cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב וינה
אירועים בזמן המצור
הווינאים הרסו רבים מהבתים סביב חומות העיר ופינו את ההריסות, והותירו מישור ריק שיחשוף את העות'מאנים לאש מגן אם ינסו לחדור לתוך העיר. קארה מוסטפא פאשה ניסה לפתור את הבעיה בכך שהורה לכוחותיו לחפור שורות ארוכות של תעלות ישירות לכיוון העיר, כדי לעזור להגן עליהם מפני המגינים כשהם מתקדמים.
לעות'מאנים היו 130 תותחי שדה ו-19 תותחים בקליבר בינוני, אשר לא הספיקן מול 370 תותחי המגנים. מנהרות כרייה נחפרו מתחת לחומות העיר המסיביות, על מנת שלאחר מכן ימולאו בכמויות מספיקות של אבק שרפה כדי לפוצץ את החומות. לפי אנדרו וייטקרופט, הפליסאדה החיצונית הייתה בת כ-150 שנה ובעיקר רקובה, ובעקבות כך המגינים התחילו להפיל גזעי עצים גדולים מאוד לתוך האדמה כדי להקיף את החומות. זה שיבש קשות את התוכנית העות'מאנית, והוסיף כמעט עוד שלושה שבועות לזמן שלקח להם לעבור את הפליסאדה הישנה. זה, בשילוב עם העיכוב בקידום צבאם לאחר הכרזת המלחמה, אפשרו בסופו של דבר לכוח סיוע להגיע בספטמבר. היסטוריונים שיערו שקארה מוסטפא רצה לכבוש את העיר בשלמותה עם העושר שלה וסירב למתקפה כוללת, כדי לא ליזום את הביזה שתלווה מתקפה, שנראתה כזכות החיילים הכובשים.
המצור העות'מאני ניתק למעשה כל אמצעי לאספקת מזון לווינה. העייפות הפכה כל כך נפוצה, עד שפון סטארהמברג הורה לירות בכל חייל שנמצא ישן על המשמר. נואשים יותר ויותר, הכוחות שהחזיקו את וינה היו בכוחותיהם האחרונים כאשר באוגוסט, הכוחות הקיסריים בפיקודו של קרל החמישי, דוכס לורן, הביסו את תקיי בביסאמברג, 5 ק"מ (3.1 מייל) צפונית-מערבית לווינה.
ב-6 בספטמבר חצו הפולנים בפיקודו של סובייסקי את הדנובה 30 ק"מ (19 מייל) צפונית-מערבית לווינה בטולן, כדי להתאחד עם הכוחות הקיסריים והכוחות הנוספים מסקסוניה, בוואריה, באדן, פרנקוניה ושוואביה. לכוחות הצטרפו גם כמה גדודי שכירי חרב של קוזאקים זפורוז'יאנים שנשכרו על ידי האיחוד הפולני-ליטאי. לואי הארבעה עשר, מלך צרפת סירב לעזור ליריבו ההבסבורגי, לאחר שזה עתה סיפח את אלזס.
ברית בין סובייסקי לקיסר לאופולד הראשון הביאה לצירוף ההוסרים הפולנים לצבא בעלות הברית הקיים. מנהיגות הכוחות של בעלות ברית אירופה הופקדה בידי המלך הפולני, שבפיקודו היו 70,000–80,000 חיילים מול צבא עות'מאני שכלל 150,000 לוחמים. אומץ הלב של סובייסקי וכישרונו המדהים לפיקוד היו ידועים כבר באירופה.
במהלך תחילת ספטמבר, כ-5,000 חבלנים עות'מאנים מנוסים פוצצו שוב ושוב חלקים גדולים מהקירות בין מעוז בורג, מעוז לובל ורבלין בורג, ויצרו רווחים של כ-12 מטר (39 רגל) ברוחב. הווינאים ניסו להתמודד עם זה על ידי חפירת מנהרות משלהם כדי ליירט הנחת כמויות גדולות של אבק שרפה במנהרות. העות'מאנים הצליחו לבסוף לכבוש את רבלין בורג ואת החומה הנמוכה באזור זה ב-8 בספטמבר. בציפייה לפריצת חומות העיר, התכוננו הווינאים הנותרים להילחם בעיר הפנימית.
הרוגים עות'מאניים במהלך המצור
בטבלה זו, רק מספר החיילים של משקי הבית והפמליה בטוחים, 78,500 ו-44,200 בעוד שמספרי החיילים האחרים הם עגולים, 50,000 טטרים, 10,000 ולאכים, 170,000 שירות עורפי וכו'.
לדברי שגריר אוסטריה קוניץ, צבא המצור העות'מאני כבר ירד ל-90,000 לוחמים ב-12 באוגוסט, והוא אמר שלמד מהשבויים העות'מאניים אבדות של חיילים עות'מאניים שהגיעו ל-20,000 בסוף אוגוסט (מקורות אוסטריים אחרים מציינים 12,000 אבדות עות'מאניות עד 13 באוגוסט, המדגים עלייה מתמדת בחללי הצבא העות'מאני בימי המצור). רשימה עות'מאנית שנתפסה לאחר הקרב רשמה אבדות כ-48,544 עד 10 בספטמבר: 10,000 יניצ'רים, 12,000 סיפאהי (פרשים כבדים מובחרים), 16,000 בלדר (חופר), 6,000 מהנדסים 2,000 סיפאהי פרובינציאליים ו-2,000 טטרים הסתכמו ב-48,544 מקרי מוות. עריקות (מקורות עות'מאניים ומרסילי טוענים כי 1/4 מהצבא העות'מאני ערקו ) ומחלות גם הפחיתו את הצבא העות'מאני בקנה מידה גדול. על פי מקורות עות'מאניים, מספר הצבא ירד מ-120,000 (לפי קוניץ, הצבא העות'מאני היה 180,000 לוחמים ו-1/3 מהצבא הוצב מסביב, במיוחד כדי להטיל מצור על טירות גיור וקומארום) ל-28,400 חיילים ו-12,000 חיילים בחפירות, בסך הכל 40,000 חיילים. ק. שאקול משלב את המידע של 90,000 הלוחמים של קוניץ ל-12 באוגוסט עם רשימת הקורבנות העות'מאנית, ומעריך את הצבא העות'מאני כ-90,000 חיילים (65,000 חיילים, כ-60 תותחים ו-25,000 שירות עורפי). אבל המידע של קוניץ שייך לרשימת 90,000 של אוגוסט, בעוד ש-ק. שאקול ל-10 בספטמבר. וסאלים נוצרים עות'מאניים (טרנסילבניה, ולאכיה ומולדובה) הוקצו להחזיק בגשרי נסיגה, ולכן הם לא השתתפו בקרב. וסאלים מוסלמים, טטרים היו צפויים להילחם ביעילות יחד עם העות'מאנים, אך לרוב פרשים טטרים לא סדירים לא הפגינו יעילות בקרב כמו קרבות אחרים בעבר ובעתיד. 50,000 או 28,400 לוחמים עות'מאניים בלבד נלחמו נגד צבא הסיוע אשר כלל 65,000–68,000 חיילים עם 165–200 תותחים.
היערכות לקרב
צבא הסיוע נאלץ לפעול במהירות כדי להציל את העיר ולמנוע מצור ארוך נוסף. למרות ההרכב הרב-לאומי של הצבא והזמן הקצר של שישה ימים בלבד, הוקם מבנה הנהגה יעיל, שבמרכזו מלך פולין ופרשיו הכבדים (הוסרים פולנים) בלבד, שכן הכוחות הליטאים המובטחים הגיעו מאוחר מדי לקרב. הליגה הקדושה סידרה את סוגיות התשלום על ידי שימוש בכל הכספים הזמינים מהממשלה, הלוואות מכמה בנקאים ואצילים עשירים וסכומי כסף גדולים מהאפיפיור. ההבסבורגים והפולנים גם הסכימו שממשלת פולין תשלם עבור חייליה עוד בפולין, אך הקיסר ישלם להם ברגע שיעברו לשטח הקיסרות. עם זאת, הקיסר היה צריך להכיר בתביעתו של סובייסקי לזכויות ראשונות של ביזה של מחנה האויב במקרה של ניצחון.
קארה מוסטפא פאשה היה פחות יעיל בהבטחת המוטיבציה והנאמנות של כוחותיו, ובהתכוננות למתקפה הצפויה של צבא הסיוע. הוא הפקיד את ההגנה על העורף בידי החאן של קרים וכוח הפרשים שלו, שמנה בין 30,000 ל-40,000. יש ספק עד כמה הטטרים השתתפו בקרב האחרון לפני וינה. החאן שלהם סירב לתקוף את כוח הסיוע כשחצה את הדנובה על גשרי פונטונים וגם סירב לתקוף אותם כשהם יצאו מיער וינה. העות'מאנים גם לא יכלו לסמוך על בעלי בריתם הוולאכיים והמולדביים. גאורגה דוקה, נסיך מולדובה, נתפס, בעוד שכוחותיו של שרבאן קנטאקוזינו הצטרפו לנסיגה לאחר התקפת הפרשים של סובייסקי.
כוחות הקונפדרציה סימנו את הגעתם לקהלנברג מעל וינה במדורות. הכוחות בעיר וינה הגיבו בשליחת ייז'י פרנסישק קולצ'יצקי, אציל פולני, דיפלומט וסוחר השולט בטורקית, למשימת ריגול מוצלחת כדי לחדור לכוחות הטורקים ולהודיע לכוחות הסיוע מתי אמורה להתבצע המתקפה המשותפת. לפני הקרב נחגגה מיסה, שנוהלה על ידי מרקו ד'אוויאנו, יועצו הדתי של הקיסר לאופולד הראשון.
