cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התהום השיווקי
אימוץ חידושים
אימוץ חידושים היא תאוריה המציגה כיצד ובאיזה קצב רעיונות חדשים וטכנולוגיות מתפשטות וחודרות לשווקים. כדי להבין תחילה את התהליך של אימוץ חידושים יש לחלק כל שוק של לקוחות לחמישה פלחי שוק, בהתאם להתייחסותם למוצרים חדשניים: מזנקים, מדרבנים, מיישמים, מחקים ונגררים. לכל אחד מפלחי השוק הללו מאפיינים שונים וגישה שונה לאימוץ חידושים.
שני הפלחים הראשונים - מזנקים ומדרבנים - מהווים ביחד את השוק הראשוני. אמנם מניעי הקנייה של כל אחד מהפלחים הללו אינם זהים, אך המכנה המשותף שלהם הוא ברצון להיות "ראשונים" ברכישת המוצר החדש. המזנקים רוצים לעשות זאת על מנת לבחון את המוצר, בעוד שהמדרבנים רוצים לעשות זאת על מנת לנצל את המוצר. שלוש הקבוצות האחרונות מהוות את השוק העיקרי, שהוא מקור הרווחים לטווח הארוך.
התהום השיווקית
התהום השיווקית נובעת מכך, שקיים פער משמעותי בגישה למוצר חדשני בין המדרבנים לבין המיישמים. האחרונים מהססים ביותר ברכישת מוצר חדשני, והם אינם מוכנים לקבל המלצה ממי שנתפס בעיניהם כשייך למדרבנים. הם מחפשים מיישמים כמותם. זהו מצב היוצר מעגל שוטה, לפיו אינך יכול למכור בשוק העיקרי עד אשר המיישמים יקבלו אותך. מאידך, המיישמים אינם מוכנים לקבל אותך, עד שלא תוכיח להם שהצלחת למכור למישהו בשוק העיקרי.
למעשה זוהי המשימה העיקרית העומדת בפני כל מי שמציג מוצר חדשני לשוק: כיצד לחצות את התהום השיווקית במהירות וביעילות. החדירה לשוק הראשוני, שנמצא לפני התהום השיווקית, איננה כה קשה, משום שכמעט תמיד אפשר למצוא לקוחות, שהם מזנקים או מדרבנים, אשר יהיו מוכנים להתנסות במוצר החדש. הקושי העיקרי הוא בחדירה לשוק העיקרי, הנמצא אחרי התהום השיווקית, וכדי להגשים זאת יש צורך בחציית התהום.
קתרין דה ראמבוייה
קתרין דה ראמבוייה (בצרפתית: Catherine de Vivonne, marquise de Rambouillet; 1588 - 2 בדצמבר 1665) הייתה אשת חברה, מארחת החוג הספרותי "אוטל דה ראמבוייה".
ביוגרפיה
דה ראמבוייה נולדה ברומא והוטבלה בשם קתרין דה ויוון (Catherine de Vivonne), בתם של ז'אן דה ויוון, שהיה שגריר צרפת למדינת האפיפיור, ושל יוליה סאבלי, שהייתה בת למשפחת אצולה איטלקית. בהיותה בת 12 בלבד נישאה לשארל דאנז'אן, מאוחר יותר מרקיז דה ראמבוייה, שהיה בעל מעמד גבוה בחצרותיהם של אנרי הרביעי ושל לואי השלושה עשר, מלכי צרפת. המרקיזה הצעירה מאסה בתככי חצר המלכות, ואחר לידת בתה יוליה ב-1607, החלה לקיים חוג ספרותי בבית אביה, שהיה בסמוך לארמון הלובר בפריז, ושמאוחר יותר נקרא "הוטל דה ראמבוייה". ב-1618 היא שיפצה את הבית בסגנון איטלקי על מנת שיתאים לקבל את פני אורחיה.
דה ראמבוייה התעניינה באמנות, בספרות ובהיסטוריה, ושלטה במספר שפות. היא הזמינה לביתה את מיטב הסופרים והסופרות בצרפת של תקופתה, ואנשים שייצגו את העילית של החברה הצרפתית, ובהם: הקרדינל רישלייה, ז'אק-בנין בוסואה, לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה, פרנסואה דה לה רושפוקו, ז'אן לואי גז דה בלזאק, פרנסואה דה מאלרב, פייר קורניי, ז'אן שאפלן, מדליין דה סקודרי, מאדאם דה סבינייה, מאדאם דה לה פאייט ואן ז'נבייב דה בורבון-קונדה.
המשורר ז'אן שאפלן כתב: "כאן מדברים בחוכמה ובהיגיון, ואין עוד מקום בעולם כולו שבו קיים טעם טוב יותר." לחוג ספרותי זה, שבו השיחה הפכה לאמנות, הייתה השפעה גדולה על השפה והספרות הצרפתית. זה היה הגרעין שממנו צמחה האקדמיה הצרפתית, ושבו התפתחו עקרונות הטעם הטוב בספרות. במחזה "הענוגות הנלעגות" (1659) מלגלג מולייר על מנהגיהן של הנשים שהשתתפו בחוג זה, ובמחזה "הנשים החכמות" הוא כותב: "הנשים של ימינו רוצות לכתוב ולהפוך לסופרות." לאמתו של דבר, הנשים בחוג זה הנעימו את השיחה, בלטו יותר מאשר בכל חוג אחר, והעלו את מעמד האישה בחברה הצרפתית.
בשנים 1648-1653 התחוללו בפריז מרידות נגד בית המלוכה הצרפתי, ורבים מחברי החוג של קתרין דה ראמבוייה הושמו במעצר או נמלטו מן העיר. למרות זאת, החוג המשיך להתקיים במתכונת מצומצמת עד מותה ב-1665.
פארק יצחק רבין
פארק יצחק רבין הוא פארק מיוער המשתרע על פני שטח בן כ-15,000 דונם. הפארק נמצא באזור שער הגיא. בצד מערב נמצאים נחשון ובקוע ובצד מזרח האנדרטה לזכר פורצי הדרך לירושלים שליד מחלף שורש.
שם הפארק
הפארק נקרא על שם ראש הממשלה יצחק רבין, אשר היה מפקד חטיבת הראל של הפלמ"ח במלחמת העצמאות. אחד מתפקידיה החשובים של החטיבה היה להגן על הדרך מהשפלה לירושלים באזור שער הגיא. מבנה הח'אן בשער הגיא שהיה נטוש שנים רבות, שוקם על ידי הקרן קיימת לישראל ובעתיד יהיה בו מרכז מידע למבקרים בפארק רבין.
מאפיינים
הפארק נמצא בשפלת יהודה ובהרי יהודה וחוצות אותו דרך בורמה, דרך הג'יפים, רכס השיירות ורכס המשלטים. שער הגיא הוא נקודת חיבור בין שתי יחידות הנוף המרכזיות בפארק שהן שפלת יהודה והרי יהודה. שפלת יהודה הוא האזור ממערב לכביש צומת שער הגיא - צומת שמשון כביש 3 והרי יהודה הם האזור ממזרח לכביש. ברחבי הפארק דרכי עפר המתאימות לנסיעה ברכב פרטי, מצפורים וחניוני נופש. בפארק מצויים אתרי מורשת קרבות תש"ח, כמו דרך בורמה והמשלטים בשמורת המסרק. בפארק מדרגות ושרידי חקלאות קדומה באזור דרך המשלטים ודרך דיפנבייקר (על שם ג'ון דיפנבייקר שהיה ראש ממשלת קנדה). במסלולי הפארק נמצאים שרידי דרך רומית ומבנים ביזנטיים ועות'מאנים. הפארק כולל גם את חאן שער הגיא, את רכס השיירות, את רכס המשלטים, את מצפה הראל, את תצפית נווה שלום, את עיינות סוסין ואת מרכז הקרן הקיימת באשתאול. בפארק נמצא גן יפני על שם האב טקג'י אוצוקי אשר פותח בסיוע אגודת הנוצרים היפנים ידידי ישראל (בית שלום יפן).
רוב שטחו של הפארק מכוסה יערות נטועים וחורש טבעי. באשתאול נמצאת משתלה גדולה של הקרן הקיימת והיא מספקת את רוב העצים לייעור במקום. היער הראשון באזור ניטע בשנת 1930 בידי מחלקת הנטיעות של ממשלת המנדט הבריטי. המטרה הייתה להאט את סחף הקרקע מהרי יהודה ולהחזיר לנוף את המראה המקורי מהעבר המקראי בו הייתה נפוצה חקלאות מדרגות. בשנות ה-50 של המאה ה-20, בימי העלייה הגדולה לישראל, הועסקו עולים רבים בעבודות ייעור ונטיעה במקום. ב-2 ביולי 1995 פרצה במקום שרפה גדולה, שפגעה בשטחי יער נרחבים ופגעה גם ביישובים שנמצאו בשולי היער. בשנים האחרונות הורחבו המגוון של מיני העצים שנטעו ביער כדי לחזור ליער הטבעי. סך כל שטח היערות בפרוזדור ירושלים הוא כ-100 אלף דונם ונטועים בו כ-7 מיליון עצים שקרן קיימת לישראל החלה בנטיעתם בשנות ה-20 של המאה ה-20.
גשר (אתר ארכאולוגי)
גשר הוא אתר ארכאולוגי בעמק הירדן, על הגדה הדרומית של נחל תבור, ליד קיבוץ גשר. באתר נמצאו סימני התיישבות משתי תקופות: מתחילת התקופה הנאוליתית ומתקופת הברונזה התיכונה. האתר נחפר לראשונה בין השנים 1987-1986 על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל מהאוניברסיטה העברית, ובין השנים 2002-2004 על ידי סוזן כהן מאוניברסיטת מונטנה.
