cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסטיבל הקולנוע בקאן
היסטוריה
הפסטיבל היה יוזמה של שר החינוך והתרבות הצרפתי ז'אן זאי, על פי הצעתם של ההיסטוריון פיליפ ארלנגר ועיתונאי הקולנוע רוברט פאבר לה ברט. ניתן לייחס את הקמתו בעיקר לרצון הצרפתי להתחרות בפסטיבל הסרטים של ונציה, שהיה אז פסטיבל הקולנוע הבינלאומי היחיד והפגין חוסר משוא פנים עם ההטיה הפשיסטית שלו באותן שנים.
בפסטיבל ונציה 1937 היו טענות על כך שהמשטר הנאצי הפעיל לחץ כל מנת למנוע מהסרט הפציפיסטי הצרפתי "האשליה הגדולה" את הזכייה בפרס הגדול (הסרט, שמוסוליני התלהב ממנו, זכה בפרס 'הסרט האמנותי' החשוב פחות). ב-1938 מוסוליני ואדולף היטלר ביטלו את החלטת השופטים, על מנת להעניק את פרס "הקופה מוסוליני" (גביע מוסוליני) לסרט שהופק בהשגחת בנו של מוסוליני, ויטוריו, ואת פרס גביע מוסוליני לסרט הזר הטוב ביותר ל"אולימפיה" סרט דוקומנטרי גרמני של לני ריפנטנשטאל אודות אולימפיאדת הקיץ בברלין 1936, שהופק בשיתוף עם המשרד הנאצי לתעמולה ציבורית, למרות העובדה שהתקנות אסרו באותה תקופה להעניק פרס לסרט תיעודי. במחאה החליטו חברי צוות השופטים הצרפתים, הבריטים והאמריקאים לפרוש מהפסטיבל.
ב-31 במאי 1939 נבחרה העיר קאן כמיקום לפסטיבל, בגלל היותה עיר נופש פופולרית בריביירה הצרפתית וגם משום שעיריית קאן סיפקה מימון לאירוע, כולל ההתחייבות להקמת אולם ייעודי לפסטיבל.
הפסטיבל החדש, פרי שיתוף פעולה בינלאומי בתמיכה רחבה של תעשיית הקולנוע האמריקנית. כוכבי הוליווד של דוגמת: גארי קופר, קארי גרנט, טיירון פאוור, דגלאס פיירבנקס ג'וניור, מיי וסט, נורמה שירר, פול מוני, ג'יימס קאגני, ספנסר טרייסי וג'ורג' רפט הגיעו לעיר באוניית נוסעים ששכרו אולפני מטרו גולדווין מאייר. ב-31 באוגוסט התקיים ערב הפתיחה, עם הקרנה פרטית של הסרט האמריקני הגיבן מנוטרדאם. הפסטיבל עצמו היה אמור להיפתח יום אחר כך, ב-1 בספטמבר 1939. פלישת גרמניה הנאצית לפולין בדיוק בתאריך זה, הביאה לביטול הפסטיבל. הרעיון נדחה אך התקיים אחרי מלחמת העולם השנייה, בין ה-20 בספטמבר ל-5 באוקטובר 1946 ומאז הוא נערך מדי שנה בחודש מאי, מלבד במספר מקרים יוצאי דופן.
בראשית שנות החמישים החל הפסטיבל למשוך תיירות רבה ותשומת לב עיתונאית. במקביל, גם הצד האמנותי של הפסטיבל החל להתפתח. בגלל המחלוקות בנוגע לבחירת הסרטים, נוצר "פרס המבקרים" לסרטים מקוריים ויוצרי קולנוע נועזים. בשנת 1954 הוענק לראשונה פרס חבר השופטים המיוחד. בשנת 1955 נוצר פרס דקל הזהב (Palme d'Or) לסרט הטוב ביותר, שהחליף את פרס גרנד פרי, שהיה לפרס השני בחשיבותו.
בשנת 1959 נוסד "מארש דו פילם" (שוק הסרטים), המעניק לפסטיבל אופי מסחרי ומשמש כזירת מסחר בין מוכרים לקונים בתעשיית הקולנוע. שוק הסרטים בפסטיבל הוא האירוע הבינלאומי החשוב בעולם למסחר בסרטים.
בשנת 2020, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, הפסטיבל לא התקיים ובהמשך לכך הוכרזה רשימת 56 הסרטים שהיו מיועדים לאקרנה במהלכו; זהו הביטול הראשון מאז שנת 1968.
צוות הפסטיבל
הצוות הקבוע המונה כ-30 אנשים, ומתרחב לכמה מאות לקראת קיום האירועים השונים.
ז'יל ג'אקוב כיהן כנשיא הפסטיבל משנת 2001.
החל מ-2015, מכהן כנשיא, העיתונאי, פייר לסקור.
פרסים
הפרס היוקרתי ביותר שמוענק בפסטיבל הוא פרס דקל הזהב לסרט הטוב ביותר. לעיתים מספר סרטים חולקים פרס זה בשנה אחת. חבר השופטים של הפסטיבל, אשר מורכב ממומחים בינלאומיים לקולנוע, בוחר את הזוכים בפרס דקל הזהב ובעוד מספר פרסים. הפרס השני בחשיבותו המוענק לסרטים הוא פרס גרנד פרי והשלישי בחשיבותו הוא פרס חבר השופטים.
הישגים ופרסים ישראליים בפסטיבל קאן
עד 2021, מספר סרטים ישראליים הועמדו לזכייה בפרס דקל הזהב, מתוכם ארבעה מסרטיו של עמוס גיתאי. גיתאי גם שימש כנשיא פאנל שופטי הפרס ב-2019.
חיים בלוך
חיים בלוך (בכתיב יידי: בלאָך, לעתים כינה עצמו משה חיים אפרים בלאָך; 27 ביוני 1881 – 23 בינואר 1973, ניו יורק) היה חוקר חסידות וקבלה וסופר שכתב בעברית, באנגלית, ביידיש ובגרמנית. התפרסם כזייפן, ועל רבים מספריו יצאו עוררין.
קורות חיים
בלוך נולד בנאג'בוצ'קו (Nagybocskó) שבהונגריה (כיום בוצ'יקויו מארה ברומניה). גדל במשפחה דוברת יידיש בעיירה דלאטין שבגליציה. למד והוסמך לרבנות אצל הרבנים משה גרינוולד מחוסט, שלום מרדכי שבדרון מבז'ז'ני ואריה לייבוש הורוביץ מסטניסלאב.
ב-1904 נשא לאישה את גולדה לבית לנדמן, ילידת 1884 מנרייב. לבני הזוג נולדו שתי בנות. היגר לווינה בשנת 1915.
פרסם שם ספרים פרי עטו, בדגש על תרגום, עיבוד וההדרה של מעשיות יהודיות. בין השאר חיבר מחדש בגרמנית את עלילת הגולם מפראג, וכך גם את עלילות הרשל'ה אוסטרופולר (בשנת 1921). באותה רוח כינס חיים בלוך עבור הקורא הגרמני גם אוסף פולקלורי של הומור יהודי מזרח-אירופאי.
לאחר ה"אנשלוס" ב-1938 נכלא למשך כשלושה חודשים במחנה מעבר בווינה. באוגוסט 1938 יצא עם אשתו להולנד ומשם הגיע ב-1939 לארצות הברית, בה נשאר עד לפטירתו. הצליח לחלץ גם את שתי בנותיו מגרמניה הנאצית. אחיו, מרכוס, נרצח במחנה ריכוז.
הוא הותיר אחריו ארכיון עשיר בהתכתבויות עם חוקרים בולטים, בעיקר מקרבה של היהדות דוברת הגרמנית. לציבור האורתודוקסי קורא העברית נודע בלוך בההדרה של מאסף מדעי 'רציני' יותר באופיו וביומרתו, "קובץ מכתבים מקוריים מהבעש"ט ז"ל ותלמידיו" (1923), ולצידו פרסם בלוך שורה של קונטרסי פולמוס פנים-אורתודוקסיים. בין אלה יש לציין במיוחד את הקונטרסים כנגד הציונות שכונסו בתוך חיבור עב כרס בשם "דובב שפתי ישנים" (שלשה כרכים, תשי"ט-תשכ"ה). "ודע מה שתשיב" הוא חיבור אחר של בלוך המתעד את תשובותיו (בשנת 1934) לשאלות הותיקן בנושאים יהודיים.
יש הטוענים, כי לפחות שלושה מחיבוריו הנודעים ביותר של בלוך הם למעשה זיוף: סיפורו של הגולם מפראג, קובץ מכתבי הבעש"ט ו"דובב שפתי ישנים". כנגד החיבור האחרון כתב הרב שמואל הכהן וינגרטן ספר בשם "מכתבים מזויפים נגד הציונות, ירושלים תשמ"א. טענות דומות נשמעו גם על חלק מכתביו האחרים.
רבי מנחם מנדל שניאורסון שלח לבלוך מכתב שבו קבע כי מכתבי הרוגאצ'ובר בספר "דובב שפתי ישנים" לא נכתבו על ידו. במכתבים אלה המיוחסים בידי בלוך לרוגאצ'ובר (מכתבים צג-צו), הוא תוקף בחריפות את רבני המזרחי.
אינר טמפל
עוד מהמאה ה-14 נמצאת לשכת עורכי דין זו, כמו גם מידל טמפל, בקרבת כנסיית טמפל, המשמשת הכנסייה של בית ספר למשפטים זה.
