cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דגוברט השלישי
ביוגרפיה
בשל קוצר שלטונו וגילו הצעיר, הרשומות מזמנו לא מוסרות עליו כמעט שום מידע. ידוע רק שבתקופת מלכותו, בעוד פפין עסוק במלחמה בפריזים, החלו אצילי הדרום להיעשות מרדניים יותר ויותר: הבישוף סוואריק מאאוקסר הרחיב את נחלתו באמצעות כיבוש מספר ערים, בעוד אודו דוכס אקוויטן ואנתנור מפרובאנס התנהלו כאדונים עצמאיים לחלוטין באחוזותיהם. ב-714 נפטר פפין, והחלה מלחמת אזרחים בין המתחרים על משרתו, עליה הייתה למלך השפעה אפסית. הוא מת בערך בגיל שש-עשרה, אחרי ארבע שנים על הכס.
פורמולה אי עונת 2016/2017
שיטת הניקוד
הנקודות באליפות חולקו בהתאם לפירוט בטבלה הבאה
אליפות הנהגים
{|
קאליף וייאט
קאליף וייאט (באנגלית: Khalif Wyatt; נולד ב-10 ביוני 1991) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת הפועל חולון בליגת העל בכדורסל. גובהו 1.93 מ', והוא משחק בעמדת הגארד.
קריירה
וייאט נולד וגדל בנוריסטאון שבפנסילבניה. הוא שיחק כדורסל בנבחרת בית הספר שלו, ורשם ממוצעים של 18 נקודות למשחק כשהיה בכיתה י"א (אז זכה בית הספר במקום השני בליגת התיכונים של פנסילבניה) ו-20 נקודות למשחק כשהיה בכיתה י"ב.
בשנת 2009 הצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת טמפל בפילדלפיה, טמפל אולס (Temple Owls). בעונתו הראשונה בקבוצה, שבה מיעט לשחק, זכתה באליפות ליגת המכללות של האזור האטלנטי. בשנתו השנייה בטמפל קלע 10.1 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לשחקן השישי של האזור האטלנטי. בעונה הבאה, שבה שוב זכתה טמפל באליפות האזור, העמיד ממוצע של 17.1 נקודות למשחק. בעונה האחרונה שלו בטמפל, הוביל את קלעי הקבוצה עם 20.5 נקודות בממוצע למשחק, והוא נבחר לשחקן העונה של האזור האטלנטי.
וייאט לא נבחר בדראפט ה-NBA של 2013, אך החל לשחק בפילדלפיה 76' בליגת הקיץ. הוא הצטרף לקבוצה באופן רשמי, אך שוחרר ממנה עוד בטרם נפתחה העונה. זמן קצר אחר כך הצטרף לגואנדונג סאות'רן טייגרס מליגת ה-CBA הסינית. לאחר שלושה חודשים שב לארצות הברית, והצטרף לספרינגפילד ארמור מליגת הפיתוח של ה-NBA, בה נשאר עד תום העונה.
בעונת 2014/2015 הצטרף וייאט להפועל אילת מליגת העל. הוא היה אחד השחקנים המובילים בקבוצה, עם 15 נקודות בממוצע למשחק, ונטל חלק בהעפלתה ההיסטורית לגמר הפלייאוף. בסיום העונה נבחר לחמישיית העונה, לצדם של אייק אופייבו, ליאור אליהו, שון דאוסון ודווין סמית'.
בעונת 2015/2016, קאליף היה ממובילי הקבוצה כששיחק 28.2 דקות וקלע 15.3 נקודות בממוצע למשחק. הוא גם הגיע עם קבוצתו לחצי גמר ליגת העל, שם הפסידו להפועל ירושלים 82:78. במשחק זה, קלע 8 נקודות, 4 אסיסטים ו-3 ריבאונדים ב32 דקות.
בעונת 2016–2017 חתם בהפועל חולון. בינואר 2018 חתם בעירוני נס ציונה. ביולי 2018 חזר להפועל חולון.
בחולון קלע בחצי העונה הראשונה 18.8 נקודות למשחק אך נפצע וגמר את העונה.
קאליף פרש מכדורסל בשנת 2022
קלרה פרידמן
קלרה הודוסי-פרידמן (13 באפריל 1920 - 14 באוקטובר 2015) הייתה שחמטאית בדרגת אמן בינלאומי לנשים (1966), הישראלית הראשונה שזכתה בדרגה זו. היא זכתה 3 פעמים ברציפות בתואר אלופת ישראל לנשים (1962, 1963 ו-1965).
ביוגרפיה
פרידמן נולדה וגדלה באוראדיה, רומניה, בתם של גזה ואליזבט הודוסי. היא עלתה עם בעלה הפסיכיאטר ובנם לישראל בשנת 1961. מספר חודשים לאחר מכן, היא סיימה במקום ראשון ביחד עם מרים גלובר חיימוביץ באליפות ישראל שהסתיימה בתחילת 1962. ב-31 בינואר אותה שנה היא זכתה בתואר לאחר שניצחה את חיימוביץ במשחקי ההכרעה בתוצאה 3–0.
בשנת 1966 קיבלה פרידמן דרגת אמן בינלאומי לנשים (WIM) ובכך הייתה לשחקנית הישראלית הראשונה בישראל שזכתה בדרגה זו.
חייה האישיים
פרידמן התגוררה בירושלים עם משפחתה. היא עבדה כחרטת הראשונה בעיר וכאחות.
יעקב חץ
יעקב (יקי) חץ (חיימוביץ) (נולד ב-6 בפברואר 1946) הוא לוחם בצה"ל במילואים שעוטר בעיטור העוז על פעולתו במהלך הקרב על גבעת התחמושת במלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה
הפלוגה של חץ לחמה בקרב על גבעת התחמושת. בקרב נפגע מפקד המחלקה שלו יורם אלישיב, חץ החליף אותו והמשיך להוביל את המחלקה עד שהגיעה לבונקר הגדול. מספר חיילים נפגעו וחץ שנשאר לבדו נלחם מול מספר ירדנים שהיו מבוצרים בבונקר הגדול. הוא ירה לתוכו. הקרב היה אינטנסיבי עם ירי צפוף ורימונים רבים בטווחים של מטרים ספורים. לאחר מספר דקות שחץ נמצא לבדו הגיעו לעזרתו דוד שלום ויהודה קנדל. תוך כדי הקרב הגיע לעזור גם מפקד המחלקה עם מחלקתו. חץ קיבל מעופר שקי חומר נפץ ובעזרתם הבונקר פוצץ. על מעשה זה הוענק לו עיטור העוז.
פעולתו הונצחה בשירו המפורסם של יורם טהרלב "גבעת התחמושת".
בשירות המילואים עבר חץ קורס קצינים. במהלך מלחמת יום הכיפורים שימש מפקד מחלקה בגדוד 564 של חטיבה 55. המחלקה צורפה לגדוד 142 שבעוצבת הסוס הדוהר ולחם בסיני. בשנת 2012 ניתנה לו תעודת הערכה מאת אלוף פיקוד הדרום על פעולת חילוץ פצוע מקרב החווה הסינית במהלך אותה מלחמה.
לצד שירותו ארוך השנים במילואים, עבד חץ ברפא"ל ועל עבודתו הוענק לו ב-1982 פרס ביטחון ישראל.
מאז מלחמת ששת הימים הוא פעיל מרכזי בהנחלת מורשת הקרב של ירושלים.
ב-2017 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
חיים אישיים
נשוי ואב לשמונה. מתגורר במושבה יקנעם.
מצודת ואלר
מצודת ואלר נקראת גם טירת ואלר או בזיליקת ואלר (בצרפתית: שאטו ואלר Château de Valère או Basilique de Valère, בגרמנית: Basilika von Valeria), היא מצודה על גבעה בעיר סיון מול מצודת טורביון. על הגבעה בנויים כנסייה ומספר מבנים מוקפים בחומה.
היסטוריה
בגבעה נמצאו שרידים מהתקופה הרומית, אך השימוש שנעשה במקום מקשה על חקירת הממצאים. השם ואלר מוזכר לראשונה ב-1049, מקור השם לא ידוע, יש אומרים שנקרא על שם ולריאנה אמו של הקונסול הרומי מסוף המאה ה-3 טיטוס קמפניוס פריסקוס מקסימיאנוס. חלקי הכנסייה נבנו בין המאה ה-11 למאה ה-13 בסגנון רומנסקי וגותי. החומות נבנו בסוף המאה ה-13 והמבנה הצפוני נבנה כנראה בסביבות 1300.
במאה ה-15 הותקן בכנסייה עוגב, שכיום הוא אחד העתיקים בעולם שעדיין בשימוש.
בשנת 1977 הגבעה הוכרז על ידי הרשויות כמקום בעל חשיבות לאומית בשל המספר הגבוה של מיני החי והצומח המוגנים שנמצאים במקום.
בשנת 1987 הכנסייה הוכרזה על ידי האפיפיור כבזיליקה קטנה.
מיקום
המצודה ממוקמת על גבעה בצפון מערב העיר סיון בקנטון ואלה שבשווייץ, הגבעה בגובה 615 מטר מעל פני הים, משקיפה על העיר ועל מצודת טורביון שנמצאת על הגבעה ממול. הכנסייה נמצאת בראש הגבעה ומוקפת במספר מבנים ובחומה שסביבה. הגבעה מאד תלולה, והגישה אליה אפשרית רק מכיוון צפון מזרח.
יו הופר
יו קולין הופר (באנגלית: Hugh Colin Hopper; 29 באפריל 1945 - 7 ביוני 2009) היה מוזיקאי, מלחין ובסיסט בריטי. הופר היה מהמוזיקאים הבולטים בסצנת הקנטרברי והיה חבר בלהקות Wilde Flowers, סופט מאשין ובלהקות רבות אחרות.
