cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארגון הפרטיזנים המאוחד
הפעילות בשנת 1943 ואחריה
בעקבות הגירושים לאסטוניה והימנעות תושבי הגטו מהתנגדות לגרמנים, הגביר פ-פ-או את הסיוע לצעירים שבחרו לצאת להילחם ביערות. בתחילת ספטמבר הגיעה קבוצה בת 70 איש, חברי "קבוצת המאבק של יחיאל" ליערות רודניקי. ב-23 בספטמבר 1943 – יום חיסול גטו וילנה – יצאה את הגטו דרך הביוב קבוצת אנשים פ-פ-או בהובלת אבא קובנר, שהצטרפה לאנשי "קבוצת המאבק" ביערות רודניקי. חלק מצעירי הגטו הצטרפו לקבוצת המילוט מהגטו על אף שקובנר סירב לכך מחשש שקבוצה גדולה מידי עלולה להיתפס. בעת הלחימה ביערות גדל במהירות מספר הלוחמים היהודים. מחנה הפרטיזנים היהודי חולק לארבעה גדודים: "הנוקם", "לניצחון", "מוות לפאשיזם" ו"במאבק".
ביוני 1944 הצטרפו הפרטיזנים היהודים מיערות רודניקי לקרב על שחרור וילנה. ב-13 ביולי שוחררה וילנה בידי הצבא האדום – הפרטיזנים היהודים צעדו אל העיר יחד עם כוחות הצבא האדום.
הפארק ההיסטורי הלאומי של תרבות צ'אקו
הפארק ההיסטורי הלאומי של תרבות צ'אקו (באנגלית: Chaco Culture National Historical Park) הוא פארק לאומי הנמצא בין אלבקרקי לפרמינגטון שבמדינת ניו מקסיקו בארצות הברית, וכולל בתוכו את הריכוז הגדול ביותר של בתי פואבלו של ילידים אינדיאנים באזור דרום־מערב ארצות הברית. הפארק שוכן בקניון שנחצב על ידי הנחל האכזב צ'אקו ווש (Chaco Wash). הפארק נועד לשימורו של אחד האזורים ההיסטוריים והתרבותיים המרתקים ביותר בארצות הברית, ובשנת 1987 אף הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בין השנים 900 ל־1150 היה קניון צ'אקו מרכז תרבותי עיקרי של אנשי הפואבלו הקדומים, שהיה נהוג לכנותם בשם "אנסאזי" (בשפת נאוואחו: "העתיקים"). תושביו הקדומים של קניון צ'אקו חצבו גושי אבן חול גדולים, גררו עצים ממרחקים גדולים, והקימו חמישה־עשר מכלולי מבנים שהיו הגדולים ביותר בצפון אמריקה עד המאה ה-19. בצ'אקו נמצאו עדויות לעיסוק באסטרונומיה, כאשר הפטרוגליף, "פגיון השמש" השוכן בגבעת פאג'אדה, מהווה דוגמה פופולרית לכך. ישנן השערות שלפיהן מבנים רבים בקניון צ'אקו נבנו בכיוונים מסוימים כך שיתאימו למחזורי השמש והירח – בנייה הדורשת דורות רבים של תצפיות אסטרונומיות ומאות שנים של בנייה מבוקרת. על פי ההשערה המקובלת, נטשו בני הצ'אקו את הקניון בשל שינויי אקלים ובצורת ממושכת, שהחלה ב־1130 ונמשכה כחמישים שנה.
האתרים הצ'אקואנים שוכנים באזור הצחיח והקשה למחיה של ארבע הפינות. החשש מפני הרס ובליה כתוצאה מפעילות של תיירים באזור היה אחד מהגורמים לסגירתה של גבעת פאג'אדה בפני הציבור. האתרים נחשבים כמקודשים עבור אנשי ההופי והפואבלו, הממשיכים לשמור על מסורות שהועברו מדור לדור בדבר הגירתם מהקניון והקשר הרוחני שלהם עם המקום. אף על פי שמאמצי השימור בפארק עלולים להתנגש עם האמונות הדתיות של האינדיאנים, עובדים נציגי השבטים בשיתוף פעולה עם שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, במטרה לחלוק ידע זה ולכבד את מורשת תרבות צ'אקו.
גאוגרפיה וגאולוגיה
קניון צ'אקו שוכן באגן סן חואן (שטח צחיח יחסית שגודלו כ־12,000 קילומטרים מרובעים המהווה את אגן הניקוז של הנהר סן חואן), אגן המצוי ברמת קולורדו (רמה נרחבת ששטחה כ־340,000 קמ"ר השוכנת בשטחן של ארבע מדינות). את הקניון תוחמים רכס הרי צ'וסקה (Chuska) במערב, רכס הרי סן חואן בצפון ורכס הרי סן פדרו (חלק משושלת הרי נאסיימנטו) במזרח. הצ'אקואנים הסתמכו על היערות הצפופים שעל רכסים אלו שכללו אלונים, אורנים ועצי ערער על מנת להשיג עץ לבניין והסקה. הקניון עצמו, השוכן באזור שפלה המוקף בדיונות, שדות, רכסים והרים, משתרע מכיוון צפון־מערב לדרום־מזרח ומעוטר במסיבים הידועים כ"מֶסַה" (מספרדית – הרי שולחן). המרווחים הגדולים בין חזיתות הצוקים הדרום־מערביים היו גורם חשוב בניתוב סופות גשם לתוך הקניון, וכתוצאה מכך כמות המשקעים המקומית גדלה במידה רבה. מכלולי המגורים הבסיסיים של הצ'אקואנים, כדוגמת פואבלו בוניטו, נואבו אלטו וקין קלסטו, נבנו בגבהים שבין 1,890 ל־1,963 מטרים מעל פני הים.
אדמת הסחף של קרקעית הקניון נחרצת על ידי נחל האכזב צ'אקו, שלעיתים רחוקות בלבד זורמים בו מים. השיפוע של הקניון מתון, כיוונו צפון־מזרח ושיעורו כ־6 מטרים לכל קילומטר. האקוויפר הגדול ביותר בקניון נמצא בעומק שלא היה נגיש לצ'אקואנים הקדומים, שהסתמכו על כמה מעיינות קטנים שהוזנו על ידי מקורות מים רדודים יותר. מעל פני הקרקע כמעט ואין מים, מלבד כאשר סופות גורמות לזרימה זמנית של נחל האכזב.
לאחר שיבשת־העל פנגיאה התפצלה במהלך הקרטיקון, הפכה רמת קולורדו, האזור בו מצוי קניון הצ'אקו, לחלק מאזור מעבר בין הים הפנימי המערבי (Western Interior Seaway - ים פנימי רדוד) ורצועה של מישורים וגבעות נמוכות במערב. אזור החוף החולי והביצתי נע הלוך ושוב מכיוון מזרח למערב, כשמדי פעם כיסה הים את השטח שהוא כיום רמת קולורדו ומדי פעם הוא נחשף מחדש.
כאשר זרם נחל צ'אקו לאורך השכבה העליונה של מסה צ'אקרה, הר שולחן שגובהו כיום 120 מטרים מעל לפני הסביבה, הוא חדר לתוכו, ובמשך מיליוני שנים חצב את הקניון הרחב. המסה עצמה בנויה מתצורות של אבני חול וחרסית המתוארכים לתקופת הקרטיקון העליון, שהם חלק מתצורת מסה ורדה. קרקעית הקניון המשיכה להתבלות, ובעקבות כך נחשפה שכבת סלע המכונה חרסית מנפי (Menefee Shale); שכבה זו נקברה לאחר מכן מתחת לכ־38 מטרים של משקעים שונים. הקניון והמסה שוכנים בתוך "ליבת צ'אקו", הנבדלת מרמת צ'אקו הנרחבת יותר; האזור הוא בדרך כלל שטוח, מכוסה עשב כשפה ושם יש קבוצות של עצים. כיוון שקו פרשת המים של אמריקה עובר במרחק 25 ק"מ מזרחית לקניון, התכונות הגאולוגיות ודפוסי הניקוז השונים של שני האזורים גורמים להבדל ביניהם, אך האזור שונה גם מאזורים סמוכים כדוגמת "מדרון צ'אקו", "מדרון גוברנדור" ו"עמק צ'וסקה".
אקלים
הקניון והאגן שמסביבו הם חלק מאזור ערבה מדברי צחיח, ובכל שנה יורדים בו כ־200 מ"מ של גשמים; הממוצע בפארק הוא 231 מ"מ. רכסי ההרים מדרום וממערב לקניון צ'אקו חוסמים את הרוחות. כתוצאה מכך נוצר אפקט מדבר צל גשם הגורם למחסור תמידי של לחות באזור. ארבע עונות נפרדות מאפיינות את האזור; העונה הגשומה היא בין יולי לספטמבר, והחודשים היבשים ביותר הם מאי ויוני. משקעים אורוגרפיים הם המשקעים העיקריים בקיץ ובחורף, והם נוצרים כתוצאה מהלחות של מערכות הסופה העולות במעלה הרכסים שמסביב לקניון צ'אקו; כמות הגשם עולה ככל שהגובה רב יותר. בשנים מסוימות יכולה נדידה יוצאת דופן צפונה של אזור התכנסות בין־טרופי (intertropical convergence zone) לגרום לגידול משמעותי בכמות המשקעים.
קניון צ'אקו מאופיין גם על ידי תכונות אקלים קיצוניות: הטמפרטורה המתועדת היא בין 39°C- ל־39°C, ושינוי בטמפרטורה של 16°C ביום אחד אינו נדיר. באזור יש פחות מ־150 ימי כפור בשנה, והאקלים המקומי עשוי להתהפך במפתיע משנים של כמויות משקעים גדולות לתקופות בצורת ארוכות. השפעתה של תופעת אל ניניו על מזג האוויר בקניון תורמת לשונות האקלימית הקיצונית.
