cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוקת הכמורה
הוועדה
הוועדה שעסקה בחוקת הכמורה הציעה סולם שכר קבוע ושוויוני יחסית, במקום המענקים השונים שבוטלו – שכר שנתי של כומר כפרי היה אמור לנוע בין 1,200 ל-6,000 ליבר, שיפור ניכר עבור רובם; שכר הבישופים הוגבל ל-12,000 ושל הארכיבישופים ל-20,000 – ארגנה מחדש את הדיוקסיות בהתאמה למחוזות החדשים שנוצרו, וסגרה כל קהילה שהיו בה פחות מ-6,000 תושבים. על בישופים נאסר לפעול בלי התייעצות עם אסיפות, ורק הארכיבישופים היו אמורים להתמנות על ידי האפיפיור ולא בהסכמת הכפופים להם. אך התקנה מרחיקת הלכת ביותר הייתה העמדת כמרים לבחירה על ידי כל האזרחים שהתגוררו באזור בו כיהנו – כולל, פוטנציאלית, הוגנוטים, יהודים או אף דאיסטים. הייאנסניטים הטיפו קודם להליכי בחירות, אך בהשתתפות הכמורה לבדה. סמכויות האפיפיור על הכנסייה הצרפתית הוגבלו מאוד. כמרים מתונים ניסו להפוך את המתווה לקביל יותר: ב-9 ביוני כמעט הצליח האב קלוד ז'אקמאר לשכנע את האספה לתת לאנשי הדת קול בבחירות, ונבלם רק על ידי טיעון שהעלה רובספייר, מקיצוני היעקובינים, שיש בכך משום הותרת שריד קורפורטיבי שאינו כפוף לאומה. החרם שהטילו הקפוצ'ינים אפשר לרוב להעביר את החוקה בקלות יחסית ב-12 ביולי. האפיפיור פיוס השישי השתהה בינתיים מלגלות את דעתו. ב-10 ביולי שיגר איגרת גינוי פרטית אל לואי השישה-עשר, והזהיר אותו מקרע דתי. זו הגיעה ליעדה ב-23 בחודש, יום לאחר שהמלך נאם באספה והבטיח כי יתמוך בחוקה, בהתאם למדיניות הסבילה שאימץ מאז אירועי אוקטובר הקודם. הוא השיב לפיוס השישי כי הדבר בלתי נמנע, וביקש הסכמה מהכס הקדוש. לואי ושריו הניחו כי פיוס יבלע את החוקה כפי שהבליג על הרפורמות שספג מיוזף השני, אך טעו. מלבד זאת שהמסמך הצרפתי היה קיצוני בהרבה מכל מה שנאלץ להסכין עמו באימפריה הרומית הקדושה, באותה שעה ממש התחזקו בוותיקן הכוחות שדגלו בעליונות האפיפיור, כמו החשמן ג'צ'ינטו ג'רדיל. כמו כן, הקיסר לאופולד השני ניצב בפני כמה מרידות על רקע המדיניות הדתית של אחיו יוזף ושלו, מה שחיזק את בטחת השמרנים בוותיקן. האפיפיור כתב לפריז שעליו להיוועץ בקולגיום הקדוש; הוא ציפה שההיררכיה בצרפת תניא או לפחות תעכב את המלך, מבלי שיצטרך להתערב בעצמו. אבל בעוד שהבישופים הליברלים הזהירו מקרע והתחננו שפיוס לא יגנה את המתווה, אפילו החשמן השמרן דה בואז'לה, מראשי הקפוצ'ינים, לא היה נחרץ בפניותיו לשליט. המלך אשרר את החוקה ב-24 באוגוסט, אך הכמורה הצרפתית לא יכלה להיות בטוחה בקבלתה בטרם נשמעה דעת רומא. ב-30 באוקטובר פרסמו שלושים בישופים, שהיו צירים באספה שהתנגדו לחוקה בשעתו, מכתב פומבי בו הסבירו את עמדתם. תוכנו לא היה מתריס, אך קרא להתייעצות בתוך הכנסייה.
קרע דתי
האספה המכוננת לא המתינה. באוקטובר החלו התקנות להיאכף: נבחרו בישופים, נסגרו דיוקסיות ומנזרים ופוטרו כמרים. אך בעוד שהכמורה הבליגה על כל הפגיעות ברכושה ובהכנסותיה, ורבים מזוטריה תמכו לפחות בחלק מהמהלכים, היא לא הייתה נכונה להסכין עם חתירה תחת הדת עצמה. הבישוף הנבחר הראשון, דה לה פואפ, נתקל בסירוב של הארכיבישוף מרן לסמכו. הבישוף רופו דה בונוואל הכריז:  השלטונות המקומיים נתקלו בסירובים המוניים, מכמרי הכפר ועד לארכיבישופים, ובנאנט לבדה לא נענו לדרישות החוקה יותר ממאה אנשי דת. הרוב באספה המכוננת קיבל את הידיעות מרחבי הממלכה בכעס והיה נחוש להשליט את מרותו. ב-27 בנובמבר הוכרע שמי שיסרב לציית לחוקה יפוטר, וכדי לאכוף זאת נקבע שעל הכמרים להישבע לנהוג לפיה. ויליאם דויל כתב על האירועים: שיעורי הסרבנות הרקיעו שחקים: בחוף המערבי, בנורמנדיה וברטאן, פחות מרבע נדרו, ודפוס דומה התקיים בפרובינציות מרוחקות כאלזס. בסך הכל, חצי מאנשי הדת בצרפת נמנעו מלהישבע, ובאסיפה עצמה הסכינו לכך אך 109 כמרים, כשליש מהצירים שנבחרו בשעתו על ידי המעמד הראשון. רק שבעה מתוך מאה ושישים הבישופים בצרפת, ביניהם טליראן, הסכימו לנדור ובכך אפשרו את שימור שלשלת הסמיכה ולגיטימציה לכנסייה החוקתית הנפרדת שהמהפכנים נאלצו להקים. השבועה גם הביאה לגילוי חולשה מביך, כשהסתבר שאין די כמרים להחליף את הסרבנים. האספה נאלצה להותירם במקומותיהם עד שיימצאו ממלאי מקום. בפריז, התפרצו רדיקלים לכנסיות והתפרעו בטקסים, ובובות בדמות האפיפיור נשרפו ברחובות.
חוק הדרכים (שילוט)
תיק יטבתה
על פי כתב האישום, החברה ורבנשטיין התקינו או הזמינו התקנת שלט גדול על החלקה של כהן, עליה הותקן גם השלט של מנטל, ובה פרסומת למסעדת "יטבתה" השלט לא הוסר למרות ההתראות להסירו שנשלחו לכהן.
לאחר שמיעת הראיות בתיק, הרשיע בית משפט את כהן בעבירה של איסור התקנת שלטים. בית משפט גזר על כהן, קנס בגובה 100 ₪ בתוספת התחייבות בגובה 2,500 ₪.
חוקת הכמורה
קרע דתי
האפיפיור טרם הגיב, וללא מענה ממנו אשרר המלך את השבועה ב-26 בדצמבר. לואי עצמו הוסיף לשמור אמונים לרומא, והוא ומשפחתו השתתפו במיסות שנערכו רק על ידי כמרים סרבנים. רק במרץ 1791 שבר פיוס השישי את שתיקתו וביקש מההיררכיה לסרב לשבועה. ב-4 במאי התפרסם לציבור גינוי חריף מטעמו לחוקה. כעשירית מאלה שכבר נדרו לציית לה חזרו בהם. הקרע בין הכנסייה הקתולית לצרפת המהפכנית הושלם עם סיפוח רשמי של המובלעות האפיפיוריות ונסן ואביניון, שהשתוללה בהם מלחמת אזרחים בין קתולים נאמנים לתומכי המהפכה שביקשו צעד כזה, והנונציו אנטוניו דוניאני עזב את הממלכה בסוף מאי.
חוק הדרכים (שילוט)
פסק דין חברת קשת שלטים
חברת קשת שלטים הציבה שלושה שלטי חוצות גדולים על מבנה נטוש בבני-ברק סמוך לצומת גהה, ללא אישור. החברה נקנסה ב-150 אלף שקל והמנהל שלה ב-50 אלף שקל נוספים.
המשרד לאיכות הסביבה הגיש כתב אישום נגד החברה המפרסמת, חברת קשת שלטים ומנהלה, נתנאל זר.
חוקת הכמורה
קרע דתי
בשנים הבאות נחשפו כמרים סרבנים לרדיפות קשות, לגירוש ולהוצאה להורג, ובשיא שלטון הטרור נרדפו גם הכמרים החוקתיים. הרדיפות רפו בסתיו 1794, לאחר הוצאת רובספייר להורג, וב-18 בספטמבר הפקיעה המדינה את החוקה למעשה כשהפסיקה לשלם משכורות לאנשי דת. ב-21 בפברואר 1795 הופרדה הדת מהמדינה והוכרז חופש מצפון גמור לכל האמונות. הקרע בין צרפת לכנסייה אוחה רק ב-15 ביולי 1801, כשנפוליאון חתם על קונקורדט חדש עם האפיפיור פיוס השביעי בפריז.
חוק הדרכים (שילוט)
פסק דין חברת קשת שלטים
בית המשפט חייב את החברה ומנהלה להימנע מעבירה דומה במשך שלוש שנים. כמו כן יצא צו שלפיו עליהם להסיר את השלטים מהמבנים עליהן נתלו.
בפסק הדין ציינה השופטת, דורית רייך-שפירא, בין השאר כי "הצבת שלטים בדרך בין-עירונית, מהווה בנוסף לזיהום ולפגיעה באיכות הסביבה, מפגע בטיחותי משום שיש בהם להסיח תשומת לב הנהגים מהנעשה בדרך, באופן שעלול לסכן אותם ולסכן אחרים".
