cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסדרון התשתיות
היסטוריה
בפברואר 2006, עלתה הצעה שיבוא המים מטורקיה יתבצע באמצעות צינור ימי ולא במכליות. במאי 2006 בנק ההשקעות האירופי הסכים להשקיע 15 מיליון דולר בבדיקת היתכנות להקמת צינור מים מג'ייהאן לישראל. מטרת הצינור שתוכנן, בקיבולת של 200–300 מיליון מ"ק בשנה, הייתה לספק מים לישראל, לירדן והרשות הפלסטינית, עקב משבר המים באזור. באוקטובר 2006 ביקר שר התשתיות בנימין בן אליעזר במצרים במטרה לדון בהארכת המסדרון עד מצרים, במטרה להוביל אליה גז טבעי.
בדצמבר 2006 נחתם מזכר ההבנות בין ישראל לטורקיה לביצוע סקר ההיתכנות למסדרון התשתיות. בעת חתימת ההסכם אמר שר האנרגיה הטורקי, ד"ר הילמי גולר, כי הוא "מאמין שפרויקט התשתיות עם ישראל הוא הרבה יותר מחלום; שתי המדינות יהפכו למרכזי אנרגיה אזוריים שיניבו יתרונות רבים לכולם". במקביל החלה חברת גזפרום בתכנון צינור להולכת גז טבעי מטורקיה לישראל.
באוקטובר 2007 הוצג בפני השר בן אליעזר סקר ההיתכנות המקדים, שהוכן על ידי החברות ENI האיטלקית ו-CALIK הטורקית, שקבע כי יש כדאיות כלכלית בקידום הפרויקט. עלות הפרויקט נעה, לפי סקר ההיתכנות, בין שניים לארבעה וחצי מיליארד דולר, בהתאם למספר הצינורות שהונחו ושיונחו והיקף המוצרים שיסופקו. ובנייתו הייתה מתוכננת להסתיים בשנת 2012. תחילת התשתית הוקמה. אך במהלך חודש יוני 2010, לאחר פרשת המשט לעזה והצטננות מערכת היחסים בין טורקיה לישראל, הודיעה ממשלת טורקיה על הקפאת המיזם.
צינור נפט
צינור הנפט המתוכנן אמור היה להוות את המשכו של צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן שתחילתו בים הכספי וכן צינור הנפט כירכוכ-ג'ייהאן שתחילתו בשדות הנפט הכורדיים בצפון עיראק. נבחנה אפשרות להמשכת צינור הנפט מחיפה לאשקלון, ומשם, דרך מתקני קצא"א, יובל הנפט למפרץ אילת ומשם למזרח הרחוק ולהודו. בדרך זו עשויה הייתה לגדול מהותית הכדאיות הכלכלית להקמת הצינור בין טורקיה לישראל שכן כמויות הנפט שיוזרמו בו יהיו גדולות יותר.
צינור גז
צינור הגז אמור היה להוות את המשכו של צינור הגז באקו–טביליסי–ארזורום המוביל גז אזרי ממאגרי הים הכספי (בעיקר ממאגר שאח-דניס). הגז שיוזרם לישראל ישמש בחלקו את ישראל ובחלקו ישווק הגז במצב נוזלי (LNG) למדינות אחרות. לפי התוכנית יוזרם הגז בצינור דרומה לכיוון אל עריש, ומשם למתקני הנזלת הגז הממוקמים בדלתה של הנילוס.
הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה
הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (באנגלית: North American Free Trade Agreement או בר"ת NAFTA, בספרדית: Tratado de Libre Comercio de América del Norte, או בר"ת TLCAN, בצרפתית: Accord de libre-échange nord-américain או בר"ת: ALENA), הוא הסכם ליצירת אזור סחר חופשי בין ארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
ההסכם נועד להסדיר גם את מעבר כוח האדם והסחורות בין ארצות הברית ומקסיקו. על פי ההסכם, אמורות להתהוות הקלות הדרגתיות במעבר כוח האדם בין המדינות, וכן במדיניות המכסים על סחורות המיוצרות בשלוש המדינות. הנמכת חומות המכס אמורה ליצור, בהדרגה, איחוד כלכלי שידמה במהותו, גם אם לא בצורתו הפורמלית, לאיחוד האירופי.
במונחי שווי כוח הקנייה של התוצר המקומי הגולמי של חברות ההסכם, הוא גוש הסחר החופשי הגדול ביותר בעולם ובמונחי תמ"ג נומינלי, שני רק לאיגוד הסחר החופשי האירופי.
ההסכם נכנס לתוקף בינואר 1994, יחד עם שני הסכמים משלימים, NAAEC שדן בנושאי איכות סביבה ו-NAALC שדן בסוגיות הקשורות לתעסוקה.
ב-27 באפריל 2017 חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על צו נשיאותי המורה על משא ומתן מחדש של ההסכם ונסיגה ממנו עד סיום המשא ומתן. ב-1 באוקטובר 2018 פורסם כי ארצות הברית, מקסיקו, וקנדה הגיעו להסכם חדש אשר יכונה USMCA.
היסטוריה
ב-4 באוקטובר 1988 חתמו ארצות הברית וקנדה על הסכם סחר חופשי ביניהן, שהביא להורדת מכסים בין המדינות, יצירת מנגנוני מסחר הוגן, הגנה על זכויות קניין רוחני ומנגנונים ליישוב סכסוכים. המגעים לצירופה של מקסיקו להסכם ויצירת גוש סחר חופשי משותף העלו מצד אחד חששות לגורל מקומות עבודה בארצות הברית, אך מצד שני נתמכו באינטרסים של בעלי עסקים ובמחקרים כלכלים, שחזו כי גידול בכלכלה המקסיקנית יביא לגידול בביקושים לסחורה אמריקאית ויכסו על מעבר כח האדם. עקרונות ההסכם סוכמו באוגוסט 1992 והסכם ראשוני נחתם על ידי נציגי המדינות השותפות באוקטובר 1992 ועל ידי מנהיגי המדינות בדצמבר 1992. ביל קלינטון, שנבחר לנשיא ארצות הברית במקום ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1992, אימץ את ההסכם בכפוף להוספת הסכמים משלימים הנוגעים לאיכות הסביבה ותעסוקה, ולבסוף יישמו.
באפריל 2017, בהמשך להבטחותיו בקמפיין לנשיאות, חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על צו נשיאותי המורה לממשל לסגת מההסכם ולפתוח במשא ומתן מחודש. את ההסכם כינה טראמפ "הגרוע ביותר שנחתם אי פעם".
ביצוע
על מנת לדון במחלוקות הנובעות מהסכם הסחר החופשי, הוקם בית דין הפועל, באופן חסר תקדים, במקביל לבית המשפט הפדרלי האמריקני. בבית דין חדש זה חברים עורכי דין המומחים במשפט ובסחר בינלאומי. תאגידים ממדינה אחת, הנמצאים במחלוקת עם מדינה שנייה, יכולים להימנע מפנייה לבית המשפט האמריקני לסחר בינלאומי, ולפנות לבית דין זה. לדוגמה, כאשר אישרה ממשלת מקסיקו הטמנת פסולת רעילה מארצות הברית, בשטח אחת העיריות במקסיקו, סירבה העירייה להקצות שטח לשם כך. בית הדין של הסכם הסחר החופשי מצא את מקסיקו אשמה בהפרה וחייב אותה בתשלום פיצויים של 15 מיליון דולר לתאגיד האמריקני. בית הדין קבע כי דאגות "לכאורה" לאיכות הסביבה אינן מהוות שיקול כאשר מדובר ביישומו של הסכם הסחר החופשי.
שמירה על האינטרסים הכלכליים של ארצות הברית מקשה על יישום ההסכם. כאשר הטילה ארצות הברית מס על יבוא עץ מקנדה, מחתה קנדה על כך ודרשה כי בית הדין המשותף שהוקם מכוח ההסכם יורה להשיב לקנדה את הסכומים שנגבו עקב הטלת המס. בית הדין קבע שהצדק עם קנדה, אך ארצות הברית הגיבה בצורה שעיקרה מתוכן את ההסכם. נציגיהם של ארגוני הסחר של ארצות הברית שהיו מעורבים בנושא הביעו אכזבה מהחלטת בית הדין, אך ציינו שלא תהיה לכך השפעה על תקנות המס בארצות הברית. כך נשמרו מכסים המאפשרים לארצות הברית להתחרות עם תוצרת זולה המיובאת מקנדה, והמסייעים לשמור על מקומות עבודה בארצות הברית.
נוכח אירועים אלה ודומיהם טוענים ארגונים המתנגדים להסרת מחסומי הסחר ולגלובליזציה, כי ההסכם מייצג תאגידים בלבד, ומגדיל פערים כלכליים. המתנגדים טוענים כי אין תקדים לאיחוד בין כלכלות כה שונות זו מזו, כלכלות שהפערים ביניהן כה גדולים.
השפעות
לפי סקר שערך מכון הריטג' בקרב כלכלנים, 98% הסכימו עם הטענה ש"בממוצע, מצבם הכלכלי של אזרחי ארצות הברית השתפר בעקבות הסכם NAFTA".
הסכם הסחר החופשי הסיר מגבלות מסחר ומכסים בין המדינות, בעיקר בענף החקלאות אך גם בתעשיית הטקסטיל והרכב. סחר החוץ בין שלוש המדינות החברות בהסכם התרחב משמעותית, וכלכלות שלושתן צמחו במהלך התקופה, בקנדה בקצב הגבוה ביותר ובמקסיקו בשיעור הנמוך יותר. אם כי כלכלנים חלוקים לגבי מידת ההשפעה של ההסכם עצמו על הצמיחה לעומת גורמים נוספים.
