cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אירוויזיון 2019
הפקה
ב-1 באפריל 2019 פורסם שהוקפאו ההכנות לאירוויזיון בשל אי העברת כספי האבטחה, שאמורים להיות ממומנים על ידי מספר משרדים ממשלתיים והתאגיד. עקב זאת, לא ניתן להכניס ציוד למתחם האירוויזיון ולהקים את המבנה עבור התחרות. עיכוב זה גורר הוצאות נוספות לתאגיד, עבור העסקת העובדים שאמורים להיות מעורבים בהקמה אך אינם יכולים לבצע את תפקידם. בעקבות זאת, שיגר המפקח על התחרות מכתב לראש הממשלה. בעקבות ההתערבות מצד ה-EBU, משרד ראש הממשלה הסכים לשלם את חלקו של משרד התיירות כדי לאפשר את המשך קיום ההפקה.
במהלך ההכנות לאירוע נהרג נהג משאית שנפגע מציוד תאורה שנפל עליו במהלך הפריקה.
מנחים
ב-25 בינואר 2019 הודיע "כאן" באופן רשמי שמנחי התחרות הם בר רפאלי וארז טל, אסי עזר ולוסי איוב. טל שידר יחד עם עידית הרשקוביץ את גמר אירוויזיון 2018 בטלוויזיה וברדיו, בשידור ראשון של תאגיד "כאן", בו זכתה ישראל במקום הראשון. עזר מנחה, מאז עונתה הראשונה, את התוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון", אשר שולחת מאז 2015 את נציג ישראל לאירוויזיון. איוב הייתה מגישת הנקודות מטעם ישראל באירוויזיון 2018.
גלויות
כל המבצעים מהמדינות המשתתפות בתחרות האירוויזיון הגיעו לישראל החל מראשית חודש מרץ, כדי להצטלם לקטעים הקצרים המוקרנים במהלך המופע לפני כל ביצוע כל אחד מהשירים, ומכונים "הגלויות". אורכו של כל קליפ הוא 40–60 שניות. הקונספט אשר נבחר ללוות את הגלויות הוא "רוקדים את ישראל". המטרה העיקרית היא לחבר בין משתתפי התחרות לנופיה היפים וההיסטוריים של מדינת ישראל בצלילים ובתנועה.
את הצילומים הובילו רקדנים שונים כגון: אנה ארונוב, סטפן לגר, דנה פרידר, עידן שרעבי, אור כחלון, רונה-לי שמעון, להקת "בת שבע", הבלט הישראלי ואף נבחרת השחייה האמנותית של ישראל. הרקדנים רקדו בסגנונות שונים – מהיפ הופ ופארקור ועד למחול מודרני ובלט. נציגי המדינות המשתתפות הצטרפו בכל גלויה אל הריקוד אשר הובילו הרקדנים השונים בכל פעם בנוף ישראלי שונה.
הבמאית האחראית על הגלויות היא קרן חכמה, אשר ביימה את הקליפ לשירה של נטע ברזילי, "Toy".
צופים
איגוד השידור האירופי (EBU) פרסם לאחר התחרות כי 182 מיליון צופים צפו בלפחות דקה מאחד המשדרים של תחרות האירוויזיון 2019. מדובר בצופים אשר צפו בשידור חי ברשתות הטלוויזיה השונות בעולם ובעמוד הרשמי של האירוויזיון ביוטיוב. מדובר ב-6 מיליון צופים פחות מאירוויזיון 2018 אשר נערך בליסבון שבפורטוגל. בתחרות של 2019 השתתפו שתי מדינות פחות לעומת שנת 2018: 41 מדינות לעומת 43.
נגישות
תומר לוי, סטודנט באוניברסיטת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובוגר תוכנית מנהיגות של קרן אדמונד דה רוטשילד, הגיע להסכם עם "כאן" על הנגשת אירוויזיון 2019 לחירשים בישראל בערוץ "כאן" ייעודי ביוטיוב, לפי עמדת איגוד השידור האירופי. ההנגשה לחירשים שודרה עם תרגום לשפת הסימנים הישראלית במסך מלא. שני ערוצי "כאן" נוספים ביוטיוב הנגישו בעברית את תחרות הזמר לאנשים עם מוגבלות קוגניטיבית ולעיוורים בישראל. ההנגשה לאנשים עם מוגבלות קוגניטיבית נעשית באמצעות פישוט סימולטני, וההנגשה לעיוורים נעשית באמצעות תיאור קולי, כמו שידורי נחמיה בן אברהם כתב הספורט, כפי שאמר עמוס באר מנכ"ל הספרייה המרכזית לעיוורים, לקרן נויבך ברדיו כאן ב'.
מדינות משתתפות
42 מדינות אישרו את השתתפותן בתחרות, כאשר 6 מהן הבטיחו את מקומן בגמר ולפיכך היו צפויות להשתתף 18 מדינות בכל אחד מחצאי הגמר. בפברואר 2019 אוקראינה פרשה מהתחרות, ובכך נותרו 41 מדינות, כך שהיו 17 בחצי הגמר הראשון ו-18 בשני.
חצי גמר 1
חצי גמר זה התקיים ב־14 במאי והשתתפו בו 17 מדינות, ובו הצביעו גם המדינות הבאות המשתתפות אוטומטית בגמר: ישראל, צרפת וספרד.
בפתיחת האירוע הופיעה נטע ברזילי עם השיר "Toy" ובחלק האמנותי של התחרות השתתפה דנה אינטרנשיונל עם השיר "Just the Way You Are".
בסיום המופע הוגרלו המדינות לחלק הראשון והשני של הגמר במרכז התקשורת אשר הוקם במתחם האקספו בהנחיית סיוון אברהמי.
חצי גמר 2
חצי גמר זה התקיים ב־16 במאי והשתתפו בו 18 מדינות, ובו הצביעו גם המדינות הבאות המשתתפות אוטומטית בגמר: גרמניה, איטליה והממלכה המאוחדת.
גמר
הגמר נערך ב־18 במאי 2019, והשתתפו בו 26 מדינות: 10 המדינות שקיבלו את הניקוד הגבוה ביותר בכל אחד משני חצאי גמר, 5 המממנות העיקריות של התחרות, והמארחת ישראל.
בפתיחת האירוע הופיעה נטע מנחיתה מטוס בכניסה לאקספו תל אביב ומקבלת את המשלחות על הבמה. במהלך קבלת המשלחות הופיעה דנה אינטרנשיונל עם השיר "תל אביב" ו"דיווה" ובהמשך אילנית עם השיר "אי שם" ולבסוף נדב גדג' עם השיר "Golden Boy".
בחלק האמנותי לקחו חלק ממשתתפי אירוויזיון מהעבר: קונצ'יטה וורסט עם "Heroes", מונס סלמרלוב עם "Fuego", אלני פוריירה עם "Dancing Lasha Tumbai", ורקה סרדוצ'קה עם "Toy" וגלי עטרי ביצעה עם ארבעת משתתפים אלו את השיר "הללויה". בהמשך הופיע עידן רייכל עם הפרויקט של עידן רייכל ולואי עלי. לאחר מכן נטע עם "Nana Banana". ולבסוף מדונה עם "Like a Prayer" ו-"Future". בנוסף השתתפה גל גדות בסרטון המציג את העיר המארחת, תל אביב-יפו.
בשני חצאי-הגמר והגמר שודר סרטונים שערך קותימן המורכבים מקולאז' סיכום 60 שנות אירוויזיון.
שיטת הצגת הניקוד בתחרות זו שונתה, כך שהניקוד של הצבעת הקהל למדינות השונות הוצג על פי הדירוג שנקבע על ידי ניקוד השופטים במקום בדירוג עולה.
בסיום המופע התקיימה מסיבת עיתונאים עם הזוכה בתחרות, דאנקן לורנס, במרכז התקשורת אשר הוקם במתחם האקספו בהנחייתם של סיוון אברהמי ונדב אמבון.
תוצאות סופיות
זוהי טבלה המציגה את מיקומן הסופי של כל המדינות אשר השתתפו בתחרות האירוויזיון בשנת 2019 (כולל חצאי הגמר).
קריאות לחרם לפני האירוע
לאור קיומה של התחרות בישראל, ובפרט כאשר עוד הייתה אפשרות שהתחרות תתקיים בירושלים, רבים מתומכי תנועת החרם על ישראל (BDS) קראו למדינותיהם להחרים את התחרות בשל מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים בגדה המערבית וברצועת עזה. בין הקוראים לחרם היו מפלגת הירוקים האוסטרלית, שין פיין האירית, מפלגת השמאל השוודית וכן אנשי בידור רבים, בהם צ'ארלי מקגטיגן, זוכה אירוויזיון 1994. רשות השידור האיסלנדית RUV קיימה דיון בנושא בתגובה לעצומה שכללה 23 אלף חתימות. בסופו של דבר, אף מדינה לא פרשה מן התחרות כתגובה לקריאות לחרם על ישראל.
פעילות טרור
לקראת מועד האירוויזיון החל סבב לחימה מול חמאס ("אירועי גן סגור"), שכרך גם איומים על ירי רקטות לעבר תל אביב. עקב זאת, הייתה היערכות לאפשרות לפינוי לאזור מוגן גם בעת השידור החי.
ב-14 במאי 2019, הדף להזרמת השידור החי של ערוץ כאן חינוכית הושחת בידי האקרים, בזמן השידור החי של האירוויזיון, והוחלף בסרטון המציג איום על תקיפת טילים מתוכננת על מתחם האירוויזיון. לאחר סיום המשדר, לאחר שטופל המקרה והוחזר הנגן המקורי, האתר הותקף בשנית והוחלף הנגן בעבור "כאן 11", "כאן חינוכית" ודף השידור החי המיועד למשדר האירוויזיון שהחליף זמנית את דף השידור הרגיל של "כאן 11". כמו כן, נוצר שידור חי פיקטיבי המתחזה ל"כאן" ביוטיוב ולשידור האירוויזיון, שבעקבות המתקפה החליף מאוחר יותר את הנגן המקורי בדף השידור של האירוויזיון באתר "כאן". "כאן" פנו ליוטיוב בבקשה למחוק את החשבון המתחזה.
