cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סבאדל
היסטוריה
בתחילת המאה ה-20, סבאדל, ולצידה טראסה, היו ערים שהתבססו על תעשיית הטקסטיל, זאת באזור עני במשאבי טבע. אוכלוסיית העיר גדלה פי שמונה, בזכות גידול מהיר בתעשיית הטקסטיל והמתכות. העיר אף עברה מודרניזציה במגזר השירותים. הפעילות התעשייתית המואצת הביאה לסבאדל גלי הגירה בשנות ה-50, ה-60 ושנות ה-70 המוקדמות, אשר גרמו להתפשטות עירונית בלתי מבוקרת והקדמת מספר שכונות חדשות.
מאז תחילת המאה ה-20 קיימת יריבות בין טראסה וסבאדל, רצון שתי הערים להיות בירת נפת ואלייס אוקסידנטל, בתקופת עליית תעשיית הטקסטיל.
ז'אק מיול
ביוגרפיה
ז'אק מיול היה אזרח צרפתי יליד שאנגחאי שבסין. את חופשת הקיץ שלו בילה מיול בקראטסו שביפן כל שנה בילדותו. כשהיה בן 7, הוא צלל בחליפת צלילה עם אחיו הגדול בים סביב יפן, שם הוא ראה דולפין בפעם הראשונה. מיול תיאר את המפגש הגורלי בספרו "הומו דלפינוס: הדולפין שבאדם".
קריירה
בגיל 49 היה הצוללן החופשי הראשון שירד למאה מטר (330 רגל) ב-23 בנובמבר 1976; וכשהיה בן 56 הוא הצליח לרדת ל-105 מטר. בשלב המחקר המדעי בקריירה שלו, ניסה מיול לענות על השאלה האם לאדם יש פוטנציאל מימי נסתר שניתן לעורר באמצעות הכשרה פיזיולוגית ופסיכולוגית קפדנית.
סבאדל
היסטוריה
משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973 ומותו של פרנקו בשנת 1975 הביאו לשינויים במדינה בכלל ובסבאדל בפרט. משבר האנרגיה אילץ את העיר לגוון את הפעילות הכלכלית. לצד התעשיות המסורתיות, החלה בעיר פעילות מסחר ופנאי אשר אפשרה המשך פיתוח כלכלי של העיר.
ספורט
בעיר משחקת קבוצת הכדורגל סבאדל, שהישג השיא שלה היה העפלה לגמר גביע המלך הספרדי. נובה קראו אלטה, אצטדיונה של הקבוצה, היה אחד מהאצטדיונים שאירחו את משחקי הכדורגל באולימפיאדת ברצלונה ב-1992.
ז'אק מיול
קריירה
התשוקה של מיול לצלילה ליוותה אותו כל חייו והתבססה על אהבתו לאוקיינוס, הפילוסופיה האישית שלו ורצונו לחקור את גבולותיו שלו. במהלך חייו הוא עזר להכניס את הספורט האליטיסטי דאז של צלילה חופשית למיינסטרים. פילוסופיית הצלילה שלו הייתה להגיע למצב נפשי המבוסס על הרפיה ונשימה ביוגה, בעזרתו הוא יכול להשיג דום נשימה. הוא תרם גם להתקדמות הטכנולוגית בתחום הצלילה החופשית, ובמיוחד לשיפור מכלולים בהם השתמשו צוללנים ללא הגבלה.
עבודתו עם דולפינים
המשיכה העזה של מיול לדולפינים החלה בשנת 1955 כשעבד כצולל מסחרי בבריכת דולפינים במיאמי, פלורידה. שם הוא פגש דולפינה בשם 'ליצן' (Clown) ויצר עמה קשר הדוק. כשהוא מחקה את הדולפינה, למד כיצד לעצור את נשימתו למשך זמן ארוך יותר ואיך להתנהג ולשלב את עצמו באופן מיטבי מתחת למים. הדולפינים הם שחוללו את הבסיס לפילוסופיית החיים של מיול "הומו דלפינוס".
ז'אק מיול חזה כי בתוך כמה דורות אנשים מסוימים יוכלו לצלול עד 200 מ' ולעצור את נשימתם עד עשר דקות. כיום השיא ללא מגבלות עומד על 253 מ' ( הרברט ניטש, יוני 2012). ברנקו פטרוביץ' הסרבי מחזיק בשיא דום נשימה סטטי ב-11 דקות ו-54 שניות (אוקטובר 2014). גוראן צ'ולאק הקרואטי מחזיק בשיא דום נשימה סטטי בחמצן טהור ב-23 דקות שנייה אחת (יוני 2014).
בקולנוע
הסרט הכחול הגדול, שביים לוק בסון בשנת 1988, היה בהשראת סיפור חייו וסיפור חייו של הצוללן האיטלקי אנזו מאיורקה וידידותם. מיול היה אחד התסריטאים.
מיול היה המושא של הסרט התיעודי "דולפין מן" משנת 2017 (L'Homme dauphin, sur les traces de Jacques Mayol)'', בבימויו של לפטריס צ'ריטוס.
מותו
ב-22 בדצמבר 2001, בגיל 74, כשהוא סובל מדיכאון, התאבד מיול בתלייתו בווילה שלו באלבה, איטליה. אפרו פוזר על חוף טוסקנה. חבריו הקימו לו אנדרטה בדרום מזרח אלבה בעומק של 16 מטר.
17 (מספר)
17 (במילים בלשון זכר: שבעה-עשר; בלשון נקבה: שבע-עשרה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 16 ולפני 18.
ד'תת"ף
לדעת רוב הראשונים זו שנת היובל.
הרולד הנדלי
הרולד ויליס הנדלי (באנגלית: Harold Willis Handley; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-40 בשנים 1957–1961. כוותיק מלחמת העולם השנייה, וכאיש מכירות לרהיטים במקצועו, החל הנדלי את הקריירה הפוליטית שלו כחבר הסנאט של אינדיאנה. הודות לידידותו ארוכת השנים עם מנהיג המפלגה, הסנאטור ויליאם א. ג'נר, עלה בידו להבטיח את מועמדותו מטעם המפלגה למשרת סגן המושל ב-1952, וכשכיהן בתפקידו הוא התנגד לרבים מצעדיו של המושל ג'ורג' קרייג. הפופולריות שלו עלתה בקרב ההנהגה השמרנית של המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה וסייעה לו לזכות במועמדות ובבחירתו למשרת המושל בבחירות של 1956.
הנדלי נבחר במהלך תקופת של שליטה שמרנית בממשלת המדינה. הוא יישם בהצלחה חלקים מרכזיים בסדר היום של המפלגה שהשפיעו על אינדיאנה במשך עשרות שנים. לאחר שהעלה את המס על בנזין ב-50 אחוזים כדי לאזן את תקציב המדינה, העניקו לו מתנגדיו את הכינוי "הרולד מס גבוה" (High Tax Harold), תוך שהם התעלמו מהעובדה שהוא גם הפסיק את גבייתם של מיסי הרכוש המדינתיים. הוא פתח במסע בחירות חסר תקדים בבחירות אמצע הכהונה כאשר התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח והמשיך את תקופת כהונתו כמושל עד סיומה. הוא קידם באופן אישי רפורמה במערכת בריאות הנפש באינדיאנה, ולאחר תום כהונתו הוא נותר פעיל בכמה מוסדות צדקה שסייעו לבעלי צרכים מיוחדים, ובשל כך הוענק לו ב-1970 "פרס הנער המתופף" (Drummer Boy Award). הוא הפעיל בהצלחה עסק ליחסי ציבור באינדיאנפוליס במשך כמה שנים, וב-1969 שימש כחבר הוועדה לעדכון חוקתי, שהפיקה סדרה של תיקונים מרכזיים לחוקת אינדיאנה.
ראשית חייו
הרולד הנדלי נולד בעיר לה פורט שבאינדיאנה כאחד משלושת בניהם של הרולד לואל ולוטי מרגרט ברקביל הנדלי. אביו עסק בסחר רהיטים. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים מקומיים ולאחר מכן למד באוניברסיטת אינדיאנה. בין חבריו לספסל הלימודים נכללו ויליאם א. ג'נר וג'ורג' קרייג. הנדלי התיידד עם ג'נר, ולימים היו השניים בעלי ברית פוליטיים. לעומת זאת, קרייג יהיה יריבו המרכזי של הנדלי במפלגה הרפובליקנית. הוא למד באוניברסיטה במשך ארבע שנים וסיים את לימודיו ב-1932 עם תואר בוגר אוניברסיטה בכלכלה.
לאחר סיום לימודיו שב הנדלי לביתו, שם הוא הצטרף לעסק המכירות של אביו. אף על פי שהוא היה איש מכירות מוכשר, החברה הייתה אחת מרבות שקרסו במהלך אותו עשור בשל השפל הגדול. הנדלי החל בעבודה חדשה כאיש מכירות בחברת הרהיטים אונגוסטה מקרוליינה הצפונית, אך תוך שנה פרש ממנה. במהלך התקופה שבה היה מובטל הוא החל להיות מעורב בפוליטיקה. ב-1935 הוא הקים את ארגון הרפובליקנים הצעירים של מחוז לה פורט, וב-1936 הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט של אינדיאנה. הוא המשיך להיות פעיל במפלגה והתמודד שוב על מושב בסנאט ב-1940, ונבחר במסגרת הרוב הגדול שהשיגה אז המפלגה בשני בתי המחוקקים של המדינה. במושב הראשון של האספה הכללית של אינדיאנה הוא תמך בעמדת הרפובליקנים לביטול החקיקה של כמעט כל העשור הקודם של הדמוקרטים ובארגון מחדש של הרשות המבצעת כדי לצמצם את השליטה של המושל עליה.
