cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המרכז הרפואי בית ישראל
המרכז הרפואי בית ישראל (באנגלית: Beth Israel Medical Center) הוא בית חולים בניו יורק. בית ישראל משמש גם כבית חולים לימודי. במקור, הוקם המרכז הרפואי במטרה לשרת מהגרים יהודים שגרו בלואר איסט סייד. הבניין המרכזי של בית החולים נמצא בפינת השדרה הראשונה ורחוב 16, מול כיכר טויווסאנט. קמפוסים ובנינים אחרים של המרכז כוללים את מחלקת "דרך המלכים - בית ישראל" בברוקלין ואת המרכז לטיפול אמבולטורי פיליפס בכיכר יוניון.
המרכז משמש גם כבית חולים אוניברסיטאי וכקמפוס ללימודי הרפואה של ישיבה יוניברסיטי. בית החולים הוא גם בית חולים לימודי של אוניברסיטת סיינט ג'ורג' ומרכז ללימודי אחיות "בית ישראל פיליפס".
היסטוריה
עד אמצע שנות השמונים, התרחב בית החולים מעבר לבסיס היהודי שבו. בשנת 1988 הייתה בבעלות בית החולים רשת המרפאות לטיפול בגמילה מהרואין הגדולה בארצות הברית, בה טופלו כ-7500 מטופלים בשנה.
ב-1994 במשך ארבעה חודשים האחרונים לחייו היה מאושפז במקום הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד שנפטר בין כתלי המרכז הרפואי.
נכון לשנת 2010, המרכז הרפואי בית ישראל כולל כמעט כל תחום התמחות ברפואה כולל: רפואת חירום, רפואה פנימית, רפואת אף אוזן גרון, כירורגיה, רדיולוגיה, רפואת משפחה, דרמטולוגיה, גינקולוגיה וילודה, נוירולוגיה, אופתלמולוגיה, פתולוגיה, פסיכיאטריה, פודיאטריה ואורולוגיה.
בית החולים נראה מספר פעמים בסדרה "חברים" ובו התאשפזה פיבי בופה.
ביולי 2016, בעקבות משבר פיננסי הוחלט על סגירת חלק מהמרכז הרפואי.
קוסקוס דובי סולאווסי
קוסקוס דובי סולאווסי (שם מדעי: Ailurops ursinus), הוא מין כיסאי גדול וכבד דמוי דוב בסוג קוסקוס דובי שאנדמי לאי סולאווסי ולמספר איים סביבו במרכז אינדונזיה. הוא תואר מדעית בשנת 1824 על ידי הזואולוג ההולנדי, והוא המין הגדול ביותר במשפחת הקוסקוסיים ובתת-סדרת דמויי-קוסקוס. לצד קוסקוס גמדי סולאווסי, מין זה מייצג את טווח התפוצה המערבי ביותר של יונקי הכיס.
אנטומיה ומראה
קוסקוס דובי סולאווסי הוא המין הגדול והכבד במשפחתו; מבנה גופו חסון ומוצק, וראשו המעוגל והקצר מאופיין בגולגולת שטוחה ובאוזניים קטנות, עגולות ושעירות. העיניים גדולות וצהובות עם אישונים עגולים קטנים. החוטם המקוצר של הקוסקוס, גדול ורחב ואפו קטום ומשולש. התכונות המורפולוגיות הללו מעניקות לקוסקוס את המראה הדובי שהעניק לו את שמו. אורך ראשו וגופו של הקוסקוס הדובי: 61 סנטימטרים, אורך זנבו: 58 סנטימטרים ומשקלו: 10-7 קילוגרם. הוא גדול, כבד וכהה בהרבה מקרובו הקטן והחיוור - קוסקוס דובי טלאוד.
כפות היד והרגל של הקוסקוס הדובי גדולות ורחבות, ולהן כריות הצמדה וטפרים גדולים וחזקים המסייעים לו בטיפוס, בהונות מנוגדות שמאפשרות לו לאחוז בענף משני צדדיו בנוסף לאצבעות סינדיקטיליות (ברגל) האופייניות לקנגוראים ומיועדות לסירוק וטיפוח השיער. לקוסקוסית כיס מפותח שנפתח כלפי קדימה בדומה לקנגורו. הקוסקוס הדובי בולט גם בזנבו העבה והגמיש שמסוגל ללפות עצמים בחוזקה ומשמש אותו כרגל חמישית בדומה לקופי העולם החדש; הזנב מתחלק בין חציו הראשון הפרוותו לחציו השני החשוף.
הפרווה של הקוסקוס הדובי קצרה, צפופה וגסה עם מרקם רך למגע. צבעה הכללי נע בין גוני חום לגווני אפור או שחור בהתאם לגיל ולמיקום הגאוגרפי. סקלת הצבעים המלאה מגוונת להפליא ומתחלקת בכלליות לשלוש קטגוריות: הגוונים הבהירים דוגמת אפרפר, בז', חום-אוכרה, זהוב וחום-זית, הגוונים החומים דוגמת חום-קרמל, מהגוני, ערמוני, קקאו וקפה, והגוונים הכהים דוגמת חום-אפרורי, חום-אגוז, טאופה, חום-ביסטר, שוקולד-כהה או שחרחר. הגוונים הללו לא תמיד אחידים בכל הגוף ועשויים להיות מעורבים זה בזה ולשוות לפרוותו מראה מנומר.
בדרך כלל, הגב, הכתפיים, העורף, הזרועות והשוקיים נוטים להשחיר, ואילו הבטן, המפשעה, והחזה נוטים לבז'-אפרפר, קרם-שמנת, או צהבהב. הצוואר והגרון מוקפים לעיתים בסינר צהוב או כתום. ראשו של הקוסקוס הדובי חיוור יחסית לעומת הגוף בשל היותו דליל בשיער, להוציא את המצח והחוטם השחרחרים. הלחיים, האוזניים והסנטר בצבע בז' או אפרפר. העיניים מוקפות בטבעות עור חשופות וכהות בצבע שחור או בורדו, ומעליהן גבות בהירות בצבע בז'-אפרפר. הכפות וחלקו החשוף של הזנב בצבע שחור או ורוד כהה.
ארי רוזנברג
ארי (אריאל) רוזנברג (נולד ב-8 במאי 1964) הוא כדורסלן עבר ישראלי. גובהו 1.90 מטר, שיחק בעמדת הגארד.
ביוגרפיה
נולד בקנדה, ובגיל 4 עלה לישראל עם משפחתו שחזרה משליחות בקנדה. החל לשחק במכבי חיפה מגיל 8. עלה לקבוצה הבוגרת בגיל 18, בעונת 1981/82. שיחק במכבי חיפה עד לשנת 1989, נחשב לאחד השחקנים המובילים בקבוצה, והוא ניצב במקום השני בטבלת קלעי הנקודות של המועדון בכל הזמנים, עם סך של 2749 נקודות. בשנת 1989 עבר לשחק עונה אחת ב א.ס רמת השרון, ועונה לאחר מכן חתם בהפועל גבת. בעונה זו רוזנברג קלע 42 נקודות במדי גבת נגד מכבי תל אביב, ובכך הגיע לשיא קריירה במספר נקודות למשחק. בשנת 1991 חזר לקדנציה נוספת בחיפה ושיחק בשורותיה שתי עונות. בעונה השנייה 1992/93, הוא מונה כמאמן שחקן במקומו של רוני ברשץ במחזור ה-20, אך בתום העונה ירדה חיפה ליגה. לאחר מכן הצטרף להפועל אילת בה שיחק עד לשנת 1997, ובמהלך העונה עבר להפועל תל אביב. בעונה זו הפועל תל אביב ירדה ליגה בתום העונה ורוזנברג פרש ממשחק. ב-16 עונות קלע 4289 נקודות בליגה ב-330 משחקים, ממוצע של 13.0 למשחק.
קוסקוס דובי סולאווסי
תפוצה
בית הגידול של הקוסקוס הדובי מורכב מיער גשם טרופי לח בשפלה, בחופים או במדרונות הררים נמוכים עד רום 600 מטר מעל פני הים. באזורים מסוימים, הוא נמצא גם ביערות טחב סמוך לפסגות ההרים. הקוסקוס נמנע מיערות משניים שבהם הפרעה אנושית רבה, ומסיבה זאת, ממעט לבקר בגינות ובמטעים הסמוכים לבית גידולו בתורו אחר מזון. כמות המשקעים הממוצעת בבית גידולו של הקוסקוס נעה בין 1,500 ל-2,400 מילימטר בשנה.
ארי רוזנברג
ביוגרפיה
רוזנברג שיחק 72 משחקים במדי נבחרת ישראל וקלע 365 נקודות. היה חלק מסגל הנבחרת באליפות העולם בכדורסל 1986 שהתקיימה בספרד בה סיימה ישראל במקום השביעי, וקלע 15 נקודות בחמישה משחקים. בנוסף השתתף באליפות אירופה בכדורסל 1987 וקלע 10 נקודות בממוצע למשחק.
קוסקוס דובי סולאווסי
אקולוגיה
הקוסקוס הדובי ממלא נישה אקולוגית דומה לזו של הפרימטים וקנגוריי העצים הנמצאים מערבית ומזרחית לקו וולאס בהתאמה, והתפלגות זמני הפעילות והמנוחה שלו דומה לזו של קוף השאגן או העצלן. הקוסקוס אינו פעיל יום או לילה באופן בלעדי; מחקרים מצאו שהוא פעיל לאורך שעות היממה, במחזור תדיר של מנוחה ותנועה לסירוגין. הקוסקוס מבלה את מרבית היממה במנוחה ושינה (בסביבות 63%) והיתר מוקדש לתנועה (23%), ליקוט מזון (5.6%), טיפוח (7.5%) ואינטראקציות חברתיות (0.4%). הגורמים העיקריים לזמן המנוחה הארוך הם המזון הסיבי וקצב חילוף החומרים הנמוך שמצריכים זמן עיכול ממושך.
