cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיהו יהודי
יהדות מלידה
ב מופיע הציווי לא להתחתן עם תושבי הארץ הנוכרים:. הגמרא ב שואלת מה המקור לכך שוולדה של הנוכרית נידון כנוכרית, ומציגה פירוש של פסוק זה, בשם רבי שמעון בר יוחאי, בצורה המגדירה את גבולות העם: מכיוון שהחשש להתדרדרות תרבותית מובע רק לגבי השפעתו של הגוי על ילדהּ של הבת העברית ("כי יסיר את בנך"), והבן נקרא 'בנך'- ניתן להסיק כי הזהות הלאומית נשארת רק לילדיה של אשה עברייה, ולא לילדיו של איש עברי הנושא אישה מעמי הארץ. בנוסף, בספרא מובאים דברי התנא רבי אלעזר ברבי שמעון שדרש על הפסוק, כי נכפלה המילה ״איש״ ללמד שגם ולד מזיווג בת-ישראל עם גוי או עם עבד כנעני נכלל כבן בית ישראל. אכן על-פי ההלכה יהודי הוא אדם שנולד לאם יהודייה או עבר תהליך של גיור כהלכה.
קביעת ההשתייכות הדתית והאתנית על פי השתייכותה של האם היא חריגה ביחס לקביעות דומות בהלכה היהודית ובתרבויות אחרות. בהלכה היהודית נקבעים רוב המעמדות החברתיים-דתיים, כגון היותו של יהודי כהן, לוי וכדומה, על-פי השתייכותו של האב, וזאת על אף שעצם ההשתייכות ליהדות נקבעת על-פי האם. בדת האסלאם נקבעות הן ההשתייכות לדת והן ההשתייכות לקבוצות בתוך הדת על-פי השתייכותו של האב, ובקרב הערבים נקבעת ההשתייכות המשפחתית והשבטית לפי השתייכותו של האב. גם בקרב עמי אירופה נקבעת ההשתייכות המשפחתית לפי האב. חוקרים רבים ניסו להבין הגדרה זו: ראשית, מדוע שזהות היילוד לא תהיה תלויה בזהותם של שני ההורים, ושנית, מדוע שזהות היילוד לא תהיה תלויה בזהות האב. התמיהה השנייה המועלית כאן מתחזקת לאור נורמות והלכות רבות המצויות בתורה ומייצגות מבנה פטריארכלי כבסיס להנהגות וחוקים אחרים: דמויות תנ"כיות מיוחסות לרוב למשפחת אביהן בלבד, חוקי הירושה וחלוקת הקרקע מחזקים את הטענה כי הצאצאים מיוחסים לאבות.
בספר עזרא, בתקופת שיבת ציון, ישנה התייחסות מפורשת למעמדם של צאצאי יהודי ונוכריה. עזרא הסופר משכנע את העם לקבל על עצמם לגרש את הנשים הנוכריות:. גירוש הנשים הנוכריות מציב גבול ברור לשייכות לעם: הנשים הנוכריות וצאצאיהן, אינם שייכים לעם. דברי עזרא המתייחסים דווקא לנשים הנוכריות (ולא לגברים הנוכריים) תואמים את ההלכה הרבנית, לפיה ממתן תורה ואילך נקבעת הזהות היהודית לפי האם, אולם סברה רווחת בקרב חוקרי היהדות היא כי עד לימי עזרא נקבעה השייכות הלאומית לפי האב. לכן היה ברור לעם שבניהן של יהודיות שנישאו לגויים אינם שייכים לעם, ובזמנו של עזרא הוחלט שגם אם האישה היא נוכרית - הילדים אינם שייכים לעם כי אין להם שני הורים יהודים.
הצטרפות ליהדות
הצטרפות לעם היהודי על פי ההלכה נקראת גיור. הצורך בתהליך של גיור מקובל על כל הזרמים הדתיים ביהדות, אך אופיו שונה מזרם לזרם. שוני זה יוצר מחלוקות פנים-דתיות רבות, בייחוד לאור המשמעויות הפוליטיות שהוא מקבל לאור יחסי הכוחות בין הזרמים השונים ביהדות ולאור ההשלכות המשפטיות של גיור לעניין המעמד האזרחי והאישי במדינת ישראל.
בזרמים יהודיים שאינם אורתודוקסיים הדרישות מן הגר לרוב קפדניות פחות. ממילא הם מכירים בגיורים האורתודוקסיים. לעומת זאת, היהדות האורתודוקסית אינה מכירה בגיורים הרפורמים והקונסרבטיביים, בשל אי ההקפדה על קבלת מצוות בגיור, וכן בשל ראיית הרבנים הקונסרבטיבים והרפורמים שעוסקים בגיור כפסולים לדון. בכל הזרמים נדרש הגר ללמוד יהדות כחלק מתהליך הגיור. ניתן לראות גם בדרישה ללימודים דרך של סינון והגבלת ההצטרפות ליהדות.
גיור לחומרא הוא גיור שנעשה למישהו שיש ספק או מחלוקת בקשר ליהדותו, על מנת שיהיה יהודי באופן ודאי ומוסכם. בדרך כלל הגיור לחומרא היה במשפחות מתבוללות או למי שעבר גיור שנוי במחלוקת. מאז תחילת עליית ביתא ישראל, נערך להם גיור לחומרא לפי פסק הרבנות הראשית לישראל, מימי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ואילך. גם בני מנשה מהודו עוברים גיור לחומרא, לפי קביעתו של הראשון לציון, שלמה משה עמאר.
יציאה מן היהדות
הדעה הדומיננטית בהלכה היא שאין דרך שבה יהודי יכול להפוך ללא יהודי כך נאמר בתלמוד על הפסוק ביהושע "חטא ישראל" - "אף על פי שחטא ישראל הוא". כך גם היחס בתלמוד לגר שחזר לסורו, שנחשב כישראל מומר ואינו יכול לחזור להיות גוי
עם זאת, יש דוגמאות להוצאה של קבוצות שלמות מעם ישראל וקיימות דעות לפיהן אנשים מופקעים מן העם עקב מעשים מסוימים. הגמרא מביאה שני מקרים, של בני עשרת השבטים והכותים, שחכמי זמנם "עשאום כגויים (או "כעובדי כוכבים") גמורים". גם הנוצרים הראשונים הוצאו מן הכלל בהדרגה, ונגד הקראים הונהגה במקרים רבים מדיניות הרחקה נוקשה. בימי הביניים היו חכמים שהציעו לראות במשומדים גויים לכל דבר. דעת הרמב"ם היא שהרחקת הכותים נבעה מבירור למפרע שהגיור של אבותיהם היה פסול שכן הם המשיכו לעבוד אלילים, אולם החת"ם סופר טען בהסתמך על מקרי עשרת השבטים והכותים כי וכתב במקום אחר כי אם היה יכול, היה נוקט בצעד כזה כלפי מפירי התורה בימיו.
יהודי הממיר את דתו מכונה משומד או מומר, מושג זה משותף בהלכה גם למקרים מסוימים של עוברי עבירה בפרהסיה. אף שהמרת הדת אינה קבילה הלכתית, המומר מנודה לעיתים קרובות מן החברה והוא מוגבל בקיומן של מצוות מסוימות המבוצעות בציבור. חוק השבות מגדיר כיהודי לעניין החוק רק את מי שאינו "בן דת אחרת", ובכך שולל ממומר את הזכות לעלות לישראל ולהתאזרח בה.
ההשלכות ההלכתיות של ההגדרה הדתית
להגדרה הדתית של יהדותו של אדם ישנן השלכות הלכתיות רבות, ובראשן הזכות והחובה לקיים את המצוות, שלמעט שבע מצוות בני נח מיועדות ליהודים בלבד. ממילא רק יהודי (ולעיתים רק יהודי שומר מצוות) יכול לשמש בתפקידים שעל פי ההלכה מיועדים רק ליהודים, כגון רב, שליח ציבור, שוחט ומוהל.
ביהדות הרפורמית
בשנות ה-50 החליטה היהדות הליברלית בבריטניה, גוף חבר באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, להכיר בצאצאים לאב יהודי ולאם נוכריה כיורשים למעמדו הדתי, בתנאי שהתחנכו בהתאם והביעו הזדהות בפועל עם הדת. במקביל, הוכרע שצאצאי אם יהודייה ואב נכרי שלא יעשו כן לא ייחשבו כיהודים, מאחר שבתנאים הנוכחיים אין עוד די בכך כדי להבטיח זהות דתית. ב-1983 אומצה מדיניות דומה על ידי האיחוד ליהדות רפורמית בצפון אמריקה, מרכזו הגדול של הזרם בעולם. הכרעה זו התקבלה ב-2015 גם על ידי גוף חבר חשוב נוסף, התנועה ליהדות רפורמית בבריטניה. עם זאת, טרם אומצה ברוב ארבעים הארצות האחרות בהן יש לאיחוד העולמי שלוחות, לרבות בישראל, שמקבלות את ההגדרה ההלכתית התולה את היהדות באם, בעיקר בשל הצורך להישאר מקובלות על הממסדים היהודיים המקומיים.
ביהדות הקראית
על פי ההלכה היהודית הקראית, יהודי הוא מי שנולד לאב יהודי או אדם שהחליט לקבל על עצמו את תורת ישראל ועבר ברית מילה. גיור על ידי רב קראי כולל ברית מילה, והתחייבות לקיים מצוות התורה.
ביתא ישראל
על‑פי חוקי הדת של ביתא ישראל, יהודי הוא כל מי שנולד לאב יהודי או אדם שהחליט לקבל על עצמו את תורת ישראל ועבר גיור.
