cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניקול מיינס
קריירה
ביולי 2018 נמסר כי מיינס נבחרה לשחק בתפקיד ראשי החל מהעונה הרביעית של סדרת CW בשם סופרגירל. העונה עלתה באוקטובר 2018, ומיינס מגלמת בה את ניה נאל ("החולמת"), אם קדמונית של חברת הלגיון נורה נאל ("נערת החלומות") , ובכך הפכה לגיבורת העל הטרנסג'נדרית הראשונה בטלוויזיה. דמותה מתוארת כ"אישה בעלת נשמה וצורך עז להגן על אחרים". הגיבורה הוא כתבת חדשה, אותה קארה הסופרגירל לוקחת תחת חסותה, שעוברת במהלך העונה את כל הדרך מבחורה טרנסג'נדרית נחבאת אל הכלים לגיבורת על חזקה היודעת לראות את העתיד הקרוב, בדומה לדרך אותה עברה קארה עצמה בעונה הראשונה של הסדרה.
גובסיי קלוצמן
גובסיי (יהושע) קלוצמן (10 בספטמבר 1900, פינסק, בלארוס - 2 ביולי 1967, ראשון לציון, ישראל) היה מראשוני התעשיינים בארץ ישראל, בימים שלפני קום המדינה, בעליו של מפעל סכיני הגילוח "אוקבה", יצואן ואיש חסד.
קלוצמן, נולד ב-10 בספטמבר בפינסק שבבלארוס להוריו יצחק ושרה קלוצמן. כבן למשפחה דתית נשלח ללמוד בחיידר. בגיל 17 עזב את הישיבה ונסע ללמוד לימודים כלליים בגרמניה, בעיר זולינגן, שם גם למד והתמחה בתעשיית הלהבים.
עם סיום לימודיו בגרמניה, נסע קלוצמן לפולין - ורשה, והחל במאמצים להקים מפעל לסכיני גילוח. המאמצים נסעו פרי ובשנת 1931, הקים בורשה את מפעל סכיני הגילוח - ורשאבסקה פאבריקה אוסטז'י דו גולניה-פולונוז. הוא פרסם בעיתוני גרמניה מודעת דרושים, בה הוא מחפש עבור בית החרושת, מומחית להשחזת סכיני גילוח. למודעה נענתה צעירה מהעיר זולינגן, בשם אלזה שמיץ, אשר הגיעה לשם כך במיוחד לוורשה, והחלה לעבוד במפעל. בשנת 1933 השלימה אלזה הליכי גיור, והשניים נישאו זה לזה. בינתיים התעוררה בעיה באשר לשמו של המפעל "פולונז", כאשר תעשיין פולני אחר, בעל מפעל בשם "פולונוס", הגיש תביעת הפרת זכויות, וקלוצמן נאלץ לשנות את שם המפעל ל"פולוניה".
במהלך שנת 1934, נסע קלוצמן לארץ ישראל, והקים בעיר ראשון לציון מפעל לסכיני גילוח בשם "אוקבה". כך בילה קלוצמן את השנים שלפני מלחמת העולם השנייה, בנסיעות בין ורשה וראשון לציון, תוך שהוא מנהל את שני המפעלים, בעת ובעונה אחת. המפעל הישראלי הפך ליצרני בשנת 1936, כאשר התוצרת משמשת לצריכה מקומית, כמו גם לייצוא לאירופה, ולמדינות האימפריה הבריטית באסיה ובאפריקה. לשיא הייצור הגיע המפעל בזמן המלחמה, אז הועסקו בו כ־150 עובדים, והתפוקה החודשית הגיעה לחמישה מיליון סכיני גילוח.
פרנסיס וולסינגהם
סר פרנסיס וולסינגהם (באנגלית: Francis Walsingham; 1532 - 6 באפריל 1590) היה מדינאי אנגלי, מזכירה הראשי של המלכה אליזבת ה-1, ורב מרגלים שהקים את השירות החשאי הבריטי וסיכל מספר ניסיונות התנקשות במלכה.
חינוך וילדות
וולסינגהם נולד בצ'יזלהרסט במחוז קנט שבאנגליה, כבנם היחיד של ויליאם וג'ויסי וולסינגהם. עם סיום לימודיו בקינגס קולג' בקיימברידג', נסע לטייל ביבשת אירופה, ובשנת 1552 שב לאנגליה לאחר שהתקבל לאכסנית המשפט היוקרתית "גרייס אין" (Gray's Inn) בלונדון. לאחר מותו של המלך אדוארד השישי והכתרתה של המלכה הקתולית מרי, הוא נאלץ לגלות מאנגליה יחד עם פרוטסטנטים אחרים. הוא המשיך את לימודי המשפטים באוניברסיטת בזל בשווייץ ובאוניברסיטת פדובה באיטליה, התמחה בשפות ויצר קשרים ברחבי היבשת שהיוו את הבסיס לרשת הריגול שהקים.
עליתו לגדולה
עם מותה של מרי ב-1558 ועליית אחותה הפרוטסטנטית אליזבת ה-1 לשלטון, חזר וולסינגהם לאנגליה. בתמיכת אחד הגולים לשעבר פרנסיס ראסל הוא נבחר בשנת 1559 כחבר הפרלמנט של אליזבת, ונבחר שוב בשנת 1563 כנציג מחוז ליים רג'יס. בינואר 1562 נישא לאן, בת אצולה. אן נפטרה שנתיים לאחר מכן והשאירה בן. בשנת 1566 נישא וולסינגהם בשנית לאורסולה סנט ברבה, אלמנת אציל שוולסינגהם רכש ממנה את אחוזותיה. לאחר שנה נולדה בתם, פרנסס.
בשנים הבאות גייס וולסינגהם את תמיכת אנשי הדת באנגליה בהוגנוטים בצרפת, ובשנת 1569 מונה על ידי לורד ברלי לעמוד בראש השירות החשאי של אנגליה, והקים את רשת הריגול המפורסמת שלו. בין המרגלים שלו היה המחזאי והאינטלקטואל כריסטופר מרלו. וולסינגהם טווה קשרים גם עם יהודי לונדון מצאצאי האנוסים, ששלטו בשפות רבות ורבים מהם עסקו במסחר מקומי ובינלאומי, והעסיק כסוכן את הרופא היהודי האנוס רודריגו לופז. הוא השתמש בטקטיקות כגון יירוט ופענוח מכתבים, וזיוף של מכתבים מבלי שיבחינו בקריעת החותם. בשנים אלו היה לוולסינגהם תפקיד חשוב בסיכול קשר רידולפי, שזמם להפיל מכסאה את אליזבת, ולהכתיר במקומה את מרי הקתולית, מלכת הסקוטים.
בניגוד לקרירות הצינית של אליזבת, ולמתינות הסובלנית של יד ימינה הלורד ברלי, וולסינגהם הונע על ידי קנאותו הפרוטסטנטית והתנגדותו לקתוליות, והוא אף אישר להשתמש בעינויים נגד כמרים קתולים וקושרים חשודים. הוא לא יכול היה לשכוח את הזוועות נגד הפרוטסטנטים שלהן היה עד במהלך טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שנערך בצרפת, והאמין כי טבח דומה היה מתרחש באנגליה אם הקתוליות הייתה זוכה בה לתחייה. אך יותר מכל הוא חשש מפליפה השני, מלך ספרד, קתולי אדוק שהיווה איום תמידי על כסאה של אליזבת. וולסינגהם אימץ נקודת מבט חשדנית בכל מצב, והיה להוט להכות ראשון, לעיתים תוך הפגנת עיוורון לסכנות המלחמה.
כשגריר בצרפת
בשנת 1570 שלחה המלכה את וולסינגהם לייצג את ההוגנוטים במשא ומתן שלהם עם שארל התשיעי, מלך צרפת, ומאוחר יותר באותה שנה ירש את מקומו של סר הנרי נוריס כשגריר אנגליה בצרפת. אחד מתפקידיו כשגריר היה להמשיך את המשא ומתן על נישואים בין אליזבת הצעירה לבין אחיו של שארל, אנרי דוכס אנז'ו. תוכנית הנישואין נדחתה בסופו של דבר, באופן רשמי בשל קתוליותו של אנרי. כתחליף הוצע לאנגלים שידוך עם אחיו הצעיר של אנרי, פרנסואה, דוכס אנז'ו, אך וולסינגהם חשב שהוא מכוער ו"מרוקן מהומור טוב". אליזבת הייתה אז מבוגרת ב-20 שנה מפרנסואה, וחששה כי פער הגילים יראה מגוחך. עם זאת, וולסינגם האמין שכריתת ברית עם צרפת תשרת את אנגליה נגד האינטרסים הספרדים. אמנת בלואה, שנחתמה לבסוף בין צרפת לאנגליה בשנת 1572, לא כללה התייחסות לנישואים המלכותיים, והשאירה את שאלת יורשה של אליזבת פתוחה.
ההוגנוטים, ושאר התנועות הפרוטסטנטיות באירופה, תמכו במרד בארצות השפלה של ספרד. לאחר שההתנגדות הקתולית הקורסת בצרפת גרמה למותם של מנהיג ההוגנוטים גאספאר דה קוליני ולטבח יום ברתולומיאו הקדוש, הפך ביתו של וולסינגם בפריז למקלט זמני לפליטים פרוטסטנטים, בהם פיליפ סידני.
