cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאנוש קאדאר
פעילותו הפוליטית בימי הורטי
יאנוש צ'רמנק נכנס מגיל צעיר לאיגודים מקצועיים קומוניסטים והצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית בשנת 1931. בזמן משטרו של מיקלוש הורטי שאסר על פעילות הקומוניסטים, נעצר מספר פעמים בשל נטייתו הפוליטית. נאסר לראשונה לשנתיים בכלא בשנת 1933. מאוחר יותר ככיסוי לפעילות הקומוניסטית הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית החוקית באותם הימים והשתתף בארגון הסניף שלה בבודפשט. נאסר שוב למשך כ-3 שנים בכלא בשנת 1937. בזמן מלחמת העולם השנייה נשאר קאדאר בהונגריה, להבדיל מעמיתים אחרים, רובם יהודים, שנאלצו להימלט לברית המועצות. יחד עם לאסלו רייק עמד בראש פעילות המפלגה בהונגריה. בין השנים 1943–1945 כמזכיר הראשי של המפלגה. בין השנים 1943–1944 היה ראש מפלגת השלום, תנועת כיסוי חוקית למפלגה הקומוניסטית. כשתוך כדי ניסיון לעבור את הגבול לסרביה על מנת לפגוש פרטיזנים של טיטו נעצר ונשלח עם טרנספורט של יהודים אל מחנה הריכוז מאוטהאוזן. בתחנת ביניים בכלא בעיר קומארום נמלט וחזר לבודפשט.
חייו ופעילותו בשנים 1945 - 1956. המשפט המבוים והכלא הסטליניסטי
אחרי כיבוש הונגריה על ידי הצבא הסובייטי חזרו המנהיגים הקומוניסטים האחרים ובראשם מתיאש ראקושי, מגלות מוסקבה. קאדאר מונה תחילה לסגן מפקד משטרת בודפשט. בשנת 1946 נבחר קאדאר לסגן המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, שהפכה משנת 1948 למפלגת העובדים ההונגרים (MDP) ובשנת 1949 מונה במקומו של רייק לשר הפנים בממשלתו של מתיאש ראקושי, הרודן הקומוניסטי החדש. רייק מונה לשר החוץ כשבסתר היה כבר אמור להעצר ולהשפט בקרוב כמואשם ראשי במשפט ראווה בסגנון סטליניסטי של "כנופיית מרגלים" כביכול. במסגרת תוכנית "מקיאבליסטית" בהשראת שיטות הטרור של סטלין, מינויו של קאדאר כשר הפנים היה אמור לגרום לו ל"התלכלך" בחקירתו, במשפטו והוצאתו להורג של חברו משכבר לאסלו רייק. ואכן קאדאר ארגן מחדש את בולשת המשטר תוך שינוי שמה מ-Államvédelmi Osztály) AVO, המחלקה להגנת המדינה) ל-Államvédelmi Hivatalt) AVH, הרשות להגנת המדינה) והרחבת סמכויותיה. לקאדאר הייתה מעורבות בפרשת רייק, אף על פי שבפועל המשטרה הפוליטית החשאית הייתה תחת פקודתו הישירה של ראקושי. קאדאר גינה במצח נחושה את הפשעים המדומים שבהם הואשם רייק, ביקר אצלו בכלא וניסה לשכנעו להודות באשמה ולאחר מכן כרצונו של ראקושי נכח בהוצאתו של רייק להורג. מכך התחזקה תדמיתו העתידית כאדם בעל שיקולים קרים עד ציניות, דיפלומט ערמומי וחסר אמינות. בשנת 1951 הגיעו הטיהורים אל קאדאר עצמו. הוא נעצר באפריל 1951 והואשם בהיותו בעבר סוכן של הבולשת ההורטיסטית וכבוגד וסוכן של טיטו. הוכה ועונה על ידי הקולונל ולדימיר פרקש, בנו של שר ההגנה מיכאי פרקש (שנכח בחקירה) ואחרים שהשיגו ממנו בכוח הודאה על אשמה. במשפט חשאי בנובמבר אותה השנה נגזר דינו של קאדאר למאסר עולם. במשך שלוש שנים שהה בכלא בתנאי בידוד שהיו הרבה יותר קשים ממאסרו בימי הורטי. אחרי מות סטלין וכששלטונו של ראקושי התחיל להיחלש, ראש הממשלה הרפורמיסטי החדש אימרה נוג' שחרר אותו מהכלא ביולי 1953. אף זכה קאדאר להתקבל לפגישה אצל ראקושי שדרש בשלומו. הוא מונה לראש סניף המפלגה בפרבר תעשייתי של בודפשט, ובתפקידו זה צבר פופולריות בקרב העובדים ושמו יצא כרפורמיסט. בשל כך, כאשר קמה מחדש ממשלה בראש אימרה נוג', בימי המרד בהונגריה, 1956, מונה קאדאר לסגנו של נוג' ולשר החוץ.
תפקידו בימי המרד בשנת 1956
מפלגת הפועלים ההונגרים אורגנה מחדש תחת השם מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית בהנהגת יאנוש קאדאר כמזכירה הכללי.
ממשלתו של אימרה נאג' החלה בתהליך של ליברליזציה וחופש מדיני וכלכלי, שחררה אסירים פוליטיים, והביעה רצון להוציא את הונגריה מברית ורשה ולהכריז על נייטרליות. קאדאר לא ראה עין בעין עם צעדים אלו. ב-31 באוקטובר 1956, מספר ימים לאחר תחילת האירועים, נמלט למוסקבה, יחד עם השר פרנץ מיניך ובעזרת השגרירות הסובייטית בבודפשט. ב-4 בנובמבר 1956, נשא נאום בו הוא מזמין את הכוחות הרוסיים לדכא את המרידה ההונגרית, כביכול בשם "מהפכת הפועלים והאיכרים ההונגרית". הוא הגיע לבודפשט עם הכוחות הרוסיים שנשלחו לדכא את המרד, ולקח לידיו את מוסרות השלטון. נוג' נמלט לשגרירות היוגוסלבית, אך יצא משם משהובטחה לו חסינות על ידי קאדאר. קאדאר לא עמד בהבטחתו. נוג' נעצר מיד לאחר שיצא מן השגרירות, גורש לרומניה על מנת להרחיקו ממוקדי המרד, ולאחר מכן הוחזר לבודפשט, נשפט והוצא להורג.
שליט הונגריה
לאחר דיכוי המרד הוביל קאדאר מסע נקם כנגד המורדים. עשרות אלפי דמוקרטים, ליברלים, וקומוניסטים רפורמיסטיים נעצרו, וכ-1,200 הוצאו להורג. אך קאדאר הפיק את לקחי קודמיו בתפקיד. הוא הבין כי יש לרצות את היסודות הרפורמיסטיים בהונגריה, וכי לא ניתן להמשיך במדיניות הסטליניסטית הקפואה אשר הביאה למשבר של 1956.
מבחינה מדינית הגיע קאדאר להבנה עם ממשלת ברית המועצות כי אם זו תימנע מלהתערב, ישמור קאדאר את הונגריה בתוך הגבולות הקבועים היטב של הגוש המזרחי, ויימנע מלסטות מן הכיוון המותווה ממוסקבה. בתחילת שנות השישים הכריז קאדאר כי "מי שאינו נגדנו הוא עמנו", והביא לחנינה כללית של מורדי 1956. הוא פירק את המשטרה החשאית ההונגרית השנואה, ה-"AVH" ("הרשות לביטחון המדינה"), והביא למדיניות מעשית אשר ניסתה לרפא את פצעי המרידה. "מפלגת הפועלים ההונגרית" אשר הייתה לאחר המרידה מותג שנוא ומבוזה, הפכה למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית. יצוין כי כאשר דיכאו הרוסים את המרידה בפראג בשנת 1968 (אשר הזכירה בקוויה הכלליים את המרידה ההונגרית, אם כי רב השונה בין שתי המרידות) שלחה הונגריה חיילים לסייע לרוסים.
מן הבחינה הכלכלית היה קאדאר מוכן לנסות שינויים. בתחילת שלטונו פעל לביזור תהליך קבלת ההחלטות הכלכלי, בניגוד לנטייה הקומוניסטית הרווחת לצנטרליזם ביורוקראטי. במגזר החקלאי פעל לקולקטיביזציה באמצעות תמריצים ולא בכפייה. הקרקע החקלאית הייתה כולה בבעלות המדינה, אך הוחכרה למשקים פרטיים קטנים שפעלו כקואופרטיב. המגזר החקלאי היווה את הצלחתו הגדולה של קאדאר. בנוסף פיתח את מגזר התעשייה ואת התיירות למדינה. הצלחה זו הביאה באמצע שנות השישים להכרזה על "מדיניות כלכלית חדשה", ובה ניסיונות לכלכלת שוק מוגבלת ודרגולציה של השוק במסגרת קבועה מראש. ניסיונות אלו הוכתרו בכותרת "קומוניזם של גולאש" על שם התבשיל ההונגרי הלאומי. בשנות השבעים החל קאדאר בפיזורם של המונופולים התעשייתיים הגדולים וניסה להביא את רמת המחירים לרמת מחירי שוק חופשי באמצעות ביטול סובסידיות. משבר הנפט שפרץ ב-1973 בעקבות מלחמת יום הכיפורים הכה באופן קשה במשק ההונגרי, כאשר מוצרי הייצוא המצומצמים לא הספיקו כדי לשלם עבור צריכת הנפט. נוצר חוב חיצוני שהעיק מאוד על הכלכלה ההונגרית. ב-1982 ננקטו צעדים נוספים. על מנת לייצב את הכלכלה הצטרפה הונגריה לקרן המטבע הבינלאומית, צעד שהקנה לה ביטחון כלכלי מסוים, אך דרש את יישום מדיניות הקרן. הצעדים בהם נקטה הונגריה היו עידוד יזמות פרטית בקנה מידה קטן, בהחכרת רכוש המדינה לידיים פרטיות. בשלב זה טרם נשקלה באופן רציני העברת רכוש המדינה לידיים פרטיות.