אף ששטח מכללה זו נמצא בתוך הסיטי של לונדון, הוא אינו מנוהל על ידי האיגוד של העיר לונדון.
המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר
המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר הוא בית החולים הגדול ביותר בישראל, הממוקם באזור תל השומר השייך לרמת גן. בית החולים קרוי על שם חיים שיבא.
בית החולים זכה במקום התשיעי בדירוג בתי החולים הטובים ביותר בעולם המפותח של מגזין ניוזוויק בשיתוף חברת Statista לשנת 2020.
הפעילות במתחם המרכז הרפואי
המרכז הרפואי כולל שלושה בתי חולים עם הנהלות נפרדות – בית החולים הכללי, בית החולים לילדים (על שם ספרא) ובית החולים השיקומי (המאגד את מחלקות השיקום, הגריאטריה והפסיכיאטריה). למחלקת השיקום מופנים רבים מפצועי צה"ל, מסורת שהחלה עוד מהקמת בית החולים במלחמת העצמאות.
המרכז הרפואי "שיבא" הוא בית החולים הגדול ביותר בישראל ובין הגדולים במזרח התיכון. במרכז הרפואי נכון לשנת 2018 עובדים כ-1,250 רופאים, וכ־2300 עובדי סיעוד וכוח עזר. בבית החולים ישנן 1,430 מיטות, והוא משתרע על שטח של 800 דונם, מתוכם 400,000 מ"ר שטח בנוי, 5,300 מקומות חנייה (350 מהם מסומנים כמקומות חנייה לנכים), ו-78 מעליות.
במתחם שוכנות יחידות ממשלתיות של משרד הבריאות וביניהן מינהל הסיעוד הממשלתי והמכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות. במתחם בית החולים נמצא גם מקום מושבם של "הועד הארצי של עובדי בתי החולים הממשלתיים" ושל ארגון י.ע.ל (יד עזר לחולה), הפועל בכל בתי החולים הממשלתיים בארץ. בנוסף, ב-1998 הוקמה "סדנת גל" שהיא מועדון שיקומי לנכי צה"ל הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית, ומאובחנים כנפגעי תגובת קרב מתמשכת.
בעבר שכן בשטח בית החולים, בתוך מבנה בריטי ישן, "בית הלוויות הצבאי", ממנו יצא מסע ההלוויה של ראש הממשלה יצחק רבין, עד לשנת 2007 בה עבר בית הלוויות אל בסיס הרבנות הצבאית בצריפין בסמוך אל "בית החולים אסף הרופא". בסמוך לבית החולים ממוקמים בסיסים של חיל הרפואה ובהם מפקדת קצין רפואה ראשי (מקרפ"ר), יחידת הרפואה האווירית של חיל האוויר (ירפ"א) וכן מתקן האשפוז הצבאי. בסמוך אל מתקן האשפוז הצבאי ואל הכניסה הישנה של בית החולים, ליד בית החולים השיקומי שוכן המכון הלאומי לשיקום (מפעל "גפיים").
עם הקמתו של המרכז השיקומי מתוכננות לעבור אליו כל יחידות השיקום הנמצאות בסמוך אל בסיס חיל הרפואה מחוץ אל בית החולים.
היסטוריה
שטח המרכז הרפואי שוכן על חלק מ-1,700 הדונם שרכש הבנקאי וסוחר הקרקעות משה ליטוינסקי יחד עם אחיו אמיל. בשנות ה-30 של המאה ה-20 תכנן האדריכל ריכרד קאופמן להקים במקום את המושבה "תל ליטוינסקי". בשל מאורעות הזמן, מומשה התוכנית רק בחלקה הקטן ומרביתה הגדולה לא יצאה אל הפועל. שטח המושבה הופקע מידי האחים ליטוינסקי ראשית על ידי הצבא הבריטי, ולאחר מכן על ידי מדינת ישראל.
כבר בשנת 1935 תכננה ממשלת המנדט להקים בית חולים במקום ולצורך כך הודיעה על הפקעת 35 דונם באזור.
בשנת 1941 הקים הצבא האמריקאי בית חולים במקום שנקרא "בית חולים אמריקאי מס' 24". באוקטובר 1943 הוא נסגר. ב-1944 פתחו הבריטים בית חולים שנקרא "בית חולים מס' 26 של חיל האוויר המלכותי".
באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכבש המקום על ידי חטיבת אלכסנדרוני. ד"ר חיים שיבא שהיה מפקד השירות הרפואי הורה לשפצו ולהפכו לבית חולים צבאי. ב-21 ביוני 1948, בעת ההפוגה הראשונה, נפתח במקום "בית החולים הצבאי מס' 5" שהיה הגדול מסוגו במדינת ישראל.
בשנת 1951 נפתחה בתל-השומר המחלקה הראשונה בארץ לכירורגיה פלסטית בניהולו של הד"ר ליאו בורנשטיין.
לאור ההחלטה להפוך את בתי החולים הצבאיים לאזרחיים, הפך "בית החולים הצבאי מס' 5" ב-1 ביוני 1953, ל"בית החולים תל השומר". במקביל, אוחדו בית החולים הירקון ובית החולים בפרדס כ"ץ לתוך בית החולים תל השומר.
בשנת 1955 נפתח בתל השומר מרכז לשיקום נכים.
בשנת 1962 ייסד הכירורג הפרופ' מרק מוזס את המחלקה לכירורגיית כלי דם. המחלקה הראשונה בארץ, לניתוחי כלי דם.
בתחילת שנות ה-60 הקימה עיריית רמת גן בית חולים ליולדות בסמוך לבית החולים.
בפרוץ מלחמת ששת הימים הוחלט במשרד הביטחון להקים מחלקה לנפגעי חוט השדרה בארץ, ובהמלצתו של סר לודוויג גוטמן מאנגליה, אחד מגדולי הרפואה השיקומית בעולם, מונה ד"ר רפאל רוזין להקימה ולעמוד בראשה. בשנת 1973 הקים את המחלקה לנפגעי חוט-השדרה בבית החולים תל השומר. כאשר המחלקה הייתה בשלבי התארגנות ראשונים פרצה מלחמת יום הכיפורים. בזמן המלחמה טיפל הצוות הרפואי בפצועים הרבים שהגיעו מהחזית, במחלקה שפעלה במבנים זמניים, עם ציוד חסר ובתנאים קשים. לאורך תקופה זו טיפלה מחלקת השיקום בפצועי צה"ל, נפגעי פעולות תגמול ותקריות גבול וכן בפצועי מבצע שלום הגליל.
באפריל 2017 נחנך בבית החולים חדר מיון חדש, הגדול בישראל.
ב-2020 בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל הוקם אגף לטיפול בחולי הקשים של מחלת נגיף קורונה 2019, במתחם התת-קרקעי יש 45 מיטת אשפוז, מוניטורים וגם מכונות הנשמה.
עם פטירתו של ד"ר שיבא בשנת 1971 שונה שמו של בית החולים ל"מרכז הרפואי על שם חיים שיבא".
בשנת 1992 פרופסור יוליוס הגש מונה למנהל מרכז קרדיולוגיה ילדים ופיתוח את הענף במשך כ-20 שנים בהן המשיך לכהן כמנהל המרכז
בתי הכנסת בבית החולים
בשטח בית החולים שיבא קיימים ארבעה בתי כנסת פעילים. רב בית החולים המרכזי של שיבא הוא הרב יואב אוקנין.
פאראד (הונגריה)
פאראד (בהונגרית: Farád) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, בצפון-מערב הונגריה.
יהודי פאראד
הקהילה היהודית הוקמה לקראת המחצית השנייה של המאה ה-19 אז הוקם גם בית כנסת. ב-1869 הצטרפו לזרם האורתודוקסי.
בשנת 1930 חיו בקהילה רק 34 יהודים.
במאי 1944 כחודשיים לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, רוכזו יהודי פאראד בבית הכנסת ומשם הובלו לגטו שהוקם בעיירה הסמוכה צ'ורנה. מיד לאחר גירוש היהודים מהכפר, הרסו הגרמנים את בית הכנסת, ותושבי הכפר בזזו את רכוש היהודים. ב-18 ביוני הועברו כל יושבי גטו צ'ורנה לגטו שופרון, וב-5 ביולי 1944 שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
פרנסיסקוס סילביוס
פרנסיסקוס סילביוס (בגרמנית: Franciscus Sylvius; 11 במאי 1614, הנאו, גרמניה – 19 בנובמבר 1672, ליידן, הולנד) היה רופא ומדען הולנדי שהתמחה בפיזיולוגיה, כימיה ואנטומיה. סילביוס היה חסיד של עבודתם של: רנה דקארט, יאן בפטיסט ואן הלמונט וויליאם הארווי. היה בין התומכים הראשונים של התאוריה של מחזור הדם בהולנד. בין תלמידיו היה גם פרדריק ראוש, שלימים נעשה מדען ורופא מפורסם בהולנד, ותרם בנושא האנטומיה ושימור איברים.
סילביוס קיבל את ההכרה על המצאת הג'נייבר שהוא גלגולו הקדום של הג'ין.
הופעת פול מקרטני בתל אביב
הופעתו של המוזיקאי והזמר פול מקרטני "ידידות לפני הכול" (Friendship First) בתל אביב נערכה ב-25 בספטמבר 2008 בפארק הירקון, בפני קהל שמנה כ-50 אלף איש. הופעה זו נחשבת לאחת מהגדולות והחשובות שהופקו בישראל, וקרוב לוודאי, שזו הייתה ההפקה היקרה ביותר עבור הופעה בודדת בישראל.
