cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיות בחלל
1973
ב־31 באוקטובר שוגרה מעבדה ביולוגית – קוסמוס 605 (ביון 1) אשר שהתה בחלל במשך 22 יום. בחללית היו עשרות עכברים, חרקים, בקטריות ועוד. מהניסיונות שנערכו בחללית, חלה החמרה ניכרת בחילוף החומרים ברקמות של בעלי חיים אלה. ירידה בטמפרטורה של הגוף, פגיעה במח העצמות והחלשתן. לא חלו שינויים פתולוגיים בבעלי החיים. המסקנה אליה הגיעו החוקרים הייתה כי שהייה ממושכת בחלל עלולה להשפיע באורח חמור על חילוף החומרים של אורגניזמים חיים.
1975
15 ביולי – ארצות הברית משגרת דגים לחלל בחללית אפולו סויוז.
17 בנובמבר, במסגרת טיסת סויוז 20, צבים שברו את השיא של משך הזמן הארוך ביותר לבעלי חיים בחלל, הם שהו 90.5 ימים בחלל.
7 בדצמבר, שוגרו 5 עכברי כיס על אפולו 17, אחד מהם מת במסע.
שנות ה-80
במשך שנות ה-80 שיגרה ברית המועצות כ-8 קופים על טיסות "ביון".
1985
ארצות הברית משגרת 2 קופי סנאי על ספייסלאב 3 (Spacelab 3) במעבורת החלל יחד עם 24 ארנבי אלבינו וביצי מקלונאים. בנוסף, על ביון 7 שוגרו 10 סלמנדרות, לסלמנדרות נקטעו הגפיים הקדמיים על מנת ללמוד על זמן ההתחדשות/התרפאות בחלל. השיגורים על טיסות ביון הטיסו אף דגי זברה, ביצי חרקי מקלות, חולדות ועוד. ואת הסלמנדרות הראשונות בחלל.
1989
ב-13 במרץ נאס"א שלחה לחלל ביצים מופרות של תרנגולות בSTS-29 – ניסוי שעוצב כתחרות לסטודנטים.
שנות ה-90
במשך שנות ה-90 ארצות הברית שיגרה במעבורות חלל צרצרים, חלזונות, קרפיונים, קיפודי ים, מדוזות, ביצי שליו, ביצי עש צועניות ועוד.
1990
סין משגרת חזירי ים. נוסף על כך, בדצמבר, טויוהירו אקיאמה, עיתונאי יפני, לקח איתו צפרדעי עץ לשהות המסע שלו לתחנת החלל מיר.
1992
ניסוי ישראלי במסגרת STS-47 אודות התנהגות הצרעה המזרחית בחלל.
1994
ב-8 ביולי, ארצות הברית משגרת את מעבורת החלל קולומביה במשימת STS-65 ממרכז החלל קנדי, על החללית היו סלמנדרות ומדוזות, 2 סלמנדרות מתו והשאר שרדו.
1995
18 במרץ - יפן שולחת זן של סלמנדרות על חללית הפלייר.
שנות ה-2000
במשך העשור תוכננו על ידי תלמידי חטיבה ותיכון משימות לשיגור לחלל, על טיסות אלו היו נמלים, מקלונים וארטמיות.
2007
ב-14 בספטמבר סוכנות החלל האירופאית שולחת דובוני מים על ה FOTON-M3 אלה שרדו 10 ימים רק בעזרת הגנתם הטבעית. באותה משימה נשלח תיקן רוסי לחלל בתוך מכל אטום שהיה היצור הראשון שילד בחלל, הוליד 33 מקקים.
ב-28 ביוני החברה האמריקאית Biglelow Aerospace משגרת את Genesis II שעליו היו תיקנים ובנוסף עקרבים דרום אפריקאים וזן מסוים של נמלים. כמו כן, שנה אחת קודם ב-12 ביולי 2006, החברה משגרת לחלל תיקנים יחד עם פריטים קטנים כגון צעצועים על ה Genesis I.
2009
ב-15 במרץ בזמן הספירה לאחור לשיגור של STS-119, עטלף נראה בהיותו מנסה להיצמד למכל הדלק, כשמומחה לבעלי חיים הסתכל וניתח את תמונות השיגור, הוא אמר שהעטלף שבר את כנפו השמאלית.
ב-16 בנובמבר, על STS-129 שוגרו זחלי פרחים ואלפי נמטודות בחלק מניסוי בית ספרי. הנמטודות שוגרו על מנת לבדוק ולתחקר איבוד משקל לטווח זמן ארוך.
2010
ב-3 בפברואר איראן שיגרה על גבי הרקטה קאוושגאר 3 ובתוכו היו מספר תולעים, עכבר ושני צבים אשר הצליחו לשרוד ולחזור לכדור הארץ בחיים.
2011
בחודש מאי נשאה הטיסה STS -134 כ-2 עכבישי זהב עם מושבת זבובי פירות (כמקור מזון בעבור העכבישים). מטרת השיגור הייתה לחקור את השפעת הכבידה על התנהגותם של העכבישים. כמו כן, נשלחו לאותו מסלול גם דובוני מים ואקטרומופילים (אורגניזם).
בחודש ספטמבר שיגרה איראן את קאוושגאר 5 שהכיל קוף מזן רזוס, אך, המשימה נכשלה.
בחודש נובמבר, ניסוי הטיסה של רוסיה- משימת פובוס גרונט (ברוסית גרונט=אדמה) שתכנן לשלוח דובוני מים למאדים וחזרה כשל והמשימה לא הצליחה לעזוב את המסלול של כדור הארץ.
2012
בחודש אוקטובר נמסרו לתחנת החלל הבינלאומית 32 דגי מדקה על ידי סויוז TMA-06m בעבור מודול התחנה היפני - מעבדת קיבו.
2013
ב-28 בינואר, איראן שיגרה לחלל טיל נוסף מסדרת טילי קאוושגאר אשר הכיל קוף מזן רזוס. הטיל הגיע לגובה 116 ק"מ ושלף "משלוח". הקוף היה בהכרה במשך כל הטיסה ואף הצליח לשרוד אותה. לאחר מספר ימים הISNA פרסמה סרטון מלא של ההפעלה.
ביקורת
ארגונים הפועלים למען בעלי החיים וזכויותיהם הביעו ביקורת על השימוש בבעלי חיים לצורך ניסויים בחלל, למשל, בשיגורה של הכלבה לייקה הם הפגינו מול שגרירויות ברית המועצות ברחבי העולם ובנוסף, מפגינים עמדו דקת דומייה למען שלומה של הכלבה. עם התפתחות הטכנולוגיה, החלו להשתמש במיקרואורגניזמים לשם ניסויים במקום בעלי חיים. השימוש במיקרואורגניזמים הוא זול יותר וחוסך שימוש בבעלי חיים הפוגע בהם. כמו כן, החיידקים מסוגלים לשרוד מסע בחלל טוב יותר מאשר בעלי חיים. קיומנו בחלל כמו על כדור הארץ יהיה תלוי בתפקודם של החיידקים ולכן מומלץ להשתמש בהם.
סופרים יהודים שיצירותיהם נאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו
החוקים המפלים
כהמשך ישיר לחוקי הגבלת חופש העיסוק שפורסמו על ידי ממשלת אוקטביאן גוגה, פרסמה ממשלת אנטונסקו בחודש ספטמבר 1940 את ההחלטה מס' 42181 בעניין חובת התיאטראות ובתי האופרה לפטר שחקנים וזמרים יהודים. חוק מס' 3825 מנובמבר 1940 דרש מכל החברות לפטר עובדים יהודים, חוק מס' 3438 מאוקטובר 1940 דרש את הוצאתם של סטודנטים, מורים ומנהלים בכל הרמות ממערכת החינוך. היהודים נדרשו לשלם אגרה מיוחדת כדי לקבל פטור מחובת הגיוס וחויבו לשרת בגדודי עבודת כפייה.
איסור היצירות
בחודש אוקטובר 1940 סולקו כל הסופרים היהודים מאגודת הסופרים הרומנים, ונאסר על הספריות למסור לעיון ספרים שנכתבו על ידי סופרים אלה. בחודש אוקטובר 1942, נשלחה לרשויות המחוזיות רשימת הסופרים היהודים שיצירותיהם אסורות למכירה, רשימה שהוכנה על ידי משרד התעמולה הלאומית. בהודעה נכתב: "ספריות בתי הספר והספריות הציבוריות מכל סוג שהו, כמו גם ספריות המוסדות הממשלתיים והמוסדות הפרטיים השונים יסלקו באופן סופי יצירות אלה. מוחרגים מהוראה זאת הארכיונים המחויבים בחוק לשמור על יצירות שפורסמו ברומניה והספריות הבאות: ספריית אגודת הסופרים, ספריית קרן אל. וארטיה אמן מקראיובה, ספריית י. כ. ביבסקו מטורנו סברין, הספרייה הקהילתית מטימישוארה, ספריית היכל התרבות בארד, ספריות הסמינרים לשפה ולספרות רומנית שליד האוניברסיטאות, ספריית אסטרה מבראשוב וספריית אורקה מגאלאץ. ספריות אלה, כמו גם הארכיונים, חייבים להוציא מהקטלוגים את הכרטיסים המתארים את עבודותיהם של סופרים אלה ולהקים קטלוג נפרד שהגישה אליו תתאפשר רק למטרות מדעיות באישור מיוחד של מנהלי אותן ספריות".
