cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייוויד בקהאם
סגנון משחק
בקהאם שיחק בעיקר באגף הימני של הקישור. הוא נודע בהגבהות המדויקות שלו אך בעיקר בבעיטות החופשיות שלו ששילבו עוצמה ודיוק רב. בקהאם כבש שערים רבים מבעיטות חופשיות ונחשב לאחד הבועטים הטובים בעולם.
קריירת דוגמנות, קולנוע וטלוויזיה
ב-2007 חתם בקהאם עם חברת אמפוריו ארמאני על חוזה למשך שלוש שנים בשווי 40 מיליון דולר לפרסום ההלבשה התחתונה של החברה.
בזכות הפופולריות הגבוהה שלו הוא הפך למבוקש בקרב מפרסמים שונים, ונודע גם כמודל חיקוי גברי בתחום האופנה.
בקהאם השתתף בטרילוגיית הסרטים העלילתיים של "גול!", בתפקידים משניים.
בשנת 2015 הופיע בסרט הפעולה העלילתי "שם קוד מ.ל.א.ך" בהופעת אורח.
ב-2020 שיחק בתפקיד עצמו בפרק בסדרת הטלוויזיה הקומית "משפחה מודרנית".
חיים אישיים
סבו מצד אמו היה יהודי, ובקהאם מגדיר עצמו לעיתים כ"חצי יהודי". כתב באוטוביוגרפיה על חייו: "כנראה שהיה לי יותר קשר עם היהדות מאשר עם כל דת אחרת". בספרו "Both Feet on the Ground", בקהאם ציין שכשגדל הלך עם הוריו כל שבוע לכנסייה, כי זאת הייתה הדרך היחידה לשחק כדורגל בקבוצה שלהם. ב-12 במאי 2021 (במהלך מבצע שומר החומות של צה"ל) בקהאם פרסם תמונה של עצמו ברשתות החברתיות לעשרות מיליוני עוקביו עונד תליון של מגן דוד על צווארו, אך לאחר שהותקף עקב עמדתו הפוליטית הפרו-ישראלית לכאורה, נאלץ להסביר שהוא עונד אותה לעיתים תכופות ושלא היה בה שום מסר חבוי.
בקהאם היה חניך בארגון הצופים של בריטניה, כמו סבו (שהיה מראשוני צופי הים הבריטים).
ב-1999 נישא לזמרת להקת הספייס גירלז, ויקטוריה אדמס. מאז נישואיהם, הזוג הפך למגה-סלבריטים, מוקד עניין של התקשורת, ובקהאם אף כדגם לגבר המטרוסקסואל. להם ארבעה ילדים, בהם ברוקלין בקהאם (בעלה של השחקנית האמריקאית ממוצא יהודי ניקולה פלץ, עמה התחתן בטקס יהודי שכלל גם חופה וגם כתובה).
ב-2006 סיפר בקהאם בריאיון ל-"Daily Mail" שהוא סובל מטורדנות כפייתית.
וולטר קרונקייט
חייו
קרונקייט נולד בסנט ג'וזף, מיזורי, וגדל ביוסטון, טקסס. החל ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין אך פרש לטובת עבודה ככתב ספורט וחדשות בעיתונים שונים. ב-1935 החל להגיש בתחנת רדיו באוקלהומה סיטי. ב-1937 הצטרף לסוכנות הידיעות יונייטד פרס והפך לאחד הכתבים המובילים בזמן מלחמת העולם השנייה בסקרו קרבות בצפון אפריקה ובאירופה. לאחר המלחמה סיקר את משפטי נירנברג ושירת ככתב הסוכנות במוסקבה במשך שנתיים.
מעמדו המקצועי
על פי מדיניות הרשת, קרונקייט נאלץ לפרוש ב-1981, כאשר מלאו לו 65. ב-6 במרץ 1981 שידר קרונקייט בפעם האחרונה את מהדורת החדשות המרכזית. את מקומו תפס דן ראת'ר. קרונקייט המשיך להגיש משדרים מיוחדים וסרטים.
ב-1981 העניק לו הנשיא ג'ימי קרטר את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-17 ביולי 2009 נפטר קרונקייט בניו יורק בגיל 92 לאחר שלקה בשבץ מוחי בעקבות מחלת דם ממנה סבל.
אכילאה
אכילאה (שם מדעי: Achillea) הוא סוג של צמח השייך למשפחת המורכבים. הסוג כולל כ-85 מינים אשר בתוכם פרחי בר ופרחי נוי גינתיים. חלק מהזנים הם בעלי שיח וחלקם רב שנתיים. תפוצת הצמח היא בעיקר באירופה ובמערב אסיה, אך קיימים גם מספר מינים באמריקה.
הצמח נקרא על שם אכילס מהמיתולוגיה היוונית. לפי המסופר באיליאדה, חיילי אכילס השתמשו באכילאה אלף העלה כדי לטפל בפצועים וגם אכילס השתמש בצמח זה, לפי הצעתה של אפרודיטה, כדי להקל על הכאב בעקבו בעקבות פגיעת החץ של פריס.
מאפייני הצמח
בפריחת הצמח נראים פרחיו ככיפה קמורה. בהיקף הכיפה קיים מעגל פרחים בעלי מבנה שטוח, ובתוכם קימים פרחים אשר העלים שלהם מאונכים ויוצרים מבנה צינורי. בתחילת תקופת רדת הגשמים מתפתחת בצמח שושנת עלים, כל אחד מהם באורך של כ-2 ס"מ, בתחילת האביב מאריכים גבעוליהם של האכילאות. לעלי הצמח גוון ירוק כהה. בישראל גדלים בר חמישה מינים של האכילאה, ועוד חמישה יובאו כפרחי נוי.
שימושים
צמח האכילאה היה ידוע בתרבויות שונות כבעל סגולות ריפוי בעיקר של פציעות. כך האכילאה הריחנית משמשת את הבדואים בנגב לחיטוי פצעים וריפוי בעיות עיניים. את פרחי האכילאה הקיפחת נהוג ליבש ולשמור לנוי. שימוש נוסף הוא הפצת ריח טוב באמצעות הפרחים, בישראל משמשת למטרה זו בעיקר אכילאה קטנת הפרחים - מין הגדל במזרח ישראל, מהרי יהודה ועד לגולן.
ראש ההגנה (פינלנד)
ראש ההגנה (בפינית: Puolustusvoimain komentaja) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים של פינלנד. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל. תפקידו של ראש ההגנה בפינלנד שונה באופן מהותי מהמקובל בשאר מדינות אירופה. בעוד שברוב המדינות מקובל שכוחו של מפקד הצבא מוגבלת באמצעות כוחו של שר ההגנה, בפינלנד תפקידו של שר ההגנה מצומצם מאוד, והוא אמון רק על ניהול התקציבים והפעילות הכלכלית של הכוחות המזוינים. בתוך הצבא, סמכויותיו של ראש ההגנה אינן מוגבלות כמעט, וניתן לשנות את החלטותיו רק באמצעות הוראה ישירה מהנשיא.
במקביל לתפקידו כמפקד כל הצבא הפיני, ראש ההגנה משמש גם כמפקד הישיר של פיקוד ההגנה, וסגנו משמש כראש מטה הפיקוד. ראש מטה ההגנה נבחר בהצבעה במועצת המדינה ולאחר מכן ממונה בפועל בידי הנשיא. ראש מטה ההגנה המכהן הוא טימו קיבינן שנכנס לתפקידו ב-1 באוגוסט 2019.
ראש המטה הכללי ממלא תפקידים טכניים וניהוליים, והוא משמש כסגנו של ראש ההגנה.
קירקוול
קירקוול (באנגלית: Kirkwall; בסקוטית: Kirkwaa) היא הבירה של איי אורקני שבממלכה המאוחדת, והגדולה שבערי האיים. בעיר מתגוררים 8,686 תושבים (2007).
מקור השם
מקור שמה של העיר משם המפרץ בנורדית העתיקה Kirkjuvagr - "מפרץ הכנסייה". לימים עוות השם ל"קירקוואה" (Kirkvoe) ובהמשך ל"קירקוואאה" (Kirkwaa). עורכי מפות אנגליים טעו וחשבו שהסיומת "waa" זהה לסיומת הסקוטית "wa" שמשמעה "חומה" ולכן שינו את שם העיר ל"קירקוול" (באנגלית: החומה של קירק).
גאוגרפיה
העיר ממוקמת לחופו הצפוני של האי מיינלנד ומתגוררים בה כ-8,500 תושבים. בעיר ממוקם הנמל המרכזי של האיים, ושירות מעבורות מקשר בין העיר לאברדין וללרוויק וכן לאיים השונים של אורקני.
אתרים בעלי חשיבות
בלב העיר נצבת קתדרלת מגנוס הקדוש אשר נוסדה על ידי רוגנוולד קאלי לזכרו של מגנוס אלדנסון, רוזן אורקני. בסמוך לקתדרלה ניצבים שרידי ארמון הרוזן וארמון הבישוף של קירקוול. בעיר שני מוזיאונים:
כמו כן מצויים בעיר שרידי מצודת העיר, אשר נהרסה במהלך המאה ה-17.
מחוז בחירה
בין השנים 1708–1801 הייתה קירקוול מחוז בחירה של בית הנבחרים של בריטניה הגדולה, ובין השנים 1801–1918 מחוז בחירה של בית הנבחרים של הממלכה המאוחדת.
בשנת 1918 שונו גבולות מחוז הבחירה והעיר הפכה לחלק ממחוז הבחירה אורקני ושטלנד.
מפלגת לע"ם
מפלגת לע"ם (בשמה המלא: תנועת עבודה ממלכתית בליכוד) הייתה מפלגה בתוך סיעת הליכוד, שהתקיימה בין השנים 1976–1985.