פלורה ופאונה
מיני היונקים הבולטים ביותר בקניון הם זאב ערבות, אייל פרדי שחור־זנב, אייל קנדי ואנטילוקפרות החיים בקניון, אף כי המבקרים כמעט ולא מבחינים בהם. מבין הטורפים הקטנים והחשובים ניתן למנות את השונר מצוי, הגירית, שועלים ושני מינים של בואשיים. בפארק יש אוכלוסיות גדולות של מכרסמים, כולל נובחניות ומושבות של עטלפים הנמצאים בעיקר בקיץ. המחסור המקומי במים גרם למיעוט מיני העופות באזור; מיני העופות הנמצאים באזור הם קוקייה רצנית, בזיים, שלך, נציים, דורסי לילה, נשרים ועורבים, אם כי הם פחות שכיחים בקניון מאשר ברכסי ההרים שמזרחית לו בהם יש יותר מים. אוכלוסיות משמעותיות של עופות קטנים הכוללים סבכיים, דרוריים ופרושיים נפוצות גם כן. בפארק יש שלושה מינים של קוליבריים, כולל המין הזעיר, אך הלוחמני Selasphorus rufus שנאבק עד חורמה על בית גידול לרבייה בשיחים או על עצים הקרובים למים עם המין המתון יותר Archilochus alexandri. לעיתים ניתן לצפות בשולי הקניון בעכסנים מהמין Crotalus oreganus, אך לטאות וחומטים שכיחים יותר.
אבותיהם של אנשי הפואבלו
ארכאולוגים זיהו את התושבים הראשונים באגן סן חואן כחבורות של ציידים־לקטים, וכינו אותם ארכאים; הארכאים הם צאצאים של נוודי הקלוביס שהגיעו לדרום־מערב ארצות הברית של ימינו בשנת 10,000 לפני הספירה בקירוב. בשנת 900 לפנה"ס בקירוב התגוררו הארכאים במקומות כגון מערת אטלאטל. הארכאים הותירו אחריהם מעט מאוד עדויות לנוכחותם בקניון צ'אקו, אולם, ידוע כי צאצאיהם (המכונים "קולעי הסלים") עיבדו את אדמת הקניון בשנת 490 בקירוב, וחיו ביישובים כדוגמת "כפר Shabik'eshchee", שבהם נהגו להתגורר בבתים שנחפרו בקרקע.
אוכלוסייה קטנה של קולעי סלים נותרה באזור קניון צ'אקו והתפתחה באמצעות מספר שלבי מעבר תרבותיים עד לשנת 800 בקירוב, כאשר הם בנו מתחמים בצורת סהר של מכלול מבני אבן, שכל אחד מהם הורכב מארבע או חמש יחידות דיור כשהן נסמכות על מבנה של אולם תת־קרקעי מקורה גדול הקרוי קיווה, שמטרתו המקורית אינה ידועה, אבל בתקופה מאוחרת יותר שימש למטרות טקסים ופולחנים דתיים. המבנים הללו זוהו כמאפיין של אנשי הפואבלו הקדומים. באמצע המאה ה־9 גדלה אוכלוסיית הפואבלו העתיקה הידועים גם כ"אנסאזי" (מונח משפת שבט היוט שאומץ על ידי הנאוואחו ופירושו "העתיקים" או "האבות הקדומים של האויב") במהירות, והתושבים התגוררו במתחמים גדולים וצפופים יותר. קיימות עדויות ברורות לפעילות עיבוד ומסחר ענפים בטורקיז בקניון, המתוארכים למאה ה־10. באותה תקופה נבנה החלק הראשון של מתחם פואבלו בוניטו הגדול, תחילה נבנו 50 חדרים בשורה בצורת קשת בסמוך לחומה הצפונית הנוכחית.
המערכת המלוכדת שאפיינה את החברה הצ'אקואנית החלה להתפורר בסביבות 1140, ככל הנראה בתגובה לבצורת בת חמישים שנים שהחלה ב־1130; בין 1250 ל־1450 האזור סבל שוב מאקלים בלתי יציב, כולל תקופות אחדות של בצורת חמורה בין השנים 1250 ל־1450. גורמים נוספים היו ניהול משק מים שגוי ובירוא יערות. לדוגמה, עץ למטרות בנייה הובא מרכסי ההרים הסמוכים, כדוגמת רכס הרי צ'וסקה, למעלה מ־80 קילומטרים מערבית לקניון. הקהילות החיצוניות החלו להיעלם ובשלהי אותה מאה הבניינים שבמרכז הקניון נחתמו בקפדנות וננטשו. על סמך עדויות ארכאולוגיות ותרבותיות סוברים מדענים כי תושבי המקום היגרו דרומה, מזרחה ומערבה, אל העמקים ואגני הניקוז של נהר קולורדו הקטן, של ריו פוארקו ושל ריו גראנדה.
היורשים האתבסקנים
מתחילת המאה ה־12 הופיעו ברמת קולורדו מספר קבוצות שבטיות דוברות שפות נומיות, כדוגמת היוט והשושוני. עד המאה ה־15 ירשו קבוצות שבטים אחרים דוברי שפות דרום אתבסקיות, כגון האפאצ'י והנאוואחו, את מקומם של אנשי הפואבלו. תוך כדי כך הם סיגלו לעצמם מספר מנהגים וכישורי חקלאות צ'אקואנים. קבוצות שבטיות של היוטה ביקרו לעיתים קרובות באזור, בעיקר במסגרת מסעות ציד ושוד. אומת נאוואחו המודרנית שוכנת כיום מערבית לקניון צ'אקו, ובני נאוואחו רבים מתגוררים באזורים שמסביב לקניון. הגעתם של הספרדים במאה ה־17 הייתה הסימן לפתיחת עידן של שיעבוד ומרידות, כאשר קניון צ'אקו שימש מקלט לאנשי הפואבלו ונאוואחו שנמלטו מפני שלטון הספרדים. תושבי המקום נאלצו להתמודד עם צבאות נוספים כאשר תחילה מקסיקו ואחר כך ארצות הברית זכו בריבונות על הקניון, מסעות צבאיים נערכו כנגד שוכני האזור שנותרו.
חפירות ושימור
ב־1832 היה הסוחר ג'וסייה גרג (Josiah Gregg) לראשון שכתב על החורבות בקניון צ'אקו, והתייחס לפואבלו בוניטו בתור "מבנים שנבנו מאבן חול מסותתת היטב". חיל משלוח של צבא ארצות הברית עבר באזור ב־1849 וסקר את החורבות. אולם, המיקום היה כה מרוחק עד שבמהלך חמישים השנים הבאות כמעט ולא היו מבקרים בקניון. קבוצת מומחים מטעם הסמית'סוניאן ערכה סיור קצר באזור בשנות השבעים של המאה ה־19, וב־1896 החלה העבודה הארכאולוגית כאשר משלחת מטעם המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע (משלחת הייד - Hyde Exploring Expedition) החלה לחפור בפואבלו בוניטו. הם שהו במשך חמישה קיצים באזור, שלחו לניו יורק 60,000 חפצים, והפעילו מספר תחנות מסחר.
ב־1901 טען ריצ'רד ות'ריל (Richard Wetherill), אחד מחברי משלחת הייד המקורית, כי הוא הבעלים של חלקת קרקע בגודל 650 דונם שכללה את פואבלו בוניטו, פואבלו דל ארויו וצ'טרו קטל. תוך כדי חקירת טענותיו של ות'ריל בדבר הבעלות על הקרקע, דיווח סוכן הקרקעות הפדרלי, סמואל ג'יי. הולסינגר (Samuel J. Holsinger), על המאפיינים הפיזיים של הקניון והאתרים השונים הנמצאים בו, ציין את הדרכים הפרהיסטוריות וגרמי המדרגות מעל צ'טרו קטל, ותיעד את הסכרים ומערכות ההשקיה הקדומות. בדיווח שלו (שלא פורסם באותה תקופה) הוא המליץ להקים פארק לאומי שבו ישומרו האתרים הצ'אקואנים. בשנה שלאחר מכן מופו אתרים צ'אקואנים רבים על ידי אדגר לי יואיט (Edgar Lee Hewett), שהיה נשיא אוניברסיטה בניו מקסיקו (New Mexico Normal University כיום אוניברסיטת הרמות של ניו מקסיקו), שמיפה אתרים צ'אקואנים. יחד עם אנשים אחרים סייע יואיט לחקיקתו של חוק העתיקות הפדרלי של 1906, שהיה החוק הפדרלי הראשון בארצות הברית שהגן על עתיקות; למעשה, הייתה זו תוצאה ישירה של המחלוקת סביב פעילותו של ות'ריל. לפי החוק החדש היה הנשיא רשאי להכריז על מונומנטים לאומיים. הנשיא תאודור רוזוולט ניצל זאת והכריז על קניון צ'אקו כמונומנט לאומי ב־11 במרץ 1907; ות'ריל ויתר על תביעת הבעלות שלו על חלק מהקרקעות בקניון צ'אקו.