מלחמת העולם השנייה
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-1941, התפטר הנדלי מהסנאט והתגייס לצבא ארצות הברית כלוטננט, ובסופו של דבר התקדם עד דרגת לוטננט קולונל. הוא הוצב בדיוויזיית הרגלים ה-88, שבסיסה היה במדבר מוהאבי. על אף הפעמים הרבות בהן הוא ביקש להישלח אל מעבר לים, השאיר אותו הצבא בארצות הברית במשך כל המלחמה כדי לשמש כמאמן למתגייסים חדשים. כאשר הטירונים הגיעו לבסיס, הוא היה אחראי לפקח על הסמלים המאמנים ולהבטיח שהם יאמנו אותם כראוי לפני שהם נשלחו לתגבר את הגוף העיקרי של הדיוויזיה.
במהלך שירותו הצבאי, הכיר הנדלי את ברברה ג'ין וינטרבל, אחות פסיכיאטרית במתקן הצלב האדום הסמוך לבסיסו. השניים נישאו ב-1944 ועברו ללה פורט לאחר שהנדלי שוחרר מהשירות ב-1946. הוא השיג עבודה חדשה במכירת רהיטים ומשרה שנייה במכירות בחברת סרטים קטנה. לשניים נולדו בן ובת.
מחוקק וסגן מושל אינדיאנה
ב-1948 שב הנדלי לפוליטיקה לאחר שנבחר למושב הקודם שלו בסנאט של אינדיאנה. הייתה זו עדיין תקופה של שליטה רפובליקנית במדינה, ועד מהרה הוא חידש את ידידותו עם ג'נר. בוועידה המדינתית של המפלגה ב-1952, זכה ג'ורג' קרייג, שהיה מועמד סוס שחור, במועמדות המפלגה למשרת המושל. ג'נר ואחרים קיוו לבחירתו של מועמד יותר שמרני. הם תמרנו בהצלחה את הנדלי לזכות במועמדות למשרת סגן המושל. המפלגה לא ניהלה מסע בחירות מאוחד אז, והנדלי ניהל מסע בחירות נפרד, תוך שהוא מקדם מצע שונה משמעותית מזה של קרייג, שקרא לרפורמות פרוגרסיביות רבות. בין השאר בזכות הפופולריות של דווייט אייזנהאואר, ניצח הנדלי ניצחון סוחף והביס את יריבו הדמוקרטי, א. ספנסר דלטון, בהפרש של 230,420 קולות.
בתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, היה הנדלי לאחר מראשוני מתנגדיו של המושל קרייג. קרייג הגיש תוכנית לארגון מחדש של 141 סוכנויות מדינתיות ל-11 מחלקות שיוכפפו לשליטתו, הפיכה על פניה של תוכנית הארגון מחדש שהנדלי תמך בה במהלך תקופת כהונתו הראשונה כסנאטור. הנדלי היה יכול להפסיק את כל הוויכוחים על הצעת החוק בסנאט ולמנוע את העברתו. מושבי החקיקה הקצרים אפשרו לו למקד את רוב תשומת ליבו לתפקידיו הסטטוטוריים כנציב החקלאות וכנציב הסחר של המדינה. הוא משך בהצלחה מספר של חברות להרחיב את פעילויותיהן באינדיאנה או לעבור אליה, וכך ליצור אלפי מקומות עבודה חדשים. הוא גם עשה שימוש במעמדו כדי לבנות בסיס תמיכה פוליטית משמעותי.
זמן קצר לפני וועידת המפלגה הרפובליקני המדינתית של 1956 נחשפה שערורייה במחלקת הכבישים של אינדיאנה. נמצא ששלושה פקידים שמונו על ידי המושל קיבלו שוחד כדי להשפיע על החלטתם בבחירת חוזי בנייה. הנדלי תקף פומבית את המושל קרייג והאשים אותו בשערורייה. קרייג היה במאבק מתמיד עם מנהיגות הרפובליקנים במהלך תקופת כהונתו., והם מנעו ממנו להשיג שליטה על מערכת הפטרונות הפוליטית של המדינה. מאוחר יותר האשים קרייג את הנדלי, ג'נר ואחרים בניסיון מכוון לסיכול הרפורמות שלו תוך עשיית שימוש בשערוריית השוחד, שבה נמצא שהוא לא היה מעורב, כדי להכתים את שמו הטוב ולחסל את הקריירה הפוליטית שלו.
כהונתו
הסוגיה השנויה ביותר במחלוקת שהנדלי קידם הייתה עליה בשיעור של 50 אחוזים במס המדינתי על בנזין. הבונוסים ששולמו לחיילים, ותוכנית האיחוד של בתי הספר של המדינה מומנו מהעודף בתקציב המדינה של 1956. לשנים 1957 ו-1958 נצפה גרעון תקציבי, אך למדינה לא הותר לקבל על עצמה שום חוב על פי החוקה. חברי מפלגתו של הנדלי המליצו לעשות שימוש בכספי קרן החירום של המדינה כדי לכסות את הגרעון, אך בסופו של דבר אושרה העלאת מס הבנזין, וכך זכה הנדלי לכינוי "הרולד מס גבוה" (High Tax Harold). הנדלי גם קידם בהצלחה את קבלתו של חוק שאפשר למעסיקים לנכות את מס ההכנסה ממשכורות עובדיהם. מהלך זה הוביל לחשיפת אלפי הונאות מס. בתקווה לנצל את המצב כדי להשיב אמון בשמרנותו, הציע הנדלי שרוב מיסי הרכוש של המדינה יבוטלו. האספה הכללית הסכימה בקלות שמסי הרכוש ברמת המדינה יבוטלו לחלוטין, ושיושארו על כנם מספר מסי רכוש מקומיים.
מספר חוקים חשובים נוספים הועברו באינדיאנה בתקופת ממשלו של הנדלי. חוקק החוק הראשון במדינה להגנת הזכות לעבוד, אך הנדלי סירב לתמוך בו. כאשר בסופו של דבר הוא חתם על החוק, תדמיתו הציבורית כבר הייתה מוכתמת על ידי יריביו שתקפו אותו בשל חוסר התקיפות שלו בהגנה על הפועל הפשוט. הצעת חוק בעלת חשיבות מרכזית שהנדלי תמך בה עברה גם היא, ובכך הייתה אינדיאנה המדינה הראשונה בארצות הברית שהוציאה מחוץ לחוק את הנוהג של העסקה בלעדית של חברי האיגודים המקצועיים במפעלים, וכך הוביל לשקיעה הדרגתית בכוחם של חברי האיגודים. גם סלילתה של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים החלה במהלך תקופת כהונתו של הנדלי כמושל, תוך עשיית שימוש במיליארד דולר מכספי מענקים פדרליים. כמה מחברי מפלגתו ראו בתמיכתו במיזם כהפרת אחת מהבטחות הבחירות שלו שלא לקבל כספים פדרליים. הנדלי השיב להם שמערכת הכבישים הייתה האינטרס הטוב ביותר של המדינה ושזו הייתה החריגה היחידה שלו מהבטחתו שלא לקבל כספים פדרליים.
ניסיונו להיבחר לסנאט
זמן קצר לפני בחירות אמצע הכהונה של 1958 התפטר ויליאם ג'נר מכהונתו בסנאט של ארצות הברית, והאיץ בהנדלי להחליפו בתפקיד. תוכננה תוכנית על פיה הנדלי יתפטר מכהונתו כמושל, סגנו ימנה אותו כסנאטור, והוא ישלים את תקופת כהונתו המתוכננת של ג'נר. כאשר נחשפה תוכנית זו להנהגת המפלגה, הם יעצו לו בתוקף לא לבצע אותה בשל חששם לנזק שצעד כזה יגרום למפלגה ושהוא ייתפש כשערורייה. הנדלי החליט להורות למזכיר המדינה להכריז על עריכת בחירות למושב הסנאט בנובמבר, והוא עצמו התמודד בבחירות.
במהלך מסע הבחירות שלו לסנאט לא התפטר הנדלי מתפקידו כמושל, ובשל כך ספג ביקורת רחבה על צעד חסר תקדים זה. יריבו הדמוקרטי, ואנס הארטקה, העלה לדיון במסע הבחירות את העלאת המס, את הפרת הבטחת הבחירות של הנדלי, את אי רצונו לחתום על חוק הזכות לעבוד, ואת העלייה בשיעור האבטלה באינדיאנה. שיעור האבטלה המדינתי עמד באפריל אותה שנה על 10 אחוזים, אך ירד ל-6.9 אחוזים בסוף ספטמבר. הנדלי גם התמודד עם ביקורת שהוטחה במפלגה ברמה הלאומית על רקע המיתון של סוף 1957 ותחילת 1958. על אף טענתו שהוא תרם להורדת שיעור האבטלה, הוא נוצח בבחירות לסנאט ושב להתמקד בתפקידו כמושל.
שנותיו האחרונות
בחוקת אינדיאנה הייתה אז הגבלת כהונה על המושל שמנעה ממנו להתמודד על תקופת כהונה רצופה שנייה. לאחר סיום כהונתו בינואר 1961 שב הנדלי לחייו הפרטיים בביתו שבאינדיאנפוליס. הוא החל בהדרגה לגלות עניין בסיוע לבעלי צרכים מיוחדים כבר בעת כהונתו כמושל, ועד מהרה הוא נעשה מעורב בכמה גופי צדקה. ב-1970 הוענק לו על פועלו "פרס הנער המתופף" (Drummer Boy Award) על ידי האגודה לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
הנדלי פתח חברה ליחסי ציבור ופרסום שבסיסה היה באינדיאנפוליס שזכתה להצלחה רבה. ב-1969, אושרה תיקון מרכזי בחוקת המדינה. הוא ויורשו בתפקיד, המושל לשעבר מתיו ולש, מונו כחברים בוועדה לעדכון החוקה. בין הנושאים החשובים בעדכון זה הייתה ביטול הגבלת הכהונה על בחירת המושלים כך שהתאפשר להם להיבחר ליותר מתקופת כהונה רצופה אחת. בוצע גם ארגון מחדש של בתי המשפט של המדינה, והושבה על כנה סמכות המינוי של המושל. בסך הכול סייע הנדלי לניסוחם וקבלתם של שבעה סעיפי תיקון לחוקה.
