cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכה לבנה
פועלו
לבנה היה מראשוני החופרים באתר מצדה, ונחשב לאחד ממגלי הארמון הצפוני, יחד עם הארכאולוג זאב משל. בתחילת שנות החמישים ארגנו לבנה ועוד מדריכים מהתנועה המאוחדת משלחות אשר איתרו את שביל הנחש לכל אורכו, סימנו אותו והכשירו אותו (במעדרים, טוריות ומכושים) למעבר רגלי של מטיילים. לאחר מכן השתתף בחפירות שערך יגאל ידין במצדה בשנות ה-60. בספרו מעוז אחרון עוסק לבנה במצדה, מפרט את השרידים הארכאולוגים שנמצאו בה ואת ההיסטוריה והגאוגרפיה שלה ומתייחס למשמעות של מצדה בימינו.
בעיני לבנה הייתה הדרכת טיולים פעולה ציונית, חינוכית וערכית. הוא עסק במתודיקה של הדרכה בספרי הטיולים שהוציא וגם בכתב העת "צידה לדרך" שערך אשר עסק במתודיקה של הדרכה בשדה.
לבנה למד הוראה במכללת בית ברל במגמת ביולוגיה בשנים 1960–1961, וסיים תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. השכלתו הרחבה הייתה ברובה בלתי-פורמלית, והוא התאפיין ביכולת אוטודידקטית ניכרת.
בשנת 1966 ביצע חפירת הצלה בתל ברום שבצפון קריית שמונה. לימים הוביל מאבק נגד העברת הממצאים מהאתר.
בשנות ה-80 השתתף בכתיבתה ועריכתה של האנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל". בשנים 1993 עד 2003 היה חבר הוועדה לשמות צמחים של האקדמיה ללשון העברית.
לבנה היה מראשוני החברה להגנת הטבע בה עבד במשך שנים רבות כמדריך טיולים ובמחלקת הפרסומים, במסגרתה כתב וערך עשרות רבות של דפי מסלול. בהמשך שימש גם כמדריך במסגרת מוזיאון בית אוסישקין. היה מהדוחפים להקמתה של רשות שמורות הטבע. מטרת הרשות בעיניו הייתה לשמור על הטבע לטובת המטיילים ולא מפניהם. בהתאם לגישה זו נאבק בין השאר נגד סגירת שמורת נחל עורבים לציבור ולמען התקנת השביל התלוי בנחל חרמון. בשנים 1967–1972 שימש כעורך כתב העת 'טבע וארץ' של החברה להגנת הטבע.
בשנותיו האחרונות הרבה לכתוב עבור אתר 'צמח השדה' על אודות צמחיית ארץ-ישראל. כמו כן המשיך בסיורים ובהדרכת טיולים. בשנת 2010 זכה לבנה באות יקיר הגליל.
זמן קצר לפני פטירתו יצא לאור ספר שהוקדש לו הגליל וצפון הארץ - מבחר מאמרים בידיעת ארץ ישראל, מוגשים למיכה (מייק) לבנה (הוצאת אריאל, 2011), בעריכת אלי שילר וגבריאל ברקאי. בספר נכללים גם שני מאמרים פרי עטו של לבנה עצמו.
מיכה לבנה היה פעיל בוויקיפדיה העברית תחת השם משתמש:מיכה לבנה.
לבנה נפטר ב-25 באפריל 2011, ונטמן בבית העלמין בקיבוצו מעין ברוך.
מבחר מכתביו
לבנה כתב מספר ספרים בתחום ידיעת הארץ, ביניהם:
כמו כן ערך לבנה מספר ספרים, ביניהם:
בנוסף, פרסם לבנה מאמרים רבים בתחום ידיעת הארץ. את מאמרו הראשון פרסם בשנת 1953 (בגיל 21), ובו הוכיח כי ארמון הורדוס במצדה נמצא בקצהו הצפוני של האתר, בניגוד לדעה שהייתה מקובלת עד אז בספרות. ב-58 השנים הבאות פרסם עשרות מאמרים נוספים, הן בכתבי עת שונים והן כפרקים או ערכים בתוך ספרים. בין השאר הופיעו מאמריו בספר וילנאי, סיפורי ערים, סיפורי מושבות, סיפורי בתים, יד ליאיר, ארץ הגולן והחרמון, מדריך ישראל ועוד.
יום רביעי השחור
{{פירושונים|
ראו גם
}}
משה בצלאל אלתר
הרב משה בצלאל אלתר (תרכ"ט, 1869 - כ"ג באלול תש"ב, אוגוסט 1942) היה בנו של האדמו"ר מגור בעל השפת אמת ואחיו של האדמו"ר בעל האמרי אמת. נתמנה בצוואת אחיו כיורשו והיה הסמכות העליונה בקרב החסידים לאחר צאת אחיו את פולין. נרצח בטרבלינקה ב'האקציה הגדולה' שהתקיימה בגטו ורשה יחד עם רוב בני משפחתו.
ביוגרפיה
נולד בשנת תרכ"ט (1869) בגור. היה בנו השני של האדמו"ר ה"שפת אמת". נולד בשבוע של פרשת ויקהל ולכן נקרא שמו על שם משה רבנו ובצלאל בן אורי המוזכרים בפרשה. היה חתנו של דודו הרב שמעון חיים אלתר. חי כל שנותיו בגורה קלוואריה ועסק בלימוד תורה בישיבת גור. היה ידוע כשקדן ומתמיד גדול ונחשב אחד מגדולי התורה בפולין. לאחר פטירת אביו השפת אמת הוא קיבל את מרותו המליאה של אחיו האמרי אמת שימש יד ימינו של אחיו האמרי אמת, אשר היה נעזר בו בעניינים שונים הנוגעים להנהגת עדתו הגדולה, ואף הכתירו כיורשו. בצוואתו הראשונה שנכתבה בשנת תרצ"ו (1936) כתב: . בתרפ"ה (1925) ביקר בארץ ישראל שם פגש את חסידי גור שהחלו לעלות ארצה באותה תקופה. בתרצ"ז (1939) עמד לעלות לארץ ישראל ואף קיבל סרטיפיקט, אך ויתר עליו לטובת נכדו. על צניעותו ניתן ללמוד מ"פתקה" שכתב לאחיו בשנת תרצ"ט (1939) עם הגיעו לגיל 70:.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר יחד עם אחיו בעל ה"אמרי אמת" לוורשה. לאחר עזיבתו של אחיו את פולין ב-1940 הפך להיות הסמכות העליונה לחסידי גור בפולין. רבי משה בצלאל ואחיו רבי מנחם מנדל אלתר סיפקו משענת ותמיכה ליהודים בגטו. הם עודדו המשך לימוד התורה בתנאי החיים הקשים הן בקרב חסידי גור והן אצל חסידים אחרים. במכתב שכתב רבי מנחם מנדל והופץ בכמה גטאות בפולין הוא קרא לארגן שיעורי תורה בציבור, וציין כי התייעץ עם אחיו רבי משה בצלאל ושניהם החליטו ללמד שיעורי תורה בציבור. קיימות כמה עדויות על פעילותו הציבורית בתקופת השואה. הוא פסק שאין לבטל נישואין שכבר נקבעו. עדות אחרת מוסרת שתמך ביוזמה של חבורת ה"מתיסוביצים" להשיא צעירים, באמרו שזוהי מעלה באמונה ושיש מקור בתלמוד שמצווה זו עמדה לעזר לעם ישראל ממצרים. במקרה אחר פעל למניעת התנהגות לא נאותה של קבוצה מחסידי גור בגטו. .