בסוף שנות השמונים, לאחר שלושים שנות שלטונו של קאדאר, המשק ההונגרי היה נתון במיתון עמוק, ובירידה ממשית של רמת החיים, וגם הידרדרה בריאותו של קאדאר. הוא הודח מן הפוליטבורו ההונגרי ומתפקידו כמזכיר ראשון של המפלגה בידי אימרה פוז'גאי וקארוי גרוס במאי 1988, ומונה לתפקיד הסמלי של "נשיא המפלגה".
ב-12 באפריל 1989 קאדאר הופיע במפתיע בישיבה הסגורה של הוועד המרכזי ונשא נאום סוער ולא קוהרנטי. כנראה רצה להתוודות על המשא ומתן שלו בשנת 1956 במוסקבה (עליו מעולם לא דיבר בפומבי) ועל הרשעתו והוצאתו להורג של אימרה נאג'. על פי עדותו של מיקלוס נמת', חודשים ספורים לפני מותו ביקש קאדאר מכומר קתולי לשמוע את הודאתו, דבר המצביע על כך שהוא כנראה חווה המרה מהאתאיזם הקודם שלו לקתוליות.
קאדאר נפטר מסרטן הריאות ב-6 ביולי 1989 בגיל 77, שלושה חודשים לפני סיומו הרשמי של המשטר הקומוניסטי שיצר.
שפרטון
שפרטון (באנגלית: Shepparton) היא עיר במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה. העיר שוכנת במישורי ההצפות של נהר גולברן (Goulburn) בצפון-מזרח המדינה, כ-181 ק"מ מצפון מזרח לבירת המדינה מלבורן. אוכלוסיית העיר, יחד עם האזור האורבני שלה מנתה 42,741 תושבים במפקד 2011.
ראשית ימיה של שפרטון הוא כחוות גידול כבשים ולאחר מכן היא הפכה לעיר המקושרת לרשת הרכבות. כיום היא מרכז חקלאי ותעשייתי לכל האזור, אחד האזורים הגדולים באוסטרליה שאדמותיו החקלאיות מושקות בהשקיה מלאכותית. העיר קרויה על שם המתיישב האירופאי הראשון בה שרבורן שפרד (Sherbourne Sheppard).
היסטוריה
לפני הגעת המתיישבים האירופאים היה האזור מיושב בשבטים אבוריג'ינים. היישוב החל להתפתח בשנות החמישים של המאה ה-19 על בסיס האדמות שרכש שפרד. בשל העדרם של גשרים על נהר הגולברן, היה המקום נקודת חצייה פופולרית. ב-1854 נפתח במקום סניף דואר שנסגר שנה לאחר מכן ונפתח מחדש ב-1858. בספטמבר 1860 הוקמה שפרטון באופן רשמי כעיירה. היא המשיכה להיות עיירה קטנה הבנויה בקתות זמניות במשך שנות השבעים. באותה תקופה הוקמו בעיירה תחנת משטרה, חנות כל-בו, נפחיה ואולם ציבורי שכיום הוא המבנה העתיק ביותר בעיר. הגשר הראשון על הנהר נבנה ב-1878 והכנסייה הראשונה ב-1879.
ב-1880 חוברה העיירה לרשת הרכבות וזמן מה לאחר מכן נפת בה בית ספר להכשרה מקצועית טכנולוגית. בשנים הבאות הייתה שפרטון צומת רכבות חשוב שממנו יצאו מסילות ליעדים רבים בסביבה. במקביל התפתח נהר הגולברן כנתיב שיט והעיר המשיכה להתפתח כמרכז תעשייתי.
ב-1949 הוכרזה שפרטון כעיר ובשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה היא שילשה את גודל אוכלוסייתה. גלי הגירה רבים הגיעו לעיר בעיקר מאיטליה. בשנות השישים והשבעים פינו בניינים ישנים בעיר את מקומם לחדשים במסגרת תנופת בנייה.
הנצחיים (מארוול קומיקס)
הנצחיים (באנגלית: Eternals) הם גזע בדיוני שמופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הגזע הופיע לראשונה בחוברת Eternals #1 מיולי 1976, ונוצר על ידי הכותב והמאייר ג'ק קירבי.
באפריל 2018 הכריז נשיא היקום הקולנועי של מארוול, קווין פייגי, על תחילת הפקת סרט לייב אקשן אודות "הנצחיים". ביולי 2019 הוכרז כי הסרט, בבימויה של קלואי ז'או, עתיד לעלות לאקרנים ב-6 בנובמבר 2020, וכי יככבו בו בין היתר ריצ'רד מאדן, ג'מה צ'אן, סלמה הייק, קומאיל נאנג'יאני, בריאן טיירי הנרי, קיט הרינגטון, אנג'לינה ג'ולי ואחרים.
היסטוריה פרסומית
בשנת 1976 עזב הכותב והמאייר ג'ק קירבי את חברת DC Comics לאחר שמדיניות החברה באותה התקופה התנגשה עם יצירתיותו, ואילצה אותו לעבוד על פרויקטים בניגוד לרצונו. קירבי עזב בעיצומה של סאגה עלילתית העוסקת ב, המשלבת בין מושגים מעולמות המדע הבדיוני, מיתולוגיה ופילוסופיה, ובשובו לחברת מארוול קומיקס החל קירבי בעבודה על כותר דומה בשם "הנצחיים". הכותר בוטל בטרם עת בתום 19 חוברות, והכותבים רוי תומאס ומארק גרונוולד עשו שימוש בדמויות הנצחיים בקו עלילה בחוברות "תור" שסגר את קווי העלילה הפתוחים שהותיר קירבי. לאחר מכן הופיעו הנצחיים בכותרים שונים ברחבי יקום מארוול, וגזעים דומים שנוצרו בידי כותבים שונים שוכתבו ונעשו לחלק מעולם הנצחיים.
בשנת 1985 כיכבו הנצחיים במיני-סדרה בת 12 חוברות, בכתיבתו של פיטר בי. גיליס ובאיורו של סאל בוסימה. לפי חוקר הקומיקס פיטר סנדרסון, העורך הראשי ג'ים שוטר לא אהב את כתיבתו של גיליס, שהוחלף על ידי וולטר סימונסון בארבע החוברות האחרונות. במשך שנים נעדרו מרבית הנצחיים מכותרי מארוול, עד להופעת מיני-סדרה בת שבע חוברות בכתיבת ניל גיימן ובאיורו של ג'ון רומיטה הבן. הסדרה תוכננה להיות בת חמש חוברות, אך לפי העורך ניק לואו הורחבה לבקשתו של גיימן עבור השלמת קו העלילה הארוך. הרצה בת 9 חוברות בכתיבתם של צ'ארלס ודניאל נאוף רצה בין אוגוסט 2008-מאי 2009, ובה לקחו הנצחיים חלק מאירועי "הייעוד הגלוי".
בין אוגוסט 2003-ינואר 2004 פורסמה תחת חותם MAX הרצה בשם Eternal תחת כתיבתו של צ'אק אוסטן, שתוכננה כסדרה מתמשכת אך בוטלה כעבור שש חוברות. הסדרה עסקה באיקאדן, מנהיג הנצחיים, שמגיע לכדור הארץ בשחר האנושות במטרה להאיץ את תהליך האבולוציה כדי שיוכל להשתמש בבני האדם כעבדים כורי מינרלים עבור השמימיים. לפי החוקר הקומיקס פיטר סנדרסון, הסדרה עשתה שימוש בשמות "הנצחיים" ו"השמימיים", אך מלבד זאת לא הייתה קשורה אליהם. בעוד חלק מהביקורות היללו את הסדרה כראויה היחידה לחותם MAX, ביקורות נוספות טענו כי היא פוגמת במורשת הדמויות עבור סיקור עיתונאי.
מקור
מקורם של הנצחיים בזוג הומו ארקטוס שנבחרו בידי הישות הקוסמית סייס-נג והובאו לעמק דמוי גן עדן, בו התרבו והתחברו לקבוצות אחרות עד שגדלו לשבט. כשנה לאחר מכן נתקלו שני מנהיגי השבט בקבוצת אנשי-נחש, שהציעו להם תנאי חיים טובים יותר בתמורה לציות, רצח השבט ועזרה בהבאת מתנות ל"אלי החלל" הקרבים; מנהיגי השבט סירבו, ולאחר שהביאו לעזרתם את חבריהם וגירשו את אנשי-הנחש, חזו בבואם של השמימיים מלווים באלה העתיקה גאיה. בעידודה של גאיה נכנסו חברי השבט לחללית השמימיים, שם חולקו לשלוש קבוצות. קבוצה אחת עברה ניסויים בידי זיראן הבוחן, ושולב בה גנום בלתי-יציב שגרם להם לעבור מוטציות בלתי צפויות - ולפיכך נקראו בשם "הסטיות". קבוצה נוספת עברה ניסויים בידי נצאר הבוחן, שיצר את הנצחיים: גזע זקוף ומתקדם בעל פוטנציאל לגישה לכוח הקוסמי. בקבוצה הנוספת הוחדר גן מוטאנטי, שנועד להרחיב את הפוטנציאל האנושי. כעבור כמה שבועות עזבו השמימיים את כדור הארץ, והותירו את שלושת הגזעים החדשים מאחור.
