cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם קולבי
ביוגרפיה
בשנת 1973 מינה אותו הנשיא ניקסון לראש הסוכנות. במהלך כהונתו נדרש קולבי להתמודד עם המתיחות בין המעצמות במהלך מלחמת יום הכיפורים ועם טענות הסנאט של ארצות הברית כי הסוכנות מטייחת פעילות חשאית לא חוקית. בשל טענות אלו העביר קולבי את המסמך שחיבר, "תכשיטי המשפחה", לקונגרס משום שחשב שזוהי הדרך להבריא את הסוכנות ממבצעים שכאלו. ב-4 בנובמבר 1975, במסגרת מה שכונה טבח ליל כל הקדושים והיה ארגון מחדש שעשה נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד, בעקבות פרשת ווטרגייט החליט הנשיא על סיום תפקידו של קולבי. לקולבי הוצע להתמנות לנציג הקבוע של ארצות הברית בנאט"ו, אך הוא סירב. קולבי טבע בעת שחתר בקאנו שלו בנהר הפוטומק בשנת 1996.
וילאייט מוסול
וילאייט מוסול (בטורקית עות'מאנית: ولايت موصل) היה חטיבה מנהלית ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית. הוא הוקם מהסנג'קים הצפוניים של וילאייט בגדאד בשנת 1878.
בתחילת המאה ה-20 היה על פי הדיווחים שטחו של, בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (פורסם בשנת 1908) מסרו כי האוכלוסייה מונה 300,280 תושבים. דיוק נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"סתם השערה" בהתאם לאזור שממנו נאספו.
העיר מוסול והאזור שמדרום לזב הקטן הוקצו לצרפת בהסכם סייקס-פיקו של מלחמת העולם הראשונה בשנת 1916, ולאחר מכן הועבר לעיראק המנדטורית בעקבות שאלת מוסול.
חטיבות מנהליות
הסנג'קים של הווילאייט:
מלתעות 3
מלתעות 3 הידוע גם כמלתעות 3-D (באנגלית: Jaws 3-D) הוא סרט אימה אמריקאי המהווה סרט המשך לסרטים מלתעות ומלתעות 2. הוא יצא בידי אולפני יוניברסל ב-22 ביולי 1983 בבימויו של ג'ו אלבס ובכיכובם של דניס קווייד, בס ארמסטרונג, סימון מק'קורקינדייל ולואיס גוסט ג'וניור. בדומה לסרטי אימה מאותו זמן כמו אימה באמטוויל 3 ו-יום שישי ה-13 חלק 3 סרט זה החל להשתמש באפקטי תלת-מימד, אף שאיכות התלת-מימד של אותה תקופה נמוכה יחסית, מה שהוביל לביקורות שליליות.
למרות הביקורות הסרט הרוויח 88 מיליון דולר בקופות, כשרק בשבוע הראשון הוא הרוויח 13,422,500 דולר ועד השבוע השני ליציאתו גרף את הסכום השני הגבוה ביותר לסרט ל-1983. עם זאת הסכום נחשב נמוך יחסית לסרטים הרווחיים של אותה שנה כמו מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי והוא הרוויח פחות מקודמיו.
עלילה
העלילה מתחילה בסיוורלד, אורלנדו בו נפתחות מנהרות תת-ימיות חדשות לים מהפארק, בו מופיעים דולפיננים וישנם הופעות של גלשנים לצד רוכבי סקי מים. עם פתיחת המנהרות דרך שערים מיוחדים חודר עמלץ לבן מסתורי לתוך הפארק הימי. מייקל ("מייק") ברודי, בנו של השריף מרטין ברודי ואשתו קתרין ("קיי") מורגן הם ביולוגים ימיים בפארק והם חשים שהדולפינים מפחדים מקרבה לשערים. כאשר אחד המכונאים אוברמן, מתקרב לתקן אותם הוא נאכל ונעלם מתחת למים. מאוחר יותר זוג גנבים צוללים מתחת למים מאוחר כדי לגנוב אלמוגים אך נטרפים בידי הכריש.
בעוד מייק וקיי מחכים שקלווין יחליט על פעולה הכריש מפתיע מבקרי בית קפה תת-ימי וחודר דרך צינור סינון גורם לנזקים לפארק, כולל חסימת מבקרים בתוך מנהרת תצוגה המתחילה להיות מוצפת ותקיפת גולשי סקי מים. כדי ללכוד אותו פיליפ ועמיתו ג'ק צוללים אל הכריש בניסיון להחזיר אותו לים, אך כשפיליפ מתקרב לפתח הצינור שלו נקרע והוא נופל היישר לפה הכריש ונהרג. לאחר שהכריש חודר לצינור מייק וקיי מחליטים לכבות את משאבת המים, אך הדבר מעודד את הכריש לצאת מהצינור ולתקוף אותם. הם ניצלים בזכות הגנה של הדולפינים עליהם מהכריש.
הם מצליחים להגיע לחדר הבקרה אך הכריש שובר את הקיר ומתנפל עליהם, טורף את אחד העובדים. בעודם מתחת למים מייק מוצא בפה הכריש רימון לצד גופתו של פיליפ והוא מצליח למשוך את הנצרה ולפוצץ את הכריש. הם יוצאים מהחדר ומשחקים עם הדולפינים בשמחה על ניצחונם את הכריש.
אופוס קמנטיקיום
אופוס קמנטיקיום (בלטינית: opus caementicium) היא שיטה לבניית קירות שהייתה נהוגה באדריכלות הרומית העתיקה למן שלהי תקופת הרפובליקה הרומית ולאורך כל תקופת הקיסרות. השיטה עושה שימוש בבטון שהוא תערובת של חומר מלכד המתקשה במים (סיד, גבס, חומר פוצולני) שלתוכה הושלכו שברי אבני גוויל, חצץ וכדומה המשמשים כחומר מייצב; בלטינית - caementa. התערובת הצמיגה נוצקה בתוך תבנית, כגון לוחות עץ, או בין פני קיר שנבנו מאבנים בשיטת אופוס רטיקולאטום (opus reticulatum) או אופוס קוודראטום (opus quadratum).
וילאייט בצרה
וילאייט בצרה (בטורקית עות'מאנית: ولايت بصره) הייתה חטיבה מנהלית מהרמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית. הוא כיסה היסטורית שטח המשתרע מנאסריה ואמארה בצפון ועד כווית בדרום. מדרום וממערב, תאורטית לא היה גבול כלל, אך אף אזורים מעבר לקטר בדרום וסנג'ק נג'ד במערב נכללו מאוחר יותר במערכת הניהולית.
בתחילת המאה ה-20, לפי הדיווחים, שטחו היה, בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (שפורסם בשנת 1908) נתנו כי האוכלוסייה מונה 200,000 נפש. דיוק נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"סתם השערה" בהתאם לאזור שממנו נאספו.
בירת הווילאייט, בצרה, הייתה מרכז צבאי חשוב, עם חיל מצב קבוע של 400 עד 500 חיילים, והיוותה את בסיס הצי העות'מאני במפרץ הפרסי.
היסטוריה
הווילאייט התקיים בין השנים 1875–1880, ושוב לאחר 1884, כאשר הוא הוקם מחדש מהסנג'קים הדרומיים של וילאייט בגדאד.
לאחר 1884 הורחב הווילאייט לזמן קצר לאורך שפת המפרץ כדי לשלב את נג'ד ואל-חסה, כולל חופוף, קטר וקטיף, הכללתה של נג'ד נמשכה רק עד 1913 לפני סופו של הווילאייט.
בשנת 1899 סיכם שייח מובארכ א-סבאח הסכם עם בריטניה, שקבע כי בריטניה תגן על כווית מפני כל תוקפנות חיצונית, מה שהפך אותה למעשה לפרוטקטורט בריטי. למרות רצונה של ממשלת כוויית להיות עצמאית או תחת שלטון בריטי, הבריטים הסכימו עם האימפריה העות'מאנית בהגדרת כווית כחלק אוטונומי של האימפריה העות'מאנית. מצב זה נמשך עד מלחמת העולם הראשונה.
בצרה נפלה בידי הבריטים ב-22 בנובמבר 1914, וכוח המשלוח המסופוטמי כבש כמעט את כל המחוז עד יולי 1915.
חטיבות מנהליות
הסנג'קים של הווילאייט:
לבאנץ
לבאנץ או ברבים: לבנצים (בהונגרית: labancok) היה הכינוי בהונגריה במאה ה-17 ובמאה ה-18, לצבאות גרמניים בעיקר, שהיו נאמנים לבית הבסבורג ושהו בשטח הונגריה וכן כינוי למצדדים ההונגרים בשושלת הבסבורג שלחמו שניהם בעיקר בכוחות של הרוזן אימרה טקלי (משנת 1690 נסיך טרנסילבניה) שהוביל את התקוממות נגד ההבסבורגים וכן ולאחר מכן לכוחות במלחמת פרנץ ראקוצי. אלה שעמדו נגדם מהצד ההונגרי נקראו קורוץ או קורוצים.
מקור השם
ישנם מספר רעיונות לגבי מקור השם לבאנץ:
שינויים במשמעות המילה לבאנץ
בניגוד לקורוצים, המילה לבאנץ לא הפכה לשם עצמאי במהלך מאבקי העצמאות המוקדמים של התקופה נגד בית הבסבורג. המורדים הקורוצים התכוונו במילה בעיקר לצבא הזר של ההבסבורגים, ורק מאוחר יותר הוחלה המילה גם על חסידי בית החצר הווינאי ההונגרים, עם שינוי המשמעות המתבקש.
