cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קוויאר בלוגה
תיאור מורחב
דג הבלוגה נחשב למין בסכנת הכחדה, נתון שהוביל את ארגון שימור חי הבר והדגה האמריקאי לאסור בשנת 2005 על יבוא של קוויאר אם מקורו באגני הים הכספי או הים השחור. בשנת 2006 נקבע באמנת וושינגטון איסור על סחר במיני קוויאר מהים השחור ומהים הכספי עם המדינות אזרבייג'ן, בולגריה, סין, איראן, קזחסטן, רומניה, רוסיה, סרביה, מונטנגרו, טורקמניסטן ואוקראינה. זאת, לאחר שמדינות אלו לא עמדות בתקנות ולא אכפו את חוקי השימור הבינלאומיים. האיסור על המסחר עם איראן הוסר מן האמנה. לפי דו"חות מעודכנים איראן מפקחת על דיג לא חוקי של הדגה בשטחיה. בשנת 2007, כאשר התחדש המסחר על ביצי הבלוגה מאיראן באופן חלקי, איראן מכרה 96 טונות של המאכל, 15 אחוזים פחות מאשר הכמות שנסחרה בשנת 2005.
חדקן הבלוגה מגיע לבגרות מינית לאחר 20 שנים. הדגים שנאספים עבור ביציהם לרוב שוקלים 900 קילוגרמים. עיקר קוויאר הבלוגה מכיל את ביצי הדגים, צבעם נע מאפור כהה (כמעט שחור) עד לאפור בהיר, כאשר הצבעים הבהירים יותר הם של דגי בלוגה מבוגרים יותר והקוויאר המופק מהם יוקרתי יותר.
עם זאת, קוויאר הבלוגה היקר ביותר אינו בצבעי אפור-שחור אלא לבן, הוא מכונה "אלמאס" והוא עשוי מביצי דגי בלוגה לבקנים אשר נדירים למדי בטבע. קילוגרם אחד בלבד של "זהב לבן" זה נמכר כיום במחיר של כ-34,500 דולרים. האלמאס מופק מביצי דגי בלוגה לבנים לבקנים מדגים שגילם נע בין 60 ל-100 שנים, דגים אלה נפוצים יותר בדרום הים הכספי היכן שישנו פחות זיהום.
כל תוספת כלשהי לקוויאר פוגמת בערך הקוויאר, ולרוב קוויאר הבלוגה מגיע לשווקים מבלי שעבר עיבוד כלשהו.
הגשה
בדומה למנות קוויאר אחרות, קוויאר בלוגה מוגש על כפית העשויה מאם הפנינה, מעצם או מחומר אחר שאינו מתכתי. כלי מתכת פוגע בטעם המנה ומוסיף לה טעם לוואי לא רצוי. קוויאר בלוגה מוגש לרוב בנפרד מעל טוסט, שלא כמו מנות קוויאר זולות יותר אותן מגישים במספר דרכים, למשל בתוך בליני, מצופים בשמנת חמוצה, קרם פרש או מעורבבים בתוך סלט ביצים או לצד ביצים פרוסות.
יחסי אריתריאה–דנמרק
יחסי אריתריאה–דנמרק הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין דנמרק לאריתריאה. דנמרק מיוצגת באריתריאה דרך שגרירותה בניירובי, ואריתריאה מיוצגת בדנמרק דרך שגרירותה בסטוקהולם. היחסים בין דנמרק לאריתריאה הדרדרו, מכיוון שדנמרק החליטה להשעות את שיתוף הפעולה בפיתוח עם אריתריאה בינואר 2002, ולסגור את שגרירותה ביוני 2002. לאחר מלחמת אריתריאה–אתיופיה משנת 1998 עד 2000 שלחה דנמרק 320 חיילים למשלחת האו"ם לאתיופיה ולאריתריאה לפקח על הפסקת אש במלחמת הגבולות.
היסטוריה
בשנת 1950 הצביעו דנמרק ו-15 מדינות אחרות בעד אריתריאה ואתיופיה תחת שלטונו של היילה סלסי באו"ם. במהלך מלחמת העצמאות האריתראית שלחה דנמרק סיוע הומניטרי לחזית העממית לשחרור אריתראה. בשנות השמונים פרלמנט דנמרק קיבל החלטה התומכת בעצמאות באריתריאה. אך סגרה אותה ביוני 2002, בשנת 2001, דנמרק סיימה את סיוע לאריתריאה בגלל מעצרם של סטודנטים אריתראים ופוליטיקאי אופוזיציה על ידי הנשיא איסאייס אפוורקי, והיעדר חופש העיתונות באריתריאה.
ביקורים רמי דרג
בפסגת הליגה הערבית בשנת 2000 בקהיר פגש נשיא אריתריאה, איסייס אפארבי, את הנסיך פרדריק וכינה את מערכת היחסים בין דנמרק לאריתריאה "למופת". בפברואר 2001 ביקר שר החוץ הדני, מוגנס ליקטופט באריתריאה, כדי לדון בתוכניות פיתוח בין דנמרק לאריתריאה.
קרול שימנובסקי
חייו
שימנובסקי נולד למשפחה עשירה של בעלי אחוזות מן האצולה הפולנית בכפר טימושבקה, אז בפלך קייב באימפריה הרוסית, כיום במחוז צ'רקאסי באוקראינה. שם המשפחה "שימנובסקי" בא ככל הנראה משם היישוב שימאני, ליד שצ'וצין, בחבל מזוביה. אחד מאבות המשפחה דומיניק התיישב באוקראינה חמישה דורות קודם לכן. אין קשר משפחתי בינו לבין המלחינה מראשית המאה ה-19 מריה שימנובסקה.
הפירות שהניבו מסעותיו כללו לא רק יצירות מוזיקליות, אלא גם דברי שירה ורומן על אפבוס הפדראסט, שחלקים ממנו אבדו בשריפה בשנת 1939. שימנובסקי עצמו תרגם את הרומן לרוסית ונתן אותו במתנה לבוריס קוכנו ב-1919. שימנובסקי כתב גם מספר רב של שירי אהבה בצרפתית לנער בן ה-15, ביניהם "גנימד", "בדקר", "נ'אימפורט" ו"ואגאבונד".
בדברים שכתב על הרומן שלו, אמר שימנובסקי, "בספרי נתתי ביטוי להרבה, אולי לכל מה שיש לי לאמור בעניין זה, שהוא בעיני חשוב מאוד ויפה מאוד." הספר ניתן להשגה בתרגום לגרמנית, Das Gastmahl. Ein Kapitel aus dem verlorenen Roman Ephebos, ברלין 1993; שימנובסקי מת בסאנאטוריום בלוזאן, שווייץ משחפת.
שימנובסקי הושפע מן המוזיקה של ריכרד וגנר, ריכרד שטראוס, מקס רגר ואלכסנדר סקריאבין ומן האימפרסיוניזם של קלוד דביסי ומוריס ראוול. במוזיקה שלו ניכרת גם השפעה רבה של בן ארצו פרדריק שופן ומוזיקת-עם פולנית. בדומה לשופן, כתב שימנובסקי מספר רב של מזורקות לפסנתר. בייחוד השפיעה עליו המוזיקה העממית מן הרמות הפולניות [גוראלה], שגילה בזאקופנה, בהרי טאטרה הדרומיים, ובמאמר בשם "על אודות מוזיקה מרמות פולין": התגלית שלי את היופי הייחודי של המוזיקה, המחול והאדריכלות של רמות פולין היא אישית מאוד במהותה; הרבה מן היופי הזה הטמעתי אל הווייתי הפנימית ביותר." (עמ' 97) על פי ג'ים סאמסון (1977, עמ' 200), המוזיקה "כתובה לשני כינורות וקונטרבס," והיא "בעלת מאפיינים אקזוטיים' ייחודיים, דיסוננטית מאוד ורצופה אפקטים הטרוגניים מרתקים." שימנובסקי הטמיע בתשומת לב את כל היסודות הללו ולבסוף פיתח סגנון רפסודי אישי ביותר ועולם הרמוני ייחודי משלו. הוא היה מן המקוריים ביותר בין מלחיני המאה ה-20.
יצירותיו
בין יצירותיו התזמורתיות המוכרות של שימנובסקי ארבע סימפוניות (מס' 3, "שירת הלילה" עם מקהלה וסולנים ווקאליים ומס' 4, "סימפוניה קונצ'רטנטה", עם פסנתר קונצ'רטנטה) ושני קונצ'רטי לכינור בעלי אופי חולמני. יצירותיו לבימה כוללות באלטים, "הארנאזי" ו"מנדראגורה" ואופרות "חגית" ו"המלך רוג'ר" (על פי לברית של ירוסלב איבשקייביץ'). שימנובסקי כתב מספר רב של יצירות לפסנתר, ביניהן ארבעה אטיודים, אופוס 4 (האטיוד השלישי הוא אולי הקטע הפופולרי ביותר שלו), מזורקות רבות וה-Métopes המעודן והאישי מאוד באופיו. בין שאר יצירותיו "שלוש אגדות" לכינור ופסנתר, שתי רביעיות מיתרים המחייבות רמת ביצוע גבוהה, סונאטה לכינור ופסנתר, כמה שירים תזמורתיים (מהם לטקסטים של חאפיז וג'יימס ג'ויס) וסטאבט מאטר, המוכרת כיצירת מופת כוראלית.
לפי סמסון (עמ' 131), "שימנובסקי לא אימץ חלופות כוללות לארגון טונאלי...למתחים ולפתרונות ההרמוניים ולפיסוק המלודי יש מקורות ברורים בנוהל טונאלי, אבל...המסגרת הטונאלית התומכת נעדרת כמעט לחלוטין."