בעקבות זאת, דווח על ידי "כאן" כי העניין ייבדק על ידה וע"י איגוד השידור האירופי, במבזק ששודר מיד לאחר התחרות. מאוחר יותר, נמסרה הודעה רשמית על ידי "כאן": "נראה כי הערב במהלך חצי הגמר הראשון נפרץ אתר כאן למספר דקות. אנו מאמינים כי המסרים לא נצפו על ידי אנשים רבים. איגוד השידור האירופאי וכאן תאגיד השידור הישראלי רואים בנושא אבטחת סייבר חשיבות רבה והנושא נמצא בבדיקה".
האלבום הרשמי
אירוויזיון: תל אביב 2019 הוא אלבום האוסף הרשמי של התחרות, שהורכב על ידי איגוד השידור האירופי והוצא על ידי יוניברסל מיוזיק גרופ דיגיטלית ב-12 באפריל 2019 ופיזית ב-26 באפריל. האלבום כולל את כל 41 המדינות שהשתתפו.
ישראל באירוויזיון 2019
נציג ישראל בתחרות קובי מרימי נבחר במסגרת התוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון" בתום הגמר שנערך ב-12 בפברואר 2019. השיר שייצג את ישראל - "Home" - נחשף במשדר מיוחד, שהועבר גם הוא בכאן 11.
ליה פייפס
ליה מארי פייפס (באנגלית: Leah Marie Pipes, נולדה ב-12 באוגוסט 1988) היא שחקנית אמריקאית. היא מוכרת בעיקר בשל תפקידה בסרט האימה "נקמה כפולה", וכקאמיל אוקנול בסדרה "המקוריים"; סדרת הספין אוף של "יומני הערפד".
אירוויזיון 2019
ישראל באירוויזיון 2019
כמו כן, להקת שלוה, הכוללת בעלי לקויות שונות שהתמודדה בתוכנית ופרשה בגלל החשש מחילול שבת בייצוג ישראל באירוויזיון, הופיעה בחצי הגמר השני.
השיר Soldi שייצג את איטליה וסיים במקום השני קיבל פופולריות בישראל והגיע למקום הראשון במצעד מדיה פורסט.
ליה פייפס
ביוגרפיה
פייפס נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
קריירה
בשנת 2001 קיבלה פייפס את תפקידה הראשון בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "אנג'ל" של רשת הטלוויזיה The WB. בשנת 2003 קיבלה תפקיד קבוע בסדרת הסיטקום של רשת ABC "אבודים בבית", בתור שרה דייוויס, הבת הצעירה במשפחה.
בשנת 2004 יצא לטלוויזיה הסרט של אולפני וולט דיסני, "פיקסל פרפקט" בו היא כיכבה כסמנת'ה, לצדו של רביב אולמן. בשנה זו שיחקה גם בסדרות הטלוויזיה "דרייק וג'וש" ו"מועדון" (clubhouse).
בשנת 2006 שיחקה התפקיד הראשי בסרט האימה העל-טבעי "טביעות אצבעות", בתור מלאני, בחורה צעירה שנשאבת לעולם מסתורי של שדים ורוחות. עוד שיחקו בסרט ג'וש הנדרסון, סאלי קירקלנד ולו דיאמונד פיליפס. בשנת 2009 השתתפה בוידאו קליפ לשיר "Get U Home" של הראפר שוואז מתוך אלבומו השני "Let It Beat".
בשנת 2013 החלה לככב בסדרת הטלוויזיה העל-טבעית "המקוריים" ברשת The CW, המהווה ספין אוף לסדרה "יומני הערפד", בתור קאמיל אוקנול, תלמידה שלומדת פסיכולוגיה, ואחיה התאבד בעקבות מכשפה שהטילה עליו קללה. את תפקיד זה גילמה עד שדמותה נהרגה בעונה 3, אך שבה לתפקידי אורח בעונות 4 ו-5. בנוסף, שיחקה תפקיד אורח בעונה הרביעית של גלי.
בשנת 2019 שיחקה את פיונה בסדרך ההמשך "מכושפות: הדור החדש" ברשת The CW, בתפקיד של מכשפה, ואחותה הקטנה של צ'ראטי.
חיים אישיים
בינואר 2014 הודיעה פייפס על אירוסיה לשחקן והמוזיקאי איי.ג'יי. טראוט, לאחר כמעט שלוש שנים של זוגיות. הם התחתנו ב-6 בדצמבר 2014 בסנטה ברברה בקליפורניה. פייפס הגישה בקשה לגירושין במאי 2019.
החזית העממית (ספרד)
עד הבחירות ב-1936
הצורך לגבש חזית רחבה ומאוחדת למלחמה בפשיזם עלה כבר לאחר כישלון המרד באסטוריאס, שדוכא על ידי פרנקו, כשליח ממשלת הימין, ב-1934. חזית כזו צריכה לכלול גורמים שפעמים רבות מצאו עצמם משני צידי המתרס הפוליטי ובכללם קומוניסטים, סוציאל-דמוקרטים, בורגנים ופועלים ממעמד הפועלים, האמורים לפעול בשיתוף פעולה. זאת בפרט כאשר המפלגות הקומוניסטיות נשלטו על ידי ברית המועצות.
מצע החזית העממית הציג מדיניות שמאל כלכלי מתון יחסית שדחה הלאמה של קרקעות ונכסים פרטיים, שם דגש על קולקטיביזם מרצון, סולידריות חברתית ופרוטקציוניזם (הטלת מכסי מגן לשם הגנה על מקומות תעסוקה לאומיים) בד בבד עם הגנה על עסקים קטנים ובינוניים, מחקר ופיתוח בתעשייה, יצירת מקומות עבודה על ידי מיזמי תשתית לאומיים ורפורמת מס פרוגרסיבי. החזית הביעה התנגדות לפשיזם, מלוכנות, קפיטליזם ושלטון הדת במדינה.
בבחירות שנערכו ב-16 בפברואר 1936 ניצחה החזית העממית את "הגוש הלאומני" שהורכב ממפלגות מרכז-ימין (47% לעומת 46.5%, שאר הקולות נחלקו בין מפלגות בלתי-מזוהות אחרות). מפלגת PSOE, בראשותו של פרנסיסקו לרגו קבלרו, לא השתתפה בממשלה, עקב חילוקי דעות קואליציוניים, אך תמכה בה מבחוץ. ב-10 במאי 1936 מונה מנואל אסאניה לנשיא הרפובליקה במקומו של ניסטו אלקלה סאמורה והורכבה ממשלת החזית. דייגו מרטינז בריו (UR) כיהן כראש הממשלה עד ה-18 ביולי 1936. הממשלה החדשה הורתה על שחרור אסירים פוליטיים מן השמאל, הגליית מנהיגי הצבא החשודים בהסתה למרידה, ובהם פרנסיסקו פרנקו לאיים הקנריים וצעדים לחילון המדינה, בהם הגבלות על הכנסייה הקתולית (ששלטה בכל תחומי החיים) והחרמת חלק מרכושה לטובת הציבור. צעדים אלה עוררו זעם רב בקרב הצבא, השמרנים, הלאומנים, המלוכנים, הקפיטליסטים ואנשי הדת. כנסיות, מנזרים ומבנים אחרים בעלי אופי דתי הועלו באש, מבלי שכוחות הממשלה הרפובליקנית יתערבו על מנת לשים לכך קץ.
פרוץ המלחמה וממשלת קבלרו
ב-17 ביולי 1936 פרץ מרד של השמרנים והלאומנים לאחר שימים ספורים קודם לכן נרצח קצין משטרה בשם קאסטילו, שהיה חבר במפלגה הסוציאליסטית. בתגובה נרצח אחד ממנהיגי הימין המלוכני, חוסה קאלבו סוטלו, שהיה חבר פרלמנט ושר האוצר ברודנות של חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, אשר קדמה להקמת הרפובליקה. למחרת פיטר אסאניה את בריו ומינה את חוזה גיראל לראש הממשלה. רבים מן האזרחים בחבל אנדלוסיה קמו ויצאו אל הרחובות כשנשק בידם. רבות מעריה החשובות של ספרד - סביליה, פמפלונה, לה קורוניה, קדיס, קורדובה וסראגוסה נפלו לידי המורדים שנקראו עתה "הלאומנים". הבירה מדריד וברצלונה נותרו בידי הממשלה. פרנקו יצא ממקום גלותו, השתלט על מרוקו הספרדית והחל לנוע עם "צבא אפריקה" מדרום ספרד צפונה במגמת כיבושה.
