cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גטו צ'רנוביץ
היסטוריה
בפקודת מושל בוקובינה, הגנרל קורנליו קלוטסקו (Corneliu Calotescu) הוקם הגטו ב-11 באוקטובר 1941. כל יהודי העיר, כ-50,000 במספר, חויבו לעבור לגטו שמוקם בשולי העיר. הותר להם לקחת עמם כל מה שיכלו לשאת בידיהם והם נדרשו למסור את מפתחות בתיהם לרשויות. עד תחילת 1942 הוחרם רוב רכושם של היהודים ובכלל זה בתים, חנויות, בתי עסק ובתי חרושת. כספם הועבר לבנק הלאומי הרומני. בעקבות הכניסה לגטו הגיעה הפקודה מהרודן אנטונסקו לגירוש היהודים לטרנסניסטריה. ראש העיר טראיאן פופוביץ' התנגד לגירושים ודרש להשאיר בגטו את הנכים והקצינים המשוחררים ואת בעלי המקצועות החופשיים - רופאים, מהנדסים ועורכי דין, בסך הכל כ-20,000 יהודים. הוא טען שכלכלת העיר תקרוס בלעדיהם. הוקמה ועדה כדי לקבוע את הקריטריונים לגירוש. במקום כ-200 במקור הותר להם להישאר והונפקו להם רישיונות עבודה מיוחדים.
כבר ב-12 באוקטובר 1941, יצא המשלוח הראשון שכלל כ-6,000 יהודים. ב-17 בחודש יצא המשלוח השני. הגירושים נמשכו עד ה-15 בנובמבר. בחודשים אלה גורשו 28,391 יהודים לטרנסניסטריה. יושבי הגטו עסקו בעבודות כפייה שונות. לאחר הקמת הגטו נסגרו בית המחסה ובית החולים לחולי נפש, והחולים המשוחררים היו משוטטים ברחובות.
לאחר פיטוריו של פופוביץ' מראשות העיר ביוני 1942, על רקע עזרתו ליהודים, גורשו מהגטו באותו חודש בשלושה משלוחים בין 4,000 ל-5,000 יהודים. הגירושים הופסקו בזכות פעילותם של מנהיגים יהודים בבוקרשט, בעיקר ד"ר וילהלם פילדרמן והרב הראשי אלכסנדר שפרן.
באוקטובר 1943, נוכח התקדמות הצבא הסובייטי באוקראינה, בוטלו חובת ענידת הטלאי הצהוב והאיסור על התנועה ברחובות. אולם, השלטונות הרומניים אסרו על היהודים לעזוב לרומניה עצמה. בראשית פברואר 1944 נסוג הצבא הרומני והעיר צ'רנוביץ נותרה בידי הגרמנים. הגסטאפו תכנן את השמדת יהודי העיר, אולם כיבוש העיר בידי הסובייטים בסוף מרץ 1944 מנע זאת. באותה עת נמצאו בה כ-15,000 יהודים.
חיים מאיר מזרחי
הרב חיים מאיר מזרחי היה מחכמי ורבני אזמיר במאה ה-19. מחבר ספר בן הרמה על הרמב"ם.
תולדותיו
נולד לשרה בכורה ולרבי יצחק מזרחי. למד בבית מדרשו של רבי דוד אמאדו, ישיבת בית הלוי:
. רבי יאושע שלמה ארדיט, מחבר ספר חינא וחיסדא, כותב עליו:. נשא ונתן בתורה עם בני דורו, וביניהם הרב חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר, רבי אברהם פאלאג'י, שמכנהו "עמיתנו בתורה" , ורבי יעקב אמאדו.
נפטר בשנת ה'תרנ"א. הספידו רבי יצחק פאלאג'י בספרו יפה ללב.
חיים אישיים
נישא למרת מזל טוב. בי"א בתשרי תקצ"ב נפטר אביו, ואמו נפטרה בסיוון תקע"ד . שני ילדים של רבי מאיר נפטרו סמוך ללידתם. בב' בתשרי ה'תר"ז נפטר בנו הבכור, רבי בכור יצחק מזרחי, כשטרם חלפה שנה מנישואיו. על רבי יצחק, רבי חיים פאלאג'י מעיד:. פטירת בנו השפיעה על הרב חיים מאיר עמוקות, והוא כותב: "מן הוא והלאה אנחה שוברת כל גופי ויום ולילה לא אשקוט ולא אנוח עד אשר לא נותרה בי נשמה אף אין יש רוח...הייתי הולך ונסוע מעיירות לכפרים לבקש תרופה ולמצוא מרגוע וסר כחי ממני שנים רבות, וידוע חולי איש מכאובות, ואחר עבור זמן בחסד עליון האל הנאמן עמדתי על קו הבריאות במקצת, ומכל חולי ותהי מחצת, אז יעצוני כליותי, שמעתי באומרים לי אם לא עכשיו אימתי, אזור נא כגבר חלציך, חובר חבר כי הן במות זכרך, מהנמצא אתך אם מעט ואם הרבה, והוא יהיה לך לבן עץ חיים...ואין חיים אלא תורה". בעקבות משבר אישי זה, ממנו התקשה להתאושש, פנה הרב להוציא לאור את כתביו.
אלקיביאדס
בין השנים 422–415 לפנה"ס נמנה אלקיביאדס עם חשובי המנהיגים באתונה, והיה אחד התומכים הבולטים במסע המלחמה האתונאי לסיציליה שכשל. מיד לאחר הפלגת צי המשלוח לדרכו טפלו עליו יריביו הפוליטיים אשמה של חילול הקודש ותבעו להעמידו למשפט. כדי לחמוק ממשפט בני עירו, ערק אלקיביאדס אל ספרטה, ובין השנים 415–412 לפנה"ס פעל בה כיועץ לניהול המלחמה נגד אתונה. לאחר שרכש לו יריבים ואויבים גם בספרטה, ברח לאסיה הקטנה. הוא מצא מקלט בחצר האחשדרפן הפרסי טיספרנס, ששלט באזור מטעמו של דריווש השני מלך פרס. בין השנים 412–411 לפנה"ס שימש יועץ לטיספרנס, ותוך כדי כך ניהל מגעים חשאיים עם תומכיו הפוליטיים באתונה. המגעים נשאו פרי, והוא נקרא לחזור לעירו ולהילחם למענה.
שנות הנעורים
אלקיביאדס בן קלייניאס (Cleinias) ודיינומכה (Deinomache) נולד באתונה באמצע המאה ה-5 לפנה"ס, כ-30 שנה לאחר הניצחון הגדול של ערי המדינה היווניות במלחמה נגד האימפריה הפרסית, וזמן קצר לפני פרוץ העימות הצבאי הגדול בין שני הכוחות הדומיננטיים בעולם היווני באותה תקופה, אתונה וספרטה. אלקיביאדס התבגר ואישיותו התעצבה במהלך אותה מלחמה ממושכת, ובדומה לרוב בני גילו, שאף לקחת בה חלק משמעותי. אמו, דיינומכה (Deinomache) בת מגאקלס, התהדרה בייחוס משפחתי המגיע עד הגיבורים המיתולוגיים אוריסאקס ואיאס בן טלאמון. כמו כן השתייך אלקיביאדס מצד אימו למשפחת האלקמיונידים רבת־ההשפעה והמושמצת באתונה. המדינאי הנודע פריקלס ואחיו אריפרון היו בני דודה של אמו. סבו מצד אמו, שנקרא גם הוא אלקיביאדס, היה חברו של קלייסתנס, הרפורמטור המפורסם מסוף המאה ה-6. אחרי מות אביו קלייניאס בקרב קורונאה (447 לפנה"ס), שימשו פריקלס ואריפרון אפוטופרוסים לאלקיביאדס ולאחיו הצעיר. לדברי פלוטרכוס למד אלקיביאדס בצעירותו אצל טובי המורים באתונה ובהם סוקרטס, ונודע באופיו המרדני.
הוא השתתף בקרב פוטידאה ב-432 לפנה"ס, הצטיין בלחימה ואף נפצע. על פי המסופר ניצלו חייו הודות לתושייתו ומסירותו של סוקרטס. השניים לחמו יחד גם בקרב דליום ב-424 לפנה"ס. יחסי אלקיביאדס עם סוקרטס היו קרובים ביותר והוא העריץ וכיבד אותו יותר מכל איש אחר, עד כי "מפניו בלבד היה בוש ומתיירא ולא נתן את דעתו על האחרים".
אלקיביאדס נשא לאישה את היפָּרֶטֶה בת היפוניקוס, מאצילי אתונה ועשיריה, שילדה לו בת ובן. פלוטרכוס מספר כי היפרטה אהבה את בעלה, אך הוא היה רודף תענוגות והתרועע עם זונות נוכריות ובנות המקום כאחד. ניסיונה להתגרש ממנו לא צלח, והיא חיה עמו עד מותה זמן לא רב אחר כך.
ראשית התבלטותו בזירה הציבורית באתונה
אלקיביאדס התבלט לראשונה אחרי חתימת שלום ניקיאס (421 לפנה"ס), הסכם שביתת הנשק עליו חתמו ספרטה ואתונה אחרי שבע שנות לחימה, שבמהלכן לא הצליחה אף אחת מהן להשיג יתרון מכריע על יריבתה. אלקיביאדס היה מראשי המצדדים בביטולו של ההסכם וקרא לחידוש פעולות הלחימה נגד ספרטה. תוקידידס מספר כי מלכתחילה התנגד אלקיביאדס להסכם, במיוחד משום שנעלב מכך שניקיאס ולאכס התעלמו ממנו בשל גילו הצעיר וקשרי משפחתו עם ספרטה, ולא שיתפוהו בניהול המשא ומתן עם ספרטה. ניקיאס ואלקיביאדס היו יריבים פוליטיים, שייצגו גישות שונות לניהול המלחמה: ניקיאס החזיק בעמדה שמרנית פייסנית, בעוד אלקיביאדס נקט בגישה לוחמנית ורדף תהילה גם במחיר הסתכנות בקרבות.
