cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נבחרת ברזיל בכדורעף
נבחרת ברזיל בכדורעף מייצגת את ברזיל בתחרויות כדורעף בינלאומיות: המשחקים האולימפיים, אליפות העולם בכדורעף, גביע העולם בכדורעף, גביע העולם לאלופות הגדולות בכדורעף, ליגת הכדורעף העולמית, המשחקים הפאן-אמריקאיים וליגת האומות בכדורעף. מאז ראשית המאה ה-21 ביססה עצמה ברזיל כנבחרת החזקה בעולם. מאז ראשית המאה ניצחה ברזיל ב-18 מתוך 24 הטורנירים שנערכו במסגרות אלה, כולל כל 3 אליפויות העולם שנערכו.
עד 2000
נבחרת ברזיל השתתפה לראשונה באליפות העולם בכדורעף בטורניר שנערך בפריז ב-1956, וסיימה במקום ה-11. ארבע שנים מאוחר יותר אירחה בעצמה את האליפות, בריו דה ז'ניירו, וסיימה במקום החמישי. גם בחמש אליפויות העולם שנערכו לאחר מכן לא איימה על התואר, ודורגה בהן בין המקום השישי למקום ה-13. באליפות העולם שנערכה בבואנוס איירס ב-1982 רשמה לראשונה הישג משמעותי, כשזכתה במדליית הכסף לאחר הפסד לנבחרת ברית המועצות במשחק הגמר. באליפות הבאה, שנערכה בפריז ב-1986, סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לארצות הברית בחצי הגמר ולבולגריה במשחק על מדליית הארד. ב-1990 אירחה ריו דה ז'ניירו את האליפות בשנית, וגם הפעם סיימה נבחרת ברזיל במקום הרביעי, לאחר הפסדים לאיטליה בחצי הגמר ולברית המועצות במשחק על מדליית הארד. באליפות הבאה, שנערכה ב-1994 ביוון סיימה במקום החמישי, ובזו שנערכה ב-1998 ביפן סיימה שוב במקום הרביעי, לאחר הפסדים לנבחרות איטליה וקובה בשלבים המכריעים.
בטורנירי הכדורעף האולימפיים החלה ברזיל להשתתף עם ראשיתם, באולימפיאדת טוקיו (1964). עד אולימפיאדת מוסקבה (1980) דורגה בטורנירים אלה בין המקום החמישי למקום התשיעי. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה הנבחרת במדליה האולימפית הראשונה שלה, מדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת איטליה והפסידה במשחק הגמר לארצות הברית. באולימפיאדת סיאול (1988) סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לארצות הברית בחצי הגמר ולארגנטינה במשחק על מדליית הארד. באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה את הטורניר ללא הפסד, וגברה על נבחרות ארצות הברית והולנד, בדרך לתואר אולימפי ראשון. בשתי האולימפיאדות הבאות לא הצליחה ברזיל לשחזר את ההישג. באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה במקום החמישי ובאולימפיאדת סידני (2000) סיימה במקום השישי.
בגביע העולם בכדורעף השתתפה ברזיל לראשונה ב-1969, אז נערך הטורניר בגרמניה המזרחית. ההישג המשמעותי הראשון שלה היה ב-1981, עת נערך הטורניר ביפן (ככל הטורנירים מאז 1977), כשזכתה במדליית הארד. ב-1995 רשמה הישג דומה. בגביע העולם לאלופות הגדולות בכדורעף, טורניר שנערך אף הוא ביפן בלבד, רשמה ברזיל הישגים גבוהים מאז הוחל בעריכתו, ב-1993. באותו טורניר זכתה במדליית הכסף, וב-1997 זכתה במדליית הזהב.
בליגת הכדורעף העולמית משתתפת ברזיל מאז הוקמה ב-1990. במשחקים שנערכו באוסקה באותה שנה זכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה להולנד בחצי הגמר וגברה על ברית המועצות במשחק על המקום השלישי. בשני הטורנירים הבאים סיימה במקום החמישי, ובמשחקי הליגה שאירחה בסאו פאולו ב-1993 זכתה לראשונה במדליית הזהב, לאחר ניצחונות על איטליה ורוסיה בשלבים המכריעים. במילאנו (1994) זכתה במדליית הארד, לאחר הפסד לקובה וניצחון על בולגריה, ובטורניר נוסף שנערך על אדמתה, בריו דה ז'ניירו (1995), זכתה במדליית כסף, לאחר הפסד לאיטליה במשחק הגמר. בשלושת הטורנירים הבאים סיימה במקום החמישי, ובטורניר שנערך במאר דל פלאטה ב-1999 זכתה במדליית הארד, לאחר הפסד לקובה וניצחון על רוסיה. במשחקי הליגה שנערכו ברוטרדם ב-2000 זכתה שוב במדליית ארד, לאחר ניצחון על יוגוסלביה.
מאז נערך טורניר הכדורעף הראשון במשחקים הפאן-אמריקאיים, במקסיקו סיטי (1955), סיימה ברזיל באחד משלושת המקומות הראשונים בכל אחד מהטורנירים פרט לאחד. פעמיים במהלך המאה ה-20 זכתה במדליית הזהב (סאו פאולו 1963 וקראקס 1983), 6 פעמים זכתה במדליית הכסף (שיקגו 1959 וויניפג 1967 כסגניתה של ארצות הברית ומקסיקו סיטי 1975, סן חואן 1979, הוואנה 1991 וויניפג 1999 כסגניתה של קובה) ו-3 פעמים זכתה במדליית הארד (מקסיקו סיטי 1955, סנטיאגו דה קאלי 1971 ואינדיאנפוליס 1987). רק במשחקים שנערכו במאר דל פלאטה ב-1995 לא זכתה הנבחרת במדליה, ואף סיימה במקום השביעי והאחרון.
מאז 2001
לאחר שהנבחרת סיימה במקום השישי באולימפיאדת סידני, תוצאה שנחשבה לכישלון עבורה, מונה בשנת 2001 ברנרדו רזנדה למאמן הנבחרת. בליגת הכדורעף שנערכה באותה שנה בקטוביצה, זכתה ברזיל במדליית זהב ראשונה מזה שמונה שנים, לאחר ניצחון על נבחרת איטליה. כן זכתה במדליית הכסף בגביע העולם לאלופות הגדולות בכדורעף.
בשנת 2002 הוכתרה ברזיל, לראשונה בתולדותיה, לאלופת העולם, לאחר שגברה על נבחרות יוגוסלביה ורוסיה בשלבים המכריעים של הטורניר, שנערך בארגנטינה. בליגת הכדורעף דווקא איבדה את תוארה לרוסיה, אף שהטורניר נערך בבלו הוריזונטה. בחמש השנים הבאות לא שמטה ברזיל את התואר, וניצחה בכל טורנירי ליגת הכדורעף שנערכו: מדריד 2003 (ניצחון על סרביה ומונטנגרו); רומא 2004 (ניצחון על איטליה); בלגרד 2005 (ניצחון על סרביה ומונטנגרו); מוסקבה 2006 (ניצחון על צרפת) וקטוביצה 2007 (ניצחון על רוסיה).
בשנת 2003 רשמה ברזיל עוד הישג היסטורי, כשזכתה לראשונה בתולדותיה בגביע העולם בכדורעף. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו, לעומת זאת, הפסידה במפתיע לנבחרת ונצואלה בחצי הגמר, והסתפקה במדליית הארד, לאחר ניצחון על ארצות הברית. באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה בתואר האולימפי בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר ניצחונות על ארצות הברית ואיטליה בחצי הגמר ובגמר, בהתאמה. בשנת 2005 גם זכתה בפעם השנייה בתולדותיה בטורניר גביע העולם לאלופות הגדולות בכדורעף.
בשנת 2006 זכתה ברזיל באליפות העולם שנערכה ביפן, בפעם השנייה ברציפות. בדרך לתואר גברה על נבחרותיהן של סרביה ומונטנגרו ופולין. בשנת 2007 זכתה בפעם השנייה ברציפות בגביע העולם, ובמשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו זכתה בתואר השלישי בתולדותיה, והראשון מזה 24 שנים.
שנת 2008 הייתה מאכזבת מבחינת נבחרת ברזיל, שאיבדה שניים מתאריה. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה הנבחרת במדליית הכסף, לאחר שהפסידה בגמר לארצות הברית. בליגת הכדורעף, בה ניצחה חמש שנים ברציפות, ושאירחה באותה שנה בריו דה ז'ניירו, סיימה רק במקום הרביעי, לאחר הפסדים לנבחרות ארצות הברית ורוסיה בחצי הגמר ובמשחק על מדליית הארד, בהתאמה. ב-2009 שבה ברזיל וניצחה בליגת הכדורעף העולמית, לאחר שגברה על נבחרת סרביה בטורניר שנערך בבלגרד. בקורדובה (2010) שמרה על תוארה, לאחר ניצחון על רוסיה.
באליפות העולם שנערכה באיטליה ב-2010 הייתה ברזיל לנבחרת השנייה בהיסטוריה (אחרי איטליה עצמה), שזוכה באליפות שלוש פעמים ברציפות. בדרכה לתואר גברה ברזיל על נבחרות איטליה וקובה. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגואדלחרה ב-2011 שמרה ברזיל על תוארה, לאחר ניצחונות על נבחרות ארגנטינה וקובה. עם זאת, איבדה באותה שנה שניים מתואריה. לאחר שתי זכיות רצופות בגביע העולם בכדורעף, הסתפקה ברזיל במדליית הארד, לאחר שדורגה לאחר נבחרות רוסיה ופולין. בליגת הכדורעף, שנערכה בגדנסק, איבדה גם כן את התואר לאחר שתי זכיות רצופות, ולאחר שגברה על ארגנטינה בחצי הגמר, הפסידה לנבחרת רוסיה בגמר וזכתה במדליית כסף.
