cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריה גביוס
אריה גביוס (נולד ב-1963) הוא פרופסור מן המניין למנהל עסקים בקריה האקדמית אונו ולהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון. החל משנת 2016 מכהן כדיקן הפקולטה למנהל עסקים בקריה האקדמית אונו.
אוטרנדורף
אוטרנדורף (בגרמנית: Otterndorf; בגרמנית תחתית: Oterndörp) היא עיירה במחוז קוקסהאפן במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה, על גדות נהר המדם  יובלו של נהר האלבה. נכון לראשית 2017 התגוררו בעיירה 7,283 איש.
אריה גביוס
ביוגרפיה
פרופ' אריה גביוס נולד ב-1963. גביוס גדל והתחנך בחולון. למד בבית הספר "מיטרני" במגמה מתמטית-פיזיקלית. התגייס לצה"ל ב-1982, ושירת שירות סדיר בבית הספר לנ"מ.
אוטרנדורף
היסטוריה
ההתיישבות באוטרנדורף החלה בשנת 1100, וב-1400 קיבל היישוב זכויות עיר, והוא היישוב המרכזי בחבל הדלן.
אריה גביוס
ביוגרפיה
גביוס סיים בשנת 1987 תואר ראשון במתמטיקה שימושית מהטכניון בהצטיינות. את התואר השני למד בטכניון, במתמטיקה שימושית עם התמחות בתקשורת מחשבים, אשר סיים בשנת 1990. את הדוקטורט במנהל עסקים סיים באוניברסיטת תל אביב בתחום חקר ביצועים ותורת המשחקים, בשנת 1996.
אוטרנדורף
יהודי אוטרנדורף
אוטרנדורף הייתה המרכז היהודי של חבל הדלן, אבל גם בשיא פריחתה במחצית המאה ה-19 לא עלה מספר אנשי הקהילה היהודית במקום על 15 משפחות וחלקן היו משויכות לקהילה פורמלית בלבד, ולמעשה ניהלו את חייהן ביישובים סמוכים, כמו אילינוורט, נורדלדה , אלטנברוך ושטיינאו.
אריה גביוס
ביוגרפיה
בשנת 1996 מונה כחבר סגל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במחלקה להנדסת תעשייה וניהול.
בשנים 2003 ועד 2004 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת טורונטו, בפקולטה למנהל עסקים, וב-2009 מונה באוניברסיטת בן-גוריון לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 2014 מונה גביוס לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
פעילות אקדמית
גביוס הוא מומחה ליישום של מודלים מתמטיים ותורת המשחקים לבעיות מתחומי הכלכלה, השיווק, הון סיכון, המכרזים והבריאות.
גביוס פרסם עשרות מחקרים בתחומים אלו. מחקריו בתחום הון סיכון עסקו ביחסים בין חברת הון סיכון ליזם. במחקרים אלה בנה מודלים מתמטיים, המתבססים על כלים מתורת המשחקים ומסבירים את הקשר בין הצלחת המיזם לבין מבנה ההסכם בין היזם והמשקיע. בנוסף, מחקריו בתחום השיווק עסקו באסטרטגית תמחור מוצרים לאורך זמן בשוק תחרותי. כמו כן, עסק כ 15 שנה במחקרים בתחום המכרזים אשר מטרתם ניתוח התנהגות המשתתפים במכרזים והרווחים לבעל המכרז.
משנת 2000 שימש כראש תוכנית התואר השני בניהול תעשייתי באוניברסיטת בן-גוריון במחלקה להנדסת תעשייה וניהול.
בין השנים 1996 ועד שנת 2003 שימש כמרצה אורח בבית הספר למנהל עסקים בטולוז.
גביוס זכה ב-2002 בפרס עודד לוין של האגודה הישראלית לחקר ביצועים על עבודת מחקר בתחום תמחור מוצרים בשוק תחרותי.
בשנים 2003 ועד 2004 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת טורונטו. בפקולטה למנהל עסקים.
משנת 2008 ועד שנת 2012 שימש כמזכיר האגודה הישראלית לחקר ביצועים וחבר המועצה, ובשנים 2012–2015 שימש כחבר מועצה.
בשנים 2012 ועד 2015 כיהן כראש תוכנית התואר השני במנהל עסקים MBA בקריה האקדמית אונו. החל משנת 2015 גביוס מונה כדיקן הפקולטה למנהל עסקים בקריה האקדמית אונו. במקביל, גביוס יעץ לגופים שונים במשק בתחום של ניתוח סיכונים, תמחור מוצרים והערכת פרויקטים הנדסיים וטכנולוגיים.
תחומי עיסוק ותרומה
גביוס הוא מומחה לבניית מודלים מתמטיים עבור בעיות מתחומי הכלכלה, מנהל עסקים, מחאה חברתית, מערכות בריאות וסיכוני טרור. עבודותיו עסקו בתחומים הבאים:
פרסים
אריה גביוס קיבל פרסים רבים על פועלו במרוצת השנים, ביניהם:
טירת פישצ'לאוסקי
טירת פישְצָ'לָאוּסקי (בבלארוסית: Пішчалаўскі замак; ברוסית: Пищаловский замок – טירת פישצ'אלובסקי) היא מבנה ברחוב ולדארסקי בעיר מינסק שבבלארוס המשמש כבית סוהר וידוע רשמית כמתקן הכליאה מספר 1, אך מכונה בציבור "ולדארקה" על שם הרחוב שהוא שוכן בו, או בשם "הבסטיליה הבלארוסית".
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים קזימיר חרשצ'אנוביץ' ורודולף פישצ'אלה שעל שמו נקרא המקום.
היסטוריה
בנייתו הושלמה בשנת 1825 ומאז הוא משמש כבית הסוהר המרכזי של העיר מינסק וכולאים בו אסירים פוליטיים. לאורך השנים נכלאו בו אסירים פוליטיים רבים כדוגמת יאקוב קולאס, איוואן פוליחוב ופליקס דזרז'ינסקי, שהיה היחיד לאורך שנות קיומו של הכלא שהצליח לברוח מהמתחם; שני ניסיונות של אסירים אחרים הסתיימו בכישלון.
כיום
מתקן הכליאה מס' 1 של מינסק (СИЗО № 1) הוא בית הכלא היחיד בבלארוס המשמש לכליאת עצורים לפני משפט והוא בית הסוהר היחיד באירופה המוציא לפועל עונשי מוות (באמצעות כיתת יורים).
שמנופוביה
שמנופוביה (באנגלית: Sizeism) היא אפליה המופנית כלפי אנשים בעלי עודף משקל, על פי רוב בעקבות תפיסה סטריאוטיפית, אשר לפיה תכונות שליליות משויכות לבעלי עודף משקל. האפליה מתבטאת בהתייחסות מילולית, בפגיעה פיזית או במניעת יחס שוויוני בתחומי החיים השונים.
סטיגמות כלפי השמנת יתר
אנשים כבדי משקל נתפשים כפחות פעילים, אינטליגנטיים, חרוצים, מושכים, פופולריים, מוצלחים ואתלטים מאנשים בעלי משקל ממוצע. אנשים כבדים נתפסים גם כחלשי אופי, נהנתנים ובלתי מוסריים, תכונות שעלולות לגרום לכך שאנשים בחברה המודרנית רואים בהשמנת יתר מצב הניתן לשליטה. ישנה אחידות בתגובות החברתיות השליליות מאוכלוסיות מגוונות - כולל אנשים רזים, סטודנטים, עובדי בריאות, עמיתים, הורים, ואפילו כבדי המשקל בעצמם.
תפקיד התקשורת
כאשר אנשים שמנים מופיעים בסדרות טלוויזיה, הם לרוב יופיעו כדמויות נלעגות. ככל שהדמות יותר "גדולה", כך יהיו לה פחות אינטראקציות עם אנשים ופרטנרים רומנטיים. הדמויות הללו יטו לעזור פחות כאשר יתבקשו לכך וסביר להניח שהם יופיעו בעת אכילה. במספר סדרות שמנים מוצגים כמלאי חיים ושמחים יותר מהרגיל.
דיבור שמן (Fat Talk)
מונח המתייחס לתופעה רווחת בעיקר בשיחות בין נשים, אשר כוללת הערות מזלזלות אודות הופעתם החיצונית של אנשים, בניסיון להקל על הדאגות בנוגע לדימוי הגוף של אדם לגבי הגוף שלו או של עמיתו לשיחה. דיבור שמן משרת מספר תפקידים, כולל שחרור של אשמה, סימון שיוך קבוצתי, מתן תוקף חברתי, הסוואה של נושאים בסיסיים אחרים, ומאפשר שליטה חברתית. סקירת 24 מחקרים שבהם הנבדקים היו ילדים, מתבגרים ומבוגרים, מצאה קשר שלילי בין שיחת שומן לבין שביעות רצון מגופם של אלו העוסקים בה. הקשר בין הפרעת דימוי גוף לדיבור שמן נראה דו-כיווני, עם ממצאים המעידים על כך שעיסוק בשיחת שומן מגביר את אי-שביעות הרצון של נשים מגופן ואת רמות ההפנמה של אידיאל היופי הרזה.
תאוריית ההחפצה (Objectification theory)
תאוריה זו מציעה שבחברה שבה נשים מוערכות על פי הופעתן, חשיפה מתמשכת בסביבתן ובתקשורת לנשים רזות עלולה להוביל נשים לאימוץ האידיאלים של המראה הזה, ובסופו של דבר הן תופסות נקודת מבט חיצונית על גופן (Objectification). הן רואות, מפקחות, ושופטות את המראה שלהן לעומת המראה האידיאלי. בהינתן העובדה שהסטנדרט החברתי המערבי אינו מציאותי עבור רוב הנשים, הערכות חיצוניות לגבי המראה שלהן עלולות לקדם רגשות של אי שביעות רצון, בושה וחרדה של נשים בנוגע לגופן.