הרולד הנדלי נפטר ברולינס שבוויומינג ב-30 באוגוסט 1972, בעת שעשה שם בחופשה, כתוצאה מהתקף לב. ארונו הועבר לאינדיאנה לטקס הלוויה רשמי והוא נטמן בבית הקברות פיין לייק שבלה פורט.
נעמי (מתאבקת)
טריניטי פאטו (באנגלית: Trinity Fatu; שמה לפני הנישואים מקריי; נולדה ב-30 בנובמבר 1987) הידועה יותר בשם הבמה שלה, נעמי היא מתאבקת אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית סמאקדאון. כמו כן, טריניטי היא דוגמנית, שחקנית, כותבת שירים, רקדנית ומעודדת מקצועית לשעבר.
באוגוסט 2009, חתמה נעמי על חוזה בארגון World Wrestling Entertainment (WWE) ונשלחה ישירות לארגון הפיתוח Florida Championship Wrestling (FCW), שבו היא כיהנה כאלופת הדיוות הראשונה. שנה לאחר מכן, היא השתתפה בעונה השלישית של התוכנית NXT (שהייתה הגרסה הנשית הראשונה), שבו סיימה כסגנית הזוכה. בינואר 2012, היא ערכה את הבכורה שלה ברוסטר הראשי לצד קמרון כחלק מצמד הפאנקדקטילס. מאז יולי 2013, נעמי היא חלק מהקאסט הראשי של תוכנית המציאות, Total Divas.
בפברואר 2017, נעמי זכתה באליפות הנשים של סמאקדאון, ובכך הפכה למתאבקת האפרו-אמריקאית הראשונה שזוכה בתואר זה. לאחר שנאלצה לוותר על התואר עקב פציעה, היא זכתה בתואר בחזרה חודשיים לאחר מכן ברסלמניה 33. בנוסף לכך, נעמי ניצחה בקרב הבאטל רויאל הראשון של הנשים ברסלמניה 34.
חיים אישיים
טריניטי וחברה הוותיק, ג'ונתן פאטו, המוכר יותר בשם הבמה ג'ימי אוסו, התחתנו במאווי ב-16 בינואר 2014. עקב נישואיה, היא נחשבת לחברה במשפחת אנואי, שהיא שושלת היאבקות סמואנית-אמריקאית ידועה.
בית הכנסת משמיע ישועה
בית הכנסת משמיע ישועה הוא בית התפילה היהודי האחרון שנשאר בעיר התחתית של יאנגון, ובית הכנסת היחיד במיאנמר. בית הכנסת שוכן בין חנויות צבע הודיות, וחנויות של סוחרים מוסלמים ברחוב קטן ליד מרכז העיר. לוח הקדשה בכניסה מציין כי מבנה האבן הנוכחי, אשר נבנה בשנים 1893–1896 החליף מבנה עץ קטן יותר שהתקיים שם לפניו והוקם ב-1854. בית הכנסת הוא אחד מ-188 אתרים ברשימת אתרי המורשת של מועצת הפיתוח של יאנגון סיטי. בית הכנסת משרת את מעט היהודים שנותרו במדינה, רובם צאצאים של יהודים ספרדים יוצאי עיראק.
היסטוריה
בית הכנסת נבנה לאוכלוסייה הגדלה של יהודים בגדדיים מהמזרח התיכון, ויהודים קוצ'ינים מהודו שהגיעו במהלך העידן הקולוניאלי של מיאנמר. השטח הוקדש בידי הממשלה הקולוניאלית הבריטית, ולאחר עצמאות מיאנמר, הצו קיבל הארכה על ידי שלטונות מיאנמר.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הקהילה מנתה 2500 איש, ובשיאה בשנות הארבעים אף הגיעה ל-4000 איש, רובם ממוצא פרסי, עיראקי והודי. יהודים רבים עזבו לישראל ולארצות הברית בעקבות הכיבוש היפני ואחרים עזבו לאחר השתלטות הצבא הבורמזי ב-1962 והלאמת העסקים בשנות ה-60 וה-70. לקהילה היו בעבר 126 ספרי תורה. בית כנסת נוסף, בית אל, נפתח ב-1932, וכ-700 קברים יהודים נמצאים בבית קברות שמור היטב ברחוב 91.
ב-2002 היו בבית הכנסת כ-700 מקומות ישיבה, ושני ספרי תורה עם כיסוי מכסף, והוא נחשב מטופח ומסודר. בסמוך לבית הכנסת יש מחסן קטן, שהיה בעבר מקווה, והפך למקום הלינה של שומר הלילה של בית הכנסת. בחגים היו נאספים בבית הכנסת מטיילים ועובדים יהודים של שגרירויות זרות לתפילה. השגרירות הישראלית לא שיתפה פעולה עם הקהילה, אך בית חב"ד בבנגקוק כן היה בקשר ומשם היו נשלחים יין ומצות מדי פעם. ראש הקהילה, משה בן יצחק שמואלי, התפרנס מהשכרת נכסי הקהילה למוסלמים.
בזמן המהומות של 2007 לא התקיימו חיי קהילה של ממש בקהילה היהודית במיאנמר, ועיקר התקשורת בין חברי הקהילה מתרחשת בחגים ובשבתות בעת ההתכנסות לתפילה. בעקבות המתח בין החונטה הצבאית לנזירים הבודהיסטים, ותחושת הפחד, אף נאלצה הקהילה לשכור חברת אבטחה כדי לשמור על בית הכנסת. באותה תקופה היה קשה להשיג מניין, והקהילה נאלצה להיעזר בשגרירות הישראלית להשלמת המניין, ולעיתים מצאו את עצמם אנשי הקהילה אף חוגגים חגים עם נזירים בודהיסטיים כדי לא לחוש בודדים. בראש השנה היו מצטרפים מוסלמים, הינדים ונוצרים ידידי הקהילה לארוחת החג.
במסגרת נזקי הציקלון נארגיס במאי 2008, איבד בית הכנסת את גגו וסבל מנזקי מים.
האוכלוסייה היהודית במיאנמר כיום מרוכזת ביאנגון ובמאנדלאי, מונה פחות מ-20 אנשים, לאחר שראש הקהילה, משה בן יצחק שמואלי, נפטר במאי 2015 ביאנגון.
18 (מספר)
18 (במילים בלשון זכר: שמונָה-עשר; בלשון נקבה: שמונֶה-עשרה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 17 ולפני 19.
סינר
סינרים בהיסטוריה
האנתרופולוגית אליזבט ואיילנד ברבאר,[Elizabeth Wayland Barber] טוענת בספרה Women`s Work, The first 200,000 years שנשים לבשו כבר בזמנים פרה היסטוריים מעין סינרים שהגנו על החלקים הרגישים בגופן וגם על בגדיהן. סינרים אלו שמשו את הנשים גם כמעין מנשא. הן הניחו דברים על הסינר, הרימו את קצוותיו התחתונים ויצרו מנשא שנתמך על המותניים ונישא ביד אחת. לדבריה בארצות הבלקן לבשו עד אמצע המאה ה-20 סינרים שהיו מורכבים מסינר קדמי צר וסינר אחורי רחב יותר שקצוותיו נגעו בסינר הקדמי.
בציור מהמאה ה-15 של הצייר ג'אן בורדישון [Jean Bourdichon] נראה נגר עובד בסדנתו בעוד אשתו טווה חוטים, ושני בני הזוג לובשים סינרים ארוכים למותניהם.
בשנות שלטונו של אוליבר קרומוול באנגליה הוא תיקן תקנות שדורשות מנשים וילדות להתלבש ב'צורה מהוגנת'. מה שהביא לסגנון הפוריטני של סינור לבן מעל לשמלה שחורה שכיסתה נשים מהצוואר ועד לרגליהן. סינורים דומים לבשו גם נשות המתיישבים הראשונים באמריקה.
במאה ה-18 סינרים היו חשובים מספיק כדי שישקיעו זמן רב בהוספת רקמה ותוספות יפות לשוליהם, אף על פי שהם נתפרו לרוב משמלות ישנות. במסדר 'הבונים החופשיים' סינר מעור טלה הוא מסמלי החברות.
בשנות ה-1960 סינר היה מקובל כל כך כחלק ממראה עקרת הבית, שבספרי תפירה ורקמה באותה תקופה ניתן למצוא משפטים כמו 'סינר רקום לילדה רצוי מאוד, וייתן לה תחושה שהיא כבר די מבוגרת כאשר היא עוזרת לערוך את שולחן ארוחת הערב'.
סינרים ומיחזור
אנשים רבים יוצרים לעצמם ולבני ביתם סינרים מבגדים ישנים שכבר אינם שמישים. הגזרות של סינרים פשוטות וקל לעשותם.
ג'ואל פרילנד
ג'ואל פרילנד (באנגלית: Joel Freeland; נולד ב-7 בפברואר 1987 בסוריי, אנגליה) הוא כדורסלן עבר בריטי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת צסק"א מוסקבה ובנבחרת בריטניה. גובהו 2.10 מטרים.