רשימת הישגים
המשחקים האולימפיים: 1992, 2004, 2016 (3) 1984, 2008, 2012 (3)
אליפות העולם: 2002, 2006, 2010 (3) 1982, 2014, 2018 (3) 2022 (1)
גביע העולם: 2003, 2007 (2) 1981, 1995, 2011 (3)
גביע העולם לאלופות הגדולות: 1997, 2005, 2009 (3) 1993, 2001 (2)
ליגת הכדורעף: 1993, 2001, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2009, 2010 (9) 1995, 2002, 2011, 2013, 2014, 2016, 2017 (7) 1990, 1994, 1999, 2000 (4)
המשחקים הפאן-אמריקאיים: 1963, 1983, 2007, 2011 (4) 1959, 1967, 1975, 1979, 1991, 1999, 2015 (7) 1955, 1971, 1987, 2003, 2019 (5)
גביע אמריקה: 1998, 1999, 2001 (3) 2000, 2005, 2007, 2008 (4)
אליפות דרום אמריקה: 1951, 1956, 1958, 1961, 1982, 1967, 1969, 1971, 1973, 1975, 1977, 1979, 1981, 1983, 1985, 1987, 1989, 1991, 1993, 1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019 (32)
זגג
זגג הוא בעל מלאכה העוסק בזיגוג כגון קיבוע שמשות במסגרות ובחלונות, החלפת זכוכיות ותיקונם. הזגג עוסק גם בבניית והחלפת קירות ודלתות מזכוכית, וכן בניית רהיטים שונים מזכוכית, דוגמת שולחן, מראה וכדומה. הזגג מכין גם לבנות זכוכית המשמשות בעיקר לבניית בנייני משרדים, אך משמשות גם לעיצוב בנייני מגורים.
הזגג משתמש במספר כלים עיקריים, בהם חותך זכוכית, נייר זכוכית, פלייר ומסור.
הערות שוליים
בשנת 2020 התאגדו תחת חברת גלאסיקו עבודות זכוכית מספר זגגים לשם הקמת איגוד זגגים בדומה לאיגוד המנעולנים, התאגדות זו טרם סיימה את רישומה.
הפשיטה על כפר חלתא
הפשיטה לחלתא התבצעה על ידי סיירת גולני בלילה שבין 4 ל-5 בספטמבר 1969, לאחר שכמה ימים קודם לכן נהרגו שני אזרחים בקריית שמונה. במהלך הפשיטה פוצצו שנים-עשר מבנים ונהרגו חמישה מחבלים. לכוחות צה"ל היו ארבעה פצועים.
רקע
לקראת סוף שנת 1969 הייתה התבססות מוגברת של ארגוני מחבלים בשטחים של מורדות החרמון ועד לנהר החצבני. המחבלים בנו את בסיסיהם בתוך הכפרים ועל ההרים שבסביבותיהם והתערו בין האזרחים מתוך ידיעה שבאופן זה, צה"ל ימנע מלהפגיזם או לתקוף אותם מן האוויר. מתוך בסיסים אלו יצאו המחבלים כדי לבצע מארבים ופיגועים וכדי לחבל בעבודות החקלאות ביישובים הישראלים על גבול הצפון.
ב-2 בספטמבר 1969, נורו ארבע רקטות קטיושה (קוטר 240 מ"מ) לעבר כפר גלעדי וקרית שמונה. כתוצאה מהירי נהרג ילד בן תשע וצעיר בן 26 וכן נפצעו חמישה אזרחים. הקטיושות לאצבע הגליל נורו מאזור כפר חלתא אשר למרגלותיו המערביים של החרמון. הכפר נמצא בוואדי כשמונה ק"מ מצפון לקיבוץ דן ותושביו בעת ההיא היו מוסלמים שהשתייכו למספר מצומצם של חמולות, כולם תמכו ונתנו סיוע למחבלים שהתבססו בכפר.
בעקבות ירי הקטיושות והרג האזרחים נשלחה סיירת גולני בלילה שבין 4 ל-5 בספטמבר 1969 לטהר את קיני המחבלים בכפר.
הכנות
משימת הפשיטה הוטלה על סיירת גולני עם כוח משנה של גדוד 17, בית הספר למ"כים של גולני. מפקד הפעולה היה מפקד הסיירת שרק נכנס לתפקידו, סרן דוד כץ. הכוח של הסיירת פוצל לשני כוחות: אחד תוכנן לתקוף את השכונה הצפונית מערבית של הכפר בהובלתו של דוד כץ והשני תוכנן לתקוף את השכונה הדרומית-מזרחית לרגלי ג'בל רוס (הר דב) בפיקודו של סא"ל מרא אלעמי ובהובלת סרן אורי שגיא, אשר סיים כמה שבועות לפני כן את תפקידו כמפקד הסיירת ומונה למפקד בסיס הטירונים של גולני (בא"ח 1). האימונים לכיבוש חלתא החלו בסיירת חודשים אחדים קודם לכן, כך שלאורי שגיא לא הייתה כל בעיה להיכנס מיידית למשימה. סגנו של דוד כץ ומפקד החוד של הכוח הצפוני היה סג"ם שלומי כהן אשר רק חודשיים קודם לכן סיים כחניך מצטיין את קורס הקצינים. סגנו של אורי שגיא ומפקד החוד של הכוח הדרומי היה סגן אברהמי קול.
התכנון היה לתקוף במקביל, אלא אם כן אחד הכוחות יתקל באויב לפני כן. הסיירת התארגנה למשימה בחורשה סמוך לקיבוץ דן, לשם הגיעו מפקד חטיבת גולני, אל"ם יקותיאל (קותי) אדם ואלוף פיקוד הצפון דוד אלעזר (דדו). אלעזר חשש מפגיעה בנשים וילדים, הנחיותיו היו לנסות ולהתקרב בשקט ככל שניתן לעבר היעדים ואם יצליח הכוח להגיע לבתים ללא התגלות, לוודא שאין אזרחים בבתים לפני הסתערות וירי. בשיחה עם מפקד החוד של הכוח הצפוני, סג"ם שלומי כהן, הורה דדו לניצור אש עד סמוך מאוד לבתים ורק אם מסתבר באמצעות משקפות לילה שאכן הכפר שורץ מחבלים לפתוח באש באישור המח"ט יקותיאל אדם.
מהלך הפעולה
החוד של הכוח הצפוני הסתער לכיוון מבנה מרכזי וחיסל את המחבלים שהיו על הגג. בכניסה למסדרון בין שני חלקי המבנה המרכזי הבחין שלומי כהן במחבל לא חמוש שמגן על גופו עם שני ילדים כבני 3. כהן הורה לחייליו לבדוק את החדרים שבשני צידי המסדרון וכאשר דווח שהשטח נקי ניגש עם נשק שלוף למחבל על מנת להפרידו מהילדים ולעוצרו.
שלומי כהן, ששלט בערבית, הספיק לומר למחבל להוריד את הילדים, כאשר מחבל אחר שהסתתר מתחת למיטה באחד החדרים הסמוכים ולא זוהה בבדיקה, פתח באש מקלע RPD ועל פי חלק מהעדויות גם נזרק רימון יד. כתוצאה מהירי נפצע שלומי מכדור בירכו ונפצעו קל עד בינוני חיילים נוספים מהכוח של שלומי, סמל מוקי ידין, סמל מנחם שר ורב"ט יגאל דפנה.
הכוח הדרומי, אשר לא נתקל באויב ופוצץ שישה בתים, חבר לכוח הצפוני וטיהור הכפר הושלם ללא נפגעים נוספים. עם סיום הטיהור, הואר אחד הוואדיות עם פגזי תאורה של אגד ארטילרי, והונחתו שני הליקופטרים אשר חילצו את הפצועים לבית החולים רמב"ם.
תוצאות
הכוחות פוצצו כשנים-עשר בתים שזוהו כבתי מחבלים וההערכה היא שנהרגו כעשרה מחבלים בפשיטה. נשק רב נלקח שלל והושמד ריכוז ואספקה של המחבלים שכלל חומרי חבלה. שני הילדים שחולצו שוחררו במקום והמחבל שאחז בהם נלקח לחקירה בישראל.
בין הלוחמים היה גם סמל הסיירת יעקב מרדכי (פצ'נגה) אשר נהרג ביולי 1975 בפיגוע בכפר יובל.
לכוחות צה"ל היו ארבעה פצועים.
בתחקיר עם סיום הפעולה, הביעו הרמטכ"ל, סגנו ואלוף הפיקוד את שביעות רצונם המלאה מכך שהמשימה הושלמה ללא פגיעה באזרחים חפים מפשע. דוד אלעזר, אלוף הפיקוד, הודה אישית למפקד החוד סג"ם שלומי כהן בביקור בבית החולים רמב"ם והעניק לו כתשורה אקדח שנלקח שלל בפעולה.
פציעתו של שלומי כהן כתוצאה ישירה מכך שרצה להימנע מפגיעה בילדים הפכה לסמל של שמירה על טוהר הנשק גם במחיר של פגיעה בכוחות צה"ל. בשיחות בבית החולים, עם אלוף הפיקוד דוד אלעזר ועם מפקד הפשיטה, אורי שגיא, הסביר שלומי כהן כי הערכים של שמירה על טוהר הנשק, ספג לא רק בסיירת אלא גם בבית-אבא, הרופא הצפתי ד"ר אלי כהן.
בורג' ראפאל
המלון במגדל כולל 350 חדרים והוא המלון הגבוה ביותר בריאד, ואחד מהמלונות הגבוהים ביותר בעולם. עלות בניית המגדל נאמדת ב-320 מיליון דולר אמריקני. המגדל מתנשא לגובה של 308 מטרים (1,010 רגל) וכולל 68 קומות (+2 קומות תת-קרקעיות). המגדל מתפרס על שטח של 92,626 מטר רבוע וכולל 22 מעליות ו-1,256 מקומות חנייה.
