cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנג'ר (בייסבול)
מנג'ר הוא אדם, המדריך ומנווט את שחקני הקבוצה. האחראי לאסטרטגיה של הקבוצה ולמהלכי הטקטיקה תוך כדי משחק הבייסבול. המנג'ר שווה בסמכותו למאמן ראשי בקבוצות כדורגל או כדורסל תחת המנג'ר עובדים מספר מאמנים. (בין שנים לשישה), שלכל אחד מהם תחום התמחות שונה. בחבטות בהגנה ובתפיסות.
בדרך כלל הכינוי מנג'ר קיים רק בבייסבול המקצועני, בסוגים אחרים של בייסבול ישתמשו במונח מאמן. מאמני הבייסבול שונים משאר המאמנים בקבוצות הספורט. בכך שהם לובשים את מדי הקבוצה. ולחולצתם ישנו גם כן מספר. כמו השחקנים.
יהודה לייב גרויברט
הרב יהודה לייב גרויברט (נהגה גם: גרויבארט. ה'תרכ"א, 1861 – ב' בחשון ה'תרצ"ח, 6 באוקטובר 1937) היה רב של מספר עיירות בליטא ובפולין, ומשנת התר"פ (1920) שימש כרב בטורונטו שבקנדה. מחבר שו"ת "חבלים בנעימים".
ביוגרפיה
נולד לאביו הרב בנימין ואימו דבורה רעכיל גרויברט. בתחילת דרכו שימש כרבן של יאנובה (ליטא), מאקוב וסטאשוב (פולין). משנת תר"פ (1920) ועד פטירתו שימש כרב ואב בית דין בטורונטו שבקנדה, למעט תקופה קצרה משנת תרפ"ז שבה כיהן כרב בסנט לואיס.
הרב גרויברט היה מפעילי תנועת המזרחי והתנגד לאגודת ישראל. תינה על ירידת הרמה הלמדנית של רבני צפון אמריקה ביחס לרבני מזרח אירופה משם היגר, ועודד השקעה בחינוך דור העתיד של רבני צפון אמריקה באמצעות תמיכה בישיבות האורתודוקסיות המודרניות בצפון היבשת.
בשנת ה'תרע״ט (1919) הרצה בוועידה הארצית השנייה של תנועת ׳המזרחי׳ על בעיות החינוך, והציע תוכנית לימודים המשלבת תורה עם לימודים כלליים. בדבריו הקדיש מקום גם לתרבות הגוף, ואמר :
ספר זיכרון
בשנת התרפ"א (1921), בעודו בטורונטו, כתב ספר בשם "ספר זיכרון", ובו תיעד את קורותיו בעת מלחמת העולם הראשונה. בהקדמה לספרו הוא מספר שרצה להדפיס אותו בתחילת שנת התרפ"ג (1923), ושלח את כתב היד וסכום כסף לאדם בפולין שידפיס אותו שם, אולם הוא מעל בפקדון, ובסופו של דבר כתב היד הגיע לידי הרב גרויברט ללא הכסף, והספר יצא לאור באיחור רב בבית דפוס בלודז' בשנת התרפ"ו (1926), "ויש דברים אשר היו מכוונים לשעתם, דבר בעתו, וכעת כי נשתנו העתים תכלית שנוי, ירד ערכם ועושים רושם של "חוץ לזמנו" ".
תלמידיו
בין תלמידיו:
יד וכדור שיקוף
יד וכדור שיקוף המכונה גם דיוקן עצמי במראה כדורית הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפס לראשונה בינואר 1935.
תיאור היצירה
ביצירה ניתן לראות את השתקפות האמן בכדור שיקוף (כדור בדולח) שהוא מחזיק בידו. בהשתקפות רואים את כל חדר העבודה של האמן, והיצירה מהווה משחק בפרספקטיבות שונות המתאפשרות בציור השתקפות, בדומה ליצירה קודמת של האמן "דומם וכדור שיקוף". אין מדובר ביצירה ריאליסטית שכן ברקע התמונה לא ניתן לראות את חדר העבודה הנראה בהשתקפות.
בספרו מתאר אֶשֶר את היצירה, כאמירה לגבי יחס האמן לאופן שבו הוא רואה את יצירתו:
אזכורים תרבותיים
בסרט "המבוך" בו מוזכרת עבודה נוספת של האמן ("יחסות") ישנם אזכורים גם של יצירה זו. גארת', מלך הגובלינים (המגולם על ידי דייוויד בואי) מציע לשרה, הגיבורה, כדור בדולח המופיע בידו, ובו ניתן לראות השתקפות. וכן, בסצנת החלום שבסרט, שרה מגלה שהיא כלואה בכדור בדולח וכשהיא רצה לקיר הכדור היא רואה את השתקפותה המעוותת, בדומה להשתקפות האמן המופיעה ביצירה זו.
זיטו
ז'וזה אלי דה מירנדה (בפורטוגזית: José Ely de Miranda;; 8 באוגוסט 1932 ברוזיירה שבמדינת סאו פאולו, ברזיל – 14 ביוני 2015 בסנטוס, סאו פאולו, ברזיל), הידוע בכינוי זיטו, היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי. זיטו שיחק במדי סנטוס לצד פלה וז'ילמר, בתקופה שסנטוס הייתה אחת הקבוצות הטובות בעולם. הוא ייצג את נבחרת ברזיל במשך 11 שנים, ועזר לה לזכות פעמים בגביע העולם בכדורגל (בשנות 1958 ו-1962).
תארים
נבחרת ברזיל
סנטוס
יו אס איירווייז
יו אס איירווייז (באנגלית: US Airways) הייתה חברת תעופה אמריקאית ששכנה בטמפה שבאריזונה (הנמצאת באזור העירוני של פיניקס).
היסטוריה
US איירווייז הייתה חברת התעופה החמישית בגודלה בארצות הברית, צי המטוסים שלה מנה 338 מטוסים אשר שירתו כ-204 יעדים בצפון אמריקה, מרכז אמריקה, האיים הקאריביים, אירופה וישראל.
החברה הפעילה מוקדים מרכזיים בפיניקס, שארלוט, ופילדלפיה, ובפברואר 2005 פתחה מוקד כלל אמריקני בפורט לודרדייל. שאר נמלי התעופה העיקריים איתם עבדה החברה הם פיטסבורג, לה גוארדיה בניו יורק, רייגן-נשיונל בוושינגטון ובוסטון.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, יו אס איירווייז הייתה לראשונה מכמה חברות תעופה אמריקניות גדולות שהודיעו על הליך פירוק, דבר שאילץ אותה לסגור את אחד ממוקדי החברה בבולטימור ולפטר מאות עובדים. ב-2013 יצאה החברה ממצב של פשיטת הרגל.
החברה הייתה בעליה של חברת "אמריקה וסט איירליינס".
בפברואר 2013 הודיעו יו אס איירוויז וחברת התעופה אמריקן איירליינס, כי שתי החברות תמוזגנה בעסקה שיצרה את חברת התעופה הגדולה בעולם. בעסקה, שנחתמה ברבעון השלישי של שנת 2013, בעלי מניות חברת האם של אמריקן איירליינס; AMR מחזיקים ב-72% ממניות החברה החדשה, ובעלי המניות של יו אס איירוויז מחזיקים ב-28% הנותרים. החברה הממוזגת נושאת את השם אמריקן איירליינס. ב-31 במרץ 2014 הושלם המיזוג בין יו אס איירווייז ואמריקן איירליינס.
החברה הפעילה משנת 2009 טיסה יומית מתל אביב לפילדלפיה. לאחר האיחוד עם אמריקן איירליינס בשנת 2014, הטיסות הופעלו במטוסים ששימשו את US איירווייז, תוך שימוש בקוד "אמריקן איירליינס".
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא יו אס איירווייז באתר Airliners.net
ז'אומה ברטומאו קסאני
ז'אומה ברטומאו קסאני (בקטלאנית: Jaume Bartumeu Cassany; נולד ב-10 בנובמבר 1954) הוא פוליטיקאי ועורך דין אנדורי ששמש כראש ממשלת אנדורה בשנים 2009–2011.
בין השנים 2005–2009 כיהן כראש האופוזיציה האנדורית. בבחירות לממשל האנדורי ב-26 באפריל 2009 זכתה מפלגתו ברוב הקולות האנדורים והפך לראש הממשלה. הושבע לתפקיד ב-5 ביוני 2009 והוחלף ב-11 במאי 2011 על ידי אנטוני מרטי.
תפקידים נוספים:
דייגו ולאסקס
דייגו רודריגס דה סילבה אי ולאסקס (בספרדית: Diego Rodríguez de Silva y Velázquez; הוטבל ב-6 ביוני 1599 – 6 באוגוסט 1660) היה צייר ספרדי והאמן הבולט ביותר בחצרו של פליפה הרביעי, מלך ספרד. טכניקת הציור הריאליסטית שלו והקומפוזיציות בהן השתמש הקנו לו שם כאחד האמנים הדגולים שקמו במערב, במיוחד בזכות דיוקנאות משפחת המלוכה הספרדית שצייר.
ולאסקס המשיך ליהנות מהשפעה גם במאה ה-20, כשציירים ספרדים רבים, ובהם פבלו פיקאסו וסלבדור דאלי מכירים לו חוב. דיוקן האפיפיור אינוקנטיוס העשירי שלו שימש בסיס לסדרת עבודות מרכזית ביצירתו של האמן המודרני הבולט פרנסיס בייקון.
