cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
My Heart Will Go On
הקלטה
טומי מוטולה, שעמד באותה תקופה בראש סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, טען שסלין דיון הקליטה את השיר פעם אחת, וגרסת הדמו היא זו שלבסוף פורסמה. אף שג'יימס קמרון חש שיהיה זה הכרחי להקליט שיר נושא שישמש לקידום הסרט, טען גלן ברונמן כי בהתחלה, אלבום הפסקול היה אמור להיות נעימתי בלבד, "בלי שיר, ובלי סלין".
מנהלה של דיון, שהיה אז גם בעלה, רנה אנז'ליל, שכנע אותה לשיר את גרסת הדמו של השיר. ג'יימס הורנר המתין עד שקמרון היה במצב הרוח המתאים לפני שהשמיע לו את השיר בביצועה של דיון. לאחר ששמע את השיר מספר פעמים, נתן קמרון את הסכמתו להוצאת השיר כסינגל היחיד וכשיר הנושא מתוך הפסקול, על אף שחשש לסיים את הסרט עם שיר פופ. קמרון אף ניסה להרגיע את תחושת החרדה שאפפה את צוות הניהול של הסרט, לאחר שהבין כי "להיט מתוך הפסקול של הסרט יכול רק לעזור להבטיח את השלמתו".
לחן
השיר נכתב בסולם מי מז'ור. המהלך ההרמוני של הבתים הוא E–Bsus4–Aadd9–E–B, המהלך ההרמוני בפזמון הוא C♯m–B–A–B, כאשר בהמשך השיר מתבצעת מודולציה לסולם לה במול מז'ור. השיר מכיל בתוכו מספר קטעים אינסטרומנטליים. בשיר יש שימוש בולט בחליל, המגובה בכלי מיתר שונים. השיר כולל בתוכו שימוש בכלי נגינה אקוסטיים ואלקטרוניים. הביצועים הקוליים של דיון בשיר תוארו כ"רגשיים" ו"תובעניים" ברדיו פנדורה.
גרסאות
גרסת הדמו הראשונית שהופקה על ידי סיימון פרנגלן וג'יימס הורנר הייתה באורך של למעלה מחמש דקות. במקור, היא הכילה לקראת סופה כמה קטעים ווקאליים נוספים של דיון. לבסוף, פרנגלן ביצע עריכה לדמו שהוקלט על ידי דיון. הוא אף הוסיף לקראת סופו קולות רקע שבוצעו על ידי מקהלה. זו הגרסה אשר נכללה בפסקול Titanic, ובכתוביות סיום הסרט "טיטניק".
גרסת הסינגל שנשלחה אל הרדיו באותו הזמן הופקה בחלקה מחדש על ידי וולטר אפנסייף, שהוסיף כמה קטעי גיטרה חשמלית וכלי מיתר, ואף שינה את סדרם של כמה מבתי השיר. גרסה זו, שאורכה ארבע וחצי דקות, מופיעה גם בגרסת התקליטור שיצאה עבור הסינגל, וגם באלבומה של דיון, Let's Talk About Love.
הקלטתה של סיסל
הזמרת הנורווגית סיסל הקליטה את השיר עבור פסקול הסרט "טיטניק" כבר בשנת 1997, אך ג'יימס הורנר העדיף להעניק אותו לסלין דיון, כדי לתמוך בקריירה שלה. בראיון שנערך בשנת 2014, אמר הורנר: "כשסיימתי להלחין את שיר הנושא "My Heart Will Go On", עבור "טיטניק", הייתי צריך לבחור מישהי שתשיר אותו. ההחלטה הייתה בין סלין לסיסל. סיסל הייתה מאוד קרובה אליי, ואילו את דיון הכרתי עוד כשהייתה בת 18, וכבר הספקתי לכתוב עבורה שלושה שירים לסרטים, אך זה היה עוד לפני שהתפרסמה, ובמאים ואנשי שיווק לא עשו את מה שהיה עליהם לעשות עבור סלין ועבור שיריה. אז הרגשתי שאני חייב לתת לה הזדמנות ב"טיטניק", אבל יכולתי להשתמש בסיסל שם". בסופו של דבר שרה סיסל רבות מהנעימות שבפסקול הסרט.
ביקורות
עם זאת, הצלחתו של השיר התבררה כזמנית בלבד בקרב קוראי מגזין רולינג סטון, ואצל קייט וינסלט, שגילמה את הדמות הראשית בסרט "טיטניק". בשנת 2011 מיקמו קוראי מגזין הרולינג סטון את השיר במקום ה-7 ברשימת השירים הגרועים ביותר של שנות ה-90, וזאת בטענה כי "השיר והסרט הזדקנו עם השנים בצורה רעה... כעת [השיר] יגרום לך ככל הנראה להירתע". וינסלט אמרה כי השיר גורם לה להקיא, משום שאנשים נוטים להשמיע אותו כאשר היא בסביבה. The Atlantic ייחס את הירידה בפופולריות של השיר לחשיפת היתר אליו, והוסיף בדיחה נפוצה כי השיר "My Heart Will Go On" ("לבי ימשיך לפעום"), "ממשיך וממשיך וממשיך". Vulture הסביר כי אופנתי לשנוא את השיר כיום משום שהוא "מתמצת את כל מה שצופי קולנוע נלהבים-לשעבר כבר אינם אוהבים ב'טיטניק': הוא מיושן, קיטשי ודרמטי מדי". ב-11 בספטמבר 2010 דירג מתיו וילקינג מרדיו AOL את השיר במקום ה-11 ברשימת השירים הגרועים בהיסטוריה.
הצלחה מסחרית
"My Heart Will Go On" הפך לשיר המצליח ביותר של סלין דיון, ולאחד מהשירים המצליחים ביותר בהיסטוריה: הוא נמכר בלמעלה מ-18 מיליון עותקים ברחבי העולם. בארצות הברית נמכר השיר בצורה מצומצמת של כ-1,700,000 עותקים. בשבוע צאתו, נכנס השיר ישירות למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, עם מכירות של למעלה מ-360,000 עותקים. השיר נשאר בפסגת המצעד במשך שבועיים. בנוסף לכך, השיר שהה עשרה שבועות בפסגת מצעד 100 השירים המושמעים ברדיו של בילבורד, והיה לשיר הנמכר ביותר בארצות הברית במשך שבועיים רצופים. השיר קבע שיא השמעות ברדיו בפברואר 1998, עם למעלה מ-117 מיליון השמעות. בסופו של דבר, זכה השיר למעמד זהב בארצות הברית. מגזין הבילבורד אישר כי השיר נמכר בלמעלה מ-1,133,000 עותקים דיגיטליים בארצות הברית בלבד.
בארצות הברית, "My Heart Will Go On" נכנס ישירות למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, במצעד השירים העכשוויים, במצעד השירים הלטיניים ובמצעד 40 שירי המיינסטרים. בנוסף לכך, הפך השיר לשיר הראשון בהיסטוריה בשפה האנגלית שהגיע למקום הראשון במצעד השירים הלטיניים, דבר אשר הביא לזכייתה של דיון בפרס המוזיקה הלטיני של בילבורד.
השיר זכה להצלחה בינלאומית חסרת תקדים. הוא הופיע במקום הראשון ב-30 מצעדים, ושהה 17 שבועות בפסגת המצעד של אירופה הוט 100, 15 שבועות בפסגת המצעד שבשווייץ, 13 שבועות בפסגות המצעדים שבצרפת ובגרמניה, 11 שבועות בפסגות המצעדים שבהולנד ובשוודיה, עשרה שבועות בפסגות המצעדים של ולוניה, דנמרק, איטליה ונורווגיה, שבעה שבועות בפסגת המצעד של פלנדריה, שישה שבועות בפסגת המצעד שבאירלנד, ארבעה שבועות בפסגות המצעדים שבאוסטרליה ובאוסטריה, שבועיים בפסגות המצעדים שבספרד ובבריטניה, ושבוע אחד בפסגת המצעד שבפינלנד.
בגרמניה "My Heart Will Go On" זכה למעמד של ארבע פלטינות בשל סך מכירות של מעל שני מיליון עותקים, והיה לאחד מהשירים הפופולריים ביותר שם. השיר זכה למעמד יהלום בצרפת עם סך מכירות של למעלה מ-1.2 מיליון עותקים. בנוסף לכך, זכה השיר למעמד של שלוש פלטינות בבלגיה, שתי פלטינות באוסטרליה, בהולנד, בנורווגיה, בשוודיה ובשווייץ, פלטינה ביוון, וזהב באוסטריה. השיר יצא פעמיים ביפן. הגרסה הראשונה יצאה בינואר 1998, זכתה למעמד של שתי פלטינות עם סך מכירות של 200,000 עותקים, ונמכרה שם בסך הכל בכ-205,300 עותקים. הגרסה השנייה, שיצאה כגרסת רמיקס, יצאה ביוני 1998, זכתה למעמד זהב עם סך מכירות של 100,000 עותקים, ונמכרה שם בסך הכל בלמעלה מ-111,920 עותקים.
בממלכה המאוחדת נמכר השיר ב-1,681,023 עותקים (נכון לספטמבר 2017), דבר אשר הופך אותו לשיר השני של דיון שהגיע לאבן דרך זו במדינה זו, כשהקודם לכך היה "Think Twice". בנוסף לכך, היה השיר לשיר השני הנמכר ביותר בממלכה המאוחדת בשנת 1998. עד שנת 2012, הייתה דיון לאמנית הסולו היחידה שהחזיקה בשני שירים שנמכרו בממלכה המאוחדת בלמעלה ממיליון עותקים. בשנת 2019 זכה השיר לתואר הפלטינה המשולשת במדינה, עם סך מכירות של 1,800,000 עותקים.
