cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנלאוס (כהן גדול)
מוצאו של מנלאוס
שאלת מוצאו של מנלאוס העסיקה רבות את חוקרי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל, כאשר חשיבותה נובעת מן העובדה שזו הפעם הראשונה שבה שושלת הכהונה הגדולה לכאורה נקטעה על ידי אדם שאיננו ממשפחת צדוק, אדם זה היה מנלאוס. בספר מקבים ב' נכתב על שמעון, אחי מנלאוס:. על פי הכתוב הזה, לא רק שמנלאוס ושמעון אינם נצר למשפחת הכהונה הגדולה, אלא שבעצם הם לא באמת כוהנים, שכן הכוהנים משתייכים לשבט לוי ולא לשבט בנימין. רבים החוקרים אשר טוענים כי מציאות שכזו אינה אפשרית מבחינה היסטורית וכי חלה כאן טעות סופר או מתרגם. דעה זו מבוססת בעיקר על התרגום הלטיני של ספר מקבים ב', בו אין התייחסות לשבט בנימין, אלא דווקא "שבט בילגה". בית בילגה הוא אכן אחת ממשמרות הכהנים הידועות, אם כי אינה שייכת לבית צדוק. אמינות היחוס למשמרת בילגה מתחזקת עקב הקישור בתוספתא בין מרים בת-בילגה בזמן בו. אירועים אלה מכוונים ככל הנראה להתיוונות הקיצונית במחצית הראשונה של המאה השנייה לפנה"ס, ובייחוד בימי רדיפות אנטיוכוס.
יוסף בן מתתיהו מקשר את מנלאוס ישירות לביתו של שמעון הצדיק, בכותבו כי מנלאוס היה אחיהם השלישי של חוניו השלישי ויאסון, ובכך היה נצר לבית צדוק. מקור זה אינו מקובל ולא נידון במחקר המודרני על אף ההשלכות מרחיקות הלכת הטמונות בו. מקורותיו של יוסף בן מתתיהו מהווים סלע מחלוקת בנוגע למוצאותם של עוד דמויות חשובות בסיפורי ימי בית שני, כגון שמעון השני, המתואר על ידי יוסף בן מתתיהו כאבי חוניו, יאסון ומנלאוס. אם להוסיף עובדה זו לאופן בו מתאר יוסף בן מתתיהו את עלייתו של מנלאוס לשלטון ומאפייני שלטונו המתייוון, המקבילים לסיפור בספרי מקבים, ניווכח כי יוסף בן מתתיהו משאיר סימני שאלה רבים במחקר ההיסטורי ואין לפטור פירוש זה או אחר בביטול.
עלייתו לשלטון
קרבתו של מנלאוס לכס המלכות עולה בראש ובראשונה מהמסופר בתחילת פרק ד' בספר מקבים ב', שם מתוארים המאבקים הפנימיים של השלטון היהודי בין חוניו השלישי ושמעון, אחי מנלאוס. בתיאורים אלה בעל מקבים ב' מבדיל בין דרכו היהודית-מסורתית של חוניו, אשר טובת העם לנגד עיניו, לבין דרכו התככנית והאגוצנטרית של שמעון:.
דעה חשובה במחקר מחברת בין עלייתם של יאסון ומנלאוס לשלטון לבין התעצמות הכיתתיות ביהדות בית-שני. בפירושו של ביקרמן הוא מחלק את הזרמים השואפים לכס המלוכה בתקופת מלחמות הסלאוקים במצרים לשני מחנות: "אנשי טוביה" (Tobiads) תומכי הסלאוקים, אשר מנלאוס נתמך על ידם ו"אנשי חוניו" (Oniads) תומכי שושלת בית צדוק, חוניו השלישי ויאסון. ככלל, החוקרים מסכימים כי המסקנה החשובה העולה מן הכתוב בפרק זה ריבוי התנועות המנוגדות בתוך העם היהודי, אשר הניחו את הבסיס לעליית המתיוונים לשלטון. להקשר זה ניתן לשייך את דברי חז"ל על אנטיגנוס איש סוכו (בדור שאחרי שמעון הצדיק ולפני בית חשמונאי):.
מאפייני דמותו ושלטונו
שלטונו של מנלאוס התאפיין בעיקר בהתנהלות כלכלית תומכת בשלטון הסלאוקי ובדיכוי היהודים תושבי יהודה תחתיו לצורך השגת ממון. כך נכתב כי, התקומם העם נגד הכהן הגדול ואחיו (הוא לוסימכוס). המרד דוכא באכזריות:. את דעתו של בעל מקבים ב' על אופי שלטונו של מנלאוס ניתן להבין מהפסוק המסכם של פרק ד':.
מהכתוב ניתן ללמוד גם כי שלטונו של מנלאוס היה קרוב לאנטיוכוס הרביעי. בפרשת השוחד הראשונה הנזכרת לעיל, בה משחד מנלאוס את אנדרוניקוס לרצוח את חוניו השלישי, עם ישראל ואף עמי הניכר רואים את הרצח בעין צרה, שכן מידותיו הטובות של חוניו השלישי היו ידועות לכל. אף אנטיוכוס הרביעי רואה רצח זה כך וזועם עליו:. כתוצאה מכך רוצח אנטיוכוס הרביעי את אנדרוניקוס בדיוק באותו מקום בו נרצח חוניו השלישי. המלך לא נוהג במנלאוס באותה המטבע, על אף שהיה שותף לרצח, דבר שיכול להעיד על הקרבה בין שני המנהיגים.
בפירושו ליחסי אנטיוכוס ומנלאוס, מציין ביקרמן כי אנטיוכוס הפגין יחס חם כלפי מנלאוס, והעניק לו גיבוי נרחב, בשל אינטרסים כלכליים הדדיים, כאשר שלל ביזת בית המקדש מתחלק בין שניהם. בנוסף, ביקרמן טוען כי אנטיוכוס שמר את טובת מנלאוס גם משום פחד מהתנקשות הנובעת מחילול הקודש על ידי הכובש. פחד זה מבואר בכך שאביו של אנטיוכוס הרביעי, אנטיוכוס הגדול, וגם הוא עצמו מצאו את מותם בשלבי ביזה של מקומות הקדושים לעמים נכבשים. מנלאוס סיפק את ההגנה לה הזדקק אנטיוכוס הרביעי בזמן חילול וביזת בית המקדש באופן הטוב ביותר.
שלטונו של מנלאוס היה תלוי במידה רבה בשלטון סלאוקי חזק בגבו, ומרותו על העם הושגה באמצעות כוח והפחדה. את זאת ניתן לראות בסיפור מרידתו של יאסון אשר אירע בשנת 168 לפנה"ס, בזמן שאנטיוכוס הרביעי יצא למסעו השני למצרים, יאסון, אשר ניזון משמועה על מות אנטיוכוס הרביעי, מנצל את שעת הכושר וכובש את העיר בכוח רב "לא פחות מאלף אנשים". בזמן זה מנלאוס ברח והתחבא ב"מצודה". לדעתו של שוורץ, נפילת שלטונו של מנלאוס בקלות יחסית מעידה על חולשתו כאשר אנטיוכוס הרביעי לא בגבו. זאת ועוד, העובדה כי יאסון לא הצליח לחלוטין בתהליך הכיבוש ולא השיג את השלטון, אך בד בבד מנלאוס הסתתר ולא היה בנמצא, מרמזת כי היו עוד כוחות עבריים לוחמים, אשר לקחו חלק בלחימה ומעידים כי העם היה מפולג בלחימתו ובוודאי שלא תמך כולו במנלאוס.
לאחר מרידתו של יאסון, בשנת 168 לפנה"ס, בוצע הדיכוי המשמעותי ביותר של אנטיוכוס הרביעי, המתואר בפירוט במקבים א' ומקבים ב' ובעקבותיו גזירות ההשמד על היהודים והקמת החקרא כ"מגדל השמירה" על הנכבשים היהודים. מנלאוס מהווה חלק בלתי נפרד מתהליך חילול המקדש כמתואר: . ניכר כי בגידתו והתייוונותו של מנלאוס כה גדולה כי הוא תומך באנטיוכוס הרביעי בחילולו את הקודש ויש חוקרים הרומזים אף ממליץ לו לעשות כן כדי לפגוע בעצביהם העדינים ביותר של היהודים. אופי שלטונו של מנלאוס מסוכם על ידי בעל מקבים ב' בתיאורו את שרי המיסים שהשאיר אנטיוכוס הרביעי על היהודים לאחר חזרתו לאנטיוכיה:.
קץ שלטונו ומותו
במהלך השנים שבין גזירות אנטיוכוס, 168 לפנה"ס, לבין מות אנטיוכוס הרביעי, בשנת 164 לפנה"ס, ישב מנלאוס בחקרא ושלט בירושלים מטעם אנטיוכוס הרביעי. עם מות אנטיוכוס הרביעי, ממונה אנטיוכוס החמישי "אופאטור" על ידי ליסיאס, שר הצבא, למלך הסלאוקי. באיגרות אנטיוכוס, אשר מסמלות את סוף עידן הגזירות וניצחון המכבים, הוזכר מנלאוס כשליח העם אל המלך: וכשליח המלך אל העם:. בפירושו לאיגרות, טוען שוורץ כי ניתן להסיק מאיגרות אילו שמנלאוס חי מחוץ לירושלים בממלכה הסלאוקית, כנראה באנטיוכיה, ופעל בשתדלנות לטובת ביטול גזירות השמד. עוד מפרש שוורץ, כי ניכר שליסיאס לא מאמין בגזירות שכפו על היהודים ומאמין כי יש לבטלן, מה שהשפיע לרעה על מעמדו של מנלאוס וקרב את קיצו.
