cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החינוך היהודי בבולגריה
ביסוס בתי הספר הקהילתיים
לאחר שרשת "כל ישראל חברים", שתמכה כלכלית גם בבתי הספר הקהילתיים, עזבה את בולגריה, התקשו בתי הספר להתנהל בשל הקשיים הכלכליים וראשי מערכת החינוך התלבטו לגבי הדרכים לעצבה ולהתוויית מוסדותיה. המאבק המחריף מול הרב אהרנפרייז העצים עוד את המשבר. ראשי התנועה הציונית אשר השתלטו בהדרגה על הקונסיסטוריה היהודית פעלו לארגונה מחדש של מערכת החינוך ומיצובה בקהילות השונות כחלופה הנבחרת לילדי הקהילה. ב-11 במאי 1912 נערכה בסופיה הוועידה הראשונה של ועדי בתי הספר הקהילתיים בהשתתפות 16 נציגי קהילות. ליושב ראש נבחר מרקו רומנו. הוועידה שלחה מברק ברכה למלך בוריס השלישי וזה בצעד חריג השיב אישית וציין, כי הוא נרגש ממסירותם של יהודי בולגריה ומעריך את יוזמתם להעמקת ההשכלה בקרבם. ועידה זו קבעה אבני יסוד, אשר התוו את התנהלותם של מוסדות החינוך הקהילתיים בבולגריה. בהחלטותיה של הוועידה נקבע, כי מטרת בתי הספר להעניק חינוך דתי ולאומי, להשריש את העברית תחת הלאדינו ולהכשיר את ילדי הקהילה להשתלבות בחיי הכלכלה בבולגריה על ידי לימוד תכנים מתאימים ובכלל זה השפה הבולגרית. עוד נקבע כי בתי הספר יהיו מעורבים לבנים ולבנות גם יחד, בקהילות הגדולות יונהגו כיתות פרו-גימנסיה (ה'-ז') ומקצוע ההוראה ימוצב מחדש על ידי הגדלת שכר המורים ויצירת מדרג קידום תלוי ותק והשכלה. עוד קבעה הוועידה שיש לנתק את ניהול בתי הספר ממוסד הרבנות הראשית, משום שהוכח כי הרב מרדכי אהרנפרייז הזיק להתפתחותם של בתי הספר הקהילתיים. ב-1914 עזב הרב אהרנפרייז את בולגריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקשה אחוז המגויסים הגבוה על פעילות הקהילות השונות. אחוז הנפגעים הגדול מקרב בני הקהילה פגע גם בסגל ההוראה. ב-1915, קם בפלובדיב ועד ציוני עצמאי בראשות יקיר רומנו וזה הקים ועדה בראשות הרב שמואל בנימין בכר, שמטרתה לסייע ברכישת ספרי לימוד מחוץ לבולגריה ולספקם לבתי הספר הקהילתיים. ב-1919 שבו מוסדות החינוך הקהילתיים לפעול במתכונת חלקית, תוך מאבק בין הסוציאליסטים והקומוניסטים היהודים שגרסו שתוכניות הלימוד אמורות לחפוף לתוכניות הלימוד במוסדות הממלכה ובין הציונים שזכו בדרך כלל לרוב בוועדי בתי הספר השונים והטמיעו תוכניות לימוד בעלות זהות לאומית ציונית. בוועידה הציונית ה-10 שנערכה ב-1920 בסופיה, מתח חיים אהרן פרחי מראשי התנועה הציונית, ביקורת נוקבת על אופן התנהלותו והישגיו של החינוך הקהילתי היהודי. בהמשך, הוחלט להקים מחלקת חינוך במסגרת הקונסיסטוריה היהודית שנשלטה על ידי התנועה הציונית ובראשה מפקח מתחום החינוך. עוד נקבע כי יש לפנות לממשלת בולגריה ולרשויות המקומיות בערים השונות כדי שיתקצבו את בתי הספר, מתוקף ההכרה בהם במסגרת החוק להשכלת העם.
הקונסיסטוריה היהודית החלה לפקח על פעילות בתי הספר באמצעות מחלקת החינוך מטעמה, וראשון העומדים בראש המחלקה היה ישועה כלב. נפתחו קורסים למורים לעברית ולגננות וב-1922 מונה צבי צמחוני-בוכמן, שהובא מחוץ לבולגריה למפקח על בתי הספר הקהילתיים. במסגרת תפקידו דאג בוכמן להבאת מורים לעברית ורכישת ספרי לימוד אחידים מחוץ לבולגריה. בהדרגה, נלמדו מרבית התכנים בעברית, אם כי הצלחה מלאה של תהליך העברות נרשמה רק בבתי הספר היסודיים בסופיה, פלובדיב ופאזארג'יק.
ב-1924, תוקן "חוק השכלת העם" ובמסגרתו הוגדרו בתי הספר הקהילתיים כבתי ספר פרטיים המוכרים על ידי הממלכה הבולגרית. הוגדר שבתי הספר ינוהלו על ידי ועד נבחר המורכב מאזרחי בולגריה והבחירות תאושרנה על ידי בית משפט מחוזי בכל אחד ממחוזות בולגריה. החוק הכתיב תוכני חובה נדרשים בתוכנית הלימודים, ההכשרה הנדרשת למורים וספרי הלימוד. מתוקף ההכרה בהם זכו בתי הספר הקהילתיים לתמיכה כספית מסוימת מהרשויות המקומיות ותמיכה כספית סמלית מהממשלה הבולגרית.
ב-1924 נמנו בבולגריה 25 בתי ספר קהילתיים, מהם 20 בתי ספר יסודיים (כיתות א'-ד') ו-5 "פרו גימנסיות" (גם כיתות ה'-ז'). עוד פעלו 13 גני ילדים. בשלהי 1924 סיים בוכמן את תפקידו ובמקומו מונה יעקב לוי שהגיע מצרפת. בספטמבר 1925 הקימה מחלקת החינוך של הקונסיסטוריה מועצה פדגוגית עליונה לכל בתי הספר הקהילתיים שעם חבריה נמנו: יעקב לוי, ארבעת מנהלי בתי הספר בסופיה, פלובדיב, רוסה ופאזארג'יק שהיו הגדולים בבולגרים ומנהלת תוכנית ההכשרה לגננות. המשבר הכלכלי הוביל להגירה פנימית מקהילות קטנות לקהילות מבוססות בערים הגדולות. תופעה זו הביאה לקיטון משמעותי במספר הלומדים בבתי הספר הקהילתיים בקהילות הקטנות וב-1926 נסגרו בתי הספר בסמוקוב, בברקוביצה ובמונטנה. ב-1928 הוחל בתוכניות להקמת גימנסיות, אך תוכניות אלו לא מומשו. מאוחר יותר שופץ והורחב בית הספר ברובע העוני יוצ'בונאר שבסופיה בשל מספר המבקשים ללמוד בו.
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 לא פסח על בולגריה ובתוכה על מערכת החינוך היהודית. בשל המשבר צומצמו תוכני וכיתות לימוד ונסגרו הפרו-גימנסיות בווארנה ובשומן. במקביל, וכדי לחסוך עלויות הפסיקה מחלקת החינוך של הקונסיסטוריה את יבוא הספרים מחוץ לבולגריה והחלה בהדפסתם והוצאתם לאור באופן עצמאי. ב-1931 נחנכו שני בתי ספר חדשים, האחד בפלבן והשני בפלובדיב שהוקם במקום בית הספר הישן אשר ניזוק קשות בשריפה שפרצה בו וברעש האדמה שפקד את העיר ב-1928. במאי 1932 סיים המפקח הכללי יעקב לוי את תפקידו, ובמקומו מונה יצחק נבון שהיה מנהל בית הספר בפאזארג'יק ונשלח על ידי הקונסיסטוריה ללימודי פדגוגיה בז'נבה ובאוניברסיטה העברית.
ההרעה במצבם הכלכלי של יהודי בולגריה ואחוז האבטלה הגבוה, הובילו לבחינה משותפת של הקונסיסטוריה ונציגי משרד המסחר והתעשייה של בולגריה לגבי אומנים הנדרשים במקצועות שונים. מסקנות הבדיקה היו שיש צורך לפתח את ההשכלה המקצועית של בני הקהילה, בעיקר במקצועות נדרשים כגון: נגרות, אלקטרו-מכניקה, עיבוד מתכות צבעות וחייטות. הקונסיסטוריה החליטה לפתוח בית ספר למלאכה בתמיכה כספית מארגון הג'וינט וב-1930 נפתח "בית הספר לשוליות" בסופיה, אשר העניק הכשרה לבוגרי ובוגרות פרו-גימנסיה (כיתה ז'), בתחומי הצבעות, הדקורציה, המכונות וחייטות הנשים. ברקע, החלטת משרד החינוך הבולגרי כי על המורים בבתי הספר בבולגריה להיות נתינים בולגריים ומוסמכים להוראה. במקביל, סירב משרד החינוך להעניק רישיון לפתיחת בית ספר להוראה מטעם הקהילה. ההחלטה לא כוונה כלפי הקהילה היהודית אלא למורים בבתי הספר של המיסיון ובתי הספר הטורקיים, אך הוחלה גם על יהודי בולגריה. הקונסיסטוריה הגישה הצעה שרק המורים למקצועות בעלי הזיקה הלאומית לממלכה כגון המורים לבולגרית ולהיסטוריה של בולגריה יהיו נתינים בולגריים. משרד החינוך קיבל את ההצעה.