למילה לבאנץ יש משמעות שלילית בהונגרית מאז המאה ה-19, מאז ייסוד ההיסטוריוגרפיה הלאומית ההונגרית, והמילה שומרת למעשה על משמעות זו עד היום. המילה לבאנץ הפכה בהונגרית לשם נרדף לפחדנות, לערמומיות ולאי-פטריוטיות עבור נציגי ההיסטוריוגרפיה המקובלת הפרוטסטנטית ההונגרית (בית הבסבורג הייתה קתולית ונלחמה ללא הרף בפרוטסטנטים). בחיים הציבוריים ההונגריים של המאה ה-21, עדיין ניתן למצוא את ההקבלה קורוץ-לבאנץ, וקמים כל העת ארגונים על בסיס עולם הרגשות קורוץ ולבאנץ כסוג של רנסאנס לאומי.
אבגתא
אֲבַגְתָא הוא דמות מקראית, אחד מסריסי המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
בסיפור המגילה
אבגתא נזכר במגילת אסתר פעם אחת כאחד משבעת הסריסים שנשלחו להביא את ושתי במהלך המשתה שארגן אחשוורוש:
ושתי סירבה לבוא, ובעקבות כך נגזר עליה עונש מוות. יש הסוברים שאבגתא הוא למעשה בגתא הנזכר לפניו ונפלה כפילות. לעומת זאת במדרשים נכתב: "בזתא בוז ביתיה, חרבונא אחריב ביתיה, בגתא ואבגתא בוז ובזבוז" בתרגום השבעים מתורגם שמו כ-"אביגתא" או "אגבותא". יש המעריכים שהשם אבגתא הוא למעשה מאותו מקור של השם בגתן.
לפי מפרשים נגזר השם מבגא בסאנסקריט, שפירושו שמש, ומכאן בגדתא - בן-שמש או בן-מזל. במחזהו של אייסכילוס, "הפרסים", נזכר שם דומה, ושם נכתב שהוא היה ידיד קרוב של המלך קסרקסס ושהוא נהרג בקרב סלמיס. יש המזהים אותם כאותה דמות.
יחסי קוריאה הדרומית–תוניסיה
יחסי קוריאה הדרומית–תוניסיה הם היחסים הכלכליים, הדיפלומטים והביטחוניים שבין קוריאה הדרומית לתוניסיה.
סקירה כללית
היחסים בין המדינות כוננו עם הקמתה של תוניסיה בשנת 1956 והכרתה בידי קוריאה הדרומית.
המדינות חברות בארגוני האומות המאוחדות, הארגון למניעת הפצת נשק כימי, אונסק"ו ועוד.
הפאיסטיון
הפאיסטיון (ביוונית: Ήφαιστίων ; 356 לפנה"ס - 324 לפנה"ס) היה מצביא בצבאו של אלכסנדר הגדול וכמו כן חברו הטוב ביותר. הפאיסטיון, בנו של אמינטור (Amyntor), היה צאצא למשפחת אצולה מוקדונית. במקורות מצוין כי הוא היה בן גילו של אלכסנדר. קורטיוס רופוס (Curtius Rufus) כותב כי "הוא היה האהוב ביותר מבין חבריו של המלך, שגדל יחד איתו והיה איש סודותיו". חברות זו נמשכה כל חייהם, והיא הושוותה לזו של אכילס ופאטרוקלוס.
הקריירה הצבאית שלו לא הייתה מרשימה במיוחד. הפאיסטיון לא פיקד על יחידה עצמאית לפני הוצאתו להורג של פילוטאס ורק אז קיבל פיקוד משמעותי - חצי מההטיירוי. במהלך מסעו של אלכסנדר באסיה הוא הופקד על משימות רבות, אך רובן בעלות אופי אזרחי ולא צבאי כגון משלחות דיפלומטיות, בניית גשרים לחציית נהרות גדולים, מצורים וייסוד יישובים חדשים.
מלבד היותו חייל ודיפלומט תמך הפאיסטיון באופן פעיל במאמציו של אלכסנדר לסינקרטיזם בין היוונים והפרסים. אלכסנדר הפך אותו לחלק ממשפחת המלוכה כשהוא חיתן אותו עם כלתו דריפטיס (Drypetis), אחותה של אשתו השנייה סטטירה השנייה, שתיהן בנותיו של דריווש השלישי שליטה של האימפריה הפרסית. כשהוא מת בפתאומיות באַחְמְתָא (Ecbatana), אלכסנדר נכנס להלם בצערו. הוא פנה אל האורקל בסיווה (Siwa) להעניק להפאיסטיון מעמד אלוהי, והפאיסטיון הוכר כגיבור. עד למותו, שמונה חודשים מאוחר יותר, אלכסנדר תכנן הקמת מונומנטים לזכרו של הפאיסטיון.
הפאיסטיון ואלכסנדר
הפאיסטיון תפס מעמד מיוחד ליד אלכסנדר בשלב מוקדם מאוד ושמר עליו עד יומו האחרון. הוא נשאר נאמן לאלכסנדר גם כאשר פיליפוס השני, שכעס על משא ומתן חשאי של בנו בנוגע לחוזה הנישואין עם האחשדרפן פיקסודרוס (Pixodarus) של קאריה, גירש מהארץ רבים מחבריו.
במהלך המסע לאסיה מעמדו של הפאיסטיון התחזק בהתמדה: הוא התחיל את המסע בסטטוס של חברו האישי של המלך ובמהלכו הפך לחבר לנשק חסר תחליף. בשנים הראשונות של המסע הארוך ברחבי אסיה לא נמנה הפאיסטיון עם המפקדים הבכירים, כמו פרמניון, פילוטאס (Philotas) ואחרים. ככל הנראה בשלב הזה אלכסנדר והפאיסטיון היו קשורים ביחסי חברות חזקים בלבד. ייתכן שאלכסנדר, שהעריץ את הומרוס ושאף לחקות את אכילס, ראה את הפאיסטיון כפאטרוקלוס השני. אריאנוס בספרו "אנבסיס" מציין, שבביקורו בקברם של גיבורי הומרוס באסיה הקטנה, אלכסנדר "הניח זר על קברו של אכילס והפאיסטיון על קברו של פאטרוקלוס". אייליאנוס (Aelian), ב"סיפורים היסטוריים" כותב: "כאשר אלכסנדר הניח זר על קברו של אכילס, הפאיסטיון הניח זר על קברו של פאטרוקלוס, כדי להבהיר שאלכסנדר אוהב אותו בדיוק כמו שאכילס אהב את פאטרוקלוס". לפעמים מוצג הפאיסטיון כמאהבו של אלכסנדר. אף על פי שהדבר לא מצוין במפורש במקורות, אלא רק ברמז, ייתכן שהיה לו קשר רומנטי עם הפאיסטיון, עוד מימי הילדות. התייחסות לטבעם של יחסי האהבה בין אלכסנדר והפאיסטיון קיימת במקורות שונים. למשל במכתבו ה-24 של דיוגנס (שהאשים את אלכסנדר בכך, שהוא "... מנוהל על ידי הירכיים של הפאיסטיון"), ב"שיחותיו" של אפיקטטוס וכו'. פומפיוס טרוגוס (Pompeius Trogus) באפיטומה (Epitome) של יוסטינוס (Justinus) כותב על הפאיסטיון כי "בהתחלה הוא היה יקר למלך בגלל יופי הנעורים שלו, ורק אחר-כך בגלל מעלותיו וכישרונו".
הפאיסטיון במסעותיו של אלכסנדר מוקדון
הפאיסטיון ליווה את אלכסנדר במהלך כל מסע הכיבוש באסיה. רק אותו לקח אלכסנדר בעת ביקורו באוהלן של אשתו ובתו של דריווש השלישי, שנפלו לשבי לאחר הקרב איסוס. על אירוע זה מספר דיודורוס סיקולוס כך: "בעליית השחר המלך עם חברו האהוב ביותר, הפאיסטיון, הגיע אל הנשים. שניהם היו לבושים בצורה דומה, אך הפאיסטיון היה גבוה יותר ויפה יותר, וסיסיגמביס, שחשבה שהוא המלך, השתחווה בפניו. הנוכחים באירוע החלו להצביע בידיים לכיוון אלכסנדר. סיסיגמביס, המבוישת משגיאתה, השתחווה שוב בפני אלכסנדר. אבל המלך הרים אותה ואמר: "אל דאגה, אמא! גם הוא אלכסנדר". אמירה זו של המלך היא נקודת מפנה ביחסים בין אלכסנדר והפאיסטיון. מכאן החלה עלייה הדרגתית בקריירה הצבאית של הפאיסטיון, שגילה מנהיגות וכישרון צבאי. מרגע זה הוא הפך לא רק לחבר שאין לו תחליף, אלא גם לחבר לנשק.
אחת המשימות הראשונות של הפאיסטיון הייתה לארגן את ניהולה של העיר צידון בפיניקיה, והוא התמודד עם המשימה בהצלחה. במשימתו הבאה הוביל הפאיסטיון בהצלחה את הצי מצידון למצרים. בקרב גאוגמלה בשנת 331 לפנה"ס בפעם הראשונה מוזכר תוארו של הפאיסטיון - מפקד שומרי הראש. לא מדובר באגמה הרכובה, שתפקידה היה להגן על המלך במהלך הקרב ועליה פיקד קלייטוס השחור (Cleitus), אלא בקבוצה קטנה של חבריו הקרובים הנלחמים לצד המלך. הפאיסטיון לחם לצד המלך ונפצע בזרועו: "... פצועים היו רבים מאוד, היה ביניהם והפאיסטיון, מפקד שומרי הראש, אחד מהמפקדים המפורסמים ביותר (חנית פגעה בידו)".