השפעה תרבותית
השיר הטביע את חותמו על מורשת הסרט, ויקושר לעד, לדברי המבקרים, עם הסרט ועם הצלחתו הרבה. לשיר הייתה השפעה רבה גם על הקריירה של דיון ועל עולם המוזיקה. במרוצת השנים הפך השיר למזוהה ולמצליח ביותר של דיון. מגזינים ואתרי מוזיקה רבים דירגו אותו כשיר הטוב ביותר שלה, והוא אף אחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. במהלך הקריירה שלה הופיעה דיון עם השיר ארבע מאות עשרים ושבע פעמים (נכון למאי 2019).
בשל ההשפעה הרבה של השיר, עסקו ראיונות רבים עם דיון בתהליך יצירתו של השיר, בהשפעה שלו עליה ועל הקריירה שלה. ב-USA Today הסכימו שהשיר יהיה "קשור לנצח לטיטניק". בוושינגטון פוסט קבעו שנישואי המוזיקה והתדמית הם שהופכים את השיר והסרט לגדולים מסך חלקיהם. בלוס אנג'לס טיימס הצהירו ש-"My Heart Will Go On" עזר להפוך את 1998 לשנה מדהימה עבור בלדות פופ עמוקות. באטלנטיק קבעו שהפופולריות שלו לא נבעה מהשמעה באירועים כמו נשפי סיום, חתונות והלוויות, אלא באמצעות התאמתו לתרבות הפופ הכוללת השמעות רבות בתחנת הרדיו, ברמקולים ובמכוניות חולפות. אן טי. דונהו מ-TrackRecord כינתה אותו "בלדת הקולנוע הגדולה ביותר בכל הזמנים" וקבעה: "השיר שינה לגמרי את המשחק עבור בלדות קולנועיות, וההשפעה הורגשה מיד". ב-MTV דירגו את "My Heart Will Go On" בתור השיר השישי בגודלו בשנות ה-90.
השיר, יחד עם הביצוע של דיון ל-"The Power of Love", משמשים את חברי מלכי הסירנות, תת-תרבות הנוער הפולינזית של ניו זילנד, המקיימים תחרויות מוזיקה, תוך שימוש במערכת הגברה בעוצמות שונות. השיר פופולרי בתחרויות, בשל טוהר וצלילות קולה של דיון המתאימים לטווח האודיו למערכות הגברה. בסוף העשור השני של המאה ה-21, התפתחה מגמת תרבות פופ בפלטפורמות כמו יוטיוב, שבה רגע השיא של "My Heart Will Go On" משמש כפסקול לרגע דרמטי ממשחק ספורטיבי, כמו הבקעת שער או קליעה לסל. במהלך מגפת הקורונה, הפסנתרן מברצלונה אלברטו גסטוסו ביצע את "My Heart Will Go On" עבור שכניו בהסגר.
באמצע שנת 2023 אירעה היעלמות הצוללת טיטאן, שיצאה למשימה תיירותית, שמטרתה הייתה לצפות בשרידי האונייה הטרופה טיטניק, כאשר בתוכה נמצאים חמישה אנשים. הקשר עם הצוללת אבד שעה ו-45 דקות לאחר יציאתה של הצוללת אל אתר השרידים. בהמשך, משמר החופים של ארצות הברית מסר שכל חמשת הנוסעים בצוללת מתו במהלך התפוצצות הצוללת והתפרקותה. בעקבות המאורע, חזר "My Heart Will Go On" למצעדים וצבר חצי מיליון השמעות בספוטיפיי ביממה אחת בלבד.
אסמאעיל עאמר
אסמאעיל עאמר (בערבית: إسماعيل عامر) (נולד ב-30 במרץ 1977) הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני, וכיום מאמן מ.ס כפר קאסם.
קריירת משחק
עאמר התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה. ב-18 בנובמבר 1995 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–3 נגד הפועל כפר סבא. ב-28 במרץ 1998 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד מכבי חיפה. בפתח תקווה שיחק 14 עונות ורוב התקופה היה שחקן הרכב.
בקיץ חתם במכבי אחי נצרת. בתום העונה, אחי ירדה לליגה הלאומית ועאמר עזב.
בעונת שיחק במ.ס. כפר קאסם ובשמשון בני טייבה בהתאמה.
בהמשך הקריירה שיחק בהפועל כפר קאסם, שמשון כפר קאסם, בני קלנסווה והפועל כפר ברא.
בקיץ פרש מכדורגל.
קריירת אימון
ב-3 במרץ 2018 מונה למאמן מ.ס. כפר קאסם. בעונת 2018/2019 העפיל עם כפר קאסם לליגה הלאומית ולרבע גמר הגביע. ב-5 באוקטובר 2019 סיים את תפקידו בקבוצה.
ב-8 במרץ 2020 מונה למאמן הפועל אום אל-פחם, וב-9 ביולי התפטר מהקבוצה לאחר חילוקי דעות.
ב-2 באוגוסט 2020, חתם בהפועל ראשון לציון, אך עזב בסוף העונה.
ב-31 בדצמבר 2021, כחצי שנה לאחר שעזב את הקבוצה, מונה בשנית למאמנה של הפועל ראשון לציון.
לקראת עונת 2022/2023 מונה למאמנה של מכבי אחי נצרת. ב-30 בספטמבר 2022 התפטר מתפקידו.ב-28 באפריל 2023 חזר לאמן את מ.ס כפר קאסם.
כדן סגול
כדן סגול (שם מדעי: Muscari commutatum) הוא גאופיט קטן בעל בצל או פקעת ממשפחת האספרגיים, אשר גובהו כ-10 סנטימטרים.
מקור השם
עלי הכדן הסגול דקים ופורחים בעונת האביב (לאחר הגשמים), ומביניהם יוצאים עמודי תפרחת, עליהם תלויים פרחים קטנים בצורת כד שראשו נוטה כלפי מטה וצבעו סגול, ומכאן שמו העברי של הצמח. שם המין של הצמח מתאר את צבע הפרחים.
מורפולוגיה
הפרח מורכב מצינור מאוחה עלים והוא קטן ודמוי כד משונץ. פרחי הצמח ערוכים באשכול וצבעם סגול כהה. הם דומים בצורתם לפרחיו של כדן קטן- הפרחים, אך הם בולטים יותר. שש אונותיו של הפרח מצטמצמות לשיניים קטנות בקצה הפרח. באמצע צינור העטיף אבקנים קבועים, וזרעי הצמח השחורים מקומטים דמויי ביצה או כדוריים. לצמח עלה אחד בעל צורה סרגלית, ההלקט נושר בשלמותו מהעמוד מיד אחרי ההבשלה.
פריחה ותפוצה
הכדן הסגול פורח בחודשי החורף, דצמבר עד מארס, בין טרשים, על סדקי סלעים ועל צבריים. תפוצתו בכל הארץ והוא מואבק על ידי דבורי בר הלומדות להתהפך ולמצוץ את הצוף בפרח. בשדרת ההר בחבל הגשום גדל בחפיפה עם כדן סגול כדן נאה (מכונה גם כדן אשכולי או כדן זנוח), לו שיני עטיף לבנות והפורח בחודש פברואר.
אאוג'ניו לנדזיו
אאוג'ניו לנדזיו (באיטלקית:  Eugenio Landesio; 1810–1879) היה צייר איטלקי ותלמידו של צייר הנוף ההונגרי קארוי מרקו האב. הקריירה של לנדזיו במקסיקו התאפיינה בשנותיו באקדמיה של סן קרלוס, שם השפיעה על דורות צעירים יותר של ציור הנוף המקסיקני כמו חוסה מריה ולאסקו גומס.
שנים מוקדמות
אאוג'ניו לנדזיו נולד בשנת 1810 באלטסנו, כפר ליד טורינו באיטליה, למשפחת צורפים. הוא חי ברומא בילדותו. הוא אהב לצייר מגיל צעיר ואביו השלים עם העובדה שהוא יהיה צייר. לנדזיו החל ללמוד ציור נוף אצל הצייר הצרפתי אמדה בורז'ואה (Amédée Bourgeois) והמשיך להיות תלמידו של צייר הנוף ההונגרי קארוי מרקו האב.
הגעה למקסיקו
כמו המורה שלו, לנדזיו היה צייר נוף רומנטי, עם נטייה להדגיש את המתיקות של הסצנות שצייר. עבודתו נודעה במקסיקו כאשר כמה מציוריו נרכשו על ידי האקדמיה של סן קרלוס. בינואר 1855, בהזמנתו של הצייר הקטלוני פלגרי קלבה, שהיה מנהל המדור לציור דמויות באקדמיה, הוא נסע למקסיקו כדי להעביר שיעורים בנוף, פרספקטיבה ועקרונות הקישוט.
לנדזיו כתב שלושה ספרים על ציור נוף ששימשו כספרי לימוד לתלמידי האקדמיה של סן קרלוס.
בשנת 1873, במהלך ממשלו של הנשיא סבסטיאן לרדו דה טחדה, המורים באקדמיה נדרשו להישבע לדבוק בחוקי הרפורמה, שהועברו במקסיקו מספר שנים קודם לכן ועסקו בהפרדת הדת מהמדינה. אאוג'ניו לנדזיו סירב ונאלץ להתפטר מתפקידו.
יצירה והוראה
לנדזיו היה בעל השפעה רבה בתחומו, דומה לזו של חבריו הקטלונים שהמליצו עליו בתחומי ציור הדמויות. ניתן לטעון שהעיסוק בציור נוף כפעילות ממוסדת רגילה במקסיקו החל עם לנדזיו. היו לו מספר תלמידים מצטיינים, כולל חוסה חימנס (1830–1859). אחד מתלמידיו היה יוצא דופן, שעתיד היה לבסס את המקצוע במקסיקו ולהפוך למורה הבכיר בדור הבא: חוסה מריה ולסקו גומס (1840–1912).
