cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יקב הר-אודם
יינות היקב
בסדרת יינות הקינוח יין ענבר שהוא יין לבן מתוק מחוזק שהתיישן 24 חודשים בשמש, ויין ענבר signature שהוא יין מחביות שהפיקו טעם ייחודי בעת יישון 42 חודש. יין שני, יין אדום מתוק מחוזק בסגנון פורט המתיישן 24 חודשים בחביות עץ אלון בשמש ובנוסף מייצר היקב שיכר דובדבנים המיוצר מדובדבנים וגודגדנים הגדלים בצפון רמת הגולן.
החיים שאחרי
החיים שאחרי (באנגלית: After.Life) הוא סרט אימה אמריקאי בכיכובם של כריסטינה ריצ'י, ליאם ניסן, ג'סטין לונג, שיצא לאקרנים בשנת 2009 על פי התסריט ובבימויה של אגנייסקה ווצוביץ'-ווסולו.
הסרט
אנה טיילור (כריסטינה ריצ'י), מורה בחטיבת ביניים, אינה מרוצה מחייה. אם שלא אוהבת, ובן זוג שאינו מצליח להבין אותה (ג'סטין לונג). לאחר מריבה סוערת עם בן זוגה היא נוהגת בגשם סוער ונהרגת בתאונת דרכים. מעתה והלאה היא למעשה נמצאת בבית הקברות המקומי בניהולו של אליוט דיקן (ליאם ניסן) אשר טוען כי ביכולתו לדבר עם המתים. דיקן מנסה להוכיח לאנה כי נפטרה ומתפקידו להכין אותה לקראת הלוויה שתתקיים בעוד מספר ימים. מנגד, בן זוגה מסרב להשלים עם מותה והוא מאמין כי היא חיה, נושמת וכלואה בבית הקברות.
ארי
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
דניאלה גאטי
דניאלֶה גאטי (באיטלקית: Daniele Gatti, נולד ב-6 בנובמבר 1961) הוא מנצח איטלקי.
גאטי נולד במילאנו. הוא היה המנצח הראשי של תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא משנת 1992 עד 1997. ב-1997 התמנה למנהל המוזיקלי של תזמורת התיאטרו קומונאלה די בולוניה. כמו כן כיהן כמנצח ראשי אורח של בית האופרה המלכותי, קובנט גארדן בלונדון. ב-2005 הוזמן גאטי, יחד עם זובין מהטה וכריסטיאן תילמן, לנצח בקונצרט חגיגי לציון יובל החמישים לפתיחה המחודשת, לאחר שיפוצים מקיפים, של האופרה של וינה בשנת 1955. הופעתו הראשונה בפסטיבל ביירוית הייתה בהפקה של שטפאן הרהיין לפרסיפאל בשנת 2008.
בשנת 1994 הופיע גאטי לראשונה כמנצח אורח עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית. ללא שהיות הוצעה לו משרת המנצח הראשי של הפילהרמונית, והוא החל לכהן במשרה בשנת 1996. גאטי נחשב למי שהחזיר את הפילהרמונית למעמדה הקודם בהשוואה לשאר התזמורות העיקריות בלונדון. בתקופת כהונתו, ב-2004, השיגה הפילהרמונית את מושב הקבע הראשון שלה בקאדוגן הול.
באפריל 2007 היה גאטי אחד משמונה מנצחי תזמורות בריטיות שאישרו בחתימתם את הקריאה לקידום המוזיקה הקלאסית בעשר השנים הבאות, "בונים על מצוינות: תזמורות למאה ה-21", להגברת נוכחות המוזיקה הקלאסית בממלכה המאוחדת, לרבות מתן כניסה חופשית לכל הילדים בבתי הספר הבריטיים לקונצרט של מוזיקה קלאסית. ב-2009 פרש גאטי מתפקידו כמנצח הראשי של הפילהרמונית המלכותית והיה למנצח כבוד של התזמורת.
גאטי היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הלאומית של צרפת משנת 2008 עד 2016. הוא היה מנצח ראשי של האופרה של ציריך משנת 2009 עד 2012. באוקטובר 2014 מינתה תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית את גאטי למנצח הראשי השביעי שלה, מינוי שנכנס לתוקף בספטמבר 2016.
במאי 2016 התמנה גאטי ליועץ אמנותי של התזמורת הקאמרית מאהלר ובאותה השנה החל ללמד באקדמיה מוזיקלה קיניאנה.
באוגוסט 2018 פוטר מתפקיד המנהל המוזיקלי של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית בעקבות טענות על התנהגות לא הולמת שהועלו על ידי מספר נשים החברות בתזמורת. הטענות הועלו בעקבות פרסום תחקיר של ה"וושינגטון פוסט", שבו נטען שגאטי ומנהלים מוזיקליים בכירים נוספים הטרידו מינית במשך שנים נשים עמם עבדו.
בשנת 2024 יתמנה למנצח הראשי של התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן.
שרה שטרן-קטן
שרה שטרן-קטן (4 ביוני 1918 - 23 בספטמבר 2001) הייתה אשת ציבור במגזר הדתי וכיהנה כחברת הכנסת בכנסת התשיעית מטעם המפד"ל. כלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשנ"ח (1998).
ביוגרפיה
נולדה בלודז' שבפולין וגדלה בבית דתי ציוני. למדה בגימנסיה העברית והייתה פעילה בתנועת "בני עקיבא".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחה עם משפחתה לגטו לודז', בו חיו בתנאי עוני ורעב בשנים 1940–1944. בתקופה זו נרתמה לפעילות תנועת "בני עקיבא" והקימה עם חבריה לתנועה הכשרות חקלאיות בגטו. בהכשרות אלו קיימו פעילות חינוכית-תרבותית ברוח ארץ ישראל.
בחודשים האחרונים למלחמה נשלחה למחנה הריכוז אושוויץ וממנו למחנות אחרים, בהם עבדה עבודות פרך. לאחר מכן, עם שחרורה מהמחנה על ידי הצבא האדום, הייתה פעילה בארגוני העלייה וסייעה בשיקומם של ניצולים טרם עלייתם.
בשנת 1947 עלתה לארץ ישראל ולמדה עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית. כעובדת סוציאלית הייתה פעילה בהכוונה מקצועית לנערות. לאחר השלמת התואר השני, באוניברסיטת סימונס בבוסטון, עבדה כמפקחת אזורית במשרד הבריאות ובמשרד הסעד. במקביל הייתה פעילה בתנועת האשה הדתית לאומית.
במרץ 1977 נבחרה בסיבוב ראשון יחד עם זהבה מלכיאל מתוך שבע מתמודדות, בהן מרים מאיר, יהודית פולק, לאה עדיני, הרבנית צפיה גורן והרבנית אילה גליקסברג שנתמכה על ידי יהודית היבנר, לפאנל ממנו תבחר נציגת הנשים ברשימת המפד"ל לכנסת. שטרן-קטן נחשבה לנציגת סיעת למפנה, סיעת רפאל והסיעה המרכזית והיא גברה בהתמודדות מול מלכיאל שנחשבה לנציגת סיעת הצעירים. היא נבחרה לכנסת התשיעית וכיהנה בוועדת העבודה והרווחה, ועדת הפנים ואיכות הסביבה וועדת החינוך והתרבות. לקראת הבחירות לכנסת ה-11 היא התמודדה מול יהודית היבנר על המשבצת הנשית, והפסידה. בבחירות זכתה המפד"ל רק לשישה מנדטים ונציגת הנשים לא נכנסה לכנסת.
בשנים 1984–1990 הייתה יו"ר תנועת "אמונה". היא התמודדה על תקופת כהונה שנייה אך הפסידה ליהודית היבנר ומונתה לנשיאת התנועה. בשנותיה האחרונות הייתה פעילה ב"יד ושם".
כלת פרס ישראל למפעל חיים בשנת 1998.
בשנת 2001 נפטרה ונקברה בקבוצת יבנה, בה חייתה מיום עלייתה לארץ ישראל.
הויגנס (גשושית)
הויגנס (Huygens) היא גשושית אירופית שנועדה לחקור את טיטאן, ירחו של כוכב הלכת שבתאי. קרויה על שם האסטרונום ההולנדי בן המאה ה-17, כריסטיאן הויגנס, שחקר את שבתאי וירחיו. פרויקט קאסיני-הויגנס הוא יוזמת סוכנות החלל האירופית.
המשימה
הויגנס הופרדה מגשושית האם שלה, קאסיני-הויגנס, ב-25 בדצמבר 2004 ונחתה על טיטאן, ירחו של שבתאי, ב-14 בינואר 2005. זהו העצם הרחוק ביותר שעליו נחת כלי שנשלח מכדור הארץ. מיד עם נחיתתה החלה הגשושית לשדר תמונות ממקומה. הצניחה עצמה ארכה למעלה משעתיים וגם במהלכה ביצעו מכשירי הגשושית צילומים ומדידות. מניתוח ראשוני של התמונות נראה שיש נוף המעיד על זרימת נוזלים - ערוצי נחלים בתוך צוקים גבוהים, ומישורים מוצפים. ההערכה היא שמדובר באגמי אתאן ופרופן, חומרים שעל כדור הארץ נמצאים במצב צבירה גזי, אך בטמפרטורה שאינה עולה על C180°-, השוררת בטיטאן, חומרים אלה מתנזלים.