ילדות וחיים בסביליה
ולאסקס נולד בסביליה בתחילת חודש יוני של שנת 1599, וטקס ההטבלה שלו נערך בעיר ביום השישי לחודש זה. אביו, רודריגס דה סילבה, היה עורך דין מצליח, בן למשפחת אצולה פורטוגלית. בהתאם למנהג שהיה מקובל בזמנו בספרד, הוא ידוע בעיקר בשמה של אמו - ולאסקס. הוא חונך על ידי הוריו כילד דתי, והם ייעדו לו עתיד כמלומד, דבר שהביאם ללמדו פילוסופיה ושפות רבות. אולם, נטיית לבו של ולאסקס הצעיר פנתה כבר בגיל מוקדם לכיוון האמנות, ובנערותו התמחה אצל האמן הסיבייאני פרנסיסקו דה הררה, צייר נמרץ אשר זילזל בהשפעתן של האסכולות האיטלקיות של התקופה על אסכולת סביליה. מעבודותיו של הררה שנשתמרו, ניתן ללמוד כי הוא היה אמן אמיץ, בעל ייחוד, אשר עבודותיו מתאפיינות בסגנון עצמאי ואפקטיבי. אולם בד בבד, סבל הררה ממזג חם ומתפרץ, דבר שהקשה על תלמידיו להישאר במחיצתו לזמן רב. ולאסקס הצעיר נשאר בסטודיו של הררה שנה אחת בלבד, אולם הייתה זו שנה שהשפיעה על חייו. בשנת לימודיו אצל הררה למד את היסודות אותם פיתח מאוחר יותר לסגנון המאפיין אותו - שימוש במכחולים ארוכי שיער, המשווים לצבע המונח על הבד תחושה של ריחוף וריאליות.
לאחר שעזב את בית מדרשו של הררה, עבר ללמוד אצל מאסטר שונה לגמרי - פרנסיסקו פאצ'קו המלומד והקפדן, שפרסם באותו זמן ספר עב כרס על תורת הציור. ולאסקס שהה בבית ספרו של פאצ'קו כ-5 שנים, במהלכן למד את רזי הפרספקטיבה והפרופורציה, ונחשף לכל ספרי האמנות המובילים של התקופה. הייתה זו גם התקופה שבה התאהב בבתו של מורהו, חואנה, אותה נשא לבסוף לאישה בשנת 1618. לאחר סיום התמחותו הרשמית אצל פאצ'קו, החל ולאסקס מצייר את כל אשר ראה סביבו: כדי חימר כפריים, ציפורים, דגים, פירות ופרחים. הציור המדויק של העצמים כפי שהוא ראה אותם במו עיניו, תיאורו בדייקנות וצביעתו בצבעו המקורי בתנאי תאורה ספציפית ומסוימת, הפך למטרה המרכזית באמנות המוקדמת של ולאסקס. ולאסקס בחר בכוונה ברורה לצייר נושאים פשוטים אלו, באומרו כי הוא מעדיף להיות ראש ציירי הנושאים הפשוטים מאשר זנב לציירי אמנות העל.
כעבור זמן מה הבין ולאסקס כי ההתמחות בציור נושאים פשוטים דורשת התמקצעות וחקר מעמיק עליהם, ובעיקר - על גוף האדם ככלי הבעתי. לצורך כך, שכר את שירותיו של נער כפרי, אשר שימש כמשרתו האישי וכמודל למספר גדול של רישומי פחם וגיר, וכן ציורי צבע שאותם יצר במטרה לתפוס ולתעד את הנימות הדקיקות ביותר שמופיעות בהבעתו של המודל. הבעותיו של המשרת הצעיר נשקפות כיום מהגדולות שביצירותיו של ולאסקס, בהן, הנער הצוחק ביצירתו "ארוחת הבוקר" שבמוזיאון הארמיטאז', והצעיר שב"מוזיקאים". בעבודות אלו השתית ולאסקס יסודות לסגנונו ההבעתי והחודר אל תוך מושא הציור וכמו מנתח את הסיבה להבעה מבפנים. ולאסקס תפס את העולם סביבו כסביבה שוקקת חיים, חיים פשוטים ועממיים המשמשים את המושא האידיאלי ביותר לציוריו. תפיסה זו הביאה לא פעם להקבלה בינו ובין הסופר סרוואנטס שתיאר גם הוא ביצירתו את הדמויות הפשוטות של דרום ספרד.
בשל העובדה כי ב-1658 דחה הצעה לקבל דרגת אבירות בטענה כי מוצאו אינו מיוחס מספיק כדי לקבל את המשרה ובשל העובדה כי ידוע שסביו היו סוחרים הוצע כי ייתכן ומוצאו היה מאנוסים יהודים (על אישים שמוצאם היה יהודי או מוסלמי באילן היוחסין שלהם נאסר להתמנות למשרות אצילות או בכירות).
המעבר לבירה
לאחר הולדת בנותיו החל ולאסקס להתעניין בעולם שמחוץ לאזור הכפרי שבו בילה את ימיו מראשיתם. בשנת 1622, מצויד במכתבי המלצה רבים, נסע למדריד בליווי משרתו ושהה שם חודשים מספר. ביקור זה הותיר רושם נכבד על פרנסי האמנות בעיר, וכעבור שנה הוא זומן לחזור אליה על ידי אחד מיועציו של המלך, אשר שילם לו ביד נדיבה את הוצאות הנסיעה. בשנת 1624 הוא קיבל הזמנה אישית מהמלך פליפה הרביעי, בצירוף 300 דוקטים, ובה הוא התבקש להעתיק את משפחתו וביתו לבירה, שהפכה למקום מגוריו עד סוף ימיו. המלך פליפה הרביעי היה מנהיג חלש שאהב אמנות ואף התגאה בהיותו צייר ומשורר חובב. אהבת אמנות זו, יחד עם ההכרה בכישרונו האדיר של ולאסקס, הפכה את המלך לחברו הקרוב והנאמן של ולאסקס לתקופה של 36 שנים, שבהן הכריז כי ולאסקס יהיה האמן היחיד לו יותר לצייר את הפורטרטים המלכותיים. ולאסקס קיבל משרה כצייר בחצר המלכותית וכל צרכיו, החל בטיפולים רפואיים וכלה בציוד לציוריו, שולמו על ידי המלך.
בשנת 1628 הגיע לביקור בספרד האמן רובנס, וולאסקס מונה על ידי המלך כמדריכו האישי של האורח לאוצרות התרבות הספרדית. שלא כצפוי, רובנס, שהיה אז בשיא תהילתו, לא השפיע כהוא זה על סגנונו ומנהגו של ולאסקס, אולם הוא עורר בו דחף עז לבקר באיטליה ולחזות בעבודותיהם הגדולות של האמנים האיטלקיים. באותה שנה צייר את ניצחון בכחוס, ציורו הראשון בנושאים מיתולוגיים.
המסעות לאיטליה
בשנת 1629 התיר המלך פליפה לוולאסקס להגשים את חלומו ולנסוע לאיטליה, וזאת תוך שמשכורתו נשארת בעינה. ולאסקס יצא לדרכו מנמל ברצלונה באוגוסט של אותה השנה, על סיפון ספינתו של המרקיז דה ספינולה, המצביא הספרדי שכבש את ברדה שבהולנד, אשר היה בדרכו לקחת את הפיקוד על חיל המצב הספרדי במילאנו. בזמן הפלגה זו שמע ולאסקס את פרטי הקרב המפואר בברדה מפי המצביא עצמו, ואף רשם לעצמו את הפורטרט של המנצח, אולם התמונה המפורסמת המתארת את הניצחון - כניעת ברדה, צוירה זמן רב לאחר מכן, כיוון שקרנו של המרקיז בקרב חצר המלוכה ירדה באותה תקופה. במהלך מסעו באיטליה, ביקר ולאסקס ברומא ובוונציה, שם העתיק יצירות מופת של אמני הרנסאנס, ואף צייר כמה יצירות משלו בהשראת ציורים אלו.
לאחר שובו ממסעו, המשיך ולאסקס לעבוד בשירות המלך, אשר הקפיד לבקרו מדי יום בסטודיו בו עבד, ולשמש לו כמודל לציוריו בהם הוא נראה בשלל תנוחות ותחפושות. בשנת 1647 גמל המלך בלבו לפתוח במדריד אקדמיה חדישה ללימודי האמנות. אוצר הממלכה כלל בשעתו מאות ציורים ורישומים אך מעט מאוד עבודות פיסול, ולכן נשלח ולאסקס למסע שני לאיטליה, כדי לרכוש ממיטב יצירות הפיסול האיטלקי ולהביאן לקישוט מסדרונות המוסד החדש. ולאסקס יצא לדרכו בשנת 1649 מנמל מאלגה ונחת בג'נובה, משם המשיך למילאנו, לוונציה ולבסוף למודנה. במסעו זה העשיר ולאסקס את ידיעותיו בנושאי האמנות האיטלקית, דבר שהשפיע על יצירתו. בסופו של המסע, הגיע ולאסקס לרומא, שם התקבל על ידי האפיפיור אינוקנטיוס העשירי. ולאסקס יצר תמונת פורטרט של האפיפיור הזקן, שתוארה על ידי מבקרי האמנות האיטלקיים כתמונה הטובה ביותר שהוצגה אי פעם ברומא. לצורך הכנה ליצירת דיוקנו של האפיפיור, צייר ולאסקס את עוזרו האישי ועבדו, בדיוקן דיוקנו של חואן דה פארחה. בתמונה זו, שפורסמה בפני עצמה כבר לאחר יצירתה, תיאר ולאסקס את העבד השחור כשהוא לבוש בבגדים מכובדים ומישיר מבט נוקב. גברים ממוצא אפריקאי לא צוירו לרוב בתקופה זו, כאנשים לבנים, וציור זה אף נחשב כמתריס ביחס לתקופתו.