כמו רבנים אחרים, מצא גם רבי משה בצלאל עבודה בבית החרושת לנעליים של התעשיין הגרמני "שולץ" בניהולו של אברהם הנדל. על פי העדויות במשך רוב הזמן ישב רבי משה בצלאל ולמד, ורק כאשר ערכו הגרמנים ביקורת העמיד פנים שהוא דופק מסמרים בסוליות הנעליים.
באחת מהביקורות נתפס ונלקח לאומשלגפלאץ יחד עם יהודים נוספים. ביומנו מתאר הלל זיידמן אירוע זה:. באקציה הגדולה נלקח שוב לאומשלגפלאץ. על פי עדויות ניצולים מעשה זה עורר רעש גדול בגטו ורק בעזרת סיוע של אחד השוטרים היהודים הצליחו להוציאו מן הקרונות ברגע האחרון ממש. כעבור כמה ימים נתפס פעם נוספת ומשניסו לשחררו עוד פעם מן המשלוח סירב ואמר 'די'. באלול תש"ב (אוגוסט 1942) כשהוא בן 74 הובל רבי משה בצלאל אלתר לטרבלינקה ושם מת.
משפחתו
לרבי משה בצלאל היו ארבעה בנים וארבע בנות.
על שמו ישיבת "תפארת משה בצלאל" בירושלים השייכת לחסידות גור.
פסק דין טוי ביז נגד ארצות הברית
טוי ביז נגד ארצות הברית הוא פסק דין של בית המשפט לסחר בינלאומי של ארצות הברית משנת 2003 שקבע שלצורכי מכס, דמויות הפעולה (action figures) של סדרות הקומיקס של חברת טוי ביז נחשבות לצעצועים ולא לבובות, משום שהן מציגות "יצורים לא-אנושיים". ההחלטה הפחיתה את שיעור המכס על הדמויות למחציתו. חשיבות פסק הדין היא בביקורת הקשה שנמתחה בעקבותיו על החברה מצד המעריצים והציבור, בשל הסתירה שנוצרה בין טענות החברה בבית המשפט לבין הערכים שדמויות סדרות הקומיקס של החברה מנסות לקדם.
רקע
חוקי ארצות הברית מבחינים בין שני סוגים של דמויות צעצוע לעניין מכס: בובות, שכוללות בהגדרתן דמויות אנושיות, וצעצועים, שכוללים בהגדרתם "יצורים לא-אנושיים". מכיוון שמכסים על בובות היו גבוהים יותר, טענה "טוי ביז", חברה בת של מארוול קומיקס, שדמויות הצעצוע שלה (כולל דמויות האקס-מן וארבעת המופלאים) מייצגות יצורים לא-אנושיים, ולכן זכאיות לשיעור המכס הנמוך יותר. ב-3 בינואר 2003, לאחר שבחנה יותר מ-60 דמויות צעצוע, פסקה השופטת ג'ודית ברזילי לטובת החברה, והעניקה לה פיצויים על מכסי ייבוא גם למפרע.
תגובות
מכיוון שרעיון מרכזי בסדרות הקומיקס של חברת מארוול הוא שמוטאנטים כמו האקס-מן הם אנושיים לכל דבר ועניין מבחינת זכויותיהם וההתייחסות שצריכה להיות אליהם מצד החברה והאנשים ה"רגילים", נוצרה סתירה לכאורה, בין הערכים שסדרות אלה מנסות לקדם לבין טענות החברה בבית המשפט, כי דמויות אלה הן "בלתי אנושיות". סתירה מהותית זו עוררה תגובות שליליות וביקורת חריפה כנגד החברה שהביעו המעריצים. מארוול הגיבה לביקורת כלפיה וניסתה ליישב את הסתירה שבין ערכי המוסר שבעלילת הסדרה לבין רצונה להשגת רווחים כספיים גבוהים יותר, בכך שטענה, כי "הגיבורים שלנו הם בני אנוש חיים ונושמים, אבל בני אנוש בעלי יכולות יוצאות-דופן... החלטה שלדמויות האקס-מן אכן יש מאפיינים "לא-אנושיים" רק מוכיחה שלדמויות יש כוחות מיוחדים".
לבבות
לבבות הוא משחק קלפים מסוג משחקי ה"לקיחה" או "הצבע השליט" (Trump card). המשחק מיועד עבור ארבעה שחקנים ומטרתו היא לקבל כמה שפחות נקודות. המשחק מסתיים כאשר ראשון השחקנים עובר את סף 100 הנקודות. המנצח הוא בעל הנקודות הנמוך ביותר באותו שלב. בגרסאות שונות, המשחק גם קרוי מלכה שחורה.
חלוקת הנקודות
כל קלף לב שווה נקודה והקלף מלכה עלה שווה 13 נקודות. סך כל הנקודות המחולקות בסיבוב אחד הוא 26.
מהלך המשחק
לאחר חלוקת הקלפים, כל שחקן מעביר שלושה קלפים (הקלפים אותם הוא יעדיף שלא להחזיק, בהתחשב ביתר הקלפים שבידיו. על פי רוב, מומלץ להעביר את שלושת הקלפים בעלי הערך הגבוה ביותר, או לנסות ליצור חוסר (Void) באחת מסדרות המיינור, קלאב ודיאמונד). בסיבוב הראשון - לשחקן שמשמאלו, בסיבוב השני - לשחקן שמימינו, בסיבוב השלישי - לשחקן היושב מולו, ובסיבוב הרביעי לא מעבירים כלל. בסיבוב החמישי שוב לשחקן שמשמאלו וחוזר חלילה
את המהלך הראשון יתחיל תמיד השחקן שיש לו את הקלף, ואז כל שחקן שם קלף תלתן בעל ערך כלשהו (שחקן שאין בידיו תלתן, רשאי להניח כל קלף אחר, פרט ללבבות ו-). השחקן ששם את הקלף מהסוג ששם הראשון, בערך הגבוה ביותר, לוקח את ארבעת הקלפים (בסיבוב הראשון, יהיה זה השחקן שהניח את התלתן הגבוה ביותר), ושם אותם הפוכים לידו, ואז הוא מתחיל את המהלך הבא עם כל קלף שירצה מלבד הלבבות.
את קלף לב הראשון, ניתן להניח רק במידה ולשחקן אין אף קלף, בכל ערך שהוא, מהסוג שהניח הראשון. במקרה כזה, הוא רשאי (אך אינו חייב) להניח קלף לב. מרגע זה ואילך, רשאי כל שחקן הפותח סיבוב, לפתוח בלב. לאחר 13 סיבובים, כל משתתף סופר את הנקודות שהוא אסף על פי הקלפים המונחים לידו, ואז נרשם לכל אחד את כמות נקודות אשר הוא קיבל. בצורה כזאת משחקים עד ששחקן אחד צובר 100 נקודות, ואז הוא מפסיד והמשחק נגמר.
אהרן דוד פנקן
הרב ד"ר אהרן דוד פָּנְקֶן (אנגלית: Aaron D. Panken; 19 במאי 1964 – 5 במאי 2018) היה נשיא ההיברו יוניון קולג' וממנהיגי היהדות הרפורמית בארצות הברית.