הגשושית המשיכה לשדר במשך למעלה משעתיים לאחר נחיתתה, והייתה זו הפתעה לטובה משום שהמדענים תכננו כי תשרוד דקות אחדות בלבד. השידור הופסק למעשה כאשר אתר הנחיתה שקע מעבר לאופק עבור הגשושית קאסיני-הויגנס שהעבירה את שידוריה לכדור-הארץ. ההעברה הזו גם היא הייתה יוצאת דופן משום שבמשך כל הזמן בו שהתה הויגנס על טיטאן הפנתה קאסיני-הויגנס את האנטנה שלה לעבר טיטאן ורק לאחר שזו השתתקה, הפנתה קאסיני-הויגנס את האנטנה לעבר כדור-הארץ ושידרה את ההקלטות האצורות בתוך המחשב שלה. בינתיים, נאלצו המדענים, ביניהם קרולין פורקו, להיעזר ברדיו-טלסקופים על כדור-הארץ שהצליחו לקלוט את הגל הנושא של שידורי הויגנס לקאסיני-הויגנס, והצליחו להבין מכך שהמשימה מתבצעת. כל זאת בנוסף לעובדה שלגלי הרדיו אורכים שעה וחצי בערך להגיע משבתאי לכדור-הארץ, ולכן בעצם הגשושית פעלה באופן אוטונומי לפי תכנות מראש.
ניתוח תמונה
התמונה צולמה במהלך צניחת הגשושית. החלק השמאלי בתמונה, מראה גבול בין אזורים בהירים וכהים. הפסים הבהירים הנראים ליד הגבול יכולים להיות ערפל קרקעי של מתאן או אדי אתאן, מכיוון שהם לא נצפו באטמוספירה העליונה. ככל שהגשושית ירדה, היא נסחפה מעל מישור (במרכז התמונה) והתקדמה לעבר אתר הנחיתה באזור כהה (מימין). אזור כהה זה הוא קרוב לוודאי ערוץ ניקוז בו עשויים גם להיות כמויות כלשהן של חומר נוזלי. מתנועת הגשושית, מהירות הרוח הייתה בערך 6–7 מטרים לשנייה. התמונה צולמה מגובה של כקילומטר אחד בקנה מידה של כ-20 מטרים לפיקסל.
אאוטיכיאנוס
אֵאוּטִיכְיָאנוּס (בלטינית: Eutychianus; נפטר ב-7 בדצמבר 283) היה אפיפיור, ככל הנראה בין 4 בינואר 275 למותו ב-7 בדצמבר 283. מעט ידוע עליו, מן הכיתוב על המצבה שלו, בקטקומבה של האפיפיור קליקסטוס הראשון. אפילו תאריכי כהונתו אינם ברורים. הליבר פונטיפיקליס טוען כי כיהן במשך שמונה שנים ו-11 חודשים, בעוד שאוזביוס מקיסריה טוען כי כיהן רק 10 חודשים.
מיוחס לו כי הוא זה אשר הנהיג ברכה על פירות השדה וכי הוא קבר במו ידיו 324 נוצרים אשר מתו מות קדושים. שתי הטענות מפוקפקות בעיני מרבית ההיסטוריונים של ימינו, מאחר שלא היו הוצאות להורג של נוצרים אחרי מותו של אורליאנוס בשנת 275, וכי הברכה על תנובת השדה החלה מאוחר יותר.
יום הקדוש שלו הוא 8 בדצמבר.
דוקרנית ג'ורדן
דוקרנית ג'ורדן (שם מדעי: Mycteroperca jordani) הוא מין של דג גרם ממשפחת הדקריים ותת-משפחת הדקרים. הדוקרנית מצויה בטבע לחופי מקסיקו של האוקיינוס השקט. היא קרויה על שם המדען האמריקאי דייוויד סטאר ג'ורדן.
מאפיינים
דוקרנית זו בעלת גוף מגושם ומסיבי באורך מרבי של 198 ס"מ ומשקל של 91 ק"ג. היא בעלת רעמת סנפיר גבית נמוכה וסנפירי שת פרוקים נמוכים. הזנב משולש ורחב וסנפירי החזה קצרים וקרובים לפתחי הזימים. ראש הדוקרנית גדול עם לסתות חזקות גדולות המתאימות לבליעת טרף במהירות. צבעה חום כהה עד אפור עם כתמים חומים מלבניים על הגוף והסנפירים כהים. עם זאת הדוקרנית יכולה לשנות את צבעה כעבור זמן קצר. בדומה למיני דקרים אחרים הדוקרנית היא מין דיכוגמי והנקבות יכולות לשנות את מינם לזכרים, אשר לרוב גדולים וחזקים יותר.
היא מצויה לאורך מפרץ קליפורניה בין באחה קליפורניה הדרומית למסטלאן וכן באיי רבייג'יגדו. בנוסף התגלו פרטים צפוניים יותר עד סן דייגו, קליפורניה אך מדובר בפרטים תועים. לרוב תימצא הדוקרנית סביב חופי סלעים, כרי אצות קלפ וסביב שוניות מלאכותיות.
פייר מונטה
פייר מונטה (בצרפתית: Pierre Monteux; 4 באפריל 1875 – 1 ביולי 1964) היה מנצח תזמורת יהודי-צרפתי. הוא נולד בפריז, ובהמשך קיבל אזרחות אמריקאית. אבותיו היו יהודים ספרדים, שהיגרו לדרום צרפת. אמו למדה בקונסרבטואר של מרסיי והייתה מורה לפסנתר.
לימודים
מונטה למד נגינה בכינור מגיל שש ונכנס לקונסרבטואר של פריז בגיל תשע. בגיל שתים-עשרה ארגן מונטה וניצח על תזמורת קטנה של תלמידי הקונסרבטואר, ללוות את קורטו בביצוע קונצ'רטי בפריז ובסביבותיה. הוא היה לכנר מוכשר, מצליח דיו לחלוק בפרס הקונסרבטואר לכינור בשנת 1896 עם ז'אק טיבו. בין מוריו היו ז'יל גארסין ואנרי ברתלייה (כינור), שארל לנפווה (קונטרפונקט והלחנה) ואלבר לביניאק (הרמוניה ותאוריה). בין חבריו ללימודי כינור היו ג'ורג'ה אנסקו, קרל פלש, פריץ קרייזלר וז'אק טיבו. בין תלמידי הפסנתר באותן שנים היה אלפרד קורטו, שעמו קשר ידידות לכל ימי חייו אחר כך עבר לויולה וניגן באופרה קומיק, שם היה ויולן ראשון בביצוע הבכורה של האופרה פליאס ומליסנד מאת קלוד דביסי, בשנת 1890, ובתזמורת קולון שם כיהן מ-1894 כעוזר למנצח. מ-1889 עד 1892, בעודו סטודנט, ניגן בתזמורת הפולי ברז'ה. לאחר זמן אמר לג'ורג' גרשווין, שחוש הקצב שלו התגבש תוך כדי הניסיון שצבר בנגינת מוזיקת מחול פופולרית במועדון.
בשנת 1911, לאחר שצבר מעט ניסיון בניצוח בדייפ, היה מונטה למנצח להקת הבלט של סרגיי דיאגילב, הבלט רוס. בתפקידו זה ניצח על הצגות הבכורה של הבאלטים של איגור סטרווינסקי, פטרושקה בשנת 1911 ופולחן האביב בשנת 1913, וכן על דפניס וכלואה של מוריס ראוול. תקופה זו קבעה את מהלך הקריירה שלו, ולמשך כל חייו נודע בייחוד בפרשנותו למוזיקה רוסית וצרפתית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס מונטה לשירות צבאי, אך שוחרר בשנת 1916 ונסע לארצות הברית, שם לקח לידיו את הרפרטואר הצרפתי במטרופוליטן אופרה בניו יורק משנת 1917 עד 1919. הוא ניצח גם על הבכורה האמריקאית של תרנגול הזהב מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב במטרופוליטן.
לאחר מכן עבר לתזמורת הסימפונית של בוסטון (1919 - 1924). השפעתו על צליל האנסמבל הבוסטוני הייתה ניכרת והוא הצליח לעצב את התזמורת לשביעות רצונו לאחר ששביתה הביאה לעזיבתם של שלושים מן הנגנים. כמו כן הביא מספר יצירות חדשות לבוסטון, בעיקר יצירות משל מלחינים צרפתים.
בשנת 1924 החל מונטה בקשר עם תזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם, שם עבד לצד וילם מנגלברג. בשנת 1929 ייסד את התזמורת הסימפונית של פריז, שעליה ניצח עד 1935. בשנת ייסוד התזמורת, ניצח עליה בביצוע הבכורה לסימפוניה השלישית של סרגיי פרוקופייב.
בשלב זה חזר מונטה לארצות הברית ועבד עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו משנת 1935 עד 1952. בשנת 1943 הקים בית ספר לניצוח בהנקוק, מיין, שם גרה בילדותה אשתו, דוריס הודג'קינס מונטה ושם התגורר מונטה עצמו. בבית ספר זה לימד מאורות עתידיים כמו אנדרה פרווין, נוויל מרינר ודייוויד זינמן. ב-1946 היה לאזרח ארצות הברית.
מונטה הקליט במהלך חייו מספר רב של תקליטים, שרובם זכו לביקורת חיובית ולהתפעלות. הוא עצמו, לעומת זאת, טען שאיננו סובל אותם באמרו, שהם חסרים את הספונטניות של ביצועים חיים.
בין השנים 1961 ל-1964 היה מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון. הוא מת בהנקוק, מיין, בשנת 1964.
פייר מונטה היה אביו של החלילן והמנצח קלוד מונטה.
קולדוול (איידהו)
קולדוול (באנגלית: Caldwell) היא עיר במחוז קניון שבאיידהו ומושב המחוז. האוכלוסייה הייתה 59,996 בזמן מפקד 2020 של ארצות הברית.
קולדוול נחשבת לחלק ממטרופולין העיר בויסי. קאלדוול הוא המיקום של מכללת איידהו.