בתקופה הנאוליתית הקדם קרמית א (האלף התשיעי לפנה"ס) האתר היה יישוב קטן, מורכב ממספר מבנים מעוגלים. באתר נמצאו כלי צור כולל כלים עם חוד אל-חיאם. אחד הממצאים החשובים באתר היה בית מלאכה לייצור כלים מבזלת. זו הפעם הראשונה שנמצא ממצא כזה במזרח הקרוב בתקופה הנאוליתית. בית המלאכה ייצר גרזנים מבזלת וכלים נוספים שנשלחו מבית המלאכה למרכזים נאוליתיים אחרים, כגון יריחו והאתר ליד נתיב הגדוד. תיארוך רדיומטרי שבוצע באתר תיארך אותו כאחד הקדומים ביותר בתקופה הנאוליתית. זו התקופה של יסוד היישובים הראשונים ותקופת המעבר לחקלאות. דוח סופי על תקופה זו פורסם בשנת 2006.
בתקופת הברונזה התיכונה IIא האתר שימש כבית קברות, ונמצאו בו כ-29 קברים. הקברים היו קברי פיר שנחפרו באדמה בתוך המשקע הגאולוגי. בכל קבר היה נקבר אחד בלבד, והוא מעולם לא נפתח שוב. עובדה זו עזרה בקידום הידע לגבי מנהגי קבורה בתקופה זו, כולל תנוחות הנקברים וכמות פסלי האלים שהוכנסו לקבר ליד הנקבר. בארבעה קברים נמצאו גם חודי חנית וגרזנים מארד, כולל שלושה גרזיני מקור הברווז. דוח סופי על החפירה פורסם בשנת 2007.
עקיבא צימרמן
עקיבא צימרמן (ג' בכסלו ה'תרצ"ז, 17 בנובמבר 1936 - כ"ט בניסן ה'תשע"ו, 7 במאי 2016) היה עיתונאי, סופר והיסטוריון ישראלי, החוקר בעיקר את תחום החזנות והמוזיקה היהודית.
ביוגרפיה
צימרמן נולד ב-1936 בתל אביב, למד בגימנסיה שלווה, התגייס לחיל המודיעין ושירת גם ברבנות הצבאית. לאחר שירותו הצבאי החל לעבוד כפקיד בבנק. כותב בעיתון "הצופה" יותר מחמישים שנה, בנושאים מגוונים - החל מחזנות ומוזיקה יהודית ועד לענייני השעה בפוליטיקה ובחברה. כמו כן פרסם כתבות ותגובות ב"על המשמר", "ידיעות אחרונות", "מעריב", "הארץ" ו"המודיע".
צימרמן גדל בתל אביב בתקופה שבה פרחה החזנות בעיר. מגיל צעיר נתפס צימרמן לחזנות, אך מעולם לא שר בעצמו חזנות. עם השנים פיתח צימרמן קשר הדוק עם גדולי החזנים בתל אביב ובעולם, והפך למומחה ומרצה מבוקש בנושא החזנות. צימרמן פרסם עשרות כתבות בנושא זה במגוון במות, בעיתונות ומאספים שונים, ואף פרסם ספרים שכתב בנושא.
זכה בפרס שלום עליכם לתרבות יהודית, ובפרס מטעם עיריית חיפה לספרות תורנית.
בשנת תשע"ד זכה עקיבא צימרמן בפרס עת-מול היוצא לאור על ידי מכון בן צבי. עת-מול הוא עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל.
אנא בחסדך תרוממני
"אָנָּא בְּחַסְדְּךָ תְּרוֹמְמֵנִי" הוא פיוט אשר נכתב על ידי אשר מזרחי, הולחן על ידי רחמים עמר ומושר בקהילות הספרדים בירושלים.
אשר מזרחי, מחבר הפיוט, כיוון להתכתב עם נוסח ברכת קדושת היום, הנאמרת בתפילת מוסף לשלושה רגלים: "בְּנֵה בֵיתְךָ כְּבַתְּחִלָּה, וְכוֹנֵן מִקְדָּשְׁךָ עַל מְכוֹנוֹ, וְהַרְאֵנוּ בְּבִנְיָנוֹ וְשַׂמְּחֵנוּ בְּתִקּוּנוֹ, וְהָשֵׁב כֹּהֲנִים לַעֲבוֹדָתָם וּלְוִיִּם לְשִׁירָם וּלְזִמְרָם". התפילה מתארת את הערגה והכמיהה לסיום תקופת הגלות והציפייה לבוא גאולת עם ישראל, בניית בית המקדש והחזרת העבודה, כפי הפסוק מנוסח התפילה.
קריית גת
היסטוריה
קריית גת הוקמה בשנת 1954 כמעברה. שמה של העיר הוא תוצאה של זיהוי מוטעה של תל עירני עם העיר הפלשתית גת. כיום מקובל לזהות את גת הפלשתית עם תל צפית (תל א-צאפי), כ-9 ק"מ צפונה לקריית גת.
שנים אחדות לפני כן, במלחמת העצמאות, היה שטחה של קריית גת חלק מכיס פלוג'ה. העיר שוכנת על אדמות העיירה הערבית אל-פאלוג'ה, והכפר עיראק אל-מנשייה, שתושביהם עזבו אותם במלחמת העצמאות, ולא הורשו לחזור לבתיהם. בקרבת העיר נמצא צומת פלוגות, הנקרא על פי השם הערבי "פאלוג'ה". בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד שכנה באזור העיר העיירה היהודית הגדולה כפר שחליים.
העיר עצמה הוקמה על ידי עולים ממרוקו אשר התיישבו בקרבת המעברה. בסוף שנות החמישים הגיע גל עליה של יהודים ממזרח אירופה, פולין רומניה והונגריה ששוכנו בה, עם הזמן סופח שטח המעברה אל העיר, והיא נהרסה ובמקומה ובקרבתה הוקמו שכונות אחדות בשטחה של קריית גת. בשכונות שוכנו עולים חדשים שמקורם בלמעלה מ-35 מדינות תפוצה. העיר קלטה עלייה במשך כל שנות קיומה, אבל גל העלייה המשמעותי ביותר שהגיע אל העיר היה העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
בשנת 1958 הוכרזה קריית גת כמועצה מקומית, וב-1972 הוכרה כעיר. כיום נחשבת קריית גת לעיר בינונית בגודלה בעלת תעשייה מפותחת.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, החל מדצמבר 2008 נורו לעבר העיר רקטות גראד ששוגרו מרצועת עזה. בהתלקחות שבעקבות מתקפת הטרור בדרום ישראל באוגוסט 2011, במבצע עמוד ענן בשנת 2012 ובמהלך מבצע צוק איתן בשנת 2014 נורו מרצועת עזה עשרות רקטות גראד לעבר העיר.
ב-7 באוקטובר 2015 התרחש בעיר פיגוע דקירה. מחבל תושב דרום הר חברון, דקר שני חיילים וחטף נשק נטול תחמושת מאחד מהם, ולאחר דקות נורה ונהרג על ידי כוחות הביטחון. במוצאי שבת 21 בנובמבר 2015, התרחש בעיר פיגוע דקירה שני, מחבל פלסטיני מאזור חברון דקר חמישה אזרחים ופצע אחד באורח קשה. המחבל נתפס לאחר כמה שעות סמוך למקום הפיגוע.
אוכלוסייה
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה בעיר:
שכונות העיר
לאחרונה עבר אישור ומכרזים לבניית שכונות נוספות בעיר בשנים הקרובות. שכונה אחת שאושרה היא מצפון לכרמי גת הקיימת, אשר תיקרא ״כרמי גת צפון״ ותהווה למעשה המשך ישיר של שכונת כרמי גת, וגם בה יבנו שטחי מסחר ומשרדים; הרחובות בה ייבנו בקווי שתי וערב. כמו כן, אושרו מכרזים לשכונת מערב אדוריים (אשר נקראת כן על שם הימצאותה ממערב לרחוב ״אדוריים״ בקרית גת הוותיקה, אשר מהווה את הגבול המערבי של קריית גת במתכונתה הוותיקה) ולשכונת קריית גת דרום (עוטף עוזה). שכונות נוספות, אך יותר קטנות משמעותית, תהיינה ברחבה הריקה כיום שמאחורי האצטדיון הנוכחי של העיר ותיקרא בשם ״שער העיר״, ותחבר בין שכונת כרמי גת וקרית גת הוותיקה, וכן מספר מבנים לדיור בר השגה בסמוך למתחם הרכבת (במקום שבו היה פעם מפעל קמח), אשר יבנו בו גם שטחי מסחר ומסוף תחבורה ציבורית.
עורקי תנועה ותחבורה ציבורית
קריית גת בנויה בסמיכות לכמה עורקי תחבורה ראשיים, וממנה מסתעפים כבישים לכיוונים שונים: דרומה, אל באר שבע וערד - כביש 40; מזרחה, אל ירושלים, שדה משה, כרמי קטיף, בני דקלים, לכיש, בית גוברין, חברון ובית שמש - כביש 35; צפונה, לקריית מלאכי, גדרה, מזכרת בתיה - כביש 40; מערבה לאשקלון, שדרות ואשדוד - כביש 35. מחלף קריית גת הסמוך למושב שדה משה, נפתח לתנועה ב-11 בדצמבר 2007. באמצעות מחלף זה ניתן לנסוע בכביש 6.
הצירים הראשיים בקריית גת הן שדרות לכיש, שדרות גת, שדרות השופטים-אתרי המקרא, שדרות מלכי ישראל, שדרות העצמאות-צה״ל, שבטי ישראל, ואליהם מצטרפים רחוב אדוריים (מתחיל בתור רחוב הרימון) ודרך הדרום.
תחבורה עירונית: בנוסף, חברת דן בדרום מפעילה אחד עשר קווים פנימים ועוד שמונה קווים אל מועצות אזוריות אשר מסלול הקווים עובר בחלק מרחובות העיר אל הרכבת/תחנה מרכזית.
