cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים שלמה ליבוביץ
ביוגרפיה
בשנת תשס"ז עבר להתגורר לסירוגין גם בבני ברק בדירה שהקצתה לו ישיבת פוניבז', שבה התחיל לכהן כראש ישיבה, לצד ראשי הישיבה הוותיקים, הרב גרשון אדלשטיין והרב ברוך דב פוברסקי. הוא הרצה בישיבה שיעורים יומיים וכלליים עד סמוך לפטירתו.
הרב ליבוביץ נפטר ביום שבת י"ח באדר א' ה'תשע"ו, 27 בפברואר 2016. הלווייתו יצאה למחרת מהיכל ישיבת פוניבז' בבני ברק, ועברה בהיכל ישיבת קמניץ בירושלים. הוא נקבר בליל כ' באדר א' בהר המנוחות בירושלים.
בתשע"ח יצא ספרו "משנת רבי חיים שלמה - על מסכת שבת", מכתביו ומסיכומים של בנו הרב עוזיאל מלימודם המשותף. יצא עם ספרו של סבו הרב ברוך בער, כתבי ברכת שמואל - על מסכת שבת.
משפחתו
אחיו היה הרב זלמן נטע, מחבר סדרת הספרים ברכת יעקב (על שם אביהם).
הרב ליבוביץ שיכל בן ובת בחייו. מבניו: הרב ברוך בער, ראש ישיבת קמניץ; הרב יעקב משה, ר"מ בישיבת באר התורה; הרב שמעון, ראש כולל בבני ברק; הרב עוזיאל, ראש מתיבתא וכולל ברכת שמואל בארץ ישראל. מחתניו: ישראל חיים, בנו של הרב ברוך דב פוברסקי; הרב בנימין בינוש אפשטיין, כיהן כר"מ בישיבות באר התורה וכנסת הגדולה; הרב מרדכי קפלינסקי, ראש חבורת קדשים בישיבת מיר.
טמרין דוגוני
מאפיינים
הטמרין הדוגוני הוא הקוף האמזוני שתפוצתו היא המוגבלת ביותר - הוא נמצא כיום רק ברצועת יער צרה, ששטחה 120 דונם, צפונית לנהר האמזונאס, ממזרח לריו נגרו. הם שוכני עצים, הדרים בחופת היער, ברום של 10 - 12 מטר. היערות החביבים עליהם הם יערות משניים וביצות. הם ניזונים מפירות, מפרחים, ממוהל עצים, מחרקים ומעכבישים.
צבע הפרווה של הטמרין הדוגוני נע בין שחור, חום וכסוף. כפי שמעיד עליו שמו, פניו קירחים משיער. משקלו נע בין 200 ל-300 גרם. כמו רוב בני משפחתו, הוא בעל טפרים וחסר בוהן נגדית.
הטמרין הדוגוני חי בקבוצות מרובות זכרים ונקבות המונות 2 - 8 פרטים. הקבוצה מכילה נקבה דומיננטית, שהיא בדרך כלל היחידה שמתעברת. ההתעברות מסתיימת, ב-80% מהמקרים, בלידת תאומים, וכמו אצל רוב מיני הטמרין - האבות הם שותפים מלאים בדאגה לצאצאים ובהאכלתם, ופעמים רבות גם בוגרים שאינם הוריהם משתתפים בטיפול.
הטורפים העיקריים של הטמרין הדוגוני הם בני אדם, תושבי העיר מנאוס. תוחלת חייהם אינה ידועה, אך משערים שהיא קרובה לזו של שאר בני הסוג, כ-25 שנה בשבי.
אלכסנדר מורוזביץ'
אלכסנדר מורוזביץ' (ברוסית: Александр Морозевич ; נולד ב-18 ביולי 1977, מוסקבה ברית המועצות) הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב אמן. היה אלוף רוסיה בשחמט, התחרה באליפות העולם בשחמט.
נכון לפברואר 2020, מדורג במקום ה-18 ברוסיה וה-84 בעולם, לפי מד כושר.
ביוגרפיה
בשנת 1993 הוענק לו תואר רב אמן. באותה שנה בטילבורך לראשונה נערכה תחרות בשיטת נוקאאוט ומורוזביץ' ניצח בו את מייקל אדמס. בהמשך הוא ניצח במספר תחרויות.
בשנת 1995 יכולתו של מורוזביץ' ירדה ומד כושרו ירד ל-2590. אמנם לקראת שנת 1998 הוא התאושש והחל לנצח בתחרויות. בשנת 1998 הוא ניצח לראשונה באליפות רוסיה בשחמט.
בשנת 1999 הוא דורג במקום השלישי באליפות העולם, אך בסופו של דבר לא השתתף. בשנת 2000 הוא דורג במקום השני באליפות העולם אך הודח בסיבוב הרביעי. בשנת 2002 הוא דורג במקום השלישי באליפות העולם אך הודח בסיבוב הרביעי על ידי רוסלן פונומריוב, שזכה בתואר. בשנת 2004 הוא דורג במקום השני באליפות העולם, אך לא התייצב. באליפות העולם בשחמט 2007 הוא הגיע למוקם השישי. בשנת 2005 הוא הגיע למקום הרביעי באליפות העולם. במהלך שנת 2008 הוא דורג שני בעולם לפי מד כושר.
ב-2007 הוא סיים במקום השני בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 20).
ג'רג' הרנאדי
ג'רג' הרנאדי (במקור עד 1946 הרץ, בהונגרית: Hernádi György; סקשפהרוואר, 17 ביולי 1899 – בודפשט, 20 בנובמבר 1958) היה משורר יהודי-הונגרי, סופר, עיתונאי, עורך עיתון, מתרגם ספרותי, מחזאי. יצירתו הספרותית בכל תחום: שירה, ספורת ומחזאות, זכתה להערכה והצלחה בעיקר אחרי מותו.
קורות חייו
ג'רג' הרץ נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית עשירה. הוא בנם של אוסקר הרץ (1864–1929) רופא, ורופא מטעם בית המשפט של המחוז ושל ארז'בט פישר (1879–1944). אמו ואחותו נספו בשואה. סבו מצד אביו אדולף הרץ היה גם כן רופא בעיר ווארפלוטה בהונגריה. סבא רבא שלו אילש (אליהו) הרץ השתתף כחייל במהפכת 1848 בהונגריה ובמלחמת העצמאות של 1848–1849 שלאחריה.
כוות כניסה
כַּוַּת כְּנִיסָה או מנהול (מאנגלית: Manhole) הוא פתחו העליון של תא שירות, המאפשר גישה למערכות תשתית וצנרת ציבוריות תת-קרקעיות כגון מים, ביוב, חשמל, גז וטלפון.
מקור השם בביטוי האנגלי Man Hole (בעברית – פתח (או חור) עבור אדם), המכוון לכך שממדיו של הפתח מצומצמים ומתאימים לא פעם רק למעבר אדם אחד דרכו מדי פעם. מתחת לכוות הכניסה, על פני קיר התא, מותקן בדרך כלל סולם, המאפשר לעובר דרך כוות הכניסה ירידה אל תוך תא השירות.
ג'רג' הרנאדי
קורות חייו
שיריו הראשונים פורסמו במגזין מא (Ma) שפירושו "היום" הודות לחברו לאיוש קשאק. בסוף 1919, לאחר נפילת הדיקטטורה של הפרולטריון, הוא נאלץ לברוח. הוא נסע תחילה לברטיסלאבה לזמן קצר, משם עבר לברלין. כרך השירה הראשון שלו ראה אור בברלין, מאויר בחיתוכי עץ מאת לאיוש קשאק. ב-1922 התיישב בווינה, שם השלים את לימודיו באוניברסיטה והשיג דוקטורט במדעי הרוח. הוא התגורר בפריז במשך שנה מסוף 1929.
כוות כניסה
כוות כניסה ממוקם בגובה פני הקרקע והוא נפוץ במיוחד בשטחים עירוניים, בכבישים ובמדרכות. הוא נפוץ פחות בשטחים פתוחים, שבהם תשתיות החשמל והטלפון מותקנות בחלקן על גבי עמודים ולא מתחת לפני הקרקע.
ג'רג' הרנאדי
קורות חייו
הוא חזר להונגריה ב-1934 והשתתף בפעילותה של תנועת העבודה ההונגרית. כחבר ב-KMP הבלתי חוקית, הוא ערך עיתונים קומוניסטיים וכתב ספרות. הרנאדי נעשה מעורב בפעילויות של "חוג עבודה" שנוצר סביב קשאק עד שזה נסגר ב-1939. הוא גם כתב שירים אקטיביסטיים, אחר כך "פסוקים חופשיים אקספרסיוניסטיים" וכמה מחזות. לעיתים קרובות לקח את הנושאים שלו מהתנ"ך מספר בראשית ומהברית החדשה. משנת 1934 פרסם תרגומים תחת שמות בדויים שונים. הוא נעצר מספר פעמים והושם תחת פיקוח משטרתי.
