cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גוראל אדום
מראה חיצוני
מהעורף ועד לכתפיים יש לגוראל האדום קו דקיק של שערות סמורות בצבע שחור וברוחב של 2 ס"מ; הפס הגבי של הגוראל האדום הוא הרבה יותר קצר מאצל הגוראלים האחרים - רק לעיתים נדירות יהיה באורך של למעלה מ-10 ס"מ. בחזה יש לפרטים מסוימים כתם שחור עגלגל או פס שחור הנמשך לאורך קו האמצע של הגחון. המפשעה והצד הפנימי של הירכיים לבנבן-אפרפר, ועל הברכיים יש לעיתים קרובות כתמים שחרחרים. החלק העליון של הרגליים בצבע אדמוני כשאר הגוף, והחלק התחתון של הרגליים בצבע כתמתם חיוור עד צהבהב בהיר. זנבו של הגוראל האדום בצבע אדמדם כהה בחלק העליון ולבנבן בחלק התחתון והוא בעל ציצת שיער שחורה ומברשתנית. הפרסות בצבע כחלחל, כסוף או אפור כהה. צבע ראשו של הגוראל האדום בהיר לרוב מהצבע הכללי של הגוף, והוא אחיד יחסית. יוצא דופן מכך הם המצח והקרקפת שצבעם בדרך כלל הוא אדמדם כהה ולעיתים חום קפה כהה; לפעמים עלולה להיות בלורית של שערות שחורות במרכז המצח. בניגוד חד לכך, לעיתים יש לגוראל האדום "כתר" שיער בינוני בצבע לבן בוהק בין הקרניים - מאפיין ייחודי שנעדר אצל שאר הגוראלים. ה"כתר" גדול ובולט בעיקר אצל פרטים צעירים, והוא נוטה להתקטן או להתפוגג עם הגיע הגוראל לבגרות. לעומת אזור המצח האדמוני, הלחיים, עצמות הלסת והחלק העליון של הגרון בצבע חום זהוב עד צהבהב קרמי. באזור התחתון של עצמות הבריח (החלק העליון של הגרון הסמוך לסנטר), יש לגוראל האדום כתם עגלגל בצבע לבן קרמי דהוי האופייני למיני הגוראלים, אם כי לעומת שאר המינים אצל גוראל זה הכתם קטנטן יחסית ומתמזג למדי עם צבע הגרון והצוואר.
לאורך החרטום יש כתם שחור מבריק עד שחור דהוי. הלוע והשפתיים אף הם בצבע שחור, ושולי השפתיים בצבע צהבהב חיוור. סביב העיניים של הגוראל יש טבעות בהירות בצבע צהבהב קרמי, ובמרכזן יש כתם שחור אלכסוני דמוי-צלקת שחוצה את העין. האוזניים מתחלקות בין חום קפה בצד החיצוני ללבנבן עם חריצים שחורים בצד הפנימי, וסביב הקצוות יש רצועה שחורה.
מבנה גוף
מבנה גופו של הגוראל האדום קומפקטי וצר יחסית ומזכיר במקצת את הצביונים, והוא מתאפיין בצוואר קצר ועבה התומך בראש בינוני בגודלו; הוא בעל חרטום משולש קצר יחסית ולחיים מלאות. פלג גופו האחורי גדול במעט מהקדמי, אם כי אין זה בולט כל כך וגם לא תמיד נראה לעין. האוזניים שלו עגלגלות ובינוניות ביחס לגופו, אך הן קטנות ביחס לגוראלים האחרים. על פי הטקסנומים שחקרו את המורפולוגיה של מין זה, הגוראל האדום הוא בעל גולגולת ייחודית שמהווה מעין גרסת ביניים בין הגוראלים לסרואים. לגוראל האדום עיניים גדולות יחסית בצבע כתמתם ובעלות אישונים שחורים בצורת אליפסה - מאפיין נפוץ אצל מיני היעלים. האף שלו מעוגל וגדול למדי עם נחיריים מחורצים ורחבים, והלוע קטן יחסית. בניגוד לרושם המוטעה, בסיס זנבו של הגוראל האדום קצר ביותר ועומד על כ-4 ס"מ בלבד, אולם ציצת השיער הארוכה שבסופו גורמת לזנב להגיע עד לאורך של 12.7 ס"מ. טלפיו של הגוראל שסועות וקצרות, והן עבות וחזקות ומותאמות במיוחד לטיפוס על סלעים בדומה לעיזי בר רבות; בצד האחורי של הרגליים האחוריות יש לגוראל זוג טלפיים נוספות קטנות ועגולות, שתפקידן לייצב את הגוף ולאחוז בזיזי הסלעים בעת ירידה במדרון אנכי מאוד. הזכרים והנקבות של הגוראל האדום דומים יחסית בכל המאפיינים הגופניים, ומלבד ההבדלים בקרניים שהוזכרו לעיל, הרשומות בשבי מצביעות על כך שהנקבות נוטות להיות גדולות במעט מהזכרים. למרות זאת, באופן כללי הגוראל האדום נחשב למין בעל דו-צורתיות זוויגית נמוכה.
תפוצה ובית גידול
הגוראל האדום הוא בעל חיים תת-אנדמי; כלומר, הוא מוגבל לאזור גאוגרפי מסוים הנמצא בשטחם של מספר מדינות. הוא מצוי במשולש הגבולות של צפון בורמה, דרום מרכז סין העממית וצפון מזרח הודו. התפוצה שלו לפי חלוקה מינהלית היא כדלהלן: בבורמה הוא מצוי בצפון מחוז קאצ'ין וסאגאינג, בסין הוא מצוי בדרום המחוז האוטונומי הטיבטי, סצ'ואן ויונאן, ובהודו הוא מצוי בצפון-מזרח שטחם של ארונאצ'ל פרדש ואסאם. פרסתנים תת-אנדמיים נוספים לאזור שבו מצוי הגוראל האדום הם טאקין מישמי, כבש כחול גמדי ומושק כהה.
בית הגידול של הגוראל האדום נמצא באחד מהשטחים האחרונים ברחבי אסיה של יערות פרימיטיבים, והוא כולל יערות גשם טרופיים, יערות גשם ממוזגים, יערות עננים ויערות מחטניים ובאופן כללי, כמעט כל סוגי היערות ההרריים שבאזור זה. בית גידול זה כולל גם פסיפס של צוקים משוננים, כרי דשא תת-אלפינים, גבעות תלולות, שיחים, סלעים, ומדרונות אנכיים.
הגוראל האדום חי באזורים גבוהים יותר בהשוואה לגוראלים האחרים; בדרך כלל בגבהים של 4,500-2,000 מטר מעל פני הים. אזור זה נחשב למורכב מבחינה טופוגרפית, והוא מתאפיין בשפע של גשמים: לפחות 2,000 מילימטר לשנה בעיקר בחודשי מאי עד אוגוסט. בין רכסי ההרים שבהם הגוראל האדום מצוי, ניתן למנות את רכס חנגדוואן (בסין), הרי אראקאן (בבורמה) והרי פאת'קאי (בהודו). הטמפרטורות בתחומי מחייתו 10–30 מעלות והאקלים הוא טרופי - חם ולח.
פעילות
במהלך הקיץ, הגוראל האדום נמצא באזורים גבוהים מאוד בשוליים העליונים של היערות, ולעיתים קרובות נצפה גם בכרי דשא, סבך ומרעה תת-אלפיני מעל קו העצים - סמוך מאוד לקו השלג הקבוע של ההרים הגבוהים. במהלך החורף, הטמפרטורות הופכות לקפואות באזורים אלה וקו השלג מתרחב לאזורים נמוכים יותר; בשל כך הגוראל האדום מוכרח לבצע נדידה עונתית, והוא יורד בתקופה זאת ליערות נשירים ומחטניים נמוכים וקרחות יער וסבך שמתחת לקו השלג המקסימלי. התושבים המקומיים מדווחים כי הגוראל האדום נצפה בתדירות גבוהה יותר בגבהים נמוכים מחודש נובמבר עד מרץ, וחוזר למקומות הגבוהים בסביבות חודש אפריל.
התנהגות
מהתיאורים הראשונים של מין זה עולה, כי הגוראלים האדומים היו במקור בעלי חיים עם סובלנות יוצאת דופן לבני אדם, ואף היה ניתן להתקרב אליהם עד למרחק קטן ביותר מבלי שהללו יברחו. משערים שמקור התנהגות זאת נובע בשל בית גידולו הבלתי נגיש של הגוראל האדום שבשילוב עם הביישנות הטבעית שלו גרם לכך שהוא כמעט ולא נחשף לנוכחות בני אדם, בדומה לאייל אנדים צ'יליאני. כיום לאחר שציד הגוראל האדום הפך לשכיח ביותר, אין זה סביר להניח שהגוראל עדיין נשאר סובלני לנוכחות בני אדם בסביבתו.
הגוראל האדום הוא בעל חיים הפעיל בבדידות בדרך כלל, אף על פי שהנקבות מלוות בדרך כלל על ידי הצאצא האחרון שהן ילדו. לעיתים הגוראל האדום נצפה גם בקבוצות קטנות - לרוב עד 3 פרטים. ההרכב של קבוצות אלה הוא בדרך כלל זכר, נקבה וגדי, או נקבה עם גדי צעיר וצאצא מבוגר שלה משנים קודמות. הגוראל האדום אינו טריטוריאלי רוב הזמן, אך הן הזכרים והן הנקבות נמצאים בשטחי פעילות קבועים המכונים "הטווח הביתי". גודל ממוצע של טווח כזה הוא כ-40 דונם. במהלך עונת הרבייה שבסוף הסתיו, הזכרים מקימים באופן זמני טריטוריה המסומנת על ידי בלוטות ריח וערימות גללים בגודל של 22–25 דונם, והם יאפשרו רק לנקבות להיכנס אליו ויסלקו כל זכר פולש.