28 באפריל
28 באפריל הוא היום ה־118 בשנה (119 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה, נשארו עוד 247 ימים.
קישורים חיצוניים
https://www.onthisday.com/events/april/28
אפי בירנבוים
אפי (אפרים) בירנבוים (נולד ב-11 ביוני 1954) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי בהווה.
ביוגרפיה
אחר כך עבר לקבוצה הבוגרת כעוזרו של רני כהנא, ושנה מאוחר יותר עבר ליריבה העירונית הפועל רמת גן, שאז עדיין איימה על ההגמוניה של מכבי תל אביב כעוזרו של אריה מליניאק. כאשר באמצע העונה התעוררו בקבוצה בעיות כספיות שבדיעבד היו התחלת הנפילה של הקבוצה עזבו מליניאק ובירנבוים את הקבוצה.
בירנבוים חזר לאמן את מחלקת הנוער של מכבי רמת גן ובעונת 86/87 מונה למאמן ראשי.
השנים הראשונות בקבוצה בעידן שלאחר דורון ג'מצ'י היו לא קלות והקבוצה התדרדרה אט אט למעמד של קבוצת מרכז טבלה. למרות המשאבים הדלים, הצליח בירנבוים להצעיד את הקבוצה להישגים: גמר גביע המדינה בעונת 1989 לאחר ניצחון בהארכה על הפועל חיפה, גמר אותו הפסידה הקבוצה למכבי תל אביב, המקום השני בסיום הליגה הסדירה עונה מאוחר יותר, תוך כדי הצגת כדורסל נאה ואטרקטיבי, וניצחון בגביע אירופה למחזיקות על וירטוס בולוניה החזקה אותה אימן אטורה מסינה. למרות ההצלחה ויתרון הביתיות לא הצליחה הקבוצה להעפיל לגמר הפלייאוף לאחר הפסד בחצי הגמר לגליל עליון, אחרי שמספר שחקנים בקבוצה, ביניהם ארל ויליאמס ומייקל קרטר לא קיבלו את משכורותיהם וכתוצאה שבתו במהלך הסדרה.
בירנבוים עזב את רמת גן ועבר לאמן את הפועל חולון, אותה הוא הצעיד לגמר גביע המדינה בעונת 1990/1991 אך שוב הפסיד למכבי תל אביב. במהלך עונתו השנייה בירנבוים חזר לאמן את מכבי רמת גן באמצע העונה כאשר החליף את פיני גרשון שפוטר, ונשאר בקבוצה גם בעונת המשחקים הבאה.
בעונת 93/94 חתם בירנבוים בבני הרצליה. בעונתו השנייה זימנה לו הגרלת חצאי גמר גביע המדינה בכדורסל את מכבי תל אביב ביד אליהו. למרות פיגור בסך שמונה נקודות במחצית, שחקניו של אפי בראשותם של אמיר כץ וקורן אמישה קלעו למעלה משישים נקודות במחצית השנייה והדיחו את מכבי תל אביב. בגמר נפגשו עם קבוצת הכוכבים של הפועל חולון אותה הפתיעה הרצליה בניצחון 88:77.
בעונה הבאה עבר בירנבוים לאמן את הקבוצה הדרומית הפועל אילת שעם תקציב גבוה יחסית ציפתה להשתלב בצמרת הגבוהה. אולם התוכנית לא צלחה ובירנבוים הוחלף באמצע העונה. כתוצאה מכך הוא שוב חזר לשתי עונות במכבי רמת גן, כאשר בעונה השנייה הוא עבר לאמן את הפועל ירושלים.
בתקופה זו שימש אפי כעוזרו של מאמן הנבחרת צביקה שרף והיה מועמד טבעי לקבל את משרת המאמן הראשי לפני אליפות אירופה 1997, אולם במהלך מעורר מחלוקת הועדף על פניו מולי קצורין כמאמן הראשי.
בעונתו השנייה בירושלים הוכתר למאמן העונה כאשר הוביל את הקבוצה למקום הראשון בסיום הליגה הסדירה עם שני הפסדים בלבד. למרות יתרון הביתיות הפסידה הקבוצה בגמר הפלייאוף למכבי תל אביב בארבעה משחקים, כאשר העיבה על סדרת הגמר פרשת הפיצה. כן הפסידה הקבוצה בגמר גביע המדינה. בירנבוים המשיך לעוד עונה בירושלים, אך גם אותה לא סיים בקבוצה. בעונות הבאות אימן אפי את הקבוצות של מ.כ. חיפה, בני השרון ומכבי גבעת שמואל.
בשנת 2004 מונה למאמן הפועל תל אביב אותה הצעיד למקום השני, בתקציב נמוך יחסית. בשנת 2005 נבחר למאמן העונה.
בעונת 2006/2007 חזר בירבוים לאמן את בני השרון. באותה עונה הדיחה קבוצתו את מכבי תל אביב בחצי גמר גביע המדינה והעפילה לגמר מול הפועל ירושלים, שם הובסה. בעונה לאחר מכן הוביל את קבוצתו לפיינל פור של הליגה, אך הפסיד בחצי הגמר למכבי תל אביב. לאחר העונה המוצלחת קיבל מקורי גיינס הצעה לשמש כעוזר מאמן באלופת ה-WNBA דאז, הפיניקס מרקורי, שאומנה על ידי גיינס.
בירנבוים ידוע במזגו הסוער ובסגנונו הישיר וכן בביקורת שמתח לא פעם על התנהלות ענף הכדורסל בישראל, ובשנת 2005 אף נשא נאום, שכונה "נאום שתיקת הכבשים" בו מחה על שליטתה המוחלטת של מכבי תל אביב בכדורסל בארץ. הוא מעולם לא מונה, על אף הצלחותיו ומעמדו בכדורסל הישראלי, למאמן הנבחרת.
כמו כן ידוע בירנבוים בסגנונו האישי והאבהי,"מאמן של שחקנים" בעגת המקצוע, המוציא את המיטב משחקניו. מתמחה בתקשור עם שחקנים מוכשרים אך בעלי גישה בעייתית, החל מארל ויליאמס ברמת גן, דרך ריצ'י דומאס בחולון, קני ויליאמס בירושלים, אייזאה סוואן במכבי ראשון לציון ולי ניילון בבני השרון.
ב-5 ביוני 2008 מונה בירנבוים למאמן מכבי תל אביב, אך פוטר לאחר כמה חודשים בתאריך 24 בנובמבר 2008, ובמקומו מונה פיני גרשון.
ב-22 במאי 2009, כשנה לאחר המינוי למכבי תל אביב, מונה למאמן בקבוצת מכבי ראשון לציון. בעונת 2010/11 הוביל את הקבוצה לפיינל פור של הליגה, אך הפסיד למכבי תל אביב בחצי הגמר בתוצאה 77–100. ב-31 בדצמבר 2012 פוטר מתפקידו בעקבות עימות עם יו"ר הקבוצה יצחק פרי, והוחלף על ידי רוני בוסאני.
ב-2 ביולי 2013 חתם בירנבוים לשנתיים בקבוצת בני הרצליה. ב-5 במרץ 2014 התפטר מתפקידו לאחר הפסדים מרובים. לאחר כשנתיים בהן לא הועסק בצוות אימון, חתם בירנבוים כמנהל המקצועי של הפועל תל אביב במאי 2017 עזב את תפקידו.
נבות תל-צור
נבות תל-צור (נולד ב-10 באוקטובר 1957) הוא עורך דין בתחום הפלילי של עבירות צווארון לבן, ובתחום הליטיגציה המסחרית, ראש משרד "תל-צור ושות'".
בין לקוחותיו של עו"ד תל-צור ניתן למנות את ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, ראש הממשלה ושר הביטחון לשעבר אהוד ברק, ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר הפנים לשעבר אריה דרעי, מנהל רשות המיסים לשעבר ג'קי מצא, השר לשעבר בנימין בן-אליעזר (פואד), אנשי העסקים דני דנקנר, ג'קי בן-זקן.
ביוגרפיה
תל-צור שירת ביחידה מובחרת כקצין מודיעין, ובהמשך שירת במילואים בדרגת סא"ל.
בשנת 1979 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב.
נבות תל-צור נשוי ואב לשלוש בנות.
קריירה
בשנת 1983 החל את התמחותו כעורך-דין אצל עו"ד ד"ר יעקב ויינרוט. בשנים 1985–1989 עבד כעו"ד שכיר במשרדו של ד"ר ויינרוט.
בשנים 1987–1988 הרצה במקצוע דיני שטרות בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1989 עזב את משרדו של ד"ר ויינרוט ועסק בעריכת דין באופן עצמאי. במקביל השלים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1995 הקים משרד חדש בשותפות עם עו"ד יוסף עזגד. ב-1999 הצטרף כשותף בכיר למשרד כספי ושות', ומונה למנהל המחלקה המטפלת בעבירות צווארון לבן.
תל-צור כיהן כחבר מליאת רשות השידור, חבר נשיאות הפורום הפלילי של לשכת עורכי הדין בישראל, חבר בחבר הנאמנים של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ב-2010 נבחר ל"עורך דין השנה" על ידי ועד מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין.
במאי 2014 נחקר תל-צור, כמי שהיה פרקליטו של אהוד אולמרט, בחשד לעבירות שיבוש מהלכי משפט והדחת עד בעניינה של שולה זקן. בחודש נובמבר 2016 הודיע פרקליט המדינה כי התיק הפלילי נגד תל-צור ייסגר. בפרשה זו הגיע תל-צור עם הפרקליטות להסדר טיעון משמעתי לפיו הודה בעבירת משמעת של התנהגות שאינה הולמת את מקצוע עריכת הדין, והושעה בהסכמתו לתקופה של 12 חודשים, החל מ-30 בנובמבר 2017.