תחבורה בין עירונית: את העיר קריית גת חוצים אוטובוסים בין-עירוניים של החברות אגד, דן בדרום, קווים, גלים ומטרופולין לערים: באר שבע, ערד, אשקלון, אשדוד, יבנה, גדרה, רחובות, נס ציונה, ראשון-לציון, ירושלים, מבשרת ציון, תל אביב, בני ברק, בית שמש, שדרות, נתיבות, רהט, אופקים, ביתר עלית, אלעד, מודיעין עילית, דימונה וקרית ארבע. בנוסף קיימים קווים נוספים אשר מגיעים אל כל המושבים בסביבה. מצומת פלוגות, הסמוכה לעיר, יוצאים קווים נוספים לאילת ולמודיעין מכבים רעות. בעיר שוכנת תחנת רכבת, ממנה יוצאות רכבות ישירות לרוב חלקי הארץ: באר-שבע, רמלה, לוד, תל אביב, הרצליה חיפה, קריות, עכו ונהריה. לאזורים נוספים יש צורך בהחלפת רכבת בלוד או תל אביב. כיום בעיר שוכנת תחנה מרכזית ישנה, גורמי עירייה אומרים שתיבנה תחנה מרכזית חדשה ממוזגת ומודרנית.
תעשייה
בקריית גת פעלו ופועלים מפעלים רבים. פארק התעשייה קריית גת, המנוהל בידי חברת י.ש.גת בע"מ, ידוע במפעלי ההיי טק ומרכזי השירות הרבים הממוקמים בו.
בין המפעלים בפארק: אינטל ,HP Indigo, איסכור, סלטי צבר, פנדור, ויסוניק, ריסקו, שלאון, סוגת, סטרטסיס, פליינג קרגו ומבשלת הנגב.
מסחר ובילוי
בעיר פועלים מספר מרכזי מסחר ראשיים: מתחם BIG, מתחם "ישפרו סנטר", קניון "לב העיר", קניון "גת סנטר" ומרכז מסחרי "כיכר פז".
בשנת 2014 נבנו בעיר 9 מרכזי מסחר חדשים ברחבי העיר:
בעיר מתחם הבריכה העירונית נהרס לאחר 60 שנות פעילות, לטובת בריכה עירונית חדשה ומודרנית, אשר נבנה בידי מפעל הפיס והופעל בשנת 2013, שינה את שמו מ"גלי גת" ל"קאנטרי 4 העונות".
מתחמים עתידיים
ספורט
לעיר יש מועדוני ספורט במספר ענפים. כולל בענף הקריקט.
כדורגל
בענף הכדורגל - פועלות שתי קבוצות כדורגל: מכבי דודו קריית גת המשחקת בליגה ג' ובית"ר קריית גת המשחקת בליגה ב' (הוקמה מחדש בשנת 2016). בעבר היו בקריית גת קבוצות נוספות כדוגמת הפועל קריית גת.
מ.ס. קריית גת
מ.ס. קריית גת הייתה קבוצת כדורגל לגברים שהתקיימה זמן קצר בלבד. קבוצת הכדורגל נשים "מ.ס. קריית גת" נחשבת לקבוצה הדומיננטית יותר ואף זכתה באליפות ליגת העל פעמיים רצופות וזכתה בגביע פעם אחת.
מכבי
מכבי קריית גת הוא המועדון הבכיר בעיר שהתמודד בליגת העל בכדורגל בעבר. כיום המועדון מתמודד בליגה א'.
בית"ר
בעוד מכבי קריית גת התמודדה בעבר בליגת העל, בית"ר קריית גת התמודדה בליגות הנמוכות לרוב. המועדון הוקם בשנת 1970 והצטרף לאגודת הספורט בית"ר. תחילה שיחק במחוז גזר בליגה ד'. בעונת 1981/1982 הקבוצה סיימה במקום בראשון במחוז דרום של ליגה ג' ועלתה לליגה ב', אך ירדה בחזרה לאחר שלוש עונות. בעונת 1986/1987 חזרה הקבוצה לליגה ב', וירדה שוב לאחר שתי עונות. בעונת 1999/2000 הקבוצה העפילה לליגה א' לאחר שעלתה שתי ליגות תוך שנתיים. במהלך השנים, המקום הגבוה ביותר שהמועדון הגיע אליו הוא המקום השישי בליגה א' (הליגה השלישית). לאחר עונת 2005/2006, התאחד המועדון עם מכבי קריית גת והתפרק. בספטמבר 2016, הוקם מחדש והחל לשחק בליגה ג' דרום. בעונת הבכורה, עונת 2016/2017, סיים המועדון במקום השני ונשאר בליגה ג'. שנה לאחר מכן, בסיום עונת 2017/2018, סיים המועדון במקום הראשון בליגה ג' דרום והעפיל לליגה ב'.
כדורסל
מכבי קריית גת הייתה קבוצה ששיחקה בליגת הלאומית בכדורסל.
רבני העיר
במקום ממוקמות ישיבת ההסדר דרך חיים, ישיבת ההסדר קריית גת והגרעינים התורניים שלצידם, ישיבת תומכי תמימים בקריית גת, ומוסדות תורה שהקים הרב ניסים מויאל.
פיורד אדמס
הפיורד ממוקם דרומית להר ריסר-לארסן.
אורכו של הפיורד 21 קילומטרים.
גילוי הפיורד
הפיורד צולם מן האוויר ומופה לראשונה על ידי המשלחת הלאומית האנטארקטית האוסטרלית ב-1956.
מקור השם
הפיורד נקרא על שמו של איאן ל. אדמס (Ian L. Adams), מפקד תחנת מוסון בשנת 1958.
יחסי איראן–תימן
יחסי איראן–תימן (בפרסית: روابط ایران و یمن, בערבית: العلاقات اليمنية الإيرانية) הם מערכת היחסים המורכבת בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה של תימן. היחסים בין המשטר החוקי בתימן לבין האיראנים הם קרים, האיראנים תומכים במורדים החות'ים השיעים במדינה. בין שתי המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים ותימן מגדירה את איראן כמדינת אויב.
היסטוריה
בשנות השישים של המאה העשרים, השאה האיראני מוחמד רזא פהלווי תמך בממלכה התימנית (המלוכנים) במלחמת האזרחים של צפון תימן נגד הרפובליקנים הקומוניסטים. בסוף שנות השמונים של המאה העשרים, לאחר תום מלחמת איראן–עיראק החלה איראן להיות מעורבת יותר בענייני הפנים הצפון-תימניים. בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, פלג סטודנטים קיצוניים בתימן (בעיקר מתימן ומאיראן) הקימו את תנועת החות'ים. בין הסטודנטים הללו היה חוסיין בדרדין אלחות'י, שהוביל את ההתקוממות החות'ית בתימן כנגד השלטון המקומי. תחילה איראן התנערה מקשריה עם החות'ים, אך בשנת 2012 לאחר שעלי עבדאללה סאלח הצהיר על תמיכתו בהם האיראנים הביעו תמיכתם בפומבי.
ב-2 באוקטובר 2015, בעיצומה של מלחמת האזרחים בתימן, דיווחה התקשורת על כך שממשלת תימן ניתקה באופן רשמי את יחסיה עם איראן עקב תמיכתה של טהראן בחות'ים המנסים להפיל את השליט החוקי עבד רבו מנסור האדי. דובר ממשלת תימן הכחיש מאוחר יותר את דיווח הטלוויזיה ואמר כי "הממשלה לא דנה עד כה בנושא ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם איראן ולא התקבלה החלטה". בשנת 2017 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין איראן לתימן.
מלניצה
מלניצה (Мельниця) היא עיירה הנמצאת כ-30 ק"מ מהעיר המחוזית קובל בפלך ווהלין באוקראינה.
מקור השם מלניצה הוא "טחנת הקמח" ברוסית. המבנה הראשון שהוקם באזור היה למעשה טחנת קמח המופעלת על ידי הרוח. חקלאים החלו לבנות את בתיהם בקרבת הטחנה על מנת שיוכלו להביא את תבואתם לטחינה בזמן קצר והיישוב הקטן היה לעיירה עם השנים.
היסטוריה
מלניצה הייתה בשנת 1544 רכוש המלך ומשנת 1583 הייתה לעיר פרטית בבעלותו של האציל סיימשקו. לאחר חתימת הסכם הפולני-ליטאי המוכר בשם איחוד לובלין בשנת 1569, עברו קהילות ווהלין לרשות המלכות. ראשי הקהל היהודי נשבעו אמונים לממלכה, יחד עם עיריות קרמניץ, לודמיר, ולוצק. בהתאם לכך, הוציא המלך זיגמונט אוגוסט פקודה המשווה את יהודי ווהלין ליהודי פולין ומוציאה אותם מרשות הסטאראסטא לרשות הווייוודא.
בינואר 1700, הוטל על קהילת מלניצה לשלם 180 זהובים מס גולגולת. זהו סכום קטן המעיד על מספרם הדל של היהודים ביישוב. לפי מפקד האוכלוסין בשנת 1847, הקהילה היהודית במלניצה מנתה כ- 640 נפשות. מפקד נוסף, משנת 1897 מראה כי העיירה מנתה 2588 תושבים, מתוכם 1599 יהודים.