בנובמבר 1942 פורסמה במוסדות הציבוריים ברומניה רשימה שכותרתה "סופרים יהודים שעבודותיהם נאסרו למכירה ולאחסון בספריות בתי הספר ובספריות ציבוריות, במוסדות, באגודות ובחברות שעורכות ומוכרות פרסומים מסוג זה". מאחר שהרשימה לא הייתה שלמה, כל מי שהכיר שמות ושמות עט של סופרים שלא נמצאו ברשימה נדרש למסור אותם למנהל התעמולה. רשימה זאת כללה 39 (לפי מקור אחר 40) סופרים, תוך פירוט תאריך ומקום לידה, השם שניתן להם בלידה, שם ההורים, שמות עט ושמות הספרים שנכתבו על ידם.
האחים סאליבן
האחים סאליבן (באנגלית: Sullivan brothers) היו חמישה אחים אמריקאים בני משפחה אחת, שנהרגו באירוע טביעת ספינת המלחמה שעליה שרתו יחד כולם, הסיירת הקלה "ג'ונו", במלחמת העולם השנייה.
האחים
האחים סאליבן נולדו בווטרלו במדינת איווה שבארצות הברית. משפחתם הייתה משפחה אמריקאית קתולית, ממוצא אירי שכללה שמונה ילדים, מתוכם שלוש אחיות, שאחת מהן מתה מדלקת ריאות, וחמישה אחים. המשפחה הייתה מגובשת ופטריוטית, וההורים חינכו את ילדיהם לאהבת האל והמולדת. פרט לאחד האחים שהיה נשוי ואב לתינוק, שאר האחים היו רווקים.
שמותיהם היו:
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והקריאה הציבורית בארצות הברית לבנים להתגייס לצבא, החליטו חמשת האחים להתגייס יחד לצי האמריקני. הקשר בין האחים היה חזק, והם דרשו להישאר ולשרת באותה יחידה. אף שהדבר לא היה מקובל, נעתר חיל הים האמריקאי לדרישת האחים, מאחר שהצי היה זקוק נואשות לכוח אדם. האחים הוצבו לשירות יחד, בחודש ינואר 1942, על הסיירת הקלה USS Juneau(ג'ונו).
ב-13 בנובמבר 1942, במהלך הקרב הימי על גוודלקנל שבאיי שלמה, הסיירת הקלה שעליה שירתו נפגעה מטורפדו, והוטבעה על ידי צוללת יפנית. שלושה אחים נהרגו מיד, אחד שרד יום אחד, והאחרון סבל מהזיות והיה שרוי בצער רב, וביום החמישי מטביעת הסיירת קפץ למים ונעלם.
לאחר שפסקו מכתביהם להגיע לאמם, היא דרשה מהצי לדעת מה עלה בגורל הבנים שלה. את מכתב התשובה כתב הנשיא האמריקאי בכבודו ובעצמו. יום לפני שהגיע המכתב, הגיעו לבית ההורים של האחים נציגים במדים. האב רץ אל המשלחת ושאל: "מי מהם?". תשובת המשלחת הייתה: "כולם".
מורשת
כתוצאה מהאסון הונהגה בצבא ארצות הברית מדיניות הניצולים היחידים. מדיניות זאת אוסרת על בנים לאותה משפחה לשרת באותה יחידה צבאית, ואוסרת על המדינה לגייס לשירות קרבי אדם שבן משפחתו מקרבה ראשונה נהרג בקרב. מדיניות הניצולים היחידים הונהגה בהדרגה בשאר צבאות העולם המערבי, ובגרסאות שונות במקצת, היא נהוגה גם בצה"ל.
הצי האמריקני קרא לשתי משחתות, DDG-68 ו-DD-537  "הסאליבנס", על שמם של האחים. זו הייתה הפעם הראשונה שספינות הצי האמריקני נקראו על שם יותר מאיש אחד, והמוטו של שתיהן היה זהה למוטו של האחים סאליבן, "אנו נשארים יחדיו".
למקרה הייתה השפעה על התרבות האמריקאית של שנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20. האחים לבית סאליבן הונצחו בשמות רחובות, ופארקים, נכתבו לזכרם שירים, ושני סרטים הופקו בעקבות האירוע: "Fighting Sullivans" משנת 1944, ו"להציל את טוראי ריאן" משנת 1998 המספר על אירוע דומה.
סטייסי קנט
ביוגרפיה
קנט נולדה בניו יורק בשנת 1965. בילדותה האזינה ליצירות קלאסיות של אמנים כמו פרנק סינטרה ונט קינג קול, שהשפיעו על טעמה המוזיקלי. היא למדה באקדמיית ניוארק שבליווינגסטון, ואת לימודיה הגבוהים בספרות השוואתית סיימה במכללת שרה לורנס שבניו יורק. עם קבלת התואר נסעה קנט לחופשה באירופה, במהלכה למדה צרפתית, איטלקית וגרמנית לקראת המשך לימודי ספרות השוואתית באנגליה. בזמן שהותה באוקספורד פגשה קבוצה של מוזיקאים ששכנעו אותה להתחיל ללמוד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה. במוסד זה פגשה את הסקסופוניסט ג'ים טומלינסון, איתו התחתנה ב-1991.
קנט החלה להופיע במועדונים באזור הסוהו שבלונדון ושרה סטנדרטים אמריקאים מוכרים. המופעים זכו להצלחה רבה, שגררה הופעות עם תזמורות מצליחות באולמות שונים ברחבי לונדון. קלטת דמו שהקליטה הגיעה בשנת 1995 לידי איאן מקלן, שנתן לה תפקיד בעיבוד הקולנועי לריצ'רד השלישי, שביים באותו הזמן.
בשנת 1996 חתמה קנט על חוזה הקלטות בחברת Candid Records והחלה להקליט אלבומי סולו עם ביצועים לשירי ג'אז ישנים. אלבום הבכורה שלה, Close Your Eyes, יצא בשנת 1997 וזכה לביקורות טובות אך להצלחה בינונית. להכרה בינלאומית זכתה בעקבות השתתפותה בתוכנית של CBS בשנת 1999. בשנת 2006 עזבה קנט את Candid וחתמה על חוזה בחברת בלו נוט. היא עובדת בצמוד לבעלה, ג'ים טומלינסון, והשניים משתתפים דרך קבע אחד באלבומי השני.
המלחין זוכה פרס האוסקר, ג’יי ליווינגסטון, כתב על קנט - "סטייסי קנט היא תגלית. אין זמרת היום שיכולה להשתוות אליה. יש לה את הסגנון של הגדולות, כמו בילי הולידיי ואלה פיצג'רלד". כהמשך לביקורות הטובות שקיבלה, זכתה קנט בפרס ה-British Jazz Award לשנת 2001, לתואר זמרת הג'אז הטובה ביותר של ה-BBC לשנת 2002, ה-Backstage Bistro Award בשנת 2004, ואלבומו של טומלינסון, The Lyric, בו השתתפה, הוכתר כאלבום הג'אז הטוב ביותר לשנת 2006 בטקס ה-BBC.
באלבומה משנת 2007, Breakfast on the Morning Tram, קנט שיתפה פעולה עם הסופר קאזואו אישיגורו, ויחד כתבו ארבעה שירים מקוריים, לראשונה באלבומיה של קנט. האלבום כולל גם שאנסונים צרפתיים ושירי ג'אז מוכרים, והגיע למעמד של אלבום זהב בצרפת ובגרמניה.
קנט היא אחת מזמרות הג'אז הפופולריות בישראל, והופעותיה ב-2006 וב-2008 משכו קהל רב.
אופניים נייחים
אופניים נייחים הם מתקן כושר המשמש לאימון אירובי. לרוב המתקן דומה במבנהו ובצורת תפעולו לאופניים רגילים, למעט ניתוק הגלגלים מהקרקע. קיימים מספר דגמים בהם הרוכב שוכב על ספסל והדוושות (כמו גם הגלגל הקדמי) מורמות ב-90 מעלות, ודגמים אחרים בהם הוא רכון בזוויות שאינן אפשריות באופניים רגילים.
אופני ספינינג
אופניים המיועדים לרכיבה בעצימות גבוהה, ובנויים בדומה לאופני כביש. הכידון מונמך והכיסא מוגבה, על מנת ליצור יציבה בה הרוכב רכון מעל הכידון ורגליו בזווית הקרובה ל-90 מעלות באגנו. דגמים רבים של אופניים אלו אינם כוללים גלגל אחורי. על הכידון לרוב יהיה מד מהירות, מד דופק, בורג עומס ומחשב הכולל תוכנית אימונים. השם ספינינג הוא שם רשום, שהפך לשם גנרי לאופניים של יצרנים רבים.
אופניים רכונים
אופניים בהם יושב הרוכב על ספסל (בין אם בזווית 45 מעלות או שטוח על גבו), רגליו מורמות והוא מדווש בזווית זו. אופניים אלו לא כוללים גלגל אחורי, ומיועדות להקל על הסובלים מכאבי גב. מידת המאמץ המושקעת ברכיבה זו פחותה יחסית לאופניים ניצבים, היות שפלג הגוף העליון מנוטרל.
יתרונות
אופניים נייחים הם מתקן אימון אירובי שאינו יוצר עומס על ברכיו של הרוכב, ולפיכך טובים למתאמנים בעלי בעיות אורתופדיות או מתאמנים שמשקלם הגבוה מגביל אותם בפעילויות כגון ריצה. אופניים רכונים מאפשרים אימון אירובי ללא כל עומס על הגב, תכונה ייחודית במתקני חדר כושר, ולפיכך מומלצים כאמצעי אימון לסובלים מכאבים בפלג גופם העליון.
יגאל גואטה
ביוגרפיה
גואטה נולד וגדל בקריית שמונה למשה ושמחה שעלו מתוניס עם שישה ילדים. אביו עבד כשרת בבית הספר ואמו הייתה עקרת בית. אחיו וגיסתו נרצחו בפיגוע בקריית שמונה בשנת 1974, כשהיה בן שמונה. הוא בוגר תלמוד תורה והישיבה לצעירים "מגן הילד" ("פאר התורה"), והישיבות הגבוהות "קול תורה" ו"בית התלמוד". בעל תואר שני במינהל ציבורי ומינהל עסקים מהקריה האקדמית אונו. שירת בצה"ל בנח"ל.