כמזכיר ראשי
עם שובו מצרפת באפריל 1573 מונה על ידי לורד ברלי, סר ויליאם ססיל, למזכיר המדינה. תפקידיו כמזכיר הראשי לא הוגדרו באופן רשמי, אך כאדם שניהל את התכתובות המלכותיות וקבע את סדר היום של ישיבות המועצה, הוא היה בעל השפעה רבה בכל ענייני מדיניות החוץ והפנים של הממשלה. במהלך תקופת כהונתו, תמך וולסינגם בשימוש בכוח הימי של אנגליה כדי לפתוח נתיבי סחר חדשים ולחקור את העולם החדש, והיה במוקד העניינים הבינלאומיים. הוא היה מעורב עמוקות בקביעת מדיניות אנגליה כלפי ספרד, הולנד, סקוטלנד, אירלנד וצרפת, ויצא לשליחויות דיפלומטיות רבות.
ב-1 בדצמבר 1577 הוא קיבל תואר אבירות. שנה לאחר מכן קיבל את תואר הכבוד "קאנצלר מסדר הבירית", בו החזיק עד לשנת 1587, אז קיבל את התואר "צ'נסלור של דוכסות לנקסטר". וולסינגהם כיהן כחבר פרלמנט עד מותו אך לא היה פרלמנטר גדול.
בשנים 1578–1583 השקיע, בין היתר, בהרחבת רשת הריגול שלו - הוא שילם מכיסו את הוצאותיהם של לפחות 50 סוכנים. בתקופה זו היה מעורב גם בבניה מחדש של נמל דובר, ותמך בניסיון של מרטין פרובישר לגלות את המעבר הצפון-מערבי והיה בין התומכים העיקריים בקריירה של פרנסיס דרייק, בהעריכו שהדבר יחליש את הספרדים ובכך יקדם את האינטרנס הפרוטסטנטי. בנוסף עודד את מסעי המחקר של המפרי גילברט בניופאונדלנד, שמומן בעיקר על ידי מורדים קתולים, וראה בכך פוטנציאל לצמצום הקתולים באנגליה על ידי עידוד הגירה לעולם החדש.
בשנת 1583 הוא ביקר בבית המשפט הסקוטי וסלל את הדרך לאיחוד העתידי בין סקוטלנד לאנגליה. בין הישגיו הבולטים בתקופה זו היה גילוי קשר ת'רוקמורטון וקשר בבינגטון. זה האחרון הוביל לעריפת ראשה של מרי מלכת סקוטלנד בשנת 1587, לאחר משפט שבו הוא לקח חלק פעיל בשכנוע המלכה לחתום על גזר הדין. טרם הפלישה המתוכננת של הארמדה הספרדית שנה אחר כך, הוא קיבל דיווחים נרחבים מסוכניו בחצרות מלכי אירופה ובקהילות סוחרים זרים. באותה תקופה הורה לשגריר אנגליה בטורקיה להדק את הקשר עם הדיפלומט היהודי שלמה בן יעיש, כדי לחזק באמצעותו את הברית בין אנגליה לטורקיה מול ספרד.
בשנת 1589 הוא הציל ככל הידוע ממוות את יואכים גנז, מהנדס יהודי מפראג שהואשם בכפירה בנצרות, ואשר היה חמש שנים קודם לכן היהודי הראשון שהגיע לאמריקה הצפונית. גנז המתין לפסק דינו במצודת לונדון, תרגם ספר גרמני על ייצור אבק שרפה ושיגר אותו לוולסינגהם וכך הזכיר לוולסינגהם ככל הנראה את שרותי העבר שנתן לו בתחום הכריה והכימיה, רכש שוב את אהדתו וניצל.
מותו
משנת 1571 ואילך החל וולסינגהם להתלונן על בריאות לקויה ופרש תכופות לאחוזתו הכפרית להתאוששות. הוא מת ב-6 אפריל 1590 בביתו בלונדון, ונקבר למחרת בטקס פרטי פשוט בקתדרלת סנט פול הישנה. הוא הותיר אחריו חובות גדולים בשל הסכומים גדולים שהוציא לתחזוקת הרשת שלו באירופה. בתו פרנסס נישאה למועדף של אליזבת, רוברט דברו, הרוזן השני מאסקס, שהוצא להורג בשנת 1602 באשמת בגידה.
אברהם גפנר
ראשית חייו
נולד בוורשה למשפחה דלת אמצעים. בגיל 12 התייתם מאביו ונאלץ לעבוד לפרנסת אמו ואחיו. גפנר הועסק כנער שליח בבית מסחר L. Prywes למוצרי מתכת, מחלוצי הענף, ובמקביל השלים את התחנכותו בשיעורי ערב. גפנר התקדם בעבודתו וקודם עד לתפקיד מנהל בכיר בבית המסחר.
בית מסחר א. גפנר
גפנר עזב את בית המסחר והקים חברה למסחר משלו, שהתמחתה במוצרי מתכת לא ברזלית וסגסוגות. גפנר התגלה כאיש עסקים לא רגיל, בעל ידע מקצועי רחב, חזון, עם חוש טוב לעסקים וליחסי אנוש. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוחרמו כל חומרי הגלם, אמצעי הייצור והתוצרים המוגמרים שהיו ברשותו על ידי הצבא הרוסי, ובכך למעשה הקיץ הקץ על החברה. עם הכיבוש הגרמני של ורשה, הוצע לגפנר לעמוד בראש הגוף המנהלי שהקימו הגרמנים לצורך עיקול מתכות שהיו ברשות פולנים לטובת המאמץ המלחמתי הגרמני. על אף הפוטנציאל העסקי הברור של ההצעה הנדיבה, והסיכון הרב שבדחייתה, סירב גפנר בכל תוקף ובאומץ רב לקבל על עצמו תפקיד זה, מתוך ראיית הכיבוש הגרמני בכלל והתפקיד בפרט כבלתי מוסריים. גפנר אכן שילם מחיר כבד והיה מטרה להתנכלויות של השלטונות הגרמניים בכל תקופת הכיבוש.
בין המלחמות
עם עצמאות פולין ב-1918, החל גפנר לקומם את הריסות החברה. הצלחתו העסקית של גפנר הפכה את החברה ליצרן המתכות המוביל בפולין עם מוניטין בין לאומיים. בשנת 1938 הוציאה החברה מדריך אנציקלופדי בשם "מתכות לא ברזליות וסגסוגות" שהופץ בחינם ליצרנים, סוחרים ובעלי מלאכה בתחום. היה זה מדריך ברמה גבוהה וראשון מסוגו.
במלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה יצא מאוריצי מייזל, ראש מוסדות הקהילה היהודית, לברית המועצות והקשר עמו נותק. מוסדות הקהילה שהיו אחראים על תפעול בתי החולים, בתי היתומים, בית הקברות היהודי בעיר ועוד חדלו למעשה לתפקד. מספר קבוצות פוליטיות וארגוני הסוחרים ובעלי המלאכה היהודים הקימו במהירות גוף שימלא את החלל הריק שנוצר, ולראשותו מונה גפנר. ישיבות המועצה שנערכו במהלך הימים הראשונים של המלחמה נערכו במשרדיו. הגוף שהוקם ניסה לתת מענה לטיפול בהרוגים, הפצועים וההרס הרב שגרמו הפצצות הגרמנים על העיר.
לאחר כיבוש ורשה, ב-4 בנובמבר 1939, נעצר גפנר על ידי הגסטפו, יחד עם שמואל זיגלבוים ונכבדי קהילה אחרים, כבן ערובה להבטחת שיתוף הפעולה של הקהילה היהודית עם הכיבוש הגרמני. מיד לאחר שחרור בני הערובה התארגנה המועצה מחדש ובראשה הועמד אדם צ'רניקוב. גפנר שימש כאחד מחברי ההנהלה.
מיד לאחר כניסתם לוורשה החרימו הגרמנים את כל נכסיו של גפנר - מבנים, מכונות ומלאי המתכות, ובכך הביאו את הקץ על החברה שבבעלותו. הייתה זו הפעם השנייה בה ראה את מפעל חייו נחרב.
מראשית כהונתו נתקל גפנר בבעיות בלתי פתירות בעליל: מאיוש סגל הגוף שבראשו עמד באנשים מקצועיים וישרים, בעלי ניסיון במנהל קהילתי, דרך התמודדות עם אובדן תדיר של אנשים אלו. מחסור עז בכל משאב חיוני, התמודדות עם מחירי המצרכים שנקבעו בצורה מלאכותית על ידי שלטונות הכיבוש הגרמנים - לעיתים תומחרו מצרכים פי 20 ממחירם בגרמניה, ההתנכלות של השלטונות הגרמנים ודרכם להסית כנגד היהודים את הפולנים ולהסית יהודים אלה כנגד אלה (שירות הסדר היהודי היה מהאמצעים המפורסמים לכך שנקטו הגרמנים) לשם ערעור היחסים הפנימיים בתוך הקהילה. גפנר גייס מאות אנשי הגטו והגוף שבראשו עמד, למעט מקרים בודדים של חוסר אתיקה פעל במקצועיות גבוהה. הצלחתו של הגוף בניהולו איפשרה את המשך החיים בגטו. אחד מעובדיו של גפנר תיאר את תפקודו במהלך המלחמה:
על אף שהבין היטב מה כוונת הגרמנים, השקיע את כל שיכל על מנת להציל את יהודי הגטו, לא פעם תוך סיכון אישי עצום ותוך ניצול הונו האישי על מנת להגדיל את אספקת המזון, לא פעם ללא ידיעת היודנרט. דאגתו העיקרית הייתה נתונה לילדים וליתומים. באוגוסט 1942, לאחר שילדי כל בתי היתומים שבגטו נשלחו למותם בטרבלינקה, יסד גפנר בית יתומים אליו אסף ילדים נטושים ששוטטו ברחובות הגטו.
