cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה קרוי
מיסטיקה לוגית
ב-1975 החליט קרוי לעזוב את ישראל, ועבר יחד עם אשתו גאולה ובתו טלילה לאוסטרליה, שם כיהן כמרצה לפילוסופיה באוניברסיטת "לה-טרוב" במלבורן. באוסטרליה התקרב לתורת הסיינטולוגיה, בעקבותיה שוכנע שאכן קיימת במציאות נשמה, וכתב ספר נוסף בשם "הוכחות לוגיות בדבר קיומה של הנשמה" (במקור באנגלית; יצא לאור בעברית ב-1981). בספר הוא חוזר בו מרבות מהקביעות אליהן הגיע ב"חיים על פי השכל". הספר ערוך כדו-שיח בן שתי דמויות: פרנסיסקו ממרד הנפילים, המייצג את השקפותיו הקודמות של קרוי, וסוקרטס, המייצג את השקפותיו החדשות. גם ספר זה נערך על ידי דן בן אמוץ (אם כי בן-אמוץ עצמו הסתייג מהתפנית המיסטית בתפיסתו של קרוי).
בדומה לספרו הקודם, גם כאן פורש קרוי מערכת פילוסופית שלמה: הוא פותח בהוכחת קיומה של הנשמה באופן לוגי, ופותר את הבעיה הפסיכו-פיזית על ידי טיעון המאפשר, לשיטתו, השפעה של הנפש על הגוף על ידי "החלטה", טיעון המוכח אף הוא לוגית. בהמשך מדגים קרוי כי העולם מתקיים בהכרח במשך זמן סופי, וכי הנשמות קיימות באופן נצחי. מכאן הוא מסיק, בפרק האחרון בספר, כי העולם מתקיים כמעין שדה-משחק לישויות נצחיות, שבחרו לחיות בו על מנת לשעשע את עצמן במהלך קיומן האינסופי, וכי מצב עניינים זה, בדומה למשחק מחשב, מתאיין עבור כל אחת מהן המגיעה לידיעה מלאה של העולם ושל עצמה, ובכך משחקת את המשחק בשלמותו. הספר לא קיבל תגובות, לא מצד פילוסופים אחרים ולא מצד האקדמיה.
אקזיסטנציאליזם
ב-1979 החליט קרוי שאין בסיינטולוגיה כדי מתן תשובה מספקת לתהיותיו הפילוסופיות, והחל מתקרב למיסטיקה הודית, אימץ לעצמו גורו, ואף שהה בהודו תקופה מסוימת. ב-1983 לימד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וב-1984 שב לאוסטרליה. את דעותיו בתקופה זו הציג בספר נוסף, "מעבר ליש ולאין: הרציונליות במיסטיקה", בו טען בין השאר לקיומה של האלוהות הברורה מאליה של הגורו ההודי. בשלב זה חדל בן-אמוץ מלתמוך בו וסירב לשמש כעורכו. "מעבר ליש ולאין" פורש שוב מערכת פילוסופית כמעט שלמה, המושפעת בבירור מהמטאפיזיקה של סארטר, ומתרגלת את הקורא, לאורך דפי הספר, בהתנסות בחוויית האין. גם לספר זה לא הייתה תהודה משמעותית בעולם הפילוסופיה.
גנוסטיקה
תפנית נוספת בדעותיו חלה בעקבות היכרותו עם מיסטיקן בשם ד"ר ג'וזף צ'פלוני, שהציג בפניו תפיסה המכונה על ידי צ'פלוני "גנוסטית", ומשלבת רעיונות ממקורות שונים, בהם: הכתות הגנוסטיות המקוריות, גרסה מסוימת של הדת הזורואסטרית, כת האיסיים, הקבלה היהודית, המיסטיקה ההודית, תיאורים פופולריים של המינות האלביגנזית, וכן תאוריות האנטישמיות והאנטי-ציונות. לפי תפיסה זו, העולם נתון במלחמה תמידית של "בני אור" נגד "בני חושך", הרודפים אותם ומאמללים אותם. טבעו של אדם, כ"בן אור" או כ"בן חושך", נקבע מראש ואינו ניתן לשינוי, כשרוב האנושות ניצבת בצד כוחות החושך, ורק מיעוט קטן (בתוכו כלל קרוי את עצמו ואת צ'פלוני) שייכים לצד בני האור. בהשפעת צ'פלוני, צפה קרוי כי הולך וקרב העימות הסופי בין בני החושך לבני האור, בסופו צפויים לצאת בני האור כמנצחים. (ראו: ארמגדון, מלחמת גוג ומגוג). מתווה המערכת של צ'פלוני וקרוי כלל מרכיב קוסמולוגי מופרך, לפיו קוטר היקום הוא כ-400,000 קילומטר, כשכדור הארץ נמצא במרכזו. תיאורים מקובלים יותר של היקום - הם קונספירציה של בני החושך.
תפיסות אלו ודומות להן הרחיקו אותו מעל אשתו. ב-1986 התגרש הזוג, וניטש ביניהם מאבק על משמורת בתם בת ה-15. הבת טלילה חייתה עם אביה וטענה שאמה היא מפלצת, בעוד האם גאולה טענה כי בתה עוברת שטיפת מוח במסגרתה היא לומדת לשנוא אותה. על מנת להקשות על מאבקה של האם למשמורת בתה, נישאה הבת בגיל 16 לגרהם, חולה סרטן סופני בן 28. הסכסוך המשפחתי הביא לטרגדיה כאשר ב-1988, כשטיפסה האם מעל גדר הבית בו גרו קרוי, בתו ובעלה כדי ליצור קשר עם הבת, היא נורתה ברובה ציד 8 פעמים על ידי גרהם ומתה במקום. גרהם מת זמן קצר אחר-כך ממחלת הסרטן, לפני שנסיבות מותה של האם התבררו במשפט.
סוף ימיו
ב-1989 שב לארץ, קרוי הופיע וניסה להפיץ את דעותיו החדשות בעיתונות ובטלוויזיה, אך נתקל ביחס קריר, וזכה לבוז ולזלזול בדעותיו. הוא החל לכתוב טיוטה לספר נוסף, "מלחמת בני אור בבני חושך", אך ספר זה מעולם לא נערך ולא יצא לאור.
קרוי התראיין בתוכנית ״זה הזמן״ עם רם עברון, הוא קבע שהעולם יגיע לקיצו עד סוף המאה העשרים. יממה לאחר מכן התאבד בדירתו השכורה ברחוב סוקולוב בתל אביב. דבר מותו התפרסם רק ב-6 בפברואר 1989, לאחר שגופתו נמצאה במצב ריקבון מתקדם, כעשרה ימים אחרי שנעלם. ליד גופתו נתגלו כדורים המסקנה בתום חקירת המשטרה הייתה כי התאבד. קרוי נטמן בקריית שאול.
רשות לאומית לתקשורת
במדינת ישראל נעשו מספר ניסיונות להקמת רשות לאומית לתקשורת, אשר תהווה גוף מקצועי ורגולטיבי שיאחד את הרשויות העוסקות בענייני תקשורת במדינה. נחיצות הקמתה של רשות לתקשורת נקבעה בידי מספר ועדות מקצועיות, אושרה חמש פעמים בהחלטות ממשלה ואף הבשילה לכדי טיוטת הצעת חוק. התהליך להקמת רשות כזו החל בשנת 1996 אך בפועל לא הוקם בישראל גוף כזה, באף אחת מהמתכונות שהוצעו.
הצורך בהקמת רשות לאומית לתקשורת
מועלים מספר טיעונים המצדדים בהקמת רשות לאומית לתקשורת:
ריבוי הגורמים המעורבים בהליכי הסדרה יוצר מצב שבו החלטות סותרות בתוך הממשלה ואינטרסים פוליטיים, מביאים לעיכוב בהתפתחות הענף. כך גם הראייה המקצועית הספציפית של כל אחד מהגורמים מונעת את פיתוחה של מדיניות ארוכת טווח ברורה לאורה יכולים מפעילים ומשקיעים לקבל החלטות לגבי מעורבותם בשוק. למשל, קיומם של שני רגולטורים בתחום השידורים המסחריים: הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ומועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
התמורות הטכנולוגיות בענף התקשורת גורמות לטשטוש הגבולות בין שירותי התקשורת השונים (טלפוניה, אינטרנט ושידורי טלוויזיה). שירותים שבעבר ניתנו על ידי ספקים שונים כיום ניתנים על ידי אותם ספקים. המגמה היא מגמה של לכידות ולכן יש צורך בליכוד הרגולטורים בכל התחומים.
היותו של העומד בראש הגוף המסדיר שר בממשלת ישראל, יוצרת קשר תפקודי בין האירועים הפוליטיים לבין פעילות הגורם המסדיר ומכך גם על טווח קביעת היעדים בתחום התקשורת. עצמאות הרשות מן המערכת הפוליטית חיונית על מנת לאפשר לה לקבוע מדיניות ארוכת טווח שאינה מושפעת מטלטלות פוליטיות (שיקולים פוליטיים, תקופת החלפת שלטון).
היותה של הרשות המסדירה משרד ממשלתי, מכפיפה אותה למבנה היררכי ולמערכי קבלת החלטות המקובלים במערכת זו, אשר במקרים מסוימים מביאים לסתירות פנימיות ולמערך קבלת החלטות מסורבל. כמו כן, התלות משפיעה גם על רמת המקצועיות של העוסקים בתחום הרגולציה. העובדים הם אינם תמיד בעלי רמת מקצועיות ומומחיות גבוהה בתחום. מבנה של רשות עצמאית ירשה גיוס עובדים בהתאם לצרכיה ובכך, קיום מערכת יעילה ומקצועית של הגוף המסדיר.