לאחר הניצחון בקרב גאוגמלה וכיבושה של ממלכת פרס, החלה לצמוח מתיחות בין המקורבים בסביבתו של אלכסנדר. היו לכך סיבות שונות, ובהן אימוץ המנהגים הפרסיים והאלהה. מצביאים הפכו לאחשדרפנים ויחד עם השלטון זכו בעושר רב, שבעבר יכלו רק לחלום עליו. בינתיים, אלכסנדר, הממשיך במסע הכיבוש באסיה, הקשיב פחות לעצותיהם של חבריו הוותיקים והתחיל לקדם אנשים חדשים. אלכסנדר, הנוהג לפי המנהג הפרסי, החל לחייב לעשות כך גם את חבריו לנשק. המוקדונים, אוהבי החופש, התייחסו למצב החדש בכאב ובכעס. העימות הפך לקשר של פילוטאס, בנו של פרמניון. הקשר התגלה, וכלפי פילוטאס, לפי הצעתם של הפאיסטיון, קראטרוס (Craterus) וקויינוס (Coenus), הופעלו עינויים, שבמהלכם הוא הודה באשמתו. פילוטאס התחנן בפני הפאיסטיון לרחמים, אך חברו של המלך לא עזר לו; פילוטאס הוצא להורג על-פי המסורות המוקדונית.
לאחר הוצאתו להורג של פילוטאס (330 לפנה"ס), חילק אלכסנדר את תפקידו – מפקד ההטיירוי – בין הפאיסטיון וקליטוס השחור. הפאיסטיון קודם לדרגת היפרכוס ובהמשך לכיליארך וקיבל פיקוד על אחת משתי היפרכיות (יחידת פרשים גדולה שמורכבת ממספר האילות של פרשים). אריאנוס מניח כי אלכסנדר "לא רצה למסור את הפיקוד על יחידת פרשים כל כך גדולה... לאדם אחד, אפילו שהוא הקרוב ביותר". מינויו של הפאיסטיון למפקד של חיל הפרשים כולו עלול היה לגרום לקנאה ולחוסר שביעות רצון בסביבתו הקרובה של המלך. המינוי הכפול היה אמצעי לסיפוקם של שני מחנות בצבא - הראשון, שאותו ייצג הפאיסטיון, תמך רבות במדיניות האינטגרציה של אלכסנדר, והשני, זה של הוותיקים של פיליפוס, אשר התעקשו לא לקבל אורח חיים פרסי, היה מיוצג על ידי קליטוס. מצד שני, מינויו של הפאיסטיון לתפקיד ההיפרך (מפקד חיל הפרשים) איפשר למלך במצב קריטי להסתמך על "רעי המלך" – הטיירוי.
מעמדו של הפאיסטיון התחזק משמעותית במהלך פלישתו של אלכסנדר הגדול להודו. במרכז אסיה הפאיסטיון עסק בהכנת מזון ויישב את המחוזות ההרוסים במתיישבים חדשים. לאחר כניסתו להודו, אלכסנדר חילק את צבאו. פיקוד על יחידות נפרדות הוא נתן להפאיסטיון ולפרדיקס (Perdiccas), והעביר לידיהם את היחידות של קליטוס, מלאגרוס (Meleager) וגורגיאס, מחצית מהטיירוי וכל חיל הפרשים השכיר. הם היו צריכים להכניע את כל העמים בדרך להודו. הפאיסטיון הביס את כוחותיו של השליט המקומי אסטיאס, הכניע את אומפיס, ולאחר מכן, כשהתחבר לצבאו של אלכסנדר, נטל חלק בקרב הידספס בשנת 326 לפנה"ס נגד המלך פורוס (Porus), כשנלחם בראש ההיפרכיה שלו ליד המלך. כשתחת פיקודו מחצית מהקשתים והיפרכיה של עצמו, הוא כבש את צפון-מערב הודו, לאחר מכן פנה הפאיסטיון לנהר היפסיס (ביאס המודרני) כדי לחבור לאלכסנדר.
הפאיסטיון בשיא מעמדו
באביב 324 לפנה"ס עזב צבאו של אלכסנדר את שושן. בסתיו הגיעו אלכסנדר ושאר הצבא לאַחְמְתָא, בירתה של ממלכת מדי העתיקה. בדרך למדי החליט אלכסנדר לשלוח הביתה, למוקדון, את קראטרוס ואת החיילים החולים והקשישים. שליחתו של קראטרוס הייתה רצויה להפאיסטיון: שני המצביאים שנאו זה את זה ולעיתים קרובות היו קרובים למריבה גלויה.
הסיבה לעימות הייתה העובדה כי לקראת סיום המסע למזרח יחסו של אלכסנדר כלפי חבריו לנשק השתנה באופן דרמטי. יחסי חברות נדחו הצידה, והמלך העריך את מפקדיו על-פי כישוריהם. כך לדוגמה, אאומנס, שלא היה מוקדוני במוצאו אלא יווני, הפך למזכירו של אלכסנדר הגדול ושיחק תפקיד חשוב במערכת הניהול. אך הקריירה של הפאיסטיון הייתה מעל כולם בהתקדמותה. במהלך המסע להודו הוא הפך למעשה לאדם השני באימפריה לאחר אלכסנדר, ולאחר חזרתם לפרס הם הפכו לקרובי משפחה. לאחר שהגיע למעמדו הרם, הפאיסטיון ניסה לשמור על המעמד של "רעי המלך" היחיד במינו. מסיבה זו ניתן לראות את הרחקתו המכובדת של קראטרוס, חברו לנשק של אלכסנדר, כניצחון חשוב של הפאיסטיון. למרות להצלחתו, הוא חשש מהתחזקות מעמדם של חבריו המוכשרים והפופולריים בצבא. תחושות אלו גרמו לו להילחץ ולהיכנס למריבות.
באותה עת לאלכסנדר עוד לא היו יורשים ישירים, שלהם יכול היה להוריש את השלטון. הפאיסטיון, שקיבל מינוי גבוה והפך לקרוב משפחתם של אלכסנדר עצמו ושל מלך דריווש, היה מתאים יותר מכל אחד אחר לתפקיד יורש העצר. במקרה של היעדר היורש הישיר, כס המלכות יכול היה לעבור ישירות לידי הפאיסטיון. עבור כל שליט שאלת היורש היא שאלה מרכזית ללא קשר לגילו של השליט ולמצב בריאותו. רציחתו של אביו, פיליפוס, שימשה עבור אלכסנדר כדוגמה לכך. גם על חייו היו ניסיונות התנקשות רבים.
מדיניותו של אלכסנדר במזרח נתפסה בצורה שונה על ידי סביבתו הקרובה. חבריו לנשק התפלגו לשני מחנות: הפאיסטיון, פרדיקס, תלמי ואאומנס תמכו בה; אנטיפטרוס, קראטרוס ואנטיגונוס מונופתלמוס התנגדו נחרצות לשילוב בין מערב ומזרח. כתוצאה מכך, את היורש האפשרי היה צריך לחפש במחנה הראשון.
מותו של הפאיסטיון
בשנת 324 לפנה"ס במהלך המשחקים והחגיגות באַחְמְתָא, לאחר אחד מהמשתאות, חלה הפאיסטיון וכעבור שבוע מת. קיימות גרסאות שונות לגבי סיבת המוות. הגרסה הסבירה ביותר היא לגבי מחלת מלריה (קיימות עדויות שמתארות את תסמיני המחלה). כאשר נודע לאלכסנדר על מחלתו של הפאיסטיון, הוא עזב את המשחקים ומיהר אליו, אבל איחר והגיע כשהפאיסטיון כבר מת. אלכסנדר ביטל את כל החגיגות והורה להוציא להורג את הרופא שטיפל בהפאיסטיון. היסטוריונים עתיקים כותבים בצורה שונה על צערו של אלכסנדר, הכול בהתאם לגישתו של המחבר כלפי הפאיסטיון וכלפי אלכסנדר עצמו. יוסטינוס כותב, שאלכסנדר התאבל על חברו במשך זמן כל-כך רב, דבר שלא מתאים למלך. בדומה לאכילס, אלכסנדר גזר את שערותיו מעל גופו של הפאיסטיון והוביל בעצמו את המרכבה עם גופת חברו. כמו אכילס, אלכסנדר תכנן לערוך תחרויות ספורט ותחרויות מוזיקליות. למטרה זו הכינו כ-3000 משתתפים. שבטם של הכשים נבחר לשמש כקורבן לזכרו של הפאיסטיון. אלכסנדר החליט לבצע את הטבח, כשהוא נזכר בהחלטתו של אכילס להרוג את שנים-עשר הצעירים לזכרו של פאטרוקלוס. אלכסנדר הורה לכבד לנצח את הפאיסטיון כגיבור, ואפילו שלח לשאול את האל אמון האם מותר להקריב קורבנות להפאיסטיון כמו לאל. קלאודיוס אייליאנוס כותב: "יש הטוענים כי בכל מה שהוכן ונקבע לקראת הלווייתו של הפאיסטיון, השתמשו בטקסי הקבורה לכבודו של אלכסנדר עצמו, מכיוון שהמלך מת, כשטקסי הקבורה לכבודו של הפאיסטיון עדיין לא יצאו לפועל".
עם מותו של הפאיסטיון הסתיים עידן עבור אלכסנדר, ואם לעשות אנלוגיה עם גיבוריהם האהובים – אכילס ופאטרוקלוס, - עבור אלכסנדר הסתיימו החיים. כפי שמציין אריינוס: "עבור אלכסנדר מותו של הפאיסטיון היה אסון גדול; לדעתי, אלכסנדר היה מעדיף למות לפניו, כמו אכילס הוא היה מעדיף למות לפני פאטרוקלוס, מאשר לנקום על מותו". שמונה חודשים מאוחר יותר מת אלכסנדר בעצמו.