לנדזיו היה צייר אקדמי בעל כישרון דידקטי ואנליטי רב. בהתאם לנורמות האקדמיות, שיטת ההוראה שלו בסן קרלוס כללה פירוק של הנוף למרכיביו, ולאחר מכן מחקר מפורט הדרגתי של אלמנטים האלה והיצירה הסופית מחדש שלהם למטרות אסתטיות. הוא שילב עבודה בסטודיו עם ציור מהטבע באוויר הפתוח.
לנדזיו הבחין בין שני חלקים גדולים אינטגרליים של הנוף: "מקומות" ו"אירועים". הראשונים כוללים את הסוגים השונים של סביבה וסביבות נוף (שמיים, עלווה, אדמות, מים, מבנים), בעוד שהאחרונים כוללים את קבוצות הדמויות השונות המעניקות למקום נתון תחושת קנה מידה, מאפיינים אקטואליים מבדילים, עניין נרטיבי, או פאן היסטורי (היסטוריה, סצנות פופולריות, צבאיות או משפחתיות, דיוקנאות, בעלי חיים).
הפועל בית יצחק
הפסקת פעילות המועדון נבעה מכך שמרבית השחקנים התגייסו לצה"ל.
בחודש דצמבר 2004 פנתה ועדת הספורט של בית יצחק עם מספר שחקני עבר לאמיר וינברג, שוער נבחרת ישראל בעבר, בניסיון להחזיר את המועדון לפעילות. ואכן בתחילת שנת 2005 החל מועדון הכדורמים לפעול בשנית, לאחר הפסקה של 40 שנים.
בחודשים הראשונים התאמנו כחמישה עשר נערים והתמקדו בלימוד בסיס הכדורמים. בקיץ 2005 הצטרפו נערים נוספים והקבוצה החלה בפעילות אינטנסיבית. בעונת המשחקים 2005–2006 החל המועדון לקחת חלק בליגות הנוער.
בכל עונה התוצאות השתפרו והקבוצות השונות התקדמו בדירוג כאשר כבר בעונת 2007–2008 לאחר 3 שנים בלבד של פעילות, עלתה קבוצת גיל 16 לגמר גביע המדינה.
עד לסיום עונת 2009–2010 ולאחר 5 שנים של פעילות בליגות השונות, הגיע המועדון שלוש פעמים לגמר גביע המדינה ושלוש פעמים לגמר הליגה ולהתמודדות על אליפות המדינה. בעונת 2012–2013 זכתה הקבוצה לראשונה באליפות המדינה ובגביע המדינה לנוער. כיום, מחלקת הנוער היא אחת מהבולטות בארץ ומייצרת ספורטאים.
קבוצת הנוער של המועדון זכתה באליפות המדינה ובגביע המדינה בעונות 2018-2019 ו-2020-2021. קבוצת הבוגרים זכתה 4 פעמים ברצף באליפות הליגה הארצית לבוגרים בין השנים 2016-2019. באביב 2021 החליט קאנטרי בית יצחק, שהיווה ביתו של מועדון הכדורמים קרוב לשבע עשרה שנים, להוציא את מועדון הכדורמים מהקאנטרי. מאז המועדון פועל בבריכת חופיתקין ובבריכה במכון וינגייט. בעונה האחרונה 2020-2021 ולמרות הקשיים, זכה המועדון באליפות וגביע המדינה לנוער והעפיל למשחק גמר אליפות המדינה לגיל 13.
מזימת המדוזה
מזימת המדוזה (באנגלית: The Medusa Plot) הוא הספר ראשון בסדרה קהילים נגד וספרים, סדרת ההמשך ל-39 רמזים. הספר מתחיל שנתיים אחרי סיום מרוץ הרמזים. הספר נכתב על ידי גורדון קורמן בשנת 2011 ותורגם לעברית ב-2013 על ידי רוני בק, ויצא לאור במודן הוצאה לאור. ספר ההמשך נקרא "אוצר המלך", שנכתב על ידי ג'וד ווטסון, ויצא לאור בעברית.
עלילה
באותה שעה בדיוק, במקומות שונים ברחבי העולם, הוספרים, ארגון שמטרתו לא נהירה לקורא, חוטפים שבעה אנשים: פיסקה קהיל, דודם של איימי ודן, נחטף בעמק נאפה שבקליפורניה תוך כדי הכשתו מידי נחש מסוג מוקסין מים, רייגן הולט נחטפת בפונסה שבפוארטו ריקו כשהיא מתאמנת לאליפות העולם כשדג פטיש רודף אחריה, נטלי קברה ננעלת בתוך קופסה אטומה לקול בחנות בגדים, נלי גומז, האומנת של דן ואיימי והאפוטרופוסית שלהם, מורעלת, אליסטר הו, והאחים טד ונד סטרלינג הולכים לנוירולוג בשם ד"ר שליט, בישראל בעיר בתל אביב, וכשהם עולים במעלית המעלית מתמוטטת, לא לפני שנד בורח משם. גם בטוקיו שביפן, פניקס ויזרד, אחיינו של ג'ונה ויזרד, מחפש במהלך הופעה של ג'ונה את "וייב ההיפ הופ" שלו, כשהוא שואף במהלך ההופעה כלורופורם ונרדם.
בינתיים, בבוסטון, דן קהיל מרגל אחרי אחותו, איימי, וחברה, אוון טוליבר. כשחתול מסוג מאו מצרי, בשם צלאח א-דין מפריע לדן והוא נופל, איימי נוזפת בו. שינייד סטרלינג, שעברה לגור אצלם באחוזתה הבנויה מחדש של גרייס, מוסרת להם את קוד המורס האהוב עליה. היא מדווחת שההסעה לבית ספרם תגיע מוקדם, וכך מתרחש. באמצע הנסיעה, נהג מערבל בטון מתנגש באוטובוס שלהם, בדיוק כששאר הקהילים ברחבי העולם נחטפו.
הם יורדים, כשהנהג מכוון על איימי אקדח. היא בועטת באקדח ומרביצה לנהג ולחבריו תוך שימוש בקונג-פו שלמדה עם שינייד. דן, מבקש מנהג האוטובוס מצית ומאיים על רוכבי מערבל הבטון שבורחים. אוון מדבר עם איימי, והיא מתחמקת ממנו ובורחת עם דן לביתה, שם היא רואה את מכוניתו של מר מקיינטיר, עורך הדין של גרייס, סבתם המנוחה. הוא מספר להם על החטיפות שהתרחשו, ומספר להם שעל הווספרים מושלת מועצת של שישה. הם רואים דרך החלון צנחן, שמוריד חבילה קטנה ונעלם דרך עצי הברוש. איימי, דן, שינייד ומקיינטיר פותחים את החבילה ומוצאים בתוכה טלפון. לטלפון נשלח מסרון, שבו מישהו בשם וספר-אחת מודיע להם שאם הם לא יגיעו לפירנצה באיטליה עד הבוקר הבא אחד מבני הערובה ימות. אם הם יתקשרו למשטרה, אחד מבני הערובה ימות. אם הם לא ימלאו אחר הוראותיו, קהיל אחד ימות. מר מקיינטיר משכנע את דן ואת איימי לנסות לדבר עם שאר חברי הבתים דרך מטה הפיקוד ודרך הלווין הפרטי שלהם, "גדעון". כשג'ונה משכנע את ליילה ויזרד, אימו של פניקס, לא להתקשר למשטרה, כך שכנראה וספר-אחת נתן לכולם טלפון. בכוחות גדולים, הם מצליחים לשכנע את שאר המשפחה להקשיב להם ולהתאחד, כשאיימי מורה לאיאן קברה, אחיה של נטלי קברה, להגיע לאחוזה של גרייס להיות עם שינייד במטה הפיקוד. איאן, בשדה התעופה, מתקשר לאימו ומודיע לה שנטלי נחטפה. היא מכחישה שהם בניה ומנתקת לו. איימי ודן עולים לשדה התעופה, כשהם מקבלים משינייד נפץ, גז מרדים, מסכות נשימה ורימון עשן זעיר מוסווים בתוך סוכרייה על מקל. איימי חושבת על דן, שמאז מרוץ הרמזים נותר עם חבר אחד בשם אטיקוס רוזנבלום בן האחת עשרה שאותו הכיר באינטרנט, אבל בעל מנת משכל של מאתיים. אוון מגיע לשדה התעופה ומתווכח עם איימי, וכך נפרד ממנה.
החטופים מתעוררים בחדר של הווספרים, ומכירים את פניקס ויזרד בן השתים עשרה ובינתיים איימי ודן טסים במחלקה הראשונה לפירנצה, ומקבלים תמונה בטלפון הווספרי של החטופים. הם נזכרים משורה מהרשימות של גרייס:
דן מעלה השערה שאם יש וספר-אחת אולי יש גם וספר-79. אחרי ששלחו את התמונה לאיאן ולשינייד, איימי מזכירה לדן שאת הווספרים מנהלת מועצה של שישה. איאן מתאר את כישוריו של וספר אחת, כשדן חושב מדוע איאן אומר דברים נחמדים על וספר-אחת. הם מגיעים לפירנצה, כשאיימי מספרת לדן קצת על העיר. הם מקבלים הודעה מוספר-אחת, שאומרת שבגלריית אופיצי מוצג ציור של קאראווג'ו הנקרא מדוזה. הם מתבקשים לגנוב אותו, ולא אחד מבני הערובה ימות. בעזרת המילטון הולט וג'ונה ויזרד הם גונבים את הציור, שמתברר לאחר מכן כמזויף. כשהווספרים מגלים זאת, הם יורים בכתף של נלי בתור אזהרה. החטופים קוראים לווספרים שישלחו רופא, וממעלית המזון יורדים כוס מים ושני כדורים נגד כאבים.