קיומה של רשות אחת, אשר תהווה איחוד של מספר גורמים (הרשות השנייה, מועצת הרשות השנייה, המועצה לשידורי כבלים ולווין ומשרד התקשורת) צפויה להביא לחיסכון בתקציבים.
פעילות פרלמנטרית וממשלתית בנושא רשות לאומית לתקשורת
בעקבות הדוח של ועדת בועז שהוגש לממשלה בשנת 1996 החליטה הממשלה בהחלטת ממשלה (מס' 897) במאי 1996 להקים צוות שיעסוק בהכנת הצעת חוק בעניין הסדרת פעילות הרשות ובחינת השייכות הארגונית שלה - פנים-ממשלתית או עצמאית. הצוות לא הוקם. במהלך 1996 הוקם צוות בין-משרדי לבחינת המדיניות בענף התקשורת ופתיחתו לתחרות, אשר מונה בידי שר האוצר דאז דן מרידור ושרת התקשורת דאז לימור לבנת. בדצמבר 1996 הגיש הצוות דוח, והמלצותיו העיקריות היו לבחון את המבנה הארגוני לצורך פיקוח ובקרה בתחום התקשורת ולפתוח את שוק התקשורת הפנים-ארצי לתחרות, דבר שמצריך לקבוע הסדרים חדשים בענף. המלצות ועדה זו אומצו בהחלטת ממשלה (מס' 1177) בינואר 1997.
באוגוסט 1997 על סמך דוח הוועדה להרחבה וארגון מחדש של מערך השידורים לציבור בישראל, החליטה הממשלה בהחלטת ממשלה (מס' 2444) להקים רשות לאומית לשידורים שתרכז את כל סמכויות ההסדרה הפזורות בשוק התקשורת. החלטת הממשלה לא יושמה.
בהצעת חוק ההסדרים במשק בשנת 2001 נכתב פרק העוסק בהקמת רשות לאומית לתקשורת. הפרק הנ"ל לא נחקק.
בדצמבר 2002 אימץ שר התקשורת ראובן ריבלין את המלצות דוח ועדת אולניק. בינואר 2003 החליטה הממשלה בהחלטת ממשלה (מס' 2865) להקים רשות תקשורת. ההחלטה התקבלה על בסיס הדוח של משרד התקשורת וועדת אולניק, אך שר האוצר ושר התקשורת עשו בה שני שינויים:
במרס 2003 התקבלה החלטת ממשלה (מס' 106) שאישרה מחדש את החלטת ממשלה מס' 2865 שקיבלה הממשלה הקודמת בינואר אותה שנה. החלטת ממשלה מס' 2865 קבעה כי ברגע שתוקם הרשות יבוטלו משרד התקשורת, הרשות השנייה והמועצה לשידורי כבלים ולווין, ואף הוקם צוות לטיפול במבנה הרשות, במאפייניה ובהליכי קדם חקיקה שיועדו להסתיים בינואר 2004.
ביולי 2003 הוגשה טיוטת הצעת חוק ראשונית לוועדת השרים לענייני חקיקה. טיוטת הצעת חוק מעודכנת הוגשה לוועדת השרים לענייני חקיקה באפריל 2004.
דיון שנקבע ל-14 ביוני 2004 בוועדת השרים לענייני חקיקה ובנוכחות שר האוצר לעניין קידום הצעת החוק לא התקיים.
באוגוסט 2005 עברה החלטת ממשלה, בנושא הקמת רשות לאומית לתקשורת. על פי ההחלטה תחל הרשות הלאומית לתקשורת לפעול "לא יאוחר מיום 1 ביולי". החלטת הממשלה לא מומשה.
שר התקשורת בממשלה ה-32 משה כחלון, התנגד להצעת משרד האוצר לכלול את איחוד הגופים הרגולטיביים העוסקים בתקשורת במסגרת חוק ההסדרים שנחתם ב-30 במרץ 2009, זאת מתוך כוונה לטפל בנושא במסגרת עבודת משרד התקשורת ולקיים תהליך חקיקה מסודר.
ב-2017 נדונה האפשרות להכפיף את תאגיד השידור הציבורי לאחד מגופי הפיקוח הקיימים, תוך הרחבת סמכויותיו של הגוף המפקח.
בראשית שנת 2018, במהלך הדיונים על תיקון חוק התקשורת הציעה חברת הכנסת שרן השכל לפרק את המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין ולהקים מחלקה של 5 עובדים ברשות השנייה שתפקח על חברות הטלוויזיה השונות.
בטיפול
בטיפול היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה, ששודרה לראשונה בערוץ HOT3 ב-28 באוגוסט 2005. הסדרה, שנוצרה על ידי חגי לוי, אורי סיון וניר ברגמן, עוקבת אחר הטיפולים הפסיכולוגיים השבועיים שעורך למטופליו פסיכולוג קליני בשם ראובן דגן, שמגולם על ידי אסי דיין. במקביל מוצגים אירועים מחייו הפרטיים של דגן. שידור עונתה הראשונה החל כאמור ב-2005 ושידור עונתה השנייה ב-2008. בעקבות הצלחה ביקורתית גדולה שזכתה לה הסדרה, נוצרה על ידי רשת HBO גרסה אמריקאית לסדרה, שעלתה לשידור כשנתיים לאחר הסדרה הישראלית. הסדרה זכתה לתיאור "מופת טלוויזיוני", ואנשי מקצוע הצהירו עליה כבעלת השפעה על תחום הפסיכולוגיה.
עונה ראשונה
עלילת "בטיפול" מתמקדת בחוויותיו הטיפוליות ובחייו הפרטיים של ראובן המשובצים במאורעות דרמטיים, ובהם:
עונה שנייה
העונה נפתחת בביקור דרמטי של מנחם בביתו של ראובן; מנחם הנסער מאשים את ראובן בהריגתו של ידין בכך שלא מנע ממנו מלחזור לטוס, ומציב לראובן אולטימטום: או שיפרוש מעיסוקו כפסיכולוג מרצונו או שיתצייב למשפט בו תדרוש התביעה השתת פיצוי כספי בשל אחריותו למות ידין. ראובן פונה לטליה, עורכת דין שבה טיפל 16 שנה לפני כן, בבקשה לעזרה מקצועית, פנייה שמתגלה כמוטעית בשל הקשר הטעון בין השניים. טליה מתחילה שוב טיפול אצל ראובן, כאשר בהמשך השבוע מגיעים אל ראובן לטיפול מנכ"ל מוצף בדאגות בשם אפי, אורנה ומיכאל שנפרדו וממשיכים בטיפול כמשפחה, עם בנם איתי, כאשר איתי מטופל לבדו או במשותף עם הוריו, וכן בחורה חולת סרטן בשם איריס שראובן מנסה לשכנעה לספר לאדם נוסף על מחלתה ולהתחיל בטיפולים כימותרפיים. ההדרכה אצל גילה מתחילה על רקע התביעה של מנחם כאשר היא מתבקשת על ידי ראובן להעיד בנוגע לטיפול של ידין, ומעט בהמשך מתחילה להפוך לטיפול הכולל נבירה בעברו הרחוק של ראובן.
בהמשך העונה, אביו של ראובן נפטר, ראובן מייעץ לטליה לנסות להיכנס להיריון, בתו של אפי יוצאת מהארון, ראובן מקיים מפגש מיני עם תמי, התמוטטות של איריס מאלצת את ראובן לדווח למשפחתה על מצבה, וראובן מוכרז כזכאי "ללא רבב" במשפט התביעה. בפרק האחרון של העונה מודיע ראובן לגילה על החלטתו להפסיק לטפל לתקופה בלתי מוגבלת בעקבות תחושתו שחלה ירידה ברמתו המקצועית.
רקע
ב-2005 החליפה "בטיפול" בלוח השידורים של HOT3 את "יצפאן", תוכנית האירוח היומית הפופולרית של אלי יצפאן. ב-6 במרץ 2008 הסתיימו שידורי עונתה השנייה. עונתה הראשונה זכתה ב-2006 בכל פרסי האקדמיה לטלוויזיה המוענקים לסדרת דרמה: סדרת הדרמה הטובה ביותר, השחקן והשחקנית, הבימוי והתסריט, וגם עונתה השנייה הועמדה לזכייה בכל חמשת הפרסים. הסדרה זכתה לביקורות מהללות שהובילו לרכישתה על ידי רשת HBO האמריקאית, וליצירתה של הגרסה האמריקאית לסדרה, הקרויה אף היא "בטיפול" ("In Treatment") ומבוססת על הפורמט והתסריט של הסדרה הישראלית. "בטיפול", ביחד עם "מרחק נגיעה" של רשת, הייתה בעיני רבים הגורם המרכזי לפריחה בשוק הסדרות הדרמטיות המקוריות בישראל באמצע שנות האלפיים. אף על פי שהמדרוג של הסדרה נחשב לבינוני, ההשקעה הכספית הנמוכה יחסית להכנסה גרמה לניסיונות לפתח פורמטים חדשים, ודרמות נוספות אכן נרכשו כבר במהלך השנתיים הבאות על ידי רשתות אמריקאיות ("מסודרים" ו"האקס המיתולוגי" הקומיות-דרמטיות על ידי פוקס, "מרחק נגיעה" על ידי HBO).
