן עברה הפצת סרטים לצפייה ביתית ל-DVD.
בעוד שסרט צילום ובקלטת וידאו הופצו כל חלקי הסרט כמקשה אחת, בהפצתו ב-DVD ישנה הפרדה בין הסרט (תמונה וקול) ובין כתוביות התרגום, כך שכל צופה יכול לבחור את הכתוביות בשפה המועדפת מבין מבחר השפות המוצע.
תהליך ההפקה וההפצה
תהליך יצירתו של סרט קולנוע כולל את השלבים הבאים:
אנשי צוות עיקריים
ליצירתו של סרט קולנוע שותפים אנשים רבים. תיאורי התפקידים ניתנים להלן בהפשטה מסוימת, היינו תיאורי המקצוע עשויים להיות תיאורי מקצוע של כמה אנשי צוות (לדוגמה, תיאור המקצוע של הצלם מתאים לתיאור העבודה אותם עושים הצלם הראשי ועוזרי הצלם).
סבואה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מיכאלה אלקין
מיכאלה מיכל אלקין (נולדה ב-30 באפריל 1991) היא מדבבת, דוגמנית ושחקנית טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
אלקין נולדה וגדלה בתל אביב. בילדותה למדה בבית הספר לאומנויות שרי אריסון ולאחר מכן בתיכון עירוני ד'. בשנת 2016 סיימה את לימודיה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב.
משחק
בשנת 1999 שיחקה את דורותי במחזמר "הקוסם!".
ב-2001, כבר בגיל עשר, אלקין קיבלה תפקיד קטן, כששיחקה בתפקיד אורח בסדרה "שמש" את ורדית, האחיינית של טנצר.
בשנת 2003 שיחקה בסרט קצר שנקרא "שברים פשוטים" ששודר בערוץ הילדים. בשנת 2004 גילמה את דמותה של טלי אגמי בסדרה "ראש גדול".
ב-2006 שיחקה בהצגה "ציפור שחורה" בבימויו של עידו ריקלין. ההצגה עלתה בתיאטרון הקאמרי, שם אלקין גילמה ילדה.
ב-2010 שיחקה בתפקיד משני בעונה השלישית של סדרת הנוער "האי" בערוץ הילדים, בתפקיד איזבלה.
בשנת 2011 גילמה בתפקיד אורח בעונה שנייה של "יוני והמחוננים" בערוץ דיסני, את קורל. בהמשך שנת 2011 שיחקה בתפקיד אורח באחד הפרקים בעונה השלישית של קומדיית המצבים "כאן גרים בכיף" את ליאן, חברה של דניאל.
בשנת 2012–2013 שיחקה בסדרה "יומני החופש הגדול" בתפקיד קארין קרמר (אחד מארבעת התפקידים הראשיים), נערה עשירה ומפונקת מלוס אנג'לס.
בדצמבר 2014 שיחקה בכמה פרקים בסדרה "כוכב הצפון" בתפקיד קארין (אותה דמות מיומני החופש הגדול).
ב-2021 שיחקה בהצגה "ידועה" בבימויה של רוני טוביאס גדעון. ההצגה עלתה בתיאטרון נוצר.
דיבוב
בשנת 2013 דיבבה בסרט "מטוסים" בתפקיד ראשי, אישאני.
בשנת 2014 דיבבה את בריטני בסרט "בית ספר למפלצות".
דוגמנות
בין השאר, אלקין השתתפה במספר פרסומות, קוקה-קולה, אקמולי, סלקום וגם עשתה קמפיין של חיסכון וזהירות בחשמל בשנת 2001.
דיגמנה בקמפיין קטלוג קיץ-חורף של חברת האופנה פוקס, ובהמשך דיגמנה בקטלוג קיץ של Hַ&O.
כל מה שתרצי
כל מה שתרצי הוא סינגל מאת רמי קלינשטיין. את השיר כתב והלחין קלינשטיין ועיבדו אלון הלל וקלינשטיין בשנת 1997, ופרסמה אותו חברת התקליטים הליקון. זהו שיר הנושא של האלבום שהוציא קלינשטיין באותה שנה.
השיר נבחר לשיר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי, ה'תשנ"ז-1997. בכך השלים קלינשטיין זכייה שנייה בתואר זה כזמר, שנתיים בלבד לאחר הזכייה של שירו "תפוחים ותמרים" באותה התחרות בה'תשנ"ה-1995.
הצלחה וגרסאות
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־25 במאי 1997 וזכה להצלחה רבה. הוא זכה במצעד הפזמונים העברי השנתי של ה'תשנ"ז-1997, ובעקבות הצלחת האלבום יצא קלינשטיין לסיבוב הופעות מצליח.
בהמשך הקליט ליאור פרחי גרסת כיסוי לאלבומו משולש ישראלי, שיצא ב־2003.
איגור סטרווינסקי
איגור פיודורוביץ' סטרווינסקי (ברוסית: Игорь Фёдорович Стравинский, בתעתיק לטיני: Igor Fyodorovich Stravinsky; 17 ביוני 1882 – 6 באפריל 1971) היה מלחין רוסי בעל אזרחויות צרפתית ואמריקאית של מוזיקה קלאסית מודרנית.
בין יצירותיו הנודעות ניתן למנות את הבלטים המוקדמים "פולחן האביב" ו"ציפור האש", וכן את "סימפוניית תהילים" הניאו קלאסית, "מזמורי רקוויאם" והאופרה-אורטוריה "אדיפוס רקס".
סטרווינסקי היה אחד מבכירי המלחינים במאה ה-20, בין המשפיעים ביותר במוזיקה בת זמננו. הוא זכה בפרסים רבים ובאותות כבוד, ביניהם מדליית הזהב של התזמורת הפילהרמונית של לונדון ב-1951, פרס סיבליוס בסך 27,000 דולר מן "הקרן הפינית לאמנויות ולמדעים" ב-1963 ועוד.
סטרווינסקי נודע במעברים שביצע בין סגנונות. ביצירות "ציפור האש" ו"פולחן האביב" חנך את הפרימיטיביזם במוזיקה של המאה ה-20. יצירות אלו עוררו עליו את חמת המבקרים, שלא הצליחו לקבל את החידוש שבהן ושפכו עליו קיתונות של לעג וגינוי. רק מאוחר יותר, כאשר נטש את הפרימיטיביזם לטובת הנאו-קלאסיציזם, חזרו בהם רבים מן המגנים והחלו לראות במוזיקה זו יצירות מופת, בעוד שכתיבתו הנאו-קלאסית נראתה להם כשמרנית ומיושנת. כאשר שינה שוב את סגנונו ונטש את הנאו-קלאסיציזם לטובת הכתיבה הסריאלית, נתקל שוב בביקורת נוקשה מצד המבקרים, שתיארוהו כרפה שכל ותשוש, בעודם מהללים את המוזיקה שכתב הנאו-קלאסיקן.
