cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יניב אלאלוף
ביוגרפיה
אלאלוף התגייס לצה"ל בנובמבר 1991, והחל את שירותו בקורס טיס. לאחר שנשר מהקורס התנדב לצנחנים. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לחטיבה ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 202, ופיקד בין היתר על שתי היתקלויות עם מחבלי חזבאללה על גבול לבנון.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 202, ופיקד עליו בין היתר בזמן ניסיון החטיפה בע'ג'ר, ובמהלך מלחמת לבנון השנייה. את תפקידו סיים בשנת 2007. בהמשך מונה למפקד בא"ח צנחנים בין השנים 2007–2009. לאחר מכן שימש כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי בין השנים 2009–2011.
ב-19 במאי 2011 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת עציון, ושימש בתפקיד עד 14 ביולי 2013. בהמשך מונה לראש מחלקת תכנון באג"ת בין השנים 2013–2015. ב-18 באוגוסט 2015 מונה למפקד בה"ד 1. ב-8 בינואר 2017 התרחש פיגוע הדריסה בטיילת ארמון הנציב, במהלכו מחבל ערבי דרס למוות קצינה ושלושה צוערי מגמת נחשון. אלאלוף הגיע למקום ותיחקר את הצוערים לאחר שנמתחה ביקורת על תפקודם. ב-27 באוגוסט 2017 סיים את תפקידו. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ה (2017–2018).
ב-29 בינואר 2018 הועלה לדרגת תא"ל וב-18 בפברואר נכנס לתפקידו כמפקד עוצבת סיני, ושימש בתפקיד עד 1 באוגוסט 2019. ב-22 בספטמבר 2019 מונה למפקד אוגדת איו"ש, תפקיד בו שירת עד 14 באוקטובר 2021. בשנת 2022 מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
חיים אישיים
אלאלוף נשוי ואב לארבעה. בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי הרצליה, ותואר שני בלימודי ביטחון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
יהודית גואטה
יהודית גואטה (נולדה ב-1963) היא צלמת, אוצרת ומורה לצילום ישראלית.
ביוגרפיה
גואטה נולדה בירושלים ובגיל צעיר עברה עם משפחתה לתל אביב.
בין השנים 1988–1989 שימשה כאסיסטנטית של הצלם מיכה קירשנר.
הייתה ממייסדות גלריה לימבוס בתל אביב וניהלה את הגלריה בין השנים 1991–2008.
בשנים 2007–2009 שימשה כראש הוועדה לאמנות פלסטית וחברה בוועדה לקולנוע וטלוויזיה של המועצה לתרבות ולאמנות מפעל הפיס.
החל משנת 1993 פועלת בסדנאות האמנים בתל אביב ובגני תקווה.
מרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת ת"א בקורס "פוטותרפיה - צילום ככלי טיפולי".
מכהנת כיום כראש המחלקה לצילום בחוג לתקשורת במכללה האקדמית ספיר וראש המחלקה לצילום בבית הספר להנדסאים ספיר.
מהכנת כמנהלת גלריה עזריאלי וכראש החוג לתקשורת צילומית במכללה האקדמית הדסה בירושלים.
עבודותיה
עבודותיה המוקדמות של גואטה צולמו בשחור-לבן, ועסקו בדרך כלל בדעיכה ובמוות.
ביצירותיה המאוחרות יותר משתמשת גואטה בצילום בצבע וחלק מהצילומים זוכים לעיבוד תמונה ממוחשב.
מלבד הצילום עצמו, גואטה מייחסת חשיבות רבה לתערוכות הבוגרים שאצרה: "תערוכת הבוגרים היא הזדמנות מרתקת להתבונן אל המרחב הפרטי והתרבותי של דור המילניום ולהבין מה התסמינים שהוא נושא עמו, מהם עולמות התוכן ומה מערך היחסים עם סביבותיו. זוהי הזדמנות להתבונן ולנתח את התסמינים ולקרוא תמונת מצב של דור. זוהי גם הזדמנות להתבונן אל השינויים במרחב החזותי שדור זה שותף בו, דור שהוא תוצר של סביבת רשת דינאמית ואקטיבית, של ריבוי ושטף של עולם חזותי, של שיח טקסטואלי מתומצת לאימוג׳י, של זמן, מבט וקשב מתקצר והולך״.
אלברטו אקווילני
אלברטו אקווילני (באיטלקית: Alberto Aquilani; נולד ב-7 ביולי 1984 ברומא) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר המרכזי ומאמן כדורגל, המאמן את פיזה. שיחק בעבר בנבחרת איטליה, עימה השתתף ביורו 2008 ובמונדיאל 2014.
קריירה
אקווילני החל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של המועדון המקומי א.ס. רומא. לקראת סיום עונת, בגיל 18, ערך אקווילני את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של רומא בסרייה א', תחת המאמן פאביו קאפלו. בעונה שלאחר מכן,, הושאל אקווילני לקבוצת טרייסטה מהסרייה ב' על מנת לצבור ניסיון. הוא פתח בקביעות בהרכבה של טרייסטה, והבקיע במדיה ארבעה שערים ב-41 משחקים. בעונת חזר אקווילני לרומא, והפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה. במהלך העונה שלאחר מכן כבש אקווילני לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של רומא, וסיים את העונה עם שלושה שערי ליגה ושישה שערים בכל המסגרות. אחד מהשערים היה בניצחון על לאציו בפברואר 2006, ששבר את שיא הניצחונות הרצופים בסרייה א'.
בעונת הפך אקווילני לאחד מהשחקנים המובילים ברומא. הוא שיחק בעונה זו לראשונה בקריירה שלו בליגת האלופות. עם זאת, הוא סבל מפציעה קשה במהלך העונה, שמנעה ממנו לשחק במשך מספר חודשים. הוא חזר לשחק במאי 2007, וזכה עם הקבוצה בסיום העונה בגביע האיטלקי, שהיה התואר הראשון בקריירה שלו. הוא הספיק להבקיע בעונה זו שלושה שערים בכל המסגרות.
אקווילני פתח היטב את עונת, אך נפצע פעם נוספת באוקטובר 2007 וחזר לשחק בינואר 2008. הוא סיים את העונה עם ארבעה שערים, וזכה עם קבוצתו בפעם השנייה ברציפות בגביע האיטלקי. בעונת הוא סבל ממספר פציעות ושיחק רק ב-14 משחקי ליגה. בסיום העונה האריך את חוזהו ברומא עד לשנת 2013.
באוגוסט 2009 חתם אקווילני ל-5 שנים בקבוצת ליברפול האנגלית, תמורת 17.2 מיליון לירות שטרלינג. הוא יועד להחליף את צ'אבי אלונסו, שעזב זמן קצר קודם לכן לריאל מדריד. ברם, אקווילני לא הפגין רמת משחק גבוהה ובאוגוסט 2010 הושאל ליובנטוס. עונה לאחר מכן הושאל לשנה למילאן. בסוף תקופת השאלה זו, נמכר אקווילני לפיורנטינה תמורת 7 מיליון אירו.
ב-6 באוגוסט 2015 חתם לשלוש שנים בספורטינג ליסבון הפורטוגזית.
ב-26 באוגוסט 2016 חתם אקווילני בפסקארה. לאחר כחצי עונה, ב-3 בינואר 2017, הושאל עד לתום העונה לססואולו. ב-25 באוגוסט 2017 חתם אקווילני לשנתיים בלאס פאלמס.
נבחרת לאומית
אקווילני היה חבר בכל הנבחרות הצעירות השונות של איטליה. הוא השתתף באליפות אירופה עד גיל 16 ב-2001, ובאליפות אירופה עד גיל 19 ב-2003 שבה הבקיע שער אחד. בשנת 2004 הוא החל לשחק בנבחרת הצעירה של איטליה. באליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2007 שנערכה בהולנד הבקיע אקווילני שני שערים, וסייע לנבחרתו לסיים במקום החמישי ולהעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג. הוא אף נבחר להרכב המצטיינים של הטורניר.
אקווילני שיחק לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת של איטליה בנובמבר 2006. הוא העפיל עם הנבחרת ליורו 2008, ונכלל בסגל גם בטורניר עצמו. במהלך הטורניר הוא נכנס כמחליף במשחק השלישי של שלב הבתים מול צרפת, ופתח בהרכב במשחק רבע הגמר מול ספרד, בעקבות השעייתם של אנדראה פירלו וג'נארו גאטוזו. איטליה הפסידה במשחק בדו-קרב בעיטות עונשין והודחה מהטורניר.
באוקטובר 2008 הבקיע אקווילני את שני שעריו הראשונים במדי הנבחרת הבוגרת, במשחק מול נבחרת מונטנגרו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
נסרין קדרי (אלבום)
נסרין קדרי הוא אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית נסרין קדרי. האלבום יצא לאור ב-22 בספטמבר 2014, על ידי חברת התקליטים ליאם הפקות.
רקע והפקה
האלבום משלב בתוכו שירים בעברית וערבית, שנכתבו, הולחנו והופקו על ידי מפיקים ופזמונאים שונים, בהם תמיר צור, רותם כהן, פאר טסי ושי ראובני.