פרילנד החל את הקריירה המקצוענית שלו בליגה הספרדית השלישית במדי גראן קנריה ב', במדיה קלע 14.8 נקודות והוריד 7.6 ריבאונדים. לאחר עונה זו נבחר במקום ה-30 על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס ב-דראפט ה-NBA, אך הוחזר לאירופה כדי לשפר את יכולתו וחתם בקבוצת גראן קנריה הבוגרת. בשתי עונותיו הראשונות בקנריה לא הרבה לשחק, אולם לאחר עונה שלישית מוצלחת בה קבע ממוצעים של 9.9 נקודות ו-4.7 ריבאונדים למשחק עבר לקבוצת היורוליג אוניקאחה מאלגה תמורת 4.5 מיליון אירו וחתם על חוזה לחמש שנים בקבוצה.
כבר בעונתו הראשונה במלאגה הפגין יכולת יוצאת מן הכלל ואט אט הפך לשחקן חמישייה קבוע. הוא הוביל את קבוצתו לסדרת חצי גמר הליגה הספרדית, שם הפסידה מלאגה 3-0 לברצלונה, אך גם היה שותף לעונה הכושלת של הקבוצה ביורוליג, ממנו הודחה מלאגה כבר בשלב ה"טופ-16". בסך הכל קבע פרילנד בעונה זו ממוצעים טובים במיוחד של 12.3 נקודות, 5.1 ריבאונדים, חטיפה אחת וחסימה למשחק בליגה ו-10.1 נקודות ו-5.1 ריבאונדים למשחק ביורוליג.
פרילנד שיחק בנבחרת בריטניה, בין היתר ביורובאסקט 2009.
סטטיסטיקת קריירה
נכון לסוף עונת 2014/15
אופטסאט (משפחת לוויינים)
אופטסאט (OptSat) הוא שם מסחרי של משפחת לווייני תצפית קטנים מתוצרת התעשייה האווירית לישראל. ישראל מתמחה בייצור של לוויינים קטנים וקלים, המתאימים לשיגור הבלתי שגרתי לכיוון מערב, המתחייב ממיקומה של ישראל ומהתנאים הגאו-פוליטיים בקרבתה. לווייני ארוס כבר פועלים בחלל ומהווים נגזרת אזרחית של לווייני אופק. OPTSAT משמש בפועל כלוויין בסיס ללווייני אופק, ארוס, טכסאר ועוד.
אופטסאט 1000
אופטסאט 1000 היא משפחת לוויינים, חלוצה בתחום הדמיה אלקטרו-אופטית. שתי משפחות לוויינים יצאו מסדרה זו: אופק 3, וארוס A. הלוויינים במשקל 250 ק"ג, מיוצבים בשלושה צירים. לוויינים אלו נשלטים מתחנה יחידה או מכמה תחנות קרקעיות (Ground Control Station).
אופטסאט 2000
אופסאט 2000 היא משפחת לוויינים המהווה לוויין בסיס עבור אופק, והנגזרת האזרחית שלו, הלוויין ארוס. על פי נתונים שפורסמו על ידי התעשייה האווירית ללוויין כושר צילום תמונות (בשחור לבן) ברזולוציה של 70 סנטימטרים.
אופטסאט 3000
אופטסאט 3000 היא משפחת לווייני צילום מתקדם מדור שלישי, אותה משווקת התעשייה האווירית בקרב לקוחות בחו"ל. לוויין מסדרת אופטסאט 3000 נחשף לראשונה בסאלון האווירי בפריס ב-17 ביוני 2007. מדובר בלוויין המבוסס על המרכב הגנרי שפותח בתעשייה האווירית, וישמש כבסיס ללוויין צילום מתקדם, לוויין מכ"ם (טכסאר) ולוויין מחקר עם מצלמה מולטי ספקטראלית (ונוס). למרכב הגנרי יתרונות רבים על הדור הנוכחי של לווייני אופק, ובראשם המודולריות של המטע"ד.
הלוויין יכלול מצלמה פאן כרומטית ובנוסף לה מצלמה מולטי ספקטראלית, לראשונה בלוויין צילום מתוצרת ישראל. אורך החיים של לוויין זה צפוי להיות לפחות שש שנים, על פי הודעה לתקשורת של התעשייה האווירית.
בינואר 2010 נחשפה פומבית מצלמת הלוויין, המכונה יופיטר. המצלמה מתוצרת אל-אופ, ולה רזולוציה של 50 ס"מ מגובה 600 ק"מ.
ב-2 באוגוסט 2017 שוגר לחלל, ממרכז החלל הגיאני, אופטסאט 3000 שנרכש על ידי איטליה לשימוש משרד הביטחון האיטלקי.
הלוויין האיטלקי-ישראלי SHALOM מיועד להיות לוויין צילום היפרספקטראלי ואמור להשתמש בפלטפורמת אופטסאט 3000.
פלאנקסטי
פלאנקסטי (Planxty) היא להקת פולק אירית הפעילה החל משנות ה-70 של המאה ה-20.
השם
השם "פלאנקסטי" בא מצירוף המילים "פלאנקסטי אירווין" אשר ת'רלות' קארלון מצא אותו לשימושי ביצירותיו, כמחווה לקולונל גון אירווין שהיה בתקופתו הקולונל של העיירה סלייגו. במשך הזמן התגלו וויכוחים ונטען שמקורו האמיתי של השם הוא מהמונח האירי המפורסם "sláinte", אשר משמעותו היא "בריאות טובה". יש הטוענים שלא המונח האירי, אלא המונח הלטיני "plangere", אשר משמעותו היא "להביס" או "להכות", הוא מקור השם.
היסטוריה
בשנת 1972 כריסטי מור הוציא את אלבומו השני "Prosperous", אשר הוקלט בכפר פרוספרוס. האלבום אפיין את חבורת הלימודים שלו - דונאל לוני, ביחד עם אנדי אירווין (אשר היה חברו לעבודה של לארי) וליאם אופלין (אשר השתתף בג'אמים של חבריו). לאחר שהם הקליטו את פרוספרוס הם הקימו רשמית את פלאנקסטי. ההופעה הראשונה שלהם הייתה הופעת חימום של דונובן בגלאוויי, הופעה שהתגלתה כהצלחה.
בשנת 2006, הקדיש כריסטי מור את אלבומו "Burning Times" לזכרה של רייצ'ל קורי, עליה כתב בעטיפת האלבום:
קבר דוד המלך
קבר דוד המלך הוא שם רווח למבנה בהר ציון שבירושלים, שבו על פי מסורות יהודיות, הנוצריות והמוסלמיות, קבור דוד המלך. עם זאת, בתנ"ך כתוב שדוד נקבר בעיר דוד ("וַיִּשְׁכַּב דָּוִד, עִם-אֲבֹתָיו; וַיִּקָּבֵר, בְּעִיר דָּוִד"). המסורת הנוצרית מוסיפה ורואה בקומה השנייה של המבנה את חדר הסעודה האחרונה, בה סעדו ישו ותלמידיו לפני שנלקח אל מותו. אתר זה, המקודש לשלוש הדתות, היה לנקודת מגע וחיכוך ביניהן במשך השנים. "חדר הסעודה האחרונה" מעלה תהיות גדולות בקרב חוקרים לגבי אמיתתו שהרי אין בו שום סממן נוצרי, ההיסטוריונים טוענים שככל הנראה הייתה במקום כנסייה בשם "הסעודה האחרונה", אך היא הוחרבה כמה פעמים, וכן המבנה הנוכחי בן שמונה מאות שנה בלבד, לכן לא ייתכן שבתוכו היה חדר שבו התרחש אירוע נוצרי בן 2,000 שנה, וכן בספרות הנוצרית הם מודים שהמבנה אינו מקורי. בעבר הנשיא יצחק בן-צבי היה מתפלל שם, וחדר זה שימש כבית כנסת.
מבחינה ארכאולוגית מתוארך קבר דוד המלך לתקופה הרומית או הביזנטית שייתכן שהיה חלק מכנסיית האגיה ציון, ובצידו בנייה מתקופות מאוחרות יותר.
זיהוי האתר
בתקופת בית שני עוד היו קברי בית דוד ידועים. הם מוזכרים בספר נחמיה כנקודת ציון ידועה.
האתר היה מוכר לתושבי ירושלים עד שלהי תקופת בית שני, ויוסף בן מתתיהו מספר על מספר פעמים שהקברים נבזזו כדי לשלם חוב מלכותי, תחילה על ידי יוחנן הורקנוס, שהוציא מהקבר שלושת אלפי כיכרות כסף, בהם שיחד את אנטיוכוס השביעי כדי שיסיר את המצור מירושלים. החרה החזיק אחריו המלך הורדוס (קדמוניות טז, ז).
לפי התוספתא למסכת בבא בתרא (א, יא), "קברי בית דוד... היו בירושלים ולא נגע בהם אדם מעולם". קבר דוד מוזכר גם במקורות עתיקים נוספים כגון בספר נחמיה, וכן בברית החדשה, ובספרי היסטוריה רומיים. אלא שעם חורבן העיר ירושלים, חרבו כנראה גם הקברים, כך שמקומם לא נודע.
המקום הידוע כיום כקבר דוד המלך, נקבע על פי מסורת חלופית בת כאלף שנים לערך, המזהה את מקום הקבר דווקא בהר ציון, סמוך לחומה הדרומית של העיר העתיקה. בין המקורות: רשימות מסע מהרב מנחם ב"ר ציון (שנת ד'תתקע"ה, 1214-1215), ספר מסעות בנימין, רשימות מסע תלמיד הרמב"ן, רבי משה חגיז בשם האר"י, תשובות רדב"ז, מהר"ם בן חביב. במהלך השנים, התקבע הזיהוי בין יהודי ירושלים. רבנים רבים שביקרו בארץ ישראל נהגו לפקוד את האתר, ואף היו שחיברו תפילות מיוחדות ל"השתטחות" על הקבר. ברשימת מסע מתלמיד הרמב"ן ואשתורי הפרחי האתר מוזכר כאוהל דוד המוזכר בדברי הימים, בו שיכן דוד המלך את ארון הקודש עד בניית בית המקדש.