הקרב על מדגסקר
הקרב על מדגסקר (הידוע גם כ"מבצע שריון מגן" - Operation Ironclad) היה מבצע של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה לכיבוש האי מדגסקר שהוחזק בידי כוחות צרפת של וישי. הנחיתה בחופי האי אירעה ב-5 במאי 1942, והלחימה נמשכה שישה חודשים ויום אחד, עד 5 בנובמבר 1942.
נבות תל-צור
קריירה
עם תום תקופת השעייתו מונה לעמוד בראש צוות ההגנה של ראש הממשלה בנימין נתניהו, אך פרש ממנו בשנת 2019 לאחר כ-5 חודשים.
הקרב על מדגסקר
רקע גאו-פוליטי
עיר הנמל דייגו סווארס (מ-1975 נקראת העיר אנטסירננה) במדגסקר נמצאת בקצהו הצפוני של האי, במפרץ גדול הפונה מזרחה דרך תעלה צרה הנקראת "מעבר אורונג'יה" (Oronjia Pass). הבסיס הצבאי בנמל נמצא על חצי אי השוכן בין שניים מארבעת המפרצונים הטבעיים במפרץ דייגו סווארס. המפרץ חודר עמוק לתוך קצהו הצפוני של האי וכמעט מנתק אותו מיתר האי.
נבות תל-צור
קריירה
בינואר 2020 פרש ממשרד כספי ושות' יחד עם עורכי הדין ליה גוני (שותפה) ואלרן דולב והקים עם עורכי הדין טל שפירא, אריאל כפרי ומירב בר-זיק את משרד "תל-צור ושות'".
הקרב על מדגסקר
רקע גאו-פוליטי
בשנות ה-80 של המאה ה-19 השתלטה צרפת על האזור, והקימה במקום תחנה לציוד ספינות קיטור בפחם. ב-1885 חתמו שלטונות האי הסכם עם צרפת ולפיו יינתן לצרפת פרוטקטורט על המפרץ וסביבותיו, וכן על האיים הסמוכים. המקום בוצר והוגן בסוללות תותחי חוף.
בשנת 1940, לאחר תבוסת צרפת במערכה על צרפת, והקמת משטר וישי משתף הפעולה, נותרו שלטונות האי נאמנים למשטר וישי, וסירבו להצטרף אל צרפת החופשית. השליטה בנקודה אסטרטגית זו קיבלה חשיבות יתר עם הצטרפותה של יפן למלחמה בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור, ועליית חשיבותם של נתיבי השיט באוקיינוס ההודי לבלימת התקדמות היפנים.
המצב מנקודת הראות של מדינות הציר
בעקבות כיבוש דרום-מזרח אסיה בידי היפנים, והפריצה אל בורמה עד סוף פברואר 1942, שקל הפיקוד הגבוה של הצבא היפני הקיסרי תנועה מערבה אל האוקיינוס ההודי. צוללות הצי הקיסרי היפני נעו באופן חופשי בצפון האוקיינוס ההודי ובמזרחו. במרץ 1942 ביצעו נושאות מטוסים יפניות את הפשיטה באוקיינוס ההודי, שאילצה את הצי הבריטי באוקיינוס ההודי לסגת אל מזרח אפריקה ולהיערך מחדש בבסיס קילינדיני במומבסה שבקניה.
האפשרות כי היפנים ישתמשו במדגסקר כבסיס ימי נראתה עתה ריאלית. השימוש האפשרי במתקני הנמל במדגסקר היווה סיכון של ממש לתנועה הימית של בעלות הברית, ולנתיב האספקה של הארמייה השמינית שלחמה נגד רומל בצפון אפריקה.
לצוללות היפניות היה אז את טווח הפעולה הארוך ביותר, במקרים מסוימים יותר מעשרת אלפים קילומטרים. שימוש במדגסקר כבסיס לצוללות היה עשוי להשפיע על כל האזור מאוסטרליה ועד המזרח התיכון ודרום האוקיינוס האטלנטי.
באותו השלב במלחמה היה הצי היפני מתואם עם הפיקוד העליון של הקריגסמרינה, והאדמירל פריקה, ראש מטה הצי הגרמני, נפגש מספר פעמים עם האדמירל נומורה מהצי היפני. בפגישות אלו עלתה חשיבות האוקיינוס ההודי, ופריקה הדגיש את התועלת שתצמח למאמץ המשותף אם יפעלו היפנים כנגד נתיבי השיט של בעלות הברית בצפון האוקיינוס ההודי, וכן את חשיבות ציילון, איי סיישל ומדגסקר לפעולות בעלות הברית. ב-8 באפריל הודיעו היפנים לפריקה כי בכוונתם להציב ארבע או חמש צוללות ושתי סיירות לפעולה במערב האוקיינוס ההודי בין עדן וכף התקווה הטובה, אך סירבו להתחייב לפעולה נגד מדגסקר או ציילון.
המצב מנקודת הראות של בעלות הברית
עוד ב-27 בנובמבר 1941, לפני המתקפה על פרל הארבור, זיהה הצי הבריטי את הסכנה להשתלטות יפנית על מדגסקר. מומחי הצי דחקו בצ'רצ'יל להשתלט על האי כאמצעי זהירות. יחסי בריטניה עם משטר וישי הגיעו בעבר למשברים שחייבו פעולה צבאית. כך, השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר ביולי 1940, הקרב על דקר בספטמבר 1940 שבו ניסו הבריטים לסייע לכוחות צרפת החופשית להשתלט על המושבה דקר שהוחזקה בידי אנשי וישי, וכן המערכה בסוריה ובלבנון ביוני 1941, שבה כבשו בעלות הברית את מושבות וישי בסוריה ובלבנון. הפעולה במארס אל כביר הייתה הצלחה צבאית, אך הייתה בעייתית מאוד מבחינה פוליטית, והפעולה בדקר הייתה כישלון צבאי שהרתיע את הבריטים משיתוף פעולה נוסף עם אנשי דה גול. צ'רצ'יל חש בסוף 1941 כי לבעלות הברית חסרים המשאבים לפעולה במדגסקר, ולא רצה להסתכן בצירוף אנשי צרפת החופשית לפעולה.
הצטרפותה של יפן למלחמה ונפילת מושבות בריטניה במזרח אסיה שינתה את התמונה, והביאה לצורך הדחוף בפעולה. ב-12 במרץ 1942 נפלה ההכרעה על פעולה במדגסקר, בה לא ישותפו אנשי צרפת החופשית. צ'רצ'יל נתן לצי ולצבא את ההנחיות הבאות:
ב-14 במרץ הוקם באופן רשמית "כוח 121" בפיקודם של מייג'ר ג'נרל רוברט גרייס סטרג'ס ואדמירל משנה אדוארד נוויל סייפרט שפיקד על כוח H, כוח הצי שהוקצה לתמיכה במשימה.
ההכנות למבצע
כוח 121 עזב את אנגליה ב-23 במרץ והצטרף לספינותיו של אדמירל סייפרט בפריטאון. משם המשיך דרומה בשתי שיירות לנקודת מפגש בדרבן שבדרום אפריקה. כאן חברו לקבוצת הגדודים ה-13 של הדיוויזיה ה-5, כוחותיו של גנרל סטרג'ס, שכללו שלושה גדודי רגלים. הכוח הימי כלל את אוניית הדגל רמילס (Ramilles), את נושאות המטוסים אילסטריוס ואינדומיטבל (Illustrious and Indomitable), שתי סיירות, אחת עשרה משחתות, שש שולות מוקשים, שש קורבטות וכוחות עזר נוספים. היה זה כוח רב עוצמה כנגד מגני העיר דייגו סווארס, 8,000 חיילים רובם ילידי מדגסקר, אך ראשי המטות היו נחושים להביא להצלחת המבצע, וסברו שיש סיכוי שאם יראו מגני העיר את הכוח שנצבר נגדם, ייכנעו ללא לחימה. הייתה זו הנחיתה הראשונה מן הים של חיילים בריטים מאז הנחיתה הרת האסון במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה, שהותירה את רישומה על הצבא הבריטי, ועל צ'רצ'יל באופן אישי.
במהלך כינוס הכוחות בדרבן, העיר הפילדמרשל יאן סמטס כי אם יסתיים המבצע בתפיסתה של העיר דייגו סווארס לא תהיה בכך ערובה להפסקת התוקפנות היפנית, והאיץ לתפוס גם את נמלי מג'ונגה וטאמאטאווה. בשל מחסור בכוח אדם, החליטו ראשי המטות לשמור על דייגו סווארס כמטרה היחידה של המבצע. צ'רצ'יל העיר כי ניתן יהיה לשמור על מדגסקר באמצעות צי חזק באזור ובתמיכה אווירית מציילון, ושלח הוראה אל הגנרל ארצ'יבלד וייוול, מפקד זירת הודו, ובה הטיל עליו את האחריות לשמירה על מדגסקר ברגע שיושגו יעדיו הראשוניים של המבצע. הוא הוסיף כי לאחר עזיבת אנשי הקומנדו יישמר האי בידי שני גדודים מאפריקה הבריטית וגדוד אחד מקונגו הבלגית או ממושבות צרפת בחופה המערבי של אפריקה.
במרץ ובאפריל ערך חיל האוויר הדרום-אפריקאי טיסות סיור מעל העיר דייגו סווארס, והזירה חוזקה במטוסים נוספים שהגיעו ממושבות בריטניה במזרח.
