cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות טריאסטה
ימי הביניים והעת החדשה
בשנת 1382 צורפה טריאסטה לאוסטריה תחת שלטון בית הבסבורג. בהזמנת דוכסים מאוסטריה ודוכסים מקומיים הגיעו יהודים מגרמניה לעיר. עד המאה ה-15 הם לא זכו להכרה חוקית כקהילה דתית ולכן היהודים האשכנזים נאלצו לקיים תפילה בבית פרטי. מספרם המשוער של היהודים היה 60 מתוך אוכלוסייה של 3,000 תושבים. החל ממחצית המאה ה-17 החלה הגירת יהודים מאסיבית מאוסטריה - חלקה כתוצאה מגירושם מווינה וחלקה מגילוי היתרונות של נמל טריאסטה בתור מוקד לסחר בין ארצות אגן הים התיכון ואמריקה לבין ארצות מזרח ומרכז אירופה. בין השנים 1684–1785 הורו השלטונות על הקמת גטו וחייבו את היהודים להתגורר בו. הייתה זו תגובה של אנטישמיים מקומיים שדרשו בשנת 1684, לפעול בטריאסטה כפי שנהגו ביהודים בבירה וינה. התוצאה הייתה הקמת הגטו, הנהגת אות קלון ואיסור העסקת שכירים ומשרתים נוצרים. הקהילה התנגדה בתוקף למיקומו המוצע של הגטו שנחשב לאזור עלוב, וההכרעה הועברה לווינה. בשנת 1695 יזמו תושבים מהעיר עלילת דם, אך ללא הצלחה. רק בשנת 1697 נאלצו היהודים לוותר על בתיהם ולעבור לתחומי הגטו.
בשנת 1728 הפכה טריאסטה לנמל חופשי, דבר שהביא לצמיחה מהירה של האוכלוסייה, והיישוב היהודי הגיע בסוף המאה ה-18 ל-1,500 נפש והיה לאחד החשובים בצפון איטליה. באותן השנים הגיעו לעיר גלי הגירה של יהודים מקורפו ומארצות נוספות. משנת 1738 היו יהודי טריאסטה פטורים מנשיאת טלאי ההיכר היהודי. בתחומי הגטו נבנה בית כנסת. ובסוף שנת 1746 התכנסו ראשי המשפחות היהודיות והחליטו על מיסודה הארגוני של הקהילה במטרה לממן את הפעילות הציבורית והדתית שלה.
במשך קרוב למאה שנה ניתנה רשות למשפחות יהודיות אחדות לחיות מחוץ לגטו. אבל רק בשנת 1785 בוטלה סופית חובת מגוריהם בשכונה נפרדת.
בשנת 1771 פרסמה המלכה מריה תרזה מנשר (La Patenti imperiali di tolleranza - Toleranzpatent) ובו היא אישרה מחדש את הזכויות שניתנו ליהודים השליטים הקודמים. באופן מיוחד ניתן אישור ליהודים שיקימו בעיר מבנה תעשייה ומחסני מסחר לשמור על דתם באופן חופשי. כמו כן, ניתן להם רשות להקים בתי-כנסת ובית קברות ונאסר להטביל יהודים בכפייה.
לעידוד נוסף זכו היהודים שהגיעו לטריאסטה מווינה ומארצות האימפריה ההבסבורגית. הם לא נדרשו לשלם מיסים בבואם לירידים בטריאסטה. כמו כן, הם הורשו לסגור את עסקיהם בשבתות ובמועדי ישראל.
בספרית הקהילה מצויים מסמכים בחתימת מריה טרזה, הכוללים למעלה ממאה צווים העוסקים בעידוד ההתיישבות היהודית בטריאסטה. אפשר לראות במסמכים אלה דמיון לאלה אשר הוצאו על ידי בית מדיצ'י במאה ה-16 בליבורנו, דבר שכונה "הכרזת הליוורנינה" (La Costituzione Livornini).
כעשור לאחר מכן חל שדרוג נוסף במעמדם של היהודים בעיר. בשנת 1782 פורסם "כתב הסובלנות" (Editto di Tolleranza) על ידי יוזף השני שהגדיר את יחסי השלטון והיהודים. לפי המסמך ניתן ליהודים ליטול חלק בפעילות הכלכלית של העיר בממדים רחבים, כמו מלאכה, מקצועות חופשיים, מסחר וחקלאות. כמו כן ניתנה להם רשות לשלוח את ילדיהם למוסדות החינוך העירוניים. כעבור שנים אחדות ניתן צו נוסף ולפיו יש לכלול תמיד שני יהודים בהרכב בית הדין המסחרי. ביוזמת יהודים יוצאי גרמניה הוקם בעיר בית ספר עממי יהודי בשם "Scuole Pie Normali Israelitiche" ונבנו בעיר שני בתי כנסת נוספים אשר נהרסו בעת הבניה מחדש של העיר העתיקה.
בתקופה זו עדיין עמדו בתוקפן ההגבלות שהיו נהוגות ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית ביחס ליהודים:
מאידך הורשו היהודים להתגייס לצבא, ובשנת 1820 הכריז הקיסר על כוונתו לשלב את האינטרסים של היהודים באלה של המדינה.
בית הקברות הראשון של הקהילה הוקם בשנת 1446 על ידי מיכאל נוירימברגה (Michael Norimberga), אשר רכש שטח של כרם ענבים לקבורת בני משפחתו ובני דתו. במהלך השנים היו ליהודי טריאסטה ארבעה בתי קברות בעיר. מאז 1843 מתבצעת הקבורה בסמוך לבית הקברות העירוני.
למרות שמוצאם של יהודי טריאסטה לא היה באיטליה, הם זיהו עצמם כאיטלקים בדומה לחלק ניכר מתושבי העיר. היהודים כמו יתר האוכלוסייה העירונית נטלו חלק חשוב בפעילות לאיחוד איטליה, וזאת בניגוד לסביבה הכפרית באזור, שראתה עצמה כסלובנית ושמרה על צביונה המקורי, תוך הזדהות עם מדינות מעבר לגבול איטליה. ההזדהות של יהודי טריאסטה הגיעה לכך שחלק מהם עברו לאיטליה גופא ובכך הביעו את העובדה כי הם חלק מהעם האיטלקי. אחד הגולים לאיטליה סאלוואטורה ברזילי, עיתונאי, משפטן ופוליטיקאי, כונה לעיתים בתור "ציר טריאסטה" בפרלמנט ובסנאט האיטלקים.
המאה ה-20
נמל טריאסטה כונה בפי יהודים "שער ציון". דרכו עברה רוב תנועת העלייה מאירופה לארץ ישראל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. בתקופה קודמת, חלק מהעלייה עברה דרך רוסיה, אבל לאחר המהפכה הרוסית נתיב עלייה זה חדל מלפעול. מעט מושג על היקף התנועה בנמל טריאסטה ניתן לקבל מהעובדה שמספר המהגרים מאירופה לארצות מחוצה לה, מאז סוף המאה ה-19 נאמד ב-40 מיליון איש, ביניהם 4 מיליון יהודים.
כאשר קרבה מלחמת העולם השנייה שימשו שתי אוניות נוסעים בקו הספנות טריאסטה-חיפה. רב החובל היהודי אומברטו שטינדלר (Umberto Steindler) התגאה כי ביצע מאה נסיעות לארץ ישראל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. כאשר פרצה המלחמה עזבה אונייתו "ירושלים" את טריאסטה בפעם האחרונה, ביום 1 בספטמבר 1939 והביאה עימה 600 עולים לנמל חיפה.
במלחמת העולם השנייה פחת מספר היהודים בעיר ל-2,300 בשנת 1943 ול-1,500 בתום המלחמה. כמו באיטליה כולה, בשנת 1938 הוטלו על יהודי טריאסטה חוקי גזע. יהודים פוטרו ממשרות ציבוריות, ביניהם מהוראה בבתי ספר, ילדיהם הוצאו מבתי הספר הממלכתיים ובעיר הוקמה חטיבת ביניים יהודית בנוסף לבית הספר העממי שהיה קיים כבר. החשש מהנאצים גרם לכך שמחצית מיהודי העיר ברח ממנה וחלק קטן אחר המיר את דתו. בשנת 1942 חיללו פשיסטים איטלקים את בית הכנסת.
עם כיבוש העיר על ידי הצבא היוגוסלבי, פוצצו קציני ס"ס את המחנה במטרה לטשטש את עקבות מעשי הזוועה. מספרם של יהודי טריאסטה שנספו בשואה נאמד ב-710. אחרי המלחמה שיקמו 1,500 היהודים שנותרו בעיר את בית הכנסת והקימו את הקהילה מחדש.
בית הכנסת הגדול
עד לחנוכת בית הכנסת החדש בשנת 1912, היו בטריאסטה ארבעה בתי כנסת ישנים שנבנו במאה ה-18 ובמאה ה-19. רק אחד מהם, בית הכנסת הספרדי, היה פתוח לתפילות קבועות. האולמות של ארבעת בתי הכנסת היו דומים: ארון הקודש והבימה מוצבים בקירות הקצרים, ספסל לאורך הקירות, ציפוי עץ ורצפת אריחי שיש. האולמות גבוהים, וגובהם כשל שתי קומות, כאשר עזרת הנשים בקומה שנייה ערוכה בצורת רצועה צרה מסביב לאולם, בלי שתהיה נתמכת על ידי העמודים. התאורה חדרה לאולם מחלונות גבוהים.
