cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפעל הפיס
הגרלת אקסטרה (Extra)
הגרלת אקסטרה היא הגרלה הנלווית ללוטו ובה רשאי להשתתף כל מי שרוכש כרטיס לוטו בעל 2 טבלאות לפחות וזאת על ידי סימון על-גבי הטופס במקום המיועד לכך (בפינה השמאלית התחתונה של טופס הלוטו). עלותה של השתתפות בהגרלת האקסטרה היא 6 ש"ח. סימון המספרים באקסטרה נעשה באמצעות בחירה אוטומטית ואקראית של המספרים על ידי מחשב מפעל הפיס בלבד ולא ניתן לבחור את המספרים בצורה ידנית, ישנה אפשרות שהצירופים המופקים יהיו זהים. בהגרלת האקסטרה יש לנחש 6 ספרות שכל אחת מהן מוגרלת במכונת הגרלה שונה, כאשר ערך הספרות נע בין 1 ל-7 וניחוש הספרות צריך להיות בסדר ובמיקום המדויקים. בהגרלה זו הפרס הראשון הוא קבוע על-סך 60,000 ₪ ואינו מתחלק בין הזוכים. ישנם גם פרסים קבועים משניים, הנעים בין 10 ₪ בניחוש של 2 ספרות בסדר ובמיקום המדויקים לבין 1,000 ₪ בניחוש 5 ספרות בסדר ובמיקום המדויקים. הסיכוי לזכות בפרס הראשון בהגרלת האקסטרה לכרטיס בודד הוא אחד ל-117,649, הסיכוי לזכות בפרס כלשהו הוא כ־1 ל-4.83 (כ־20.7%) ואחוז ההחזר עומד על כ-56.06%.
מכיוון שקיימת חובה למלא ביחד עם האקסטרה גם שתי טבלאות לוטו לפחות, אזי הסיכוי לזכות בפרס הראשון בלוטו או בפרס הראשון באקסטרה בטופס המכיל 2 טבלאות לוטו וצירוף אקסטרה בודד הוא כ-1 ל-115,972.16 וכן הסיכוי לגרוף פרס המתחיל מ-60 אלף ש"ח ועד לגובה הפרס הראשון בלוטו בטופס מינימלי הכולל השתתפות בהגרלת אקסטרה הוא כ-1 ל-106,835.84. -הסיכוי לזכות בפרס כלשהו המתחיל מ-10 ש"ח (כאשר כל טופס המכיל 2 טבלאות ואקסטרה עלותו 12 ₪) הוא: כ־1 ל-3.44 טפסים (כ־29.07%) ואחוז ההחזר נע סביב כ-56% ומעלה.
צ'אנס
טבלאות הזכיות האפשריות בצ'אנס:
בעבר, בעקבות מונדיאל 2010 עקב זליגת מהמרים אל הימורי הכדורגל שמפעילה המועצה להסדר ההימורים בספורט נוספו שיכלולים למשחק הצ'אנס והם כללו תתי-משחקים שונים: ב"צ'אנס תמונה/מספר" השחקן היה צריך לנחש אם קלף מסוים שיעלה יהיה מספר או אות (סיכוי של 1:2 לכל ניחוש). ב"צ'אנס אנדר/אובר" (בעל סיכוי זכייה של כ-0.45) השחקן צריך לנחש אם הסכום הכולל של כל הקלפים יהיה מעל, מתחת או שווה ל-42 (לקלפים A, J, K, Q נקבעו הערכים 11,12,13 ו-14). משחקים אלה אינם מתקיימים עוד.
פיס 777
הגרלה דו יומית בה על המשתתף לנחש שבעה מספרים מתוך שבעים מספרים בטבלה, כאשר בכל הגרלה עולים בגורל 17 מספרים מתוך ה–70. גם להגרלה זו קיימים טפסים שיטתיים בהם השחקן יכול לסמן 8 או 9 מספרים בטבלה. אם הוא מצליח לנחש 8 מספרים מתוך ה-17 שעלו בגורל הוא גורף לכיסו מעל 560,000 ש"ח (70,000 כפול 8). אם השחקן מצליח לנחש 9 מספרים מתוך ה-17 שמוגרלים הוא זוכה בסכום העולה על 2,500,000 ש"ח (70,000 כפול 36). השחקן אינו מאבד מזכייתו אם שחקנים אחרים הצליחו לנחש את הרצף נכונה גם הם. כך, אם שני שחקנים גילו את רצף כל אחד מהם זוכה ב-70 אלף שקל והפרס אינו מתחלק. בנוסף, בפיס 777 הרגיל, ישנו פרס למי שלא ניחש אף מספר (אפס מספרים) ששוויו 5 ש"ח.
להגרלת פיס 777 מקצה מפעל הפיס סכום מרבי לכיסוי סך-כל הפרסים הראשונים. לכל הגרלה והגרלה מוקצים פרסים בסך כולל של 15,000,000 ₪. אם בהגרלה מסוימת מספר הזוכים בפרס הראשון הוא יותר מ-214 זוכים (לא שכיח) אזי יקבלו כל הזוכים בפרס הראשון סכום יחסי המתקבל מחלוקת הסך: 15,0000,000 ש"ח למספר הזוכים בפרס הראשון באותה הגרלה. אף על פי כן, בשלב כלשהו של המכירה מפעל הפיס רשאי לחסום ולמנוע השתתפות של צירופים מסוימים מלהשתתף בהגרלה.
הסיכוי לזכות בפרס הראשון בפיס 777 הרגיל לטבלה בודדת הוא 1 ל-61,640, הסיכוי לזכות בפרס כלשהו הוא כ-1 ל-2.87 (כ-34.8%) ואחוז ההחזר עומד על כ-59.55%.
טבלת הזכיות האפשריות בפיס 777:
פיס 123
הגרלה יומית בה על המשתתף לנחש רצף בן שלוש ספרות העולה בגורל (בו כל ספרה מוגרלת מהסדרה 0 ועד 9). הרצף הנמוך ביותר שיכול לעלות בגורל הוא 000 והגבוה ביותר הוא 999, כך שסיכוי הזכייה בפרס הראשון לטבלה בודדת הוא אחד לאלף. עד לאמצע ספטמבר 2015 במשחק פיס 123 היו קיימות שתי אפשרויות להימור: משחק רגיל ומשחק משולב. מאז, בוטל המשחק המשולב ונותרה האופציה להמר רק במשחק הרגיל. במשחק הרגיל קיימת רמת פרס אחת בלבד, אם השחקן מנחש נכונה את הרצף המורכב משלוש ספרות בסדר המדויק, אז הוא זוכה בסכום ההימור שלו כפול 600, ללא אפשרות זכייה בפרסים משניים.
חלק ניכר מהשחקנים נוהג לשלוח את הרצף 777 (אולי מתוך בלבול עם המשחק "777"). פעם אחת, כשרצף זה עלה, גרפו כל שחקני המשחק יחד מעל חצי מיליון שקלים. בדומה להגרלת 777 ולהגרלת הצ'אנס, הפרס אינו מתחלק בין הזוכים, ומתייחסים לכל שחקן כאילו הוא השחקן היחיד.
הזכיות האפשריות בפיס 123 :
חישגד
(מקור השם הוא הלחם בסיסים של המילים "חיש" ו"גד" – מזל מהיר).
הגרלה באמצעות כרטיס גירוד. בכל כרטיס יש מספר משחקים שונים כאשר המכנה המשותף הוא שלמעשה הכרטיסים הזוכים קבועים מראש, ויש לגרד את שכבת הציפוי מעל הכרטיס כדי לחשוף את הציור או המספר וכדומה, המודפסים מתחתיו. סיכוי הזכייה בהימור זה דומה לסיכוי הזכייה בפרס הראשון בלוטו – כרטיס בודד מתוך 500,000 עד 1,000,000 כרטיסים. כאשר שחקן גורף את הפרס הגדול במשחק מסוים, שאר השחקנים מגרדים את הכרטיסים שנותרו בחפיסה ולא יכולים לזכות בפרס הראשון (אי אפשר לדעת אם הפרס כבר חולק או לא). הזכייה היא בהתאם לכללי כל אחד מהמשחקים השונים, ולפי הציורים או המספרים שנחשפו.
בשנת 2007 השיק מפעל הפיס תחרות של עיצוב כרטיסי חישגד. האדם שעיצב את הכרטיס שזכה בתחרות זכה ב-10,000 ש"ח וזכה לראות את הכרטיסים שעיצב מופיעים בדוכני מפעל הפיס.
ב-2004 נבחנה חוקיות ההגרלה, עקב תובענה ייצוגית, על הטעיית צרכנים, כיוון שכרטיסי הגרלה יכולים להימכר גם אחרי שהפרסים חולקו, כאשר שאר כרטיסי ההגרלה אינם מניבים פרסים עוד.