ביקורת
בן שלו מהארץ ביקר את האלבום באופן מעורב באומרו, "המחצית הראשונה של האלבום טובה, ולא בכדי: היא כוללת בעיקר שירים קצביים ואת "אנא בחיבאק" ו"חייאתי". ההסתייגויות מהאלבום מתחילות לצוץ רק במחצית השנייה שלו, שבה הערבית נעלמת כליל והתמטיקה הרומנטית הצפויה מתחילה לעייף. אבל בעידן הסינגל הסלולרי חצי אלבום טוב זה הישג לא מבוטל, ומכיוון שנראה שקדרי היא רצה למרחקים לא קצרים, יש לקוות שבהמשך הדרך, עם קצת יותר ערבית במיקס ועם קאדר כותבים פחות הומוגני מבחינה מחשבתית, היא תוסיף ותשתפר. זהו, עכשיו אפשר לעבור לפרשנויות הפוליטיות, החברתיות, המגזריות והמגדריות".
אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (955 - 7 בדצמבר 983), המכונה גם אוטו האדום (רופוס) היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנים 973 עד 983, השליט השלישי לשושלת האוטוניאנית. במהלך כהונתו החזיק גם בשטחים בפולין, בוהמיה ואיטליה.
שנותיו הראשונות
אוטו השני היה בנם השלישי של אוטו הגדול ואדלייד מאיטליה. ב-957 מתו אחיו למחצה, נסיך הכתר ליאודולף, דוכס שוואביה וכן שני אחיו הגדולים, היינריך וברונו ולכן אוטו בן השנתיים הפך לנסיך הכתר של הממלכה ויורשו של אוטו הראשון. הוא התחנך על ידי דודו, ברונו הגדול הארכיבישוף של קלן, ועל ידי אחיו למחצה וילהלם, ארכיבישוף מיינץ. המארקגראף אודו הראשון הופקד על הכשרתו הצבאית של אוטו ועל הוראת מנהגיה החוקיים של הקיסרות.
במטרה להבטיח את סדר הירושה, אוטו הראשון, לפני שיצא לאיטליה לעזור לאפיפיור ולתבוע ממנו את התואר הקיסרי, כינס דיאט אימפריאלי בורמס בשנת 961, שם נבחר אוטו כמלך שותף. טקס ההכתרה התקיים בקתדרלה של אאכן ב-26 במאי 961. בכך הפר אוטו הראשון את הנוהג שיש למנות לתפקיד מלך שותף רק צאצא בוגר.
אוטו הראשון ביקש לחזק את יחסיו עם האימפריה הביזנטית, לשם כך הוא תכנן להשיא את אוטו השני לבתו של הקיסר הביזנטי. אולם לשם מימוש הסכם נישואין כזה, היה על אוטו השני להיות בעל תואר קיסר, המקביל לתארו של השליט הביזנטי. לפיכך זימן אוטו הראשון את אוטו השני לרומא, ושם, ב־25 בדצמבר 967 הוא הוכתר לקיסר משותף לצידו של אביו על ידי האפיפיור יוחנן השלושה עשר, אולם לא נשא בתפקיד ביצועי כלשהו.
בתו של הקיסר הביזנטי הייתה רק בת חמש, ולכן ב-14 באפריל 972, נישא אוטו לתאופאנו, אחייניתו של קיסר האימפריה הביזנטית, יוחנן הראשון צימיסקס שהייתה בת 14 בנישואיה והוכרה כקיסרית על ידי האפיפיור.
לאחר מות אביו, בשנת 973, עם שובו ממערכות אביו באיטליה, ובהיעדר אחים שיתבעו את הכתר, הפך אוטו לשליט יחיד של האימפריה הרומית הקדושה.
סכסוך עם היינריך השני, דוכס בוואריה
לאוטו השני לא היו אחים שהיו עלולים לחלוק על זכותו למלוך. אולם האצולה הסקסונית התנגדה לחלק ממהלכיו של אוטו הראשון והתנגדות זו התחזקה כאשר אוטו השני הביא נסיכה מהמזרח, מה שהצביע על כך שיש לקיסר אינטרסים שאינם חופפים לאלו של האצולה הסקסונית. התנגדות נוספת הייתה למינויו של אדם שאינו ממשפחה אצילית לקנצלר.
במטרה להשיג שלום בית, אוטו השני העניק ב־27 ביוני 973 לבן דודו, היינריך השני, דוכס בוואריה, שליטה על הטירות הקיסריות בבמברג ובשטגאוראך. זה לא הספיק לדוכס היינריך, שרצה להרחיב את השפעתו בדוכסות שוואביה. מותו של הבישוף אולריך מאוגסבורג ב-4 ביולי 973 הצית את הסכסוך בין בני הדודים. בלי להתייעץ עם אוטו השני, היינריך השני מינה את בן דודו היינריך הראשון, בישוף אוגסבורג כבישוף החדש של אוגסבורג. אוגסבורג שכנה בצד המערבי של הגבול עם שוואביה-בוואריה, שטחו של גיסו של הנרי השני בורכרד השלישי, דוכס שוואביה. מה שהצית סכסוך.
ב-12 בנובמבר 973 נפטר בורכרד השלישי ללא יורש. היינריך השני דרש מאוטו השני למנותו כדוכס שוואביה החדש. הקיסר חש בשאיפותיו המרחיקות לכת של בן דודו ודחה את בקשתו. במקום זאת, אוטו השני מינה כדוכס את אחיינו אוטו, בנו של אחיו למחצה ליאודולף. מינוי זה, שהחליש את תביעתו של היינריך לכס המלוכה, גרם להיינריך בשנת 974 לכרות ברית נגד אוטו השני עם דוכס פולין מיישקו הראשון ובולסלאב השני, דוכס בוהמיה. המאבק נמשך כשנתיים, שבסופן אוטו דיכא בהצלחה את המרד, שלל מהיינריך את תואר הדוכס והיינריך מצא מקלט בבוהמיה.
על מנת להחליש את כוחותיהם של מתחרים על כס המלוכה, אוטו ארגן מחדש את הדוכסויות בדרום גרמניה. על כשליש משטחה של דוכסות בוואריה הוא הקים את דוכסות קרינתיה ובכך ניתק את בוואריה מהמארק של ורונה בצפון איטליה.
במטרה להכניע סופית את היינריך השני, יצא אוטו באוגוסט 977 למתקפה בבוהמיה, אולם בהיעדרו, פרץ מרד בבוואריה המכונה מלחמת שלושת ההיינריכים, לכן נאלץ אוטו לחזור לבוואריה. הקיסר, בסיוע דוכס שוואביה ובוואריה, פגש את המורדים בפסאו, ולאחר מצור ממושך, הכניע אותם.
ב-31 במרץ 978 אוטו הביא את המורדים בפני הדיאט הקיסרי בקוודלינבורג, בולסלאוס השני נשבע אמונים לקיסר ומישקו הכיר בעליונותו של הקיסר.
המלחמה עם דנמרק
ב-950 הכניע אוטו הגדול את ממלכת דנמרק ואילץ את מלך דנמרק גורם הזקן להשבע לו אמונים. אוטו הגדול גם אילץ את המלך גורם להתנצר. בתקופת שלטונו של אוטו הגדול, דנמרק מילאה את כל התחייבויותיה ושילמה מס לגרמנים. כשהאראלד הראשון, מלך דנמרק התמנה למלך בשנת 958, הוא הרחיב את שליטת ממלכתו לנורווגיה, והפך למלך שם בשנת 970. עם התחזקות כוחו האראלד כבר לא היה מוכן לקבל את עליונות האימפריה הרומית הקדושה על ממלכתו. בקיץ 974 מרד הרלד נגד אוטו השני. בתמיכת כוחות נורווגיים הצליח האראלד לחצות את גבול דנמרק לגרמניה והביס את הכוחות הגרמניים שהוצבו בצפון. אוטו השני תקף את כוחותיו של האראלד, אך הצבא הדני-נורווגי המשותף הביס את הצבא הגרמני. אולם בסתיו, כאשר בעלות הברית הנורווגיות הפליגו צפונה כדי לחזור לנורווגיה, הצליח אוטו השני להתמודד עם התקדמותו של הרלד בדנבירקה. כתוצאה מהניצחון בקרב זה, אוטו השני סיפח את דנמרק באופן רשמי לאימפריה והגלה את האראלד לנורווגיה.
המלחמה עם צרפת
אוטו הראשון פיצל ב-959 את לותרינגיה לשתי יחידות ממשל, דוכסות לורן התחתית ודוכסות לורן העילית, שהופרדו על ידי נהר הריין, בשנת 977 מינה אוטו השני, את בן דודו, שארל, אחיו הגולה של לותר, מלך צרפת, לדוכס לורן התחתית. פעולה זו עוררה את זעמו של לותר, שהתייחס אל לורן כאל חלק מנחלתו.
לותר פלש ללורן עם 20,000 חיילים והצעיד את כוחותיו לעבר אאכן, שם התגוררו אוטו ומשפחתו. אוטו נאלץ לסגת לקלן ולאחר מכן לדוכסות סקסוניה. אימו של אוטו, אדלייד מאיטליה, שהייתה חמותו של לותר, תמכה בלותר ועברה ועברה לחצר אחיה, המלך קונרד מבורגון. לותר כבש את אאכן, אבל נסוג אחרי חמישה ימים.
אוטו השני כינס את הדיאט הקיסרי באמצע יולי בדורטמונד. שם הכריז מלחמה נגד צרפת והכין את צבאו לצעוד מערבה. בספטמבר 978, ארגן אוטו צבא של 30,000 לוחמים ויצא למתקפת נגד בצרפת. צבאו נתקל בהתנגדות מועטה ביותר והוא ערך מצור על פריז. רק מגפה בקרב חייליו מנעה ממנו לכבוש את העיר. בדרכם חזרה לגרמניה הותקף צבאו מאחור וספג אבדות קשות בנפש ובציוד.