מוזיאונים לנושאי יהדות
בטריאסטה שני מוזיאונים:
באתר הקהילה
באתר הקהילה יש מדורים מיוחדים לתיאור תפילות אופייניות לקהילה, רשימות אקטואליות של רב העיר, ניגונים דתיים הנהוגים בקהילה, מתכונים למאכלים יהודיים לימי החגים ופינת הומור יהודי.
דב שטויר
דב שטויר (נולד ב-15 בפברואר 1963) הוא עורך, מפיק, תסריטאי ומעצב פסקול ישראלי. זוכה שלושה פרסי אופיר. זוכה טקס פרסי הטלוויזיה בשנת 2021.
ביוגרפיה
לשטויר תואר ראשון מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. במהלך השנים ערך שטויר מספר סרטים וסדרות טלוויזיה. בשנת 1991 ערך את סרט הסטודנטים "שאנן שיא". בשנת 1996 ערך את הסרט "קלרה הקדושה" בכיכובה של לוסי דובינצ'יק, על עריכת הסרט זכה בפרס אופיר בקטגוריית "העריכה הטובה ביותר". באותה שנה ערך ועיצב את פסקול הסרט "לנגד עיניים מערביות", סרט הביכורים של יוסף פיצ'חדזה. בשנת 1997 זכה בשני פרסי אופיר בקטגוריות "העריכה הטובה ביותר" ו"הפסקול הטוב ביותר" של הסרט "אהבה אסורה". בין השנים 1997 עד 2001 ערך את סדרת הטלוויזיה "פלורנטין", ששודרה מדי שבוע בערוץ 2 בטלעד.
בין השנים 1999-2004 שימש כעורך של סדרת הדרמה היומית של הוט 3 "שבתות וחגים", בכיכובם של אלון אבוטבול ויעל אבקסיס. בשנת 2000 ערך את הסרט "בסמה מוצ'ו". ב-2001 ערך את סרט הקולנוע "Made In Israel", בו כיכבו מנשה נוי ויבגניה דודינה. בשנת 2002 שימש כעורך הסדרה "101", ששודרה בערוץ 2 בבימויו של חגי לוי. בשנת 2004 הפיק, ערך וכתב את תסריט הסרט "שנת אפס", שזכה להצלחה קופתית רבה בישראל ומחוצה לה. באותה שנה ערך את הסרט "הייתה לי ילדות מאושרת".
בין השנים 2006-2009 שימש כעורך סדרת הדרמה "פרשת השבוע", בה כיכבו מנשה נוי, קרן מור ומיכאל מושונוב. בשנת 2008 שימש כעורך הסדרה "פאפאדיזי", ששודרה ב-yes stars ישראלי. באותה שנה ערך את סרט התעודה "מאחורי המיתרים", אשר מספר על חייה של קלרי סרבש. בשנת 2009 ערך את הסרט "עיניים פקוחות", בכיכובם של רן דנקר וזוהר שטראוס. בין השנים 2009-2010 שימש כעורך הסדרה "תיבת נח". בשנת 2010 ערך את הסדרה "אדמה" ששודרה בהוט 3 בבימויו של רני בלייר. ב-2011 ערך את הסדרה "אורים ותומים" ששודרה ב-Yes. באותה שנה ערך את סרט התעודה "משינה: המכונה", העוקב אחר להקת משינה.
בשנת 2012 ערך את סדרת הדרמה "שביתה", בכיכובם של יהורם גאון, דני גבע וצחי גראד, וכן ערך את הסרט הקצר "איה" בכיכובה של שרה אדלר. בשנת 2013 הפיק וכתב את תסריט הסרט "סוכריות". באותה שנה השתתף בעריכת הסרט "פרדייס קרוז". בין השנים 2013-2014 שימש כעורך הסדרה "נויורק". ב-2022 ערך את הסרט "החבר השמן שלי".
מרכז הסחר העולמי (מוסקבה)
מרכז הסחר העולמי (ברוסית: Центр международной торговли) הוא מרכז עסקים הממוקם בגדת קרסנופרסננסקאיה במוסקבה. נבנה בהשתתפות של ארמנד האמר בסוף שנות ה-70.
מרכז הסחר העולמי ממוקם במרכז העסקים המתהווה של מוסקבה, לא רחוק מטבעת התחבורה השלישית, ליד מוסקבה סיטי.
המתחם כולל שלושה בנייני משרדים, מרכז כנסים, מלונות קראון פלאזה, סויוז, ומלונות דירות. השטח הכולל של המתקנים הוא 330 אלף מ"ר. המרכז מארח פגישות עסקיות, ימי עיון, קונגרסים, כנסים ואירועים עסקיים נוספים.
מרד האיכרים ברומניה
מרד האיכרים הרומני התחולל במרץ 1907 במולדובה והתפשט במהירות עד מונטניה. העילה העיקרית הייתה מורת הרוח של האיכרים בשאלת אי-השוויון בבעלות על הקרקע, שהייתה בידי מספר קטן של בעלי קרקעות גדולים, אשר החכירו אותה לאיכרים. באותה תקופה היוו האיכרים כדי 80% מכלל האוכלוסייה הרומנית וכ-60% מהם החזיקו מעט מאוד אדמה, אם בכלל, בעוד שהאחוזות הגדולות החזיקו בבעלותן יותר ממחצית מן האדמה החקלאית.
מרכז הסחר העולמי (מוסקבה)
היסטוריה
מרכז הסחר העולמי נבנה בשנת 1980 על פי פרויקט של צוות אדריכלים - מיכאיל פוסוחין (ראש), ולדימיר קובאסוב  ופיוטר סקוקן  ; עד אמצע שנות ה-90 הוא נקרא סובינצסנטר. בשנים 1988–1989 אירח סובינצנטר משחקים של תוכנית הטלוויזיה "מה? איפה? מתי?".
מרד האיכרים ברומניה
המרד החל על אדמתו של חוכר הקרקעות יהודי בשם מוכי פישר, בכפר פלמנזי Flămânzi (שפירושו המילולי הוא "רעבים"); החוכר פישר, שנהג להחכיר את הקרקעות חכירת משנה לאיכרים, סירב לחתום על חוזים, המאפשרים תשלום חלקי בעבודה, עם האיכרים המקומיים. משפחת פישר האוסטרית-יהודית החזיקה עד אז כ-75% מכלל האדמות החקלאיות בשלושה מחוזות רומניים של חבל מולדובה (מה שנקרא "נחלת פישר").
האיכרים, שחששו שמא יישארו ללא עבודה, וחשוב מזה, ללא מזון, החלו לפעול באלימות. מוכי פישר נבהל ונמלט אל חברו בצ'רנוביץ בלי לחתום על החוזים עם האיכרים. החשש להישאר ללא קרקע, שאותו העצימו, על פי הטענה, מסיתים אוסטרו-הונגרים, הוביל את האיכרים למרד. המרד התפשט עד מהרה על רוב שטחה של מולדובה. המפלגה השמרנית (Partidul Conservator) לא יכלה להשתלט על המצב והמפלגה הלאומית-ליברלית (Partidul National-Liberal) של טאקה יונסקו עלתה לשלטון.
ב־18 במרץ הוכרז מצב חירום, ובהמשך גיוס כללי, שבמהלכו גויסו 140,000 חיילים עד 29 במרץ. הצבא הרומני החל לירות באיכרים. על פי הטענה, 11,000 איכרים נספו ויותר מ-10,000 נעצרו.
מספר הקורבנות איננו ידוע למעשה, ואפילו מה שקרה אינו ברור, כיון שקרול הראשון, מלך רומניה הורה שכל הרשומות מאותם ימים יושמדו, כדי שממשלה שמרנית שתקום בעתיד לא תוכל להטיל את האשמה על הממשלה הליברלית.
המספרים שעליהם דיווחו דיפלומטים, ששהו ברומניה אותו זמן היו: בין 3,000 ל-5,000 (לדעת דיפלומטים אוסטרים) ובין 10,000 ל-20,000 (לדעת דיפלומטים צרפתים). היסטוריונים קובעים את המספרים בין 3,000 ל-18,000, כשהמספר המקובל ביותר בשימוש הוא 11,000.
אולם למרד זה היו גם תוצאות חיוביות מבחינתם של האיכרים: כתוצאה מהמרד והלחץ הגובר על הממשל, חלקו השלטונות כ-40 מיליון דונם לאיכרים.
בעקבות הקשיים שהיו לממשלת רומניה בדיכוי המרד, הוחלט על הקמת משטרת ביטחון בשם סיגורנצה.
למור צווארון שחור לבן
למור צווארון שחור לבן (שם מדעי: Varecia variegata) הוא אחד משני המינים בסוג למור צווארון. ככל מיני הלמוריים, זהו מין בסכנת הכחדה חמורה: למרות שתחום תפוצתו גדול יותר מזה של למור הצווארון האדום, אוכלוסייתו קטנה יותר. המינים בסוג זה הם הגדולים ביותר במשפחה.
מאפיינים
למור הצווארון הוא שוכן עצים, והוא מבלה את רוב זמנו בחופת היער. המין ידוע בשל הקריאות הרמות שהוא מפיק.
אורכו של הלמור כ-100 עד 120 ס"מ, ומשקלו כ-3.1 עד 4.1 ק"ג.