מרומא יצא ולאסקס לביקור קצר בנאפולי, שלאחריו שב לספרד לבקשת המלך פליפה הרביעי בשנת 1651, והביא עמו ציורים רבים וקרוב ל-300 פסלים מסוגים שונים, אותם קיטלג וסידר מאוחר יותר לבקשתו של המלך. מרבית הפסלים אותם הביא ולאסקס מאיטליה, נתפסו כבלתי צנועים בעיני הכנסייה הקתולית בספרד, ולאחר מותו של המלך הם נעלמו בהדרגה.
אלמלא מינויו כצייר בחצר המלך, אשר איפשר לו לחמוק מהצנזורה של האינקוויזיציה, הוא לא היה יכול לצייר את ונוס מול המראה, אשר מתוארך לבין השנים 1647–1651, זאת אומרת מיד לפני ביקורו של ולאסקס באיטליה, תוך כדי הביקור, או מיד אחרי הביקור. זהו ציור העירום היחיד של ולאסקס ששרד. בין השנים 1635–1644 צייר את הכתרת הבתולה עבור קפלת התפילה החדשה של המלכה אליזבת מצרפת במצודה בה שוכן הארמון המלכותי של מדריד. בין השנים 1655–1660 צייר את משל ארכנה, יצירה עם קומפוזיציה מורכבת, עבור לקוח פרטי.
בשנת 1660 נחתם חוזה שלום בין ספרד וצרפת ואושר סופית באמצעות נישואיהם של הנסיכה מריה טרסה מספרד ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת. ולאסקס מונה למעצב הראשי של הטקס והוא השקיע בו מאמצים רבים. ב-26 ביוני של אותה שנה הוא שב למדריד וכעבור שבוע לקה בקדחת. בהרגישו שקיצו קרב, חתם ולאסקס על צוואתו בה הוריש את כל רכושו לאשתו ולחברו הטוב פואנסלידה, מנהל הגנזך המלכותי. הוא נפטר ב-6 באוגוסט ונקבר בחלקת הקבר של פואנסלידה בכנסיית סן חואן. שמונה ימים לאחר מכן נפטרה גם אשתו ונקברה לצידו. בשנת 1811 נהרסה הכנסייה שבה נקבר ולאסקס בידי הצבא הצרפתי, כך שמקום קבורתו אינו ידוע כיום.
אמנותו של ולאסקס
על אף הזיקה שהייתה לו לזרם האיטלקי של ימי הרנסאנס, ועל אף היותו חבר קרוב של רבים מהציירים המשפיעים ביותר בספרד של ימיו, ולאסקס היה אמן חזק מספיק כדי לשמור על סגנונו הייחודי לאורך כל שנות יצירתו, ולפתחו במרוצת השנים כראות עיניו ובהתאם לתפיסת העולם שלו בלבד.
כריאליסט, תיאר ולאסקס בציוריו רק את שראה במו עיניו, ועל כן מתקבלת לעיתים התחושה שדמיונו היה מוגבל. גם במרבית הציורים בנושאים דתיים שצייר, מועבר המסר באופן פשוט ובלתי אמצעי, על אף שמספר עבודות כאלו מביעות פאתוס רב. הדמויות בציוריו של ולאסקס תמיד חיוניות ונראות כמו נלכדו בעדשת מצלמה בעת מעשיהן ולא כמו שצוירו במשך שעות בצבעי שמן. עד למאה ה-19, לא היה עניין רב בוולאסקס וביצירותיו בקרב שוחרי האמנות מחוץ לספרד. הראשונים שגילו את יצירותיו לעולם היו דווקא האנגלים ובראשם האמן דייוויד וילקי אשר ביקר במדריד בשנת 1828 וכתב כי הוא חש בנוכחותו של כוח חדש באמנות העולמית כאשר הוא מביט ביצירותיו של ולאסקס. יצירותיו של ולאסקס, הפתיעו את האמנים האנגלים בקוי הדמיון שלהן ליצירות הזרם האמנותי ששלט באותה התקופה באנגליה. הם הופתעו לראות שמה שנחשב ל"מודרני" בארצם, היה קיים כבר מאתיים שנים קודם לכן בספרד, וזאת בשלמות וחיוניות. מבקר האמנות הבריטי ג'ון רסקין כתב על ולאסקס כי: "את כל אשר עשה ולאסקס, יש לקבל כנכון ביותר לכל תלמיד אשר חפץ ללמוד אומנות טובה מהי".
בריטניה, שהייתה האומה הראשונה להכיר בגאוניותו של ולאסקס, היא גם זו המחזיקה את הנתח הגדול ביותר מעבודותיו שנשתמרו מחוץ לספרד. מתוך 274 היצירות המזוהות עם ולאסקס, 121 נמצאות בבריטניה, בעוד בצרפת ישנן 13, במדינות אוסטרו הונגריה לשעבר נמצאות 12, ברוסיה 7 וכן מספר דומה בגרמניה. לפי מחקריו של האמן והיסטוריון האמנות הספרדי ברואטה, שעסק בבדיקת מקוריותן של יצירות ולאסקס, רק 14 מתוך כלל היצירות המיוחסות לוולאסקס אשר נמצאות בבריטניה הן אכן יצירות מקוריות של האמן, אך זהו עדיין מספר גבוה יותר מאשר בשאר מדינות אירופה. שיא יצירתו של ולאסקס מוצג במוסאו דל פראדו שבמדריד, בו מוצגות יותר מ-60 יצירות מופת של האמן המקיפות מגוון רחב של נושאים, בהם נושאי היסטוריה, דת ומיתולוגיה, כמו גם ציורי נוף ופורטרטים. לעומת זאת, בעיר הולדתו של ולאסקס, סביליה, לא ניתן למצוא כיום אף לא עבודה אחת של האמן.
השפעתו של ולאסקס
לא ניתן לומר על ולאסקס כי הוא יצר זרם חדש באמנות האירופאית. מלבד עובדת היותו צייר חצר, אשר מרבית עבודותיו לא יצאו את כותלי הארמון המלכותי במדריד ולא נודעו בקרב הציבור הרחב, גאוניותו הייתה אישית מכדי להעבירה הלאה לתלמיד כלשהו. אולם, השפעתו על הציירים בסביבתו הקרובה ניכרת היטב. בשנת 1642 הוא התיידד עם הצייר הסיביליאני בארטולמו מוריו כאשר האחרון הגיע לביקור במדריד ואף אימץ אותו כתלמידו למשך שלוש שנים. חתנו של ולאסקס, מאזו, הושפע גם הוא מיצירותיו וניתן להצביע על מספר לא מבוטל של יצירות אשר נזקפו בעבר לזכותו של ולאסקס, אך כיום ידוע כי צוירו בידיו של מאזו. ההשפעה המעטה שהייתה לוולאסקס על האמנים איתם לא עמד בקשר קרוב, החלה דועכת מיד לאחר מותו עם תחילתה של ההתפוררות המדינית שאחזה בספרד.
לאחר גילויו מחדש באמצע המאה ה-19, החל ולאסקס להשפיע רבות על האמנות האירופאית. אמנים ספרדים רבים, ובהם פיקאסו ודאלי שאף ביצעו כל אחד מהם מחווה ל"לאס מנינאס", שאלו מוטיבים וטכניקות מציוריו, וזרמים חדשים היו למעשה פיתוח של סגנונו האמנותי דוגמת התפיסה התיאורית והכמעט צילומית שהיוותה את יסודות הזרם האימפרסיוניסטי.
לורנצו קולומבו
לורנצו קולומבו (באיטלקית: Lorenzo Colombo; נולד ב-8 במרץ 2002 בווימרקטה שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מילאן.
קריירת מועדונים
קולומבו גדל במחלקת הנוער של מילאן. ב-12 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0-0 נגד יובנטוס במסגרת קופה איטליה. ב-18 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בניצחון 5-1 על בולוניה 1909 במסגרת המחזור ה-34 לעונת 2019/2020. ב-24 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-2 על בודה/גלימט במסגרת סיבוב ההעפלה השלישי לליגה האירופית לעונת 2020/2021.
ב-26 בינואר 2021 הושאל לקרמונזה מהסרייה ב' עד לתום עונת. ב-31 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד צ'יטדלה במסגרת המחזור ה-20 בליגה. ב-13 במרץ הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 3-0 נגד רג'יאנה במסגרת המחזור ה-28 בליגה. בסך הכל ערך 13 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-31 ביולי 2021 הושאל קולומבו למשך עונה אחת לספאל מהסרייה ב'. ב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לבנוונטו במסגרת הסיבוב הראשון של קופה איטליה. ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 1-0 לפיזה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת. ב-29 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-0 על פורדנונה במסגרת המחזור השני בליגה. הוא ערך 34 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-7 ביולי 2022 הושאל קולומבו למשך עונה אחת ללצ'ה מהסרייה א'. ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 לצ'יטדלה במסגרת הסיבוב הראשון של קופה איטליה. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2-1 לאינטר מילאנו במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/2023. ב-31 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בתיקו 1-1 נגד נאפולי במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
קריירה בינלאומית
קולומבו היה חלק מסגל נבחרת איטליה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך הופעה אחת בטורניר.