כוות כניסה
פתח כוות הכניסה מכוסה על ידי מכסה עגול (לעיתים - ריבוע או מלבן), העשוי ממתכת או מבטון יצוק, שממדיו גדולים במקצת מממדי הפתח שהוא סוגר והוא נח על שולי פתח זה. שימוש בפתח ומכסה עגולים מונע ביתר קלות את נפילת המכסה לתוך הפתח. המכסה מיועד למנוע נפילה של הולכי רגל דרך כוות הכניסה, או כניסה דרכו של אנשים בלתי מורשים לתוך התא שתחתיו. משקלו של המכסה הוא גדול בדרך כלל, בשל החומרים שמהם הוא עשוי וכן על מנת להבטיח שלא יזוז ממקומו, בפרט בעת תנועת בני אדם ומכוניות על פניו. מותקנים בו בדרך כלל תפס או חורים (כאשר הוא יצוק מתכת), המספקים נקודות אחיזה להרמתו באמצעות מוט ולולאה בקצהו. לעיתים חרותים או יצוקים עליו סמלי הרשות המקומית שבשטחה הוא נמצא או החברה המתפעלת את מערכת התשתית שהוא חלק ממנה.
ג'רג' הרנאדי
קורות חייו
בתקופת השואה הוא גורש למחנה הריכוז דכאו ב-1944, ורק בספטמבר 1945 חזר הביתה. בשנות ה-50 הוא נדחק מהחיים הציבוריים הספרותיים ויכול היה לפרסם רק בעיתונים כלכליים. הרנאדי עבד עבור עיתונים מסחריים, והיה בין היתר והעורך האחראי של "עיתון החדשנות" (Újítók Lapja) עד מותו. לאחר מותו פורסמו כמה אוספים ממבחר שיריו וסיפוריו.
יצירתו
Ecce homo כרך השירה שלו הוא אחת היצירות המשמעותיות והחשובות ביותר של אמנות הספר הקונסטרוקטיביסטית. שירתו התקדמה בהדרגה מצורות אקספרסיביות פתטיות דרך שירת מחוות דאדאיסטית לדימויים נקיים ופשוטים. יהודה הוא הבולט בין מחזותיו, הטרגדיה של חלוץ (1943). הוא הכין את המחזה בן חמש המערכות באמצעות שנים של מחקר. לפי המחזה יהודה איש קריות ראה את עצמו חלק מיורשי המכבים והחשמונאים. הוא הצטרף לישו כתלמידו על מנת לשחרר את עמו מהכיבוש הרומאי. הרנאדי בחן את מערכת היחסים בין ישו לבין יהודה בצומת של אידיאל ומציאות, שמים וארץ, וראה בו סמל שחוזר על עצמו כל הזמן. לא ניתן להמיר את האמיתות המופשטות של ישו למציאות ואם מישהו מנסה אותן, הוא בהכרח הופך לבוגד באידיאלים. אירועי הבשורה במחזה מסופרים על ידי יהודה והכוהנים הגדולים, למרות שכולם עוסקים בישו, ישו עצמו אפילו לא נכלל בסיפור; הוא נוכח רק כיצור אידיאלי. "המלכות" של ישו היא "לא מהעולם הזה", אבל יהודה רוצה להעמיד את האידיאלים של ישו לשירות המאבק ששל החירות הלאומית. הכהונה הגדולה היהודית, המאוחדת עם הרומאים, נפטרת משני ה"מורדים" בצורה מסתורית: האחד מקבל את תפקיד הגיבור, השני את תפקיד הבוגד. הדרמה היא למעשה משל: הכיבוש הנאצי שאיים יותר ויותר הציע ליהודים (לפי תפיסת הרנאדי) שני תפקידים: ישו ויהודה.
הרנאדי היה נציג מעט מוכר, ומאוחר יותר, כמעט נשכח לחלוטין, של הדור השני של השירה הסוציאליסטית. שירתו התאפיינה בשמחה שחש על שחזור וחידוש החיים, אך תמיד חזר לתמונות האפלות של הזוועות וההשפלות שחוה במחנה הריכוז. למרות שהוא היה פורה מאוד במהלך חייו, רק כרך אחד יכול היה להתפרסם לאחר 1945: זו הייתה הטרגדיה האישית שלו שהשיטה הסוציאליסטית החדשה דנה אותו לשתיקה. בשנות ה-50 הוא היה מחוץ לחיים הציבוריים הספרותיים לחלוטין ויכול היה לפרסם רק עיתונים כלכליים (באופן גרוטסקי, עבודותיו על המצאות וחידושים זכו להכרה של מומחים טכניים). ההספד שלו נכתב על ידי חברו הוותיק לנשק לאיוש קשאק. הוא חי ועבד בבודפשט ורק לאחר מותו פורסמו כמה כרכים של מבחר שיריו וסיפוריו.
משפחתו
אשתו הייתה מגדה דנש, בתם של האדריכל איזידור דנש ושל ארז'בט סבולצ'י, לה נישא ב-1944 בבודפשט.
ילדיהם:
יאנוש הרנאדי (1951)
קווינטוס רוסקיוס גאלוס
קוינטוס רוסקיוס גאלוס (בערך 126 לפנה"ס - 62 לפנה"ס) היה שחקן רומאי.
חייו
בהיותו מחונן בפנים נאות ובגזרה גברית הוא למד את צורת ההגשה והמחוות של הפרקליטים הנחשבים ביותר בפורום, במיוחד של קווינטוס הורטנסיוס, וזכה לשבחים רבים על חנו והאלגנטיות שלו על הבמה. הוא הצטיין במיוחד בקומדיות. קיקרו למד אצלו. השניים התחרו בידידות כדי לבדוק מי יכול להביע מחשבות או רגש ביעילות רבה יותר, הנואם או השחקן. רוסקיוס כתב חיבור שבו הוא משווה את המשחק לתורת הנאום. קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס חיבר מרובע לכבודו והדיקטטור סולה העניק לו טבעת זהב, תג של מעמד הפרשים – כיבוד יוצא דופן לשחקן ברומא שבה נחשב המקצוע בזוי.
כמו בן זמנו קלודיוס איסופוס (Clodius Aesopus) צבר רוסקיוס עושר רב, ונראה שהוא פרש מן הבמה זמן לא רב לפני מותו. ב-76 לפנה"ס הוא נתבע על ידי קורנליוס פניוס כַיירֵיאָה (C. Fannius Chaerea) בסכום של 50,000 ססטרטיוס וקיקרו הגן עליו בנאום מפורסם.
המלחמות האיטלקיות
המלחמות האיטלקיות (באיטלקית Guerre Italiane del Rinascimento - "מלחמות הרנסאנס האיטלקיות") היו רצף של מלחמות וסכסוכים שהתרחשו באיטליה בין שנת 1494 לשנת 1559. שני הכוחות המרכזיים שפעלו במלחמות הללו היו צרפת תחת שלטונו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת ולאחריו בנו, אנרי השני, אל מול האימפריה הספרדית של המלך פרננדו השני, ולאחר מכן האימפריה הרומית הקדושה של קארל החמישי.
המלחמה האיטלקית 1494 - 1498
ב-1489 האפיפיור אינוקנטיוס השמיני, שהיה מסוכסך עם פרננדו הראשון, מלך נאפולי, הציע לשארל השמיני, מלך צרפת את כתר ממלכת נאפולי. לשארל השמיני היו תביעות לכתר זה כירושה מסבתו, מארי מאנז'ו, שהייתה בתם של לואי השני, מלך נאפולי ושל יולנדה מאראגון. עם מות פרננדו הראשון (25 בינואר 1494) הכריז על עצמו שארל השמיני כמלך נאפולי וירושלים. לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו, שחשש מאלפונסו השני, מלך נאפולי (יורשו של פרננדו הראשון) שתבע לעצמו את מילאנו, קרא לשארל השמיני לפלוש עם צבאו לאיטליה ולכבוש את נאפולי.
ערי המדינה של איטליה הבחינו מיד בסכנה של השתלטות בית המלוכה הצרפתי על איטליה ושיתפו פעולה ביניהן כדי ליצור את הליגה של ונציה (31 במאי 1495). ליגה זו כללה את פרננדו השני, מלך אראגון, את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואת האפיפיור אלכסנדר השישי. לאחר שפרננדו השני כבש את נאפולי, צבאו החל לזנב בזה של שארל השמיני שנסוג צפונה לרומא.
שארל השמיני המשיך לסגת עם צבאו צפונה ללומברדיה וב-6 ביולי 1495 התחולל קרב פורנובו (באזור העיר פארמה). כוחות הליגה של ונציה גברו על אלה של שארל השמיני, אבל במחיר של כ-2,000 הרוגים לעומת כ-1,200. בקרב זה איבד שארל השמיני כמעט את כל השלל שלקח במערכה באיטליה, ועד אוקטובר אותה שנה שב עם צבאו לפריז. במשך שנתיים-שלוש לאחר מכן הוא ניסה לשקם את צבאו, אך נקלע לחובות כבדים בגלל הרפתקתו הצבאית באיטליה.
המלחמה האיטלקית 1499 - 1504
לואי השנים עשר, מלך צרפת, תבע לעצמו את דוכסות מילאנו משום שהיה נכדה של ולנטינה ויסקונטי ונינו של ג'אן גָלֵאָצוֹ הראשון, דוכס מילאנו. היו לו גם תביעות לכתר ממלכת שתי הסיציליות (שכללה את נאפולי ואת סיציליה) בהסתמך על תביעותיו של בן דודו, שארל השמיני, מלך צרפת. באוקטובר 1499 לואי השנים-עשר, שחתם על ברית עם הרפובליקה של ונציה ועם שווייץ, נכנס למילאנו בתהלוכת ניצחון, והכריז על עצמו כדוכס מילאנו וכמלך נאפולי וסיציליה.