אמנם לפי המקרא, דוד ורוב מלכי שושלת בית דוד לא נקברו בהר ציון. אולם, ע"פ דעה אחרת, אין לפסול את האפשרות כי אפילו אחדים ממלכי בית דוד שהיו קבורים בעיר דוד הועברו מאוחר יותר לקבורה מחודשת בהר ציון, דעה זו מסתמכת על מצבת קברו של עוזיהו מלך יהודה, אשר נמצאה, וממנה ניתן ללמוד כי עצמותיו הועברו ממקום למקום.
יש חוקרים המזהים את המקום הידוע כיום כקבר דוד, כ"גן עזא", בו נקברו המלך מנשה ובנו המלך אמון. לפי העולה מן הכתוב, גם נכדו המלך יאשיהו נקבר שם. מאחר שירמיהו מנבא שאחר החורבן יוציאו מקבריהם את עצמות מלכי יהודה הנחשבים לרשעים, עולה כי מי שנשאר קבור בגן עזא, הוא המלך יאשיהו, אחרון מלכי בית דוד שנקבר בארץ.
בקומה התחתונה של הבניין עומד סרקופג מכוסה בפרוכת, המזוהה כקברו של דוד המלך. עד שנת 2007 עמדו על הקבר כתרי תורה שהובאו מקהילות יהודיות שנכחדו בשואה, אך אלה נגנבו ונעלמו.
תולדות המבנה
תולדות המבנה אינם מתועדים היטב, ואין וודאות מי בנה אותו ומתי בדיוק.
האזכור הראשון של המסורת הקושרת בין הר ציון לקברו של דוד המלך מופיע בכתבי מוקדסי. היהודי הראשון המזכיר את הר ציון בהקשר לדוד המלך הוא בנימין מטודלה, שביקר בירושלים במאה ה-12.
ההיסטוריון אלחנן ריינר סבור כי המסורת לקיום קבר דוד המלך במקום מוכחשת על ידי רבי בנימין מטודלה. בביקורו בשנת 1170, הוא כתב: "קברי בית דוד והמלכים שקמו אחריו בהר ציון, ואין המקום ידוע. לדעתו, הוא בקש להכחיש את המסורת על אודות קברי בית דוד בכנסיית ציון. היה חשוב להימנע מיצירת הדעה כי קברו של אבי השושלת המשיחית - דוד המלך - הוא בידי הנוצרים. ההנחה היא שאם הייתה מסורת יהודית מקבילה הוא היה מזכיר אותה.
בימי הממלוכים (בשנת 1452 לערך) עברה החזקה על הקבר לידי הסולטאן הממלוכי, בעקבות סכסוכים בין נוצרים ויהודים. הסולטאן הצהיר (כפי שכותב התייר פליקס פברי): "הלא אנו המוסלמים מעריצים את דוד כמו הנוצרים והיהודים. גם אנו מאמינים בכתבי הקודש. לפיכך... יהיה המקום הזה לנו". המוסלמים אסרו על נוצרים ויהודים להיכנס אל הבניין שעל קברי בית דוד, איסור שנשמר בקפדנות עד המאה ה-20, עם יוצאים מהכלל בודדים, כדוגמת ביקורו של משה מונטיפיורי בשנת 1893.
ארמטה פיירוטי שהיה האדריכל הראשי מטעם הממשל הטורקי, מספר "ירושלים נחקרת" כי בשנת 1859 גילה מערה בשטח בית הקברות במערב הר ציון המובילה מתחת למבנה קבר דוד. פיירוטי זיהה את המערה בתור הקבר האמיתי של מלכי בית דוד. כיום, מערה כזו אינה מוכרת אך בדיקות שיקוף קרקע בעזרת מכ"ם שנעשו בשנת 2011 הראו כי קיימת סבירות גבוהה לקיום חלל תת-קרקעי מתחת למבנה (עמית ראם, מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה, דברי הכנס ה-14).
בשנת 1951 חקר יעקב פינקרפלד את המבנה, וכאשר חפר לעומק של כ-70 ס"מ מתחת למרצפות, גילה רצפת פסיפס צבעוני. פינקרפלד תארך את הפסיפס ואת הגומחה בקיר לתקופה הרומית, בעוד שהמצבה עצמה ושאר קירות המתחם הן תוספות מאוחרות. מוטיבים אלו, בנוסף לעובדה שהגומחה פונה לכיוון הר הבית, הובילו את פינקרפלד למסקנה כי הגומחה היא היכל (ארון הקודש) של בית כנסת עתיק ששכן במקום.
בזמן מלחמת השחרור שימש המקום כמפקדה צבאית של הירדנים וב-18 במאי 1948 נכבש בידי ישראל ושימש את הצבא כמפקדה.
לאחר מלחמת העצמאות
עם שוך הקרבות במלחמת העצמאות, למרות ההתחייבות בהסכם שביתת הנשק לאפשר גישה למקומות הקדושים, נותרו הר הבית והכותל המערבי מחוץ להישג ידם של תושבי מדינת ישראל.
לאחר נפילת הרובע היהודי בתש"ח, נותר הר ציון המקום היחיד ממנו היה ניתן לצפות על הכותל המערבי והר הבית. השלט המכוון אל התצפית נותר על כנו גם כיום (2015). החל בשנת 1953 החלה לפעול במקום "ועדת הר ציון" בראשות הממונה הראשון על המקומות הקדושים, הרב שמואל זנוויל כהנא (שז"ך) הוא קיבע את מרכזיותו וחשיבותו ליהודים, ואף נשלחו מאות אבנים מהמקום כיסודות לבתי כנסת בארץ ובעולם, כתחליף לכותל המערבי (ולהר הבית). בעקבות חקירתו של יעקב פינקרפלד לפיה גומחה במבנה כוונה אל הר הבית, ומכאן השערתו שהמדובר בבית כנסת עתיק, החלו גם תפילות במקום. הנשיא יצחק בן-צבי, בתיאום עם הרב שז"ך הקים משרד על גג המבנה, אליו היה מגיע פעמיים בשבוע, ובו קיבל את פני עולי הרגל בשלושת הרגלים על מנת לחזק את הקשר עם העיר העתיקה, ומקום המקדש.
לאחר קום המדינה ב-1948 הוקם בסמוך אל מבנה הקבר "מוזיאון מרתף השואה" שהיה המוזיאון הראשון בעולם להנצחת מאורעות השואה, ובו לוחות שיש בהם חקוקים שמות הקהילות שחרבו. נציגי קהילות אלו נהגו לערוך טקס זיכרון ביום שנקבע כיום הזיכרון לקהילתם, בדרך כלל יום חורבנה. עקב אופיו הדתי של מרתף השואה, מאורעות דמים של קהילות צפון אפריקה הונצחו אף הן במקום. עם שוב צה"ל לעיר העתיקה במלחמת ששת הימים החל שוב מאבק עם הוואקף על בית הכנסת הספרדי הסמוך. במתחם כולו ובפרט במרתף השואה ובחדר "בית המדרש" הסמוך, שהלימוד בו משמש חלק מפעילות ההנצחה של מרתף השואה, טיפלה ישיבת התפוצות השוכנת בסמיכות, וכן ב"חדר דוד המלך"- מאוחר יותר 'מוזיאון דוד המלך', המציג פריטי אמנות שונים ומוצגים עתיקים. בבית המדרש מתקיימות תפילות בחגים, וכנס גדול של מאות ואלפי מתפללים בחג השבועות, היום בו לפי המסורת, נפטר דוד המלך. החזן בתפילות אלו, עד מותו היה ישראל שטרן.
לאחר מלחמת העצמאות ועד 1967 על גג המבנה ישנו חדר קטן אשר שימש את נשיא המדינה השני יצחק בן צבי, אשר קיבל את עולי הרגל בשלושת הרגלים. החדר והגג כולו שהיה בחזקת מדינת ישראל בגלל קירבתו למתחם העיר העתיקה והר הבית שימש כתחליף לכניסה לעיר העתיקה שלא היתה בחזקת ישראל. בתקופה שבין 1948 ל1967.
כיום
בשנת 2009 הוצב במקום פסל מוזהב של דוד המנגן בכינור עתיק (כיום נקרא נבל). לטענת גורמים דתיים הפסל הפך מוקד משיכה לצליינים נוצרים ונערכה פניה לרב הראשי לשעבר מרדכי אליהו על מנת לסלקה מהמקום. לאחר מאבקים שכללו התנכלות לפסל ופגיעה בו, במאי 2012 פורסם שהוחלט להעביר אותו מהר ציון אל חצר הפטריארך היווני ברובע הנוצרי בעיר העתיקה.
בראש חודש אייר, אפריל אותה שנה (2013) פנתה סגנית השר ציפי חוטובלי לראש הממשלה בנימין נתניהו בדרישה שלא יעביר את המתחם לנוצרים. בחג השבועות כחודש לאחר מכן, במאי, נערכה קטטה אלימה בין נערים מוסלמים ויהודים, במסגרתה נער יהודי נפצע בראשו ממכת מוט ברזל ופונה לבית חולים. בתחילת תמוז, יוני 2013, ישיבת התפוצות ארגנה סעודת מלווה מלכה פתוחה לציבור ומלווה בנגנים על מנת להעלות את המודעות ולחזק את הנוכחות היהודית במקום. סעודות "מלווה מלכה" בליווי מוזיקלי נערכות במקום בכל מוצאי שבת, בשנים האחרונות, על ידי עמותת "מידע יהדות-מורשת דוד המלך" של הרב עידן גרוסמן.