בשנת 2012 התגלתה אחוזת קבר מפוארת בסמוך לאמפיפוליס (בצפון יוון) לאחר חפירות בהיקף גדול התגלו מספר ממצאים חשובים, בהם פסלים, פסיפס ושלדים. בחפירות התגלתה כתובת המשויכת להפאיסטיון. בעקבות הממצא החדש, הכריזה קטרינה פריסטרי (ביוונית: Κατερίνα Περιστέρη), הארכאולוגית הראשית שאחראית על הקבר, במסיבת עיתונאים שנערכה ב-30 בספטמבר 2015 שקבר זה נבנה לזכרו של הפאיסטיון בהוראתו של אלכסנדר הגדול. עם זאת, למרות מציאת הכתובת חלק מהחוקרים דחו את טענותיה.
יעקב אריה לייב טברסקי
רבי יַעֲקֹב אַרְיֵה לֵייב טְבֶרְסְקִי (כונה גם: ר' יעקב לייב או ר' יעקב לייבניו; ה'תר"ח – כ"ח באייר ה'תרע"ח) בן רבי אברהם מטריסק (המגיד מטריסק) שימש כאדמו"ר השני מטריסק.
ביוגרפיה
נולד לרבי אברהם טברסקי. לאחר נישואיו לפייגה בתו של רבי יוחנן מרחמסטריווקה המשיך להתגורר בטריסק. בשנת תרמ"ה עקב גזירות ממשלת רוסיה נאלצו אחיו רבי מנחם נחום מטריסק-בריסק ורבי מרדכי מקוזמיר לברוח מעיר מולדתם, ורק רבי יעקב לייב יכול היה להישאר עקב כך שהציג עצמו כלפי השלטונות כסוחר. ומאחר שמבין שלושת אחיו נשאר רק הוא בעיר נטל הוא את כתרו של אביו כאדמו"ר מטריסק אף שהיה הצעיר שבאחים.
בנו הצעיר רבי זאב עלה על כסאו בקובל שם כיהן באדמו"רות עד הריגתו במלחמת העולם השנייה.
אופוס רטיקולאטום
אופוס רטיקולאטום (לטינית: opus reticulatum, מעשה רשת) היא שיטה לבניית קירות שפותחה באדריכלות הרומית הקדומה. בשיטה זו פני הקיר, משני הצדדים בנויים מאבנים רבועות בעלות חתך פירמידלי, התקועות עם חודן לתוך המלט היוצר את ליבת הקיר. האבנים סדורות בפני הקיר בדגם רשת עם משקים העולים באלכסון בזווית של 45 מעלות (ולא כמקובל בבנייה שבה יש נדבכים אופקיים). מקור המונח בשפה הלטינית: מעשה (דמוי) רשת; אופוס = מעשה; רטינה = רשת. ליבת הקיר עשויה בטון (אופוס קמנטיקיום).
השיטה הייתה בשימוש למן המאה הראשונה לפני הספירה. האדריכל הרומי ויטרוביוס מתאר אותה בספרו "על אודות האדריכלות".
בתקופה הרומית בארץ ישראל נמצאה השיטה הזו בשימוש מצומצם מאוד, וידועה רק משלושה מבנים: בשיטה זו נבנה בית המרחץ בארמון ההירודיאני השלישי שבארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו (על הגדה הצפונית של ואדי קלט); בירושלים נבנה כך מונומנט עגול שנועד לציין קבר מפואר מצפון לשער שכם (ליד רחוב הנביאים, מכוסה כיום); מבנה (מקדש?) סמוך למעיין של בניאס. דומה שמבנים אלה נבנו בידי בנאים ואומנים רומיים שהובאו לשם כך במיוחד מרומא. פרופ' אהוד נצר העריך כי טכניקה זו הובאה ארצה בידי אגריפה חברו של הורדוס בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת 15 לפנה"ס.
אורי שטיפט
אורי שטיפט (נולד בשנת 1974) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה. אלוף ושיאן המכביה (1993) במשחה ל-100 מטר חזה. השתתף ב-3 אליפויות אירופה בשחייה (1995, 1997 ו-2000).
ביוגרפיה
שטיפט נולד וגדל בקיבוץ אילון. הוא התאמן בקבוצת השחייה של מכבי נהריה בהדרכתו של משה הירש.
1993
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באפריל 1993 זכה שטיפט במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.65 דקות, אחרי ואדים אלכסייב מהפועל ירושלים (1:04.80 דקות) ולפני יגאל שטייפמן מהפועל עמק יזרעאל (1:06.83 דקות).
אלוף ושיאן המכביה
בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו ביולי 1993 זכה שטיפט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 1:04.45 דקות, לפני ואדים אלכסייב (1:04.85 דקות) ואלכסנדר קלפר מבריטניה (1:05.14 דקות). ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם עידו מירון, יואב מאירי ודימה רבינסקי בשיא ישראלי חדש של 3:53.80 דקות, לפני מקסיקו ודרום אפריקה.
אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1994 זכה שטיפט במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.86 דקות, לפני ואדים אלכסייב (1:05.39 דקות) ויגאל שטייפמן (1:06.06 דקות).
1995
בתחרות גביע העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשפילד, אנגליה בפברואר 1995 קבע שטיפט במשחה ל-50 מטר חזה שיא אישי של 28.83 שניות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי השיא הישראלי של ודים אלכסייב (28.59 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חזה שיא אישי נוסף של 1:01.93 דקות, אחרי אלכסייב שקבע באותה תחרות שיא ישראלי חדש של 1:00.57 דקות.
בתחרות גרנד פרי בשחייה שנערכה במונקו ביוני אותה שנה קבע שטיפט במשחה ל-50 מטר חזה שיא אישי בתוצאה של 29.38 שניות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי השיא הישראלי של אלכסייב (28.90 שניות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה באוגוסט אותה שנה סיים שטיפט במקום ה-16 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.97 דקות, בשלב המוקדמות קבע שיא אישי של 1:03.96 דקות.
1996
בתחרות גרנד פרי בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה באפריל 1996 קבע שטיפט במשחה ל-100 מטר חזה שיא אישי בתוצאה של 1:03.50 דקות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי השיא הישראלי של אלכסייב (1:02.52 דקות).
אלויס פון אהרנטל
אלויס לאופולד יוהאן בפטיסט לקסה, רוזן אהרנטל (בגרמנית: Alois Lexa Graf von Aehrenthal או Ährenthal; 27 בספטמבר 1854 בגרוס סקאל (הרובה סקאלה) שבצ'כיה – 17 בפברואר 1912 בווינה) היה דיפלומט אוסטרי, בעל שורשים צ'כיים, שכיהן בשנים 1906–1912 כשר החוץ של האימפריה האוסטרו-הונגרית. בתוקף תפקידו האחרון הוא ניהל מדיניות יותר אוטונומית כלפי הברית המשולשת ובשנת 1908 הוביל את מהלך סיפוחה של בוסניה והרצגובינה לאוסטרו-הונגריה. צעד זה עורר משבר בינלאומי אותו ניסה למנוע על ידי משא ומתן חשאי עם שר החוץ הרוסי אלכסנדר איזבולסקי. הוא התכוון להשיג את הסכמת רוסיה לסיפוח, תמורת תמיכה אוסטרית בתביעה הרוסית לגישה פתוחה יותר לאוניות הקרב שלה לים התיכון דרך מצר הדרדנלים, על חשבון האימפריה העות'מאנית. הוא סבר שצרפת ובריטניה, שהיו לאחרונה בעלות ברית של רוסיה לא תתנגדנה להסכם כזה. בסופו של דבר הסיפוח הזיק לשיתוף הפעולה הרוסי-אוסטרי במציאת פתרון לבעיות הבלקן. הוא גרם לתגובה רגשית של עלבון והשפלה בדעת הקהל הרוסית והיה לחבית נפץ שתרמה לפריצת מלחמת העולם הראשונה.
אורי שטיפט
1997
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט 1997 סיים שטיפט במקום 16 במשחה ל-50 מטר חזה תוצאה של 29.78 שניות, במקום ה-16 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.03 דקות, בשלב המוקדמות קבע תוצאה של 1:03.90 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה תוצאה של 2:24.37 דקות.
אלויס פון אהרנטל
ילדות וצעירות
אוליס פון אהרנטל נולד בטירת גרוס סקאל (הרובה סקאלה), אז בממלכת בוהמיה (צ'כי) באימפריה האוסטרית כבנו השני של הברון (Freiherr) יוהאן פרידריך לקסה פון אהרנטל (1898-1817), בעל אחוזות אמיד שהחזיק כ-55000 דונם אדמה בגרוס סקאל ובדוקסאני, ושל מריה, רוזנת תון והוהנשטיין. השם המקורי של המשפחה מצד האב היה "לקסה". האב היה אחד המנהיגים רבי ההשפעה של מחנה בעלי האחוזות הגדולים הלויאליסטים שבבוהמיה. הסבא-רבא יוהאן אנטון לקסה (1824-1733), שמוצאו היה ביישוב כפרי בסביבות קרלוביצה, ייסד חברת ביטוח בפראג וקיבל תואר אצולה של אביר בשנת 1790.
נפוצו שמועות-שוא כי לאהרנטל היו אבות יהודים ומקורן היה באויביו.
אורי שטיפט
2000
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 סיים שטיפט במקום ה-24 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.89 שניות ובמקום ה-33 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.07 דקות, (טל שטריקר קבע תוצאה של 1:03.88 דקות, והבטיח את מקומו באולימפיאדת סידני במקום שטיפט).