מעורבותו של אלקיביאדס החלה עם בואם של השגרירים הספרטנים לאתונה עם ייפוי כוח מלא לשאת ולתת על כל סעיפי הסכם השלום, בעקבות ויכוחים שעלו בין הצדדים בנוגע לפירוש ההסכם. (בין השגרירים נמנה ספרטני בשם אנדיוס, שמאוחר יותר שיתף פעולה עם אלקיביאדס). האתונאים קיבלו שגרירים אלו היטב באקלסיה (אספת העם) וקבעו לשמוע את דבריהם ביום שלמחרת. אלקיביאדס נפגש עם הנציגים בחשאי לפני כינוס אספת העם, וטען בפניהם שהאספה תדרוש בהסכם דרישות גדולות מדי עבור אתונה. לכן הציע לספרטנים לא להודות בפני האספה הגדולה שקיבלו ייפוי כוח מלא (בניגוד לדברי ניקיאס שהציג באספה קודמת את הספרטנים כבעלי ייפוי כוח), ושכך יוכל אלקיביאדס עצמו להשפיע על המועצה לקבל את דרישות הספרטנים, בשל קשריו הטובים בה. הנציגים, בהאמינם לאלקיביאדס, התנכרו לניקיאס, שאכן רצה להגיע להסכמה עמם, והכחישו במועצה המאספת את היותם בעלי זכויות מלאות לחתימת הסכם. אמירה זו עמדה בסתירה לאמירתם יום קודם לכן, מה שאיפשר לאלקיביאדס לנצל הזדמנות זו כדי לפגום באמינותם, להטיל ספק בכוונותיהם ולהוקיעם בציבור. באמצעות מקרה זה שיפר אלקיביאדס את מעמדו בציבור, ובו בזמן פגם במעמדו של ניקיאס.
ישנם היסטוריונים מודרניים אשר מטילים ספק בתיאור זה של המצב, בטענה כי ישנה סבירות גבוהה שמעורבותו של אלקיביאדס בסיפור זה הייתה בפועל קטנה יותר מכפי שהוא תיאר לאחר מכן (במטרה להאדיר את שמו והשפעתו), ואין זה סביר שהנציג הספרטני אנדיוס, ישתף פעולה עם אלקיביאדס בשלב מאוחר יותר (בתקופה בה אלקיביאדס מנסה לחזור לאתונה הוא נעזר באנדיוס) לאור בגידה זו. אנדרוס מחזק סברה זו, בטיעונים שנוגעים לפוליטיקה הפנימית שהנחתה כל אחד מהצדדים, האתונאים והספרטנים, לפעול בנושא, ובשל ההגבלה הרווחת אצל הספרטנים ונציגיהם, שלא נטו לקבל סמכות מוחלטת, כפי שמשתקף מתיאורם של תוקידידס ופלוטרכוס.
הסיפור ממשיך בדחייתם של האתונאים את דרישות הנציגים הספרטנים, ומינויו של אלקיביאדס למצביא. אלקיביאדס ניצל את כוחו הגובר כדי לתאם ברית בין ערים חשובות בפלופונסוס, שהיו בלב הסכסוך: ארגוס, מנתינאה, אליס וערים אחרות, שהיוו איום על ההגמוניה הספרטנית בחצי האי. אולם, ברית זו התפרקה בסופו של דבר בעקבות התבוסה בקרב מנטינאה בשנת 418 לפנה"ס.
המאבק נגד איום ההגליה מאתונה (417 לפנה"ס)
פרק נוסף במאבקם של אלקיביאדס וניקיאס נגלה כאשר היפרבולוס, פוליטיקאי אתונאי בולט בתקופת פעילותם, ניסה לגרום להרחקה ל-10 שנים באמצעות אוסטרקיזם לאחד מהשניים. פלוטרכוס מתאר מקרה זה בשלוש ביוגרפיות שונות, אחת הגרסאות טוענת שהיריב שעמד מול אלקיביאדס היה אדם בשם פאקס, ובשתי האחרות עמד אלקיביאדס מול ניקיאס. היפרבולוס רצה כנראה להרחיק את אחד משני האישים מאתונה, וכך לצבור יתרון פוליטי בזירה הציבורית. ארכאולוגים מודרניים מצאו כ-30 אוסטרקה (שברי חרס עליהם כתב כל אחד את השם אותו רצה להגלות) אשר היו קשורים להצבעה ההיא. שמותיהם של אלקיביאדס, ניקיאס, היפרבולוס ופאקס הופיעו על שברים אלו.
אולם ניקיאס ואלקיביאדס שילבו כוחות יחדיו והשתמשו בהשפעתם כדי להתסיס את הציבור ולשכנעו להרחיק את היפרבולוס עצמו.
זמן קצר לאחר ההצבעה, השתלטה אתונה על האי מילוס, שהתעקש לשמור על נייטרליות במלחמת הפלופונס. אמנם אלקיביאדס לא היה אחד מהמצביאים שהיו מעורבים בכיבוש מילוס בין 416–415 לפנה"ס, אבל לפי פלוטרכוס הוא היה אחראי לעונש החמור שהוטל על תושבי האי לאחר כיבושו - הרג כל הגברים ושיעבוד הנשים והילדים - עקב תמיכתו בהטלת עונש זה באספת העם האתונאית. אנדוקידס אף טוען שלאלקיביאדס נולד ילד מיחסיו עם אחת מנשות מילוס השבויות, אולם אינו מציג מקורות לטענה זו, ולכן מקובל להתייחס אליה בספקנות.
המערכה בסיציליה וההאשמות בחילול קודש באתונה (415 לפנה"ס)
ב-415 לפנה"ס הגיעו לאתונה שליחים מהעיר סגסטה שבסיקיליה, כדי לבקש את תמיכתה של אתונה במלחמתם כנגד סלינוס. במהלך הדיונים הציגו אלקיביאדס וניקיאס עמדות מנוגדות: ניקיאס התנגד בתקיפות להתערבות אתונה במאבקים הפנימיים בסיציליה, בטענה שניהול מערכה צבאית בסיציליה ידרוש מאתונה משאבים רבים. הוא גם ביקר את אלקיביאדס בשל תמיכתו בהתערבות אתונאית בסיציליה, והאשים אותו בפזיזות. מנגד, טען אלקיביאדס שהעברת המלחמה לזירה חדשה זו תעשיר את אתונה ותרחיב את האימפריה שלה, כפי שקרה בעבר במלחמה נגד פרס. אלקיביאדס הסביר כי לדעתו אתונה תוכל לגייס בעלי ברית באי, ולכפות בעזרתם את שלטונה על סיראקוסאי, העיר החזקה והעשירה ביותר בסיציליה. למרות נאומיו של אלקיביאדס בזכות ההצעה, היה זה דווקא ניקיאס שגרם לרעיון הפלישה לסיציליה להיראות מושך, בשל טענתו, שאם יוחלט בכל זאת להתערב בסיציליה, יש לעשות זאת עם כוח צבאי מאסיבי יותר מכפי שביקשו השליחים מסגסטה.
ניקיאס, לאחר שהבין כי רוב הציבור באתונה תומך במשלוח כוח צבאי לסיציליה, הציע באספת העם שחיל המשלוח לסגסטה יהיה גדול בהרבה מהבקשה המקורית של השליחים (השליחים מסגסטה ביקשו שאתונה תשלח צי של 60 ספינות לעזרתם). ככל הנראה כדי להרפות את ידי האתונאים מכניסה למערכה בסקיליה בניגוד לרצונו, מונה ניקיאס להיות אחד ממפקדי חיל המשלוח לסיציליה, יחד עם אלקיביאדס ולאמאכוס. לשלושתם ניתן ייפוי כוח לעשות כל דבר שנדרש כדי לשרת את האינטרסים של אתונה מהרגע שיגיעו לסיציליה.
באחד הלילות, בזמן ההכנות להפלגת חיל המשלוח האתונאי לסיציליה, הושחתו ההֵרְמַאִי באתונה. ההרמאי היו פסלים לכבוד האל הרמס, שהוצבו מחוץ לבתים באתונה. הפסלים נחשבו לאמצעי לקבל מזל והגנה מהאל הרמס. היוונים האמינו כי נגיעה, או משיחה בשמן זית של פסל ההֵרְמַה, נחשבה סימן למזל טוב. המקרה גרם לשערורייה דתית, ונחשב כסימן מבשר רעות למסע המלחמה בסיציליה.
תחילה חשדו האתונאים, שמעשה זה בוצע על ידי שליחים מספרטה או סיראקוסאי על-מנת להניע אותם ממשלוח המשלחת לסיציליה. ייתכן שאנדרוקלס, פוליטיקאי יריב של אלקיביאדס, השתמש בעדות שקר של עבדים וגרים-תושבים (מטויקים) להאשים את אלקיביאדס וחבריו במעשה זה, ואף במעשים נוספים של חילול הקודש.
יריביו של אלקיביאדס באתונה, ובראשם אנדרוקלס ותסאלוס בנו של קימון, טענו שהוא צריך להפליג עם המשלחת לסיציליה, כפי שתוכנן, ולעמוד למשפט עם חזרתו. אלקיביאדס חשד בכוונותיהם, וביקש שיאפשרו לו לעמוד למשפט באופן מיידי, כדי לטהר את שמו, אולם בקשתו נדחתה והצי האתונאי הפליג לדרכו זמן קצר לאחר מכן, כשהאשמות נגד אלקיביאדס עומדות בעינן.