הפעם הבאה בה מוזכר מנלאוס היא בפרק י"ג, בסיפור מותו. פרק זה עוסק גם במלחמה של אנטיוכוס החמישי וליסיאס במרד היהודי וניסיון כיבוש נוסף שלהם. גם בפרק זה מוזכר מנלאוס כמנסה להתקרב לצמרת השלטון הסלאוקי, אשר באמצעות ההתייוונות מעוניין לשוב ולשלוט בעם: . אנטיוכוס החמישי, בעצת ליסיאס, החליט להוציא להורג את "החוטא" וציווה לשלוח אותו לעיר ברויאה (חלב) שבצפון סוריה, שם נמצא מגדל בגובה 50 אמה ומלא אפר, וממנו דוחפים את הנידון למוות אל תוך האפר. שוורץ טוען כי הוצאתו להורג של מנלאוס מתוארת בפירוט על ידי המחבר כדי להדגיש את העונש והסבל שעובר מנלאוס בתמורה על חטאיו, ומביא לידיעתנו כי המחבר אף מסביר בפירוש את העיקרון של מידה כנגד מידה באופן בו נקבר מנלאוס באפר ולא באדמה:.
שאלת מועד מותו של מנלאוס נתונה לפרשנות. בתחילת פרק י"ג, בספר מקבים ב', נכתב כי:, עוד באותו הפרק מסופר סיפור הוצאתו להורג של מנלאוס ומכאן ניתן להסיק כי מותו היה בשנת 164/163 לפנה"ס. אולם סיפור הוצאתו להורג של מנלאוס נראה כמוצא מהקשרו בפרק י"ג שכן תמיכתו של מנלאוס באנטיוכוס החמישי וליסיאס, ובכך תמיכתו במלחמתם במרד היהודי, אינם מתיישבים עם קטיעת סיפור דיכוי המרד בסיפור רציחתו הפתאומית של מנלאוס על ידי אותם אנטיוכוס החמישי וליסיאס. שוורץ טוען במחקרו כי סביר להניח שסיפור מות מנלאוס היה ידוע למחבר ממקור אחר ללא קשר לאירוע מסוים ואילו זה היה האירוע שבחר המחבר "להשתיל" בו את סיפור ההוצאה להורג. לדוגמה, טוען שוורץ, סביר להניח כי הריגת מנלאוס, אויב העם, תגרום לסולידריות מצד העם היהודי ותעשה כמעשה של מחווה מטעם אנטיוכוס החמישי. תוקפנותו של אנטיוכוס החמישי כלפי היהודים מיד לאחר הוצאת מנלאוס להורג בפרק י"ג, במידה רבה מפריכה סברה זו ואינה מתיישבת עם היגיון זה. וכך, אם הסיפורים אינם קשורים קשר כרונולוגי בהכרח, ייתכן שהריגת מנלאוס במועד אחר אכן בוצעה לצורך פיוס. כתוצאה מסדרו הכרונולוגי המבלבל של סיפור הוצאתו להורג של מנלאוס, ומיקומו הזר של סיפור ההוצאה להורג לשאר סיפור דיכוי מרד היהודים בפרק י"ג, לא ניתן לקבוע בוודאות את מועד מותו המדויק של מנלאוס. את מקומו של מנלאוס תופס אלקימוס שכמוהו הוא מתייוון וכמוהו הוא משיג את המשרה על ידי ממון.
אזכורו של מנלאוס במקורות
שמו של מנלאוס ופועלו מוזכרים במקורות עתיקים כגון בספר מקבים ב' ובכתביו של יוסף בן מתתיהו. אזכורו של מנלאוס מלווה לרוב בדברי בוז וכעס על ידי המחברים העתיקים, אשר דעתם על חטאם של המתיוונים ברורה ומוחצנת באופן חריג ויוצא דופן יחסית לכתיבה מקראית. דוגמה לכך ניתנת בתיאור חזרתו של מנלאוס משליחותו לאנטיוכוס הרביעי, ביקור בו קיבל את הכהונה הגדולה:, עוד דוגמה להתבטאות מוחצנת בעלת דעה ברורה מובאת בפסוק: , בהתייחס המחבר לפסק הדין של אנטיוכוס הרביעי למהומות היהודים.
שמו של מנלאוס אינו מוזכר בספר מקבים א' על אף הקשר הברור שלו לסיפור המובא בספר זה ועל אף המשכיות שלטונו, הידועה מספר מקבים ב', ברוב התקופה המסופרת בספר. דעת החוקרים בעניין זה מתבססת על ההנחה כי ספרי מקבים נכתבו, בכוונת מכוון, כדי ללמד לקח את העם היהודי פן יחטא לאלוהיו ותקופות רדיפות הדת וחורבן הבית תחזורנה. אותם חוקרים טוענים כי אי-אזכורם של מנלאוס ויאסון בספר מקבים א' מעיד על עצמת בגידתם וחטאם כלפי ה' ומסורת ישראל בראייתו של בעל מקבים א', ולכן הוא נזהר אף מלהזכיר את שמם, פן יקבלו מקום של כבוד. על אף עובדה זו, ובשל העובדה ששני ספרי מקבים מספרים את אותו הסיפור מזוויות שונות, ניתן להבין ולקשר אירועים אשר מסופרים במקבים א' למנלאוס וכך ללמוד עוד על שלטונו ודמותו. דוגמה לאירוע שכזה הוא פרשת השוחד המוזכרת במקבים ב', בה שיחד מנלאוס את תלמי בן-דורימינס כדי לקבל את גיבויו של המלך לאחר התקוממות היהודים על ליסימכוס, אחי מנלאוס והשליט התורן. אותו נציב קוילה-סוריה ופניקיה, שהיה ממונה על יהודה ושומרון, נזכר גם בספר מקבים א':.
נגאונדרה
נְגָאוּנְדֵרֶה (בצרפתית: Ngaoundéré) היא עיר שמשמשת כבירת אזור אדמאווה במדינת קמרון.
העיר נמצאת כ-431 קילומטרים מיאונדה, בירת קמרון.
בעיר נמצאת אוניברסיטת נגאונדרה (Université de Ngaoundéré) שבמוסדותיה לומדים כ-23 אלף סטודנטים נכון ל-2016–2017.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מרץ (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יולי (16 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,832 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (338 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
סטניסלס דאן
סטניסלס דאן (בצרפתית: Stanislas Dehaene; נולד ב-12 במאי 1965) הוא חוקר בתחום מדעי המוח צרפתי, בשנת 2017 מונה לפרופסור בקולז' דה פראנס.
ביוגרפיה
סטניסלס דאן נולד ברובה, בצפון צרפת. בשנים 1984–1989 הוא למד מתמטיקה באקול נורמל סופרייר וקיבל תואר שני במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת פייר ומארי קירי. הוא עבר לתחום פסיכולוגיה ומדעי המוח לאחר קריאת ספר בנושא שנכתב על ידי ז'אן פייר שאנז'ה. בעקבות עבודתם המשותפת, בשנת 1989 הוא סיים דוקטורט בתחום פסיכולוגיה. בשנת 1992 הוא סיים פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אורגון וחזר לצרפת.
מחקרים של דאן מתרכזים בחקר המוח ובמיוחד הבחנה בין מספרים וטקסט במוח. הוא היה בין חוקרי אפקט סנרק.
על עבודתו סטניסלס דאן קיבל מספר פרסים ונבחר לאגודות מדעיות.
קרחון טרה נובה
קרחון טרה נובה (באנגלית: Terra Nova Glacier) הוא קרחון במרכזו של האי רוס שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם צפונה מן האוכף שבין הר ארבוס להר טרה נובה.
הקרחון נשפך אל מפרץ לואיס.
גילוי ומיפוי הקרחון
אזור הר טרה נובה מופה לראשונה על ידי משלחת דיסקברי, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם הר טרה נובה הסמוך.
ההר נקרא על שם "טרה נובה", אוניית הסיוע של משלחת דיסקברי ושל משלחת טרה נובה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913.
גמר גביע אירופה לאלופות 1975
גמר גביע אירופה לאלופות 1975 התקיים בפארק דה פראנס בפריז, צרפת ב-28 במאי 1975, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר גביע אירופה לאלופות לעונת היא באיירן מינכן הגרמנית, שניצחה במשחק לידס יונייטד האנגלית בתוצאה 2-0. משחק הגמר נעל את המהדורה ה-20 של גביע אירופה לאלופות.
באיירן מינכן זכתה בתואר בפעם השנייה מתוך שלוש זכיות רצופות, בשלוש הופעותיה הראשונות בגמר. מנגד, לידס העפילה לגמר גביע אירופה לראשונה בתולדותיה, והייתה לנציגה האנגלית השנייה בגמר המפעל, אחרי מנצ'סטר יונייטד שזכתה בתואר ב-1968.
שתי הקבוצות העפילו לטורניר בזכות הישגיהן בעונת. באיירן זכתה באליפות אירופה באותה עונה, ועם זאת השלימה זכייה שלישית ברציפות באליפות גרמניה המערבית, מרחק נקודה מבורוסיה מנשנגלדבך. לידס הרשימה וזכתה באליפות אנגליה, בפער של חמש נקודות מסגניתה ליברפול.
בעקבות התפרעות קיצונית של אוהדי לידס במהלכו ובסיומו של המשחק, החליטה אופ"א להרחיק את הקבוצה לארבע שנים מהמפעלים האירופים, עונש שלאחר מכן הומתק בשנתיים.
באיירן מינכן
באיירן העפילה לטורניר כאלופת אירופה ואלופת גרמניה המערבית, מה שהקנה לה העפלה אוטומטית מהסיבוב הראשון.