הנקבות הן הדומיננטיות יותר, וקרבות בין זכרים ונקבות נגמרים כמעט תמיד כשיד הנקבות על העליונה, לעיתים אף כשהן לא מראות התנהגות אלימה. ייתכן שהסיבה לדומיננטיות הנקבות היא הצורך הדוחק שלהן במזון בעונת הרבייה - בשבילן ובשביל הגורים.
בשונה מרוב מיני היונקים, מספר רב יחסית של גורים מוטל בכל שגר. הזכר לוקח חלק בגידולם.
למור הצווארון הוא פעיל יום.
סרג'ו לאונה
סרג'ו לֵאונה (איטלקית Sergio Leone; 3 בינואר 1929 - 30 באפריל 1989) היה במאי קולנוע איטלקי שנודע במיוחד ביצירת ז'אנר מערבוני הספגטי ובטרילוגיית הסרטים "האיש ללא שם", שיצר באמצע שנות ה-60.
ביוגרפיה
לאונה נולד ברומא, בנם של חלוץ הקולנוע האיטלקי וינצ'נזו לאונה והשחקנית פרנצ'סקה ברטיני, והחל לעבוד בתעשיית הקולנוע האיטלקית משהגיע לגיל 18.
הוא החל בכתיבת תסריטים בשנות החמישים, במיוחד לסרטי "החרב והסנדל" - האפוסים ההיסטוריים שהיו פופולריים באותו הזמן. הוא אף עבד כעוזר לבמאי במספר הפקות הוליוודיות גדולות שצולמו באולפני צ'ינה צ'יטה ברומא כגון "קוו ואדיס" (1951) ו"בן חור" (1959). בשנת 1959 ביים את הסרט "ימי פומפיי האחרונים" על פי ספרו של אדוארד בולוור-ליטון. בעבודתו על "קוו ואדיס" ו"בן חור" רכש את המיומנות ליצור סרטים דלי תקציב שייראו כהפקות הוליוודיות זוהרות, מיומנות אותה הפגין בסרטו הראשון "הענק מרודוס" (Il Colosso di Rodi) שיצא לאקרנים בשנת 1961.
בתחילת שנות ה-60 שככה הדרישה לסרטים היסטוריים, ולאונה היה בין ממציאי הז'אנר החדש - מערבוני ספגטי. "בעבור חופן דולרים", אשר יצא בשנת 1964, היה בין מניחי הבסיס לז'אנר זה, שעיקרו צילום מערבונים באולפנים באיטליה ובספרד, תוך שימוש בשניים או שלושה שחקנים אמריקנים מן השורה השנייה, המלווים בלהקת סטטיסטים ושחקני משנה איטלקים או ספרדים. "בעבור חופן דולרים", אשר היה מבוסס בעלילתו על סרטו של הבמאי היפני אקירה קורוסאווה "יוג'ימבו", גילה לעולם את השחקן קלינט איסטווד והפך אותו לכוכב, בדמות שתלווה אותו מעתה - "הגיבור ללא שם". עד לסרט זה היה איסטווד שחקן משנה בטלוויזיה האמריקנית, וסרט זה היה פריצתו הגדולה. המראה שהציג הסרט היה מבוסס הן על תקציבו הנמוך, והן על אתרי הצילום בספרד, אך יותר מכל על נטישת נקודת המבט האמריקנית, והצגת מערבון בעל נקודת מבט אירופית, אלימה, בעלת מוסריות יחסית, וחסרה לחלוטין את הדיכוטומיה הבסיסית של המערבון האמריקני - הקרב בין הטוב לרע. מבחינה חיצונית נטש לאונה את הנוהג במערבונים האמריקניים להראות את הגיבורים כאילו זה עתה יצאו מסלון יופי - גיבוריו של לאונה אינם מגולחים, בגדיהם מזוהמים וקרועים, וניתן כמעט להריח את ריח גופם. ריאליזם זה, הלקוח ישירות מהסרטים הנאו-ריאליסטיים האיטלקיים שלאחר מלחמת העולם השנייה היה בעל השפעה ישירה על כל המערבונים שנעשו מאז.
סרטו הבא היה "הצלפים" ("For a Few Dollars More"), אשר יצא לאקרנים בשנת 1965.
הטרילוגיה הושלמה עם הסרט "הטוב, הרע והמכוער" (Il Buono Il Brutto Il Cattivo), אשר יצא לאקרנים בשנת 1966. סרט זה, הזכור במיוחד בשל נעימת הרקע שהלחין אניו מוריקונה, היה פריצת דרך צורנית וקולנועית. עשר הדקות הראשונות של הסרט הן ללא דיאלוג. הדמויות, שעל אף שהן מכונות "הטוב" ו"הרע" נטולות עכבות מוסריות כלשהן, מצויות במאבק בינן לבין עצמן על אוצר הטמון בבית קברות, כאשר מסביבן מתחולל המאבק האימתני האמיתי בין הטוב והרע - מלחמת האזרחים האמריקנית, והדמויות נלחמות במהלך הסרט פעם לצד הדרום, ופעם לצד הצפון, כפי שהדבר מקדם את ענייניהן בכל רגע נתון. משחקם הנהדר של קלינט איסטווד בתפקיד ה"טוב", לי ואן-קליף בתפקיד "הרע" ואלי וואלך בתפקיד "המכוער", מודגש במיוחד על ידי תנועות המצלמה הרחבות, המתמקדות לדקות ארוכות בפניהם הבלתי מגולחות של הגיבורים. העובדה כי סרט זה שאמור להתרחש בדרום ארצות הברית, מצולם בנוף ים תיכוני מובהק, וכי שחקני המשנה דוברים במבטא ספרדי בולט (בין אם הם משחקים מקסיקנים או את אנשי צבא הדרום), מקנה לסרט אפקט סוריאליסטי. איסטווד משחק בסרט זה את תפקיד "הגיבור ללא שם" בדרכו השקטה, אך הכוכב האמיתי הוא וואלך, הנותן למצלמתו של לאונה להדגיש כל תו בפניו, במשחק מוגזם הנובע ישירות ממסורת התיאטרון היידי. בניגוד למערבונים רבים מאותה תקופה, שמר סרט זה על רעננות, ועל אף השנים שעברו מאז צולם, עדיין הוא בין הנצפים ביותר, וזוכה לשידורים רבים על מסך הקולנוע ומסך הטלוויזיה.
כל שלושת הסרטים זכו למוזיקת רקע מאת אניו מוריקונה, והיו להצלחה ביקורתית וקופתית גדולה.
לאור הצלחתו הוזמן לאונה לאמריקה להסריט שם מערבון "אמיתי" - "היו זמנים במערב", בעבור אולפני סרטי פרמאונט. סרט זה צולם אף הוא בספרד ובאיטליה, ולאחר צילומו הסתבר כי המדובר בסרט ארוך, אלים, ולמעשה בהרהור דמוי חלום רע על המיתולוגיה של המערב הפרוע. את הסיפור לסרט יצר לאונה ביחד עם ברנרדו ברטולוצ'י ודריו ארג'נטו, שניהם בעלי קריירה משגשגת משל עצמם כבמאים. והתסריט עצמו לאונה כתב ביחד עם סרג'יו דונאטי שחלק גדול משורות הדיאלוג המפורסמות שבסרט הגיעו ממנו. הסרט נערך ללא רחם על ידי האולפן, וחלקים ניכרים ממנו הושארו על שולחן העריכה. התוצאה הייתה כישלון קופתי, אך סרט בעל איכויות קולנועיות ניכרות, שעודו נצפה על ידי תלמידים לקולנוע, ויש הרואים בו את סרטו הטוב ביותר של לאונה.
לאחר כישלון זה ביים לאונה את "חופן של דינמיט" (1971), בכיכובו של ג'יימס קובורן, אשר היה מערבון ספגטי שגרתי, ולא הפגין את האיכויות שהפגינו קודמיו. לאונה סירב לביים את הסנדק, ובילה את עשר השנים הבאות ביצירת "היו זמנים באמריקה", אפוס על גנגסטרים יהודים בהפקת ארנון מילצ'ן, אשר נחשב על ידי המבקרים לאחד הטובים בסרטיו. בארצות הברית, קוצץ הסרט ושונה עד בלי היכר, דבר שגרם לכישלון הסרט שם.
בעת מותו בשנת 1989 עבד לאונה על הכנת אפוס גדול בו ינציח את המצור על לנינגרד במלחמת העולם השנייה.
קורט הלבריטר
קורט הַלבּריטר (בגרמנית: Kurt Halbritter; 22 בספטמבר 1924, פרנקפורט – 21 במאי 1978) היה אמן רישום סאטירי, קריקטוריסט וסופר גרמני.
יצירתו
הלבריטר היה מתנגד חריף לנאציזם, ואף פרסם ספר עם קריקטורות שלועגות לנאציזם, ששמו כשם ספרו של היטלר, "מיין קאמפף".
בישראל התפרסם הלבריטר בעיקר הודות לשני ספרים שזכו להצלחה גדולה לאחר מותו: "מכפראש עד רגלאצבע" – ספר קריקטורות על בעלי חיים וצמחים, ו"משורצאבק עד צבתנק" – ספר דומה על כלי מלחמה היסטוריים שפיברק בהמון הומור. ספר נוסף שלו שיצא בעברית, "הכל זה רק חצי", הוא ספר של משחקי חברה הומוריסטיים שנערך לאחר מותו. כל ספריו בעברית תורגמו על ידי אהרון בר וראו אור בהוצאת תמוז שמיסודו.