מנוי פיס
הגרלה שבועית במתכונת ההגרלה המקורית הראשונה של מפעל הפיס. במקור היה המשתתף רוכש כרטיס נייר הנושא מספר אקראי מסוים מתוך סדרת מספרים מונפקת, והזוכה היה המשתתף שהמספר שכרטיסו נשא – עלה בגורל. החל בעשור השני של המאה ה-21, הגרלה זו פתוחה רק לחברי מפעל המנויים. כל מנוי מקבל מספר כרטיס קבוע ונרשם בקובץ המנויים. בכל חודש מתקיימות 5 הגרלות בתדירות של כאחת לשבוע, בימי חמישי, בהן עולים בגורל המנויים הזוכים. בחודש בו יש רק ארבעה ימי חמישי מתווספת הגרלה לשבוע האחרון בחודש. במהלך כל חודש הפרס הראשון מתחלק בין כמות זוכים הולכת וגדלה, כך שסכום הזכייה בפרס הראשון לזוכה יחיד מופחת מהגרלה להגרלה, במהלך חודש נתון, בהתאמה לכמות הזוכים המוגדרת מראש לכל הגרלה. חלק מהפרסים בהגרלה מוגרלים בשיטת Must Win (חובה לנצח), שבה המספרים מוגרלים שוב ושוב עד שיהיה זוכה אחד לפחות בפרסים הראשונים. בנוסף לפרסים כספיים עשויים חברי מפעל המנויים לזכות בפרסים כגון מכוניות וכרטיסי טיסה. במהלך העשור השני של המאה ה-21 עד אמצע חודש אוקטובר 2017 הגרלת מנוי פיס בוצעה באמצעות מכונת הגרלה שבה כדורים הנקראת: "MULTIDIGIT GEM", בעלת שישה תאים. בכל תא עשרה כדורים שמספרם נע בין 0–9. החל מאמצע חודש אוקטובר 2017 ההגרלה מבוצעת באמצעות מחשב הגרלה העומד בדרישות תקן אבטחת מידע, בעל תוכנת מחולל מספרים אקראיים. בהגרלה משתתפים המספרים 000001–999999 ; המספר 000000 מבוטל. הסיכוי לזכות בפרס הראשון בהגרלת תוכנית המנויים, לכרטיס בודד, תלוי במספר המנויים הפעילים הכללי. הסיכוי לזכות בפרס כלשהו לכרטיס הוא כ-1 ל–34.13 (כ-2.93%). אחוז ההחזר בסל הפרסים הקבוע, עומד על כ-44.33%* ללא הגרלות בונוס והטבות, כתלות במספר המנויים הפעילים (אחוז ההחזר וסיכויי הזכייה יורדים ככל שיש יותר מנויים, ועולים ככל שיש פחות מנויים. כמו כן, הם עולים גם בעקבות הגרלות בונוס או הטבות למנויים. עם זאת, על פי תוכנית הגרלת מנוי פיס המעודכנת למרץ 2016, נדרש אישור בכתב לפני שמפעל הפיס רשאי לעדכן את סל הפרסים, להוסיף או לגרוע מדרגות פרס או כמות משיכות, כך שיתקבל אחוז החזר מינימלי כללי של 58% בחישוב ממוצע הפרוס על פני תקופה של 3 שנים, לרבות בכל הצטרפות או ביטול של 60,000 מנויים). אחוז ההחזר וסיכויי הזכייה לכלל סל הפרסים יישארו קבועים במקרה שכל צירופי אמיסית ההגרלה יהיו פעילים.
מכיוון שסכום הפרסים וכמות הזוכים ברמות פרסי ה-Must Win מוגדרים מראש לכל הגרלה, בעוד סכום ההכנסות וכמות המנויים הפעילים משתנים מעת לעת, אזי אחוז ההחזר וסיכויי הזכייה ברמות פרס אלו יורדים או עולים בהתאמה. לעומת זאת, סכום הפרסים וכמות הזוכים ברמות פרס שאינן מוגרלות בשיטת ה-Must Win מושפעים ישירות מכמות המנויים הפעילים ואינם מוגדרים מראש, כך שאחוז ההחזר וסיכויי הזכייה ברמות פרס אלו נותרים קבועים.
סל הפרסים בהגרלת מנוי פיס:
* הערכה סטטיסטית – על פי אומדן של 650,000 מנויים פעילים.אחוז ההחזר, בסל הפרסים הקבוע, משוערך מקסימלי ומתבטא כתוחלת.
קינו (Keno)
פעילות הגרלת הקינו הופסקה ב-23 בנובמבר 2018. בהתאם להנחיות משרד האוצר צומצמה תדירות עריכת ההגרלה ולבסוף הוחלט לבטלה. ההגרלה נערכה באמצעות בחירה אקראית של המספרים על ידי מחשב מפעל הפיס והתקיימה במהלך השנה האחרונה לשיווקה בתדירות של 8 הגרלות בימים א עד ה והגרלות נוספות בשישי ובמוצ"ש (בעבר התקיימו עד 24 הגרלות בימים א עד ה). ההשתתפות בהגרלת הקינו הותנתה אפשרית רק בנקודות מכירה ייעודיות המפוזרות ברחבי הארץ. בהגרלת הקינו על המשתתף היה לסמן 7 מספרים מתוך 70 ולנחש 7 מספרים מתוך 17 שעולים בגורל וזאת על מנת לזכות בפרס הראשון (בדומה להגרלת פיס 777). לפיכך, בגורל עולים 19,448 צירופים של שבעה מספרים מתוך 1,198,774,720 צירופים אפשריים כך שסיכוי הזכייה בפרס הראשון הוא 1 ל-61,640. על המשתתף היה לבחור גם את המחיר לצירוף ואת מספר ההגרלות בהן חפץ להשתתף.
בהגרלת זו היו קיימים פרסים נוספים המוענקים החל מניחוש נכון של שלושה מספרים וכן, אם לא מנחשים אף מספר (אפס ניחושים) המנחשים קיבלו את סכום ההימור בחזרה. בנוסף היו קיימים טפסים שבהם ניתן לסמן 8 או 9 מספרים בטבלה. אחוז ההחזר בהגרלה זו היה גבוה מבין שלל משחקי מפעל הפיס ועמד על כ-77.3%.
טבלת הזכיות האפשריות בהגרלת הקינו:
פיס פלייס (Pais Place)
"חישגד אלקטרוני" היא הגרלה המבוצעת באמצעות מכונות מזל אלקטרוניות בהן מסכי מגע. המכונות הוצבו בנקודות מכירה ייעודיות של מפעל הפיס במתחמים הנקראים "פיס פלייס". במכונות מזל אלה מספר סוגים של משחקים, שהשחקן היה יכול לבחור מתוכם. עקרון ההגרלה הוא חשיפת כרטיס גירוד המוצג על מסך מגע. בשונה מכרטיס הגירוד "חישגד", אחוז ההחזר ותדירות הזכייה בהגרלה זו גבוהים יותר והפרס הראשון הוגבל ל-20,000 ש"ח. בדומה לכרטיס הגירוד "חישגד", בהגרלה זו כל הפרסים קבועים מראש והמשחק עשוי להימכר גם כאשר הפרסים שולמו כבר, כך שלא ניתן לזכות בסכומים שהיו קיימים בסל הפרסים בתחילת הפצת סדרה מסוימת של משחק כלשהו.
מפעל הפיס החל בהפעלת המכונות בשנת 2005, לאחר קבלת אישור ממשרד האוצר ומשרד המשפטים. משטרת ישראל לא שותפה בבחינת התוכנית שהגיש מפעל הפיס ובדיקת מחלקת הטכנולוגיה במשטרה העלתה כי המכונות דומות למתקני הימורים אסורים. המשטרה אף מצאה מעורבות גורמים פליליים במקומות בהם הוצבו המכונות וכן מכונות לא חוקיות שהופעלו בסמוך. בדיון שנערך בוועדת הכלכלה בנושא הביע נציג המשטרה התנגדות להפעלת המכונות, אך המשטרה חזרה בה מהתנגדותה לאחר דיון עם השר לביטחון פנים.
500 המכונות של מפעל הפיס הן ממנועי הרווח המשמעותיים ביותר של החברה, ומכניסות לה יותר מחצי מיליארד ש"ח בשנה. מפעל הפיס השקיע כ־50 מיליון שקל בהקמת המכונות. בניגוד למוצרים אחרים של הפיס, כמו כרטיסי המנוי שיש ל־480 אלף משפחות, מתנגדי הפעלת המכונות מציינים כי הרווח הגדול מהמכונות הוא על גבם של מעט אנשים יחסית, ובעיקר בשכונות חלשות במיוחד. בשנת 2016 הודיע שר האוצר משה כחלון על קבלת המלצה של הוועדה לייעול שוק ההימורים שלא לחדש את ההיתר של מפעל הפיס להפעיל מכונות מזל. שר האוצר קבע כי מתקנים אלו הם "מכונות משומנות שנועדו להעביר כסף משכבות חלשות אל המדינה, ואת הכסף הזה אנחנו לא רוצים".
פיס 123 (במתכונת קודמת)
עד 16 בספטמבר 2015, לצד ההימור הרגיל, בעל רמת פרס אחת, במשחק 123 הייתה קיימת אפשרות להימור "משולב" בעל רמות פרס משניות. החל מ-17 בספטמבר 2015 אפשרות זו הופסקה.
במשחק המשולב היו קיימות ארבע רמות של פרסים (פרס ראשי ושלושה פרסים משניים): אם השחקן ניחש את הרצף בסדר המדויק, אז הפרס שלו עומד על פי מאה מסכום ההימור. אם השחקן גילה את כל המספרים אך בסדר אחר (למשל הרצף שעלה בגורל הוא 739 והוא בחר ברצף 937) אז הפרס שלו היה סכום ההימור כפול 25. אם השחקן ניחש שתי ספרות בסדר המדויק (למשל הרצף שעלה בגורל הוא 739 והוא הימר על 738), אז הפרס שלו היה סכום ההימור כפול 5. ואם השחקן ניחש רק ספרה אחת במקומה המדויק אז הפרס שלו היה החזר של סכום ההימור.
במשחק המשולב אחוז ההחזר הגדול ביותר ניתן לרצפים בעלי שלוש ספרות שונות. כאשר ספרה מסוימת חוזרת על עצמה 3 פעמים ברצף, אחוז ההחזר קטן יותר וזאת מכיוון שאין אפשרות לזכות ברמת הפרס השנייה (שלוש ספרות בסדר אחר) במצב זה. גם כאשר ספרה מסוימת חוזרת על עצמה 2 פעמים בצירוף, אחוז ההחזר קטן יותר מכיוון שכמות האפשרויות לזכייה בפרס השני פחותה מאשר בצירוף המכיל שלוש ספרות שונות זו מזו. מפעל הפיס פרסם בעבר כי קיימים סיכויים זהים לכל הצירופים האפשריים להימור ונדרש לתביעה משפטית בנושא. בעקבותיה בוטל המשחק המשולב.
