cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלן שפרד
שירות בנאס"א
בין ספטמבר לדצמבר 1971 כיהן כנציג מטעם נשיא ארצות הברית באספה הכללית ה־26 של האו"ם.
לאחר נאס"א
בתום שירותו בנאס"א פרש שפרד לעסקים פרטיים ביוסטון. הוא מונה ליו"ר חברת הבניה "מרתון", וכן היה חבר מועצת מנהלים של מספר חברות אחרות. הוא גם הקים את "סבן פורטין אנטרפריזס" (יוזמות שבע ארבע עשרה), חברת גג למספר חברות אחרות, שנקראה על שם פרידום 7 ואפולו 14. בנוסף, היה נשיא קרן מרקורי 7, ארגון ללא מטרות רווח שהעניק מלגות לסטודנטים בתחומי המדעים. כיום הוא נקרא קרן מלגות האסטרונאוטים.
שפרד נפטר בגיל 74 ממחלת סרטן הדם ב־21 ביולי 1998, בקליפורניה. רעייתו במשך 53 שנים, לואיז ברואר, נפטרה חמישה שבועות מאוחר יותר.
על שמו של אלן שפרד נקרא רכב החלל הראשון של חברת Blue-Origin בבעלות ג'ף בזוס שביצע את משימת החלל הראשונה של החברה.
תארים ועיטורים עיקריים
ועוד אותות ועיטורים מארגונים שונים.
עין לימון
המעיין נמצא על שביל ישראל, ורבים מן המטיילים נוטים לעצור בו לטבילה ולמנוחה (וחלקם גם לנים למרגלותיו).
אבן חול נובית
אבן חול נוּבּית (Nubian sandstone) היא אבן חול רבת גוונים, בדרך כלל נוטה לאדום. המקום המפורסם בו היא מצויה הוא מכרות נחושת תמנע, לשעבר מכרות שלמה מצפון לאילת, מכתשי הנגב והסלע האדום בעבר הירדן. היא נפוצה בצפון-מזרח אפריקה, במדבר נוביה שבסודאן ובמצרים, ומכאן שמה. כן היא מצויה בחצי האי ערב, הרי אדום והרי מואב לאורך החוף המזרחי של ים המלח. מחשופים יפים מצויים בשפך נחל ארנון.
אבן החול הנובית היא סלע משקע יבשתי שמקורו בבליה של סלעים מגמתיים (סלעי יסוד) וסלעים מותמרים (סלעים מטמורפיים), של השילד הערבו-נובי.
בחתך סטרטיגרפי סכמתי שנערך באזור אילת אותרה אבן החול הנובית בשכבות מהתקופות הבאות:
אבן החול הנובית מכילה לעיתים ריכוזי מתכות: נחושת, ברזל ומנגן וכן אבני חן.
גביע המדינה בכדורסל 1957/1958
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1957/1958 היא התחרות השנייה מאז היווסדו של המפעל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע השני בתולדותיה, לאחר שניצחה במשחק הגמר את הפועל תל אביב.
הגמר
מכבי תל אביב זכתה בגביע המדינה השני בתולדותיה.
גיל שתייה חוקי
למושג גיל השתייה החוקי שתי משמעויות:
מדינות רבות מציבות מגבלות על צריכה ורכישת אלכוהול, באמצעות קביעת גיל מינימום. בחלק מן המדינות יש הבדל בין הגיל שבו מותר להתחיל לצרוך שתייה אלכוהולית לבין הגיל שבו מותר לקנות אלכוהול.
כעניין פרקטי, מרבית החוקים אוכפים את שתיית האלכוהול במקומות ציבוריים, בעוד שצריכת אלכוהול באופן פרטי נאכפת במידה פחותה. ישנן מדינת שבהן הגבלת הגיל שבו מותר לקנות משקאות חריפים משתנה לפי אחוזי האלכוהול שהמשקה מכיל (קרי, בגיל כלשהו מותר לרכוש בירה ויין המכילים שיעור אלכוהול נמוך, אך לא ניתן לרכוש וודקה או ויסקי, שמכילים שיעור אלכוהול גבוה יותר). במדינות מסוימות מקום השתייה (פאב, למשל) עשוי להשפיע על גיל הצריכה החוקי.
אנגליה היא המדינה היחידה אשר קיים בה חוק לגיל מינימום לשתייה באופן פרטי. במדינות רבות אחרות, מותר לקטין לשתות משקאות אלכוהוליים, אך רשויות האכיפה מוסמכות להחרים את המשקאות במידת הצורך (למשל, התפרעות או אלימות). במדינות אחרות, לעומת זאת, קטינים אינם רשאים לרכוש או לצרוך אלכוהול ואף חל איסור כללי למכור או להגיש משקאות אלכוהוליים לקטינים.
מספר מדינות מוסלמיות אוסרות על מוסלמים, ואף על אלו שאינם מוסלמים, לשתות אלכוהול בכל גיל שהוא.
בישראל אוסר למכור או להגיש משקה חריף לקטין במקום ציבורי. חוק המאבק בתופעת השכרות מתיר לשוטר להשמיד אלכוהול שקטין מתכוון לשתות במקום ציבורי שלא בנוכחות האחראי החוקי על הקטין.
מדינות
הרשימה להלן מציגה את הגיל שבו מותר באופן חוקי לצרוך ולקנות בהן משקאות אלכוהוליים במדינות שונות.
פראפסידה
הפראפסידים השתלשלו מדיאפסידים כשהם מאבדים את פתח הצדע התחתון. הם קרויים גם איריאפסידים (Euryapsida). לפראפסידים משתייכים:
שיחנית גמדית
שִׂיחָנִית גַּמָּדִית (שם מדעי: Iduna caligata) היא ציפור שיר קטנה, לשעבר בסוג שיחנית אך כיום בסוג הנפרד Iduna. בעבר היא נחשבה למין אחד יחד עם שיחנית אסייתית, אך השתיים מקבלות כיום בדרך כלל מעמד של מינים נפרדים.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר, עם חמש תצפיות עד היום של פרטים שזוהו במהלך טיבוע באילת. רוב התצפיות משנות השמונים, אך הפרט האחרון הוצא מרשתות תחנת הטיבוע באילת באוקטובר 2019.
טקסונומיה
שיחנית גמדית סווגה בעבר במשפחת הסבכיים של העולם הישן כאשר אלו היו טקסון פסולת פרפילטי (קבוצה שמוגדרת לא בשל קשר ביולוגי בין חבריה, אלא בשל אי-התאמתם לקבוצות אחרות; אך לרוב עדיין עם דמיון חיצוני ביניהם). כיום היא נחשבת לחברה במשפחת הקניות (Acrocephalidae).
עד לאחרונה סווגו כל מיני השיחניות תחת סוג אחד, Hippolais, אך כיום השיחנית הגמדית מצויה בסוג נפרד, Iduna, לצד מיני שיחניות נוספים.
אטימולוגיה
קייסרלינג ובלסיוס, שהגדירו את הסוג, לא נתנו הסבר לשם הסוג Iduna, אם כי במיתולוגיה הנורדית אידון (Iðunn) היא אלת האביב והפוריות ששונתה לדרור (או אגוז) כדי לאפשר את הצלתה על ידי לוקי. הסבר אחר הוא שמקורו מהמילה Idoneus - "מתאים" או "הולם".שם המין הספציפי הוא מלטינית, מהמילה caliga, "מגף". זהו מין מונוטיפי, כלומר שלא הוגדרו בו תת-מינים נפרדים.
תפוצה ובית גידול
היא מתרבה ממרכז רוסיה עד למערב סין, ונודדת לחורף בתת-היבשת ההודית דרומה עד סרי לנקה. השיחנית הגמדית הרחיבה את טווח הקינון שלה מערבה בעשורים האחרונים ומקננת כעת מערבה וצפונה יותר עד פינלנד. מין זה נמצא בערבות עם שיחים נמוכים של ספיריאה (Spiraea), מיני אפונה ומינים דומים. באזור הממוזג היא מצויה בשטחי מרעה חקלאיים וכרי דשא עם שיחים ועשבים צפופים. בדרום התפוצה היא חופפת עם שיחנית אסייתית.
קינון
עונת הקינון נמשכת ממאי עד תחילת יולי. הקן בצורת גביע ובנוי היטב מזרדים, שורשים, גבעולים ועלים; ומרופד בחומרים עדינים יותר כולל נוצות, שיער ופלומת צמחים. הוא ממוקם על הקרקע או בסמוך אליה, או עד מטר מעליה בסבך צפוף. התטולה מכילה שלוש או ארבע ביצים.
סטטוס
למין זה טווח נרחב למדי, ומגמת האוכלוסייה מצויה בעלייה, ומכאן שהמין אינו מתקרב לסף פגיעות. מסיבות אלו המין מוערך ברמת סיכון של "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
מעריכים כי באירופה האוכלוסייה המקננת מונה 71,000–150,000 זוגות, מה שמתרגם לכ-140,000–301,000 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-25% מטווח התפוצה העולמי, כך שהערכה גסה של גודל האוכלוסייה העולמית היא 560,000–1,200,000 פרטים בוגרים, אם כי זו הערכה כללית למדי.
גופיף פצ'יני
גופיף פצ'יני (באנגלית: Pacinian corpuscle), או הגופיף הלוחיתי (TH: corpusculum lamellosum), הוא גופיף חישה בעור, האחראי על תחושות לחץ עמוק ורטט.
