cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניל גולדשמידט
פרשת ההתעללות המינית
השערורייה השפיעה על אנשים וארגונים רבים הקשורים לגולדשמידט. אנשים רבים הואשמו בידיעה על הפשע, ושלא פעלו בהתאם. דבי קנדי, שעבדה בשביל גולדשמידט בזמן שהיה מושל, נזכרה: "אני פשוט לא יכולה לספר לך כמה שמועות היו עליו אז". השריף של מחוז מולטנומה, ברני ג'וסטו, שהודה כי ידע על ההתעללות, הודיע על פרישתו המוקדמת בפברואר 2008.
ב-7 במרץ 2011 פרסם נשיא הסנאט של אורגון ויושב בית הנבחרים של אורגון הודעה לפיה הדיוקן של גולדשמידט כמושל המדינה הוסר מחומות בניין הקפיטול של המדינה בסיילם והועבר לאחסון, מתוך כבוד לקורבנות.
...וגלוי עיניים
"...וגלוי עיניים" (1984) הוא אלבומו המלא השני של מאיר אריאל, שיצא שש שנים לאחר אלבומו הקודם, שירי חג ומועד ונופל.
שם האלבום
מעבר להיות האלבום המשך סגנוני לקודמו, גם שם האלבום מהווה המשך לשמו של האלבום הקודם (שירי חג ומועד ונופל), ולראיה - שלוש הנקודות הנמצאות בראש שם האלבום.הביטוי "נֹפֵל וּגְלוּי עֵינָיִם" הוא שורת הסיום בפתיח של שתיים מנבואות בלעם לפני בלק בן ציפור, מלך מואב. הפתיח במלואו הוא:
האלבום הבא של אריאל, שגם הוא קרוב מאוד לקודמיו מבחינה סגנונית, נקרא "ירוקות" - שם המהווה המשך לשמו של אלבום זה (עיניים ירוקות).
פנפורטה
פנפורטה (באיטלקית: Panforte) (שמה העברי: לחם צלבנים) היא עוגה איטלקית מסורתית שמקורה מהעיר סיינה שבטוסקנה מהמאה ה-13. עוגה מסורתית זו נאכלת בכל השנה, ומהווה קינוח מסורתי בחג המולד.
משמעות המילה פנפורטה היא "לחם חזק" המתייחס לא לקושיה של העוגה, אלא לתיבול החזק שבה שכלל, לפי חלק מהמסורות, פלפל שחור. לפי סברה אחרת מקור השם במילה "פנפיפטו" -"panpepato" - "לחם פלפל".
עוגה זו הייתה נפוצה בתקופת מסעות הצלב בשל עמידותה ושימשה את הצלבנים במסעותיהם.
לפי אחת המסורות, העוגה המסורתית כללה 17 מרכיבים - כמספר רבעי העיר סיינה באותה עת: ובהם קמח, מים, דבש, סוכר, פירות כגון: מלון, לימון, קליפות לימון ותפוז, אגוזים ואגוזי מלך, שקדים, ותבלינים: כוסברה, קינמון, ציפורן, אגוז מוסקט, פלפל שחור ומשקה אלכוהולי.
בית אימפריאל כימיקל
בית אימפריאל כמיקל (באנגלית: Imperial Chemical House) הוא מבנה הממוקם בשכונת מילבנק ברובע וסטמינסטר בלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
היסטוריה
המבנה נבנה בין השנים 1927–1929 על פי תכנונו של האדריכל סר פרנק ביינס בסגנון נאו-קלאסי האופייני ללונדון בתקופה שבין שתי מלחמות העולם והמכונה "סגנון נאו קלאסי אימפריאלי" (Imperial Neoclassical).
בקומה החמישית של המבנה מצויה מרפסת המעוטרת בדמויות אלגוריות מעשה ידי הפסל צ'ארלס סארג'נט ג'אגר: "הבנאי", "התחבורה הימית", "החקלאות" ו"כימיה".
דנה אריאלי
דנה אריאלי (נולדה ב-10 בספטמבר 1963) היא פרופסורית ישראלית להיסטוריה, העוסקת במחקר ובצילום. היא מתמחה בקשרי הגומלין בין אמנות לפוליטיקה בדמוקרטיות ובדיקטטורות.
ביוגרפיה
אריאלי נולדה וגדלה בירושלים. עבודת הדוקטורט שלה, ”בין אמנות לפוליטיקה: הנאציונל-סוציאליזם והאמנות הפלסטית" (בהדרכת עמנואל גוטמן ושאול פרידלנדר) קיבלה את אישורה של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1996.
קשרי הגומלין בין אמנות לפוליטיקה מעסיקים אותה במחקר ובצילום לאורך השנים. בתחילה התמקדה במחקריה במשטרים טוטליטריים, ובעיקר בפאשיזם באיטליה, בנאציזם ובקומוניזם. בעשור האחרון היא הרחיבה את תחומי המחקר שלה ועוסקת גם בתרבות החזותית בישראל תוך שהיא בוחנת את השתקפותם של אירועים קיצוניים בדמוקרטיה הישראלית (כגון רצח רבין או טרור המתאבדים) בפעילותה של קהיליית היוצרים המקומית. במחקריה אריאלי מתמקדת באמנות מגויסת, אמנות מתגייסת ואמנות אוטונומית ובדרכי התגובה של יוצרים אל החברה והפוליטיקה בעיקר בישראל ובגרמניה. היא פרסמה ספרים ומאמרים רבים בנושאים אלו.
לצד מחקריה אריאלי עוסקת גם בצילום. פרויקט הצילום שלה ״פנטומים״ עליו החלה לעבוד בשנת 2009 עלה לאוויר בשנת 2018. הפרויקט, שהוצג במספר תערוכות יחיד בישראל ובעולם, מתמקד בתיעוד שרידי הדיקטטורות ברחבי העולם, תחום בו התמחתה במחקריה. אריאלי מזמינה אנשים להגיב על התצלומים שלה ומפרסמת את תגובותיהם.
פרויקט צילום נוסף שלה, ״הפנטום הציוני״, הניב מאות תגובות שחלקן נכללו במארז שראה אור ב-2021 והוצג בביאנלה לאדריכלות בוונציה ב-2021.
אוספים
עבודותיה נמצאות באוסף מוזיאון ישראל, אוסף יד ושם, בבית האמנים ירושלים, בבית האמנים תל אביב ובאוספים פרטיים.
קומסומולסק על אמור
קומסומולסק על אמור (ברוסית: Комсомольск-на-Амуре) היא עיר במחוז חברובסק, מזרח רוסיה. אוכלוסייתה מונה (נכון לשנת 2021) 241,072 בני אדם. העיר משתרעת על כ-30 ק"מ לאורך הנהר אמור, ומהווה מרכז תעשייתי חשוב וצומת במסילת הרכבת באיקל-אמור.
אגם וולטה
אגם וולטה (באנגלית: Lake Volta) הוא מאגר המים המלאכותי הגדול בעולם מבחינת שטח פניו (surface area). המאגר נמצא בגאנה ואוצר את מימי נהר הוולטה הסכור על ידי סכר אקוסומבו שנבנה ב-1965. שטחו של אגם וולטה 8,502 קמ"ר ומתנקזים אליו מים מאגן ניקוז של 385,180 קמ"ר. עומקו הממוצע 18.8 מטר, אורך חופיו 4,800 ק"מ ונפח מימיו 148 קמ"ק.
קומסומולסק על אמור
היסטוריה
בתחילת שנות ה-30 הממשל הסובייטי פעל לפיתוח אזור המזרח הרחוק הסובייטי. בהתאם לכך, ב-10 במאי 1932 אוניות הביאו לאזור את בוני העיר החדשה. באזור היה רק כפר קטן ולא היו תשתיות של ממש לאלפי בוני העיר, שהתגוררו באוהלים. לפי המידע הרשמי, העיר נוסדה על ידי צעירי הקומסומול ואסירי גולג. בתקופה הסובייטית תפקידם של האסירים בבניית העיר הושתק. עתה, נושא זה מהווה נושא מרכזי במוזיאון העיר.
באופן רשמי העיר נוסדה ב-10 בדצמבר 1932.
אגם וולטה
עם היווצרות אגם וולטה היה צורך לשכן מחדש 78,000 תושבים ו-200,000 חיות משק השייכות להם.
קומסומולסק על אמור
היסטוריה
בחלוקה היסטורית העיר כוללת שני אזורים. "העיר" הוא האזור שנבנה בתחילת שנות ה-30 סביב מפעל לבניית אוניות. האזור השני התפתח סביב מפעל לבניית מטוסים בסוף שנות ה-30. מעשית, כל אזור מהווה יישוב עצמאי ולעיר עצמה אין מרכז אחיד. בשיא התפתחותה, בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, התגוררו בעיר מעל ל-300 אלף תושבים. לאחר התפרקות ברית המועצות מורגשת הגירה שלילית ומספר תושבי העיר ירד באופן משמעותי.
העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב. מפעל המטוסים הוא אחד המפעלים הגדולים בעיר. המפעל קשור עם משרד תכנון הסוחוי ומתמחה בבניית מטוסי קרב בתכנון משרד זה. בנוסף לכך, בעיר פועל בית זיקוק גדול כמו גם מפעל לבניית ותיקון אוניות, שבו נבנות צוללות גרעיניות עבור הצי הרוסי. בשל ריבוי מפעלי תעשייה ביטחונית בעלי רגישות גבוהה, בתקופה הסובייטית הכניסה לעיר הייתה אסורה לזרים.
קומסומולסק מהווה מרכז תחבורתי חשוב וצומת כבישים ומסילות רכבת. בקרבתה נמצאים שני שדות תעופה - האחד משרת את מפעל המטוסים, ובדרך כלל לא מנוצל לטיסות אזרחיות; השני היה סגור תקופה ארוכה, אך לאחרונה חידש את הפעילות וממנו יוצאות טיסות סדירות.