התקופה המוקדמת
הופר החל את הקריירה שלו בשנת 1963 כאשר ניגן עם דייוויד אלן ורוברט וויאט בהרכב שנקרא The Daevid Allen Trio. בשנת 1964 ייסד ביחד עם אחיו, בריאן הופר, רוברט וויאט, קווין איירס וריצ'רד סינקלייר את להקת The Wilde Flowers, ועל אף שהלהקה לא הוציאה אלבום מעולם, היא נחשבת למייסדת זרם הקנטרברי, ואשר ממנה נולדו להקות סופט מאשין וקראוון.
סופט מאשין (1968-1972)
בתחילה, תפקידו של הופר בלהקה היה מנהל הלהקה, למרות שהשתתף בהלחנת חלקים מהאלבום הראשון The Soft Machine, ואף ניגן בבס בשיר אחד. בשנת 1969 הוא צורף כחבר ללהקה באלבומה השני, Volume Two, והשתתף ביחד עם וויאט ומייק רטלדג' בהקלטות אלבום הסולו הראשון של סיד בארט, The Madcap Laughs. הופר המשיך כבסיסט וכמלחין בלהקה עד לשנת 1973, במהלך תקופתו בלהקה התפתחה הלהקה מסגנון של פופ פסיכדלי לסגנון של פיוז'ן ג'אז אינסטרומנטלי. בשנת 1972, מעט לפני עזיבתו את הלהקה, הקליט הופר את אלבום הסולו הראשון שלו אשר נקרא 1984 (על שם ספרו של ג'ורג' אורוול), אשר היה אלבום ללא שאיפות מסחריות בו הוא השתמש בטכניקות של לולאות מוזיקליות בסרט מגנטי.
1973 - 2009
לאחר עזיבתו את סופט מאשין, ועד לסוף שנות השבעים עבד הופר עם אמנים רבים כסטומו ימשטה היפני, קרלה בליי, להקת גילגמש ועוד. בשנות השמונים לקח הופר הפסקה מנגינה ויצירה, אך חזר כעבור כשנתיים. באמצע שנות השמונים ניגן עם חבורה של מוזיקאים הולנדים בהרכב אשר נקרא Hopper Goes Dutch, אך לאחר הצטרפותו של הגיטריסט הצרפתי פטריס מאייר שונה שמו של ההרכב ל-the Hugh Hopper Franglo-Dutch Band. במקביל לכל זאת, לא זנח הופר את קריירת הסולו שלו, והמשיך להקליט אלבומים במהלך כל אותה התקופה.
מותו
הופר אובחן כחולה במחלת הלוקמיה ביוני 2008, והחל לקבל טיפולי כימותרפיה. לאור מצבו הבריאותי, ביטל הופר את סבב ההופעות המתוכנן שלו.
הוא נישא לשותפתו לחיים, כריסטין, ב-5 ביוני 2009, וכעבור יומיים, ב-7 ביוני 2009 נפטר.
גמר גביע אופ"א 1976
גמר גביע אופ"א של עונת 1975/1976, היה הגמר החמישי של גביע אופ"א; הוא שוחק בשני מפגשים במתכונת בית-חוץ, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר היא ליברפול האנגלית, שגברה על קלאב ברוז' הבלגית. הקבוצות שיחקו שני משחקים שנערכו ב-28 באפריל וב-19 במאי 1976.
הדרך אל הגמר
ליברפול הופיעה בגמר גביע אופ"א השני שלה בהיסטוריה, לעומת קלאב ברוז' שזה הגמר האירופי הראשון שלה והיא אף הקבוצה הבלגית הראשונה שהגיעה לגמר של טורניר אירופאי.
ארגו (מכונית)
ארגו (באנגלית: Argo) היא מכונית פתוחה, 2 מושבים, מסוג סייקלקאר בסגנון מכונית עידן פליז מתוצרת  The Argo Motor Co  אשר יוצרה בין השנים 1914–1918 בארצות הברית.
"Cyclecar"
"Cyclecar" הייתה סוג של מכונית קטנה, וזולה שיוצרה באירופה ובארצות הברית בין 1910 לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. מטרתה של ה-"Cyclecar" הייתה למלא פער בשוק בין האופנוע לבין המכונית.
ענבר דנון
ענבר דנון (נולדה ב-25 בפברואר 1988) היא שחקנית ישראלית זוכת פרס התיאטרון הישראלי 2016 בקטגוריית השחקנית המבטיחה של השנה.
ביוגרפיה
ענבר דנון נולדה וגדלה בתל אביב. ביסודי למדה בבית הספר גבריאלי הכרמל צבי שפירא ובתיכון למדה במגמת תיאטרון בעירוני א'. החלה בילדותה ללמוד לנגן בפסנתר ולמדה במשך שש שנים בקונסרבטוריון למוזיקה על-שם שטריקר בתל אביב.
בשנת 2003, בהיותה בת ארבע עשרה, הופיעה ענבר דנון לראשונה על גבי המסך הקטן. היה זה בתפקיד הראשי של כיפה אדומה במיני-סדרה "כיפה אדומה", ששודרה בערוץ הראשון. בצבא שירתה דנון בתיאטרון צה"ל (2009-2007), עבדה בין השאר עם הבמאים ערן נחמיאס, ירון כפכפי ושוקי וגנר. היא הנחתה את טקס חלוקת הצל"שים לאחר מלחמת לבנון השנייה לצד יונה אליאן ואהוד גרף. בתקופת שירותה הצבאי הצטלמה לתפקיד אורח בתוכנית "החברים של נאור" ולתפקיד ראשי בתוכנית "תיכון השיר שלנו", לעונה השנייה הצטלמה בתום שירותה הצבאי.
בסדרת הטלוויזיה "תיכון השיר שלנו" גילמה ענבר דנון את דמותה של גילי אסייג, מלכת הכיתה התככנית והשחצנית. בעונה הראשונה גילי שואפת להפוך לכוכבת פופ, ובעונה השנייה היא מצליחה להגשים את חלומה כשהיא שרה את השיר "בובה בייבי". הסדרה שודרה ב-yes והיא נעשתה בטדי הפקות. בתוכנית "חברים של נאור" שיחקה חיילת שהרס"רית מתעללת בה ולאחר שנאור ציון תובע את הרס"רית החיילת עוזרת לו. ב-2012 השתתפה דנון במופע מחווה למרים זוהר, שנערך בתיאטרון בית ליסין.
ענבר דנון היא בוגרת סטודיו למשחק של יורם לוינשטיין (2010 - 2012). במסגרת הסטודיו שיחקה בתפקיד סברינה בהצגה "ילד הנה ציפור", בבימויה של חגית רכבי-ניקולייבסקי. כמו כן שיחקה בהצגה "דונה פלור נשואה לשניים" על-פי ז'ורז' אמאדו, בבימויו של עירד רובינשטיין. דנון גילמה את דמותה של דונה רוזילדה, אמה התככנית של דונה פלור.
החל מ-2012, במקביל ללימודיה, משחקת ענבר דנון בהצגה "מומו" בתיאטרון המדיטק, בבימויו של רפי ניב.
משתתפת ב"שרוליק - אופרת רוק", שעלתה באוקטובר 2012. זוהי הפקה של הסטודיו בשיתוף תיאטרון הקאמרי, בבימויו של משה קפטן. זוהי אופרת רוק ישראלית מקורית פרי עטם של יוני זיכהולץ ושי להב. מלחין השירים הוא יוני רכטר.
הצטלמה לכמה פרסומות ביניהן קמפיין לישראכרט יחד עם טריני וסוזנה, קמפיין למפעל הפיס, דיזיין סנטר, בזק, רשות הגביה והאכיפה. השתתפה בסרטי סטודנטים שונים. למדה פיתוח קול אצל חדוה מלר וכעת לומדת אצל ריקי בוגטין.
החל מ-2013 משחקת בתיאטרון באר שבע בתפקידים הבאים:
ב-2014 מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה על תפקידה בהצגה "טירונות בלוז".
ב-2016 שיחקה בסדרה "בנות הזהב" בתפקיד דנית.
ב-2016 זכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית "השחקנית המבטיחה של השנה" על תפקידיה בהצגה "הרולד ומוד" של תיאטרון באר שבע.
ב-2017 שיחקה בהצגה "אמיל והבלשים" ובסדרות:
"מתים לרגע" עונה 2 בתפקיד ליזי.
"רון" עונה 2.
"נפלת חזק" עונה 2. ״סברי מרנן״ החל מ-2019 משחקת בסדרה ״בת אל הבתולה״ בהוט, בתפקיד מיטל.
החל מ-2020 משחקת בתיאטרון גשר בהצגה ״קליעים מעל ברודוויי״ מאת: וודי אלן. בתפקיד אוליב ניל.
בחודש יולי 2022 נולדה לה ולבן זוגה בת ראשונה.
פילמוגרפיה
טלוויזיה
תיאטרון
Headlong
Headlong הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קווין. הוא יצא כסינגל השלישי מתוך אלבומה של קווין מ-1991, Innuendo.
השיר נכתב על ידי גיטריסט הלהקה בריאן מיי, שרצה לכלול אותו באלבום הסולו שלו, Back To The Light, אך לאחר ששמע את מרקורי שר את השיר, הסכים בסוף לכלול אותו באלבום הלהקה. השיר היה הסינגל השלישי באלבום. השיר זכה להצלחה רבה, ונוסף לאלבומי הלהיטים של הלהקה Classic Queen ו-Queen Rocks. עטיפת הסינגל נראית כחלק מקליפ השיר המראה את חברי הלהקה יושבים, אולם בארצות הברית בעטיפת הסינגל מופיע הליצן מעטיפת האלבום Innuendo שאויר על ידי ז'אן גרנדוויל בן המאה ה-19. הסינגל יצא ב-14 בינואר 1991, והוא הראשון שיצא בארצות הברית במסגרת חוזה הלהקה עם הוליווד רקורדס.