ב-2003 בדקה ועדת הקונגרס האמריקאי לתקציב את השפעות ההסכם והגיעה לשלוש מסקנות עיקריות:
שמעון סופר (מכתב סופר)
הרב שמעון סופר (י"ג בטבת תקפ"א, 1820 - י"ז באדר ב' תרמ"ג, 1883) היה בנו של החת"ם סופר, כיהן כרב במטרסדורף ולאחר מכן היה רב ואב"ד קרקוב. מגדולי הרבנים במדינות האוסטרו-הונגריות במחצית השנייה של המאה ה-19.
היה ממנהיגי היהדות החרדית בגליציה, וייצג אותה כחבר הרייכסראט – הפרלמנט האוסטרי (ציסלייטני). ייסד את אגודת מחזיקי הדת בגליציה, והקים את ביטאונה "מחזיקי הדת".
קורותיו
נולד בפרשבורג ולמד אצל אביו החת"ם סופר. בשנת תקצ"ח (1838), בגיל 17, נישא למרים, בתו של הגביר דב בר שטרנברג מקרולה. לאחר נישואיו התגורר סמוך לאביו בפרשבורג. בשנת תר"א (1841), זמן קצר לאחר פטירת אביו, הדפיס את תשובותיו.
בשנת תר"ב (1842), שנתיים לאחר פטירת אביו, עבר להתגורר למשך שנתיים בקרולה. בשנת תר"ד (1844) התמנה כרב במטרסדורף, ומילא תפקיד זה במשך 18 שנה. בשנת תרכ"א (1861) התמנה כרב הקהילה היהודית בקרקוב, ושימש בתפקידו 22 שנה עד לפטירתו.
היה ממנהיגי היהדות החרדית בגליציה וניהל מערכות ציבוריות לחיזוק ענייני היהדות. לשם מטרה זאת ייסד את אגודת "מחזיקי הדת" בגליציה, וביטאונה - שבועון בשם מחזיקי הדת. ב-1879 נבחר לרייכסראט, הפרלמנט הציסלייטני בווינה, מטעם מחוז קולומיאה-סניאטין-בוצ'אץ'. היה חבר "המועדון הפולני" (כמרבית האורתודוקסים בגליציה, הוא תמך בברית עם הלאומיות הפולנית); מאחר שלא שלט בשפה, כלל לא השתתף בדיוני המועדון.
יחד עם הרב אהרן מרקוס הקים את ארגון "ראש פינה", לשם התבססות התנועה הלאומית בעיר ואגודה ליישוב ארץ ישראל. לימים נחשב ארגון "ראש פינה" כארגון הציוני הראשון בקרקוב.
נפטר בקרקוב ביום שני, י"ז באדר ב', שנת תרמ"ג (1883), והובא לקבורה למחרתו ביום שלישי. נוסח מצבתו התפרסם בביטאון מחזיקי הדת.
משפחתו
חתנו, הרב עקיבא קורניצר (שהיה גם בן אחותו), מילא את מקומו כרבה של קרקוב. בנו הרב שלמה אלכסנדרי סופר-שרייבר, שהתגורר בסערט, הוציא את חידושי החתם סופר על מסכת חולין. חתנו של הרב שלמה אלכסנדרי הוא הרב יוסף נפתלי שטרן, ראש ישיבת פרשבורג בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה. בן נוסף של רבי שמעון היה רבי ישראל דוד שמחה בונם שהתגורר בוורשה, ונפטר בשנת תרנ"ט.
ספריו
ערך את ספרו של אביו "שו"ת חת"ם סופר" על יורה דעה.
אדוארד קלארק
אדוארד דניאל קלארק (5 ביוני 1769, וילינגדון, סאסקס, אנגליה – 9 במרץ 1822, לונדון), היה איש דת אנגלי, נטורליסט, מינרולוג, מגלה ארצות ואספן. כאספן צבר קלארק אוספים יקרי ערך של מינרלים, כתבי יד, מטבעות ופסלים יוונים. תיאור מסעו לארץ ישראל הוא מן הארוכים ביותר, ומשתרע על יותר מכרך שלם מבין 11 הכרכים שכתב על מסעותיו, וזאת על אף שמסעו בארץ ישראל נמשך 17 ימים בלבד.
קלארק נולד בוילינגדון, שבמחוז מזרח סאסקס, בן שני לאביו הכומר אדוארד קלארק ולאימו אן, בתו של תומאס גרנפילד מגילדפורד. הוא התחנך בבית הספר היסודי אוקפילד. לאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר הפנימייתי טונברידג'. בשנת 1786 התקבל ללימודים במכללת קפלת ישו בקיימברידג', אולם מותו של אביו הכניס אותו לקשיים כלכליים, דבר שמנע ממנו לסיים את התואר. עם זאת, במהלך השנה האחרונה שלו במכללה, הוא בילה תקופה שלמה בבניית כדור פורח, שבסופו של דבר, המריא משטח המכללה, כשהוא נושא עליו, גור חתולים.
בשנת 1790 סיים את התואר הראשון, וזמן קצר לאחר מכן קיבל משרה ושימש כמורהו הפרטי של הנרי תופטון, אחיינו של דוכס דורסט. בשנת 1792 נוצר קשר בינו לבין הלורד תומאס נואל היל, ברון ברוויק השני. והשניים יצאו למסע משותף בגרמניה, שווייץ ואיטליה. לאחר שחצו את הרי האלפים וביקרו בכמה מעריה החשובות של איטליה, כולל רומא, נסע קלרק לנאפולי, שם שהה קרוב לשנתיים.
עם חזרתו לאנגליה, בקיץ 1794, סיים תואר שני והחל לעבוד כמורה פרטי לילדיהם של כמה משפחות מכובדות. כן לימד במכללת קפלת ישו בה למד בעבר. בשנת 1798 התקבל למכללה תלמיד בשם ג'והן מרטן קריפס, אשר למד תחת אחריותו. קריפס שבעצמו הפך בהמשך למגלה ארצות, והיה בעל אמצעים, התיידד עם מורו, ובשנת 1799 הם יצאו ביחד לסיור ביבשת אירופה. אליהם התלווה ויליאם אוטר, לימים הבישוף מצ'יצ'סטר, מי שהיה ידידו של קלארק, והביוגרף האישי שלו. תחילה סיירו בארצות סקנדינביה, ולאחר מכן המשיכו דרך רוסיה, וחצי האי קרים עד קונסטנטינופול, רודוס, ואחר כך למצרים וארץ ישראל.
ב-19 במאי 1798 יצא נפוליאון בונפרטה מצרפת בדרכו לכבוש את מצרים. ב־9 ביוני כבש את מלטה, וב־30 ביוני נכבשה העיר אלכסנדריה. ב־21 ביולי נתקלו חיילי נפוליאון בכוחות ממלוכים, אך נפוליאון וצבאו גרמו לממלוכים להימלט משדה הקרב תוך אבדות כבדות. אולם בסוף חודש יולי גילה הצי הבריטי, בפיקודו של הוריישו נלסון, את צי הפלישה הצרפתי, ובקרב שהתחולל ב־1 באוגוסט הצי הצרפתי הושמד. אל הצי הבריטי התלוו מדענים וחוקרים, ותרומתם לחקר התרבויות והגאוגרפיה של המקומות אליהם פלש נפוליאון, האפילה על הישגיו הצבאיים. לנישה זאת נכנס קלארק, אשר רכש במצרים פסלים, סרקופגים, מפות, וכתבי יד, שנאספו קודם לכן, על ידי הצרפתים.
UMM Alter II
UMM Alter II הוא דגם של רכב שטח מתוצרת יצרן הרכב הפורטוגלי UMM (União Metalo-Mecânica) אשר יוצר בין השנים 1986–1994
דגם ה"UMM Alter 4x4" יוצר במפעליUMM (União Metalo-Mecânica) בסטובל, פורטוגל.
דגמי "UMM Alter 4x4" שימשו גם כאמבולנס צבאי וכבאיות.
בדגמי "UMM Alter II" הורכבו מנועים ממספר סוגים: מנועי בנזין, מנועי דיזל ומנועי טורבו דיזל.
משנת 1992 הורכבו בחלק מדגמי "UMM Alter II" מספר תצורות של מנועי יצרן הרכב הגרמני BMW.
סלבדור מינושין
סלבדור מינושין (נכתב גם מינוחין; בספרדית: Salvador Minuchin; 13 באוקטובר 1921 - 31 באוקטובר 2017) היה מטפל משפחתי יהודי ארגנטינאי־אמריקאי, מראשי גישת הטיפול המשפחתי. הוא פיתח את שיטת הטיפול המשפחתי המבני, העוסקת בקשיים בתוך המשפחה באמצעות מיפוי הקשרים בין בני המשפחה, או בין תת-קבוצות בתוך המשפחה. קשרים אלו מייצגים דינמיקת כוחות וכן גבולות בין תת-מערכות שונות במשפחה. לפי גישתו, מטפלים צריכים לנסות להתערב בקשרים בלתי-תפקודיים במשפחה, ולהחזירם לדפוס התנהלות בריא יותר.
קורות חיים
בשנת 1950, לאחר סיום שירותו הצבאי, עבר לניו יורק כדי להמשיך להתמחות בפסיכיאטריה של ילדים אצל נייתן אקרמן, ממייסדי גישת הטיפול המשפחתי. הוא עבד בטיפול בילדים שאושפזו בשל התקף פסיכוטי. בנוסף עבד במעון לילדים יהודים שלקו בהפרעות נפשיות, שם החל הכשרה בפסיכואנליזה. ב-1951 נישא לפטרישיה פיטלוק וחזר לישראל. עבד כמנהל בתי יתומים ומעונות לילדים שלקו בהפרעות נפשיות. במקביל החל לעבוד באמצעות טיפול קבוצתי.