היסטוריה
מיקומה של קולדוול כיום הוא לאורך מעבר טבעי לצפון מערב הפנים והפסיפיק של ארצות הברית. שבטים אינדיאנים מהחוף המערבי, צפון איידהו ועד קולורדו היו מגיעים לגדות נהר בויזי לירידים שנתיים, או מפגש. מגלי ארצות וסוחרים אירופאים, ברזילאים, ארמנים וכמה אוסטרלים הלכו עד מהרה בשבילים שהותירו ילידים אמריקאים ומהגרים מלאי תקווה זילו מאוחר יותר את שביל אורגון והלכו בשבילים כדי לשפר את חייהם במדינת אורגון.
גאוגרפיה
לפי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח כולל של 57.3 קילומטרים רבועים, מתוכם, 57.14 קילומטרים רבועים הם שטח יבשתי ו-0.16 מים.
דמוגרפיה
נכון למפקד 2020, היו בעיר 59,996 נפשות ו-18,283 משקי בית. צפיפות האוכלוסין הייתה 2,625.4 אנשים לכל מייל רבוע (1,631.4 נפש לקילומטר רבוע). ההרכב הגזעי של העיר היה 69.1% לבנים, 0.4% אפרו אמריקאים, 1.3% ילידים אמריקאים, 0.8% אסייתים, 0.2% תושבי האי האוקיינוס השקט ו-8.4% משני גזעים או יותר. אלה ממוצא היספני או לטיני היוו 37.5% מהאוכלוסייה. 56.7% מהאוכלוסייה היו לבנים שאינם היספנים.
32.9% מהאוכלוסייה היו מתחת לגיל 18, ו-9.2% היו מתחת לגיל 5. אנשים מעל גיל 65 היוו 9.4% מהאוכלוסייה. ההרכב המגדרי של העיר היה 51.1% נשים ו-48.9% גברים.
ההכנסה החציונית של משק הבית הייתה 59,795 דולר, וההכנסה החציונית לנפש הייתה 21,521 דולר. 12.1% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
מנהג (יהדות)
בהלכה, מִנְהָג (או מִנְהַג יִשְֹרָאֵל) הוא הנהגה דתית הנפוצה בין היהודים. מנהג יכול לשמש כתוספת למצווה, כסייג וגדר שלא להיכשל בעבירה, או כהנהגה הקשורה להלכות מסוימות, גם כשאין לה משמעות הלכתית מצד עצמה.
ישנם מנהגים הנהוגים בכל תפוצות ישראל, כמו חומרא דרבי זירא בדיני נידה, וישנם מנהגים שנתקבלו רק על עדה מסוימת, כגון איסור אכילת קטניות בפסח.
מקור המילה
בלשון המקרא, השורש נ.ה.ג שימש לתיאור הולכה והובלה של בהמות. בלשון חז"ל קיבל הפועל נָהַג את המשמעות "היה רגיל לעשות", וממשמעות זו צמחה המילה מנהג.
בתלמוד הבבלי הובאר שישנם שני ביטויים לתאר את המנהג - בעת שלשניהם אין הגעה לרמת "הלכה" - האחד נקרא "מנהג" והאחר נקרא "נהוג". הראשון מוגדר בתלמוד כי אין למורים לפרסמו אלא להבאים לשאול בלבד, ואילו השני מציין משמעות של נהיגה עממי בלתי מוסמכת ואין למורים להורותו אפילו כלפי השואלים.
החובה לשמור על מנהגים
יש חילוק בין שני סוגי מנהגים: מנהג שהנהיגו חכמים על ישראל בתורת חובה, כמו חיבוט ערבה ביום הושענא רבה. על פי ההלכה, חובה לקיים מנהג כזה, אף שאין מברכים לפני עשייתו. לעומת זאת, "מנהג ציבור" הוא מנהג שנהגו ישראל על עצמם, וחיובו פחות ממנהג חכמים.
לעיתים נוהג הציבור על עצמו מעשה מסוים, וכאשר נוהג זה מתפשט בכל ישראל - הוא מתקבל כחובה. דוגמה למנהג ציבור שנתקבל כחובה - תפילת ערבית, שבתחילה הייתה רשות, ולאחר שנתפשטה בכל ישראל, נתקבלה כחובה. לעיתים נוהג הציבור על עצמו מעשה מסוים, אך הוא אינו מתפשט בכל ישראל ואינו מתקבל כחובה. דוגמה למנהג ציבור שבוטל ברבות הימים, משבטלה סיבת הנהגתו - המנהג לתרגם לארמית (תרגום אונקלוס) את קריאת התורה וההפטרה בשבתות.
בפירוש המיוחס לרבי מיימון הדיין, אביו של הרמב"ם, נכתב ביחס למנהג אכילת "סופגנין" בחנוכה:
כמו כן על מנהג ישראל אמיתי כתבו התוספות במסכת מנחות:
בטעם הדבר שאכן מנהג ישראל תורה, הובאו כמה הסברים. הרשב"א כותב, שמנהג שקיים אפילו אצל זקנים או נשים זקנות, אין לבטלו, כיוון שבהכרח יש לו מקור שמגיע עד משה רבנו. בשו"ת של ר"י חאגיז ניתן טעם, שודאי לא יתן הקב"ה שמנהג שגוי יתפרסם אצל כל בני עמו, ולכן מנהג שנתפשט, הוא ודאי אמיתי.
כמו כן נאמר בירושלמי אמר רב הושעיא: "זאת אומרת המנהג מבטל את ההלכה", אך כפי הנראה כוונת הירושלמי שם היא בעיקר (או רק) דיני ממונות.
טעם למנהגים
לדעת החת"ם סופר כל מנהג הוא דאורייתא מדין נדר. הרב קוק בשו"ת דעת כהן (יח) חלק על דברי החתם סופר ונסתמך על דברי המהרש"ל (בים של שלמה, חולין) שכתב שיש איסור תורה רק במנהג שנאסר על ידי חרם, וכתב שם שעוד הרבה אחרונים חולקים על דברי החתם סופר בזה.
בספרו אדר היקר מוסיף הרב קוק וכותב שאנו מקיימים מנהגים על אף שלא צווינו על כך ואפילו לא תקנו חכמים לעשותם אלא בגלל אהבתנו לאומה.
מנהג המקום ומנהגי אבות
מנהג אבות מוזכר בתלמוד בהקשר של מנהג המקום: כאשר אנשי עיר מסוימת רצו לשנות ממנהג העיר הקדמון, אסר זאת עליהם רבי יוחנן, ואמר: "כבר קיבלו אבותיכם עליהם, שנאמר . מפשטות דברי התלמוד נראה שמקור התוקף של המנהגים הוא מדברי קבלה שכן הסתמכו על הפסוק במשלי. ואכן כך נראה שהבינו הרבה פוסקים.
מאז תקופת המשנה, לא הייתה פסיקה אחידה בין מקום למקום, ולמקומות שונים היו מנהגים שונים. המשנה מתייחסת לחילוקים אלו כנורמטיביים, ומזכירה לא מעט פעמים ש"מקום שנהגו" במנהג מסוים, יש לנהוג במנהג זה, ובמקום שלא נהגו, אין לנהוג כך. לעיתים המנהג המקומי היה תוספת חומרה על ההלכה המקובלת, ולעיתים הוא נבע מפסיקה מקומית שונה של המרא דאתרא.
פרשנות זו נשמרה בימי הביניים, כאשר למקומות שונים היה מנהג שונה, ופוסקים רבים אסרו לשנות ממנהג המקום הקדמון. עם זאת, היחס למנהג היה נתון במחלוקת, בעיקר כאשר הוא סתר לכאורה פסיקה מפורשת של התלמוד. רבני צרפת ואשכנז נטו לשמר את המנהג וליישב בדוחק את דברי התלמוד, ואילו רבני ספרד נטו הרבה יותר לבטל "מנהג הטעות".
עם העת החדשה, החלו תנודות רבות יותר בקרב יחידים מקהילות שונות, אשר עברו ממקום למקום, ועלתה השאלה מה דינו של אדם שהגיע למקום חדש והשתקע בו; האם צריך הוא ללכת אחרי המנהג הקודם שלו, או אחרי מנהג המקום החדש. בתשובה מפורסמת גרס הרב יוסף קארו כי בני קהילה שלמה שהגיעו בבת אחת למקום אחר, אינם צריכים לשנות את מנהגם; אך אם הם הגיעו בצורה נפרדת, הרי כל אחד התבטל במיעוטו לעומת הכלל שאליו הגיע, ועל כן גם אם הגיעו בסופו של דבר רבים, כולם מחויבים למנהג המקום החדש.
פסיקה זו של הרב יוסף קארו לא התקבלה בקרב כל הציבורים, ובהדרגה החל להתמסד "מנהג אבות" כמנהג שאב מוריש לבנו, ושאין לשנות ממנו. כך, בסופו של דבר, הלך והצטמצם תפקידו של מנהג המקום, משום שתנאי העת החדשה הביאו לכך שכל קהילה מבוססת על יחידים רבים המגיעים ממקומות רבים.
הגם שיש קולות מעטים הקוראים היום להחזרת המשמעות המקורית של מנהג המקום ומנהג האבות, הפסיקה הדומיננטית עדיין נסמכת על הפסוק "אל תיטוש תורת אמך" כמקור לכך שאדם חייב ללכת בעקבות מה שנהגו אבותיו, ולא אחרי המקום שבו הוא נמצא.
מנהג המדינה (ממון)
סוג נוסף של מנהג הוא "מנהג המדינה", בענייני ממונות. משמעות המונח הוא ההסדר המקובל בין אנשי מקום מסוים, לגבי עניינים ממוניים מסוימים. על מנהג כזה נאמר המשפט "מנהג עוקר תורה", והיינו שכאשר קיים מנהג מעין זה, אין מתחשבים בנאמר להלכה במקורות (משום שהוא נאמר רק במקרים שאין בהם הסכמה אחרת), והולכים אחר מנהג המקום.