הנחיתה מן הים והקרב הימי
ב-5 במאי 1942 נחת הכוח העיקרי הבריטי שהורכב מגדוד הרגלים ה-29 הבריטי ומגדוד הקומנדו ה-5 על חופי מדגסקר. הנחיתה בוצעה באמצעות נחתות שהורדו לחוף מפרץ קורייר ומפרץ אמבראראטה, מערבית לנמל המרכזי של דייגו סווארס, בקצהו הצפוני של האי. הפצצות הסחה בוצעו במזרח, וכללו הנחתת צנחני דמה. חיל האוויר הבריטי, בסיוע חיל האוויר הדרום-אפריקאי ביצע טיסות סיוע שכללו הפצצת כלי שיט של וישי.
הלחימה נמשכה כיומיים, וב-7 בחודש נכנעה דייגו סווארס, אך כוחות וישי נסוגו לדרום והמשיכו את הלחימה משם.
שלושה שבועות לאחר הפלישה, ב-29 במאי, הגיעו שלוש צוללות של יפן לזירה. אוניית הדגל של הצי הבריטי, רמילס, עגנה בנמל דייגו סווארס. הצוללות שלחו למקום שתי צוללות ננסיות. אלו הצליחו לפגוע קשות ברמילס, ולהטביע מכלית. אחת הצוללות הוטבעה, ואילו השנייה עלתה על החוף, ואנשי צוותה המשיכו את דרכם לפנים האי על מנת לחבור לאנשי וישי, אך נהרגו בדרכם בחילופי אש.
הקרב היבשתי באי
גם לאחר הנחיתה וכיבוש דייגו סווארס, נמשכה הלחימה במשך כחצי שנה עד כיבושו הסופי של האי. הגדודים הבריטיים הוחלפו ברובאי המלך האפריקנים שהגיעו לאי ב-22 ביוני, להם נשלח לסיוע הגדוד הממונע ה-7 של הצבא הדרום אפריקני, וגדוד הרגלים ה-27 של צבא דרום רודזיה.
במהלך הנחיתה בדייגו סווארס ספגו בעלות הברית 500 אבדות. 30 חיילים נוספים נהרגו ו-90 נפצעו במהלך כיבוש האי לאחר מכן. רוב אנשי וישי שנפלו בשבי הביעו את רצונם להצטרף לצבא צרפת החופשית.
תוצאות הקרב
לאחר הקרב נמסר האי לידיהם של אנשי צבא צרפת החופשית. הגנרל פול לואי לז'נטיום מונה לנציב מדגסקר. לאחר המלחמה ביקשה מדגסקר את עצמאותה. ב-1947 אירעה התקוממות עממית, שדוכאה לאחר לחימה עזה, והובילה לעצמאותו של האי ב-1958. בהערכה שלאחר מעשה של כוונותיה של יפן, נראה כי לא היו ליפנים אינטרסים מיוחדים באוקיינוס ההודי, וכי האיום שכנגדו כוון המבצע היה איום סרק. המבצע אך הביא להחרפת היחסים בין אנשי וישי ובין בריטניה, שהיו גרועים ממילא.
מקהלה (תיאטרון יווני)
המקהלה היוותה חלק בלתי נפרד מהתיאטרון ביוון העתיקה וכלי מרכזי בהתפתחותו של התיאטרון.
היסטוריה
בטרגדיות הראשונות שהוצגו ביוון העתיקה, כל התפקידים גולמו על ידי שחקן אחד. כיוון שהשחקן נדרש לצאת את הבמה מדי פעם על מנת להחליף תלבושות לצורך גילום תפקידים שונים, תפקיד המקהלה, שנותרה על הבמה, היה מרכזי ביותר, והיא תיארה את ההתרחשויות שאירעו מחוץ לבמה - בדרך כלל התרחשויות אלימות יותר, שלא הוצגו על הבמה לפני הקהל.
במאה החמישית לפנה"ס מספר חברי המקהלה היה כ-50 חברים - כולם גברים. המקהלה, בניגוד למקהלות של ימינו, לא שרה אלא דיקלמה את תפקידה. עם התפתחות התיאטרון והתווספות שחקנים נוספים, תפקיד המקהלה פחת באורכו, אולם לעיתים עלתה חשיבותו, כך למשל במחזה "הבכחים" של אאוריפידס המקהלה מגלמת את תפקיד הנשים העובדות את האל - שהוא למעשה תפקיד של אחת הדמויות בהצגה, המניעה את העלילה, ולא רק מתארת התרחשויות מחוץ לבמה.
אייסכילוס הפחית את מספר חברי המקהלה ל-12 חברים בלבד, ובמחזותיו שימשו חברי המקהלה בתפקידים עיקריים במחזה - כך למשל המקהלה היא הגיבור בהצגה "המבקשות מחסה", והאנטי גיבור בהצגה "בנות החסד".
סופוקלס הגדיל את מספר חברי המקהלה ל-15 חברים, וחילק אותה לשתי תת-מקהלות של שישה חברים בכל מקהלה (ההמיכוריא), וכן אחד מחבריה היה ראש המקהלה (הקוריפאיוס). סופוקלס אף הגדיל את מספר השחקנים משני שחקנים לשלושה, ונוסף עליהם שימש ראש המקהלה כדמות לכל דבר (למעשה, שחקן רביעי), והציג את עמדת דעת הקהל או הציבור בעלילה להתרחשויות על הבמה.
שימושים מודרניים
שימושים מודרניים במקהלה כפי שהופיעה בסיגנונה היווני (כדמות המביעה את עמדת הציבור על ההתרחשויות המוצגות לצופים):
ישראל יעקבסון
ישראל יעקבסון (בגרמנית: Israel Jacobson; 17 באוקטובר 1768 – 14 בספטמבר 1828) היה בנקאי, איש עסקים, נדבן ומנהיג יהודי-גרמני, ראש הקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה, נחשב לאחד ממבשרי היהדות הרפורמית.
קורות חיים
ישראל בן יעקב (מאוחר יותר, יעקבסון) נולד בהלברשטאדט, בנו היחיד של איש העסקים והנדבן ישראל יעקב. הוריו הועידו אותו להיות רב, לכן היקנו לו השכלה יהודית רחבה, אולם הוא העדיף לפנות לעולם העסקים. ישראל פעל בחצרות שליטים גרמנים מקומיים, בעיקר של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, והצליח תוך זמן לא רב להגיע לעושר ניכר. הוא הפנה חלק מכספו למעשי צדקה, בעיקר יהודיים, אך לא רק. זכה למיני כיבודים ובין היתר הוענק לו תואר כבוד של האוניברסיטה הקטנה של העיר הלמשטט.
ב-1795 נפטר הרץ סמסון, חמיו של ישראל יעקבסון והוריש לו את תוארו, "הרב המחוזי של חבל וזר" ואת משרתו כסוכן הכספים של הדוכס מבראונשוויג. ב-1804 קיבלו, הוא ומשפחתו, אזרחות מלאה ומכאן ואילך נהנה מזכויות דומות לזכויות הנוצרים. למרות אזרחותו המלאה, הוא דאג ליתר היהודים, שלא זכו לכך וקיווה שרוח צרפת, בה ניתנה אמנציפציה ליהודים, תגיע גם לחבלי גרמניה.
עם הקמת ממלכת וסטפאליה והמלכתו של ז'רום בונפרטה, הגיע לקאסל ישראל יעקבסון, שקשר יחסים טובים עם השליט, שאת קופתו מילא בהלוואה גדולה. ז'רום בונפרטה העמיד את ישראל יעקבסון בראש הקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה ונתן לו סמכויות נרחבות במינוי יתר חברי ההנהלה.
יעקבסון יצר קונסיסטוריה יהודית שבראשה עמדו, בנוסף לו, שלושה רבנים ושני משכילים צעירים. הבכיר ברבנים היה רבה של קאסל, אריה ליב ברלין שתמך ברפורמות מתונות ולצידו שמעון יצחק קלקר, ששימש ברבנות של סטוקהולם ומנחם מנדל שטיינהארט, רבה של הילדסהיים. המשכילים הצעירים, שהשלימו את הנהגת הקונסיסטוריה היהודית, היו ירמיה היינמאן, המזכיר האישי של יעקבסון ודוד פרנקל, עורך כתב העת "שולמית". יעקבסון היה בקשר עם דוד פרידלנדר והתייעץ איתו בנושא התיקונים המוצעים בתפילות ובטקס החתונה כך שיהיו דומים יותר לטקסים הנהוגים באוכלוסייה הנוצרית.
רבים ראו ביעקבסון את מייסדה של התנועה הרפורמית. יעקב רדר מרקוס, בביוגרפיה שהקדיש לו ב-1972, כתב עליו שכבר ניכרו בו תפישותיה של התאולוגיה החדשה אך "הרפורמים לא כתבו עליו כי דמויות גדולות יותר עלו באופק, בעוד שקונסרבטיבים ואורתודוקסים לא טרחו להתעמק בתולדותיו." לעומת זאת, ההיסטוריון מיכאל מאיר צייו שאף כי יעקובסון הותיר את רישומו על חיי הדת של יהודי גרמניה, וכי תמיכתו במבשרי התנועה עשתה אותו לדמות חשובה בה, הוא לא היה הוגה מקורי והשקפתו הייתה זהה למעשה לזו של המשכילים המאוחרים; לדבריו, הוא לא היה "רפורמטור מודע" של הדת. למרות שעמיתיו, בעיקר ישראל קליי, הוציאו לאור מאוחר יותר את נוסח התפילה הרפורמי המובהק הראשון ב-1818 ועוררו מחאה עצומה, צעדיו של יעקבסון בווסטפליה לא עוררו כמעט התנגדות. הרפורמות שלו אומצו כמעט כולן על ידי אסכולת "תורה עם דרך ארץ", בהנהגת רש"ר הירש ודומיו.