בנצרות המוקדמת
הכיתות היהודיות-נוצריות הקדומות שפעלו במאה הראשונה היו כלולות עדיין בקהל היהודי הרחב שהתנגד לאמונתן החדשה. יחסיהן עם הרוב ותפישתן את עצמן היו מורכבים ביותר והשתנו מקבוצה לקבוצה, כשלצד התקווה להעביר את יתר העם לאמץ את ישו כמשיח עלה גם הצורך בהגדרה עצמית, בייחוד משהחלו לקבל נכרים ללא מילה וללא הכרח לשמור מצוות. כמו כן, הממסד היהודי דחה והקיא כיתות אלה בהדרגה. מלומדים שחקרו את הברית החדשה הצביעו רבות על הדינמיות של ההתייחסות ליהודים בלשון הכתוב, כשמחד רוב הדמויות הפעילות הן יהודיות ומזדהות ככאלו, ומאידך מוצגים "היהודים" כאויבים ורודפים משוקצים. זו שיקפה את המציאות ההיסטורית בה נכתבו הבשורות, תקופת ההיפרדות והסילוק של הנוצרים הראשונים. משלב מוקדם, כמשתקף בבשורה על-פי יוחנן (שנכתבה, לדעת חוקרים, בצל הגירוש מתוך הקהל היהודי של חברי הקבוצה עליה נמנו סופריה), נראה שמאמיני ישו הבינו כי לא יוכלו להתחרות על התואר "יהודים" עם הממסד אך הוסיפו להתעקש שהם המשכו הלגיטימי והצודק של עם ישראל שנבחר בידי האל. ביוחנן א' מ"ח אומר ישו למראה אחד מתלמידיו "הִנֵּה בֶאֱמֶת בֶּן־יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר אֵין־בּוֹ רְמִיָּה". בניגוד ל"יהודים" המופיע רבות באורח שלילי – "אַךְ אֵין־אִישׁ מְדַבֵּר עָלָיו בָּרַבִּים מִפְּנֵי יִרְאַת הַיְּהוּדִים" וכדומה – "ישראל" מופיע אך ורק בהקשר חיובי. פרופ' ויין א. מיקס העריך כי המשפט "הֲכִי אָנֹכִי יְהוּדִי?" שנאמר על ידי פונטיוס פילטוס בשפטו את ישו מרמז, במודע או שלא, על לבטיו וראייתו העצמית של כותב הבשורה.
עמדה דומה פותחה באופן בוסרי על ידי פאולוס שהמשיל את הנוצרים הנכרים לענף זית שהורכב על השורש, הוא בחירת עם ישראל, במקום הענפים המקוריים שנכרתו, הם היהודים. עד אמצע המאה השנייה התגבשה זהות נוצרית נפרדת לחלוטין לפחות בקרב ההוגים מן הזרם המרכזי של הכנסייה, אם כי מרחבי תפר ושטחי ביניים התקיימו עוד מאות בשנים; גם בסוף המאה הרביעית, בקהילה נוצרית מרכזית כמו אנטיוכיה, נדרש יוחנן כריסוסטומוס לגעור בבני עדתו לחדול מלבקר בבתי-כנסת, וקבוצות נוצריות מסוימות הוסיפו לחגוג את הפסחא בי"ד בניסן עד המאה השישית. הנצרות תיארה את עצמה כעומדת בניגוד מוחלט ליהדות – אותה גינתה כדת מסולפת וחסרת תוקף עם חורבן המקדש והפסקת הקרבנות שנשתמרה רק עקב קשי לבם ויהירותם של האוחזים בה – וכזכאית היחידה לתואר ישראל האמיתי.
בציונות
הוגי הדעות המרכזיים של הציונות, שפעלו ברובם מתוך בסיס חילוני, נדרשו גם הם לשאלה. ב-1898 כתב תאודור הרצל למקס נורדאו, שנישא אז לנוכרית, שהוא אמנם איננו מעודד נישואי תערובת, אך אחד העם, שתפס את היהדות במובנים של פסיכולוגיה לאומית ודחף קיום ביולוגי, דחה גם הוא את ההגדרה הדתית: כשהוצע לו שחתנו הגוי יתגייר, ביטל זאת בזלזול באמרו שטקס כזה חסר משמעות מבחינתו ולא יהפוך אותו ליהודי.
דוד בן-גוריון גרס שלא-יהודים שיתבוללו בציבור הישראלי, צאצאיהם יהיו יהודים ממילא ללא קשר להיבט הדתי. הוא התנגד בתוקף לגיור של מהגרים לא-יהודים שהגיעו לישראל כחלק ממשפחות יהודיות, גם כשאנשי "המזרחי" הציעו הליך מזורז במיוחד. בן-גוריון הסתמך על פרשנותו לתנ"ך, בו ראה את המקור האותנטי היחיד ליהדות במקום בהלכה, וטען שהטקסט תומך בכך שבתקופת המקרא תהליך ההצטרפות לעם היה עניין של טמיעה פשוטה. הוא הטעים בפני הממשלה: . על בסיס גישה זו מדיניות ההגירה הישראלית הסתמכה עד 1958 על הגדרת המבקשים לעלות את עצמם כיהודים.
במדינת ישראל
החוק בישראל מכיר ביהדותו של אדם ומגדיר אותה לעניינם של שלושה יישומים מרכזיים: חוק השבות, רישום במרשם האוכלוסין, והכרעתו של בית דין בשאלות הנוגעות למעמד האישי של האדם כגון נישואין, גירושין. קביעת יהדותו של אדם נדרשת גם עבור קבורה בבית קברות יהודי. בחוקים שונים ניתנה הגדרה שונה למונח "יהודי", בהתאם למטרות החקיקה. במקום בו נותר חלל חקיקתי - פורשה ההגדרה על ידי בית המשפט.
חוק השבות
חוק השבות מעניק את זכות העלייה ליהודים, כמעט ללא סייג. ב-1970, בעקבות בג"ץ שליט, ומחשש שבג"ץ יקבע כי הגדרת היהדות תלויה בעיקר בהגדרת אדם את עצמו, אישרה הכנסת תיקון לחוק השבות שהגדיר מיהו יהודי: "לעניין חוק זה, 'יהודי' - מי שנולד לאם יהודייה או שנתגייר ואינו בן דת אחרת". התיקון הגדיר 'יהודי' על-פי ההלכה, אך הרחיב את מעגל זכאי העלייה לקרובי משפחה של יהודים: בני-זוג של יהודי, בנים ונכדים של יהודי ובני זוגם בסעיף 4א המכונה "סעיף הנכד".
החוק מוציא מכלל היהודים את מי שהמירו את דתם מרצון. בכך מנוגד חוק השבות הן לגישה הרווחת בהלכה היהודית שאינה מכירה ביציאה מן היהדות, והן לתפיסות חילוניות מסוימות הרואות ביהדות בראש ובראשונה זהות לאומית או תרבותית, כך שיכול אדם להיות יהודי בהזדהותו הלאומית ולקיים פולחן של דת אחרת. לעומת זאת, אין הגבלות על דתו של מי שזכאי לעלות מתוקף היותו בן משפחה של יהודי.
התיקון אמנם הגדיר מיהו יהודי, אך לא הגדיר מיהו 'שנתגייר'. לאורך השנים הדבר יצר שאלה פרשנית בעיקר לגבי גיורים לא אורתודוקסיים. בג"ץ העדיף שלא להכריע בשאלה זו, והפציר בכנסת לתקן את החוק כך שיגדיר מהו הגיור הנדרש. הכנסת לא הצליחה לגבש הסכמה ולתקן את החוק. עם השנים הכיר בג"ץ בגיורים לא אורתודוקסיים, תחילה לעניין מרשם האוכלוסין ומאוחר יותר לעניין זכאות לעלייה לארץ.
ההשלכות
על פי נתוני משרד הקליטה, נכון ל-2008 חיו בישראל כ-320,000 עולים מחבר המדינות אשר הגיעו לארץ מכוח חוק השבות אך אינם יהודים על-פי ההלכה. נכון לשנת 2016, 85% מקרב העולים החדשים מרוסיה שגילם פחות מארבעים, אינם יהודים לפי ההלכה. לפי הערכת המדען הראשי של משרד הקליטה, בשנת 2036 מספר העולים וצאצאיהם שאינם יהודים לפי ההלכה צפוי להגיע לכמיליון נפש.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מספר העולים לישראל בשנת 2018 הוא 32,600, מתוכם רק 12,600 הם יהודים לפי ההלכה.
מרשם האוכלוסין
מרשם האוכלוסין הוא רשימה של אזרחי ישראל הכוללת את הפרטים הבסיסיים ביותר לגביהם: שמם, שמות הוריהם ובני זוגם, כתובתם וכדומה. בין הפרטים המופיעים במרשם האוכלוסין מופיעים גם הלאום והדת. חלק מהפרטים המופיעים במרשם האוכלוסין מופיעים גם בתעודת הזהות.
מעמד אישי
הנישואים והגירושים בישראל כפופים לרשות הדתית המוסמכת של בני הזוג, כך שיהודים יכולים להתחתן חוקית רק דרך הרבנות ולהתגרש רק בבית דין רבני.
על פי חוק, אין מאומץ אלא בן דתו של המאמץ. הגבלה זו בחוק מקשה על יהודים המעוניינים לאמץ ילדים שאינם יהודים, שכן היחס בין מספר התינוקות היהודים הנמסרים לאימוץ בישראל לבין מספר היהודים המעוניינים לאמצם, קטן מהיחס בין מספר המאומצים למספר המאמצים באוכלוסייה הלא יהודית. אף על פי שיהודים רשאים לאמץ לא יהודים, מישראל או משאר העולם, באמצעות גיורם, תהליך הגיור כולל מרכיבים דתיים הזרים לאורח חייהם של חלק מההורים המאמצים.
עד 1995 נקברו המתים היהודים במדינת ישראל בטקס דתי, באמצעות חברה קדישא. בשנת 1995 נחקק "חוק הביטוח הלאומי [נוסח משולב] התשנ"ה" שהתיר קבורת יהודים גם באמצעות חברות אחרות המורשות לכך.