זהו גופיף חישה גדול בעור, בהשוואה לגופיפי חישה אחרים, דוגמת מייסנר ורפיני. גודלו כמ"מ אחד, הוא נמצא בשכבת הדרמיס והוא בנוי ממעטפות דמויות בצל, ומכאן שמו. מלבד הימצאותו בעור, הוא נמצא ברקמות חיבור שונות, למשל בקופסית העוטפת איברים גדולים, כמו הכבד. כך, כאשר הכבד מוגדל, גופיף זה אחראי על העברת תחושת הכאב כתוצאה מהלחץ המופעל על הקופסית.
גופיף פצ'יני מורכב מקצה עצב תחושתי וסביבו עלים המורכבים מתאי שוואן שעברו התאמה. בין העלים נמצא נוזל (אולטרא-פילטרט). כאשר מופעל לחץ על העור, נוצר לחץ על ממברנות הגופיף, צורתן משתנה, וכתוצאה מכך הן גורמות לדה-פולריזציה של העצב התחושתי, אשר מעביר את האות למערכת העצבים המרכזית.
הגופיף התגלה על ידי האנטומיסט האיטלקי פיליפו פצ'יני בשנת 1831 ונקרא על שמו.
דורון לנצט
דורון לנצט (נולד ב-28 באוקטובר 1948) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן ברחובות, ראש מרכז קראון לחקר הגנום. אביו פרופ' משה לנצט, היה פרופסור למיילדוּת וגינקולוגיה, שימש כראש מחלקת יולדות בבית החולים קפלן, חוקר וסופר. אימו שפרה לבית גינזבורג היא נכדתו של יצחק אייזיק בן-טובים.
קורות חיים
דורון לנצט סיים את לימודי התואר הראשון לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיך ללימודי דוקטורט באימונולוגיה כימית במכון ויצמן למדע. לאחר השתלמות בארצות הברית, באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת ייל, חזר ארצה והשתלב בסגל מכון ויצמן למדע.
פרופסור לנצט היה בין מנהלי מרכז הידע הגנומי בישראל מטעם משרד המדע והוא חבר במועצת ארגון הגנום העולמי ובארגון האירופאי לביולוגיה מולקולרית.
מחקריו הגנטיים של פרופסור לנצט עסקו בין השאר במנגנון הריח באדם ובגילוי גנים למחלות תורשתיות, בהם גנים התורמים לסכיזופרניה וגנים השולטים בתגובה לתרופה לטרשת נפוצה. כן היה שותף לפיתוח בסיס נתונים מקיף לכלל הגנום האנושי ופיתח במחקריו מודל ממוחשב למוצא החיים על כדור הארץ. בשנת 2008 זכה בפרס לנדאו לגנטיקה של האדם ובאותה שנה התמנה לדירקטור בחברת קמהדע.
לנצט הוא בנו של משה לנצט פרופסור למיילדות וגינקולוגיה, ראש מחלקת יולדות בבית החולים קפלן, חוקר וסופר. דורון חי בתל אביב, היה נשוי לנויה לנצט, שחקנית ובמאית תיאטרון ולהם שתי בנות.
ביוני 2020 טען כי לא היה גל שני של נגיף הקורונה בישראל. באוגוסט הכיר בטעותו, התראיין וקבע שבהחלט היה גל כזה, ומאז לא הוסיף להתבטא פומבית בעניין הקורונה.
בווה
בּוֹוֵה (בצרפתית: Beauvais) היא עיר בחבל או-דה-פראנס במחוז אואז. בעיר נמצאת קתדרלת בווה, מקום מושבו של הבישוף של בווה.
היסטוריה
העיר נודעה לרומאים על ידי הגאלו-רומאיים בשם Caesaromagus (מילולית: שדה הקיסר). מאוחר נקרא העיר Bellovacum, על-שם שבט הבלובאקים, שהעיר שימשה כבירתו, ומופיעה כבר במפת פויטינגר.
העיר נפגעה הן במהלך מלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה במהלך כיבוש פריז על ידי כוחות גרמניה הנאצית. העיר העתיקה והקתדרלה ספגו פגיעות קשות, עד לשחרורן ב-30 באוגוסט 1944.
בשנים 1977-2001 ולטר אמסלם כיהן כראש העיר.
ערים תאומות
לבווה ברית ערים תאומות עם:
נטל המחלות הגלובלי
מחקר נטל המחלות הגלובלי (באנגלית: GBD Global Disease Burden Study ) חוקר קבוצת אינדיקטורים, המאפיינים תמותה ונכות על רקע מחלות, חבלות וגורמי סיכון. הוא כולל שורה של מחקרים רפואיים סטטיסטיים מקיפים אזוריים וגלובליים. יוזם מחקרים אלה היה הרופא כריסטופר מארי מארצות הברית. קבוצת החוקרים שבניהולו פועלת במכון להערכה ומדידת פרמטרים של בריאות באוניברסיטת וושינגטון Institute for Health Metrics and) Evaluation) וזכתה למימון הקרן ביל ומלינדה גייטס. בשנת 2010 השתתפו במחקרים אלה כ-2,400 חוקרים מ-132 ארצות. המידע המסופק על ידי מדד זה עוזר לקבוע עדיפויות בהחלטות הנוגעות למדיניות בנושאי הבריאות.
היסטוריה
מחקר הנטל הגלובלי של המחלות GBD התחיל בשנת 1990 לפי הזמנת הבנק העולמי. הוא כימת את ההשפעות על הבריאות ועל אורך החיים של מעל 100 מחלות וחבלות בשמונה אזורים בעולם, על ידי הערכת תמותה ותחלואה לפי גיל, מין ואזור. החוקרים הנהיגו מדד חדש הנקרא (DALY (disability adjusted life year (שנת חיים מותאמת נכות) שנועד לכמת את נטל המחלות, החבלות וגורמי הסיכון ולאפשר השוואות. המדד DALY הוא אינדיקטור שלילי של איכות חיים וליקויי בריאות. כשמגיע לערכים גבוהים מצביע על איכות חיים נמוכה. הוא מתאר את ההבדל בין המצב המציאותי למצב האידיאלי שבו כל אדם בעל בריאות מלאה חי עד לגיל המצופה לפי הערכים הסנדרטיים של תוחלת החיים. ערכי תחולת החיים בלידה נקבעו לגיל 80 שנה לגברים ולגיל 82,5 שנה לנשים.
נכויות ומוות מוקדם מתחברים במדד DALY:
המחקר GBD אומץ באופן רשמי על ידי ארגון הבריאות העולמי ונוהל בעיקר על ידי חוקרים באוניברסיטת הרווארד וארגון הבריאות העולמי.
בשנים 2002-2000 עודכן המחקר מ-1990 כדי לכלול ניתוח מקיף עוד יותר תוך שימוש במסגרת הקרויה "הערכה השוואתית של גורם סיכון" (comparative risk factor assessment)
הערכות ארגון הבריאות העולמי עודכנו שוב ב-2004, 2010 ,2013, ו-2015. ב-2015 הנתונים של נטל המחלות מתייחסים ל-315 מחלות וחבלות, 79 גורמי סיכון ומעל 2600 סיבוכים בנכויות (sequelae) ב-195 ארצות.
הממצאים
הממצאים מתייחסים ל:
סיבים תזונתיים
סיבים תזונתיים הם רב סוכרים לא-עמילניים (מלבד הליגנין) שמקורם בצומח. הסיבים התזונתיים אינם מפורקים על ידי אנזימי העיכול של האדם, אך הם מתפרקים מעט במעי הגס על ידי חיידקי המעי הגס (מלבד הליגנין שאינו מפורק כלל והתאית שמפורקת במידה מזערית ביותר).
את הסיבים התזונתיים נוהגים לחלק לשני מינים: מסיסים במים ושאינם מסיסים במים. הסיבים התזונתיים שאינם מסיסים במים מצויים, בין היתר, בסובין חיטה ובדגנים מלאים, והסיבים התזונתיים המסיסים במים מצויים, בין היתר, בפירות, בירקות, בסובין שיבולת-שועל ואפילו במוצרים מוכנים כחומרים מעבים.
השפעת הסיבים התזונתיים
השפעתם של הסיבים התזונתיים המסיסים במים בתהליך העיכול היא:
השפעתם של הסיבים הלא מסיסים במים, בתהליך העיכול:
צריכת הסיבים התזונתיים
צריכת סוג אחד של סיבים תזונתיים אינה מומלצת מפני שהגוף צריך את הסיבים התזונתיים משני המינים.
לאדם מבוגר מומלצת צריכת סיבים תזונתיים של 25 גרם עד 30 גרם ביום (או 15 - 18 גרם סיבים ל-1000 קילו קלוריות). לסוכרתיים מומלץ לצרוך כמות גדולה יותר, ובמקרה של סתימה במעי לא לצרוך כמעט. מקורות עתירי סיבים תזונתיים המומלצים לתזונה יומיומית הם מוצרי הקמח המלא, קטניות, גרעינים, אגוזים, פירות וירקות.
למרות יתרונותיהם הרבים של הסיבים התזונתיים, אין להגזים בצריכתם. כמויות גדולות של סיבים עלולות לגרום לאי-נוחות קשה במערכת העיכול ואף לחסימת מעיים.
ניצחון המוות
ניצחון המוות (1562) הוא ציור שמן על לוח עץ, מאת פיטר ברויגל האב. התמונה מוצגת כיום במוזיאון הפראדו במדריד.