תזונה
הגוראל האדום הוא בעל חיים צמחוני בדומה לרוב המכריע של קרוביו. תזונתו העיקרית מבוססת באופן יוצא דופן דווקא על מינים שונים של חזזיות, ובמידה פחותה יותר גם על עשבים ועשבי תיבול בתוספת של עלים, גבעולים, וזרדים של שיחים. עם זאת, מחקרים מפורטים על הרגלי התזונה של מין זה טרם בוצעו. בגן החיות של שנגחאי, הגוראלים האדומים ניזונו בעיקר מעלים של "עץ פאדוגה יפני" ו"פאולווניאה פורטוני" (מהפרפרניים) ואולמוס סיבירי (מהמישיים). הגוראל האדום נוהג לשתות מדי יום - בעיקר בשעות הבוקר לפני ליקוט המזון.
טורפים
הטורפים העיקריים של הגוראל האדום בטבע הם נמר השלג, נמר הודו-סין והדול מצוי, וטורפים פוטנציאליים אחרים הם טיגריס בנגלי, נמר ערפילי, דוב ההימלאיה. עיט זהוב ודורסים אחרים עלולים להוות איום גם לגדיים. כאשר הגוראל חש באיום או נרדף על ידי טורף, הוא נמלט במהירות תוך כדי קפיצות לאזורי הצוקים המקשים על הטורף להשיגו. בגן החיות ביאנגון, נקבה נצפתה כשהיא קופצת ממצב עמידה מעל גדר בגובה של 1.8 מטר.
רבייה ומחזור חיים
עונת הרבייה מתרחשת בדצמבר או מספטמבר עד נובמבר. מחזור הייחום הוא 17–23 ימים, ובמהלך תקופה זאת הזכר והנקבה עלולים לנסות להזדווג 10–20 פעמים במהלך פתיחות מינית של הנקבה שנמשכת 6–72 שעות. אף על פי שהגוראל האדום שקט יחסית, בתקופה זאת הזכרים משמיעים קולות חיזור הנשמעים כ"זר-זר" או כ"זי-זי-זי" כדי למשוך נקבות, ואילו הנקבות נותנות שריקות חזקות שנשמעות עד למרחק של 500 מטרים כדי למשוך את הזכרים. נקבות שאינן בשלות לרבייה תברחנה מהזכר כאשר הוא יתקרב אליהם, והן עשויות לאיים עליו בנגיחה בגופו עם יציק להם יתר על המידה. נקבות בשלות לעומת זאת, נוטות לעמוד כאשר הזכר מתקרב אליהן, והן מסמנות שהן מוכנות לרבייה על ידי העלאת הזנב למעלה. תגובת פלהמן (הפשלת השפתיים העליונות למעלה) נצפתה ברוב המפגשים בין זכר לנקבה פתוחה.
ההריון של הנקבה נמשך כ-6 חודשים (218-170 ימים), לאחריהם נולד גדי יחיד בדרך כלל בחודש יוני או יולי - אם כי דווחו לידות מוקדמות יותר גם באפריל. בגן החיות של שנגחאי הגמילה של הגדי התרחשה לאחר 3.5 חודשים. נקבות הגוראל האדום מגיעות לבגרות לאחר כ-1.5 שנים וההמלטה הראשונה שלהן מתרחשת בגיל שנתיים. הזכרים מגיעים לבגרות בסביבות 3 שנים.
תוחלת החיים של הגוראל האדום היא עד 15 שנים.
מצב
הגוראל האדום מסווג על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU), בשל מספרי אוכלוסייה נמוכים שממשיכים לרדת בעקבות ציד, ואוכלוסייה בוגרת שעשויה להכיל כ-1,000 פרטים בלבד. מגמת האוכלוסייה בירידה כבר זמן רב, ועם המצב הנוכחי יימשך הגוראל יגיע בסופו של דבר לקריטריונים של קטגורית "סכנת הכחדה" (EN).
איומים
האיומים העיקריים על הגוראל האדום הם ציד ואובדן בית גידול שנגרם על ידי התרחבות מהירה של בירוא יערות מאז הכנסת הרפורמות הכלכליות לטיבט על ידי הממשלה הסינית, לציד יש השפעה שלילית משמעותית ביותר על אוכלוסיות הגוראל, הנובעת בעיקר ממספר גדל והולך של מהגרים ממחוזות אחרים בסין והכנסת רובי ציד מודרניים. ב-3 הנפות העיקריות בטיבט שבהם מצוי הגוראל - דינגג'יו, מאדוג ולינזהי, לפחות כ-150 גוראלים היו ניצודים מדי שנה בסביבות שנות ה-80. אף על פי שאיסור הציד נכנס לתוקף החל מ-1987, ציד בלתי חוקי הוא עדיין נפוץ ומתרחש לרוב כאשר הגוראלים האדומים יורדים מהאזורים הגבוהים בחורף לשטחי הפעילות של עונה זו הנמוכים וקלים יותר לגישה. בבורמה, הגוראל האדום הוא בין 7 בעלי החיים המבוקשים ביותר בציד, לצד סרו אדום, מושק כהה, טאקין, מקוק אסאמי, מונטיאק פי, ודוב ההימלאיה. חלקי גופו של הגוראל משמשים למטרות שונות, ויש ביקוש גדול לבשר, העור, הקרניים, הרגליים וכיס המרה. בשר הגוראל נמכר בעיקר בשווקים המקומיים למאכל עבור האוכלוסייה המקומית או נאכל על ידי הציידים עצמם במהלך מסעות הציד הארוכים שלהם. העור של הגוראל מיוצע לסוחרי פרוות מחוץ לבורמה, בעוד ששאר חלקי גופו מיוצאים לשימוש בסין ברפואה הסינית. סביר להניח שאיומים דומים מתרחשים בהודו. מלבד האיומים האנושיים הגוראל גם סובל מחורפים קשים או מאיומים טבעיים אחרים. יובש קיצוני במיוחד שהתרחש בעבר בסין, גרם לשינויי אקלים בחלק מבתי הגידול של הגוראל וצמצם אף הוא את תחומי המחייה, או את שיעור הרבייה.
שימור
הגוראל האדום מופיע תחת נספח I של אמנת CITES, שהמשמעות לכך היא שסחר הבינלאומי במין זה או במוצריו אסור לחלוטין. להלן נתוני IUCN על שימור הגוראל האדום במדינות שבהם הוא מצוי:
רבייה בשבי
כתוצאה מהירידה הרצינית במספרי הגוראל האדום, המרכז לרביית בעלי חיים בגן החיות של שנגחאי החל בתוכנית של גידול אוכלוסייה בשבי, על מנת שבעתיד יוכלו לשחרר ממנה פרטים לטבע. התוכנית החלה עם 7 גוראלים, ובגלל קצב הרבייה הנמוך יחסית של הגוראל, האוכלוסייה השבויה עלתה ל-27 גוראלים בפרק זמן של 22 שנים. הגוראל האדום מצוי גם בגן החיות של בייג'ינג' ובגן החיות של יאנגון.
אומדנים
סקרים אקראיים שהתבצעו במהלך קיץ 1987–1988 בטיבט, סיפקו קצת מידע על גודל אוכלוסיית הגוראל האדום במחוז. סך המספרים במחוז נאמדו בסביבות 810 עד 1,370 פרטים, המחולקים לפי נפות באופן הבא: נפת לינזי - 120–180 פרטים. נפת בומי - 60 עד 220 פרטים. נפת דינגג'יו - 320–380 פרטים. נפת מאדוג - 220–450 פרטים. נפת מאנלינג - 90–140 פרטים. בעקבות כך מעריכים כי המספר הכולל של הגוראל האדום בסין הוא פחות מ-1,500 פרטים. בבורמה המינים נדירים בגלל טווח התפוצה המוגבל גם באופן טבעי וגם על ידי השפעות הציד וסביר להניח שגם בהודו; על כן, בשתי מדינות אלה לא ידוע מה גודל האוכלוסייה. בהתחשב בטווח הקטן שלו, גודל האוכלוסייה הכולל הוא ככל הנראה פחות מ-10,000 פרטים.
נוער מזרחי
נוער מזרחי (נע"ם) הייתה תנועת הנוער של תנועת המזרחי.
היסטוריה
בשנת 1941 יזמו שני צעירים דתיים, ישראל סדן (אז: קוז'ניצקי) ומיכאל צור (אז: ליברמן), הקמת תנועת נוער של המזרחי, כמשקל נגד לבני עקיבא של הפועל המזרחי. התנועה קיימה פעילויות בבית הספר בילו בתל אביב. ביולי 1941 קיימו בבני ברק סמינריון מדריכים ראשון. באפריל 1943 התקיימה ועידה ארצית ראשונה של הארגון.
התנועה הוציאה כתב עת בשם "חזון", ובו פרסמו קוז'ניצקי וליברמן מאמרי הגות והשקפה. אחד המוטיבים המרכזיים של התנועה היה הרצון לשמור על הזהות הדתית והתורנית ועל הקשר לעולם התורה ולרבניו. מדורו של קוז'ניצקי נקרא "על הסדן", וממנו הוא אימץ את שמו "סדן".
