cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SDECE
היסטוריה
בין השנים 1956–1961,ה-SDECE עסק גם בחטיפת שש ספינות שהיו בדרכן לאלג'יריה ונשאו נשק עבור ה-FLN, ופוצץ ספינה שנשאה נשק שהיה מיועד ל-FLN בנמל המבורג באמצעות מוקש ימי. על אדמת אלג'יריה, ה-SDECE התנקש באנשים שהיו חשודים כחברי FLN, וסיפק לצבא מודיעין על כפרים "לא נאמנים" שבהמשך הוחרבו ונשרפו. רבים מהמתנקשים היו וייטנאמים פרו-צרפתים שברחו לצרפת לאחר עצמאות וייטנאם והיו מוכנים להרוג או להיהרג עבור צרפת. בשנת 1960, רבים מהמתנקשים, כולל רוב הווייטנאמים, עברו לארגון OAS הצרפתי, מה שהוביל את SDECE לשלוח סוכנים חדשים לאלג'יריה כדי לרצוח את המתנקשים לשעבר שהצטרפו ל-OAS. בינואר 1961 פוצץ הארגון את מטה מתנקשי ה-OAS. בשנת 1960, הקים דה גול את ארגון Service d'Action Civique (SAC), ארגון המקושר ל-SDECE שכלל 8,000 איש שריגלו אחר מתנגדיו הפוליטיים, פירקו הפגנות אנטי-גאליסטיות ועסקו ב"טריקים מלוכלכים" לטובת SDECE.
בדצמבר 1961 זעזעה את ה-SDECE שערוריית פרשת מרטל, כאשר עריק ק.ג.ב, אנטולי גוליצין, חשף בפני ה-CIA את קיומה של טבעת ריגול סובייטית בתוך ה-SDECE. הנשיא ג'ון קנדי כתב מכתב לנשיא דה גול ובו פירוט גילוייו של גוליצין, שנמסר לדה גול באופן אישי על ידי ראש תחנת ה-CIA בפריז. עם זאת, דה גול האמין שהטענה לפיה קיימת טבעת ריגול היא מזימה של ה-CIA לחוסר ארגון ה-SDECE, והורה ל-SDECE לנתק את כל שיתוף הפעולה עם ה-CIA. ג'יימס ג'סוס אנגלטון, מפקד הביון הנגדי של ה-CIA, שלא ראה תגובה צרפתית, הזמין פריצה לשגרירות צרפת בוושינגטון על מנת לברר מה הצרפתים עושים בתגובה לגילויים של גוליצין. כאשר התגלה דבר הפריצה, הוחזר ראש תחנת ה-SDECE בוושינגטון לפריז בבושת פנים. למרות אמונתו של דה גול שטבעת הריגול של הק.ג.ב. היא דיסאינפורמציה של ה-CIA, מאוחר יותר התגלה כי טבעת הריגול אכן קיימת, וכי ז'ורז' פאקס, מזכיר העיתונות של נאט"ו, ואנדרה לברטה, מדען תעופה, עבדו שניהם עבור הק.ג.ב.. פאקס הורשע בריגול למען ברית המועצות, ונשפט למאסר עולם, אשר הופחת מאוחר יותר ל-20 שנות מאסר.
באוקטובר 1965, ה-SDECE היה מעורב בשערורייה נוספת, כאשר שני סוכני SDECE חטפו את מהדי בן ברכה, מהגר מרוקאי ממחנה השמאל, ברחובות פריז ומסרו אותו לידי סוכני ממשלת מרוקו שענתה והרגה אותו. מלך מרוקו חסן השני, בן ברית קרוב של צרפת, כעס זה מכבר על הביקורת של בן ברכה על משטרו וביקש מגנרל דה גול להסגירו בחזרה למרוקו, אך מכיוון שבן ברכה קיבל מקלט בצרפת ולא הפר כל חוק, לא הייתה אפשרות חוקית להסגיר אותו, מה שדרש ממשלת צרפת שימוש באמצעים חלופיים. גופתו של בן ברכה מעולם לא נמצאה, אך מכיוון שנראה בפעם האחרונה חי בפריז כששני סוכני SDECE מוסרים אותו לסוכנים מרוקאים ב-29 באוקטובר 1965, ככל הנראה הוא נרצח על ידי המרוקאים. הגילוי כי אנשי הפשע המאורגן בצרפת היו מעורבים גם בחטיפת בן ברכה עוד הוסיף לשערורייה, כשרבים מהצרפתים הזדעזעו כשגילו כי SDECE שיתף פעולה לעיתים קרובות עם אנשי פשע מאורגן בצרפת. פרשת בן ברכה עוררה ביקורת ציבורית מאחר של-SDECE לא היו סמכויות מעצר, שלא לדבר על הסגרת אדם שגר בצרפת באופן חוקי, לידי שלטונות של מדינה אחרת שתהרוג אותו. אך מכיוון שהקורבן היה מוסלמי מרוקאי, הזעם הציבורי שכך עד מהרה והשערורייה הסתיימה כאשר שני סוכני ה-SDECE שעזרו לחטוף את בן ברכה הורשעו בשנת 1967.
תחום עיקרי בפעילות ה-SDECE בשנות השישים היה תמיכה בתנועה הבדלנית של קוויבק. ז'אק פוקאר, אחד מעוזריו החשובים ביותר של דה -גול כיוון את פעולות ה-SDECE נגד קנדה, לאחר שקרן SDECE מימנה את הבדלנים של קוויבק באמצעות הקונסוליות הצרפתיות בקוויבק ובמונטריאול. בשנת 1968 מסר ראש ממשלת קנדה פייר טרודו לשגריר צרפת פתק מחאה דיפלומטי נגד סוכני SDECE הפועלים בקוויבק וכמה סוכני SDECE בקנדה שהתחזו לדיפלומטים הוכרזו כאישיות לא רצויה. לדה-גול הייתה שנאה עמוקה כלפי קנדה, אותה הוא ראה כאומה מדרגה שנייה שמבחינת צרפת עזרה בהשפלת צרפת, מעצמה עולמית, בשתי מלחמות העולם ודה גול ביקש לנקום על ידי תמיכה בארגונים המבקשים לפרק את קנדה. יתר על כן, דה גול היה אנגלופוב ומכיוון שקנדה הייתה תוצר של האימפריה הבריטית, הדבר נתן לו סיבה נוספת לשנוא את קנדה. מרסל קאדיאו, מזכיר המדינה במשרד החוץ הקנדי בשנים 1964–1970, כתב לעיתים קרובות ביומנו על שנאתו האובססיבית של דה גול ונכונותו להפר את החוק הבינלאומי על ידי התערבות בענייני פנים של קנדה. משנת 1963 ואילך, דאגה מרכזית של המשטרה המלכותית הרכובה הקנדית (RCMP) הייתה ניטור אחר סוכני SDECE שתמכו בעצמאות קוויבק על ידי מסירת שקי מזומנים לבדלנים, וה-RCMP התייחס לשגרירות הצרפתית באוטווה בדומה לשגרירות הסובייטית; כלומר כמאורת מרגלים של מעצמה זרה עוינת.
במהלך מלחמת האזרחים בניגריה בשנים 1967–1970, ה-SDECE תמך בביאפרה בכך שסיפק נשק ושכירי חרב מכיוון שדה גול רצה לפרק את ניגריה ולהחזיק ביאפרה עשירה בנפט ותחת תחום ההשפעה הצרפתי. יתר על כן, ניגריה, בדומה לקנדה, הייתה גם פדרציה רב תרבותית, רב אתנית שהייתה תוצר של האימפריה הבריטית, ונתנה לדה גול סיבה נוספת לרצות לראות את ניגריה מתפרקת. ה-SDECE שכר את בוב דנאר, שכיר חרב צרפתי שלרוב נלחם למען צרפת בתחום ההשפעה של צרפת במושבותיה האפריקניות לשעבר וחבר כדי להילחם למען ביאפרה. בסתיו 1968 שכר ה-SDECE את רולף שטיינר, שכיר חרב גרמני ששירת פעם בלגיון הזרים הצרפתי שיצא יחד עם 4,000 מאנשיו לניגריה באנייה צרפתית מליסבון לליברוויל, גבון, משם הוטסו לביאפרה במטוסים צרפתיים. ה-SDECE הבריח לעיתים קרובות נשק לתוך ביאפרה במטוסים של הצלב האדום שהיו אמורים להביא מזון וחומרים רפואיים לשבטים הרעבים כאשר הצבא הניגרי הפדרלי השתמש ברעב כנשק לשבירת ביאפרה.