מהלך הקרב
מוסטפא פאשה פתח בהתקפות הנגד שלו ברוב כוחו, אך עיכב חלק מיחידות העילית של יניצ'רים וסיפאהי להתקפה בו זמנית על העיר. המפקדים העות'מאנים התכוונו לכבוש את וינה לפני שסובייסקי יגיע, אבל הזמן אזל. החבלנים שלהם הכינו פיצוץ גדול ואחרון מתחת ל-Löbelbastei כדי לפרוץ את החומות. בסך הכל, עשרה מוקשים היו אמורים להתפוצץ, אך הם אותרו על ידי המגינים ופורקו.
בשעות אחר הצהריים המוקדמות, החל קרב גדול בצד השני של שדה הקרב כאשר חיל הרגלים הפולני התקדם באגף הימני העות'מאני. במקום להתרכז בקרב עם צבא הסיוע, המשיכו העות'מאנים במאמציהם להיכנס בכוח לתוך העיר. פירוש הדבר היה שהפולנים יכלו להתקדם היטב, ועד השעה 16:00 הם כבשו את הכפר גרסטהוף, שישמש כבסיס להסתערות הפרשים האדירה שלהם. העות'מאנים היו בעמדה נואשת, בין הכוחות הפולניים והקיסריים. קרל מלורן ויאן השלישי סובייסקי החליטו שניהם, בכוחות עצמם, להמשיך במתקפה ולהכריע את האויב.
הכוחות הקיסריים חידשו את המתקפה בחזית השמאלית בשעה 15:30. בתחילה הם נתקלו בהתנגדות עזה ונבלמו. אולם זה לא נמשך זמן רב, ועד השעה 17:00 הם השיגו הישגים נוספים וכבשו את הכפרים אונטרדובלינג ואוברדובלינג. כעת הם היו קרובים מאוד לעמדה העות'מאנית המרכזית ("הטורקנשנזה"). כשהם התכוננו להסתער עליו, הם יכלו לראות את הפרשים הפולנים בפעולה.
בעלות הברית היו מוכנות כעת למכה האחרונה. בסביבות השעה 18:00, הורה המלך הפולני על התקפת הפרשים בארבע קבוצות, שלוש פולניות ואחת מהאימפריה הרומית הקדושה - 18,000 פרשים הסתערו במורד הגבעות, מתקפת הפרשים הגדולה בהיסטוריה. סובייסקי הוביל את ההסתערות בראשם של 3,000 לאנסרים כבדים פולנים, ה"הוסרים בעלי כנף" המפורסמים. הטטרים של ליפקה המוסלמים שלחמו בצד הפולני חבשו גבעול קש בקסדותיהם כדי להבדיל אותם מהטטרים שנלחמו בצד העות'מאני. ההתקפה ניפצה בקלות את הקווים של העות'מאנים, שהיו תשושים וחסרי מורל ועד מהרה החלו לברוח משדה הקרב. הפרשים פנו היישר למחנות העות'מאניים ולמפקדתו של קארה מוסטפא, בעוד חיל המצב הווינאי שנותר יצא מההגנה שלו כדי להצטרף להתקפה.
הכוחות העות'מאניים היו עייפים ומאוכזבים בעקבות כישלון ניסיון הפגיעה, ההתקפה על העיר והתקדמות חיל הרגלים של הליגה הקדושה על הטורקנשנזה. מתקפת הפרשים הייתה המכה הקטלנית האחרונה. פחות משלוש שעות לאחר מתקפת הפרשים, הכוחות הקתולים ניצחו בקרב והצילו את וינה. הקצין הקתולי הראשון שנכנס לווינה היה לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן, בראש הדרגונים שלו. לאחר מכן אמר סובייסקי בפרפרזה את הציטוט המפורסם של יוליוס קיסר (Veni, vidi, vici) באומרו "Venimus, vidimus, Deus vicit" - "באנו, ראינו, אלוהים כבש".
לאחר מכן
ההיסטוריון העות'מאני בן אותה התקופה סילהדר פינדיקלילי מהמט אגה (1658–1723) תיאר את הקרב כתבוסה וכישלון עצום של האימפריה העות'מאנית, ההרסני ביותר מאז הקמת האימפריה העות'מאנית בשנת 1299. העות'מאנים איבדו לפחות 20,000 איש במהלך המצור, ואילו אבדותיהם במהלך הקרב עם כוחותיו של סובייסקי הסתכמו בסביבות 15,000 הרוגים (לפי פודהורודקקי) או 8,000–15,000 הרוגים ו-5,000–10,000 שבויים (לפי טאקר). האבדות של כוח הסיוע של בעלות הברית בפיקודו של סובייסקי היו קטנים בהרבה, והסתכמו בכ-3,500 הרוגים ופצועים, כולל 1,300 פולנים. ההערכה של טאקר מעט גבוהה יותר: 4,500 נפגעים. חיל המצב הווינאי בן 10,000 התושבים והאוכלוסייה האזרחית איבדו, מכל הסיבות, כמחצית ממספרם הראשוני במהלך המצור.
חיילי הליגה הקדושה והווינאים לקחו כמות גדולה של שלל מהצבא העות'מאני, שאותו תיאר סובייסקי בצורה חיה במכתב לאשתו כמה ימים לאחר הקרב:
שטארהמברג הורה מיד לתקן את הביצורים שנפגעו קשות של וינה כדי להגן מפני מכת נגד אפשרית עות'מאנית. וינה לא הושמה שוב במצור על ידי האימפריה העות'מאנית.
עד מהרה נפטרו העות'מאנים ממפקדם המובס. ב-25 בדצמבר קארה מוסטפא פאשה הוצא להורג בבלגרד בדרך המכובדת - בחניקה בחבל משי שנמשך על ידי כמה גברים בכל קצה - בפקודת מפקד היניצ'רים.
למרות ניצחון בעלות הברית הקתוליות, עדיין שררה מתיחות בין המפקדים השונים וצבאותיהם. לדוגמה, סובייסקי דרש לאפשר לחיילים הפולנים לקבל את הבחירה הראשונה בשלל של המחנה העות'מאני. חיילים גרמנים ואוסטריים נותרו עם חלקים קטנים יותר מהשלל. כמו כן, הסקסונים הפרוטסטנטים, שהגיעו להקל על העיר, היו נתונים ככל הנראה להתעללות מילולית מצד האוכלוסייה הקתולית באזור הכפרי של וינה. הסקסונים עזבו את הקרב מיד, מבלי להשתתף בחלוקת השלל, וסירבו להמשיך במרדף.
סובייסקי המשיך לשחרר את גראו ואת צפון מערב הונגריה לאחר קרב פרקאני, אך הדיזנטריה עצרה את המרדף אחרי העות'מאנים. קרל החמישי כבש את בלגרד ואת רוב סרביה ב-1686 וכונן את השליטה ההבסבורגית על דרום הונגריה ורוב טרנסילבניה ב-1687.
התבוסה העות'מאנית בווינה עוררה חגיגות גדולות בפרס הספווית; הדיווח הובא ככל הנראה בצורה כה מרהיבה, עד שהקיסר המכהן שאה סולימאן (1666–1694) שקל פלישה לבגדאד, שאבדה ב-1639 לעות'מאנים מכוח חוזה זוהב. בסופו של דבר, הספווידים לא ניהלו מערכה חדשה, שכן פקידי מדינה מודאגים (בעיקר פלג הסריסים הדומיננטי בחצר המלוכה) היו מודעים לירידה בכוח הצבאי של האימפריה הספווידית, ולכן לא ראו בכך מעשה נבון. הסריסים, לפי פרופסור רודי מתתי, "לא היו נגד הרעיון שהעות'מאנים יסבלו מהשפלה מסוימת, אבל הם לא רצו שכוחם יושמד מחשש שזה יסיר חיץ נגד אירופה הנוצרית".
חשיבות
הניצחון בווינה היווה את הקרקע לכיבוש מחדש של הונגריה ו (באופן זמני) של חלק מאדמות הבלקן בשנים הבאות על ידי לודוויג מבאדן, מקסימיליאן עמנואל מבוואריה והנסיך אויגן מסבויה. העות'מאנים נלחמו עוד 16 שנים, תוך כדי כך איבדו את השליטה בהונגריה ובטרנסילבניה לפני שהפסיקו סופית. האימפריה הרומית הקדושה חתמה על הסכם קרלוביץ עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1699. הקרב סימן את הסוף ההיסטורי של ההתפשטות האימפריאלית העות'מאנית לאירופה. פעולותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת קידמו את האיבה הצרפתית-גרמנית; בחודש שלאחר מכן, פרצה מלחמת האיחודים בחלק המערבי של האימפריה הרומית הקדושה המוחלשת.
מכיוון שסובייסקי הפקיד את ממלכתו להגנתה של הבתולה הקדושה (גבירתנו מצ'נסטוחובה) לפני הקרב, הנציח האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר את ניצחונו על ידי הארכת החג של השם הקדוש ביותר של מריה הקדושה, שעד אז נחגג אך ורק בספרד ובממלכת נאפולי, לכנסייה כולה; הוא היה נחגג ביום ראשון בשבוע של הולדת מריה (בין 9 ל-15 בספטמבר) וכאשר האפיפיור פיוס העשירי התכוון לפנות מקום לחגיגת ימי ראשון בפועל, הועבר ל-12 בספטמבר, היום של הניצחון. האפיפיור גם שדרג את סמל האפיפיור על ידי הוספת הנשר הלבן עם הכתר הפולני. לאחר הניצחון בקרב וינה, המלך הפולני קיבל על ידי האפיפיור גם את התואר "מגן האמונה". לכבוד סובייסקי הקימו האוסטרים כנסייה על גבי גבעת קאלנברג מצפון לווינה.