מנוחה שבועית
חוק שעות עבודה ומנוחה קובע שאין להעסיק עובד יהודי בשבת, אלא בהיתר של שר העבודה והרווחה. גם כאשר ניתן למעסיק היתר זה, עובד יהודי רשאי לסרב לעבוד בשבת. כאשר הועסק יהודי בשבת, יש לשלם לו בעד עבודתו שכר בשיעור 150% משכרו הרגיל. כללים אלה הביאו פעמים אחדות לדיון בשאלה מיהו יהודי לעניין חוק זה:
התפתחות החקיקה
עד לשנת 1970 לא כלל החוק הגדרה למושג "יהודי". המחוקקים הראשונים שבאו לקבוע הגדרה מוחלטת נתקלו בניצני מחלוקות והעדיפו להימנע מהכרעה. התוצאה הייתה העדר מדיניות עקבית ומחייבת, שהביאה לכך ששאלות שהתעוררו בשטח באשר לזהותם של העולים, הוכרעו על ידי פקידי הרישום ושרי הפנים.
ב-10 במרץ 1958 פרסם שר הפנים, ישראל בר-יהודה, הנחיות לפקידים העוסקים בענייני רישום הלאום במרשם האוכלוסין, לפיהן "כל אדם המצהיר בתום לב שהוא יהודי – יש לרשום אותו כיהודי. ואין לדרוש ממנו כל הוכחות אחרות". הנחיות אלו היו המדיניות שהונהגה בפועל מאז קום המדינה, ואשר מכוחה נרשמו כיהודים גם עולים שלפי ההלכה לא היו יהודים. פרסום ההנחיות על ידי השר הביא למיסוד הנוהג הקיים, ולהענקת תוקף פורמלי לתפיסה החילונית והתעלמות מעמדות הציבור הדתי והחרדי.
הרבנות הראשית התנגדה להוראות והביעה את דאגתה שהדבר יעודד נישואי תערובת ויביא לפילוג העם.
בעקבות פרישת המפד"ל מהקואליציה התקיים בכנסת, ביולי 1958, דיון ראשון בסוגיית מיהו יהודי. בסוף הדיון הסוער החליטה הממשלה כי אדם מבוגר יירשם כיהודי אם הצהיר על כך בתום לב, כל עוד הוא אינו בן דת אחרת (החלטה מיום 20 ביולי 1958). כשהתברר שההחלטה לא תספק את הצדדים הניצים, החליט ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, לפנות לכחמישים אישים שהחשיב ל"חכמי ישראל", בבקשה שיחוו דעתם בשאלה מהו קנה המידה שעל-פיו יש לנהוג בעניין רישום הפרטים "דת" ו"לאום". עם הקבוצה נמנו אנשי רוח דתיים וחילונים מישראל ומהתפוצות, והרכבה שיקף את חשיבותה של הסוגיה לכל היהודים באשר הם.
45 מ"חכמי ישראל" ענו לפנייתו של בן-גוריון. 37 מהם תמכו בעמדה הדתית האורתודוקסית, לפיה ההלכה היא הבסיס היחיד להגדרת הזהות היהודית, ואילו השאר הגדירו את הזהות היהודית כזהות אתנית תרבותית, או כזהות לאומית. עוד בטרם התקבלו התשובות, הודיע בן-גוריון ביולי 1959 על ביטול הנחיות השר בר-יהודה, ובדצמבר 1959 קמה ממשלה חדשה, שגם חברי המפד"ל חזרו והצטרפו אליה. חיים משה שפירא (מפד"ל), שמונה לשר הפנים, פרסם בינואר 1960 הנחיות חדשות לעניין רישום פריטי דת ולאום במרשם האוכלוסין. לפי ההנחיות החדשות יירשם כיהודי: "מי שנולד לאם יהודייה ואינו בן דת אחרת, או מי שנתגייר כהלכה". ההנחיות, שלא הובאו לאישור הממשלה או הכנסת והתחלפו כל פעם על-פי עמדתו של שר הפנים המכהן, ועתירה שהגיש לבג"ץ בנימין שליט, העירו שוב את המחלוקת בסוף שנות ה-60.
בשנת 1969 עתר בנימין שליט, יהודי שנישא ללא-יהודייה, לבג"ץ, וביקש לרשום את ילדיו במרשם האוכלוסין כשייכים ללאום היהודי, וכאתאיסטים בסעיף הדת. לטענתו של שליט, מבחינה לאומית ילדיו הם יהודים, שכן הוא עצמו נולד לאם יהודייה ואינו בן דת אחרת, ואילו אשתו אמנם לא התגיירה, אך גם אינה שייכת לשום קהילה דתית. בג"ץ דן בהרכב של 9 שופטים, 5 הצביעו בעד ו-4 נגד, וקיבל את עתירתו, והורה לרשום את ילדיו כיהודים במרשם האוכלוסין.
בעקבות פסיקה זה נדרשה הכנסת לעגן בחוק את ההגדרה "מיהו יהודי". כאשר הובאה הצעת החוק לאישור ועדת השרים לענייני חקיקה בראשות שר המשפטים, יעקב שמשון שפירא, מחק הוא את המילה "כהלכה" וכך הוגש החוק להצבעה. במהלך הדיון על החוק בכנסת, הוסיף הבהרה בעל-פה על דוכן הכנסת: "אנו יודעים שיש ליברלים, יש קונסרבטיבים ויש רפורמים לכל המינים ולכל הסוגים והם מגיירים. ולכן אינני רוצה לקבוע הלכות ואינני מוסמך לקבוע הלכות, אנו אומרים, אפוא, שמי שיבוא עם תעודת-גיור של קהילה יהודית כלשהי, ובלבד שאינו בן דת אחרת, יתקבל כיהודי".
ב-10 במרץ 1970 אישרה הכנסת תיקון לחוק השבות וחוק מרשם האוכלוסין, במסגרתו נוסף לחוק השבות סעיף 4ב הקובע: "לעניין חוק זה, יהודי" - מי שנולד לאם יהודיה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת", ללא הגדרה באיזה גיור מדובר. במקביל נוסף לחוק מרשם האוכלוסין סעיף 3א הקובע: "לא יירשם אדם כיהודי לפי לאומו או דתו אם הודעה לפי חוק זה או רישום אחר שבמרשם או תעודה ציבורית מראים כי הוא אינו יהודי, כל עוד לא נסתרו ההודעה, הרישום או התעודה האמורים להנחת דעתו של פקיד הרישום הראשי או כל עוד לא נקבע אחרת בפסק ­דין הצהרתי של בית משפט או בית דין מוסמך".
בעקבות פסק זה התפרצה המחלוקת שוב ובעוצמה רבה יותר. הרבנות הראשית פסקה שלפי דין תורה אסור לרושמי מרשם האוכלוסין ולאחראים עליהם לרשום את מי שאינו יהודי כיהודי בעוד שלא נתגייר כהלכה. לממשלה קראה להוסיף לחוק את המילה "כהלכה", ולשרים הדתיים קראה להתפטר מהממשלה אם לא יבוצע התיקון, כדי לא לשאת באחריות המשותפת לפעולות הממשלה. ב-14 בפברואר 1985 הגיש "הועד למען שלמות העם" עצומה עליה חתמו כמיליון איש ליצחק שמיר, שר החוץ דאז, בבקשה לשנות את החוק.
ברית המועצות
ברוסיה שערב מהפכת 1917 התקיימו בחוגי השמאל מגוון השקפות לגבי שאלת הלאומיות היהודית (כחלק משיח רחב יותר על לאומיות, שתוארה במרקסיזם כיצירה מלאכותית שדינה להתבטל מאליה אך יש להתחשב בה): מתומכים נלהבים, עבור ב"נייטרליסטים" אדישים, וכלה בשוללים גמורים, שטענו שהיהודים מתבוללים ממילא ומהווים חלוצים בתהליך שיעבור על כל האנושות. הבולשביקים נמנו על האחרונים, אך המשטר הסובייטי שעלה לאחר המהפכה גיבש מדיניות של טיפוח ועידוד מערכת לאומים סדורה, כל אחד בעל טריטוריה משלו ואוטונומיה תרבותית, ללא קשר לאזרחות הסובייטית. ב-1918, על אף שהנסיבות המדויקות לא ידועות, הוענק גם ליהודים מעמד של לאום מוכר. קובעי-המדיניות התלבטו כיצד להתייחס לקבוצה שלא חלקה שפה או טריטוריה, בעת שכל גילוי של דת הותקף על ידי המשטר; במפקד האוכלוסין של 1926 חולקו היהודים לשש קבוצות נפרדות: יהודים סתם (כלומר אשכנזים, שמנו 97% מן הכלל), "דגסטאנים", גאורגים, "מרכז-אסיאתים", קרימצ'קים וקראים. במפקדים הבאים כבר הוחשבו כקבוצה אחת, אם כי רק היידיש לבדה נחשבה לשפה הלאומית היהודית.