היסטוריה
באוקטובר 1975 החלו שיחות על איחוד המרכז העצמאי, הרשימה הממלכתית, והתנועה למען ארץ ישראל השלמה שהיו כולן חברות בליכוד, לקראת איחוד כולל של כל החטיבות בליכוד למפלגה אחת. השיחות הסתיימו בינואר 1976 בהכרזה על הקמת מפלגת לע"ם, שהייתה לחטיבה השלישית בגודלה בליכוד, לצד חרות והמפלגה הליברלית. יו"ר המפלגה היה יגאל הורביץ, יו"ר מרכז המפלגה היה משה שמיר ויו"ר המזכירות היה אליעזר שוסטק. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית נבחרו לרשימת הליכוד לכנסת מועמדי לע"ם בשיטת הכל בוחרים בכל, תוך שמירת שריון לחטיבות השונות של המפלגה. בבחירות הצליחו כל חברי הכנסת של המפלגה בכנסת השמינית להיבחר מחדש. משה שמיר היה הנציג החדש היחיד, שנבחר לנציג חטיבת תנועת העבודה למען א"י השלמה בגוברו על יעקב אייגס וצבי שילוח, לאחר שאברהם יפה הודיע שלא יתמודד. מועמדים אחרים שלא נבחרו היו מאיה תבורי, אריה גולדשטיין ואהרן מלצר.
ב-1981 פרשו יגאל הורוביץ, זלמן שובל, ויצחק פרץ מהמפלגה והקימו מחדש את הרשימה הממלכתית כסיעה עצמאית תחת השם "רפ"י - הרשימה הממלכתית" (מאוחר יותר הצטרפו הורוביץ ושובל למשה דיין בהקמת תל"ם, ואילו פרץ חזר לליכוד). ב-1985, על רקע מאמצי "התנועה לליכוד הליכוד" שפעלה באותן שנים על מנת למזג את התנועות השונות שפעלו בתוך הליכוד לכדי מסגרת מפלגתית אחת, נטמעה מפלגת לע"ם בתוך תנועת החרות. שלוש שנים לאחר מכן באוגוסט 1988 איחדו חרות והמפלגה הליברלית את מוסדותיהן המפלגתיים, ובכך בא הקץ על קיום המפלגות הפנימיות בליכוד.
ג'אקומו ניצולו
ביוגרפיה
ניצולו נולד במילאנו, ב-30 בינואר 1989.
לאופרד טרק (2011–2018)
ניצולו התחיל לרכוב בלאופרד טרק בשנת 2011. ניצולו בלט בעונה זו בגרמניה, הוא סיים שלישי ברונד אום קלן ושני ב"פרו-רייס ברלין", ניצולו ניצח קטע במרוץ בבאיירן–רונדפארט וסיים חמישי בג'יפי קווסט פראנס - פלואה.
ניצולו ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור בשנת 2012, כאשר נבחר לג'ירו ד'איטליה. התוצאה הבכירה שלו הייתה מקום 3 בקטע ה-9. הוא סיים במקום החמישי בטור ZLM וניצח את הטור דה וואלני, כשהוא מנצח את הקטע השלישי במרוץ וגם את קטגוריית הצעירים. ניצולו ניצח קטגוריית הנקודות באנקו טור ואת הקטע החמישי במרוץ. הוא סיים שלישי בקלאסיקת ואטנפול ושביעי בג'יפי קווסט פראנס - פלואה.
ב-2013, ניצח ניצולו את קטגוריית הנקודות בוואלטה או אלגארבה. הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 2 בקטע ה-14, לאחר מארק קוונדיש. הוא סיים שמיני בקטגוריית הנקודות. הוא ניצח שני קטעים בטור של לוקסמבורג וניצח את קטגוריית הנקודות במרוץ וסיים שני בג'יפי קווסט פראנס - פלואה.
ב-2015, ניצח ניצולו את גרנד פרי נובילי–רוביניטרייה. הוא השתתף בג'ירו ד'איטליה, סיים שני בשני קטעים אך ניצח את קטגוריית הנקודות, עם 181 כאלו. מקדים את פיליפ ז'ילבר (148) ואת סשה מודולו (147). ניצולו התחרה במשחקים האירופיים, וסיים במקום החמישי. הוא סיים שלישי בקלאסיקת ואטנפול, עשירי בקלאסיקת בריסל, רביעי בקופה–אגוסטוני ושביעי בקופה ברנוצ'י. הוא התחרה באליפות העולם וסיים במקום ה-18. ניצולו סיים שלישי בטרה ואלי וארסינה ובפריז–בורז'.
עונת 2016 נחשבת לאחת היותר מוצלחות בקריירה של ניצולו. הוא התחיל באוסטרליה, בטור דאון אנדר, הוא סיים שלישי בשני קטעים וסיים רביעי בקטגוריית הנקודות. ניצולו סיים שני בטור דובאי, לאחר שסיים שלישי בשני קטעים ושני בקטע אחד. ניצולו סיים שישי בדווארס דור פלנדרן וניצח שני קטעים בטור של קרואטיה ואת קטגוריית הנקודות במרוץ. ניצולו ניצח בפעם השנייה ברצף את קטגוריית הנקודות בג'ירו ד'איטליה, עם 209 כאלו. והוא סיים שני ב-2 קטעים. לאחר הג'ירו, ניצח ניצולו את גרנד פרי דו קאנטון ד'אגרויב. אחד מהישגי השיא של ניצולו הגיע באליפות איטליה, כאשר ניצח את המרוץ כשהוא מקדים את ג'יאנלוקה בראמבילה ואת פיליפו פוצאטו. הוא סיים שלישי בקלאסיקת המבורג ושמיני בקלאסיקת ברטאן. הוא ניצח את מרוץ קופה ברנוצ'י ואת מרוץ ג'ירו דל פימונטה. הוא סיים חמישי באליפות העולם בדוחה וניצח את הקטע הראשון בטור אבו דאבי.
ב-2017, ניצולו נבחר לג'ירו ד'איטליה אך פרש לפני הקטע ה-11.
ב-2018, ניצח את הקטע האחרון בטור דה סאן לואיס. הוא סיים במקום השלישי בקלאסיקת לונדון-סארי ושישי בקלאסיקת יורו - אייס. הוא השתתף לראשונה בוואלטה אספנייה, התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 2 בקטע השלישי.
דיימנשן דאטה (2019–2021)
לאחר שמונה שנים בטרק, עבר ניצולו לקבוצת דיימנשן דאטה מדרום אפריקה. הוא ניצח את הקטע האחרון בטור של עומאן וסיים תשיעי בשלושת הימים של ברוז'-דה פאנה. הוא התחרה בג'ירו ד'איטליה, אך פרש לפני הקטע ה-13 וניצח את הקטע החמישי בטור של סלובניה. ניצולו נבחר לראשונה גם לטור דה פראנס, אבל גם את המרוץ הזה נטש, לפני הקטע ה-12. הוא סיים שישי בקלאסיקת לונדון-סארי, ושלישי בקלאסיקת יורו - אייס.
ב-2020, ניצח את הקטע החמישי בטור דאון אנדר וסיים במקום השני במרוץ רייס טורקי. ניצולו גם סיים שני בקורנה–בריסל–קורנה, כשהוא למעשה מנצח את הספרינט מהפלוטון לאחר שקספר אסגרן ניצח לאחר בריחת יחיד. ניצולו השיג את הניצחון השני שלו בעונה בפריז–ניס, כשניצח את הקטע השני במרוץ שהסתיים בספרינט מצומצם לאחר רוחות צד שפיצלו את הדבוקה. לאחר מכן המשיך למקום חמישי במוניומנט מילאנו–סן רמו ושלישי למעשה מהפלוטון, לאחר שווט ואן ארט המנצח וז'וליאן אלאפיליפ הקדימו את הדבוקה ב-2 שניות. ב-23 באוגוסט הפך לאלוף איטליה בפעם השנייה, לאחר שהקדים את דווידה בלריני וסוני קולברלי בספרינט הסיום. ניצולו המשיך להיראות בכושר מעולה והמשיך לבסס את מעמדו כאחד הספרינטרים הטובים בעולם לקראת הטור דה פראנס, כשזכה במדליית זהב באליפות אירופה (פלואיי), מקדים את ארנו דמאר (כסף) ופסקל אקרמן (ארד) בספרינט רב משתתפים.
פרנסיסקו סולנו לופס
פרנסיסקו סולנו לופס (בספרדית: Francisco Solano López; 24 ביולי 1827 – 1 במרץ 1870), היה נשיא פרגוואי ששלט בה כדיקטטור צבאי. לופס הוא האחראי הראשי למלחמת הברית המשולשת, שתוצאתה אובדן תשעים אחוז מהגברים בפרגוואי, ואובדן רוב שטחה של המדינה.
ילדות ונעורים
לופס נולד באסונסיון לאביו קרלוס אנטוניו לופס. לופס האב השתלט על המדינה לאחר מותו של דודו, הדיקטטור הצבאי חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה ב-1840, ומינה עצמו לדיקטטור צבאי.
לופס הבן גדל באווירה בה היה האב כל יכול ודברו היה חוק. כבר בגיל 19 מונה למפקד צבא פרגוואי בדרגת "בריגדיר גנרל" (המקבילה הצה"לית היא תת-אלוף).
בשנת 1853 יצא לאירופה. שהותו בפריז בשיא התקופה האימפריאלית של נפוליון השלישי יצרה בו רושם עז. שם פגש גם הרפתקנית אירית בשם אלייזה לינץ', אשר הפכה לפילגשו, וילדה לו חמישה ילדים. השפעתה עליו מהיום שבו נפגשו הייתה מכרעת.
שהותו של לופס באירופה נוצלה לרכישה מאסיבית של נשק. הוא שב לפרגוואי בשנת 1855 ומונה לשר המלחמה.