סקסטוס יוליוס פרונטינוס
סקסטוס יוליוס פרונטינוס (לטינית: Sextus Iulius Frontinus; 40 לספירה לערך – 104 לספירה) היה איש צבא, מדינאי, מהנדס אזרחי וסופר רומי.
חייו
הוא נולד בגאליה נרבוננסיס ופעל בשירות המדינה תחת חמישה קיסרים רומים: אספסיאנוס (79-69), טיטוס (81-79), דומיטיאנוס (96-81), נרווה (98-96) וטריינוס (117-98).
פרונטינוס החל את פעילותו בצבא. בשנת 70 נבחר לפרייטור אורבנוס, ובתפקיד זה פתח את ישיבת הסנט הראשונה (כי הקונסולים של אותה שנה לא היו ברומא באחד בינואר). נבחר לקונסול בפעם הראשונה ב-73, ובאותה השנה הוטל עליו לנהל ניהול צבאי ואזרחי את הפרובינקיה של בריטניה. שימש קונסול גם בשנים 98 ו-100 יחד עם הקיסר טריינוס.
בשנים 77-73 לספירה היה נציב בריטניה ופיקד בה על ארבעה לגיונות וחיל עזר. בתפקיד זה הכניע את הסילורים בווילס. ייתכן שליווה את הקיסר דומיטיאנוס בשנת 82-83 במסעותיו הצבאיים בגרמניה. הוא שימש פרוקונסול (פקיד גבוה של המנהל האזרחי בפרובינקיות) באסיה בשנת 86. בשנת 97 מונה פרונטינוס על ידי הקיסר נרווה להיות נציב המים (curator aquarum) של רומא. לכאורה ירידה בתפקיד (פיקוד על מאות אחדות של עובדים, לאחר פיקוד על עשרות אלפי חיילים בבריטניה), אך ודאי בהתאם להערכה הגדולה שהעריכו הרומאים את אספקת המים שלהם.
חיבוריו
הוא כתב חיבור תאורטי על מדע הצבא, שאבד. חיבורו ששרד על עניינים צבאיים, ה"סטראטגמאטה", הוא אוסף דוגמאות של תכסיסים צבאיים מההיסטוריה היוונית והרומאית, לשימושם של גנרלים. הוא מתבסס על ניסיונו שלו כגנרל בגרמניה תחת דומיטיאנוס, אולם נקודות הדמיון בין האנקדוטות אותן הוא מספר לבין גרסאות מאת סופרים רומיים אחרים, כמו ולריוס מקסימוס וליוויוס, מצביעות על כך שהוא התבסס בעיקר על מקורות ספרותיים.
הוא גם כתב בין היתר על תורת המדידה. חשיבות רבה ביותר יש לספרו "על אודות אמות המים של רומא" (De aquis urbis Romae). הספר הוא מקור חשוב לידיעותינו על בנייה ותחזוקה של אמות מים בכלל ואמות המים של רומא (שנבנו עד ימיו) בפרט. יש בו פרטים על חוקי המים, על גנבת מים, ועל המינהל הרומי.
NGC 4762
NGC 4762 היא גלקסיית עדשה עם מוט מרכזי בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-66 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
היסטוריה
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.2 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.75, כאשר הוא מציין שהיא המזרחית מבין שתיים (המערבית היא II. 74 - NGC 4754) ומתאר אותה כדי בהירה, מאוד מאורכת, ושהמרחק הזוויתי בין שתי הערפיליות הוא 8–10 דקות קשת. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג תחת הציון 1466, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, מאורכת מאוד, עם מרכז בהיר ושסביבה יש שלושה כוכבים, והוא גם הוסיף לקטלוג שרטוט של הערפילית, של הכוכבים שסביבה ושל NGC 4754 הסמוכה. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3278 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4762, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, מאורכת מאוד ושהיא המזרחית מתוך שתים.
תצפית
הגלקסיה נמצאת בקצהו המזרחי של צביר הבתולה, כ-2.3 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-2.9 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב ρ בבתולה. כ-10.4 דקות קשת ממערב-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4754, כ-3 מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת NGC 4698, כ-3.1 וכ-3.35 מעלות ממערב-דרום-מערב לה נמצאות בהתאמה NGC 4608 ו-NGC 4596, כ-2.1 מעלות ממערב לה נמצאת NGC 4660 ובאותו הכיוון כ-4 מעלות מ-NGC 4762 נמצאות זוג הגלקסיות NGC 4567 ו-NGC 4568. M60 נמצאת כ-2.3 מעלות ממערב-צפון מערב לה, כאשר באותו הכיוון כ-0.4 מעלה מעבר לה נמצאת M59, כ-2.9 מעלות מצפון-מערב ל-NGC 4762 נמצאת NGC 4654, כ-2.8 מעלות מצפון-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4689, וכ-4 מעלות מצפון לה נמצאת NGC 4710, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4762 הוא כ-8.7 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-170,000 שנות אור, כ-70% יותר מהקוטר של שביל החלב. קו הראייה ממערכת השמש אל הגלקסיה כמעט משיק למישור הדיסקה שלה, כך שרוחבה הזוויתי קטן בהרבה והוא רק כחמישית מאורכה הזוויתי, מה שנותן לה את צורתה המאורכת במיוחד ומפריע להבחין בפרטי המבנה הפנימי שלה. מסתה מוערכת רק בכ- מסות שמש, כ-11% בלבד ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בנוסף יש בה גם כמות קטנה מאוד של מימן אטומי ומימן מולקולרי, שכמותם המשותפת מוערכת בפחות מ- מסות שמש, כך שבסך הכל כמות המימן החופשי בגלקסיה היא פחות מאלפית ממסתה. כתוצאה מהמחסור במימן, קצב יצירת הכוכבים החדשים בגלקסיה נמוך מאוד ומוערך בכ-6 אלפיות של מסת שמש בשנה או במסת שמש בכ-160 שנים, ובהתאם לכך אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה זקנה עם גיל ממוצע של כ-8.5 מיליארד שנים ומתכתיות נמוכה יחסית של כ-53% מהמתכתיות של השמש. למרות הקושי לצפות במבנה הפנימי של NGC 4762, מחקרים של ההבדלים בעוצמת ההארה מחלקיה השונים העלו שהיא מורכבת מתפיחה מרכזית, מוט מרכזי שאורכו הזוויתי כ-25 שניות קשת, השקול ממרחקה לאורך של 16,000 שנות אור, דיסקה מעובה דמוית עדשה וטבעת חיצונית שקוטרה הזוויתי כ-8.3 דקות קשת השקולות לקוטר של כ-162,000 שנות אור. עם זאת, הועלתה אפשרות שלגלקסיה אין מוט מרכזי וניתן להסביר את מאפייני ההארה החריגים שלה בשרידים של מיזוג עם גלקסיה אחרת שיוצרים את חוסר האחידות. למרות הקרבה הנראית של NGC 4762 ושל NGC 4754, הפרש המהירות הרדיאלית ביניהן הוא קרוב ל-400 קילומטר בשנייה וכן נראה ש-NGC 4762 נמצאת לפחות 10 מילון שנות אור מעבר ל-NGC 4754, כך שהן לא משפיעות זו על זו.
טוריתיים
טוריתיים (שם מדעי: Turritellidae) היא משפחה של חלזונות ימיים בענף Sorbeoconcha.
מאפיינים
החלזונות מסוג זה המאופיינים בקונכייה בורגית גבוהה וצרה, דמוית מגדל ספירלי. לעיתים קצהה קטום ומסתיים ב"סתימה" סידנית. גודלה בינוני, בין 40 ל-120 מילימטר בממוצע. פירוש שמה המדעי הוא "מגדל" או "צריח", על שם הקונכייה המגדלית של רוב המינים בה. בסוג זה מינים רבים ומאובנים שלו ידועים עוד מתקופת הקרטיקון והם נפוצים למדי. שמם העממי באנגלית הוא Tower Snails או Tower Shells וכן Corkscrew Shells.
הקונכייה של הטוריתיים היא מגדלית ודמויות בורג ארוך וצר. יש בה בדרך כלל יותר מ-10 פיתולים וגובה נע בין 40 ל-120 מילימטר. הפתח שלה קטן ועגול, ועל הרגל של החילזון יש מכסה קרני (גולל, operculum). צורתה הבורגית של הקונכייה מסייעת לחילזון להתחפר בחול.
רוב מיני הטורית חיים במפרצים, לגונות וימים רדודים ושקטים. הם מתחפרים בחולות וניזונים מאצות, חוריריות ומרקבובית המצטברת על הקרקע החולית וכן מחומרים אורגניים אותם הם מסננים מהמים.
הסוג הידוע ביותר במשפחה זו הוא הטורית, על שמו היא נקראת. למין טורית מקדחית קונכייה מרשימה וגבוהה. המין טורית מנומרת (Turritella maculata) חי בים סוף ומזדמן גם בחופי אילת. גובה קונכייתו הוא כ-100 מילימטר.
מיון
family ?
סנדר סקוטהיים
סנדר סקוטהיים (בנורווגית: Sander Skotheim; נולד ב-31 במאי 2002) הוא אתלט נורווגי המתחרה בקרב רב. סגן אלוף אירופה באולם (איסטנבול 2023) בקרב שבע.
