cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה הראל
ביוגרפיה
הראל נולד בעיירה סיטארד שבהולנד כבן הבכור של משפחת הרץ. בגיל צעיר עברה המשפחה לרוטרדם ושם עברה ילדותו. למד ברוטרדם בתיכון ריאלי והחל בלימודי אדריכלות באוניברסיטת דלפט. סיים את לימודיו ב-1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. בתום לימודיו פגש ברחל דידי לבית רוס. הם נפגשו לראשונה במסיבת פורים שנועדה לגיוס כספים למען פליטים יהודים מגרמניה שהגיעו להולנד. הזוג התארס באוגוסט 1941. ביולי 1942 לאחר יותר משנתיים עת החמיר הכיבוש הנאצי, הייתה אמורה משפחת הרץ להישלח למזרח אירופה. מרתה נגטגל (Nagtegaal), שעבדה אצל משפחת הרץ, הציעה להסתירם אצל בני משפחתה. באוגוסט 1942 פוזרו בני משפחת הרץ, בין בני משפחת נגטגל ומשפחת ון דה פול. במרץ 1943 השיגה מרתה נגטגל עבורם תעודות זהות מזויפות וכרטיסי הקצבה של מזון ומצרכי מחיה. ב-1988 הוכרו בני משפחת נגטגל כזכאים לתואר חסיד אומות העולם על ידי מוסד 'יד ושם'
פעילותו במחתרת ההולנדית
בזמן הכיבוש הנאצי הזדהה הראל כנוצרי כפרי חרש-אילם, כדי להסתיר את העובדה שלא היה בן המקום. בהמשך התגייס למחתרת ההולנדית,באזור ארנהיים-בנקום, ועסק באיתור, הסתרה והצלה של לוחמי בנות הברית אשר נותקו מיחידותיהם או הוצנחו מעבר לקווים. בנוסף, סייע להצניח אבוקות צנחנים בריטים, קנדים ואמריקאים, ולפזרם בכפרים. במחתרת פעל תחת שם בדוי: ריינוס ון אלק (Rienus van Elck). אולם תפקידו המרכזי של הראל היה ליצור קשר בין מפקדי המחתרת לפעילים שמצאו מקומות מסתור. תוך סיכון רב, נע הראל בין הכפרים ברכיבה על אופניים כשהוא מתחזה לאיכר מקומי. באוגוסט 1944, כאשר אוחדו הקבוצות שלחמו בנאצים בארגון שכונה "כוחות הפנים" התרחב היקף פעילותו והוא נטל חלק בפעולות נוספות שסילפו את הודעות שלטון הכיבוש הגרמני ושיבשו את העברתן.
אחרי המלחמה
ב-9 במאי אורגן טקס הנישואין האזרחי של משה הראל (אז הרץ) ורחל (דידי) רוס בבניין העירייה של העיר איידה. חברי המחתרת ששרדו השתתפו בטקס החתונה ומפקד המחתרת הזכיר בברכתו את עמידתם של הזוג ותפקידם במחתרת ההולנדית במלחמה. באוגוסט 1945 התחתנו משה ורחל בטקס יהודי אצל הרב מרוטרדם בעיר אוטרכט. בנם הבכור, מתי, נולד באפריל 1946, ובספטמבר עברה המשפחה לרוטרדם שם קיבל הראל עבודה במשרד אדריכלים וזכות לגור בעיר. ב-1948 נולד בנם השני אלחנן הראל. בני הזוג היו פעילים בקהילה היהודית המשתקמת ומשה החל להשתלב בעולם בתכנון והבנייה ברוטרדם. לאחר המלחמה זכה משה הראל בכתב הוקרה מאת הקונגרס האמריקני על פועלו לסיוע לכוחות בעלות הברית במהלך המלחמה.
העלייה לארץ וגיוס לצה"ל
בפברואר 1950 עלו משה ורחל הראל ושני ילדיהם לארץ ישראל, והתיישבו בקיבוץ בית השיטה. מאוחר יותר עברו לחולון, שם גם נולד בנם השלישי שמואל. ב10 יוני-1954 משה הראל גויס לצה"ל ושובץ כקשר בחיל ההנדסה. במסגרת זו לחם במבצע קדש, ובהמשך השתתף כקצין במלחמת ששת הימים. הוא השתחרר לבסוף בדרגת סרן.
אחרית ימיו
במקביל לעבודתו היה משה פעיל מסור במועדון רוטרי השרון שבהרצליה פיתוח והיה נשיא המועדון מספר תקופות. הוא נפטר ב-2001 ממחלה קשה, בגיל 81. הותיר אחריו שלושה בנים.
קריירה אדריכלית
ב-1951 הצטרף הראל למשרד אדריכלים של לוטה כהן. בשנת 1953 עבר למשרדו של האדריכל נחום זלקינד, ומיד הפך לשותפו. המשרד התמחה בתכנון מבני מדע ומחקר. משרדו של משה הראל היה שותף לתפיסה ותכנון במכון ויצמן למדע, ותכנן מבנים רבים אחרים בכלל מוסדות המדינה, ובהם: במכון ויצמן למדע:
הטכניון חיפה
אוניברסיטת תל אביב
הסוכנות היהודית
משרד הביטחון - נחל שורק
מכון ידע ליד מכון ויצמן
ביוטכנולוגיה כללית לישראל
בית חרושת לשימורים גן שמואל
שטראוס ושות' רעננה
סופרפארם פתח תקווה
מכון ולקני בית דגן
מכון וולקני נווה יער
גישתו האדריכלית
הראל האמין שעל האדריכל להקשיב ללקוח ולתרגם את הדרישות שלו לבניין. על הבניין להיות פונקציונלי, ללא חזית אחורית או קדמית, אלא בעל חזית צפונית, דרומית, מזרחית ומערבית. ייחודו כאדריכל התבטאה בעבודותיו על בנייני המדעים: בניית המעבדות במבנים ייחודיים עם גמישות מלאה למשתמש, וגישור בין כל הקונפליקטים. כמו בכל שלב בחייו, התמודד הראל עם קשיים ומעברים מהותיים מכורח הנסיבות, והדבר ניכר בעבודתו המקצועית - כל בניין הוא יצירה תכנונית השונה מכל מבנה אחר שתכנן, והוא נמנע משכפול תכנונים. מבניו ניחנו במקוריות ובפונקציונליות מרובה, אך באותה עד הושם דגש על תכנון אסתטי המשתלב במרחב.
תומאס לורנס
סר תומאס לורנס (באנגלית: Thomas Lawrence; 13 באפריל 1769 – 7 בינואר 1830) היה צייר אנגלי הידוע בשל ציורי הדיוקנאות והנושאים הנרטיביים השאפתניים שלו.
ביוגרפיה
לורנס נולד בבריסטול שבדרום-מערב אנגליה. אביו היה בעל פונדק, תחילה בבריסטול ולאחר מכן בדוויזס, וכבר בגיל 6 הוצג לורנס בפני אורחי הפאב של הפונדק כעילוי צעיר היכול לצייר את הדיוקנות שלהם ולדקלם קטעים מכתביו של המשורר ג'ון מילטון. ב-1779 נאלץ אביו לעזוב את דוויזס בעקבות כישלון העסק שלו, וכישרונו של תומאס הצעיר הפך למקור ההכנסה הראשי של המשפחה, והוא זכה למוניטין רב באזור העיר באת'. הבכורה שלו כצייר עם עיפרון צבעוני הייתה באוקספורד, בה התקבלה בזלזול, וב-1782 עברה המשפחה לבאת', בה מצא לורנס עסוק מאוד בציור בעיפרון צבעוני של דיוקנאות האנשים האופנתיים ביותר תמורת גינאה או גינאה וחצי לציור. ב-1784 זכה בפרס מטעם האגודה לאמנויות עבור דיוקן שצייר לפי הציור Transfiguration של רפאל, וזמן קצר לאחר מכן החל לצייר ציורי שמן.
ב-1787 עבר לורנס ללונדון לאחר ששקל והחליט לא לפתוח בקריירת תיאטרון, התקבל על ידי סר ג'ושוע ריינולדס, והתקבל ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנויות. כמעט מיד הוא החל להציג בתערוכות, והמוניטין שלו גדל במהירות כה רבה עד שב-1791 הוא החל לכהן כעמית באקדמיה. מותו של סר ג'ושוע ב-1792 סימן את תחילת הדרך להצלחות נוספות. לורנס מונה מיד לצייר באגודה הדילטנטית, ולציירו הראשי של המלך ג'ורג' השלישי במקום ריינולדס. ב-1794 הוא כבר היה אחד מציירי הדיוקנאות הפופולריים ביותר באותה תקופה, ומושאי הציורים שלו נמנו עם האנשים הידועים ביותר באנגליה, ולבסוף רבים ממשפחות המלוכה של אירופה. קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל, אשתו של המלך ג'ורג' הרביעי, הייתה אחת ממושאי הציור המועדפים שלו, ואף נטען כי השניים היו בני זוג.
לורנס סבל מבעיות כלכליות. ב-1796 קיבל מלורד סיפורת', אחד מפטרוניו, מענק בסך 1,000 לירות שטרלינג (שווה כיום ל-77,000 לירות שטרלינג בקירוב), על מנת לפתור את בעיותיו הכלכליות. לורנס צייר דיוקנאות אחדים של לורד סיפורת', בהם דיוקן באורך מלא של בתו מרי.
ב-1815 קיבל לורנס תואר אבירות; ב-1818 נסע לאאכן על מנת לצייר את השליטים והדיפלומטים שהתאספו שם לצורך הקונגרס השלישי, וכשביקר לאחר מכן בווינה וברומא זכה למחמאות רבות. לאחר 18 חדשים חזר לורנס לאנגליה, וכבר ביום הגעתו נבחר לנשיא האקדמיה במקום בנג'מין וסט שהלך לעולמו ימים אחדים קודם לכן. הוא כיהן בתפקיד זה מ-1820 עד יום מותו. הוא מעולם לא נישא. שנה אחת לאחר מותו יצא ספר לזכור בשם The Life and Correspondence of Sir T. Lawrence, שנכתב על ידי ד"א ויליאמס.