מכיוון שהעיר נוסדה בתקופה הסובייטית, עד לשנות ה-90 של המאה ה-20 לא היו בה מוסדות דת. מאז, הוקמו מספר כנסיות ומסגד. כמו כן פועלת קהילה יהודית המסונפת לפדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה.
ספורט
בעיר יש תשתית ספורטיבית טובה ובה מתקני ספורט שונים.
כדורגל
מועדון הכדורגל הגדול בעיר הוא מועדון הכדורגל סמנה המתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה. משנת 2011 העיר זוכה לייצוג גם בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה, בה מתמודדת קבוצת DSI.
ערים תאומות
לעיר שלוש ערים תאומות:
אימפרבה
אימפרבה (באנגלית: Imperva) היא חברת אבטחת מידע ישראלית, העוסקת בפיתוח תוכנה להגנה על ארגונים מפני גורמים עוינים.
נכון לשנת 2017 מעסיקה החברה כ-1,000 עובדים, בעלת 4,800 לקוחות ומעל ל-500 שותפים עסקיים ב-90 מדינות ברחבי העולם.
משרדיה הראשיים נמצאים בעיר רדווד שורס (Redwood Shores) שבמדינת קליפורניה, ארצות הברית.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 2002 על ידי שלמה קרמר, עמיחי שולמן ומיקי בודאי ונקראה בשם "וובקוהורט" (Webcohort).
במהלך שנת 2002 הכריזה החברה על מוצר בשם SecureSphere WAF המהווה חומת אש לאפליקציות מקוונות ומיועדת לניטור, דיווח וחסימה של תשדורות HTTP מגורמים עוינים.
בשנת 2004 החליפה החברה את שמה לאימפרבה (Imperva) וכמו כן גם את הלוגו והמיתוג שלה.
בשנת 2009 הקימה החברה את חברת הבת אינקפסולה (Incapsula) שסיפקה פתרונות ומוצרים מבוססי ענן וכלים למניעת התקפות מניעת שירות מבוזרת (DDOS).
בשנת 2011 הונפקה אימפרבה ב-NYSE, הבורסה של ניו יורק.
בשנת 2014 הודיעה אימפרבה על רכישת Tomium Software האמריקאית וחברת SkyFence הישראלית.
במהלך 2017 מכר קרמר את החזקותיו (6.8%) בחברה תמורת 90 מיליון דולר.
ביולי 2018 הודיעה אימפרבה על רכישת חברת אבטחת המידע האמריקאית פרבוטי (Prevoty) תמורת כ-140 מיליון דולר.
באוקטובר 2018 הודיעה אימפרבה שתירכש על ידי חברת Thoma Bravo תמורת 2.1 מיליארד דולר, והרכישה הושלמה בינואר 2019, כאשר החברה נמחקה מהמסחר בבורסה והפכה להיות בבעלות פרטית.
ביולי 2023 רכשה קבוצת תאלס את אימפרבה תמורת 3.6 מיליארד דולר.
הטובים לטיס - נבחרת שירים
הטובים לטיס - נבחרת שירים הוא אלבום האוסף הראשון של דני סנדרסון, שיצא באפריל 1992.
שכבה ארכאולוגית
שכבה ארכאולוגית היא יחידה ארכאולוגית מקומית שיש לה התחלה וסוף מוגדרים ויש לה מאפיינים תרבותיים. באתר ארכאולוגי שכבה היא כל מערך השרידים שהתקיים בעבר בפרק זמן מסוים ומקורם במבנה, יישוב.
שכבה ארכאולוגית אינה זהה לתקופה. תקופה היסטורית יכולה להימשך גם מאות שנים והיא יחידה תרבותית פוליטית וארכאולוגית המתפרסת על פני מרחב גאוגרפי גדול, ובאותה תקופה יכולות להיווצר מספר שכבות באתר מסוים. לעומת זאת שכבה מכילה רק תקופה אחת. תקופה אורכת מאות שנים, והשינויים בה הם איטיים. שכבה היא קצרת טווח לרוב נעה בין 100–200 שנים. לשכבה יש מאפיינים ארכאולוגים כגון: כלי חרס אופייניים, אדריכלות של מבנים.
התחלה וסוף של שכבה מוגדרים על ידי אירועים דרמטיים, כגון שרפה, אפר, חורבן. ככל שהאירוע יותר דרמטי, כך קל יותר לזהות את הסוף של השכבה. לדוגמה: בתל לכיש שכבה III נחרבה בשנת 703 על ידי סנחריב, זיהוי השכבה נעשה בקלות בעקבות מציאת בתים חרבים ושרופים. אלמנט נוסף המקל על זיהוי שכבה הוא אלמנט סטרטיגרפי מקשר. למשל רשת ניקוז של מי גשמים המקשרת בין כל הבתים בעיר.
כל אתר ארכאולוגי בנוי משכבות. כאשר האתר התקיים רק פרק זמן אחד, תימצא באתר רק שכבה אחת. כאשר עיר נחרבה, המתיישבים החדשים יישרו את הבתים ובנו עיר חדשה, אשר יצרה שכבה חדשה. בתהליך זה נוצר התל.
ההגדרה של שכבה נעשתה על ידי הארכאולוג האמריקאי ויליאם פוקסוול אולברייט.
Grabungsschnitt
ארתחששתא
אַרְתַּחְשַׁשְׂתָּא (ביוונית: Ἀρταξέρξης, ארתקסרקסס) היה שמם של כמה ממלכי פרס מהשושלת האחמנית.
Amelia Brightman
Amelia Brightman (בעברית: אמיליה ברייטמן) הוא אלבום הבכורה של הזמרת האנגלייה אמיליה ברייטמן. האלבום יצא לאור ב-9 במרץ 2016 בהוצאת חברת התקליטים נמו רקורדס, לאחר שברייטמן הוציאה מספר אלבומים עם להקתה, גרגוריאן. את האלבום הפיקו מפיקים שונים והוא הוקלט באולפני נמו, הנמצאים בהמבורג.
במסגרת האלבום הקליטה ברייטמן גרסאות כיסוי לשני שירים: "Confide in Me" של קיילי מינוג ו-"Fix You" של קולדפליי.
קישאויסאלאש
קישאויסאלאש (בהונגרית: Kisújszállás) היא עיירה במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק בנפת קרצג. משמעות השם: הציון קיש (קטן בהונגרית) קשור להיקפו הקטן יחסית של היישוב, במילה אוי (חדש בהונגרית) מעיד על יישוב חוזר או חדש של המקום, ואילו המילה סאלאש (לינה בהונגרית) ציינה במאה ה-14 והמאה ה-15 את הכפרים של הקומנים ושל היאסים, שהם היו פחות קבועים ורשמיים ובעלי מבנה שונה מזה של כפרי ההונגרים.
מיקום
מבחינה מנהלית, העיירה שייכת לנפת קרצג, ומבחינת נוף ותרבות היא שייכת לנאג'קונשאג (Nagykunság) שקיבל את שמו מהקומנים שחיו שם בעבר על בסיס אתני, ולאחר מכן יותר ויותר על בסיס טריטוריאלי. שכנים: קרצג מצפון מזרח, Bucsa ממזרח, Ecsegfalva מדרום מזרח, Túrkeve מדרום, Kuncsorba מדרום מערב, Örménies. הגבול המנהלי שלה נוגע גם בגבול הדרום-מזרחי של פג'וורנק במערב ובגבול הדרום-מזרחי של Kunhegyes בצפון.
היסטוריה
קישאויסאלאש הוא אחד מיישובי ה"סאלאש" של הנאג'קון, יישוב קומני עתיק. שטחו מיושב כבר מזה 5,000-4,000 שנים. בחפירות ארכאולוגיות נחשפו בגבולות העיר שברי כלים סרמטיים, המתוארכים למאות 1–3 לספירה. יש במקום יישובי קבע מאז ימי הביניים, בחמישים השנים האחרונות נחפרו עשרים ושניים יישובים מתקופת ארפאד. חלק קטן יותר מהיישובים הללו היו מקומות לינה חורפית. רשת זו של התיישבות צפופה נהרסה במהלך פלישת המונגולים בשנים 1241–1242. גלי המונגולים הרסו את הכפרים יחד עם הכנסייה מתקופת ארפאד. בין השנים 1243–1246, בני הקומנים התיישבו באזור שוב, בפעם השנייה, והם אבותיהם של תושבי היום שבנו את מגוריהם במקומות אלה. בשנת 1246, בלה הרביעי, מלך הונגריה שוב הזמין ויישב את הקומנים האלה, שהיו כוח צבאי משמעותי להגנת המדינה.
זהו היישוב הראשון בנאג'קונשאג שבו זכו היהודים בזכות להתיישבות. בשנת 1850 כבר נרשמו שישה תושבים יהודים. עם זאת, הקהילה החלה לצמוח רק במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-19. הקהילה הדתית הצטרפה לזרם הניאולוגי, נפרדה מרבנות קרצג והפכה לעצמאית (1867), וכעבור שנתיים בנתה את בית התפילה הראשון שלה. בית הכנסת החדש של הציבור היהודי (525 איש, 4 אחוז בשנת 1900), שהיה בשיא פריחתו בתחילת המאה ה-20, נבנה בשנת 1902. מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 חלה דעיכה מהירה, בזמן הכיבוש הגרמני התגוררו במקום פחות ממאתיים איש. ב-12 במאי 1944, ראש העיר יאנוש גאל וקפטן המשטרה דיולה ברנה קבעו באופן אישי את הגטו בחלק הפנימי של העיר שהיה מאוכלס ברובו על ידי יהודים, Mózes utca 1–12. ומס' 14 בבתיו, מתחת לרחוב קיראי 21, וכן בבית הכנסת. ראש העיר הפקיד בידי יועץ המינהל הציבורי פרנץ צ'יקי את הניהול הישיר של תיקי המשפחות היהודיות. ב-16 במאי הועברו למקום 13 תושבים יהודים מהכפר השכן קנדרש וארבעה פועלים יהודים שעבדו כפועלים עונתיים בכפר אחר. אוכלוסיית הגטו הכוללת הייתה 208 נפשות. את תפקידה של מועצת היהודים מילאו שני נציגים רשמיים, הסוחרים בלה שוורץ ושאנדור שטרסר. תושבי הגטו נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ זמן מה לאחר מכן.