ג'ון ג'וזף אנקינג
ג'ון ג'וזף אנקינג (באנגלית: John Joseph Enneking; 4 באוקטובר 1841 – 16 בנובמבר 1916) היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי שקשור לאסכולת בוסטון.
ביוגרפיה
אנקינג נולד במשפחה ממוצא גרמני במינסטר, אוהיו. הוא התחנך במכללת מונט סנט מרי, סינסינטי, שירת במלחמת האזרחים האמריקאית בשנים 1861-1862, למד אמנות בניו יורק ובבוסטון, ויתר על המשך הלימוד כי היו לו בעיות ראייה. אבל חזר ללמוד לצייר לאחר שנכשל בייצור כלי פח. בשנים 1873 - 1876 למד במינכן ובפריז, וחזר לשם בשנים 1878–1879. כמו כן צייר בהולנד. אנקינג הוא צייר חוץ, והנושא החביב עליו היה הדמדומים של סתו בניו אינגלנד. באופן כללי הוא אהב את האור של תחילת האביב, סוף הסתיו הבוקר והערב בחודשי החורף.
אניקינג נפטר בבוסטון בשנת 1916.
זמן קצר לאחר מותו נערכו תערוכות זיכרון ליצירותיו במועדון האמנות בוסטון ובפורטלנד, מיין.
משפחתו שמרה את עיקר עבודתו באחסון במחסן ישן בבוסטון. לאחר מות אשתו מרי קתרין אליוט אנקינג (2 בנובמבר 1844 - 23 באוקטובר 1923), נשכחו הציורים.
גלריית Vose בבוסטון שוב הייתה מעורבת בשימור עבודתו ובשנת 1972 פרסמה את הביוגרפיה של אנקינג. פארק הינקינג בהייד פארק, מסצ'וסטס קרוי על שם אנקינג.
ויליאם ראמסדן
ויליאם האוולוק צ'פלין ראמסדן (באנגלית: William Havelock Chaplin Ramsden; 3 באוקטובר 1888 – 16 בדצמבר 1969) היה קצין בכיר בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
ראשית חייו
ראמסדן נולד בצ'סטר, צ'שייר, אנגליה, ב-3 באוקטובר 1888, והיה בנם של הכומר הנרי פלומפטר ראמדסן ואתל פרנסס אליס האוולוק, ויליאם ראמסדן התחנך במכללת באת' ובמכללה הצבאית המלכותית, סנדהורסט, שם הוסמך כסגן משנה ברגימנט מערב הודו ב-5 באוקטובר 1910. ראמסדן הועלה לדרגת סגן ב-2 באוקטובר 1912, ושירת במלחמת העולם הראשונה עם הגדוד השני של הרגימנט שלו, תחילה בקמרון ובניגריה עם הגדוד שלו, ולאחר מכן, מ-19 במרץ 1916, כקפטן ברגימנט מזרח יורקשייר. הוא שירת עם הגדוד בחזית המערבית, בצרפת ובבלגיה, שם הוענק לו עיטור הצלב הצבאי, וב-16 בפברואר 1918 הוא הועלה לדרגת מייג'ור. ב-22 בינואר 1918 הוא נישא לכריסטין אדלאייד בולדווין, בתו של ג'יימס יסקומב בולדווין.
בין המלחמות
בין המלחמות נשאר ראמסדן בצבא הבריטי, והגיע לדרגת לוטננט קולונל בשנת 1933, ומונה למפקד הגדוד הראשון, רגימנט המפשייר בשנת 1936. הוא היה בשירות פעיל במבצעים בוזיריסטן ובארץ ישראל בתקופה זו, ולאחר מכן הוא המשיך מונה למפקד אזור מערב לנקשייר בשנת 1939.
מלחמת העולם השנייה
ראמסדן לחם במלחמת העולם השנייה, ופיקד על חטיבת החי"ר ה-25 במהלך הלחימה בצרפת במאי 1940 כחלק מחיל המשלוח הבריטי (BEF). ב-12 בדצמבר 1940 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-50 (נורת'מבריה). הדיוויזיה, שעזבה את אנגליה באמצע שנת 1941, נלחמה היטב בצפון אפריקה בשנה שלאחר מכן. הוא מונה למפקד הקורפוס ה-30 ביולי 1942, תפקיד אותו הוא מילא עד ספטמבר 1942. בשובו לאנגליה הוא קיבל את הפיקוד הוותיק של ברנרד לו מונטגומרי, הדיוויזיה ה-3, בדצמבר 1942, כשהוא ממלא תפקיד זה עד דצמבר 1943, כאשר מונה במקומו טום רני. מתחילת 1944 הוא נשלח לסודאן והפך למפקד כוח ההגנה הסודני, שהפך מאוחר יותר לפיקוד הכוחות הבריטיים בסודאן ובאריתריאה. הוא פרש מהצבא בשנת 1945, ומת במחנה אלדרשוט ב-16 בדצמבר 1969.
ג'ולי קייטלין בראון
ג'ולי קייטלין בראון (באנגלית: Julie Caitlin Brown; נולדה ב-27 בינואר 1961) היא שחקנית ומוזיקאית אמריקאית, שידועה בזכות תפקידה כעוזרת השגריר הנארני נאטות' בעונה הראשונה והחמישית של סדרת המדע בדיוני "בבילון 5". היא הופיעה לראשונה במחזמר "ישו כוכב עליון" בתפקיד מרים המגדלית בשנת 1983. בסוף שנות ה-80, בראון עברה לניו יורק סיטי והשתתפה במחזמר "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" של סטיבן סונדהיים.
בראון עברה לקליפורניה בשנת 1992 והחלה להשתתף בהופעות אורח במספר סדרות טלוויזיה. היא נקראה ברגע האחרון להחליף שתי שחקניות שנועדו לשחק בתפקיד נאטות' בסדרה "בבילון 5". בראון השתתפה בחמישה פרקים וסירבה להישאר לעונתה השנייה של הסדרה. תפקידה של נאטות' לוהק מחדש לשחקנית מארי קיי אדמס, ובראון חזרה להופיע במהלך העונה השנייה (כעורכת דין אנושית בפרק There All The Honor Lies} ובפרק בעונה החמישית (כנאטות' בפרק A Tragedy of Telepaths).
תפקידי אורח נוספים של בראון כוללים השתתפות בסדרות "בקר", "ג'אג", בוורלי הילס 90210", "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" (בפרק The Passenger) וב"מסע בין כוכבים: הדור הבא" (בשני חלקי הפרק Gambit). היא גילמה את מפקדת הקרומגים בסדרה "גולשים בזמן" בפרק Requiem.
שרית סרי
שרית סרי (נולדה ב-14 באוקטובר 1961; בעבר הייתה ידועה בשם שרית ברוך-סרי) היא קומיקאית, מדבבת, סופרת ושחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם שרית ברוך בתל אביב. למדה בבית-הספר "התחיה" בבת ים ואת שירותה הצבאי עשתה ב"צוות הווי חיל האוויר".
הייתה נשואה לשחקן מתי סרי ולשניהם שתי בנות: ליאור, שנהרגה ב-22 באוגוסט 1990 בגיל שלוש בחנות רהיטים בכיכר המדינה כשנפלה בין הסורגים מהקומה השנייה לראשונה ונפגעה בראשה, וגל סרי שחקנית, מדבבת וחברת תיאטרון צה"ל.
מתגוררת בתל אביב.
בקולנוע ובטלוויזיה
ב-1983 שיחקה בתפקיד אורח בסרט "סבבה", ב-1988 שיחקה בסרט השמיני של סדרת סרטי אסקימו לימון, "בלוז לקיץ" שיצא רק בגרמניה, השתתפה בסרט הקולנוע "כבלים" (1992), לצד אריק איינשטיין, מוני מושונוב וצבי שיסל. כמו כן, השתתפה בסרט "מר באום" (1997).
בטלוויזיה, השתתפה בסדרת הילדים "הצצקנים" (1989), באותה השנה שיחקה בסרט הטלוויזיה "רותי נעים" לצד גילי בן אוזיליו. השתתפה בתוכנית ההומור והסאטירה "העולם הערב" (1991), בצוות הקבוע של תוכנית הבידור מוצ"ש (1991–1992), הגישה פינת האקטואליה בתוכניתו של יאיר לפיד בערוץ הראשון במהלך שנת 1995 ושיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "אש זרה" (1996).
בשנת 1993 הופיעה בקלטת-הווידאו "ירון בעל החלונות" לצד ירון לונדון, רמי ברוך והילד אסף איש שלום.
בשנת 1994 הופיעה בקלטת הילדים "והילד הזה הוא אני" לצד שירילי דשא, עמי טראוב, יואב הייט, והילד אדם בסנטה.
בין השנים 1996–1999 דיבבה את כל הדמויות הנשיות בסדרה "החרצופים" בערוץ 2.
בשנת 2002 הופיעה לצד ספי ריבלין בתוכנית הספורט הסאטירית "אופסייד" בערוץ הספורט.
בין השנים 2004–2005 כתבה והפיקה DVD לילדים בשם "כייף כפל" ללמידת לוח הכפל דרך שירים בשיתוף הד ארצי, בהנחיית אברי גלעד, תומר שרון, מתי סרי ו-60 ילדים.
לאורך השנים השתתפה בדיבוב סדרות וסרטים רבים, בהם: "האגדה של קורה", "קלימרו", "חוש-חש הבלש", "בלינקי ופינקי", "הקוסם מארץ עוץ", "צבי הנינג'ה", "היי! בינבה", "שאלתיאל קוואק", "פשוש", "סיפורי מוש", "דן-דין השופט", "עמיקו וחבריו", "המפחידנים", "מיקס מאסטר", "אנימליה", "טוק טוקאן", "סוד כמוס", "מפלצת של מלון 3: יוצאים לחופשה", "סינדרלה 3: אהבת אמת" ו"הסנדקית הקסומה".