ארי רוזנברג
ביוגרפיה
רוזנברג היה ידוע כשחקן בעל יכולת קליעה מעולה מכל הטווחים, ויכולת גבוהה בחדירה לסל. בשנות ה-80 של המאה העשרים התקרב רוזנברג לדת והחל לשמור שבת. במהלך היותו שחקן פעיל למד לתואר במשפטים, וכיום הוא שותף במשרד עורכי הדין רוזאק. בשנת 2012 החל לשמש כיועץ המשפטי של קבוצת הכדורסל של מכבי חיפה.
קוסקוס דובי סולאווסי
אקולוגיה
התנועה של הקוסקוס על חופת היער איטית וזוחלת, והוא עושה שימוש רב בזנבו כרגל חמישית במהלך הטיפוס ובמעבר מענף לענף; הוא אינו נוהג לקפוץ בין הענפים. הקוסקוסים הדובים נחשבים ליונקים חברתיים, וחיים בדרך כלל בזוגות או בקבוצות משפחתיות של 3–4 פרטים.
ארי רוזנברג
ביוגרפיה
כיום מתגורר רוזנברג במושב הדתי כפר הרא״ה שבעמק חפר עם חמשת ילדיו. בנו, נתאי רוזנברג, משחק בהפועל עמק חפר מהליגה הארצית.
קוסקוס דובי סולאווסי
אקולוגיה
התזונה של הקוסקוס הדובי מורכבת מעלים של לפחות 31 מיני עצים ושיחים, אך רק שלושה מהם תופסים נתח משמעותי ומהווים יחדיו מחצית מהתזונה הכוללת: אזדרכת מצויה, גרוגה (Garuga) ופלדאו (Dracontomelon dao); קננגה ריחנית (Cananga odorata) ופלקיום (Palaquium) הם פריטי מזון משניים חשובים. עלים צעירים מועדפים יותר על הקוסקוס מעלים בוגרים ומניצנים (54% לעומת 22.9% ו-7.8% בהתאמה), בשל היותם קלים לעיכול ומכילים פחות רעלנים. הקוסקוס אוכל גם כמויות קטנות של פירות בוסר (4.2%) שעשירים בחלבון, פרחים (2.9%) ופירות בשלים (0.4%).
אין מידע רב על הרבייה של המין. הקוסקוסית ממליטה פעם או פעמיים בשנה, וגודל השגר 1–2 צאצאים. גודלו של הגור זעיר במיוחד, והוא זוחל בכוחות עצמו לכיס של האם ומבלה בו כחמישה חודשים שבמהלכם הרכב החלב משתנה בהתאם לגילו. לאחר מכן, הגור עובר לרכב על פלג הגוף האחורי של אימו כשזנבו לופת את זנבה בחוזקה. תקופת הרכיבה מסתיימת עם הגמילה המוחלטת בגיל 8 חודשים. בתום תקופה זאת, הגור כבר יכול לשרוד בכוחות עצמו אך עדיין מתלווה לאימו לפרק זמן נוסף. גיל הבגרות ותוחלת החיים של המין אינם ידועים.
מצב שימור
קוסקוס דובי סולאווסי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בגלל ירידה מתמשכת בגודל האוכלוסייה שנאמדת בכ-30% במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-21. הקוסקוס מאוים בעיקר על ידי בירוא יערות לחקלאות ובמידה פחותה גם לתעשיית העץ, וכן ניצוד בכבדות על ידי תושבי סולאווסי למזון (צריכה אישית\ייצוא למסעדות) או נלכד עבור סחר בחיות מחמד. הציד מהווה איום חמור על הקוסקוס בשל קצב הרבייה הנמוך של המין ובפרט בציד נקבות שמוביל לאובדן כפול של האם והגורים.
הקוסקוס הדובי מוגן על פי החוק האינדונזי (אם כי האכיפה איננה משמעותית) ומצוי באזורים מוגנים רבים ברחבי סולאווסי; הבולטים שבהם הם: שמורת הטבע טנגקוקו-באטואנגוס דואה סאודארה, הפארק הלאומי בוגני נאני ורטאבונה, הפארק הלאומי לור לינדו, הפארק הלאומי מורוואלי ושמורות יער נוספות.
מוריס מיינור (1928)
מוריס מיינור (1928) (באנגלית: Morris Minor (1928)) היא מכונית קטנה אשר יוצרה במספר תצורות מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרה בין השנים 1928 – 1934 בבריטניה.
אוכלי פרחים
אוכלי פרחים (אנגלית: Florivore) הם בעלי חיים צמחוניים הניזונים מפרחים של צמחים שונים. מינים אלה אינם מסתמכים על האכלה זו ורובם הגדול ניזונים מסוגים נוספים של אכילת צמחים:
באופן כללי הפרחים הם רכיב קטן של הצמח הדומה לעלה, ולמעט חלקי הצוף והאבקה אינם טעימים או אכילים. למרות זאת הם רכים והם חסרי רעלים בהם מאחר שמטרתם למשוך בעלי חיים לקרבם. מספר צמחים מתגוננים מאוכלי פרחים מזיקים באמצעות "שומרי ראש" יונקי צוף כמו דבורים, צופיות או קוליבריים המגרשים כל אורח זר (כדי לשמור לעצמם את הצוף).
חלק מהמינים האוכלים פרחים בטבע בעלי מאפיינים לאכילה של חלקי צמחים נוספים כמו קליפות עץ, שורשים וכו'. מינים רבים מהרשימה הם גם אוכלי כל ויגוונו בחרקים קטנים.
דוגמאות
מינים אלה אינם ניזונים באופן רשמי מהפרחים אלא ממאכלים נוספים אך מבין המינים שנצפו ניזונים בצורה זו ישנם את מרבית התוכאים למיניהם (לוריים, קקדואיים, דררות, תוכונים, ארות ונסטורים), קוליבריים וצופיתיים השותים את הצוף ולעיתים גם אוכלים חלק מהפרח עצמו, טוראקיים, טוקניים וכמה ציפורי שיר כמו פרושיים, אסטרילדיים, פזאיים ודרוריים שונים. גם אווזים ופסיונים יגוונו בפרחי קרקע.
מינים נוספים שיאכלו פרחים הם מכרסמים רבים, פרימטים שונים, דובים, ראקוניים וכיסאים שונים. מינים צמחוניים כמו איילים או אנטילופות וכן חזירי בר ילעסו פרחים הגדלים על הקרקע או שנפלו מהעצים. מבין הזוחלים נצפו איגואנה מצויצת וצבים יבשתיים לוחכים פרחים. צמחי מים בעלי פרחים יאכלו בידי ההיפופוטם, הקפיבארה ואייל קורא ואף בידי תחשי נהרות או דגים שונים.
חסרי חוליות רבים יגוונו עם אכילת עלים ואבקה גם באכילת פרחים שונים, ביניהם חגבאים, פשפשאים שונים, נמלים, דבורים וצרעות, רכיכות כמו חלזון הגינה ורבי רגליים.
חוסה מריה ולאסקו גומס
חוסה מריה ולאסקו גומס (בספרדית: José María Velasco Gómez; 6 ביולי 1840 – 26 באוגוסט 1912) היה צייר מקסיקני מהמאה ה-19, שהתפרסם שצייר דימויים כסמלי זהות לאומית. הוא היה גם אחד האמנים הפופולריים ביותר באותה תקופה ובעל שם בינלאומי. הוא זכה במדליית הזהב של התערוכה הלאומית המקסיקנית באמניות היפות בשנים 1874 ו-1876; מדליית הזהב של התערוכה הבינלאומית של פילדלפיה ב-1876, במלאת מאה לעצמאות ארצות הברית; ומדליה של התערוכה האוניברסלית של פריז ב-1889, במלאת מאה שנה לפרוץ המהפכה הצרפתית. ציורו El valle de México נחשב ליצירת המופת של ולסקו, שלה יצר שבעה עיבודים שונים. מכל ציירי המאה ה-19, ולסקו היה "הראשון שפורסם בתקופה שלאחר המהפכה, כמופת לאומנות."
קריירה
ולסקו למד אמנות באקדמיה של סן קרלוס אצל הפרופסור לציורי נוף, האיטלקי אאוג'ניו לנדזיו, שהחל ללמד באקדמיה ב-1855. לנדזיו העלה את ציור הנוף במקסיקו לדרגת אמנות גבוהה, וניסח תיאוריות קומפוזיציה שיישם בנופיו. ולסקו הוא תלמידו המפורסם ביותר, שבעקבות עזיבתו של המנטור שלו ב-1877, הוא שלט בציורי הנוף המקסיקני וצבר מוניטין בינלאומי, ויצירותיו הפכו לחלק מאוספים בארצות הברית.
ולסקו התעניין גם במדע, וכסטודנט באקדמיה של סן קרלוס למד זואולוגיה ובוטניקה בבית הספר לרפואה הסמוך; הוא גם למד מתמטיקה, גאולוגיה ומדידות לפני שהפך לסטודנט לציור. בשנת 1879, הוא תיאר מין חדש של דו-חיים שנמצא באגם סנטה איזבל, מצפון למקסיקו סיטי, ופרסם את תצפיותיו בכתב עת מדעי מקסיקני.