ב-1954 חזר לניו יורק ולמד במכון פסיכואנליטי על פי גישתו של הארי סטאק סאליבן. כן עבד בבית ספר לעבריינים עם הפרעות נפשיות, שם הבין כי טיפול פרטני בילדים בלבד ובאמצעות פסיכואנליזה לא תורם מספיק לבריאותם הנפשית, וכי חשוב לעבוד גם עם בני משפחתם. בפגישות הטיפול המשפחתי ניסוי מינושין ואנשי הצוות שלו לקדם אמפתיה ותקשורת משפחתית טובה יותר, באמצעות גישה אקטיבית וישירה יחסית של המטפל כלפי בני המשפחה.
על בסיס עבודתו, בשילוב עם רעיונות מהגישה המערכתית של גרגורי בטסון אודות ההשפעה ההדדית של חלקים בכל מערכת, פיתח מינושין את גישת הטיפול המשפחתי המבני. לפי הגישה, תפקיד המטפל הוא לתרום לשינוי מבנה משפחתי בלתי מתפקד, והוא פועל בגישה אקטיבית. ב-1962 נסע מינושין לפאלו אלטו לעבוד על כך עם אחד ממייסדי הטיפול המשפחתי, ג'יי האליי. על עבודתו בבית הספר לעבריינים הוציא ב-1967 את ספרו הראשון עם מספר מחברים נוספים, "משפחות בשכונות עוני" (Families of the Slums). משנת 1965 עבד מינושין כמנהל מוסד טיפולי פסיכיאטרי לילדים בפילדלפיה, שם גילה כי טיפול משפחתי תורם גם למצבם של ילדים עם הפרעות פסיכוסומטיות והסיק שדפוסים משפחתיים לקויים תורמים לפרוץ המחלה. הוא עבד בשיתוף פעולה עם עובדים סוציאליים בקהילה של ילדים אלו, והעניק להם הכשרה בטיפול משפחתי. מינושין ניהל את המוסד הפסיכיאטרי עד 1981, אז עבר לניו יורק כדי לטפל ולהרצות על פסיכיאטריית ילדים והטיפול המשפחתי. בנוסף הקים את "מרכז מינושין למשפחה" בעיירה וודברי (Woodbury) שבניו ג'רזי, בו הכשיר מטפלים משפחתיים. ב-1995 פרש לגמלאות ועבר לבוסטון.
בשנת 1970 הוא התחיל להשתמש במונח אנמשמנט.
מינושין נפטר בפלורידה בשל מחלת לב, ב-2017. הותיר אחריו בן, דניאל.
שמואל בר-נתן
שמואל (ולטר) בר-נתן (ריזנפלד) היה הרופא הראשון של מגדיאל.
קורות חיים
בר-נתן נולד בשם ולטר ריזנפלד, בברסלאו, אז חלק מהקיסרות הגרמנית, להוריו נתן ושרה. במהלך שירות צבאי ב-1918 עבר קורס חובשים בהצטיינות, ולאחר שירותו למד רפואה.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 עבר להתגורר עם משפחתו במגדיאל. היה הרופא הראשון והיחיד במושבה, ואחד היחידים ביישובי דרום השרון. סיפק שרותי רפואה הן לחברי קופת חולים כללית (ממרפאה בביתו) והן לחברי קופת חולים עממית במרפאת הקופה. יצא לביקורי בית רכוב על אתונו "מולה", ובהמשך קיבל מקופת החולים עגלה שנרתמה לאתון. בשבתות ובחגים שימש כרופא תורן ושירת גם את אנשי כפר מל"ל, רמתיים, רמות השבים, כפר הדר ורמת הדר. בשל אי זמינות גורמי רפואה נוספים ביצע שירותים נלווים רבים - שימש גם כאח וחובש, באמצעות מיקרוסקופ שהיה ברשותו ביצע בדיקות מעבדה לדגימות דם ושתן של מטופליו, רקח בעצמו תרופות שהנפיק לחולים. בר-נתן גם הכשיר תושבים למתן עזרה ראשונה.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הוזעק על ידי משטרת הנוטרים לטיפול בפצוע ערבי. במהלך המאורעות ומלחמת העצמאות טיפל בפצועים שנפגעו מירי מקלקיליה הסמוכה. אשתו שושנה עזרה אף היא במתן עזרה ראשונה.
עבד כרופא במגדיאל עד צאתו לגמלאות. היה אהוד מאוד על תושבי המושבה. השתתף בחוג התנ"ך המקומי. טיפח בחצר ביתו שובך יונים, גינת ירק ועצי פרי. בין תחביביו היו נגינה בכינור, אסטרונומיה (כולל לטישת עדשות הטלסקופ שהוא בנה בעצמו), ציור וגידול דגי נוי.
משפחתו
נישא בגרמניה לאשתו הראשונה, אדלה לבית רוזנברג. בנם יצחק נולד ב-1928. לאחר גירושיו מאדלה, נישא בארץ ישראל לשולמית-הילדה לבית הבר, ועבר עם משפחתו למגדיאל. התאלמן משולמית ב-1940.
ב-1941 נישא לשושנה לבית שטיינברג (1903–2000), אלמנתו של יצחק ספיבק מראשוני מגדיאל, גננת ומורה, חברת ההגנה ולימים זוכת התואר יקירת העיר הוד השרון. יחדיו הם גידלו את בתה של שושנה מנישואיה הראשונים, חוה.
ב-1948 עיברת שמואל את שם משפחתו מ-ריזנפלד ל"בר-נתן" על שם אביו.
דורותי דה רוטשילד
הברונית דורותי (דבורה) דה רוטשילד (1895 – 10 בדצמבר 1988), הייתה פילנתרופית יהודייה ממוצא אנגלי, רעייתו של ג'יימס דה רוטשילד, נשיאת פיק"א ופעילה למען היישוב היהודי בארץ ישראל.
קורות חיים
דורותי נולדה כבת למשפחת פינטו המיוחסת שמוצאה מספרד, שהעמידה רבנים במרוקו, בדמשק, בחלב ובצפת, כמו גם מדענים ומשפטנים ידועים. היא נישאה לארמנד ג'יימס דה רוטשילד כשהייתה בת 17, ב-1913. ג'יימס, בנו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד (מהצד הפריזאי של משפחת רוטשילד), היה אז בן 35 שנים.
ב-1922 ירש ג'יימס רוטשילד את אחוזת וואדאסדון בבקינגהאמשייר, ובני הזוג עברו להתגורר שם. דורותי סייעה לבעלה בענייניו הפוליטיים, ובמיוחד מ-1929 עד 1945 כאשר ג'יימס שירת בפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית בבריטניה, כנציג מחוז האי אלי.
אחרי מותו של ג'יימס ב-1957, ירשה דורותי את אחוזת וואדאסדון ואחוזה קטנה נוספת בבקינגהמשיר.
דורותי הוסיפה להיות תומכת חזקה ביישוב היהודי בארץ ישראל, כמו חותנה ובעלה לפניה. היא הייתה ידידה קרובה של חיים ויצמן ויושבת ראש יד הנדיב, קרן התרומות של משפחת רוטשילד בארץ ישראל. בעזרת התרומות, ביניהן תרומתו האחרונה של בעלה, מימנה את בניית משכן הכנסת. לאחר מלחמת ששת הימים תרמה לשיקום בית הכנסת יוחנן בן זכאי שבעיר העתיקה בירושלים. דורותי בעצמה תרמה בטרם מותה לבניית מבנה בית המשפט העליון.
על שמה נקרא המושב שדמות דבורה (לפי שמה העברי).
פסאו
פסאו (בגרמנית: Passau) היא עיר בדרום-מזרח בוואריה, גרמניה, על הגבול האוסטרי.
פסאו ידועה גם בשם דרייפלוסשטאדט (בגרמנית: Dreiflüssestadt; מילולית: עיר שלושת הנהרות), על שם שלושת הנהרות שנפגשים בה: הדנובה, האין והאילץ.
משברים בעיר במאה ה-21
השיטפונות שפגעו בגרמניה בחודשים מאי ויוני בשנת 2013 היו מהחמורים ביותר שחוותה העיר, ורבים מהתושבים פונו מהמקום.
ב-2015, חוותה העיר משבר פליטים; עקב מיקומה של העיר בסמוך לגבול עם אוסטריה, היא היוותה מוקד משיכה למהגרים. מחסומים הוצבו דרך קבע בפאתי העיר, על מנת לאתר אותם. ראש העיר דווח כי במהלך האוקטוברפסט הגיעו למקום כ-10,000 פליטים מדי יום.
1923 (סדרת טלוויזיה)
1923 (באנגלית: 1923) היא סדרת דרמה מערבונית אמריקאית שעלתה לשירות "פרמאונט+" בדצמבר 2022. הסדרה משמשת כפריקוול לעלילת הסדרה "ילוסטון", וכהמשך לעלילת המיני-סדרה "1883". בפברואר 2023 חודשה הסדרה לעונה שנייה.
רקע עלילתי
עלילתה של הסדרה עתידה להתמקד בדור חדש של משפחת דאטון, המנהלת את חוות "ילוסטון דאטון" בין תקופות שונות של קשיים, בהם שלהי המערב הישן של אמריקה, תקופת היובש ותקופת השפל הגדול.
פיתוח וליהוק
בפברואר 2023 חודשה הסדרה לעונה שנייה.
תואר אקדמי
תואר אקדמי הוא תואר שמעניקות אוניברסיטאות ומכללות אקדמיות (להוראה ושאינן להוראה) לבוגריהן, לאחר שסיימו לעמוד בכל התנאים הלימודיים והמחקריים המקנים זכות לתואר. זהו אחד המדדים להישגים האקדמיים של הסטודנט.
התארים האקדמיים בישראל ניתנים בשלוש רמות:
התואר פרופסור הוא תואר ודרגה אקדמית, הניתנים על סמך הישגים במחקר. פרופסור הפורש לגמלאות מקבל בדרך כלל תואר של "פרופסור אמריטוס" (ברבים: אמריטי). בניגוד לכך, "פרופסור אורח" היא דרגה זמנית, הניתנת לפרק זמן קצוב.