היא החלה את מסע ההגנה על התואר בשלב שמינית הגמר, מול מגדבורג, אלופת גרמניה המזרחית. באיירן פתחה רע את משחקה הראשון בבית, ספגה משער עצמי של ג'וני האנסן כבר בדקה הראשונה, וירדה למחצית בפיגור 2-0. במחצית השנייה באיירן חזרה למשחק והשלימה מהפך מרשים בדרך לניצחון 3-2 בסיום (צמד לגרד מילר). מילר השלים צמד גם במשחק הגומלין, שגם הוא היה צמוד אך גם הוא הסתיים בניצחונה של באיירן, 2-1 במשחק וניצחון 5-3 בסיכום העניקו לבאיירן את הכרטיס לשלב הבא.
בחצי הגמר פגשה באיירן את סנט אטיין הצרפתית. במשחק הראשון בחוץ נפרדו הקבוצות בשוויון 0-0. בגומלין נטלה באיירן את היתרון כבר בדקה השנייה משער של פרנץ בקנבאואר. עשרים דקות לסיום קבע ברנד דורנברגר את תוצאת הסיום 2-0 לאלופה המכהנת בדרך לגמר השני בתולדותיה.
לידס יונייטד
אלופת אנגליה פגשה בשלב הראשון את פ.צ. ציריך השווייצרית. במשחק הראשון, צמד שערים של אלן קלארק סייע ללידס להשיג ניצחון ביתי של 4-1. קלארק גם כבש ראשון בגומלין בציריך, ועל אף המהפך של המארחת שניצחה 2-1, העפילה לידס לשמינית הגמר עם 5-3 בסיכום שני המפגשים.
בשמינית הגמר פגשה לידס את אויפשט ההונגרית. לידס השיגה מקדמה עם ניצחון חוץ של 2-1, ובגומלין הביתי ניצחה 3-0 בדרך לשלב הבא.
רבע הגמר הפגיש בין לידס לאנדרלכט הבלגית. במשחק הראשון בבית ניצחה לידס 3-0 מרשים, והשלימה ניצחון כפול בחוץ עם 1-0 שהעניק לה את הכרטיס לחצי הגמר.
לידס הגיעה למפגש כפול ומסקרן בחצי הגמר מול ברצלונה הספרדית. במשחק הראשון בבית העלה בילי ברמנר את לידס ליתרון מוקדם כבר בדקה התשיעית. חואן מנואל אסנסי החזיר את ברצלונה למשחק עם שער חוץ חשוב בדקה ה-66, אך 12 דקות בלבד לסיום קבע קלארק את תוצאת המשחק, 2-1 ללידס. הגומלין בקאמפ נואו נפתח אף הוא היטב עבור לידס, שעלתה ראשונה על הלוח משער של פיטר לורימר אחרי שבע דקות. מנולו קלארס עוד השיג שוויון כעשרים דקות לסיום, אך ברצלונה נזקקה לשער נוסף אותו לא השיגה, 1-1 בסיום ו-3-2 ללידס בסיכום שני המפגשים, ששלחו אותה לגמר הראשון בתולדותיה.
סיכום המשחק
לכבוד עשרים שנים לטורניר גביע אירופה לאלופות, החליטה אופ"א לקיים את המשחק בפארק דה פראנס, שאירח את גמר הטורניר הראשון בו זכתה ריאל מדריד.
באיירן מינכן, אלופת אירופה המכהנת, הציגה סגל חזק ואיכותי תחת המאמן דטמר קראמר, שכלל בין היתר את גרד מילר, פרנץ בקנבאואר ואולי הנס. שחקנים אלו ונוספים היו מעורבים בזכייתה של נבחרת גרמניה המערבית ביורו 1972 ובמונדיאל 1974, וכן בטורניר גביע אירופה לאלופות של העונה הקודמת. עם זאת, הקבוצה הגיעה אחרי עונה חלשה מאוד בבונדסליגה, שהסתיימה במקום העשירי בטבלה ועם פער שערים שלילי.
מול באיירן התייצבה לידס יונייטד, נציגת אנגליה השנייה בתולדות משחקי הגמר. לידס העפילה בסיומה של עונת מעבר עבור הקבוצה. הייתה זו העונה הראשונה לאחר 13 שנים ללא דון ריווי על הקווים לאחר שעבר לאמן את נבחרת אנגליה. מי שמונה כמחליפו בתחילה היה בריאן קלאף, אך הוא סיים את תפקידו בתום 44 ימים בלבד, ומי שהיה על הקווים להוביל את לידס לגמר היה המאמן ג'ימי ארמפילד. גם לידס, בדומה לבאיירן, סבלה מעונה קשה בליגה המקומית, וסיימה במקום התשיעי בלבד בטבלה.
משחק הגמר זכור בעיקר עקב שלושה דברים - טעויות השיפוט של מישל קיטבדיאן הצרפתי, התנהגותם האלימה של אוהדי לידס והמשחק הברוטלי של שחקניה.
כבר בדקה השלישית, תיקול מאוחר של טרי יוראת' על ביורן אנדרסון גרם לפציעתו של המגן השוודי של באיירן, שנאלצה לבצע חילוף מוקדם. כבר החל בשלב מוקדם השתלטה לידס על קצב המשחק, ויצרה מספר מצבי הבקעה מסוכנים. בדקה ה-23, בקנבאואר, שהיה על הדשא, ניסה להשתלט על כדור בתוך הרחבה שלו, והכדור פגע ביד השמאלית שעליה נשען. שחקני לידס דרשו פנדל בעקבות נגיעת היד, אך השופט לא שרק. בדקה ה-34 התרחש אירוע מעורר מחלוקת אף יותר. אלן קלארק פרץ לתוך הרחבה מאגף שמאל וכבר הגיע למצב כיבוש מול ספ מאייר, אך תוקל על ידי בקנבאואר. על אף שנראה היה כי הגיע ללידס פנדל, השופט החליט לא לשרוק גם הפעם. לקראת סיום המחצית הראשונה איבדה באיירן את אולי הנס, שוב עקב עבירה ברוטלית של לידס, הפעם מצדו של פרנק גריי. הנס סבל מפציעה חמורה בברכו, שממנה לא הצליח להתאושש לחלוטין עד שנאלץ לפרוש ב-1979, בגיל 27 בלבד. המחצית הראשונה הסתיימה בשוויון 0-0.
בדקה ה-62 הגיע בילי ברמנר למצב מצוין מול שערה של באיירן, אך בעיטה שלו מחמישה מטרים נהדפה על ידי מאייר. פחות מדקה אחר כך התרחש עוד אירוע שיפוט מעורר מחלוקת. פיטר לורימר בעט מקצה הרחבה לפינת שערו של מאייר ולרשת, וקבע 1-0 ללידס. בתחילה השופט אישר את השער, אך בקנבאואר שכנע אותו להתייעץ עם הקוון. השער נפסל עקב נבדל של ברמנר בתיבת החמש של מאייר, מה שגרם למהומות ביציעי לידס.
בדקה ה-71 נכבש השער הראשון במשחק, והגיע דווקא מצדה של באיירן. בסיומה של התקפה מתפרצת מצא קוני טורסטנסון את פרנץ רוט, שבעט מתוך הרחבה שטוח ולפינה הרחוקה, 1-0 לבאיירן. לידס נראתה כבויה אחרי השער, ועשר דקות בלבד אחר כך, בדקה ה-81, כבר ספגה את השני. שוב התקפה מתפרצת של באיירן, הפעם מאגף ימין. יופ קאפלמן העביר כדור רוחב לגרד מילר בתוך הרחבה, והאחרון כבש מטווח קצר וקבע 2-0 לבאיירן. התוצאה נשמרה עד לסיום, ובאיירן זכתה להניף את גביע אירופה השני ברציפות.
אוהדי לידס התקשו לקבל את החלטות השיפוט ואת הפסד קבוצתם, והחלו להתפרע ביציעים עוד במהלך המשחק. הם השליכו חפצים למגרש, כולל כיסאות אותם עקרו ביציע, ניסו לפרוץ למגרש והתעמתו עם השוטרים הצרפתים. הם גרמו נזק כבד לרכוש ואף פצעו אנשי תקשורת גרמנים שהיו במגרש. כתוצאה מהאירועים, החליטה אופ"א להרחיק את לידס מהטורנירים האירופים לארבע שנים. העונש הומתק לשנתיים בלבד, אך גם כך לא יושם בפועל עקב הירידה ביכולתה של לידס, שהפעם הבאה בה השיגה כרטיס למפעל אירופי היה חמש עונות אחר כך, בעונת.
תהילים ס"ו
תוכנו של המזמור
המזמור מכיל עשרים פסוקים והוא מתחיל בקול תרועה לאלוהים "הָרִיעוּ לֵאלֹהִים כָּל הָאָרֶץ"(א).
א'-י"ב
כולם ביחד מודים על הגאולה "כָּל הָאָרֶץ יִשְׁתַּחֲווּ לְךָ וִיזַמְּרוּ לָךְ"(ד), כי כל מי שמסתכל רואה את "מִפְעֲלוֹת אֱלֹהִים" וכמה הוא "נוֹרָא עֲלִילָה עַל בְּנֵי אָדָם"(ה). ואפשר לראות זאת בניסי העבר ובישועה בהווה: "הַשָּׂם נַפְשֵׁנוּ בַּחַיִּים וְלֹא נָתַן לַמּוֹט רַגְלֵנוּ". האל הציל את עם ישראל מהשעבוד על ידי הגויים, מצוקה שהוא בעצמו הביא על מנת לחנך אותם: "כִּי בְחַנְתָּנוּ אֱלֹהִים"(י) והעברת אותם תהליך של ניקוי והשבחה "צְרַפְתָּנוּ כִּצְרָף כָּסֶף"(י).