ב-11 בנובמבר 1500 נחתם הסכם גרנדה בין לואי השנים עשר לבין פרננדו השני, מלך אראגון, על חלוקת ממלכת שתי הסיציליות ביניהם. על פי הסכם זה ממלכת נאפולי נמסרה ללואי השנים עשר, בעוד שסיציליה נמסרה לפרננדו השני. ב-13 באוקטובר 1501 נחתם הסכם בין לואי השנים עשר לבין מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלפיו הכיר האחרון בכיבושיו של לואי השנים עשר בצפון איטליה. בינתיים התגלעו חילוקי דעות בין לואי השנים עשר לבין פרננדו השני. כתוצאה, פרצה מלחמה שבעקבותיה נחתם הסכם ליון (31 בינואר 1504). לפי הסכם זה לואי השנים עשר ויתר על שלטונו בממלכת נאפולי תמורת הכרה בשלטונו במילאנו ובג'נובה.
מלחמת הליגה של קמברה
האפיפיור יוליוס השני העמיד בראש מעייניו את הרחבת מדינת האפיפיור באיטליה. כדי לבלום את התפשטותה של הרפובליקה של ונציה הקים ב-1508 את הליגה של קמברה עם לואי השנים עשר, מקסימיליאן הראשון ופרננדו השני, מלך אראגון. אם כי כוחותיו של לואי השנים עשר הביסו את אלה של ונציה בקרב אניידלו (14 במאי 1509), יוליוס השני הבין עד מהרה כי לצרפתים תוכניות משלהם באיטליה. ב-1510 הוא פרש מן הליגה של קמברה וכרת ברית עם ונציה, אך ברית זו הובסה שוב ושוב בידי הצרפתים.
ב-1511 כרת יוליוס השני ברית עם ספרד במטרה להרחיק את הצרפתים מאדמת איטליה. לברית זו, שכונתה הליגה הקדושה, הצטרפו גם מקסימיליאן הראשון והנרי השמיני, מלך אנגליה. כוחות צרפת בפיקודו של גאסטון דה פואה הביסו את הספרדים בקרב רוונה (11 באפריל 1512), אבל דה פואה נהרג בקרב זה והצרפתים נאלצו לסגת מאדמת איטליה אחרי שכוחות שווייץ, שהצטרפה לליגה הקדושה, פלשו למילאנו ומינו את מאסימיליאנו ספורצה (בנו של לודוביקו ספורצה) לדוכס מילאנו.
המלחמה האיטלקית 1521 - 1526
כאשר קרל החמישי הפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה - תואר שבו חשק גם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, היחסים בין צרפת לבין בית הבסבורג שהתערערו לחלוטין, שימשו כאמתלה לפרנסואה הראשון לפתוח במלחמה. ספרד הסתמכה בעיקר על שכירי חרב רגלים בעוד שצרפת הסתמכה על אבירים רכובים. צבאו של פרנסואה הראשון הובס בקרב ביקוצ'ה (27 באפריל 1522) וקרב ססייה (30 באפריל 1524) בידי הספרדים. פרנסואה הראשון פלש עם צבאו ללומברדיה במטרה לכבוש את מילאנו שהייתה בידי הספרדים, אולם הובס בקרב פאביה (24 בפברואר 1525) ונלקח בשבי לספרד.
נעשו ניסיונות להביא לשחרורו באמצעים דיפלומטיים. אמו, לואיז, נסיכת סבויה פנתה לסולימאן הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית - דבר שגרם לאולטימטום עות'מאני לקרל החמישי. סולימאן הראשון עשה שימוש בהזדמנות זו כדי לפלוש להונגריה והביס את בני בריתו של קרל החמישי בקרב מוהאץ' (29 באוגוסט 1526). למרות זאת, פרנסואה הראשון נאלץ לחתום על הסכם מדריד (1526) שהביא לשחרורו תמורת ויתורו על תביעותיו לשליטה באיטליה, בפלנדריה ובדוכסות בורגונדיה.
מלחמת הליגה של קוניאק
אחרי שחרורו התכחש פרנסואה הראשון להסכם מדריד, בטענה כי נכפה עליו בהיותו בשבי. האפיפיור קלמנס השביעי, שהוכה בתדהמה לשמע ניצחונותיו של קרל החמישי על הצרפתים, החל לארגן את הליגה של קוניאק נגד קרל החמישי. ליגה זו כללה את צרפת, רפובליקת ונציה, דוכסות מילאנו ורפובליקת פירנצה, בנוסף על מדינת האפיפיור. קרל החמישי השתלט על רפובליקת ונציה, וב-6 במאי 1527 כבשו חייליו את רומא ובזזו אותה במשך שמונה ימים (ביזת רומא). קלמנס השביעי הושם בכלא במצודת סנט אנג'לו עד 1528.
כישלונות הצרפתים בנאפולי (1528) ובלנדריאנו שבלומברדיה (1529) אילצו את פרנסואה הראשון לחתום על הסכם קמבריי עם קרל החמישי (5 באוגוסט 1529). על פי הסכם זה פרנסואה הראשון ויתר על תביעותיו לארטואה לפלנדריה ולטורנה והתחייב לשלם כופר נפש בעבור שחרורם של בניו פרנסואה ואנרי שהוחזקו בשבי הספרדי מאז 1525. לאחר שקלמנס השביעי ורפובליקת ונציה גם הם חתמו על הסכמי שלום עם קרל החמישי, הליגה של קוניאק התפרקה ורפובליקת פירנצה, שנשארה בודדת במערכה, נכנעה לקרל החמישי ב-1530.
האימפריה ההבסבורגית שלטה באימפריה הרומית הקדושה ובספרד (החל משנת 1516) ויצרה על צרפת לחץ פוליטי וצבאי הן ממזרח והן ממערב. ההתנגשות בין הכוחות קרתה באופן עקיף על אדמת צפון איטליה, שהייתה מחולקת לערי מדינה רבות. בעוד צרפת וספרד נלחמות ביניהן על השליטה באזור, ערי המדינה האיטלקיות העבירו את תמיכתן מאחד הכוחות למשנהו בהתאם לאינטרסים שלהן בכל עונת לחימה. המשכו של הסכסוך לאורך זמן כה רב הביא לכך שהשליטים בערי המדינה, וכן במדינת האפיפיור שהיוותה גם היא כוח משמעותי בסכסוך, התחלפו. חילופים אלו היוו גורם נוסף בחוסר היציבות של הקואליציות הצבאיות במלחמות האיטלקיות.
המלחמה האיטלקית 1536 - 1538
פרנצ'סקו ספורצה השני, דוכס מילאנו, מת באוקטובר 1535 מבלי להשאיר אחריו יורשים, (אחיו, שדרש את דוכסות מילאנו לעצמו, מת באורח מסתורי באותה שנה) וקרל החמישי השתלט על מילאנו. פרנסואה הראשון פלש לאיטליה, כבש את טורינו אך לא הצליח לכבוש את מילאנו. בתגובה, קרל החמישי פלש לפרובאנס, החל להתקדם אל עבר אקס-אן-פרובאנס, אבל נמנע מלתקוף את אביניון שהייתה עיר מבוצרת, ושב לספרד.
פרנסואה הראשון כרת ברית עם האימפריה העות'מאנית, ואוניות מלחמה שהוצבו במרסיי בסוף 1536 איימו על ג'נובה. ב-1537 ח'יר א-דין, שהיה שודד ים ואדמירל עות'מאני, פשט על חופי איטליה. בתיווכו של האפיפיור פאולוס השלישי חתם קרל החמישי על הסכם ניס עם פרנסואה הראשון (18 ביוני 1538). לפי הסכם זה טורינו נשארה בידי הצרפתים. ב-28 בספטמבר 1538 צי המלחמה של קרל החמישי הובס בידי ח'יר א-דין בקרב פרווזה שבצפון יוון.
המלחמה האיטלקית 1542 - 1546
מלחמה זו פרצה בגלל שהסכם ניס לא הביא על פתרונה את בעיית השליטה בדוכסות מילאנו שהעסיקה את פרנסואה הראשון ואת קרל החמישי. המלחמה החלה בארצות השפלה ב-1542. ב-1543 תקפו כוחות הברית הצרפתית-עות'מאנית את העיר ניס וביצעו מספר תרגילים צבאיים שהביאו לקרב קרסול מדרום לטורינו, שבו גברו הצרפתים על הספרדים (11 באפריל 1544). בתגובה פלשו לצרפת קרל החמישי והנרי השמיני מלך אנגליה (שראה בצרפת אויב משום שהייתה בת בריתם של הסקוטים).
