cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hate That I Love You
וידאו קליפ
הקליפ בוים על ידי אנתוני מנדלר שביים בעבר קליפים עבור ריהאנה בין היתר של השירים "Unfaithful" ו-"Shut Up and Drive". הקליפ הופץ לראשונה ב-24 בספטמבר 2007 ושוחרר ל-iTunes 3 ימים לאחר מכן. לפני שהקליפ שוחרר הודלפה תמונה של ריהאנה מתוך סט הצילומים בה היא לבושה בחצאית אפורה וחזייה.
הקליפ נפתח כאשר נראית השמש זורחת וריהאנה מתעוררת ובמקביל נראה ני-יו שהוא הולך לאורך הרחוב. לאחר שריהאנה מתעוררת היא תוהה אילו בגדים ללבוש ומחליטה לענוד שרשת זהב בעוד ני-יו מתקרב בזהירות למלון בו נמצאת ריהאנה. בינתיים ריהאנה מתלבשת, עוזבת את החדר והולכת במסדרון של המלון. ני-יו נכנס למלון ועולה במעלית ושהוא יוצא ממנה הוא פוגש את ריהאנה והם מחייכים אחד לשני, ני יו עוזב את המעלית וריהאנה נכנסת אליה במקומו. לאחר מכן השניים נפגשים עם בני הזוג שלהם עליהם ומתגלה כי הם לא שרו אחד על השני את מילות השיר.
לקליפ יצאה גרסה נוספת בספרדית שבו הקטעים של ני-יו נחתכו מן הקליפ והוחלפו בקטעים של הזמר הספרדי שמשתתף בשיר דייוויד ביסבל. בגרסה זו של הקליפ נראה דייוויד שהוא צופה בקטעים של ריהאנה שמוקרנים על מסך בזמן שהוא שר את מילות השיר.
הופעות חיות
על מנת לקדם את השיר ריהאנה ביצעה את השיר בטקסי פרסים ובנוסף גם בסיבובי הופעות. בטקס ה-AMA של 2007 ריהאנה ביצעה חלק מהשיר ביחד עם השיר "Umbrella". בנוסף ריהאנה ביצעה את השיר בחגיגות ה-75 לקבוצת הכדורגל האוקראינית שחטאר דונצק ב-2011. בנוסף ריהאנה הקפידה לבצע את השיר בכל ארבעת סיבובי ההופעות הבין לאומים הראשונים שלה.
יהושע הלוי (ציטרון)
יהושע הלוי (יהושע אלכסנדר ציטרון; "ציטי") (י' בתשרי תרע"ח, 26 בספטמבר 1917 – א' בשבט תשס"ט, 26 בינואר 2009) היה פעיל תנועת ההעפלה "אף-על-פי" של התנועה הרוויזיוניסטית ערב מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, מפקד אניית המעפילים "פנצ'ו", והיסטוריון של תנועת הנוער בית"ר בצ'כיה ובסלובקיה.
בצ'כוסלובקיה
יהושע הלוי נולד כאלכסנדר ציטרון ביום הכיפורים תרע"ח (26 בספטמבר 1917) בברגסס, ברהובו שבסלובקיה. מוצא משפחתו היה מגולי ספרד למזרח אירופה. הוא החל ללמוד רפואה בברטיסלאבה, אבל הלימודים נקטעו בגלל האירועים המדיניים באירופה משלהי שנות השלושים. הלוי הצטרף לתנועת הנוער בית"ר בגיל 13. הוא מילא שורה של תפקידים בתנועת הנוער בית"ר בצ'כוסלובקיה, בהם ארגון וניהול מחנות קיץ למאות בני נוער יהודים, בהם למדו עברית וידיעת ארץ ישראל. יחד עם אליהו גלעזר, נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה, נפתלי פלטין, אייזיק רמבה וד"ר אלחנן (האנס) אייגר, היה ממארגני אירועי "20 שנים לציון הקמת הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה", אשר ליכדו את הנוער הציוני בצ'כוסלובקיה, ובמיוחד את חברי בית"ר לקראת עלייה לארץ ישראל. באביב 1938 הפכה בית"ר בהנהלתו לתנועת הנוער הציונית הבולטת בצ'כוסלובקיה ואלפי חבריה נאספו בכינוס הארצי השמיני של בית"ר בברהובו, בימים 18 – 19 באפריל 1938. זאב ז'בוטינסקי ראש בית"ר ונשיא הצ"ח עמד על כישוריו בעת ביקורו בצ'כוסלובקיה ומהדו"חות שקיבל על פעילותו הארגונית.
עם כיבוש פראג על ידי גרמניה הנאצית ב-15 במרץ 1939, הפכה סלובקיה למדינת חסות של גרמניה. בתקופה זו אליהו גלעזר מינה את יהושע הלוי, קצין נציבות בית"ר סלובקיה ונציב בית"ר בברטיסלאבה, למשנה-נציב בית"ר בסלובקיה ואחר כך היה לנציב בית"ר בסלובקיה.
באוניית המעפילים פנצ'ו
הצה"ר נתן להלוי גיבוי לארגן מבצע העפלה לכשלוש מאות חניכי בית"ר מסלובקיה לארץ ישראל. לשם הוצאת התוכנית לפועל נאספו כ-5,000 לירות שטרלינג, ולמעפילים הושגה ויזה מפראגוואי. ב-29 באוגוסט 1939, שתי יממות לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, כתב הלוי לשִלטון בית"ר כי על "300 החיילים הבית"רים המאומנים המשתהים כבר שמונה חודשים בציפייתם להעפלה, ונהפכו לעדר זאבים בן 300 ראשים מיואשים מרופטים, רעבים ומחוסרי - גג".
באמצע מאי 1940 הגיעה לברטיסלבה האונייה "סטפנו", אוניית גרר בת 259 טון, שנבנתה במספנה בריטית ב-1895, ללא אלחוט וללא רדיו ושמה שונה ל"פנצ'ו"; צוות הימאים כלל רב-חובל רוסי ומלחים יוונים. ב־18 במאי 1940 לאחר הכנות מרובות, הפליגה "פנצ'ו", מברטיסלאבה שבסלובקיה. על סיפונה של פנצ'ו הצטופפו 407 מעפילים חניכי בית"ר. עם יציאתה "נשבר מנוף המנוע המווסת את השסתומים", ולבסוף יצאה האונייה מהמים הטריטוריאליים של סלובקיה, והמעפילים פתחו בשירת התקווה. בדרך נוספו נוסעים נוספים: פליטים יהודים וחניכי בית"ר, ובסך הכול הפליגו על סיפונה 514 מעפילים. אוכלוסיית המעפילים כללה צעירים רווקים ומשפחות עם ילדים.
תחילה שטה האונייה על הדנובה. עברה ליד בודפשט, ועגנה בנמל מוהץ' שבדנובה הדרומית. ב-25 במאי, לאחר תדלוק הפליגה ה"פנצ'ו" מהנמל מלווה בסירת-מנוע של המשטרה ההונגרית עד צאתה מהמים הטריטוריאליים של הונגריה. האונייה שטה לכיוון הגבול היוגוסלבי, ועגנה בנמל בזדן.
ב־21 בספטמבר הפליגה האונייה לים השחור. בדרכה, חנתה באי סאמוס, אך כיוון שלא יכלה להצטייד שם בדלק, הוחלט להפליג לפיראוס תחת דגל בולגרי.
ב-14 בספטמבר 1940, הצטיידה "פנצ'ו" בפחם ובמזון בג'יוורג'יו, והפליגה לנמל סולינה שברומניה. ב-21 בספטמבר הפליגה מנמל סולינה.
ב-9 באוקטובר, האונייה עצרה לפתע ממהלכה. סיבת הדבר הייתה בעקבות הרקת דוד הקיטור על ידי המלחים של האונייה ממימיו המתוקים, ומילויו בזדון במי ים. כתוצאה מכך, התפוצץ דוד הקיטור.
ב-11 באוקטובר 1940 (ערב יום הכיפורים תש"א) – עלתה "פנצ'ו" על שרטון סמוך לאי היווני כמילי (קמילה ניסי) שבים האיגאי, ונוצר סדק בדופן האונייה.
המעפילים שרדו עשרה ימים על האי הבודד. הם כתבו על יריעות בד שנלקחו מהאונייה: SOS ופרשו אותן על הקרקע ושלחו בסירת הצלה חמישה נערים להזעיק עזרה. לבסוף הם אותרו על ידי מטוס איטלקי. אונייה איטלקית, "צ. ק. סוניציני" נשלחה מהאי רודוס כדי לחלצם. הם הועברו למחנה אוהלים שהוקם באצטדיון הספורט בעיר רודוס. רוב קהילת רודוס נשלחה זמן קצר אחר כך אל מחנות ההשמדה באירופה.
ב-12 בינואר 1942 הועברה קבוצה מהם למחנה המעצר פרמונטי די טרזיה לשבויי מלחמה ואזרחים של איטליה הפשיסטית בדרום איטליה. וב-3 במרץ, הועברה לשם קבוצה שנייה. שני מעפילים אשר ניסו לברוח מהמחנה – נהרגו.
במחנה פרמונטי נשא יהושע את רוזה (שרה שושנה לבית שפיגל; 1981-1915), ילידת ברטיסלאבה, חניכה ופעילה בבית"ר, מזכירתו של הלוי, וממארגני עליית "אף על פי" מסלובקיה, שהשתתפה בהפלגת ההעפלה של "פנצ'ו" עם שני אחיה הצעירים, באוגוסט 1943.