לאחר הקרב החלו בנות בריתה של הליגה הקדושה לשתף איתה פעולה לכיבוש מחדש של שטחי אירופה העות'מאנית. רוסיה הצארית יצאה פעמיים למלחמה נגד העות'מאנים ובסופו של דבר המלחמה הסתיימה בכיבוש אוסטרי של שטחי ממלכת הונגריה כמו גם צפון חבל הבלקן. המלחמה החלה את תקופת היחלשותה של האימפריה העות'מאנית, מאותה עת והלאה האימפריה נחלשה ואיבדה שטחים רבים עד אשר לבסוף, עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה פורקה לאחר שנכנעה למדינות ההסכמה.
אנקדוטות היסטוריות
אלסנדרו פוליאטי, מלחין ונגן עוגב ידוע שם בחצרו של הקיסר לאופולד, מת במהלך המצור העות'מאני על וינה.
הקרב, שסימל גם נקודת מפנה מדינית, סימל גם נקודת מפנה קולינרית. לאחר הקרב, ערכו האוסטרים חיפוש במחנה העות'מאני העזוב, ובמהלך החיפוש, מצאו האוסטרים את הקפה השחור, ותרמו להבאתו של הקפה השחור לאירופה. לאחר הקרב, הומצא, לפי האגדה, גם לחם הסהרונים (קרואסון), בצורת חצי סהר, כדגלה של האימפריה העות'מאנית.
כמו כן הקרב מאוזכר גם בשירה של להקת המטאל השוודית "סבטון" (Sabaton) - "ההוסארים המכונפים" (Winged hussars) על שם יחידת הפרשים של הצבא הפולני שהצטרפותה לקרב היא זו שהיטתה את הכף ובסופו של דבר הביאה לניצחון על העות'מאנים.
אקוורין
אֶקְווֹרִין (Aequorin) הוא חלבון הנמצא במדוזות לומינסנטיות, כדוגמת מינים שונים מהסוג Aequorea, בהם Aequorea victoria, ובמגוון אורגניזמים ימיים נוספים.
אקוורין מורכב משתי יחידות נפרדות: האפופרוטאין אפואקוורין (apoaequorin), שמשקלו המולקולרי הוא כ-22 kDa, וקבוצה פרוסטטית קואלנטראזין (coelenterazine), שמשקלה המולקולרי 472, והשייכת למשפחת מולקולות הלוציפרין.
בנוכחות חמצן מולקולרי שני המרכיבים את האקוורין עוברים שינוי ספונטני, המביא לחלבון פעיל. בחלבון קיימים מספר אזורי EF hand, אשר מתפקדים כאתרי קישור ליוני Ca2+‎ : כאשר יוני Ca2+‎ נקשרים לאתרים אלו בחלבון, עובר החלבון שינוי קונפורמציה והקבוצה הפרוסטטית קואלנטראזין הופכת בתהליך של חמצון לקואלנטראמיד מעורר ולפחמן דו-חמצני. כאשר חוזר הקואלנטראמיד המעורר למצב לא מעורר, אור כחול (באורך גל של 469 ננומטר) נפלט.
מאחר שאת האור הנפלט קל למדוד באמצעות מכשיר לומינומטר, באקוורין נעשה שימוש רב בביולוגיה מולקולרית לשם מדידת רמות יוני סידן תוך תאי. תאים מתורבתים המבטאים את גן האקוורין יכולים לשמש להפקה יעילה של החלבון: עם זאת, ביטוי רקומביננטי מניב רק את האפופרוטאין, ולפיכך נדרשת הוספה של קולנטראזין אל מדיום הגידול של התאים לשם השגה של חלבון פעיל שיכול לשמש למדידת ריכוז יוני סידן.
אתלטיקה באולימפיאדת אנטוורפן (1920)
אולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערכה באנטוורפן, בלגיה. תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-15 באוגוסט לבין ה-23 באוגוסט 1920. נערכו 29 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו, בהשתתפות 509 משתתפים מ-25 מדינות.
אירועים בולטים
לראשונה במשחקים האולימפיים נבחרת פינלנד זכתה ב-9 מדליות זהב כמו נבחרתה של ארצות הברית.
האתלטים הבולטים
פאבו נורמי שזכה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ומדליית כסף אחת. צ'ארלי פדוק שזכה ב-3 מדליות מהן שתי מדליות זהב כולל בריצה היוקרתית ביותר ל-100 מטר ומדליית כסף אחת. אלברט היל שזכה ב-3 מדליות מהן 2 מדליות זהב בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר ומדליית כסף אחת. בוויל ראד ( דרום אפריקה) שזכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. אוגו פריג'ריו ( איטליה) שזכה בשתי מדליות זהב בהליכה.
ז'וזף גיימו שזכה ב-2 מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 5000 מטר לפני נורמי, למרות שריאותיו נפגעו קשה בקרב בו עשו הגרמנים שימוש בנשק כימי. ומדליית כסף אחרי נורמי בריצת 10000 מטר.
מיכאל בר-זוהר
מיכאל בר-זוהר (נולד ב-30 בינואר 1938 בסופיה, בולגריה) הוא סופר, היסטוריון וביוגרף ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת. חיבר ספרים רבים בנושאי ביטחון והיסטוריה פוליטית.
ביוגרפיה
מיכאל בר זוהר נולד בשם מישל יולזרי בשנת 1938 בסופיה, בירת בולגריה, כבנם של אינס, זמרת אופרה, ושל ז'ק משולם יולזרי (1962-1904), רופא שיניים ומנתח פה ולסת, יליד קרנובט, הוריו היו בוגרי אוניברסיטאות בצרפת ובבית גדל כדובר צרפתית. מילדותו דיבר גם בולגרית ולדינו. בעת הרדיפות נגד היהודים בבולגריה בתקופה השואה גורשה המשפחה מסופיה לכפר קטן בהרים, שבו עבד אביו כרופא. משפחת יולזרי עלתה לישראל בשנת 1948. התגוררו בהתחלה ביפו. בעת לימודיו שם שינה מישל את שם המשפחה לבר-זוהר. שיחק בקבוצת נוער לכדורגל של מכבי יפו. בהמשך למד בר-זוהר בתיכון עירוני ה' בתל אביב. שירת בחיל האוויר, בו עשה קורס טיס. כעבור זמן עבר לפי רצונו לחיל המודיעין. השתתף במבצע קדש ובשירות המילואים לחם בחטיבת הצנחנים במלחמת ששת הימים, אחר כך במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה בתקופה בה כיהן כחבר הכנסת.
קריירה פוליטית
בר זוהר היה ממקימי רפ"י. לאחר מלחמת ששת הימים היה דובר משרד הביטחון. אחר כך חבר לשכת ומרכז מפלגת העבודה. ב-1977 היה פעיל במטהו של שמעון פרס לראשות מפלגת העבודה. נבחר במקום לא ריאלי בבחירות לכנסת ה-9. ב-1981 נבחר בר-זוהר לכנסת ה-10 מטעם מפלגת העבודה, ובשנת 1988 נבחר בשנית לכנסת ה-12. כחבר הכנסת שימש חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט בכנסת ה-10 ויו"ר הוועדה בכנסת ה-12.
בר-זוהר השתתף בפריימריס בבחירות לכנסת ה-13 ב-1992 ולכנסת הארבע עשרה ב-1996, אולם בשתי הפעמים לא הוצב במקום ריאלי ברשימה לכנסת.
ב-2008 עזב יחד עם אפרים סנה את מפלגת העבודה ועבר למפלגת ישראל חזקה, והגיע למקום ה-11 בבחירות המקדימות ב"ישראל חזקה", אך פרש מהרשימה לקראת הבחירות לכנסת ה-18.
ב-1 באפריל 2021 הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות 2021 לנשיאות ישראל על תפקיד נשיא המדינה. אך ב-19 במאי הודיע על פרישתו מהמירוץ לנשיאות.
יצירתו הספרותית
יצירתו הספרותית של בר זוהר מגוונת וכוללת ספרי עיון, ביוגרפיות ומותחנים. כתיבתו עוסקת במגוון תחומים, ובהם פרשיות ריגול, מלחמת העולם השנייה, ופוליטיקה ישראלית. חלק מספריו ראו אור לראשונה באנגלית תחת שם העט Michael Hastings.
בשנת 1965 זכה בפרס סוקולוב על ספרו "גשר על הים התיכון".
בנובמבר 1964 ניגש בר-זוהר לכתיבת ביוגרפיה של דוד בן-גוריון. בן-גוריון, שמעולם לא פגש את בר-זוהר לפני כן, העמיד לרשותו את ארכיונו הפרטי ואת יומניו, והסכים שיתלווה אליו בעבודתו בביתו בתל אביב, בביתו בשדה בוקר ובנסיעותיו ברחבי הארץ. בר-זוהר התלווה אליו הן בשיחותיו עם אנשים שונים בחדר עבודתו והן בכנסים פומביים, במשך שנה וחצי, מנובמבר 1964 ועד אפריל 1966. הביוגרפיה נתפרסמה לראשונה בלועזית בשם "בן-גוריון, נביא נושא נשק", והופיעה במספר ארצות: צרפת, אנגליה, ארצות הברית, גרמניה, ספרד, הולנד וברזיל. לצורך פרסום הביוגרפיה בעברית, ערך בר-זוהר, החל משנת 1968, מחקר מחודש. בר-זוהר הרצה בשנים 1973-1970 בתחום ההיסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטת חיפה. ובשנת 1993 הוזמן להרצות כאורח באוניברסיטת אמורי באטלנטה קורס על אישים בהיסטוריה הפוליטית של ישראל וקורס על תולדות מדיניות החוץ והביטחון של ישראל.
בשנת 2013 הגיש העיתונאי רונן ברגמן תביעה כנגד בר זוהר וניסים משעל, בטענה שלצורך כתיבת ספרם "המוסד - המבצעים הגדולים", השניים העתיקו מספריו חלקים נרחבים, וזאת ללא ציון שם המקור. בתגובה, הגישו בר-זוהר ומשעל תביעה נגד ברגמן על השמצה ולשון הרע.
