cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ידעתי למה הציפור הכלואה שרה
עלילת הספר
מאוחר יותר בספר, סבתה של מאיה מחליטה לשלוח את נכדיה שוב לאמם שבינתיים עברה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, כדי להגן עליהם מפני סכנות הגזענות בדרום. מאיה לומדת בתיכון ג'ורג וושינגטון ולומדת מחול ודרמה. לפני סיום הלימודים, היא הופכת לאחראית הרכבל השחורה הראשונה בסן פרנסיסקו. לקראת סיום לימודיה, מאיה מבקרת את אביה בדרום קליפורניה, מה שמניב עוד חוויות החשובות להתפתחותה. לדוגמה, מאיה נאלצת לנהוג ברכב בפעם הראשונה כאשר אביה השיכור לא מצליח לנסוע חזרה מטיול במקסיקו. כמו כן, היא חווה מחסור בית לזמן קצר בעקבות ריב עם חברתו של אביה.
במהלך השנה האחרונה של מאיה בבית הספר התיכון, היא חוששת שהיא עלולה להיות לסבית, נטייה שלא הייתה מתקבלת באותה תקופה בקהילה בה היא חיה. תחושות אלה מובילות אותה ליזום יחסי מין עם נער מתבגר. היא נכנסת להריון, ולעצת אחיה היא מסתירה ממשפחתה הריון זה עד לחודש השמיני על מנת לסיים את לימודיה בתיכון. מאיה יולדת את תינוקה בסוף הספר, וכך הסופרת יוצרת מעין סגירת מעגל: מאיה שהתחילה את הספר כילדה תמימה עם חוסר בדמות אם ואב עברה שלל חוויות מעצבות שהובילו אותה להפוך לאמא בעצמה.
השפעת הספר על סוגיות גזע וייצוגים במדיה
"ידעתי למה הציפור הכלואה שרה" נחשב לספר פורץ דרך לא רק בגלל תוכנו וסגנונו, אלא בעיקר בגלל הזהות המגדרית והאתנית של מחברו. לפני צאת הספר, כמעט ולא היו עדויות אוטוביוגרפיות של נשים שחורות על חייהן, בעיקר ילדותן. לכן ספרה של אנג'לו היה כה חשוב בהענקת מקום לסופרות שחורות על במת הספרות האמריקאית.
הצלחת הספר עם יציאתו קשורה גם לתקופה בה הוא יצא, תקופת המאבק לזכויות אזרח, וניתן לראות את הספר כתרומתה של אנג'לו למאבק כנגד אפליה ובורות באמריקה. פרשנות זו נתמכת על ידי העיסוק המעמיק של הספר בסוגיות גזע, ופועלה ההומניטרי לפני ואחרי כתיבת הספר.
ספר זה של אנג'לו, יחד עם אוטוביוגרפיות אחרות שכתבה, נלמד לעיתים תכופות מאוד בבתי ספר אמריקאיים. אנשי חינוך אמריקאיים רואים בכנות של הספר ובדיוקו בתיאור המציאות הפסיכולוגית של ילדה שחורה באמריקה כמעלות שמצדיקות את לימודו גם עשורים לאחר יציאתו. עם זאת, יש שמתנגדים ללימוד הספר בין כותלי בית הספר, בגלל עיסוקו המפורש באונס של קטינה, הריון בגיל נוער, לינצ'ים, ועוד. יש שמאמינים שעל אף החשיבות של נושאים אלה, לא ראוי שתלמידים צעירים ייחשפו אליהם.
בשנת 1979 יצא עיבוד קולנועי של הספר שתסריטו נכתב על ידי אנג'לו עצמה וליאונרה תונה. הסרט בוים על ידי פילדר קוק, ושודר בערוץ האמריקאי CBS. למעט כמה שינויים קלים, הסרט נאמן לגמרי לספר.
הספר בעברית
בשנת 2000 הוציאה הוצאת זמורה-ביתן תרגום של הספר לעברית. את הספר תרגמה דפנה לוי, ששנתיים לפני כן תרגמה את הספר "חלמתי על אפריקה" של הסופרת האיטלקית קוקי גלמן שגם עוסק בחווית המהגר האפריקאי בארץ זרה. ב-2005 ספר שירים של מאיה אנג'לו בשם "כשמשיות קיץ בסופת הוריקן" יצא לאור בהוצאת כרמל.
ג'מיל ח'ורי (עורך דין)
ג'מיל לביב ח'ורי היה עורך דין, שופט, מורה לערבית ומשורר ערבי-נוצרי-ישראלי. כיהן כראש מועצת כפר יאסיף בשנות ה-70.
ביוגרפיה
התגורר בשכונת שייח' ג'ראח בירושלים, שם נולד בנו, השחקן מכרם ח'ורי.
למד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים. התמנה לשופט שלום בחיפה ב-1946. לשכתו מוקמה בסמוך ללשכות השופטים שמעון אגרנט ומשה לנדוי.
ב-1958 עזב את ה"החזית הערבית" שהיה בין מייסדיה.
ב-1974 נבחר לעמוד בראש מועצת כפר יאסיף, למשך כשנתיים.
משפחתו
באפריל 1959 הורשעו שני בניו בריגול נגד ישראל ונידונו ל-4 שנים ולשנה וחצי בפועל.
עם נכדיו נמנים השחקנים קלרה ח'ורי, ג'מיל ח'ורי (הקרוי על שמו); אוצרת ומבקרת האמנות רולא ח'ורי והמשפטנית והפעילה החברתית האלה ח'ורי-בשאראת.
אנדרטת הקרון
אנדרטת הקרון היא אנדרטה לזכר השואה הניצבת באתר הזיכרון יד ושם בהר הזיכרון שבירושלים.
הקמה
האנדרטה, שעוצבה על ידי האדריכל משה ספדיה, נבנתה בשנת 1990. היא הוקמה לזכר היהודים שנשלחו למחנות ההשמדה. האנדרטה מורכבת מקרון רכבת וממסילת רכבת הניצבים על גשר שבור. על האנדרטה מופיע שירו של דן פגיס "כתוב בעיפרון בקרון החתום".
קרון הרכבת שימש במקורו להובלת בהמות ובמהלך תקופת מלחמת העולם השנייה שימש הקרון להובלת יהודים למחנות ההשמדה. הקרון נשמר מאז תום המלחמה והוענק ליד ושם על ידי חברת הרכבות הפולנית.
מיקום האנדרטה מאפשר צפייה בה גם ממרחק, ולנוסעים בכביש העולה לירושלים מכיוון עין כרם נדמה הקרון כאילו פורץ מתוך העצים שבפסגת ההר - דבר המעצים את המשמעות של האנדרטה.
רעיון דומה שימש כבסיס לאנדרטת קרון הרכבת בלווצובשטראסה שבברלין, לציון 63 משלוחים של יהודי ברלין, בעיקר לאושוויץ.
מרקר (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
יעקב ליפשיץ (קובנה)
יעקב ליפשיץ (ה' בטבת תקצ"ח, 2 בינואר 1838 – כ"ט באלול תרפ"א, 2 באוקטובר 1921) היה עסקן, פובליציסט והיסטוריוגרף חרדי, מזכירו של הרב יצחק אלחנן ספקטור. התפרסם כמנהיגה של ההתארגנות החרדית האנטי-ציונית שכונתה בפי מתנגדיה בשם "הלשכה הטהורה" או "הלשכה השחורה" מקובנה.
ליפשיץ הוא מחבר סדרת הספרים זכרון יעקב על קורות היהודים ברוסיה ופולין במאות ה-18 וה-19.
ביוגרפיה
נולד בוילקומיר (כיום אוקמרגה) שבליטא, לרב אליעזר ליפמן ליפשיץ שנפטר בילדותו. בהיותו בן 13 נכנס ללמוד בישיבת קיידאן בראשות הרב אברהם שמעון טרויב שכיהן כרב העיר.
לאחר נישואיו התגורר בקיידאן ובשנת תר"ל (1870) עבר להתגורר בקובנה. במשך שנים רבות היה עוזרו של הרב הראשי של קובנה, הרב יצחק אלחנן ספקטור, עד לפטירת האחרון בתרנ"ו (1896).
התנגדות לתנועת ההשכלה היהודית
בשנת תרמ"ד 1884, במסגרת המאבק הרבני נגד תוכנית הברון דוד גינצבורג להקמת סמינר לרבנים ברוסיה במקום בתי המדרש לרבנים שנסגרו בידי הממשלה. הוציא לאור את הפמפלט "דברי שלום ואמת" שבו מאמריו ומאמרי פובליציסטים נוספים המתנגדים לתוכנית.
ליפשיץ כתב מאמרי דעה בעיתונות התקופה, בעיקר בזו החרדית. בין היתר כתב בכתבי העת: הכרם, הפלס והלבנון. בעיתונות התקופה הוא מוזכר לעיתים, בעיקר בפי מבקריו, בכינוי המקוצר: יעקב ל־ץ.
פעילותו זו, בשיתוף פעולה עם הרב אליהו עקיבא רבינוביץ' מפולטבה ואחרים, זכתה בחוגי המשכילים והציונים, לכינוי "הלשכה השחורה" או "הלשכה הטהורה" מקובנה.