בשנת 2003 נבחר למועצת העיר בני ברק מטעם סיעת ש"ס, והחזיק בתיק הכספים בעירייה.
בשנת 2008 מונה למנכ"ל עיריית אלעד תחת ראש העיר מטעם ש"ס יצחק עידן. בשנת 2010, לאחר שהתריע על חשד לשחיתות בהתנהלות ראש העיר, פוטר מעבודתו. הוא הוחזר אליה לאחר קבלת צו זמני של מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס. תוקף הצו פג לאחר חצי שנה, וגואטה עזב את תפקידו בעירייה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום העשירי ברשימת ש"ס לכנסת, אך המפלגה זכתה בשבעה מנדטים. בינואר 2016 הודיע משולם נהרי על הפסקת חברותו בכנסת בהתאם ל"חוק הנורווגי". בעקבות התפטרותם של אברהם מיכאלי וחיים ביטון מרשימת ש"ס, נכנס גואטה לכנסת ב-24 בינואר 2016.
ב-13 בספטמבר 2017 הודיע גואטה ליו"ר תנועת ש"ס, אריה דרעי, על כוונתו להתפטר מהכנסת. זאת, לאחר שסיפר בריאיון לגלי צה"ל כי שנתיים לפני כן (טרם כניסתו לכנסת) השתתף בטקס נישואים חד-מיניים של אחיינו, ושאמר למשפחתו שחובה עליהם לבוא לשמחו. להודעת ההתפטרות של גואטה קדמה קריאה של רבנים להדיחו. לאחר ההודעה שמסר גואטה, ח"כים בש"ס ניסו לפעול לשינוי החלטתו. ב-17 בספטמבר 2017 הגיש גואטה מכתב התפטרות ליושב ראש הכנסת. ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-19 בספטמבר 2017.
החל מ-5 בינואר 2018 הוא מגיש תוכנית רדיו מדי יום שישי ב"כאן ב" של תאגיד השידור הישראלי. במרץ 2020 החל להגיש תוכנית רדיו בימים ראשון–רביעי בכאן רשת ב' עם חברת הכנסת לשעבר שלי יחימוביץ'. השעה הראשונה של התוכנית משודרת גם בערוץ כאן 11. ב-29 במאי 2019 החל להנחות סדרה דוקומנטרית המשודרת בכאן 11 בשם "האזרח גואטה", בה הוא מסקר עוולות חברתיות ומנסה לשנות אותן.
בספטמבר 2018 מונה על ידי שר הדתות דוד אזולאי לראשות מנהלת בית העלמין ברקת. לצד העיסוק בבית העלמין, יש ברשותו של גואטה שתי חנויות לצעצועים וממתקים בבני ברק.
בשנת 2022 השתתף לצד בתו שמחה גואטה בתוכנית הריאליטי MKR המטבח המנצח: VIP עונה 3 וסיימו במקום הראשון.
חיים אישיים
גואטה נשוי ואב לשלושה. תושב שכונת פרדס כץ בבני ברק, בתו היא הדוגמנית שמחה גואטה.
יוז'ף קרשי
יוז'ף קרשי מסנטו, (במקור עד 1869 היידושקה – Hajduska, בהונגרית: Szántói Kőrösy József; פשט, 20 באפריל 1844 – בודפשט, 23 ביוני 1906) היה סטטיסטיקאי הונגרי-יהודי, חבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים. הוא היה אחד הסטטיסטיקאים ההונגרים המשפיעים ביותר במחצית השנייה של המאה ה-19, והחידושים התאורטיים והמתודולוגיים שלו ונוהלי החישוב של המדד שהציג העניקו לו מוניטין בינלאומי. כסטטיסטיקאי מעשי הוא עסק בדמוגרפיה, ובנושאים הכלכליים והחברתיים של בודפשט, ועשה רבות לשיפור המצב הבריאותי-הציבורי של בירת הונגריה. משנת 1870 ועד מותו היה המנהל הראשון של מה שהפך לימים ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הונגריה.
ביוגרפיה
קרשי היה נצר למשפחת סוחרים יהודית ענייה במחוז בֶּקֵש (מחוז בדרום מזרח הונגריה במישור ההונגרי הגדול. בשלב מוקדם איבד את אחד מהוריו וכ"חצי יתום" הגיע לדודו מצד אמו, להנריק פולק, שהיה רופא בפשט. לאחר סיום לימודיו בתיכון נרשם לאוניברסיטת פשט, לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד. בשל קשיים כלכליים הפסיק במהרה את לימודיו ומצא עבודה ב"חברת הביטוח הכללית ההונגרית הראשונה". עם זאת, בזמנו הפנוי המשיך להאזין להרצאות בסטטיסטיקה ובכלכלה של שאנדור קונק ושל דיולה קאוץ באוניברסיטת בודפשט. משנת 1867 הוא ערך את הטור הכלכלי של העיתון פשטי נפלו ומשנת 1870 את המדור הכלכלי של כתב העת "רפורמה". לאחר מסע לימודים במכונים סטטיסטיים בצרפת, בגרמניה ובאוסטריה, מונה למנהל הראשון של "המשרד לסטטיסטיקה של בודפשט", שהוקם באותו עת בשנת 1870 והפך לימים ל"לישכה המרכזית ההונגרית לסטטיסטיקה". הוא ניהל את הלישכה עד מותו. משנת 1883 ועד מותו לימד דמוגרפיה באוניברסיטת בודפשט. בשנת 1896, כהוקרה על הישגיו האקדמיים, הוענק לו תואר אצולה על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה.
פעילותו
יחד עם אלק פנייש וקארוי קלטי הוא היה אחד הסטטיסטיקאים ההונגריים החשובים של המאה ה-19, והישגיו המעשיים והתאורטיים הניכרים זכו להכרה ולהוקרה הן בהונגריה והן מחוצה לה. ההוכחה למוניטין הבינלאומי שלו עד עצם היום הזה, היא שהאנציקלופדיה הדמוגרפית, שפורסמה בניו יורק בשנת 2003 ( Encyclopedia of population) מכילה ערך ביוגרפי הונגרי יחיד והוא על יוז'ף קרשי. הסיבה לכך היא שקרשי הציג את הניתוחים שלו בהונגריה גם בהקשר בינלאומי, לעומת מקביליו הלאומיים שעסקו גם הם בטבלאות סטטיסטיות, והן שהוא בדרך כלל פרסם את מאמריו גם מחוץ להונגריה באנגלית, בגרמנית או בצרפתית.
במהלך הקריירה המדעית שלו התעניין בעיקר בניתוח סטטיסטי מתמטי של המצב הדמוגרפי, החברתי והכלכלי של האוכלוסייה בבירת הונגריה. הוא למד בהרחבה את נתוני התמותה, הלידה ותמותת התינוקות בבודפשט, את ההכנסות, רמת החיים, תנאי הדיור, שירותי הבריאות, החינוך ומצב ההשכלה של האוכלוסייה. ניתוחיו ומסקנותיו הושפעו מההשקפה כי הבנה מעמיקה של תהליכי תנועות האוכלוסייה וריבוי האוכלוסייה חיוניות לעיצוב מודע של רווחת הציבור, לקביעת המדיניות החברתית הממלכתית, ולא רק מאפשרות אלא גם מנחות את המאבק באתגרי התקופה. את הנתונים על אוכלוסייה, מסחר, בריאות הציבור, פשיעה וכו', הוא פרסם מנותחים במשך עשרות שנים כסדרות נתונים שבועיות.
יש כמה חידושים בתחום המתודולוגיה הסטטיסטית שלו. הוא היה הראשון בעולם שערך ניתוחים סטטיסטיים מטרופוליניים השוואתיים, והשווה בין מדדי בודפשט לאלה של ערים גדולות אחרות בעולם. היעדר הסטנדרטים הסטטיסטיים הבינלאומיים גרם לו לעיתים קרובות לקשיים בלתי ניתנים לפתרון בעבודתו. כחבר במספר לשכות סטטיסטיות אירופאיות ואמריקאיות, הוא תרם באופן פעיל לפיתוח תקן בינלאומי למפקדי אוכלוסין ולסקרים. הוא הקדים את תקופתו כשהציע לבצע מפקד אוכלוסין עולמי, אך התוכנית לא יצאה לפועל כמעט במשך מאה שנה. הוא הציג מספר שיטות חישוביות לניתוח דמוגרפי וערך את טבלאות הילודה והתמותה הראשונות.
הוא היה סופר פורה ביותר, רק הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לבדה פרסמה מאה ושבעים מעבודותיו, אך חלק גדול מעבודותיו פורסמו על ידי מוציאים לאור הונגרים וזרים. בנוסף לכתבי העת "פשטי נפלו" וה"רפורמה" פורסם על ידו בקביעות שנתון סטטיסטי.
פרסים והוקרה
בשנת 1879 הוא היה חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים, בשנת 1903 הוא נבחר כחבר מן המניין, ומשנת 1886 עד 1892 היה דובר הוועדה לכלכלה לאומית. משנת 1867 לקח חלק בעבודתה של "המועצה הסטטיסטית הלאומית", היה חבר ב"מועצת האיגוד התרבותי של צפון סרביה", יו"ר "האגודה הכלכלית ההונגרית", חבר "האגודה הרפואית המלכותית בבודפשט", ומשנת 1897 חבר כבוד של "האגודה הגאוגרפית ההונגרית".