קורות חיים
פנקן נולד וגדל באפר וסט סייד של מנהטן, שם היה חבר בתנועת הנוער של האיחוד ליהדות רפורמית (NFTY). הוא סיים לימודי תואר בהנדסת חשמל באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ועבד זמן קצר בתכנון מחשוב רפואי במעבדה, אך החליט לפנות לקריירה בקהילה היהודית. בגיל 19 התקבל כמנהל מחוז בתנועת הנוער, וב-1986 החל לימודי רבנות בהיברו יוניון קולג' בירושלים. ב-1991 נסמך לרבנות והחל לכהן כעוזר לרב בבית הכנסת רודף שלום במנהטן ובבית הכנסת וסטצ'סטר, במקביל להשלמת דוקטורט במדעי היהדות באוניברסיטת ניו יורק, שנושאו היה שינויים הלכתיים בספרות הרבנית (2004). את הדוקטורט פרסם ב-2005 כספר בשם The Rhetoric of Innovation: Self-Conscious Legal Change in Rabbinic Literature ("הרטוריקה של החדשנות: שינוי הלכתי מודע בספרות הרבנית"). ב-1995 החל ללמד ספרות בית שני וספרות רבנית בהיברו יוניון קולג'. בנוסף, הרצה ולימד במוסדות רבים ברחבי העולם.
הוא כיהן בוועדת האתיקה של איגוד הרבנים המתקדמים (CCAR ), בוועדה למינוי והצבת רבנים שם, במועצת החינוך ובתפקידים נוספים. ב-1996 מונה לדקאן הסטודנטים של ההיברו יוניון קולג', ב-1998 לדקאן הקמפוס בניו יורק, וב-2007 לסגן-נשיא ליוזמות אסטרטגיות. ב-1 בינואר 2014 מונה כמחליפו של הרב דוד אלינסון כנשיא ה-12 של ההיברו יוניון, מוסד שלו 4,000 בוגרים מכהנים בתפקידי רבנים, חזנים, מורים ועוד.
הרב פנקן היה בעל רישיון טיסה, וב-5 במאי 2018 התרסק עם מטוסו הקל בניו יורק ונהרג. הותיר את אשתו, מליסה, ואת שני ילדיהם.
MEMS
MEMS (ראשי תיבות של: Micro Electro Mechanical System, תרגום: "מערכת מיקרו אלקטרו-מכנית") היא משפחה של טכנולוגיות, חומרים ומעגלים משולבים ממוזערים ברמות מיקרו וננו (NEMS), המכילות רכיבים ומערכות אופטיות, אלקטרוניות ומכניות (MOEMS), וביולוגיות.
פוטנציאל המכונות הממוזערות הובן שנים רבות לפני פיתוח הטכנולוגיה וביטוי לכך הובא בהרצאתו של פרופסור ריצ'רד פיינמן בשנת 1959 "יש שפע מקום בתחתית".
הטכנולוגיה הפכה למעשית כאשר אומצו טכנולוגיות ייצור מתחום המעגלים המשולבים בהם ריבוץ, אילוח, חמצון, דפיסה, ציפוי וטכנולוגיות מזעור ושילוב נוספות.
חומרי MEMS
טכנולוגיית MEMS מנצלת מספר רב של חומרים וטכניקות ייצור שונות כאשר כל שיטה תלויה בסוג ההתקן וסקטור השוק שאליו המוצר מופנה.
צורן (סיליקון)
צורן הוא חומר הנפוץ ביותר בתעשיית המיקרואלקטרוניקה ובייצור מעגלים משולבים לצריכה המונית בעולם המודרני. יכולת המיזעור, זמינות של חומרי ייצור איכותיים וזולים, והיכולת לשלב טכנולוגיות רבות על מצע יחיד הופכים את הצורן לחומר אטרקטיבי למגוון רחב של יישומי MEMS. לצורן יתרונות רבים בגלל תכונות החומר. לצורן הבנוי מגביש יחיד ישנן תכונות מכניות של גמישות, לפי חוק הוק וכמעט שאין לו היסטרזיס ולכן גם הוא אינו מפזר חום ובעל אמינות גבוהה מבחינת עייפות החומר לפעולה של מיליארד או טריליון מחזורים ללא שבירה. הדרך הנפוצה ביותר ליצירת התקני MEMS על ידי שימוש בצורן היא על ידי ריבוץ של שכבות חומר כאשר התבניות לייצור השכבות נעשות באמצעות פוטוליתוגרפיה ואחר כך איכול ליצירת הרכיבים הרצויים.
מתכות
מתכות משמשות ליצירת אלמנטים רבים ב-MEMS. אף על פי שלמתכות אין את היתרונות מבחינת התכונות המכניות שיש לצורן, כאשר נעשה שימוש בהם תוך התחשבות במגבלותיהם, מתכות יכולות להיות אמינות מאוד. מתכות שימושיות הן זהב, ניקל, אלומיניום, כרום, טיטניום, טונגסטן, פלטינה וכסף.
ריבוץ (דפוזיציה)
אחד מאבני הבניין הבסיסיים בתהליכי הייצור ב-MEMS היא היכולת לרבץ שכבות דקות של חומר בעובי הנע מכמה ננומטרים ספורים ועד ל־100 מיקרומטר. שיטת הריבוץ הנפוצות הן ציפוי אלקטרוליטי, ריבוץ מותז , ריבוץ אדים פיזי וריבוץ אדים כימי.
דוקו-אקטיביזם
דוקו-אקטיביזם הוא ז'אנר בקולנוע התיעודי שיחודו הוא מעורבותו של העיתונאי החוקר בנשוא התחקיר. היוצר לא רק מתעד את המציאות אלא מנסה לשנות אותה במהלך הסרט. לעיתים העיתונאי יוזם פעילות פרובוקטיבית כדי לנסות להתעמת עם מי שיכול להוביל לשינוי המיוחל. היוצרים הדוקו אקטיביסטים מנסים לשנות את התופעה בצורה אגרסיבית, בוטה ולעיתים צינית.