ב-1934 לאחר הפיכת הליגה הצבאית הורע מצב המיעוטים בבולגריה ותוקנה תקנה שאסרה לימוד תוכני היסטוריה, גאוגרפיה, שפות זרות, בולגרית וחינוך גופני בבתי הספר הקהילתיים, בוטלו הבחירות לוועדי בתי הספר ונאסרו הלימודים בימי ראשון. בחלק מהקהילות הושגו אישורים זמניים ללימודים בימי ראשון. בראשית 1935 הוקמה בסופיה אגודת "אורט" ושנה מאוחר יותר הכשירה כ-100 מבני קהילת סופיה בנגרות וכריכת ספרים. ב-1938 הצטרפה האגודה לארגון אורט העולמי.
המשבר הכלכלי הוביל לכך, שעד שלהי 1936 נסגרו גם בתי הספר הקהילתיים בצ'ירפאן, פרובאדיה, בלגואבגרד ולום. שלוחת הקרן הקיימת לישראל בבולגריה פעלה לסייע לבתי הספר השונים באספקת חומרי לימוד וציוד. ב-1937 בשל המחסור המתמשך במורים דוברי עברית למקצועות הרלוונטיים, פתחה הקונסיסטוריה קורס להכשרת מורים.
הפוליטיקה הפנימית
בתי הספר נוהלו על ידי ועדים נבחרים והבחירות לוועדים היו בבואה של המערכת הפוליטית הארצית ככלל והמערכת הפוליטית הקהילתית בפרט ולוו במאבקים מרים ברחוב היהודי ופרסומים בעיתונות. ב-4 במרץ 1923 נערכו הבחירות בצל המאבק בין הקומוניסטים היהודים לבין גרעין "הנוטאבלים" של עשירי הקהילה ובינם לבין נציגי התנועה הציונית. במרבית הקהילות זכו הציונים בניצחון. בסופיה, זכו הציונים ב-63 אחוזים מהקולות וב-4 מושבים מתוך 5 בוועד, "מועדון סואידינניה" (נוטאבלים) זכו ב-25 אחוזים ומנדט אחד. הקומוניסטים זכו ב-8 אחוזים מהקולות והסוציאליסטים ב-4 אחוזים ולא זכו למושב בוועד. בפלובדיב זכו הציונים ב-86 אחוזים וברוב מוחלט בוועד. ברוסה זכתה רשימה מקומית המזוהה עם מפלגת השלטון, מפלגת האיכרים הבולגרית ב-51 אחוזים והציונים רק ב-49 אחוזים. הבחירות ברוסה לוו באלימות ובכלל זה מצד המשטרה המקומית, אשר אסרה את ראש התנועה הציונית בעיר וחסמה את הכניסה לבית העם הציוני. גם בקהילות דופניצה, ימבול, קרנובט, חאסקובו ושומן זכתה התנועה הציונית ברוב מוחלט. בבחירות שנערכו ב-1926 זכתה התנועה הציונית ברוב מוחלט.
הבחירות שנערכו ב-1929 הבליטו את הסכסוך בתוך התנועה הציונית בין הרוויזיוניסטים לבין נציגי ההסתדרות הציונית. הסכסוך החליש את התנועה הציונית ברחוב היהודי. בעוד שבסופיה זכו חברי ההסתדרות הציונית לרוב מוחלט, בפלובדיב זכתה "אגודת ז'בוטינסקי" ב-30 אחוז מהקולות ו"האגודה הציונית" ב-70 אחוזים. ברוסה זכתה אגודת "ההכרה האזרחית" המקורבת לקומוניסטים (שהוצאו אל מחוץ לחוק ופעלו שלא באופן רשמי) ב-52 אחוזים מהקולות והציונים ב-48 אחוזים. גם בווארנה ובקיוסטנדיל זכו רשימות אנטי-ציוניות ליותר ממחצית הקולות ובבורגס ופלבן הם זכו לאחוזים בולטים מהקולות למרות ניצחון התנועה הציונית. הפילוג בתנועה הציונית נמשך והקרין ביתר שאת, גם על הבחירות שנערכו ב-1932. בסופיה קמה תנועת "התושבים" שהייתה מזוהה עם עשירי הקהילה והתושבים הוותיקים והתנגדה להגירה הפנימית המסיבית של יהודים מערי השדה לסופיה. בבחירות שנערכו ב-20 במרץ זכתה תנועת "התושבים" ב-38 אחוזים מהקולות וב-2 מושבים לוועד והתנועה הציונית ב-40.5 אחוזים וב-3 מושבים. הקומוניסטים שזכו ב-14 אחוזים והסוציאליסטים שזכו ב-7.5 אחוזים לא זכו למושבים בוועד. בפלובדיב זכו הרוויזיוניסטים במושב אחד בוועד ונציגי ההסתדרות הציונית לארבעה מושבים. ברוסה, פאזארג'יק, שומן, סטארה זאגורה, פלבן, צ'ירפאן, בלגואבגרד, ברקוביצה וקרנובט זכו הציונים לרוב מוחלט. בחאסקובו זכתה רשימה משותפת של הציונים הכלליים ופועלי ציון.
בדופניצה זכו הקומוניסטים ב-41.5 אחוזים מהקולות וב-3 מושבים בוועד, רשימה המזוהה עם עשירי הקהילה המתנגדים לציונות ב-30 אחוזים מהקולות ול-2 מושבים בוועד, ואילו הציונים זכו ב-28.5 אחוזים מהקולות ולאף מושב בוועד. בימבול זכו מתנגדי הציונות ב-52 אחוזים מהקולות וב-3 מושבים בוועד והציונים ב-48 אחוזים ו-2 מושבים בוועד. בווארנה זכו המתנגדים ב-53 אחוזים מהקולות וב-3 מושבים בוועד והציונים ב-47 אחוזים מהקולות וב-2 מושבים. בביטאון התנועה הציונית "השופר" צוין, כי כישלונותיה של התנועה הציונית בבחירות הם תולדה של המשבר בתנועה הציונית העולמית והמשבר הכלכלי חברתי בבולגריה. ב-1934, לאחר הפיכת הליגה הצבאית בוטלו הבחירות בבולגריה לכל המוסדות הנבחרים הארציים והקהילתיים. ב-1937, חידשה ממשלתו של גאורגי קיוסאיבנוב את הבחירות לרשויות המקומיות ובהמשך לפרלמנט, אך לא נערכו בחירות למוסדות הקהילתיים.
נתונים רב שנתיים של תלמידים ומורים
בשלהי המאה ה-19 למדו מרבית תלמידי הקהילה בבתי הספר של רשת כי"ח. בשנת הלימודים 1895/96 למדו 70 אחוזים מתלמידי הקהילה בבתי הספר של הרשת, ובשנת הלימודים 1896/97 ו-1897/98 עמד שיעורם על 76 אחוזים. ככל שהחריף המאבק ונחלש מעמדה של רשת כי"ח, ובמקביל התבסס מעמדה של רשת החינוך הקהילתית, גדל בהדרגה שיעור הלומדים בבתי הקהילתיים. לאחר עזיבת רשת כי"ח את בולגריה העדיפו משפחות עשירות מקרב הקהילה לשלוח את בניהם לבתי ספר מחוץ לבולגריה ומשפחות אמידות לשלוחות בתי ספר אירופיים כגון "הגימנסיה הגרמנית". לאחר מלחמת העולם הראשונה התחולל בבולגריה משבר כלכלי וחברתי חריף, אשר לא פסח על בני הקהילה. המשבר לווה בהגירה פנימית מערי שדה קטנות ובהן קהילות שהתקשו להחזיק כלכלית את בתי הספר לערים הגדולות ובעיקר לבירה סופיה. במקביל, גבר מאוד תהליך ההיטמעות של בני הקהילה בחברה הבולגרית והוא לווה באחוז הולך וגדל של לומדים במערכת החינוך הציבורית. בשנת הלימודים 1930/31 למדו 50 אחוזים מבני הקהילה היהודית בסופיה בבתי הספר הקהילתיים, 30 אחוזים בבתי הספר הממשלתיים ו-20 אחוזים בבתי ספר זרים. 74.2 אחוזים מתלמידי קהילת פלובדיב, למדו בבתי הספר הקהילתיים, 4.8 אחוזים בבתי הספר הממשלתיים ו-21 אחוזים בבתי ספר זרים. בקהילת רוסה למדו 65.8 אחוזים מהתלמידים בבתי הספר הקהילתיים, 2.5 אחוזים בבתי הספר הממשלתיים ו-31.7 אחוזים בבתי ספר זרים.
לקראת שלהי שנות ה-30, היה הגרעין המרכזי של הלומדים המערכת הקהילתית מקרב מעמד הצווארון כחול ומטה, וזאת בשל הוצאות הלימוד הנמוכות יחסית. אחוז לא מבוטל של בוגרי בתי הספר היסודיים של הקהילה לא המשיכו את לימודיהם והשתלבו במעגל פרנסת המשפחה. ב-1938 למדו במערכת החינוך הקהילתית בבולגריה 2,814 תלמידים, ב-13 בתי ספר יסודיים, 5 פרו גימנסיות ו-11 גני ילדים. באפריל 1938 קבע דין וחשבון של מחלקת החינוך של הקונסיסטוריה, כי כ-2,300 תלמידים שהיוו כ־45 אחוזים מכלל תלמידי הקהילה למדו בבתי הספר הממשלתיים בערים השונות. בספטמבר 1939 נסגר בית הספר הקהילתי האשכנזי בסופיה ותלמידיו הועברו לבית הספר המרכזי.