גפנר סירב לשתף פעולה עם הסלקציות ולהכין רשימות שיפטרו את אנשיו מהן. כך הלך והצטמצם הסגל שעמד לרשותו, ובחודשים האחרונים לקיום הגטו פעל גפנר בגפו.
בשלב מוקדם למדי יצר קשר עם המחתרת הפוליטית היהודית בוורשה, תמך בתנועות החלוציות ועקב אחרי פעילותן. הוא צידד בתנועות הנוער, תמך כספית ובאספקה בהן, בארגון היהודי הלוחם ובהכנות למרד. גפנר אף הציע לאנשי "החלוץ" סיוע כספי להקמת תחנת רדיו חשאית שנועדה לשדר לעולם מידע באשר למתרחש בגטו.
מותו
מתוקף קשריו הנרחבים, כבר עם תחילת המלחמה קיבל גפנר הצעות רבות למלט את נפשו אך לכולן סירב. הוא ראה בבריחה בגידה באחריותו לקהילה, אך ילדיו ונכדיו מולטו בעוד מועד והוא נשאר בורשה עם אשתו בלבד. הוא אמר: "מקומי עם בני עמי. עמם חייתי ועם אחי אמות". עם פרוץ המרד לא רצה גפנר לרדת לבונקר אלא רצה להילחם ולעזור עד כמה שיכל למרד. ישראל גוטמן מעיד על השיחה עמו ביומנו: לאחר הפצרות ירד בלי רצון עם אשתו לבונקר אספקה שבבית ברחוב פראנצ'ישקאנסקה 30, שבו התקבצו עובדי הארגון. ב-3 במאי 1943 הוציאו הגרמנים את גפנר עם רבים אחרים מהבונקר ורצחו אותו ואת משפחתו.
אישיותו
פילוסופיית החיים של גפנר הושתתה בעיקרה על סיוע הדדי ואמון. בכסף ראה גפנר אמצעי בלבד. נאמן לפילוסופיה זו, חי חיי צניעות, עבד לצד עובדיו כאחד מהם. גפנר קבע לעצמו נוהג של מתן 'מעשר' שנתי מכול עסקיו לצורכי צדקה וסעד. על פי עדויות, בסיום ימי עבודתו חיכה לו תור של אנשים שהגיעו אליו עם בעיות או בקשות לסיוע פיננסי, בקשות שתמיד זכו להתייחסות.
גפנר היה פטריוט פולני נלהב, ובנדבנותו תמך רבות גם במוסדות לא סקטוריאליים כבית החינוך לעיוורים בלסקי, מפעלי חינוך מקצועיים, בתי-יתומים ורבים אחרים. הוא ניסה לשלב את היהודים בחיי המדינה - משימה לא פשוטה על רקע התקופה. עם זאת, בזמן החרם הכלכלי האנטי-יהודי שהכריזו הלאומנים הפולנים ב-1912 התקרב לקהילה היהודית ופנה גם לפעילות בקרב היהודים. על הישגיו העסקיים ונדבנותו זכה פעמיים בעיטור ההצטיינות. אלנברג הרטגלס כתב עליו: "מר אברהם גפנר, נשיא התאחדות הסוחרים ואישיות מפורסמת בקרב יהודי פולין... התבלט ביושרו, בלב יהודי חם ובגישתו החפה מגינונים לענייני הציבור"
בגטו, היה המוטו של גפנר "ילדינו יחיו". עמנואל רינגלבלום כינה אותו "ידיד האמת של הילדים". ישראל גוטמן כתב עליו כי "אני נזכר כי זקן זה עמד בין פרנסי עיריית ורשה, כמדומני יהודי יחידי, שעה שראש העיר מסר שהנאצים שכבשו זה עתה את הבירה, תובעים בני ערובה. כולם שתקו, ורק הסוחר היהודי הזקן, שהיו לו סיבות רבות לחשוש מפני הכובשים, קם והכריז: “אני מתנדב להיות בן ערובה”. בבחרותו התחיל כנער שליח בחברה מסחרית גדולה בוורשה. לימים ביצר את מעמדו כתעשיין וסוחר מצליח וגם צבר הון רב. בערוב ימיו פנה לעסקי ציבור. מעודו לא היה ציוני, אך תמיד נשא את יהדותו בזקיפות קומה. בגטו השכיל לראות ולהבין שכל חייו, השזורים הצלחות וכיבושים, יסודם בטעות. לא נשבר, לא ברח, אף-כי רבות היו האפשרויות המזומנות לו, ובעוז רוחו בירך את עיקשותם של הצעירים ומרדנותם. שמו היה ערובה לטוהר כפיים והוכחה שגם בגטו לא חדלה דמות של עסקן ציבור מסור וחסר פניות."
הרציף המערבי
הרציף המערבי (בצרפתית: Quai ouest) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הצרפתי ברנאר-מארי קולטס.
אודות המחזה
"הרציף המערבי" נכתב לפי הזמנת ה"קומדי פרנסז" ב-1985.
המחזה הועלה לראשונה ב- Théâtre Nanterre-Amandiersבין ה-24 באפריל 1986 ל-29 ביוני 1986 בבימויו של פטריק שרו. שיחקו בו בין השאר מריה קזרס, ז'אן מארק טיבו, ז'אן פול רוסיון, קתרין ייגל ואיזק דה בנקולה.
תקציר העלילה
המחזה מתרחש בהאנגר שיצא מכלל שימוש בנמל הישן, שבינו לבין מרכז-העיר חוצץ נהר, ברובע נטוש של עיר נמל מערבית גדולה.
בהגיעו לשם הוא פוגש את שארל בן העשרים ושמונה ואת עבאד שחור העור בן השלושים. מוריס מנסה לשכנע את שארל ועבאד, חברים ומהגרים שעובדים ביחד, שיעזרו לו להתאבד. מוניק נשארת במקום כי היא חוששת לבעלה, שאינו יודע להסתדר לבדו. להאנגר מגיעים אנשים נוספים הגרים ברובע: קלייר, בת הארבע עשרה אחותו של שארל; פאק בן העשרים ושתיים שמעוניין להשכיב את קלייר; ססיל, בת הששים אמם של שארל וקלייר, שמנסה לנצל את האנשים האמידים שנקרו בדרכה לתועלתה; רודולף בן החמישים ושמונה, אביהם של שארל וקלייר ובעלה של ססיל, שמאז המלחמה חרב עליו עולמו והוא בקושי מתפקד.
הרציף המערבי בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי
בית צבי - הצגת בכורה: 4 בפברואר 2018
Time Warp (שיר)
Time Warp (בעברית: עיוות הזמן) הוא שיר המופיע בפסקול של מחזמר הרוק "מופע האימים של רוקי" משנת 1973, בעיבודו הקולנועי משנת 1975, "מופע הקולנוע של רוקי" ועיבודו הטלוויזיוני משנת 2016, "מופע הטלוויזיה של רוקי". שמו של השיר משמש גם לשם הריקוד שמבוצע במהלכו על ידי המקהלה שמבצעת אותו. השיר מהווה דוגמה ופרודיה יחד על סוגת ריקודי האופנה החולפת, כאשר חלק ניכר ממילותיו הן למעשה הוראות של צעדי הריקוד. ריקוד זה הוא אחת מהפעילויות שנכללות בעת הקרנות הסרט והמחזמר.
השיר "Time Warp" הפך לשיר פופולרי וידוע, הרבה מחוץ להקשרם של הסרט והמחזמר המקוריים, והוא מושמע לעיתים קרובות במסיבות וחתונות. השיר מושר בסולם מז'ורי.
השיר בעיבודים הבימתיים והקולנועי
בהפקתו המקורית של המחזמר, "The Time Warp" היה השיר החמישי שבוצע על ידי השחקנים (אחרי השירים "Science Fiction/Double Feature", "Dammit Janet", "Over at the Frankenstein Place" ו-"Transvestite Sweet"), והיה לשיר הרביעי בעיבוד הקולנועי שנעשה לו (אחרי השיר "Over at the Frankenstein Place" ולפני השיר "Transvestite Sweet"). חברת ההפקה של המחזמר המשיכה להשתמש בסדר המקורי של השירים עד שריצ'רד או'בריאן שיכתב את התסריט עבור ההפקה המחודשת שלו בווסט אנד בשנת 1990, במהלכו הוא שינה את סדר השירים המושרים לפי הסדר שננקט בהפקת העיבוד הקולנועי. על מנת לשמור על העקביות, רוב ההפקות משתמשות בסדר השירים המושרים המחודש.
במהדורת ה-DVD של הסרט, השיר מתחיל בדקה ה-19:35. השיר מורכב מסולואים המושרים על ידי משרתיו של ד"ר פרנק נ. פורטר ופזמונים חוזרים שמבוצעים על ידי ה"טרנסילבנים" (בסרט) או ה"פנטומים" (במחזה), והקרימינולוג / המספר (שאת דמותו גילם צ'ארלס גריי בסרט). הדמויות ששרות את הסולואים הם (לפי הסדר): ריף-ראף, מג'נטה וקולומביה (שגולמו בסרט על ידי ריצ'רד או'בריאן, פטרישיה קווין ונל קמפבל). אחרי הפזמון החוזר השני של המקהלה, קולומביה פותחת בריקוד סטפס.