הסדרה מעסיקה צוות כותבים ובמאים גדול מהמקובל בטלוויזיה הישראלית. את העונה הראשונה ביימו ניר ברגמן, חגי לוי, אורי סיון ועוזי וייל, וכתבו ניר ברגמן, ארי פולמן, יעל הדיה, דפנה לוין, אורי סיון ואסף ציפור, בעוד שעומר תדמור, מיכל בנגד, מאיה הפנר ועוזי וייל כתבו מספר פרקים משמעותי. בעונה השנייה ממלא סיון את תפקיד התסריטאי הראשי וצוות התסריטאים לפי ימי השבוע הוא: הדיה ביום ראשון, לוין בשני, שירי ארצי וּוייל בשלישי, קרן מרגלית ברביעי וציפור בחמישי. המפיקים הראשיים הם חגי לוי ומשה_דנון ומפיקה נוספת היא עופרי בר-אילן. לוי גם מפיק את הסדרה של HBO.
מבנה
"בטיפול" מתאפיינת במבנה חדשני וקבוע, כאשר בימי ראשון עד רביעי נפגש המטפל ראובן דגן עם מטופל קבוע לאותו יום (או קבוצת מטופלים במקרה של טיפול זוגי או משפחתי), ובימי חמישי עם המדריכה המקצועית שלו, גילה. ההדרכה אצל גילה מהווה מעין סיכום שבועי למצב המטופלים של ראובן ולמצב האישי שלו עצמו. בנוסף לטיפולים היומיים, ישנם קטעים ייחודיים שבהם הצופה מתוודע לחייו האישיים של ראובן, דרך שיחותיו עם גילה, עם מטופליו, עם אשתו יעל ועם בתם רונה.
מרבית עלילת הסדרה מתנהלת בתוך אותו חדר קבוע, החדר שבו מטפל ראובן, במשך עונה שלמה (בעונה השנייה מוקם הסט של "סלון ביתו של ראובן" בבניין ברחוב נחמני בתל אביב). עלות הפקתם של חמישה פרקים של הסדרה אינה רחוקה מעלות הפקתו של פרק אחד של דרמה "רגילה". הפורמט היומיומי של הסדרה תואר על ידי הצוות ככזה שדורש מאמץ בלתי רגיל. הבמאי איתן צור כינה את הפקת הסדרה "פרויקט סיזיפי ברמות שקשה לתאר", וניר ברגמן סיפר על כך שתהליך הכתיבה כלל פרקים שלמים שנכתבו מחדש, קביעות מחדש של תאריכי יעד ומחלוקות רבות בין היוצרים. אסי דיין אמר: "זה קשה נורא... זה יכול לשגע אותך". דיין התבטא גם כי האינטנסיביות של העבודה היא הסיבה בגללה הוא נקשר לסדרה.
העונה הראשונה, הכוללת 45 פרקים, נפתחת בפרק שמהווה מפנה באחד מטיפוליו של ראובן, ובו מטופלת שלו מזה שנה, נעמה, פונה אליו בווידוי דרמטי. ניתן לראות בנקודה זו תפנית בחייו של ראובן, שכן מכאן ואילך מצבו המשפחתי והאישי של ראובן מחמיר, מצב שייתכן ומשפיע על טיפוליו האחרים שגם הם מקבלים תפניות לא צפויות. בשבוע הראשון של הסדרה מצטרפים לסדרת מטופליו של ראובן שני מטופלים חדשים: נערה בשם איילה וגבר בשם ידין. ביום רביעי נפגש ראובן עם זוג נשוי, מיכאל ואורנה, אשר מצויים בטיפול זוגי. בטיפול זה ניתנת לצופה אפשרות ללמוד על כל בן זוג בפרט וכן על הקשר שלהם כזוג; העונה השנייה כוללת 35 פרקים ונפתחת בסצנה קצרה שתשפיע על עלילת העונה כולה, כאשר מבנה הסדרה זהה לזה של העונה הראשונה.
פיתוח העונה הראשונה
חגי לוי, בעבודתו כעורך של טלנובלות, נחשף ל"עוצמתן של הסדרות היומיות, שהופכות לחלק משגרת החיים שלך [כצופה]", כדבריו. במהלך 2005 החלו לוי, סיון וברגמן לפתח את הקונספט שיצר לוי, כאשר השלב הראשון בפיתוח הסדרה היה עיצוב עולמה של כל דמות של מטופל באמצעות התאמה הדרגתית בין הזהויות של השחקן, הכותב והדמות. סיון השווה שלב זה להברגה הדרגתית של בורגי גלגל מכונית בעת החלפת גלגל. השלב הבא אופיין בשילוב הדרגתי בין השפעות שונות, כמו זו של השחקן על הכותב, וזו של התהליך הנפשי שחווה הכותב במהלך העבודה על אופייה של הדמות. בין הקשיים גדולים של תהליך הכתיבה היו הניסיונות להימנע מיצירת קשת מגוונת וקלישאתית מדי של דמויות מן החברה הישראלית, וכן מנפילה של הסדרה בין הכיסאות בניסיון להיות אותנטית ודרמטית בעת ובעונה אחת. ליהוק צוות השחקנים נעשה זמן רב לפני תהליך הכתיבה הממשי, וכתיבת הדמויות הותאמה לשחקנים, כאשר איילת זורר הייתה השחקנית שלוהקה ראשונה.
סיון טען שייחודה של "בטיפול" נעוץ באופייה המנוגד לזה של הנוף הטלוויזיוני של תקופתה:
פיתוח העונה השנייה
הסדרה תוכננה מלכתחילה להימשך עונה אחת בלבד. משהוחלט על הפקתה של עונה שנייה, תוכננה להחליף את דמותו של ראובן דגן דמות של פסיכולוגית שנמצאת בהיריון ושוקלת אם לבצע הפלה. בין השחקניות שנשקלו לתפקיד הן מיכאלה עשת, שרה אדלר שהייתה אז בהיריון מתקדם, ואסי לוי. הכוונה הייתה שראובן יחליף את גילה כמדריך של הפסיכולוגית החדשה. בסופו של דבר הוחלט להשאיר את דיין כדמות המרכזית של המטפל, שינוי שהצריך שינויים בעלילה וגרם לדחיית הצילומים בחודשים רבים. במקום כמטפלת, הצטרפה אסי לוי לסדרה כמטופלת של יום ראשון.
הפרק הראשון של העונה השנייה הוקדש לזכרו של ישראל פוליאקוב, שסצנת הפתיחה של העונה הייתה האחרונה לה צולם בחייו.
ייעוץ פסיכולוגי
כותבי הסדרה נעזרים ביועץ פסיכולוגי מקצועי, ד"ר רוני באט. באט סיפר בריאיון לקראת העונה השנייה שבתחילה סירב להצעה משום שחשב שפסיכולוגים מוצגים באופן גרוע וקיצוני בתוכניות טלוויזיה. לאחר שבפרק הפיילוט הוצג לבאט מטפל תוקפני, הוא הציע ליוצרים לעשות שימוש בקשר חזק שנוצר בין מטפל למטופל וב"העברה" שגורמת למטופל לחשוף את התנהגותו האמיתית, במקום ליצור מטפל בעל אופי תוקפני.
בריאיון לרגל סיום העונה הראשונה סיפר באט שהעבודה עם כותבי הסדרה דומה להדרכה שהוא מעביר למתמחים ולפסיכולוגים, כאשר כל מודרך מגיע עם תיעוד כתוב של מהלך הטיפול. בגלל ריבוי הכותבים של דמותו של ראובן נוצרה תחושה של אדם מעט שונה בכל יום, דבר שבעיניו של באט היה "מאוד אמיתי". באט טען כי חשוב היה לו שראובן יהיה מטפל טוב, ושהוא לא השלים עם התנהגותו של ראובן בסצנה בה ראובן מתבטא בנוגע לאהבתו לנעמה ואז מתיישב לצדה, אבל גם שבנושא היחסים בין ראובן לנעמה, הכותבים "תמיד הגיעו עד המצוק, והשתדלו לא ליפול". עוד מרכיבים בסדרה שבאט לא הזדהה אתם הם ההדרכה המקצועית של גילה שהופכת בשלב מסוים לטיפול של גילה בראובן, והחלון הגדול שבקליניקה של ראובן בעונה הראשונה (בעונה השנייה אכן עולה בגלוי האפשרות שגילה תטפל בראובן כבר בשבוע השני, וראובן עובר לטפל בתוך סלון ביתו). ראובן, לגרסתו של באט, הוא מטפל אנושי ואמפתי שהצופה מרגיש שהוא נאבק על המטופלים שלו, אבל הוא לא "סוג של אידיאל". באט טען שהפער בין גישתו לזו של הכותבים הצטמצם בעונה השנייה של הסדרה.
בנוסף שיבח באט את חגי לוי ותסריטאי "בטיפול" על כך שיצרו סדרה שבנויה מדיאלוגים אישיים ומצליחה ליצור עניין.
פתיח ופרטי הפקה נוספים
הפסקול ונעימת הפתיחה של "בטיפול" הם פרי יצירתו של אבי בללי. הסדרה האמריקאית עושה שימוש בגרסה מקוצרת של אותה נעימת פתיחה. הפתיח בעיצובם של אורי סוכרי, יעל בורשטיין ורונן שעיה, כולל אנימציה של כתמים שחורים או שחורים-שקופים למחצה על נייר לבן המדמים התזות דיו, עשן מיתמר או עצים ומבחני רורשאך, עם דמויות מטושטשות של בני אדם בתוך הכתמים, כשלבסוף מופיע שם הסדרה בלבן ובמטושטש כשהוא מרצד על גבי כתם שחור. במדור הביקורת "משמר המרקע" של ידיעות תל אביב הושווה הפתיח של הסדרה לאלה של הסדרות האמריקאיות "עמוק באדמה" ו"עקרות בית נואשות".
ביולי 2007 סיפר אסי דיין על שיטת צילום הסדרה על כך שהוא והשחקן שמגלם את המטופל מצולמים לחוד, כאשר דיין קורא את הטקסט שלו מתוך טלפרומפטר, ומאוחר יותר מצטלם השחקן השני בצילומי "מעל הכתף".