תבחיני ההשתייכות ללאום היהודי בברית-המועצות האתאיסטית היו חילוניים לגמרי ונעדרו כל זיקה לדת. כמו כל לאום אחר, צאצא לשני הורים שהשתייכו לאותה קבוצה נרשם כחלק ממנה ללא קשר לשאלות של הגדרה עצמית או השתייכות תרבותית – הגישה הסובייטית ללאומיות הייתה פרימאלית ודטרמיניסטית. במקרה של נישואי תערובת, הצאצא היה רשאי לבחור את הלאום של אביו או אמו בהגיעו לגיל שש-עשרה, ומכאן והלאה שוב לא היה הדבר נתון לשינוי. הקטגוריה הלאומית הייתה מגדיר חשוב בחיים הסובייטיים, הוצגה בדרכונים הפנימיים וקבעה את זכאותו של הנושא אותה להעדפה מתקנת בטריטוריה הלאומית של קבוצתו ולמעמד פחות מחוץ לה. מאחר שהיהודים נחשבו כמיעוט בכל מקום מלבד בירוביג'אן, וסבלו מאנטישמיות קשה ממילא, השתייכות ללאום היהודי-סובייטי הייתה כרוכה כמעט תמיד בקשיים ובאפליה: רק חלק קטן מהצאצאים לנישואי תערובת (שהגיעו לשיעור של בערך 50% מבין היהודים בשנות ה-70) ביקשו להירשם כיהודים. מדיניות זו הייתה הגורם העיקרי לצניחה המהירה במספר הרשומים כיהודים בברית המועצות, מ-2,267,814 ב-1959 ל-1,810,876 ב-79'. בעשור האחרון של המשטר, כשקשרים יהודיים אפשרו הגירה לארצות הברית, ישראל וגרמניה, זינקה ההזדהות היהודית חדות. המהגרים נתקלו באי-הלימה ואף ניגוד גמור בין מושגי הזהות שלהם לאלו של המדינות הקולטות, שם ההלכה והדת הן המגדיר הראשי. אחוז ניכר (כ-150,000 להערכת צבי גיטלמן ויעקב רועי) מבין הבאים לישראל, לדוגמה, הוכר כיהודי אף על פי שלא היה רשום ואף לא הזדהה כך מעולם; במקרים מעטים יחסית, צאצאי אמהות גויות שדווקא כן בחרו להירשם כיהודים הוגדרו כלא-יהודים. ב-1993 ביטלה הפדרציה הרוסית את הדטרמיניזם ברישום הלאומי והכריזה על השתייכות כזו כעניין של הגדרה עצמית.
גרמניה הנאצית
חוקי הגזע בגרמניה הנאצית נחקקו לאחר למעלה ממאה שנה לתחילת האמנציפציה ליהודי גרמניה. רובם שמרו על קשרים רופפים לקהילה דתית כלשהי או פרשו ממנה בכלל. אחוז נישואי התערובת היה גבוה מאוד (44% ב-1933; בניכוי היהודים המהגרים ממזרח אירופה, שמיעטו להתבולל, האחוז היה גבוה בהרבה), כמו גם המרות הדת הפורמליות.
תורת הגזע הנאצית, שפותחה בהשראת הדרוויניזם החברתי, תפשה את היהודים במונחים ביולוגיים, וכיוונה לשרש אותם מתוך "הגזע הארי" כדי לשמור על טהרתו. תבחינים דתיים כלל לא שיחקו תפקיד בכך, אף כי האחראים על האכיפה גילו במהרה כי אין ביכולתם לשרטט קלסתרון גזעי מובחן ונאלצו להסתמך על רישומי הקהילות. בחוקי נירנברג הוגדר יהודי בתור מי שיש לו לפחות שלושה סבים יהודים-גזעית, או שיש לו רק שני סבים יהודים והוא שייך לקהילה יהודית, נשוי ליהודייה או נולד תוך כדי עבירה על חוקי הגזע הנאציים. המשמעות המעשית של זיהוי כיהודי גזעית בגרמניה הנאצית ובארצות שהיו תחת שליטתה, הייתה רדיפה והרג. במקביל, היו גרים שנחשבו ארים טהורים והממשל הניח להם, אף כי חלקם התעקשו לחלוק את גורל עמם.
בחוקי נירנברג הוגדר מעמדם הנחות של בני תערובת באופן רשמי, והם חולקו לשתי קבוצות: מישלינג מדרגה ראשונה – שמבחינת מוצאו הוא חצי לא-גרמני (שאחד מהוריו לא ארי), שלא היה שייך לדת היהודית ושלא היה נשוי ליהודי; ומישלינג מדרגה שנייה – מי שמבחינת מוצאו הוא רבע לא-גרמני (שאחד מסביו אינו ארי) או מי שהיה ממוצא ארי אך היה נשוי ליהודי. ככלל, החשיבה מדיניות הממשל הנאצי את המישלינגה מדרגה ראשונה כיהודים, ומנגד שילבה את המישלינגה מדרגה שנייה בחברה הארית, לעיתים תוך מגבלות. ניתנו גם תעודות "ארי של כבוד", והרמן גרינג – שדאג לחפות כך על ארהרד מילך ואחרים בלופטוואפה ממוצא מעורב – נהג לאמר, בציטוט ששאל מהאנטישמי קרל לואגר שכיוון למשמעות הפוכה:
הילרוד
הילרוד (בדנית: Hillerød, נהגה:הֽילֶרֶד') היא עיירה דנית בת 40 אלף תושבים, הנמצאת כ-30 קילומטר מקופנהגן והיא בירת מחוז הוודסטאדן.
רוב בתי העיירה בנויים קומה אחת או שתיים. המבנה הגבוה ביותר הוא מרכז הקניות העירוני שגובהו ארבע קומות (מ-2019 נבנים בניני מגורים עד עשר קומות). העיירה ידועה בעיקר בזכות טירת פרֶדְ'רֶקְסְבּוׁר שנבנתה לידה בראשית המאה ה-17 בידי המלך כריסטיאן הרביעי. לפני הטירה ישנו אגם גדול ותעלת מים מקיפה אותה. כל אלה נמצאים בתוך פארק גדול של מדשאות וחורשות עצים. התושבים נעים לרוב באופניים או באוטובוסים בתוך העיירה. מרביתם עובדים בקופנהגן, ואליה ובחזרה הם משתמשים ברכבת. במכוניות הפרטיות משתמשים בדרך כלל בסופי שבוע.
אלבק
אלבק (Albeck) הוא שם משפחה המתייחס לעיר אלבק שבאוסטריה.
{{פירושונים|* אמנון אלבק – כימאי ישראלי, בנו של מיכאל וסגן הרקטור של אוניברסיטת בר-אילן
ראו גם
}}
תקר
תקר, או נקר או פנצ'ר (מאנגלית: puncture) הוא נקב בגלגל. מקור המילה פנצ'ר במילה האנגלית puncture (ניקוב).
תקר יכול לקרות רק בגלגלים המבוססים על מילוי אוויר. בגלגלים כאלו יש צמיג עשוי גומי קשיח ומחוספס הבא במגע עם הכביש. הצמיג מלא באוויר בלחץ, או בפנימית עדינה יותר הנמצאת בתוך הצמיג ומלאה באוויר. חפץ חד כגון מסמר עשוי לחדור את הצמיג בלי להסב לו נזק משמעותי, ולפוצץ את הפנימית, או ליצור קרע בצמיג ללא פנימית, כך שהאוויר הכלוא בגלגל משתחרר. מצב זה קרוי תקר.
תת-לחץ אוויר בצמיגים מגדיל את הסיכוי לתקר, בייחוד כאשר הרכב עמוס.
בכלי רכב מסוימים, למשל אופניים לגיל הרך, עשויים הצמיגים גומי מלא, ואין בהם אפשרות לתקר. חסרונותיהם של צמיגים מגומי מלא הם משקלם הגבוה יותר ויכולת בלימת הזעזועים הפחותה בהשוואה לצמיגים מלאים אוויר.
בהשאלה משמש המושג גם לכל תקלה בלתי צפויה, ואף לתיאור לידתו של ילד בלתי מתוכנן.
ביוגל
הביוגל עשוי מפליז כמו שאר כלי המתכת, למעשה הוא בעצם חצוצרה קטנה ללא שסתומים. מאחר שאין שום אמצעי שליטה בגובה הצלילים, העברת גובה הצליל נעשית כולה על ידי מתיחות שפתי הנגן וחוזק נשיפתו. הביוגל מוגבל לתווים שנמצאים באקורד של סולם דו מז'ור.
הביוגל שימש בעבר באופן קבוע לניגון תרועות בצבא, בטקסים ממלכתיים ובמלחמות. החצוצרה והקורנית התפתחו ממנו.
לפעמים מחשיבים את הקורנית כ"גרסה עם שסתומים" של הביוגל.
מעבורת
המעבורת מחליפה גשר לשם חיבורן של שתי נקודות ביבשה. מעבורות נפוצות בעולם כולו, הואיל ויש צורך במעבר בין מקומות המופרדים על ידי מים. בארץ עשירה בנהרות כמו ברזיל, ובארץ עשירה בפיורדים כנורווגיה, המעבורת היא כלי תחבורה מן המעלה הראשונה בחשיבותו.
במדינות מפותחות ישנה נטייה לוותר על שירותי המעבורות ולהחליפם בגשר או במנהרה שמאפשרים קשר יציב, רצוף ומהיר יותר בין ארצות. דוגמאות בולטות לכך הן המנהרה שנחפרה בין צרפת ואנגליה מתחת לים, וגשר ארסונד שהוקם בין שוודיה לדנמרק. ההשקעה בשני פרויקטי ענק אלה הייתה גבוהה, ובאה כחלופה למעבורות שהתקיימו עד אז.
אפריקה
חברת Marine Service Company מטנזניה מפעילה שירות לנוסעים ומטענים באגמי ויקטוריה, טנגניקה ומלאווי. החברה אף מפעילה את אחת מן המעבורות הוותיקות באזור, MV Liemba אשר נבנתה בשנת 1913 בתקופת השלטון הקולוניאלי הגרמני במזרח אפריקה.
אירופה
את נתיב המים העמוס ביותר בעולם, תעלת למאנש, חוצות מעבורות רבות המקשרות בין הממלכה המאוחדת לבין נמלים שונים ביבשת אירופה, רובן לנמלים צרפתיים: קאלה, דנקרק, דייפ, רוסקוף, שרבור, קן, סן-מלו, לה האבר. מעבורות מפליגות מן האי הבריטי אף לבלגיה, דנמרק, הולנד, נורווגיה, ספרד ואירלנד. חלק מן המעבורות נושאות בעיקר תיירים, אולם רובן נושאות בעיקר מטענים, חלק מן המעבורות מיועדות אך ורק למשאיות מטענים. בבריטניה מעבורות מכונות לעיתים בכינוי הכולל RORO.