בשנות השבעים של המאה ה-19 היו במלניצה מבני ציבור רבים וביניהם מבשלת בירה, שתי טחנות קמח, מלבנה, שבע-עשרה חנויות וכעשרים בעלי מלאכה. בראשית המאה ה-20 היה מצבה הכלכלי של העיירה קשה והוא נעשה גרוע יותר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נסוגו הרוסים ששלטו אז בשטח ולמקום הגיעו הגרמנים והאוסטרים. החזית נעצרה על יד מלניצה ורבים מיהודי העיירה היגרו לשטחי פולין לערים קולץ ולובלין. במהלך המלחמה ולאחריה פלך ווהלין עבר מיד ליד בין מעצמות ומדינות. כל פעם שנכבש השטח הוא לווה בפוגרומים ומעשי פרעות ביהודים. במהלך שבע השנים הבאות שלטו בווהלין הגרמנים, האוקראינים, הפולנים והבולשביקים.
בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1920 יחידות רוסיות "לבנות", שלחמו תחת פיקודו של הגנרל בולאק בלאחוביץ בצבא האדום, ערכו פוגרומים קשים ביהודי האזור. בין ההרוגים היו גם מבני מלניצה.
הקהילה היהודית
המוסד העליון של יהודי העיירה הייתה הקהילה היהודית. הקהילה לא הייתה זקוקה להכרה רשמית מצד השלטונות כדי שתתקבל על ידי הציבור היהודי. כולם סרו למרותה וקיבלו עליהם את הנהגתה. הקהילה נוהלה על ידי גבאים, פרנסים ובעלי בתים בהשתתפות הרב המקומי או בראשותו. בסמכות הקהילה היה לנהל את החיים הדתיים של האוכלוסייה היהודית - רבנות, שחיטה, מקווה, בתי מדרש ו"בתי חיים" - בתי העלמין. בראשית שנת 1926 אושרה הקהילה במלניצה על ידי השלטונות הפולנים (הוויאבודה). לעומדים בראש הקהילה ניתן תקציב והזכות לגבות מיסים מיהודי העיר, לשלם שכר לרבנים ולהוצאות הקהל.
בשנת 1929 סופחה לקהילה במלניצה האוכלוסייה היהודית ביישובים הולובי, אזריען, קופיצ'ב, פובורסק, טרויאנובה ומנייביץ'. כראש הקהל נבחר ר' אידל גאטמן. לרב הקהילה מונה הרב יהודה ספרד. הנהגת הקהילה פעלה בתחומים סוציאליים רבים ביניהם תמיכה בחולים, בעניים ובמשפחות מרובות ילדים.
תנועות נוער ציוניות ואחרות
המצב הכלכלי הקשה בעיירה הביא להגירה של צעיריה לארצות הברית, לארגנטינה ולברזיל מחד ולהתעוררות השאיפה לעלות לארץ ישראל מאידך. המהגרים לא ניתקו את הקשר עם העיירה והיו שולחים עזרה לבני משפחותיהם, ככל שיכלו.
התמורות והלכי הרוח שקמו ברוסיה בזמן המהפכה הבולשביקית לא פסחו על העיירה. רבים מצעירי העיירה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית המחתרתית בפולין. אחדים מפעילי המפלגה בעיירה נשלחו לתקופה ממושכת לבית הסוהר בקרטוז-ברזה.
מלחמת העולם השנייה - חיסול הקהילה היהודית
בספטמבר 1939 נפתחה מלחמת העולם השנייה ופלך ווהלין נכבש על ידי ברית המועצות. הנאצים כבשו את מלניצה ב- 22 ביוני 1941. בעת הכיבוש היו במלניצה, יחד עם פליטים שהגיעו מפולין כ- 1800 יהודים. אחדים מהיהודים הצליחו לסגת עם כוחות הצבא האדום האחרונים מזרחה. כבר ביום הכיבוש כיתרו הנאצים ואוקראינים בני המקום 40 צעירים וצעירות יהודיים שהשתייכו לתנועת הנוער הקומוניסטית ולקחו אותם מחוץ לעיירה. הם הובלו לקרבת בית המטבחיים העירוני ושם הוצאו להורג.
על היהודים האחרים הוטלו גזרות קשות מאת השלטונות הנאציים. משפחות יהודיות צוו להישאר בבתיהן ולצאת אך ורק לצורכי עבודה כאשר הם לבושים טלאי צהוב. נאסר עליהם ללכת על המדרכות והם נאלצו ללכת עם הסוסים והבקר על הכבישים והשבילים. הגברים מעל גיל 16 נקראו להתייצב למפקד אשר בו נאספו מהם תעודותיהם. הם הובלו אל מחוץ לעיירה ונרצחו בדם קר. ב- 1–2 בספטמבר 1942 רוכזו כל יהודי העיירה ברחוב אחד והוקם גטו. סביב הגטו הוצבו שוטרים אוקראינים לשמור מפני ניסיונות בריחה.
שבוע לפני ראש השנה התש"ג, ב-כ"א באלול התש"ב, 3 בספטמבר 1942, בחשכת הליל, פרצו שוטרים אוקראינים וחיילים נאצים אל בתי 1200 יהודי העיירה, הוציאו אותם מבתיהם והובילו אותם לבורות מוות מחוץ לעיירה. היהודים צוו להתפשט ונורו למוות אל תוך הבורות. לאחר מכן כוסו הבורות ובאותו ערב פשטו האוקראינים על בתי היהודים ובזזו את כל מה שנותר מאחור.
משפטי המרצחים
השלטונות הסובייטים לא העלימו עין מהרציחות שנעשו ביהודים. במשך שנים נאספו עדויות וארגוני הביטחון עשו את דרכם לאיתור פושעי מלחמה. בשנת 1974 הוסגר המרצח האוקראיני איבן א. קלימוביץ, יליד מלניצה, לידי הק.ג.ב. בחקירתו הסגיר שלושה רוצחים נוספים - פ.ד. פרבושצ'יק, ס.ס. זאגורסקי וע.ד. גוגוליוק. שלושת הרוצחים אותרו והובאו לקובל. ארבעת השוטרים לשעבר הועמדו למשפט על השתתפותם הישירה ברצח 1200 יהודי מלניצה ו- 15000 מיהודי קובל וכן על שיתוף פעולה עם הנאצים ברצח אוקראינים ופולנים. המשפט החל ב- 14 במאי 1974 ונמשך שישה ימים. בתום המשפט, לאחר מתן עדות של שישים עדים, גזרו השופטים גזר דין מוות בירייה לארבעת הרוצחים. לשניים מהם - קלימוביץ וגיגליוק - הומר גזר הדין ל-15 שנים במחנות בסיביר כיוון שהיו בני שמונה עשרה בעת הרצח וכי "לא הוכח שהכדורים שהם ירו הביאו לקיפוח חיי אדם".
הנצחה
מעטים בלבד מיהודי מלניצה שרדו את השואה. חלקם הצליחו לחמוק ליערות ימים מספר לפני חיסול הקהילה היהודית; אחרים עלו לישראל או היגרו למדינות אחרות לפני פרוץ המלחמה. מבין שרידי הקהילה חברה קבוצה של ארבעה אנשים - יהושוע ליאור, ציפי נוימן-אבנון, ישראל וולק ושמואל רייטר, שאספו וארגנו את העדויות על מלניצה היהודית ומאורעותיה לכדי ספר הנצחה שפורסם ב- 1994. מאז, מדי שנה נפגשים בני מלניצה שעודם בחיים, ילדיהם ונכדיהם לאזכרה.
בשנת 1977 סומן קבר האחים של יהודי מלניצה והוקף בגדר מעץ. בשנת 1990 הוקמה במקום מצבה על חשבון הממשל הסובייטי. על המצבה כתוב באוקראינית: "במקום זה רצחו הגרמנים 1200 אזרחים סובייטים ביום 3.9.1942."
גבריאל דבראשוילי
הרב גבריאל דבראשוילי (תרנ"ו, 1896 – ו' בטבת תשמ"ו, 1985) היה רבה של יהדות סוראמי שבגאורגיה וממנהיגיה הרוחניים של יהדות גאורגיה בישראל.
ביוגרפיה
נולד בעיר צחינוואלי שבגאורגיה, בנם של רחמים ואסתר דבראשוילי. למד אצל הרב אברהם חוולס, תלמידו ושליחו של הרב יצחק אלחנן ספקטור. בהמלצתו נסע אל רבי חיים סולובייצ'יק מבְּרִיסְק, שם למד כשלוש שנים. הוא שימש את הרב סולובייצ'יק, והוסמך על ידו לרבנות. כשסיים את לימודיו חזר לגרוזיה, שם נשא את נעמי. לאחר נישואיו התמנה כרבה הראשי של העיר סוראמי. הנהיג את הקהילה היהודית בסוראמי למעלה מששים שנה.
בשנת 1973 עלה לישראל, והתיישב בשכונת נווה יעקב בירושלים. היה ממנהיגיה הרוחניים של יהדות גאורגיה בישראל. היה פעיל יחד עם שני אחיו, הרבנים משה דבראשוילי ויעקב דבראשוילי, בפעילות רוחנית ותורנית בקרב עולי גאורגיה בישראל.
נפטר בשנת 1985, ונקבר בחלקת יוצאי גרוזיה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
מלבי"ם
רבי מאיר לֵיבּוּשׁ בן יחיאל מִיכְל וֵייזֶר (המַלְבִּי"ם, גם המגיד מקמפן; י"ט באדר תקס"ט, 7 במרץ 1809 – א' בתשרי תר"מ, 18 בספטמבר 1879) היה רב יליד ווהלין, מפרשני המקרא והפוסקים האחרונים. פעל באימפריה הרוסית, בפרוסיה וברומניה.