מכירת הסדרה ל-HBO
ביולי 2006 החליטה רשת הטלוויזיה האמריקאית היוקרתית HBO להפיק גרסה אמריקאית של "בטיפול" בשם "In Treatment", כאשר בפרקי הפיילוט משתתפים בין השאר כוכבי הקולנוע גבריאל ביירן ודיאן ויסט בתפקידים המקבילים לאלה של דיין ואלמגור. הסדרה משודרת גם היא בפורמט יומיומי (שני עד שישי), ולדברי חגי לוי, שמפיק את הסדרה האמריקאית, התסריט מבוסס כמעט באופן מוחלט על התסריט המקורי בעברית. עוד מפיקה היא נועה תשבי שתיווכה בעסקת המכירה. כמו כן הוחלט לעשות שימוש בנעימת הפתיחה המקורית של אבי בללי. בינואר 2007 הוחלט על הזמנת 45 פרקי העונה הראשונה, שעובדו ל-43 פרקי עונתה הראשונה של הסדרה האמריקאית. בכותרות הסיום של כל פרק מופיע שמו של התסריטאי הישראלי שכתב את הפרק המקורי בעברית.
עונתה הראשונה של הסדרה זיכתה אותה בשני פרסי אמי מתוך ארבע מועמדויות ובפרס גלובוס הזהב אחד מתוך חמש מועמדויות, ועונתה השנייה ששודרה במהלך 2009 זיכתה אותה בשלוש מועמדויות נוספות לפרסי אמי.
בשנת 2021 העלתה רשת HBO חידוש של הסדרה בכיכובה של אוזו אדובה.
ביקורות
"בטיפול" התקבלה היטב בקרב רובם הגדול של מבקרי הטלוויזיה בישראל במשך כל תקופת שידורה ועד היום. רובן של הביקורות הראשונות בארצות הברית על הסדרה של HBO, המבוססת על התסריט של הסדרה הישראלית, גם הן היו חיוביות מאוד. רענן שקד מ-ynet כינה את הפרק החמישי של העונה הראשונה "אחד הדיאלוגים הצלולים והנפלאים שהוחלפו על מסך ישראלי". שקד גם כינה את הפרק משלהי העונה הראשונה בו ראובן דגן נפגש עם מנחם ירושלמי "האירוע הטלוויזיוני הקריטי של אמש, ושל השבוע ואולי החודש והשנה כולה... חביות חומר נפץ אדירות, מסודרות בשורה, כולן מתוצרת ישראלית מקורית – ובהן שואה ודור שני, מאצ'ואיזם, זהות מינית, זהות עדתית, יחסי אבות-בנים, אלימות והדחקה – התפוצצו בזו אחר זו על המסך תוך חצי שעה קצרה, במפגן מרהיב ועוצמתי". במדור "משמר המרקע" של ידיעות תל אביב נכתב ש"בטיפול" היא "אחת מסדרות הדרמה היותר מושקעות וטובות שנעשו פה מעולם", ושהסדרה מעסיקה את בעלי המקצוע המוכשרים ביותר בארץ בתחומי התסריטאות, הבימוי והמשחק. אופיר ארצי מבידור msn טען שהסדרה היא החשובה ביותר שנעשתה בישראל בתקופתה וכינה אותה "מופת טלוויזיוני".
על פרקי הפתיחה של העונה השנייה כתב אורי קליין מעכבר העיר שהם "מוכיחים שיוצרי הסדרה פסעו על חבל דק בניסיונם לשמר את העניין שהסדרה עוררה בעונתה הראשונה, והצליחו שלא להישמט ממנו", וגדעון לוי כתב שהסדרה "זוהרת בעונתה השנייה אולי אף יותר מקודמתה... איפה יש עוד בטלוויזיה טקסט שיצטט מספרו של עזריאל קרליבך על הודו, כמו אמש?".
אהוד אשרי מ"הארץ", באחת מהביקורות המסתייגות הבודדות על הסדרה, טען שסופה של העונה הראשונה היה בלתי נמנע מבחינה אידאולוגית, מכיוון ש"הגיבור האמיתי של הסדרה הוא 'הטיפול' (כלומר הפסיכולוגיה בכבודה ובעצמה)", אך הדרמה לא נפגעה אלא רק סבלה מהגבלת אופקיה ומהצגה סכמטית מפני שהדיאלוגים של הסדרה הם "אמינים להפליא, מלאכת מחשבת של תסריטאות צוות". בסיום דבריו של אשרי, הוא מסכם: "אחרי שהבנת את הפרינציפ, הכל נראה קצת צפוי ופסיכולוגיסטי. הסדרה העמידה את המקצוע למבחן שסופו ידוע מראש - הטיפול עובד. נקודה. כל המטופלים, איש איש בדרכו, זוכים לסוג של תיקון. הלוואי".
ריאליזם
בכתבה ב-nrg מעריב, שהביאה את דעותיהם של פסיכולוגים שונים על הסדרה, טען הפסיכולוג הקליני יואב ברושי שהסדרה "עושה דבר גדול ותקדימי" בהתמודדות עם תיאור עבודת המטפל. לדבריו מקובל בקולנוע ובטלוויזיה להציג מטפלים באורח שאיננו מחמיא או מעוות, בעוד ש"בטיפול" מציעה התבוננות מציאותית יותר. על פגישותיו של ראובן עם גילה, בהן גילה התנגדות מתמשכת לדבריה של מדריכתו, נאמר שראובן "הוא מטופל קלאסי". עם זאת הביעו בראיון פסיכולוגים שונים מספר הסתייגויות מאירועי הסדרה, חוסר תשומת הלב של ראובן לאהבה האירוטית המתמשכת של נעמה כלפיו, והעובדה שאיילה החלה לחשוף בשלב מוקדם פרטים טראומטיים שעלולים היו להזיק לה מבחינה משפטית. באופן כללי הובעה ביקורת על ההתקדמות המהירה של הטיפולים ועל כך שטיפול שנמשך 50 דקות נדחס לתוך חצי שעה בה מוצגים לעיתים תהליכים שמתרחשים בטיפול אמיתי במפגשים אחדים.
אסי דיין
החל מאמצע שנות האלפיים הגיעה קריירת המשחק של אסי דיין לשיא. דיין נהנה מביקורות מהללות וממספר זכיות בפרסים על משחק החל מ-2005, בהן פרסי האקדמיה על הופעותיו בשתי עונותיה של "בטיפול". על גילום דמותו של ראובן דגן על ידי דיין נכתב ב"משמר המרקע": "הוא מוכיח שוב שהוא גדול בארבע מידות מעל רוב מה שעושים כאן", וגדעון לוי כינה את דיין של "בטיפול" "המרלון ברנדו האולטימטיבי שלנו". שמוליק דובדבני מ-ynet השווה את הופעתו של דיין בסדרה ב"דמות האב הסמכותית, והשבורה אף היא" כדבריו להופעותיו בסרטים "הדברים שמאחורי השמש" ו"הבשורה על פי אלוהים", וטען כי הופעתו של דיין בדמות זו, על תדמיתו הציבורית ו"הפרסונה הקולנועית" שלו, היא המקור לעוצמת הצפייה בו. דובדבני כתב גם: "הבעות פניו המינימליסטיות ועם זאת מלאות התוכן, מלוות את המונולוגים הארוכים בדיוק מושלם... הופעתו מעניקה לסדרה כולה ערך מוסף". רוני קובן, כתב תוכנית הטלוויזיה "עובדה", אמר על ביקור צוות התוכנית בסט של הסדרה האמריקאית: "אתה צריך לשמוע את גבריאל ביירן כשהוא מתלהב מאסי דיין. יש שם הערכה גדולה מאוד כלפי דיין ושאר השחקנים".
דיין, בעצמו במאי ותסריטאי מוערך, התבטא כי "בשנים האחרונות השתתפתי בשמונה סרטים וסדרות, וזו הפעם הראשונה שהתעניינתי במה שכתוב, במה שנעשה, לא בלתת עצות או להתערב בקונספטים, בתפיסה, אלא להתעניין בזה, בתוכן עצמו", ובהזדמנות אחרת "ראיתי חמישה פרקים בערך [מהעונה הראשונה], קולנועית זו סדרה מעולה". דיין גם שיבח את הופעתו של ישראל פוליאקוב בסצנת הפתיחה הקצרה של העונה השנייה בה כיכבו שניהם במשותף, בטור שפרסם דיין בידיעות אחרונות בעקבות פטירתו של פוליאקוב.
השוואות לסדרות אחרות
תהליך כתיבת הדמויות של הסדרה הושווה על ידי אורי סיון לזה של "הסופרנוס". לדבריו נאלצו תסריטאי "בטיפול" לעבוד על עברן של הדמויות יותר מכפי שעשו בעבר (הוא נתן כדוגמה את "שבתות וחגים"), מפני שההווה של הדמויות מהווה את "קצה הקרחון" לעומת המורכבות הנפשית שנובעת מעברן ומתגלה בהדרגה במהלך הטיפול. כמו כן ציין סיון את אכזבתו מכך ש"הסופרנוס" לא כללה מעולם פרק שלם המציג טיפול.
בעיתונות האמריקאית הושוותה "בטיפול" של HBO לסדרות אמריקאיות אחרות העוסקות בטיפול פסיכולוגי, כמו "הסופרנוס" שנחשבת לחלוצה בנושא ואחד מקווי העלילה המרכזיים שלה כלל את ביקוריו של ראש מאפיה אצל פסיכולוגית; סדרה נוכחית נוספת של HBO, "תגיד לי שאתה אוהב אותי" שעוסקת במטפלת המעניקה ייעוץ מיני לשלושה זוגות וכוללת סצינות מין בוטות; והסדרות "האף" ו"תעזור לי לעזור לך" בהן כיכבו האנק עזריה וטד דנסון כפסיכולוגים הנמצאים בעצמם על סף התמוטטות נפשית. בניו יורק טיימס נכתב שדמות הפסיכולוג הנושא עמו הפרעה נפשית כמעט והפכה לקלישאה טלוויזיונית, מעין גרסת הצווארון הלבן לדמות הזונה בעלת לב הזהב.