כוחותיו של קרל החמישי תקפו את סנט דיזייה בשמפאן, וכוחותיו של הנרי השמיני הטילו מצור על עיר הנמל בולון-סור-מר. מצור זה נמשך זמן רב, העסיק את כוחותיו של הנרי השמיני, ולא איפשר להפנותם למתקפה גדולה שתאיים על פריז. כתוצאה, קרל החמישי חתם על הסכם קרפי (18 בספטמבר 1544), שלפיו שארל השני, דוכס אורליאן, בנו הצעיר של פרנסואה הראשון, יישא לאישה את אנה מאוסטריה, אחייניתו של קרל החמישי, ויקבל כנדוניה את דוכסות מילאנו.
מותו של שארל השני, דוכס אורליאן ב-1545 גרם לביטול הסכם קרפי, והנרי השמיני, שלא אבה להסיר את המצור מעל בולון-סור-מר, המשיך במלחמה עד 7 ביוני 1546, אז נחתם הסכם ארדר בין צרפת לבין אנגליה. הסכם זה קבע כי בולון-סור-מר תישאר בידיו של הנרי השמיני עד 1554. מותם של פרנסואה הראשון ושל הנרי השמיני בתחילת 1547 הותיר את היריבות באיטליה בידי יורשיהם.
המלחמה האיטלקית 1551–1559
אנרי השני, מלך צרפת, שירש את כתר אביו פרנסואה הראשון, הכריז מלחמה על קרל החמישי במטרה לכבוש את איטליה ולהבטיח את שליטתה של צרפת באירופה. הוא עשה שימוש בברית הצרפתית - עות'מאנית כדי לסלק את כוחות בית הבסבורג מחופי הים התיכון. ב-1551 כבשו העות'מאנים את טריפולי (כיום בירת לוב) שהייתה בידי הספרדים מאז 1510, ואוניות המלחמה של צרפת שעגנו בנמל מרסיי הצטרפו לצי העות'מאני ופשטו על חופי דרום חצי האי האיטלקי.
אנרי השני ערך פשיטה מוצלחת על לורן, אבל הניסיון הצרפתי לפלוש לטוסקנה נכשל בקרב מרקיאנו (2 באוגוסט 1554). פרישתו של קרל החמישי מן השלטון ב-1556 גרמה לחלוקת האימפריה של בית הבסבורג בין פליפה השני, מלך ספרד לבין פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. המלחמה עברה לפלנדריה ופליפה השני, בשיתוף עם אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, הביסו את הצרפתים בקרב סן-קנטן (10 באוגוסט 1557).
כניסתה של אנגליה למלחמה גרמה לה לאבד את עיר הנמל קאלה, שנפלה בידי הצרפתים ב-1558. אם כי צבא צרפת בזז את נחלות ספרד בארצות השפלה, אנרי השני נאלץ לחתום על שלום קאטו-קמברזי (2 באפריל - 3 באפריל 1559) שלפיו ויתר על כל תביעותיו באיטליה תמורת הכרה בכיבושיו בלורן ובשליטתו בקאלה.
החתימה על הסכם זה נבעה מכך שהצדדים לא הצליחו להגיע להכרעה של ממש, ומלחמות הדת שהיו בשיאן באותה התקופה לא אפשרו את המשך השקעת המשאבים הצבאיים באיטליה. בנוסף, חוסר יציבות בקיסרות, בעיקר דרישות העצמאות של צ'כיה ושל הולנד, לא אפשרו לספרד את המשך הלחימה באיטליה בעוד הצרפתים התמודדו עם סכסוך מתמשך עם אנגליה. כך הסתיימו המלחמות האיטלקיות ללא הכרעה של ממש, כאשר ערי המדינה האיטלקיות מצטמצמות למדינות קטנות אחדות השומרות על עצמאותן.
פלדברג
פלדברג (בגרמנית: Feldberg) הוא הגבוה בהרי היער השחור, מדינת באדן-וירטמברג, גרמניה, והוא גם ההר הגבוה ביותר בגרמניה שאינו חלק משרשרת הרי האלפים.
גאוגרפיה
סלע היסוד של ההר הוא מסוג גנייס, בן כמיליארד שנים. אזור הפלדברג הוא תוצר של שלוש תקופות של קימוט קרקע, ושחיקה בשלב מאוחר יותר. ההר הנוכחי הוא תוצר של תקופת הקימוט השלישית כחלק מן הקימוט האלפיני בתקופת השלישון.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בהר היא כ-3 מעלות צלזיוס ויורדים בו בממוצע 1909 מ"מ של משקעי גשם ושלג בשנה.
אזור הפסגה וסביבתה אינו מיוער, ומכוסה במשטחים של עשב גבוה. בגבהים נמוכים יותר ניתן למצוא אזורים מיוערים בעצי אשור, אשוח, ואורן אלפיני. חלק מקרחות היער הן תוצר של רעיית יתר.
תיירות
ההר וסביבתו משמשים כאתר לטיולים רגליים ומדרונות לגלישת סקי. בין הפסגות מחברים מסלולי הליכה כבושים היטב, ומבסיס ההר לפיסגה מוביל גם כביש סלול. על ההר בנויות ארבע בקתות המשמשות כתחנות ריענון ומנוחה למטיילים והגולשים. התיירות באזור היא מקור הכנסה משמעותי לתושבי הכפרים שבעמקים הסובבים את ההר. על ההר מותקנות 14 מעליות סקי ומעל 50 קילומטרים של מסלולי גלישה בכל רמות הקושי.
מכוניות 2
מכוניות 2 (באנגלית: Cars 2) הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקאי המשלב פעולה, ריגול וקומדיה, שיצא לאקרנים ב-24 ביוני 2011. הסרט נכתב על ידי חברת וולט דיסני, הופק על ידי פיקסאר ובוים על ידי ג'ון לאסיטר. הסרט מהווה המשך לסרט "מכוניות".
עלילת הסרט
מיילס אקסלרוד, רכב שטח אשר בבעלותו שטח הנפט הגדול בעולם, מחליט למכור אותו ולהפוך לרכב חשמלי, לאחר שנכשל בניסיונו להקיף את העולם ונתקע בג'ונגלי אמריקה הדרומית למשך 36 יום. הוא יוצר דלק ידידותי לסביבה תחת השם "אולינול", ומחליט ליצור שורת מרוצים המונעים בדלק. פין מקמיסייל, סוכן הביון הבריטי, מנסה לעצור מזימת מבוקשים הפועלים עתה במאגרי הנפט הללו. פין מקבל את קריאת המצוקה לתגבורת לא-גלויה מהסוכן לילנד טורבו, אשר טוען בהקלטה ששלח לביון הבריטי, ובו הוא מסביר כי באסדות הקידוח יושבות על מאגרי נפט בלתי-נדלים, אך לא רק על זה. פין מגלה שפרופסור זונדאפ, פרופסור מבוקש על ידי האינטרפול ומומחה לפיזיקה גרעינית, סוחר עם מכוניות מקולקלות בשם "דפקטים", בפיסות טכנולוגיות בלתי-חוקיות. הפעם הדפקטים העבירו לפרופסור מה שנראה כמו מצלמת חדשות רגילה, אך פרופסור זונדאפ טוען שמדובר בהרבה יותר. שני דפקטים ניגשים לפרופסור, ומראים לו מה עשו עם הסוכן לילנד טורבו. מסתבר כי הדפקטים הצליחו לתפוס את לילנד, ולגרוס אותו לערימת זבל. פין נבהל מזה, והפרופסור והדפקטים רואים אותו. הדפקטים רודפים אחרי פין לאורך כל האסדה, ובסוף הוא צונח למים, ופרופסור זונדאפ והדפקטים משוכנעים שהוא מת. בעצם, הוא רק העביר למצב צוללת, והשאיר כמה גלגלי ספייר על המים כדי לזייף את מותו.
מטור, רכב הגרר של רדיאטור ספרינגס מחכה בקוצר רוח לשובו של חברו, רכב המרוץ ספידי מקווין. מקווין, מגיע לעיירה כזוכה בפעם הרביעית ברציפות ב"גביע הבוכנה", המוקדש לחברו "דוק הדסון" המנוח. לאור התבטאויותיו השחצניות של פרנצ'סקו ברנולי, רכב מרוצים איטלקי רברבן שסאלי, חברתו של מקווין, מעריצה, משכנע מטור את מקווין להתחרות בברנולי במרוץ הגרנד-פרי הראשון אשר בטוקיו, יפן, מרוץ האולינול הראשון של אקסלרוד. בטוקיו, עת מתראיין מקווין בחברת מטור העליז "יתר על המידה" עם אקסלרוד, נדהם אקסלרוד לגלות דליפת שמן פתאומית לרגלי מטור. מקווין גוער במטור בצד על התנהגותו הבולטת, ומצווה עליו להתנקות היטב ולהירגע. מטור טוען לעומתו כי הוא דווקא תקין ומעולם לא היו לו דליפות שמן, אך ניגש לשירותים בעקבות ציוויו החריף של מקווין.
בינתיים, הולי שיפטוול, סוכנת מתחילה בביון הבריטי נפגשת עם הסוכן מקמיסייל, המורה לה כי עליה להיפגש עם סוכן מארגוני הביון האמריקאי המחזיק במידע חיוני על ארגון הפשע שברשותו שדה הנפט. שיפטוול ממהרת למקום הפגישה עם הסוכן אמריקאי בהכוונת איתותי GPS שלו, אך באותם רגעים הוא נחשף ומותקף על ידי כמה מחברי ארגון הפשע בשירותים בו מתנקה מטור - שאינו שומע דבר מן המתרחש בחוץ. הסוכן מחליט להשתיל את שבב המידע החיוני בעל ה-GPS על מטור היוצא מתא הניקוי, לפני שנלקח ומחוסל על ידי הפושעים, העולים די מהר על העובדה שהמידע החיוני הועבר למטור בחדר השירותים וממהרים לעקוב אחריו כדי לחסלו.