הנצחיים התאגדו בעיר טיטאנוס בצפון אסיה תחת הנהגתו של קרונוס, וכעבור כ-250,000 שנים פרצה בקרבם מלחמת אזרחים, כאשר אחיו של קרונוס - אורנוס - מרד בהנהגתו של אחיו וקרא להשתלטות הנצחיים על כדור הארץ. אורנוס וחסידיו הובסו והוגלו, והתיישבו בכוכב אורנוס לאחר שכבשו אותו מיד מוצב גזע הקרי. זמן מה לאחר מכן החליטו אורנוס וכמה מתומכיו לשוב לכדור הארץ, אך הם יורטו בידי צי הקרי שהגיע לחקור את היעלמות המוצב. השורדים מקבוצתו של אורנוס החליטו לנטוש את תוכניתם לנקמה באחיהם בכדור הארץ, וייסדו מושבה באחד מירחי שבתאי, אותו כינו טיטאן לזכר טיטאנוס. הנצחיים שנותרו בכוכב אורנוס פגשו בבני הכוכב, שאפשרו להם לחיות כגולים בתנאי שלא יצאו ממתחם מוצב הקרי. בני מושבת טיטאן הידרדרו בהדרגה למלחמת אזרחים נוספת, ככל הנראה תחת השפעתו של שד בשם דרקון הירח. הנצחית סוי-סאן נותרה הניצולה היחידה מהמושבה המקורית בטיטאן.
מאות שנים לאחר המרד, ניסוי שהשתבש גרם להרס גופו הפיזי של קרונוס ואיחודו עם הכוח הקוסמי, חורבן טיטאנוס והפעלת גנים חבויים בתוך הנצחיים, שאיפשרו להם לגשת אל הכוח הקוסמי ולתמרן אותו לכוחות אלוהיים. הנצחיים התאחדו לכדי ישות קולקטיבית בשם יוני-מיינד כדי להחליט מי ישמש כמנהיגם, הנצחי העליון. בנו של קרונוס, זוראס, נבחר לתפקיד, ואחיו א'לארס הגלה את עצמו מרצון לטיטאן כדי למנוע מלחמה נוספת. בהנהגתו של זוראס יצאו הנצחיים בחיפוש אחר מקומות התיישבות חדשים, וייסדו בין היתר את אולימפיה בהרי יוון, אוקיאניה ב ופולריה בסיביר. בינתיים אכלסו מחדש סוי-סאן וא'לארס את טיטאן בצאצאים ובתוצרי שיבוט והנדסה גנטית.
סגידה כאלים, עד המאה ה-20
בנקודה כלשהי באו הנצחיים במגע ומאבק עם גזע הבלתי אנושיים, הנוגע ליצירת והשמדת פריט בשם חרב הזמן. בשובם של השמימיים לכדור הארץ נסוגו הנצחיים מדרום אמריקה, אך הותירו מאחור את אייג'ק, שמונה לשאת ולתן עם השמימיים. במהלך ביקורם עבדו הנצחיים בשיתוף פעולה עם השמימיים, והחלו בהכנות לקראת ביקורם הבא. אייג'ק נבחר להיות איש הקשר בין הנצחיים לשמימיים והוכנס לתרדמת ב"מקדש אלי החלל" שנבנה בידי האינקה, ואיקריס נשלח לחדד את חושיו וכוחותיו כדי לחוש בשמימיים בביקורם הבא. ביקורם השלישי של השמימיים הוביל להפסקת אש בין הנצחיים לסטייה, ושתי הקבוצות הסכימו לא להתערב בחיי האנושות עד לביקור הרביעי. במשך מאות שנים חיו הנצחיים לצד בני האדם, ורוב ההיסטוריה שלהם עד ל לא ידועה.
כביש 65
כביש 65 הוא כביש בצפון ישראל, המשמש כעורק תחבורתי חשוב בין מישור החוף לגליל. הוא מוביל מדרום-מערב לצפון-מזרח, ועל כן הוא איננו כביש רוחב ואף לא כביש אורך.
בכביש נרשמו מספר שיא של דו"חות משטרה על מהירות מופרזת בין השנים 2014-2018.
תוואי הכביש
הכביש, שאורכו הכולל כ-90 קילומטרים, מתחיל בקצהו המערבי במחלף קיסריה על כביש 2 וחולף בחלקו הדרומי מערבי בנחל עירון, ועל כן הוא ידוע גם כ"כביש ואדי עארה". סמוך למגידו מגיח הכביש אל עמק יזרעאל, וקטע ישר בן שבעה קילומטרים בין צומת מגידו ועפולה מכונה "כביש הסרגל". הכביש מקיף את מרכזה של עפולה מצפון ("עוקף עפולה") וממשיך לכיוון צפון-מזרח, עד שבכפר תבור הוא פונה לכיוון צפון. הוא חוצה את כביש 77 במחלף גולני ומסתיים בצומת נחל עמוד (המכונה גם צומת קדרים) כשהוא נפגש עם כביש 85. צפון-מזרחית לעפולה מתבצעות עבודות לסלילת המשכו של כביש עוקף עפולה, שיקיף גם את עפולה עילית מצפון.
עוקף חדרה
עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הסתיים כביש 65 בצומת גן שמואל ומשם נכנס הכביש לתוך חדרה. לקראת סיום חידוש הכביש בשנת 1965 הוחל בסלילת כביש עוקף חדרה שחיבר את צומת גן שמואל עם כביש 4 וכביש 2 שהוחל אז בסלילתו. בין מע"צ לעיריית חדרה נתגלעה מחלוקת לגבי נחיצות הכביש העוקף. עיריית חדרה ביקשה ממע"צ להשתתף בשיפוץ הכבישים בתוך העיר באופן שיאפשר את המשך מעבר התנועה בתוך העיר וידחה את הצורך בסלילת הכביש העוקף. כביש עוקף חדרה נפתח לתנועה בנובמבר 1970. בסוף שנות ה-90 הוסט מערבה צומת חדרה מזרח.
חדרה - עפולה
לאורך ההיסטוריה, לבד מהתקופה הרומאית, תוואי נחל עירון היה תואי דרך קשה למעבר ובשימוש מועט, והתואי העיקרי למעבר מזרחה מדרך האורך שהלכה לאורך נתיב כביש 6 של היום היה דרך עמק דותן לכיוון ג׳נין. הרחבת השביל הצר לכדי כביש נעשתה בתקופת המנדט הבריטי.
סלילת כביש בין חדרה ועפולה עלתה על הפרק בשנת 1935 כהמשך לסלילת כביש 71 מעפולה לשאטה, בראש ובראשונה כדי לשרת את הצבא הבריטי ובהמשך כדרך אלטרנטיבית לנסיעה דרך ג'נין שהייתה מסוכנת בעת המרד הערבי הגדול. אז כבר היה קיים כביש מחדרה לתחנת הרכבת חדרה מזרח ומשם היה כביש לכרכור שהעבודות עליו התקיימו בשנת 1935 ובשנת 1937 היה סלול ברובו. בשנת 1938 בוצעו עבודות ליישור הדרך מכרכור מזרחה דרך גן השומרון לתחנת המשטרה בוואדי עארה ומתחנת המשטרה לעפולה ככביש צבאי. ב-1940 נמשכו עבודות סלילת הכביש והם הסתיימו ביולי 1941.
כביש ואדי עארה
בתוכנית החלוקה נכלל הכביש במדינה הערבית. טענת הסוכנות היהודית שהכביש חיוני לישראל ועובר דרך שטחים ריקים מערבים נדחתה, בטענה שהכביש חיוני לא פחות למדינה הערבית. כן נטען ששיתוף הפעולה בין המדינות יאפשר נסיעה של יהודים על הכביש דרך המדינה הערבית.
בשנים 1963-1965 חודש הכביש, הורחב ויושר באופן שהסיר ממנו עיקולים רבים. רוחב הכביש הוגדל מ-5 ל-7 מטר והוספו לו שולי חצץ ברוחב 3 מטר מכל צד. בשלב ראשון הורחב הקטע מצומת מגידו למי עמי, בשלב שני הושלם הכביש ממי עמי לברקאי ובשלב השלישי הורחב הכביש עד לגן השומרון ולגן שמואל. בספטמבר 1965 הושלם חידושו של כל הכביש. בתחילת שנות ה-70 עברה בכביש תנועה רבה והרכבים השתרכו לאורכו באיטיות.
במשך השנים חששה ישראל מפני האפשרות שבעת מלחמה ייחסם הציר על ידי ערביי ישראל המתגוררים לאורך הציר משני צדיו, ועל כן קודם כביש ואדי מילק כתחליף לו. באירועי אוקטובר 2000 הפך כביש 65 למוקד אירועים ונחסם ברוב ימי האירועים, בין אם על ידי המפגינים בצומת אום אל-פחם ובין אם על ידי המשטרה בצומת מגידו ובצומת משמר הגבול.
כביש הסרגל
קטע הכביש מצומת מגידו לכניסה לעפולה מכונה כביש הסרגל בגלל התוואי הישר שלו. קטע זה של הכביש שוקם בשנת 1971. בשנים 2011-2012 שוקם "כביש הסרגל", בשל שקיעות וסדקים שהופיעו בכביש עם השנים, עקב קרקע חרסיתית שתפחה והתכווצה. במסגרת השיקום פורק הכביש עד ליסודותיו ונסלל תוך שימוש בטכנולוגיות מתקדמות שפותחו עם הטכניון למניעת שקיעתו בעתיד.
עפולה - מחלף גולני
קטע הכביש מעפולה למסחה נסלל ברובו ב-1930, אך נשלם רק באפריל 1933. בינואר 1938 פנו איכרי הגליל לממשלה בבקשה להמשיך את הכביש מכפר תבור לסג'רה.
עבודות נוכחיות
בשנת 2013 התחיל שדרוג הקטע הצפוני של הכביש, בין מחלף גולני למחלף נחל עמוד והרחבת התוואי לשני מסלולי נסיעה לכל כיוון. העבודות כוללות סדרת שיפורים בטיחותיים, בהם הקמת הפרדה קשיחה בין המסלולים, הקמת מחלף חדש בצומת נחל עמוד, מערבית לצומת הקיים, והקמת שש הפרדות מפלסיות באמצעות מחלפונים (מחלפים קטנים): מחלפון נטופה וכניסה למחנה הצבאי נטפים, מחלפון בועיינה-נוג'ידאת, מחלפון עילבון, מחלפון מסד-רביד, מחלפון צלמון ומחלפון קדרים. עוד מתוכננים בפרויקט, בניית מעבר אקולוגי לבעלי חיים בין צדי הכביש והקמת גשרים ופינוי סוללות בנחלים עמוד, עכברה וצלמון, בנוסף לשיקום נופי של השטח. ייחודם של גשרים אלה, הוא בפירוק סוללות עפר שהוקמו בתוכן לפי עשרות שנים ומנעו מעבר מטיילים ובעלי חיים בין שני צדי הכביש. הגשרים החדשים, שהקמתם תואמה עם מוסדות התכנון ונציגי הגופים הירוקים, כוללים מפתחים רחבים שיאפשרו תנועת מטיילים ובעלי חיים וזרימת מי גשמים באפיק הנחל.