ב-8 בספטמבר 1943 איטליה נכנעה לבעלות הברית, וב-14 בספטמבר, שוחררו ניצולי "פנצ'ו" ממעצרם. באוקטובר 1943 נכבש האי רודוס על ידי כוחות בעלות הברית.
ניצולי "פנצ'ו" הוציאו לאור גיליון ראשון עיתון בשם: "המבשר" (באנגלית: The Harbinger) ב-1 בינואר 1944. אולם ממשל צבאי של בעלות הברית באיטליה אסר על הוצאתם לאור של גיליונות נוספים.
חיילי הבריגדה היהודית פגשו את מעפילי "פנצ'ו". משה שרתוק, שביקר את חיילי הבריגדה היהודית ב-1944, בא לראותם. והסדיר עם שלטונות המנדט את עלייתם לארץ ישראל. וכך, ארבע שנים מתחילת מסעם, הם קיבלו אישורים בריטיים רשמיים להיכנס לארץ ישראל.
ב-25 במאי יצאו מעפילי "פנצ'ו" ב"רכבת של קרונות בקר" את פרמונטי די טרזיה. ב-27 במאי הפליגו באוניית המשא "בטורי", במימון הג'וינט לנמל אלכסנדריה. כאשר הגיעו לנמל התקבלו בחגיגיות ובמגדנות על ידי פעילים ציוניים של הקהילה היהודית. באלכסנדריה עלו על הרכבת המנדטורית לארץ ישראל, והגיעו ללוד ב-2 ביוני 1944.
על יום ההגעה לארץ ישראל כתב הלוי בספרו הביתה...!:
.
הלוי ראה באנייה "פנצ'ו" את סמלה של ההעפלה העברית, בהיקלעה לנסיבות הקשות של מלחמת העולם השנייה, ובהיותה נתיב מילוט והצלה לרוב המעפילים מהשואה. במאמרו "לחיי הספינות שהצילו!", כתב הלוי, כי נוסעי "פנצ'ו" היו היהודים המשוחררים הראשונים באירופה (בספטמבר 1943) וגם העולים הראשונים שהגיעו – ובאופן ליגאלי – לארץ-ישראל לקראת סוף מלחמת העולם השנייה (ביוני 1944).
בארץ ישראל ובמדינת ישראל
ביוני 1948 חזר לישראל והתגייס לצה"ל. אחרי מלחמת העצמאות שינה את שמו מאלכסנדר ציטרון ליהושע הלוי. הוא עבד זמן קצר כמתדלק בתחנת דלק בכפר יונה, הסמוכה למחנה 21. אחר כך עבד בהסתדרות העובדים הלאומית, והפך את סניף נתניה לאחד מסניפיה הגדולים. כמו כן, היה מזכיר סניף נתניה של תנועת החרות. בשנות השישים השתלב בבנק לסחר חוץ, לימים הבנק הבינלאומי הראשון, והיה לבנקאי בכיר בו. הוא פעל בשורות התנועות והמפלגות החרות, גח"ל והליכוד.
הלוי פרסם ספרים רבים ועשה רבות להנצחת יהדות סלובקיה, קהילת עיר הולדתו ברגסס-ברהובו ותנועת הנוער בית"ר. ד"ר אב"א אחימאיר, כינה אותו "ההיסטוריון של בית"ר הצ'כוסלובקית". כתב וערך את יהדות ברהובו-ברגסס בתמונות, ספר אלבום לזיכרון והנצחת הקהילה היהודית של העיר ברהובו-ברגסס.
היה רֵע במסדר ז'בוטינסקי וחבר נשיאות תחרות החיבורים: "זאב ז'בוטינסקי ומשנתו" לשנת תשמ"ג (1983).
ב-15 ביולי 2008 בנתניה עירו הוקמה ככר עם אנדרטה וקיר זיכרון למעפילי "פנצ'ו". הטקס נערך במעמד שגריר איטליה בישראל. האנדרטה עשויה מגוש שיש בצורת ספינה הנוטה על צידה כשהיא מתנגשת בסלע ועל קיר הזיכרון חרותים שמותיהם של המעפילים.
יהושע הלוי נפטר ביום א' בשבט תשס"ט, 26 בינואר 2009.
עאטף צדקי
עאטף מחמד נגיב צדקי (בערבית: عاطف محمد نجيب صدقى, 29 באוגוסט 1930 - 25 בפברואר 2005) היה פוליטיקאי מצרי, אשר כיהן בתפקיד ראש ממשלת מצרים בין השנים 1986-1996.
חייו הפרטיים
צדקי נולד בשנת 1930 בעיר טנטא שבדלתא של הנילוס. בהכשרתו הוא עו״ד וכלכלן. את הדוקטורט בכלכלה קיבל מאוניברסיטת פריז.
בשנת 1986 החליף את עלי לוטפי מחמוד בתפקיד ראש ממשלת מצרים.
נפטר בתאריך 25 בפברואר 2005 בבית חולים בקהיר.
קריירה פוליטית
כראש הממשלה, צדקי פיקח, ולעיתים אף מתח ביקורת על רפורמות שהוצעו על ידי קרן המטבע הבינלאומית. בנובמבר 1993, הוא ניצל מניסיון התנקשות בקהיר, שבוצע על ידי קבוצה אסלאמית מיליטנטית, כאשר במהלך ניסיון ההתנקשות נהרגה תלמידת בית ספר. ב -2 בינואר 1996, הוא, יחד עם ממשלתו, התפטר מתפקידו, וכעבור יומיים הוחלף על ידי יורשו, כמאל גנזורי.
תקופת כהונתו של צדקי כראש ממשלת מצרים היא הארוכה ביותר בהיסטוריה של ראשי ממשלת מצרים, מאז סוף שלטונה של האימפריה העות'מאנית במדינה בשנת 1914.
אוניברסיטת דלהי
אוניברסיטת דלהי (באנגלית: Delhi University) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בניו דלהי, הודו אשר נוסדה בשנת 1922. אוניברסיטת דלהי, המורכבת משלוש מכללות, שתי פקולטות ו-750 סטודנטים בעת הקמתה, הפכה מאז לאחד המוסדות האקדמיים החשובים בהודו. כיום יש באוניברסיטה 16 פקולטות ו-86 מחלקות הפזורות על פני מספר קמפוסים הצפוניים והדרומיים שלה. בנוסף על כך, יש במוסד כ-77 מכללות וחמישה מכונים. סגן נשיא הודו משמש כנשיא האוניברסיטה. האוניברסיטה חברה במספר ארגונים אקדמיים, ובהם איגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי ואוניברסיטאס 21.
מבין הבוגרים הבולטים של האוניברסיטה ניתן למנות את נרנדרה מודי, אונג סן סו צ'י, מוחמד זיא אל-חאק, שאה-רוח' ח'אן, אמרטיה סן, פקרודין עלי אחמד ואמיטאב גוש.
היסטוריה
מאז פתיחתה, למדו באוניברסיטת דלהי למעלה מ-132,435 סטודנטים (114,494 בוגרי תואר ראשון ו-17,941 בוגרי תארים מתקדמים).
מבנה אקדמי
86 המחלקות האקדמיות של אוניברסיטת דלהי מחולקות ל-16 פקולטות.
בעבר, הפקולטה לטכנולוגיה הציעה קורסים בהנדסה וטכנולוגיה.
יונתן פארדס
יונתן פארדס ברנל (בספרדית: Jonathan Paredes Bernal; נולד ב-14 באוגוסט 1989) הוא קופץ למים מגובה רב מקסיקני. הוא בעל מדליית ארד בתחרות הראשונה שנערכה ממקפצה של 27 מטר באליפות העולם (ברצלונה 2013).
ביוגרפיה
פארדס נולד במקסיקו סיטי.
2013
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכה פארדס במדליית ארד, בתחרות הראשונה בתולדות אליפויות העולם ממקפצה של 27 מטר, בתוצאה של 578.35 נקודות, אחרי אורלנדו דוקה מקולומביה (590.20 נקודות) וגארי האנט מבריטניה (589.30 נקודות).
דיקייטר (אלבמה)
דיקייטר היא עיר במחוזות ליימסטון ומורגן (שהיא העיר הראשית בו) שבמדינת אלבמה שבארצות הברית. העיר, שכינויה הוא "עיר הנהר" (The River City), שוכנת בצפון אלבמה על גדת אגם ווילר לאורך גדות נהר הטנסי. יחד עם העיר האנטסוויל הסמוכה היא יוצרת מטרופולין שנכון לשנת 2012 מנה כ-680,000 תושבים.
כמו ערים רבות בדרום ארצות הברית בראשית המאה ה-19, הצלחתה הראשונית של דיקייטר התבססה על מיקומה על גדת נהר. מסילות הברזל ונתיבי השיט הציבו אותה במרכזה של הפעילות הכלכלית של צפון אלבמה. עד מהרה צמחה העיר להיות מרכז כלכלי גדול בעמק הטנסי וצומת תחבורתי למטען ולנוסעים בין נאשוויל למוביל ובין צ'טנוגה וניו אורלינס. לכל אורך המאה ה-20 חוותה העיר צמיחה מתמדת, אך שכנתה האנטסוויל האפילה עליה כמרכז כלכלי עקב קיומו של מרכז טיסות החלל מרשל בתחומה. כיום כלכלת העיר מבוססת בעיקר על תעשייה, תעבורת משאות ותעשיות היי-טק כמו ג'נרל אלקטריק ו-United Launch Alliance.