צ'ארלי בממלכת השוקולד (סרט)
צ'ארלי בממלכת השוקולד (באנגלית: Charlie and the Chocolate Factory) הוא סרט קולנוע משנת 2005 שמבוסס על ספר הילדים "צ'ארלי והשוקולדה" מאת רואלד דאל, שיצא לאור בשנת 1964. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר. במאי הסרט הוא טים ברטון, ג'וני דפ בתפקיד וילי וונקה ופרדי היימור בתפקיד צ'ארלי באקט. סרט הקולנוע הראשון שהתבסס על הספר הופק בשנת 1971 ונקרא וילי וונקה ומפעל השוקולד, בו ג'ין ויילדר ופיטר אוסטרום בתפקידי הדמויות הראשיות שלעיל.
עלילה
הסרט מתחיל במפעל שוקולד, בו מיוצרים כמויות עצומות של מוצרי שוקולד. נראית יד חובשת כפפה (ידו של וילי וונקה) המניחה כרטיסים מוזהבים על חמש חפיסות שוקולד שונות. הן נשלחות לדרכן, כשהן עטופות ומעורבבות בין חטיפי שוקולד אחרים ונשלחות לרחבי העולם.
לאחר מכן רואים את אביו של צ'ארלי באקט נכנס אל תוך בית משפחתו, בקתה רעועה וקטנה. כשצ'ארלי מראה את יצירתו, מפעל השוקולד של וילי וונקה מפקקי משחות שיניים, סבא ג'ו מספר לצ'ארלי שהוא עבד במפעל בעבר, אך וילי וונקה סגר את המפעל ופיטר את כל העובדים בגלל גנבות מתכוניו הסודיים והייחודיים שלו.
באותו לילה תולים מודעות בכל העולם מאת וילי וונקה, שמכריז שהוא הניח חמישה כרטיסי זהב בחמש חפיסות שוקולד וונקה. מוצאי הכרטיסים האלו יזכו בסיור מלא במפעל, מלווים בהורה אחד, ובאספקה נצחית של שוקולד. בנוסף לכל זה, אחד מחמשת מוצאי הכרטיסים יקבל פרס מיוחד בסוף הסיור. כתבים ברשתות טלוויזיה ברחבי העולם מגלים מי הילדים שמצאו את ארבעת הכרטיסים הראשונים, כולם מאופיינים כילדים חסרי-מוסר, אנוכיים ומפונקים הבאים ממשפחות עשירות. הגידול במכירות השוקולד גורם לעלייה בחורי השיניים, מה שמגדיל את מכירת משחות השיניים. עם הרווחים הרבים, מפעל משחות השיניים מחליט להפוך למודרני יותר, וקונה מכונה חדישה שתופסת את מקומו של מר באקט במפעל, והוא מפוטר.
לרגל יום הולדתו של צ'ארלי הוא מקבל חפיסת שוקולד, אך הוא מתאכזב כשבחפיסה לא מתגלה כרטיס זהב. סבא ג'ו נותן לצ'ארלי קצת כסף כדי שיקנה לעצמו עוד חפיסת שוקולד אחת, אך גם בזו לא נמצא כרטיס זהב. ביום למחרת, צ'ארלי שומע שכרטיס הזהב החמישי נמצא ברוסיה. הוא מוצא שטר של 10 ליש"ט בשלג ורץ לקנות חפיסת שוקולד נוספת. בזמן שצ'ארלי מגיע לחנות הוא שומע שכרטיס הזהב שנמצא ברוסיה מזויף. כרטיס הזהב האחרון מתגלה בחפיסת השוקולד של צ'ארלי. תחילה הוא רוצה למכור את הכרטיס כדי שיהיה כסף למשפחתו, אך סבו משכנע אותו לצאת לסיור: "יש הרבה כסף בעולם. הם מדפיסים עוד, כל יום. אבל הכרטיס הזה, יש רק חמישה כמוהו בכל העולם, ולא יהיו עוד כמותו. רק טיפש יוותר על כרטיס כזה בשביל משהו מצוי כמו כסף".
למחרת בבוקר, צ'ארלי וסבו ושאר הילדים עם אחד מהוריהם מגיעים לסיור, מלווים על ידי וילי וונקה. בזמן הסיור, בזה אחר זה ארבעת הילדים מפותים על ידי משהו שקשור לאישיותם הפגומה, שגורם להם להיקלע לתאונות משונות שמסבכות אותם במצבים לא נעימים ומדאיגות את מלוויהם, אך בכל המקרים נדמה שמר וונקה אדיש למתרחש, מה שמעיד על אפשרות שהוא תכנן את "התאונות":
כל תאונה מלווה בשיר עם מוסר השכל אותו שרים עובדיו הקטנים והחרוצים של מר וונקה, בני האומפה-לומפה. לקראת סוף היום כל אחד מן הילדים עוזב את המפעל, כשהם במצב אליו הכניסה אותם התנהגותם: אוגוסטוס מכוסה בשוקולד, ויולט כחולה מכף רגל ועד ראש וגמישה מאוד, ורוקה ואביה מכוסים באשפה ומייק מתנשא לגובה שלושה מטרים לפחות וגופו דק כנייר.
בזמן הסיור וילי וונקה חווה מספר פעמים פלאשבק על ילדותו. הם מגלים את ילדותו של וילי ועל יחסיו המתוחים עם אביו רופא השיניים, ד"ר וילבור וונקה. אביו של וונקה אסר עליו בילדותו לאכול שוקולדים וממתקים אחרים בגלל החשש לנזק בשיניו. כשווילי הצליח לטעום לראשונה חתיכת שוקולד בלי ידיעת אביו, הוא נהיה אובססיבי בכל הקשור לשוקולד. הוא חלם שיום אחד יהיה שוקולטייר. למרות הפצרותיו של אביו, וונקה ברח מן הבית כדי להגשים את חלומו.
לאחר עזיבתו של מייק, וונקה שם לב שצ'ארלי הוא האחרון שנשאר. הוא חושף את רצונו להעביר את מפעל השוקולד שלו לצ'ארלי, כיוון שהוא הילד היחיד בקבוצה שלא "התקלקל". המכשול היחיד היה שצ'ארלי חייב לנטוש את משפחתו בשביל לקבל את המפעל. לפי דעתו של וונקה, בני משפחה רק אומרים לך מה לעשות, אך בעל מפעל שוקולד צריך חופש יצירתי חסר גבולות. בני משפחתו של צ'ארלי חשובים לו יותר משוקולד, לכן צ'ארלי מסרב ומדהים את וונקה.
הימים חולפים, ומצבה של משפחת באקט מעולם לא היה טוב יותר. וונקה פוגש את צ'ארלי כשצ'ארלי מצחצח את נעליו, ובניסיון להבין את אהבתו של צ'ארלי למשפחתו, צ'ארלי מתבקש להצטרף אל וונקה כשהוא הולך להתעמת עם אביו. וונקה משלים עם אביו. וונקה וצ'ארלי מתחילים לעבוד יחד בתור יוצרי ממתקים, ומשפחתו של צ'ארלי עוברת לגור בחדר השוקולד שבמפעל. צ'ארלי זכה במפעל שוקולד משל עצמו, ומר וונקה זכה במשפחה.
הפקה
לדבריהם של המעורבים בהכנת הסרט, החזון העיקרי מאחורי הסרט היה שהוא יהיה יותר מודרני ודומה לספר המקורי של רואלד דאל משנת 1964, ולא עיבוד של הסרט המוזיקלי משנת 1971.
הסרט הוא נושא לוויכוח על איזו גרסה של הסרט היא "אמינה יותר". הסרט דומה יותר לספר המקורי, כי בשניהם ניתן למצוא הבדלים בעלילת המפתח, בתפאורה ובדמויות.
פליסיטי דאל בחרה אילו שחקנים יועמדו לתפקיד. היא בחרה את העשרה האחרונים, ולבסוף את השלושה האחרונים. עם השיקולים, היא בחרה את השחקנים לפי הדרך שבה הרגישה שתפסו את הקסם של ספרו של רואלד דאל במשחקם, ואת השלושה האחרונים היא בחרה לפי ההרגשה שהם התחברו להומור שבספר, וגם אל הקסם וההומור של ספייק מיליגאן (שרואלד דאל שישחק בתפקיד וילי וונקה בסרט המוזיקלי ב-1971). היא קיבלה את הזכות לבחור מי האחד מבין השלושה שיקבל את התפקיד, אך היא הרגישה שאחרי הכול, זהו תפקידו של הבמאי לעשות את ההחלטה הסופית. כשהצטרף ברטון לפרויקט הוא בחר מיד בחברו ג'וני דפ, אשר כיכב בסרטיו של ברטון בעבר. ברטון בחר בדפ להיכנס לנעליו של וילי וונקה. דפ הסכים, ואף שכנע את ברטון לשכור את פרדי היימור הצעיר, שכיכב לצד דפ בסרט למצוא את ארץ לעולם לא, לתפקיד צ'ארלי באקט, ואת ג'ורדן פריי לתפקיד של מייק טיווי. טים ברטון ציין בכמה ראיונות שאם הוא לא היה בוחר בדפ לתפקיד וילי וונקה, התפקיד היה כנראה הולך לג'ים קארי או לאדם סנדלר. הסרט כולו צולם באולפני פיינווד, קרוב ללונדון, אותם אולפנים בהם צולמו רוב סרטי ג'יימס בונד. הצילומים החלו ב-15 ביוני 2004. ברטון העדיף להימנע משימוש בגרפיקה ממוחשבת, ובמקום נבנו תפאורות בגודל מקורי על ידי מעצב ההפקה, אלכס מקדאול.
בנוסף למפיקים בארד גריי וריצ'רד ד. זאנוק גם ג’ניפר אניסטון הייתה שותפה להפקה.