הסיכוי לזכות בפרס כלשהו בממוצע משוקלל במשחק המשולב במתכונתו דאז היה כ-1 ל-3.67 (כ-27.24%):
אחוז ההחזר המשוקלל במשחק המשולב היה כ-57.88 (תוחלת של כ-57.88 אגורות על כל שקל שמשקיעים, בעוד במשחק הרגיל אחוז ההחזר גבוה יותר ועומד על 60%)
התפלגות הנתונים במשחק המשולב דאז:
הזכיות שהתאפשרו בפיס 123 דאז:
ההגרלה הגדולה
בנוסף להגרלות הקבועות נהג להגריל מפעל הפיס מדי שנה, מאז יובל ה-50 להיווסדו, פרס גדול מהרגיל העומד על 50 מיליון ש"ח. ההגרלה זוכה לתהודה תקשורתית וציבורית גדולה.
המכונות המשמשות לביצוע הגרלות מפעל הפיס
הגרלות מפעל הפיס נערכות במכונות מבית חברת "Smartplay International":
כללי הפעילות העיקריים בהגרלות
לפי החוק, מותר למכור כרטיסי הגרלה לבגירים, מגיל 18, בלבד. הזכיות, החל מסכום מסוים, חייבות במס הכנסה (ראו מיסוי להלן).
פרט להגרלת מפעל המנויים, בהתאם לכללים, הפרס ניתן "למוכ"ז" (ראשי תיבות של "למוסר כרטיס זה"), כלומר למחזיק הכרטיס בפועל, המציג אותו בפני מפעל הפיס בתוך תקופה הקבועה בתקנון לכל אחד מהמשחקים – לא בהכרח למי שרכש את הכרטיס. מספר תביעות משפטיות כבר התנהלו בישראל בין אנשים שרכשו במשותף כרטיס, והתגלעה ביניהם מחלוקת על חלוקת כספי הזכייה, או בשאלת הבעלות האמיתית על הכרטיס הזוכה.
הגרלות נערכות בפיקוח מועצה מפקחת ולעיתים משודרות בטלוויזיה ובאתר האינטרנט של מפעל הפיס.
מאז 1991 הגרלת הלוטו של מפעל הפיס שודרה בשידור ישיר בערוץ הראשון עד לסוף 2007. לאחר מכן שודרה בערוץ 10. במהלך שנת 2017 עבר שידור ההגרלה לזכיינית רשת, תחילה בערוץ 2 ומחודש נובמבר ברשת 13 בהנחייתם של יואב צוקר ועירית ענבי. בספטמבר 2022 השידור עבר לקשת 12.
הפצה
מפעל הפיס מפיץ את ההגרלות באמצעות כ-2,500 נקודות הפצה וזכיינים-מפיצים בכל רחבי ישראל. נקודות המכירה הן בחנויות (בעיקר חנויות עיתונים ופיצוחים), בדוכנים ייעודיים בעלי עיצוב אופייני המוצבים ברחובות, ובדוכנים ייעודיים בקניונים.
הזכיינים אינם עובדי מפעל הפיס אלא עצמאיים, והכנסותיהם תלויות במידה עיקרית ביכולת השיווק שלהם. למרות זאת, הם עוברים הכשרה על ידי מפעל הפיס ומקבלים תמיכה מקצועית, השתלמויות, וכן תמריצים והטבות לזכיינים מצטיינים.
תחנות שבהן נמכרו כרטיסים שזכו בסכומים גדולים נוהגות לפרסם זאת באופן מובלט, בתקווה שדבר זה ימשוך קונים נוספים לחשוב שלתחנה זו "יש מזל".
בשנות ה-50 הוצבו דוכנים מפלדה, עם ויטרינות זכוכית וגג מאזבסט, על פי רעיון מאת י' גולדברג, בעל זיכיון מתל אביב, במטרה להסדיר את מכירת הכרטיסים שביצעו עד אז רוכלים בפאתי רחובות. בהמשך הוצבו ביתני מפעל הפיס כתומים-כחולים שעיצב צבי לישר, שהציע בתחילה דוכנים בצבע כסף. הדוכן הראשון הוצב בכיכר מוגרבי בתל אביב ולא זכה לביקורות ציבוריות תומכות. בדפנות הדוכנים נצבעה דוגמת אבק כוכבים, בהשראת "כוכב המזל" הוותיק של א' לצ'ניסקי, שנבחר על ידי אגודת הגרפיקאים והצייר ראובן רובין.
תשלומים לבכירי מפעל הפיס
ההוצאות של מפעל הפיס על משכורות בכיריה והדרכים בהן התמיכות חולקו היו מושא לביקורת חוזרת ונשנית מצד התקשורת בישראל ומבקר המדינה.
התפלגות מיקום התחנות
בחינת היחס בין נקודות המכירה למספר תושבים ברשות מקומית, מצביעה על כך שמפעל הפיס משגשג באשכול חברתי-כלכלי 4, והולך ונהיה דל יותר באשכולות 8 ו-9. אף שהפיס התחייב לצמצם משמעותית את מספר תחנותיו עד תום 2021, הוא לא מתקרב לכך.
באמצע שנות ה-90 פורסמו תנאי הפרישה של מספר בכירים במפעל הפיס, והתקשורת הישראלית סערה. בגבור הלחץ התקשורתי, תבע מפעל הפיס שלושה מבכיריו לשעבר, בדרישה לבטל חלק מתנאי הפרישה שלהם ולהשיב את ההפרשים רטרואקטיבית. התביעה הוגשה במרץ 1998 לבית הדין האזורי לעבודה, והתנהלה בפני השופטת ורדה וירט-ליבנה. באוקטובר 2003 גזר בית הדין הפחתה משמעותית בתנאי הפרישה והשבה של ההפרשים. לאחר ערעור לבית הדין הארצי לעבודה ותהליך גישור, הגיעו הצדדים באוגוסט 2007 להסכם פשרה. לפי ההסכם, תנאי הפרישה יופחתו משמעותית, וחלק מהכספים יושבו למפעל הפיס בפריסה על פני שנים.
בדו"ח לשנת 2006 כתב מבקר המדינה:
על פי דיווח של הממונה על השכר באוצר השכר החודשי הממוצע במפעל הפיס היה בשנת 2014 23,686 שקלים – עלייה של כ-30% מאז 2008. עלות שכרו של המנכ"ל, אלי דדון, הסתכמה ב-71,840 שקלים, ועלות שכרו של יושב הראש עוזי דיין הייתה 70,825 שקלים. עוד עשרה בכירים נהנו ממשכורת חודשית של בין 40 ל-50 אלף שקלים. ב-2016 לא היה למפעל הפיס אישור ניהול תקין מרשם העמותות הוצאות שכר שכר לדירקטורים ולחברי הנהלה בכירה היו בשנת 2016 3.35 מיליון ש"ח ועלו ל-4.13 מיליון ש"ח בשנת 2017.
התנהלות לא תקינה
בדיקת מבקר המדינה במפעל הפיס בשנת 2016 העלתה כי מאז נרשם מפעל הפיס כחברה לתועלת הציבור בשנת 2012 לא נקבע לו תקנון כמתחייב בחוק החברות אלא ביולי 2017 ותקנון זה לא קיבל את אישור משרד המשפטים עד לסוף אותה שנה. נמצא כי יו"ר דירקטוריון מפעל הפיס, עוזי דיין, חרג מסמכותו והתערב בניהול השוטף של הארגון. כך, בניגוד לנהלים, הורה היו"ר לאגף משאבי אנוש כי "כל פעולה בהתייחס לקליטה, פיטורין, שינוי בדרגה, איוש תקנים שהתפנו ושינוי בשכר במפעל תתבצע אך ורק באישור היו"ר מראש" התערבות היו"ר בניהול השוטף התבטאה גם בהטלת תפקידים על מזכיר הארגון שאינם בסמכותו והתערבות בהליך הפיטורים של היועצת המשפטית. נמצא גם כי מפעל הפיס לא העביר את חוזי העבודה של בכירים לאישור הממונה על השכר באוצר וכי חלק מהבכירים לא דיווחו על הכנסות נוספות כנדרש.
מיסוי
הכנסות מהימורים חייבות במס הכנסה, אך ניתן פטור לזכיות הקטנות מ-31,200 ש"ח (נכון ל-2022). החל מסכום זה ועד לסכום של 62,400 ש"ח שיעור המס עולה בהדרגה עד 35%, ומעבר לסכום זה שיעור המס הוא 35%. לסכומים גבוהים, בהתאם לסך ההכנסות החייבות במס של הזוכה, עולה השיעור ל-38% (עקב תוספת בסך 3% בגין מס יסף).
באתר האינטרנט של מפעל הפיס ניתן מידע מלא על המס, אך בפרסומת של מפעל הפיס סכומי הזכייה מוצגים בסכום ברוטו ולא בסכום נטו, אחרי מס.
פרס ספיר
פרס ספיר המוענק על ידי מפעל הפיס עורר ביקורת מסוגים שונים.
פעמים אחדות הועלו טענות כנגד הרכבה והחלטותיה של ועדת הפרס. פרופ' מנחם פרי מו"ל "הספריה החדשה" טען כי: "המאזן המצטבר של הפרס בחמש שנותיו הוא החמצה וביזוי של יותר מדי ספרים בעלי ערך, וקידום סרק של ספרים חסרי ערך באופן שערורייתי. מתברר שעודף כסף לא מביא עמו ערכים ספרותיים." פרי אף הודיע כי כל סופר המבקש לפרסם את ספרו בהוצאתו לא יוגש על ידו לפרס ועל הסופרים לקחת זאת בחשבון כשהם חותמים על חוזה איתו (כאמור, הסופר תלוי באופן בלעדי ברצונו הטוב של המו"ל, שכן רק המו"ל רשאי להגיש ספר כמועמד לפרס ואילו למחבר הספר – בניגוד למצב בפרסים ספרותיים אחרים – אין כל זכות או מעמד לעניין זה). סופרים אחדים ובהם מאיר שלו, עמוס עוז ואהרן אפלפלד, סירבו להגשת מועמדותם לפרס.