בהקלטות מסוימות, סדר הסולואים משתנה. בסרט ובאלבום המחזמר של מופע האימים של רוקי, הסולו של קולומביה מופיע מיד אחרי הסולו של מג'נטה וריקוד הסטפס שלה מבוצע אחרי הפזמון השני בביצוע המקהלה. בעיבודים הבימתיים סדר הסולואים נשמר בסדר זה, אך ריקוד הסטפס של קולומביה מבוצע מיד אחרי הסולו שלה ומשאיר לסוף השיר רק את שני הפזמונים החוזרים. מדי פעם, הסולו וריקוד הסטפס של קולומביה מבוצעים אחרי הפזמון החוזר, שאחרי הסולו של מג'נטה.
השיר מבוצע פעם נוספת בקצרה בסוף הסרט כפלאשבק, ובעיבודים הבימתיים כהדרן בראשותו של ד"ר פרנק נ. פורטר.
הורסט בוכהולץ
הורסְט ורנר בוכהולץ (בגרמנית: Horst Werner Buchholz; 4 בדצמבר 1933 – 3 במרץ 2003) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה גרמני.
ביוגרפיה וקריירה
הוא נולד בברלין לאם ממוצא דני שנישאה בשנית ב-1938 לסנדלר הוגו בוכהולץ. במלחמת העולם השנייה פונה לשלזיה ואחר כך לצ'כוסלובקיה. הוא חזר לברלין המזרחית ובגיל צעיר עבר לברלין המערבית והחל להופיע בתפקידים קטנים בתיאטרון ובתפקידי דיבוב לסרטים.
משנת 1952 החל להופיע בסרטים גרמניים ועד מהרה התפרסם בגרמניה וכונה שם "ג'יימס דין הגרמני". הוא הופיע בשני סרטים עם רומי שניידר, שאיתה ניהל מערכת יחסים קצרה.
ב-1958 הופיע בסרט "התחייה" (Auferstehung) לפי ספרו של טולסטוי, ביחד עם אשתו, השחקנית הצרפתייה מרים ברו.
הוא שאף לפרוץ את המסגרת של שחקן גרמני. הזדמנות כזאת נקרתה בדרכו ב-1959 כאשר כיכב בתפקיד ראשי בסרט "עד ראייה" (Tiger Bay), לצדם של היילי מילס ואביה, השחקן ג'ון מילס. הצלחת הסרט הקנתה לו תפקידים ראשיים במספר סרטים שהעלו אותו לדרג כוכב-על באירופה ובארצות הברית, בהם "שבעת המופלאים" (1960) בתפקיד צ'יקו - צעיר המופלאים, "אחת, שתיים, שלוש" (1961), לצדו של ג'יימס קאגני ובבימויו של בילי ווילדר, "פאני" (1961), לפי הטרילוגיה של מרסל פניול, לצדם של לסלי קארון ומוריס שבלייה, "תשע שעות לראמה" (1963), בתפקיד הראשי של המתנקש בגנדי.
בשנות ה-70 חלה ירידה בפופולריות שלו. הוא הופיע בסרטים חשובים פחות, והתרכז בתפקידים בטלוויזיה. ב-1983 הופיע בסרטו של מנחם גולן סהרה, לצדה של ברוק שילדס. ב-1988 הופיע בתפקיד ראשי בסרטו של אלכסנדר רמתי והכינורות חדלו לנגן. ב-1997 הופיע בתפקיד קטן של רופא נאצי בסרטו של רוברטו בניני "החיים יפים".
חיים אישיים
אף שלא נהג לשתף הרבה מחייו הפרטיים, בראיון משנת 2000 עבור המגזין הגרמני "Bunte" יצא מהארון וסיפר כי הוא ביסקסואל. בראיון אמר, "כן, אני אוהב גברים. בסופו של דבר, אני ביסקסואל. ...תמיד נהגתי לחיות את חיי בדרך בה רציתי". הוא הסביר כי לו ולאשתו מזה 42 שנה היה הסדר מתמשך לפיו מרכז חייה היה בפריז ואילו מרכז חייו היה בברלין, העיר אותה אהב. בנו, כריסטופר בוכהולץ, שחקן אף הוא, שהפיק בשנת 2005 סרט דוקומנטרי אודות הורסט בוכהולץ בשם "אבא שלי", הודה באופן פומבי בנטייתו המינית של אביו.
הוא נפטר באופן פתאומי בגיל 69 מדלקת ריאות בה לקה לאחר שעבר ניתוח לתיקון שבר בצוואר הירך. הוא נקבר בברלין, בבית הקברות הרשטראסה (Friedhof Heerstraße).
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תש"ע–ה'תשע"ט)
ה'תש"ע-2010
במצעד השנתי של גלגלצ זכה אברהם טל בתואר זמר השנה וברשת ג' שנערך עם ערוץ מוסיקה 24 זכה בתואר זה דודו אהרון. שני הזמרים זכו באותה רשת גם בשיר השנה. אפרת גוש זכתה בתואר "זמרת השנה" בגלגלצ, בעוד שברשת ג' זכתה בתואר זה רוני דלומי. הדג נחש זכו בתואר "הרכב השנה" בשתי התחנות ואביהו שבת כ"תגלית השנה" בגלגלצ, וברשת ג' זכתה בתואר זה דניאלה ספקטור.
המצעד השנתי של רשת ג' וערוץ 24:
ה'תשע"א-2011
במצעד השנתי של גלגלצ ורשת ג' זכו אייל גולן בתואר "זמר השנה", ושירי מימון ושמעון בוסקילה בתואר "הרכב השנה". רוני דלומי זכתה בתואר "זמרת השנה" בגלגלצ ומירי מסיקה זכתה בתואר זה ברשת ג'. נתן גושן זכה בתואר "פריצת השנה" בגלגלצ ועידן עמדי זכה בתואר "תגלית השנה" ברשת ג'. בשני המצעדים זכה השיר "כאב של לוחמים" של עידן עמדי בתואר "שיר השנה".
המצעד השנתי של רשת ג' ווואלה!:
ה'תשע"ב-2012
אייל גולן זכה בתואר "זמר השנה" בגלגלצ והראל סקעת ברשת ג', מירי מסיקה זכתה בתואר "זמרת השנה" ובפעם השלישית בשני המצעדים, אתניקס בתואר "הרכב השנה" בשני המצעדים, מנור שבת זכתה בתואר "תגלית השנה" בגלגלצ ועילי בוטנר וילדי החוץ ברשת ג'. "יש לך" של שלומי שבת זכה בתואר "שיר השנה" בגלגלצ ו"זיקוקים" של משה פרץ ברשת ג'.
המצעד השנתי של רשת ג' ונענע:
המצעד השנתי של גלגלצ ווואלה!:
ה'תשע"ג-2013
לראשונה נערך המצעד ללא השתתפות הצבעות הקהל ברשת ג', אלא על סמך מצעדי הפזמונים השבועיים של התחנה, מצעדי ההשמעות הפנימיים שלה ומצעדי ההשמעות הרשמיים של אקו"ם. בתואר "זמרת השנה" זכתה ירדנה ארזי, 25 שנה לאחר שזכתה בתואר בפעם האחרונה. "זמר השנה" הוא עידן עמדי שגם זכה ב"שיר השנה" עם השיר "נגמר". "הרכב השנה" הם "עילי בוטנר וילדי החוץ". שנת תשע"ג היא השנה הראשונה שבה במצעד השנתי של גלגלצ התקבלה ההחלטה לבטל את הקטגוריות "זמר השנה", "זמרת השנה", "הרכב השנה", "שיר השנה" ו"תגלית השנה". במקום זאת בחרו מאזיני גלגלצ את אנשי השנה במוזיקה: הפרויקט של עידן רייכל, "עילי בוטנר וילדי החוץ" ואסף אבידן.
המצעד השנתי של רשת ג':
המצעד השנתי של גלגלצ ו־ynet:
ה'תשע"ד-2014
במצעד השנתי של רשת ג' זכה מוקי בתואר "זמר השנה", דיקלה זכתה בתואר "זמרת השנה", מוניקה סקס זכו בתואר "הרכב השנה" בפעם הראשונה אי פעם במצעד השנתי של התחנה ויובל דיין זכתה בתואר "תגלית השנה". שנת תשע"ד היא השנה השנייה שבה במצעד השנתי של גלגלצ התקבלה ההחלטה לבטל את הקטגוריות "זמר השנה", "זמרת השנה", "הרכב השנה", "שיר השנה" ו"תגלית השנה". במקום זאת בחרו מאזיני גלגלצ את אנשי השנה במוזיקה: הפרויקט של עידן רייכל, מרינה מקסימיליאן בלומין ומוקי.
המצעד השנתי של רשת ג':
המצעד השנתי של גלגלצ ווואלה:
ה'תשע"ה-2015
במצעד השנתי של רשת ג' זכה שמעון בוסקילה בתואר זמר השנה, דיקלה בתור זמרת השנה, עילי בוטנר וילדי החוץ בתואר הרכב השנה ונדב גדג' כתגלית השנה. במצעד השנתי של גלגלצ זכה אליעד בתואר פריצת השנה ושירו "מתוק כשמרלי" זכה לתואר שיר השנה, ובתואר אנשי השנה במוזיקה זכו עברי לידר, נתן גושן והתקווה 6.