דוקו אקטיביסט בין המוכרים בעולם הוא הבמאי מייקל מור. יצירותיו הדוקומנטריות – אקטיביסטיות של מור גרפו הצלחה רבה כך שהיוו בין היצירות הדוקומנטריות הפוליטיות המובילות בהכנסתן הכספית בכל הזמנים. בנוסף לכך, מור זכה בטקס פרסי האקדמיה (האוסקר) ב'סרט הדוקומנטרי הטוב ביותר', לשנת 2002. בסרטיו מור מביע את עמדותיו הפוליטיות והחברתיות, המתמקדות בביקורת עקבית של הקפיטליזם וגלובליזציה. הנרטיבים הדומיננטיים בסרטיו הם בעיקר אלו המביעים את ערכי השמאל הפוליטי, ומור מרבה להציב עצמו כדמות מרכזית בהנעת נרטיבים אלו. סרטו הראשון 'רוג'ר ואני' התרכז באירועים שקרו בעיר פלינט במדינת מישיגן לאחר סגירת מפעלי 'ג'נרל מוטורס' בעיר עקב רצון החברה למקסם רווחיה תוך העברת חלק מפעילות הייצור של החברה למדינות זרות. לאורך הסרט מור מראיין עובדים שונים הקשורים לחברה המביעים את הסתייגותם ממנהליה, ומתעד את העוני והקשיים המנטליים שחוו בעקבות החלטת החברה. הוא עצמו מצולם מנסה לקבל תגובה מצד מנהלי החברה אך ללא הצלחה. בסרטו 'באולינג לקולומביין' הוא מתמקד בסיבות האפשריות לרצח ההמוני שהתרחש בבית הספר התיכון בעיר קולומביין בארצות הברית בשנת 1999. בסרט מור סוקר את מערכת היחסים האמריקנית עם נשקים דרך דיון עם מספר ידוענים בנושא, ומתעד עצמו מקבל נשק בחינם כשניגש לבנק. בנוסף, הוא מגיע עם שני קורבנות אירוע הירי לחנות מרשת 'קיי-מרט' לקבל החזר כספי על הכדורים שעדיין תקועים בגופם. סרט נוסף שלו הוא 'סיקו' שמתמקד בביקורת על מערכת הבריאות בארצות הברית, ונחשב לאחד מהסרטים הדוקומנטריים הרווחיים בכל הזמנים נכון לשנת 2020. הסרט מתמקד בבעייתיות של המערכת הקיימת, המתבטאת בכך שכ-50 מיליון אמריקאים לא מבוטחים בריאותית נכון לשנת 2007. לאורך הסרט משולבים קטעי ראיונות עם אנשים אשר חשבו כי יש להם ביטוח רפואי העומד בתנאים הנדרשים לקבלת טיפול רפואי, אך בסופו של יום נשללה זכותם לקבל טיפול.
יצירת דוקו-אקטיביזם בישראל רוויית אתגרים. על היוצרים ליצור תכנים שיהיו רלוונטיים לקהל הישראלי שהנו מורכב ממגוון תרבויות ומגזרים. יוצרי דוקו-אקטיביזם שמבקשים שיצירותיהם ישודרו בערוצים מסחריים בישראל ויגיעו לקהל רחב במיוחד נדרשים למלא את הוראות חוק הרשות השניה וליצור תכנים חינוכיים ואיכותיים.
בישראל ישנן תוכניות טלוויזיה דוקו-אקטיביסטיות נוספות, כמו "בולדוג", "בולדוזר", "יצאת צדיק", "אבודים", "כלבוטק", ו"המשמר האזרחי". ישנם גם סרטים ישראליים דוקו-אקטיביסטיים, כמו: "שיטת השקשוקה", "דו"ח רולניק", "המדריך למהפכה", "מוסר השילומים" (סדרה בת ארבעה פרקים), ההרוג ה-17 ו"סודות הכספים האבודים".
שרירים פנאומטיים מלאכותיים
שרירים פנאומטיים מלאכותיים (באנגלית: Pneumatic artificial muscles או PAMs) הם מכשירים הניתנים לכיווץ ומתיחה המופעלים על ידי אוויר דחוס הממלא שלפוחית פנאומטית. בקירוב מופשט לשרירים אנושיים, שרירים פניאומטיים מלאכותיים לרוב מחולקים לזוגות: אחד אגוניסט ואחד אנטגוניסט.
שרירים פנאומטיים מלאכותיים פותחו לראשונה בשנות ה-50 של המאה ה-20, תחת השם "השרירים המלאכותיים של מקיבן". הם שימשו לראשונה כגפיים מלאכותיות. התאגיד היפני ברידג'סטון לייצור גומי וצמיגים, היה הראשון שהפך את הרעיון לייצור מסחרי בשנות ה-80, תחת השם "אקטואטור-גומי" (Rubbertuators).
הכוח המחזיר של השרירים הפנאומטיים מוגבל על ידי הסכום הכולל של כוחותיהם של כלל הסיבים הבודדים הנמצאים במעטפת הארוגה. האורך הכולל אליו ניתן למתוח את השריר מוגבל על ידי צפיפות התוויה של האריג במעטפת. אריגה רפויה מאוד תאפשר ניפוח גדול יותר, שמאפשר פיתול גדול יותר של הסיבים הבודדים במארג.
דוגמה מפורסמת לתצורה מסובכת של שרירים פניאומטיים היא "יד הצל הזריזה" (Shadow Hand), שפותחה על ידי חברת רובוטי הצל (Shadow Robot Company). תצורה זו דימתה יד אנושית בעלת טווח תנועות נרחב ועשיר. התקן זה שולב במערכות ופרויקטים שונים של החברה ומחוצה לה.
יתרונות
שרירים פנאומטיים הם קלי משקל בעקבות העובדה שהאלמנט המרכזי המרכיב אותם הוא ממברנה דקיקה. עקב כך מתאפשר חיבור ישיר של המכלולים הנ"ל למבנים אותם הם צריכים להפעיל. יתרון זה בא לידי ביטוי גם כאשר ניקח בחשבון את הצורך בהחלפה של שריר תקול. כשנוצר צורך להחליף שריר תקול, יהיה פשוט לדעת את מיקומו ובכך מלאכת החלפתו נעשית קלה יותר. צורך זה חשוב במיוחד בעקבות העובדה שהממברנות הדקות מחוברות לנקודות קצה קשיחות, היוצרות נקודת ריכוז מאמצים בה מוגבר הסיכוי לכשל של המכלול.
התוויה הרפויה של השרירים הפאומטיים מאפשרת להם גם גמישות, המאפשרת לדמות בצורה טובה למדי מערכות ביולוגיות שונות. אך דבר זה גם עשוי לבוא בעוכריה של המערכת: אם המשטח הארוג נפגע ונוצרות בו חוסר-אחידויות או אפילו חורים, השלפוחית עשויה לדלוף דרך חורים אלה ולאבד את יכולת פעולתה. לכן, בדומה למערכות פניאומטיות באופן כללי, יש לשמור על אטימות המערכת, ולא להפעילה במקרה של דליפה.
יתרון נוסף של השרירים הפנאומטיים הוא שהתנהגותם הרצויה טבועה במבנה שלהם: כאשר מופעל כוח על השריר, הוא נכנע לכוח זה, מבלי להגיב בכוח מחזיר הגדול יותר מהכוח הראשוני שהופעל עליו. תכונה זו חשובה מאוד כאשר השריר המלאכותי משתתף באינטראקצות מול בני אדם, או בביצוע פעולות עדינות אחרות.
בשרירים פנאומטיים, הכוח תלוי גם במצב הניפוח של השריר, ולא רק בלחץ בו הם נמצאים. דבר זה מוביל ליתרון מרכזי נוסף: המודל המתמטי שמייצג את אופן פעולתם של השרירים הללו מיוצג מעשית באמצעות מערכת לא ליניארית. כך ניתן להגיע לרמות דיוק ושליטה גבוהות במיוחד, בניגוד לאקטואטורים פנאומטיים צילינדריים רגילים. הקשר בין הכוח וההתארכות בשרירים אלו משקף בצורה די טובה את הקשר בין המתיחה להתארכות שרירים במערכות ביולוגיות בטבע.
אינקובציה
{{פירושונים|
שרירים פנאומטיים מלאכותיים
יתרונות
דחיסות הגז הנמצא בתוך מערכת השריר הפנאומטי היא יתרון נוסף עקב העובדה שהיא מוסיפה להיענות המכנית של השריר. לעומת זאת, קיום הגז הדחיס מצריך מדחס אוויר וסולנואיד או שסתום חשמלי אחר, כפי שדרוש במערכות פנאומטיות נוספות.