הענקת הפרס לספר "אחוזת דג'אני", שיצא בהוצאת ידיעות ספרים, בשנת 2009, עוררה ביקורת. בסופו של דבר בוטל הפרס לספר זה בעקבות תחקיר עיתונאי שחשף ניגוד עניינים של ראש הוועדה יוסי שריד. בהסכם פשרה בין הזוכים שזכייתם בוטלה למפעל הפיס נקבע כי מפעל הפיס יעניק לזוכים פיצוי כספי.
התמיכה בפסטיבל דוקאביב
בשנת 2019 זכה הסרט התיעודי "לאה צמל, עורכת דין" בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל "דוקאביב". זכייתו של הסרט עוררה סערה ציבורית, עקב פעילותה של לאה צמל כעורכת דין המייצגת אסירים ביטחוניים וטרוריסטים פלסטינים. עיקר המחאה כוון נגד מפעל הפיס, שהעביר מענק בסך 150,000 ש"ח ליוצרי הסרט במסגרת תמיכתו במפעלי תרבות ישראליים. ב-27 ביוני 2019 הודיע מפעל הפיס כי יבחן את המענק לסרט וכי החליט לבטל את המענקים לסרטים הזוכים בשנים הבאות. החלטת מפעל הפיס להפסיק לממן את הפרס הזוכה ב"דוקאביב" עוררה אף היא סערה ציבורית: איגודי היוצרים והאמנים ופורום מוסדות תרבות הפגינו מול משרדי מפעל הפיס. שני שופטי פרס ספיר שאף הוא מוענק על ידי מפעל הפיס התפטרו לאות מחאה ושלוש סופרות (נעמי לויצקי, לאה איני ואורית וולפיילר) הסירו מועמדותן לפרס זה. עשרות סופרים וסופרות טענו כי מפעל הפיס התנער מתמיכה בסרט "מטעמים פוליטיים פסולים" והצהירו כי אם יזכו בפרס ספיר, הם יעבירו חלק מכספי הזכייה ליוצרי הסרט.
ב-19 בספטמבר 2019 הודיע מפעל הפיס כי הוא חוזר בו מההחלטה להפסיק את התמיכה בפסטיבל "דוקאביב".
פתרון סביר
פתרון במשחק בצורה קואליציונית, נקרא פתרון סביר (reasonable) אם כל שחקן איננו מקבל תשלום הגבוה מהתרומה השולית הגבוהה ביותר שלו לקואליציה במשחק.
הגדרה
פתרון x נקרא פתרון סביר במשחק בצורה קואליציונית (N;v)\! אם לכל x_i \in x ולכל
מתקיים
כלומר, אף שחקן במשחק לא מקבל תשלום הגבוה מהתרומה הגבוהה ביותר שלו לקואליציה שאינה מכילה אותו קודם לכן.
דוגמה לפתרון סביר
נסתכל על המשחק הבא:
התרומה השולית המקסימלית של שחקן 1 היא 2, והתרומה השולית המקסימלית של שחקן 2 היא 3. לכן אם \phi\! הוא מושג פתרון סביר, אז ו-.
הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2011
הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה, 2011, היו הבחירות למושב השישי של הדומה הממלכתית שהתקיימו ב-4 בדצמבר 2011. בניגוד לבחירות הקודמות, הפעם, אחוז החסימה הורד מ-7% ל-5% בהצעת נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב ולא נאסר על המפלגות להתאגד בגושי בחירות - ואף מפלגת השלטון התאגדה בגוש בחירות בשם החזית העממית הכל-רוסית. כאשר מפלגות האופוזיציה הליברליות התאגדו בגוש הבחירות "ועדת ההצלה הלאומית" (בראשות מפלגת החירות העממית "למען רוסיה נטולת שחיתות").
בבחירות השתתפו כל המפלגות הרשמיות ברוסיה: רוסיה המאוחדת, רוסיה הוגנת, המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הליברל-דמוקרטית, מפלגת המעשה הנכון ומפלגת יאבלוקו.
שינויים לקראת הבחירות
ב-21 במאי 2009, ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה הכריזה על החלת ההכנות לבחירות הפרלמנטריות ברוסיה. ביוני 2011 הוחלט לאפשר סיקור טלוויזיוני שווה לכל המפלגות המתמודדות בבחירות.
על פי הערכות של מרכזי מחקר שונים ברוסיה, בבחירות לשלטון המקומי שנערכו בתחילת שנת 2011 ניכרת נסיגה קלה בתמיכת האזרחים במפלגת רוסיה המאוחדת ועלייה קטנה בתמיכה במפלגות האופוזיציה הליברליות.
לראשונה התאפשר להצביע באמצעות הסלולר זאת תוך פתיחת יישום מבוסס ג'אוה שניתן היה להוריד לטלפון הנייד כדי שניתן יהיה לספק שירותי הצבעה מאובטחים. הבוחר נדרש לדווח מראש מהו מספר הטלפון שלו, אם בכוונתו להצביע בדרך זו; ביום הבחירות נשלחה תוכנה מיוחדת למכשיר וניתן היה להצביע פעם אחת, כשלאחריה התוכנה נחסמת ולא מתאפשרת הצבעה נוספת.
במהלך ההכנות לקראת הבחירות הפרלמנטריות, נערכו פריימריז לראשות מפלגת המעשה הנכון ומיכאיל פרוכורוב נבחר למנהיג המפלגה, המזוהה עם המחנה הליברלי ברוסיה אלא שהתקווה לכך שלראשונה מאז 1999, תתמודד מפלגה בראשות אוליגרך לבחירות הפרלמנטריות, התבדתה עד מהרה כאשר מרד פנימי במפלגה הביא לסילוקו של פרוכורוב מהמפלגה.
זימונית
זימוּנִית (באנגלית: Pager) הוא השם העברי למכשיר אלקטרוני (המכונה גם איתורית על שם חברה שהפעילה בעבר שירותי זימון או בִּיפֶּר על שם החברה שעדיין מפעילה שירותים מעין אלה) המשמש ליצירת קשר עם נושאו. הזימונית קדמה לטלפון הסלולרי, והיא משתמשת בטכנולוגיה של שידור גלי רדיו ממרכז התקשורת אל המנוי לשירות.
מכשירי הזימונית פותחו בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, והפכו להיות נפוצים בשימוש נרחב בשנות ה-80. ב, הזמינות הנרחבת של טלפונים סלולריים הקטינה מאוד את תעשיית שירותי הזימונית ברחבי העולם. עם זאת, מכשירי זימונית ממשיכים לשמש חלק משירותי החירום בעולם, מכיוון שהכיסוי של מערכות הזימונית המודרניות, בשילוב עם שימוש בתקשורת לוויינית, יכולה להפוך את מערכות אלו לאמינות יותר מרשתות סלולריות במקרים מסוימים, כולל בזמן חירום ואסונות טבע. אמינות זו הובילה ארגוני שירותי החירום בעולם להמשיך להשתמש במכשיר, על פני שירותים סלולריים ומסחריים אחרים, להעברת הודעות חירום.
בישראל קבוצת ביפר ממשיכה לספק שירותי תקשורת לגופי החירום, ההצלה והביטחון של ישראל ושירותי תקשורת עסקיים, על בסיס טכנולוגיה שפותחה במקור למכשירי זימונית.
היסטוריה
בשנת 1949 רשם הממציא היהודי אמריקני אלפרד ג'יי גרוס, שיה מעורב קודם בפיתוח מכשירי ווקי טוקי, פטנט על תקשורת רדיו חד כיוונית.
אחד משירותי הזימונית הראשונים הושק בשנת 1950, עבור רופאים באזור ניו יורק. הרופאים שילמו 12 דולר לחודש עבור השירות ונשאו מכשיר במשקל 200 גרם, שקיבל הודעות טלפון בטווח של 40 ק"מ ממגדל בו משדר בודד. המערכת יוצרה על ידי חברת Reevesound והופעלה על ידי חברת Telanswerphone. בשנת 1960, ג'ון פרנסיס מיטשל שילב אלמנטים של מכשירי הקשר והרדיו לרכב של חברת מוטורולה, כדי ליצור את מכשיר הזימונית הראשון שעשה שימוש בטרנזיסטורים. ומאותו זמן, טכנולוגיית הזימונית השתפרה במהירות והמכשיר הפך פופולרי לתקשורת עם עובדי שירותי חירום.
בשנת 1962, השיק מונפול התקשורת של ארצות הברית חברת "בל" (Bell) את מערכת הרדיו "Bellboy". זו הייתה המערכת המסחרית הראשונה לזימון אישי. המערכת הייתה גם אחד היישומים הצרכניים הראשונים של הטרנזיסטור (שהומצא על ידי Bell Labs ב-1947), שעליו קיבלו שלושה ממציאי Bell Labs פרס נובל לפיזיקה בשנת 1956. המכשיר היה בערך בגודל של מכשיר שלט קטן לטלוויזיה, שהיה יכול להיכנס לכיס או לארנק של הלקוח, הישג לא קטן באותה תקופה. ה-"Bellboy" היה מסוף שהודיע למשתמש כאשר מישהו ניסה להתקשר אליו. כאשר האדם קיבל אות קולי (זמזום) במכשיר, המשתמש מצא טלפון והתקשר למוקד השירות, שהודיע למשתמש על הודעת המתקשר.