מורשת
הקריירה הארוכה של ולסקו העלתה את ציור הנוף המקסיקני למעמד בינלאומי. אחד מהנופים שלו "בעמק מקסיקו" נמצא במוזיאון הוותיקן, מתנה לאפיפיור ליאו ה-13. התמונות שלו מהנוף המקסיקני מהוות מקור חזותי להיסטוריונים סביבתיים, שכן הן מציגות את עמק מקסיקו לפני שקיעתו במאה העשרים, עם זיהום אוויר והתפשטות עירונית. לאמנות הנוף שלו יש משיכה רחבה, שכן היא נגישה יותר מציורי היסטוריה הדורשים מהצופה להבין אירוע מסוים.
מוזיאון על שמו נפתח בשנת 1992 בטולוקה ומטרתו לשמר ולקדם את ציוריו.
מוזיאון הכיבוש הסובייטי (טביליסי)
מוזיאון הכיבוש הסובייטי (בגאורגית: საბჭოთა ოკუპაციის მუზეუმი) הוא מוזיאון להיסטוריה, בטביליסי בירת גאורגיה, המתעד את שבעת העשורים בהם שלטו הסובייטים בגאורגיה, בין השנים 1921-1991, ומוקדשים לקורבנות הדיכוי הסובייטי של אותה תקופה. המוזיאון נוסד.
תצוגה
המוזיאון ממוקם בשדרה הראשית של טביליסי, שדרות רוסתוולי, ומנוהל כחלק מהמוזיאון הלאומי הגאורגי. המוזיאון הוא השלישי מסוגו בכל רחבי המדינות הפוסט-סובייטיות, והקמתו הייתה, לפחות חלקית, בהשראת המוזיאונים הקודמים מסוגו שהוקמו בטאלין ובריגה. הפתיחה הרשמית של המוזיאון חלה ביום העצמאות הגאורגי, ב-26 במאי 2006. המימון הראשוני ניתן על ידי קרן נשיאותית, המפקחת על תקציב המוזיאון ישירות. שטח התצוגה הוא 700 מ"ר ומספר הפריטים המוצגים הוא מעל ל-3,000.
המוזיאון מציג מסמכים ארכיוניים תמונות וקטעי ווידאו המתייחסים לתקופת הרפובליקה קצרת המועד של גאורגיה, בשנים 1918-1921, ועד לדיכוי הסובייטי בעצרת התמיכה בדמוקרטיה של שנת 1989 ועד להצהרת העצמאות הגאורגית בשנת 1991. מוצגים נוספים כוללים פרוטוקולים של חקירות דיסידנטים, צווי הוצאות להורג ותווי הגליה, תיקים אישיים של עצורים ואביזרי עצירים מתאי המעצר. כמו כן כולל המוזיאון את ארכיון הק.ג.ב. בגאורגיה וארכיון המפלגה הקומוניסטית בגאורגיה, ששרד לאחר שהוצא מגאורגיה עם התפוררות ברית המועצות. המאגר, שסופק על ידי ארגונים ציבוריים וצאצאי הדיסידנטים מאותה תקופה, כולל מסמכים וחומר ויזואלי. המוזיאון מוציא לאור אוספים תמטיים בקביעות ומזמין היסטוריונים כדי לעביר הרצאות לקהל הרחב על ההיסטוריה של גאורגיה במאה ה-20.
תגובות
הסימבוליזם והעיתוי של פתיחת המוזיאון הרגיז מספר פוליטיקאים ברוסיה, שגינתה את פתיחתו וכינתה אותו "תעמולה לאומנית מוחלטת". נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, התלונן בפני הנשיא הגאורגי, מיכאיל סאקשווילי, בעת פגישתם בסנקט פטרבורג ביוני 2006, כשהוא מצביע על כך שרבים ממנהיגי ברית המועצות, כמו יוסיף סטלין ולברנטי בריה, היו ממוצא גאורגי. על פי אחד מהמקורות הציע הנשיא הגאורגי בתגובה לפתוח במוסקבה "מוזאון הכיבוש הגאורגי". מכל מקום התגובה הרשמית הייתה כי פתיחת המוזיאון לא כוונה כנגד רוסיה של היום אלא כנגד השלטון הסובייטי.
במרץ 2007, ביקר נשיא אוקראינה, ויקטור יושצ'נקו, שהציע באותו מעמד לפתוח מוזיאון דומה באוקראינה. בסוף מאי של אותה שנה נפתח מוזיאון הכיבוש הסובייטי בקייב.
רדוור
רדוור בע"מ (nasdaq: RDWR) היא חברה העוסקת בפיתוח מערכות אבטחה, ניתוב וניהול תעבורה באינטרנט, באמצעות פרוטוקולי אינטרנט.
היסטוריה
רדוור נוסדה בתחילת 1997 על ידי יהודה זיסאפל (מבעלי קבוצת רד-בינת) ובנו רועי זיסאפל. על בסיס טכנולוגיה שפותחה בחברה אחרת מקבוצת רד-בינת "אר.אנ.די רשתות" (RND Networks). RND הוקמה בסוף שנות ה-80 והייתה בין החברות הראשונות בעולם שפיתחו נתב תקשורת לרשת האינטרנט, אך הוא לא זכה בהצלחה עסקית בתחרות מול סיסקו מערכות שהפכה למובילת השוק. RND פוצלה לשלוש חברות: רדוור, רדוויז ורדלן (שנמכרו אחר כך לחברות שונות). רועי זיסאפל עבד תקופה קצרה כאיש פיתוח בחברת RND וניהל פרויקט של פיתוח מוצר לניהול עומסים על שרתי האינטרנט. הפרויקט היה אמור להשתלב בקו המוצרים העיקרי של RND. בשלב מסוים הבין זיסאפל כי חלק מהלקוחות מעוניינים רק במוצר החדש ורוצים לרוכשו בנפרד. רדוור הוקמה כדי לפתח ולשווק את המוצר.
בשנת 2008 רכש איל ההון ג'ורג' סורוס 5.6% ממניות החברה.
רכישות ומיזוגים
בשנת 2005, רכשה רדוור את חברת הסטארט אפ הישראלית וי-סקיור תמורת 15 מיליון דולר. וי-סקיור עסקה בפיתוח מערכות הגנה כנגד חדירות למערכות מחשבים ולהגנה על מערכות מסחר.
בשנת 2009, רכשה רדוור את חברת אלטאון (Alteon Websystem) המתחרה שגם נוסדה ב-1996. אלטאון נרכשה בשנת 2000, בשיא בועת הדוט-קום, על ידי חברת נורטל תמורת 6 מיליארד דולר במניות. חברת נורטל פשטה את הרגל בשנת 2009 ורדוור רכשה אותה, תמורת 17.7 מיליון דולר בלבד, מכונס הנכסים של נורטל.
בשנת 2017, רכשה רדוור את חברת הסטארט אפ הישראלית סקיולרט. בשנת 2019, רכשה רדוור את חברת הסטארט אפ ההודית ShieldSqure
בשנת 2022, רכשה רדוור את חברת סקיוריטידאם המתמחה בתחום הגנה מהתקפות DDos.
מוצרים
לרדוור שישה מוצרים עיקריים:
אדגר וייטקומב
וייטקומב מצא את עצמו בחילוקי דעות מול יושב ראש בית הנבחרים אוטיס בוון בנוגע למספר צעדים ועל השליטה במנהיגות המפלגה. על אף ההתנגדות לצעדיו, הצליח וייטקומב להגדיל את ההכנסות ממסים ב-8 אחוזים, מבלי להעלות את שיעור המס, באמצעות צעדי גבייה ובדיקה משופרים, הקמת פאנל של מנהיגות עסקית שתמליץ על רפורמות ממשלתיות שמטרתן להגביר את היעילות שאפשרה למדינה להפחית את כוח האדם שלה ב-10 אחוזים, ומאבק על מספר צעדים לחיסכון בתקציב, בעיקר באמצעות הורדת שכר עובדי המדינה וצמצום ההוצאות בתחומים בלתי נחוצים.
לאחר תום כהונתו כמושל, התמודד וייטקומב ב-1976 על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך הובס בבחירות המקדימות של הרפובליקנים על ידי ראש עיריית אינדיאנפוליס ריצ'רד לוגאר. וייטקומב שב לעסוק בעריכת דין ועבר לעיר סיימור שבאינדיאנה. ב-1985 הוא פרש, התגרש מאשתו לאחר 33 שנות נישואים, והחל לעסוק בשיט מפרשיות. הוא הפליג סביב הים התיכון, חצה ב-1990 את האוקיינוס האטלנטי, ולמעשה הקיף את כדור הארץ ב-1995, אף על פי שלא עלה בידו לשוב לאותה נקודת יציאה בשל עליית ספינתו על שרטון במפרץ סואץ. לאחר יומיים של ניסיונות לחלץ את הספינה, הוא החליט לנטוש אותה. הוא שב לאינדיאנה ועבר ב-2000 לבקתת עץ מבודדת על גדת נהר אוהיו בתחומי היער הלאומי הוסייר, ליד רום, אינדיאנה. ב-2013 הוא נישא בשנית ונפטר ב-2016 בגיל 98.