שנות צעירותו ולימודיו
רבי מאיר ליבוש נולד בעיר וולוצ'יסק אשר בווהלין, אוקראינה. למד עברית, תורה וגמרא עם אביו. לאחר שהתייתם עבר לגור בבית אביו החורג, הרב לייב מוולוצ'יסק. כמו כן למד אצל הרב משה הלוי הורביץ בעיר הולדתו. בהגיעו למצוות נשלח להמשך לימודים רבניים לישיבה בוורשה. שם נודע כעילוי, וכונה "העילוי מווהלין". רכש מגיל צעיר לא רק בקיאות בתורה אלא גם בחכמת הנסתר (בגליציה אצל רבי צבי הירש אייכנשטיין, האדמו"ר המפורסם מז'ידצ'וב) ובידע כללי. התחתן בגיל 14 אך השידוך לא היה מוצלח וכעבור שנים אחדות בני הזוג התגרשו. מאוחר יותר, בערך בגיל 27, התחתן שנית וחמיו החדש תמך בו מבחינה כלכלית כדי שיוכל להתפנות ללימוד ולכתיבה. ואכן מלבי"ם התגלה ככותב פורה במיוחד בתחום הספרות התורנית. עוד בשנת 1834 ביקר בכמה קהילות חשובות באירופה - כמו פרסבורג, ברסלאו ואמסטרדם וקיבל מהרבנים שם המלצות על ספרו "ארצות החיים", פירוש לשולחן ערוך, שיצא לאור לאחר מכן בברסלאו בשנת 1837. לפי המלצת מורו ורבו מברסלאו, הרב שלמה זלמן טיקטין, מונה בשנת 1839 לרב בוורֶשֶׁן (Wreschen, בימינו Września שבמחוז פוזנן), אז בממלכת פרוסיה. שבע שנים לאחר מכן מונה לרב בקמפן (היום קמפנוֹ במערב פולין).
פעילותו כרב ראשי ודרשן ברומניה
ב־1859, אחרי איחוד הנסיכויות הרומניות, מונה מלבי"ם לרב ראשי ודרשן בבוקרשט, בירת הנסיכות הרומנית המאוחדת. זאת, אחרי שהשלטונות הרוסים לא אישרו את בחירתו כרב ראשי של וילנא, והוא עצמו דחה את ההזמנה לכהן כרבה של קהילת יהודי אוהעל בהונגריה. הודות להילתו כרב גאון בתורה ובלשון הקודש התקבל בהתלהבות בכל שכבות הקהילה היהודית המקומית, החל מהמסורתיים והעדה הספרדית הקטנה, וכלה במודרניים יחסית, ה"סודיטים" (נתיני האימפריה האוסטרית), שציפו ממנו להבנה לחידושים. בבוקרשט נהג מלבי"ם לדרוש דרשות בבית הכנסת הגדול, ובנוסף ייסדו מעריציו בית כנסת על שמו. מיוזמתו הוקמה גם "אגודה להפצת לשון עבר". אולם סגנון מנהיגותו היה סמכותי וקפדני. קנאי לשמירת המסורת, השגיח הרב אישית על משגיחי הכשרות ועל השוחטים ואיים בחרם על כל אלו שהפרו את דרישותיו. לדוגמה, דרש מכמה שוחטים להציג בפניו מדי בוקר את סכיניהם לבקורת. באחת מדרשותיו השווה את תפקיד הרב לזה של הכהנים בבית המקדש. מלבי"ם התעניין מקרוב בתלמודי התורה, קבע סטנדרטים חדשים לרמת הכשרות, דרש דרשות שמשכו המוני מאמינים לבית הכנסת, וארגן סידורי עירוב חדשים בשכונות היהודיות בבוקרשט.
עוד מימי לימודיו בחבל פוזנא (אצל הרב שלמה זלמן טיקטין) התאפיין בצורך להגן על המסורת מפני פורקי העול. ב-1844, לאחר ועידת הרפורמים בבראונשווייג, החל בחיבור ספר שיהדוף את טענות המזלזלים בתוקף הפרשנות המסורתית לתורה שבכתב ובאחדותה הפנימית, "התורה והמצוות", שיצא לבסוף ב-1860.
בעת שהותו ברומניה התגלה כמנהיג הנאבק במתחדשים בראשות המשכיל יוליו באראש. הוא נקלע איתם לסכסוך קשה וחסר פשרות. התקומם נגד הקמת שני בתי הספר החדשים בקהילה שבהם תוכנית הלימודים כללה מקצועות חול רבים וכמו כן נגד בניית בית הכנסת המקהלתי טמפלול קורל שנועד להכיל עוגב ומקהלה.
השלטונות שטיפחו באותם הימים הקמת גרעינים ראשונים להנהגת חינוך ממלכתי ליהודים לצורך קירובם לשפת המקום ולתרבות רומניה, היטו אוזן להאשמות ולהשמצות יריביו. הם הציגו את מלבי"ם כדמות אפלה, קנאית וחסרת סובלנות. עקב כך עמד מלבי"ם בסכנה להישלח לכלא, ממנה נחלץ בהתערבותו של משה מונטיפיורי. בדיוק באותה תקופה נפל עליו אסון אישי של אבדת בנו אהרן בעקבות מחלה. בנו נקבר בבוקרשט בשנת 1862. עקב התערבות הד"ר ורטהיימר, מנהיג העדה האורתודוקסית השמרנית, שתמך ברב רוחנית וחומרית, הוארך החוזה עם המלבי"ם לשנתיים נוספות, אך נאסר עליו לדרוש בבית הכנסת הגדול של בוקרשט.
לבסוף השכם בבוקר ב־18 במרץ 1864, ערב שבת זכור, על סמך קבילות חדשות נגדו, בפקודת הממשלה הרומנית, נעצר הרב, הובל לנמל ג'יורג'יו על גדת הדנובה ומשם גורש משטח רומניה אל מעבר לנהר, לעיר רוסה שבבולגריה. בעיר הבולגרית, שנמצאה אז עדיין תחת שלטון עות'מאני, התארח המלבי"ם אצל החכם אברהם בן ישראל רוזאניס, אביו של ההיסטוריון והרב שלמה אברהם רוזאניס. מבולגריה נסע לקושטא על מנת להתלונן על העוול שנעשה לו בפני השלטונות הטורקיים אליהם היו הנסיכים הרומנים כפופים אז. בצאתו משם ריקם נסע מערבה לפריז בתקוה לקבל סעד מאדולף כרמיה ממנהיגי כל ישראל חברים, ממשה מונטפיורי ומהשגריר הרוסי בבירת צרפת. הוא ביקש לבטל את פקודת הגירוש, תשלום משכורתו שהגיעה לו ופיצויים על הנזק ועגמת הנפש שנגרמה לו, אך הכל לשווא.
שנות הנדודים באוקראינה, פולין ופרוסיה
בחודש ניסן בשנת תרכ"ה (1865), מונה מלבי"ם לרב של קהילת יהודי לונשיץ, (לונטשיץ או לנצ'יצה Łęczyca), תחת השלטון הרוסי. הוא ירש את התפקיד מחמיו המנוח, הרב חיים אוירבך. אך הוא לא נשאר זמן רב מפני שכמו בבוקרשט נתקל מהר בהתנגדות עזה, הפעם לא רק של החוגים המשכילים והמתקדמים, אלא גם של חסידים שראו בפירושיו השפעות של ההשכלה ושל חכמות נכריות. בהמשך עבר לעיר חרסון באוקראינה, אחר כך החל משנת 1870 עבר לקהילת מוגילב (מחילאו) על הדנייפר, בבלארוס של היום. גם שם לא נחסכו ממנו חיכוכים קשים עם חסידי המודרניזציה ובעקבות תלונות נגדו, מושל העיר הוציא נגדו צו גירוש מיידי. לפי הזמנת יהודי מיינץ בגרמניה, יצא שוב לדרך אבל החליט לעצור בקניגסברג בפרוסיה המזרחית שם נשאר כרב של היהודים הרוסים והפולנים.
בגלל כוחותיו הנחלשים דחה הזמנה אחרת מטעם יהודי ניו יורק הרחוקה שביקשו שיעמוד בראש קהילות הקודש בארצות הברית. אחרי ארבע שנות פעילות בקניגסברג, בהיוודע לו דבר מותו של הרב יצחק אליהו לנדאו בווילנא חשב להגיש מועמדותו לרשת את מקומו של המנוח. אבל נתקל שוב בהתנגדות מוחלטת של מושל העיר וילנא שידע על גירושיו בעבר "מסיבות פוליטיות". מלבי"ם דחה הזמנות נוספות מטעם קהילות יהודיות מכובדות באמסטרדם, פריז, אויהיי בהונגריה ובגרודנו וקיבל בסופו של דבר את הצעתם של יהודי קרמנצ'וג באוקראינה. אבל מחלה הכריעה אותו ונפטר ב-18 בספטמבר 1879, א' בתשרי תר"מ, ביום הראשון של ראש השנה, בעיר קייב, באמצע מסעו לקרמנצ'וג.
שיטתו בפרשנות המקרא
המלבי"ם נודע בדרך ייחודית בפירוש המקרא. בפירושו הוא מביא את מדרשי ההלכה ודן בהם בהשוואה לפשט הפסוקים תוך דיוקים בדקדוק המקרא. לשיטתו, אין שום חזרה וכפילות בפסוקים, ושום ביטוי לא בא ל"תפארת הקריאה" (כפי שטען, למשל, אבן עזרא). בפירושיו יש הרבה מן החידוש ההלכתי אף בסיפורים המקראיים (בעיקר ספר בראשית) (לעומת מפרשים אחרים שאצלם עיקר הדיון ההלכתי נובע מדיוקים בפסוקים העוסקים בהלכות כמו בפרשת משפטים, לדוגמה). למלבי"ם הייתה השכלה רחבה אותה שיקע בפירושיו, וכך אנו מוצאים פעמים אחדות בפירושו אזכורים של פילון האלכסנדרוני, קאנט ופילוספים אחרים, וכן מדברי המשכילים שקדמו לו.
משפחתו
בתו, פרידה מאירוֹבְנה, נישאה לר' אליהו חריף הלפרן. בנם הוא מיכאל הלפרן. אליהו חריף הלפרן היה נשוי בנישואין ראשונים לשרה סוניה לבית רטנר, שנישאה בנישואין שניים למהרי"ל דיסקין.