נתיב המעבורות הפעיל ביותר (במספר ההפלגות) הוא בחלקו הצפוני של מצר ארסונד, בין הלסינגבורג, סקונה בשוודיה ואלסינור בדנמרק. טרם נפתח לתנועה גשר ארסונד ביולי 2000, מעבורות למכוניות ומעבורות למכוניות ורכבות, חצו את המצר עד שבע פעמים בכל שעה. בשנת 2013 התדלדלה תנועת המעבורות במצר, אולם עדיין קיימת מעבורת החוצה את המצר כל 15 דקות, מכל צד, בשעות היום. אורך הנתיב הוא כ-2.2 מיל ימי (כ-4.1 ק"מ) והחצייה אורכת כ-22 דקות. בעשור השני למאה ה-21 כל המעבורות בנתיב זה בנויות כך שהן יכולות לשוט לכל כיוון באותה יעילות ואין צורך לסובבן בקטע החזרה בנתיב. משמעות הדבר שלמעבורות אלה אין חרטום, או ירכתיים במובן המקובל של המונח, כך גם צד ימין וצד שמאל של הספינה, המשתנים בהתאם לכיוון שאליו שטה המעבורת. אף שמרחק החצייה קצר, על רוב המעבורות במצר יש מסעדות, קפטריה וקיוסקים. נוסעים היושבים במסעדת המעבורת ואשר אינם עולים למעבורת במכוניתם, יכולים לעשות חציה כפולה, או משולשת של המצר, בעודם סועדים וזאת במחיר נסיעה בודדת. כרטיסי נסיעה לנוסעים במעבורת זו זולים ביחס לקווים ארוכים יותר.
מעבורות תיירים גדולות שטות בים הבלטי בין אולנד בפינלנד לשוודיה, אסטוניה, לטביה וסנקט פטרבורג ברוסיה, וכן בין איטליה לסרדיניה, קרואטיה, ספרד ויוון. במובנים רבים מעבורות אלה דומות לאוניות תענוגות, אולם הן יכולות לשאת גם מאות כלי רכב בסיפונים נפרדים. בנוסף לכך שהן משמשות ככלי תחבורה ליעדי תיירות פופולריים, הן מהוות יעד תיירות כשלעצמן, עם מסעדות רבות, מועדוני לילה, ברים, חנויות ומופעי בידור. בנוסף פועלים שירותי מעבורות מקומיים רבים בפינלנד, שוודיה, נורווגיה, אסטוניה ויוון.
באזורים הדרום-מערביים והדרומיים של הים הבלטי קיימים מספר נתיבי מעבורות עם תנועה רבה של כלי רכב. כך קווי המעבורות בין טרלבורג בשוודיה לרוסטוק, טרלבורג לשווינואוישצ'ה, גדסר (דנמרק) לרוסטוק, גדיניה לקרלסקרונה, ויסטה בשוודיה לשווינואוישצ'ה, משמשים בעיקר להעברת כלי רכב מסחריים. בקווים הארוכים יותר, קיימים על המעבורת תאי שינה פשוטים.
באיסטנבול פועלים קווי מעבורות המקשרים בין הצד האירופי של הבוספורוס לבין צידו ביבשת אסיה וכן קווים לאיי הנסיכים ולערי חוף סמוכות. אוטובוס הים באיסטנבול המפעיל מעבורות נוסעים מאיסטנבול, הסיע בשנת 2014 47 מיליון נוסעים, מספר נוסעי המעבורת הגדול בעולם.
צפון אמריקה
המבנה הגאוגרפי של קנדה, עם קו חוף ארוך ומספר רב של אגמים גדולים, הופך את המעבורות לכלי תחבורה חיוני בפרובינציות שונות. חברת BC Ferries הקנדית מפעילה את שירות המעבורות השלישי בגודלו בעולם, המעביר נוסעים בין האי ונקובר והיבשה, בחוף המערבי של קנדה. החברה מפעילה גם שירות מעבורות לאיים נוספים. בשנת 2015, החברה הסיעה למעלה מ-8 מיליון כלי רכב ו-20 מיליון נוסעים.
אף על החוף המזרחי של קנדה קווי מעבורות רבים, חלקם מופעלים על ידי ממשלת קנדה. קווים אלה מגיעים בין היתר לניופאונדלנד. בימות הגדולות היו בעבר קווי מעבורות רבים, אולם היום קיימות חברות בודדות המפעילות שירותים אלה. בתוך חלק מערי קנדה קיימים שירותי מעבורות, כך בהליפקס, טורונטו וונקובר. חברת Washington State Ferries מפעילה את שירות המעבורות הגדול ביותר בארצות הברית והשני בגודלו בעולם בנפח תעבורת כלי רכב. לחברה עשרה קווים במפרץ פיוג'יט ובמצר חואן דה פוקה, כולל קווים בין מדינת וושינגטון לאי ונקובר. בשנת 2016 הסיעה החברה 10.5 מיליון כלי רכב ו-24.2 מיליון נוסעים.
מעבורת סטטן איילנד בניו יורק, המפליגה בין הרבעים של מנהטן וסטטן אילנד, היא קו המעבורות העמוס ביותר בארצות הברית במספר הנוסעים. להבדיל מרוב קווי המעבורות, הנסיעה בקו מעבורת זה היא חינם. בעיר ניו יורק גם שירותי מעבורות קטנים יותר לאורך נהר ההדסון ליעדים בניו ג'רזי וצפון מנהטן. בשנת 2015 הכריז ראש העיר ניו יורק על תוכנית להרחבת שירותי המעבורות בעיר, כדי לקשר בין חלקי עיר מבודדים יחסית. אף בעיר ניו אורלינס שירותי מעבורות רבים, לנוסעים ולכלי רכב, כולל קו מעבורת הפועל בעיר מאז 1827, אחד העתיקים בצפון אמריקה.
מעבורות בישראל
החברות Poseidon Lines ו-Salamis Lines הפעילו שירות מעבורות סדיר בין חיפה ופיראוס דרך לימסול ורודוס בתדירות של פעמיים בשבוע. השירות הופסק בשנת 2001 עקב המצב הביטחוני.
חברת מנו ספנות הפעילה קו מעבורת שבועי בין חיפה לאודסה עד לשנת 2003, שנתיים לאחר מכן ניסתה החברה לייסד קו סדיר בין חיפה ללימסול אך נסגר מיד עקב חוסר ביקוש ומחירים לא אטרקטיביים.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, התחיל לפעול קו מעבורת בין העיר איסקנדרון (שבדרום טורקיה) לחיפה במטרה לאפשר מעבר משאיות בין טורקיה לירדן ועיראק, אך עד מהרה הוחלפה המעבורת באניית גל-נוע.
בשנת 2016 נפתח קו שייט תיירותי מחיפה לנמל בעכו.
אלדין חתוקאי
אלדין חתוקאי הוא חתן פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים לשנת התשמ"ו.
חתוקאי קיבל את פרס עובד ישראל במגזר התעשייתי ובשנת 1986 היה חתן פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים. בנימוקי ועדת השופטים נקבע כי "אלדין חתוקאי ראוי לפרס על הצטיינות בצה"ל ועל ההתמדה והחריצות שהוא מגלה בעבודתו במפעלי נייר חדרה. מגלה רוח צוות וכושר ניהול, במחלקה המורכבת מעובדים דרוזים, יהודים, מוסלמים וצ'רקסים".
זולטאן ריבלי
זולטאן ריבלי (בהונגרית: Zoltán Ribli ; נולד ב-6 בספטמבר 1951, מוהאץ' הונגריה) הוא שחמטאי הונגרי בדרגת רב אמן. היה אלוף הונגריה בשחמט, התחרה באליפות העולם בשחמט.
זולטאן ריבלי פעמיים היה אלוף אירופה לנוער (ב-1969 ו-1971). בשנים 1973, 1974 ו-1977 הוא היה אלוף הונגריה בשחמט.
בשנים 1984 ו-1987 הוא העפיל לשלבים המתקדמים של אליפות העולם. בשנת 1984 הוא הודח בחצי הגמר על ידי וסילי סמיסלוב. בשנת 1986 הוא ניצח בתחרות השחמט בדורטמונד
במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 ריבלי זכה במספר תחרויות חשובות. מאוחר יותר הוא השתתף בתחרויות מעטות, אך אפילו בשנת 2002 הצליח לנצח בתחרות.
ריבלי כתב מספר ספרים בנושא שחמט.
זולטאן ריבלי באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1970 ל-1994 השתתף זולטאן ריבלי ב-12 אולימפיאדות שחמט:
את'ל ווטרס
את'ל ווטרס (באנגלית: Ethel Waters; 31 באוקטובר 1896 – 1 בספטמבר 1977) הייתה זמרת ושחקנית אמריקאית. ווטרס החלה את הקריירה בשנות ה-20 של המאה ה-20 בשירי בלוז, ובהמשך הייתה לאמנית ג'אז, מוזיקת פופ וביג בנד, והופיעה על בימות ברודוויי. ווטרס הייתה השחקנית האפרו-אמריקאית השנייה שהייתה מועמדת לפרס אוסקר, אחרי האטי מקדניאל. היא גם הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס אמי, בשנת 1962.
בין שיריה המוכרים ניתן למנות את "Dinah", "Stormy Weather", "Taking a Chance on Love", "Heat Wave", "Supper Time", "Am I Blue?", "Cabin in the Sky", "I'm Coming Virginia" וגרסתה לשיר הגוספל "His Eye Is on the Sparrow".
קורות חייה
ווטרס נולדה בצ'סטר, פנסילבניה, כתוצאה מהאונס של אמה לואיס אנדרסון בעת שהייתה בערך בת 13 (מקורות מסוימים מציינים גיל גבוה מעט), על ידי ג'ון ווטרס, פסנתרן ומכר המשפחה שהיה ממעמד בינוני ורקע גזעי מעורב. ווטרס לא היה מעורב בגידולה. מעט לאחר שנולדה, נישאה אמה לנורמן הווארד, שעבד בהקמת מסילות רכבת. אתל השתמשה בשם המשפחה הווארד כילדה, ובהמשך החלה להשתמש בשם אביה. את ווטרס גידלה בעוני סבתה, סאלי אנדרסון, שעבדה כעקרת בית, יחד עם שתי דודותיה ודודה. ווטרס עצמה נישאה בגיל 13, לבעל מתעלל, ותוך זמן קצר עזבה את חיי הנישואים ועברה לעבוד כמנקה בבית מלון בפילדלפיה.