הצלחה קולנועית
הסרט יצא בארצות הברית ובקנדה ב-15 ביולי 2005. בסוף השבוע הראשון להקרנתו הסרט גרף 55.4 מיליון דולר בקופות בצפון אמריקה, וקיבל תגובות חיוביות. עד לספטמבר 2005, הסרט גרף 400 מיליון דולר ברחבי העולם. הסרט יצא ב-DVD ב-8 בנובמבר 2005. חלק מהמבקרים התלוננו שהתנהגותו של דפ כווילי וונקה דומה להתנהגותו של מייקל ג'קסון, והסיפור על ילדותו הקשה לא תואם את הסיפור המקורי של דאל. משפחתו של דאל הביעה את תמיכתה בסרט ואישרה גם את סיפור הרקע על ילדותו של וונקה.
מוזיקה
המוזיקה המקורית של הסרט נכתבה ובוצעה על ידי דני אלפמן. הבמאי טים ברטון ודני אלפמן שיתפו פעולה בעבר בסרטים. מילות שירי האומפה-לומפה נלקחו כמו שהן מהספר המקורי. אלפמן הוא ששר את כל השירים. המנגינה של הכותרות הראשיות מרשימה מפני שנעשה שימוש בעיבוד סינתיסייזר.
כל אחד משירי האומפה-לומפה בסרט מושפע מז'אנר מוזיקלי אחר, ותגובתו של וונקה בסוף השיר תואמת את הז'אנר:
ביקורת
ג'ין ויילדר, ששיחק את וילי וונקה בסרט המקורי משנת 1971, התנגד בתחילה לגרסה החדשה, באומרו: "זה הכול בשביל הכסף. זה בסך הכול כמה אנשים שיושבים וחושבים 'איך אנחנו יכולים לעשות יותר כסף?' איזו עוד סיבה יש לחדש את וילי וונקה?", ג'וני דפ הגיב: "אנחנו לא עשינו מחדש את וילי וונקה, אנחנו חידשנו את צ'ארלי 'בממלכת השוקולד' אשר מבוסס על אותו ספר שהם ביססו את הסרט שלהם עליו. לצאת בהצהרה שהם רוצים לעשות את הסרט רק בשביל הכסף זו הצהרה מאוד מוזרה כשהיא באה מאדם שנמצא בעסקי הקולנוע זמן רב כמוהו. כל סרט נוצר משום שמישהו במקום כלשהו רצה החזר על הכסף שהוציא". מאז יציאת הסרט לאקרנים, ויילדר תמך בדפ: "אם אני הייתי המלהק של הסרט, הייתי לוקח את ג'וני דפ לתפקיד של וילי וונקה כיוון שאני חושב שהוא נהדר, מסתורי תמיד וקסום."
מספר מבקרי סרטים, כולל מבקר אחד מהניו יורק טיימס, ביקרו את ברטון על סיפור הרקע הפרוידיאני של וונקה, בתור דבר מיותר שלא דומה לסיפור המקורי של דאל.
הרבה ביקרו את ברטון וג'ון אוגוסט על כך שעשו את דמותו של וילי וונקה בסרט רחוקה מאוד מהדמות המקורית. לדוגמה, לעומת וונקה בסרט, הדמות בספר וונקה לא שנא להיות בחברת ילדים ולא היה מאותגר חברתית. מקרה כזה ניתן לראות בסצנה שבה וילי וונקה מקבל את האורחים: ברטון השיב כי "חיים במפעל עם אנשי אומפה-לומפה יגרמו לכל אדם להפוך להיות קצת מוזר".
מספר מבקרים העירו על הופעתו הדומה להפליא של דפ בסרט לזמר הפופ מייקל ג'קסון. בדומה לג'קסון, לדפ בתפקיד וונקה היה צבע עור חיוור, טון דיבור רך, בעל אישיות ילדותית למדי, וילדות מתוסבכת. דפ הכחיש כל דמיון לג'קסון. ברטון הגיב כי "מייקל ג'קסון אוהב ילדים, וילי וונקה לא סובל אותם. בשבילי זה הבדל גדול מאוד באישיות".
היו גם ביקורות על גזענות, קולוניאליזם, עבדות וקבוצות סטריאוטיפים בדומה לאלה שנתקבלו כשיצא הספר המקורי בשנת 1964, באשר אנשי האומפה-לומפה תוארו כפיגמים בעלי עור כהה שהובאו מהג'ונגל האפריקאי.
ננה אקופו-אדו
ננה אקופו-אדו (Nana Akufo-Addo; נולד בתור ויליאם אדו דנקוואה אקופו-אדו ב-29 במרץ 1944) הוא נשיאה של גאנה, מכהן בתפקיד מאז ינואר 2017.
אקופו-אדו התמודד לנשיאות לראשונה בשנת 2008 ושוב בשנת 2012, כמועמד מטעם המפלגה הפטריוטית החדשה - ה-NPP, והובס פעמיים. הוא נבחר כמועמד מטעם ה-NPP בבחירות של שנת 2016 והביס את ג'ון דרמאני מהאמה בסיבוב הראשון (ברוב של 53.85%) – אירוע היסטורי שכן זוהי הייתה הפעם הראשונה בבחירות הנשיאות הגנאית שבה מועמד מהאופוזיציה זכה בסיבוב הראשון.
תחילת חייו ולימודים
ננה אקופו אדו נולד באקרה, גאנה, בן למשפחה גנאית מלכותית ולהורים אדוארד ואדלין אקופו-אדו. היה נשיא בית המשפט העליון השלישי של גאנה בשנים 1966–1970 ויו"ר הוועדה החוקתית בשנים 1968–1967.
אקופו-אדו החל את לימודיו בבית הספר הממשלתי לבנים, אדאבראקה (Adabraka), ולאחר מכן בבית הספר ראו-רואד (היום קינבו), שניהם במרכז אקרה. משם עבר לאנגליה ללימודי GCE במכללת לנסינג, סאסקס.
בשנת 1962 התחיל לימודי פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה בניו קולג', אוקספורד אך שב לגאנה זמן קצר לאחר מכן כדי ללמד באקדמיית אקרה. בשנת 1964 החל לימודיו באוניברסיטה של גאנה בלגון וב-1967 קיבל תואר כלכלן.
לאחר סיום לימודיו, הצטרף ננה אקופו-אדו לאינר טמפל באנגליה, שם הוכשר לעריכת דין.
במהלך שנות ה-70, עבד כעורך דין במספר לשכות, בהן "אקופו-אדו, פרמפה אנד קו", אותה ייסד בשנת 1979.
חייו הפוליטיים
אקופו-אדו החל את מעורבותו בפוליטיקה בשלהי שנות ה-70 כאשר הצטרף ל״תנועה לשוויון וצדק״ – ארגון שהוקם במטרה להתנגד למשטרו של גנרל אצ'ימפונג. במאי 1995, היה חלק מקבוצת אליטות שהקימה את ה״ברית לשינוי״ – ברית שארגנה הפגנות כנגד מדיניות נאו-ליברית כמו הוספת מע"מ וכנגד הפרות זכויות אדם בשנותיו של ג'רי רולינגס כנשיא. ברית רחבת-היקף זו קרסה בשלב מאוחר יותר, עקב יריבויות בנושא הנהגה. בשנות ה-90, הקים אקופו-אדו ארגון זכויות אדם בשם ״ועדת גאנה לזכויות אדם״.
המירוץ לנשיאות
באוקטובר 1998, אקופו-אדו התחרה על מועמדות לנשיאות מטעם המפלגה הפטריוטית החדשה (NPP), והפסיד לג'ון קופור, שזכה לאחר מכן בבחירות לנשיאות בדצמבר 2000. אקופו-אדו היה מוביל קמפיין הבחירות של קופור בבחירות בשנת 2000. הוא נעשה היועץ המשפטי לממשלה הראשון ושר המשפטים בתקופת קופור, ולאחר מכן עבר למשרד החוץ ושותפות חדשה לפיתוח אפריקה.
בשנת 2007, היה המועמד הפופולרי ביותר שזכה בבחירות המקדימות של המפלגה הפטריוטית החדשה, וייצג את המפלגה בבחירות לנשיאות ב-2008. מולו התמודד ג'ון אטא מילס אשר ייצג את מפלגת הקונגרס הלאומי דמוקרטי, ה-NDC. בסבב ההצבעה הראשון גבר אקופו-אדו על מילס אך שיעור התמיכה שזכה לו היה 49.13%, מעט מתחת לסף של 50% שנקבע בחוקה כדי לנצח בסיבוב יחיד. בסיבוב השני ניצח מילס בפער של פחות מחצי אחוז.
אקופו-אדו רץ שוב כמועמד לנשיאות של המפלגה הפטריוטית החדשה בבחירות 2012 נגד הנשיא המכהן ג'ון מהאמה שייצג את מפלגת הקונגרס הלאומי דמוקרטי, והחליף בתפקיד את אטא-מילס שנפטר באותה שנה. מהאמה הוכרז המנצח בבחירות. אקופו-אדו ערער על התוצאה בבית המשפט, ובית המשפט העליון פסק לזכות מהאמה. אקופו-אדו קיבל את פסק הדין לטובת יציבות כלכלית ומוניטין בינלאומי.
במרץ 2014, אקופו-אדו הודיע על מועמדותו למפלגה בפעם השלישית לבחירות הקרובות ב-2016. בבחירות המקדימות של ה-NPP באוקטובר 2014, הוא הוכרז כמנצח עם 94.35% מהקולות.
נשיא גאנה
אקופו אדו נכנס לתפקידו ב-7 בינואר 2017. את טקס בחירתו קיים בכיכר הכוכבים השחורים באקרה, בו נכחו 12 נשיאים מארצות אפריקה ואירופה, ביניהם אדגר לונגו מזמביה, עבד אל-פתאח א-סיסי ממצרים, ארנסט באי קורומה מסיירה לאון, רוברט מוגאבה מזימבבואה, מוחמדו בוהארי מניגריה.