למרות שאף אחד מהצדדים לא זכה לניצחון ברור, אוטו השני הרגיש שכבודו הוחזר ופתח במשא ומתן לשלום עם המלך הצרפתי. ב-980 חתמו שני המלכים הסכם שלום בו לותר זנח את דרישת הריבונות הצרפתית על לורן ואוטו, מצידו, הכיר בזכותו של בנו של לותר, לואי, למלוך בצרפת אחרי אביו.
איטליה
לאחר הסכם השלום עם צרפת, אוטו עבר עם אשתו, בנו וחצרו לדרום הרי האלפים שם השלים עם אימו. הוא חגג עמה את חג המולד ברוונה וקיבל את כתר לומברדיה כמלך איטליה. האפיפיור בנדיקטוס השישי, שנבחר לתפקיד על ידי אוטו הראשון, נכלא על ידי הרומאים בטירת סנטאנג'לו. הוא מת בשבי בשנת 974. האנטי-אפיפיור בונפיציוס השביעי שירש אותו ברח באותה שנה לקונסטנטינופול ובנדיקטוס השביעי היה לאפיפיור החדש. בנדיקטוס קיבל את פניו של אוטו עם כניסתו לרומא ביום חג הפסחא של 981.
היחסים בין האימפריה לרפובליקה של ונציה טופלו מחדש בתקופת שלטונו של אוטו השני. בשנת 966, דוכס ונציה, פייטרו קאנדיאנו הרביעי התחתן עם ואלדראדה, קרובת משפחתו של אוטו הראשון. הנישואין הביאו את האימפריה ואת ונציה למערכת יחסים קרובה, והעניקו שורה של הסכמים מסחריים לוונציה בכלל ולמשפחתו של פייטרו הרביעי במיוחד. הסכמים אלה חיזקו את הקשר של ונציה לאימפריה המערבית, מה שהכעיס מאוד את יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית, שכן ונציה שלטה בכל הסחר הימי בין מערב אירופה ללבנט הביזנטי במזרח.
בזמן שאוטו השני היה עסוק בדיכוי מרידות בגרמניה, הוונציאנים המתנגדים לפייטרו הרביעי מצאו את ההזדמנות להדיחו ומרדו בו. הם כלאו את הדוכס בתוך ארמונו, האצילים הוונציאנים הציתו את הבניין, האש התפשטה במהרה לבזיליקת סן מרקו, וכתוצאה מכך נשרף חלקה הגדול של העיר. הדוכס ובנו, פייטרו, נהרגו בשריפה. בנו הצעיר של פייטרו הרביעי, ויטאלה קאנדיאנו, שרד, ונמלט לחצרו של אוטו השני בסקסוניה עם תוכניות להדיח את הדוג'ה הפרו-ביזנטי החדש, פייטרו אורסאולו הראשון. אולם לאחר ששלט בוונציה במשך ארבע שנים, התפטר פייטרו הראשון והפך לנזיר. בכך איפשר לוויטאלה לחזור לוונציה כדוכס בשנת 977. שלטונו של ויטאלה היה קצר (פחות משנתיים) והוא התפטר על מנת להפוך לנזיר. כשתפקיד הדוכס התפנה, חתנו של פייטרו הרביעי, טריבונו ממו הפרו-ביזנטי הפך לדוכס החדש בשנת 979.
אלימות פרצה בוונציה במהלך 980 בעקבות המתיחות בין משפחת קולופריני הפרו-אוטונית למשפחת מורוסיני הפרו-ביזנטית. קולופריני התחנן בפני הקיסר לתמיכה. אוטו השני שראה הזדמנות לשלב את ונציה במלואה באימפריה, הסכים לתמוך. עם הגעתו לאיטליה בשנת 981 הטיל אוטו השני מייד אמברגו סחר נגד רפובליקת ונציה. בעוד שהאמברגו הראשוני הראה השפעה מועטה על ונציה, אוטו השני הטיל אמברגו שני בשנת 983 שגרם נזק ניכר לכלכלה הוונציאנית. ההשפעות היו הרות אסון מספיק כדי לגרום למשפחות הוונציאניות השולטות להיכנע לאוטו השני, אך מותו בטרם עת של אוטו השני באותה שנה מנע השלמת המהלך. הוסאל של אוטו במרכז ודרום איטליה היה מנהיג לומברד פנדולף יד-הברזל. פנדולף ניהל מלחמה נגד הביזנטים והרחיב את השליטה האוטונית על דוכסות ספולטו בשנת 967. בשנה שלאחר מכן הוסיף פנדולף את נסיכות סלרנו לאימפריה. כיבושיו שילבו את כל שלוש הנסיכויות הדרומית של לומברד: בנוונטו, קפואה וסלרנו, באימפריה הרומית הקדושה. כווסאל של אוטו השני, פנדולף שלט בגוש שטחים גדול המשתרע עד צפון טוסקנה ועד דרום מפרץ טרנטו.
לאחר מותו של פנדולף ב-981, חולקו אדמותיו בין בניו ויורשים אחרים. לא כל היורשים הצליחו להחזיק בנחלותיהם, כך למשל הדיח מנסו הראשון מאמלפי את פנדולף השני מבנוונטו מהשליטה על בנוונטו. עובדה זו, כמו גם חולשתם של יורשים אחרים, החלישה את מעמדו של אוטו השני כנגד הביזנטים. הביזנטים עדיין טענו לריבונות על נסיכות לומברד, והיעדר מנהיג יחיד כדי למנוע את התקדמותם לשטח לומברד אפשר לביזנטים להתקדם בצפון. אוטו השני ניסה בכמה הזדמנויות לאחד מחדש את נסיכות לומברד מבחינה פוליטית וכנסייתית לאימפריה שלו לאחר מותו של פנדולף, ולבסוף הצליח בכך.
כוחותיו של אוטו השני צעדו לעבר פוליה שבשליטת הביזנטים בינואר 982 במטרה לספח את השטח לאימפריה שלו. הצבא הקיסר הטיל מצור וכבש את העיר הביזנטית טאראנטו, המרכז המנהלי של פוליה, במרץ 982. לאחר שחגג את חג הפסחא בטרנטו, אוטו השני העביר את צבאו מערבה, והביס צבא מוסלמי בתחילת יולי. האמיר אבו אל-קאסים, שהכריז על מלחמת קודש (ג'יהאד) נגד האימפריה, נסוג כאשר הבחין בכוח הבלתי צפוי של חיילי אוטו השני כשהקיסר לא היה רחוק מרוסאנו קלברו. כשנודע לו על הנסיגה המוסלמית, עזב אוטו השני את אשתו תיאופנו ובנו הצעיר אוטו השלישי (יחד עם האוצר הקיסרי) בעיר והצעיד את צבאו לרדוף אחר הכוח המוסלמי.
בשל מצור ימי קיסרי, לא התאפשר לאל קאסים לסגת חזרה לסיציליה, ולכן התמודד מול הצבא הקיסרי בקרב סטילו מדרום לקרוטונה ב-14 ביולי 982. במהלך הקרב חיל הפרשים הכבדים של אוטו השני השמיד את המרכז המוסלמי ופנה לעבר שומרי אל-קאסים, כאשר האמיר נהרג במהלך הקרב. למרות מות האמיר, הכוחות המוסלמים לא נמלטו משדה הקרב אלא התארגנו מחדש והצליחו להקיף את החיילים הקיסריים, שחטו רבים מהם והטילו תבוסה קשה על הקיסר.
למרות שהכוחות המוסלמים נאלצו לסגת לסיציליה לאחר ניצחונם, המוסלמים נותרו נוכחים בדרום איטליה, והטרידו את הביזנטים והלומברדים. הביזנטים ניצלו את המצב והחזירו לידיהם את פוליה.
אוטו חזר לרומא ב-12 בנובמבר 982. בסעודה חגיגית שערך בוורונה ביוני 983 הוא הכריז על בנו, אוטו, כמלך גרמניה. הוא נערך למסע חדש כנגד הסרצנים והגיע להסדר עם הרפובליקה של ונציה. עם חזרתו לרומא הוא הבטיח את בחירתו של פייטרו מפאביה להיות האפיפיור יוחנן הארבעה עשר.
אוטו השני מת בארמונו ברומא ב-7 בדצמבר 983, מיד עם הגעתן של החדשות על מרידה סלאבית בגבול המזרחי של גרמניה, כתוצאה ממחלת המלריה. הוא נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש. בנו אוטו השלישי, שהיה בן 3 באותה עת הוכתר לקיסר.
הארכיונים הסודיים של הוותיקן
הארכיונים האפוסטוליים של הוותיקן (באיטלקית: Archivio Apostolico Vaticano), הממוקמים בקריית הוותיקן, מכילים מאגר של כל הפעולות המרכזיות של הכנסייה הקתולית, כמו כן גם מסמכים דיפלומטיים והסכמים וחוזים של הכס הקדוש, ושאר מסמכים שנאספו לאורך השנים. הם גם כוללים מסמכים היסטוריים העוזרים להבין את ההיסטוריה של העולם המערבי.
הארכיונים האפוסטוליים של הוותיקן הופרדו מספריית הוותיקן במאה ה-17 בהוראת האפיפיור פאולוס החמישי, ונשארו סגורים לקהל הרחב, עד סוף המאה ה-19.