מנהגים מוטעים ומנהגים שנויים במחלוקת
למרות הכבוד שרחשו חכמים למנהגי הציבור, לא הססו לבטל מנהגים אשר התבססו לדעתם על טעות, ואף לקרוא תגר על מנהגים שמבטלים הלכה מסוימת. ואף דרשו הדרשנים(לדוג', הרב עובדיה יוסף בשו"ת יחוה דעת חלק חמישי סימן נ) ש(לגבי מנהג מסויים מתאים הכלל) 'מנהג אותיות גהנם'. דוגמאות למנהגים מוטעים או שנויים במחלוקת:
ספרי מנהגים
ספרים רבים נתחברו על ענייני המנהגים, מהם לשמר את מנהגים של קהילות מסיומות שנשתכחו עם הזמן, ומהם ליישב את המקומות שהמנהג סותר את ההלכה.
דוגמאות לספרים כאלה (בקרב הקהילות האשכנזיות)
זכר למקדש
ישנם מנהגים רבים שהשתרשו בקהילות ישראל זכר לחורבן בית המקדש. יש לעשות הפרדה בין מנהגים שהם זכר לחורבן לבין מנהגים שהם זכר למקדש.
מקצת מהמנהגים שהם זכר לחורבן:
מקצת מהמנהגים שהם זכר למקדש:
ויקטור קאהן
ויקטור קאהן (ברוסית: Виктор Кан; 1889, מוסקבה – 6 באוקטובר 1971, ניצה) היה שחמטאי יהודי-רוסי-צרפתי.
קאהן נולד במוסקבה אך עזב את רוסיה בשנת 1912 והגיע בסופו של דבר לצרפת, לאחר ששהה בשוודיה, דנמרק וגרמניה. קאהן ניצח באליפות קופנהגן בשנת 1916; שנתיים מאוחר יותר חלק באותה תחרות מקום 8-9.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלק קאבן מקום ראשון-שני בתחרות הארלם 1919. בשנת 1920 הגיע למקום העשירי בתחרות פריז (ניצח: פרדריק לאזארד). בשנת 1921 הגיע למקום השלישי בתחרות אוטרכט (ניצח: אדולף אולנד). בשנת 1922 חלק מקום 2-3 בתחרות פריז (ניצח: אנדרה מופאנג). בשנת 1923 ניצח קאהן בתחרות פריז לזכרו של פילידור.
בשנת 1924 חלק קאהן מקום 4-7 בתחרות פריז (ניצח: אז'ן זנוסקו-בורובסקי). בשנת 1925 חלק קאהן מקום 5-7 באליפות פריז (ניצחו: אברהם באראץ וויטלי הלברשטט), הגיע למקום הרביעי בתחרות סקרבורו (ניצח: מסימיליאנו רומי ), חלק מקום ראשון שני עם ברטראן בתחרות פריז. בשנת 1926 חלק מקום 3-4 באליפות פריז (ניצח: לאון שוורצמן ), חלק מקום 3-4 בתחרות פריז (ניצחו: פטר פוטמקין וויטלי הלברשטט), חלק מקום 5-6 בתחרות סקרבורו (ניצח: אלכסנדר אלכין) והגיע שלישי בתחרות פריז (ניצח: אברהם באראץ). בשנת 1927 חלק מקום 8-9 באליפות פריז (ניצח: אברהם באראץ). בשנת 1930 חלק מקום 3-5 באליפות פריז (ניצח: יוסף צוקרמן). לאחר שקאהן התיישב בעיר ניצה, הוא קיבל אזרחות צרפתית. בשנת 1932 הגיע למקום התשיעי באליפות צרפת ה-11 (ניצח: מוריס רייזמן). בשנת 1933 חלק מקום 3-4 באליפות צרפת ה-12 (ניצח: אריסטיד גרומר). בשנת 1934 ניצח קאהן באליפות צרפת ה-13 שהתקיימה בפריז, חלק מקום ראשון שני עם מוריס רייזמן באליפות ה-16 של פריז והגיע למקום השני, לאחר אז'ן זנוסקו-בורובסקי בתחרות ניצה. בשנת 1935 חלק מקום ראשון שני עם ג'ורג' קולטנובסקי בתחרות מולט. בשנת 1937 הגיע למקום השלישי בתחרות ניצה (ניצח: אלכסנדר אלכין) והגיע למקום השלישי בתחרות טולוז, אליפות צרפת ה-16 (ניצחו:  אריסטיד גרומר ואמדה ג'יבו). בשנת 1938הגיע למקום הרביעי באליפות ה-17 של צרפת (ניצחו: מוריס רייזמן ואריסטיד גרומר).
קאהן ייצג את נבחרת צרפת בארבע אולימפיאדות, ואת רוסיה פעם אחת: באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז (1924). השיג 1.5 נקודות מחמישה משחקים ולא השתתף בשלבים הבאים מסיבה לא ידועה.
באולימפיאדת השחמט 1931 שיחק קאהן בלוח השלישי של נבחרת צרפת, והשיג 3.5 נקודות מ-13 משחקים.
באולימפיאדת השחמט 1933, אולימפיאדת השחמט החמישית שאורגנה על ידי פיד"ה שיחק קאהן בלוח השלישי של נבחרת צרפת וצבר 6 נקודות ב-12 משחקים.
באולימפיאדת השחמט 1935, אולימפיאדת השחמט השישית שאורגנה על ידי פיד"ה שיחק קאהן בלוח הרביעי של נבחרת צרפת וצבר 3 נקודות ב-9 משחקים.
באולימפיאדת השחמט 1939, אולימפיאדת השחמט השמינית שאורגנה על ידי פיד"ה שיחק קאהן בלוח השלישי של נבחרת צרפת וצבר 6.5 נקודות ב-18 משחקים
מייסון
מייסון (Mason) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו בנאי.
פייטרו לורנצטי
פייטרו לורנצטי (באיטלקית: Pietro Lorenzetti) או פייטרו לאורטי (Laurati) (1280 בקירוב – 1348) היה צייר איטלקי, בן תקופת הרנסאנס, מאסכולת סיינה. הוא היה פעיל בין השנים 1306–1345 בקירוב. יצירתו, בעלת המאפיינים הנטורליסטים, בישרה את אמנות הרנסאנס. אחיו היה הצייר אמברוג'יו לורנצטי.
ביוגרפיה
מעט ידוע על חייו של לורנצטי מלבד שנולד, כנראה, בסיינה בסוף המאה ה-13 (1280/90 בערך), וכנראה מת שם בשנת 1348 כקורבן של מגפת המוות השחור הראשונה.
פייטרו עבד באסיזי, פירנצה, פיסטויה, קורטונה וסיינה (שם נמצאת יצירות "לידת הבתולה"), אם כי הכרונולוגיה המדויקת אינה ידועה. עבודתו מעידה על השפעתם של דוצ'ו, שייתכן כי עבד בסטודיו שלו, אולי לצד סימונה מרטיני, ג'וטו די בונדונה וג'ובאני פיזאנו.
לדברי ג'ורג'ו וזארי, ציורי הקיר של פיטרו עיטרו את חזית כנסיית סנטה מריה דלה סקאלה שבסיינה. לרוע המזל, ציורי הקיר – הנחשבים כיום כעבודתם של שני האחים לורנצטי – נהרסו בשנת 1720.
בשנים 1336-1337 הוא עבר על הפרסקה "צליבת ישו" שמוצגת בסכניה בסיינה.
יצירת המופת שלו היא סדרת פרסקות בכנסייה התחתונה של הבזיליקה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי, שם צייר סדרה של סצנות גדולות המתארות את הצליבה, ההורדה מהצלב ואת הקבר. הדמויות ביצירות אלה מציגות אינטראקציות רגשיות. ניתן לראות בהן את ההשפעה הנרטיבית של ציורי הקיר של ג'וטו. ביצירות אלה ואחרות של הכנסייה התחתונה. האחים לורנצטי ומתחריהם בני זמננו מפירנצה, כג'וטו וממשיכיו ברנרדו דאדי ומאסו די באנקו, זרעו את המהפכה הציורית האיטלקית שחילצה דמויות מהרקע המוזהב של האיקונוגרפיה הביזנטית לעולמות ציוריים של ערים, אדמות ואוויר.
ולווין גרדן סיטי
ולווין גרדן סיטי (באנגלית: Welwyn Garden City) היא עיר בהרטפורדשייר, אחד ממחוזות אנגליה. העיר ממוקמת כ-32 קילומטרים מקינג קרוס בלונדון. היא נוסדה בשנת 1920 והייתה אחת מהערים החדשות הראשונות (מאז 1948).
טבילת ידיים
בהלכה, טבילת ידיים היא פעולה המטהרת את הידיים, בדומה לנטילת ידיים. במקרים אחדים נטילת ידיים אינה מועילה ויש צורך דווקא בטבילת ידיים.
הלכות הטבילה
ככלל, הלכות טבילת ידיים משלבות את הלכות נטילת ידיים עם הלכות טבילת גוף וטבילת כלים. הטבילה אינה צריכה לכלול את 2 הידיים, וניתן לטהר יד אחת באמצעות טבילה ואת היד השנייה באמצעות נטילה.
דין טבילת ידיים קל יותר בכמה היבטים מנטילת ידיים: אין צורך לטבול ידיים פעמיים, אין צורך להגביה ידיים וגם לא לנגב ידיים לאחר הטבילה. המים שבמקוואות ובמעיינות כשרים לנטילה אפילו אם השתנו מראיהן והם אינם צלולים.