המופע עורר התרגשות ועניין רב בציבור ובאמצעי התקשורת, משום שמקרטני נחשב לאחד מגדולי המוזיקאים של המאה ה-20, ובעיקר מכיוון שזו ההופעה הראשונה בישראל של אחד מחברי להקת הביטלס. הביטלס תכננו להופיע בישראל בשנת 1965, אך ההופעה בוטלה, ותחושה של החמצה ליוותה ישראלים רבים לאורך עשרות שנים.
חרף איומים על חייו, הגיע מקרטני כמתוכנן לישראל, והופעתו זכתה לביקורות מהללות. ההופעה כללה שירים רבים של הביטלס ושירים מאוחרים יותר של מקרטני.
ההכנות לאירוע
כחצי שנה לפני ההופעה הביע פול מקרטני נכונות להגיע לישראל, ומאז התנהל משא ומתן ממושך בין קבוצת מפיקים ישראלים בראשות דודו ז'רז'בסקי, לבין חברת ההפקה של מקרטני. המשקיע בהפקה זו היה איש העסקים הישראלי יקיר שעשוע, המתגורר בלונדון. עלות ההפקה הייתה כ-30 מיליון ש"ח, כמחצית מסכום זה הועברה לחברת ההפקה של מקרטני, וכמחצית נועדה לכסות את העלויות בישראל. הודעה רשמית על סגירת העסקה פורסמה ב-23 באוגוסט, ומאז נעשו הכנות קדחתניות לקיים את המופע בזמן.
ערוץ 10, שהודיע על שידור חי של האירוע, ביטל את השידור שלושה ימים לפני ההופעה, כנראה עקב התנגדות ההפקה, שחששה ששידור כזה יקטין את הביקוש לכרטיסים.
ביקורת רבה נשמעה על מחירי הכרטיסים, ובכל זאת נמכרו כמעט כל 50 אלף הכרטיסים שהועמדו למכירה.
הגעה לישראל
מקרטני הגיע לישראל במטוסו הפרטי יומיים לפני ההופעה. ביקר בכנסיית המולד שבבית לחם, וביקר גם ללא הודעה מראש, בקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה על שם אדוארד סעיד בבית לחם.
פרט לכך, עסק בחזרות להופעה ולא הופיע בציבור, למעט הופעה קצרה במלונו לפני צלמי העיתונות.
ביקורת
ביקורת ציבורית רבה נמתחה על מחיריהם של הכרטיסים, שהקהל הישראלי לא רגיל בהם: 490 ₪ לעמידה בדשא, 1,500 ₪ למקומות ישיבה מסומנים ביציעים, ו-5,000 ₪ ליציעי "VIP".
ביקורת נשמעה נגד מקרטני בעולם המוסלמי לקראת ההופעה בישראל, ואף הושמעו איומים על חייו, אולם מקרטני התעלם מאיומים אלו. בעת ביקורו בכנסיית המולד בבית לחם, יום לפני ההופעה, השיב מקרטני לטענות הפלסטיניות נגדו, וטען שהוא איננו מעדיף אף צד בסכסוך הישראלי-פלסטיני, ומה שצריך זה פתרון של שלום על בסיס של שתי מדינות לשני עמים.
העלמת מס
המפיק דוד ז'רז'בסקי וחברת ההפקות הישראלית הורשעו בהעלמת כ-2.6 מיליון ש"ח מס ערך מוסף מההכנסות של המופע. על פי רשות המיסים, ההכנסות ממכירת הכרטיסים הסתכמו בכ-24.5 מיליון ש"ח, אולם בדו"ח שהוגש באיחור, בנובמבר 2008, הושמטו רוב ההכנסות מהמופע.
בית הכנסת איתיפאק
בית הכנסת איתיפאק הוא בית כנסת הממוקם בטהראן, איראן.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם הקמת ממשלה חדשה בעיראק, הידרדר מצבם של יהודי עיראק. לאחר שנעצרו חברים בולטים בקהילה היהודית כמו לורה חוזואי, ושפיק עדס, איש עסקים יהודי מצליח, אשר נתלה, החליטו רבים מיהודי עיראק להגר. חלקם עזבו לישראל בעוד אחרים החליטו להתיישב באיראן. הם הגיעו לאיראן בעזרת יהודים כורדים ורבים הגיעו לח'וראמשהר. בעזרתו של הארון עבדולנאבי, אחד מפרנסי הקהילה בחורמשהר, הצליחו חלקם להגיע לטהראן ולהשיג מסמכים משפטיים. מ-1946 עד 1951 עברו יהודים עיראקים רבים לטהראן, בעוד שאחרים עברו לאירופה ולארצות הברית. בסיוע יהודי איראן, החליטו יהודי עיראק להקים מרכז תרבותי.
בשנת 1946 קנה מאיר עבדאללה בטסון חלקת אדמה גדולה בשטח של למעלה מ-5000 מטרים רבועים ליד אוניברסיטת טהראן, ברחוב גוהדס. הוא השאיר חלקת אדמה של למעלה מ- והחלה בניית בית כנסת, בעזרתם של סאלח ודאבוד משי, השכל חיים מראשי הקהילה ואחרים. הקהילה רצתה לקרוא לבית הכנסת על שם מאיר עבדאללה, אך הממשלה לא הסכימה למתן שם זה, זאת משום שהיה אזרח זר. "beh Ettefagh" פירושו "ביחד" בפרסית. מכאן נבחר השם "איתיפאק", והוא הפך למקום ההתכנסות העיקרי של יהודי עיראק בטהרן.
אדריכלות בית הכנסת תוכננה בסגנון האדריכלות הבבלית, והותקנה בה מערכת המיזוג המתקדמת ביותר באותה תקופה. רוב ספרי התורה בבית הכנסת הובאו על ידי היהודים שהגיעו מעיראק, ולבית הכנסת נתרם תלמוד בבלי בכתב יד ארמי. יהודים עיראקים רבים היגרו מאיראן במהלך המהפכה האיראנית, וכיום רק משפחות בודדות (בעיקר יהודים איראנים) עדיין משתמשות בבית הכנסת.
בית ספר איתיפאק
בבית הכנסת היה גם בית ספר תיכון פרטי באותו שם הקשור אליו. בשנות ה-70, בית הספר היה ידוע בהצטיינות לימודי השפה האנגלית. תלמידים ממשפחות מיעוטים דתיים באיראן למדו בבית הספר בשנות ה-70, ביניהם נוצרים ובהאים. לאחר המהפכה האיראנית הולאם בית הספר והוא מנוהל כיום על ידי המדינה כבית ספר לבנות בלבד.
Mixed Spice
השימוש במינוח "Mixed Spice", כדי לציין תערובת זו של תבלינים, נמצא בספרי בישול החל משנת 1828 וכנראה אף לפני כן.
מרכיבי התערובת
תערובת תבלינים זו מכילה בדרך כלל:
התערובת עשויה להכיל אף:
יהושע פולק
יהושע מנחם פולק (נולד ב' באדר א' תש"ח, 12 בפברואר 1948) הוא איש ציבור חרדי, כיהן כסגן ראש עיריית ירושלים וחבר הכנסת ה-17 בשלהי כהונתה, מטעם אגודת ישראל.
ביוגרפיה
נולד באוראדיה רומניה למשפחה שהשתייכה לחסידות ויז'ניץ. בשנת 1961 עלתה משפחתו לישראל. למד בישיבת פוניבז' לצעירים ובישיבת כנסת חזקיהו.
התחתן בשנת תשל"א (1971). בשנת 1981 התמנה לממלא מקום ראש המועצה הדתית בירושלים וכיהן בה עד 2002. לאורך השנים השתייך פוליטית לסיעת שלומי אמונים שבתוך מפלגת אגודת ישראל.
בשנת 2003 הוצב במקום השני ברשימת יהדות התורה למועצת עיריית ירושלים. כיהן כסגן ראש העיר תחת אורי לופוליאנסקי, כיו"ר הוועדה לתכנון ובנייה בעיר. במקביל כיהן גם כגזבר עיריית ביתר עילית, תפקיד שבו כיהן עד שנת 2013.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה שובץ במקום ה-8, הלא-ריאלי, ברשימת יהדות התורה לכנסת. בעקבות התפטרותו של יעקב כהן ביולי 2008 במסגרת הסכם רוטציה ופטירתו של אברהם רביץ ב-26 בינואר 2009, נכנס פולק לכנסת, כשבועיים לפני הבחירות לכנסת השמונה עשרה. בתקופה קצרה זו הוא היה חבר בסיעת אגודת ישראל, שנוצרה בדצמבר 2008 עם פיצול סיעת יהדות התורה למרכיביה.
בבחירות לעיריית ירושלים בשנת 2008 לא נכלל פולק ברשימת המועמדים למועצת העירייה. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה והתשע עשרה שובץ פולק במקום ה-11, הלא-ריאלי, ברשימת יהדות התורה לכנסת.
לקראת הבחירות לעיריית ירושלים בשנת 2013 פרש פולק מסיעת שלומי אמונים והצטרף למפלגת בני תורה. הוא מונה מטעמה לחבר במועצה הדתית בירושלים ב-2014.
בנו הרב מאיר טוביה פולק הוא המנהל הרוחני של ישיבת עטרת ישראל לצעירים. בן נוסף הוא אלי פולק, מנכ"ל איחוד הצלה.