אנטוניו בנדרס
חוסה אנטוניו דומינגז בנדרה (בספרדית: José Antonio Domínguez Bandera; נולד ב-10 באוגוסט 1960), הידוע בשם הבמה אנטוניו בנדרס, הוא שחקן קולנוע, במאי, מדבב וזמר ספרדי-אמריקאי, ידוע בעיקר כשחקן ברבים מסרטיו של פדרו אלמודובר וכן בשל תפקידיו הראשיים בסרטי "זורו": המסכה של זורו (1998); האגדה של זורו (2005), ודיבוב החתול של שרק.
ניצחון המוות
זוהי יצירה גדולה, 117 × 162 ס"מ, הנחשבת כאחד מחזיונות הזוועה המונומנטליים שהביעה האמנות. היצירה מביאה את הצופה למבט פנורמי אל המוות בעוצמה רגשית רבה ומעוררת חלחלה. השמים במרחק משחירים מעשן של ערים העולות באש, ובים המרוחק נמצאים שברי ספינות מוטבעות. צבא של שלדים מתים מכתר את הנותרים בחיים חסרי האונים, שרובם נראים משותקים בבעתה ופחד או מנסים לנוס על נפשם. השלדים שבציור הורגים את החיים במספר דרכים: שיסוף גרונות, תלייה, הטבעה, ואפילו ציד על ידי שלדים דמויי כלבי טרף. בצד שמאל נראים שלדים גוררים עגלה המלאה בגולגולות במה שנראה כטקס הלוויה תקופתי, תוך צלצול בפעמון המוות.
בשוליה הימניים הקדמיים של התמונה יושבים גבר ואשה צעירים העסוקים במוזיקה: הגבר פורט על לאוטה, האישה שרה מן התווים. הם אינם רואים את המתרחש וצוואר הלאוטה, במחווה נוגעת ללב, פונה מן הציור וזוועותיו ימינה והחוצה. אולם נראה שגם בני הזוג, שאינם מבחינים במוות או מתעלמים ממנו, אינם חסינים מפניו. מאחוריהם יושב שלד, אחד מנציגיו של המוות, המעיין גם הוא בתווים בתשומת לב ואוחז בכלי נגינה. מכתפו הימנית של השלד הזה נודדת העין אל חרבו של גבר השולף חרב. הוא עומד ופוער את פיו במצוקה אינסופית אל מול כל המצוי בציור מעליו. בו בזמן מנקר שלד של כלב את פניו של ילד; שלד אחר תופס אישה המנסה להימלט; וארונות מתים נפתחים על ידי השלדים. נראה שאף לשוכנים בארונות המתים אין מנוחה. במרכז התמונה מנסים אחדים מן האנשים לקפוץ אל התעלה על מנת להימלט, ומעליהם עומד בבדידות צלב שאינו מגן עליהם.
אנטוניו בנדרס
ביוגרפיה
בנדרס נולד במאלגה שבדרום ספרד. בילדותו רצה להיות כדורגלן והשקיע בכיוון זה, אך בעקבות שבר ברגל בגיל 14 עזב את הכדורגל לטובת לימודי קולנוע.
בגיל 19 הוא נסע למדריד, שם שיחק בתיאטרונים קטנים.
קריירה
את תחילת הקריירה הקולנועית שלו בשנות ה-80 החל בעזרת במאי הקולנוע פדרו אלמודובר. הוא שיחק בסרטים מצליחים של אלמודובר, בהם הסרטים "מטדור", "קשור אותי! אהוב אותי!", שעליהם קיבל מועמדות לפרס גויה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, ו"נשים על סף התמוטטות עצבים", שהיה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
ניצחון המוות
למרות נושאו הקיצוני של הציור, נראה שהוא משקף מבחינה היסטורית את אירופה של מחצית המאה ה-16. הבגדים בציור מתאימים לתקופה, וכן מופיעה בתמונה דרך ענישה קיצונית שנהגה באותה תקופה כלפי פושעים: גלגל שבירה. בתמונה מופיעים תחביבים ועיסוקים שהיו נהוגים באותה תקופה, כדוגמת משחקי קלפים. גם סוג כלי הנגינה בציור, השעונים המכניים המצויים בו, ואף טקס ההלוויה המפורט, מספקים מידע חשוב להיסטוריונים על אורח החיים במאה ה-16 באירופה.
אנטוניו בנדרס
קריירה
בתחילת שנות ה-90 עבר לארצות הברית והשתלב שם בתעשיית הקולנוע האמריקאית. בנדרס כיכב במספר סרטים אמריקאיים, ביניהם הסרט זוכה האוסקר "פילדלפיה". בעת צילומי הסרט "זוגות בהחלפה" הכיר את השחקנית האמריקאית מלאני גריפית'. הוא התגרש מאשתו, אנה לסה, לה היה נשוי שמונה שנים וזמן קצר לאחר מכן התחתן עם מלאני גריפית'. לבני הזוג נולדה בת בשם אסטלה דל כרמן. ביוני 2014 פורסם, כי גריפית' הגישה תביעת גירושין מבנדרס לאחר 18 שנות נישואים, בשל "הבדלים שאינם ניתנים לגישור".
בשנת 2019 השתתף בסרט "כאב ותהילה", ועל תפקידו בסרט זה זכה בפרס גויה ובפרס פסטיבל הקולנוע בקאן לשחקן הטוב ביותר.
מלבד קריירת משחק בקולנוע, בנדרס עסק גם בבימוי – הוא ביים את הסרטים "טירוף באלבמה" (1999), בו הופיעו אשתו ובתו, ו-"El camino de los ingleses" (2006), שאותו צילם בעיירת הולדתו, מאלגה. כמו כן, חיבר מוזיקה לסרטים ("היו זמנים במקסיקו") ודיבב את דמותו של החתול במגפיים בסרטים "שרק 2", "שרק השלישי", "שרק לנצח", "החתול של שרק" ו"החתול של שרק: משאלה אחת ודי". בשנת 2008 הוא הפיק את הסרט "לינקס אבוד", ובשנת 2013 הפיק את הסרט "ג'סטין הגיבור" ודיבב שם את דמותו של סר כלורקס.
מירון רפופורט
מירון רפופורט (נולד ב-20 ביולי 1957) הוא עיתונאי, מתרגם, עורך ויו"ר תנועת השלום "ארץ לכולם". שימש כראש מערכת החדשות של "הארץ" וכעורך תוכנית הטלוויזיה "עושים סדר" מבית הטלוויזיה החינוכית הישראלית, תרגם ספרים רבים מאיטלקית וזכה במספר פרסים בתחום התרגום והעיתונות. כיום משמש כעורך ופובליציסט באתר העיתונות העצמאית "שיחה מקומית". פיטוריו המתוקשרים ממערכת "ידיעות אחרונות" עוררו הדים בישראל והפכו לסמל למאבק בחופש העיתונות ובהתערבות פוליטיקאים ובעלי כוח בשיקולים עיתונאיים.
ספרות ותרגום
רפופורט נולד וגדל בתל אביב, למד בתיכון חדש, והמשיך ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב. במסגרת לימודיו, למד כשנה באוניברסיטת פירנצה שבאיטליה. הוא דובר חמש שפות: עברית, איטלקית, אנגלית, ערבית וצרפתית. בצעירותו פרסם אחדים משיריו בעיתונים שונים, כגון "דבר", "מאזנים" וידיעות אחרונות. אביו, נחמיה רפופורט, היה מגדולי אספני השירה העברית החדשה בישראל, ואחרי מותו האוסף שלו נתרם למכון הקשרים באוניברסיטת בן-גוריון.
לאחר לימודיו באיטליה, החל רפופורט לתרגם ספרי פרוזה מאיטלקית לעברית. סך הכל תרגם כ-20 ספרים, בהם ארבעה ספרים של הסופר האיטלקי פרימו לוי, "קאפוט" של קורציו מלפרטה, "קולות הערב", "ולנטינו" ו"ככה זה קרה" של נטליה גינצבורג, "יומה של הלילית" של ליאונארדו שאשא, "חיים אלימים" של פייר פאולו פאזוליני, ו"הילדה האפלה" של אלנה פרנטה. ב-2002 זכה בפרס שר התרבות לתרגום, מידי השר מתן וילנאי.
רפופורט מתרגם פרוזה מהשפה הערבית, מלאכה שהחלה עם "סיפור ההיעלמות" שכתבה איבתיסאם עאזם.
תקשורת ועיתונות
את דרכו העיתונאית החל רפופורט בעיתון "דבר" בשנת 1987, כראש דסק לילה במערכת החדשות של העיתון. בשנת 1989 הצטרף כעורך חדשות-החוץ בעיתון "חדשות" וערך גם את המוסף הפוליטי.
כמ כן, במסגרת תפקידו ב"עובדה", רפופורט הוביל לראיון ראשון של סילביו ברלוסקוני, ראש ממשלת איטליה, בתקשורת הזרה.
ידיעות אחרונות 1994–2003
ב-1995 החל רפופורט בתפקידו כעורך חדשות-החוץ של ידיעות אחרונות. בבחירות 1999 שימש כעורך הפוליטי של הבחירות וריכז את הידיעות בנושא. כמו כן, שימש כרכז כתבים וראש דסק בעיתון, פרסם כתבות מגזין ותחקירים שביצע במוסף "שבעה ימים".
יחד עם אורון מאירי ודני אדינו אבבה, זכה ב-2003 בפרס נאפולי הבינלאומי לעיתונות, על כתבת תחקיר שחשפה גנבת עצי זית במהלך בניית גדר ההפרדה.