ב-2022 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו בשם "שלכם, מיכאל בר-זהר".
חיים אישיים
בר-זוהר מתגורר בשכונת נווה אביבים שבתל אביב-יפו. מגיל 20 הוא נשוי לגלילה.
שיר מורנו
שיר מורנו-מאור (נולדה ב-15 באוגוסט 1990) היא שחקנית, דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
שיר מורנו נולדה וגדלה בעכו לציונה ולאליהו מורנו, מנהל אשכול פיס בעיר. היא בת הזקונים, ולה שתי אחיות גדולות שהבכורה בהן היא אשת התקשורת טלי מורנו, מגישת חדשות השבת ומגישה מחליפה בחדשות הערב בכאן 11. ב-2008 אמה, ציונה, נפטרה מסרטן.
קריירה
את דרכה כשחקנית התחילה בדצמבר 2012, כאשר השתתפה בשלוש העונות של סדרת הנוער "החממה" ששודרה ב-YES, בתפקיד סופי נוימן, תלמידה וקפטנית ב"מועדון הנשרים". בעקבות תפקידה בסדרה, בשנים 2014 ו-2015 השתתפה ב"החממה Live" וב"חממה על הבמה", מופעים בימתיים של משתתפיה. בשנת 2020 התראיינה מורנו למגזין "זמנים מודרניים" וחשפה כי לסופי, דמותה האייקונית ב"החממה" תוכננה נשיקה לסבית בעונה השלישית עם דמות נשית נוספת - דריה. מספר שנים אחר כך מורנו סיפרה בראיון כי היא התנגדה לרעיון וכי "לא היה מדובר ברומן רומנטי לסבי, אלא רק בנשיקה בין חברות טובות" (לא נכתב קו עלילה שלם אלא רק יועדה נשיקה לקראת סוף העונה) ולכן בסוף לא הייתה דמות גאה באותה סדרה. לפני שהסבירה את עצמה, תגובות רבות שליליות היו לבחירה זו ורבים הגדירו את מורנו כ"להט"בפובית".
בשנת 2013 השתתפה בסרט "מקובלות", בתפקיד דניאל. בפברואר 2014 החלה להשתתף בסדרת הילדים הקומית "מועדון החנונים" שמשודרת בערוץ זום בתפקיד תות שיבלי, מלכת הכיתה.
ב-2014 שודרה בערוץ הראשון סדרת הדרמה הקומית "משפחה טובה" בה שיחקה בתפקיד-משנה. באותה שנה שיחקה בסדרת המערכונים "שבט צוצלת", בערוץ זום, ושנה אחר כך, חזרה לשחק בעונה השנייה שלה. באותה השנה השתתפה ב"משחקי הפסטיגל", בתפקיד קאצ'י.
ב-2015, השתתפה במחזמר "הקוסם!", בה גילמה את "מכשמשה" המכשפה.
בשנת 2016 השתתפה שיר במחזמר "מרי לו" המבוסס על שיריו של צביקה פיק בתפקיד מרים לובוביץ' (מרי לו).
ב-2017 השתתפה בסרט "מועדון החנונים: הסרט".
ב-2018 החלה להנחות בתוכנית "מגזין FIX" של ערוץ DIY. באותה שנה השתתפה במופע "יצא משליטה 2" שיצר דני קרפל.
מורנו הייתה הפרזנטורית של משחק הילדים "גומילום".
סוציאליזם אוטופי
סוֹצְיָאלִיזְם אוּטוֹפִּי הוא מונח המציין את הזרמים המוקדמים בחשיבה הסוציאליסטית בעיקר במחצית הראשונה של המאה התשע-עשרה. המונח נטבע לראשונה על ידי קרל מרקס כציון להגות סוציאליסטית המבוססת על שאיפות-לב וחזונות של שוויוניות מלאה וחברה קומונאלית מושלמת בלי התחשבות בתהליכים כלכליים וחברתיים מציאותיים.
בגלל הגדרתו הרחבה, קשה לתחום את המונח באופן מדויק. בהתייחסות לחזון הסוציאליסטי, הרי שאפשר לכלול בין ההוגים בתחום זה אישים מתומאס מור ועד ישו. על-פי ההגדרה המצמצמת המשמשת את מרקס, יש לכלול בהגדרה את ההוגים הסוציאליסטים-אוטופיים שהיו פעילים בערך למן המהפכה הצרפתית ועד אמצע שנות השלושים של המאה ה-19.
אוטופיות סוציאליסטיות מוקדמות
המונח אוטופיה נוצר בעקבות ספרו של תומאס מור "אוטופיה". בספרו זה משנת 1516 בונה מור אידיליה סוציאליסטית לכאורה ברוח הספרטנים וכתבי אפלטון. בקריטיאס של אפלטון רק הלוחמים, הקאסטה הנעלה ביותר, מקיימת מצב שבו לאיש אין דבר משלו וכל הרכוש משותף, אך מור מרחיב את היריעה ומתאר אי שבו כל בני האדם נהנים משוויון מלא, דמוקרטיה וחינוך מצוין, עובדים מעט ועוסקים בפעילות פנאי מועילה לציבור להנאתם. בתנאים מושלמים כאלו, כך האוטופיה של מור, נמלאים כמעט כל האנשים רצון טוב ועמלים לטובת הכלל בלי רצון לרווח אישי.
אוטופיה סוציאליסטית דומה בונה תומאסו קמפנלה (Tommaso Campanella) האיטלקי ב"עיר השמש" שלו משנת 1623. בהשראת אפלטון מתאר קמפנלה חברה תאוקרטית שבה כל הרכוש, הנשים והילדים מוחזקים במשותף. אוטופיה תיאוקרטית מסוג אחר מתאר גם מורלי במאה השמונה-עשרה.
רעיונות הסוציאליזם האוטופי
הסוציאליזם האוטופי מזוהה בעיקר עם שורה של אישים שפעלו בסוף המאה השמונה-עשרה ובראשית המאה התשע-עשרה כמו אוון, קלוד אנרי דה סן סימון, פוריה, פרנץ אופנהיימר וקבה. להגותם של אלו מספר מאפיינים משותפים:
סן סימון
קלוד-אנרי דה סן-סימון, 1760-1825, יכול להחשב דמות מקשרת בין התקופה ה"אנציקלופדיסטית" והסוציאליסטית. בכתביו הראשונים ביקש סן-סימון לייסד דת חדשה, "דת ניוטון" שתבוסס על חוק המשיכה ושכוהניה יהיו מדעני כל העולם ומנהיגה יהיה נפוליאון, שלו יועד תפקיד "המנהיג המדעי של האנושות".
מאוחר יותר, החל דוגל ברעיון שמנהיגי החברה צריכים להיות "מעמד התעשיינים" -- הבנקאים, המדענים, הפועלים ובעלי המפעלים -- ולא האצולה, הכמורה והבירוקרטיה שנתפשו בעיניו כטפילים. כדרכו, ביקש סן-סימון משארל ה-10, המלך הבורבוני השמרני לעילא להפוך ל"תעשיין הראשון של הארץ", להכריז על דיקטטורה זמנית ולהקים "מונארכיה מדעית".
בגלגולו השלישי, זמן קצר לפני מותו, החל סן-סימון מפתח חזון סוציאליסטי שבו מוקמת "נצרות חדשה" אשר מטרתה העיקרית הוא "השיפור המוסרי והחומרי של מצב המעמד הגדול והעני ביותר." סן-סימון אינו שולל את עקרון הקניין הפרטי, אך ממליץ על הגבלתו בהתאם לעניין הכלל, ובמיוחד הוא שולל את זכות הירושה.
ממשיכי דרכו של סן-סימון, פיתחו מתורתו תזה היסטוריציסטית שלפיה קיימים שני עקרונות חברתיים הנאבקים זה בזה בתולדות האנושות: זה של אנטגוניזם, המאופיין במלחמה, אגוטיזם ואנרכיה וזה של הדת, המאופיין ברוח של ציות, דבקות וקישור-שיתופי (אסוסיאציה). רוח הקישור השיתופי מתפתחת בעידן המודרני, טענו, כשהקישור השיתופי מתרחב ממשפחה לעיר, מעיר לאומה ומאומה לפדרציה של אומות. תחת המשטר הנוכחי, טענו, התעשיין מנצל את הפרולטריון שחבריו, אף שהם כביכול חופשיים, חייבים לקבל את תנאיו כדי להימנע מרעב. התרופה לכך, גרסו, תמצא בביטול חוקי ההורשה והעברת הירושה למדינה ובהפקעת כל אמצעי הייצור לטובת המדינה, שהיא הקישור-השיתופי העליון.
שארל פורייה
שארל פוריה, 1772-1837, היה מרחיק הלכת מבין האוטופיסטים. פורייה דחה לחלוטין את רעיון התיעוש וסבר שאין צורך להתמודד עם מוראות המהפכה התעשייתית משום שזו אינה אלא שגעון חולף. פורייה, שתעב את המסחר ומעמד הסוחרים ("מעמד טפילי, כזבן, מזיק... השודד ומנצל את הפועלים") חלם גם הוא שהוא "ניוטון חדש" המגלה את חוק הכבידה במערכות החברתיות.
המערכת האוטופית עליה חלם פורייה היא ה'פאלאנקס' או 'הפאלאנסטר', קומונה חקלאית אוטונומית ואוטארקית שתמנה כ-1,600 איש ובה יחיו כל בני האדם חיים המבוססים על קניין שיתופי, עבודה משותפת, חינוך משותף וארוחות משותפות במשטר שבו יש שוויון זכויות בין נשים לגברים ודמוקרטיה ישירה. מפתח חלוקת ההכנסות בפאלאנסטר יהיה מבוסס על 5 יחידות לפי עבודה, 3 לפי כישרון ו-4 לפי הון. פורייה התנגד לדיכוי היצרים והתאוות, בהשפעת הגדרת ההנעה הבסיסית של עונג שניסח הלווטיוס.