בשנת 1939 הקימה בני עקיבא את ישיבתה הראשונה - ישיבת כפר הרא"ה. היעד של הישיבה לא היה הנחלת השכלה כללית אלא טיפוח הרוח החלוצית. מסיבה זו בשנים הראשונות הייתה הישיבה בכפר הרא"ה מושתתת על לימודי קודש בלבד. נע"ם, לעומת זאת, דגלה בהקמת מוסד תורני שיושתת על לימודי קודש ברמה גבוהה וישלב בו לימודים כלליים, מתוך מטרה לטפח דור של בני תורה משכילים. במחצית הראשונה של שנות ה-40 ערכה התנועה כינוסים וועידות ובהם הועלה הצורך בהקמת מוסד כזה. מדי שנה בחופשת הקיץ נערך כינוס התנועה בפרדס חנה, והמקום היה מוכר היטב לראשי התנועה. בשנת 1945 הקימה נע"ם את מדרשית נעם והמקום שנבחר לשכן בו את המוסד החדש היה פרדס חנה. התלמידים הראשונים היו חניכי תנועת הנוער.
פעילות נוער מזרחי כתנועת נוער לא האריכה ימים, ועיקר התמקדותה היה בטיפוח מוסדות המדרשייה בפרדס חנה.
טיסה 961 של אתיופיאן איירליינס
החטיפה
בשעות הלילה המאוחרות של יום שישי, 22 בנובמבר, המריאה טיסה 961 מנמל התעופה במומבאי בדרכה לנמל התעופה באביג'ן, בירת חוף השנהב. בדרך נקבעו למטוס הבואינג 767-260 שלוש עצירות ביניים, באתיופיה, בקניה וברפובליקה של קונגו. בשעות הבוקר עצרה הטיסה בנמל התעופה של אדיס אבבה ושם עלו נוסעים נוספים, ביניהם גם שלושת החוטפים.
בסביבות השעה 12:00 בצהריים, עם הכניסה למרחב האווירי של קניה, פרצו החוטפים אלמיהו בקלי בליינה, מתיאס סולומון בליי וסולטאן עלי חוסיין לתא הטייס והודיעו לטייס לאול אבאטה כי יפוצצו את המטוס באוויר באמצעות רימון יד אם לא יענה לדרישותיהם. למרות שבפועל היו שלושה בלבד, הם טענו כי הם 11 אסירים משוחררים מהכלא האתיופי המבקשים מקלט מדיני במדינה אחרת.
החוטפים דרשו מהטייס לפנות לכיוון אוסטרליה, וסירבו להאמין לו כשאמר שאין לו די דלק להגיע אפילו לשליש הדרך. למרות דרישתם טס אבאטה לאורך חופי אפריקה, אך כשראו זאת החוטפים הם אילצו אותו לפנות מזרחה. הטייס, שידע כי המטוס צפוי להתרסק בדרך, החליט להערים עליהם ופנה לכיוון ארכיפלג קומורו, השוכן בין מדגסקר לבין אפריקה.
ההתרסקות
בסמוך לאיי קומורו החל הדלק לאזול, ומשהחוטפים לא שעו לאזהרותיו החל הטייס להסתובב במעגלים במטרה לנחות בסופו של דבר באיים. לאחר דקות ספורות ניצב המחוג במד הדלק קרוב מאוד לאפס, והנוסעים קיבלו הוראה לחגור את החגורות ולהתכופף. כמה מהם החליטו לנפח עצמאית את חליפות ההצלה, מה שעלה בחייהם.
משהבין הטייס כי לא יוכל לנחות באיי קומורו הוא החליט לנחות בים, במים לא עמוקים, במהירות המינימלית האפשרית. בשלב מסוים קרס אחד המנועים, ובשל כשל בכמה מהמערכות ההידראוליות במטוס נאלץ אבאטה לבצע את הנחיתה במהירות של כ-320 קילומטרים בשעה. הוא החל להנמיך אט-אט, כשכ-30 מטר מעל למים נטה המטוס לשמאל והכנף השמאלית פגעה בעוצמה אדירה במים והתרסקה. זמן קצר לאחר מכן נשבר המטוס לשניים והחלק המרכזי שלו התהפך.
רוב הנוסעים שישבו במרכז המטוס והיו חגורים מצאו את עצמם בתוך המים, כמעט בלא יכולת להיחלץ, ורובם נהרגו. מרבית הניצולים (50 בסך הכל) ישבו בחלקו הקדמי או האחורי של המטוס, והם הספיקו לנפח את חליפות ההצלה בתזמון מדויק ולהיחלץ מהמים. כך גם הטייס אבאטה וכמה מאנשי הצוות.
באופן נדיר, כל רגעי ההתרסקות תועדו במצלמת וידאו על ידי בני זוג שהיו בירח דבש בסמוך, והסרט נמכר בעשרות אלפי דולרים לשידור טלוויזיוני. הטייסים זכו לתשבחות רבות על כך שהצליחו לנחות במים, ושניהם המשיכו לעבוד באתיופיאן איירליינס גם לאחר מכן.
גלריה דבל
גלריה דבל היא גלריה לאמנות שפעלה בירושלים בין השנים 1973–1990. הגלריה הציגה בכ-200 תערוכות של אמנים ישראלים ובינלאומיים, שהפכו את הגלריה למוסד תרבות מרכזי בירושלים. חשיבותה של הגלריה הייתה, לצד הצגת אמנים מוכרים, גם בתמיכה באמנים שוליים באותה עת.
אטיין ורות דבל פתחו את גלריה דבל במרתף ביתם בעין כרם. הגלריה ייצגה אמנים ידועים וגם אמנים צעירים.
בין האמנים שהוצגו בגלריה נמנו מישל חדד, יאיר גרבוז, רפי לביא, זהרה שץ, גבריאל כהן, יוכבד וינפלד, מאיה כהן לוי, רענן לוי, דניאלה פסל ואמנים בינלאומיים כגון אלכסנדר קלדר, דייוויד הוקני ואחרים. בנוסף, גלריה דבל הציגה וקידמה שורה של אמנים שנחשבו כשוליים באותה עת. על אמנים אלו נמנים אמנים שזוהו עם "בצלאל" כגון זאב רבן, מאיר גור אריה, שמואל לוי וג'ורג' גולדשטיין, אמנים פיגורטיביים כגון שמואל בק ונפתלי בזם וכן שורה של אמנים עולים יוצאי ברית המועצות כגון אלכסנדר אוקון, ולנטין שור, אנטולי בסין ואחרים.
במהלך התערוכות שאצרה, ניהלה רות דבל שיחות וראיונות עם האמנים השונים, אותם הקליטה ותמללה. בשנת 2010 יצאו לאור מבחר ראיונות שנערכו בגלריה תחת השם "דיאלוג".
ארכיון גלריה דבל נמצא כיום באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
גרידלוק
גרידלוק הוא סוג של עומס תנועה בצומת, שבו פקקי מכוניות חוסמים רשת שלמה של צמתים, דבר המביא את כל התנועה למצב של עצירה מוחלטת. המונח לקוח ממצב אפשרי בתכנון שתי וערב, שמאפשר לצמתים שנחסמים למנוע מהתנועה לזרום.
המושג משמש לעיתים בטעות גם כדי לתאר עומסי תנועה כבדים שבהם מהירות הנסיעה איטית מאוד. כמו כן, בשנים האחרונות השימוש במושג הורחב להצגת מצב שבו התנועה מגיעה לעצירה מוחלטת בגלל עומסים כבדים.
גורמים
גרידלוק נגרם על ידי מכוניות שנכנסות לצומת לא פנוי. במצב זה למכוניות שמגיעות מהכיוון החוצה אין אפשרות לעבור את הצומת. אם מספר צמתים ייחסמו במקביל, המכוניות עלולות להיקלע לפקק שחסום בכמה כיוונים.
במדינות רבות חל איסור על נהגים להיכנס לצומת לא פנוי. בישראל, לתקנות התעבורה קובעת כי.
גרידלוק מובא לעיתים כדוגמה לדילמת האסיר. שיתוף פעולה בין הנהגים ימנע חסימת צמתים, מה שיועיל לכולם, אולם ייתכן שזה לא יקרה בגלל הרצון של כל נהג לקצר את זמן הנסיעה עבורו לאור חוסר הוודאות באשר לפעילות הנהגים האחרים, ובכך התנועה כולה תתעכב.
השפעות
ההשפעה המיידית על הנהגים היא תסכול ועיכוב בזמני ההגעה ליעד. השפעה נוספת על הערים עצמן מוחמרת בגלל מבנה הרחובות שחסומים בבניינים משני צידיהם, מה שיוצר מעין "קניון אורבני" שלוכד זיהום אוויר.
סין
באוגוסט 2010 נוצר בכביש המחבר בין בייג'ינג וז'נגג'יקאו (Zhangjiakou) שבמחוז חוביי מה שנחשב לפקק התנועה החמור ביותר בעולם. הפקק ארך למעלה מ-100 ק"מ ונמשך מ-14 באוגוסט עד 26 באוגוסט, מתוכם לפחות 11 ימים של גרידלוק מוחלט, וכשלחלק מהנהגים לקחו יותר מ-5 ימים כדי לעבור את קטע הכביש הפקוק. הפקק נגרם כתוצאה משילוב בין עבודות בכביש ומאלפי משאיות פחם שעשו את נסיעתן היומית ממונגוליה הפנימית לבייג'ינג.
ברזיל
לפי מגזין הטיים, סאו פאולו סובלת באופן קבוע מהפקקים החמורים ביותר בעולם. ב-23 במאי 2014 נרשם הפקק החמור ביותר, באורך 344 ק"מ.
צרפת
למשך כמה שנים, פקק התנועה בצרפת מ-1980 בכביש המחבר בין פריז וליון הוגדר כגרוע ביותר בעולם.
פרנסיסקה, נסיכת ברזיל
פרנסיסקה, נסיכת ברזיל (Francisca de Bragança 2 באוגוסט 1824 - 27 במרץ 1898), הייתה בתו של פדרו הראשון, קיסר ברזיל, וכלתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ביוגרפיה
ב-1 במאי 1843 התחתנה פרנסיסקה עם פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל, ממנו היו לה 3 ילדים. בעקבות מהפכת פברואר בשנת 1848 עזבו בני המשפחה את צרפת, ומצאו מקלט בקלרמונט, סארי, עם שאר בני המשפחה.