במטה הפיקוד, שייניד ואיאן מגדילים את התמונה של בני הערובה ומגלים תג לבוש, כשהם מתקשרים אל דן ואיימי כי תוך כדי הם יכולים לגלת איפה הם. דן עונה, ואיאן מבקש ממנו שאיימי תתקשר לאוון שמצלצל עשרים פעם ביום, שנעצר לפני זה כי הוא התקרב לביתה ואז שוחרר. דן מדווח לאיאן ולשינייד שאיימי בספרייה מנסה לפענח מתי הציור האמיתי נגנב, אף על פי ששומר אמר לדן שמעולם לא התרחש שוד באופיצי. בנוסף לכך, הוא אומר שג'ונה נפגש עם ראש העיר ומקבל את מפתח העיר, המילטון עוזר לאיימי והוא אוסף כמה דברים, שהם המרכיבים לשיקוי העל, כשהוא אסף בינתיים תמיסות ברזל עם תערובת טונגסטן, מור מעשבונאי סיני והוא בדרכו לחנות תכשיטים כדי לקנות ענבר. וספר-אחת מודיע לאיימי שאם תוך ארבעה ימים הם לא יקבלו את הציור האמיתי אחד מבני הערובה ימות. כשג'ונה יצא ממשרד ראש העיר והמילטון בא אליו, קהל מעריצות רודפות אחריהם. כשג'ונה נמלא ללימוזינה, המילטון רץ בין הבנות, כי הוא ואיימי גילו שההזדמנות היחידה שבה היה אפשר לגנוב את הציור הייתה בשיטפון הגדול ב-1966 במלאכי הבוץ. המילטון, ספוג חבורות, מגיע אל איימי, דן וג'ונה. הם מאתרים את גרגור טובין, יליד 1937, המשתמש בשם הבדוי "דויד מוזה", או בקיצור "ד. מוזה", אנגרמה של "מדוזה", ומשערים שהוא הגנב. הם אוספים תמונה של פסל סחמת שהיה נעול בכספת של גרייס במצרים, ואיימי שולחת לגרגור אימייל שבו היא שולחת לו תמונה של הפסל ושואלת אותו אם הם יוכלו להיפגש כדי שייבחן אם הוא אמיתי. הם רואים לוחית שכתוב עליה: "גאיוס פליניוס קאיקיליוס סקונדוס". איימי ודן מגלים שהכוונה ברשומה של גרייס לא הייתה "פוני", אלא "פליניוס", שהשיבוש "פוני" נהיה בגלל מריחות הפיח, וכך הם מגלים שהווספרים קשורים להתפרצות הר הגעש וזוב.
בסוויטת המלון שלהם מוחלק מכתב, שבו הוא מאשר שהם יבואו. הם באו לביתו, וכשהם אומרים שאת הפסל הם ירשו מסבתם, הוא אומר שגרייס קהיל הייתה חשובה בתחום האמנות. הם נכנסים לחדר היצירות הגנובות שלו, ולא מוצאים את ה"מדוזה". דן משער שיש חדר סודי לציור הגנוב, כי באותו חדר יש מערכת קירור ליד הדלת ועוד אחת על הקיר המזרחי, מה שאומר שהיא שולטת בחדר במקום אחר. איימי אומרת לגרגור שהיא תמכור לו את הפסל, ואז מפוצצת את רימון העשן של שינייד. הם חובשים מהר את המסכות ורצים אל החדר הסודי. כשהאבטחה של גרגור רודפת אחריהם, הם נמלטים על מרכבה רומית גנובה בת אלפיים שנה לנהר קובו, כשגרגור משוכנע שהציור נהרס. וספר-אחת מתריע שנותרו להם רק שלושה ימים, כשהתראה נוספת מודיעה לאיימי שיש רק עשרים אחוז סוללה בטלפון, כשאין מטען קרוב. איאן נכנס לחנות אלקטרוניקה ופוגש שם את אוון בתור מוכר. הוא שואל אותו מאיפה הוא השיג תמונה של טלפון דה-אוסי, שהוא הסוג של הטלפון הווספרי, ובעקבות כך, איאן מחליט שהכישורים הטכניים של אוון יכולים לעזור והוא מספר לו על משפחת קהיל. במטוס הפרטי, דן ואיימי שמים עיפרון ופיסת נייר על העץ של המדוזה וחושפים כתובת. דן שולח את זה לאטיקוס בתור "שיעורי בית", כשהטלפון מצלצל. איימי עונה, ומגלה שאוון מדבר איתה. איאן מחליף את אוון, ומספר לה שהוא גילה לו על המשפחה. איימי מנתקת בגלל הסוללה החלשה ומתקשרת אליהם בסקייפ מהמחשב של דן. אוון ושינייד עובדים על מטען שישלח, ואיימי אומרת לאוון שיתרחק מזה כי זה מסוכן. אטיקוס מתקשר לדן אחרי שאיימי ניתקה את השיחה, ואטיקוס אומר שהוא נמצא במרחק פחות מקילומטר מהקולוסאום ושהכתובת היא "פורטה סאנאוויוורה", שזה הקולוסאום. בינתיים, אצל בני הערובה, הם מחליטים שהווספרים לא יעזרו להם ושעליהם להסיר את הקליע בכתף של נלי בעצמם. בקולוסאום, ג'ייק ואטיקוס רוזנבלום מתווכחים ביניהם על החברות של אטיקוס עם דן. אטיקוס מודה שיש לו אובססיה לדן, בגל שמילתה האחרונה של אימו, אסטריד, הייתה "קהיל". בוסף, הוא מתקשר לדן, ומגלה שהוא עצמו בקולוסאום. אטיקוס מרצה לדן ולאיימי על המלחמות בקולוסאום, ובאמצע איימי ודן מגלים שהמדוזה של קאראווג'ו היא מפה. הם הולכים בעקבות המפה, ומגלים את איל מיליונה, יומן המסע של מרקו פולו במנהרות. היומן כתוב בכתב היד המקורי עם אחרית דבר שלא נגלתה בכל העותקים.
הצצות לסרט
בספר מופיעות תמונות של השחקנים בסרט שיצא ב-2014. התמונות של הדמויות הן של החטופים: נלי גומז, אליסטר הו, נטלי קברה, טד סטרלינג, פניקס ויזרד, פיסקה קהיל ורייגן הולט, ושל שאיין ויומינג, וספרית.
Geo TV
היסטוריה
הערוץ הוקם במאי 2002 על ידי חברת המדיה העצמאית (Independent Media Corporation). הערוץ החל בשידורי ניסיון ובדיקה ב-14 באוגוסט אותה שנה, והחל בשידורים קבועים ב-1 באוקטובר 2002.
ערוצים נוספים
הרשת החלה לשדר עם השקת ערוץ Geo TV ומאז השיקה עוד כמה ערוצים:
Geo Dost
Geo Dost הוא פורטל טלוויזיוני המשדר חדשות ועוד. בפורטל הקוראים יכולים להביע את דעתם אודות הנושאים שעל הפרק.
המחלוקת אודות פעילות הערוץ
במאי 2014 אסרה PERMA, רשות התקשורת של פקיסטן על Geo TV, לשדר תוכן שעסק בגנות הנביא מוחמד. בהמשך המחאה התרחבה כשאנשים מחו שמדובר באיסור לא חוקי, בעוד מצד שני, התרחשה מחאה ארצית שמחתה נגד שידור תוכן שנוי במחלוקת.
מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו
מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו (באנגלית: Bucerius Institute for Research of Contemporary German History and Society) באוניברסיטת חיפה נוסד ב-2001 על ידי Zeit-Stiftung Ebelin und Gerd Bucerius ויושב ראש שלו, פרופ' מנפרד לאנשטיין. המכון עוסק בהיסטוריה בת זמננו וכן בנושאים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים בגרמניה של היום. המייסדת והמנהלת הראשונה של המכון הייתה פרופ' יפעת וייס. מ־2008 מנהל את מכון בוצריוס ד"ר עמוס מוריס-רייך.
מחקר
המכון מקדם מחקר בתחום ההיסטוריה בת זמננו ועל המציאות החברתית, התרבותית והפוליטית של גרמניה ופועל להביא להבנה טובה יותר של גרמניה המודרנית בקרב הקהילה האקדמית. כמו כן הוא מסייע לחילופים בין גרמניה, אירופה וישראל. מבחינה תמאטית ומתודולוגית עסק המכון, בעשור האחרון, בזהות, הגירה, אינטגרציה, רב-תרבותיות, אזרחות וליברליזם וכן בנושאים "גזע", "היסטוריה ויזואלית" ותולדות המדעים בהקשר גרמני, ישראלי ואירופי. המכון שואף לשתף דיסציפלינות מרקעים שונים ומתודולוגיות שונות, תקופות היסטוריות והקשרים גאוגרפיים כדי להציב בחזית אספקטים של גרמניה המודרנית והיסטוריה יהודית היכולים לגלות פנים מורכבות של ההיסטוריה המסובכת של גרמניה המודרנית. המכון הפך למקור חשוב של מידע על התפתחויות מסוימות בגרמניה של אחרי המלחמה ובאירופה בכלל. במידע זה משתמשים, באופן קבוע, סטודנטים וחוקרים באוניברסיטת חיפה וכן הציבור הרחב.