השדרוג מבוצע במסגרת תוכנית יצירת עורק תחבורה ממוחלף שמחבר את כביש 6 לצומת עמיעד שבגליל המזרחי. בנוסף שודרג כביש 77 ממחלף ישי עד מחלף גולני וגם הוארך עד מחלף תל קשיש. שדרוג זה קנה נסיעה רציפה במהירות מרבית מותרת של 100 קילומטרים לשעה ללא צמתים ורמזורים. נכון לפברואר 2017, החלו עבודות להקמת "מפרידן" אשר יבטל את צומת חנה הנוכחי ואף הרחבת הכביש באזור הצומת שעתיד להתבטל. המחלף נפתח לתנועה ביולי 2020.
לקראת סוף 2018 החלו עבודות בצומת משמר הגבול לצורך הקמת מחלף.
DVD-Audio
DVD-Audio הוא תקן למוזיקה באיכות גבוהה, המאוחסנת על גבי דיסק DVD. בניגוד לסרטים, דיסקים אלה אינם מכילים תמונה אלא רק הקלטת אודיו רב ערוצי באיכות גבוהה. רוב נגני ה-DVD אינם תומכים בהשמעת DVD-Audio, או מסוגלים להשמיע את האות באיכות מוגבלת. הדיסקים יכולים להכיל שילובים שונים של מוזיקה רב ערוצית או מוזיקה חד/דו ערוצית באיכות (קצב דגימה) גבוהה במיוחד
לאחר שהוגדר תקן HDMI (ממשק דיגיטלי להעברת אודיו ווידאו בין ציוד אודיו-וידאו ביתי) המאפשר העברת מוצפנת של מדיה דיגיטלית, הופיעו נגני DVD התומכים ב-DVD-Audio ומוציאים את ערוצי השמע באופן דיגיטלי, דרך ממשק HDMI (גרסה 1.1 ומעלה). בצורת חיבור זו ניתן לקבל אות נקי יותר, אך נכון ל-2008, רסיברים בעלי תמיכה בפענוח אודיו מכניסות HDMI הם מוצרים חדישים ועדיין נדירים יחסית בקרב צרכני הקצה. דרך אחרת להעביר את המידע דיגיטלית היא בתקן IEEE-1394 אך נגנים ומגברים כאלה הם נדירים.
תקן מתחרה ל-DVD-Audio הוא SACD. שני הפורמטים זכו להצלחה מוגבלת למדי, שכן תמיכה בהם משמעה תוספת מפענח בנגן, וזו מעלה את מחירו, ודורשת חיבור שישה חוטים נוספים בין הנגן למגבר. ייתכן שנגנים חדשים בעלי יכולת HDMI יגדילו את פופולריות שתי השיטות, לאחר שרסיברים מתאימים ייעשו נפוצים יותר.
הפורמט תומך במגוון שילובים של ערוצים וקצבי דגימה. במונו (1.0), סטריאו (2.0), סטריאו (2.1), סטריאו ומונו היקפי (3.0 או 3.1), קוודרופוני (4.0 או 4.1), 3-סטריאו (3.0 או 3.1), 3-סטריאו ומונו היקפי (4.0 או 4.1) וצליל היקפי מלא (5.0 או 5.1), הדיסק יכול לכלול מידע בקצבי דגימה של 44.1 קה"צ, 48 קה"צ, 88.2 קה"צ או 96 קה"צ. במונו או בסטריאו ישנה תמיכה גם ב-176.4 קה"צ ו-192 קה"צ. נכון ל-2008, רק רסיברים מעטים תומכים במוזיקה בקצבי הדגימה הגבוהים.
אוסקר פיאסטרי
אוסקר ג'ק פיאסטרי (באנגלית: Oscar Jack Piastri, נולד ב-6 באפריל 2001) הוא נהג מרוצים אוסטרלי המשמש כנהג בקבוצת מקלארן באליפות הפורמולה 1. זכה באליפות הפורמולה רנו יורוקאפ (2019), אליפות הפורמולה 3 (2020) ואליפות הפורמולה 2 (2021).
קריירת מרוצים
פיאסטרי החל להתחרות במכוניות על שלט רחוק לפני שהחל להתחרות בקארטינג בשנת 2011. בשנת 2015 החל להתחרות בתחרויות באירופה. שנה לאחר מכן עבר להתגורר בבריטניה וסיים במקום השישי באליפות העולם שהתקיימה בבחריין. באותה שנה ערך את הבכורה במרוצי מכוניות חד מושביות, כשלקח חלק בשלושה סבבים של אליפות הפורמולה 4 של איחוד האמירויות הערביות. בשנת 2017 התחרה באליפות הפורמולה 4 הבריטית אותה סיים במקום השני עם 6 ניצחונות ומספר דומה של פול פוזישנים.
בשנת 2018 התחרה עם קבוצת ארדן באליפות הפורמולה רנו יורוקאפ וסיים את העונה במקום התשיעי. שנה לאחר מכן המשיך להתחרות באליפות, אך עבר לקבוצת R-ace GP, האלופה המכהנת. לאחר קרב שהוכרע רק במרוץ הסיום של העונה זכה באליפות כשהוא מקדים את ויקטור מרטינס הצרפתי.
באוקטובר 2019 הוזמן להשתתף במבחני טרום עונת הפורמולה 3 של קבוצת פראמה (Prema) ובהמשך הוחתם יחד עם לוגאן סרג'נט ופרדריק וסטי. גם בעונה זאת האליפות הוכרעה לטובתו של פיאסטרי רק במרוץ האחרון לאחר קרב צמוד עם תיאו פורשייר וסרג'נט.
פורמולה 1
בינואר 2020 הצטרף פיאסטרי לאקדמיה של קבוצת אלפין. לאחר הזכייה באליפות הפורמולה 3 לקח חלק בנסיעת מבחן על מכונית הפורמולה 1 של קבוצת רנו במסלול הבין-לאומי בבחריין. לאחר הזכייה באליפות הפורמולה 2 מונה לתפקיד הנהג המשלים של קבוצת אלפין בעונת 2022. בנוסף, מונה כמחליף אפשרי גם בקבוצת מקלארן. במהלך השנה השתתף במספר נסיעות מבחן.
בחודש אוגוסט הודיע פרננדו אלונסו על עזיבת הקבוצה בתחילת העונה ומעבר לקבוצת אסטון מרטין. אלפין מיהרה להכריז על החתמתו של פיאסטרי כמחליף לאלונסו. פיאסטרי מיהר לפרסם הודעה בה הוא מכחיש שחתם על חוזה עם הקבוצה והודיע שלא יתחרה עבור אלפין אלא עבור קבוצת מקלארן. אלפין הודיעה כי תפעל באמצעים משפטיים כנגד הנהג. הנושא הגיע לדיון במועצת ההכרה בחוזים של ה-FIA, שקבעה כי פיאסטרי יוכל להתחרות במקלארן ואינו מחויב לאלפין. לאחר קבלת ההכרעה הודיעה מקלארן על החתמתו של פיאסטרי כנהג הקבוצה לקראת העונה, במקומו של דניאל ריקארדו.
משה ונטורה
הרב ד"ר משה ונטורה (בצרפתית: Moïse Ventura; 16 בפברואר 1892 – 14 באוגוסט 1978) היה פילוסוף, איש חינוך ומנהיג ציוני שכיהן כרב הראשי של יהודי אלכסנדריה בשנים 1938–1948.
קורות חיים
משה בן יעקב ורושה ונטורה נולד בשנת 1892 באיזמיר, האימפריה העות'מאנית, בן לענף ממשפחת ונטורה שמוצאה ממגורשי ספרד. בנעוריו למד בתלמוד תורה ובבית ספר של כל ישראל חברים בעיר מולדתו. לאחר מכן נסע ללימודים בבית המדרש לרבנים בבירה איסטנבול והוסמך כרב. במלחמת העולם הראשונה גויס כקצין לצבא העות'מאני ונשלח במסגרת תפקידו לבגדאד, שם הוצב עד לכניעתו של הצבא העות'מאני. לאחר תום המלחמה נשאר בבגדאד למשך שלוש שנים נוספות, שבהן הורה עברית בבית ספר מקומי ופעל להפצת הרעיון הציוני בקהילה. במהלך שהותו בבגדאד חיבר והוציא לאור ספר לימוד "עברית בעברית" (1919) מודרני בן ארבעה חלקים, עבור מוסדות החינוך של הקהילה. עניינו הרב בפדגוגיה הביאו במהלך חייו לכתוב יותר משמונה ספרי לימוד נוספים, רובם ספרי לימוד עברית וחלקם לימוד יהדות ומחשבת ישראל.
לאחר שלוש שנים בבגדאד עבר לביירות, בה קיבל לניהולו את תלמוד התורה המקומי שגם אותו ניהל ברוח ציונית-עברית. בשנת 1922 נסע ללימודים בפריז ולמד פסיכולוגיה ופילוסופיה בסורבון ובמקביל פדגוגיה במכון לפדגוגיה בעיר. הוא הצטיין בלימודיו והשלים דוקטורט (doctorat d'État) בסורבון עם דיסרטציה שעסקה בפילוסופיה של סעדיה גאון (עבודתו פורסמה כספר בשנת 1934). באותה שנה פרסם ספר נוסף בצרפתית, בשם: "הכלאם ותורת אריסטו על פי הכוזרי". במהלך שהותו בצרפת פרסם תרגום לצרפתית של ספר הכוזרי לר' יהודה הלוי ושל "מילות ההגיון" לרמב"ם. כמו כן חיבר מספר ספרים ללימוד עברית לדוברי צרפתית, והיה העורך של עיתון נוער יהודי בשם Eliacim. ונטורה שלט היטב במספר שפות – עברית, צרפתית, ערבית, טורקית עות'מאנית, גרמנית, לאדינו ואנגלית.