עונתה הראשונה של הסדרה האמריקאית המבוססת על "בטיפול" כוללת 43 פרקים לעומת 45 הפרקים של הסדרה הישראלית, כאשר בשבוע השידורים האחרון התסריט מדלג על שני ימי הטיפול הראשונים. התסריט מבוסס על התסריט העברי כמעט באופן גורף, כאשר ההבדלים הבולטים הם שיוכו הצבאי של הטייס הקרבי והרקע הביוגרפי של אביו, שיחתו של המטפל עם בנו הבוגר, ופרק 36 של הגרסה האמריקאית, שמתנהל כולו מחוץ למשרד המטפל ואינו מקביל לאף פרק בגרסה העברית. השחקן גבריאל ביירן, המגלם את דמות המטפל בסדרה האמריקאית, התייחס בריאיון לרגל עלייתה לשידור של הסדרה לאופרת הסבון היומית הבריטית "רחוב קורוניישן" הזוכה להצלחה גדולה בבריטניה מאז שנות השישים ועד היום, בהתייחסות לפורמט היומיומי של "בטיפול" ולסיכויי ההצלחה שלה בארצות הברית. ביירן הזכיר בראיון גם את "קולומבו" כדוגמה לסדרה נוספת הדורשת סבלנות מצופיה, כשדיבר על השינויים שחלו בהרגלי הצפייה מאז העשורים הקודמים ועד היום.
הסדרה הישראלית אף אוזכרה בהקשר לעלות הפקתן הזולה במידה רבה של סדרות ישראליות יחסית למקבילותיהן האמריקאיות, כאשר היא מושווית מבחינה זו בין השאר ל"האקס המיתולוגי". כמו כן נטען שיצירתה של גרסה אמריקאית להיתוך ישראלי מקורי בין טלנובלה ל"דרמת איכות" יכולה להיחשב לסגירת מעגל, עם חשיפתם של האמריקאים דוברי האנגלית להצלחה הכלל-עולמית של ז'אנר הטלנובלה, חשיפה שהגיעה לשיא עם "בטי", הגרסה האמריקאית המצליחה לסדרת הפולחן הקולומביאנית "אני בטי המכוערת". נטען שהצלחה זו של ז'אנר הטלנובלה החלה במידה רבה כתוצאה מהפצתן של אופרות סבון אמריקאיות באמריקה הלטינית.
מארזי DVD
"בטיפול" יצאה על גבי מארז DVD בשני פורמטים נפרדים, פורמט של הסדרה בסדר בו שודרה ופורמט בו כל תקליטור מוקדש לדמות שונה מהסדרה. החברה שהפיצה את המארז היא אן-אם-סי יונייטד. המהלך גרם לקידום שוק מארזי ה-DVD של סדרות טלוויזיה ישראליות, בראשונה עם יציאתם של מארזים ל"מרחק נגיעה" (אן-אם-סי יונייטד), שזכתה להצלחה מסחרית חסרת תקדים כששודרה בטלוויזיה, ו"החברים של נאור" (הד ארצי). המארז הכרונולוגי כולל תשעה תקליטורים הכולל את 45 פרקי העונה הראשונה, באורך כולל של כ-25 שעות. הוא כולל גם קטעים שהוצאו בעריכה, קריינות של הבמאים, תיעוד "מאחורי הקלעים", מערכונים וקטעי "פספוסים". ביולי 2008 יצא גם מארז ה-DVD של העונה השנייה הכולל בין השאר את פסקול הסדרה.
פרודיות ומחוות
אסי דיין התארח בפרק 9 של הסדרה הקומית "מסודרים" בתפקיד ראובן דגן במסגרת קרוסאובר של הסדרה עם "בטיפול". בפרק, שנקרא "מטופלים", הגיעו ארבעת החברים מ"מסודרים" לטיפול משותף אצל דגן בעקבות כתבה שפורסמה עליהם בעיתון והביאה לסכסוך ביניהם, ולאחר מכן לטיפולי יחיד בעקבות עצתו של דגן. התוכנית התייחסה בצורה הומוריסטית לתגובותיו של דגן כאשר הוא מנסה לברר כיצד המטופלים מרגישים ולנתח את התנהגותם המגוחכת למדי (תומר לראובן: "אם אנחנו שותקים זה אותו תעריף או שזה כמו מונית ורמזור?"). הפרק נכתב במשותף על ידי תסריטאי שתי הסדרות אסף הראל ודפנה לוין.
דמותו של דגן הופיעה בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" כמוסכניק המטפל באופן דרמטי ומהורהר במכוניות של לקוחותיו במערכון שכונה "בטיפול 10,000". בתוכנית הבידור "היכל התרבות" שודר מערכון פרודי שהציג את דגן, מחוקה בידי אדיר מילר, כשהוא עורך טיפול זוגי בצמד שי ודרור שחוקו אף הם.
הפרק "שמונה שיחות" של סדרת הילדים "השמיניה", בו נפגשת החבורה עם יועצת, שודר שבוע אחרי עלייתה לשידור של "בטיפול" ונתפס כמחווה לסדרה. יוצר הסדרה גיורא חמיצר הכחיש זאת, ואמר כי.
בסדרת הילדים "הפיג'מות בקפה קר סול" (2007), שודרו שלושה פרקים באורך של כ-5 דקות שנקראו "בטיפול", ובהם אילן רוזנפלד חוטף מכה בראש ומתחיל לחשוב ולהתנהג כמו אסי דיין בתוכנית "בטיפול".
השפעה על תחום הפסיכולוגיה
בעיתון "הארץ" נכתב:. ד"ר באט טוען ש"בטיפול" קידמה את תדמית הפסיכולוג, שלדעתו ולדעת פסיכולוגים נוספים מוצג בסרטי הקולנוע כנוקשה ומרוחק. הוא אף סיפר שמטופלים החלו להתעמת עם המטפלים שלהם ולשאול אותם על חייהם האישיים ועל שיטות הטיפול שלהם, וטען שמדובר בתופעה חשובה. ברושי טען בריאיון ל-nrg מעריב כי עשייתה והצלחתה של הסדרה היא הוכחה ללגיטימציה של התעסקות האדם בעצמו ללא רגשות אשמה, בתקופה בה בישראל מתחדד תהליך של התנגשות בין האתוס שמקדש את "הרעיון הגדול" לזה שמקדש את הפרט ורצונו החופשי.
מחקר של פרופ' אורן קפלן מהמסלול האקדמי המכללה למינהל הראה כי "הצפייה בסדרה 'בטיפול' השפיעה על עמדות הצופים בכל הקשור לטיפול פסיכולוגי וכי באופן כללי צופי הסדרה מביעים עמדות חיוביות יותר במובהק כלפי טיפול פסיכולוגי, בהיבטים שונים, כולל נכונות להתנסות בטיפול, מאשר מי שלא צפו בה. כמו כן נמצא שככל שמידת הצפייה בסדרה הייתה גבוהה יותר, כך נעשו העמדות כלפי הטיפול הפסיכולוגי, הן באופן כללי והן לגבי תועלותיו, חיוביות יותר". עוד נטען כי ההשפעה הרבה ביותר של הסדרה הייתה על מי שלא חוו טיפול פסיכולוגי בעבר. בין ממצאי המחקר: עמדה חיובית כללית לטיפול פסיכולוגי גילו 82% מן הצופים הקבועים שצפו ב-5 פרקים ומעלה מהסדרה, ו-58% מן האנשים שלא צפו בסדרה ולא שמעו עליה.
"בטיפול" נותחה ונידונה בקורס "הקשבה דינמית" של האוניברסיטה העברית בירושלים ובמאמרים פסיכולוגיים מקצועיים. נטען כי הסדרה נתנה לגיטימציה חברתית לגשת לטיפול נפשי, הפכה ל"שיחת היום ואולי גם לשיחת התקופה" בשיחות סיכום ולמידה במכונים פסיכולוגיים רבים, ואף גרמה להעלאת מחירי הפגישות אצל פסיכולוגים (בעונה השנייה גובה ראובן 440 שקלים לפגישה, כפי שניתן לראות בתקריב של המחאה שמשאירה לו איריס לאחר אחד הטיפולים).
אסי דיין הוזמן להופיע בפני פסיכולוגים ו"לשתף אותם בחוויה" במכון גרין לפסיכולוגיה בתל אביב על ידי מנהל המכון ד"ר דוד גרין, שטען כי מטופלים מנסים למצוא את עצמם בסדרה ומבקשים מהמטפל יותר מעורבות רגשית, בדומה לנעשה בטיפוליו של ראובן דגן, שהוא "מטפל מעורב". לעיתים עולה בראיונות עם דיין בנוגע לסדרה שאלת יחסו לתחום הפסיכולוגיה, שאינו חיובי במיוחד: "אני לא מטופל, אף פעם לא טופלתי על ידי פסיכולוג. אין לי עניין בזה. אני רוצה לראות מרשם בסוף... אגב, בסוף הסדרה מתברר שצדקתי. הפסיכולוגיה לא עובדת".
פרסים ומועמדויות
כל הפרסים והמועמדויות ברשימה זו הוענקו על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה במסגרת טקסי הענקת פרסי האקדמיה לטלוויזיה של 2006 ו-2008. פרס השחקנית הטובה ביותר בדרמה בודדת, מיני סדרה, סרט טלוויזיה וסדרת דרמה הוענק הן לעלמה זק והן לאסי לוי על הופעותיהן בעונה השנייה.