פעילויות אקדמיות וציבוריות
המכון מארגן מדי שנה בשנה כנסים, סדנאות והרצאות אורח כמו "התנסויות הומוסקסואליות ברייך השלישי והשואה "(Queer experiences during the Third Reich and the Holocaust) ו"מושג הגזע בהיסטוריה של מדעי הרוח." ("Concepts of "Race" in the Humanities"). המכון עוסק בטווח רחב של נושאים במסגרת תחום ההתעניינות שלו ותורם בייזום דיונים מחקריים. בנוסף לכך דמויות ציבוריות גרמניות כמו ריטה זיסמות (Rita Süssmuth), יוזף יופֶה (Josef Joffe) ווולף בירמן הרצו בו בערבים מיוחדים.
מדי פעם מארגן המכון ערבים מיוחדים כמו פסטיבלי סרטים והופעות מוזיקליות המושכים קהל גדול מחוץ לאוניברסיטה. ב־2007 נטל המכון חלק בארגון פסטיבל הקולנוע DEFA/GDR שהתייחס לנושא "הקולנוע הגרמני שמאחורי מסך הברזל" וב־2008 בוצעה בו דרמה מוזיקלית בשם המיתוס והחיים האמתיים של מרלן דיטריך."The Myth and the) Real Life of Marlene Dietrich").
מלגות וחילופים אקדמיים
למכון בוצריוס יש תוכנית חילופי סטודנטים פעילה לתלמידים לתואר שני ושלישי עם מענקים ומלגות. מספר רב של חוקרים אורחים הרצו והעבירו סמינרים בחסות המכון. למכון בוצריוס יש שותפויות עם כמה מכוני מחקר בינלאומיים כמו מכון ליאו בק, הקרן הגרמנית-ישראלית למחקר מדעי (German-Israeli Foundation for Scientific Research (GIF), מכון שמעון דובנוב להיסטוריה ותרבות יהודית (Simon Dubnow Institut für Jüdische Geschichte und Kultur), מכון להיסטוריה של יהודי גרמניה (Institut für die Geschichte der deutschen Juden), מכון המבורג למחקר חברתי (Hamburger Institut für Sozialforschung), קבוצת הדיון "דידקטיקה של הביולוגיה" של אוניברסיטת ינה, ארגונים גרמניים שונים בישראל ומוסדות אקדמיים אחרים בגרמניה ובישראל.
פרסומים
במרץ 2005 פרסם מכון בוצריוס את הקובץ "זיכרון ושכחה: גרמניה והשואה" (Memory and Amnesia: The Holocaust in Germany) שנערך על ידי יפעת וייס וגלעד מרגלית (בעברית). כרך זה מציג את המוצר הסופי של סדנה שבועית שאורגנה על ידי מכון בוצריוס בשנים 2001/2002 והשתתפו בה חוקרים מובילים של השואה מישראל, גרמניה, אירופה וארצות הברית. בסדנה השתמשו בהיסטוריוגרפיה, במחקר ספרותי ובמחקר קולנוע כדי לנתח את הנרטיבים המרכזיים של הקרבן, של הפושע ושל העומד מן הצד ביצירות העוסקות בשואה. כמה מן המאמרים שפורסמו בעקבות הוועידה "אירופה וישראל: מה הלאה?" (?Europe and Israel: What Next) ועסקו בחזרה לגרמניה, נכללו בשנתון לאון בק לשנת 2004. בנוסף לכך פרסמה פרופ' יפעת וייס מאמר בשם "כשהשכן דופק בדלתך" יחד עם פרופ' אולריך בילפלד (Ulrich Bielefeld), והוא פורסם בכתב העת Mittelweg מס' 36, כתב העת של מכון המבורג למחקרים חברתיים, שנה 13, אוקטובר/נובמבר 2004.
פרסומי המכון עוסקים בין היתר בהיסטוריה העכשווית של גרמניה וביחסים בין יהודים ולא יהודים בגרמניה, באירופה ובישראל.
פרנסיס דנבי
פרנסיס דנבי (באנגלית: Francis Danby; 1793 – 1861) היה צייר אירי מהתקופה הרומנטית. נופיו הדמיוניים והדרמטיים היו דומים לאלה של ג'ון מרטין. דנבי פיתח את סגנון הדמיוני שלו והיה הדמות המרכזית בקבוצת אמנים שקיבלו את הכינוי האסכולה של בריסטול. תקופת ההצלחה הגדולה ביותר שלו הייתה בלונדון בשנות העשרים של המאה ה-19.
ביוגרפיה
יליד דרום-מזרח אירלנד, ב־16 בנובמבר 1793, היה אחד מתאומים. אביו, ג'יימס דנבי, עיבד חווה קטנה בבעלותו בסמוך לווקספורד, אך לאחר מותו, בשנת 1807, המשפחה עברה לדבלין, כאשר פרנסיס היה עדיין תלמיד בית ספר. הוא החל לתרגל רישומים בבתי הספר של חברת רויאל בדבלין. אצל האמן ג'יימס ארתור אוקונור, החל לצייר נופים. דנבי התוודע גם לג'ורג' פטרי.
בשנת 1813 עבר דנבי ללונדון יחד עם אוקונור ופיטרי. לקבוצה זו לא היו משאבים כספיים מספיקים, והם נאלצו לחזור לאירלנד. בבריסטול הם עשו הפסקה, ודנבי, גילה שהוא יכול להשיג סכומים מזעריים עבור ציורי צבעי מים, ונשאר שם. לאחר זמן מסוים הוא שלח לתערוכות בלונדון תמונות חשובות. ציורי השמן הגדולים שלו משכו תשומת לב.
אסכולת בריסטול
ב־1818/19, דנבי היה חבר בקבוצת האמנים הבלתי פורמלית שהתפרסמה כאסכולת בריסטול, והשתתף במפגשיהם בערבים וצייר רישומים מטיוליהם בסביבה. בציור "נקיק האבון" (1822) מופיעות דמויות המתארות את המקום שהיה מועדף לבקור על ידי הקבוצה. הוא נשאר מחובר עם חבריו בבריסטול במשך כעשור, אפילו לאחר שעזב את העיר בשנת 1824. הקבוצה התגבשה בתחילה סביב אדוארד בירד, ודנבי בסופו של דבר החליף את בירד כדמותו המרכזית. לציור הז'אנר של בירד היה סגנון נטורליסטי וצבעים עזים, והשפעתו נראית על הסגנון של דנבי. דוגמאות לכך הן הטיפול של דנבי בדמויות ב"נערים שטים בסירה קטנה" (בערך 1821) ו"יציאת ישראל ממצרים" (1825). דנבי היה מקורב גם לאדוארד וילייר ריפיל, שסגנונו התפתח לצד זה של דנבי בהשפעת בירד.
אמני בריסטול, ובמיוחד פרנסיס גולד, השפיעו על דנבי בסגנון הדמיוני והפיוטי. לג'ורג' קמברלנד, עוד אחד מחברי הקבוצה, היו קשרים רבים בלונדון. בשנת 1820 כאשר פרנסיס דנבי הציג בלונדון, השתמש קומברלנד בקשריו כדי לקדם את חברו דנבי. ישנן עדויות מהתכתבויותיהם כי קמברלנד הציע נושאים שדנבי יצייר. קמברלנד היה חבר קרוב של ויליאם בלייק, והועלתה הטענה כי עבודתו של בלייק השפיעה גם היא על דנבי, למשל הציור השני שהציג דנבי, "אהבה מאכזבת", באקדמיה המלכותית בשנת 1821. היצירה של דנבי "אי קסום", שהוצגה בהצלחה בשנת 1825 במכון הבריטי ואחר כך בבריסטול, השפיעה במיוחד על אמנים אחרים של אסכולת בריסטול.
הצלחה
בשנת 1825 הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה המלכותית. הוא עזב את בריסטול ללונדון ובשנת 1828 הציג את "החותם השישי" שלו במכון הבריטי, וקיבל מאותו גוף פרס של 200 גיני. לאחר תמונה זו הוא צייר שתיים נוספות בנושא האפוקליפסה.
שנים מאוחרות
בשנת 1829 אשתו של דנבי נטשה אותו, ברחה עם הצייר פול פלקונר פול. דנבי עזב את לונדון, והצהיר שלעולם לא יחיה שם שוב, וכי האקדמיה, במקום לעזור לו, השתמשה בו בצורה מניפולטיבית. במשך עשור הוא התגורר באגם ז'נבה בשווייץ, וצייר רק מדי פעם. בהמשך עבר לפריז לתקופה קצרה.
הוא חזר לאנגליה בשנת 1840, כאשר בניו, ג'יימס ותומאס, שניהם אמנים, התבגרו. דנבי הציג באותה שנה את ציורו הגדול הדרמטי - "המבול", שזכה להצלחה. ההצלחה החזירה מחדש את המוניטין והקריירה שלו.
הוא חי את שנותיו האחרונות באקסמות' בדבון, שם נפטר ב-9 בפברואר 1861.
יחד עם ג'ון מרטין, וילאם טרנר, דנבי נחשב לאחד החשובים באומנים הבריטים בתקופה הרומנטית.
שני בניו של דנבי היו ציירי נוף. המבוגר, ג'יימס פרנסיס דנבי (1816-75), הציג באקדמיה המלכותית. "הוא הצטיין בתיאור זריחה ושקיעה." הצעיר, תומאס דנבי (1817-86), התמחה בצבעי מים של סצנות וולשיות.
קבר חולדה
קבר חולדה או קבר פלגיה הוא כינוי למערכת קבורה בהר הזיתים בירושלים, המיוחסת במסורת היהודית לחולדה הנביאה. המסורת בדבר מיקום קבר חולדה הנביאה בראש הר הזיתים החלה בימי הביניים ומקורות שונים המשיכו לציין את המקום גם במאה ה-19. המקום שעליו הצביעו כקבר חולדה נמצא במרומי הר הזיתים, מדרום לחצר כנסיית העלייה. מעבר חשוך מוליך לחדר קטן ובו סרקופג פשוט הנושא כתובת יוונית.