סגל ההוראה הורכב ממורים מקומיים, מורים שהובאו מארץ ישראל ומקצתו ממדינות אירופה. בשנת הלימודים 1924/25 לימדו במערכת החינוך הקהילתית בבולגריה 69 מורים ומתוכם 41 היו מקומיים, 25 מארץ ישראל ו-3 ממדינות אירופה. בשנת הלימודים 1927/28 לימדו במערכת החינוך 175 מורים, בשנת הלימודים 1928/29 לימדו 172 מורים, בשנת הלימודים 1929/30 לימדו 162 מורים ומספר זה קטן לכדי 146 מורים בשנת הלימודים 1930/31.
תקציבים
בעידן העות'מאני בו למדו תלמידי הקהילה במלדארי נסמכה מערכת החינוך על תרומות ותשלומי הורים. לאחר עצמאות בולגריה הוכרה מערכת החינוך היהודית כחלק ממערכת החינוך הארצית והוכפפה לאמות המידה הכלליות ובכלל זה ניהול תקציבי. הקונסיסטוריה היהודית פעלה לקבלת תמיכה ממשלתית ועירונית במערכת החינוך היהודית מתוקף אותה ההכרה, וזו ניתנה בהדרגה. המשבר הכלכלי החריף שפקד את בולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה, הקשה על הממשלה הבולגרית לתמוך באופן משמעותי במערכת החינוך היהודית ועיקר הסיוע ניתן מתקציבי הרשויות המקומיות בכפוף לגודלה של מערכת החינוך היהודית ביישובים השונים ומידת מעורבותם של נכבדי הקהילות השונות במערכת השלטון המקומי. לדוגמה חיים אהרן פרחי שהיה חבר מועצת עיריית סופיה וחבר הפרלמנט הבולגרי, פעל להגדלת התמיכה העירונית במערכת החינוך היהודית והיא גדלה לכדי רבע מתקציב מערכת החינוך היהודית. ראשי הקהילה הסתייעו בקשריהם של ראשי התנועה הציונית מחוץ לבולגריה כדי לנסות ולהשפיע על הממשלה הבולגרית להגדיל את תמיכתה בתקציב מערכת החינוך. לדוגמה, ב-26 במרץ 1926 בעת ביקורו בפריז של ראש הממשלה הבולגרי אנדריי ליאפצ'ב, פנה אליו ליאו מוצקין בבקשה להגדיל את התמיכה במערכת החינוך היהודית. ליאפצ'ב נעתר לבקשתו והתקציבים הוגדלו, אך בשל המצב הכלכלי הקשה בבולגריה לא עלתה התמיכה הממשלתית על 10 אחוזים מתקציב מערכת החינוך היהודית.
משכורתו החודשית הממוצעת של מורה במערכת החינוך הקהילתית עמדה בשנת הלימודים 1927/28 על 2,350 לבות (כ-17 דולרים אמריקניים). בשנת הלימודים 1928/29 עמדה משכורתו הממוצעת של מורה בחינוך הקהילתי על 2,640 לבות (כ-19 דולרים אמריקניים), בשנת הלימודים 1929/30 על 2,854 לבות (כ-21 דולרים אמריקניים) ובשנת הלימודים 1930/31 על 2,557 לבות (כ-20 דולרים אמריקניים).
מלחמת העולם השנייה
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הוחל במדיניות גזע כלפי היהודים. מדיניות זו יוצאה אל מחוץ לגרמניה והוחלה גם על שלוחות בתי הספר הגרמניים באירופה ובכלל זה בבולגריה. העיתונות בגרמניה הבליטה את מספרם הגדול של תלמידים יהודים בבתי הספר הגרמניים בבולגריה וגינתה את המשך שילובם במוסדות הגרמניים. ב"גימנסיה הגרמנית" בסופיה, נמנו 200 תלמידים יהודים מתוך כלל 900 תלמידי הגימנסיה והם עזבו בהדרגה את המוסד או מרצונם, או בהחלטת הוריהם. זו הייתה גם מנת חלקם של 76 התלמידים היהודים של "הגימנסיה הגרמנית" בפלובדיב.
בינואר 1941 חוקק בבולגריה החוק להגנת האומה ובמסגרתו הוטלו מגבלות על בני הקהילה היהודית ובכלל זה הטלת נומרוס קלאוזוס במוסדות להשכלה גבוהה (שהגביל את מספר היהודים הלומדים במוסדות אקדמיים), בהתאם לאחוז היחסי של היהודים בכלל האוכלוסייה.
המצב בחזית המזרחית והתקדמותו המהירה של הצבא האדום, הובילו לשינוי מדיניותה של בולגריה ובכלל זה כלפי בני הקהילה היהודית. ביולי 1944 התמנה איוון בגריאנוב הפרו-מערבי לראש ממשלת בולגריה. בגריאנוב חידש את פעילות הקונסיסטוריה היהודית ואף הביא לתחיקה שהובילה לביטול החוק להגנת האומה. ב-9 בספטמבר 1944, התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונתמכה על ידי כוחות הצבא האדום, אשר כוחותיו כבשו את סופיה בערבו של אותו היום. קימון גאורגייב התמנה לראש הממשלה ואנטון יוגוב מהמפלגה הקומוניסטית לשר הפנים. תקופת שלטון חזית המולדת הייתה תקופת ביניים בין משטר מלוכני פרו פאשיסטי ובין הטוטליטריזם הקומוניסטי. במשך שלוש שנים התנהל מאבק אלים על אופייה הפוליטי של בולגריה והוא הוכרע לטובת הקומוניסטים. מאבק דומה, אם כי פחות אלים, התנהל גם בתוך הקהילה היהודית בין הקומוניסטים היהודים חברי תא חזית המולדת היהודית (בבולגרית: אברייסקה סקצייה) לבין התנועה הציונית והוא נסב סביב השליטה בקהילות, במוסדות החינוך ובמנגנון העלייה לישראל. הקומוניסטים שאפו לבטל כל סממן לאומי ודתי בחינוך הקהילתי והתמקדו בלימודי העברית. התנועה הציונית מנגד ראתה בלימוד העברית ובעברית את לב פעילותם של בתי הספר הקהילתיים.
מתום המלחמה ועד העלייה ההמונית לישראל
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת הבולגרית וביטול החוק להגנת האומה, החלו מגורשי סופיה לחזור בהדרגה לעירם. בלחץ הקומוניסטים היהודים, הועבר הטיפול בקהילה היהודית ממשרד החוץ הבולגרי בראשות פטקו סטאינוב למשרד הפנים בראשות אנטון יוגוב. בתי הספר הקהילתיים שלא נפגעו בהפצצות נפתחו מחדש ומונה להם ועד מנהל מטעם חזית המולדת היהודית. בית הספר ע"ש אנה ונטורה ברובע יוצ'בונאר היה הראשון שנפתח ולאחריו חזרו לפעילות בתי הספר בפלובדיב, רוסה, פאזארג'יק, בורגס, פלבן, קיוסטנדיל, דופניצה, ימבול ווידין. באוקטובר 1946 פורסם "החוק לבתי הספר של קהילות המיעוטים" ובמסגרתו הולאמו למעשה בתי הספר של הקהילה היהודית ורכושם הופקע על ידי הממשלה. ניהול בתי הספר הועבר מידי הקהילות למשרד החינוך הבולגרי.
עם פרסום החוק, מונו לבתי הספר מנהלים בולגרים מטעם, בוטלה חופשת השבת והונהגה חופשה ביום ראשון והוחל בפיטוריהם של מורים יהודיים תוך התמקדות במורים המלמדים עברית או בעברית. צומצמו בהדרגה לימודי העברית ובוטלו לחלוטין לימודי הדת. בתגובה, סירבו הורי התלמידים בקהילות השונות לרשום את ילדיהם לבתי הספר הקהילתיים. בהנחיית הממשלה סירבו בתי הספר הממלכתיים לקבל לשורותיהם את תלמידי הקהילה היהודים וההורים נאלצו לרשום את ילדיהם לבתי הספר הקהילתיים. בהמשך, סירבו ההורים לשלוח את ילדיהם ללימודים בשבת, אך לחץ של הנהלות בתי הספר תוך איום בנקיטת הליכים כנגד התלמידים, הוביל לוויתורם גם בנושא זה.
בשלהי 1946 חזר ארגון אורט לפעול בבולגריה. נפתחו בתי מלאכה לתחומי הנגרות, החייטות, כריכת הספרים והתפירה בסמוך לבית הספר היהודי ובהמשך נפתח בית ספר תיכון מקצועי. בספטמבר 1947 נפתח גם בפלובדיב בית ספר תיכון מקצועי של הרשת למכונאות וחשמל. ב-1947 הקימה הקונסיסטוריה היהודית במימון הג'וינט את "המכון היהודי למדעים" שאמור היה לרכז חומר היסטורי ומסמכים על יהדות בולגריה ותולדותיה ובכלל זה הקמת ספריה מרכזית לנושא. למנהלי המכון מונו הרב ד"ר אשר חננאל, אלי אשכנזי וד"ר מוריץ מרקוס שהחלו בפעילות בקרב קהילות בולגריה לאיסוף ותיעוד החומר. לאחר הקמת מדינת ישראל התעצם מאוד גל העלייה מבולגריה ועד לסוף 1949 עלתה מרבית הקהילה לישראל.