בשנת 1851 הודיע בעלה על מועמדותו לבחירות לנשיאות צרפת שיתקיימו בשנת 1852, בתקווה לסלול את הדרך להחזרת המלוכה בסופו של דבר. הניסיון להפוך ל"נסיך-נשיא" בוטל על ידי הפיכה ב-2 בדצמבר 1851, בהנהגת הנסיך-נשיא, לואי נפוליאון, שנבחר זמן קצר לאחר מכן כקיסר נפוליאון השלישי. בשנת 1871 חזרו בני המשפחה לצרפת, אולם בשנת 1886 במסגרת חוק הגירוש נשללה מבעלה דרגתו בצי. פרנסיסקה ומשפחתה המשיכו לגור בפריז, וב-27 במרץ 1898 מתה פרנסיסקה בביתה.
משפחתה
ב-1 במאי 1843 התחתנה פרנסיסקה עם פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל, ממנו היו לה 3 ילדים:
דון צ'רי
דונלד יוג'ין (דון) צ'רי (באנגלית: Donald Eugene Cherry; 18 בנובמבר 1936 - 19 באוקטובר 1995) היה חצוצרן ג'אז. נודע בשיתוף הפעולה ארוך השנים שלו עם רביעיית אורנט קולמן ובחלוציות שילוב ג'אז ומוזיקת עולם משנות השישים ואילך. ב-2017 נבחר צ'רי להיכל התהילה של הג'אז בסקר מבקרי המוזיקה של דאון ביט.
תולדות חייו
נולד באוקלהומה סיטי, שם היה אביו בעל מועדון ג'אז בשם "פריחת הדובדבן" (Cherry Blossom Club) בו ניגנו בין השאר צ'ארלי כריסטיאן ופלטשר הנדרסון. ב-1940 עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס, גם שם היה לאביו מועדון ג'אז. דון הצעיר נשר מבית הספר ונאלץ להשלים את חוק לימודיו במוסד לנוער עברייני.
בראשית שנות החמישים החל לנגן והשתתף כפסנתרן בלהקתו של ארט פארמר. צ'רי התגלה כחצוצרן על ידי קליפורד בראון, שעה שניגן בג'ם סשן בביתו של אריק דולפי עם מקס רואץ' ואחרים. בראון היה מאז למנטור של צ'רי. ב-1958 ו-1959 השתתף צ'רי בתקליטיו פורצי הדרך של אורנט קולמן , Tomorrow Is the Question ובפרט ב-The Shape of Jazz to Come ו-Change of the Century ברביעייה שכללה גם את צ'ארלי היידן בקונטרבס ובילי היגינס בתופים. שני התקליטים האחרונים שראו אור בחברת אטלנטיק רקורדס בישרו את ראשיתו של האוונגרד בג'אז.
ב-1961 הקליט עם ג'ון קולטריין את התקליט The Avant-Garde (עם חבריו הנוספים לרביעיית אורנט קולמן, צ'ארלי היידן ופרסי הית' בבס ואד בלקוול בתופים). כן שיתף פעולה באותה עת בהקלטות וסיבובי הופעות עם סאני רולינס, ארצ'י שפ, אלברט איילר וג'ורג' ראסל. ב-1968 הקליט את האלבום Eternal Rhythm במסגרת פסטיבל הג'אז של ברלין. התקליט כלל שתי יצירות מורכבות פרי עטו, שהציגו שיתופי פעולה וכלי נגינה שונים מרחבי העולם (כגון גמלאן, חלילי במבוק שונים, כלי הקשה שונים) וכלים מודרניים (בהם ויברפון, טרומבון, פסנתר, גיטרות ועוד). התקליט נחשב ליצירת מופת של אוואנגארד מוזיקלי ושיתוף פעולה חוצה גבולות ותרבויות באיכות מוזיקלית ויצירתית יוצאת דופן.
בראשית שנות השבעים שב צ'רי להופיע עם רביעיית אורנט קולמן ובמקביל העמיק את שילובן של השפעות מן המזרח התיכון והודו במוזיקה שלו ושיתף פעולה עם מוזיקאים מרחבי העולם. בין 1978 ל-1982 הוציא שלושה אלבומי מוזיקת עולם-פיוז'ן בחברת ECM עם מוזיקאים כקולין וולקוט, ננה וסקוסלוס (Naná Vasconcelos), ואסאנט ראי (Vasant Rai) ועלי אכבר חאן. בתקופה יצירתית זו, שלוותה בהרחבת אופקים, חיפושי דרך ושיתופי פעולה מגוונים, שיתף צ'רי פעולה גם עם המלחין קשישטוף פנדרצקי ועם הביג בנד של קרלה בליי וחיבר את המוזיקה לסרט "ההר הקדוש" (1973) של אלחנדרו חודורובסקי. באותה עת הקליט גם את אחד מתקליטיו הנודעים ביותר, Brown Rice (איי אנד אם רקורדס, 1975) ששילב מוזיקה אפריקאית ומוזיקה ערבית וזכה לשבחים ולהצלחה קופתית. ב-1979 ניגן בתקליטו של לו ריד, The Bells.
ב-1987 הקליט שוב עם רביעיית אורנט קולמן את התקליט In All Languages שזכה לשבחים. שנתיים לאחר מכן הוציאה הרביעייה את Art Deco, שזכה אף הוא לביקורת אוהדת.
ב-1990 ראה אור Multikulti, תקליט שסיכם פרויקט של שלוש שנים בהן הקליט צ'רי יצירה ארוכה ומורכבת בהשתתפות למעלה מ-20 מוזיקאים, נגני כלי נגינה מגוונים וזמרים. תקליטו האחרון, Dona Nostra הוקלט באוסלו עם מוזיקאים סקנדינביים וראה אור ב-ECM בשנת 1993. ב-1994 ראה אור התקליט The Montreal Tapes תחת שמו של צ'ארלי היידן ובהשתתפות דון צ'רי ואד בלקוול. התקליט הוקלט בהופעה חיה במסגרת פסטיבל הג'אז של מונטריאול ב-1989 כהוקרה ל-30 שנות פעילות משותפת.
שנה לאחר מכן, באוקטובר 1995, נפטר צ'רי בגיל 58 מסרטן הכבד, במאלגה שבספרד.
משפחתו
ילדיו מנישואיו הראשונים הם דייוויד אורנט צ'רי (יליד 1958), פסנתרן ומלחין ג'אז ואחותו ג'אן צ'רי, כנרת.
לאחר מכן נשא צ'רי לאשה את מוניקה מוקי קרלסון, ציירת ואמנית שוודית ואימץ את בנותיה, ננה צ'רי (ילידת 1964, בתם של מוקי והמוזיקאי אחמדו ג'ה) וטיטיו (ילידת 1967, בתו של ג'ה מנישואי הראשונים), שתיהן זמרות-יוצרות. בניהם המשותפים של צ'רי ומוקי, איגל איי צ'רי (יליד 1971) וכריסטיאן ג'ון צ'רי (יליד 1972) אף הם מוזיקאים.
הארמייה השביעית (ורמאכט)
הארמייה השביעית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם השנייה. הארמייה השתתפה במערכה על צרפת ב-1940, ונשארה לתפקד ככוח שמירה בצרפת הכבושה. ביוני 1944, הארמייה לקחה חלק בפלישה לנורמנדי, וכמעט וחוסלה בקרב פאלז באוגוסט 1944. היא השתתפה בקרב על הבליטה בדצמבר 1944. היא נכנעה לכוחות אמריקאיים ב-8 במאי 1945.
היסטוריה
הארמייה השביעית הוקמה ב-25 באוגוסט 1939, בשטוטגרט. במערכה על צרפת ב-1940, הייתה הארמייה חלק מקבוצת ארמיות C בפיקודו של גנרל וילהלם פון לב. עם סיום המערכה, נשארה הארמייה בצרפת הכבושה, ושימשה ככוח שמירה.
במהלך הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, נפל חלק גדול מעול הלחימה על הארמייה השביעית. עד ה-18 ביוני, איבדה הארמייה 97,000 איש, לרבות 7 גנרלים. ב-28 ביוני מת מפקד הארמייה, גנרל פרידריך דולמן מהתקף לב.
הארמייה השביעית הייתה אחת משלוש הארמיות ששימשו למתקפה בארדנים, בקרב על הבליטה, בדצמבר 1944. תפקידה היה להגן על אגפה הדרומי של ארמיית הפאנצר החמישית. היא התגוננה למול המתקפה של הארמייה השלישית האמריקנית, אך לא הצליחה למנוע מהאמריקאים להתקדם לעבר האגף הדרומי של הבליטה. בשלביה האחרונים של המערכה בארדנים נסוגה הארמייה השביעית לעבר החומה המערבית.
הארמייה השביעית נכנעה לארמייה השלישית האמריקנית בבוהמיה ב-8 במאי 1945.
מלחמת המינים
מלחמת המינים הוא כינוי למאבק המתנהל בין גברים לנשים על מוקדי שליטה בחברה ובמשפחה.
בדתות המונותאיסטיות
ב, לאחר בריאת האדם נוצרו הזכר והנקבה יחדיו ומעמדם הוצג כשוויוני-. לאחר סיפור גן העדן המתואר ב, המהווה את "החטא הקדמון" בנצרות, נקבע הבדל במעמד ותפקוד שני המינים. תפקיד הגבר- ולעומתו תפקיד האישה. מעמד הגבר לעומת מעמד האישה נקבע בפסוק. מכאן ואילך ניכרה המתיחות בין שני המינים אשר באה לידי ביטוי בכמה דמויות ביהדות ובנצרות- תפקיד הנשים "הקלאסי" התבטא בדמויות כמו מריה הקדושה, ואילו מקרים בהם יש התנגדות לסדר החברתי הקיים ניתן לראות ב- בסיפורם של דבורה הנביאה וברק בן אבינועם וכן ב- בנות צלופחד.