בגלריית ווטרלו שבווינדזור יש תצוגה נרחבת של עבודותיו של לורנס, ביחד עם הציור המפורסם שלו בו מופיע ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון. הציור Master Charles William Lambton, שנוצר עבור לורד דרהאם, נחשב אחד מציוריו הטובים ביותר. עבודותיו מוצגות במוזיאונים בריטיים אחרים, בעיקר בגלריה הלאומית בלונדון ומוזיאון טייט בריטניה, כשבמאה ה-20 יוצאו ציוריו למוזיאונים בארצות הברית.
עמותת שיקום אחר
שיקום אחר היא עמותה ישראלית, שהוקמה בשנת 2004 במטרה לקדם את מעמדם התעסוקתי והחברתי של אנשים המתמודדים עם מוגבלות נפשית, באמצעות מתן שירותי שיקום מגוונים בקהילה.
כל אחד יכול
"כל אחד יכול" היא תוכנית תעסוקה נתמכת אשר מתמקדת במתן כלים וליווי מקצועי של מקבלי השירות ושל המעסיקים. במסגרת התוכנית, מוגדרים תחומי העבודה הרלוונטיים לאדם, בהתאם לכישורים, רצונות ויכולות שלו. בנוסף, מתקיימת עבודה על פיתוח מיומנויות תעסוקתיות שיסייעו במציאת, שימור וקידום במקום העבודה. במקביל, ניתן ליווי למעסיק בתהליך הגיוס ובתהליך הסתגלות העובד.ת למקום העבודה.
WorKit
WorKit הוא שירות לצעירים בגילאי 18–35, שפותח על ידי העמותה, אשר מציע בניית מסלול קידום אישי ופיתוח קריירה תוך התנסות בקהילה ובשוק העבודה. באמצעות התהליכים המתקיימים ב WorKit, מקבלי השירות מקיימים תהליכי חקירה ופיתוח זהות תעסוקתית, מגדירים את תחומים בהם היו מעוניינים לפתח קריירה, בוחנים תחומי לימוד ומסלולי הכשרה ועוברים הכשרה והתנסות בעבודה בשוק החופשי.
כלים שלובים
"כלים שלובים" הוא שירות להכשרה לקראת השתלבות בשוק החופשי בתוך מפעל יצרני, שתכליתו לקדם מיומנויות וכישורי עבודה לאנשים עם מוגבלות נפשית הזקוקים לתמיכה משמעותית. במסגרת שירות זה, מקבלי השירות מתנסים בעבודות כגון: נגרות, תפירה, צביעה, אריזה, תפעול וחנות אינטרנטית של המפעל, במטרה לחזק את תחושת המסוגלות העצמית והתעסוקתית שלהם ושכלול מיומנויות עבודה בעולם העבודה העכשווי.
תוכנית אמצע החיים
תוכנית "אמצע החיים" מיועדת לאוכלוסיית סל-שיקום בגילאי 45 ומעלה אשר מבקשים להשתלב בעבודות משמעותיות גם באמצע החיים על ידי פיתוח קריירה חדשה או לחלופין יצירת מסלולים חדשים בתחום הקריירה שעסקו בה בעבר. במסגרת התכנית, המשתתפים מקבלים ליווי רב-מקצועי של בין תשעה חודשים לשנה, שבמהלכו הם בונים מפת קריירה ומשתלבים בעבודה בשוק החופשי. התכנית משלבת עבודה פרטנית ועבודה קבוצתית.
זבולון סימן-טוב
זבולון סימן-טוב (בדארי: زابلون سیمینتوف; נולד ב-1959) הוא סוחר שטיחים יהודי, שהתגורר בקאבול. הוא היה מאחרוני היהודים שחיו באפגניסטן. סימן טוב התפרסם כשהוצג בכלי התקשורת כיהודי האחרון שחי שם. בספטמבר 2021 החליט לעזוב את אפגניסטן.
ביוגרפיה
סימן-טוב נולד בעיר הראת במערב אפגניסטן, סמוך לגבול עם איראן, שבה התקיימה במשך שנים קהילה יהודית ענפה. סימן-טוב הגיע לקאבול כילד כשהוריו ברחו בשנות ה-50 מהעיר הראת, לאחר שהאפגנים בעיר החלו לרדוף את בני עירם היהודים בעקבות הקמת מדינת ישראל.
בשנות השבעים עזבו רוב בני הקהילה היהודית את קאבול, והתפזרו בעולם. אחרי הפלישה הסובייטית בדצמבר 1979 עזבו המשפחות היהודיות האחרונות את קאבול, ונותרו בה רק יהודים בודדים. ביניהם, זבולון סימן-טוב, שהיה מוכר שטיחים, ויצחק לוי, שהיה מעין רופא אליל. שניהם הכריזו על עצמם כגבאי בית הכנסת היחיד שנותר בקאבול, עברו להתגורר במתחם הריק של בית הכנסת ושמרו עליו. לעיתים התקבצו שם אזרחים זרים או חיילים יהודים המוצבים במדינה, וכך המשיך בית הכנסת להיות פעיל מעת לעת.
לפרנסתו פתח סימן-טוב חנות שטיחים סמוך לביתו, אולם הוא נאלץ לסגור אותה בשנת 2001, לאחר הפלישה האמריקאית לאפגניסטן. צורכי הדת שלו נשלחו אליו מדי חג על ידי ארגון יהודי מניו יורק. בשר כשר, לצרכיו האישיים ולפרנסתו, שחט סימן-טוב בעצמו, לאחר שקיבל אישור מיוחד מרב בסמרקנד שבאוזבקיסטן הסמוכה.
בשלב מסוים עלה סימן-טוב עם משפחתו לישראל וגר בחולון כמה שנים. הוא הסתכסך עם אשתו, סירב לתת לה גט ולשלם מזונות, ברח מישראל וחזר לקאבול להתגורר במתחם בית הכנסת, כאשר משפחתו גרה עד היום בחולון. גם יצחק לוי עלה לישראל, הותיר את משפחתו בבאר שבע, וחזר לקאבול.
הסכסוך על ספר התורה
סימן-טוב טען שמשפחתו הביאה את ספר התורה העתיק של בית הכנסת, ולכן גם טען לבעלותו עליו. גם יצחק לוי טען מנגד לבעלות על ספר התורה הנדיר והיקר. עקב כך, שררו בין סימן-טוב ללוי יחסי עוינות. המחלוקת התגלגלה להאשמות הדדיות בפני הרשויות, ובסופה נכלאו סימן-טוב ולוי על ידי הטליבאן. בתקופת מעצרם נבזז בית הכנסת וספר התורה העתיק נגנב. הם שוחררו ממעצרם ללא פתרון לשאלה מי גנב את הספר.
עזיבתו את אפגניסטן
סימן-טוב סירב בעיקשות לעזוב את ארצו על אף שמשפחתו הקרובה מתגוררת בישראל, עד שב-5 באפריל 2021, בעקבות השתלטות הטליבאן על אפגניסטן, החליט לבסוף לעזוב והודיע כי בכוונתו לעלות לישראל תוך מספר חודשים. באוגוסט 2021 הודיע כי החליט להישאר במדינה, בטענה שהוא הרגיש שעליו להישאר כדי להגן על בית הכנסת האחרון שנותר במדינה מפני הטליבאן. לעומת זאת, לפי אחת הטענות, סימן טוב בחר שלא לעלות לישראל משום שהוא מסרב לתת גט לאשתו, החיה בישראל.
בספטמבר 2021 עזב לבסוף את אפגניסטן לארצות הברית, אחרי שחש שהסכנה לחייו גברה. בכך הסתיימה, ככל הידוע, הנוכחות היהודית באפגניסטן. בערב יום הכיפורים ה'תשפ"ב חתם על הגט לאשתו, אחרי שנים רבות שסירב לעשות זאת.
מחזה וסרט על סיפורם של סימן-טוב ולוי
סיפורם של לוי וסימן-טוב נתן השראה למחזה מאת המחזאי האמריקאי ג'וש גרינפלד, The Last Two Jews of Kabul. מלבד המחזה צולם גם סרט בלגי באורך מלא, בשם Cabale à Kaboul ובנוסף נכתב על סימן-טוב בספר A Political and Economic History of the Jews of Afghanistan.
צ'ארלס אשר
צ'ארלס הווארד אשר (2 במרץ 1865 - 3 במרץ 1942) היה רופא עיניים סקוטי.
היום הבין-לאומי לקניין רוחני
היום הבין-לאומי לקניין רוחני מאורגן על ידי הארגון העולמי לקניין רוחני של האומות המאוחדות (WIPO) ומצוין בכל שנה מאז 2001 ב-26 באפריל. מטרות ציון היום הן הגברת מודעות, שיפור הבנת התחום, עידוד התקדמות טכנולוגית וכיבוד קניינו הרוחני של הזולת. יום זה נבחר בשל כך שבשנת 1970 נכנסה לתוקפה ההחלטה להקים את הארגון.
צ'ארלס אשר
ביוגרפיה
אשר נולד באדינבורו, סקוטלנד.
היום הבין-לאומי לקניין רוחני
בשנת 2010 צוין היום בישראל בקמפיין הסברתי בקרב בתי ספר נבחרים באזור ירושלים. ההסברה נעשתה על ידי בוחני פטנטים ועובדי הנהלה מרשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר.