עקב כך, מטור מאותר בטעות כסוכן החשאי, וצוות הסוכנים מאתר אותו ומגייס אותו לשירותיהם. מטור, המשמש כאיש צוות של מקווין גורם לו להפסיד במרוץ הראשון לברנולי, ועקב זאת מסלק אותו מקווין משירותיו. במהלך המרוץ, מכוון ארגון הפשע מקרן דמוי-מצלמה בעל קרינה קטלנית שנקרא מכולל קרינה אלקטרומגנטית לעבר מכוניות המרוץ המונעות באולינול, ובכך גורם להתפוצצות מנועי 3 מכוניות. אקסלרוד משוכנע כי האולינול בטוח מספיק, וכי השימוש בו יימשך במרוצים הבאים.
אחר סילוקו, נוסע מטור לנמל-התעופה על-מנת לשוב לארצות הברית, אך צוות הסוכנים מאתר אותו שם ומעלה אותו למטוסם הפרטי אחר מרדף קצר של שניים מארגון הפשע. הצוות מבקש את עזרתו לפענוח תמונת מנוע רכב "טרנטה". מטור, המנסה ללא הצלחה להסביר לצוות כי אין הוא סוכן חשאי, מאיר את עיניהם כי אותו "טרנטה" עובר תיקונים רציניים עקב הימצאות חלקי חילוף רבים לצידו. צוות הביון עובר לפריז, צרפת, כדי להיעזר במדווח - חבר ארגון נוסף לא-רשמית, היחיד שיכול לומר להם מה מקור החלפים. המדווח, בראותו את התמונה, אומר להם כי הוא מכר את אותם חלפים רבים לרוכש מסתורי קבוע בתהייה ממושכת על סיבת כמות הקניות הללו, וכי הסיבה היא כנראה היותו הטרנטה שבתמונה. הוא עוד מוסיף כי תהיה פגישת "דפקטים" חשאית גדולה באתר הגרנד-פרי הבא, פורטו קורסה באיטליה, כפר הולדתו של לואיג'י מרדיאטור ספרינגס. צוות הביון בטוח כי הרכב הטרנטה הוא הבוס הראשי וכי הוא יימצא במקום.
מקווין, מודאג מההתרחשויות בימים האחרונים, משוכנע לדברי פילמור כי אין לו מה לחשוש מהאולינול, שכן הדלק "שלו" בטוח. באותה העת, מסווה צוות הביון את מטור כאחד מחברי ארגון הפשע, וזה מצטרף לפגישה החשאית ומגלה כי הדפקט, המדבר אליהם בטלוויזיה תחת חיסיון דומה לזה שבתמונה וקול מתכתי, הוא אכן הבוס. ארגון הפשע מחסל מספר מכוניות, ואקסלרוד נאלץ לבטל את האילוץ להשתמש באולינול. ספידי מקווין בלבד מתעקש כי ישתמש באולינול, והבוס מתקשר לאחד מחברי הארגון בבקשה לחסל את מקווין כדי להשבית את האולינול סופית. מטור נחשף בטעות לחבורת הדפקטים ונאלץ לברוח. מטור מנסה להודיע למקווין על איום הארגון, אך נתפס ומורדם יחד עם שיפטוול ומק-מיסייל. השלושה מתעוררים כשהם כפותים לגלגלי שעון הביג בן בלונדון, אנגליה, שם נערך המרוץ האחרון.
ארגון הפשע מנסה לחסל את מקווין במצלמת הקרינה, אך מסיבה לא מובנת הפעולה נכשלת לחלוטין. לכן, הם מודיעים כי ישנה פצצה בחדר הצוות של מקווין. מטור, מקמיסייל ושיפטוול מצליחים להימלט ברגע האחרון. כאשר מטור רץ להרחיק את הצוות מהפצצה, מגלים שיפטוול ומק-מיסייל כי הפצצה הוטמנה בכלל במצננו של מטור. אנשי רדיאטור ספרינגס מסייעים בעצירת כל חברי הארגון, כשסארג' והשריף מארגנים לשם כך תגבורת צבאית. אחד מבכירי הארגון, הפרופסור הגרמני מוכרח על-ידם לנטרל קולית את הפצצה, אך הוא רק מפעיל אותה. כאשר מפתח הברגים הרגיל של גווידו לא מצליח לשחרר את הפצצה, אומר לפתע מטור למקווין כי הפתרון למצב מצוי בידו.
מטור ומקווין נוסעים אל משמר המלכה, שם ניצב אקסלרוד, ומטור מאשים אותו לפתע כנוכל המבוקש ובאחיזת עיניים, משום שדליפת הדלק בו האשים אקסלרוד את מטור הייתה בכלל של אקסלרוד - כלומר, אקסלרוד הוא רכב דפקט מתחזה. בעשר השניות האחרונות מצליחים הנסיך ויליאם ואליזבת השנייה להימלט מהמקום. ברגע האחרון צועק אקסלרוד "הפסק עכשיו!", משפט המפעיל את ההפעלה הקולית של הפצצה והמערכת מזהה את קולו של אקסלרוד ומנטרלת את הפצצה. מטור חושף את מזימתו של אקסלרוד: זה הרגיש נורא לאחר הפסדיו הרבים בתחום הנפט, לכן החליט ליצור את דלק האולינול והכשיל אותו בכוונה תחילה כדי להחזיר את עסקי הנפט שלו חזרה לבורסה. מטור חותם את דבריו כאשר פותח את מכסה מנועו של אקסלרוד, ובו מתגלה מנוע סולר המבוקש מהתמונה. אקסלרוד נעצר על ידי המשטר הבריטי, והמלכה מעניקה למטור תואר "סר" מלכותי.
מקווין מארגן מרוץ גראנד פרי בינלאומי ברדיאטור ספרינגס, אבל אחר כל ההתעדכנויות של מטור על המזימה נגדו, נותר עם השאלה: מדוע לא התפוצץ הוא בשימושו באולינול? - שאלה שאף הסוכנים התחבטו בה, ואף הודיעו כי מחקרם העלה הפתעה שהאולינול אף הוא אחיזת עיניים - שכן הוא דלק רגיל לחלוטין אשר אקסלרוד ביצע בו פעולות כימיות על-מנת שיהפוך נפיץ תחת השפעת הקרינה. או אז נופל למקווין האסימון כשנזכר בדברי פילמור שהרגיעו כי הדלק "שלו" בטוח. אך פילמור עונה להם בשלילה כי לא היה זה הוא אלא סארג', שהחליף בחשאי את האולינול בדלק האורגני שלו, משום שלא סמך על אקסלרוד מלכתחילה, כשלדבריו "פעם איש נפט - תמיד איש נפט".
מוזיקה
המוזיקה נכתבה והולחנה בידי מייקל ג'אקינו, אשר הלחין את המוזיקה לסרטים קודמים של פיקסאר דוגמת משפחת סופר על, רטטוי ולמעלה. רנדי ניומן, המוזיקאי של הסרט הראשון, סירב לשוב להלחין את המוזיקה לסרט השני.
מיקי מלול
מיכאל "מיקי" מלול (נולד ב-13 ביולי 1985), הוא אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה בעבר (2009–2021). סיים במקום שישי באליפות העולם בשחייה ובמקום רביעי באליפות אירופה בשחייה (בריכה של 25 מטר) במשחה ל-50 מטר חזה.
ביוגרפיה
מלול נולד וגדל בראשון לציון. הוא החל לשחות בגיל 6 בקבוצת השחייה של מכבי ראשון לציון ושחה בקבוצת השחייה של מכבי קריית ביאליק. לאחר מכן העתיק את מגוריו לארצות הברית שם המשיך לשחות וללמוד במכללת ג'ורג'יה טק באטלנטה. לאחר מכן התחיל לעבוד בהום דיפוט והתחיל בפיתוח אפליקציות. כיום הוא יזם ובעלים שותף במספר חברות הזנק.
2003
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד בשנת 2003 סיים מלול במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.23 שניות, במקום 19 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.04 דקות ובמקום 32 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.26 דקות.
2005
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו בווינגייט ביולי 2005 זכה מלול במדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי וסיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.60 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 24.34 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה הוא פסל.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בטריאסטה, איטליה בדצמבר 2005 סיים מלול במקום 12 במשחה ל-50 מטר חזה בשיאי אישי של 27.50 שניות. בנוסף, הוא סיים במקום 33 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי של 1:01.63 דקות ובמקום 55 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי נוסף של 51.95 שניות.
2006
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2006 סיים מלול במקום 14 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.38 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 28.23 שניות. בנוסף, הוא סיים במקום 55 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.44 דקות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהלסינקי, פינלנד בדצמבר אותה שנה סיים מלול במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.25 שניות, שתי מאיות השנייה איטי ממדליית ארד. בנוסף, הוא סיים במקום 40 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.68 דקות.