כפי שחשד אלקיביאדס, אויביו ניצלו את היעדרותו מאתונה, כדי להאשימו במעשים נוספים של חילול קודש, ואף גרסו שמעשים אלו היו חלק ממזימה כוללת של אלקיביאדס נגד הדמוקרטיה האתונאית. כשהצי הגיע לקטניה הם גילו שם אונייה שהגיעה מאתונה, מחכה לקחת את אלקיביאדס, ונאשמים אחרים בניתוץ פסלי ההרמה וחילול קודש אשר כלל ביצוע חלק מפולחן האלה דמטר, למשפט. אלקיביאדס אמר לשליחים שבאו לקחתו, שהוא יפליג בעקבותיהם לאתונה על גבי ספינתו, אולם בנמל תוריי הוא חמק מהם עם אנשיו. באתונה הוא נשפט בהיעדרו ונידון למוות, רכושו הוחרם ופרס הובטח לכל מי שיצליח להרוג אותו ואת שותפיו בפרשיות חילול הקודש.
בינתיים, הכוח האתונאי בסיציליה, לאחר שזכה במספר ניצחונות ראשוניים, התחיל לנוע לכיוון מסינה שם ציפו המצביאים האתונאים שבעלי בריתם בתוך העיר ישתפו עימם פעולה, ויסגירו את העיר לידיהם. אולם אלקיביאדס, לאחר שהבין שהוא יאלץ לצאת לגלות מאתונה, העביר לתומכי סיראקוסי במסינה מידע על התוכנית האתונאית. תומכי אתונה בעיר הוצאו להורג, וכשהגיע הצבא האתונאי למסינה החל מצור ממושך, שהתיש את כוחו, וניסיונו להכניע את העיר נכשל. עם מותו של לאמאכוס בקרב, הועבר הפיקוד על חיל המשלוח האתונאי בסיציליה לידי ניקיאס.
אלקיביאדס בשירות ספרטה (412-415 לפנה"ס)
לאחר שנמלט מהתייצבות למשפט באתונה, יצר אלקיביאדס קשר עם הספרטנים, והבטיח לסייע להם במלחמה נגד אתונה בתמורה לקבלת מקלט אצלם. הספרטנים קיבלו את הצעתו והסכימו לקבל אותו לשירותם כיועץ צבאי בכיר. בדיון שנערך בספרטה סביב שאלת האסטרטגיה של ניהול המערכה בסיציליה, גרם אלקיביאדס לחשש בקרב האפורים בספרטה, לאחר שטען באוזניהם שהאתונאים מתכוונים לכבוש לא רק את סיציליה, אלא אף את איטליה ואפילו את קרתגו.
דונלד קגן סבור, שאלקיביאדס הפריז בכוונה בתיאור כוונותיה של אתונה באגן המערבי של הים התיכון, במטרה לשכנע את ההנהגה הספרטנית בחשיבותו, ובתועלת הרבה שתצמח לספרטה מקבלתו לשירותה ומעצותיו. לאחר שהצליח לשכנע את הספרטנים, שהצלחת המשלחת האתונאית לסיציליה עלולה ליצור איום משמעותי על האינטרסים של ספרטה, ייעץ להם אלקיביאדס לשלוח כוחות צבא לסיציליה, כדי לסכל את תוכניותיה של אתונה באי, ובנוסף לכך יעץ לשלוח מפקד ספרטני לסיראקוסי, כדי לסייע למגיני העיר להתכונן למערכה הצפויה מול חיל המשלוח האתונאי.
הקמת המאחז הספרטני בדקלאה הייתה חלק מתוכניתו של אלקיביאדס לחדש את המערכה הצבאית נגד אתונה באזור אטיקה בתוכו שכנה העיר. מהלך זה גרם נזק קשה לאתונה משום שהוא הכריח את תושביה לחיות במסגרת החומות הארוכות, שהגנו על העיר ועל נתיב ההגעה ממנה לנמל פיראוס, לכל אורך השנה. יתרה מכך, מניעת הגישה לשדות גרמה לאתונה להיות תלויה לחלוטין בהספקת מזון בדרך הים. בנוסף, המצב הקשה אליו נקלעה אתונה בעקבות פעילות הספרטנים באטיקה, גרם לחלק מבעלי בריתה, במסגרת הברית האטית-דלית, לשקול לזנוח את הברית ולחבור לספרטה. לאחר התבוסה הקשה של חיל המשלוח האתונאי בסיציליה, הפליג אלקיביאדס לאיוניה עם הצי הספרטני והצליח לשכנע כמה מהערים באזור זה למרוד באתונאים.
לפי תוקידידס, נאוארכוס ספרטני בשם אסטיאוכוס, קיבל פקודה להוציא את אלקיביאדס להורג, אולם האחרון שמע על כך מבעוד מועד ונמלט מידי הספרטנים לאימפריה הפרסית. הוא מצא מחסה אצל אחשדרפן פרסי בשם טיספרנס, מושל מחוז באסיה הקטנה, אשר סיפק תמיכה כספית לספרטה במלחמתה באתונה.
אלקיביאדס בשירות הפרסים (411-412 לפנה"ס)
לאחר הגעתו לחצרו של טיספרנס, זכה אלקיביאדס באמונו של האחשדרפן, והצליח לשכנע אותו לקבל את כל עצותיו לשינוי המדיניות הפרסית כלפי המלחמה הפלופונסית. על פי תוקידידס, אלקיביאדס עשה כל שביכולתו לפגוע באינטרסים של ספרטה. בזכות הצעותיו, הפחית האחשדרפן את התשלומים, שהעבירו הפרסים לצי הספרטני, והחל להעבירם בזמנים אקראיים. כמו כן אלקיביאדס הציע לאחשרדפן להימנע ממעורבות ישירה של הצי הפרסי במערכה בין אתונה לספרטה, בטענה שככל שהמלחמה הפנימית בעולם היווני תתארך, כוחות הצדדים היריבים יהיו תשושים יותר, וכך יוכל הצי הפרסי להשתלט בקלות יחסית על הים האגאי, ולנטרל את האיום היווני על השליטה הפרסית בחוף המערבי של אסיה הקטנה. אף על פי שהצעותיו של אלקיביאדס שירתו את האינטרסים של הפרסים, הם היו מבחינתו רק אמצעי להכשיר את הקרקע להשגת מטרתו העיקרית, טיהור שמו והחזרתו לאתונה, תוך ניצול יכולת ההשפעה שלו על טיספרנס, לשם כך.
הקשר עם תומכי האוליגרכיה באתונה (411 לפנה"ס)
אלקיביאדס הניח שכל עוד תמשיך אתונה להיות דמוקרטיה רדיקלית, אין סיכוי שיותר לו לשוב לשם. לפיכך, הוא החליף מסרים עם מפקדי הצי האתונאי, שנמצאו באי סאמוס - שבמזרח הים האגאי בסמוך לאסיה הקטנה - והציע להם, שאם יוכלו להשליט באתונה משטר אוליגרכי, הוא יחזור לעיר, ויביא עמו כסף פרסי וייתכן שגם צי פרסי של 150 תלת חתריות לסייע לאתונה במלחמתה בספרטה.
אלקיביאדס הצליח לשכנע חלק מהמפקדים של הצי האתונאי לאמץ את תוכנית שלושת השלבים שלו: בשלב הראשון תשונה שיטת הממשל באתונה ותוקם בה אוליגרכיה. בשלב שני תיערך הצבעה שתאפשר לאלקיביאדס לשוב לאתונה, ובשלב האחרון ישכנע אלקיביאדס את האחשדרפן טיספרנס ואת המלך הפרסי לתמוך באתונה במלחמתה בספרטה. מפקדי הצי, שתמכו בתוכניתו של אלקיביאדס, אימצו אותה בעיקר בשל רצונם לצמצם את המעורבות (המזיקה) של אספת העם האתונאית בקבלת ההחלטות לגבי דרך ניהול המלחמה נגד ספרטה, וההנחה שאלקיביאדס מסוגל לגייס את תמיכת האימפריה הפרסית למען אתונה. על פי תוקידידס, רק אחד מהקצינים שהיו בסאמוס, אדם בשם פריניכוס, התנגד לתוכנית, בטענה שאלקיביאדס אינו פועל למען האינטרסים של אתונה, אלא רק שואף לחזור לאתונה בכל דרך אפשרית. עמדתו של מצביא נוסף, תרסיבולוס, איננה ברורה. ככל הנראה הוא התנגד להשלטת אוליגרכיה באתונה, ואף נמנה עם המפקדים הבודדים שנבחרו לאחר מכן כדי לכונן בסאמוס שלטון דמוקרטי, אולם במקביל הוא מילא תפקיד משמעותי בהשבתו של אלקיביאדס לצי האתונאי כדי שישרת לצדו כמפקד.
על פי תוקידידס, הקצינים הבכירים, שרעיון האוליגרכיה קסם להם, חזרו לסאמוס לאחר המפגש עם אלקיביאדס, והחלו להשפיע על מקורביהם באתונה לתמוך בהצעתו. לאחר הכנת דעת הקהל באתונה, הם התכוננו להביא את התוכנית בפני אספת העם האתונאית ולשכנע את האזרחים, שתמורת הסכמתם לוותר על שיטת הממשל הדמוקרטית הנוכחית ולהחזיר את אלקיביאדס כאזרח מן המניין, יקבלו האתונאים יתרונות משמעותיים בצורת כסף ותמיכה צבאית מצד האימפריה הפרסית.