ג'ון פרימונט
ג'ון צ'ארלס פרימונט (באנגלית: John Charles Frémont; 21 בינואר 1813 - 13 ביולי 1890) היה פוליטיקאי, חייל וחוקר אמריקני, והמועמד הראשון לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, שהתנגדה לעבדות. במהלך שנות הארבעים של המאה התשע-עשרה, הנהיג ארבעה מסעות חקר לאורגון ולקליפורניה שבמערב ארצות הברית, שהיו אז במעמד טריטוריות, ובכך זכה לכינוי "מוצא הדרך" (Pathfinder).
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, פרימונט, שהיה רב-סרן בצבא, והוביל כוח של 300 איש שכבש את סנטה ברברה בקליפורניה ב-1846. פרימונט הכריז על עצמו כמושל צבאי של הטריטוריה, אולם הואשם במרידה והורשע בבית המשפט. הנשיא ג'יימס פולק המתיק את עונשו, ופרימונט הוביל עוד מסע חקר בחורף 1849, שבמהלכו נהרגו עשרה אנשים, כדי למצוא נתיב בהרים. לאחר מכן פרש משירות צבאי והתיישב בקליפורניה. פרימונט התעשר במהלך הבהלה לזהב, אולם תביעות על אדמות רוששו אותו. בית המשפט פסק לטובתו. פרימונט כיהן כאחד משני הסנאטורים הראשונים של קליפורניה, עם הכרזתה כמדינה. ב-1856 בחרה בו המפלגה הרפובליקנית כמועמדה הראשון לנשיאות ארצות הברית מטעמה. פרימונט הפסיד בבחירות לג'יימס ביוקנן מן המפלגה הדמוקרטית, לאחר שתנועת שאינם יודעים דבר פיצלו את הקולות, והדמוקרטים הזהירו שבחירה בו תוביל למלחמת אזרחים, אולם זכה ברוב מדינות הצפון.
במלחמת האזרחים האמריקנית שירת פרימונט כגנרל במערב תחת הנשיא אברהם לינקולן. אף על פי שפרימונט הצליח במערב, הוא שלט במחלקה שלו בסמכותיות רבה, ולא התייעץ עם לינקולן בנוגע למהלכי המלחמה. לאחר שחרור העבדים במחוזו, לינקולן האשים אותו בהפרת פקודות ושחרר אותו מתפקידו. ב-1861, היה פרימונט הגנרל הראשון שזיהה את רוח הקרב בבריגדיר גנרל יוליסס ס. גרנט וקידם אותו לתפקיד מפקד בגזרת אילינוי. במלחמה ולאחריה היה פרימונט ממנהיגי הקו הרדיקלי במפלגה הרפובליקנית, אשר צידד בביטול מיידי של העבדות והתנגד לקו הפייסני שנקט הנשיא אברהם לינקולן כלפי הדרום.
לאחר מלחמת האזרחים, ירד פרימונט מנכסיו בגלל השקעות לא נבונות במסילות רכבת. לאחר מכן שירת פרימונט כמושל טריטוריית אריזונה תחת הנשיא רתרפורד הייז בין 1878–1881. פרימונט פרש מפוליטיקה, ומת חסר כל בניו יורק סיטי ב-1890.
ההיסטוריונים הציגו את פרימונט כפזיז, שנוי במחלוקת ונותן הצהרות סותרות. היסטוריונים מסוימים טוענים שהוא גיבור צבאי, ואחרים טענו שהוא אנוכי.
העיר פרימונט במחוז אלמידה שבמדינת קליפורניה נקראת על שמו.
נעוריו וחינוכו
אמו של פרימונט, אן וויטינג, הייתה הבת הצעירה ביותר של קולונל תומאס וויטינג, בעל מטעים בווירג'יניה. הקולונל מת כשאן הייתה בת פחות משנה, ואמה התחתנה עם סמואל קארי, שמכר את רוב נכסי המשפחה. בגיל 17, התחתנה אן עם ג'ון פריור. ב-1810, שכר פריור את צ'ארלס פרימון (יליד קוויבק), מהגר צרפתי-קנדי שברח מהכלא הבריטי, שילמד את אשתו. ביולי 1811, התברר שלזוג היה רומן, והם עזבו את ריצ'מונד ב-11 ביולי 1811.
גברת פריור ופרימון עברו לנורפוק, וירג'יניה, כדי לחיות כזוג לא נשוי, ולאחר מכן לסוואנה ג'ורג'יה. גברת פריור מימנה את הנסיעות ואת רכישת הבית בעזרת מכירת עבדים. הזוג לא הצליח להתחתן ללא השלמת הליך הגירושין. ג'ון נולד ב-21 בינואר 1813, כממזר. שפחה בשם בלאק האנה עזרה לגידולו.
ב-1818, אביו של פרימונט מת, וגברת פריור נאלצה לטפל בבנה לבדה בעזרת הכנסה מוגבלת. היא העבירה את המשפחה לצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית. פרימונט חונך בידי ג'ון מיטשל, עורך דין, והוא החל ללמוד במכללת צ'ארלסטון. הוא סולק לאחר חיסורים רבים ב-1831.
לאחר מכן, עבד פרימונט כמורה למתמטיקה. הוא עזר לג'וזף ניקולט לחקור את האזורים בין נהר מיסיסיפי ונהר מיזורי.
נישואין לבתו של הסנאטור בנטון
בגיל 28, התחתן פרימונט עם ג'סי בנטון, בתו של הסנאטור תומאס הארט בנטון. בנטון, שהיה מנהיג בסנאט של המפלגה הדמוקרטית, תמך בהתרחבות ארצות הברית, ברעיון שכונה היעוד הגלוי. חסידי ההתרחבות האמינו שצפון אמריקה שייכת לאזרחי ארצות הברית, ושגורלה של המדינה היא לשלוט ביבשת. התנועה דרשה את השגת אורגון. פרימונט הוביל מסעות חקר רבים לאזורים הללו.
מסעות החקר
ב-1804, הנשיא תומאס ג'פרסון, ששאף להקמת אימפריה, שלח את משלחת לואיס וקלארק למצוא מעבר לאוקיינוס השקט. מאז, מסעות חקר רבים התרחשו במערב.
ב-1842, פרימונט הוביל ארבעה מסעות חקר למערב, והוסיף לעבודתם של החוקרים הקודמים. בין המסעות השלישי והרביעי, החלה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
מסע החקר הראשון
ב-1842, התכונן פרימונט להובלת מסע החקר הראשון שלו, לאזור ויומינג. המסע נמשך חמישה חודשים עם 25 מלווים, והוכתר כהצלחה. פרימונט כתב דו"ח שפורסם בכל העיתונים, והציבור, שהתלהב מהמערב, החל לרכוש קרקעות. פרימונט הפך לידוען, תומך בהתרחבות, וכובש בעזרת מחקרים. רבים התלהבו מהחיים החדשים במערב. פרימונט תכנן מסע חקר נוסף.
מסע החקר השני
מסע החקר הראשון של פרימונט הוביל לאחד נוסף, שהתרחש בקיץ 1843. מטרתו הייתה למפות את כל האזור מוויומינג אל אורגון. הצוות נסע מימת המלח הגדולה אל הנהר סנייק ואל נהר קולומביה, עד לאורגון.
פרימונט וצוותו מיפו את ההרים ברכס קסקייד, הר סנט הלנס והר הוד. הם לא המשיכו מערבה, אלא דרומה, אל פול קריק באורגון, ליד גבולה הצפוני קליפורניה.
בהפלגתם נשאר הצוות בצד המזרחי של סיירה נבדה, ואז פנו דרומה ומערבה. הם הפכו לאמריקנים הראשונים להגיע לאגם טאהו.
פרימונט חזר מזרחה אל אזור לאס וגאס של היום, ואז עבר ליוטה. הוא הגיע למסקנה שאזור האגן הגדול היה אגן ניקוז, ללא נהרים שהגיעו אל הים. הממצא אפשר הבנה עמוקה יותר של השטח.
פרימונט הוציא מפה חדשה עם חזרתו ב-1845, והגיע למסקנה שהאזורים שבהם לא ביקר מלאים בימות ובנהרות שהיו מנותקים מהים. אלפי מהגרים הסתמכו על מפותיו של פרימונט עד 1849, ופנו אל קליפורניה במהלך הבהלה לזהב. הדו"ח של פרימונט לא היה סתם מדריך טיולים - הוא היה מסמך ממשלתי שהשיג את יעדי האומה להתרחבות, וסיפק מידע מדעי וכלכלי על האזור לתנועת החלוצים. פרימונט מונה לסרן בעקבות מסעותיו.
אחד מדו"חותיו של פרימונט הוביל את המורמונים להתיישב ביוטה.
מסע החקר השלישי
לאחר התקפה אינדיאנית על המשלחת, פרימונט תקף כפר דייגים אינדיאני קרוב. ב-10 במאי 1846, המשלחת השמידה את הכפר לחלוטין.
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו
לאחר שנפגש עם הנשיא ג'יימס פולק, פרימונט עזב את וושינגטון ב-15 במאי 1845. הוא גייס 62 מתנדבים בסנט לואיס. הוא הוביל אותם לקליפורניה, ושוחח עם השגריר האמריקני והמפקד המקסיקני באזור.
ביוני 1846, שלח פרימונט שלושה אנשים להתעמת עם אנשים שירדו מסירה קרובה, והרג אותם.
הרצח פורסם במהלך הבחירות ב-1856. פרימונט רץ כמתנגד לעבדות מטעם המפלגה הרפובליקנית מול ג'יימס ביוקנן הדמוקרט, שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית בעברו, ומול מילרד פילמור, שהיה הנשיא האחרון מטעם המפלגה הוויגית.