י"ג-כ'
המשורר מתחייב להביא קורבנות לאל כפי שהתחייב "אָבוֹא בֵיתְךָ בְעוֹלוֹת אֲשַׁלֵּם לְךָ נְדָרָי" כפי שנדר בשעת מצוקה. וחשוב לא פחות מכל הקורבנות "אֲסַפְּרָה... אֲשֶׁר עָשָׂה לְנַפְשִׁי" ואספר לכולם על איך האל שמע לתפילתי ו"לֹא הֵסִיר תְּפִלָּתִי וְחַסְדּוֹ מֵאִתִּי".
המזמור בליטורגיה היהודית
בשנים בהם ערב פסח חל בשבת, לדעת הגר"א אומרים מזמור זה כשיר של יום ביום השישי מימות הפסח.
המרוץ לדראג של רו פול: עונה 2
העונה השנייה של המרוץ לדראג של רו פול עלתה לשידור ב-1 בפברואר 2010 בארצות הברית, והפרק האחרון שודר ב-26 באפריל. הצילומים התקיימו במהלך קיץ 2009.
בעונה השנייה, מספר המתמודדות גדל מתשע לשתים עשרה, והפרסים שונו מעט: אספקה לכל החיים של NYX Cosmetics, להיות הדוגמנית של nyxcosmetics.com, חוזה יחסי ציבור בלעדי לשנה עם חברת Project Publicity, והשתתפות בקמפיין של l.a.Eyeworks ופרס כספי בסך 25,000 דולר. מסורת חדשה של כתיבת הודעת פרידה בשפתון על מראה בחדר העבודה החלה בעונה הזו כאשר שאנג'לה, המודחת הראשונה של העונה, כתבה אותו. אחרי כל פרק שודרה תוכנית מאחורי הקלעים בשם "רופול: הכול בחוץ".
מתמודדות
הפרטים (שמות, גילאים וערים) נכונים לזמן הצילומים. הערה
שמה של סוניק באולסטארס 6 הוא קיילי סוניק לאב.
אדם וסט
אדם וסט (באנגלית: Adam West; נולד בשם ויליאם וסט אנדרסון; 19 בספטמבר 1928 – 9 ביוני 2017) היה שחקן אמריקאי שנודע בתפקידו כבאטמן בסדרת הטלוויזיה בעלת אותו השם של רשת השידור ABC משנות ה-60 של המאה ה-20. הוא הוסיף לשחק את באטמן בסרט הקולנוע "באטמן" מ-1966. הקריירה האמנותית שלו נפרשת על פני 63 שנים.
וסט החל לשחק בסרטים בשנות ה-50 של המאה ה-20. הוא שיחק לצידו של צ'אק קונורס בסרט "ג'רונימו" (1962) ולצדם של ההרכב "שלושת המוקיונים" בסרט "פורעי החוק מגיעים" (1965). הוא הופיע גם בסרט המדע בדיוני "רובינזון קרוזו על מאדים" (1964), ואת קריירת הדיבוב שלו בתוכנית הטלוויזיה "קסם של הורים" התחיל ב-2001, ולאחר מכן המשיך לדבב בתוכניות שונות כדוגמת "משפחת סימפסון" (1992, 2002), ו"איש משפחה" (2000–2017), שם שיחק גרסאות בדיוניות של עצמו בכל השלושה.
ביוגרפיה
וסט נולד ב-19 בספטמבר 1928 בעיר ואלה ואלה שבוושינגטון. אביו היה חקלאי ואמו הייתה זמרת אופרה ופסנתרנית, אשר נאלצה לנטוש את חלומותיה ההוליוודים כדי לדאוג למשפחתה. בעקבות אמו, עוד בנעוריו אמר וסט לאביו כי לאחר שיסיים את לימודיו התיכוניים הוא מתכוון לעבור להוליווד. הוא עבר לסיאטל והשתכן שם עם אמו כשהיה בן 15, לאחר גירושי הוריו.
וסט למד בבית הספר התיכון של ואלה ואלה במשך שנתיים ולאחר מכן נרשם לבית-הספר הפרטי לייקסייד סקול בסיאטל. הוא סיים תואר ראשון בספרות ובחר בתחום הפסיכולוגיה כתחום התמחות משני במכללת וויטמן שבואלה ואלה, שם היה חבר באחוות זאטה זיטה, אחווה בת של ביתא תטה פי. הוא גם השתתף בצוות הדיבור והדיון של המכללה. הוא התגייס לצבא ארצות הברית, ושימש ככרוז ברשת הטלוויזיה האמריקנית של הצבא. לאחר שחרורו, הוא עבד כחלבן לפני שעבר להוואי, שם המשיך בקריירת טלוויזיה.
ב-9 ביוני 2017 אדם וסט נפטר ממחלת הלוקמיה כשהוא בן 88. הוא הותיר אישה וארבעה ילדים.
תפקידיו המוקדמים
בעודו בהוואי, וסט נבחר לתפקיד של סיידקיק בתוכנית טלוויזיה לילדים בשם "המופע של אל קיני פופו (El Kini Popo Show)" לצד שימפנזה בשם "פיצ'ס". מאוחר יותר, וסט הפך לכוכב של התוכנית. בשנת 1959, וסט עבר עם אשתו ושני ילדים להוליווד, שם הוא אימץ את שם הבמה "אדם וסט" (עד אז הוא הוכר בשם ויליאם וסט אנדרסון).
הוא הופיע בסרט "צעירי פילדלפיה" בכיכובו של פול ניומן. היו לו תפקידים ככוכב אורח במספר סדרות מערבונים. בשלושה מערבונים של האחים וורנר ששודרו ברשת השידור ABC – "רגלי סוכר", "קולט 45" ו"איש חוק" וסט גילם את דוק הולידיי, אקדוחן ורופא שיניים. הוא גילם את דמותו של ביל היקוק הפראי בפרק "במת המערב" של המערבון "לאורך נתיב היבשה" יחיד עם ויליאם בנדיקס ודאג מק'לור.
הוא התארח בתוכניתו של אדמונד או'בראיין "ג'וני מידנייט", ועד מהרה גילם דמות המסייעת לשוטר סטיב נלסון בדרמה הפשע "הבלשים" בכיכובו של רוברט טיילור.
ב-10 בינואר 1961 הופיע וסט כסגן צעיר ושאפתן שמתנהג באופן טיפשי ומתעמת עם אקדוחן בשם קליי ג'קסון, הגולם בידי ג'ק מהוני, בפרק "האיש מקנזס" של סדרת הטלוויזיה "לארמי".
וסט הופיע בשתי הופעות אורח בסדרה "פרי מייסון" בשנת 1961 וב-1962. תפקידו הראשון היה כעיתונאי בעיירה קטנה בשם דן סאות'ן בפרק "מקרה העד המביש". תפקידו האחר היה לגלם זמר עממי בשם פיט נורלנד בפרק "מקרה ספרי הבוגוס".
וסט כיכב בפרק "האויב הבלתי נראה" של הסדרה "בגבולות המסתורין". הוא היה שחקן משנה בסרט הקולנוע "חייל בגשם" בכיכובם של ג'קי גליסון וסטיב מקווין, וגילם את מייג'ור דן מק'רידי בסרט "רובינזון קרוזו על מאדים". בשנת 1965 הוא השתתף במערבון הקומי "פורעי החוק מגיעים", הסרט האחרון בכיכובם של ההרכב "שלושת המוקיונים" (the Three Stooges). הוא גילם את דמותו של כריסטופר רולף בפרק "חנית ביניים" בסדרה "הרובאי", אשר שודרה ב-25 באפריל 1961.
באטמן
מופע הקאמפ הפופולרי שודר ברשת השידור ABC מ-1966 עד 1968; סרט באורך מלא, בבימויו של לסלי ה. מרטינסון עלה לאקרנים בשנת 1966.
בשנת 1970, לוסט הוצע לגלם את דמותו של ג'יימס בונד בסרט "יהלומים לנצח" על ידי המפיק אלברט ברוקולי. וסט סירב להצעתו, ובהמשך ציין באוטוביוגרפיה שלו כי הוא מאמין שדמותו של בונד צריכה תמיד להיות מגולמת בידי שחקן בריטי.
לאחר באטמן
במשך זמן מה, התפרנס וסט מהופעות אישיות כבאטמן. בשנת 1974, כאשר וורד וקרייג חזרו על ביצוע דמויותיהם מבאטמן בתשדירי שירות בנוגע לשכר שווה עבור נשים, וסט נמנע מכך. במקומו, השחקן דיק גוטייה גילם את באטמן לצדם של וורד וקרייג. אחת ההופעות הבלתי נשכחות של וסט כבאטמן לאחר שהסדרה באטמן הסתיימה, הייתה כאשר שיתף פעולה עם איגוד ההיאבקות מקצועית של ממפיס, שם השתתף ב"מלחמת מילים" מול ג'רי לולר.
וסט הופיע לאחר מכן בסרטים תֵּאַטְרָלִים רבים, כגון "נישואיו של סוכן מניות צעיר" (1971), "קללת ליל הירח" (1972), "המומחה" (1975), "הופר" (בתפקיד עצמו, 1978), "הזונה השמחה הולכת הוליווד" (1980), "לילה אחד חשוך" (1983) והסרט הפורנוגרפי "ליידי צ'טרלי הצעירה 2" (1985). הוא הופיע גם בסרטי טלוויזיה כמו "עיני צ'ארלס סאנד" (1972), "השטן המסכן" (1973), "נוודה סמית'"(1975), "לאהבתה (1980) ו"אני לוקח את הגברים האלה" (1983).