ב־1949 הורחב המונומנט הלאומי קניון צ'אקו, לאחר שצורפו אליו חלקות אדמה שנתרמו על ידי אוניברסיטת ניו מקסיקו. האוניברסיטה קיבלה בתמורה את זכויות המחקר באזור. עד ל־1959 הספיק שירות הפארקים הלאומיים להקים מרכז מבקרים, מגורי צוות ומתחמי מחנאות. המונומנט הוסף לרשימת האתרים ההיסטוריים הלאומית ב־15 באוקטובר 1966. החוקרים רוברט ליסטר (Robert Lister) וג'יימס ג'אדג' (James Judge) הקימו את מרכז צ'אקו ב־1971. מרכז זה היה גוף משותף בין האוניברסיטה ושירות הפארקים, שעסק במחקר במקום. באותה תקופה החלו מספר פרויקטי מחקר בין־דיסציפלינריים, סקרים ארכאולוגיים, ומשלחות מחקר קטנות. מרכז צ'אקו ערך סקרים מקיפים של הדרכים הצ'אקואניות, שהיו נתיבים בנויים היטב שהתפצלו ממרכז הקניון. התוצאות הללו גרמו לכמה שינויי תפיסה לגבי התרבות הצ'אקואנית ואזור ארבע הפינות של ארצות הברית.
הכמות הגדולה של שרידים תרבותיים באתרי הפארק השונים הובילה להרחבת המונומנט ולהפיכתו לפארק הלאומי ההיסטורי תרבות צ'אקו ב־19 בדצמבר 1980, כאשר לאזור המוגן הוסף שטח בגודל 53 קמ"ר. הפארק הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב־1987. שירות הפארקים הלאומיים יזם תוכנית מיוחדת על מנת להגן על אתרים צ'אקואנים הנמצאים מחוץ לגבולות הפארק. היוזמות הללו כללו תיעוד מפורט של למעלה מ־2,400 אתרים ארכאולוגיים השוכנים בתוך גבולות הפארק, שמתוכם נחפרו אחוזים בודדים.
ניהול
המדיניות הנוכחית של הנהלת הפארק היא לשקם חלקית את האתרים שנחפרו. אחת השיטות היא מילוי חפירה ארכאולוגית באדמה, לאחר תום העבודה. יוזמות אחרות כוללות את תוכנית שמי הלילה של צ'אקו, שמטרתה להפחית את זיהום האור בשמי הפארק הנקיים בדרך כלל מעננים; במסגרת התוכנית משתמשים 14,000 מבקרים במצפה הכוכבים שבמקום (הוקם ב־1998), הטלסקופים ותוכניות בנושאי אסטרונומיה. אולם, השרידים הצ'אקואנים שמחוץ לגבולות הפארק נתונים לאיום בעקבות פיתוח האזור: אחת הדוגמאות לכך היא הצעה מ־1983 להחכרה תחרותית של אדמות פדרליות באגן סן חואן למטרות כריית פחם. כיוון שבסמוך לגבולות הפארק יש מרבצי פחם עשירים, שיטות הכרייה הפתוחה, בה נהוג להשתמש כשהפחם קרוב לפני השטח, הייתה עשויה לפגוע ברשת הדרכים הצ'אקואניות העתיקות. במשך שנה תועדו הדרכים הללו במסגרת פרויקט דרכי צ'אקו, ומאוחר יותר זכו להגנה מפני אפשרות שתבוצע כרייה שתפגע בהן.
אתרים
במרכז התרבות הצ'אקואנית היו מכלולי מבנים גדולים המוכרים בשם "בתים גדולים", וניתן ללמוד מהם כיום על סגנונות האדריכלות והפולחן הדתי של הצ'אקואנים. צורת הבתים עברה שינויים במשך מאות שנים, ועם זאת נשמרו מספר מאפיינים בסיסיים של הבתים. אחד הבולטים שבהם הוא גודל המתחם; רוב המכלולים בקניון צ'אקו מכילים כ־200 חדרים כל אחד, ובחלקם יש 700 חדרים. גם גודל החדרים היה ניכר, כאשר תקרותיהם היו גבוהות בהשוואה לבניינים שנבנו בתקופות שקדמו לאנסאזי. הבניינים תוכננו בקפידה, כאשר קטעים או אגפים שלמים של מכלול הבנייה הוקמו בשלב בנייה אחד. הבתים בדרך כלל פונים דרומה, כאשר הכיכרות היו מוקפות על ידי חומות גבוהות או קירות בתים חסרי חלונות. המבנה היה בנוי בדרך כלל מארבע או חמש קומות, כאשר חדרי הקומה הראשונה פנו ישירות לכיכר; האבנים שהרכיבו את החדרים הוצבו כך שהחלקים הגבוהים יותר הרכיבו את הקיר האחורי של הפואבלו. במקרים מסוימים היו החדרים מאורגנים כדירה, כאשר החדרים הקדמיים גדולים מהחדרים האחוריים, מהחדרים הפנימיים ומחדרי או אזורי האחסון.
מבנים טקסיים הידועים כקיוות נבנו בהתאמה למספר החדרים בפואבלו. בממוצע נבנתה קיווה אחת קטנה עבור כל 29 חדרים. בתשעה מכלולי מגורים הייתה קיווה גדולה, שקוטרה היה עשוי להגיע עד ל־19 מטרים. כל הקיוות הצ'אקואניות הן בעלות מאפיינים אדריכליים דומים, כולל דלתות בצורת T ומשקופי אבן. אף על פי שנבנו קירות מורכבים ופשוטים, אלו שבבתים הגדולים היו בעיקר בצורת המכונה "ליבה וציפוי חיצוני קישוטי": תחילה נבנו שני קירות תמך מקבילים מאבן חול המכוסה בשכבת טיח. במרווח ביניהם שפכו חצץ, שהיווה את ליבת הקיר. לאחר מכן הקירות כוסו בציפוי חיצוני של אבני חול קטנות, שנדחסו לתוך שכבת הבוץ. לעיתים נהגו לשבץ את האבנים כך שנוצרו דפוסים ייחודיים. כאשר מסכמים את עלויות הבנייה של כל המבנים, הבנייה הצ'אקואנית ניצלה למעלה מ־200,000 עצים מחטניים, שבדרך כלל נכרתו מרכסי הרים במרחק של עד 113 ק"מ.
הצ'אקואנים בנו את מתחמי המגורים שלהם בקרקעית הקניון לאורך קטע של 14 ק"מ. תשעה בתים גדולים נבנו לאורך הצד הצפוני של נחל צ'אקו, כשהם צמודים לבסיס מסה מסיבית מאבן חול. בתים גדולים אחרים נמצאים על פסגות המסה או באזורי הנחלים ואגני הניקוז הסמוכים. סך הכל זוהו 14 בתים גדולים, המקובצים להלן לפי המיקום הגאוגרפי ביחס לקניון.
מרכז הקניון
בחלק המרכזי של הקניון נמצאים מתחמי הצ'אקו הגדולים ביותר. המתחם הנחקר ביותר הוא פואבלו בוניטו (Pueblo Bonito – בספרדית "הכפר היפה"), מבנה בצורת האות D המשתרע על פני 8,000 מ"ר, והכולל לפחות 650 חדרים, והוא הבית הגדול ביותר; בחלקים מסוימים של המתחם הוא בנוי בארבע קומות. השימוש בשיטת "ליבה וציפוי חיצוני קישוטי" ובנייה לגובה של ארבע קומות חייבה בניית קירות שעוביים מגיע עד למטר אחד. פואבלו בוניטו מחולק לשני חלקים על ידי קיר החוצה אותו במדויק מצפון לדרום, ועובר דרך הכיכר המרכזית. קיווה גדולה הוצבה בכל צד של הקיר, ויצרה תבנית סימטרית הנפוצה בבתים צ'אקואנים גדולים רבים.
לאון בן זקן
לאון בן זקן (בערבית: ليون بن زاكين; 31 בדצמבר 1928, טנג'יר - מאי 1977), היה רופא יהודי ידוע במרוקו שהפך לרופאו האישי של המלך מוחמד החמישי (סבו של המלך הנוכחי) ולשר היהודי הראשון בממלכה והממשלה הראשונה שלאחר קבלת העצמאות ב-1956. מונה תחילה כשר הדואר ולאחר מכן לשר הבריאות, תפקיד בו כיהן עד שנת 1958.
ב-1956, כאשר מרוקו קיבלה עצמאות, תפסו היהודים כמה תפקידים פוליטיים, כולל שלושה מושבים בפרלמנט ושר אחד בקבינט כשר הדואר והטלגרף. עם קבלת העצמאות, הסולטאן התעקש על מינויו של ליאון בן זקן, כשהקהילה היהודית לא הגיעה לידי הסכמה את מי לשלוח כנציג בקבינט. בד בבד עם מינויו הביע תמיכה בזכות היהודים להגירה, בתנאי שזה לא יכלול לחץ או פרופגנדה. הבעיה באותה עת הייתה ההתנגדות של גורמים שונים במרוקו להגירה המונית של היהודים שתשחק לידי הסוכנות היהודית, אך זכות ההגירה, לפחות על בסיס אינדבדואלי הוכרה. כמו כן, טען כי מרוקו ותוניסיה יוכלו להיות בעמדה של מתווך להסדר בין מדינות ערב לישראל, וכי אף על פי שלא יוכלו להביע זאת פומבית, המנהגים במרוקו לא חשים כל סימפתיה לנאצר או דיקטטורים אחרים במזרח התיכון.
הדעה הרווחת היא כי בזמן המאבק על העצמאות של מרוקו, נשאר נייטרלי, בשל המאבק הפנים קהילתי של היהודים, בין המודרניסטים, בוגרי "כל ישראל חברים" (AIU, אליאנס), הציונים והמסורתיים (סירב ב-1944, לחתום על מנשר העצמאות של מפלגת החרות "איסתיקלאל", שהתנגדה לכיבוש אך גם לבית המלוכה).