סרי היא היוצרת והתסריטאית של "מילון הדיבור הפנימי", פורמט טלוויזיוני המבוסס על שני ספרי ההומור שלה, אשר שודר בחינוכית 23. ה"מילון" ממפה את שפת הדיבור היומיומית לנושאים שונים מתחומי חיינו.
קריירת במה
בשנת 1995 שיחקה בתיאטרונטו בהצגת יחיד בשם "שובה של האישה החושנית" אותה כתבה יחד עם שמואל וילוז'ני.
כתיבה
בשנת 2006, כתבה סרי תסריט לקלטת ילדים בשם "כיף כפל", העוסקת בלימוד לוח הכפל דרך שירים. בשנת 2007, כתבה את השיר "ושבו בנים לגבולם", ביחד עם הזמרת דיקלה.
בשנת 2008, ראה אור ספרה "תהיו בקשר", אשר עוסק בשפה העברית היומיומית הקלישאית.
בשנים 2007–2010 כתבה סרי בלוג באתר "TheMarker". בשנת 2011, העבירה אותו לאתר הנשים סלונה.
יוטו הוריגומה
ביוגרפיה
הוריגומה נולד בטוקיו, יפן, ולו 2 אחים. בגיל 7 התחיל לגלוש, אז בסקייטפארק מקומי בטוקיו, עם אביו, גולש סקייטבורד לשעבר, שגם לימד אותו לגלוש על סקייטבורד. מאז גיל 14 הוריגומה יצא למספר טיולי גלישה בארצות הברית, ובשל כך השלים את לימודיו התיכוניים בלמידה מרחוק. כשהיה בארצות הברית, הוריגומה גר בבתים של חבריו, ביניהם גולש הסקייטבורד המקצועי מיקי פאפא, בלוס אנג'לס. הוא נשאר בארצות הברית בעיקר בתקופות החורף, בשל עונת הקור ביפן. מאז שעבר לארצות הברית, הוריגומה התחרה במספר רב של תחרויות סקייטבורדינג אמריקאיות כדוגמת "Tampa Am" ו-"Dew Tour", והשתתף בסרטוני סקייטבורדינג.
קריירה מקצועית
בגיל צעיר, הוריגומה קיבל חסות מסחרית מחברת דירקטוריון יפנית. עקב כישוריו מגיל צעיר, הוריגומה רצה לנסות את מזלו בארצות הברית. ב-2015 הוא השתתף בתחרות הסקייטבורדינג "Wild In The Parks" שנערכה בלוס אנג'לס, וסיים במקום השני. בלוס אנג'לס, הוא החל לצלם סרטוני סקייטבורדינג יחד עם מיקי פאפא, שבאותו זמן קיבל חסות מ-Blind Skateboards. זמן קצר לאחר מכן, מיקי פאפא שוחח עם מנהל הקבוצה שלו והוריגומה הצטרף ל-Blind Skateboards באותה שנה. בינואר 2019, הוריגומה עזב את הקבוצה. במאי 2019, הוריגומה הצטרף לקבוצה April Skateboards, שבבעלות גולש הסקייטבורד המקצועי שיין או'ניל, שהפך את הוריגומה למקצוען.
דירוג הסקייטבורדינג העולמי
נכון ל-30 ביולי 2019, הוריגומה מדורג במקום השני בדירוג הסקייטבורדינג העולמי (בגלישת רחוב) של World Skate, הגוף המארגן של ענפי ההחלקה בספורט מטעם הוועד האולימפי הבינלאומי, עם 62,480 נקודות. בראש הדירוג נמצא נייג'ה יוסטון האמריקאי עם 67,080 נקודות.
חסויות
נכון לאוגוסט 2019, הוריגומה מקבל חסות מסחרית מ-Nike SB, April Skateboards, Venture ו-Spitfire.
פרסים והוקרה
הוריגומה קיבל את תואר "סקייטר השנה" בטקס פרסי Action Sports היפני ב-2017 וב-2018.
היסטוריית תחרויות
להלן רשימת התחרויות ואירועי הספורט בהם השתתף הוריגומה:
פארק תרבות
פארק תרבות הוא מגזין תרבות ישראלי-רוסי בשפה הרוסית, בהגשת ארקן קריב ואנה רוזינה, המפגיש את הצופים עם אמנים, סופרים ואנשי רוח ישראליים, שחקנים ובמאים, מוזיקאים ומעצבים לצד אמנים מפורסמים מחו"ל.
במגזין מוצגת סקירה של אירועי התרבות והבידור מהארץ ומהעולם, הסרטים החמים וקטעים מעולם האינטרנט.
המגזין עלה לאוויר ב 18 בספטמבר 2011 בערוץ yes Raduga.
המגישים
ארקן קריב - נולד בשנת 1963, עלה לארץ בשנת 1989. עיתונאי, מגיש וסופר.
אנה רוזינה - בעלת תואר בבלשנות והוראת השפה הרוסית וספרות רוסית. עובדת כעיתונאית, וכמגישה ברדיו ובטלוויזיה.
חומת בגדאד
חומת בגדאד (ידועה גם כחומת אל-עזמיה; בערבית: جدار الاعظمية, תעתיק מדויק: ג'דאר אל-אעט'מיה) הוא שם נפוץ בתקשורת העולמית למחסום הפרדה עשוי לוחות בטון, שנבנה סביב שכונת אל-עזמיה (בערבית: الاعظمية, תעתיק מדויק: אל-אעט'מיה) באזור הצפוני של הבירה העיראקית בגדאד, מצידו המזרחי של נהר החידקל. בניית החומה החלה ב- 10 באפריל 2007. אורכה כ-5 ק"מ, וגובה הלוחות המרכיבים אותה עומד על 3.6 מטרים.
החומה נבנתה בתגובה לסדרת פיגועי התאבדות קשים בעיר, שגבו קורבנות רבים, ומטרתה להפריד בין האוכלוסייה הסונית לאוכלוסייה השיעית בבגדד. ברובה, מיושבת שכונת אל-עזמיה בסונים. לדברי המתכננים, "החומה תעזור להחזיר את החוק והסדר, על ידי יצירת דרך לנטר את הכניסה והיציאה מהשכונה, ובכך לאפשר לתושבים ולאנשים בעלי עסקים לגיטימיים להיכנס, ולהשאיר את יחידות המוות והמיליציות בחוץ".
בספטמבר 2008 פורק חלק מהחומה, וביוני 2009 הכריזה ממשלת עיראק על פירוק החומה הנותרת.
עמק ססגון
עמק ססגון שוכן בצפון מזרח בקעת תמנע, כ-25 ק"מ מצפון לאילת וכ-3 ק"מ ממערב לכביש 90, וממערב לקיבוץ אליפז. סביב העמק ניצבות גבעות מִשאר של אבן חול נובית ובלבו עובר "שביל ישראל". העמק מצוי מחוץ לגבולות פארק תמנע והוא פתוח ללא תשלום לציבור. מאז 2007 ולמשך כתריסר שנים התנהל מאבק ציבורי נגד הקמתו של מתחם מלונאות בתוך העמק. המאבק הוכתר בהצלחה ובדצמבר 2019 אישרה המועצה הארצית לתכנון ובנייה פה אחד תוכנית שבמסגרתה יוכרז עמק ססגון כשמורת טבע. במסגרת תוכנית זו תתאפשר הקמתו של מלון בסמוך למבואת פארק תמנע.
שם העמק
השם "עמק ססגון" ניתן למקום ב-2007 על ידי פעילי סביבה מקיבוצי הערבה הדרומית בשל סמיכותו ל"גבעת ססגון" וצבעוניותן של שכבות אבן החול המקיפות אותו. שם זה אינו מופיע במפות של המרכז למיפוי ישראל (מפ"י), ומשום כך היו גורמים שהתנגדו לשימוש בו. אף על פי כן, במהלך השנים השתרש השם "עמק ססגון" בציבור והוא מופיע בעבודות מחקר ובעשרות רבות של פרסומים בעיתונים, ברדיו ובטלוויזיה. כמו כן, הוא הוסף למפות השבילים של החברה להגנת הטבע.
גאוגרפיה ואקלים
העמק, ששטחו כ-300 דונם וגובהו כ-170 מטרים מעל פני הים, תחום על ידי נחל תמנע מדרום, הר מכרות מצפון ומצפון-מערב, ועל ידי גבעת ססגון במזרח. שלושה הרי מִשאר של אבן חול נובית מקיפים את העמק. שניים מהם, הר מכרות וגבעת ססגון, הם הגדולים מסוגם בישראל ומתנשאים כ-150 ו-115 מטרים מעל העמק, בהתאמה. הרי משאר אלו מקנים לעמק את ייחודו הנופי (שאר גבעות המשאר בבקעת תמנע קטנות בהרבה). עמק ססגון מחולק לשתי אונות, מערבית ומזרחית, וביניהן מפרידה גבעה מצוקית ללא שם. אוכף צר ונמוך שבו פטריית אבן חול גדולה, מקשר ביניהן. באונה המזרחית עובר "שביל ישראל" המקשר בין מעלה מלחן ונחל מנגן (ודיונת מנגן) להר תמנע. את העמק מנקזים שלושה ערוצים, שניים זורמים אל נחל תמנע שמדרום לעמק, ואחד ישירות לכיוון מזרח לערבה.
פרופסור אמוץ זהבי, שסייר בתמנע ב-1950, טען שנוף גאומורפולוגי דומה לזה שבעמק ססגון, היה מצוי גם בדרומה של בקעת תמנע, אך נהרס בפעולות החציבה והכרייה שהתבצעו בה בין שנות ה-50 וה-80 של המאה ה-20.