גופים מדעיים בינלאומיים רבים צירפו אותו כחבר בארגוניהם כמו:
כהוקרה על עבודתו הוענקו לו התארים והאותות הבאים:
תעמולה באיראן
תעמולה באיראן היא תעמולה הממומנת מכספי ממשלת איראן ומגורמים "פרטיים" לכאורה, שבדרך כלל נשלטים גם הם על ידי המשטר. יעדיה המרכזיים של התעמולה הם שינוי דעת הקהל הבינלאומית בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ושיפור מעמדה הבינלאומי של איראן.
מומחים הגדירו את התעמולה באיראן כך: "התעמולה היא הניסיון המכוון לעצב תפיסות, לתמרן הכרתיות והתנהגות ישירה בכדי להשיג פעולה אשר מקדמת את המטרה הרצויה של התעמולה." ניתן להפיץ תעמולה בכל מדיה, טלוויזיה, סרט, עיתון, פוסטר ים, ציורי קיר, פעולות פוליטיות, עצרות, אלימות ואתר ים. התעמולה ברפובליקה האיסלאמית של איראן גם שולטת בזרם המידע והצנזורה הניתנים לצפייה לאזרחיה.
צנזורה באיראן
אחד הנושאים הגדולים והחשובים בהם נמתחת ביקורת רבה על איראן הוא על כמות הצנזורה הכבדה המופעלת שם. בעזרת שימוש בטכנולוגיה מערבית של חברות הטלפון נוקיה וסימנס, יצרה ממשלת איראן את אחד ממערכי הצנזורה המתוחכמים ביותר שנוצרו בעת החדשה.
דגל
דגלי מדינות העולם נחשבים לתעמולה. לא רק שהדגל עצמו הוא ייצוג תעמולתי, אלא שדגלי מדינות אחרות, כמו ארצות הברית וישראל, לוקחים חלק נכבד במערך התעמולה האיראנית. נראה כי שריפת דגלי ארצות הברית ודגל ישראל מתרחשות בעצרות נגד כל אחת מהן. שריפת דגלים היא כלי תעמולתי, המדמה שריפת אפיונים של מנהיגי העולם.
מעצרים
ב־8 באוקטובר 2006 נעצר איש הדת סעיד חוסיין קזמייני בורוג'רדי בגין התנגדותו ל"ולאית אלפקיה" (שלטון חכם ההלכה). בורוג'רדי דגל בהפרדת הדת מהמדינה ובהגנה על ה"ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם".
מערכת המשפט של איראן
מערכת המשפט האיראנית ידועה בשל היותה תומכת בתעמולה. זאת מתבטא במיוחד במערכת בתי הסוהר של איראן שבה אסירים פוליטיים כל חומר קריאה בעל אופי חילוני כמו סופרים מערביים, או אפילו חומר דתי שלא מסכים או מתנגד לאידאולוגיית הרפובליקה האסלאמית כמו עבודתו של עלי שריעתי נאסר לקריאה.
צבא
חיל משמרות המהפכה האסלאמית, עשה שימוש במבצעים ואמצעים פסיכולוגיים כנגד מטרות צבאיות. לדברי האייתוללה ח'אמנאי, "העדיפות העיקרית של המדינה היא להתמודד עם הלחימה ה"רכה" של האויב שמטרתה ליצור ספק, מחלוקת ופסימיות בקרב המוני העם."
שידור
ערוץ השידור של הרפובליקה האיסלאמית של איראן (IRIB) הוא הספק היחיד, הרשמי, של שידור חדשות לעם האיראני ולשאר העולם. ה-IRIB מפעיל ערוצים רבים במספר רב של שפות וידוע כי הוא משדר תעמולה. ה-IRIB הוא האמצעי המרכזי שבאמצעותו נוצרת ומופצת כל התעמולה האיראנית ברחבי העולם. לערוצים המרובים המרכיבים את IRIB יש מטרה ספציפית.
בכל ערוץ IRIB מכונה ישראל "המשטר הציוני" או "הישות הציונית".
ועידות והרצאות
ביקורו של מחמוד אחמדינז'אד באוניברסיטת קולומביה בסתיו 2007 היה, על פי חדשות BBC, ניסיון לשכנע את הדעה הבינלאומית ואת אוכלוסיית ארצות הברית בצדקת עניינו.
איראן קיימה ועדה למניעת טרור בהשתתפות נציגי מדינות שכנות ובהן: אפגניסטן, עיראק, פקיסטן, סודאן, טג'יקיסטן ומאוריטניה. וכן סגנו של נשיא קובה, שרים ועוד נציגים אחרים בדרגה גבוהה מ-60 מדינות, נציגי האומות המאוחדות, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי וארגונים אזוריים אחרים כמו גם חוקרים מכובדים ופעילי שלום מכל רחבי העולם השתתפו בוועדה. מטרת הוועידה הייתה למצב את איראן ככזו שמונעת טרור ואף נלחמת בו. למרבה האירוניה, רבים מנציגי העמים שנכחו, כולל רבים מהנציגים האפריקאים, השתמשו או משתמשים בטרור במדינותיהם. ועדת האנטי טרור לכאורה זו היא דוגמה לתעמולה המיושמת באמצעי זה. אף על פי שהוועדה הוגדרה ככנס תעמולתי, היא בכל זאת הוגדרה כהצלחה כיוון שהאו"ם אישר את הוועדה ואף שלח משלחת שתשתתף באירוע. במהלך הוועדה, המנהיג העליון של איראן, עלי ח'מנאי, ניצל את ההזדמנות להשמיץ את מדינות המערב ככאלו שמתנהגות בבריונות ואף בטרור. נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, הביע את ספקותיו בנוגע לאירוע הטרור במרכז הסחר בספטמבר 2001 - בטענה כי ארצות הברית לא סבלה ואך הרוויחה מהשלכות המתקפה. ואף אותו דבר לגבי ישראל - מהשואה.
משטרת סייבר
איראן הקימה יחידת משטרת סייבר בינואר 2011, הידועה בראשי התיבות FATA. מאז המשטרה עצרה כמה בלוגרים שביקרו את מנהיגי איראן, כמו גם קבוצת צעירים שיצרו תחרות "חמה או לא" בפייסבוק על ידי ציון תמונות פרופיל של נערים ונערות היחידה הוקמה כדי לשלוט ולצנזר אתרים בהם מבקרים גולשים איראנים כדי למנוע ריגול ולהגן על הציבור האיראני מפני חומרים "לא מוסריים או לא צנועים". משטרת הסייבר טוענת כי ארצות הברית מנהלת מין "מלחמה רכה" נגד איראן על ידי פניה לגולשים איראנים ברשת וקוראת להם להתמרד ולהפיל את מנהיגיהם. מנקודת מבטו של המשטר האיראני, כל מידע חינמי מהווה איום על השלטון. האינטרנט היה גורם מרכזי בארגון והצגת העולם מה קורה במהלך הבחירות לנשיאות ב-2009. ארצות הברית ביקשה מטוויטר לדחות את התחזוקה המקוונת בשנת 2009 כדי שתהיה זמינה למפגינים איראנים. ב-1 בדצמבר 2012 הודח הגנרל סעיד שוקריאן, מפקד ה - FATA, על ידי מפקד המשטרה הלאומית האיראנית, איסמעאל אחמדי-מוקדאם, בגין רשלנות במותו של הבלוגר סאטאר בהשטי בעת שהיה במעצר FATA חודש קודם לכן. ההדחה באה בעקבות סערה בינלאומית בגלל מותו. שוקריאן הצהיר כי "יש להטיל אחריות על FATA באחריות למותו של סאטאר בהשטי".
ברחבי העולם
כלי תקשורת איראניים בשליטת המדינה, כגון Press TV או סוכנות הידיעות מהר, מכוונים באופן פעיל לקהלים גלובליים במספר שפות, כולל אנגלית, צרפתית או ספרדית. במהלך מגפת הקורונה הוצגה בערוצים אלה תעמולה איראנית שמתחה ביקורת על תגובת הדמוקרטיות למגפה כחלשה וצבועה, ואף קידמה את הגישה האיראנית במאבק ההתפרצות. הערוצים אף הפיצו תיאוריות קונספירציה באשר למקורו הנגיף. מחקר אחד של מכון האינטרנט של אוקספורד מצא כי איראנים שגרים בחו"ל אף היו פעילים מאוד בהפצת תיאוריות קונספירציה המצביעות על כך שמקורו של הנגיף במעבדה ביולוגית צבאית, והציגו מאמרים המצביעים על כך שייתכן כי הנגיף מיוצר ויוצר במכוון על ידי כוחות אמריקאיים וישראליים כדי לתקוף במכוון את איראן, כדוגמת תוכנת סטקסנט.
העולם הערבי
באוגוסט 2018, טוויטר השעתה 770 חשבונות שמקורם באיראן בגין עיסוק במניפולציה מתואמת. באוקטובר 2018 שיתפה טוויטר בפומבי נתונים של 770 חשבונות על מרכז הבחירות שלהם, במחקר שהתמקד בעולם הערבי, החוקרים מצאו כי יותר ממחצית מחשבונות אלה יצרו תוכן תעמולתי ערבי עבור משתמשי טוויטר ערבים. במחקר זה נמצא כי הציוצים בערבית אינם מכוונים כדי ליצור קשר חברתי עם משתמשים ערבים אחרים אלא כדי לקדם אתרים מסוימים, ויותר מ 69% מהקישורים ששותפו היו לאתרי חדשות פרו-איראניים בשפה הערבית. החשבונות שצייצו בערבית חיקו אמצעי חדשות מקומיים בערבית כדי לנסות לייצר אמינות בדברי אתרי החדשות התעמולתיים.