דיקטטור צבאי
עם מותו של אביו בשנת 1862 מונה לופס לדיקטטור צבאי. לאחר שאסר את כל מי שהעז להתנגד לו, מינה "קונגרס" אשר בחר אותו לנשיא. מבחינת אישיותו היה לופס נשיא בעייתי, בלשון המעטה. נוטה לעריצות, נתון להשפעתה של לינץ', ולחזיונות מלחמתיים אימפריאליים, המעיט לופס בערכם של צבאות המדינות הגובלות בפרגוואי, שאוכלוסייתן פי כמה מאוכלוסיית פרגוואי שמנתה כחצי מיליון איש.
מלחמת הברית המשולשת
זה שנים, כבר מתקופת לופס האב, הייתה פרגוואי מעורבת בסכסוכי גבול עם שכנותיה ארגנטינה וברזיל. אורוגוואי ניסתה להשיג את עצמאותה ממעצמות אלו, במיוחד מארגנטינה. ארגנטינה, מצידה, שאפה לספח את כל שטח המחוז הספרדי "ריו דה לה פלטה" שכלל גם את שטחן של אורוגוואי ופרגוואי.
ב 1864 התערבה ברזיל בענייניה הפנימיים של אורוגוואי, וסייעה למנהיג מפלגת ה"קולורדו" להדיח את מנהיג מפלגת "הבלנקו". לופס ראה בכך הפרה של מאזן הכוחות באזור, והכריז מלחמה על ברזיל. ברטולומה מיטרה, נשיא ארגנטינה, ארגן ברית משולשת עם ברזיל ועם אורוגוואי, וב-1 במאי 1865 הכריזה הברית מלחמה על פרגוואי. מלחמה זו זכתה לכינוי מלחמת הברית המשולשת.
צבאו של לופס מנה 50,000 לוחמים, והיה הגדול באמריקה הלטינית בתחילת המלחמה. עצם בניית הצבא והכרזת המלחמה על ברזיל נראו כמעשה של שגעון גדלות מצד לופס. עם זאת, בתחילה נטה מאזן הכוחות לטובת צבאו הגדול והמאומן היטב של לופס.
בתחילת המלחמה זכו הכוחות הפרגואיים להישגים צבאיים, אך הובסו בהמשכה. לופס הנהיג את צבאו בעצמו. בתחילה פלש צבאו למחוזות מאטו גרוסו וריו גראנדה דו סול בברזיל ולפרובינציית קוריינטס בארגנטינה, אך במהלך שנת 1866 גורש משם. המערכה בשפכי הנהרות פרגוואי ופרנה נמשכה כשנתיים. לופס ביצר את גדות הנהר במצודות רבות, ולהכנעתן נדרשו שנתיים. משהושמדה הגדולה מביניהן, מצודת הומאיטה, בשנת 1868 נפלה בעקבותיה גם הבירה אסונסיון.
בטרם נפלה הבירה, בשנת 1868 תחת הלחץ הצבאי, ביצע לופס מעשה זוועה אחרון. בתואנה כי גילה קשר כנגדו אסף מספר מאות מאנשיו ומתומכיו העיקריים (בהם אחיו, גיסיו, חברי ממשלתו, שופטים, מפקדי מחוזות, מפקדים צבאיים, בישופים וכמרים, ועמם כמאתיים זרים שנמצאו במקרה באסונסיון לרבות אנשי הסגל הדיפלומטי) והוציאם להורג.
עם נפילת הבירה לופס נמלט לצפון, וניהל מלחמת גרילה עד שנהרג ב-1 במרץ 1870 כשעמו בנו הבכור פאנצ'יטו, שילדה לו לינץ'. לופס ניסה להימלט בשחייה מחיילים ברזילאים, ונדקר למוות בחנית. מילותיו האחרונות היו "אני מת למען מולדתי". לינץ', שנכחה במקום, הורשתה לקבור במו ידיה את אהובה ובנה.
לופס והעם הפרגוואיי
העם הפרגוואיי היה מסור ללופס בצורה פנטית, ונלחם את מלחמותיו עד השמדתו הפיזית. המלחמה הקטינה את אוכלוסיית פרגוואי מאוכלוסייה בת 525,000 איש עם פרוץ המלחמה, לאוכלוסייה בת 221,000 איש בשנת 1871, מהם רק 28,000 היו גברים. לא רק המלחמה הכתה באוכלוסיית פרגוואי. במהלך המלחמה סבל העם גם מרעב, ממחלות, ומהתנהגותו של לופס שעינה ורצח אין ספור אנשים.
הדעות בפרגוואי חלוקות באשר לדמותו של לופס. יש הרואים בו חולה גדלות, אשר ניסיונו להפוך ל"נפוליאון של אמריקה הלטינית" עלה בחיי רוב בני עמו, ואשר גרם למשבר חסר תקדים בהיסטוריית פרגוואי. אין ספק כי משטרו היה משטר עריצות, וכי מספר רב של הוצאות להורג ללא משפט, ועינויים של אסירים פוליטיים, בוצעו בתקופת שלטונו.
עם זאת בתקופה מאוחרת יותר, החלו להופיע היסטוריונים פרגוואיים שראו בו פטריוט וגיבור לאומי. במאי 1947 הוציאה פרגוואי בול דואר המנציח את דיוקנו תחת הכותרת "מרשל פרנסיסקו סולנו לופס". ב-1954 הוציא הדואר הפרגואיי בול נוסף בו הוא מונצח לצד אביו ולצד הגנרל ברנרדינו קביירו, תחת הכותרת "שלושת הגיבורים הלאומיים". גופתה של אלייזה לינץ' שמתה בגלות בפריז הושבה לפרגוואי ונקברה ברוב טקס. סרט שהוזמן על ידי שלטונו של אלפרדו סטרסנר בשנת 1978, בשם "סרו קורה" (על שם המקום בו נהרג לופס), מנציח את לופס בצורה חיובית.
ריצ'רקר
ריצ'רקר (ricercar, ricercare, recercar) הוא סוג של יצירה אינסטרומנטלית מסוף הרנסאנס ומתחילת הבארוק. משמעות המונח "ריצ'רקר" באיטלקית היא "לחקור". הריצ'רקר חוקר לרוב פרמוטציות שונות של נושא, והנושא יכול להתבסס לפעמים על יצירה אחרת. כך למשל Ricercar sopra Benedictus יהיה ריצ'רקר שהנושא בו לקוח ממוטט בשם "בנדיקטוס". המונח יכול לציין לעיתים גם אטיוד או יצירה לימודית שחוקרת טכניקת נגינה בכלי או בשירה.
בימינו, כאשר מזכירים את השם "ריצ'רקר" מתייחסים ליצירה פוליפונית הדומה לפוגה, בעלת אופי רציני ונושא הכתוב בערכים ריתמיים ארוכים.
במאה ה־16 המילה התייחסה לסוגים שונים של יצירות, ובאופן כללי באותה תקופה המינוח היה גמיש. השמות "קנצונה", "טוקטה" ו"פנטזיה" יכלו כולם להתייחס לאותו סוג של מוזיקה, וההחלטה כיצד לקרוא ליצירה הייתה בידי המלחין. למרות זאת, ריצ'רקרים משתייכים לשני סוגים כלליים: האחד, הומופוני ברובו, הכולל מדי פעם מעברים, קצת בדומה לטוקטה; הסוג השני, יצירה פוליפונית הבנויה לרוב בצורת וריאציות וכוללת כניסות חיקוייות. ניתן למצוא דוגמאות לשני סוגי הריצ'רקרים ביצירותיו של ג'ירולאמו פרסקובלדי. בראייה היסטורית, הסוג השני של הריצ'רקר, זה הפוליפוני, הוא החשוב יותר והוביל להתפתחות הפוגה.
במהלך תקופת הבארוק, הריצ'רקר התפתח בהדרגה לפוגה, בדיוק כפי שהקנצונה התפתחה לסונאטה. יצירות מסוימת, שלא ניתן להבדיל בינן לבין פוגות, נקראות "ריצ'רקר", לרוב בשל הערכים הריתמיים הארוכים והסגנון הרציני. דוגמאות טובות לכך הן הריצ'רקרים ב־3 וב־6 קולות מאת י"ס באך מתוך "המנחה המוזיקלית".
אלטנוילנד
אַלְטְנוֹיְלַנְד (לעיתים כביידיש: אַלטנײַלאַנד; מגרמנית: Altneuland; מילולית: ארץ ישנה-חדשה, וכפי שתורגם לעברית על ידי נחום סוקולוב: "תל אביב") הוא רומן אוטופי מאת בנימין זאב הרצל, אשר ראה אור במקור בגרמנית בלייפציג בשנת 1902. באמצעות הנרטיב, מתאר הרצל את חזונו בנוגע ליישוב היהודי העתיד לקום בארץ ישראל.
היסטוריה
הרצל כתב את הרומן בין השנים 1899–1902, ולכתב היד קרא "ציון החדשה". מאוחר יותר, בהשראת אלטנוישול – שמו של בית הכנסת בפראג – שינה את שם כתב היד ל"אלטנוילנד". הספר יצא לאור לאחר ספרו הציוני הראשון של הרצל, "מדינת היהודים", ואחרי ביקורו של הרצל בארץ ישראל.
כאשר תורגם הספר לעברית, באותה שנה בה ראה אור במקור, על ידי נחום סוקולוב, התקשה סוקולוב למצוא שם מקביל ל"אלטנוילנד", שמשמעו "ארץ ישנה-חדשה", ולבסוף בחר בשם "תל אביב". הבחירה ב"תל אביב" הייתה לדברי סוקולוב הואיל ו"תל" הוא מקום בו יש עתיקות ו"אביב" מסמל התחדשות; כך נשמרת המשמעות אליה כיוון הרצל, של "ארץ ובה ישן וחדש", בשם ליישוב האוטופי שבספרו.
במלאת 120 שנה לפרסומו של הספר, הושאל כתב היד המקורי שלו מהארכיון הציוני, בו נשמר בכספת, אל מרכז הרצל באופן זמני כדי להציגו לקהל הרחב בתערוכה מיוחדת.