בשנת 1970 מינה הנשיא ז'ורז' פומפידו את אלכסנדר דה מארנצ'ס לראש הארגון עם הוראות לנקות את הסוכנות. מארנצ'ס תיאר את SDECE בשנת 1970 כדומה יותר לגוף פשע מאורגן מאשר לסוכנות מודיעין, וכתב: "חלק מהסוכנים הפעילו סמים ואקדחים; אחרים עסקו בחטיפה, רצח..." הוא ניתק את הקשרים עם ה-SAC (שבסופו של דבר התפרקה ב-1982 לאחר שה-SAC רצחה שוטר ומשפחתו בשנת 1981), פיטר מחצית מאלף עובדי ה-SDECE, הפך את ה-SDECE לארגון מקצועי יותר ופחות פוליטי, שינה את מיקוד הפעילות מחיסול אויבים של הרפובליקה לאיסוף מודיעין, ומודרניזציה של הליכי איסוף וניתוח מודיעין. הוא נחשב בדרך כלל למנהיג ביותר מבין מנהלי ה-SDECE, והאיש שהציל את הסוכנות מעצמה, והפך את הארגון לסוכנות ביון מקצועית יותר. מארנצ'ס גם שיקם את הקשרים עם ה-CIA שדה גול ניתק, ובשנת 1975 פעל ה-SDECE עם ה-CIA וממשלת זאיר כדי לתמוך בחזית השחרור הלאומית של אנגולה במהלך מלחמת האזרחים באנגולה. במקביל, ה-SDECE המשיך בעבודתו המסורתית להבטיח שמדינות צרפתיות לשעבר יישארו בתחום ההשפעה הצרפתי. בשנת 1978, הסוכנות שכרה את בוב דנאר לבצע הפיכה בקומורו, משום שנשיאה היה עוין להשפעה צרפתית. בליל 13 במאי 1978 נחתו דנאר ו-42 שכירי חרב אחרים בגראנדה קומורה, כמעט והשמידו את הכוחות הקומוריים ללא מאמץ ועד הבוקר השתלטו על מוקדי הכח והנשיא הודח. בשנת 1981, כאשר הסוציאליסט פרנסואה מיטראן הפך לנשיא, הוא פיטר את מארנצ'ס שאותו ראה כשמרני מדי ומינה את פייר מריון, מנכ"ל אייר פראנס לשעבר כמנהל המודיעין החדש של מה שנקרא עתה "Direction Générale de la Sécurité Extérieure" (המינהל הכללי לביטחון חוץ) בשנת 1982.
וידאל ששון
וידאל ששון (באנגלית: Vidal Sassoon; 17 בינואר 1928 - 9 במאי 2012) היה מעצב שיער ואיש עסקים יהודי בריטי.
ביוגרפיה
ששון נולד למשפחה יהודית בלונדון, אביו היה ממוצא יווני ומשפחת אמו, יהודייה אוקראינית, הגיעה מקייב. אביו עזב את המשפחה כשווידאל היה בן 4 ואחיו היה בן שנתיים, ושנה לאחר מכן שלחה אותו אמו לבית יתומים יהודי, שם שהה שש שנים. לאחר שאמו נישאה בשנית, התאחדה המשפחה. הוא היה צעיר מכדי לשרת בצבא במלחמת העולם השנייה, אבל היה חבר ב"קבוצה 43", מיליציה יהודית שהתעמתה עם ארגונים פשיסטים בלונדון. בשנת 1948 הגיע לישראל במסגרת המח"ל, ולחם בחזית הנגב במלחמת העצמאות.
הוא נישא לבוורלי אדמס, שחקנית קנדית, בשנת 1967. לזוג ארבעה ילדים, בהם בן אחד מאומץ. הזוג התגרש בשנת 1986. הוא נישא מחדש לרוני, מנהלת בפרוקטר אנד גמבל. בתו קטיה ששון הייתה שחקנית, ומתה ממנת יתר בשנת 2002.
תארים
בשנת 2009 קיבל ששון תואר "מפקד" במסדר האימפריה הבריטית לכבוד יום הולדתו.
על שמו נקרא "המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון" באוניברסיטה העברית בירושלים..
פוליטיקה של גרמניה
המערכת המשפטית של גרמניה עצמאית מהרשות המבצעת והרשות המחוקקת. המערכת הפוליטית ערוכה מיסודותיה של חוקת גרמניה (Grundgesetz) משנת 1949, שנותרה בתוקף, למעט תיקונים קלים לאחר איחודה המחודש של גרמניה בשלהי המאה ה-20.
החוקה שמה דגש על חירות הפרט בקטלוג נרחב של זכויות אדם ומפלגת את הסמכויות בין שתי הרמות הפדרליות של המדינה ובין הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת. מבחינות רבות, החוק הבסיסי מ-1949 הוא מענה לפגמים שנתפסו בחוקת ויימאר מ-1919 שייתכן ונתנו את חלקם להתדרדרות הרפובליקה ועלייתה המאוחרת יותר של המפלגה הנאצית, 1933.
החוקה
חוק היסוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (בגרמנית: Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) - חוקת גרמניה, הוא המסמך המשפטי המחייב והגבוה ביותר בחוק של גרמניה. החוקה מסדירה את היותה של גרמניה רפובליקה פדרלית חוקתית בעלת 16 יחידות מדיניות בעלות אוטונומיה מוגבלת - מדינות גרמניה. בנוסף, היא מכילה רשימה נרחבת של זכויות הפרט, אותן החוקה מעגנת.
החוקה אושרה רשמית ב-8 במאי 1949, ונכנסה לתוקפה ב-23 במאי אותה השנה. החוקה מבוססת על חוקתה של מערב גרמניה, ועם איחוד גרמניה בראשית שנות התשעים גם חלקי המזרחי של גרמניה הוכפף לה.
הרשות המחוקקת
בית הנבחרים הגרמני כולל את הבונדסטאג ואת הבונדסראט. סמכות החקיקה העליונה היא בידי הבונדסטאג (בית הנבחרים הפדרלי), הבית התחתון של הפרלמנט, אשר נבחר כל ארבע שנים בבחירות עממיות. בית זה, בתורו, בוחר את הקנצלר הפדרלי (בונדסקנצלר). הבונדסראט (המועצה הפדרלית), הבית העליון של הפרלמנט, מורכב מנציגי 16 מדינות הפדרציה ומשתתף בתהליך החקיקה וניהול הפדרציה. חברי הבונדסראט נבחרים בנפרד על ידי מדינותיהם. לאחרונה היו שהביעו חששם כי שני הבתים חוסמים ומבטלים זה את זה, ובכך מקשים על ניהול ממשל אפקטיבי.
בתי הפרלמנט
בונדסטאג הבונדסטאג (בגרמנית: Bundestag) הוא בית הנבחרים הפדרלי של גרמניה, הבית התחתון של הפרלמנט הגרמני, אשר מקום מושבו במבנה הרייכסטאג בברלין. הבונדסטאג נבחר כל ארבע שנים בבחירות עממיות ובידיו נתונה סמכות החקיקה העליונה. הבונדסטאג בוחר את הקנצלר הפדרלי (בונדסקנצלר). נכון לשנת 2016 מכהנים בו 598 חברי-פרלמנט, אשר מרכיבים את אחד משלושת הגופים אשר רשאים להגיש הצעת-חוק. השניים האחרים הם הממשלה (Die Bundesregierung), שמורכבת מקואליציה של מספר מפלגות (בדרך כלל שתיים) בדומה למודל הישראלי; והבונדסראט. אחוז החסימה לבונדסטאג הוא יחסית גבוה ועומד על 5%, או לחלופין על ניצחון בלפחות שלושה מחוזות-בחירה (Wahlkreisen). הסיבה לאחוז החסימה הגבוה בגרמניה הוא הניסיון להקשות על מפלגות עם אג'נדות קיצוניות, לנוכח ניסיון העבר, לקבל ייצוג בפרלמנט. עיקר העבודה בבונדסטאג מתרכז בוועדות השונות ולא באולם המליאה (Das Plenum), שם רק עוברים החוקים, שהוסכמו לפני כן בוועדות השונות, באופן פורמלי. אולם המליאה משמש בנוסף כבמה לקואליציה להציג את הישגיה מחד, ולאופוזיציה לבקר את עבודת הממשלה מאידך.
אחד מתפקידיו המרכזיים של הבונדסטאג הוא בקרה על עבודת הממשלה בעזרת כלים שונים שחלקם מעוגנים בחוקה הגרמנית. אחד המאפיינים החריגים של הבונדסטאג, בשונה מרוב המשטרים הפרלמנטריים, הוא חוסר הסמכות לפזר את עצמו, סמכות שאפילו הקאנצלרית בעצמה אינה מחזיקה. דרך אחת לפזר את הבונדסטאג היא בעזרת הצעת אי-אמון קונסרוקטיבית (konstruktives misstrauensvotum), שתקפה אך ורק אם הושג הרוב הדרוש להחלפת הממשלה. דרך נוספת לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות חדשות היא הצעת-אמון (Vertrauensfrage), שאותה רשאי רק הקאנצלר בעצמו להגיש. אם רוב הפרלמנט הביע אמון בקאנצלר, הפרלמנט ממשיך לתפקד באותה מתכונת. אם הפרלמנט הביע אי-אמון והצביע נגד, רשאי נשיא גרמניה, עם סמכות ששמורה רק לו, לפזר את הבונדסטאג ולהכריז על בחירות חדשות. כלי זה תוכנן במקור כדי לזכות באמון מחודש של הקואליציה במקרים של משברים פנימיים, אך עבר עם השנים אינסטרומנטליזציה, והוא משמש בין השאר ככלי בידי הקאנצלר לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות חדשות.
בונדסראט
בּוּנדֶסרָאט (גרמנית: Bundesrat, "המועצה הפדרלית") הוא גוף פרלמנטרי המייצג את 16 המדינות המרכיבות את גרמניה ברמה הפדרלית, והוא משמש כבית העליון של הפרלמנט הגרמני. מקום מושבו של מוסד זה הוא במקום שבו ישב בעבר בית הלורדים של פרוסיה, בברלין. הבונדסראט לוקח חלק בתהליך החקיקה לצד הבונדסטאג. חוקים הנוגעים לסמכויות המדינות וכן כל שינוי חוקתי חייבים את אישורו.