הוא ניסה את ניסיונו כשחקן אורח במספר סדרות טלוויזיה, בהן "מווריק", "אבחון: רצח", "אהבה, סגנון אמריקאי", "בוננזה", "העמק הגדול", "נייט גלרי", "אליאס סמית' וג'ונאס", "מניקס", "חירום!", "אליס" (סדרה המבוססת על אליס לא גרה כאן יותר), "אשת משטרה", "מבצע תחתונית", "הבנות האמריקאיות", "וגה$", "בלש גדול, בלש קטן", "לוורן ושירלי", "מעשי כשפים", "אי הפנטזיה", "ספינת האהבה", "לב אל לב", "זורו" (סדרה המבוססת על הדמות זורו), "מלך השכונה", ו"ג'ורג' לופז". וסט הופיע גם בפרק של הסדרה בוננזה שלכאורה מעולם לא שודר וכן הופיע בכמה הופעות אורח בתפקיד עצמו ב"משפחת פאודי". ב-1986 הוא כיכב בסדרת הקומדיה המשטרתית "התחנה האחרונה".
חזרה לבאטמן
לעיתים קרובות, וסט חזר לדבב את באטמן. הפעם הראשונה בסדרה המונפשת הקצרה "ההרפתקאות החדשות של באטמן" מבית Filmation, והפעמים האחרות היו בתוכניות קצרות אחרות כגון "שעת ההרפתקה של טרזן ובאטמן" ו"טרזן והסופר 7". בשנת 1979, וסט שוב לבש את חליפת הבאטמן עבור תוכנית הטלוויזיה "אגדות גיבורי העל". בשנת 1985, חברת DC קומיקס העניקה לוסט כבוד מיוחד ב-"Fifty Who Made DC Great" עבור תפקידו בסדרות הטלוויזיה של באטמן.
וסט היה אחד המועמדים לגילום דמותו של תומאס ויין, אביו של ברוס ויין, בסרט באטמן (1989) של טים ברטון. במקור, וסט רצה לגלם שוב את באטמן. וסט מעולם לא הופיע באחד מסרטי הקולנוע של זיכיון המדיה של באטמן לאחר שנות ה-60, וכמוהו גם ברט וורד (שגילם את רובין לצד וסט). וסט הופיע בשנת 1992 בפרק בבאטמן - הסדרה המצוירת של פוקס, אבל לא כבאטמן (קולו של באטמן דובב כבר בידי קווין קונרוי). במקום זאת, הוא דיבב את סיימון טרנט, דמות גיבור בסדרת טלוויזיה בשם "הרוח האפורה", שכעת מתקשה למצוא עבודה. המפיקים כמעט שקלו שלא לשדר פרק הזה, מאחר שהם הניחו שהפרק משקף את מצבו של וסט במציאות; עם זאת, וסט קיבל בשמחה לשחק דמות זו. וסט חזר יותר מאוחר לדבב את קולו של ראש עיריית גות'אם סיטי גריינג בסדרה האנימציה הבאטמן ברשת השידור Kids' WB.
הוא חזר לדבב את באטמן בסדרה "באטמן: זמנים חדשים". הוא שיתף פעולה עם מארק המיל, שדובב את הג'וקר גם בבאטמן - הסדרה המצוירת. וסט גם דובב שנית את דמותו של תומאס ויין באחד מפרקי הסדרה "באטמן: האמיצים והנועזים".
שנות ה-90 שנות ה-2000
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 מעמדו של וסט כאייקון פופ הוביל לכך שהופיע בסרטים רבים, ביניהם "יופי מקומי" ובסדרות טלוויזיה רבות, ביניהן קומדיית המצבים "ניוז רדיו", "מרפי בראון", "הרפתקאות פיט ופיט", "המופע של בן סטילר" ו"המופע של דרו קארי". הוא הרבה להופיע בתור "ד"ר ויין" בסדרה "זורו". בשנת 1991 הוא כיכב בפרק הפיילוט של הסדרה "לוקוול". פרק הפיילוט, שנכתב על ידי קונאן או'בריאן ורוברט סמיגל לאחר סיום הסדרה "לילה מאוחר עם קונאן או'בריאן", שודר ב-NBC בקיץ, אך הסדרה לא נבחרה לעלות לשידור. הסדרה שודרה מאוחר יותר בערוץ "טריו". ב-1994 שיחק וסט תפקיד לא-קומי כאביו של דמותו של פיטר ולר בסרט "העידן החדש" של מייקל טולקין.
הוא גילם את דמותו של גיבור חסר ישע בפרק "מתקפת המוטנט" בסדרת הטלוויזיה "צמרמורת". בפרק, גיבור התוכנית הוא גיק חובב ספרי קומיקס שגיבור העל המועדף עליו, "הצבי הדוהר" (Galloping Gazelle; הדמות שאותה משחק וסט), מתואר בדעיכתו בערוב ימיו. לקראת הסוף, הנער נדהם לגלות שהצבי הדוהר אמיתי, אף על פי שעליו (על הנער) להציל את המצב בכוחות עצמו.
בשנת 1994, וסט, ביחד עם ג'ף רובין, כתב את האוטוביוגרפיה שלו, "בחזרה אל מערת העטלף", שהוצאה לאור על ידי ספרי ברקלי. משנת 2000 ועד מותו דיבב וסט את דמותו של "ראש העיר וסט" בסדרה איש משפחה המונפשת.
אכנס כסוף
אַכְנָס כָּסוּף (שם מדעי: Chanos chanos) הוא מין של דג גרם יחידי בסוגו ובמשפחת האַכְנָסִיִּים (Chanidae) שבסדרה גונורינצ'יים. הוא חי בימי האזור האינדו-פסיפי שבין דרום אפריקה להוואי ומצפין עד חופי קליפורניה ויפן ודרומה עד לאוסטרליה. הוא גם מקיף מימי איים שופעים באוקיינוס עד לעומק 30 מטר. לעיתים לא רחוקות דג זה נראה גם בתוך נהרות ונחלים שזורמים לאוקיינוס.
אורך הדג מגיע ל-180 סנטימטרים, והוא בעל זנב מאוד ארוך וראש קטן עם עיניים בעלות טבעות ופה קטן. מבנה גופו מזכיר גוף של דגי סלמון אף על פי שהוא אינו קרוב אליהם. הוא ניזון מאצות, אצות כחוליות ומחסרי חוליות שונים.
הדגים מתקהלים בשוניות אלמוגים סביב חופים או איים מבודדים ושם משריצים. הדגיגים מחפשים להגנתם מטורפים מקווי מים מתוקים כמו שפכי נהרות או ביצות מנגרובים ולעיתים גם באגמים.
דג זה הוא דג מאכל חשוב ברחבי דרום-מזרח אסיה ובכמה מאיי האוקיינוס השקט ובעיקר בפיליפינים, שם זהו דג לאומי.
מצב שימור המין הוא ללא חשש.
נקר מוצץ אדום-עורף
נקר מוצץ אדום-עורף (שם מדעי: Sphyrapicus nuchalis) הוא מין ממשפחת הנקריים החי ביערות קנדה ואמריקה הצפונית. נקר זה ניזון בעיקר מלשד עצים והוא קרוב למין נקר מוצץ צהוב-בטן, כשבעבר גם נחשב לתת-מין שלו.
תיאור
נקר זה בינוני בגודלו באורך של 19 עד 21 ס"מ ובמשקל של 32 עד 66 גרם בקירוב. הוא בעל פלג וגף שחור מסורטט בלבן והראש שחור עם פסים שחורים-לבנים לאורכם כשהמצח והעורף אדומים והסנטר בעל פס אדום מוקף בפסים לבנים, והצוואר והחזה לבנים. לאורך הכנפיים ישנו פס לבן עבה לאורכם ושאר הכנפיים והזנב שחורים. בדומה לשאר הנקרים הוא בעל זנב נוקשה וכן רגליים חזקות מפוצלות העוזרות לו לטפס. הנקבות דומות לזכרים אך להם גרון עם פס אדום ותחתיו פס לבן.
נקר זה מצוי בסביבות מרכזה של אמריקה הצפונית בקנדה וארצות הברית לאורך האגן הגדול והרי הרוקי ביערות מחטניים ורחבי עלים. עם זאת בחורף הם נודדים דרומה עד למקסיקו וחוזרים צפונה באביב.
רגע פרטי
רגע פרטי הוא סינגל מאת ריטה, שיצא לאור בינואר 1987 ומאוחר יותר נכלל באלבום אוסף תחנות בזמן. השיר נכתב על ידי אהוד מנור, הולחן ועובד על ידי רמי קלינשטיין.
השיר בוצע לראשונה על ידי ריטה בפסטיבל בצבעים טבעיים בחנוכה 1986, והוא זכה במקום השלישי.
שמישהו יעצור אותי (אלבום)
שמישהו יעצור אותי הוא אלבום הבכורה של הזמר והמוזיקאי עדן חסון, שיצא לאור ב-4 באפריל 2019. על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music.
ג'ורג' רומני (צייר)
ג'ורג' רומני (באנגלית: George Romney; 26 בדצמבר 1734 – 15 בנובמבר 1802) היה צייר דיוקנאות אנגלי. הוא היה האמן האופנתי ביותר בימיו, וצייר דמויות רבות מהחברה הגבוהה - כולל המוזה האמנותית שלו, אמה המילטון, פילגשו של לורד הוריישו נלסון.
ביוגרפיה
רומני נולד בקאמבריה, בנם השלישי (מבין 11 ילדים) של ג'ון רומני, יצרן ארונות, ואן סימפסון. הוא נשלח לבית הספר בדנדרון הסמוכה. נראה שהוא היה תלמיד גרוע והוצא לעבודה בגיל 11 בעסק של אביו.