לפיכך, אנשים שגופם אינו עומד בדרישות הרזון התרבותיות, עלולים לחוש תחושות אכזבה ואשמה תמידית מגופם. גם אנשים אשר מצליחים לרזות ולהתאים את עצמם למודל היופי, נמצאים לרוב במשטר קפדני מאוד ובסוג של מלחמה מתמדת אל מול גופם. נמצא כי אנשים כבדי משקל מועדים להיות בעלי דימוי גוף נמוך יותר מאנשים בעלי משקל ממוצע. בנוסף, נמצא כי ככל שמשקלם של אנשים גבוה יותר, כך ההערכה העצמית שלהם יורדת.
קרל רכלינג
קרל רכלינג (בגרמנית: Carl Röchling ; 18 באוקטובר 1855 – 6 במאי 1920) היה צייר ומאייר גרמני, הידוע בייצוגו נושאים צבאיים היסטוריים.
ביוגרפיה
רכלינג נולד בסארבריקן, חלק ממחוז הריין הפרוסי, בנו של פרידריך רכלינג, עובד בית המשפט ואנגליקה סטול. הוא למד בין השנים 1875–1880 באקדמיה לאמנויות בקרלסרוהה אצל לודוויג דס קודרס וארנסט הילדברנד ואחר כך באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
בהיותו בברלין, הוא היה תלמידו של הצייר אנטון פון ורנר, איתו השתתף ביצירת ציורים פנורמיים שונים כמו "דר שלאכט פון סדאן" ("קרב סדאן"). מאוחר יותר התפרסם בזכות עבודתו העצמאית של ציורים היסטוריים וצבאיים בתחילת המאה ה-19.
הוא נפטר ב־6 במאי 1920 בברלין.
יצירה
בין היצירות המפורסמות ביותר של רכלינג בנושאים צבאיים ניתן למנות תיאורים שונים של סצינות קרב של ניצחונות צבא פרוסיה, במיוחד אלה במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה.
יחד עם גאורג קוך ואויגן בראכט צוירה פנורמה של קרב צ'אטנוגה בין עבודותיו.
Rebel Heart
Rebel Heart (בעברית: לב מרדן) הוא אלבום האולפן השלושה-עשר של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. האלבום יצא לאור ב-6 במרץ 2015, במדינות מסוימות וב-10 במרץ בשאר רחבי העולם, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס.
האלבום הגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200.
רקע והפקה
במסגרת תהליך הפקת האלבום עבדה עם כותבים ומפיקים שעימם לא עבדה בעבר, ביניהם דיפלו ואביצ'י. מדונה טענה שהשילוב לא היה פשוט, אך היא מרוצה מהתוצאה הסופית. בחודש דצמבר 2014 דלפו לרשת 13 שירים בגרסת דמו. מדונה הגיבה בחשבון האינסטגרם שלה וטענה כי השירים שדלפו הם גרסאות דמו שאינן מוכנות להפצה מסחרית, והודתה למאזיניה על שאינם מאזינים לגרסאות הפיראטיות שיצאו. ב-20 בדצמבר 2014 פרסמה מדונה את האלבום להזמנה מוקדמת, יחד עם שישה משירי האלבום כמתנה לכבוד חג המולד, בינואר 2015 נעצר אזרח ישראלי החשוד בהדלפת גרסאות הדמו שפורסמו חודש קודם לכן. לדברי מבקרי מוזיקה, אלבום זה הציג את מדונה כחדשה ורלוונטית בתעשיית המוזיקה גם לאחר של קריירה שנמשכת מעל לשלושה עשורים.
סיבוב הופעות
בתחילת חודש מרץ 2015 פרסמה מדונה את תאריך תחילת סיבוב ההופעות של האלבום שייקרא "Rebel Heart Tour". מסע ההופעות החל ב-9 בספטמבר 2015 והסתיים ב-20 במרץ 2016. סך הכול כלל כ-82 הופעות, 36 באמריקה הצפונית, 25 באירופה, 13 באסיה, 8 באוקיאניה. בסיימו קיבל כיותר מ-169.8 מיליון דולר הכנסות ו-1.045 מיליון צופים ומדונה הוכרתה כאמן הסולו המרוויח בכול הזמנים מסיבוב הופעות עם כ-1.13 מיליארד דולר.
הצלחה ומיקומי שיא
האלבום זכה להצלחה רבה במצעדים, והגיע עם צאתו למקום הראשון במעל ל-14 מדינות. בהם בלגיה, איטליה, קוריאה הדרומית, אוסטרליה, שווייץ, ועוד. במכירות בארצות הברית נכנס למקום ה-2 במצעד הבילבורד 200 לאחר שמכר כ-121,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו ויותר ממיליון עותקים לשנת 2015 בעולם. בבריטניה הגיע האלבום לתואר כסף לאחר שמכר מעל ל-70,000 עותקים. באוסטריה, ברזיל, צרפת, פולין, ומקסיקו הגיע לתואר זהב ובאיטליה אף לתואר פלטינה עם מכירות של מעל 50,000 עותקים.
מטאלאץ ולייבו
מטאלאץ ולייבו (בסרבית: КК Металац Ваљево) היא קבוצת כדורסל סרבית מהעיר ולייבו המתמודדת בליגת העל הסרבית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1948. בעונת 1993/1994 ירדה הקבוצה לליגה השנייה, ובסיום עונת 2007/2008 העפילה חזרה לליגה הבכירה.
במסגרת האירופאית, בעונת 2009/2010 השתתפה הקבוצה בליגה הבלקנית, בו הגיעה הקבוצה עד לשלב רבע הגמר, והפסידה לקבוצת פני אינדוסטריס המקדונית בסיכום שני מפגשים.
הקבוצה מארחת בהיכל קראלבו, המכיל 1,500 מקומות. במהלך שנת 2012 החלה עיריית ולייבו להקים היכל ספורט חדיש בקיבולת של 5,000 מקומות ישיבה.
קומנטרי
קומנטרי (באנגלית: Commentary) הוא ירחון אמריקאי העוסק בפוליטיקה, יהדות, ענייני חברה ותרבות, ונחשב מאז שנות השבעים של המאה העשרים לירחון הנאו-קונסרבטיבי רב ההשפעה ביותר בארצות הברית.
השנים הראשונות - אליוט כהן (1945-1960)
ה"קומנטרי" נוסד ב-1945 על ידי הוועד היהודי האמריקאי, כיורשו של ביטאון הוועד היהודי עד אז, דו-ירחון בשם "Contemporary Jewish Record", אשר עורכו, אדולף אוקו, נפטר באוקטובר 1944. עורכו הראשון של ה"קומנטרי" היה אליוט כהן (1899–1959), יהודי מאלבמה, בוגר אוניברסיטת ייל, ששימש כעורכו המצליח של מגזין התרבות היהודי "מנורה ג'ורנל" בשנים 1924–1931. כהן, בתפקידו כעורך "מנורה ג'ורנל", היה זה ש"גילה" רבים מחשובי הפובליציסטים והסופרים היהודים של אותה תקופה, בהם ליונל טרילינג ואחרים. ליונל טרילינג בתורו, יחד עם דניאל בל, היו אלה שהמליצו בפני הוועד היהודי האמריקאי על אליוט כהן. כהן היה סטליניסט בדעותיו במהלך שנות השלושים של המאה העשרים, אך שינה דעות אלו לקראת סוף שנות השלושים, עם גילויים ברבים של פשעי סטלין; הוא הפך לאנטי-קומוניסט תקיף.
דוגמה בולטת לדעות האנטי-קומוניסטיות, יחד עם ההתנגדות למקארתי, ניתן למצוא במאמר מפורסם של אירווינג קריסטול מ-1952: בשנות החמישים המאוחרות הופץ ה"קומנטרי" על ידי שגרירויות ארצות הברית בעולם כולו לתיאור עמדתו של העולם הדמוקרטי וחסרונות הטוטליטריזם.
דווקא בשיא הצלחתו זו נעצרה התפתחותו של ה"קומנטרי" בשל מחלת עורכו הראשי ומייסדו. ב-1956 לקה אליוט כהן בדיכאון. הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי למשך כשנתיים, וממלאי מקומו התקשו להיכנס לנעליו הגדולות. תחילה היו אלה האחים קלמנט ומרטין גרינברג, ולאחר מכן הוחלף קלמנט גרינברג בנורמן פודהורץ וג'ורג' ליכטהיים. ב-1958 חזר כהן לערוך את ה"קומנטרי", אך לא שב עוד לפעילותו הנמרצת מתקופת הקמת הירחון. הוא שם קץ לחייו ב-1959.
שנות הזוהר של נורמן פודהורץ (1960-1995)
מינויו של נורמן פודהורץ לעורכו הראשי (היחיד) של ה"קומנטרי" ב-1960 סימן את חזרת הירחון לגדולתו כבימיו הטובים של כהן. פודהורץ קיבל עליו את עריכת ה"קומנטרי" בהיותו עדיין עמוק בשמאל מבחינה אידאולוגית, אולם במחצית השנייה של שנות השישים, הוא, ובעקבותיו ה"קומנטרי", החלו לפנות בהדרגה יותר ויותר ימינה. הגורם העיקרי לכך היה ההתנגדות שהפגין "השמאל החדש" לנשיא ארצות הברית דאז לינדון ג'ונסון, לקפיטליזם, לאוניברסיטאות, ובעיקר למדינת ישראל שלאחר הניצחון במלחמת ששת הימים. פודהורץ וה"קומנטרי" בעקבותיו, ראו בתנועת השמאל החדש גוף אנטי-אמריקאי, אנטי ליברלי ואנטישמי, והפכו כתוצאה מכך בתוך כעשור שנים לנושאי הדגל החדשים של הניאוקונסרבטיביות.