בורי ראם
היסטוריה
לפני כמעט 1,000 שנה שלטה באזור בורי ראם האימפריה החמרית. בפארק ההיסטורי פאנום רונג נמצא הר געש לא פעיל ומבצר אשר נבנה על ידם. על פי כתובות שנמצאו, שליט בורי ראם הכיר בהגמוניה של קיסר האימפריה החמרית. בבנגקוק בתקופה המוקדמת, בתחילת המאה ה-19, העיר נקראה במקור מואנג פיי. העיר הייתה תחת שלטון תאילנדי. לאחר רפורמות מנהליות בסוף המאה ה-19, בורי ראם סופחה לתאילנד.
גאוגרפיה
בורי ראם סמוכה לגבול קמבודיה. מחוז בוריראם ממוקם באזור הצפון מזרחי של תאילנד, הידוע בשם איסאן. העיר בורי ראם ממוקמת בקצה הדרומי של מישור קהוראט, שמוצף בעונה החמה ויבש מאוד בעונת הגשמים. המרחק לבירה בנגקוק הוא 400 קילומטר.
חינוך
פועלים בעיר גני ילדים, בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים כגון בית ספר מריה אנוסורן, אוניברסיטאות ובתי ספר בודהיסטים.
תחבורה
הכבישים המהירים 218, 219, 226 ו-2074 עוברים דרך בורי ראם.
רכבת המדינה של תאילנד (SRT), חברת הרכבות הלאומית של תאילנד, מספקת שירות מתחנת הרכבת בורי ראם. בורי ראם נמצאת על קו הרכבת הצפון מזרחי.
אל הציפור
אֶל הַצִּפּוֹר הוא שירו הראשון של חיים נחמן ביאליק שהתפרסם. השיר פורסם בשנת 1891, כאשר היה המשורר בן 19. השיר כתוב במשקל מלעילי, בהתאם להגייה האשכנזית (שבה דוברה בזמנו העברית בפי כל יהודי אשכנז). נושא השיר הוא הגעגועים לארץ ישראל, כפי שתוארו בספרות היהודית לדורותיה ובהגות הציונית בת זמנו.
יצירת השיר
לשיר, שהתגבש בשנים 1890–1891, היו מספר גרסאות אשר נגנזו על ידי ביאליק עד אשר בחר בגרסה הסופית. אבנר הולצמן, שהוציא מהדורה מעודכנת של שירי ביאליק, בתוספת ביאורים ונספחים, מעיר: "לנוסח שפורסם קדמו כמה גרסאות גנוזות, המגלות כי לקראת גיבושו הסופי של השיר הושמטו ממנו ארבעים וארבע שורות, שבהן מציג המשורר את עצמו כיהודי כבד ייסורים, מאריך בקינה ובתלונה ושופך דמעות רבות על הדלות, המצוקה והאסונות שפקדו אותו בצינת החורף [...] זהו שירו הראשון של ביאליק שפורסם בדפוס. קדמו לו לפחות שמונה שירים שנשארו גנוזים במחברותיו של המשורר".
בשנת 1891 נפגש ביאליק לראשונה עם יהושע חנא רבניצקי באודסה. בפגישה זו הציג ביאליק לרבניצקי את שירו "אל הציפור", בתקווה שרבניצקי יפרסמו בבמה הספרותית שלו "פרדס". רבניצקי היה כבר ידוע כמבקר ספרות מחמיר, בעוד ביאליק היה עדיין צעיר כבן 18, שרבניצקי ראה בו עוד חרזן הבא להתפרסם על חשבון ביטאונו. רבניצקי הואיל בכל זאת לקרוא את השיר, ולמרות שלא התלהב במיוחד זיהה את הפוטנציאל של מחברו, והחליט להכניס ממש לפני סגירת הביטאון את "אל הציפור" ל"פרדס", אף שבקושי מצא מקום לשיר. כך, הודות לרבניצקי, זכה ביאליק לראות את שירו המודפס הראשון, ובהמשך שימש "פרדס" בימה לשירים נוספים של ביאליק כגון: "אֶל הָאַגָּדָה", "עַל סַף בֵּית-הַמִּדְרָשׁ" ו"אִגֶּרֶת קְטַנָּה".
ביאליק זכר לרבניצקי חסד זה והכיר לו תודה על מחווה זו. בהקדשה לקובץ שיריו משנת תרס"ח כתב ביאליק לרבניצקי:
לחנים וביצועים
השיר נפוץ בלחנים רבים. לראשונה הוקלט השיר בביצועו של מרדכי רוט בשנת 1934 ללחן של משה מילנר. לחן נוסף נכתב על ידי א"צ אידלסון. אחד מהלחנים המוכרים ביותר, שבוצע על ידי אמנים שונים כגון נחמה הנדל, אבי טולדנו, אבישי כהן ושי גבסו, הוא לחן עממי של שיר יידי בשם "טיף אין וועלדעלע" ('בעמקי החורש'). ב-2018 הקליטו הדג נחש ביצוע בלחן חדש לשיר.
הוצאת אוניברסיטת נברסקה
הוצאת אוניברסיטת נברסקה (באנגלית: University of Nebraska Press; ההוצאה קרויה גם בשם UNP) היא חברת ההוצאה לאור של אוניברסיטת נברסקה-לינקולן. חברת ההוצאה לאור נוסדה ב-1941, והיא מתמחה בפרסום ספרים, מודפסים ומקוונים כאחד. המחקרים שמפרסמת ההוצאה לאור עוסקים בעיקר ב ובילידים אמריקאיים. מאז היווסדה, פרסמה המחלקה למעלה מ-4,000 ספרים ו-30 כתבי עת.
ישיבות הקו
האידאולוגיה של ישיבות אלו מבוססת על תורת הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרב צבי יהודה קוק, כפי שהיא מתפרשת על ידי תלמידו של האחרון, הרב טאו. אנשי הזרם מחזיקים בתפיסה "ממלכתית" המייחסת למדינת ישראל ערך עצמי של קדושה שאיננו תלוי במעשי מנהיגיה. הם מדגישים את חשיבותו של עם ישראל, ומחנכים שגם במקרים של התנגדות למדיניות הממשלה, הדרך לשינוי היא על ידי חינוך ושינוי תודעה, ולא באמצעות מרד אזרחי ועימותים עם כוחות הביטחון, שהם זרוע של המדינה ומשקפים את בחירת העם.
היסטוריה
במהלך שנותיו של הרב צבי יהודה קוק ולאחר פטירתו, הוקמו ישיבות רבות של תלמידיו ותלמידי תלמידיו, ברוחו.
לאחר פטירת הרצי"ה נוצרו שני מחנות בישיבת מרכז הרב - האחד בראשות ראשי הישיבה הרב אברהם אלקנה שפירא והרב שאול ישראלי, והשני בראשות הרב טאו שערער על מעמדם ודרש את ראשותה. המתח בישיבה הגיע לשיאו כאשר הרב טאו ותלמידיו טענו שהרב שפירא מתכוון לשלב בישיבה מכון הוראה. בעקבות כך פרש הרב טאו עם ר"מים נוספים מן הישיבה, והקימו את ישיבת הר המור.
אלו מהישיבות האמורות שמושפעות או קשורות לרב טאו מכונות "ישיבות הקו". בחלקן רואים בו את ממשיכו הבלעדי של הרצי"ה וגדול הדור, שאר תלמידיו שוללים זאת ואף מבקרים אותם על כך.
מוסדות הקו
ישיבות גבוהות והסדר: ישיבת הר המור בירושלים בנשיאות הרב צבי ישראל טאו ובראשות הרב עמיאל שטרנברג ולשעבר הרב מרדכי שטרנברג, ישיבת מדברה כעדן שבמצפה רמון בראשות הרב צבי קוסטינר, ישיבת שבי חברון שבחברון בראשות הרב חננאל אתרוג, הישיבה הגבוהה והישיבה לבוגרי צבא בעלי, ישיבת עטרת ירושלים שברובע המוסלמי בנשיאות הרב שלמה אבינר, ישיבת לנתיבות ישראל שבירושלים בראשות הרב ישעיהו דורון, ישיבת איילת השחר שבאילת בראשות הרב יוסף רודריגז, ישיבת גבעת אולגה בראשות הרב אפרים ג'יאמי, ישיבת נצר מטעי שבאריאל בראשות הרב ציון טויל, ישיבת נתיבות דרור בתלם, הישיבה הגבוהה בבני נצרים בראשות הרב הלל רוטקוף, ישיבת נתיבות נריה בשומריה בראשות הרב בועז איזק, ישיבת 'חיי עולם' בעכו, בראשות הרב יעקב (קובי) דנה, ישיבת ברוכין בראשות הרב חיים ברוך, הישיבה הגבוהה בקצרין בראשות הרב אסף בנית וישיבת עוז ואמונה שבשכונת נווה שאנן בדרום תל אביב בראשות הרב איציק פנירי, ישיבת עוז וחדווה בראשות הרב נחמיה טאו (בנו של הרב צבי ישראל טאו).
ישיבות קטנות ותיכוניות: ישיבת מעלה חבר לצעירים, ישיבת שלום בניך בירושלים (ששכנה במשך שנים ליד ישיבת הר המור) וישיבת טל ישראל בשכונת קריית יובל בירושלים, ישיבה לצעירים שומריה, ישיבה תיכונית נווה וישיבה קטנה מדברה כעדן במצפה רמון.