התנגדות לתנועה הציונית
ליפשיץ ראה בתנועה הציונית את ממשיכתה הרוחנית של תנועת ההשכלה היהודית, וקידש נגדה מלחמה. פעילותו התרכזה בניסיונות להניא רבנים חרדים מלהצטרף לתנועה, בעיקר במסגרת תנועת חובבי ציון ותנועת המזרחי. ליפשיץ היה מזכירו של רבי יצחק אלחנן ספקטור וניהל את המאבק תחת חסותו. חוגים ציוניים דתיים ייחסו לו השפעה שלילית על פעילותו של הרב ספקטור. הרב יצחק ניסנבוים מספר כי כאשר שהה הרב שמואל מוהליבר בקובנה הוא שכנע את הרב ספקטור לזמן למחרת אספה של חובבי ציון בביתו. הרב ספקטור הסכים מיד, אך בביתו "נמצא גם השטן של חובבי ציון, יעקב ליפשיץ, והוא הטיל אימה על הגריא"ס כי סכנה צפויה לביתו מאספה זו". למחרת שלח הרב ספקטור לרב מוהליבר פתקה ובה הודיעו על ביטול האספה "מסיבה שנתחדשה". יום לאחר מכן, היה יום שישי והרב ספקטור בא למלונו של הרב מוהליבר והזמינו לסעוד אצלו את סעודות השבת. לפליאתו של המזמין ענה הרב מוהליבר בהיתול: אם אקבל את הזמנתך ולא אזמין סעודות שבת בבית המלון, ירא אני כי סמוך לכניסת השבת אקבל פתק נוסף כי "מסיבה שנתחדשה לא תוכל הסעודה להתקיים בביתי".
הרב משה אביגדור עמיאל בספרו "הגיונות אל עמי", מתח ביקורת נוקבת על ליפשיץ בעילום שמו, באמצעות המשל הבא:.
למרות האמור, נראה שהיחס בין האישים היה יחס של אמון. העיתונאי היהודי יעקב מרק, מקבל את חילוקי הדעות בין הרב ומזכירו כעובדה מוגמרת, ולמרות זאת סיכם את יחסיהם במילים אלו:.
במסגרת פעילותו זו, עמד ליפשיץ מאחורי הדפסת הספר "אור לישרים" בוורשה, הכולל מכתבים מרבנים שונים נגד הציונות. שמו של ליפשיץ לא נזכר בספר.
התנגדות לתנועת המוסר
לאחר הקמת תנועת המוסר היהודית באירופה בידי רבי ישראל מסלנט, והפצתה בידי תלמידיו, היו רבנים שהתנגדו לה ובפרט ל"בתי המוסר" שחפצה להקים. ליפשיץ כתב על כך:.
דב כ"ץ, בספרו "פולמוס המוסר" מצטט מכתב חריף שכתבו מתנגדי התנועה, ועליו חתומים הרבנים: צבי הירש רבינוביץ מקובנה (בנו ויורשו של הרב יצחק אלחנן ספקטור); יצחק יעקב רבינוביץ', מפוניבז' ועוד. כ"ץ כותב כי "לפי השמועה, חיבר מאמר זה ר' יעקב ליפשיץ הידוע, מי ששימש כמזכירו של ר' יצחק אלחנן, והיה מהלוחמים העזים ביותר במוסריים (כינויים של מצדדי תנועת המוסר).
משפחתו
חתנו הוא הרב זלמן יעקב פרידרמן (1869-?), רב בבוסטון.
אסטרואידי אמור
אסטרואידי אמור הם סוגי אסטרואידים שיש להם נקודות במסלוליהם שנפגשות עם המסלול של כדור הארץ ולעיתים גם במסלול של מאדים. לכן יש סיכוי שהאסטרואיד יתנגש בכדור הארץ.
מקור השם
שם האסטרואיד נקרא על שם קופידון (בלטינית - אמור).
השם "אמור" היה השם של "אסטרואיד 1221" שנגלה בשנת 1932. בעקבותיו השם של קבוצת אסטרואידים זו נקראת "אמור".
מסלול אסטרואיד אמור
מסלול האסטרואיד בצורת אליפסה המתנגש במסלולו של כדור הארץ ובדרך כלל עובר גם על הציר של מאדים.
התנגשות אסטרואידי אמור בכדור הארץ
למרות הגודל והמהירות של אסטרואידי אמור, ישנו סיכוי שהאסטרואידים יתנגשו בכדור הארץ. ההתנגשות של אסטרואידי אמור תלויה בנוסף בכוח ובמהירות תנופה של עצמים או כוכבים שעוברים לידו או הוא עובר לידם.
LATAM פרגוואי
LATAM פרגוואי ידועה גם כ-TAM פרגוואי או Líneas Aéreas Paraguayas) LAP בתרגום חופשי: נתיבי אוויר לפרגוואי או פרגוואי איירליינס) היא חברת הדגל וחברת התעופה הלאומית של פרגוואי. מטה החברה נמצא בעיר בירתה אסונסיון. החברה מפעילה את טיסותיה ל-4 יעדים מנמל התעופה הבינלאומי סילביו פטירוסי שנמצא באסונסיון. החברה היא חברה בת של קבוצת LATAM איירליינס והיא חברה בברית חברות התעופה Oneworld.
תולדות החברה
החברה הוקמה בשנת 1962 בשם "נתיבי אוויר לפרגוואי" והחלה את טיסותיה שנה לאחר מכן, ב-1963.
לאחר תקופה קצרה (1994-1996) בה הייתה החברה חברה בת של חברת התעופה SAETA אקוודור נמכרו רוב מניותיה לחברת התעופה הברזילאית TAM איירליינס (כיום LATAM ברזיל). החברה הפעילה באותה תקופה בעיקר מטוסי DC-3 ו-CASA 212 ליעדים מקומיים.
בשנת 2008, בעקבות אסטרטגיית מיתוג שאימצה החברה, השם "TAM Mercosur" ירד וחברת התעופה אימצה זהות תאגידית זהה לחברת האם הברזילאית, והפכה ל-TAM Airlines.
בעקבות הקמתה של קבוצת LATAM איירליינס (ש-TAM איירליינס הברזילאית, הבעלים של החברה ייסדה יחד עם חברה נוספת) החברה מותגה מחדש תחת השם LATAM פרגוואי.
צי המטוסים
נכון לשנת 2012, בצי של LATAM פרגוואי יש 4 מטוסים:
התנועה הדמוקרטית העממית הדרום אתיופית
במקור היא נקראה החזית הדמוקרטית העממית הדרום אתיופית עם היווסדה בנובמבר 1992, זאת לאחר שהקונגרס הראשון שקדם למפלגה התקיים בין ה6-29 באוקטובר של אותה השנה. הקונגרס הרשמי הראשון של הארגון התקיים בספטמבר 1994. ובספטמבר 2003 התקיים הקונגרס הרביעי ובו הוכרז שינוי שמה של המפלגה ומ"חזית" היא הפכה ל"תנועה".
בבחירות האזוריות שנערכו באוגוסט 2004, המפלגה זכתה ב-271 מתוך 348 מושבים במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום (SNNPR).הSEPDM הודיעו ב-13 בדצמבר 2007 כי בבחירות הבאות הם ימנו 790,000 מועמדים למשרדים ומועצות. ממשל העיר ובית הנבחרים של העמים .
בשנת 2008 התנועה זכתה ב-10 מושבים באספה האזורית של מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום. וכן בכל 850 המושבים המועמדים להצבעה בבחירות ב=13 אזורי הדרום. ושליטה על 123 חלוקות מנהליות ו-20 עיירות.
קגן
קגן או כגן הוא שם משפחה אשכנזי שנוצר בשטחי האימפריה הרוסית לשעבר, וריאציה רוסית ואוקראינית של שם המשפחה "כׇּהׇן".
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בניו של יאגבה ציון
בניו של הקיסר יאגבה ציון כל אחד מהם שלט כשנה באתיופיה. היסטוריונים מתווכחים מה בדיוק המצב הפוליטי בזמן זה. חלק טוענים שיאגבה ציון לא יכול היה להחליט על יורש ולכן בניו כיהנו שנה כל אחד, אך חלק גורסים שהמצב היה שונה מכיוון שכל אחד מהבנים טען לעצמו את הכתר והיה מצב של בלבול ואנרכיה באימפריה ולכן הקיסרים התחלפו כמעט כל שנה. בתקופה זו החל גם השימוש בבית סוהר באמבה גישן על ידי ג'ין אסגד לקרובי משפחה בעיתיים של הקיסר, כאשר הוא הוכרח לאסור את אחיו המסוכן סבא אסגד, באותו הזמן הוא כלא שלושה מבניו ומאחיו באמבה גישן.
ב' בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בב' טבת היא ברוב השנים פרשת ויגש. אולם, אם בר המצוה חל בשנה שראש השנה שלה חל בשבת או בשנה חסרה שראש השנה שלה ביום שני (שנה מקביעות בחג או בחה) פרשת בר המצוה היא פרשת מקץ.
איריס שטיין
איריס שטיין כרמי (שם נעוריה: איריס כרמי, נולדה ב-1961), טניסאית שולחן, 10 פעמים אלופת ישראל ליחידות, 9 פעמים אלופת ישראל לזוגות נשים ו-10 פעמים אלופת ישראל לזוגות מעורבים עם 5 שותפים שונים (מנחם שטיין, דרור פולק, יוסי בוגן, חמי גרינברג ויוסף שיפמן), יותר מכל שחקנית טניס שולחן ישראלית אחרת. השתתפה ב-3 אליפויות עולם (נובי סאד 1981, טוקיו 1983 וגטבורג 1985) כשחקנית בנבחרת ישראל. בעלת חמש מדליות זהב משתי מכביות (1981, 1985).
ביוגרפיה
באליפות העולם בטניס שולחן שנערכה בנובי סאד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1981 הגיעה שטיין לשלב 64 השחקניות האחרונות.
באליפות העולם בטניס שולחן שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1985 הגיעה שטיין להישג השיא שלה, בניצחון, יחד עם דרור פולק, על זוג קוריאני, לי סו יה וקים קי טק, שהיו מדורגים מקום 3 בעולם כזוג, וכל אחד מהם במקום ה-3-5 ביחידים ויחידות, דבר שהוביל אותם עד לשמינית הגמר.