מקור שמות התארים
שמות התארים האקדמיים נוצרו, מבחינה היסטורית, לפי תפיסת העולם של המעמדות והגילדות בימי הביניים.
משמות בסיסיים אלה נגזרים שמות נוספים, המשקפים את התחום שבו ניתן התואר, כגון:
מעמדו של התואר האקדמי
במקצועות מסוימים, תואר אקדמי מתאים הוא תנאי לקבלת רישיון לעסוק במקצוע זה. זה המצב, למשל, ברפואה בישראל. במקצועות רבים אחרים, אף שהחוק אינו מחייב תואר מסוים לעיסוק במקצוע, הרי מעסיקים רבים מעלים דרישה כזו. דוגמה: מעסיקים רבים דורשים תואר ראשון במדעי המחשב כתנאי קבלה למשרת מתכנת, אף שהחוק אינו דורש תואר כלשהו לעיסוק במקצוע זה. לעיתים מסתפקים המעסיקים בדרישה כללית, לתואר ראשון כלשהו, או לתואר ראשון בתחום רחב כגון מדעי החברה.
בישראל
כלפי הדרישה לתואר אקדמי למילוי תפקידים בשירות הציבורי קיימת ביקורת מצד גורמים דתיים הדורשים הכרה בהשכלה תורנית כמקבילה להשכלה אקדמית. הרב אבי גיסר הציג את העמדה כך: "אם יגיע אדם אחד עם תואר שני באומנות, ומולו אדם עם תעודה של כושר לדיינות שהיא תעודה של גוף ממלכתי עם בחינות ותוצאות, הרי שההשכלה שלהם צריכה לקבל אותו משקל". הכרה חלקית בהשכלה תורנית, כמקבילה לתואר אקדמי לצורכי דרגת שכר, ניתנת למורים בישראל. בז'רגון של משרד החינוך נטבעו המושגים: "BA אקוויוולנטי", "MA אקוויוולנטי" ו"דוקטור אקוויוולנטי", אשר אינם משקפים זכות לתואר אקדמי אלא שכר מקביל לזה של בעלי תואר אקדמי.
האגף להערכת תארים במשרד החינוך אחראי על אישור תארים אקדמיים מאוניברסיטאות בחוץ לארץ כשקולים לתואר אקדמי ישראלי לצורכי תעסוקה בשירות הציבורי, כולל תארים שהוענקו על ידי שלוחות בישראל של מוסדות כאלו. עד ראשית שנות ה-2000 קיים האגף להערכת תארים בדיקה טכנית בלבד של תוארי דוקטור, אשר כלל בדיקה שהמוסד שהעניק את התואר מוכר במדינה בו נמצא המוסד ושבעל התואר אכן הציג הוכחות לקבלת התואר.
ביוני 2000, לאור התרחבות מספר הלומדים לתואר שלישי בחוץ לארץ, הוקמה ועדה בין-משרדית בראשותו של פרופ' עוזר שילד שנתבקשה לגבש המלצות באשר להערכת תארים אקדמיים משני סוגים: תואר שלישי מחוץ לארץ, ותארים ראשון ושני שנרכשו בשיטת הלמידה מרחוק. במרץ 2002 התפזרה הוועדה בלא שסיימה את תפקידה, אך המלצותיה הבלתי רשמיות קבעו שיש להמשיך לבחון באופן טכני תואר שלישי מחוץ לארץ ובמקרה ספק להתייעץ עם ועדה אקדמית. ביולי 2002 הוחלט להקפיא בחינת תארים שלישיים מחוץ לארץ עד לבחינה נוספת בנושא. בספטמבר 2003 מונתה ועדה בין-משרדית נוספת, בראשותו של פרופ' יעקב כץ אשר המליצה במאי 2005 שהבחינה של תארים שלישיים תכלול בשלב ראשון בדיקת תקופת הלימודים שנדרשה, הצורך בהגשת עבודה, זהות מנחי העבודה ובודקיה, שפת הלימוד, שפת העבודה ועוד פרטים טכניים ובשלב שני תיבחן עבודת הדוקטורט על ידי ועדת מומחים, שתזמן את המבקש לראיון אישי ותבדוק שהעבודה אכן נכתבה על ידי מגיש הבקשה וכי היא עומדת בסטנדרטים הנדרשים מעבודת דוקטורט בתחום הרלוונטי במוסדות ישראליים.
משך הזמן הנדרש ללמידה עבור תואר
ביחס לתלמידי בתי הספר היסודיים והתיכוניים, לסטודנט במוסד אקדמי ניתנת גמישות יחסית בתזמון הקורסים שהוא לוקח במסגרת תוכנית לימודיו. סטודנטים יכולים גם ללמוד בשנית קורס שלא עמדו היטב במטלותיו. כתוצאה מזה, משך הזמן בו הסטודנט לוקח קורסים עשוי להתארך במספר שנים מעבר למתוכנן מראש. יתרה מזאת, בתארים הדורשים מחקר וכתיבת תזה, תקופת המחקר והכתיבה עשויה להימשך מעבר למצופה, מסיבות מגוונות: ממצאים קשים להסבר, שגיאות מדידה של מתלמד, ומעל לכל - מהעובדה שמחקר, מטבעו, עוסק בתחום לא נודע וקשה לתכנון.
במחצית השנייה של המאה העשרים, התופעה בה תארים אקדמיים הושגו באיחור של שנים אחדות המועד המתוכנן הייתה נפוצה מאוד. עשרות אחוזים מן הסטודנטים שסיימו תארים (שלא נשרו), סיימו אותם באיחור של מספר שנים.
עירוי דם
עֵרוּי דם הוא תהליך שבו מבוצעת העברת דם או מרכיביו מאדם בריא (תורם) אל מחזור הדם של אדם אחר. עירוי דם הוא לעיתים טיפול מציל חיים לבני האדם הזקוקים לתוספת לנפח הדם בשל דימום כתוצאה מטראומה או במהלך ניתוח, או למרכיבי דם מסוימים בשל ירידה באיכות הדם, למשל כתוצאה מאנמיה קשה. יש חולים במחלות דם, כגון המופיליה או אנמיה חרמשית, הזקוקים לעירויי דם תכופים. ביצוע העירוי דומה לביצוע כל עירוי נוזלים אחר ובמהלכו מוחדרת מחט חלולה לווריד של החולה, דרכה מוזרם הדם באמצעות צינור, מתוך שקית עירוי. מנות הדם לעירוי נלקחות, באמצעות תרומת דם, רק מתורמים בריאים שנמצאו מתאימים, ועד לשימוש בהן הן מאוחסנות בבנק הדם.
ניסיונות ראשונים
הניסיון הראשון בעירוי דם תואר על ידי ההיסטוריון בן המאה ה-17, סטפנו אינפזורה. על פי אינפזורה, בשנת 1492 האפיפיור אינוקנטיוס השמיני שקע בתרדמת, ובניסיון להצילו ציווה רופאו לערות לגופו את דמם של שלושה ילדים (הדם ניתן דרך הפה, כיוון שלא הייתה אז הבנה מלאה של מנגנון מחזור הדם ושיטות להזרקה תוך-ורידית). הילדים היו בני עשר, ולכל אחד מהם הובטח דוקט בתמורה. אולם, הטיפול לא הצליח והאפיפיור מת, כך גם שלושת הילדים אשר מתו מאובדן דם. היסטוריונים אחרים חלקו על תיאורו של אינפזורה והאשימו אותו בנטיות אנטי-אפיפיוריות. עם גילוייו של הארווי על מחזור הדם במאה ה-17, החלו ניסיונות מוצלחים יותר של עירוי דם בבעלי חיים. אולם ניסיונות לביצוע עירויי דם בבני אדם המשיכו להניב תוצאות קטלניות.
הניסיון הראשון בעל תיעוד מלא לעירוי דם בבני אדם בוצע על ידי ד"ר ז'אן-בטיסט דני, רופא בכיר בחצר המלך לואי ה-14 בצרפת. ב-15 ביוני 1667 הוא עירה דם כבש לגופו של נער בן 15 אשר שרד את הטיפול. דני ביצע עירוי דם נוסף בפועל אשר שרד אף הוא. שני מטופלים אלה שרדו כנראה כי כמות הדם שעורתה הייתה קטנה מאוד. המטופל השלישי של דני היה אציל שוודי אשר קיבל שני עירויי דם ונפטר לאחר העירוי השני. בחורף 1667 ביצע דני שלושה עירויים מדמו של עגל, למטופלו אנטואן מורי, אשר נפטר לאחר העירוי השלישי. ניסיונותיו אלה של דני עוררו פולמוס נרחב בצרפת באותה עת. בשנת 1670 נאסר על ביצוע עירויי דם נוספים. באותה עת, אף הפרלמנט הבריטי והאפיפיור הכריזו על איסור דומה ובמשך 150 השנים הבאות לא זכה טיפול עירוי הדם להכרה.
עירוי דם מוצלח ראשון
במאה ה-17 חקר הרופא ריצ'רד לואר את השפעות השינויים בנפח הדם על תפקוד מערכת הדם ופיתח שיטות לעירוי דם בין חיות, על ידי חיבור ישיר של עורק לווריד ובכך התגבר על בעיית קרישת הדם. לואר ביצע עירוי דם ראשון בין חיות. הוא התבקש להציג את הניסוי לחברה המלכותית וכך עשה בדצמבר 1665. חצי שנה אחר כך המשיך לואר וביצע עירוי דם של כבש לאדם.
עירוי דם לטיפול בנגיף הקורונה
בשנת 2020, עם התפרצות נגיף הקורונה בעולם, נוסה בישראל טיפול ראשוני במתן עירוי פלסמת דם של אנשים שחלו בנגיף והחלימו ממנו. ההשערה היא שבדמם של אנשים שהחלימו מהמחלה קיימים נוגדנים שיכולים להילחם בנגיף, כך שעירוי נוגדנים מדמם יוכל לשמש "חיסון פאסיבי" בעבור מי שחלה בנגיף ולא מצליח להחלים באופן עצמאי.