המצעד השנתי של רשת ג':
המצעד השנתי של גלגלצ ווואלה:
ה'תשע"ו-2016
במצעד השנתי של גלגלצ הצמד סטטיק ובן-אל תבורי זכו בתואר "פריצת השנה", וכן כ"אנשי השנה" יחד עם התקווה 6 ואליעד נחום. שירו של חנן בן ארי, "החיים שלנו תותים", זכה בתואר "שיר השנה". במצעד השנתי של רשת ג', הצמד קפה שחור חזק זכה בתואר "הרכב השנה", עידן רייכל הוא "זמר השנה", ו"פריצת השנה" הוא אביאור מלסה. שירם של סטטיק ובן-אל תבורי, "סלסולים", זכה בתואר "שיר השנה" ובשנה זו נבחרה דיקלה בתואר זמרת השנה בפעם השלישית ברציפות.
המצעד השנתי של גלגלצ ו-ynet:
המצעד השנתי של רשת ג:
ה'תשע"ז-2017
במצעד השנתי של כאן גימל זכה אייל גולן בתואר "זמר השנה" וגם שירו "תבואי היום" זכה בתואר "שיר השנה", עדן בן זקן זכתה בתואר "זמרת השנה", הצמד סטטיק ובן-אל תבורי זכו בתואר "הרכב השנה" ומוטי טקה כ"תגלית השנה". המצעד של רשת כאן גימל התקיים לראשונה לאחר פירוק רשות השידור ועליית תאגיד כאן והוחזר אליו שקלול הצבעת הקהל לאחר שבשנים האחרונות הדירוג היה לפי שקלול מדדי השמעות בפלטפורמות המדיה השונות. במצעד של גלגלצ זכה השיר "כל הזמן הזה" של נצ'י נצ' בתואר "שיר השנה", זהו שיר הראפ הראשון שזכה בתואר בתולדות המצעדים. עומר אדם, עדן בן זקן והצמד סטטיק ובן-אל תבורי זכו בתואר "אנשי השנה". טליסמאן זכה בתואר "פריצת השנה".
המצעד השנתי של גלגלצ ואתר וואלה:
המצעד השנתי של כאן גימל:
המצעד השנתי של mako, ערוץ 24 ותחנות הרדיו האזוריות:
ה'תשע"ח-2018
במצעד השנתי של כאן גימל זכתה נטע ברזילי בתואר "זמרת השנה" ושירה "Toy" זכה בתואר "שיר השנה", עומר אדם זכה בתואר "זמר השנה", הצמד סטטיק ובן-אל תבורי זכו בתואר "הרכב השנה" וסטפן לגר כ"תגלית השנה". במצעד השנתי של גלגלצ ו-ynet זכה השיר "שני משוגעים" של עומר אדם בתואר "שיר השנה". בתואר "אנשי השנה" זכו עדן בן זקן, עומר אדם ונטע ברזילי שגם זכתה בתואר "פריצת השנה". במצעד של mako והתחנות האזוריות עדן בן זקן הוכתרה לזמרת השנה, עומר אדם – לזמר השנה, סטטיק ובן-אל תבורי – להרכב השנה, ו"שני משוגעים" – לשיר השנה.
המצעד השנתי של גלגלצ ואתר ynet:'המצעד השנתי של כאן גימל:'המצעד השנתי של mako ותחנות הרדיו האזוריות:
ה'תשע"ט-2019
במצעד השנתי של כאן גימל זכתה עדן בן זקן בתואר "זמרת השנה" ושירה "יאסו" (בו נמצאים גם סטטיק ובן-אל תבורי וסטפן לגר) זכה בתואר "שיר השנה", עומר אדם זכה בתואר "זמר השנה", הצמד סטטיק ובן-אל תבורי זכו בתואר "הרכב השנה" ויהונתן מרגי כ"תגלית השנה". במצעד השנתי של גלגלצ זכה יהונתן מרגי בתואר "פריצת השנה", בניה ברבי, ישי ריבו ועדן חסון זכו בתואר "אנשי השנה" והשיר "מסע" של אליעד נחום זכה בתואר "שיר השנה".
המצעד השנתי של כאן גימל:
המצעד השנתי של גלגלצ ו-וואלה:
מצעדי העשור ה'תש"ע-2010 – ה'תשע"ט-2019
בערב ראש השנה תש"ף (29 בספטמבר 2019) שודר ברשת כאן גימל מצעד העשור. הרכב העשור הוא הפרויקט של עידן רייכל, זמרת העשור היא עדן בן זקן, זמר העשור הוא אייל גולן שגם זכה בתואר "שיר העשור" עם שירו "מי שמאמין". בנוסף נערך גם מצעד עשור במאקו בשיתוף פעולה עם רדיו תל אביב שבו הוכתרה עדן בן זקן לזמרת העשור, אייל גולן לזמר העשור, סטטיק ובן אל תבורי להרכב העשור והשיר "Toy" של נטע ברזילי לשיר העשור.
מצעד העשור של כאן גימל: {{טורים }} מצעד העשור של מאקו ורדיו תל אביב: {{טורים }}
היסטוריה של גיאנה הצרפתית
ההיסטוריה של גיאנה הצרפתית מתחילה בשנת 1498 כאשר חוקר הארצות הספרדי כריסטופר קולומבוס גילה אותה. קודם לכן לא הייתה היסטוריה כתובה במקום, שבמקור היה מיושב על ידי מספר עמים אינדיאנים, ביניהם: הקלינה (הקריבים), ארוואק, גליבי, פאליקור, טקו, וויאמפי (הידוע גם בשם אויאמפי) וויאנה.
ניסיונות ליצור מושבות בגיאנה הצרפתית
בשנת 1498 גילה כריסטופר קולומבוס את האזור לאחר מסע שלישי לאמריקה והדביק למדינה את הכינוי "ארץ מנודים".
הניסיון הראשון להקים מושבה בגיאנה הצרפתית היה בשנת 1608, כשמשלחת מהדוכסות הגדולה של טוסקנה בשם משלחת ת'ורנטון ניסתה להקים באזור מושבה איטלקית, אך מותו הפתאומי של פרדיננדו דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, עצר את הניסיון.
בשנת 1624 ניסו גם צרפתים להתיישב באזור, אך הפסיקו בגלל עוינות מצד הפורטוגזים אשר ראו בפלישת צרפת הפרה של חוזה טורדסיאס, שקבע את חלוקת יבשת אמריקה. למרות זאת, מתיישבים צרפתים ניסו לחזור בשנת 1630 אך נכשלו.
בשנת 1643 הצליחו הצרפתים להקים שם מושבה צרפתית בשם קאיין, שמאוחר יותר הפכה לעיר הבירה של גיאנה הצרפתית. הצרפתים גם הצליחו להקים עיר בשם סינאמארי (Sinnamary).
בשנת 1658 כבשה חברת הודו המערבית ההולנדית את קאיין והקימה במקומה מושבה הולנדית עם שם דומה. בשנת 1664, צרפת חזרה עוד פעם לגיאנה הצרפתית והצליחה להקים שם עוד מושבה מטעמה. בשנת 1667 השפה האנגלית נקלטה באזור.
בעקבות חוזה ברדה, שהסדיר את חילוקי השטחים באזור אמריקה, כל גיאנה הצרפתית עברה לידי צרפת. למשך תקופה קצרה ב-1676 הולנד שלטה על האזור אך לאחר מעט זמן האזור הוחזר עוד פעם לשלטון צרפת.
בשנת 1809 שייטת אנגלית ופורטוגזית כבשה את גיאנה הצרפתית לטובת הפורטוגזים, אך בסוף האזור הוחזר לצרפת עם השגחה פורטוגזית עד 1817.
תחת שלטון צרפת
גיאנה הצרפתית היוותה מקור כלכלי חשוב למדינות ששלטו בה, הן בזכות אלפי הילידים ששימשו כעבדים והן בזכות כל אוצרות הטבע שהמושבה סיפקה. עיקר היצוא שלה היה סוכר, עץ, פלפל ותבלינים אחרים, וקאיין הבירה הייתה מוקפת מטעים. בשנת 1848 הצרפתים ביטלו את העבדות באזור וחלק מן העבדים ברחו ליערות. ב-23 ביולי 1886 התגלה לראשונה זהב באזור.
בגיאנה הצרפתית הייתה מושבת עונשין בשם אי השדים, ששימשה לכליאה ובה הוחזקו אסירים, המפורסמים שביניהם היו אלפרד דרייפוס ואנרי שרייר.
לאחר כניעת צרפת לגרמניה במלחמת העולם השנייה, שמרה גיאנה הצרפתית על נאמנותה לצרפת של וישי. בחודש מרץ 1943 הוחלף שלטון וישי במושבה בהפיכה לא אלימה, בידי ועדה שתמכה בצרפת החופשית, שנתמכה על ידי קציני הצבא במושבה.
גיאנה הצרפתית הוכרזה רשמית כ"חבל ארץ שמעבר לים" של צרפת, ב-19 במרץ 1946. הכלא באי השדים נסגר ב-1951.
ב-1959 הציע שמעון פרס לז'אק סוסטל, שר המושבות הצרפתי, את החכרת גיאנה לישראל תמורת שני מיליון דולר על מנת שתשמש לה כמושבה. סוסטל הסכים. פרס הצליח לשכנע בעניין זה את הלל דן והם שיגרו משלחת של שבעה אנשים לתור את הארץ הזו. המשלחת חזרה עם דו"ח מפורט וסרט של הביקור. לדבר היו מספר מתנגדים, פנחס ספיר התנגד לכך באמרו כי "זה אסון, קולוניאליזם, אימפריאליזם שימיט שואה באפריקה והתנגדות בדרום אמריקה". גם דוד בן-גוריון השתכנע שאין לישראל מה לחפש בג'ונגלים של גיאנה. ההצעה נדחתה על ידי הממשלה בישראל. גולדה מאיר התנגדה והודיעה שהדבר יקום על גופתה המתה, אך פרס טען שזהו היה רעיון גדול.