באסלאם דמותה של האלמנה ח'דיג'ה מנוגדת לתפקיד האישה ביהדות ובנצרות, היא מוצגת כבעלת רכוש ומנהלת את הבית ביד רמה.
בימי הביניים וראשית העת החדשה
לאור המבנה הפיזיולוגי הגברי, בתקופת ימי הביניים המוקדמים בהם העיסוק בחקלאות המשיך להיות מקור הפרנסה העיקרי, מודל התפקוד והמעמד המגדריים נשמרו כפי שהיו. מעמדה החזק של הכנסייה הקתולית באירופה והמלחמות בין הממלכות השונות (שהצריכו כוח גברי לוחם) היו גם הם גורם לכך. ביטוי להתנגדות למודל זה היה הלוחמת ז'אן ד'ארק, לוחמת הצבא הצרפתי שהואשמה במינות אך בשנת 1920 הוכרזה כקדושה מעונה.
ימי המהפכה התעשייתית
לאחר המצאת מנוע הקיטור, עם ההתפתחות הטכנולוגית שהביאה עימה המהפכה התעשייתית
במרבית זמן ההיסטוריה הכתובה – במשך אלפי השנים שבין המהפכה החקלאית לבין המהפכה התעשייתית, שרר מצב שאינו נחשב כשוויוני בעיני רבים מבני זמננו. בין המהפכה החקלאית למהפכה התעשייתית, למעלה מ-95% מהאוכלוסייה התפרנסה מחקלאות והשאר היו בעלי מלאכה, סוחרים או פקידי ממשל ואנשי ממשל שהתפרנסו ממיסים. העבודה החקלאית נעשתה ברובה הגדול על ידי הגברים בשל היות גופם חזק יותר מגופן של הנשים. הגבר היה מפרנס המשפחה. בזכות חוסנם הגופני, הגברים היו, על פי רוב, הלוחמים היחידים. מצב זה הפסיק להיות מחויב המציאות בעקבות המצאת הרובה והמהפכה התעשייתית. שני אירועים אלה הפחיתו את הצורך בשרירים מפותחים ובממדי גוף גדולים עבור מי שמפרנס את המשפחה ונלחם. אולם, אלפי שנים של תרבות הרואה את האישה כנחותה, הקשו ועדיין מקשים על נשים בהגשמתן העצמית ועל החברה בהפקת תועלת מיכולתם של כל חבריה.
מלחמת המינים במשפחה
בספר בראשית נקבע הבדל בתפקוד של המינים -  לגבר, לעומת  לאישה. נוסף לכך הבדל מעמדי במשפחה, באמירה לאישה:.
חתירתן של נשים לשוויון, ומאבק בין המינים כתוצאה מכך, התקיימה עוד לפני המהפכה התעשייתית. המחשה לכך ניתנת במחזהו של ויליאם שייקספיר "אילוף הסוררת", העוסק במלחמת המינים במשפחה.
מלחמת המינים כמיתוס
ההנחה, שישנו מאבק המתנהל בין גברים לבין נשים על מוקדי שליטה בחברה ובמשפחה, זכתה לביקורות אקדמיות וציבוריות. עופר קצ'רגין משרטט את מקור ההנחה בצמיחתו של הזרם הפמיניסטי-רדיקלי בארצות הברית של שנות השישים, ובפרט בספרות המדע הבדיוני הפמיניסטי-רדיקלי, שלימים חלחלה לתרבות הפופולרית והפכה לתמונת מציאות.
ד'תשמ"ה
מאפייני לוח השנה
בשנים ד'תשמ"ה-ד'תשס"ב חלו כל 14 הקביעויות בתוך 18 שנים.
אדוארד הייד, הרוזן השלישי מקלרנדון
אדוארד הייד, הרוזן השלישי מקלרנדון (אנגלית: Edward Hyde, 3rd Earl of Clarendon; 28 בנובמבר 1661 - 31 במרץ 1723), שנודע כוויקונט קורנברי בין 1674 ל-1709, היה אציל, פוליטיקאי וקצין צבא אנגלי שכיהן כמושל ניו יורק וכמושל ניו ג'רזי בין 1701 ל-1708.
ביוגרפיה
אדוארד היה בנם היחיד של הנרי הייד, הרוזן השני מקלרנדון ותאודוסיה קאפל, ואחיינה של ליידי אן הייד, אשתו של מלך אנגליה ג'יימס השני. הוא גדל בסוולופילד שבברקשייר, והחל ללמוד באוניברסיטת אוקספורד ב-23 בינואר 1675, חודש אחד לאחר שאביו הפך לרוזן השני מקלרנדון והוא הפך לוויקונט קורנברי.
קלרנדון התגייס לרגימנט הדרגונים המלכותי של המלך בדרגת לוטננט-קולונל, ושנתיים לאחר מכן הועלה לדרגת קולונל. וכיהן כחבר פרלמנט טורי מטעם וילטשייר (1685–1696) וכרייסטצ'רץ' (1695–1701). הוא היה האדון אשר על הסוסים עבור הנסיך ג'ורג' מדנמרק, והיה משרת הכבוד בהכתרתו של המלך ג'יימס השני. הוא היה אחד מהמפקדים הראשונים שנטשו את המלך ב-1688, ולקח עמו חיילים רבים ככל שהיה ביכולתו. תומאס בבינגטון מקאולי תיאר את לורד קורנברי כ"אדם צעיר בעל תכונות נלוזות, עקרונות רופפים, ומזג אלים", וטען כי הדוכס ממרלבורו דרבן את קלרנדון לבגוד במלך.
באותה שנה נישא לקת'רין אובראיין, בתו של הנרי אובראיין, לורד אילבראקן, שירשה את אמה ב-1702 והפכה לברונית השמינית מקליפטון. היא מתה בניו יורק ב-11 באוגוסט 1706, ונקברה בכנסיית השילוש הקדוש המקומית. מהנישואין נולדו חמישה ילדים:
ויליאם השלישי החליט להכיר תודה לקונרברי על נטישתו את ג'יימס השני, וב-1701 מינה אותו למושל ניו יורק וניו ג'רזי, כשקורנברי מחזיק במשרה זו עד 1708 וזוכה למוניטין ירוד כאדם מופקר מבחינה מוסרית, שהיה שקוע בשחיתות וככל הנראה היה המושל הגרוע ביותר ששלחה בריטניה ל-13 המושבות באמריקה הצפונית. הוא הואשם שנטל שוחד ומעל בכספי הציבור. היסטוריונים אחרים הוסיפו וטענו כי היות שבילה זמן רב כשהוא לבוש בבגדי נשים, התנהגותו נחשבה לסטייה מהנורמה המקובלת באותה תקופה. אחד הסיפורים הידועים עליו מאותה תקופה היה כי הוא ערך קבלת פנים רשמית באולבני ביום הולדתה של המלכה אן, והופיע בו לבוש בבגדי נשים. נטען גם כי הגיע בבגדי נשים גם להלוויה של אשתו, וכי כתוצאה מכך החליטה המלכה אן להחזירו לאנגליה.
בשנות ה-2000 נבחנו הטענות מחדש, והתברר כי הן בעייתיות ומבוססות על עדויות מעטות. שלושה מתיישבים, שהיו ממתנגדיו הפוליטיים של קורנברי, כתבו זה לזה ארבעה מכתבים בין 1707 ל-1709, ודנו בהם בשמועות שלורד קורנברי מתלבש בבגדי נשים. בנוסף לכך נמצאו מספר מסמכים התומכים בהאשמות השוחד והניצול לרעה של כספי הציבור, אך לא מעבר לכך.
מזמור חג המולד (מחזה)
מזמור חג המולד (באנגלית: A Christmas Carol) היא הצגת יחיד של השחקן האנגלי פטריק סטיוארט, עיבוד לנובלה באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס שיצאה לאור ב-1843. המחזה מוצג בממלכה המאוחדת ובארצות הברית החל משנת 1988.
אדוארד הייד, הרוזן השלישי מקלרנדון
ביוגרפיה
כשחזר לאנגליה נאסר הייד לתקופה קצרה בגלל חוב, אך לאחר מות אביו הוא הפך לרוזן השלישי מקלרנדון והשתחרר מהכלא בגלל היותו אציל. למרות כל השערוריות ששמו נקשר בהן הוא הושבע לחבר במועצה המלכותית ב-13 בדצמבר 1711, וב-1714 נשלח להנובר כשגריר לשם כבוד.
מזמור חג המולד (מחזה)
סטיוארט קיבל את ההשראה ליצור את המחזה בשנת 1986 בזמן הפקת הסרט "ליידי ג'יין". ההופעה אינה כוללת תלבושות או אביזרים, וסטיוארט מגלם בהצגה יותר משלושים דמויות. מבקרים שיבחו את הופעתו של סטיוארט, והשוו אותם לקריאות שערך דיקנס במאה ה-19.
אדוארד הייד, הרוזן השלישי מקלרנדון
ביוגרפיה
לורד קלרנדון מת בצ'לסי בעוני רב, ונקבר ב-5 באפריל 1723 במנזר וסטמינסטר. יורשו היה בן דודו מדרגה ראשונה, הנרי הייד.