קרן אלאווי
קרן אלאווי היא הארגון היורש של קרן פהלווי, קבוצה ללא מטרות רווח אשר שימשה את השאה לשעבר של איראן, מוחמד רזה פהלווי לקידום האינטרסים של איראן לצדקה באמריקה. עיקר הכנסות הצדקה מגיעות משכר דירה שנאסף בגורד השחקים של השדרה החמישית בניו יורק בבניין פיאז'ה, שנבנה בשנת 1978 תחת השאה, שהודח בשנת 1979. ה-FBI פתח בתיק נגד קרן אלאווי ובתיק טען כי היא משמשת כקרן צדקה תדמיתית של ממשלת איראן. חלק מנכסי הקרן הם מרכזים ובתי ספר איסלאמיים פועלים תחת חוקי השריעה.
אגוסטין סיירה
אגוסטין סיירה רומרה (בספרדית: Agustín Sierra Romera; נולד ב-23 בספטמבר 1990; בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא שחקן ארגנטינאי. סיירה ידוע בתפקידיו בטלנובלות הארגנטינאיות של כריס מורנה: "קטנטנות", "פינת אור", "פלוריסיינטה" ו"כמעט מלאכים".
ביוגרפיה
סיירה נולד ב -23 בספטמבר 1990, למריה רומרה ולרוברטו סיירה. יש לו אחות גדולה בשם פאולה ואח קטן בשם רוברטו.
בין השנים 2008- 2010 סיירה היה בזוגיות עם קנדלה וטראנו ששיחקה לצידו ב"כמעט מלאכים".
מ-2021 סיירה בזוגיות עם פיורלה גימנז.
קריירה
אגוסטין החל את דרכו במשחק בגיל 8 לאחר שאגוסטינה צ'רי שכנתו באותה תקופה הראתה אותו לכריס מורנה ומשנת 1999 הוא לוהק לשחק בטלנובלה "קטנטנות" שם גילם את אגוסטין מתחילת העונה החמישית ב-1999 עד סיום הסדרה בעונה השביעית ב-2001. במקביל לצילום הסדרה הופיע סיירה גם בקטנטנות: הסרט המבוסס על הסדרה ובהצגות התיאטרון שלה.
בשנת 2002 השתתף בעונתה הראשונה של טלנובלת הנוער "המורדים" שם גילם פושע צעיר בשם נאצ'ו למספר קטן של פרקים.
בשנת 2003 שיחק ב"פינת אור" לצד סולדד פסטורוטי וגידו קזקה, שם גילם את לוקאס, ילד יתום המנהיג חבורה של ילדים בני גילו. באותה התקופה ביקר פעמיים בישראל על מנת לקדם את "פינת אור" ששודרה באותה תקופה בערוץ הילדים כשבין היתר הוא השתתף במהלכם בספיישל מיוחד בערוץ, בקמפיין למקדונלד'ס ישראל ובמופע הסדרה שעלה בארץ.
בין השנים 2004 –2005 גילם את מרטין פרינצוולדן בטלנובלה "פלוריסיינטה", כאשר במסגרתה ביקר בארץ פעם נוספת על מנת להשתתף במחזמר הסדרה שעלה בארץ.
בשנת 2006 השתתף בתפקידי אורח בטלנובלת הנוער "אלמה פיראטה" ובעונה השמינית של "קטנטנות".
בשנים 2007- 2010 גילם את איגנסיו נצ'ו פרז אלסמנדי בטלנובלת הילדים והנוער "כמעט מלאכים" ושיחק במחזמר של הסדרה.
בשנת 2013 גילם את אנדרס בדרמה "סיפורים מהלב".
בשנת 2015 גילם בסרט "Chicos Católicos" את גידו. באותה שנה גילם את בובי בהצגה "El club del chamuyo"
בשנת 2017 שיחק בתיאטרון בהצגות "La madre que los parió" ו"Desesperados". באותה שנה השתתף בטלנובלה "אגרוף בלב". בשנת 2018 גילם את דמותו של כריסטיאן בסדרה"Rizhoma Hotel"
בשנת 2019 גילם את לוקה בסדרה Pequeña" Victoria" של טלפה. באותה שנה שיחק את פדריקו בסרט "te pido un taxi".
משנת 2019 עד לשנת 2021 שיחק בהצגה "Sex, viví tu experiencia".
בשנת 2020 החל לשחק בסדרה Separadas, שצילומיה נקטעו עקב הקורונה. באותה שנה התמודד סיירה בעונה ה-15 של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בגרסתה הארגנטינאית וזכה במקום הראשון.
בשנת 2022 גילם את דמותו של רפאל בהצגה "לילה בהוטל".
משנת 2022 הוא משחק בתיאטרון את מרטין בקומדיה "la verdad" (האמת), לצדם של תומאס פונזי, קנדלה וטראנו ומריה דל סרו.
יאנג ת'אג
ג'פרי לאמאר ויליאמס (באנגלית: Jeffery Lamar Williams; נולד ב-16 באוגוסט 1991), ידוע בשם הבמה יאנג ת'אג, הוא ראפר, זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
ביוגרפיה
ג'פרי לאמאר ויליאמס נולד באטלנטה, העשירי מתוך אחד עשר ילדים. הוא מסילבן הילס, שכונה באטלנטה (אזור 3). הוא גדל בדיור ציבורי בסאות' ג'ונסבורו. יאנג ת'אג חשף במספר ראיונות כי הוא גורש בכיתה ו' על כך ששבר את זרועה של המורה. הוא נשלח לכלא נעורים לארבע שנים.
יאנג ת'אג זכה להכרה ב-2014 עם הסינגלים "Stoner" ו"Danny Glover" בנוסף להופעות אורח בכמה סינגלים, כמו "About The Money" של .T.I ו-"Life Style" של ריץ' גאנג. בשנת 2015 הוציא את מיקסטייפ הבכורה המסחרי שלו, Barter 6, שהגיע למקום ה-22 במצעד הבילבורד 200 וזכה לשבחים מהמבקרים. באותה השנה, הוציא את המיקסטייפ Slime Season ואת מיקסטייפ ההמשך Slime Season 2. שני המיקסטייפים זכו לשבחים מהמבקרים.
בשנת 2016 הוציא ת'אג את המיקסטייפים I'm Up, Slime Season 3 ו-Jeffery, שהגיעו למקומות ה-22, השביעי והשמיני בהתאמה במצעד הבילבורד 200 וזכו לשבחים ממבקרי המוזיקה. ב-2017 הוציא את המיקסטייפ Beautiful Thugger Girls, שהגיע למקום השמיני במצעד הבילבורד 200 וזכה בתואר הזהב מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. באותה השנה, הוציא מיקסטייפ משותף עם הראפר פיוצ'ר בשם Super Slimey, שהיה לאלבום המצליח ביותר של ת'אג במצעדי הבילבורד נכון לכניסתו, והגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200.
ב-2018 הוציא אלבום אוסף בשם Slime Language המציג את האמנים אותם החתים בחברת התקליטים שלו, YSL רקורדס. באותה השנה, יאנג ת'אג התפרסם גם בזכות הופעת האורח שלו שלו בשיר "Havana", שיצא ב-2017, של זמרת הפופ קמילה קביו, שהגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100 בינואר 2018, והפך לסינגל הראשון של יאנג ת'אג בצמרת מצעדי הפזמונים.
בשנת 2019, הוציא את השיר "The London" יחד עם ג'יי קול וטראוויס סקוט, השיר הפך לשיר שהגיע למקום הגבוה ביותר בבילבורד הוט 100 של יאנג ת'אג כאמן סולו, תוך שהגיע למקום ה-12. השיר הופיע באלבום הבכורה שלו, So Much Fun, שיצא ב-16 באוגוסט 2019, יום הולדתו של יאנג ת'אג, והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200. נוסף על כך, קיבל האלבום את תואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי והועמד לפרס המוזיקה של בילבורד לאלבום הראפ המוביל.
בשנת 2020 הוציא יחד עם כריס בראון את המיקסטייפ Slime & B, מתוכו הסינגל המוביל, "Go Crazy", שהגיע בשיאו למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100.
חיים אישיים
ליאנג ת'אג שישה ילדים מארבע נשים (שלושה בנים ושלוש בנות). הוא הפך לאב בגיל 17. באפריל 2015 הוא התארס לג'ריקה קרלה, מנהלת קו בגדי ים. ת'אג קנה את ביתו הראשון בספטמבר 2016, לאחר צאתו של המיקסטייפ Jeffery.
קומיקסאי
שני האמנים הנחשבים לקומיקסאים הראשונים בהיסטוריה המודרנית הם רודולף טפפר וריצ'רד פ. אווטלקט (יוצר "הילד הצהוב"). אמן נוסף הוא סנטו קיודן (יוצר "ארבע העונות" היפני), אשר נחשב לאחד מאמני המאנגה הראשונים שיצרו בפורמט המודרני שלה. עם השנים קומיקסאים פיתחו את סגנונם והשפיעו על הז'אנר כולו.
אטימולוגיה
בעברית, המילה מתבססת על שם העצם "קומיקס". בדומה ל"קומיקאי" - אדם היוצר קומדיה - קומיקסאי הוא אדם היוצר קומיקס. יש המייחסים את יצירת המילה לקומיקסאי אורי פינק, יוצר "זבנג!", שטוען כי המציא את המילה לאחר שלא מצא מילה עברית מתאימה לרשום על כרטיס הביקור שלו.