דיוקסיה
דיוקסיה (בעברית "הגמונות" או "בישופות") הוא כינוי ליחידת מנהל טריטוריאלית המנוהלת בידי בישוף, בחלק מהכנסיות הנוצריות. בכנסייה הקתולית קרויה דיוקסיה המנוהלת בידי ארכיבישוף "ארכידיוקסיה" (בדרך כלל בשל גודל, משמעות היסטורית, או שניהם). בשנת 2003 היו בכנסייה הקתולית 569 ארכידיוקסיות ו-2,014 דיוקסיות בעולם.
חלק מהכנסיות הפרוטסטנטיות כגון הכנסייה האנגליקנית ירשו את מבנה הדיוקסיות במישרין במהלך הרפורמציה.
הכנסייה הקתולית ירשה במישרין את חלוקת הסמכות הרומאית במאה ה-5 ובמאה ה-6 לספירה, כשכל בישוף לקח לעצמו במלואו את התפקיד שמילא בעבר ה"פרפקט" הרומי. ההעברה התאפשרה בשל המנהג הנוצרי לקבוע את אזורי המנהל הכנסייתיים חופפים לאלו של המנהל האזרחי. בתקופה המודרנית משמרות דיוקסיות רבות (למרות חלוקות שבוצעו בשטחן במשך השנים) את הגבולות של החלוקה האדמיניסטרטיבית הרומאית העתיקה.
באימפריה הרומית
השימוש המוקדם ביותר ב"דיוקסיה" כיחידת מנהל הייתה במזרח דובר היוונית. כך למשל כונו שלושת המחוזות: קיבריה, אפאמאה וסינאדה שצורפו לפרובינקיה של קיליקיה בזמנו של קיקרו המזכיר עובדה זו במכתביו הידועים. המילה, שמשמעותה מחוז שבו גובים מס, הפכה לכינוי ליחידת השטח. בראש היחידה עמד משגיח (episcopus), לעתיד בישוף.
בארגון מחדש של האימפריה שהוחל בימיו של דיוקלטיאנוס ונמשך בתקופת קונסטנטינוס חולקה האימפריה ל-12 דיוקסיות, שהגדולה שבהן, אוריאנס, כללה 16 פרובינקיות, והקטנה שבהם, בריטניה, כללה ארבע. ניתן למצוא את רשימת הדיוקסיות הרומיות כפי שהיו בשנת 395 בתיאור הפרובינקיה הרומית.
כל דיוקסיה נשלטה בידי "פראיטור ויקריוס" שהיה כפוף למרות של "פרפקט". בין המאה ה-4 והמאה ה-6, כשהארגון המנהלי הישן החל להתפורר, התרחב תפקידם של הבישופים בחלקים הנוצריים של האימפריה על מנת למלא את החלל שנוצר. האריסטוקרטיה של הסנאט הרומי נותרה מקור לסמכות המקומית, בייחוד בפרובינקיות. עם זאת, במועד זה כבר הופקדה סמכות זו בדרך כלל בהנהלתו הרוחנית של הבישוף. אין זה מפתיע שכשהכנסייה הקתולית ולאחריה הכנסייה האורתודוקסית החלו להגדיר את צורה המבנה המנהלי שלהם הם הסתמכו על הטרמינולוגיה הרומית העתיקה על מנת לתאר יחידות מנהל והיררכיה, וההבדלים בין רשויות כנסייתיות וחילוניות החלו להיטשטש. בקיסרות הביזנטית הייתה זו דוקטרינת יסוד.
היררכיה נוצרית
המשמעות הנוצרית המודרנית של המילה כתחום השיפוט של הבישוף הפכה לדבר שבשגרה רק במסגרת המבנית של האימפריה הקרולינגית במאה ה-9, אך מילה זו רק החליפה את המילה המוקדמת יותר, "פארוצ'יה" (קהילה בלטינית), שבה השתמשו מאז שנוצר המבנה ההיררכי הסמכותי של הנצרות במאה ה-4.
Friend of a Friend
Friend of a Friend (בעברית: חברה של חבר) הוא שיר באנגלית שנכתב והולחן על ידי יאן סטיינסדופר, אלברט צ'רני, מיקולאי טריבולץ' ובוצע על ידי להקת לייק מלאווי. השיר ייצג את צ'כיה באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל, לאחר שזכה במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי הצ'כית ESCZ.
האוהבים מטרואל
האוהבים מטרואל (בספרדית: Los Amantes De Teruel) הוא סיפור אהבתם של חואן מרטינז דה-מרסילה ואיזבל דה-סגורה מהעיר טרואל שבחבל ארץ אראגון שבספרד, אשר נטען כי התרחש בשנת 1217.
הסיפור
סיפור אהבתם של חואן מרטינז (הידוע גם כדיאגו מרסילה) ואיזבל סגורה החל בעיר טרואל, שם חיו שתי משפחות אמידות וחשובות - מרסילה וסגורה. דיאגו מרסילה ואיזבל סגורה, צאצאי משפחות אלו, אהבו זה את זה משחר ילדותם. כאשר הגיעה שעתם להתחתן, נקלעה משפחתו של דיאגו לקשיים כלכליים. מפאת הידרדרות מצבה הכלכלי של משפחת מרסילה, אסר אביה של איזבל על קיום החתונה.
דיאגו, שאהב את איזבל ושאף להתחתן עימה, ערך הסכם עם אביה. לפי הסכם זה, דיאגו יצא למשך חמש שנים במהלכן יגדיל את הונו ויחזור כאיש עשיר. במידה ולא יחזור ביום שנקבע ובתום חמש השנים, תותר איזבל לכל אדם.
לאורך חמש השנים בהן נעדר דיאגו, אביה של איזבל ניסה לשכנע אותה להתחתן עם אדם אחר, אמיד כלכלית, אך איזבל סירבה לו בטענה כי אלוהים רוצה שתישאר בתולה עד שימלאו לה עשרים שנה, וכי נשים אמורות ללמוד את עבודת משק הבית לפני שהן מתחתנות. בנוסף טענה בפניו, כי היא עודנה אוהבת את דיאגו ומחכה לשובו.
עם תום חמש השנים, בהם לא קיבלו מדיאגו שום אות או סימן חיים, החליט אביה של איזבל להשיא אותה לדון פדרו אזגרה מאלברסין (Don Pedro Azagra from Albarracin). עם תום טקס הנישואין, הודיעו משקיפי העיר כי דיאגו חזר כאיש עשיר וכי בכוונתו להתחתן עם איזבל.
עם ליל התגנב דיאגו, טיפס אל חדר השינה של איזבל והעיר אותה בעדינות. דיאגו התחנן בפני איזבל שתנשקו נשיקה אחרונה לפני מותו הקרב ובא, אך איזבל אמרה כי זה יהיה חטא כלפי בעלה וכלפי אלוהים אם תענה לבקשתו וכי היא מתחננת שימצא אחרת ושיפסיק לאהוב אותה. אך דיאגו חזר בשנית על בקשתו באמרו כי הוא גוסס וזאת סירבה לו בשנית. דיאגו שלא יכל לשאת עוד את הכאב ואת הפרידה נפל מת. איזבל, שלא ידעה מה לעשות, העירה את בעלה וסיפרה לו על תחנוניו של דיאגו לנשיקה אחת בלבד ועל סירובה. כששאל אותה בעלה למה לא נשקה לו הסבירה לו כי ראתה בזאת חטא.
עקב חששם כי יתלו אשם על מותו של דיאגו בבעלה של איזבל, הסכים הזוג לקבור אותו ליד הכנסייה המקומית. למחרת נשמעו צלצולי הפעמון לאות אבלות ואיזבל הופיעה בבגדי חתונתה והחלה הולכת לכיוון הקדמי של הכנסייה נושקת נשיקה אחרונה לאהובה דיאגו על מצחו, לו סירבה שעות קודם לכן ונפלה עליו ומתה.
ההיסטוריה
אזרחי טרואל ששאבו השראה מסיפור זה, תבעו כי דיאגו ואיזבל יקברו זה לצד זה. הכנסייה נענתה בחיוב לבקשתם. ב-1560 הוצאו איזבל ודיאגו מקברם ונקברו שוב זה לצד זה.
מחלוקות
חוקרים רבים התווכחו לגבי האותנטיות של האוהבים מטרואל, הסיבה לכך היא שבשנת 1353 הסופר ג'ובאני בוקאצ'ו סיפר את הסיפור כמעט באותה מתכונת תחת השמות ג'ירולמו וסלווסטרה (Girolamo e Salvestra) למרות שהיה לו חומר נוסף לאורך ההיסטוריה שלו.
לאורך ההיסטוריה היו סיפורים רצופים באהבות אסורות כגון: רומיאו ויוליה (סיפור שהתרחש בשנת 1302), והרו ולאנדרוס (Hero and Leander).
הקברים של האוהבים מטרואל
רבים פקדו את קבריהם של האוהבים מטרואל. גופותיהם של דיאגו ואיזבל, הוצאו ונקברו מחדש זה לצד זה כשעל כל אחד מהם פסל שיש בדמותם, הנושאת את סמל מגן משפחותיהם. יד אחת על לבם ואילו השנייה מושטת לעבר היד של בן/בת הזוג כמעט ונוגעות זו בזו (מטעמי דת ומאחר ואיזבל הייתה נשואה, ידיהם לא נוגעות ולא אוחזות אחת בשנייה).
בדרך לחתונה עוצרים בבנגקוק
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 במאי 2011.