הפארק ההיסטורי הלאומי של תרבות צ'אקו
מרכז הקניון
קין קלסטו (Kin Kletso - בנאוואחו "הבית הצהוב") היה מתחם בגודל בינוני במרחק 800 מטרים מפואבלו בוניטו, ויש בו עדויות מוצקות לבנייה ומגורים של בני הפואבלו מצפון אגן סן חואן. הצורה והתכנון הריבועיים שלו שייכים לקבוצה התרבותית המכונה "פואבלו 2" ולא לסגנון "פואבלו 3" או הגרסה של קניון צ'אקו לסגנון זה. במתחם זה יש כ־55 חדרים, ארבע קיוות קרקעיות, ומגדל עגול דו־קומתי שייתכן כי שימש כקיווה או כמרכז דתי. בסמוך לכפר התגלו עדויות לתעשיית ייצור הקשורה לזכוכית געשית, שהחלה לפעול בין 1125 ל־1130.
לאון בן זקן
למרות מינויי זה, כצעד של רצון טוב כלפי היהודים, ליאון בן זקן לא שרד בתפקידו, כאשר בוצעו חלופי ממשלה, בפעם הראשונה במרוקו העצמאית ויהודים לא מונו יותר למשרות מיניסטריאליות (עד שנות ה-80).
הפארק ההיסטורי הלאומי של תרבות צ'אקו
מרכז הקניון
פואבלו אלטו (Pueblo Alto – בספרדית "הכפר הגבוה") הוא בית גדול המכיל 89 חדרים, והוא שוכן בפסגת מסה ליד מרכז הקניון, במרחק קילומטר אחד מפואבלו בוניטו. בנייתו החלה בין 1020 ל־1050, בתקופה בה הייתה תנופת הבנייה בכל רחבי הקניון. רוב תושבי אגן סן חואן יכלו לצפות בפואבלו בגלל מיקומו הגאוגרפי; בפואבלו היה מרכז לעיבוד חרוזים וטורקיז, ייצור כלים מצור היה נפוץ גם הוא. במחקר שנערך על ידי הארכאולוגים טום וינדס באתר התברר כי ככל הנראה רק קומץ משפחות (חמש עד עשרים) התגוררו בפועל במתחם; הדבר עשוי לרמז כי תפקידו העיקרי של פואבלו אלטו לא היה מקום מגורים. בית גדול נוסף, נואבו אלטו (Nuevo Alto – בספרדית "הגבוה החדש"), נבנה על המסה הצפונית בסמוך לפואבלו אלטו; הוא הוקם בשלהי המאה ה־12, בערך בתקופה שהאוכלוסייה הצ'אקואנית בקניון החלה להצטמק.
שולי הפארק
בשוליים הצפוניים של הקניון נמצא מקבץ בתים גדולים נוסף; בין הגדולים שבהם ניתן למנות את קאסה צ'יקיטה (Casa Chiquita – בספרדית "בית קטן"), שהוא כפר שנבנה ב־1080 בקירוב כאשר היה גשם רב והתרבות הצ'אקואנית התפשטה. מתאר הכפר היה ריבועי וקטן יותר; כמו כן, לא היו בו כיכרות פתוחים וקיוות נפרדות בהשוואה לכפרים שקדמו לו. במהלך הבנייה נעשה שימוש בגושי אבן יותר גדולים ורבועים; הקיוות עוצבו לפי מסורת המסה ורדה הצפונית. במרחק של כשלושה קילומטרים במורד הקניון שכן פנייסקו בלאנקו (Peñasco Blanco – בספרדית "צוק לבן"), שהיה מתחם קשתי שנבנה על פסגת המצוק הדרומי של הקניון בחמישה שלבים שונים בין שנת 900 ל־1125. משערים כי ציור סלע סמוך (המכונה פלטוגרף הסופרנובה) מתעד את הצפייה בסופרנובה SN 1054 שנצפתה מכדור הארץ ב־5 ביולי 1054. אונה וידה (Una Vida – "חיים אחד") שוכן עמוק יותר בקניון, והוא אחד משלושת הבתים הגדולים הקדומים ביותר, כשבנייתו החלה סביב שנת 900. בבית זה היו שתי קומות ו־124 חדרים, והוא בצורת קשת בדומה לפנייסקו בלנקו ופואבלו בוניטו, אך בניגוד אליהם הוסף לו חלק קטן בצורת רגל של כלב בגלל התנאים הטופוגרפיים. בית זה שוכן באחד מערוצים העיקריים הנשפכים לקניון, ליד נחל גאלו, והורחב בצורה משמעותית לאחר שנת 930. הבית הגדול, הקטן ביותר, נקרא ויג'יג'י (Wijiji בנאוואחו שם הצמח Sarcobatus), והוא כולל כ־100 חדרים בקירוב. הבית נבנה בין 1110 ל־1115, והוא היה הבית הגדול האחרון שנבנה על ידי הצ'אקואנים. הבית היה מבודד במקצת כיוון ששכן בתוך נחל צר, ומרחקו מאונה וידה היה שני קילומטרים.
האנגו פאווי (Hungo Pavi – בנאוואחו "כפר מעיין הקנה") נמצא במרחק 2 קילומטרים מאונה וידה, ההיקף המכלול 266 מטרים. במחקרים הראשוניים נחשפו 72 חדרים בקומת קרקע, כאשר גובה המבנים מגיע עד לארבע קומות, וכן זוהתה קיווה מעגלית אחת בעלת מידות גדולות. אתר נוסף שהתגלה היה קין נאהאסבאס (Kin Nahasbas) שנבנה במאה ה־9 או במאה ה־10, ושכן במרחק קצר צפונית לאונה וידה, למרגלות המסה הצפונית. באזור זה נערכו מעט חפירות משמעותיות.
טסין קלצין (Tsin Kletzin – בנאוואחו "מקום הפחם") מתחם השוכן על מסה צ'אקרה וממוקם מעל לקאסה רינקונאדה, כ־3.7 קילומטרים דרומית לפובאלו אלטו, בצדו השני של הקניון. הוא שוכן בסמוך לסכר וריטוס (Weritos), סכר עפר עצום שהמדענים מאמינים כי סיפק לטסין קלצין את כל צריכת המים. הסכר חסם מי שיטפונות באגם מאחוריו. עם זאת, כמויות גדולות של סחף שהצטברו במהלך השיטפונות אילצו את התושבים להגביה את הסכר ולחפור את השטח מאחוריו.
בכיוון צפון שכנו קהילות מרוחקות יותר, כולל האתרים הידועים כחורבות סלמון (Salmon Ruins) וחורבות האצטקים, הנמצאים כיום לאורך הנהרות סן חואן ואנימאס בקרבת פרמינגטון; בניית האתרים החלה בתקופה עשירה בגשמים בשנת 1100, ונמשכה כשלושה עשורים. בקרבת הדרך הדרומית הגדולה ובמרחק 100 ק"מ דרומית לקניון צ'אקו נמצא מקבץ קהילות מרוחקות נוסף. הקהילה הגדולה ביותר באזור זה היא קין ניז'וני (Kin Nizhoni), השוכנת בפסגת מסה בגובה 2,100 מטרים.
תפקיד
בניית הבניינים המעוצבים בקפידה שאפיינו את המתחמים הגדולים בקניון החלה רק ב־1030. הצ'אקואנים שילבו עיצובים אדריכליים שתוכננו מראש תוך התאמת כיוון הבניינים על פי כללים אסטרונומיים, גאומטריה, עיצוב נוף והנדסה אזרחית שמטרתם להקים מרכז עירוני עתיק המאופיין על ידי סגנון אדריכלי ייחודי. החוקרים הסיקו כי ייתכן ובמתחם לא התגוררו תושבים רבים, כאשר רק באירועים שנתיים ובטקסים נכחו במתחם אנשים רבים. אתרים קטנים יותר היו ככל הנראה למטרות מגורים, והיו פזורים ליד הבתים הגדולים וברחבי קניון צ'אקו.
בערך באותה תקופה חוו אנשי הפואבלו הקדמוניים תנופת בנייה וגידול אוכלוסייה. לאורך המאה ה־10 התפשטו שיטות הבנייה הצ'אקואניות בהדרגה מהקניון לאזורים הסמוכים. עד לשנת 1115 נבנו לכל הפחות 70 פואבלוס עם מאפייני אדריכלות צ'אקואנית ברדיוס של 65,000 קמ"ר באגן סן חואן. החוקרים חלוקים בנוגע לתפקיד הבניינים, כיוון שחלקם מספיק גדולים על מנת להיחשב לבתים גדולים בפני עצמם. חוקרים אחדים הציעו כי היה מדובר ביותר מקהילות חקלאיות, וככל הנראה היו אלה תחנות מסחר או אתרים טקסיים.
שלושים אתרים מרוחקים כאלה המפוזרים על פני שטח של 168,000 קמ"ר מחוברים ביניהם ולקניון המרכזי באמצעות רשת של שש מערכות דרכים צ'אקואניות. אורך הדרכים מגיע לעיתים עד ל־97 ק"מ בקווים ישרים, ונראה כי הם תוכננו והונדסו בקפדנות רבה. הדרכים אופיינו בדרך כלל במשטח נארי ברוחב תשעה מטרים; קצות המשטח הוגדרו באמצעות שוליים מאדמה או סלע, ולעיתים אף באמצעות קירות נמוכים. כאשר היה צורך הבנאים השתמשו בגרמי מדרגות אבן תלולים ובכבשי סלע על מנת להתגבר על מכשולים גדולים כגון צוקים. ייתכן כי אף פעם לא יתברר מה היה התפקיד האמיתי של הדרכים, אך ארכאולוגים שונים טוענים כי הן שימשו להובלת העץ.