הגישה לארכיונים לאורך השנים
הגישה לארכיוני הוותיקן הייתה במשך שנים נחלת ידם של אנשי הכנסייה בוותיקן בלבד. לעיתים, ניתנה הגישה לחוקרים מבחוץ אך זאת רק באישור מיוחד ופרטני וכן אל כתבי יד ספציפיים בלבד. בשנות ה-70 של המאה ה-19 הונחה אבן הפינה הראשונה בפתיחתם של הארכיונים בתקדים שנוצר עבור ג'וזף סטיבנסון. סטיבנסון נשלח לוותיקן על ידי משרד החוץ הבריטי על מנת לחקור את תקופתו של מלך אנגליה הנרי ה-8 ובהמשך תקופות נוספות. בקשתו לבצע חיפוש כללי בארכיונים ביולי 1872 הייתה חסרת תקדים ולמרות שנתקלה במכשולים רבים, אושרה לבסוף באוקטובר של אותה השנה. בעקבות צירופי נסיבות פוליטיים נוספים, זכה סטיבנסון לגישה בלתי מוגבלת לארכיונים - דבר שלא זכה לו איש לפניו או אחריו. המקרה של סטיבנסון היה לצעד ראשון בפתיחתם של הארכיונים של הוותיקן.
ב-29 באוקטובר 2019 האפיפיור פרנציסקוס הורה במכתב מיוחד לשנות את שמם של הארכיונים ל"הארכיונים האפוסטוליים של הוותיקן"'.
בית חולים הידידות החמרית-הסובייטית
בית חולים הידידות החמרית-הסובייטית הוא בית חולים בפנום פן, בירת קמבודיה. בית החולים נבנה במתנה על ידי ברית המועצות לממלכת קמבודיה. הוא החל לפעול במאי 1960. בית החולים נמצא תחת ניהולו של משרד הבריאות הקמבודי. כיום בית החולים הוא המרכז הרפואי הגדול במדינה אשר עוסק בין היתר בהכשרת צוות רפואי.
היסטוריה
בקיץ 1956 שליטה של קמבודיה, נורודום סיהאנוק, מלך קמבודיה היה בביקור רשמי בברית המועצות. במפגש בין שליט קמבודיה לבין ממשלת ברית המועצות הוצע כי ברית המועצות תבנה ותצייד את בית החולים. בבנייה הועסקו מומחים מברית המועצות וקמבודיה. ייצור והרכבת המכשור הרפואי של בית החולים נעשתה במפעלים במוסקבה.
טקס פתיחת בית החולים התקיים ב-29 באוגוסט 1960, בטקס זה העניק שליט קמבודיה אותות הוקרה לבוני בית החולים. לאחר עלייתם לשלטון של החמרים האדומים ב-1975 שמו של בית החולים שונה ל"בית חולים 17 באפריל", תאריך המהפכה בקמבודיה. לאחר 1979 לבית החולים הוחזר שמו הקודם. ב-1993 שמו של בית החולים שונה שוב, הפעם הוא נקרא על שמו של נורדום סינאהוק. ב-2005 לבית החולים הוחזר, שוב פעם, שמו המקורי.
מיישר חצי גל
מיישר חצי גל (או "מיישר חד דרכי") הוא מיישר זרם חלקי, כלומר, תפקידו להפוך זרם חילופין (זרם דו-קוטבי) לזרם חד-קוטבי. מיישר חצי גל הוא מעגל תקבילי המתבסס על תכונתה של הדיודה להעביר זרם בכיוון אחד בלבד בתלות בממתח בו היא נמצאת.
עקרון פעולה
אות המוצא מורכב משני חלקים כך שחלקו מועבר כמעט בשלמותו וחלקו השני קטום.
שימושים
שימוש במעגל מישר חצי גל נעשה בעיקר במעגלי השנאה, אם כי השימוש בו לא רב, שכן האנרגיה שנושא החלק הקטום של האות לא מועברת למוצא. הסיבה העיקרית לאי שימוש במישר כזה במעגלים צורכי אנרגיה היא שהקבל האמור לשמור על המתח במוצא בין שני מחזורי היישור, יהיה גדול במיוחד (לאותו זרם מוצא), בערך פי 4. לרב, מועדף השימוש במיישר דו דרכי או בגשר דיודות, מעגלי ישור בהם בנוסף להחלפת הקוטביות יש מוצא מיושר בכל חצי מחזור של האות במבוא.
ראו גם
Rectifier
המחלקה הדתית בפלמ"ח
המחלקה הדתית הייתה אחת ממחלקות הפלמ"ח, שנודעה בשל חלקה באירוע ההיסטורי המכונה העלייה לביריה בשנת 1946.
המחלקה הוקמה בשנת 1942 ועם הקמתה ישבה בקיבוץ גן יבנה. באוקטובר 1942 עברה המחלקה ל"משק הפועלות הגדול" בעיינות - (כיום - כפר הנוער עיינות).
חניכי המחלקה עבדו בימים בשדות משק הפועלות ובלילות התאמנו יצאו לסיורים רגליים להכרת הסביבה ולאיסוף חומר על הכפרים הערבים שמסביב. עיינות שימשה כמקום לאימוני נשק וירי. הנשק הוסתר בסליק ברפת, בתוך בור התחמיץ או בבור החליבה.
בשנת 1944 מונה למפקד המחלקה יהודה ניצן (בלום), אשר לאחר הקמת צה"ל הגיע לדרגת אלוף-משנה, ושימש בתפקיד היועץ הכספי לרמטכ"ל. תחת פיקודו של בלום עלתה המחלקה בינואר 1945 אל הגליל העליון, והקימה את היישוב ביריה, במסגרת מבצע שנועד להקים נקודות יישוב במקומות מבודדים בגליל, הן על מנת לסייע ליישובים כצפת בה היו היהודים מיעוט בעיר ערבית, והן על מנת לסכל את המגבלות על ההתיישבות שהטיל הספר הלבן וחקיקת הקרקעות המפלה שנחקקה בעקבותיו.
אנשי המחלקה שהתיישבו בביריה לא ראו את ייעודם בהתיישבות, אלא ראו ביישוב המקום מטרה צבאית. במקום הוקמה מצודה, במתכונת הדומה למצודות שהוקמו ברמות נפתלי וחוקוק. את זמנם העבירו בני המחלקה הדתית בביריה באימונים, סיורים, ועבודות ייעור מטעם הקרן הקיימת לישראל. כן היוותה ביריה נקודה בדרכם של המעפילים הבלתי חוקיים שהגיעו דרך סוריה, בשיירות שלוו על ידי אנשי הפלמ"ח.
ב-6 בפברואר 1946 השתתפו כמה מבני המחלקה הדתית במתקפה על משטרת הר כנען, מכיוון שסברו כי 11 חברי הפלמ"ח שנעצרו כמה ימים לפני כן בעת שהתכוונו לסייע למעפילים נמצאים במעצר במקום. בעקבות המתקפה הוטמן נשק רב בסליק בביריה, ולאחר מתקפה נוספת שביצע הפלמ"ח, על מחנה הלגיון הערבי בהר כנען, נערך במקום חיפוש, ב-28 בפברואר 1946, ומשנמצאו שני סליקים ובהם כמות רבה של נשק ותחמושת, וכן מסמכים הקושרים את התושבים אל תנועת המרי העברי, נעצרו כל 24 תושבי ביריה.
לאחר מעצרם של אנשי המחלקה הדתית הכריז הצבא הבריטי על ביריה כשטח כבוש, ואסר על מגורי יהודים ביישוב. בתגובה לכך, בליל י"א באדר התש"ו, הוא 14 במרץ 1946, עלו אלפי צעירים אל היישוב, ולאחר מאבק בבריטים הצליחו להביא להסכמה על מגורי קבע של יהודים בביריה.
אנשי המחלקה הדתית שנעצרו עברו עינויים ואף שבתו שביתת רעב במחאה על היחס הברוטאלי שקיבלו מהמשטרה הבריטית. ב-30 במאי 1946 התקיים משפטם בפני בית דין צבאי בריטי באשמה של החזקת נשק בלתי חוקית. על העצורים לימד סנגוריה הרב מאיר בר-אילן, שהופיע בפני השופטים והסביר את זכות תושבי הנקודות המבודדות בגליל להגנה עצמית. לאחר מכן הודו כל הנאשמים באשמות המיוחסות להם. רובם נדונו לארבע שנות מאסר, ומיעוטם, שהיו קטינים, נדונו לשנה או לשנתיים מאסר.
בסופו של דבר, ריצו חברי ביריה שנה ורבע מתקופת המאסר שהוקצבה להם. ב-11 ביוני 1947 שוחררו 22 האסירים שעדיין נותרו כלואים בעקבות חנינה לרגל "יום הולדתו של המלך". יחד עמם שוחררו 8 מחברי קיבוץ בית הערבה שנאסרו במסגרת אירועי השבת השחורה. שחרורם של אסירי ביריה היה תוצאה של פניותיהם של חוגים נרחבים בציבור היהודי. לאחר השחרור צורפו אנשי המחלקה הדתית כיחידים ל'רזרבה' (מילואים) של הפלמ"ח.
יוצאי המחלקה הדתית, הן בוגרי אירועי ביריה, והן כאלו שפרשו ממנה בטרם אירעו האירועים, סייעו בהתיישבות במקומות נוספים בארץ, כמושב תקומה, כפר עציון ועין צורים שבגוש עציון.
עידן חיים
עידן חיים (נולד ב-31 בדצמבר 1987) הוא זמר ישראלי.