הקליפ
הקליפ של "Headlong" היה אחד הקליפים האחרונים של קווין שבו צולם הסולן פרדי מרקיורי, כשנה לפני מותו מהאיידס. הקליפ מציג את הלהקה באולפן מבצעת את השיר.
צילומי הקליפ, בהם מרקורי לובש סוודר צהוב, צולמו בדצמבר 1990, והצילומים בהם מרקורי לובש שתי חולצות כחולות שונות צולמו בנובמבר 1990. זה גם הקליפ האחרון בצבע שבו הופיע פרדי מרקיורי, שמצבו הבריאותי התדרדר בגלל מחלת האיידס. הקליפים של השירים "I'm Going Slightly Mad" ו-"These Are the Days of Our Lives" הוקלטו במהלך פברואר ומאי 1991 בהתאמה, ושניהם צולמו בשחור-לבן.
כמו כל הקליפים האחרים באלבום Innuendo, את הקליפ של "Headlong" ביים צוות הבמאים האוסטרי DoRo, שכלל את רודי דולזאל והאנס רוסאכר.
Goodbye Yellow Brick Road (שיר)
Goodbye Yellow Brick Road (בתרגום חופשי: היי שלום, דרך האבנים הצהובות) היא בלדה שמבוצעת על ידי המוזיקאי אלטון ג'ון ושיר הנושא באלבומו משנת 1973 הנושא את אותו השם. המוזיקה של השיר הולחנה על ידי ג'ון ואילו המילים נכתבו על ידי ברני טופין. השיר זכה לשבחים רבים מהמבקרים, ומבקרים אחדים הכתירו אותו כשיר הטוב ביותר של ג'ון.
הוצאה
השיר יצא בשנת 1973 כסינגל השני של האלבום ונכנס לטופ-עשר הן בבריטניה והן בארצות הברית. זה היה אחד הלהיטים הגדולים של ג'ון, והתעלה על הסינגל הקודם, "Saturday Night's Alright for Fighting", במכירות ובפופולריות במהירות לאחר יציאתו לשוק. בארצות הברית הוא אושר כתקליט זהב על ידי RIAA ב-4 בינואר 1974 וכפלטינום ב-13 בספטמבר 1995.
המילים
שם השיר נגזר מ"דרך האבנים הצהובות" המופיעה בסיפור הקוסם מארץ עוץ. המילים עוסקות בבריחה מעולם הזוהר ובחזרה אל העולם הפשוט של הכפר. במובן זה, דרך האבנים הצהובות אינה מובילה לארץ עוץ (כפי שמופיע בסיפור), אלא מובילה חזרה אל החווה. ב-2014 התראיינו ג'ון וטופין למגזין רולינג סטון וטופין ציין כי הבריחה מעולם הזוהר הייתה אופיינית לו גם בזמן כתיבת השיר וגם בהמשך חייו.
לואי רנו (תעשיין)
לואי רֶנוֹ (בצרפתית: Louis Renault; 12 בפברואר 1877 – 24 באוקטובר 1944) הוא ממציא צרפתי, מעצב מכוניות, נהג מרוצי מכוניות, מייסד ומנהלה הראשון של חברת רנו הצרפתית. חלוץ תעשיית הרכב הצרפתית.
נעוריו ותחילת דרכו בתעשיית הרכב
לואי רנו נולד בפריז, לאלפרד וברטה, רביעי משישה ילדים. בנעוריו הזניח את הלימודים ובילה את רוב זמנו בסטודיו של Léon Serpollet אשר בנה מנועי קיטור.
בשנת 1898 בנה את המכונית הראשונה, אשר התאפיינה בארבעה גלגלים, מנוע דלק, ותיבת הילוכים בת שלוש מהירויות.
ב־24 בדצמבר 1898 החליט להיות יצרן רכב, וב-25 בפברואר 1899 ייסד את חברת רנו ביחד עם אחיו מרסל. מרסל מונה לאחראי מנהלתי, ולואי עסק בבניית כלי רכב ובעיצובם. בסוף השנה הראשונה לפעילות החברה, ייצרו 76 רכבים.
לצד עבודתו בחברת רנו לואי השתתף במרוצי מכוניות.
בשנת 1905 החברה הפכה ליצרנית רכב סדרתית לאחר שקיבלה הזמנה לייצר 250 מוניות. בשנת 1911 יצא לואי לארצות הברית כדי ללמוד שיטות עבודה, בחברת פורד, אצל מתחרהו הנרי פורד.
בין דגמי "רנו" אשר לואי רנו עיצב: רנו Type A (שנת 1898), רנו Type D (שנת 1901), רנו Type AX (שנת 1908), רנו Type MT (שנת 1923), רנו Type KJ (שנת 1923), רנו NN (שנת 1924).
נהג מרוצי מכוניות
כדי לקדם את מכוניות רנו התחילו האחים לואי ומרסל להשתתף, במרוצי מכוניות.
בחודש אוגוסט 1899, לואי ואחיו מרסל משתתפים במרוץ "פריז-טרוביל" וזוכים בניצחון בקטגוריית "נהגים חובבים". האחים רנו זוכים במקום הראשון במספר מרוצי מכוניות: פריז-אוסטנד, פריז-רמבואייה, ופריז-טולוז-פריז (מסלול של 1,148 ק"מ).
ב־1903 מרסל רנו נפצע קשה, ונפטר מפצעיו במרוץ המכוניות פריז-מדריד בהיותו בן 31. לואי זכה במרוץ במקום הראשון.
מלחמת העולם הראשונה
בזמן מלחמת העולם הראשונה היה מעורב לואי במאמץ המלחמתי. חברת רנו בנתה והרכיבה מכוניות, משאיות, טרקטורים, פגזים, רקטות, תותחים, מנועי מטוסים ומטוסי-סיור. בסוף המלחמה, התמנה קצין של לגיון הכבוד. בשנת 1928 ניהל מפעל עם כ-20,000 עובדים.
מלחמת העולם השנייה
ב־1940 יצא לואי לארצות הברית כדי להאיץ ייצור טנקים, במטרה לעזור למאמץ המלחמתי להתנגדות לצבא הגרמני.
בהיעדרו של לואי, מפעלי רנו נתפסו על ידי הוורמאכט.
ב־1942 הפצצות בעלות הברית פגעו במפעל רנו בבולון-ביאנקור וגרמו למאות הרוגים ולכ-2,000 פצועים.
לאחר שחרור פריז, הואשם לואי בשיתוף פעולה עם הגרמנים, הוצא נגדו צו מעצר, אך הוא נפטר כחודש אחרי מעצרו.
הלאמת חברת רנו
ב-16 בינואר 1945 הגנרל שארל דה גול הכריז בשם הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית על פירוק חברת רנו והלאמתה.
חייו האישיים
רנו נישא ב-1918 (בהיותו מעל גיל 40) לכריסטיאן בולר, (1897-1979). בנם היחיד ז'אן-לואי (1920-1980).
כיבוש (סדרת טלוויזיה)
כיבוש (בנורווגית: Okkupert) הוא שמה של סדרת טלוויזיה נורווגית מז'אנר מותחן פוליטי ששודרה בבכורה ברשת TV2 ב-5 באוקטובר 2015. מבוססת על רעיון מקורי של יו נסבו, בבימויו של אריק סקיולדביירג. פרק בכורה של העונה השנייה שודר ב-10 באוקטובר 2017.
קרפץ'
קרפץ' (בפולנית: Karpacz; בגרמנית: Krummhübel) היא עיירת מרחצאות ונופש, במחוז ילניה גורה בפרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
כיבוש (סדרת טלוויזיה)
עם תקציב של 90 מיליון קרונות נורווגיות (כ-11 מיליון דולר אמריקני), הסדרה נחשבת לסדרה הנורווגית היקרה ביותר והיא נמכרה לבריטניה, גרמניה, צרפת, שוודיה, דנמרק, פינלנד, איסלנד, סרביה, אסטוניה, פולין, צ'כיה, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, ספרד, ופורטוגל. בנוסף, הסדרה הופצה על ידי נטפליקס לשידור בשירותי הזרמת המדיה שלה בארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד, אירלנד, בריטניה, הודו, קנדה, בלגיה, שוודיה, איטליה הולנד וישראל.
Okkupert מתארת עתיד בדיוני שבו רוסיה, בסיוע האיחוד האירופי, כובשת את נורווגיה על מנת לשחזר את תפוקת הנפט והגז, בשל משבר אנרגיה כלל אירופי שנגרם בעקבות החלטת מפלגת השלטון הנורווגית, מפלגת הירוקים, להפסיק הפקת נפט וגז. הסדרה חודשה לעונה השלישית.
קרפץ'
שם המקום
בתקופת היותה עיירה גרמנית נקראה קרומהיבל (Krummhübel). בתום מלחמת העולם השנייה, בעקבות חילופי האוכלוסין, קיבלה את השם הפולני Karpacz המרמז להרי הקרפטים מהם הגיעו התושבים הפולנים החדשים.
כיבוש (סדרת טלוויזיה)
עונה 1
בעתיד הקרוב, המתיחות במזרח התיכון הביאה להפרעה בתפוקת הנפט. ארצות הברית משיגה עצמאות אנרגטית ופורשת מברית נאט"ו. אסון הוריקן פוגע בחופי נורווגיה ומביא למות אלפים, אירוע הגורם לכאוס ולעלייתה המטאורית של מפלגת הירוקים. ראש הממשלה החדש ומנהיג מפלגת הירוקים, ג'ספר ברג, הוא פוליטיקאי אידיאליסט שמנסה לקדם פתרון לבעיית האנרגיה באמצעות קידום בניית תחנות כוח גרעיניות המונעות בתוריום. לצורך הגשמת הפרויקט הוא מבטל את ההסתמכות על דלק מאובנים. בעקבות זאת, רוסיה פולשת לנורווגיה והאיחוד האירופי אינו מגיב לפלישה.