פרשת פיטוריו מידיעות אחרונות
באוגוסט 2003, זמן קצר לאחר קבלת הפרס, פוטר רפופורט מקבוצת ידיעות אחרונות, לאחר שאישר כראש דסק, למאמר דעה מאת מוטי גילת, את הכותרת "שרון לא אמר את האמת". טענת העיתון מאוחר יותר הייתה כי הפר את הוראת העורך משה ורדי, להיות "רך עם שרון".
פרשה זו מוכרת בציבור כסמל למעורבותם של פוליטיקאים בשיקולים עיתונאיים וכן בזיהום חופש העיתונות על ידי לחץ מצד בעלי כוח. כמו כן, היא חוזרת ועולה לכותרות בדבר הטענה לקיומה של "רשימה שחורה" ו"רשימה לבנה" בידיעות, שעלתה שוב ב-2017 בפרסום תמלילי השיחות בין המו"ל נוני מוזס לראש הממשלה בנימין נתניהו.
הארץ
כמו כן, הוביל להבלטת נושא עמידתן הממושכת של קופאיות במרכולים, החלטה עריכתית שהובילה בין היתר לחקיקה בנושא, ולבסוף לאיסור על הכרחת עובדים לעמוד משך שעות רצופות.
ב-2005 החל לכתוב כתבות מגזין למוסף הארץ. באחת מכתבותיו, חשף את החלת חוק נכסי נפקדים בירושלים, באמצעות החלטה סודית שהתקבלה בניגוד להנחיה של היועץ המשפטי לממשלה ב-1967. הפרסום הופץ בכלי תקשורת מחוץ לישראל, ובעקבות לחץ אמריקאי בוטלה ההחלטה.
בכתבות נוספות, חשף שחיתויות בעיריית לוד, מה שתרם להעמדתו לדין של ראש העיר בני רגב; חשף את ההתעללות במשתתפי תוכנית ויסקונסין, שנועדה כביכול לסייע לעניי החברה.
בשנת 2009, עזב את עיתון הארץ והחל לעבוד כעורך אתר "העוקץ" שהקימו יוסי דהאן, יצחק ספורטא. החל מ-2014 כותב מאמרים באתר שיחה מקומית ומ-2018 הוא אחד מעורכי האתר.
רדיו וטלוויזיה
בתחום הרדיו, ערך רפופורט את התוכנית "התקווה" ברדיו 103 fm, עם מרב מיכאלי. בשנת 2007 החל לערוך את התוכנית "עושים סדר" בהנחיית בן כספית וגל גבאי, מבית החינוכית, ששודרה במשך 10 שנים בערוץ 2. התוכנית ידועה כבעלת אג'נדה חברתית, סביבתית, עיסוק בבריאות ובכלכלה מנקודת מבטו של האזרח הקטן, עיסוק באפליה ובעיוות החוק, ועוד. ב-2015, זכתה התוכנית "עושים סדר" בפרס "אותא" של "תא העיתונאיות" (התארגנות עיתונאיות במטרה לקדם שוויון מגדרי), על ייצוג נשים בתקשורת.
בנוסף, ב-2017 ערך תוכנית נוספת מבית החינוכית, "בין השורות - העולם הערבי" בהנחיית העיתונאי אוהד חמו, שזכתה לביקורות אוהדות.
תנועת השלום "ארץ לכולם"
בקיץ 2012 הקים מירון רפופורט את תנועת השלום "שתי מדינות מולדת אחת" (שהפכה לימים ל"ארץ לכולם"), יחד עם קבוצה של מקימים ישראלים ופלסטינים. בין המקימים: אליעז כהן, לימור יהודה, אורן יפתחאל, עאוני אל-משני, מוניר עבושי ואחרים. היום הוא משמש כיו"ר מזכירות החלק הישראלי של התנועה.
חזון התנועה הוא פיוס בין הישראלים לפלסטינים, על בסיס הקמת קונפדרציה משותפת לכל המרחב, מתוך הכרה בחשיבות האדמה לשני העמים. הקונפדרציה תהיה מורכבת משתי מדינות, ישראל ופלסטין.
לפי החזון, בין שתי הריבונויות, ישראל ופלסטין, יוקמו שותפויות רחבות וחופש תנועה מוחלט, וירושלים תשמש בירה של שתי הריבונויות. אזרחים ישראלים יוכלו לחיות כתושבים בפלסטין ואזרחים פלסטינים יוכלו כתושבים בישראל. הסדרי התושבות ימומשו בהדרגה, בלי עקירות כפויות.
ב-2017 נסעה משלחת של התנועה לסבב פגישות עם בכירים באיחוד האירופי, על מנת להציג ולקדם את החזון. בתנועה חברים ישראלים ופלסטינים, אנשי שמאל כמו גם מתנחלים שדוגלים בדו-קיום.
ספרים שתרגם
פרימו לוי נטליה גינצבורג סופרים נוספים
סוודר (שיר)
סוודר הוא סינגל הבכורה שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נוי פדלון. השיר יצא לאור ב-17 בדצמבר 2018, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של פדלון, סוודר, על ידי חברת התקליטים NMC.
רקע וכתיבה
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי נוי פדלון ורובי פאייר. השיר הוא בז'אנר הפופ אשר משלב בתוכו את הסגנון הים-תיכוני. השיר במקור הוקלט על ידי הזמר עדן חסון, ואף הודלפה גרסתו לשיר, אך בסופו של דבר, השיר בוצע על ידי פדלון.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי, אשר ציין את השיר בחיוב והעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר מעל ל-2 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של נוי פדלון ב-17 בדצמבר 2018, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-16 מיליון.
פרפילטיות
קבוצה פרפילטית (קבוצת גזע מקורב) היא קבוצת יצורים חיים שבה כלול אב הטיפוס אך לא חלק מצאצאיו, הנמצאים בקבוצה אחרת. זהו מונח בפילוגנטיקה - מדע מיון היצורים בטבע על פי התורשה. קבוצת אורגניזמים נקראת "פָּרָפִילֵטית" (מיוונית - פרה = קרוב, פילה = גזע) אם האב הקדמון המשותף המאוחר ביותר של האורגניזמים בקבוצה נכלל בה, אך לא כל צאצאיו נכללים בקבוצה.
קבוצות המכילות את כל הצאצאים של האב הקדמון המשותף שלהן נקראות קבוצות "מונופילטיות" (קבוצת גזע אחיד) או "הולופילטיות" (קבוצת גזע מלא). קבוצות הנגזרות מכמה ענפים שונים ושאינן כוללות אב קדמון משותף נקראות "פוליפילטיות" (קבוצה רב גזעית).
רבים מהמיונים הישנים כוללים קבוצות שהן קרוב לוודאי פרפילטיות, למשל מחלקת הזוחלים, אשר אינה כוללת את העופות למרות שהאבות הקדמוניים של העופות היו זוחלים. הגדרת קבוצה טקסונומית פרפילטית נובעת לרוב מקיבוץ על-פי דמיון קדום (plesiomorphies) במקום דמיון נגזר (apomorphies).
רוב האסכולות של חוקרי הטקסונומיה מאמינות שקיום קבוצות פרפילטיות במיון הוא טעות, ולכן אם קבוצה מתגלה כפרפילטית, יש לערוך מחדש את המיון שלה. אסכולות אחרות מאמינות כי קיום קבוצות פרפילטיות במיון הוא קורבן שיש לעשות על מנת להפוך את המיון למובן יותר.
המונח "פרפילטיות" קיים גם בבלשנות היסטורית ואף תנ"כית, במשמעות דומה.
Always Tomorrow
Always Tomorrow (בתרגום לעברית: תמיד מחר) הוא שיר של הזמרת האמריקאית-קובנית גלוריה אסטפן אשר יצא לאור ב-12 באוקטובר 1992 כסינגל הראשון מאלבום אוסף הלהיטים שלה, Greatest Hits. השיר נכתב על ידי אספן עצמה והופק על ידי אמיליו אסטפן, חורחה קאסאס וקליי אוסטוולד. מבחינה מוזיקלית השיר הוא בלדת גיטרה אקוסטית המדברת על התחלה חדשה בעקבות אסון או טרגדיה. חלק מההכנסות של השיר נתרמו לנפגעי הוריקן אנדרו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר נחשב לקליפ פשוט יותר של אסטפן ביחס לקליפים אחרים. הקליפ לשיר מראה את הקורבנות של הוריקן אנדרו בונים את מיאמי מחדש לאחר הוריקן אנדרו. נכון לאוקטובר 2021 לקליפ יש 1.8 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
הצלחה מסחרית
השיר זכה להצלחה מתונה, כאשר הגיע למקום ה-63 בלבד במצעד האירופאי ולמקום ה-81 בארצות הברית.
נשים להגה
ערב הסעודית הייתה ייחודית בתור המדינה היחידה בעולם שבה נשים לא היו מורשות לנהוג בכלי רכב. תנועת נשים להגה (בערבית: قيادة المرأة في السعودية) היא קמפיין של נשים סעודיות לביטול איסור זה. התנועה החלה כאשר כמה עשרות נשים נהגו בריאד בשנת 1990. הנשים נעצרו, דרכוניהן הוחרמו וחלקן נקנסו. ב-2007, וג'הה אל-הוויידיר ונשים אחרות עתרו למלך עבדאללה למען זכותן של נשים לנהוג, וסרט שבו צולמה אל-הוויידיר נוהגת ביום האישה הבינלאומי ב-2008 משך תשומת לב בתקשורת הבינלאומית.