פורייה לא זכה לראות את הפאלאנסטרים שלו מוגשמים בחייו, כיוון שלא מצא תומך שיממן את הקמתן. אחרי מותו הוקמו מספר קומונות לפי הדגם שלו, אך כמעט כולן התפרקו במהירות ורק שתיים החזיקו מעמד יותר מחמש שנים.
רוברט אוון
רוברט אוון, 1771-1858, הוא החוליה המחברת בין הסוציאליזם האוטופי לסוציאליזם המודרני. אוון, בעל בית חרושת לטקסטיל בניו לנארק (New Lanark) שבסקוטלנד גרס, בהתאם לגישת התועלתנות של ג'רמי בנת'ם כי האדם מעוצב בתוקף נסיבות חייו וכדי לשנותו יש לשנות נסיבות אלו.
אוון טען כי מצוקתם של האנשים בעידן התיעוש נובעת מהתחרות שבין כוח עבודה אנושי ומכונות. כדי לפתור בעיה זו, הוא הציע להקים קולקטיבים שבהם יחיו יחד כ-1,200 איש יחד על מנות אדמה קצובות של בערך 5 קמ"ר, כשלתושבים מטבח וחדר אוכל משותף וגידול ריכוזי של הילדים. העבודה והשכר יהיו שייכים לקהילה במשותף. קהילות אלו יהיו חקלאיות בעיקרן, אך יהנו ממיכון מצוין ויציעו מגוון אפשרויות תעסוקה.
בהתאם לתפישותיו, כונן את המושבה הסוציאליסטית "ניו הארמוני" בארצות הברית והזמין אליה "כל בעל רצון טוב" בלי בירור של המועמדים, בהנחה שבנסיבות הסוציאליסטיות האידיאליות (שינוי הנסיבות) ישתנה אופיים של תושביה. התוצאה הייתה אנרכיה והתפוררות כמעט מיידית של "ניו הארמוני".
לאחר מספר כישלונות דומים בהקמת קומונות עמד אוון זמן קצר בראש התאגדות הפועלים הארצית הראשונה באנגליה, אך התנהגותו הסמכותנית ושלילת המאבק המעמדי מצידו הובילו לפרישתו מהתנועה אחרי זמן קצר.
אטיין קבה
אטיין קבה (Étienne Cabet), (1788-1856) היה פילוסוף צרפתי שכתב בשנת 1840 ספר בשם "מסעותיו והרפתקאותיו של הלורד ווילאם קרסידאל באיקאריה". בספר מתאר קבה חברה קומוניסטית אידילית שבה שוררים חכמה, שלום ואושר, שוויון ודמוקרטיה. קבה הקים עם תלמידיו ונאמניו קומונה ברוח זו בשם "איקריה", שהמשיכה להתקיים עד שנת 1898, אך קבה עצמו הודח ממנה אחרי זמן קצר.
רוק מתקדם
רוק מתקדם (באנגלית: Progressive Rock; נקרא גם: רוק פרוגרסיבי, פרוג) הוא תת-ז'אנר של מוזיקת רוק שמקורו באנגליה בסוף שנות השישים עד שנות השבעים של המאה ה-20, ואשר התפשט לעוד מדינות באירופה כגון גרמניה, איטליה, וצרפת. שורשיו ברוק הפסיכדלי, בדומה לסגנון הארט רוק, שנוצר מתוך שאיפה ליצור רוק מורכב ורציני יותר. להקות ואמנים בזרם זה נטשו את סינגלי הפופ הקצרים לטובת טכניקות תזמוריות והלחנתיות המקושרים לרוב עם סגנונות כמו ג'אז ומוזיקה קלאסית, כדי להעניק למוזיקת הרוק את אותה רמת תחכום וכבוד מצד מבקרי מוזיקה. בין השירים הופיעו גם סוויטות באורך 20–40 דקות, הכוללות השפעות סימפוניות, מוטיבים ונושאים מוזיקליים מורחבים, אווירה ומילים בסגנון פנטזיה, מדע בדיוני ואחרים, ותזמורים מורכבים.
רוק מתקדם ראה הצלחה מסחרית גדולה ועלייה בפופולריות בשנות השבעים, במיוחד באמצע העשור. הלהקות ג'ת'רו טאל, פינק פלויד, יס, קינג קרימזון, קווין, ג'נסיס, אמרסון, לייק ופאלמר, קאמל, פוקוס, אוריה היפ, קנזס נחשבות למשפיעות ולחשובות בז'אנר. הפופולריות של הז'אנר החלה לרדת בסוף שנות השבעים בגלל עלייה בפופולריות של הז'אנר המינימליסטי, פאנק רוק. למרות זאת, גם בשנות השמונים הז'אנר זכה להצלחה מסחרית, על אף השינויים האישיים בהרכבים והשינוי בכיוון המוזיקלי.
הז'אנר התפתח מלהקות שעשו את מה שהיום נקרא פרוטו פרוג. פרוטו פרוג הוא שם לאלבומים שיצאו בשנות השישים ובתחילת שנות השבעים, על ידי להקות כמו הביטלס, המודי בלוז, הדלתות, פרנק זאפה ועוד, ובהם הייתה מוזיקה נסיונית יחסית, שהיו בה מאפיינים שנלקחו ממוזיקה קלאסית, מג'אז, וממוזיקת עולם.
לרוק המתקדם יש כמה תתי ז'אנרים וביניהם רוק סימפוני, בו תזמורים וטכניקות הלחנה קלאסיים משתלבים במוזיקת רוק, הניאו פרוג הנוסטלגי שנוצר בשנות השמונים, סצנת הקנטרברי ששילבה ג'אז והומור שנוצרה בשנות השישים והשבעים, ותתי-ז'אנרים יותר נסיוניים ויותר אוונגרדיים ברוחם כמו רוק באופוזיציה שנוצר בסוף שנות השבעים. רוק מתקדם השפיע על ז'אנרים כגון קראוטרוק ופוסט-פאנק, ובמשך השנים, התמזג עם סגנונות רוק אחרים כדי ליצור תתי-ז'אנרים נוספים כגון מטאל נאו-קלאסי ופרוגרסיב מטאל.
רוק מתקדם בישראל
בשולי התעשייה פעלו מספר אמנים בעלי הכשרה מוזיקלית קלאסית שיצרו רוק מתקדם מדי פעם. הבולטים ביניהם הן להקות שנות השבעים זינגלה, להקת אטמוספירה, קצת אחרת, ארבע-עשרה אוקטבות, וששת; וחברים מהלהקות הללו, בעיקר שלמה גרוניך, שם טוב לוי, יוני רכטר ואבנר קנר. כיום מתבלטות הלהקות אגרול, סוסיתא, סימפוזיון, מג'נטיק, סולסטיס קויל, טליאוף, אבק ומקאמה.
פרוטו פרוג
פרוטו פרוג הוא שם כולל לסגנונן של כמה להקות שקדמו לז'אנר הרוק המתקדם. פרוטו פרוג אינו סגנון או ז'אנר אלא מאפיין של כמה אלבומים של להקות שפעלו בשנות השישים ואלבומיהם גרמו לפיתוח ויסוד הרוק המתקדם. אלבומי הפרוטו פרוג יצאו בין השנים 1966 עד 1969 (בעיקר בבריטניה) והתאפיינו במוזיקה מורכבת ומתוחכמת יותר, במטרה לפרוץ את הגבולות ואת המחסומים של המוזיקה באותה תקופה.
פרוטו פרוג אינו נחשב לז'אנר ולכן לא מגדירים את הלהקות או את האלבומים כ"פרוטו פרוג". המונח "פרוטו פרוג" מתאר את המוזיקה שגרמה להיווצרותו של הרוק המתקדם.
מאפיינים
רוק מתקדם הוגדר במקור כ"רוק קלאסי" (classical rock) בו להקת רוק מנגנת יחד עם תזמורת, אך המונח נוצר מהמיזוג של מיילס דייוויס בין סגנונות שונים כמו פיוז'ן, הבי מטאל, פולק רוק עם סגנון אקספרימנטלי של להקות גרמניות. המונח לא מתאר סגנון אחד אלא שילוב של סגנונות רבים. ג'רי אווינג העורך של "פרוג מגזין" (Prog Magazine), הסביר ש"פרוג הוא לא רק צליל, אלא גם חשיבה", וגיטריסט להקת דרים ת'יאטר ג'ון פטרוצ'י מציין כי המונח הוא היעדר של גבולות סגנוניים.
הופעת אלבומי הקונספט ושורשיו של הז'אנר באלבומי רוק פסיכדלי והופעות שהציגו מוזיקה וליריקה חזותית. רוק מתקדם לא נועד לריקודים קצביים המגדירים סגנונות רוק אחרים, והוא יותר סביר מאשר סגנונות אחרים במוזיקה פופולרית לניסויים עם מבנה הלחנה, כלי נגינה, הרמוניה וקצב, ותכנים ליריים.
מוזיקאים ברוק המתקדם בדרך כלל מראים נגינה גבוהה ומשכילה בכלי הנגינה בו מנגנים אך לא תמיד במקרה. למשל גרג לייק ובוז בארל מקינג קרימזון לא היו נגני בס בהתחלה כפי שהם ידועים כיום, הם ניגנו בהתחלה בגיטרה. פינק פלויד ובריאן אינו הם דוגמאות בולטות לאמנים אשר בונים קטעים מורכבים מחיבור של קטעים פשוטים ושהם וירטואוזים ושולטים באולפני ההקלטות כדי לעשות זאת.