שישי באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 סיים מלול במקום שישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.19 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 27.92 שניות ובשלב חצי הגמר תוצאה של 28.09 שניות, היה זה הישג שיא לשחיין ישראלי באליפות העולם. נוסף לכך, הוא סיים במקום 47 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.72 דקות ובמקום 18 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם אהוד סגל, גיא ברנע ושי לבנת בתוצאה של 3:42.96 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בבנגקוק, תאילנד באוגוסט אותה שנה סיים מלול במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.28 שניות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בדברצן, הונגריה בדצמבר אותה שנה סיים מלול במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.28 שניות. בנוסף הוא סיים במקום שמיני במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב ביחד עם ברנע, סגל ולבנת בתוצאה של 1:37.18 דקות.
2008
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה ברייקה, קרואטיה בדצמבר אותה שנה סיים מלול במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 26.67 שניות, מאית השנייה איטי ממדליית ארד.
2009
באוניברסיאדה שנערכה בבלגרד בתחילת יולי 2009 סיים מלול במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.57 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 27.27 שניות. שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה הוא סיים במקום 24 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.60 שניות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה אף היא בווינגייט בחודש אוגוסט הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי בינלאומי חדש של 27.45 שניות, לפני דני מלניק (28.73 שניות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.76 דקות, אחרי תום בארי (1:02.61 דקות) ומלניק (1:02.75 דקות).
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול טורקיה בדצמבר אותה שנה סיים מלול במקום שישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 26.46 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע ישראלי חדש של 26.42 שניות.
קולבושובה
קולבושובה (בפולנית: Kolbuszowa; ביידיש: קאלבאסאוו) היא עיירת מחוז בפרובינציית פּוֹדְקַרְפָּאטִי שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
קולבושובה נזכרת לראשונה בשנת 1503, והיא השתייכה תחילה לנסיכות סנדומייז'. בסוף המאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בשנת 1652 נפגעה העיירה קשות מהמגפה השחורה, וכעבור 4 שנים נפגעה מפלישת האימפריה השוודית. בהמשך, השתקמה העיירה, ונודעה בזכות תעשיית הנגרות הענפה בה.
בשנת 1867, תחת שלטון אוסטריה, הפכה העיירה לעיירת מחוז עצמאית. בשנת 1904 פגעה ביישוב דליקה גדולה.
יהודי קולבושובה
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1700, ובתחילה הוגבלו האזורים שבהם הותר ליהודים להתגורר ביישוב. בתחילת המאה ה-18 נחנך בעיירה בית כנסת וקודש בה בית עלמין יהודי, ובמשך מספר שנים הייתה הקהילה המקומית כפופה לקהילת אפטא. מהמאה ה-19 נמנו רוב יהודי העיירה על חסידות רופשיץ, ומסוף אותה מאה החלה בעיירה גם פעילות ציונית.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בזזו חיילים פולנים נסוגים את חנויות היהודים בעיירה. ב-13 בספטמבר 1939 נכנסו לעיירה הגרמנים, והחלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה, תוך שוד רכושם. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, הגבלות תנועה וחובת ביצוע עבודות כפייה מגיל 12, חלקן במחנות עבודה.
ב-24 ביוני 1942 הוצעדו יושבי הגטו שבעיירה לגטו ז'שוב, וביולי 1942 שולחו רובם למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ-100 יהודים שהושארו בקולבושובה לשם איסוף וסידור רכוש המגורשים שולחו לבלז'ץ ב-15 בנובמבר 1942, תוך עריכת מצוד אחר מספר יהודים שניסו להימלט מהאקציה. מקהילת קולבושובה שרדו את השואה 9 יהודים.
ברנט סקוקרופט
ברנט סקוקרופט (באנגלית: Brent Scowcroft; 19 במרץ 1925 – 6 באוגוסט 2020) היה קצין בחיל האוויר של ארצות הברית, שלאחר שירותו שימש פעמיים בתפקיד היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית, בפעם הראשונה בממשלו של הנשיא ג'רלד פורד, ובפעם השנייה בממשלו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש. הוא גם שימש כיועץ צבאי לנשיא ריצ'רד ניקסון וכסגן העוזר לנשיא לענייני ביטחון בממשליהם של ניקסון ופורד. בשנים 2001–2005 הוא כיהן כיושב ראש הוועדה המייעץ לנשיא לענייני מודיעין, בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש וסייע לנשיא ברק אובמה לבחירת צוות הביטחון הלאומי שלו.
קורות חייו
ברנט סקוקרופט נולד באוגדן, יוטה, כבנם של לוסיל (לבית בלנטיין) וג'יימס סקוקרופט, בעל חנות ואיש עסקים. הוא צאצא למהגרים מראשית המאה ה-19 מאנגליה, סקוטלנד, דנמרק ונורווגיה. ב-1999 הוא סיפר על השתייכותו לכנסייה המורמונית: "יש לי קשרים אישיים עם כמה ממנהיגי הכנסייה. הם לא מחשיבים אותי כמורמוני טוב. אני לא חי על פי כל החוקים של הכנסייה המורמונית - אני אוהב להנות מכוס יין או מספל קפה. אך אכן, אני מחשיב את עצמי כמורמוני. זהו חלק מהמורשת הדתית והתרבותית".
סקוקרופט סיים את הכשרתו ביוני 1947 באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והוצב בחילות האוויר של צבא ארצות הברית. עם הקמתו של חיל האוויר של ארצות הברית כזרוע עצמאית בספטמבר אותה שנה, הועברה הצבתו לשם. ב-1953 הוא סיים לימודי תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה וב-1967 הוא סיים שם לימודי תואר דוקטור באותו תחום.
קריירה בחיל האוויר
לאחר הצבתו בחיל האוויר כקצין בדרגת לוטננט-משנה, השלים סקוקרופט את הכשרתו כטייס באוקטובר 1948, ולאחר מכן שירת במגוון של תפקידים מבצעיים ומנהליים בין השנים 1948–1953. במהלך הקריירה הצבאית שלו הוא מילא שורה של תפקידים במטות המשולבים, במטה חיל האוויר ובמשרד עוזר מזכיר ההגנה לענייני ביטחון בינלאומי. תפקידים נוספים שלו כללו תפקיד מרצה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית ובאקדמיה הצבאית ונספח אווירי בשגרירות ארצות הברית בבלגרד, אז בירת יוגוסלביה.
כקצין בכיר, הוצב סקוקרופט במטה חיל האוויר בלשכתו של סגן ראש מטה חיל האוויר לתכנון ומבצעים, ושירת בחטיבה לתכנון ארוך טווח ובמנהלת תורת הלחימה, התפישות והמטרות בין השנים 1964–1966. לאחר מכן הוא למד במכללת המלחמה הלאומית וביולי 1968 הוא הוצב כמשרד עוזר מזכיר ההגנה לענייני ביטחון בינלאומי. בספטמבר 1969 הוא עבר למטה חיל האוויר ושירת במנהלת התכנון כסגן העוזר לענייני המועצה לביטחון לאומי. במרץ 1970 הוא הצטרף לצוות המטות המשולבים והיה לעוזר מיוחד למנהל המטות המשולבים.
במהלך שירותו בחיל האוויר עוטר סקוקרופט במדליית השירות המצוין של חיל האוויר, בלגיון ההצטיינות עם ענפי עץ אלון, ובמדליית הציון לשבח של חיל האוויר.
בממשל הפדרלי
סקוקרופט ישב בראש או היה חבר במספר ועדות מייעצות, כולל הוועדה המייעצת לנשיא לפיקוח על הנשק, ועדת הנשיא לכוחות האסטרטגיים, ועדת פקארד לניהול ההגנה, מועצת מדיניות ההגנה, וועדת טאוור שחקרה את פרשת איראן-קונטראס. הוא גם שירת בקואליציית ההכוונה האל-מפלגתית של מיזם רפורמת הביטחון הלאומי. בשנים 2010–2012 הוא מונה ליושב ראש שותף לצדו של לי המילטון של הוועדה לעתיד הגרעיני של אמריקה.
בבוקרו של ה-11 בספטמבר 2001, שהה סקוקרופט על סיפונו של מטוס מרכז הפיקוד הלאומי של המבצעים המוטסים, שעמד על מסלול ההמראה בדרכו לבסיס חיל האוויר אופט, כאשר התרסק המטוס הראשון על מרכז הסחר העולמי. המטוס בו טס סקוקרופט היה בדרכו לבסיס חיל האוויר כאשר התרסק המטוס השני וסקוקרופט היה מעורב בפיקוח על פעולות הפיקוד והפיקוח הן של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בפלורידה והן של סגן הנשיא דיק צ'ייני ששהה אז בבית הלבן.
סקוקרופט היה מבקר מוביל במפלגה הרפובליקנית כלפי המדיניות האמריקאית בעיראק לפני ואחרי מלחמת עיראק, ומבקרי המלחמה ראו את ביקורתו כמשמעותית במיוחד לאור קשריו ההדוקים עם נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש. על אף הביקורת הציבורית שהוא השמיע על ההחלטה לפלישה לעיראק, המשיך סקוקרופט לתאר את עצמו כ"ידיד" של ממשל בוש. הוא גם התנגד נחרצות לנסיגה פזיזה, בטענה שיציאה מעיראק לפני שהוחזר בה השלטון על כנו, והחזרת יכולתה להגן על עצמה, "תהיה תבוסה אסטרטגית לאינטרסים האמריקאים, עם תוצאות הרות אסון במיוחד הן באזור והן מחוצה לו". סקוקרופט תמך בפלישה לאפגניסטן כ"תגובה ישירה" לטרור.