קורות חייו
סטרווינסקי נולד בעיירה אורניינבאום (ברוסית: Ораниенбаум, כיום לומונוסוב; Ломоносов) ליד סנקט פטרבורג ברוסיה. אביו, פיודור סטרבווינסקי, היה זמר ממוצא פולני, בס ראשון במעלה בתיאטרון מריאינסקי וגם אחיו היה מוזיקאי, כך שילדותו הייתה עתירת חוויות ורשמים מוזיקליים.
בגיל תשע החל ללמוד נגינה בפסנתר, משהשתפרה נגינתו החל להתאמן באלתור על חשבון הזמן הקצוב לתרגילים רשמיים למורת רוחם של מוריו והוריו. לאחר מכן נשלח על ידי הוריו ללימודים גבוהים, אשר היו רחוקים מתחום כישרונו. הוא חילק את זמנו בין לימודי משפטים באוניברסיטת פטרבורג ללימודי מוזיקה חלקיים, עד שהצליח לשכנע את הוריו בצורך להשקיע יותר במוזיקה. הוא שכר לעצמו מורה להרמוניה, שלא היה אהוד עליו ביותר, ובמהרה החל ללמוד באופן עצמאי מן הספרים והחל לעיין בתורת הקונטרפונקט, שקסמה לו במיוחד. ב-1902 פגש ברימסקי-קורסקוב, שלימד אותו את יסודות התזמור ונחשב למורו הרוחני. הוא יעץ לו להמשיך בינתיים בלימודיו האקדמיים ובמקביל לרכוש ידיעה מקיפה יותר במוזיקה, באמצעות לימודים פורמליים ושיטתיים בהרמוניה ובקונטרפונקט.
בתקופה זו הצטרף לאגודה מוזיקלית, אשר הייתה מקיימת הופעות של מוזיקה קאמרית צרפתית חדישה. היה זה מפגשו הראשון של סטרווינסקי עם מלחינים כמו פול דיקא, קלוד דביסי וסזר פרנק, שהטביעו את רישומם ביצירתו בהמשך הקריירה שלו כמלחין.
דמות נוספת, אשר הייתה מעורבת בחייו של סטרווינסקי, היה סרגיי דיאגילב, חובב אומנויות שלימים הפך למנהלו האישי. דיאגילב היה מנהלו של "בלט רוס", שפעל בפריז בראשית המאה והעלה את הבלטים של סטרווינסקי, תחילה את "ציפור האש" ו"פטרושקה" ואחר את הבלט החדשני והשערורייתי, "פולחן האביב" ב-1913 בניצוח פייר מונטה. בבלט הבא, כלולות (Les Noces), נקט יתר ריסון וצימצם את התזמור לארבעה פסנתרים ו-17 כלי הקשה. הבלט "פולצ'ינלה" מבוסס על נושאים שסטרווינסקי חשב שהם של פרגולזי אבל היום ידוע שהם מאת מלחינים אחרים, בעיקר דומניקו גאלו.
סרגיי דיאגילב היה הראשון לעמוד על גאוניותו של סטרווינסקי ולהכריז עליה ברבים. הקרבה הנפשית בין השניים הייתה רבה, וסטרווינסקי דרש להיקבר לצד דיאגילב, בוונציה.
בהמשך חייו שמר סטרווינסקי אמונים לבלט. אפולו מוליך המוזות, להרכב מיתרים קטן, כתוב בפשטות קלאסית והוא אולי המלודי ביותר ביצירותיו. "נשיקת הפיה" מביא נושאים של צ'ייקובסקי. שני אלה בוצעו לראשונה בשנת 1928 בארצות הברית. "משחק הקלפים" בוצע לראשונה בניו יורק בשנת 1937.
בכתיבתו הסימפונית סטה סטרווינסקי מן המקובל בצורה זו, ולשיאה הגיע בסימפוניית תהילים, שנכתבה ליובל התזמורת הסימפונית של בוסטון ולכבוד מנהלה סרגיי קוסביצקי. בפסטיבל ישראל, באוגוסט 1964, ניצח סטרווינסקי הישיש על סימפוניית תהילים בביצוע התזמורת הפילהרמונית הישראלית והמקהלה הקאמרית תל אביב (בהמשך המקהלה הפילהרמונית תל אביב) בתיאטרון קיסריה.
האופרות של סטרווינסקי מציגות פסיחה על שתי הסעיפים - מעשה בחייל (1919) היא יותר הצגה מאופרה מושרת, וב"שועל" (1922) יש יותר ריקוד ממשחק. "מאוורה", על פי פושקין דומה יותר לאופרה מקובלת, אך אדיפוס רקס היא יותר אורטוריה מאופרה, גם משום שהיא כתובה בלטינית וגם משום שאין בה כמעט בימוי. מכל האופרות שלו, רק "דרכו של הולל" (בעקבות ציוריו של הוגארת) היא אופרה של ממש, שיש לה מקום של כבוד ברפרטואר האופראי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר סטרווינסקי לארצות הברית וקיבל אזרחות אמריקנית. ב-1940 התחילה התקופה השלישית של יצירתו, התקופה האמריקנית, בה מיוצגים הסגנון הרוסי והסגנון הנאו-קלאסי גם יחד. בין יצירותיו הבולטות בתקופה זו: הבלט "אורפאוס" (1947), "לזכרו של דילן תומאס" (1954) ו"ת'רני" (Threni; בעקבות ספר איכה; 1958). ביצירות אלה בולט שיתוף הפעולה של האינטלקט והרגש לצורך ארגון מוזיקלי חדש ויצירת מושגים חדשים באסתטיקה המוזיקלית. יצירתו של סטרווינסקי בארצות הברית הייתה רבה וכללה יצירות בתחומי האופרה, הבלט, הקונצ'רטו, המוזיקה הקאמרית והשיר. בשנותיו האחרונות הלחין מספר יצירות בשיטת שנים-עשר הטונים הקרובה לזו של וברן, ביניהן הבלדה "אברהם ויצחק" לבריטון ולתזמורת קאמרית, לתמליל עברי (בראשית, כב) שהוקדשה לפסטיבל ישראל (ירושלים, 1964). זוהי אחת מיצירותיו בסגנון המוזיקה הסריאלית, שאליה עבר רק לאחר מותו של שנברג, אך השפעתו של שנברג ניכרת ביצירותיו.
סטרווינסקי נפטר בניו יורק, ונקבר בוונציה, בבית עלמין באי סן מיקלה. המגזין "TIME" הזכיר את שמו כאחד האנשים המשפיעים על המאה.