בפברואר 2014 פורסם שבישיבת עירייה בהשתתפות כל הגורמים הממשלתיים, התקבלה דרישת גורמים נוצריים להעביר את מתחם הר ציון כולו, כולל קבר דוד לרשותם תחת ריבונות ארצם. לאחר חג הפסח, במאי 2014, ולקראת ביקורו של האפיפיור ביוני, נעצרו שני יהודים במקום באשמת "תפילה בכנסייה", וב'הארץ' דווח כי בימין גוברת המחאה בעניין מסירת חלקים מהמתחם לידי הנוצרים, אף שכל הגורמים הממשלתיים מכחישים זאת. יו"ר הכנסת זאב אלקין, שר החוץ אביגדור ליברמן והשר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ פרסמו הודעה לפיה לא יהיה שינוי במצב הקבר, ושאין כוונה למסור את המתחם לנוצרים, אך דיון שנקבע בכנסת על כך בוטל לבקשת משרד החוץ. ביוני, ערב ביקור האפיפיור, נערכה מיסה בחדר בידי נזירים, תוך מחאת יהודים, וטענות על שקרים מצד אהרונוביץ וליברמן.
לקראת סוף שנת 2014 נחשפה תכתובת מראשית המנדט הבריטי ב-1921, בעניין מאבק בין הממשל האיטלקי הוואקף המוסלמי, והרבנות הראשית - אז חלק מן הממסד הציוני טרם קום המדינה, על המתחם. יחד עם התכתובת מימי המנדט, התפרסמה תוכנית חדשה של עיריית ירושלים לשינוי ייעוד, שיאפשר הקמת מבנה נוצרי גדול בכניסה למתחם. לפי הפרסום עורך הדין גלעד קורינאלדי חשף גם כוונה של העירייה לאפשר לנוצרים קתולים לקיים מיסה בחדר הסעודה האחרונה באורח קבע, דבר שנאסר עליהם עד לאותה עת לפי הגדרת המצב הקיים במקום.
חודש לאחר מכן נטען שגורמים במשרד התיירות תומכים בהוצאת היהודים מהמתחם בהדרגה, ומסירתו לידי נוצרים. עם זאת התברר שהמקום אינו מוגדר "מקום קדוש" אלא מקום תיירות, ולפיכך אין למשרד הדתות או לממונה על המקומות הקדושים כל שליטה על זמני התפילה או סדרי התפילה שבו, עליהם מופקדת המשטרה במסגרת שמירה על "המצב הקיים".
בתחילת 2015 התפרסם במקור ראשון שבשיחות עם הוותיקן הוחלט להעביר חלק מקבר דוד לידיו. בנוסף, משטרת ישראל נערכה לפנות את מתפללי בית הכנסת והלומדים במקום, על מנת לאפשר לכנסייה היוונית אורתודוקסית לערוך במקום את טקס חג השבועות (הפנטקוסט) במקום. בעקבות זאת קמה סערה, חבר הכנסת פורוש דרש לדעת אם נכונים הדברים. נערכה תפילה יהודית המונית במקום והטקס הנוצרי בוטל. המחאות נמשכו למרות דבריו המרגיעים של רב הכותל הרב רבינוביץ.
בפסח תשע"ה החלה לפעול בשעות אחר הצהריים והערב "ישיבת המקובלים נפש החיים", בראשות הרב יעקב אברהם שפהרד, בחדר המכונה "מערת דוד המלך". יש הסבורים שמחדר זה הייתה כניסה למערות הקבורה. לאחר כמה שנים עברה הישיבה לצידו השני של המתחם, בחדר המכונה "חדר הברטנורא".
בפסח שני, תשע"ה (תחילת יוני 2015) נערכה סעודת מלווה מלכה גדולה בליווי נגנים כהזדהות יהודית עם המקום, למרות מנהגי האבלות הנוהגים בימי ספירת העומר.
ביוני 2015 דווח שיהודים פונו בכח מהמתחם בידי שוטרים, לקראת מיסה של הכנסייה היוונית אורתודוקסית במסגרת חג הפנטקוסט, אך הנחיות הרב רבינוביץ לגבי 'המצב הקיים' קוימו ולפיהן המיסה הייתה בנוכחות קהל מצומצם, ללא הדלקת קטורת וללא צלב. בין העצורים היה גם כתב הארץ יאיר אטינגר.
ביוני 2019 וכן ביוני 2020 נחסם מתחם הר ציון בידי שוטרים לקראת מיסה של הכנסייה היוונית אורתודקסית במסגרת חג הפנטקוסט, לטענת יהודים ששהו במקום נכנסו הנוצרים עם צלבים ענקיים למתחם הקבר ובית הכנסת במקום.
קבר דוד המזויף
בתקופת המנדט הבריטי החל משנת 1920 אולצה משפחת דג'אני המוסלמית שהחזיקה במקום לפתוח אותו באופן שוויוני בפני מבקרים לא מוסלמים.
עם כיבוש הר ציון בידי כוחות הפלמ"ח ב-1948 וכניסת חיילי צה"ל לקבר דוד, התברר לראשונה כי הקבר אותו הציגה משפחת דג'אני בפני היהודים והנוצרים כל השנים היה למעשה קבר מזויף ששכן בקומה העליונה מעל הקבר האמיתי. "קבר" זה היה למעשה גוש אבנים ומלט שנבנה במטרה להרחיק את הזרים מהקבר האמיתי שבקומת המרתף. בשנת 1951 עיצב האדריכל מאיר בן אורי את הכיתוב "דוד מלך ישראל חי וקיים" מעל קבר דוד. כתובת זו נשארה עד השיפוץ והניקוי שנערכו במקום בשנת 2012.
ניתן לראות את הקבר המזויף בחדר הפנטקוסט אליו מגיעים מחדר הסעודה האחרונה שמעל לקבר דוד המלך המקורי.
מנהגים הקשורים במקום
בחג השבועות, יום פטירתו של דוד המלך על פי המסורת היהודית, פוקדים את הקבר אלפי מבקרים חלקם מדליקים אז ק"ן (150) נרות, לציון מספר המזמורים שבספר תהילים, המיוחס לדוד. כמו כן המבקרים במקום נוהגים לקרוא בו פרקי תהילים. ובתקופות שונות אף ייסדו במקום חבורות תהילים. בכל מוצאי שבת מתקיימת במקום סעודת "מלווה מלכה" המונית, סעודה זו נקראת גם "סעודתא דדוד מלכא" (סעודת דוד המלך), שכן דוד המלך ביקש מה' לדעת את יום מותו, וה' גילה לו שהוא ימות בשבת, ומאז, בכל מוצאי שבת היה דוד עושה סעודה לבני ביתו, כדי להודות לה' על שעודנו בחיים.
ייצוגי קבר דוד בתרבות ובמורשת
ברומן "תמול שלשום" מאת הסופר ש"י עגנון (פורסם ב-1945) נכתב:
גם בשירה הישראלית בת זמנינו כגון אצל המשוררים אורי צבי גרינברג, יהודה עמיחי, וחיים חפר אנו מוצאים יחס אל קבר דוד. כל למשל, אחרי שהתברר הניצחון הגדול במלחמת ששת הימים, עוד לפני שהסתיימו הקרבות, פורסמה בעמוד הראשון של עיתון ידיעות אחרונות מקאמה שכתב המשורר ולוחם הפלמ"ח חיים חפר, בו תיאר מפגש דמיוני בין רמטכ"ל צה"ל במלחמה, יצחק רבין, לדוד המלך:
זיהויים אחרים למקום קבורת דוד ושושלתו
לפי הכתוב בספר מלכים (ושוב בספר דברי הימים), מתוך 21 מלכי יהודה, 13 מלכים נקברו "עם אבותיהם בעיר דוד". כלומר, בעיר דוד היה אתר של קברי המלכים, ובו היה קבור גם המלך דוד עצמו.
יורם (מלך יהודה), אחז בנו, יואש (מלך יהודה) בנו, ועוזיהו נכדו של אחז, מן המלכים המאוחרים של ממלכת יהודה, נקברו מחוץ לקברי המלכים. יש הקושרים את קבורתם מחוץ לאחוזת הקבר הממלכתי במותם ממחלה. חזקיהו, מאחרוני מלכי ממלכת יהודה ומהחשובים שבהם, נקבר "במעלה" קברי המלכים. לפי השערתו של ד"ר יואל אליצור הכוונה קרוב לקברי המלכים אך מחוץ למתחם מפאת חוסר מקום. המלכים מנשה, אמון בנו, וכנראה גם יאשיהו בנו של אמון נקברו ב"גן עוזא". גן עוזא זוהה בידי גבריאל ברקאי בשנת תשל"ז (1977) כמתחם מערות קבורה שטרם נחקרו מתחת למתחם 'קבר דוד' שבהר ציון (הנקרא "הגבעה המערבית" בספרות המחקר). לעומתו זאב ארליך (ז'אבו) מזהה את גן עוזא במתחם קברים שנמצא בגיא בן הינום סמוך לעיר דוד.
כיום יש חוקרים הסבורים שדוד לא היה ולא נברא, או שמלכותו הייתה מצומצמת וחסרת חשיבות, ולכן גם זיהוי קברו כאתר קבורה מפואר ששרד, לדעתם מפוקפקת אף היא.