קארל פרידריך אבל
קארל פרידריך אָבֵּל (בגרמנית: Carl Friedrich Abel; 22 בדצמבר 1723 – 20 ביוני 1787) היה מלחין גרמני מן התקופה הקלאסית. כמו כן הוא היה נגן ויולה דה גמבה מוכשר וחיבר מוזיקה רבת-ערך לכלי זה. במילון הרשומות הביוגרפיות של בתי המשפט רשומה שנת לידתו כ-1720.
ביוגרפיה
אבל נולד בקותן, בן לכריסטיאן פרדיננד אבל, צ'לן וויולן דה גמבה ראשי בתזמורת החצר של יוהאן סבסטיאן באך. אין ראיה לכך, שאבל למד בבית הספר שליד כנסיית תומאס בלייפציג, אבל הודות להמלצתו של באך התקבל ב-1748 לתזמורת החצר של יוהאן אדולף האסה בדרזדן, שם נשאר למשך עשר שנים. בשנת 1759 (או 1758, לפי הרשומות), לאחר הריסת העיר בידי פרידריך הגדול, נסע לאנגליה והיה למוזיקאי הלשכה של המלכה שרלוט. בלונדון ערך קונצרט מיצירותיו הוא, שבו ניגן בכלים שונים, בהם צ'לו בן חמישה מיתרים, שנודע בשם "פנטקורד", המצאה חדשה של סר אדוארד ולפול.
ב-1762 בא יוהאן כריסטיאן באך, בנו האחד-עשר של יוהאן סבסטיאן באך, והצטרף אליו בלונדון. הידידות בין השניים הובילה, בשנת 1764 או 1765, לייסוד קונצרטי באך-אבל המפורסמים, הקונצרטים הראשונים למנויים באנגליה. בקונצרטים אלה הופיעו הרבה אמנים אורחים ידועי-שם, ויצירות רבות של היידן הושמעו בהם לראשונה.
במשך שנים רבות ארגנה את הקונצרטים הגב' תרזה קורנליס, זמרת אופרה ונציאנית לשעבר, שהחזיקה בבעלותה אולם קונצרטים בבית קרלייל בכיכר סוהו, אז פסגת האירועים שבאופנה. ב-1775 השתחררו הקונצרטים מן התלות במרת קורנליס ונמשכו בהנהגת אבל ובאך עד למותו של באך בשנת 1782. אבל היה גם עתה מבוקש מאוד כנגן בכלי נגינה שונים, חדשים ועתיקים. הוא סייר בגרמניה ובצרפת בין 1782 ל-1785 ובשובו ללונדון היה לחבר ראשון במעלה בארגון "הקונצרטים המקצועיים הגדולים" באולמות כיכר הנובר בסוהו. לכל אורך חייו נהנה מחיי שפע ומותרות, וסביר להניח, ששתיינותו החישה את מותו, ביוני 1787 בלונדון.
אחת מיצירותיו של אבל התפרסמה עקב ייחוס שגוי: במאה ה-19 קוטלג כתב-יד של סימפוניה בכתב ידו של מוצרט כסימפוניה מס' 3 במי במול מז'ור, מס' 18 ברשימת קכל, וכך יצאה הסימפוניה לאור בהוצאה המלאה הראשונה של יצירות מוצרט בהוצאת ברייטקופף את הרטל. לאחר זמן התגלה, שאבל הוא שכתב למעשה את הסימפוניה הזאת והנער מוצרט העתיק אותה - כנראה למטרות לימוד - כשביקר בלונדון ב-1764. הסימפוניה הזו יצאה לאור במקורה כיצירת המסיימת את שש הסימפוניות אופוס 7 של אבל.
אלאדין (סרט, 2019)
אלאדין (באנגלית: Aladdin) הוא סרט לייב אקשן מוזיקלי ודרמה קומית אמריקאי בבימוי גאי ריצ'י, בהפקת Walt Disney Pictures ובכתיבת ג'ון אוגוסט, גאי ריצ'י וונסה טיילור. הסרט מהווה רימייק ל"אלאדין", סרט הנפשה משנת 1992 המבוסס על הסיפור "אלאדין ומנורת הקסמים" מסיפורי אלף לילה ולילה. בסרט מככבים מנה מסעוד, נעמי סקוט, ויל סמית', מארוון קנזארי, נאוויד נאגהבאן, נאסים פדרד, בילי מגנוסן ונומן אקאר.
הסרט יצא לאקרנים ב-24 במאי 2019 וגרף מעל מיליארד דולר.
עלילה
אלאדין מגלה שאבו הצליח לגנוב לג'פאר את המנורה וכך מתברר לו מה היא שווה באמצעות שפשופה. כך הוא מעיר את הג'יני הישן בה והופך לאדונו. הג'יני מעניק לו רק 3 משאלות, אך הוא מערים עליו והג'יני מוציא אותם החוצה מבלי לבזבז אחת מן המשאלות שלו. לאחר שיצא אלאדין מבקש שיהפוך לנסיך כדי שיוכל להתחתן עם הנסיכה. הג'יני הופך אותו לנסיך בשם "עלי" מן העיר הדמיונית אבבוואה ומוביל אותו בשיירה לארמון כדי לבקש את ידה של הנסיכה. ואולם אלאדין מעליב אותה בכך שאומר שהוא בא לקנות אותה והיא מתרחקת. בהמשך הוא מגיע לחדרה בעזרת מרבד הקסמים כדי להתנצל בפניה. הוא שואל אם תצטרף אליו למסע והיא מסכימה ובהמשך מגלה את זהותו האמיתית. כדי למנוע מהקשר ביניהם להיהרס אלאדין מספר שהוא נסיך שהעמיד פני גנב ויסמין מאמינה לו.
למחרת אלאדין נתקל בשומרי הארמון שמביאים אותו לג'פאר. ג'פאר מודיע לו שהוא יודע על זהותו ודורש ממנו את המנורה או שיטביע אותו. אלאדין מתעקש שאינו יודע על מה ג'פאר מדבר ולכן ג'פאר זורק אותו מחלון הארמון אל הים. אבו והמרבד זורקים אליו את המנורה ולאחר שהוא משפשף אותה הג'יני מציל אותו. יחד עם יסמין הוא חוזר לארמון ומפתיע את ג'פאר ואומר לסולטאן שג'פאר ניסה להרוג אותו. ג'פאר משתמש במטה הנחש שלו כדי להסית את הסולטאן נגד אלאדין אך אלאדין שובר את המטה והסולטאן מבין שרומה ומצווה לכלוא את ג'פאר. ג'פאר קולט שהמנורה בידי אלאדין, חומק מהכלא בהחבא ומצליח לקחת את המנורה, לאחר מריבה בין אלאדין לג'יני על שחרורו כמשאלה שלישית.
מהרגע שהמנורה מגיעה לג'פאר הוא נכנס לארמון ומתייצב מול הסולטאן. הסולטאן דורש שיעצרו אותו אך ג'פאר משפשף את המנורה ומצווה על הג'יני להפוך אותו לשליט. הוא מקבל את כוחו של הסולטאן ומצווה לאסור את יסמין. כאשר השומר חאקים מתנגד לכך, ג'פאר מבקש מהג'יני להפוך אותו למכשף רב-עוצמה וכך לשלוט בממלכה. הוא כולא את חאקים ומעיף את אלאדין ואבו לאזור נידח וקפוא. המרבד מגיע לחלץ את אלאדין ואבו וחוזר איתם לאגרבה.
לאחר שג'פאר מענה את הסולטאן, יסמין מסכימה להינשא לו. אך בטקס החופה רגע לפני שהיא מתחייבת לג'פאר היא גונבת מג'אר את המנורה, קופצת מהמרפסת ונתפסת בידי המרבד לצד אלאדין. ג'פאר גורם לתוכי שלו יאגו להפוך לענק ויאגו רודף אחריהם בניסיון לתפוס את המנורה. הוא מצליח בכך וג'פאר כולא את כולם בידיו, אך אלאדין רומז לו שהג'יני יותר חזק ממנו בהרבה. ג'פאר מבקש מהג'יני להפוך אותו לג'יני חזק בעצמו אך מגלה שיחד עם הכוחות הוא נאלץ לחיות בתוך מנורה קטנה, והוא ויאגו נלכדים במנורה.
לאחר מכן אלאדין משחרר את ג'יני כבקשתו האחרונה ומתנצל בפני הסולטאן ויסמין על כך ששיטה בהם. עם זאת לאחר שהוא עוזב לביתו הוא שומע מיסמין שהפכה לסולטאנית ושינתה את החוק המחייב אותה להינשא לנסיך. לאחר מכן אלאדין ויסמין מתחתנים.
בסצנת הסיום מתברר שג'יני הפך לאדם רגיל, נישא לדליה המשרתת של יסמין, ולהם נולדו שני ילדים, להם הוא מספר את כל סיפור העלילה.
השקה
"אלאדין" יצא לאקרנים ב-24 במאי 2019 והחליף את התאריך המקורי של "מלחמת הכוכבים - פרק 9: עלייתו של סקייווקר".