בשנת 1987 הובילה שטיין את נבחרת הנשים של ישראל לשלב רבע הגמר באליפות צרפת הפתוחה, שבו הפסידה לנבחרת סין החזקה.
בשנת 1988 פרשה שטיין מתחרויות לאחר לידת בנה הבכור. בשנת 2009, חזרה שטיין להשתתף בתחרויות והצטרפה למועדון הישגי כרמיאל, בליגת העל לנשים. היא סיימה עם קבוצתה במקום ה-4 בליגה והעפילה לגמר גביע המדינה.
פארא הוקי קרח
פארא הוקי קרח (מאנגלית: Para Ice Hockey; נקרא בעבר הוקי מזחלות, ובאנגלית Sledge hockey או Sled Hockey) הוא משחק קבוצתי שפותח על מנת לאפשר לאנשים בעלי לקות פיזית לשחק הוקי קרח. פארא הוקי קרח הומצא בתחילת שנות ה-60 בסטוקהולם, שוודיה, במרכז שיקום ונחשב לאחד המשחקים הפופולרים ביותר במשחקים הפאראלימפיים.
הוועד הפאראלימפי הבינלאומי משמש גם כגוף העליון שמנהל את הענף בעולם, ומארגן, בנוסף לטורניר הפאראלימפי, גם את אליפויות העולם שלו.
היסטוריה
בתחילת שנות ה-60, זוג שוודי פיתח מזחלת עבור הוקי קרח על מנת שיוכלו להמשיך לשחק הוקי קרח למרות לקותם הפיזית. העיצוב כלל שני להבי מחליקיים על מסגרת מתכת שאפשרה לדיסקית המשחק לעבור תחתיה. העיצוב הושלם על ידי הרכבת מוטות מעוגלים על ידיות אופניים כתחליף למקלות ההוקי הסטנדרטיים. למרות הקפדה על מדידות הציוד במשחקים הפאראלימפיים, העיצוב כיום דומה לעיצוב המקורי.
למרות חוסר העניין הראשוני בענף, החלה תחרות שכללה 5 קבוצות באירופה בשנת 1971. בשנת 1981 הוקמה הקבוצה הראשונה בבריטניה, זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1982 הוקמה הקבוצה הראשונה בקנדה, לעומתן, בארצות הברית הוקמה קבוצת הוקי המזחלות הראשונה רק בשנת 1990. הוקי המזחלות המשיך להתפתח באסטוניה ויפן ובשנת 1994 נכלל כענף במשחקים הפאראלימפיים בלילהאמר שבנורווגיה, בהם זכתה שוודיה במדליית הזהב. בשנת 2010, במשחקים הפאראלימפיים בוונקובר שבקנדה התקיימה לראשונה תחרות לקבוצות מעורבות, בהן הורשו להשתתף גברים ונשים יחד.
חוקים
חוקי המשחק מאוד דומים לחוקים הרגילים של הוקי קרח כשההבדל העיקרי הוא חוקים לגבי המזחלות עצמן והשחקנים. קובץ החוקים הבינלאומי הראשון נערך בשנת 1990 על בסיס החוקים הקנדים להוקי קרח. החוק הייחודי היחיד לפארא הוקי קרח הוא זה האוסר על התנגשות חזיתית באמצעות המזחלת בשחקן יריב.
ספסל השחקנים וספסל העונשין נמצאים בגובה הקרח על מנת לאפשר כניסה ויציאת שחקנים ללא צורך בעזרה ממאמן או אדם אחר ואף רצפתם עשויה קרח או קרח סינתטי על מנת למנוע נזק ללהבי המזחלות.
כל ציוד השחקנים חייב להיות מאושר על ידי הוועדה לאישור ציוד הוקי, כולל המזחלות, המקלות, הקסדות וכל ציוד מגן אחר.
המקלות בנויים מלהבי מקלות הוקי רגילים אך בזווית גדולה יותר על מנת לאפשר לשחקנים שליטה נוחה בדיסקית. בקצה המקל יש 6 עד 8 שיני מתכת לצורך תנועה, המתבצעת על ידי דחיפת הקרח באמצעות חלקו המשונן של המקל. על שיני המתכת להיות באורך של עד סנטימטר אחד על מנת למנוע נזק לקרח או פציעה לשחקנים אחרים.
מוטי בודק
מוטי בודק (נולד ב-1961) הוא אדריכל ישראלי, בעליו של משרד "בודק אדריכלים" בתל אביב ופרופסור במחלקה לארכיטקטורה בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים ובביה"ס לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
בודק נולד וגדל בחיפה. ב-1983 סיים את שירותו הצבאי ואז שירת שנתיים במערכת הביטחון. ב-1989 סיים בהצטיינות תואר ראשון בעיצוב (B.Des) בבצלאל וב-1990 סיים תואר ראשון בארכיטקטורה (B.Arch) בטכניון. בשנים 1987–1994 עבד במשרד האדריכלים "יסקי-גיל-סיון". ב-1989 הקים משרד אדריכלים יחד עם דרור אבירם. דרכיהם נפרדו ב-1993. ב-1991 החל ללמד במחלקה לעיצוב סביבתי בבצלאל, שהוכרה שנה לאחר מכן על ידי המועצה להשכלה גבוהה כמחלקה לארכיטקטורה.
ב-1995 השלים תואר שני באוניברסיטת קלארק שבמסצ'וסטס. באותה שנה מונה למרצה וחבר סגל בבצלאל. בשנים 2001–2004 עבד כסגן ומ"מ ראש בית הספר לאדריכלות באוניברסיטת אריאל, וכיום עובד כפרופסור במחלקה לארכיטקטורה וכיו"ר ארגון המרצים בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים, וכפרופסור אורח בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב. זאת, במקביל לעבודתו כאדריכל עצמאי במשרדו שבתל אביב. בודק היה ממייסדי מועצת ארגוני הסגל במוסדות להשכלה גבוהה ושימש כמשנה ליו"ר.
בודק נשוי ואב לחמישה, מתגורר בתל אביב.
מחקר
בודק עוסק במחקר, תכנון והקמה של ​מבנים המתבססים על מערכות טבעיות תוך התייחסות לפרמטרים של קיימות וסביבה ולשיטות תכנון וייצור המשלבות טכניקות בנייה מתועשות, מהירות וזולות. הוא שותף בקבוצת מחקר אינטרדיסציפלינרית הפועלת באוניברסיטת תל אביב, עוסקת בפיתוח מערכות מבניות מבוססות מנגנונים מן הטבע המיועדות בין השאר להפחית את השפעתה של מגפת הקורונה, ונתמכת על ידי מענקי מחקר של המדען הראשי במשרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה המיועדים למחקרים יישומיים פורצי דרך, ושל קרן Rosetrees הבריטית המיועדת למחקרים רפואיים
רצניתיים
רצניתיים (שם מדעי: Carabidae) היא משפחה של חרקים מסדרת החיפושיות. הרצניתיים, ככל סדרת החיפושיות, הם בעלי גלגול מלא.
בעולם ידועים כ-25,000 מינים. בישראל ידועים כ-400, רובם בצבע שחור.
הרצניתיים בעלי לסתות מפותחות. רובם טורפי חרקים, חלזונות ושבלולי יבשה, שלשולים ועוד. בזמן הטריפה הם מפרישים על הטרף רוק המכיל תססי עיכול. הביצים מוטלות לרוב אחת אחת בתוך האדמה. הזחל הוא זחל ראשוני, זריז וטורף כמו הבוגר.
פרטים הנמנים במשפחה: רצה מצוירת, רצה, רצנית אוליביה, מפציצנית מרעישה, גדיתים ורבים אחרים.
אנדרטת יאנוש קורצ'אק ותלמידיו
אנדרטת יאנוש קורצ'אק ותלמידיו היא אנדרטה המצויה באתר ההנצחה יד ושם שעל הר הזיכרון בירושלים.
הקמה
האנדרטה מנציחה את זכרו של ד"ר הנריק גולדשמיט, שהתפרסם בכינויו "יאנוש קורצ'אק" - איש הרוח, הרופא והמחנך שנולד למשפחה יהודית מתבוללת בוורשה שבפולין. קורצ'אק כתב ספרי חינוך רבים וניהל בתי יתומים. במהלך השואה סירב לנטוש את הילדים היהודים שבבית היתומים, עבר עמם לגטו ורשה, ונלקח עמם אל מותם במחנה ההשמדה טרבלינקה.
הפסל מתאר את יאנוש קורצ'אק (בפסל ניתן לראות את ראשו) המחבק את הילדים ומנסה לגונן עליהם. ראשו של קורצ'אק גדול מהילדים ואף ידו גדולה, ומקיפה אותם. הפסל ברוך סקציאר רצה להדגיש בכך את אהבתו של קורצ'אק לילדים ואת מנהיגותו. ראשו של קורצ'אק באותו גובה כמו ראשי הילדים על מנת להראות את משנתו, לפיה יש להתייחס אל ילדים כאל אנשים מבוגרים.
פסל דומה מעשה ידי אותו פסל נמצא בבית הקברות בוורשה, אולם שם דמותו של קורצ'אק גבוהה ביחס לראשי הילדים.
ג'וזף קליי
ג'וזף קליי (באנגלית: Joseph Clay; 24 ביולי 1769 - 27 באוגוסט 1811) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-1 של מדינת פנסילבניה.
ביוגרפיה
קליי נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה בשנת 1769. בשנת 1799, נבחר קליי ל.