מרגרט בוסיקו
מרגרט גרן בוסיקו (בצרפתית: Marguerite Boucicaut; מוכרת גם כמאדאם בוסיקו; 3 בינואר 1816 - 8 בדצמבר 1887) הייתה אשת עסקים ונדבנית פריזאית נודעת.
יחד עם בעלה אריסטיד בוסיקו יסדה את חנות הכלבו הראשונה בפריז, לה בון מרשה, ואת מלון לוטציה בעיר.
על שמה כיכר בוסיקו בפריז, ובה מוצב פסל מעשה ידי פאול מורו-ווטיה  המציג את מאדאם בוסיקו לצד הברונית קלרה הירש.
רוהר (פירושונים)
{{פירושונים| גאוגרפיה:
וגם
מארש רדצקי
היצירה האהובה עובדה להרכבים, לפסנתרן בודד ואף לשש ידיים בפסנתר.
כבר בחייו היה רדצקי לאגדה, בזכות אומץ לבו והעובדה שתיקן את רושם התבוסות שצבא אוסטריה ספג מידי נפוליאון. יוהאן שטראוס האב הנציח את ניצחונו של רדצקי בקוסטוצה על המורדים מפיימונטה. מארש זה הוא מנגינה פופולרית ואהובה בכל העולם. תזמורות סימפוניות מנגנות אותו לעיתים קרובות כהדרנים – והקהל המתלהב מצטרף במחיאות קצביות למנגינה. מנצחים רבים אף נוהגים להסתובב לקהל ולנצח על מחיאות הכפיים כמו בקונצרט השנה החדשה בווינה.
היצירה נפתחת בקדמה שערכה זהה לרבע (המורכב משתי שמיניות). הנושא מאופיין ברצף שמיניות לגטו המסתיימות ברבע המודגש בסטקטו.
לה קגול
התנועה החשאית לפעולה מהפכנית (בצרפתית: Comité secret d'action révolutionnaire), הידועה בכינויה "לה קגול" (La Cagoule, "הברדס"), הייתה תנועה פשיסטית ואנטי-קומוניסטית צרפתית שהשתמשה באלימות כדי לקדם את מטרותיה, בין השנים 1935 ל-1937.
התנועה הוקמה כדי למוטט את הרפובליקה הצרפתית השלישית, שבראשה עמדה ממשלת החזית העממית, ברית של ארגוני השמאל הצרפתי. חברי התנועה ביצעו פעולות חבלה, הטמינו מוקשים וחיסלו אויבים פוליטיים.
Counter-Strike Online
Counter-Strike Online (בקוראנית: 카운터 - 스트라이크 온라인; ביפנית: カウンターストライクオンライン; בעברית: קאונטר-סטרייק אונליין) הוא משחק Counter-Strike הממוקד כלפי שוק המשחקים של אסיה. הוא פותח על ידי חברת Nexon הקוריאנית עם פיקוח של בעלת הרישיון, חברת Valve.
המשחק
המשחק מכיל את המודים הכלליים שיש ב-Counter Strike ולא כולל אפשרות הוספת המודים. המודים הם:
וכל שאר המודים הכלליים שיש במשחק המקורי.
בוטים
במשחק ישנם בוטים מיוחדים, המחקים ארגוני טרור מרחבי העולם (דוגמת אנונימוס).
Mobile (שיר של אבריל לאבין)
Mobile (בעברית: נייד) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית אבריל לאבין. הוא יצא לאור במאי 2003, על ידי חברת התקליטים אריסטה רקורדס, כסינגל אחרון מתוך Let Go, באוסטרליה ובניו זילנד. הוא נכתב על ידי לאבין וקליף מגנס, שגם הפיק אותו. הוא צבר למעלה מ-15.7 מיליון השמעות בספוטיפיי.
ביקורות
פאט בלשיל ממגזין ה"רולינג סטון" כינה את "Mobile" כלהיט. הוא ציין כי קולה של לאבין משתלב היטב עם צלילי הגיטרות האקוסטיות והחשמליות. הוא אף טען כי לפעמים ניתן לשכוח לרגע שאבריל היא זמרת קאנטרי במקור.
הצלחה מסחרית
"Mobile" פורסם כסינגל להשמעות ברדיו בלבד באוסטרליה וכסינגל אירפליי ופיזי בניו זילנד. העותק הפיזי כלל את "Complicated" ושתי רצועות בי-סייד שלא פורסמו בעבר, "Let Go" ו-"All You Will Never Know". הן גם מופיעות באלבום האוסף B-Sides. השיר הופיע לראשונה במקום ה-36 במצעד הסינגלים של ניו זילנד. הוא בילה 11 שבועות במצעד, והגיע לשיאו ב-8 ביוני 2003 במקום ה-26.
יונדאי i10
יונדאי i10 (באנגלית: Hyundai i10) היא מכונית האצ'בק 5 דלתות מיני מבית היוצר של יונדאי מוטור בדרום קוריאה. הדגם מיוצר מ-2007 ומיועד לנהיגה עירונית בשל היותו קטן באופן יחסי לדגמים אחרים של יונדאי.
היסטוריה וגרסאות
הדגם תוכנן והושק כמחליף מרווח ונמוך יותר לדגם יונדאי אטוס. עד כה יוצרו שני דורות של יונדאי i10, הדור הראשון הורכב בהודו ומלזיה, ויוצר ונמכר בין השנים 2007-2013, והדור השני מורכב בטורקיה, הודו ומוזמביק, ומיוצר ונמכר מאז 2013 ועד היום.
הדור הראשון הושק בהודו ב-31.10.2007 בעקבות הצלחת דגמי האצ'באק קומפקטיים במדינה במדינה, והוא נמכר בהודו בתשע גרסאות שונות. ב-2010 עבר הדגם מתיחת פנים עיצובית שהעניקה לו מראה ספורטיבי ועדכני יותר. הדגם יוצר עם חמישה סוגי מנועים – 1.1 ליטר, 1.1 ליטר דיזל, מנוע חשמלי בגרסת בלו און (blue on) ומנוע 1.2 ליטר.
הדור השני מיוצר מ-2013 והוצג לראשונה בתצוגת המכוניות בפרנקפורט, גרמניה. הוא פותח בהודו ובראש צוות העיצוב שלו עמד תומאס בורק. יש גרסאות מעט רחבות יותר לדגם שמיוצרות במיוחד עבור הקהל ההודי והאסיאתי שנקראות יונדאי i10 גרנד.
נפח מנוע ונתונים טכניים
בדור השני של יונדאי i10 יש אפשרות בחירה בין שלושה סוגי מנועים: 1.0 ליטר, 1.0 ליטר b-fuel ו-1.2 ליטר.
ג'ודי בנסון
ג'ודי מארי בנסון (באנגלית: Jodi Marie Benson; נולדה ב-10 באוקטובר 1961) היא מדבבת, שחקנית וזמרת אמריקאית. ידועה בעיקר כמדבבת של אריאל בסרט "בת הים הקטנה" של אולפני דיסני, בסרטי ההמשך ובתוכנית הטלוויזיה.
ביוגרפיה
בנסון נולדה בשם ג'ודי מארי מרזורטי (Jodi Marie Marzorati) באילינוי שבארצות הברית.
יונדאי i10
חוות דעת
הגרסאות החדשות זכו לביקורות חיוביות. במגזין What Car? יונדאי i10 קיבלה דירוג של חמישה כוכבים. במגזין Top Gear הדגם קיבל דירוג של 8 מתוך 10. במגזין Autocar הוא קיבל דירוג של 4.5 כוכבים.
ג'ודי בנסון
ביוגרפיה
היא דיבבה בסרטי אנימציה רבים. בין תפקידיה הבולטים ניתן למנות את אריאל בסרט "בת הים הקטנה", אצבעונית בסרט "אצבעונית", וכן כברבי בסדרת סרטי "צעצוע של סיפור".
יונדאי i10
יונדאי i10 בישראל
נכון ל-2015 נמסרו בישראל 7720 מכוניות מדגם יונדאי i10, מספר שממקם אותה במקום החמישי ברשימת הדגמים הנמכרים ביותר לאותה שנה.
ג'ודי בנסון
חיים אישיים
ג'ודי בנסון נישאה ב-1984 לריי בנסון (Ray Benson). לזוג שני ילדים.
יונדאי i10
בטיחות ודרגת זיהום אוויר
גרסאות הדור השני של יונדאי i10 מצוידות בשש כריות אוויר, במערכת בקרת יציבות (ESP) ובמערכת התראה על בלימה פתאומית עבור הנהגים האחרים על הכביש.
על פי אתר יונדאי ישראל דרגת זיהום האוויר של הדגם נמוכה: דרגה 3 בגרסאות עם מנוע 1.0 ידני ודרגה 4 בגרסאות עם מנוע 1.0 או 1.25 אוטומט.
תאיס
תאיס (ביוונית: Θαΐς) הייתה הטאירה יוונית ידועה אשר נלוותה אל אלכסנדר הגדול במסעות כיבושיו, ולפי המסופר הסיתה אותו להעלות באש את ארמון דריווש השלישי בפרספוליס. נישאה לתלמי, ממצביאי אלכסנדר, ומי שהשתלט על מצרים העתיקה לאחר מות אלכסנדר. היא ילדה לתלמי שני בנים ובת. בתה, אירנה, נישאה לאונוסטוס, מלך סולי בקפריסין.
ביוגרפיה
לא ידוע דבר על משפחתה מוצאה או ילדותה של תאיס. היא הייתה ככל הנראה מאתונה. היא שימשה הטאירה - בת המעמד הגבוה ביותר של זונות ביוון העתיקה. ההטאירי שימשו מלוות מתוחכמות שבילו עם לקוחות קבועים יותר מאשר מעניקות שירותי מין. תאיס הצטרפה לפמלייתו של אלכסנדר הגדול, והייתה ככל הנראה פילגשו של תלמי, אחד מקציניו. נראה שהיו לה יחסים גם עם אלכסנדר עצמו, שכן אתנאיוס מציין שאלכסנדר "אהב לשמור את תאיס קרוב אליו". אם כי ייתכן שעשה זאת מכיוון שנהנה מחברתה, שכן היא נודעה כאשה חכמה ופקחית.