אם כניסתו לתפקיד התמודד אקופו-אדו עם תגובה חריפה, בעיקר במדיה החברתית, על חלקים מועתקים של נאום ההשבעה שלו, לאחר שהעלה קטעים, מילה במילה, מנאומים שניתנו על ידי הנשיאים האמריקאיים ג'ון פ. קנדי, ביל קלינטון וג'ורג' בוש, כמו כן נאום מוכן שנשא נשיא ניגריה מוחמדו בוהארי ב-2015 באירוע של המכון לשלום האמריקאי. לאחר שהתפרצה השערורייה, התבטא משרד יחסי הציבור שלו בהתנצלות, כאשר דוברו תיאר את המצב כ"טעות מוחלטת ולא מכוונת".
בזמן בחירתו של אקופו-אדו לנשיאות, גאנה הייתה על סף משבר. שיעורי האינפלציה עלו, וכך גם שיעור האבטלה במדינה. בנוסף, החלה הגירה של צעירי גאנה למדינות אחרות.
בזמן כהונתו, עובד אקופו-אדו והאנשים בממשלתו על מנת לשפר את המצב במדינה, כפי שהבטיח במצע הבחירות שלו.
בשנה הראשונה לכהונתו, הגירעון שירש מהממשלה הקודמת, ירד מ-9.3% ל-5.9%.
בחודש ספטמבר 2017, הנשיא הוציא את החוק חינוך חינם לבתי הספר התיכונים בגאנה. הנשיא קבע כי הוא "השקעה הכרחית בכוח העבודה העתידי של המדינה" ויעזור להורים שאינם מסוגלים לשלם עבור חינוך ילדיהם עקב קשיים כלכליים. התוכנית גרמה לתגובות חיוביות מצד האומה, ההורים והתלמידים היו נרגשים ונלהבים, אולם בבתי ספר פרטיים התנגדו לתוכנית הלימודים משום שהיא תקטין את מספר התלמידים הלומדים במערכת שלהם.
בנוסף, בתי הספר הציבוריים לא יכלו לעמוד בכמות התלמידים שהתווספה.
בניגוד להבטחותיו, לא נעשה דבר בנושא השחיתות במדינה.
חייו האישיים
אקופו אדו בא מאקרופונג ומקיבי שבאזור המזרחי של גאנה. אקופו אדו נשוי לרבקה אקופו אדו, בתו של השופט ג'ייקוב הקנבורג גריפית'-רנדולף, דובר הפרלמנט של גאנה בזמן הרפובליקה השלישית. יש להם שלוש בנות: גיאנקרומה פאנמי, אדווינה נהנה דיוקה וולרי אובז.
פרסים
בספטמבר 2018, מרכז העסקים של אפריקה בארצות הברית של שלכת המסחר של ארצות הברית העניקו לאקופו אדו את הפרס עבור מנהיגות יוצאת מן הכלל בהכרה בהנהגה אזורית, דיפלומטית וכלכלית באפריקה.
באוקטובר 2018 אקופו אדו קיבל את הפרס של מנהיגות ממשלתית בהכרה למחויבותו לשיפור רמת החיים של הגאנים והנהגת המדינה בהתאם לחוק.
הטיטאנים: צרות בטוקיו
עלילה
עיר הולדתם של הטיטאנים הצעירים, ג'אמפ סיטי, מותקפת על ידי נינג'ה יפני בשם סיייקו-טק. הם לוכדים אותו ומגלים שסייקו-טק נשלח על ידי אדם בשם "ברושוגון" לפני שהוא נעלם באופן מסתורי לאחר שהפעיל את ממטרות האש של המגדל. לאחר מכן, הטיטאנים הולכים לטוקיו, יפן, כדי לחפש את אדונו. בהגיעם לשם, לאחר שהתגברו על מחסום השפה ונלחמו בזוחל ענק דמוי גורגו, הטיטאנים פוגשים את כוח ההגנה העל-טבעי של טוקיו - חיילי טוקיו - בראשות המפקד אוהרה דייזו. כשנשאל על ברושוגון, דייזו טוען שברושוגון הוא לא יותר מאגדה אורבנית. כשהם נותרים ללא נבלים לרדוף אחריהם, הטיטאנים מחליטים ליהנות מטוקיו.
רובין וסטארפייר מבטאים את רגשותיהם זה כלפי זה עד שרובין מתחיל להתמקד שוב בברושוגון ומצהיר שהם לא יכולים להיות יותר מגיבורים, מה שמרגיז את סטארפייר. כשהוא חוקר לבד, רובין מותקף על ידי סייקו-טק ובסופו של דבר דופק את הנינג'ה באדמה. כשסייקו-טק לא קם, רובין נתפס על ידי דייזו על שהרג אותו. במקום אחר, ניגשת אל סטארפייר ילדה קטנה ומנחמת אותה, מה שעוזר להתגבר על הדיכאון שלה וגורם לה להבין שלמרות ההתנגדויות הקודמות של רובין, הרגשות הרומנטיים שלהם זה כלפי זה הם באמת הדדיים.
בדיוק אז, ראש עיריית טוקיו מכריז על מעצרו של רובין ומורה שהטיטאנים האחרים חייבים להסגיר את עצמם או לעזוב את טוקיו. סטארפייר קוראת לטיטאנים האחרים, אבל כשהם מנסים להתאגד מחדש, ברושוגון שולח את המטפלים שלו להשמיד את הטיטאנים. בינתיים, כשרובין מועבר למתקן מאובטח יותר, פתק נייר הנושא את השם "ברושוגון" נכנס למכונית המשוריינת הנושאת אותו ומתפוצץ ומשחרר אותו. רובין מצטרף לזהות של שודד שינג'וקו כדי לאסוף מידע שברושוגון הוא למעשה אמיתי. בסופו של דבר הוא נמצא על ידי כוחות טוקיו, מה שמוביל למרדף מכוניות. רובין מוקף כאשר סטארפייר באה להציל אותו ולוקחת אותו למקדש (שם הם מנסים להתנשק שוב עד שהם נקטעים לפתע על ידי הגעתם של סייבורג, רייבן וביסט בוי). שם, רייבן מספרת מתוך ספר שמצאה כי ברושוגון היה אמן שחלם להחיות את ציוריו האהובים באמצעות קסם אפל. הלחש הפך בסופו של דבר נגד האמן הצעיר, והוא הפך לברושוגון, ישות של נייר ודיו המסוגלת להביא לחיים כל יצירה שהוא יכול לדמיין, עד שלפתע נעלם. רובין מבין שהוא לא הרג את סייקו-טק בגלל שהוא היה יצור עשוי דיו, והוא הוקם כדי לגרום לו להיראות כמו פושע.
הטיטאנים עוקבים אחר ברושוגון לבית חרושת להוצאה לאור של ספרי קומיקס, שם הם מגלים את ברושוגון המחובר במלכודת לבית דפוס ארור שמנצל את כוחותיו כדי ליצור את האויבים שעמם התמודדו הטיטאנים. הוא מגלה שהוא שלח את הסייקו-טק הראשון לטיטאנים כדי לזמן אותם לטוקיו, על מנת לעצור את האשם האמיתי ששיעבד אותו. האשם האמור מתגלה כדאיזו, שהשתמש בכוחו של ברושוגון כדי ליצור גם את הטרופרים שלו בטוקיו וגם את המפלצות שהם לכדו כדי להשיג מוניטין של גיבור.
דייזו נופל על הטיטאנים ומאלץ את ברושוגון ליצור צבא של מיניוני דיו מונפשים. מתחולל קרב המוני, שהגיע לשיאו ברובין מול דייזו. בלי אפשרויות מילוט שנותרו, דייזו קופץ למאגר הדיו של העיתונות, משתלט על הקסם של ברושוגון והופך את עצמו למסה עצומה של דיו ומכונות, עם ברושוגון במרכז. בעוד הטיטאנים האחרים נלחמים ביצורים שדייזו משליך עליהם, רובין משחרר את ברושוגון, מה שגורם לדאיזו לאבד שליטה על כוחו ולהתפרץ. ברושוגון מת בשלווה בזרועותיו של רובין, מפזר את כוחותיו ומביס את דייזו. עם סיום הקרב, רובין וסטארפייר סוף סוף מתוודים על רגשותיהם וחולקים את הנשיקה האמיתית הראשונה שלהם.
מאוחר יותר, כששמו של רובין נוקה ודייזו נשלח לכלא, מקבלים הטיטאנים מדליות כבוד על ידי ראש העיר ואזרחי טוקיו על מעשי הגבורה שלהם. רובין וסטארפייר מחזיקים ידיים ומאשרים שהם הפכו לזוג רשמי. ביסט בוי שואל את רובין אם הם צריכים ללכת הביתה, אבל רובין מאפשר לטיטאנים להישאר בטוקיו עוד קצת כדי ליהנות מחופשה שהרוויחה היטב. ביסט בוי אומר שהוא רוצה לנסוע למקסיקו לחופשה הבאה שלהם, מה שגורם לרייבן לסטור לו.
כשכתוביות הסיום מתגלגלות, הטיטאנים שרים גרסה מתורגמת מילולית של שיר הנושא היפני שלהם לחגיגה על תבוסתו של דייזו וטקס הענקת הפרסים שלהם.
קבלה
הסרט קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל מהמבקרים.
רייף טלש מאתר "Cinema Blend" כתב, "הטיטאנים: צרות בטוקיו" הוא המשך הגון לסדרה שבוטלה שאמור לשמח את המעריצים לראות שוב את הדמויות האהובות עליהם, אם כי נראה שכמה מהדמויות מקבלות את השער בזמן המסך."