לפני שנבחר לקונגרס של ארצות הברית עסק בבנקאות.
קליי נפטר בפילדלפיה בשנת 1811, ונקבר בכנסיית כרייסט.
אלי יפה (קצין)
אלי יפה (נולד ב-11 בינואר 1957) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. שירת כקצין תותחנים ראשי וראש חטיבת המבצעים.
ביוגרפיה
יפה נולד וגדל בעפולה, למד בבית הספר התיכון המחוזי ע"ש דוד בן-גוריון בעיר.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1975 ושירת בגדוד 334 של חיל התותחנים, כקצין תותחנים שירת כמפקד סוללה בגדוד 55, ובמלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן מפקד הגדוד. בשנים 1984-1985 פיקד על גדוד 55 במהלך הלחימה בדרום לבנון לאחר מכן שירת כסגן מפקד ביסל"ת, יצא לקורס קציני תותחנים בפורט סיל שבאוקלהומה ומונה לסגן מפקד אגד ארטילרי 215. ב-1989 מונה למפקד גדוד בקורס קציני אג"ם בבה"ד 1 וב-1991 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד מרכז אימון יחידות חיל התותחנים. ב-1993 מונה למפקד אגד 215 וב-1995 לראש מחלקת מבצעים בחטיבת המבצעים במטכ"ל.
באוקטובר 2001 מונה לראש חטיבת המבצעים באגף המבצעים. לאחר שחרורו ב-2005 החל לעסוק בייעוץ ביטחוני.
ים האש
ים האש (אנגלית: Fire Sea) הוא הספר השלישי בסדרת ספרי "מחזור שער המוות" שנכתבה בידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן. הספר מספר על מסעו השלישי של האפּלו הפיטרין, שנשלח בידי אדון הנֶקסוס דרך שער המוות, הפעם אל עולם האבן, אבאראך, כדי להשליט שם כאוס, בתקווה שבכך יוכל אדון הנקסוס להשלים את תוכניתו לשלוט על כל ארבעת העולמות.
תקציר העלילה
אבאראך, עולם האבן, הוא רק לבה, סלע, אדים רעילים ומעט מאוד מזון יקר-ערך שיכול לגדול בשדות. חיי העמים באבאראך תלויים בעמודי אבן ענקיים, הנקראים "קולוסוס", שאמורים לספק חום ואטמוספירה הניתנת לנשימה באמצעות הרונות החרותות עליהם. אך הקולוסוס החלו לדעוך באיטיות במשך הזמן. כוחם היה תלוי בעולמות האחרים. כיוון שהבעט מקרקשת לא הופעלה, והמצודות בפריאן לא העבירו את הארגיה מהשמשות שלהם, הקולוסוס החלו לקרוס. על מנת לשרוד, הסארטן העמיקו למעמקי האדמה, קרוב יותר לברכות הלבה שחיממו את הסביבה. הקרבה ללבה הגדילה את הגזים הרעילים, והקשתה על החיים. כל המנצ'ים כבר מתו, וכוחם של האנשים היחידים שנשארו - כולם סארטן - נחלש בצורה משמעותית; רוב קסמם המולד מושקע בהשארתם בחיים. כדי להגדיל את מספרם הם החלו להשתמש באומנות ההעלאה באוב האסורה: החייאת המתים. הגופות המוּחיוֹת הללו מחוסרות בינה, אך שימושיות למלאכות מסוימות.
האפלו נשלח לעולם זה וגילה, למרבה חרדתו, כי אלפרד הסארטן הצליח בדרך כלשהי להסתנן אל תוך הנקסוס ולהיכנס אל ספינתו. אולם לפני שהספיק לעשות משהו בנוגע לכך, הספינה כבר עברה דרך שער המוות ותודעותיהם התחלפו לזמן קצר; נכפה על כל אחד מהשניים לחיות מחדש את הזכרונות הכואבים ביותר של האחר: האפלו, כילד בן שבע, הרואה את גופותיהם המושחתות של הוריו ולומד כי זוהי אשמת הסארטן; ואלפרד, המתעורר כדי למצוא שהוא הסארטן היחיד שנשאר בחיים באריאנוס... ולמיטב ידיעתו, היחיד בכל העולמות. נכפה על כל אחד מהם להיות בנעליו של האחר, והשניים כבר לא יכולים להסתכל האחד בשני באותה האיבה (במקרה של האפלו) או הפחד (במקרה של אלפרד) כמו קודם.
באבאראך, אלפרד מאושר בתחילה לפגוש סארטן חיים, אפילו כאלה שאיבדו את כל ערכיהם, אך נחרד ממצבם; שפת הרונות של הסארטן, המעלה תמונות במוחו של מי ששומע אותה, מלווה בתמונות של מוות כאשר היא מדוברת בפי ילידי אבאראך. אלפרד הזדעזע אף יותר כאשר שמע שהם עוסקים בהעלאה באוב. מחקרי הסארטן גילו כי כאשר אדם אחד חוזר לתחייה, אדם אחר מת שלא בזמנו, ונראה כי ההעלאה באוב באבאראך היא הסיבה למותם של מרבית הסארטן בעולמות האחרים. והגרוע מכל - הסארטן כאן בהו באלפרד בעיניים רעבות: לו יש כוחות, קסמים, יכולות שהם כבר מזמן שכחו שקיימים, והם רצו את מה שיש לו. אפילו הקסם הפשוט ביותר שלו הוא מעל ומעבר בשבילם.
האפלו ואלפרד עשו היכרות עם הנסיך אדמונד, שהוביל את נתיניו אל המקומות הפורים יותר בעיר הגדולה של אבאראך, נקרופוליס, ואת בעל האוב הראשי שלו, בלתאזאר. כאשר הם הגיעו לתחומי ממלכת קאירן נקרוס, הם פגשו בדוכסים ג'ונתן וגֵ'רה, זוג נשוי טרי של בעלי אוב, שנראה בבירור כי הם מאוהבים זה בזו. האפלו ואדמונד נפגשו עם המלך קלֵייטוּס הארבעה-עשר. קלייטוס היה שליט חכם, אך אכזרי. הוא הרג את אדמונד בשביל השעשוע והחיה אותו, וכלא את האפלו, כאשר הוא הבין כי גם הוא יודע את סודות קסם הרונות. קלייטוס הרעיל את האפלו בכלאו כדי שגופתו תישאר ללא פגע והרונות שעליו תישארנה במצב טוב מספיק בשביל לחקור אותן. אלפרד, ג'ונתן וג'רה הצליחו לחלץ את האפלו, אך ג'רה מתה בדרך. ג'ונתן החיה אותה במהירות מבלי לחכות את שלושת הימים שנהוג לחכות כדי לתת לנשמה לעזוב את הגוף לגמרי. ג'רה הפכה כעת ללאזאר, מת-חי שנשאר עם האינטליגנציה והאישיות שלו, מכיוון שנשמתו עדיין כבולה די חזק לגוף... וש"חייו" הם ייסורים אין-סופיים, בעודו כבול בין החיים למוות.
האפלו, אלפרד וג'ונתן החלו לברוח עם אדמונד וג'רה המתים מקלייטוס וחייליו המתים, והגיעו לבסוף אל חדר מוזר: מוגן היטב ברונות, מלא בשאריות השלדים של אנשים שכנראה הרגו האחד את השני או אפילו את עצמם, בעל שבע דלתות נעולות המונחות במרווחים שווים ביניהן ושולחן מעץ לבן במרכזו. לחדר קוראים "חדר הארורים". פעם המורדים התקבצו בתוכו, עד שארבו להם שם והם נהרגו בידי אחד מאבותיו של קלייטוס, אך הוא וכל כוחותיו הוכו בידי יד בלתי-נראית על המקום. כתובת שהייתה כתובה על החדר הסבירה כי אין להפעיל אלימות בחדר, וכי אם משהו יתעלם מההוראה החדר יפנה כנגדו. אלפרד (וגם האפלו, אף על פי שהוא לעולם לא יודה בכך) הרגיש לרגע בנוכחותו של כוח עליון כלשהו. כאשר אלפרד והאפלו צפו בהיסטוריה הזו באמצעות קסמו של החדר, ג'רה החלה לקרוא לחיילים המתים שקלייטוס הביא עמו. כאשר הוא הגיע אל החדר, הוא נרצח והוקם לתחייה כלאזאר בידי ג'רה. היא התחילה להרוג אנשים רבים אחרים ולהחיות אותם כלאזארים חדשים, והגיעה לשיא בטבח של כמעט כל אוכלוסיית העיר. החיים (ואדמונד) היו חייבים לברוח שוב, בעודם מנסים להגיע אל ספינתו של האפלו כדי להימלט מאבאראך, וכמו כן לעצור את המתים מפריצת מבנה הרונות המגן עליה כדי להיכנס אל העולמות האחרים ולהרוג גם שם את כל החיים.
ג'ונתן מקריב את עצמו כדי לעזור להם להימלט, ונרצח ומוחזר לחיים כלאזאר בידי אשתו; הנסיך אדמונד, מאידך גיסא, מדגים כיצד לאזאר יכול להכניע את כעסו ולמצוא מוות אמיתי בידי כך. בלתאזאר אוסף את כל אנשיו שנותרו בחיים מחוץ לעיר ומכניס אותם לתוכה, אף על פי שצבא הלאזארים החדש יעשה את חייהם לקשים מנשוא. האפלו ואלפרד בורחים בספינתו של האפלו, והאפלו, שהושפע מאוד מהחוויות שעבר שם, נותן לאלפרד הזדמנות לקפוץ מספינתו לפני שהוא חוזר לנקסוס ולאדונו.