מבנה
שירי רוק מתקדם בדרך כלל נמנעים ממבנה של שירים רגילים במוזיקה פופולרית (בית-פזמון-בית), והאורך הלא רגיל של יצירות אלו, השירים נמנעים מאורך רגיל של סינגל שהוא בדרך כלל 3 דקות. צורות מוזיקליות מיטשטשות באמצעות השימוש במקטעים ארוכים ושל פתיחה מוזיקלית הגשר המוזיקלי מפריד בין המקטעים, שתוצאות הן סוויטות בסגנון קלאסי. הקומפוזיציות בדרך כלל דומות למחרוזות, אך ביצירות יש יותר קשר בין הקטעים בניגוד למחרוזות בלי קשר בין הקטעים. מעברים בין קטעים אקוסטיים ובין קטעים חשמליים מקדמים את הדינמיקה. המעברים בדרך כלל מערבבים מוזיקה כתובה, השפעות קלאסיות ואלתורים של הלהקה. קטעים אלה מדגים את הווירטואוזיות של חברי הלהקה והן מנוגדות למוזיקת פופ בה יש רק חבר אחד מוביל בלהקה. למרות שכמה שירי רוק מתקדם נמשכים 3–5 דקות, להקות כמו קראפטוורק השתמשו בכמה מאפיינים ממוזיקת הפופ שנוצרו ביצירות ארוכות מקרה לא נדיר בז'אנר. היצירות הארוכות הן בדרך כלל תוצאה של ניסיון עם אלמנטים של מוזיקה קלאסית, למרות שמנקודת מבט אלטרנטיבית יש טענה האומרת שהיצירות באות מהחקירות במורכבויות המתאפשרות במוזיקה הפופולרית. למרות זאת, להקות כמו שאלו טכניקות מהמוזיקה הקלאסית בשיריהן. קלידן להקת ג'נטל ג'ייאנט, קרי מיניר התמחה בהלחנה בעיקר בזכות לימודיו באקדמיה המלכותית למוזיקה, בדרך כלל נודע השימוש בקונטרפונקט בשירי הלהקה. שירי להקת קנזס כמו "Miracles out of Nowhere" בדרך כלל כוללים מעברים בהם הכינור וקלידים או יותר וגיטרות שכולם מנגנים בחלקים של קונטרפונקט ביצירות הלהקה. ב-"Close to the Edge" של להקת יס, משתמשת הלהקה בטכניקות הלחנה קלאסיות שפותחו על ידי חזרות שונות של הנושא המוזיקלי במבנה של היצירה.
אלמנטים של מוזיקה קלאסית לפעמים מושאלים מפני המשמעות התרבותית שלהם. יס בדרך כלל משתמשים בקטעים קונטרפונקטיים כדי ליצור את הרושם של סגנון הבארוק, כמו בקטע הדומה לפוגה בדקה השמינית של "Close to the Edge" ובסולו הצ'מבלו ב-"Siberian Khatru". ג'נטל ג'ייאנט יצרו הרגשה ימי-ביניימית דרך השימוש במדריגל.
כלי נגינה
להקות רוק מתקדם הרחיבו את אוסף כלי הנגינה מאשר להישאר עם כלי נגינה של רוק (גיטרה, גיטרת בס, קלידים, תופים) על ידי הוספה של כלים הנפוצים בסגנונות שונים כגון פולק, ג'אז או מוזיקה קלאסית. מספר להקות במיוחד בהתחלתו של הז'אנר, הקליטו את אלבומיהם עם תזמורת שלמה. המודי בלוז שהיו אז להקת בלוז שהלכה בעקבות הפלישה הבריטית עם להיט, הגיעו להצלחה מסחררת עם האלבום Days of Future Passed. באלבום נוגנו תזמורים ששילבו את הלהקה עם תזמורת שלמה, עם פתיחות של התזמורת כדי לגשר בין השירים הפשוטים.
קלידים אלקטרוניים
השימוש בתזמורת היה יקר מדי ולכן גבה המון כסף מלהקות אשר השתמשו בתזמורות לאלבומיהן. לכן להקות כמו המודי בלוז פנו למלוטרון. המלוטרון הוא כלי המבוסס על מאגר סרטים מגנטיים (הנמצאים בשימוש גם בקלטות שמע), כאשר על כל אחד מהם מוקלט צליל באורך של כ-8 שניות. כל אחד מהקלידים בכלי מפעיל סרט הקלטה שונה. הדגמים הראשונים של המלוטרון כללו 18 סטים של כלים כגון כינורות, חלילים וחצוצרות. דגמים מאוחרים יותר כללו גם מקהלות, גיטרות ואקורדיון. אך לכלי היו לו גם חסרונות רבים. לא היה נוח לנייד אותו ממקום מקום, הוא היה יקר מאוד (בסביבות 1,000 לירות שטרלינג של זמנו) וכמעט בלתי אפשרי היה להשתמש בו בהופעות חיות. למרות זאת, הכלי הפך לפופולרי אצל המודי בלוז. לאחר מכן, עוד להקות רוק מתקדם החלו להשתמש בו כמו ג'נסיס, סטרובס, קינג קרימזון, פינק פלויד ורבים אחרים.
כלי נגינה אלקטרוניים רבים אחרים נחשבים כנפוצים ברוק המתקדם. פסנתר ה-RMI שהיה מועדף על ידי ריק וייקמן מלהקת יס וטוני בנקס מלהקת ג'נסיס. השניים העדיפו את ה-RMI על פני אורגן האמונד. ה-RMI דוגם צליל של צ'מבלו, כמו שגם יכול הקלבינט (clavinet). הפסנתר החשמלי מסוג Wurlitzer, היה נפוץ אצל להקת סופרטרמפ. כמה להקות בעיקר ג'נסיס, השתמשו בפסנתר חשמלי מסוג ימאהה, גם סינתיסייזרים הדוגמים צלילי כינורות היו נפוצים בז'אנר.
נבו הוצאה לאור
נבו הוצאה לאור בע"מ המוכרת בשם המקוצר "נבו" היא חברה ישראלית פרטית העוסקת בהוצאה לאור של ספרות משפטית ובהפעלת אתר אינטרנט בעל אותו שם המכיל מאגר מידע משפטי. החברה היא בבעלות אלי נבו ומרכזה בשריגים.
הוצאה לאור
"נבו" עוסקת בהוצאה לאור של ספרי משפט, ועם הכותבים המפרסמים בה נמנים חוקרים ושופטים בולטים, ביניהם: אהרן ברק, יצחק זמיר, יצחק אנגלרד, אליעזר ריבלין, דניאל פרידמן, נילי כהן, גבריאלה שלו, אורי גורן, מרדכי קרמניצר, יוסף גרוס, רון שפירא, אסף פוזנר, יצחק עמית, דורון מנשה, אלכס שטיין, עופר גרוסקופף, דיויד גילה, דוד האן, אוריאל פרוקצ'יה, ש"ז פלר, מיגל דויטש, יהושע ויסמן, ברוך ברכה, אביגדור קלגסבלד, דוד גליקסברג, אמנון כרמי, בועז סנג'רו, מיכאל קורינאלדי, שמואל שילה, חיים כהן.
אתר אינטרנט
אתר האינטרנט "נבו" הוא מאגר מידע משפטי בישראל שמספק:
מלוא שירותיו של אתר האינטרנט פתוחים למנויים בלבד, אך חלק משירותיו פתוחים לציבור ללא תשלום.
האתר מפיץ ללא תשלום שני ניוזלטר יומיים, האחד שבו סקירה של חידושי חקיקה (חוקים, תקנות, הצעות חוק ופרוטוקולים של ועדות הכנסת), והאחר שבו תקצירים של פסקי דין נבחרים מכל בתי המשפט בישראל. בנוסף, האתר כולל רשימה של "כללי האזכור האחיד בכתיבה המשפטית".
תודחליאש השני
תוּדְחַלִיאַש השני היה מלך האימפריה החתית בין השנים 1360 - 1358 לפני הספירה.
תקופת שלטונו התאפיינה בהחלשות הממלכה, דבר אשר גרם לאיבוד נרחב של שטחים ובין היתר גם את חורבן הבירה חתושש. כיבוש חתושש אילץ את תודחליאש השני להעביר את הבירה באופן זמני לעיר סַמוּחַה (העיר טרם נחשפה). חתושש שבה לשמש כבירת החתים רק בתקופתו של שופילוליומש הראשון.
את תודחליאש השני ירש תודחליאש השלישי בשנת 1358 לפנה"ס. ישנם מספר חוקרים כיום אשר מטילים ספק בדבר זהותו של יורשו. לטענתם אין כוונה לשליט אחר בשם תודחליאש, הפעם שלישי במספר, אלא לאותו תודחליאש השני. ואם אכן יש אמת בדבר, הרי ששופילוליומש הראשון הוא יורשו הישיר.
המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין
המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין בירושלים היא מכללה אקדמית להכשרת מורים בישראל. המכללה היא בין המכללות הראשונות למורים בארץ ישראל ששמו דגש על שימוש בשפה העברית. "בית המדרש למורים העברי הממלכתי על שם דוד ילין" היה שמה הראשון הרשמי והמלא של המכללה, אך בפי כל היא הייתה ידועה בשם "סמינר בית הכרם", שכן שוכנת היא על גבעה נישאה בלבה של שכונת בית הכרם. המכללה מוכרת גם בשמה "סמינר למורים" והיום שמה המקובל הוא "מכללת דוד ילין". המכללה נמצאת ברחוב מעגל בית המדרש 7.
תלמידי הסמינר השתלבו בחיי השכונה גם בימי שלום ושלווה ובעיקר בימי מאורעות ומלחמות; במאורעות תרפ"ט (1929), במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939), במלחמת העולם השנייה, במלחמת העצמאות ובמלחמת ששת הימים, הם היו חלק ממערך ההגנה והשמירה בשכונת בית הכרם ובחלקים אחרים של ירושלים.