אינקובציה
ראו גם
}}
שרירים פנאומטיים מלאכותיים
פעולה הידראולית
מערכת השרירים הזו מופעלת לרוב באמצעות פנאומטיקה (גז), אך אין מניעה של המרת המערכת למערכת הידראולית. קיימות למערכת הידראולית כמה חסרונות בולטים ביניהם העובדה כי שימוש בנוזל לא דחיס מגדיל את הנוקשות של המערכת ובכך מפחיתה את התאימות של המערכת למערכת ביולוגית יחסית עדינה יותר. חיסרון נוסף הוא שבמעבר למערכות הידראוליות נוצר סיכון של קורוזיה גבוהה יותר של החלקים, או אף מצב של קצרים במקרים של דליפה.
לעומת זאת קיימים גם יתרונות להמרת המערכת להידראולית. תחילה, בוכנות הידראוליות לרוב יכולות לעמוד בלחצים יותר גדולים תוך שימוש בנפח נתון, לעומת בוכנות ומערכות פניאומטיות מקבילות. בנוסף, הפעלת הכוח של הבוכנה ההידראולית היא לרוב ליניארית. יתרון נוסף של מערכות הפועלות על נוזל לא דחיס לעומת גז דחיס הוא שלא מתבזבז כוח על דחיסת הגז במערכת, וכולו מועבר לפעולת הבוכנה. למרות זאת, דבר זה גורם כאמור לירידה בדיוק של המערכת ובעדינות הפעולות שביכולתה לבצע.
הרובע הארמני
הרובע הארמני (בארמנית: հայկական թաղամաս, הַייכַּאכַּאן טַאגַֿאמַאס; בערבית: حَارَة أَلأَرْمَن, חַארַת אַל-אַרְמַן), הוא אחד מארבעת הרבעים בעיר העתיקה של ירושלים, לצד הרובע המוסלמי, הרובע היהודי והרובע הנוצרי. שמו היה מקובל מאז המאה ה-19. רובו של הרובע מוקף בחומה ומהווה שטח פרטי סגור של המנזר הארמני. הוא הקטן ברובעי העיר העתיקה. נכון ל-2017 מספר תושביו עומד על 3,403.
רקע
בתקופה הביזנטית היו כנסיות ומנזרים רבים ברחבי ירושלים וסביבתה, אך עם הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל בשנת 615, נחרבו רוב המוסדות הללו וחיי הקהילה הוגבלו בעיקר לשטחי הרובע הארמני והר ציון. בתקופת הצלבנים ידעה הקהילה פריחה ושגשוג ובנותיה באו בקשרי נישואים עם האבירים האירופאים, וגם המלך בלדווין השני נשא אישה ארמנית. במאה ה-12 נבנתה באזור זה של העיר העתיקה קתדרלת יעקב הקדוש המהווה מרכז לארמנים בארץ ישראל.
בתקופה הממלוכית ולאחר מכן בתקופה העות'מאנית, הייתה לקהילה הארמנית חשיבות רבה בקרב העדות הנוצריות בירושלים. עקב היותה כנסייה לאומית, שעסקה גם בשימור התרבות, השפה והמורשת הארמנית, לא חל בקרב הארמנים תהליך של "ערביזציה" (היטמעות באוכלוסייה הערבית המקומית). כמו כן אין הארמנים מקבלים לשורותיהם מצטרפים חדשים שלא נולדו כארמנים, פרט לנשים שנישאו לארמנים והן נחשבות לארמניות לכל דבר. במאה ה-17 התפצל מהכנסייה הארמנית פלג שגם הוא לאומי-ארמני הנקרא "ארמנים-קתולים", הדובר ארמנית ומקיים את טקסיו בארמנית אך מכיר בסמכות האפיפיור. במאה ה-19 היו הארמנים הקהילה הראשונה שהפעילה בית דפוס בירושלים. בית הדפוס הארמני נוסד בירושלים בשנת 1833. החל מאמצע מאה זו החלה התיישבות ארמנית מחוץ לחומות העיר העתיקה והם רכשו קרקעות רבות בצפון-מערב העיר העתיקה. חלקים ניכרים בצדו המזרחי של רחוב יפו, כולל בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, הם על שטח בבעלות ארמנית.
עד המאה ה-20 הורכבה הקהילה הארמנית בירושלים בעיקר מנזירים וממספר קטן של משפחות חילוניות שסיפקו שירותים שונים לנזירים. אולם בעקבות שואת הארמנים במלחמת העולם הראשונה הגיע לעיר גל פליטים ארמנים (כ-20,000 נפש) שרבים מהם נשארו בירושלים כאוכלוסייה קבועה ושינו את הרכב האוכלוסייה ברובע. בעקבות כך חדרו אף אלמנטים חילוניים לקהילה, אך הרובע המשיך לתפקד כמרכז דתי. ב-1948 נמלטו לרובע רוב הארמנים שחיו בכפרים ובערים שנכבשו על ידי מדינת ישראל במלחמת העצמאות.
בתקופת השלטון הירדני, בשנים 1948 - 1967 נחסמה הגישה להר ציון בו שוכן בית הקברות הארמני והקהילה נאלצה לקבור את מתיה בשטח הרובע.
רובע שהוא מנזר
על פי מסורת הקהילה, מתקיימת הפרדה בינה לבין הכמרים הממונים. כומר הקהילה לא יכול לבוא משורות בני הקהילה. כנסיית הקהילה הירושלמית היא כנסיית דיר אל-זיתונה, הנמצאת בשולי הרובע, ובה מתקיימים טקסי הקהילה. קתדרלת יעקב הקדוש (מכונה באנגלית "סנט ג'יימס") משמשת ככנסייה לטקסים רשמיים, תפילות החגים וטקסים לרגל ביקור אנשי דת בכירים.
בשולי הרובע, מחוץ לחומת המנזר אך בתוך השטח הקרוי "הרובע הארמני", נמצא מנזר השייך למרונים וכן מתחם סנט מרק השייך לכנסייה הסורית-אורתודוקסית. בקצהו הצפון-מערבי גובל הרובע עם "הרובע הפרוטסטנטי", מתחם מבנים שבמרכזם כנסיית המשיח. כן מצויים מחוץ לחומות הרובע מספר מבני מגורים המיועדים לשכירות השייכים לכנסייה הארמנית ומושכרים לכל דורש, בחלקם מתגוררים יהודים.
יהודה ליב קנטור
יהודה לֶיבּ קַנטוֹר (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: קאנטאָר; ברוסית: Лев Осипович (Иегуда Лейб) Кантор; 1849, וילנה – 1915, ריגה) היה סופר ועיתונאי יהודי-רוסי ורב מטעם, עורכו של היומון העברי הראשון "היום". לזכותו נזקפת יצירת לשון דיווח עיתונאית עברית עניינית, תמציתית ומדויקת.