תנועות נוער
לאחר עצמאות בולגריה הוקמו בקרב קהילות יהודי בולגריה אגודות נוער שונות שעיקר מטרתן הרחבת ההשכלה, הספורט והעזרה ההדדית. בהמשך, התמקדה פעילותן של התנועות בזיקה לציונות ולשפה העברית. ככל שהתרחבה פעילות התנועה הציונית בבולגריה על פלגיה וסיעותיה, כך נשא אופי פעילות התנועות השונות גוון פוליטי בהתאם לסיעה עימה היו מזוהים. התנועה הקומוניסטית הייתה במיעוט ברחוב היהודי וכך גם המצטרפים מקרב בני הקהילה לתנועות הנוער השונות המזוהות עימה. במהלך מלחמת העולם השנייה, עת היה בתוקף החוק להגנת האומה ונאסרה פעילות תנועות הנוער הציוניות, הצטרפו בני נוער יהודיים לתנועות הנוער אשר זוהו עם המפלגה הקומוניסטית שהוצאה אל מחוץ לחוק וחלקם כגון אנה ונטורה, השתלבו בפעילות המחתרתית של הקומוניסטים נגד השלטונות.
ב-1892 יסדו תלמידי תיכון בסופיה את ארגון הנוער "פרוגרס" וב-1895 הוא שינה את שמו ל"השחר" ומטרתו איסוף כספים ועזרי לימוד לתלמידים נזקקים. ב-1893 הוקמו בפלובדיב אגודות הנוער "נווה צדק" ו"נווה אור" שעסקו בפעילות חינוך וספורט. ב-1897, שינה ארגון "נווה צדק" את שמו ל"שמשון", חבריו הוו בהמשך את הגרעין להקמת תנועת מכבי הצעיר והחשיבו מועד זה לשנת יסודו של ארגון "מכבי בולגריה". ב-1894 נוסד על ידי תלמידי התיכון למסחר בסליבן, הארגון "לה מנסיביס" (בלאדינו: "הנוער") שעסק בסיוע לתמידים ובפעילויות תרבות. בהמשך, נוסדו ארגונים דומים גם בקהילות נוספות ובכלל זה גם ארגוני ספורט. הקמת ההסתדרות הציונית בבולגריה והשתלטותה ההדרגתית על הרחוב היהודי הובילה גם לשינוי אופיין של תנועות הנוער והן הפכו למכשיר להפצת תורתה של התנועה והכשירו את הזיקה לעלייה לארץ ישראל. ניתן לציין את "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית בבולגריה", שהייתה תנועת נוער בראשה עמד אלברט רומנו אשר לימים התמנה לנשיא ההסתדרות הציונית במדינה. במהלך מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה פסקה כמעט לחלוטין פעילות תנועות הנוער.
ב-1919 חידשה תנועת מכבי את פעילותה, בהמשך הצטרפה לתנועת מכבי העולמית ונציגיה השתתפו במשחקי המכביה. ב-17 בספטמבר 1925 נוסד ארגון השומר הצעיר בבולגריה אשר לאורך שנות פעילותו היה ביריבות עם תנועת "מכבי" בשל מאבקי שליטה על "הרחוב היהודי". ביולי 1925 נוסד בפאזארג'יק, ארגון החלוץ ומטרתו הכשרת בני נוער לעלייה. ב-1941 הופסקה פעילות הארגונים מתוקף החוק להגנת האומה.
באוקטובר 1944, לאחר עליית חזית המולדת הבולגרית לשלטון חזרו תנועות הנוער לפעול וזאת במקביל לחידוש פעולה של התנועה הציונית. ב-3 באוקטובר 1944 נערך כינוס הנוער היהודי בבולגריה בהשתתפות נציגי מכבי הצעיר, החלוץ, השומר הצעיר, ויצו הצעירה ועקיבא. בהמשך, חל פילוג בתנועת החלוץ וחבריה הצטרפו לשומר הצעיר ולחלוץ הצעיר. ב-1947 נוסדו תנועות הנוער "תגר" של הציונים הכלליים ו"בונה ומגן" של פועלי ציון. המאבק מול הקומוניסטים היהודים הלך והחריף ולאחר השתלטותם המלאה של הקומוניסטים על השלטון בבולגריה, הוגבר הלחץ על תנועות הנוער השונות להתפרק מרצון. בתחילת נובמבר 1947 הוקם בבולגריה ארגון הנוער "ברית הנוער הדמוקרטי המאוחד" ובהמשך, זומנו כל ראשי תנועות הנוער למשרדי הקונסיסטוריה היהודית שנשלטה על ידי הקומוניסטים ונמסר להם כי על התנועות להתפרק מרצון ולהצטרף לארגון החדש. ראשי התנועות, בגיבוי הנהגת ההסתדרות הציונית המאוחדת הודיעו כי הן מוכנות להצטרף לארגון החדש, אך לא לפרק את הארגונים. התחולל מאבק ובמסגרתו הוגבר עוד הלחץ מצד הקומוניסטים היהודים על תנועות הנוער תוך גיבוי השלטונות ובינואר 1948, נכנעו תנועות הנוער והודיעו רשמית על התפרקותן מרצון. מרבית בני הנוער לא הצטרפו ל"ברית הנוער הדמוקרטי" ובהמשך, החל גל העלייה ההמוני אשר במהלכו עלו רובם לישראל. ב-1993 חידשה תנועת השומר הצעיר את פעילותה בבולגריה.
מתום גל העלייה ועד ראשית המאה ה-21
ב-29 במרץ 1949 התפרקה מרצון ההסתדרות הציונית בבולגריה בשל חוסר בחברים וחודשיים מאוחר יותר התפרקו כל הסיעות שהרכיבו אותה. ב-28 במאי 1949 ערכה הקונסיסטוריה מפקד אוכלוסין וממנו עלה, כי בבולגריה התגוררו 9,695 יהודים ומהם 5,062 בסופיה ו-1,220 בפלובדיב. ב-6 ביוני 1949 נערכה ועידת ראשי הקהילות בבולגריה ובמסגרתה הוחלט לסגור את כל בתי הספר הקהילתיים במדינה בשל מחסור בתלמידים. במועד זה דווח על עבודת "המכון היהודי למדעים" ועל החומר המקיף שנאסף. הוחלט, כי המכון יועבר מבעלות הקהילה היהודית לאקדמיה הבולגרית למדעים. בפועל, מדובר היה בהפקעה יזומה של השלטונות.
לאחר העלייה ההמונית לישראל, הצטמצמה פעילותו של ארגון אורט אך פעילות בתי הספר התיכוניים בסופיה ובפלובדיב נמשכה. בשל המחסור בתלמידים יהודיים, קלטו והכשירו בתי הספר של אורט תלמידים בולגרים. בשנת הלימודים 1951/52 למדו בתיכון המקצועי של הרשת בסופיה 261 תלמידים ומתוכם 109 (41.8 אחוזים) היו יהודים, ו-152 (58.2 אחוזים) היו בולגרים. במהלך שנת הלימודים הוחלט למסור את בתי הספר של אורט לרשות הקונסיסטוריה וזו העבירה אותם לידי הממשלה הבולגרית, שנה מאוחר יותר. ב-1952 הפסיק ארגון אורט את פעילותו בבולגריה. באפריל 1952 נותרו בבולגריה 7,191 יהודים ועד סוף אותה השנה הושלמה העברתם של בתי הספר הקהילתיים לבעלות הממשלה. מקצת מהמבנים נמכרו. בסוף 1952 פסקה למעשה העלייה מבולגריה לישראל. המשטר בראשותו של וולקו צ'רבנקוב הסטליניסט רדף כל סממן דתי או לאומי ופעילות המוסדות הקהילתיים צומצמה למינימום. הופעלו מספר גני ילדים בקהילות השונות. במרץ 1953 בוצע טיהור פוליטי בקהילת פלובדיב משום שהוברר כי בגן הילדים של הקהילה, נהוג היה לשיר שירים בעברית ולחוג את חגי ישראל. במסגרת הטיהור סולקו מתפקידם, ראשי קהילה, מורים וגננות. ב-1958 פורקה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה. בני הקהילה השתלבו במערכת החינוך הארצית ולמעשה, לאורך כל שנות השלטון הקומוניסטי כמעט ולא נותרו סממנים קהילתיים.
בראשית שנות ה-90, לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי היה גל עלייה נוסף לישראל ובמסגרתו עלו כ-3,500 יהודים. במקביל, חודשה הפעילות הקהילתית במדינה ובכלל זה פעולות תרבות, תנועות נוער ומוסדות חינוך. ב-2009 היו 4,800 יהודים רשומים בארגון "שלום", ארגון הגג של יהודי בולגריה. הארגון מקיים מספר פעילויות חינוכיות לגיל הרך, לצעירים ולמבוגרים בעיקר בסופיה. בסופיה פועל קומפלקס ובו בית הספר היסודי על שם "דימצ'ו דבליאנוב" וגן ילדים שבו למדו ב-2009 כ-800 תלמידים והוא נתמך תקציבית על ידי הממשלה הבולגרית. במסגרת תוכני הלימוד במוסד משולבות הוראת העברית והאנגלית וכן חגי ומסורת ישראל.
גמר גביע אופ"א 2004
גמר גביע אופ"א 2004 התקיים באצטדיון אולבי בגטבורג, שוודיה ב-19 במאי 2004, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר גביע אופ"א לעונת היא ולנסיה הספרדית, שניצחה במשחק את אולימפיק מרסיי הצרפתית בתוצאה 2-0. הייתה זו המהדורה ה-33 של המפעל.
שתי הקבוצות חיפשו זכייה ראשונה בתולדותיהן בגביע אופ"א. ולנסיה העפילה לגמר המפעל לראשונה בתולדותיה. היא הייתה לספרדית החמישית בתולדות המפעל שמעפילה לגמר, והשנייה לנצח בו - אחרי שני הניצחונות הרצופים של ריאל מדריד ב-1985 וב-1986. היה זה גמר אירופי שלישי בחמש שנים עבור ולנסיה, ששיחקה גם במשחקי גמר ליגת האלופות ב-2000 וב-2001. מרסיי העפילה לגמר בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר ההפסד לפארמה ב-1999. הייתה זו הופעה צרפתית רביעית בגמר המפעל, ובכולן הנציגה הצרפתית נחלה הפסד.