ננמדי אזיקיווה
קורות חייו
אזיקיווה היה יליד שבט האיגבו (Igbo) ונולד בזונגרו שבצפון ניגריה, שם שירת אביו בגדוד הניגרי. לאזיקיווה הייתה אחות אחת, ססיליה אזיאמקה ארינזה (Cecilia Eziamaka Arinze). אמו של אזיקיווה, צ'ינווה (Chinwe) אזיקיווה, הייתה סוחרת קמעונית. אביו, צ'וקוומקה (Chukwuemeka) אזיקיווה, היה מורה לפני שגויס לתפקיד פקידותי ביחידה של המשטר הניגרי. הגזענות העמוקה והמתמשכת גרמה לאביו להתפטר אחרי 23 שנים בשלטון הקולוניאלי של ניגריה. אזיקיווה דיבר האוסה (Hausa) שוטפת, אך אביו שלח אותו בגיל 7 לגור עם סבתו ודודתו מצד אביו בעיר אוניטשה (Onitsha) שבדרום ניגריה, על מנת שילמד את שפת ותרבות האיגבו. שם חונך אזיקיווה בכנסייה המיסיונרית (Church Missionary Society’s Central School) באוניטשה שבדרום-מזרח ניגריה ובבתי הספר של המיסיון. ב-1914 במהלך מגוריו עם סבתו באוניטשה אזיקיווה ננשך על ידי כלב. אביו, שעבד בלגוס (Lagos) באותה תקופה, העביר את אזקיווה לשם על מנת שיחלים ויעבור ללמוד בבית הספר המקומי. ב-1918 חזר לאוניטשה שם סיים את השכלתו היסודית.
בעודו בתיכון, נחשף אזיקיווה לרעיונותיו של מרקוס גארבי (Marcus Garvey), עיתונאי שהקדיש את חייו למען המאבק הלאומי השחור ולהדגשת חשיבות המאבק הפוליטי האקטיבי. הוא קרא לאחדות אפריקה, להשגת עצמאות לאומית, לאי תלות כלכלית ולשחרור תרבותי ופסיכולוגי מעול הלבנים. בנוסף, נחשף אזיקיווה לדיכוי הקולוניאלי מקרוב והחליט בשלב מוקדם זה בחייו להילחם נגדו. כבר בגיל 16 נדר אזיקיווה נדר לגאול את אפריקה. באותה השנה, קווג'יר אגריי (James Emman Kwegyir Aggrey) נאם בבית ספרו ואמר כי "דבר מלבד הטוב ביותר, אינו מספיק טוב עבור אפריקה". כיוון ששני גיבוריו של אזיקיווה, גארבי ואגריי, שהו בארצות הברית, הוא היה נחוש ללכת לשם גם הוא, לרכוש השכלה ולחזור לניגריה על מנת לקדם אותה.
בשנים 1921–1925 עבד אזיקיווה כפקיד ממשלתי במשרד האוצר של הממשל הקולוניאלי בלגוס. תפקיד זה גרם לו להיחשף לאפליה הגזענית ששררה בתוך שורות המשטר הקולוניאלי.
זיק, כפי שכונה אזיקיווה על ידי בני כיתתו, סיים בראש כיתתו את התיכון ב-1925. לאחר מכן, ללא כסף או תמיכה, החליט אזיקווה לעלות כנוסע סמוי על אוניית ה-RMS Appam על מנת להגיע לארצות הברית, אך הניסיון כשל ואזיקיווה ושני שותפיו נתפסו והורדו בכוח מהספינה על ידי צוות האונייה בגאנה (Ghana).
בגאנה לקח אזיקיווה חלק במחנה אימונים של המשטרה, אך לאחר שהוריו ביקשו ממנו, חזר לניגריה. אביו של אזיקיווה התנגד לתוכניתו ללמוד בארצות הברית אך שינה את דעתו לאחר שפקיד לבן-עור צעיר קרא לו "קוף שחור חסר השכלה". לאחר מקרה זה סבר אביו שרק השכלה תבטיח יחס מכבד לאפריקאים, ולכן החליט לעזור לו לקדם את השכלתו והעניק לו 600 דולר במטרה לממן את נסיעתו לארצות הברית.
במהלך שהותו בארצות הברית, על מנת לממן את לימודיו, אזיקיווה עסק בעבודות כפיים כגון: כורה פחם, שוטף כלים, מלצר ומתאגרף על מנת לשלם עבור השכלתו. אזיקיווה ראה באברהם לינקולן וג'יימס גארפילד מקור להשראה בתור דמויות שטיפסו מן המעמד הנמוך עד לבית הלבן בעזרת הקרבה, עבודה קשה ונחישות.
הוא הושפע רבות מהאפליה הגזעית שחווה ומהתפתחות הלאומיות השחורה בארצות הברית. בתחילת דרכו, תמך אזיקיווה במאבק למען שחרור כל השחורים בעולם, וקרא לכל המושבות במערב אפריקה ללכד את שורותיהן נגד האויב האירופאי המשותף. מתוך אמונתו באחדות אפריקה ולשם הצגת ה"אפריקאים" כצד חזק במאבק, אזיקיווה העדיף לא להתייחס אל אנשיו כ"ניגרים" אלא כ"אפריקאים" אל מול ה"אירופאים".
את זמנו הפנוי בילה אזיקיווה בקריאה או בספורט. בשנתיים הראשונות שלו באוניברסיטת הווארד (Howard University) למד תחת הדיפלומט האמריקאי ומי שעתיד היה לזכות בפרס נובל לשלום, ראלף באנץ' (Ralph Bunche). באנץ' העיד על אזיקיווה כי היה בעל יכולת מנטלית יוצאת דופן, יושרה ואומץ.
ב-1927 הובילו אותו העוני והאבטלה לניסיון התאבדות כושל בפסי הרכבת בפיטסבורג. בעקבות אירוע זה הוא כתב את השיר "I Want to Die".
ב-1929 למד פוליטיקה באוניברסיטת לינקולן (Lincoln University) בפנסילבניה וסיים את התואר הראשון שלו ב-1930. לאחר מכן תפקד כעוזר הוראה באוניברסיטת לינקולן במשך שנתיים, בעודו רשום למחלקת העיתונאות באוניברסיטת קולומביה (Columbia University). תוך שנתיים, סיים תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת לינקולן, תואר שני באנתרופולוגיה מאוניברסיטת פנסילבניה (University of Pennsylvania) ותעודת עיתונאות מאוניברסיטת קולומביה.
בעודו בארצות הברית, אזיקיווה צבר ניסיון כעיתונאי כשכתב עבור "בלטימור אפרו-אמריקאי" (Baltimore Afro-American), "הטריבונה הפילדלפית"(The Philadelpha Tribune), ו"העיתונות המאוחדת של שחומי העור" (Associated Negro Press) בשיקגו. הוענקו לו שני תוארי דוקטור לשם כבוד: דוקטורט בספרות מאוניברסיטת לינקולן ובמשפטים מאוניברסיטת הווארד.
קריירה כעיתונאי
בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה, "The West African Pilot" בניהולו של אזיקיווה, שמר על עמדה מתונה על מנת לצבור לעצמו קהל קוראים. העיתון התמקד בעיקר באי הצדק הקיים כלפי האפריקאים וכלל ביקורת על הממשלה הקולוניאלית. אולם, ב-1940, התרחש שינוי הדרגתי בכתיבתו, של זיק והנושא המרכזי עליו נכתב בעיתון הוא עצמאותה של אפריקה. ב-1943, אזיקיווה ניצל את התרומות שקיבלו הוא ושישה עורכים נוספים מהנציב הבריטי, על מנת להעלות מודעות לעצמאות. הרשויות הבריטיות התעלמו ממאמץ זה, דבר אשר עורר כעס רב בקרב אזיקיווה. מאוחר יותר, הוציא אזיקיווה לאור את עיתונו, "The West African Pilot", בשפה האנגלית, מעשה אשר האיץ את פרסומו בעולם התקשורתי.
אזיקיווה רתם את מקצועו כעיתונאי למאבקו הפוליטי ולהתנגדותו לשלטון הקולוניאלי, ובסיועה של העיתונות העניק תנופה חדשה ללאומיות הניגרית. הוא זכה לעיתים קרובות לביקורות מצד בני היורובה על כך שהשתמש בעיתוניו לדיכוי דעות המנוגדות לשלו, אך מעל לכל, חולל שינוי בעיתונות המערב-אפריקאית, הן בסגנונם הישיר של מאמרי המערכת והן באופן סיקור החדשות. בהתרכזו באי-הצדק הגזעני ובצורך בפעולה נמרצת לשחרורה של אפריקה, הוא פרסם את המסר שלו ברחבי ניגריה וניסה להגביר את תפוצתו על ידי מינוי סוכנויות בפרובינציות, כלל חדשות מקומיות בטוריו וייסד את ארבעת העיתונים היומיים המקומיים. הוא טען ש"אין אמצעי טוב יותר להעיר ולדרבן את אנשי אפריקה מכוח העט והלשון". עקב המהפכה שיצר בעולם העיתונות, עסקיו היו שווים במהרה יותר מ-2 מיליון דולר.
אזיקיווה השתמש בעיתוניו השונים על מנת לקדם את השינויים שהאמין בהם: הצבעה בבחירות ישירות בהן לכל אדם יש קול יחיד ושליטה אפריקאית על השירות האזרחי.
קריירה פוליטית
בשנת 1938 הצטרף אזיקווה להנהגת "תנועת הנוער הניגרי" (Nigerian Youth Movement – NYM) אשר מחתה נגד רמת החינוך הירודה ונגד אי-המינויים של אפריקאים לעמדות בכירות בשירות הציבורי. בתנועה זו נוצר שיתוף פעולה הדוק בין משכילים מהדרום – בני האיגבו והיורובה (Yoruba). אזיקיווה תרם רבות לניגריה ול-NYM בפרט, בין היתר על ידי העלאת מודעות לאומית צבאית, פיתוח העיתונות וקידום ההשכלה בניגריה.