הסטה קוגניטיבית
הסטה קוגניטיבית (או שִיפְטִינְג) מתייחסת לתהליך מנטלי שבו האדם מעביר באופן מודע את הקשב שלו ממוקד אחד לאחר. זאת להבדיל ממעבר בלתי מודע של מוקד תשומת הלב, המכונה החלפת משימות (Task switching). שני תהליכים אלו הם צורות שונות של גמישות קוגניטיבית.
בזיכרון העבודה קיים מנגנון ניתוב מרכזי המסוגל לטפל בכל מידע כמעט, אך הוא גם דורש מאמץ מנטלי כדי להפנות את הקשב לגירויים החשובים ולטפל בהם נכון כדי שיקודדו בזיכרון לטווח הארוך. היכולת לשנות את מוקד תשומת הלב באופן מודע היא חלק מהתפקודים הניהוליים והיא יכולה לסייע לאדם להסתגל למצבים חדשים. כאשר חל שינוי בסיטואציה או בתנאים הסביבתיים, יכול לחול שינוי גם באוסף החוקים והתגובות ההולמים את הסיטואציה החדשה. ההסטה הקוגניטבית כוללת זניחה של סט מנטלי בלתי רלוונטי לטובת שפעול של מטלה או סט מנטלי חדשים ורלוונטיים יותר.
במסגרת הכללית של טיפול קוגניטיבי, הסטה קוגניטיבית מתייחסת לבחירה מודעת בלקיחת אחריות על הרגלים מנטליים והפנייה מחדש של תשומת הלב, בכיוונים מועילים ומוצלחים יותר.
אנשים עם הפרעת קשב, עלולים להתקשות בהסטה קוגניטיבית של מוקד תשומת הלב שלהם בהתאם לצורך.
ספרינג ואלי
ספרינג ואלי (באנגלית: Spring Valley, בתרגום לעברית: "עמק המעיין") הוא יישוב בתחומן של שתי עיירות, ראמאפו וקלארקסטאון, במחוז רוקלנד, ניו יורק, ארצות הברית. הוא ממוקם צפונית ליישוב צ'סטנאט רידג', מזרחית ליישובים איירמונט ומונסי, ודרומית ליישוב הילקרסט, צפונית למנהטן ו- צפונית לגבול עם ניו ג'רזי. אוכלוסיית ספרינג ואלי מנתה 33,066 איש במפקד האוכלוסין של 2020, מה שהופך אותה לקהילה השנייה באוכלוסייתה במחוז רוקלנד, אחרי ניו סיטי. את היישוב משרת הכביש המהיר "Interstate 87" ותחנת הרכבת "New Jersey Transit".
אירועים משמעותיים
בשנת 1914, ביקר הנשיא תאודור רוזוולט בספרינג וואלי ונאם נאום פוליטי בבית ספר תיכון מקומי.
ב-21 ביולי 1919 נפתח התיאטרון המקומי, "the Valley Theatre".
בשנת 1929, המושל, פרנקלין דלאנו רוזוולט, היה הנואם הראשי בחגיגת ארבע ביולי.
בשנת 1948, במסגרת קמפיין הבחירות שלו, עצר הנשיא הארי טרומן בתחנת הרכבת ספרינג ואלי, נאם נאום בחירות קצר מתוך הרכבת והמשיך בנסיעה.
בשנת 2007 נבחר ראש עיריית ספרינג ואלי, ג'ורג' דרדן, לסגן נשיא ועידת ראשי הערים העולמית במהלך ועידת ראשי הערים השנתית ה-23 של הארגון שהתקיימה בפורט-או-פרנס, האיטי. הארגון כולל ראשי ערים מהועידה הלאומית של ראשי ערים שחורים ומאיחוד הכפרים האפריקאים, ומטרתו לטפח מערכות יחסים בונות בין ראשי ערים ברחבי העולם.
במאה ה-20 הוקם באזור התעשייה של מרכז העיר ספרינג ואלי מרכז תעשייה והפצה של חברת "Sarafan Auto Supply"', שסיפק חלקי חילוף ומערכות צבאיות בכל רחבי העולם. שלושה דורות ממשפחת סרפן המקומית ניהלו את העסק, והוא שכן במקום למעלה מ-50 שנה. בהמשך עזב המפעל את ספרינג ואלי, אך במגרש בו הוא עמד עדיין קיימים רבים מהמבנים המקוריים שבנה ג'יקוב סרפן, מקים המפעל.
גאוגרפיה
ספרינג ואלי ממוקם בקואורדינטה 41.11444°N, -74.04778°W (41.114445, −74.047771).
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לכפר שטח כולל של, מתוכם (0.10%) מים.
נתונים סטטיסטיים
נכון למפקד האוכלוסין האמריקאי לשנת 2010, התגוררו בכפר 31,347 אנשים. ההרכב הגזעי של הכפר היה 39.4% לבנים, 36.8% שחורים, 0.6% אינדיאנים אמריקאים, 3.8% אסייתים, 0.1% מאיי האוקיינוס השקט, 15.6% מגזע אחר ו-3.7% מעורבי גזע. 30.6% היו היספנים או לטינים.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000, התגוררו בכפר 25,464 נפשות, 7,566 משקי בית ו-5,523 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה 12,122.7 אנשים לכל מייל רבוע (4,681.8/קמ"ר). נמנו 7,812 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 3,719.1 למייל רבוע (1,436.3/קמ"ר). ההרכב הגזעי של הכפר היה 32.23% לבנים, 59.98% אפרו-אמריקאים, 0.40% אינדיאנים, 5.56% אסייתים, 0.25% ילידי האיים הפסיפיים, 5.33% מגזעים אחרים ו-6.26% מעורבי גזע. היספנים או לטינים היו 15.40% מהאוכלוסייה.
42.2% מתוך משקי הבית כללו ילדים מתחת לגיל 18, 44.4% היו זוגות נשואים, 21.4% אמהות חד הוריות, ו-27.0% משקי בית לא משפחתיים. ב-20.6% מכלל משקי הבית התגוררו בודדים, ו5.9% היו בודדים בני 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 3.33 וגודל המשפחה הממוצע היה 3.79. 32.1% מבני היישוב היו מתחת לגיל 18, 10.7% בין 18 ל-24, 31.7% בין 25 ל-44, 18.8% בין 45 ל-64, ו-6.7% בני 65 ויותר. הגיל החציוני היה 29 שנים. על כל 100 נקבות, היו 98.7 זכרים. על כל 100 נשים בנות 18 ומעלה, היו 95.0 גברים.
ההכנסה החציונית למשק בית בכפר הייתה 41,311 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 42,097 דולר. לגברים הייתה הכנסה חציונית של 31,182 דולר לעומת 26,350 דולר לנשים. ההכנסה לנפש בכפר הייתה 14,861 דולר. 18.7% מהאוכלוסייה ו-15.2% מהמשפחות היו מתחת לקו העוני, 24.2% מהם מתחת לגיל 18 ו-16.5% מבני 65 ומעלה חיו מתחת לקו העוני.
בספרינג ואלי מתגוררת האוכלוסייה האפרו-אמריקאית והקריבית הגבוהה ביותר במחוז רוקלנד. היישוב כולל גם אוכלוסייה גדולה של ילידי האיטי וג'מייקה, יחד עם אוכלוסייה היספאנית גדולה.
הקהילה החרדית ביישוב
בתקופת מלחמת העולם השנייה בילו יהודים רבים מהעיר ניו יורק את חופשת הקיץ בספרינג ואלי. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכו אתרי הנופש גדולים בהרי הקטסקיל ובאזורים אחרים ב"חגורת הבורשט" לפופולריים יותר בקרב הנופשים היהודים, זאת על חשבון מלונות ספרינג ואלי שנותרו ריקים. בתקופה זו החלו מחירי הנדל"ן המקומי לרדת וקבוצות חסידיות רבות החלו להתיישב באזור.
זיגל
זיגל הוא שם משפחה ממקור גרמני, שמשמעו חותם (Siegel). {{פירושונים|
ראו גם
}}
קרל וולף
קרל פרידריך אוטו וולף (בגרמנית: Karl Friedrich Otto Wolff; 13 במאי 1900, דרמשטאדט, הקיסרות הגרמנית – 17 ביולי 1984, רוזנהיים, גרמניה המערבית) היה קצין בכיר באס אס ופושע מלחמה נאצי.
שנים מוקדמות
וולף נולד ב-13 במאי 1900 בעיר דרמשטאדט, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית, והיה בנו של שופט. במאי 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא הקייזר וב-5 בספטמבר אותה שנה הוצב בחזית המערבית. הוא סיים את המלחמה בדרגת סגן ועוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה וראשונה. לאחר שוך הקרבות, בעודו קצין, הצטרף לפרייקור בהסן. במאי 1920, עקב הצמצום במצבת הצבא בהתאם לתנאי חוזה ורסאי, שוחרר לאזרחות. הוא פנה לעבוד כבנקאי בפרנקפורט דמיין. באוגוסט 1923 התחתן עם פרידה פון רהמלד. בני הזוג עברו לגור במינכן, שם הועסק הבעל בסניף המקומי של הדויטשה בנק. משבר כלכלי הביא לפיטוריו ביוני 1924, והוא הצטרף למשרד פרסום. ביולי 1925 פתח חברה משלו בתחום.