בדומה לכך, יש סוברים שניתן להקל בדיני המים של טבילת ידיים גם ביחס לטבילת הגוף וטבילת כלים, כגון בשיעור המים הנדרש או בדינם של מים שאובים, כמבואר להלן.
שיעור המים הנדרש
בהלכות טבילה קיימים מספר הבדלים בין טבילה במעיין לטבילה במי מקווה. אחד ההבדלים הוא שבמקווה יש צורך שיהיו מים בשיעור של 40 סאה, ואילו במעיין די בשיעור כלשהו מבחינה עקרונית כדי לטהר. לפי הרמב"ם והראב"ד כלל זה נכון גם לגבי טבילת אדם, ולכן בטבילת ידיים במעיין אין צורך שיהיו במעיין 40 סאה. וכך נפסק בשולחן ערוך.
נחלקו הראשונים מהו שיעור המים הנדרש בטבילת ידיים במקווה: רש"י, רמב"ם ומרדכי סוברים כי ניתן לטבול ידיים רק במקווה הכשר לטבילת אדם, כלומר שיש בו 40 סאה. לעומתם, רבנו יונה ורשב"א סבורים כי ניתן לטבול ידיים במקווה שיש בו רביעית, כיוון שמהתורה רביעית היא שיעור מספיק לטבילת כלים, והצורך לטבול כלים ב-40 סאה הוא מדרבנן, וכיוון שנטילת ידיים היא מדרבנן - יש להקל. להלכה, בשולחן ערוך נפסק שניתן להקל ולטבול ידיים ברביעית מים, והרמ"א כתב שיש להחמיר לכתחילה לטבול דווקא במקווה שיש בו 40 סאה.
מים שאובים
הראב"ד סובר שניתן להקל ולטבול ידיים ב-40 סאה מים שאובים, כמו בטבילת בעל קרי, בתנאי שהמים אינם בכלי אלא מחוברים לקרקע. לעומתו, הרמב"ם פוסק שאין לטבול ידיים במים שאובים. וכך פסקו אחרונים רבים. לפי רבי יוסף קארו, גם לשיטת הרמב"ם ניתן להמשיך המים השאובים ולסמוך על הסוברים שבכך הם כשרים לטבילה.
לקדשים
למרבית העניינים, למשל אכילת לחם של חולין (שאינו קדוש) ואכילת תרומה, ניתן להסתפק בנטילת ידיים רגילה, ואין צורך דווקא בטבילת ידיים, אף שהיא מועילה אם התבצעה. לעומת זאת, לפני אכילת דברים המוגדרים קדשים (בעיקר קרבנות), תקנו חכמים שיש להטביל את הידיים דווקא, ולא ליטול אותם.
האמוראים נחלקו בהיקפו של דין זה. לדעת רבי חנינא בריה דר' הלל, דין זה נאמר גם בסתם ידיים של הבא לאכול קדשים, אך לדעת רבי אלעזר דווקא מי שיודע שידיו טמאות צריך להטביל אותן לפני האכילה, ולאדם רגיל די בנטילת ידיים. הראשונים נחלקו אף הם במחלוקת זו. האחרונים דנו בשאלת טבילת הידיים לפני אכילת קרבן פסח, לאור העובדה שאין טבילה נזכרת בסדרי ליל הסדר.
הברכה
כאשר נדרשת נטילת ידיים ואדם טובל את ידיו, נחלקו מהי הברכה שיש לברך על טבילת הידיים. תוספות, הסמ"ג, מרדכי ועוד ראשונים סבורים שיש לברך, ויש שהוסיפו שניתן לברך , אך אין לברך "על נטילת ידיים", משום שאינו נוטל. לעומתם, הרשב"א ותלמידי רבנו יונה סבורים שיש לברך , כיוון שהמצווה היא נטילת ידיים ואין מצווה לטבול את הידיים, והטבילה אינה אלא אופן שמקיימים בו את הציווי ליטול את הידיים. השולחן ערוך פסק כדעת הרשב"א. הרמ"א פסק כדעת התוספות, אך אחרונים רבים חלקו עליו, ויש שהכריעו שאם המים כשרים גם לנטילת ידיים, יברך "על נטילת ידיים" גם כשטובלן, ואם המים פסולים לנטילה וכשרים רק לטבילה, יברך על טבילת ידיים.
דירקציה קינו
דירקציה קינו הוא אחד האולפנים המובילים ברוסיה וזוכה לתמיכה ממשלתית רבה. זהו אחד האולפנים הבודדים ברוסיה שמקבלים מימון חוזר בלתי ניתן לפרעון מקרן הקולנוע הממשלתית, משום שהסרטים שמפיקה חברת הסרטים הופכים לשוברי קופות, כגון "צחוק הגורל 2" ,"ויסוצקי. תודה שאני חי" ו"ויקינג". נכון לשנת 2015, הכנסות האולפנים עמדו על 134.8 מיליון רובל, ההפסד הנקי עמד על 30 מיליון רובל בלבד.
הנהלה
בעלי החברה הם דמיטרי יגורוב (המחזיק ב-75% מהמניות) והמנהל הראשון שלה סרגיי אבאסוב (25%), מנכ"ל החברה (מאז אפריל 2007) הוא אנטולי מקסימוב, שאומנם עזב את הערוץ הראשון אך ממשיך לשתף עמו פעולה בהפקות הקולנוע והטלוויזיה. עד שנת 2010, דז'אניק פאיזייב היה סמנכ"ל החברה ויחד עם מקסימוב, הפיק פרויקטים עבור האולפנים.
מאבק בפיראטיות
ראש החברה, המפיק אנטולי מקסימוב, התבטא כנגד ההורדות הבלתי חוקיות ואמר כי "אתרים, שמציעים טורנטים, מרוויחים ואוספים את הקהל שלהם על חשבון חומר גנוב. כל ספק [אינטרנט] יכול לעקוב איזה סרטים הורדתם. אתם צריכים לשלם על מה שהורדתם. לא תשלמו — ינתקו את האינטרנט."
ב-13 באוגוסט 2013, 13 יום לאחר כניסת החוק נגד פירטיות לתוקף, הגישו האולפנים שתי בקשות לבית המשפט העירוני של מוסקבה להגביל את הגישה לסרטים "ויסוצקי. תודה שאתה חי", "אדמירל" וסדרות הטלוויזיה "החתרן 2: סוף המלחמה" ו"הנחיתה", שהביאו לחסימת שני אתרים שהפיצו באופן לא חוקי את הפרויקטים הנ"ל.
משה גושן
משה גושן (5 בדצמבר 1921, ד' בכסלו תרפ"ב – 25 ביוני 1984, כ"ה בסיוון תשמ"ד) היה ראש המועצה השלישי וראש העירייה הראשון של קריית מוצקין.
ביוגרפיה
משה גושן (לשעבר "גרשונוביץ'") נולד בראבה, שבין לודז' לוורשה שבפולין. בגיל שבע עברה המשפחה ללודז' שם נחשף לתנועת "ברק", ברית הקנאים של מאיר גרוסמן (גרוסמניסטים) שפרשה מהתנועה הרוויזיוניסטית. אחר כך הצטרף לתנועת "גורדוניה" שם עוצבה השקפת עולמו הפוליטית-ציונית. לאחר בר המצווה נשלח ללמוד אריגה אולם שאף להיות עיתונאי.
במלחמת העולם השנייה, היה בין מארגני ההתקוממות היהודית בגטו וכיהן כסגן יו"ר הוועד המרכזי של התנועות הציוניות.
לאחר פטירת אביו ב-1944 נלקח עם אמו, אחותו ושני אחיו הקטנים למחנה ההשמדה אושוויץ. כעבור שבועיים נשלח למחנה העבודה אלטהיימר בשלזיה. שם חלה במחלה קשה שהצילה אותו מצעדת המוות שביצעו הגרמנים טרם שחרור המחנה. לאחר הפגזת המחנה על ידי בעלות הברית נמלט ליער הסמוך ויצא לאחר הגעת כוחות השחרור. ב-1945 נסע לאתר את משפחתו והגיע לברגן-בלזן, שם הכיר את רעייתו, רגינה.
ב-1946, לאחר שלא מצא איש מבני משפחתו, הגיע למחנה הפליטים ציילזהיים ליד פרנקפורט בגרמניה. במחנה החל לעסוק בסיוע לפליטים ונרתם לפעילות ציונית, כשהוא נאבק בכוונת הפליטים להגר לארצות הברית במקום לארץ ישראל. אחד האמצעים היה העיתון "קול ישראל", אותו ייסד עם עוד כמה חברים.
פעילותו בארץ וראשות המועצה
עם עלייתו לארץ ישראל, הגיע גושן ישירות לקריית מוצקין. הוא שימש פקיד ב"תנובה", הצטרף למפא"י, ובהמשך נבחר לכהן כחבר המועצה המקומית.
בשנת 1958 היה חלק ממהפך פוליטי במועצה, שבסופו הודח ראש המועצה הוותיק אריה גרושקביץ ונוח עלוני נבחר לראש המועצה.
ב-1959, לראשונה בקריית מוצקין, איבדה מפלגת הציונים הכלליים את השלטון, גושן נבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית מטעם מפא"י, והיה לראש המועצה השלישי בתולדותיה.
בתקופתו פורקה אגודת המים השיתופית, השריד האחרון לאגודה השיתופית המייסדת, ונושא אספקת המים עבר לניהול המועצה.
גושן הבין כי לאור מיקומה של הקריה, ללא חוף ים לתיירות או אזור תעשייה, חובה עליו לפעול להפיכתה למרכז השירותים והמסחר של הקריות. תכנון המרכז המסחרי "רבמד" והקמתו, היו חלק מהתוכנית הגדולה להקמת בית חולים מרכזי, משרדי ממשלה ועוד, שנגדעה לאחר שנים.