הנצחה
מפרצון סטרווינסקי באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של איגור סטרווינסקי.
דמותו של סטרווינסקי מופיעה בסרט "ניז'ינסקי" (1980).
משחק חברה
משחקי חברה הם משחקים קבוצתיים המתקיימים לשם מטרות שונות ומגוונות: העברת זמן, גיבוש קבוצתי, פתיחת נושאי שיחה מורכבים ועוד. בגילאים צעירים משחקים אלה נפוצים מאוד במסיבות, אך בגילאים בוגרים משמשים בעיקר למטרות פדגוגיות. רוב משחקי החברה יכולים להתאים, בשינויים קלים או ללא שינויים, לטווח רחב של גילאים.
משחקים אלו מצריכים בדרך כלל שטח קטן יחסית למספר המשתתפים. ישנם גם משחקים שאינם מצריכים חומרים נוספים מלבד המשתתפים עצמם (אפילו לא דף ועפרון). משחקי חברה מסוימים כוללים מגע פיזי ומסייעים לגיבוש הקבוצה וליצירת אמון בין חבריה. בגילאים מבוגרים יותר, הם עשויים לכלול אלמנטים מיניים. משחקים מסוימים דורשים מדריך או מנחה שיעביר את המשחק ולא ישתתף בו על מנת שיהיה נייטרלי, ואילו משחקים אחרים אינם דורשים זאת.
הבחירה של משחקי החברה צריכה להתאים לקבוצה, לאופייה, לתחומי העניין שלה, לגודלה וכו'. למשל, משחקי חברה מסוימים בנויים למספר גמיש של משתתפים, וניתן להמשיך לשחק בהם גם אם התווספו משתתפים במהלך המשחק או אם עזבו חלק מן המשתתפים. בקבוצות מסוימות, בעיקר בגילאים נמוכים יש חשיבות להפעלת חלק גדול מן המשתתפים במשך חלק גדול מן הזמן.
מחפשים את אליברנדי
מחפשים את אליברנדי (אנגלית: Looking For Alibrandi) הוא סרט המבוסס על הרומן הידוע מחפשים את אליברנדי מאת מלינה מארג'יטה (Melina Marchetta) שהוצאה לאור בשנת 1999. הסרט מספר על חייה של נערה בת 17 ויחסיה עם משפחתה, חבריה ובית ספרה. בכיכובה של פיה מיראנדה ובבימויה של קייט וודס.
פיה מיראנדה זכתה בפרס ACTAA בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר וגרטה סקאקי זכתה בפרס זה בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
עלילה
ג'וזי אינה מוצאת עצמה בין כל המשפחה – סבתא הקשקשנית שעוקבת אחריה, בנות בית הספר הלועגות לה כי היא ממזרה, אביה שבא משום מקום, בחינות הבגרות, ועוד.
במהלך כל הסרט ג'וזי מנסה להתקרב אל "גבר החלומות שלה", ג'ון ברטון (Matthew Newton), אך במקום אם מוצאת עצמה שוב ושוב נתקע עם ג'יקוב קוטי (קיק גרי). לראשונה, היא מתיידדת עמו לאחר מסיבה, בה הוא לוקח אותה אל ביתה (חבריו ארגנו לו את זה), במקום נער חלומותיה. לא רק שהוא מנע ממנה הזדמנות פז, הוא גם לקח אותה על אופנוע ומנפץ את כל חלומה. על אף זאת, ג'וזי וג'ון מתקרב אחד לשני וכל אחד מהם רושם פתק בו הוא מספר משהו על עצמו שלא סיפר לשני - ג'וזי מתוודה על אהבתה. הפתקים ישמרו אצל השני והם יפתחו רק בסוף הלימודים.
באמצע הסרט ג'ון ברטון מתאבד עקב לחצו של אביו להיות נשיא בניגוד לרצונו. לאחר ההלוויה חוזרת ג'וזי אל ביתה, היא הולכת אל התיבה בה היא שמרה את פתקו ושם היא מגלה כי רשום על כך שהוא הולך להתאבד.
ג'וזי האומללה פוגשת את ג'יקוב ופורצת מולו בבכי. כמו גם, היא מתחילה להתיידד עם אביה לאחר שהוא מציל אותה מעונש, לאחר ששברה את אפה של קרלי בישופ (Leeanna Walsman) – תלמידה "מתוקה" שתמיד לעגה לה על היותה ממזרה והטיפה לה ענייני דת.
יהודה ארזי
יהודה ארזי (טננבאום) (27 בנובמבר 1907 – 25 בפברואר 1959) היה ממפקדיה הבולטים של "ההגנה", חבר המטה הכללי של ההגנה וממקימי הר"ן והש"י.
משפחה וילדות
ארזי נולד בשנת 1907 בלודז' למרים ואברהם טננבאום, עורך, עסקן ציבור וסופר. המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1923 והתיישבה בתל אביב. ארזי למד בגימנסיה הרצליה והצטרף ל"הגנה".
משטרת המנדט הבריטי
ב-1926, עם תום לימודיו, יעץ לו מפקדו ב"הגנה", אליהו גולומב, להצטרף למשטרה, וכך עשה. הוא עלה במהירות בסולם הדרגות עד שהיה לקצין במשטרה, ובמסגרת תפקידו ניצל את מעמדו כדי להעביר נשק וידיעות להגנה. בעת שירותו במשטרה, בשנת 1931 נשא את רבקה אלבין לאישה. ולאחר כשנה נולדה בתם הבכורה, רות (שנישאה בשנת 1955 לשופט גבריאל בך).
שירות הידיעות
לאחר פרישתו מהמשטרה, בשנת 1934, החל לעבוד בחברת "פרדס" לייצוא פרי הדר. אולם לאחר כשנה פגש דיפלומטים פולנים שקישרו בינו ובין ממשלת פולין שהסכימה למכור נשק ליישוב העברי. ארזי נסע עם משפחתו לפולין והבריח נשק ומכונות לייצור כדורים בתוך מכבשים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט ארזי יחד עם משפחתו מפולין, והצטרף לר"ן (הריגול הנגדי של ההגנה, לימים הש"י).
עם תחילת שיתוף הפעולה בין ההגנה לצבא הבריטי בשנת 1940, נקרא למלא את חלקו. הוא עסק, יחד עם קבוצה נבחרת של אנשי ההגנה, בפיתוח תוכניות חבלה בעורף הצבא הגרמני ואף השתתף בכמה מבצעים. במקביל פעל שוב להברחת נשק ואמצעי חבלה מהצבא הבריטי לרשות ההגנה. במהלך המלחמה, בשנת 1941, נולד בנו דן.