פרנסיס גארי פאוורס
פרנסיס גארי פאוורס (17 באוגוסט 1929 - 1 באוגוסט 1977) היה טייס אמריקני שנודע לאחר שמטוס הלוקהיד U-2 שהטיס בשירות ה-CIA יורט במהלך טיסת סיור מעל שמי ברית המועצות, תקרית שהובילה למשבר מטוס הריגול U-2 ב-1960.
חינוך
ב-1950 סיים פאוורס את לימודיו במילטון קולג' בטנסי והצטרף כלוטננט שני לחיל האוויר של ארצות הברית. אחרי שסיים אימון מתקדם עם כיתה 52-H בבסיס חיל האוויר ויליאמס באריזונה, פאוורס הוצב עם טייסת 468 בבסיס טרנר בג'ורג'יה כטייס F-84 ת'אנדרג'ט. לדברי בנו, פאוורס לא טס במבצעי קרב במהלך מלחמת קוריאה משום שגויס על ידי ה-CIA בגלל הרקע היוצא מן הכלל שהיה לו בהטסת מטוסי סילון חד-מנועיים. בשנת 1960, פאוורס כבר השתתף במבצעי סיור אוויריים חשאיים רבים.
תקרית ה-U-2
פאוורס שוחרר מחיל האוויר ב-1956 בדרגת קפטן. לאחר שחרורו הצטרף לתוכנית הU-2 בדרגת אזרח GS-12. טייסי U-2 טסו במשימות ריגול בגבהים מעל 70,000 רגל (21.3 ק"מ), מעל להישג ידה של הגנת האוויר הסובייטית. מטוסי ה-U-2 צוידו במצלמה חדישה אשר עוצבה לצלם תמונות ברזולוציה גבוהה מקצה הסטרטוספירה מעל מדינות עוינות, בכללן ברית המועצות. במשימות ה-U-2 צילמו באופן שיטתי מתקנים צבאיים ואתרים חשובים אחרים.
המודיעין הסובייטי היה מודע לטיסות ה-U-2 הפולשניות מאז 1956, אך חסרו לו אמצעי-נגד יעילים עד 1960. ב-1 במאי 1960, ה-U-2 של פאוורס, אשר המריא מבסיס אוויר צבאי בפשאוור שבפקיסטן בתמיכת תחנת האוויר האמריקנית בבדאבר, יורט באמצעות טיל קרקע-אוויר S-75 דווינה מעל סברדלובסק. פאוורס לא הצליח להפעיל את מנגנון ההשמדה העצמית לפני שמילט עצמו ונשבה.
ה-U-2 של פאוורס נפגע מהטיל הראשון ששוגר. בסך הכול שוגרו לעברו 14 טילים. אחד מהם פגע במיג-19 שנשלח ליירט את ה-U-2, אך לא יכול היה להגיע לגובה רב מספיק. טייס המיג-19, סרגיי ספרונוב, נפלט אך מת מפציעותיו.
מאסרו והמשך חייו
לאחר שנשפט והואשם בריגול, פאוורס נדון לעשר שנות מאסר, אך לאחר שעברו 21 חודשים, האמריקנים והרוסים ביצעו חילופי שבויים כאשר החליפו את פאוורס ברב המרגלים הרוסי רודולף אבל.
פאוורס נהרג כאשר מסוק חדשות שהטיס, התרסק בגלל חוסר דלק, ב-1 באוגוסט 1977.
בקולנוע
בסוף שנת 2015 הפיק הבמאי סטיבן ספילברג סרט על פרשת חילוף השבויים בה שוחרר פאוורס, בשם "גשר המרגלים".
למולדת שובי רוני
למולדת שובי רוני הוא אחד מהפיוטים הנודעים שחיבר הפייטן והמשורר אשר מזרחי, אשר מושר ונפוץ בקרב קהילות יוצאי צפון אפריקה.
אודות הפיוט
הפיוט חובר עת שמזרחי שהה בתוניסיה, לאחר שנמלט מארץ ישראל לאחר מאורעות תרפ"ט. מזרחי בחר לכתוב את הפיוט מפי דוֹד הפונה לרעיה במילות חיבה, וקורא לה לשוב למולדת ואל דודהּ, לשוב אל מקורה ואל עצמיותה, ולחדש ימיה כקדם. בין מילות הפיוט, שילב את שמו באקרוסטיכון.
מזרחי הלביש את מילות הפיוט על הלחן של השיר הערבי "לאמוני אללי יגירו מני" של הזמר הדי ג'ואיני, המבוסס על "סיכא אספניול" מהנובה האלג'יראית.
במשך השנים, זכה הפיוט לביצועים רבים, בהם של אמיל זריהן, חיים משה, ליאור אלמליח, אורית עטר, משה חבושה, מידד טסה, הפרויקט של רביבו ועוד, וכיום נפוץ בקרב יוצאי קהילות צפון אפריקה בכלל, ותוניסיה ומרוקו בפרט.
הלגיון הראשון איסאורה סאגיטריה
הלגיון הראשון איסאורה סאגיטריה (בלטינית: Legio I Isaura Sagittaria) היה לגיון רומאי, אשר הוקם במהלך המחצית השנייה של המאה השלישית והוצב במחוז איסאוריה.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. ישנה מחלוקת בשאלה מי הקים אותו. יש הסוברים כי היה זה הקיסר פרובוס, אשר השתמש בלגיון בין היתר כדי להילחם בשבטים ההרריים באזור קיליקיה, אולם יש המאחרים אותה עד תקופת הקיסר דיוקלטיאנוס. כך או כך, בסיס הקבע של הלגיון היה במחוז איסאוריה (אנטוליה) לצד הלגיון השני איסאורה והלגיון השלישי איסאורה, ומכאן שמו. השם "סאגיטריה" משמעו "קשת", והוא מצביע על כך שחיילי הלגיון הוכשרו גם בשימוש בחץ וקשת. יכולת לא אופיינית עבור חיילים סדירים בצבא הרומי. ככל הנראה הדבר נבע מכורח נסיבות מיוחדות הקשורות ללחימה בשבטים האיסאורים.
ההערכה המקובלת היא שבתחילה היה הלגיון חלק מלימיטאני, אולם על פי הנוטיטיה דיגניטטום, בשלב מאוחר יותר הוא שודרג לדרגת לגיון עצמאי, בפיקודו של המגיסטר מיליטום בעצמו.
הייגרואוב
הייגרואוב או בית הייגרואוב (באנגלית: Highgrove House) הוא בית הכפר של המלך צ'ארלס השלישי. מבנה זה נמצא במחוז גלוסטרשייר שבאנגליה, בקרבת טטבורי. המבנה נרכש על ידי דוכסות קורנוול (בראשה עמד הנסיך צ'ארלס) בשנת 1980.
היסטוריה
המבנה, שנבנה בין השנים 1796–1798 על ידי ההוגנוט ג'ון פול פול (John Paul Paul), תוכנן ככל הנראה על ידי האדריכל אנתוני קק. בשנת 1864 מכרו צאצאיו של פול את הבית לעו"ד ויליאם יאטמן (William Yatman), לאחר שבשנת 1850 נפטרה נינתו של פול - מרי אליזבת פול, בעת ששימלתה עלתה באש בעת נשף שנערך במבנה. בשנת 1894, לאחר שרפה נוספת שפרצה במבנה והרסה את חזיתו המערבית, שופץ המבנה והורחב כך שכלל ארבעה חדרי קבלת פנים, תשעה חדרי שנה, ואגף חדרי ילדים. המבנה עבר לבעלותו של חבר הפרלמנט הבריטי מוריס מקמילן, בנו של ראש ממשלת בריטניה הטורי הרולד מקמילן ונרכש ממנו בשנת 1980 על ידי הנסיך צ'ארלס.
לאחר רכישת המבנה שופץ המבנה על ידי מעצב הפנים דדלי פופלאק אשר שיפץ גם את מגורי הנסיך צ'ארלס והנסיכה דיאנה בארמון קנסינגטון, ובשנת 1981 עברו דיאנה וצ'ארלס להתגורר במבנה. בשנת 1988 נבנה בחזית המבנה גזוזטרה חדשה וכן פילסטרים וגמלון קלאסי שתוכננו על ידי המלך צ'ארלס. בשנה זו נבנה אגף משרתים נוסף למבנה.
בשטחי האדמה שסביב המבנה מצויים גנים אותם עיצב ותכנן המלך צ'ארלס, וכן חוות חקלאיות השייכות לנסיך. החל משנת 1985 הורה הנסיך שבחוות ובגנים לא ישתמשו בחומרי הדברה ודישון כימיים והחל משנת 1996 הפכו החוות לחוות אורגניות לחלוטין.
דועא מסארווה
דועא מסארווה (בערבית: دعاء مصاروة; בתעתיק מדויק: דעאא מצארוה; נולדה ב-22 במאי 1990 בטייבה) היא שחיינית ערבייה-ישראלית, 3 פעמים ברציפות אלופת ישראל (2005 - 2007) ושיאנית ישראל במשחה ל-50 מטר חזה.
מסארווה הייתה לשחיינית הערבייה הראשונה שהיא אלופת ישראל ושיאנית ישראל.
ביוגרפיה
מסארווה התאמנה במועדון השחייה של הפועל כפר סבא בית ברל.
אלופת ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2005 זכתה מסארווה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 33.72 שניות, לפני נסטיה קורוטקוב (34.42 שניות) ומונה מירון (34.47 שניות).
שיאנית ישראל
בתחרות שנערכה בפלמה דה מיורקה ספרד ביולי 2006 קבעה מסארווה במשחה ל-50 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 33.24 שניות, שיפור לשיאה בן השנתיים של מונה מירון (33.62 שניות). חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט היא זכתה במדליית זהב 33.61 שניות, לפני עמית עברי מהפועל עמק חפר (34.22 שניות) וחנה פולישצ'וק ממכבי תל אביב כפר המכביה (34.34 שניות). בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 33.41 שניות.