בהמשך, בשל מחלוקות אישיות, פרש אזיקיווה ועימו כל בני האיגבו מחברותם ב-NYM. המאמצים להציל את התנועה עלו בתוהו והיא הוסיפה להתקיים רק באזורי יורובה בהנהגתו של אובפמי אוולווו. תנועה זו הפכה לבסיס להקמתה של מפלגת "קבוצת הפעולה" (Action Group – AG) שהייתה מזוהה עם בני היורובה באזור הדרום-מערבי של ניגריה.
ב-1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נסע אזיקיווה לבריטניה במשלחת של מספר עיתונאים כדי למחות בפני שר המושבות על ההגבלות שהוטלו אז על סטודנטים ניגרים בבריטניה. בהשפעת "האמנה האטלנטית ומערב-אפריקה הבריטית" (The Atlantic Charter and British West-Africa) שהכירה בזכותם של כל העמים לבחור את צורת הממשל שלהם, הגישה המשלחת לשר מזכר בו הם דרשו עצמאות מלאה בתוך 10 שנים שבמהלכן יועברו בהדרגה כל עמדות המפתח לידי אפריקאים.
באוגוסט 1944, התכנסה בלגוס ועידה במטרה לארגן מועצה לאומית ש"תלכד את ההמונים של ניגריה לגוש מלוכד" וב-26 באוגוסט 1944, הוחלט בוועידה זו לייסד את "המועצה הניגרית הלאומית" (Nigerian National Council), "מתוך אמונה שארצנו זכאית לחופש ולשגשוג [...] ובהחלטה נחושה לעבוד בצוותא למימושו של היעד הסופי של ממשל עצמי במסגרת האימפריה הבריטית". בהמשך, המועצה הפכה למפלגה חדשה National Convention of Nigeria and the Cameroons (NCNC) אשר אותה ייסד אזיקיווה יחד עם הרברט מקאלוואי (Herbert Macaulay). באמצעות עיתוניו של אזיקיווה גויסו תומכים רבים למפלגה. ב-NCNC היו חברים ניגרים מכלל השבטים אך המפלגה ייצגה בעיקר את בני האיגבו. המפלגה איחדה תחתיה מספר גדול של ארגונים פוליטיים, ספרותיים, מקצועיים, חברתיים וקבוצות של צעירים, ומאבקה העיקרי היה למען מעמד הפועלים והשגת שלטון עצמי. מאוחר יותר אזיקיווה נבחר לנשיא המפלגה. בשלב זה, נחשב אזיקיווה למנהיג הבלתי מעורער של שבט האיגבו, היווה סמל להתנגדות הפוליטית לשלטון זר והיה לדובר הלאומיות הכלל-ניגרית.
חוקה חדשה וההתנגדות אליה
במהלך מלחמת העולם השנייה, סטודנטים ניגרים בחו"ל ומנהיגים לאומיים שאפו להגדיר מערכת חוקתית חדשה לגמרי לניגריה שאחרי המלחמה. היו שחשבו שיש לדרוש שלטון-עצמי פנימי מיידי (WASU) והיו כאלה בעלי גישה מתונה יותר, כמו גישת ה-NYM, אשר אמרה שיש להעניק חלק משמעותי יותר בממשלה לניגרים משכילים. השפעות אלו ואירועי המלחמה, גרמו לבכירים במשטר הקולוניאלי ובממשלה הניגרית להגדיר את החוקה הניגרית מחדש.
ב-6 במרץ 1945, הציג מושל בריטי בשם ארתור ריצ'רדס, אשר בשנים אלו היה מושל ניגריה, את ההצעה לניסוח מחדש של חוקת קליפורד מ-1922 (The Clifford Constitution) בפני הוועדה המחוקקת של ניגריה. ריצ'רדס טען שהחוקה תקדם את אחדות העם הניגרי. לאחר שינויים קלים, ההצעה התקבלה ו"חוקת ריצ'רדס" הפכה לחוק בפועל.
חלקים מסוימים בחוקה עוררו זעם והתנגדות בקרב מנהיגים לאומניים מכל המחנות ואזיקיווה, כנשיא ה-NCNC באותה עת, היה מתנגד נחרץ במיוחד וטען שהחוקה לא עונה על אף אחת מהדרישות הלאומיות של ניגריה. ההתנגדות נבעה משתי סיבות עיקריות, הראשונה היא שעל אף שהחוקה הוצגה כמגדילה את מספר המקומות שאפריקאים יכולים למלא בממשל, רק ארבעה מהם יכלו באמת להיבחר והשאר היו צריכים להיות כאלו שמקורבים לממשל ואינם פועלים למען ממשל עצמאי. השנייה היא שבחוקה החדשה לא הוצגה דרישה מספקת לקידום האפריקאים לעמדות מפתח בשירות הציבורי. החוקה נשארה בתוקף עד שהוחלפה בחוקה של 1951.
ניסיון ההתנקשות
חודשיים לאחר פרסום ההצעה לחוקה של ארתור ריצ'רדס (The Richards Constitution) ובעקבות ההצעות השנויות במחלוקת שהוצעו בה, החלה "השביתה הכללית" של יוני 1945. בזמן השביתה נקט אזיקיווה בגישה נמנעת על מנת לשלול כל קשר בינו לבין פריצת השביתה. למרות זאת, אנטוני אנהורו (Anthony Enahoro) שעבד כעורך באחד מעיתוניו של אזיקיווה, טען מאוחר יותר כי יש הסכמה כללית בקרב הפרובינציות כי אזיקיווה היווה מקור השראה ואף היה שותף בתכנונה של "השביתה הכללית". ב-8 ביולי 1945, הוחרמו שני עיתוניו בלגוס "West African Pilot" ו-“Daily Comet” על ידי הממשלה הקולוניאלית מכיוון שלא פרסמו ידיעות המתנגדות לשביתה. החרם לא השפיע רבות על הצלחתו בתור עיתונאי מכיוון שכתבותיו על השביתה המשיכו להתפרסם בעיתון אחר. שבוע לאחר מכן אזיקיווה נס לאוניטשה, שם התחבא. לטענתו, הממשלה הקולוניאלית תכננה לשלוח אנשים במטרה לרצוח אותו ולכן ברח. לאחר מכן שלח מברק למספר אנשי מפתח בבריטניה לבקשת עזרה. אחד ממקבלי המברק, אזרח ניגרי שחי בבריטניה, ארגן וועדה לאומית אפריקאית אשר שלחה מברקים לאנשי מפתח במוסדות ועיתונים ברחבי העולם בקריאה למחאה על החרמת העיתונים של אזיקיווה והאיומים על חייו. הממשלה בתגובה, פרסמה הצהרה בה נטען שאזיקיווה סירב להיפגש עם מזכיר המדינה במטרה לדון איתו בהאשמותיו. בנוסף הממשלה טענה, כי בשום שלב לא ביקש הגנה מהמשטר וכי לא הציג ראיות שיתמכו בהאשמותיו על האיומים לחייו. הממשלה סירבה להפסיק את החרם על עיתוניו. לאירוע זה הייתה השפעה גדולה על מעמדו של אזיקיווה והפופולריות שלו והמקרה עורר תגובות שונות בקרב אזרחי ניגריה. אזיקיווה הפך לגיבור לאומי בעייני מי שהתוודע למקרה מעיתוניו או משמועות מפה לאוזן ומנגד, המקרה עורר ביקורת חריפה לגביו מצד יריביו הפוליטיים.
דרכו לנשיאות
ב-1951, הצהירו בעקבות מאמציו העיקשים של אזיקיווה כנשיא ה-NCNC, הבריטים על ההחלטה להעניק לניגריה עצמאות. בבחירות שהתקיימו לאחר מכן, אזיקיווה נבחר לייצג את לגוס. באותו זמן, "קבוצת הפעולה" שהייתה המפלגה הפוליטית בעלת הרוב היורובי, תחת הנהגת אוולווו, זכתה בשליטה על החקיקה במחוז המערבי, היכן שלגוס ממוקמת. אזיקיווה הפך למנהיג האופוזיציה ו"קבוצת הפעולה" מנעה את בחירתו לבית המחוקקים הפדרלי. יריבות מרה החלה בין שני המחנות, אחד בשליטת היורובה ואחד בשליטת האיגבו. קונפליקטים אתניים אלו לבסוף הובילו בשנת 1967 לפרוץ מלחמת ביאפרה (Biafra), מלחמת אזרחים עקובה מדם אשר גרמה למותם של יותר מחצי מיליון אנשים, אשר רבים מהם היו ילדים.
מאוחר יותר, השלטון הבריטי האשים את אזיקיווה בלקיחת 5.6 מיליון דולר מכספי הממשלה. הוא נשפט והואשם בהתנהגות בלתי הולמת. אזיקיווה טען להגנתו כי ההאשמות נגדו היוו ניסיון לעכב את קבלת העצמאות. אזיקיווה הצליח לשרוד את המשבר התדמיתי מכיוון שהעם הניגרי ראה בו כמשחררו. הוא התפטר כמחוקק של המחוז המערבי והיה לראש הממשלה של מזרח ניגריה עד שהוכרזו בחירות הקדם-עצמאות לממשלה הפדרלית ב-1959. באותן בחירות, אף אחת מהמפלגות הגדולות לא זכתה ברוב מכריע. מפלגת ה-The Northern Peoples Congress (NPC) המורכבת בעיקר מאנשי הקבוצות האתניות האוסה ופולאני, זכתה במספר המושבים הגבוה ביותר, ואחריה ה-NCNC. ה-NCNC ואזיקיווה בראשה החלו לצבור כוח ושתי מפלגות אלו הקימו יחד קואליציה בעוד שמפלגת "קבוצת הפעולה" היוותה את האופוזיציה.