ולנסיה העפילה למפעל בעקבות מיקומה בעונת בליגה הספרדית. היא סיימה את העונה במקום החמישי, מרחק נקודה בלבד מסלטה ויגו שהעפילה למוקדמות ליגת האלופות. לעומתה, מרסיי החלה את דרכה בליגת האלופות, שם החלה את דרכה בשלב המוקדמות לאחר שסיימה עונה קודם לכן במקום השלישי בליגה הצרפתית. היא הודחה בתום שלב הבתים, והמשיכה את דרכה האירופית בגביע אופ"א.
במשחק עצמו, שהיה לאחרון של רפאל בניטס כמאמן ולנסיה לפני מעברו לליברפול, עלתה הקבוצה הספרדית ליתרון ראשון מפנדל של ויסנטה בתוספת הזמן של המחצית הראשונה. מיסטה קבע את תוצאת המשחק כרבע שעה מפתיחת המחצית השנייה, 2-0 לוולנסיה בסיום.
ולנסיה
ולנסיה החלה את דרכה במפעל בסיבוב הראשון, מול א.י.ק סולנה השוודית. במשחק הראשון בחוץ ניצחה ולנסיה 1-0 משער של ריקרדו אוליביירה במהלך המחצית השנייה. בגומלין הביתי שחזרה ולנסיה את התוצאה, הפעם משער של מיסטה.
בסיבוב השני פגשה ולנסיה את מכבי חיפה הישראלית. במשחק הראשון הפתיעה נציגת ישראל את יריבתה במסטאייה, ושמרה על רשת נקייה בדרך לשוויון 0-0, בעיקר בזכות יכולת גבוהה של ניר דוידוביץ' בשער. בעקבות האיסור של אופ"א לקיים משחקים בישראל באותה העונה, אירחה חיפה את הגומלין ברוטרדם. כבר לאחר 24 דקות הוליכה ולנסיה 2-0 משערים של מיסטה ושל רובן בראחה. דויד אלבלדה ומיגל אנחל אנגולו כבשו שניהם בתוספת הזמן של ההתמודדות, וקבעו 4-0 מרשים בדרך לשלב הבא.
ולנסיה התקדמה לסיבוב השלישי, שם פגשה את בשיקטש הטורקית. במשחק הראשון במסטאייה צעדו הטורקים ביתרון פעמיים במהלך המחצית הראשונה מצמד של דניאל פאנקו, אך מוחמד סיסוקו ופביאן קאנוביו החזירו את ולנסיה פעמיים לשוויון. ארבע דקות בתוך תוספת הזמן של ההתמודדות, כבש דויד נבארו את שער הניצחון של ולנסיה, וקבע 3-2 ביתי בסיום. לאחר שהתקשו במשחק הביתי וספגו פעמיים, צלחה ולנסיה בקלות יחסית את משחק הגומלין. אנגולו כבש כבר לאחר 12 דקות, חואן סאנצ'ס מורנו הכפיל במהלך המחצית השנייה, ובסיום 2-0 לספרדים, ובסך הכול 5-2 בסיכום שני המפגשים.
בשמינית הגמר שוב פגשה ולנסיה יריבה טורקית, בדמותה של גנצ'לרבירליגי. במשחק הראשון בחוץ, כבש פיליפ דאמס בפנדל כבר לאחר 12 דקות את השער היחיד במשחק, והעניק לטורקים ניצחון 1-0 מפתיע, הפסד ראשון באותה העונה לוולנסיה במפעל. במשחק הגומלין החזיקה הקבוצה הטורקית מעמד עד לדקה ה-63, אז כבש מיסטה את שער היתרון לספרדים, וקבע 1-0. התוצאה החזיקה מעמד עד לסיום, והקבוצות הלכו להכרעה בהארכה. ארבע דקות בלבד בתוך ההארכה, כבש ויסנטה רודריגס את השער שקבע 2-0, והעניק לוולנסיה את הכרטיס לרבע הגמר.
בשלב רבע הגמר פכשה ולנסיה את ז'ירונדן דה בורדו הצרפתית. במשחק הראשון בחוץ, נכנעה ולנסיה לשער של אלברט ריירה לאחר 18 דקות. רבע שעה לסיום השיגה ולנסיה את השוויון משער של בראחה, ושתי דקות לסיום השלים פרנסיסקו רופטה את המהפך וקבע 2-1 בסיום. בגומלין הביתי, לאחר מחצית מאופסת, עלתה ולנסיה ליתרון משער של מאוריסיו פלגרינו. רופטה הכפיל בדקה ה-60, וגם שער מצמק של בורדו לא הספיק. 4-2 לוולנסיה בסיכום שני המפגשים.
בחצי הגמר פגשה ולנסיה את ויאריאל לדו-קרב כל-ספרדי. במשחק הראשון באצטדיון אל מדריגל, נפרדו הקבוצות בשוויון 0-0 והעבירו את ההכרעה למסטאייה. בגומלין, שער מפנדל של מיסטה לאחר כרבע שעה הכריע את ההתמודדות. 1-0 בסיכום, והעפלה ראשונה של ולנסיה לגמר גביע אופ"א.
אולימפיק מרסיי
מרסיי החלה את דרכה בשלב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות מול אוסטריה וינה. במשחק הראשון בחוץ קבע דמיטרי סיצ'ב את התוצאה כבר בדקה הרביעית, וקבע 1-0 למרסיי. לאחר גומלין ביתי מאופס, השלימה מרסיי את העפלתה לשלב הבתים.
מרסיי הוגרלה לבית ו', לצדן של ריאל מדריד, פורטו ופרטיזן בלגרד. לאחר הפסד 4-2 במדריד במחזור הפתיחה, הרשימה מרסיי עם 3-0 ביתי על פרטיזן משלושער של דידייה דרוגבה. על אף שערו החמישי של דרוגבה בשלושת משחקי הפתיחה, נחלה מרסיי הפסד נוסף, 3-2 ביתי לפורטו. צמד הפסדים נוספים, 1-0 לפורטו ו-2-1 לריאל מדריד, הביאו להדחתה המוקדמת של מרסיי מליגת האלופות, ושוויון 1-1 בחוץ מול פרטיזן במשחק האחרון של שלב הבתים הבטיח לה את המקום השלישי ואת ההדחה מהמפעל אל גביע אופ"א.
מרסיי הצטרפה למשחקי גביע אופ"א בסיבוב השלישי, שם פגשה את דניפרו האוקראינית. פנדל של דרוגבה קבע 1-0 במשחק הראשון בבית, ולאחר שוויון 0-0 בחוץ, הבטיחה מרסיי את הכרטיס לשמינית הגמר.
בשלב השמינית פגשה מרסיי את ליברפול האנגלית. בדקה ה-55 כבש מילאן בארוש את שער היתרון לאנגלים, אך דרוגבה איזן כעשר דקות לסיום והשיג שער חוץ לטובת קבוצתו. במשחק הגומלין בסטאד ולודרום עלתה ליברפול ליתרון של אמיל הסקי כבר לאחר רבע שעה, אך דרוגבה המשיך בכושר הכיבוש הגבוה ואיזן בפנדל. במחציתה שנייה כבש עבדולאייה מייטה את שער הניצחון לזכותה של מרסיי, שהשיגה מהפך וניצחון 2-1 בדרך לרבע הגמר.
בשלב רבע הגמר פגשה מרסיי את אינטר מילאנו האיטלקית. עם פתיחת המחצית השנייה, כבש דרוגבה פעם נוספת והעניק לקבוצתו 1-0 בסטאד ולודרום. קאמל מריים קבע את תוצאת הסיום בגומלין עם שער כרבע שעה לסיום, 1-0 נוסף למרסיי ובסך הכול 2-0 בסיכום בדרך לחצי הגמר.
במשוכה האחרונה לפני הגמר, פגשה מרסיי את ניוקאסל יונייטד, נציגה אנגלית נוספת. לאחר שחזרה מסנט ג'יימס פארק עם שוויון 0-0, השיגה מרסיי את הכרטיס לגמר עם 2-0 ביתי בגומלין. דרוגבה, עם שער שישי במפעל, כבש צמד שהעניק לקבוצתו את הכרטיס למשחק הגמר בגטבורג.
מחצית ראשונה
ולנסיה הגיעה לגמר הטורניר לאחר שחוותה עונה מצוינת. היא הבטיחה את הזכייה באליפות ספרד באותה עונה, ורק כשבוע טרם הגמר נעצרה לאחר רצף של 14 משחקים ללא הפסד, כשעלתה בהרכב חסר למפגש ליגה מול ויאריאל (אותה הדיחה בחצי הגמר), וזאת לאחר שכבר הבטיחה את הזכייה באליפות. רפאל בניטס עלה למשחקו האחרון כמאמן ולנסיה לאחר שלוש עונות, בהן זכה פעמיים באליפות ספרד, טרם מעברו לליברפול. ולנסיה הציגה הרכב המבוסס כמעט כולו על שחקנים מקומיים, ובסך הכול תשעה משחקני ההרכב של ולנסיה היו ספרדים. מנגד, חוותה מרסיי של ז'וזה אניגו חוותה עונה קשה בצרפת, אותה סיימה רק במקום השביעי בטבלה. אל הגמר הגיעה בכושר ירוד, לאחר ארבעה הפסדים בחמשת משחקיה האחרונים. עם זאת, חלוצה המצטיין דידייה דרוגבה שב להרכב לאחר שהתאושש מפציעה בירך.