פעולותיו אצל הבריטים עוררו חשד, ובשנת 1943 הוא נמלט מהצבא הבריטי וירד למחתרת.
הפעילות באירופה
בשנת 1945 לאחר שאנשי החבורה כבר עסקו באיסוף פליטים והכנתם לעלייה, הוברח ארזי לאיטליה. שם, תחת הכינוי "אלון", עמד בראש השלוחה של המוסד לעלייה ב' ועסק בארגון ההעפלה. בתקופתו הפליגו לארץ ישראל עשרים ספינות מעפילים ועליהן 26,000 נפש. ארזי היה הרוח החיה בפרשת לה ספציה, עת ארגן על אחריותו שביתת רעב של מעפילים שיציאתם מאיטליה נמנעה כשספינותיהם התגלו. השביתה הצליחה והמעפילים שוחררו לדרכם. במקביל, עסק ברכש עבור ההגנה ומאוחר יותר עבור צה"ל. בין היתר עסק ברכישת תחמושת, נשק קל, מטוסים ואף טנקים. לצורך פעולות הרכש ארזי עשה זמן מה בארצות הברית, והניח את היסודות לרכש מטוסי תובלה, שהיוו, לאחר עזיבתו את אמריקה, את עיקר כוח התובלה האווירית של צה"ל במלחמת העצמאות. ארזי, שהעזתו ודמיונו לא ידעו גבול, ערך אף ניסיון לא מוצלח לרכוש בארצות הברית נושאת מטוסים, שאמורה הייתה להוביל לארץ כמויות עצומות של ציוד צבאי מיד לאחר צאת הבריטים.
פעילות ציבורית
לאחר מלחמת העצמאות פנה לשוק התיירות והקים, יחד עם מאוריציו ויטלה ועדה סרני את מלון רמת אביב. ייסד בית ספר למלונאות והיה חבר במועצה הציבורית להקמת בית גולומב. במועצה הציבורית היו אתו: גולדה מאיר - יושבת ראש, דוד נמרי, אברהם איכר -יחדיו 89 חברים.
פטירה ושארים
בפברואר 1959 נפטר ארזי לאחר מחלה ממושכת, בגיל 51. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק. הותיר אחריו בת, רות (שנישאה בשנת 1955 לשופט גבריאל בך), ובן, דן ארזי (יליד 1941).
הנצחה
בשנת 1973 פרסם אחיו, טוביה ארזי את מסמכי חקירת רצח ארלוזורוב שנשמרו בארגז במשך ארבעים שנה. ביוני 1973 הגיע טוביה ארזי במפתיע לאזכרתו של אב"א אחימאיר, הכריז כי לאחימאיר ולבני תנועתו נעשה עוול, ופרסם את מסמכי יהודה ארזי, המחשידים ברצח שני ערבים, ומסירים את האשם מן החשודים אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט.
עיריית תל אביב הציבה לוח זיכרון ליהודה ארזי במקום בו עמד פעם מלון רמת אביב. בלוח נכתב: "במקום זה על גבעות חול, הגה יהודה ארזי הקמת מלון פאר והיה בין מייסדיו. הוא נתן למלון את השם "רמת אביב", שם שאומץ וניתן לכל האזור שנבנה מול המלון. עד לקום המדינה עמד יהודה ארזי, מהאישים הבולטים ב"הגנה", בראש מבצעי העפלה ורכש. בדרכים נועזות ויוצאות דופן הביא ארצה אלפי עולים ניצולי שואה וכמויות נשק גדולות לחיזוקה ולהגנתה של המדינה שבדרך". על שמו רחובות בחיפה ובתל אביב.
עיריית לה ספציה ציינה בשנת 1996 את שמו של יהודה ארזי בשלט נחושת שהוצב באזור הנמל. ביוני 2019 קראה לטיילת שהוכשרה על המזח בנמל על שם יהודה ארזי ועל שם סגניתו, עדה סירני.
פנינה בור
פנינה בור (30 בנובמבר 1924 - 26 בנובמבר 2009) הייתה נשיאת מסדר "בני ברית" בישראל בין השנים 1998-1986, מפקחת בני ברית בישראל וסגנית הנשיא העולמי של בני ברית.
ביוגרפיה
בור נולדה בשנת בתל אביב בשם "פנינה פופובסקי". היא הייתה השנייה משלוש בנותיהם של הורים ציוניים: אביה, יצחק פופובסקי, יליד קירובוגרד (רוסיה), היה מאנשי העלייה השנייה, אחותו אטל הייתה אף היא חלוצה בת העלייה השנייה, וכלתו של יהושע ברמן, מייסד מאפיית ברמן. אמה של פופובסקי, זהבה לבית פלדמן, הייתה דור שלישי לילידי ארץ ישראל ואחיותיה הן ההיסטוריונית ויו"ר תנועת מכבי העולמית, רבקה רבינוביץ ושולמית פוקס. סבתה מצד אמה הייתה אחותו של גרשון שרשבסקי, מראשוני המתיישבים בקריית עקרון ובת דודתה מדרגה שנייה היא הסופרת דבורה עומר.
את חינוכה והשכלתה רכשה בבית הספר העממי "לדוגמה" ולאחר מכן סיימה את תיכון "גאולה". במרוצת הזמן השתלמה בשפה האנגלית ורכשה השכלה כללית רחבה נוספת באופן עצמאי. בד בבד למדה מוזיקה, ניגנה בפסנתר, וסיימה את הקונסרבטוריון העברי בתל אביב. בהמשך הצטרפה לשורות "ההגנה" שם שירתה עד קום מדינת ישראל. בהמלצת פיקוד ההגנה בתל אביב התקבלה לעבודה בסוכנות היהודית, שם סיימה את תפקידה כמזכירתו של לוי אשכול, לימים ראש ממשלת ישראל, אשר ביקש אותה להעדיף את עבודתה בסוכנות היהודית על פני גיוס לצה"ל. זאת מפני שעם קום מדינת ישראל, היה מחסור רב בכוח אדם מיומן למילוי תפקידים חשובים.
פנינה פופובסקי נישאה לצ'לן אברהם בור, מוותיקי התזמורת הפילהרמונית הישראלית. נולדו להם שני בנים ושתי בנות.
פעילותה ב"בני ברית"
בור הצטרפה לארגון "בני ברית", וכעבור זמן מה, החלה לעלות בשלבי ההיררכיה של מנהיגות הארגון. את תפקידה הבכיר הראשון מילאה ברמת גן, כאשר נבחרה בשנת 1965 לנשיאת לשכת "מרים הנביאה" בעיר. על פעילותה בלשכה זאת זכתה בפרס "מנורת נשיא המסדר". בהמשך כיהנה כיושבת ראש המועצה האזורית גוש דן של המסדר, המאגדת את כל לשכות בני ברית באזור, וכראש ועדות מרכזיות, בין השאר הוועדה למען ישראל, תרבות ותיירות. נבחרה להיות נציגת ישראל בגופים בין-לאומיים, ביניהם המועצה הבינלאומית ולאחר מכן למועצת הנגידים, הנחשבים לשני הגופים החשובים ביותר של המסדר. בהמשך נבחרה לסגנית נשיא בני ברית בישראל.