האקלים בבקעת תמנע ובעמק ססגון שבתוכה הוא אקלים צחיח קיצוני עם ממוצע משקעים שנתי נמוך של כ-25 מ"מ בשנה וטמפרטורות ממוצעות בקיץ של כ-40 מעלות צלזיוס ביום ו-25 מעלות בלילה, ובחורף 22 מעלות ביום ו-10 בלילה.
גאולוגיה
בעמק ססגון ובהרי המשאר שסביבו נחשפות אבני חול שהן סלעי משקע שמקורן בתוצרי בליה של סלעי יסוד וסלעים מותמרים. מחשופי אבן החול בעמק על פי סדר היווצרותם, הם מתצורת תמנע ומעליה תצורת שחורת אשר הורבדה במהלך הקמבריום (540–485 מיליוני שנים לפני זמננו). מעל תצורת שחורת מצויה תצורת אמיר שהיא מאוחרת יותר בכ-400 מיליון שנה. הפער הסטרטיגרפי שבין תצורות שחורת ואמיר נובער מתקופה ארוכה של בליה. בעמק ססגון מופיעות תצורת תמנע כגבעות שחורות בבסיס הרי המשאר, תצורת שחורת כסלעים אדמדמים מגוונים המהווים את החלק התחתון בהרי המשאר ותצורת אמיר כסלעים חומים בחלקם העליון.
אקולוגיה בעמק ססגון ובהרי המשאר הסובבים אותו
בשל צחיחותו של האקלים באזור הערבה הדרומית ובכלל זה בעמק ססגון, התפתחה בו מערכת אקולוגית יוצאת דופן, המזכירה בחלקה את התופעות האקלימיות באזורים בסהרה. חרף תנאי הסביבה המאתגרים (שילוב של טמפרטורה יובש וקרינה), המערכת הגאו-הידרולוגית מצליחה לתמוך במגוון רב יחסית של מיני צמחים, המקיימים שפע פרטים ועושר מינים של בעלי חיים כפרוקי-רגליים וחולייתנים.
צמחייה
בשנים שחונות מתקשה מאוד הצמחייה החד-שנתית לגדול בעמק, אך בשנים גשומות, שבהן שוטפים המים את הערוצים, גדלים בעמק ססגון צמחי מדבר רבים האופייניים לאזור.
בסקר צמחים שנערך לאחר שנה גשומה, זוהו בעמק ססגון המינים: מלענן מנוצה, מלענן ריסני, דוחן אשון, תלת מלען פעוט, אפיונה מחוספסת, קזוח תלת קרני, חמדת השיח, אזוביון מדברי, פורסקוליאה שבירה, שמשון ליפי, רכפתן מדברי, מרווה מצרית, עירית צרת-עלים, פגוניה ערבית, פגוניה קטנת פרחים, פגוניה דביקה, עוקץ עקרב גלוני, פיגמית מגובששת, פרעושית גלונית, פרעושית מסולסלת, כוכב ריחני, יפרוק המדבר, מצמרת שעירה, סילון קוצני, מנתור ערבי, טוריים מדבריים, לחך ריסני, לחך סגלגל, לוניאה מחודדת, חלבלוב מגורגר, חלבלוב קהירי, מלחית מסורגת, קדד הסיף, פריינית קירחת, כפתור החולות, מחטנית המדבר, פרסטיה מצרית, זיזים חשופים, זקנונית הגממות, לוניאה מחודדת, זוגן פשוט ושיטת הסוכך.
בעלי חיים
בקרב היונקים הקטנים, מצויים עטלפי חרקים דוגמת פרספון, עטלפון בודנהיימר ואפלול נגב, ומכרסמים כגרביל הערבה וגרביל סלעים וקוצנים. בעמק גם אוכלי עשב גדולים יותר כארנבות, צבי הנגב ויעל נובי וטורפים כשועל מצוי ושועל צוקים (המתגוררים במצוקים של הרי אבן החול סביב) זאב אפור וצבוע מפוספס. באתר זה תועדו תצפיות ישירות ועקבות של צבועים וזאבים, וידוע על השימוש של טורפים אלו במאורות בתוך מבני אבן-החול.
היבט אקולוגי נוסף של עמק ססגון, הוא תפקודו כמעבר פעיל וחיוני עבור תנועת בעלי-חיים (מסדרון אקולוגי). אין מדובר רק בתנועה מקומית על ידי בעלי חיים קטנים, אלא בסקאלה רחבה יותר הנאמדת בקילומטרים, בעיקר על ידי יונקים פרסתניים (צבאים) וטורפים (זאבים וצבועים). עמק ססגון מהווה חיבור בין שמורת יטבתה הגדולה והשופעת בצפון, לבין שמורת בקעת תמנע ושמורות נוספות (נחלי נמרה, רחם, עתק ואף ערבת עברונה הנרחבת). אוכלוסיית צבי הנגב בערבה הדרומית היא הגדולה ביותר בישראל (כ-600 פרטים בין יטבתה לאילת), ועמק ססגון חיוני לתפקודה והישרדותה כאחד המעברים הפתוחים היחידים שנותרו לצד הפיתוח המודרני הנרחב בערבה.
ארכאולוגיה והיסטוריה
החפירות שנעשו בבקעת תמנע לא כללו את עמק ססגון. אולם, בסקר ראשוני שנערך ב-2008 על ידי ד"ר עוזי אבנר התגלו 28 אתרים קטנים ו-12 נקודות ממצא, החל מהתקופה הנאוליתית המאוחרת (האלף ה-6 לפנה"ס) ועד תקופה האסלאמית הקדומה (המאות 7–11 לספירה). בין האתרים: מבנה מגורים עם חצר וארבעה חדרים, תעלת כרייה לנחושת, שתי מלכודות טורפים, מספר קברי גל (טומולי) ושלושה מתקנים עם מצבות פולחן.
אחרי מלחמת העצמאות, בין שנות ה-50 וה-80 של המאה ה-20, התקיימה פעילות נמרצת של חיפוש מחצבים (בעיקר נחושת ומנגן) בכל בקעת תמנע וסביבתה. פעילות זאת כללה סלילת רשת צפופה של דרכים לחפירות ולקידוחי בדיקה. אף שפעילות זאת לא פסחה על עמק ססגון (שבו נכבשה דרך עפר), הוא נותר שמור יחסית. מרחב זה מופר פחות מרוב חלקי הבקעה, כולל אזורי פארק תמנע של היום בסמוך לאתרי המרכבות, אתר הקשתות (פירי כריית נחושת), אגם תמנע ועוד. ב-1996, במסגרת תוכנית המתאר לבקעת תמנע, הוחלט שחלק זה יוחרג למטרות פיתוח מלונאי.
נוף ותיירות
מטיילים רבים מגיעים לעמק ססגון ואל דיונת מנגן הסמוכה אליו, שבה קיים חניון רשמי של רשות הטבע והגנים. אלו נהנים מצבעוניותם של אבני החול ותצורות הסלע היפות. העמק מבודד מהפארק והכניסה אליו אינה כרוכה בתשלום. בין המבקרים מספר גדל והולך של רוכבי אופנים וצועדים ב"שביל ישראל" אשר חוצה את העמק - בואכה הר תמנע בדרום ומעלה מלחן בצפון-מערב.
המאבק על עמק ססגון
מאז 2007 התנהל מאבק ציבורי נגד הכוונה להקים בעמק ססגון מתקן מלונאי, על ידי היזם יואב איגרא. את המאבק יזמו תושבי חבל אילות והיו שותפים לו כל הארגונים לשמירת טבע בישראל. כ-47 אלף אזרחים חתמו על העצומה להגנה על האזור מפני פיתוח – ולהעתקת המיזם לחלופה קרקעית סמוכה. עתירה שהגישו עמותת "אדם טבע ודין" ופעילי סביבה התקבלה על ידי בית המשפט המחוזי בבאר שבע, והפרויקט הוקפא למעשה. בהחלטתו מדצמבר 2008, קבע השופט ניל הנדל, אז סגן נשיא ביהמ"ש המחוזי, כי התוכנית אושרה וזאת בשל חריגה של 75 אחוזים ממכסת הבינוי המותרת על פי תוכנית המתאר לבקעת תמנע. כמו כן, הוועדה לא קיימה את חובתה לערוך דיון בשאלת התאמתו של המיזם לתמ"א 35.
בפסק הדין נכתב: אף על פי שהנדל קיבל את העתירה ומתח ביקורת על הדרך שבה אושר הפרויקט, כתב:. הוא השיב את הכדור למגרשה של הוועדה המחוזית והורה להזמין נספח סביבתי חדש מגורם בלתי תלוי, במימון המדינה.
במהלך 2009 דנה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בהוראת בית המשפט ושכרה את שירותיה של חברת "אתוס" בראשות המתכנן ברק כץ. הוקם צוות בדיקה שהכין סקר סביבתי נרחב ואובייקטיבי, אשר כלל בחינת חלופות בכל מרחב תמנע. המסמך שהוגש קבע כי, וזאת בשל. מחברי המסמך דירגו את חלופת עמק ססגון במקום התשיעי מתוך עשרה אתרים שנבחנו.
בסוף 2011 בחרה הוועדה המחוזית בישיבתה ב-12 בדצמבר 2011, בה נכח גם גלעד ארדן השר להגנת הסביבה, להתעלם מתוצאותיו של הסקר שהזמינה בעצמה, ולהמשיך בקידום התוכנית. הוועדה קבעה כי הסתבר לה שכל החלופות שנבחנו (בהוראתה) אינן ישימות מבחינת סטטוטורית - זולת זו המקורית. זאת משום שתמ"א 35 הגדירה את תמנע כולה כ"מכלול נופי", קטגוריה המונעת פיתוח אינטנסיבי. עמק ססגון נמצא מתאים, משום שתוכנית המתאר הארצית אינה חלה עליו (מתחם המלונות אושר בטרם נכנסה תמ"א 35 לתוקף).