אוטופיות ציוניות
במאה ה-19 רווחה אופנת כתיבת אוטופיות בנושאים שונים. גם אנשים שהחזיקו בהשקפות ציוניות כתבו בז'אנר זה. לספרו של הרצל קדמו מספר חיבורים ציוניים-אוטופיים, בהם "חזות העתיד" (Ein Zukunftsbild, 1885) למנחם אדמונד איזלר, ו"מסע לארץ-ישראל בשנת ת"ת לאלף הששי" (1893) לאלחנן ליב לוינסקי, וכן חיבורים דוגמת Looking Ahead (אנגלית: "מבט קדימה", 1899) לרב חיים הנרי פרירה מנדס (Mendes), אשר חזו עלייה המונית לארץ ישראל ותיארו כיצד יראה היישוב היהודי בארץ ישראל בעתיד; אולם הם זכו לתפוצה ולתהודה מעטים ביחס לחיבורו של הרצל. הספר הושפע גם מאוטופיות כלליות שרווחו באותה תקופה.
עלילה
עלילת הספר מתארת אינטלקטואל יהודי-וינאי צעיר בשם פרידריך לֶוֶונְברג (Löwenberg), הסובל מאבטלה ומכך שאהובתו, ארנסתינה לאפלר, מחליטה לנתק איתו את הקשרים, אחרי שהתארסה עם "סגן ראש בית המסחר שמואל ויינברגר ובניו", בגלל היותו בעל הון. הוא מחליט להתאבד, אבל נתקל במודעה מסקרנת המפגישה אותו עם אריסטוקרט פרוסי וצורר אדם זועף אשר חזר מאמריקה וקורא לעצמו קינגסקורט (Kingscourt), המציע לו להצטרף למסע התבודדות באי באוקיינוס השקט. עוד לפני כן, פוגש פרידריך במשפחת רוכל עני בשם חיים ליטוואק, ותורם להם מספר פעמים כסף עבור מזון, שכר דירה והסדרת חובות.
בדרכם הארוכה של פרידריך וקינגסקורט לאי באוקיינוס השקט, עוגנים השניים בנמל יפו, תרים את יפו וירושלים ומוצאים אותן במצב מדכא (כפי שראה אותה הרצל עצמו במסעו לארץ ישראל בשנת 1898) ופוגשים רופא עיניים בשם ד"ר אייכנשטם (Eichenstamm), אשר ממליץ להם לבקר את המושבות העבריות החדשות: ראשון לציון, רחובות ודומיהם.
לאחר 20 שנה של בידוד באי (בשנת 1923) חוזרים שני הנוסעים לארץ ישראל ועוגנים בחיפה, שם הם פוגשים בבנו של הרוכל, דוד ליטבק (David Littwak), אשר חשב את פרידריך למת (פרידריך ביקש לפני נסיעתו שאם לא יחזור תוך שבוע יודיעו שנספה בטיפוס הרים). הוא לוקח אותם לביתו, הקרוי "פרידריכסהיים", ומראה להם את משפחתו: אשתו שרה, אחותו מרים (אותה ראה פרידריך עוד בווינה, בעודה תינוקת) ובנו פרידריך. לאחר מכן הם נוסעים למחזמר בשם "שבתי צבי" בחברת ד"ר רשיד ביי (Reschid Bey), ערבי ארצישראלי, ושם הם פוגשים את ד"ר אייכנשטם, אשר נעשה נשיא החברה החדשה.
החבורה נוסעת לטבריה, לחגוג את חג הפסח במחיצת הוריו של דוד, אשר שכרו שם בית עקב מחלתה של אמו של דוד. בדרך הם לוקחים אתם את רשיד ביי ואת האדריכל שטיינק (Steineck), זקן זועף כקינגקורט. הם מגיעים בדרכם אל אחוזה בשם "כפר חדש" (Neudorf), שם מתברר כי דוד עומד בראשות מפלגה לקראת הבחירות הבאות לקונגרס, וכי הם באו אל האחוזה על מנת להשתתף בכנס בחירות, בו נואמים שטיינק, אשר יוצא נגד ראש המפלגה היריבה הרב ד"ר גאייר (Geyer) בעל ההשקפות הגזעניות, מנדל, נציג מפלגתו של ד"ר גאייר הקורא לגרש את אלה שלא תרמו לבניין הארץ, ודוד ליטבק, אשר סותר את דברי מנדל ומפלגתו ומצליח לגרוף את קולות אנשי כפר חדש.
בטבריה הם פוגשים את הוריו של דוד ואת שאר האורחים: גברת גוטלנד מאמריקה, כומר אנגליקני מירושלים בשם הופינקס, אחיו של האדריכל פרופסור שטיינק, והאב איגנץ מהמסדר הפרנציסקני. בטיול בשדרה בטבריה פוגש פרידריך את מכריו אשר הכיר בטקס האירוסים של ארנסתינה: מר שיפמן, ד"ר וולטר ואשתו, הזוג שלזינגר, ארנסתינה ויינברגר ובעלה, והבדחנים גרין (המומחה במשחקי לשון) ובלוי (המומחה בעקיצות ובדיחות אישיות). בדברו על אפריקה ובעיותיה, שטיינק מסביר לקינגסקורט שניתן לפתור את הטרגדיה של השחורים באמריקה, שהרי גם צאצאיהם של העבדים "גדלו במרחקים, שנואים ובזויים", וזאת "בגלל צבע עורם השחור", ו"רק יהודי יכול לאמוד במלואם את כל מעמקי כאבם". אחרי שכבר ראה את שיבת היהודים לארצם, היה רוצה לסייע גם בהכנת "שיבת הכושים" לאפריקה, שהרי "כל בני האדם זקוקים וזכאים לבית. אז יהיו טובים ונדיבים יותר זה כלפי זה".
ליל הסדר נערך בבית ששכרו הוריו של דוד בטבריה. במהלך הסעודה מוזכר אדם בשם יוסף (ג'ו) לוי (Tschoh Levy), אשר, כך מתברר, הקים וניהל את התנועה הציונית מתחילתה. אחרי ברכת המזון וסיום הסדר הם מדלקים את הפונוגרף ומשמיעים את סיפורו של ג'ו לוי על תחילת התנועה, כפי שהוקלטה על ידי דוד. לפי הסיפור המושמע, הצליחה התנועה הציונית, בתמיכת מעצמות אירופה, לקבל זכות חכירה מטעם הסולטן העות'מאני על הארץ. בהסכם נקבע שהסולטן יישאר אדון הארץ באופן פורמלי אך ליהודים תינתן הזכות למשול באזור בעצמאות כמעט מוחלטת ולהקים מוסדות וולונטריים מטעם עצמם בהם יורשו להשתתף גם בני האוכלוסייה המקומית. זמן קצר לאחר קבלת ההיתר היגרו היהודים, לאחר הכנות קפדניות, באופן מהיר ויעיל אל הארץ והקימו תוך זמן קצר יישוב גדול ומשגשג. על התכנית פיקדה הנהלה ציונית שישבה בלונדון. אחד מחברי ההנהלה לפי הסיפור הוא יהודי ספרדי ממשפחה מיוחסת של צאצאי מגורשי ספרד בשם אלאדינו (Alladino), שניצל את קשריו עם הטורקים והערבים המקומיים על מנת לקנות קרקעות בהיקף רחב שהספיקו לבסוף לקליטה של המוני המתיישבים.
אחרי חג הפסח נסע דוד לעבר הירדן, יחד עם פרידריך, מרים ופרופ' שטיינק בעוד קינגסקורט נשאר עם שרה ופרידריך הקטן בטבריה (רשיד ביי והאדריכל חזרו לחיפה). לאחר מכן נפגשו שתי הקבוצות בעמק הירדן, ומשם נסעו הם לים המלח.
מים המלח המשיכה החבורה לירושלים, שם הם שוכרים חדר בבית מלון מול שער יפו והולכים להתפלל ולערוך קבלת שבת בבית המקדש. ביום ראשון נערכו הבחירות לקונגרס, ולכן היה צריך דוד לחזור לחיפה. באותו זמן לקחו מרים ופרופ' שטיינק את פרידריך אל בית הצייר אייזקס, שם מוסבר לו על האמנות והפילוסופיה בחברה החדשה (תוך כדי סיפורו של אייזקס על האקדמיה היהודית, נכנס ד"ר מרכוס, נשיא האקדמיה, בדרך מקרה), וכשהוא חוזר, מתברר כי פרידריך הקטן חולה, וקינגסקורט (אשר מחבב ב"חשאי" את הילד) נשאר לסעוד את מיטתו, על פי מצוות הרופאים הרבים אשר מגיעים לרפאותו. בינתיים דוד חוזר לירושלים (יחד עם רשיד ביי). לאחר שמבריא הילד, הולך קינגסקורט, יחד עם פרידריך, לקיים את הנדר אשר נדר בזמן המחלה: להצטרף לחברה החדשה כשיבריא פרידריך. הם הולכים אל בית הנשיא על מנת להתיעץ איתו בעניין זה, אך כשהם מגיעים מתברר כי הנשיא חולה מאוד, וכשהם חוזרים לבית המלון בערב נודע להם כי ד"ר אייכנשטם נפטר.
תיאור החברה בספר
השינויים המתוארים בספר כוללים התפתחויות חברתיות, תרבותיות, תעשייתיות, טכנולוגיות, כלכליות, דמוגרפיות, עירוניות, ממשלתיות וכדומה. בין היתר מתוארת בספר "תעלת הימים", המחברת את הים התיכון לירדן, המשמשת הן להפקת חשמל והן לשייט.
'החברה החדשה' בספר מתוארת כרשת של "קואופרטיבים" וכחברת מניות בבעלות חבריה. בין היתר ציין הרצל בספרו את הניסיונות הקואופרטיביים והשיתופיים של חלוצי רוצ'דייל ושל קומונת רלהיין כמקורות ההשראה של מתיישבי ומייסדי 'כפר חדש'.