באס אס
עם השפל הגדול הקצינו דעותיו הפוליטיות ימינה. ב-7 באוקטובר 1931 הצטרף הן למפלגה הנאצית (מס' חבר: 695,131) והן לאס אס (מס' חבר: 14,235). לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוצב במטהו של פרנץ ריטר פון אפ, נציב הרייך בבוואריה, וב-18 ביוני 1933 הועבר לזה של היינריך הימלר. וולף פיתח יחסים טובים עם הרייכספיהרר והתקדם במהירות. ב-4 באפריל 1934 מונה לשלישו האישי, וב-9 בנובמבר 1935 לראש מטהו. וולף היה איש אמונו של הימלר, ופיקח מטעמו גם על ארגונים אחרים שפעלו תחת כנפי האס אס, כגון הלבנסבורן. לאחר הבחירות ב-29 במרץ 1936, בהן התמודדו רק הנאצים, מונה כחבר ברייכסטאג החד-מפלגתי. ב-30 בינואר 1937 קודם לדרגת גרופנפיהרר, המקבילה לגנרל.
במלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה בנוסף לתפקידיו לקצין הקישור עם האס אס במפקדתו של אדולף היטלר. ב-30 בינואר 1942 קודם לדרגת אובר-גרופנפיהרר. וולף היה מעורב בארגון המשלוחים למחנות ההשמדה במהלך השואה, אף כי הכחיש זאת לאחר המלחמה: בריאיון לתוכנית של הבי.בי.סי בשנות ה-70 הודה כי התלווה להימלר כשזה נכח בהוצאה להורג של יהודים במינסק ב-1941. ב-13 באוגוסט 1942, בעת האקציה הגדולה בגטו ורשה, שלח מכתב לשר התעבורה אלברט גנצנמילר בו כתב: "בשמחה גדולה במיוחד הריני להודיעך כי זה ארבעה עשר יום, נוסעת מדי יום רכבת המלאה בבני העם הנבחר לטרבלינקה יצרתי קשר עם כל הגורמים המעורבים, על מנת להבטיח ביצוע חלק של הפעולה."
במרץ 1943 התגרש מאשתו ונשא לאישה את אינגבורג, הרוזנת מברנסטורף. קשריו עם הימלר הדרדרו, וביולי אותה שנה הועבר לשמש מפקד האס אס והמשטרה באיטליה. במהלך משפטי נירנברג טען כי דאג למסמס את פקודתו של היטלר לחטוף את האפיפיור פיוס השנים עשר, שנשלחה אליו בספטמבר, אם כי רוב ההיסטוריונים טוענים שמדובר בבדיה.
במהלך 1944 היה מעורב בארגון שואת יהודי איטליה. ב-26 ביולי אותה שנה קיבל דרגת ייצוג של גנרל בוורמאכט, על מנת לתאם את פעילות האס אס והצבא בשטחי הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. וולף היה אחראי גם על דיכוי הפרטיזנים האיטלקיים שפעלו נגד ממשלת הבובות של מוסוליני.
לקראת סיום המלחמה, כשתבוסת גרמניה הייתה מובטחת ובעת שהימלר ניסה ליצור קשר עם בעלות הברית המערביות על מנת להגיע להסכם, עשה וולף מאמצים משלו להחיש את שביתת הנשק. באמצעות מתווכים הוא פנה לאלן דאלס, נציג המודיעין האמריקאי בברן שבשווייץ. השניים נפגשו בסתר בציריך ב-8 במרץ 1945, והחלו במשא ומתן על כניעה נפרדת של הצבא הגרמני באיטליה. שני הצדדים נתקלו בקשיים: אלברט קסלרינג, שוולף סמך על תמיכתו, הועבר מאיטליה לתפקיד אחר, והסובייטים - שיודעו מראש על המגעים - חשדו במזימה כשהובהר להם כי לא יורשו להשתתף והגישו מחאה חריפה. לבסוף, נכנעו הכוחות הגרמניים באיטליה ב-2 במאי 1945, שבוע לפני הכניעה ללא תנאי של ממשלתם.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה, נעצר וולף על ידי הצבא האמריקאי. הוא שימש כעד תביעה במשפטי נירנברג, במהלכם הכחיש כי ידע על הזוועות שמחוללים הנאצים. הוא שוחרר על ידי הבריטים מהכלא ב-1947. לאחר מכן הועמד לדין בפני בית משפט בגרמניה המערבית, ובנובמבר 1948 נגזרו עליו חמש שנות מאסר, אך ביוני 1949 הופחת עונשו וקוזז עם הזמן שכבר ריצה. וולף יצא לחופשי. ב-1962, בעקבות חשיפת ראיות חדשות כנגדו במהלך משפט אייכמן, הוא נעצר שוב על ידי המשטרה הגרמנית והואשם בהשתתפות בגירושם של לפחות 300,000 מיהודי גטו ורשה לטרבלינקה, בגירוש יהודי איטליה לאושוויץ ובהרג פרטיזנים איטלקיים. הוא נידון ל-15 שנות מאסר, אך שוחרר ב-1969 עקב בריאות לקויה.
לאחר מכן התגורר וולף בעיר רוזנהיים, עד למותו ב-17 ביולי 1984.
פארק בבלסברג
פארק בבלסברג (בגרמנית: Park Babelsberg) הוא פארק בן 1,240 דונם השוכן בשכונת בבלסברג, על נהר ההאפל ואגם גליניקר בצפון-מזרח פוטסדאם, דרומית-מערבית לברלין, בירת גרמניה. נוף פארק תוכנן תחילה על ידי אדריכל הנוף פטר יוזף לנה כשטח הררי המשתפל לאגם, ואחריו על ידי הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו, שניהם מטעם הנסיך וילהלם (לימים: וילהלם הראשון, קיסר גרמניה) ורעייתו אוגוסטה. פארק בבלסברג הוא חלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990.
היסטוריה
לאחר שנבנו טירת קליין-גליניקה עבור אחיו, קרל, נסיך פרוסיה וארמון שרלוטנהוף עבור אחיו, פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, רצה גם הנסיך וילהלם להקים בית מגורים משלו. הוא קיבל תמיכה ברעיון זה מפטר לנה, שרצה להפוך את האזור סביב פוטסדאם למרקם אמנותי וראה את ההזדמנות לעצב את הנוף בקצה המזרחי של האזור, בבלסברג, לפארק ולשלב אותו בתוכנית הכוללת.
בשנת 1833 נתן פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה לבנו השני אישור להקים גן ובאותה שנה קיבל קארל פרידריך שינקל את החוזה לעצב ארמון.
המקורות הכספיים היו מצומצמים, כך שלנה יכול היה להמשיך רק לאט לאט. בשל קיץ חם קמלו מרבית השתילים שלו מכיוון שמערכת ההשקיה נכשלה. בנוסף, היו סכסוכים בינו לבין הנסיכה אוגוסטה, מכיוון שלכל אחד מהם היו רעיונות שונים לגבי הגן העתידי. התוצאה הייתה שלנה פוטר.
בשנת 1843 קיבל השליש לשעבר של הדוכסות הגדולה של ויימר, הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו את המשימה להמשיך את עיצוב הנוף. הוא פרסם את ספרו Andeutungen über Landschaftsgärtnerei ("מחשבות על עיצוב נוף") וכנראה היה מוכר לאוגוסטה, שהגיעה מבית סקסה-ויימר.
מערכת השבילים אותה תכנן לנה, עם המבט מהם על האזור הכפרי בפוטסדאם, נשמרה על ידי פיקלר-מוסקאו, אך היא שופרה על ידי רשת שבילים צרים יותר. הוא הגדיל את הסוללה והטרסה בארמון עם הטרסות שמסביב. ב מתחת לארמון, שקודמו התחיל, עוצבו שבילי טיילת מפותלים וערוגות הפרחים עוטרו באמצעות גדרות של לוחיות חרס צבעוני. גרם מדרגות ורד מוזהב (Goldene Rosentreppe) שנבנה באותה תקופה מעל מגרש התענוגות, שהיה נטוע בוורדים אדומים ולבנים, הוביל אל חוף האגם. לנה שתל עצים בודדים גדולים, אך פיקלר-מוסקאו שתל עצים צעירים צמודים זה לזה, והם צמחו לגובה ודישנו את האדמה בעלים שנשרו.
השטח, שבמקור השתרע על שטח של 720 דונם בלבד, גדל במהלך הזמן כתוצאה מרכישות ותרומות. בשנת 1865 נוסף אזור ניכר מדרום לגבעת בבלסברג על ידי אוטו קינדרמן (Otto Kindermann), שלאחר מות אביו, פרדיננד קינדרמן, קיבל את תפקיד גנן החצר ושילב את הרכישות החדשות של אדמות באופן הרמוני באחוזה. בשנת 1875 הגיע הפארק למידתו הנוכחית.
בשלבים בודדים של התפתחות הפארק הוקמו אגמים מלאכותיים. שוורצה מר (Schwarze Meer, "הים השחור") ומאגר המים של אכטרבקן (Achterbecken, "אגן אחורי") הוקמו על הרמות בצפון, הקינדרמנזה (Kindermannsee, "אגם הילדים") בדרום-מערב וגרוסה זה (Große See, "אגם גדול") בדרום-מזרח.