מזמור חג המולד (מחזה)
רקע
"מזמור חג המולד" הוא נובלה שכתב הסופר האנגלי צ'ארלס דיקנס, ויצא לאור לראשונה ב-19 בדצמבר 1843. הסיפור עובד במגוון אופנים, כאשר הפקת התיאטרון הראשונה הוצגה בלונדון כשישה שבועות מיום הפרסום. ההצגה רצה במשך ארבעים לילות ואחר כך הועברה לתיאטרון פארק בעיר ניו יורק. ב-1853 החל דיקנס להציג בעצמו את הסיפור לפני קהל, וגילם כל אחת מהדמויות ללא אביזרים או החלפת תלבושות. הוא המשיך להציג בפומבי עד להופעתו האחרונה ב-15 במרץ 1870.
פטריק סטיוארט הושפע לראשונה מהסיפור במהלך הפקת הסרט "ליידי ג'יין" בשנת 1986. בהפסקות בין הצילומים, הוא גילה שקרא את כל העיתונים והמגזינים שהיו זמינים במלון. אולם הייתה שם ספרייה קטנה עבור האורחים, וסטיוארט בחר עותק ישן של "מזמור חג המולד". הוא הכיר את הסיפור אבל מעולם לא קרא אותו. הוא השווה את הנושאים העיקריים של הגאולה לאלה שראה ביצירותיו של ויליאם שייקספיר.
הפקה
סטיוארט החל לעבד את הסיפור לביצוע כהצגת יחיד. המופע שנמשך שלוש שעות בוצע לראשונה בכנסייה קהילתית במירפילד שבמערב יורקשייר, כדי לסייע בשיקום העוגב של הכנסייה. רק שנתיים אחר כך במהלך הפקת העונה השנייה של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", החל סטיוארט לעבד את המחזה להצגה קצרה יותר, אבל עדיין בהופעת יחיד. הוא התעייץ עם פרופ' אלברט האטר, חוקר דיקנס מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, כדי להבטיח שלא עשה טעויות בעיבוד. הופעתו הראשונה בגרסה זו הייתה בביתו של האטר בפני קהל של 18 איש, מהם קיבל תגובות מעודדות.
במהלך ההצגה, סטיוארט מגלם יותר משלושים דמויות. מתוכן, הוא גילה שהקשה ביותר לביצוע היא זאת של רוח חג המולד של העתיד, שעליה נאמר בספר "זוהי יד מצביעה, ולא יותר". אין בהצגה אביזרים או החלפת תלבושות, אם כי באחת ההצגות הוא ניסה להשתמש בכוס מים כאביזר. סטיוארט השווה את ההופעה במחזה "מזמור חג המולד" לרכבת הרים ולקרוסלה, בשל הקצב המהיר שבה. עוד הוסיף "מבחינה טכנית, קולית ופיזית, ההצגה מאוד תובענית, כי אני הרבה זמן עומד על הרגליים."
פעמים אחדות הופיע סטיוארט באודיטוריום בקמן בקלטק בעונת חג המולד. ב-1991 העביר את ההצגה לניו יורק שם הופיע 16 פעמים. על הופעתו זכה סטיוארט בפרס דרמה דסק להצגת היחיד מצטיינת. ב-1992 הופיע שוב בניו יורק ב-24 הצגות נוספות. סטיוארט והמחזה "מזמור לחג המולד" הוצגו בשער המגזין Starlog, שעוסק בדרך כלל במדע בדיוני, עקב הקשר של השחקן לסדרה ""מסע בין כוכבים: הדור הבא". בדצמבר 1993 הופיע סטיוארט בסיבוב הופעות במקומות שונים בהם סריטוס סנטר, ותיאטרון אולד ויק שבלונדון. ב-2001 חזר בפעם הרביעית להופיע בניו יורק ושיחק שמונה פעמים בתיאטרון מרקיז שבברודוויי. ב-2005 הופיע שוב באולד ויק.
ניקו
קריסטה פּאפגן (גרמנית: Christa Päffgen; 16 באוקטובר 1938 – 18 ביולי 1988) הייתה דוגמנית, זמרת ושחקנית גרמנייה, ידועה בשם הבמה ניקו.
ביוגרפיה
ניקו נולדה בגרמניה. לאחר שעזבה את בית הספר בגיל 13, פנתה לדוגמנות. בראשית דרכה כדוגמנית פגשה בצלם אופנה אשר העניק לה את הכינוי שליווה אותה בכל דרכה המקצועית ניקו. השם ניתן לה בעקבות שמו של הקולנוען ניקו פפטקיס. קריירת הדוגמנות של ניקו שגשגה, והיא עזבה את ברלין ועברה לפריז שם דגמנה למגזיני האופנה המובילים של סוף שנות ה-50. במהלך תקופה זו, פעלה כדוגמנית במספר מדינות שונות באירופה, ובכך רכשה שליטה במספר רב של שפות: גרמנית, אנגלית, איטלקית, ספרדית וצרפתית.
בשנת 1965 בעקבות היכרותה עם חבר להקת הרולינג סטונז בריאן ג'ונס, הקליטה את הסינגל "I'm Not Sayin'". זמן קצר לאחר מכן כתב עליה המוזיקאי בוב דילן את שירו "I'll Keep It With Mine".
באותה התקופה הצטרפה ניקו לחבורתו הססגונית של האמן אנדי וורהול ואיתו שיתפה פעולה במספר מסרטיו הניסיוניים. במקביל החלה להתערות בחברתם של חברי להקת מחתרת הקטיפה שפעלה מתוך חלל העבודה של וורהול, ויחד שיתפו פעולה בהופעותיהם, כשהם ניגנו על הבמה וורהול הקרין מסרטיו על חברי הלהקה והבמה. באלבום הבכורה של להקת מחתרת הקטיפה, The Velvet Underground and Nico, שיצא בשנת 1967, שרה ניקו שלושה סולואים, ובחלק מהשירים ביצעה קולות רקע.
באותה תקופה הייתה ניקו במערכות יחסים זוגיות עם מספר מוזיקאים, ביניהם חבר להקת הרולינג סטונז בריאן ג'ונס, סולן מחתרת הקטיפה לו ריד, שותפו ג'ון קייל, סולן להקת הדלתות ג'ים מוריסון וכן סולן להקת הסטוג'ס איגי פופ.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1969, כתבה ניקו את כל שירי האלבום The Marble Index. את העיבודים לאלבום יצר חבר מחתרת הקטיפה ג'ון קייל.
בשנות ה-70, הקליטה ניקו שלושה אלבומים: Desertshore (1970), The End (1973), June 1, (1974). את כל שלושת האלבומים הפיק ג'ון קייל שגם השתתף בנגינה. באלבום Desertshore התארח המוזיקאי בריאן אינו.
בשנות ה-80, הקליטה ניקו שני אלבומים; את הראשון הוציאה בשנת 1981 Drama of Exile - אלבום ששילב מוזיקת רוק עם מקצב מזרח-תיכוני. אלבומה האחרון של ניקו יצא בשנת 1985 ונקרא Camera Obscura, אלבום זה כלל מוזיקה ניסיונית ברובה בעלת גוון ג'אזי ברובה.
ב-18 ביולי 1988, במהלך חופשה עם בנה ארי באיביזה, ניקו נפלה בזמן רכיבה על אופניים. נהג מונית שעבר באזור ומצא אותה חסרת הכרה ניסה לטפל בה ולקח אותה לבית חולים. בעקבות טעות באיבחון חשבו שמדובר בהתייבשות אך לאחר המוות נמצאו סימנים לדימום מוחי שנגרם בעקבות הנפילה. ניקו נטמנה בבית הקברות בו גם נטמנה אמה בברלין שבגרמניה.
לאחר מותה הוצאו לאור מספר אלבומים המתעדים הופעות חיות וכן הקלטות שטרם ראו אור. כמו כן, הוצאו ביוגרפיות וסרטים תיעודיים על חייה וכן אתר אינטרנט פעיל.
צביה ולדן
צביה (ציקי) ולדן (נולדה ב-20 באוקטובר 1946) היא בלשנית התפתחותית ישראלית, פרופסור אמריטה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובעבר מרצה בכירה במכללת בית ברל. היא עוסקת בעיקר בתחומים: שפה והבניה חברתית, שפה ומגדר, לשונם של ילדים ובני-נוער, אוריינות ושימושי מחשב, וחקר טקסטים בתרבות ישראל.
ביוגרפיה
ולדן נולדה בתל אביב. היא בתם הבכורה של שמעון וסוניה פרס, אחות ליוני פרס ולחמי פרס. היא סיימה לימודים להוראת צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1981 סיימה לימודי דוקטורט בפסיכו-בלשנות באוניברסיטת הרווארד. היא מתמחה בתחומים שונים של בלשנות ושל אוריינות, בהם רכישת שפה, רכישת קריאה וכתיבה, אוריינות ושימושי מחשב וחקר טקסטים מן המקורות היהודים.
ולדן נשואה לפרופ' רפאל ולדן, רופא כירורג כלי דם ולשעבר סגן מנהל בית החולים שיבא, ולהם שלושה ילדים. הם מתגוררים בכפר אז"ר. בתם הבכורה היא העיתונאית והשחקנית מיקה אלמוג. לבני הזוג בת נוספת ששמה נועה. בנם הצעיר אסף נפטר ב-2019 בגיל 35.
עבודתה המקצועית
ולדן ייסדה את כתב העת "מחשבות כתובות". ב-1984 הקימה את המרכז לטיפוח הלשון במכללת בית ברל (מל"ל) וב-1996 את מיש"ם – מכון יזמות, שפה ומחשבים. היא עסקה בפיתוח תוכנות לימודיות בחברת "לוגל". כמו כן ייסדה את עמותת התקשוב לפיתוח משחקים ותוכנות לטיפוח האוריינות ושימשה מנהלת הפיתוח של העמותה.