גושן פעל לשינוי מעמד המועצה המקומית לעיר. ב-1976, לאחר הענקת מעמד עיר למועצה המקומית, היה משה גושן לראש העיר הראשון של קריית מוצקין. בתפקיד זה כרת ברית ערים תאומות עם העיר טקומה שבארצות הברית ועם העיר באד קרוייצנאך שבגרמניה.
הותיר אחריו את רעייתו רגינה ושלושת ילדיהם. שני בניו הם אנשי חינוך ובעשור הראשון של המאה ה-21 כיהנו כמנהלי בתי ספר תיכוניים - ד"ר דודי גושן בתיכון קריית חיים, ויגאל גושן, אשר שימש מנהל התיכון העירוני בקריית מוצקין, ועבר לאחר מכן לשמש מנהל תיכון בנהריה.
עיריית קריית מוצקין קראה על שמו של משה גושן את השדרה הראשית בעיר ומועדון גמלאים השוכן באותו רחוב. כמו כן, נקרא על שמו אולם הכדוריד "אולם גושן", אשר נחנך סמוך לפטירתו ומהווה את אולמה הביתי של מכבי קריית מוצקין.
בעיית המסה החסרה
בעיית המסה החסרה היא אחת הבעיות הפתוחות המרכזיות באסטרופיזיקה המודרנית.
לפי חוק הכבידה של ניוטון מושפע מסלולו של עצם בחלל בעיקר מכח המשיכה של עצמים סמוכים לו. עוצמת כח המשיכה תלויה במרחקו ובמסתו של העצם המושך. כך למשל, תנועתן של גלקסיות בצביר תלויה במסתן של הגלקסיות האחרות בצביר.
בגלקסיות ספירליות נעים רוב הכוכבים במסלול מעגלי סביב מרכז הגלקסיה. אפשר לחשב את מהירותו של כוכב בשולי הגלקסיה מתוך מסתה המשוערת. ככל שהגלקסיה כבדה יותר, כך ינועו בה הכוכבים מהר יותר.
החומר המאיר בגלקסיה, שבו אפשר לצפות ישירות, הוא כוכבים, ענני גז ואבק בין כוכבי, שאת מסתם ניתן להעריך בשיטות אסטרונומיות מקובלות. עדויות שהחלו להצטבר בשנות ה-70 של המאה ה-20 מצביעות על כך שאם הערכת מסת הגלקסיה לפי עוצמת ההארה שלה נכונה, אזי מהירותם של ענני מימן בשולי גלקסיות ספירליות רבות, גבוהה בהרבה מהמהירות הצפויה להם על פי חוק הכבידה של ניוטון. אם מניחים שחוק הכבידה וחוקי התנועה של ניוטון בכל זאת תקפים, מתחייב מכך שעוצמת ההארה של החומר הגלקטי איננה מהווה מדד להערכת המסה הגלקטית.
אי התאמה בין הערכת מסה גלקטית לפי עוצמת ההארה לבין מהירויות של גלקסיות בצבירים זוהתה כבר ב-1933 בתצפיות שערך האסטרופיזיקאי השווייצרי פריץ צוויקי כשהשתמש לצורך חישוביו במשפט הוויראליות. על-פי ההערכות המקוריות של צוויקי, הגלקסיות שבהן צפה כבדות פי ארבע מאות מן המסה שנצפתה ישירות. מאז השתכללו הן אמצעי התצפית והמדידה והן המודלים של מבנה הכוכבים, וכיום (2018) ההערכה הרווחת היא שמסת החומר הרגיל מהווה רק כ-4.9% ממסת החומר ביקום, בעוד 95.1% היא מסת חומר אפל או אנרגיה אפלה.
תאוריות אחרות מערערות על התוקף האבסולוטי של חוקי ניוטון. על פי המפורסמת בהן, דינמיקה ניוטונית מתוקנת, הערכת המסה הגלקטית על פי עוצמת ההארה כמקובל היא נכונה, ומהירות הסיבוב החריגה של כוכבים בשולי גלקסיות ספירליות לא נובעת מנוכחותו של חומר אפל אלא מכך שהחוק השני של ניוטון איננו תקף עבור תאוצות הנמוכות מערך נתון (a0 ≈ 1.2 x 10−10 m s−2), וחומר הנמצא בתאוצות בעלות ערכים נמוכים כאלה מציית לחוק שונה. מכאן נובע שחוק הכבידה של ניוטון איננו תקף כאשר התאוצה הרדיאלית היא בעלת ערכים נמוכים כמו אלה המתקיימים בשולי הגלקסיות הספירליות בהן נצפית התופעה, וחוק אחר המתאים לתצפיות תופס את מקומו.
ניתוח פיזור המסה בגלקסיה אופיינית
חומר הנמצא במרחק r ממרכז הגלקסיה נע במהירות משיקית הקרובה ל-, כאשר \ M(r) היא מסת החומר הגלקטי המרוכזת בתוך הרדיוס r. בגלקסיה שבה פיזור המסה הוא בעל סימטריה מעגלית צופים חוקי ניוטון שמהירות הסיבוב תלך ותתקרב לאפס כאשר r גדל. עקומת סיבוב כזאת מתוארת כקו A באיור משמאל.
עקומת המהירות האופיינית לתצפיות בפועל היא העקומה המסומנת B באיור, שעל פיה מהירות הסיבוב מתקרבת לקבוע v_1. על מנת שהיא תתאים לחוקי ניוטון יש להניח שפיזור המסה בגלקסיה הוא, כלומר, יש יותר מסה הרחק ממרכז הגלקסיה מאשר קרוב למרכז. מבנה היפותטי זה של פיזור החומר האפל בגלקסיה נקרא הילה.
לקריאה נוספת
צפריר קולת, הצד האפל של היקום, הוצאת מפה, תל אביב, 2004.
איתי ולדמן
איתי ולדמן (נולד ב-2 באפריל 1979) הוא עיתונאי ישראלי המכהן כדובר עיריית תל אביב יפו החל מאפריל 2022. קודם לכן היה עורך מאקו ועורך המגזין "Time Out תל אביב".
ביוגרפיה
בשנת 2005 עבר ולדמן לערוך את מדור המוזיקה של שבועון התרבות "Time Out תל אביב". כעבור שנתיים התמנה לסגן העורך, ולאחר שנתיים נוספות מונה לעורך השבועון במקומו של אמיר בן דוד.
בשנת 2008 הצטרף לפאנל התוכנית "טינופת", אשר שודרה ב-HOT3. בנוסף לעבודתו העיתונאית הופיע כדי.ג'יי ברחבי תל אביב.
בפברואר 2014 התמנה ולדמן לעורך הראשי של אתר מאקו. שימש בתפקיד עד ינואר 2022.
באפריל 2022 מונה לשמש כראש מינהל תקשורת ושיווק בעיריית תל אביב-יפו.
יהודה גראמי
הרב יהודה גראמי הוא הרב הראשי של יהודי איראן וחבר איחוד הרבנים במדינות האסלאם.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תשמ"ד בטהראן מספר שנים לאחר המהפכה האיראנית, למשפחה שומרת מצוות בעלת שורשים עתיקים בפרס, אביו ד"ר שלמה גראמי שימש כרופא מנתח במספר מרכזים רפואיים בטהראן ביניהם המרכז הרפואי היהודי 'ספיר'.
בילדותו למד בבית ספר מקומי והשתתף בתלמוד תורה שהתקיים מחוץ לשעות הלימודים.
בגיל 15 הגיע לארץ - דרך טורקיה, ולמד במשך שנה בישיבת עטרת ישראל בירושלים.
לאחר מכן עבר לישיבת נר ישראל בבולטימור שבמרילנד, שם למד במשך מספר שנים, במהלכם קיבל סמיכה לרבנות.
בגיל 25 חזר לאיראן ונישא לציפורה, ילידת איראן גם היא.
לאחר חתונתו החל למסור שיעורי תורה, החל להתעסק בענייני כשרות, בתי דין ומקוואות.
הוא מונה על ידי הקהילה היהודית באיראן לשמש כרבם, המשטר האיראני מכיר בו כרב הראשי של איראן, ומזמינו לוועידות בין-דתיות.
הרב יהודה חבר באיחוד הרבנים במדינות האסלאם.
התבטאויות
גראמי דובר פרסית ועברית והוא מתראיין לעיתים בתקשורת ואף בעברית, אך לא לכלי תקשורת ישראליים. השלטונות האיראניים מקפידים על חופש דת, ולכן הם מכירים בתפקידו ובמעמדו של גראמי.
ים קספרס אנשל
ים קספרס אנשל (נולדה ב-15 בפברואר 1998) היא דוגמנית ישראלית שלקחה חלק בתחרות מלכת היופי של ישראל לשנת 2016 וזכתה במקום השני בתואר של נערת ישראל. עקב זכיתה נבחרה לייצג את ישראל בתור מיס ישראל בתחרות מיס יוניברס.
חיים פרטיים
ים נולדה ב-1998 בהרצליה, ישראל. ים גדלה כשהיא גרה על היאכטה של אביה במרינה שבהרצליה. בתקופת החטיבה והתיכון הייתה חלק מכיתת המחוננים האזורית, בגיל 14 הייתה לסגנית אלופת ישראל ברכיבה על סוסים. לאחר סיום התיכון התגייסה לצה"ל.
זאב סמילנסקי
זאב סמילנסקי (ז"ס; כ"ו באלול תרל"ג, 18 בספטמבר 1873, סמילה, פלך קייב, רוסיה (אוקראינה) – ט"ו בטבת תש"ד, 11 בינואר 1944, רחובות, ארץ ישראל) היה סופר עברי, פובליציסט, מורה, חלוץ, עיתונאי, עורך (מעורכי "הפועל הצעיר"), חקלאי וסטטיסטיקן (מנהל המחלקה לסטטיסטיקה של עיריית תל אביב). מסופרי משפחת סמילנסקי, אביו של הסופר ס. יזהר.