מחצית שנייה
המחצית השנייה נפתחה בשליטה ספרדית מוחלטת. מרסיי התקשתה לשלוט בכדור עם שחקן פחות, ובדקה ה-58 נכנעה פעם נוספת. התקפה מהירה של ולנסיה התפתחה מאגף שמאל, והסתיימה במסירה של ויסנטה למיסטה, שמקרוב קבע 2-0. ויסנטה הוסיף בישול לשערו מהמחצית הראשונה.
מרסיי חיפשה את השער המצמק, בעיקר דרך דרוגבה, שחקנה המוביל בחלק הקדמי, אך פגשה ביום מוצלח של השוער סנטיאגו קניסארס. בין היתר, הדף השוער היטב בעיטה חופשית של דרוגבה, שהכניעה את החומה, ובהמשך הציל גם מצב מסוכן של סילביין נדיאיה בדקה ה-80 ומנע מהצרפתים לחזור למשחק.
התוצאה נשמרה עד לסיום, 2-0 לוולנסיה שזוכה לראשונה בתולדותיה בגביע אופ"א.
ארצות הברית במלחמת העולם השנייה
ארצות הברית השתתפה במלחמת העולם השנייה במסגרת המלחמה נגד מדינות הציר החל מהמתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941. במהלך השנתיים הראשונות לאחר פרוץ המלחמה, שמרה ארצות הברית על עמדה נייטרלית ברוח נאומו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מה-5 באוקטובר 1937, ובתקופה זו סיפקה ציוד לחימה לבריטניה, לברית המועצות ולסין באמצעות חוק השאל-החכר, שנכנס לתוקף ב-11 במרץ 1941, וכן באמצעות שליחת כוחות לאיסלנד כדי להחליף את הכוחות הבריטים שהיו מוצבים בה. לאחר "תקרית גריר", אישר הנשיא רוזוולט בפומבי את פקודת "ירי עם ראיה" (shoot on sight) ב-11 בספטמבר ולמעשה הכריז מלחמה בים על גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית במסגרת המערכה באוקיינוס האטלנטי. במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט היו עימותים מוקדמים בלתי רשמיים של ארצות הברית כמו זו של יחידת המתנדבים הנמרים המעופפים.
במהלך המלחמה השתתפו בה 16,112,566 אמריקאים במסגרת הכוחות המזוינים של ארצות הברית, שמתוכם נהרגו 407,316 ונפצעו 671,278. יועצי המפתח לנשיא רוזוולט כללו את מזכיר המלחמה הנרי סטימסון, שגייס את תעשיית האומה למתן אספקה לצבא ארצות הברית, בפיקודו של גנרל ג'ורג' מרשל ולחילות האוויר של צבא ארצות הברית בפיקודו של גנרל הנרי ארנולד. צי ארצות הברית, בהובלתם של מזכיר הצי פרנק נוקס ואדמירל ארנסט קינג, היה עצמאי יותר. סדרי העדיפות הכוללים נקבעו על ידי רוזוולט והמטות המשולבים בראשותו של ויליאם ד' לייהי. העדיפות העליונה הייתה להביס את גרמניה באירופה, אך בתחילת המלחמה קיבל המאבק נגד האימפריה היפנית עדיפות גבוהה יותר, לאחר הטבעת אוניות המערכה בפרל הארבור.
אדמירל קינג הציב את אדמירל צ'סטר נימיץ בהוואי כאחראי על המערכה באוקיינוס השקט נגד יפן. הצי הקיסרי היפני, שנהנה מיתרון, כבש את הפיליפינים ואת נחלותיהן של בריטניה והולנד, ואיים על אוסטרליה, אך ביוני 1942 הוטבעו נושאות המטוסים שלו בקרב מידוויי והיוזמה עברה לידי האמריקאים. המלחמה באוקיינוס השקט הפכה לכזאת שבמרכזה עמדה אסטרטגיית "דילוג האיים", שיועדה להעברת בסיסים אוויריים למקומות קרובים יותר ויותר ליפן. הצבא, שהתבסס באוסטרליה, תחת פיקודו של הגנרל דאגלס מקארתור, התקדם בהתמדה דרך גינאה החדשה אל הפיליפינים, עם תוכניות לפלוש לאיי המולדת של יפן בסוף 1945. כשצי הסוחר שלה טובע על ידי הצוללות האמריקאיות, סבלה יפן ממחסור בדלקים, כאשר ביוני 1944 כבש צי ארצות הברית איים שהיו בטווח הפצצה של איי המולדת של יפן. ההפצצות האסטרטגיות, בפיקודו של הגנרל קרטיס לה מיי, החריבו את הערים היפניות הראשיות, כאשר ארצות הברית כבשה את אוקינאווה לאחר אבדות כבדות באביב 1945. עם הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, פלישת ברית המועצות למנצ'וריה, והפלישה לאיי המולדת היפנים משמשה ובאה, נכנעה יפן.
המלחמה באירופה הייתה כרוכה בסיוע לבריטניה, לבעלות בריתה ולברית המועצות, כשארצות הברית סיפקה תחמושת עד שעלה בידה לארגן כוח פלישה. כוחות ארצות הברית נבחנו לראשונה על מגבלת יכולתם במערכה בתוניסיה, ולאחר מכן הועסקו באופן משמעותי יותר יחד עם הכוחות המזוינים של בריטניה בזירה האיטלקית, שם כוחות ארצות הברית היוו כשליש מכלל כוחות בעלות הברית, אך הם נתקעו לאחר כניעת איטליה והשתלטות גרמניה על חלקה הצפוני. לבסוף, ביוני 1944 התקיימה הפלישה לצרפת בפיקודו של הגנרל דווייט אייזנהאואר. בינתיים חילות האוויר של צבא ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי הבריטי הועסקו בהפצצות שטח של הערים הגרמניות ופגעו באופן שיטתי בדרכי התעבורה ומפעלי הדלק הסינתטי הגרמניים, ובמקביל השביתו לחלוטין את מה שנותר מהלופטוואפה לאחר הקרב על בריטניה. כשהתקיימה לשטחה פלישה מכל העברים, היה ברור שגרמניה תובס במלחמה. הרוסים כבשו את ברלין במאי 1945, אדולף היטלר התאבד וגרמניה נכנעה.
למאמץ המלחמתי של ארצות הברית סייעו באופן משמעותי האזרחים בעורף, שממנו הגיעו כוח האדם הצבאי, התחמושת, הכספים, והמורל להילחם עד הניצחון. העלות הכספית של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה הגיעה לסכום מוערך של 341 מיליארד דולר ב-1945, שווה ערך ל-74% מהתוצר המקומי הגולמי של אמריקה וההוצאות במהלך המלחמה, ויותר מ-5 מיליארד דולר בערכים של 2021.
רקע
דעת הקהל האמריקאית הייתה עוינת כלפי מדינות הציר, אך השאלה מה צריך להיות היקף הסיוע לבעלות הברית הייתה שנויה במחלוקת. ארצות הברית שבה למדיניות החוץ הבדלנית הטיפוסית שלה לאחר מלחמת העולם הראשונה ולא עלה בידו של הנשיא וודרו וילסון לאשרר את חוזה ורסאי. אף על פי שהנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט העדיף באופן אישי מדיניות חוץ תקיפה יותר, הממשל שלו נותר מחויב לבדלנות במהלך שנות ה-30 כדי להבטיח את תמיכת הקונגרס במדיניות הניו דיל, ואפשר לקונגרס להעביר את חוקי הנייטרליות. כתוצאה מכך, לא השתתפה ארצות הברית במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ובמלחמת האזרחים בספרד. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין ותחילתה של מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, אפשר הקונגרס למדינות חוץ לרכוש צורכי לחימה מארצות הברית על בסיס "שלם וקח", אך הסיוע לבריטניה היה עדיין מוגבל בשל המחסור הבריטי במטבע קשה וחוק ג'ונסון , ויועציו הצבאיים של הנשיא רוזוולט האמינו שכוחות בעלות הברית יובסו ושנכסיה הצבאיים של ארצות הברית צריכים להיות ממוקדים בהגנה על חצי הכדור המערבי.
עד 1940, ארצות הברית, שעדיין נשארה נייטרלית, הפכה ל"מאגר הנשק של הדמוקרטיה" עבור בעלות הברית, והיא סיפקה להם כספים ואספקה צבאית. ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל והנשיא רוזוולט הסכימו על החלפת 50 משחתות אמריקאיות בחכירה ל-99 שנים תמורת העברת בסיסים צבאיים בריטים בניופאונדלנד ובקריביים. תבוסתה של צרפת באביב 1940 גרמה לאומה האמריקאית להוציא כספים על כוחותיה המזוינים, כולל גיוס החובה בעיתות השלום. כהכנה לתוקפנות הצפויה מצידה של גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות, החלו דיונים על שיפור הקשרים הדיפלומטיים בין תת-מזכיר המדינה סמנר וולס לבין שגריר ברית המועצות בארצות הברית קונסטנטין אומאנסקי. לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941, החלה ארצות הברית לשלוח סיוע במסגרת חוק החכר-השאל לברית המועצות, לבריטניה ולסין. אף על פי שיועציו של הנשיא רוזוולט הזהירו שברית המועצות תקרוס כתוצאה מההתקדמות הגרמנית תוך מספר שבועות, הוא מנע מהקונגרס לחסום סיוע לברית המועצות בעצתו של הארי הופקינס. באוגוסט 1941 נפגשו רוזוולט וצ'רצ'יל על סיפון הסיירת "אוגוסטה" (USS Augusta) בבסיס הצי ארגנטיה שבניופאונדלנד, וחתמו על האמנה האטלנטית שהתוותה את המטרות המשותפות למערכת הבינלאומית הליברלית שלאחר המלחמה.