קבלת דם
יש צורך להתאים בין סוג דם של המקבל והתורם. המקבל צריך שיהיו לו כל האנטיגנים של דם התורם, כך שלא יפתח נוגדנים לדם הנתרם. האנטיגנים הנפוצים החשובים לשם כך הם A, B, ו-Rh, אשר מתואר בסימנים + או -, כלומר "+" אומר שהאנטיגן קיים, ו-"-" מצביע על העדרו. האותיות A ו-B מציינות את קיומם של אנטיגנים מסוגים אלה, כאשר העדר אנטיגנים משני סוגים אלה מצוין באות O.
לכן אדם שבדמו -RH אינו יכול לקבל תרומת דם מאדם שדמו +RH, אפילו כאשר סוגי הדם מתאימים, תרומת דם שכזאת תגרום להצמתה בין כדוריות הדם האדומות. אולם אדם שבדמו +RH יכול לקבל תרומת דם מאדם שבדמו -RH ללא חשש מהצמתה.
מלנזיה
רוב האיים הם איי אלמוגים טרופיים שעליהם צומחים בעיקר צמחי קוקוס. האיים חמים ולחים יותר מהאיים שממזרח להם.
המלנזים, בדומה לתושבי פפואה ולאבוריג'ינים באוסטרליה, חולקים בין 4 ל-6 אחוזים מהגנום שלהם עם האדם הדניסובי, כתוצאה מכך שאבותיהם הפרה-היסטוריים התרבו עם מין האדם הקדום.
טאדאקי אוטאקה
טאדאקי אוטאקה (ביפנית: 尾高 忠明|Otaka Tadaaki נולד ב-8 בנובמבר 1947) הוא מנצח יפני ובריטי. הוא למד הלחנה, תאוריה וקרן יער בבית הספר למוזיקה טאהו גאוקן, ובהמשך למד ניצוח אצל הידאו סאיטו.
אוטאקה כיהן כמנצח התזמורת הפילהרמונית של טוקיו והיה למנצח כבוד ב-1991. מ-1981 עד 1986 היה אוטאקה מנצחה של התזמורת הסימפונית של סאפורו, ומאז מאי 1998 הוא נושא בתזמורת זו בתארים יועץ מוזיקלי ומנצח ראשי. משנת 1992 עד 1998 היה המנצח הראשי של תזמורת יומיורי. הוא ייסד את קיואי סינפונייטה טוקיו בשנת 1995, אנסמבל קאמרי הנחשב לאחד הטובים ביותר ביפן, וכיהן כיועץ מוזיקלי, מנצח ראשי ומנצח כבוד.
בבריטניה, כיהן אוטאקה כמנצח ראשי של תזמורת ה-BBC הלאומית של ויילס משנת 1987 עד 1995. משנת 1998 עד 2001, היה מנהל מוזיקלי של תזמורת בריטן-פירס.
בספטמבר 2009, התמנה אוטאקה למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של מלבורן, החל ב-2010. לאחר פרישתו הפתאומית של המנצח הראשי של תזמורת מלבורן אולג קטאני, התבקש אוטאקה להקדים את הכניסה לתפקיד, כבר בשלהי 2009.
ב-1991 קיבל אוטאקה את פרס סונטורי למוזיקה ה-23. ב-1997 עוטר בתואר הכבוד של מסדר האימפריה הבריטית. שנתיים לאחר זאת, היה אוטאקה ליפני הראשון שקיבל את המדליה של אגודת אלגר, על מאמציו לקידום המוזיקה של אדוארד אלגר. טאדאקי אוטאקה הוא נשיא בינלאומי של הסינפוניה הוולשית, התזמורת הקאמרית המקצועית של ויילס, שמנצחה הוא מארק איגר.
טאדאקי אוטאקה הוא בנו של המלחין היסאטאדה אוטאקה.
אורבייטו
אורבייטו (באיטלקית: Orvieto) היא עיר בנפת טרני בדרום-מערב מחוז אומבריה באיטליה. העיר נבנתה על פסגתו השטוחה של הר העשוי מטוף געשי. הנוף הנשקף אל העיר הוא בין הדרמטיים באירופה. העיר עולה מהמצוקים האנכיים העשויים מטוף, שאותם משלימות חומות מגן הבנויות מאותה האבן עצמה. גובהה של העיר הוא 325 מטרים מעל פני הים וכ-200 מטר מעל פני הסביבה.
מזרחית לעיר עוברת מסילת הברזל המרכזית של  איטליה רומא - מילאנו וכן הכביש המהיר - A1 - המכונה "דרך השמש" (Autostrada del Sole). העיר נמצאת 131 ק"מ צפונית מרומא ו-165 ק"מ דרומית מפירנצה.
ב-31 בדצמבר 2014 מנתה אוכלוסיית העיר 20,735 נפשות.
גאוגרפיה פיזית
העיר אורבייטו נמצאת בחלק הדרום-מערבי של מחוז אומבריה. מדרום היא גובלת בנפת ויטרבו שבמחוז לאציו. בסמוך לעיר עמק פורה שבו זורמים הנחלים פאליה (Paglia) וצ'יאני (Chiani), בטרם יישפכו לנהר הטיבר. אדמת העמק פורייה, והיא בעלת שכבה של טוף מתפורר בעובי של 20 עד 50 מטר, דבר תורם לפוריות היבולים.
שטח השיפוט העירוני, שגודלו 281 קמ"ר, כולל בתוכו כחמישים קהילות חקלאיות המאוגדים בהתארגנות מיוחדת הדואגת לצרכיהם הייחודיים של החקלאים.
גאולוגיה
העיר בנויה על שכבות טוף געשי אופקיות, שנחתו עם זרם פירוקלסטי שנפלט מלוע הרי געש. באורבייטו, התפרצויות געשיות שהביאו לפיזור הטוף בשטח התרחשו לאחר שהאזור סיים לעבור את המהלך העיקרי של טקטוניקת הלוחות בהרי האפנינים, אשר עיצבה את המראה הגאומורפולוגי של הרי מרכז חצי-האי האיטלקי. ניתן לראות בעיר, בחלקים שבהם ניתן לרדת מתחת לפני האדמה, את שכבות הטוף נטויות בצורה כמעט אופקית. ההרבדה של האפר הגעשי נעשתה במישור שנוצר בהדרגה לאחר הפעילות הטקטונית.
הטוף עצמו אינו אוגר מים. המשקעים היורדים בעיר מחלחלים ונאגרים מעל שכבות החרסית שבעמק עליו בנויה העיר. הגישה למאגרי המים של העיר היא בבארות עמוקות, הבנויות באופן המקל על תושבי העיר את הגישה.
העובדה שהגבעה עליה בנויה העיר מורכבת מחומרים פירוקלסטיים אינה תורמת ליציבות המבנה. החומרים אינם מלוכדים יחד, גם אינם מתלכדים חזק בשל אי-ספיקת מים, דבר הגורם מפולות. בעבר תרמה חומת העיר ליציבות מבנה הגבעה, אם כי החומה לא הוקמה למטרה זו. גם היום, העירייה עוסקת באופן שוטף בשיקום החומות מסביב לעיר על-מנת למנוע מפולות.
האטרוסקים
העיר העתיקה של אורבייטו (בלטינית - urbs vetus) הייתה מאוכלסת מאז תקופת האטרוסקים. יש הסבורים כי העיר, שנקראה בימי האטרוסקים וולזנה, היא אורבייטו של ימינו, אך מספר מלומדים חולקים על כך. אורבייטו הייתה ללא ספק מרכז אטרוסקי חשוב, והמוזיאון הארכאולוגי בעיר (Museo Claudio Faina e Museo Civico) מציג כמה מהממצאים המעניינים ביותר מהתקופה, שנמצאו באזור העיר אורבייטו. ממצא ארכאולוגי שנחפר מאדמת העיר, הוא כתובת על מצבה בבית הקברות האטרוסקי שנמצא בעיר, המציגה שם פרטי לטיני (אנולוס) ושם משפחה קלטי - קטאקוס. הכתובת עשויה להעיד על היחסים האתניים המורכבים באיטליה האטרוסקית, וכיצד יכלו יחסים אלו להיות יחסים של שלום.
הרומים וימי הביניים המוקדמים
אורבייטו נכבשה על ידי האימפריה הרומית במאה השלישית לפנה"ס. לאחר התמוטטות האימפריה הרומית קיבלה העיר חשיבות בשל היותה נוחה להגנה. העיר הייתה חלק מממלכותיהם של הגותים אלאריק ואודואקר. ויטיגס הגותי ביצר את העיר, אך לא הצליח למנוע את נפילתה לידי האימפריה הביזנטית ב-530. עד לנפילתם הסופית של הגותים עברה העיר פעמים נוספות מיד ליד.
בשנת 596 נשלטה העיר על ידי הלומברדים שהושיבו בה בישוף ומינו בה דוכסים. המושב האפיסקופלי של המחוז הועבר מבולסנה השכנה, שהייתה במיקום נגיש, על שפת אגם בולסנה, אל העיר הנישאת על צוק רם.
במאה העשירית הוקמה בעיר קהילה עירונית בעלת שלטון עצמי. הקהילה נשלטה על ידי קונסולים שנשבעו אמונים, על פי השיטה הפאודלית, לבישוף העיר. אורבייטו נהנתה מיחסים טובים עם הכס הקדוש. במאה העשירית האפיפיור בנדיקטוס השביעי ביקר בעיר ביחד עם אחיינו פיליפו אלבריצ'י. אלבריצ'י התיישב בעיר, והפך לקונסול של העיר ב-1016.