קישורים חיצוניים
- פירושו למדרש 'תורת כהנים' (ספרא דבי רב)
ספריו במהדורה מקוונת
התורה והמצוה - על המדרשים בחמישה חומשי תורה וההפטרות
עדי אברהמי
עדי אברהמי (נולדה ב-3 באפריל 1990) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
בין השנים 2004–2008 הייתה חברה ב"להקת צופי תל אביב", ובמסגרת הלהקה השתתפה בארבעה מחזות זמר בבימויו של המחזאי והבמאי ירון כפכפי, איתם הופיעה ברחבי הארץ והעולם: "החיים לדוגמה", "ילדים של החיים", "1976" ו"לא שולט בזה".
שירתה בצה"ל בין השנים 2008–2010 בבית הספר לתותחנים במחנה שבטה, כמדריכת תותחנים במדור נט"ר ומדור צפ"ה.
בשנת 2011 החלה בלימודי משחק בבית הספר למשחק ולתיאטרון בית צבי, אותם השלימה בשנת 2014. בשנים אלה הופיעה בתפקידים ראשיים בשמונה הצגות שונות במסגרת תיאטרון בית צבי ותיאטרון הספרייה.
במקביל ללימודי המשחק, החלה לעבוד על אלבום מוזיקלי ראשון, בהפקתם של תמיר קליסקי ואהרון קמיגרוב, ובשנת 2015 הוציאה סינגל ראשון מתוך אלבום בכורה, אולם כחודש לאחר מכן גנזה את האלבום כולו משיקולים אמנותיים.
בשנת 2015 השתתפה במחזמר "שיער" שעלה בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של משה קפטן. בשנה זו עלתה גם עם מופע פסנתר ראשון בשם "המסע אל האמת" במסגרת פרויקט בית היוצר. התמודדה גם בעונה השלישית של התוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון 2016" עם שירה של מירי מסיקה, "בקרקס הזה".
בשנת 2016 השתתפה בסרט "מעבר להרים ולגבעות" של הבמאי ערן קולירין.
במקביל לקריירת המשחק, המשיכה אברהמי לעבוד על סינגלים חדשים, ובמרץ 2018 יצא לאור הסינגל הראשון שלה, "היא שעמדה", המדבר על הזכות לבחור והזכות האנושית לקום ולעמוד באור, על אף הקשיים ותהפוכות החיים. הסינגל הופץ כשבועיים לפני חג הפסח בסימן "מעבדות לחירות רוחנית" וזכה להדים תקשורתיים רבים ולביקורות חיוביות. בחודש יוני של אותה שנה יצא הסינגל השני, "היי ברוך הבא" שזכה גם הוא לביקורות טובות.
בשנת 2019 הוציאה שני סינגלים נוספים – "תדבר", איתו הופיעה במצעד הגאווה בתל אביב באותה שנה, ובעקבותיו הוזמנה להופיע עם שיריה בפני הקהילה היהודית במועדון הצוזאמן בברלין, ו"מספיק לחשוב!".
בדצמבר 2020 יצא הסינגל החמישי שלה, "תגבירי", ובמאי 2021 הוציאה סינגל נוסף – "זה מתחיל בצעד", שהפך תוך זמן קצר לשיר הנושא של קרן החלומות על שם תמר אברמוביץ'.
ביוני 2021 העלתה את מופע הבכורה שלה ברחבי הארץ, ובדצמבר 2022 השיקה את אלבום הבכורה שלה "זה מתחיל בצעד".
מרק ר. כהן
'''מרק ר. כהן (באנגלית: Mark R. Cohen'''; נולד ב-1943) הוא היסטוריון יהודי אמריקאי, פרופסור אמריטוס ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת פרינסטון ומתמחה ביהודים בעולם המוסלמי.
קורות חיים
כהן הוא חוקר מוביל בהיסטוריה של היהודים בתקופת ימי הביניים תחת שלטון האסלאם. מחקריו מתבססים, בעיקר, על מסמכים מהגניזה הקהירית. הוא עומד בראש פרויקט הגניזה באוניברסיטת פרינסטון שמטרתו להעלות מספר גדול של מסמכים מימי הביניים לשימוש מקוון. ממרץ 2007 מכיל מאגר המידע 4,000 מסמכים. מרכז הפרויקט נמצא במעבדת מחקר הגניזה על שם שלמה דב גויטיין שם נמצאים רבים מספריו הפרטיים של גויטיין והערות אותן אסף.
את התואר הראשון קיבל כהן באוניברסיטת ברנדייס ואת התואר השני באוניברסיטת קולומביה. את הדוקטורט עשה בבית המדרש לרבנים באמריקה. כהן מתגורר בניו יורק.
יום העצמאות (איחוד האמירויות הערביות)
יום העצמאות של איחוד האמירויות הערביות (בערבית: يوم استقلال الإمارات العربية المتحدة) נחגג ב-2 בדצמבר בכל שנה באיחוד האמירויות הערביות.
היסטוריה
יום העצמאות של איחוד האמירויות הערביות מייצג את יישום הסכמי הפרוטקטורט הבריטי, שהוכרזו ב-1968, והוא חל ביום השנה לאיחוד הפדרלי של שש האמירויות , שהתאחדו ב-1971. לאחר האיחוד עמד בראש הפדרציה השייח זאיד בן סולטאן אאל נהיאן. האמירות השביעית והאחרונה, ראס אל-ח'ימה, הצטרפה לפדרציה ב-10 בפברואר 1972.
ציון יום העצמאות
חגיגות גדולות מתקיימות ברחבי האמירויות לציון האירוע, וכוללים זיקוקים, ראלי ומופעי ריקוד. אנשים מתלבשים בצבעי הדגל הלאומי של איחוד האמירויות ומקשטים את בתיהם, מקומות העבודה, המכוניות והרחובות שלהם כדי לחגוג את היום. עצי דקל מעוטרים באורות מצבעי הדגל. בתי מלון ואתרים ציבוריים אחרים מעוטרים בדגלים ואורות. מרכזי קניות, קניונים ומוסדות מקושטים בדגל.
מרכז העיר דובאי מואר בזיקוקים, בעוד שהבורג' ח'ליפה משמש להצגת דגל איחוד האמירויות. החגיגה מתאפיינת בעומס של אנשים המבקשים לצפות בזיקוקים ולחוות את החגיגה של היום הלאומי.
כפרי מורשת מוקמים בכל רחבי איחוד האמירויות על מנת לחגוג את אירוע זה באופן מסורתי. תערוכות אוויריות נערכות בזמן שמתקיימות תהלוכות צבאיות במרכז התערוכות הלאומי של אבו דאבי לכבוד שליטי האמירויות, חברי המועצה הלאומית הפדרלית ואזרחי האמירויות.
ארון החתולים
ארון החתולים (בהולנדית: KattenKabinet) הוא מוזיאון לאמנות באמסטרדם שבהולנד, שמוקדש ליצירות אמנות המתארות חתולים.
היסטוריה
המוזיאון ממוקם לצד תעלת ההרנחראכט באזור המכונה ה"חאודן בוכט" (העיקול המוזהב). מבנה המוזיאון נבנה בשנת 1667 עבור האחים הסוחרים וילם ואן לון (Willem van Loon) ואדריאן ואן לון (Adriaen van Loon). בשנת 1837 שונה המבנה, וכניסת השירות של המבנה הפכה לכניסה הראשית שלו (בדומה לבתי תעלה רבים אחרים באמסטרדם). בשנת 1885 מכרה משפחת ואן לון את המבנה לסוחר פיטר ואן אייחן (Pieter van Eeghen), אשר שיפץ את המבנה. כמו כן במבנה התגורר ראש עיריית אמסטרדם יאן קלקון.
אוספי המוזיאון כוללים יצירות אמנות (ציורים ופסלים) בהן יצירות של האמנים פבלו פיקאסו, רמברנדט, אנרי טולוז-לוטרק.
ראלי בן-יהודה
ראלי בן יהודה (נולדה ב-26 בספטמבר 1934) היא מתעמלת עבר ישראלית, פעמיים ברציפות אלופת ישראל (1958 ו-1959). היא ייצגה את ישראל באולימפיאדת רומא (1960).
הרובע השבעה-עשר של פריז
ברובע השבעה-עשר של העיר נמצא מרכז התערוכות הגדול פלה דה קונגרס (Palais des Congrès), ומעליו מתנשא גורד השחקים של מלון קונקורד-לפאייט.
ראלי בן-יהודה
ביוגרפיה
בן יהודה התאמנה בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכתה של אגנס קלטי.
שלושה שבועות לפני אולימפיאדת רומא (1960) עברה בן יהודה תאונת דרכים ברומא יחד עם חברותיה המתעמלות אך נפצעה קלות. בסופו של דבר היא השתתפה במשחקים וסיימה במקום 81 בתחרות הקרב רב בתוצאה של 68.164 נקודות הטובה מבין 3 המתעמלות הישראליות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 62 בתרגיל על מקבילים המדורגים, במקום 72 בתרגיל הקרקע, במקום 86 בתרגיל הקורה ובמקום 96 בתרגיל הקפיצות.
הרובע השבעה-עשר של פריז
שטח הקרקע של הרובע הוא 5.669 קמ"ר.
הרבעים הפנימיים
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע השבעה-עשר הם:
יחסי טנזניה–רוסיה
יחסי טנזניה–רוסיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין המדינות, רוסיה וטנזניה.