דעת הקהל האמריקאית הייתה עוינת כלפי יפן עוד יותר, והייתה התנגדות קלה להגדלת הסיוע לסין. לאחר הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931, ניסחה ארצות הברית את דוקטרינת סטמסון, על שמו של מזכיר המדינה הנרי סטימסון, שבה צוין שלא תהיה הכרה בשום כיבוש של טריטוריה בכוח הזרוע. ארצות הברית גם נסוגה מאמנת וושינגטון, שהגבילה את ההדחק של ציי המדינות שחתמו עליו, זאת בתגובה להפרת אמנת תשע המעצמות והסכם קלוג-בריאן על ידי יפן. ההתנגדות הציבורית להתפשטותה של יפן באסיה התגברה במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, כאשר השירות האווירי של הצבא היפני הקיסרי תקף והטביע את ספינת התותחים האמריקאית שסיירה במימי נהר היאנגצה, "פאנאי" (USS Panay), כאשר היא עסקה בפינוי אזרחים מטבח ננקינג. אף על פי שממשלת ארצות הברית קיבלה את התנצלותם של היפנים ושולמו לה פיצויים על התקרית, הגוברו מגבלות הסחר כנגד יפן ומנגד הוגדל הסיוע והאשראי האמריקאי לסין. לאחר שארצות הברית ביטלה את הסכם הסחר והשיט עם יפן מ-1911, אשררה יפן את ההסכם התלת-צדדי והחלה את הפלישה להודו-סין. ארצות הברית הגיבה לכך בהטלת אמברגו מלא על יפן, הקפיאה את חשבונות הבנקים היפנים, הפסיקה את המשא והמתן עם הדיפלומטים היפנים, והעבירה אספקה לסין באמצעות דרך בורמה.
מתנדבים אמריקאים
לפני שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, התנדבו יחידים אמריקאים להילחם נגד מדינות הציר במסגרת צבאותיהם של מדינות אחרות. אף על פי שלפי החוק האמריקאי, הצטרפותם של אזרחים אמריקאים לצבאותיהם של מדינות זרות הייתה מנוגדת לחוק, ובעשותם זאת הם אבדו את אזרחותם, שינו מתנדבים אמריקאים את אזרחותם לקנדית. בכל אופן, ב-1944 העביר הקונגרס חקיקת חנינה גורפת. שכיר החרב האמריקאי, קולונל צ'ארלס סוויני, החל לגייס אזרחים אמריקאים להילחם כמתנדבים בחיל האוויר המלכותי הבריטי. אחיינו של סוויני, שגם שמו היה צ'ארלס, הקים את יחידת משמר המולדת ממתנדבים אמריקאים שחיו בלונדון.
דוגמה בולטת אחת הייתה "טייסות הנשר", שהיו טייסות של חיל האוויר המלכותי שאויישו במתנדבים אמריקאים ובאנשי סגל בריטים. הטייסת הראשונה הייתה טייסת 71 שהוקמה ב-19 בספטמבר 1940, ובעקבותיה הוקמו טייסת 121 ב-14 במאי 1941 וטייסת 133 ב-1 באוגוסט 1941. 6,700 אמריקאים הגישו בקשות להצטרף, אך רק 244 התקבלו לשירות בשלוש הטייסות, ויחד עמם שירתו 16 בריטים כמפקדי הטייסות. הטייסת הראשונה הייתה למבצעית בפברואר 1941 וההצלחה המבצעית הראשונה של הטייסות הייתה ביולי אותה שנה. ב-29 בספטמבר 1942 הוסבו שלוש הטייסות באופן רשמי על ידי חיל האוויר המלכותי לחיל האוויר השמיני של חילות האוויר של צבא ארצות הברית והם היו לקבוצת הקרב הרביעית. בתקופת שירותם במסגרת חיל האוויר המלכותי הפילו לוחמי הטייסות 73 וחצי מטוסים גרמניים. 77 אמריקאים ו-5 בריטים מסגל הטייסות נהרגו.
דוגמה בולטת נוספת היא קבוצת הנמרים המעופפים, שהוקמה על ידי קלייר שנו, קצין לשעבר בגיס האווירי של צבא ארצות הברית, שעבד עם סין מאז אוגוסט 1937, בתחילה כיועץ לתעופה אווירית לגנרליסימו צ'יאנג קאי שק בחודשים הראשונים של מלחמת סין–יפן השנייה. באופן רשמי נקראה הקבוצה "קבוצת המתנדבים האמריקאים הראשונה", אך היא כונתה "הנמרים המעופפים", והיא הייתה קבוצה של טייסים אמריקאים שכבר שירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית וגויסו על פי צו נשיאותי. כיחידה הם שירתו בחיל האוויר הסיני נגד היפנים. הקבוצה הייתה מורכבת משלוש טייסות קרב שכל אחת מהן מנתה כ-30 כלי טיס. משימת הקרב הראשונה שלהם הייתה ב-20 בדצמבר 1941, 12 ימים לאחר המתקפה על פרל הארבור. ב-4 ביולי 1942 פורקה הקבוצה והוחלפה בקבוצת הקרב ה-23 של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, שמאוחר יותר מוזגה לחיל האוויר ה-14 של ארצות הברית. במהלך התקופה בה הם לחמו במסגרת חיל האוויר הסיני, הם הצליחו להשמיד 296 מטוסי אויב, בה בשעה שבקרבות נהרגו 14 טייסים.
מערכת הפיקוד
ב-1942 יצר הנשיא רוזוולט מבנה פיקוד חדש כדי לספק את צורכי המנהיגות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בעודם שומרים על הסמכות כמפקדים עליונים בסיוע מזכיר המלחמה הנרי סטימסון עם אדמירל ארנסט קינג כראש המבצעים הימיים בשליטה מלאה על צי ארצות הברית ועל חיל הנחתים של ארצות הברית באמצעות מפקדו, אז לוטננט גנרל תומאס הולקומב ויורשו כמפקד חיל הנחתים, לוטננט גנרל אלכסנדר ונדגריפט, גנרל ג'ורג' מרשל ראש מטה צבא ארצות הברית ובעל השליטה הנומינלית על חיל האוויר, שלמעשה עמד בראשו גנרל הנרי ארנולד, שפיקד על החיל בשמו של מרשל. קינג היה גם המפקד בתקופת המלחמה של משמר החופים של ארצות הברית תחת מפקדו, אדמירל ראסל וושי. רוזוולט יצר גוף חדש, המטות המשולבים, שקיבלו את ההחלטות הסופיות בנוגע לאסטרטגיה הצבאית האמריקאית כגוף המחליט על המדיניות של הכוחות המזוינים. ראשי המטות המשולבים היו סוכנות של הבית הלבן בראשותו של אדמירל ויליאם ד' לייהי, שהיה יועץ צבאי ראשי של הנשיא רוזוולט והקצין הגבוה ביותר בארצות הברית דאז.
עם התקדמות המלחמה הפך מרשל לקול הדומיננטי ביותר במטות המשולבים בעיצוב האסטרטגיה. כאשר עסקו בענייני הזירה האירופאית, נפגשו חברי המטות המשולבים עם עמיתיהם הבריטים ויחד הם היו "ראשי המטה המשולבים". שלא כמו המנהיגים הפוליטיים של המעצמות העיקריות האחרות, רוזוולט התעלם לעיתים רחוקות מיועציו הצבאיים. רוזוולט התחמק ממחלקת המדינה וניהל מגעים דיפלומטיים רמי דרג באמצעות יועציו, במיוחד הארי הופקינס. בשל העובדה שהופקינס שלט גם על כספים בהיקף של 50 מיליארד דולר של החכר-השאל, ששולמו על ידי בעלות הברית, הם התייחסו היטב לדבריו.
החכר-השאל וכיבוש איסלנד
שנת 1940 עמדה בסימן שינוי גישת ארצות הברית. ניצחונותיה של גרמניה בצרפת, ארצות השפלה, פולין ושאר אירופה, בשילוב הקרב על בריטניה, הובילה אמריקאנים רבים להבין שיהיה צורך בהתערבות כלשהי. במרץ 1941 החלה תוכנית החכר-השאל, שבמסגרתה נשלחו כספים, תחמושת ומזון לבריטניה, סין, ובסתיו אותה שנה, גם לברית המועצות.
ב-1941 כבר השתתפה ארצות הברית השתתפות פעילה במלחמה, זאת על אף היותה להלכה מדינה נייטרלית. באביב אותה שנה החלו הצוללות הגרמניות את טקטיקת "להקות הזאבים" שלהם, שאיימה לנתק את קווי האספקה הטרנס אטלנטים. רוזוולט הרחיב את קו ההגנה הפאן-אמריקאי מזרחה כמעט עד איסלנד. סיורי הנייטרליות של צי ארצות הברית היו למעשה לא נייטרליים, שכן תפקידם היה לדווח על ספינות וצוללות של כוחות הציר לציי בריטניה וקנדה, והחל מאפריל החל צי ארצות הברית ללוות שיירות של בעלות הברית מקנדה ועד אמצעו של האוקיינוס, מדרום לאיסלנד, שם הם עברו לפיקוחו של הצי המלכותי הבריטי.