במהלך 2013, הגיש יזם הפרויקט תביעה אזרחית כנגד המדינה, בטענה כי התרשלותה בעת אישור תוכניתו גרמה לו לנזק בסך 15 מיליון ש"ח. בתגובה לתביעה, הודיעה הפרקליטות לבית המשפט כי יש להטיל את האחריות על "אדם טבע ודין" ועל פעילי הסביבה אשר הגישו את העתירה, שבגינה נגרמו העיכובים בפרויקט. בפנייתה ליועץ המשפטי לממשלה, טענה אדם טבע ודין כי מהלך זה של הפרקליטות מהווה פגיעה חמורה בזכות הגישה לערכאות ובשלטון החוק. בעקבות זאת, חזרה בה הפרקליטות, והודיעה לבית המשפט על הסרת התביעה כנגד "אדם טבע ודין".
בפברואר 2014, הנחתה הוועדה את היזם לתקן את התוכנית באופן המצמצם את זכויות הבניה (עיקרי ושירות) עד 24,000 מ"ר תוך צמצום הפריסה המלונאית אל האונה הצפון מזרחית של העמק. בסתיו 2016 אושר המיזם בשנית בוועדה המחוזית, אך שלושה מחברי הוועדה הגישו ערר למועצה הארצית. במסגרת הדיון הציג המשרד להגנת הסביבה מסמך מפורט המתווה אלטרנטיבה קרקעית להקמת מלון – בסמוך למבואת פארק תמנע. "חלופת המבואה", שדורגה במקום הראשון במסמך חב' אתוס וכן במסמך שהכין פרופ' אלון טל ב-2009, מחייבת גריעה של שטח מתוך שמורת הטבע בשולי הר תמנע. כדי להקל על מהלך שכזה ולהדגיש את היתכנותו, חתמו ארגוני הסביבה בערבה ובישראל על התחייבות מראש שלא להגיש התנגדויות לתוכנית מלונאות במיקום זה. משרד התיירות והיזמים דחו את היוזמה.
בעוד המערכת התכנונית מתמודדת עם המצב הסבוך, היה נראה כי המסלול הפוליטי-ציבורי עשוי להביא לפתרון שישביע את רצון הצדדים בקונפליקט. בראשית 2016 פורסם כי הושג הסכם לפיצויו של היזם תמורת ויתור על הפרויקט במיקומו המקורי ("מתווה גבאי-עטר"). המימון למהלך זה היה אמור להגיע מהקרן הקיימת לישראל, במסגרת הסכומים שהארגון מעביר למשרד להגנת הסביבה לצורך "פרויקטים לאומיים סביבתיים". משרד התיירות הצליח לבלום את המהלך, בטענה שאין זה ראוי שמשרד ממשלתי אחד ינסה לבטל מיזם שמשרד ממשלתי אחר מקדם במשך שנים. 700 מתושבי חבל אילות (המהווים כמחצית ממשתתפי הבחירות במועצה זו) חתמו בנובמבר 2016 על מכתב לשר התיירות, יריב לוין, בדרישה שיסיר את התנגדותו לפתרון מוסכם בפרשה – ויבטיח את ההגנה על עמק ססגון הנמצא בצפון בקעת תמנע.
בדצמבר 2019 אישרה המועצה הארצית פה אחד תוכנית שבמסגרתה אמור האזור להיות מוכרז כשמורת טבע - בעוד שהמלונות המתוכננים יועתקו למבואת פארק תמנע. התוכנית מותנית בגריעת שטחי שמורה בשולי הר תמנע ובאישור סופי של המהלך בממשלה.
ציונים לשבח ואזכורים בתרבות
באפריל 2008 יצא שירו של יאיר דלאל בשם נפגש בעמק ססגון, בשיר משתתפים גם קובי אוז, סי היימן, אריאל הורוביץ, דן תורן, דודי לוי, גלעד ויטל ועוד.
ב-2011 קיבל מטה המאבק להצלת עמק ססגון, את פרס הגלובוס הירוק הניתן על ידי חיים וסביבה" - ארגון הגג של ארגוני הסביבה בישראל, הכולל כ-130 ארגונים.
המאבק על עמק ססגון תועד על ידי הצלם והבמאי יובל פן. הסרט הופק בסיוע יס דוקו.
Arch Linux
מנהל החבילות
Arch משתמשת במערכת ניהול חבילות בינאריות קלה לשימוש בשם pacman. pacman כתובה בשפת C ומעוצבת להיות קלה, פשוטה ומהירה מאוד. Arch גם מספקת מערכת בניית חבילות דמוית ports שנקראת ABS (Arch Build System), שנועדה להקל על בניית והתקנת החבילות מקוד המקור.
הנתניהוז
הנתניהוז: אפיזודה שולית ובסופו של דבר אף זניחה בתולדות משפחה מפורסמת מאוד (באנגלית: The Netanyahus: An Account of a Minor and Ultimately Even Negligible Episode in the History of a Very Famous Family) הוא רומן משנת 2021 מאת ג'ושוע כהן. הספר המגולל את סיפור המפגש בין הרולד בלום להיסטוריון בנציון נתניהו, כאשר בנציון נתניהו חיפש עבודה באוניברסיטת קורנל ב-1959 ובלום נתבקש לשפוט את מועמדותו. כהן טוען כי שמע את הסיפור מבלום עצמו לפני שמת, והחליט להפוך את הסיפור לאלגוריה על יחסי ישראל ויהדות ארצות הברית. ברומן מופיעים בשמותיהם בנציון נתניהו, אשתו צילה ושלושת בניהם הקטנים – יוני נתניהו, בנימין נתניהו ועדו נתניהו.
Arch Linux
מאגרי חבילות
קיימים שבעה מאגרי חבילות (Package Repositories, נקראים גם Repos) רשמיים להפצה:
הנתניהוז
הספר זיכה את מחברו בפרס פוליצר לספרות לשנת 2022.
Arch Linux
[core]
במאגר חבילות זה יש את כל הדרוש למערכת Arch Linux בסיסית ועובדת. מאגר זה כולל את הכלים הבסיסיים של GNU, הליבה של לינוקס, עורך בסיסי - vi או nano. כל החבילות במאגר זה חייבות להיות שלמות ובדוקות לפני כניסה למאגר זה. מדית התקנה מסוג CORE פשוט מכילה את המאגר הזה, בתוספת תסריטי ההתקנה.
[extra]
מכיל את כל החבילות שלא נדרשות לצורך מערכת בסיסית, אבל נדרשות לצורך מערכת עשירה יותר, כגון שרת X, שולחנות העבודה GNOME ו־KDE, שרת האינטרנט אפאצ'י ועוד.
[community]
מאגר זה מכיל חבילות המנוהלות על ידי משתמשים מהימנים (Trusted Users בקיצור, TUs), והם בעצם ענף מהודר מראש (בינארי) של מאגרי ה־AUR (ראו להלן), ונוצרו מחבילות שהיו במאגר זה במקור, ונבחרו לעבור למאגר זמין יותר.
הנתניהוז
עלילה
המפגש מתרחש בקולג' בעיירה הבדיונית קורבינדייל במדינת ניו־יורק, ובה נמצא הקולג' הבדיוני קורבין. המארח רובן בלום – (הרולד בלום) הוא מרצה יהודי בקולג' הבדיוני, המתבקש ללוות את ד"ר נתניהו, היסטוריון, בביקורו במוסד האקדמי כדי לבדוק את ההיתכנות להעסקת נתניהו כחבר סגל.
Arch Linux
[testing]
מאגר זה מכיל חבילות המועמדות להיכנס למאגרים [core] ו־[extra], ועשויות לשבור חבילות קיימות ו/או מחכות לחבילות אחרות כדי שיבנו, ולאחר שכל החבילות הרלוונטיות יבנו, אז החבילות תועברנה למאגר הרלוונטי להן. שימוש במאגר זה מחייב שימוש במאגר [community-testing].
הנתניהוז
עלילה
נתניהו מגיע עם משפחת, רעייתו צילה ושלושת בניהם: יונתן נתניהו, בנימין נתניהו ועדו נתניהו. בלום, המופנם והנחבא אל הכלים נתקל ביחסי משפחה מורכבת.
Arch Linux
[multilib]
לאלו העובדים עם מערכות 64 סיביות, ייתכן ותדרשנה חבילות מסוימות שלא ניתן להדר לארכיטקטורה זו, מסיבות שונות, כגון חבילות קנייניות ללא קוד מקור, אז נצרכות גם חבילות נוספות כדי לעבוד איתם. נובע מכך, שמשתמש אשר לא אפשר מאגר זה, יעבוד עם מערכת 64 סיביות טהורה.
[community-testing]
מאגר זה דומה למאגר [testing] בכך שהוא מכיל חבילות העשויות לשבור חבילות קיימות, אך החבילות בו מועמדות להיכנס למאגר [community]. שימוש במאגר זה מחייב שימוש במאגר [testing].
הנתניהוז
עלילה
בנציון נתניהו מוצג בספר כאיש אשכולות ועקשן. דמותה של אם המשפחה מוצגת לקורא כדמותה של שרה נתניהו כפי שהיא מתוארת בתקשורת ובאור שלילי. שני הבנים הבוגרים יונתן ובנימין מוצגים כחוצפנים העושים ככל העולה על רוחם בבית משפחת בלום.
Arch Linux
[multilib-testing]
מאגר זה דומה למאגר [testing] בכך שהוא מכיל חבילות העשויות לשבור חבילות קיימות, אך החבילות בו מועמדות להיכנס למאגר [multilib].
הנתניהוז
ספר מוקלט
כהן הקליט גרסת ספר שמע עם חברת ההפקה של מלקולם גלדוול "פושקין תעשיות". הוקרא על ידי דייוויד דוכובני.