הצתת הארמון בפרספוליס
כאשר אלכסנדר כבש את הבירה הפרסית פרספוליס, הוא טבח בתושבים אולם הותיר על תילם את מרבית הארמונות והמקדשים העתיקים. הוא חנה כארבעה חודשים בפרספוליס, במהלכם התנהג בפזרנות והוללות על חשבון האוצר הפרסי. פלוטרכוס ודיודורוס מספרים שלילה אחד במהלך אחד המשתאות, קמה תאיס והכריזה:
הצעתה התקבלה במחיאות כפיים סוערות, ואלכסנדר נסחף בהתלהבות הכללית. לטענת קורטיוס רופוס, חלק מהחוגגים השיבו: החוגגים התארגנו בתהלוכה לכבוד האל דיוניסוס, כשבראש התהלוכה עמדו אלכסנדר ותאיס מנופפים בלפידים בוערים, מסביבם נגנו אנשים בחלילים ושרו שירי תהילה. אלכסנדר השליך את הלפיד הראשון על הארמון העתיק בפרספוליס, ותאיס את השני. לטענת פלוטרכוס אלכסנדר התחרט מהר מאוד והורה לכבות את האש. אם כי סופרים אחרים מוסרים שהארמון בער כל הלילה.
גרסה דומה נמסרת גם אצל אתנאיוס שמצטט אותה בשם קלייטרכוס, היסטוריון שלא התלווה למסע אלכסנדר אולם היה בן דורו ושוחח עם אנשים שכן התלוו אליו. לעומת זאת, אריאנוס טוען, שהצתת הארמון הייתה מעשה מתוכנן, שהתקיימו עליו דיונים רבים בין קציניו של אלכסנדר; כמקור לדבריו מביא אריאנוס את זיכרונותיו של תלמי. חלק מהחוקרים כיום מעריכים שזכרונות אלו בעייתיים בקטע זה, משתי סיבות: הראשונה היא שתלמי שלט על ממלכתו מתוקף היותו יורשו של אלכסנדר, ובוודאי לא ירצה לתאר את מיטיבו כהולל שיכור הנסחף בהתלהבות המונית; השנייה היא שתלמי נישא מאוחר יותר לתאיס, וייתכן שהיא עוד הייתה בחיים בזמן כתיבת זכרונותיו (הוא כתב אותם בערך כשהיה בן 80), ובוודאי לא ירצה להעליב אותה.
מאוחר יותר בחיים
המקור העיקרי לחייה לאחר מכן הוא אתנאיוס, הטוען שהיא נישאה לתלמי שבינתיים הפך לאחד מהדיאדוכים והשתלט על מצרים. לא ברור עד כמה חוקיים היו נישואיהם, אולם היא ילדה לתלמי שני בנים ובת. בתה, אירנה, נישאה לאונוסטוס, מלך סולי בקפריסין ואחד מבניה נודע כמי שניצח במרוץ מרכבות באולימפיה. תאריך מותה אינו ידוע.
עונת 2015/2016 בבונדסליגה
עונת 2015/2016 היא העונה ה-53 של הבונדסליגה הגרמנית. העונה החלה ב-14 באוגוסט 2015 והסתיימה ב-14 במאי 2016. באיירן מינכן, אלופת העונה הקודמת, הצליחה לשמור על תוארה, זכתה בתואר והפכה לקבוצה הראשונה הזוכה באליפות 4 שנים ברציפות.
קבוצות ואצטדיונים
18 קבוצות לקחו חלק במשחקי העונה. קבוצת אינגולשטאדט 04, שסיימה את העונה הקודמת בראשות הבונדסליגה 2 וקבוצת דרמשטאדט 98, שסיימה במקום השני, הצטרפו לליגה.
הנובר 96, שסיימה את הליגה במקום האחרון ושטוטגרט שסיימה במקום ה-17 ירדו בסיום העונה לליגה השנייה. קבוצת המבורג הצליחה לשמור את מקומה בליגה לאחר שניצחה במשחקי הפלייאוף את קרלסרוהה שהתמודדה על העלייה.
שינויי מאמנים
5 קבוצות החליפו מאמנים במהלך העונה. הופנהיים והנובר החליפו מאמן פעמיים במהלך העונה. יוליאן נגלסמן מונה למאמנה של קבוצת הופנהיים בגיל 28 והיה למאמן הצעיר ביותר בתולדות הבונדסליגה.
ת'רל ביילי
ת'רל לי ביילי (באנגלית: Thurl Lee Bailey; נולד ב-7 באפריל 1961) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1983–1999. ב-12 עונותיו בליגת ה-NBA רשם ממוצעים כוללים של 12.8 נקודות, 5.1 ריבאונדים, 1.4 אסיסטים ו-1.2 חסימות למשחק.
קריירת מכללות
ביילי נולד וגדל בוושינגטון די. סי., ובין השנים 1979–1983 למד באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית אשר בעיר ראלי. בעונת 1982/1983 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לזכייה השנייה בתולדותיה בטורניר אליפות המכללות, עם ממוצעים של 16.4 נקודות, 7.7 ריבאונדים ו-2.6 חסימות למשחק. במשחק הגמר גברה קבוצתו על אוניברסיטת יוסטון, אותה הובילו האקים אולאג'ואן וקלייד דרקסלר, הודות להטבעה בשנייה האחרונה של השחקן לורנזו צ'ארלס. בשנת 2016 הוזמנו כל חברי קבוצת האליפות לבית הלבן על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
קריירה מקצועית
בנובמבר 1991, לאחר מעט יותר מ-8 עונות ביוטה, נשלח ביילי בטרייד למינסוטה טימברוולבס בתמורה לטיירון קורבין. ב-3 עונותיו במינסוטה שימש בעיקר כשחקן ספסל, וקלע 8.8 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 1994 עזב את ה-NBA ועבר לשחק עבור פאניוניוס מליגת העל היוונית, תחת המאמן דושאן איבקוביץ'. בין השנים 1995–1997 שיחק בפלקנסטרו קאנטו האיטלקית, ובעונת 1997/1998 שיחק באולימפיה מילאנו, אשר הפסידה בגמר גביע ספורטה מול ז'לגיריס קובנה.
רם ברגמן
רם ברגמן (נולד ב-1970) הוא מפיק קולנוע ישראלי, ידוע בזכות הפקת הסרטים ההוליוודיים: "בריק", "לופר", "מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי", ו"רצח כתוב היטב", שכולם נכתבו ובוימו על ידי ריאן ג'ונסון.
ביוגרפיה
ברגמן נולד וגדל בראשון לציון, לאביו הייתה חנות למטבחים ואמו עבדה כמזכירה ביקבי כרמל. כנער שיחק בקבוצת הכדורגל מכבי תל אביב. לאחר הצבא חבר הציע לברגמן להצטרף לקורס לקולנוע באוניברסיטה הפתוחה, לאחר שעבד על סרט קצר נטש את הלימודים, החליט שהוא רוצה להתמקד בהפקת סרטים ולנסות את מזלו בארצות הברית.
קריירה
ברגמן ירד תחילה לניו יורק ואחר כך עבר ללוס אנג'לס, ב-1991, בעקבות אחיו המתופף טל ברגמן, שניגן באותה עת עם כוכב הרוק הבריטי בילי איידול. הוא החל לעבוד בהוליווד כעוזר הפקה, תוך שהוא גם "מנסה להבין איך לעשות סרטים" ובאותה השנה הפיק את סרטו הראשון, ולמד את המקצוע בזמן העבודה. באחד ההפקות פגש במפיקה והבמאית דנה לוסטיג, ויחד החליטו להקים חברת הפקות משלהם.
חברת ההפקות של ברגמן ולוסטיג התמחתה בהפקות דלות תקציב, חלקן לא זכו להגיע לבתי הקולנוע, הפיקה כ-15 סרטים, כולל הסרט "סטריפטיז באיגואנה הכחולה" בכיכובה של דריל האנה משנת 2000, עד שהגיעה הההצלחה הגדולה. בשנת 2004, ברגמן פגש את הבמאי-התסריטאי ריאן ג'ונסון בזמן שג'ונסון ניסה ליצור את הסרט "בריק". ברגמן נזכר: "ריאן ניסה לעשות את הסרט הזה במשך שבע שנים אחרי שיצא מבית הספר וכשקראתי את התסריט, הבנתי שמעולם לא ראיתי דבר כזה." בעזרתו של ברגמן ג'ונסון הצליח להפיק את הסרט בהוצאה כספית נמוכה משמעותית. ברגמן תיאר את מערכת היחסים שלהם, כשאמר "אתה לא חושב כשאתה מתחיל למה זה יכול להוביל. אתה פשוט מתמקד ביצירת הסרט, אבל היום אנחנו שותפים ואני חושב שאני אהיה האיש המאושר ביותר אם אוכל להמשיך לעשות איתו סרטים עד סוף חיי". הסרט זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 2005, ולשבחי מבקרי הקולנוע.
ב-2006 הפיק את הסרט "איזה מין הורים" בכיכובו של דני דה ויטו.
ב-2008 הפיק את הסרט "הנוכלים בלום". בו כיכבו שני השחקנים זוכי האוסקר אדריאן ברודי ("הפסנתרן") ורייצ'ל וייס ("הגנן המסור") על פי תסריט של ריאן ג'ונסון.