תומכיו של אלקיביאדס בקרב הפיקוד הבכיר של הצי החליטו לשלוח את פייסאנדרוס לאתונה בשביל להכשיר את הקרקע לשובו של אלקיביאדס. פריניכוס, אשר חשש שאלקיביאדס ינקום בו על התנגדותו לתוכניתו, שלח מכתב סודי לנאוארכוס הספרטני אסטיוכוס, בו עדכן אותו בפרטי תוכניתו של אלקיביאדס, והסביר לו שהאחרון מתכוון לפגוע באינטרסים הספרטנים על ידי הטייתו של האחשרדפן טיספרנס לצד אתונה. אסטיוכוס פנה לאלקיביאדס וטיספרנס ששהו במאגנסיה על מאנדרוס (באזור איוניה) והעביר לידיהם את מכתבו של פריניכוס, בציינו מה היו מעשיו. אלקיביאדס הגיב מיד בהעבירו מסר למפקדים האתונאים בסאמוס על מעשיו של פריניכוס, ודרש להטיל עליו פסק דין מוות. הסבר אפשרי לפנייתו של אסטיוכוס לאלקיביאדס וטיספרנס עם המכתב היא רצונו להוריד מחינו של אלקיביאדס אצל האחשדרפן הפרסי וכמו כן לגרום לבהלה ועיכוב בביצוע התוכניות בקרב הצד האתונאי.
לאחר גילויו של המכתב הראשון, כתב פריניכוס שוב לאסטיוכוס הספרטני והציע לו הזדמנות להרוס את הצי האתונאי בסאמוס, מתוך תקווה שהתקפה ספרטנית אולי תציל אותו ממוות. אולם אסטיוכוס העביר שוב את המכתב לאלקיביאדס, והאחרון הראה אותו לקצינים האתונאים בסאמוס כהוכחה לבגידתו של פריניכוס. פריניכוס, שצפה את המהלך של אלקיביאדס, הקדים תרופה למכה ואמר לקציני הצי ולאנשי סאמוס, שהגיע אליו מידע בדבר תוכנית של הספרטנים לתקוף את האי. לכן כאשר אלקיביאדס שלח להם איגרת המזהירה מפני בגידתו של פריניכוס, דבריו נתפסו כחיזוק לאזהרתו של פריניכוס שהאויב עומד לתקוף את סאמוס. ניתן להבין את חוסר האמון שגילו הקצינים האתונאים בסאמוס ביחס לאיגרתו של אלקיביאדס נוכח שיתוף הפעולה של האחרון עם ספרטה בשנים הקודמות.
על אף אירועים אלו, פיסאנדרוס ורוב הקצינים הבכירים של הצי הגיעו לאתונה, ונאמו שם בפני אספת העם. למרות ההתנגדות החריפה שחשו רבים מהאזרחים באתונה כלפי אלקיביאדס בעקבות בגידתו, פיסאנדרוס הצליח לשכנע אותם בסופו של דבר לקבל את הצעותיו, ולהסמיך את מפקדי הצי בסאמוס לנהל משא ומתן עם האחשדרפן הפרסי טיספרנס לשם גיוס תמיכה פרסית באתונה במלחמתה בספרטה. כמו כן, החליטה אספת העם להדיח את פריניכוס מתפקידו כאחד ממפקדי הצי האתונאי.
כישלון המגעים עם טיספרנס, שם קץ לקשר בין מפקדי הצי האתונאי לבין אלקיביאדס. הקבוצה שתמכה בהפיכה אוליגרכית באתונה, הייתה משוכנעת שאלקיביאדס לא מסוגל לקיים את חלקו בהסכם עימה, ולכן חבריה זנחו את תוכניתם להשיבו לאתונה.
חזרה לפיקוד צבאי - אלקיביאדס והצי האתונאי בסאמוס (411 לפנה"ס)
על אף כישלון המשא ומתן עם הפרסים, הצליחו תומכי האוליגרכיה להשתלט על אתונה, ולהחליף את השלטון הדמוקרטי באוליגרכיה, שנקראה בשם שלטון הארבע מאות, שלטון שפיריניכוס ופיסאנדרוס נמנו על ראשיו. מאחר שאלקיביאדס לא מימש את חלקו בעסקה, האוליגרכים לא החזירו אותו מהגלות לאתונה. אלקיביאדס, אשר מאן לוותר על שאיפתו לחזור לאתונה, החליט לשנות כיוון ולעבור לתמוך במחנה הדמוקרטי. הוא הזהיר את האתונאים באי סאמוס מפני קיום מזימה לבצע הפיכה אוליגרכית גם בסאמוס, כדי לזכות באמונם של תומכי הדמוקרטיה באתונה. בזכות התראתו התגלתה הקנוניה האוליגרכית, ואנשי הצי האתונאי שעגן בסאמוס, בהנהגת המצביאים ליאון ודיומאדון, הטריארך (קפטן ובעל ספינה) תראסיבולוס וההופליט תראסילוס, החליטו להתייצב נגדה.
תראסיבולוס, אשר תמך בהחזרתו של אלקיביאדס לשירות אתונה, עקב אמונתו כי קשריו הטובים עם האחשרדפן טיספרנס הם המפתח לניצחונה של אתונה במלחמה נגד ספרטה, שכנע את אספת החיילים בסאמוס להסכים להעניק לו מחילה מלאה, ולהחזיר אותו מגלותו. לאחר מכן הוא הפליג לאסיה הקטנה ושב עם אלקיביאדס לסאמוס. לפי פלוטרכוס, החיילים האתונאים בסאמוס רצו להשיב את אלקיביאדס, ולתת לו את הפיקוד על הצי, כדי שהוא יעמוד בראש משלחת צבאית שתפיל את המשטר האוליגרכי באתונה. האוליגרכים באתונה השהו באותה עת את המלחמה נגד ספרטה, בשל חששם ליציבות שלטונם, וגם משום שהניחו שהספרטנים, אשר מבכרים אוליגרכיה על פני דמוקרטיה, יראו בעין טובה את השינוי בשלטון באתונה ולכן לא יחפזו להתעמת עימם.
לדעת קגן, אלקיביאדס לא היה מרוצה לגמרי מנסיבות הזמנתו לסאמוס. לא הייתה לו ערובה, שהחנינה שהוענקה לו על ידי אספת החיילים בסאמוס, תישאר תקפה גם במקרה של השבת השלטון הדמוקרטי לאתונה, ובנוסף לכך, החזרתו לשירות אתונה לא נעשתה מתוקף המוניטין והיוקרה שצבר, כפי שקיווה, אלא כתוצאה מפטרונותו של תראסיבולוס, ומיכולת השכנוע של האחרון. בנאומו הראשון לפני אספת החיילים, אלקיביאדס מחה על נסיבות גלותו מאתונה, והדגיש את השפעתו הרבה על טיספרנס, במטרה להעלות את חשיבותו בעיני החיילים האתונאים בסאמוס. בתום נאומו, החליטו החיילים למנותו מיידית כאחד המצביאים של הצי האתונאי.
לאחר חזרתו של אלקיביאדס, הגיעו לסאמוס שליחים מטעם האוליגרכים באתונה, כדי לשכנע את לוחמי הצי המורדים לשוב ולקבל את מרותם, ולהסביר להם, ששלטון הארבע מאות באתונה, הוחלף בשלטון אוליגרכי מתון יותר, במסגרתו ניתן ייצוג לכל אזרח אתונאי, שרכושו הספיק לקניית ציוד צבאי של הופליט (שלטון ה-5000). ההמון המשולהב באספה סירב להקשיב לדבריהם, והצעות שהצי כולו יפליג באופן מיידי לפיראוס, כדי לתקוף את האוליגרכים באתונה שבו ועלו, בדומה לקריאות שנשמעו בזמן נאום חזרתו של אלקיביאדס.
במקביל לדברים אלו, אלקיביאדס הפליג לאיוניה בראש חלק מהצי האתונאי. לפי פלוטרכוס ותוקידידס, מטרתו הייתה לשכנע את טיספרנס למנוע מהצי הפרסי, אשר עגן באספנדוס, לסייע לליגה הפלופונסית, נגד אתונה. תוקידידס גם משער, שאלקיביאדס קיווה להרשים את טיספרנס בכוח שעמד עתה תחת פיקודו, במטרה להגדיל את השפעתו על האחרון. תוקידידס טוען במקום אחר, שאלקיביאדס ידע מראש, שכוונתו של טיספרנס היא להימנע ממעורבות פרסית במלחמה הפלופונסית, וכל כוונתו הייתה "להחשידו ככל היותר בעיני הפלופונסים בשל ידידותו לו עצמו ולאתונאים, כדי שייאלץ מתוך כך להתחבר יותר ויותר לאתונאים".
קרבות אבידוס וקיזיקוס (410 לפנה"ס)
אלקיביאדס נקרא לשוב לאתונה על ידי שלטון ה-5,000 כבר בשנת 411, אולם סביר להניח שחיכה עד 407, טרם חזר בפועל לעיר. פלוטרכוס מסביר, שאף על פי שהאתונאים הצביעו בעד החזרתו של אלקיביאדס, ביוזמת בן בריתו הפוליטי, קריטיאס, ועל אף הפצרותיהם של תושבי העיר, אלקיביאדס היה נחוש לחזור לאתונה עטור תהילה וכבוד. הסיבה העיקרית לכך, ככל הנראה, הייתה רצונו להבטיח, שתרחיש של הרשעה חוזרת בפשעי העבר לאחר חזרתו לאתונה, לא יהיה אפשרי. שני קרבות ימיים חשובים בהם השתתף, כאחד ממפקדי הצי האתונאי - באבידוס ובקיזיקוס - סיפקו לו הזדמנות לרכוש לעצמו תהילה צבאית.