טלוויזיה
בשנות ה-70 וה-80 שימשה ולדן יועצת לסדרות של הטלוויזיה החינוכית הישראלית, בהן "דגש קל", "זה לא עסק", "עברית בסימן טוב" ו"קשר משפחתי". בשנת 2009 יזמה את הפקת הסדרה לונדון פינת בן יהודה על השפה העברית בערוץ 10 והייתה יועצת לסדרה.
ולדן כתבה והגישה את סדרת ההרצאות המצולמות "לוח ולדן" בנושא רכישת שפה.
כתיבה ותרגום
ב-1999 כתבה ולדן את ספר הילדים "ציפורפוח" (לפי איורים שפרסם הכותב והמאייר בריאן וילדסמית ב-1983). ב-2014 כתבה עם חנה צימרמן את "פרקי אבות על ברכי גננות". כמו כן, היא עוסקת בתרגום ובעריכה של ספרי ילדים מצרפתית, מאיטלקית ומאנגלית.
"השפה כמכלול"
ולדן הייתה בין המקדמים של גישת "השפה כמכלול" ללימוד קריאה וכתיבה בבתי-הספר היסודיים. שיטת הלימוד שהתבססה על הגישה הזאת ספגה ביקורת עקב תוצאות נמוכות במבחני אוריינות שנערכו לתלמידים והוחלפה בשיטה אחרת. במכתב ל"הארץ" בתגובה על הביקורת כתבה ולדן ש"'השפה כמכלול' היא פילוסופיה חינוכית ולא שיטה להוראת הקריאה" ולא נגזרת ממנה שיטת הוראה מסוימת.
עיסוקים אחרים
ולדן מעורבת בנושאים חברתיים כמו קידום זכויות אדם ותהליך השלום. בבחירות לכנסת ה-20 הוצבה במקום ה-99 ברשימת מרצ. היא מכהנת (או כיהנה בעבר) כחברה בוועד המנהל של העמותות: בינ"ה (בית מדרש חילוני פלורליסטי), המכון למורשת בן-גוריון, יד בן-גוריון, ידידי בית חם (לנוער מוּדר במצבי סיכון), יוזמת ז'נבה, מרכז פרס לשלום, פרלמנט נשים ו"קולות" (בית מדרש פלורליסטי). על "האני מאמין" של ולדן בזהות יהודית פלורליסטית, שתתקיים ביחד לצד הזהות היהודית הדתית המבקשת לנכס לעצמה בלבד את היהדות, כתבה ולדן מאמר שנתנה לו את הכותרת "שתיים אוחזות - הטלית והחופה"; היא מסבירה את הכותרת המשונה הזו כך: " במקום לריב על הטלית, אני מעוניינת לפרוש חופה מעל לראשינו. החופה - ובמקור (בגמרא) הטלית - משולה ליהדות, והיא של כולנו. ההבדל העיקרי בין שני חלקי היהדות הוא בכך שיש הבוחרים להתעכב על מילוי המצוות ביהדות, בעוד שאחרים מקדשים את הערכים האוניברסליים שלה".
ולדן ובן זוגה הם חברי התנועה ליהדות מתקדמת, פעילים ב"בית דניאל" בתל אביב, וחברי המועצה הציבורית של התנועה. בטקס הלוויית שמעון פרס אמרה ולדן תפילת קדיש על אביה ביחד עם אחיה, בנוסח הרפורמי.
היא חברה במועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
אנדרטת תיאפוואל לנעדרי הסום
אנדרטת תיאפוואל לנעדרי הסום (באנגלית: Thiepval Memorial to the Missing of the Somme) היא אנדרטה בחבל פיקרדי שבצפון-מערב צרפת, המנציחה את זכרם של חיילי בריטניה ודרום אפריקה אשר נפלו במלחמת העולם הראשונה בחזית הנהר סום ומקום קבורתם לא נודע. מרביתם נפלו בקרב על הסום בקיץ וסתיו 1916. זוהי האנדרטה הגדולה ביותר שהוקמה לזכר נעדרי צבאות האימפריה הבריטית בשתי מלחמות העולם. כיום מונצחים על גביה שמותיהם של 72,195 נעדרים. בצמוד לאנדרטה הוקם בית קברות צבאי בריטי-צרפתי משותף, לציון השותפות בין צבאות שתי המדינות בקרב על הסום.
רקע
ב-1 ביולי 1916 פתח הצבא הבריטי בצרפת במתקפה רבתי על הקווים הגרמנים בחזית הנהר סום, בסיוע התקפה צרפתית שנערכה דרומה משם. 13 דיוויזיות בריטיות הסתערו על יעדיהן לאחר הרעשה ארטילרית שנמשכה שבעה ימים, אך חרף זאת נתקלו בהתנגדות גרמנית עיקשת, השיגו הישגים טריטוריאליים דלים והמתקפה הראשונה שלהן נכשלה במחיר דמים עצום (כך, 20,000 בריטים נהרגו ביום הראשון לקרב לבדו). בשבועות ובחדשים הבאים הטילו הבריטים למערכה עתודות גדולות של גייסות וציוד בניסיון להרחיב את כיבושיהם, ובסך הכל השתתפו בה 51 דיוויזיות משלהם. הגרמנים התמידו בהתנגדות ובהתקפות נגד וקרבות ניטשו על כל כפר, חורש ומבנה. הקרב נמשך עד למחצית חודש נובמבר ואז הופסק בשל בואו של החורף. צבאות מדינות ההסכמה הצליחו לקדם את קו החזית באזור הסום בכ-10 קילומטרים בלבד, במחיר של 420,000 נפגעים בריטים ו-200,000 נפגעים צרפתים. מכלל אלו נהרגו או היו לנעדרים כ-146,000 איש.
האנדרטה
האנדרטה ניצבת בסמוך לכפר תיאפוואל, כ-140 קילומטר מצפון לפריז. האתר להקמת האנדרטה נבחר בשל גובהו כמו גם בשל ההקשר ההיסטורי שלו : הכפר תיאפוואל היה בין המטרות המבוצרות ביותר של המתקפה הבריטית ביולי 1916, ושעליהן הגנו הגרמנים בעקשנות הרבה ביותר. הוא נועד לכיבוש בראשית יולי אך נכבש רק בסוף ספטמבר. הכפר נחרב כליל והוקם מחדש לאחר המלחמה. בתחומיו נמצאים שני בתי קברות צבאיים בריטים.
האנדרטה היא מבנה רבוע מסיבי המוכתר בקשתות, בגובה של 45 מטר. אורך בסיסו הוא 42 מטר ורוחבו 36 מטר. בראש הקשת המרכזית של האנדרטה מונפים דגלי בריטניה וצרפת.
טורי מדרגות מעפילים אל מפלס העמודים מרגלי חזיתה המערבית והמזרחית של האנדרטה. במרכז המפלס, מתחת לקשת המרכזית של המבנה, ניצבת אבן הזיכרון – מרכיב מסורתי במבני ההנצחה הבריטיים. על גביה נחרתה הכתובת: "Their Name Liveth for Evermore" ("שמם יחיה לדור ודור").
על גבי האנדרטה נחרתה באנגלית כתובת זו:
כאן נרשמו שמותיהם של קצינים וחיילים של צבאות בריטניה
אשר נפלו בשדות הקרב של הסום
יולי 1915 – פברואר 1918
וגורלות המלחמה מנעו מהם קבר ידוע ומכובד, שבו זכו חבריהם הנופלים
בשל מידותיה והאתר הגבוה בו היא ממוקמת נראית האנדרטה למרחוק.
הנעדרים
על גבי האנדרטה חרותים שמותיהם של למעלה מ-72,000 נעדרים - 830 מהם דרום אפריקאים והיתר בריטים. חיילים אלו נפלו בחזית הסום מחודש יולי 1915 ועד ל-20 במרץ 1918, ערב המתקפה הגרמנית האחרונה בחזית הסום ; מרביתם נפלו בקרב על הסום ב-1916. שמותיהם של הנעדרים מיתר צבאות האימפריה הבריטית, שנפלו בחזית זו, הונצחו על גבי אנדרטאות אחרות.
עד היום נמשך גילוים של שרידי חללים ממלחמת העולם הראשונה בצרפת. במידה ומתגלה גופת חייל הניתנת לזיהוי מקרב הנעדרים המונצחים על גבי האנדרטה, הוא מובא לקבורה בטקס צבאי באחד מבתי הקברות הבריטיים בצרפת, ושמו מוסר מעל גבי האנדרטה.
בית הקברות הבריטי-צרפתי המשותף
מול חזיתה המערבית של האנדרטה הוקם בית קברות צבאי משותף לצבאות בריטניה וצרפת. הקמתו נועדה לסמל את שיתוף הפעולה בין שני הצבאות בקרב על הסום ואת קורבנם.
בבית הקברות מצויות שתי חלקות מקבילות, אחת לחללי כל אחד משני הצבאות, ובכל אחת מהן 300 קברים. מרבית החללים בבית הקברות (239 בריטים ו-253 צרפתים) הם אלמונים. גופותיהם נתגלו בשדות הקרב של צרפת – בעיקר באלו של הסום - בחודשים הראשונים של שנת 1932. מצבות לוח אנכיות הוצבו על קברי החללים הבריטים ; על קברי החיילים הצרפתים הוצבו צלבים אפורים.
בקצה המערבי של בית הקברות ניצב צלב ההקרבה, אף הוא מרכיב קבוע במבני ההנצחה הבריטיים. על גבי שני צידי בסיסו נחרתה באנגלית ובצרפתית הכתובת הבאה:
למען יזכור העולם
את ההקרבה המשותפת של שניים וחצי מיליון חללים
נטמנו כאן זה בצד זה
חיילים של צרפת ושל האימפריה הבריטית
באחוות לוחמים נצחית
האנדרטה ובית הקברות תוכננו על ידי האדריכל הבריטי סר אדווין לאצ'נס (Edwin Lutyens) והוקמו על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה. בנייתם החלה ב-1928 והם נחנכו על ידי הנסיך מוויילס (לימים – המלך אדוארד השמיני) במעמד נשיא צרפת אלבר לברן ב-1 באוגוסט 1932.