היסטוריה
האזור היה ידוע בתחילה בשם "מעגן המעבורת של רודס" (Rhodes Ferry Landing), על שמו של דר' הנרי ו. רודס, שהיה בעל קרקעות שהפעיל שירות מעבורות שחצה את נהר הטנסי בעשור השני של המאה ה-19 במקום בו משתרע כיום "פארק מעבורת רודס". העיר התאגדה בשם דיקייטר ב-1821 ונקראה על פי בקשתו של נשיא ארצות הברית, ג'יימס מונרו על שמו של סטפן דיקייטר, שהיה קצין בצי ארצות הברית ונהרג בדו-קרב ב-1820.
בראשית שנות השלושים של המאה ה-19 הייתה דיקייטר התחנה הסופית המזרחית של מסילת הברזל טסקמביה-קורטלנד-דיקייטר, שהייתה מסילת הברזל הראשונה שנסללה ממערב להרי האפלצ'ים. ב-1850 שולבה מסילה זו במסילת ממפיס-צ'ארלסטון.
מלחמת האזרחים
בשל מיקומה על נהר הטנסי ובהצטלבות של שתי מסילות ברזל חשובות, הייתה דיקייטר למקום התרחשותם של כמה קרבות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. כאשר כבש צבא האיחוד את העיר בשלבים המוקדמים של המלחמה, הורה המפקד הצבאי על הריסתם של כל המבנים בעיירה למעט ארבעה מבנים. לבנים מהריסות כמה מהכנסיות שהוחרבו שימשו לבניית תנורים וארובות עבור הבניינים ששימשו לשיכון החיילים. ארבעת הבניינים ששרדו (ועומדים על תילם עד היום) הם בניין ה"סטייט בנק" הישן, בית דנסי-פולק, בית טוד ובניין ברלסון-הינדס-מקנטייר. לאחר ניצחון האיחוד בקרב על אטלנטה, כבש כוח של צבא הקונפדרציה בפיקודו של גנרל ג'ון בל הוד את העיר לזמן קצר במהלך הקרב שנערך על העיר באוקטובר 1864, אז כונתה העיר "אגוז קשה לפיצוח".
כאשר הייתה דיקייטר תחת כיבוש צבא הקונפדרציה, הוכנו התוכניות לקרב שילה בבית ברלסון-הינדס-מקנטייר. פעילות זו הפכה את הבית לאחד האתרים ההיסטוריים החשובים בעיר.
לאחר המלחמה
בעבר נשענה כלכלת העיר על ענפי תעשייה כמו סדנאות הרכבת, תעשיית רכב, מפעלים למילוי בקבוקים, מפעלים לעיבוד עץ ולייצור אבנטים ותריסים, מוצרים כימיים, סיגרים, קמח, שמן כותנה ומגוון מוצרים נוספים.
סובנג ג'איה
סובנג ג'איה (במלאית: Subang Jaya) היא עיר במדינת סלנגור שבמלזיה. בשנת 2015 התגוררו בעיר כ-642,100 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השישית בגודלה במלזיה.
היסטוריה
בניית העיר החלה ב-21 בפברואר 1976 והסתיימה ב-1988. בשנת 1997 קיבלה סובנג ג'איה מעמד של עירייה.
Don't Start Now
Don't Start Now (בעברית: אל תתחיל עכשיו) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית דואה ליפה, מתוך אלבומה השני, Future Nostalgia. השיר יצא לאור ב-31 באוקטובר 2019, כסינגל הראשון מתוך האלבום על ידי חברת תקליטים וורנר רקורדס.
השיר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי. בחודש ינואר 2023 הגיע השיר ל-2.1 מיליארד השמעות בפלטפורמת הסטרימינג, ספוטיפיי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דואה ליפה, קרולין פורויאן, אמילי סקווטרס ויאן קירקפטריק והופק על ידי יאן קירקפאטריק. השיר משלב את סגנונות הנו-דיסקו והדיסקו. בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ שיצא עבור השיר, הועלה לערוץ היוטיוב של דואה ליפה ב-1 בנובמבר 2019. בקליפ ניתן לראות את ליפה כשהיא הולכת עם נערות בעיר ובחדר מדרגות, תוך שהיא שרה לעצמה מול מראה ורוקדת במועדון דיסקו.
נכון למרץ 2020 מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-167 מיליון צפיות.
יונה אטינגר
שלום יונה אטינגר (1935 בערך – 16 במרץ 2023) היה מהנדס חשמל ומדען ישראלי, שכיהן כמנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית בשנים 1987–1992.
ביוגרפיה
נולד בירושלים. למד הנדסת חשמל בטכניון, ואת תואר הדוקטור קיבל באנגליה. במשך 27 שנים עבד כמהנדס בקריה למחקר גרעיני – נגב.
בשנים 1987 ל-1992 שימש מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית. לאחר מכן שימש, משנת 1992, יועץ לענייני מדע וטכנולוגיה בשגרירות ישראל בוושינגטון, עד שנת 1996. בין השנים 1992 ל-2005 שימש גם מנכ"ל הקרן הדו-לאומית למדע ארצות הברית-ישראל.
היה חבר במספר ועדות מדעיות, ובהן הוועדה הלאומית לננוטכנולוגיה שליד האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, יוזמת הננוטכנולוגיה הלאומית, והמועצה המייעצת לקרן המדע והטכנולוגיה ארצות הברית-ישראל. היה חבר הוועדה המייעצת של מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה בטכניון, וחבר ועדת הביקורת של מוסד שמואל נאמן.
באוגוסט 2012 התראיין לעיתון "הארץ" בנושא תוכנית הגרעין האיראנית. הראיון נערך בעילום שם, אך ניתנו בו רמזים המאפשרים את זיהויו.
נפטר בירושלים ב-16 במרץ 2023, בן 88. נקבר בבית העלמין בקריית טבעון, ליד קבר אמו.
אוניברסיטת אלטו
אוניברסיטת אלטו (בפינית: Aalto-yliopisto) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית הממוקמת באספו, מיקלי ובהלסינקי שבפינלנד. האוניברסיטה הוקמה בשנת 2010 כמיזוג של שלוש אוניברסיטאות פיניות גדולות: אוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה, בית הספר לכלכלה של הלסינקי והאוניברסיטה לאמנות ועיצוב בהלסינקי. האוניברסיטה מהווה חלק מועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם ומברית N5T.
מבין הדמויות הבולטות שלמדו או לימדו באוניברסיטה (ובמוסדות הקודמים לה) ניתן למנות את אלוור אלטו, גונר נורדסטרום, ארטורי אילמארי וירטאנן ויורמה אולילה.
האוניברסיטה מורכבת משישה בתי ספר עם קרוב ל-17,500 תלמידים ו-4,000 אנשי צוות, מה שהופך אותה לאוניברסיטה השנייה בגודלה בפינלנד. בדירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education אוניברסיטת אלטו דורגה במקום ה-55 מבין האוניברסיטאות המאתגרות את הטכנולוגיה.
האוניברסיטה נקראת על שמו של אלוור אלטו, אדריכל פיני בולט שלמד באוניברסיטה הטכנולוגית של הלסינקי. אלטו גם סייע בתכנון חלק גדול מהקמפוס הראשי של האוניברסיטה באוטנימי.
היסטוריה
בשנת 2004 פקידי משרד האוצר הפיני הגיעו למסקנה שבפינלנד יש יותר מדי אוניברסיטאות ומכונים להשכלה גבוהה. בעקבות זאת, הציע, נשיא האוניברסיטה לאמנות ועיצוב הלסינקי מיזוג מוסדות קיימים. בשנת 2007 החליטה ממשלת פינלנד לבחון את האפשרות לאיחוד לעומק.
ב-29 במאי 2008 הודיעה הממשלה כי האוניברסיטה החדשה תיקרא על שמו של האדריכל הפיני אלבר אלטו לאור הישגיו בטכנולוגיה, הכלכלה והאמנות. שרת החינוך הפינית סארי סרקומה חתמה על אמנת אוניברסיטת אלטו ב-25 ביוני 2008 בהלסינקי, ביחד עם נציגי התעשיות הפיניות וארגונים מקצועיים נוספים. ב-19 בדצמבר 2008 נבחרה טולה טארי על ידי המועצה להיות הנשיאה הראשונה של אוניברסיטת אלטו.
אוניברסיטת אלטו החלה לפעול ב-1 בינואר 2010. בתהליך יצירת האוניברסיטה תוקן חוק האוניברסיטאות כדי שהאוניברסיטה תהיה רשאית לאסוף הקדשים. האוניברסיטה הצליחה להגיע ליעד שלה לאסוף 200 מיליון אירו בתרומות פרטיות. הסכום הוגדל פי 2.5 על ידי הממשלה הפינית.
מינהל וארגון
האוניברסיטה מנוהלת על ידי מועצת קרן אוניברסיטת אלטו בת שבעה חברים. המועצה מחליטה על האסטרטגיה, התפעול, הנכסים והכספים של הקרן, וכן ממנה את נשיא האוניברסיטה וסגני הרקטורים. האוניברסיטה מאורגנת בשישה בתי ספר עם דיקנים ומבנים אדמיניסטרטיביים בהתאמה.