אלקיביאדס נשאר בסאמוס בראש כוח צי קטן, בעוד שני מפקדים אחרים של הצי האתונאי, תראסיבולוס ותראסילוס הובילו את הכוח העיקרי של הצי לעבר מיצרי ההלספונטוס (כיום מיצר הדרדנלים). הוא הצליח לגייס כספים מקאריה ושכנותיה באזור, כדי לשלם לחותרים בספינותיו וכך זכה בנאמנותם.
לאחר פסק זמן של מספר חודשים, שנוצל לתיגבור כוחות ולשיפור עמדות, שבו הצדדים היריבים ונפגשו בקרב ימי גדול, שנערך סמוך לנמל קיזיקוס. אלקיביאדס, שכוח הצי הקטן בפיקודו לא היה מסוגל להתמודד עם הצי החדש שבנתה הליגה הפלופונסית, הפליג לקרדיה, כדי לחבור עם הכוח העיקרי של הצי האתונאי. במהלך שהותו בקרדיה קיבל אלקיביאדס מידע לפיו האחשדרפן פרנבזוס ומפקד הצי הפלופונסי, מינדארוס, חונים עם כוחותיהם בקיזיקוס ומתכננים שם את השלב הבא של המערכה נגד אתונה. הוא שכנע את שאר מפקדי הצי האתונאי, שיש לתקוף באופן מיידי את כוחות האויב בקיזיקוס, ולהפתיע אותם שם. הצי האתונאי הצליח להגיע לקיזיקוס מבלי להתגלות, בין השאר בזכות תנאי מזג אוויר קשים וסערה שפקדה את האזור. אלקיביאדס התקרב לקיזיקוס בראש כוח צי קטן, והצליח למשוך את הצי הספרטני לנטוש את הנמל ולרדוף אחריו ללב ים. כאשר הספינות הספרטניות התרחקו מהחוף, הכוח העיקרי של הצי האתונאי, בפיקודם של תראסיבולוס ותיראמיניס, הופיע לפתע משני עבריהן, וניתק אותן מעורפן.
הכוחות הספרטנים המופתעים, שהותקפו במקביל מחזיתם ומעורפם, ספגו אבדות קשות במהלך ניסיונם לסגת לעבר הנמל, אולם אלקיביאדס, שדלק אחרי הספינות הנמלטות, לא הסתפק בכך, והנחית את אנשיו על החוף, שם התנהל קרב קשה ואכזרי. הוא תקף את כוחות האויב הנמלטים ביבשה, והרג רבים מהם, כולל מפקד הצי הספרטני, מינדארוס, אשר מת מידיו. אלקיביאדס ניסה גם לתפוס את פרנבזוס, אשר נכח בזירת הקרב עם כוחותיו, אולם האחרון הצליח להימלט משם יחד עם שרידי הכוח הספרטני. האתונאים לקחו שלל את כל ספינות האויב, שלא הושמדו בקרב, כבשו את קיזיקוס עצמה, והשתלטו על אזור ההלספונטוס האסטרטגי, שחלש על המעבר מהים השחור לים האגאי. האתונאים הצליחו ליירט מסר לספרטה, שנשלח מאת אחד האפורים שהתלוו לצי הספרטני, שבו נכתב : "חלפה הטובה, מינדראוס מת, האנשים רעבים; אין אתנו יודע מה לעשות". זמן קצר לאחר התבוסה בקיזיקוס, שלחו הספרטנים הצעת שלום לאתונה, אולם זו נדחתה בידי האתונאים.
ניצחונות צבאיים נוספים (408-409 לפנה"ס)
לאחר ניצחונם המוחץ בקרב קיזיקוס, אלקיביאדס ותראסיבולוס פתחו בשנת 409 במצור על העיר כלקדון עם כוח של משוער של 190 תלת חתריות. אלקיביאדס הצליח לנצח קרב יבשתי קטן מחוץ לחומות העיר ותראמנס הביא מערכה זו לסופה בעזרת הסכם עם הכלקדונים. זאת על אף שהאתונאים לא הצליחו להשיג ניצחון מוחץ במערכה. ברית זמנית אשר סוכמה עם האחשדרפן פרנבזוס, הבטיחה תזרים כספים, לו נזקקו מפקדי האתונאים בשביל משכורות לחיילים. אולם, למרות זאת אלקיביאדס נאלץ לעזוב בחפשו ממון נוסף לחייליו.
אלקיביאדס שם פעמיו אל עבר הכרסונסוס התראקי ושם תקף את סליבריה. הוא שיתף פעולה עם קבוצה פרו-אתונאית מתוך העיר, ובשל בלבול החל לתקוף את העיר טרם הגיעו כל חייליו, מתוך ההנחה שזו שעת הכושר. בהיכנס אלקיביאדס וכוח החיילים המצומצם שלו, נתקל באנשי העיר אשר היו נכונים לקרב. אלקיביאדס העריך את המצב במהירות ותקע בחצוצרה אשר השתיקה את ההמון והכריז "בל ירימו האתונאים את כלי מלחמתם על אנשי סליבריה". הצהרה זו הרגיעה את הרוחות וקנתה לאלקיביאדס את הזמן שהיה נחוץ לחבירת שאר כוחותיו אליו.
כאשר היה היתרון שוב לצידו, הציע אלקיביאדס לסליברים תנאי כניעה סבירים אשר הבטיחו שלא יאונה רע לאיש מאנשי העיר, ודאג לאכיפתם כך שאנשי העיר ידעו שהוא מפקח על מעשיהם. הוא הציב חיל משמר מחשש שהתראקים עצמם ירצו לשדוד את העיר, שרבים מתושביה באו לשרת תחת פיקודו ואהבוהו, לקח סכום כסף מאוצרות העיר ועזב לדרכו.
אלקיביאדס הצטרף, לאחר עזיבתו את סליבריה, למצור על ביזנטיון יחד עם תראמניס ותראסיבולוס. חלק מתושבי העיר, אשר סבלו מרעב וייאוש, החליטו למסור את העיר לידי אלקיביאדס בשביל תנאי כניעה דומים לאלו שקיבלו תושבי סליבריה. בלילה אשר הוסכם, נטשו אנשי ביזנטיון את עמדותיהם והאתונאים תקפו את חיל המצב הפלופונסי שבעיר ואת ספינותיהם בנמל. הלחימה הייתה קשה, ובסופה אלקיביאדס יצא עם ידו על העליונה. כפי שהבטיח לקושרים, לא הוצא להורג או הוגלה איש מתושבי ביזנטיון.
אלקיביאדס חוזר לאתונה (407 לפנה"ס)
רק לאחר הצלחות אלה החליט אלקיביאדס לחזור לאתונה באביב 407. קסנופון מספר שאלקיביאדס, אשר עדיין חשש מהמפגש הטעון עם בני עירו בהתחשב בשינויים במשטר, האישומים בפרשת המיסטריות כנגדו שלא בוטלו מעולם רשמית, וחבירתו בעבר לכוחות האויב של אתונה, הגיע ראשונה אל סאמוס לאסוף 20 ספינות, והתקדם לאחר אל עבר מפרץ קוס שם אסף 100 טלנטים. תחנתו האחרונה לפני אתונה הייתה העיר גיתיון שם חנה כדי לאסוף מידע על הכנותיהם של הכוחות הספרטנים באזור, ובו בעת ניסה אלקיביאדס לברר מהו הלך הרוחות באתונה כלפי חזרתו לעיר. בירוריו העלו שהעיר מוכנה לקבלו וחבריו הקרובים עודדוהו לחזור.
לבסוף, שם פעמיו לנמל אתונה שהיה בפיראוס שם התגודד קהל, אשר ציפה לראות את אלקיביאדס המפורסם. הוא נכנס לנמל בחשש גדול, עד שראה את בן דודו אֶוּרִיפְּטוֹלֶמוֹס, ושאר חבריו ומכריו שברכוהו לשלום "וכשדרכו רגליו על היבשה ראו בהם בהמוני בני-האדם, שהיו באים לקראתו, שאינם מרגישים בשרי הצבא האחרים שהיו שם, אלא הכל באים ומתקבצים סביבו ומריעים לו ומברכים אותו ומלווים אותו ומביאים לו עטרות, ומי שלא יכול להגיע אליו היה עומד ומסתכל בו מרחוק, והיו הזקנים שבהם מורים עליו באצבע לצעירים".
ייתכן, אם ננקוט בנקודת מבט ספרותית על סיפור זה, שחזרתו של אלקיביאדס גילמה בתוכה את הרמז לנפילתו העתידית. עם חזרתו, נאם אלקיביאדס בפני העם וגולל את סיפורו העגום מבלי להאשים אף אחד זולת המזל הרע ורוח קנאית בהסתבכויותיו האומללות. אלקיביאדס המשיך בנאומו להסביר נושאים הקשורים לצבא ויחסי הכוחות בין האתונאים לספרטנים, וכך חיזק את אמונת האתונאים בניצחון. בתום הנאום, החליטה אספת העם שרכושו יוחזר, אישומי העבר יבוטלו, ואלקיביאדס יהפך למפקד יחידי של הצבא בים וביבשה.
עם זאת, היו שראו בחזרתו של אלקיביאדס אות מבשר רע, שכן אלקיביאדס חזר ביום הפְּלִינְטֶרִיָה, יום חגה של האלה אתנה. ביום זה, אשר נחשב כיום שאינו טהור, נסגרים המקדשים של אתנה ותושבי העיר שובתים מכל עבודה. פלוטרכוס מתאר זאת כצירוף מקרים שעלול להעיד שאתנה עצמה לא מקבלת את חזרתו של אלקיביאדס. צירוף מקרים זה, גם שהיה תמוה ומעורר ספיקות, לא העיב או שינה את חזרתו וקבלתו הנלהבת של אלקיביאדס על ידי העם. [ייתכן שזה מוטיב ספרותי שהושתל כדי להסביר אירועים עתידיים].