מדיה ביתית
תאריך יציאת ה-DVD היה 6 בפברואר 2007. המאפיינים המיוחדים הכלולים הם "הפרק האבוד", הכולל את הנבל Punk Rocket, ומשחק בשם Robin's Underworld Race Challenge. Trouble in Tokyo שוחרר גם ב-Blu-ray דרך אוסף Warner Archive ב-3 בדצמבר 2019.
סרט המשך
סרט המשך עצמאי בשם "כוח הטיטאנים נגד הטיטאנים הצעירים" המשמש כקרוס-אובר בין "הטיטאנים" לסדרה היורשת שלה, "כוח הטיטאנים", הוקרן בבכורה בסן דייגו קומיקון 2019 ביולי, ואחריה יצאה דיגיטלית ב-24 בספטמבר ושחרור פיזי ב-15 באוקטובר.
בתיר
בתיר (בערבית: بتير) הוא כפר פלסטיני בשטח B בהרי יהודה, השוכן סמוך מדרום לקו הירוק ולמסילת הרכבת יפו–ירושלים מזרחית לגבעת משואה ומושב עמינדב, כ-5 קילומטרים מערבית לבית לחם. אוכלוסיית הכפר כיום מונה כ-5,100 תושבים, ברובם מוסלמים, המתפרנסים מחקלאות.
בתיר משמר את שמו של היישוב היהודי מהתקופה הרומית, ביתר. שחורבותיו נמצאים באתר ארכאולוגי בשם "חירבת אל-יהוד" השוכן בקצהו הצפוני של הכפר. ב-2014 הוכרז הנוף התרבותי של בתיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
גאוגרפיה
בתיר שוכנת בהרי ירושלים, על שלוחה מוארכת שכיוונה הכללי מדרום לצפון, בין נחל ביתר ממערב וואדי חסר שם ממזרח. אורכו של הכפר מדרום לצפון הוא כ-2.5 ק"מ, והוא מתנשא לרום של 900 מטרים מעל פני הים בצידו הדרומי, סמוך למשטרת חוסאן, ומשתפל עד לגובה של כ-600 מטרים בצידו הצפוני, סמוך למסילת הרכבת יפו–ירושלים שבנחל רפאים. סביב הכפר נובעים מעיינות רבים. הגישה אל בתיר ברכב אפשרית מכביש 375 או מהכפר הסמוך חוסאן.
העת העתיקה
בסביבת בתיר נמצאו מספר ממצאים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, וכן מתקופת הברזל. שברי חרסים שנתגלו במקום תוארכו לתקופת הברזל המאוחרת, לתקופה הפרסית ולתקופה ההלניסטית.
בתקופה הרומית שכן היישוב סמוך לדרך שקשרה בין ירושלים לעזה, מעט צפונה ממיקומו כיום, במקום המזוהה כיום עם ביתר ומכונה בפי המקומיים בשם "חירבת אל-יהוד". שמו של הכפר "בתיר" משמר את שמה של העיר הקדומה ביתר. היישוב היהודי שימש כמעוז האחרון של המורדים במהלך מרד בר כוכבא וחרב לאחר שנלכד בידי הצבא הרומי בסוף שנת 135 לספירה.
שרידי חניתות, אבני קלע, כלים, בורות מים ומטבעות מהמרד הגדול וממרד בר כוכבא נמצאו בכפר בשנת 1907, כאשר משפחות מהכפר ניקו את החורבה העתיקה. ככל הנראה, גביע וורן גם כן נתגלה בסמוך לבתיר.
בשנת 2007 התגלו בסמוך לבתיר שרידיו של יישוב שתוארך לתקופה הערבית הקדומה, לשנים 636 עד 661, וההנחה היא כי המקום היה מיושב ברציפות מאז ועד היום. מאז המאה ה-12 הייתה בתיר מרכז חקלאי חשוב לגידול ירקות.
העת החדשה
קיים תיעוד עות'מאני המזכיר חקלאים בבתיר העוסקים בגידול חיטה ושעורה. בספטמבר 1892 נחנכה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שקישרה בין יפו לירושלים. צפונית לכפר, באפיקו של נחל רפאים הוקמה תחנת רכבת על הקו. מסילת הברזל הביאה רווחה כלכלית לכפר, כאשר הכפריים היו נוסעים לירושלים למכור בה את תוצרתם. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת ירושלים. שטחו בשנת 1945 הקיף 8,028 דונם ואוכלוסייתו מנתה 1,050 תושבים.
עם תום מלחמת העצמאות ובמסגרת הסכם שביתת הנשק עם ירדן התירה ישראל לתושבי בתיר לעבד את אדמותיהם, שנותרו בשטחה, בעוד השטח הבנוי של הכפר נותר בתחום ירדן. הגבול החדש שנמתח בין שתי המדינות ניתק את הכפר מירושלים. חסן מוסטפא, אחד מתושבי הכפר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, פעל רבות לפיתוח הכפר, והביא לסלילת דרך גישה חדשה אליו, חיבורו לרשת הטלפון וכן להקמת סניף דואר, בית ספר ומרפאה. הכפר התפתח במהירות, וחרג מתחום הגרעין ההיסטורי השוכן כיום בצפון היישוב.
בשנת 1970 בוצע ירי קטיושה מבתיר אל עבר ירושלים.
בספטמבר 2012, הודיעה רשות הטבע והגנים על התנגדותה לבניית גדר הפרדה סביב הכפר עקב הצורך להגן על נוף הטרסות הייחודי של הכפר. ביוני 2014 הכירה אונסק"ו בנוף התרבותי של בתיר כאתר מורשת עולמית. ההכרה שנערכה בהליך מזורז, נועדה להגן על הכפר מפגיעת גדר ההפרדה -.
מאפיינים
בבתיר משתמרת התרבות החקלאית ההררית המסורתית והעתיקה המתאפיינת בהקמת טרסות ובבניית מערכות השקיה המבוססות על הזרמת המים לבריכת אגירה, ומהן אל חלקות העיבוד. הכרזת אונסק"ו מתמקדת בשני אזורים מחוץ לאזור הבנוי של הכפר: האחד והגדול יותר - ממזרח לבתיר ועד כביש המנהרות; והאחר - ממערב ליישוב, באפיקו של נחל ביתר. היישוב עצמו הוגדר בהכרזה כאזור חיץ.
טרסות
אורכן הכולל של הטרסות באזור בתיר הוא כ-544 ק"מ, והן נבנו בבניית אבן יבשה. הטרסות מתחלקות לאלה שבהן פועלת מערכת השקיה, בדרך כלל סמוך לכפר; ולאלה המרוחקות ממנו ואשר בהן לא הותקנה מערכת השקיה. הטרסות המושקות עדיין שמישות ומטופלות בדרך כלל בידי נשות הכפר המגדלות בהן ירקות ופירות. לעומתן, כ-60% מהטרסות שאינן מושקות אינן נמצאות בשימוש, ונמצאות במצבי הזנחה שונים. בטרסות אלה עובדים בעיקר גברי הכפר המגדלים בהן זית ומעט גפנים. בטרסות ניצבו בעבר עצי אלון, אך רובם נכרתו. בטרסות המרוחקות יותר נטעו בתקופת המנדט עצי אשוחית ואורן, ואלה מתפשטים בטרסות הנטושות.
השקייה וחקלאות
בצידו הצפוני של הכפר, סמוך ממזרח לביתר (חרבת אל-יהוד), שוכנת מערכת השקיה הניזונה מעשרה מעיינות תת-קרקעיים. המים נאגרים בבריכת אגירה הידועה בשם "הבריכה הרומית", ושמונה המשפחות המתגוררות בכפר משתמשות בהן באופן שווה, אחת לשמונה ימים. מדידת המים נעשית באופן מסורתי באמצעות מקל המודד את עומק מי הבריכה. בשטחים המושקים גדלים עצי פרי, דוגמת שקד, משמש ותאנה, וכן ירקות המשמשים בעיקר לצריכה מקומית.
ענף גידול הזית תופס מקום חשוב בחקלאות המקומית, ועצי הזית מרוכזים בטרסות הלא מושקות. באזור התגלו בתי בד שעשויים להיות בני מאות שנים, ואשר מעידים כי גידול הזית רווח בכפר באופן רציף במשך תקופה זו. בתקופת המסיק, בחודשים אוקטובר-נובמבר, כל בני המשפחה עוזבים את בתיהם בכפר, ועוברים להתגורר במגדלי השמירה בגבעות הסמוכות לו. ענף גידול הגפנים הצטמצם ביחס לעבר, ושוב אינו מהווה מקור הכנסה של ממש לתושבי הכפר.
מבנים
המבנים העיקריים בשטחים החקלאיים הם מגדלי השמירה שנבנו מאבן כדי לשמור על הטרסות המרוחקות מהכפר. כ-230 מגדלי שמירה תועדו בשטח, ואלה שונים זה מזה בממדיהם ובצורתם - חלקם בנויים מאבני גוויל ואחרים מאבני גזית. בעבר שימשו חלקם למגורי פועלים בעוד שאחרים היו בשימוש באופן זמני רק בתקופת המסיק. רוב המגדלים אינם נמצאים כיום בשימוש, וחלקם הרוסים לחלוטין. בשטח שוכנים מספר תנורי סיד, אך כיום כולם אינם בשימוש.
שבטה
שִׁבְטָה היא אתר ארכאולוגי השוכן בין ניצנה לשדה בוקר שבנגב. שבטה הייתה מיושבת בין המאה ה-1 למאה ה-9, עת שכנה על דרך הבשמים העתיקה ולאחר מכן הייתה יישוב חקלאי. האתר הוא גן לאומי. בשנת 2005 הוכרזה שבטה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ביחד עם חלוצה, עבדת וממשית, כחלק מדרך הבשמים. שמה הערבי הוא סביטה.