מוריי פרידמן, עורך הספר "קומנטרי בחייה של אמריקה", מצטט את ההיסטוריון ריצ'רד פלס (Pells), שכתב: "במחצית המאה האחרונה לא היה אף עיתון שהיה מרכזי כל כך, השפיע רבות כל כך ובאופן עקבי כל כך, בוויכוחים הגדולים ששינו את חייה האינטלקטואליים והפוליטיים של ארצות הברית, כמו "קומנטרי".
ה"קומנטרי" כיום - ניל קוזודוי (1995–2009) וג'ון פודהורץ (החל מינואר 2009)
עם פרישתו של פודהורץ ב-1995, מונה לתפקיד העורך הראשי ניל קוזודוי, אותו הביא פודהורץ לעיתון עוד ב-1966. לקראת סוף תקופת כהונת קוזודוי ב-2007, ויתר הוועד היהודי האמריקאי על שליטתו בעיתון, אשר הפך מאז לעצמאי לחלוטין ומוצא כיום לאור על ידי תאגיד "קומנטרי" העצמאי. באותה שנה גם הביא קוזודוי לעיתון את בנו של נורמן פודהורץ, ג'ון פודהורץ, אשר הפך כעבור שנתיים, בינואר 2009, לעורך במקום קוזודוי.
דוגמה ליחסו של ה"קומנטרי" כלפי ישראל תחת הנהגתו של פודהורץ הבן, ניתן למצוא במאמרו של נוח פולק בגיליון מאי 2011 של העיתון, הנושא את השם "משפט המכשפות של בצלם". המאמר תוקף בחריפות את ארגון "בצלם", וטוען כי ארגון זה הוא האחראי העיקרי לכך שדו"ח גולדסטון האשים את ישראל בספטמבר 2009, שלא בצדק, בפשעי מלחמה ואולי אף בפשעים כנגד האנושות במהלך מבצע עופרת יצוקה; הוא מסכם: "בתורמו כה רבות לדו"ח גולדסטון, ביצע "בצלם" את המשימה לה הוא הקדיש את עצמו באמת - לא הגנת זכויות האדם בגדה המערבית ועזה, אלא עשיית דה לגיטימציה לישראל ולעצם קיומה כמדינה יהודית."
זוזנה צ'פוטובה
זוזנה צ'פוטובה (בסלובקית: Zuzana Čaputová; נולדה ב-21 ביוני 1973) היא פוליטיקאית סלובקית, עורכת דין ופעילת איכות הסביבה. נשיאת סלובקיה הנוכחית (מאז 15 ביוני 2019).
צ'פוטובה היא הנשיאה האישה הראשונה בהיסטוריה של סלובקיה. עם מינויה לנשיאות בגיל 45 הייתה צ'פוטובה האדם הצעיר ביותר בהיסטוריה של סלובקיה ששימש בתפקיד נשיא המדינה.
ביוגרפיה
צ'פוטובה נולדה למשפחה ממעמד הפועלים בברטיסלאבה. היא גדלה בעיר הסמוכה פזינוק. היא תיארה את בית הוריה כבית בראש פתוח ורחב אופקים. היא למדה באוניברסיטת קומניוס בברטיסלאבה וסיימה כבוגרת הפקולטה למשפטים בשנת 1996. בין השנים 1998–1999 סיימה מחזור הכשרה בנושא "ניהול כללי - ניהול שינוי" וב-1999 קורס ARK-Mediation, המוכר על ידי משרד החינוך של סלובקיה.
לאחר שסיימה את לימודיה, עבדה צ'פוטובה ברשות המקומית של פזינוק, תחילה כעוזרת במחלקה המשפטית, ולאחר מכן כסגנית ראש העיר.
מאוחר יותר עברה לעבודה במגזר השלישי בקרן החברה הפתוחה, שם טיפלה במנהל הציבורי ובתיקים של ילדים שחוו אלימות בביתם. לאחר מכן, היא עבדה כמנהלת פרויקטים לפיתוח הקהילה המקומית בארגון האזרחי EQ Klub.
בין השנים 2001–2017 עבדה צ'פוטובה עם Via Iuris, ארגון אזרחי סלובקי, ומשנת 2010 כעורכת דין עם גרינפיס בתכנון קמפיינים. בפזינוק, במשך יותר מעשר שנים, עמדה בחזית המאבק הציבורי נגד אישור מטמנה נוספת שתגביר את זיהום הקרקע, האוויר והמים בעיר ובסביבתה. המאבק נגד המזבלה הגיע לשיאו בשנת 2013, כאשר בית המשפט העליון של הרפובליקה הסלובקית קבע כי המזבלה החדשה היא בלתי חוקית ומפרה נורמות סביבתיות.
היא ניהלה את משרד עורכי הדין הפרטי שלה, כתבה והשתתפה בכתיבת מספר פרסומים. היא חברה ברשת חוק הסביבה העולמית (ELAW), רשת של עורכי דין ומשפטנים סביבתיים.
קריירה פוליטית
במסיבת עיתונאים שהתקיימה ב-29 במרץ 2018 הודיעה צ'פוטובה באופן רשמי על מועמדותה לנשיאות במרוץ לנשיאות 2019. מפלגות האופוזיציה ואחת ממפלגות הקואליציה הקטנות, המייצגת את המיעוט ההונגרי במדינה, תמכו במועמדותה וכך גם הנשיא היוצא אנדריי קיסקה.
צ'פוטובה הצהירה שהרצח הכפול של העיתונאי יאן קוצ'אק וארוסתו מרטינה קושנירובה בפברואר 2018 היה אחת הסיבות לכך שהחליטה להתמודד על הנשיאות. יאן קוצ'אק עסק בתחקיר על קשרי שחיתות בין פוליטיקאים למאפיה האיטלקית וכתבתו האחרונה שהתפרסמה עסקה בהיתכנות קשרי ארגון הפשע האיטלקי "נדרנגטה" לגורמי ממשל רמי דרג בסלובקיה. בעקבות הרצח התפטר מנהיג מפלגת סמר, רוברט פיצו, מראשות הממשלה. חמישה אנשים הואשמו ברצח של קוצ'יאק וארוסתו, ביניהם איש העסקים מריאן קוצ'נר שנגד החברה שאותה ייצג ניהלה צ'פוטובה מאבק בן 14 שנים.
צ'פוטובה הגיעה לסיבוב השני של הבחירות בעמדת ניצחון, אחרי שבסיבוב הראשון כבשה את המקום הראשון עם יתרון של יותר מ-20% על פני הדיפלומט הוותיק מרוש שפצ'וביץ'. אחרי שקיבלה 58.3% מהקולות היא סיימה גם בסיבוב השני בפער ניכר משפצ'וביץ', שקיבל 41.7% בלבד. הוא בעצמו מחזיק בעמדות פרו-אירופיות והוא נתמך על ידי מפלגת השלטון "סמר", ששולטת בפוליטיקה המקומית מאז 2006.
צ'פוטובה החלה את נאום הניצחון שלה באמירת תודה לבוחרים בסלובקית, ואז עברה להונגרית, צ'כית, רומאני ורוסינית - שפות כל המיעוטים האתניים הגדולים במדינה.
זכויות להט"ב
צ'פוטובה אמרה כי היא תומכת בהסדרת נישואים חד-מיניים. בדיון שאורגן על ידי כתב העת SME, היא הרצתה על האפשרות של אימוץ לזוגות הומוסקסואלים: "אני מעדיפה שלילד תהיה אמא ביולוגית ואב ביולוגי. אבל אם הוא גדל במוסד, אני חושבת שכבר עדיף לו בית עם שני הורים אוהבים אפילו אם הם היו בני אותו מין".
הפלות וזכויות האישה לגופה
צ'פוטובה גרושה ואם לשתי בנות. היא מתגוררת בפזינוק. היא סיפרה שהיא מתרגלת יוגה בודהיסטית וזן.
פרסים
על הנהגתה החזקה והנחושה בנוגע לפרשת הפסולת בפזינוק, זכתה צ'פוטובה בפרס גולדמן לפעילות סביבתית בשנת 2016. זוכי פרס זה נבחרים על ידי חבר מושבעים בינלאומי ומומחים מרחבי העולם, והם נבחרים על סמך השפעתם הניכרת והמשמעותית על הגנת הסביבה. פרס גולדמן הועבר לצ'פוטובה בסן פרנסיסקו. מאבקה הארוך והניצחון בסופו הושוו למאבק של ארין ברוקוביץ' האמריקאית.
ארנולד ספנסר-סמית'
חייו
ספנסר-סמית נולד בסטריתאם (יום הולדתו, 17 במרץ, היה גם יום הולדתו של לורנס אוטס, אך הוא היה צעיר מאוטס בשלוש שנים). אחרי לימודים קינגס קולג' ובקווינס קולג' בקיימברידג', לימד שנים אחדות באדינבורו ואחר הוסמך לפקיד בכנסייה האפיסקופלית הסקוטית בשנת 1910 ובהמשך מונה לעוזר הכומר בכנסיית כל הקדושים, אדינבורו. הוא הוסמך לכומר זמן קצר לפני שעזב את אנגליה להפליג באורורה.