טקס זיכרון מרכזי נערך באתר האנדרטה ובית הקברות מדי שנה, ב-1 ביולי – יום פתיחת הקרב על הסום. טקס זיכרון נוסף נערך במקום - כמו גם ברבים מאתרי ההנצחה הבריטיים של מלחמת העולם הראשונה - ביום א' השני של חודש נובמבר, שהוא יום הזיכרון לחללי צבאות האימפריה הבריטית.
בשנת 2004 נפתח מרכז תצוגה בסמוך לאנדרטה.
הנקרופוליס הנוצרי המוקדם בפץ'
הנקרופוליס הנוצרי המוקדם בפץ' הוא נקרופוליס השוכן ברובו בפינה בצפון-מערבית של העיר העתיקה בפץ' שבדרום הונגריה.
המקום היה נושב כבר לפני 6,000 שנים, ובתחילת המאה ה-2 הקימו הרומאים באזור מספר יישובים שנקראו באופן כולל בשם "סופיאנה" (Sopianae).
במחצית הראשונה של המאה ה-4 הייתה סופיאנה למרכז חשוב של הנצרות המוקדמת, וככל הנראה כבר בתקופה זו הייתה למקום מושבו של ארכיבישוף. בתי הקברות הנוצרים המוקדמים, המתוארכים לתקופה זו, הוקמו כאולמות קבורה תת-קרקעיים שעוטרו בעושר רב, ומעל חלקם ניבנו קפלות הנצחה. הם שימשו כמקום קבורה עד המאה ה-8 עת העיר נכבשה על ידי הונים ואוורים. בחפירות שהחלו בפץ' ב-1780, התגלו 20 מבני קבורה מונומנטאליים וכ-500 קברים צנועים נוספים, ומבין עשרים המבנים הוכרזו 16 כאתר מורשת עולמית בשנת 2000:
סיאני
סיאני הוא שם משפחה.
אמדו במבה
השייח' אמדו במבה (אנגלית: Cheikh Amadou Bamba, ערבית: أحمد بن محمد بن حبيب الله אחמד אבן מוחמד אבן חביב אללה) היה מנהיג דתי סופי (Sufi) בסנגל וחי בין השנים 1850–1927 תחת השלטון הקולוניאלי הצרפתי. הוא נולד בכפר בשם מבקה (Mbacké) הממוקם מזרחית לעיר דקר, בירתה של סנגל. השייח' אמדו במבה היה מנהיג דתי, משורר ומייסד המסדר המורידי במדינה, אשר ניהל מאבק לא-אלים נגד השלטון הקולוניאלי הצרפתי (The Muridiyya).
ייסוד המורידיה
השייח' אמדו במבה ייסד את המסדר המורידי בשנת 1883 בעיר טובה, כ-100 ק"מ מזרחית לעיר דקר. המסדר המורידי הוא מסדר בזרם הסופי באסלאם הנפוץ בעיקר בסנגל ובגמביה. בראשית שנות השמונים של המאה ה-19 התיישבו במבה ומאמיניו בכפר שהפך בתוך כעשור לעיר. במבה נולד בשנת 1850 למשפחה מיוחסת בעלת מסורת ארוכת שנים של לימודים אסלאמיים. מגיל צעיר הוא בלט כמנהיג דתי כריזמטי ובטרם מלאו לו עשרים שנה ייסד את מסדר המורידיה. כיום המסדר הוא החזק ביותר מבחינה כלכלית ופוליטית בסנגל.
משנתו של השייח' אמדו במבה כללה דגש על שני ערכים עיקריים - פציפיזם וערך העבודה. במבה הוביל את המאבק בקולוניאליזם בארצו כמאבק לא-אלים. המאבק הפנימי-רוחני עומד בבסיס אמונתם של המאמינים הסופיים ובא לידי ביטוי במישור הפוליטי בכך שבתקופת השפעתו של במבה התנגדות אלימה בסנגל הייתה כמעט בלתי אפשרית. במבה כינה את המאבק הרוחני שניהל בקולוניאליזם הצרפתי והשפעותיו התרבותיות "הג'יהאד הגדול". כלומר, מאבק זה כלל לימוד ויראת אלוהים, ושלל את ההתנגדות האלימה באמצעות כלי נשק. על פי השקפתו של במבה, העבודה הפיזית שווה בערכה הרוחני לתפילה. מקורו של הערך המיוחס לעבודה אינו העושר או התועלת שמגיעה מפירות העבודה. העבודה עצמה היא זו שמאפשרת למאמינים המורידים להביע את הרעיון הסופי הנשגב של האהבה, המסירות והכניעה לאל.
גלות ושיבה
ראשית גיבוש קהל מאמיניו התרחש על רקע הכיבוש הקולוניאלי הצרפתי בסנגל. בעקבות התנגדותו לשלטון הזר, במבה הוגלה מסנגל פעמיים לתקופות ממושכות. הגלות הראשונה הייתה בין השנים 1895–1902 לגבון, והגלות השנייה התרחשה בין השנים 1903–1907 ובה הוגלה למאוריטניה. הגלייתו של המנהיג הנערץ תרמה לביסוס כוחו והעניקה לאמונה בו מעין נופך מיסטי. סיפורי אגדות שונים מתקופות אלו הוסיפו למעמדו ותרמו לכך שלאחר הגלות הראשונה הוא חזר לטובה כקדוש.
לאחר שובו מן הגלות התמקד במבה במימד התאולוגי של הסופיות. מאמיניו הרבים הפיצו את המסר של המסדר בקרב קהלים רחבים ובנו את התשתית הארגונית והכלכלית של המסדר. הייחוד של הזרם הסופי באסלאם הוא בכך שהוא מאפשר שילוב אלמנטים אפריקאיים במסגרת האמונה המוסלמית. היכולת להכיל אמונות ומנהגים מקומיים שהאורתודוקסיה המוסלמית שללה, משום שראתה בהם שריד למנהגים טרום אסלאמיים, היא אחת הסיבות המרכזיות להתפשטותה של האמונה הסופית באפריקה.
מורשתו של במבה
השייח' אמדו במבה נפטר בשנת 1927 ונקבר בעיר טובה. מדי שנה מתקיימת עלייה לרגל לטובה שבה מציינים המאמינים את מועד הגלייתו הראשונה של במבה מסנגל. העלייה לרגל מכונה "מאגאל" (Maggal) ובמהלכה מאות אלפי עולי רגל פוקדים את העיר וקוראים מכתביו של במבה. בנוסף לכך, עולי הרגל עורכים טקסי ד'יכר שמהווים חלק ניכר מהפולחן הדתי הסופי. טקס הד'יכר כולל לרוב מוזיקה ומחול מעגלי שנועד להביא את המשתתפים לחוויה דתית נעלה.
מורשתו של במבה באה לידי ביטוי בחשיבות שהוא העניק לערך העבודה ולמסרים של אי-אלימות ודו-קיום בין-דתי ופנים-אסלאמי. הצרפתים ראו בתחילה במסריו איום, אך הוא עצמו לא הטיף מעולם להתנגדות אלימה לכיבוש הקולוניאלי. תלמידיו, המורידים של ימינו, דוגלים גם הם בדו-קיום ובאי-אלימות. ניתן לטעון כי זהו אחד הגורמים שהשפיעו לטובה על יציבותה הפוליטית היחסית של המדינה, אשר לא סבלה מהפיכות צבאיות או ממלחמות אזרחים כמו מרבית מדינות היבשת מאז עצמאותה של סנגל בשנת 1960. כמו כן מורשתו של במבה בתרבות באה לידי ביטוי במגוון תחומים. לדוגמה, השיר "Cheik Amadou Bamba" שנכתב על ידי זמר הרגאיי המפורסם אלפא בלונדי מחוף השנהב בשנת 1996 ועוסק בדמותו ובעירו טובה.
אברהם שדמי
הרב אברהם שדמי-פשדמייסקי (ה'תר"ע - י"ג בתמוז, ה'תשל"א) היה ראש ישיבת בית זבול בירושלים, מחבר ספרים, מזכה הרבים, ותלמידו וחתנו של הרב יעקב משה חרל"פ.
ביוגרפיה
נולד במינסק לרב אריה לייב פשדיימסקי ולבתיה לאה. למד בישיבת "שואבי המים" במינסק אצל ר' יהושע הורדנר (צימבליסט) מתוך מסירות נפש מפני רדיפת המשטר הסובייטי. בתקופה זו למד בחברותא עם הרב דוד סלומון, לימים רב שכונת כפר אברהם שבפתח תקווה ועם הרב שאול ישראלי, לימים ראש ישיבת "מרכז הרב" בירושלים.
ברצותם לעלות לארץ ישראל ובשל הסיכון הרב הכרוך בבריחה מהמדינה, פנו שלושת הבחורים לרב יעקב קלמס ממוסקבה (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית) על מנת שיכריע בעניין. הרב קלמס התחבט בשאלה והחליט לערוך עבורם "גורל הגר"א". הגורל נפל על הפסוק "פנו וסעו לכם ובאו הר האמרי ואל כל שכניו בערבה בהר ובשפלה ובנגב ובחוף הים ארץ הכנעני והלבנון עד הנהר הגדל נהר פרת", ובכך הותר הספק והשלושה החליטו לחצות את הגבול. ויתירה מזו, הם ראו בפסוק זה רמז שעליהם לחצות את הגבול את נהר הפרוט (נהר פרת שבפסוק).