ב-7 ביולי 1846, פריגטה אמריקנית כבשה את קליפורניה והניפה שם את הדגל האמריקני. פרימונט פיקד על הגדוד בקליפורניה, והוביל 428 אנשים. לאחר מכן מונה בידי הנשיא פולק לסגן קולונל, וארגן גדוד חדש להילחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בסוף 1846, פרימונט הוביל פשיטה צבאית אל סנטה ברברה. הוא הוביל את היחידה שלו במהלך סופה ב-24 בדצמבר 1846. למרות אובדן של סוסים ותותחים רבים, הם הצליחו לכבוש את העיר ללא אבדות. כמה ימים לאחר מכן, קיבל פרימונט את כניעת העיר, והמלחמה בקליפורניה העליונה נגמרה.
ב-16 בינואר 1847, מונה פרימונט למושל קליפורניה. הפקודות מפולק דרשו שסטפן קרני יהיה המושל הצבאי. פרימונט סירב לפנות את תפקידו, ונעצר על כך. פרימונט הואשם במרידה.
הנשיא פולק החליט לחון את פרימונט, שעבר לקליפורניה ורכש שם שטח אדמה גדול.
מסע חקר רביעי
ב-1848 פרימונט וחותנו, בנטון, החליטו לקדם את רעיון היעוד הגלוי ולשקם את המוניטין של פרימונט. הסנאטור בנטון השיג תמיכה מהסנאט להקמת מסילת רכבת בין סנט לואיס וסן פרנסיסקו. לאחר שמימון פדרלי לא הושג, השיג פרימונט מימון פרטי. באוקטובר 1848, הוא הוביל מסע אל נהרות מיזורי, קנזס וארקנסו.
רוב חברי המשלחת ביקשו לעצור במבצר בנט, עקב השלג הכבד, אולם פרימונט ביקש להציג את מסילת הרכבת כמסילה שתפעל כל השנה. הוא המשיך הלאה.
פרימונט פנה דרומה מנהר ארקנסו, והקור הנורא הוביל לעזיבת רבים מחברי המשלחת. אחרים נהרגו.
אף על פי שרבים טענו שהמסילה לא מעשית, פרימונט המשיך. פרימונט המשיך לצעוד דרומה, בשלג הכבד, ובקצב איטי. החיות החלו למות. רק ב-22 בדצמבר הכיר פרימונט בצורך לארגן מחדש את המשלחת שלו. הם הלכו לטריטורית ניו מקסיקו. עשרה כבר מתו. מעטים מתוכם המשיכו אל קליפורניה.
ב-1850, קיבל פרימונט מדליה על מסעות החקר שלו.
מסע החקר החמישי
בסתיו 1853, החל פרימונט בעוד מסע חקר לצורך הקמת מסילת הרכבת. המשלחת טיילה בין מיזורי וסן פרנסיסקו, במטרה לעבור את הרי הרוקי וסיירה נבאדה במהלך החורף המושלג.
פרימונט הצליח להגיע לעמק סן לואיס בקולורדו בדצמבר, ואז המשלחת פנתה צפונה אל מרכז יוטה. השלג הקשה עליהם.
ההתקדמות הייתה איטית, ציוד ננטש ואיש אחד מת לפני שהמשלחת הגיעה אל יוטה בפברואר. לאחר עוד שבועיים של מנוחה, המשלחת המשיכה באזור האגן הגדול. פרימונט פנה דרומה וחצה את הסיירה נבאדה.
פרימונט הגיע לסן פרנסיסקו ב-16 באפריל 1854, והיה בטוח שמסילת הרכבת תצליח גם היא לעבור בהרי הרוקי.
חברה למציאת זהב
ב-1849, הבין פרימונט שזהב נמצא בקליפורניה. פרימונט רכש חלקת קרקע ושכר מקסיקנים שיעבדו במציאת זהב. בתוך כמה שבועות, התעשר פרימונט כתוצאה ממציאת זהב בשטח. לאחר מכן רכש פרימונט חלקת אדמה גדולה בסן פרנסיסקו וחי בה בעושר.
סנאטור
ב-1847, לפני מסע החקר הרביעי שלו, היה פרימונט מושלה הצבאי של קליפורניה. לאחר שקליפורניה צורפה לאיחוד ב-1850, פרימונט נבחר כדמוקרט לסנאט, והיה משני הסנאטורים הראשונים מקליפורניה. הוא שירת 175 ימים, החל מ-10 בספטמבר 1850, עד 4 במרץ 1851. הוא התנגד לעבדות, וכך לא נבחר לכהונה נוספת בידי המפלגה.
מועמד רפובליקני לנשיאות
ב-1856, הפך פרימונט (בגיל 43) למועמדה הנשיאותי הראשון של המפלגה הרפובליקנית החדשה. מתנגדי העבדות במפלגה הדמוקרטית רצו שיהיה המועמד גם כן. פרימונט הכריז שהוא בעד צירוף קנזס לאיחוד כמדינה חופשית והתנגד לחוק העבד הנמלט. המנהיגים הרפובליקנים הצליחו לצרף אותו למפלגתם. הסלוגן שלו היה "אדמה חופשית, אנשים חופשיים, ופרימונט".
המועמדים, כנהוג, נשארו בביתם ולא דיברו יותר מדי. הדמוקרטים הדגישו את ממזריותו של פרימונט והפיצו שמועה שהוא קתולי. בנוסף, הם ביקרו את ניסיונו הצבאי של פרימונט והזהירו מפני מלחמת אזרחים. חותנו של פרימונט תמך בג'יימס ביוקנן.
בזמן מסע הבחירות, גר פרימונט בניו יורק. תהלוכות רבות נערכו ליד ביתו. פרימונט עצמו נוצח בבחירות, והגיע למקום השני. הוא לא ניצח בקליפורניה. הוא השיג 114 אלקטורים לעומת 174 לביוקנן, ו-1,341,264 לעומת 1,838,169 לביוקנן. פרימונט ניצח ב-11 מדינות. הדמוקרטים היו מאורגנים יותר, והרפובליקנים נאלצו להתמודד עם תקציב מוגבל. לאחר הבחירות, חזר פרימונט אל קליפורניה.
מלחמת האזרחים
בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, הנשיא לינקולן רצה למנות את פרימונט כשגריר בצרפת. אולם מזכיר המדינה ויליאם סיוארד התנגד לקיצוניותו של פרימונט.
לכן, מונה פרימונט למייג'ור גנרל בצבא האיחוד ב-15 במאי 1861, ואז למפקד המערב ב-1 ביולי. פרימונט היה מוכר בצבא, והתמקד בסילוק כוחות הקונפדרציה ממיזורי. הוא שוחרר מתפקידו ב-2 בנובמבר, לאחר האשמות על שחיתות בקו האספקה שלו. פרימונט ניסה להגן על אזור אילינוי ולאפשר לצבא האיחוד לשלוח חיילים דרומה. הוא האמין שיוליסס ס. גרנט היה הגנרל שיכול היה לנצח במלחמה.
פיקוד וחובות
ב-25 ביולי 1861, החל פרימונט לפקד על החזית המערבית. מיזורי עוד לא פרשה מהאיחוד. המפקד נתנאל ליון הכריז מלחמה על מושל מיזורי שתמך בפרישה, ובמהלך הקרב נהרגו אזרחים. ליון נלכד בספרינגפילד עם 6,000 אנשים בלבד. העיר קהיר באילינוי הייתה חיונית לצורך הקרב במערב. היו בה מעט חיילים. כוחותיו של פרימונט לא היו מאורגנים כשנכנס לתפקידו.
לפרימונט היו משימות רבות ומשאבים מוגבלים, ומיזורי עמדה לפרוש מהאיחוד. לכן פרימונט נאלץ לשמור על מיזורי ועל צפון-מערב המדינה. הוא ארגן, צייד והוביל את צבא האיחוד במורד נהר המיסיסיפי, פתח את נתיבי הסחר וניתק את החלק המערבי של הקונפדרציה. לפרימונט ניתנו 23,000 אנשים שהתנדבו לשלושה חודשים בלבד. חיילים חדשים לא קיבלו נשק בעקבות מחסור. התנאים היו קשים. גם המודיעין הוביל את פרימונט לחשוב שהמיליציה במיזורי וכוחות הקונפדרציה היו גדולים פי שניים ממה שהיו באמת.
פרימונט ניהל את המפקדה שלו כמו "דיקטטור אירופאי". השמועה טענה שהוא מתכנן להקים רפובליקה או אימפריה במערב המדינה. הוא ארגן לעצמו 300 שומרי ראש. קו האספקה שלו היה מלא בשחיתות. פרימונט הקיף את עצמו בנאמניו כדי שיוכל לקבל את האספקה שלו. לאחר מכן איבד פרימונט תמיכה רחבה מוושינגטון.
תגובה לאיום הקונפדרציה
בעקבות האיום מצד המיליציות, גייס פרימונט גדודי מתנדבים, רכש נשק וציוד מהשוק, ושלח את אשתו לוושינגטון כדי ללחוץ על לינקולן להביא עוד תגבורת. ליון נסוג, ופרימונט שלח תגבורת אל קהיר ולא אל ליון. פרימונט האמין שהקונפדרציה תכננה לתקוף את קהיר. ליון החליט לתקוף את הקונפדרציה ומת. החזית נפרצה, והקונפדרציה ניצחה. מערב מיזורי הייתה פרוצה. פרימונט זכה לביקורת על כך.