החל מאמצע שנות השמונים של המאה ה-20, הפכו שירותים מסוג זה לפופולרים בקרב גורמי חירום ואנשי מקצוע. שירותי התקשורת הופעלו או על ידי תחנת בסיס מקומית, או באמצעות מספר טלפון שהוקצה לכל מכשיר בנפרד. בשנת 1983 אישרה רשות התקשורת הפדרלית בארצות הברית שימוש גם בתקשורת לוויינים כחלק מרשת הזימונית, כך שהפריסה של השירות התרחבה באופן משמעותי.
המעורר
המעורר היה כתב עת ספרותי שייסדו וערכו יוסף חיים ברנר ור' בנימין בלונדון, בין השנים 1906–1907.
היסטוריה
"המעורר" יצא כירחון, אבל בהמשך נתקל בקשיים והופעתו הקצרה לא הייתה סדירה. השפעתו על התפתחותה של הספרות העברית החדשה הייתה גדולה. ברנר, שנדד אז באירופה, למד באנגליה את מקצוע סידור הדפוס, ובירחון "המעורר" עשה הכול במו ידיו, למעט ייצור הנייר. כתב העת היה מבוסס על רשימת מנויים, חותמים, ונתקל בקשיים גדולים בהדפסה, בהפצה ובגבייה. החוברת הראשונה נדפסה בינואר 1906, והאחרונה בספטמבר 1907.
זימונית
היסטוריה
תעשיית הזימונית הגיעה לשיא בשנות ה-90 של המאה ה-20, עם עשרות מיליוני משתמשים ברחבי העולם. בתקופה זו גם פותחו יישומים חדשים לטכנולוגיה והיא הפכה להיות דו-כיוונית, ולא רק חד-כיוונית (בה רק ניתן לקבל הודעות אך לא לשלוח אותם ישירות מהמכשיר). כך לדוגמה חברת פוינטר טלוקיישן הישראלית (במקור "נקסוס מערכות תקשורת"), פיתחה מערכת לאיתור כלי רכב ולקריאת נתונים מרחוק, באמצעות זימונית דו-כיוונית. בנוסף הושקו מכשירים שגם קיבלו הודעות קוליות מהמוקד ושימשו כמכשיר הקלטה.
עם הרחבת הפריסה של שירותי תקשורת סלולרית וטלפונים חכמים דעך השימוש בזימונית. חברת מוטורולה, שהייתה היצרנית המובילה בעולם של מכשירי זימונית, הודיעה על סיום היצור שלהם ב-2001.
בשנת 2008 שירותי זימונית בארצות הברית הניבו הכנסות של 2.1 מיליארד דולר, ירידה חדה מהכנסות של כ-6.2 מיליארד דולר ב-2003.
המעורר
היסטוריה
שם כתב העת, "המעורר", הפך עם השנים למעין דגל וסיסמה לקבוצות ספרותיות שונות, הדוגלות בהתחדשות רוחנית מתוך מציאות משברית קשה. בעת שברנר ערך את "המעורר" בלונדון, ערך אלעזר רוקח את דער יודישע וועקער ("המעורר היהודי") בסטניסלבוב ובבוצ'אץ'. כתב עת שלישי בשם זה יצא לאור בניו יורק.
זימונית
היסטוריה
ביפן היו יותר מעשרה מיליון משתמשים בשירותי זימונית ב-1996. ב-1 באוקטובר 2019, ספק שירותי הזימונית האחרון הפסיק את השירות שלו.
טכנולוגיה
מכשירי הזימונית הראשונים סיפקו רק צפצוף, או סדרה של צפצופים (ומכאן השם "ביפר") שבישרו לנושא המכשיר כי עליו להתקשר למרכז השירות כדי לקבל הודעה שהושארה לו שם. כדי לשלוח הודעה, ניתן היה להתקשר למרכז השירות, לציין את מספר המנוי ואת ההודעה הרצויה. מכשירים מאוחרים יותר איפשרו העברת קוד מספרי למנוי, והמנויים היו יכלוים להתקשר למרכז כדי לקבל הודעה מפורטת, או אם הקוד המספרי היה מספר טלפון, להתקשר לטלפון זה כדי ליצור קשר באופן ישיר עם מי שהשאיר את ההודעה. מכשירים מאוחרים יותר כללו צג טקסט קטן (בדרך כלל בן שורה אחת בלבד), עליו הופיעה ההודעה שנשלחה למנוי. מכשירים מודרניים כוללים צג בן כמה שורות.
בשונה ממסרונים (SMS) המשוגרים לטלפונים ניידים, להם יש קשר אינטראקטיבי עם המקור ממנו משודרת ההודעה, לזימוניות אין יכולת כזו ומשום כך היא לא יכולה לקבל הודעות לאחר ששודרו. אם הזימונית הייתה כבויה או מחוץ לאזור הקליטה ברגע שליחת ההודעה, ההודעה אבודה והיא לא תוצג, כל עוד לא תשודר מחדש.
למכשירי הזימונית המודרניים יכולת לקלוט בעת ובעונה אחת מספר תדרים ובכך לקבל גם הודעות קבוצתיות המשוגרות לקבוצות בעלי עניין שמכשירם 'נצרב' על המנוי הקבוצתי. בישראל למשל פועלות קבוצות אזוריות או כלל ארציות של בעלי עניין המקבלים בבת אחת הודעות רלוונטיות כגון: עיתונאים, צוותי מד"א, זק"א, הצלה, משטרה וצה"ל. הודעה לקבוצות אלה משודרת למנוי אחד, אך כל אלו שנצרבו על המנוי יקבלו את ההודעה באותו רגע. ברבות הימים אף הוקמו קבוצות מסחריות שגייסו לעצמן מנויים ותמורת תשלום סמלי הנגבה באמצעות החברה המפעילה את השירות, הם מעבירים להם הודעות בעלי תכנים שונים.
עם עליית הפופולריות של הטלפון הסלולרי, דעכה הפופולריות של מכשירי הזימונית, אם כי עדיין נעשה בהם שימוש בעיקר כדי לשרת את המנויים הקבוצתיים, המזעיקים ברגעי אמת ומדווחים לכוחות הרפואה, ההצלה והביטחון ואף את העיתונאים באשר להתרחשותם של אירועים בעלי עניין. יתרונה הגדול של הזימונית טמון ביכולת להעביר מסרים מהירים, לכמות משתמשים בלתי מוגבלת ובמחיר הודעה בודדת.
ביפר שעון
בשנת 1989 השקיה חברת מוטורולה מכשיר זימונית משולב בשעון יד, בעל תצוגה ספרתית. הוא הושק בישראל ב-1991 בשם "ביפר שעון".
ביפר למערכת התראה
זהו ביפר המקושר למספר מערכות התראה, כגון חיישן לטלפון, חיישן לדלת ולאינטרקום, חיישן התראה לתינוק ועוד. שירות מסוג זה הושק בישראל לראשונה בשנת 1989, בשם "בקרית", מערכת שפותחה על ידי חברת "ויסוניק" הישראלית. מערכת בקרה ממוחשבת הקולטת נתונים מחיישנים שונים: חיישני אזעקה, חיישני טמפרטורה, בקרים מתוכנתים ואחרים, ומשגרת, על פי הנתונים שקיבלה, הודעה דרך מערכת הכריזה האלחוטית של החברה המפעילה. כאשר אחד החיישנים מדווח על נתון חריג, נקלט המידע ב"בקרית", והיא מחייגת מיד למוקד חברת הזימונית. הקשר נעשה ישירות אל מחשב חברת הזימונית, שם נמסר קוד התקלה, והמחשב הופך אותו להודעה כתובה, כפי שנוסחה מראש.
זימוניות בישראל
בישראל הושק שירות זימונית בתחילת שנת 1979 על יד חברת "פייג' קול בע"מ", תחת השם "איתורון". החברה רכשה ציוד מחברת מוטורולה והחלה לספק שירות בסיסי באזור תל אביב. "פייג' קול" נתקלה תחילה בקשיים בקבלת רישיון להפעלת ציוד תקשורת אלחוטי וקבלת תדרים ממשרד התקשורת, אך שר התקשורת מאיר עמית החליט לאפשר לכל חברה שתבקש אישור הפעלה לשירות זימונית. החברה השנייה שהחלה לפעול הייתה חברת "איתורית", ושלישית הייתה חברת "ביפר בע"מ", שהקימה גם מוקד אנושי לניהול השירות. "ביפר" הצליחה לגייס תוך זמן קצר שורה של לקוחות גדולים, דוגמת חברת החשמל וקופת חולים הכללית. בנוסף השיקה שירות של הזנת נתונים פיננסים מרחוק עבר סניפי בנקים. בשנת 1980 כבר פעלו 5 חברות בתחום שהיו להם כ-3,000 לקוחות. אחר כך תוך זמן קצר נכנסו לתחום חמש חברות נוספות, ובסך הכל עשר חברות בישראל הציעו שירות זימונית, עם זאת חלקם הקימו מוקד שירות משותף. בנוסף הושקו מכשירי זימונית עם תקשורת דו-כיוונית, המאפשרים להזעיק אוטומטית את שירותי החירום.
חברת "איתורית" רכשה ציוד מחברת "ג'ונסון טכנולוגיות" ("EF Johnson Technologies") והשיקה גם שירות של רדיו-טלפון באמצעות מכשירי קשר. בנוסף עסקה בהתאמה של הטכנולוגיה לשוק הישראלי והייתה ראשונה להשיק מכשיר עם הודעות טקסט בעברית. בשנת 1987 השיקה גם שירות של עדכוני בורסה ומטבע חוץ בשותפות עם חברת רויטרס.