סרט המשך
המפתחים עובדים על פיתוח סרט ההמשך (אושר על ידי דיסני) ככל הנראה העלילה תהיה שונה מסרט האנימציה "שובו של ג'אפר"
הסרט צפוי לצאת לקולנוע ולא לדיסני פלוס
פסקול
אלן מנקן, שכתב את הפסקול לסרט המקורי, נבחר לכתוב גם את המזיקה לסרט זה. צמד המלחינים פאסק ופול כתבו יחד עם מנקן שיר חדש עבור הסרט - "לא ישתיקו אותי" (Speechless) בביצועה של סקוט (הנסיכה יסמין). בנוסף כולל הפסקול מספר שירים מן הפסקול המקורי שנכתבו בידי מנקן, הווארד אשמן וטים רייס.
קישורים חיצוניים
ביקורות
ניקולאי ואטוטין
ניקולאי פיודורוביץ' ואטוטין (רוסית: Николай Федорович Ватутин; 16 בדצמבר 1901 – 15 באפריל 1944) היה מפקד צבאי סובייטי במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
ואטוטין נולד למשפחת איכרים, ובשנת 1920 גויס לצבא האדום ונלחם כנגד אנשי נסטור מאכנו. בשנה שלאחר מכן הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית וקיבל עמדות פיקוד בצבא. בעשור שהחל בשנת 1926 שילב לימודים במכללה הצבאית בפרונזה, ובאקדמיה של המטה הכללי, עם עמדות פיקוד בכירות בצבא. בין 1937 ל-1938, בזמן הטיהורים הגדולים הצליח לשרוד, כפי הנראה בשל פעילותו הנמרצת בשורות המפלגה, ואף להתקדם בתפקידיו. ב-1938 מונה לראש המטה של האזור הצבאי של קייב.
בשנת 1939 מונה לראש מטה החזית הדרומית של הצבא האדום, והיה בין מתכנני הפעולות הצבאיות לחלוקת פולין על פי הסכם ריבנטרופ מולוטוב. בשנת 1940, תחת פיקודו של גאורגי ז'וקוב, כבשה החזית הדרומית את אזור בסרביה מרומניה. לאור הצטיינותו בפעולות אלו העניק סטלין לוואטוטין בשנת 1940 את דרגת לייטננט גנרל, ומינה אותו לראש אגף מבצעים במטה הכללי. על אף שישנם הסבורים כי תפקיד זה היה מעבר לכישוריו, היה ואטוטין לאחד מחביביו של סטלין, בזכות מוצאו הכפרי, גילו הצעיר, וקנאותו לאידאולוגיה הקומוניסטית. ואטוטין, וכמוהו כל הצמרת הצבאית של הצבא האדום, נכשל בהכנת הצבא למבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לרוסיה ב-22 ביוני 1941.
מלחמת העולם השנייה ואחריתו
ב-30 ביוני מונה לראש המטה הכללי של החזית הצפון-מערבית, תפקיד שהלם את כישוריו - רצון חזק, אופטימיות, ויחס הולם לפיקודיו. בידיו הופקדה הגנתה של לנינגרד אל מול קבוצת ארמיות צפון של הוורמאכט בשורותיה פעל אחד מהמפקדים המוכשרים של הוורמאכט, הגנרל אריך פון מאנשטיין. ואטוטין הוביל את כוחותיו להתקפות נגד, והצליח לעצור את המתקפה הגרמנית. הוורמאכט לא הצליח לכבוש את לנינגרד בטרם הגיע החורף, ובסופו של דבר, על אף מצור כבד שגבה מיליוני קורבנות, עמדה העיר.
באוקטובר 1942 קיבל ואטוטין את הפיקוד על החזית הדרום-מערבית, אשר השתתפה בקרב סטלינגרד. ב-1943 מונה ואטוטין למפקד חזית וורונז'. החזית הפכה ביולי 1943 לחזית המרכזית במלחמה, כאשר לחמה נגד כוחות השריון של קבוצת ארמיות דרום, בראשותו של אריך פון מנשטיין, בקרב קורסק. הקרב היה לניצחון סובייטי מכריע, שיש הרואים בו את הניצחון המכריע במלחמה מבחינה צבאית.
לאחר הניצחון בקרב שונה שמה של החזית לחזית האוקראינית הראשונה. בנובמבר 1943 הוביל ואטוטין את חייליו לכיבוש קייב. ב-28 בפברואר 1944 נפגע קשה במארב של לאומנים אוקראינים, בנסיעה בעורף החזית. ב-15 באפריל 1944 מת מפצעיו. (על פי מקורות מסוימים נפגע ב-29 בפברואר ומת ב-14 באפריל.)
מחוזות נאורו
מבחינה מנהלית נאורו מחולקת ל-14 מחוזות. כל מחוז כולל מספר כפרים.
קישורים חיצוניים
Nauru
מוחמד ברכה
מוחמד בָּרָכֵּה (בערבית:  محمّد بركة, תעתיק מדויק: מחמד ברכה; נולד ב-25 ביולי 1955) הוא מנהיג ערבי-ישראלי וראש ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל. שימש חבר הכנסת מטעם חד"ש, ויו"ר ועדת הכנסת למאבק בנגע הסמים.
ביוגרפיה
ברכה למד לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, ולצד זה שימש יו"ר התאחדות הסטודנטים הערביים באוניברסיטה ובארץ כולה, נוסף על כך היה מהמקימים ומהפעילים הבולטים של תא הסטודנטים הערבי-יהודי "קמפו"ס" (ראשי תיבות של "קבוצה למעורבות פוליטית וחברתית סטודנטיאלית"), שאיחד סטודנטים יהודים וערבים מן השמאל במאבק פוליטי משותף. ב-1982 היה מיוזמי הקמת "הוועד נגד המלחמה בלבנון". עם סיום לימודיו באוניברסיטת תל אביב, שב לעיר הולדתו והחל להשתתף בפעילות הסניף המקומי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
קריירה פוליטית
בשנת 1999 נבחר לראשונה לכנסת, התמודד על תפקיד יושב ראש הכנסת מול אברהם בורג והפסיד. בכנסת ה-16 כיהן בתפקיד סגן יושב ראש הכנסת. כמו כן שימש יו"ר השדולה המוניציפלית בכנסת וחבר השדולה הסביבתית-חברתית בכנסת. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 ניצח בהתמודדות הפנימית במועצת חד"ש על ראשות הרשימה את תע'ריד שבייטה ברוב של 69%.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 יצאה בל"ד במתקפה באופן כללי נגד חד"ש ובמתקפה אישית נגד מוחמד ברכה ואף קראו לו בוגד. זאת לאחר שהשתמש מספר פעמים בביטוי "שני עמינו" ובאמונה שלו בשותפות ערבית יהודית.
במחקר שנערך בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים במהלך הכנסת ה-16, דורג ברכה כחבר הכנסת הרביעי בטיבו בעשייה חברתית.
בכנסת ה-17 כיהן ברכה כחבר ועדת הכנסת, ועדת הכספים, הוועדה לפניות הציבור וממלא מקום בוועדת החינוך, התרבות והספורט. בנוסף לזאת הוא כיהן כיושב ראש סיעת חד"ש.
טוביאס וולף
טוביאס וולף (באנגלית: Tobias Wolff; נולד ב-19 ביוני 1945) הוא סופר יהודי-אמריקאי.
מוחמד ברכה
קריירה פוליטית
במהלך כהונתו בכנסת יזם חוק המגן על כספים שמעבירה המדינה לרשויות המקומיות למטרות חינוך מפני עיקול. כן היה בין יוזמי החוקים לביטול איחודי הרשויות של שגור, עיר הכרמל ובאקה-ג'ת, ובין יוזמי התיקון לחוק גיל פרישה שדחה את ההעלאה המדורגת לגיל הפרישה לנשים מגיל 62 לגיל 64 עד לשנת 2017. בכנסת ה-18 עמד בראשות הוועדה למאבק בנגע הסמים, בתפקידו זה פעל נגד הפרטת המרכזים לטיפול בנפגעי סמים.
טוביאס וולף
חייו
וולף, יליד ברמינגהאם, אלבמה, הופרד בילדותו מאביו ומאחיו הבכור, וגדל אצל אמו. חייהם היו קשים, והם נדדו למדינות רבות ברחבי ארצות הברית, בין השאר לוושינגטון ולפנסילבניה, בהתאם לחיפושי העבודה של אמו. החיפוש אחר האב הנעלם, והחוסר המכאיב במשפחה שלמה, הפכו לימים לנושא המרכזי של כתיבתו.
מוחמד ברכה
קריירה פוליטית
בשנת 2009 החליט היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז להגיש כתב אישום כנגד ברכה באשמת תקיפת שוטר, העלבת עובד ציבור והפרעה לשוטר במילוי תפקידו, בשל מספר תקריות במהלך הפגנות שבהם היה ברכה מעורב. ברכה הגיב כי החלטת היועץ היא פוליטית והשתתפות בהפגנות היא חלק מתפקידו של חבר כנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 נבחר ברכה פעם נוספת לעמוד בראש רשימת חד"ש, אך הודיע כי באמצע הקדנציה יתפטר, כדי לפנות מקום למועמד חדש.
בשנת 2014 הורשע ברכה בתקיפת אזרח, במהלך הפגנה. במאי 2015 ביטל בית המשפט המחוזי את ההרשעה.
בינואר 2015 הודיע על פרישתו מן החיים הפוליטיים ובבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום הסמלי והאחרון (120) ברשימה המשותפת.
באוקטובר 2015 נבחר ברכה לראש ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל.