באוניברסיטה פועלים שישה בתי ספר:
יחידות נוספות הפועלות האוניברסיטה:
אוניברסיטת אינדונזיה
היסטוריה
המוסד הוקם על ידי השלטון הקולוניאלי ההולנדי ב-1851.כבית ספר להכשרת עוזרים רפואיים. ההכשרה נמשכה שנתיים, והבוגרים הוסמכו להעניק טיפולים רפואיים בסיסיים. בשנים שלאחר מכן ההסמכה הורחבה וההכשרה הוארכה בשנה נוספת. עד 1875 הוארכה תוכנית הלימודים לשבע שנים והבוגרים היו זכאים לתואר דוקטור ברפואה.
בתחילת המאה ה-20 הלימודים ארכו כבר תשע שנים והיו שילוב בין לימודי תיכון להשכלה אקדמית. רבים מבוגרי בית הספר מילאו מאוחר יותר תפקידים חשובים בתנועה הלאומית האינדונזית ובפיתוח החינוך הרפואי במדינה.
בשנת 1924 החליטה הממשלה הקולוניאלית לפתוח אקדמיה להכשרת קצינים ואנשי השירות הציבורי. בשנים שלאחר מכן נפתחה פקולטה למשפטים.
לאחר שקיבלה אינדונזיה עצמאות, הוקם בג'קרטה המכון האינדונזי להשכלה גבוהה (BPTRI) המורכב משלוש פקולטות: רפואה ורוקחות, ספרות ומשפטים. באותה השנה התחילו את לימודיהם כ-90 סטודנטים לרפואה. האוניברסיטה האינדונזית הוקמה ב-1950.
עד 1950, UI הייתה אוניברסיטה מרובת קמפוסים, עם פקולטות בג'קרטה (רפואה, משפטים וספרות), בוגור (אגרונומיה ורפואה וטרינרית), באנדונג (הנדסה, מתמטיקה ומדעי הטבע), סורבאיה (רפואה ורפואת שיניים), ומקאסאר (כלכלה ומשפטים).
ב-1987 הוקם הקמפוס בעיר דפוק. בשנים 2007–2008 עברה האוניברסיטה רפורמה משמעותית. ההכנסות הוכפלו ופורסמו מחקרים רבים יותר.
פקולטות
האוניברסיטה מורכבת מ-14 פקולטות ו-2 בתי ספר:
התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער
התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער (תחח"ן) היא תזמורת קאמרית הפועלת בצה"ל. התזמורת מופיעה בפני חיילי צה"ל, באירועים ממלכתיים ובקונצרטים רשמיים. התזמורת הוקמה בשנת 1986 מתוך כוונה לאפשר למוזיקאים צעירים ומוכשרים להמשיך בפעילותם המוזיקלית בזמן שירותם הצבאי.
התזמורת מונה כעשרים נגני כלי קשת וכעשרה נגני כלי נשיפה. כולם מוכרים כמוזיקאים מצטיינים בצה"ל. במשך שנות פעילותה זכתה התזמורת להכרה ולהערכה רבה. הקונצרטים שלה שודרו בקול המוסיקה, וקונצרט מיוחד אף נכלל בסדרת הקונצרטים של איגוד השידור האירופי ושודר לאירופה בשידור חי.
התזמורת זכתה לנגן תחת שרביטם של מנצחים דגולים כגון שלום רונלי-ריקליס (מנצח הקונצרט הראשון), מנדי רודן, ישראל אדלסון, אשר פיש, ירוחם שרובסקי, זאב דורמן, מנחם נבנהויז ואייל עין הבר. מנצח התזמורת כיום הוא הצ'לן הלל צרי.
הרפרטואר של התזמורת כולל יצירות מתקופות שונות - החל מתקופת הבארוק, וכלה ביצירות בנות-זמננו, תוך דגש מיוחד לביצוע יצירות ישראליות. בנוסף לרפרטואר הקלאסי נקבע רפרטואר מיוחד לקונצרטים המושמעים בפני חיילי צה"ל.
קרן התרבות אמריקה-ישראל, אשר רוב נגני התזמורת נהנים ממלגותיה, שותפה בהפעלתה.
ווסטוק 3
ווסטוק 3 (ברוסית: Восток-3) הייתה החללית המאוישת השלישית בתוכנית ווסטוק ששוגרה לחלל. על סיפון החללית טס הקוסמונאוט אנדרייאן ניקולאייב. לראשונה בחלל היו בו-זמנית שתי חלליות (חללית ווסטוק 4 שוגרה למחרת).
במהלך טיסה של ווסטוק 2 גרמן טיטוב הרגיש לא טוב במשך חלק משמעותי של הטיסה. באותו זמן הסיבות לכך לא היו ברורות ולכן היה וויכוח האם להמשיך בהארכת משך הטיסות. סרגיי קורוליוב לחץ על שיגור החללית לשלושה ימים. ראשי תוכנית הכנת הקוסמונאוטים דאגו מתופעות לא ידועות והיו מעוניינים לא להאריך את משך הטיסה לתקופה כה ארוכה. בסופו של דבר לפי החלטת ניקיטה חרושצ'וב החללית שוגרה לחלל לכמעט 4 ימים.
אחת המטרות של הטיסה הייתה להשוות התנהגות של שני טייסים במצבים דומים. בהתאם לניסיון שנצבר ניקולאייב הרחיב הכנות להיבטים שונים של הטיסה במדמה טיסה. כבר ביום הראשון של הטיסה ניקולאייב שחרר את עצמו מהכיסא וריחף בתא הטייס במצב של חוסר משקל. לאחר שיגור של ווסטוק 4 החלליות התקרבו למרחק של כ-6 ק"מ ודיווחו על קשר עין. כמו כן לראשונה נוצר קשר רדיו בין החלליות.
מרכז הפיקוח הסובייטי צבר ניסיון בעבודה מול מספר חלליות בו זמנית.
במהלך הטיסה הושם דגש מיוחד על המצב הבריאותי של הקוסמונאוטים גם במהלך השינה. במשך כול הטיסה הועברו למרכז הפיקוח נתונים בריאותיים שונים.
החללית ביצעה נחיתה מוצלחת בסביבת העיר קרגנדה (בקזחסטן של היום).
התאבדות
הפרעות נפשיות (כולל דיכאון, הפרעה דו-קוטבית, הפרעות על הספקטרום האוטיסטי, סכיזופרניה, הפרעה טורדנית-כפייתית, הפרעות אישיות, הפרעות חרדה), אמונות ניהיליסטיות, הפרעות גופניות (כגון תסמונת עייפות כרונית) והפרעות בשימוש בסמים (כולל הפרעת שימוש באלכוהול) מהווים גורמי סיכון.
ההתאבדות נתפסת בחברה כמעשה קיצוני. היא אסורה באיסור חמור בדתות המונותיאיסטיות.
גורמי סיכון להתאבדות וגורמים מגוננים
נתיחות פסיכולוגיות מאמצע המאה הקודמת ואילך גילו כי רוב האנשים שמתו בהתאבדות סבלו מהפרעות נפשיות. נתון עדכני מצביע על כך שלמעלה מ-90% מהאנשים שהתאבדו סבלו מהפרעות נפשיות שונות וכ-60% מהם סבלו מדיכאון. מצד שני, רוב האנשים עם הפרעות נפשיות לא מתים בידם. הסיכון להתאבדות הוערך ב-5-8% עבור מספר הפרעות נפשיות, כגון דיכאון וסכיזופרניה.
אנשים שביצעו ניסיון התאבדות מסבירים במקרים רבים את מעשיהם במשברי חיים אליהם נקלעו (אישיים, זוגיים, משפחתיים, כלכליים וכו'). לצד זאת, גורם הסיכון העיקרי להתאבדות הוא דיכאון. על פי פרופ' ישראל אור-בך, "כל התאבדות קשורה לאובדן מסוג זה או אחר: אובדן אוהב, אהוב, הערכה עצמית, דימוי עצמי, חלק אחר מן האני, מעמד, רכוש או חלק מהגוף, שלו מתלווה האימה שמבלי להשיב את האובדן, אין עוד טעם לחיים ואין כל סיכוי לאושר".
מספר מחקרים מקשרים בין רמות נמוכות של המוליך העצבי סרוטונין להתאבדות; מוליך עצבי זה קשור למניעת דיכאון ולהפחתת אגרסיביות. נטען שתרופות נגד דיכאון, בעיקר מהדור הישן, עלולות להעלות את סכנת ההתאבדות, כי לעיתים הן משפרות את יכולת הפעולה ואת האנרגיה של הלוקים בדיכאון עוד לפני שמשתפר מצב רוחם והרגשתם (בדרך כלל מתקשים הלוקים בדיכאון לתכנן התאבדות בשיא האפיזודה הדיכאונית, בשל היעדר הכוחות הנפשיים שנוצר במצב זה). כיום מקובלות תרופות חדישות מקבוצת SSRI (מעכבי ספיגת סרוטונין בררניים), אשר מעכבות את הספיגה מחדש של הסרוטונין ובכך מגדילות את כמותו במוח.