לנדטאג
לכל מדינה באיחוד הפדרלי יש פרלמנט מקומי (לנדטאג) וממשלה מקומית. כל הפרלמנטים המדינתיים הם בית מחוקקים בעלי בית יחיד (ללא בית עליון ובית תחתון), הנבחר בבחירות יחסיות עם אחוז חסימה של 5% וכולל נציגים של מפלגות ארציות ומקומיות, כאשר לרוב מורכב מנציגי המפלגות הארציות, בשל אחוז החסימה הגבוה יחסית. חברי הלנדטאג בוחרים את המיניסטר-פרזידנט ברוב קולות והוא (או היא) אחראים על הקמת רשות מבצעת (ממשלה). ממשלותיהן של ערי המדינה (ברלין, ברמן והמבורג) הן סנאטיות. בשלוש המדינות החופשיות (בוואריה, תורינגיה וסקסוניה) הממשלה מכונה "ממשלת המדינה" (Staatsregierung) ובעשר המדינות האחרות "ממשלת הארץ" (Landesregierung).
קנצלר גרמניה
ראש הממשלה בגרמניה נקרא באופן מסורתי קנצלר. בין השנים 1871 ל-1945 המשרה נקראה רייכסקנצלר (בגרמנית: Reichskanzler; משמע: קנצלר של הרייך) אך אחרי מלחמת העולם השנייה גרמניה הפכה לרפובליקה פדרלית ועל כן שונה שם המשרה, ומאז ועד היום שמה הוא בונדסקנצלר (בגרמנית: Bundeskanzler; משמע: קנצלר פדרלי).
הקבינט של גרמניה
הקבינט הפדרלי או הממשלה הפדרלית (בגרמנית: Bundeskabinett, או Bundesregierung, בקיצור: BReg, השם המלא בגרמנית: Die Bundesregierung der Bundesrepublik Deutschland, השם המלא בעברית: הממשלה הפדרלית של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה) הוא הרשות המבצעת הראשית של גרמניה. הקבינט מורכב מהקנצלר (ראש הממשלה) ושרים שונים. נוהלי הקבינט מושתתים על סעיפים 62 עד 69 בחוקת גרמניה.
נשיא גרמניה
נשיא גרמניה (בגרמנית: Bundespräsident; נקרא בעבר Reichspräsident) הוא ראש המדינה הגרמנית. התפקיד נוצר בשנת 1918 בעקבות התפטרותו של הקייזר וילהלם השני וכינון רפובליקת ויימאר. הוא נבחר אחת לחמש שנים על ידי הבונדסטאג, וסמכויותיו מוגבלות בעיקר למטרות טקסיות וייצוגיות.
מפלגות
בגרמניה באופן מסורתי שתי מפלגות גדולות, ביניהן השלטון מתחלף לסירוגין מאז תום מלחמת העולם השנייה, ועוד מספר מפלגות קטנות, אשר לעיתים משתתפות בקואליציה עם אחת המפלגות הגדולות:
מפלגות האיחוד
מפלגת האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (בגרמנית: Christlich-Demokratische Union Deutschlands) או בראשי תיבות CDU, היא מפלגת מרכז-ימין. רוב מצביעיה משתייכים לשכבות הכלכליות העליונות והם יחסית שמרנים וקרובים אל הדת; הגיל הממוצע של חבריה הוא 55, ו-25% מהם נשים. תומכיה המסורתיים מתגוררים בדרום גרמניה, בערים עשירות (קלן ושטוטגרט, למשל) ובאזורים כפריים קתוליים.
מפלגת האיחוד הנוצרי-סוציאלי בבוואריה (בגרמנית: Christlich-Soziale Union in Bayern) או בראשי תיבות CSU, היא מפלגת אחות של ה-CDU, והיא פעילה ומיוצגת אך ורק במדינת בוואריה, בה היא שולטת ברציפות מאז תום מלחמת העולם השנייה. בבחירות הכלליות בגרמניה רצות ה-CDU וה-CSU יחדיו.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (Sozialdemokratische Partei Deutschlands) היא מפלגת מרכז-שמאל. רוב מצביעיה הם חברי מעמד פועלים, בני המעמד הבינוני ובעלי מקצועות חופשיים. כ-30% מחברי המפלגה נשים. תומכיה המסורתיים מתגוררים בערים הגדולות, באזורי תעשייה (כגון חבל הרוהר) ובמדינות המזרח. רבים בגרמניה טוענים, כפי שנטען כלפי מפלגות פועלים רבות בעולם (בישראל ובבריטניה, למשל), שה-SPD נטשה את מטרתה הראשונית - להוות מפלגה שתייצג את הפועל הפשוט - ושעתה היא נוטה יותר לשמוע לרצונותיהם של בעלי ההון.
המפלגה הדמוקרטית החופשית
המפלגה הדמוקרטית החופשית (Freie Demokratische Partei; שם עממי: "הליברלים") היא מפלגת ימין ליברלית. תומכי ה-FDP משתייכים לרוב לשכבות הכלכליות העליונות. המפלגה דוגלת בשוק חופשי, הסרת הגבלות ממשלתיות על הכלכלה, הפרטה של חברות ממשלתיות, הנהגת שכר לימוד באוניברסיטאות וצמצום דמי האבטלה והקצבאות השונות.
שערורייה שנקשרה למפלגה הייתה קשורה לסגנו של וסטרוולה, יורגן מלמן (Jürgen Möllemann), אשר הביע עמדות אנטי-יהודיות ותקף את אריאל שרון ואת סגן יו"ר ארגון הגג של הקהילות היהודיות בגרמניה, מישל פרידמן. בעקבות הסערה הציבורית שהתעוררה, הופעל לחץ על מלמן והוא התפטר מהמפלגה ונשאר פרלמנטר עצמאי. כמו כן, נקשרו פרשיות העלמות מס לשמו הקשורות למימון מסע הבחירות שלו וחסינותו הוסרה. מלמן מת ב-5 ביוני 2003 וככל הנראה התאבד בקפיצה ממטוס. מלמן, שהיה צנחן מנוסה, לא פתח את מצנחו והתרסק אל האדמה.
מפלגת הירוקים
מפלגת הירוקים חרתה על דגלה את נושא איכות הסביבה, אך בנוסף מזוהה המפלגה עם מספר עקרונות שמאל, כגון שיפור מעמד העובדים והפועלים, שיפור זכויות האזרח והמהגרים, מניעת התערבות של גרמניה בסכסוכים אלימים בעולם (למעט למטרות הומניטריות), קידום מעמד האישה (כ-40% מחברי המפלגה נשים). הגיל הממוצע של חברי המפלגה הוא 38, והיא זוכה לתמיכה רבה בעיקר בערים הגדולות (ברלין, קלן, המבורג) וכן ערי אוניברסיטה קטנות (טובינגן, היידלברג וכו').
מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה
אלטרנטיבה לגרמניה (בגרמנית: Alternative für Deutschland) או בראשי תיבות: AfD, היא מפלגת ימין גרמנית אשר נוסדה באפריל 2013. בבחירות הפדרליות שנערכו באותה השנה, המפלגה הציגה מניפסט שהתנגד למדיניות הממשלתית בגוש האירו, אשר נתמך על ידי 68 כלכלנים, עיתונאים ואנשי עסקים. בתוצאות התברר כי המפלגה קיבלה 2 מיליון קולות (4.7%), קצת פחות מאחוז החסימה (שעומד על 5%) ולא הכניסה נציגים לבונדסטאג. בוועידה האחרונה של המפלגה שנערכה באפריל - מאי 2016, המפלגה הכריזה על מצע אנטי- איסלאמי. המפלגה מתנגדת לנישואים חד מיניים ותומכת בפירוק גוש האירו.
מפלגת השמאל - די לינקה
מפלגת השמאל - די לינקה (עד אמצע 2005 נקראה PDS, מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי, Partei des Demokratischen Sozialismus) היא מפלגת שמאל סוציאליסטית והיא מפלגת המשך למפלגה הקומוניסטית של גרמניה המזרחית ה-SED. רוב מצביעיה מתגוררים במדינות המזרח; בשתיים מהן - מקלנבורג-מערב פומרניה וברלין - זכתה להצלחה גדולה והיא השתתפה בקואליציה לצד ה-SPD. מפלגת השמאל דוגלת בזכויות העובד, האזרח והמהגר, בהעלאה דרסטית של שכר המינימום ל-1,400 אירו ברוטו בחודש, בקידום מעמד האישה (כ-47% מחברי המפלגה נשים, יותר מבכל מפלגה אחרת בגרמניה) ובהגברת הצעדים לשמירת איכות הסביבה. בבחירות שנערכו בגרמניה בספטמבר 2005 הגדילה מפלגת השמאל את כוחה בכ-5% (יותר מכל מפלגה אחרת) זכתה ב-8.7% מהקולות והפכה למפלגה הרביעית בגודלה בגרמניה. לאחר הבחירות הצהירו שלוש המפלגות הגדולות שבשום אופן לא יצטרפו לקואליציה עם מפלגת השמאל, זאת כיוון שמפלגה זו נתפסת בעיני רבים ככזו הדוגלת בעקרונות קומוניסטיים.
מפלגות הימין הקיצוני
בגרמניה קיימות שלוש מפלגות המרכיבות את הימין הקיצוני:
בשנת 2004 המפלגה הנציונל-דמוקרטית ואיחוד העם הגרמני חתמו הסכם של אי-תחרות בבחירות, בשנת 2005 הם איחדו כוחות ורצו ביחד בבחירות הלאומיות, עד עתה הרפובליקנים סירבו להצטרף להסכם.