Arch Linux
Arch User Repository
מאגר זה, שנקרא גם AUR, הוא מאגר חבילות לא רשמי של תסריטי התקנה המכילים פרטים על החבילה כגון, מקור קוד המקור, הוראות ההידור ועוד. לאחר הרצה של תסריט התקנה (באמצעות התכנה makepkg), נוצרת חבילה הניתנת להתקנה על ידי מנהל החבילות pacman. כל משתמש יכול להוסיף חבילות למאגר זה.
הנתניהוז
ביקורת ספרותית
הרומן קיבל בעיקר ביקורות חיוביות ממבקרים. בביקורת חיובית, שכתבה עבור ה-New York Times Book Review, התייחסה טפי ברודסר-אקנר לרומן כאל "יצירה מקוממת, מתסכלת, יומרנית - וגם סופגת, מענגת, מצחיקה, עוצר נשימה והרומן הטוב והרלוונטי ביותר שאני קראתי במה שמרגיש כמו נצח".
Arch Linux
Arch Linux ARM
להפצה ישנה הפצת בת, שאינה נתמכת באופן רשמי, ומוסיפה תמיכה למחשבים בארכיטקטורת ARM (כגון Raspberry Pi) בגרסאות ARMv5te, ARMv6, ARMv7 ו־ARMv8 AArch64.
הנתניהוז
פרסים
הספר זכה בפרס פוליצר לספרות לשנת 2022. ועדת הפרס פוליצר תיארה אותו כ"רומן היסטורי חריף ומיומן על אי הבהירות של החוויה היהודית-אמריקאית, המציג רעיונות ומחלוקות הפכפכים כמו עלילתו הצפופה".
גאורג אברס
גאורג מוריץ אֶבֶּרס (Georg Moritz Ebers; 1 במרס 1838, ברלין, פרוסיה – 7 באוגוסט 1898, טוטצינג, בוואריה, גרמניה) היה אגיפטולוג וסופר גרמני, ממוצא יהודי.
קורות חייו
גאורג אברס נולד בברלין, ומוצאו ממשפחה יהודית אמידה. אביו, הבנקאי מוריץ אפרים אֶבֶּרס, המיר את דתו לנצרות. גאורג אברס סיים לימודים תיכוניים ב-1857 בקוודלינבורג, הרחק מביתו. תחילה למד משפטים באוניברסיטת גטינגן, אך גילה עניין במצרים העתיקה, עבר לברלין ושם למד את שפות המזרח וארכאולוגיה. מורו לכתב חרטומים היה קארל ריכרד לפסיוס. אברס השלים ב-1865 את לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטת פרידריך שילר ביֶנָה. נושא עבודתו היה "מחקרי השושלת העשרים ושש של פרעוני מצרים", וספרו המחקרי הראשון היה "מצרים וספרי משה", שנדפס ב-1867–1868. אברס הועסק ביֶנָה כמרצה וב-1868 הועלה לדרגת פרופסור-חבר לאגיפטולוגיה. ב-1870 עבר לאוניברסיטת לייפציג שבה קיבל ב-1875 קתדרה משלו. ב-1889 פרש לבקשתו לגמלאות בגלל בריאותו הרעועה. את שארית חייו בילה במינכן. גאורג אברס התקבל ב-1895 לאקדמיה למדעים של בוואריה, ובאותה שנה צורף כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית. כמו כן היה חבר בחברה הסקסונית למדעים בלייפציג וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
פעילותו המדעית והספרותית
כתביו המדעיים של אברס עוסקים ברובם במצרים העתיקה. אברס ערך בשנים 1869/70 ו-1872/73 שני מסעות מחקר במצרים. במהלך המסע השני רכש את הפפירוסים הנקראים על שמו – "פפירוסי אברס" – מדריך רפואי מאמצע האלף השני לפנה"ס. ב-1875 פרסם אברס מהדורת פקסימיליה בת שני כרכים של דפי הפפירוס בצירוף מילון מונחים מפורט, בלטינית, שחיבר האגיפטולוג לודוויג שטרן . פפירוסי אברס תורגמו לגרמנית ב-1890, ובשנים הבאות תורגמו והוסברו בידי חוקרים אחרים שנחלקו בפירושיהם. ב-1893, אחרי פרישתו, פרסם חיבור על דיוקנאות של מומיות, שנמצאו ב-1877 ב, נרכשו על ידי הסוחר הווינאי תאודור גרַף והועמדו למכירה.
אברס שקד להנגיש את תחום עניינו לקהל הרחב. בשנים 1878–1879 פרסם שני כרכים מהודרים גדושי איורים של אתרים ונופים במצרים – "מצרים בתמונה ובמִלה". מאות התחריטים שהובאו בספר, רובם הדפסי עץ, היו מבוססים על ציורים שביצעו אמנים נודעים, מהם שליוו את אברס במסעות למצרים. ב-1883–1884 ראו אור בעריכתו (בשיתוף חוקר המקרא הרמן גותה) כרכי "ארץ ישראל בתמונה ובמִלה, כולל חצי האי סיני וארץ גושן". כרכים אלה התבססו על ספרי "ארץ ישראל הציורית" של צ'ארלס וילסון. הכתוּב המקורי באנגלית הועתק בתרגום חופשי לגרמנית, אך המתכונת המקורית לא שונתה וכללה את האיורים שבמהדורה המקורית, רובם מעשי ידיהם של הציירים האמריקאים הארי פן וג'ון ווּדווֹרד. המהדורות הראשונות של מדריכי בֶּדֶקֶר למצרים, מראשיתם ב-1877, הסתמכו על המידע שסיפק אברס והכילו מאמרים שלו. ב-1886 פרסם שני כרכים של "מורה דרך למצרים הישנה והחדשה". ב-1885 ראו אור ספריו על מורו האגיפטולוג קארל ריכרד לפסיוס ועל ידידו הצייר לורנס אלמה-טדמה, שהתמחה באגיפטולוגיה כדי לדייק בציורי מצרים העתיקה.
אברס נודע ברומנים ההיסטוריים פרי עטו שזכו לקהל קוראים גדול ותורגמו לשפות רבות. הראשון בהם, שפורסם ב-1864, היה "בת פרעה", ובהמשך ייחד אברס רומנים לתקופות הבאות בתולדות מצרים, כולל הכיבוש הרומי ותקופת הנצרות הקדומה. ב-1889 כתב רומן היסטורי בשם "יהושע" על יציאת מצרים. ברומנים אלה הסתמך אברס על הידע שנצבר בתגליות ארכאולוגיות, על התנ"ך ועל כתבים יוונים ורומים מהרודוטוס ועד פלוטרכוס. סוגה ספרותית זו, שכונתה בגרמנית "רומן פרופסורי", מתייחסת לסיפורת שיוצריה הם מלומדים. ברומנים ההיסטוריים ובספרי המדע הפופולרי שלו תרם אברס לקירוב הקהל הרחב באירופה לחקר המדעי של מצרים העתיקה. אברס כתב גם רומנים שעלילותיהם קשורות בהיסטוריה של אירופה, בעיקר במאה ה-16, בהם "אשת ראש העיר" על אודות המצור על ליידן במרד ההולנדי, "גְרֶד" – על נירנברג של שלהי ימי הביניים, "ברברה בלומברג" – על אהובתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בין היתר ייחד רומן לרדיפותיהם ולסבלם של היהודים – "מִלה, רק מִלה אחת".
ב-1893 פרסם אברס את תולדות חייו, "מילדות ועד בגרות".בשנים 1893–1897 קובצו כתביו בסדרה בת 32 כרכים, רובם ככולם תורגמו לשפות אחרות.
פרנצ'סקו ספורצה
פרנצ'סקו ספורצה (באיטלקית: Francesco I Sforza; 23 ביולי 1401 - 8 במרץ 1466) היה מצביא מקצועי (condottiero) ודוכס מילאנו, אחד הפוליטיקאים החשובים של זמנו והראשון שביקש לאחד את ממלכות חצי האי האיטלקי. מייסד בית ספורצה.
שנים ראשונות
ספורצה נולד בעיירה סן מיניאטו שבטוסקנה, איטליה כאחד מבניו הלא-חוקיים של מוציו ספורצה. אביו היה מצביא בשירותו של מלך נאפולי ומדינת האפיפיור. ב-1418 נשא ספורצה לאשה את פוליסנה רופו, בת למשפחת אצולה מקלבריה שהייתה מבוגרת ממנו בשנה, לשניים נולדה בת לה קראו פוליסנה (Polissena). ב-1419 הצטרף לצבאו של אביו, שנה מאוחר יותר נפטרה אשתו, ייתכן שהורעלה, יחד עמה הורעלה גם בתה.
כמצביא מקצועי
לאחר מות אביו, ב-1424, הוביל את צבאותיהם של האפיפיור מרטינוס החמישי, של מלך נאפולי ושל דוכס מילאנו, פיליפו מריה ויסקונטי. הוא חי ללא נישואין עם קולומבינה ד'אקואפנדנטה (Columbina d'Acquapendente) שילדה לו שישה ילדים לא חוקיים בין 1424 ו-1436. ב-1427 נולדה לספורצה בת שגם לה קרא פוליסנה.
ב-1431 הוביל בהצלחה את צבא מילאנו בקרב נגד ונציה והדוכס הציע לו להנשא לבתו, ביאנקה מריה, שהייתה בת שש באותה עת, במטרה לחזק את קשריו של המצביא עם מילאנו. בין השנים 1433 עד 1435 הוביל ספורצה את צבא מילאנו נגד צבאו של האפיפיור אך לאחר שכבש את אנקונה, החליף צדדים וקיבל על עצמו להיות מושל העיר מטעם הכס הקדוש עצמו. בשנים 1436 עד 1439 שירת גם את פירנצה וונציה.