ראשית חייו
אדגר וייטקומב נולד בהיידן, אינדיאנה כילדם השני ובנם הבכור של ג'ון וויטקומב ולואיז דאוד וייטקומב. כנער חברתי וספורטיבי, הוא היה חבר בנבחרת הכדורסל של בית הספר התיכון בו למד. ב-1939 הוא החל את לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה, שם למד משפטים, אך פרש מהלימודים כדי להתגייס לשירות צבאי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-1940 הצטרף וייטקומב לשורות הגיס האווירי של צבא ארצות הברית והוצב בזירת האוקיינוס השקט. ב-1941 הוא קיבל דרגת לוטננט שני והוכשר כנווט אווירי. הוא שירת בשני סבבי שירות בפיליפינים וקודם לדרגת לוטננט ראשון. במהלך המערכה בפיליפינים נכבש בסיסו של וייטקומב, הוא נשבה על ידי היפנים והוכה ועונה על ידי שוביו, אך הצליח להמלט. לאחר שנשבה מחדש ימים ספורים לאחר מכן, הוא נמלט משביו בפעם השנייה, ברח מפני מחפשיו במשך ימים נוספים, אך הצליח להתחמק מהם. הוא נמלט בשחייה במשך לילה שלם דרך מים שורצי כרישים לאי שלא היה כבוש על ידי הצבא היפני הקיסרי. בסופו של דבר הצליח וייטקומב לעבור לסין בזהות בדויה, שם הוא יצר קשר עם צבא ארצות הברית והוחזר למולדתו בדצמבר 1943. וייטקומב כתב ספר על התנסותו בשם "הבריחה מקורדיגור", שיצא לאור ב-1958. ב-1946 שוחרר וייטקומב משירות פעיל, אך נשאר בכוחות המילואים עד 1977, בהם הוא החזיק בדרגת קולונל.
לאחר המלחמה שב וייטקומב ללימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה. ב-1953 הוא נשא לאישה את פטריסייה דולפוס, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
ראשית הקריירה הפוליטית
וייטקומב היה חבר המפלגה הרפובליקנית. ב-1950 הוא נבחר לראשונה למשרה ציבורית, כאשר כיהן ארבע שנים בסנאט של אינדיאנה, ולאחר מכן התפטר כדי להתחיל את עיסוקו בעריכת דין. מושבי האספה הכללית של אינדיאנה התקיימו אז אחת לשנתיים, וכאשר הוא כיהן לא היו מתוכנן כינוס נוסף של האספה בעת כהונתו.
ב-1954 עבר וייטקומב את בחינות לשכת עורכי הדין. הוא הקים משרד עורכי דין מצליח בעיר נורת' ורנון, אך בשנים שלאחר מכן הוא העביר משרדו ופיצל אותו בשני משרדים בסיימור ובאינדיאנפוליס. עיסוקו בעריכת דין סייע לו לבנות בסיס תמיכה פוליטית כדי להתמודד על משרות פוליטיות במדינה.
ב-1966 נבחר וייטקומב למשרת מזכיר המדינה של אינדיאנה, תפקיד אותו הוא הפך לקרש קפיצה לקריירה הפוליטית שלו. הוא מונה על ידי מושל אינדיאנה כחבר בוועדה שהורכבה מנציגים ממדינות הימות הגדולות ושפיקחה על מיזמים משותפים לשימור ופיתוח הימות. הוא החזיק בשני תפקידים אלו עד להתפטרותו בדצמבר 1968.
בחירתו
בוועידת המפלגה הרפובליקנית של אינדיאנה של 1968 התמודד וייטקומב על מועמדות המפלגה למשרת מושל אינדיאנה מול מנהיג המיעוט של בית הנבחרים אוטיס בוון ומול ארל בץ, לימים מזכיר החקלאות של ארצות הברית. בגיבוי מנהיגי המפלגה בכמה מחוזות גדולים, ניצח וייטקומב את בוון ובץ וזכה במועמדות. בוון, לאחר שנבחר כמועמד המפלגה למשרת המושל ב-1972, קידם את בחירת המועמדים למשרת המושל והסנאטורים מטעם המדינה בבחירות מקדימות. יריבו של וייטקומב בבחירות הכלליות היה מועמד הדמוקרטים, סגן המושל רוברט רוק. מערכת הבחירות התמקדה בעיקר במדיניות המיסוי ובסוגיות לאומיות. אף על פי שהדמוקרטים השיגו רוב יציב בממשלת המדינה בשתי מערכות הבחירות הקודמות, הבחירות של 1968 השיבו את הרפובליקנים לעמדות הכוח, והם השיגו רוב גדול בשני בתי האספה הכללית, וכן בבחירות לקונגרס ובאינדיאנה עצמה. וייטקומב היה בין אלו שהפיקו תועלת מניצחון זה והושבע לכהונתו ב-13 בינואר 1969.
המאבק הפנימי במפלגה
במהלך תקופת כהונתו של וייטקומב כמושל אימצה אינדיאנה חלוקה חדשה למחוזות בחירה שלראשונה העניקה יותר מושבים באספה הכללית המדינתית למחוזות העירוניים. המצב שנוצר בעקבות זאת גרם לפילוג במפלגה בין הרפובליקנים העירוניים לכפריים. העירוניים ונציגיהם נטו להעדיף קבלת שירותים מממשלת מהמדינה, בעוד שהכפריים העדיפו צמצום הוצאות וממשלה מוגבלת בכוחה. וייטקומב מצא את עצמו במחנה הכפריים במפלגה, בעוד שבוון, שנבחר כיושב ראש בית הנבחרים המדינתי, היה למנהיג סיעת העירוניים. וייטקומב הטיל וטו על מספר חוקים בעלי השלכה תקציבית והחל להאבק על השליטה במנהיגות המפלגה. ב-25 בנובמבר 1970 הוא נחל כישלון פוליטי כאשר עוזריו כשלו מלמנוע את מה שהעיתון "אינדיאנפוליס ניוז" כינה "הצבעה פה אחד" לבחירת תומכו לשעבר של וויטקומב וגזבר המדינה, ג'ון ק. סניידר, למשרת יושב ראש המפלגה במדינה. העיתון "אינדיאנפוליס סטאר", תחת הכותרת הראשית "סניידר לראשות המפלגה הרפובליקנית במדינה" תיעד באותו יום את האסון הפוליטי של וייטקומב. בהדגישו את עומק התבוסה, כתב הנשיא ריצ'רד ניקסון לסניידר ב-15 בדצמבר, מכתב בו הוא הביע את תמיכתו האישית בו. שנים לאחר מכן חידשו וייטקומב וסניידר את ידידותם משכבר הימים, שב-1970 תוארה על ידי ה"אינדאנפוליס ניוז" כ"מרירה". במהלך פוליטי בלתי מתפשר בעקבות בחירתו של סניידר, הפנה וייטקומב תרומות למפלגה לקרן מיוחדת במשרד המושל וכמעט גרם לפשיטת רגל של המפלגה במדינה. כתוצאה מכך התפטר סניידר מתפקידו ווייטקומב מינה יושב ראש חדש, ג'ים ניל, עורך עיתון מנובלסוויל, שנותר נאמן לעמדותיו, אך נותר נייטרלי בוועידה של 1972. במקביל, חידש וייטקומב את איסוף התרומות שנותבו לקופת המפלגה. בינתיים, עלה בידו של בוון להציב מספר אנשים בעמדות מפתח בהנהגת המפלגה במחוזות שהעניקו לאגף שלו שליטה במפלגה.
רפורמות התייעלות בממשלה
על אף המאבקים הפנימיים במפלגה, הצליח וייטקומב לקדם את העברתם של מספר חוקים להרחבת רשת הכבישים במדינה, לביטול חוקים שהועברו בתקופות כהונותיהם של קודמיו בתפקיד שחילקו כספים לממשלות המחוזות, ולמחשוב משרד רישום התיקים הפליליים ומשרד רישוי כלי הרכב של המדינה. התפתחות חשובה בתחום החוקתי אירעה אף היא במהלך תקופת כהונתו. בהצבעה במערכת הבחירות בה נבחר וייטקומב לתפקידו נכללו מספר תיקונים חוקתיים, ביניהם הארגון מחדש של מערכת בתי המשפט, שינוי מספר מושבי החקיקה כך שהאספה הכללית התכנסה אחת לשנה במקום אחת לשנתיים, שינוי שאפשר למושל לכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת, והגדרה בחוקה של משרות חדשות בקבינט. על אף זאת, לא יכול היה וייטקומב להתמודד על תקופת כהונה שנייה בשל העובדה שהוא נבחר על פי נוסח החוקה הקודם. אירוע משמעותי נוסף שהתרחש במהלך חודשי כהונתו הראשונים היה פסיקתו של בית המשפט העליון של אינדיאנה שוטו כיס מנוגד לחוקה, החלטה שהכניסה לתוקף מספר חוקים שעליהם הוטל וטו כיס על ידי קודמיו של וייטקומב. וויטקומב ביקש מהאספה הכללית להעביר חוק שמבטל את כל החוקים שנכנסו לתוקף בעקבות החלטה זו של בית המשפט העליון, רובם לאחר כמעט מאה שנה לאחר הגשתם כהצעות חוק. האספה נעתרה לבקשה והעבירה החלטה גורפת בהתאם.
תוכניות החיסכון בהוצאות של וייטקומב זכו להתנגדות נמרצת מארגון המורים של אינדיאנה, מהדמוקרטים, ומחלק ניכר של הרפובליקנים העירוניים. הציבור, על כל פנים, היה שבע רצון מצעדיו של וייטקומב, וכאשר הוא סיים את כהונתו ב-8 בינואר 1973 הוא נהנה מאחוזי תמיכה גבוהים. עם תום כהונתו שב וייטקומב לעיסוקו בעריכת דין.