בחירות 2009
הבחירות הארציות לבונדסטאג התקיימו ב-27 בספטמבר 2009. מערכת הבחירות זו היא השישית מאז איחוד גרמניה המערבית וגרמניה המזרחית, ואנגלה מרקל, מנהיגת המפלגה הנוצרית דמוקרטית, זכתה בקדנציה נוספת. בבחירות ב-2009, הנוצרים-דמוקרטים (CDU) הצליחו – ביחד עם מפלגת האחות הבווארית שלהם (CSU) – לנצח בבחירות בהפרש ניכר מיריביהם הסוציאל-דמוקרטים (SPD). הם זכו בתמיכתם של 34% מקולות הבוחרים וקיבלו 239 צירים (מתוך 622) בבודנסטאג. הסוציאל-דמוקרטים קיבלו 23% בלבד מקולות הבוחרים וקיבלו 146 צירים. התמיכה בשתי המפלגות הגדולות ירדה בשנים האחרונות באופן משמעותי, לטובת המפלגות הבינוניות (בבונדסטאג אין ייצוג למפלגות קטנות, בשל אחוז החסימה הגבוה (5%). המפלגה הליבראלית (FDP) זכתה בכ-14% מהקולות וקיבלה 93 צירים. מפלגת השמאל (Die Linke), זכתה בכ-12% מקולות המצביעים וקיבלה 76 צירים. מפלגת הירוקים זכתה בכ-11% מהקולות וקיבלה 68 צירים.
יחסי חוץ
יחד עם צרפת, גרמניה משמשת שחקן מוביל באיחוד האירופי. בנוסף, גרמניה עומדת בראש מחנה מדינות האיחוד הקוראות להמשך האינטגרציה באופן שיחזק את הארגון ויקנה לו, לצד עוצמתו הכלכלית האדירה, גם סמכות פוליטית ואף ביטחונית. ב-1999 נשלחו כוחות גרמניים לקרב לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה (ובכך הופרה מסורת גרמנית כבת יובל שנים שלא לעורר תשומת לב בזירה הבינלאומית) כאשר הקנצלר שרדר בחר להצטרף למלחמת נאט"ו נגד יוגוסלביה. כוחות גרמנים היו מוצבים גם באפגניסטן. אחד מיעדי מדיניות החוץ של גרמניה הוא השגת מושב קבע במועצת הביטחון של האו"ם. גרמניה וצרפת עמדו בראש המדינות אשר התנגדו לפלישה הצבאית לעיראק (2003) שהונהגה על ידי ארצות הברית, יחד עם מדינות הקואליציה, לרבות פולין, ספרד, איטליה, הממלכה המאוחדת, יפן, קוריאה הדרומית ואומות נוספות.
מקסה נורדאו
מַקסָה סימונה נורדאו (לעיתים נכתב מכּסה, נורדוי; Maxa Nordau; 10 בינואר 1897 – 1991) הייתה ציירת, מאיירת וסופרת יהודייה-צרפתייה, בתו של מקס נורדאו, ממייסדי התנועה הציונית.
ביוגרפיה
מקסה נורדאו נולדה בפריז למשפחת נורדאו האמידה, בתם היחידה של מקס נורדאו, רופא יהודי יליד הונגריה, הוגה דעות, נואם, סופר ומבקר אירופאי נודע, ששיתף פעולה עם בנימין זאב הרצל בהקמת התנועה הציונית, ואנה דונס, פרוטסטנטית דנית שהיו לה ארבעה ילדים מנישואיה הראשונים.
נורדאו למדה איור וציור בצבעי שמן ומים בפריז אצל ז'יל אדלר, יהודי שהיה ידיד של אביה, ואצל מסקיטה לופס במדריד.
בשנת 1939 השתתפה נורדאו בתערוכה לאמנות צרפתית באנגליה. במהלך מלחמת העולם השנייה היגרה לארצות הברית, שם לקחה חלק במספר תערוכות בניו יורק ולימדה ציור בסיטי קולג' של ניו יורק.
בשנת 1946 היא שבה לפריז, שם גם שימשה בתפקיד סגנית-נשיא אגודת הציירים והפסלים היהודים. אהבתה לטיולים הובילה אותה לנסוע לארץ ישראל, מצרים, סוריה, מרוקו, טורקיה ויוון. במהלך מסעותיה היא הרבתה לצייר דיוקנאות ולאייר מספר ספרים.
בשנת 1952 הציגה בתערוכות יחיד בגלריה כץ בתל אביב ובביתן האמנים בירושלים.
נורדאו נישאה למהנדס קלוד גרינבלט, שהיה מבוני נמל תל אביב. בתם של הזוג היא הזמרת והסופרת קלוד-גבריאלה נורדאו.
נורדאו נפטרה בשנת 1991. היא הותירה לאחר מותה מספר רב של דיוקנאות ואיורים שונים. על אף שאכן הייתה צרפתייה, היא נחשבה לחלק ממה שמכונה "אסכולת פריז" – קבוצה של אמנים שאינם צרפתים, שעבדו בפריז לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
מרבית ציוריה היו דיוקנאות, בפרט כאלה של נשים, וההשפעה של מסעותיה הרבים במזרח התיכון ולמדינות ערב אחרות ניכרת היטב בדמויות שהיא מתארת בציוריה. המזרח הקסים את נורדאו, והיא תיארה את הנשים הערביות בצבעים עזים.
נורדאו עסקה גם בנושאים מסורתיים, כגון טבע דומם ונופים. בעבודותיה שילוב מעניין של ריאליזם פרימיטיביזם והשפעה של אקספרסיוניזם ופוביזם. במובנים רבים, בעבודותיה היא לכדה את רוח התקופה. מרבית ציורי הנוף של נורדאו מתארים את נופי המזרח, האקלים החם, האדריכלות האסלאמית ועצי אורן. ציורי הפנים שלה צנועים ופשוטים, אך מלאי חום מקומי. באיוריה היא מבטאת צדדים אחרים של אישיותה, הם בעלי חוש הומור ומעט ילדותיות, ומנוגדים לדיוקנאות הבוגרים והעמוקים שלה.
מקיני (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הדסה ביריביס
הדסה ביריביס-עורי (14 במרץ 1909 – 23 במרץ 2009) הייתה מוזיקאית ישראלית, מורה לפסנתר בתל אביב במשך עשרות שנים.
ביוגרפיה
ביריביס נולדה בעיירה אוברוץ' שבאוקראינה במשפחה בת שמונה בנות ושני בנים. בשנת 1919 נרצח אביה בפוגרום, ובשנת 1925, כשהייתה כבת 16, עלתה לארץ ישראל עם אמה וכמה מאחיותיה. היא השתקעה בתל אביב והתגוררה בה עד מותה.
ניגנה בפסנתר מגיל שש. בתל אביב למדה אצל רבקה שרתוק-הוז וארבע שנים אצל מרים לוית בבית הספר למוזיקה "בית לוויים".
ניגנה בגני ילדים, בהם גנה של צפורה וולפסון, עבדה עם שרה לוי-תנאי ולהקת ענבל ובמשך שנים נתנה שיעורים פרטיים בנגינה ובמחול.
בין תלמידיה: המלחין דוד זהבי, הפסנתרן שלומי שם-טוב (בילדותו), המלחין יואל ולבה, עופר גביש,, רונית בורדו, הפסנתרן והמנצח יוני פרחי ושדרנית קול המוסיקה זמירה לוצקי.
מערת שם ועבר
מערת שם ועבר היא אחד מאתריה של העיר העתיקה של צפת. המקום היה מקודש לשלוש הדתות המונותאיסטיות לאורך ההיסטוריה.
תולדות המערה
מערת שם ועבר היא מערת קבורה מהתקופה הביזנטית, המהווה אחד משרידיה הקדומים של צפת. במקור היא שימשה כמערת קבורה של משפחה יהודית אמידה. לקראת סוף המאה העשירית המערה התקדשה על ידי היהודים.
בתקופה הצלבנית זוהתה המערה כמקום קבורתו של טוביה, אחד מכותבי הספרים החיצוניים, והיא הפכה למרכז דתי נוצרי. על פי המסורת הנוצרית, המערה הוחזקה על ידי נזירות "בנות יעקב".
לאחר כיבוש צפת על ידי צלאח א-דין ב-1188, הוסבה למקום תפילה מוסלמי. בתקופה הממלוכית כונתה "בית אלאחזאן" (בית האבל). על פי המסורת המוסלמית כאן התאבל יעקב על מות יוסף. דמעותיו ניקבו את קירות המערה ויצרו את המעיינות הנובעים בסביבתהּ של צפת. שמה המוסלמי הנוסף, "קבר המבשר" נובע מהעובדה שמבשר הבשורה הרעה על פי המסורת קבור במערה זו. ב-1310, מושל צפת, בכתמור אלגֻ'כנר, הרחיב את המערה ופרץ כניסה חדשה בקשת מאבני גזית לבנות ואדומות. על אבן הראשה חקוק סמל המושל בצורת שני מקלות פולו ומגן קמור מעליהם. המערה נודעה גם בשם מערת "בנות יעקב" ואילו רבי חיים ויטאל מכנה אותה "אולאד (= בני) יעקב". עולי רגל שונים כינו אותה בשמות: "מג'ארת יעקב" ו"מערת יעקב אבינו".
מסורת יהודית עוד מהמאה ה-13 מציינת את המערה כמקום קברם של כמה תנאים, רק מהמאה ה-19 עולי רגל העידו שישנה מסורת כי שם ועבר - בנו ונכדו של נח - הקימו במערה זו בית מדרש, ובו למד יעקב אבינו. בשנות בצורת התירו הערבים ליהודים להתפלל במערה, כדי למנוע עצירת גשמים, אך בשנים גשומות לא נתנה בה דריסת רגל ליהודים.