קרפץ'
גאוגרפיה
קרפץ' נמצאת בלב רכס קרקונושה (Karkonosze), בקרבת הגבול עם צ'כיה. 15 ק"מ דרומית לילניה גורה בירת המחוז, 94 קילומטר דרום-מערבית לוורוצלב ו-122 קילומטר צפון-מזרחית לפראג.
כיבוש (סדרת טלוויזיה)
עונה 1
בטקס חניכת מפעל התוריום, הכוחות המיוחדים הרוסיים חוטפים את ברג מידי מאבטח שירות הביטחון של משטרת נורווגיה, הנס מרטין דיופוויק, וכתב החדשות תומאס אריקסן. הוא מונחת במסוק בלב יער ושם, באמצעות צ'אט וידאו, נציב האיחוד האירופי פייר אנסלם דוחק בו להיכנע לדרישות האיחוד האירופי או להתמודד בכוחות עצמו עם הפלישה הרוסית. ברג תחילה מסרב אך לאחר שחוטפיו מוציאים להורג אזרח מן השורה שהתקרב למסוק, הוא נכנע באומרו שהוא פציפיסט ולאף אחד לא מגיע למות ומשוחרר על ידי חוטפיו בלב היער. על מנת לאסור את הפלישה, ברג משווק את כניסת הכוחות הרוסיים כשותפות אנרגטית ומבטיח לעם הנורווגי שהכיבוש הוא אמצעי זמני עד שתפוקת הנפט והגז בנורווגיה תחודש בידי צוות עובדים רוסי. אלא שהמעורבות הרוסית והיחסים המתהדקים בין נורווגיה לרוסיה נמשכים על פני חודשים.
קרפץ'
היסטוריה
המקום מוזכר לראשונה בשנת 1599 כמרכז של כריית ברזל ועופרת. התושבים היו גרמנים והמקום השתייך לאוסטריה עד 1742, בהמשך לפרוסיה ומ-1871 עד סיום מלחמת העולם השנייה לגרמניה. לאחר המלחמה, העיירה הועברה מגרמניה לפולין ושמה שונה לקרפץ'. כל תושבי העיר הגרמנים גורשו והוחלפו במתיישבים פולניים.
כיבוש (סדרת טלוויזיה)
עונה 1
סדרת אירועים מובילים את חבר המשמר המלכותי, סטפן כריסטנסן, לנסות להתנקש בחיי שגרירת רוסיה בנורווגיה, אירינה סידורובה. ניסיון ההתנקשות נכשל ויחידה צבאית נורווגית לוכדת שני אזרחים רוסיים שהתווכחו עם מפקד המשמר המלכותי בניסיון לאלצו להיכנע לרשויות ולהודות במעורבותו בניסיון ההתנקשות. כאשר סוכן רוסי הופך קורבן לתאונת פגע וברח בחזית השגרירות הרוסית, ממשלת רוסיה דורשת מנורווגיה להסגיר לידיהם את מי שהם חושבים שהוא הנהג הנמלט, מחבל צ'צ'ני בשם אלבק מוסאייב. בפועל התאונה בוצעה על ידי בנו של הצ'צ'ני, איליה, בטעות, אך אלבק מחליט להתאבד על מנת להימנע מהסגרתו לרוסיה. בינתיים מתעוררת תנועת התנגדות בשם "נורווגיה החופשית" (Fritt Norge) בראשותו של כריסטנסן ולאומן בשם וולד. החבורה תוקפת את מטה המשטרה באוסלו ומפזרת כרוזים בגנות רוסיה. בנוסף, מופצץ מתקן להפקת גז. בתקרית שמביאה למות פועלים רוסים רבים, מה שבתורו מעלה את המתיחות בגבול נורווגיה-רוסיה, כאשר כוחות רוסיים פולשים למחוז פינמארק בעוד הצי הרוסי מתקרב לחופי צפון נורווגיה. האיחוד האירופי לא מצליח לנהל משא ומתן להרגעת המצב.
"נורווגיה החופשית" מקבלת סיוע מתוך שירות הביטחון של משטרת נורווגיה ומפקדה ונצ'ה ארנסן, שערקה מהמשטר, לאחר שהתגלה שהיא חולה מאוד. ראש הממשלה ברג מכונן ממשלה זמנית שפועלת בכפוף למלך נורווגיה, זאת לאחר שמפלגתו הפסידה את כוחה. סוכנים חשאיים רוסיים פולשים למשרדו של ברג ולוקחים אותו בשבי, הוא מחולץ בהמשך ומוברח למעונו של שגריר ארצות הברית ויחד עם האמריקאים מכונן ממשלה בגולה. עד מהרה מתברר שהמתקפה על מתקני הגז בנורווגיה אורגנה על ידי רוסיה.
ברג, מסתתר במעונו של שגריר ארצות הברית, נוטל את ההזדמנות לחזק קשרים עם ארצות הברית, אך האמריקאים מסרבים להתערב ישירות בנעשה בנורווגיה. בתגובה הוא מתראיין ל-CNN וקורא לכל הנורווגים להתנגד לרוסים. אנשי "נורווגיה החופשית" חוטפים את השגרירה אירינה סידורובה ואחד ממאבטחיה ומפרסמים את מכתבם באינטרנט. בתגובה, כוחות מיוחדים רוסיים כובשים את נמל התעופה אוסלו גרדרמואן. הלחץ של ברג על האמריקאים, מוביל את השגריר האמריקאי להרעיל את ברג, שמובהל לבית החולים שם הוא מוחזק בידי אנשי "נורווגיה החופשית", שהתנקשו בקצין רוסי רם-דרג בחזית השגרירות הרוסית. לאחר שחולצה, סידורובה מודיעה כי רוסיה הכריזה מלחמה על נורווגיה. ארנסן מפרסם וידאו בה נראה שהיא עורקת לצד הנורווגי, ולאחר מכן מתאבדת בכנסייה על מנת שלא להיתפס והכומר מבעיר את גופתה. ברג נלקח על ידי אנשי "נורווגיה החופשית" למחנה אימונים במקום לא ידוע.
עונה 2
לאחר שנחטף, ברג מוכרז למנהיג החדש של "נורווגיה החופשית" והחבורה מוציאה לפועל לוחמת גרילה נגד הכיבוש, כשהם תוקפים כוחות רוסיים ונורווגיים בכל רחבי המדינה, לוחמה שהופכת למלחמת אזרחים. ברם, חצי שנה לאחר מכן המתנגדים מאבדים את כוחם בעקבות רצף פעולות משטרתיות נורווגיות ומתקפות נגד צבאיות של רוסיה. ברג נשלח לגלות בשוודיה, שתמכה בפלישה הרוסית בשל היותה חברה באיחוד האירופי.
ברג מוחלף בחברו למפלגת הירוקים, אנדרס קנודסן, שממונה לראש הממשלה, אך הוא לא עומד בלחץ ומתפטר. לאחר הגלייתו, ברג מנסה הקים ממשלה מקבילה בגולה. יועצתו הפוליטית אניטה ריג ממליצה למפלגת הרוב לייצר ממשלה חדשה, הנשיא מסרב אך מציע לה את תפקיד ראש הממשלה. היא מסכימה ובכך מנתקת את קשריה עם ברג.
קצין של משמר החופים הנורווגי יוצר קשר עם ברג ומספר לו שהרוסים הציבו ספינת טילים על רציף הנפט במלקויה שבצפון נורווגיה. מעמדתו בשוודיה הוא מורה למתנגדים להביא ראיה לכך. סיירת של תנועת המחתרת מתעמת עם שכירי חרב רוסיים שהוצבו שם ואחד מהם, מהגר סומלי בשם פייזל עבדי, מצלם סרטון של הטילים, אך במהלך קרב יריות הוא נלכד ונשלח לכלא רוסי. מנהיג המשלחת מת מפצעיו לאחר שנורה וחזרת החיילים הופך למקור למתיחות בין ריג לעם ולמבחן האמיתי הראשון שלה כראש ממשלה.
משטרת נורווגיה לוכדת את וולד במהלך פשיטה ושירותי הביטחון מגלים שברג משתמש במשחק וידאו על מנת לשמור על קשר עם המורדים וכאשר הם מוצאים הוכחה לכך שהוא הורג למתנגדים לשוט אל רציף הנפט הם שולחים צו מעצר. ברג נמלט באישון ליל ויוצא לפולין, שם הוא פוגש כתב גרמני מעיתון השטרן ומדליף מסמכים ממשלתיים, לפני שהוא ממשיך במסעו לבלגיה ואז לצרפת, שם הוא נלקח למעצר. הוא תובע מבית המשפט האירופי לזכויות אדם לאפשר לו את זכות השיבה לארצו ומקבל אותה.
כאשר הרוסים מסרבים לשחרר את אנשי המחתרת שהם לכדו. האסורים מועמדים למשפט בעוד שירותי הביון הרוסיים עולים על עקבותיו של כריסטנסן, ממנהיגי תנועת "נורווגיה החופשית" והוא בהמשך מת. ריג מציעה למורדים חנינה בתמורה לוויתורם על נשקם. הממשלה משחררת את אנשי המחתרת יחד עם וולד, שמייסד מפלגה פוליטית במקום תנועת "נורווגיה החופשית". אמה של ריג, שתמכה בה בעבר, הופכת למתנגדת שלה משהיא רואה כיצד נורווגיה אבודה. נציב האיחוד האירופי אנסלם מוחלף על ידי פוליטיקאי פולני שמזדהה עם ברג ומצבו.