ביוגרפיה
חיים נולד בעפולה. למד בפנימיית כפר הנוער ויצו ניר העמק.
בשנת 2011 התמודד חיים בתוכנית הריאליטי "כוכב נולד" בעונתה התשיעית.
לאחר התוכנית, הוציא חיים סינגל ראשון, "הבטן מתהפכת" ולאחריו המשיך להוציא מספר סינגלים נוספים. השיר "אתה באבא", שיצא לאור ב-2013, נכתב והולחן על ידי חיים לזכר אביו של טום קשתי.
בשנת 2014 הוציא חיים מספר שירים נוספים, בהם "נסיכת הים", ובנוסף הופיע כסולן עם להקת האירועים "מומנטוס".
בשנת 2017 שיתף פעולה עם רון נשר בשיר "תחת אש" ועם עומרי 69 סגל בשיר "Oh my", בשיר "הלילה יורד" עם MC Sapinho, ובשיר "לילה טוב" עם רון נשר וארז שפירא. הוא המשיך לשתף פעולה עם רון נשר בשיר "#דודוזר" שיצא בשנת 2018, ובאותה שנה הקים הרכב אירועים בשם "קונספט".
במקביל להיותו זמר, עובד חיים כנהג. הוא פתח קורס ללימודי גיטרה ופתח קהילה לתלמידי הקורס בשם "ישראל מנגנת".
יצחק אייכל
יצחק (איצק) אַייכל (בגרמנית: Isaac Euchel; כ"ג בתשרי תקי"ז, 17 באוקטובר 1756 – ט' בתמוז תקס"ד, 18 ביוני 1804) היה מן הפעילים המרכזיים של תנועת ההשכלה היהודית בברלין. ייסד וערך את כתב העת "המאסף" בשנותיו הראשונות, חיבר את הביוגרפיה הראשונה של משה מנדלסון, ותרגם את הסידור לגרמנית.
ביוגרפיה
אייכל נולד למשפחת סוחרים בקופנהגן, ביום שמחת תורה של גלויות. ב-1767 מת אביו, ואמו שלחה אותו אל דודו לברלין, שם למד מספר שנים בישיבה. הוא החל להתעניין בשפות ובמדעים בהיחבא, נגד רצון דודו, ובסופו של דבר עזב את ביתו של הלה ב-1773 ועבר לבילפלד, שם עבד כמורה והרחיב את השכלתו. ב-1776 בא להנובר ולמד אצל רפאל לוי, מתמטיקאי, פיזיקאי ואסטרונום יהודי. ב-1778 החל ללמוד באוניברסיטת קניגסברג, בה לימד באותה העת עמנואל קאנט. כשעלתה על הפרק ב-1786 מועמדותו של אייכל למשרת הוראה באוניברסיטה – לראשונה ביחס למועמד יהודי – תמך בו קאנט בתחילה, אך לאחר מכן חזר בו והתנגד למינוי יהודי למשרה זו.
בקניגסברג דחף אייכל הצעה להקמת בית ספר יהודי מודרני ברוח ההשכלה, אולם הרעיון לא יצא לפועל. ב-1782 הקים אייכל בעיר את "חברת דורשי לשון עבר", שהחלה להוציא את כתב העת "המאסף". אייכל, שערך את "המאסף" עד 1790, פרסם בו מאמרים רבים, וביסס את מעמדו של כתב העת כמוקד של פעילות להפצת השכלה ונאורות. "המאסף" בעריכתו קרא ללימוד מדעי הטבע והרוח, להשתלבות היהודים בעולם התרבות הגרמני ולהקמת אליטה יהודית מתחרה לעולם הרבני. ב-1786 פרסם תרגום של סידור התפילה לגרמנית.
בסוף 1787 עבר אייכל לברלין, שם התפתח אז מרכז הכובד של תנועת ההשכלה וקמה "חברת שוחרי הטוב והתושיה". בברלין היה המנהל של בית הדפוס של המשכילים, "חינוך נערים", עד שהחליף אותו יצחק סטנוב. ב-1787 החל לפרסם בהמשכים ב"המאסף" ביוגרפיה של משה מנדלסון, וב-1788 פרסם אותה כספר, "תולדות רבנו החכם משה בן מנחם" ("תולדות הרמבמ"ן"). הביוגרפיה תרמה תרומה ניכרת להעמדת דמותו של מנדלסון כ"אבי תנועת ההשכלה". ב-1790 פרסם בעילום שם ב"המאסף" את "איגרות משולם האשתמועי" – חיבור הכתוב כאיגרות של נוסע יהודי באירופה ותוכנו ביקורת על החברה היהודית המסורתית והסגורה, ויש בו כנראה השפעה מ"מכתבים פרסיים " של מונטסקיה. בשנות התשעים השתתף גם במפעל תרגום ההפטרות לגרמנית שהמשיך את מפעל התרגום והביאור של מנדלסון, וכן חיבר פירוש ותרגום גרמני לספר משלי.
בסוף 1790 הפסיק לערוך את "המאסף". במהלך שנות התשעים צפה במשבר שעבר על השכלת ברלין, לנוכח החילון ההולך וגובר אצל יהודי העיר העשירים, שאצל חלקם הגיע עד כדי המרת דת לנצרות. ב-1793 כתב ביידיש את המחזה "ר' הענאך, אדער וואס טוט מא דאמיט" ("רבי הנוך, או מה עושים עם זה?"), קומדיה סאטירית שבה ביקר את דמות המשפחה הבורגנית שנוצרה בברלין, משפחה שבתוכה נתק קשה בין דור ההורים שומרי המסורת והנוקשים ובין דור הילדים המורדים, הבועטים במסורת והצבועים – שני הצדדים הקיצוניים, שמהם יושיע רק שביל האמצע של ההשכלה היהודית. הוא הצטרף ל"אגודת הידידים" ("Gesellschaft der Freunde") – קבוצה של אינטלקטואלים יהודים ברלינאים שהקים יוסף מנדלסון, בנו של משה מנדלסון. כשהציע לו שלום הכהן ב-1800 לחדש את הופעת "המאסף", שפסק ב-1797, כתב לו אייכל שזמנה ההיסטורי של תנועת ההשכלה עבר, והיא נכשלה במאמציה להשפיע על העולם היהודי. בשנותיו האחרונות פרש מעיסוקיו הציבוריים ומן ההוראה ועבד כמנהל חשבונות אצל מאיר ורבורג, אחד מעשירי העיר.
ההיסטוריון שמואל פיינר כתב עליו:
דיונון ערפדי
דיונון ערפדי (שם מדעי: Vampyroteuthis infernalis) הוא מין יחידי ששרד בסדרתו – דיונונים ערפדיים (Vampyromorphida), סדרה של רכיכות ממחלקת הסילוניות. למרות שהוא מכונה "דיונון", הוא איננו שייך לסדרת הדיונונים (Sepiida) ולמעשה הוא קרובם הרחוק של התמנונים. זהו מאובן חי שבמשך שנים נחשב ליצור שנעלם מהעולם.
את שמו הוא קיבל עקב המראה המאיים שלו, קרסי טפריו וצבע עיניו הכהים; הוא איננו מוצץ דם כמו ערפד אמיתי.
יצור זה הוא יצור קטן החי במצולות הימים הטרופיים והסובטרופיים בחשיכת התהומות בעומקים של 600-900 מ' מתחת לפני הים. אורכו הממוצע 30 ס"מ ורוחבו 15 ס"מ. הוא בעל עיניים גדולות ביותר ביחס לגודל בעליו - עד 2.5 ס"מ וצבעם אדום עמוק או כחול. צבע הגלימה אדום עמוק - צבע שמוסתר מיצורי תהומות. הוא בעל 8 רגליים המאוחדים באמצעות רשת כמו אצל התמנונים אך זרועות רגליו בעלות קרסי הצמדה מעוקלים כמו אצל הדיונונים. הם יכולים להאיץ לפרקי זמן קצרים מאוד ואז צריכים מנוחה. הם אינם מותאמים לשחייה מהירה. עם זאת הם אינם חיים בקרבה לקרקעית אלא משמרים אנרגיה בעודם מרחפים בתהומות. מדי פעם נמצאים פרטים שלהם המובאים מתים אל לחוף.
הדיונון מתגונן מטורף על ידי הדלקה של אורות על זרועותיו שמתבלבלות בינתיים, העוזרים לבלבל את הטורף המחפש את ראשו. טורפים שניזונים מדיונון זה כוללים אריות ים, לווייתנאים ודג Albatrossia pectoralis מסדרת הבקלאים.
הוא עצמו צד מיני פלנקטון וניזון ממדוזות, חסילונים ויצורי ים נוספים.
קינשמה
קינשמה (ברוסית: Кинешма) העיר השנייה בגודלה במחוז איוואנובו שברוסיה. העיר משתרעת לאורך לאורך נהר הוולגה, כ-335 קילומטרים צפונית-מזרחית למוסקבה. לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בעיר כ-88,000 תושבים.
היסטוריה
המבנה הבולט בעיר הוא קתדרלת השילוש, שנבנתה בשנים 1838–1845 בעיצוב נאו-קלאסי טיפוסי. בעיירה יש גם כמה כנסיות מהמאה ה-18.
בשנת 2010 קיבלה קינשמה מעמד של עיירה בעלת חשיבות היסטורית. בעבר התגוררו בעיר אלכסנדר בורודין ואלכסנדר אוסטרובסקי.