לנה שרטט את גבעת בטכרברג של ברלין-צלנדורף כחלק מהנוף של פארק בבלסברג. בגובה של 66 מטר היא הייתה קרובה מאוד, ורק אגם גליניקה הפריד ביניהם. נקבעה נקודות תצפית על הגבעה (Rondell, Fächeraussicht) עם קווי צפייה האופייניים ליצירתו של לנה, המובילים אל אגמי יונגפרנזה,, קרמפניצר זה (Krampnitzer See) ו. ליד הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת החצי-מעגלית, הפתוחה לפארק בבלסברג, שהנסיך קרל בנה בשנת 1869 לזכר אחותו המתה.
ג'נוארי ג'ונס
ג'נוארי קריסטן ג'ונס (באנגלית: January Kristen Jones; נולדה ב-5 בינואר 1978) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית, מועמדת פרס אמי ושני פרסי גלובוס הזהב על תפקידה כבטי דרייפר בסדרה "מד מן". התפרסמה בנוסף בתפקידה בסדרה הקומית "האיש האחרון בעולם" של רשת פוקס, ובסרטים "אמריקן פאי: החתונה", "זהות לא ידועה", "רודף צדק" ו"אקס-מן: ההתחלה".
פארק בבלסברג
היסטוריה
משנת 1945 ואילך שטחים גדולים לאורך גדות נהר האפל שימשו כחופים ולהקמת מרכז האימונים הימי של מחוז קרל ליבקנכט (Bezirksausausbildungszentrum für maritime Ausbildung "Karl Liebknecht") והארגון לספורט וטכנולוגיה (Gesellschaft für Sport und Technik או GST). בנוסף הוקמו בשנות החמישים כמה בניינים מאחורי הארמון עבור האקדמיה המזרח גרמנית לפוליטיקה ומשפטים (Academie für Staats- und Rechtswissenschaften der DDR), מה שהפך חלק גדול מהפארק לבלתי נגיש. ההפרעה העמוקה ביותר לפארק הייתה זו של חומת ברלין בשנת 1961. אזור הגבול היה מחוץ לתחום וגדל פרא. לאחר נפילת החומה בשנת 1989 שיחזרו גננים את השטח וכעת הוא נגיש שוב. האתר מנוהל על ידי קרן הארמונות והגנים הפרוסיים ברלין-ברנדנבורג (SPSG), שבונה בהדרגה את הפארק על פי התוכניות המקוריות של פיקלר ולנה. רוב הבניינים שהוקמו בפארק בעידן גרמניה המזרחית נהרסו.
ג'נוארי ג'ונס
ביוגרפיה
נולדה בשם ג'נוארי קריסטן ג'ונס בסו פולס, דרום דקוטה, ב-5 בינואר 1978, בתם של מנהלת חנות בשם קארן קוקס והפיזיולוג מרווין ג'ונס. נקראה על שמה של הדמות הספרותית ג'נוארי ויין מספרה של ז'קלין סוזן "Once Is Not Enough". גם שמות שתי אחיותיה מתחילים באות J, ג'ינה וג'ייסי. לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון רוזוולט, עברה ג'ונס להתגורר בניו יורק ופיתחה קריירה כדוגמנית.
פארק בבלסברג
היסטוריה
התוכנית הנוכחית היא לפרק את הבניינים ואת המזח של מועדון סירות המנוע בקצה הדרומי-מערבי של הפארק עד שנת 2021. לאחר מכן יש להעביר את הלידו הסמוך לאזור זה ולהחזיר את השטח הנוכחי של הלידו במונחים של שימור אנדרטה, כולל המסלול ההיסטורי.
מבנים
בנוסף לבניית הטירה הנאו-גותית, נוצרו בפארק לאורך השנים מבנים אחרים, אדריכלות גן, נקודות תצפית ומקומות מנוחה בעלי אופי סמלי.
בית מנוע הקיטור
ההישג הטכני של המאה ה-19 מצא את דרכו לפארק בבלסברג בקצה הצפוני עם בניית בית מנוע הקיטור. על פי תוכניות של לודוויג פרזיוס, הוא נבנה בשנים 1843–1845 יחד עם התקנת מערכת השקיה בניצוחו של מוריץ גוטגרטו (Moritz Gottgetreu). הקונסטרוקציה האופיינית לפרזיוס לחיבור מבנים קובייתיים פשוטים, הושלמה באמצעות שינות, צריחים וחלונות גזוזטרה. עיטור זה מעניק לבניין אופי "נורמני" וניתן למצוא אותו גם בסגנון האדריכלי של המחלבה בגן החדש, שגם אותה הרחיב פרזיוס במהלך השנים הללו. במרתף היו חדרי הדודים והמכונות, בית מלאכה ודירת המגורים של מפעיל המכונות.
מצוקת אספקת המים, בה נאלץ אדריכל הגן לנה להיאבק, נפתרה על ידי הקמת בית מנוע הקיטור: תכנון הגן של הנסיך פיקלר-מוסקאו נהנה מהטכנולוגיה החדשה. מערכת המזרקות הראשונה נחנכה במאי 1845. עם הוספת אולם מכונות חדש בשנת 1865, היה זמין מנוע קיטור בן 65 כוח סוס להשקיית הפארק. המזרקה בגובה 40 מטר, שהתפרצה מההאפל כמו גייזר, הייתה מחזה מיוחד. לאחר הקמת אגן מים עגול נוסף על הגבעה, המכונה כיום בריכת השמונה, קיבל הפארק אספקת מים סדירה מספקת.
בזמן חלוקת גרמניה, היה בית מנוע הקיטור ממוקם ישירות באזור הגבול, לא היה נגיש והידרדר בעליל.
הטירה הקטנה
"הטירה הקטנה" (Kleine Schloss), בית גן פשוט לשעבר ליד גדות ההאפל, נבנה מחדש בשנת 1833–1834 על פי עיצובים של לודוויג פרזיוס. תכנון מחודש שני התרחש גם בהנחיית האדריכל פרזיוס בשנת 1841–1842 על פי הנחיות מפורטות של הנסיכה אוגוסטה בנוסח גותי אנגלי. הבניין הלבן שירת את בנם הבכור של זוג הנסיך, פרידריך וילהלם, שלימים הפך לקיסר פרידריך השלישי, כבית מגורים עד לאחר נישואיו לוויקטוריה. אז התגוררו בו נשות חצר הקיסרות ואורחים.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם בשנת 1888, נשכח הבית במשך עשרות שנים עד שהמלחין והמנצח הנס כימין-פטיט (Hans Chemin-Petit), שנולד בפוטסדאם, התגורר בו כשוכר בין השנים 1934–1945. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא שימש כבית נופש של חברת הסרטים של גרמניה המזרחית (DEFA), והטירה הקטנה שימשה לגסטרונומיה מאז 1950, עם הפסקה קצרה לאחר בניית ביצורי הגבול בשנת 1961, עד היום.
האורוות
באמצע ההר, מעל הטירה הקטנה, נבנה מבנה האורוות והכרכרות (Marstall) בשנים 1834–1839 על פי תכנון של אדוארד גבהארדט (Eduard Gebhardt). הבניין המעוצב בפשטות בצורת פרסה, ששונה והוגדל שוב בסביבות 1861, שימש כמשכן לסוסים והכרכרות. בקומה העליונה היו דירות רשמיות.
מבנה בית המשפט הישן של ברלין
דרומה יותר, על לנהוהה (Lennéhöhe), נמצא מבנה בית המשפט הישן של ברלין (Gerichtslaube). הוא נבנה מחדש בשנת 1871 על פי תוכניות של היינריך שטרק (Heinrich Strack) תוך שימוש בחלקים מקוריים של מבנה בית המשפט מהמאה ה-13 ממרכז ברלין. מבנה בית המשפט הציבורי המקורי מימי הביניים נאלץ לפנות את מקומו לבניין החדש של בית העירייה האדום של ברלין לאחר 1860.
בבניין הקובייתי העשוי לבנים אדומות, הוקם חדר תה מאחורי פתחי החלונות הגותיים בקומה העליונה. העמוד המרכזי של האולם הפתוח בקומת הקרקע סימל את עץ הטיליה או עץ האלון שתחתיו התקיימו הדיונים בבית המשפט הציבורי. על תבליט האבן סביב העמוד, חזירים מסמלים גרגרנות וניאוף, העיטים בצע כסף, הקופים חמדנות והסירנות מסמלות שנאה וכעס. גוף הציפור עם ראש אנושי על עמוד פינת חזית הוא לעג מימי הביניים, עמוד הקלון, סמל להתעללות ובושה.
בית המלח
בית המלח (Matrosenhaus) הממוקם בין חוף ההאפל למגדל פלאטו תוכנן על ידי יוהאן היינריך שטרק בסגנון הגותי הגרמני שתוכנן ב-1842 ונחנך באותה שנה. המבנה שימש כביתו של המלח, שתפקידו היה לשמור על הגונדולות וספינות המפרש. הגמלון המדורג לא נבנה עד שהבניין הקודם הוקם מחדש בשנת 1868. בית העירייה מימי הביניים בשטנדאל שימש מודל לגמלון זה.
מגדל פלטו
באתר טחנת רוח הולנדית מתקופת פרידריך הגדול], שנשרפה בשנת 1848, נבנה מגדל פלטו (Flatowturm), הנראה למרחוק, בשנים 1853–1856. על פי תוכניות האדריכל שטרק, בהנחייתו של מוריץ גוטגטרו, נבנה מגדל מגורים בגובה 46 מטר על פי הדוגמה של בפרנקפורט מהמאה ה-15. מבנה התצפית נקרא על שם הרכוש בבעלות המדינה בעיירה פלטו בפרוסיה המערבית, כיום בפולין, שמהכנסותיו מומנה הבנייה.