במהלך שנות ה-80 מוזגו מספר חברות בתחום, כולל "פייג' קול" ו"ביפר" ליצירת חברת "ביפר-פייג'-קול" ובסוף שנת 1987 פעלו ארבע חברות בתחום. באפריל 1988 נכנסה חברת מוטורלה לשותפות עם "ביפר-פייג'-קול" והוקמה חברה חדשה בשם "ביפר תקשורת". לחברה צורפה יחידה של "מוטורולה ישראל" בשם "מטרופון" ששיווקה שירותי איתור לכ-9,000 מנויים. מטרת המיזוג הייתה להתחרות בצורה יעילה יותר ב"איתורית", ולשווק בישראל את מוצרי מוטורלה עם תמיכה בעברית (חלקם אף יוצרו בישראל במפעל החברה בערד). בשלב זה פעלו בישראל שלוש חברות עיקריות, שהשלישית הייתה "ביפ א-קול", חברה שהוקמה בשותפות בין החברות ח.מר תעשיות ותדיראן תקשורת והשתמשה בטכנולוגיה של חברת NEC היפנית. "ביפ א-קול" נמכרה בשנת 1995 לקבוצת יורוקום, וב-1998 נמכרה לחברת "שידורית" ואחרי מספר שנים חדלה לפעול.
בינואר 1991, לקראת מלחמת המפרץ, הושקה לראשונה תשתית התרעה ואזעקה על בסיס מערכת הזימונית, שאחר כך קיבלה את השם "דיווחית". לקויי השמיעה קיבלו מכשירי זימוניות רוטטות, שפעלו עם הפעלת האזעקה באזור. בשנות ה-2000 הותקנה המערכת, על ידי פיקוד העורף, במוסדות ציבור, בעסקים, ומפעלים, כמכשיר זימונית גדול המותקן על הקיר, שבאופן אוטומטי משוגרת אליו הודעה בכל פעם שמערכות הצבא מזהות ירי תלול מסלול לעבר היישובים הישראליים. המערכת הופכת את קבלת ההודעה להתרעה קולית שמכריזה בקול רם 'צבע אדום' והנוכחים במקום ממהרים להיכנס למרחבים מוגנים. בשנת 2008 לקויי השמיעה קיבלו זימוניות, שמאפשרות להם לדעת על אזעקת צבע-אדום על ידי רטט.
בשנת 2000 הואשם יהודה משי-זהב ואנשי זק"א בהאזנת סתר להודעות של המשטרה ומד"א, לאחר שקיבל מכשיר זימונית עם גישה להודעות של ארגונים אלו. במרץ 2001 נגזר מאסר על תנאי והוטלו קנסות על שלושה מתנדבי זק"א שהשתמשו במכשיר, בדצמבר 2001 קבע השופטת יהודית אמסטרדם, במקרה אחר, שקריאת הודעות זימונית ללא הסכמה אכן תיחשב כהאזנת סתר.
בתחילת המאה ה-21 נותרה חברת "ביפר" הספקית היחידה בישראל של שירותי זימונית, אותם סיפקה בעיקר לגורמים ממשלתיים, דוגמת שירותי החירום, משרד העבודה והרווחה, ופיקוד העורף. החברה המשיכה לפתח את הטכנולוגיה של הזימונית, כולל השקת מערכת זימון מוצפנת. והשיקה שירות המאפשר לתרגם הודעות קוליות שמושארות במענה הקולי של הטלפון הסלולרי להודעת SMS. בנוסף החלה לספק שירותי מוקד מידע ושירות לקוחות לחברות שונות.
בזמן מלחמת לבנון השנייה סיפקה חברת ביפר לגורמי הביטחון וההצלה 5,000 מכשירי זימונית.
בשנת 2011 רכש אלישע ינאי, שהיה קודם נשיא ומנכ"ל מוטורולה ישראל את הבעלות על קבוצת "ביפר תקשורת". החברה ממשיכה לספק שירותי תקשרות חירום לגופי ממשלה.
קיץ הקוד של גוגל
קיץ הקוד של גוגל (באנגלית: GSoC, ראשי תיבות של:Google Summer of Code) היא תוכנית מענקים שנתית שעורכת חברת גוגל החל משנת 2005. סטודנטים המשתתפים בתוכנית מקבלים תשלום כדי לכתוב תוכנה כחלק ממיזם תוכנה חופשית. מקור השם הוא במחווה לקיץ האהבה ב־1967.
בתוכנית משתתפים מדי שנה כ־150 מיזמי תוכנה שונים. סטודנטים מגישים הצעות למיזמים. ההצעות צריכות להיות שיפורים ושינויים שאפשר לכתוב בזמן של כמה חודשים. המתאימות ביותר נבחרות. כל סטודנט מצוות למשתתף מנוסה מהמיזם ועובד איתו על המיזם. הסטודנט מקבל מענק של כ־4,500$ והמנחה (או המיזם) מקבל מענק של כ־500$. סך הכול משתתפים כ־1,000 סטודנטים שונים מדי שנה.
מיזמים דומים
בשל הצלחת התוכנית במשיכת משתתפים צעירים היו גופים דומים שפתחו תוכניות מענקים דומות. לעיתים מדובר על גופים שמפתחים תוכנות חופשיות שמסיבות שונות (לעיתים אף אי־הגשה בזמן של הטפסים) לא התקבלו לתוכנית של גוגל.
לתלמידי תיכון
בעקבות הצלחת התוכנית, יזמה גוגל תוכנית דומה אך צנועה יותר לתלמידי תיכון בשנת 2010 - Google Code-In. בתוכנית השתתפו רק 14 מיזמים מנחים. התגמולים צנועים יותר (100$ להצלחה במשימה, אולם תלמיד יכול לנסות לעשות עד 5 משימות במקביל) ומשימות צנועות יותר, בהתאמה. התוכנית מתחילה בנובמבר ונמשכת שישה שבועות.
יוחנן החמישי (אפיפיור)
האפיפיור יוחנן החמישי (בלטינית: Ioannes V; 635 – 2 באוגוסט 686) היה האפיפיור מ-23 ביולי 685 עד מותו בשנת 686. הוא היה האפיפיור הראשון של האפיפיורות הביזנטית שהוכתר ללא הסכמתו המוקדמת של הקיסר הביזנטי, והשני בשורה של עשרה אפיפיורים רצופים ממוצא מזרחי. האפיפיורות שלו התבטאה בפיוס בין העיר רומא לבין האימפריה.
ביוגרפיה
יוחנן נולד באנטיוכיה, בשנת 635.
בגלל הידע שלו ביוונית, הוא מונה לנציג האפיפיור לועידת קונסטנטינופול השלישית בשנת 680.
יוחנן החמישי היה האפיפיור הראשון של האפיפיורות הביזנטית שהוכתר ללא אישור ישיר של הקיסר הביזנטי. קונסטנטינוס הרביעי סיים את הדרישה במהלך שלטונו של האפיפיור בנדיקטוס השני, קודמו של יוחנן, בתנאי ש"האחד שנבחר ל'אפיפיור' עשוי להיות מוסמך מרגע זה וללא דיחוי". בשובו ל"פרקטיקה העתיקה ", נבחר יוחנן החמישי לאפיפיור על ידי האוכלוסייה הכללית של רומא. הוא נבחר ביולי 685 קונסטנטינוס הרביעי היה בטוח שהאוכלוסייה והכמורה של רומא היו מזרחיים למדי, ואכן, עשרת האפיפיורים הבאים היו ממוצא מזרחי.
האפיפיורות של יוחנן החמישי ראתה המשך של שיפור היחסים עם ביזנטיון. הקיסר הפחית במידה ניכרת את המיסים על נציגי האפיפיור בסיציליה וקלבריה וביטל מיסים אחרים, כגון מס על תבואה ששולם רק בשנים האחרונות. מכתב מיוסטיניאנוס השני הבטיח ליוחנן החמישי כי "סינוד של פקידים בכירים אזרחיים וכנסייתיים", כולל אפוקריסיאריוס והצבא הביזנטי, קרא וחתם את נוסח המועצה השלישית של קונסטנטינופול, כדי למנוע כל שינוי בה קנוני. המכתב הופנה אל "יוחנן האפיפיור של העיר רומא", שנכתב בזמן שהקיסר האמין כי האפיפיור עדיין חי, אבל התקבל על ידי מחליפו, האפיפיור קונון.
כמו קודמיו, יוחנן החמישי היה נדיב כלפי הדיוקסיה של רומא, וחילק 1900 סולידוס לעניים, עבור "כל הכמורה, ונזירי הדיוקסיה"''. ''
לאחר תקופת שלטון של קצת יותר משנה, מת יוחנן במיטתו, וקונון נבחר במקומו.
מלאקה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נגסאקי (מחוז)
מחוז נגסאקי (ביפנית: Nagasaki-ken 長崎県) הוא מחוז באי קיושו, יפן. בירת המחוז היא העיר נגסאקי.
היסטוריה
בספטמבר 1550 הגיע למחוז המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר, והחל להמיר את דתם של תושבי המחוז. עם עליית שוגונות טוקוגאווה לשלטון החלו היחסים בין השלטון היפני לזרים להתערער, עד שלבסוף סולקו כל הזרים מיפן, סחר בינלאומי הותר רק בגבולות האי דג'ימה שבעיר נגסאקי, והוטל איסור על דת הנצרות, אם כי פעילות נוצרית-יפנית המשיכה להתקיים בהחבא. כיום ישנה נוכחות נוצרית במחוז, בעיקר בבירה נגסאקי, והכנסיות והאתרים הנוצרים בנגסאקי מועמדים להיבחר להיות אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
גאוגרפיה
מחוז נגסאקי גובל במחוז סאגה במזרח, ומוקף במים מכל שאר עבריו, בים אריאקה, במצר צושימה ובים סין המזרחי. המחוז כולל גם מספר איים, שהעיקרי בהם הוא צושימה, השוכן במרכז מצר קוריאה. מכיוון שלמחוז רצועת חוף ארוכה, ישנם נמלי ים רבים לאורך החופים, שהגדולים שבהם הם נגסאקי וססבו. 18% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
ערים
במחוז נגסאקי 13 ערים:
ג'קי בן-זקן
ביוגרפיה
בן-זקן נולד במזכרת בתיה, בן לעולים ממרוקו. הוריו התגרשו בילדותו. לאחר מספר שנים בהן גר אצל סבתו, עבר עם אמו ובן זוגה להתגורר באשדוד.