עיסא קאבורה
עיסא קאבורה (בצרפתית: Issa Kaboré; נולד ב-12 במאי 2001 בבובו-דיאולסו שבבורקינה פאסו) הוא כדורגלן בורקינאי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת מרסיי בהשאלה ממנצ'סטר סיטי, ובנבחרת בורקינה פאסו.
קריירת מועדונים
קאבורה גדל במחלקת הנוער של FC רהימו מליגת העל הבורקינאית.
ב-28 באוגוסט 2019 חתם במכלן מליגת העל הבלגית. ב-11 בפברואר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לשרלרואה במסגרת המחזור ה-23 בליגה לעונת. בסך הכל ערך חמש הופעות ליגה בעונה זו.
ב-29 ביולי 2020 חתם קאבורה במנצ'סטר סיטי מפרמייר ליג, והושאל בחזרה למכלן למשך עונת. הוא ערך 27 הופעות ליגה במכלן בעונה זו.
ב-1 ביולי 2021 הושאל קאבורה למשך עונה אחת לטרואה מליגת העל הצרפתית. ב-7 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לפריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית
ב-9 ביוני 2019 ערך קאבורה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורקינה פאסו, בתיקו 0-0 נגד נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במשחק ידידות. ב-8 באוקטובר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-0 על נבחרת ג'יבוטי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הוא נכלל בסגל נבחרת בורקינה פאסו לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
יון אנטונסקו
יון ויקטור אנטונסקו (ברומנית: ; 15 ביוני 1882 – 1 ביוני 1946) היה איש צבא ופוליטיקאי רומני, שליט רומניה, ("קונדוקטורול") וראש ממשלתה בין 4 בספטמבר 1940 ל-23 באוגוסט 1944, בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה. אנטונסקו הדיח בהפיכה ב-4 בספטמבר 1940 את "הדיקטטורה המלכותית" של המלך קרול השני, כרת ברית עם התנועה הלגיונרית והיה לבעל ברית חשוב של אדולף היטלר. הוא נמצא אחראי לפרעות יאשי, לגירושם ולמותם של רבים מיהודי בסרביה ובוקובינה ולטבח באודסה, הורשע והוצא להורג.
בעיני הרומנים נותר אנטונסקו עד היום דמות שנויה במחלוקת. מצד אחד הוא היה רודן ופושע מלחמה מורשע שהוצא להורג, אך מצד שני הוא נחשב בעיני רבים כגיבור לאומי בזכות החזרתן של בסרביה וצפון בוקובינה לשלטון רומני.
לפני מלחמת העולם הראשונה
אנטונסקו נולד בפיטשט לאב שנשא שם זהה, יון אנטונסקו, ולאם בשם קיריאקיצה אנטונסקו מבית דובריאן. זו הייתה משפחה בורגנית בעלת מסורת צבאית, האב ושלושה מאחיו היו קצינים בצבא הרומני. ב-1899, בגיל 16 (שנתיים מאוחר מהמקובל), נרשם יון לבית הספר הצבאי לילדי אנשי צבא בקראיובה על מנת להמשיך את המסורת המשפחתית. ב-1902 עבר לבית הספר לחיל הרגלים וחיל הפרשים, וסיים את הלימודים ב-1904 במקום הראשון בכיתתו בדרגת סגן משנה. בשנים 1905 - 1906 היה בבית הספר המיוחד לפרשים בטרגובישטה.
אנטונסקו הוצב בגדוד הפרשים הראשון (Regimentul 1 Roşiori) בדרום רומניה. ב-1907 התבלט אנטונסקו בדיכוי מרד האיכרים בגאלאץ ובסביבתה. יחידתו חסמה את הדרך לעיר, והוא, שפיקד על יחידה זו יחד עם חברו, סגן משנה ליבזאנו (Livezeanu), ניצבו מול איכרים זועמים, שאליהם הצטרפו עגלוני הנמל הממורמרים. כשהמורדים לא נענו לציווי לעצור, נתנו השניים הוראות פתיחה באש. 12 איכרים נהרגו, עשרות נפצעו וההמון התפזר. בעקבות מעשה זה זכה אנטונסקו בציון לשבח מהמפקד הכללי של חיל הפרשים, יורש העצר פרדיננד, אך מאוחר יותר, כשהועמד למשפט על מעשיו ב-1946, הואשם גם במעשים אלה. קשיחותו (שהתבטאה כבר בדיכוי מרד האיכרים), אכזריותו ושערו האדום הקנו לו את הכינוי "הכלב האדום". ב-1908 קודם אנטונסקו לדרגת סגן, והנסיך פרדיננד ביקש למנותו כעוזרו, אך המינוי לא אושר מכיוון שלתפקיד נדרשה דרגת קפיטן.
בשנת 1911 החל אנטונסקו את לימודיו באקדמיה הצבאית, והשלים אותם ב-1913, בדרגת קפיטן. במקביל השתתף במלחמת הבלקן השנייה נגד בולגריה כקצין המבצעים של דיוויזיית הפרשים הראשונה. בין 1 בנובמבר 1914 ל-1 באפריל 1915 הוצב בבית הספר לקציני פרשים.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב אנטונסקו במשרד המבצעים של הארמייה הצפונית, בפיקודו של קונסטנטין פרזאן. שני הקצינים הללו היוו צוות מושלם, ודרכיהם לא נפרדו שנים רבות. הישגיה של הארמייה הצפונית, היחידה שהצליחה לסגת בצורה מאורגנת מטרנסילבניה, הובילו למינוי גנרל קונסטנטין פרזאן למפקד הארמייה הראשונה ויחידות ההגנה של הדנובה (הארמייה השלישית לשעבר). באוקטובר 1916 קודם אנטונסקו לדרגת מאיור, וב-17 בנובמבר הוצב פעם נוספת תחת פיקודו של פרזאן כקצין מבצעים. על אף שנחלו מספר תבוסות, מונה פרזאן כראש המטה הכללי ב-17 בדצמבר 1916. יחד עם פרזאן קודם גם מאיור אנטונסקו לתפקיד קצין מבצעים במטה הכללי, תפקיד בו החליף את קולונל ראדו רוסטי. בתפקידו החדש היה מעורב בהישגי הצבא הרומני החל מקיץ 1917, אז שבה רומניה למלחמה לצד מדינות ההסכמה. בין ההישגים היו כיבוש בסרביה והניצחון על הצבא האדום ההונגרי ב-1919, מערכה שהסתיימה בכיבוש בודפשט והובילה לאיחוד טרנסילבניה עם רומניה. בזכות הישגיו במערכה זו קיבל אנטונסקו ב-31 בדצמבר 1919 את העיטור הגבוה ביותר בצבא הרומני, עיטור מסדר מיכאי האמיץ דרגה 3, והועלה לדרגת לוטננט-קולונל (מקבילה לסגן-אלוף).
בין שתי מלחמות העולם
לאחר המלחמה קודם אנטונסקו לדרגת קולונל (אלוף-משנה) והשתתף במשלחת הרומנית לוועידת השלום בפריז, ובמשלחת שניהלה משא-ומתן על איחוד פולין. במרץ 1920 עמד אנטונסקו בראש משלחת המשא ומתן הרומנית שדנה עם הפולנים על חתימת ברית ההגנה הפולנית-רומנית. ראש ממשלת רומניה החדש, אלכסנדרו אוורסקו, הציע למנות את אנטונסקו לתפקיד נספח צבאי בפריז, אולם דו"ח שלילי של הנספח הצבאי הצרפתי בבוקרשט, ויקטור פטן, שתיאר את אנטונסקו כ"מאוד גאוותן, שוביניסט ושונא זרים", הכשיל את המינוי. אנטונסקו נקרא לפקד על בית הספר המיוחד של חיל הרגלים והפרשים בסיביו, שם נפצע בתאונת רכיבה, שריתקה אותו אל מיטתו למשך שישה חודשים.
בין 1 באוגוסט ל-31 בדצמבר 1923 שימש כנספח צבאי בפריז, ובהמשך, בין 1 בינואר 1924 ל-14 ביולי 1926, כנספח צבאי בלונדון. כשחזר לרומניה מונה כמפקד רגימנט הפרשים התשיעי (Regimentului 9 Roşiori Principesa Elena de la Giurgiu). ב-1927 מונה אנטונסקו למפקד האקדמיה הצבאית (Şcoala Superioară de Război) וב-1931 קודם לדרגת בריגדיר גנרל. ב-1 ביולי של אותה שנה התמנה למפקד הדיוויזיה השלישית של חיל הרגלים, שמפקדתה ישבה בעיר הולדתו של אנטונסקו, פיטשט.