אחת המילים המקובלות באנגלית לקומיקסאי היא "קרטוניסט" שהיא שילוב של המילה "קַרְטוּן" והסיומת הלועזית "[X]יסט". המילה מגיעה מסגנון הקרטון - סגנון א-ריאליסטי המאופיין בקווים מהוסים ובדמויות מוקצנות ומזוהה לרוב עם ציורי קומיקס. הקומיקסאי נקרא לעיתים גם יוצר קומיקס, כותב קומיקס או אמן קומיקס (כולל אמן דיו, לטרר, וכיוצא בזה), ולעיתים רחוקות מוזכר בתואר צייר רומנים גרפיים או קריקטוריסט.
במערב
ההיסטוריה של הקומיקסאים ראשיתה עוד לפני ההיסטוריה של הקומיקס המודרני עצמו. אין הסכמה ברורה מיהו "הקומיקסאי הראשון", מכיוון שלא ברור באופן מובהק היכן עובר הגבול בין קריקטורה לקומיקס. קריקטורות היו קיימות מאז אמצע האלף השני, וקיבלו תאוצה גדולה במאות ה-17 וה-18, כאשר המצאת מכונת הדפוס היוותה כלי להפצת כתבים ודעות באופן המוני. אחד האנשים הראשונים שהשתמשו במדיום של שילוב טקסט וציורים לשם סיפור עלילה מסוימת היה ויליאם הוגארת (1697–1764). הוגארת יצר שבע קבוצות של תמונות רצופות שנקראו יחדיו "נושאים מוסריים מודרניים". אמנם יצירתו רחוקה מהאופן בו נבין קומיקס מודרני, אך היסודות שהניח הוגארת שימשו בסיס לקומיקס מאוחר יותר.
קומיקסאים במאה ה-19
התהוות מדיום הקומיקס המערבי כפי שאנו מכירים אותו כיום החלה באמצע המאה ה-19, כמעט במקביל, בארצות הברית ובשווייץ. בשנת 1831 בשווייץ פרסם לראשונה רודולף טפפר את הקומיקס הראשון בצורתו המודרנית. אלא שבתחילה, הקומיקס כלל לא היה מיועד להתפרסם. טפפר היה מורה ומנהל פנימייה, וכדי לשעשע את תלמידיו החל מצייר סיפורים קצרים בעלי מבנה של בדיחה - סיפור קצר שבסופו שורת מחץ (Punch Line). אלו היו רצועות הקומיקס הראשונות. מי שלחץ על טפפר לפרסם את סיפוריו היה ידידו יוהאן וולפגנג פון גתה, שנהנה גם הוא מהסיפורים והמליץ לטפפר להפיץ אותם. וכך, רצועות הקומיקס של טפפר אוגדו לכדי ספרים, ובמהלך חייו פרסם שבעה מהם, אשר איגדו רצועות שפרסם בעיתונים אירופאים שונים. על רצועות הקומיקס שלו זכה טפפר לכינוי "אבי רצועות הקומיקס" על ידי חוקרי ההיסטוריה של הקומיקס.
אמן נוסף שנחשב לאחד מראשוני הקומיקסאים בהיסטוריה הוא ריצ'רד פ. אווטקלט. אווטקלט היה תושב אוהיו, מהנדס במקצועו, ובשעות הפנאי נהג ליצור סיפורים קצרים מאויירים. הוא ראה בקומיקס שלו דרך להעביר סיפור אמיתי, ולא רק דרך להצחיק. הוא החל לכתוב את הקומיקס "סמטת הוגאן", אשר עסק בכמה ילדים יתומים המתגוררים בשכונות העוני בניו יורק. אמנם, אווטקלט לא השתייך מעולם למעגל העוני, אך היה זה נושא הכתיבה המרכזי שלו במשך שנים. הקומיקס שלו, שהיה הומוריסטי אך גם מחאתי, הפך לפופולרי בניו יורק, ושני איילי עיתונות רצו לשים את ידם על הקומיקס - ויליאם רנדולף הרסט וג'וזף פוליצר. השניים ניהלו עיתונים פופולרים בניו יורק, וניהלו 'מלחמה' על פרסום הקומיקס בעיתונם. בעקבות המריבות על פרסום "הילד הצהוב", קיבלה העיתונות הרדודה של הרסט ופוליצר את הכינוי "עיתונות צהובה". הקומיקס "סמטאת הוגאן" היה לפריצת דרך במדיום הקומיקס, וניכר בו השימוש בבועות דיבור ייחודיות - תחילה, דברי הילד הצהוב הופיעו על חולצתו. לאורך הזמן הפסיקו הכתוביות להופיע על חולצתו, והופיעו בתוך בלוני דיבור, ובכך הידק את החיבור בין בועת דיבור לקומיקס, וזאת בניגוד לקומיקס של טפפר, שהיה כותב את הדיאלוג מתחת לפאנלים.
היעדר אכיפה מחמירה של חוקי זכויות יוצרים במאה התשע-עשרה הוביל לריבוי השימוש בקומיקס. הקומיקס של טפפר הועתק ושוכפל פעמים רבות, והופץ בצורה פיראטית ברחבי אמריקה ואירופה. הפרסום שלו במקומות רבים הוביל ליצירת רצועות דומות, שהלכו והשתכללו. כך החלו קומיקסאים נוספים לצוץ במקומות שונים בעולם ויצרו רצועות חדשות, כדוגמת מקס ומוריץ מאת וילהלם בוש ואלי סלופר מאת אמיליה דה טסלר.
תור הזהב והכסף
בתחילת המאה העשרים היה נפוץ הקומיקס בעיקר בצורה של רצועות שהתפרסמו בעיתונים. קומיקסאים שונים החלו משכללים את הטכניקות ומחדדים את חוקי המדיום. קומיקסאים שונים נשכרו על ידי עיתונים ומגזינים כדי שיפרסמו בהם את רצועות הקומיקס שלהם. עד מהרה הפך הקומיקס למזוהה עם העיתונות, ונוצר קשר עמוק בין עיתונאות לקומיקסאים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו קומיקסאים להתאגד בחברות קומיקס. החברה המצליחה הראשונה בתעשיית הקומיקס הייתה National Comics Publications, לעתיד DC קומיקס. החברה נוסדה על ידי מלקולם וילר-ניקולסון בסתיו 1934. במסגרת החברה נכתב ספר הקומיקס המקורי האמריקאי הראשון - Fun New, אשר נכתב על ידי לויד ג'קט. ג'קט יצר את חוברת הקומיקס הראשונה בארצות הברית שחומריה לא הופיעו באף עיתון אחר, ובכך ניתק את התלות של קומיקסאים בעיתונות. החברה התחברה עם חברת Detective Comics, שבמהרה הפכה לחברה המרכזית באיגוד, ושמה שונה לראשי התיבות DC.
תקופת הפריחה של הקומיקסאים באה עם תור הזהב של הקומיקס, כאשר בשלהי שנות השלושים ותחילת שנות הארבעים, חברות הקומיקס הגדולות אפשרו לקומיקסאים להתנתק מהצורך בעיתונות, וז'אנר גיבורי העל החל לפרוח. גם מלחמת העולם השנייה הטיבה עם יוצרי הקומיקס כאשר העם האמריקאי אוחד תחת אויב משותף - הנאציזם. קומיקסאים רבים ביקשו להעלות את המורל הלאומי דרך הקומיקס, ויצרו גיבורי על שמביסים את אדולף היטלר וכדומה. קומיקסאים ראויים לציון מתקופה זו הם ג'ק קירבי, סטן לי, ג'רי סיגל, ביל פינגר, וויל אייזנר. מן הצד השני, עלייתה של חברת מארוול קומיקס בשנים שבאו לאחר המלחמה הובילה ליריבות גדולה בין החברות, והקומיקסאים הפכו אט אט מיוצרים לעובדים, וככל שהתחרות עלתה הקומיקסאים נאלצו ליצור יותר חוברות באיכות ירודה יותר. תור הכסף של הקומיקס הביא עמו פופולריות לקומיקס, אך הקומיקסאים שהועסקו אז בחברות הגדולות סבלו מעומס בעבודה, חוסר יכולת ליצירתיות בקומיקס ושכר נמוך. פרסום ספרו של פרדריק ורתהם, "פיתוי התמימים" ב-1954 הוביל לדרישה ציבורית להגבלות קשות על יצירת קומיקס בעל תוכן בוגר. ז'אנרים שלמים כולל קומיקס אימה וקומיקס פשע, וכל סצינות אלימות ורמיזות מיניות נפסלו כאשר כל החברות האמריקאיות התחייבו לפרסם קומיקס עם התקן של "רשות הקוד [האתי] של הקומיקס" (באנגלית: ) שבחנה כל חוברת לוודא שהיא מתאימה לילדים.
השינוי ביחס כלפי הקומיקסאים
התחלת השינוי ביחס ליוצרים בתעשיית הקומיקס האמריקאית בא עם תחילת תור הארד של הקומיקס. קודם לכן, במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, היו הקומיקסאים בארצות הברית מועסקים בשכר נמוך ואולצו ליצור חוברות קומיקס זולות וממוסחרות, שהותאמו לקהל מצומצם של ילדים ובני נוער. הפריצה בתחום הקומיקס באה בשנות ה-70, כאשר עלילות הקומיקס הפכו למורכבות יותר, אפלות יותר ומחושבות יותר, והקומיקסאים זכו ליותר הערכה וחופש יצירתי. היה אף ניסיונות לאגד יוצרי קומיקס תחת גילדה ולהיאבק על זכויותיהם כיוצרים ותנאי העבודה שלהם, כשהבולט בהם היה של האמן ניל אדמס ב-1978, אולם היוזמות לא צלחו. מרבית המוסכמות בנושאי תוכן ותנאי ההעסקה בתעשיית הקומיקס שנבנו בתורות הזהב והכסף נותרו בעינם.