ב-2012 הפיק את הסרט "לופר" סרט מדע בדיוני הכולל מוטיב של מסע בזמן, שבוים על ידי ריאן ג'ונסון בכיכובם של ברוס ויליס, ג'וזף גורדון-לוויט ואמילי בלאנט. ב-2014 ברגמן חבר שוב לריאן ג'ונסון והפיק את "הג'דיי האחרון", הסרט השני בטרילוגיית סרטי המשך של "מלחמת הכוכבים".
ב-2013 הפיק את סרטה של נטלי פורטמן "סיפור על אהבה וחושך" על פי ספרו של עמוס עוז.
בנוסף ב-2013 הפיק את סרט הדרמה הקומית "דון ג'ון", בכיכובם של ג'וסף גורדון-לויט וסקרלט ג'והנסון.
בספטמבר 2019 הקימו ברגמן וריאן ג'ונסון את חברת T-Street, חברת יזמות שתפיק תכנים מקוריים לתוכניות קולנוע וטלוויזיה. המיזם מהוון במלואו על ידי חברת המדיה העולמית Valence Media .T-Street השיקה עם עסקת מבט ראשונה עם חברת Media Rights Capital של Valence Media לפרויקטים של סרטים וטלוויזיה. Valence Media מחזיקה בנתח מניות מיעוט משמעותי בחברה. ג'ונסון וברגמן מתכוונים ליצור יצירות מקוריות משלהם דרך החברה, ולהפיק ליוצרים נוספים.
רם ברגמן הפקות
ברגמן הוא הבעלים והמייסד של חברת הפקת הסרטים, "רם ברגמן הפקות".
וולגוגרד
ווֹלגוֹגרָד (ברוסית: Волгогра́д, "עיר הוולגה"), שעד שנת 1925 נקראה צָאריצין (Цари́цын) ובשנים 1925–1961 נקראה סטָלינגרד (Сталингра́д), היא עיר מרכזית ברוסיה השוכנת על גדות נהר הוולגה ומשמשת כמרכז תעשייתי גדול. העיר משמשת גם כבירה המחוזית והעיר הגדולה של מחוז וולגוגרד. וולגוגרד שוכנת על גדותיו המערביים של נהר הוולגה, ומכאן שמה. אורכה של העיר מצפון לדרום הוא 80 קילומטר.
העיר היא מרכז תעשייתי ותחבורתי חשוב. בתחילת שנת 2010 הורחב שטחה במקצת, וכתוצאה מכך מונה מאז אוכלוסיית העיר מעל מיליון תושבים. בעיר חמש אוניברסיטאות ומוסדות נוספים להשכלה גבוהה.
היסטוריה
האזור עבר לשליטת נסיכות מוסקבה בשנת 1556 עם כיבוש של חאנות אסטרחן. העיר נוסדה ב-2 ביולי 1589, אם כי קיים תיעוד כבר משנת 1579 אודות פלוגה בת 50 חיילים ששמרה על הדרכים בעונות הקיץ.
עד 1925 נקראה העיר צאריצין (ברוסית: Царицын, ), ועד 1961 נקראה סטָלינגרד (ברוסית: Сталинград, ), על שמו של יוסיף סטלין, מנהיג ברית המועצות.
צאריצין
בשנת 1670 נכבשה העיר על ידי מורדים קוזאקים בהנהגתו של סטפן ראזין, ופעם נוספת (שנת 1774) בהנהגתו של ימליאן פוגצ'וב. מיקומה האסטרטגי בדרום רוסיה על נהר הוולגה הפך אותה לעיר נמל חשובה במהלך המאה ה-19. בשנת 1862 חוברה העיר למסילת רכבת, אמצעי התחבורה מודרני באותם ימים, מה שסייע לפריחתה. בסוף המאה ה-19 חיו בעיר כ-85 אלף בני אדם. בשנת 1872 נבנה התיאטרון הראשון בעיר, ובשנת 1907 הקולנוע הראשון.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה צאריצין תחת שליטה של הסובייטים החל מנובמבר 1917. בשנת 1918 כותרה העיר על ידי כוחות הצבא הלבן בהנהגתו של הטמאן פיוטר קרסנוב. שלוש התקפות שלהם נהדפו על ידי הצבא האדום. בשנת 1919 העיר נכבשה על ידי הצבא הלבן בהנהגתו של אנטון דניקין שהחזיקו בה עד שנת 1920. בשנת 1925 הוחלף שמה לסטלינגרד על שמו של יוסיף סטלין.
סטלינגרד
בתקופת שלטונו של סטלין בברית המועצות הפכה העיר לעיר תעשייה ותחבורה גדולה וחשובה. בשנת 1930 החל לייצר את תוצרתו מפעל הטרקטורים שהיה בין פרויקטי הדגל של תוכנית החומש הראשונה ותרם רבות לפיתוח העיר. העיר הותקפה בעוצמה על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה. מתקפה ששיאה הגיע בשנת 1942, כאשר הנאצים נכנסו אל תוך העיר, השתלטו כמעט על כולה חרף התנגדות סובייטית עיקשת ושם, לאחר שכותרו מבחוץ ועברו קרבות קשים, הובסו באחד הקרבות החשובים והעקובים מדם במלחמה, קרב סטלינגרד.
לאחר מפלתם של הגרמנים בקרב, סטלינגרד הפכה לעיר גיבורה. בשנת 1967 נבנה פסל אמא מולדת על גבעת מאמייב, האתר החשוב והעקוב מדם במלחמה. הפסל, המנציח את הקרב הקשה, מתנשא לגובה 52 מטרים ובזמנו היה הפסל הגבוה בעולם.
וולגוגרד
כחלק מהצעדים לדה-סטליניזציה ולצמצום פולחן האישיות של סטלין, החליטה ממשלת חרושצ'וב על שינוי השם ל"וולגוגרד" ("עיר הוולגה") ב-1961. מאז סופג הצעד ביקורת ובתקופת קונסטנטין צ'רניינקו ובשנות שלטונו של פוטין הוצע להשיב לעיר את שמה הסטליניסטי, זכר לקרב העקוב מדם. עם זאת, חרף תמיכה עממית, שינוי השם אינו זוכה לתמיכה רחבה בקרב הממשל הרוסי.
במאי 2007, בבחירות לראשות העיר ניצח המועמד הקומוניסטי רומן גרבניקוב, שהפך לראש העיר הצעיר ביותר ברוסיה (בן 32 בהיבחרו).
בינואר 2013 החליטה מועצת העיר על שינוי שם העיר ל"סטלינגרד" למשך שישה ימים בשנה, כאמצעי להנצחת גבורתה של העיר בקרב סטלינגרד וגבורתה של רוסיה במלחמת העולם השנייה, בתאריכים: 2 בפברואר (סיום קרב סטלינגרד), 9 במאי (יום הניצחון), 22 ביוני (תחילת מבצע ברברוסה), 23 באוגוסט (תחילת קרב סטלינגרד), 2 בספטמבר (הניצחון על יפן), 19 בנובמבר (תחילת מבצע אורנוס). בנוסף, כ-50,000 איש חתמו על כתב עתירה לנשיא רוסיה, בבקשה לשנות את שם העיר באופן קבוע ל"סטלינגרד".
העיר כיעד לפיגועי טרור
כאחת הערים הגדולות ביותר בדרום רוסיה, סמוך לחבלי צ'צ'ניה ודאגסטן, העיר מהווה יעד לארגוני טרור מוסלמים מצ'צ'ניה ואינגושטיה. כך למשל, ב-24 באוגוסט 2004 מטוס מדגם טופולב Tu-134 של טיסה 1353 של וולגה-אוויה אקספרס יצא ממוסקבה לוולגוגרד אך התפוצץ באוויר והתרסק כתוצאה מהתפוצצות מחבלת מתאבדת. 34 נוסעים ותשעה אנשי צוות נהרגו. באותו היום טיסה של חברת סיביר איירליינס שיצא לסוצ'י התפוצצה וכל 46 האנשים שהיו במטוס נהרגו.
ב-21 באוקטובר 2013, קציני ביון רוסיים דיווחו כי מחבלת מתאבדת התאבדה באוטובוס נוסעים בעיר תוך שהיא הורגת 5 אנשים ופוצעת עוד 17 אחרים. יום למחרת דווח על זיהויה של המחבלת כ"אלמנה השחורה", ניידה אסייאלובה, מדאגסטן.
ב-29 בדצמבר התאבדה מחבלת מתאבדת בתחנת הרכבת וולגוגרד 1, סמוך לעמדת הבידוק הביטחוני, והרגה 16 אזרחים. יום לאחר מכן, התפוצץ מחבל מתאבד בטרוליבוס בעיר, מותיר מאחוריו הרס ו-15 אזרחים הרוגים.
כלכלה
וולגוגרד המודרנית נשארה עיר תעשייה חשובה. בעיר ישנם מפעלים רבים לזיקוק נפט, ספנות, תעשיית פלדה, יצור אלומיניום, מפעלים ליצור כלי רכב ועוד. מעט צפונית לעיר שוכנת תחנת כוח הידרואלקטרית וולגה שהיא הגדולה באירופה לייצור חשמל ממים.
תחבורה
וולגוגרד היא צומת דרכים חשוב לרכבות. העיר מחוברת דרך מסילת ברזל למוסקבה, סראטוב, אסטרחן, הקווקז, סיביר, אוקראינה ושאר אירופה. תעלת הוולגה-דון מוסיפה לחשיבותה של העיר מבחינת ספנות. התעלה מחברת את שני הנהרות הגדולים: הוולגה והדון בתעלה יכולות לעבור ספינות עם מטען של עד 5,000 טונות. כביש 40 האירופאי, הכביש הארוך באירופה שמתחיל בקאלה, צרפת ומסתיים בעיר רידר, קזחסטן עובר דרך וולגוגרד. גם כביש R22 המחבר את מוסקבה לים הכספי עובר בעיר. נמל התעופה הבינלאומי וולגוגרד משרת את כל תושבי האזור ומציע טיסות לרוב הערים הגדולות של רוסיה ומספר ערים באירופה.