כשפיקד על החזית המערבית, חיפש פרימונט בריגדיר גנרל לקהיר. הוא החליט לראיין את הבריגדיר גנרל יוליסס ס. גרנט. גרנט היה ידוע כשיכור ומופנם, אולם פרימונט הסיק שהוא היה קשוח ובעל עצבי ברזל. פרימונט בחר בגרנט ומינה אותו לתפקיד מפקד קהיר באוקטובר 1861. גרנט נשלח, עם 3,000 חיילים לא מאומנים, לעצור את הקונפדרציה. לאחר מכן נשלח לשמור על ג'פרסון סיטי. גרנט הצליח להשתלט על העניינים ופיקד על החיילים בכישרון רב. הקונפדרציה נסוגה.
פרימונט ביקש לפצות על הפסדי האיחוד, ויצא עם 40,000 חיילים להשתלט על ספרינגפילד. ב-25 באוקטובר הם כבשו אותה, בניצחון הראשון לאיחוד במערב. ב-1 בנובמבר ציווה פרימונט על גרנט לתקוף ספינת קיטור שהגיעה מקולומבוס.
מחלוקת שחרור העבדים
ב-30 באוגוסט 1861, הכריז פרימונט, ללא התייעצות על לינקולן, על שלטון צבאי במיזורי. פרימונט החליט על שחרור העבדים כדי למשוך את העבדים אל הצפון. הוא אישר לחיילים להוציא להורג אזרחים, להחרים רכוש ולשחרר עבדים.
הנשיא אברהם לינקולן, שחשש מפרישה של מיזורי ומדינות עבדות אחרות, ביקש מפרימונט לשנות את הפקודה. פרימונט סירב, ושלח את אשתו ללחוץ על לינקולן. לינקולן טען שפרימונט הכניס את השחורים למלחמה וביטל את ההכרזה. הוא שחרר את פרימונט מתפקידו ב-2 בנובמבר 1861. למרות זאת, בינואר 1863, פרסם לינקולן הצהרת אמנציפציה משלו.
ההרים (1862)
כשצבא וירג'יניה נוצר ב-26 ביוני, פרימונט סירב לשרת עם ג'ון פופ, בטענה שהיה בכיר ממנו. הוא הלך לניו יורק סיטי ונשאר שם במשך שאר המלחמה.
מועמד לנשיאות מטעם הרפובליקנים הרדיקלים
ב-1860, לינקולן נבחר מטעם הרפובליקנים לנשיאות וניצח. לינקולן ניסה להיבחר שוב ב-1864. הרפובליקנים הרדיקלים, שתמכו בביטול העבדות, התנגדו לעמדותיו של לינקולן בנוגע לעבדות ולפיוס עם מדינות הדרום. ב-31 במאי 1864, מפלגת הדמוקרטיה הרדיקלית בחרה בפרימונט (בגיל 51) לנשיאות. הפילוג במפלגה הרפובליקנית היה בין שני מחנות: הרפובליקנים הרדיקלים שתמכו בפרימונט והתנגדו ללינקולן, והרפובליקנים שתמכו בלינקולן.
שארית חייו
ב-1864, הפרימונטים רכשו אחוזה בניו יורק. פרימונט פרש מהפוליטיקה.
מדינת מיזורי החלה בהקמת מסילת רכבת בפברואר 1866. ביוני 1866, המסילה נמכרה לפרימונט. הוא החל לארגן אותה באוגוסט. בתוך פחות משנה, כשפרימונט לא הצליח לשלם את מלוא הכסף על הרכישה, מיזורי החרימה ממנו את המסילה.
המשבר הכלכלי אילץ את פרימונט למכור את אחוזתו ב-1875 ולחזור לניו יורק סיטי.
פרימונט שימש כמושל טריטוריית אריזונה, לאחר שהנשיא רתרפורד הייז מינה אותו, והוא שירת בתפקידו בין 1888 ל-1881. פרימונט לא גר בטריטוריה, ולבסוף נאלץ להתפטר. המשפחה הסתמכה על כספי ההוצאה לאור של אשתו.
פרימונט גר בסטטן איילנד בזמן פרישתו.
מותו
ביום ראשון, ה-13 ביולי 1890, פרימונט מת בגיל 77 כתוצאה מדלקת הצפק בביתו בניו יורק. הציבור לא ידע על מחלתו.
המפלגה הדמוקרטית של יפן
המפלגה הדמוקרטית של יפן (ביפנית: 民主党, תעתיק: מינשוּטוֹ), או בשמה המקוצר DPJ, היא מפלגת מרכז-שמאל ביפן, שנוסדה ב-1998 מתוך מיזוג מספר מפלגות אופוזיציה. לאחר הבחירות הכלליות של 2009 הפכה המפלגה הדמוקרטית למפלגת השלטון בבית הנבחרים של יפן, עת הביסה את יריבתה הפוליטית המפלגה הליברלית-דמוקרטית וזכתה ברוב המושבים בבית התחתון ובבית היועצים של יפן, אולם בבחירות הכלליות של 2012 איבדה המפלגה מכוחה אל מול המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
עשור ראשון
המפלגה נוסדה ב-27 באפריל 1998, לאחר מיזוגן של ארבע מפלגות עצמאיות ליברליות או סוציאל-דמוקרטיות שהתנגדו לשלטון המפלגה הליברלית-דמוקרטית. נשיא המפלגה היה נאוטו קאן, לשעבר שר הבריאות, הרווחה והעבודה, והמזכיר הכללי היה צוטומו האטה, לשעבר ראש ממשלת יפן.
המפלגה הדמוקרטית הבטיחה לזכות בבחירות הכלליות של 2005, שנערכו לבקשתו של ראש הממשלה ג'וניצ'ירו קואיזומי בשל דחיית תוכניותו להפרטת שירות הדואר, אך לאחר שאיבדה 62 מושבים נאלץ אוקאדה להתפטר.
איצ'ירו אוזאווה נבחר לנשיא המפלגה ב-7 באפריל 2006.
2009-היום
אוזאווה התפטר מנשיאות המפלגה במאי 2009, בעקבות מעורבותו בפרשת גיוס כספים, ואת מקומו תפס יוקיו הטויאמה, מעט לפני הבחירות הכלליות של 2009, בהן הביסה המפלגה הדמוקרטית את המפלגה הדמוקרטית-ליברלית והשיגה רוב מוחלט בבית הנבחרים. הניצחון בבחירות הבטיח למעשה שהטויאמה יהיה ראש הממשלה החדש, וב-16 בספטמבר מינה אותו לתפקיד הקיסר אקיהיטו.
נאוטו קאן החליף את הטויאמה בראשות הממשלה ובהנהגת המפלגה. רעידת האדמה בסנדאי אמנם חיזקה את מעמדו, אך הוא הכריז שיתפטר לאחר שיעביר מספר רפורמות לשיקום המדינה, וב-11 בספטמבר 2011 התמנה יושיהיקו נודה לתפקיד. ב-16 בנובמבר 2012 פיזר נודה את בית הנבחרים, ובבחירות שנערכו חודש לאחר מכן איבדה המפלגה את השלטון.
ב-2016 התאחדה המפלגה עם מפלגת החדשנות של יפן. בספטמבר אותה שנה נבחרה רנהו לנשיאת המפלגה.
מצע
המפלגה הדמוקרטית רואה עצמה כהולכת נגד הסטטוס קוו וכנגד הממסד השלטוני הנוכחי. היא טוענת שהבירוקרטיה בממשלה היפנית גדולה מדי, לא יעילה מספיק, שמרנית ולא גמישה, ובכוונת המפלגה להדיח את השלטון הישן הכבול על ידי חשיבה ארכאית ואינטרסים, לפתור את בעיות יפן, וליצור חברה חדשה, גמישה ותוססת המעריכה אינדיבידואליות וחיוניות.
זיינבה הרדגה
זיינבה הרדגה (בבוסנית: Zejneba Hardaga), היא חסידת אומות העולם בוסנית. הרדגה היא המוסלמית הראשונה שקיבלה תואר זה. את התואר קיבלה הרדגה יחד עם בעלה מוסטפא ובני משפחה נוספים על הצלת משפחות יהודיות בעיר סרייבו בזמן השואה.
משפחות קביליו היהודית והרדגה המוסלמית חיו בידידות שנים רבות לפני מלחמת העולם השנייה. בהפצצות חיל-האוויר הגרמני שקדמו לפלישת הגרמנים ליוגוסלביה באפריל 1941, נהרס ביתם של בני משפחת קביליו ובני המשפחה נמלטו להרים. בעלה של הרדגה, מוסטפא הרדגה, אשר השכיר למשפחת קביליו מבנה למפעל המשפחתי שלהם, הציע מיד לבני משפחת קביליו לבוא ולהתגורר בביתו. בבית משפחת הרדגה (שהייתה משפחה מוסלמית אדוקה) התגוררו מוסטפא (Mustafa), אשתו זיינבה (Zayneba) ואחיו של מוסטפא, איזט (Izet) עם אשתו בשרייה (Bachriya). אף על פי שעל קיר ביתם ששכן מול בניין הגסטפו היה שלט ענק שמצהיר שכל מי שיסתיר יהודים יוצא להורג יחד עם משפחתו, קבלה משפחת הרדגה את משפחת קביליו בזרועות פתוחות כחלק מהמשפחה. יוסף ורבקה קביליו וילדיהם בינקו וטובה, הוסתרו בכספת ענק במרתף הבית של משפחת הרדגה ובשלב מסוים של המלחמה, כשהאיום הלך וגדל, עזרו בני משפחת הרדגה לבני משפחת קביליו לברוח למקום מבטחים.