בית מדרשם של שם ועבר
הספרות המדרשית מתארת בכמה מקומות את "בית מדרשם של שם ועבר" (ידוע גם בשם העממי "ישיבת שם ועבר"), שלטענתה פעל בחיי שלושת האבות והיה מעין מרכז רוחני ומוסרי באותם דורות. למשל, רבקה הלכה לדרוש את ה' (בראשית כה,כג) ב"מדרש של שם ועבר". יעקב למד בבית מדרש זו 14 שנים לפני הגעתו לחרן. לפי רבי יוחנן, כשמת תלמיד חכם, בעולם הבא "מוליכין אותו לבית מדרשו של שם ועבר ושל אברהם יצחק ויעקב, ושל משה ואהרן". שם ועבר הוצגו כבעלי סמכות רוחני רחבה גם מחוץ לישיבה; למשל, הם הזהירו את "אומות העולם" (כולל למשל הפלשתים) מפני החטא.
בספרות המדרשית לא צוין מקומו של בית מדרש זה. לפי דעה אחת היה בבאר שבע ובעקבות הממצאים הארכאולוגיים הראשוניים מאבלה (שפרשנותם הראשונית של חלקם התגלתה כשגויה) הציע זאב חנוך ארליך לזהות את בית המדרש באבלה. אולם, יש הסבורים כי בית מדרשם של שם ועבר היה אף הוא בצפת, בסמוך למערה המקובלת כקברם.
קברים במערה
התייחסות ראשונה למערה כמקום קברם של תנאים מופיעה אצל מנחם החברוני (1215 לספירה), המתאר את קברי רבי דוסא בן הרכינס, רבי חנינא בן חכינאי ורבי אליעזר בן הורקנוס במערה בצפת. יעקב השליח (1258-1270 לספירה) ויצחק חילו (1333 לספירה) טוענים כי גם תלמידי רבי דוסא קבורים במקום. מחברי הספרים: "סדר קברי אבותינו ז"ל" (1300 לספירה), "ציוני קברים בארץ ישראל" (1440 לספירה), ו"אלו יחוסי הצדיקים ז"ל וציונם" (המאה ה-15) טוענים כי קבורים שם רבי דוסא בן הרכינס, רבי שמעון בן עזאי, רבי יוסי בן זמרה ותלמידיהם. "איגרת יחוס האבות" (1537 לספירה) ו"יחוס הצדיקים" (סוף המאה ה-15) מוסיפים כי גם רבי נחמיה נקבר עימם. חיים ויטאל (1570 לספירה) תמך אך ורק במסורת קברו של רבי דוסא, והדגיש "ואין צדיק אחר קבור שם אלא הוא לבדו". גרשון בן אליעזר הלוי סגל (1624 לספירה) טען כי רבי דוסא קבור יחד עם אביו הרכינס "וצדיקים אחרים".
שאול בן פנחס הארנשטיין (1893 לספירה) מתאר: "בית מדרש של שם ועבר, והערבים אומרים אשר שם קבור שם בן נח".
ברווז עיתונאי
ברווז עיתונאי הוא כינוי בקרב אנשי תקשורת לידיעה עיתונאית המפורסמת ללא בסיס עובדתי. לרוב, "ברווזים עיתונאיים" הם בתחום הפוליטי, כאשר עיתונאים ופרשנים מפרסמים ידיעות אודות אישים או אירועים פוליטיים שלאחר מכן מתבררים כלא נכונים.
ברוב המקרים "ברווז עיתונאי" הוא "תאונת עבודה": טעות של הכתב, שרבים מאשימים בה גם את העורכים, שחלק מתפקידם הוא בדיקת אמינות התוכן שבאחריותם ואיכותו. פרסום ה"ברווז" יכול לקרות כתוצאה מטעות או פזיזות של הכותב, שתחת לחץ לספק תוכן ו"סקופים" אינו בודק מקורות ועובדות ביסודיות מספקת. אך לפעמים הסיבה היא הטעיה מכוונת של גורמים חיצוניים המספקים לעיתונאי מידע שקרי ומקורות מופרכים. במקרים מסוימים מקרה ה"ברווז" הוא הטעיה מכוונת של העיתון, או של בא כוחו, לרוב מקרים של עיתונות המשרתת שלטון מסוים. בגרמניה הנאצית רבו מקרים שבהם דיווחו העיתונים על ניצחונות בשדה הקרב, על אף שבפועל נחלו הגרמנים תבוסה באותם קרבות. גם בברית המועצות היו העיתונים מדווחים על ניצחונות הקומוניזם ופריחת הכלכלה, פרסומים שהתגלו לבסוף כשקריים - עורכי העיתונים הונחו על ידי השלטון לפרסם את הידיעות שהיו "ברווז עיתונאי", בכוונה תחילה.
בעבר היו מקרים של "ברווזים עיתונאיים" הופכים לסערה גדולה בקרב כלי התקשורת. אך כיום, עם התחרות הגדולה בין כלי התקשורת הוותיקה והחדשה, כלי התקשורת באינטרנט, הפכו מקרים אלה לשגרתיים. הלחץ לפרסם ידיעות באתרי האינטרנט באופן מיידי, לפני שהדבר ייוודע למתחרים, מוביל במקרים רבים לפרסום מידע מוטעה, ללא בדיקת מקורות ואסמכתאות. ירידה באיכות הכותבים באותם כלי תקשורת מובילה גם היא לעיתונאים פזיזים, שאינם בקיאים בנושאים שאותם הם מסקרים ומפרסמים ידיעות, לרוב לפי מידע מיחסי הציבור או ממרואיין יחיד.
מקור הביטוי
מקור הביטוי כפי הנראה בצרפתית, והוא מופיע לראשונה במילון צרפתי מהמאה ה-17 בצורה donner un canard à moitié, כלומר "לתת ברווז למחצה", שפירושו לא לתת כלל. מאוחר יותר התגלגלה מן הביטוי המילה canard ככינוי לסיפור כזב. במילון האחים גרים מופיעה סברה אחרת, לפיה מקור הביטוי בביטוי נפוץ מהמאה ה-16, blaue Ente, כלומר "ברווז כחול" - כינוי לדבר שלא היה ולא נברא.
בספרו של אונורה דה בלזק, "אשליות אבודות", שיצא לאור בשנת 1837, מייחס העיתונאי הקטור מירלאן את המושג "ברווז עיתונאי" למדינאי, הסופר והממציא בנג'מין פרנקלין:
בישראל
בשנת 1953 פרסם העיתון "הארץ" ידיעה כוזבת על נכונות ישראל להעמדת 200,000 חיילים לצד ארצות הברית במלחמת קוריאה. הפרסום והתגובות אליו הביאו לבסוף לפסק הדין העקרוני ב"בג"ץ קול העם".
בשנת 2000 הקדיש העיתון ידיעות אחרונות כתבת שער במוסף "7 ימים" לסיפורו של זמר מזרחי אלמוני שהציג עצמו כ"השרוף", לאחר שנכווה בכל חלקי גופו כתוצאה מפיצוץ של בלון גז בביתו. מספר ימים לאחר מכן התראיין חיים צינוביץ בתוכניתו של יאיר לפיד וחשף את ההתחזות בשידור חי.
ב-17 בינואר 2007 נפל אתר ynet קורבן למתיחה. בעקבות אישור מחלה מזויף שהגיע אליו, פרסם האתר כי רופאה בשירותי בריאות כללית רשמה באישור מחלה: "סתם בלבל ת'מוח, בריא כמו שור, נתתי לו סתם כדורים, שאני מקבלת עליהם עמלות". לפי הידיעה, תגובת שירותי בריאות כללית הייתה "הרופאה זומנה לשימוע ויינקטו נגדה הצעדים הראויים". הידיעה הופיעה גם בשידורי "חדשות 10". לאחר הפרסום התברר שמדובר במתיחה חסרת שחר. בעקבות זאת מחק אתר ynet את הידיעה, ופרסם את ההכחשה של שירותי בריאות כללית.
במאי 2012 שידרה סיון כהן כתבה בחדשות ערוץ 10 על ניסיון חטיפה של ילדה בפארק דיסניוורלד בחופשת הפסח. לאחר השידור התברר כי מדובר באגדה אורבנית שנשמעה כבר עשור. בעקבות השידור הושעתה כהן מעבודתה, ולאחר מכן יצאה לחופשה ללא תשלום.
ביולי 2013 פרסם ידיעות אחרונות כתבה נרחבת במוסף "7 ימים" על "פאטמה וורדי, הסטנדאפיסטית הבדואית הראשונה". אולם לאחר מכן התברר שמדובר בבדרנית גילה צימרמן מרמת גן.
ננו-חלקיק
ננו-חלקיק הוא חומר ננומטרי. היחס הגדול בין מספר האטומים על שטח פני הננו-חלקיק למספר האטומים הכולל בננו-חלקיק, מעניק לננו-חלקיקים תכונות ייחודיות. ננו-חלקיקים נקראים פעמים רבות נקודות קוונטיות.
ננו-חלקיקים נחקרים במסגרת הננוטכנולוגיה. מחקר זה זוכה לתנופה בזכות יישומים אפשריים רבים של ננו-חלקיקים ברפואה, באופטיקה ובאלקטרוניקה.
ניתן לסווג את הננו-חלקיקים לשתי קבוצות עיקריות: ננו-חלקיקים מתכתיים מעוררים עניין רב, בשל היכולת שלהם לשמש מוליכים בתעשיית האלקטרוניקה. כמו כן ננו-חלקיקים ממתכות פאראמגנטיות או פרומגנטיות נקראים ננו-חלקיקים מגנטיים והם בעלי יכולת הכוונה על ידי שדות מגנטיים.
אפיון
ישנן מספר שיטות לאפיון ננו-חלקיקים.
אלכס ניואל
אלכס יוג'ין ניאול (באנגלית: Alex Eugene Newell; נולד ב-20 באוגוסט 1998) הוא שחקן וזמר אמריקאי. הוא מוכר בשל תפקידו בסדרת הטלוויזיה "Glee" שם שיחק את וויד "יוניק" אדמס. בנוסף, בשנת 2018, ניואל שיחק בברודוויי בהצגה "Once on This Island".