החוקר ריימון וייל, הארכאולוג היהודי הראשון שערך חפירות בארץ ישראל, זיהה את קבר דוד באתר חצוב אותו חשף בשנים 1913 ו-1914 בעיר דוד סמוך למעבר נקבת השילוח תחת חומת העיר מתחילת בית שני. על תהליך התקבלותו של זיהוי זה ולאחר מכן דחייתו בידי המחקר כתב ד"ר יואל אליצור כשלטענתו שינוי הלוך הרוח היה תלוי יותר בסיבות שאינן מחקריות ובנסיבות התקופה. אין ספק שמדובר באתר קבורה קדום שחלקו נפגע בידי חציבה מאוחרת בימי בית שני ובמיוחד בימי הורדוס ואחרי כן תחת השלטון הרומי. זיהוי של וייל מתאים למתואר בספר עזרא ונחמיה:
דבריו מתאימים גם לנאמר בתלמוד בשם רבי עקיבא על המסורת לגבי מיקום קברי המלכים וקבר דוד בעיר, שנותרו עם תכולתם עד ימי מרד בר כוכבא: ואכן נמצאו קברים עתיקים של עשירי ירושלים שפונו מתכולתם בימי בית שני.
שארל קלרמון-גנו שיער שהטיית נקבת השילוח בעיקול רחב מן הקו הישר והקצר נועדה לעקוף פגיעה בקברים, וריימון וייל ראה בכך הוכחה נוספת לזיהוי מקום זה כקבר דוד והמלכים.
זיהויו של וייל נתקבל תחילה על ידי כל החוקרים בימיו. בשנת 1948 (ה'תש"ח) פרסם שמואל ייבין שני מאמרים ובהם החל לפקפק בזיהוי, מפני שסבר שקברי המלכים היו צריכים להיות בתוך העיר קרוב יותר לארמון המלוכה, ולפיכך אולי באזור הר ציון ("הגבעה המערבית"). אחריו הגיעו מפקפקים נוספים, מסיבות שונות:
אגם מאג'ורה
אגם מאג'ורה (באיטלקית: Lago Maggiore) הוא האגם השני בגודלו באיטליה (לאחר אגם גארדה). האגם מוארך ומשתרע לאורך 70 ק"מ בין לוקרנו, שווייץ בצפון לבין ארונה, איטליה. רוחבו הממוצע של האגם 3–5 ק"מ ובנקודה הרחבה ביותר רוחבו 10 ק"מ. האגם עמוק מאוד, עומקו הממוצע 177 מ' ועומק הנקודה העמוקה ביותר בו הוא 372 מ'.
נוף האגם ואקלימו בצפונו הוא אלפיני ובדרומו הוא משתרע באזור גבעות ומישור לומברדיה. האגם משרה בסביבתו אקלים ים-תיכוני. ליד העיירה סטרזה (Stresa) שעל גדות האגם נמצא גן בוטני גדול.
בזמן מלחמת העולם השנייה בוצע טבח ביהודים אשר נמלטו לאזור מיוון ואזורים שונים באיטליה.
במאי 2023 טבעה ספינה בחלק האיטלקי של האגם, כשעליה סוכני ביון ישראלים ואיטלקים. שלושה איטלקים וישראלי אחד נספו.
I Love It (שיר של איקונה פופ)
השיר זכה לביקורות חיוביות של מבקרי המוזיקה, רולינג סטון ופיצ'פורק כללו אותו ברשימות סוף השנה לשנת 2012. השיר הפך ללהיט הראשון של איקונה פופ ושל צ'ארלי XCX, והגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד הוט 100 והאושר לפלטינה כפולה על ידי איגוד תעשיות ההקלטות באמריקה, למעלה מ-2 מיליון עותקים נמכרו בארצות הברית. ביוני 2013, למעלה משנה לאחר שיצא ברחבי העולם, השיר הוצג במקום הראשון בתרשים הסינגלים של בריטניה. והמשיך למכור למעלה מ-4.3 מיליון הורדות מאושרות.
רקע כללי
השיר נכתב במקור על ידי צ'ארלי XCX, שפגשה כמה פעמים את אייקונה פופ בלונדון. המפיק השוודי פטריק ברגר שלח לצ'רלי שני לחנים, והיא כתבה במהירות שירים לכל אחד מהם, אחד מהם הפך ל "I love It" והשני הפך בעקבות הצלחת הסינגל לשיר "You Are the One".עם זאת, בהמשך הצהירה שהיא ידעה שהיא לא תוכל לסיים ליצור את השיר בעצמה את זה בעצמה מכיוון שהיא לא תוכל ליישב את זה עם גוון הקול שלה.
הוצאה וקידום
"I Love It" יצא לאור בשוודיה במאי 2012. ונכנס לתרשים הסינגלים השוודים בחודש שלאחר מכן במספר 48, ואחרי חודשיים בתרשים, השיר הגיע לשיא במקום השני במשך שלושה שבועות ברציפות. לאחר הופעתו בינואר 2013 בפרק של GIRLS השיר ביצע ביצועים טובים יותר בהורדות דיגיטליות מאשר היה עם שחרורו הראשוני. עשרה ימים לאחר מכן הוא נכנסה ל - Billboard Hot 100, בסופו של דבר טיפס למספר שבע בתרשים. ההופעה הראשונה של ג'וו והילט עם צ'רלי XCX התרחשה באפריל 2013.
ביוני 2013 נכנסו מספר גרסאות כיסוי לשיר לתרשים הסינגלים של בריטניה, כולל אחת מאת הוולוגר וונוס אנג'ליק. כאשר איקונה פופ הוציאה לאור את גרסתם, היא נכנסה בראש התרשים, ועקפה את " Blurred Lines" של רובין ת'יק בהשתתפות ופארל ויליאמס.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ ביים פרדריק אטול. הקליפ צולם ביום אחד על ידי חברי הלהקה בזמן שהותם בפריז. בקליפ מוצגים ג'וו והלט מנגנים מופע לקהל שצעק את המילים ורוקדים, עם צילומים נוספים מהקלעים מאחורי הקלעים ואחרי המסיבה. וכולל גם צילומי חוץ שלהם לובשים מעילים מקושטים שהם הכינו. צ'רלי לא מופיעה בסרטון.
נכון למרץ 2020 הקליפ הגיעה ללמעלה מ-157 מיליון צפיות.
דרדניה
דַּרְדָּנִיה (יוונית עתיקה: Δαρδανία) הוא שם היסטורי לאזור, ומאוחר יותר לפרובינקיה הרומית שבה חיו הדרדנים, עם אילרי, שיש הטוענים כי מוצאו מהעם התראקי. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס פלשו הדרדנים לפרובינקיית מקדוניה יחד עם הסקורדיסקים (עם קלטי) ועם העם התראקי המאדים. בשנת 28 לפנה"ס, דרדניה נכבשה על ידי האימפריה הרומית והפכה לחלק מן הפרובינקיה של מואסיה. על פי סטראבון, הייתה חלוקה בתוך הדרדנים בין הגאלאברי ולבין התונאקי.
במונחים של ימינו, דרדניה השתרעה באזור קוסובו של ימינו והמשיכה מערבה עד פסגת הדרין. היא השתרעה לכיוון צפון עד ניש (נאיסוס בעת העתיקה, העיר החשובה באזור). בדרום עד סקופיה (סקופי בעת העתיקה) וגבלה בפלגיה ובפאוניה, ובדרומה היא נגעה גם בדזרטיה, שבירתה ליכנידוס.
קישורים חיצוניים
Dardani
גרביונים
לבישת גרביונים נעשית לרוב לשם שמירת חום הגוף ברגליים. לחלופין, היא עשויה להיעשות לשם הסתרת פגמים פיזיים, הקלת החיכוך בין הירכיים או החיכוך בין כף הרגל לנעל. גרביונים עשויים להילבש כחלק ממדים רשמיים, או כפריט אופנתי.
מבנה והרכב בד
לגרביונים בדרך כלל מבנה סטנדרטי: החלק העליון באזור המותניים יהיה לרוב עשוי מחומר אלסטי עמיד יחסית. החלק המכסה את הירכיים ואת הישבן מורכב מחומר עבה יותר מאשר זה שבאזור הרגליים. החומר באזור הרגליים הוא לרוב הבד הדק ביותר, ותפור בצורה רציפה עד לבהונות. חלק זה יכול להיות מחוזק מעט על מנת למנוע שחיקה. רוב הגרבונים עשויים מאריג של ניילון וסטרץ', הרכב בד אשר מספק את הגמישות ואת הצורה המתאימה לרגל ואופיינית לגרבונים המודרניים. לאריג הניילון יש נטייה להיקרע מה שיוצר לעיתים קרובות את ה"רכבות" בגרביונים. גרבונים עשויים גם מחומרים אחרים כגון: משי, כותנה או צמר.
חסרונות
השלכתם של הגרבונים לאשפה אינה יעילה סביבתית, ושריפה שלהם עלולה לפלוט חומרים רעילים לאטמוספירה. לפיכך בוחרים חלק מהאנשים שלא ללבוש גרבונים מסיבות סביבתיות, מאחר שהם בדרך כלל אינם ניתנים למיחזור ואינם מתכלים.
שימוש משני
גרביונים שנקרעו יכולים לשמש לעטיפת פירות על עץ כדי למנוע מציפורים לאכלם או לכיסוי צמחים נגד חרקים, אריזת בגדים עדינים למניעת הסתבכותם עם בגדים אחרים במכונת כביסה, תליית סריגים לייבוש, סמרטוט לניקוי, מסננת לצבעים, אחסון בצלים ושומים, קשירה ועטיפת של בגדים באחסון, קשירת צמחים מטפסים, כמסנן אבק ועוד.
היסטוריה
ההיסטוריה של גרבונים, כמו גם גרביים, קשורה לשינויים בסגנונות המכפלות שנשים נהגו ללבוש.
לפני 1920, היה נהוג לצפות מנשים שיכסו את רגליהן לכל אורכן כולל הקרסוליים בעת ששהו מחוץ לביתן. אורך השמלות והחצאיות אז היה בדרך כלל עד הרצפה. התחומים יוצאי הדופן היו בעיקר תחומי הספורט והבידור. בשנות העשרים של המאה העשרים החל אורך החצאיות והשמלות להתקצר, ורגליים נחשפו בדרך כלל עד הברך. אז נכנסו גרבונים לאופנה גם על מנת לשמור על כיסוי הרגל לכדי רמת חימום מסוימת. הגרבונים הפופולריים ביותר היו גרבונים שנעשו בתחילה ממשי או ממשי מלאכותי (באנגלית: rayon).