ההכתרה של אזיקיווה למושל הכללי התרחשה בזמן שאבובכר טפאווה בלווה (Abubakar Tafawa Balewa) נבחר לתפקיד ראש הממשלה. אזיקיווה ובלווה תמכו שניהם ברעיון הקומוניזם והיו בעלי עסקים רבים במדינה, מה שהפך אותם לחברים. בשנת 1961 מרבית מסחר החוץ של ניגריה התבסס על ייצוא קקאו. החקלאים מיורובה הצטיינו בהפקת קקאו ונחשבו לטובים בעולם. אזיקיווה דרש מהם לשלם מיסים על הקקאו ורבים מהחקלאים סירבו להיענות לבקשתו, קונפליקט זה גרם לחוסר שביעות רצון בקרב בני שבט היורובה. כתוצאה מקונפליקט זה, הממשלה חשפה תוכנית שמטרתה הייתה להפילה ומי שעמד בראש התוכנית, שהיה בן שבט יורובה, נעצר, נשפט ונידון ל-10 שנות מאסר. בני שבט היורובה התרעמו על הכנסת מנהיגם לכלא, והחלו פרעות אשר הובילו להכרזת מצב חירום. בעקבות כך, האזור המערבי נכנס באותה תקופה למצב של חוסר נחת.
אזיקיווה ערך תוכנית לחלוקת משאבי ניגריה בצורה שווה ולשם הוצאתה לפועל ערך מפקד אוכלוסין. המפקד יצר בעיות כאשר אזורים מסוימים דיווחו על מספר גדול יותר של תושבים מכפי שהיו בהם במציאות בשביל לקבל חלק גדול יותר מהתקציב הממשלתי.
באוקטובר 1963 הפכה ניגריה לרפובליקה והוקמה לה ממשלה פנימית שניהלה גם את תיקי החוץ. אזיקיווה מונה לנשיא בגלל תפקידו המרכזי במאבק על העצמאות ובזכות הפופולריות שלו.
אזיקיווה כנשיא
אזיקיווה כיהן כנשיא הראשון של ניגריה והקים את האוניברסיטה המקומית הראשונה בה. באוניברסיטה הקים אזיקיווה את המחלקה הראשונה לעיתונאות בניגריה. אוניברסיטה זו הוקמה בהשראת האוניברסיטה הראשונה שיועדה לשחורי-עור בארצות הברית, Wilberforce University שבאוהיו, שהוקמה על שמו של ויליאם וילברפורס, אחד מדמויות המפתח במאבק לביטול העבדות בבריטניה.
כמו כן יצירת הזדמנויות חינוכיות הייתה אחת ממטרותיו העיקריות של אזיקיווה ומתוך כך ייסד את University of Nigeria ועודד רכישת השכלה יסודית ותיכונית. באוניברסיטה שילבו תוכנית חינוך רגילה עם לימודי אנגלית ברמה גבוהה, דבר שתרם להבנה עמוקה יותר של החומר הנלמד ולאיחודו של העם הניגרי. כתוצאה מכך קמה קבוצה של אפריקאים משכילים שהחלה להשפיע על תהליכי מודרניזציה ופיתוח זהות לאומית ניגרית. תהליכים אלו הובילו לכך שלניגריה יש יותר תלמידים שלומדים בארצות הברית מאשר יתר מדינות אפריקה ביחד.
כנשיא, אזיקיווה לקח חלק בכתיבת החוקה הפדרלית שהיוותה חוק עליון במדינה. הוא נלחם נגד כל סוגי השחיתות, נפוטיזם ואפליה. אזיקיווה הצהיר שחוקתו מתבססת על המודל האמריקאי שבו "לכל אדם אכפת מספיק בשביל לחלוק, כדי שלכולם יהיה מספיק".
לאחר הנשיאות
ב-1966, אירעה הפיכה, הממשלה הופלה וראש הממשלה בלווה ומספר פקידים רשמיים חשובים אחרים נרצחו. באותה עת אזיקיווה היה בחו"ל ולכן נשאר בחיים. מי שהנהיג את ההפיכה היה גנרל ג'ונסון אגויי אירונסי (Johnson Aguiyi-Ironsi) מקבוצת האיגבו ומכיוון שאזיקיווה, אשר היה בעצמו משבט האיגבו, היה המנהיג הפוליטי הבכיר היחיד שלא נרצח, תושבי הצפון הסיקו כי ההפיכה הייתה חלק ממזימה של שבט האיגבו ליטול פיקוד על ניגריה ולשלוט בעושרה בעבור עצמם. לאחר מכן, התרחש טבח כללי של אנשי האיגבו שחיו בצפון. אנשי האיגבו שיכלו להימלט, נסו למחוז המזרחי של הדרום.
אזיקיווה שזמן רב עודד חיפוש אחר מחצבים, ובאופן מקרי נמצא נפט במזרח בזמן זה, ביקש ממנהיגי האיגבו לחלוק הון זה עם האומה. מנהיגי האיגבו באותה תקופה, כגון קולונל אוג'וקוו (Chukwuemeka Odumegwu Ojukwu), היו במצוקה כה גדולה עקב ההרג הרב של אנשי האיגבו בצפון ועקב חוסר היכולת של הממשלה הפדרלית להגן על בני שבטם. בעקבות כך בני שבט האיגבו סירבו לבקשתו של אזיקיווה לחלוק בהכנסות הנפט ובמקום, הם ניתקו יחסים עם אזיקיווה והקימו מדינה עצמאית, ביאפרה. עצתו לשלום של אזיקיווה לא התקבלה, דבר שהוביל לטרגדיה של מלחמת אזרחים הקרויה מלחמת ביאפרה.
במשך חלק מתקופת המלחמה, אזיקיווה בודד את עצמו בביתו בנסוקה (Nsukka) והקדיש את עצמו לעיתונאות וכתיבה.
ב-1967 הצטרף אזיקיווה לממשלת ביאפרה ועבד בחו"ל למען קבלת הכרה במדינת ביאפרה. הוא אף חיבר את ההמנון הלאומי שלה ושימש כיועץ בכיר לשלטונה. לאחר מספר שנים התבהר כי התנתקות ביאפרה מניגריה נכשלה. מנקודה זו ואילך, אזיקיווה עבד למען איחוד מחדש ופיוס לאומי וב-1969 חזר והצטרף לתומכי הממשלה המרכזית בניגריה. הוא נשאר בחו"ל עד 1972 וכשחזר מונה לכהן כנשיא של אוניברסיטת לגוס (Lagos University). ב-1979 הסדר הושב ואזיקיווה נכנס לזירה הפוליטית כמועמד לנשיאות אך שהו שאגארי (Shehu Shagari) זכה בבחירות והביס אותו.
כתיבתו של אזיקיווה
אזיקיווה וחברו לנגסטון יוז (Langston Hughes) האפרו-אמריקאי היו בוגרי אוניברסיטת לינקולן ומשתפי פעולה בתחום הספרות. במשך 30 שנות חברותם, היו השניים מנהיגי הדיון על מעמד השחורים במאה ה-20. אזיקיווה ויוז חלקו במשותף יותר ממה שאי פעם נראה ביחסים בין האליטה האפריקאית והאפרו-אמריקנית.
הקשר המיוחד שלהם התבסס ככל הנראה על דמיון יוצא דופן בחייהם המוקדמים של השניים, במאבקים שנתקלו בהם בחייהם הבוגרים ובזווית הראיה היצירתית שחלקו.
אזיקיווה וזיק נאלצו להתמודד עם אתגרי חייהם הקשים בשלב מאוד מוקדם. ההורים של שניהם התגרשו בילדותם והם נאלצו לעבור ממקום למקום מספר רב של פעמים מכורח הנסיבות. בנוסף, שניהם הסתכסכו עם אביהם ועוני וייאוש פקדו את חיים המוקדמים.
כמו כן, הדמיון במבנה ובשפה של השירים שלהם מעיד על החזון המשותף שלהם. אזיקיווה כתב את שיריו הראשונים עוד בימיו הראשונים בתיכון. התיכון בו למד בלגוס, הוקם על ידי מיסיונרים לבני-עור ולימדו בו מורים לבני-עור. שירו הראשון שנקרא גם "My First Poem", נכתב בהשראת חוויה מזעזעת שחווה ממורה לבן-עור שהתאכזר לילדי בית הספר.
אזיקיווה למד את עקרונות הכתיבה הבסיסיים מג'ון מ. סטיוארט, משורר בריטי צעיר אשר היה לו קשה להתחבר לשיריו המרכזיים כי טען שההיסטוריה של אנגליה לא יכולה להוות השראה לאנשים כמוהו. לעומת זאת, אזיקיווה התחבר לשירים האמריקאים מפני שהם מייצגים עמדה חזקה נגד אי-צדק ודיכוי בימי העבדות.
שיריו של אזיקיווה אופיינו באי הצדק שבגזענות ובפריחה האמנותית שהתרחשה באפריקה ובארצות הברית. כתיבתו ייצגה את ראייתו הפוליטית ואת עשייתו למניעת אי-צדק.
יש הראו בשירו של אזיקיווה, "Land of the Rising Sun", כהמנון ביאפרה וכאמצעי להרמת המורל עבור הקצינים הלוחמים, הכוחות הלוחמים ושאר העם. בנוסף, בתקופת הקמתה של ביאפרה ניכר שינוי בכתיבתו של אזיקיווה. שיריו בתקופה זו נכתבו על מחויבות חברתית, אמונה ותקווה.