בשנת 1937 הוזמן לאלכסנדריה שבמצרים כדי לכהן בתפקיד הרב הראשי של הקהילה היהודית המקומית. אחד הפרויקטים החשובים שיזם כרב הקהילה היה הקמת בית ספר תיכון יהודי ע"ש הרמב"ם בעיר, בו חינך דורות של תלמידים; בין התלמידים שטיפח נמנה גם אלי כהן. בתפקידו כרב קהילת אלכסנדריה הנהיג קו ציוני וחיזק את הרעיון הלאומי היהודי בקהילתו ועשה רבות בתחום החינוך ולימודי העברית. בהשקפתו, התחייה הלאומית היהודית, הציונות, הייתה חלק אינטגרלי מתהליך תחייה כולל של עמי המזרח, ולכן הרבה לנאום על הצורך לשיתוף פעולה בין העמים השמיים השונים ובפרט בין "בני ישראל ובני ישמעאל". כמה מהנאומים שנשא סביב נושאים אלו באלכסנדריה בשנות מלחמת העולם השנייה קובצו לאחר מכן לספר בשם "אנחות ותקוות: הדים של המלחמה 1939-1945" (Soupirs et espoirs : échos de la guerre 1939-1945). בזמן שהותו במצרים הוא הוציא לאור גם מספר חיבורים תורניים, פרשנות למקרא ולמסכת אבות, מהם המבוססים על הדרשות השבועיות שנשא בבית הכנסת "אליהו הנביא" בעיר.
בשנת 1948 גורש ממצרים בהוראת השלטונות בגין פעילותו הציונית. מספר שנים לימד בישיבה יוניברסיטי בארצות הברית, ולאחר מכן ניהל מטעם הסוכנות היהודית את בית המדרש למורים "מונטיפיורי קולג'" בבריטניה. בסביבות 1953 עלה לישראל ועסק בפעילות חינוכית ומחקרית. תחילה ניהל מוסד תורני בכפר סבא, ולאחר מכן התיישב בירושלים. הוא לימד פילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן וכן המשיך בעיסוק תורני ומחקר. בתחילת שנות ה-60 הוצע לו להיות הרב הראשי הספרדי של תל אביב, אך הוא לא נענה להצעה. בשנותיו בישראל פרסם בין היתר את הספרים "מבוא למחשבת ישראל" (1959) ו"פסיכולוגיה למורים" (1966).
ונטורה נפטר ב-1978 בישראל, בגיל 86. במותו הותיר את אשתו מרים (שנפטרה שנתיים אחריו) ואת ארבעת ילדיהם. בתל אביב ובירושלים נקראו רחובות על שמו.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
ליפניק (לודז')
ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה שמרכזה בשמקוביצה, במחוז פאיינצ'נו, בפרובינציית לודז' שבמרכז פולין.
צביעת גראם
צביעת גראם מיועדת להבדלה ראשונית בין קבוצות חיידקים.
צביעת גראם מבדילה בין החיידקים שנצבעים, שמכונים חיידקים גראם-חיוביים (+g), לחיידקים שאינם נצבעים, שמכונים חיידקים גראם-שליליים (-g) כלומר בעלי דופן-תא עבה או דקה, בהתאמה. הצביעה הנגדית, המאפשרת לראות גם את החיידקים הגראם-שליליים, הוספה מאוחר יותר.
צביעת גראם אינה שיטה מדויקת במיוחד. כאמור, זוהי שיטה להבדלה ראשונית; במקרים רבים יש לשלבה עם שיטות אחרות ולהצליב את התוצאות. גורמים רבים עלולים להביא לתוצאות שגויות בצביעת גראם, כגון התיישנות הצבעים, ביצוע לא נכון של הצביעה, גיל החיידקים הנבדקים (חיידקים "זקנים" קולטים פחות את הצבע הסגול ועלולים להיראות שליליים אף על פי שהם חיוביים) ועוד.
למרות הוותק הרב של השיטה, היא משמשת עד ימינו כקריטריון ראשון במעלה לאבחון וזיהוי חיידקים במעבדה הקלינית. השיטה הייתה קריטריון ראשוני למיון טקסונומי של חיידקים, עד שנות ה-70, אז החליפה אותה השיטה הגנטית (השוואת רצפים של גנים שמורים). ההבדל במעטפת תאי החיידקים, בעיקר בדופן, הגורם לחלק מהם לשמור (למרות השטיפה באתנול) על תצמיד הצבע הסגול והיוד (החיידקים הגראם-חיוביים) ובאחרים לאבד אותו עקב השטיפה (החיידקים הגראם-שליליים — הללו קולטים את הצבע הנגדי, הוורוד, במקום התצמיד הסגול שנשטף מהם) אינו שרירותי, אלא מעיד על הבדלים משמעותיים בין שתי קבוצות החיידקים. כל החיידקים הנצבעים חיובית בצביעה זו, מלבד סוג אחד - Deinococcus, מרוכזים בחטיבות ה-actinobacteria וה-firmicutes.
שיטות נוספות לצביעת חיידקים הן:
בואינג 767
בואינג 767 (באנגלית: Boeing 767) הוא מטוס נוסעים רחב גוף לטווחים בינוניים-ארוכים.
חברת בואינג הודיעה על השקת ה-767 ביולי 1978, מטוס נוסעים דו מנועי חדש. המטרה הראשונית הייתה לאפשר הפעלת קווים נוחים יותר בתוך ארצות הברית. לכן נמכרו המטוסים הראשונים מסוג זה לחברות האמריקאיות יונייטד איירליינס ואמריקן איירליינס.
חברות רבות ברחבי העולם רכשו את ה-767, בהן אמריקן איירליינס, הוויאן איירליינס, אל על ועוד רבות אחרות. חברת אל על הפעילה 13 מטוסי 767 (200/300) עד שנת 2019. החברה קיבלה את מטוס ה-767 הראשון שלה, מסדרה 200ER, בשנת 1982, והוא נגרט בשנת 2011.
אחד היתרונות הנוספים אשר עומדים לצד מטוס זה הוא שההכשרה שלו היא כמו של מטוס הבואינג 757 וכך חברות תעופה שהכשירו את הטייסים יכלו לתת להם אפשרות להטיס עוד מטוס.
בינתיים, אף על פי שיצור ה-767 נמשך, בואינג הוציאה דגם מחליף שהוא הבואינג 787 החדש, בעל קיבולת נוסעים דומה, אך קל יותר, מהיר יותר, חסכוני יותר ובעל טווח טיסה ארוך יותר.
מטוס בואינג 767-300ER מוסב משמש כבסיס למטוס ראש הממשלה של ישראל.
767-200
בשנת 1998 החלה בואינג להמיר מטוסי 200–767 המיועדים לנוסעים למטוסי מטען, מטוסים אלו מכונים 767-200SF. בתהליך ההמרה מוסיפים למטוס דלת צדדית מיוחדת למטענים, מחזקים את סיפון המטוס על מנת שיוכל להתמודד עם מטענים כבדים, ומוסיפים ציוד בטיחותי. משנת 2005 ממירה חטיבת בדק מטוסים של התעשייה האווירית לישראל מטוסים אלו ברישיון בואינג. למטוסים אלו נוסף לשם הדגם BDSF. לדוגמה- 767-231BDSF.
767-200 הוא מטוס המיועד לטווחים בינוניים, המסוגל להכיל עד 290 נוסעים. המתחרה של איירבוס לדגם זה היה האיירבוס A310-200.
767-2C
767-2C הוא גרסת מטען מסחרית שעליה פותח דגם KC-46 - מטוס תדלוק אווירי צבאי שנבחר על ידי חיל האוויר האמריקאי להחליף את ה KC-135
767-200ER
767-200ER (ER מסמל Extended Range; בעברית: טווח מורחב) הוא הדגם הראשון למטוס המיועד לטווחים ארוכים. המטוס הראשון מדגם זה הוזמן בחברת התעופה אתיופיאן איירליינס, אולם החברה האתיופית ביטלה את ההזמנה, והמטוס הראשון נכנס לשירות ב-6 במרץ 1984 באל על.
בהשוואה לדגם הראשון במטוס זה הוגדלו דלת המטענים ב-1.75 × 3.40 מטרים, וקיבולת הדלק ב-27,558 ליטרים. באפריל 1998 שבר מטוס מדגם זה את שיא העולם בטיסה למרחק כשטס בטיסה ישירה של אייר מאוריציוס, ממאוריציוס להליפקס שבקנדה מרחק של 16,162 ק"מ.
מטוס זה נרכש בחברות תעופה גדולות שדרשו מטוס קטן ורחב גוף ליעדים רחוקים. בסה"כ יוצרו 121 מטוסים מדגם זה, ביולי 2011 היו בשירות חברות התעופה 64 מטוסים מדגם זה. המתחרים של חברת איירבוס לדגם זה הם הA300-600R ו-הA310-300.
767-300
767-300 בואינג הכריזה על פיתוח דגם זה בפברואר 1982, דגם זה ארוך ב-6.43 מטרים מה-200–767 ובנוסף חוזק גוף המטוס והכנפיים. משקל ההמראה המקסימלי נשאר זהה ל-200–767. ג'פאן איירליינס הייתה חברת התעופה הראשונה שהזמינה את המטוס ב-29 בספטמבר 1983, טיסת הבכורה של מטוס זה התקיימה בינואר 1986, והוא נכנס לשירות ב-25 בספטמבר אותה השנה.