שנותיו הראשונות
ניואל נולד ב-20 באוגוסט 1992 בעיר לין, מסצ'וסטס שבארצות הברית. כשהיה בגיל 6, אביו של ניואל מת ממחלת הסרטן.
ניואל היה חבר במקהלת בית ספרו ובמקהלה של הכנסייה בה התפלל. בשנת 2012, ניואל סיים את לימודיו בבית הספר התיכוני "Bishop Fenwick". מבחינה מוזיקלית, ניואל הושפע מדונה סאמר, דיאנה רוס, אריתה פרנקלין וביונסה.
2010–2014: "Glee"
בשנת 2011, ניואל היה מבין 34,000 האנשים אשר הגישו מועמדות לתפקיד בעונה הראשונה של "Glee". בניגוד לשאר המתמודדים, סרטון המועמדות של ניואל זכה ללמעלה ממיליון צפיות במייספייס. ניואל זכה במקום השני באודישנים ולא זכה להשתתף בסדרה. עם זאת, המפיקים של הסדרה התרשמו מאוד מיכולותיו הווקאליות של ניואל והסכימו לארח אותו בשני פרקים של התכנית. הוא לוהק לתפקיד של וויד "יוניק" אדמס, נערה טרנסג'נדרית וביישנית. דמותו של ניואל בסדרה פרצה דרך בשל היותה אחת מן הדמיות הטרנסג'נדריות הראשונות על מסך הטלוויזיה בתוכניות הפריים טיים.
בשנת 2012, כשנה לאחר שהופיע בשני פרקים בסדרה, מפיקי התכנית הודיעו לניואל כי הוא ייכנס לצוות השחקנים הרשמי של Glee. כתוצאה מכך, אלכס נאלץ לעזוב את לימודיו במכללת ברקלי למוזיקה. ניואל הופיע כשחקן קבוע בעונה הרביעית והחמישית ובעונה השישית, ניואל הופיע למחצה בסדרה כשחקן משנה. בעונה השישית ניאול שר את השיר "I Know Where I Been" מתוך המחזמר האמריקאי "היירספריי" עם מקהלת "טרנספרסונס" המונה 200 איש.
2014–2016: תחילת קריירתו המוזיקלית
באוקטובר 2013, אלכס הודיע כי הוא הוחתם בחברת ההקלטות האמריקאית "Big Beat Records" וכי הוא יוציא בקרוב את אלבום הבכורה שלו. בנוסף, חשף כי הוא ייוצג על ידי המפיק האמריקאי, אדם אנדרס. ב-3 ביוני 2014, ניואל הוציא את הסינגל הראשון שלו, "Nobody to Love", לפלטפורמות השונות.
בשנת 2015, ניואל החל להפיק שירי כיסויי לשירים של אמנים שונים. במרץ באותה השנה, ניואל הפיק גרסה חדשה לשיר "Stronger" של הלהקה קלין בנדיט. מאוחר יותר באותו החודש, אלכס והדיג'יי הרוסי, מטווי אמרסון, פרסמו גרסה חדשה לשיר "Show Me Love" של רובין סטון בסגנון דיסקו-האוס. בדצמבר באותה השנה, ניואל פרסם גרסת כיסויי לשיר "O Come, All Ye Faithful" לכבוד חג המולד.
בינואר 2016, אלכס פרסם את הסינגל הראשון שלו, "This Ain't Over", שצבר שבחים רבים מן התקשורת העולמית. מגזין אאוט כתב על השיר כי "סגנון הדאנס-פופ מחייה ללא רבב את הדיסקו הישן והטוב ולו לכמה דקות קצרות. ללא גימיקים זולים, ניואל מצליח לשיר את This Ain't Over בכישרון טהור. מגזין ניו יורק כתב כי "ניואל הוא אחד הדיוות הגדולות ביותר של העולם העכשווי". ב-8 באפריל 2016, אלכס פרסם את הסינגל השני שלו, "Kill the Lights", שהפך לאחד מן השירים שאלכס ביצע כחלק מהדרמה האמריקאית של HBO, ויניל.
2016–הווה: פרסום אלבום הבכורה והמשך קריירת המוזיקה והמשחק
בשנת 2015, הוענק לאלכס פרס הוקרה מיוחד בטקס פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה. ב-3 ביוני 2016, כחלק ממיזם ההתרמה לפרויקט טרוור, אלכס הוציא את הסינגל השלישי שלו, "Need Somebody" שהתגלה כשיר הראשי של אלבום הבכורה של ניואל. השיר יצא לאייטונס ולאפל מיוזיק ביום פרסומו ולשאר הפלטפורמות כעבור כמה ימים.
בשנת 2017, ניואל הופיע לראשונה בתיאטראות ברודוויי במחזמר "Once on This Island".
בשנת 2020, אלכס החל להופיע בדמה המוזיקלית, "הפלייליסט של זואי", בתפקיד מו, תקליטן ג'נדרקוויר שגר דלת מול הגיבורה הראשית של הסדרה המוזקלית.
חיים אישיים
אלכס מגדיר את עצמו כהומוסקסואל.
ג'ולי הלדמן
ג'ולי הלדמן (באנגלית: Julie Heldman; נולדה ב-8 בדצמבר 1945) היא טניסאית עבר יהודייה-אמריקאית. אחת הטניסאיות הבולטות בסוף שנות השנות ה-60 ותחילת השנות ה-70, דורגה במקום חמישי בעולם ושנייה בארצות הברית בשנת 1969. אלופת המכביה השמינית (1969).
הלדמן זכתה עם נבחרת גביע הפדרציה של ארצות הברית בתואר בשנים 1966 ו-1969. היא השתתפה גם בשנים 1970, 1974 ו-1975 שבו שימשה כקפטנית של הנבחרת. המאזן שלה בגביע הפדרציה עומד על 21–9.
ביוגרפיה
הלדמן נולדה וגדלה בברקלי, קליפורניה. בתם של אלוף ארצות הברית בטניס לנוער (1936), ג'וליוס הלדמן והמייסדת והמוציאה לאור של המגזין העולמי לטניס, גלאדיס הלדמן.
בטורניר ההדגמה שנערך באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה הלדמן ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב בטורניר לזוגות מעורבים, מדליית כסף בטורניר לזוגות נשים ביחד עם רוזה מריה דרמון מצרפת ובמדליית ארד בטורניר ליחידות ובטורניר הראווה של המשחקים היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בטורניר לזוגות נשים ומדליית כסף בטורניר ליחידות.
מולה מלורי
אנה מרגרטה "מולה" ביורסטד מלורי (באנגלית: Anna Margrethe "Molla" Bjurstedt Mallory, 6 במרץ 1884 – 22 בנובמבר 1959) הייתה טניסאית נורווגית-אמריקאית מהטובות ביותר בהיסטוריה, שהחלה להשתתף בתחרויות ב ודורגה במקום 1 בעולם. היא זכתה ב-8 תוארי אליפות ארצות הברית (1915–1918, 1920–1922, 1926) שיא של כל הזמנים, בשני תארים בזוגות נשים (1915 ו-1916) וב-3 תארים בזוגות מעורבים (1917, 1922 ו-1923) ובסך הכל זכתה ב-13 תוארי גראנד סלאם, כולם באליפות ארצות הברית.
הייתה לאישה ספורטאית הראשונה שייצגה את נורווגיה ב (סטוקהולם 1912) תוך כדי שהיא זוכה במדליית ארד בטורניר טניס ליחידות.
ביוגרפיה
מלורי היא בתם של אנה בנדיקטה ג'נסן (נולדה ב-1854) ושל מייג'ור אקסל יוהאן ביורסטדט (נולד ב-1848)
חיים אישיים
ב-3 בספטמבר 1919 נישאה בניו יורק לברוקר, פרנקלין מלורי.
הישגי גראנד סלאם
11 גמרים (8 ניצחונות ו-3 הפסדים)
רסמוס כריסטנסן
רסמוס ניסן כריסטנסן (בדנית: Rasmus Nissen Kristensen; נולד ב-11 ביולי 1997 בברנדה שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת רומא מהסריה א', בהשאלה מלידס יונייטד, ובנבחרת דנמרק.
אייאקס
ב-23 בינואר 2018 חתם על חוזה לארבע עונות וחצי באייאקס מליגת העל ההולנדית. ב-7 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–4 על רודה במסגרת המחזור ה-22 בליגה לעונת 2017/2018. ב-27 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 0–2 על א.א.ק. אתונה במסגרת שלב הבתים לעונת 2018/2019. ב-5 במאי 2019 הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 0–4 על וילם II במסגרת גמר הגביע ההולנדי. הוא שיחק במועדון במשך עונה וחצי, בהן ערך 20 הופעות ליגה, וזכה באליפות הולנד.
רד בול זלצבורג
ב-19 ביולי 2019 חתם על חוזה לחמש עונות ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית. ב-17 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–6 על סנקט פולטן במסגרת המחזור הרביעי לעונת. בעונתו הראשונה במועדון, בה זכה המועדון באליפות אוסטריה ובגביע האוסטרי, הוא ערך 12 הופעות ליגה.
ב-19 בספטמבר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–4 על ריינדורף אלטאך במסגרת המחזור השני בליגה לעונת. בסך הכול ערך 31 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שלושה שערים. גם בעונתו השנייה זכתה רד בול זלצבורג באליפות אוסטריה ובגביע האוסטרי.