ביוגרפיה
ב-2019 זכה במדליית זהב בקרב עשר בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בבאקו. באותה שנה זכה באליפות נורווגיה בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.08 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 20 שהתקיימה בטאלין ב-2021 זכה במדליית כסף בקרב עשר. ב-2022 זכה באליפות נורווגיה בריצת 110 מטר משוכות (14.52 שניות), בקפיצה לגובה (2.08 מטר) ובקרב עשר (8,126 נקודות). באליפות אירופה באותה שנה סיים שביעי בתוצאה של 8211, ובאליפות העולם סיים במקום ה-15 בתוצאה של 8,062 נקודות. באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2023 זכה במדליית כסף בקרב שבע בשיא נורווגיה של 6,318 נקודות, לאחר קווין מאייר שסיים עם 6,348 נקודות.
שיאים אישיים
אצטדיון: אולם:
Malibu (שיר של מיילי סיירוס)
Malibu (בעברית: מאליבו) הוא שיר של הזמרת האמריקאית מיילי סיירוס.
השיר נכתב על ידי סיירוס והמפיק שלה, אורן יואל. הוא יצא לאור ב־11 במאי 2017 על ידי תקליטי RCA בתור הסינגל המוביל באלבום האולפן השישי של סיירוס, Younger Now.
רקע
לאחר שחרורו של אלבום האולפן החמישי של סיירוס, "Miley Cyrus & Her Dead Petz", הזמרת המשיכה לעבוד על אלבום האולפן השישי שלה. באוקטובר 2016 סיירוס הודיעה שהתארסה מחדש לשחקן האוסטרלי ליאם המסוורת', איתו הייתה במערכת יחסים לסירוגין מאז שנת 2010. באחד הראיונות של סיירוס למגזין בילבורד, היא אמרה שכתבה את השיר במכונית כשהייתה בדרך ליומה הראשון כמנטורית בתוכנית The Voice.
קידום והופעות
סיירוס הופיעה עם השיר לראשונה ב-13 במאי 2017 ב־Wango Tango. היא הופיעה גם בטקס פרסי בילבורד ובגמר התוכנית The Voice. את הופעתה ב-The Voice הקדישה סיירוס לאריאנה גרנדה ולקורבנות הפיגוע במנצ'סטר ארנה שקרה יומיים לפני כן.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי סיירוס ודיאן מרטל, והועלה לערוץ ה־YouTube הרשמי של הזמרת ב־11 במאי 2017.
בקליפ ניתן לראות את סיירוס מקפצת בשמחה בחוף הים, נרגעת לצד המפלים ומשחקת עם כלב בדשא.
הקליפ גרף מעל ל־14 מיליון צפיות ב־24 השעות הראשונות לאחר פרסומו, ומעל ל־50 מיליון צפיות בשבוע הראשון.
ב-1 ביוני עבר הקליפ את רף ה-100 מיליון צפיות ביוטיוב וזכה בתואר "Vevo Certified" רק לאחר 21 ימים לצאתו.
צ'אק גראסלי
צ'ארלס ארנסט גראסלי (באנגלית: Charles Ernest Grassley; נולד ב-17 בספטמבר 1933) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כנציג מדינת איווה בסנאט של ארצות הברית מאז נבחר ב-1980, מטעם המפלגה הרפובליקנית. הוא נבחר לתפקיד שש פעמים ברציפות.
כותיק הסנאטורים מטעם המפלגה הרפובליקנית הוא כיהן בשנים 2021-2019 כנשיא הזמני של הסנאט.
לפני בחירתו לסנאט היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של איווה (1975–1981) ובבית הנבחרים של איווה (1959–1975). הוא ישב בראש הוועדה הפיננסית של הסנאט מינואר עד יוני 2001 ומינואר 2003 עד דצמבר 2006, בקונגרס ה-115 של ארצות הברית הוא ישב בראש ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית, ובקונגרס ה-116 כיהן שוב כיושב ראש הוועדה הפיננסית בסנאט.
ביוגרפיה
גראסלי ייצג חלקים ממחוז בטלר בבית הנבחרים של איווה מ-1959 עד 1975. לאחר מכן הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השלישי של איווה. ב-1980 נבחר לסנאט של ארצות הברית תוך שהוא גובר על הסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'ון קולבר. במרץ 2009, במסגרת שערורייה בה היו מעורבים מנהלים בחברת AIG ובמסגרתה קיבלו מענקי שכר על חשבון משלם המיסים למניעת קריסתה של AIG, המליץ לבכירי החברה לנקוט בגישה היפנית, להתנצל בפומבי ואז להתפטר או להתאבד. ב-2015 החליף את פטריק לייהי בראשות ועדת המשפט של הסנאט. כיושב ראש הוועדה, זימן את בנו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, דונלד טראמפ ג'וניור, להעיד בפני ועדת המשפט בעניין התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
גראסלי הוא הסנאטור הרפובליקני הוותיק ביותר בסנאט של ארצות הברית עם פרישתו של אורין האץ' ובעקבות התפטרותו של ת'אד קוקרן. בינואר 2019 מונה לנשיא הזמני של הסנאט, אך לאחר שהרפובליקנים איבדו את הרוב בסנאט, הוחלף בידי הסנאטור פטריק לייהי, אשר ותיק ממנו בשש שנים, ובקונגרס ה-117 גראסלי נושא התואר "הנשיא הזמני של הסנאט בדימוס".
לידת הבתולה (פייטרו לורנצטי)
"לידת הבתולה" הוא ציור של הצייר האיטלקי, בן העיר סיינה, פייטרו לורנצטי, המתוארך לסביבות השנים 1335–1342, ומתאר את לידת מרים, אם ישו. הציור נמצא כיום באוסף המוזיאון של קתדרלת סיינה באיטליה.
הציור עיטר במקור את המזבח שהוקדש לסאבינוס הקדוש בקתדרלה. הוא הוזמן כחלק מסדרה של תיאורים של חיי מרים, ששובצו בארבעה מזבחות המוקדשות לקדושים פטרוני העיר. אלה כללו עבודות מאת סימונה מרטיני (1333), ליפו ממי ואמברוג'ו לורנצטי (1342). בנוסף כלל עיטור הכנסייה גם ציור לידה (1531), המפורק כיום ומיוחס לברטולומאו בולג'יני, וכן ה"מאסטה" מאת דוצ'ו.
העבודה היא טריפטיכון, המצויר בצבעי טמפרה על לוח עץ. עם זאת, שלושת חלקי הציור מתארים את אותו חלל. לורנצטי עושה שימוש בפרספקטיבה, המתבטאת בתיאור הרצפות ובתיאור האדריכלי של החלל. תקרת החדר מעוצבת כסדרה של קמרונות צולבים, המעוטרים בכוכבים. בפנל המרכזי מופיעה אנה הקדושה, שוכבת על מיטה. לצידה דמות נשית המשוחחת איתה. בתחתית הפנל מתוארות שתי נשים הרוחצות את מרים התינוקת. בפנל השמאלי מופיע יהויקים הקדוש, המאופיין בהילה. בפנל הימני מתוארות שתי נשים המחזיקות אביזרי רחצה.
לואיס מייה
לואיס מייה אספס (בספרדית: Luis Milla Aspas; נולד ב-12 במרץ 1966) הוא כדורגלן עבר ספרדי ומאמן כדורגל.
ככדורגלן שיחק מייה בתפקיד הקשר האחורי ב-3 מועדוני כדורגל ספרדיים מצליחים: ברצלונה, ריאל מדריד וולנסיה וזכה בתארים עם שלושתן. לאחר פרישתו אימן במספר קבוצות, בתוכן 4 נבחרות הנוער של ספרד מהם שנתיים בנבחרת האולימפית איתה זכה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בשנת 2011 שהתקיימה בדנמרק.
קריירת משחק
מייה, בוגר מחלקת הנוער של ברצלונה, שיחק משחק אחד בקבוצה הבוגרת בסוף עונת 1984/1985 ובו גם כבש את שער הבכורה שלו, ואת העונה הבאה פתח בברצלונה אתלטיק. לאחר שלוש עונות בקבוצת המשנה עבר מייה ב-1988 לשחק באופן קבוע בקבוצה הבכירה אותה אימן יוהאן קרויף. בברצלונה שיחק שתי עונות ובעקבות מחלוקת לגבי חידוש חוזהו עבר בהעברה חופשית לריאל מדריד ב-1990. בריאל מדריד צבר 165 הופעות עד שנת 1997, במהלכה עבר לוולנסיה ובה סיים את הקריירה בשנת 2001. בסך הכל צבר 299 הופעות בליגה הספרדית כשבמרביתן פתח בהרכב.
קריירת אימון
בעונת 2006/2007 אימן את פוסול מהליגה השלישית בה רשם את אחת העונות המוצלחות בתולדות המועדון הצנוע. בתום העונה הזמין אותו מיכאל לאודרופ, לצידו שיחק מספר עונות בברצלונה ובריאל מדריד, לשמש כעוזרו באימון חטאפה ועונת 2007/2008 עברה עליו כשהוא בחטאפה. בסיומה מונה למאמן נבחרת הנוער של ספרד.
באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת 2009 לא הצליח להוביל את קבוצתו למעבר של שלב הבתים. הקמפיין של 2010, שנערך בצרפת, היה מוצלח יותר והנבחרת הספרדית הגיעה למשחק גמר אך אז הפסידה לנבחרת המארחת. ב-2010 השתתפה נבחרתו גם במשחקי הים התיכון, והפעם זכתה בגביע כשהיא גוברת על איטליה בגמר 1-2. מייה אימן גם את נבחרת ספרד עד גיל 20 והשתתף איתה באליפות העולם עד גיל 20 של שנת 2009 שהתקיימה במצרים, בה הודחה הנבחרת הספרדית בשלב שמינית הגמר.