בספטמבר 1936 מינה אסאניה את פרנסיסקו לרגו קבלרו לראש הממשלה ושר המלחמה, האחראי על הגנת הרפובליקה על ידי הצבא הרפובליקני, המיליציות של מפלגות החזית והאיגודים המקצועיים והבריגדות הבינלאומיות של מתנדבים שהגיעו על מנת לסייע לממשל הרפובליקה. ממשלתו הרחבה כללה שני רדיקלים שמאליים, אנחל גלרזה (פנים) וחוליו אלוורז דל ואיו (חוץ); ארבעה אנרכיסטים, חואן גרסיה אוליבר (משפטים), חואן לופז סנצ'ז (מסחר), פדריקה מונטסני (בריאות) וחואן פריו (תעשייה); שני סוציאליסטים מתונים, חואן נגרין (אוצר) ואינדאלסיו פרייטו (חיל האוויר והצי); ושני קומוניסטים, ויסנטה אוריבה (חקלאות) וחזוס הרננדז תומאס (חינוך) בנוסף לשרי מפלגתו, חוליו ז'וסט (עבודות ציבוריות), קרלוס אספלה (תעמולה) ואנאסטסיו דה גרסיה (עבודה) ושר מקצועי עצמאי, ברנרדו חינאר דה לוס ריוס (תקשורת ותחבורה). בקול קורא למנהיגי העולם הצהיר שממשלתו אינה נלחמת להגנת הסוציאליזם אלא להגנת הדמוקרטיה. הצהרות אלה, יחד עם צעדים כגון החלת דרגות צבאיות בצבא הרפובליקאי, ביטול מועצות חיילים ועובדים וגיבוש כוח משטרתי בשליטת חואן נגרין, גרמו לקרע בין ממשלתו לבין הקומוניסטים וכוחות שמאליים רדיקליים כגון POUM הטרוצקיסטית. בהמשך התגלעו חילוקי דעות ואף חילופי ירי בין המיליציות של המפלגות השונות, ששיאם בקרבות רחוב שהחלו ב-4 במאי 1937 בברצלונה בין POUM, CNT ו-FAI מחד לבין UGT, PSUC והמפלגה הקומוניסטית מנגד. ב-6 במאי החליט קבלרו להפעיל את משמרות ההסתערות לדיכוי המהומות בברצלונה ובהמשך הוציא את מפלגת POUM מחוץ לחוק.
ממשלת נגרין והתפוררות החזית
ב-17 במאי 1937 התפטר קבלרו ואסאניה מינה את חואן נגרין לראש ממשלה. נגרין מינה רבין מאנשי המפלגה הקומוניסטית למשרות מפתח וביקש לארגן את הכוחות הצבאיים השונים תחת מרות אחת, בפרט תוך פירוק מסגרות האנרכיסטים. כיוון שהתומכת המרכזית של הממשלה הייתה ברית המועצות, התכוון נגרין לקבל כל סיוע שיוכל מיוזף סטלין (תמונת מראה להיעזרותו של פרנקו באדולף היטלר). משלתו של נגרין כללה תשעה שרים בלבד, לעומת 18 בממשלתו של לרגו. האנרכו-סינדיקלים והשמאל הסוציאליסטי של לרגו קבלרו סירבו לקחת חלק בממשלה וכינו אותה אנטי-מהפכנית. הקומוניסטים זכו לעומת זאת בשליטה רבה. בנוסף לשני שרים מתוך תשעה, איש שלהם, אנטוניו אורטגה, מונה למפקד המשטרה והמשטרה עברה רפורמה מקיפה שהביאה אותה תחת שליטה כמעט מוחלטת של המפלגה הקומוניסטית. הקומוניסטים גם חיזקו את שליטתם בעמדות מפתח בצבא, למרות שפרייטו מונה לתפקיד שר הביטחון. הקומוניסטים ניצלו את שליטתם במשטרה על מנת להפרע מיריביהם במפלגת ה-POUM אשר הואשמו על ידי הרוסים בטרוצקיזם. מנהיג ה-POUM, אנדראו נין הועלם, ואנשיו הואשמו בבגידה וריגול למען פרנסיסקו פרנקו. למרות שנגרין תמך, עוד לפני הקמת ממשלתו, בהעמדת אנשי ה-POUM במקום והענשת אלו שלא יקבלו את מרות הממשלה, הוא זעם על הדרך בה פעלו הקומוניסטים בניגוד לחוק. אולם מהר מאוד בחר נגרין להשתיק את הפרשה כדי למנוע קרע עם ברית המועצות.
בנובמבר 1937 הכריז נגרין על ברצלונה כבירת הרפובליקה.
באפריל 1938 פיטר נגרין את פרייטו מתפקיד שר הביטחון בגלל השקפתו של פרייטו שהמלחמה אבודה, בעוד נגרין ביקש לשדר אופטימיות במטרה לזכות לסיוע מצד מדינות אירופה. נגרין הכחיש מכל וכל, במהלך המלחמה ולאחריה, את הטענות שהוא פיטר את פרייטו בגלל לחץ של הקומוניסטים. לאחר פיטורי פרייטו לקח נגרין לעצמו את תפקיד שר הביטחון, בו החזיק עד נפילת הרפובליקה במרץ 1939.
ב-1 במאי 1938, על מנת להרגיע את מדינות המערב, אל מול טענות על כך שהרפובליקה הופכת לקומוניסטית, נגרין הודיע על תוכנית להפרטה ופרסם הבטחה לשמירה על חירויות פוליטיות ודתיות בספרד.
המדיניות הריכוזית של נגרין, שכללה נטילה הדרגתית של סמכויות מהשלטונות המקומיים בקטלוניה וארץ הבסקים, הביאה אותו גם לעימות עם הבדלנים הבסקים והקטלאנים, שנציגיהם פרשו מממשלתו באוגוסט 1938, לאחר צו לצמצום סמכויות השלטונות המקומיים בענייני כספים ומשפט, שהתווסף על צעדים קודמים שנטלו את השליטה בצבא הקטלוני ובמשטרה המקומית. וכך, קרבתו של נגרין לקומוניסטים הביאה אותו בסופו של דבר לעימות עם כל הגורמים הפוליטיים בספרד, למעט הקומוניסטים. על פי הנוהל ברפובליקה השנייה, היה בסמכותו של הנשיא אסאניה לנהל את ענייני הקמת הממשלה החדשה ואף להחליט מי יהיה ראש הממשלה הבא. אולם נגרין והקומוניסטים, שתמכו בהמשך הלחימה, לא היו מוכנים לאפשר לאסאניה, שתמך בסיום הלחימה, לבחוש בעניינים. ב-14-15 באוגוסט 1938 הם הוציאו צו לכל יחידות הצבא להתגונן מפני מזימה של החיילים להניף דגלים לבנים לקראת הלאומנים, והניעו כוחות צבא וטנקים בברצלונה סביב מעונו של הנשיא להבהיר את תמיכתם בנגרין. ב-16 באוגוסט הביא נגרין לאסאניה לחתימה מינויים של שני שרים שהחליפו את השרים הפורשים ואסאניה חתם עליהם.
לאחר שבריטניה הכירה בפרנקו ב-27 בפברואר 1939 התפטר הנשיא אסאניה בטענה שהמלחמה אבודה ואין טעם לשפוך עוד דם. נגרין המשיך לפעול ומינה עוד קומוניסטים לתפקידי מפתח בממשלה. מפחד מהשתלטות קומוניסטית, מפקד הצבא, קסדו, ארגן חונטה נגדית לנגרין והקומוניסטים, אשר השתלטה על מדריד. בעקבות זאת, ב-12 במרץ 1939 נגרין ברח לצרפת עם יועציו הסובייטיים שם עמד בראש ממשלה גולה שהמשיכה בפעילותה עד שנת 1945.
סרבל
סרבל או בלעז: אוֹבֶרוֹל (באנגלית: Overall) הוא בגד עליון המכסה את גם את פלג הגוף העליון וגם את התחתון. לסרבלים מספר שימושים, לדוגמה כבגד עבודה מגן עבור פועלים. בצה"ל ובצבאות נוספים ישנם סרבלים המשמשים כמדים עבור תפקידים מסוימים. סרבל מרופד שנועד כבגד חורף נקרא חרמונית.
מקורה האטימולוגי של המילה העברית "סרבל" הוא מהשפה הפרסית, sharval שפירושה מכנסיים.
יחסי אינדונזיה–לוב
יחסי אינדונזיה–לוב הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין מדינת לוב.
מנהג ירושלים
מנהג ירושלים מתייחס למנהגים שונים שהונהגו בירושלים ולרוב הם שונים מהמנהגים במקומות אחרים. ההתייחסות ל"מנהג ירושלים" מופיעה רבות בספרי הלכה ומנהג ונוגעת למגוון תחומים בהלכה. מנהגים שונים נהגו בעדות שונות ולרוב "מנהג ירושלים" של עדה אחת אינו מקובל אצל עדות אחרות.
כבר במשנה ובגמרא מוזכרים מנהגים מיוחדים שנהגו בירושלים. עם זאת, המונח מנהגי ירושלים מתייחס בדרך כלל למנהגים שנהגו העדות הירושלמיות החל מהתקופה שלאחר גירוש ספרד, עת שבה התגבשו מספר קהילות בירושלים.
מנהג הספרדים בירושלים
מהתקופה שלאחר גירוש ספרד ייסדו הספרדים קהילות מסודרות בירושלים. הרבנים וטובי הקהל הנהיגו מנהגים, הסכמות ותקנות שונות. למרות שבחלק מן המנהגים היה קונצנזוס, בנושאים שונים התגלעו חילוקים בין בתי הכנסת הספרדיים אשר לכל אחד מהם היו מנהגים משלו, ובין אלו לבין ישיבת המקובלים בית אל, אליה השתייך חלק ניכר מן הרבנים. במהלך המאה ה-19 ניכרו הבדלים מסוימים בין הקהילות לבין גלי ההגירה מארצות צפון אפריקה, שבמהלך המאה נפרדו מן הספרדים והקימו את קהילת המערביים. מי שהוביל את העדה המערבית וביסס את מנהגיה היה רבה של העדה רבי רפאל אלעזר בן-טובו.