מבחינה פוליטית, ה"חברה החדשה" איננה ישות מדינית עצמאית אלא עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית. לצד זאת כפיפות זו היא פורמלית בעיקרה, ואותם "קואופרטיבים" המאוגדים תחת ההנהגה הציונית מקבלים מהסולטן, באמצעות חכירת הארץ, אוטונומיה רחבה מאוד (על סף עצמאות מוחלטת), בתמורה לתרומתם הכלכלית לאזור והעברת תשלום מס שנתי של אותם הגופים לקופת הסולטנות. יש לציין שבאותה התקופה רעיונות מסוג זה היו נפוצים בקרב תנועות לאומיות שצמחו מתוך אימפריה.
בפרק ה' של החלק הרביעי של "אלטנוילנד", מופיעה פוטורו (בספרדית: עתיד), היא "ספינת החכמים", ספינת פאר איטלקית, שאליה הוזמנו היוצרים, ההוגים, הממציאים ואנשי התרבות הבולטים בעולם למסע תענוגות מחופיו האירופאיים של הים התיכון, ועד לארץ ישראל, בה שוטטו זמן מה. שנת מסעה של ה"פוטורו" אינה מצוינת במפורש, אולם על-פי המסופר ברומן ניתן לתארכה לסביבות 1920.
בחזונו של הרצל אין התייחסות מפורשת לשפת הדיבור בארץ. הדמויות פונות אל האורחים דוברי הגרמנית בשפתם, ילדי בית הספר וכן השומרים של המושבה רחובות מקבלים את האורחים בשירים בעברית, וחלק מן הדיונים הפוליטיים הסוערים במערכת הבחירות ב"כפר חדש" מתנהלים ביידיש.
החברה החדשה, לפי האוטופיה של הרצל, מאמצת את התרבות האירופית, אך דוחה חלק ממנה, כגון את המתחים המעמדיים והדתיים, באמצעות הקמת חברה חילונית ושוויונית ומדינת רווחה, אם כי זו אינה סוציאליסטית לגמרי, שכן יש בה מקום רב גם ליוזמה פרטית. העיקרון החברתי מוגדר בשם "הדדיות" - דרך שלישית בין קפיטליזם לסוציאליזם. בחברה החדשה ניתן חינוך חינם מבית הספר היסודי ועד למכללה.
מרכזה הכלכלי של היישוב העתידית איננו ירושלים, כי אם חיפה. ירושלים היא המרכז המדיני והרוחני של החברה, בה משוכנים הפרלמנט ("הקונגרס"), "היכל השלום" וכן גם בית המקדש, שהוקם מחדש (אם כי לא על מקומה של כיפת הסלע, וצורתו אינה שונה בהרבה מבית כנסת רגיל).
העיקרון המנחה של החברה החדשה הוא סובלנות וסיסמתה: "אדם, אחי אתה", ולכן שיבת היהודים לארץ ישראל (עד מעבר לביירות ודמשק) אינה מעוררת התנגדות בקרב ערביי ארץ ישראל, המשתייכים בהתלהבות לחברה החדשה. קיים שוויון זכויות מלא לתושבים הערבים, וחלק מן העלילה הפוליטית של הרומן מתייחס לניסיון של רב קנאי המבקש לשלול את זכויותיהם של הלא-יהודים - אך נכשל במערכת הבחירות. אחד מסגני היו"ר של "החברה החדשה" הוא מהנדס ערבי מחיפה בשם רשיד ביי - ובזה מבטא הרצל את גישתו הליברלית הבסיסית, גם כהתרסה נגד הגזענות האירופית: אם אירופה דוחה את היהודים, הרי החברה המנהלת את היישוב מקבלת כל אדם ללא הבדל דת וגזע.
בספר מתברר כי במקביל ליציאת היהודים מאירופה ועלייתם לארץ ישראל, גם האנטישמיות בעולם נעלמה.
המהנדס החיפאי רשיד ביי מספר בספר כי תושביה הערבים של היישוב הרוויחו מבואם של היהודים. כך הוא מסביר: "לאלה שהיו חסרי כל לא היה מה להפסיד, כך שהם יכלו רק להרוויח. והם באמת הרוויחו: מקומות עבודה, תזונה, בריאות. בכל העולם לא היה מקום עני ומעורר רחמים יותר מכפר ערבי בפלשתינה של סוף המאה ה-19. האיכרים גרו בבתי חומר עלובים שלא היו ראויים אפילו למגורי בעלי חיים. הילדים שכבו עירומים ומוזנחים ברחובות וגדלו ללא השגחה. היום חייהם השתנו. הם הפיקו תועלת ממוסדות הרווחה המצוינים בין אם רצו בכך ובין אם לאו... כוח האדם המקומי, שהיה חסין מפני מחלות, נוצל בשלבים הראשונים של ההתיישבות לייבוש הביצות, לחפירת תעלות ולנטיעת עצי האקליפטוס שהבריאו את הקרקע. העובדים האלה זכו לשכר טוב... החברה החדשה קנתה את הקרקעות האלה בזול והפכה אותם לאדמה משובחת. השדות האלה שייכים לכפר ההוא, על הגבעה. זה כפר ערבי. אתם יכולים לראות את המסגד הקטן. האנשים המסכנים האלה מאושרים היום הרבה יותר מפעם. הם אוכלים טוב יותר, הילדים שלהם בריאים יותר והולכים לבתי ספר, אמונותיהם ומנהגיהם הישנים לא הלכו לאיבוד: הם רק זכו בחיים נוחים וטובים יותר". כאשר קינגסקורט שואל את רשיד, "אינך רואה את היהודים כמתפרצים לרשות לא להם?", עונה לו רשיד: "האם תחשוב לשודד מישהו שאינו לוקח ממך דבר, אלא נותן לך דבר-מה? היהודים העשירו אותנו. מדוע נכעס עליהם? הם חיים עמנו כאחים. למה לא נאהב אותם?".
תפוצה והשפעה
הספר השפיע רבות על התנועה הציונית, ולא רק על האגף הסוציאליסטי שבהּ. כבר בשנת תרס"ב, שבהּ ראה אור, תורגם הרומן ליידיש על ידי הסופר ומבקר הספרות היידי הנודע בעל-מחשבות (ד"ר ישראל איסידור אליישֶב), לבקשתו האישית של הרצל. הואיל ובאותהּ העת הייתה יידיש שפת אימם של רוב יהודי אירופה, היה תרגומו של אליישב זה שבו קראו מרבית היהודים את קריאתו של הרצל לייסוד מדינה יהודית.
תוך פחות משנה תורגם הספר לשש שפות, אך זכה גם לביקורת קשה מצד מתנגדיו של הרצל בתנועה הציונית, בעיקר מצד אחד העם. היה זה על העדר הזהות היהודית בספר ועל חוסר הישימות של החזון שביישוב הארץ בידי מיליוני יהודים, מבלי לנשל את אוכלוסייתה הערבית המקומית. אחד העם אף טען כי הספר נכתב כדי למצוא חן בעיני לא-יהודים. ביקורת נוספת טענה כי בספר, כמו באוטופיות אחרות, לדמויות אין עומק אלא הם טיפוסים מייצגים. הרצל ביקש מנורדאו להגיב לביקורתו של אחד העם, והוא אכן השיב לו בתגובה פומבית חריפה, שעוררה את "הסיעה הדמוקרטית" בקונגרס הציוני (ובה חיים ויצמן) להתייצב לצד אחד העם. הרצל עצמו ראה ב"אלטנוילנד" את "המעולה בספריו".
בשנת 2004 חוקק חוק בנימין זאב הרצל (ציון זכרו ופועלו), ה'תשס"ד-2004. בעקבות החקיקה החליטו תנועות הנוער הציוניות-חלוציות-מגשימות לקיים בבתי ספר בכל רחבי הארץ פעילויות להפצת חזונו של הרצל כפי שהוא מתבטא בספרו 'אלטנוילנד'. בין היתר הוציאה תנועת הנוער העובד והלומד מהדורה חדשה של הספר, בחמש שפות: עברית, ערבית, אנגלית, רוסית ואמהרית.
לציון שנת המאה ליציאתו לאור של "אלטנוילנד", משרד החינוך ויזמים פרטיים השיקו בשנת 2002 תחרות חיבורים בשם "נוער חושב מחר" שבה בני נוער כתבו על חזונם למדינת ישראל של שנת 2030.
קאלידאסה
קָאלִידָאסַה (בדוונאגרי: कालिदास, Kālidāsa, "משרתהּ של קאלי") היה משורר ומחזאי קלאסי שכתב בשפת סנסקריט. קאלידאסה נחשב, במידה רבה, לגדול המשוררים והמחזאים בשפה זו. תקופת פעילותו המדויקת אינה ידועה, אולם קרוב לוודאי שמדובר בתקופת ממלכת גופטה, ככל הנראה במאה ה-4 עד למאה ה-6.
המקום שניתן לקאלידאסה בספרות הסנסקריט, נחשב למקביל למקום שניתן לשייקספיר בספרות האנגלית. שירתו ומחזותיו מבוססים בעיקר על המיתולוגיה ההינדית ועל הפילוסופיה ההודית.