הוא התגלה כבעל יכולת טבעית לציור והכנת דברים מעץ - כולל כינורות (שעליהם ניגן לאורך חייו). מגיל 15 למד אמנות בצורה לא פורמלית על ידי שען מקומי בשם ג'ון ויליאמסון, אך לימודיו החלו ברצינות בשנת 1755, כאשר נסע לקנדל, בגיל 21, ללימודים של 4 שנים אצל האמן המקומי כריסטופר סטיל (שלמד בעצמו אצל האמן הצרפתי המכובד קרלו ונלו).
באוקטובר 1756, רומני התחתן עם מרי אבוט, אך בני הזוג נפרדו מיד כאשר הוא נקרא ליורק לצורך עסקים על ידי מעסיקו. לאחר שנה, הסכים סטיל בסופו של דבר לבטל את לימודיו לבקשתו של ג'ורג', והותיר את האמן הצעיר - להמשיך בקריירה שלו כצייר.
ווסטמורלנד
בשנת 1757, רומני הצטרף שוב לאשתו ובנו הצעיר בקנדל, ועבד כצייר פורטרטים, נוף והיסטוריה. בתקופה זו התיידד עם אדם ווקר, הממציא והסופר, וגם עסק במוזיקה בזמנו הפנוי. במרץ 1762, הוא נפרד מאשתו, בנו ובתו, כדי לחפש את מזלו בלונדון, שם שהה עד 1799. לאורך כל הפרידה, הוא שמר קשר עם משפחתו ותמך בהם כלכלית, אך הם מעולם לא חיו איתו בלונדון.
לונדון
בשנת 1763, רומני הציג את הציור שלו, "מותו של הגנרל וולף", לתחרות של החברה המלכותית לאמנויות (RSA). לדברי חבריו של רומני, הוא זכה בפרס השני בגובה 50 גינאה, אך הוא צומצם מאוחר יותר ל-25 גינאה. נראה שסר ג'ושוע ריינולדס עצמו היה המניע העיקרי מאחורי החלטה זו, עובדה שאולי הסבירה את הסלידה לכל החיים של שני האנשים זה מזה.
שנותיו הראשונות בבירה היו מאבק קיומי. בספטמבר 1764, הוא נסע לפריז (עם חבר, עורך הדין תומאס גרין) לכמה שבועות כדי ללמוד את יצירותיהם של המאסטרים הישנים. בשנת 1765 הוא זכה שוב בפרס השני של 50 גינאה בתחרות החברה המלכותית לאמנויות. בשנת 1768, הוא ערך היכרות עם ריצ'רד קמברלנד, המחזאי, שאת דיוקנו הוא צייר, ואשר עזר בהצגתו בפני פטרונים משפיעים. הוא גם התיידד עם הצייר המיניאטורי אוזיאס האמפרי. 1769 הייתה שנת פריצת דרך - הוא הציג דיוקן גדול של סר ג'ורג' וורן ומשפחתו באגודת האמנים החופשית, שזכה להערצה רבה ועזר להניח את היסודות לפופולריות העתידית שלו. בשנת 1770 הוא החל להציג את עבודותיו באגודת האמנים של בריטניה הגדולה.
איטליה
עד 1772 רומני היה מספיק מבוסס כלכלית כדי לבצע מסע עם אוזיאס האמפרי לאיטליה כדי ללמוד את האמנים הגדולים של העבר, כפי שתמיד התכוון. הם יצאו לדרך במרץ, עשו את דרכם והגיעו לרומא ביוני. בעזרת מכתב המלצה התאפשר לו לפגוש את האפיפיור, קלמנס ה-14, שאישר לו להקים פיגומים בוותיקן כדי ללמוד את ציורי הקיר של רפאל. הוא בילה 18 חודשים ברומא ועשה מחקרים ורישומים של יצירות האמנות הגדולות הנראות שם. רומני חזר ללונדון ביולי 1775 לאחר היעדרות של למעלה משנתיים.
קריירה מאוחרת
בשובו, ב-1775, עבר רומני לכיכר קוונדיש, בבית שהיה בעבר בבעלותו של הפורטרטיסט הנודע פרנסיס קוטס. הוא היה שרוי בחובות ניכרים, לא רק על חשבונו אלא גם בשל חובותיו של אחיו פיטר. עם זאת, הוצעו לו עבודות על ידי הדוכס מריצ'מונד וחוג חבריו, שעזרו להפוך את מזלו של האמן. בשנים 1776–1777, הוא עשה היכרות עם ויליאם היילי, יצר ידידות מתמשכת עם הסופר וצייר עבורו דיוקנאות.
בשנת 1797 עזב רומני את הסטודיו שלו בכיכר קוונדיש 32, שם עבד במשך יותר מעשרים שנה, כדי לעבור להוליבוש היל בהמפסטד. בהמפסטד החל רומני בשורה של מייזמי בנייה יקרים, ומכר את הבית כעבור שנתיים. בית רומני הוא כעת בניין רשום בדרגה I, ורומני מונצח על ידי לוח כחול שהוצב על הנכס.
בקיץ 1799 התדרדרה בריאותו, ולאחר היעדרות של כמעט ארבעים שנה חזר רומני לאשתו, מרי, בקנדל. היא תמכה בו במהלך שנתיים שנותרו לחייו עד שמת בנובמבר 1802.
הוא נקבר בחצר הכנסייה של כנסיית סנט מרי, דלטון-אין-פורנס.
קנרידיים
קנרידיים (שם מדעי: Kneriidae) היא משפחה של דגי גרם החיים רק בכמה נהרות מהירים ואגמים טרופיים באפריקה, בעיקר סביב אגן הקונגו. בצורתם הם מזכירים כמה קרפיונים המתאימים לזרמים מהירים, אך הם שייכים לסדרה אחרת - סדרת הגונורינצ'יים.
אלו דגים קטנים מאוד שאינם עולים על 19 סנטימטר, והם בעלי גוף שקוף ומוארך וסנפירים קטנים. הראש קטן ובעל לסתות מכופפות מעט והעיניים קטנות. חלק מהמינים בעלי נאוטניה, בה הם משאירים בבגרותם את צורת גופם של דגים צעירים יותר. הזכרים לעיתים בעלי זימים מפוארים יותר מהנקבות.
מיון
במשפחה זו ישנם 30 מינים בתוך 4 סוגים:
אוכף טרה נובה
אוכף טרה נובה (באנגלית: Terra Nova Saddle) הוא מעבר הרים (אוכף) מכוסה שלג, באי רוס שבאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 1,400 מטרים מעל פני הים; והוא האתר ה-3,189 בגובהו באנטארקטיקה.
האוכף הוא אחד משלושת האוכפים הגדולים של האי רוס.
האוכף ממוקם בין הר ארבוס והר טרה נובה, המתנשא לגובה 2,130 מטרים מעל פני הים ממזרח לאוכף זה.
גילוי ומיפוי האוכף
אזור הר טרה נובה מופה לראשונה על ידי משלחת דיסקברי, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
מקור השם
האוכף נקרא על שם הר טרה נובה הסמוך.
ההר נקרא על שם "טרה נובה", אוניית הסיוע של משלחת דיסקברי ושל משלחת טרה נובה(אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913).
עוד אני הולך
עוד אני הולך הוא ספרו הראשון של הבמאי יקי יושע שיצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד במרץ 2008. סרט המבוסס על הספר יצא לאקרנים ב-31 בדצמבר 2010.
עלילה
בתל אביב בתקופת מלחמת לבנון השנייה, מיקי, איש סיירת ובכיר בשב"כ לשעבר, מוצא עצמו מוטל בשלולית וסובל מהתקף לב, בסופו של ליל הימורים שבו שקע בחוב עצום. בזמן שהוא מחלים, הוא מנסה לאחות מחדש את חייו. עליו לתמרן בין אשתו האלכוהוליסטית אורה, בנו אבשלום ששונא אותו ובז לו, אך גם אוהב אותו, בתו הצעירה, ופילגשו אולגה, העובדת בזנות. תוך הרהורים על מהלך חייו הוא משחזר איך נזרק מיחידתו הצבאית ומשירות הביטחון – פעם כי ריחם על מישהו לא בצדק, ופעם כי התאכזר למישהו לא בצדק. הוא מבין שרשת הביטחון, מן העבר, בצורת חברים וחברים לנשק, לא יכולה להציל אותו מהנפילה הקשה. במקביל לחיבוטי הנפש, והרהורי "איפה טעינו", על מיקי לשרוד, ולהימלט מפני המנסים לגבות ממנו באלימות את חוב ההימורים.
משה נטע לוי
משה נטע לוי (5 באפריל 1862–1935) היה מראשוני כפר סבא וממקימי שכונת נווה שלום בתל אביב, מוכתר המושבה.
ביוגרפיה
משה נטע לוי נולד בשנת 1862 בבריסק שבליטא בפלך גרודנה. משפחתו עלתה לארץ ישראל בהיותו בגיל 8, והשתקעה בירושלים, שם למד ב"חדר" ובישיבה, ובמקביל למד מאביו את מקצוע הסנדלרות. משה נטע לוי עבר ליפו, ושם היה ממקימי שכונת נווה שלום.
בשנת 1911 עבר לכפר סבא, רכש שתי חלקות אדמה וכרם שקדים בגודל 60 דונם. כמה שנים אחרי שהגיע לכפר סבא, גורש יחד עם משפחתו מכפר סבא ליפו בתקופה בה שלטו הטורקים בארץ.
היה נשוי לפרומה, ולשניהם היו חמישה ילדים. בשנת 1917 נפטרה אשתו.
משה נטע לוי נפטר בשנת 1935 ונקבר בבית הקברות גאולים בכפר סבא.