למטוס זה טווח של 9,700 ק"מ והוא מיועד לטיסות טרנס אטלנטיות. הוא יכול להכיל כ-350 נוסעים בתצורת מחלקה בודדת.
באפריל 2008, החלה בואינג להמיר מטוסי 300–767 למטוסי מטען. מטוסים אלו מכונים 767-300BCF מטוס ראשון מדגם זה נמסר לחברת התעופה היפנית אול ניפון איירווייז ביוני 2008.
בסך הכל, למטוס ה-300–767 היו 104 הזמנות, שסופקו כולן לחברות התעופה. ביולי 2011 היו 101 מטוסים מדגם זה בשירות פעיל. המתחרה של איירבוס לדגם זה הוא האיירבוס A300.
767-300ER
767-300ER (ER מסמל Extended Range; בעברית: טווח מורחב) הוא גרסה לטווח ארוך של מטוס ה-300–767. המטוס הראשון מדגם זה נכנס לשירות בשנת 1988 בחברת אמריקן איירליינס.
הטווח המרבי של ה-767-300ER הוא 11,065 ק"מ. בדומה לדגם ה-300–767 המטוס יכול להכיל עד 350 נוסעים בתצורת מחלקת תיירים.
נכון לשנת 2012, למטוס 580 הזמנות ומתוכן נמסרו 560 מטוסים. המתחרה העיקרי של המטוס הוא מטוס האיירבוס A330-200
767-300F
767-300F הוא גרסת המטען של ה-767 (F - Freighter). ההזמנה הראשונה של ה-767-300F הייתה ב-15 בינואר 1993, המטוס הראשון שנבנה יצא מפס היצור ב-8 במאי 1995, ההמראה הראשונה של המטוס הייתה ב-20 ביוני 1995. המסירה הראשונה של ה-767-300F התבצעה ב-12 באוקטובר 1995, והוא נכנס לשירות 4 ימים לאחר המסירה, ב-16 באוקטובר 1995 בחברת United Parcel Service.
נכון לחודש ינואר 2012 767-300F יש 111 הזמנות ו-65 מתוכן נמסרו.
לדגם המטען טווח טיסה מרבי של 6,025 ק"מ ומשקל ההמראה המרבי שהוא יכול לשאת עומד על 100,700 ק"ג.
בחודש אפריל 2008 בואינג החלה להמיר מטוסי 300–767 ל-(767-300BCF (Boeing Converted Freighter, המרה של המטוסים מנוסעים למטען. חברת בואינג, התעשייה האווירית לישראל ווגנר אווירנאוטיק הם החברות העושות את ההמרה ל-767. כדי להפוך את ה-767 למטוס מטענים הוסיפו לו דלת מטענים וחיזקו את רצפת הסיפון הראשי. בחודש יוני 2008, חברת אול ניפון איירווייז קיבלה את המשלוח הראשון של ה-767-300BCF.
767-400ER
767-400ER (ER מסמל Extended Range; בעברית: טווח מורחב) הוא גרסה לטווחים ארוכים של ה-400–767. בואינג הכריזה על דגם זה בשנת 1997 והוא נמסר לראשונה בשנת 2000 לקונטיננטל איירליינס. המטוס נרכש גם על ידי דלתא איירליינס המטוס יכול להכיל כ-240 נוסעים בתצורת שתי מחלקות: עסקים ותיירים.
הזמנות ומסירות
המידע מעודכן ליולי 2011.
תאונות ותקריות
נכון ל-2013 המטוס היה מעורב ב 38 תאונות מתוכן 14 מטוסים שאבדו. בסך הכל נהרגו בתאונות אלו 569 בני אדם.
ב-23 ביולי 1983, אזל הדלק במטוס 200–767 של אייר קנדה בטיסה 143, הטייס הצליח להנחית את המטוס בדאייה בבסיס חיל אוויר נטוש בגימלי, בו התקיימו מרוצים ופיקניקים. על שם הדאיה ועל שם מיקום הנחיתה - נקראת התקרית דאון גימלי. המטוס המשיך לשרת את אייר קנדה. קברניט הטיסה נתן למטוס את השם "הדאון מגימלי".
ב-26 במאי 1991 בטיסה 004 של לאודה אייר הופעל מהפך הדחף במנוע השמאלי בגלל תקלה והיא התרסקה ליד בנגקוק. כל 223 האנשים שהיו על המטוס נהרגו.
ב-23 בנובמבר 1996 נחטף מטוס 200–767 בטיסה 961 של אתיופיאן איירליינס מאדיס אבבה בירת אתיופיה לניירובי בירת קניה. החוטפים הכריחו את הטייס לטוס לאוסטרליה, אך הטייס הסביר להם שאין מספיק דלק במטוס. הטייס פנה לקומורו בחשאי ונאלץ לנסות ולהנחית את המטוס על פני המים, מאחר שהדלק במכלי המטוס אזל, בשל השהייה הארוכה מן הצפוי באוויר בגובה 12 ק"מ (39,000 רגל), אך הנחיתה כשלה והמטוס התפרק. מתוך 175 בני אדם שהיו על המטוס, 50 שרדו, ובכללם שני הטייסים. זוג שהיה בירח דבש על החוף הצליח לתעד את המקרה המזעזע.
ב-31 באוקטובר 1999 מטוס 300–767 בטיסה 990 של איג'יפטאייר שהמריא מניו יורק לקהיר, לאחר שהגיע מלוס אנג'לס, נכנס לפתע אל צלילה מסוכנת והתרסק לאוקיינוס האטלנטי. כל 203 הנוסעים ו-14 אנשי הצוות נהרגו.
ב-11 בספטמבר 2001 נחטפו 2 מטוסי בואינג 200–767 בטיסות טיסה 11 של אמריקן איירליינס וטיסה 175 של יונייטד איירליינס ורוסקו בכוונה לעיני מאות צופים במגדלי התאומים כחלק מפיגועי 11 בספטמבר. במטוס של אמריקן נהרגו כל 92 הנוסעים ואנשי הצוות ובמטוס של יונייטד נהרגו 65. בסך הכל, עם התמוטטות המגדלים, נהרגו מעל 2,700 בני אדם.
ב-12 באוקטובר 2010 אדי שמן דלפו לתא הנוסעים וגרמו לעשן בו בטיסה של יו אס איירווייז.
ב-23 בפברואר 2019, מטוס בואינג 767-300ER, בטיסה 3591 של אטלס אייר עבור אמזון פריים אייר, בדרך ממיאמי ליוסטון. המטוס התרסק במהלך הגישה לנחיתה על נהר טריניטי ביוסטון, טקסס. כל שלושת אנשי הצוות על המטוס מתו.
אומגה (אי, אנטארקטיקה)
האי אומגה (באנגלית: Omega Island) הוא אי, שנמצא בסמוך מדרום לאי אטא שבאיי מלכיאור בארכיפלג פאלמר, שלמול חוף חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
אורכו של האי 3.7 קילומטרים.
גילוי האי
האי התגלה על ידי משלחת החקר הגרמנית בפיקודו של אדווארד דאלמאן. דאלמאן לא נתן לאי שם.
האי התגלה מחדש ומופה באופן גס על ידי המשלחת הצרפתית האנטארקטית בפיקודו של ז'אן-בטיסט שארקו מחיל הים הצרפתי. לימים התברר כי האי שכונה על ידי שארקו "האי מלכיור" ( Île Melchior) הוא למעשה שני איים - האי אטא והאי אומגה, והשם מלכיאור הפך לשמה של קבוצת האיים כולה.
קבוצת איי מלכיאור, ובהם גם האי אומגה, מופתה חלקית בשנת 1927 על ידי ספינת המחקר דיסקברי במסגרת סקרי דיסקברי.
האי מופה פעמים נוספות על ידי משלחות ארגנטינאיות ב- 1942, ב-1943 וב-1948.
מקור השם
בדומה לאיים אחרים באיי מלכיאור, לאי ניתן שם מהאלפבית היווני והוא נקרא על שם האות אומגה, על ידי משלחות המיפוי הארגנטינאיות.
בזהות בדויה
בזהות בדויה: צבי יחזקאלי בג'יהאד יום הדין היא סדרה תיעודית מקורית בת שישה פרקים, שנוצרה על ידי אוהד גל־עוז והעיתונאי צבי יחזקאלי ושודרה בערוץ עשר ב-2018. הסדרה מנסה להתחקות אחרי המנגנון הסודי ושיטת הארגון של האחים המוסלמים בסוריה, טורקיה, אירופה וארצות הברית.
עלילה
הפרק הראשון (שודר ב-30 בינואר 2018) והשני הם בצרפת, שם מנסה יחזקאלי לחשוף את הפנים האמיתיות של הארגון, המנהל לדבריו "ג'יהאד שקט" באמצעים רכים של דעוה וחינוך לאסלאם. כדי להיכנס לתוך הארגון הוא הולך למטה UOIF בפריז ומבקש לתרום להם כסף. במהלך הפרק הוא מחפש חנויות ספרים המוכרות הרצאות של מטיפים אסלאמים קיצוניים האסורים למכירה בצרפת וחודר לתפילת יום שישי במסגד.
בפרק השלישי מדלג יחזקאלי בין טורקיה וגרמניה. בטורקיה הוא מראה כיצד הפכה המדינה לדתית ביותר ולמרכז העולמי של האחים המוסלמים, תחת ארדואן, עד שיוסוף אל קרדווי מכנה אותו כחליף האמיתי של זמנו. טורקיה, הכוללת בתוכה כ-3 מיליון פליטים סורים, שולטת על מעבר הפליטים לאירופה, משפיעה עליהם, ומקבלת כסף רב מאירופה כדי שלא יכנסו לתחומה, ויחיו בצורה נאותה. מול זה - מבקר יחזקאלי במסווה של עיתונאי פלסטיני במגורי פליטים מוזנחים החיים במצוקה, בשונה ממה שמראה הממשלה לתקשורת. כמו כן הוא מוציא בקלות, ככל הנראה בגלל העלמת עין מצד הממשל, דרכון סורי מזויף, ובעזרתו הוא נכנס לגרמניה ומקבל בה מעמד פליט. בטורקיה הוא מסתובב כמי שמעוניין לרכוש דירה, ברובע ישן ודתי שרוב תושביו סורים, ונכנס למסגד מקומי בליווי איש ביון טורקי.