בשנת 2011, במסגרת המחאות של האביב הערבי, מספר נשים, ביניהן אל-הווידיר ומנאל א-שריף, התארגנו כדי לקיים קמפיין אינטנסיבי יותר בעד הזכות לנהוג, ותועדו כשבעים מקרים של נשים נוהגות בחודש יוני. בסוף ספטמבר, נגזרו על שיימה ג'סטניה עשר הצלפות על נהיגה בג'דה, אך פסק הדין בוטל.
שנתיים מאוחר יותר, הושק קמפיין נוסף ובו תוכננה עוד נהיגה המונית על ידי נשים ב-26 באוקטובר 2013. שלושה ימים לפני תאריך זה, דובר משרד הפנים יצא בהצהרה פומבית ונדירה לגבי האיסור, אשר אינו רשום בחוק, אך נאכף בכל זאת על ידי הרשויות, והזהיר כי "אסור לנשים בסעודיה לנהוג, והחוק ייאכף נגד כל מי שתפר את האיסור וכל מי שיתמוך בהפרה כזו." נציגי משרד הפנים הזהיר מנהיגות של הקמפיין באופן אישי לא לנהוג ב-26 באוקטובר, ובעיר הבירה הקימה המשטרה מחסומים כדי לתפוס נשים נוהגות. ב-26 בספטמבר 2017, הוציא המלך סלמאן צו על פיו יורשו נשים לנהוג בסעודיה, החל מ-24 ביוני 2018.
רקע
בשנת 1957 יצאה בריאד הכרזה על איסור נהיגת לנשים. איסור זה הוא חלק ממערכת רחבה אשר שוללת מנשים זכויות, כמו למשל שיטת האפוטרופסות הגברית, לפיה לנשים אין חופש תנועה או חופש עיסוק, וחייבות את אישורו של גבר ממשפחתן - בדרך האב מעת הלידה, הבעל אחר הנישואים, ובן או קרוב אחר אחר התאלמנות - עבור כל פעולה, כולל לימודים או נישואים. על פי דו"ח מ-2012, זכויות נשים בסעודיה הן מהמוגבלות ביותר בהשוואה לסטנדרטים בינלאומיים. בשנת 2002, כתב העת האקונומיסט העריך כי המשכורות של כ-500,000 הנהגים הנדרשים להסיע נשים בסעודיה מהוות 1% מההכנסה הלאומית.
מחאת הנהיגה של 1990
ב-6 בנובמבר 1990, 47 נשים סעודיות בריאד שלחו את נהגיהן הביתה, ונהגו במכוניותיהן בשיירה במחאה נגד האיסור. הנשים שנעצרו עוכבו למשך יום אחד, דרכוניהן הוחרמו, חלק פוטרו ממקומות עבודתן כתוצאה ממחאתן.
2007-2008 עצומה וסרטון ויראלי
בספטמבר 2007, האגודה להגנה על זכויות נשים בסעודיה, אשר נוסד על ידי וג'הה אל-הוויידר ופאוזיה אל-עיוניi, הגישו עצומה עם 1,100 חתימות למלך עבדאללה בבקשה לביטול האיסור על נהיגה לנשים.
ביום האישה הבינלאומי 2008, אל-הוויידיר צילמה את עצמה נוהגת, ולאחר שהסרטון פורסם ב-YouTube ונהיה ויראלי, המעשה שלה משך סיקור נרחב בתקשורת הבינלאומית. אל הוויידיר הביעה את תקוותה כי האיסור על נהיגת נשים יבוטל עד יום האישה הבינלאומי ב-2009.
2011-2012
ב-2011, קבוצה של נשים כולל מנאל א-שריף התחילה קמפיין פייסבוק בשם "למדו אותי לנהוג, כדי שאוכל להגן על עצמי" או Women2Drive ("נשים להגה"), אשר בערבית גם כולל משחק מילים בין נהיגה להנהגה. הנשים אמרו כי הקמפיין שלהן בהשראת האביב הערבי.
סובארו
כחברה, סובארו משווקת את מכוניותיה בכבדות לנשים (בארצות הברית), לכן התאחדו פעילות זכויות נשים סעודיות וכן מספר ארגונים, כולל "נשים להגה", והן ביקשו מחברת האם של סובארו, פוג'י תעשיות כבדות, להפסיק למכור כלי רכב במדינות שבהן נשים לא יכולות לנהוג.
מנאל א-שריף
במאי, לפני הפתיחה הרשמית של הקמפיין, אל הוויידיר צילמה את אל-שאריף, נוהגת ברכבה. הווידאו פורסם ביוטיוב ופייסבוק. אל-שריף נעצרה ושוחררה ב-21 במאי ולמחרת נעצרה שנית. ב-30 במאי, א-שריף שוחררה בערבות, על תנאי שתחזור לחקירה אם תידרש, ושלא תדבר עם התקשורת, ולא תנהג. ניו יורק טיימס ו-Associated Press ייחסו את משך הזמן הארוך של אל-שריף יחסית למחאות קודמות עם הפחד של הרשויות בסעודיה מגל המחאות של האביב הערבי.
סוף מאי – תחילת יוני
ב-23 במאי, אישה נוספת נעצרה על נהיגה ברכב. היא נסעה עם שתי נשים ברכבה ב אר-ראס, ועוכבה על ידי משטרת התנועה בנוכחות כוחות הביטחון. היא שוחררה לאחר חתימה על הצהרה כי לא תשוב לנהוג. אך בתגובה למעצרה של אל-שריף, עוד מספר נשים סעודיות פרסמו סרטונים של עצמן נוהגות במהלך הימים הבאים.
ו'גנאט רחביני, שחקנית סעודית מפורסמת בעולם הערבי, הייתה בין הנשים שנהגו במכוניותיהן במחאה ב-4 ביוני בג'דה. היא נעצרה ושוחררה למחרת ללא ערבות.
17 ביוני 2011
ב 17-ביוני, כ-50 נשים נהגו במכוניות בערים שונות ברחבי סעודיה, כולל מהא אל-קהטיני ואימאן אל-נאפג'אן בריאד, ונשים אחרות בג'דה ו דמאם. בסיבובה השני של אל-קהטיני, היא קיבל דוח על נהיגה ללא רישיון סעודי. אל-קהטיני הייתה מרוצה מכך, ואמר לטיים מגזין, "זה דוח. תרשום את זה. אני האישה הסעודית הראשונה לקבל דוח תנועה."
בעיתון הגרדיאן דווח כי המשטרה הייתה תחת הוראות לא להתערב בפעילותן של הנשים ב-17 ביוני.
סוף יוני 2011
שתי נשים סעודיות צולמו נוהגות בריאד על ידי תומסון רויטרס ב-22 ביוני.
ב-29 ביוני, חמש נשים נוהגות נעצרו בג'דה. הבלוגרית הסעודית אימאן אל-נאפג'אן תיארה את המעצרים כ"מעשה ההדף הגדול הראשון מצד הרשויות". היא טענה שמחאות יוני 2011 היו משמעותיות יותר מאשר אלה של 1990, כי "למעשה ב-1990 המחאה הייתה רק בת ארבע עשרה מכוניות בהן היו 47 נשים, [בעוד מ-17 ביוני ועד סוף החודש היו כשבעים מקרים מתועדים של נשים נוהגות."
יולי–ספטמבר
בחודש יולי, הנסיכה אל-טאוויל, אשתו של אחיין של המלך עבדאללה, דיברה על התנגדותה לאיסור נהיגה לנשים בשידור רדיו אמריקאי, ב-NPR, וקראה לשוויון זכויות לנשים בשוק העבודה, במערכת המשפטית, ובחינוך. היא תיארה את זכויות האדם האלה כחשובות יותר מהזכות לנהוג.
בסוף ספטמבר, שאימה ג'סטניה נידונה ל-10 מלקות על נהיגה במכונית בג'דה. גזר הדין נפסק זמן קצר לאחר שהמלך עבדאללה קבע כי נשים יוכלו להשתתף בבחירות המוניציפליות ב-2015, והוא ביטל את גזר הדין.
נובמבר
ב-15 נובמבר 2011, מנאל אל-שריף הגישה כתבי תביעה בוועדת הקובלנות, משפט מתמחה שאינו בית משפט שריעה, נגד מנהל התנועה על דחייה של בקשתה לקבלת רישיון הנהיגה. אל-שריף הגישה בקשה לקבלת רישיון במאי 2011. התביעה הועברה אל משרד הפנים.
פברואר 2012
ב-4 בפברואר, סמר בדאווי, פעילת זכויות אדם אשר נהגה באופן קבוע מאז יוני 2011 וסייעה לנשים אחרות שנהגו מול המשטרה ובתיקים המשפטיים הגישה תביעה דומה לזו של מנאל א-שריף, נגד הדחייה שקבלה בעקבות בקשתה לרישיון נהיגה. לא הייתה הכרעה בבית המשפט, שפשוט דחה את המועד.
יוני 2012
ב-29 ביוני 2012, כדי לחגוג את יום השנה של מחאת יוני 2011, הושק קמפיין מחודש למען הזכות לנהוג. אחת ממארגנות הקמפיין, עזיזה אל-יוסף, נהגה במכוניתה, ודיווחה שעוד כמאה נשים סעודיות נוהגות באופן קבוע מאז יוני 2011.