בני משפחת קביליו שרדו את השואה ועם סיום המלחמה חזרו לעיר סרייבו. משפחת הרדגה אירחה אותם בשמחה, החזירה להם את התכשיטים שהושארו אצלם למשמרת, ועזרו להם להתחיל חיים חדשים.
משפחת הרדגה שילמה מחיר כבד על הצלת יהודים. אביה של זיינבה הרדגה, אחמד סדיק (Ahmed Sadik), נתפס על ידי הנאצים, הוצא להורג ומקום קבורתו אינו ידוע. בין שמות היהודים על מצבת זיכרון לקורבנות השואה בסרייבו, נמצא גם שמו של אחמד סדיק.
לאחר המלחמה עלו בני משפחת קביליו לארץ ישראל והשתקעו בירושלים. בשנת 1984 בעקבות עדותה של משפחת קביליו הוכרו בני משפחת הרדגה: זיינבה, מוסטפא, איזט בשרייה ואחמד סדיק כחסידי אומות העולם. הם היו המוסלמים הראשונים שזכו להכרה כחסידי אומות העולם. בשנת 1985 הגיעה זיינבה הרדגה לישראל נטעה עץ בשם משפחתה, וקבלה בשמם את אותות חסידי אומות העולם. היא הגשימה את חלומה לשתות קפה על המרפסת עם יוסף ורבקה קביליו. במעמד הענקת התואר ביד ושם, התייחסה זיינבה לשאלה איך מוסלמית מאמינה, הייתה מוכנה לסכן את חייה להצלת יהודים ואמרה : "אח נשאר אח, ולא חשוב מה דתו".
כ-50 שנה לאחר מלחמת העולם השנייה התהפכו היוצרות: הניצולים נהפכו למצילים. בשנת 1992, כששמעו בני משפחת קביליו על המלחמה ומעשי הרצח בעיר סרייבו, הם התגייסו להצלת בני משפחת הרדגה מן התופת. בסיוע ממשלת ישראל אנשי יד ושם והג'וינט, הוברחו בני משפחת הרדגה: זייניבה הרדגה, בתה אאידה (עם בעלה ברנמיר ובתה סטלה) ועלו לישראל.
לאחר כשנה בארץ נפטרה זיינבה הרדגה בישראל, והובאה לקבורה. מוסלמית ראשונה שקבורה בבית עלמין יהודי. בתה של זיינבה, אאידה (שינתה את שמה לשרה פצ'נץ), בעלה ובתה התגיירו וקשרו את גורלם עם גורל העם היהודי בארץ ישראל. סטלה, נכדתה של זיינבה, שרתה כקצינה בצה"ל.
סיפורה של זיינבה הרדגה סופר בסרטם של אלה אלתרמן ויהודה ביטון האשה מסרייבו.
פליקס בלוך
פליקס בלוך (באנגלית: Felix Bloch; 23 באוקטובר 1905 - 10 בספטמבר 1983) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי יליד שווייץ, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1952.
קורות חייו
בלוך נולד בציריך והחל ללמוד הנדסה במכון הטכנולוגי של ציריך. לאחר שנת לימודים אחת עבר ללמוד מתמטיקה ופיזיקה. למד אצל ארווין שרדינגר, שלימד באותה עת במכון זה. בשנת 1927, לאחר ששרדינגר עזב את המכון, עבר בלוך ללמוד באוניברסיטת לייפציג תחת ורנר הייזנברג. שם הוא הוסמך לתואר דוקטור לפיזיקה בשנת 1928.
בשנת 1934, בעת עבודתו בסטנפורד, הגה את הרעיון בדבר קיומה של שיטה לקיטוב נייטרונים (באופן חלקי להפריד בין כיווני סיבוביהם החיוביים והשליליים). בשנת 1939, תוך שימוש בשיטה זו, הוא ולואי אלווארז (חתן פרס נובל לפיזיקה 1968) הצליחו למדוד את המומנט המגנטי של הנייטרון (תכונה של השדה המגנטי שלו). בתקופת מלחמת העולם השנייה, בלוך היה שותף בפרויקט מנהטן ועבד גם על אמצעי נגד למכ"ם.
עם תום המלחמה שב לאוניברסיטת סטנפורד והמשיך בעבודתו שהובילה אותו, ביחד עם הנסן ופאקרד, לגילוי העיקרון של ההשראה הגרעינית (המוכרת בשם תהודה מגנטית גרעינית - NMR). היה זה גילוי חשוב ביותר, שכן הוא עזר לבסס את הקשר בין שדה מגנטי גרעיני, גבישים ותכונות מגנטיות של חומרים שונים.
בעבור פיתוח השיטות למדידה מדויקת של מגנטיות גרעינית ועל התגליות שנעשו בעזרת שיטות אלה, זכה בלוך, במשותף עם אדוארד מילס פרסל, בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1952.
בשנת 1954 מונה בלוך למנהל CERN שהוקם אז.
קשריו עם ישראל
בתחילת 1954 נענה בלוך להזמנה לכהן בחבר הנאמנים של מכון ויצמן למדע, ובשנת 1955 הוא הגיע לביקור בישראל. במאי 1958 הוא השתתף בחנוכת המכון הגרעיני של מכון ויצמן. בתחילת 1960 הוא הגיע כמרצה אורח לסמסטר באוניברסיטה העברית. בפברואר 1962 הוא הוכתר בתואר ד"ר לשם כבוד על ידי האוניברסיטה העברית.
קרל סנדברג
קרל אוגוסט סנדברג (באנגלית: Carl Sandburg; 6 בינואר 1878 - 22 ביולי 1967) היה משורר אמריקאי.
ביוגרפיה
סנדברג נולד בגיילסברג שבאילינוי למשפחה של מהגרים משוודיה, וחוויות ילדותו במערב התיכון, עם תנופת העיור העצומה שחווה בנעוריו, היו לתשתיות שירתו. הוא החל לעבוד בגיל צעיר מאוד כדי לסייע בפרנסת המשפחה. הוא אחז במלאכות רבות, ובין השאר היה: כבאי ומצחצח נעליים, חקלאי ומחלק חלב, חייל במלחמה נגד ספרד ותלמיד מכללה.
סנדברג החל לפרסם את שיריו הראשונים בעת שלמד במכללה. ומראשית פרסומו היה משורר מעורב שנושאי חברה צדק חברתי ופוליטיקה היו נושאים מרכזיים בשירתו. בעת לימודיו במכללה, הבחין בכישרונו מורה נערץ, שגם תמך ועודד את סנדברג להמשיך ולעסוק בשירה. ספר שיריו הראשון יצא לאור בשנת 1904.
בשנת 1967 נפטר סנדברג בביתו בקרוליינה הצפונית.
יצירתו
סנדברג היה משורר פורה, ונתפרסם מאוד בשל הביוגרפיה הגדולה שלו על אברהם לינקולן. שירתו הושפעה משירתו של וולט ויטמן, והוא הפך למשורר ידוע ומוכר לא רק בארצות הברית אלא גם ברחבי העולם. הוא זכה פעמיים בפרס פוליצר היוקרתי. לאחר מותו פוזר אפרו מעל ביתו הראשון, ובתום שנה הוקמה לו מצבה בעיר הולדתו, גיילסבורג, שבאילינוי.
בצד שיריו פרסם סנדברג גם ביוגרפיה, שירי עם, ואוטוביוגרפיה, וכן קובץ נובלות. חרף פרסומו הרב תורגמו לעברית רק מעט מיצירותיו.
ריזספור
צ'ייקור ריזספור הוא מועדון ספורט טורקי מריזה שבמזרח טורקיה. המועדון הוקם בשנת 1953 כמועדון חובבני והפך למועדון מקצועי בשנת 1968. מאז שנת 1990 הייתה חברת התה הגדולה מטורקיה, צ'ייקור, לספונסרית הראשית של הקבוצה ומכאן שמה ועלה התה המתנוסס על סמל הקבוצה. תחילה היו צבעי המועדון ירוק וצהוב עד ששונו ב-1968 ל-ירוק וכחול. עונת השיא של הקבוצה הייתה ב-1979-80, אז סיימה הקבוצה את הליגה הבכירה במקום החמישי.
הופעות אירופיות
הקבוצה הופיעה רק פעם אחת במפעל אירופי, בגביע האינטרטוטו בעונת 2001, אז הפסידה כבר בסיבוב השני לקבוצת פודבה המקדונית, 2-1 במקדוניה ו-2-0 בטורקיה.
מוניקה פוטר
מוניקה פוטר (באנגלית: Monica Potter; נולדה ב-30 ביוני 1971) היא שחקנית אמריקאית. ידועה בשל תפקידיה בסרטים "קון אייר", "פאץ' אדמס", "שעת העכביש" ו"המסור". על תפקידה כקריסטינה ברוורמן בסדרת הטלוויזיה "הורים במשרה מלאה" הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית משנה.
ביוגרפיה
במהלך ילדותה למדה באקדמיית וילה אנג'לה, וסיימה את בית הספר התיכון אוקלידס. פוטר רצתה להיות שחקנית מאז ילדותה. היא החלה לשחק בלהקת תיאטרון אזורית בקליבלנד כשהייתה בבית הספר היסודי. בגיל 12, החלה לעבוד בחנות פרחים, ומאוחר יותר בשנות העשרה שלה עבדה בחנות סנדוויצ'ים ועסקה בדוגמנות עבור מודעות בעיתונים ובמגזינים ובפרסומות מקומיות. לאחר שהופיעה במספר פרסומות בשיקגו, עברה פוטר ללוס אנג'לס ב-1994.