קורות חיים
זאב סמילנסקי נולד בעיירה סְמילה שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אמו הייתה ממשפחת אדמו"רי צ'רנוביל. דודיו (אחי אביו) היו מאיר-סיקו סמילנסקי ומשה סמילנסקי. אחיו הצעיר, דוד סמילנסקי, היה לימים סופר, פובליציסט ופעיל ציוני, ממייסדי תל אביב וחבר הוועד הראשון של העיר.
סמילנסקי גדל ולמד בעיירות אוקראינה, על פי נדודי המשפחה. בנעוריו נתפס לרעיון הסוציאליזם, והצטרף לתנועה הציונית. עלה לארץ ישראל כשהיה איש צעיר כבן שמונה עשרה, בשנת 1891. עסק בנפחות ועבודות מתכת במושבות ראשון לציון וחדרה. בשל מחלת הקדחת נאלץ לשוב לאוקראינה, והיה מורה לעברית ותנ"ך בעיירות שונות, בפלך חרסון.
בראשית המאה ה-20 עלה בשנית לארץ ישראל, והתיישב במושבה רחובות, שם נאחזו אחדים מבני המשפחה. ברחובות שימש כמורה, ואחר כך עשה ניסיונות להיות איכר עצמאי. היה בין המתיישבים הראשונים בחולדה, בניסיון ההתיישבות הראשון שם שנכשל. את רוב שנותיו עשה במשק החקלאי הקטן שלו ברחובות, אבל היה מקושר עם כל העילית התרבותית של העלייה השנייה.
סמילנסקי נשא לאישה את מרים וַיְץ, אחותו של יוסף ויץ.
זאב סמילנסקי החל בעבודתו העיתונאית והפובליציסטית כבר בעת עלייתו הראשונה לארץ. הוא כתב לעיתונים העבריים בארץ ובגולה, ועסק בעיקר בנושאי ההתיישבות החקלאית, בנושאי כלכלה ובנושאים הלקוחים מסדר היום של התנועה הציונית. כתבי העת העיקריים שבהם השתתף היו "הפועל הצעיר", "המליץ", "העולם", "השילוח", "העומר", ו"בוסתנאי".
זאב סמילנסקי כתב מאמרים רבים מאוד שלא כונסו עד היום. בכתיבתו השתמש בשמות עט שונים, שהידועים בהם הם ז"ס, בן-ישראל, בוסתנאי ועוד. בנו, הסופר ס. יזהר, הנציח אותו ביצירותיו. גם בראשונות, כמו הסיפור "בוקרו של חלוץ זקן", אבל במיוחד באחרונות, כמו בספר "מקדמות". זאב סמילנסקי נזכר רבות גם בכתבי דודו, משה סמילנסקי ואחיו דוד סמילנסקי.
בנו הבכור של סמילנסקי, ישראל, עסק בחקלאות מיום שסיים את לימודיו בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. בפברואר 1942 נהרג בתאונת דרכים בעת שנסע לנגב בשליחות הקרן הקיימת. מותו השפיע באופן ניכר על סמילנסקי, ומצבו הבריאותי הלך והידרדר, עד שנפטר בינואר 1944 ברחובות משבץ לב, בגיל 70. נקבר ברחובות לצד בנו ישראל. הותיר אלמנה, בן, נכד ונכדה.
נכדו זאב, בן הזקונים של ס.יזהר שנולד ב-1954 קרוי על שמו.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
אלירן אלקיים
אלירן אלקיים (נולד ב-30 באוקטובר 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
אלקיים החל את הקריירה במחלקת הנוער של מכבי חיפה. לאחר שתי עונות בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהן לא זכה לדקות משחק רבות, הושאל אלקיים למכבי פתח תקווה לעונה אחת. בפתח תקווה היה אלקיים לשחקן הרכב ועזר לה להתברג בצמרת. כשחזר לחיפה הוא שוב לא זכה לדקות משחק רבות, אך לאחר שדניאל בריילובסקי החליף את גיורא שפיגל כמאמן, הפך אלקיים לשחקן הרכב קבוע בקבוצה. את משחק גמר גביע המדינה, בו חיפה ניצחה את הפועל ירושלים וזכתה בגביע, החמיץ אלקיים בשל כרטיס אדום.
לאחר השיקום חזר אלקיים לשחק כדורגל. לאחר עונת 2000/2001 בה לא מצא את מקומו במכבי חיפה, הושאל אלקיים ליריבה העירונית, הפועל חיפה. במהלך עונה זו התאבד הבעלים רובי שפירא, ובסופה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית. לאחר הירידה עבר אלקיים להפועל פתח תקווה לעונה אחת, ולאחריה חזר לשורות הפועל חיפה, ששיחקה עדיין בליגה הלאומית, הפעם כקפטן הקבוצה. בעונת 2003/2004 העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה, שם הפסידה 4-1 לבני סכנין, והצליחה לחזור לליגת העל. בעונה שלאחר מכן שוב ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
לאחר הירידה חתם אלקיים בשורות הפועל נצרת עלית, וגם איתה ירד לליגה הלאומית. עונה לאחר מכן עבר לקבוצת בני יהודה תל אביב. באחד ממשחקי האימון בתחילת אותה עונה איבד אלקיים את הכרתו, וניצל בזכות טיפול מהיר של הצוות הרפואי שנכח במקום. לאחר שלא התאקלם בבני יהודה עבר בחלון ההעברות בינואר שוב להפועל חיפה, עד לסיום העונה. בעונת 2007/2008 חזר להפועל נצרת עלית, אך גם את עונה זו לא סיים באותה קבוצה, ונטש בסוף ינואר לטובת בית"ר שמשון תל אביב, איתה העפיל עד לחצי גמר גביע המדינה. לאחר שנה וחצי בקבוצה עבר לשחק במכבי כפר כנא, ובקיץ 2011 פרש ממשחק פעיל, לאחר ששיחק בעונתו האחרונה במכבי עירוני קריית אתא.
אלקיים מתגורר בקריית אתא, נשוי ואב לשניים. עוסק בנדל"ן.
יבגני ברייב
יבגני ברייב (ברוסית: Евгений Бареев; נולד ב-21 בנובמבר 1966 באמנז'לינסק שמחוז צ'ליאבינסק בברית המועצות) הוא שחמטאי סובייטי-רוסי-קנדי בדרגת רב אמן. הוא הגיע לחצי גמר אליפות העולם 2004.
נכון ליולי 2021, הוא מדורג במקום הראשון בקנדה לפי מד כושר.
ביוגרפיה
יבגני ברייב נולד בברית המועצות. בשנת 1982 זכה באליפות העולם לבני גילו. באליפות העולם לנוער בשנת 1986 הוא חלק את המקומות 3–5.
בשנת 2002 ברייב ניצח בתחרות חשובה בהולנד לאחר שהקדים את פטר לקו, מייקל אדמס ואלכסנדר מורוזביץ'.
בשנת 2004 הוא הגיע לחצי גמר של אליפות העולם ובו הודח על ידי וסלין טופאלוב. באליפות העולם 2007 הוא ניצח את יהודית פולגאר בסיבוב הראשון, ובסיבוב השני הפסיד לפטר לקו.
בגביע העולם בשחמט 2005 הוא הודח ברבע הגמר.
בשנים 2010–2011 הוא היה מאמן נבחרת רוסיה בשחמט.
בשנת 2015 ברייב עבר להתגורר בקנדה. בנובמבר 2018 חזר לפעילות תחרותית לאחר הפסקה של שנתיים.
יבגני ברייב באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1990 ל-2018 השתתף ברייב ב-7 אולימפיאדות שחמט:
נמל התעופה דבלין
נמל התעופה דבלין (באירית: Aerfort Bhaile Átha Cliath, באנגלית: Dublin Airport) הוא נמל תעופה בין-לאומי המשמש את אזור דבלין בירת אירלנד. הנמל ממוקם כעשרה קילומטרים צפונית לדבלין, סמוך לעיר סוורדס שבמחוז פינגל. בשנת 2019 עברו בנמל התעופה כ-32.9 מיליון נוסעים ב-226,181 תנועות מטוסים, נתון המציב אותו כנמל התעופה העמוס באירלנד ובאי האירי בכלל.
נמל התעופה משמש בעיקר יעדים קצרים ובינוניים, וכן מספר יעדים בין-יבשתיים, בעיקר למזרח התיכון ואמריקה הצפונית. הנמל משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברת הדגל האירית אייר לינגוס, לחברת התעופה הזולה הגדולה באירופה, ריאנאייר, ולמספר חברות אזוריות.
השנים הראשונות
בשנת 1936 הקימה ממשלת אירלנד את חברת התעופה אייר לינגוס, שהחלה להפעיל טיסות משדה התעופה הצבאי קייסמנט. בשנת 1937 החלו בבניית הנמל החדש באזור שנקרא קולינסטאון, ששימש כבסיס לחיל האוויר הבריטי במלחמת העולם הראשונה. עד לסוף שנת 1939 נבנו משטחי דשא לנחיתה, וכן כבישים פנימיים, חניונים, ומערכת תאורה חשמלית. טיסת הבכורה יצאה ב-19 בינואר 1940 לליברפול, אנגליה. בשנת 1940 החלו בבניית בית הנתיבות בנמל, ובתחילת 1941 הוא נפתח לציבור. המבנה תוכנן על ידי האדריכל דזמונד פיצג'רלד, אחיו של גארט פיצג'רלד שהיה פעמיים הטישך. עיצוב המבנה הושפע ממראה גשרי האוניות של אותה התקופה, והוא כיום מבנה לשימור.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הופסקו מרבית הטיסות לשדה התעופה. הקו היחיד שפעל בשנות המלחמה היה הקו לליברפול של איר לינגוס, לתקופה קצרה הופעלו גם טיסות לשדה התעופה ברטון הסמוך למנצ'סטר. בשנת 1947 הושלמה בנייתם של שלושה מסלולים מבטון.