ב-1 בדצמבר 1933 מינה המלך קרול השני את אנטונסקו לרמטכ"ל צבא רומניה. עם מינויו קיבל אנטונסקו מהמלך הבטחה שיינתן לו חופש מוחלט בארגון הצבא מחדש, אך היחסים בין השנים הידרדרו ואנטונסקו התפטר תוך שנה, ב-11 בדצמבר 1934, וחזר לפיטשט לפקד על הדיוויזיה השלישית, תפקיד בו שימש עד 1937. לשיא הקריירה הצבאית הגיע ב־25 בדצמבר 1937 עם קידומו לדרגת גנרל מיור, ושלושה ימים מאוחר יותר לתפקיד שר המלחמה בממשלתם הלאומנית-אנטישמית של אוקטביאן גוגה ואלכסנדרו קוזה. כבעבר, הסתכסך אנטונסקו שוב עם המלך ופמלייתו ואולץ להתפטר מתפקידו ב-30 במרץ 1938. הוא היה מיודד עם קורנליו זליה קודריאנו ואף העיד מטעם ההגנה במשפט שלו, מה שבוודאי לא מצא חן בעיני המלך. ב-1940 הוחזק במעצר בית במנזר ביסטריצה. כחייל וכקצין מצטיין הוענקו לאנטונסקו מספר עיטורים, בהם אות מסדר מיכאי האמיץ דרגה 3, העיטור הגבוה ביותר בצבא הרומני. מאוחר יותר, כמנהיג רומניה בעת המלחמה, קיבל גם מספר עיטורים גרמניים: צלב הברזל, דרגה שנייה (גרמנית: Eisernes Kreuz 2. Klasse) ב-1939, צלב הברזל, דרגה ראשונה (גרמנית: Eisernes Kreuz 1. Klasse) באותה שנה, וכן מגן קרים (גרמנית: Krimschild in Gold) וצלב האבירים של צלב הברזל (גרמנית: Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes).
ב-21 באוגוסט 1941 קידם אנטונסקו את עצמו לדרגת מרשל, הדרגה הגבוהה ביותר בצבא רומניה, והעניק לעצמו (באמצעות המלך) אותות כבוד ומדליות.
מדינת הלגיונרים
אנטונסקו לא השתייך לתנועה הלגיונרית, בהנהגת קורנליו זליה קודריאנו, אך היה מיודד עם קודריאנו ואף העיד לטובתו במשפטו. קודריאנו העיד במשך שמונה שעות וניסה לשכנע שפעולותיו הלא חוקיות היו מופנות נגד הבולשביזם ולא נגד המדינה. בין עדי ההגנה היה גם גנרל יון אנטונסקו. אנטונסקו, המקורב ללגיונרים תיווך בין הממשלה ובין הלגיונרים. התנועה הלגיונרית הלכה והתחזקה לאורך שנות ה-30 של המאה ה-20 ונקטה בצעדים טרוריסטיים נגד היהודים, העובדים המאורגנים ומתנגדיה הפוליטיים. הטרור הלגיונרי כלל רציחות והפחדת המערכת המשפטית עד כדי זיכוי הרוצחים. כצעד נגד הטרור הלגיונרי, הכריז המלך על דיקטטורה, מנהיגי הלגיונרים נרדפו וחלקם, בראשות קודריאנו, נעצרו ובאמתלה של ניסיון בריחה, נרצחו. ב-1940 פקד את רומניה משבר קשה, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לארצות השפלה ולצרפת (במאי 1940) ונסיגת הצבא האנגלי מיבשת אירופה יצרו מצב בו אבדו כל בעלי הברית של רומניה ואויביה/שכניה ניצלו זאת עד תום. ברית המועצות תבעה באולטימטום את פינוי הצבא והשלטון הרומני מבסרביה וצפון בוקובינה וסיפחה אליה את הטריטוריה ללא מלחמה (בשלהי יוני 1940). בתכתיב וינה אולצה רומניה למסור להונגריה חלק מחבל טרנסילבניה ולבולגריה חלק מדוברוג'ה, שוב ללא מלחמה (בשלהי אוגוסט 1940). בעקבות המחאה העממית שהתעוררה, מינה מלך רומניה, קרול השני את אנטונסקו לראש ממשלת רומניה, פיזר את הפרלמנט והעניק לאנטונסקו סמכויות נרחבות.
אנטונסקו ביצע בצבא רפורמות מרחיקות לכת, ובין השאר פיטר 164 קצינים בכירים שנחשבו כמזוהים עם המשטר הישן. בהמשך אנטונטסקו אימץ גישה חשדנית יותר ויותר כנגד התנועה הלגיונרית עקב התעמולה הלגיונרית, ואסר על מעורבותם של קציני הצבא בפוליטיקה. שיתוף הפעולה בין אנטונסקו ובין התנועה הלגיונרית היה קצר יומין: התנועה מרדה בשלטונו ב-21 בינואר - 23 בינואר 1941, מרד שדוכא על ידי הצבא שנשאר נאמן לאנטונסקו ובהסכמה שבשתיקה של היטלר. ב-17 בפברואר 1941 בוטלה רשמית המדינה הלאומית-לגיונרית ואנטונסקו ביצר את משטרו הרודני הפשיסטי ואילו המלך מילא תפקיד ייצוגי בלבד.
תוך שאיפה להשיב לרומניה את המחוזות שנלקחו ממנה הוביל אנטונסקו את רומניה לשיתוף פעולה הדוק עם גרמניה הנאצית בפלישה לברית המועצות ביוני 1941, ובדצמבר של אותה שנה הכריז מלחמה גם נגד ארצות הברית ובריטניה.
ממשלות אנטונסקו
הממשלה הראשונה, שהרכיב אנטונסקו, כיהנה בימים שבין 4 ל-14 בספטמבר 1941. לאחר ממשלה זו הרכיב אנטונסקו את הממשלה השנייה, ממשלה משותפת עם התנועה הלגיונרית בראשות הוריה סימה - ממשלה זו פעלה מ-14 בספטמבר ועד פרוץ מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט. הממשלה השלישית של אנטונסקו הייתה מורכבת ממועצת השרים שהיו בשלטון מ-27 בינואר 1941 ועד 23 באוגוסט 1944.
חברי הממשלה העיקריים:
על צמרת השלטון נמנו גם האישים:
סגן שר המשטרה הגנרל יון פופסקו, ולאחריו הגנרל קונסטנטין וסיליו, הקומיסר לענייני יהודים ראדו לקה, מושל בוקובינה הגנרל אלכסנדרו ריושאנו, והבאים אחריו הגנרל קורנליו קלוטסקו ולבסוף הגנרל קורנל דרגלינה, מושל בסרביה הגנרל קונסטנטין וויקולסקו, מושל טרנסניסטריה הגנרל גאורגה אלכסינו והבא אחריו הגנרל גאורתה פוטופינו.
הברית עם גרמניה הנאצית - מלחמת העולם השנייה
אנטונסקו כרת ברית עם גרמניה הנאצית מתוך שנאה לבולשביזם הרוסי. בנובמבר 1940 נפגש בברלין עם היטלר ועם שר החוץ הנאצי ריבנטרופ לצורך חיזוק הברית בין גרמניה לרומניה. גרמניה הבטיחה לספק לרומניה מטוסי קרב מסוג מסרשמידט 109, טנקים, טרקטורים, תותחים נגד טנקים, תותחים נ"מ, רובים אוטומטיים ונשק אחר, ואילו רומניה התחייבה לספק חיטה ונפט לגרמניה הנאצית. בפגישה נוספת, בינואר 1941, סוכם על מעבר כוחות גרמניים מהונגריה דרך רומניה לכיוון החזית האיטלקית בחבל הבלקן.
במאי 1941 נפגש אנטונסקו עם היטלר וריבנטרופ במינכן, לצורך סיכום ותיאום המתקפה על ברית המועצות. הגרמנים דרשו מעורבות פעילה של הרומנים בלחימה בתמורה להחזרת בסרביה וצפון בוקובינה לרומניה. את ההחלטה להצטרף למתקפה הנאצית ולפלוש לברית המועצות קיבל אנטונסקו ללא התייעצות עם שריו או עם המלך מיכאי, שקיבל את הידיעה רק ב־22 ביוני. אף על פי כן, הייתה לאנטונסקו תמיכה נרחבת בדעת הקהל ובקרב רוב המפלגות הפוליטיות, למעט המפלגה הקומוניסטית הרומנית הזעירה.
צבא רומניה הצטרף לוורמאכט ופלש לעומק ברית המועצות במסגרת החזית הדרומית במבצע ברברוסה. אף על פי שהקדיש את רוב שנותיו לצבא, נכשל אנטונסקו בהכנה למלחמה. כדי לרצות את היטלר, נשלחו דיוויזיות רבות לקרב כשאינן מצוידות כראוי, והגרמנים ציידו חלק מהן רק לפני היציאה לקרב. הקרב על סטלינגרד גבה קורבנות רבים בצבא הרומני. אחרי קרב זה פתח הצבא הסובייטי במתקפת נגד, שהסתיימה רק עם כניסתו לברלין בסוף המלחמה. במהלך המתקפה נהדפו הכוחות הרומניים והגרמניים לאחור. בעקבות המפלות הידרדרה באופן חד הפופולריות של אנטונסקו בארצו.
כישלונו בניהול המלחמה
אנטונסקו אחראי לכך שבמהלך מלחמת העולם השנייה נשלחו לחזית דיוויזיות רומניות ללא ציוד וכלי נשק בכמות מספקת. הארמייה השלישית הוכפפה לפיקודו המלא של הצבא הגרמני, ותחת פיקודו הישיר של אנטונסקו נותרו רק הארמייה הרביעית והקורפוס השני, אך אנטונסקו שימש (לפחות להלכה) כמפקד החזית בבסרביה, כולל היחידות הגרמניות.
אנטונסקו התעמת עם קציני הצבא הבכירים ובינואר 1942 פיטר את הגנרל יוסף יעקוביצ'י. הגנרל התנגד לכוונתו של אנטונסקו למשלוח דיוויזיות רבות ככל האפשר לחזית בטרם צוידו כנדרש. בגלל ניסיונו לרצות את היטלר תרם אנטונסקו למותם של כחצי מיליון מחיילי הצבא הרומני. המספר הכללי של האבדות בנפש בקרב הרומנים הגיע, לפי ההערכות, לקצת פחות ממיליון.