בשנת 1938 פותח על ידי חברת דופונט הניילון, ומאז החל להיכנס לשימוש בתהליך הכנת גרבונים.
גרבונים הגיעו לחנויות בשנת 1939 ונתקבלו בהתלהבות על ידי הקהל. כארבעה מיליון גרבונים נמכרו ביום אחד.
הביקוש בחנויות היה גדול מאוד, אך כאשר בשנת 1942 התערבה ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, עברה חברת דופונט לייצר אך ורק עבור צבא ארצות הברית והפסיקה לייצר גרבונים, משום שהניילון ששימש בתהליך הייצור הופנה לייצור מצנחים, כילות נגד יתושים לחיילים ושימושים דומים. גרבוני הניילון הפכו למעין סמל של הקרבה אזרחית למען המולדת והאימרה המקובלת הייתה: "תורידי אותם בשביל הדוד סם". אינספור גרביוני ניילון נאספו מהארונות והמדפים, מוחזרו והפכו בין היתר לגלגלים של מפציצים, שזכו לכינוי 'גרבונים מעופפים'.
באוגוסט 1945, עם תום הקרבות, חזרה דופונט למכור גרבונים לשוק האזרחי. כשחזרו הגרבונים למדפים, במקומות רבים בארצות הברית צבאו אלפי נשים על חנויות הבגדים. העיתונאים תיארו את מהומות הניילון תוך שימוש בז'רגון צבאי שהיה שגור עדיין בפיהם: "מכירה של גרביונים בשיקגו! אין הרוגים". רבים האשימו את דופונט שהיא אוגרת במכוון גרבונים ויוצרת ביקוש מלאכותי, ובדופונט טענו בתגובה שהחברה מייצרת שלושים מיליון זוגות גרביונים בחודש. בעקבות לחץ ציבורי העניקה דופונט רישיונות ייצור לגרבוני ניילון לחברות אחרות, ההיצע עלה ו"מהומות הניילון" שככו.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה העשרים, נהוג היה שמפיקים בתחומי התיאטרון והקולנוע יתפרו גרבונים לשחקניות והרקדניות שלהם.
בשנת 1953 פיתח אלן גנט מחברת גלן רייבן דגם מסחרי של גרבונים, אך הם החלו להימכר בשוק רק לאחר 1959. במהלך תקופה זו המציא ארנסט רייס גרבונים בעיצוב משלו, הדומים לאלו הנמכרים כיום בשוק. בשנת 1956 הוא הגיש בקשה לרישום פטנט של שילוב בין גרבונים ותחתונים, שהועתק על ידי חברות יצרניות רבות, מה שגרם לסכסוכים בבתי משפט בארצות הברית במשך שנים רבות לפני אישור הפטנט (זמן מה לאחר מותו של רייס).
עד לאותה תקופה, לא הייתה סיבה ממשית לנשים מחוץ לתחומי הבמה ללבוש גרבונים, מאחר שהמכפלות הארוכות אפשרו להם ללבוש גרביים עד מעל לברך שאובטחו בביריות. במהלך שנות השישים של המאה העשרים השתפרו תהליכי ייצור הטקסטיל, והגרבונים הפכו זולים יותר. ייצור של טקסטיל אלסטי מלאכותי גם הפך אותם לעמידים ונוחים יותר.
הופעתה של חצאית המיני האופנתית, שחשפה את הרגליים מעל הברך, גרמה לנשים רבות לרצות גרבונים. לאורך שנות ה-70 וה-80 של המאה העשרים, הפכו הגרבונים למוצר מלתחה חיוני.
משנת 1995 החלה ירידה מתמדת במכירות הגרבונים ששיאה היה בשנת 2006, כאשר המכירות בארצות הברית היו פחות ממחצית בהשוואה לעבר. ירידה זו יוחסה לאופנת הרגליים החשופות, שינויים בקוד הלבוש במקומות עבודה, ופופולריות גוברת של מכנסיים לנשים.
בעוד המכירות של סגנונות גרבונים מסורתיים לא התאוששו, במהלך המאה ה-21 נצפתה עלייה במכירות של סגנונות מסוימים. גרבוני רשת, גרבונים בהדפסים וצבעים שונים, גרבונים אטומים, גרבונים בגזרה נמוכה וגרבונים לגברים: כל אלה חוו גידול במכירות. בשנת 2010 הפופולריות ההולכת וגדלה של טייטס אטומים בשילוב עם שמלות יומיומיות, החליפה את המקום שהיה לגרבונים באופנה, אף על פי שגרבונים כחלק מלבוש פורמלי נשארו פופולריים.
גרבונים נחשבים לפריט לבוש נשי, אך גם גברים לובשים אותם, חלקם מסיבות בריאותיות ואקלימיות. רוכבים במרוצי סוסים עשויים ללבוש גרבונים מתחת למדים שלהם, על מנת לאפשר להם להחליק בחופשיות בתנועה בקצב מהיר. בסוף שנות ה-90 של המאה העשרים הציגו יצרני אופנה גרבונים מעוצבים לגברים, כדי לספק את הצורך הנישתי לגרבוני גברים כפריט אופנה.
הצחוק האחרון (2019)
הצחוק האחרון הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2019 בבימויו של גרג פריטיקין ובכיכובם של צ'בי צ'ייס וריצ'רד דרייפוס. הסרט עוסק באמרגן ובקומיקאי ותיקים, שנפגשו מחדש לאחר ששניהם עברו לדיור מוגן, והם יוצאים למסע הופעות סטנד-אפ ברחבי ארצות הברית.
עלילה
אל הארט (צ'בי צ'ייס) הוא אמרגן שפרש לגמלאות, אך אינו מסתגל למעמדו החדש. נכדתו ג'יני (קייט מיקוצ'י) משכנעת אותו לעבור לדיור מוגן מהודר בקליפורניה. בהגיעו לשם הוא מגלה שאחד הדיירים הוא באדי גרין (ריצ'רד דרייפוס), קומיקאי שבו טיפל, ולפני 50 שנה פרש מעסקי הקומדיה והפך לפודיאטריסט. לפני פרישתו מעסקי הקומדיה הוזמן באדי להופיע ב"מופע של אד סאליבן", הופעה שנחשבה להישג שיא של קומיקאי, אך בחר שלא להופיע.
אל, שעדיין רוצה לחזור לפעילות בעולם השעשועים, מדבר על לבו של באדי שיחזור להופיע. באדי הסתייג מכך, אך לאחר שחברתו בדיור המוגן נפטרה הוא מסכים להצעה של אל. אל פונה לאנשי הקשר שלו ומסדר לבאדי מסע הופעות בארצות הברית, בנסיעה מקליפורניה לניו יורק, ששיאה המתוכנן הוא הופעה של באדי בתוכנית הטלוויזיה "The Tonight Show" של ג'ימי פאלון.
באדי מופיע, בדרך כלל בהצלחה, במופעי סטנד-אפ ליד לאס וגאס, בטיחואנה, בטוסון ובקנזס. בעת שבאדי נח במוטל בקנזס, אל פוגש בבר אמנית בשם דוריס לאבג'וי (אנדי מקדואל), והיא מצטרפת למסעם לשיקגו. בשיקגו נודע לאל מאיש הקשר שלו שלא ניתן לזמן את באדי להופעה בתוכנית של ג'ימי פאלון.
כשהם בשיקגו מגיעים אליהם ג'יני, נכדתו של אל, וצ'רלי, בנו של באדי. הם מגלים לאל שבאדי חולה בסרטן הלבלב ומביעים חשש שהמסע יפגע בבריאותו. לאחר שאל ודוריס מבלים את הלילה יחדיו, אל מוצא פתק שבו דוריס מודיעה שהחליטה לעזוב כדי לאפשר לאל ובאדי להתמקד במסעם.
אל מגלה לבאדי שבוטלה הופעתו בתוכנית של ג'ימי פאלון, אך באדי נחוש להמשיך במסעם, והם ממשיכים לניו יורק. אל מגלה שמקס בקר (לואיס בלק), שהיה בעבר בטיפולו, עומד להופיע בתוכנית הטלוויזיה "לייט שואו עם סטיבן קולבר". הוא מבקש ממקס לפנות את מקומו לבאדי, אך מקס מסרב, בנימוק שזו פריצת דרך בקריירה שלו. אל מציע למקס סכום כסף גדול כדי שיסכים, ומקס אכן מציג את באדי בפני הקהל בתוכנית של קולבר, ובאדי נותן הופעה שזוכה לתשואות הקהל.
אל, שירד מנכסיו כתוצאה מהסכום הגדול ששילם למקס, לא חוזר לדיור המוגן, אלא עובר להתגורר עם דוריס בקנזס.
גביע אוקיאניה לאומות 2004
גביע אוקיאניה לאומות 2004 היה הטורניר השביעי של גביע אוקיאניה לאומות. הגמר, בהשתתפותן של שש נבחרות, נערך בעיר אדלייד שבאוסטרליה. שתי המדורגות ראשונות בסיום שלב הבתים נפגשו בשלב הגמר במתכונת בית-חוץ, בסיומו הוכרזה המנצחת בטורניר, שזכתה בתואר ובזכות לייצג את התאחדות אוקיאניה בגביע הקונפדרציות 2005.
פטריק קלימלה
פטריק קלימלה (בפולנית: Patryk Klimala; נולד ב-5 באוגוסט 1998) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת החלוץ בהפועל באר שבע.