בעקבות הופעה מקרית בבולטימור, שבה ביצעה שני שירים, החלה לעסוק בתחום הבידור, והצטרפה ללהקת וודוויל נודדת. בהמשך עברה לאטלנטה, ועבדה במועדון שבו עבדה גם בסי סמית. סמית דרשה שווטרס לא תשיר בלוז ותהווה תחרות מולה, ולכן החלה לשיר בלדות ושירים פופולריים. ב-1919 עברה להארלם והייתה חלק מהרנסאנס של הארלם בשנות ה-20. ב-1919 השתתפה בהארלם בקומדיית הבלאקפייס Hello והופיעה במועדון Edmond's Cellar. ב-1921 הייתה לאישה השחורה החמישית שהקליטה תקליט, בחברה הקטנה Cardinal Records. לאחר מכן עברה ל-Black Swan Records, שם ליווה אותה מוזיקאי הג'אז פלטשר הנדרסון.
ב-1925 החלה להקליט בקולומביה רקורדס, והקליטה את הלהיט "Dinah", שנבחר ב-1998 להיכל התהילה של גראמי. במקביל הופיעה בהופעות בברודוויי ובמופע הוודוויל המצליח של Keith Vaudeville Circuit. ב-1926 הקליטה את "I'm Coming Virginia". ב-1929 החליטה את "Am I Blue?", שהופיע בפסקול הסרט On with the Snow, והיה ללהיט ואחד מהשירים המזוהים אתה. בשנות ה-20 ווטרס הופיעה והקליטה עם להקות האנסמבל של ויל מריון קוק ולאבי אוסטין. בהמשך הקריירה התפתחה יותר לכיוון של בלוז ושירי ברודוויי, והופיעה גם עם דיוק אלינגטון. ב-1931 עזבה את קולומביה רקורדס.
בסוף שנות ה-40 חזרה לעבוד לצד פלטשר הנדרסון. היא הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור הופעתה בסרט "פינקי" (1949), בבימויו של אליה קאזאן. במקור היה אמור לביים את הסרט ג'ון פורד, אך הוא פרש בשל מחלוקות עם ווטרס. ב-1950 זכתה בפרס איגוד מבקרי הדרמה של ניו יורק עבור הופעתה לצד ג'ולי האריס במחזה The Member of the Wedding. ווטרס והאריס הופיעו בתפקידן במחזה בשנית בגרסה הקולנועית של המחזה ב-1952.
יהודה בן טבאי
רבי יהודה בן טבאי היה נשיא הסנהדרין, בן זוגו של שמעון בן שטח, ששימש לצידו כאב בית דין. הם היו הזוג השלישי בתקופת הזוגות. במחלוקת על הסמיכה בחג יהודה בן טבאי אחז בדעה שלא לסמוך. בתלמוד מובע ספק בעניין הזוג השלישי - מי מהם היה נשיא ומי אב בית דין.
ייחוסו ככהן גדול
לפי המובא בסדר הדורות נמנה רבי יהודה ככהן והוא היה בנו של טבאי כהן גדול, וכן רבי יהודה בעצמו כיהן בתפקיד הכהן הגדול אחרי פטירת אביו.
לפי המייחסים אותו ככהן, נמנה רבי יהודה בן טבאי כדור שלישי באותו ייחוס של יוסי בן יועזר ורבי יהושע בן פרחיה שקדמוהו, שאף הם נמנו ככהנים.
תולדותיו
בירושלמי חגיגה מובא:
החוקרים חלוקים לגבי הרקע ההיסטורי של סיפור זה. זכריה פרנקל כתב: חמת ינאי כי הטה שמעון [בן שטח] את לבו לטוב כתב שמעון האגרת הנזכרת למעלה והשיב את יהודה בן טבאי"
יצחק אייזיק הלוי טוען, לעומת זאת, שיהודה בן טבאי ברח בגלל שלא רצה להיות נשיא והאירוע היה בתחילת ימי שלומציון המלכה.
סירובו של יהודה בן טבאי להיות נשיא מופיע גם באמרתו באבות דרבי נתן:
בתלמוד יש מחלוקת בין רבי מאיר ורבי יהודה בשאלה האם יהודה בן טבאי היה נשיא או שמעון בן שטח היה נשיא. הרב יעקב מדן מציע שבתחילה יהודה בן טבאי היה נשיא אך שהוא ויתר על הנשיאות לאחר הטעות בהריגת עד זומם יחיד.
מעשה זה מסופר בתלמוד הבבלי:
אמרותיו
מלבד המחלוקת על הסמיכה, ידועה גם אמרתו המפורסמת במשנה באבות:
תקנותיו
כלומר, כלי מתכת שנטמא בטומאת מת, שאדם שברו ועשה מהשברים כלי חדש - למרות שמהתורה הכלי טהור, גזרו יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח שהכלי יישאר בטומאתו. טעם הגזירה הוא שעל מנת לטהר כלי מתכת שנטמא בטומאת מת ללא שבירה, צריך להמתין שבעה ימים מטומאתו ולאחר מכן הכלי צריך טבילה והזאה ורק לאחר כל זה הכלי טהור. ואם ישברם ויעשה מהם כלי חדש ובכך יטהרם, יחשבו האנשים שכלי מתכת נטהרים ביום אחד.
גם בתלמוד הבבלי ישנו רמז לכך שתקנה זו ניתקנה על ידי יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח:
שמעון בן שטח היה אחיה של שלומציון המלכה, והוא ויהודה בן טבאי היו ראשי החכמים בדור ההוא (נשיא ואב בית דין).
כמו כן, לדעת רבי יונה בירושלמי תיקן רבי יהודה בן טבאי גם טומאה על ארץ העמים ועל כלי זכוכית.
יהודה בן טבאי והקראים
על אף שהיה חכם פרושי שלחם בתפיסות הצדוקים, וכיהן כנשיא או כאב בית דין של הסנהדרין, כמה חכמים קראים מאוחרים מתחילת העת החדשה ראו ביהודה בן טבאי דווקא ממשיך המסורת הקראית. בספרי ההיסטוריוגרפיה שלהם מנו הקראים את יהודה בן טבאי כממשיך האמיתי של מסורתם ההלכתית. לדעתם, כשעלו שבי ציון חזרה לארץ ישראל, הביאו עימם שתי דרכים לפירוש התורה, ובכך נחלקו לשתי כתות: "כת התאנים הטובות", או "כת הצדיקים" שהמשיכו את המסורת של התורה הכתובה כפי שהייתה בימי המקרא. והכת השנייה שלימים נקראה כת הפרושים, זנחה את דרך התורה הכתובה, והביאה עימה פירושים שגויים שעוקרים את המקרא ממקומו.
לטענתם, בימי המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי, הרג ינאי את כל חכמי ישראל בארץ, ורק שניים הצליחו להינצל: יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח. בעוד שיהודה בן טבאי שימר את התורה הכתובה, והמשיך את המסורת הפרשנית מימי המקרא, שמעון בן שטח ברח לאלכסנדריה במצרים, ואסף סביבו את כל הפרושים שפרשו מדרך התורה הכתובה. מאחר ששמעון בן שטח היה אחיה של שלומציון המלכה - אמו של אלכסנדר ינאי, הצליחה שלומציון להשפיע על בנה, ובכך ינאי אישר לשמעון בן שטח לחזור לארץ, מה שלא ניתן ליהודה בן טבאי. כשחזר שמעון בן שטח, טען שבידו נמצאת מסורת מימי משה רבנו לפירוש התורה, היא התורה שבעל פה, ומאז רוב העם נמשך אחרי כת הפרושים.
ככל הנראה, סיפור זה סופר לראשונה על ידי הקראים המאוחרים מהמאה ה-15 או ה-16, ומאז הם מחזיקים בטענה שעד שמעון בן שטח כל עם ישראל היה קראי, והוא זה שייסד בעצם את התורה שבעל פה ואת הזרם הפרושי. אפשר להבחין בכך גם מתוך דבריו של החכם הקראי אליהו בשייצי:
לסיפור זה אין כל יסוד היסטורי. אולם נראה שלא נוצר יש מאין, אלא הוא מתבסס על דבריו של רבי יהודה הלוי מהמאה ה-11 בספר הכוזרי. שם מספר החבר שהקראים נוסדו בתקופת יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח. ומזה שהדגיש דווקא את שמעון בן שטח כחכם ש"השיב הקבלה לאיתנה" - אחזו הקראים ביהודה בן טבאי כממשיך המסורת הקראית.
הפוני האדום
הפוני האדום (באנגלית: The Red Pony) היא נובלה מאת הסופר האמריקאי ג'ון סטיינבק, שנכתבה בשנת 1933. שלושת הפרקים הראשונים של הנובלה התפרסמו בין השנים 1933 ל-1936 במגזינים שונים, והספר המלא פורסם בשנת 1937 על ידי הוצאת וייקינג פינגווין (Viking Penguin).
תוכן
גיבור "הפוני האדום" הוא ילד בשם ג'ודי טיפלין, שמתגורר עם הוריו בחווה חקלאית בהרי קליפורניה. הנובלה מורכבת מארבעה פרקים, שכל אחד מהם מהווה סיפור בפני עצמו. הדמויות העיקריות, מלבד ג'ודי, הם אביו, קרל טיפלין; פועל החווה בילי באק, הנחשב מומחה לסוסים; אמו של ג'ודי; אביה - סבו של ג'ודי; וגיטאנו - איכר מקסיקני זקן שחוזר לשטח החווה בה גדל כדי למות.