ספורט
בין הקבוצות המשחקות בעיר ניתן למנות את אולימפיה וולגוגרד ורוטור וולגוגרד המשחקות בליגה הרוסית השנייה בכדורגל ואת דינמו וולגוגרד, קבוצת נשים בכדוריד. וולגוגרד אירחה משחקים במסגרת מונדיאל 2018, ולצורך כך נבנה בעיר אצטדיון וולגוגרד ארנה.
הקהילה היהודית
צאריצין הייתה מחוץ לתחום המושב, אבל התפתחה בה קהילה יהודית של בעלי מלאכה, משוחררי צבא ניקולאי וסוחרים סיטונאיים שעסקו בעיקר בסחר דגים, נפט וקרסין. היהודים התרכזו בעיקר בשכונה מעבר לנהר צאריצין, בה הוקם בית כנסת שהנציח את נס הצלת הצאר אלכסנדר השלישי ב-1888. בקהילה היו כ-150 חברי ההסתדרות הציונית והייתה בה פעילות ציונית רבה. בתחילת המאה ה-21 שופץ בין כנסת ישן שנהרס במלחמת העולם השנייה.
ערים תאומות
לוולגוגרד ישנה ברית ערים תאומות עם ערים רבות באירופה אשר כמוה, גם הן הותקפו על ידי הנאצים בימי מלחמת העולם השנייה ותושביה עמדו איתנים מול ההתקפות. ערים כגון קובנטרי, אוסטרבה, לייז' ועוד.
הר אוברלורד
הר אוברלורד (באנגלית: Mount Overlord) הוא הר געש רדום גדול, מסוג חרוט געשי; הממוקם ברכס מאונטניר, בקצה הצפוני של מישור דספשן, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הר אוברלורד ממוקם 92 קילומטרים מחוף ים רוס.
הר אוברלורד ממוקם בסמוך ממזרח לראשו של קרחון אוויאייטור.
להר אוברלורד צורת חרוט, מדרונות החרוט מכוסים קרח.
להר יש קלדרה, בקוטר 1.2 קילומטרים.
גובהו של הר אוברלורד 3,395 מטרים מעל פני הים.
גאולוגיה
הסלעים הוולקניים מהמדרון המערבי של ההר, מתוארכים ללפני כשבעה מיליון שנה (תקופת המיוקן), ולכן הר הגעש נחשב רדום.
מקור השם
זהו שם תיאורי - ההר מתנשא מעל ו"שולט" מעל הפסגות הנמוכות יותר שסביבו.
באנגלית "אוברלורד" משמעו "שליט".
חזית קרים
חזית קרים (ברוסית: Кры́мский фро́нт) הייתה חזית, של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
החזית הוקמה ב-28 בינואר 1942 על בסיס חזית הקווקז וכמפקדה מונה דמיטרי קוזלוב. החזית כללה את הארמיות ה-44 ה-47 וה-51, וקיבלה גם שליטה מבצעית על המחוז הצבאי צפון הקווקז, צי הים השחור, שייטת אזוב ובסיס הצי בקרץ'. החזית הוצבה באזור המזרחי של חצי האי קרים, והצליחה להתבסס באזור. במתקפה שבאה בעקבות קרב קרץ' הובסה על ידי הגרמנים, והכוחות פונו תוך השארת שבויים רבים וציוד צבאי רב. כתוצאה מהכישלון הסובייטי, הארמייה ה-11 של הוורמאכט יכלה להתרכז בהמשך מצור סבסטופול. ב-19 במאי 1942 פורקה החזית וחייליה הועברו אל חזית צפון הקווקז.
נמפה (עיר)
נמפה היא העיר הגדולה ביותר במחוז קניון שבמדינת איידהו שבארצות הברית והעיר השנייה בגודלה בכל איידהו. העיר שוכנת במרחק של כ-32 ק"מ ממערב לבירת איידהו בויסי לאורך הכביש הבין-מדינתי 84 וכ-10 ק"מ ממערב למרידיאן. השם נמפה לקוח ככל הנראה מהמילה בשפת שבט השושון שמשמעותה מוקסין או טביעת רגל.
היסטוריה
תולדותיה של נמפה מתחילות בראשית שנות השמונים של המאה ה-19, כאשר במסגרת סלילת "קו הרכבת הקצר של אורגון" נסללה שלוחה מגריינג'ר שבויומינג להנטינגטון שבאורגון ועברה דרך נמפה. קווי רכבת נוספים עברו דרך נמפה והפכו אותה לצומת רכבות חשוב. אלכסנדר והאנה דפס בנו את אחד הבתים הראשונים בעיר ולאחר מכן ייסדו יחד עם ידידם ושותפם לייסוד העיר, ג'יימס מק'גי, את "החברה להשבחת אדמות נמפה". אף על פי שמה, רבים מהמתיישבים הראשונים כינו את נמפה בשם "ירושלים החדשה" (New Jerusalem), בשל אמונתם הדתית העמוקה של התושבים. שנה אחת בלבד לאחר ייסודה צמחה העיר ומ-15 בתים שהיו בנויים בה עם ייסודה היו בה לאחר שנה כבר 50 בתים. עם התהוות תשתיות נוספות בנמפה, היא המשיכה בתהליך צמיחתה וב-1890 היא התאגדה כעיר.
שלא כמו יישובים אחרים שנבנו בתקופה זו, שרחובותיהם היו מרושתים בכיוון צפון ודרום, רחובותיה הראשונים של נמפה נסללו בניצב למסילות הברזל שעברו דרך העיר מצפון-מערב לצפון-מזרח. כך, חלקה הצפוני של העיר משתרע למעשה מצפון-מזרח למסילת הברזל וחלקה הדרומי מדרום-מערב אליה. מייסד העיר, אלכסנדר דפס, קבע את תוואי הרחובות בשיטה זו כדי למנוע תאונות כמו זו שהתרחשה קודם לכן בעיירה ליד טורונטו שבקנדה. באותה עיירה נהרגו אישה ושני ילדיה מפגיעת רכבת כאשר הם החלו לחצות את המסילה בכרכרה שהגלגל שלה נתקע במסילה. בשל העובדה שהקו הקצר של אורגון עקף את בויסי, נבנו בנמפה רבות מתחנות הרכבת המפוארות ביותר באזור.
בית הספר היסודי הראשון בעיר נבנה בשנות התשעים של המאה ה-19. בית הספר לייקוויו היה ממוקם על גבעה בהצטלבות הרחוב השישי והשדרה ה-12 וממנו נשקף הנוף של אגם אתל. זמן קצר לפני יובל המאה לייסודו, הוא חדל מלשמש כבית ספר ונמכר לקהילה המנוניטית. ב-2008 הוא שופץ וכיום הוא משמש כמשכן בית הספר לאומנויות של איידהו.
אגם אתל, שהיה מאגר מים להשקיה, שימש זמן רב כאתר נופש קהילתי ורבים מאזרחי העיר נהגו לדוג, לשחות, לשוט בסירות ואף לצוד בסביבתו. פעילות הציד לא נמשכה זמן רב, שכן בעל הקרקע הצמודה לאגם תבע את הציידים שירו בברווזי המחמד שלו.
בהמשך הציעה העיר את שטח האגם למכירה לכל המרבה במחיר וא. ד. דיואי, ראש העיר לשעבר, היה המציע היחידי. הצפות חוזרות ונשנות הובילו לתביעות משפטיות מצדם של השכנים ובסופו של דבר ייבש דיואי את האגם. זמן לא רב לאחר מכן התעניינה מועצת העיר בקניה מחדש של נחלותיהם של פריץ מילר ושל דיואי. הלחץ לכך הופעל במשך יותר מארבע שנים. אזרחי נמפה רצו שיוקם פארק אחר. ב-7 באוגוסט 1924 העבירה מועצת העיר החלטה לרכוש את נחלתו של מילר וקראה לשטח "פארק נוף האגם" (Lakeview Park). ב-1928 הושלמה בנייתה של בימת תזמורת וב-1934 נפתחה בריכת השחייה העירונית. עד היום זהו הפארק הגדול ביותר בנמפה וחגיגות מקומיות רבות נערכו בו.
ב-1902 ראה הקולונל ויליאם ה. דיואי, שעשה את הונו מעסקי כרייה במחוז סילבר סיטי, את ההזדמנות הטמונה בקיומם של ארבעה קווי רכבת במקום, ובנה את המלון Dewey Palace Hotel בהשקעה של רבע מיליון דולר. ב-1903 מת דיואי והותיר מיליון דולר לבנו. המלון שרד את השריפה הגדולה שהתחוללה ב-1909 ובה עלו באש כמה גושי רחובות במרכז נמפה, אך ב-1963 הוא נהרס בשל אי מציאת משקיע שיהיה מעוניין בשיפוצו של המבנה הגדול. פריטים מהמלון, כמו הנברשת והכספת שלו, מוצגים במוזיאון ההיסטורי של מחוז קניון, השוכן במבנה ישן של תחנת הרכבת בעיר. לאחר הריסת המלון נבנו על שטחו בנק ועסק למכירת צמיגים.
ב-1908 נבנתה במרכז העיר ספרייה שהייתה אחת מרשת של מאות ספריות שהוקמו בארצות הברית מתרומתו של הנדבן הידוע אנדרו קרנגי ולאחר שעברה למבנה חדש ב-1966 היא נשרפה. כיום ניצבת הספרייה במיקום אחר ובניין חדש עבורה נמצא בתהליך בנייה.
בין השנים 1906 – 1911 נבנה מאגר מים הידוע בשם המקומי אגם לוול, על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית. האגם מוקף במקלט לחיות בר שנפתח ב-1909 על ידי נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט. המקלט מנוהל על ידי השירות האמריקאי לדגים ולחיות בר. האגם ניזון ממימיו של נהר בויסי.