צ'ארלס אשר
ביוגרפיה
הוא למד רפואה בבית החולים סיינט תומאס בלונדון, ולאחר שקיבל את הדוקטורט שלו ב-1891, הוא נשאר בסיינט תומאס, ועבד תחת אדוארד נטלשיפ (1845–1913). מאוחר יותר היה מנתח עיניים בבית החולים לילדים באברדין ובמרפאה המלכותית של אברדין.
אשר גילה תסמונת הקרויה על שמו, תסמונת אשר, אותה תיאר במאמר משנת 1914 שכותרתו 'על התורשה של רטיניטיס פיגמנטוזה' . הוא ביסס את ממצאיו על סקר של 69 אנשים שסבלו מבעיות ראייה ושמיעה. אשר הוכיח כי המחלה עברה בתורשה, וכי הורים העבירו את התסמונת לילדיהם. הגילוי שלו היה המשך לעבודה שעשו רופאי העיניים הגרמנים אלברכט פון גראף וריצ'רד ליברייך, שעשו מחקר מקיף על רטיניטיס פיגמנטוזה והקשר שלה לחירשות באמצע המאה ה-19.
עם אדוארד נטלשיפ וקרל פירסון (1857–1936), אשר פרסם עבודה חשובה על לבקנות בשם "מונוגרפיה על לבקנות באדם".
הצעה 22 (קליפורניה)
הצעה 22, הייתה הצעת חוק שהוגשה לבית הנבחרים של מדינת קליפורניה בחודש מרץ 2000. מטרת הצעת החוק הייתה להגביל נישואים של זוגות חד-מיניים. הצעת החוק התקבלה והפכה לחוק במדינת קליפורניה בפער ניכר משחזו הסקרים והיא התקבלה ברוב של 61 אחוזים בעד הצעת החוק.
בחודש מאי 2008 החליט בית המשפט העליון של קליפורניה לפסול את החוק מאחר שהוא נוגד את החוקה האמריקאית.
במסגרת החוק נוסף לקודקס האזרחי בענייני משפחה של מדינת קליפורניה סעיף 308.5 אשר הגדיר נישואים רק בין גבר לאישה, ועל כך רק נישואים אלו יוכרו באופן חוקי. לפי החוק האמריקאי כאשר מדינה מחוקקת חוק רגיל (חוק שאינו פדרלי), יכול בית המשפט העליון של המדינה לפסול את החוק אם הוא עומד בניגוד לאמור בחוקה האמריקאית, וכך היה. במאי 2008 החליט בית המשפט העליון לפסול את החוק וקבע כי קיימת זכות חוקתית לבני אדם מאותו המין להינשא. החלטתו של בית המשפט ביטלה את הצעה 22 של מדינת קליפורניה ואת החוקים הקשורים אליה במדינה.
המסגרת הנורמטיבית
בשנת 1992 עבר חוק הקודקס האזרחי של מדינת קליפורניה וסעיף 4100 נקבע כסעיף 300 לחוק בשינויים מסוימים.
התומכים בהצעה 22 ביקשו להוסיף לקודקס הגדרה למושג נישואים כך שיוגדרו כ"יחסים אישיים הנובעים מכוח חוזה אזרחי בין גבר לאישה, בהסכמת הצדדים שנחתמה והוצהרה".
למרות שההגדרה מנעה מזוגות להט"ב להינשא בתחומי מדינת קליפורניה, סעיף 308 קבע כי על מדינת קליפורניה להכיר בחוזה נישואים רשמי אשר נכרת מחוץ לתחומי המדינה . תומכי הצעה 22 טענו כי סעיף 308 נראה כפרצה המחייבת את מדינת קליפורניה להכיר בנישואים חד מיניים שהוכרו כדין במדינה אחרת . על מנת לעקוף סעיף זה הציעו תומכי הצעה 22 להוסיף לקודקס כי רק נישואים בין גבר לאישה הם חוקיים ומוכרים במדינת קליפורניה, אשר לטענתם תאמה את רוחו של החוק הפדרלי הנוגע להגנת הנישואים שנחקק בקונגרס האמריקאי בשנת 1996, שמטרתו הייתה למנוע מצב בו מדינות בתוך הפדרציה מחויבות להכיר בנישואים ממדינה אחרת
החקיקה וביטולה
ניתוח החקיקה, ההצבעות והטיעונים שתמכו בהצעה 22 אובחנו כבעלי מטרה מניעתית - אפלייתית, כאשר בראש ובראשונה הוא נועד למנוע מזוגות חד מיניים להינשא כדין במדינתם ואף במדינות אחרות. החוק מנע מזוגות חד מיניים לבקש ממדינת קליפורניה להכיר בנישואיהם שבוצעו מחוץ לקליפורניה ומנע מהם את ההכרה בזכויות המשפחה הבסיסיות.
בית המשפט העליון התייחס לטענת האפליה אשר אסורה לפי החוקה האמריקאית בהחלטתו לפסול את ההצעה, על הזכות לשוויון ועל הזכות למימוש עצמי וביטל את הצעה 22 בקובעו כי הצעה זאת חורגת ממתחם הסמכויות הניתן למדינות במסגרת החוקה ופוגעת בזכויות אדם בסיסיות.
רנה מאייר
רנה מאייר (בצרפתית: René Mayer, 4 במאי 1895 - 13 בדצמבר 1972) היה ראש ממשלת צרפת במשך כחצי שנה ב-1953, בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית שלאחר מלחמת העולם השנייה. מאייר היה היהודי השלישי, אחרי אלכסנדר מילראן ולאון בלום, שכיהן בתפקיד זה (מתוך שבעה ראשי ממשלה צרפתים יהודים או ממוצא יהודי). הוא כיהן לפני כן בשורת תפקידים רמי דרג בממשלת צרפת: שר התחבורה והעבודות הציבוריות, שר האוצר והכלכלה, שר ההגנה, שר המשפטים וסגן ראש הממשלה. כשנתיים לאחר סיום כהונתו כראש ממשלה הוא מונה לנשיא הגוף שקדם לאיחוד האירופאי. בתפקיד זה הוא כיהן במשך כשנתיים וחצי.
קורות חיים
מאייר נולד למשפחה יהודית עשירה ברובע השמיני של פריז, ב-1895. סבו מצד אביו היה סגן הרב הראשי של פריס. אביו ז'סטין מאייר היה מנהל בכיר בחברת "דופונט". מצד אמו הוא היה קרוב של משפחת רוטשילד. אביו נפטר כשהוא היה בן שנתיים והוא גדל אצל אמו וסבתו מצד האם. למד וסיים תואר ראשון במשפטים. התגייס לצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה בדצמבר 1914 ולחם במסגרת חיל תותחנים ואף נפצע בקרב ב-1918, פעמיים. ב-1920 הוא מונה למועצת המדינה של צרפת.
ב-29 בנובמבר 1921 נישא מאייר לסופרת דניס (לבית בלוך) מאייר. נולדו להם שני ילדים: ליס, ואנטואן, שנהרג ב-16 בספטמבר 1944.
בשנים 1921–1932 שימש מאייר כמרצה ואחר כך פרופסור ב-l'Ecole libre des Sciences politiques ובמקביל היה גם פקיד ממשלתי גבוה במספר משרדים ממשלתיים, מנהל נמל שטרסבורג (1924–1928) ואיש עסקים. בין השאר הוא כיהן בתפקידים בכירים שונים, לרבות דירקטור והחל מ-1932 סגן נשיא בחברת הרכבות הלאומית של צרפת (אדוארד דה רוטשילד, בן דודו היה הנשיא שלה). ב-7 באוקטובר 1933 היה ממייסדי חברת התעופה הלאומית הצרפתית אייר פראנס, מאיחוד של כמה חברות תעופה קטנות שקדמו לה ולאחר מכן ניהל את אייר פראנס עד 1940, עת הודח מתפקידו על פי חוקי הגזע של וישי, בשל יהדותו.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס מאייר שוב לצבא הצרפתי ועמד בראש משלחת משרד החימוש בלונדון. משם הוא חזר במאי 1940 לדרום צרפת, אזור שלטון ממשלת וישי. לקראת סוף שנת 1941 החליטה ממשלת וישי בלחץ הגרמנים על הקמת גוף יהודי אחד שיאגד את כל יהודי צרפת תחת מסגרת אחת שתקל על ה"טיפול" בהם. ב-29 בנובמבר 1941 הוקם ה-(L'Union générale des israélites de France (UGIF - "האיחוד הכללי של יהודי צרפת". בין מייסדיו היה גם מאייר, אף כי הוא הצליח אחר כך להימנע מליטול חלק בארגון עצמו. בינואר 1943 הוא ברח מדרום צרפת לברצלונה ולאלג'יריה, שם הצטרף לכוחותיו של אנרי ז'ירו, שעמד אז בראשות צרפת החופשית.
שר
בנובמבר 1943, בעוד צרפת עדיין נתונה תחת הכיבוש הנאצי התפטר אנרי ז'ירו מכל תפקידיו ב"ועד לשחרור לאומי" של צרפת החופשית והגנרל שרל דה גול היה למנהיגה הבלעדי של התנועה. ב-9 בנובמבר 1943 הוא מינה את מאייר לתפקיד שר התחבורה במעין ממשלה שלו, שפעלה בצפון אפריקה בלבד, באותו שלב. ממשלת דה גול הפכה מ"ועד" לממשלה גולה ואחר כך, עם שחרור צרפת, לממשלה ממש, המכונה הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית ומאייר המשיך עימה באותו תפקיד, כאשר ב-10 בספטמבר 1944 הוא גם קיבל תוספת סמכויות, של שר לעבודות ציבוריות. הוא כיהן בתפקיד זה בממשלת דה גול קצת יותר משנתיים סך הכל, עד 21 בנובמבר 1945, כאשר דה גול עצמו התפטר כעבור כחודשיים.