לאחר שהוא מנוקה מכל פשעיו, ברג מורשה לחזור לנורווגיה יחד עם קבוצת מדינאים אירופיים שתומכים בו. אך הפוליטיקאים האירופיים נאלצים לעזוב לאחר שממשלת נורווגיה איימה לעצור את אספקת הגז לאירופה. בתגובה, ברג מגייס האקר בשם טנגן על מנת שיחדור למערכת הטילים הרוסים ויירט מטוס קרב פיני במתקפה מבוימת שתגרום לאיחוד האירופי להתנגד נחרצות לרוסיה. אך טנגן נורה למוות על ידי יחידה צבאית רוסית. ריג מורה לצי הנורווגי המלכותי לעצור את ברג, אך הצי מסרב. כאשר וולד מוביל הפיכה צבאית. על מנת להכיל את האירועים, היא קוראת למבצע להשבת הסדר ומחליטה להצטרף לברג לחופי נורווגיה, שם היא פוגשת בקהל תומך. ברג מכריז על ריג כיורשתו הרשמית והיא מכריזה על סיום הכיבוש הרוסי. ברם, היא נורית על ידי עבדי. מאוחר יותר באותו לילה ברג חוזר למשרד ראש הממשלה ומתיישב על הכיסא, תוך ידיעה שלפניו עתיד לא ברור.
הפקה
יו נסבו כתב את הפרקים הראשונים ב-2008 והסדרה תוכננה להיות מופקת עבור רשת NRK עם תקציב של 9.7 מיליון קרונות שמכון הסרטים הנורווגי הסכים להשקיע באפריל 2013. לאחר ארבע שנות תכנון, אי ההסכמה הביאה לכך שרשת NRK פרשה מהפרויקט; רשת TV2 נטלה את מקומה באוקטובר 2013.
היסטוריה של בחריין
לבחריין היסטוריה ארוכה, שראשיתה בעת העתיקה. לאורך הדורות, מיקומה האסטרטגי של בחריין, מדינת אי באזור המפרץ הפרסי, הוביל כוחות רבים לכבוש את המקום או לרצות להשפיע על הנעשה בו. בין המעצמות שעשו כן נמנות פרס, שומר, אשור, בבל, פורטוגל, מדינות ערב, הממלכה המאוחדת ואחרות.
דילמון
בחריין הייתה מאוכלסת החל מהזמנים הפרהיסטוריים. מיקומו האסטרטגי של הארכיפלג במפרץ הפרסי, וכן האדמה הפורייה, מקורות המים המתוקים ומשאבי הפנינים, הפכו את המקום למרכז עירוני לאורך ההיסטוריה.
האי בחריין היה אחד המקומות בהן התקיימה תרבות דילמון העתיקה, המוזכרת לראשונה בלוח חרס בכתב יתדות המתוארך לסוף האלף ה-4 לפנה"ס, הנמצא במקדש של אלת האהבה השומרית איננה, בעיר ארך. על פי הערכות החוקרים, כבר בסביבות המאה ה-23 לפני הספירה היה האי חלק מתרבות דילמון, אשר אנשיה חלשו על דרכי המסחר בין ארם נהריים ותרבות עמק האינדוס בפקיסטן והודו של היום.
בחריין הייתה ידועה בקרב האשורים בשם "תלוון", ומכאן שמה ביוונית ובלטינית: "טילוס". במאה ה-6 לפני הספירה סופחו הדלמונים לבבלים. לאחר כיבושה המאוחר יותר על ידי האשורים בחריין נכבשה בידי היוונים, הפרסים ולבסוף על ידי הערבים. בנוסף למיישבים אלו, במאה ה-10 שימשו האיים מקלט לכת המוסלמית של הקרמטים, וסופרים קדומים סיפרו שבזמנו הפיניקים גרו בבחריין, וכן מצאו דמיון בין קבריהם לקברי הפיניקים, אולם היום העלו ספק והזהות נשארה לא ברורה.
השושלות הפרסיות
מהמאה ה-6 עד המאה ה-3 לפני הספירה הייתה בחריין חלק מרכזי של האימפריה הפרסית שנשלטה בידי הממלכה האחמנית, הממלכה לא הייתה אלא שושלת איראנית. במהלך המאות 3 לפני הספירה עד המאה ה-7 לספירה נשלטה בחריין בידי המון שליטים ושושלות איראניות אחרות. בשנת 130 לפני הספירה כבשה השושלת הפרתית שטחים בכל מדינות המפרץ הפרסי והשפעתה הורגשה עד עומאן. הפרתים היו זקוקים לנתיבי מסחר טובים, לכן נציביהם הוצבו בדרום חצי האי ערב.
במאה ה-3 לספירה כבשה האימפריה הסאסאנית את בחריין. ארדשיר הראשון כבש את בחריין והוא הוכר בכל המזרח התיכון ואסיה הקטנה כשליט חזק וחשוב. בשנת 651 בעקבות בוא האסלאם האימפריה הסאסאנית נפלה ואיתה גם בחריין.
הגעת האסלאם
כאשר האסלאם השתלט על האזור במאה ה-7, השם בחריין התייחס לאזור רחב יותר - מבצרה עד למצר הורמוז. בחריין אימצה את עצמה אל חיק האסלאם בשנת 629 (שנת ההיג'רה השביעית); הנביא מוחמד פסק בבחריין באמצעות נציג מטעמו, אל-עלאא אל-הדרמי. להרחבת האסלאם לא הייתה השפעה על ההסתמכות של בחריין על סחר, ושגשוגה המשיך להיות תלוי בשווקים במסופוטמיה. לאחר שבגדאד הפכה למקום מושבם של הח'ליפים ב-750 ולמרכז העיקרי של התרבות האיסלאמית, בבחריין הפיקו תועלת רבה מן הביקוש בעיר עבור סחורות זרות (במיוחד מסין ודרום אסיה). בחריין הפכה למקום מרכזי עבור אינטלקטואלים במשך מאות שנים עד למאה ה -18. פילוסופים מבחריין זכו להערכה רבה, כגון המיסטיקן מן המאה ה -13, השייח מית'אן אל בהרני (נפטר בשנת 1299).
השלטון הפורטוגזי
ההתפשטות והכיבושים הפורטוגזיים באזור הודו בראשית המאה ה-16, שבאו בעקבות מסעותיו של ואסקו דה גאמה, גרמו למאבק בין הפורטוגזים לעות'מאנים בדבר השליטה על חופי המפרץ הפרסי. הפורטוגזים, שהתעניינו בנתיבי הסחר במפרץ, השתלטו קודם על אזור אורמוס (הורמוז של ימינו) בטרם הגיעו לבחריין. אניות פורטוגזיות נכנסו למפרץ לראשונה ב-1485. לאחר נפילתה של ממלכת אורמוס ב-1507, נפלה בחריין בידי בית אל-אחסא. כוח משולב פורטוגזי בסיוע חיילים מהורמוז השתלט על האי לתקופה קצרה ב-1521, עד שאיבד אותו לידי בית אל-אחסא. בתגובה שלחו הפורטוגזים כוח נוסף במטרה לבלום את בית אל-אחסא מלהתחזק.
הפורטוגזים שלטו באי באופן כמעט רצוף עד שנת 1602, וניסיונות נוספים שלהם להשתלט על האי סוכלו על ידי נסיך שיראז. המאבק על השליטה באי התרחש במקביל למחלוקות שהלכו וגברו בין המעצמות האירופיות. לבסוף, השתלטה על האי האימפריה הספווית.
החל מהמאה ה-18
בשנת 1717 שליט עומאן כבש את האזור. בשנת 1736 נאדיר שאה כבש את האזור. בהמשך הפרסים מספר פעמים גורשו והשתלתו מחדש על האזור. במחצית שנות ה-70 של המאה ה-18 בית ח'ליפה קיבל מפרסים הסכמה על שליטה באזור עד לשנת 1782. בשנת 1783 הם גורשו וחזרו בשנת 1820.
בתחילת המאה ה-19 נחתם הסכם הגנה עם הממלכה המאוחדת. בריטים שלטו באזור במהלך המאה ה-19. בשנת 1932 לראשונה התגלה נפט ובשנת 1933 החל יצוא נפט.
בשנת 1971 הוכרז על עצמאות המדינה.
בשנת 2006 בעקבות התהפכות של מעברות אל-דנה נהרגו 40 מהנוסעים.
המחאה בבחריין (2011)
ב-14 בפברואר 2011 החלו מחאות עממיות בבחריין. המחאות החלו על רקע "האביב הערבי" ובעקבות המהפכות בתוניסיה ובמצרים. המפגינים דרשו חופש פוליטי ושוויון בעבור האוכלוסייה השיעית שבממלכה, ולאחר מכן לסיום השלטון המונרכי.
ב-17 בפברואר נהרגו כמה מהמפגינים מירי כוחות הביטחון של בחריין. במרץ הכריז מלך בחריין על שלושה חודשים של מצב חירום. ב-17 במרץ הפגינו כ-100 אלף מפגינים במנאמה נגד המלך ובעד בחירות במדינה לציון שנה מתחילת הפגנות, עד אותו יום נהרגו לפחות 91 אנשים, 5,400 נוספים נפצעו ויותר מ-3,000 נוספים נעצרו כמו מאות אחרים שעונו בידי המשטר.
ההפגנות והמהומות נמשכו גם לאחר שנת 2011. לבקשת בחריין, סעודיה ואיחוד האמירויות סייעו לדכא את המחאה - ושלחו 1,500 חיילים כדי לעצור את ההפגנות. בדצמבר 2014 נידונה פעילת זכויות האדם זיינב אל-חוואג'ה לשלוש שנות מאסר בגין קריעת תמונתו של המלך חמאד. בשנת 2016 היא שוחררה על תנאי וגורשה מהמדינה.