מעל הקבר ניצב כיום מסגד שנבנה בתחילת המאה ה-17. המסגד פתוח למתפללים בלבד וסגור בדרך כלל למבקרים.
הארכאולוג הצרפתי פליסיאן דה סוסי מצא בתוך הקבר כתובת יוונית פגאנית: "אמצי דומיטילה, איש אינו בן אלמוות".
מסורות
הנוצרים מייחסים את המערה לנזירה פלגיה הקדושה (Pelagia), בת אנטיוכיה מהמאה החמישית. פלגיה הייתה בצעירותה רקדנית ויצאנית באנטיוכיה, שנודעה ביופיה הרב ובאורח חייה ההולל, ומסופר כי היו גברים שהתאבדו לאחר שדחתה אותם. בשלב מסוים בחייה, בעקבות הטפה נוצרית ששמעה, מאסה פלגיה בחיי החטא והכריזה "אני פלגיה כולי ים של חטאים ... הולכתי את עצמי ואת האחרים שולל, אך עתה שאיפתי היא להתנער מכל זאת". היא חילקה את כל כספה לעניים ועברה לחיות חיי סגפנות במערה בהר הזיתים. פלגיה הגיעה לירושלים כשהיא מחופשת לגבר ורק לאחר מותה, כאשר הוכנה גופתה לקבורה, נתגלה כי היא אישה.
על פי המסורת המוסלמית, הקבר במערה הוא של ראבעה אלעדויה (בערבית: رابعة العدوية), דרווישית סופית מיסטיקנית בעלת שם בבצרה במאה ה-8, שבאה לירושלים מעיראק במאה השמינית וחיברה בה דברי הגות ושירה. היא הקדושה המפורסמת ביותר באסלאם הקדום, ועל שמה נקרא הרחוב שבו נמצא המסגד מעל קבר חולדה.
לפי המסורת היהודית קבורה שם חולדה הנביאה.
בכל שלוש המסורות מדובר בנשים. על כן קיימת סבירות גבוהה כי הן משמרות זיכרון אמיתי לקבורה של אישה באתר זה, תהיה אשר תהיה.
דעת נוסעים יהודים והמקורות
בתוספתא מסכת נגעים, פרק ו' נכתב על ירושלים: "ואין מקימין בה קברות, חוץ מקברי בית דוד וקבר חולדה הנביאה, שהיו שם מימות הנביאים הראשונים". על פי מקור זה, חולדה הנביאה נקברה בתוך העיר, ואכן הנוסע היהודי בנימין מטודלה, שביקר בירושלים בשנת ד'תתק"ל (1170), לא הזכיר את קבר חולדה אף על פי שביקר בהר הזיתים. גם יעקב השליח שביקר בירושלים בזמנו של אשתורי הפרחי, מצוטט בספר מסעות אשר מתאר "ציוני וקברות הקדמונים אשר בארץ המה" וגם הוא אינו מזכיר את קבר חולדה על הר הזיתים.
הרב יהוסף שוורץ, מחבר הספר "תבואות הארץ", כתב שהראשון לציין את קברה של חולדה בהר הזיתים, הוא אשתורי הפרחי. אחריו באו אחרים ומאז נתקבעה המסורת ורבים מבקרים באתר על הר הזיתים כקבר חולדה, על אף שהזיהוי סותר את התוספתא. היו שניסו ליישב את הסתירה או שקיבלו בפשטות שקבר חולדה אכן נמצא בראש הר הזיתים ולפי זה קבעו את גבולה המזרחי של ירושלים, בין אלו כלולים המהרי"ט והרדב"ז. לעומת זאת, הרב יהוסף שוורץ כותב: "ועתה ישמע השומע ויראה הרואה דבר נפלא, איך שגגה גדולה ושקר וכזב גדול והבל נמצא ביד המון עם מבני עמינו לאמר ולהאמין ששם קבר חולדה הנביאה." ובהמשך: "ועתה קורא ידידי, האין יכאב לב המבין והיודע על הדבר הזה, שישראל ילך להתפלל על קברי קדֵשות, באמרם שהוא מקום קבורת הצדקת חולדה הנביאה? ועל האנשים ההולכים שמה להתפלל אני אומר לשון חז"ל: עובדי עבודה זרה בטהרה הם, כי גם צלם ופסל שתי וערב נמצא שם חקוק בכותל המערה.".
הפסקת אש אולימפית
הפסקת אש אולימפית היא מסורת שמקורה מיוון העתיקה החל משנת 776 לפני הספירה. הפסקת אש (ביוונית עתיקה Ἐκεχειρίας, במשמעות "הנחת כלי הנשק") הוכרזה לפני ובמהלך המשחקים האולימפיים כדי להבטיח שעיר-המדינה (פוליס) המארחת של המשחקים לא תותקף ושהמתחרים והצופים יוכלו להגיע למשחקים בבטחה ולשוב מהם.
ב-1992 חידש הוועד האולימפי הבינלאומי את המסורת כאשר קרא לכל האומות לשמור על הפסקת אש במהלך המשחקים האולימפיים המודרניים. הפסקת האש חודשה על ידי החלטת האומות המאוחדות מספר 48/11 מ-25 באוקטובר 1993, וכן בהצהרת המילניום של האומות המאוחדות שהתייחסה לשלום העולם ולביטחונו.
ב-1996 לקחה ועדת המכרז האולימפי על עצמה את המחויבות לחדש את הפסקת האש האולימפית ולקדם אותה בעולם באמצעות מרוץ הלפיד האולימפי. שלוש שנים לאחר מכן, הכריז הוועד האולימפי הבינלאומי על הקמת "מוסד הפסקת האש האולימפית הבינלאומי" (International Olympic Truce Foundation) ומרכז הפסקת האש האולימפית הבינלאומית בשיתוף פעולה עם יוון. החזון היה להגן על האינטרסים של הספורטאים והספורט, ולקדם את עקרונות השלום בעת החדשה. כל אחת מהערים המארחות עודדה לכלול את המשמעות ואת הרוח של הפסקת האש האולימפית בתכנון ובהערכות למשחקים.
במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה
במהלך המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, נשמרה הפסקת אש (ביוונית עתיקה: Ἐκεχειρίας). שלושה שליחים יצאו מעיר המדינה אליס, שבתחומיה שכנה אולימפיה והיא זו שארגנה את המשחקים האולימפיים, אל הערים המשתתפות לפני תחילת כל סבב של משחקים אולימפיים, כדי להודיע על תחילת הפסקת האש. באותם זמנים נאסר על צבאות להיכנס לאולימפיה. נאסר קיומם של סכסוכים משפטיים והטלת עונש מוות. הפסקת האש, שמטרתה העיקרית הייתה לאפשר למתחרים ולמבקרים לנסוע בבטחה אל המשחקים, נשמרה בדרך כלל. תוקידידס כתב על מקרה בו נאסר על ספרטה להשתתף במשחקים, ומפרי הפסקת האש נקנסו בסכום של 2,000 מינה על תקיפת העיר לפראום במהלך הפסקת האש האולימפית. הספרטנים ערערו על הטלת הקנס וטענו שהפסקת האש טרם נכנסה לתוקף.
המטרות
באמצעות תפישה עולמית וסמלית זו, מטרות הפסקת האש האולימפית הן:
אולימפיאדת לונדון 2012
ב-22 באפריל 2011 פתח חבר בית הלורדים הלורד בצעדה שאורכה היה מעל 4,800 ק"מ מאולימפיה ללונדון כדי להאיר באור הזרקורים את ההזדמנות להגשים את הפסקת האש האולימפית במהלך אולימפיאדת לונדון. "הצעדה למען הפסקת האש" של הלורד בייטס הצליחה בהשגת הבטחות מכמה ממשלות לחתימה וליישום של הפסקת האש. צעדתו של הלורד בייטס זכתה לתמיכת משרד החוץ הבריטי וב-15 בפברואר 2012 הוא הגיע ללונדון והמשיך לקדם את רעיון הפסקת האש האולימפית.
הממלכה המאוחדת קידמה את רעיון הפסקת האש האולימפית הן בתוכה והן ברחבי העולם. הוועדה המארגנת של אולימפיאדת לונדון ארגני פעילויות לשביתת נשק בבריטניה כולל: "היכונו לשביתת הנשק האולימפית" (Get Set for the Olympic Truce), שעודדה צעירים ברחבי בריטניה ללמוד על ההיסטוריה של הפסקת האש האולימפית, לקיים דיונים על משמעות הפסקת האש האולימפית עבורם ולקיים פעילות לקידום השלום בבתי הספר שלהם ובקהילותיהם. הפעילות הזאת התקיימה ביותר מ-20,000 בתי ספר ברחבי הממלכה.
"השראה להפסקת אש" (Truce Inspire) הייתה תוכנית שבמסגרתה הוועדה המארגנת חיפשה תוכניות שקיבלו השראה ממשחקי לונדון שבהן נעשה שימוש בספורט או בפעילות תרבותית כדי לקדם פתרון סכסוכים, פיוס ושלום. הוועדה המארגנת קיימה מספר מיזמים, כולל: מיזם בהובלת אוניברסיטת אלסטר שעשה שימוש בספורט כדי לקדם יישוב סכסוכים ברחבי המגזר החינוכי; מיזם שנתן את ההזדמנות ל-200 בתי ספר לנהל דיונים על רעיון שביתת הנשק האולימפית על פי דגם של ועידת האו"ם; ומיזם שעשה שימוש בפעילות ספורטיבית להפגיש צעירים מקהילות בלונדון שהושפעו ממלחמות כנופיות. תוכנית האמנות האולימפית ופסטיבל לונדון - 2012, שאורגנו על ידי הוועד המארגן והארגון החוץ-ממשלתי "שלום ליום אחד" (Peace One Day) ניהל סדרה של מיזמי סרטים בהם צעירים בגיל 14 עד 25 הוזמנו ליצור סרטים שהתמקדו ברעיון הפסקת האש. הוועד המארגן גם קיים בשותפות עם מיזם "שלום ליום אחד" סדרה של קונצרטים כחלק מפסטיבל לונדון של 2012.