עמדותיו המדיניות
ברכה מתאר את ערביי ישראל "בני העם הפלסטיני בגליל, במשולש ובנגב". הוא דוגל בהקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל, האמורה להפוך לשיטתו ל"מדינת כל אזרחיה", וקורא לאפשר לערבים אזרחי המדינה לשוב לכפריהם שנחרבו ב-1948 ולבנות אותם מחדש. בעבר הציע ברכה להחליף את המנון המדינה "התקווה" בשירו של שאול טשרניחובסקי "אני מאמין".
בשנת 2005 השתתף בכנס סולידריות עם העם הסורי שנערך בנצרת, שם האשים את ממשלות ארצות הברית וישראל בניסיון לסכסך בין סוריה ללבנון.
ב-2010 השתתף במשלחת של חברי הכנסת הערבים ללוב בהזמנת שליטהּ אז, מועמר קדאפי. ברכה טען כי לפגישה עם קדאפי "חשיבות מרחיקת לכת" מבחינת ערביי ישראל.
ב-2013 התנגד נחרצות למתווה פראוור שהציעה הממשלה לפתרון בעיות התיישבות הבדואים בנגב.
חיים אישיים
ברכה גר בשפרעם, נשוי ואב לשלושה.
טוביאס וולף
חייו
וולף התגייס בתום לימודיו לצבא ארצות הברית ושירת כצנחן כארבע שנים, בין השאר גם בווייטנאם. עם תום שירותו החל לעבוד בעיתון "וושינגטון פוסט", וכן היה מורה, משגיח בחינות ומלצר. בשנת 1975 הוא זכה במלגה חשובה, ולמד ספרות אנגלית באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, ובאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה. כיום הוא חי בקליפורניה ומשמש פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטת סטנפורד.
וולף זכה בכמה פרסים ספרותיים על כתיבתו, ובהם פרס פא"ן האמריקאי על שם ויליאם פוקנר, פרס הלוס אנג'לס טיימס, וציון מהאקדמיה האמריקאית לספרות.
ב-1993 ביים מייקל קיטון-ג'ונס את הסרט "כך הייתי" על חייו של וולף כילד צעיר (על פי הספר "חיי הילד הזה"). בתפקיד וולף שיחק לאונרדו דיקפריו, את אביו החורג שיחק רוברט דה נירו ואת אמו שיחקה אלן בארקין.
סטרוגה
סטרוגה (במקדונית: Струга, באלבנית: Strugë) היא עיר במערב מקדוניה הצפונית, כ-15 ק"מ צפונית-מערבית לאוחריד. העיר שוכנת לחופו הצפוני של אגם אוחריד ולגדות נהר הדרין השחור, שאליו מתנקזים מימי האגם. יש שתי סברות למקור שמה של העיר. לפי הסברה המקובלת, מקור השם הוא במילה סטראגה (cтрага) שפירושה "צלב", אך יש הסבורים שמקור שמה במילה סטרוז'ה (струже), שפירושה "רוח".
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בסביבתה של סטרוגה מעידים על התיישבות באזור כבר בתקופת האבן החדשה. היוונים הקימו במקום את העיר אֶנכַלוֹן (מילה שפירושה ביוונית "צלופח"). הממצאים מתקופה זו מעטים, אך הם כוללים קבר וכד זכוכית שהובא ממצרים. בשנת 148 נכבש האזור בידי האימפריה הרומית. מיקומה על ויה אגנטיה, הדרך הרומית שהובילה מדורס לסלוניקי ולקונסטנטינופול, תרם להתפתחותה ולשגשוגה.
לאחר נפילת האימפריה הרומית במאה החמישית החלו להגיע לאזור עמים סלאבים. עמים אלה הם שהקימו את סטרוגה, בסמוך לשפך נהר הדרין השחור. אזור זה היה מכוסה בביצה, עשירה בדגה. באמצע המאה התשיעית נכבש האזור בידי בוריס הראשון, מלך בולגריה. בשנת 990 העביר סמואל מלך בולגריה את בירת האימפריה הבולגריד לאוחריד הסמוכה, אך ב-1015 היא נפלה לידי האימפריה הביזנטית. שלוש שנים אחר כך קרסה האימפריה הבולגרית הראשונה לגמרי. בתקופה הביזנטית הידרדר מעמדה של העיר. הביזנטים הנהיגו משטר פיאודלי, ותושבי סטרוגה סרו למרותם. מכה נוספת ספגה העיר ב-1083, כשנבזזה בידי חייליו הנורמנים של רובר גיסקאר במהלך מסעות הכיבושים שניהל באימפריה הביזנטית.
במהלך המאה ה-14, בתקופה בה שלטה באזור האימפריה הסרבית שבירתה הייתה אז סקופיה, שבה העיר להיות מרכז מסחרי חשוב. סוחרים שעשו את דרכם מדוברובניק לסקופיה ולאוחריד עברו דרכה. לאחר התפרקות האימפריה הסרבית הייתה סטרוגה ב-1371 לחלק מממלכת פרילפ קצרת הימים, בהנהגתו של הנסיך מרקו. העות'מאנים תקפו את הממלכה כולה ואת סטרוגה בפרט במהלך השנים הבאות, עד שב-1395 נפלה הממלכה בידי הסולטאן באיזיט הראשון. תחת השלטון העות'מאני הייתה העיר לחלק מסנג'ק אוחריד.
במהלך השלטון העות'מאני המשיכו תושבי העיר להיות נאמנים לכנסייה הסרבית, אך במהלך המאה ה-17 הקימו גם הכנסייה היוונית-אורתודוקסית והכנסייה הקתולית כנסיות בעיר, חרף התנגדות התושבים לכך. ב-1651 מינה האפיפיור אינוקנטיוס העשירי ארכיבישוף לעיר, אך הוא מעולם לא הגיע אליה, מחשש לחייו. בתקופה זו התפתחה העיר ושגשגה. הנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי, שהתגורר בה לזמן מה במחצית השנייה של המאה ה-17, ציין כי לירידים שנערכו בה פעמיים בשנה הגיעו למעלה מ-50 אלף מבקרים.
הר ריצ'רדסון
{{פירושונים| אנטארקטיקה
סטרוגה
היסטוריה
תהליך נוסף שהתרחש במהלך השלטון העות'מאני הוא הגעתה לעיר של אוכלוסייה אלבנית-מוסלמית לעיר, שעם הזמן הפכה לרוב. אף על פי כן, לאחר הסכם לונדון (1913), שבו הוכרה עצמאותה של אלבניה, נותרה סטרוגה מחוץ לגבולותיה, וסופחה לסרביה.
הר ריצ'רדסון
ניו זילנד
סטרוגה
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנהלו באזור קרבות בין צבאות סרביה ובולגריה, וב-26 בנובמבר 1915 נפלה העיר בידי הבולגרים. לאחר מלחמת העולם הראשונה סופח האזור כולו לממלכת יוגוסלביה. עם התפרקותה של יוגוסלביה ב-1991, נותרה העיר בריבונות מקדונית. עד לשנת 1996 היישוב ובצ'אני היה חלק מהעירייה.
הר ריצ'רדסון
אוסטרליה
ארגנטינה
קנדה
סטרוגה
ערבי השירה של סטרוגה
בפסטיבל מוענקים פרס האחים מילאדינוב לספר השירה הטוב ביותר שיצא מאז הפסטיבל הקודם, פרס "זר הזהב" שניתן למשוררים על מפעל חיים, פרס "גשרי סטרוגה" למשוררים שהוציאו ספרי ביכורים ופרס למשוררים מהתפוצה המקדונית. עם הזוכים בפרס "זר הזהב" נמנים פבלו נרודה (1972), אאוג'ניו מונטאלה (1973), לאופולד סדאר סנגור (1975), אנדריי ווזנסנסקי (1984), אלן גינסברג (1986), יוסף ברודסקי (1991), יהודה עמיחי (1995), אדוניס (1997), שיימוס היני (2001) ומחמוד דרוויש (2007).
הר ריצ'רדסון
ראו גם
}}
ראש ממשלת הרשות הפלסטינית
ראש ממשלת הרשות הפלסטינית (בערבית: رئيس وزراء السلطة الفلسطينية) הוא תפקיד הניתן לאדם המרכיב את ממשלת הרשות הפלסטינית והעומד בראשה.
היסטוריה
משרד ראש הממשלה הפלסטיני נוצר בשנת 2003 ומטרתו היא לנהל את בעיקר את ענייני הפנים של הרשות הפלסטינית והנושאים שעומדים על סדר היום של ממשלתה. מרבית הכוח הביצועי וניהול ענייני החוץ מצויים בידיו של נשיא הרשות הפלסטינית.
כהונה
ראש הממשלה ממונה על ידי נשיא הרשות הפלסטינית ואת התפקיד מקבל בדרך כלל יושב ראש המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט הפלסטיני, מכאן שראש הממשלה לא נבחר על ידי המועצה המחוקקת הפלסטינית.
בניגוד למשרת ראש הממשלה במדינות רבות בעולם, ראש ממשלת הרשות הפלסטיני אינו חבר פרלמנט בזמן כהונתו בתפקיד זה.
הר ריצ'רדסון (אנטארקטיקה)
ההר ממוקם בסמוך מערבית למעבר ריס; 5 קילומטרים דרומית להר קולומבו.
גובהו של ההר 701 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-4,727 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ההר
ההר התגלה בטיסה של משלחת השירות האנטארקטי של ארצות הברית, שיצאה מבסיס וסט (West Base).
מקור השם
ההר נקרא על שמו של האריסון ה. ריצ'רדסון (Harrison H. Richardson), שהיה צופה מטאורולוגיה, וחבר משלחת החקר הביולוגית אשר חקרה את אזור הר ריצ'רדסון בשנת 1940.