בנערותו עבד כמוכר פרחים. לאחר שירותו הצבאי החל בעסקי מסחר מזדמנים. בהמשך הצטרף לסוכנות הביטוח של חבר הכנסת אפרים גור ואברהם נניקשווילי, שבה עבדה אמו כמזכירה וגם שימש כעוזרו הפרלמנטרי של גור לזמן מה. בראשית שנות ה-90 רכש בן-זקן את הסוכנות מנניקשווילי ואפרים גור. באמצע שנות ה-90 הקים יחד עם שותף נוסף את "החברה הכלכלית לאשדוד", שפעלה בתחום הנדל"ן והתיווך.
בן-זקן התפתח בתחום יזמות נדל"ן, בתחילה בעסקאות קטנות. בתחילת המאה ה-21 צירף לעסקיו את הכדורגלן חיים רביבו ואת אברהם נניקשווילי.
ב-2005 רכשו בן-זקן ונניקשווילי בחצי מיליון דולר את חברת "מנופים פיננסיים", שנסחרה בבורסה כשלד, ותוך זמן קצר החברה טיפסה למדד מאה החברות הגדולות בבורסת תל אביב.
"מנופים פיננסיים" החזיקה ורכשה מספר מרכזי קניות בישראל, בהם "קניון ארנה הרצליה", ה"סטאר סנטר" באשדוד, התחנה המרכזית באילת, פרויקטים באזור צומת ביל"ו, "קניון ארנה נהריה" ופרויקטים נוספים ברחבי הארץ. כמו כן בבעלותם גורד שחקים בדאלאס, טקסס. בעקבות משבר הנדל"ן בארצות הברית והמשבר הפיננסי בישראל, נאלצו השותפים למכור חלק נכבד מהשליטה בחברה למשקיעים זרים, ובהמשך מכר בן-זקן את יתרת החזקותיו במנופים פיננסים תמורת כ-90 מיליון שקלים. עסקיו של בן-זקן כוללים למעלה מ-20 חברות פרטיות. עיסוקיו האחרים כוללים את רשת מועדוני הכושר "Sweat star", "רדיו הבירה", רשת חנויות האופנה "סקטור" ו-"RG", עיתון "המגזין" באשדוד ושותפויות באתרי אינטרנט מתפתחים. כמו כן הוא משקיע פסיבי בתחום הביוטכנולוגיה ומחזיק במגוון קרקעות לבנייה ברחבי הארץ.
בן-זקן שימש כספונסר הראשי של קבוצת הכדורגל מ.ס אשדוד. מאז יזם את הקבוצה המאוחדת של מ.ס אשדוד בשנת 1999, הקבוצה משחקת בליגת העל.
ב-2007 נבחר בן-זקן להופיע כאחד ה"כרישים" בתוכנית הטלוויזיה "הכרישים" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2011 החל להשקיע בתחום הנפט כאשר נכנס כשותף בחברת "שמן משאבי גז ונפט".
אישומים פליליים
נגד בן-זקן הוגש באוקטובר 2013 כתב אישום ממשטרת ישראל בגין הרצת מניות של חברת "מנופים פיננסיים". בחודש יוני 2014 גם נחקר בפרשת שחיתות בנמל אשדוד (בה נחשד גם יו"ר ועד עובדי הנמל אלון חסן, אשר זוכה במרץ 2018). בשנת 2015 הוא הורשע בשמונה עבירות של השפעה בתרמית על ניירות ערך, בקשירת קשר לביצוע פשע ובקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות. בנובמבר 2015 נגזרו על בן-זקן שלוש שנות מאסר בפועל, 18 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 250,000 ש"ח. בן-זקן ערער על הרשעתו. בספטמבר 2016 בית המשפט העליון החליט להפחית את עונשו ל-26 חודשי מאסר בפועל, להותיר 18 חודשי מאסר על תנאי ולהגדיל את הקנס הכספי ל-800,000 ש"ח.
בינואר 2015 המליצה המשטרה להעמיד לדין את בן-זקן בחשד למתן שוחד לשר בנימין בן אליעזר. בספטמבר 2016 הורשע בהסדר טיעון בסיוע להפרת אמונים, ונדון ל-4 חודשי מאסר שיחפפו את מאסרו בגין פרשת "מנופים פיננסיים". ב-1 בדצמבר 2016 החל בן-זקן לרצות את עונשו, 26 חודשי מאסר בבית סוהר חרמון. שוחרר לאחר 16 חודשים ב-1 באפריל 2018, לאחר שקוצר שליש מעונשו.
חיים אישיים
בן-זקן נשוי לדורית ואב לחמישה ילדים. מתגורר עם משפחתו באשדוד. בנו טום, שחקן כדורגל במועדון מ.ס אשדוד.
לוול מייסון
לוול מייסון (באנגלית: Lowell Mason; 8 בינואר 1792 - 11 באוגוסט 1872) היה מלחין ומחנך מוזיקה חשוב במוזיקה הכנסייתית של ארצות הברית, מחברם של יותר מ-1,600 מזמורי תפילה, שרבים מהם מושרים לעיתים קרובות גם בימינו. לוול גם היה אחראי במידה רבה לשילוב המוזיקה בבתי הספר הציבוריים בארצות הברית והוא נחשב למחנך הראשון החשוב בתחום המוזיקה בארצות הברית, שהביא אליה את שיטת התיווי שפיתחו בצרפת אמיל שווה ועמיתיו. בשלהי הקריירה שלו, כמנהל מוזיקלי של הכנסייה הפרסביטריאנית בשדרה החמישית בניו יורק, שינה מן הקצה אל הקצה את פני המוזיקה הכנסייתית האמריקאית, משימוש במקהלות מקצועיות וליווי מקצועי לשירה של חברי הקהילה בליווי עוגב.
חייו
מייסון נולד וגדל במדפילד, מסצ'וסטס, אבל עשה את השנים הראשונות שלו כבוגר בסוואנה, ג'ורג'יה, שם עבד תחילה בחנות סדקית ואחר בבנק. הוא היה מוזיקאי חובב רציני, שלמד מוזיקה אצל המורה הגרמני פרידריך אבל ולבסוף החל להלחין בעצמו ולהנהיג את הפעילות המוזיקלית של "הכנסייה הפרסביטריאנית העצמאית", כמנצח המקהלה ונגן העוגב. ביוזמתו גם הקימה כנסייתו בית ספר של יום א' לילדים שחורים, הראשון באמריקה.
על פי דגם בריטי קודם, ניגש מייסון למשימה של הפקת ספר מזמורים, שנעימותיו לקוחות מיצירותיהם של מלחינים קלאסיים אירופאים כגון היידן ומוצרט. מייסון התקשה מאוד למצוא מו"ל לספרו. בסופו של דבר, בשנת 1822, הוציאה את הספר לאור אגודת הנדל והיידן מבוסטון, שהייתה בין הארגונים הראשונים שהציבו את המוזיקה הקלאסית בראש מעייניהם. ספר המזמורים נחל הצלחה רבתי. היצירה התפרסמה תחילה בעילום שם - מייסון גרס שהקריירה העיקרית שלו היא כבנקאי ולא רצה לפגוע בסיכוייו לקדם קריירה זו.
ב-1827 עבר מייסון לבוסטון, שם המשיך במשך זמן מה בעיסוקו כבנקאי אך במקביל היה גם למנהל מוזיקלי בשלוש כנסיות בסבב בן שישה חודשים. מייסון היה לדמות חשובה בחוגי המוזיקה של בוסטון: הוא כיהן כנשיא אגודת הנדל והיידן, לימד מוזיקה בבתי ספר ציבוריים, היה שותף לייסוד האקדמיה למוזיקה של בוסטון (1833) וב-1938 התמנה למפקח על המוזיקה במערך בתי הספר של בוסטון. בשנות ה-30' של המאה ה-19 כתב מייסון מוזיקה לשיר הילדים "היה למרי שה קטן". ב-1845 הביאו תככים פוליטיים במועצת בתי הספר של בוסטון להפסקת שירותיו.
בשנת 1851, בגיל 59, פרש מייסון מפעילות מוזיקלית בבוסטון ועבר לניו יורק, שם ניהלו בניו, דניאל ולוול הבן, עסקי מוזיקה. ב-20 בדצמבר 1851 הפליג לאירופה. במהלך מסעו באירופה במשך 1852 פיתח עניין נלהב בשירת קהילה, בייחוד זו שבכנסיות הגרמניות "ניקולאיקירכה" בלייפציג ו"קרויצרקירכה" בדרזדן.
לאחר שובו לניו יורק, בשנת 1853, קיבל את משרת המנהל המוזיקלי של "הכנסייה הפרסביטריאנית של השדרה החמישית", שאך זה השלימה את בנייתה של כנסייה חדשה ברחוב התשעה-עשר. מייסון פירק מיד את מקהלת הכנסייה ותזמורתה והתקין בבניין עוגב יחד עם בנו, ויליאם, שכיהן כנגן עוגב. בתקופת כהונתו, שנמשכה עד 1860, פיתח מייסון ושיפר את שירת הקהילה בכנסייתו, עד שנודעה עם הזמן כטובה ביותר בתחום זה בעיר. בשנת 1859 פרסם מייסון, יחד עם אדוארדס א. פארקס ואוסטין פלפס "ספר מזמורים ונעימות לשבת" ("Sabbath Hymn and Tune Book".
בשנת 1860 פרש אל אחוזתו באורנג, ניו ג'רזי והמשיך בפעילותו בכנסיית הקהילה המקומית. מייסון היה דמות חשובה ורבת-השפעה כל ימי חייו. הוא מת באחוזה שרכש בשנת 1872 - זקן ושבע-ימים (איוב מ"ב:י"ז).