סיוע הומניטרי
בתגובה לפיצוץ התחמושת בבסיס חיל האוויר סמוך לדאר א-סלאם שאירע ב-17 בפברואר 2011 בו נהרגו עשרות בני אדם, ולמעלה מ-400 נפצעו ואלפי טנזנים נותרו חסרי בית, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב שלח הודעת תנחומים לנשיא טנזניה ד"ר קיקווט. ממשלת רוסיה החליטה להעניק סיוע הומניטרי דחוף לטנזניה, שהגיע לדאר א-סלאם במרץ 2011, טיסה מיוחדת של משרד מצבי החירום, הכללה אוהלים, שמיכות ואוכל.
יחסי סחר
מחזור המסחר בשנת 2010, לפי נתוני משרד המכס הפדרלי ברוסיה, הסתכם בכ-89.7 מיליון - יצוא רוסיה - 48.5 מיליון, יבוא - 41.2 מיליון. רוסיה מייצאת עפרות ברזל, מכונות וציוד, ודשנים, ומייבאת אגוזים, קשיו, תה, קפה ותבלינים.
במרץ 2005 התקיים הסכם לשיתוף פעולה בין לשכת המסחר הרוסית ולשכת המסחר, התעשייה והחקלאות בטנזניה. בנובמבר 2009, נערך בדאר א-סלאם ובזנזיבר, הפורום הסחר והכלכלי הדו-צדדי, בו השתתפו נציגים של מספר חברות רוסיות גדולות והנהגתם של חברות טנזניות רבות. בספטמבר 2010 אירחה מוסקבה פגישת מומחים בין המדינות בנוגע לשימוש בחובות טנזניה לרוסיה למימון פרויקטים של פיתוח באורט, שהביאה לכך שהצדדים יזמו טיוטת הסכם בין ממשלתי. בשנת 2007 הוכשרו 10 עובדים במשרד לביטחון פנים של טנזניה בקורסי משרד הפנים הרוסי.
אנדרה לוט
אנדרה לוט (בצרפתית: André Lhote; 5 ביולי 1885 – 24 בינואר 1962) היה צייר קוביסטי צרפתי של נושאי דמות, נופים ודומם. הוא היה גם פעיל ומשפיע מאוד כמורה וככותב על אמנות.
ראשית חייו
לוט נולד ב-5 ביולי 1885 בבורדו, צרפת, למד גילוף בעץ ופיסול מגיל 12, כשאביו מסר אותו ליצרן רהיטים מקומי כדי להכשירו כפסל בעץ. הוא נרשם לאקול דה ביו-ארט בבורדו בשנת 1898 ולמד פיסול דקורטיבי עד 1904.
בזמן שהותו שם, הוא החל לצייר בזמנו הפנוי ועזב את הבית בשנת 1905, ועבר לסטודיו משלו להתמסר לציור. הוא הושפע מגוגן וסזאן וקיים את תערוכתו האישית האישית הראשונה בגלריה דרואט בשנת 1910, ארבע שנים לאחר שעבר לפריז.
קריירה
לאחר שעבד בתחילה בסגנון פוביזם, עבר לוט לקוביזם. הוא צמח לצד כמה מאבות האמנות המודרנית, כולל דושאן ואחרים.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה קטע את עבודתו, ולאחר שחרורו מהצבא בשנת 1917, הוא הפך לאחד מקבוצת הקוביסטים שנתמכו על ידי ליאון רוזנברג. בשנת 1918 הוא הקים כתב העת לאמנות אליו תרם מאמרים על תורת האמנות עד 1940. לוט לימד באקדמיה נוטרדאם דה שאנז בין השנים 1918 עד 1920, ומאוחר יותר לימד בבתי ספר אחרים בפריז - כולל האקדמיה דה לה גרנדה שאומייר. כמו כן הקים בית ספר שלו, האקדמיה אנדרה לוט במונפרנאס בשנת 1922.
לוט הרצה על אמנות בצרפת ובמדינות אחרות, כולל בלגיה, אנגליה, איטליה, משנות החמישים גם במצרים ובברזיל. במצרים עבד עם הציירת המצריה Effat Nagy תוך שימוש בארכאולוגיה מצרית כנושא לעבודתם.
עבודתו זכתה בפרס הראשון בציור לשנת 1955, וועדת הפיסול של אונסק"ו מינתה אותו לנשיא של האגודה הבינלאומית לציירים, חרטים ופסלים.
לוט נפטר בפריז בשנת 1962.
עונת 1995/1996 בליגת המשנה ההולנדית
עונת 1995/1996 בליגת המשנה ההולנדית הייתה העונה ה-40 של ליגת המשנה ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית השנייה. בסיום עונה זו, א.ז. אלקמאר העפילה לליגה הראשונה.
מבנה
החל מעונה זו על ניצחון הוענקו 3 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, 16 ששיחקו בעונה הקודמת בליגה, אליהן הצטרפו, היורדות מליגת העל, דורדרכט 90 ומאסטריכט ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הקבוצה במקום ה-1 העפילה לליגה הראשונה. 4 הקבוצות המדורגות ושתי הקבוצות במקומות 2 ו-3 שובצו לשני בתי פלייאוף יחד עם הקבוצות שסיימו במקומות 16 ו-17 בליגת העל, בבית הפלייאוף שובצו 3 קבוצות מליגת המשנה וקבוצה אחת מליגת העל, אשר שיחקו צמד משחקים כנגד 3 היריבות בבית, 6 בסך הכל ובסיומן הראשונה בכל בית זכתה בכרטיס לעונה הבאה בליגה הראשונה.
פלייאוף העלייה
8 קבוצות הרכיבו את שלב הפלייאוף, 2 הקבוצות שסיימו במקומות 2 ו-3 ו-4 הקבוצות המדורגות אליהן הצטרפו 2 קבוצות מליגת העל ממקומות 16 ו-17 שתי המנצחות בשלב הפלייאוף, אחת מכל בית זכתה בכרטיס לעונה הבאה בליגת העל
ארץ ורום בהבראם
אֶרֶץ וְרוּם בְּהִבָּרְאָם הוא פיוט המיוחס לרבי אברהם אבן עזרא. נהוג לשירו כחלק משירת הבקשות, במסורת קהילות הספרדים בירושלים ובמסורת יהדות בבל. יש הנוהגים לשירו כפזמון בליל שבת.
הפיוט מורכב מקטעי מדרשים העוסקים בבריאת העולם ומתאר את ששת ימי בראשית. הוא פותח ברמז לקיומו של עולם אחר (העולם הבא) וחותם את הפיוט בתפילה שנזכה לחיי העולם הבא; "וְיַנְחִיל עַם דַּל וְאֶבְיוֹן עוֹלָם שֶׁכֻּלוֹ שַׁבָּת". האקרוסטיכון בפיוט הוא "אני אברהם חזק".
טאקו אורז
ייתכן כי מקור המנה בשילוב משנות ה-60 בין מטבח הטקס-מקס (מטבח אמריקאי בסגנון מקסיקני) בהשפעת חיילי מרינס המוצבים באוקינאווה, לבין אורז שהוא מזון בסיסי מקומי.
בין קירות ביתי
בין קירות ביתי הוא האלבום השלישי של הפרויקט של עידן רייכל. באוקטובר 2008, לקראת יציאת האלבום, יצא סינגל ראשון מתוכו - "חלומות של אחרים". ב-20 בנובמבר יצא האלבום המלא ובו 13 שירים. לאלבום צורף השיר "מנעי קולך מבכי" כסינגל נפרד.
רקע והפקה
רוב השירים באלבום נכתבו על ידי עידן רייכל, כולם הולחנו על ידו, ואחדים מהם אף בוצעו על ידו. בניגוד לשני אלבומיו הקודמים, לא שיתף רייכל פעולה באלבום זה עם מוזיקאים יוצאי אתיופיה. עם זאת, באלבום נכללו כמה שירים בשפות זרות, ובהם: "Todas las Palabras" ו-"Cada Dia" שכתבה וביצעה הזמרת הקולומביאנית מרתה גומז בספרדית, "Ôdjus Fitxadu" ששרה מיירה אנדראדה בשפה הקריאולית של כף ורדה, ו-"منهار اللي مشيتي" שכתב וביצע שמעון בוסקילה בערבית מרוקאית לזכר אימו. הזמרת סומי שרה בסווהאילית את השיר Maisha שכתבה. באלבום השתתפו גם מאיה אברהם ואילן דמתי, שהשתתפו באלבומו הקודם של רייכל, "ממעמקים".
כשלושה שבועות לאחר צאתו הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, ובאפריל 2009 למעמד פלטינה. בטקס בו הוכרז האלבום כאלבום פלטינה, ציינו גם סך מכירות של מעל 300,000 עותקים לשלושת אלבומי הפרויקט.
סלמנדרת ענק סינית
סלמנדרת ענק סינית (שם מדעי: Andrias davidianus) היא מין מסוג סלמנדרת ענק האנדמית לסין. אורכה של הסלמנדרה עשוי להגיע לעד 180 סנטימטר, והיא הדו-חיים הגדול ביותר המצוי כיום על פני תבל. הסלמנדרה מקיימת אורח חיים מימי בעיקרו והיא ממעטת לצאת ליבשה.
אוכלוסיית המין הידלדלה בכ-80% בשלושים השנים האחרונות, והוא מוגדר כמין בסכנת הכחדה חמורה לפי IUCN.
כיום נדיר מאוד למצוא אוכלוסיות שלמות של המין, ותיעוד של פרטים בודדים שהתגלו מראה גם על הצטמקות גודלם הפיזי, שאינו משתווה לגדלים שתועדו לפני עשרות שנים. הסיבות לכך כוללת הרס של אזורי המחיה שלהן, וכן ציד יתר הנובע מהיותן מעדן במטבח הסיני ושימושן ברפואה הסינית המסורתית.