פרק ראשון
בפרק הראשון, שנקרא "המתנה", מקבל ג'ודי מאביו פוני אדום וצעיר אותו רכש במכירה פומבית של השריף המקומי. ג'ודי מאושר מהמתנה. הוא מטפל בפוני היטב, מאכיל אותו, מבריש את שערו ומביא חברים מבית הספר לראות אותו. ג'ודי מאמן את הפוני, מוליך אותו באפסר ולאחר מכן בחבל ארוך, ומצפה ליום בו יוכל לרכוב עליו. אביו של ג'ודי שבע רצון מההשקעה של הנער, ומעריך כי הוא יוכל לרכוב עליו כשיגיע חג ההודיה, שלושה שבועות לאחר מכן.
באחד הימים משאיר ג'ודי את הפוני מחוץ לאורווה, לאחר שבילי באק מבטיח לו כי לא יירד גשם בזמן הקרוב. אך בזמן שג'ודי בבית הספר מתחיל מבול, והפוני נרטב ומצטנן. בילי באק, שמתייסר בגלל הטעות שעשה, מנסה לרפא אותו, אך ללא הועיל. מצבו של הפוני מידרדר, ובילי מאבחן כי הוא לקה בתשניק הסוסים. הוא מנסה לפתוח חור בקנה הנשימה שלו, כדי לאפשר לו לנשום, אך הדבר לא משפר את מצבו. ג'ודי, שעבר לישון באורווה, כדי להיות קרוב לפוני, מתעורר ומגלה שדלת האורווה פתוחה והפוני נעלם. הוא מתחקה אחר עקבותיו, ומאתר אותו מרחוק, כשמסביבו מתגודדים נשרים. הוא מגיע למקום בחמת זעם, בזמן שאחד הנשרים מנקר את עינו של הפוני המת. הוא מצליח לתפוס את הנשר ומכה אותו למוות, עד שבילי באק, שמגיע למקום עם אביו של ג'ודי, מושך אותו מהציפור.
פרק שני
בפרק השני, שנקרא "ההרים הגדולים", משקיף ג'ודי על ההרים הגדולים במזרח, וחולם כי יום אחד ייצא לחקור אותם. לפתע מופיע איכר מקסיקני זקן מאחורי הגבעה. האיכר, ששמו גיטאנו, טוען כי הוא נולד בחווה זו, וכי כעת הוא חזר אליה כדי למות. אביו של ג'ודי, קרל, מאפשר לו ללון בלילה בחווה, אבל מכריז כי בבוקר יהיה עליו לעזוב. הוא משווה אותו לסוסו הזקן איסטר, שכבר קשיש מדי מכדי לעבוד, ורק מסתובב בחווה, אוכל וישן. בלילה מבקר ג'ודי את גיטאנו, ושואל אותו בנוגע להרים הגדולים. גיטאנו אומר כי הוא יצא לשם פעם, כשהיה צעיר, אך הוא לא זוכר הרבה מאותו טיול. בבוקר נעלם גיטאנו, ועמו איסטר הזקן. אחד השכנים מספר כי ראה את גיטאנו רוכב על איסטר לכיוון ההרים הגדולים. אביו של ג'ודי לא יוצא בעקבותיו, ומכריז כי גיטאנו עשה לו טובה בכך ששיחרר אותו מהצורך לדאוג לסוס הזקן.
פרק שלישי
בפרק זה, שנקרא "ההבטחה", אומר קרל טיפלין לבנו כי בילי באק, פועל החווה, סיפר לו שג'ודי טיפל יפה בפוני האדום עד שהוא מת. הוא שואל את ג'ודי אם הוא היה מוכן לעבוד בשביל סוס חדש עבורו. ג'ודי מסכים בהתרגשות, וקרל אומר לו לקחת את הסוסה נלי לחווה של ג'ס טיילור, שמחזיק בסוס הרבעה. הדבר עולה חמישה דולרים, אך קרל מסכים להלוות את הסכום לג'ודי אם זה יעבוד כל הקיץ כדי להחזירו.
בחודשים הבאים ג'ודי ובילי באק מטפלים בסוסה, ובילי באק מציין כי אמו מתה בלידתו, ובמקום חלב אם הוא גדל על חלב סוסות. לכאורה, זו הסיבה שהוא מוצלח כל כך עם סוסים. אך כאשר נלי עומדת ללדת, מסתבר כי הסייח שהיא נושאת ברחמה הפוך. בילי באק, שאינו מוכן לאכזב את ג'ודי שוב לאחר המקרה עם הפוני, מחליט להמית את הסוסה וליילד את הסייח בניתוח קיסרי מאולתר. הוא מורה לג'ודי לעזוב את האורווה, אך ג'ודי לא מגיב. הוא צועק כי לפחות יפנה את ראשו הצדה, וג'ודי מציית. בילי הורג את הסוסה במכה של פטיש פרזול למצחה, מיילד את הסייח ומניח אותו לצד ג'ודי: "הנה הסייח שלך. הבטחתי לך, והנה הוא. הייתי מוכרח לעשות את זה. הייתי מוכרח".
פרק רביעי
בפרק זה מגיע לחווה סבו של ג'ודי מצד אמו. אביו של ג'ודי, קרל טיפלין, מתלונן על חמו, שכל הזמן מספר מחדש את אותם סיפורים על התקופה שבה הנהיג שיירת עגלות מעבר למישורים, בדרכם למערב ארצות הברית. הסב, שהכיר גם את מיול תל באק, אביו של פועל החווה בילי באק, שומע את קרל מתלונן בפני אשתו על הסיפורים החוזרים ונשנים שלו. קרל, שלא התכוון שהסב ישמע את הדברים, מתנצל, אבל הסב מרגיע אותו: "אל תצטער קרל. אדם זקן לא רואה דברים לפעמים. אולי אתה צודק. המסע אל המערב הסתיים. אולי צריך לשכוח אותו עכשיו כשהוא נגמר".
ג'ודי דואג שסבו לא יספר יותר את הסיפורים, אבל הסב אומר שהוא יספר אותם, אבל רק כשיהיה בטוח שאנשים מעוניינים לשמוע. הוא מנסה להסביר לג'ודי מה הוא בעצם מבקש לספר: "לא האינדיאנים הם שהיו חשובים, ולא ההרפתקות וגם לא לבוא הנה. חבורה שלמה של אנשים שהתלכדה והייתה לחיה אחת גדולה וזוחלת, זה היה הדבר. ואני הייתי הראש. כל אחד ביקש לו דבר לעצמו, אבל החיה הגדולה שהייתה כל האנשים רצתה רק ללכת מערבה. אני הייתי המנהיג, אבל אילו לא הייתי שם מישהו אחר היה הראש. הדבר הזה היה זקוק לראש". כשג'ודי אומר שיום אחד אולי הוא ינהיג את האנשים, מגיב סבו בחיוך: "אין לאן ללכת. האוקיינוס עוצר בעדך. ושם, לחופו, עומדים אנשים זקנים בשורה ושונאים את האוקיינוס על שעצר בעדם".
ג'וניוס מאלטבי
יחד עם "הפוני האדום" התפרסם סיפור נוסף של סטיינבק בשם "ג'וניוס מלטבי" (אנגלית: Junius Maltby). הסיפור הקצר עוסק בדמות בשם זה, מנהל חשבונות מסן פרנסיסקו, שסמוך ליום הולדתו ה-35 מתעלף בעקבות קשיי נשימה. רופא ממליץ לו לעבור לאזור עם מזג אוויר יבש וחם, וג'וניוס עוקר לעמק סמוך בשם "נאות שמים". בעמק הוא שוכר חדר בחווה של אלמנה בשם מרת קווקר, והשניים מתחתנים כשנה. ג'וניוס, שבימי החלמתו התרגל לעצלות נינוחה ומתמשכת, מעדיף הרהורים מתמשכים על פני העבודה בחווה, ובמהלך השנים הבאות מידרדר מצבו של הזוג, על שני הילדים מנישואיה הקודמים של מרת קווקר, והם שוקעים בעוני. מרת קווקר נכנסת להיריון, וכמה ימים לפני שהיא עומדת ללדת תוקפת את האזור שפעת, ושני הילדים נופלים למשכב. בזמן שמרת קווקר נתקפת צירי לידה הילדים מתים ממחלתם. השכנים מתלבטים אם לספר לה על הטרגדיה, אך היא חולה בקדחת הלידה, ומתה עוד לפני שהיא מספיקה לראות את התינוק.
ג'וניוס מביא פועל גרמני זקן בשם ג'ייקוב סטוץ כדי שיעזור לו בחווה, אך ג'ייקוב - בדומה לבעל החווה - שוקע בעצלות ותוך שבועיים מפסיק לעבוד. במקום זאת הוא וג'וניוס מעבירים את הזמן בשיחות על עניינים שמטרידים אותם - כמו איך בא הצבע לפרחים והיכן נמצאת אטלנטיס. השניים מחליטים לקרוא לילד רובי, כפשרה בין השם רוברט (החביב על ג'וניוס) לשם בוב (אותו מעדיף ג'ייקוב, בשל קוצרו). רובי גדל עם השניים, הולך בעקבותיהם ומאזין לשיחותיהם. אנשי העמק מרחמים על רובי, שמסתובב תמיד בבגדים מרופטים ונראה להם מוזנח למדי. כשהוא מגיע לגיל המתאים מקבל ג'וניוס מכתב מהוועדה המפקחת שמורה לו לשלוח את רובי לבית הספר. אף־על־פי שהילדים האחרים בבית הספר מתכננים ללעוג לו, רובי נהפך - בלי כוונה תחילה - למושא לחיקוי והערצה. הילדים האחרים אף מתחילים ללכת בבגדים מרופטים כמותו, ומבקרים בחוותו של ג'וניוס, שממציא עבורם משחקים משעשעים.
מורתו של רובי, גברת מורגן, מגלה בו עניין רב. הוא מפגין יכולת מושלמת בקריאה, ואוצר המלים שלו הוא כשל אדם בוגר. מצד שני, הוא אינו יודע לכתוב או לבצע פעולות חשבון בסיסיות. גברת מורגן מחליטה ללכת לבקר בחווה של ג'וניוס, ומבלה שם עם רובי ושאר הילדים מהכתה. היא מתרשמת מאוד מג'וניוס, "הג'נטלמן המוזר".