קשטלו ברנקו
קשטלו ברנקו (בפורטוגזית: Castelo Branco) היא עיר בפורטוגל, הנמצאת כ-260 ק"מ צפונית-מזרחית מליסבון. היא בירת הנפה קשטלו ברנקו שבמחוז מרכז ("סנטרו") ובתת-המחוז "ביירה אינטריור סול". אוכלוסייתה מונה 30,649 תושבים. שטחו של המוניקיפיום (מוניסיפיו) קשטלו ברנקו הוא 1438.16 קמ"ר ומאוכלס על ידי 53,900 תושבים, והוא כולל 19 פרגזיות. מסביב למוניקיפיום קשטלו ברנקו נמצאים פונדאו - מצפון, אידניה-א-נובה מדרום, וילה וליה דה רודאו בדרום-מזרח, ופראונסה-א-נובה ואוליירוש במערב. בדרום גובלת קשטלו ברנקו גם עם המדינה השכנה, ספרד.
היסטוריה
שם העיר קשטלו ברנקו, כלומר "המצודה הלבנה", בא ממצודה או קסטרום "לוסו"-רומי בשם בעל אותה משמעות "קסטרה לאוקה" Castra Leuca, על פסגת הגבעה קולינה דה קרדוזה (Colina de Cardosa). אחרי תקופת השלטון הוויזיגוטי האזור נכבש על ידי הערבים והברברים המוסלמים - המורים Mouros. בשנת 1165 היישוב נכבש על ידי חילות נוצריים בפיקודו של אפונסו אנריקש (לימים אפונסו הראשון, מלכה הראשון של פורטוגל). במסמך משנת 1182 אציל בשם פרננדש סנשש (ייתכן הבן שלישי של המלך סנשו הראשון) מציין תרומה לטובת האבירים הטמפלרים, של אחוזה בשם וילה פרנקה דה קרדוזה. בשנת 1213, בתעודה שהוצאה על ידי המגיסטר הגדול של מסדר הטמפלרים, פדרו אלביטו, מצוין השם הנוכחי-קשטלו ברנקו. גם האפיפיור אינוקנטיוס השלישי אישר ב-1215 את הבעלות על המקום. הוא השתמש בשם קשטלו ברנקו במילה אחת: קשטלוברנקו.
באותה תקופה העיר והפרוכיה שנקראה סנטה מריה וכללה את המצודה, את הכנסייה סנטה מריה ובתי תושבים. העיר הייתה מוקפת חומה בעלת ארבעה שערים: פורטה דו אורו (Ouro), פורטה דה סנטיאגו (Santiago), פורטה דו פלאמה (Pelame) ופורטה דה טראיסאו (Traição).
הטמפלרים בנו את מצודתם בין השנים 1214–1230 והיא היוותה אחד היסודות העיקריים בקווי ההגנה הנוצרים מול השכנים המוסלמים מספרד - יחד עם מצודות, מונסנטו, פומבל, טומאר וזזרה. מערכת ההגנה הזאת כונתה "קו המלכה" (Linha da Raia) ,או "קו הטז'ו" (Linha do Tejo). קשטלו ברנקו הפך למושב העיקרי של הטמפלרים אחרי טומאר. בתוך המתחם הטמפלרי נבנתה גם הכנסייה סנטה מריה דו קשטלו ששרתה את האזור. האתר היה זירת הcapitulos, אסיפות האצילים והמנהיגים הנזירים-צבאיים ("homens bons") עד למאה ה-14. אחרי חיסול מסדר הטמפלרים ב-1312 המצודה עם הכנסייה עברו לבעלות המסדר החדש של "כריסטוס האדון" - שנמצא בשליטה מוחלטת של המונרכים הפורטוגזים.
ב-1642 וילה דה קשטלו ברנקו מוזכרת כבירת נפה וב-15 באפריל 1771 היישוב קיבל מידי המלך ז'וזה הראשון וממשלו של המרקיז דה פומבל, מעמד של עיר. האפיפיור קלמנס הארבעה עשר הקים אז את הדיוקסיה של קשטלו ברנקו, בראשות בישוף, שהתקיימה עד שנת 1883. ארמון הבישופים שנבנה עוד במאה ה-16 נשאר אחד מהביניינים המרשימים של העיר עד ימינו (כעת מוזיאון). העיר ניזוקה לא מעט בעת פלישות הכוחות הצרפתים של נפוליאון הראשון, הראשונה ב-1807. בהמשך חרבות מתוך המצודה ואף מארמון הבישופים שימשו כחומר בנייה לבתי התושבים ואף לבניין העירייה שהוקם ב-1835. ב-16 באוגוסט 1858 נחנך הקו הטלגרפי בין אברנטש לבין קשטלו ברנקו וב-14 בדצמבר 1860 הותקנה בעיר תאורה ציבורית. בשנת 1936 אספקת מים שוטפת לבתי העיר בעזרת הסכר על האולטז'ו נתנה תנופה נוספת להתפתחות היישוב. אולם ב-6 בנובמבר 1954 היא הייתה קרבן לאסון טבע - סופת טורנדו שפגעה בתשתיותיה. בשנת 1959 העיר הפכה לבירת המחוז קשטלו ברנקו. עם בני העיר הזאת נמנים שורה של אישים - ביניהם אמטו לוזיטנו, הרופא ממוצא יהודי שהיה אחד ממגלי מחזור הדם, ואפונסו דה פאיבה, שהשתתף במסעות לגילוי דרכי ים להודו ואתיופיה בשנים (1487–1490).
היהודים בקשטלו ברנקו
נוכחותם של יהודים בקשטלו ברנקו מוזכרת בתעודה שהוציא בשנת 1214 פדרו אלביטו, המגיסטר הגדול של מסדר הטמפלרים כשהטיל מיסים כבדים על הסוחרים בעיר.
היהודים חיו בשכונתם שנקראה Judiaria ז'ודיאריה שהתרכזה בעיר העתיקה. קהילה מאורגנת - "קומונה ז'ודאה" התקיימה בין השנים 1381–1496. משנת 1384–1385 נשארה תעודה שבו מנהיג מקומי בשם לופו ואשקש מונה כאחראי על תשלומי המיסים המוטלים על החוזים ועל ההכנסות של יהודי היישוב. בשנת 1393 תפקיד זה עבר לידי מפקד מצודת אובידוש.
השנים 1496–1497 ציינו את סוף נוכחות היהודים בתור דת וקבוצה אתנית מוכרת בפורטוגל. בעקבות ההתנצרות הכפויה על ידי המלך מנואל הראשון, מלך פורטוגל נוצרו אוכלוסיות של אנוסים הקרויות "נוצרים חדשים" שנותרו כל הזמן חשודים בעיני הכנסייה בחוסר נאמנות לדת הנוצרית. אכן חלק מהם ניסו לשמור על המסורת היהודית בהסתר. רבים מה"נוצרים החדשים" שילמו ביוקר על זהותם המיוחדת, בגלל חשדות מבוססים או שקריים ששמרו על היהדות. הם נחקרו תכופות במרתפי האינקוויזיציה והועלו על המוקד. בקשטלו ברנקו ובסביבה נולדו אישים לא מעטים שמוצאם היה יהודי. שלושה מהם היו מפורסמים - "אמטוס לוזיטנוס", אליהו מונטאלטו צרפת, ואנטוניו נונש ריבירו סאנשש. כמו במספר מקומות אחרים בפורטוגל, בשנות ה-1920 כמה ממשפחות האנוסים מקשטלו ברנקו חידשו את מגעיהם עם היהודים וחלקם חזרו ליהדות. במוזיאון בקשטלו ברנקו נמצאה אבן עם כתובת בעברית מתוך בית הכנסת של העיר בלמונטה משנת 1297. כתובת זו עמדה לעבור למוזיאון היהודי בבלמונטה.
גאוגרפיה
העיר קשטלו ברנקו נמצאת כ-50 ק"מ מרחק מהגבול עם ספרד. היא חצויה על ידי הנהר אוקרזה. העיר נבנתה תחילה על מפנה של הר אבל התפשטה במשך הזמן אל המישור שמסביב לגבעת הטירה colina do Castelo בקצה השני של העיר נמצא ההר סאו מרטיניו Monte de São Martinho
אקלים
האקלים הוא ממוזג עם מעט לחות במהלך השנה. זאת הודות למיקומה באזור מעבר בין הים התיכון ובין האוקיינוס האטלנטי. הטמפרטורה הממוצעת היא 15,6 °C עם הערכים המזעריים בינואר (סביבות + 5 °C) והמרביים ביולי + 31 °C. הכמות הממוצעת של מי גשמים היא 827,3 mm.
כלכלה
בעיר קשטלו ברנקו פועלת חברת "סנטאורו" המייצרת קולרים, מקררים ומקפיאים. כמו כן קיים בה מפעל של חברת "דנונה" המייצרת את מוצרי "דנונה" בשביל כל חצי האי האיברי. במחוז קשטלו ברנקו מפורסם גם בגבינותיו הקרויות "קשטלו ברנקו".
מוסדות חינוך
בעיר פועל מכון (בית ספר) פוליטכני ממלכתי הכולל פקולטות לחקלאות, לטכנולוגיה, למנהל, לגם פקולטה פדגוגית, לאמנות ובמדעי בריאות.
עתונות
בעיר מופיעים ש/לש עיתונים: "רקונקישטה", "גזטה דה אינטריור" ו "פובו דה ביירה".
טלוויזיה
קיימות שתי תחנות טלוויזיה אזוריות -אחת מהן "ביירה TV " המשדרות דרך אינטרנט חדשות מן העיר ומן האזור ביירה אינטריור.
רכבת
קשטלו ברנקו נמצאת בקילומטר 93 במסילת הברזל "ביירה באישה" המחברת את אנטרוקמנטו עם גוארדה דרך אברנטש, קשטלו ברנקו, פונדאו וקוביליאו. קווי הרכבות מנוהלים על ידי החברה הממלכתית CP (קומבויוש דה פורטוגל Comboios de Portugal) המספקת רכבות מאסף (אזוריות) אל אנטרוקמנטו וליסבון, כמו כן לקוביליאו ולגוארדה, ורכבות מהירות (בין-עירוניות) לליסבון ולקוביליאו.