שפות יוטו-אצטקיות
שפות יוטו-אצטקיות (באנגלית: Uto-Aztecan או Uto-Aztekan) הן משפחה של שפות ילידיות אמריקאיות ובה למעלה מ-30 שפות שונות. השפות היוטו-אצטקיות מדוברות בין מערב ארצות הברית לבין מקסיקו. שמה של המשפחה נוצר על מנת להציג את השפה הנומית של נהר קולורדו, או יוטה (Ute), שהיא השפה של האינדיאנים הילידים שמקורם ביוטה, ואת השפה האצטקית המדוברת במקסיקו.
משפחת השפות היוטו-אצטקיות היא אחת ממשפחות השפות הגדולות באמריקה במונחים של מספר דוברי השפה, מספר השפות, והפיזור הגאוגרפי הרחב. השפה הצפונית ביותר מהמשפחה היא שפת השושוני, אשר מדוברת בצפון ארצות הברית בסלמון, איידהו, ואילו השפה הדרומית ביותר היא שפת הפיפיל, המדוברת באל סלוודור. מגזין ה-Ethnologue מגדיר את המספר השפות הכולל במשפחה כ-61, ואת סך הדוברים הכולל כ-1,900,412. כ-1.5 מיליון מסך הדוברים הם של שפת ה-נאוואטל האצטקית שמהווים 78.9% מכלל דוברי משפחת השפות היוטו-אצטקיות.
הסיווג הפנימי של המשפחה מחלק לעיתים קרובות את המשפחה לשני ענפים: הפלג הצפוני כולל את כל השפות המדוברות בארצות הברית, והפלג הדרומי הכולל את כל השפות של מקסיקו, למרות שחלוקה זו עדיין נדונה האם היא חלוקה גנטית או חלוקה גאוגרפית.
סינדרום ירושלים (מחזה)
סינדרום ירושלים הוא מחזה שכתב יהושע סובול ועלה בתיאטרון העירוני חיפה במסגרת "חג המחזה המקורי" לכבוד חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל. המחזה גרם לסערה ציבורית שהביאה להתפטרות סובול וגדליה בסר מהנהלת תיאטרון חיפה.
עלילה
המחזה עוסק בקבוצה של נפגעי נפש המעלים מחזה, אותו כתב פרופסור מטורף, שבו משוחזרת תקופת סוף ימי בית שני בירושלים, שבה השתלטו הקנאים על העיר, הביאו למלחמת אחים, וחורבן הבית השני. שמות הדמויות במחזה לקוחות מתוך ספרו ההיסטורי של יוספוס פלביוס, "מלחמות היהודים". במקביל מתרחש קו עלילה נוסף בו מתרחש במציאות חורבן הבית השלישי. צבא בלתי נראה מטיל מצור על העיר ומפציץ אותה. חייל מבולבל, שמחפש את הפרה הגדודית שאבדה, מאיים על איכר החשוד בגניבה. לפתע נפתחת מתקפה והסמל המבוהל יורה לכל עבר. החייל פוגש בקבוצה והם מנסים לשלב אותו במחזה שהם מעלים. המחזה הוא מעין מטפורה למצב הנפשי סינדרום ירושלים, אשר גורם לאדם הנמצא בירושלים להאמין שיש לו כוחות אלוהיים ומשיחיים. שכן לדמויות במחזה יש תסמונת של הרס עצמי מתוך שאיפה לגאולה, אמיתית או מדומה.
עלילת המחזה שואבת השראה מהמחזה "מארה סאד" מאת פטר וייס, שגם הוא בנוי כ"מחזה בתוך מחזה".
צוות
בימוי: גדליה בסר, תפאורה: אדריאן ווקס, תלבושות: עדנה סובול, תאורה: יחיאל אורגל, מוזיקה: יוני רכטר, כוריאוגרפיה: ליאת דרור וניר בן גל.
השחקנים: להקת השחקנים של הפרופסור
אנשי צבא
אזרחים
ספר המחזה יצא לאור בהוצאת "אור עם".
הסערה הציבורית
בדצמבר 1986 יזם יעקב אגמון, שמונה למנהל חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל, דיון עם מנכ״לי התיאטראות הרפרטואריים בישראל, בו הוחלט על הפקת פסטיבל תיאטרון ישראלי, שיציין 40 שנות מחזאות מקורית במסגרת החגיגות. תיאטרון חיפה בחר במחזאי יהושע סובול לכתוב מחזה לכבוד אירוע זה.
הצגת הבכורה נערכה כמתוכנן ב-8 בינואר 1988, באולם תיאטרון "הבימה" בתל אביב. בערב הצגת הבכורה ערכו אנשי ימין הפגנה גדולה מחוץ לאולם, וחבר הכנסת מהליכוד מיכאל איתן הפיץ עלונים שעליהם הודפס "ס.ס. סובול סינדרום", במבואת האולם. עם החשכת האולם ותחילת ההצגה, אנשי תנועת כך שקנו כרטיסים להצגה החלו להפריע וההצגה נעצרה שש פעמים, עד ש-75 מהם פונו בכוח על ידי המשטרה.
ב-11 בינואר נערך דיון תיאטרון חיפה על המחזה שבסופו הודיעו סובול ובסר על התפטרותם. בהודעתם כתבו:. יומיים אחר כך הודיעה הנהלת התיאטרון כי המחזה בכל זאת יוצג, כמתוכנן בלוח המופעים למנויים.
הפקת 2010
בשנת 2010 העלה סובול גרסה עדכנית של המחזה בשם "חוזרים על סינדרום ירושלים", אותה גם ביים, עם תלמידי בית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים, בתיאטרון תמונע.
מוזיקה: שחר אבן צור, עיצוב תפאורה ותלבושות: הדס מוצרי ולוסיאנה פילמר, תנועה: מרינה בלטוב, עיצוב תאורה: חני ורדי, עוזר במאי וניהול הצגה: ענבל גנצר/ שרון כהן.
שחקנים: ענת אייזיק, אדוה שרון אילן, מיכל בנאי, נעמה בסון, צליל-חן זקס, ליאור חסון, אהוד כהן-הרמתי, יהונתן מגון, אורטל מור, יולי סקר, מיטל פרץ, ערן פרץ, אייל צ'יובן, יסמין רז, תמר רצאבי.
קישורים חיצוניים
ביקורות
בהמן גולברנז'אד
בהמן גולברנז'אד (בפרסית: >بهمن گلبارنژاد; 12 ביוני 1968 – 17 בספטמבר 2016) היה רוכב אופניים ומרים משקולות פאראלימפי איראני קטוע רגל. הוא התחרה במשחקים הפאראלימפיים בלונדון (2012) ובריו דה ז'ניירו (2016) ובתחרויות נוספות וזכה במדליות. הוא נהרג בתאונה במהלך תחרות במשחקי ריו.
ביוגרפיה
גולברנז'אד נולד וגדל בעיר אבאדאן. כשהיה כבן 20 נלחם במלחמת איראן–עיראק ואיבד את רגלו השמאלית עקב התפוצצות מוקש. כשלוש שנים לאחר מכן התחיל את הקריירה שלו כספורטאי, תחילה כמתאבק ובהמשך כמרים משקולות. כמשקולן זכה בתחרויות בינלאומיות בתריסר מדליות זהב ובמדליית כסף אחת. עקב פציעת כתף הוא נאלץ לפרוש מהרמת משקולות וב-2006 החל להתחרות ברכיבה על אופניים. השתתף במשחקים הפאראלימפיים בלונדון.
בשנת 2016 השתתף גולברנז'אד במשחקים הפאראלימפיים בריו דה ז'ניירו והיה רוכב האופניים היחיד בהם מטעם איראן. ב-17 בספטמבר, במהלך תחרות רכיבה באופניים בקטגוריית C4-5 בשטח הררי בפרברי העיר ריו, הוא התנגש בסלע ונפגע בראשו. הוא טופל במקום הפציעה והוסע לבית חולים, אך מת לפני שהגיע לשם. הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1960 שספורטאי מת במהלך המשחקים האולימפיים או הפאראלימפיים.
מותו של גולברנז'אד צוין בדקת דומייה במהלך טקס הסיום של המשחקים הפאראלימפיים בריו. ב-22 בספטמבר הוא הובא לקבורה באיראן בטקס ממלכתי.
סדרת מפוצלים
סדרת מפוצלים (באנגלית: The Divergent Series) היא סדרת סרטי הרפתקאות ומדע בדיוני דיסטופיים בת שלושה סרטים המבוססים על טרילוגיית "מפוצלים" מאת הסופרת האמריקאית ורוניקה רות'. הסרטים מופצים על ידי אולפני Lionsgate בהפקת לוסי פישר, פויה שבזיאן ודגלאס ויק, והתסריט נכתב על ידי איוואן דאורטי וונסה טיילור. בסרט מככבים שיילין וודלי, תיאו ג'יימס, זואי קרביץ, אנסל אלגורט וקייט וינסלט.
עלילה
בשיקגו העתידנית, החברה מחולקת לחמישה פלגים המבוססים על אופי אישיותם. נערה צעירה בשם ביאטריס "טריס" פריור לומדת כי היא "מפוצלת" - היא אינה מתאימה לאף אחד מן הפלגים ומגלה כי היא חולקת מאפיינים מכל הפלגים, עובדה שעלולה לסכן את חייה.
הסרטים
הסרט הראשון בסדרה, "מפוצלים", בוים על ידי ניל בורגר והופק בתקציב של 85 מיליון דולר. הסרט יצא לאקרנים ב-21 במרץ 2014 והרוויח למעלה מ-56 מיליון דולר בשבוע הבכורה. סך הכול גרף הסרט 288 מיליון דולר.