כמה ימים לאחר מכן חלה חופשת חג המולד, וגברת מורגן מתכוונת לבלות אותה בלוס אנג'לס. כשהיא ממתינה לאוטובוס בצומת היא נתקלת בג'וניוס וברובי, אלא שהפעם השניים לבושים בבגדים חדשים, וג'וניוס מגולח ומסודר. הוא מספר לגברת מורגן שהוא מתכוון לחזור לסן פרנסיסקו, שם יחפש עבודה כמנהל חשבונות. כשגברת מורגן שואלת מדוע, משיב לה ג'וניוס: "את מבינה... לא ידעתי שאני גורם נזק לילד. לא חשבתי על זה. כנראה היה עלי לחשוב על זה. הוא לא צריך לגדול בעוני, את מבינה את זה, לא כן? לא ידעתי מה האנשים אומרים עלינו".
עיבוד לקולנוע
ב-1949 הופק הסרט "הפוני האדום" בכיכובם של מירנה לוי ורוברט מיצ'ם. ב-1973 הופק סרט טלוויזיה לפי הספר בכיכובם של מורין או'הרה והנרי פונדה.
הערות שוליים
Der rote Pony und andere Erzählungen
The Monster Tour
The Monster Tour הוא מיני-סיבוב הופעות של הראפר האמריקאי אמינם והזמרת הברבדית ריהאנה שיצא לדרך ב-7 באוגוסט 2014.
המופע הראשון באצטדיון Rose Bowl בפסדינה היה להצלחה וכל הכרטיסים למופע נמכרו, עם קהל של 90,000 איש. סיבוב ההופעות הגיע לסופו ב-23 באוגוסט עם מופע הסיום שהתקיים באצטדיון Comerica Park בדטרויט. סך הכל המופע גרף 32 מיליון דולר.
רקע
אמינם וריהאנה שיתפו לראשונה פעולה ב-2010 בשיר "Love the Way You Lie". מאז הם הוציאו שלושה שירים נוספים: "" ב-2010, "Numb" ב-2012, ו-"The Monster" ב-2013.
בפברואר 2014, הוכרז כי הצמד ייצא למסע הופעות משותף קטן היקף. ב-19 במרץ 2014, אושר כי מסע ההופעות ייקרא "The Monster Tour" והוכרזו שלושה מועדים. מכירת הכרטיסים להופעות החלה ב-28 במרץ 2014. ב-21 במרץ, עקב דרישת הקהל, התווספו עוד שלושה מועדי הופעות לסיבוב ובכך עלו מספר ההופעות המשותפות לשישה בסך הכל.
ארנסט צינדל
ארנסט כריסטוף פרידריך צינדל (בגרמנית: Ernst Christof Friedrich Zündel; 24 באפריל 1939 – 5 באוגוסט 2017) היה מכחיש שואה ונאו-נאצי גרמני שהועמד למשפט בקנדה על פרסום ספרות שנאה ובגרמניה, ב-8 בנובמבר 2005, באשמת הסתה לשנאה והכחשת שואה, שמהווים פשע פדרלי במדינה, ונידון ב-15 בפברואר 2007 לחמש שנות מאסר. הוא שוחרר בשנת 2010.
ביוגרפיה
בשנות ה-70 צינדל שימש כדובר של קבוצת מהגרים יוצאי גרמניה אשר מחו נגד הרגשות האנטי גרמניים בחברה הקנדית וטענו שהם וילדיהם סובלים מאפליה, בין השאר בשלהי שנות ה-70 יזם מסיבות עיתונאים בהם מחא על שידור הסדרה "שואה" של האן.בי.סי וטען כי בסדרה הגרמנים מוצגים בצורה שגויה. הקריירה שלו כדובר הקבוצה הסתיימה בסוף שנות ה-70 כאשר הכתב מארק ברונוקובסקי חשף כי צינדל פרסם חומרים אנטישמיים ופרו-נאציים בשם כריסטוף פרידריך.
בשנת 1977 התגרש. ובאותה שנה הקים בית הוצאה לאור פרטי שנקרא "פרסומי סמיזדט" שנקרא על שם שיטה מחתרתית שהייתה נהוגה בברית המועצות של פרסום חומרים שנאסרו לפרסום על ידי הממשל.
החל מסוף שנות ה-70 צינדל קנה את פרסומו כתומך בקבוצות ימין קיצוניות ונאו-נאציות. צינדל קידם קמפיין לאסור את הקרנתו של הסרט "רשימת שינדלר" בטענה שהסרט מציג לרעה את הגרמנים ולכן יש לאסור את הקרנתו בגרמניה ובקנדה. כאשר נאסר הסרט להקרנה בלבנון, בירדן, בפיליפינים ובמלזיה, הביע צינדל את סיפוקו מכך.
ב-8 במאי 1995 מעונו של צינדל בטורונטו הושחת וקבוצה בשם "תנועת ההתנגדות היהודית החמושה" לקחה על עצמה אחריות להשחתה. על פי תחקיר של ה"טורונטו סאן", הקבוצה הייתה קשורה לליגה להגנה יהודית ולכהנא חי. באותו החודש צינדל הותקף פעם נוספת כאשר פצצה הוטמנה ליד ביתו ופורקה על ידי המשטרה. החקירה העלתה כי האחראי להטמנת הפצצה היה פעיל זכויות בעלי חיים דוויד בארבארש, אך החקירה הופסקה.
פרסומיו על הקשר בין הנאצים לעב"מים
כאשר צינדל הקים את בית ההוצאה לאור בשנת 1977, הוא פנה תחילה לקהילת חוקרי העב"מים, נושא שהיה אז בשיא הפופולריות שלו. בפרסומיו כתב צינדל כי הצלחות המעופפות היו נשק נאצי סודי אשר שוגר מבסיס תת-קרקעי באנטארקטיקה. צינדל פרסם מספר ספרים על הנושא, המפורסם בהם היה "צלחות מעופפות: נשק נאצי סודי?" (1978) וכן ספרים כגון "המשלחות הנאציות הסודיות לקוטב הדרומי" (1978) ו"היטלר והקוטב הדרומי" (1979). בספריו טען כי לאחר המלחמה הנאצים נמלטו לקוטב הדרומי ושם פיתחו נשק סודי בדמות הצלחות המעופפות בתקווה לחזור ולהשתלט על העולם בעתיד.
על פי עדותו של מארק מילה, חבר באגודת הסקפטיים האמריקאית, צינדל הודה בפניו כי הפרסומים על הקשר בין הנאצים לעב"מים נועדו למשוך קהל ובעצם לא היו אלא הונאה. מילה טען כי צינדל אמר לו בשיחת טלפון "הבנתי שהצפון-אמריקאים לא מעוניינים ללמוד, הם רוצים בידור. הספר הוא בשביל הכיף, כריכה עם תצלום של היטלר וצלחות מעופפות יוצאות מאנטארקטיקה היא הסיכוי לקבל זמן שידור בטלוויזיה וברדיו. 15 דקות מהתוכנית אני אדבר על הדברים האיזוטרים האלה ואז אני אתחיל לדבר על המדענים היהודיים במחנות הריכוז שעבדו על הנשק הסודי והזה וככה אני אדבר על מה שבאמת רציתי לדבר עליו."
הכחשת שואה
מאז הקמתו הפך בית ההוצאה לאור של צינדל למקור פרסום עולמי של חומר פרו-נאצי, הכחשת שואה וחשיפת "פשעי הציונות". דרך ההוצאה לאור צינדל פרסם ספרים כגון "האם באמת מתו שישה מיליון יהודים" ו"היטלר אותו אנו אוהבים, מדוע?", בו הציג את היטלר כאדם שוחר שלום. פרסומי ההוצאה לאור נפוצו לארצות הברית, שבה היו להוצאה כ-29 אלף מנויים, כך נטען, ולמערב גרמניה, אליה הגיעו בין השנים 1978–1979 כ-200 משלוחים של חומר נאו-נאצי שמקורו באותה הוצאה לאור.
בין השנים 1981–1982 נאלץ צינדל לשנות את כתובת המשלוחים שלו בשל העובדה כי ממשלת קנדה אסרה עליו לשלוח חומר מקנדה באשמת הפצת חומר שנאה. בשנת 1983 הוסר האיסור בקנדה. ב-1983 סבינה סיטון, ניצולת שואה ומייסדת "האגודה הקנדית לזכר השואה", הגישה תביעה נגד צינדל על הפצת חומר שקרי בספרו "האם באמת מתו שישה מיליון יהודים", ובשנת 1985 גם ממשלת אונטריו הצטרפה לתביעה. צינדל הורשע בשנת 1985 ושוב ב-1988 לאחר שערער, ונידון ל-15 חודשי מאסר, אך זוכה בשנת 1992 על ידי בית המשפט העליון של קנדה, שקבע כי החוק הנוגע להפצת "ידיעות כוזבות" נוגד את חופש הביטוי ולכן אינו חוקתי. לאחר סיום המשפט בשנת 1992 המשיך צינדל להפיץ את דעותיו ברשת האינטרנט. המשפט ב-1988 נודע בציבור בשל עדותם של מכחישי השואה דייוויד אירווינג ופרד לוכטר. בשנת 1985 העיד נגד צינדל חוקר השואה ראול הילברג, שסירב להעיד שוב ב-1988.
בסוף שנות ה-90 החלה הוועדה הקנדית לזכויות אדם לחקור את פרסומיו של צינדל באינטרנט, והוא הואשם בפרסום חומר אנטישמי. בינואר 2000, לפני שהוועדה סיימה את חקירתה, עזב צינדל את קנדה והשתקע בסרוויל, טנסי בארצות הברית. באותה תקופה גם התגרש בשנית ונישא בשלישית.