דוכס מילאנו
ב-1447 נפטר דוכס מילאנו, פיליפו מריה ויסקונטי, ללא יורש זכר. בעיר פרצו קרבות במטרה ליצור רפובליקה במילאנו (הרפובליקה האמברוזית, על שמו של הפטרון של מילאנו אמברוזיוס הקדוש). כאשר נוצרה רפובליקה גורשה למעשה משפחת ספורצה מהעיר, לאחר שספורצה נשכר על ידי הרפובליקה על מנת להגן על העיר פאביה מפני צבא ונציה. במהלך שלוש שנות הרפובליקה לא חדלו בעיר מאבקים בין מפלגות הגואלפים והגיבלינים שכללו התנגשויות אלימות וגררו מחסור, רעב וחוסר סדר וביטחון.
במקביל בגד ספורצה בתפקידו וכרת ברית עם ונציה במטרה לחזור ולכבוש את מילאנו. ב-1450 הגיעו אל ספורצה נציגי הסנאט של מילאנו והזמינו אותו לקבל על עצמו את כתר דוכסות מילאנו. בעוד הוא קיבל הכרה מהערים השכנות כדוכס מילאנו, הוא לא קיבל הכרה כזו מאת האימפריה הרומית הקדושה. רק ב-1492 הוכר בנו, לודוביקו ספורצה כדוכס על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
שלטונו של ספורצה היה ברוח הרנסאנס. הוא דאג לרווחת התושבים, התקין מערכת מס מודרנית לתקופתה והשתמש בכסף לצורך הכנסת תיקונים ומערכות תברואה מודרניות. חצרו הייתה מרכז לתרבות ומדע. במקביל, בפירנצה, שלט קוזימו דה מדיצ'י והשניים היו לידידים. ידידות זו באה לידי הכרה חוקית בחוזה לודי, שהיה ברית הגנה וחוזה שלום עליו חתמו ב-9 באפריל 1454 שליטי מילאנו, נאפולי ופירנצה. צירופן של ונציה, מדינת האפיפיור, ג'נובה, בית סבויה ובית גונזגה לברית יצרה את "הליגה האיטלקית", ניסיון מוקדם לאיחוד מדינות חצי האי האיטלקי. ספורצה היה הכוח המניע ליצירת הברית ולשימורה, מתוך תפיסה פוליטית של מאזן כוחות והיה בכך לשליט הראשון שביסס מדיניות חוץ על עקרונות של ניתוח רציונלי ומאזן כוחות. הוא אף ייסד את השגרירות הראשונה במובנה המודרני, כנציגות רשמית קבועה, בפירנצה. מדיניותו הצליחה לבלום התערבות של מדינות מחוץ לחצי האי האיטלקי בענייני איטליה עד סוף המאה ה-15. הוא הוכר כדיפלומט ופוליטיקאי מהמדרגה הראשונה גם על ידי הפילוסוף המדיני ניקולו מקיאוולי, שמזכיר את שיקול דעתו לטובה מספר פעמים בחיבורו, "הנסיך".
ב-1462 נפוצו שמועות כביכול נפטר, וברחובות מילאנו פרצו מהומות, אולם הם דוכאו וספורצה חי במשך ארבע שנים נוספות. לקראת סוף חייו סבל מבצקות ושיגדון שעיוותו את מראה פניו וגופו. בנו, גונזגו מריה ספורצה, ירש אותו כדוכס מילאנו.
טום רני
תומאס גורדון רני CB DSO MBE (באנגלית: Thomas Gordon Rennie; 3 בינואר 1900 – 24 במרץ 1945) היה קצין בצבא הבריטי שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה ונהרג בפעולה לקראת סוף המלחמה במרץ 1945.
ביוגרפיה
רני נולד בעיר פוג'ואו שבסין ב-3 בינואר 1900, והתחנך בבית הספר לורטו ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. הוא הוסמך כקצין ברגימנט המשמר השחור (חטיבת ההיילנדים המלכותית) ב-16 ביולי 1919, ובשנים 1933–1934 הוא למד במכללה לפיקוד ומטה, קימברלי. במלחמת העולם השנייה הוא נטל חלק במהלך המערכה על צרפת, נלקח בשבי בסן-ולרי-אן-קאס במהלך השלבים האחרונים של המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ביוני 1940, אך נמלט תשעה ימים מאוחר יותר. הוא התמנה למפקד הגדוד ה-5, רגימנט המשמר השחור (חטיבת ההיילנדים המלכותית) בשנת 1942, והוביל את הגדוד בקרב אל-עלמיין השני באוקטובר 1942, ולאחר מכן מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-154 והוביל אותה במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943. בדצמבר 1943 התמנה למפקד הדיוויזיה ה-3, עמה נטל חלק בפלישה לנורמנדי ביוני 1944. לאחר מכן התמנה למפקד הדיוויזיה ה-51 (היילנד), אולם במרץ 1945, לאחר שחצה את הריין, נהרג מירי מרגמה.
ג'וזף מקנה
ג'וזף מקנה (באנגלית: Joseph McKenna; ) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בתפקידם בשלוש זרועות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כתובע הכללי של ארצות הברית וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא אחד מ-17 חברי בית הנבחרים שלאחר כהונתם כיהנו בבית המשפט העליון, כולל כנשיאי בית המשפט העליון.
ראשית חייו
ג'וזף מקנה נולד בפילדלפיה, פנסילבניה כבן למשפחת מהגרים אירים-קתולים. הוא למד בקולג' סנט ג'וזף בפילדלפיה ולאחר מכן בקולג' בבנישי, קליפורניה. ב-1865, לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של קליפורניה, הוא היה לתובע מחוזי במחוז סולאנו. לאחר מכן הוא התמודד בהצלחה על מושב באספה המדינתית של קליפורניה וכיהן כחבר בה בשנים 1875–1877. הוא פרש לאחר תקופת כהונת אחת ולאחר שלא עלה בידו להיבחר כיושב ראש הבית.
חבר הקונגרס ושופט פדרלי
לאחר שני ניסיונות בלתי מוצלחים, נבחר מקנה ב-1885 לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו ארבע תקופת כהונה עד 1892. באותה שנה הוא מונה על ידי הנשיא בנג'מין הריסון כשופט בבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
אף על פי שהוא מעולם לא פיתח משנה משפטית עקבית, מקנה כתב מספר לא מבוטל של פסקי דין חשובים. אחד המקרים הבולטים היה חוות דעתו בפסק הדין "ארצות הברית נגד תאגיד הפלדה של ארצות הברית" (United States v. U.S. Steel Corporation) משנת 1920 שקבע שתיקי ההגבלים העסקיים ייפסקו על בסיס עקרון "מבחן השכל הישר", שרק שילובים מונופוליסטים שמבוססים על קשרים כובלים בלתי הגיוניים, הם בלתי חוקיים.
מקנה כתב 614 פסקי דין של דעת הרוב ו-146 חוות דעת מיעוט במהלך כהותנו על כס השיפוט. נטייתו הנלהבת למנוע את שלילת התועלת הכספית של אישה שבעלה נהרג בעת עבודתו ברכבת הייתה בין אלו שהביאו לשינוי בחוק חבויות המעסיקים. חוות הדעת הראויות ביותר לציון שלו היו בפסק הדין "חברת הביצים היפוליט נגד ארצות הברית" (Hipolite Egg Co. v. United States) משנת 1911, שבו אישר בית המשפט בהחלטה פה אחד את תקפותו של חוק המזון הנקי והתרופות של 1906.
בפסק הדין "הוק נגד ארצות הברית" הוא היה בדעה לאשר את תקפותו של "חוק מאן"  למניעת סחר בבני אדם. עם זאת, ארבע שנים לאחר מכן, הוא היה בדעת המיעוט בפסק הדין "קמינטי נגד ארצות הברית", שקבע שהחוק קביל לפיתויים במסגרת פרטית בלתי מסחרית לחציית קווי הגבול של המדינות לצורכי קיום יחסי מין. מנגד סבר מקנה שהחוק נועד להסדיר רק מקרים של פשעי מוסר בהיקף מסחרי, כלומר "מעשים של חוסר מוסר למטרה מסחרית".
בעוד שמקנה תמך באופן כללי בעליונות הסמכות של הממשל הפדרלי, הוא הצטרף לגישת בית המשפט של הליך נאות מהותי והצביע עם הרוב בפסק הדין "לוכנר נגד ניו יורק" משנת 1905 שפסל את חוק שעות העבודה המרביות לעובדי המאפיות. להחלטה זו היו השלכות רחבות יותר בנוגע לסמכות הממשל הפדרלי, לפחות עד הניו דיל ופסק הדין "מלון החוף המערבי נגד פריש" משנת 1937.
בינואר 1925 הגיש מקנה את התפטרותו מבית המשפט העליון על פי הצעתו של נשיא בית המשפט ויליאם הווארד טאפט. יכולותיו של מקנה למלא את תפקידו נפגעו בעקבות שבץ מוחי שהוא לקה בו עשר שנים קודם לכן ובשלהי כהונתו הוא לא היה מסוגל לכתוב חוות דעת מקיפות.
דיוויזיית המלך
דיוויזיית המלך (באנגלית: King's Division) היא דיוויזיית חיל רגלים מנהלתית של הצבא הבריטי, האמונה על ניהול, הכשרה ואימון של שלושה רגימנטים מאזור צפון אנגליה.
ג'וזף מקנה
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
מקנה היה אחד מ-15 השופטים הקתולים (מתוך 115 עד למינויה של איימי קוני בארט) בהיסטוריה של בית המשפט העליון.
חיים אישיים
ב-1869 נשא מקנה לאישה את אמנדה בורנמן. לזוג נולדו שלוש בנות ובן. ג'וזף מקנה נפטר בוושינגטון די. סי. ב-21 בנובמבר 1926. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליבט שבעיר.