תרבות
בקשטלו ברנקו ובאזור מסביב לה מפותחת מזה מאות בשנים אמנות עממית של יצור כלי מיטה צבעוניים רקומים בחוטי משי, הידועים כ"רקמות של קשטלו ברנקו" או קולשאש (colchas). מקושטים ביסודות מהטבע כמו עצים או ציפורים, כלי מיטה אלו, בדומה לאלה מטולדו או גואדלופה היוו במשך מאות שנים את הנדוניה לכלות האזור, בלי הבדל מעמד - אצילי או מקרב פשוטי העם. אחד הקישוטים האופייניים לרקמות אלה הוא בצורת "עץ החיים", או זוגות צפורים צמודות המייצגים את זוג הנשואים, או פרחי צפורן וורד המסמלים "גבר ו"אישה", שושנים המייצגים "מידות טובות", לבבות המייצגים "אהבה", גפן המייצג "ידידות" וכו'.
ספורט
המוסד הספורטיבי החשוב ביותר בעיר הוא המועדון " או שפורט בנפיקה א קשטלו ברנקו" Sport Benfica e Castelo Branco, שנוסד בשנת 1924 ומנהל את משחקי הכדורגל שלו באצטדיון העירוני ואלה דו רומיירו Estádio Municipal Vale do Romeiro הכו להכיל 15000 צופים. קיים גם מועדון "או דשפורטיבו דה קשטלו ברנקו" והאיגוד לפנאי ותרבות של באירו דו ואלונגו.
יעדי תיירות ומוסדות תרבות
Museu Francisco Tavares Proença Júnior הוא המוזיאון העיקרי של העיר. נוסד בשנת 1910 בבניין ארמון הבישופים של קשטלו ברנקו Paço Episcopal, שנבנה במאה ה-16 (1596) כמעין ארמון חורף של הבישופים של גאורדה, ושרת מאוחר יותר את הבישופים של קשטלו ברנקו בין השנים 1771–1881. בשנת 1807 הארמון שימש למגורים לגנרל הצרפתי ז'ינו בעת הפלישה של צבא נפוליאון למדינה. הרבה מהאוצרות שנמצאו באותה שעה בבניין נשדדו על ידי הכובשים. כעת הארמון מאכסן ממצאים ארכאולוגיים פרה-היסטוריים ורומיים, גובלנים פלמים מהמאה ה-16 ודברי אמנות פרימיטיבית פורטוגזית. כמו כן המוזיאון מארח אוסף של ה"קולשאש" - השמיכות הרקומות בהשראה מזרחית. על יד המוזיאון ישנו בית ספר מקצועי שבו מלמדים את אותה מלאכת רקימה מסורתית המאפיינת את תרבות האזור. ודמויות מיתולוגיות. מסביב למצודה נמצא הרובע העתיק עם שערים בסגנון מנואליני. הוויקונטים של אולירוש (Palácio dos Viscondes de Oleiros), בסגנון איטלקי, עם מרפסת אופיינית לאזור הבייראש. משמאלו נמצא בניין הפרפקטורה (הממשל האזרחי) בארמון לשעבר של הוויקונטים של פורטאלגרה מהמאה ה-16, בסגנון רנסאנס. משמאלו - בניין בית המשפט Palacio de Justicia. בגן המרכזי ניצב הפסל של אמטוס לוזיטנוס, הרופא המפורסם ממוצא יהודי, מבני ה"נוצרים החדשים" בעיר, שגלה בגלל האינקוויזיציה לארצות אירופה רבות וחזר ליהדות בסלוניקי.
יחידות מנהליות Freguesias
אזור ה"מועצה" קשטלו ברנקו כולל 19 יחידת מנהליות הקרויות "פרגזיאש". מתוכן אחת היא עירונית ברובה – קשטלו ברנקו, שתיים הן חצי־עירוניות: אלקאינש וסבולאיש דה סימה וכל השאר הן כפריות.
ערים תאומות
קשטלו ברנקו היא עיר תאומה של הערים:
תורשה מול סביבה
המחלוקת הנקראת תורשה מול סביבה נובעת מחשיבה דיכוטומית על הגורמים להתנהגות. המצדדים בתורשה מדגישים את חשיבותם של גורמים מולדים בקביעת תכונות התנהגותיות, בעוד המצדדים בסביבה מדגישים את חשיבותם של גורמים סביבתיים. מזה שנים מתעניינים חוקרים והוגים בהשפעה היחסית של התורשה והסביבה על תופעות פיזיולוגית בכלל, ופסיכולוגיות בפרט. כשמדובר בבעלי חיים שאינם אנושיים, לא קיימת מחלוקת משמעותית לגבי השפעתה של התורשה. לעומת זאת, כשמדובר בבני אדם, קיימת מחלוקת בנוגע למידת השפעתה של התורשה, במיוחד כשמדובר בתכונות התנהגותיות. למצדדי הסביבה יש כמה סיבות לרתיעה מהסברים גנטיים להתנהגות. ראשית, דטרמיניזם גנטי מעורר בהם חששות לגבי השלכותיו המוסריות. שנית, הם נוטים להתייחס להתנהגות אנושית כאל מורכבת יותר מזו של בעלי-חיים אחרים, שאותה כן ניתן, לדעתם, לחקור באופן גנטי. מתחילת המאה, המחלוקת שככה. מקובל לחשוב שגם לתורשה וגם לסביבה יש תפקיד חשוב, ושקיימים ביניהן יחסי גומלין.
היסטוריה של המחלוקת
בשנת 1869, פרנסיס גלטון פרסם ספר על השפעת התורשה על תכונות פסיכולוגיות. התעניינותו בתחום נבעה גם מתפיסת עולמו הפוליטית שטענה שאנשים נולדים שונים זה מזה בשל גורמים גנטיים. עבודתו קיבלה תמיכה עשור לאחר מכן על ידי הביולוג הגרמני אוגוסט וייסמן. לשניהם יחד הייתה השפעה גדולה על הביולוגיה שגרמה לרבים ליצור הבחנה חדה בין תורשה לבין סביבה. חלוקה זו הובילה גם ליצירת תחומי מחקר נפרדים המתמקדים רק באחד הגורמים: תורשה או סביבה.
סביב 1930, נוסד באירופה תחום המחקר אתולוגיה על ידי קונראד לורנץ, ניקולאס טינברגן ואחרים. האתולוגים חקרו התנהגות אנושית בעזרת כלי מחקר של התנהגות בעלי חיים. הם האמינו שבדומה לאיברים אחרים, גם המוח עובר ברירה טבעית וכך נבררות תכונות התנהגותיות באופן תורשתי. מנגד, עמדה התנועה ההתנהגותית-ביהיויוריסטית בארצות הברית שהתמקדה בהשפעתן של חוויות ולמידה על התנהגות.
גם בפילוסופיה היה ויכוח דומה בין נייטיביסטים לבין אמפיריציסטים. הנייטיביסטים האמינו שהאדם מגיע לעולם עם מידע מוקדם. האמפיריציסטים, לעומת זאת, טענו שכל הידע האנושי הוא תוצר של חוויותינו בעולם. מחלוקת זו התבטאה גם בוויכוח על הגורמים להתפתחות השפה, שהתרחש במחציתה הראשונה של המאה ה-20. באותה תקופה, רוב הפסיכולוגים הניחו שידע הוא תוצר של חוויות. נועם חומסקי, לעומת זאת, הציע תיאוריה רבת-השפעה שטוענת שחלק מכללי השפה הם מולדים ואוניברסליים, ולא נרכשים.
במהלך המאה ה-20, התפרסמו מאות מחקרים התומכים בהשפעה גנטית משמעותית על התנהגות אנושית. מחקרים אלה עוררו גם מחלוקות. לאור המחקרים האלה, הפסיכולוג החינוכי ארתור ג'נסן טען שהפערים בין תלמידים אמריקאים שחורים ללבנים נובעים מבסיס גנטי, ובשל כך יהיה קשה לצמצם את הפערים. אמירה זו גררה ביקורת מוסרית, פוליטית ומדעית רבה.
אגדה אורבנית מספרת שלאחר הרצאה לציבור, עיתונאי ניגש לפסיכולוג הנודע דונלד הב ושאל אותו מה משפיע יותר על ההתנהגות: תורשה או סביבה. הב השיב ששאלה זו מקבילה לשאלה מה תורם יותר לשטח המלבן: אורכו או רוחבו. סיפור זה משקף את העמדה המקובלת בפסיכולוגיה מסוף המאה ה-20, על כך שקיים תפקיד לתורשה, לסביבה, וליחסים ביניהן. המחלוקת על תורשה וסביבה נחשבת מאז למחלוקת לא מועילה הנובעת מדטרמיניזם גנטי וסביבתי.
ממצאים מחקריים עדכניים
מחקרים בתחום הגנטיקה ההתנהגותית שהצטברו עד 2020, מראים שלא ניתן להתעלם מגורמים גנטיים להתנהגות. מאמר סיכום של רוברט פלומין, אחד ממייסדי התחום, מסכם את עשרת הממצאים החזקים בגנטיקה התנהגותית. פלומין טוען שלכל התכונות הפסיכולוגיות יש בסיס גנטי חזק, אך הוא לעולם לא מגיע ל-100%. הוא טוען שההשפעה התורשתית היא תולדה של הרבה גנים בעלי השפעה קטנה. הוא מראה שההשפעה התורשתית על אינטליגנציה הולכת וגדלה עם הגיל. הוא מראה גם שרוב ההשפעה הסביבתית על התנהגות נובעת מחויות ייחודיות לאדם, ולא מחוויות המשותפות לו ולאחיו.