שנותיו האחרונות
ב-1976 התמודד וייטקומב על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות המקדימות על ידי ראש עיריית אינדיאנפוליס ריצ'רד לוגאר. לאחר מכן הוא שב לעיסוקו בעריכת דין, והעביר את משרדו לסיימור. במשך כמה שנים הוא שימש כחבר הדירקטוריון של איגוד הסחר העולמי של מרכז ארצות הברית, עבד עבור חברת תקשורת שבסיסה היה באינדיאנפוליס ובילה זמן בנסיעות ברחבי ארצות הברית ובהקמת רשת של תחנות רדיו.
ב-1985, כשהיה בן 68, פרש וייטקומב מעיסוקו בעריכת דין. ב-1986 התגרשו הוא ורעייתו לאחר 33 שנות נישואים. ספרו השני של וייטקומב, "על כנפי הרקיע" (On Celestial Wings) יצא לאור ב-1995. הוא החל לעסוק בשיט מפרשיות כתחביב, ורכש סירה באורך של 9.1 מטרים. הוא הפליג לבדו סביב לחופי הים התיכון, חצה את האוקיינוס האטלנטי, ויחד עם ג'ף לה דייג', את האוקיינוס השקט. ב-1995, כאשר ניסה להקיף בהפלגה את כדור הארץ, פגעה ספינתו בשונית אלמוגים במפרץ סואץ ושקעה. הוא חולץ ושב לארצות הברית. ב-2011 הוציא וייטקומב לאור ספר על התנסויותיו בהפלגות שנקרא "סילין 2: אודיסאת ההפלגה בדד" (Cilin II : a solo sailing odyssey). ב-2000 הוא רכש בקתת עץ מבודדת ברום, אינדיאנה, על גדת נהר אוהיו, בתחומי היער הלאומי הוסייר. בבקתה זו הוא בילה את רוב הזמן בגינון, דייג וחטיבת עצים. ברעיון האחרון שהוא העניק ב-2004, אמר וייטקומב לכתב שראיין אותו שהוא לא קורא עיתונים, שהוא לא מעורב בשום עניין ציבורי, ושהוא חי בגן עדן. ב-2013 הוא נישא בשנית לידידתו משכבר הימים אוולין גייר בטקס פרטי בביתם.
אדגר וייטקומב נפטר בשנתו ב-4 בפברואר 2016 בביתו ברום, אינדיאנה, בגיל 98. הוא נטמן בבית הקברות היידן שבעיר הולדתו היידן.
אופיר טריינין
אופיר טריינין (נולד ב-29 בינואר 1974) הוא במאי קולנוע תיעודי ישראלי. זוכה דוקאביב 2010 וזוכה דוקאביב 2018 ("משפחה בטרנס").
קריירה
סרטו הראשון היה "מישהי לאהוב" (2005), סרט קצר שנבחר לייצג את ישראל בפסטיבל זאגרב ברטרוספקטיבה ל-10 הסרטים הטובים ביותר בקולנוע התיעודי הישראלי בעשרים השנים האחרונות.
סרטו הראשון באורך מלא "גם כשעיני פקוחות" (2010) תיעד את מסעו המוזיקלי-נפשי של היוצר גבריאל בלחסן. הסרט זכה במקום הראשון בפסטיבל דוק אביב 2010 ובפרס הביכורים ובפרס המוזיקה בתחרות של "פורום היוצרים הדוקומנטריים". "גם כשעיני פקוחות" היה גם בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
סרטו הבא "השבת שלי" (2015) היה ניסיוני באופיו ותיקשר עם עולם הניו מדיה. הסרט בתמיכת yes דוקו תיעד את המדינה דרך הפריזמה של השבת הישראלית באמצעות צילומי סמרטפון של הציבור.
סרט נוסף שטריינין ביים ב-2015 היה "אפולוניה". סרט זה היה סרטו האחרון של מיכה שגריר כמפיק. הסרט סיפר את סיפורו של ויקטור גרייבסקי שהביא לעולם את נאום חרושצ'וב ובהמשך את פועלו של גרייבסקי כסוכן של השב"כ שפעל מול הרוסים. הסרט השתתף בפסטיבל חיפה והוקרן במסגרת רצועת "הסיפור האמיתי" בערוץ הראשון.
בשנת 2017 ביים שני סרטים: "צבעים של שנאה" ו"ילדים של החיים". הסרט "צבעים של שנאה" מספר על הגזענות בכדורגל הישראלי ושודר ברצועת "הסיפור האמיתי", ערוץ 1. הסרט "ילדים של החיים", שנעשה במסגרת תוכנית התחקירים זמן אמת (תוכנית טלוויזיה), שודר במהלך 2017 בערוץ כאן 11 וב־2018 בערוץ 8.
ב-2018 יצא סרטו "משפחה בטרנס". הסרט בתמיכת yes דוקו מתעד משפחה מנהריה המתמודדת עם הפיכתו של אב המשפחה לאישה טרנסג'נדרית. "משפחה בטרנס" נבחר לסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוק אביב 2018. כתוצאה מזכייה זאת היה Qualified לאוסקר האמריקאי. בהמשך נרכש להפצה מסחרית בארצות הברית על ידי חברת Abramorama והוקרן ברחבי ארצות הברית. הסרט זכה בשנת 2021 בפרס ציון לשבח ב-Sima Awards. מדובר בתחרות החשובה ביותר של סרטים אשר להם השפעה משמעותית על החברה בעולם. בנוסף זכה בפרס ציון לשבח בפסטיבל Meditaranian, נבחר לסרט הפתיחה בפסטיבל "סיאטל" והשתתף בלמעלה מ־70 פסטיבלים ברחבי העולם."משפחה בטרנס" נבחר גם לרשימת סרטי העשור בyes.
בשנת 2020 ביים שתי כתבות ארוכות עבור תוכנית התחקירים "זמן אמת", "מסע חייהם" (50 דק') סיפורו של זיו גרשוני ופנימיית "נירים" לנוער בסיכון ו" לב פתוח" (50 דק') על מנתחי הלב בתל השומר, ביניהם המנתחת הראשונה והיחידה בישראל. "מסע חייהם" זכתה בתחרות הקולנוע התיעודי בפרס הכתבה הארוכה הטובה ביותר לשנת 2020.
בשנת 2022 ביים את הסרט "פנטסטי כאן" על המאייר דוד פולונסקי ששודר במסגרת הסדרה "מוזות" בכאן 11. הסרט מלווה את המאייר עטור הפרסים דוד פולונסקי בתהליך עבודתו על ספר ילדים חדש, חושף אותנו לספרים ולסרטי האנימציה שאייר, ביניהם "ואלס עם באשיר", "אגדת חורבן" וגם ולעולמו האישי כילד שהיגר לארץ מקייב.
באותה שנה ביים את הסרט "החלל ה-74" שהופק על ידי "למה הפקות" (איילת קייט ואמיר הראל) ושודר בyes דוקו ביום הזיכרון לחללי צה"ל. הסרט מספר את סיפורם של רדי פילס וטל הררי, שני חיילים שהיו מצוותי החילוץ והזיהוי של אסון המסוקים שסבלו במשך שנים מפוסט טראומה תוך התמודדות במשרד הביטחון שיכיר בהם. "החלל ה–74" הוא סרט המגולל כרוניקה של אסון מתגלגל שמוסיף ומתקיים יום יום עבור מי שחוו אותו במעגלים השניים. הוא גם מציג תמונת מצב מכעיסה וקודרת בנוגע לטיפול המדינה ומשרד הביטחון באלו הזקוקים להם. "החלל ה-74" היה אחד מעשרת הסרטים הנצפים ביותר בשנת 2022 בערוץ yes דוקו. בשנת 2023 נרכש ע"י ערוץ 13("רשת") ונבחר להיות הסרט המרכזי בשידורי יום הזיכרון 2023.
ביוני 2022 שודרה כתבה ארוכה שביים" בעלת הבית" (50 דק') אותה יצר יחד עם מוריה קור. הכתבה שודרה בכאן 11 במסגרת תוכנית התחקירים "זמן אמת" והציגה את סיפורה של טל אוחנה. ראש המועצה הצעירה בארץ, מי שמובילה את ירוחם למקום שמעולם לא הייתה בו וחושפת גם את האתגר הכי אישי שעמדה בו.
הוראה
טריינין מרצה לקולנוע דוקומנטרי במכללה האקדמית "ספיר" במסלול לתואר ראשון ושני בקולנוע. בנוסף הוא מלמד במכללת "תורת החיים", מכללה לסטודנטים מהציבור הדתי לאומי והחרדי. בשנים קודמות לימד ווידאו תרפיה בחוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב. טריינין לימד מספר שנים במכללת "מנשר" וייסד קורס חברתי בו משתפים פעולה סטודנטים ממכללת "מנשר" וחברי "עמיתים" (עמותה לנפגעי נפש) המשלב יצירה קולנועית משותפת.
קישורים חיצוניים
על הסרט "משפחה בטרנס"
על הסרט "גם כשעיני פקוחות"
על הסרט "צבעים של שנאה"
דאלי (מכתש פגיעה)
מכתש דאלי הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של הצייר הסוריאליסטי הספרדי-קטלאני סלבדור דאלי. האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-2008.
ספיידרמן (סרט)
ספיידרמן (באנגלית: Spider-Man) הוא סרט גיבורי על אמריקאי המבוסס על דמות הקומיקס הפופולרית "ספיידרמן" שיצרו סטן לי וסטיב דיטקו. הסרט הוא מבית סוני ומארוול קומיקס, והוא יצא לאקרנים ב-3 במאי 2002 בארצות הברית. הסרט בבימויו של סם ריימי, ומככבים בו טובי מגווייר, קירסטן דנסט, ג'יימס פרנקו ווילם דפו בתפקידים הראשיים.