ב-20 בפברואר 2008 הייתה מסארווה לישראלית הראשונה שהצליחה לרדת מזמן של 33 שניות במשחה ל-50 מטר חזה, כששחתה בזמן של 32.87 שניות. שיאה נשבר עוד באותו היום בידי יוליה בנך, ששחתה בזמן של 32.46 שניות, ובהמשך שיפרה אותו עוד יותר. באפריל 2009 שיפרה מסארווה עצמה את שיאה האישי, והעמידה אותו על 32.46 שניות, מה שאיפשר את השתתפותה באליפות העולם בשחייה 2009. באליפות העולם היא סיימה במקום 43 לאחר ששחזרה את שיאה האישי.
בתחרות שחייה שנערכה בבריכת 25 מטר, בציריך, שבשווייץ ב-1 בפברואר 2009, שחתה מסארווה את המשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 31.67 שניות.
כיום היא מדריכת שחייה בבריכת אלישע בשדה ורבורג.
רוברטו אבאדו
רוברטו אבאדו (באיטלקית: Roberto Abbado נולד ב-30 בדצמבר 1954 במילאנו, איטליה), הוא מנצח איטלקי, בנו של המלחין והמנצח מרצ'לו אבאדו, אחיינו של המנצח קלאודיו אבאדו ונכדו של הכנר מיקלאנג'לו אבאדו. רוברטו אבאדו למד ניצוח אצל פרנקו פרארה בלה פניצ'ה, ונציה, והאקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, שם היה לסטודנט היחיד בתולדות האקדמיה, שהתבקש לנצח על תזמורת האקדמיה. הוא ניצח על האופרה הראשונה שלו, "סימון בוקאנגרה" של ג'וזפה ורדי בגיל 23 ובשנים הבאות הופיע במספר רב של בתי אופרה באיטליה ומחוצה לה, בהם לה סקאלה במילאנו, האופרה של וינה, האופרה של מינכן, מטרופוליטן אופרה בניו יורק, אופרה בסטיליה בפריז ועוד. במשך השנים ניצח על להקות אופרה ותזמורות רבות ברחבי העולם. בשנת 1982 הופיע בפסטיבל אדינבורו וכן בפסטיבל ישראל ובפסטיבלי מוזיקה בליל ובמינכן.
אבאדו היה מנצח ראשי של תזמורת הרדיו של מינכן משנת 1991 עד 1998. בארצות הברית התמנה אבאדו לשותף אמנותי של תזמורת סיינט פול, החל בעונת 06–2005. בנובמבר 2006 האריך את החוזה עם תזמורת סיינט פול עד עונת 2010-11.
ג'מאל אל-חוסייני
ג'מאל אל-חוסייני (בערבית: جمال الحُسيني; תעתיק מדויק: ج|ג'م|מا|אل|ל אלح|חس|סي|יن|נي|י; 1892 – 3 ביולי 1982) היה פוליטיקאי ואיש ציבור פלסטיני בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל ולאחריה בגלות.
ביוגרפיה
אל-חוסייני נולד בשנת 1892 או 1894 בירושלים למשפחת חוסייני המכובדת. הוא היה בנו של (מוחמד) צאלח חוסייני, מבני אמין חוסייני, מענף צאצאי חסן חוסייני. הוא למד בבית הספר האנגליקני בעיר. הוא המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, אך לימודיו הופסקו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. לאחר סיום המלחמה בכיבוש הבריטי של ארץ ישראל, התקבל בזכות ייחוסו המשפחתי לעבודה במנגנון השלטון הצבאי הבריטי, כפקיד במחלקת הבריאות, כיועץ למושל הצבאי של נפת שכם וכעוזר למושל נפת רמלה. במקביל היה מעורב בפוליטיקה פלסטינית.
בשנת 1921 נתמנה אל-חוסייני למזכיר הוועד הפועל הערבי, בין היתר בשל שליטתו בשפה האנגלית. עם פיטוריו של עארף א-דג'אני מנשיאות הוועד הפועל ביוני 1922, הוא הורחק גם מהאגודה המוסלמית-נוצרית הירושלמית, ומאז היא נוהלה למעשה על ידי אל-חוסייני. ב-1923 הוא נבחר כנציג ירושלים לוועידה ה-6 של הוועד הפועל הערבי שהתכנסה ביפו, וב-1928 כנציג בית לחם לוועידה ה-7. בשנת 1928 קיבל את תפקיד מזכיר המועצה המוסלמית העליונה, אותו מילא עד שנת 1930. באותה תקופה היה גם חבר מועצת עיריית ירושלים.
ב-1929 היה בין המעורבים בארגון מאורעות תרפ"ט בהשראת קרוב משפחתו, המופתי חאג' אמין אל-חוסייני. ב-22 באוגוסט 1929, עם תחילתם של המאורעות, השתתף יחד עם עווני עבד אל-האדי בפגישה בביתו של המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הארי לוק, עם שלושה נציגי ההסתדרות הציונית ובהם יצחק בן-צבי, אולם הצדדים לא הצליחו להגיע להסכם על הודעת הרגעה משותפת לקראת תפילות יום שישי למחרת. לוק לחץ עליהם להודיע לפחות שנפגשו. היהודים הסכימו, אולם הערבים סירבו.
אל-חוסייני עסק בחייו במקצועות שונים, ביניהם גם הוראה, ספרות ועיתונאות. בשנת 1927 החל להשתתף בעיתון של החוגים החוסיינים, "אל-ג'אמעה אל-ערביה". במקרים רבים שימש כזרועו הפוליטית של אמין אל-חוסייני, כאשר לא היה נוח לזה להופיע כאיש פוליטי בשל תוארו הדתי. בדצמבר 1930 נשלח על ידי המופתי ללונדון, כדי לחזק את הקשרים עם המשלחת המוסלמית ההודית בראשות שאוכת עלי, שנמצאה שם בוועידת "השולחן העגול" בעניין הודו. בינואר 1931 נפטר מוחמד עלי, מנהיג "ועדת הח'ליפות" המוסלמית-הודית ואחיו של ראש המשלחת. המועצה המוסלמית העליונה ביקשה לקבור אותו על הר הבית ואל-חוסייני חזר לארץ ישראל ללוויה יחד עם שאוכת עלי. ביוני 1931 היה אל-חוסייני אחראי על קבלת האורחים וסדרי הלוויה של השריף חוסיין בן עלי בהר הבית. באותה שנה קרא הוועד הפועל הערבי לערבים להחרים את היהודים מבחינה כלכלית, אולם הציבור לא נענה לקריאה ובקרב מנהיגים יהודים עלה החשד שהקריאה לחרם כלכלי מקורה בעובדה שאל-חוסייני נעשה סוכן של חברות תעשייתיות סוריות, וחרם על סחורות יהודיות או כאלו שהיהודים מייבאים ישרת את האינטרסים העסקיים שלו.
בשנים 34–1932 הוציא ג'מאל אל-חוסייני שני סיפורים פוליטיים-פובליציסטיים: "על מסילות חג'אז" ו"תראיה". אל-חוסייני פנה אל בית המשפט העליון בתביעה למחוק את האותיות "א"י" (ראשי התיבות "ארץ ישראל" בצירוף "פלשתינה (א"י)" במסמכים הרשמיים) מעל הבולים שהוציאה ממשלת המנדט, אולם תביעתו נדחתה.
ברשימה שנערכה בתנועה הציונית ב-5 בינואר 1937, נזכר אל-חוסייני בין עשרות נכבדים ערבים שמכרו קרקעות ליהודים.
ב-1935 היה ממייסדי המפלגה הערבית הפלסטינית של המופתי, והיה יו"ר שלה. הוא גם ייסד את עיתון המפלגה, "אל-ליוא" ("הדגל"). המפלגה נוסדה לאחר שב-1934 הוועד הפועל הערבי הפסיק לפעול והופיעה מפלגת ההגנה הלאומית של האופוזיציה בראשות משפחת נשאשיבי. בדצמבר 1935 כינה אל-חוסייני את חברי האופוזיציה בוועד הפועל: "סרסורים, מרגלים, נושאי-כלי הממשלה ואנשים בלתי-מוכשרים לשרת את ענייני האומה". במהלך קיץ 1935 נסע אל-חוסייני ברחבי הארץ ועסק בהקמת 17 סניפים למפלגה החדשה ובבחירת ועדים להם.
ב-11 בפברואר 1936, היה אל-חוסייני הנואם הראשי בכנס היסוד של ארגון הנוער הערבי הנאצי בפלסטין, חיקוי לנוער ההיטלראי, שחבריו כינו את עצמם בתחילה "הצופים הנאצים" ולאחר מכן שינו את שמם ל"אל-פותווה" ("פלוגות הנוער"). אל-חוסייני הכריז בכנס כי היטלר החל את דרכו הפוליטית בשישה תומכים ועכשיו יש לו שישים מיליון. הוא ארגן את "פלוגות הנוער", שהיו צבאיות למחצה והיה להן חלק רב בהכנת המהומות של המרד הערבי הגדול ב-1936. לעבדאללה סמארה מטולכרם אמר: "עליכם לארגן חבורות כדי להרוג, להצית בתים ולעקור עצים". הוא היה חבר הוועד הערבי העליון והיה פעיל מאוד בארגון המהומות, אך בילה את רוב שנותיהן בשליחות התנועה הלאומית הפלסטינית באנגליה ובשווייץ (ליד חבר הלאומים).