מכינות קדם צבאיות: מכינת בני דוד בעלי ובמעלה אפרים, מכינת יתיר, מכינת עצם בנווה, מכינת קשת יהודה במושב קשת, מכינה תורנית ישיבתית נטע שורק באפרת, מכינת מעוז שבלוד, המכינה בראש פינה, מכינת עטרת ירושלים ,מכינת אבנר בעכו ומכינת כאייל(תחת מוסדות עצם) באופקים
כוללים: כולל חזון אלחנן בעיר דוד בראשות הרב עמיאל שטרנברג, בית המדרש הקהילתי בגבעת שמואל, כולל נאות דוד שבעיר העתיקה, והכולל בשומריה.
לכלל המוסדות הנזכרים אלפי תלמידים ואלפי בוגרים.
פעילותם בנושא הגישה לתנ"ך ולתלמוד
רבני הקו רואים משמעות רבה בהיאבקות כנגד שיטת "תנ"ך בגובה העיניים" וכנגד גישות אקדמאיות-ביקורתיות אחרות המציגות באור ביקורתי את דמויות גדולי המקרא וחז"ל כמונעים מיצרים וכדומה, או שאינן מקבלות את רציפות ואחדות המסורת היהודית ואמיתותה.
אמונה זו מאפיינת את רובו של העולם הרבני אורתודוקסי, בהתאם לאמונה במקורם האלוהי של הסיפור המקראי ושל המסורת הרבנית. אך בקרב אנשי הקו מתבלטת הגישה המייחסת חשיבות רבה למאבק ציבורי בנושא, והם הוציאו מספר ספרים ופרסומים בעניין.
הרב משה בלייכר, ראש ישיבת שבי חברון (לשעבר) כותב:
רבני ישיבת הר המור התנגדו באופן חריף לשיטת הרבדים שהיא שיטה חדשנית-מדעית ללימוד תלמוד, המחלקת את תכניו לפי תקופות. על ידי אנשיה הוצאה לאור חוברת בשם מתורתך לא נטיתי, הכוללת כרוזים ומאמרים כנגד שיטת הרבדים מאת רבנים מחוגים שונים.
רבנים בולטים
מלבד הרב צבי ישראל טאו, הרבנים המזוהים עם "הקו" (רובם ככולם תלמידיו ותלמידי תלמידיו) ומובילים את המוסדות הללו הם:
עד לפטירתם, היו גם הרבנים יהושע צוקרמן ומרדכי שטרנברג ממובילי מוסדות הקו.
רפאל סופרמן
רפאל סופרמן (Raphael Soferman, ח' באלול ה'תרל"ט, אוגוסט 1879 - י"ג באייר ה'תשט"ז, אפריל 1956) היה מחנך, פעיל ציוני וסופר.
שימש כמחנך בשפה העברית בפולין, אוקראינה, אוסטריה וישראל, פרסם מאמרים ציוניים, ייסד את הסתדרות המורים העבריים בפולין, היה חבר מועצת עיריית תל אביב בשנים 1922–1928, היה עורך השבועון "הציוני הכללי" ופרסם מספר ספרי לימוד.
באירופה
בראשית תרנ"ו עבר ללבוב על מנת להמשיך בלימודיו. שם ייסד אגודה בשם "דוברי עברית". בתרנ"ז נבחר להיות מזכיר הכבוד העברי בוועד המרכזי של ציוני גליציה ובוקובינה, שבראשו עמדו אדולף שטנד, ד"ר אברהם קורקיס ושלמה שילר. ערך הרצאות בסביבה, בשליחות הוועד, בנושאי הציונות והשפה העברית, לקראת כינוס הקונגרס הציוני הראשון.
בימי שהותו בלבוב שימש ככתב של השבועון "די ולט" ("העולם") וגם של "המגיד" הקרקובי. כמו כן, שימש כעורך המדור הספרותי בעיתון ציוני ביידיש.
בראשית תר"ס החל לעבוד כמזכיר חברת "אהבת ציון" בטרנוב (מייסדתה של המושבה "מחניים"). בתחילת תרס"א עבר לווינה, והחל ללמוד באוניברסיטה פילוסופיה, היסטוריה וסוציולוגיה. בתרס"ה חזר לגליציה והתחיל לעסוק בהוראה עברית.
בראשית תרס"ו יזם את הקמת הסתדרות המורים העברים.
בשנת תרס"ז נשא לאשה את מטילדה בת יצחק לאנדא. הבית שלהם היה אחד משני הבתים באוסטריה, ששפת הדבור בהם הייתה עברית. בשנה זו נבחר לנשיא הסתדרות המורים העברים, ובתפקיד זה עמד עד עלותו לארץ ישראל. עד שנת תרס"ט הצליח לייסד, מתוקף תפקידו, 42 בתי ספר חדשים.
בתרע"א התיישב בברודי, הוציא שבועון ציוני ביידיש "העברי", ושימש בו כעורכו, עד עלייתו ארצה.
בארץ ישראל
בי"ח באדר תרע"ב (1912) עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והתיישב בצפת. שם פתח שני בתי ספר, לנערים ולנערות, ששפת הלמודים בהם הייתה עברית. בבית הספר עבד כמנהל במשך שנתיים.
מיום היווסד הסתדרות הציונים הכלליים בארץ ישראל, נבחר לחבר במוסדותיה המרכזיים והיה פעיל בהם. במסגרת זו, נבחר להיות חבר מועצת עיריית תל אביב בשנים 1922–1928 ושנה אחת שימש גם כחבר הוועד הפועל שלה. במועצה השלישית היה גם ראש מחלקת החנוך של עיריית תל אביב.
בשנת 1922 הוציא לאור את הספר "הנביא עמוס", בהוצאת "תלפיות" (ירושלים).
בשנים תרצ"ד-תרצ"ה היה עורך השבועון "הציוני הכללי" שיצא לאור עם הופעת העיתון היומי "הבקר".
בתרצ"א פרסם את ספרו "מקורות לתולדות התנועה המשיחית בישראל" עם מבואות והערות היסטוריות (בהוצאת אמנות). בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ערך את ספרי ההיסטוריה הכללית: "תולדות העמים בזמן החדש" מאת יעקב טורי ודן ה. שמידט, בהוצאת יבנה.
לרפאל ולמטילדה סופרמן היו שלושה ילדים: שרונה סופרמן-בינימיני (ד"ר לפילוסופיה, מורה לתנ"ך ולדברי הימים בגימנסיה העברית "הרצליה"), נדב סופרמן (רופא נשים, מנהל מחלקה בבית החולים לנשים וליולדות הקריה בתל אביב ומנהל בית החולים) ואמנון סופרמן (מהנדס-בנאי, מייסד הוצאת כרטא).
סופרמן נפטר מסרטן בי"ג באייר ה'תשט"ז, 1956, בגיל 77. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
אגמי האצבעות
אגמי האצבעות (באנגלית: Finger Lakes) הם מקבץ של 11 אגמים הממוקמים בחלק המרכזי-מערבי של אפסטייט ניו יורק, ארצות הברית.
צורת האגמים ארוכה וצרה, לאורך ציר כללי הנוטה לכיוון צפון-דרום, והם דומים בצורתם למעין אצבעות. אגם אוניידה (Oneida), הממוקם מצפון מזרח למקבץ האגמים ונוטה לכיוון מזרח-מערב, לרוב אינו נחשב לחלק מאגמי פינגר, אך בשל צורתו הוא מכונה לעיתים "האגודל" בהקשר למקבץ אגמים זה.
שני האגמים הארוכים ביותר, אגם קיוגה (Cayuga) ואגם סנקה (Seneca), הם גם בין העמוקים ביותר בארצות הברית. אורכו של אגם קיוגה כ-64 קילומטרים, ואורכו של סנקה 61 קילומטרים. רוחבם אינו עולה על 5.6 קילומטרים.
העיר הגדולה הסמוכה לאגמים היא רוצ'סטר, בצפון, סמוך לימת אונטריו. העיר סירקיוז ממוקמת בצד המזרחי, סמוך לאגם אונונדגה. העיר איתקה שוכנת על הגדה הדרומית של אגם קיוגה, והעיר ז'נבה על הגדה הצפונית של אגם סנקה.
האגמים מהווים אתר תיירותי פופולרי.
האינפורמציה של פישר
בסטטיסטיקה בייסיאנית, ההתפלגות האסימפטוטית של השכיח האפוסטריורי תלויה בהתפלגות האפריורית רק דרך האינפורמציה של פישר. תפקידה של האינפורמציה של פישר בתאוריה האסימפטוטית של אומדי נראות מקסימלית הודגש על ידי הסטטיסטיקאי רונלד פישר. האינפורמציה של פישר משמשת גם בחישובו של Jeffreys prior, שמשמש בענף הסטטיסטיקה הבייסיאנית.
הגדרה
מדד האינפורמציה של פישר הוא דרך לכמת את האינפורמציה שנושא בחובו משתנה מקרי X בנוגע לפרמטר \theta בו תלויה ההתפלגות של X. פונקציית ההתפלגות של X, שהיא גם פונקציית הנראות של \theta, מסומנת f(x;\theta). הציון של הפילוג מוגדר להיות: בתנאים רחבים למדי, התוחלת של הציון מתאפסת לפי נוסחת הנגזרת של לוגריתם: האינפורמציה של פישר מוגדרת להיות המומנט השני של הציון (שהוא גם המומנט המרכזי השני): מתוך ההגדרה, האינפורמציה של פישר לעולם אי-שלילית.
אם פונקציית הצפיפות f(x;\theta) גזירה פעמיים, אז מתקיים גם
לדוגמה, עבור ניסוי ברנולי עם סיכוי הצלחה p, פונקציית הנראות היא, ולכן והנגזרת היא. השונות של ערך זה היא.