לגרמניה עם הדרכון המזויף, תוך שפקיד הסיוע הגרמני מטעם הממשלה, עזתי במקור, מסביר לו שעליו להבריח את משפחתו למדינה, אם רצונו להכניסם לפני שיעברו שלוש שנים בסיומם יהיה זכאי לאיחוד משפחות. הוא גם מבקר פליטים סורים בגרמניה, המדברים על התקרבותם לאסלאם על ידי ארגוני הסיוע, ומראה כיצד הטורקים בגרמניה רואים בארדואן מנהיגם, ומחכים שהאסלאם ישלוט במדינה דרך הדעוה. הוא גם מבקר במסגד גרמני כגבר הבא עם גיסו הרוצה להיפרד מאשתו, והשייח מסביר להם כיצד לעשות זאת בדרך השריעה בצורה שתעקוף את החוק הגרמני.
בפרק הרביעי מגיע יחזקאלי לארצות הברית, ומראה איך בחסות החוקה האמריקנית והחופש, מתפשט האסלאם הפוליטי ומשנתו הקיצונית כפולת הפנים. הוא נכנס כפלסטיני למסגד "דאר אל היגרה" שבויריג'יניה, קרוב לבית הלבן, ושהאימאם הקודם שלו היה אנוואר אל אוולקי, ובין היתר משוחח עם שייח שאכר אלסייד, האימאם כיום. אחר כך מסתובב בכיסוי של אבו חמזה הירדני, בעיר דירבורן שבמישיגן שהרוב בה ובמועצה הם מוסלמים, יחד עם מפקד המשטרה המקומי רון חדד, נכד למהגרים מלבנון בעצמו. בהמשך, כשהוא מחופש לרזאל איברהים, עיתונאי פלסטיני מאיסטנבול שבטורקיה, הוא נפגש עם השייח ועורך הדין חסן שיבלי, נציג ארגון "קייר" (CAIR) בפלורידה, המייצג תקשורתית ומשפטית מוסלמים באמריקה. מקבילו של שיבלי בטקסס נכלא ל-65 שנות מאסר, ואחרים בארגון הסתבכו במשפט "קרן הולילנד" על תמיכה בטרור, והשייח טוען שהכל עלילה.
יחזקאלי גם מראיין בפרק את ג'סי מורטון, אמריקני נוצרי שהתאסלם בגיל 20, תחת השם יונס עבדאללה מוחמד, הקצין, והפך למגייס ופעיל אל קאעידה בארצות הברית, עד שנכלא בעקבות איומים, ובכלא שינה כיוון והפך לחוקר אסלאם ולוחם בהקצנה. ואת תאופיק חאמיד, מומחה לאסלאם קיצוני, ולשעבר פעיל טרור. הפרק מסתיים במיאמי. לאורך הפרק יחזקאלי מדבר עם נהגי מוניות וילדים מוסלמים וכדומה, ושומע מהם ביטויים שלא תמיד מושמעים בפומבי.
הפרק החמישי הוא גם באמריקה.
פרק הסיכום השישי, שודר ב-6 במרץ 2018.
הפקה
הרעיון להפקת סדרה החל במפגש בין יחזקאלי לאוהד גל עוז, שני חוזרים בתשובה, בקבר רבי נחמן מברסלב באומן. את עבודת התחקיר לסדרה ביססו השניים על דוח סודי של המודיעין הצרפתי שהוכן על ידי חברת מודיעין עסקי ישראלית ובעזרת אנשי שב"כ ומוסד לשעבר, ומזהיר מפני הכוח המתעצם של האחים המוסלמים בצרפת ובאירופה. הסדרה הופקה על ידי מעגלות הפקות וצוות ההפקה מורכב מצוות ההפקה של הסדרה "אבודים" עם צופית גרנט.
תגובות
נתוני הצפייה של הפרק הראשון בסדרה היו גבוהים ועמדו על 15.1%. בכך היוו לערוץ עשר שיא ראשון ברייטינג מאז פיצול ערוץ 2. לאחר עליית הסדרה לאוויר הושמעה ביקורת כי הסדרה לא מגובה בנתונים, ואף ביקורת על יחזקאלי עצמו שהאשימה אותו בדמוניזציה ובקסנופוביה. גולשים רבים מהעולם הערבי הגיבו בזעם לסדרה וטענו שהיא מנסה להשמיץ את האסלאם. אחרים המתנגדים לאחים המוסלמים הגיבו בצורה חיובית.
חנה ארנדט
חנה ארנדט (מבוטא: אַרֶנְט; בגרמנית: Hannah Arendt; 14 באוקטובר 1906, לינדן-לימר, הקיסרות הגרמנית – 4 בדצמבר 1975, ניו יורק) הייתה פובליציסטית והוגת דעות יהודייה ילידת גרמניה. לכתביה נודעה חשיבות גדולה להתפתחות הפילוסופיה הפוליטית, אף שסירבה להיקרא פילוסופית והעדיפה לשייך את פרסומיה לתחומים של תאוריה פוליטית והיסטוריה של הרעיונות. ארנדט טבעה את המונח "הבנאליות של הרוע" בהקשר של הנאציזם, כאשר סיקרה את משפטו של אדולף אייכמן בישראל.
בעקבות רדיפתם של היהודים בגרמניה הנאצית ותקופת מעצר קצרה בשנת 1933, היגרה חנה ארנדט מגרמניה לצרפת, ובהמשך לארצות הברית. לאחר שנשללה אזרחותה הגרמנית בשנת 1937, נותרה חסרת אזרחות עד שקיבלה אזרחות של ארצות הברית בשנת 1951, שם עבדה כעיתונאית וכמרצה בקולג'.
הגותה של ארנדט עוסקת במושג הפלורליזם בתחום הפוליטי. לפי מושג זה, קיים פוטנציאל לחירות ולשוויון בין בני האדם, וחשוב לאמץ את נקודת מבטו של הזולת. לפי הגותה, בהתארגנויות פוליטיות ראוי שישתתפו ברמה הקונקרטית יותר אישים המסוגלים לכך והרוצים בכך. בשל תפיסה זו הייתה ארנדט ביקורתית ביחס לדמוקרטיה הייצוגית, והעדיפה צורות שלטון של מועצות או של דמוקרטיה ישירה. במאמריה בנושאי חינוך, הסתייגה מגישת החינוך החופשי ומרעיונות בדבר שוויון זכויות לילדים, וטענה כי יש צורך להחזיר את הסמכות למרכז העשייה החינוכית ולהעמיד את הילד על מקומו בהיררכיה על ידי הטלת מרות וסמכותיות.
על אף הסתייגותה מהכינוי "פילוסופית", ניכר בכתביה של ארנדט עימות רעיוני עם רבים מהפילוסופים בני כל התקופות, כמו סוקרטס, אפלטון, אריסטו, עמנואל קאנט, עם פילוסופים פוליטיים דוגמת מקיאוולי ומונטסקייה, כמו גם עם מכריה ועמיתיה מרטין היידגר וקרל יאספרס. בזכות מחשבתה העצמאית, התאוריה שלה על הטוטליטריזם והגותה האקזיסטנציאליסטית, בולט שמהּ בשיח בן ימינו. ארנדט ביססה את כתביה על מסמכים פילוסופיים, פוליטיים והיסטוריים, וכן על ביוגרפיות ויצירות ספרותיות. דרך הפרשנות שלה לטקסטים, שהושפעה בחלקה מהיידגר, עזרה למצב אותה כהוגת דעות עצמאית במרחב שבין התחומים האקדמיים השונים.
ילדות ונעורים
נולדה בשם יוהאנה ארנדט בשנת 1906, בת למרתה לבית כהן ולפאול ארנדט, יהודים בני המעמד הבינוני בלינדן שליד הנובר (כיום חלק מהעיר הנובר) בצפון־מערב גרמניה. מקור משפחתה היה בקניגסברג. סבה של חנה, מקס ארנדט, ישב בראש מועצת העיר בתחילת המאה ה-20. אביה החולה ואמה שָבוּ לקניגסברג בטרם מלאו לה שלוש שנים. האב נפטר בשנת 1913. בזמן מלחמת העולם הראשונה התגוררו מרתה וחנה ארנדט בברלין. ב-1920 התחתנה אמה בשנית עם מרטין בירוולד והמשפחה גרה בקניגסברג. אמהּ, שאחזה בדעות סוציאל-דמוקרטיות, חינכה אותה ברוח הליברליזם, ותיעדה ביומנה את התפתחותה האינטלקטואלית והגופנית של בתהּ. בקרב החוגים המשכילים של קניגסברג היה מובן מאליו שגם לנערות זכות להשכלה. דרך סבה וסבתה התוודעה ארנדט ליהדות הרפורמית. אף שלא השתייכה רשמית לשום קהילה דתית, החשיבה עצמה תמיד כיהודייה.
בגיל 15 קראה ארנדט את "הפסיכולוגיה של השקפות העולם" של יאספרס, ואת "ביקורת התבונה הטהורה" ו"הדת בגבולות התבונה בלבד" של קאנט בגיל 16. בנוסף לאלו קראה שירה, במיוחד את גתה ורומנים בגרמנית ובצרפתית. שגרת בית הספר הנוקשה הביאה אותה להסתכסך עם אחד ממוריה, שהביאה לעזוב את בית הספר, והיא עברה לברלין, שם שמעה הרצאות על תאולוגיה נוצרית אף שלא הייתה ברשותה תעודת בגרות. בברלין התעמקה לראשונה בכתביו של סרן קירקגור. מששבה לקניגסברג עמדה בבחינות הבגרות כתלמידה אקסטרנית.