ספרות מנהגי הספרדים
במהלך השנים הופיע המידע על המנהגים במסורת שבעל פה, בכתבי יד ובעיקר, בפיזור בספרות ההלכתית שחוברה על ידי רבנים ירושלמיים, כרבי חזקיה די סילוה, החיד"א ואחרים. בשנת ה'תר"ב (1842) הוציא לאור הראשון לציון רבי חיים אברהם גאגין, את "ספר התקנות וההסכמות", המכנס באופן שיטתי את המנהגים וההסכמות של קהילות הספרדים בירושלים. משנת ה'תרמ"א (1881) הוציאו תלמידיו של רבי רפאל אלעזר בן-טובו את ספרו המקיף על השולחן ערוך בשם "פקודת אלעזר", המייצג את מנהגי העדה המערבית בירושלים. משנת ה'תרס"ח (1908) הוציא רבי רפאל אהרן בן שמעון סדרת ספרים בשם "שער המפקד" המביאה את מנהגי ירושלים לפי סדר הנושאים שבשולחן ערוך. ספר נוסף בנושא הוא "נתיבי עם" (שני כרכים), שהתחבר על ידי רבה של העיר פתח תקווה רבי עמרם אבורביע.
מנהג האשכנזים בירושלים
במהלך המאה ה-19 התגבשה הקהילה האשכנזית בירושלים, ורבניה תיקנו תקנות שונות.
שלווניה
שלווניה היא פרט נגרות המכסה את התפר שבין קורות מסגרת הדלת – המשקוף והמזוזות – לבין הקיר.
שימושים
מטרתה של השלווניה היא לכסות ולהסתיר את התפר באופן שהיא תיראה כחלק בלתי נפרד מהקורות. בין קורות המסגרת לבין הקיר שסביבן קיים תפר או סדק שנוצר כתוצאה של הזעזוע שבסגירת דלת. כמו כן החומרים הנפוצים שמהם עשויות הקורות (עץ או פח מגלוון) ומהם בנוי קיר (לבנים או בטון) אינם מאפשרים הדבקה וחיבור איכותי, וזאת בשל רמת דיוק שונה של הרכיבים: יציקת בטון או בנייה מלבנים לעולם לא תהיה ישרה באותה מידה שבה מיוצר רכיב מתכתי או עץ.
השלווניה תוחמת את פתח הדלת ובכך תורמת גם בעיצוב פתח הדלת על ידי "סימון" גבולן של הקורות לקבלת מראה מדורג כלפי פנים הפתח.
השלווניה בבניה בישראל
הבניה הנפוצה בישראל היא בניה בבלוקים ובבטון מזוין. מסגרות הדלתות הפנימיות הנפוצות עשויות עץ. השלווניות עד לשנות התשעים עשויות בדרך כלל פרופיל עץ שנחתך לזווית של 45 מעלות בקצהו העליון ליצירת מסגרת מלבנית (חיתוך גרונג) ונצבע בצבע שמן יחד עם המשקוף והמזוזות.
החל משנות התשעים החל השימוש גם בשלווניות בעלות גימור מוכן שהתקנתן דורשת חיתוך על פי מידה באתר והדבקה בלבד (ללא צביעה).
כפן אפריקאי
הכפן האפריקאי (שם מדעי: Platalea alba) הוא מין של כפן החי באפריקה (בשטחי המדינות בוטסואנה, קניה, נמיביה, דרום אפריקה, זימבבואה) ומדגסקר.
מאפיינים
שטחי הגידול המועדפים עליו הן ביצות ומים רדודים. הכפנים האפריקאיים בדרך כלל לא משתפים את מושבות הקינון שלהם עם חסידות או אנפות. הכפנים ניזונים מדגים, רכיכות, דו-חיים, סרטנים ופגיות. הכפנים תופסים את מזונם על ידי נענוע מקורם דמוי הכף במים כשהוא פתוח. הרגליים של הכפנים ארוכות וכפות הרגליים שלהם דקות מחודדות, מה שמאפשר הליכה נוחה בעומקים משתנים של מים.
הכפן קיבל את שמו בגלל המקור המשונה שלו, דמוי הכף, שמאפשר לו לתפוס את מזונו בנוחות וביעילות. גופו של הכפן לבן, והפנים והרגליים שלו אדומים, אך פניהם של הצעירים לבנות כשאר הגוף, ומקורם צהוב. בשונה מהאנפות, הכפן האפריקאי עף כשצווארו מתוח.
הכפן מתחיל את עונת הרבייה שלו בחורף, והיא ממשיכה עד האביב. קנו של הכפן בנוי מעפים וזרדים, ונבנה על עצים שצומחים ליד מים. הנקבה מטילה לשוש עד חמש ביצים, בדרך כלל באפריל או מאי. הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לסירוגין במשך 29 יום, ולאחר הבקיעה הם מטפלים בגוזלים שלהם במשך תקופה של עשרים עד שלושים יום. זמן קצר לאחר מכן הכפנים הצעירים כבר מוכנים לעזוב את הקן, ומתחילים לעוף ארבעה שבועות לאחר מכן.
הכפנים האפריקאיים נכללים בהסכם השימור של עופות המים האירואסיים הנודדים (AEWA).
אשיר לאל אשר שבת
"אָשִׁיר לָאֵל אֲשֶׁר שָׁבַת" הוא פיוט אשר נכתב על ידי הרב משה בן שמואל הלוי, שאף רמז את שמו בראשי הבתים.
תוכן הפיוט
הפזמון שבפיוט, מבוסס על הפסוק "ביני ובין בני ישראל אות היא לעולם", הפיוט בא להביע את הרעיון שיום השבת איננו רק יום מנוחה, אלא יום רוחני המהווה אות בין הקדוש ברוך הוא לעמו, ונושאו הוא ייחוד האל ובריאת העולם.
הפייטן מתאר את השבת כזכייה הגדולה שנפלה בחלקו של עם ישראל; ומתפאר על כך שניתנה להם מתנה זו, החביבה עליהם כבבת עינם; וכן מזכיר כי השבת מייחדת את עם ישראל מכל העמים, שלא ניתנה להם ואף קיומה להלכה נאסר עליהם.
בסיום הפיוט מובאת תפילה לאל, שישלח את משיחו, ואז נזכה לעולם שכולו שבת.
גנייזנו
גניֶיזנוֹ (בפולנית: ; בגרמנית: Gnesen, בפי היהודים: גניזן, גניזא או גניזען) היא עיר במערב-מרכז פולין, 50 ק"מ מזרחית לפוזנן. בירת פולין במחצית הראשונה של מאה ה-11. הארכיבישוף של גנייזנו הוא הפרימאט של פולין (Prymas Polski), כלומר ראש הכנסייה הקתולית הפולנית.
היסטוריה
עדויות ליישוב במקום קיימות כבר מהתקופה הפלאוליתית. במאה ה-8 נוסד במקום יישוב סלאבי. ב-940 הפך המקום, שהיה מוקד פולחן פאגאני, לאחד ממבצרי שושלת פיאסט. המלך המוכתר הראשון של פולין, מיישקו הראשון העביר את בירתו מפוזנן לגנייזנו עם התנצרותו בסביבות שנת 1000 והיא הייתה בירתו של בנו, בולסלב הראשון. בשנת 997 הטמין בולסלב הראשון את שרידיו של אדלברט הקדוש (Adalbert) בקתדרלה של גנייזנו, שהפכה להיות המרכז הנוצרי המרכזי של פולין.
ב-1025 הכתיר בולסלב את עצמו למלך בקתדרלה של גנייזנו ולאחר מותו באותה שנה הוכתר באותו מקום בנו, מיישקו השני למברט. כיבוש העיר על ידי הבוהמים ב-1038 דחק את החצר המלכותית לקרקוב, שהפכה לבירת פולין. הקתדרלה נותרה מקום הכתרה והמלך בולסלאב השני (הנדיב) הוכתר בה ב-1076. גם המלכים פשמיסל השני וואצלב השני הוכתרו בגנייזנו ב-1295 ו-1300, בהתאמה.
יהודי גנייזנו
האזכור הראשון בכתובים לקיום יהודים בפולין הוא מעיירה זו.
האגדה מספרת שכבר בשנת 893 הגיעה משלחת של סוחרים יהודים מגרמניה לגנייזנו על מנת לבקש מלֶסְטֶק, דוכס פולין, רשות להתיישב בארצו. על דלתות הברונזה של הקתדרלה של גנייזנו, המתוארכות למחצית השנייה של המאה ה-12, מצוי התיאור האמנותי הראשון של יהודים בפולין, שם הם מופיעים כסוחרי עבדים. השרידים הראשונים לקהילה יהודית במקום היו מן המאה ה-13, אז חכרו יהודים את המטבעה המלכותית במקום. העדות הכתובה הראשונה לקהילה יהודית בעיר הייתה מצויה במסמך משנת 1458.
ועד ארבע ארצות - הנהגת היהודים במזרח אירופה, נהג להתכנס בעת "יריד גניזן", יריד מסחרי גדול שנערך שם פעמיים בשנה, בסתיו באלול ובאביב באייר, ויריד זה שימש אף כמציין זמן חוקי בהחלטותיהם.
בשנת 1267 יצאו מידי גווידו, החשמן של גניזן - אז בירת פולין, הוראות לנוצרים נגד היהודים ובהן חידוש האיסור לקניית בשר מיהודים וההוראה ליהודים לחבוש את כובע היהודים המחודד עם הכדור בראשו.
על פי נתוני גביית מיסים הייתה הקהילה היהודית במקום אחת הגדולות בפולין. אליעזר אשכנזי, רבה של פוזנא, חנך במקום ב-1582 את בית הכנסת החדש. לדעת חוקרים בשנות מלחמת שלושים השנה, הגיעו ליריד בגניזן יהודים רבים, מהם שנשארו בעיירה ורבים אחרים שהתיישבו לראשונה בפולין, שפתחה את דלתותיה בפניהם.
גם קהילת גנייזנו סבלה מפרעות ת"ח-ת"ט (1648). הקהילה התאוששה לאחר מכן וקיבלה זכויות מידי המלך יאן השני קז'ימייז'. בית כנסת חדש הוקם ב-1680. יהודי העיר הואשמו בשתי עלילות דם, ב-1722 וב-1738.