אין מידע מוצק על קווים תורשתיים בנטייה ההתאבדותית. התאבדות אינה עוברת מדור לדור ברמה הגנטית, היא אינה תכונה המאפיינת אדם אלא צורת התנהגות חברתית נרכשת. עם זאת, ידוע על משפחות שפקדו אותן מעשי התאבדות רבים. המתאם בין תאומים זהים בניסיונות התאבדות הוא גבוה מאוד יחסית - 23%.
בכחמישה אחוזים מניסיונות ההתאבדות המסתיימים במוות לא נמצאה בדיעבד פסיכופתולוגיה כלשהי כגורם לפעולה זו. בין אלה נמנים כנראה מקרי התאבדות קבוצתית של לוחמים בהיסטוריה האנושית, דוגמת מצדה, טייסי הקמיקזה היפנים במלחמת העולם השנייה, המחבלים המתאבדים בפיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, ועוד.
ממחקרים שונים שנערכו לאורך השנים עולה כי ישנם גורמים המעלים את הסיכון להתאבדות, וישנם גם גורמים המורידים את הסיכון להתאבדות. האחרונים נקראים גם גורמים מגוננים (Protective factors).
א.    מגדר: במרבית התרבויות והמדינות גברים מתאבדים יותר מנשים, אך נשים מנסות יותר.
ג.     קיום של הפרעה נפשית, במקרים רבים דיכאון לסוגיו, אך גם הפרעות אחרות.
ד.    קיום כאב נפשי משמעותי לרוב כתוצאה מאירוע שלילי יחיד או מתמשך, יחד עם קושי בוויסות כאב זה. הכאב הנפשי וגם הקושי לווסת אותו הם גורמים מתווכים בין האירוע השלילי ובין ניסיון האדם להתאבד.
ו.     בדידות חברתית ורגשית בהווה.
'''ז. קשיים תעסוקתיים וקשיי התפרנסות.'''
ח.    אורח חיים הכולל צריכת סמיםundefined, בעיקר כאלה המשפיעים על כושר השיפוט
ט.    זמינות אמצעי התאבדות קטלני: נשק וכדומה
י.     התאבדות במשפחה: מי שאירעה במשפחתו התאבדות נמצא בסיכון מוגבר להתאבדות.
יא. גורמים אישיותיים: חשיבה נוקשה ומתבצרת, גישה פסימית לחיים,  פרפקציוניזם אימפולסיביות, תחרותיות רבה.
יב. אירועי חיים שליליים בהווה: הסתבכות בפלילים, ביוש, בריונות לסוגיה, גירושין, אובדן אדם קרוב, הגירה לארץ אחרת, קבלת בשורה על מחלה חמורה.
יג. אפיגנטיקה: תחום מחקר חדש יחסית בחקר האובדנות, ממנו עולה כי לאירועים לאורך כל החיים יכולה להיות השפעה על שפעול או השתקה של גנים שונים, המשפיעים יחד על מאפייני אישיות של האדם
יד. גורמים גיאוגרפיים: מדינות צפוניות (איסלנד, גרינלנד, פינלנד, רוסיה) מדינות מתפתחות ועוד.
בין הגורמים המגוננים:
א. אמונה דתית, מחקרים מצאו שלא משנה באיזו אמונה דתית מדובר (נבדקו נצרות, יהדות ואסלאם) – אמונה דתית מקטינה את הסיכון להתאבדות.
ב. השתייכות לקהילה קרובה ותומכת, בה מתקיימים יחסי גומלין תומכים בין אנשים וחברי הקהילה הזו אינם חשים בודדים.
ה. דימוי עצמי חיובי undefined
ו. אפיגנטיקה: גם כאן, כמו בגורמי סיכון (כפי שצוין לעיל.) אירועים שונים לאורך החיים עשויים  לתרום לביטוי של תכונות אופי המושפעות משפעול של גנים מסוימים.undefined
סימנים מקדימים להתאבדות
למעשה ההתאבדות בדרך כלל קיימים סימנים מקדימים. על פי ד"ר חוה אנקור, קיימים סימנים רבים, ואדם שמגלה את חלקם ראוי להתייחסות כזולת שנמצא בסיכון גבוה לביצוע התאבדות:
פסיכולוגיה של המתאבד
ד"ר אבשלום אליצור ופרופ' חיים עומר מציעים במאמרם "מה תאמר לאדם שעל הגג?" שני מאפיינים פסיכולוגיים עיקריים אצל המתאבד. המאפיין הראשון הוא תחושת בדידות וניתוק, האדם מרגיש כי הוא ניצב לבד מעבר לכל הישג יד של עזרה; שום אדם לא מסוגל לעמוד לצידו ולהבין את עוצמת סבלו, הוא קיים בודד עם כאב אינסופי מול עולם אינסופי. המאפיין השני הוא צמצום המרחב המנטלי שלו - האדם מסתגר בתוך מנהרה צרה ואפלה (tunnel vision) שבה הוא מזהה את קיומו עם סבלו, וכל הווייתו מצטמצמת רק לעניין הזה, ללא כל דרך מילוט או מוצא.
אליצור ועומר מניחים שאם האדם בחר לעשות את מעשהו בפרהסיה ובציבור, יש בו קונפליקט בין שני קולות והם מנסים לעורר את רצון החיים על פני הרצון להרס. המחברים מציעים להתייחס לאדם העומד או מנסה להתאבד עמדה מזדהה-מתעמתת, שבה בשלב הראשון הזולת מנסה לתאר למתאבד את עומק ייאושו ויגונו, ולאחר מכן להתעמת עם מסקנתו האובדנית בנימוקים רציונליים. באמצעות שני מהלכים אלו סוברים אליצור ועומר כי ניתן להתגבר על הבדידות באמצעות הזדהות וניתן לחלץ את האדם מצמצומו המנטלי באמצעות התעמתות עם טיעוניו.
לעומתם מציע פרופ' ישראל אור-בך, מגדולי המומחים בישראל בתחום, עמדה מזדהה טוטלית, גישה של אמפתיה קיצונית עד גבול ההזדהות ממש. אור-בך בעקבותיו של שניידמן מוסיף מאפיין שלישי של העומד להתאבד, והוא סבל של "כאב נפשי בלתי נסבל, בשל ההרגשה כי הצורך החשוב לו ביותר נחסם או שאיבד את היקר לו מכל, ועל כן אין טעם לחייו". אור-בך סבור "כי המתאבד בכוח הוא אדם נסער ביותר והמרחב הפנימי שלו עמוס בנסערות זו", ולכן נימוקים רציונליים לא בהכרח ידברו על ליבו.
אור-בך טוען כי יש לרדת לעומק הנרטיב של המנסה להתאבד "בהקשבה רגישה", לדובב את הכאב שבו, לגעת בנפשו ולנסות להתחלק איתו חווייתית ולמוסס בכך את בדידותו; בהמשך להציע לו פתרון ומשמעות חיים בהתאם לנרטיב שלו, ולא על פי נרטיב חיצוני שהמתאבד מנוכר אליו. אור-בך מציין עוד כי לעיתים המנסה להתאבד נותן הזדמנות לאחרים לדבר, לאו דווקא כדי לשכנעו, "אלא כדי להקל על עצמו לקרוע את החוטים המחברים אותו לחיים", ואם הוא נתקל בגישה ישנה ומוכרת שלא מדברת אל הנרטיב שלו, הדבר עלול לחזק את החלטתו הנחרצת.
לעומתם, ד"ר זאב ברגמן מציין כי יש גישות נוספות כמו העמדה הסמכותית-כריזמטית, שמביאה מסכת טיעונים כדי לגרום לאדם לוותר על כוונתו, והעמדה המעורבת שבה האדם מדגיש במפורש את מעורבותו הרגשית של המציל, ומצהיר במפורש כי הוא רוצה בהצלתו של המנסה להתאבד. לתפיסתו של ברגמן על המציל לנווט בין הגישות השונות לפי אישיותו של המנסה להתאבד ולפי ההתפתחויות בשיחה.
התאוריה של דורקהיים
התאבדות אינה מאפיינת חברות נחשלות דווקא. בקוריאה הדרומית, ביפן, בהונגריה, בבלגיה ובפולין שיעורי ההתאבדות הם מן הגבוהים בעולם. לפי תאוריה מפורסמת של הסוציולוג אמיל דורקהיים, שיעור ההתאבדות הוא פונקציה של הלכידות החברתית. לפי התאוריה של דורקהיים, האדם האובדני הוא אדם הנמצא בקשר חזק או חלש מדי עם החברה, או אדם שהשליטה של החברה בו היא חזקה או חלשה מדי. בעזרת תאוריה זו הבחין דורקהיים בארבעה סוגי התאבדות:
התאבדות אידאולוגית
יש חברות ותרבויות המעודדות התאבדות מטעמים אידאולוגיים במקרים מסוימים. בין סוגי ההתאבדות האידאולוגית:
רצח והתאבדות
רצח והתאבדות הוא מעשה שבו אדם הורג אדם אחד אחר או יותר, לפני או באותו הזמן שהוא הורג את עצמו. השילוב של רצח והתאבדות יכול לבוא לידי ביטוי בדרכים שונות.
התאבדות בטרור ובמלחמה
מאפייניו של המתאבד הטרוריסט שונים מאלו של המתאבד הרגיל. לא ברור, עם זאת, עד כמה המוטיבציה הרעיונית שולטת בפעולותיו של מתאבד אופייני, ועד כמה פעולתו היא תוצאה של ליקוי נפשי או משבר חיים, כאלו הפוקדים מתאבדים רגילים. נראה שהתשובה אינה חד משמעית ואינה תקפה לגבי כל המחבלים המתאבדים. ראו עוד בערך פיגוע התאבדות.