לידס יונייטד
ב-8 ביוני 2022 הצטרף ללידס יונייטד מהפרמייר ליג, לאחר שחתם על חוזה ארוך טווח תמורת סכום לא ידוע. יחד עמו הצטרף ללידס גם חברו לשעבר לקבוצת רד בול זלצבורג, ברנדן ארונסון, שחתם בקבוצה כשבועיים לפניו.
רומא (השאלה)
ב-14 ביולי 2023 הושאל לרומא מהסריה א'.
קריירה בינלאומית
ב-4 בספטמבר 2021 ערך כריסטנסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק, בניצחון 0–1 על נבחרת איי פארו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
לוץ אייגנדורף
תחילת הקריירה בדינמו ברלין
אייגנדורף גדל במועדון הנוער של דינמו ברלין. הוא עלה לבוגרים של הקבוצה ששיחקה בליגת העל המזרח-גרמנית בשנת 1974, ושיחק בקבוצה חמש עונות, בהן הבקיע שבעה שערים במאה הופעות. במקביל הופיע שש פעמים במדי נבחרת גרמניה המזרחית, והבקיע שלושה שערים.
העריקה לגרמניה המערבית והמעבר לקייזרסלאוטרן
ב-20 במרץ 1979 ערק אייגנדורף לגרמניה המערבית, בזכות קשריו הטובים של דינמו ברלין עם המועדון קייזרסלאוטרן. אייגנדורף הגיע עם דינמו ברלין לעיר קייזרסלאוטרן שבגרמניה המערבית, למטרת משחק ידידות בין הקבוצות, שאינו נתפס כאירוע מובן מאליו לנוכח היחסים בין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית. כל שחקני דינמו ברלין עברו בדיקות פסיכולוגיות לפני המשחק, במטרה להוכיח שהם כשירים לחצות את הגבול לגרמניה המערבית ואין בכוונתם לערוק. לאחר המשחק, עצר האוטובוס של דינמו ברלין בעיר גיסן שבגרמניה המערבית, במטרה לשוב לברלין המזרחית. אייגנדורף ניצל את ההפסקה, ברח מחבריו לקבוצה, תפס מונית ונסע בחזרה לקייזרסלאוטרן. אייגנדורף הוחתם על ידי קייזרסלאוטרן, אך היה מנוע מלשחק במשך שנה שלמה, עקב חוק הקובע תקופת צינון לעריקים מגרמניה המזרחית, שנחקק על ידי אופ"א. בזמן זה אייגנדורף הועסק בקייזרסלאוטרן כמאמן נוער.
עריקתו של אייגנדורף לגרמניה המערבית נחשבה כאירוע מביך עבור השטאזי, המשטרה החשאית של גרמניה המזרחית, מאחר שמועדון הכדורגל של דינמו ברלין היה תחת חסות של השטאזי, ולמעשה נוהל על ידי ראש השטאזי דאז, אריך מילקה. מילקה ביצע מספר מניפולציות על מנת שדינמו ברלין תהנה מעדיפויות שונות, ודאג שבדינמו ברלין ישחקו השחקנים הטובים ביותר של גרמניה המזרחית, כאשר אייגנדורף היה בן טיפוחיו ונחשב לאחד הכישרונות העולים של הכדורגל המזרח-גרמני. עריקתו של אייגנדורף נחשבה כבגידה במילקה ונתפסה כסכין בגב האומה המזרח-גרמנית. אייגנדורף הרבה לדבר בגנות מילקה ובגנות גרמניה המזרחית לאחר עריקתו, והעמיד את השלטונות במבוכה. גם עובדה זו אינה נחשבת למובנת מאליה, שכן עריקים מגרמניה המזרחית ידעו שזרועות השטאזי מגיעות גם לגרמניה המערבית, אך אייגנדורף התבטא ללא חשש.
אשתו של אייגנדורף, גבריאלה, נשארה בברלין המזרחית עם בתם המשותפת סנדי, תחת פיקוח הדוק של השטאזי. בערב העריקה, חזרה גבריאלה לביתה לאחר שנחקרה ארוכות, ולא מצאה את סנדי, שנחטפה על ידי השטאזי במטרה להפעיל לחץ עליה. סנדי הוחזרה לאמה רק כעבור שלושה ימים, והלחץ על גבריאלה הלך וגבר. השטאזי שלח אל גבריאלה אדם בשם פטר הומאן, שהיה מכר של גבריאלה. הם התאהבו, ועורך דין מטעם השטאזי דאג לגירושין בין גבריאלה ללוץ אייגנדורף. גבריאלה התחתנה עם הומאן, שהתברר כלותריו, סוכן של השטאזי שמרגל אחרי אנשים תוך כדי ניהול קשר רומנטי עמם. הוא עשה זאת על מנת לדלות פרטים נוספים אודות חייו של לוץ אייגנדורף, במטרה להגביר עליו את הלחץ.
מותו של אייגנדורף בנסיבות חשודות
בשנת 1982 עבר אייגנדורף מקייזרסלאוטרן לאיינטרכט בראונשווייג, שם הספיק לשחק שמונה משחקים, בהם הבקיע שני שערים. על אף מעברו של אייגנדורף לגרמניה המערבית שהתרחש שלוש שנים קודם, עינו של השטאזי נשארה פקוחה עליו, והוא לווה ללא ידיעתו על ידי מרגלים מגרמניה המערבית שהועסקו כסוכנים סמויים של השטאזי. ב-5 במרץ 1983 נפצע אייגנדורף באורח אנוש בתאונת דרכים חשודה. אייגנדורף ברח מאנשי שטאזי שארבו לו מחוץ לפאב בעיר בראונשווייג בו ישב לאחר הפסד קבוצתו, והחל לנהוג לכיוון ביתו. אייגנדורף סונוור על ידי משאית גדולה בכוונה תחילה כאשר התקרב לסיבוב חד, והתנגש בעץ, והוא נפטר בבית החולים כעבור יומיים. בחקירת התאונה נטען כי אייגנדורף היה בגילופין עקב שיעורי אלכוהול גבוהים שנמצאו בדמו, על אף עדויות של אנשים שפגש באותו ערב, שטענו ששתה כמות בירה קטנה בלבד. ישנה טענה שאנשי השטאזי שפכו אלכוהול בזירת התאונה על מנת להוכיח שאייגנדורף שתה אלכוהול לפני התאונה.
בשנת 2010 טען מרגל מזרח גרמני לשעבר בשם קרל-היינץ פלגנר, שהיה חברו הטוב של אייגנדורף, שהוא קיבל הוראה מפורשת מהשטאזי לחסל את אייגנדורף, אך הוא נמנע מלעשות כך. פלגנר היה אזרח מזרח-גרמני, שעבד עבור השטאזי בגרמניה המערבית כעונש על כך שלא היה אזרח נאמן מספיק, וחיפש עבור השטאזי עריקים ואנשים שנתפסו כבוגדים.
תארים
עם דינמו ברלין:
שלמה פוליאקוב
שלמה פוליאקוב (1912 – 19 בספטמבר 1965) היה שחקן ומאמן כדורגל ישראלי ששיחק בהפועל תל אביב ובהפועל פתח תקווה, ובהמשך אימן במספר קבוצות.
קריירה כשחקן
פוליאקוב נולד ב בשנת 1912 ועלה לארץ ישראל המנדטורית בשנת 1922 יחד עם משפחתו. בגיל 13 החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של אלנבי תל אביב, שתחילה התמזגה עם מכבי תל אביב אך בשל התנגדות חבריה התמזגה לבסוף עם הפועל תל אביב. יחד עם הפועל, פוליאקוב שיחק עד שנת 1941 וזכה בארבע אליפויות וחמישה גביעים. בעונת 1944–1945 עבר לשחק בהפועל פתח תקווה איתה הגיעה לגמר גביע המלחמה בו הפסידו להפועל תל אביב. פוליאקוב היה חלק מהסגל של נבחרת ארץ ישראל בכדורגל אך לא לקח באף משחק פעיל.
קריירה כמאמן
לאחר פרישתו, פוליאקוב אימן את קבוצות הבוגרים של הפועל פתח תקווה, הפועל רמת גן, הפועל חיפה והפועל חולון. בנוסף לכך אימן גם בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
חיים אישים
פוליאקוב נישא למרים נודלמן, אחותו של שחקן הכדורגל אברהם נודלמן. בנם היה השחקן והקומיקאי, ישראל פוליאקוב. אחיו של שלמה היה שחקן הכדורגל והמאמן משה פוליאקוב.
תארים
1933-1934, 1934-1935, 1937-1938, 1939-1940
מנהיגות חברתית (מפלגה)
מנהיגות חברתית היא רשימה מטעם מפלגת מורשת אבות, שהוקמה על ידי אילן משיחא יר-זנבר לקראת הבחירות לכנסת ה-19 (2013) ומעולם לא נבחרה לכנסת.
היסטוריה
הרב יוסף בא-גד הקים את מפלגת מורשת אבות בשנת 1992, המפלגה מעולם לא עברה את אחוז החסימה ובבחירות לכנסת החמש עשרה קיבלה המפלגה את מספר הקולות הנמוך ביותר.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה בשנת 2013 הוגשה רשימה מטעם המפלגה, הפעם בראשות אילן משיחא יר-זנבר, שהכריז על עצמו כמועמד לראשות הממשלה. יר-זנבר הבהיר כי אין כל קשר רעיוני בין הרשימה הנוכחית, המגדירה עצמה כמפלגה ביטחונית-חברתית, לבין המפלגה בתקופתו של בא-גד. רשימתו של משיחא השתמשה במפלגת "מורשת אבות" כמפלגת מדף. בבחירות זכתה המפלגה ב-461 קולות, והייתה למפלגה עם מספר הקולות הנמוך ביותר.