חייו האישיים
שטיפט נשוי, אב לארבעה ומתגורר בקיבוץ מצובה. הוא שימש כתב ועורך ראשי של אתר איגוד השחייה הישראלי באינטרנט (isa.one) מראשיתו בשנת 2001 ועד שנת 2010.
אלויס פון אהרנטל
הקריירה הדיפלומטית
בתום לימודיו נכנס אהרנטל לשירות הדיפלומטי של האימפריה האוסטרו-הונגרית והתמנה בשנת 1877 לנספח בפריז לצד השגריר הרוזן בויסט. בשנת 1878 עבר לתפקיד זהה בסנקט פטרבורג ובשנים 1883–1888 עבד במשרד החוץ בווינה תחת השר הרוזן גוסטב קאלנוקי, איתו יצר קשרים הדוקים. ב-1888 נשלח כיועץ השגרירות בסנקט פטרבורג, ובתפקיד זה הייתה לו השפעה לא מבוטלת על השגריר, הרוזן וולקנשטיין.
בשנת 1894 הוא נקרא בחזרה למשרד החוץ, מילא בו תפקידים חשובים וב-1895 התמנה כשגריר אוסטרו-הונגריה בבוקרשט. הוא הצליח לחזק את היחסים בין החצרות ברומניה ובווינה. באותה תקופה, ב-30 בספטמבר חודש ההסכם שחתם בשנת 1883 בחשאי המלך קרול הראשון עם מעצמות המרכז אירופיות. ב-1899 התמנה לשגריר ברוסיה ונשאר בתפקיד עד אוקטובר 1906, כשהפך לשר החוץ של האימפריה. באותם הזמנים סבר אהרנטל שהכרחי שאוסטרו-הונגריה תגיע, אפילו במחיר מסוים, להסכם עם רוסיה.
במטרה זו, הוא השתדל להמשיך במשא ומתן שהתחיל בהצלחה הנסיך פרנץ הראשון של ליכטנשטיין, שניסה לגשר מעל הפערים בסוגיות הבלקן בין עמדות וינה וסנקט פטרבורג, על מנת ליצור בסיס ליחסי ידידות רבע בין שתי האימפריות.
אהרנטל מילא תפקיד מכריע בחתימת הסכם מירצשטג משנת 1903. בעת מלחמת רוסיה–יפן הוא אימץ קו מדיני הנוטה לטובת רוסיה. באוקטובר 1906 הוא החליף את הרוזן גולוחובסקי כשר החוץ של האימפריה. בהתחלה הוא שמר על ההשקפות שהנחו אותו בזמן עבודתו כשגריר. הוא היה נחוש להגן על האינטרקסים של אוסטרו-הונגריה בבלקן, אולם גילה נכונות לבוא לקראת השאיפות הרוסיות בשאלת הדרדנלים. עם זאת, במהלך המשבר הבלקני, הוא נטש את הרעיון של תאום ידידותי עם הממשלה הרוסית.
משבר בוסניה
השחקנים הראשיים במשבר הבוסני בשנים 1908–1909 היו שרי החוץ של אוסטרו-הונגריה ושל רוסיה, אלויס לקסה פון אהרנטל, ואלכסנדר איזבולסקי, בהתאמה. שניהם היו מונעים על ישי שאפתנות פוליטית. הראשון יצא עם ידו על העליונה, בעוד שהשני ניזוק בעקבות המשבר.
בדרך הם כמעט גררו את אירופה לסף המלחמה בשנת 1909. הם גם פיצלו את אירופה למחנות החמושים שנותרו בעינם עד שנת 1914.
אהרנטל היה משוכנע שהעמים הסלאביים לא יתאחדו לעולם ואף שהליגה הבלקנית שהוקמה בשנת 1912 לא תוכל לעולם לגרום לנזק כלשהו לאוסטריה. באותה שנה, 1912, הוא דחה הצעה עות'מאנית להקמת ברית שבה תשתתפנה אוסטרו-הונגריה, טורקיה ורומניה. מדיניותו זו הרחיקה את בולגריה, שפנו בנסיבות אלה לרוסיה ולסרביה.
על אף שאוסטריה הקיסרית לא התכוונה לצאת להרפתקת כיבוש נוספת בדרומה, אהרנטל עודד ספקולציות מסוג זה מתוך ציפייה שהן תשתקנה את מדינות הבלקן. אולם שמועות כאלה יכלו רק לעורר פעילויות קדחתניות כדי ליצור גוש חוסם שיעצור את האוסטרו-הונגרים.
שורת חישובים בלתי נכונים ברמה הגבוה ביותר חיזקו למעשה באופן משמעותי את אויבי אוסטריה.
בהתאם להחלטת קונגרס ברלין 1878 נאסר על מעבר אוניות קרב של כל מדינה שהיא דרך מצר דרדנילים אל הים השחור וממנו.
החלטה זו תקעה בים השחור חלק מהצי הצבאי הרוסי שלא יכול היה להישלח לפורט ארתור בימי מלחמת רוסיה–יפן לפני 4 שנים.
איזבולסקי רצה חופש מעבר בדרדנלים אך ורק לאוניות הרוסיות. צעד כזה היה מעניק לרוסיה נוכחות בים התיכון והיה עוזר לה לזכות בפיצוי על תבוסתה המרה מול יפן. אהרנטל רצה שליטה מוחלטת של אוסטרו-הונגריה בבוסניה-הרצגובינה, באמצעות סיפוח, לאחר שהיא כבר ניהלה את אזורים האלה החל משנת 1878. הוא ביקש זאת נוכח האפשרות שטורקיה, "האיש החולה של אירופה", תתרפא.
מהפיכת "הטורקים הצעירים" בשנת 1908 בראשות אנוור פאשה ואחרים, עוררה צפי מסוים להתחזקות מחודשת של האימפריה העות'מאנית כמעצמה. בנסיבות אלה סבר אהרנטל שנוצר מצב של הזדמנות חד פעמית. לכן הוא החליט לדון עם איזבולסקי בסוגיה הזאת כדי להבטיח אי-התערבות רוסית בנוגע ךתוכניות הסיפוח האוסטריות. שני השרים נפגשו ב-19 בספטמבר 1908 בארמון בוכלאו שבבעלות לאופולד פון ברכטולד וסיכמו על התוכנית הבאה: איזבולסקי יתעלם מהסיפוח, ובתמורה יתמוך אהרנטל בפתיחת הדרדנלים לאוניות המלחמה הרוסיות. בו זמנית תכריז בולגריה על עצמאותה מטורקיה ושתי המעצמות יתנו לכך את הסכמתן. האוסטרים יוותרו על שטח מסוים בסנג'אק לטובת סרביה על מנת להבטיח שקט מצידה. מפתח התוכנית היה העיתוי. אם תסתמן הצלחה תיחשפנה תוכניות אלה בו זמנית בפומבי.
אהרנטל, כאציל גרמני-הונגרי ומונרכיסט נחוש, ראה איום ישיר בלאומנות הפאן-סלאבית המתעוררת מיסודה של סרביה ששאפה לקונפדרציה דרום-סלאבית מגובשת. התחזקותה של היוגו-סלאביות תחת הנהגתה של סרביה (גם הרעיון המודרני של "הגדרה עצמית" לאומית של כל הקבוצות האתניות-דתיות-גזעיות היווה איום מוות על אוסטרו-הונגריה של אהרנטל. עבורו מורביה, בוהמיה ושלזיה היו נחלות כתר של האצולה הגרמנית מאוסט-מארק, שהייתה רגילה לשלוט על ערב רב של קבוצות אתניות סלאביות: פולנים, צ'כים, רוסינים ואוקראינים וסלובקים.
חיזוק הזיקה בין בוסניה-הרצגובינה לסרביה סללה באופן מפת דרכים אל התפרקות רוב האימפריה האוסטרו-הונגרית. הלאומנות הפאן-סלאבית הנהנית מהגדרה עצמית הייתה עלולה להוביל לאובדן גבולות האימפריה הניתנים להגנה בתחום הפוליטי, הצבאי והכלכלי. תודעתו ההונגרית של ארהרנטל הייתה ערה לאיום על עוצמתה של הונגריה מצד הפאן-סלאביות המעלה את ראשה במחוזותיה הסלאביים. היא הייתה עלולה לסכן את ביטחונה הצבאי ואת עתידה הכלכלי. אהרנטל פעל יותר זריז מאיזבולסקי. ב-3 באוקטובר 1908 סופחה בוסניה-הרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית מתוך אמונה כי תושביה ייהנו מיתרונות הממשל הקיסרי כתגמול על התקדמותה הכלכלית מאז שנוהלה על האימפריה החל מ-1878.
סרביה הגיבה בזעם ודרשה התערבות רוסית. הכדור היה כעת בידי הרוסים. איזבולסקי הודיע על תוכניות רוסיה למעבר חופשי לאוניות המלחמה שלה דרך הדרדנלים אבל הועמד במקום על ידי כל יתר חותמי ההסכם, במיוחד על ידי אנגליה. הבריטים טענו שניתן לשקול את פתיחת המיצרים לכל אוניות המלחמה ולא לאוניות הרוסיות בלבד. הצעה זו לא הייתה מקובלת על איזבולסקי כי טמנה בחובה את אפשרות כניסת אוניות צבאיות לים השחור. גרמניה הביטה בכל הפלונטר הזה בזלזול והתישרה עם הצד הטורקי. הקייזר עמל על הידוק הקשרים עם טורקיה וכעת, כשנצפה סיכוי לשיקום העות'מאנים, הוא רצה להמשיך במדיניות זו.