הסרט מבוסס על חוברות הקומיקס האחרונות שיצאו על איש העכביש בשנת 2000, עם זיקה לחוברות הישנות. הוא זכה להצלחה בכך שגרף מעל 800 מיליון דולר ברחבי העולם, והוא ממוקם במקום השביעי ברשימת העיבודים לסרטי קומיקס, אחרי "הנוקמים", "איירון מן 3", "הנוקמים: עידן אולטרון", "עלייתו של האביר האפל", "האביר האפל" ו"ספיידרמן 3". לסרט זה נוצרו שני סרטי המשך בעקבות הצלחתו, "ספיידרמן 2" ו"ספיידרמן 3".
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר בקטגוריות הסאונד והאפקטים המיוחדים, כמו גם מועמדות לשישה פרסי סאטורן, מתוכם זכה בקטגוריית הפסקול הטוב ביותר. בנוסף היה מועמד בפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר לסרט באורך מלא.
עלילת הסרט
פיטר פארקר הוא תלמיד תיכון מחונן המתגורר בעיר ניו יורק עם דודו ודודתו, בן ומיי פארקר. חייו של פארקר משתנים כאשר בעת סיור עם בני כיתתו במעבדת מחקר גנטי, אחד העכבישים המהונדסים גנטית עוקץ אותו בכף ידו. כשזה קורה, פארקר מקבל כוחות בדומה לעכביש, כאשר הוא מפגין כוח וזריזות מרובה, כמו גם מפתח חוש המזהיר אותו מפני סכנות ויכולת לטוות קורים בעזרת מפרקי זרועו. פארקר מבקש לנצל את כוחותיו ונענה למודעה המאפשרת זכייה כספית תוך התמודדות בזירת היאבקות, אך בעשייתו זאת, הוא מפספס הזדמנות לעצור פושע שמאוחר יותר הורג את דודו בשוגג. פארקר לובש את זהותו של "ספיידרמן" ונוקם את מות דודו בדרך אותה דודו התווה לו - "כוח גדול מחייב אחריות גדולה" והופך לגיבור המגיח בכל אסון ומציל את הקורבנות.
בזמן הזה, מדען ואיש עסקים בשם נורמן אוסבורן אביו של חברו הטוב של פארקר הארי אוסבורן עורך ניסוי בתרכיב כימי המגביר יכולות פיזיות, ומנסה לשמור על חוזה צבאי בטרם יוצע לחברה מתחרה. חברי מועצת המנהלים של חברתו מתכננים לקחת את הצעת החברה המתחרה, ובניסיון אחרון להוכיח את יעילותו של התרכיב, הוא מנסה אותו על עצמו. בכך הדבר גורם לתגובות זעם בלתי נשלטות והתקף פסיכוטי. הוא גונב מתקן ריחוף וחליפה משוריינת שהחברה פיתחה, ומחליט לנקום בחברי מועצת המנהלים, שהחליטה לפטרו, בדמותו של "הגובלין הירוק".
פיטר פארקר חייב להתמודד כעת עם שלושה דברים בחייו: עבודה חדשה בעיתון ה"דיילי ביוגל", קרב עם "הגובלין הירוק" ואהבתו למרי ג'יין ווטסון, בה מעוניין גם חברו הטוב (ג'יימס פרנקו) הארי אוסבורן.
במהלך הסרט הגובלין הירוק מנסה למשוך את ספיידרמן לצד שלו בטענה שרבים ימותו במאבק ביניהם. ספיידרמן מסרב בתוקף והקרב ביניהם מתחיל. לאחר מכן, במהלך ארוחת חג ההודיה נורמן מבין שפיטר, חברו של בנו, הוא ספיידרמן ומנצל זאת על מנת לתקוף את האנשים שפיטר אוהב. לאחר שהארי מגלה על מערכת היחסים שנרקמה בין מרי ג'יין לפיטר, נורמן חוטף אותה וכן גם רכבל מלא באנשים ומציב בפני ספיידרמן בחירה. אומנם ספיידרמן מצליח להציל את כולם אך הגובלין מטיס אותו לבניין נטוש ושם ספיידרמן והגובלין נאבקים זה בזה בקרב אלים וארוך. במהלך הקרב פיטר מגלה שהגובלין הירוק הוא נורמן אוסבורן שמבקש מפיטר לחוס על חייו, אך באותו הזמן מפעיל סכינים נשלפים ממתקן הריחוף שלו וכמעט הורג את פיטר. פיטר מתחמק ונורמן מת, נורמן מבקש מפיטר לא לגלות להארי את שעולל. אחרי הקרב ומותו של נורמן, הארי מגלה את אביו המת כשספיידרמן מעליו וחושב שספיידרמן הוא שגרם למותו. במהלך ההלוויה הארי נשבע לפיטר שהוא יתנקם בספיידרמן ופיטר ומרי ג'יין הופכים להיות חברים.
ספיידרמן - משחק הסרט
עם יציאת הסרט, חברת משחקי המחשב Activision יצרה משחק המחשב המבוסס על הסרט שכלל מספר סצינות מתוכו. המשחק יצא למחשב האישי, לפלייסטיישן 2, ל-Xbox ואף לקונסולת גיים בוי אדוונס. המשחק התאפיין בשדרוגים של גרפיקה, שליטה קלה ותזוזות מרביות של הדמויות. הוא נמכר במיליוני עותקים לקונסולות השונות ונחשב כהצלחה בדיוק כמו הסרט שעליו התבסס.
הלמוט ריימן
גנרל הלמוט ריימן (בגרמנית: Hellmuth Reymann; 25 בספטמבר 1897 – 8 בדצמבר 1988), היה מפקד בכיר בצבא גרמניה הנאצית שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ולקראת סוף המלחמה פיקד על הגנת ברלין בתחילת הקרבות בעיר נגד הצבא האדום.
קריירה מוקדמת
ריימן נולד ב-4 בנובמבר 1892 בנוישטדט בשלזיה העילית, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, ובשנת 1903 נכנס לבית ספר צבאי. בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-62 (שלזיה העילית ה-3), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-18 באוגוסט 1915 הוא הועלה לדרגת לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
מלחמת העולם השנייה
ב-9 בנובמבר 1939 מונה ריימן למפקד רגימנט הרגלים ה-205, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסהף כחלק מהדיוויזיה ה-52. ב-22 בנובמבר 1941 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, ובתחילת ינואר 1942 הוא חלה, ופרש מתפקידו כמפקד הרגימנט. ב-5 בספטמבר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-254 בצפון רוסיה, וב-1 באוקטובר 1942 הוא מונה במקביל למפקד הדיוויזיה ה-212, שהייתה גם היא בגזרה הצפונית של החזית המזרחית, ובמקביל הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באפריל 1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. ב-1 באוקטובר 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-13. ב-1 באפריל 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-11, וב-5 באפריל הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-28 בנובמבר 1944 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, וב-5 במרץ 1945 הוא מונה למפקד ההגנה על דרזדן, אולם דחה את התפקיד בשל ההרס הנרחב בעיר כתוצאה מהפצצת דרזדן. לאחר מכן מונה למפקד ברלין, ופיקד על הגנת העיר בתחילת הקרב על ברלין, אולם בסוף אפריל הוחלף על ידי הלמוט ויידלינג, וב-7 במאי 1945 הוא נפל בשבי האמריקנים.
לאחר המלחמה
בספטמבר 1945 שוחרר ריימן מהשבי, ולאחר שחרורו הוא התגורר בגרמיש-פרטנקירכן, עד למותו ב-8 בדצמבר 1988.
תחנת הרכבת קריית חיים
תחנת הרכבת קריית חיים היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את אזור הקריות, ובעיקר את השכונה החיפאית קריית חיים. התחנה נמצאת על מסילת החוף של רכבת ישראל במרכז קריית חיים. תוואי מסילת הברזל מחלק את הקריה לקריית חיים מזרחית ולקריית חיים מערבית. מבחינה מוניציפלית, התחנה נמצאת בשטח העיר חיפה.
היסטוריה
בשנות ה-30 התחנה הייתה נקודת עצירה (באנגלית: Halt - מקום מוסכם לעצירת רכבת לצורך העלאת והורדת נוסעים, ללא רציף או מבנה תחנה) בקו ביירות-טריפולי-חיפה, שהופעל בימי המנדט הבריטי ותחנה ברכבת הפרברית לקריית מוצקין. נקודת העצירה חיברה את תושבי קריית חיים עם נמל חיפה, מקום העבודה הבלעדי באזור באותה תקופה. במרוצת השנים הוקם בתחנה צריף קטן.
התחנה הפעילה כיום הוקמה על ידי רכבת ישראל באמצע שנות ה־90. שני הרציפים של התחנה חוברו במנהרה רק בשנת 2000, דבר שהפחית את הסיכון בחציית פסי הרכבת מהרציף האחד לרציף שמולו. הקמתה מחדש של התחנה פגעה בחורשת האקליפטוס הסמוכה (ששימשה את קן הנוער העובד והלומד בשכונה) - חלק מעציה נכרתו לשם הקמת מגרש חניה.
בעקבות המרחק הקצר יחסית בין תחנת קריית חיים לתחנת קריית מוצקין, חלק מהרכבות החולפות אינן עוצרות בתחנה.
ב-16 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, שותקה תנועת הרכבות לתחנה לאחר שטיל קטיושה פגע במוסכי הרכבת בחיפה והרג שמונה מעובדי רכבת ישראל. ב-14 באוגוסט (תום המלחמה), חודשה תנועת הרכבות לתחנה.
מבנה התחנה
מסילה כפולה עוברת בתחנה - מסילה מזרחית (צמודה לרציף 1) לרכבות דרומה ומסילה מערבית (צמודה לרציף 2) לרכבות צפונה.