מהלכיו של אנטונסקו בחזית המזרח סיבכו אותו גם עם בעלות הברית המערביות. ב-6 בדצמבר 1941 הכריזה בריטניה מלחמה על רומניה ובעקבותיה הלכו קנדה, ניו זילנד, אוסטרליה ודרום אפריקה, וב-4 ביוני 1942 - גם ארצות הברית. רומניה החליפה צד פעם נוספת, והצטרפה לבעלות הברית, רק אחרי נפילת משטרו של אנטונסקו.
נפילת משטרו
במהלך כל ימי המלחמה שרר ברומניה אי-שקט פוליטי. למלחמה התנגדו הסוציאל-דמוקרטים, חברים במפלגת האיכרים ובמפלגה הלאומית הליברלית, הקומוניסטים ואף המלך עצמו.
אחרי מפלת הגרמנים בקרב סטלינגרד בתחילת 1943, חל מהפך הדרגתי בדעותיהם של חברי הממשלה, והם החלו לראות עין בעין עם מתנגדי המלחמה. הממשלה נקטה צעדים לפתיחת משא ומתן עם בעלות-הברית, תוך ניסיון להתנתק מגרמניה הנאצית. במגעים, שנערכו בין השאר ברומא, בברן ובאנקרה, ניסו הרומנים לפתוח במשא ומתן להסכם נפרד עם בעלות הברית המערביות, תוך המשך המלחמה במזרח. לאחר כישלון מגעים אלה פעל אנטונסקו להשגת הסכם שלום כולל שיכלול גם את ברית המועצות.
במקביל התקיימו מאחורי גבו של אנטונסקו מגעים להקמת חזית שתחליף אותו בשלטון ותכרות הסכם שלום. עם השותפים למגעים נמנו נאמני המלך, ראשי המפלגות שפורקו, ראשי הכנסייה ואפילו ראשי הקהילה היהודית (הוצע לתת נשק ליהודים שבמחנות העבודה, כדי שיפעלו להפלת המשטר).
ב-23 באוגוסט 1944 פרץ מרי שבמהלכו נטל הגוש הלאומי הדמוקרטי, בסיוע כמה גנרלים מצבא רומניה, את הגה השלטון מאנטונסקו וכונן ממשלה חדשה. באותו ערב שידר המלך מיכאי הראשון ברדיו נאום לאומה, והכריז כי הממשלה החדשה קיבלה את תנאי שביתת-הנשק שהציעו בעלות הברית וכי רומניה תצטרף למלחמה בגרמניה הנאצית. הכרזה דומה השמיע ראש הממשלה החדש, הגנרל קונסטנטין סנטסקו. אנטונסקו נעצר על פי פקודה של המלך.
משפטו והוצאתו להורג
ב-23 באוגוסט 1944 זימן המלך מיכאי הראשון את אנטונסקו לארמון המלוכה, ודרש ממנו לחתום על הסכם שיתוף הפעולה עם בעלות הברית. לאחר שסירב, נעצר בהוראת המלך בידי קצינים מנאמני המלך, יחד עם שר החוץ מיכאי אנטונסקו ובכירים אחרים. אנטונסקו עוכב זמן מה בארמון, ואחרי כן נמסר על ידי ראש הממשלה החדש, לויטננט גנרל קונסטנטין סנטסקו, לידי הקומוניסטים, שכלאו אותו בבית שמור בבוקרשט. בהמשך נשלח למעצר וחקירה בברית המועצות.
אף שזכה ליחס הוגן, ניסה אנטונסקו להתאבד במקום מעצרו בברית המועצות, אך נכשל. במאי 1946 הוחזר לרומניה. משפטו של אנטונסקו ושל 24 בכירים נוספים לשעבר החל ב-6 במאי 1946 ב"טריבונאל העממי" של בוקרשט. סעיפי כתב האישום היו: פשעים נגד השלום, פשעים נגד האנושות, ניצול כלכלי של הקהילה היהודית, אחריות לפוגרומים של יאשי ואודסה, הגליית היהודים לטרנסניסטריה ואחריות להשמדתם של אלפי יהודים ברומניה, בשטחים הכבושים על ידה ובמקומות אליהם הוגלו, וכן בפשעי מלחמה.
להגנתו טען אנטונסקו שהוא רואה עצמו כחייל שנקרא להגן על ארצו בעת משבר. הוא לקח אחריות על כל ההישגים והטעויות של המשטר אותו הוביל, למעט הרציחות והביזה. לטענת אנטונסקו הברית בין רומניה וגרמניה נכרתה עוד בתקופת המלך קרול השני ונוצרה בשל הנסיבות ועל ידי הצורך לפצות על אובדן השטחים של רומניה לשכנותיה. את גירוש היהודים הצדיק אנטונסקו כצעדים שבוצעו על מנת לשמור על ביטחונם מפני הגרמנים. לטענתו מעולם לא הורה על מעשי טבח כנגד אף אחד, אולם כמנהיג לקח אחריות על כל מה שהתרחש על אף שלא היה מעורב.
בניסיונו לחמוק מאחריות לפרעות יאשי טען אנטונסקו שהפרעות פרצו ביוזמתו של הסמל בעל עבר לגיונרי, מירצ'אה מנוליו ויחידות הצבא הגרמניות, שהיו מוצבות בסביבה.
ההוצאה להורג
ביום ההוצאה להורג נפגש אנטונסקו עם אשתו, מריה, שהגיעה מבוקרשט והם שוחחו כשעה תחת פיקוחם של סוהרים. לאחר שיחתם ערך כומר את טקס הליטורגיה הקדושה עבור אנטונסקו ושאר הנידונים למוות.
לפני ההוצאה להורג נשאלו הנידונים לבקשתם האחרונה. בקשתו של אנטונסקו, שהוצאתו להורג תבוצע בידי הצבא, נענתה בשלילה. בעומדו מול כיתת היורים, רגע לפני מתן פקודת הירי, הצדיע אנטונסקו במועל יד, קרא "תחי רומניה" ולאחר מכן נפל. הירי נמשך על מנת לוודא את מותו. ההוצאה להורג צולמה בסרט. מקום הקבורה נשמר בסוד כדי למנוע הפיכתו לאתר עלייה לרגל.
יחד עם אנטונסקו הוצאו להורג קונסטנטין וסיליו (Constantin Z. Vasiliu), שר הפנים של רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה, גאורגה אלקסיאנו (Gheorghe Alexianu), מושל טרנסניסטריה, ומיכאי אנטונסקו, שר התעמולה ושר החוץ של רומניה.
קשרים משפחתיים
אחד הפרקים הפחות ידועים בביוגרפיה של אנטונסקו הוא קשריו האישיים ליהודים. אביו התגרש מאמו הביולוגית ונישא בשנית לפרידה קופרמן היהודייה; מידע זה הועלם ביוזמת אנטונסקו בביוגרפיות שפורסמו במהלך מלחמת העולם. לאחר שנבחר לשליט רומניה דרש אנטונסקו מאמו החורגת, שהתכחשה לשם אנטונסקו לאחר מות בעלה, שתשוב לשם בעלה כדי לטשטש את זהותה היהודית, אך היא סירבה.
בנוסף קיים אנטונסקו קשרים עם שתי אחיות יהודיות מגאלאץ והתארס עם אחת מהן בשם רשלה מנדל (Rașela Mendel), למרות התנגדות משפחתו. לאחר שהועבר הרחק ממנה וכשנודע לו שיש צעיר יהודי המחזר אחר ארוסתו, שינה דעתו בנושא. הוא נישא בשנות ה־30, בעת ששימש כנספח צבאי בלונדון, ליהודייה צרפתייה; ברומניה יש הטוענים שלא היו אלה נישואים אלא אירוסים בלבד. הנישואים היו קצרים, ואנטונסקו התגרש מרשלה עוד במהלך שירותו כנספח צבאי. הבן היחיד שנולד כתוצאה מנישואים אלה מת בגיל צעיר.
ב-29 באוגוסט 1927, כשהיה בן 45, נישא אנטונסקו בשנית למריה ניקולסקו (Niculescu) בתו של סרן בצבא הרומני ששמו תאודור ניקולסקו. נישואים אלה עוררו סערה פוליטית שלובתה על ידי חוג מקורביו של מלך רומניה, שנפגע מביקורת של אנטונסקו על חייו האישיים. מריה אנטונסקו הואשמה על ידם בביגמיה. גם למריה ניקולסקו לא היו אלה נישואים ראשונים. מריה, שהתאלמנה מבעלה הראשון גאורגה צ'ימברו (Gheorghe Cimbru), נישאה ב-1919 לצורף צרפתי, ככל הנראה יהודי, בשם גיום אוגוסט יוסף פייר פוילר (Guillaume Auguste Joseph Pierre Fueller). נישואים אלה החזיקו מעמד שבע שנים בלבד והסתיימו בגירושים מוטלים בספק. עורך הדין מיכאי אנטונסקו, שייצג את יון אנטונסקו ואת רעייתו, הביא לידי ביטול ההאשמה בביגמיה - ומכאן התחילו שני האנטונסקו, יון ומיכאי (בלי קרבת משפחה קודמת ביניהם) את חברותם.
פילדרמן ואנטונסקו
בבית הספר התיכון למד אנטונסקו יחד עם תלמיד יהודי מוכשר בשם וילהלם פילדרמן, מי שעתיד להיות דוקטור למשפטים ומנהיג הקהילה היהודית של רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.