ביוגרפיה
נולד ב-1849 בווילנה, בנו של חזן (קנטור). למד בבית המדרש לרבנים בווילנה. ב-1869 פרסם לראשונה מאמרים פרי עטו בעברית בכתב העת המשכילי "הכרמל". בין השנים 1871 ל-1873 למד בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר, לאחר מכן עבר לברלין על מנת ללמוד רפואה (מקצוע שלא עסק בו מימיו). בכל אותה עת פרסם מאמרים בעיתונים "המליץ" ו"השחר". כאשר חידש חיים זליג סלונימסקי את הוצאת "הצפירה" ב-1874 הזמין את קנטור לשמש כעורך-בפועל של העיתון. בספטמבר 1875 שב קנטור לווילנה ופרסם בעיתונות העברית, היידית והרוסית של האימפריה הרוסית.
ב-1879 עבר לבירה סנקט פטרבורג על מנת לשמש כעורכו של השבועון הספרותי-חברתי-מדיני היהודי בשפה הרוסית "רוסקי ייבריי" (Русскій Еврей; בכתיב הנהוג כיום: Русский Еврей; 'היהודי הרוסי'). קנטור גיבש בכתב עת זה גישה רחבה של עיתונות יהודית, המדווחת על נושאים תרבותיים וחברתיים רחבים ולא רק על החיים היהודיים. כתב העת תמך בתנועת חיבת ציון ודיווח לקוראיו מן הנעשה בארץ ישראל, אולם לאחר פוגרום "הסופות בנגב" (1881) עבר לערוך את הירחון יֶברסקויֶה אובּרָזובאניֶה (Еврейское образование, 'חינוך יהודי'), מעל דפיו עודד דווקא השתקעות יהודית ברוסיה.
לאחר שפרש מעיתונאות שימש כרב מטעם הממשלה בלייפאיה (1890–1904) לאחר עזיבת הרב הקודם הלל קליין שהיגר לארצות הברית, וילנה (1905–1908) וריגה (1909 עד מותו ב-1915).
קישורים חיצוניים
עם הופעת המונוגרפיה של דוד טל:
מפרי עטו:
ג'ון באנוויל
ג'ון באנוויל (באנגלית: John Banville; נולד ב-8 בדצמבר 1945) הוא סופר, מחזאי ותסריטאי אירי. כותב גם בשם העט "בנג'מין בלאק". כתיבתו מתאפיינת בשנינות ובהומור שחור.
באנוויל זכה ב-2005 בפרס מאן בוקר על ספרו "הים". ב-2011 זכה בפרס פרנץ קפקא. ב-2013 זכה בפרס מטעם השלוחה האירית של ארגון הסופרים הבינלאומי ובפרס אוסטריה לספרות אירופית. ב-2014 זכה בפרס נסיך אסטוריאס.
ביוגרפיה
באנוויל נולד וגדל בווקספורד שבאירלנד לאנגס ולמרטין באנוויל. הוא הצעיר משלושה אחים ואחיות. אחיו הבכור, וינסנט, סופר גם הוא (כותב תחת שם העט וינסנט לורנס ותחת שמו האמיתי). לאחר לימודיו בקולג', עבד כפקיד בחברת התעופה "אייר לינגוס". ב-1969 הצטרף למערכת העיתון "אייריש פרס" ושימש כעורך. בשנים 1988 עד 1999 שימש עורך בנושאי ספרות ב"אייריש טיימס".
בגיל 12 החל לכתוב פרוזה לאחר קריאת הספר "דבלינאים" של ג'יימס ג'ויס. ב-1970 פרסם את ספרו הראשון, קובץ סיפורים קצרים בשם "Long Lankin". שנה לאחר מכן פרסם את הרומן הראשון שלו, "Nightspawn". מאז כתב רומנים, מחזות ותסריטים רבים. כמו כן כתב תחת שם העט בנג'מין בלאק, מותחנים בלשיים, בהם סדרת ספרים שגיבורה הראשי הוא קוורק, פתולוג בדבלין.
באנוויל היה נשוי לאמנית האריגה האמריקאית ג'נט דנהאם, ולשניים שני בנים. בת זוגו הנוכחית היא פטרישה קווין, לשעבר מנהלת מועצת האמנות של אירלנד, ולשניים שתי בנות.
סקיטלופוס אלוורזלופזי
סקיטלופוס אלוורזלופזי (שם מדעי: Scytalopus alvarezlopezi) היא מין ציפור שיר ממשפחת הטופקוליים (Rhinocryptidae) המצויה בטבע ביערות גשם במערב קולומביה. המין תואר לראשונה בשנת 2017. המין הוכר כמין חדש על ידי איגוד האורניתולוגים הבינלאומי, אך לא על ידי האגודה האורניתולוגית האמריקנית.
היסטוריה גילוי וחקר
הנציג הראשון של המין הזה (זכר בוגר), שנקווה כהולוטייפ, נמצא בשנת 1992. למרות ששירתו הייתה שונה משמעותית משירת הציפורים ממינים דומים וכן צבע נוצותיו היה שונה במקצת, סוכם שמדובר במין חדש רק אחרי גילוי נציג נוסף מאותו מין (פרטייפ).
תפוצה
נפוץ בחלק המערבי של קולומביה, כאשר הם מעדיפים יערות הררים טרופים סאב טרופים (1350–1800 מטר).
תיאור
אורך הציפור כ-12 ס"מ, משקלה כ-25 גרם החלק העליון שחור הבטן בצבע אפור כהה, הזנב והרגלים בצבע חום כהה.
התנהגות
מין זה ניזון מפרוקי רגליים קטנים, אשר הוא מוצא על קרקעית היער. מין זה נמצא על הקרקע יותר מציפורים אחרות מסוגו מפני שהוא מעדיף למרחקים קטנים בהליכה או בריצה.
גביע אסיה בכדורגל 2007
גביע אסיה בכדורגל 2007 של קונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) התקיים מה-7 ביולי ועד ה-29 ביולי 2007. לראשונה בהיסטוריה של הטורניר, אירוח הטורניר התחלק בין 4 מדינות שונות: אינדונזיה, מלזיה, וייטנאם ותאילנד. נבחרת עיראק זכתה בטורניר לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על נבחרת ערב הסעודית.
בחירת המארחות
ההחלטה על אירוח הטורניר על פני 4 מדינות שונות, הוצגה לוועדה המנהלית על ידי נשיא ה-AFC, מוחמד בין חאמאם. עם זאת, מאוחר יותר התחרט בין חמאם על החלטה זו וכינה אותה "טעות", היות שהוא לא היה מודע לקושי הכלכלי והלוגיסטי בארגון אירוע שכזה על פני 4 מדינות. הוא ציין: "נראה שזה קשה לוועדה המנהלית לארגן 4 ועדות תכנון, 4 מרכזי תקשורת ויש גם הרבה שיקולים כלכליים".
ביוני 2005, הזהירה ה-AFC את תאילנד שהיא צריכה לשפר את המתקנים שלה לפני 2007, פן היא תידחה ותוחלף, אולי, על ידי סינגפור. ב-12 באוגוסט באותה שנה, אישרה ה-AFC שתאילנד תהיה אחת מהמארחות הרשמיות של גביע אסיה 2007. עם זאת, באוקטובר 2006, הוזהרה תאילנד פעם נוספת ונדרשה לשפר את מתקניה תוך 90 יום.