עם המשך המשבר, נדחק הקייזר מחוץ לזירה הדיפלומטית בגלל פרשת הדיילי טלגרף והפסיק להיות שחקן ראשי בנושא. האירועים הגיעו לרגע שיא כשבתחילת נובמבר גייסה סרביה את צבאה. גרמניה עמדה עכשיו לצד אוסטריה, בת בריתה. רוסיה שביקשה לתמוך בסרביה, לא הייתה באמת נכונה למלחמה עם גרמניה ואוסטריה מכיוון שהאוסטרים איימו לפרסם בראש חוצות את פרטי הסיכומים בין אהרנטל לאיבולסקי ובנוסף שלחה גרמניה איום מעורפל לאיזבולסקי ש"תיתן לדברים לקרות". רוסיה לא שמחה שיצא לאור בקולי קולות דבר בגידתה בבן בריתה הסלאבי.
איזבולסקי נשאר בתפקידו עוד שלושה חדשים אבל יוקרתו נפגעה ללא תקנה. הרוסים הנמיכו קול ודחפו הסרביה להצהיר הפומבי שהסיפוח של בוסניה-הרצגובינה הוא לא עניינה. המלחמה נמנעה זמנית אך מן המשבר יצאה רוסיה מרירה יותר וסרביה נזעמת. הרוסים נשבעו שאם יקרה עוד עמות דומה, הם לא יתאפקו - מה שהתרחש כעבור שנים מעטות.
ויליאם קייסי
ויליאם ג'וזף קייסי (באנגלית: William Joseph Casey; 13 במרץ 1913 – 6 במאי 1987) משרת ציבור אמריקאי, שכיהן כראש ה-CIA בין השנים 1981 – 1987 תחת נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
אלויס פון אהרנטל
חייו הפרטיים
ב-1902 התחתן אהרנטל עם פאולינה, רוזנת סצ'ני. ב-1998 נולד הברון אלכסנדר ג'יימס וולפגנג מפינג לקסה פון אהרנטל, הצאצא הזכר החדש ביותר של השושלת.
ויליאם קייסי
ביוגרפיה
קייסי נולד וגדל ברובע קווינס בניו יורק בשנת 1934 השלים תואר ראשון מטעם אוניברסיטת פורדהם ותואר נוסף במשפטים מטעם אוניברסיטת סיינט ג'ון ללימודי משפטים בשנת 1937. במלחמת העולם השנייה התגייס לצי האמריקני, הוסמך כקצין מודיעין והוצב ב-OSS. קייסי הוצב בלונדון והפעיל סוכנים ברחבי צרפת הכבושה בידי הנאצים. על פועלו במלחמה הוענק לו כוכב הארד. לאחר המלחמה שב לעבוד כעורך דין ועבד תקופת מה כיועץ מיוחד עבור הסנאט של ארצות הברית. לאחר מכן הקים משרד לתכנון עסקי וצבר הון רב ובמקביל לימד משפטים באוניברסיטת ניו יורק. בתקופת ממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון שימש קייסי כיושב ראש הוועדה לניירות ערך ולבורסות. בנוסף שימש כחבר בוועדת המודיעין המייעצת לנשיא. בשנת 1980 שימש קייסי כמנהל קמפיין הבחירות לנשיאות של ידידו, רונלד רייגן. לאחר שנבחר לנשיא מינה אותו רייגן, ב-1981 לראש ה-סוכנות הביון המרכזית. במהלך כהונתו נדרש קייסי להתמודד עם אתגר המלחמה בקרה ועם עליית איום הטרור האסלאמי. במהלך כהונתו התרחשה פרשת איראן-קונטראס, במסגרתה מכרה ארצות הברית נשק למשטר האייתולות באיראן בעסקה סיבובית בתיווך ישראלי וסוכנות הביון המרכזית. קייסי, שעמד בראש הסכונות, נדרש להעיד בפני הסנאט, אולם, יומיים קודם לעדותו לקה בשבץ מוחי, כתוצאה מגידול מוחי שלא אובחן בזמן, ונפטר.
אלויס פון אהרנטל
חייו הפרטיים
ב-1912 נפטר אהרנטל באופן פתאומי מלוקמיה.
בומברדייה אירוספייס
בומברדייה אירוספייס (באנגלית: Bombardier Aerospace, בצרפתית: Bombardier Aéronautique) היא חטיבת יצור המטוסים של התאגיד הקנדי בומברדייה. בומברדייה אירוספייס הייתה מדורגת במקום הרביעי מבין יצרניות המטוסים בעולם אחרי בואינג, איירבוס, ואמבראר, אך בפברואר 2020 מכרה 75% ממניותיה בפרויקטים מובילים (A220 ו-A330) לחברת איירבוס ומאז היא נחשבת לשחקן לא משמעותי בשוק כלי הטיס המסחריים.
תולדות החברה
בשנת 1986 רכשה בומברדייה את יצרנית המטוסים קנדאייר (Canadair). קנדאייר; שהוקמה בשנת 1944 הייתה חברה מפסידה בבעלות ממשלתית. בשנת 1989 רכשה בומברדייה את יצרנית המטוסים האירית; שורט ברדרס (Short Brothers). בשנת 1990 רכשה את יצרנית מטוסי המנהלים מקנזס, לירג'ט שפשטה את הרגל. ובשנת 1992 רכשה את חברת הבת של בואינג דה הבילנד קנדה.
חטיבת המטוסים של בומברדייה, אחראית כיום ליותר ממחצית ההכנסות שלה. המטוסים הפופולריים ביותר שלה הם הדאש 8, CRJ100/200/440 ו-CRJ700/900/1000 האזוריים. כמו כן מייצרת החברה גם את המטוס האמפיבי בומברדייה 415, ואת מטוסי המנהלים; גלובל אקספרס, והצ'לנג'ר. מפעל הייצור של מטוסי המנהלים נמצא בויצ'יטה, קנזס.
כיום מפתחת החברה את מטוס הדגל החדש שלה; הCSeries, המטוס אמור להחליף את מטוסי ה-MD-80, ו-737-600/700 של בואינג, A318 ו-A319 של איירבוס ו-E-190 של אמבראר. ה-CSeries הוא מטוס חסכוני בדלק, על פי פרסומים של בומברדייה, המטוס יחסוך כ-20% דלק בכל טיסה יחסית למתחרות. לקוח ההשקה חברת התעופה הגרמנית לופטהנזה, הזמינה 60 מטוסים מדגם זה.
באוקטובר 2012 חתמו בומברדייה ונציגים של ממשלת קוריאה הדרומית, על עסקה במסגרתה תפתח בומברדייה בשיתוף היצרנית הקוריאנית Korea Aerospace Industries, מטוס נוסעים אזורי מונע במנועי טורבו-פרופ, ובו 90 מושבים. תאריך ההשקה של מטוס זה מתוכננת לשנת 2019.
בנובמבר 2012 הודיעה בומברדייה, כי חתמה על העסקה הגדולה בתולדותיה. במסגרת העסקה תספק בומברדייה לחברת התעופה השווייצרית וויסטה-ג'ט (VistaJet), 56 מטוסי מנהלים בשווי כולל של 3.1 מיליארד דולרים. העסקה כוללת אופציה ל-86 מטוסים נוספים.
המחלוקת עם אמבראר
מסוף שנות התשעים נמצאות אמבראר הברזילאית ובומברדייה בסכסוך. בומברדייה ואמבראר השולטות על שוק מטוסי המנהלים יחד (כל אחת על כ-40%), מאשימות זו את זו בקבלת סבסוד מנוגד לכללי התחרות החופשית. בשנת 1999 הטיל ארגון הסחר העולמי על ברזיל קנס של 1.6 מיליארד דולר בפריסה על מספר שנים, כמו כן דרש הארגון בפסק הדין שלו מברזיל וקנדה להפסיק את מימון החברות.
מפעלים
לבומברדייה אירוספייס מתקני ייצור ופיתוח ב-25 מדינות, מפעלי ההרכבה ממוקמים בקנדה, ארצות הברית, צפון אירלנד ומקסיקו.
בסיס פוליארני
בסיס פוליארני (Полярный) הוא הבסיס הימי הרוסי הגדול ביותר שמשרת את הצי הצפוני של רוסיה. ממוקם במחוז מורמנסק, במרחק 35 ק"מ צפונית לעיר מורמנסק בעיר פוליארני. מרבית אוניות הצי הצפוני עוגנות בפוליארני. פוליארני הוא בסיסם של ספינות וכלי השייט של שייטת קולה של הצי הצפוני.
יחידות וספינות מלחמה
חטיבה 2 ללוחמת צוללות חטיבת הנחיתה ה-112 של חיל הנחתים חטיבת הצוללות 161
לבוא חמת
לְבוֹא חֲמָת (גם: לְבֹא חֲמָת) הוא ביטוי הנזכר רבות בתנ"ך לציון גבולה הצפוני של ארץ כנען המיועדת לעם ישראל. הדעות חלוקות האם מדובר בשם מקום או מושג מופשט.
אזכורים בתנ"ך
ראשית נזכר האתר בסיפור המרגלים:, ובהמשך נזכר האתר בתיאור גבולותיה הצפוניים של ארץ כנען:.
בספר יהושע ובספר שופטים נזכר האתר כגבול "הארץ הנשארת" שנותר לעם ישראל לכבוש:, וכן:.
משמעות
רב תרגומי התנ"ך המסורתיים מתרגמים את "לבא" כמילה ולא כשם. רב החוקרים מסכימים לפירוש זה. לעומת זאת, ישנם חולקים הטוענים ש"לבוא" חייב להיות שם כי ה"ל" שורשית וכי הביטוי מופיע לעיתים בין שמות.
זיהוי
יש מי שמזהים את לבוא חמת עם הכפר לבווה שבצפון בקעת הלבנון, בסמוך למוצא נהר האורונטס.