מאייר הצטרף כעת, לראשונה, למערכת הפוליטית, אל המפלגה הרדיקלית. מפלגה זו נוסדה ב-1901 כמפלגת שמאל, אך הייתה בתקופתו ובמהלך כל הרפובליקה הצרפתית השלישית והרביעית, מפלגת שמאל - מרכז מתונה. מאייר ניסה להיבחר מטעם מחוז ז'ירונד שבדרום מערב צרפת, לאספה המכוננת הצרפתית, מיד לאחר גמר המלחמה, נכשל ונבחר בסופו של דבר ביוני 1946, כנציג מחוז קונסטנטין (אלג'יריה). הוא המשיך לכהן בפרלמנט הצרפתי גם במהלך תשע השנים הבאות, עד 1955, תוך שהוא מייצג נאמנה את האינטרסים של המתנחלים הצרפתים באלג'יריה.
הרפובליקה הרביעית הוקמה בינואר 1947 וממשלות צרפת של הרפובליקה הרביעית התחלפו תדיר, בין קואליציית ימין - מרכז, בדרך כלל בראשות המפלגה השמרנית, אף כי היו גם ממשלות ימין - מרכז בראשות מפלגות אחרות, לבין קואליציית שמאל - מרכז, בדרך כלל בראשות המפלגה הרדיקלית, אף כי שוב, לעיתים גם בראשות מפלגות אחרות. סך הכל כיהנו בצרפת בתקופת הרפובליקה הרביעית 24 ממשלות שונות.
מאייר לא נכלל בממשלות המתחלפות הללו עד הקמת ממשלת רובר שומאן הימנית יותר, ב-24 בנובמבר 1947, עת מונה לראשונה לשר האוצר והכלכלה למשך כשמונה חודשים. ב-26 ביולי 1948, משהוחלפה הקואליציה בממשלת שמאל - מרכז בראשות אנדרה מארי איש מפלגתו הרדיקלית של מאייר, הוא החליף משרד, משר האוצר לשר ההגנה, אולם הספיק לכהן בתפקידו החדש הזה, פחות מחודשיים, עד 11 בספטמבר 1948. לאחר הפסקה של כשנה כיהן מאייר במשך כשנתיים (29 באוקטובר 1949 - 11 באוגוסט 1951), תחת מספר ראשי ממשלות ממפלגות שונות, כשר המשפטים, ומ-11 באוגוסט 1951 עד 20 בינואר 1952 היה סגנו של ראש הממשלה רנה פלבן איש השמאל, וכן, פעם שנייה, שר האוצר והכלכלה. הוא לא כיהן בממשלתו קצרת הימים של אדגר פורה איש מפלגתו וגם לא בממשלת קואליציית הימין - מרכז בראשות אנטואן פיניי מהמפלגה השמרנית, ששלטה במשך כמעט שנה.
כל אותה תקופה לא זנח מאייר את זהותו היהודית. הוא כיהן במקביל לפעילותו הפוליטית גם כסגן נשיא "אליאנס" - "כל ישראל חברים". עם זאת, אחת מפעולותיו הראשונות של מאייר כשר משפטים ב-1949 הייתה מתן חנינה (חלקית) לקסאבייה ולה. ולה היה השר האנטישמי שהיה אחראי בממשלת וישי על הטיפול ביהודים ונחשב לזה ששלח את רובם למחנות ההשמדה הנאצים. הוא נידון לאחר המלחמה לעשר שנות מאסר בלבד, וגם הן קוצרו כאמור, בצורה משמעותית ביותר, על ידי מאייר.
ראש הממשלה
ב-8 בינואר 1953 התחלפה הממשלה שוב, לשמאל - מרכז והפעם, מאייר נבחר מטעם מפלגתו לראשות ממשלת צרפת. הוא כיהן במשך כחצי שנה כראש הממשלה, עד 28 ביוני 1953 ואז, עם חילופי הקואליציה, הוחלף על ידי נציג המפלגה השמרנית - ג'וזף לניאל. לניאל עצמו הוחלף שוב, כעבור כשנה, ביוני 1954 בנציג חדש מטעם המפלגה הרדיקלית - פייר מנדס פראנס, שהיה בכך לראש הממשלה היהודי הרביעי של צרפת וכיהן כראש ממשלה עד פברואר 1955. שלושת ראשי הממשלה הנוספים שהיו יהודים או ממוצא יהודי: מישל דברה (1959–1962), לורן פביוס (1984–1986) ואליזבת בורן (מכהנת החל ממאי 2022).
מאייר לא הספיק לעשות הרבה בחצי שנת כהונתו כראש ממשלה. עם זאת, בתקופתו החלה תבוסתה של צרפת בהודו-סין דאז, וייטנאם דהיום, תבוסה שהגיעה לשיאה בקרב דיין ביין פו המפורסם, שהסתיים במאי 1954, בתקופת כהונתו של ג'וזף לניאל, יורשו של מאייר בראשות הממשלה. תהליך התבוסה לא היה כמובן תוצאה של משהו שמאייר עצמו עשה, אלא חוסר יכולתו לשנות מצב אותו קיבל מראשי הממשלה שקדמו לו, של העדר אופק מדיני ברור ומטרות מלחמה מוגדרות. כשבמאי 1953 התמנה הגנרל נאוואר למפקד העליון של כוח המשלוח הצרפתי בהודו-סין, כל מה שידע ראש הממשלה רנה מאייר לומר לו היה כי "הממשלה מחפשת מוצא של כבוד", מבלי לפרט מעבר לכך. אפוף בעמימות שכזאת יצא נאוואר להודו-סין והחל בקרב למול הוייטמין בראשות הגנרל וו נגויין גיאפ והובס כאמור בתוך כשנה.
נשיא קהילת הפחם והפלדה האירופית
זמן קצר לאחר נפילת ממשלת פייר מנדס פראנס ובעוד מפלגתו הרדיקלית גורם מרכזי עדיין בשלטון עבר מאייר מפעילות פוליטית בתוך צרפת פנימה, לפעילות כלל אירופית. ב-3 ביוני 1955 הוא נבחר לראשות קהילת הפחם והפלדה האירופית, הגוף שממנו נוצר בסופו של דבר האיחוד האירופי של היום. גוף זה כלל בתוכו שש מדינות אירופאיות: מערב גרמניה, צרפת ואיטליה, הגדולות ובלגיה, לוקסמבורג והולנד הקטנות. הגוף הביצועי של הקהילה הזו, מועצה, מעין ממשלה, כלל שני נציגים מכל אחת מהמדינות הגדולות ונציג אחד של כל אחת מהקטנות והם שבחרו את נשיא המועצה. מאייר היה הנשיא השני שלה והוא כיהן בתפקיד זה במשך כשנתיים וחצי עד 13 בינואר 1958 ואז עזב את הפוליטיקה.
מאייר חזר לשוק הפרטי לאחר מכן, כאיש עסקים, תוך שהוא נעזר רבות בקשריו עם משפחת רוטשילד. במקביל, הוא כיהן גם כיו"ר מועצת המנהלים של הקונסרבטוריום הלאומי לאמנויות.
מאייר הספיק לכהן במהלך הקריירה הפוליטית הארוכה שלו, בין השאר גם כיועץ המשפטי של מחוז אורה שבנורמנדיה, בצפון מערב צרפת, וראש עיריית גיברני, שבמחוז זה (1945–1953), שהייתה מקום מושבו של הצייר קלוד מונה. בנוסף, היה יועץ משפטי לעיריית סטיף, השנייה בגודלה באלג'יריה ומושל מחוז קונסטנטין באלג'יריה.
הוא כתב את הספר "ברית נאט"ו, שלום או מלחמה?" - ?Le Pacte de l'Atlantique, Paix ou guerre, שיצא לאור ב-1949 בהוצאת PUF.
קיבל מספר עיטורי כבוד, לרבות דרגת מפקד (השלישית מתוך חמש) בלגיון הכבוד הצרפתי.
נפטר ב-13 בדצמבר 1972 בפריס ונקבר בבית הקברות מונפרנאס, ברובע ה-14.
עקב שחור
עקב שחור (שם מדעי: Buteogallus) הוא סוג של דורס יום מתת-משפחת העקבים, הנפוץ ברחבי אמריקה הדרומית, כאשר מספר מינים מצפינים עד לדרומה של אמריקה הצפונית.
אלו דורסים גדולים יחסית, המזכירים מעט עיטים, והם די גדולים ביחס לשאר העקבים. הם בעלי נוצות שחורות על ראשם וצווארם עם זנב ארוך ורגליים ארוכות מעט. הם נפוצים במגוון בתי גידול ובעיקר באזורים לחים סביב נהרות. רגליהם בעלות קרסים, העוזרים להיאחז בטרף חלקלק כמו דגים או סרטנים. הם ניזונים גם מחיות יבשה ומנבלות.
ממלכת טוביהו
ממלכת טוביהו היא סדרת טלוויזיה ישראלית ששודרה בערוץ הופ! בשנים 2012–2013.
עלילה
העלילה עוסקת בילדה בשם גילי שנתקלת בבעיה וסבא טוביה מספר לה על המלך טוביהו הליצן מלך שמן וטוב לב שדומה לסבא טוביה. היועץ זרח מעוניין לבוא על מקומו כמלך, אבל הנסיכה אילאיל מצילה את המצב. לאחר המקרה של הסיפור גילי לומדת את מוסר השכל מהסיפור ומשנה את דעתה.