הנבחרות המשתתפות
לראשונה בהיסטוריה של הטורניר, חולקו הנבחרות לדרגים על בסיס הדירוג העולמי של פיפ"א ולא על בסיס הישגיהן בטורנירי העבר של גביע אסיה כפי שהיה נהוג עד אז. מהלך זה נועד למנוע מצב בו נבחרות חזקות תיפגשנה כבר בשלבים המוקדמים של הטורניר. דרג א' של הטורניר הכיל את הנבחרות המארחות, ויתר הדרגים הכילו את יתר הנבחרות.
השופטים
16 שופטים ו-24 שופטי עזר נבחרו לאחר מבחני כושר ב-2 ביולי 2007 בקואלה לומפור, בירת מלזיה. שופט אחד ושני שופטי עזר הגיעו מ-CAF. 16 השופטים הראשיים של הטורניר היו:
עופר בדיחי
עופר בדיחי, זמר ישראלי ירושלמי אשר החל את דרכו בסוף שנות ה-80 כזמר במועדוני לילה בעיר.
בשנת 1990, הוציא בדיחי את אלבומו השני, "אהבה חדשה", ממנו בלטו: שיר הנושא (מילים: יוש גרנות, לחן: משה נגר), "שיר למזכרת" (מילים ולחן: משה נגר) ו-"שר ומאושר" (מילים ולחן: דני שושן). הגיטריסט משה בן-משה ('בן-מוש') ניגן ועיבד את כל שירי האלבום.
ב-1993 הוציא בדיחי את אלבומו השלישי והאחרון "מלך הלילה", אשר כלל את הלהיט הגדול "נחש העיר" (מילים ולחן: דני שושן) וכן את "יחפנית" ו"שלכת" (מילים ולחן: משה נגר) את שירי האלבום עיבד יניב שושן, בנו של היוצר המרכזי באלבום - דני שושן. בסוף השנה החליט בדיחי לפרוש מעולם הזמר על מנת לשמור על שלמות משפחתו.
ביוני 2015 חזר עם שיר חדש “מה זאת אהבה“ שכתב והלחין דני שושן. השיר הוקלט לפרויקט שיזם המפיק ניסים בן חיים, לזכר בתו רבקה, שנרצחה בפיגוע בירושלים
הישארות הנפש
הישארות הנפש היא מושג שאין לו זיקה הכרחית ל-'נצחיות הנפש', 'אלמוות', 'תחיית המתים', 'תורת הגמול' ועוד. זאת אמונה שלאחר המוות מוסיפה הנפש להתקיים כאשר הגוף אינו חי עוד. רעיון זה אינו מקורי ביהדות, ורק בימי הביניים הוא זכה בה להבלטה.
ביוון העתיקה
בדיאלוג האפלטוני 'פיידון' סוקרטס מבהיר מה כוונתו במושג "מוות", אליו על הפילוסוף להתכונן. לדבריו המוות הוא השאיפה להיפרדות הגוף והנפש. בתהליך ההפרדות יוצאת הנפש מהיסוד שמפריע לה להגיע לעולם הרוחני, הנפשי והתבונתי באמת – לעולם האידיאות. הגוף מהווה מחסום חושי מפני הנפש להגיע לטוהרה האמיתית שלה. סוקרטס מבהיר כי הגוף הוא תבנית אשר גורמת לאדם, ובזאת גם לפילוסוף, לעסוק בתענוגות גופניים כעיקר. הפורש מהנאות גופניות במובן התודעתי הוא מרוחק מגופו ונפרד ממנו. כשהנשמה מצויה יחד עם הגוף היא שמה לב למה שהגוף מכוון אותה אליו. מי שמרוכז בהנאות הגופניות ולא בתכנים הנפשיים - בעל תלות לפעילות גופנית או למצב גופני, ובצורה זו הופכת הנשמה למשועבדת למצבי גוף ופעילויות גוף אשר מספקות לה הנאה.
אריסטו סבר שכאשר נברא עצם מסוים ביקום, יחד עם החומר שלו נבראה גם הצורה (הנפש לפי אריסטו) שלו, וכאשר החומר יתכלה בסופו של דבר גם הצורה תכלה יחד עמו. דוגמה כאשר שורפים שולחן גם החומר מתכלה וגם הצורה. אבל בכל זאת יש אפשרות לאדם לגרום לנפשו להיות נצחית וזאת על ידי "קניית מושכלות נצחיות" כלומר כאשר אדם בחייו קונה חוכמה מסוימת נצחית נפשו מתאחדת יחד עם אותה חוכמה ולכן נפשו תישאר גם לאחר המוות.
במקרא ובתלמוד
במקרא, תורת הגמול מתקיימת בתחומי העולם הזה – ומשום כך אין היא זקוקה להישארות הנפש. הקיום שלאחר המוות נתפס במקרא כ'קיום צללים' בשאול, ואין הוא נתפס כקיום חיובי, למרות זאת הוגים יהודים הצביעו על פסוקים רבים במקרא המרמזים על הישארות הנפש. בתחילה היהדות פירשה את החיים לאחר המוות, לא כגאולתה של הנפש מהגוף, אלא כאיחודם מחדש של הנפש והגוף כדי לחיות שוב בשלימות של טבע האדם. אמנם בתלמוד קיימות התבטאויות בדבר הישארות הנפש, אבל הנושא לא נדון לעומק – כנראה מפני שהוא נתפס כהשקפה המתחרה עם תחיית-המתים.
הרמב"ם
במשנתו של הרמב"ם, תחיית המתים היא זמנית, והיא שלב ביניים במסעה של הנפש – אשר לאחריו, מתרחש מוות שני. בעקבותיו הישרים זוכים לחיי נצח, וכנשמות בלי גוף, הם נהנים מידיעת מהותו האמיתית של הבורא. לעומתם, הרשעים נכרתים ונשמתם אובדת. לפי הרמב"ם אין ההשקפות השונות בעניין גורל הנפש אחרי המוות צריכות לקבוע את דרכו של האדם – ועליו ללמוד תורה לשמה, בלי שאול מה יהיה שכרו. הישארות הנפש אינה תכונה הטבועה בנפש האנושית, אלא היא תוצאה של התנהגות מוסרית. ההוגים היהודיים שהושפעו מהניאופלטוניזם, כרבנו בחיי בספרו חובות הלבבות, כמחבר אנונימי של הספר על מהות הנפש, כאברהם בר חייא בספרו הגיון הנפש העצובה, כרב יוסף אבן צדיק בספרו עולם קטן וכרבי אברהם אבן עזרא, הגורסת שהנפש היא עצם שמימי עצמאי שכל שאיפתו להשתחרר מכבלי הגוף, סברו שהנפש כולה משתחררת מהגוף ברגע המוות ונשארת לחיות חיי נצח. רבי אברהם אבן עזרא אף גרס את הישארות הנפש לא במובן האישי, אלא כהתאחדותה עם הנפש העולמית. האריסטוטליים שביניהם, כאברהם אבן דאוד, הרמב"ם, הלל בן שמואל בספרו תגמולי הנפש והרלב"ג, שעל פי גרסתם הנפש היא חלק בלתי נפרד מן הגוף, הכלה יחד עם כיליון הגוף לאחר המוות, סברו שרק החלק השכלי שלה זוכה לחיי נצח על ידי פעילות הלמידה וההשכלה. לשם כך ניסח הרמב"ם את י"ג עיקרי האמונה, שעל ידם מובטח חלקם של המאמינים בהם בהישארות הנפש ובחיי העולם הבא. הרלב"ג בספרו "מלחמות השם" אף לחם כנגד השקפתו של הפילוסוף המוסלמי האריסטוטלי אבן רושד בדבר התאחדות נפשות בני אדם לאחר המוות לנפש אחת כללית. הרלב"ג טען כנגד דעה זו, שאם כך הוא הדבר, "הייתה כל תשוקתנו לדעת וכל מאמצינו לרכישתה בטלים לגמרי".