ב-1910 נבנה מצפון-מערב לנמפה "בית החולים ובית הספר של איידהו" (Idaho State School and Hospital) ששימש כמעון לאוכלוסיית הסובלים מעיכוב התפתחותי של המדינה. המוסד נפתח ב-1918 והחזיק את עצמו היטב מבחינה כלכלית, כולל חווה חקלאית שהוחזקה על ידי דיירי המוסד. הדיירים בעלי התפקוד הגבוה סייעו לטיפול בדיירים שלא היו מסוגלים לטפל בעצמם. מאז פתיחתו של המוסד השתנו דברים רבים בשיטות הטיפול בו. אדמת החווה נמכרה ומשמשת כעת כמסלול גולף ודיירי המוסד לא לוקחים יותר חלק משמעותי בטיפול במטופלים אחרים. המקום עבר תהליך מודרניזציה וממשיך לפעול, אף על פי שכמה מהבניינים הישנים שלו משמשים כמוסד לעבריינים צעירים.
דרוזים
דרוזים (בערבית: دُرُوز, דֻרוּז; צורת היחיד: دُرْزِيّ, דֻרְזִיּ) הם קבוצה אתנית דוברת-ערבית במזרח התיכון, המקיימים דת ייחודית שהתפצלה מהאסלאם השיעי-איסמאעילי במאה ה-11.
על פי העדויות ההיסטוריות, האמונה הדרוזית - דין א-תַּוְחִ֫יד (دين التوحيد, ובעברית: דת הייחוד), צמחה במצרים בתחילת המאה ה-11, ובמרכזה עמדה דמותו של אל-חאכם באמר אללה (الحاكم بامر الله), הח'ליף השישי בשושלת הפאטמית. על פי המסורת הדרוזית, אל-חאכם היה התגלמות הרוח האלוהית. בשנת 1021 הוא נעלם אבל לפני שנעלם הוא הורה לאנשיו להפיץ את אמונתו, ומי שהמשיכו להפיץ את בשורתו, ואת האמונה שהוא התגלות האלוהות, היו חמזה בן-עלי ומוחמד בן אסמאעיל א-דרזי. השניים הסתכסכו ואל-דרזי הואשם במעשים שליליים, ועל כן הכינוי "דרוזי" נחשב דווקא לשלילי בעיני הדרוזים, והם מעדיפים להיקרא בשם "בַּ֫נִי מערוף" (بني معروف) שפירושו "בני החסד". אחרים גורסים שבני מערוף היו שבט שאימץ את הדת בעבר הרחוק. על פי מסורות דרוזיות לדרוזים שורשים קדומים בהרבה, שהתנהלו לאורך שנים באופן מחתרתי.
הדרוזים במזרח התיכון הם דוברי השפה הערבית הדומה לניבים סוריים. כמעט כל הדרוזים במזרח התיכון חיים באזור הגאוגרפי הכולל את לבנון, דרום סוריה וצפון ישראל (ראו הדרוזים בישראל). התיישבותם הררית, במטרה להישמר מאוכלוסייה עוינת. רובם אזרחים סורים, אך יש קהילה דרוזית גדולה בין אזרחי לבנון. בסוף שנת 2018 נמנו כ-143 אלף דרוזים תושבי קבע בישראל, מהם כ-120 אלף אזרחים ישראלים, והיתר חלק מתושבי רמת הגולן המסרבים לקבל אזרחות ישראלית. ישנה קהילה דרוזית גדולה בוונצואלה וזאת בשל הגירה מסיבית, מסוף המאה ה-18, מהמזרח התיכון, לצורכי עבודה. כמו כן, ישנן קהילות דרוזיות גדולות בארצות הברית, בקנדה, באוסטרליה, בגרמניה, בשוודיה ובקולומביה.
הדרוזים בישראל מהווים כ-1.4% מכלל אוכלוסיית המדינה.
מוצא הדת הדרוזית
הדת הדרוזית החלה כתנועה באסמאעיליה, פלג באסלאם השיעי, והיא הושפעה בעיקר מהפילוסופיה היוונית ומהגנוסיס. הדרוזים נקראים גם "בַּ֫נִי מערוף" (بني معروف) ו"אל-מֻוַוחִּדוּן" (الموحـّدون – "בני אמונת הייחוד" כלומר, המונותאיסטים). על פי המחקר, הדת הדרוזית התגבשה במצרים בתקופת שלטונו של הח'ליף הפאטימי השישי, "אל-חאכם באמר אללה" (השופט במצוות האל, الحاكم بأمر الله) בין השנים 996–1021.
על פי האמונה הדרוזית, בתקופתו של אל-חאכִם באמר אללה, הופיעו ארבעה מבשרים שונים, אך שלושת הראשונים בהם הכינו את הקרקע להגעתו של המבשר הרביעי, הגדול מכולם, חמזה בן-עלי (حمزة بن عليّ). כשהיה חמזה בן עלי בן 20, הוא בא לחצרו של אל-חאכם באמר אללה והתקבל מיד על ידי המושל. בשנת 1017 הכריז אל-חאכם באמר אללה על חמזה בן עלי כאימאם של דת המווחדון.
בפברואר 1021 נעלם אל-חאכִם באמר אללה. היעלמותו של הח'ליף היא עדיין פרשה עלומה. על פי חלק מההיסטוריונים הח'ליף נרצח, אך על פי האמונה הדרוזית, באחת מהרכיבות השגרתיות על סוסו והתייחדותו של אל-חאכם באמר אללה עם האל, הוא נעלם לזמן רב מן הרגיל. המאמינים שיצאו לחפשו מצאו את בגדיו עומדים מכופתרים באוויר, בלי שהוא היה בתוכם. המסורת אומרת כי אל-חאכִם באמר אללה נעלם במתכוון וכי הוא מסתתר כאות מבחן לעמידתם של המאמינים, אולם הוא עתיד להופיע ב"אחרית הימים" (ראו גם "מהדי").
22 שנים לאחר מכן, יורשו השני של אל-חאכִם באמר אללה נתן בפעם האחרונה למעוניינים הזדמנות להצטרף אל חבר המאמינים הדרוזים. באותה תקופה הצטרפו מספר שבטים חזקים באזור הלבנט אשר מאז ומעולם שמרו את ענייניהם להם ולא התערבו בנעשה במקומות אחרים כל עוד לא עמדו בפני סכנה. ההצטרפות אל הדרוזים אפשרה להם ביתר שאת את ההתבדלות מהאחרים והלכידות הפנימית. אחד מהשבטים הבולטים שהצטרפו אל הדרוזים בתקופה זו, המכונה גם "תקופת ההטפה" היה שבט תנוח'. אמירי הדרוזים עד המאה ה-15 היו משבט זה.
הנוסע היהודי בנימין מטודלה כתב על ביקורו בעיר צידון ב-1167 כי "האומה הנקראת דרזיאן" נלחמים עם אנשי צידון "והם פגנוש ואין להם דת, ויושבים בהרים ובנקיקי הסלעים, ואין מלך או שר שולט עליהם... ועד הר חרמון גבולם". עוד הוא ציין, שהם מאמינים בגלגול נשמות, "הם אוהבים ליהודים" ו"אין אדם יכול להילחם עמהם".
מוצאם האתני של הדרוזים
על פי החוקרים משה הרטל ופרופסור שמעון דר, חוקר היטורים, ייתכן שהדרוזים הם צאצאי היטורים, שבט ערבי קדום שהתגייר בחלקו בתקופה החשמונאית. לדוגמה, קבר נבי אליא בגבעת חוורית ליד היישוב מסעדה שבגולן שהוא אתר דרוזי מקודש, הוא אתר יטורי קדמון. קבוצת חוקרים פרסמה ב-2008 מחקר על מבנה ה-DNA של הדרוזים בגליל. מסקנתם הייתה שהדרוזים בגליל מייצגים אוכלוסייה מבודדת וייחודית המהווה שריד גנטי של אוכלוסיית המזרח הקרוב כפי שהייתה בימי קדם, לפני אלפי שנים. מאחר שהדת הדרוזית נוסדה לפני כאלף שנים בלבד, ממצאי המחקר הגנטי משתלבים עם האמונה הדרוזית בדבר עתיקותה של דתם, שנשתמרה בסתר בידי מאמיניה במשך אלפי שנים, ונחשפה לאור העולם רק בשנת 1017.
במחקר זה, הדן בהיבט ההיסטורי של הדרוזים, נמצאו עשרים ושניים קווי דמיון בין אמונתם של יתרו (נביאם החשוב ביותר של הדרוזים) ובני קיני, מנהגיהם ודרכי פעולתם לבין אלה של הדרוזים. קווי דמיון אלה תומכים בהשערה שייתכן שהדרוזים הם ממשיכי דרכם ואמונתם של יתרו ובני שבטו והם השריד הגנטי של בני קיני. התנ"ך מאפשר לנו ללמוד על בני קיני משנת 1300 לערך לפני הספירה (תקופתו של יתרו) ועד לשנת 445 לערך לפני הספירה (בניית חומת ירושלים בימי נחמיה). אך מאז אין ברשותנו מידע מבוסס על קבוצת אנשים שהמשיכה להחזיק באמונתם של בני קיני, וששרדה כיחידה דתית-תרבותית ייחודית ומובהקת ב-1,500 השנים שחלפו עד למועד הפצתה של הדת הדרוזית. פער זה יכול להוות יעד למחקרים נוספים שינסו למצוא את השרשרת האנושית שהמשיכה להחזיק באמונה העתיקה ולהובילה עד לעידן המודרני. מחקר זה מציע להתמקד בשבטי היטורים שהתבססו באזור הלבנון, החרמון וצפון הגולן החל משלהי התקופה הפרסית ועד התקופה כמקור למוצא הדרוזים. כן הסתמכו החוקרים על הזהות הלשונית בין יתרו נביא הדרוזים ליטור.