שנות השבעים והמאבק לשוויון זכויות באמריקה
תקופה זו בארצות הברית, שהתאפיינה בתפיסה שונה של החברה, מאבק לשוויון זכויות וביטול ההפרדה הגזעית, השאירה חותם גם בקומיקס. עד אז, דמויות קומיקס שחורות הופיעו רק לעיתים רחוקות מאוד, ולרוב בתור דמויות נלעגות או קריקטורות. אחת הדמויות השחורות היחידות שקיבלו מקום של ממש בקומיקס היה הקאובוי לובו, אך גם הוא לא פורסם באופן נרחב, ו-90% מהעותקים שהודפסו נשארו אצל המו"ל ולא הגיעו לקהל הרחב . השינוי התחיל באמצע שנות השישים, כשקומיקסאים בעלי תודעה ליברלית החלו לשלב את הנושאים הללו אל תוך הקומיקס, בצורת דמויות כהות עור, כגון פלקון והפנתר השחור מאת סטן לי.
בשנת 1971 יצר גארי פרידריך את דמותה של "באטרפליי", גיבורת העל השחורה הראשונה במגזין Hell-Rider שפרסמה הוצאת Skywald Publications. עם זאת, הסדרה לא זכתה לפופולריות רבה. דמות שחורה ידועה יותר שהופיעה מעט אחר כך הוא לוק קייג', גם הוא דמות אפרו-אמריקאית.
הקומיקסאי הבולט בתרומתו לתפישת העולם השוויונית של הקומיקס הוא סטן לי, שבשלב זה כבר היה במעמד בכיר בחברת מארוול. סטן לי החזיק בדעה ליברלית של שילוב דמויות שחורות בהתאם לאחוזם באוכלוסייה. הוא דאג לכך שבשנת 1972 דמותו של הפנתר השחור קיבלה חוברת קומיקס בלעדית לו. גם שותפו של סטן לי, דון מקגרגור, הציע למארוול לשלב דמויות שחורות בסדרת הקומיקס טרזנידס שבה היו כל הדמויות לבנים. לי סבר שניתן להשתמש בקומיקס על מנת להעביר מסרים פוליטיים, כגון בסדרת האקס-מן, המשקפת כיצד החברה ה'נורמטיבית' כביכול מבוהלת מכל אדם השונה מהמקובל.
בהזדהות עם מאבק תנועת הפנתרים השחורים בארצות הברית לשוויון זכויות בין שחורים ללבנים, נוצרו גיבורי על שחורים נוספים: להב בקבר דרקולה (1973), האח וודו (1973), ביל פוסטר  (1975) שיצאו על ידי הוצאת מארוול. מן הצד השני, חברת DC קומיקס הוציאה את גרין לנטרן ג'ון סטיוארט (1972), טיירוק (1976) ברק שחור (1977) ועוד.
הסולידריות שהביעו הקומיקסאים עם מחאת הפנתרים השחורים הובילה לחיזוק המאבק. בסדרה התיעודית ההיסטוריה הסודית של הקומיקס ששודרה בערוץ ההיסטוריה בהנחיית רוברט קירקמן, תוארה דמותו של הפנתר השחור כמשפיעה בולטת במחאה בעד שוויון הזכויות באמריקה.
שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20
בשנות השמונים של המאה ה-20 החלו קומיקסאים למתוח את גבולות הז'אנר, וליצור קומיקס המיועד למבוגרים ולא לילדים ונוער, בהימנעם מהחותם של רשות הקוד של הקומיקס. כך, שינוי אדיר חל בחברת הקומיקס מארוול, כשיוצריה החלו ליצור חוברות ורומנים גרפיים עטורי אלימות, גסויות, עלילות עצובות ואפלות, עומק ומאפיינים ספרותיים מורכבים, בולט בהם הוא פרנק מילר עם הריצה שלו על דרדוויל. אחריה, גם חברת DC קומיקס החלה לייצר קומיקס אפל ואלים גם כן, כגון באטמן: הבדיחה ההורגת מאת אלן מור ובריאן בולנד. קומיקסאים נוספים יצרו רומנים גרפים המבוססים על דמויות ישנות אך בעלי אופי חדשני ופסיכולוגי. גורם משמעותי לשינוי הזה היה "הפלישה הבריטית" ; קומיקסאים בריטים שעבדו בהוצאות כגון 2000AD ומעולם לא נאלצו להתכופף לקוד הקומיקס החלו להיות מחוזרים בידי הוצאות לאור אמריקאיות, ובעיקר בידי עורכת בחברת די.סי. בשם קארן ברגר. בין היוצרים הבריטים הבולטים ב"פלישה": אלן מור, ניל גיימן, פיטר מיליגן, וורן אליס, גארת' אניס וגרנט מוריסון.
בעקבות מספר הצלחות של יוצרים בריטים שהביאה קארן ברגר לדי.סי. עם דמויות ישנות שלא זכו לעדנה זמן רב, קודמה ברגר לעורכת ראשית של חותם חדש וייעודי שיוקדש לקומיקס בוגר. כך השיקה חברת DC קומיקס את החותם "ורטיגו". האמן שסימן את הדרך הזו היה הקומיקסאי ניל גיימן. גיימן יצר עבור ורטיגו את הקומיקס סנדמן על בסיס דמות קומיקס ישנה שבאחזקת די.סי. הסיפורים של גיימן בסנדמן בעלי עומק ומחשבה רבה, ונוגעים בנושאים פילוסופיים ופסיכולוגיים כגון העולם הבא, מוות, חלומות, רצח, סאדיזם, פולחן ועוד. גיליון מס׳ 19 ("חלום ליל קיץ") הוא הקומיקס הראשון (והיחיד עד כה) שזיכה את יוצרו בפרס הפנטזיה העולמי ב-1991.
שנות השמונים והתשעים זכורות גם בעלייתם של רומנים גרפיים המיועדים לקהל לבוגר. הביטוי "רומן גרפי" זכה לפופולריות גוברת בעקבות פרסום ספרו של ויל אייזנר "חוזה עם אלוהים" משנת 1978 ובעקבות השקת קו הרומנים הגרפיים של הוצאת מארוול בשנת 1982. בשנת 1980 החל היוצר ארט ספיגלמן לפרסם פרקים מהרומן הגרפי "מאוס" במגזין הקומיקס החשוב "RAW" שבעריכת אשתו פרנסואז מולי. במאוס מספר ספיגלמן את זכרונותיו של אביו מן השואה באמצעות המדיום של קומיקס ומוטיבים גרפיים וסגנוניים של קומיקס כגון השימוש בדמויות אנתרופומורפיות. לאחר שהכרך הראשון של הסיפור נסתיים ופורסם ב-1991, היה מאוס לרומן הגרפי הראשון (ובינתיים היחיד) שזיכה את יוצרו בפרס פוליצר בשנת 1992. רומן גרפי נוסף שנחשב בידי רבים לאחד מהטובים ביותר שנוצרו אי פעם הוא "Watchmen" של אלן מור ודייב גיבונס. גם ברומן גרפי זה העלילה (שפורסמה ב-12 גליונות במהלך השנים 1986–1987) היא יצירה בוגרת ואפלה שאמנם מתרחשת בעולם עם גיבורי על, אך גם מתקיימת בעולם בו השלכות מהעולם האמיתי: מלחמת וייטנאם, המלחמה הקרה, שלטונו של ריצ'רד ניקסון ועוד. היצירה עצמה מאופיינת במבנה לא-ליניארי, עם שילוב של סיפור בתוך סיפור ושבירת מוסכמות של הז'אנר כולל עיסוק בנושא לקיחת החוק לידיים בידי בעלי כוח. לכל אורך שנות השמונים והתשעים פיתחו קומיקסאים את סוגת הרומנים הגרפיים, והובילו להעלאת המודעות ליכולות היצירה המגוונות הטמונות בקומיקס.
Watchmen בולט בעוד היבט, והוא חוזה ההעסקה פורץ-הדרך שאלן מור ודייב גיבונס השיגו במשא ומתן עם ההוצאה לאור די.סי.; שנה לאחר שהספר ייצא מדפוס, כל זכויות היוצרים של Watchmen יועברו למור וגיבונס. כאשר פורסם שזהו החוזה, הדבר רומם את רוחם של הנאבקים למען זכויות יוצרי קומיקס. אולם, מאז ועד היום, די.סי. קומיקס לא איפשרו לספר לצאת מדפוס, וזכויות היוצרים על היצירה נותרו אצל המו״ל. מור, יחד עם פרנק מילר, דייב סים, ורבים אחרים היה בין הקולות הבולטים במאבק למען יחס הוגן לקומיקסאים בתעשייה, כגון המאבקים של ג'ק קירבי וניל אדמס עם מארוול קומיקס להשבת האמנות שלהם ש"נעלמה". השניים זכו להחזרת רכושם בשנת 1987. הקולות הללו החלו לגבור בסוף שנות השמונים ועוד יותר בשנות התשעים.
בנובמבר 1988, מספר קומיקסאים בולטים התכנסו בנורת'האמפטון, מסצ'וסטס, ודנו ביצירת "מגילת הזכויות של הקומיקסאי" (באנגלית: ). היוצרים דרשו את הזכות להיות בעלים של היצירות שלהם, לשלוט בהפצה של היצירות שלהם, והזכות ליחס ותשלום הוגן על העבודה שלהם. את הטיוטה הסופית חיבר הקומיקסאי סקוט מקלאוד.