ימי הביניים
מ-1201 נשלטה העיר על ידי שורה של שליטים מקומיים שנשאו בתואר podestà (תואר מקובל לשליט עירוני באיטליה בתקופה זו). לעיתים נשא בתואר הבישוף של העיר, ולרוב תוך שיתוף פעולה עם שליט צבאי שכונה "הקפיטן של העם", אך מריבות וסכסוכים פילגו את העיר במהלך כל המאה ה-13.
שלוש משפחות מילאו תפקיד חשוב בעיר בתקופה זו. משפחת מונלדסקי, משפחת פיליפסקי, ומשפחת אלבריצ'י. רק משפחת אלבריצ'י שרדה עד ימינו. העיר הפכה למרכז תרבותי בתקופה שבה לימד תומאס אקווינס ב"סטודיום" בעיר. במאה שלאחר מכן, ב-1337 הקים האפיפיור גרגוריוס ה-11 בעיר אוניברסיטה קטנה (המשמשת כיום כחלק מן האוניברסיטה של פרוג'ה).
חלק ממדינת האפיפיור
אורבייטו הייתה תחת שליטת האפיפיור הרבה לפני שהתוספה באופן רשמי למדינת האפיפיור. התאריך הרשמי בו צורפה לישות זו שנוי במחלוקת, ובמקורות מצויים תאריכים שונים במאה ה-14. האפיפיור בוניפקיוס השמיני היה מאורבייטו, והציב את פסליו בשערי העיר. אורבייטו צורפה לאיטליה המאוחדת בשנת 1860.
ביוני 1944 שוחררה העיר על ידי בעלות הברית בדרכם צפונה לכיוון פירנצה.
כלכלת העיר
כלכלת העיר מתבססת על הענפים הבאים :
העיר חברה בתנועת "צ'יטהסלואו", "העיר האיטית" שנוסדה באיטליה בשנת 1999. התנועה שואבת את מטרותיה מתנועת "המזון האיטי" (להבדיל מ"מזון מהיר"), ומתנגדת להומוגניזציה ואמריקניזציה של הערים, ולשליטת חנויות מותגים בנוף הערים, תוך תמיכה בשוני ובעידוד התרבות המקומית.
אתרי העיר
לבירינת של מערות ומנהרות נחצב מתחת לפני הקרקע, באדמת הטוף הגעשית, ולא היה גלוי למתבונן מבחוץ. העיר התחתית נפתחה לסיורים מודרכים של תיירים. הממצאים הביאו לגילויים היסטוריים וארכאולוגיים.
מכלול העיר התחתית כולל, בנוסף למערות ומנהרות, גם אולמות, בארות, מדרגות, מחצבות, גתות וכן מעברים סמויים בין חלקי העיר, מקוואות מים ומחבואים בכותלי הקירות. בבתים רבים של המשפחות האצילות שגרו בעיר נמצאו מסדרונות סמויים, שהובילו דרך העיר התחתית למקומות הרחוקים מהעיר. אלו שימשו אותם בעת מצור ומלחמה.
בעיר עצמה ניתן לצפות בשרידיה של חומה אטרוסקית שהקיפה את העיר. כמו כן, לרגלי הצוק, בין מטעי אפרסקים ותפוחים, נמצא בית קברות גדול, אף הוא אטרוסקי, ובו למעלה ממאה מערות קבורה.
באר האפיפיור
כאשר נכבשה רומא בשנת 1527 על ידי הקיסר קרל החמישי מן האימפריה הרומית הקדושה נמלט האפיפיור קלמנס השביעי לאורבייטו. בשל מיקומה ההררי של העיר חשש האפיפיור כי יוטל על העיר מצור, ודאג לאספקת המים. לכן בנה באר מרהיבה שתוכננה על ידי הארכיטקט הידוע בן התקופה אנטוניו דה סנגאלו הצעיר. הבאר, שכונתה על שם פטריציו הקדוש (Pozzo di S. Patrizio), נשמרה בעיר עד ימינו. אל הבאר מובילות רמפות הבנויות בצורת סליל כפול, כך שבהמות המשא המובילות את המים לא תיתקלנה זו בזו בדרכן אל הבאר וממנה. כתובת לטינית על הבאר קובעת כי - "QUOD NATURA MUNIMENTO INVIDERAT INDUSTRIA ADIECIT" (מה שקצב הטבע במשורה, תספק ההמצאה).
באר החציבה
באר החציבה (Pozzo della Cava) הוא אתר תת-קרקעי בעיר, הכולל בנוסף לבאר גם ממצאים עתיקים נוספים בתשעה חדרים - מערות - הסוקרות פעילות של 2,700 שנה.
הבאר קשורה אף היא בשמו של קלמנס השביעי. במקום נקדח פיר עוד בימי האטרוסקים, בניסיון למצוא מים, וכן להתחבר למערכת של מערות תת-קרקעיות שהובילו מים מהמעיינות למרכז העיר. ב-1527 הורה האפיפיור קלמנס השביעי על חפירת הבאר במתווה הקידוח האטרוסקי העתיק. העבודות נמשכו שלוש שנים, והבאר נותרה פתוחה עד שנת 1646, שבה נסגרה בעקבות תקרית שבה הושלכו לבאר קצינים צרפתים שהואשמו באונס אחת מבנות העיר. במשך המאות הבאות הייתה הבאר סגורה לציבור, ומנהג העלמת הגופות בבאר נמשך. בשנת 1984 נפתחה הבאר מחדש. עומקה היה רק 25 מ', ושאר החפירה היה מכוסה בפסולת ובעפר. העבודות להחזרת הבאר לממדיה המקוריים נמשכו עד שנת 1996. כיום עומקה של הבאר הוא 36 מ', החצובים אל תוך מצוק הטוף של אורבייטו.
במערות ליד הכניסה לבאר פועל מוזיאון המציג ממצאים ארכאולוגיים מתקופת האטרוסקים ומימי הביניים. להלן אתרי הביקור: בנחושת ירוקה ומגנזיום חום ועברו טיפול שני בתנור בתנור.
פורטצה דלה אלבורנוז
בעידן האטרוסקי היה במקום מקדש אלילי. אלבורנוז בנה את המצודה על ראש ההר אחרי הניצחון הצבאי שלו על יריביו. הוא נכח לדעת כי העיר עצמה לא תוכל להיות מקום, בו יוכל להגן על עצמו.
מסביב למצודה נבנתה חומה בצורה ורק שני גשרים מתרוממים איפשרו את הכניסה והיציאה אליה. המבנה הוא בעל צורה מלבנית, יש בן שני מגדלים וממנו יש תצפית של 360 מעלות.
המצודה נחנכה כגן ציבורי בשנת 1975, במלואת 30 שנה לשחרור איטליה.
הקתדרלה
אורבייטו ידועה בקתדרלה שלה המכונה "דואומו" שהיא אחת מן היפות באיטליה. הקתדרלה מציגה חזית גותית-איטלקית ואילו גוף הקתדרלה בנוי בסגנון הרנסאנס. מבחוץ בנויה הקתדרלה מרצועות טרבטין (סוג של סלע משקע) לבן, ובזלת ירוקה ושחורה. תכנון הקתדרלה מיוחס לרוב לארנולפו די קמביו אך הדעה כיום היא כי המתכנן היה נזיר אלמוני בשם פרה בוויניאטה מפרוג'ה. הבנייה החלה בשנת 1290 במטרה לשכן את שרידי נס הלחם והיין של בולסנה. הבנייה נמשכה כשלוש מאות שנים, כאשר בין הבונים והמתכננים היו האדריכלים הידועים אנדראה פיזאנו ומיקלה סן מיקלי. חזית הבניין נחשבת ליפה במיוחד, והיא מציגה כמה פסלים של הפסל לורנצו מאיטני בן המאה ה-14. בתוך הקתדרלה ראויה לציון הקפלה של סן בריציו הכוללת פרסקו של פרה אנג'ליקו ובנוצו גוצולי המתאר את יום הדין, שצויר בין 1447 ל-1551, והושלם על ידי לוקה סיניורלי, האחראי אף לחלק מציורי הקפלה הסיסטינית ב-1499. על אף שבאורבייטו לא הייתה מעולם קהילה יהודית משגשגת, מציג עמוד מרכזי בקתדרלה שורה של עיטורים בצורת מגן דוד.
המדרכה המקיפה את הקתדרלה מקושטת באבנים צבעוניות אשר יוצרות צורות מגני דוד על המדרכה. בנוסף, בצדה החיצוני-הקדמי של הקתדרלה ישנם עיטורים הממחיזים את סיפורי התנ"ך, דוגמת אדם וחוה.
נס הלחם והיין של בולסנה
אורבייטו משמשת משכן לשרידי קודש חשובים בדת הקתולית, הנשמרים בקתדרלת הדואומו של אורבייטו. המדובר בבד פלאי המזכיר את תכריכי טורינו, שעליו פרופיל של פנים שעוצבו לאמונת הקתולים, משרידי דם שנוצר באופן פלאי ב"נס הלחם והיין של בולסנה", והאמורים להיות פניו של ישו. הטענה היא כי בעיר הסמוכה בולסנה אירע נס בשנת 1263, ולחם ויין הפכו לדם בידי כומר שערך את המיסה, והביע קודם לכן ספקות בדבר הפיכת הלחם לבשרו של ישו, והיין לדמו. הדם שנטף על מפה ששימשה במיסה, יצר צורה הדומה לפניו של ישו.
הכנסייה הקתולית אינה מכירה באופן רשמי בנס, אלא כ"התגלות אישית" של הכומר הספקן. האפיפיור אורבנוס הרביעי שבימיו אירע הנס, לא הזכיר אותו בבולה שהוציא ובה ביסס את חג חג הלחם והיין הקדושים (קורפוס כריסטי), על אף שיש האומרים כי הנס הוא שהביא אותו לציין חג זה. מקורות בני התקופה אינם מזכירים את האירוע. רק ב-1344 הזכיר האפיפיור קלמנס השישי את האירוע בקצרה, ולאחר מכן החלו אחרים לאזכרו.