מקור השם "דרוזים"
על פי המסורת הדרוזית, אחד המצטרפים החדשים לדת המווחדון היה נשתכין א-דֻּרְזִי (نشتكين الدرزي) הידוע גם בשם מוחמד בן אסמאעיל א-דֻּרְזִי (محمد بن إسمـاعيل الدرزي). בתחילה פעל א-דרזי בתיאום עם שאר מפיצי הדת, אך לאחר מכן ראה בעצמו את התגלמות האל והחליט להקים דת אחרת. המלחמה בא-דרזי לא איחרה לבוא והוא הובס בידי חמזה בן-עלי. בסופו של דבר נקראו מאמיני המווחדון בפי המוסלמים על שם א-דרזי, ומכאן השם "דרוזים".
יש גרסאות נוספות לגבי מקור השם, וגם הדרוזים עצמם אינם תמימי דעים לחלוטין בעניין זה. לפי אחת הגרסאות, א-דרזי אכן הפיץ דת שקרית והדרוזים כונו על שמו כדי להשפילם ולהראות את נחיתותם מול המוסלמים. לפי גרסה אחרת, א-דרזי דווקא הפיץ את דת המווחדון בדבקות ולכן הדרוזים נקראים על שמו.
הדת הדרוזית
הדת הדרוזית סודית, וידועה רק ל"חכמים" ("עוקאל", בערבית عقال וביחיד عاقل עאקל – משכילים, ידענים, נבונים), כלומר יודעי הדת, שהם מיעוטה של העדה; שאר ההדיוטות ("ג'והאל" בערבית جهال וביחיד جاهل ג'אהל – בורים) אינם מכירים את הדת. ספרי הדת הדרוזיים שמהם נלמדים רזי הדת נקראים "איגרות החוכמה". הספרים מועתקים אך ורק בכתב יד, הנכתב על קלף על ידי סופר המוכשר לכך, והם נשמרים בסוד על ידי ה'עוקאל' וכך הם חמשת חומשי ספרי הדת. בית התפילה הדרוזי נקרא ח'ילווה (خَلْوَة) ורק העוקאל (זקני הדת והמשכילים) רשאים להתפלל שם. ילדים דרוזים עד גיל 15 רשאים גם הם להיכנס אל הח'ילווה, כיוון שבגיל 15 הם מחליטים אם לקבל על עצמם את עול הציווים הדתיים המחמירים המוטלים על העוקאל או להישאר ג'והאל, ולפני זה הם כן יכולים "להתרשם" מהחיים הדתיים. גם בהמשך אין מניעה לג'אהל להפוך לעאקל או לעאקל להפוך לג'אהל, אך לעאקל שהופך לג'אהל אסור לגלות את עיקרי הדת. מתחילת הפצתה של הדת ועד לשנת 1043, הופצו יסודות הדת. במשך 24 שנה הדת קיבלה מצטרפים חדשים, ולאחר מכן, עקב רדיפות, ננעלו שערי הדת ומאז הדרוזים אינם מקבלים מאמינים חדשים ורואים בחומרה נישואי תערובת. אדם המתחתן עם לא דרוזי או מוליד ילדים עם לא דרוזי, נחשב כלא דרוזי וכן ילדיו לא יהיו דרוזים, ולרוב לא מתקבל במשפחתו או בחברה.
הדת הדרוזית היא חלק מהדתות האברהמיות. הם מאמינים שהיו שבעה נביאים בתקופות שונות: אדם, נח, אברהם, משה, ישו, מוחמד ומוחמד בן איסמאעיל, שהוא מייסד כת האיסמאעיליה באסלאם. דברי כל אחד מהנביאים משלימים את קודמו, וביחד הם מצטרפים לכדי אמונה אחת. בכל תקופה היה אדם שהיה המשכיל, לדוגמה: בתקופת משה, חותנו יתרו היה המשכיל.
בין המקומות הקדושים לדרוזים הם קברי הצדיקים ומייסדי הדת הדרוזית. חלק מתוכם קבורים בישראל, וחלק בדרום לבנון.
אף על פי שמקורה של הדת הדרוזית מתבסס על שלוש הדתות האברהמיות ובפרט על האסלאם השיעי, היא נחשבת מבחינתם לדת ייחודית. הדרוזים חוגגים את חג הקורבן במקביל לחג הקורבן של המוסלמים, אולם מנהגי החג אצלם מעט שונים. לפי האמונה הדרוזית, מותר לקיים מצוות של דת אחרת ולהעמיד פנים כמאמינים בדת אחרת (תַּקִייַה تقیة) אם בני הדת האחרת מאיימים על חייהם.
הדרוזים חוו במרוצת השנים יחס עוין ולעיתים גם אכזרי מצד המוסלמים האדוקים. היות שהדרוזים היו בראשית דרכם עדה קטנה ומסוגרת, הם סבלו מיחס עוין במיוחד. הדת הדרוזית יצרה פתרון שאומץ ב"אורח חייהם": ה"תקייה" – החובה של הסתרת הדת בעת צרה ומשבר בעזרת טשטוש מבחינה חיצונית של אמונתם כך שהם יכולים לדמות לסביבתם. עיקרון זה שימש במשך השנים בסיס להתנהגות הפוליטית של הדרוזים.
הדרוזים אימצו הרבה מנהגים דתיים משאר הדתות לרבות נישואים, גירושים, מילה (ח'יתאן) וקבורה. ההלכות והמנהגים הדרוזיים בתחומים אלה מושפעים, בעיקרם, מהאסכולה החנפית, אחת מארבע האסכולות הפרשניות של השריעה באסלאם הסוני, שהייתה הנפוצה ביותר ב. בנושאים אלה הושפעו הדרוזים גם מהאסכולה המאלכית, שהייתה האסכולה הנהוגה בשושלת הפאטימית, שבה התפתחה הדת הדרוזית.
הנביאים של הדת על פי האמונה, יתרו, דניאל, יחזקאל, שמואל, אליהו מהברית הישנה (על פי המסורת, הדת נכתבה על ידי שלמה, והיא נקראת "החוכמה"), לצד מתיוס, מרקוס, ולוקאס מהברית החדשה (הנצרות), וגם סלמאן אל-פארסי בעידן האסלאם ועוד.
עיקרי הדת
רב הנסתר על הנגלה, אולם חוקרים, בעיקר צרפתים שהגיעו לכתבי הקודש הדרוזיים אחרי דיכוי המרידה בהר הדרוזים, מצאו מספר נושאים, ובהם:
מצוות
שבע מצוות (תעאלים) הדרוזים הן:
הלכות
לדרוזים הלכות שונות, חלקן "הלכות התנהגות". הדרוזי העאקל מחויב לגלח את ראשו ולכסותו במצנפת, אינו מגלח את שפמו, ונמנע מאכילת צמחים ומאכלים משכרי חושים, חזיר וכל חיה אחרת שאינה מעלה גרה, משתיית משקאות חריפים ומעישון (וזה חל גם על הג'והאל). רוב ההלכות החמורות ביהדות ובאסלאם חלות גם כן על הדרוזים ביניהן: מעלה גרה, מפריס פרסה, גיד הנשה, בשר טמא, ברית מילה, קדושת הנשמה, נשיאת שם ה' לשווא. כמו כן, גם בדת הדרוזית יש איסורים על רצח, התאבדות, ניאוף, נישואים בין-דתיים, פוליגמיה והחזרת גרושה.
חכמי הדת מבקרים בבית התפילה הדרוזי (ח'לווה) בכל ימות השבוע כמתאפשר, ובמיוחד בערב שישי (יום חמישי). בח'לווה אין רהיטים או קישוטים, רק שטיחים לישיבה כרמז לצניעות. בישיבות אלו מטיפים חכמי הדת דברי מוסר. כמו כן, קבועות בדת מספר "הלכות התנהגות":
חגים
לדרוזים מספר חגים.
כמו כן, לדרוזים יש מספר חגים המיוחדים להם, הנחגגים בתאריכים קבועים לפי לוח השנה הגרגוריאני: חג הקורבן וחג נבי שועייב הם חגים עממיים שנחגגים בקרב העדה כולה. יתר החגים מצוינים על ידי העוקאל (חכמי הדת). בישראל מקובל להחשיב את כל החגים המוזכרים לעיל כימי מנוחה בבתי ספר של העדה הדרוזית ועבור עובדי מדינה דרוזיים.
טקסי נישואין
הליכי הנישואין דומים בקווים כלליים לאלה המקובלים בכלל החברה הערבית. התופעה הבולטת ביותר בהליכי הנישואין היא העובדה שאין בני הזוג רשאים ליצור ביניהם מערכת קשרים חברתית טרם שנישאו זה לזה, וכל עוד לא נערך ה"עקד" שהוא האקט הדתי המקשר ביניהם, אין הם רשאים להיפגש ביחידות. תופעה אחרת, הבולטת במיוחד בקרב הדרוזים, היא ההקפדה לקבל את הסכמתה החופשית של הכלה לנישואין. התקשורת בין הגבר לאישה נעשית באמצעות הוריו (בעבר). אלה, יחד עם נכבדי המקום, פונים להורי הנערה בבקשה כי ייאותו לנישואין. אם ניתנה הסכמת האישה, אחר כך נערך מפגש של שתי המשפחות ומכריהם הקרובים בבית הורי הכלה.
האוכלוסייה הדרוזית
מראשית קיום העדה היו נתונים הדרוזים לרדיפות קשות שגרמו להגירתם ממצרים ולהתיישבותם בדרום לבנון. לאחר מכן עברו רבים מבני העדה לאזור הרי השוף שבהר הלבנון, אשר קיבל את הכינוי "הר הדרוזים הלבנוני" (להבדיל מהר הדרוזים שבסוריה). בסוף המאה ה-17, עקב מלחמותיהם המרובות, החלה נדידה של דרוזים מאזור ריכוזם בהר הלבנון לסביבות החורן בדרום מערב סוריה, שישובו היה אז דליל מאד.