החזן הראשון של קהילת אמשטרדם בהולנד, היה מגניזן.
ב-1847 נחנך בעיר בית כנסת גדול ומפואר. בשנת 1857, כאשר העיר הייתה שייכת לקיסרות הגרמנית, מנתה האוכלוסייה היהודית 1,600 נפש והיוותה 27% מהאוכלוסייה הכללית בעיר. ב-1871 צנחה האוכלוסייה היהודית ל-1,400 נפש, 14.5% מהאוכלוסייה הכללית, עקב מעבר חופשי לערי גרמניה לצורכי פרנסה, רכישת השכלה והגירה לארצות הברית. האוכלוסייה היהודית בעיר נעלמה כמעט כליל לאחר החזרתה לפולין לאחר מלחמת העולם הראשונה ושוב צנחה מ-395 נפשות בשנת 1921 ל-150 ב-1939.
בין מלחמות העולם הייתה בעיר ישיבה אליה הגיעו תלמידים ממקומות מרוחקים. לאחר השואה אחד מתלמידים אלו, הרב ד"ר עקיבא ברוך פוזנר, כתב ספר זיכרון לקהילה יהודית זו בשם "לקורות יהודי גניזן".
שואת יהודי גנייזנו וחורבן הקהילה
כאמור אוכלוסייתה היהודית של העיר נידלדלה כשכבשו הגרמנים את העיר. בר"ח כסליו (ל' בחשוון) ת"ש (12 בנובמבר 1939) ניתנה הוראתו של וילהלם קופ, קצין ס"ס וראש המשטרה בחבל וורטגאו, לגרש את כל יהודי גנייזנו לגבולות הגנרל-גוברן כלומר פולין הכבושה.
יהודים מעטים הצליחו לברוח לפני הכיבוש ותוך כדי שליטת הגרמנים במקום. יהודי העיירה הובלו לגטו ראדום וגטו פיוטרקוב טריבונלסקי. בראש חודש טבת ת"ש (13 בדצמבר 1939) הובלו 65 יהודים כנראה אחרוני יהודי קהילת גניזן, לגטו פיוטרקוב טריבונלסקי. בית הכנסת נשדד ובית הקברות נהרס בידי הגרמנים ותושבים מקומיים. הקהילה לא שוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה ולא נותרו יהודים בעיר זו.
רבני העיר וסופריה
רבה של העיירה מעט לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה היה הרב יואל הלפרין.
רבה האחרון של העיירה היה הרב משה יעקבזון (נינו של רבי משה בן יעקב מהמבורג).
ספר חשוב מאת הרב יעקב בן נפתלי מגניזן - בן העיירה, הוא נחלת יעקב - מליצות ובו רשומים קינות קדומים על חורבן קהילות יהודיות בגזרות ת"ח ות"ט. לספר הסכמות שכתבו רבני העיירה ובהן גם תיאור קצר של מצב הקהילה באותה תקופה. בספר זה נמצאת גם קינה על חורבן קהילת נמירוב שנכתבה בידי בן העיירה. מחבר הספר נחלת יעקב - מליצות, נאלץ לעזב את עירו בעת פרעות חמלניצקי, וארבע שנים אחריהן התקבל כרב באמסטרדם, והוציא את ספרו. שנתיים אחר כך נשלח לרומא כנציג היהודים לגבי עלילת דם מול האפיפיור אינוצנטוס העשירי, אך לכשהגיע נודע שהאפיפיור מת.
ערים תאומות
הערים התאומות של גנייזנו הן:
ויטבסק
היסטוריה
ויטבסק התפתחה מנמל לחוף נהר, במקום בו נהר הויטבה (Віцьба) (שממנו נגזר שמהּ) נשפך לנהר דווינה המערבית הגדול יותר. העיר מוזכרת במסמכים היסטוריים משנת 1021, אך שנת ייסודה הרשמית היא 974, לפי הוראתה של אולגה, נסיכת קייב לבנות במקום עיר.
במאות ה-12 וה-13 הייתה ויטבסק עיר מפותחת בהצטלבות נתיבי הנהרות המובילים בין הים הבלטי, הים השחור והים התיכון. בתקופה הזו נשלטה העיר על ידי וצ'ה, אספה של ראשי שבטים. ב-1320 שולבה העיר בהדוכסות הגדולה של ליטא וב-1569 הפכה לחלק מהקהילייה הפולנית ליטאית. ב-1597 הוענקו לה זכויות מגדבורג וב-1772 שחררה אותה רוסיה בחלוקה הראשונה של פולין.
ויטבסק השתייכה לבלארוס הסובייטית בין 1919 ל-1991 ומאז התפרקות ברית המועצות היא בשטח בלארוס העצמאית. במהלך מלחמת העולם השנייה, בין 1941 ל-1944, הייתה העיר תחת כיבוש גרמני ורוב העיר העתיקה נהרסה בקרבות בין הגרמנים והצבא האדום.
יהדות ויטבסק
תחת שלטון האימפריה הרוסית, הפכה ויטבסק לעיר חשובה בתחום המושב. במחצית המאה ה-19 פעלו בעיר כ-60 בתי כנסת לרבות בית הכנסת הכוראלי של ויטבסק. לאחר גירוש מוסקבה בשנת 1891 גדלה מאוד האוכלוסייה היהודית בעיר. בהתאם לתוצאות המפקד משנת 1897 מסך 65 אלף תושבי העיר, 52% היו יהודים. במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו כחצי מאוכלוסייתה יהודים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה היה בעיר גרעין קטן של חסידי גור שנמלט מפני התקדמות הגרמנים, ביניהם הרב משה בצלאל אלתר והרב מנחם מנדל אלתר, אחי האדמו"ר ה'אמרי אמת'. בשנות ה-30 התקיימה בעיר ישיבת חב"ד המרכזית בברית המועצות.
בעיר נולדו הרב מנחם מנדל מויטבסק הנושא את שמה; ש. אנ-סקי, מחבר "הדיבוק"; לזר לגין, סופר ילדים יהודי-רוסי ידוע; הסוציאליסט היהודי חיים ז'יטלובסקי; חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2000 היהודי ז'ורס אלפרוב; ראש המוסד בשנות ה-50 איסר הראל; ושופטת בית המשפט העליון ומבקרת המדינה בשנות התשעים הפרופסור מרים בן-פורת. יודל (יורי) פן ותלמידו מרק שאגאל שעסק בעיירה בציורים רבים, גם לאחר שעזב אותה לטובת חיים בפריז. ב-1991 החלו חוגגים בוויטבסק פסטיבל לזכר מארק שאגאל. ב-1992 הוקמה אנדרטה לזכרו ברחוב פוקרובסקיה בו גר בילדותו, ועל קיר ביתו הוצבה כתובת זיכרון. בשנים האחרונות הוקם בעיר מוזיאון שאגאל.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין, בשנת 1939 כ-23% מאוכלוסיית העיר היו יהודים, כ-37,000 איש. עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בתחילת יולי 1941, ערכו אלו מספר מעשי טבח ביהודיה, בהם רצחו למעלה מ-1,000 איש. בסוף חודש יולי נצטוו יהודי העיר לעבור לגטו שהוקם בה, בו הוחזקו בתנאי רעב, וממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה מפרכות. ב-8 עד 10 באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים את 4,090 היהודים שנותרו בגטו שבעיר, לאחר שנלקחו במשאיות לתעלת אילובסקי הסמוכה לעיר. במהלך הכיבוש הגרמני נרצחו בעיר כ-16–18 אלף יהודים. לאחר הכיבוש הנאצי, הקהילה היהודית בעיר לא השתקמה. בשנת 1999 בעיר התגוררו פחות מ-3,000 יהודים (פחות מאחוז מאוכלוסיית העיר).
בית הכנסת בעיר: בשנת ה'תשפ"ג ( 2023) שוחזר ושופץ בית הכנסת חבד בעיר על ידי הרב יצחק הכהן קוגן, לאחר שהבית כנסת חרב במלחמת העולם השניה.
תרבות
מאז 1992 מארחת ויטבסק מדי שנה פסטיבל אמנות בינלאומי - "סלביאנסקי באזאר", שרובו מוקדש למוזיקה במדינות הסלאביות.
שלמה לירן
ביוגרפיה
שירת בצה"ל כטייס קרב, בין השאר טס במלחמת יום הכיפורים במבנה של מטוסי סקייהוק שתקף באזור פורט סעיד, תקיפה שבה נהרג ארלוזור לב.
ב-1995 מונה למנכ"ל קבוצת שטראוס. בשנת 2001 מונה למנכ"ל yes הטלוויזיה בלוויין. בשנת 2004 מונה למנכ"ל חברת הסלולר השוודית 3.
ב-2007 מונה למנכ"ל חברת התקשורת אריקסון ישראל. באוקטובר 2009 הודיע על החלטתו לפרוש מתפקיד זה בתחילת 2010.
ב-2010 מונה למנכ"ל חברת התעשייה אבגול, ממנה פרש ב-2014 לאחר ארבע שנות כהונה.
באוגוסט 2014 מונה למנכ"ל נייר חדרה, ובינואר 2015 פרש מתפקידו.
ב-2016 מונה למנכ"ל ספאנטק, חברת תעשייה בינלאומית העוסקת בייצור בדים לא ארוגים, ובמהלך 2017 עזב את החברה.
לירן מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לארבעה.