מדינה שעשתה שימוש נרחב בטקטיקות התאבדותיות במלחמה הייתה האימפריה היפנית, שבמלחמת העולם השנייה הכשירה טייסים מתאבדים; 2,500 "קמיקזות" ריסקו עצמם על אוניות מלחמה אמריקניות. מאפיין ידוע פחות של הלוחמה ההתאבדותית היפנית היה צורת לחימה שבה חיילי חי"ר הסתערו על עמדות מקלעים ובכך אפשרו לחבריהם להתקדם.
התאבדות כעונש
ברומא הייתה ההתאבדות פעולה שנועדה להציל את רכושו של אדם שעמד להיות מורשע בבגידה בקיסר ולאפשר לו להעביר אותו ליורשיו. בין אלו שנאלצו לשים קץ לחייהם מסיבה זו היה הפילוסוף סנקה. גם הנאצים עשו שימוש בשיטה זו. לאחר שהגנרל ארווין רומל מבכירי צבא הוורמאכט, נחשד בקשר לרצוח את אדולף היטלר, היטלר לא רצה להעמידו לדין בשל הפופולריות שבה זכה, הועמדו לפניו שתי ברירות. להתאבד ולזכות בקבורה ממלכתית, או להיענש בהוצאה להורג ולחשוף את משפחתו לנקמה. רומל סיים את חייו בבליעת גלולת רעל.
התאבדויות בקרב להט"ב
חוקרים מצאו כי שיעוריהן של התאבדויות ונטיות אובדניות בקרב לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים וקווירים (להטב"ק) ובני נוער בפרט מוגדרים מהגבוהים ביותר בקרב כלל האוכלוסייה. על פי מספר קבוצות, הדבר קשור לתרבויות הטרוצנטריות ולהומופוביה ממוסדת, במקרים מסוימים, לרבות השימוש בנושאי זכויות להט"ב כטריז פוליטי, כמו במאמצים של פוליטיקאים שמרנים וקבוצות דתיות לעצור בין היתר את הכשרתם של נישואים של זוגות מאותו המין ואימוץ על ידי זוגות חד-מיניים ולהטיל הכרה עבור מערכות יחסים הטרוסקסואליות בלבד בחוקת המדינה כמו גם הכרה באימוץ ילדים על ידי זוגות הטרוסקסואלים בלבד, איסור על שירות צבאי בקרב להט"ב באופן גלוי, הטלת איסור או מגבלות על תרומות דם, אי הכרה בשינוי מגדר בחוק בקרב טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית, הפריה חוץ-גופית וטיפולי פוריות בקרב זוגות לסביות, עידוד ביצוע הטכניקות הפסאודו-מדעיות "טיפול המרה", היעדר הכללת העילות נטייה מינית וזהות מגדרית/ביטוי מגדרי בסעיפי חוקים לאיסור אפליה ועוד. לאורך השנים, הוכח כי דכדוך, דיכאון ושימוש בסמים גברו בצורה משמעותית לאחר חקיקת חוקים חדשים המפלים את מי שמשתייכים לקהילת הלהט"ב.
היחס להתאבדות
בעבר היו במדינות המערב חוקים שלפיהם היוותה ההתאבדות עבירה פלילית. חוקים אלו בוטלו, באשר אין הם הולמים את ההשקפה המודרנית המקנה לאדם אוטונומיה על גופו ונפשו. אף על פי כן, גם כיום אין המשפט סבור שלאדם זכות להתאבד, וחשד כי אדם עומד לשים את נפשו בכפו, מהווה עילה להטלת הגבלות על חירותו במטרה למנוע ממנו לעשות זאת.
בפקודת החוק הפלילי 1936 שחוקק בימי המנדט הבריטי, נקבע עונש של עד שלוש שנות מאסר על ניסיון התאבדות. בישראל המשיך איסור זה להיות בתוקף, אף על פי שלא הופעל, עד שבוטל בסביבות שנת 1966. עם זאת, ההתאבדות עצמה מוגדרת כפשע של רצח בחוק הישראלי ובהתאם לכך מותר למשטרה להתערב כדי למנוע התאבדות. בנוסף, בישראל נקבע ב: "המביא אדם לידי התאבדות, בשידול או בעצה, או מסייע אדם להתאבד, דינו - מאסר עשרים שנים".
כאשר אדם סובל מייסורים קשים וממחלה סופנית מקובל שלא לכפות עליו טיפול שיאריך את חייו, אך כמעט בכל מדינות העולם חל איסור לסייע לו בדרך אקטיבית למות. בהולנד קיימות תקנות מקלות בעניין זה, אך הן מותקפות בחריפות, ונטען שהן מובילות למדרון חלקלק שסופו בזילות מוחלט של ערך החיים וברצח שרירותי. ראו המתת חסד.
ביהדות
ההלכה היהודית רואה בהתאבדות מעשה אסור. יש מפרשים שמיחסים את המקור לכך בפסוק  ומיחסים לו משמעות של איסור על אדם לשפוך את דמו שלו. ישנם מפרשים שסבורים שמקור האיסור הוא הדיבר לא תרצח ורואים בהתאבדות רצח עצמי.
ביחסה למתאבד, עושה ההלכה הבחנה בין "מאבד עצמו לדעת" שזוכה ליחס שלילי ביותר לבין "מאבד עצמו שלא מדעת" שזוכה ליחס יותר מקבל ואנוס שזוכה לעיתים ליחס חיובי. מאבד עצמו לדעת הוא אדם שהכריז על כוונתו לשים קץ לחייו סמוך לביצוע המעשה ועשה זאת בדעה צלולה. לעומת זאת אדם שלא הכריז על כוונתו זו בסמוך למעשה יחשב לאדם שניתן להטיל ספק בשאלה האם עשה זאת בדעה צלולה או האם התכוון באמת לשים קץ לחייו וההלכה תראה בו כמאבד עצמו שלא מדעת. אנוס הוא אדם שנקלע למצב קיצון שלא מותיר לו הרבה ברירה אלא להתאבד כדוגמת שאול המלך שנפל על חרבו כדי שלא ליפול בידי הפלשתים.
חכמי ישראל ביקשו להוקיע את מעשהו של המאבד עצמו לדעת ולכן קבעו כי במתאבד מדעת אין נוהגים דיני אבלות - לא מספידים אותו ולא מתאבלים עליו. המתאבד נידון להיקבר מחוץ לגדר, ואין יושבים עליו שבעה. בימינו בדרך כלל אין מקיימים דינים אלו, מקובל לתת למושג מאבד עצמו לדעת פרשנות מצמצמת וללמד על המתאבד זכות, היכן שניתן, ולהניח כי לקה בנפשו, או שהספיק לחזור בו מכוונתו למות בזמן שחלף מביצוע פעולת ההתאבדות ועד למוות.
בימי קדם, הועלתה על נס אגדת חנה ושבעת בניה, שבה שבעת הבנים מסרו את נפשם כדי לא לעבוד עבודה זרה לפני אנטיוכוס המלך הסלווקי ואמם התאבדה מרוב צער. (ספר מקבים ב' פרק ז'). ביהדות אשכנז בימי מסעי הצלב אירעו התאבדויות על קידוש השם. לדבר זה ניתנה ההצדקה שמכיוון שממילא היו המתאבדים נהרגים על ידי רודפיהם בגלל סירובם להמיר את דתם, שכן על עבודה זרה מצווים היהודים להיהרג ולא לעבור (הנצרות נחשבת עבודה זרה בגלל האלהת ישו), אין לגנות אותם על כך שהרגו את עצמם. בביצוע ההתאבדות הצילו את עצמם מהייסורים או לחלופין מנעו מעצמם את הפיתוי להסכים לעבור עבירה כדי להתחמק מהייסורים.
באחת מאגדות החורבן, מעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון, מסופר על 400 ילדים וילדות שהובלו בשבי באונייה, כדי לשמש כעבדי מין - ילדים למשכב זכר וילדות לפילגשים, והתאבדו בקפיצה לים כדי להימנע מגורל זה.
הרב שלמה גורן הצדיק מקרים בהם חייל מתאבד כדי למנוע נפילת סודות לידי האויב ומקרים בהם חייל יוצא למשימת התאבדות כדי להציל את חבריו. בישראל המודרנית הועלו על נס סיפורי התאבדות שנתפסו כהרואיים במיוחד: למשל, מגיני מצדה, שרה אהרנסון, משה ברזני, מאיר פיינשטיין, אורי אילן. על פי פרופ' מאיר שורץ בגרמניה הנאצית הממסד הרבני נהג באופן סלחני כלפי מתאבדים, גם משום שהשלטונות הגרמנים תייגו מקרי רצח כהתאבדויות, וגם מתוך התחשבות בתנאי החיים הקשים והבלתי נסבלים של היהודים.