תקופת הלימודים
בשנת 1924 החלה ארנדט בלימודים באוניברסיטת מרבורג, שם למדה פילוסופיה אצל מרטין היידגר וניקולאי הרטמן ותאולוגיה נוצרית אצל רודולף בולטמן. בנוסף למדה יוונית עתיקה.
בין היידגר, שהיה אז בן 35, נשוי ואב לשניים, ובין ארנדט בת ה-17, התפתח רומן. בתחילת 1926 בחרה ארנדט לשנות את מקום לימודיה ויצאה ללמוד סמסטר אחד אצל אדמונד הוסרל באוניברסיטת פרייבורג. אחר כך למדה פילוסופיה באוניברסיטת היידלברג, ובשנת 1928 הוענק לה תואר דוקטור אצל קרל יאספרס על עבודתה "מושג האהבה אצל אוגוסטינוס". ארנדט שמרה על קשרי ידידות עם יאספרס עד מותו.
נישואים ועליית הנאציזם
בשנת 1929 יצאה לאור כספר עבודת הדוקטורט שלה "מושג האהבה אצל אוגוסטינוס; ניסיון לפרשנות פילוסופית". ביצירה זו חיברה ארנדט בין הפילוסופיה של היידגר לזו של יאספרס, והדגישה את חשיבותה של הלידה בחיי הפרט ובחיי זולתו. בכך חלקה על היידגר, שבהגותו היו החיים מעין הקדמה המובילה אל המוות. פרסום הספר זכה לתשומת לב בכתבי עת פילוסופיים וספרותיים מובילים. הביקורת טענה נגדה שהיא מציגה את אוגוסטינוס כפילוסוף ולא כאחד מאבות הכנסייה, וכי התעלמה מספרות תאולוגית מאוחרת יותר.
באותה שנה פגשה בגינתר שטרן, שכינה עצמו מאוחר יותר גינתר אנדרס, ותוך זמן קצר עברו להתגורר יחד, מעשה שלא היה מקובל אז בציבור. שטרן וארנדט נישאו עוד באותה שנה. לאחר שהות קצרה בהיידלברג התגורר הזוג במשך שנה בפרנקפורט. ארנדט כתבה ב"פרנקפורטר צייטונג" והשתתפה בסמינריונים של פאול טיליך וקרל מנהיים. באותה תקופה החלה את עבודתה על רחל ורנהגן, אינטלקטואלית יהודייה מתבוללת מהתקופה הרומנטית.
מעט לפני עלות אדולף היטלר לשלטון ניסה קרל יאספרס לשכנעה במכתבים רבים כי עליה לראות בעצמה גרמנייה. ארנדט דחתה ניסיונות אלה, בהצביעה על זהותה היהודית. היא כתבה, "בעבורי גרמניה היא שפת האם, הפילוסופיה והשירה". בשאר הנושאים הרגישה מרוחקת בהכרח. במיוחד קומם אותה הביטוי "מהות גרמנית", שבו השתמש יאספרס. זה השיב לה "אני מתפלא כי את כיהודייה מבקשת להיבדל מהגרמניות". בעמדות מנוגדות אלה הוסיפו השניים להחזיק גם לאחר המלחמה.
ארנדט החלה לשקול הגירה מגרמניה כבר בשנת 1932, אך בינתיים נותרה בה, גם לאחר שבעלה היגר כבר במרץ 1933 לפריז. עתה הייתה ארנדט לראשונה לפעילה פוליטית. בתיווכו של קורט בלומנפלד עבדה בשירות ארגון ציוני וחקרה את האנטישמיות בגרמניה. בדירתה אירחה יהודים בדרכם להגר מגרמניה. ביולי 1933 נעצרה על ידי הגסטאפו ושהתה שמונה ימים במעצר.
כבר ב-1933 אחזה בדעה כי יש להילחם במשטר הנאצי בצורה פעילה. בכך נבדלה ממשכילים גרמנים רבים, חלקם אף ממוצא יהודי, שביקשו להסתדר עם הנאציזם, המעיטו בערכו או אף שיבחו אותו. בראיון משנת 1964 הביעה את הבוז שלה לתופעת הגלייכשאלטונג ("האחדה", התיישרות רעיונית במגמת הזדהות עם הנאצים) שנעשתה אז עדיין מבחירה אצל רוב האינטלקטואלים, ותיארה כיצד ביקשה להתרחק מבעלי דעות כאלה. על רקע זה התגלע הקרע בינה לבין לאו שטראוס, שארנדט דחתה את דעותיו השמרניות. היא התאכזבה מהיידגר, שהצטרף למפלגה הנאצית בראשית 1933. היא ניתקה עמו קשר, וחידשה אותו רק ב-1950. היא ניתקה את קשריה גם עם ידידים אחרים שלא הסתייגו מפורשות מהנאציזם או אף הצטרפו למפלגה הנאצית. הרגשה זו של התרחקות מחבריה תוארה רבות במכתביה וביצירתה. ארנדט יצאה מנקודת הנחה שההזדהות עם הנאצים הייתה החלטה מדעת, שעל הפרט לשאת באחריות בעבורה. מבחינתה, רבים מהוגי הדעות כשלו בכך שתמכו בנאציזם. ארנדט לא דרשה התנגדות אקטיבית מכל אחד, וראתה גם בשתיקה מעין דחייה של השלטון.
הגירה ונישואים שניים
בשנת 1933 היגרה ארנדט מגרמניה לצרפת, בעוברה בדרך בקרלסבאד, בג'נובה ובז'נבה. בפריז עבדה זמן מה במשרדי ההסתדרות הציונית. היא הייתה פעילה בעליית הנוער, וסייעה בהעברת נוער יהודי לארץ ישראל המנדטורית. במקביל המשיכה במחקריה על האנטישמיות והרצתה בפורומים שונים של אנשי רוח גרמנים גולים. לארנדט ולבעלה גינתר שטרן היו עוד בברלין תחומי עניין וחוגים חברתיים שונים. בעוד שטרן היה מקורב יותר לקומוניזם והיה מיודד עם ברטולט ברכט, הייתה ארנדט מקורבת יותר לציונות ולאישי רוח יהודיים. אף שהתגוררו יחד בפריז, חיי הנישואים שלהם לא עלו יפה, ובשנת 1937 התגרשו. עוד כשנה קודם לכן הכירה ארנדט את היינריך בליכר, לימים בעלה השני, קומוניסט לשעבר שהקדים להתנער ממדיניותו של סטלין. עם חוג חבריהם בפריז נמנו הגולים הגרמנים ולטר בנימין, עורך הדין אריך כהן-בנדיט (אביו של "דני האדום", מנהיג מרד הסטודנטים ב-1968), הפסיכואנליטיקאי פריץ פרנקל והצייר קורט היידנרייך.
בשנת 1937 שללו השלטונות הגרמנים את אזרחותה של ארנדט. בשנת 1939 עלה בידה למלט את אמה ברגע האחרון מקניגסברג למקום מבטחים. בינואר 1940 נישאה ארנדט להיינריך בליכר, שבעבורו היו אלה הנישואים השלישיים.
בתחילת מאי 1940 הורו השלטונות הצרפתיים לרבים מהזרים שחיו בשטחי צרפת להתייצב לגירוש או למעצר. ארנדט, שנחשבה לנתינת ארץ אויב, הועברה תחילה למקום בקרבת פריז, ואחר כך הוחזקה עד יולי 1940 במחנה המעצר גירס (Gurs) שבדרום צרפת, בו נעצרו על ידי משטר וישי יהודים שאינם צרפתים, בדרכם לגירוש לפי תוכנית מדגסקר. לאחר חמישה שבועות במחנה המעצר הצליחה להימלט ביחד עם אחרים, כשהם מנצלים את דילול מצבת שומרי הוורמאכט במחנה בשל פלישת הגרמנים לפריז והתקדמותם לדרום צרפת.
בעת גלותה בצרפת קשרה ארנדט קשרי חברות הדוקים עם ולטר בנימין, שטרם זכה אז לפרסום רב וחי בצרפת כפליט כמעט חסר כול, ואף תמכה בו כספית. לאחר התאבדותו ניסתה לשכנע את זלמן שוקן לפרסם את כתביו, אך לשווא. רק בשנת 1969, בהיותה בארצות הברית, עלה בידה להביא לבסוף לפרסום מאמריו, שלהם צירפה הערות והקדמה.
גלות בארצות הברית
במאי 1941 הגיעו ארנדט ובעלה ביחד עם אמה לניו יורק דרך ליסבון. תחילה התגוררה המשפחה בבתי מלון והתקיימה ממלגה צנועה שהעמיד ארגון ציוני לעזרה לפליטים. ארנדט שיפרה במהרה את שליטתה בשפה האנגלית. באוקטובר 1941 החלה לכתוב בעבור המגזין היהודי-גרמני הניו-יורקי Aufbau. היא פרסמה טור קבוע בשם "This means you". בטור הראשון שפרסמה במסגרת זו, תחת הכותרת "משה וושינגטון", טענה ארנדט שהיהדות הרפורמית איבדה את הקשר שלה למורשתה האמיתית – מוטיב שמופיע גם בספרה על רחל ורנהגן. לפי ארנדט, "עולה אצלנו באופן פרדוקסלי מספרם של אלה המבקשים להחליף את משה ודוד בוושינגטון ובנפוליאון", יהודים אשר מבקשים "להצעיר" את עצמם על חשבון הגויים. ארנדט טענה נגדם כי לא ניתן לעזוב את ההיסטוריה היהודית לפי הרצון כמו שיורדים מאוטובוס. היא ביקשה להפוך את היהדות ל"ברכה", לנשק במאבק על החירות. למעשה, ביקשה לעורר את המודעות הפוליטית הציבורית בכל העולם. בסדרת מאמרים קראה להקמתו של צבא יהודי עצמאי שיילחם לצד בעלות הברית, וזאת עוד לפני תחילת ההשמדה ההמונית של יהודים, אלא שארנדט וקומץ השותפים לדעתה לא הצליחו לקדם תוכנית זו.