לקריאה נוספת
• nternational Symposium on Antarctic Earth Sciences 5th : 1987 : Cambridge, England, Geological Evolution of Antarcticas
• R. R. McFadden, C. S. Siddoway,  C. Teyssier,  C. M. Fanning, Cretaceous oblique extensional deformation and magmaaccumulation in the Fosdick Mountains migmatite‐coredgneiss dome, West Antarctica, TECTONICS, VOL. 29, TC4022,doi:10.1029/2009TC002492, 2010
דייוויד מיליבנד
דייוויד רייט מיליבנד (באנגלית: David Wright Miliband; נולד ב-15 ביולי 1965) הוא פוליטיקאי יהודי בריטי ממפלגת הלייבור, שכיהן כשר החוץ של בריטניה בממשלת גורדון בראון בשנים 2007–2010 וכשר חוץ בממשלת הצללים של המפלגה באופוזיציה ב-2010. כיום משמש מיליבנד כנשיא ה-IRC.
קורות חיים
לפני מינויו לשר החוץ, כיהן מיליבנד כחבר פרלמנט מטעם סאות' שילדס משנת 2001. אביו הוא התאורטיקן המרקסיסט ראלף מיליבנד. אחיו, אד מיליבנד, כיהן גם הוא בממשלת בריטניה, כשר האנרגיה ושינוי האקלים. השניים היו האחים הראשונים שישבו באותה ממשלה מאז 1938.
מיליבנד נולד בלונדון, סיים תואר ראשון באוניברסיטת אוקספורד בפילוסופיה פוליטיקה וכלכלה, ותואר שני במדעי המדינה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. הוא החל את הקריירה שלו כמנתח מדיניות במכון למחקר של מדיניות ציבורית בבריטניה -(IPPR). בגיל 29, התמנה לאחראי על המדיניות של טוני בלייר, כאשר מפלגת הלייבור ישבה באופוזיציה. מיליבנד היה תורם עיקרי למצעה של המפלגה בבחירות הכלליות של שנת 1997, שהעלו את המפלגה לשלטון. לאחר הבחירות, בלייר מינה אותו לראש היחידה למדיניות של ראש הממשלה והוא כיהן בתפקיד זה בין השנים 1997–2001. לאחר מכן נבחר לכהן כחבר פרלמנט מטעם סאות' שילדס מצפון מזרח אנגליה.
בשנים לאחר בחירתו, כיהן מיליבנד במספר תפקידי שר זוטר בממשלת בריטניה, בין היתר במחלקה לחינוך וכישורים, לאחריהם מונה לשר לאיכות הסביבה. במהלך כהונתו בתפקיד זה, התגבש שינוי האקלים כנושא בעדיפות גבוהה לקובעי המדיניות בבריטניה.
עם מינויו של גורדון בראון לראשות הממשלה, מונה מיליבנד לתפקיד שר החוץ בגיל 41 - שר החוץ הצעיר ביותר של בריטניה מזה 30 שנה. עם סיום כהונתה של ממשלת בראון, סיים מיליבנד את תפקידו כשר החוץ והפך להיות חבר פרלמנט באופוזיציה ושר החוץ בממשלת הצללים של מפלגת הלייבור.
בראיון עמו מיולי 2009, ציין מיליבנד כי הוא אתאיסט.
בספטמבר 2010, התמודדו האחים מיליבנד זה מול זה על ראשות מפלגת הלייבור. בפריימריס להנהגת המפלגה הפסיד האח הבכור, דייוויד, לאחיו הצעיר, אד, את המשרה בקולות ספורים. לאור תוצאות הבחירות לראשות הלייבור החליט דייוויד מיליבנד כי אינו יכול לשרת תחת אחיו בממשלת הצללים שלו והוא עוזב את תפקיד שר החוץ. החליפה אותו כשרת החוץ איבט קופר. מיליבנד המשיך לכהן כחבר פרלמנט באופוזיציה מטעם מפלגת הלייבור עד שנת 2013.
ב-27 במרץ 2013 התפטר מיליבנד מהפרלמנט הבריטי לטובת פעילות הומניטרית.
Yes Sir, I Can Boogie
Yes Sir, I Can Boogie הוא סינגל משנת 1977 של צמד הזמרות הספרדי באקארה.
הפקה
השיר נכתב על ידי פרנק דוסטל ורולף סוג'ה, והופק על ידי סוג'ה. שיר דיסקו סטנדרטי זה היה ללהיט גדול בכל רחבי אירופה והפך לסינגל היחיד של הצמד שהגיע למקום ראשון בבריטניה, כששהה בראש מצעד הפזמונים שם במשך שבוע אחד במהלך אוקטובר 1977. הסינגל לא צעד במצעדי פזמונים בארצות הברית, על אף שהושמע במגוון תחנות. זהו אחד מעשרת הסינגלים של כל הזמנים שמכרו 15 מיליון (או יותר) עותקים ברחבי העולם, וכרגע הוא עומד על מספר 7 ברשימת הסינגלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, עם סך משוער של 18 מיליון עותקים.
באקארה היו רקדניות פלמנקו ספרדיות, מייטה מטאוס ומריה מנדיולה, שרקדו פלמנקו ושרו שירים מסורתיים לתיירים בפורט אוונטורה, עד שהוחתמו על ידי ליאון דין, מנהל מחברת RCA Records.
גרסאות כיסוי
במרוצת השנים הוקלט "Yes Sir, I Can Boogie" בידי אמנים שונים ברחבי העולם:
הבא להורגך השכם להורגו
ביהדות, הבא להורגך השכם להורגו הוא כלל מוסרי שמשמעותו כי לאדם מותר להתגונן ולהציל את חייו במחיר חיי מי שמסכן אותו, כהגנה עצמית. כלל זה אמור בין ביחס לאדם המאוים ובין ביחס לאדם שלישי שיכול להקדים ולהרוג את מי שרוצה להרוג אדם אחר.
מקור
בתלמוד בבלי מובא כי המקור לכלל זה הוא בדין הבא במחתרת (אדם הפורץ בחשכת הליל כדי לגנוב), שעליו נאמר, הגמ' מסבירה שהסיבה שהתירה התורה את דמו של הבא במחתרת הוא משום שסביר להניח שהפורץ לוקח בחשבון שבעל הבית ינסה לגונן על רכושו, ומכך שהוא לא נמנע ממעשה הגניבה בכוונתו להרוג את בעל הבית במקרה שהוא ימנע ממנו לבצע את הגניבה, ולכן מותר בעל הבית או אדם שלישי להקדים ולהורגו 'שהתורה אמרה אם בא להורגך השכם להורגו'.
על פי פרשני המקרא יש לנהוג במדיינים כבאויבים (רש"י על "צרור") ולהרוג בהם (תרגום יונתן ל"והכיתם"), מפני שהם שונאים לישראל ומתמידים להצר לו (המאירי סנהדרין פ"ח), וזממו במחשבות רעות ובשקרים ("נכליהם") על עם ישראל, באמצעות ההחטאה בחטא בעל פעור. ממקור זה ניתן ללמוד שהכלל תקף לאדם הפרטי כמו גם לאומה שלמה, ושאין לחכות עד שהאויב ממש יבוא להרוג, אלא אפשר להקדים "מכת מנע". המפרשים מעירים שאין ציווי דומה לגבי מואב, אלא להפך קדם לכך ציווי "אל תצר את מואב", אף שהם אויבי ישראל, או מפני שעשו זאת מדאגה לארצם (חזקוני ורמב"ן) לעומת מדין שהשתרבבו לריב לא להם בשל שנאתם, או מפני שהיו פסיביים בחטא ולא שלחו את בנותיהן להחטיא את בני ישראל, לעומת מדין שהיו אקטיביים ושלחו את בנותיהם ואף את בת המלך (כלי יקר), או מפני שעתידה רות המואביה לצאת ממואב (רש"י). המפרשים אף מוסיפים כי נותר עניין פתוח בין בני ישראל למדיינים, שהמדיינים ירצו לנקום מישראל את מות כזבי בת צור המלך, ולכן יש להקדימם בכך (אבן עזרא וכלי יקר).
בתנ"ך
בתנ"ך נזכרים שני מקרים של הגנה עצמית מדין הבא להורגך.
הראשון הוא מקרהו של דוד שנרדף בידי שאול, וכאשר מזדמנת לו שעת כושר כפולה להרוג את שאול בעיצומו של המרדף הוא נמנע מכך. במקרה זה מכיר התלמוד בזכות ההגנה עצמית, ותמה על כך שדוד לא הרג את שאול כאשר יכל לעשות זאת, שהרי לפי הדין מותר היה לו להגן על עצמו מרדיפתו של שאול. פרשני המקרא והוגים יהודיים בעקבות התלמוד התלבטו בשאלה זו וניסו לתת תשובות שונות לעניין זה.
המקרה השני הוא של מרדפו של עשהאל אחר אבנר בן נר בעיצומו של קרב, אבנר שיודע שמדובר באחיו של המצביא יואב, מבקש ואף מתחנן מעשהאל שרודף אחריו להכותו, לפגוע במישהו אחר או לסור ממנו, ולאחר שעשהאל מסרב, באקט של הגנה עצמית מכהו אבנר בצד הקהה של החנית בצלע החמישית והורגו. בדיון שנעשה בתלמוד אבנר בן נר מואשם בכך שיכל להציל את עצמו בכך שהיה פוצע את עשהאל פציעה שאיננה פציעת מוות, ולא עשה כן ולכן הרגו יואב. . דיון זה מסייג ומגביל את הכלל של "הבא להורגך - השכם להורגו", למקרה שבו אין אפשרות אחרת להתגונן אלא בנטילת חייו של המתקיף.