ב-1986 נעצר מנהל חנות הקומיקס "Friendly Frank's" מייקל קוראה באשמת "הפצת תועבה". ה"תועבה" המדוברת היו מספר חוברות קומיקס אלטרנטיבי, כולל של היוצר רוברט קראמב, בהוצאת קיצ'ן סינק. בעקבות המעצר, הקים המוציא לאור והקומיקסאי דניס קיצ'ן את "קרן ההגנה המשפטית של הקומיקס" (באנגלית: ובקיצור CBLDF) מלכ״ר שמטרתו לסייע בכיסוי הוצאות משפטיות הקשורות בהגנה על חופש הביטוי בקומיקס עבור קומיקסאים, מוציאים לאור, וחנויות קומיקס שנקלעים לצרה משפטית. כך למשל ב-1991 הקומיקסאי פול מבריידס הסתייע ב-CBLDF כדי לעטור נגד חוק במדינת קליפורניה שדרש להטיל מס מכירה על ממכר רצועות קומיקס, וזאת בניגוד לעיתונים, מגזינים, או ספרים שמוגנים ממיסוי שכזה בעקבות הוראות מהתיקון הראשון לחוקה האמריקאית. ה-CBLDF הגן או סייע משפטית לעשרות קומיקסאים ונאבק ומשדל כנגד צנזורה.
ב-1992 פרשו מספר קומיקסאים פופולריים שעבדו במארוול והקימו חברת קומיקס משלהם בשם אימ'ג קומיקס. אימג' תשמש מודל ודוגמה בולטת להוצאת קומיקס בבעלות היוצרים. השותפים להקמת אימג' - ג'ים לי, טוד מקפרלן, רוב לייפילד, אריק לארסן, ג'ים ולנטינו, מארק סילבסטרי ווילס פורטסיו - כולם יוצרים בעלי שם, חשו שהיחס של החברות הגדולות כלפיהם לא היה הוגן. הם לא היו הבעלים של הדמויות שיצרו, והרוויחו מעט תמלוגים על שימושים מאוחרים של העבודה היצירתית שלהם (כגון מרצ'נדייזינג). הוצאת אימג' היוותה מטרייה רחבה בה כל אחד מהחברים המקוריים היה בעליו של סטודיו אוטונומי מהאחרים. מספר יצירות שיצאו תחת אימג' בשנות התשעים כגון ספון וויצ'בלייד היוו תחרות רצינית לגיבורי העל הוותיקים של החברות הגדולות ונמכרו בעותקים רבים. בעקבות ההצלחה של יוצרי אימג', קומיקסאים נוספים ניסו את מזלם בהוצאת קומיקס מקורי בבעלותם, כגון ג'ו מדוריה עם Battle Chasers או קורט ביוזיק, אלכס רוס וברנט אנדרסון עם Astro City. לקראת שנות האלפיים חלק הולך וגדל בחברה הוא קו "Image Central" בה אימג' מציעה לקומיקסאים אחרים את אותה שליטה-מלאה שהשותפים שהקימו את אימג' נהנים ממנה. אימג' במהרה נעשתה הוצאת הקומיקס השלישית בגודלה בארה״ב אחרי מארוול ודי.סי., כאשר החל מתחילת שנות האלפיים חטיבת Image Central גדולה מכל חטיבות הסטודיו של השותפים גם יחד.
קומיקס מקוון – "ובקומיקס"
הקומיקס הראשון ששותף דרך האינטרנט היה "Witches and Stitches" של אריק מיליקין, אותו החל להעלות בשרות CompuServe ב-1985. שירותים כגון CompuServe ו-Usenet היו בשימוש לפני שה-World Wide Web החל לעלות בפופולריות שלו בשנת 1993. קומיקסי רשת מוקדמים היו לעיתים קרובות נגזרות של רצועות קומיקס מעיתוני סטודנטים במכללות, אך כאשר הרשת הפכה פופולרית יותר באמצע שנות ה-90, יותר ויותר אנשים החלו ליצור קומיקס ספציפית למדיום הפצה זה. עד שנת 2000, כבר היו וובקומיקסאים "במשרה מלאה" שהצליחו כלכלית וובקומיקסים שזכו להכרה אמנותית רחבה יותר. ז'אנרים וסגנונות ייחודיים הפכו פופולריים בתקופה זו. העשור השני של המאה העשרים ואחת היה עד גם לעלייתם של Webtoons בדרום קוריאה, תת-סוגה של מדיום הקומיקס המקוון שהפך לבולט מאוד, וובקומיקסאים נעשו מיני-סלבריטאים, כאשר יותר ויותר יצירות ובקומיקס מעובדות לסדרות אנימה ביפן ובסין. שינוי מהותי נוסף חל במקורות המימון - מעבר מממכר חולצות טי וספלי קפה לקמפיינים למימון המונים באמצעות פלטפורמות כגון Pateron ו-Kickstarter.
המאה ה-21
תמורות בתעשיית הקומיקס כגון הדפסת אוגדנים ומכירתם בחנויות ספרים, תרגום והפצה של מאנגה יפני, עלייתם של ובקומיקסאים עצמאיים, המהפיכה של אימג', והגיוון במקורות המימון (כולל העניין בעיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים של קניין רוחני שנוצר במקור כקומיקס ומימון המונים), הביאו לפריחה יצירתית מחודשת במדיום האמריקאי. השוק ניתק את מחויבותו ל Comics Code Authority, ויותר קומיקסאים עצמאיים מוכרים ומוציאים קומיקס מכל סוגה ובתנאים טובים מאי פעם בעבר.
באוקטובר 2019 אנליסט התעשייה מילטון גריפ הציג נתונים בכנס ICv2 בניו יורק שהראו כי לראשונה זה עשרות שנים, שוק הקומיקס לא נשלט על ידי קומיקס חודשי אמריקאי מסורתי מז'אנר גיבורי-העל, אלא רומנים גרפיים ואוגדנים מז'אנרים אחרים, ובמיוחד אלה המיועדים לקוראים צעירים יותר, כגון איש הכלב של דאב פילקי ו"כאב בטן" של ריינה טלגמאייר וספרי מנגה יפניים. ספרים אלה רואים מכירות גבוהות בחנויות הספרים, אם כי השינוי בא לידי ביטוי גם בחנויות קומיקס. על פי נתוני Bookscan, קומיקס ורומנים גרפיים המיועדים לילדים היוו 41% מהמכירה בחנויות הספרים, ומנגה מהווה 28%, בעוד שספרי קומיקס מז'אנר גיבורי העל היוו פחות מ-10%, ירידה של 9.6% בשנה.
ביבשת אפריקה
ביבשת אפריקה הקומיקס היה ועודנו תחום חדש מאוד באופן יחסי, ולא מפותח. שליטת הקולוניאליזם האירופאי ביבשת מנע יצירה מקורית במשך שנים רבות משום שהשלטון החיצוני הקשה על אמנים מקומיים ילידים להפיץ את יצירותיהם ולעיתים דיכא את היצר היצירתי בקרב העמים הילידים. במשך רוב שנות קיומו, מדיום הקומיקס היה לא מפותח באפריקה, אולם במספר מדינות בלטו יוצאים מן הכלל וקומיקסאים מקומיים או אירופאים השפיעו רבות על המדיום ביבשת ובאמצעות הקומיקס אף קידמו אידאולוגיות ורעיונות שחלקם עזרו בהתהוות הזהות הלאומית של עמי אפריקה.
בניגריה
בשנת 1975 כתבו הקומיקסאים הבריטים דון אבנול ונורמן פואר את סדרת הקומיקס "PowerMan" ("איש הכוח"), קומיקס בנאלי באופן יחסי העוקב אחר גיבור על בעל כוחות מיוחדים. את הסדרה איירו דייב גיבונס ובריאן בולנד, שהפכו לימים לקומיקסאים משפיעים בבריטניה, והיא הפכה לסדרת הקומיקס הראשונה שפורסמה בניגריה וגיבוריה היו שחורים. הקומיקס הופץ על ידי חברת 'פיקין' הניגרית, והיווה שינוי משמעותי בתפיסת הקומיקסאים באפריקה. היסטורית, לא היה זה הקומיקס הראשון שיובא על ידי חברות בריטיות לניגריה; קדמו לו סדרות ורצועות נוספות אשר גיבויהן היו לבנים והן נכתבו באנגלית. אלא ש-"PowerMan" היה לסדרה הראשונה שגיבוריה היו שחורים, כתוצאה מפנייה של חברת פיקין למו"ל הבריטית "Bardon Press Features" בכוונה לקדם קומיקס שחור בניגריה ובכך להביא לעידוד אוריינות אפריקאית.
הקומיקסאי המניע מאחורי "PowerMan" היה בריאן בולדן, שראה בכך הזדמנות לקדם את מדיום הקומיקס בניגריה ובאפריקה בכלל. כאשר הסדרה הייתה חדשה יחסית בניגריה, תיאר אותה בולנד כ"פשוטה למדי; שישה פאנלים על כל דף, כאשר כל הפאנלים היו ממוספרים". ככל שהפך הקומיקס לפופולרי יותר הוא הופץ בתדירות גבוהה יותר, עד כי בשנת 1977 כבר פורסמו רצועות שלו אחת לחודש. לבסוף הופסק פרסומו של הקומיקס, מעט לפני שהיה אמור התפקיד היצירתי לעבור לאמן ניגרי מקומי.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 פורסמו בניגריה מספר סדרות קומיקס, בעיקר על גיבורי על, מה שהפך אותה לאחת החלוצות המרכזיות בתחום הקומיקס באפריקה שמדרום לסהרה. ד"ר טאדה תומפסון, פסיכיאטר ויועץ יליד ניגריה, ציין בראיון עמו כמה סדרות קומיקס מקומיות מניגריה שבלטו בתעשיית הקומיקס במדינה, בהן "PowerMan", "Captain Africa" ו-"Terror Muda" . בין היוצרים הידועים של הקומיקס הניגרי באותה תקופה נמנים אנדי אקמן, עבדולכרים באבא אמינו, אג'יבאיו "סיקו" אקינסיקו ודלה ג'ג'דה.