מאפיינים
סלמנדרת הענק הסינית מאופיינת בראש גדול ושטוח, עיניים קטנות וחסרות עפעפיים ועור קשה ולח, שדרכו היא נושמת. ארבע רגליה קצרות ושטוחות, זנבה הוא כ-60% מאורך גופה. צבעה חום כהה, שחור או ירקרק, ומלא בנקודות ובכתמים בצבעים שונים. אורך בוגר ממוצע הוא כ-150-100 ס"מ ומשקלו כ-25–50 ק"ג. סלמנדרת הענק הסינית דומה מאוד בצורתה ובהתנהגותה לסלמנדרת הענק היפנית, ושתיהן אף מאריכות חיים.
הסלמנדרה נוטה להשמיע קולות ורעשים שונים המזכירים בצורה מפתיעה בכי של תינוק ולפיכך היא מכונה בפי הסינים דג-תינוק.
אזורי המחיה של הסלמנדרה הענקית הסינית כוללים את האגמים והנהרות ההרריים שבסין; החל ממחוז צ'ינגהאי לג'יאנגסו ולדרום סצ'ואן, וכן במחוזות גואנגשי ובגואנגדונג. היא מקיימת אורח חיים מימי בעיקרו, ופעילה בעיקר בלילות. מזונה מורכב מצפרדעים, דגים ופרוקי-רגליים.
כאמור, המין נמצא בסכנת הכחדה חמורה. הוא מוגדר בסין כחיה מוגנת מדרגה שנייה (Class II). אמנם נעשו מספר ניסיונות לגדלה בשבי במטרה להגדיל את האוכלוסייה, אולם מרבית הניסיונות הונעו משיקולים כלכליים ולא אקולוגיים, ולא נעשה ניסיון אמיתי להרבות את המין בשבי.
אירוויזיון 2019
תחרות הזמר של האירוויזיון לשנת 2019 היא ההפקה ה-64 של התחרות מטעם איגוד השידור האירופי. התחרות התקיימה בתל אביב-יפו שבישראל בין 14 ל-18 במאי 2019, בהשתתפות 41 מדינות, תחת הסיסמה "Dare To Dream" ("הָעֵזו לחלום"). זאת, לאחר ניצחונה של ישראל באירוויזיון 2018, עם השיר "Toy" בביצועה של נטע ברזילי. כמו בשנה שלפני כן, בה ארבע מנחות הנחו את האירוע, גם את אירוויזיון זה הנחו ארבעה, אולם הפעם אלה היו שני גברים ושתי נשים: ארז טל, בר רפאלי, אסי עזר ולוסי איוב. שתי מדינות שהשתתפו ב-2018, בולגריה ואוקראינה, לא השתתפו באירוויזיון מסיבות פנימיות.
המדינה הזוכה בתחרות זו היא הולנד שניצחה עם השיר "Arcade" של הזמר דאנקן לורנס. שתי מדינות רשמו שיאים חדשים: מקדוניה הצפונית סיימה את התחרות במקום השביעי ואף זכתה בקרב השופטים לאחר תיקון שנעשה בעקבות טעות בקרב חבר השופטים הבלארוסי, וסן מרינו הגיעה למקום ה-19 בגמר השני בהשתתפותה.
זו פעם שלישית בתולדות התחרות שבה ישראל אירחה את התחרות, והפעם הראשונה שבה נערך האירוויזיון בתל אביב, כאשר בפעמיים הקודמות (ב-1979 וב-1999) נערך האירוויזיון בירושלים.
בסקר שנערך בדצמבר 2019 מטעם האתר הרשמי של התחרות, זכה האירוויזיון בתל אביב בתואר "האירוויזיון הטוב ביותר בעשור השני של המאה ה-21".
שאלת קיומו של האירוויזיון בישראל
במהלך שלושת החודשים שלאחר זכייתה של ישראל באירוויזיון 2018, עמדו על הפרק מספר סוגיות שעלולות היו למנוע מישראל לארח בסופו של דבר את התחרות. להלן הבולטות שבהן:
מיקום
על פי בקשת איגוד השידור האירופי, בחירת העיר המארחת בוצעה בשיטה של מכרז, בדומה לשיטה שהונהגה בשאר המדינות המארחות את התחרות. ב-10 ביולי 2018 תאגיד השידור הישראלי פרסם מסמך דרישות בהן נדרשה לעמוד כל עיר שרוצה לארח את התחרות בשטחה. "כאן" פנו לארבע ערים.
חיפה הודיעה כי תציע מועמדות לאירוח התחרות באצטדיון סמי עופר, שיקורה במיוחד לשם כך. עם זאת, ב-22 ביולי 2018 פורסם כי העירייה לא הגישה בסופו של דבר הצעה, לאחר שקילה מחדש של גובה העלויות הצפוי. הצעתה של מצדה נפסלה אף היא, משום שלא כללה אולם סגור שיוקצה לצורך התחרות, בניגוד לתקנות. כאשר עיריית ירושלים הגישה את הצעתה לתאגיד ביקשה שלא לחלל את השבת במהלך החזרות ובקיום התחרות.
ב-29 וב-30 באוגוסט 2018 בדקו נציגי איגוד השידור האירופי את המקומות האפשריים בירושלים, תל אביב ואילת. ב-30 באוגוסט הודיע המפקח הראשי לאירוויזיון יאן אולה סאנד בריאיון לערוץ כאן 11 כי אילת יצאה מהמרוץ לאירוח האירוויזיון.
ב-13 בספטמבר פורסם כי איגוד השידור האירופי בחר בתל אביב לארח את אירוויזיון 2019 ושהאירוע עתיד להתקיים בביתן 2 של מרכז הירידים. לכבוד האירוויזיון מרכז הירידים שינה את שמו ל-"אקספו תל אביב". בסוף מרץ החלה הקמת היציעים והבמות ובתחילת מאי החלו בביתן החזרות לקראת המופעים החיים.
בשל מספר המקומות הנמוך בביתן 2, לעומת התחרויות משנים קודמות, הוחלט להפריד בשנה זו את הגרין רום מאולם התחרות, ביתן 2, ולהעביר אותו לביתן 1. בסופו של דבר מספר הכרטיסים שהוצעו למכירה בביתן 2 היה 7,300 ובביתן 1, 1,500.
טקס העברת מפתחות האירוויזיון
ב-28 בינואר 2019 התקיים במוזיאון לאמנות בתל אביב טקס העברת מפתחות האירוויזיון מליסבון לתל אביב, וכן הגרלה בה חולקו המדינות המשתתפות לשני חצאי הגמר. המדינות חולקו לסלים על פי דפוסי הצבעה משנים קודמות:
אירוע השטיח הכתום וטקס הפתיחה
אירוע השטיח הכתום בו הוצגו כל המתמודדים ומשלחותיהם בפני העיתונאים והמעריצים, התקיים בכיכר הבימה במרכז תל אביב ב-12 במאי 2019 בשעה 19:00. טקס הפתיחה הועבר באולם צ'ארלס ברונפמן. מנחת האירוע הייתה נועה תשבי, ומי שקיבלו את פני האמנים בתחילת המסלול היו ליאון רוזנברג, שני נחשוני ונדב אבקסיס.
כפר האירוויזיון
כפר האירוויזיון (היורו-וילג') מתקיים מסורתית בכל שנה בכל עיר מארחת. הכפר פתוח לקהל הרחב ומאפשר לחובבי התחרות, תיירים ומקומיים לקחת חלק ללא קניית כרטיסים למופע עצמו. הכפר תוכנן כיעד מרכזי לחגיגות. עיריית תל אביב הקימה את אחד מכפרי האירוויזיון הגדולים בתולדות התחרות. הכפר היה פתוח במשך כתשעה ימים בפארק צ'ארלס קלור על שפת הים בתל אביב, והורכב משבעה מתחמים - הופעות, תקליטנים, ספורט, יוגה, אוכל ישראלי ועוד. במקביל, הוקמו דוכני פעילויות של נותני החסויות לתחרות ודוכני מזכרות רשמיים. רגעי השיא של הכפר היו הקרנות על מסכי ענק של חצאי הגמר והגמר, וכן הופעות של אמנים ישראלים רבים שלקחו חלק.
לילה לבן
עיריית תל אביב הקדימה את אירועי הלילה הלבן ללילה שאחרי חצי הגמר השני ב-16 במאי. בלילה הזה התקיים ברחובות העיר פסטיבל בינלאומי שנמשך לאורך כל הלילה.
הפקה
אירוויזיון 2019 הופק על ידי כאן. גורמים רבים שיתפו פעולה ולקחו חלק, בהם עיריית תל אביב, רשת מדיה ומשרד התיירות. חברת MyHeritage הישראלית הייתה נותנת החסות הרשמית של התחרות.
יובל כהן, עורך ובמאי "The Voice ישראל", "רוקדים עם כוכבים" ואחד משידורי הקדם-אירוויזיון, מונה לעורך ובמאי ראשי של אירוויזיון 2019. במקביל, נבחרה זיוית דוידוביץ למפיקה הראשית של התחרות. טל פורר היה המפיק והמעבד המוזיקלי של האירוויזיון. פורר עיבד והלחין את כל הקטעים האומנותיים ואת ה"גלויות". בנוסף, הבמאית קרן חכמה והארט דיירקטור שמואל בן שלום מונו כאחראים על נראות ה"גלויות".
הדמיה ראשונית לבמת האירוויזיון שעוצבה על ידי המעצב פלוריאן וידר פורסמה לראשונה ב-27 בדצמבר 2018. בהמשך פורסם הסמליל הרשמי של התחרות, שהיה צורה קינטית מוזהבת שנוצרה מאיחוד של שלושה משולשים, המשקפים זה את זה, זוהרים יחד כגוף אחד, ומבטא רעיונות של הכלה, גיוון ואחדות, בהשראת הסלוגן "Dare to Dream". הלוגו שאב השראה גם מעיצוב הבמה של התחרות, שעשה שימוש בצורות ובמבנים של משולשים. משרד הכרטיסים "לאן" ניהל את מכירת הכרטיסים לאירוע.