הסרט השני בסדרה, "מורדים", בוים על ידי רוברט שוונטקה והופק על ידי ניל בורגר. הסרט יצא לאקרנים ב-20 במרץ 2015.
הסרט השלישי, "נאמנים", יצא ב-17 במרץ 2016.
המסדר המלכותי אל-עלאווי
המסדר המלכותי אל-עלאווי (בערבית: الوسام العلوي الشريف) הוא עיטור צבאי של מרוקו המוענק על ידי מלך מרוקו לאותם אזרחים וקצינים צבאיים שהפגינו גבורה בקרב או תרמו שירות ראוי למדינה המרוקאית. העיטור הוקם ב-11 בינואר 1913 והחליף את מדליית אל חפיזי (الوسام الحفيظي). הוא מוענק בחמש דרגות: גרנד קורדון (Grand cordon), קצין גדול (Grand Officier), מפקד (Commandeur), קצין (Officier) ואביר (Chevalier).
המסדר המלכותי אל-עלאווי דומה ללגיון ההצטיינות, המוענק על ידי צבא ארצות הברית.
היסטוריה
המסדר המלכותי אל-עלאווי נוצר בתקופה הקולוניאלית. הרשויות הצרפתיות במרוקו ראו כי יש צורך בסמכות להעניק כבוד רשמי או עיטור בתגובה לשירות נאמן, והם רצו להימנע מהכבדת יתר של הביורוקרטיה של מסדר לגיון הכבוד בפריס. סרט המסדר בתקופה זו היה בגוון כתום או בצבע דלעת. בשנת 1934 התווסף פס לבן משני צידי הסרט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוענק אות מסדר אל-עלאווי לעיתים קרובות לאנשי צבא אמריקאים שהשתתפו בתכנון ובביצוע מבצע לפיד, הפלישה למרוקו הצרפתית. מרוקו הייתה פרוטקטורט של צרפת בין השנים 1912 עד 1956, והעיטור הוענק לעיתים קרובות לקציני הצבא הצרפתי באותה תקופה.
לאחר עצמאות מרוקו בשנת 1956, הפך המסדר אל-עלאווי הזכות של המלך מהשושלת העלאווית ויורשיו. המסדר התמיד עד ימינו, תוך שימוש במדליה המקורית והסרט מ-1934.
הטקס של 1943
בסצנת הפתיחה של הסרט פטון, מקבל ג'ורג' סי. סקוט בדמותו של ג'ורג' פטון (שהיה אז בדרגת מייג'ור גנרל), את הצלב הגדול של מסדר אל-עלאווי. זו לא הייתה המצאה הוליוודית. בפיקודו של פטון, כבשו כוחות בעלות הברית את קזבלנקה לאחר ארבעה ימי לחימה בלבד. סולטאן מרוקו התרשם כל כך עד שהעניק לפטון את אות המסדר המיוחד של אל-עלאווי, עם הציטוט: "Les Lions dans leurs tanières tremblent en le voyant approcher" (האריות במאורותיהם רועדים כשהוא מתקרב). פאטון תיאר את הטקס בקפידה כ"פעילות לא צבאית", אך בזיכרונותיו הוא לא שוכח לציין את קציני המטה של מבצע לפיד שזכו לכבוד דומה באותה הזדמנות.
יאנג דה ג'ייאנט
יאנג דה ג'ייאנט (באנגלית: Young the Giant; בתרגום חופשי: הענקיים הצעירים) היא להקת רוק אמריקאית, שהוקמה באירווין, קליפורניה, בשנת 2004. חברי הלהקה בהרכבה הנוכחי הם: סמיר גאדיה (סולן), ג'ייקוב טילי (גיטרה), אריק קנטה (גיטרה), פיאם דוסצדייה (גיטרת באס) ופרנסואה קומטויס (תופים). יאנג דה ג'ייאנט הוחתמו בחברת התקליטים Roadrunner Records בשנת 2009, באותה תקופה שמם עוד היה "הג'ייקס". כשנה לאחר מכן הוציאו את אלבום הבכורה שלהם ושלושת הסינגלים הראשונים של הלהקה, "My Body", "Cough Syrup" ו-"Apartment" הופיעו במצעד השירים האלטרנטיביים של ארצות הברית.
Young the Giant (2010–2013)
הג'ייקס שינו את שמם באופן רשמי ליאנג דה ג'ייאנט בינואר 2010 במהלך הפקת אלבום הבכורה האפוני שלהם. במהלך 2010, יאנג דה ג'ייאנט הופיעו בתור מופע פותח במופעיהם של הלהקות מינוס דה בר וסטיל טריין בזמן שעבדו על אלבום הבכורה שלהם עם ג'ו צ'יקארלי באולפני Sunset Sound בלוס אנג'לס. צ'יקרקרלי, מפיק האלבום, נקט בגישה מיושנת בעת הקלטת האלבום. כל השירים באלבום הוקלטו בלייב, הקלטת לייב טראק, מה שהביא להרבה "חיתוכים" במהלך ההפקה. הלהקה הייתה זהירה מאוד לגבי שיריה, אך סמכה על החלטותיו של ג'ו צ'יקרקרילי שהפיק בעבר אלבומים עבור להקות מצליחות כמו השינס והסטרוקס. הלהקה האמינה בשקיפות והקליטה רק שירים שיכלה לשחזר מול קהל בהופעה חיה.
הסינגל הראשון של הלהקה "My Body" יצא לרדיו האמריקני בינואר והגיע למקום 5 במצעד השירים האלטרנטיביים של הבילבורד. iTunes הציעה את השיר להורדה חופשית שבועית החל מ-9 בינואר. ביצוע של השיר הופיע גם בפרק באמריקן איידול. הלהקה ביצעה את השיר באותו החודש בתוכנית ג'ימי קימל לייב של ABC ובתוכנית דה דייל האביט של הערוץ Fuel TV. את הקליפ הרשמי לסינגל, בו מופיע השחקן בריאן ג'יימס, ביים ג'סטין פרנסיס.
במרץ, יאנג דה ג'ייאנט היו המופע המרכזי של בתערוכת בילבורד בפסטיבל South by Southwest באוסטין, טקסס. בחודש מאי ניגנה הלהקה בפסטיבל המוזיקה סאסקואץ'!, במאוחר יותר... עם ג'ולס הולנד ב-BBC ובפסטיבל הבריחה הגדול בברייטון. הזמר האנגלי מוריסי, באתר המעריצים True to You, הכריז על יאנג דה ג'ייאנט כאחת הלהקות החדשות האהובות עליו. הווידאו קליפ לסינגל השני של הלהקה, "Cough Syrup", עלה לראשונה ביוני. הלהקה נבחרה כאמנית השבוע של ה-MTV ב-4 ביולי.
מיני-אלבום (EP) הכולל רמיקסים של אמנים ולהקות שונות לסינגל "My Body" כמו Two Door Cinema Club, טוקיו פוליס, ו-Ra Ra Riot, הועלה בספטמבר להורדה בחינם דרך עמוד הפייסבוק של הלהקה. המעריצים הוזמנו ליצור רמיקסים משלהם עם הזדמנות לגרסה שלהם להיכנס למיני אלבום. באוגוסט ניגנה הלהקה על הבמה המרכזית בפסטיבל לולפאלוזה.
יאנג דה ג'ייאנט הופיעו במהלך טקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV 2011 ב-28 באוגוסט. הלהקה פתחה בסיבוב הופעות עם אינקיובס כעבור יומיים. החשיפה מהביצוע בטקס ה-VMA הובילה את האלבום יאנג דה ג'ייאנט לככב במצעד Billboard 200, שם הגיעה לבסוף למיקום 42. מכירות הסינגל "My Body" עלו ב-220 אחוזים ב-iTunes, ועזרו לסינגל להגיע למקום 65 במצעד בילבורד הוט 100. יאנג דה ג'ייאנט הופיעו בפסטיבל המוזיקה של אוסטין סיטי לימיטס בספטמבר, וחודש לאחר מכן הם ביצעו שירים מאלבום הבכורה שלהם לפרק של MTV Unplugged שעלה לראשונה לרשת בנובמבר.
הסינגל השלישי של הלהקה, "Apartment", יצא בפברואר 2011 והגיע למקום 26 במצעד השירים האלטרנטיביים של ארצות הברית. הווידאו קליפ לשיר הופיע לראשונה באפריל 2012. במאי, ביצעה הלהקה את "Apartment" ו-"Cough Syrup" בפרק של התוכנית טודיי שואו ב-NBC וחדשות CNN סיקרו את הלהקה חודש לאחר מכן.
הלהקה הוציאה וידאו קליפ לשיר "West Virginia", שאינו באלבום, בינואר 2012, והחלה את סיבוב ההופעות הראשון שלה בפברואר. הם גם הופיעו כמופע הראשי בסיבוב ההופעות וודיס הראשון של mtvU שהחל מאוחר יותר באותו החודש. דמותו של דארן כריס, בליין אנדרסון, ביצעה גרסת כיסוי לשיר "Cough Syrup" בפרק "בדרכי" בעונה שלוש בסדרה Glee. השיר הופיע במהלך סצנת ניסיון ההתאבדות של דייב קפרוסקי המגולם על ידי השחקן מקס אדלר.
Mind over Matter (2013–2015)
ב-28 באוקטובר 2013, יצא לאור "It's About Time" שהוא הסינגל הראשי מתוך האלבום השני של הלהקה, Mind over Matter. ב-9 בדצמבר 2013, הוציאה יאנג דה ג'ייאנט סינגל נוסף מאלבומה השני, "Crystallized". האלבום יצא לאור ב-21 בינואר 2014 דרך חברת התקליטים Fueled by Ramen. הלהקה גייסה את המפיק המועמד גראמי ג'סטין מלדל-ג'ונסן להפקת האלבום.