בת הים הקטנה (פסל)
בת הים הקטנה (בדנית: Den Lille havfrue) הוא פסל ברונזה מפורסם בקופנהגן, דנמרק, המתאר בת ים, יצור אגדי שחציו העליון דמוי אדם וחציו התחתון דמוי דג. דמות בת הים שבפסל מתבססת על סיפור האגדה בת הים הקטנה מאת הנס כריסטיאן אנדרסן. הפסל הוצב לראשונה בשנת 1913. למרות מידותיו הקטנות וצבעיו האפורים, הוא הפך במשך השנים לאטרקציה תיירותית. בנוסף הוא מהווה יעד פופולרי להשחתה על ידי אלמונים ופעילים פוליטיים. הפסל מוצב על סלע בנמל לאנגליני. גובהו 1.25 מטרים בלבד, והוא שוקל 175 ק"ג.
ההשראה לפסל היא בת הים הקטנה, בסיפורו של אנדרסן, בעלת הקול הקסום והצלול, שהתאהבה בנסיך בן אנוש. על מנת לקבל את הזכות לקבל רגליים ולרקוד עמו בנשף, שילמה בת הים מחיר כבד מנשוא ואיבדה את קולה ואת חייה. הפסל, הממוקם על סלע בנמל, צופה בעצבות אל הגלים בקרבת המזח.
היסטוריה
הפסל הוזמן בשנת 1909 על ידי קארל יאקובסן, בנו של מייסד מבשלת הבירה קרלסברג, שהוקסם מהופעת בלט שהמחיזה את האגדה, בתיאטרון המלכותי של קופנהגן, וביקש מרקדנית הבלט המפורסמת אלנה פרייס לשמש עבורו כמודל לפסל. הפסל אדוארד אריקסן יצר את פסל הברונזה, שנחנך ב-23 באוגוסט 1913. מאחר שהבלרינה המפורסמת לא הסכימה לשמש כמודל בעירום, נעזר הפסל באשתו לצורך פיסול הגוף.
מאז הוצב הפסל בנמל, הוא הושחת פעמים רבות ותמיד שופץ. הדוגמאות להשחתת הפסל רבות. ביניהן - באוגוסט 1964 נוסר ראשו של הפסל על ידי חברי תנועה פוליטית ובראשה יורגן נאש; בספטמבר 2003 הועף הפסל מעל הסלע שעליו הוא יושב באמצעות חומר נפץ; ובשנת 2004 כוסה כולו בבורקה עם הכיתוב "טורקיה באיחוד האירופי?", על ידי מפגינים שהתנגדו לצירוף טורקיה לאיחוד האירופי.
הפסל ניצב בנמל במשך 97 שנה. בשנת 2010 אישרה מועצת העיר קופנהגן להעביר את הפסל לתערוכת אקספו 2010 בעיר שאנגחאי, סין, בחודשים מאי עד אוקטובר 2010, שם עמד בביתן הדני. זו הייתה הפעם הראשונה והיחידה בה הועבר הפסל ממקומו למדינה אחרת. לאחר כחצי שנה הוחזר למקומו בקופנהגן.
השחתות של הפסל
מאז שנות השישים הושחת הפסל פעמים רבות עקב סיבות שונות, ותמיד שוחזר. בין הדוגמאות להשחתת הפסל:
TvOS
tvOS מבוססת באופן נרחב על מערכת ההפעלה iOS בעוד שתוכנת המערכת עבור הדור השני והשלישי של Apple TV התבססו על גרסאות מופשטות של iOS. לפני אירוע ספטמבר 2015 של חברת אפל, שנערך ב-9 בספטמבר 2015, הופצה שמועה על הדור הרביעי של Apple TV שכולל תמיכה ביישומי צד שלישי דרך App Store.
היסטוריה
ב-30 באוקטובר 2015, הדור הרביעי של Apple TV הפך לזמין לרכישה וכלל את tvOS 9.0. ב-9 בנובמבר 2015, הופצה הגרסה החדשה tvOS 9.0.1, שכללה בעיקר עדכון לטיפול בבעיות קלות.
tvOS 9.1 הופצה ב-8 בדצמבר 2015, לצד מערכת OS X בגרסה 10.11.2, iOS בגרסה 9.2 ו-watchOS בגרסה 2.1. לצד עדכונים אלה, אפל עדכנה את יישומי השליטה מרחוק ב-iOS וב-watchOS המאפשרים שליטה בסיסית בדור הרביעי של מכשיר ה-Apple TV (לפני כן, היישום פעל רק עם גרסאות קודמות של Apple TV).
ב-25 בנובמבר 2015, פייסבוק החלה בפיתוח היישום שלה עבור tvOS המאפשר ליישומים אחרים המותקנים ב-Apple TV להשתמש בחשבון הפייסבוק לצורך התחברות לשירותים, שיתוף תכנים עם פייסבוק ושימוש ב-Facebook Analytics באופן הזהה לאופן בו יישומי iOS עושים זאת.
ב-2 בדצמבר 2015, טוויטר החלה בפיתוח השירות שלה לאימות הכניסה לחשבון טוויטר עבור tvOS - Digits - המאפשר למשתמשים להתחבר ליישומים ושירותים דרך Apple TV באופן פשוט יחד עם קוד הזמין באופן מקוון.
ב-11 במרץ 2016, קבוצת Pangu הכריזה בציוץ בטוויטר על פיתוח כלי חדש לפריצת Apple TV המריץ את מערת tvOS בגרסה 9.0-9.0.1 ויהפוך לזמין באותו שבוע.
ב-13 ביוני 2016 בכנס WWDC לשנת 2016, סגן הנשיא של חברת אפל לשירותי אינטרנט אדי קיו הכריז על הגרסה הבאה של tvOS, tvOS 10. גרסה זו מביאה תכונות חדשות כדוגמת שיפורים בחיפוש Siri, כניסה יחידה למנויים בכבלים, מצב חשוך ויישום חדש לשליטה מרחוק ב-Apple TV.
תכונות
tvOS בגרסתה התשיעית הגיעה עם תכונות חדשות עבור הדור הרביעי של Apple TV. אחת התכונות העיקריות היא השימוש בלוח מגע המוטמע על גבי השלט הרחוק של מכשיר ה-Apple TV ובכך לעבור במהירות בין מסכים ולהפעיל מחוות משתמש מתוך השלט. בנוסף, הגרסה התשיעית של tvOS הציגה את חנות היישומים App Store החדשה עבור tvOS והמוכרת ממערכות הפעלה אחרות של חברת אפל, באפשרותם של המשתמשים להתקין מתוך החנות תכנים אשר פותחו על ידי מפתחים העוסקים בפיתוח יישומים עבור Apple TV ו-tvOS. tvOS 9 מביאה ל-Apple TV בדורו הרביעי את המסייעת האישית Siri, המאפשרת למשתמשים לבצע משימות מרובות במסך הטלוויזיה, כגון חיפוש חוצה-מסכים אחר סרט או תוכנית טלוויזיה, הילוך אחורי בעת צפייה בתכנים, הילוך קדמי, שם הסרט הנוכחי המתנגן ושם השחקן או הבמאי ומעבר אחורי ל-15 שניות. tvOS 9 מוסיפה תמיכה בריבוי משימות המציג את כלל היישומים הפועלים במסך אחד, אפשרויות מתקדמות יותר להתאמה אישית של יישומי ה-Apple TV, שומרי מסך קולנועיים ושליטה מרחוק בטלוויזיה באמצעות שלט ה-Siri החדש הניתן לחיבור באמצעות טכנולוגיית Bluetooth ואף דרך מכשיר תומך HDMI-CEC ב-tvOS. בנוסף, tvOS מאפשרת למשתמש לנהל את מכשיר ה-Apple TV בדרכים שונות ומגוונות. בין היתר, נכללות אפשרויות כגון שימוש בשלט ה-Siri הכלול במארז, חיבור שלט אוניברסלי צד-שלישי, חיבור שלט משחק MFi לשליטה במשחקים, שימוש ביישום השלט הרחוק במכשיר iOS וחיבור מקלדת תומכת טכנולוגיית Bluetooth על מנת לסייע למשתמש להקליד באופן פשוט יותר.
אוקטביאן בלו
אוקטביאן יואן אטנסה בלו (ברומנית: Octavian Ioan Atanase Bellu, נולד ב-17 בפברואר 1951) הוא מאמנה הראשי של נבחרת רומניה בהתעמלות מכשירים לנשים (1990–2005 ומ-2010). הוא המאמן המצליח ביותר בעולם, חניכותיו זכו ב-279 מדליות (106 זהב, 86 כסף ו-87 ארד) במשחקים האולימפיים, באליפויות עולם, באליפויות אירופה (בוגרות ונערות) ובגביע העולם.
בלו הוביל את נבחרת רומניה לזכייה בשתי מדליות זהב בתחרות הקבוצתית בהתעמלות מכשירים במשחקים האולימפיים (סידני 2000 ואתונה 2004) ובחמש אליפויות עולם (1994, 1995, 1997, 1999, 2001).
בין המתעמלות שאימן היו אלופות אולימפיות ואלופות עולם: סימונה אמנאר, לריסה איאורדצ'ה, סנדרה איזבאשה, ג'ינה גוג'ן, לוויניה מילושוביץ', קטלינה פונור, אנדראה רדוקן, מוניקה רוסו ועוד.
בשנת 2009 זכה להיכנס להיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות.
ביוגרפיה
בלו החל את דרכו בעולם ההתעמלות במועדון הספורט פטרולול פלוישט והתעמל במשך 13 שנים. כמתעמל נחשב למתעמל בינוני וכן היה לו קושי לבצע תרגילים רבים בשל גובהו. בנוסף לעיסוקו בהתעמלות מכשירים הוא שיחק כדורעף, כדורסל וגם התאמן בצניחה. בשנת 1974 סיים את לימודיו במכון לספורט וחינוך גופני בבוקרשט, שם למד שיטות אימון שונות, אספקטים טכניים של תנועות הגוף ועוד. עם סיום לימודיו עבד כמורה לחינוך גופני בווליאה קאלוגאריאסקה במשך כחמש שנים. כמו כן, החל לאמן מתעמלות צעירות במועדון הספורט בו החל את הקריירה הספורטיבית שלו. בין השנים 1978-1979, התפטר מעבודתו כמורה לספורט, ונהיה למאמן במשרה מלאה בפטרולול פלויישט ולאחר מכן במועדון הספורט של בקאו.