אל-אנבא
היסטוריה
בשנים 1948–1968 הוציאו יחד יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים וההסתדרות את העיתון אליום. העיתון לא הצליח לרכוש קהל קוראים משמעותי וצבר גירעונות גדולים, ועל כן הוחלט לסוגרו. במקום זאת, הוחלט להוציא לאור עיתון חדש בשותפות עם הג'רוזלם פוסט, שיקבל את התמיכה שניתנה עד אז לאליום. לעורך העיתון נבחר יצחק בר-משה, שקיבל חופשה ללא תשלום מרשות השידור. התקווה הייתה שהעיתון יגיע לתפוצה של 9000 גיליונות, מהם 3,000 בישראל ועוד 6,000 ביהודה, שומרון וחבל עזה. בהתאם, גויסה שורה של כתבים ערבים, ונקבע קו מערכתי שיאפשר התבטאות חופשית יותר, לעומת הקו של שופר ממשלתי שהיה נהוג באל-יום. צוות הכתבים כלל עשרה עיתונאים מהשטחים, שגויסו למרות לחץ נגדי שלא לשתף פעולה עם העיתון הישראלי.
העיתון החל לצאת ב-24 באוקטובר 1968. בעיתון פורסמו מאמרים של אליהו ששון, שר המשטרה, אך גם הועתקו לעיתון מאמרים של מוחמד חסנין הייכל, עורך העיתון המצרי אל-אהראם. באפריל 1970 חזר בר משה לקול ישראל ובמקומו נתמנה יעקב חזמה לעורך. למרות מאמצים אלו, נשאר העיתון עם תפוצה של כ-3,000 גליונות בלבד. באפריל 1971 התמנה שלמה חנן למנהל העיתון. הוא שם דגש על שיווק העיתון, והביא את התפוצה בסוף 1971 ל-15,000 גליונות. נתוני התפוצה לא נותרו ברמה הגבוהה, ובתחילת 1975 הם עמדו על 6,000 גליונות בימי חול וכ-9,000 גליונות בסופי שבוע. בסוף 1974, בעקבות מאמר בעיתון שלעג ללירה הישראלית, ביקש ראש הממשלה יצחק רבין לבדוק את מדיניות המערכת של העיתון. לבדיקת העיתון נתמנתה ועדה שכללה את שמואל טולידאנו, דוד פרחי ממשרד ההסברה והממונה על התקציבים באוצר, ארנון גפני.
מתחילת ינואר 1977 שונה פורמט העיתון כדי שידמה לפורמט הנהוג במדינות ערב. בפברואר 1978 התפטר יעקב חזמה מתפקיד עורך העיתון במחאה על התערבות של יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, ד"ר משה שרון, בתכני העיתון. באותו זמן פוטרו 13 עיתונאים כדי לצמצם את גירעונות העיתון. כתב הספורט, נעים זילכה, הושב לעבודתו לאחר כחודשיים לנוכח מחאות רבות על פיטוריו. ביולי 1979 נתמנה עובדיה דנון לעורך העיתון.
בשנות ה-80 הגיע רוב תקציבו של העיתון מתמיכה ממשלתית, ובשנת 1985 החליט עזר ויצמן לסגור את העיתון. באותה עת עמדה תפוצת העיתון על כ-3,000 גליונות ביום, שכשליש מתוכם היו מנויים כפויים ועוד כמה מאות הופצו בבתי הכלא בישראל.
קלמנס החמישי
קלמנס החמישי (בלטינית: Clemens V; 1264 – 20 באפריל 1314), אפיפיור מ-5 ביוני 1305 עד מותו. הוא זכור במיוחד בשל רדיפותיו את אנשי מסדר הטמפלרים ובשל העברת האפיפיורות לעיר אביניון בצרפת.
ביוגרפיה
נולד בעיירה ויאנדרו במחוז ז'ירונד שבדרום מערב צרפת, והוטבל בשם בֶּרְטְרַן דֶה גוֹ (Bertrand de Got). היה ארכיבישוף של העיר בורדו לפני שנבחר לאפיפיור ב־1305 בתמיכתו של פיליפ הרביעי מלך צרפת. תמיכה זו הייתה מותנית בכך שיבטל את נידוים של אלה שחטפו, שמו במעצר וגרמו למותו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני (נידוי שהוטל על ידי קודמו, האפיפיור בנדיקטוס האחד עשר). אחרי שנבחר ביטל את הצווים של בוניפקיוס השמיני, שפגעו בסמכותו של פיליפ הרביעי, החליט שלא לנסוע לרומא מחשש לביטחונו האישי, וערך את טקס הכתרתו לאפיפיור בעיר ליון שבצרפת (14 בנובמבר 1307). באותה שנה נתן את הסכמתו למעצרם של אנשי מסדר הטמפלרים בצרפת (מסדר אבירי היכל שלמה) כדי שהמלך יוכל לבזוז את אוצרם. רבים מהם עונו, הודו באשמת כפירה והועלו על המוקד. המלך הציע לו להעביר את מושב האפיפיור מרומא אל העיר אביניון שבחבל פרובנס (עיר שהייתה נחלתו של מלך נאפולי וסיציליה). כך החלה ב-1309 "גלות אביניון" של האפיפיורים, שנמשכה שישים ושמונה שנה. בהשפעתו של פיליפ הרביעי הסכים קלמנס החמישי לערוך משפט לאפיפיור בוניפקיוס השמיני שנפטר ב־1303. המשפט החל ב-1309 ונמשך שנתיים. שישה אנשי כמורה העידו כי שמעו את בוניפקיוס אומר: "כל החוקים הקדושים אינם אלא המצאות שנועדו לגרום להמון העם להתנהג היטב באמצעות הפחד מן הגיהנום". קלמנס החמישי היה משוכנע בחפותו של בוניפקיוס, ועם זאת, רצה להשביע את רצון המלך. ב-1311 הסכים פיליפ הרביעי להעביר את המשפט למועצת הכנסייה, שהתכנסה בעיר ויין שמדרום לעיר ליון, תמורת הסכמת האפיפיור לזכות מכל אשמה את חוטפיו של בוניפקיוס השמיני. שלושה קרדינלים העידו בפני מועצת הכנסייה כי בוניפקיוס היה מסור לדת הנוצרית, וכדי להוכיח את חפותו הביעו נכונות להתייצב לדו-קרב נגד אלה שהאשימו אותו. היות שאיש מן הצד שכנגד לא היה מוכן להתייצב לדו-קרב, הכריזה מועצת הכנסייה על סיום המשפט.
קלמנס החמישי נפטר באביניון ב-1314 ובמקומו נבחר לאפיפיור יוחנן העשרים ושניים.
יעקב בירב (המאה ה-18)
רבי יעקב בן חיים בירב ממחדשי היישוב היהודי בטבריה וחתנו של רבי חיים אבולעפיה. נודע בשל ספר זיכרונותיו המתאר את "הרפתקאות מחדשי היישוב בטבריה" במאה ה-18.
ביוגרפיה
בירב, מצאצאי רבי יעקב בירב הראשון, נולד בצפת ובה נישא לבתו של רבי חיים אבולעפיה. ירד מארץ ישראל בסביבות ה'ת"ע (1710) והתגורר באיזמיר כשלושים שנה. בשנת ה'ת"ק (1740) חזר לארץ ישראל בשיירה גדולה בראשות חותנו כדי לחדש את היישוב היהודי בטבריה.
בשנת 1742 קיבל חמיו איגרת מיהודים חשובים בדמשק, ובה נאמר כי סולימאן אל-עדאם הוואלי של דמשק עומד לכבוש את טבריה, להחריב את בתיה ולהרוג את יושביה. יעקב בירב מספר על תוצאות ההתקפה הארטילרית על טבריה: פגזים נופלים עליה לרוב אך הם נוחתים בשדות פתוחים בתוך העיר או מגיעים למים בים כנרת. בעיר עצמה הבתים לא נפגעים וחיי התושבים נמשכים כסדרן. אפילו אין מצור על העיר והאספקה החקלאית מגיעה כסדרה לטבריה. סולימאן מחזיק בתואר של מנהיג המשלחת הרשמית של העולים לרגל מדמשק למכה, פעם בשנה. הזמן דוחק וסולימאן נאלץ לחזור לדמשק. יהודי העיר קובעים את יום הנסיגה, ד' כסלו, ליום פורים מיוחד ליהודי טבריה. סולימאן מחליט לבוא לטבריה פעם השנייה. הפעם הוא לא מספיק להגיע לעיר ובדרך אליה הוא נתקף מהרעלת קיבה ומת. בירב מסיים את זיכרונותיו במשפטים אלה: "כלי המלחמה הוסעו לעכו, את ה"פגר" הוליכו לדמשק ויום ז' אלול נקבע ליום שמחה וששון. כי בו נפגר המשנה ומת, כן יאבדו כל אויבך ה', כן תראנו התשועה הגדולה בביאת משיחנו במהרה בימינו. אמן כן יהי רצון".
רנה אוברז'ונואה
רנה מורה אוֹבֶּרְז'וֹנוּאָה (במקור: René Murat Auberjonois; 1 ביוני 1940 – 8 בדצמבר 2019) היה שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אמריקאי ומדבב. הוא מוכר בעיקר מתפקידיו בסרטי הקולנוע "מ.א.ש", "הקלפן והיצאנית" ו"בת הים הקטנה" ובסדרות הטלוויזיה "בנסון", "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" ו"בוסטון ליגל".