חבר במשלחת
לא ברור איך הגיע ספנסר-סמית לכלל הצטרפות למשלחת. אחת הגרסאות היא, שהוא רצה להתגייס לצבא עם פרוץ המלחמה, אבל כאיש-דת היה מנוע משירות קרבי. משום כך הציע את שירותו לשקלטון כמחליף לאחד מחברי הקבוצה המקורית, שפרש לשירות פעיל. אחרי שהגיע לאנטארקטיקה, במהלך המסע הראשון להנחת מצבורים, בחודשים ינואר-מרץ 1915, באו לביטוי חוסר התמצאותו בעבודת קטבים וכושרו הגופני המוגבל, עד שמפקד המשלחת, אניאס מקינטוש, שלח אותו חזרה לבסיס. במשך חורף 1915 עבד בבסיס כף אוונס, בעיקר בחדר החושך, שם גם ניהל לפעמים טקסים דתיים.
נסיבות המשלחת, לאחר צימצום קבוצת החוף עקב אובדן הספינה אורורה במאי 1915, חייבו את צירופו של ספנסר-סמית למסע העיקרי להנחת מצבורים אל קרחון בירדמור בעונות הקיץ של 1915 ו-1916, בלי להתחשב במגבלותיו הגופניות. ייתכן, שלו נשארה ה"אורורה" במעגן, היו חברים אחרים מצוות הספינה מתגברים את קבוצת החוף והתביעות הגופניות מספנסר-סמית היו פוחתות. הוא לא ניסה להשתמט ועבד ככל שנדרש. מכל מקום, מותש מן העבודה הראשונית של גרירת מטעני אספקה אל מצבור הבסיס בשונית מינה במהלך ארבעת החודשים שבין ספטמבר לדצמבר 1915, לא עמדו לו כוחותיו במאמץ הפיזי שנדרש במסע העיקרי דרומה להנחת מצבורים, והוא התמוטט לפני שהגיע לבירדמור. מכאן ואילך היה הכרח לשאת אותו על גבי המזחלת, חסר-ישע ותלוי בארנסט ויילד לצרכיו הבסיסיים ביותר. הקבוצה השלימה את משימת הנחת-המצבורים וחזרה צפונה, תוך מאבק בתנאי מזג-אוויר מחריפים, כאשר כל חבריה הולכים ונחלשים בהשפעת הצפדינה שתקפה אותם והציבה קשיים חמורים בדרך התקדמותם. ספנסר-סמית, שלא התלונן אבל היה נתון מדי פעם להזיות קדחת בהמשך הדרך, מת על חומת הקרח ב-9 במרץ 1916, בגיל 32, יומיים לפני שהקבוצה הגיעה לבסוף למקלט הבטוח של האט פוינט. הוא נקבר על הקרח.
ארנולד ספנסר-סמית לא היה נשוי. הוא הקדיש רשומת יומן אחרונה, ב-7 במרץ 1916, לאביו, אמו, אחיו ואחיותיו. זכרו מונצח בכף ספנסר-סמית' על האי וייט ב--78°N, 167.45°W
אופוסום האנדים
אופוסום האנדים או אופוסום לבן-אוזן אנדיני (שם מדעי: Didelphis pernigra) הוא כיסאי דרום-אמריקני גדול בסוג אופוסום שאנדמי להרי האנדים במערב אמריקה הדרומית. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1900 על ידי הזואולוג האמריקני ג'ואל אסף אלן, ומ-1993 ועד 2002 סווג כתת-מין של אופוסום לבן-אוזן; כיום הוא מוכר כמין עצמאי בדומה לאופוסום גויאנה שפוצל אף הוא מאופוסום לבן האוזן.
תיאור
אופוסום האנדים הוא כיסאי גדול יחסית; אורך ראשו וגופו 33–44 ס״מ, אורך זנבו 32–41 ס״מ ומשקלו 720 גרם עד 1.2 קילוגרם. גופו ארוך ומוצק, ראשו גדול ומשולש וחרטומו מחודד. אוזניו גדולות, עגולות ובהירות. הזנב ארוך וגמיש, שעיר באזור הבסיס וקירח בשאר. האף גדול ומוקף בזיפים שחורים. הגפיים קצרות באופן כללי, והקדמיות קצרות מהאחוריות. ברגליים האחוריות יש אצבעות מנוגדות שמותאמות לטיפוס על עצים. לנקבה כיס מפותח.
הפרווה של אופוסום האנדים שעירה ועבה במיוחד ומותאמת לאקלים הקר השורר במרומי ההרים. היא מורכבת משתי שכבות שיער: שכבה תחתונה שצבועה בצהוב, לבן וקצת שחור, ועליונה שמורכבת בעיקר משיער שחור. בשל כך, המראה הכללי שלו כהה למדי ונע בין אפור כסוף לאפור-כחלחל לשחור-כחלחל מבריק כשהצד הגבי כהה יותר. הגפיים, הכתפיים והזנב שחורים. הצד התחתון בהיר יותר וצבוע בצהבהב קרמי בעוד שהגרון והצוואר זהובים יותר. הקרקפת שחורה או צהבהבה, הפנים לבנבנות ומסומנות כדלהלן: פס שחור מבריק על המצח וזוג פסים שחורים בצידי הפנים שנמשכים מהעיניים עד לחוטם ונמוגים בהדרגה ליד האף. האף, כפות היד והרגל וקצה הזנב ורודים. האוזניים לבנות ודלילות בשיער. אופוסום האנדים נבדל מעמיתו לבן האוזן בנוכחות פסים שחורים בצידי הפנים.
תפוצה
אופוסום האנדים אנדמי לאזור הרי האנדים במערב אמריקה הדרומית; טווח התפוצה שלו משתרע החל מהקצה המערבי של וונצואלה, דרך מרכז ודרום קולומביה, מרכז אקוודור, מרבית החלק המערבי והמרכזי של פרו וצפון בוליביה. נוכחות בצפון ארגנטינה אפשרית אם טרם הוכחה. בית הגידול של האופוסום מורכב בעיקר מיער עננים גבוה ברום 3,700-2,000 מטר מעל פני הים, אם כי הוא עשוי להיות גם ביער גשם טרופי ויער גדותיים נמוך יותר ובמקומות מסוימים במערב היבשת יורד אפילו עד לחופים. האופוסום סתגלתן מאוד ומסוגל לחיות גם ביערות משניים ומופרעים, מטעים ואזורים חקלאיים עם נוכחות אנושית ניכרת.
אקולוגיה
מכיוון שמדובר במין שפוצל מאופוסום לבן-אוזן יחסית לאחרונה (2002), לא נעשו מחקרים ספציפיים אודותיו וידוע עליו מעט מאוד. אופוסום האנדים הוא יונק בודד שממעט באינטראקציה עם בני מינו ופעיל בעיקר בשעות הלילה. בשעות היום הוא תופס מחסה בחורים וחללי עצים, בחופה הגבוהה, או בונה על האדמה קינים ומאורות. סביר להניח שהוא מציג עמדת התגוננות כשהוא מאוים ומעמיד פני מת במקרים קיצוניים יותר. התזונה שלו מורכבת מפירות, חרקים, חסרי חוליות, וחולייתנים קטנים (מכרסמים, זוחלים ועופות), והוא נוטה לתור אחר מזון בעיקר על האדמה.
האופוסום האנדי הוא יונק פוליגמי שמתרבה עם מספר בני זוג. הוא אינו מפגין התנהגות חיזור, ולא שומר על קשר לאחר ההזדווגות. יש לו ככל הנראה 2 תקופות רבייה בשנה, וההיריון נמשך 12–14 ימים בלבד. הנקבה ממליטה בכל פעם שגר קטן עד גדול של וולדות זעירים שזוחלים לכיס באמצעות הגפיים ונצמדים לאחת מ-13 הפטמות. צאצא שלא הצליח לתפוס פטמה מת תוך זמן קצר. הגורים גדלים בכיס במשך חודשיים ולאחר מכן רוכבים על האם מספר שבועות. הם נגמלים בגיל 3–4 חודשים ומגיעים לבגרות סביבות 9 חודשים. תוחלת החיים ככל הנראה קצרה יחסית ואינה עולה על שנתיים.
מצב
אופוסום האנדים מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מכיוון שיש לו תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה והוא מצוי באזורים מוגנים רבים. בית גידולו ההררי בלתי-נגיש באזורים רבים ומקטין את האיום מצד אובדן בית גידול.
עבדולה הוטי
עבדולה הוטי (באלבנית: Avdullah Hoti; נולד ב־4 בפברואר 1976) הוא פוליטיקאי קוסוברי, שכיהן כראש ממשלת קוסובו מ-3 ביוני 2020 עד 22 במרץ 2021. הוא כיהן כשר האוצר בין השנים 2014–2017 בממשלת הקואליציה PDK/LDK.
הוטי התמנה לתפקיד לאחר שהממשלה הקודמת בראשות אלבין קורטי נפלה בהצבעת אי-אמון. בספטמבר 2020 חתם הוטי על הסכם סרביה–קוסובו לנורמליזציה של היחסים הכלכליים עם סרביה והצטרפות לאזור מיני שנגן, וכן על ההכרה ההדדית בין קוסובו לישראל וכינון היחסים הדיפלומטיים. יש לו תפקיד פעיל במשא ומתן המתקיים ב בין ממשלות סרביה וקוסובו.
בדצמבר 2020 בית המשפט העליון של קוסובו הכריז שממשלתו של הוטי הוקמה בצורה שנוגדת את החוקה מכיוון שאחד מחברי הפרלמנט שדרכו הושג הרוב הדרוש הורשע בשוחד ובעקבות כך הוכרזו בחירות בזק. בבחירות שנערכו בפברואר 2021 מפלגות הקואליציה ספגו מפלה בפרלמנט, ובעקבותיהן הוקמה ממשלה חדשה בראשות קורטי ב-22 במרץ.