נאוטילוס (ז'ול ורן)
נאוטילוס (בצרפתית: Nautilus) היא הצוללת שעליה פיקד קפטן נמו ברומנים של ז'ול ורן "עשרים אלף מיל מתחת למים" (1870) ו"אי התעלומות" (1874). ז'ול ורן קרא לצוללת 'נאוטילוס' על שם הצוללת האמיתית של רוברט פולטון, שגם שמה היה "נאוטילוס". את העיצוב של ה'נאוטילוס' הבדיונית קיבל ורן מהדגם של הצוללת 'פלונגר' של הצי הצרפתי שהוא ראה בתערוכה העולמית של פריז ב-1867, שלוש שנים לפני שכתב את הרומן שלו.
תיאור
נאוטילוס מתוארת על ידי ורן כ"יצירת מופת המכילה יצירות מופת". היא מעוצבת ומפוקחת על ידי קפטן נמו. לצוללת גוף גלילי באורך 70 מטר וברוחב שמונה מטרים, וכוללת מדחף בעל ארבעה להבים, שקוטרו שישה מטרים.
החשמל מסופק על ידי סוללות נתרן (כאשר הנתרן מסופק על ידי אלקטרופורזה של מי הים) שהם מקור הכוח העיקרי של כלי השיט עבור ההנעה של הצוללת ופעילויות נוספות.
אקדמוס
אקדמוס או הקדמוס (ביוונית Ἀκάδημος או  Ἑκάδημος) היה גיבור אתונאי במיתולוגיה היוונית.
אקדמוס הציל את העיר באומרו להם היכן הלנה מוסתרת. לפיכך העריצו תושבי אתונה את אקדמוס כמושיעם וכמושיע העיר. וכן זכה להכרת התודה של טינדראוס, וכאשר אנשי לקדאימון פלשו לאתיקה הם פסחו על אדמותיו של אקדמוס בקיפיסוס (Κηφισός) שהיו 6 סטדיות (στάδιον) צפון-מערבית לאתונה.
אדמותיו של אקדמוס שהיו מכוסות בעצי דולב ובעצי זית, והיו מקודשות לאתנה, אלת החוכמה, נקראו אקדמיה על שמו של הבעלים. בחורש זה קיים אפלטון את הרצאותיו והקים בו את האקדמיה האפלטונית.
חצי המרתון של באת'
חצי המרתון של באת' (אנגלית: Bath Half Marathon) היא תחרות חצי מרתון שנתית הנערכת בעיר באת' שבאנגליה. התחרות נערכה בפעם הראשונה ב-1981, ומאז היא נערכת בדרך כלל ביום ראשון השני או השלישי של חודש מרץ. התחרות נוסדה שנה אחת לאחר ייסוד מרתון לונדון, והיא נחשבת כאחת מתחרויות ההכנה הפופולריות עבורה.
חצי המרתון נערך על מסלול שטוח, משני צדדיו של נהר אייבון, והוא מתחיל ומסתיים ברחוב גרייט פולטני. המיל הראשון הוא ירידה מתונה מדרך פולטני לגשר צ'רצ'יל, לאחר מכן שתי הקפות זהות סביב גשר צ'רצ'יל, עלייה מעבר לתחנת גרין פארק, מסביב לכיכר המלכה, ירידה ברחוב שארלוט ופנייה מערבה ממרכז העיר לאורך כביש A4 לכיוון ניוברידג'. מנקודה זו פונה המסלול בחזרה לכיוון מזרח על כביש A36 ולעבר מרכז העיר, לאורך דרך לואר בריסטול, ולאחר מכן הוא חוצה פעם נוספת את גשר צ'רצ'יל ואת גרין פארק בתחילת הסיבוב השני. בסיום הסיבוב השני הרצים חוצים את גשר צ'רצ'יל לאורכו, ולבסוף עולים בדרך פולטני ומסיימים ברחוב גרייט פולטני. מסלול המירוץ נותר קבוע מאז שהשתנה במקצת ב-2006, והוא דומה מאוד למסלול שהיה נהוג בימיו הראשונים של המירוץ. אתר ההתכנסות לקראת המירוץ הוא אזור הפנאי של באת'.
בחצי המרתון שנערך בשנת 2008 גויסו 1.2 מיליון לירות שטרלינג, ובכך הייתה התחרות לאחד מאירועי הצדקה הבולטים בדרום-מערב אנגליה. המירוץ זוכה לכ-15,000 משתתפים ו-30,000 צופים, והוא דורג במקום השלישי ברשימת אירועי הריצה הטובים ביותר של הדיילי טלגרף.
מיי ג'ו-אאו
חינוך
מיי נולד בנאנצ'אנג, במחוז ג'יאנגשי במזרח סין. בגיל 12 התקבל ג'ו-אאו לבית ספר במה שהוא כיום אוניברסיטת צינגהואה, ועבר מננצ'אנג לבייג'ינג בחיפוש אחר השכלה טובה. לאחר שסיים את לימודיו, קיבל סיוע כספי ללימודים באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה וסיים תואר ראשון באמנויות ליברליות בשנת 1926. בהיותו שם, נבחר לחבר בחברת פי בטא קפא. מאוחר יותר מיי קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1928. לאחר שבילה שנה בטיולים ברחבי אירופה, חזר מיי לסין בשנת 1929.
הוא שימש כפרופסור למשפטים באוניברסיטת ננקאי ובאוניברסיטת פודן, כיועץ משפטי למשרד הפנים של הממשלה הלאומנית, וכחבר ביואן המחוקק.
משפט טוקיו
בשנים 1946–1948, היה מיי הנציג הסיני לבית הדין הצבאי הבינלאומי למזרח הרחוק. הוא השתתף במשפטים של פושעי מלחמה יפניים זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה. מיי גולם על ידי דמיאן לאו בסרט הסיני משפט טוקיו (2006) ועל ידי דייוויד צה בסדרה היפנית מבית NHK, משפט טוקיו (2016).
הרפובליקה העממית
מיי חזר לסין לאחר משפט טוקיו. הוא תמך בקומוניסטים של מאו דזה-דונג ושימש כחבר ועידת הייעוץ הפוליטי של העם הסיני, יועץ מיוחד למשרד החוץ, מנכ"ל המכון לענייני חוץ של העם הסיני וחבר בסניף הסיני של המועצה לשלום. עם זאת, הוא נרדף על ידי הרשויות במהלך מהפכת התרבות.
צבי סגל (שופט)
צבי סגל (נולד במאי 1948 בישראל) הוא משפטן ישראלי, שכיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים ושופט בכיר בבית המשפט המחוזי. עמד בראש הרכב פשעים חמורים וערעורים פליליים במשך למעלה מ-15 שנה, ובשנים האחרונות מלמד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, וכן מרצה ומשמש כמרכז אקדמי ב"פרוליטי - רזי הליטיגציה המעשית".
ביוגרפיה
סגל נולד בישראל בשנת 1948. למד בגימנסיה הריאלית שבראשון לציון והתגייס לצה"ל בשנת 1966. לאחר תום שירותו הצבאי בחיל ההנדסה, שימש כמפקח קרינה בקמ"ג.
ב-1972 החל בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית ובמקביל לימד אזרחות בבית הספר התיכון בערד. ב-1977 הוסמך כעורך דין ועבד בפרקליטות מחוז דרום, עד למינויו לתפקיד סגן בכיר לפרקליט המחוז. ב-1983 שימש כאב בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין מחוז הנגב במשך כשנה, עד להשבעתו לשופט בית משפט השלום בבאר שבע, בעת שהוא מוגדר כשופט הצעיר ביותר בתולדות המדינה. כהונה זו נמשכה כשמונה שנים. בגיל 44 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בבאר שבע. החל מ-1997 כיהן בבית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 2004 מונה לתפקיד סגן נשיא בית המשפט המחוזי, כהונה בה שימש 8 שנים, ומשנת 2012 שימש בתפקיד שופט בכיר עד לפרישתו ב-2017.
ב-33 שנות כהונתו כשופט, טיפל סגל במגוון רב של נושאים, כשתחום המומחיות העיקרי שלו היה תחום המשפט הפלילי (לרבות תיקי דן יחיד, תיקי פשעים חמורים וערעורים פליליים). בין התיקים שזכו לפרסום רב בתקשורת ניתן למנות את רצח השופט עדי אזר, רוצחי השר רחבעם זאבי, מבצעי הפיגוע בקפה הלל, תיק הרצח של הורי דניאל מעוז, תיק הרצח בו הורשע ג'ק טייטל, ופרשת "תיק הרבנים". כמו כן, דן בערעור החייל אלאור אזריה על הרשעתו בהריגת מחבל.
בשנת 2013 פרסמה הדס שטייף פרוטוקול מדיון בפרשת אונס קבוצתי של מספר קטינים בנערה בת 15 בבית המשפט המחוזי בירושלים משנת 2007, בו סגל ישב בראש הרכב השופטים. לפי הפרסום, הנערה נאלצה לכרוע על ארבע באולם בית המשפט ולהדגים בפני השופטים כיצד נאנסה, ואף נשאלה שאלות פוגעניות שגרמו לה לצאת מהאולם. בעקבות הפרסום, הגישה שרת המשפטים ציפי לבני תלונה לנציב תלונות הציבור על שופטים. בתום בחינת האירוע, הנציב גולדברג החליט בהחלטה מנומקת לדחות באופן גורף את כל מרכיבי התלונה שהוגשה לו, וקבע שמדובר ב"עלילת דברים".