גולת הכותרת הייתה הבחירה בה כנשיאה הארצית של ארגון בני ברית בישראל, בשנת 1986. זו הייתה הפעם הראשונה מאז יסוד המסדר בה נבחרה אישה לכהונה רמה זו. 12 שנים כיהנה בתפקיד זה (תפקידה הוארך שלוש פעמים ברציפות). בתקופה זאת הגיע ארגון בני ברית בישראל לפריחה שהתבטאה בהקמת עשרות לשכות חדשות ברחבי הארץ ובהגדלת מעורבות הארגון בחיי החברה בישראל בצורה משמעותית, לצד גיוס תרומות נרחב מנדבנים מישראל ומחוצה לה, ביסוס המצב הכספי של המסדר וחיזוק הקשרים עם בני ברית ברחבי העולם. לאחר מכן כיהנה כמפקחת המסדר בישראל, וכסגנית הנשיא העולמי במשך 8 שנים.
פועלה של בור במסגרת "בני ברית" זכה להוקרה בישראל ומחוצה לה. בין הפרסים ואותות ההוקרה שקיבלה: יקירת עם יפה עם אחד, "יקירת העיר רמת גן" בשנת 1995, תואר "אם השנה" מטעם ארגון בני ברית, "מנורת נשיא המסדר" של בני ברית וכן, בנטיעת עצים על שמה ביער קק"ל.
במסגרת פעילותה בארגון נשלחה בור לחו"ל לוועידות שונות כנציגה מישראל, שם הופיעה בפני ציבור בני ברית והקהילות היהודיות בכל אתר. בנוסף, הופיעה בפני קהילות נוצריות בכנסיות, וזאת מתוך מטרה להסביר את מצבה של ישראל. היא הופיעה באמצעי תקשורת רבים. כתוצאה מהופעותיה בארצות הברית, הוענקו לה תוארי "ראשי ערים", אזרחויות כבוד ועוד, מכ-15 ערים ברחבי ארצות הברית. בין השאר, הוענק לה תואר "ראש עיריית סן אנטוניו", תעודת אזרחות כבוד עם מפתח העיר של יוסטון ותעודת הוקרה מיוחדת מאת יו"ר רובע הברונקס בניו יורק. הירחון החשוב ביותר של ארגון בני ברית העולמי, "National Jewish Monthly", בחר בה כאחת משש נשים הפעילות ביותר בבני ברית העולמי ואשר הגיעו להישגים הגבוהים ביותר, והיחידה מחוץ לארצות הברית.
פעילות ציבורית מחוץ ל"בני ברית"
בור פעלה לאורך כל השנים גם בארגונים נוספים, מלבד ב"בני ברית": כיהנה כחברה בהנהלת מוסד "שלווה" לקשישים, הייתה חברה במועצה של "האגודה למען החייל" ובהנהלת "קרן לב"י", בריכוז מלגות לנפגעי צה"ל. כמו כן בהמלצת ראש הממשלה נבחרה לכהן בוועדה להענקת "אות המתנדב מטעם שר העבודה והרווחה" ובוועדה להענקת "אות המתנדב מטעם נשיא המדינה". בהמלצת ראש הממשלה נבחרה גם לכהן כנשיאת קרן סיביל מטעם משרד העבודה והרווחה לעידוד מוסדות מפת"ן בישראל.
חלק נכבד מזמנה וממרצה הקדישה פנינה למען הקהילה ברמת גן, כתושבת העיר במשך כשישה עשורים. ברמת גן היא הייתה פעילה בוועדות שונות, הייתה חברת הנהלת התזמורת הקאמרית רמת גן, סייעה להגברת הפעילות ההתנדבותית בעיר, עודדה סיורי תיירים, והיוותה כוח מניע ונמרץ בפרויקטים שונים לרווחת תושבי העיר: הייתה פעילה בהענקת מלגות לסטודנטים תושבי העיר, סייעה בהקמת מועדוני קשישים, מועדוני שוטרים, אימוץ משפחות במצוקה ובקליטת עולים.
הפדרציה העולמית לבדמינטון
הפדרציה העולמית לבדמינטון (באנגלית: Badminton World Federation, בקיצור BWF) היא הגוף הבינלאומי של ספורט הבדמינטון.
הפדרציה יוסדה בשנת 1934 תחת השם "הפדרציה הבינלאומית לבדמינטון" (באנגלית: International Badminton Federation) בה היו חברות תשע מדינות: קנדה, דנמרק, אנגליה, צרפת, אירלנד, ניו זילנד, הולנד, ווילס וסקוטלנד. מאז התרחב הארגון ל-176 מדינות חברות בכל העולם. בפגישה הכללית ב-24 בספטמבר 2004, שבה נפגשו נציגי כל המדינות החברות, הוחלט לאמץ את השם החדש (BWF).
מאז הקמת הארגון עד ל-1 באוקטובר 2005 היה משרדו הראשי בצ'לטנהאם, אנגליה. נכון להיום הוא נמצא בקואלה לומפור, בירת מלזיה.
נשיא הפדרציה הראשון היה ג'ורג' אלן תומאס (1934-1955). נשיאה הנוכחי הוא פול אריק הוייר לרסן.
בשנת 2007 השיקה הפדרציה לוגו חדש במהלך אחת מתחרויותיה.
מקורות
"מקורות חברת מים בע"מ" היא חברת המים הלאומית של מדינת ישראל. היא חברה ממשלתית הפועלת תחת אחריות הרשות הממשלתית למים ולביוב, משרד האנרגיה ומשרד האוצר. החברה נוסדה בשנת 1937, ובמסגרת תפקידה במערך אספקת מים בישראל, מספקת כיום כ-80% ממי השתייה בישראל וכ-70% מצריכת המים בישראל. החברה פועלת כמפיק וספק של מים לפי הוראת חוק המים התשי"ט-1959, וכן מפעילה ומנהלת את מפעל המים הארצי לרבות המוביל הארצי, מכוח הסמכתה כרשות המים הארצית לפי חוק המים.
החברה מספקת מים למגזר הביתי, לחקלאות ולתעשייה, וכן לממלכת ירדן ולרשות הפלסטינית, בהתאם למחויבויותיה בהסכמים מדיניים. "מקורות" מתפעלת כ-3,000 מתקנים בפריסה ארצית בתחומי אספקת מים, איכות מים, תשתיות, מכונים לטיפול בשפכים, התפלה ועוד.