בשנת 2015 סיכם מחקר מטא-אנליזה את כל מחקרי התאומים שבדקו את מידת התורשתיות של תכונות אנושיות שונות. המחקר כלל מידע מכ־2,750 מאמרים, על כ־14.5 מיליון זוגות תאומים, שבדקו כ־18,000 תכונות מתחומי הרפואה, הביולוגיה והפסיכולוגיה. מקדם התורשתיות הממוצע היה 49%. 450 מחקרים בתחום הקוגניטיבי הראו מקדם תורשתיות של 57%, 1,778 מחקרים בתחום הפסיכיאטרי הראו מקדם תורשתיות של 62%, ו-45 מחקרים בתחום של ערכים חברתיים הראה מקדם תורשתיות של 69%. החוקרים יצרו אתר אינטראקטיבי בו ניתן לבדוק את מקדם התורשתיות עבור כל תכונה שנבדקה.
החל מסוף המאה ה-20, התפתח תחום מחקר בשם אפיגנטיקה החוקר איך מנגנונים מולקולריים לא גנטיים מווסתים ביטוי גנטי. תחום זה תרם להבנה שלא ניתן להפריד בין התורשה לסביבה. התחום החוקר את יחסי הגומלין בין התורשה לסביבה הוליד מודלים תאורטיים וממצאים מחקריים רבים.
קומפלקס משולשים
במתמטיקה בכלל ובאלגברה טופולוגית בפרט, קומפלקס משולשים או קומפלקס סימפליציאלי (באנגלית: Simplicial Complex) הוא קבוצה של צמתים, קשתות, פאות וההכללות לממדים גבוהים של אלה, המקיים מספר תנאים.
סימפלקס יקרא קומפלקס משולשים אם הוא מקיים את התנאים הבאים:
הגדרות
קומפלקס משולשים יקרא \kappa-קומפלקס אם המימד הגבוה ביותר של סימפלקס כלשהו השייך לו הוא \kappa. לדוגמה: הסימפלקס {{a,b,c},{a,b},{a,c},{a},{b},{c}} הוא קומפלקס משולשים כי הוא מקיים את 2 התנאים העליונים, והוא 2-קומפלקס מכיוון שהסימפלקס במימד הגבוה ביותר בו: {a,b,c} הוא ממימד 2.
יש לשים לב שכל חיתוך של תתי-סימפלקסים הוא סימפלקס בעצמו ומוכל בקומפלקס המקורי.
קומפלקס משולשים יקרא \kappa-קומפלקס הומוגני אם כל סימפלקס במימד  הוא פאה של סימפלקס אחר ממימד גבוה יותר.
הסגוֹר (באנגלית: Closure) של קומפלקס \mathcal{K} הוא קומפלקס המשולשים הקטן ביותר שמכיל את כל תתי הסימפלקסים. מסומן: הכׂוכב (באנגלית: Star) של קומפלקס \mathcal{K} הוא קבוצה המכילה את כל הסימפלקסים ש\mathcal{K} הוא פאה שלהם. מסומן:. יש לשים לב שהכוכב של \mathcal{K} אינו דווקא קומפלקס משולשים. הקישוּר (באנגלית: Link) של קומפלקס \mathcal{K} הוא הסגור של הכוכב של \mathcal{K} פחות הכוכב של \mathcal{K}. מסומן:.
ניתוח מידע טופולוגי
בתחום ניתוח המידע הטופולוגי (באנגלית: Topological Data Analysis או TDA) קיים שימוש נרחב לבניית קומפלקס משולשים מהמידע הנתון לרוב בצורה של ענן נקודות. בנייה זו נעשית על ידי שימוש בהומולוגיה מתמשכת ליצירת פילטרציה של קומפלקס המשולשים המייצג את ענן הנקודות.
ניתוח טופולוגי של אותות
בעיבוד אותות, ניתן ליצור ענן נקודות בממדים גבוהים על ידי התמרת אות דגום f[n] נתון בצורה הבאה:.
ניתוח ההומולוגיה המתמשכת של קומפלקס המשולשים הנוצר מענן נקודות זה נותנת מידע רב על התכונות הזמניות של האות הנתון:
ניצחון
ניצחון הוא מונח המתייחס בדרך כלל למלחמות, ומתאר הצלחה בהשגת המטרות והבסת האויב, או הבסת היריב בתחרויות. הצלחה במערכה צבאית תוקפנית נקראת "ניצחון אסטרטגי", וניצחון בהיתקלות עם האויב (התגוננות מוצלחת) נקראת "ניצחון טקטי".
מבחינה רגשית, לניצחון מתלווה תחושה של התרוממות רוח, וברוב התרבויות הוא מתבטא בתנועות ובתנוחה המשדרות תוקפנות. ריקודי ניצחון וזעקות ניצחון, בדומה לריקודי מלחמה וזעקות מלחמה מבוצעים לפני שמתקיים קרב אלים. דוגמה היסטורית ראשונית לריקוד ניצחון היא ריקודם של הלומברדים והודייתם לאודין לאחר ניצחונם בקרב בשנת 579. הם שחטו עז וסביב ראשה הכרות חגו במעגל ושרו שיר ניצחון.
בימי הרפובליקה הרומית, ניצחונות נחגגו על ידי מצעד ניצחון, שער ניצחון והקמת אנדרטות ניצחון. בימי עבר, המנצחים בקרב היו לוקחים שלל מהמובסים, כגון נשקו של האויב לשימוש משני, או חלקים מגופותיהם.
במיתולוגיה היוונית ניקה היא אלת הניצחון ובמיתולוגיה הרומית היא נקראה ויקטוריה, ומכאן מקור המילה ניצחון בשפות הלטיניות (Victory) והשמות ויקטוריה וויקטור. בספרות ובאגדות שבאו לאחריהן הניצחון מיוצג על ידי גיבור שהורג מפלצת בקרב פנים אל פנים (גאורגיוס הקדוש, אינדרה, תור שהורג את יורמנגנד ועוד). סול אינוויקטוס, אל השמש "הבלתי מנוצח" מהמיתולוגיה היוונית, נהפך לשמו של ישו במיתולוגיה הנוצרית. פאולוס תיאר את תחיית ישו כניצחון על המוות והחטא.
המילה הלטינית לניצחון, ויקטורי, החלה להחליף את מקבילתה באנגלית עתיקה, sige. התחילית "זיג" הייתה נפוצה במשפחת השפות הגרמאניות ושאריותה בימינו הן שמות כמו, זיגפריד, זיגמונד, זיגברט, זיגורד ועוד.
יליזבטה טוקטאמישבה
יליזבטה סרגייבנה טוקטאמישבה (ברוסית: Елизавета Серге́евна Туктамышева; נולדה ב-17 בדצמבר 1996) היא מחליקה על הקרח רוסייה. אלופת עולם ואלופת אירופה לשנת 2015, אלופת רוסיה לשנת 2013, זוכת מדליית זהב באולימפיאדת הנוער 2012 וסגנית אלופת העולם לנוער 2011.
באליפות העולם 2015 הפכה טוקטאמישבה למחליקה הראשונה שסיימה בהצלחה תרגיל בו ביצעה ארבע קפיצות משולשות רצופות.
נדיה רייזנברג
נדיה רייזנברג (בליטאית: Nadia Reisenberg 14 ביולי 1904 - 10 ביוני 1983) הייתה פסנתרנית יהודיה-אמריקאית ילידת ליטא.
חייה
רייזנברג נולדה בווילנה ולמדה אצל ליאוניד ניקולאייב בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. בעקבות המהומות של מהפכת אוקטובר, חזרו היא ומשפחתה לווילנה, ומשם נסעו לוורשה וגרמניה. בסופו של דבר הגיעו לניו יורק בשנת 1922 ושם השתקעו.
רייזנברג הופיעה בקונצרטים במהלך שנות ה-20' של המאה ה-20, בעיקר עם אחותה, קלרה רוקמור, אבל בשנת 1930 חזרה ללימודים ובחרה ביוזף הופמן כמורה.
פעילותה הקונצרטית של רייזנברג התרחשה בשנות ה-40. בעיקר זכתה לשבחים על סדרת הקונצרטים שלה שהקיפו את כל הקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט, בניצוח אלפרד ולנשטיין, לרשת הרדיו WOR. הקונצרטים שודרו בעונת 1939/40. הקונצרטים הללו "יצרו היסטוריית רדיו".
רייזנברג המשיכה להופיע עד סוף חייה, ובקרנגי הול הופיעה 22 פעמים בסך הכל. אף כי בדרך כלל ניגנה כסולנית עם הפילהרמונית של ניו יורק, הופיעה גם בשני רסיטלים באולם: בתוכנית שכולה יצירות צ'ייקובסקי ב-13 בנובמבר 1943, לציון יובל החמישים למות המלחין, ובתוכנית של רפרטואר לא ידוע ב-21 בנובמבר 1947. בשנים הבאות, לימדה רייזנברג בג'וליארד וישבה לעיתים קרובות בחבר השופטים של תחרות לוונטריט. בין תלמידיה הנודעים אלנה ברסלווסקי, רמי בר-ניב, ריצ'רד גוד והרופא ריצ'רד קוגן.
בנה, מבקר המוזיקה רוברט שרמן מלמד קורסים ב"עסקי המוזיקה" בג'וליארד ולפני כן כתב ביקורת מוזיקה לניו יורק טיימס במשך ארבעים שנה. הוא ובנה השני, אלכסנדר, כתבו יחד ביוגרפיה של אמם, "Nadia Reisenberg: A Musician's Scrapbook" (1985). מאז 2002 מתקיים טקס הענקת פרס נדיה רייזנברג לרסיטל, במימון קרן נדיה רייזנברג וקלרה רוקמור. הטקס מתקיים כל שנתיים בבית הספר מאנס למוזיקה בניו יורק.