היסטוריה
המכללה קרויה על שם מייסדה פרופ' דוד ילין אשר הקים אותה בשנת תרע"ד (1913) כחלק ממלחמת השפות והמאבק על הוראה בשפה העברית. אז נקרא המוסד "בית מדרש למורים העברי, כוננו דוד ילין". ילין שימש כמנהלה מהיווסדה עד 1938, ובין המנהלים ששימשו אחריו נמנים ד"ר בן-ציון דינבורג, ד"ר ישראל מהלמן, אברהם אבן-שושן, משה גיל, ד"ר ניסן שינין, וד"ר איתי זמרן.
הלימודים נערכו בעברית, והשפה הלועזית העיקרית הייתה גרמנית. הלימודים החלו לראשונה בט"ו בכסלו תרע"ד (14 בדצמבר 1913). התלמידים היו נערים, בנים בלבד, מגיל 14. תנאי הקבלה כללו אישור בריאות ותעודה המעידה על התנהגות טובה ("תעודת הנהגה טובה") מאת בר-סמכא כגון רב או מנהל בית ספרם הקודם. נערכו בחינות קבלה בתנ"ך, תלמוד, עברית ("ידיעה שלמה בדקדוק העברי ובניתוח הדקדוקי על פי אחד מספרי הדקדוק החדשים"), תולדות ישראל, לימודים כלליים. נדרשה יכולת שליטה נאותה בשפות גרמנית, ערבית וטורקית. לתלמידים מתקשים הוצע סיוע של מורה פרטי ולתלמידים ממשפחות מעוטות יכולת הובטחה תמיכה כספית.
התלמידים למדו הן לימודים תיכוניים והן לימודי חינוך, במטרה להכשירם למורים. לאחר תום לימודיהם בבית המדרש היה עליהם "לקבל משרת מורה למשך שתי שנים בכל מקום אשר ההנהלה קובעת להם".
כשנה לאחר היווסדו של המוסד פרצה מלחמת העולם הראשונה וההוראה והחינוך המשיכו לפעול גם בשנים אלה, שהיו קשות ליישוב בארץ. אחדים מתלמידיו גויסו לצבא העות'מאני ושירתו בו כקצינים.
המכללה עברה לשכונת בית הכרם בירושלים והשפיעה רבות על התפתחות השכונה ואופיה. המכללה משכה לשכונה מורים ואנשי רוח, בנוסף לאלו שהקימו את השכונה. הסמינריסטים גרו בשכונה, לרוב בחדרים שכורים בבתי השכונה והפכו לחלק מהווי השכונה. בקיץ, הושכרו חדרי הסמינריסטים לנופשים מהשפלה וכך הפכה השכונה למרכז נופש קיצי. בסמינר גם שכן שנים רבות בית הכנסת המרכזי של השכונה. במאורעות תרפ"ט התכנסו בבניין הסמינר שבנייתו טרם הושלמה תושבי השכונות: בית הכרם, שכונת הפועלים, קריית משה ובית וגן. התושבים על זקניהם וטפם השתכנו בכל חדרי הבניין, ובאולם, שלימים שימש אולם ההתעמלות, שוכנו הפרות והוא שימש רפת. על גג הבניין הוצבה עמדת שמירה וממנה נורתה אש רובים אל עבר דיר יאסין, הכפר שמעבר לוואדי ממערב, שתושביו ניסו להגיע אל השכונה ואל בניין הסמינר. התושבים התבצרו בבניין כשבוע ימים, עד חלוף הסכנה.
המכללה כיום
במכללה לומדים לתואר ראשון בחינוך B.Ed ולתעודת הוראה בתחומים הבאים: חינוך לגיל הרך, חינוך יסודי וחינוך על יסודי, חינוך מיוחד, חינוך לבעלי מוגבלויות מורכבות, חינוך בלתי פורמלי, חינוך פתוח ניסויי (חופ"ן), חינוך יסודי בשיטת ולדורף. לתואר שני בחינוך M.Ed בתחומים הבאים: חינוך מיוחד, מידענות וספרנות, והוראה ולמידה. במכללה ניתן למוד גם לתואר שני Ma.at בטיפול באמנויות. לימודי תעודה פוסט BA: בטיפול בתנועה, בטיפול במוזיקה, בטיפול בעזרת בעלי חיים, ובביבליותרפיה.
מכון חפ"ן, או בשמו המלא המכון לחינוך פתוח ניסויי, הוא מכון להכשרת מורים ברוח החינוך הפתוח. המכון הוקם בשנת 1976 על ידי הפרופסורים משה כספי, צבי לם ויוסף באשי, במטרה ליצור אלטרנטיבה חינוכית להכשרת המורים המקובלת. במכון נלמדת משנתו החינוכית של משה כספי.
סגל המכללה
בראש המכללה עומד הנשיא פרופ' יוסף פרוסט. לצדו פרופ' חוה גיא, סגנית ראש המכללה לעניינים אקדמאיים. ראו: ראשי המכללה לדורותיהם.
בוגרים ידועים
ראו רשימת בוגרי המכללה שיש עליהם ערך בוויקיפדיה העברית.
קרב מלאיה
קרב מלאיה הוא קרב שהתרחש מה-8 בדצמבר 1941 עד ה-31 בינואר 1942, במלאיה, בין כוחות בעלות הברית וכוחות האימפריה היפנית, במהלך מלחמת העולם השנייה. הקרב התאפיין בעימותים בין יחידות צבאיות של חבר הלאומים הבריטי שהיו מוצבות במלאיה, לבין הצבא היפני הקיסרי.
רקע
בין מלחמות העולם סבלה האסטרטגיה הבריטית במזרח הרחוק מהזנחה ומחוסר במשאבים. הממשלה הבריטית הסתמכה בעיקר על הצי המלכותי הבריטי בבסיסו בסינגפור, שיספק הגנה על הנכסים הבריטיים באזור, ואף ישמש כגורם הרתעה מפני תוקפנות עוינת. ב-1940, הגיע מפקד הצבא הבריטי במלאיה, לוטננט-ג'נרל ליונל בונד, למסקנה כי על מנת להגן על המושבה הבריטית בסינגפור יש להגן על כל חצי האי המלאי, ולשם כך אין די בצי לבדו. אסרטגיית ההגנה הסתמכה על שתי הנחות יסוד: ראשית, הבריטים האמינו כי תנתן לכוחות הבריטים התרעה מספקת טרם פרוץ הקרבות על מנת שיוכלו לחזק את חיל המצב, ושנית, שכוחות צבא אמריקאיים באזור יסייעו במקרה של התקפה. בסוף 1941 התבדו שתי הנחות אלה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, קיבלו זירות אירופה והמזרח התיכון עדיפות במשאבים ובכוח אדם על פני מזרח אסיה. כוחות חיל האוויר המלכותי במלאיה היו מצומצמים ביותר, ובעוד שלכוח הפלישה היפני היו מעל 200 טנקים, לצבא הבריטי במלאיה לא היה אפילו טנק אחד.
מבצע מטאדור, תוכנית בריטית לפריסת כוחות בחצי האי המלאי שמטרתה עצירת הפלישה, לא יצאה אל הפועל.
הפלישה היפנית
הקרב החל עם פלישת הארמייה ה-25 היפנית למלאיה ב-8 בדצמבר 1941. הכוחות היפניים פתחו במתקפה אמפיבית בחופה הצפוני של מלאיה, בסמוך לעיר קוטה בארו, והחלו להתקדם דרומה לאורך החוף המזרחי. במקביל, נערכו נחיתות בפאטאני ובסונגקהלה שבתאילנד, משם התקדמו הכוחות דרומה לעבר גבול תאילנד-מלאיה, ופנו לחוף המערבי של מלאיה.
באותו יום, זמן מה לפני תחילת הפלישה, אולצה תאילנד לאפשר ליפן להשתמש בבסיסים צבאיים בתאילנד. בשעה 04:00, תקפו 17 מפציצים של הצי הקיסרי היפני בפעם הראשונה את סינגפור. התברר כי בעקבות הפלישה היפנית להודו-סין, נמצאו מפציצים יפניים מסייגון בטווח טיסה מסינגפור.
בתחילה נתקלו היפנים בהתנגדות מצד הגיס השלישי של צבא הודו הבריטית ומספר גדודים של הצבא הבריטי. אולם, היפנים בודדו את כיסי ההתנגדות הללו, הקיפו אותם, והכריחו את המתנגדים להיכנע.
אמנם היתרון המספרי של הכוחות היפניים בצפון מלאיה היה קטן, אך הם החזיקו ביתרון רב בכל הנוגע לסיוע אווירי, שריון, תיאום בין יחידות השדה, טקטיקה וניסיון, שכן היפנים כבר לחמו במלחמת סין יפן השנייה. היפנים השתמשו אף בחיל רגלים רכוב על אופניים ובטנקים קלים, אשר איפשרו תנועה מהירה בתוך יער הגשם הטרופי אשר כיסה את מלאיה. היפנים לא הביאו עמם אופניים, אלא למדו ממודיעין צבאי כי אופניים נפוצים באזור, ועל כן מיהרו להחרים אותם מאזרחים.
הבריטים ישמו את מבצע קרוהקול, תוכנית חלופית למבצע מטאדור, ב-8 בדצמבר, אולם הכוחות ההודיים הובסו בקלות על ידי הדיוויזיה החמישית היפנית, אשר נחתה בפאטאני מוקדם יותר באותו יום.