תקציר העלילה
שנתיים לאחר מסיבת הרווקים הקטסרופלית של דאג בלאס וגאס, ארבעת החברים פיל, אלן, דאג וסטו טסים לבנגקוק שבתאילנד על מנת להשתתף בחתונתו של סטו. הפעם, סטו אשר לא מעוניין לקחת שום סיכונים, מארגן בראנץ' פשוט לפני טקס הנישואין.
אף על פי כן, יומיים לפני החתונה, יושבים כל החבר'ה ביחד עם אחיה של ארוסתו של סטו, לצליית מרשמלו על האש. למחרת, שלושת גיבורי הסרט הקודם קמים שוב עם הנגאובר, בחדר נטוש היכנשהו בבנגקוק. הם מגלים שאחיה של ארוסתו של סטו, טדי, נעלם, ומצליחים ליצור קשר עם דאג שנמצא במלון של החתונה. הם יוצאים למסע מטורף בבנגקוק במטרה למצוא את טדי, בו הם פוגשים את צ'או, המאפיונר הסיני מהחלק הקודם, ובהמשך מתברר כי אלן שוב סימם אותם, בכך ששם בשקית מרשמלו אחת את התרופות שלו, וכדבריו "לעלף את טדי בשביל שאנחנו נהנה מסוף השבוע כמו שצריך". בסופו של דבר, אחרי שהאינטרפול אוסר את צ'או, וסטו מדווח שהוא פישל וכנראה מבטל את החתונה, מצליח להבין סטו איפה טדי, ובכך הם מוצאים אותו וממהרים לחתונה של סטו. סטו ולורן מתחתנים ובכך נגמר הסרט, לא לפני שמייק טייסון מבליח לכמה דקות, והחברים מוצאים תמונות מהלילה שעבר עליהם. כמו בחלק הקודם, בזמן הכתוביות מופיעות גם התמונות מהלילה המשוגע שעבר על הגיבורים.
ביות תת-אדום
מערכת ביות תת-אדום (באנגלית: Infrared homing) היא מערכת הנחיה פסיבית לנשק, שנעזרת בפליטת האור בתחום התת-אדום (IR) של המטרה כדי לעקוב ולהתחקות אחריה. לטילים שמשתמשים בביות תת-אדום מתייחסים לעיתים קרובות כ-"טילי חום", כיוון שקרינה אינפרה-אדומה נפלטת בעוצמות משמעותיות רק מגופים חמים. עצמים רבים, כמו מנועי כלי רכב ומנועי מטוסים, מייצרים חום ופולטים אותו בצורת קרינה, וככאלה הם בעלי נראות גבוהה במיוחד בתחום אורכי הגל האינפרה-אדומים של האור (בהשוואה לעצמים שברקע).
ראשי ביות תת-אדום הם אמצעי גילוי פאסיביים, אשר, בשונה ממכ"ם, לא מספקים שום אינדיקציה לכך שהם עוקבים אחרי מטרה. זה הופך אותם למתאימים במיוחד למטרות "התגנבות" לאזור המטרה במהלך עימותים חזותיים, או בעבור שיגור לטווחים ארוכים יותר כאשר מציידים את הטיל עם מערכת ייעודית (forward looking infrared) המספקת רמזים לגבי מיקום מקור הקרינה. תכונה זאת הופכת טילים מבוססי ביות תת-אדום לקטלניים במיוחד; כ-90% מההפלות של מטוסי צבא ארצות הברית ב-25 השנה האחרונות אירעו עקב פגיעת טילי תת-אדום. עם זאת, תכונת הפאסיביות של טילים אלו הופכת אותם גם לנוחים להטעיה באמצעות אמצעי-נגד; נורי הטעיה המושלכים ממטוס המטרה יכולים להציג בקלות מטרות כוזבות בפני ראש הביות. טכניקה זאת עובדת רק אם הטייס מודע לטיל המתקרב ונעזר באמצעי הנגד, וכיוון שבראשי ביות מודרניים הוכנסו שכלולים המאפשרים להם להבחין בין מטרות-דמה למטרות אמיתיות, טכניקה זאת כבר אינה אפקטיבית כבעבר.
ניסויים בגלאי תת-אדום ראשונים נערכו לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה, מהנדסים גרמנים עבדו על פיתוחים של טילי חום ומרעומי קרבה, אך לא הספיקו להשלימם לפני סיום המלחמה. סכמות מעשיות באמת לא הופיעו עד ההצגה של טכניקת הסריקה הקונית וההמצאה של שפופרות הריק במהלך המלחמה. פיתוח מערכות גילוי תת-אדום נגד מטוסים החל בדחיפות בסוף שנות ה-1940, אך הן האלקטרוניקה והן תחום הטילאות כולו היו כה חדשים כך שנדרשה עבודת פיתוח מקיפה ומעמיקה ביותר לפני שהדוגמאות המבצעיות הראשונות נכנסו לשירות באמצע שנות ה-1950. לדוגמאות מוקדמות אלו היו מגבלות משמעותיות והשיגו אחוזי הצלחה נמוכים מאוד בעימותים צבאיים שנערכו בשנות ה-60. בפיתוח הדור החדש של הטילים, בשנות ה-70 וה-80, נעשו התקדמויות טכנולוגיות משמעותיות ששיפרו רבות את הקטלניות שלהם. בדוגמאות המאוחרות ביותר, משנות ה-90 ואילך, הוכנסו בטילים יכולות להתקיף מטרות שנמצאות מחוץ לשדה הראייה שלהם, מאחוריהם, ואף להתביית על מטרות קרקעיות.
המארז שמכיל את חיישן התת-אדום והמכשור האופטי הנלווה אליו נקרא ראש הביות של טיל החום. קוד הקיצור של נאט"ו לשיגור של טיל אוויר אוויר בעל ביות תת-אדום הוא Fox Two.
מחקר מוקדם
היכולת של חומרים מסוימים לפלוט אלקטרונים כאשר פוגע בהם אור תת-אדום נתגלתה לראשונה על ידי איש האשכולות ההודי המפורסם ג'אגדיש צ'נדרה בוס ב-1901, אשר צפה באפקט הזה בחומר גלנה, הידוע כיום כליד סולפיד (lead sulfide), או PbS. לגילוי זה היו יישומים מעטים באותו זמן, כך שבוס איפשר לפטנט שרשם עליו ב-1904 לפוג.
ההצגה של המכפילור (photomultiplier) ב-1930, הפועל כמגבר של הפליטה האלקטרונית שגורם האור, סיפקה את הפתרון המעשי הראשון לחישה וגילוי של קרינה תת-אדומה, זאת כאשר משלבים אותו עם שכבה של גלנה כפוטוקתודה. באמצעות הגברת הסיגנל החשמלי שפולטת הפוטוקתודה (פי מיליונים), המכפילור איפשר לייצר פלט שימושי שניתן לרתום אותו לגילוי של עצמים חמים במרחקים גדולים. פריצת דרך טכנולוגית זאת התניעה מחקר ופיתוח במספר מדינות, במיוחד בבריטניה וגרמניה, שם ראו אותה כפתרון פוטנציאלי לבעיה של גילוי מפציצי לילה.
בממלכה המאוחדת, המחקר התמהמה, כאשר אפילו חברי קבוצת המחקר הראשית במעבדות קוונדיש הביעו את רצונם לעבוד על פרויקטים אחרים, במיוחד אחרי שהתבהר שטכנולוגיית המכ"ם היא פתרון טוב יותר. אף על פי כן, פרדריק לינדמן, חביבו של וינסטון צ'רצ'יל בוועידת טיזארד, נשאר מחויב לטכנולוגיית הגילוי של אור תת-אדום והפך למתנגד של שאר חברי הוועידה שדחפו לפיתוח טכנולוגיית המכ"ם. בסופו של יום, חברי הוועדה השאירו את לינדמן מחוץ ללוח התורנויות, כאשר מי שהחליפו במשרה היה מומחה הרדיו הנודע אדוארד אפלטון.
בגרמניה, פיתוח טכנולוגיית המכ"ם לא זכה לתמיכה רחבה כמו בממלכה המאוחדת, והתחרה בפיתוחים של גלאי תת-אדום בשנות ה-30. את המחקר על גילוי וחישת תת-אדום הוביל בראש ובראשונה אדגר קוטצ'ר באוניברסיטת ברלין, שעבד בשיתוף פעולה עם חברת AEG. ב-1940 הם פיתחו בהצלחה פתרון אחד, ה-Spanner Anlage, שהורכב מגלאי מבוסס מכפילור שממוקם מקדימה לתא הטייס, מסנן אופטי שנועד להגביל את האור הנקלט בגלאי לתחום התת-אדום, וזרקור כדי לצפות במטרה בלילה בטווחים קצרים. כיוון שציוד זה סיפק גם תאורה כדי להבחין במטרה בחשכה, טכנולוגיה זו לא יכולה להיחשב כאמצעי ראיית לילה פסיבי מודרני. ה-Spanner Anlage הותאם למספר קטן של מטוסי מסרשמיט Bf 110 ודורניר Do 17, אולם הציוד הוכח כחסר שימוש לחלוטין שכן הטייסים התלוננו על כך שהגלאי הבחין במטרה רק במרחק של 200 מטר, בשלב שבו הם ממילא כבר הבחינו בו. רק 15 יחידות של מערכת זו נבנו, ובסופו של דבר היא יצאה לגמרי משימוש עם השיפור במערכות המכ"ם המוטסות בשנת 1942.
ב-AEG עבדו גם על התאמת מערכות דומות לשימוש בטנקים, והכניסו לשימוש מספר דגמים במהלך המלחמה, עם ייצור מוגבל של ה-FG 1250 החל מ-1943. עבודה זאת הגיעה לשיאה בהצגת כוונת הנשק ה-Zielgerät 1229 (שכונתה גם ה"ערפד") ב-1945, שנועדה לשימוש לילי ביחד עם רובה הסער StG 44.