מאמן לאומי
בלו החל לעבוד עם הנבחרת הלאומית של רומניה לנשים בשנת 1981, לאחר שבלה קארוי ואשתו מרטה ערקו לארצות הברית. בהיותו המאמן הראשי של הנבחרת הלאומית (1990–2005), הוא הוביל את נבחרת הנשים של רומניה לזכייה בשתי מדליות זהב ברציפות בתחרות הקבוצתית במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת סידני (2000) לפני רוסיה וארצות הברית ובאולימפיאדת אתונה (2004), לפני ארצות הברית ורוסיה ובחמש אליפויות עולם ברציפות (1994, 1995, 1997, 1999, 2001).
קריירה פוליטית
בתחילת שנת 2005, בלו ועמיתתו המאמנת מאריאנה ביטאנג פרשו מתפקידם כמאמני הנבחרת בשל סקנדל תקשורתי ובשנת 2006, הם נשכרו כדי לייעץ לנשיא רומניה טראיאן בססקו בענייני ספורט. בלו כיהן כנשיא המועצה הלאומית לספורט ומזכיר המדינה במשרד הספורט.
חזרתו כמאמן
בשנת 2010, הזמינה רומניה את בלו ואת ביטאנג לעזור באימוני הנבחרת הלאומית לקראת אולימפיאדת לונדון (2012). לאחר אליפות אירופה בהתעמלות מכשירים במוסקבה בשנת 2013, מאזן המדליות המצטבר של בלו חצה את רף 300 המדליות.
חיים אישיים
בלו נשוי למאריאנה ביטאנג. לבלו בת מנישואיו הראשונים.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2012
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2012 נערך ב-15 באפריל 2012 בבית האופרה המלכותית שבלונדון.
חברת מאסטרקארד העניקה חסות לטקס, והוא שודר בפעם הראשונה בשידור חי באינטרנט על ידי רדיו 2 של ה-BBC. את הטקס הנחו מייקל בול ואימלדה סטונטון בפעם השנייה ברציפות.
בין האורחים בטקס היו זאק בראף, טיין דיילי, דייוויד סושה, לורי מטקאלף, היילי אטוול, ג'ק דוונפורט, ג'ים קרטר, לני הנרי, רונאן קיטינג, ג'יימס מק'אבוי, פטריק סטיוארט, איליין פייג', ברברה וינדזור, וזואי ואנאמייקר.
זוכים ומועמדים
שמות המועמדים הוכרזו ב-15 במרץ 2012.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
צביה שוויג
צביה שוויג (נכתב גם שויג, כ"ז בטבת תרס"ה, 4 בינואר 1905 – תשנ"ו, 1996) הייתה מורה ישראלית להתעמלות, ריתמיקה, התעמלות יוצרת וריקודי עם, מלחינה ומשוררת שכתבה שירי משחק לילדים.
ביוגרפיה
שוויג נולדה בשם ציובה (צביה) דיקשטיין בעיירה פָּריץ' (פריצ'י ; ביידיש: פּאריטש) שלגדות נהר בֶּרֶזינה, כ-100 ק"מ מבוברויסק, בפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה), בתם של חיה פסיה ומאיר דיקשטיין. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדה המשפחה מזרחה עד העיר יקטרינבורג, בירת מחוז סברדלובסק שבחבל אורל. שם סיימה את לימודיה בסמינר למורים ומכון לכוראוגרפיה. ב-1922 עלתה לארץ ישראל עם הוריה ואחיה והשתקעה בירושלים. בארץ הוסיפה להשתלם בקורסים למחול, הייתה רקדנית ובהמשך מורה להתעמלות וריתמיקה בגני ילדים ובכיתות הנמוכות בבתי ספר יסודיים והדריכה בחוגי התעמלות יוצרת וריקודי עם. היא לימדה במשך עשרות שנים, ועד יומה האחרון, בגיל 90, המשיכה לקבל תלמידים בסטודיו שבביתה. באפריל 1928 נישאה לצלם שמואל יוסף שוויג. ב-1929 נולדה בתם, גְדוּלָה, וכעבור שלוש שנים נולד בנם, חנוך.
תוך כדי עבודתה הכוראוגרפית והמוזיקלית עם ילדים ואנשי חינוך חיברה עשרות שירי תנועה ומשחק ומערכונים, שאת רובם גם הלחינה. שיריה זכו לפופולריות, והיא פרסמה בכמה ספרים אותם, בלוויית תווים והדרכה בהתעמלות וריתמיקה.
בתה גְדוּלָה עוֹגֶן היא פסלת ואמנית קרמיקה, שבשנים 1965–1980 כיהנה כראש המחלקה לקדרות ב"בצלאל".
אחיה מרדכי אבניאל (דיקשטיין) היה אמן ועורך דין. אחותה רוזה הייתה אשתו של נגן כלי הקשה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית ואספן הבולים ישראל סגל.
יאן ואלטייה דה-רו
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
יאן ואלטייה (אלי) היו זוג הולנדים שחיו בחווה בצפון הולנד במחוז פריסלנד בכפר בלייה (Blija). לזוג לא היו ילדים. בתקופת מלחמת העולם השנייה, הזוג היה בקשר עם המחתרת ההולנדית, והסכים להחביא בביתם ילדה יהודיה. הם הסכימו להסתיר באופן זמני תינוק יהודי עד אשר יימצא לו מקום מסתור קבוע, אך כעבור מספר ימים נקשרו אליו והודיעו למחתרת שאין צורך למצוא לתינוק מקום מחבוא אחר. התינוק, בני סמואל בנדיקטוס, היה בנו של סמואל (סם) בנדיקטוס, שנעצר על ידי הנאצים באמסטרדם בפברואר 1941, נשלח לבוכנוולד, ובהמשך למאוטהאוזן - משם לא שב. אלמנתו לואיזה (לאה), שהייתה אז בהריון ילדה באוגוסט 1941 את בנה וקראה לו על שם אביו. כשגברה הסכנה, הצליחה לואיזה למצוא עבור בנה התינוק מקום מסתור בעזרת ידידה ההולנדי וחבר המחתרת וילם לודייזן, שסידר גם לאם לואיזה מקום מסתור אחר, לאחר שנאלצה להיפרד מהתינוק.
יאן ואלי טיפלו במסירות בתינוק, שהובא אליהם על ידי המחתרת בזהות בדויה בשם קרל ורסטיג מרוטרדם, על אף שידעו שהתינוק יהודי. הם נהגו לספר לאנשי הכפר שקרל הוא פליט מרוטרדם ודאגו להוסיפו לאלבום המשפחתי כבנם. אלי נהגה לסרוג לבני התינוק בגדים. מדי פעם, למרות הסכנה שבדבר, הצליחו להעביר לאמו לואיזה תמונות ומכתבים ולבשר לה ששלומו טוב בעזרת המחתרת. בני חונך חינוך נוצרי ודיבר רק את השפה המקומית הפריזית מערבית.
לאחר המלחמה
בסיום המלחמה, לואיזה (אמו הביולוגית של בני), שהסתתרה בניימכן, ביקשה להתאחד עם בנה, שהיה כמעט בן 4 שנים. היא לקחה את בני לדירתה בניימכן, אך לנוכח קשיי ההסתגלות היא החזירה אותו לשנה נוספת לבני הזוג דה-רו ונהגה להגיע לבקר אותו בחופשות. בני גדל בהולנד והתגייס לצבא ההולנדי. ב-1961 עלה לישראל לבדו ואמו לואיזה עלתה ב-1978. במשך כל השנים שמר על קשר חם עם יאן ואלי דה-רו וקרובי משפחתם.
הכרה והנצחה
בעקבות עדותו של בני ביד ושם, החליטה הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם להכיר ביאן ואלטייה דה-רו כחסידי אומות העולם ב-7 בספטמבר 2020. שמם נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם, ירושלים. טקס הענקת התעודה התקיים ב-3 במאי 2023 בהולנד בנוכחות משפחת הניצול. .
Foton Midi
Foton Midi הוא מיניוואן מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Foton Motor, חברת בת של BAIC Group ; (שם רשמי: Beijing Automotive Industry Holding Co., Ltd", בסינית: "北京汽车工业控股有限责任公司") אשר יוצרה בשנים 2008–2014.
משנת 2010 "Foton Midi" יוצר גם בגרסה מנוע חשמלי, הוטען על ידי סוללת ליתיום-יון מסוג "ENAX Lithium Manganese, 33kWh, 50Ah". זמן טעינה עמד על 8 שעות. זמן טעינה מהירה עמד על 30 דקות (70% טעינה). מחיר היחידה עמד על 100,000 רנמינבי.
שון מרפי
שון פיטר מרפי (באנגלית: Shaun Peter Murphy; נולד ב-10 באוגוסט 1982) הוא שחקן סנוקר מקצועני אנגלי, אלוף העולם בסנוקר לשנת 2005. מרפי דורג בשיאו במקום השלישי בעולם בדירוג שחקני הסנוקר העולמי. נכון למאי 2023, מדורג במקום השביעי בעולם.
שברולט מונזה (סין)
שברולט מונזה (סין) (באנגלית: Chevrolet Monza (China)) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הסינית SAIC-GM (בסינית: 上汽通用汽车, שם מלא: SAIC General Motors Corporation Limited, שם רשמי: Shanghai General Motors Company Ltd, Shanghai GM), חברת בת של סאיק מוטור, אשר מיוצרת ברישיון שברולט משנת 2019 ועד היום.