בתחנה שני רציפי צד (רציף 1 בסמוך לקריית חיים מזרחית; רציף 2 בסמוך לקריית חיים מערבית) המחוברים ביניהם במעבר תת-קרקעי. כניסה לתחנה אפשרית רק מקריית חיים מזרחית, אך היציאה ממנה אפשרית בשני חלקי התחנה.
פרידריך פוירטש
פרידריך אלברט פוירטש (בגרמנית: Friedrich Albert Foertsch; 19 במאי 1900 – 14 בדצמבר 1976) היה גנרל גרמני אשר שירת בוורמאכט בתפקידי מטה בכירים במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה התגייס לבונדסוור ואף שימש כמפקח הכללי שלו (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1961–1963.
ביוגרפיה
פוירטש נולד בוואלץ' ב-19 במאי 1900. אחיו הגדול הוא הגנרל הרמן פוירטש. הוא למד בגימנסיה בהוהנסאלצה ובגראונץ, וב-21 במאי 1918 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית. הוא השתתף בקרבות האחרונים של החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה וזכה בצלב הברזל מדרגה שנייה. לאחר המלחמה הוא הצטרף לפרייקור, וב-1920 התגייס לרייכסווהר. ב-1 באפריל 1922 הוא הועלה לדרגת לויטננט, וב-1 בפברואר 1927 הועלה לדרגת אובר-לויטננט. בין 1932–1934 הוא למד באקדמיית המלחמה, וסיים אותה בדרגת האופטמן.
ב-12 באוקטובר 1937 הוא מונה למפקד פלוגה, וב-1 באוגוסט 1938 הועלה לדרגת מיור. ב-10 בנובמבר של אותה שנה הוא הוצב במטה הקורפוס ה-3. בסתיו 1939 הוא הועבר למטה הדיוויזיה ה-60 ולחם עמה במערכה על צרפת. לאחר סיום המערכה הועבר פוירטש לאגף הציוד, וב-1 בנובמבר 1940 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. במקביל, הוצב במטה הארמייה ה-18. הוא לחם בחזית המזרחית ב-10 במאי 1943 הוא עוטר בעיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 בדצמבר של אותה שנה הוא מונה לראש מטה הארמייה ה-18. ב-1 ביוני 1944 הוא הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור שלושה חודשים לאחר מכן הוא קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל. בסוף ינואר 1945 הוא מונה לראש מטה קבוצת ארמיות קורלנד. ב-1 במרץ הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט. עם כיבוש כיס קורלנד הוא נפל בשבי הצבא האדום.
הסובייטים העמידו את פוירטש למשפט וגזרו עליו 25 שנות מאסר בעוון הרס ערים ופשעי מלחמה. עם זאת, ב-9 באוקטובר 1955, עשור לאחר סיום המלחמה, הוא שוחרר וחזר לגרמניה. שנה לאחר מכן, הוא התגייס לבונדסוור - הצבא הגרמני החדש, בדרגת גנרל-מיור. הוא מונה למפקד הקורפוס ה-2, ובאפריל 1957 הועבר לפקד על דיוויזיית הגרנדירים ה-2. לאחר מכן הוצב במטה העליון של בעלות הברית באירופה. ב-31 במרץ 1961 הוא הפך למפקח הכללי (מקביל לרמטכ"ל) השני של הבונדסוור. הוא כיהן בתפקיד במשך שנתיים תמימות.
לאחר פרישתו מהצבא, התגורר פוירטש עם משפחתו בגוסלאר עד מותו ב-14 בדצמבר 1976.
דרך ארץ (חברה)
חברת דרך ארץ הייוויז (1997) בע”מ, המוכרת בשם המקוצר דרך ארץ, היא בעלת הזיכיון לתחזוק, הפעלת וגביית האגרה עבור הנסיעה בכביש חוצה ישראל.
בעלות
חברת דרך ארץ הייווייז מנג'מנט קורפוריישן בע"מ מספקת את שירותי ההפעלה והתחזוקה לבעלת הזיכיון. חברת הסלילה והפיתוח "דרך ארץ CJV" נמצאת בבעלותם של החברות: דניה סיבוס (מקבוצת אפריקה ישראל), סולל בונה (מקבוצת שיכון ובינוי), ו-Aecon Construction Group. Inc, חברה קנדית שהקימה ומפעילה את כביש האגרה האלקטרוני הראשון בקנדה. בחברת התפעול - "דרך ארץ - מפעילת כביש 6" - שותפים שיכון ובינוי, קרן קיסטון, כלל והפניקס. חברת התפעול אחראית על גביית האגרה, תחזוקה שוטפת של הכביש, טיפול בתקלות וכדומה.
חברת דרך ארץ מתפעלת את כביש חוצה ישראל על ידי חברת "דרך ארץ - המפעיל". חברת חוצה ישראל ממונה על חברת דרך ארץ, והיא האחראית כלפי משרד התחבורה על פעולות החברה המפעילה. חברת "נתיבי הכרמל מערכות ותפעול", חברה-אחות של דרך ארץ, מפעילה את מנהרות הכרמל בחיפה.
בשנים 2010 - 2012 מכרו אפריקה ישראל, שיכון ובינוי ו-Canadian Highways את חלקן ב"דרך ארץ" והמדינה גם היא את זכויותיה ל-49% מהרווחים בפרויקט. בעלי המניות אשר רכשו את הפרויקט הם משקיעים מוסדיים המאוגדים תחת שתי שותפיות מוגבלות המובלות על ידי קרנות תשתיות. שותפות תש"י דרכים בראשות קרן תשתיות ישראל (75% מהמניות ו- 51% מהזכאות לדיבידנדים והלוואות בעלים) ושותפות נוי חוצה ישראל בראשות קרן נוי (25% מהמניות- 49% מהזכאות לדבידנדים והלוואות בעלים).
ביולי 2019 החברות כלל ביטוח והפניקס חברה לביטוח רכשו 32% מהחברה לפי שווי של חצי מיליארד שקל.
היסטוריה
בשנת 1993, הקימה ממשלת ישראל את החברה הממשלתית "חברת כביש חוצה ישראל בע"מ", שייעודה היה הקמת כביש חוצה ישראל. החברה המליצה לסלול את חלקו המרכזי של הכביש באמצעות זכיין שיפעל בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT), שיסלול את הכביש במימון עצמי, יתפעל אותו תוך כדי גביית אגרה, ויעביר אותו לאחר שלושים שנה לרשות המדינה.
החברה קיימה מכרז, שאושר על ידי הממשלה, ובו זכתה חברת דרך ארץ, שהוקמה על ידי שותפותיה בשנת 1997 לשם התמודדות במכרז. ב-16 בפברואר 1998 נחתם הזיכיון בין המדינה לבין החברה. ב-28 באוקטובר 1999, הושלמה הסדרת הסכמי המימון ("הסגירה הפיננסית") של הפרויקט, ובסוף 1999 הוחל בסלילת הכביש.
ב-29 בדצמבר 2002, החלה החברה בגביית אגרה בכביש חוצה ישראל לאחר שנפתחו לתנועה 31 ק"מ מהכביש, מקיבוץ איל עד בן שמן.
בשנת 2007, חתמו המדינה וחברת דרך ארץ על ההסכם להקמת קטע 18, ממחלף עירון ועד מחלף עין תות באזור אליקים (כ-17 קילומטר). גיוס המימון בוצע בניהולו של בנק הפועלים יחד עם 30 מוסדות פיננסיים מישראל. הקמתו והפעלתו של קטע 18 על ידי דרך ארץ נעשתה במסגרת הרחבת חוזה הזיכיון המקורי עבור הקטע המרכזי של חוצה ישראל (ממחלף שורק בדרום עד עירון בצפון).
מימון הפרויקט
היקף ההשקעה של דרך ארץ בפרויקט הקטע המרכזי (באורך 87 קילומטר), על מרכיביו השונים, נאמד בכ-1.3 מיליארד דולר. מימון ההשקעות נעשה בעיקרו, כדלקמן:
בספטמבר 2004 מכר בנק הפועלים למשקיעים מוסדיים 400 מיליון שקל מההלוואה שנתן לחברת דרך ארץ.
גבייה
חברת דרך ארץ, מפעילת כביש 6, הופיעה לא פעם בכותרות כגורם שמנהל גבייה אגרסיבית וקנסות כנגד נהגים, גם במקרים של סכומים קטנים ולעיתים קנסות יוצאי דופן שנוצרו ב-"שיטת מצליח". נכתב גם כי ההתנהלות אל מול המפעילה של הכביש, חברת דרך ארץ, יכולה להיות "אטית, מייגעת ומלווה בעוגמת נפש רבה", בעיקר בגלל מדיניות הקנסות והחיובים הקשה.