ילדותו
אוברז'ונואה נולד בעיר ניו יורק. אביו, פרנאנד אוברז'ונואה (1910–2004, יליד שווייץ), היה סופר, כתב לענייני חוץ בעידן המלחמה הקרה, סופר ומועמד לפרס פוליצר. סבו, שגם שמו רנה אוברז'ונואה, היה צייר פוסט-אימפרסיוניסט. אמו נולדה כנסיכה לור לואיז נפוליאון יוג'ין קרוליין מוראט (1913-1986), נינתו של הנסיך ז'ואקים מירא, בנו של איכר, אחד מנאמניו של נפוליאון בונפרטה; מעמד מלוכני הוענק לה, במקרה זה על כס המלוכה של נאפולי למרות היותה רפובליקנית נלהבת; אשתו הייתה קרוליין בונפרטה, אחותו של נפוליאון בונפרטה. סבתו מצד אמו, הלנה מקדונלד סטאלו (1820-1860), הייתה אמריקנית, מסינסינטי, אוהיו; אמו של סבו מצד אמו היא בת אצולה רוסית, יודוקסיה מיכאלובנה סומובה (1830-1870), וסבתו של סבו מצד אמו מצד אביו, קרוליין ג'ורג'ינה פרייזר שהייתה נשואה לנסיך צ'ארלס נפוליאון לוסיין מוראט, הייתה גם אמריקנית, מצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה.
לאוברז'ונואה יש אח, אחות ושתי אחיות למחצה מנישואיה הראשונים של אמו. משפחתו עברה לפריז לאחר מלחמת העולם השנייה, שם, בגיל צעיר, החל להיות שחקן.
לאחר מספר שנים בצרפת, חזרה המשפחה לארצות הברית והצטרפה למושבת אמנים במחוז רוקלנד שבניו יורק, שבין תושביה האחרים נמנים ברג'ס מרדית', ג'ון האוסמן והלן הייז. הסביבה אישרה את החלטת אוברז'ונואה לעסוק במשחק, והוא יצר קשרים חשובים אשר לימים סייעו לו בקידום הקריירה שלו. אחד מהקשרים המשפיעים ביותר שיצר בתקופה זו היה עם האוזמן, אשר בגיל 16 נתן לו את העבודה הראשונה שלו בתיאטרון, כמתמחה. השניים יעבדו יחד שוב שנים מאוחר יותר, כאשר אוברז'ונואה, תחת האוזמן, ילמד בבית הספר ג'וליארד; אוברז'ונואה הצהיר, בראיון שהעניק בשנת 1993 כי האוזמן הוא האדם בעל ההשפעה הרבה ביותר על הקריירה שלו. כמו כן, משפחת אוברז'ונואה חיה גם בלונדון, שם סיים אוברז'ונואה בית ספר תיכון, בלומדו תיאטרון. על מנת להשלים את השכלתו, הוא למד וסיים לימודים במכון קרנגי לטכנולוגיה (כיום אוניברסיטת קרנגי מלון).
תיאטרון
לאחר שסיים את לימודיו בקולג', אוברז'ונואה עבד עם מספר להקות שחקנים שונות, הראשונה בהם היא "Arena Stage" היוקרתית שבוושינגטון די. סי.. לאחר מכן הוא נסע ללוס אנג'לס ולניו יורק, ועבד בהפקות תיאטרון רבות. אוברז'ונואה עזר להקים את "American Conservatory Theatre" בסן פרנסיסקו, את "Mark Taper Forum" בלוס אנג'לס ואת "Brooklyn Academy of Music Repertory Company" בניו יורק. הוא היה חבר בתיאטרון הקיץ "Peninsula Players" במהלך עונת ההצגות של 1962.
אוברז'ונואה הופיע לראשונה במסגרת ה-"Shakespeare Theatre Company" שבוושינגטון די. סי., במחזהו של מולייר "החולה המדומה", בתאריך 27 ביולי 2008.
כמו כן, אוברז'ונואה ביים הפקות תיאטרון רבות.
קולנוע
כבר בתחילת דרכו בקולנוע השתתף בארבעה מסרטיו של רוברט אלטמן, "מ.א.ש" (1970), "ברוסטר מקלאוד" ("Brewster McCloud"), כמומחה לציפורים, אשר בהדרגה הופך בעצמו לציפור, "הקלפן והיצאנית" (McCabe & Mrs. Miller) בכיכובו של וורן בייטי, ו"מראות" (Images, 1970). ב-1972 השתתף בסרט "פיט וטילי" לצדה של קרול ברנט. תפקידיו הקולנועיים האחרים כוללים את הגנגסטר טוני ב-"אקדמיה לשוטרים 5: המשימה מיאמי" (1988) והכומר אוליבר ב-"הפטריוט" (2000, בכיכובו של מל גיבסון). הוא הופיע בהופעות קמאו במספר סרטים, לרבות כד"ר ברטון, רופא במוסד לחולי נפש, בן-דמותו של טים ברטון, ב-"באטמן לנצח", וכקולונל ווסט ב-"מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת" (1991). הופעות קולנועיות בולטות נוספות שלו כוללת את "ההינדנבורג" (1975), בכיכובו של ג'ורג' סי. סקוט), הרימייק הראשון של "קינג קונג" (1976), "האוטובוס הגדול" (1976), "Eyes of Laura Mars" (1978), "Where The Buffalo Roam" (1980), "My Best Friend Is a Vampire" (1988), "Eulogy" (1999), "The Feud" (1999), "Inspector Gadget" (1999). כמו כן, אוברז'ונואה גילם את דמותו של הולנדר בסרט של חברת מירמקס משנת 1993 "The Ballad of Little Jo". בנוסף, הוא דיבב את הפרופסור הגאון ב-"Little Nemo: Adventures in Slumberland", השף לואי ב-"בת הים הקטנה" וב-"בת הים הקטנה 2", ובאטלר ב-"יוסף נסיך החלומות". בשנת 2004 גילם את אב המשפחה שנפטר בסרט "מת על ההספד", דרמה קומית לצד זואי דשנל ופמקה ינסן. בשנת 2016 שיחק בסרטה של קלי רייכארט "נשים מסוימות" לצידם של קריסטן סטיוארט ומישל ויליאמס, ובשנת 2020 שיחק בסרטה החדשה של רייכארט "פרה ראשונה".
טלוויזיה
בנוסף להשתתפותו כאיש צוות קבוע בארבע תוכניות טלוויזיה שונות, בשלושה ז'אנרים שונים ("בנסון" - קומדיית מצבים; "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" - מדע בדיוני; "וונדר וומן" - מדע בדיוני; "בוסטון ליגל" - דרמת בית משפט), אוברז'ונואה הופיע כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה רבות, לרבות: "האנטומיה של גריי", "Hogan's Heroes", "The Rockford Files", "המלאכיות של צ'רלי", "סטארסקי והאץ'", "The Jeffersons", "בגבולות המסתורין", "Night Gallery", "Matlock", "Murder, She Wrote", "The Bionic Woman", "פרייז'ר", "Judging Amy", "Chicago Hope", "The Bob Newhart Show", "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", "סטארגייט SG-1", "פרקליטי אל איי", "Warehouse 13", "Archer", "הפרקליטים" (הופעה שעבורה זכה במועמדות לפרס אמי), "Saving Grace", "פילדלפיה זורחת" ו-"מחשבות פליליות". בין סרטי הטלוויזיה בהם הופיע: "Geppetto" של דיסני, "Billy The Kid" מאת גור וידאל, "A Connecticut Yankee in King Arthur's Court" וכן המיני-סדרה "Sally Hemings: An American Scandal", בשנת 2000. את המועמדות השלישית שלו לפרס אמי קיבל על הופעתו בהפקת רשת ABC של "The Legend of Sleepy Hollow". בשנת 2012 הוא שיחק דמות של מדען נאס"א בפרק "Phoenix" של הסדרה "NCIS".
אוברז'ונואה דיבב מספר דמויות מונפשות, לרבות: דמויות שונות ב-"הזרבובים" וב-"באטמן - הסדרה המצוירת", דמותו של לנארד מק'לייש (Lenard McLeish) ב-"Pound Puppies" בשנת 2010, "אווטאר: כשף האוויר האחרון", דמותו של מאסטר פאנג (Master Fung) בפרק הראשון של "Xiaolin Showdown" (לפני שהוחלף במוריס לה-מארש), "Justice League Unlimited", "Max Steel", "Fantastic Max", "Archer", "Young Justice" ו-"Random! Cartoons". כמו כן, הוא העניק את קולו להפקות של סרטים תיעודיים של רשת PBS האמריקאית, בהם: קולו של וודרו וילסון בסרט "Woodrow Wilson", שהופק בשנת 2001 במסגרת תוכנית הטלוויזיה "American Experience"; הסרט התיעודי-היסטורי "Kingdom of David: The Saga of the Israelites", משנת 2003.
רנה אוברז'ונואה ביים מספר תוכניות טלוויזיה, לרבות "Marblehead Manor" וכמה פרקים של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
חייו הפרטיים
אוברז'ונואה התחתן עם ג'ודית מיהאליי ב-19 באוקטובר 1963. יש להם שני ילדים, טס ורמי, שניהם גם כן שחקנים. הוא נפטר ב-8 בדצמבר 2019 עקב גרורה של סרטן ריאות.
האי פרייזר
האי פרייזר (אנגלית: Fraser Island) שוכן באוקיינוס השקט, בחוף הדרום-מערבי של מדינת קווינסלנד באוסטרליה, בערך 300 קילומטרים צפונית לעיר בריסביין. ב-1992 הוכרז האי כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. המקום נחשב כאי החול הגדול בעולם - שטחו הוא 1,840 קילומטרים רבועים.
מקור השם
שמו המקורי של האי בפי הילידים הבוצ'ולאים, הוא "ק'גארי", שמשמעותו "גן עדן". לפי סיפור עם אבוריג'יני, כשנוצרו בני האדם ונזקקו לארץ לחיות עליה, האל הגדול ביראל שלח את שליחו ננדינג'י עם האלה ק'גארי מגן עדן, כדי ליצור אדמה, הרים, נהרות וימים. ק'גארי התאהבה ביופייה של הארץ שנוצרה ולא רצתה לעזוב, ולכן ננדינג'י הפך אותה ל"אי גן העדן" - האי פרייזר.