האם מדובר בחובה או בהצדק
בין פוסקי ההלכה קיימם נידון באופן שהרוצח מאיים להרוג אדם שלישי, האם מדובר בחובה ובמצווה להרוגו ובכך להציל את הקרבן או שמדובר בהיתר והצדק לביצע הפעולה.
הרמב"ם מציע שכאשר מדובר באדם שבאופן ודאי מבקש לרצוח קיימת חובה להציל את הקרבן במחיר חייו של מי שרוצה לרצוח, אך באופן שאין ודאות גמורה שהוא רוצה לרצוח אלא מדובר בסבירות גם סבירות גבוהה (וכגון במקרה של 'הבא במחתרת'), אין חובה להרוג את הרודף אלא שמי שהורגו פטור מעונש.
פרשנות
בקבלה ובחסידות היו שפירשו כלל זה גם באופן אלגורי: המדובר ביצר הרע שבא להרוג את האדם מבחינה רוחנית, ואותו יש להשכים ו"להרוג" בתפילה ובלימוד תורה.
יישום הכלל מבחינה לאומית בימינו בישראל
הרב חיים דוד הלוי שכיהן כרב ראשי לתל אביב, פסק כי כלל זה אקטואלי לימינו, וכי "כאשר אומה חשה בוודאות מוחלטת באויביה הזוממים להתנכל לה, רשאית היא לפתוח במכת מנע מתוך הכלל הבא להרגך השכם להורגו". על פי רבנו בחיי, כלל זה מסויג רק לשעת מלחמה, ואילו שלא בשעת מלחמה יש לקרוא לשלום ואפילו לשבעת העממים..
בפברואר 2016 אמר הרמטכ"ל גדי איזנקוט כי "צה"ל לא יכול לדבר בסיסמאות, כמו 'הבא להורגך השכם להורגו', אני לא רוצה שחייל ירוקן מחסנית על נערה עם מספריים". דברי הרמטכ"ל, שזכו לגיבוי מראש הממשלה ומשר הביטחון, עוררו דיון על היחס לביטוי חז"ל זה, ומוסריות נוהלי פתיחה באש בתקופת גל הטרור. לאחר חודש, הראשון לציון, הרב יצחק יוסף, אמר בשיעור כי "אם מחבל מגיע למישהו עם סכין - מצווה להרוג אותו, 'הבא להורגך השכם להורגו', לא להתחיל לפחד שיעשו עליו אחר כך בג"ץ או שיבוא איזה רמטכ"ל ויגיד משהו אחר, לא צריך לפחד"..
עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה
עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה (בערבית: عيسى بن سلمان آل خليفة; 3 ביוני 1931 – 6 במרץ 1999) היה האמיר הראשון של בחריין מ-1961 ועד מותו ב-1999.
ביוגרפיה
עיסא בן סלמאן נולד בג'אסרה לסלמאן בן חמד אל ח'ליפה ומוזה בן חמד אל ח'ליפה, בתו של חמאד בן עבדאללה אל ח'ליפה, וירש את אביו כאמיר עם מותו בנובמבר 1961. הוא מונה ב-16 בדצמבר.
במהלך שלטונו זכתה בחריין בעצמאות מבריטניה בשנת 1971. בזמן שהממשלה שקלה בתחילה להצטרף לאיחוד האמירויות הערביות, עיסא התנגד לכך. הוא ניסה להנהיג דמוקרטיה פרלמנטרית, וגברים קיבלו זכות בחירה בבחירות לפרלמנט ב-1973, אולם באוגוסט 1975 הוא פיזר את הפרלמנט משום שסירב להעביר את חוק ביטחון המדינה מ-1974. השיטה הפרלמנטרית מעולם לא שוקמה ואילצה את האמיר להתמודד עם מחאות מהמחנות השמאלניים והאסלאמיסטיים, שהגיעו לשיאם ב-1994.
בתקופת שלטונו היה הסדר בינו לבין אחיו, השייח' ח'ליפה בן סלמאן, לפיו לאחיו היה רק תפקיד דיפלומטי וטקסי, בעוד עיסא שלט בממשלה ובכלכלה כראש ממשלה.
חיים אישיים
לעיסא בן סלמאן אל ח'ליפה הייתה אישה אחת, בת דודתו הסה בינת סלמאן אל ח'ליפה (1933–2009), בתו של סלמאן בן איברהים אל ח'ליפה. הם נישאו ב-8 במאי 1949. נולדו להם חמישה בנים וארבע בנות:
פעילות
עיסא בן סלמאן אל ח'ליפה מת מהתקף לב ב-6 במרץ 1999 בבית הממשלה במנאמה, זמן קצר לאחר פגישה עם שר ההגנה של ארצות הברית ויליאם כהן. במותו היה בן 67.
נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, הביע "עצב עמוק" למשמע הידיעה על מותו של האמיר. גם מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, הביע "עצב רב", ותיאר את האמיר כ"כוח ליציבות" באזור. הוא נקבר בבית העלמין באל-רפאה.
ירש אותו בנו הבכור, חמד בן עיסא אל ח'ליפה.
אליהו עמיאל
אליהו עמיאל (13 ביוני 1925 – 2009) היה כדורסלן, שופט, מאמן כדורסל ועסקן ספורט ישראלי. שיחק בעמדת הרכז בהפועל חולון ובנבחרת ישראל, ובתוך כך נמנה עם קבוצת כדורסלנים יהודים שעלו לישראל ממצרים ("החבורה המצרית") והצטרפה להפועל חולון בתחילת שנות החמישים. בסוף שנות החמישים היה מאמן נבחרת ישראל, והוביל אותה באליפות אירופה 1959. כן בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים היה עמיאל יושב ראש איגוד הכדורסל, ושימש כמשקיף בינלאומי מטעם פיב"א.
ראשית ימיו במצרים
עמיאל נולד למשפחה יהודית באלכסנדריה, מצרים. בילדותו למד שם בבית-ספר צרפתי. לאחר שסיים את לימודיו התיכונים והחל לעבוד כפקיד במחלקת ביטוח בבנק יהודי. נחשף לכדורסל בגיל 16, כאשר חברו היהודי מהשכונה, זוזי הררי, הביא אותו למועדון מכבי אלכסנדריה, "בהתחלה שיחקנו כדורסל רק לשם הנאה", סיפר לימים עמיאל, "אבל אחרי תקופה לא ארוכה נרשמנו לליגה הלאומית באזור אלכסנדריה. כבר לאחר העונה הראשונה לקחנו את האליפות. גם בשנים הבאות שיחקנו כמעט ללא מתחרים". בהמשך נבחר עמיאל לקבוצה הייצוגית שהייתה לאלופת אלכסנדריה. לפי הסיפורים, מלך מצרים, פארוק הראשון, לא היה מסוגל לשאת שקבוצה יהודית מנצחת קבוצה מוסלמית, ולכן הורה שלוש שנים לאחר הקמתה לסגור את הקבוצה היהודית. אף שהקבוצה התפרקה, המשיכו עמיאל ויתר השחקנים, להתאמן במועדון מקומי.
בשנת 1947 ערכה הקבוצה משחק אימון מול האלופה המצרית. למרות הנחיתות באימונים, ניצחו שחקני מכבי אלכסנדריה בנקודה, והכעיסו את המלך בשנית. לקראת אולימפיאדת לונדון, בשנת 1948 הזמין מאמן נבחרת מצרים, נלו פרטורה, את רוב שחקני הקבוצה לסגל הנבחרת המצרית. "הגענו לנבחרת ועד מהרה השתלבנו", סיפר עמיאל, "בין השחקנים הערבים והיהודים בנבחרת שררו יחסים מצוינים. שבועיים לפני הנסיעה ללונדון הגיעה הוראה מהמלך פארוק להוציא את השחקנים היהודים מהנבחרת". בשנת 1949 נערכה אליפות אירופה בכדורסל 1949 בקהיר, ושוב עמיאל זומן לנבחרת יחד עם זוזי הררי. בעקבות הניסיון המר מאולימפיאדת לונדון החליט עמיאל, שעבד בבנק כאמור, להודיע כי מנהל הבנק לא מוכן לשחררו לאימוני הנבחרת. הממשל במצרים הודיע למנהל הבנק כי אם לא ירצה שהממשל ילאים את המקום, עליו להורות לעמיאל להתייצב לאימונים. על-פי מספר גרסאות, שעה לפני המשחק הפותח הודיע המלך פארוק, כי אם שני היהודים ירצו לשחק במדי הנבחרת עליהם להתאסלם. לאחר מכן תבע הממשל המצרי כי השחקנים יחליפו את שמות משפחתם לשמות ערביים. תוך כך נדרש עמיאל להחליף את שמו למוסטפא. השניים דחו את ההצעה והנבחרת צעדה בטקס הפתיחה ללא עמיאל והררי. הכרוז הודיע לקהל ההמום כי השניים לא משחקים עקב מחלה. בשל התקרית החליטו כל שחקני מכבי אלכסנדריה על פירוק הקבוצה והחלו להתפזר ברחבי העולם.