צורה מטריציונית
במקרה בו מדובר בווקטור של פרמטרים ולא בפרמטר סקלרי, האינפורמציה של פישר היא מטריצה ריבועית שהגדרתה:
אם האיבר ה-i,j של מטריצת האינפורמציה של פישר מתאפס, הפרמטרים מכונים אורתוגונליים.
תכונות ושימושים
האינפורמציה של פישר אדיטיבית: האינפורמציה של שתי מדידות בלתי-תלויות סטטיסטית שווה לסכום האינפורמציות של כל מדידה. מכך נובע כי האינפורמציה של סדרת מדידות בלתי-תלויות ושוות פילוג באורך n, היא n פעמים האינפורמציה של מדידה אחת.
האינפורמציה של פישר של סטטיסטי מספיק שווה לזו של המשתנה X. זוהי תוצאה ישירה של משפט הפירוק של פישר וניימן. ההפך נכון גם כן: אם האינפורמציה של סטטיסטי שווה לאינפורמציה לזו של המשתנה בו הוא תלוי, אזי הוא סטטיסטי מספיק. במקרה של סטטיסטי לא-מספיק, האינפורמציה שלו קטנה מזו של X.
לפי חסם קרמר-ראו, ההופכי של האינפורמציה של פישר חוסמת מלמטה את השונות של כל אומד חסר-הטיה. בפרט, אומדים יעילים משיגים בדיוק את החסם הזה. אם מדובר בווקטור פרמטרים, המטריצה ההופכית למטריצת האינפורמציה חוסמת מלמטה (ההפרש הוא מטריצה חיובית) את מטריצת השונות המשותפת של כל וקטור אומדים חסר-הטיה. אם קיימים פרמטרים אורתוגונליים, כהגדרתם לעיל, מתקבל כי החסם על שונות אחד מהם לא תלוי בידיעת הפרמטר האחר, ולהפך. פירושו של דבר, שידיעת הפרמטר האחר במדויק לא הייתה משנה את החסם על שונות המשערך, (ובפרט, לא מקטינה אותו).
ליפמן, רוזנטל ושות'
ליפמן, רוזנטל ושות' (בהולנדית: Lippmann, Rosenthal & Co) או בקיצור לירו, היה בנק יהודי הולנדי ברחוב 'ניווה ספיחלסטראט' (Nieuwe Spiegelstraat) באמסטרדם. במהלך מלחמת העולם השנייה, השתמש השלטון הגרמני הנאצי בשם של הבנק עבור סניף בנק שנפתח ברחוב 'סרפטיסטראט', בשם ליפמן-רוזנטל-סרפאטיסטראט, כדי לשדוד את רכושם של יהודי הולנד. השלטון הגרמני בהולנד הוציא תקנות שכל חשבונות הבנק של היהודים מכל הבנקים יוחרמו, ושהיהודים צריכים לעבור מהבנקים האחרים אל הבנק הזה ולהפקיד בו אוספי אמנות, יהלומים, ניירות ערך, וכדומה.
ה'לירו' מכר גם את רכושם של מי שגורשו למחנות הריכוז ובכסף השתמשו למימון מחנה המעבר וסטרבורק, מימון גירוש יהודי הולנד למחנות, ומימון פעילות ה'מועצה היהודית'. נאצים בעלי דרגות גבוהות יכלו לבוא לשם לבחור חפצי אמנות. יצירות אמנות חשובות נשלחו משם למוזיאונים בגרמניה.
לאחר המלחמה הבנק איבד את שמו הטוב ולבסוף נמכר ל'בנק המסחר ההולנדי".
מלחמת העולם השנייה וייסוד 'בנק הגזל'
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ועם כיבוש הולנד על ידי הצבא הגרמני, היה קיים בנק ליפמן, רוזנטל ושות' כבר 81 שנים והיה ידוע כבנק אמין. הכובש הנאצי ניצל זאת לצרכיו. הרעיון היה להשתמש בשם ובמוניטין של הבנק מתוך הנחה שהיהודים ירגישו יותר נוח להפקיד את כספם ורכושם ב'בנק יהודי אמין', מה שייקל על הנאצים להשתלט על רכושם. השלטון הנאצי פתח בנק תחת אותו השם בסרפטיסטראט. כ-13.000 הפקדות נרשמו בסניף זה. הבנק פתח גם סניף במחנה המעבר וסטרבורק, שם אנשים יכלו להפקיד את כספם וניירות הערך שלהם לפני שגורשו לאושוויץ. הרישומים המדויקים של הבנק 'אבדו' באופן לא ברור, מה שהקשה להשיב את שאריות הרכוש ליורשים. ב-1997 נמצאו חלק מהרישומים במקרה כשחבר של העיתונאי יורי אלברכט מצא אותם בבניין משרדים שרכש.
בבנק האמיתי של ליפמן רוזנטל ושות', בניווה ספיחלסטראט אילצו הגרמנים שניים מהבעלים היהודים אדגר פולד ורוברט מאי, להעביר את השליטה לאלפרד פלאשה [Alfred Flesche]. חבר הנהלת הבנק פאול מאי ואשתו רוזה פולד התאבדו שניהם ב-15 במאי 1940 לאחר הכניעה של הולנד לצבא הגרמני. בתם היחידה והיורשת שלהם אלן פון מארקס-מאי ברחה יום אחד קודם לכן עם משפחתה לאנגליה. פלאשה היה חבר הנהלה של חברת המסחר רודיוסקוניג ונשיא ה'לשכה הגרמנית' של לשכת המסחר ההולנדית. מ-8 ביולי 1940 הפך פלשה למנהל 'ממונה מטעם' אצל ליפמן, רוזנטל ושות', שהיה העסק היהודי הגדול הראשון שקבל מנהל 'ממונה מטעם'. לאלפרד פלאשה היה שם טוב כבנקאי עצמאי, וכפי שהעיד יותר מאוחר, הוא ניסה להראות את כוונותיו הטובות על ידי ניהול טוב של הבנק. שני הבעלים היהודיים נשארו לעבוד בבנק כמעט עד סוף המלחמה ושניהם שרדו אותה הודות לכל מיני פעולות של פלאשה.
ב-8 באוגוסט 1941 נפתח ה"סניף" של ליפמן, רוזנטל ושות' ברחוב סרפטיסטראט לאחר צו 148/1941 "הטיפול בהון כספי של יהודים". זה היה הצו הראשון שנגע לרכוש פרטי של יהודים ונודע אחר כך בכינוי "צו לירו הראשון". מאמצע 1942 ועד קיץ 1943 הייתה כמות החפצים שנמסרו לבנק 'לירו' כה גדולה שהזדקקו לעוד מקומות אחסון ולכך השתמשו בבנין של חוג ידידי בעלי המלאכה ברוטרסטראט ובבנין בורסת היהלומים בוספרפליין. הבניינים ברוטרסטראט נשכרו ב-1 במאי 1942 לשנה, בתכנון מראש לקראת "צו לירו 2" במחיר של 6,500 גילדן הולנדים, כשגם מקומות האחסון הללו לא הספיקו נשכרו גם שתי קומות ב'בורסת היהלומים', לתקופה שבין ה-1 בפברואר 1943 ועד 31 באוקטובר של אותה שנה. השכירות לשתי הקומות עלתה 14,000 גילדן. על פי מאמר שהופיע בעיתון המחתרת Trouw בדצמבר 1943 נכתב שבין מאי 1942 לאוקטובר 1943 יצאו 568 אוניות מהולנד לגרמניה ובהן ציוד ביתי יהודי מוחרם.
ב-22 ביולי 1941, קבל פלאשה פקודה 'להתכונן מבחינה ארגונית להשתלטות על הון יהודי'. הבניין ברחוב סרפטיסטראט 47–55, שהיה שייך לבנק האמסטרדמי נשכר כמקום אחסון של הגזל. במרתפי הבניין היו שתי כספות גדולות, אחת מהן עם כספות אישיות. הנאצים החליטו לשלם שכירות של 35,000 גילדן הולנדיים. כמו כן שילמו לבנק האמסטרדמי עוד 8,700 גילדן כדמי העברת הציוד שלו, 70,000 עבור התכולה, ו-9,000 עבור שני הבניינים הקטנים. הסכומים האלו היו אפסיים בהשוואה למאות המיליונים שזרמו פנימה בצורה של כסף, תעודות אשראי, ניירות ערך, ניירות חוב, מניות ויותר מאוחר בצורה של חפצי אמנות, יהלומים, זהב ופלטינה. כוונתו של פישבוק, האיש שהגה את הרעיון של ליפמן, רוזנטל ושות', הייתה ש'בנק הגזל' ימשיך להראות כלפי חוץ כעסק רגיל. לכן מונתה הנהלה ונראה היה מובן מאליו שאלפרד פלאשה יוצג כמנהל הראשי.
אבל פלאשה לא רצה שום קשר עם הבנק בסרפטיסטראט, אף על פי שאף פעם לא אמר זאת במפורש לממונים עליו. הוא לא רצה ולא היה יכול לקחת אחריות על הבנק המזויף הזה, הוא רצה להשאיר את שני הבנקים הללו, זה של סרפטיסטראט וזה שבניווה ספיחלסטראט נפרדים זה מזה. זו לפחות הייתה טענתו אחרי מלחמת העולם השנייה. חלק מהעדים שהיו שם אשרו את טענתו וחלקם שללו אותה. גישתו עוררה התנגדות אצל פישבוק שרצה להציג את ליפמן, רוזנטל ושות' כבנק אחד.