אלקיביאדס החליט על-מנת לחגוג את חזרתו, להוביל את התהלוכה המסורתית לאלאוסיס לחגיגות דתיות, דרך היבשה בפעם הראשונה מאז השתלטו הספרטנים על דקליאה. אלקיביאדס שלח כוח חלוץ מחייליו, וליוה את הכהנים בעצמו. דבר אשר הרשים גם את מתנגדיו החריפים ביותר. פלוטרכוס טוען שבעקבות הצלחת התהלוכה, התחילו אלקיביאדס וחייליו להאמין שכל עוד אלקיביאדס עומד בראשם, שום אויב לא יוכל לנצח אותם.
קרב נוטיון – תבוסה ראשונה וגלות שנייה (406 לפנה"ס)
באותה עת שני גורמים השפיעו על עליית כוחו של הצי הפלופונסי על חשבון ירידת כוחו של הצי האתונאי. משרת האחשדרפן אוישה כעת על ידי כורש הצעיר, מחליפו של טיספרנס, אשר החליט לתמוך כלכלית בליגה הפלופונסית. ממון זה משך עריקים אתונאים להצטרף לצי הפלופונסי. כמו כן, ליסנדרוס, המפקד הספרטני נחשב כריזמטי ומוכשר בעיני רבים. לאור התפתחויות אלו, ומצב הביניים בין הכוחות הלוחמים, עזב אלקיביאדס את נוטיון לעזור לתראסיבולוס במצור על פוקאה. זאת בשל תקוותו להשיג ממון שיעזור לו לשנות את פני הדברים.
אלקיביאדס השאיר קרוב ל-80 ספינות תחת פיקודו של קברניט ספינתו אנטיוכוס בנוטיון, ונתן לו פקודה מפורשת להימנע מתקיפה. אנטיוכוס המרה את פיו של אלקיביאדס, ויצא לתמרון טקטי המזכיר את המערכה בקיזיקוס. אנטיוכוס לקח עשר ספינות וניסה למשוך את הצי הפלופונסי להילחם בו, ככל הנראה כדי לסגור עליהם עם יתר הצי האתונאי מרגע שיצאו הפלופונסים ללב ים. ליסנדרוס, אשר זיהה את ההזדמנות להכות מכה ניצחת את הצי האתונאי, שלח את כל הצי הפלופונסי במרדף אחר ספינות האתונאים. בתחילה הטביע את ספינתו של אנטיוכוס, הוציאו להורג ולאחר מכן השתלט על שאר הצי האתונאי, שלא היה מוכן לקראת בואו של כוח רב כל כך. אלקיביאדס מיהר לנוטיון עם שומעו על הקרב וניסה למשוך את ליסנדרוס לקרב נוסף על מנת לתקן את התבוסה הקשה, אולם ליסנדרוס לא התפתה לצאת לקרב נוסף.
האחריות לתבוסה בנוטיון הוטלה על אלקיביאדס, ואויביו מבית ניצלו הזדמנות זו לתקוף אותו ולהדיחו מפיקוד על הצבא. דיודורוס מספר שאלקיביאדס הודח מתפקידו לא רק בשל ההפסד בנוטיון, שכן האשמות שווא שהטילו בו יריביו תרמו להחלטה זו. פלוטרכוס טוען, שחלק לא מבוטל בהדחתו קשור לאופן המוגזם שבו תיאר אלקיביאדס את הצלחותיו. האתונאים התקשו להאמין שאלקיביאדס יכול להיכשל במערכה צבאית. כישלון, אם התרחש, יכול לקרות אך מפני שלא השתדל אלקיביאדס, או שלא רצה בכך. לאור דברים אלו, לאחר שהעביר את הפיקוד לפי החלטת המועצה, החליט אלקיביאדס לגזור על עצמו גלות נוספת. אלקיביאדס שט צפונה להתיישב בטירה בתראקיה, אותה כבש בזמן המערכות בהליספונטוס.
אף על פי שההפסד בנוטיון לא היה כישלון מוחלט, הוא איפשר את הדחתם של אלקיביאדס ובני בריתו תראסיבולוס, תראמנס וקריטיאס. קגן טוען שהדחתם של מפקדים אלו פגעה קשות באתונאים, שכן היו אלו המצביאים המוכשרים והמנוסים ביותר באותו הזמן, והביאה להפסד הסופי מול הברית הפלופונסית בקרב אייגוספוטמוי ב-405.
מותו (405 לפנה"ס)
לאחר פרישתו לתראקיה, אלקיביאדס חדל להיות גורם משמעותי במלחמה הפלופונסית. פלוטרכוס, קסנופון ודיודורוס מציינים מעורבות אחרונה במלחמה מצדו של אלקיביאדס, כאשר ראה את הצי האתונאי חונה בעמדה בעלת נחיתות טקטית, בלי גישה מתאימה לציוד וליבשה בסמוך לנהר אייגוספוטמוי. אלקיביאדס הגיע רכוב על סוס למחנה האתונאי וניסה לתת עצה למפקדי האתונאים לשפר את עמדתם.
דיודורוס טוען שאלקיביאדס ביקש בתמורה לעזרתו שותפות בפיקוד, פלוטרכוס טוען שאלקיביאדס לא ביקש דבר לעצמו, ורק רצה לעזור אולם נדחה בידי גאוותם של המפקדים וייתכן שאף בשל בגידה. קסנופון מתאר את הסיטואציה ללא אינטריגות והצעות. אלקיביאדס הגיע לומר את דעתו על מיקומם של הכוחות האתונאים, המפקדים אמרו לו תודה והבהירו לו שהוא כבר לא מנהל את הצבא, ולכן ההחלטה היא שלהם בלבד. ימים ספורים לאחר מכן, נוצח הצי האתונאי בידי ליסנדרוס בקרב אייגוספוטמוי, שסיים את המלחמה הפלופונסית בניצחון לספרטנים.
לאחר הקרב ברח אלקיביאדס מהאזור והתיישב בחבל פריגיה בתקווה לקבל את חסותם של הפרסים מפני הכוחות הספרטנים. דיווחו של פלוטרכוס מעיד שאלקיביאדס פחד כל כך מהספרטנים עד כדי שוויתר על רוב ממונו ושם פעמיו לפריגיה, מקום מושבו של פרנבזוס במטרה לרכוש את חיבתו.
הדיווחים אודות מותו של אלקיביאדס אינם חד משמעיים, ולעיתים סותרים. לפי המקור העתיק ביותר, של איסוקרטס, הספרטנים אחראים למותו, כשליסנדרוס הוא הגורם הישיר, בשל חששם שהאדם היחיד שיכול לגרום לאתונאים לנסות להילחם בספרטנים לאחר תבוסתם הסופית הוא אלקיביאדס. גרסתו של פלוטרכוס מתארת שתי גרסאות למותו. הראשונה מתארת את השתלשלות העניינים כמזימה אשר סוכמה בין מארחו של אלקיביאדס, פרנבזוס לבין שליחיו של ליסנדרוס להוציא את אלקיביאדס להורג. פרנבזוס מינה את אחיו למשימה זו, ושלחו לפריגיה למקום מושבו של אלקיביאדס עם פילגשו, טימנדרה. ב-404, בעת שהיה בביתו, הרגיש אלקיביאדס שביתו הוקף באויבים. הוא התחיל שרפה בביתו וקפץ מפתח הדלת כשהוא אוחז את פגיונו בידו. הכוח שהקיף אותו לא העז לצאת למלחמה חזיתית מולו, אלא זרקו את חניתותיהם עליו ממרחק, עד שקרס ומת. הגרסה השנייה, גורסת שהאחראים למותו לא היו הספרטנים והפרסים, אלא בני משפחתה של פילגשו, אשר חששו לשמה הטוב שנהרס בעקבות פיתויו של אלקיביאדס. לפי אריסטו, מקום מותו של אלקיביאדס היה בהר אַלֶפוֹאִיס ("הר האיילות") בארגינוסה (Arginussa) שבאסיה הקטנה.
הערכת פועלו של אלקיביאדס
היסטוריונים מהעת העתיקה חלוקים בדעתם על פועלו של אלקיביאדס, מניעיו, והשפעתו בפועל על מהלך המלחמה הפלופונסית. התפיסה הכללית ביוון העתיקה כלפי אלקיביאדס הייתה של אדם דו-קוטבי. תוקידידס תיאר את אלקיביאדס כאדם שאפתן באופן חסר גבולות. תוקידידס טוען כי אלקיביאדס הציע את היציאה למסע המלחמה האתונאי לסיציליה לאספת העם בעיקר כדי "לזכות בעושר ומוניטין לעצמו על ידי הצלחתו במסע". תוקידידס אינו תולה באלקיביאדס את האשמה למפלתה של אתונה שכן "הרגליו פגעו בכל אחד, מה שגרם לאתונאים להעביר את ענייניו (של אלקיביאדס) לידיים אחרות.." פלוטרכוס מתייחס לאלקיביאדס כ"ללא עכבות לחלוטין וכאדם חסר האחריות הגדול ביותר מבין בני האדם". מנגד טען דיודורוס סיקולוס על אלקיביאדס כי היה "מבריק ברוחו וכוונתו הייתה למפעלים גדולים".