ב-1937 פוזר הוועד הערבי העליון בידי הבריטים. אל-חוסייני נשאר בחו"ל והמשיך לכוון את פעולות הטרור בארץ מדמשק ומביירות. בדמשק היה שותף בהנהגה של המטה העורפי של המורדים, שכונה "הוועדה המרכזית של הג'יהאד". הוא לקח חלק בהכנת פעילויות למען הפלסטינים (ועידת בלודאן ב-1937 והוועידה הערבית הבין-פרלמנטרית ב-1938) ובפברואר 1939 היה מראשי המשלחת הפלסטינית לועידת השולחן העגול שהתכנסה בארמון סנט ג'יימס בלונדון. במהלך אותן השיחות בלונדון, אמר אל-חוסייני כי "היהודים הפכו את פלסטין לגיהנום".
באותה שנה עבר לבגדאד יחד עם חברים אחרים בוועד, שם קיים, יחד עם אמין אל-חוסייני, קשרים עם הציר הגרמני. בשנים 1941-1940 היה פעיל בקרב הגולים הפלסטינים בעיראק והשתתף בארגון מרד רשיד עאלי. עם כישלון המרד, נמלט לאיראן, ועם כיבושה על ידי בעלות הברית, נתפס בידי הבריטים והוגלה לרודזיה, שם בילה עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בימי גלותו היה המנהיג הנערץ ביותר על הפלסטינים, שני רק למופתי עצמו. כאשר חידשה מפלגתו את פעילותה הרשמית במאי 1944, השאירו מנהיגיה את מקום הנשיא פנוי בשבילו, אולם מבלי להזכיר את שמו, בשל הצנזורה. בסוף נובמבר 1945 החליטו הבריטים לשחררו, ולאחר ישיבה קצרה בארצות ערב, שב בפברואר 1946 לארץ והתקבל בכבוד רב. שחרורו של ג'מאל ושאר תומכיו, שהזדהו עם היטלר וציפו לניצחונו, היה במסגרת מאמצי הבריטים לשקם את הידידות עם עמי ערב. מיד עם שובו נטל את המנהיגות הראשית במפלגה החוסיינית ובוועד הערבי העליון (כממלא מקומו של אמין אל-חוסייני) ובציבור הפלסטיני בכלל.
אל-חוסייני עמד בראש המשלחת של ערביי ארץ ישראל שהופיעה ב-1946 בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל בירושלים. בעדותו אמר כי היהודים הם מהגרים זרים שנכפו על ערביי הארץ, ועל אף שהם מיעוט הם רוצים להקים מדינה יהודית בארץ ערבית. בקיץ של אותה שנה (עם אחמד שוקיירי, באותה עדות) הצדיק את השואה. בנובמבר 1946 נרצח פאוזי אל-חוסייני, שהתקרב לעמדה הדו-לאומית, על ידי מתנקשים שנשלחו על ידי בני משפחתו. ג'מאל אל-חוסייני העיר לאחר הרצח על דודנו, כי "מעדו רגליו והוא קיבל את עונשו הצודק". בדצמבר 1946 הביע את התנגדותו לתוכנית החלוקה והכריז כי הפלסטינים יאבקו כנגדה בכל כוחם, אף אם יושמדו כליל בעקבות כך, והמאבק יימשך על ידי ערביי הארצות השכנות.
בוועידת לונדון שנפתחה בתחילת 1947, עמד ג'מאל אל-חוסייני בראש המשלחת הערבית. בשבוע השני של פברואר, תבע כי הבריטים יפנו את הארץ, כדי ש"הצדק ייעשה בשדה הקרב". ב-1947 מונה אל-חוסייני כנציג הוועד הערבי העליון באו"ם בעקבות קבלת תוכנית החלוקה. יש הטוענים כי באותה שנה קרא אל-חוסייני לרצח של מוכרי אדמות: "ריצחו אותם, ריצחו אותם. דתנו מצווה עלינו זאת, ועליכם לעשות כמצוות הדת".
ב-23 באפריל 1948, התייחס אל-חוסייני במועצת הביטחון של האו"ם לפינוי ערביי חיפה: "הערבים לא רצו להיכנע להפוגה... הם העדיפו לנטוש את בתיהם, את נכסיהם ואת כל אשר להם בעולם ולעזוב את העיר. ואכן כך עשו". באוגוסט 1948 הודיע באו"ם שהוא יסכים לפתרון של הקמת מדינה פדרלית בארץ ישראל, המורכבת ממדינה ערבית ומדינה יהודית על פי תוכנית החלוקה.
סיום מלחמת העצמאות מצא אותו כפליט בעזה, והוא מונה כשר החוץ של "ממשלת כל פלסטין" שהוקמה ביוזמת הליגה הערבית ובחסות מצרית. לאחר פירוקה של ממשלה זו ב-1959, שימש כיועץ למשטר הסעודי עד שנות ה-70. בשנת 1982 נפטר ג'מאל אל-חוסייני בגיל 90.
בתו היא הפסלת ג'ומאנה אל-חוסייני.
אילן שלגי
אילן שלגי (נולד ב-13 ביולי 1945) הוא חבר הכנסת לשעבר בכנסת ה-16 מטעם סיעת שינוי, ושר בממשלת ישראל.
ביוגרפיה
בבחירות לכנסת השמינית מוקם במקום ה-106 ברשימת הליכוד. בכנסת ה-16, היה שלגי יו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט בכנסת, חבר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, יו"ר ועדת המשנה לכוח אדם וחבר בוועדת המשנה לבניין הכוח ותפיסת הביטחון. שימש כיו"ר השדולה למען ההשכלה הגבוהה, יו"ר משותף של השדולה להקמת גדר ההפרדה, יו"ר ועדת אכיפה בשדולה למאבק בתאונות הדרכים, חבר בשדולות לאיכות הסביבה, למען אנשי המילואים, למען חיילי צה"ל, למאבק באלימות ולמען בקעת הירדן. היה ממובילי המאבק נגד נזקי העישון.
שלגי הוא יוזם ומחוקק חוק הרצל (ציון זכרו ופועלו) בו נקבע יום הרצל. ב-19 ביולי 2004, לאחר הדחתו מהממשלה של חבר הכנסת יוסף פריצקי, נבחר שלגי לכהן כשר המדע והטכנולוגיה, ובסוף חודש אוקטובר באותה השנה, נבחר לשר לאיכות הסביבה, עד סיום כהונת חברי סיעתו בממשלה, עקב הצבעתם נגד תקציב המדינה, ב-4 בדצמבר אותה שנה.
חיים אישיים
נשוי, אב לשלושה. תושב הרצליה.
טליה לבני
טליה לבני (נולדה ב-1943) היא עורכת דין ישראלית, כיהנה כיו"ר נעמת משנת 2002 ועד שנת 2012.
ביוגרפיה
לבני נולדה בתל אביב למשפחת פועלים. לאחר לימודי תואר ראשון במשפטים ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב הוסמכה כעורכת דין בשנת 1967.
החלה לעבוד כיועצת משפטית ברשות לפיתוח אמצעי לחימה. כעבור שנתיים יצאה בשליחות הסוכנות היהודית והייתה שליחת עלייה בארצות הברית. עם שובה לארץ, בשנת 1975, הצטרפה למחלקה המשפטית של משרד הביטחון. בין תפקידיה במשרד לבני הייתה משנת 1984 סגנית בכירה ליועץ המשפטי במשרד ומשנת 1992 מנהלת היחידה לכוח אדם והדרכה.
במקביל לעבודתה, בשנת 1990 סיימה לימודי תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה, מטעם המכללה לביטחון לאומי.
בשנת 1996 עברה לשמש יועצת המשפטית להסתדרות, תפקיד במסגרתו הייתה שותפה לייזום חקיקה ומאבקים בנושאים חברתיים.
בשנת 2002 נבחרה ליו"ר תנועת הנשים "נעמת" וכהונתה נמשכה עד מאי 2012, שאז הוחלפה על ידי גליה וולוך. התנועה בתקופתה הובילה את המאבק הציבורי להחלת חינוך חינם לגיל הרך, ולהתאמת עולם העבודה להורות. מאבקה התמקד בהשגת מעמד כלכלי שווה לנשים ולגברים, בצמצום הפערים בשכר, בקידום נשים בתפקידים ניהוליים וייצוגיים ובניצול הקשר הטוב והזיקה להסתדרות להובלת קמפיין ארצי למניעת אלימות במשפחה באמצעות מקומות העבודה.
לבני יזמה והביאה לידי מימוש אמנה בעניין התאמת עולם העבודה להורות ולקידומם ועידודם של עובדים, המשלבים בין עולם עבודה תחרותי לבין הקמת משפחה וגידול ילדים. האמנה נחתמה באפריל 2007 על ידי עופר עיני, יו"ר ההסתדרות, ושרגא ברוש, יו"ר לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים. יוזמה נוספת שלה מתבססת על הדרישה לשלב נשים בצוותי משא ומתן מדיניים.
מדצמבר 2006 היא חברה בדירקטוריון של חברת לומניס.
לבני היא גרושתם של אשר ידלין ושל השחקן יאיר (קויה) רובין, אבי בנם גיורא (גיגי).
המלחמות הבורגונדיות
המלחמות הבורגונדיות היו סדרת קרבות בין דוכסות בורגונדיה לבין בית ולואה הצרפתי, ומאוחר יותר גם בין הקונפדרציה השווייצרית הישנה, שמילאה תפקיד חשוב במלחמה.
המלחמה פרצה בשנת 1474, ובשנים שלאחר מכן שארל הראשון, דוכס בורגונדיה הובס שלוש פעמים בשדה הקרב, עד שנהרג בקרב על ננסי ב-1477.