ראשי ביות גרמניים
האמצעים הטכנולוגיים שהוזכרו לעיל הם כולם גלאים (detector), לא ראשי ביות (seeker). הם הפיקו אות שמציין את הכיוון הכללי למטרה, או, במקרה של מכשירים מאוחרים יותר, הפיקו דמות של המטרה. ההנחיה הייתה לגמרי ידנית באמצעות מפעיל שצופה בדמות. במהלך מלחמת העולם השנייה, נעשו בגרמניה מספר ניסיונות להפיק מערכת ביות אוטומטית לחלוטין, הן לשימוש נגד מטוסים והן לשימוש נגד ספינות. אמצעים אלו היו עדיין בשלבי פיתוח כאשר המלחמה הסתיימה; אף על פי שכמה היו מוכנים לשימוש, לא נעשתה כל עבודה על התאמתם לטיל ונשארה עבודת פיתוח רבה לפני שיהיה ניתן לעשות בהם שימוש כמערכת נשק מבצעית. אף על פי כן, דוח מקיץ 1944 שנמסר למשרד התעופה הגרמני קבע שאמצעים אלו היו בשלב פיתוח מתקדם בהרבה מאשר מערכות מתחרות המבוססות על שיטות מכ"מיות או אקוסטיות.
לאחר שזיהו את יתרונותיה של מערכת ביות תת-אדום, קבוצת המחקר החלה במספר מחקרים תאורטיים על ההיתכנות של מערכת כזאת, והתחילה לבחון את הפליטה של קרינה ממטרות. מחקר זה הוביל לתוצאה הפרקטית שעיקר הקרינה התת-אדומה הנפלטת ממנוע הבוכנה של מטוסים נע בטווח אורכי הגל שבין 3 ל-4.5 מיקרומטרים. הסילון הנפלט מצינורות הפליטה פלט גם קרינה חזקה, אך הוא התקרר במהירות באוויר כך שהוא לא הציג מטרה שגויה למערכת. מחקרים נעשו גם על בליעה אטמוספירית, אשר הדגימו שהאוויר באופן כללי יותר שקוף לקרינה תת-אדומה מאשר לאור נראה, אף על פי שהנוכחות של אדי מים ופחמן דו-חמצני גרמו למספר ירידות חדות בשקיפות בתדרים מסוימים (האזורים הספקטרליים בהם השפעת הגזים הללו הייתה אפסית כונו "חלונות אטמוספיריים"). לבסוף הם עסקו בבעיה של מקורות רקע של קרינה תת-אדומה, למשל ההחזרות מעננים (עננים, שמורכבים מאדי מים, הם מחזירים מצוינים של קרינה תת-אדומה) ואפקטים דומים, והסיקו שהבעיה ראויה לבחינה רצינית בגלל האופן החזק שבו מקורות הרקע השתנו לרוחב השמיים. המחקר הוביל למסקנה שראש ביות תת-אדום יוכל להתביית על מפציץ תלת-מנועי ממרחק 5 קילומטרים (3.1 מייל) ובדיוק של 1⁄10 מעלה, מה שהפך את ראש הביות הזה למערכת רצויה מאוד.
הצוות של קוטצ'ר פיתח בשיתוף פעולה עם חברת Eletroacustic מקייל מערכת שזכתה לשם Hamburg, ועברה הכנות להתקנה בפצצה הדואה Blohm & Voss BV 143 על מנת להפיק טיל שגר ושכח אוטומטי נגד ספינות. גרסה יותר מתקדמת אפשרה לראש הביות להיות מכוון על ידי מפעילו לכיוון שונה מציר הטיל בלבד על מנת "להינעל" על מטרה שנמצאת בצדדים, מבלי לטוס אליה ישירות. עם זאת, תהליך שיגור זה היה כרוך בהתמודדות עם הבעיה שבעת ששוחררה הפצצה היא נעה לאט מדי מכדי שמשטחי הניהוג האווירודינמיים יוכלו לשלוט בה, כך שהמטרה לפעמים חמקה משדה הראייה של ראש הביות. החברה פיתחה גם מרעום קרבה, מבוסס קרינת IR, שפעל באמצעות הצבת גלאים נוספים המצביעים רדיאלית החוצה מציר הטיל, אשר אתחל את תהליך התפוצצות ראש הקרב כאשר עוצמת האות שמתפתח בגלאים החלה לרדת, מה שקורה כאשר הטיל חולף על פני המטרה (מגיע למרחק מינימלי ממנה). הייתה עבודה על פיתוח חיישן יחיד לשתי המשימות במקום שימוש בשתיים נפרדים.
חברות אחרות המשיכו את העבודה של Eletroacustic ופיתחו שיטות סריקה משלהן. AEG ו-Kepka מווינה עשו שימוש במערכות עם שתי פלטות שסרקו כל העת את שדה הראייה באופן אנכי או אופקי, וקבעו את מיקום המטרה לפי העיתוי בה דמות המטרה נעלמה (בגרסה של AEG) או הופיעה מחדש (בגרסה של Kepka). למערכת "Madrid" של Kepka היה שדה ראייה רגעי של בערך 1.8 מעלות ויכולת סריקה בתבנית של 20 מעלות. יחד עם התנועה של ראש הביות כולו בתוך הטיל, המערכת יכלה לסרוק בזוויות של עד 100 מעלות. החברות Rheinmetall-Borsig ו-AEG פיתחו גרסאות שונות למערכת הדיסק המסתובב.
סקווירה
סקווירה (באוקראינית: Сквира, ברוסית: Сквира, ביידיש: סקווער) היא עיירה באוקראינה הנמצאת בסמוך לקייב הבירה.
ביות תת-אדום
תכנונים שלאחר מלחמת העולם השנייה
בעידן שאחרי מלחמת העולם השנייה, כאשר הפיתוחים הגרמניים הפכו לידועים יותר, החלו מגוון של פרויקטי מחקר במטרה לפתח ראשי ביות המבוססים על חיישן PbS. אלו שולבו עם טכניקות שפותחו במהלך המלחמה כדי לשפר את הדיוק של מערכות מכ"ם בעלות אי דיוק אינהרנטי, כמו מערכות סריקה קונית. מערכת אחת כזאת, שפותחה על ידי חיל האוויר האמריקני, נודעה בשם "עוקבת השמש" (Sun Tracker), ונעזרה במיקום של השמש בשמיים כנקודת התייחסות ממנה ניתן להסיק את מיקום הטיל על כדור הארץ (זוהי גרסה מוקדמת למעקב מיקום כוכבים). מערכת זאת פותחה כמערכת הנחיה אפשרית של טיל בליסטי בין יבשתי. בחינת המערכת הזאת הובילה לתקרית התרסקות מטוס הבואינג 29 מעל אגם מיד ב-1948.
סקווירה
תולדות העיר
התייחסות כתובה ראשונה לעיירה, ניתן למצוא בשנת 1390, אך ישנם ארכאולוגים הסבורים כי העיר עתיקה יותר. לאחר האיחוד הפולני-ליטאי משנת 1569 השתייכה סקווירה לפולין. בשנת 1591 העניק מלך פולין זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין לנסיך קייב זכות להחזיק בסקווירה ובסביבתה ולבנות לו ארמון בה.
ביות תת-אדום
תכנונים שלאחר מלחמת העולם השנייה
פרויקט ה-MX-798 של חיל האוויר האמריקני הועבר לפיתוח של יוז איירקראפט ב-1946, כשמטרתו הייתה פיתוח טיל עוקב תת-אדום. התכנון עשה שימוש בראש ביות המבוסס על reticle ובמערכת בקרה ששלטה על גלגול הטיל במהלך מעופו. בשנה הקרובה, פרויקט זה קיבל את שם הקוד MX-904, ודרש לפתח גרסה על-קולית של הטיל. בשלב זה הקונספט של הפרויקט עודנו היה של נשק הגנתי הנורה לאחור דרך צינורית ארוכה בקצה האחורי של מטוס מפציץ. באפריל 1949 פרויקט הטילים "ציפור האש" בוטל ו-MX-904 הופנה לפיתוח נשק הנורה חזיתית. מבחני האש הראשונים החלו ב-1949, וניתן לו הסיווג AAM-A-2 (קיצור של: Air-to-air Missile, Air force, model 2) והשם פאלקון. גרסאות מבוססות ביות IR וביות מכ"ם חצי פעיל (SARH) נכנסו לשירות ב-1956, וקיבלו את השם AIM-4 Falcon אחרי 1962. הפאלקון הייתה מערכת מורכבת בעלת ביצועים מוגבלים, במיוחד עקב המחסור שלה במרעום קרבה, והשיגה אחוז פגיעה של 9% בלבד ב-54 שיגורים במבצע רעם מתגלגל במהלך מלחמת וייטנאם.
סקווירה
תולדות העיר
בשנת 1648 כאשר מרדו האוקראינים בפיקודו של בוגדן חמלניצקי בשלטון הפולני השתלט על העיירה לזמן קצר גדוד מאנשיהם. במסמכים משנת 1736 נזכרת סקווירה ככפר שנמסר בחכירה לחוכרים יהודים. במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1765 נמנו בה 124 בתי אב, מהם 51 יהודיים. בשנת 1775 גרו בעיירה 116 יהודים, בשנת 1784 גרו בה 204 יהודים. בשנת 1797 התגוררו בסקווירה 2,000 תושבים. התושבים עסקו באותה עת בעיקר במסחר. לקראת סוף המאה ה-19 כבר מנתה העיירה 18,000 תושבים, שזהו גם מספר תושבי העיירה בעשור הראשון של המאה ה-21.