2013 – 2016
באוקטובר 2013 התחיל קמפיין שקרא לנשים להפר את האיסור לנהוג ב-26 באוקטובר, אליו הצטרפו מספר פעילות בולטות. בתגובה, אתר האינטרנט של הקמפיין נחסם בסעודיה, והשיח' צאלח אל-לוהיידן, אחד מאנשי הדת הבכירים בערב הסעודית, יצא בהצהרה שנשים שנוהגות מסתכנות בפגיעה בשחלות, ועלולות ללדת ילדים עם בעיות קליניות. משרד הפנים גם יצר קשר באופן אינדיבידואלי עם המנהיגות של הקמפיין והורה להן לא לנהוג. אולם, למרות זאת ולמרות נוכחות משטרתית כבדה, יצא הקמפיין לדרך, ותוך ימים ספורים עלו לפחות 12 סרטים ב-YouTube של נשים נוהגות, ורבות אחרות דיווחו שעשו זאת גם, אך ללא תיעוד צילומי. האקטיביסט הישאם אל-פאג'י פרסם ביוטוב סרטון ויראלי בתמיכה בקמפיין הנהיגה של הנשים, שעשה פרודיה לשירו של בוב מארלי השיר "No Woman No Cry", אשר נקרא "No Woman No Drive". את הסרטון הפיק בעלה של לוג'יין אל-הד'לול, פאהד אל-בוטיירי.
לוג'יין אל-הד'לול
ב-30 בנובמבר 2014, לוג'יין אל-הד'לול עשתה כותרות כאשר עשתה את חלקה למען תנועת הזכות לנהוג. בתור סטודנטית באיחוד האמירויות הערביות, הוציאה שם אל-הד'לול רישיון, ואז נסעה במכוניתה לגבול סעודיה וביקשה לחצותו. הייתה לרשויות הסעודיות התראה על מעשיה, מכיוון שמספר ימים קודם לכן העלתה ליוטוב סרטון בו היא נוהגת, אשר תוך ארבעה ימים קיבל יותר מ-800,000 צפיות, האשטאג בטוויטר, וגם למעלה מ-3,000 תגובות ביוטוב. כשהיא הגיעה לגבול ערב הסעודית היא צייצה בטוויטר כי פקיד מכס עצר אותה בגבול, והיא תקועה שם - לא נותנים לה לעבור, ולא מחזירים את דרכונה. היא המשיכה לצייץ במהלך 24 השעות בהם הוחזקה בגבול לקהל בינלאומי. למחרת, היא נעצרה על ידי המשטרה, והוחזקה במאסר למשך 73 ימים.
נסיך מוחמד בן סלמאן
נסיך מוחמד בן סלמאן דיבר בראיון ב-2016 על האיסור של נשים סעודיות לנהוג ואמר כי "ערב הסעודית לא מוכנה עדיין לנשים נוהגות". הנסיך אמר גם כי "נהיגת נשים אינה עניין דתי כמו שזו בעיה הנוגעת לחיי הקהילה עצמה אשר מקבלת או דוחה זאת." עם זאת, הוא היה מאוחר יותר מי שנחשב כמאחורי ההסרה של איסור הנהיגה בספטמבר 2017.
2017-2018
ב-26 בספטמבר 2017, המלך סלמן הכריז על הכרה בזכותן של נשים סעודיות לנהוג על פי השריעה. נקבע כי רישיונות נהיגה לנשים יונפקו החל מ-24 ביוני 2018. רשויות מיד יצרו קשר עם מנהיגות התנועה "נשים להגה" והורו להן לא לדבר עם התקשורת על הנושא.
בין 15–18 במאי 2018, הרשויות פשטו על בתיהן של פעילות "נשים להגה" וכן מתנועת ביטול שיטת האפוטרופסות הגברית בסעודיה, ועצרה רבות, כולל לוג'יין אל-הד'לול, אימאן אל-נאפג'אן, עאישה אל-מאנה, עזיזה אל-יוסף, מדיחה אל-עג'רוש, ועוד כמה נשים, וכן ושני גברים המעורבים בתנועה. Human Rights Watch מפרש את מטרת המעצרים כאמצעי הפחדה "נגד כל מי שמביע ספקנות לגבי האג'נדה של נסיך הכתר בנושא זכויות". הממשלה השיקה יחד עם המעצרים ההמוניים קמפיין מדיה בו קראו לפעילות "בוגדות", ושר הפנים הסעודי הצהיר שהן תחת חקירה על "מגעים עם גורמים זרים" וניסיונות לגייס פקידי ממשל במטרה להסב נזק לממלכה. העיתון הסעודי "אוקז", עיתון פרו-ממשלה, דיווח שעונש המוות עומד על הפרק עבור הנשים. עיתון סעודי אחר פרסם שאם יעמדו למשפט, צפוי לפעילות עונש של 20 שנים בכלא.
ארצות הברית
קמפיין ניו מדיה הושק ב-2015, ובה נשים אמריקאיות פרסמו תמונות, סרטונים, וציוצים של אנשים צופרים במכוניותיהם בתמיכה בקמפיין "נשים להגה", ביניהן חברת הקונגרס ננסי פלוסי ונהגת המרוצים ללאני מונטר.
ב-15 ביוני 2011, התארגנה מחאת סולידריות סביב שגרירות סעודיה בוושינגטון די סי, של נשים במכוניות, ובאותו החודש, שלוש נשים ממינסוטה הגישו תלונת אפליה מגדרית נגד חברה בבעלות סעודית על כך שהן פוטרו כנהגות על ידי החברה, כאשר הגשת התלונה נועדה לחפוף לקמפיין "נשים להגה".
הקליפ לשיר "Bad Girls" של M.I.A. שיצא ב-2 בפברואר 2012, הוא יצירת מחאה בהזדהות עם התנועה.
גופיף מייסנר
גופיף מייסנר (באנגלית: Meissner's corpuscle) הוא גופיף חישה אשר נמצא בעור, בדומה לגופיף פצ'יני וגופיף רפיני. הוא אחראי על תחושות של מגע, ונמצא בעיקר בדרמיס הפפילרי של עור נטול שערות כמו אצבעות הידיים והרגליים, וכן השפתיים.
מבנה הגופיף הוא מעין צילינדר העטוף בתאי שוואן, ובתוכו דנדריט של עצב סנסורי בעל צורה ספירלית. לגופיף חישה זה הרגישות החישה הגבוהה ביותר, והוא מסוגל לחוש בתנודות בתדרים 10–50 הרץ.
אריאל (הוצאת ספרים)
אריאל היא הוצאת ספרים ירושלמית אשר מטרתה המוצהרת לפרסם ספרות פופולרית בידיעת ארץ ישראל. הפרסומים נועדים לחובבי ידיעת ארץ ישראל ומורי דרך.
במרכז הפרסומים של ההוצאה עמדה ירושלים, כעדות לשמה: "אריאל", שהוא שם נרדף לירושלים. ההוצאה נוסדה בשנת 1975 על ידי אלי שילר והתקיימה עד 2018 שנת פטירתו.
בשנת 2022 לקחה על עצמה עמותת מכון ישראלי לארכאולוגיה את ההוצאה, על מנת להמשיך את מפעל חייו של אלי שילר.
הפרסומים של ההוצאה התחלקו לסוגים המאפשרים לקורא למצוא מידע מקיף על נושא החוברת: מסקירה היסטורית, דרך ניתוח גאולוגי, תיאור גאוגרפי, רשימת אתרים לביקור ואפילו לקט ביביליוגרפי.
פרסומי ההוצאה התחלקו לאזוריים, מקומיים ונושאיים, וחלקם עסקו בירדן. ההוצאה הוציאה כתב עת בשם "אריאל". לעיתים הוא הקיף נושא מסוים והוא נכלל בפרסומים לעיל, ולעיתים הוא איגד קובץ מאמרים על מחקרים אקטואליים.
ארכיון ההוצאה הופקד בשנת 2019 בספרייה הלאומית.
יחסי אינדונזיה–אפגניסטן
יחסי אינדונזיה–אפגניסטן הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי מזדהות ובארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
אפגניסטן הייתה אחת מהמדינות הראשונות שהכירו בעצמאות אינדונזיה בשנת 1949. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1954. באותה שנה, אפגניסטן הקימה את שגרירותה בג'קרטה. ב-24 באפריל 1955, נחתם ההסכם הידידות הראשון בין המדינות. אינדונזיה תמכה באפגניסטן במהלך מלחמת אפגניסטן.
ב-1961, נשיאו הראשון של אינדונזיה ביקר באפגניסטן. בינואר 2018, נשיא אינדונזיה הנוכחי, ג'וקו וידודו, ביקר באפגניסטן.
ג'ון רת'רפורד
ג'ון הנרי רת'רפורד (באנגלית: John Henry Rutherford; נולד ב-2 בספטמבר 1952) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת פלורידה, מאז 2017. רת'רפורד מייצג מחוז קונגרס החולש על רוב העיר ג'קסונוויל ועל פרווריה במחוזות נסאו וסנט ג'ונס. טרם היבחרו לקונגרס היה השריף של מחוז דובאל במשך תריסר שנים, מ-2003 עד 2015.
ביוגרפיה
רת'רפורד נולד באומהה שבנברסקה בשנת 1952. אביו שירת בצי ארצות הברית ולחם במלחמת קוריאה בעת לידת בנו. בשנות ה-50 של המאה ה-20 עברה משפחתו של רת'רפורד לג'קסונוויל שבפלורידה, שם השלים ב-1970 את לימודיו התיכוניים בתיכון ניית'ן בדפורד פורסט. בשעות הפנאי שלו עסק בגלישת גלים. ב-1972 השלים לימודי תעודה בקרימינולוגיה במכללה המדינתית של פלורידה בג'קסונוויל, ולאחר מכן קיבל תואר ראשון בתחום זה מאוניברסיטת המדינה של פלורידה בשנת 1974.