דוכסות בורגונדיה ואדמות בורגונדיות נוספות סופחו לצרפת, ואילו ארצות השפלה הבורגונדיות ופראנש-קונטה סופחו בסופו של דבר בידי בית הבסבורג.
רקע כללי
דוכסות בורגונדי הצליחה מאוד על פני תקופה של כמאה שנה בהקמת מדינה חזקה בשטח באירופה שבין הקיסרות הרומית הקדושה וצרפת. שטחיה כללו חוץ מהדוכסות ומחוז פראנש-קונטה גם שטחים בפלנדריה, ברבנט ולוקסמבורג. הדוכסות ניסתה לבסס את כוחה במרכז אירופה במנותק מצרפת. שארל הראשון ניסה לאחד את שטחי הדוכסות הצפוניים שבארצות השפלה והדרומיים שבאזור האלפים. הדוכסות כבר הייתה מסוכסכת עם מלכי צרפת עקב תמיכתה באנגליה במלחמת מאה השנים.
המלחמה
בתחילת שנת 1469 זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג העביר את נחלותיו באלזס לשארל הראשון כדי שדוכסות בורגונדיה תתמוך בו במלחמתו מול הקונפדרציה השווייצרית הישנה. למרות העברת הנחלות לידי שארל הוא סירב לתקוף את הקונפדרציה השווייצרית.
ב-1473 דוכסות בורגנדי בהנהגתו של שארל הראשון תקפה את האימפריה הרומית הקדושה בכך ששמה במצור את העיר נייס, במקביל הטיל שארל הראשון אמברגו מסחרי על הערים בזל, שטרסבורג ומילכאוזן שתמכו בקונפדרציה השווייצרית. לאחר שהמצור על נייס נכשל הערים הלורניות פנו לקונפדרציה השווייצרית בבקשת עזרה צבאית ופרידריך השלישי, אילץ את סיגיסמונד דוכס אוסטריה לבטל את הברית עם דוכסות בורגונדי. באותה שנה בית הבסבורג כרת ברית שלום עם הקונפדרציה השווייצרית וברית צבאית נגד דוכסות בורגונדי.
סיגיסמונד דרש חזרה את נחלותיו באלזס אך שארל סירב, וצבאו בפיקודו של פטר פון גגנבאך כבשו במהירות את המבצרים באלזס. בתגובה צבאות הקונפדרציה השווייצרית הישנה פרצו לפראנש-קונטה ובנובמבר 1474 ניצחו בקרב אריקור.
ב-1475 צבאות ברן שבקונפדרציה השווייצרית כבשו את שטחיו של דוכס סבויה שהיה בן ברית של שארל הראשון. באותה שנה בתמיכת חבל ברן בעיר וואל פרץ מרד מול צבא סבוייזק בו ניצחו בקרב בפלנטה ושחררו את וולה התחתונה. בתחילת שנת 1476 השווייצרים כבשו את ארמון הסבויה גראן סון אבל צבאותיו של שארל הראשון הטילו מצור על הארמון, מגיני גראן סון נכנעו ונרצחו באכזריות על ידי הבורגונדים. צבאות השווייצרים נלחמו נגד שארל הראשון וניצחו בקרב על הגראן סון, שארל הראשון ברח משדה הקרב ועזב את כל המשאבים והארטילריה של צבאו.
הבורגונדים גייסו במהרה צבא חדש אך לאחר שהטילו מצור על מורטן (קרב מורטן), שמגיניה הונהגו על ידי אדריאן פון בובנברג, נחלו תבוסה לאחר הגעת התגבורת מהקונפדרציה השווייצרית. לאחר מכן נחלו שוב הבורגונדים תבוסה בקרב על ננסי ב-1477 שבסופו נהרג שארל הראשון.
השלכותיה של המלחמה
בין בית הבסבורג למלכי צרפת התעוררה מלחמה על הירושה של הדוכסות הבורגונדית. בסופו של דבר שטחה של בורגונדיה חולק: בית הבסבורג קיבל את ארצות השפלה הבורגונדיות ולוקסמבורג, ומלכות צרפת קיבלה את דוכסות בורגונדיה עצמה, את פראנש-קונטה ואת פיקארדי. ב-1494 על פי הסכם סן ליסה פראנש-קונטה גם הוא הועבר לשליטתו של בית הבסבורג על תמיכתם במסעו של שארל השמיני, מלך צרפת לאיטליה.
חיסולה של בורגונדיה וסיפוח שטחיה לצרפת ולאוסטריה חיזק את שתתי הממלכות. בצרפת, היא אפשרה לשארל השמיני לאחד את כל צרפת תחת שלטונו ולהפוך את צרפת לאחת המעצמות החזקות במערב אירופה. באוסטריה, סיפוחם של שטחי ארצות השפלה הבורגונדיות לוקסמבורג ופראנש-קונטה לאוסטריה היה הצעד הראשון בהפיכתה של אוסטריה למעצמה חזקה ובעלת לאומים שונים.
במקביל, ניצחון השווייצרים על בורגונדיה, שהייתה בין המדינות החזקות ביותר באירופה באותה עת, העלה את מעמדה הצבאי של שווייצריה ויצר לצבא השווייצרי מוניטין של צבא בלתי מנוצח כמעט. לאחר תקופת מלחמת השווייצרים בבורגונדים שכירי החרב השווייצרים החלו לשרת ברבות ממדינות אירופה.
אלי פיסצקי
אלי (אליעזר) פְּיָסֶצְקִי (נולד ב-9 בפברואר 1953) הוא פיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב.
את כל תאריו רכש באוניברסיטת תל אביב. ב-1974 סיים את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה, ב-1978 סיים את התואר השני בהנחיית פרופ' יהודה אייזנברג, וב-1981 סיים את הדוקטורט בהנחיית פרופ' דניאל אשרי. ב-1999 סיים תואר ראשון נוסף בארכאולוגיה.
בין השנים 1981 ו-1984 שהה פיסצקי במעבדה הלאומית לוס אלמוס, בתחילה כעמית בתר-דוקטורי ולאחר מכן כחבר סגל.
ב-1984 שב לישראל ומונה למרצה בכיר בבית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1987 היה לפרופסור חבר, וב-1992 לפרופסור מן המניין, אז גם שימש לתקופה של שנה כפיזיקאי אורח במעבדה הלאומית בברוקהייבן.
בשנים 1989–1991 כיהן כראש החוג לפיזיקת חלקיקים (החוג לאנרגיות גבוהות) וכך שוב בשנים 1998–1996 ו-2000–2002.
החל משנת 2011 הוא חבר מועצת המנהלים של המחלקה לפיזיקה גרעינית בארגון הפיזיקה האירופי (EPS).
פיסצקי נשוי ואב לשלושה.
מחקר
מחקרו של פיסצקי עוסק בפיזיקה גרעינית ניסיונית המתבצעת במאיצי חלקיקים ברחבי העולם (בעיקר בגרמניה ובארצות הברית) ומטרתה ללמוד על האינטראקציה החזקה והמבנה של נוקליאונים בודדים ומערכות מרובות נוקליאונים. לצד מחקרו העיקרי, שותף פיסצקי מזה שנים רבות בצוותים ארכאולוגיים שונים בהובלתו של ישראל פינקלשטיין.
הוא מרצה מבוקש בעשרות סמינרים וכנסים ברחבי העולם, ונבחר מספר פעמים למרצה מצטיין באוניברסיטת תל אביב.
מטאליסט הפקות
מטאליסט הפקות היא חברה ישראלית, אשר הוקמה על ידי אורון תנעמי בנובמבר 2002 במטרה "לאסוף את חובבי הז'אנרים השונים (של מטאל) לקהילה מאוחדת ולהוות מקור מידע למאזינים לכל גוני המטאל" (מתוך האתר). החברה פועלת בשני מישורים:
בשנת 2003 נערך פסטיבל מטאליסט הראשון בתל אביב, בפסטיבל הופיעו:
בשנת 2004 נערך פסטיבל מטאליסט השני בהנגר 11 בתל אביב, אשר שם דגש על דת' מטאל. בפסטיבל הופיעה להקת הדת' מטאל הפולנית בהמות לצדן של שתי ענקיות המטאל הישראליות אורפנד לנד וסיילם, כמו גם 8 להקות צעירות ואלמוניות יחסית. בפסטיבל נכחו 2,500 אנשים. בפסטיבל הופיעו:
בשנת 2005 נערך פסטיבל מטאליסט השלישי בחוף פלמחים ליד ראשון לציון, אשר שם דגש על מטאל יותר קלאסי (ת'רש מטאל, הבי מטאל). הפעם הגיעו שתיים מלהקות הת'רש מטאל הגדולות בעולם: דסטרקשן הגרמנית ומגאדת' האמריקאית. בפסטיבל נכחו 4,000 אנשים. בפסטיבל הופיעו:
בשלהי שנת 2005 נערכה הפרדה בין החברה לאתר, ותחת השם "מגזין מטאליסט" נוספו לצוות האתר אלון מיאסניקוב בתפקיד העורך הראשי, אופיר מסר, האיש שמופקד על התפעול הטכני, ומספר כתבים חדשים. האתר הרחיב את גבולות הנושאים בהם הוא עוסק ממטאל גרידא לנושאים הקשורים במטאל באופן עקיף. כך, בנוסף לכתבות על להקות, אלבומים והופעות, האתר מספק כיום גם ביקורות על סרטי אימה ואף על פאבים (בשל הדומיננטיות של שתיית אלכוהול בתרבות המטאל).
מן ההפקות המקומיות הבולטות אותן ייסדה החברה ניתן לציין את Heavy Metal Monsters, פסטיבל מקומי בו הרכבים מוכרים ניגנו גרסאות כיסוי לאמני ההבי מטאל הגדולים מהעולם.