אף על פי שפלאשה טען ורצה להראות כאילו שהוא היה מנהל בנק טוב ואחראי שרצה לדאוג לבנק בספיחלסטראט, הקשר בין שני הבנקים היו יותר חזק ממה שהוא רצה להודות. פלאשה ברח אחרי יום השלישי המשוגע - 5 בספטמבר 1944, שבו התפרסמו ידיעות כאילו בנות הברית החלו לשחרר את הולנד - לגרמניה. ב-1949 נשפט ונגזרו עליו חמש שנות מאסר.
מספר העובדים אצל ליפמן, רוזנטל ושות' בסרפטיסטראט נותן מושג מה על היקף הגזל והשוד שנעשו. בזמן "צו לירו הראשון" היו לבנק 268 עובדים, מהם 160 בחלק הבנקאי. הצוות הוכפל ב-1942 ל-510 וירד ב-1943 ל-299 אנשים. הגרעין היסודי של הסגל הגיע מהבנק האמיתי בניווה ספיחלסטראט. בסוף 1941 נקראו העובדים האלה על ידי המנהל פולד שהודיע להם שחלקם עוברים לעבוד בבנק שבסרפטיסטראט, פולד לא ידע אז לתת להם הסברים כיוון שגם הוא טרם ידע משהו. מה שכן היה ברור שכל ענייני הבנק ינוהלו בסרפטיסטראט. פולד יעץ לאנשי הצוות לציית לצו הזה היות שהבנק בניווה ספיחלסטראט כבר היה תחת מרות גרמנית ולכן העתיד לא נראה בטוח. והצוות שיעבור לסרפטיסטראט יהיה על כל פנים בטוח בפרנסתו. ב-1 באוגוסט 1941 עברו 27 עובדים לבנק בסרפאטיסטראט.
קורט מוליש
קורט ויקטור קרל מוליש, מונה על ידי הנאצים למנהל כוח האדם בבנק, ושיתף פעולה אתם. בשנת 1936 התגרש מאשתו היהודיה אליס שוורץ ועל ידי עבודתו בבנק ב'לירו' יכול היה להציל אותה ואת בנם הארי מוליש. ההורים והסבים של אליס נעלמו במחנות הריכוז. קורט מוליש נשפט לאחר המלחמה על שיתוף פעולה וישב במאסר בית במלון לויד.
לקיה
לַקִיָּה (בערבית: اللقية) היא מועצה מקומית במחוז הדרום בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996. כלל תושביה הם בדואים.
היסטוריה
לקיה הוקמה למען הבדואים שחיו באזור צפון הנגב, כחלק ממערך של שבעה יישובים שכוללים בנוסף ללקיה את רהט, כסייפה, חורה, תל שבע, שגב שלום וערערה בנגב.
היישוב הוקם בשנת 1990 אף על פי שתוכנן לקום כבר ב-1974 לבדואים שהתגוררו אז באזור תל ערד. בני השבטים החלו להתאגד במקום כבר בשנת 1985. בין השבטים המרכיבים את היישוב נמנים שבט אלסאנע (שהוא השבט הגדול ביותר בלקייה), אלאסד, אלבדור, אבו סעד, אבו עאיש ושבט אבו מחארב. כיום ישנם ביישוב כ-14,400 תושבים ועוד כ-4,500 תושבים בפזורה בקרבת היישוב. בתחילה השתייך היישוב למועצה אזורית בני שמעון. משנת 1991 השתייך (יחד עם חורה) למועצה אזורית שוקת, ובשנת 1996 הוכרז כמועצה מקומית. בשנת 1999 נערכו הבחירות הראשונות למועצה המקומית בהן זכה השייח אבראהים אבו מחארב, והיום ראש המועצה הוא אחמד אלאסד.
בשנת 2019 העלה דו"ח מבקר המדינה כי הרשות המקומית בלקייה לא דואגת לתחזוקה מינימלית של התשתיות ואינה פועלת למניעת ונדליזם. בנוסף הרשות המקומית אינה פועלת כראוי לגביית תשלומי ארנונה ומים. מלבד זאת, הרשות המקומית משלמת 'פרוטקשן' גבוה מכספי הציבור. בשנת 2022 עלו חשדות נגד אלאסד בעבירות פוליגמיה ואלימות כלפי אשתו.
אוכלוסייה
רמת האבטלה גבוהה במגזר הבדואי באופן כללי, אם כי לקיה בולטת באחוז אבטלה גבוה אף ביחס לממוצע במגזר, כ-19% אחוז. אפשרויות התעסוקה כוללות מפעלים ועסקים שונים באזורי תעשייה אשר נמצאים בחורה, רהט ובבאר שבע.
בלקיה קיימת קבוצת כדורגל "הפועל בני לקיה" אשר משחקת בליגה א' נוער. בעבר התקיימה קבוצת בוגרים אשר שיחקה בליגות הנמוכות.
אידיוט
אידיוט הוא כינוי גנאי לאדם המפגין בורות, חוסר השכלה או חוסר אינטליגנציה. בעבר היה כינוי זה תיאור לגיטימי לאדם בעל מנת משכל נמוכה מהתקין, אך מאז הוא הוחלף בכינויים יותר תקינים פוליטית. {{פירושונים|
ראו גם
}}
להבים
לְהָבִים היא מועצה מקומית במחוז הדרום בישראל. היא שוכנת סמוך לכביש 31, צפונית לבאר שבע, דרומית-מזרחית לעיר רהט ומערבית לקיבוץ להב. נכון לשנת 2010, יש ביישוב כ-1,400 יחידות דיור צמודות קרקע.
להבים נחשב לאחד היישובים האמידים והיקרים ביותר בישראל.
היסטוריה
בשנת 1982 המועצה האזורית בני שמעון ומינהל מקרקעי ישראל יזמו את הקמתו של היישוב במקום שתוכנן לשמש כאתר פסולת. ביישוב תוכננו כ-600 יחידות צמודות קרקע. לתושבי היישוב הובטחה איכות חיים גבוהה, לכן הצטרפו לפרויקט משפחות רבות מהאזור.
היישוב הוקם כיישוב קהילתי שבתחילה נקרא "גבעת להב", על-שם גבעות להב הסמוכות ליישוב. ועדת השמות הממשלתית קבעה כי היישוב יקרא "שלהבית", אך תושבי היישוב התנגדו לשם. לבסוף הוצעה פשרה והוחלט לקרוא ליישוב "להבים". משפחות המייסדים מאוגדות בעמותת "גבעות להב".
"להבים" הוא שמה של דמות תנ"כית המוזכרת בספר בראשית:
בניית היישוב ותשתיותיו מומנה על ידי המתיישבים, ומוסדותיו הציבוריים מומנו ברובם על ידי המדינה. עבודות הפיתוח החלו בשנת 1983 ותחילת בניית יחידות הדיור החלה בשנת 1984. ראשון המתיישבים נכנס לגור בשנת 1985.
בשנת 1988 הוכרזה להבים כמועצה מקומית. המתחם הראשוני של היישוב, שבשנות האלפיים מכונה "השכונה הישנה", הכיל כ-22 רחובות, שנבנו סביב למרכז מעוגל. המרכז הכיל מרפאה, סניף דואר, מרכול, מאפייה וחנות לציוד חקלאי. קרוב למרכז הוקם בית הספר היסודי "להבים" בו לומדים ילדי היישוב בכיתות א'–ו'. בבית הספר הוקם גם אמפיתיאטרון המשמש את צורכי בית הספר בשעות הלימודים (טקסים, כינוס תלמידים), ואת היישוב כולו בשעות שלאחר הלימודים (טקסים, ערבי שירה בציבור, מיצגים של חוגים ביישוב ועוד). במתחם בית הספר שוכנת גם ספריית היישוב. בשנת 1989 חנכה תנועת הצופים את שבט "נופר" ביישוב. תלמידי להבים בגיל חט"ב ותיכון לומדים בכפר הנוער אשל הנשיא.
מתחם צמוד ליישוב יצא למכרזים למען הרחבת היישוב, וזכה לכינוי "להבים ב'", הוקמו בו מאות יחידות, כאשר לכל יחידה הוקצו כחצי דונם. הצלחת ההרחבה הביאה לתוספת תושבים מכובדת ליישוב, ושירותים שונים זכו לשדרוג והרחבה – הבריכה היישובית שודרגה לקאנטרי קלאב, נוספו כיתות לימודים ומבנים בשטח בית הספר, אורגן שירות הסעה עבור תלמידים הגרים בלהבים ב' ואינם יכולים להגיע רגלית לבית הספר ועוד.
לא עבר זמן רב, והיישוב הוציא מכרז נוסף על מנת להרחיב את היישוב – המתחם החדש זכה לכינוי "להבים ג'". לקראת הרחבה זו בוצעו כמה שינויים מהותיים – מרכז מסחרי חדש נבנה בסמוך לכניסה ליישוב, תוכנן ובוצע מחלפון שיאפשר כניסה ויציאה בצורה מסודרת יותר, משרדי המועצה עברו למתחם של המרכז המסחרי הוותיק ועוד.
מסילת רכבת עוברת ממערב ליישוב וב-2007 נחנכה בלהבים תחנת הרכבת להבים-רהט. בסמוך לתחנה נבנתה שכונה חדשה הנקראת "שכונת המניפה".
כביש חוצה ישראל עובר סמוך ליישוב.
באפריל 2010 הוכרז על חנוכתו של פארק התעשייה "עידן הנגב" סמוך ללהבים, על-פני שטח בגודל 1,700 דונם. ניהול הפארק יעשה במשותף על ידי מועצת להבים, המועצה האזורית בני שמעון ועיריית רהט ועל-פי התכנון, יפעלו בו, בשלב הראשון, 18 חברות.