אין בנמצא תיעוד היסטורי על קאלידאסה והממצאים מתבססים על מחקר העוסק בטקסט. ככל הנראה נולד וגדל בקשמיר, על אף שניכר כי את מרבית חייו ופועלו העביר בעיר אוג'אין שבמדינת מאדהיה פרדש. חוקר הסנסקריט לקשמי דהאר קאלה (1891–1953) מתאר כיצד מתוך הכתובים ניתן לראות תיאורים עשירים של צמחייה אופיינית לקשמיר, טקסי דת ופולחן המאפיינים את אזור קשמיר או תיאורים של מקומות אזוטריים בקשמיר אשר לא היו יכולים להיות מוכרים לאדם שלא גדל בה. לאחר מכן עבר קאלידאסה למרכז תת-היבשת ההודית, לעיר אוג'אין שבמדינת מאדהיה פרדש על מנת למצוא פטרון. עדויות רבות מסיקות כי פטרונו של קאלידאסה היה המלך ויקראמאדיטיה אשר משל באוג'אין. השם ויקרמאדיטיה ככל הנראה אינו מציין דמות היסטורית והוא כינוי שניתן לכמה מלכים בתקופות שונות ובניהם צ'נדראגופטה השני אליו מיוחס קאלידאסה. התאוריה הפופולרית מניחה שקאלידאסה פרח בתקופת שלטונו במאה הרביעית והחמישית לספירה והקריירה שלו נמתחה גם אל תקופת שלטונם של קומראגופטה הראשון וסקנדאגופטה.
הממצאים הפלאוגרפים הראשונים של קאלידאסה נמצאו במקדש השמש של העיר מנדסור שבמאדהיה פרדש בכתבים סנסקריטיים המתוארכים ל-473 לספירה.
מחזות
כיום ידוע על שלושה מחזות שכתב קאלידאסה:
שירה לירית
בין שיריו הליריים של קאלידאסה, שני שירים חשובים הם:
חדר ייחוד
חדר ייחוד הוא נוהג בנישואים הלכתיים לפיו חתן והכלה שוהים לבדם במקום מסוים לאחר החופה וקידושין. נוהג זה מקובל ביהדות אשכנז, ונחשב שם הכרחי מבחינה הלכתית כדי להחשיב את הזוג כנשוי כדת וכדין, אך לא בכל יהדות ספרד.
הצורך בחדר ייחוד
תהליך הנישואים ההלכתי מתחלק לקידושין (הנקראים בלשון התורה אירושין), אשר אחריהם הזוג מאורס ואינו נחשב לנשוי, ולנישואים, שהם כניסת האישה לרשותו המלאה של הבעל. המרחב ברשות החתן אליו נכנסת לראשונה הכלה כדי לקיים את הנישואים נקרא "חופה".
החופה בתקופת התלמוד הייתה חדר שהיה בבעלות החתן. במשך הדורות הטקסים השתנו, והתעוררו מחלוקות מהי המקבילה התקפה ל'חופה' המקורית. לפי דעה אחת, העובדה שבחופה המקורית החתן והכלה היו מתייחדים היא מרכזית, ומאחר שבחופה המודרנית אין ייחוד, צריך להתייחד לאחר טקס הקידושין.
נהוג להדר ולבצע מספר פעולות כדי לוודא שהכלה אכן נכנסה לרשות הבעל בהתאם לכל הדעות. יש סוברים שהחופה אינה תקפה אם החדר אינו בבעלות החתן, שכן המטרה בחופה היא הכנסת האישה לרשות החתן. מאחר שמרבית טקסי החתונה כיום מתקיימים באולם אירועים, ממילא החתן שוכר מבעל האולם חדר זה.
הנוהג כיום
לאחר טקס החופה החתן והכלה נכנסים לחדר סגור ושוהים שם יחד משך זמן מסוים, ללא אנשים אחרים. שני עדים כשרים (לרוב עדי הקידושין) מופקדים לוודא מראש שהחדר אכן סגור וריק, ולאחר כניסת החתן והכלה ונעילת הדלת, הם "שומרים" מבחוץ למשך מספר דקות על החדר. מטרת בדיקת החדר והשמירה עליו היא ליצור מציאות בו יכולים החתן והכלה לממש פיזית את הנישואין ("ייחוד הראוי לביאה"). עם זאת, הנוהג הוא שהחתן והכלה מנצלים זמן זה רק לשיחה ולאכילה (לאחר הצום הנהוג ביום הנישואין).
מנהג חדר הייחוד נפוץ בכל קהילות יהדות אשכנז. בחלק מקהילות יהדות ספרד לא מקובל מנהג זה, אך יש מקפידים שתהיה עדות על כך שהזוג התייחד בפועל בליל הכלולות לאחר החתונה. מנגד, יש הסוברים שאסור לבני יהדות ספרד לערוך חדר ייחוד באולם השמחות, משום צניעות. הבדלי נוהגים אלו בין העדות הובילו במספר מקרים לעימותים במהלך חתונה.
במידה ובזמן טקס החתונה הכלה נידה ('חופת נידה'), לא ניתן הלכתית לאפשר מצב של ייחוד (אף על פי שאיסור ייחוד לא קיים בזוג נשוי כשהאישה נידה, בזוג טרי ישנה חומרה מאחר שבני הזוג לא קיימו עדיין יחסי אישות). במקרה זה נהוג להשאיר את דלת חדר היחוד פתוחה (או לא-נעולה), או לצרף ילדים לזוג. בשל אי-הנעימות הכרוכה בכך, נהוג להצניע התנהלות זו.
בחתונות רבות נערכים בימינו צילומים בחדר היחוד, לאחר זמן מסוים בו שוהה הזוג לבדו.
פארק אוסטרלי
הפארק הוא האזור הפתוח הרחב ביותר במערב לונדון.
היסטוריה
בניין האחוזה הניצב בפארק נבנה עבור הבנקאי תומאס גרשם במאה ה-16. המלכה אליזבת לנה באחוזה פעמיים.
במהלך השנים הוזנח בניין האחוזה עד שהגיע לבעלותו של סר פרנסיס צ'יילד, צורף ובנקאי, ובשנת 1761 שכר צ'יילד את האדריכל רוברט אדם על מנת שייעצב מחדש את הבניין. רוברט עיצב את בניין הלבנים האדומות עם צריחים בארבעה קצותיו. הוא עשה אמנם שימוש בבניין המקורי אולם ההרחבות הובאו לתוצאה סופית שונה ביותר.
הפארק בקולנוע
הסרט "הדשא ירוק יותר" (The Grass Is Greener) בכיכובם של קרי גרנט ודברה קר צולם בחלקו באחוזת פארק אוסטרלי.
רוברט משוידובדזה
רוברט ניקולאביץ' משוידובדזה (ברוסית: Роберт Николаевич Мшвидобадзе; נולד ב-17 באוגוסט 1989) הוא ג'ודוקא רוסי. משוידובדזה מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג, סגן אלוף העולם (2018) ואלוף אירופה (2017, 2020).
קריירה
בנובמבר 2012, משוידובדזה זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד פרי צ'ינגדאו. בשנת 2013 הוא זכה בשתי מדליות ארד בגראנד פרי סמסון וגראנד סלאם באקו. בדצמבר 2016 משוידובדזה זכה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי לאחר שניצח באיפון את אמרטובשין דאשדווה המונגולי בקרב על המדליה. באוקטובר 2017 הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם אבו דאבי לאחר שניצח בגמר את פליפה קיטדאי הברזילאי.
באליפות אירופה 2017 שנערכה בוורשה, זכה משוידובדזה במדליית זהב. בסיבוב הראשון הוא ניצח את מקסים קילמאו הבלארוסי, בשמינית הגמר הוא ניצח את ברנרד אזינוביץ' הקרואטי וברבע הגמר הוא ניצח את אורחן ספארוב האזרי. בחצי הגמר משוידובדזה ניצח את לוקהומי צ'קהוימיאני הגיאורגי ובגמר גבר על יאניסלב גרצ'ב הבולגרי.
באליפות העולם 2018 שנערכה בבאקו, משוידובדזה זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג לאחר שניצח 5 מתוך 6 קרבות. משוידובדזה התחיל בסיבוב השני בו ניצח את מוחמד ג'ומיר אודין רוני מבנגלדש. בסיבוב השלישי הוא ניצח בניקוד ווזארי את לוקה מקיידזה הצרפתי, בשמינית הגמר הוא ניצח בווזארי את מורטיז פלאפקי הגרמני וברבע הגמר הוא ניצח את לי הא-רים הקוריאני. בחצי הגמר משוידובדזה ניצח באיפון את אמירן פאפינשווילי הגיאורגי ובגמר הפסיד לנאוהיסה טקאטו היפני.
בדצמבר 2018, הוא זכה במדליית זהב בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בגואנגג'ואו. בשמינית הגמר הוא ניצח בניקוד ווזארי את לוחום צ'חווימיאני הגיאורגי, ברבע הגמר הוא ניצח את אריק טקאבטקה הברזילאי בזמן ניקוד זהב ובחצי הגמר הוא גבר ילדוס סמטוב הקזחי בזכות עונשים. בגמר משוידובדזה התמודד מול אמירן פאפינאשווילי הגיאורגי ולאחר שהקרב נכנס לזמן ניקוד זהב, הוא הצליח לבצע תרגיל טאני-אוטושי מוצלח שזיכה אותו בניקוד ווזארי וניצחון.
באליפות אירופה 2020 אשר נערכה בפראג, זכה משוידובדזה בפעם השנייה בתואר האירופי. הוא החל את דרכו בשלב שמינית הגמר בו ניצח בווזארי את מיהרק אקוס הטורקי. ברבע הגמר הוא ניצח את סאבה קראקיזידי היווני ובחצי הגמר גבר באיפון על יאניסלב גרצ'ב הבולגרי. בגמר משוידובדזה התמודד מול בן ארצו, יאגו אבולדזה הרוסי, וניצח באיפון ארבע שניות לסיום הקרב.
באולימפיאדת טוקיו 2020, משוידובדזה התחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג והודח בקרב הראשון לאחר הפסד בווזארי לטורניקה צג'קדואה ההולנדי.
טומשפול
טומשפיל או טומשפול (פולנית: Tomaszpol, אוקראינית: Томашпіль, רוסית: Томашполь) היא עיר באוקראינה, במחוז ויניצה, שבו היא משמשת כמרכז אזורי. נמצאת על הנהר טומשובקה, יובלו של רוסבה, שהוא יובלו של הדניסטר. המרחק מוויניצה הוא 120 ק"מ. לפי מפקד אוכלוסין משנת 2001, מונה אוכלוסייתה 6068 איש. ב-1998 התגוררו בעיר 57 יהודים.