במהלך 2003 התמודד רת'רפורד על תפקיד השריף. במהלך הבחירות הגיש מועמד למועצת העיר ג'קסונוויל תלונה נגד רת'רפורד בפברואר 2003, בטענה כי הפר את חוק האץ' הפדרלי משנת 1939, האוסר על עובדים הכפופים לסוכנויות במימון הממשלה הפדרלית של ארצות הברית להתמודד על תפקיד בבחירות מפלגתיות. רת'רפורד גרס שאין שום בעיה משפטית בהתמודדותו, אך למרות זאת פרש מהשירות הציבורי במרץ 2003 כדי להסיר כל ספק, לאחר 28 שנות שירות. בבחירות הכלליות, שהתקיימו ב-15 באפריל, גרף רת'רפורד 135,038 קולות, שהיוו 78% מסך קולות הבוחרים. הוא הושבע לתפקידו ב-1 ביולי 2003.
לאחר שתחילה שקל להתמודד אל בית הנבחרים של פלורידה, הכריז רת'רפורד ב-15 באפריל 2016 על מועמדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי של פלורידה. בבחירות שהתקיימו באותה שנה בארצות הברית נותר המושב ללא נציג מחוז מכהן המתמודד בבחירתו, בעקבות פרישתו של אנדרו קרנשו מהחיים הפוליטיים. במקור הודיע שיתמודד במחוז הקונגרס השישי, אך מכיוון שמחוז הקונגרס הרביעי הוגדר כמושב בטוח עבור הרפובליקנים, העדיף להתמודד שם. בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית נבחר רת'רפורד למועמד המפלגה עם 38.7% מהקולות, ובבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית דייוויד ברודרלי ביחס של 70.2%-27.6%. עם התכנסות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית הושבע לתפקידו.
סוף שבוע בתל אביב
סוף שבוע בתל אביב (בגרמנית: Alles für meinen Vater) הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2008 בבימויו של דרור זהבי.
עלילה
סיפורו של טארק (שרדי ג'בארין), צעיר פלסטיני, המגיע לתל אביב לבצע פיגוע התאבדות בשוק הכרמל, כדי לנקות את שם אביו ששתף פעולה עם השב"כ. כשהוא מנסה להפעיל את המטען הוא מגלה כי מתג ההפעלה אינו עובד. לאחר ניסיון כושל לרכוש מתג חדש אצל סוחר, ניצול שואה ואב שכול (שלמה וישינסקי), טארק נאלץ להישאר בתל אביב כשחגורת נפץ לגופו. מכאן גורלו נקשר לקרן (הילי ילון) בת ה-17, יוצאת בשאלה ומנודה מקהילתה. סיפור שהייתו מוביל את טארק לבחירה בחיים ולניסיונו לדבוק בם.
הערות
זכה בפרס "חביב הקהל" בפסטיבל מוסקבה 2008 והתמודד בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים בירושלים. היה מועמד לשישה פרסי אופיר.
סובחוז
סוֹבְחוֹז (ברוסית: - "סובְיֶטְסְקואֵה חוזְיַאִסְטְבו" - משק סובייטי) הוא השם שניתן למשקים חקלאיים בבעלות המדינה בברית המועצות, בניגוד לקולחוז, שהוא משק בבעלות קולקטיב (בדומה לקיבוץ).
בעקבות הקולקטיביזציה הכפויה של סטלין, נאלצו רוב חקלאי ברית המועצות להשתייך לסובחוז או קולחוז. בסובחוז קיבלו החקלאים משכורת קבועה מהמדינה, אך לא כך בקולחוז, שבו בדרך כלל ניתן התשלום לחקלאי במוצרים חקלאיים אותם יכול היה למכור. בפועל, ההבדל בין שני סוגי המשקים החקלאיים לא היה משמעותי - בכל מקרה השלטון הכתיב את הגידולים, המכסות, המחירים והשווקים.
בשנת 1990 היו בברית המועצות 25,500 משקים, מתוכם 45% סובחוזים והיתר קולחוזים. הגודל הממוצע של סובחוז היה 153 קמ"ר, כפול מזה של הקולחוז. סובחוזים היו נפוצים יותר בחלק האסיאתי של ברית המועצות.
קורפוס המילואים ה-22 (האימפריה הגרמנית)
קורפוס המילואים ה-22 (בגרמנית: XXII. Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-1 בספטמבר 1914 כחלק מהגל השני של הגיוס במלחמת העולם הראשונה, והועמד תחת פיקודו של אויגן פון פאלקנהיין, אחיו של שר המלחמה הפרוסי וראש המטה הכללי, אריך פון פאלקנהיין. הקורפוס כלל את דיוויזיות המילואים ה-43 וה-44. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג. הקורפוס נטל חלק בקרב איפר הראשון, וביוני 1915 הועבר לחזית המזרחית, שם השתתף במתקפת גורליצה-טרנוב. לאחר מכן הועמד הקורפוס תחת פיקודה של הארמייה האוסטרית השלישית בפיקודו של הרמן קבש, והשתתף עמה בכיבוש סרביה. בפברואר 1916 הוא חזר למערב, והשתתף בקרבות העזים באזור ורדן. ביולי 1916 נשלח הקורפוס לחזית המזרחית, על מנת לבלום את מתקפת ברוסילוב, ובפברואר 1918 השתתף הקורפוס בהתקדמות לאוקראינה, ובכלל זה כיבוש קייב, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס.
צלילה עמוקה
צלילה עמוקה, מאת הסופרת ג'וד ווטסון, הוא הספר השישי בסדרת 39 רמזים.
עלילה
איימי ודן, ביחד עם האומנת שלהם נלי גומז והחתול שלהם צלאח א-דין, נוחתים בסידני, אוסטרליה. במוזיאון איימי פוגשת לראשונה את איזבל קברה - אמם של איאן ונטלי, שהצטרפה לעזור בחיפוש אחר הרמזים. הם נוסעים למסע בעקבות בוב טרופו, שעל פי הסיפור תקף את מארק טוויין, ולאחר מכן ברח מן הכלא, בעזרת בן הדוד של אביהם המתגורר באוסטרליה, שפ טרנט. במהלך הסיפור, יחד עם שפ, הם פוגשים גם את ההולטים, איתם כרתו ברית בספר הקודם בסדרה, המעגל השחור. אייזנהאואר, האבא במשפחת הולט, מאיים להטביע בים את דן ואיימי אם לא יגידו לו איזה קצה חוט לרמז הם מצאו באוסטרליה, אך בעזרת שפ וחבריו הגולשים הם מצליחים לברוח מהם. לאחר מכן איאן קובע עם איימי פגישה בטענה שהוא יודע דבר על מות הוריה. כבדרך למקום הפגישה איימי רואה את אירינה ספסקי, סוכנת קג"ב לשעבר שבמהלך הסדרה נתקפת בייסורי מצפון קשים. אירינה מגיעה אליה ולוקחת אותה למקום צדדי ואומרת לה להיזהר מאיזבל ולא להאמין לדבריה לגבי השריפה. כדי שתבטח בה נותנת לה רמז - רוזמרין.
איימי מנסה להתחמק מאיזבל ואיאן, כדברי אירינה, אך הם סוגרים עליה ומכניסים אותה לשיט. בשיט איזבל אומרת לה שאירינה היא זו שהציתה את השריפה שהרגה את הוריה, והיא מציעה לה שיתוף פעולה במרדף אחר הרמזים. לאחר שאיימי מסרבת, איזבל מתחילה לזרוק לים חלקי דגים שיקרבו כרישים ומאיימת לזרוק אותה עליהם. בעיתוי מושלם בא המילטון הולט להציל אותה.
לאחר שיחה קצרה עם שפ, הם מעריכים שעליהם לנסוע לקובר פידי - עיר ייחודית באוסטרליה שבנויה ברובה מתחת לאדמה ומעריכים שלשם הלך בוב טרופו, לאחר שברח מהכלא. הם מוצאים שם את ביתו, ובו הם מגלים רמז מהוריהם שאומר שיש רמז, שלא אחד מן ה-39, במכרה.
במכרה איזבל קברה באה ומפילה עליהם מהפיר למעלה המוני עכבישים, חלקם ארסיים, וכן נחש טאיפן פנים-יבשתי ארסי. הם מצליחים לברוח דרך קיר ויוצאים מכלל סכנה. הם מגלים כמו אירינה, איזבל וילדיה ששמו האמיתי של בוב טרופו הוא רוברט קהיל הנדרסון, שהיה מדען שחיפש גם הוא את 39 הרמזים, והייתה לו מעבדה ליד הר הגעש קראקאטאו.
איימי ודן טסים לקראקרטאו שבג'קרטה שבאי ג'אווה, אינדונזיה. שם איימי ודן מוצאים את אליסטר הו, דודם, שמציע להם בתמורה למידע שהם למדו על רוברט קהיל הנדרסון את המידע שהוא למד עליו, הם מסכימים, אליסטר מראה להם פתק שכתב הנדרסון - שיר מוזר המצביע לכאורה על הרמז. הם מצליחים לגלות את הרמז, מים. באותה עת, איזבל קברה מבעירה את הבית שבהם שהו. אירינה באה למקום במטרה להציל את חיי דן, איימי ואליסטר, אך היא מקפחת את חייה, בעוד השלושה ניצלים.