הרב מרדכי אליהו כתב בספר דרכי הלכה בשם הבן איש חי שיש חמישה תנאים שבהתקיימם ניתן לקבוע שאדם התאבד:
במקרא
בספרי המקרא מתוארים מספר אירועי התאבדות:
התאבדויות בישראל
בישראל מתאבדים בממוצע כ-500 אנשים מדי שנה. בין השנים 1996–2009 נרשמו כמעל ל-450 התאבדויות בישראל מדי שנה, רובן של גברים, ובהן שיעור גבוה (כ-30%) של עולים חדשים. אחוז המתאבדים של גברים גרושים הוא פי שבעה מאחוז המתאבדים של גברים רווקים יש המקשרים זאת לאפליה נגד גברים. אחוז המתאבדים בישראל נמוך משמעותית ביחס לממוצע במדינות אירופה, ונמצא במגמת ירידה. ישראל בשיעור הנשים (1.6 למאה אלף איש, אחרי יוון - 0.9), ושלישית בשיעור הגברים (9.1, אחרי יוון - 5.2, ואיטליה - 8.7). עם זאת, בקרב גברים בגילאי 15–29, השיעור נמוך אך במעט מהממוצע האירופי (10.1, לעומת ממוצע 12.3 באיחוד האירופי). האחוז נשמר נמוך לאורך השנים, מלבד קפיצה קלה באמצע שנות ה-70.
מספר ניסיונות ההתאבדות גדול פי עשרה ויותר משיעור ההתאבדויות בפועל. על פי משרד הבריאות, בשנים 2004–2010 נרשמו כ-5,200 ביקורים בחדר מיון עקב ניסיונות התאבדות בממוצע בשנה - כ-3,100 נשים וכ-2,100 גברים. בקרב צעירים בגילאי 15–24 שיעור הניסיונות גדול פי כמה וכמה. ההערכה היא שמספר ניסיונות ההתאבדות בגילאים האלה גדול פי 100–200 ממספר ההתאבדויות, ורק על מקצתם מגיע דיווח לרשויות. שיעור ניסיונות ההתאבדות ירד בקרב בני הנוער בגיל 15–17 ועלה בשאר הגילים בשנים. 2007-2009 לשנים בהשוואה 2016-2018.
על פי נתוני משרד הבריאות, שיטת ההתאבדות הנפוצה ביותר הייתה תלייה או חנק, ולאחר מכן נשק לסוגיו, קפיצה מגובה, ולאחר מכן הרעלה ומינון יתר של תרופות, לפי סדר זה. בקרב המנסים להתאבד, גבוה הרבה יותר שיעור הנוטלים מינון יתר של תרופות.
הצידוק העיקרי במדינת ישראל לחוק טיפול בחולי נפש הוא מניעת הסכנה שמהווה לעצמו אדם הלוקה בנפשו. מלבד הערך שבהצלת המתאבד עצמו, להתערבות החיצונית חשיבות נוספת, שכן למעשה ההתאבדות השלכות קשות על סביבתו של המתאבד, שבאופן טבעי נותרת להתמודד עם משא כבד של רגשות אשמה.
במשך השנים התפרסמו מספר פרשיות שבהם התאבדו אישים בכירים בישראל, לרוב בעקבות לחץ כלכלי או משפטי שפגע בשמם, ולעיתים היו מעורבים גם צדדים משפחתיים או מיניים. נמצא כי לרבים מהמתאבדים בישראל היו מחלות המחזקות נטיות דיכאוניות אובדניות (כמו צליאק וסוכרת), או נטילת סמים ומזון המעודדים נטייה זו. היו גם כמה מקרים בהם המתאבדים רצחו אחרים כנקמה או עונש, ואחר כך נטלו את חייהם עצמם. מחקרים הראו שמתאבדים ידוענים לרוב היו טרודים בעצמם בלבד, ולא היו מסוגלים להחשיב את החברה ובעיקר את הסובבים אותם. החוק במדינת ישראל מחייב תשלום תגמולי ביטוח חיים למוטבי המתאבד, אם ההתאבדות אירעה יותר משנה לאחר רכישת הביטוח. לגבי ביטוח תאונות הכולל רכיב פיצוי על מוות נקבע בדעת רוב על ידי בית המשפט העליון שאין חובה לשלם פיצוי בגין התאבדות, שכן ההתאבדות איננה תאונה.
התאבדויות בצה"ל
התאבדויות הן בין גורמי המוות העיקריים בקרב חיילי צה"ל.
אחוז המתאבדים בשנת השירות הראשונה שלהם גדול מבשאר שנות השירות, אך יש גם מקרי התאבדות של משרתי קבע.
אתוס ההתאבדות בהיסטוריה של ישראל
בשנות ראשית הציונות וקום המדינה התחזק אתוס ההתאבדות במקרה של חוסר ברירה, בעקבות התחזקות אתוס מגיני מצדה. שרה אהרנסון 'גיבורת ניל"י' התאבדה כדי לא לגלות דבר לטורקים. כך גם עשו אסירי האצ"ל והלח"י משה ברזני ומאיר פיינשטיין בכלא בירושלים, כדי להימנע מתליה בידי הבריטים. מנהיגי מרד גטו ורשה אשר נפלו בידי הגרמנים התאבדו על ידי נטילת ציאניד. בעת מלחמת העולם השנייה תוכננה תוכנית מצדה ואף נבנו מבנים למימוש תוכנית זו (על יד כלא 6 והכניסה לבית אורן).
התאבדותו של אורי אילן, שבוי שהתאבד בכלא הסורי כדי שלא למסור סודות צבאיים, וכן הקרבתם העצמית של חיילים שקפצו על רימון חי על מנת למנוע פגיעה בחבריהם, נחשבות לפרשות גבורה.
רשימת מדינות לפי שיעור ההתאבדות
זוהי רשימת מדינות לפי שיעור ההתאבדות על פי נתונים של ארגון הבריאות העולמי, בה דירוג המדינה נקבע על פי מספר שיעורי ההתאבדות אשר תועדו באופן רשמי כהתאבדות בשנה הזמינה המאוחרת ביותר, עודכן לאחרונה בשנת 2019. הסטטיסטיקות של ארגון הבריאות העולמי מבוססות על דיווחים רשמיים מכל מדינה בהתאמה, על כן, אין הם מדויקים יותר מהרישומים של המדינה עצמה. בהתאם לממצאי הדוח שיעור הגבוה ביותר נרש בלסוטו (87.5 ל-100 אלף). בין המדינות המפותחות, השיעור הגבוה ביותר הוא בקוריאה הדרומית (21.2 ל-100 אלף).
שכיחות ההתאבדות נוטה להיות בלתי מתועדת בשל לחצים דתיים וחברתיים, וייתכן ובלתי מתועדת כלל באזורים מסוימים. מאחר שהנתונים עשויים להיות מוטים, השוואת שיעורי ההתאבדות בין מדינות שונות תהא לקויה מבחינה סטטיסטית. לדוגמה, ניסיון התאבדות הוא מחוץ לחוק בנפאל, על כן אנשים אשר מנסים להתאבד ונתפסים נידונים למאסר, קנס או שניהם; משום כך, נתוני שיעור ההתאבדות בנפאל קטנים בהשוואה לשכיחותם.
שיעורי ההתאבדות של גברים ונשים הם מתוך אוכלוסיית הגברים הכוללת ואוכלוסיית הנשים הכוללת בהתאמה (כלומר, מספר שיעורי התאבדות הגברים הכולל חלקי אוכלוסיית הגברים הכוללת). שיעור ההתאבדות הכולל מבוסס על מספר ההתאבדויות חלקי האוכלוסייה בכללותה, במקום רק ממוצע שיעורי ההתאבדות של הנשים והגברים, משום שהיחס בין המינים ברוב המדינות אינו 1:1. ה"שנה" מתייחסת לשנה המאוחרת ביותר בו זמינים הנתונים במדינה המסוימת.
רשימה
שיעור התאבדות לכל 100,000 אנשים בשנה
טענות על התאבדות בקרב בעלי חיים
על פי הידע המדעי כיום, תופעת ההתאבדות ייחודית לבני אדם בלבד, עם זאת, קיימות מיתות משונות של בעלי חיים אשר ניתנות לפירוש כהתאבדות.
הלמינג הוא מכרסם אשר סיפרו עליו בעבר כי הוא נוהג לקפוץ, ללא סיבה נראית לעין, מעבר לצוקים במין התאבדות המונית. מיתוס ההתאבדות של הלמינג ניזון מסרט הטבע "White Wilderness" שהופק על ידי אולפני דיסני ב-1958. בסרט נראתה להקת למינגים גדולה "מתאבדת" בקפיצה מצוק אל הים. לימים הסתבר שהסצנה הזאת הייתה מבוימת: למינגים לא חיים כלל באזור בו צולם הסרט (אלברטה שבקנדה), וכמה עשרות למינגים הובאו לאתר ונדחפו לתהום. כאשר צפיפות האוכלוסייה גדלה בטבע, יוצאות להקות למינגים למסע נדודים בחיפוש אחר טריטוריה חדשה. במסע זה עלולות להיספות חיות רבות, חלקן גם בנפילה מצוקים או טביעה במקווי מים שאין הן מצליחות לצלוח. אין המדובר בהתאבדות מכוונת. הלמינגים נעים באזורים שאינם מכירים: אין סימן לכך שהמכרסם ידע מראש שבקצה הדרך מחכה לו תהום או ים. חוש הראיה של הלמינגים חלש מכדי להבחין בין נחל, שניתן לחצות אותו, לפיורד - בו קרוב לוודאי יטבעו. מראה להקות למינגים טובעים בים הזין את המיתוס עוד לפני שדיסני הפך אותו לפופולרי.