ב-16 ביוני 1941, לאחר משא ומתן עם צ'רצ'יל, הורה רוזוולט על החזקתה של איסלנד על ידי כוחותיה של ארצות הברית שיחליפו את כוחות הפלישה הבריטים שם. ב-22 ביוני שיגר צי ארצות הברית את כוח משימה 19 מצ'ארלסטון קרוליינה הדרומית שהתאסף בארגנטיה שבניופאונדלנד. כוח זה כלל 25 אוניות מלחמה ואת בריגדת הנחתים הזמנית הראשונה, שכללה 194 קצינים ו-3,714 לוחמים מסן דייגו בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ון מרסטון. כוח משימה 19 הפליג מארגנטיה ב-1 ביולי. ב-7 ביולי שכנעה בריטניה את האלת'ינגי (הפרלמנט של איסלנד) לאשר את הצבתם של כוחות הכיבוש האמריקאים על פי הסכם ההגנה האיסלנד-אמריקאי ובאותו ערב עגן כוח משימה 19 ברייקיאוויק. חיל הנחתים של ארצות הברית החל את נחיתתו ב-8 ביולי, שהושלמה ב-12 ביולי. ב-6 באוגוסט הקים צי ארצות הברית בסיס אווירי ברייקיאוויק עם הגעתה של טייסת הסיור VP-73, שצוידה במטוסי PBY קטלינה וטייסת VP-74 שצוידה במטוסי PBM מארינר. באוגוסט גם החלו להגיע לאיסלנד כוחות צבא ארצות הברית והנחתים הועברו במרץ 1942 לזירת האוקיינוס השקט. 40,000 אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית היו מוצבים באיסלנד, מספר שעלה על מספר הגברים הבוגרים מהאוכלוסייה המקומית (באותה עת מנתה אוכלוסיית איסלנד כ-120,000 תושבים). על פי ההסכם הייתה אמורה ארצות הברית להשאיר את הכוח באיסלנד עד לתום המלחמה, אף על פי שנוכחותה הצבאית של ארצות הברית באיסלנד נמשכה עד 2006, שכן לאחר המלחמה הצטרפה איסלנד לנאט"ו.
לאוניות המלחמה האמריקאיות שליוו את שיירות בעלות הברית במערב האוקיינוס האטלנטי היו כמה התנגשויות אלימות עם הצוללות הגרמניות. ב-4 בספטמבר 1941, תקפה צוללת גרמנית את הסיירת האמריקאית "גריר" מול חופי איסלנד. שבוע לאחר מכן הורה הנשיא רוזוולט לאוניות המלחמה האמריקאיות לתקוף את הצוללות הגרמניות מיד שייווצר עמן קשר עין. צוללת גרמנית ירתה על המשחתת האמריקאית "קירני" כאשר זו לוותה שיירת אוניות אספקה בריטיות. ב-31 באוקטובר טובעה המשחתת "רובן ג'יימס" על ידי הצוללת הגרמנית U-552.
זירות אירופה וצפון אפריקה
ב-11 בדצמבר 1941, שלושה ימים לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על יפן, הכריזה גרמניה הנאצית מלחמה על ארצות הברית. באותו יום הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה ועל איטליה.
אירופה תחילה
האסטרטגיה המרכזית של בעלות הברית הייתה להביס תחילה את גרמניה ואת בעלות בריתה באירופה בשלב הראשון, ולאחר מכן להתמקד במלחמה ביפן במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. הסיבה לכך הייתה ששתי ערי הבירה של שתיים מבעלות הברית, לונדון ומוסקבה, היו עלולות להיות מאוימות ישירות על ידי גרמניה, אך אף אחת מערי הבירה של בעלות הברית לא הייתה תחת איום של יפן. גרמניה הייתה האיום העיקרי על בריטניה. היא תכננה פלישה לגרמניה במסגרת מבצע ארי-הים, שבוטל עקב כישלונה של גרמניה לייצב עליונות אווירית בקרב על בריטניה. באותה העת, האפשרות של מלחמה נגד יפן במזרח אסיה הפכה בהדרגה לסבירה. אף על פי שארצות הברית לא הייתה עדיין במצב מלחמה מול גרמניה ומול יפן, היא תיאמה מול בריטניה אסטרטגיות משותפות.
ב-29 במרץ 1941, בדיווח של ועידת המטות הבריטים והאמריקאים הסכימו שתי המדינות שהמטרות האסטרטגיות שלהן תהיינה: 1. תבוסה מוקדמת של גרמניה כחברה השלטת במדינות הציר באמצעות המאמץ הצבאי העיקרי של ארצות הברית שיופעל בזירת אירופה והאוקיינוס האטלנטי. 2. אסטרטגיה הגנתית במזרח הרחוק. כך, האמריקאים הסכימו עם הבריטים בנוגע לאסטרטגיה הכוללת של אירופה תחילה (או "גרמניה תחילה") בניהול הפעילות הצבאית במלחמת העולם השנייה. בריטניה חששה, שאם ארצות הברית תסיט את תשומת הלב שלה מאירופה אל האוקיינוס השקט, היטלר עלול להביס הן את ברית המועצות והן את בריטניה, וכך יקים מבצר בלתי ניתן לכיבוש באירופה. המכה הקשה שניחתה על ארצות הברית על ידי יפן במתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, לא גרמה שינוי במדיניות האמריקאית. ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, מיהר לוושינגטון די. סי. זמן קצר לאחר פרל הארבור כדי להבטיח שבוועידה בארקדיה יובטח שלאמריקאים לא יהיו מחשבות שניות בנוגע לאסטרטגיית אירופה תחילה. שתי המדינות אישרו מחדש ש"על אף כניסתה של יפן למלחמה, השקפתנו נותרה שגרמניה היא עדיין האויב העיקרי. ותבוסתה היא המפתח לניצחון. משעה שגרמניה תובס, חייבות לבוא אחריה תבוסתן של איטליה ויפן".
המערכה באוקיינוס האטלנטי
המערכה באוקיינוס האטלנטי הייתה המערכה הממושכת ביותר במלחמת העולם השנייה, והיא נמשכה מ-1939 ועד תבוסת גרמניה ב-1945. במרכזה עמדו הסגר הימי שהטילו בעלות הברית על גרמניה, שהוכרז יום לאחר פרוץ המלחמה, והסגר הנגדי שהוטל על ידי גרמניה. שיאה של המערכה התרחש מאמצע שנת 1940 ועד סוף שנת 1943. המערכה באוקיינוס האטלנטי הטילה לשדה הקרב צוללות ושאר כלי שיט של הקריגסמרינה וכלי טיס של הלופטוואפה, מול הספינות של הצי המלכותי הקנדי, הצי המלכותי הבריטי, צי ארצות הברית וצי הסוחר של בעלות הברית. השיירות, שיצאו בעיקר מאמריקה הצפונית לכוון בריטניה וברית המועצות, קיבלו הגנה בעיקר מהציים הבריטי והקנדי. כוחות אלו קיבלו סיוע בספינות ובמטוסים מארצות הברית החל מה-13 בספטמבר 1941. לגרמנים הצטרפו צוללות של הצי המלכותי האיטלקי לאחר שאיטליה הצטרפה למלחמה ב-10 ביוני 1940.
ניצחון בעלות הברית בצפון אפריקה
לארצות הברית לא הייתה כניסה חלקה למלחמה נגד גרמניה. בראשית 1943 סבלו כוחות צבא ארצות הברית תבוסה שהייתה כמעט הרת אסון בקרב מעבר קסרין, שהתנהל בפברואר אותה שנה. המנהיגות הבכירה של בעלות הברית תלתה את האשמה בהפסד בעיקר בהתעמתות בין הגנרל האמריקאי לויד פרדנדאל לבין הבריטים שמצדם היה חוסר אמון ותקשורת לקויה עם האמריקאים, שבעטיין אירעו הצבות בלתי מדויקות של הכוחות. תבוסה זו הייתה עלולה להחשב לנקודת מפנה מרכזית, אך בסופו של דבר החליף אייזנהאואר את פרדנדאל בפטון.
אט אט בלמו בעלות הברית את התקדמותם של הגרמנים בתוניסיה ובמרץ הם נדחקו לאחור. באמצע אפריל, בפיקודו של הגנרל הבריטי ברנרד לו מונטגומרי, ריסקו בעלות הברית את קו מארת' ושברו את ההגנה של כוחות הציר בצפון אפריקה. ב-13 באפריל 1943 נכנעו כוחות הציר בצפון אפריקה, בהשאירם מאחור 275,000 איש. כעת הופנו מאמצי בעלות הברית לסיציליה ולאיטליה.
הפלישה לסיציליה ולאיטליה
הצעד הראשון לשחרור אירופה על ידי בעלות הברית הייתה פלישתן לאדמת היבשת דרך איטליה. "מבצע האסקי", פלישת בעלות הברית לסיציליה, החל ב-9 ביולי 1943, והיה באותה עת המבצע האמפיבי הגדול ביותר שהתקיים עד אז. התקיפה מן הים של הארמייה השביעית של צבא ארצות הברית נחתה בחוף הדרומי של סיציליה בין העיירה ליקיטה ממערב וסקוליטי ממזרח והיחידות של הדיוויזיה המוצנחת ה-82 צנחו בשטחים שלפני הכוחות. המבצע הוכתר בהצלחה ומיד החלו בעלות הברית לנצל את יתרונם. ב-11 באוגוסט, בראותם שהקרב אבוד, החלו המפקדים הגרמנים והאיטלקים לפנות את כוחותיהם מסיציליה לאיטליה. ב-17 באוגוסט שלטו בעלות הברית שליטה מלאה על האי, הארמייה השביעית איבדה, 8,781 איש (2,237 הרוגים או נעדרים, 5,946 פצועים ו-598 שבויים).