ב-2010 עבר לאמן את נבחרת ספרד עד גיל 21. אף על פי שהנבחרת הספרדית סיימה רק שנייה במוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21, בהן אימן אותה חואן רמון לופס קארו, צמד ניצחונות על קרואטיה בשלב הפלייאוף העניקו לספרדים כרטיס לטורניר שהתקיים בדנמרק. בטורניר עצמו ניצחה ספרד בכל המשחקים מלבד אחד, נגד אנגליה שהסתיים בתיקו, וזכתה בגביע.
לאחר שהנבחרת הספרדית נכשלה תחת מייה באולימפיאדת לונדון ב-2012, והודחה כשסיימה אחרונה בשלב הבתים, פוטר מייה מתפקידו.
בפברואר 2013 מונה למאמן קבוצת אל-ג'זירה מאיחוד האמירויות הערביות, אך סיים את תפקידו בקבוצה עוד באותה השנה.
ג'ון ליהמן
ג'ון פרנסיס ליהמן הבן (באנגלית: John Francis Lehman Jr.; נולד ב-14 בספטמבר 1942) הוא בנקאי השקעות וסופר אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1981–1987 בממשלו של הנשיא רונלד רייגן. בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא קידם את תוכנית צי 600 הספינות.
ראשית חייו
ג'ון ליהמן נולד בפילדלפיה לקונסטנס וג'ון פרנסיס ליהמן האב, מהנדס תעשייה וניהול וקצין לשעבר בצי ארצות הברית שזכה לעיטורים. הוא למד בבית הספר התיכון לה סאל קולג'. ב-1964 הוא סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת סנט ג'וזף. בהמשך הוא קיבל תואר ראשון ששודרג לתואר שני בגונוויל וקאיוס קולג' של אוניברסיטת קיימברידג', אנגליה והמשיך ללימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה.
שירות צבאי
בתקופת לימודיו בקיימברידג' שירת ליהמן בכוחות המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית. ב-1968 הוא עבר לכוחות המילואים של צי ארצות הברית, הוצב כקצין בדרגת אנסיין ובהמשך קודם לדרגת קומנדר ומונה כקצין אווירי ימי ושירת על מטוסי A-6 אינטרודר כמטילן/נווט. הוא שירת בצוות המועצה לביטחון לאומי תחת הנרי קיסינג'ר.
ב-1977 ייסדר ליהמן את תאגיד אבינגטון, חברת ייעוץ שעל לקוחותיה נמנות חברות ביטחוניות כמו נורת'רופ. הוא המשיך להיות נשיא החברה עד למינויו כמזכיר הצי ב-1981.
מזכיר הצי
ב-1981 מונה ליהמן על ידי הנשיא הנבחר רונלד רייגן כמזכיר הצי של ארצות הברית. בתור מזכיר הצי הוא קידם את תוכנית צי 600 הספינות. ליהמן החל את כהונתו כמזכיר הצי כאשר היה בן 38, גיל צעיר יחסית לאדמירלים שהיו כפופים אליו. הוא היה יוצא דופן בכך שהוא עדיין שירת בכוחות המילואים של הצי תוך כדי כהונתו כמזכיר הצי. הוא פיתח תפישה אסטרטגית לעמידה מול האיום של פלישה של ברית המועצות למערב אירופה שנודעה כ"דוקטרינת ליהמן". התוכנית הגדירה תגובה צבאית לכל פלישה סובייטית לאירופה באמצעות תקיפה ופלישה לשטחים של ברית המועצות במזרח הרחוק ובאוקיינוס השקט, שהייתה חזית מוגנת פחות. הכוחות היו אמורים לנתק את הרכבת הטרנס-סיבירית ולהתקדם בלחימה מערבה לכוון מוסקבה.
בספרו "משחק הכוחות" טען הדריק סמית' שליהמן הפסיד במאבק בפנטגון מול סגן מזכיר ההגנה פול תייאר בנוגע להפחתת מספר נושאות המטוסים העתידיות. מיד לאחר מכן הוא הגיע אל הבית הלבן, שם הם לא היו מודעים להחלטתו של תייאר, והוציאו הודעה לעיתונות על פיה החליט הנשיא רייגן לקרוא לשתיים מנושאות המטוסים "אברהם לינקולן" ו"ג'ורג' וושינגטון", ובכך השתמע שהנשיא אישר את תוכנית צי 600 הספינות. ליהמן היה מעורב בקידום פרישתו של אדמירל היימן ריקובר.
ליהמן עצמו התפטר מתפקידו כמזכיר הצי ב-1987. ב-1989 הוא קודם לדרגת קפטן בכוחות המילואים של הצי ובהמשך פרש לאחר שירות של שלושים שנים.
לאחר פרישתו
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-21 הוא משמש כחבר במועצה המייעצת לביטחון לאומי של המרכז למדיניות ביטחון ובמועצת הנאמנים של צוות החשיבה של המכון לחקר מדינות החוץ. בשנים 2003–2004 הוא היה חבר בוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר. במסגרת זו הוא חתם על כמה מכתבי מדיניות שהופקו על ידי מיזם המאה האמריקאית החדשה. הוא גם שימש כיועצו של הסנאטור ג'ון מקיין במסע הבחירות של 2008, ועבור מיט רומני בבחירות של 2012.
עוקב כוכבים
עוקב כוכבים (באנגלית: Star tracker) הוא מדיד אופטי המודד את מיקומם של כוכבי שבת באמצעות תאים פוטווולטאים או מצלמה.
עוקב כוכבים המותקן על גבי לוויין או חללית יכול לשמש כדי לקבוע את האוריינטציה (המנח המרחבי) של החללית ביחס לרקע הקבוע של הכוכבים. כדי לאפשר זאת, עוקב הכוכבים נדרש למדוד את המיקום הנצפה של הכוכבים במערכת הייחוס מוגדרת, ולזהות אותם כך שניתן יהיה להשוות את המיקום הנצפה שלהם עם מיקומם האסטרונומי הידוע, שנלקח מתוך מפת כוכבים. עוקב כוכבים עשוי לכלול מעבד המאפשר לזהות כוכבים באמצעות השוואת דפוסי ההתנהגות הפוטומטריים של הכוכבים הנצפים עם הדפוסים הידועים של כוכבים בשמים.
היסטוריה
בשנות ה-50 ושנות ה-60 המוקדמות, עוקבי כוכבים היו למעשה מערכות חיוניות לניווט טילי שיוט וטילים בליסטיים לטווח בינוני ומעלה, שכן באותה תקופה מערכות הניווט האינרציאליות (INS) לא היו מדויקות מספיק לטווחים בין-יבשתיים.
בזמן השיגור, הקלטת קודמה לזמן המתאים (לשעה הנמדדת בנקודת המטרה ברגע השיגור). במהלך מעופו של הטיל, האות מהקלטת שימש כדי לכוון בקירוב טלסקופ כך שהוא יצביע על המיקום הצפוי של הכוכב. במוקד הטלסקופ הוצב גלאי אור, וסוג כלשהו של מחולל אות, בדרך כלל דיסק מסתובב הידוע כ"חוסם אות". חוסם האות גרם לכוכב להיעלם ולהופיע מחדש באופן חוזר ונשנה על גלאי האור, מה שהפיק אות ששימש כדי להפיק פלט של זרם חילופין. הפאזה של האות הושוותה לזו של האות מהקלטת המגנטית כדי להפיק אות הנחיה. בדרך זו מתקבל, שככל שהטיל מתקרב ליעדו הפער בין המיקום הנצפה של הכוכב ובין מיקומו הנמדד בנקודת היעד (סימולטנית) הולך ומצטמצם, כך שהאותות מהקלטת ומגלאי האור הולכים ומתלכדים - כלומר מופק אות תיקון מסלול אפסי המעיד על פגיעה במטרה.
מאוחר יותר, המערכת שוכללה באמצעות שילובה יחד עם מערכת ניווט אינרציאלית, כשבמקרה זה המערכת האינרציאלית שימשה כדי לייצר את אות הייחוס, ועוקב הכוכבים שימש רק כדי לבצע תיקונים מחזוריים בניווט במקרה של שגיאה בהכוונה, מה ש"ייתר" את הצורך בקלטת מגנטית נפרדת. מעקב כוכבים מועיל במיוחד עבור טווחים ארוכים מאוד, שכן השגיאות הכרוכות בו לא תלויות בטווח, בשונה מניווט אינרציאלי בו יש אפקט "סחיפה", כלומר שגיאה מצטברת היחסית לטווח. מערכות "אסטרו-אינרציאליות" כאלו היו נפוצות במיוחד משנות ה-50 עד לשנות ה-80.