צ'וריומוב-גרסימנקו
השביט צ'וריומוב-גרסימנקו, ובשמו הרשמי 67P/צ'וריומוב-גרסימנקו (באנגלית: 67P/Churyumov–Gerasimenko, ברוסית: 67P/Чурюмова — Герасименко) הוא שביט בעל זמן הקפה של 6.44 שנים, זמן סיבוב עצמי של 12.4 שעות ונע מרחק של 135,000 קילומטר בשעה. בפעם האחרונה השביט הגיע לפריהליון שלו ב-13 באוגוסט 2015. ככל השביטים, גם שביט זה נקרא על שם המגלים שלו, קלים צ'וריומוב (באוקראינית: Клим Іванович Чурюмов) וסבטלנה גרסימנקו (Світлана Іванівна Герасименко) מברית המועצות שצפו בו לראשונה בשנת 1969.
השביט צ'וריומוב-גרסימנקו הוא יעד המחקר של הגשושית רוזטה של סוכנות החלל האירופית, ששוגרה ב-2 במרץ 2004. רוזטה נכנסה למסלול הקפה סביב השביט ב-10 בספטמבר 2014. ב-12 בנובמבר 2014 הנחתת של רוזטה, פיליי, נחתה על פני השטח של השביט והייתה לגשושית הראשונה שנחתה על שביט.
פריהליון 2015
השביט הגיע לפריהליון הבא שלו, הנקודה בה הוא נמצא במרחק הקטן ביותר מן השמש, ב-13 באוגוסט 2015. מדצמבר 2014 עד ספטמבר 2015, אלונגציית השביט הייתה פחות מ-45 מעלות מהשמש. ב-10 בפברואר 2015, השביט הופיע 5 מעלות מהשמש והיה במרחק של 3.3 יחידות אסטרונומיות (490,000,000 ק"מ) מכדור הארץ. זמן קצר לאחר הפריהליון, בהירות השביט ירדה ל-11, והיה צורך בטלסקופ כדי לראותו.
משימת רוזטה
השביט צ'וריומוב-גרסימנקו הוא יעד המחקר של הגשושית רוזטה של סוכנות החלל האירופית, ששוגרה ב-2 במרץ 2004 והייתה המשימה הראשונה שמטרתה להנחית גשושית על שביט.
כניסה למסלול סביב השביט והנחיתה
ב-10 בספטמבר 2014, נכנסה רוזטה למסלול הקפה סביב השביט, במרחק של בערך 30 ק"מ מגרעין השביט. ב-12 בנובמבר 2014 הנחתת של רוזטה, פיליי, נחתה על פני השטח של השביט. פיליי היא גשושית במשקל 100 ק"ג שנחתה על פני השטח של השביט עם כן נסע. אתר הנחיתה כונה בשם אגילקיה לכבוד האי אגילקיה שבמצרים שאליו הועברו המקדשים של האי פילה לאחר שבניית סכר אסואן הציפה את האי פיליי.
הנחתת פיליי הופרדה מהגשושית רוזטה ב-08:35 שעון גריניץ' (UTC) ב-12 בנובמבר 2014. מאוחר יותר נחתה בהצלחה לאחר שקיפצה פעם אחת. צוות הבקרה של משימת רוזטה בדרמשטאדט, חגג נחיתה מוצלחת ב-16:03 UTC ב-12 בנובמבר 2014.
קולסוכוס
קולסוכוס (שם מדעי: Koolasuchus) הוא סוג נכחד של דו-חיים גדול מקבוצת הטמנוספונדילים שחי בתקופת הקרטיקון בוויקטוריה, אוסטרליה והוא היה מאחרוני בני קבוצתו וגם מהגדולים שבהם.
מאפיינים
דו חי זה הגיע לאורך של 4–5 מטר ושקל 500 ק"ג והיה אחד הדו-חיים הגדולים ביותר מעולם. הוא היה שטוח ומוארך בצורתו והייתה לו גולגולת עבה באורך של 65 ס"מ שהייתה רחבה בהרבה משאר הגוף. היו לו עיניים גדולות בקדמת הראש ופה עצום שבלט מעט אחורה. הגפיים היו קטנות אך הזנב היה עבה והצלעות בלטו החוצה מהגוף.
הקולסוכוס חי במימי אוסטרליה הדרומית של הקרטיקון אך גם נדד דרומה לאנטארקטיקה שבאותה תקופה הייתה חמימה יותר מימינו. הקולסוכוס חי בנהרות מהירי זרימה סמוך לסלעים והתנהג כתנין. הוא היה אוכל בשר שארב לטרף מתחת למים.
יצורים אלה נכחדו כליל לפני 120 מיליון שנה, ככל הנראה כתוצאה מהתקררות אזור מחייתם.
אלבין מלישיאק
קורות חייו
מלישיאק סיים בשנת 1936 את לימודיו במכון התאולוגי המיסיונרי של קרקוב (Instytut Teologiczny Księży Misjonarzy) והצטרף לקהילת המיסיון - קהילה קתולית שפעלה בפולין ובליטא. עקב פלישת גרמניה לפולין בשנת 1939 התעכבה הסמכתו לכהונת כומר, ובמאי 1941 הוסמך והחל להיות כומר בקרקוב.
פעולותיו להצלת יהודים בפולין הכבושה
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה היו הכומר מלישיאק והנזירה ברוניסלבה וילמסקה (Bronisława Wilemska) מנהליו של בית אבות שבו חיו גם בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית. במעון זה שכנו גם חמישה יהודים. מלישיאק ווילמסקה סיפקו ליהודים אלה מסמכי זהות מזויפים, מזון וביגוד. את פעילותם להצלת יהודים נימק האב מלישיאק בנימוקים הומניטריים ודתיים.
באביב 1944 נעצרו כל דיירי בית האבות וכל העובדים בו, וגורשו על ידי הגרמנים לשצ'אבניקה שבמחוז נובי סונץ' בדרום פולין. חמישה היהודים בעלי תעודות הזהות המזויפות היו גם הם בין המגורשים, אך איש מבין דיירי בית האבות, אנשי הצוות המגורשים וכן תושבי שצ'אבניקה שידעו על היהודים המוסווים לא הסגירו אותם. זאת למרות שבשכונה שבה התגוררו המגורשים הייתה גם תחנת משטרה גרמנית.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה היה מלישיאק כומר בטרנוב. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטה היגלונית והוכר בתור דוקטור לתאולוגיה. הוא ניהל מספר מוסדות תאולוגיים בקרקוב והיה ראש כנסיית מרי (Parafia Najświętszej Maryi Panny z Lourdes w Krakowie) בקרקוב וכן הבישוף של קרקוב - תפקיד אליו הוסמך על ידי יוחנן פאולוס השני. מלישיאק פרש מכהונתו בשנת 1993.
הנצחה
בשנת 1993 הכיר יד ושם במלישיאק בתור חסיד אומות העולם. כעבור שנתיים הכיר יד ושם בנזירה ברוניסלבה וילמסקה בתור חסידת אומות העולם.
אני רוצה לחיות (סרט)
אני רוצה לחיות (באנגלית: I Want to Live!) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי מסוגת הסרט האפל משנת 1958 בבימויו של רוברט וייז עם סוזן הייוורד בתפקיד הראשי.
הסרט מספר את סיפורה של ברברה גרהאם שהורשעה ברצח והוצאה להורג בתא גזים ב-3 ביוני 1955.
סוזן הייוורד זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה עבור משחקה בסרט זה.
כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על הבימוי, התסריט, הצילום, הסאונד והעריכה.
תקציר העלילה
ברברה גרהאם (סוזן הייוורד) היא צעירה החיה בשולי החברה עם עבריינים ועוסקת בזנות. היא מתבקשת על ידי עבריין להעיד לטובתו בקשר לאליבי שלו תמורת תשלום.
בית המשפט מרשיע אותה בעדות שקר והיא נשלחת למאסר במשך שנתיים. לאחר שחרורה היא מחליטה לחזור למוטב, מתחתנת ונולד לה בן. בעלה מתגלה כאלים ומכור לסמים. יחסיהם מסתיימים והיא חוזרת לחבורת העבריינים המוכרים לה.
ברברה נעצרת עם שני עבריינים בקשר לרצח קשישה במהלך שוד. הם מעידים כי היא הרוצחת כדי להקל עליהם את האשמה. ברברה נעצרת אתם אך היא כופרת באשמה.
היא נפגשת לעיתים קרבות עם העיתונאי אד מונטגומרי (סיימון אוקלנד) המנסה לעזור לה. הוא שולח לה את הפסיכיאטר קרל פלמברג (תאודור ביקל) שלאחר מספר שיחות הוא משוכנע בחפותה אבל הוא מת באופן פתאומי.
המשטרה שולחת לברברה שוטר מוסווה המציע לה לפברק אליבי תמורה תשלום והיא מסכימה. עובדה זו נזקפת לרעתה במשפט והיא נידונה להוצאה להורג בתא גזים.
לאחר מספר דחיות היא מוצאת להורג בכלא סן קוונטין בקליפורניה כששורה של עיתונאים מתבוננים בהוצאה להורג.
NGC 3593
NGC 3593 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים אריה, הנמצאת במרחק של כ-28.4 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת אריה I. הגלקסיה נמצאת כ-2.6 מעלות מדרום לכוכב θ באריה וכ-8.6 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב הבהיר דנבולה. כמעלה ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאת "שלישיית אריה" - הגלקסיות M65, M66 ו-NGC 3628, ששייכות ביחד איתה לתת-קבוצת M66, שמהווה את חלקו המזרחי של קבוצת אריה I.