כדורסלן בישראל
בשנת 1949 עבר עמיאל לפריז, צרפת ושהה בה כשנה, במהלכה לקח חלק בהכשרת התנועה הציונית "החלוץ" בדרום צרפת. עמיאל שיחק כדורסל בקבוצה מקומית בפריז, אבל בחלוף שנה, בשנת 1950, הוא עלה לישראל והתיישב בקיבוץ עין חרוד. לימים סיפר עמיאל "היינו חבורה של עולים חדשים ממצרים שלא ידעו את השפה, וגם העבודה בקיבוץ הייתה זרה לנו". "במשק ניסו לשלב אותנו בעבודות שונות. אותי צירפו לעבודה בבריכות הדגים". תוך זמן קצר התקבצו חפץ ועולי מצריים נוספים: מרסל חפץ, רודי ויינברג וחיים גורמזאנו והחלו להתאמן יחד בקיבוץ. עד מהרה הפכו לאטרקציה של האזור. בקיץ של אותה שנה נערך טורניר מרובע של קבוצות הפועל בירושלים, ומעט לפני הטורניר ביטלה הפועל חיפה את השתתפותה. מי שנרשמה במקומה הייתה הפועל עין חרוד, שכללה את ארבעת השחקנים המצריים ואת מאולי חייקין, אחראי על ההכשרה בקיבוץ. עין חרוד הביסה את ירושלים ב-30 הפרש, את הפועל תל אביב ב-20 ואת מעיין ברוך ב-19 בלבד. בן רגע הפכה הקבוצה לאגדה. שבועיים לפני הטורניר הנ"ל, הקים מיכה שמבן, מורה להתעמלות ומאמן כדורסל וכדורעף, את קבוצת הפועל חולון. לאחר שצפה בטורניר, החליט לגייס אל הקבוצה את ה"חבורה המצרית". שמבן הגיע לעין חרוד והחל לחפש את הקבוצה המצרית, את עמיאל הוא אסף מעבודתו בבריכת הדגים. לאחר שאסף את כולם, כעבור יומיים קיימו אימון ראשון במגרש של בית הספר ביאליק. כשבועיים לאחר מכן התייצבה הקבוצה למשחק נגד מכבי תל אביב, מחוזקת בעוד ארבעה שחקני הפועל מקוה ישראל, וביניהם משה (מוסה) דניאל - וניצחה את המשחק.
באותן שנים, בטרם הוקמה הליגה הראשונה, הכדורסל בישראל התפזר על פני שתי ליגות: אחת של מכבי והשנייה של הפועל. הקבוצה המצרית של חולון, שכללה בנוסף לעמיאל את מרסל חפץ, רודי ויינברג, פרדי כהן, חיים גורמאזנו וסמי חודדה שלטה ביד רמה בליגה של "הפועל" ובליגה של מכבי הייתה זו מכבי תל אביב בהדרכתו של יהושע רוזין. הקבוצה "המצרית" מחולון הפכה לשם דבר בישראל, ומספר קבוצות החלו להעתיק את שיטת משחקה. באותן שנים, היות שהכדורסל היה חובבני, החל עמיאל לעבוד כעיתונאי בעיתון צרפתי. בשנת 1951 היה עמיאל ממייסדי נבחרת "הפועל" הארצית – כשחקן וכמאמן – שיצאה למשחקי ספורט הפועלים בליאז', בלגיה, שם זכתה במקום הראשון. כן עבד כשופט כדורסל. בקיץ 1952 יצאה נבחרת ישראל למוקדמות המשחקים האולימפיים בהלסינקי, הטורניר המשמעותי הראשון בו השתתפה. סגל הנבחרת כלל ארבעה שחקנים שעלו שנה קודם לכן ממצרים וביניהם עמיאל. בנבחרת הזו היו 13 שחקנים, ולא 12 כמקובל, וזאת בגלל הסכם ה"פיפטי־פיפטי" בין מכבי והפועל. פיפטי־פיפטי, כלומר אותו מספר של נציגים לשני האיגודים (כולל העסקנים) והיות שבמכבי היו 13 ובהפועל רק 12, הוסיפו עוד כדורסלן - את עמיאל. במהלך הטורניר מאמן הנבחרת, מוריס רסקין, נטש את הקבוצה בעקבות סכסוכים עם שחקנים ובמקומו אימן את הנבחרת עמיאל יחד עם אברהם שניאור. מספרים שבבית המלון של המשלחת בפינלנד נפגשו השחקנים עם חבריהם לנבחרת מצרים. עם סיום המשחקים הספיקו שחקני נבחרת ישראל להתחבק עם החברים ממצרים, לתדהמת העיתונאים הזרים בשדה התעופה. בטורניר עצמו רשמה הנבחרת הפסדים ועמיאל קלע 6 נקודות.
לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כמדריך ספורט בענף לחינוך גופני וכן היה ממארגני צעדת ירושלים. עונת 1953/1954 הייתה העונה הראשונה של הליגה הלאומית בכדורסל ועמיאל לא השתתף בה. עמיאל המשיך לשפוט כדורסל וניהל את שלושת משחקי גמר גביע המדינה הראשונים. עם שחרורו מהצבא בשנת 1955, פרש רשמית מכדורסל ופנה לאימון.
מאמן כדורסל
בשנת 1955 אימן את נבחרת ישראל בטורניר ספורט שנערכה בוורשה במסגרתו זכתה הנבחרת במקום הראשון. ביוני 1956 נבחר עמיאל לאמן את נבחרת "דרום הארץ" במשחק ראווה נגד נבחרת "צפון הארץ" שאותה אימן ברטו בן טל. בעונת 1957/1958 מונה עמיאל לתפקיד מאמן הפועל ירושלים. מדובר היה בעונת העלייה של הקבוצה לליגה הראשונה, וכוכבה היה דוד קמינסקי הצעיר. הקבוצה עצמה חוותה עונת עלייה קשה, כשהיא סיימה את הליגה במקום העשירי עם חמישה ניצחונות בלבד, וניצלה מירידת ליגה בזכות הפרשי סלים. בסיום העונה הוחלף עמיאל במיכה שמבן. בהמשך היה מועמד לשיפוט בינלאומי.
יצחק ברויאר
הרב ד"ר יצחק ברויאר (בגרמנית: Isaac Breuer; בכתיב יידי: ברייער; י"ז באלול ה'תרמ"ג, 18 בספטמבר 1883 – י"ג באב ה'תש"ו, 10 באוגוסט 1946) היה הוגה דעות, סופר ועסקן ציבור, ממייסדי אגודת ישראל, שהתנגד בחריפות רבה לציונות, והציג כיוון מחשבה שהדגיש את היות עם ישראל "עם התורה" השונה מכל לאום. משנתו מהווה סינתזה בין תפישה אורתודוקסית קיצונית לבין אידאולוגיות מודרניות, ובהיבטיה הפילוסופיים מציגה רעיונות קאנטיאניים.
אליהו עמיאל
מאמן כדורסל
בעונת 1963/1964 מונה עמיאל לתפקיד מאמן הפועל חולון. כוכב הקבוצה היה עופר אשד. הקבוצה סיימה את העונה במקום החמישי עם 15 ניצחונות ו-9 הפסדים. בסיום העונה סיים עמיאל את תפקידו. לימים מונה כ"שופט כדורסל בינלאומי".
יצחק ברויאר
קורות חייו
נולד בפאפה שבממלכת הונגריה בספטמבר 1883. אביו, הרב שלמה זלמן ברויאר, היה חתנו של הרב שמשון רפאל הירש, שהיה רבה של הקהילה האורתודוקסית "עדת ישורון" בפרנקפורט. עם פטירתו של הירש נתמנה שלמה ברויאר כרבה של קהילת "עדת ישורון". יצחק ברויאר למד בבית הספר "קהל עדת ישורון" בפרנקפורט שאותו ייסד סבו, ולאחר מכן בישיבה שאותה ייסד אביו בפרנקפורט, שם הוסמך לרבנות. במקביל ובהמשך ללימודיו בישיבה החל ברויאר בלימודים אקדמיים באוניברסיטאות שונות. בתחילה למד היסטוריה ופילוסופיה, בעיקר זו של עמנואל קאנט; ברויאר ראה בו שליח של ההשגחה, והושפע מאוד מהגותו. ברויאר פרסם חיבורים שעסקו בתורת ההכרה, ודנו בשיטתם של קאנט, שופנהאואר ולייבניץ.
ברויאר למד משפטים, ועסק בעיקר בצד הפילוסופי של המקצוע. הוא הוסמך כעורך דין וכדוקטור למשפטים, והחל מ-1913 עסק במקצוע בפרנקפורט, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1936.
אליהו עמיאל
עסקן ויו"ר איגוד הכדורסל
בשנת 1966 היה עמיאל מן הראשונים להתמנות כמשקיף בינלאומי בפיב"א ונקרא בתפקידו לתחרויות ואליפויות שונות באירופה.
יצחק ברויאר
ברויאר ואגודת ישראל
כמו צעירים אינטלקטואלים רבים בני דורו, לד"ר ברויאר הייתה ביקורת חריפה על יהדות גרמניה (ובמקרה שלו, הנאו-אורתודוקסיה) שבה גדל. הוא ראה אותה כבורגנית, ריקנית ושטחית. בניגוד למקובל בקהילתו, שאנשיה ראו עצמם כגרמנים פטריוטים לכל דבר, ברויאר חש זרות וניכור מתרבות זו. התגברות האנטישמיות והתחושה שהאמנציפציה הייתה פורמלית בלבד הובילו אותו לכיווני חשיבה שלא עלו כלל על דעת המבוגרים, כמו אפשרות קיומה של לאומיות יהודית.
אליהו עמיאל
עסקן ויו"ר איגוד הכדורסל
באוגוסט 1968 נבחר עמיאל לתפקיד יו"ר הוועדה המקצועית באיגוד הכדורסל, באוקטובר 1972 התפטר מתפקידו לאחר חילוקי דעות עם יו"ר הפועל מיכה שמבן.
יצחק ברויאר
ברויאר ואגודת ישראל
במאי 1912 השתתף ברויאר בוועידת היסוד של אגודת ישראל בקטוביץ, והיה אחד ממנהיגיה עד יום מותו. עם זאת, ברויאר תקף בחריפות את גישתה של אגודת ישראל, ששיקפה לדעתו גישה שמרנית שאינה מסוגלת להתמודד עם המציאות ההיסטורית המשתנה ועם התמורות והשינויים שסביבה.