יהדות טומשפול
ב-1889 מספר היהודים בעיר הגיע ל-5000.
ב-1873 בעיר נפתח בית החרושת לסוכר על ידי משפחת ברודסקי. בית החרושת נהפך לאחד מהמפעלים הגדולים של כל המחוז. בבית החרושת זה עבד בין 1887 ל-1918 אחד ממייסדי חובבי ציון הסופר והמשורר, יהודה ליב לוין (יהל"ל).
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בברית המועצות בשנת 1939 התגוררו בעיר 1863 יהודים (63% מהאוכלוסייה).
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 גויסו מרבית הגברים היהודים של טומשפול לצבא האדום. הצבא הגרמני כבש את העיר ב-20 ביולי 1941. זמן קצר לאחר כיבוש העיר ערכו הגרמנים ביחד עם משתפי הפעולה האוקראינים פוגרום ביהודי טומשפול, במהלכו נרצחו בין 150 ל 240 איש. בדצמבר 1941 הועברה טומשפול לשליטה רומנית (היא נכללה באזור כיבוש שנקרא טרנסניסטריה). הרומנים הקימו בעיר גטו, שלשם נאספו כל היהודים מטומשפול, מכפרי הסביבה ואף הובאו אליו יהודים מבסרביה. היהודים הועסקו בעבודות כפייה ורבים מהם מתו ממחלות. היהודים שנותרו בחיים בגטו שוחררו על ידי הצבא האדום ב-16 במרץ 1944.
לאחר המלחמה המשיכו להתגורר יהודים בעיר. בתחילת שנות ה-90 יהודי העיירה הקימו קהילה מאורגנת מחדש. ב-1998 היו בה 57 יהודים, רובם בגיל מבוגר.
קניון (גאולוגיה)
קַנְיוֹן (מספרדית: cañón, צינור) הוא עמק או ערוץ עמוק שגדותיו תלולות ובנויות מצוקים גבוהים וזקופים. בדרך כלל הקניון נחצב באדמה על ידי נחל או נהר אשר להם הוא משמש אפיק.
רוב הקניונים נוצרים על ידי תהליך ארוך של שחיקת הסלע, בדרך כלל על ידי מים. ישנם סלעים העשויים מחומרים קשים יותר מאחרים, ולכן למים לוקח בהם יותר זמן לשחוק את הסלע וליצור צורת ערוץ. כיום, בדרך כלל יש קניונים באזורים יבשים וצחיחים מאוד.
לפעמים נהרות גדולים עוברים דרך קניונים כתוצאה מהתרוממות גאולוגית הדרגתית של הקרקע באזור. דוגמה לנהרות כאלה הם הקולורדו והסנייק בצפון-מערב ארצות הברית.
בדרום-מערב ארצות הברית לקניונים יש חשיבות ארכאולוגית רבה, משום שבסלעיהם ישנן מערות מגורים רבות, שנחצבו בידי אנשים מהתקופה הפרהיסטורית.
קיסר סין
קיסר סין (במנדרינית תקנית: 皇帝, בפין-יין: Huángdì, תעתיק: חְוָאנְגדִי) הוא תואר המתייחס לכל מונרך ששלט בסין הקיסרית החל ביסוד שושלת צ'ין ב-221 לפנה"ס ועד נפילת שושלת צ'ינג ב-1912. כינוי נוסף מקובל היה "בן השמים" (天子), תואר שנוצר בשלהי תקופת שושלת שאנג, וייחס לקיסר שלטון על "הכול מתחת לשמים" (天下 טְייֵן שְׂיָה, הכינוי המקובל בסין עד המאה ה-20 לעולם כולו). בדרך כלל היה הקיסר השליט העליון על מדינתו, אם כי היו מקרים שלא זה היה המצב.
קיסרים מאותה משפחה סווגו בדרך כלל לתקופות היסטוריות הידועות כשושלות. מקובל להניח כי רוב השליטים הקיסריים של סין היו חברי הקבוצה האתנית של בני ההאן, אם כי מחקרים מודרניים נוטים להיות זהירים יותר לגבי הסיכונים שביישום קטגוריות אתניות עכשוויות לתקופות קודמות בהיסטוריה. במהלך שושלת יואן ושושלת צ'ינג נשלטה סין על ידי מונגולים ומנצ'ורים אתניים בהתאם. ההשקפה ההיסטורית המקובלת שהתעצבה במשך השנים היא ששושלות אלו הן שושלות זרות שעברו סיניזציה במהלך השנים, בעוד שחוקרים מודרניים טוענים כי פעולת הגומלין שבין פוליטיקה ואתניות היו מורכבות הרבה יותר.
מקור והיסטוריה
השליטים מהתקופה שקדמה לשושלת צ'ין היו מכונים וָאנְג (王), מונח שמקובל כיום לתרגם כ"מלך". בשנת 221 לפנה"ס, כאשר מלך צ'ין השלים את כיבושן של הממלכות השונות של תקופת המדינות הלוחמות, הוא אימץ תואר חדש על מנת לשקף את יוקרתו כשליט הגדול מכל המלכים שהיו לפניו. הוא יצר את התואר החדש "חְוָאנְגדִי" או קיסר וכינה עצמו "שְׁה חְוָאנְגדִי", כלומר "הקיסר הראשון". חְוָאנְג (皇 - "מרומם") ודִי (帝 – אלוהים, אב קדמון מלכותי) היו תוארם של כמה מנהיגים מהתקופה הפרהיסטורית של סין.
התאוריה המדינית הסינית לא התנגדה לחלוטין להענקת תואר "קיסר סין" לשליטים זרים או שאינם שייכים לזרע המלוכה. במהלך ההיסטוריה התחלקה סין, כמה פעמים, לממלכות קטנות יותר תחת שלטונם של שליטים נפרדים או מצביאים. הקיסר היה ברוב המקרים השליט של סין המאוחדת, או שלפחות היו לו סיבות חוקיות לטעון לשלטון על כל סין, גם אם בפועל הוא לא שלט על כל המדינה. היו גם מקרים בהיסטוריה הסינית בהם היו כמה שליטים שטענו לתואר "קיסר סין" בעת ובעונה אחת. לדוגמה, כמה נסיכים שמוצאם היה ממשפחת הקיסרים של שושלת מינג המשיכו לטעון לכתר קיסר סין אחרי שנוסדה שושלת צ'ינג (1911-1644), והמצביא האחרון של צבא שושלת מינג, ווּ סָאנְגְווֵי, טען לכתר הקיסר במהלך שלטונו של הקיסר קָאנְג שִׂי משושלת צ'ינג. בשושלות שנוסדו על ידי כובשים זרים, שבסופו של דבר נטמעו בתרבות, בפוליטיקה ובחברה הסינית, נטלו השליטים את התואר "קיסר סין" בנוסף לתארים שנשאו בארצם המקורית. הדוגמה הבולטת ביותר הוא קובלאי חאן, שהיה גם החאן הגדול של המונגולים וגם קיסר סין.
מספר הקיסרים
מתחילת שושלת צ'ין ועד סופה של שושלת צ'ינג היו קרוב ל-400 קיסרים בסין. חלקם הכריזו על עצמם קיסרים ויסדו אימפריות בעצמם כממשלה מתחרה לקיסר השליט כשהם כופרים בחוקיותו של הקיסר הנוכחי, כדוגמת לי דזה צ'נג (שמרד בקיסר מינג האחרון) ויואן שׁוּ (שניסה להקים שושלת בסוף תקופת האן). לא כולם מקובלים כקיסרים חוקיים. מקובל להעריך כי כ-10% מבין הקיסרים היו מנהלים מוכשרים וכ-10% מהם היו חדלי אישים. הקיסרים המוכשרים הם אלו שסביבם נוצרו אגדות בסין, והם המוכרים יותר. בין הקיסרים המוכרים ביותר": צ'ין שה-חואנג (שושלת צ'ין), הקיסר וו (שושלת האן), קובלאי חאן (שושלת יואן) וקָאנְג שִׂי (שושלת צ'ינג).
מעמד ועוצמה
החל משושלת צ'ין נודע קיסר סין כ"בן השמים" (天子). כצאצא וכנציג השמים עלי אדמות, היה לקיסר שלטון מוחלט על כל דבר, קטן כגדול "תחת השמים" (天下, כלומר העולם). המנדט לשלטונו נחשב אלוהי וקבוע מראש. בניגוד ליחסים בינלאומיים מודרניים, לא נחשב קיסר סין במזרח אסיה כראש מדינה אחת מבין כמה, אלא כשליט העליון היחיד על כל העולם המתורבת.
דבריו של הקיסר נחשבו להוראות מקודשות (聖旨), והצהרותיו הכתובות "צווים מלמעלה" (上諭). בתאוריה היה הציות להוראות של הקיסר מיידי. הוא היה מורם מעם, מהאצולה ומבני המשפחה הקיסרית. פניות לקיסר נעשו תמיד בשפה רשמית ומתוך שפלות, אפילו על ידי בני המשפחה הקרובים.