השם פרייזר הוא על שמה של אליזה פרייזר, שהיא ובעלה הקפטן ג'יימס פרייזר הסקוטים נסחפו לאי באנייתם "טירת סטירלינג" (Stirling Castle) ב-1836. ג'יימס נהרג, ואליזה יצאה בעקבות האסון למסעות בבריטניה ואוסטרליה, בהם סיפרה סיפורים שונים על ההתרסקות של האניה, ועל מה שקרה לה ולאנשי הצוות בששת השבועות בהם חיו באי לאחר מכן, עד שניצלו. לא ברור מה הסיפור האמיתי, מכיוון שאליזה פרייזר סיפרה גרסאות רבות ושונות שלו.
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים (כגון קאנו שנמצא, ערימות אשפה ועצים מסוגים מסוימים שנשתלו באי), מעידים על כך שהאוסטרלים האבוריג'ינים שהו באי כבר לפני יותר מ-5,000 שנים. האוכלוסייה הקבועה של האי מנתה לאורך השנים כ-400–600 איש, והיא גדלה בעונות החורף ל-2,000–3,000 איש, בשל שפע מקורות מזון מהים שהיה מצוי באי יחסית לאזורים סמוכים.
האירופאי הראשון שגילה את האי היה ג'יימס קוק, ששט עם ספינתו לאורך חופי האי בין 18–20 במאי 1770. הוא קרא לאי "ראש אינדיאני" (Indian Head), אחרי שראה ילידים אבוריג'ינים שמתקבצים באי. גם מתיו פלינדרס שט לאורך האי ואף ניסה למפות אותו, ב- 1799 ושוב ב-1802, אך לא אוששה עדיין העובדה שהאי מנותק מהיבשה באוסטרליה.
האירופאים הראשונים החלו להתיישב באי כאשר האנייה "טירת סטירלינג" נסחפה אליו, כאמור, ב-1836. נראה כי התרחשו קרבות עזים בין אנשי הצוות של האניה לבין הילידים האבוריג'ינים, בששת השבועות בהם חיו על האי. בעקבות השתלטות האירופאים על האי, ירד מספרם של האבוריג'ינים באי עד שנת 1890 ל-300 איש בלבד, בשל מוות ממחלות, מחסור במזון והרג מנשק חם. רוב הילידים שנותרו, בני שבט הבוצ'ולה, עזבו את האי עד 1904, והועברו למיסיונים נוצריים בקווינסלנד.
ב-1935 נסחפה לאי האניה "מהינו", בעקבות סופת ציקלון. האניה נבנתה ב-1905 בסקוטלנד, כאניית נוסעים מפוארת שנועדה לחציית ים טסמן. במלחמת העולם הראשונה שימשה כאניית בית חולים, ובסיומה חזרה לשמש כאניית נוסעים. ב-1935 האניה הוכרזה כמיושנת והייתה בדרכה למלבורן כאשר נקלעה לסופה ונסחפה לאי פרייזר. בתקופת מלחמת העולם השנייה שימשה האנייה שנתקעה באי כמטרה נייחת לאימוני ההפצצות של חיל האוויר האוסטרלי. מאז נהרסו חלקים רבים באנייה, היא העלתה חלודה, ושלוש מקומותיה נקברו מתחת לחולות. כיום היא משמשת אתר תיירות מרכזי באי, אך חל איסור לטפס עליה.
ראשוני המתיישבים האירופאים גילו את איכותם הגבוהה של העצים באי, ומ-1863 החלו לכרות עצים רבים. הונחה מסילת ברזל בתוך היערות כדי להקל על העברת העצים שנכרתו, אך בהמשך היא הוסרה. תעשיית העצים באי המשיכה כמעט 130 שנה, עד שנת 1991, כאשר ממשלת אוסטרליה הגיעה להסכם עם אנשי התעשייה לפיו הכריתות יופסקו. זאת בעקבות מסקנות ועדת החקירה בראשות השופט טוני פיצג'רלד, שהדגישה את חשיבות שימור האי. תוצאות הפגיעה בטבע ובמרקם החיים באי לאורך השנים, עדיין אינן ידועות במלואן.
משאבים נוספים של האי שנוצלו לאורך השנים, היו מינרלים כמו רוטיל, אילמניט, זירקון ומונזיט. מ-1950 החלה גם כריית חול מאסיבית באי, אך גם היא הופסקה בעקבות מאבק ארגונים סביבתיים, ב-1977.
שמו של האי פרייזר נקשר בעשורים האחרונים גם אל נאורו, מדינת אי קטנה באוקיינוס השקט, שעניינה נידון במועצת הנאמנות של האומות המאוחדות בשנות ה-60. בעקבות חציבות נרחבות של זרחה בנאורו, הוצעו לה מספר איים חלופיים באזור במטרה ליישב מחדש את כלל תושביה במקום אחר, וביניהם הוצע גם האי פרייזר ב-1961 על ידי אוסטרליה. אנשי תעשיית העצים באי סיכלו את המשך התהליך, ולבסוף נאורו השיגה עצמאות באי שלה ב-1968.
עולם החי
דינגו, כלב הבר האוסטרלי, היה בעבר נפוץ ברחבי האי. בעשורים האחרונים פחת מספרם של כלבי הדינגו ל-120–150, בין השאר בשל מסעות הרג שבוצעו בהם על ידי הרשויות, לאחר שתקפו והרגו מטיילים וילדים בשנים 1995–2001. כיום נדרשת זהירות רבה של המטיילים לגבי הדינגו, מוטל קנס גבוה על מטיילים שמנסים להאכילם, והם נחשבים מין מוגן במצב שימור פגיע. האי פרייזר הוא אחד המקומות המעטים במזרח אוסטרליה בהם נותרו כלבי דינגו טהורים, ולכן חל איסור על הכנסת כלבים מסוגים שונים לאי על ידי מטיילים, כדי שתימנע התרבות בין-גזעית ביניהם.
זוחלים ודו-חיים נפוצים באי הם גואנות, נחשים, לטאות, חומט, וצפרדעים. הצפרדעים באי חיות לרוב בביצות ואגמים חומצתיים באי, ולכן נקראות צפרדעים חומצתיות.
קיימים יותר מ-250 מיני עופות באי. עופות דורסים נפוצים הם עיטם, בז נודד ושלך. עופות נוספים הם שקנאי אוסטרלי, שחפיות, שחפים, צופיתיים, שלדגיים וקקדואים. באי חיים מינים נדירים של תוכי קרקעי מזרחי (Pezoporus wallicus), שכבר נכחד בחלקים אחרים של אוסטרליה.
תחבורה
ניתן להגיע אל האי באמצעות מעבורת, מהעיירות הסמוכות אליו בחוף - הרווי ביי או ריינבו ביץ', או בטיסה משדה התעופה מארוכידור הסמוך. באי עצמו אין כבישים סלולים, וניתן לנוע בו בחולות ובשטחים המיוערים רק באמצעות רכבי שטח או אוטובוסים המיועדים לנסיעה מסוג זה. שכירת רכב שטח על מנת לטייל במסלול באי, או הליכה ארוכה במסלול זה, נחשבת לאחד הטרקים החשובים בטיולי תרמילאים באוסטרליה ולאטרקציה המרכזית עבור אלו התרים את החוף המזרחי. מדי שנה מבקרים באי כ-200 אלף תיירים.
אתרים מרכזיים
באי פרייזר יש מעל 100 אגמי דיונות (אגם מוקף דיונות חול). קיים בו ריכוז האגמים השני בגודלו באוסטרליה, אחרי טסמניה. האגמים המתוקים באי הם מהנקיים והצלולים בעולם. אחד הידועים והמתויירים בו הוא אגם מקנזי. חוף החול שלו עשוי מצורן דו-חמצני טהור כמעט לחלוטין. אגם מרכזי נוסף הוא אגם וואבי.
מרבית האי מכוסה ביערות ובהם מגוון עצים ושיחים ייחודיים. נקודת "התחנה המרכזית" היא מקום מוצאם של שבילים רבים למטיילים ביערות אלו. בסביבתה מצויים שרכים נדירים ועצי יערות הגשם.
החוף המזרחי של האי, "חוף 75 המיילים", נחשב לחוף יפיפה, אם כי מסוכן לרחצה בשל נוכחות כרישים גבוהה יחסית. לאורכו מצויים מספר אתרים, ביניהם שרידי האניה "מהינו" שנסחפה לחוף זה בעקבות סופה ב-1935, ו"ראש אינדיאני" - גבעה ממנה ניתן לצפות על חופי האי ולעיתים אף לזהות כרישים בים. אל החוף המזרחי נשפך אחד הנחלים הגדולים באי, אלי קריק (Eli Creek), שלצידו הוקמה טיילת מתחילתו ועד לים. תיירים רבים מעדיפים לתור אותו באמצעות הליכה בתוך הנחל הצלול עצמו, עד למקום שפיכתו לים. בשל החול המרוכז והשטח הרחב של חוף זה, הוא משמש גם כ"כביש הראשי" של האי, בו רכבי השטח המסתובבים באי נוסעים בקלות יחסית. בנוסף הוא משמש כמנחת למטוסים קלים.
היישוב היחיד באי הוא העיירה יורונג (Eurong) בדרומו, בה מצויים מספר חדרי מלון ואכסניות ומעט שירותים שונים לתיירים.
אולה בישוף
אולה בישוף (בגרמנית: Ole Bischof; נולד ב-27 באוגוסט 1979 ברויטלינגן, גרמניה) הוא ג'ודוקא גרמני. האלוף האולימפי מאולימפיאדת בייג'ינג 2008 וזוכה מדליית הכסף מאולימפיאדת לונדון 2012. בישוף מחזיק במדליית ארד מאליפות העולם משנת 2009 וכן במדליות זהב, כסף וארד מאליפויות אירופה.