שרון פרס (Sharon Press) מאוניברסיטת בראון, טוען שקסנופון בוחר בכתביו להדגיש את תרומתו של אלקיביאדס למדינה ולא את הרעות שהוא עולל והואשם בם. דמוסטנס מגן על הישגיו של אלקיביאדס באומרו שהוא נלחם למען הדמוקרטיה, תוך הוכחת הפטריוטיות שלו לא על ידי מתנות או נאומים, אלה על ידי שירות למדינה. לדידו של דמוסטנס, וכותבים אחרים, אלקיביאדס היווה את הדמות של הגבר האידיאלי בתקופת הזוהר של הדמוקרטיה האתונאית, ולכן נהפך לסמל ברטוריקה המקובלת בעולם העתיק של המאה הרביעית לפנה"ס. באחד מנאומי איסוקרטס, אשר ניתן על ידי אלקיביאדס הצעיר, נטען כי המדינה צריכה להוקיר תודה לאלקיביאדס על שירותו הנאמן לה. מנגד, ליסאס טוען באחד מכתביו, שיש לראות באלקיביאדס אויב של אתונה בטענה ש"הוא (אלקיביאדס) משיב בפגיעה, עבור כל ניסיון לעזור לו מצד חבריו". בחוקה של האתונאים, אריסטו לא כולל את אלקיביאדס ברשימה של הפוליטיקאים האתונאים הטובים ביותר, אולם בניתוח מאוחר יותר טוען אריסטו כי התכונות של אדם גאה דוגמת אלקיביאדס הן בבחינת "קור רוח אל מול תהפוכות החיים וחוסר הסבלנות שעלולים להוביל לחרפה וחוסר כבוד".אלקיביאדס עורר בקרב בני זמנו חשש ליציבות המבנים הפוליטיים. לפיכך, אנדוקידס אמר עליו "במקום שהוא ירסן את עצמו לפי החוקים והמדינה, הוא מצפה שהמדינה תרסן עצמה ותפעל לפי הדרישות של אלקיביאדס". מפורסם במיוחד ציטוטו של קורנליוס נאפוס על כך שאלקיביאדס "התעלה מעל לכל האתונאים, בהוד ובהדר שלפיהם הוא חי את חייו". גם בקרב היסטוריונים מהעת המודרנית, אלקיביאדס יוצר מחלוקת לגבי הערכת פועלו. מלקולם פ. מק'רגור, ראש המחלקה ללימודים קלאסיים בדימוס של אוניברסיטת קולומביה הבריטית, טען שאלקיביאדס היה מהמר ממולח ולא אופרטוניסט גרידא. אוונגלוס פ. פוטיאדיס, פילולוג יווני ידוע, מעריך כי אלקיביאדס היה "דיפלומט ראשון במעלה" שניחן ב"כישורים עצומים". אולם, עם זאת כוחותיו הנפשיים לא היו מאוזנים למול מוחו החריף והיה לו את חוסר המזל להוביל אנשים שקל מאוד להשפיע עליהם באמצעות דמגוגיה. ק. פפריגופולוס, היסטוריון מודרני יווני, מדגיש את "מעלותיו הרוחניות" ומשווה אותו לתמיסטוקלס, אולם לאחר טוען כי כל המתנות הללו יצרו "בוגד, איש נועז חסר סבלנות". וולטר איליס סבור שפעולותיו של אלקיביאדס היו שערורייתיות אך בוצעו בחן. דייוויד גריבל טוען כי פעולותיו נגד אתונה פורשו בצורה לא נכונה. גריבל סבור כי "המתח שהוביל להיפרדותו של אלקיביאדס מהעיר היה בין ערכים אישיים מול ערכים אזרחיים". ראסל מייגס, היסטוריון בריטי לעת העתיקה, סבור שאלקיביאדס היה חסר עכבות וללא מצפון, למרות קסמו הרב ויכולותיו האישיות יוצאות הדופן. אליבא דמייגס, פעולותיו של אלקיביאדס נווטו על ידי אינטרסים צרים, ושסכסוכו עם קליאון וממשיכיו חתר תחת שלומה של אתונה. יתרה על כך, "המקרה של אלקיביאדס, אשר ייצג חוסר מנוחה ואמביציה לא מרוסנת ונטול משמעת, חיזק את האישומים שהועלו נגד סוקרטס". יותר ביקורתיים מאלו הם את'נסיוס ג. פלאטייאס וקונסטנטין קוליופולוס, פרופסורים ללימודי אסטרטגיה ויחסים בינלאומיים, שמציגים כיצד טיעוניו השונים של אלקיביאדס עצמו הם בבחינת ראיה מספיקה לבטל את הרעיון שהוא היה מדינאי דגול, כפי שחלק עדיין מאמינים. מפרספקטיבה אחרת, הפסיכולוגית אנה כ. סלטר מצוטטת כמי שטוענת כי "אלקיביאדס מראה את כל התסמינים הקלאסיים של פסיכופתיה". הערכה דומה נעשתה על ידי הארווי קלקלי בסוף הפרק החמישי של ספרו "מסכת השפיות".
ציורים וציורי קיר
אלקיביאדס מופיע בעבודות אמנותיות רבות. קשריו של אלקיביאדס עם מורהו, סוקרטס, הונצחו בציורים רבים. צייר הרנסאנס החשוב רפאל הנציח בציור קיר המפורסם אסכולת אתונה את אלקיביאדס (ייתכן שמדובר בדמות אחרת) עומד במעגל הפילוסופים האתונאים.
מחזות ופרוזה
אלקיביאדס מופיע כדמות במחזהו של ויליאם שייקספיר טימון איש אתונה, שקיבל ככל הנראה השראה מדמותו של טימון מפליוס. במחזה, אלקיביאדס מגלם את דמותו של מפקד צבאי וחברו של טימון, הגיבור המרכזי. חלקו של אלקיביאדס במחזה הונצח גם בציורו של, ג'ון אופי, הצייר בן המאה ה-18.
אלקיביאדס מופיע בספרו של סופר אנגלי בן התקופה הוויקטוריאנית, אלפרד ג'ון צ'ורץ (Alfred John Church), "קאליאס - נפילתה של אתונה". כמו כן, אלקיביאדס הוא הגיבור הראשי בספרו של הסופר האמריקאי, סטיוון פרספילד (Steven Pressfield), "Tides of War" (לא תורגם לעברית).
פיסול
כלבו של ג'נינגס הוא העתק רומי מהמאה ה-2 לספירה לפסל הלניסטי עשוי ארד שמתוארך כלל הנראה למאה ה-2 לפנה"ס. הפסל נקרא על שמו של בעלו המודרני הראשון - הנרי קונסטנטין ג'נינגס (Henry Constantine Jennings). הפסל מציג כלב מגזע מולוסי (מולוסיה היא אזור באפירוס - בצפון מערב יוון העתיקה). ג'נינגס הניח שהפסל העתיק מציג את כלבו של אלקיביאדס בגלל זנבו הקטום, הודות לסיפור הידוע שמופיע בכתביו של פלוטרכוס בביוגרפיה של אלקיביאדס. פלוטרכוס מספר על כלבו של אלקיביאדס שנקנה בעלות גבוהה, וזנבו נכרת על ידי אלקיביאדס. מעשה אכזרי זה הפך ל"שיחת היום" באתונה. כשנשאל אלקיביאדס לפשר המעשה, הסביר שעשה זאת כדי להסב את תשומת לבם של אנשי אתונה לכריתת הזנב, ובכך לחפות על שאר מעלליו וחטאיו.
נאבדאלסא
נאבדאסלא (המאה ה-2 לפנה"ס) היה אציל נומידי. זמם לרצוח את המלך יוגורתה יחד עם בומילקר, המזימה נחשפה ובומילקר הוצא להורג, אולם גורלו של נאבדאלסא לא ברור.
ביוגרפיה
על פי תיאורו של גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, נאבדאלסא היה אציל נומידי עשיר ומכובד. כמו כן מציין סאלוסטיוס שלעיתים היה נאבדאלסא מפקד על הצבא בעצמו ללא המלך.
במהלך מלחמת יוגורתה, אציל בשם בומילקר שהיה ידידו של יוגורתה מילדות, זמם לקשור קשר לרציחת המלך. הוא נתמך בתוכניתו זו בידי הרומאים. בומילקר שכנע את נאבדאלסא להצטרף גם כן לקשר, לא ידוע מה הייתה המזימה המקורית, אולם היא נכשלה בשל חששותיו של נאבדאלסא. בומילקר הזועם שלח איגרת אל נאבדאלסא בה הוא מגנה אותו על פחדנותו וקורא לו לנסות בשנית להתנקש בחיי המלך. נאבדאלסא קרא את האיגרת ונרדם כשהיא לידו. אחד ממשרתיו ראה את האיגרת ומיהר להביא אותה ליוגורתה. נאבדאלסא התעורר והבין במהירות את הנעשה, הוא מיהר אל יוגורתה והתוודה לפניו על הקשר והפציר בו לחוס עליו. כאשר נודע הקשר ליוגורתה, הוציא להורג את בומילקר וקושרים נוספים. אם כי גורלו של נאבדאלסא לא ברור, סאלוסטיוס מציין שהמלך השיב מענה רך לדבריו, אולם מוסיף שלא כן היו הגיגי ליבו. ייתכן שיוגורתה אכן חס על נאבדאלסא, וייתכן שהוציא אותו להורג. על כל פנים הוא לא נזכר יותר.
שמורת טבע אירוס הביצות נוב
שמורת אירוס הביצות נוב היא שמורת טבע השוכנת בין יישובים חספין ונוב ברמת הגולן. השמורה נמצאת באזור מישורי המוגדר כאחו ביצתי וכוללת שתי שלוליות חורף והיא מהווה את אחד השרידים האחרונים של צמחיית ביצות בדרום רמת הגולן. שטח השמורה הוא 752 דונם. תאריך ההכרזה 23 בינואר 2007. השמורה היא השטח היחיד בעולם בו מוגן אירוס הביצות מהכחדה.
האזור רווי המשקעים השיפוע המתון של והקרקע החרסיתית באזור שמקשה על חלחול מי הגשמים הביאו להיווצרות האזור הביצתי. גובה המים בביצה אינו אחיד והוא תלוי בכמות המשקעים ובעונת השנה. את האחו מנקז נחל נוב הזורם לכיוון צפון מזרח ומנקז מים למאגר נוב.