בשנת 1962 הוקם בניין ההנהלה הראשי של "מקורות" (בית לינקולן) ברחוב לינקולן 9 בתל אביב.
היסטוריה
בשנת 1935, החלו קידוחי מים בעמק זבולון במסגרת תכנון מפעל השקיה מרכזי לעמק יזרעאל המערבי ביוזמתו של לוי שקולניק (אשכול) ועל פי הצעתו של המהנדס שמחה בלאס. בשנים 1935 ו-1936 החל בלאס לתכנן את התוכניות הראשונות של חברת "מקורות", שהוקמה לאחר מכן.
בשנת 1937 פורסם "תזכיר ההתאגדות של חברה מוגבלת במניות" (כלומר בע"מ). על פי התזכיר הוגדר תפקידה של חברת המים שעמדה לקום: "להוציא לפועל ולעשות את כל הדברים הנחוצים, או המתאימים, להשגת מים, אגירתם, מכירתם, מסירתם, הפצתם והמצאתם". על התזכיר חתמו נציגי הסוכנות היהודית, קק"ל, חברת "ניר" ההסתדרותית והמרכז החקלאי – ויישובים חקלאיים בעמק יזרעאל המערבי. כשבועיים לאחר מכן נרשמה החברה כחוק במשרדי ממשלת המנדט בשם "מקורות". ההון שעמד לרשות החברה בתחילת דרכה נאמד ב-85 אלף לא"י (לירה ארצישראלית) והיא מנתה שישה עובדים. "מקורות" נוסדה על ידי לוי אשכול כחברה הסתדרותית (50% באמצעות חברת ניר בע"מ) בבעלות משותפת עם הסוכנות היהודית והקרן הקיימת לישראל (25% כל אחת).
1938 - חנוכת "מפעל הקישון" - מפעלה הראשון היה "מפעל הקישון". המפעל הוקם על פי תוכניות המהנדס שמחה בלאס שהיה המהנדס הראשי שלה עד קום המדינה. "מפעל הקישון" מומן מכספי "הסכם ההעברה" (העברת כספים של יהודי גרמניה לארץ בצורת סחורות שנקראה בשם ה"טרנספר") וסיפק מים ל-13 יישובים חקלאיים (מהם אחד שהוקם הודות למפעל), 3 יישובים עירוניים (מהם 2 שהוקמו הודות למפעל) וכן לחיפה (הדר הכרמל והר הכרמל). לאחר קבלת אישור מהממשלה המנדטורית ביצעה "מקורות" קידוחים רבים בגבעת חירבאג' שליד כפר חסידים ובעמק זבולון, באזור שבין הקיבוצים אושה ויגור. בחלקם הגדול של הקידוחים נמצאו כמויות מים גדולות, באיכות טובה מאוד לשתייה ולהשקיה. במקביל בנתה "מקורות" מספר בתי משאבות ליד הבארות ותחנת שאיבה מרכזית ליד קיבוץ שער העמקים, והניחה קו באורך של 17 ק"מ, שהוביל מים ליישובי עמק יזרעאל המערבי. ספיקתו של המפעל נאמדה בארבעה מיליון מ"ק מים בשנה. לנוכח גידול האוכלוסין והמחסור במזון באותה תקופה אִפשר המפעל את הרחבת שטחי השלחין בעמק. בנוסף לקידוחים בשולי העמק ולהנחת צינורות מים שהוליכו מים מהגליל המערבי, תוכנן בשנים מאוחרות יותר גם לאגור את מי השיטפונות באגן נחל קישון באמצעות בניית אגם אגירה – אגם כפר ברוך. מאגר כפר ברוך היה האגם התפעול העיקרי להשקיית שדות העמק עד שנת 1984, שבה הורחב מפעל ההשקיה, סמוך לו נבנה מאגר מעלה הקישון וארבעה מאגרים נוספים הוקמו בפריפריה. מקורותיו העיקריים הם הקולחים המטוהרים המגיעים ממכוני הטיהור של חיפה והקריות ומי שיטפונות.
1939 - תוכנית "הפנטזיה"  - ד"ר ארתור רופין, ראש מחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית, שלימים כונה "אבי ההתיישבות היהודית", ביקש משמחה בלאס להכין לו תוכנית "פנטזיה" להשקיית הנגב. כעבור מספר חודשים הגיש בלאס לרופין את התוכנית, שכללה שלושה שלבים: הבאת מי קידוחים קרובים, הבאת מי הירקון לנגב והבאת מים מצפון המדינה לנגב. התוכנית החלה לקרום עור וגידים טרם קום המדינה, ועם חנוכת "המוביל הארצי" היא התגשמה: מים הגיעו מהכנרת למרחבי הנגב!
1944 - אספקת מים ליישובי עמק בית שאן - בשנת 1944 נחתם הסכם בין חברת "מקורות" לבין יישובי עמק בית שאן, שמימיהם סופקו בראשית דרכם ממקורות מקומיים, לאספקת מים על ידי החברה. עם חתימת ההסכם החלה "מקורות" בפיתוח מקורות המים באזור והעברת כמויות מים גדולות ליישובים החקלאיים בעמק.
1947 - הנחת הקו הראשון לנגב - בשנת 1947 הניחה "מקורות" את הקו הראשון לנגב, אשר תרם לעיצוב גבולותיה של מדינת ישראל. בתוכנית שגיבשו הבריטים יועד הנגב הצפוני להיות חלק מהמדינה הערבית. ראשי היישוב החליטו להקים מיידית 11 יישובים חדשים: אורים, בארי, גלאון, חצרים, כפר דרום, משמר הנגב, נבטים, נירים, קדמה, שובל ותקומה. כדי לאפשר את קיום היישובים הניחה "מקורות" את "הקו הראשון לנגב", שהוביל אליהם מים מקידוחים באזור ניר-עם וגברעם. צינורות ה-6 אינץ', שיובאו מלונדון, היו בעלי דופן עבה במיוחד, כדי למזער את הנזקים מהפצצות הגרמנים במלחמת העולם השנייה. בשל עלותם הם כונו "צינור השמפניה" כי היו יקרים כמחירו של משקה השמפניה. הבדואים והערבים שישבו באזור לא הסכימו שהצינורות יעברו ביישובים שלהם, וחיבלו בהנחת הקו. הפתרון היה הגנה על הקו על ידי כוחות מיחידות הפלמ"ח וצוותי תיקון מיישובים רבים ברחבי הנגב. הקו סיפק מי שתייה ליישובים והשקה שטח של 20–30 דונם בכל משק. "מקורות" קדחה כ-15 בארות באזור גבר-עם וניר-עם.