במרץ 2015 הוחל בהכנות להוספת שכונה דרומית ליישוב, שכונת "שרונית", על-שם אריאל שרון.
צמוד ללהבים ממזרח נמצא אתר פריחה גדול ומוסדר של חלמונית גדולה הפורחת בחודש נובמבר.
אוכלוסייה
ב-15 בדצמבר 2020 פרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כי להבים מדורגת בדירוג 10 ברמה החברתית-כלכלית של האוכלוסייה לשנת 2017. יצוין כי זו רמת הדירוג הגבוה ביותר ונמצאות בה 4 רשויות מקומיות בלבד.
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
כלכלה
בצומת המועצה המקומית, צומת להבים, שממוקם באזור התעשייה עידן הנגב, מתוכנן לקום בית החולים בצומת להבים.
ביישוב ישנו מרכז קניות מרכזי בשם מבנה להבים ומאפיה בשם "המאפיה להבים".
נכון לנתוני אשכול המדד החברתי-כלכלי של הלמ"ס ב-2019, להבים הוא היישוב הכי עשיר במחוז הדרום.
לבונה
לְבוֹנָה (שם מדעי: Boswellia) הוא סוג של עץ ממשפחת הבָּשְמִיִים, וכן שמו של שרף ריחני המופק ממנו.
סממן הלבונה מופק בעיקר מתת המין Boswellia thurifera (הידוע גם כ-Boswellia sacra או Boswellia carteri). השימוש העיקרי בלבונה הוא לקטורת.
מקור השם
המקור העברי של השם לבונה הוא מקראי, למשל בשיר השירים המפרט את סוגי הבשמים: . משוער שהשם הגיע מהמילה לָבָן. בפניקית הוא קרוי "לבנת" ובארמית: "לְבוּנְתָּא".
באנגלית הלבונה קרויה "Frankincense", שם שמקורו בצרפתית עתיקה: "Franc encens" ("קטורת טהורה"). הלבונה ידועה גם כ"אוליבאנום" (Olibanum), שם שמקורו בערבית, "א (ל)-לֻבַּבאן" ( لُبَّان  ), ומתייחס למוהל החלבי שמפיקים מקליפת עץ הלבונה לשם הכנת הבושם.
תיאור כללי
הלבונה מיוצרת על ידי ייבוש טבעי של נוזל השרף של עצי הלבונה. הלבונה מופיעה בצורת גרגרים לבנים־צהבהבים או אדומים. הלבונה מסיסה בנוזל אורגני, אך לא במים. טעמה מר, ריחה מוגבר על ידי חימום והוא כבד ומתקתק. ללבונה יש יכולת חיטוי undefined, ולכן אחד השימושים בה הוא לתרופות undefined.
מאזורי הגידול העיקריים ובייחוד מדרום חצי האי ערב, היו שיירות גמלים עם מטען של מור ולבונה יוצאות לחופי הים התיכון ובייחוד לעזה, על מנת להעביר את הסחורה שנחשבה יקרה מאוד (בדומה לזהב) ליוון ולרומא. כשכבש אלכסנדר הגדול את עזה הוא מצא מחסנים של לבונה שמהם שלח ספינה שלמה ליוון. מסופר על הקיסר נירון ששרף את כל מלאי הלבונה השנתי של העיר רומא בטקס ההלוויה לאשתו פופיאה.
המרכז הקדום של הסחר בלבונה היה כנראה העיר האבודה אובר שלעיתים זוהתה עם האתר "אירם" בעומאן. אובר נתגלתה מחדש בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ומתבצעות בה חפירות ארכאולוגיות. על הסחר במור ולבונה שלטו הנבטים, ולאורך הדרך שהובילו בה את השיירות, דרך הבשמים הקימו את עריהם. דרך הבשמים ועריה הוכרזו אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2005.
הסחר בלבונה פסק סביב שנת 300 לספירה עקב עליית הנצרות, התפשטות המדבר שהקשתה על חציית השיירות ופשיטות של פרתים.
השימוש בלבונה
השימוש העיקרי בלבונה הוא בפולחן הדתי. על פי הרודוטוס נהגו בבבל לשרוף לבונה בשווי של 1,000 כיכר־כסף בחג לכבוד האל מרדוך. הכהנים במצרים העתיקה נהגו להקטיר לבונה במקדשי האלים, והסינים וההודים משתמשים בה עד היום.
ברפואה העממית משתמשים בלבונה בחבישה של פצעים וכיבים, כתרופה נגד הכשות נחשים ועקרבים ולמחלות של דרכי הנשימה והעיכול. מחקר חדש של חוקרים ישראלים גילה שלצמח יש השפעה בהפחתת חרדה ודיכאון באופן שעדיין לא מוכר למדע.
מסכת סנהדרין מג: "היוצא ליהרג, משקין אותו (אחר שהתוודה) קורט של לבונה בכוס של יין כדי שתיטרף דעתו" (שישתכר ויחד עם האפקט המרגיע של הלבונה לא ירגיש במיתתו כל כך).
משמש גם בתור תבלין ובתור סם מרפא הנקרא בשם "מסטיק ערבי" או "מסטיק תימני" ביחד עם שרף עץ האלה בגלל הדמיון הרב בין שניהם, שהם יחד יכולים לשמש בתור קטורת בצורתם הקשה. כמו כן השימוש בלבונה נפוץ אצל רקדנים (רקדני בלט בעיקר), והוא משמש כחומר נגד החלקה.
במחקר קליני מבוקר שנערך באוניברסיטאות ג'ונז הופקינס והעברית בירושלים הוכח כי הרחת קטורת המופקת משרף הלבונה יעילה להפחתת דיכאון.
בעשור השני של המאה ה-21 החלו לגדל בחוות האפרסמון אשר בצפון ים המלח עצי לבונת הקטורת שמהם מפיקים שרף. בשנת 2018 הביאו החקלאים לחווה כוורת דבורים, שהונחה בין העצים הפורחים וכך הפיקו דבש.
ביהדות
הלבונה נזכרת עשרים פעמים במקרא, כסממן קטורת אשר שימש לצורך עבודת ה' במשכן ובמקדש, כתוספת לקרבן מנחה ולקטורת התמיד. את הלבונה הפקידו יחד עם שאר אוצרות המקדש בלשכה מיוחדת, והיא הופקדה בידי ממונים מיוחדים.
במהלך חפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל ערד נתגלה מקדש יהודאי מימי בית ראשון ובו שני מזבחות, בשמאלי הונחה לבונה שנשרפה באמצעות שומן מן החי, ואילו על המזבח השני הונח שרף קנביס שגללי בעלי חיים שימשו כדלק הבערה שלו.
השרף הטהור והאיכותי נקרא 'לבונה זכה'. הלבונה נכללת בין מיני הבשמים היוקרתיים של העולם העתיק. לפי המספר הרב של אזכוריה, היא הייתה סממן הקטורת השכיח ביותר בשימושיו. היא יובאה עם הזהב בדרכי המסחר משבא.
הלבונה מזוהה בוודאות הודות למסורת זיהוי רציפה ופעילה עד ימינו בשל שימוש ממושך בה בחברות מסורתיות רבות. גם שמות הלבונה מצביעים מבחינה אטימולוגית על הצבע הלבן- חלבי של שרף העץ טרם קרישתו (בארמית ובסורית הוא נקרא 'לבונתא', בערבית 'לבאן'). למעשה, כל הפרשנים החשובים זיהו עם הסוג .Boswellia sp את הלבונה.
בנצרות
הלבונה מוזכרת בברית החדשה בין המתנות שחילקו שלושת האמגושים (חכמי המזרח) לישו "וַיָּבֹאוּ הַבַּיְתָה וַיִּרְאוּ אֶת־הַיֶּלֶד עִם־מִרְיָם אִמּוֹ וַיִּפְּלוּ וַיִּשְׁתַּחֲווּ־לוֹ וַיִּפְתְּחוּ אֶת־אֹצְרֹתֵיהֶם וַיַּקְרִיבוּ לוֹ מִנְחָה זָהָב וּלְבוֹנָה וָמֹר". בתחילה התייחסה הכנסייה הקתולית להקטרת הלבונה כאל סממן פגאני ואסרה על הקטורת בייחוד משום שהנוצרים הנרדפים נדרשו להקטיר קטורת לפני דמות הקיסר כדי להוכיח את נאמנותם. אבל כשאירופה הפכה בהדרגה לנוצרית החלו גם אצל הקתולים להשתמש בקטורת ומשערים כי הכנסייה החלה להשתמש בלבונה כחלק מהפולחן הדתי החל מהמאה ה-4 לספירה.
קישורים חיצוניים
קישורים בשפה העברית: קישורים בשפה האנגלית:
בוב דייוויס
רוברט אדריס "בוב" דייוויס (באנגלית: Robert Edris "Bob" Davies; 15 בינואר 1920 - 22 באפריל 1990) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק במשך שבע עונות בליגת ה-NBA מעמדת הרכז, וחבר היכל התהילה של הכדורסל משנת 1970. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן קבוצת רוצ'סטר רויאלס, במדיה שיחק לכל אורך קריירת ה-NBA שלו. כשחקן, דייוויס הרבה לכדרר מאחורי הגב ובין הרגליים וניחן ביכולות כדרור מרשימות, אשר הקנו לו את הכינוי "הודיני מהאריסברג" ("Harrisburg Houdini").