שון מרפי
ביוגרפיה, קריירה והישגים
מרפי נולד בהארלו שבמחוז אסקס באנגליה. הוא החל לשחק סנוקר בגיל 8 לאחר שהוריו קנו לו שולחן סנוקר כמתנה לחג המולד. את רצף מאה הנקודות הראשון שלו השיג כשהיה בן 10.
שברולט מונזה (סין)
"SAIC-GM" מתמקדת במכירת דגמי שברולט, ביואיק וקאדילק בסין.
דגמים
==מאפיינים==
שון מרפי
ביוגרפיה, קריירה והישגים
בשנת 1998, כשהוא בן 15 בלבד, הפך למקצוען, ובשנת 2000 זכה בטורניר הראשון שלו כמקצוען, כשניצח בגמר טורניר בנסון והדג'ס את סטיוארט בינגהאם בתוצאה 7–9.
בשנת 2005, כשהוא בן 22 בלבד, ומבלי שהגיע לגמר של טורניר דירוג עד לאותה עת, זכה מרפי בתואר הדירוג הראשון שלו, שהיה לא פחות ולא יותר מאליפות העולם בסנוקר של אותה השנה. מלבד היותו צעיר וחסר ניסיון, זכייתו הייתה הפתעה ענקית בספורט גם בשל העובדה הנוספת שהגיע לטורניר כשהוא מדורג במקום ה-48 בעולם בלבד, דירוג שבעקבותיו נאלץ לשחק בשני סיבובי מוקדמות לפני תחילת הטורניר הארוך והמתיש. לאחר שעבר את שלבי המוקדמות, המשיך לנצח באליפות עצמה שחקנים מהדרג הבכיר ביותר, בהם ג'ון היגינס, סטיב דייוויס ופיטר אבדון, עד שהגיע אל משחק הגמר, בו ניצח את מתיו סטיבנס בתוצאה 16–18 לאחר יומיים של התמודדות.
לאחר זכייתו בתואר החשוב בעולם הסנוקר, טיפס למקום ה-21 בדירוג העולמי, ושנה לאחר מכן, בעונת 2006/2007, נכנס לרשימת 16 המדורגים הראשונים בעולם ודורג במקום החמישי.
מרפי הגיע לגמר אליפות העולם שלוש פעמים נוספות בשנים 2009, 2015 ו–2021, אך הפסיד לג'ון היגינס 9–18, לסטיוארט בינגהאם 15–18, ולמארק סלבי 15–18 בהתאמה.
בשנת 2008 זכה באליפות בריטניה כשניצח בגמר את מרקו פו בתוצאה 9–10, ובשנת 2015 זכה בטורניר המאסטרס כשניצח בגמר את ניל רוברטסון בתוצאה 2–10. בכך השלים זכייה בכתר המשולש ונמצא ברשימה מצומצמת של 11 שחקנים בלבד שעשו זאת לאורך היסטוריית המשחק.
מאז תחילת דרכו כמקצוען בשנת 1998, זכה מרפי ב-12 תוארי דירוג, ארבעה תוארי דירוג מינוריים, וב-11 תארים ללא דירוג. החשובים שבהם: זכייה אחת באליפות העולם בסנוקר בשנת 2005, זכייה אחת באליפות בריטניה בשנת 2008, וזכייה אחת בטורניר המאסטרס בשנת 2015. כמו כן, השלים 595 רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה, ושבעה רצפים מקסימליים רשמיים של 147 נקודות.
רווחיו של מרפי מענף הסנוקר עומדים על מעל 4 מיליון פאונד.
סגנון משחק
מרפי נחשב לשחקן מאוזן בעל משחק התקפי רציף ומהיר. הוא ידוע ב"עבודת מקל" (Cue Action - מושג שגור בפי פרשני סנוקר המתייחס לאופן החזקת המקל ואופן המכה בכדור) ישרה ויציבה אשר מקנה לו לא רק משחק אלגנטי ויפה לעין, אלא שליטה גבוהה בכדור הלבן ודיוק בעוצמת המכה. כמו כן, נחשב מרפי על דעת רבים לאחד משחקני הסנוקר הטובים בכל הזמנים בהטבעות כדורים ארוכי טווח ובמשחק עם מקל העזר.
זכייתו באליפות העולם בשנת 2005 היוותה הפתעה גדולה בענף הסנוקר, ולכן בעקבותיה זכה לכינויו הרשמי - "הקוסם" (The Magician).
חיים אישיים
לאחר זכייתו באליפות העולם, קנה מרפי בעזרת כספי הזכייה מכונית מחברת מרצדס-בנץ ובית, ונשא לאישה את ארוסתו. ב-2009 התגרש. נישא בשנית ב-2016, ומתגורר עם אשתו השנייה ושני ילדיהם ליד נוטינגהאם.
מרפי ידוע בתרומתו לקהילה, כשבשנת 2006 נסע לעזור לנזקקים בזימבבווה. כמו כן, תרם עשירית מכספי זכייתו באליפות העולם לטובת הכנסייה, ובטורניר אליפות העולם בסנוקר בשנת 2012, תרם 100 פאונד לבית החולים הממלכתי לילדים שבמנצ'סטר עבור כל רצף של 100 נקודות או יותר שביצע.
טיפת מזל
טיפת מזל הוא סרט קולנוע ישראלי מסוג מחזמר דרמטי, בבימויו של זאב רווח, שיצא לאקרנים בשנת 1992. הסרט מספר אודות עולה ממרוקו המפרנס בדוחק את בתו לאחר שאשתו עזבה אותו.
עלילה
ז'וז'ו בן שושן (זאב רווח), זמר יהודי מצליח במרוקו מחליט לעלות לישראל יחד עם אשתו (ברי סימון) ובתו ויוי (זהבה בן). לילה לפני המסע לישראל, אשתו מחליטה לעזוב אותו יחד עם מאהבה לצרפת. ז'וז'ו נאלץ לעלות עם בתו לישראל ללא אשתו ונתקל בקשיים של העולים החדשים בישראל הצעירה של שנות ה-50. הוא מתבייש לספר לבתו את האמת על אמה, ואומר לה כי היא הייתה חולה ומתה במרוקו. בתו גדלה והופכת לזמרת בעלת קול נדיר וכאשר ז'וז'ו נופל למשכב היא מחליטה לעבוד אצל אמרגן שפל (אריה מוסקונה) על מנת לממן לו ניתוח יקר בצרפת. כאשר ז'וז'ו מגלה זאת, הוא מגרש אותה מהבית. כשויוי מופיעה בחתונה בו נוכח החבר של אביה מוריס (ז'אק כהן) היא מובילה אותו אל אביה ומוריס מגלה שהוא התעוור ומחליט לממן ולצאת עימם לצרפת לניתוח המסובך. כאשר הם מגיעים לשם, ז'וז'ו עובר את הניתוח ומופיע לצד חברו במופע מוזיקלי. שם נתקלת האם האובדת בבתה, אותה לא ראתה מאז עזבו את מרוקו.
איגוד האורניתולוגים הבין-לאומי
איגוד האורניתולוגים הבין-לאומי (באנגלית: International Ornithologists' Union; בראשי תיבות: IOU), שנודע בעבר בשם ועדת האורניתולוגים הבינלאומית (International Ornithological Committee; בראשי תיבות: IOC), הוא איגוד שבו חברים כ-200 צפרים מכל רחבי העולם, ואחראי על אירוח קונגרס האורניתולוגיה הבין-לאומי אחת למספר שנים וכן על ארגונם של פעילויות צפרות בינלאומיות אחרות, המתבצעות על ידי ועדותיו הקבועות.
כריסטיאן אנטידורמי
כריסטיאן אנטידורמי (באנגלית: Christian Antidormi; נולד ב-20 במאי 1992) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי.
ביוגרפיה
הוא גם מורה להיפ-הופ במשרה חלקית בבית הספר שלו לריקוד לשעבר, All Starz Performing Arts Studio בסידני. אנטידורמי השתתף במספר רב של קורסי משחק בכמה מבתי הספר למשחק המובילים באוסטרליה בהם TAFTA (האקדמיה האוסטרלית לקולנוע וטלוויזיה) ובתיאטרון האוסטרלי לנוער.
קריירה
בשנת 2009, זכה אנטידורמי בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "אחרי הצלצול" של ערוץ דיסני. אנטידורמי כיכב בעונות 3 ו-4 ששודרה ב- Foxtel /Austar ב-2010/2011.
הוא הופיע בשני סרטים קצרים, I Spy ו- Pride ולוהק לתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה של אופרת הסבון קרוב רחוק בתור ג'יידן פוסט. בשנת 2012 הופיע אנטידורמי בסדרת הדרמה של, "Packed to the Rafters ".
ביולי 2012, אנטידורמי שיחק בתפקיד טיבריוס, בנו של מרקוס ליקיניוס קראסוס בעונה הרביעית והאחרונה של סדרת הטלוויזיה האקשן ההיסטורית האמריקאית "ספרטקוס".
בשנת 2013 הוא צולם לספר שולחן קפה בשם "באמבטיה" (צולם ובוים על ידי טי ג'יי סקוט, במאי ספרטקוס). כל ההכנסות מספר שולחן הקפה נתרמו לעמותה לסרטן השד באותה שנה.
גלעד קידר
גלעד קידר (נולד ב-27 ביוני 1959) הוא צייר ורשם ישראלי, חי ויוצר בתל אביב.
גריזלדה פולוק
גריזלדה פולוק (באנגלית: Griselda pollock; נולדה ב-11 במרץ 1949) היא היסטוריונית בריטית לתולדות האמנות באוניברסיטת לידס שבאנגליה, וזוכת פרס הולברג לשנת 2020.