קרבות אוויר
טייסות מטוסי הקרב של בעלות הברית במלאיה סבלו ממספר בעיות: מחסור בציוד ובחלפים בשביל המטוסים, שדות תעופה במצב תחזוקה גרוע וקשים להגנה בפני מתקפות אוויריות, פיקוד לקוי, אנטגוניזם בין הטייסים הבריטים לטייסי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וטייסים חסרי ניסיון. בנוסף, עלו מטוסי הקרב היפניים, A6M זירו, בביצועיהם על כל המטוסים הבריטים שהיו מוצבים במלאיה. מלבד מטוסי הקרב, מפציצי בעלות הברית היו מיושנים, והושמדו בתחילת הקרב.
כמו כן, הצליח המודיעין היפני לגייס לשורותיו קצין קישור בריטי בצבא ההודי. על אף שתרומתו מוטלת בספק, הצליחו היפנים להשמיד את כל המטוסים בצפון חצי האי המלאי בתוך שלושה ימים. הקצין נעצר ב-10 בדצמבר, אולם בזמן זה כבר השיגו היפנים עליונות אווירית.
הטייסת הבריטית ספגה מכה קשה בשבוע הראשון של הקרב, דבר שהוביל לאיחודה עם טייסות אחרות של בעלות הברית באזור, ובסופו של דבר לפינוי המטוסים לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה).
התקדמות היפנית דרומה
התקדמות הכוחות היפניים דרומה, בסיוע טנקים שירדו מתאילנד ב-11 בדצמבר, והתנועה לפנים הארץ מראש החוף בקוטה בארו שבצפון מזרח מלאיה, הכניעו את המגינים הבריטים בצפון המדינה. היפנים גם קיבלו סיוע מהצי הקיסרי, שפעל בחופשיות מוחלטת לאורך החופים, ותרם רבות להתקדמות הכוחות דרומה. בנוסף, בלא חיפוי אווירי, נותרו חיילי בעלות הברית ואזרחי מלאיה חשופים לגמרי להתקפות אוויר.
היפנים הפציצו את האי המלאי פנאנג (Penang) מ-8 בדצמבר ועד נטישתו ב-17 בדצמבר. תושבי האי האירופאים פונו ממנו בחופזה והשאירו את התושבים המקומיים - יחד עם נשק, סירות ותחנת ממסר פעילה - לחסדי היפנים, פעולה שגרמה לניכור כלפי הבריטים בקרב האוכלוסייה המקומית.
ב-23 בדצמבר, שוחרר מפקד דיוויזיית הרגלים ההודית ה-11 מתפקידו, אך הייתה לכך השפעה מועטה על התקדמות הקרב, שכן בסוף השבוע הראשון של ינואר נפלה כל צפון מלאיה לידי היפנים. באותו זמן, חתמה תאילנד על הסכם ידידות עם האימפריה היפנית, והשיבה לעצמה שליטה על מספר אזורים בצפון מלאיה, וחיזקה את שליטתה של יפן באזור. היפנים המשיכו ליעדם הבא, העיר קואלה לומפור, שנפלה ללא קרב ב-11 בינואר 1942. סינגפור הייתה רחוקה כעת 300 ק"מ בלבד מהצבא היפני.
בטרם הגיעו לקואלה לומפור, הצליחה הדיוויזיה ההודית ה-11 לעכב את הצבא היפני למספר ימים בעיירה בקמפר (Kampar), תוך הסבת אבדות רבות, בשל תנאי השטח שלא איפשרו ליפנים להשתמש בטנקים שלהם. אולם, הדיוויזיה נאלצה לסגת לנהר סלים לאחר שהיפנים הנחיתו כוחות מהים מדרום לקמפר.
ב-6 בינואר, הופתעו שתי חטיבות הודיות בקרב על נהר סלים, והושמדו כמעט לגמרי. היפנים ביצעו מתקפת פתע לילית בשילוב עם טנקים, והכריעו את המגנים. הצלחת התקפה זו אילצה את לוטננט-ג'נרל ארתור פרסיבל, מפקד הכוחות הבריטים במלאיה, להחליף את הדיוויזיה ה-11 המוכה בדיוויזיה האוסטרלית השמינית.
ההגנה על ג'והור
באמצע חודש ינואר הגיעו היפנים לג'והור, אחת ממדינות דרום מלאיה. ב-14 בינואר, נתקלו היפנים בדיוויזיה האוסטרלית השמינית, בפיקוד מייג'ור-ג'נרל גורדון בנט. בעימות זה, נתקלו היפנים לראשונה בעיכוב שנגרם כתוצאה מהתנגדות קשה שהעמידו האוסטרלים. בקרב זה, שהתרכז סביב גשר גמנסה (Gemensah) בסמוך לעיירה גמס (Gemas), ספגו היפנים כ-600 הרוגים. אך הגשר עצמו, שפוצץ במהלך הקרב, תוקן תוך שש שעות ואיפשר את מעבר הכוחות היפנים.
היפנים ניסו לאגף את האוסטרלים ממערב לגמס, ובעקבות ניסיון זה התפתח ב-15 בינואר קרב עקוב מדם. בנט הציב את החטיבה ההודית ה-45, שכללה חיילים חדשים וחסרי ניסיון, על הגנת הגדה הדרומית של נהר מואר (Muar). אולם, החטיבה אוגפה על ידי כוחות יפנים שנחתו מהים, והיא חוסלה כמעט לחלוטין. גדוד אוסטרלי שנשלח לסייע לחטיבה אוגף גם הוא, ומפקדו נהרג. במהלך הלחימה, השמיד תותחני נ"ט אוסטרלים תשעה טנקים, ובכך האטו את התקדמות ואיפשרו לחמשת הגדודים הנותרים להימלט מהנהר.
חמשת גדודים אלו הפכו ל"כוח מואר", ונסוגו תוך לחימה במשך ארבעה ימים. הלחימה העיקשת של כוח מואר עיכבה את התקדמות היפנים, ואיפשרה לכוחות בריטים ששרדו את המערכה בצפון מלאיה לסגת דרומה ולהימנע מאיגוף יפני. כאשר הגיע כוח מואר לגשר פאריט סולונג (Parit Sulong), ומצא כי הוא בידיים יפניות, הורה מפקד הכוח, לוטננט קולונל צ'ארלס אנדרסון, כי כל אדם לעצמו. אלה שיכלו ברחו לג'ונגלים, לביצות או למטעי הגומי, בניסיון להגיע למפקדה. הפצועים הושארו לחסדי היפנים. כל 135 הפצועים שהושארו מאחור, מלבד שניים, עונו ונרצחו במה שנודע כטבח פאריט סולונג. אנדרסון קיבל את עיטור צלב ויקטוריה על הנהגת הלחימה והנסיגה. הקרב על נהר מואר עלה בחייהם של כ-3,100 חיילי בעלות הברית ומעל 700 חיילים יפנים.
ב-20 בינואר, נחתו היפנים בעיירה אנדאו (Endau), וקו ההגנה האחרון של הבריטים במלאיה היה נתון כעת למתקפה לכל אורכו. ב-27 בינואר, קיבל פרסיבל מהמפקד הבריטי העליון בדרום-מזרח אסיה, גנרל ארצ'יבלד וייוול, אישור לחצות את מצר ג'והור, ולסגת לסינגפור.
תוצאות הקרב
ב-31 בינואר, עזבו הכוחות הבריטים האחרונים את מלאיה לסינגפור. כוחות הנדסה בריטים פוצצו חור בקוטר של 20 מטר בגשר ג'והור-סינגפור, על מנת למנוע את התקדמות הצבא היפני. אולם, כוחות קדמיים יפניים החלו לחצות את המצר בימים הקרובים במסווה של אזרחים מלאיים על סירות אזרחיות.
בתוך פחות מחודשיים, הסתיים קרב מלאיה בתבוסה מוחצת לכוחות חבר העמים הבריטי, אשר נסוגו מחצי האי המלאי. כ-50,000 חיילי חבר העמים נשבו או נהרגו במהלך הקרבות. הצבא היפני המשיך את התקדמותו אל סינגפור, וכבש את האי ב-15 בפברואר.
קליארי
קליארי (באיטלקית: Cagliari; בסרדית: Casteddu - המבצר; ) היא בירתה של סרדיניה. נכון לשנת 2023 נאמדת אוכלוסייתה בכ-148 אלף נפש, ויחד עם פרווריה מונה האזור המטרופוליני שלה כ-420 אלף תושבים.
גאוגרפיה
העיר מצויה בדרום האי, במרכזו של מפרץ גולפו דלי אנג'לי (Golfo degli Angeli) - מפרץ המלאכים.
היא מוקפת ממזרח וממערב ברכסי הרים, ומצפון לה נמצאת בקעת קאמפידנו.
האזור העתיק של העיר נקרא "המבצר". הוא נמצא על ראש גבעה וצופה על "מפרץ המלאכים". באזור זה נמצא גם המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של קליארי, הכולל אוסף גדול וחשוב של פריטים מהתרבות הנוראגית מתקופת הברונזה. המוזיאון מארח גם סדנאות של אומנים, ויש בו נקודות תצפית על האי.
התיישבות פיניקית
קיימות עדויות להתיישבות פיניקית במקום כבר במאה ה-8 לפנה"ס, ככל הנראה בשם "כרלי". הפיניקים הקימו ארבע מושבות בשטח העיר. במאה ה-5 לפנה"ס עברה השליטה על המושבות לידי קרתחדשת. אז זכתה העיר לפיתוח מזורז המשתקף גם בגודלו של נקרופוליס טוביקסדו, אחד מבתי הקברות הגדולים של הפיניקים באגן הים התיכון.
הכיבוש הרומאי
בשנת 238 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי הרומאים, בין היתר, בשל מיקומה הנוח לצורך סחר עם אפריקה.
במלחמה הפונית השנייה (218–201 לפנה"ס) שימשה העיר לניהול המערכה המקומית נגד בני המפסיקורה שתמכו בקרתגו. כמו כן, שימשה העיר בסיס ימי של הרומאים.