ב-1991 העניק הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש לסקוקרופט את מדליית החירות הנשיאותית. ב-1993 הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר האימפריה הבריטית על ידי המלכה אליזבת השנייה. ב-2005 הוענק לו פרס ויליאם אוליבר בייקר על ידי הארגון "ברית המודיעין והביטחון הלאומי".
ב-1998 הוא הוציא לאור בשיתוף עם ג'ורג' הרברט ווקר בוש את הספר "עולם בתהפוכות" (A World Transformed). ספר זה תיאר את החיים בבית הלבן בשלהי המלחמה הקרה, כאשר ברית המועצות התפרקה בראשית שנות ה-90. בספר בלט ההסבר של השניים מדוע הם לא הגיעו עד בגדאד ב-1991: "עלינו על נתיב הפלישה, ארצות הברית יכלה באופן מתקבל על הדעת להיות כוח כובש בארץ עוינת".
שיחותיו בנושאי מדיניות חוץ עם זביגנייב בז'ז'ינסקי, בהנחייתו של העיתונאי דייוויד איגנשיוס, פורסמו ב-2008 בספר שכותרתו "אמריקה והעולם: שיחות על עתיד מדיניות החוץ האמריקאית" (America and the World: Conversations on the Future of American Foreign Policy).
סקוקרופט היה חבר של כבוד במועצה המייעצת של לשכת המסחר ארצות הברית–אזרבייג'ן. הוא ספג ביקורת על סמך רמיזות שהשדלנות שלו כלפי ממשלות טורקיה ואזרבייג'ן היא על רקע קשריו עם חברת לוקהיד מרטין וחברות ביטחוניות שיש להן עסקים רחבים עם טורקיה. הוא היה חבר במועצת המנהלים של "המכון הרפובליקני הבינלאומי". הוא היה חבר במועצה המייעצת של בית הספר ללימודים בינלאומיים וציבוריים של אוניברסיטת קולומביה ושל America Abroad Media.
סקוקרופט תמך בהילרי קלינטון בבחירות לנשיאות של 2016.
פרס סקוקרופט
סקוקרופט היה ההשראה לפרס נשיאותי מיוחד שנקרא על שמו, שהענקתו החלה בתקופת נשיאותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש. לדבריו של רוברט גייטס, הפרס ניתן לפקיד ממשל "שנרדם באופן ההפגנתי ביותר במהלך ישיבות עם הנשיא". על פי גייטס, הנשיא "מעריך את המועמדים לפרס על פי שלושה קריטריונים. הראשון, משך זמן השינה. השני, עומק השינה. נחירות מעלות את הניקוד. השלישי, אופן ההתעוררות. האם האדם פשוט פוקח את עיניו וחוזר להשתתף בישיבה, או קופץ בבהלה משנתו או אף שופך משקה חם באותה עת". לדברי בוש עצמו, הסיכוי לזכות בפרס עולה אם המועמד ישן שעיניו עצומות, בעיצומה של ישיבה, אך הוא יכול לקבל נקודות זכות על שינה עמוקה כאשר המשתתפים האחרים בישיבה עוסקים בענייניהם. לסקוקרופט יצא מוניטין של שינה במאפיינים אלו בעת הישיבות עד כדי כך שהוא היה מושא לבדיחות על כך.
חיים אישיים
ב-1951 נשא סקוקרופט לאישה את מריאן הורנר. מריאן, בת פנסילבניה, למדה לימודי אחיות בבית הספר לאחיות סנט פרנסיס בפיטסבורג וסיימה תואר באוניברסיטת קולומביה. לזוג נולדה בת בשם קארן. מריאן סקוקרופט נפטרה מסוכרת ב-1995 בבית החולים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. ב-1993 כאשר הוענק לסקוקרופט תואר אביר האימפריה הבריטית, התקבלה גם בתו אצל המלכה.
מצוות בניין בית המקדש
מצוות בניית בית המקדש היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות לפיה על הציבור לבנות בית מקדש לה', שבו תתקיים עבודת הקורבנות, העלייה לרגל וכל יתר המצוות התלויות בקיומו של בית המקדש.
מקור המצווה
בתורה נאמר הציווי על בניית המשכן שהוקם בזמן שהותם של בני ישראל במדבר סיני: .
עשיית המשכן וכליו השונים מתוארת בספר שמות בפרוטרוט ובחגיגיות רבה, והציוויים על עבודת הקורבנות בו מתוארים במהלך ספר ויקרא שאחריו.
תנאים לקיום המצווה
חז"ל למדו מן הפסוקים, שהקמת המקדש במקומו הקבוע ("בית עולמים"), צריכה הייתה לבוא לאחר קיומה של מצוות מינוי מלך ומצוות מחיית זכר עמלק:
הרמב"ם פסק דין זה בספרו משנה תורה, והיו שפסקו על פי דבריו שמצווה זו אינו נוהגת אלא אחר שמינו מלך על ישראל:
אמנם יש שכתבו על פי דברי הרמב"ם במורה נבוכים שסדר זה של מינוי מלך היה נצרך רק לזמן הכניסה לארץ.
הקמת המקום הקבוע
במשך שנים רבות לאחר הכניסה לארץ ישראל טרם התממשה בניית הבית המקווה; תחילתו של מהלך כזה הייתה הקמת משכן שילה, שהיה, כדברי חז"ל, בית אבנים אך עם כיסוי של אוהל ולא תקרה. לאחר חורבן שילה (ככל הנראה על ידי הפלשתים בצעירותו של שמואל הנביא), נדד ארון הברית ברחבי הארץ, ושהה זמן-מה במשכנים ארעיים בנוב ובגבעון, עד שקידש דוד את ירושלים כמקום שבו אמור להיבנות בית המקדש באופן קבוע. דוד רצה לקיים את מצוות הבניין אך נאסר עליו על ידי נתן הנביא מפי האל; עם זאת, עשה דוד את כל ההכנות לכך, כך שכאשר מלך שלמה בנו, יכול היה להתחיל מיד במלאכה.
מעמד בחירתו של הר הבית למקום שבו ייבנה הבית העתידי מתואר בפירוט בסוף ספר שמואל ובדברי הימים, ומלווה בהתגלות מלאך ה' ובדברי גד הנביא. נראה שהתנ"ך וחז"ל תפסו זאת כאירוע מכונן, שאוסר מאז על כל בנייה של מקדש במקום אחר.
תוקף המצווה כיום
הרמב"ם מנה את המצווה להקמת המקדש כאחת מתרי"ג מצוות, המחויבות בכל דור. וכך כתב בספרו משנה תורה:
כך גם מנו שאר מוני המצוות, כגון רס"ג, וגם רש"י במספר מקומות שונים הגדיר את בניין המקדש כמצוות עשה. אמנם יש סוברים שלא מוטל על העם להקים את המקדש בזמן הזה, על פי דברי רש"י בפירושו למסכת סוכה שמקדש העתיד שאנו מצפין "בנוי ומשוכלל הוא יגלה ויבא משמים", וכן כתבו ראשונים נוספים במקום, כמו התוספות, הרשב"א והריטב"א.
היו שרצו להסיק כן גם מדעת הרמב"ם, שכתב שהמשיח יבנה את המקדש, או מכך שכתב שמינוי מלך קודם לבניין המקדש.
על דברי רש"י שבית המקדש ירד משמים, כתב הערוך לנר שמלשון התלמוד לא משמע כן:.
סניורה
ראו גם
}}
הלגיון הראשון מרטיה
הלגיון הראשון מרטיה (בלטינית: Legio I Martia) היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה הרביעית.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. מקובל להניח שהוא הוקם בידי דיוקלטיאנוס. משמעות השם "מרטיה" הוא "מוקדש למרס". העתק של כתובת (הכתובת עצמה אבדה) ממחוז ולריה שבפאנוניה (מערב הונגריה המודרנית) מזכירה שחיילי הלגיון השתתפו בבניית מצודה באזור. על פי הנוטיטיה דיגניטטום בתחילת המאה החמישית, הלגיון היה לגיון עצמאי שהוצב באיליריה.
דמי חסות
דמי חסות (או פרוטקשן, מאנגלית: Protection, "הגנה") הם שיטה לסחיטת כסף המופעלת לרוב על ידי אנשי פשע מאורגן.
השיטה מתבססת על הסכם בין בית העסק ובין הפושעים שלפיו הפושעים יספקו לעסק שירותי הגנה מפני פשיעה אחרת (או מפני עצמם, במקרים מסוימים) בתמורה לתשלום קבוע. במקרים רבים מדובר בפועל בסחיטה, מפני שהפושעים למעשה "מגנים" על העסק מפני עצמם שכן אם לא ישלם את דמי החסות - הם עצמם יפגעו בו או בבעליו.