היסטוריה
לגלקסיה בהירות מדרגה 10.67 והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון V.29 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1786, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, גדולה למדי, מאורכת ובעלת מרכז בהיר יותר משוליה. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים ורשם אותה כערפילית מספר 840 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, בו הוא תיאר אותה כמאורכת ועם מרכז בהיר, אך פעם אחת תיאר אותה כבהירה ופעם כעמומה מאוד. הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 2347 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 3593, כשהיא מתוארת כבהירה, גדולה למדי, מאורכת ועם מרכז בהיר.
תכונות
גודלה הזוויתי של NGC 3593 הוא כחמש ורבע דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של קרוב ל-43,000 שנות אור, פחות מחצי קוטרו של שביל החלב, והיא קטנה יחסית לשלוש הגלקסיות הגדולות שבשלישיית אריה הסמוכה. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-3% ממסת שביל החלב, כאשר כשלושה רבעים ממנה, כ- מסות שמש היא מסת הכוכבים שבה. שאר המסה היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע. הכוכבים והגז בחלקה המרכזי של NGC 3593 עד לרדיוס זוויתי של כ-15 שניות קשת (שקול לרדיוס של כ-2,000 שנות אור) מסתובבים סביב מרכז הגלקסיה בכיוון הפוך לכיוון התנועה של החומר בשאר הגלקסיה. כמו כן, לכוכבים שבחלק המרכזי גיל צעיר יחסית ונראה שהם נוצרו ברובם לפני כ-2 מיליארד שנים בעוד שהכוכבים בחלק החיצוני יותר של הגלקסיה הם זקנים יותר וגילם מוערך בכ- 3.6 מיליארד שנים. גם המתכתיות של הכוכבים בשני האזורים שונה: בחלק הפנימי היא כ-70% מהמתכתיות של השמש ובחלק החיצוני כ-90% מהמתכתיות של השמש. נראה שהגלקסיה סיפחה אליה כמות גדולה של גז ממקור חיצוני, שכיוון הסיבוב שלו היה הפוך לכיוון הסיבוב המקורי של הגלקסיה, ואירוע זה הביא בעקבותיו לתקופה של יצירת כוכבים חדשים בחלקה הפנימי. מאז קצב יצירת הכוכבים החדשים ירד לרמה של כחצי מסת שמש בשנה בלבד.
אורי יפה
אורי יפה (ה' באדר תרע"ו, 10 במרץ 1916 – י"ג באלול תשס"ג, 10 בספטמבר 2003) היה מפקד בחי"ש, מראשוני המפקדים בפלמ"ח, מקים חטיבה 9 ומפקדה הראשון. ממקימי קיבוץ מעוז חיים. חקלאי וראש מועצה אזורית בקעת בית שאן ובקעת הירדן במשך 17 שנה.
ביוגרפיה
יפה נולד ביבנאל לחיים ומרים (לבית כבשנה) יפה, שעלו מרוסיה והתיישבו ביבנאל. אחיו הם אברהם יפה, שאול יפה וחנה. ב-1928 עברה המשפחה לתל אביב, ויפה למד בגימנסיה הרצליה. ב-1933 יצא להכשרה של "המחנות העולים" בקיבוץ נען. ב-1935 יצא להדרכת "החוג העולה" של התנועה בירושלים, שם פגש את תמר ירדני (ברמן), שהפכה לבת זוגו מאז.
תמר ואורי יפה היו בגרעין החברים שהקים את קיבוץ מעוז חיים בעמק בית שאן, במסגרת הקמת יישובי "חומה ומגדל". בקיבוץ נולדו להם חמישה ילדים: עמיר, אסנת, יחיעם, אפרת ואיל.
ב-1936 גויס ליחידה "הנודדת" בפיקודו של יצחק שדה, שהגנה על היישובים באזור ירושלים מפני כנופיות הפורעים. ב-1937 נשלחו תמר ואורי יפה לעבודה בחברת האשלג בסדום (כדי להביא פרנסה לקיבוץ מעוז חיים); אורי יפה התמנה לרכז הביטחון של החברה. אורי ותמר יפה הקימו את אוהל המשפחה הראשון בסדום. ב-1939 פיקד על פלוגת חי"ש שהדפה התקפה של כנופיה גדולה על מחנה העובדים.
ב-1941 גויס יפה על ידי יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח, ובעת הקמת פלוגות הפלמ"ח הראשונות, פיקד על פלוגה ג'. פלוגה ג' ערכה מסע ארוך מקיבוץ מעוז חיים דרך סדום, שם התאמנה וערכה תרגיל פלוגתי גדול באש חיה, ומשם צעדו לכיוון קיבוץ רביבים, תוך שהם נאלצים לפרוץ נתיב חדש, שכונה "מעלה פלמ"ח", ליד עין ירקעם - נחל חתירה, ובהמשך התמנה למפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח. במסגרת הגדוד הוקמה הפלוגה הימית – הפלי"ם.
במרץ 1947 פיקד על הורדת כ-600 מעפילים מן האונייה "שבתאי לוז'ינסקי". האוניה הצליחה לפרוץ את ההסגר הבריטי ולהגיע לחוף ניצנים. לאחר מכן השתחרר מן הפלמ"ח ועבר ל"רזרבה".
בדצמבר 1948 השתתף יפה במבצע חורב – כיבוש עוג'ה (כיום ניצנה).
ב-1950 חזר לקיבוץ מעוז חיים ונבחר למרכז המשק.
במלחמת סיני ב-1956, לחם בחטיבה 9, והשתתף במסע לכיבוש שארם א שייח, בפיקודו של אחיו, אברהם יפה. אורי יפה קיבל שלושה אותות מלחמה: מלחמת השחרור, מבצע קדש ומלחמת ששת הימים.
ב-1969 נבחר יפה ליו"ר המועצה האזורית עמק בית-שאן. במסגרת תפקידו הקים את היישובים החדשים בבקעת הירדן, הקים את מועצה אזורית בקעת הירדן, על פי בקשתה של ראש הממשלה גולדה מאיר, וכיהן כיו"ר המועצה עד 1986.
ב-1977 נהרג בתאונת דרכים בנו הבכור, אל"ם עמיר יפה, שהיה באותה עת מפקד חטיבה 14 של חיל השריון, ובעל עיטור העוז בזכות פעולתו במלחמת יום הכיפורים.
ב-1986 סיים את תפקידו כיו"ר המועצה האזורית וחזר למעוז חיים כמזכיר הקיבוץ. יפה המשיך לעבוד בתיקון ממטרות של ענפי השלחין של הקיבוץ, וכן כיהן כיו"ר המועצה לשימור אתרים בשנים 1987–1993.
אורי יפה נפטר ונקבר בקיבוץ מעוז חיים ב-2003. על קברו חקוקות המילים "חקלאי לוחם ואוהב - בעל חלומות וחזון ההופכים למציאות".
כרמית בכר
כרמית בכר (באנגלית: Carmit Bachar; נולדה ב-4 בספטמבר 1974 בלוס אנג'לס קליפורניה) היא זמרת, רקדנית ושחקנית אמריקאית ממוצא ישראלי, שהשתתפה בלהקה הפוסיקט דולז.
קורות חיים
בכר נולדה בלוס אנג'לס שבארצות הברית, וגדלה באנסינו, קליפורניה. שני הוריה היו רקדנים. אמה, שהיא ממוצא הולנדי/אינדונזי, הייתה מורה לריקוד ואביה, שהוא ממוצא ישראלי-יהודי עבד עם אלביס פרסלי ומרסל מרסו. בלידתה הייתה עם שפה שסועה שתוקנה בניתוחים.
הפוסיקט דולז
היא הצטרפה לפוסיקט דולז בשנת 1995 בזמן שהן היו בסיבוב ההופעות שלהן. היא הייתה חברה בלהקה יותר זמן מאשר כל אחת מחברות הלהקה האחרות. רוב החברות הנוכחות, כולל הזמרת הראשית ניקול שרזינגר, לוהקו על ידי רובין אנטין בשנת 2002 או 2003, כשהלהקה עשתה את המהפך ללהקת זמרות.
בשנת 2006 היא יצאה לסיבוב הופעות יחד עם הדולז לקידום האלבום PCD. בניגוד לדולז האחרות, לבכר אין שם של בובה. במקום זאת, הכינוי שלה הוא "Foxy".
ב-2020 שבה להופיע עם הלהקה שהתאחדה, ותופיע עמן גם בסיבוב הופעות עולמי ראשון מאז פירוק הלהקה.
קריירת סולו
בכר גם הופיעה במספר סרטים. היא הייתה בפתאום 30, ואחר כך ב"פולי", ו"מלך העקרבים". והיא הופיעה גם בסרט שיצא בשנת 2003 "המלאכיות של צ'ארלי: בהילוך גבוה" יחד עם שאר הפוסיקאט דולז.
כרקדנית עצמאית היא הופיעה במספר הופעות חיות בסגנון רוק/פופ.
בשנת 1999 היא השתתפה בסיבוב ההופעות "Livin' La Vida Loca" העולמי של ריקי מרטין. בשנת 2000 היא השתתפה בסיבוב ההופעות העולמי של נו דאוט ואף הופיעה עם גוון סטפאני במהלך השיר "Bathwater" בדי.וי.די של הלהקה, Rock Steady Live. בשנת 2004 היא הייתה רקדנית החיזוק של ג'נט ג'קסון במהלך ההופעה המתוקשרת שלה במופע המחצית של הסופרבול. בשנים 2003–2004 היא הייתה רקדנית בסבב ההופעות של ביונסה, ואף הופיעה בדי.וי.די של מסע ההופעות שלה משנת 2004 Beyoncé Live at Wembley. היא גם מופיעה בווידאו קליפים של ביונסה "Crazy in Love" ו-"Baby Boy". בכר גם הופיעה יחד עם קימברלי ויאט בווידאו קליפ "Shut Up" של ההבלאק אייד פיז.