קריירה
פוטר עשתה את הופעת הבכורה שלה על המסך ב-1994, באופרת הסבון של CBS "צעירים חסרי מנוח" בתור שרון ניומן, אולם לאחר פרק אחד היא פוטרה והוחלפה על ידי שחקנית אחרת. בשנת 1995 היא הופיעה בקליפ של הזמר הקאנטרי אלן ג'קסון לשיר "Tall, Tall Trees".
מאוחר יותר היא הופיעה במספר סרטים עלילתיים, כולל הקומדיה "מבחן תחת אש" משנת 1996 בכיכובו של אדם סנדלר, ובסרט הפעולה "קון אייר" משנת 1997, שם גילמה את טרישה פו, אשתו של דמותו של ניקולס קייג'.
בשנת 1998 כיכבה לצד רובין ויליאמס בסרט "פאץ' אדמס". בהמשך השנה, היא גילמה את מארי מרקס בסרט הדרמה הביוגרפי "ללא גבולות", בתפקיד מושא אהבתו של האתלט סטיב פריפונטיין, אותו גילם בילי קרודופ, וכן הופיעה בקומדיה הבריטית "מרתה, פרנק, דניאל ולורנס", ובנוסף גילמה את קייט בסרט הדרמה "A Cool, Dry Place" לצד וינס ווהן.
בשנת 2001 היו לה שני תפקידים מרכזיים, שיחקה יחד עם פרדי פרינז ג'וניור בסרט "בלשית בסטייל", ובמותחן "שעת העכביש" לצד מורגן פרימן, המבוסס על רב המכר של הסופר האמריקאי ג'יימס פטרסון.
בשנת 2004, פוטר שיחקה בתפקיד אליסון גורדון בסרט האימה "המסור". מאוחר יותר עבדה פוטר בטלוויזיה. מאוחר יותר באותה שנה, היא לוהקה לצוות השחקנים הראשי של סדרת הדרמה המשפטית "בוסטון ליגל" ברשת ABC, אך עזבה במהלך העונה השנייה.
בשנת 2009, החלה פוטר לשחק בין התפקידים הראשיים בסדרה "Trust Me" של רשת הטלוויזיה TNT, אך זו בוטלה לאחר העונה הראשונה עקב רייטינג נמוך. עוד ב-2009, היה לה תפקיד ראשי בגרסה המחודשת למותחן האימה ל"הבית האחרון משמאל" שביים וס קרייבן.
בשנים 2010–2015 פוטר שיחקה את התפקיד של קריסטינה ברוורמן בכל ששת העונות של סדרת הטלוויזיה "הורים במשרה מלאה" ברשת NBC, וזכתה לשבחי הביקורות על הופעתה בסדרה. בשנת 2013, היא זכתה בפרסי בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה לשנת 2013 על תפקידה בסדרה.
חיים אישיים
פוטר הייתה נשואה לטום פוטר מ-1990 עד 1998; יחד יש להם שני בנים, דניאל וליאם.
בשנת 2005, פוטר נישאה לדניאל כריסטופר אליסון, מנתח אורתופדי, יחד יש להם ילדה אחת, מולי, שנולד ב-2005. במרץ 2015, בעלה של פוטר הצטרף למילואים של הצי האמריקאי כרופא, בדרגת לוטננט קומנדר. בפברואר 2018 הגישו בני הזוג בקשה לגירושין.
אנטגוניסט (דמות)
אַנְטָגוֹנִיסְט (יוונית: Ανταγωνιστής; מילולית: מתנגד, מתחרה) היא הדמות הראשית ביצירה ספרותית, קולנועית או תיאטרלית, שמתנגדת לגיבור הראשי – הפרוטגוניסט. ייתכן שקיימות דמויות רבות המקשות על הגיבור, אך רק אחת מהן, לעיתים זאת שעומדת בראשן ולעיתים הדמות המפריעה ביותר לגיבור – היא האנטגוניסט. בדרך כלל המונח "נבל" מתייחס לאנטגוניסט, אך לא כל דמות המתנגדת לגיבור היא נבל, ולא כל נבל הוא אנטגוניסט, וישנם סרטים (בעיקר סרטי אימה), שבהם דווקא הדמויות הראשיות הם נבלים.
אנטגוניסט ראשי
משום שהאינטרסים של הגיבור הם לרוב חיוביים, האנטגוניסט הראשי של סדרה או סרט הוא לרוב מרושע, אך לא בכל סרט או ספר. האנטגוניסט לרוב אינטליגנטי, ערמומי ושאפתן, תכונות שמאפשרות לו לצבור כוח ולתכנן מזימות רחבות היקף. רצונותיהם של הגיבור והאנטגוניסט כמעט תמיד מנוגדים - אם האחד רוצה שדבר מה ייעשה האחר מעוניין למנוע זאת. האנטגוניסט הוא בעל עוצמה - בין אם עוצמתו היא פיזית, אינטלקטואלית, מושגת באמצעות שליטה בכוחות על-טבעיים, או באמצעות שימוש בדמויות רבות אחרות שעובדות עבורו.
סופרים רבים נוטים ליצור קווי דמיון בין האנטגוניסט והפרוטוגוניסט כדי להראות שאותם כישורים, תכונות וקורות חיים - יכולים לשמש לטובה או לרעה. כמו כן, שימוש זה הוא אמצעי אמנותי כדי להביע סימטריה בין שני הצדדים בסיפור העלילה. כך, למשל, לורד וולדמורט, האנטגוניסט מסדרת ספרי הפנטזיה "הארי פוטר", מוצג כדומה להארי פוטר עצמו, מכיוון שהוא הטביע בהארי חלק מתכונותיו, אך הארי עושה בחירות שונות מוולדמורט במהלך עלילת הסיפור. גיבור אנטגוניסט ידוע אחר בספרות הוא יאגו, הנבל התככן שהסית את אותלו הגיבור הטוב במחזהו של שקספיר, כנגד דסדמונה, עד שהביאו לידי כך שרצח אותה על לא עוול בכפה.
חטיף מרס מטוגן בשמן עמוק
חטיף מרס מטוגן בשמן עמוק (באנגלית: Deep-fried Mars bar) הוא מנת קינוח, שמכינים אותה על ידי טיגון בשמן עמוק של חטיף שוקולד מסוג מרס, שנטבל בבלילה המשמשת לטיגון דגים. החטיף מקורר בדרך כלל לפני הטיגון על מנת שלא יימס בתוך השמן הרותח.
המנה הומצאה בחנות פיש אנד צ'יפס בסקוטלנד באמצע שנות התשעים. בקיץ 1995 פרסם עיתון מקומי בעיר אברדין ידיעה על חנות בעיירה סמוכה המגישה את המנה לילדים. בתוך ימים ספורים מצא הסיפור את דרכו לעיתונים הנפוצים בסקוטלנד ובבריטניה ומשם לשידורי הטלוויזיה של ה-BBC, והמנה הוכנה בתוכנית טלוויזיה בשידור חי. בעקבות הפרסום הרב הזדרזו חנויות פיש אנד צ'יפס ברחבי בריטניה להכניס את המנה לתפריטן.
בסקר שערך כתב עת רפואי ב-2009 בקרב כ-500 חנויות פיש אנד צ'יפס בסקוטלנד נמצא כי 37% מהן מגישות את המנה או הגישו אותה בעבר. חנויות אחדות דיווחו על מכירת מאות מנות בשבועות מסוימים. ילדים הם הלקוחות העיקריים של המנה.
המצאת המנה והפרסום לו זכתה הביאו להמצאת מנות דומות של חטיפים המטוגנים בבלילה בשמן עמוק, וביניהם ביצי הפתעה משוקולד, חטיף קוקוס מסוג באונטי וחטיף סניקרס (מנה הפופולרית במיוחד בארצות הברית).
אוקלנד (חבל)
חבל אוקלנד (Auckland Region) הוא חבל באי הצפוני של ניו זילנד הכולל את העיר אוקלנד וסביבתה. שטחו 6,059 ק"מ רבוע, וזהו החבל הקטן ביותר בניו זילנד המנוהל על ידי מועצה אזורית. מצפון לו נמצא חבל נורת'לנד ומדרום חבל ואיקטו כאשר אין גבול גאוגרפי ברור ביניהם. גבולו המערבי של החבל הוא ים טסמן וגבולו המזרחי הוא האוקיינוס השקט. למרות שטחו המצומצם מתגוררים באוקלנד 1,337,000 בני אדם, כשליש מאוכלוסיית ניו זילנד כולה ויותר מבכל חבל אחר בניו זילנד.
רוב חבל אוקלנד נוצר כתוצאה מהתפרצויות געשיות, פזורים בו 49 הרי געש רדומים, רובם קטנים למדי, שהיו פעילים ב-150,000 השנים האחרונות. ההתפרצות הגעשית האחרונה באזור התרחשה לפני כ-600 שנה ויצרה את האי רנגיטוטו (Rangitoto Island).
חבל אוקלנד מחולק לשלושה מחוזות - המטרופולין האורבני שסביב העיר אוקלנד אינו שייך לאף אחד מהמחוזות הללו ומחולק לארבע מועצות עירוניות -
אתי סממה
אתי סממה (נולדה ב-1959 בירושלים) הייתה נציבת קבילות הציבור לחוק ביטוח בריאות ממלכתי עד לשנת 2013.