מאז יציאתו לחופשת פרישה לאחר 33 שנות שיפוט, החל השופט סגל לעסוק בנושאי חינוך תוך התמקדות בישובי הפריפריה בדרום הארץ. בשנת הלימודים 2017/18 לימד השופט סגל אזרחות בארבעה בתי ספר תיכוניים בעיר דימונה, והעביר קורס מקוון למורים לאזרחות במסגרת מט"ח. בנוסף לאלה, מלמד השופט סגל תלמידי משפטים לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן כמרצה מן החוץ. סגל גם מרצה בפני פורומים רבים אחרים (צבא, תלמידי תיכון ועוד). השופט סגל משמש גם יו"ר ועדה סטטוטוריות (ועדת שחרורים מיוחדת הדנה באסירי עולם). ביום 3.7.18 מונה השופט סגל לשמש כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית של ארגון נכי צה"ל. בנובמבר 2019 החל ללמד, יחד עם השופט (בדימ') משה דרורי, קורס במסגרת "פרוליטי - רזי הליטיגציה המעשית", מיזם חינוכי פרטי הפועל להקניית כלים מעשיים לעורכי דין ליטיגטורים. המפגשים, המבוססים רובם על סימולציות הנעשות בכיתה, עוסקים בתחומים מגוונים הקשורים לעולם הליטיגציה, כמו העברה יעילה של טיעונים משפטיים וחקירת עדים בבית המשפט אל מול פני השופט. ביוני 2020 מונה לעמוד כיו"ר ערכאת הערעור במערכת הבירור והשיפוט הפנימי לסגל האקדמי במכללה למנהל.
מתגורר ביבנה.
גוני יהודאי
גוני יהודאי (נולדה בשנת 1977) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל בשחייה (1993) במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי, שותפה לשיאי ישראל בעבר במשחי שליחות 4x100 מטר חופשי ו-4x200 מטר חופשי וזוכת 3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד מהמכביה (1993).
ביוגרפיה
יהודאי התאמנה בהדרכתו של המאמן הלאומי לאוניד קאופמן בפנימיית המחוננים בווינגייט והתחרתה בקבוצת הפועל ירושלים.
אלופת ישראל
באליפות ישראל שנערכה באפריל 1993 זכתה יהודאי ב-5 מדליות אישיות, 2 זהב ו-3 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.17 דקות, לפני עינת גבאי ממכבי חיפה (1:02.46 דקות) ושירה בש מהפועל נהריה (1:03.67 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:17.46 דקות, לפני טלי אנגולץ חברתה לקבוצת הפועל ירושלים (5:21.84 דקות) ומיכל צהרי מהפועל עמק יזרעאל. מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 28.90 שניות, אחרי קרן רגאל (28.04 שניות) ולפני יעל גוטהולף (29.04 שניות), חברותיה לקבוצת הפועל ירושלים. במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:08.27 דקות, אחרי סהר אלוני מהפועל עמק חפר (1:06.22 דקות) ולפני שירה גינצבורג מהפועל נתניה (1:08.84 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:30.75 דקות, אחרי סהר אלוני (2:26.87 דקות) ולפני מיכל צהרי.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו באוניברסיטת תל אביב ביולי 1993 זכתה יהודאי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קרן רגאל, ורדה ליטוינובה ועינת גבאי בשיא ישראלי חדש של 4:03.42 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 3:59.48 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם עינת גבאי, שרון גורסקי וקרן רגאל בשיא ישראלי חדש של 8.47.19 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 8:36.70 דקות ולפני ברזיל (9:59.31 דקות). מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.48 דקות, אחרי ליסה מרטין (59.19 שניות) ואילנה קבדלו (1:00.54 דקות), שתיהן מארצות הברית.
1994
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1994 זכתה יהודאי ב-2 מדליות כסף אישיות, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:30.58 דקות, אחרי מיכל צהרי (2:25.26 דקות) ולפני ורד מרטינז מהפועל שער הנגב (2:31.22 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:18.02 דקות, אחרי מיכל צהרי (5:15.55 דקות) ולפני אלונה טרנטובה מהפועל עמק יזרעאל (5:19.43 דקות).
טירת ואדוץ
טירת ואדוץ (בגרמנית: Schloss Vaduz, באנגלית: Vaduz Castle) היא ארמונו ומעונו הרשמי של נסיך ליכטנשטיין. הטירה נתנה את שמה לעיירה ואדוץ בירת ליכטנשטיין, עליה היא משקיפה מראש גבעה סמוכה.
מיקום
טירת ואדוץ ממוקמת על מרפסת סלע בגובה של 570 מטרים מעל גובה פני הים ובגובה של כ-120 מטרים מעל העיר ואדוץ בירת ליכטנשטיין. ממערב, הטירה מופרדת מעמק הריין על ידי רכס הרי האלפים הכמעט אנכיים, בעוד שמצפון, מזרח ודרום משתרע מישור.
היסטוריה
הבעלים הראשונים של הטירה, היו אלה שבנו אותה, הם היו הרוזנים של מחוז ורנדנברג-סרגנס. הערכה על פי תיארוך באמצעות טבעות עצים, שהברגפריד, המבנה הפנימי של המצודה או מגדל המגורים המאובטח, שבתוך הטירה נבנה סביב שנת 1287. ההנחה היא שחלקיה הראשונים של הטירה נבנו במאה ה-12. בעשורים שלאחר מכן הורחבה הטירה ברציפות. החלקים מהצד המזרחי הם העתיקים ביותר. מידות רצפת המגדל הם 12 מטרים על 13 מטרים. בקומת הקרקע, קירות המגדל הם בעובי של עד 4 מטרים. הכניסה למגדל הייתה בצד החצר ובגובה 11 מטרים. הקפלה של אנה הקדושה שנמצאת בטירה, נבנתה ככל הנראה בימי הביניים. המזבח הראשי הוא גותי מאוחר. בשנת 1499 במלחמת שוואביה, הטירה נשרפה על ידי הקונפדרציה השווייצרית. הצד המערבי של הטירה הורחב על ידי הרוזן קספר פון הוהנמס (1613–1640).
משפחת הנסיכים של ליכטנשטיין רכשה את טירת ואדוץ בשנת 1712 בזמן שרכשה את מרחב העיר ואדוץ. באותו הזמן, קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העניק את המרחב לאדון שלנברג, מליכטנשטיין ב-1699, כדי ליצור את נסיכות ליכטנשטיין.
בזמן המודרני
הטירה עברה שיקום נרחב בין השנים 1904 ל-1920, וגם בתחילת שנות העשרים בתקופת שלטונו של הנסיך יוהאן השני, הורחבה פעם נוספת במהלך שנות השלושים המוקדמות על ידי הנסיך פרנץ יוזף השני. משנת 1938, הטירה היא בית המגורים העיקרי של משפחת הנסיכים של ליכטנשטיין. הטירה אינה פתוחה לציבור מכיוון שמשפחת הנסיכות עדיין מתגוררת בטירה. הנסיך מקבל אורחים, נציגי מדינות ומבקרים אחרים לשיחות פרטיות בארמון.
החג הלאומי
החג הלאומי של הנסיכות, נחוג ב־15 באוגוסט מדי שנה. הטקס הממלכתי מתקיים בשטח הטירה: החג נפתח במיסה חגיגית, המנוהלת על ידי הבישוף האזורי. אחריה נישאים נאומים של הנסיך ונשיא הפרלמנט של המדינה. לאחר הטקס מזמינה המשפחה הנסיכותית את האוכלוסייה לאפרטיף בגן הארמון ולמופע זיקוקים.
שי ברדה
שי ברדה (נולד ב-20 במאי 1976) הוא מאמן כדורגל ישראלי המשמש כמאמנה של עירוני קריית שמונה.
קריירה
ברדה גדל בבת ים ושיחק בקבוצת הנוער המקומית, ובהמשך בקבוצות בליגות הנמוכות. היה מורה לספורט במקיף עירוני חשמונאים בת ים. את קריירת האימון שלו החל ב-2006 בקבוצת נערים ב' של הפועל כפר סבא. ב-2007 שימש לעיתים כסקאוט עבור בית"ר ירושלים. ב-2008 מונה כעוזר מאמן בקבוצה הבוגרת של הפועל כפר סבא, לצידו של סלובודאן דראפיץ'. ב-2009 עבר ברדה למחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ואימן את קבוצת נערים ב' של המועדון למשך עונה, ואת קבוצת נערים א' בעונה שלאחריה. ב-2010 מונה למאמן קבוצת הנוער של המועדון שם היה שנתיים.
החל מ-2013 עובד ברדה בשיתוף פעולה עם סלובודאן דראפיץ', שמוגדר כמאמן הראשי, אך ברדה מקבל סמכויות אימון נרחבות, ובכל מחצית שנייה הוא זה שעומד בצידי המגרש, ונותן הנחיות לשחקנים. לאחר היכרות מוקדמת ביניהם, אף על פי שלא עבדו יחד רשמית, כשמונה דראפיץ' ב-2013 לאימון בית"ר תל אביב רמלה התנה את הגעתו בהחתמתו של ברדה. הם אימנו יחד בבית"ר ירושלים, ועברו יחד למכבי נתניה, ולאחר מכן חזרו לבית"ר בתור צמד מאמנים. לדבריהם הם מקבלים את ההחלטות בשיתוף פעולה, ואינם רואים בעצמם כמאמן ועוזרו אלא כשני מאמנים.
ב-20 במרץ 2021, לאחר שלא הצליחו להעפיל לפלייאוף העליון, התפטרו דראפיץ' וברדה מתפקידם.
ב-5 בינואר 2022 מונה למאמנה של הפועל נוף הגליל. בהופעת הבכורה שלו כמאמן יחיד על הקווים בליגת העל הובסה נוף הגליל 2–6 על ידי עירוני קריית שמונה, אותה אימן סלובודאן דראפיץ', שותפו לאימון של ברדה בעבר. בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.