ועדת הערר של כביש 6
הגוף האחראי לבירור ערעורים על קנסות או חיובים של הנוסעים הוא ועדת הערר של כביש 6. לאחר כמה החלטות מפתח שנתנה הוועדה במקרים שונים של חייבים שערערו על קנסות, נוצרו כללים וחובות שחלים על חברת דרך ארץ בהתנהלותה מול הצרכן (הנהג). לוועדת ערר יש צורך להביא את החשבוניות והקנסות שנשלחו על ידי כביש 6. אם אלה לא הגיעו בגלל טעות שמקורה בכתובת הדואר, הרי שעל חברת דרך ארץ חלה חובה להביא את העתקי כל המסמכים שנשלחו, והחברה אינה יכולה רק לטעון טענות משפטיות מבלי לגבותן במסמכים. הודעות החיוב בתשלום והקנסות נשלחות לכתובת בעל הרכב, כפי שהיא מופיעה במשרד הרישוי. מאחר שייתכן שהנהג עבר דירה, מאז שעדכן את כתובתו בפעם האחרונה או שהרישום פשוט שגוי, עלול להיווצר מצב שבו צובר הנהג מספר קנסות רב בטרם מגלה כי יש לו חוב. אם אכן התברר שכתובת הנהג אינה מעודכנת כראוי במשרד הרישוי, נהגה דרך ארץ לטעון שלמעשה בוצעה עבירה, משום שהימנעות מעדכון כתובת במשרד הרישוי היא עבירה פלילית על פקודת התעבורה שעונשה שנתיים מאסר או קנס על סך 12,900 שקל. יחד עם זאת, בהחלטה בעניין זה קבעה ועדת הערר של כביש 6, שהטענה היא למעשה ניסיון של חברת דרך ארץ להטיל אימה על הפונים, להרתיעם מהגשת ערר ולהפעיל עליהם לחץ להגיע לפשרה ולמשוך את הערר. ועדת הערר ציינה שהיא אינה דנה בטענות פליליות ושחברת דרך ארץ אינה קובעת את מדיניות אכיפת החוק הפלילי. על כן, קבעה הוועדה, ראוי שדרך ארץ תימנע מלהעלות טענה זו.
תביעות ייצוגיות
באוקטובר 2012, בית המשפט אישר דיון בתובענה ייצוגית נגד דרך ארץ ופסק כי על חברת דרך ארץ, המפעילה את כביש 6, להשיב סכומים שגבתה ביתר או בכפל, לרבות הפרשי הצמדה וריבית שהוטלו בגין סכומים אלה. בבקשה לאישור בתביעה הייצוגית, שהוגשה על ידי החברות "מינוף ויזמות" ו"זני שירותי מימון", נטען כי בתאריכים שונים חויבו כלי רכב שונים שלהן בחיובי יתר, שנבעו מפרוק אקטיבי של נסיעה רצופה על ידי חברת דרך ארץ וחיוב בחיובים כפולים בגין אותה נסיעה. לטענת החברות, בין אוקטובר 2009 ליוני 2010 חויבו נוסעים שונים בכביש 6 בחיובי-שווא המגיעים לסך של 97 מיליון שקל. בנוסף, נטען, על הסכומים שבהם חויבו הנוסעים שלא כדין נוספה גם ריבית פיגורים, שנגבתה אף היא בניגוד לדין.
תאוצת הכובד
תאוצת הכובד של גוף היא קצב השינוי במהירותו כאשר הוא נמצא בנפילה חופשית בשדה כבידה.
תאוצת הכובד עומדת ביחס ישר למסת הגוף המחולל את שדה הכבידה אך היא אינה תלויה במסת הגוף הנופל. נהוג לסמן את תאוצת הכובד באות g, וערכה על פני השטח של כדור הארץ נע בין m/s² 9.72 ל-m/s² 9.82 (מטר לשנייה בריבוע). עקב סיבוב כדור הארץ סביב צירו, עקב פחיסות כדור הארץ, ועקב הבדלים טופוגרפיים וגאולוגיים, ערכו של g על פני כדור הארץ שונה ממקום למקום בטווח האמור. יש לשים לב כי תאוצת הכובד מתייחסת לתאוצה הנגרמת על ידי כוח הכובד בלבד כשהיא חופשית מהתנגדות אוויר וגורמים אחרים.
גוף שעבר ממצב מנוחה למצב של נפילה חופשית בסמוך לפני כדור הארץ, יגיע לאחר השנייה הראשונה לנפילתו למהירות של כ-9.8 מטר לשנייה, בתום 3 שניות מהירותו תהיה גדולה פי שלושה, כלומר כ-29.4 מטר לשנייה, וכך הלאה. לאחר t שניות מהירותו תהיה כ-9.8t.
הנוסחה המלאה לחישוב תאוצת הכובד על פניו של גוף כדורי היא: כאשר G הוא קבוע הכבידה האוניברסלי, M היא מסת הגוף המחולל את שדה הכבידה (לדוגמה - כדור הארץ) ו-R הוא המרחק ממרכז הכובד שלו. נוסחה זו נובעת ישירות מחוק הכבידה של ניוטון.
ערכו של G, קבוע הכבידה האוניברסלי (מחושב ביחידות מטר, ק"ג, שנייה):
ערכה של מסת כדור הארץ M (בקילוגרם):
ערכו של R, רדיוס כדור הארץ ממרכזו ועד גובה פני הים (במטרים):
התוצאה היא:
גלילאו גליליי היה הראשון שטען כי אחר שזורקים גוף כלפי מעלה מהירותו הולכת ופוחתת בקצב קבוע, השווה לקצב בו היא גדלה כאשר הגוף נופל. שינוי המהירות מיוחס לכוח הפועל על הגוף, אותו זיהה אחר כך אייזק ניוטון ככוח הכובד. עד גלילאו נהוג היה לחשוב, כי לכל חומר יש "מצב טבעי", לדוגמה: המצב הטבעי של כדור הוא לנוע מטה כלפי כדור הארץ, או של הכוכבים לנוע בצורה מעגלית. גישה זו נתמכה על ידי אריסטו.
העובדה שתאוצת הנפילה החופשית איננה תלויה במסת הגוף הנופל אלא רק בעוצמת שדה הכבידה ידועה בשם "עקרון השקילות החלש" ועליה התבסס מאוחר יותר אלברט איינשטיין כאשר ניסח את "עקרון השקילות החזק" שהוא הבסיס לתורת היחסות הכללית. עקרון השקילות החלש נובע מהחוק השני של ניוטון. אמנם עוצמת הכוח המופעל על הגוף הנופל עומדת ביחס ישר למסתו, ולכן ככל שמסתו גדולה יותר יפעל עליו כוח גדול יותר, אך תאוצת הכובד שלו תישאר בלתי תלויה במסתו שכן ככל שמסתו של גוף גדולה יותר נדרש כוח גדול יותר להאצתו.
תאוצת הכובד כתלות בגובה
מבנה כדור הארץ קרוב יותר לאליפסואיד מאשר לכדור, ופני כדור הארץ אינם מעטפת כדורית מושלמת, ויש בהם הרים ועמקים. לפיכך, על אדם הנמצא על הר הגבוה מפני הים פועל כוח כבידה נמוך יותר משהיה פועל עליו בגובה פני הים או בעמק, כתוצאה מכך שמרחק גופו ממרכז כדור הארץ גדול יותר.
את כוח הגרביטציה כתלות בגובה ניתן לתאר בעזרת הנוסחה: כאשר {g_h} הוא ערך תאוצת הכובד בגובה h מעל פני הים, {r_e} הוא הרדיוס הממוצע של כדור הארץ, ו-h הוא הגובה מעל פני הים. לדוגמה, ערך תאוצת הכובד נמוך בכ-0.03% על החרמון מאשר בתל אביב.
ערך תאוצת הכובד משתנה ממקום למקום גם כתוצאה מהבדלים בצפיפות הקרקע.
אנומליית כבידה
פער במיקום מסוים על פני כדור הארץ בין הערך הנמדד של הכבידה לבין הערך המחושב על בסיס המודל התאורטי מוגדר כאנומליית כבידה. אם כדור הארץ היה כדור מושלם עם צפיפות זהה, הרי שהכבידה הנמדדת הייתה זהה בכל מקום מדידה, באופן הניתן לחישוב באמצעות משוואה אלגברית פשוטה. עם זאת, כדור הארץ הוא בעל שטח פנים מחוספס והרכבו לא אחיד, כך ששדה הכבידה שלו מתעוות. הערך התאורטי של הכבידה יכול להיות מתוקן עבור גובה המדידה והשפעת השטח הקרוב, אך עדיין ימצאו הבדלים ביחס לערך הנמדד. אנומליית כבידה זו יכולה לגלות את מבני תת-הקרקע ואת צפיפותם. כך למשל, מסה של עפרה צפופה תחת פני השטח תוביל לאנומליה חיובית בגלל המשיכה המוגברת של העפרה.
מודלים תאורטיים שונים ינסו לחזות את הערכים השונים של הכבידה, ולכן אנומליית הכבידה מחושבת בהתאם למודל. אנומליית בוגה, אנומליית אוויר חופשי ואנומליית משיכה איזוסטזית מבוססות כל אחת על תיקונים תאורטיים שונים לערך הכבידה.
סקר כבידה מבוצע על ידי מדידה של אנומליות הכבידה במקומות רבים באזור שבו מתעניינים, תוך שימוש בכלי נייד בשם גרבימטר. ניתוח זהיר של מידע הכבידה מאפשר לגאולוגים להניח הנחות בדבר הגאולוגיה של תת-הקרקע.
שדה המודל והתיקונים
נקודת המוצא לשדה המודל היא אליפוסאידת ההתייחסות הבינלאומית ( International Reference Ellipsoid) אשר ניתן להסיק ממנה עבור כל נקודה בכדור הארץ את הכבידה הנורמלית {g_n}. התאמות נוספות של שדה המודל באות לידי ביטוי בתיקונים המוספים לכבידה הנמדדת או (בהתאמה) מוחסרים מהכבידה הנורמלית. כמינימום, אלו כוללים תיקוני טידאלים (גאות ושפל) -, תיקון פני השטח (terrain correction) - ואת תיקון האוויר החופשי -. תיקונים אחרים מוספים למודלי כבידה שונים. ההבדל בין הכבידה הנמדדת המתוקנת והכבידה הנורמלית היא אנומליית הכבידה.