טכנולוגיה נוכחית
מודלים רבים לעוקבי כוכבים נגישים כיום. עוקבי כוכבים, אשר מצריכים רגישות גבוהה במיוחד, עשויים "להסתנוור" מאור שמש המוחזר על ידי החללית, או מלהבות הגזים הנפלטים ממדחפי החללית. עוקבי הכוכבים נתונים למגוון של שגיאות, ביניהן שגיאות בעלות מקורות אופטיים (אברציה כדורית, אברציה כרומטית, וכו'). ישנם גם גורמים רבים שעשויים להטעות את אלגוריתם זיהוי הכוכבים של העוקב (כוכבי הלכת, שביטים, סופר-נובות, לוויינים קרובים, כמו גם זיהום אור נקודתי מערים גדולות על כדור הארץ...). ישנם 57 כוכבים המשמשים בדרך כלל לצורכי ניווט. אף על פי כן, בעבור משימות מורכבות יותר, בסיסי נתונים כוכביים שלמים משמשים כדי לקבוע את כיוון החללית. קטלוג כוכבים בעל אמינות גבוהה טיפוסי מופק מקטלוג סטנדרטי, ולאחר מכן מסונן כדי להסיר כוכבים בעיתיים מסיבות שונות, למשל עקב שונות גבוהה בבהירות הנראית, אי ודאות באינדקס הצבע שלהם, או מיקום בדיאגרמת הרצשפרונג-ראסל הגורם לחוסר אמינות.
SignalR
SignalR היא פלטפורמת תוכנה בצד השרת בפיתוח מיקרוסופט המתוכננת לכתיבת אפליקציות אינטרנט סקיילביליות, כגון שרתי אתרי אינטרנט.
התוכנה בשרת נכתבת בשפת C sharp והיא בעלת ארכיטקטורה מוכוונת אירועים, בעיקר אירועי קלט פלט אסינכרונים המאפשרים סילומיות ובעלי ביצועים גבוהים יותר.
ספריית SignalR של ASP.NET משמשת מפתחים להוספת תפקוד זמן אמת באפליקציות מבוססות אתרי אינטרנט. דרך הספרייה יכול מפתח להוסיף בקלות קוד בשרת אשר יפיץ מידע לכל הלקוחות (בדפדפן או אחר) על אירוע עם פרמטרים, כאשר הוא קורה.
SignalR יבצע לבד אופטימיזציה של אופן שליחת האירוע והמידע לצד הלקוח כאשר האופן המועדף הוא התמיכה הקיימת ב HTML5 המאפשרת זרימת מידע דו כוונית בין דפדפן התומך ב HTML5 לבין השרת. בהיעדר יכולת זו, תבצע הספרייה באופן אוטומטי את הפעולות הנדרשות כולל חילול קוד אוטומטי בצד הלקוח כגון קוד Javascript מתאים לביצוע התקשורת.
ל-SignalR גם יכולת RPC (Remote Procedure Calls) מובנית, המאפשרת הפעלת פונקציות הכתובות בצד הלקוח ישירות מקוד השרת.
אנדה עמיר-פינקרפלד
אַנְדָה עמיר-פּינְקֶרְפֶלְד (26 ביוני 1902, ריישא, גליציה – 27 במרץ 1981, כ"א באדר ב' תשמ"א, תל אביב) הייתה משוררת וסופרת ילדים ישראלית. כלת פרס ישראל לספרות ילדים לשנת תשל"ח (1978). בין שירי הילדים המפורסמים שלה: כושי כלב קט, האנקור, תרנגול אני והקיפוד, אנית זהב.
קורות חייה
אנדה פינקרפלד (Anda Pinkerfeld) נולדה בשנת 1902 בריישא (ז'שוב, רייכסהוף) שבגליציה למשפחה מתבוללת. אביה, יואל, היה אדריכל בממשלה האוסטרית ולרגל עבודתו נדד ממקום למקום. לבסוף נשתקעה המשפחה בלבוב והילדים למדו בבתי ספר נוצריים. במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית כקצין בצבא האוסטרי. בילדותה לא קיבלה חינוך יהודי. בגיל שבע כתבה את יצירתה הראשונה, תפילה למען שחרור פולין, בפולנית. בעקבות פוגרום בלבוב בסתיו 1918 עברה מגימנסיה פולנית לגימנסיה יהודית.
למדה מדעי הטבע באוניברסיטאות לבוב ולייפציג. בשנת 1920, בתקופת העלייה השלישית, עלתה לארץ ישראל יחד עם חבריה בתנועת הנוער "השומר הצעיר", עבדה בייבוש ביצות בעמק, ולאחר שחלתה בקדחת שבה לבית הוריה בפולין לצורך החלמה. בעת שהותה שם פרסמה בפולנית את ספר שיריה הראשון: Pie'sni Zycia ("שירים על החיים"), ב-1921. בשנת 1923 חזרה בלוויית בעלה, אריה (קרמפנר) עמיר. הם התיישבו בקיבוץ קריית ענבים, שם נולדה בתם, ציפור, וכעבור תקופה בתל אביב. בנם, עמוס עמיר, שירת שנים רבות בחיל האוויר והגיע לדרגת תא"ל. עד שנת 1929 עבדה בתל אביב כמיקרוביולוגית.
כל השנים הוסיפה לכתוב שירים בפולנית עד שבעידודו של המשורר אורי צבי גרינברג החלה לכתוב שירים גם בעברית. בשנת 1928 פורסמו בעיתון דבר שיריה הראשונים בעברית עליהם חתמה בשם העט בת-חדוה. באותה תקופה החלה לכתוב סיפורת לילדים ולפרסם משיריה בעיתון "דבר" ו"דבר לילדים" (בחתימת "אנדה"). במהלך השנים התפרסמו כתביה, ובהם תרגומים לעשרות ספרים נודעים.
בשנת 1941 יסדה הוצאת ספרים, עדי. ההוצאה נוהלה ממעונה של עמיר-פינקרפלד בתל אביב.
לאחר מלחמת העולם השנייה יצאה בשליחות הסוכנות היהודית למחנות הפליטים בגרמניה (1946–1947).
בינואר 1948, בתחילת מלחמת העצמאות, התנדבה אנדה עמיר-פינקרפלד לאסוף חומר כתוב על הנופלים, ולרכז את עזבונותיהם הספרותיים. עם הקמת משרד הביטחון העבירה את פעילותה לארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, ובסוף 1949 הצטרפה למחלקה להנצחת החייל. הכרך הראשון של מפעל ההנצחה "יזכר" (1955) – כיום באתר האינטרנט "יזכור" של משרד הביטחון – והכרך הראשון של "גווילי אש" (1952), מבוססים ברובם על החומר שאספה.
בשנים 1960–1963 שהו אנדה עמיר ובעלה בקניה בשליחות המדינה. עמיר עסקה בתקופה זו בפעילות סוציאלית ובשמירת הקשר עם צעירים אפריקנים שלמדו לפני כן בישראל.
לאחר מכן המשיכה בפעילות חברתית בסיוע לסופרים ואמנים עולים. השתתפה בהנהלת בית ביאליק ועמדה בראש בית מניה ביאליק לנשים יוצרות בשנותיו הראשונות.
בדצמבר 1953 זכתה בפרס רופין, בשנת 1978 הוענק לה פרס ישראל לספרות ילדים.
אנדה עמיר-פינקרפלד נפטרה בשנת 1981 בתל אביב, ונקברה בבית עלמין הדרום בבת ים.
אחיה, יעקב פינקרפלד, היה אדריכל וחוקר בתי כנסת.
טענה
טַעֲנָה (בלועזית: פְּרוֹפּוֹזִיציה) היא מושג מרכזי בפילוסופיה של הלשון ובתחומים דומים. טענה היא תוכן של פסוק חיווי, כלומר מחשבה המובעת במשפט, ויכולה להיות אמיתית או שקרית. כלומר, טענה בהכרח תהיה בעלת תוכן של אמת ערך אמת. בלוגיקה, טענות מצטרפות יחד לכדי היסקים ולהוכחות. בהיסק, לדוגמה, הטענות מתחלקות למסקנה ולהנחות.
הבחנת "טענה"
בשפה האנושית נעשה שימוש בסוגים שונים של פסוקים או משפטים. הללו משמשים כדי להביע רעיונות ולבצע פעולות דיבור. למשל לשאול, לבקש, לצוות וכו'. ה"טענה" מיוחדת מכל אלה בכך שהיא עצמה מחשבת תיאור של עובדה אפשרית וככזו מבטאת מחשבה העשויה להיות אמיתית או שקרית.
אם כן, אחת הדרכים להבחין בין "טענה" לבין תוכן אחר היא לבחון האם התוכן בעל ערך אמת. לדוגמה, למשפט "הבא לי בבקשה את המים" לא יכול להיות ערך אמת, כיוון שבקשה לא יכולה להיות שקרית או אמיתית – מכאן שבקשה אינה "טענה". המשפט "השמיים כחולים" יכול להיות אמת (אם השמיים כחולים) ויכול להיות שקר (אם השמיים בצבע אחר) ועל כן משפט זה הוא משפט של "טענה".
אפשר לראות את פעולת הבחנת ה"טענה" כפעולה של פונקציה. המשפט הנתון הוא הפונקציה שמקבלת לתוכה תיאור מציאות, אם הפונקציה מחזירה אמת או שקר משמע המשפט הוא "טענה" (למשל, המשפט "השולחן הוא עגול" יהיה אמת אם במציאות השולחן עגול ויהיה שקר אם השולחן לא עגול – מאחר שמושפע מהמציאות משפט זה הוא טענה). אם פונקציית המשפט לא מחזירה כלום, כי תיאור המציאות לא רלוונטי עבורה, אזי המשפט אינו "טענה" (למשל, המשפט "סגור הדלת" לא עומד להיות מושפע מהמציאות, בין אם סוגרים הדלת ובין אם לאו הציווי נשאר במקומו –משמע משפט זה לא טענה).