מכיוון שאוסף השירים הראשון של אזיקיווה התפרסם רק בשנת 1977, יותר מ-40 שנה לאחר שעזב את ארצות הברית, הוא לא זכה לתהילה ראויה על כתיבתו.
סוהא ערפאת
סוהא דאוד ערפאת (בערבית: سهى داود عرفات; נולדה ב-17 ביולי 1963) היא אלמנתו של יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
ננמדי אזיקיווה
מורשת
אזיקיווה מת לאחר מחלה ארוכה באנוגו, בבית החולים הלימודי שבאוניברסיטת ניגריה ונקבר בביתו שבאוניטשה, ניגריה. נערכה לכבודו הלוויה ממלכתית תחת ממשלתו של גנרל סאני אבאצ'ה (Sani Abacha), וגופתו נקברה בתום כמעט שבועיים של טקסים לאומיים ברחבי ניגריה. מוסדות שנקראו על שמו של אזיקיווה כוללים את שדה התעופה הבינלאומי על שם ננמדי אזיקיווה באבוג'ה (Abuja), אצטדיון ננמדי אזיקיווה באנוגו, אוניברסיטת ננמדי אזיקיווה באוקה (Awka), מרכז העיתונות ננמדי אזיקיווה בלגוס. בנוסף, קיימת שדרה על שמו בדאר-א-סאלאם בטנזניה והדיוקן שלו מופיע על שטר ה-500 של ניגריה.
סוהא ערפאת
שנותיה הראשונות
נולדה בירושלים, בשם סוהא דאוד טוויל (سهى داود الطويل), למשפחה נוצרית אמידה. אביה, דאוד טוויל, יליד יפו, למד באוניברסיטת אוקספורד והיה יורש להון ענק מפעילות בנקאית. אמה, רימונדה טוויל, ילידת עכו, הייתה משוררת לאומית פלסטינית, שהייתה גם פעילה פוליטית.
ננמדי אזיקיווה
הישגים
ב-1960, כאשר ייסד את אוניברסיטת ניגריה, מונה אזיקיווה למועצה המלכותית על ידי המלכה אליזבת השנייה. ב-1980 הוענק לו אות הכבוד הגבוה ביותר של הרפובליקה הפדרלית של ניגריה (GCFR- Grand Commander of the Federal Republic). במהלך חייו קיבל 14 תארים של כבוד מאוניברסיטאות ניגריות, אמריקאיות וליבריות.
סוהא ערפאת
שנותיה הראשונות
סוהא גדלה ברמאללה ולמדה במנזר בשכונת בית חנינא בירושלים, ולאחר מכן בסורבון שבפריז.
ננמדי אזיקיווה
ספורט
אזיקיווה היה מעורב בהרבה ענפי ספורט במהלך חייו ואף הגיע להישגים מכובדים ברובם.
סוהא ערפאת
שנותיה הראשונות
בשנת 1988 פגשה אמה רימונדה את העיתונאי הישראלי נתן זהבי ביוון, במהלך ניסיון פלסטיני לשלוח ספינת פליטים פלסטינים לישראל. היא הכירה לו את סוהא והציעה לו להתחתן איתה, אך זהבי סירב להצעה, ולמעשה לא התחתן מעולם.
ננמדי אזיקיווה
ספורט
בין התארים שקיבל היו: אלוף מכללת סטורר (Storer College) באגרוף (1925–1927), אלוף קפיצה לגובה של אוניברסיטת הווארד (1926), אלוף מקצה חתירה לאחור ומקום שלישי במקצה שחייה חופשית של אוניברסיטת הווארד (1928), קפטן נבחרת הכדורגל של אוניברסיטת לינקולן (1930), זכה במדליית ארד במרתון ריצ'מונד (1931), זכה במדליית זהב בריצות 1000 יארד, מייל אחד ושלושה מיילים בניו יורק (1932), זכה בגביע הכסף במרוצי חצי מייל ומייל אחד בקונקטיקוט (1933), התמודד בתחרות טניס (1938), ובנוסף, קבוצת השחייה שבה השתתף זכתה בתחרות 50 יארד שחייה חופשית בלגוס (1939).
סוהא ערפאת
שנותיה הראשונות
זמן קצר אחר כך, אמה הציגה את סוהא ליאסר ערפאת בעמאן שבירדן בזמן שסוהא עבדה שם כעיתונאית. מאוחר יותר היא נשכרה על ידי ערפאת כדי לבצע פעילות בתחום יחסי ציבור עבור אש"ף, ולאחר מכן הפכה ליועצת הכלכלית שלו.
ננמדי אזיקיווה
ספורט
מלבד תארים אלו, אזיקיווה הקים את "Zik's Athletic Club" שהיה מועדון לקידום אתלטיקה, אגרוף, קריקט, כדורגל, שחיה וטניס.
סוהא ערפאת
נישואיה לערפאת
סוהא נישאה ליאסר ערפאת ב-17 ביולי 1990, בהיותה בת 27, ובהיותו בן 61. החתונה הייתה טקס חשאי שהתקיים במטה של אש"ף בתוניס שבתוניסיה. היא המירה את דתה לאסלאם זמן קצר לפני חתונתם.
חתונה זו נשמרה בסוד למשך שנתיים. למשך שנים עד לפני החתונה הכריז ערפאת שאינו מעוניין להתחתן מכיוון שהוא "נשוי למהפכה הפלסטינית".
סוהא ערפאת אמנם הגיעה עם בעלה לרצועת עזה בשנת 1994, אולם עד מהרה החלה לבלות יותר ויותר בחוץ לארץ, בעיקר בצרפת. נקודת המפנה הסופית הייתה ביקורו של ביל קלינטון ברצועת עזה בשנת 1998. במהלך ביקור זה ביקרה ערפאת יחד עם הילרי קלינטון בגן ילדים, ובמהלך השהות בגן האשימה סוהא את מדינת ישראל בהחדרת אורניום למי השתייה של הפלסטינים. התגובות החריפות של האמריקאים, כמו גם של רבים מאנשי הממשל הפלסטינים, הביאו את סוהא ערפאת לנטוש למעשה את הרשות הפלסטינית. דיווח אחד תיאר את דירתה של ערפאת כמקושטת בתמונות של האפיפיור וישו, בניגוד לדתה המוצהרת.
בראיון שנתנה לעיתון טורקי בשנת 2013 טענה סוהא שהיא אהבה את יאסר ערפאת, אבל הנישואים איתו היו טעות גדולה והיא מצטערת עליהם מאוד. היא ניסתה לעזוב אותו מאות פעמים, אולם הוא לא הניח לה לעזוב אותו.
סגנון-חיים שנוי במחלוקת
לאחר הסכמי אוסלו וחזרתו של בעלה למנהיגות פלסטינית, עברה ערפאת עם בעלה יאסר לעזה שם הקימה והנהיגה ארגון סיוע לפלסטינים, ועסקה במאמצים פוליטיים לשפר את מצבן של הנשים בחברה הפלסטינית.
ב-24 ביולי 1995 נולדה בתם המשותפת של יאסר וסוהא ונקראה זהווא, על שם אימו של יאסר שנפטרה בעודו בן ארבע, והיא ילדה אותו בצרפת.
החלטתה של ערפאת לשהות בבית חולים צרפתי כדי ללדת את בתה הכעיסה פלסטינים רבים החיים בתנאים קשים ברצועת עזה, במיוחד לאחר שצוטטה כשאמרה שתנאי התברואה בבתי חולים פלסטינים "נוראיים".
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה ערפאת ובתה עברו לגור בפריז, בביתה של אמה. עזיבתה הכעיסה רבות את הפלסטינים שטענו כי היא בורחת מהקושי היום-יומי של חיים בעזה לטובת חיים שופעים בצרפת אשר שולמו מכספי הסיוע שגויסו למטרה הפלסטינית והועברו לחשבון הבנק של בעלה. דיווחים בתקשורת הערבית והמערבית על מסעי קניות הבזבזניים שעשתה סוהא חולקו כעלונים לתושבי עזה.
ערפאת צבעה את שיערה לעיתים תכופות, במחיר גבוה ממעצב צרפתי ידוע, וסגנון חייה החברתי היה גבוה, בניגוד מוחלט לקיום המשמעתי של בעלה שסמלו היו חליפה צבאית ואובססיה קפדנית לפוליטיקה. ערפאת אף התלוננה לעיתון מצרי כי בעלה לא העניק לה תכשיטים וחי כמו קמצן. "כשאני מתלוננת בכך שאני מוזנחת, הוא מציע לי מזכרות וסמלים של המהפכה הפלסטינית", אמרה פעם בראיון.
דעות פוליטיות
ערפאת סיפרה לעיתון סעודי כי אין כבוד גדול יותר מהקרבת אחד מבניה לטובת המאבק בישראל, ונתנה גיבוי לפעולות ההתאבדות: "אני שונאת את הישראלים, אני מתנגדת לנורמליזציה איתם... (הם) אחראים לבעיות שילדינו מתמודדים איתן". כן היא התנגדה לפיקוח הישראלי הכבד על נמל התעופה בעזה בטענה שהוא "סניף של בן-גוריון בעזה." היא לגלגה על הקזינו שפעל ביריחו ואמרה עליו שהוא מבייש את הרשות: "אני שונאת אותו. הפעלתו היא הפעולה הכי מביישת של יועצי הרשות הפלסטינית. ממש ליד מחנה הפליטים: בלי בתי חולים; בלי מערכת ביוב; ילדים חולים; אבל הו! יש לנו הימורים".