קארן לחמן
קארן וילהלמינה לחמן (בדנית: Karen Vilhelmine Lachmann; 30 במאי 1916 – 30 בספטמבר 1962) הייתה סייפת (רומח) דנית, שאומצה על ידי משפחה יהודית. סגנית אלופה אולימפית (לונדון 1948), זוכת מדליית ארד אולימפית (הלסינקי 1952) ואלופת עולם (לוקסמבורג 1954) ברומח אישי. בשנים 1951–1959 היא זכתה ב-8 תוארי אליפות דנמרק, פרט לשנת 1958 שבה היא לא השתתפה בגלל ניתוח גב גדול שעברה.
מקורות
לאחר קום המדינה
במהלך תקופת מלחמת העצמאות ב-1948, הקימה מקורות ברכות ותחנות שאיבה. הזרמת המים חיזקה את האחיזה היהודית בנגב ואִפשרה ליישובים הקטנים והמבודדים להחזיק מעמד, כפי שאמר אחד מחברי ועדת החקירה "אונסקופ" של האו"ם, שביקר בנגב באוגוסט 1947: "צינור המים הזה ייתן לכם את הנגב". היישובים המוריקים שכנעו את ועדת האו"ם לכלול את הנגב בשטחי המדינה היהודית בתוכנית החלוקה.
קארן לחמן
ביוגרפיה
לחמן נולדה בבייג'ינג. יחד עם שתי אחיותיה, היא אומצה על ידי משפחה יהודית עשירה לאחר נישואיה השניים של אמה. במשפחתן החדשה, שלוש האחיות קיבלו את האפשרות לעסוק בספורט וכל אחת בחרה בענף ספורט אחר. קארן בחרה בסיף. ענף ספורט שהיה בעיקר ספורט לעשירים.
מקורות
לאחר קום המדינה
1948 - "קו השילוח לירושלים" - "הקו הראשון לירושלים" הוקם בשנת 1936 על ידי ממשלת המנדט הבריטי והזרים כ-4 מיליון מ"ק מים בשנה מראש העין לירושלים דרך צינור בקוטר 18 אינץ'. הקו סבל מחבלות חוזרות ונשנות מצד הערבים. בתחילת מלחמת העצמאות פעל הקו, אך באביב 1948, עם השתלטות הערבים על תחנת המוצא בראש העין ועל תחנת השאיבה בלטרון, ולאחר פירוק קטע מהצינור באזור לטרון, חדלו המים לזרום לעיר. לוי אשכול, מנהל "מקורות" הראשון ועוזר שר הביטחון באותם הימים, הטיל על צוותי החברה "משימה לאומית" רבת משמעות: הנחת קו מים לבירה הנצורה. במבצע נועז ורב תושייה הצליחה "מקורות" במהלך תקופת מלחמת העצמאות להניח צינורות, להקים בתי שאיבה ובריכה, ולהניח קו בקוטר "10-"12 לאורך תוואי "דרך בורמה" – "קו השילוח". הקו נקרא על שם מפעל המים העתיק שהציל את ירושלים בימי המלך חזקיהו, בתקופת הבית הראשון. "מקורות" שאבה מים מבארות באזור רחובות והזרימה אותם לחולדה ומשם ב"קו השילוח" אל שער הגיא ואל ירושלים, שזה עתה יצאה מן המצור. בתום המלחמה הוכרזה העיר ירושלים כבירת מדינת ישראל. "קו השילוח", שהיה פתרון זמני, לא נתן מענה לצורכי העיר המתפתחת ופורק לאחר הנחת "הקו השני לירושלים".
קארן לחמן
ביוגרפיה
באולימפיאדת ברלין (1936) סיימה לחמן במקום חמישי בתחרות רומח אישי.
מקורות
לאחר קום המדינה
1949 - תנופת פיתוח של מפעלי מים- שנות הארבעים התאפיינו בהתרחבות פעילותה של "מקורות" ופיתוח מפעלי מים רבים ברחבי הארץ. בתחילתו של העשור השני לפעילותה ושנה לאחר קום המדינה כבר סיפקה "מקורות" 30 מיליון מ"ק מים באמצעות המפעלים הבאים: מפעל הקישון – שסיפק מים לעמק זבולון, למפרץ חיפה, לחיפה ולעמק יזרעאל המערבי; מפעל עמק יזרעאל המרכזי – שסיפק מים לאזור גניגר-תל עדשים, לעפולה, למרחביה ולדברת; מפעל השומרון – שסיפק מים ליישובים פרדס חנה, כרכור ובנימינה; מפעל בית שאן – שסיפק מים למשקים בעמק; מפעל חולון – שסיפק מים לחולון ולבת ים; המפעל הדרומי – שסיפק מים לאזור נען, חולדה ולגבעת ברנר (ובהמשך אף לירושלים וליישובי פרוזדור ירושלים).
קארן לחמן
ביוגרפיה
באליפות העולם הראשונה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1937 היא זכתה במדליית ארד ברומח קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בליסבון, פורטוגל בשנת 1947 היא זכתה במדליית זהב ברומח קבוצתי.
מקורות
לאחר קום המדינה
1953 - קו מעין עין זהב קריית שמונה למנרה - המים של מעיין עין זהב בעמק החולה נתפסו על ידי חברת מקורות ולספקם לעולים החדשים שהגיעו לא מכבר לקריית שמונה. חברת מקורות הניחה צינור מים בקוטר 20 אינץ' ממעין עין זהב לקיבוץ מנרה, לאורך 9 קילומטר, ובהפרש גבהים של 760 מטר וב-28 במאי 1953, נחנך לראשונה קו מים לקיבוץ ולראשונה היה לקיבוץ אספקת מים סדירה, במקום אספקה במכליות ומאגר מי גשמים. בהמשך צורפו עוד שני יישובים מגב ההר מרגליות ומשגב לקו המים. שלושת היישובים קבלו 480 אלף מטר מעוקבים לשנה וקריית שמונה קבלה 400 אלף מטרים מעוקבים לשנה.
קארן לחמן
ביוגרפיה
באליפות העולם שנערכה בהאג, הולנד בשנת 1948 היא זכתה במדליית זהב ברומח קבוצתי בפעם השנייה ברציפות.