עם זאת, יש להדגיש שפעולות דיבור שונות מאפשרות להביע טענות באמצעות פסוקים שאינם פסוקי חיווי. לדוגמה, השאלה הרטורית היא שאלה מנקודת המבט הבלשנית שאלה, אך מנקודת המבט הלוגית היא פסוק חיווי המבטא טענה. למשל, דוגמה לכך ניתן לראות בפסוק: "הילכו שנים יחדיו בלתי אם נועדו", שמבטא למעשה את הטענה ששני אנשים המבצעים פעולה מתואמת בהכרח תיאמו אותה קודם לכן – למרות שמנוסח בצורה של שאלה רטורית.
התחום שמטפל בכל הרגלי השימוש הלשוני במשפטי חיווי ואמצעים רטוריים אחרים ומחבר בין פעולת הדיבור (כגון שאלה) לטענה מכונה פרגמטיקה.
הטענה בהיסק הלוגי
כל היסק לוגי מורכב ממספר טענות. המבנה הצורני של הטענות קובע את תקפותו של ההיסק. כל "טענה" באשר היא יכולה לשמש כהנחה או כמסקנה, לדוגמה:
המסקנה של ההיסק הנ"ל משמשת כהנחה בטיעון הבא:
גרף (תורת הגרפים)
הקישורים בין הקודקודים מכונים צלעות או קשתות (באנגלית: edge), וקבוצת הצלעות מסומנת באות E. מתקיים כי קבוצת הצלעות מקיימת:, כלומר: כל צלע היא זוג הקודקודים, אותם היא מקשרת (ללא חשיבות לסדר, נהוג לייצג באמצעות קבוצה).
גרף, אשר קבוצת הקודקודים שלו היא V וקבוצת הצלעות שלו היא E מסומן באופן הבא: G=(V,E).
גרפים זכו למחקר תאורטי נרחב במסגרת תורת הגרפים. הם משמשים גם לפתרון בעיות מעשיות, כגון בעיית הסוכן הנוסע, העוסקת בסוכן נוסע, שבמסגרת תפקידו עליו לעבור בערים רבות, המקושרות ביניהן ברשת כבישים, ויש למצוא את המסלול הקצר ביותר אשר מבקר בכל עיר פעם אחת בדיוק. בבעיה זו, הצמתים בגרף מייצגים את הערים, והקשתות מייצגות את הכבישים המקשרים בין הערים.
תת גרף
תת גרף של גרף  הוא גרף המורכב משתי תתי קבוצות של צומתי וקשתות G, דהיינו:  וכן  כך שהקשתות E' נפרשות על ידי V'.
או במילים אחרות: אם ו- הם שני גרפים, אזי H הוא תת-גרף של G אם:  וגם.
תת גרף H של גרף G הוא תת גרף מושרה אם לכל זוג של צמתים x ו-y ב-H, xy היא קשת של H אם ורק אם היא קשת של G. במילים אחרות, H הוא תת-גרף מושרה של G אם הוא מכיל את כל הקשתות של G המתאימות לצמתים של H ולא מכיל אף קשת נוספת.
שידור
בתקשורת, שידור היא הפעולה של מסירת אותות (שידור) ממקור מסוים (הנקרא משדר), אל יעד מסוים או קבוצת יעדים.
שידור יכול להתבצע באמצעות קו תקשורת המחבר בין שתי נקודות, או באמצעות אנטנות לתקשורת אלחוטית מנקודה אל מספר נקודות.
בתקשורת המונים, ביצוע שידור של תוכן מסוים תוך כדי יצירתו נחשב כשידור חי, או שידור ישיר.
שידור במערכת העצבים
תפקידו של תא העצב במערכת העצבים הוא לקלוט, לעבד ולהעביר מידע באמצעות אותות אלקטרו-כימיים. כאשר דחף עצבי מגיע לאקסון מגוף התא הוא משודר לתאי המטרה בתהליך של העברה סינפטית. הסתעפות האקסון בקצותיו מאפשרת לו ליצור מגעים עם תאים רבים בו זמנית.
Natalie Don't
Natalie Don't הוא סינגל של הזמרת והפזמונאית הבריטית ריי שיצא ב-10 ביולי 2020, כחלק ממיני האלבום Her Heart Beats in 4/4. הוידאו קליפ של השיר יצא ב-10 ביולי 2020. מאוחר יותר יצא כסינגל השלישי של המיני-אלבום הראשון שלה, Euphoric Sad Songs.
השיר נכתב על ידי רה, ג'ון בלנדה וג'ון היל, והופק על ידי ג'ון בלנדה וג'ון היל.
אליהוא כ"ץ
אֵלִיהוּא כ"ץ (21 במאי 1926 – 31 בדצמבר 2021) היה סוציולוג של התקשורת, ממייסדי הטלוויזיה הישראלית, פרופסור מחקר לתקשורת באוניברסיטת פנסילבניה, חתן פרס ישראל למדעי החברה לשנת תשמ"ט 1989.
ביוגרפיה
כ"ץ נולד בשנת 1926 בניו יורק שבארצות הברית, בנם של מוריס ורוז. למד באוניברסיטת קולומביה לתואר ראשון (1948), שני (1950) ושלישי (1956).
בשנת 1967 נענה כ"ץ לבקשת ממשלת ישראל ועמד בראש צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית. במרץ 1969 הודיע על התפטרותו מתפקיד זה. עבודתו זו שולבה מאוחר יותר במחקריו על הכנסת המדיה הטלוויזיונית למדינות עולם שלישי ועל בחינת ההשפעות ארוכות הטווח של הטלוויזיה על התרבות בכלל ותרבות הפנאי בפרט. כמו כן הוא עבד כיועץ לרשת הטלוויזיה BBC. ביוני 1974 עמד בראש צוות חשיבה למערכת ההסברה ההסתדרותית שהקימה ההסתדרות הכללית.
בשנים 1976–1979 כיהן כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית. בשנים 1987–1996, לאחר מותו של לואי גוטמן, שימש כ"ץ כמנהל המכון למחקר חברתי שימושי. במקביל, המשיך בתפקידיו האקדמיים. בשנת 1992 הצטרף לסגל, הקים וניהל את בית הספר הבינלאומי לחוקרי תקשורת במרכז אננברג, שבאוניברסיטת פנסילבניה.
תפקידו של כ"ץ בייסוד לימודי התקשורת בישראל
באמצע שנות ה-60 נמנה כ"ץ עם מייסדי המחלקה לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטה העברית, הוותיקה ביותר מבין התוכניות האקדמיות להוראת התקשורת בישראל.
כ"ץ שאף למזג בין הכשרה אקדמית לעיסוק בפרקטיקה עיתונאית. הוא עצמו היווה דוגמה לשאיפה זו בהיותו חוקר בכיר באקדמיה שבמקביל גם הקים את הטלוויזיה בישראל והיה מנהלה הראשון. בעבודתו המחקרית התמקד בחקר השפעות אמצעי התקשורת בישראל ובעולם, ולכן זו אחת הסיבות שלימודי התקשורת בישראל נוטים לתחום של מדעי החברה ולמחקר חברתי שימושי.
בין בוגרי המחלקה לתקשורת באוניברסיטה העברית אנשי תקשורת בכירים וכן חוקרים ומרצים במחלקות לתקשורת במוסדות להשכלה גבוהה אחרים בישראל. חוקרים ישראליים רבים למדו עם כ"ץ. כך, למשל, נכון ל-2015 שמונה מחברי הסגל בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה היו מתלמידיו.
בשנת 2015 תרם כ"ץ את אוסף ספריו, למעלה מ-2,000 כרכים, למחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. האוניברסיטה ציינה שאוסף זה הוא בעל ערך אקדמי ותרבותי רב. עוד ציינה שתרומה זו חשובה מאוד למחלקה לתקשורת בבן-גוריון, בהיותה הצעירה יותר מבין המחלקות לתקשורת באוניברסיטאות בישראל. באירוע פתיחת שנת הלימודים, בו ניתנה התרומה, אמרה נשיאת אוניברסיטת בן-גוריון, פרופ' רבקה כרמי, על תרומתו של כ"ץ: "אתה אבי התקשורת בישראל ואני מקווה שהקשר הזה בינך לביננו ילך ויתהדק. אני בטוחה שמה שאתה עוד יכול ללמד, אנשים צעירים עוד לא למדו".
פרסים והוקרה
כ"ץ זכה על עבודתו בפרסים ותוארי כבוד שונים. בהם:
חיים אישיים
משנת 1951 עד לפטירתו היה נשוי לרות כ"ץ לבית טורגובניק, פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, גם היא כלת פרס ישראל (2012), ולהם שני בנים.
נפטר ב-31 בדצמבר 2021.
אורל (פירושונים)
ראו גם
}}
אולימפיאדת השחמט 1998
אולימפיאדת השחמט ה-33 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה באליסטה, שברוסיה, בין 26 בספטמבר ל-13 באוקטובר 1998.
נבחרת ישראל
הנבחרת זכתה במקום ה-4.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
התחרות לנשים
אולימפיאדת השחמט ה-33 לנשים התקיימה במקביל לתחרות הפתוחה.
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת זכתה במקום ה-18.
סיכום כולל
השנה לראשונה הוענק "פרס נונה גפרינדשווילי" לנבחרת עם הישג הכי גבוה בסיכום התחרות הפתוחה ותחרות נשים.