ב-28 במאי 2012, במהלך ביקורו של שר החוץ הבריטי ויליאם הייג במוסקבה, הוא נפגש עם עמיתו הרוסי סרגיי לברוב, וכהכרה בתפקיד המשותף של ארצותיהם באירוח המשחקים האולימפיים של 2012 ובזו של 2014, הם הסכימו לפעול יחדיו לקדם את האידיאלים של הפסקת האש האולימפית ולתמוך בהם.
אוכלי תולעים
אוכלי תולעים הם בעלי חיים אוכלי בשר הניזונים מתולעים ומינים דומים (תולעים שטוחות, תולעים נימיות ותולעים טבעתיות שונות). רוב המינים אינם מתבססים עליהם אך מתמחים בציד שלהם, ביבשה ובמים.
מבין המינים הניזונים על תולעים ישנם אוכלי חרקים שונים כמו החדף, הקיפוד והחפרפרת, יונקי הביב, כמה עטלפים, מספר מכרסמים ופרימטים וגם גיריות, דו-חיים כמו הצפרדע והסלמנדרה, מספר לטאות, הספנודון, נחשים ונחשילים, חופמאים, ברווזיים, אגמיות ורליות, חופמאים שוכני חוף, מגלנים, קיכליים, תוכי הנסטור והקיווי. כמו כן ישנם חסרי חוליות המתמקדים בתולעים: כמה חיפושיות, חשופיות טורפות ועלוקה ממין Americobdella valdiviana.
המנון טוגו
ארץ אבותינו (בצרפתית: Terre de nos aïeux) הוא ההמנון הלאומי של מדינת טוגו. ההמנון נכתב והולחן על ידי אלכס קזימיר-דוס והיה להמנון טוגו מעצמאותה בשנת 1960 ועד 1979. ב-1979, הוחלף ההמנון ואומץ שנית כהמנון של טוגו ב-1992.
יהדות פולין
יהדות פולין הייתה, משלהי ימי הביניים ועד השואה, הגדולה בקהילות עם ישראל בתפוצות. ההיסטוריה בת למעלה מאלף השנים של היהודים בפולין כוללת תקופות של סובלנות ופריחה דתית ותרבותית, לצד תקופות של אנטישמיות קשה, רדיפות, פרעות וגירושים, ששיאן היה השמדתה הכמעט מוחלטת במלחמת העולם השנייה.
מקהילה של בערך חצי מיליון בשנת 1750 התפתחה יהדות פולין בשיעורים גדולים, וערב המלחמה ב-1939 הייתה מהגדולות באירופה ובעולם. היא מנתה כ-3.3 מיליון נפש – ואף למעלה מכך אם כוללים במניין את יהודי השטחים ההיסטוריים של פולין (כגון גליציה המזרחית וליטא, שהפכו לנתיני ארצות אחרות בעקבות השינויים התכופים בגבולותיה של המדינה). בתום המלחמה שרדו רק 380,000 יהודים פולנים; כמעט 90% מיהודי פולין נספו בשואה (לא כולל יהודים שהיגרו החוצה בתקופות הרבות שלפני המלחמה).
בימי הביניים
במזרח אירופה התיישבו יהודים כבר במאות הראשונות לספירה. יהודים עברו בה ואף סחרו באזור פולין במהלך המאות ה-8 וה-9. ככל הידוע, התיישבות יהודית בפולין החלה במאה ה-10; משלהי המאה ה-11, רבים מהיהודים נמלטו מזרחה מרדיפות מסעי הצלב שהתחוללו באשכנז, כלומר במרחב הדובר גרמנית אשר כלל את גרמניה, בוהמיה שבצ'כיה, וצרפת. מלכי פולין, אשר במקביל להתפשטות הנצרות בפולין ניסו לשלב את ארצם באירופה המרכזית, הזמינו יהודים להשתקע בפולין על מנת לקדם את כלכלתה. יהודים התקבלו בסבר פנים יפות על ידי מיישקו השני; ואחריו בימי בולסלאב השלישי אשר הוציא כתב זכות ליהודים, שבו נאמר כי היהודים נמצאים בחסותו ואין לפגוע בהם. בעקבות הפיצול בפולין, לאחר מותו של בולסלב השלישי ב-1138, השתדל כל רוזן שבחצרו יהיו יהודים שיעזרו לו בעזרת קשריהם וידיעותיהם בתחומי המסחר, התעבורה והתקשורת. בסוף המאה ה-12 הטיל מצ'יסלב נסיך קרקוב עונש כספי כבד על מעשי אלימות נגד יהודים.
בולסלב החמישי הדוכס של קאליש, המכונה גם "בולסלב החסיד", הוציא בשנת 1264 "פריבילגיום", כתב זכויות מקיף (כתב הזכויות של קאליש), שהסדיר גם את מערכת היחסים בין הנוצרים ליהודים. כאשר השתלט שליט נסיכות קרקוב קז'ימייז' השלישי על פולין כולה, הוציא אף הוא פקודה מאשררת של כתב הזכויות של בולסלב החמישי, ומעידה כי היהודים נמצאים תחת חסותו.
ההגירה היהודית לפולין התגברה במיוחד לאחר גזרות רינדפלייש בשלהי המאה ה-13; ואחר כך בשל עלילות המגפה השחורה באמצע המאה ה-14, אם כי ידוע כי גם בפולין נרדפו ונהרגו יהודים באשמת הפצת המגפה השחורה, ובנוסף הם נרדפו באשמת נטילת ריבית. אולם הרשויות השלטוניות, המלך והאצילים, עמדו במתח מתמיד עם הרשות הדתית, הכנסייה. בסינודים של הכנסייה הקתולית שהתכנסו ב-1267, 1279 ו-1285 הוחלט כי על היהודים לשאת סימני זיהוי וכי עליהם להתגורר בשכונות נפרדות (ההגבלות היהודיות). בעלילת דם בשנת 1399 הואשמו יהודים בפוזנא בגניבת לחם הקודש, והשכונה היהודית נעשתה מטרה לביזה ולהרג. בשנת 1407 פרעו ביהודים סטודנטים של אוניברסיטת קרקוב.
גלי מהגרים יהודים נוספים הגיעו לפולין, כמו גם לארצות ליטא ורוסיה, בעקבות הפרעות בחצי האי האיברי בשנת 1391, גירושי ספרד בשנת 1492, ופורטוגל בשנת 1496. היהודים מצאו בפולין שלטון סובלני (עם זאת, ב-1494 גורשו היהודים מקרקוב), שהכיר בתרומתם לפיתוח המסחר והכלכלה ועודד אותם להתיישב בה, במידה רבה בשל הידע הכלכלי והבנקאי הרחב שהביאו עמם, אשר התבקש בעקבות עליית חשיבותם של הנתיבים בין דרום פולין לבין האימפריה העות'מאנית, מאז המאה ה-15. בשלהי ימי הביניים השתרעה פולין על שטח נרחב במזרח אירופה וכללה ארצות אחדות: ממלכת פולין, שכללה את פולין גדול, פולין קטן, ווהלין ורייסן-גליציה, הארכידוכסות הליטאית, שמשנת 1385 הייתה קשורה בחוזה עם פולין וב-1569 התאחדה עימה, ובלארוס.
עם התיישבותם בפולין הסתגלו היהודים ולמדו את צרכיה הכלכליים, ואף פיתחו עבור השליטים מנגנוני מסחר ומנהל חדשים. על כך מציין ההיסטוריון ישראל ברטל, כי "במקביל לצמיחתה הדמוגרפית של האוכלוסייה היהודית בפולין, חלו גם שינויים רבי-משמעות בתחום עיסוקיה הכלכליים: אם בערי גרמניה התמחו היהודים בעסקי הון ואשראי, בפולין של המאות 14–15 הם עברו יותר לחכירה של נכסי האצילים ולמסחר ומלאכה בערים. התפתחות זו הכשירה אותם להתיישבות באזורי הספר, שבהם הוקמו ערים חדשות - ולעיתים היה בערים אלה רוב יהודי מכריע. אולם באותו זמן הביאו שינויים אלה להתגברות העוינות כלפי היהודים מצד העירונים בערים הוותיקות של צפון-מערב פולין, דבר שדחף את היהודים להגירה מזרחה".
בין 1560 ל-1620 הייתה הגירה של יהודים מזרחים משטחי האימפריה העות'מאנית לפולין.
בעת החדשה
בעקבות האיחוד הפולני-ליטאי ב-1569 והתפשטותה של פולין מזרחה, נוצרו הזדמנויות חדשות למיעוט היהודי לבטא את כישוריהם ויכולותיהם. היישוב היהודי באותה עת מוערך בכ-30,000 נפש. ב-1567 הוציא המלך היגלוני האחרון זיגמונט השני אוגוסט צו מלכותי המעניק ליהודים רשות לפתוח ישיבה בלובלין.
מעמדם של יהודי פולין הוגדר בפריבילגיות ("כתבי זכות") מטעם השלטון, אשר הכירו בקהל היהודי כנציג בלעדי של הקהילה. הקהל, הנציגות הנבחרת של הקהילה, מנה בעלי אמצעים ותלמידים חכמים ומילא תפקיד חשוב בפיתוח האוטונומיה הדתית והתרבותית של יהודי פולין. בסוף המאה ה-15 הוקמו "ועדים" – ועד ארבע ארצות וועד מדינת ליטא, שהיו מעין קונגרס-על של קהלי הקהילות השונות. תפקידם היה לטפל בנושאים והבעיות המשותפים לכלל הקהילות, ובעיקר להסדיר את חלוקת נטל המסים שהוטלו על היהודים מצד השלטונות. בשנת 1764, משהחל השלטון לגבות מס גולגולת ישירות מכל יהודי, בוטלו הוועדים. באותה השנה נערך מפקד האוכלוסין המודרני הראשון, אז נרשמו בפולין 750,000 יהודים.