הצמחייה בשמורה
השמורה כוללת שטחים ביצתיים וכן שטחים לא ביצתיים ומאופיינת במבחר גדול של צמחים, חלקם צמחים מוגנים ונדירים.
בית הגידול הלח כולל שתי שלוליות חורף רדודות. בין הצמחים הצומחים בשלוליות אפשר למצוא בוציץ סוככני, ורוניקת המים ועדשת המים הגיבנת ויש בו ריכוזים גדולים של אירוס הביצות ונרקיס מצוי.
בשמורה נסללה דרך מעגלית שתחילתה במגרש החניה הנמצא בקטע כביש הכניסה לחספין. הדרך עוברת בין שלוליות השמורה. מעל אחת השלוליות נסלל מעבר של אבנים שהונחו בתוך השלולית.
יאניס לוסיס
יאניס לוסיס (בלטבית: Jānis Lūsis; 19 במאי 1939 – 29 באפריל 2020) היה אתלט סובייטי-לטבי. אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968), בעל 3 מדליות מ-3 אולימפיאדות, 4 פעמים ברציפות אלוף אירופה ושיאן עולם בהטלת כידון.
ביוגרפיה
לוסיס נולד בילגבה. שבלטביה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1962 זכה לוסיס במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 82.04 מטר, לפני האלוף האולימפי ויקטור ציבולנקו מברית המועצות (77.92 מטר) וולדיסלב ניקיצ'וק מפולין (77.66 מטר).
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה לוסיס במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 80.57 מטר, אחרי פאולי נבלה מפינלנד (82.66 מטר) וגרגריי קולצ'אר מהונגריה (82.32 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 זכה לוסיס במדליית זהב בהטלת כידון פעם שנייה ברציפות בתוצאה של 82.04 מטר, לפני ולדיסלב ניקיצ'וק (81.76 מטר) וגרגריי קולצ'אר (80.54 מטר).
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בסאריארווי, פינלנד ב-23 ביוני 1968 קבע לוסיס בהטלת כידון שיא עולם חדש של 91.98 מטר, שיפור לשיא בן 4 שנים של טריה פדרסן מנורווגיה (91.72 מטר). שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי יורמה קינונן מפינלנד (92.70 מטר).
אלוף אולימפי
אל אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הגיע לוסיס כשיאן עולם והמועמד המוביל לניצחון. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אולימפי חדש של 90.10 מטר, לפני יורמה קינונן (88.58 מטר) וגרגריי קולצ'אר (87.06 מטר)
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 זכה לוסיס במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בהטלת כידון בתוצאה של 91.52 מטר, לפני פאולי נבלה (89.58 מטר) ויאנוש שידואו מפולין (82.90 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכה לוסיס בפעם הרביעית ברציפות בהטלת כידון בתוצאה של 90.68 מטר, לפני בן ארצו יאניס דונין (85.30 מטר) וולפגנג הניש ממזרח גרמניה (84.22 מטר).
בתחרות שנערכה בסטוקהולם, שוודיה ב-6 ביולי 1972 החזיר לעצמו לוסיס בהטלת כידון את שיא העולם בתוצאה של 93.80 מטר. שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי קלאוס וולפרמן ממערב גרמניה (94.08 מטר).
אף על פי שהגיע מוכן לאולימפיאדת מינכן (1972) זכה לוסיס במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 90.46 מטר, בסך הכל 2 ס"מ פחות מקלאוס וולפרמן שזכה במדליית זהב בשיא אולימפי חדש של 90.48 מטר ולפני ביל שמידט מארצות הברית (84.42 מטר) הוא לא הצליח להגן על תוארו. הפסד זה היה הפער הקטן ביותר, בתחרויות הטלת כידון, במשחקים האולימפיים עד לאותה עת.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים לוסיס במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 80.26 מטר.
לאחר שפרש מספורט תחרותי החל לוסיס לאמן אתלטיקה. הוא נישא לאלווירה אוזולינה, אלופה אולימפית בהטלת כידון מרומא 1960. בנם ולדמר לוסיס אף הוא מטיל כידון מצטיין שהשתתף בשתי אולימפיאדת ובשתי אליפות עולם.
ג'וטו (גשושית)
ג'וטו (באנגלית:Giotto) הייתה גשושית של סוכנות החלל האירופית ששוגרה ב-1985. מטרתה של הגשושית הייתה להגיע לסביבת שביט האלי ולהעביר נתונים על השביט. במקביל לכיוון השביט נשלחו גשושיות שנבנו על ידי ברית המועצות ויפן. הגשושית נקראה על שם צייר איטלקי ג'וטו די בונדונה שצייר את השביט ביצירותיו.
היסטוריה
המשימה אושרה על ידי הסוכנות בשנת 1980.
הגשושית שוגרה ב-2 ביולי 1985 ממרכז החלל הגיאני בעזרת משגר מדגם אריאן 1. ניהול המשימה בוצע ממרכז הבקרה של הסוכנות בדרמשטדט, גרמניה.
המבנה של הגשושית היה מבוסס על לוויין GEOS הבריטי תוך התאמות נדרשות. על הגשושית הותקנו 10 מכשירי מדידה, מצלמה וציוד תקשורת.
הנתונים שהתקבלו במסגרת תוכנית וגה איפשרו לעדכן מסלול הטיסה של הגשושית.
הגשושית עברה ליד השביט ב-14 במרץ 1985. מרחק ממרכזה היה 596 ק"מ בלבד. למרות קרבה זו, הגשושית לא נפגעה מחלקי השביט באופן משמעותי. אחד החלקים פגע במסך ההגנה אך לאחר 32 דקות מהנדסי מרכז הבקרה הצליחו לייצב את הגשושית. ב-15 במרץ מכשירי הגשושית עברו למצב המתנה. פעילותם חודשה ב-2 ביולי 1990 כאשר הגשושית התקרבה לכדור הארץ.
ב-10 ביולי הגשושית עברה במרחק של כ-200 ק"מ משביט 26P/Grigg–Skjellerup. ב-23 ביולי 1992 מכשירי הגשושית כובו ופעילותם לא חודשה עוד.
כתוצאה מטיסת ג'וטו התקבלו נתונים רבים על שביט האלי. התברר שגרעין השביט הוא באורך 15 ק"מ ורוחב 7-10 ק"מ. הוא מכיל 80% מים. צפיפות החומר הינה כ-0.3 גרם לס"מ מעוקב.
לאחר מעבר ליד 26P/Grigg–Skjellerup היה ניתן להשוות נתונים של גופים אלו.
ויליאם המילטון (ביולוג)
המילטון התפרסם בעבודתו התאורטית המספקת בסיס גנטי לקיומו של אלטרואיזם, תובנה שהייתה חלק מרכזי בפיתוח ההשקפה לפיה אבולוציה ממוקדת בגנים. הוא נחשב לאחד מבשרי הסוציוביולוגיה. המילטון פרסם עבודה חשובה על הבדלים בין שיעורי הזכרים והנקבות באותו המין והאבולוציה של הרבייה המינית. משנת 1984 ועד מותו בשנת 2000 היה פרופסור בחברה המלכותית באוניברסיטת אוקספורד.
ראשית חייו
המילטון נולד בקהיר, השני מבין שבעה ילדים. הוריו היו מניו זילנד. אביו א' מ' המילטון, היה מהנדס, ואמו ב' מ' המילטון הייתה רופאה. משפחת המילטון התיישבה במחוז קנט. במהלך מלחמת העולם השנייה, המילטון הצעיר פונה לאדינבורו. הוא התעניין בהיסטוריה של הטבע מגיל צעיר ובילה את זמנו הפנוי באיסוף פרפרים וחרקים אחרים. ב-1946 הוא גילה את ספרו של א' ב' פורד (Ford), "פרפרים", שהציג את עקרונות האבולוציה על ידי ברירה טבעית, גנטיקה וגנטיקה של אוכלוסיות.
הוא התחנך בבית הספר טונברידג' (Tonbridge), שם למד בבית סמית' (Smythe). בגיל 12 נפצע קשה במשחק בחומרי נפץ שנשארו לאביו מהכנת רימוני יד עבור משמר המולדת במהלך מלחמת העולם השנייה. המילטון נאלץ לעבור כריתת חזה (thoracotomy) וקטיעת חלקי אצבעות בידו הימנית בבית החולים קינגס קולג' כדי להציל את חייו. הוא נותר עם צלקות ונזקק לשישה חודשי החלמה.
הוא טייל בצרפת והשלים שנתיים של שירות לאומי. הוא היה בוגר תואר ראשון בסנט ג'ון קולג'. הוא הסתקרן מספרו של רונלד פישר "התיאוריה הגנטית של הברירה הטבעית", אך לפישר לא היה מעמד איתן בקיימברידג', והוא נתפס כסטטיסטיקאי בלבד. המילטון שאב השראה מהפרקים של פישר על איגניקה. בפרקים מוקדמים יותר, סיפק פישר בסיס מתמטי לגנטיקה של האבולוציה, והמילטון האשים מאוחר יותר את ספרו של פישר בכך שקיבל רק תואר פחות ערך (Upper division).
חוק המילטון
המילטון נרשם לקורס בתואר שני במדעים (MSc) בדמוגרפיה בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE), תחת נורמן קרייר, שעזר להשיג מענקים שונים עבור לימודיו. מאוחר יותר, כאשר עבודתו הפכה מתמטית וגנטית יותר, היו מנחיו ג'ון האג'נל מה- LSE וסדריק סמית' מיוניברסיטי קולג' לונדון (UCL).