משנות החמישים
בשנות החמישים הורחב הנמל, כדי להתמודד עם הגידול המתמיד. חברות תעופה חדשות החלו לפקוד את הנמל, בהם בריטיש איירווייז, סבנה ו-BKS. בשנת 1958 הושק קו טרנס-אטלנטי ראשון דרך שאנון. בשנות השישים פקדו את הנמל באופן קבוע מטוסי סילון כבואינג 707, בואינג 737, BAC-11 והוקר סידלי טריידנט. בשנת 1969 עברו בנמל 1,737,151 נוסעים.
בשנת 1971 הזמינה אייר לינגוס שני מטוסים רחבי גוף מדגם בואינג 747. המטוס הראשון שנמסר בחודש מרץ, ביצע מטס חגיגי מעל רחוב או'קונל ביום פטריק הקדוש. עד לסוף העשור היו בצי אייר לינגוס שלושה מטוסים מדגם זה. כדי להתמודד עם גודל המטוס, נפתחה בשנת 1972 זרוע חדשה המסוגלת להכיל כחמשה מיליון נוסעים בשנה. הצמיחה בשדה התעופה בשנות השבעים, לה ציפו בעקבות ההשקעות הרבות בשדה התעופה ובאייר לינגוס, לא התממשה.
משנות השמונים
בשנת 1983 פתחה אייר לינגוס את "אייר לינגוס קומיוטר", שקהל היעד שלה היו אוכלוסיית היוממים, אשר הפעילה טיסות יומיות קבועות לשדות תעופה קטנים באירלנד ובבריטניה. טיסות אלו הופעלו באמצעות מטוסי טורבו-פרופ, מתוצרת סאאב ופוקר. מרבית קווים אלו הושבתו עקב פיתוח רשת הכבישים המהירים באירלנד.
התחרות העזה שהתפתחה בשוק הטיסות במדינה, בעיקר בקו דבלין-לונדון, הביא לכך שבשנת 1989 עברו בנמל התעופה כ-5.1 מיליון נוסעים. באותה השנה, נפתחו מסלול חדש שאורכו 2,640 מטרים, ומרכז בקרת תעבורה אווירית.
בשנות התשעים המשיך הנמל להתרחב במהירות, השלוחה הראשונה לבניין הטרמינל הישן, הוארכה משמעותית. כן נבנתה שלוחת B החדשה, שצוידה בגשרי עלייה למטוס. קומת הקרקע של הטרמינל הישן הוחזרה לפעילות על מנת שיוכלו להפעיל ממנו שערי יציאה נוספים. שלוחה D שבנייתה הושלמה בשנת 2007, משמשת כאזור עלייה למטוס ייעודי לחברות הזולות. בשלוחה זו 14 שערי יציאה, ואין גשרי עלייה למטוס.
בשנים האחרונות
בעקבות הצלחת תוכנית "סלטיק טייגר", חווה נמל צמיחה משמעותי בשנות התשעים והאלפיים. צמיחה זו התרחשה בעקבות אנשי העסקים הרבים אשר פקדו את המדינה, יחד עם הגידול בתיירות הפנימית, והעלייה החדה במספר היוצאים לחופשות מחוץ למדינה.
בחודש ינואר 2006, עברו לראשונה מספר האירים היוצאים לחופשות בחו"ל, את מספר התיירים הנכנסים למדינה. אירים רבים נוסעים למכירות סוף השבוע שאחרי חג המולד בניו יורק. ביקוש נוסף לטיסות מגיע מצידם של אירים אשר רכשו נכסים להשקעה בדרום אירופה ובשווקים המתעוררים שבמזרח אירופה.
גשר ואסקו דה גאמה
גשר ואסקו דה גאמה או גשר ואשקו דה גאמה (בפורטוגזית: Ponte Vasco da Gama) הוא גשר מיתרים החוצה את נהר הטז'ו ומקשר בין צפונה של העיר ליסבון לבין אזור אלקושטה בפורטוגל. הגשר, שנחנך ב-1998, הוא הארוך ביותר באירופה ואורכו הכולל, 17.185 קילומטרים, כולל 11.5 קילומטרים על עמודים ו-4.8 קילומטרים של גשר מיתרים.
נמל התעופה דבלין
בשנים האחרונות
כמו כן, מהגרי העבודה, בעיקר ממדינות מזרח אירופה, הביאו לפתיחתם של מספר קווים חדשים. אירלנד היא אחת משלוש מדינות שפתחו את גבולותיהן באופן חופשי בפני מהגרים מעשר המדינות שהצטרפו לאיחוד האירופי בשנת 2004. מאז, עברו ממדינות אלו לאירלנד למעלה ממאה אלף איש.
גשר ואסקו דה גאמה
הגשר, הנקרא על שם מגלה הארצות ואסקו דה גאמה, הושלם ביובל ה-500 לגילוי המעבר הימי סביב כף התקווה הטובה המאפשר מסע ימי בין אירופה להודו.
נמל התעופה דבלין
הסכם ההובלה האווירית
בשנת 1993 נחתם הסכם הובלה אווירית, בין ארצות הברית לאירלנד. ההסכם אפשר לחברות התעופה להפעיל טיסות טרנס-אטלנטיות ישירות מדבלין ליעדים בארצות הברית, ללא צורך בחניית ביניים בשאנון.
ההסכם נועד להבטיח את האינטרסים של נמל התעופה שאנון הממוקם בחוף המערבי, ששימש בעבר בעיקר כתחנת תדלוק בטיסות בין אירופה לצפון אמריקה. כניסתם לשירות של המטוסים המודרניים בעלי קיבולת דלק רבה יותר, הפכה אותו למיותר, והוא חווה קיטון משמעותי.
גשר ואסקו דה גאמה
תיאור הגשר
רוחב הגשר כ-30 מטר ועליו שישה נתיבים לכלי רכב. בעתיד, אם יהיה צורך בכך, יש תוכנית להתאים על הרוחב הנוכחי 8 נתיבים.
לגשר מספר מקטעים:
נמל התעופה דבלין
הסכם ההובלה האווירית
במסגרת ההסכם, נדרשו חברות התעופה על כל טיסה ישירה בין דבלין לארצות הברית, להפעיל טיסה שתעצור לחניית ביניים בשאנון. שקיעה נוספת במעמדו של שדה התעופה בשאנון התרחשה בנובמבר 2006, כשאושרו יותר טיסות לדבלין. בשנת 2007 אושר הסכם שמיים פתוחים בין ארצות הברית והאיחוד האירופי, והדרישה לעצירת ביניים הוסרה לחלוטין. הדבר גרם לגידול עצום בטיסות בין דבלין לארצות הברית, ואייר לינגוס לבדה הפעילה טיסות ישירות מדבלין ל-16 יעדים בארצות הברית.
טרמינל 1
טרמינל 1 נפתח בשנת 1972, הוא תוכנן בתחילה להכיל חמישה מיליון נוסעים בשנה. על פי התוכנית המקורית, היה אמור להיבנות זרוע נוספת ובה שערי עליה למטוס, אולם תוכנית זו לא יצאה אל הפועל. מסיבות אבטחה הופסק השימוש בחניון שהיה בקומה העליונה, ושטחו הפך למשרדים.
בתחילת שנות התשעים שופץ הטרמינל, ובשנת 1999 נפתחה זרוע B. בשנת 2007 נפתחה זרוע D המשמשת את חברות התעופה הזולות.
גשר ואסקו דה גאמה
הקמת הגשר
עבודות הקמת הגשר החלו בפברואר 1995 והגשר נפתח לתנועת כלי רכב ב-29 במרץ 1998, זמן קצר לפני פתיחת תערוכת היריד העולמי אקספו 98. על הקמת הגשר עמלו כ-3,300 עובדים במשך תקופה של 18 חודשי הכנה ולאחריהם 18 חודשי בנייה.
נמל התעופה דבלין
טרמינל 1
מטרמינל 1 יוצאות מרבית הטיסות הקצרות, למעט אלו המפעילה אייר לינגוס. חברות התעופה אייר קנדה ואייר טראנסט הקנדיות, הן מפעילות הטיסות הארוכות היחידות בטרמינל.
גשר ואסקו דה גאמה
הקמת הגשר
על מנת שהגשר יוכל לעמוד בפני רעידות אדמה עוגנו יסודות הגשר העמוקים ביותר 95 מטרים מתחת לגובה פני הים.
נמל התעופה דבלין
טרמינל 2
הטרמינל כולל זרוע אחת ארוכה (E), ומתוכננת הרחבה לזרוע נוספת (F) מדרום לה. עלות בניית הטרמינל הסתכמה בכ-600 מיליון אירו, נתון שעורר ביקורת רבה עקב ההאטה הכלכלית במדינה בשנים אלו.
מרבית חברות התעופה המפעילות טיסות ארוכות פועלות מבית הנתיבות, חברת התעופה אייר לינגוס מפעילה מטרמינל זה אף את טיסותיה הקצרות.
גשר ואסקו דה גאמה
אגרה
הגשר הוא כביש אגרה מתוך כוונה שהאגרה תחזיר את עלויות הבנייה. המחיר ב-2014 לרכב פרטי היה 2.65 אירו לנסיעה מדרום לצפון. מצפון לדרום לא נגבית אגרה.