בשנת 1572 נבחר המלך אנרי הרביעי, מלך צרפת על ידי האצילים, בהסדר שהמעיט מאוד בכוחו של המלך, ונתן כוח רב לאצולה. זו הייתה התחלת תהליך התחזקות האצולה על חשבון השלטון המרכזי. לכן נוצר פער במעמדם ומצבם של היהודים בחלקי פולין השונים בהתאם ליחס השליט המקומי אליהם.
בשל הפלישות לפולין, שגרמו לאבדות כבדות בנפש ורכוש, ראו שלטונות פולין בעין יפה התיישבות של מהגרים מהמערב, בעיקר גרמניה, יהודים ולא-יהודים. בערי פולין התיישבו גרמנים, שהביאו עימם אל הפולנים מטען של רגשות שליליים כלפי היהודים.
בתקופה זו, פולין נחשבה כמקום נוח ליהודים, שאף פירשו את שמה "פה לין" - במשמע, כאן יוכלו היהודים ללון ולקבל מקלט. אחד מיהודי פולין, הרב שאול וואהל, שהיה בנו של רב העיר ונציה שבאיטליה ואף כיהן בעצמו כראש ישיבה בפולין, שימש כשר ויועץ בכיר למלך פולין במאה ה-16. לפי האגדה הוא אף מונה למלך ללילה אחד, בעת חילופי מלכים, ובמשך כל אותו הלילה ביטל גזירות וחוקים שונים כנגד היהודים.
מרבית יהודי פולין התגוררו בעיירות ("שטעטלעך") ועסקו במסחר ומלאכה. מיעוטם, בעיקר בווהלין וגליציה, התגוררו במפוזר באזורים כפריים, חכרו אחוזות וטחנות, ועסקו בגביית מיסים פיאודליים מן האריסים.
באופן מסורתי עסקו יהודי פולין בכספים, חלפנות והלוואות, אך במאות ה-14 וה-15 כבר חדרו כמעט לכל ענפי המסחר ולרבים מענפי המלאכה. בעקבות כך רבו ההאשמות כנגד היהודים על רקע כלכלי, והם הוצגו כמשתלטים על ענפי המסחר והמלאכה השונים וגוזלים את פרנסתם של הפולנים. בעקבות כך, אולצו יהודי קרקוב ב-1485 לחתום על התחייבות לנטוש את עיסוקם בענפים אלה. גם יהודי הכפרים, חוכרי האחוזות וגובי המיסים, זכו למנה הולכת וגוברת של שנאה.
מאידך, האוטונומיה שניתנה ליהודים בניהול ענייניהם הפנימיים איפשרה פיתוח של חיי תרבות עצמאיים. שפת היומיום בפיהם הייתה יידיש, כאשר העברית משמשת כשפת קודש ותפילה. מרבית יהודי העיירות ידעו קרוא וכתוב, החינוך היה תורני וכלל לימוד בחדרים, ישיבות ובתי מדרש. בשנת 1580 הוקם ועד ארבע הארצות אשר פעל עד ל-1764, מנהיגיו שעמדו בראשו וענפי המשנה שלו - ועדי הגלילות השונים, שימשו כמוסד המרכזי העליון של יהדות פולין.
בשנת 1764 החליט השלטון הפולני על הפסקת גביית המיסים על ידי הוועד וגביית המיסים מהיהודים באופן ישיר כפי שנגבו המיסים מכלל האוכלוסייה ובכך הגיע תפקידו המסורתי של הוועד לידי סיום. כל עוד היה ועד ארבע הארצות קיים, היה נהוג מס ישיר, שכונה "סכומות". המחלוקת הקשורה לגבייתו הייתה גדולה, ובמקרים רבים דנו תקנות הקהל בסכומים שיש לשלם ובדרך לגבותם. לצורך גביית המס ניסו בעלי הרכוש להצהיר שהכנסתם זעומה ושאין ביכולתם לשלם את המס. כחלק מהתערערות השלטון העצמי התקשו הקהילות בגביית המס, ולכן החלו לגבות מיסים עקיפים, אשר הוטלו על מחזור עסקים או רכישת מוצרים. המס העקיף נקרא קראפקי או קורופקי. המס הוטל על בשר משחיטה כשרה (ועל עצם השחיטה), על נרות ועל שאר השירותים שנתנה הקהילה ליהודים ושלא הייתה אפשרות לרכוש אותם מחוץ למסגרת הקהילה. מס הקורופקי הוטל לצד או במקום מס הסכומות, תלוי בקהילה ובתקופה. היו החלטות רבות לגבי השימוש בכספים אלו, בהחלטות הקהל של מינסק, תקכ"ה, נאמר "ועל כן החליטו להקדיש מכספי הקורופקא (מכס הבשר) סך 200 זהובים בכל שנה לקניית ספרים לבית המדרש.".
במאה ה-17
במאה ה-17 פרץ משבר בחיי יהדות פולין, בשל סיבות תרבותיות וכלכליות. מבחינה תרבותית, היהודים היו מיעוט שונה וזר, והם נרדפו בהתמדה ובעקביות על ידי הכנסייה. מפעם לפעם חויבו יהודים להיכנס לכנסיות על מנת לשמוע הטפות, הכנסייה תבעה לעצמה זכות שיפוט על יהודים (זכות שלא הייתה לה בימי הביניים בפולין) וכמרים עמדו בראש עלילות הדם וההסתה נגד יהודים. ובנוסף, הם ירדו ממעמד היזמים והחדשנים עקב תמורות המודרנה בטכנולוגיה ובכלכלה שלא היה להם חלק בהן (כגון טכנולוגיית בניית אוניות שיכלו להפליג בים הצפוני) וסיבות פוליטיות (היחלשות השלטון המרכזי שגרמה לחוסר ביטחון בדרכים) שגרמו להסטת נתיבי הסחר מפולין. וכך קופחה פרנסתם של יהודים שעסקו במסחר; ולכך התווספה העובדה שנוצרים שקופחה פרנסתם השתלטו על תחומים ועסקים של יהודים וגרמו לגל נוסף של אובדן מקומות פרנסה. אחד הפתרונות שמצאו יהודים לאובדן מקורות הפרנסה המסורתיים היה ייבוא ומכירת מוצרים מוגמרים ממקומות אחרים, אולם בכך העלו את חמתם של בעלי המלאכה המקומיים שאיבדו את קהל לקוחותיהם. במקביל, גידול מספרם של היהודים מחד וצמצום מקורות הפרנסה הביאו לתחרות גדולה בין היהודים לבין עצמם על מקורות פרנסה. תחרות זו גרמה לכך שעקרון המערופיא לא נשמר.
ביטחון הקהילות היהודיות היה תכופות רעוע, בעיקר באזורי גליציה בדרום-מזרח המדינה. מרידות תכופות של הקוזאקים והאיכרים האוקראינים כנגד השלטון ונטל המיסים הובילו תמיד לגל פרעות כנגד היהודים, שהצטיירו בעיניהם כנציגי השלטון השנוא מתוקף עיסוקם בכספים, הפעלת קרקעות חכורות, הפעלת בתי מרזח וטחנות קמח, וגביית מס.
מהבולטים באירועים אלה היה מרד הקוזאקים והאיכרים נגד השלטון הפולני בשנים 1648–1649 בראשות בוגדן חמלניצקי. מרד זה לווה בסדרת פוגרומים יוצאת דופן בהיקפה ואכזריותה, שנודעו כגזרות ת"ח ת"ט או כ"פרעות חמלניצקי", בהם נחרבו כשליש מהקהילות היהודיות בפולין ואוקראינה. בפרעות נרצחו, על פי ההערכות, מעל 100,000 יהודים, נאנסו עשרות אלפי נשים ונערות, נבזז והושמד רכוש רב, הן פרטי והן קהילתי (כולל ספרי תורה וחפצי קודש). יהודים אשר נתפסו על ידי ההאטמנים נמכרו לעבדות בשוקי העבדים שניהלו הטטרים באזור השפך של נהר קמה אל הוולגה. חיבורו של המלומד היהודי נתן נטע האנובר, "יוון המצולה" הוא אולי המקור החשוב ביותר לידיעותינו על פרעות 1648.
בשנת ה'תי"ד (1654) כרת חמילניצקי ברית עם הצאר אלכסיי הראשון לבית רומנוב, ויחד עם הרוסים שתבעו לעצמם חלק מפולין חזר וכבש קהילות רבות בשטחי בלארוס, ליטא ופולין, ובהן מוהילב, וילנה ולובלין. בקהילות אלו התרכזו אז גם פליטים רבים מערים אחרות. יהודי וילנה הספיקו ברובם לברוח, אך כל רכושם עלה באש שדלקה בבתי העיר במשך 17 יום, ואילו יהודי לובלין הוסגרו על ידי תושבי העיר הגויים, ונהרגו בה כאלפיים נפש.
גזרות ת"ח ת"ט השפיעו על התקבלותה של השבתאות ביהדות פולין בשנות השישים של המאה ה-17, עד להתרסקותה של התנועה היא הפיחה תקווה אצל רבים; היסטוריונים מסבירים, כי עקב המשבר הרוחני שנגרם בשל פרעות, הרס הקהילות והסבל הרב, הייתה ציפייה גדולה לגאולה והשבתאות מילאה צורך זה.