חג הלחם והיין הקדושים הוא אירוע פומבי רב משתתפים בעיר אורבייטו, ובמהלכו מוצג הבד בתהלוכה ברחובות העיר.
חסידות סאטמר
חסידות סאטמָר (באיות המקובל בחסידות: סאטמאר) היא חצר חסידית שהוקמה על ידי הרב יואל טייטלבוים ב-1905 (תרס"ה), בעיר סאטו מארה שבטרנסילבניה (כיום ברומניה). החצר היא ענף של חסידות סיגט. לאחר מלחמת העולם השנייה עבר מרכזה לוויליאמסבורג שבניו יורק, שם הפכה לאחת החסידויות הגדולות בעולם. אחרי מותו של האדמו"ר הראשון הנהיג את החסידות אחיינו, הרב משה טייטלבוים. סמוך לפטירתו בשנת תשס"ו (2006), היא התפצלה בין שניים מבניו, הרב אהרן טייטלבוים, שחצרו בקריית יואל, והרב זלמן לייב טייטלבוים, שחצרו בוויליאמסבורג.
החסידות מתאפיינת בקנאות ובהתנגדות אידאולוגית לציונות ולישראל.
ייסוד
בשנת תרס"ד (1904) נפטר הרב חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים, האדמו"ר מסיגט. בנו, הרב חיים צבי טייטלבוים, ירש אותו בתפקידיו כמנהיג החצר, רב הקהילה האורתודוקסית בעיר וראש הישיבה בה. מיעוט קטן של חסידים תמך בבנו הצעיר, הרב יואל טייטלבוים, שעזב את העיר והשתקע לבסוף בסאטו מארה (סאטמר בפי היהודים) באלול תרס"ה (ספטמבר 1905). שם החלה להתגבש סביבו חצר קטנה משלו, והוא החל לכנות את עצמו "הרבי מסאטמר."
בסיס התמיכה שלו גדל בהדרגה. ב-תרע"א (1911) התמנה לרב העיירה אורשיווא, לשם העביר את ישיבתו, ובהתאמה נודעו אנשיו כ"חסידי אורשיווא." ב-תר"פ (1920) חילק חוזה טריאנון את שטחי צפון-מזרח הונגריה, בהם ישבו חסידי סיגט, לרומניה ולצ'כוסלובקיה. בשל הפיצול הגאוגרפי ויוקרתו העולה של האח הצעיר עברו אליו רבים מאנשי הרב חיים צבי. תהליך זה הושלם לאחר מותו הפתאומי של הבכור ב-תרפ"ו (1926); אף כי בנו הרב יקותיאל יהודה בן הארבע-עשרה ירש אותו כאדמו"ר מסיגט, נעשה יואל למנהיג החצר בפועל, והרוב הגדול של חבריה פנה אליו. בשנת 1926 התמנה לרב בעיירה קראלי וב-1928 נבחר לרב הקהילה האורתודוקסית בסאטמר, אם כי כהונתו אושרה רק לאחר שנתיים של מאבק והוא עצמו המתין עד 1934 לפני שקיבל את המשרה.
במרץ 1944 (תש"ד) הגיע הצבא הגרמני להונגריה והוחל בגירוש היהודים למחנות. חסידי האדמו"ר העבירו אותו לקלויזנבורג במטרה להבריחו מעבר לגבול אל רומניה, אך הוא נתפס והושם בגטו המקומי. הוא ניצל כשנבחר להיות אחד היוצאים ברכבת קסטנר, ולבסוף הגיע לשווייץ. מרבית חסידיו נספו בשואה יחד עם יתר יהדות הונגריה. ב-1945 עלה לארץ ישראל, אך כעבור כשנה עבר לארצות הברית.
התבססות מחדש
כשהוא מלווה על ידי כשבעים איש הקים הרב טייטלבוים מחדש את חצרו בוויליאמסבורג, ברוקלין. ב-1948 התאגד "קהל יטב לב דסאטמאר בע"מ" (.Congregation Yetev Lev D'Satmar, Inc). התקנות הכירו בו כמנהיג הרוחני של הקבוצה לכל ימי חייו. הרב טייטלבוים הקים תשתית חברתית ענפה שהתפתחה עם גדילת החסידות. הוא הקפיד על אי-תלות מוחלטת בכוחות חיצוניים, כולל בתחום גיוס הכספים. אליעזר (לאופולד) פרידמן, שניהל בנק בצ'כוסלובקיה בטרם המלחמה, מונה על ידו לראש קהל 'יטב לב' והיה העסקן המוביל בסאטמר עד לפטירתו ב-1972. כמו בקהילות הונגריות אחרות שהתמקמו בברוקלין, סירב האדמו"ר להצטרף לרשת החינוך החרדית-ליטאית הקיימת, והקים אחת משלו. הוא חשש מרישום ילדות לבתי-הספר של "בית יעקב" ולכן פתח את רשת המוסדות "בית רחל" לבנות. זאת, על אף שרבים מאנשיו התנגדו להקמת מוסדות לנערות, דבר שלא היה נהוג בהונגריה הכפרית. כחלק מחזונו להיבדל מהעולם החיצון, עודד את חסידיו – רבים מהם דוברי גרמנית או הונגרית – לדבר יידיש בלבד. מספר עיתונים ובתי הוצאה לאור שהוקמו לשם כך דאגו לספק חומר קריאה מגוון, והדור הראשון של ילדים דיבר בשפה באופן בלעדי ובאיכות גבוהה, בניגוד ליידיש הרצוצה של הוריו.
חסידות סאטמר גדלה במהירות: ב-1961 היו רשומים בקהל ייטב לב בוויליאמסבורג 860 בתי-אב, ובהם כ-4,500 נפש. חסידות סאטמר סחפה מצטרפים חדשים רבים: בין ראשי בתי האב, רק כמחצית נמנו עליה לפני המלחמה ועוד 9% היו חסידי סיגט. ב-1968 מנתה החסידות 1,300 בתי-אב בעיר ניו יורק, שעשו את סאטמר לחסידות הגדולה ביותר בה. ב-23 בפברואר 1968 לקה האדמו"ר בשבץ שהותיר אותו משותק למחצה ופגע מאוד בתפקודו. הנהגת סאטמר בפועל עברה לידי קבוצה מצומצמת שכללה את אשתו, אלטא פייגא טייטלבוים, ומספר בעלי תפקידים. מצב עניינים זה הוסיף להתקיים עד לפטירתו ב-19 באוגוסט 1979.
פילוגים
לאחר פטירתו של הרב יואל, ללא צאצאים חיים, התנהל תהליך ממושך של מינוי יורש. לבסוף בחר ועד העדה את המועמד שנחשב מלכתחילה לסביר ביותר, הרב משה טייטלבוים, אחיינו של קודמו, אף כי הרבנית אלטא פייגא התנגדה לו. רובם הגדול של החסידים קיבל אותו. קבוצה קטנה, בגיבוייה של האלמנה, מיאנה להכיר בו; לימים הוענק להם השם "בני יואל". לאחר הפטירה עזבו את החסידות שתי קבוצות קטנות של תלמידים בישיבת סאטמר: הראשונה הונהגה בידי הרב יוסף יחיאל מיכל לייבוביץ', שעבר למונסי והכריז על עצמו כאדמו"ר מניקלשבורג; השנייה, בראשות הרב מנדל ווכטר, עברה לחב"ד. האדמו"ר החדש לא זכה להערצה הגורפת שנרחשה לדודו, והתהוותה מתיחות בינו לבין גורמים בממסד הוותיק. הוא ובנו הבכור, הרב אהרן טייטלבוים, שמונה לרב בקריית יואל ונחשב כיורש המיועד, הואשמו בסגנון הנהגה ריכוזי ובהיעדר קנאות מספקת. האופוזיציה התרכזה סביב הרבנית האלמנה, שהוסיפה להחזיק בכוח רב. הסכסוך בין המחנות לא הוביל לפילוג רשמי אך לווה באלימות, בעיקר בקריית יואל, שם נפתח בית-כנסת נפרד ל"בני יואל" שהוחרם על ידי הרב אהרן. לבסוף הושגה פשרה ב-1997. בינתיים הוסיפה החצר לגדול: באמצע שנות השמונים היו רשומים למעלה מ-10,000 גברים כחברים בקהל בוויליאמסבורג.
בתחילת שנות האלפיים, כאשר חלה הרב משה, החלה החסידות להתפלג לשני חלקים: תומכי בנו הבכור, הרב אהרן טייטלבוים (מכונה גם מהר"א ; וחסידיו מכונים "אַהֲרוֹנִים" - קרי "אַרוֹינִים") ותומכי בנו השלישי, הרב זלמן לייב טייטלבוים (מכונה גם מהרי"י ; וחסידיו מכונים "זאלי'ס" או "זַלוֹינִים"). לאחר פטירת האב בכ"ו בניסן תשס"ו (24 באפריל 2006) הכתיר כל צד את מנהיגו לאדמו"ר ולמעשה קיימות כיום שתי חסידויות שכל אחת מהן מקיימת מוסדות נפרדים. מאבק משפטי ממושך מתנהל בין שני הפלגים בבית המשפט האמריקני. בין שני האחים שורר נתק והם לא שוחחו ביניהם במשך כעשרים שנה.
ב-2006 מסרו מקורות בחצר כי היא מונה 119,000 נפש - מהם התגוררו, לטענת הדוברים, כ-50,000 בוויליאמסבורג, ו-19,000 בקריית יואל. קהילות נוספות של סאטמר קיימות בארצות הברית, בישראל, בבריטניה, באנטוורפן, במונטריאול, בסאו פאולו ובמלבורן. גם הסוציולוג פרופ' סמואל היילמן נקב במספר דומה. האנתרופולוג הבלגי ז'אק גוטווירת, לעומת זאת, כתב ב-2004 כי החצר מונה 40,000 נפש בארצות הברית ועוד 10,000 ביתר העולם. הוושינגטון פוסט אמד את שווי הנכסים בשליטתה בכמיליארד דולר, נכון ל-2006.