לרוב מתחילה הסחיטה בפנייה ידידותית אל בעל העסק והצעה לספק לו שירותי הגנה מפני ונדליזם. אם בעל העסק מסרב או טוען שאין לו צורך בשירותים כאלה, נוקטים הפושעים בשיטות ונדליזם או אלימות שונות (כגון הצתה או שוד) כדי להפחיד את בעל העסק, והוא נאלץ לשלם תשלום קבוע לפושעים כדי שמעשי ההרס לא יחזרו.
ככל פעילות עסקית בעולם התחתון, מבוצעות גם העסקאות הללו תחת מעטה איומים גלוי או סמוי כדי להבטיח את תשלום הסכומים המלאים ובזמן.
בישראל, במרבית המקרים גביית דמי החסות מתבצעת דרך עסק מורשה כגון חברות שמירה, באופן חוקי לכאורה, ואינן מדווחות כלל למשטרה. צורה זו של גביית כספים "שחורים" ואמצעים "חוקיים" נקראת הלבנת הון.
ב-2023 חוקק בישראל חוק התמודדות עם תופעת נטילת דמי חסות שנועד להיאבק בתופעת דמי החסות.
גביית דמי חסות בישראל
בשנת 2021 נפתחו במשטרת ישראל 105 תיקי סחיטת דמי חסות: 39% מהם במחוז צפון, 18% מהם במחוז חוף ו-15% מהם במחוז דרום.
על פי הנתונים, ארגוני הפשיעה בישראל עוסקים בסחיטה באיומים בהיקף של עשרות מיליוני שקלים בשנה. בתחילת שנות האלפיים נעשה מהלך להתמודדות עם ארגוני פשיעה בחברה היהודית באמצעות פעילות של המשטרה בשיתוף פעולה עם גורמי אכיפה נוספים שבעקבותיו קרסו ארגוני הפשיעה היהודיים, ופעילות הפשיעה בתחום הסחיטה באיומים עברה ליישובים ערביים שבהם פעילות המשטרה נמוכה יותר והאכיפה יעילה פחות.
יחד עם זאת כיום אי-אפשר לפלח את נתוני סחיטת דמי החסות לפי קבוצות אוכלוסייה (או לפי פרמטרים נוספים). ועל כן לא ניתן לדעת כמה מהאירועים נעשים בידי ערבים וכמה נעשים בידי יהודים. בחברה הערבית, סחיטת דמי חסות מאפיינת בעיקר ארגוני פשיעה. כאשר מקורם של כ–30% מאירועי הירי בחברה הערבית קשורים בעבירות "פרוטקשן" או בערבית "ח'אווה". הכנסות של ארגוני הפשיעה מסחיטת דמי חסות בשנה מגיע לכ-2 מיליארד שקל. כאשר גביית דמי החסות נעשית בכל אזור שיש בו פיתוח עסקי-מסחרי בעיקר בערים מתפתחות.
ארגוני הפשיעה הערבים בצפון הם בעיקר בכפר טובא־זנגריה שבו מתנהל מאבק ישיר מול ראשי ארגוני הפשיעה ביישוב, שאחראים לסחיטת דמי החסות באזור הצפון. הקושי למגר את התופעה נובע מחוסר ראיות.
סחיטת דמי החסות על ידי כנופיות פשע מאורגן בישראל נעשית במסווה של חברות שמירה המעסיקות מארגני שמירה עבריינים, כך למעשה סחיטת דמי החסות נעשית בכסות של גוף חוקי המנפיקות לבעלי העסקים נסחטים חשבוניות כדין, עניין המקשה את הוכחת עבירת הסחיטה באיומים. העבריינים גובים את הכסף מבעלי העסקים תוך איומים על חייהם ורכושם. "חברות השמירה" העברייניות מחלקות ביניהן את האזורים הגאוגרפים שבהם גובים את דמי החסות. כך לדוגמה נחשפה בשנת 2017 פרשת סחיטת דמי חסות בצפון מהקרן הקיימת לישראל (קק"ל), עבור שירותי שמירה באתר "אגמון החולה", שירותים שלא סופקו בפועל. בישראל ב 30 ביולי חוקק חוק הפרוטקשיין הקובע כי לגובה דמי חסות ינתן עונש מינימום מאסר של 3 שנים.
חוק
עד שנת 2023, במדינת ישראל, לא היה חוק המגדיר את גביית דמי חסות כעבירה פלילית, מצב זה נבע מן הקושי להגדיר את העבירה. בדרך כלל, כאשר עבריין מורשע, הוא נשפט על "סחיטה באיומים". הקושי להגדיר סחיטה באיומים בחוק מחמיר את המצב בארץ: כתוצאה מכך, עבריינים פחות חוששים להיתפס, למשטרה קשה יותר לאכוף את העבירה, וכן, בבית המשפט קשה להרשיע את העבריין. בעיה נוספת נבעה מכך שלמעשה, קיים הבדל בין סחיטה באיומים וגביית דמי חסות: סחיטה באיומים בדרך כלל מתרחשת פעם אחת ולא יותר. לעומת זאת, גביית דמי חסות היא עבירה מתמשכת, וככל שעובר יותר זמן, קשה יותר לעצור אותה ולהרשיע את העבריין: נוצר דפוס בו בעל העסק מעביר לגובה סכום כסף כל פרק זמן מסוים, אחרי זמן מה כבר קשה להוכיח שמדובר בדמי חסות ולהרשיע את העבריין.
ביולי 2023 אושר תיקון לחוק העונשין שהוסיף לחוק העונשין עבירות פליליות ספציפיות בנושא נטילת דמי חסות ('חוק הפרוטקשן), ונועד להיאבק בכלים משפטיים בתופעת דמי החסות.
טאבולה
טאבוּלה (בערבית: تبولة, תעתיק מדויק: "תבולה") היא מאכל ים-תיכוני. המרכיבים הראשיים שלו הם בורגול, פטרוזיליה קצוצה, עלי נענע, עגבנייה, בצל, עשבי תיבול, מיץ לימון ותבלינים שונים אחרים, שבדרך כלל כוללים פלפל שחור, קינמון ופלפל אנגלי. בלבנון ובסוריה, שם הומצא המאכל, אוכלים אותו לעיתים קרובות בעזרת עלי חסה ערבית (סוג של חסה בעלת עלים גדולים). בקרב נוצרים אורתודקסים בלבנון וסוריה, הטבולה הוא מאכל מרכזי במהלך ימי התענית שלפני חג הפסחא. במסעדות מזרחיות הסלט מוגש כחלק ממבחר המתאבנים.
הטאבולה פופולרית גם בברזיל וברפובליקה הדומיניקנית בהשפעת המהגרים הערביים שעברו לשם.
בארצות הברית מוגשת הטאבולה לפעמים כמטבל.
קלוטרון
במהלך מלחמת העולם השנייה פותחו באוק רידג' קלוטרונים על מנת להשתמש בעיקרון זה כדי להפיק אורניום-235, שהוא האיזוטופ הבקיע של אורניום, ברמת ניקיון גבוהה ככל שניתן. ההפרדה לצורך קבלת איזוטופ זה, התבצעה על ידי ניצול הבדל המסה (הקטן) בינו לבין האיזוטופים האחרים (הבלתי בקיעים) של אורניום.
הפרדה אלקטרומגנטית להעשרת אורניום נזנחה לאחר המלחמה לטובת שיטת ההפרדה בדיפוזיה גזית, שהייתה מסובכת יותר אך גם יעילה יותר. אף שמרבית הקלוטרונים של פרויקט מנהטן פורקו בסוף המלחמה, חלקם נותרו בשימוש כדי לייצר דגימות מועשרות של איזוטופים של יסודות שנכרו בטבע, למטרות צבאיות, מדעיות ורפואיות.
התחלת המחקר
הידיעות על גילוי ביקוע גרעיני על ידי הכימאים הגרמנים אוטו האן ופריץ שטרסמן בשנת 1938, והסברם התאורטי של הפיזיקאים ליזה מייטנר ואוטו פריש לתופעה, הובאו לארצות הברית על ידי הפיזיקאי הדני נילס בוהר. בהתבסס על 'מודל טיפת הנוזל' שלו של גרעין האטום, הגיע בוהר למסקנה שהאיזוטופ אורניום-235, ולא האורניום-238 המצוי בשפע גדול יותר בטבע, הוא המתבקע בהפצצת נייטרונים תרמיים. כדי לאמת זאת, השתמש אלפרד נייר מאוניברסיטת מינסוטה בספקטרומטר מסה כדי ליצור כמות זעירה של אורניום-235 טהור באפריל 1940, ואז הצליחו ג'ון דנינג, אריסטיד פון גרוס ויוג'ין בות לאשר כי בוהר צדק. לאו סילארד וולטר צין אישרו במהרה כי יותר מנייטרון אחד משתחרר בכל ביקוע, מה שהביא למסקנה שנוצרת תגובת שרשרת גרעינית בתהליך, ומכאן הייתה הדרך קצרה להבנה שאפשר לנצל את התהליך ליצירת פצצה גרעינית רבת עוצמה. הגילוי הביא לחשש גדול שפצצת אטום גרמנית כבר נמצאת בשלבי פיתוח, במיוחד בקרב מדענים שהיו פליטים מגרמניה הנאצית וממדינות פשיסטיות עוינות אחרות.