חלק מן היונקים הימיים, בעיקר לווייתנים ודולפינים, עולים על החוף וכתוצאה מכך מתים לעיתים קרובות, תופעה המכונה החפת לווייתנים. גם במקרה זה אין כל עדות להתאבדות מכוונת. מיתוס אחר גורס כי עקרב המוקף בטבעת אש יעקוץ עצמו למוות. למיתוס אין בסיס: העקרב אינו רגיש לארס של עצמו. ייתכן שעוויתות זנב עקב התכווצות שרירים מחום המדורה יצרו רושם מוטעה של עקיצה עצמית וכך נולד המיתוס.
התאבדות בספרות
בשנת 1774 יצא לאור ספרו של וולפאנג גתה, "ייסורי ורתר הצעיר", בו מתואר בחור צעיר המאוהב בנערה המאורסת לאחר ושאינה נענית לחיזוריו, עד שהוא מחליט לשים קץ לחייו. בעקבות גל ההתאבדויות ההמוני של צעירים, נאסר הספר שנים אחדות להפצה. תופעה זו נקראת "אפקט ורתר".
גבת תחתית
גבת תחתית  הייתה תחנת ניסיונות חקלאית למרגלות קיבוץ גבת בעמק יזרעאל, שעסקה במחקר חקלאי בהנחייתו של יצחק וולקני, ושבתחומה התקיימו קורסי מפקדים של ארגון ההגנה בשנת 1937.
בראד פרידל
בראדלי האוורד פרידל (באנגלית: Bradley Howard Friedel; נולד ב-18 במאי 1971) הוא כדורגלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת השוער, וכיום מאמן קבוצת ניו אינגלנד רבולושן.
פרידל שיחק כדורגל בליגת המכללות וייצג את הנבחרת של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובעקבות כך זומן לסגל נבחרת ארצות הברית לקראת מונדיאל 1994 שנערך בארצות הברית, אך לא שיחק במהלך הטורניר. ב-1995 חתם על חוזה מקצועני ראשון כאשר הצטרף לקבוצת ברונדבי מליגת העל הדנית. לאחר תקופה קצרה חתם בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית, וזכה עמה בסופר קאפ הטורקי. ב-1996 חזר לארצות הברית ושיחק עונה אחת בקולומבוס קרו, בה נבחר לשוער השנה של ליגת ה-MLS.
בסוף שנת 1997 חתם פרידל בקבוצת ליברפול מהפרמייר ליג האנגלית, שם שימש כשוער מחליף לדייוויד ג'יימס, ועד שנת 2000 ערך 30 הופעות בקבוצה בכל המסגרות. לאחר מכן עבר לבלקברן רוברס וסייע לה להעפיל לפרמייר ליג בשנת 2001. פרידל שיחק בבלקבורן עד שנת 2008 וערך 289 הופעות במדי הקבוצה. לאחר מכן הגיע לאסטון וילה, במדיה שיחק שלוש שנים. באוגוסט 2011 עבר פרידל לטוטנהאם הוטספר. את הופעת הבכורה שלו בטוטנהאם ערך בהפסד 0–3 למנצ'סטר יונייטד, והוא פתח בהרכב בכל המשחקים בעונת 2010/2011. בעונת 2012/2013 הגיע הוגו לוריס לקבוצה ופרידל הפך לשוער השני של הקבוצה.
ביוני 2015 פרש ממשחק פעיל.
פרידל שיחק בנבחרת מ-1992 ועד 2005, ולזכותו 82 הופעות במדי הנבחרת.
הארמייה השלישית (האימפריה הגרמנית)
הארמייה השלישית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
היסטוריה
מפקדה של הארמייה בתחילת הקרבות היה מקס פון האוזן. הארמייה כללה בעיקר את יחידות הצבא הסקסוני, בתוספת יחידות כלל-גרמניות. במסגרת תוכנית הפלישה הגרמנית לצרפת הוצבה הארמייה באגף הימני של הגרמנים. בתחילה נחלה הארמייה הצלחה מרובה, וניצחה את הצרפתים בקרבות שרלרואה ודינן, וכמו כן הייתה אחראית להרס של העיר ריימס, אולם לבסוף הוכתה בקרב על המארן, ונאלצה לסגת אל מעבר לנהר האן.
לאחר שהחזית המערבית קפאה על שמריה במלחמת חפירות ממושכת, פוזרו בהדרגה היחידות הסקסוניות בארמיות אחרות, והארמייה הפכה להיות כלל-גרמנית.
הארמייה השתתפה בפברואר - מרץ 1915 בקרב שמפאן הראשון, ובספטמבר - נובמבר 1915 בקרב שמפאן השני, כמו כן הארמייה הדפה את מתקפת הארמייה הצרפתית הרביעית (שהייתה חלק מקבוצת הארמיות המרכזית בפיקוד גנרל פיליפ פטן) במהלך הקרב השני על האן, שהיה חלק ממתקפת ניוול.
במהלך שנת 1918 פעלה הארמייה במסגרת קבוצת הארמיות של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. ב-15 - 17 ביולי 1918 השתתפו כוחות הארמייה במתקפה הגרמנית על המארן, תוך שהם תומכים באגף המזרחי של הארמייה הראשונה.
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הוחלט על פירוק הצבא הגרמני. בעקבות כך פורקה הארמייה השלישית ב-30 בינואר 1919.
21 באוגוסט 1914
בקרב שרלרואה ב-21 באוגוסט 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
30 באוקטובר 1918
בסוף המלחמה, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
אנה אסינגר
אנה אסינגר (בגרמנית: Anna Essinger; 15 בספטמבר 1879 - 30 במאי 1960) הייתה מחנכת יהודיה ילידת גרמניה, שהתחנכה בארצות הברית. ניהלה בית ספר פרוגרסיבי בגרמניה אותו העתיקה לאנגליה עם עליית הנאצים לשלטון. גילתה כושר ארגון ומנהיגות והצילה בזכות תושייתה את תלמידיה היהודים מידי הנאצים, על ידי העברתם לאנגליה והקמת בית ספר חלופי בשם באונס קורט במחוז קנט.
קורות חייה
ילידת אולם (Ulm) בגרמניה. בת בכורה מתוך תשעה ילדים. בשנת 1899 נשלחה לארצות הברית אל דודתה בנשוויל טנסי. שם החלה להתעניין בחינוך. השלימה תואר ראשון ושני בגרמנית והחלה ללמד גרמנית. במהלך תקופה זו התיידדה עם הקוויקרים והושפעה מאוד מרעיונותיהם. ב-1919 נשלחה על ידי אגודת הידידים הקוויקרית לדרום גרמניה לדאוג לרווחת הילדים לאחר מלחמת העולם הראשונה. למרות שהייתה מעורבת גם בפיתוח תוכניות לימודים לנשים עובדות החליטה שעליה להתמסר לחינוך ילדים. בשנת 1926 ייסדה בקרבת אולם בית ספר פנימייתי בשם לנדשולהיים הרלינגן. נודעה כבעלת חופש מחשבה, מתנגדת ללאומנות ועל אף יהדותה לא ניהלה אורח חיים מסורתי ולא הייתה ציונית. התלמידים במוסד שהקימה למדו בקבוצות בהתאם ליכולתם האישית. לא הונהגה בו ענישה פיזית וכן לא בחינות או הערכה תחרותית. הילדים למדו גם שפות כגון, צרפתית ואנגלית. היחסים עם המורים היו קרובים ולמנהלת המייסדת נהגו לקרוא דודה אנה (Tante Anna). אסינגר נודעה בקשיחותה אך במסירותה לתלמידיה. נהגה לעודד את תלמידיה לחשיבה עצמאית, ליצירתיות ומעשיות בד בבד עם יכולת עבודה שיתופית.
פעילותה בתקופת השואה
שליש מהילדים בבית ספרה היו יהודים. לאחר עליית היטלר לשלטון הבינה אסינגר, שעליה להוציא את בית הספר מגרמניה כי אין עתיד לילדים היהודים במדינה זו. ב-1933 נתבקשה לתלות את דגל צלב הקרס על גג בית הספר לרגל יום הולדתו של הפיהרר. מאחר שהבינה שהדגל מסמל השקפת עולם המנוגדת להשקפתה, הסבירה למורים ולתלמידיה, שלא תוכל להשלים עם חינוך בכפייה בתנאים אלה. לאחר השגת אישור הרשויות באנגליה ואת תמיכת הקוויקרים עמם הייתה מיודדת, ותורמים פרטיים נוספים, הצליחה להעביר 65 מתלמידיה היהודים וגם את רוב צוותה, ולהעתיק את בית ספרה לבאונס קורט במחוז קנט. את בית הספר במיקום החדש הפכה למקלט עבור הילדים היהודים הפליטים שהמתינו לאיחוד עם הוריהם או לקליטה בקרב משפחות אומנה.
בנוסף לילדים העבירה איתה לבית הספר גם שלוש מורות, מנהל מטבח ועשרה נערים בוגרים יותר על מנת שיסייעו בעבודה עם התלמידים הפליטים. ציוד בית הספר היה צנוע וכלל עפרונות ונייר בלבד. אסינגר דאגה ללימודי אנגלית עבור הילדים על מנת להקל על שילובם בארץ החדשה. גייסה מתנדבים לצורך כך באמצעות פרסום מודעות בעיתונות והבטחת מגורים וכלכלה בחינם למורים לאנגלית שיסכימו להתגייס למשימה זו.