יחיא צאלח
מארי יחיא בן יוסף צאלח (מכונה: מהרי"ץ, או: מהר"י צאלח, חשוון ה'תע"ד – כ"ח בניסן ה'תקס"ה, 1713 – 27 באפריל 1805), היה מגדולי חכמי יהדות תימן במאה ה-18, וראב"ד בבית הדין הגדול בצנעא.
ביוגרפיה
כבר בילדותו הפגין מהירות תפישה, זיכרון ועמקות בלימודיו. למד אצל סבו הרב צאלח, ואצל זקני הדור מארי יחיא קרואני ומארי סעדיה קטיעי. כשגדל היה תלמיד חבר לשני גדולי הדור מארי דוד משרקי ומארי יחיא הכהן עראקי.
לפרנסתו עסק בצורפות, כדרכם של רבני תימן שעבדו לפרנסתם ולא הטילו את עצמם על הציבור. בשנת השלושים לחייו עזב את מלאכת הצורפות ועסק בכתיבת ספרי תורה ומגילות, מפני שמלאכה זו נחשבה לנקייה יותר.
בשנת ה'תקט"ז (1756) התמנה כראב"ד, והיה לראש בית הדין הקבוע השישי בצנעא. עמד בראש הישיבה הגדולה בצנעא. סמכותו הוכרה בכל תימן ללא עוררין.
בשנת ה'תקל"ט שלח את ספרו "זבח תודה" על שולחן ערוך הלכות שחיטה וטריפות להדפסה בכלכתא שבהודו.
תורתו
חיבוריו מאופיינים בעיון ובבקיאות. בתחילה נטה לפסוק כדעת השולחן ערוך, אולם לאחר מכן החליט שאין זו דרכה של יהדות תימן והחל לפסוק בדרך כלל כדעת הרמב"ם. בכך הושפע מזקני דורו, מארי יהודה צעדי ומארי פנחס עראקי הכהן, שדבקו יותר ברמב"ם ובמנהגי תימן מאשר בשולחן ערוך. כך כתב:
ר' יעקב ספיר, שביקר בתימן כחמישים שנה לאחר פטירת מארי יחיא, כותב עליו בספרו "אבן ספיר" כך:.
הרב צאלח היה עניו, אך עמד על דעתו בתוקף כאשר ראה סטייה מן ההלכה. עמד בראש הישיבה הכללית בצנעא, שם נאספו רבני העיר לדון בשאלות הלכתיות בכל יום.
האיים הבלאריים
האיים הבלאריים (בקטלאנית: Illes Balears, בספרדית: Islas Baleares) הם ארכיפלג במערב הים התיכון שהוא גם קהילה אוטונומית בספרד. בירת הקהילה היא פלמה דה מיורקה. השפות הרשמיות של האיים הן קטלאנית וספרדית. השם הקטלאני, Illes Balears, משמש את הממשלה הספרדית.
האיים העיקריים הם מיורקה, מנורקה, איביזה ופורמנטרה - כולם אתרי תיירות פופולריים. בארכיפלג נכללים גם האי קבררה, שבו יש פארק לאומי, וכן מספר איונים. איים אלו מתחלקים לשתי קבוצות איים עיקריות:
מקור השם
ישנן מספר סברות באשר למקור השם "בלארי". סברה אחת טוענת כי שם זה בא מהמילה היוונית βαλεαρεῖς שפירושה קַלָּעִים, שכן תושבי האיים הצטיינו בקליעה. לפי סברה אחרת, השם הוא ממקור פיניקי - כפי הנראה, התחילית בל- מרמזת על האל בעל, שאליו סגדו תושבי האיים. אולם היוונים עצמם קראו למיורקה ולמנורקה בשם "האיים הגימנסיים" ולא "האיים הבלאריים". הרומאים והקרתגנים הם אלו שהעדיפו לקרוא לשני איים אלו בשם "האיים הבלאריים", ורק מאוחר יותר נכללו שאר האיים בארכיפלג תחת "האיים הבלאריים".
השם "האיים הגימנסיים" בא מהמילה היוונית γυμνήτες שפירושה "עירום". לפי "אלכסנדרה" של ליקופרון, השם נובע מנוהג המקומיים ללכת עירומים. אולם, לפי סטראבון, השם מתייחס לחימוש הקל של חיילי האיים. גם השם "האיים הפיטיוסיים" מקורו יווני - המילה פיטיוס ביוונית פירושה אורן, והאיים נקראו כך על שום עצי האורן הרבים שהיו בהם.
היסטוריה
ההתיישבות הקדומה באיים הבלאריים החלה באלף השלישי לפנה"ס בערך. בין העמים שישבו באיים הבלאריים היו היוונים, הפיניקים והקרתגים. ב-123 לפנה"ס הרומאים כבשו את האיים. האיים הבלאריים היו חלק מהפרובינקיה היספניה טארקוננסיס.
בשנת 534 צבאו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון כבש את האיים וסיפח אותם לאימפריה הביזנטית ובשנת 455 לספירה האיים נכבשו על ידי הוונדלים. במאות השמינית והתשיעית האיים היו נתונים להתקפות חוזרות ונשנות מבחוץ, עד שב-903 האיים נפלו בידי אמירות קורדובה. לאחר מכן היו חלק מהטאיפה של דניה (בין השנים 1067-1013), חלק מהאימפריה של המוראביטון (1203-1120) ולבסוף חלק מהאימפריה של אלמוואחידון (1203-1287).
במאה ה-13 ממלכת אראגון החלה להתפשט ולשלוט במערב הים התיכון. חיימה הראשון, מלך אראגון כבש את מיורקה בשנת 1229 ולאחר מכן את איביזה ופורמנטרה בשנת 1235, ואלפונסו השלישי מלך אראגון כבש ב-1287 את מנורקה, שהייתה אז טאיפה עצמאית. כחלק מממלכת אראגון האיים הבלאריים נהנו מאוטונומיה והיו להם מוסדות שלטון עצמי. האיים הפכו לממלכת מיורקה, שלזמן קצר אף נהנתה מעצמאות מלאה. בעקבות נישואיהם של המלכים הקתוליים ב-1469 ממלכת אראגון אוחדה עם ממלכת קסטיליה, והאיים הבלאריים הפכו לחלק מספרד.
בעקבות מלחמת הירושה הספרדית הצבא האנגלי כבש ב-1708 את מנורקה, שהפך למושבת חסות בריטית עד שנת 1802. כמו כן, פליפה החמישי, שעלה לכס המלוכה הספרדית בעקבות אותה מלחמה, ביטל את כל הסמכויות האוטונומיות של האיים הבלאריים ואף אסר על השימוש בשפה הקטלאנית והוראתה. בתקופת הרפובליקה השנייה (1931-1939) היה ניסיון כושל להשיג אוטונומיה לאיים הבלאריים. גם בתקופת הדיקטטורה של פרנקו נאסר על התושבים לגלות שאיפות לאוטונומיה וללמד את הקטלאנית, ורק אחרי המעבר לדמוקרטיה ב-1978 האיים הבלאריים קיבלו מעמד של קהילה אוטונומית והשפה הקטלאנית הפכה בהם לשפה רשמית, נוסף על הספרדית.
דמוגרפיה
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 אוכלוסיית האיים הבלאריים גדלה במהירות בעקבות הגאות הכלכלית שיצרה התיירות. בין השנים 1970–2005 גדלה האוכלוסייה ב-76%, בעוד שקצב גידול האוכלוסייה הממוצע בספרד באותן שנים עמד על 30%. נכון לשנת 2006, מונה אוכלוסיית האיים כמיליון תושבים, כ-79% מהם מתגוררים במיורקה.
כ-16% מהאוכלוסייה הם בעלי אזרחות זרה, נתון שהופך את האיים הבלאריים לקהילה האוטונומית בעלת השיעור הגבוה ביותר של אזרחים זרים בספרד. 40% מהזרים מגיעים מהאיחוד האירופי (גרמנים, בריטים, איטלקים, צרפתים), 34% מאמריקה הלטינית (אקוודורים, ארגנטינים, קולומביאנים, אורוגוואים), 11% מצפון אפריקה ו-7.5% ממזרח אירופה.
תעופה צבאית
תעופה צבאית הוא תחום בתעופה, העוסק בפיתוח והפעלת כלי טיס למטרות הצבא. הוא כולל גם יכולת אספקה אווירית לאומית. הכוח האווירי כולל את האמצעים הלאומיים לניהול לוחמה אווירית.
היסטוריה
מטוסי הקרב של הדור הראשון שיוצרו בשנות ה-40 וה-50 כללו מאפיינים אווירודינמיים שאומצו ממטוסי אותה תקופה ללא שיפור טכנולוגי. המסרשמיט Me 262 שנכנס לשירות ב-1944 היה מטוס הסילון המבצעי הראשון. במלחמת קוראה פעלו לראשונה מטוסי מנוע בוכנה לצד מטוסי סילון מסוף הדור הראשון אשר התאפיינו בתחכום אוויוני גדול יותר של כנפיים משוכות כגון המיג 15 וה-F-86 סייבר. מטוסי דור ראשון שפעלו בחיל האוויר הישראלי היו גלוסטר מטאור, דאסו אוראגן ודאסו מיסטר.
מטוסי הקרב של הדור השני שיוצרו בשנות ה-50 וה-60 הביאו פריצת הדרך במנועי סילון חזקים יותר, מבני גוף מתקדמים יותר, התאמה לטיסה על-קולית ופיתוח תחום האוויוניקה. מטוסי דור שני שפעלו בחיל האוויר הישראלי היו דאסו סופר מיסטר, דאסו מיראז' 5 ודאגלס A-4 סקייהוק.