בבחירות לכנסת העשרים התמודדה המפלגה תחת הכינוי "מנהיגות חברתית", וסימנה היו האותיות "יז". המפלגה זכתה בבחירות ל-223 קולות, ושוב הייתה למפלגה בעלת מספר המצביעים הנמוך ביותר.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת באפריל 2019 התמודדה המפלגה בשנית תחת הכינוי "מנהיגות חברתית", הפעם עם האותיות "ןנ" אך גם הפעם לא נכנסה לכנסת וקיבלה 385 קולות - שהם כ-0.01% מסך הקולות הכשרים בקלפי בבחירות אלו. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים בספטמבר 2019 מנהיגות חברתית התמודדה המפלגה עם האות "י". גם הפעם היא קיבלה את מספר הקולות הנמוך ביותר מבין הרשימות שהתמודדו - קיבלה 434 קולות שהם 0.01% מסך הקולות הכשרים בקלפי בבחירות אלו. בבחירות לכנסת העשרים ושלוש במרץ 2020 התמודדה המפלגה עם האותיות "יר" וקיבלה 271 קולות. בבחירות לכנסת העשרים וארבע במרץ 2021 התמודדה המפלגה בשנית עם האותיות "יר" וקיבלה 256 קולות. בבחירות לכנסת העשרים וחמש בנובמבר 2022 התמודדה המפלגה עם האות "ץ" וקיבלה 988 קולות (0.02%	 מהקולות), שיא מספר מצביעים למפלגה מאז היווסדה.
פריד מורד
פריד מורד (באנגלית: Ferid Murad; נולד ב-14 בספטמבר 1936) הוא רופא ופרמולוג אמריקאי אשר זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה בשנת 1998 יחד עם רוברט פ. פרשגוט ולואיס ג'.איגנרו על גילוי תכונות האיתות של חנקן חמצני.
ראשית חייו
מורד נולד בוייטינג, אינדיאנה. אביו, ג'אבר מוראט אייג'ופי, היה מהגר אלבני מגוסטיבר, מקדוניה ואימו, הנרייטה באומן, הייתה אמריקאית נוצרייה. פריד מורד התחנך כנוצרי.
חייו הבוגרים
בשנת 1958 סיים מורד תואר ראשון בכימיה במסגרת תוכנית טרום-רפואית באוניברסיטת DePauw. בשנת 1965 קיבל את התארים דוקטור לרפואה ודוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב. לאחר סיום לימודיו התחיל לעבוד כמתמחה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, שם עבר התמחות ברפואה פנימית. בשנת 1967 עבד בשירות הבריאות הציבורי כעוזר מנתח ועמית קליני. לאחר שלוש שנים הפך לחבר סגל בכיר בארגון. בשנת 1970 הצטרף לאוניברסיטת וירג'יניה, כפרופסור של רפואה פנימית ופרמולוגיה. בין השנים 1971–1981 כיהן כמנהל המרכז הקליני לחקר רפואה ומנהל המחלקה לחקר פרמקולוגיה קלינית של אוניברסיטת וירג'יניה. מורד עבר לאוניברסיטת סטנפורד ב-1981, שם הוא מילא את התפקידים הבאים: יושב ראש החוג לרפואה, ממלא מקום של מנהל המחלקה לרפואת הנשימה וראש הצוות הרפואי במרכז הרפואי של פאלו אלטו. בשנת 1988 הוא זכה בפרס מטעם איגוד הלב האמריקני. באותה שנה מורד עזב את משרתו בסטנפורד לטובת מעבדות אבוט, שם כיהן כסגן נשיא של חברת התרופות דיסקברי עד שנת 1993, השנה שבה ייסד את חברת הביוטכנולוגיה שלו, Molecular Geriatrics Corporation. בשנת 1997 מורד חזר לאקדמיה והצטרף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טקסס ביוסטון כדי ליצור מחלקה חדשה של ביולוגיה אינטגרטיבית, פרמקולוגיה ופיזיולוגיה. גם שם מורד כיהן במספר תפקידים במקביל ביניהם: יו"ר המחלקה לביולוגיה ופרמקולוגיה ומנהל מכון בראון לרפואה מולקולרית למניעת מחלות אנושיות. בשנת 2011 מורד עבר לאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון כפרופסור במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית.
ינה בארשון
ינה בארשון (במקור עד 1906 בורנשטיין, בהונגרית: Bársony Jenő; מישקולץ, 12 במאי 1894 – בודפשט, 5 ביולי 1969) דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא נשים, פרופסור באוניברסיטה, בעל דוקטורט Ph.D (1952).
ביוגרפיה
ינה בארשון נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל בורנשטיין, סוכן מסחרי ושל תרזה הרטמן. הוא סיים את בית הספר התיכון במישקולץ, ולאחר מכן השלים את לימודיו הגבוהים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (בשמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר בשנת 1918. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לגדוד החי"ר ה-65 של הצבא האוסטרו-הונגרי וקיבל כמה אותות הצטיינות על ביצוע תפקידיו תחת אש. בין השנים 1918 - 1930 עבד בגינקולוגיה בבית החולים לנשים בכיכר בקאץ' בבודפשט בהדרכתו של פרופסור יוז'ף פרידיישי (מקודם: פרידנשטיין). בשנת 1926 ניגש לבחינות המיילדים-גינקולוגיה. משנת 1930 מונה לרופא הראשי של המחלקה לגינקולוגיה בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) ומשנת 1934 עד 1948 היה הרופא הראשי. שם הוא הצליח לעבור את השואה ואחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1946 קיבל הסמכה כמרצה פרטי בתחום פתולוגיית ההריון ומאותה שנה עבד גם כמרצה בכיר באוניברסיטת פאזמאני פטר (משנת 1951 אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת זמלווייס בבודפשט. בשנים 1948 - 1962 היה פרופסור חבר. משנת 1962 ועד מותו הוא עבד במכון להכשרה רפואית וכפרופסור מן המניין ראשי של המחלקה למיילדות ולגינקולוגיה. בין השנים 1959–1969 היה גם נשיא הוועדה למיילדות וגינקולוגיה של המועצה למדעי הבריאות. בארשון היה הנשיא המייסד של "אגודת רופאי הנשים ההונגרים", שנוסדה בשנת 1965, והיה חבר כבוד בגוף הייצוגי של הקהילה היהודית של בודפשט.
ינה בארשון עסק בחקר התפקוד המיני הנשי ותפקוד לקוי של השחלות. הוא התקדם משמעותית בפתרון הניתוחי של ממאירות צוואר הרחם ובנספחות הרחם. בארשון היה אחד הראשונים בהונגריה שחקר את הבעיות הגינקולוגיות המיוחדות בגיל המעבר אצל נשים.
בארשון הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5B-6-3).
חייו הפרטיים
אשתו הראשונה הייתה אולגה נויפלד, בתם של יאקאב נויפלד ושל לואיזה קרדוש, איתה התחתן בבודפשט ב-20 בספטמבר 1931, אך התגרשו כעבור שנה. רעייתו השנייה הייתה ליוויה להוצקי (1909–1992).
הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן
נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, הצהיר ב-21 במרץ 2019 שארצו מכירה באופן מלא בריבונות הישראלית ברמת הגולן. ב-25 במרץ 2019 חתם טראמפ על הצהרה שמכירה בריבונות ישראל על רמת הגולן.
ההצהרה
ב-21 במרץ 2019 הצהיר הנשיא טראמפ כי "לאחר 52 שנים הגיע הזמן שארצות הברית תכיר באופן מלא בריבונות הישראלית ברמת הגולן, דבר חשוב מבחינה אסטרטגית וביטחונית לישראל וליציבות האזורית."
ארבעה ימים לאחר מכן, בטקס סמלי בבית הלבן במעמד ראש ממשלת ישראל, סגן נשיא ארצות הברית, מייק פנס, מייק פומפאו, ג'ארד קושנר, דייוויד פרידמן ואחרים, חתם טראמפ על הצהרה נשיאותית שמכירה בריבונות ישראל על רמת הגולן.
תגובות
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הודה לנשיא טראמפ על ההצהרה. מאוחר יותר הודיע נתניהו כי בכוונתו לאשר הקמת יישוב חדש ברמת הגולן שייקרא רמת טראמפ, כמחווה על ההכרה.
מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש, אמר כי "מעמדו של הגולן לא השתנה". המהלך האמריקני גרר גינוי, ביקורת או דחייה מצד: האיחוד האירופי, בריטניה, גרמניה, צרפת, בלגיה, ספרד, פולין, דרום אפריקה, טורקיה, מצרים, הליגה הערבית, רוסיה, ערב הסעודית, בחריין, קטר, כווית, ירדן, עיראק, איראן, לבנון, יפן, קובה, אינדונזיה, קנדה, פקיסטן, סודאן, מלזיה, וסין.
ביוני 2021 דווח באתר "" כי ממשל ג'ו ביידן צפוי לסגת מהחלטתו של טראמפ, ולהודיע כי הוא אינו מכיר בריבונות הישראלית על רמת הגולן. גורם מדיני בישראל הכחיש כוונה כזו. זמן קצר לאחר הדיווח פרסמה מחלקת המדינה של ארצות הברית הצהרה רשמית לפיה מדיניות ארצות הברית בנוגע לרמת הגולן לא השתנתה, ודיווחים האומרים אחרת הם שקריים.
המעמד הנמוך
המעמד הנמוך מתייחס לפלח האוכלוסייה שנמצא בתחתית ההיררכיה החברתית. בחברות המודרניות המעמד החברתי הנמוך כולל בדרך כלל את חברי האוכלוסייה העניים ביותר בחברה.