עם זאת, מידת כוחו האמיתי של הקיסר השתנתה בין קיסרים שונים באותה שושלת ובין שושלות שונות. בתחילת מחזור החיים של השושלת הקיסרית הסינית, היה הקיסר מייסד השושלת מגבש את האימפריה בדרך כלל כשליט אבסולוטי, כפי שניתן להיווכח מהקיסרים צ'ין שה-חואנג משושלת צ'ין, טָאידְזונְג משושלת טאנג, קובלאי חאן משושלת יואן וקָאנְג שִׂי משושלת צ'ינג. קיסרים אלו שלטו כמלכים אבסולוטיים במשך כל תקופת שלטונם, כשהם מקפידים לשמור על מנהל ריכוזי חזק המפקח על המדינה. בהמשך מחזור החיים של השושלת הקיסרית הסינית עלו לשלטון קיסרים שקיבלו את התפקיד בירושה והיו לעיתים קרובות קיסרים חלשים. הקיסרים של סוף תקופת שושלת מינג נהגו להעביר את הניהול השוטף של ענייני המדינה לפקידים הבכירים ולעיתים קרובות סירבו אפילו לשמוע בקשות מפקידים אלו. מודל שלטוני אחר התקיים במהלך שושלת סונג, שבה האפיל כוחו של ראש הממשלה (או המזכיר הכללי) על כוחו של הקיסר.
גודל השטח עליו שלט קיסר סין בפועל השתנה משושלת לשושלת. במקרים אחדים, כבמהלך תקופת שושלת סונג הדרומית, התפצל הכוח הפוליטי במזרח אסיה בין כמה ממשלות, עם זאת, הבדיה הפוליטית שיש אך ורק שליט אחד נשמרה.
ירושה ורצף שלטוני
שלא כמו במונרכיות אחרות, כדוגמת המונרכיה היפנית, אפשרה התאוריה הפוליטית הסינית את החלפת המשפחה השולטת. אפשרות זו התבססה על המושג הקונפוציאני "מנדט השמים". התאוריה מאחורי מושג זה הייתה שקיסר סין פעל כ"בן השמים" וקיבל מנדט לשלוט על כל אדם אחר בעולם, אבל רק אם הוא שירת את נתיניו היטב. אם איכות השלטון הייתה מפוקפקת בשל אסונות טבע חוזרים ונשנים כדוגמת שיטפונות או בצורת, או בשל סיבות אחרת, אזי מרד כנגד הקיסר היה מוצדק. מושג חשוב זה נתן תוקף חוקי ל"מחזור השושלתי" או להחלפת השושלות.
עיקרון זה אפשר אפילו לאיכרים לייסד שושלת חדשה, כדוגמת שושלת האן ושושלת מינג; ואפילו הקמת שושלות על ידי כובשים זרים כדוגמת שושלת יואן המונגולית ושושלת צ'ינג המנצ'ורית. היושרה המוסרית וההנהגה הנדיבה שהם שקבעו מי יאחז ב"מנדט השמים". היסטוריונים מציינים כי רעיון סינוצנטרי זה היה אחת הסיבות החשובות לכך שלסין הקיסרית הייתה אחת ממערכות השלטון היעילות ביותר בזמנים הקדומים.
הייתה רק קיסרית אחת ששלטה באופן חוקי בסין והיא הקיסרית וו משושלת טאנג או שושלת ווּ- ג'וֹאוּ שנוסדה על ידה. עם זאת, נשים רבות הפכו לשליטים "דה פקטו", בדרך כלל כהקיסרית האלמנה. דוגמאות בולטות כוללות את הקיסרית לו משושלת האן, ואת הקיסרית האלמנה צְישִׂי, אימו של הקיסר טונְגגְ'ה (1874-1861) ודודתו ואימו המאומצת של הקיסר גוָאנְגשׂוּ' (1908-1874), ששלטה בסין במשך 47 שנים (1908-1861).
סגנון, שמות וצורת הפנייה
מכיוון שעל פי החוק היה לקיסר מעמד אבסולוטי שאסור היה לאיש לערער עליו, היו נתיניו חייבים להראות את הכבוד המקסימלי בנוכחותו, בין בדו-שיח ישיר או בכל צורה אחרת. לפני הפנייה היה הדובר צריך להשתחוות עד שראשו נגע ברצפה. צורת השתחוות זו קרויה בסינית קוֹאוּטוֹאוּ (叩頭). מילה זו חדרה לשפה האנגלית כ-Kowtow, והיא מתארת סוג השתחוות זה וגם במשמעות נוספת של התרפסות. בשיחה עם הקיסר היה זה פשע להשוות בין הדובר לבין הקיסר בכל צורה שהיא. היה זה טאבו להתייחס לקיסר בשם בו נולד ואפילו לאימו הורתו נאסר הדבר, ובמקום זאת היא פנתה אליו כ"חְוָאנְגדִי" (קיסר), או בפשטות כ"אֶר" ("בן"). אסור היה לפנות לקיסר בגוף שני ("אתה"). כל מי שדיבר אל הקיסר היה חייב לפנות אליו בתואר בִּישְׂיָה (陛下) המקביל ל"הוד מעלתך הקיסרי" או "חְוָאנְג שָׁאנְג" (皇上, "הקיסר הנעלה"), או " טְייֵן גְ'ה (天子, "בן השמים"), או "שֶׁנְג שָׁאנְג" (聖上, השמיימי הנעלה). המשרתים נהגו בדרך כלל לפנות אל הקיסר כ" וָאן סְווֵי יֵה" (萬歲爺, "אדון "עשרת אלפים השנה", מקביל ל"אדון שיחיה לנצח"). הקיסר התייחס לעצמו כ "גֶ'ן" (朕), שניתן לתרגמו כמונח המלכותי "אנו" (pluralis majestatis), בנוכח נתיניו היה מותר לקיסר בלבד לעשות שימוש במונח.
בניגוד למוסכמה המערבית בה מתייחסים לשליט תוך שימוש בשמו בו נודע כמלך (לדוגמה: ג'ורג' החמישי) או בשמו הפרטי (לדוגמה: המלכה ויקטוריה), ההתייחסות לקיסר שולט הייתה בפשטות כ"חְוָאנְגדִי בִּישְׂיָה" (皇帝陛下, "הוד מעלתו הקיסר") או "דָאנְגגִ'ין חְוָאנְגשָׁאנְג" (當今皇上, "מעלת הקיסר הנוכחי") כאשר מדברים עליו בגוף שלישי. בדרך כלל הוא כונה "הוד מעלתו הקיסר של שושלת (X) הגדולה, בן השמים, אדון עשרת אלפי השנים". צורות הפנייה השתנו מאוד במהלך שושלות יואן וצ'ינג.
הקיסר היה ידוע גם על פי השם של תקופת שלטונו (年號). מאז אומצה שיטת שם התקופה על ידי הקיסר ווּ משושלת האן ועד תקופת שושלת מינג, נהג השליט בדרך כלל להחליף את שם התקופה על בסיס קבוע למחצה במהלך שלטונו. במהלך שושלות מינג וצ'ינג נהגו הקיסרים לבחור שם תקופה אחד במהלך שלטונם, והמנהג היה להתייחס לקיסרים לשעבר בשם זה. בשושלות קודמות יותר היו הקיסרים ידועים בשם המקדש שלהם (廟號) שניתן להם לאחר מותם. לכל הקיסרים ניתן גם שם לאחר מותם (謚號), שלעיתים צורף לשם המקדש שלהם (לדוגמה, הקיסר שֶׁנְגדְזוּזֶ'ן聖祖仁皇帝 היה שמו של הקיסר קָאנְג שִׂי). למותו של קיסר נהגו להתייחס כאל "גְ'יָאבֶּנְג" (駕崩, מילולית "התמוטטות") ולקיסר שזה עתה מת התייחסו כאל " דָאשִׂינְג חְוָאנְגדִי" (大行皇帝).
משפחה
משפחת קיסר הייתה מורכבת מהקיסר כראש המשפחה, ומהקיסרית (皇后) כבת זוגו הראשית וכ"אם האומה" (國母). בנוסף היו לקיסר בנות זוג נוספות ופילגשים (妃嬪) שדורגו על פי חשיבותן בהרמון, שבו הקיסרית הייתה החשובה ביותר. בכל שושלת הייתה כללים בנוגע למספר הנשים בהרמון. במהלך שושלת צ'ינג (1911-1644) למשל, קבעו הכללים כי בכל זמן נתון תהיה בהרמון קיסרית אחת, "חְוָאנְג גְווֵיפֵיי" אחת, שתי " גְווֵיפֵיי", ארבע "פֵיי" ושש "פִּין", בנוסף למספר בלתי מוגבל של בנות זוגות נוספות ופילגשים. למרות שעל פי החוק היה לקיסר את המעמד הגבוה ביותר, על פי המסורת והתקדימים קיבלה הקיסרית האלמנה (皇太后) בדרך כלל את הכבוד הגדול ביותר בארמון והיא קיבלה את ההחלטות ברוב ענייני המשפחה. לעיתים, במיוחד כאשר על כס המלוכה היה קיסר צעיר במיוחד, היא הייתה השליט "דה פקטו". אל ילדיו של הקיסר, הנסיכים (王子), והנסיכות (公主) נהגו לעיתים קרובות להתייחס על פי סדר לידתם, כדוגמת "הנסיך הבכור", הנסיכה השלישית" וכו'. הנסיכים זכו בתוארי אצולה לעיתים קרובות ברגע שהגיעו לבגרות. אחיו של הקיסר ודודיו שרתו בחצר המלוכה על פי חוק והיה להם מעמד שווה לפקידי חצר אחרים (子). הקיסר היה מורם מעל כולם בלא קשר לגילו או לדור אליו היה שייך.
הנריק פונטופידן
הנריק פונטופידן (בדנית: Henrik Pontoppidan; 24 ביולי 1857, פרדריסיה, יוטלנד – 21 באוגוסט 1943, שארלוטנלונד, דנמרק) היה סופר דני, מחבר רומנים בעל השקפת עולם סוציאליסטית, זוכה פרס נובל לספרות.
ביוגרפיה
הנריק פונטופידן נולד במשפחת כמרים מזה דורות. הוא השתוקק להיות מהנדס ולהשתתף במשלחת מדעית לגרינלנד, אך לא הצליח בכך. הוא קטע את לימודיו בטכניון של קופנהגן והתחיל לעבוד בהוראה בבית ספר כפרי. התחתן עם בת כפר והתיישב באחוזה כפרית.