בגר גם מתחרה בהתעמלות קצבית, והגיעה למקום עשירי בתחרות העולמית.
אנה הנטינגטון סטנלי
אנה הנטינגטון סטנלי (באנגלית: Anna Huntington Stanley; 20 באפריל 1864 - 25 בפברואר 1907) הייתה אמנית אמריקאית אימפרסיוניסטית, ציירה באירופה אמריקה ואסיה.
ראשית חייה
אנה טופלה על ידי אמה, אנה מריה,עם שישה אחים נוספים. הקריירה הצבאית של אביה העבירה את משפחת סטנלי מספר פעמים בשנים שלאחר מלחמת האזרחים - הם עברו לדרום דקוטה, מישיגן, ניו יורק, טקסס וושינגטון הבירה. למרות חייהם הדינמיים המחויבות של הוריה לטפח ולחנך את ילדיהם, הוא הישג גדול והמשפחה נותרה אינטימית ועמידה. הסביבה הזו היא שייצרה את יכולתה של אנה לפרש את העולם שסביבה באמצעות האמנות שלה.
אנה סטנלי בילתה את שנות לימודיה בתיכון בניו יורק, שם למדה באקדמית הנשים של באפלו וצוינה על כישוריה בציור. אנה קיבלה הדרכה אצל הצייר אמי מרשנט פרנהאם ( 1845-1922) שלמד באקדמיה המלכותית של בוואריה ובאקדמיה במינכן אצל פרנק דובנק. היצירה של פרנהם כוללת נופים, שצוירו לרוב בשעות אחר הצהריים המאוחרות, המתארות סצינות דמדומים, והיוו השפעה רבה לרבים מהנופים של אנה. הישגיה הוכרו כאשר אחד מציורי העט והדיו שלה נבחר לעיצוב הכריכה על ספר שפורסם על ידי נשות האקדמיה.
בסתיו 1882 עברה אנה לפילדלפיה כדי להמשיך את לימודיה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ולשפר את שליטתה בדמות האנושית. היא השתתפה בהרצאות אנטומיה ולמדה רישום ופיסול אצל תומאס אייקינס (1844-1916) ותומאס אנשוץ ( 1851-1912) עד אביב 1885. במהלך תקופה זו פגשה גם את האמנית משיקגו, פאולין דון רודולף, תלמידה לשעבר של בית הספר לאמנות בשיקגו, שלוותה את אנה לאירופה.
שנות אירופה
בשנת 1887 אנה מלווה באמה וחברתה, לנה, נסעה לוונציה ואחר כך לפריז, שם נרשמה לאקדמיה ז'וליאן. הן התגוררו ברובע הראשון של פריז בסמיכות לגני טווילרי ומוזיאון הלובר. ההתכתבויות המשפחתיות שרדו, כולל איורים, שמתארים את החוויות שהיו להן בזמן שהיו בפריז. מכתבים אלה כוללים תיאורים של עבודותיה, נושאים הכלולים ביצירות אמנות והערות על ביקורות שהתקבלו ממדריכיהן. בהדרכתם של גוסטב קלרנס רודולפה בולנגר וז'ול-ג'וזף לפבר, אנה הפיקה רישומי פחם פיגורטיביים ולא ציורים. שניהם היו אמנים נערצים. לפבר נודע בזכות דיוקנאותיו והעירומים המוקפדים שצייר. גוסטב בולנגר, אף הוא צייר דיוקנאות, היה ידוע בעיקר בזכות נושאיו הקלאסיים. כמה מתלמידיו האחרים כללו את צ'יילד האשאם, ג'ורג' היצ'קוק, פרדריק ויליאם מקונוני, גארי מלצ'רס, וילארד מטקלף, אליזבת נורס, רוברט לואיס ריד ואדמונד צ'ארלס טרבל. סביר להניח שהמודעות למוניטין של המנטורים שלה משך אותה אליהם. במכתב אחד היא כתבה כי היא קיבלה "ביקורת חריפה" ובכל זאת אמרה שהיא "הוגנת ומלמדת".
בסתיו 1888 חזרה אנה לפריז יחד עם חברותיה. במקום לחזור לאקדמיה ז'וליאן, הם נרשמו באקדמיה קולארוסי שם שכר הלימוד היה סביר יותר, והשיעורים היו פחות מובנים ופרוגרסיביים יותר. שם הם קיבלו הדרכה מהאמנים ז'אן אנדרה ריקסנס (1846–1925) וגוסטב-קלוד-אטיין קורטויס (1852–1923). אנה עברה לגור בבית דירות ויחד עם חברותיה, שכרו שטח לאולפנים. אנה שיתפה את האולפן שלה עם סטודנטית נוספת בקולרוסי.
באמריקה ובאסיה
בנובמבר 1889 הפליגה אנה מרוטרדם לניו יורק. חודש לאחר מכן היא הייתה בסן אנטוניו, טקסס, ועד שנת 1890 היא ביצעה דיוקן רשמי של אביה במדים. [10] היא הייתה כמעט בת עשרים ושש, הקריירה שלה הייתה מבוססת היטב. באפריל הציגה שני ציורים באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. עבודותיה הוצגו במספר תערוכות בולטות לאומיות במהלך השנים הבאות, אשר לוו בעליית ערכם בשוק האמנות.עד יוני 1891 היו לאנה שלושה ציורים שנכללו בתערוכה השנתית הראשונה לאמנות אמריקאית במוזיאון דטרויט לאמנויות יפות במישיגן. עבודתה הוצגה מדי שנה באזורים הצפון-מזרחיים של ארצות הברית, למעט שנת 1893, כאשר הדבר היחיד הידוע בפעילותה נובע מצילום שצולם בקיץ במושבת אמנים בנאפנוך, ניו יורק. באותה השנה היא ציירה את דיוקנו המלא של אחיה, קאדט, בזמן שהיה בחופשה קצרה מווסט פוינט.
בשנת 1895 נפטרה אמה של אנה באפריל ואחיה, דייוויד, סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ווסט פוינט ביוני. כאן פגשה את סגן וילארד איימס הולברוק, העוזר לשעבר של אביה הגנרל סטנלי בפורט סם יוסטון (1891 עד 1892), והם החלו להפגש.
בתוך ימים מרגע סיום לימודיו של אחיה, עלו אנה וחברתה אידה סי. האשל, על ספינה בניו יורק והפליגו לרוטרדם. אנה נשארה בכפר ריז'ורד במשך חמישה חודשים, ושם ייצרה מספר ציורים מפורסמים שלה.
באפריל 1896, עבודותיה של אנה הוצגו שלוש פעמים בוושינגטון, די סי, הוצגו חמישה מציוריה בתערוכת יחיד. באוקטובר 1896 אנה ווילארד הולברוק התחתנו בוושינגטון עם קבלת פנים גדולה. בדצמבר עברה אנה עם וילארד לתפקידו בפורט גרנט, אריזונה. בשנת 1897 הציגה אנה את "הגלגל המסתובב" בחברת האמנים של וושינגטון, מועדון הקוסמוס. זוהי התערוכה האחרונה הידועה של עבודותיה במהלך חייה, אם כי המשיכה לצייר.
במאי 1899 נולד בנה וילארד איימס הולברוק, ג'וניור, ושבועיים לאחר מכן נשלח בעלה וילארד האב לג'ורג'יה ואז יצא למלחמה בקובה. באפריל 1900 נולד בנה דייוויד סטנלי הולברוק בסן פרנסיסקו. באותה שנה נשלח וילארד לפיליפינים והם נפרדו במשך למעלה משנה. בשתי הפרידות הללו אנה גרה בוושינגטון עם אביה ואחיותיה. במהלך תקופה זו, פחת קצב הציור שלה אך לא חדל לחלוטין.
בשנת 1901 הפך וילארד למושל אזרחי בפאנאי, אי בפיליפינים, ואנה וילדיהם הצטרפו אליו. מקום זה סיפק להם בית לכל דבר, ובעזרת מטפלת אמריקאית הצליחה אנה לחזור לציור שלה. במהלך תקופה זו היא השלימה ציורים רבים, הכלולים כעת באוספים משפחתיים. עבודות אחרות ידועות רק מצילומים בשחור לבן מבית המושל. במהלך שהותם בפיליפינים לקח וילארד את אנה לקוריאה ויפן והיא ציירה בצבעי המים ציורי פגודה ובודהה שביפן.
המשפחה חזרה לאמריקה והתגוררה באריזונה, ובפורט פרסקוט בשנים 1903 - 1905, כאשר וילארד קיבל הצבה לעבור להוראה במכללה הצבאית של פנסילבניה, צ'סטר, פנסילבניה. אנה נפטרה מדלקת ריאות, ב־25 בפברואר 1907, בבית בצ'סטר, ונקברה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בארלינגטון, וירג'יניה.
היא הייתה בת 42 והשאירה אחריה את בעלה ושני בנים צעירים.
Snapdeal
Snapdeal.com הוא שוק מקוון אשר משרדיו הראשיים בניו דלהי, הודו. החברה הוקמה בשנת 2010 על ידי קונאל באל (Kunal Bahl), בוגר וורטון ורוהיט בנסאל (Rohit Bansal) שלמד ב IITD (מכון טכנולוגי בדלהי).