מקורות
לאחר קום המדינה
1953 - הקו השני לירושלים - לנוכח הביקוש הגובר למים בעיר הבירה המתפתחת, הניחה "מקורות" את הקו השני לירושלים. הקו, בקוטר 24 אינץ', יצא מאזור רחובות-נען ועבר באזורים הרריים: מחולדה דרך כפר-אוריה ואשתאול, ובהמשך לאורך הכביש החדש שנסלל מרמת רזיאל עד לשכונת עין כרם. בשנת 1979 הניחה "מקורות" את הקו השלישי לירושלים ובשנת 1994 הניחה את הקו הרביעי, כמענה לגידול באוכלוסייה ולצורך תגבור אספקת המים באזור. במאה ה-21 מקימה "מקורות" את המערכת החמישית לאספקת מים לירושלים ולסביבתה כדי לתת מענה לצורכי המים העתידיים באזור בעשרות השנים הבאות. המערכת תספק גם מי ים מותפלים, כחלק מ"המוביל הארצי החדש".
קארן לחמן
סגנית אלופה אולימפית
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה לחמן במדליית כסף בתחרות רומח אישי, אחרי אילונה אלק מהונגריה ולפני אלן פרייס מאוסטריה.
מקורות
לאחר קום המדינה
1954 - הקמת מאגרי תקומה - מאגר תקומה בנפח של 200,000 מ"ק, נבנה במסגרת הקמת הקו המזרחי של מפעל "ירקון נגב", שנחנך שנה מאוחר יותר. בשנת 1989 הוקם מאגר תקומה ב', בנפח של 100,000 מ"ק, כחלק ממפעל "הקו השלישי לנגב" שהוקם באותה שנה. בעקבות גידול בצריכת מי השפד"ן (שפכי גוש דן) המטוהרים הוחלפו בשנת 1994 השימושים של שני המאגרים: המאגר הראשון, הגדול יותר, הוסב להובלת מי השפד"ן המטוהרים, והמאגר השני, הקטן יותר, הוסב להובלת מים שפירים.
קארן לחמן
סגנית אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בקהיר, מצרים בשנת 1949 היא זכתה במדליית כסף ברומח אישי, אחרי אלן פרייס ולפני ג'קלין בודו מצרפת.
לחמן סבלה מבעיות גב קשות שדרשו ניתוח גדול. אך היא חזרה להתחרות והצליחה בגדול.
באליפות העולם בסייף שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1951 היא זכתה במדליית כסף ברומח אישי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה לחמן במדליית ארד בתחרות רומח אישי, אחרי אירנה קמבר-קורנו מאיטליה ואילונה אלק.
מקורות
לאחר קום המדינה
1958 - חיבור מערכת אספקת המים של תל אביב - עם הנחת הקו המזרחי של מפעל "ירקון-נגב" בשנת 1955 החל יישום השלב הבא של המפעל: הנחת הקו המערבי. הקטע הראשון של הקו המערבייצא מתחנת ראש-העין, המשיך לאורך מסילת הרכבת שעברה במקום, עשה פנייה של 90 מעלות, המשיך לכיוון אוניברסיטת בר-אילן וירד דרומה לאורך תוואי כביש גהה (שהיה בתכנון מתקדם באותם הימים), עד לחולות העיר ראשון-לציון. מול אוניברסיטת בר-אילן חובר הקו המערבי של מפעל "ירקון-נגב" למערכת אספקת המים של תל אביב. עיריית תל אביב הפעילה באותם ימים קידוחים מקומיים והניחה צינור 48 אינץ' שיצא מבר-אילן והגיע עד לבריכת "ארלוזורוב" - בריכת אגירה בנפח של 25,000 קוב. הקו המערבי הגדיל את כמויות המים שהגיעו לתל אביב ושיפר את איכות המים. בשנות ה-60 שודרגה מערכת אספקת המים לתל אביב עם חיבור הקו המערבי של מפעל "ירקון-נגב" לצפון העיר. המים הוזרמו בכוח הכבידה לבריכות צהלה, דרך צינור בקוטר 40 אינץ' ובאורך של 4.5 ק"מ. לנוכח הגידול באוכלוסייה בתל אביב ובדרום הארץ תוכנן באותן שנים קו מים נוסף: קו "דן", בקוטר 70 אינץ' ובאורך 11 ק"מ. הקו, שבנייתו הושלמה באמצע שנות ה-60, תגבר את אספקת המים לתל אביב והגדיל את כמויות המים שזרמו דרומה.
קארן לחמן
אלופת עולם
באליפות העולם בסיף שנערכה בלוקסמבורג, בשנת 1954 זכתה לחמן במדליית זהב ברומח אישי. הייתה זו המדליה האחרונה שבה זכתה דנמרק בסיף באולימפיאדה, באליפות עולם, או באליפות אירופה עד לשנת 2015, כשפטריק יורגנסן זכה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה במוסקבה.
מקורות
לאחר קום המדינה
1958 – הקמת המפעל הראשון לתפיסת שיטפונות – מפעל נחל שקמה  - אחת הפעולות שמבצעת "מקורות" להגדלת כמויות המים הזמינות ולשיפור מאזן משק המים היא תפיסת שיטפונות. השיטפונות הם מי גשמים שלא נספגים בקרקע וזורמים במרבית המקרים אל הים או אל אגני ניקוז.ל"מקורות" שני סוגים של מפעלים לתפיסת שיטפונות. האחד - מפעלים שמטרתם לספק מים שפירים -מפעל נחל שקמה סמוך לקיבוץ זיקים ומפעל נחלי מנשה ("אגני יצחק", על שמו של יצחק וילנצ'וק), אשר תופס מי שיטפונות מנחלים היורדים מרמת מנשה. במפעלים אלה -מחדירה "מקורות" את המים הנתפסים לקרקע, שם הם עוברים סינון טבעי, מפיקה אותם על ידי קידוחים ומשלבת אותם במערכת אספקת המים הארצית לאספקה לצריכה עירונית בחודשי הביקוש הגבוה. המפעלים כוללים תעלות בטון, קווי מים, תעלה חפורה, סכרים, מאגר שיקוע ושדות חלחול. סוג שני של מפעלים לתפיסת שיטפונות כולל מפעלים המייעדים את המים להשקיה. מי השיטפונות נתפסים ומשולבים במאגרי מי קולחים, ומשמשים להשקיית שטחים חקלאיים על פי הצורך. מפעלים אלה מבטיחים אספקת מים לחקלאות באופן קבוע,הם נמהלים עם מי הקולחים ומקטינים את רמת המליחות. בנוסף - הם זולים יותר ועל כן יש לכך גם כדאיות כלכלית לחקלאות. מפעלים מסוג זה הם מאגר כפר ברוך בעמק יזרעאל, מאגר ברכת רם בגולן, מאגר דלתון בגליל העליון, מאגרי הבשור ליד רחובות, מאגרי עידן, חצבה, נקרות, צוקים, עשת ועין תמרים בדרום הארץ.
קארן לחמן
אלופת עולם
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיימה לחמן במקום שישי בתחרות רומח אישי.