אשר רשף
אשר רשף (2 ביולי 1926 – 2 בפברואר 2016) היה מזכיר הנהלת האוניברסיטה העברית בירושלים בשנות ה-50, ובהמשך עורך דין, יזם כלכלי והבעלים של חברת "ארלדן" וחברות בורסאיות נוספות. חי ופעל בירושלים.
ביוגרפיה
רשף נולד בעיר אוטבוצק בפולין, לחנה (לבית אטינגר) ויוחנן פרחודניק (שנמנה עם חסידות קרלין סטולין, ועסק בפולין בסחר בעצים). ב-1934, כשהיה בן שמונה, עלה עם משפחתו לירושלים והתגורר עם הוריו ושלושת אחיו: בצלאל (הבכור), ישראל ותמר, בשכונת מקור ברוך. למד בבית הספר תחכמוני (ירושלים).
רשף למד, תוך כדי עבודתו באוניברסיטה, לימודי תיכון אקסטרניים ולאחר שסיים אותם, המשיך ללימודים אקדמיים במשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1949 התחתן רשף עם אווקה (חוה) לבית שפר, אותה הכיר בפעילותם המשותפת במפלגת הקומוניסטים העבריים. אז גם שינה את שמו מפרחודניק לרשף.
בשנת 1960, לאחר שעזב את תפקידו באוניברסיטה העברית, הצטרף כעורך דין לרעייתו, שפתחה כבר כמה חודשים קודם לכן משרד עורכי דין עצמאי, והמשרד היה קרוי "רשף את רשף". תוך זמן קצר הפך רשף את המשרד לאחד המשרדים הפעילים בתחומים עסקיים בירושלים. בין לקוחותיו היו חברות גדולות כחברת הבניה שיכון עובדים, חברת התרופות מעבדות רפא והמפעל לייצור תנורי-נפט, מקררים, ומוצרי חשמל ביתיים אחרים ש. פרידמן בע"מ. המשרד התאפיין בכך שלצד לקוחות עסקיים גדולים הוא גם נתן שירותים לצרכים היומיומיים של לקוחות פרטיים "מן השורה" בירושלים. המשרד, שעבר מספר גלגולים, קרוי כיום "רשף את שיף", וממוקם בשכונת טלביה ב"בית שלום", שהיה בעבר משכנו של עורך הדין שלום הורביץ.
הקמת חברת ארלדן
בשנת 1971 הקים רשף את חברת "ארלדן" בכסף שגייס ממשקיעים פרטיים, ובהם חבריו מימי עבודתו באוניברסיטה העברית. בשנים הראשונות עסקה החברה ברכישת קרקעות ובמכירה והשכרה של נדל"ן בירושלים, והייתה מעורבת בפרויקטים גדולים בשכונות ברחבי העיר. במהלך השנים התרחבה פעילות החברה הן על ידי רכישת נכסים נוספים, והן על ידי ייזום של פרויקטים למגורים, בין היתר, בשכונת גבעת אורנים, במרכז ירושלים, וביישוב מבשרת ציון. "ארלדן" רכשה קרקע ברחוב הנביאים בירושלים ועליה הקימה את "בית ארלדן", בניין משרדים, ששימש בחלקו את מטה החברה, עד שנת 2007.
בשנת 1981 הפכה ארלדן לחברה ציבורית והחלה להיסחר בבורסה בתל אביב. בשנת 2011 רכשו רשף, ובעלי השליטה האחרים בחברה, את מניות החברה שבידי הציבור, וארלדן חזרה להיות חברה פרטית.
בתחילת שנות ה-90 הרחיב רשף את הפעילויות של ארלדן לתחומים נוספים: החברה רכשה את כתר הוצאה לאור (שנשלטה על ידי ארלדן במשך קרוב לעשרים וחמש שנים ונמכרה בשנת 2016 לחברת ההוצאה לאור מודן). כמו כן רכשה ארלדן את חברת "טלסיס", העוסקת בייבוא ושיווק רכיבים ומכשור אלקטרוניים ופיתוח וייצור מודולים למחשבים, ועוד.
מטה חברת ארלדן ממוקם כיום גם הוא (לצד משרד עורכי הדין) ב"בית שלום" בירושלים.
מעורבותו בפוליטיקה ובעשייה חברתית
רשף ואשתו היו, כאמור, חברים במפלגת "הקומוניסטים העברים". את המפלגה, שהחלה לפעול בתקופת המנדט הבריטי, הנהיג שמואל אטינגר, לימים פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית ובן דוד מדרגה שנייה של רשף. בין החברים הפעילים בקבוצה היו כאלו, שעימם המשיכו בני הזוג רשף להיות בקשרים חברתיים עוד שנים ארוכות, ובהם: פרופ' רינה (פאני) דולז'נסקי (בתו של ד"ר ליאוניד דולז'נסקי ורעייתו לעתיד של אטינגר), הפילוסוף פרופ' יוסף אגסי, הסוציולוגית יהודית בובר אגסי (רעייתו לעתיד), הכימאי פרופ' שלום בר (בנו של ההיסטוריון פרופ' יצחק בער), הכימאי פרופ' מיכאל ארדון (בנו של הצייר מרדכי ארדון), העיתונאי אהרון גבע (אביו של הצייר דודו גבע), ורעייתו לעתיד מיקה נשרי (בתו של צבי נשרי, ממייסדי החינוך הגופני העברי). רשף היה מרכז פעילות הנוער של המפלגה בשכונות.
בשלהי שנות ה-40 רשף וחבריו התפכחו ועזבו את הקומוניזם, והקבוצה כישות פוליטית - התפרקה.
רשף וקבוצת החברים מהמפלגה הקומוניסטית העברית ביחד עם חבריו הפרופסורים מהאוניברסיטה העברית המשיכו להיות פעילים ציבורית ופוליטית אף שלא מפלגתית. בין היתר הייתה החבורה מעורבת בהתנגדות להתנהלותו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון בעניינים שונים. בתחילת שנות ה-60 בעקבות פרשת לבון, תמכו רשף ואשתו, בעמדותיה של קבוצת מן היסוד, שצידדה בפנחס לבון בעניין "העסק הביש" ("הפרשה"), למרות שלא היו בעצמם חברים בקבוצה.
בשנת 1978 עם הקמתה של תנועת שלום עכשיו תמכו רשף ואשתו, פוליטית וכלכלית, בפעילות התנועה.
גם כשהפך לאיש עסקים אמיד, שמר רשף על עמדותיו כאיש שמאל הן בתחום המדיני והן בתחום החברתי, והמשיך להגדיר עצמו כסוציאליסט. בראיון עיתונאי הצהיר רשף: "אני ממשיך לדגול... בשיפור השוויוניות. אני בהחלט חושב שיש להבטיח תנאי קיום הוגנים לשכבות העובדות. זה לא אומר שיש ניגוד כלשהו בין ההשקפות שלי לפעילות שלי במשק הקפיטליסטי...".
דוגמה למעורבותו בעשייה חברתית מובאת בספרו של ההיסטוריון ברנאי: בשנות ה-70 כאשר אטינגר כיהן כיו"ר הנהלת הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי, הוא ביקש סיוע מרשף בהקמת "אגודת ידידים" לארכיון. רשף רתם לפעילות באגודת הידידים פוליטיקאים ואנשי משק ממפלגת העבודה, ובהם אשר ידלין, אברהם עופר ואהרן אוזן. עופר, שהיה מנכ"ל חברת שיכון עובדים ושר השיכון איפשר לארכיון לקבל שני מחסנים בדירות בירושלים.
מוראט הרביעי
מוראט הרביעי (בטורקית IV. Murat; בטורקית עות'מאנית مراد رابع, 27 ביולי 1612 – 8 בפברואר 1640) היה הסולטאן השבעה-עשר של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-8 בספטמבר 1623 ועד יום מותו. הוא נחשב לסולטאן אכזר וחזק, שהשיב את סמכות המדינה לאחר מספר סולטאנים חלשים, חולים או ששלטו תקופות קצרות.
אשר רשף
משפחתו
היה נשוי לאווקה (חוה) לבית שפר (גם היא עורכת דין במקצועה) עד למותה בשנת 2013.
מוראט הרביעי
ביוגרפיה
מוראט הרביעי כבש חזרה את אזרבייג'ן ואת ירוואן מידי הספווים ב-1635, את טבריז ואת בגדאד ב-1638. שנה לאחר מכן נחתם הסכם קסר-אה שירין עם הספווים, ובו הוסדר קו הגבול בין שתי האימפריות. מוראט הרביעי היה הסולטאן היחיד מאז סולימאן הראשון שהראה יכולת פוליטית וצבאית, והוא גם היה אחרון הסולטאנים אשר לקחו חלק במערכה לצד כוחותיהם. לאחר מסעו למסופוטמיה, שבמהלכו גם דיכא את כל ההתקוממויות ברחבי אנטוליה, הוא שב לאיסטנבול ומת ב-1640 משחמת הכבד בטרם מלאו לו 28. על ערש דווי הורה להוציא את אחיו איברהים להורג, ייתכן משום שסבר כי הוא לוקה בנפשו, אך ההוראה לא בוצעה והאחרון היה לסולטאן איברהים הראשון.
מרצדס-בנץ W201
מרצדס-בנץ W201 היא מכונית מנהלים קומפקטית אשר יוצרה על ידי חברת מרצדס-בנץ בין השנים 1993-1982.
אשר רשף
משפחתו
אב לארבעה: עו"ד רון רשף (נפטר ב-2017), עו"ד צלי רשף (שממשיך את דרכו במשרד עורכי הדין ובניהול חברת ארלדן), איש התקשורת רפי רשף, ויעל רשף.