פולוק מהווה דמות מרכזית בקידום הטענה כי גישות פמיניסטיות לחקר האמנות אינן רק נספח, אלא קריטיות לפרויקט של חשיבה מחדש על תפקיד האמנות בחברה, עד כה כיוון שהחברה מבוססת על אי שוויון בין המינים.
השכלה וקריירה
בשנת 1970 סיימה פולוק בהצטיינות תואר בהיסטוריה מודרנית באוניברסיטת אוקספורד. היא סיימה תואר שני בהצטיינות בתולדות האמנות, במכון קורטולד, אוניברסיטת לונדון ב-1972. לאחר סיום התואר השני היא לימדה באוניברסיטת קנטרברי לאמנות, אוניברסיטת רדינג ואוניברסיטת מנצ'סטר. ב-1977 היא עברה לאוניברסיטת לידס בתור מרצה לתולדות האמנות והקולנוע. בשנת 1980 היא קיבלה את תואר הדוקטורט שלה. היא כתבה את עבודת הדוקטורט שלה על גישות המודרניזם באמנותו של וינסנט ואן גוך.
פולוק עלתה לדרגת מרצה בכירה בשנת 1987. בשנת 1990 היא קיבלה כיסא אישי בהיסטוריה חברתית וביקורתית של האמנות. בשנת 2001 היא מונתה לתפקיד מנהלת המרכז לניתוח תרבות, תיאוריה והיסטוריה כפרופסור להיסטוריה חברתית וביקורתית לאמנות. בשנת 2014 ו-2015 היא יעצה לביאנלה של איסטנבול (תערוכת אמנות עכשווית בינלאומית) ה-14: "תיאוריה של צורות מחשבה", יחד עם עוד שני אמנים, ביניהם ברכה אטינגר. ב-2019 הוענק לפולוק, יחד עם דניאלה לוקסמבורג, מענק כבוד ממכון קורטולד לאמנות, בהוקרה על תרומתן היוצאת מן הכלל לאמנות החזותית. בשנת 2020 היא זכתה בפרס הולברג על התרומות פורצות הדרך שלה לתולדות האמנות הפמיניסטית ולימודי התרבות. פולוק מתמחה ב: לימודים פמיניסטיים באמנות החזותית; לימודים קריטים [GK1] של אמנות עכשווית (תוכנית בינלאומית ללימודי תואר שני); התרבות הפמיניסטית; ניתוח תרבותי, תיאוריה והיסטוריה; היסטוריות חברתיות של האמנות; טראומה ואסתטיקה; אוֹפֵּרָה.
מסגד א-נורי (מוסול)
מסגד א-נורי (ערבית: جامع النوري, "ג'אמע א-נורי") או המסגד הגדול של מוסול היה מסגד במוסול, עיראק. הוא היה מפורסם במינרט הנוטה שלו, שנתן לעיר את הכינוי "הגיבנת" (الحدباء). המסורת גורסת כי המסגד נבנה לראשונה בסוף המאה ה-12, למרות שהוא עבר שיפוצים רבים במהלך השנים. רובו נהרס על ידי כוחות דאעש ב-21 ביוני 2017, במהלך הקרב של מוסול.
בנייה
ב-1511 המסגד עבר שיפוץ גדול.
המינרט
המסגד היה מפורסם במינרט הנוטה שלו, המכונה "הגיבנת". גראטן גירי (Grattan Geary), נוסע מהמאה ה-19, תיאר את מראה הצריח:
כאשר נבנה הצריח היה גובהו 45 מ', עם שבע רצועות של לבנים דקורטיביות מורכבות בתבניות גאומטריות מורכבות. כאשר ביקר אבן בטוטה במקום במאה ה-14, כבר היה הצריח נטוי וקיבל את הכינוי "הגיבנת". עיצוב הצריח מושפע מסגנון אדריכלי שהיה נהוג באזורים הסמוכים, איראן ומרכז אסיה, והוא חולק קווי דמיון עם צריחי מסגדים אחרים בצפון עיראק, כדוגמת אלה במרדין, בסינג'אר ובארביל.
על פי המסורת המוסלמית המקומית, צריח המסגד קיבל את נטייתו אחרי שהנביא מוחמד עבר מעליו בזמן עלייתו לשמים. הצריח הרכין עצמו ביראת כבוד אבל הצליח להשיב לעצמו את האיזון רק לאחר שחלקו העליון פותל לכיוון הנגדי. על פי המסורת הנוצרית המקומית, לעומת זאת, הצריח נוטה כיוון שקד לעבר קבר הבתולה מרי, הממוקם ליד ארביל.
התקופה המודרנית
גם המסגד וגם המדרסה שלו פורקו והורכבו מחדש בשנת 1942 במהלך תוכנית שיקום שיזמה ממשלת עיראק. הצריח לא שוקם, למרות שנעשו ניסיונות לייצבו בשנת 1981 על ידי חברה איטלקית. ההפגזה של מוסול במהלך מלחמת איראן–עיראק בשנות ה-80 של המאה העשרים שברה צינורות תת-קרקעיים וגרמה לדליפות מתחת לצריח, דבר שתרם לאי יציבותו. הנטייה הורעה בהמשך עוד יותר ב-40 ס"מ נוספים. המבנה היה יעד להתקפות מצד המדינה האסלאמית של עיראק ולבנט שכבשו את מוסול ב-10 ביוני 2014, והרסו קודם לכן את קבר יונה. תושבי מוסול, שזעמו על הרס  אתרי התרבות שלהם, הגנו על המסגד על ידי יצירת שרשרת אנושית והתנגדות לאנשי המדינה האסלאמית. במקום להרוס את האתר, אבו בכר אלבגדאדי הופיע במהלך תפילות יום השישי במסגד ב-4 ביולי 2014 והכריז על הקמת ח'ליפות חדשה.
המסגד, כולל הצריח, נהרס ביוני 2017 על ידי לוחמי דאעש.
הריסת המסגד
עד יוני 2017, הקרב על מוסול התקדם לשלב שבו השטח הנשלט על ידי אנשי המדינה האסלאמית הוגבל לעיר העתיקה, אזור שכלל את המסגד. ב-21 ביוני 2017, כוחות הממשל בעראק דיווחו כי המסגד פוצץ בידי כוחות דאעש, והפיצוץ העיד על פצצות שמוקמו בכוונה להפילו. סוכנות התעמולה של המדינה האסלאמית, אעמאק, טענה כי תקיפה אווירית של ארצות הברית היא האחראית לחורבן, אך טענה זו אינה מגובה במידע אמין. כוחות עיראקיים היו במרחק של 50 מטר מהמסגד טרם הפיצוץ, במהלך מה שנראה כניסיון לפגוע בחיילי הצבא מתקרב על ידי אנשי דאעש. תצלומי אוויר של החורבן הופצו על ידי צבא עיראק כמה שעות מאוחר יותר.
ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי ציין כי הריסת המסגד היא "הכרזת תבוסה" מצד דאעש. העיתונאי פול אדמס (BBC News) כתב כי הריסת המסגד היא "מערכה אחרונה של כעס מתריס לפני אובדן האחיזה שלהם במוסול".
סיטרואן סוג 23
סיטרואן סוג 23 (Citroën Type 23) היא משאית קלה, אשר יוצרה על ידי חברת סיטרואן הצרפתית בין השנים 1935–1969. יוצרה גם גרסה של מיניבוס. הדגם נקרא גם "Citroen U 23".
הדגם היה בשימוש צבאות צרפת, בריטניה ופולין בתקופת מלחמת העולם השנייה. עד פלישת גרמניה לצרפת, במלחמת העולם השנייה נמסרו 12,000 יחידות בתקופה של פחות מ-10 חודשים.
סך הכול יוצרו 121,902 יחידות.
עדינה קמיאן
עדינה קמיאן (נולדה ב-7 באפריל 1971) היא אוצרת אמנות בינלאומית. משנת 2005 משמשת קמיאן כראש המחלקה לאמנות מודרנית ומשנת 2016, גם כאוצרת בכירה במוזיאון ישראל, ירושלים. משנת 2014 מרצה קמיאן באקדמיה לאמנות ועיצוב, בצלאל.
ביוגרפיה
עדינה קמיאן נולדה בניו יורק, ובשנת 1980 עלתה לישראל. למדה בתיכון פלך בירושלים ובשנים 1989–1991 שירתה בחיל המודיעין של צה"ל, ביחידה 8200. בשנת 1994 סיימה את לימודי התואר הראשון בהצטיינות בפסיכולוגיה ובלימודים כלליים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2001 סיימה את לימודי התואר השני, בתחומים פסיכולוגיה קלינית ותולדות האמנות, שנלמד גם הוא באוניברסיטה העברית. עבודת הגמר שלה השוותה בין מבחן רורשך הפסיכודיאגנוסטי לאוטומטיזם סוריאליסטי (דלקומניה); היא פורסמה בגרסה מקוצרת בקטלוג "סוריאליזם ומה שמעבר במוזיאון ישראל".
בשנת 2012 השלימה קמיאן את לימודי הדוקטורט בהיסטוריה ובתיאוריה של האמנות במרכז לחקר הסוריאליזם ומורשתו של אוניברסיטת אסקס, שמהווה שותפות מוסדית ייחודית בין אוניברסיטת אסקס, אוניברסיטת מנצ'סטר ומזיאון הטייט. עבודת הדוקטורט שלה התמקדה בשיתופי הפעולה של מרסל דושאן ומאן ריי עם הסוחר-חוקר-משורר, ארטורו שוורץ, בשיעתוק החפצים-מן-המוכן והאובייקטים שלהם בשנות השישים ובתחילת שנות השבעים של המאה העשרים. ספרה, "דושן, מאן ריי וחידת השיעתוק", פורסם בסדרת "מחקרים בסוריאליזם" של הוצאת רוטלדג' בשנת 2018.