דיוויזיית המלך
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1968 כחלק ממהלך ארגון מחדש בצבא הבריטי, אשר גיבש את החטיבות המנהלתיות לכדי שש דיוויזיות (כיום ארבע) בהן דיוויזיית המשמר, המלך, המלכה, הקלה, הסקוטית ודיוויזיית נסיך ויילס. דיוויזיית המלך החליפה את שלוש החטיבות המרחביות: החטיבה הלנקסטרית, חטיבת יורקשייר והחטיבה הצפון-אירית.
בשנת 2006 לאחר שאוחדו מספר רגימנטים, כללה הדיוויזיית שני רגימנטים "גדולים"; רגימנט דוכס לנקסטר ורגימנט יורקשייר (3-4 גדודים כל אחד) וב-2017 הועבר גם הרגימנט המרסיאני לדיוויזיה.
מבנה
הרגימנטים המרכיבים את הדיוויזיה:
מאיר צבי גרוזמן (מרצה)
הרב ד"ר מאיר צבי גרוזמן (נולד בי"ד באלול תרצ"ה, 12 בספטמבר 1935) הוא מרצה באוניברסיטת בר-אילן, סופר ואיש חינוך.
מאיר צבי היה מרצה באוניברסיטת בר-אילן, ומורה במדרשיית נעם פרדס חנה. ומראשוני המרצים בתנועות התשובה בארץ. הוציא לאור ספרים העוסקים בהגות ובמחשבת ישראל.
ביוגרפיה
בספטמבר 1957 שימש כר"מ בישיבה התיכונית-מקצועית "תורה ומלאכה" בכפר צבי סיטרין שבחוף הכרמל, ושנה לאחר מכן נתמנה כמנהל חינוכי של מוסד זה. בו זמנית עשה שירות צבאי מקוצר במסגרת הרבנות הצבאית, והועבר לסגל המילואים שלה. בהמשך סופח ליחידת המרצים של הרבנות הצבאית, ועד לשחרורו הסופי צבר מאות הופעות שבהן הרצה ולימד התרבות היהודית, לרוב יחידות צה"ל.
עם שובו ארצה המשיך את לימודיו לקראת התואר השני באוניברסיטת בר-אילן, וכתב עבודת מחקר על "תולדותיהן של הלכות סוכה" בהדרכתו של פרופ' יצחק דב גילת. לאחר מכן המשיך את לימודיו לקראת התואר השלישי, וכתב עבודת מחקר על "תולדותיהן של הלכות נדה המתייחסות לימי טוהר" בהדרכתו של פרופ' דניאל שפרבר.
ב-1969 נתקבל כמרצה באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לתלמוד ובמרכז ללימודי יסוד, ובעבודה זו שימש במשך 45 שנה עד שפרש לגמלאות, ואף לאחר מכן. בין השנים 1977–1979 שימש כראש המגמה לתושבע"פ במחלקה לתלמוד, ובמקביל עד ל-1991 שימש גם כמרצה במדרשה לבנות של האוניברסיטה.
בין השנים 1980–1991 שימש כמרצה ליהדות בבית הספר לפיקוד ולמטה (פו"ם) של צה"ל. באותן שנים לימד גם במכללת אורות ישראל קורסים ביהדות לקראת התואר הראשון. כמו כן, היה מרצה קבוע בקורסים שקוימו לרבנים צבאיים, ובהשתלמויות לעובדי הוראה וחינוך. בשנת 1988, בהיותו בשבתון בלונדון, לימד ב- Jews College ובשובו ארצה נתמנה כראש בית הספר ללימודי יסוד עד שנת 1992.
עם פרישתו לגמלאות עבר לעסוק בהוראת התלמוד ונספחיו במכללת "אורות" (מורשת יעקב) שברחובות לתלמידים הלומדים לקראת התואר השני.
פרט לעבודתו המדעית במסגרות אוניברסיטאיות ומכללות – עסק במקביל גם בהוראת התנ"ך ב"מדרשיית נעם" החל ב-1965 ועד ל-1998, במשך כשלושים שנה, והכין את תלמידי המוסד לבחינות הבגרות במקצוע זה.
בנוסף לעבודתו בהוראה ובמחקר, נדרש ונתבקש להופיע בפני המוני עם במסגרות פרטיות וציבוריות. הוא היה מרצה קבוע בסמינריונים לתודעה יהודית של 'אל המקורות', 'ערכים', 'אפיקים', 'אז נדברו', 'אל-עמי' ועוד, בערבי עיון, בימי זיכרון, בימי התשובה ובחגי ישראל. מסר שיעורים קבועים בתל אביב, ובמרכזים קהילתיים, בחוגי בית ובכנסים מזדמנים.
משפחה
גרוזמן היה צאצא מצד אביו לרבי ישעיהו הורביץ בעל השל"ה ולרבי יחזקאל לנדא בעל "הנודע ביהודה". נשא לשפרה זברובסקי, בת להורים יוצאי ליטא שהתגוררו בהרצליה והיו מראשוני המתיישבים. לזוג ארבעה ילדים.
חסידות
גרוזמן שנולד במשפחה חסידית, חסידות רוז'ין-הוסיאטין, ממשיך מסורת משפחתית זו, ואף היה דבוק באדמור"י בית זה שגרו בתל אביב ברחוב ביאליק 19. עם הסתלקותו של האדמו"ר האחרון לבית הוסיאטין, הצטרף לחסידות סאדיגורא ונתקבל אליה בשנת תשכ"ט (1969) על ידי האדמו"ר מרדכי שלום יוסף פרידמן מסדיגורא בעל "כנסת מרדכי". לאחר הסתלקותו קיבל את מרותו של ממשיך דרכו בעל "עקבי אבירים". לאחר הסתלקותו קיבל את מרותו של ממשיך דרכו בעל ה'עטרת ישראל', וכיום הוא חסידו של האדמו"ר רבי יצחק יהושע העשיל פרידמן. כחסיד הוא משתתף באירועים של חסידות זו ונוטל חלק בהתרחשויות ובהליכותיה של חסידות זו. בהכירו את הבתים הללו פרסם מאמרים וסיפורים על חסידות זו ואף פרסם ספרים אחדים (ראה להלן) על השושלות ודמויותיהן. בניו ממשיכים אף הם ללכת בדרך זו.
הקדשות
בין השנים 1985–2010 ניהל יחד עם ידידו הרב דב שחור את בית הכנסת "עטרת מרדכי" (הורונצ'יק) שברחוב בלוך 24 בתל אביב, לאחר פטירתו של בעל המקום. הניהול כלל את ארגון התפילה היומיומית, את מערכת השיעורים היומיומית, תחזוקת המקום והפיכת המקום למרכז סביבתי לתפילה ולתורה. ב – 2010 בהגיעו לפתח תקווה נתמנה כאחד משבעת האפוטרופסים הממונים על ההקדש של בית הכנסת "זכר חיים" שברחוב חפץ חיים פינת אחד העם. בנוסף לכך הקים בתרומתו את בית הכנסת "בית מאיר" שבביתר עילית, אשר בשנת תשע"ז נסתיימה בנייתו של המבנה הקבוע של בית הכנסת המכיל כשלוש מאות מקומות ישיבה ויותר. חנוכת הבית שהתקיימה בר"ח אדר תשע"ז הייתה אירוע המוני ומודגש מאוד בעיר.
מאמרי מחקר עיון וסיפורת
הרב ד"ר גרוזמן פרסם החל מסיון תשכ"ט (1969) עשרות רבות של מאמרי מחקר ומאמרי עיון בספרות התלמוד ובתנ"ך. המאמרים מוסבים על הלכות, תופעות לשוניות, מנהגים, אירועים, אגדה, תפילה ועוד. מקום מיוחד תופס הסיפור החסידי במאמריו, אולם אלה, בניגוד למאמרי מחקר ועיון, פורסמו רק בקבצים חסידיים היוצאים לאור במגזרים אלה.
לאלה מוסטפא פאשה
לאלה קארה מוסטפא פאשה (בטורקית: Lala Kara Mustafa Paşa, בסביבות 1500 - 7 באוגוסט 1580), היה איש צבא עות'מאני, טורקי ממוצא סרבי, שכיהן חדשים אחדים כווזיר גדול של האימפריה העות'מאנית. הוא זכה לכינוי הכבוד "לאלה", כלומר ה"מנטור" או "חונך" של הסולטאן, מפני שהיה מורו האישי של הסולטאן סלים השני. נקרא גם "הכובש של קפריסין" ("Kıbrıs Fatihi").
קורות חייו
כבר בהתחלת דרכו, הפך לאלה מוסטפא לאיש צבא מוערך והיה למנטור של הנסיך סלים ותמך במועמדותו לכתר האימפריה נגד אחיו, ביאזיט. אמן של תככים, הוא רכש את אמונו של ביאזיט והצליח לחבל בחילופי המכתבים בינו ולבין אביו הסולטאן, שהוקיר את כישוריו של אותו נסיך וראה בו את יורשו הלגיטימי. לאלה מוסטפא וסלים שכנעו לבסוף את הסולטאן שביאזיט מבקש למרוד. אחרי שביאזיט הובס בקרב קוניה ונמלט לאיראן, מכתב המחילה של אביו לא הגיע אליו ובסופו של דבר בשנת 1561 הוא הוצא שם להורג בחניקה יחד עם ארבעת ילדיו.
בשנת 1555 התמנה לאלה מוסטפא פאשה על ידי הווזיר הגדול ריסטם פאשה לראשות הסנג'ק של צפת בארץ ישראל ב-14 בספטמבר התמנה לסנג'קביי של פוז'גה בהונגריה הכבושה, ובהמשך היה לביילרביי של ואן, ארזורום וחלב. בשנים 1569-1563 הוא כיהן כוואלי של דמשק. הווזיר הגדול מהמט סוקולו פאשה שעלה לתפקיד הרם ביוני 1565 לא ראה בהתחלה את לאלה מוסטפא בעין יפה, למרות היותם בני אותו הכפר בבוסניה.