האתר המקוון הצליח לצבור קהל משתמשים עצום במהירות ותוך שנתיים כבר היה ל-3 בגודלו בהודו (אחרי Amazon ו Flipkart) עם מעל 20 מיליון משתמשים ומעל 4 מיליון מוצרים למכירה.
סנאפדייל, פלטפורמת המכירות המובילה בהודו, השיקה את 'חנות הגאווה האלקטרונית של הודו' לקראת יום העצמאות ה -74 במדינה. החנות האלקטרונית מציעה פריטים בעלי נושא פטריוטי. יש בה גם מוצרים של אומנים הודים, אורגים, אומנים ויזמות נשים. ב -12 החודשים האחרונים Snapdeal הוסיפה 75,000 ספקים של מוצרים קטנים לפלטפורמה וכעת יש יותר מ -500,000 מוכרים רשומים בפלטפורמה שלה.
מחזורי גיוס
למרות חייה הקצרים של החברה היא גייסה הון בקצב מהיר והיקפים חריגים:
רובין (קומיקס)
רובין (באנגלית: Robin) הוא דמות משנה בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס. רובין המקורי (דיק גרייסון) הופיע לראשונה בתור הזהב של הקומיקס בחוברת Detective Comics #38 מאפריל 1940 ונוצר על ידי צמד הכותבים ביל פינגר ובוב קיין והמאייר ג'רי רובינסון כשותפו הצעיר של באטמן. השניים ידועים בכינוי "הצמד הדינמי" או "הצלבנים בגלימה".
בנטל הדמות חלקו חמש דמויות: דיק גרייסון, ג'ייסון טוד, טים דרייק, סטפני בראון ודמיאן ויין. שם הדמות ותחפושתה, שנראית כאילו נלקחה מימי הביניים, הושפעו מהרפתקאותיו של רובין הוד, אם כי סיפורים מאוחרים יותר קבעו כי מקור השם הוא מקיכלי אדום-חזה. אף על פי שרובין ידוע בעיקר כשותפו של באטמן, הדמויות אשר גילמו אותה היו גם חברות בקבוצת גיבורי העל הטיטאנים הצעירים, כאשר דיק גרייסון היה החבר המייסד של הקבוצה וגם מנהיגה, תפקיד אותו לקח גם טים דרייק על עצמו. לפי ביל פינגר, דמותו של רובין נועדה להיות ה"ווטסון" של באטמן - דמות החולקת את הרפתקאותיו, ואשר איתה יוכל לדבר ולשתף את חוויותיו.
דמויותיהם של גרייסון ודרייק מדורגות במקומות ה-11 וה-32, בהתאמה, ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN. את דמותו של רובין גילם בסרטי הלייב אקשן "באטמן לנצח" ו"באטמן ורובין" השחקן כריס אודונל, ובסרט "עלייתו של האביר האפל" השחקן ג'וזף גורדון-לויט. את דמותם של גרייסון וטוד גילמו סדרת הלייב אקשן "טיטאנים" השחקנים ברנטון ת'ווייטס וקורן וולטרס, בהתאמה.
ביוגרפיה בדיונית
כשנה לאחר הופעתו הראשונה של באטמן, יוצריו ביל פינגר ובוב קיין הציגו את רובין הפלא הצעיר. הדמות תוכננה למשוך קהל יעד צעיר, וקיבלה ביקורת חיובית ופופולריות אשר הכפילו את מכירות החוברות. הרפתקאותיו המוקדמות של רובין היו בחוברות Star-Spangled Comics #65-130 משנים 1947–1952, הרצה שכללה למעשה הרפתקאות סולו של הדמות. דיק גרייסון הופיע כרובין בחוברות הקומיקס של באטמן וכן בפרסומים נוספים של החברה מאז שנות ה-40 של המאה ה-20 ועד לתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עד אשר הדמות פרשה מזהותה כרובין והפכה לגיבור-העל נייטווינג.
בעקבות פרישתו של גרייסון כרובין, גרסה חדשה הופיעה לראשונה בשנת 1983 בדמותו של ג'ייסון טוד. דמותו הופיעה באופן רצוף עד לשנת 1988, עת נרצחה בידי הג'וקר במיני סדרה "באטמן: מוות במשפחה". טוד ימצא עצמו חי בהמשך הודות למאורע משנה מציאות, וייקח את זהות הברדס האדום האנטי גיבור. חוברת הסולו של הדמות פורסמה בשנת 1991, ובה הוצגה דמותו של טים דרייק, השלישי שנטל את זהות שותפו הצעיר של באטמן. בעקבות שני המשכים מצליחים, הסדרה עצמה החלה ב-1993 והסתיימה בתחילת 2009, ותרמה להתפתחות הדמות באופן שתעמוד בפני עצמה. לאחר פרישתו המאולצת של דרייק כרובין בידי אביו, חברתו דאז סטפני בראון נטלה את הזהות, אך הרפתקאותיה היו קצרות מועד, מכיוון שנהרגה לכאורה בידי הנבל המסיכה השחורה במיני סדרה "באטמן: משחקי מלחמה". בעקבות "מותה", דרייק לקח שוב את מקומו כרובין.
בגיליון האחרון של המיני סדרה "באטמן: הקרב על הגלימה", בנו של ברוס ויין - דמיאן ויין - הופך לרובין החדש לאחר שהציל את דרייק ממוות, ודיק גרייסון פרש מזהותו כנייטווינג והפך לבאטמן החדש. דרייק לוקח מאוחר יותר את זהותו של רובין האדום.
דיק גרייסון
ריצ'רד (דיק) גרייסון היה אקרובט בן 10, הצעיר מבין משפחת "הגרייסונים המעופפים". גנגסטר בשם זוקו (המבוסס על דמותו של אדוארד ג'י רובינסון בסרט "הקיסר הקטן" משנת 1931) סחט את הקרקס בו הופיעו הגרייסונים והרג את הוריו של דיק כאשר חיבל בטרפז המופע שלהם כאות אזהרה אם לא ישלמו לו. ברוס ויין שהיה נוכח בקהל אימץ את דיק כבן חסותו. באטמן אימן את הנער אימונים מפרכים, לימד אותו אמנויות לחימה,אך דיק בחר להשתמש ביכולות שלו כאקרובט. יחדיו הם חקרו אודות זוקו וכשדיק מצא אותו סוף סוף, הוא החליט להשאיר אותו בחיים, כי אין לו הזכות לקחת חיים.
מאז הצגתו בשנת 1940 ועד ל-1969, רובין היה ידוע כ"ילד הפלא" ("Boy Wonder"). באטמן יצר תחפושת לגרייסון, הכוללת חליפה כתומה, גלימה צהובה, כפפות ומגפיים ירוקים. כאשר גדל, גרייסון נרשם לאוניברסיטה והמשיך כהרפתקאותיו כרובין המתבגר, בשנות ה-70 וה-80. הדמות התגלתה מחדש בידי דור חדש של מעריצים במהלך שנות ה-80, בעקבות הצלחת "הטיטאנים הצעירים החדשים" (שם מצא את האהבה המוכרת ביותר שלו סטארפייר), בה עזב גרייסון את הצל של באטמן והפך לגיבור העל נייטווינג. במהלך אירועי המיני סדרה "KnightEnd" משנות ה-90, דיק התבקש על ידי ברוס ליטול את זהות באטמן באופן זמני מאחר שסבל מפצעים אנושים שמנעו ממנו להמשיך כבאטמן. מאוחר יותר, בשנות ה-2000, נטל גרייסון את זהותו של באטמן לאחר מותו לכאורה של ברוס ויין. כחלק מהאתחול המחודש של יקום DC בשנת 2011, גרייסון שב לזהותו כנייטווינג.
ג'ייסון טוד
עם פרישתו של דיק גרייסון כרובין, דמות אחרת לקחה את הזהות של ילד הפלא. ג'ייסון טוד היה בנם של אמני קרקס שנרצחו בידי פושע (הפעם קילר קרוק) ואומץ על ידי ברוס ויין. התגלמות זו של הדמות הייתה אדומת שיער ולבשה את תחפושת הקרקס עד אשר גרייסון עיצב לה תחפושת משלה. לאחר המיני סדרה המשבר בעולמות האינסופיים, רוב יקום DC שוכתב מחדש. סיפור מקורו של גרייסון, כמו גם התפתחותו כדמות והפיכתו לנייטווינג, נשארה בשלמותה, אך דמותו של טוד שוכתבה. הוא הוצג כיתום שחור שיער אשר פגש לראשונה בבאטמן כשגנב שניים מגלגלי הבאטמוביל. באטמן דאג לטיפוחו של הנער. לאחר שהוכיח את ערכו כשעצר כנופיית שודדים, הוצע לו תפקיד רובין.
קהל הקוראים מעולם לא התחבר לדמותו של טוד, מכיוון שהיה אלים ויהיר, ובמשאל שנעשה בשנת 1988 הוחלט להורגו במיני סדרה "באטמן: מוות במשפחה", כאשר הג'וקר מכה בו בפראות בעזרת לום ברזל ומשאיר אותו במחסן הממולכד בפצצה ביחד עם אמו. טוד חזר מאוחר יותר כהברדס האדום (זהותו המקורית של הג'וקר) בעקבות אירוע משנה מציאות. דמותו התחזתה לנייטווינג באירועים שעקבו את המשבר האינסופי, אך עד מהרה חזרה לזהות הברדס האדום. באירועים שהובילו למשבר האחרון, הוא חזר לזהותו של רובין כרובין האדום כאשר פגש בבאטמן של ארץ-51 במהלך מסעו במולטי-יקום. לאחר חזרתו, הוא נטש את זהות רובין האדום והמשיך לפעול כפורע חוק ולקחת את החוק לידיו.