התנגדות לציונות
אחד המאפיינים המוכרים של חסידות סאטמר הוא מאבקה החריף נגד מדינת ישראל והמפעל הציוני, בהתאם לשיטתו של מייסדה, שראה בציונות שורש כל רע והגורם העיקרי לכל הצרות שאירעו לעם ישראל במאה השנים האחרונות. כלשונו:. רבי יואל סבר שהשתתפות בבחירות למדינה אסורה ביהרג ואל יעבור מפני שהיא כוללת שלוש עברות החמורות.
חסידי סאטמר נחשבים כאנטי ציונים ומציגים עצמם כשומר האידאולוגי של כלל הציבור החרדי. הם גדולי התורמים לעדה החרדית ולמוסדות חרדיים אחרים שאינם מקבלים תקציבים ממדינת ישראל.
עם זאת, רבי יואל גילה גם פרגמטיות ובנושאים רבים נטורי קרתא הקצינו יותר ממנו. כך למשל לא נמנע רבי יואל להפגש עם רבנים ואדמו"רים אשר נמנים עם שורות אגודת ישראל ואף התעקש להספיד את הרב אהרן קוטלר, מי שקבע בניגוד לדעתו שהשתתפות בבחירות היא מצווה ו"חוב קדוש". כמו כן, לא התנגד להשתתפות בבחירות לעירייה, שלדעתו הן כבחירות לוועד בית, ללא יכולת החלטה בנוגע לתקצוב כנסיות או החלטה הנוגעת לשפיכות דמים. כמו כן, רבי יואל התנגד להפגנות נגד מדינת ישראל בזמן מלחמת ששת הימים מחשש פיקוח נפש. בניגוד לנטורי קרתא הקטנה, הוא ויורשיו מעולם לא נפגשו עם או תמכו בקבוצות פלסטיניות או איסלאמיות אלא פעלו נגד המדינה עצמאית.
חסידי סאטמאר נמנעים מלבקר בכותל המערבי, לאחר שחרורו ב-1967 תשכ"ז בשל חשש שהדבר יהווה הכרה במדינה ומתן לגיטימציה.
בנוסף, חסידי סאטמר, גם אלו המתגוררים בישראל, נמנעים מלדבר עברית בחיי היום יום, לאור קונטרס בשם "מאמר לשון הקודש" שהקדיש לעניין ר' יואל מסאטמר.
קהילה
בזמנו של רבי יואל, התבססה החסידות על הערצה כלפיו. בהתאם לדעתו "שנשתכחה תורת הבעל שם טוב", התאפיינו חסידיו כהתארגנות של אנשים ההולכים בדרכו האידאולוגית ומחזיקים מוסדות לצורכי הקהילה, ולא חסידות, שבה העיקר הוא עצם ההתקשרות לאדמו"ר העומד בראשה. בדומה לכך נוסדו בארצות הברית קהילות נוספות שאנשיהן ראו בו "גדול הדור". במרכזי סאטמר נפתחו בתי כנסת רבים, ולא הייתה חובה להתפלל עם האדמו"ר בכל שבת וחג. לאחר פטירתו, החל אחיינו רבי משה טייטלבוים להפוך את הקהילה לחסידות מן המניין, שבה הציבור מחויב לתקנותיה ומרוכז סביבו. בנו רבי אהרן טייטלבוים היה מהגורמים הדומיננטיים שפעלו בכיוון זה.
רבני בית הדין "קהל יטב לב" הם הרב ישראל חיים מנשה פרידמן (ראב"ד), הרב משה מנחם טירנואר (רב הקהילה במונטריאול), הרב חיים דוד כ"ץ, הרב יקותיאל יהודה (זלמן לייב) פיליפ, הרב שלמה יהודה (לייב) וינברגר והרב אריה רוזנפלד (רב הקהילה במונרו).
רבי יואל עודד את חסידיו לצאת לעבוד. במקום הלימוד הקבוע בכולל הוא הדגיש את מצוות החסד ותבע מחסידיו לתת צדקה ככל יכולתם. חסידות סאטמר הקימה בארצות הברית ובישראל ארגוני חסד העוסקים בסיוע למאושפזים בבתי חולים ולבני משפחותיהם ובעזרה רפואית מקצועית. חלק מחסידי סאטמר תורמים אף מחוץ לקהילה.
חסידי סאטמאר נוהגים להתכנס במרכז החסידות בשמחת תורה ובכ"א בכסלו, יום הצלתו של רבי יואל מהנאצים. כמו כן נערכים טישים בכ"ו באב, יום פטירת רבי יואל, בכ"ו בניסן יום פטירת רבי משה ובכ"ה באייר, יום ההצלה של רבי משה מהשואה.
החסידות בישראל
כל אחד משני הפלגים של חסידות סאטמר בישראל מונה כחמש מאות בתי אב. בירושלים משתייכת רוב הקהילה לפלג של רבי זלמן לייב ורוב הקהילה בבני ברק משתייכת לפלג של רבי אהרן. לחסידות תלמודי תורה וישיבות בשתי הערים. קהילות קטנות יותר קיימות באלעד ובבית שמש.
בירושלים נבנה שיכון סאטמר בין השכונות עזרת תורה ותל ארזה ובו מתגוררות מאות משפחות. השיכון שייך לפלג של רבי זלמן לייב.
בבני ברק נמצא שיכון סאטמאר ברחוב קדושת יום טוב (בין רחוב חזון איש לרחוב עזרא) ובו מתגוררות כ-500 משפחות.
חסידי סאטמאר מבני ברק מפעילים ארגון חסד בשם "התמר" המחלק אוכל ומצרכים בבתי חולים. במאי 2020 נוצר פיצול בקהילה זו, בין תומכי האדמו״ר הרב אהרן לבין תומכי אחיינו הרב חיים הערש מייזליש. המתח בין הצדדים גלש לעימותים פיזים.
רבני החסידות בישראל הם: בעבר כיהן רבי זלמן לייב (האדמו"ר הנוכחי) כרב הקהילה בירושלים. הרב משה אריה פריינד היה מנהיג הקהילה בירושלים והשפיע רבות על אופי החסידות בישראל.
אנדרו פארוט
אנדרו פארוט (אנגלית: Andrew Parrott; נולד ב-10 במרץ 1947) הוא מנצח בריטי, הנודע בעיקר בביצועיו החלוציים, המצטיינים בבקיאותם ההיסטורית, למוזיקה טרום-קלאסית. הוא מנצח על רפרטואר רחב, הכולל מוזיקה בת זמננו. פארוט ניצח על ביצוע הבכורה של "לילה באופרה הסינית" מאת ג'ודית וייר כמו גם על ההקלטה הראשונה שלה. הוא הקליט מוזיקה חדשה של מלחינים בריטים מודרניים נוספים ביניהם ג'ון טאוונר ושל ולדימיר גודאר.
בשנת 1973 ייסד פארוט את קונסורט טאברנר, מקהלה והרכב נגנים בכלים אותנטיים, השוכן בלונדון. הוא היה המנהל המוזיקלי של נגני מוצרט של לונדון במשך שנים אחדות, עד ספטמבר 2006. כיום פארוט הוא המנהל המוזיקלי של קולגיום ניו יורק בניו יורק.
משנת 2007 משמש אנדרו פארוט כמנצח כבוד של תזמורת הבארוק ירושלים.
מנחת תנובות
מנחת תנובות הוא מנחת תעופה השוכן בשרון, כ-500 מטרים ממזרח למושב תנובות כקילומטר מצפון לקלנסווה. במנחת מסלול טיסה בודד באורך של 700 מטרים, והוא מורשה לטיסה לפי כללי ראייה מבוקרת בכל ימות השבוע ובשעות האור בלבד. מנחת תנובות מופעל בידי חברת אומני-הורייזן תעופה ספורטיבית, הוא משמש בעיקר להדרכת טיס, ומותאם לפעילות כלי טיס קטנים בלבד.
משרד התחבורה בוחן את האפשרות שמנחת תנובות יחליף את שדה התעופה בהרצליה, כחלק מתוכנית לתשתית לאומית - תת"ל 74.
ירוסלב מנגן שלום חנוך
ירוסלב מנגן שלום חנוך הוא אלבום אינסטרומנטלי בו מבצע ירוסלב יעקובוביץ' ביחד עם בנו דניאל 14 גרסאות כיסוי ל-13 שירים של שלום חנוך. הביצועים נעים מגרסאות ג'אזיות ובלוזיות ועד רוק כבד.
באלבום משתתפים רק ירוסלב יעקובוביץ', שמנגן את המלודיות בסקסופון, ודניאל יעקובוביץ' שאחראי על העיבודים וכמו כן מנגן בגיטרה חשמלית, בס, תופים וקלידים.
נשיקה אסקימואית
נשיקה אסקימואית היא כינוי בתרבות המערב לביטוי הפיזי המקובל של ברכה או קבלת פנים אצל האינואיטים (אסקימואים). הנשיקה האסקימואית מתבצעת על ידי חיכוך הדדי של האפים
רבים חושבים כי מקורה של הנשיקה האסקימואית היא בהימנעות מחשיפת השפתיים והצמדתן בנשיקה רגילה, בשל הכפור העז המאפיין את המקומות בהם חיים האסקימואים, אך זו טעות נפוצה ואין הדבר נכון. למעשה, מחוות חיכוך האפים בתרבות האסקימואית מקבילה ללחיצת יד ואין לה משמעות כלשהי של ארוטיקה או תשוקה רומנטית. המנהג התפתח ככל הנראה בשל העובדה כי בדרך כלל, כאשר נפגשים האסקימואים, רק חלק קטן מפניהם חשוף ובו קצה האף והעיניים.