מנדלסון
מנדלסון למעשה ערך פירוש ל"פיידון, או על אלמותיות הנפש", בעקבות הדיאלוג האפלטוני בשם זה), שבו הוא ניסה להציג ראיות רציונליות להישארות הנפש. הוא האמין שהנפש האנושית מעצם טבעה היא בת אלמוות. בניגוד לרמב"ם הוא סבר; שכל נפש אנושית נועדה להנות מן האושר; ושלאחר גמול על מעשיהם, גם רשעים ייהנו מאושר – וזאת בזכות חוכמתו וטובו האינסופיים של האלוהים. בדומה לרמב"ם הוא דגל במוסריות שלא על מנת לקבל גמול. הוא אמנם הקל בערכה של ההטפה המוסרית, אבל הוא לא ניסה לשרש תפיסות עממיות אלו. קנט קעקע את הוכחותיהם של מנדלסון בדבר הישארות הנפש – אף על פי שהוא עצמו האמין בדוקטרינה זו. הוא הגדיר אותה כפוסטולט של תבונה מעשית.
הרמן כהן
הרמן כהן הצטער שקנט שמיט משיטתו שארית זו של המוסר ההטרונומי. הוא ראה בביטויים מקראיים כגון 'שכב עם אבותיו' 'נאסף אל עמיו' ביטויים של השקפה הרואה בהישארות הנפש 'המשך קיומו ההיסטורי של הפרט, דרך המשך קיומו ההיסטורי. בהשקפה המאוחרת של המשיחיות – האוניברסלית ובעלת הראייה המוסרית והמשוכללת, מתרחבת מסגרת ההתייסות של הפרט. במילים אחרות עיקר העניין הוא בהשתכללות המין האנושי כולו.
ניסיונות להוכיח את הישארות הנפש
ישנם הטוענים למספר הוכחות אם כי לא מדעיות התומכות בעקרון של "הישארות הנפש":
הפארק הלאומי עמק קובוק
הפארק הלאומי עמק קובוק (באנגלית: Kobuk Valley National Park), הוא פארק לאומי המשתרע על שטח בן 7,085 קילומטרים רבועים בצפון-מערב מדינת אלסקה בארצות הברית, כ-40 קילומטרים צפונית לחוג הארקטי. הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. האתר הוגדר כפארק לאומי ב-1980 במסגרת "חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act). הפארק ידוע בשל דיונות החול הגדולות ונתיבי הנדידה של אייל הצפון העוברים דרכו. המבקרים בפארק יכולים להביא בעצמם ציוד וללון בשטח, לטייל בשטח, לשוט, ולנהוג במזחלת כלבים. אין שבילים מוסדרים או כבישים בפארק, שבשטח של 7,085 קילומטרים רבועים הוא בערך בגודל של מדינת דלאוור בארצות הברית. כל שטח הפארק מצוי צפונית לחוג הקוטב.
הפארק קרוי על שם הנהר קובוק העובר במרכזו. מקור שם הנהר הוא בשפת הקבוצה האתנית של האינופיאט (Iñupiat) ופירושו "נהר גדול".
גאוגרפיה
הפארק כולל את אדמת הביצות הנרחבת של הנהר קובוק הזורם לאורך הקצה הדרומי של רכס ברוקס (Brooks Range), המכונה הרי באירד (Baird Mountains). הגבול של הפארק נע לאורך קו פרשת המים שבין הרי באירד בצפון והרי וורינג (Waring Mountains), הקצרים יותר, בדרום, תוך שהוא יוצר טבעת המקיפה את עמק קובוק. שני שלישים מחלקו האמצעי של הנהר קובוק, ממרחק קצר לפני היישוב קיאנה (Kiana) ועד אחרי היישוב אמבלר (Ambler) כלולים בפארק, כמו גם כמה מיובליו הראשיים, כדוגמת נהר הסלמון (Salmon River) והנהר האנט (Hunt River). קרקעית העמק מכוסה בסחף קרחוני. מרבית החלק הדרומי של הפארק דרומית לנהר קובוק מנוהלת כאזור טבע בראשיתי בשם אזור הטבע הבראשיתי קובוק (Kobuk Valley Wilderness) בשטח של 706 קילומטרים רבועים. "אזור הטבע הבראשיתי סלאוויק" (Selawik Wilderness) שוכן מדרום, בשמורת חיות הבר הלאומית סלאוויק (Selawik National Wildlife Refuge) הגובלת בפארק.
בצד הדרומי של נהר קובוק נמצאות שלוש קבוצות של דיונות חול. דיונות החול הגדולות של קובוק, דיונות החול הקטנות של קובוק והדיונות של נהר האנט הן שרידים של שדות דיונות שכיסו שטח של 8,100 קילומטרים מיד לאחר שנסוגו הקרחונים של עידן הקרח של הפליסטוקן. שילוב של משקעים מנהרי הקרחון שזרמו מהקרחונים ורוחות חזקות יצרו את השדות, אשר כעת מכוסים בעיקר על ידי יער טונדרה. כיום מכסים שדות הדיונות הפעילים שטח של 830 קילומטרים רבועים. דיונות החול הגדולות של קובוק מהוות את שדה הדיונות הקוטביות הפעילות הגדולות ביותר באמריקה הצפונית. נאס"א מימנה את מחקר הדיונות בהנחה שהם דומים לדיונות החול בקטבים של מאדים.
אקלים
האקלים בפארק הלאומי עמק קובוק אופייני לצפון-מערב אלסקה, ויש בו ארבע עונות מובחנות:
המהירות הממוצעת של הרוחות בפארק היא בין 8 ל-15 קילומטרים לשעה, אבל רוחות של 30 עד 50 קילומטרים לשעה הן תופעה נפוצה בזמן סופות. הימים בקיץ ארוכים כשהשמש אינה שוקעת כלל בין ה-3 ביוני ל-9 ביולי. הימים בחורף קצרים מאוד כשב-21 דצמבר השמש מופיעה מעל לאופק לשעה וחצי בלבד. זוהר הקוטב בולט בלילות האפלים ביותר בחורף.
ככלל תופעת ההתחממות העולמית בולטת באלסקה, ובאזור הפארק הטמפרטורות עלו בממוצע ב-2.1°C מאז 1949. השנים 2014 ו-2015 היו בין השנים החמות ביותר באלסקה.
צמחייה
מכיוון שהפארק שוכן כולו מעבר לחוג הקוטב האדמה מתחת למרבית פארק שרויה במצב של קפאת-עד. שכבת האדמה הקפואה אינה מאפשרת חלחול ומונעת ניקוז, ולכן חלקים רבים מכוסים במים במהלך הקיץ. בעמק קובוק עובר גבול הצפוני שמעבר לו לא גדלים עצים, כלומר בפארק עובר קו הגבול בין הטייגה לטונדרה. קו גבול זה מתפתל דרך העמקים של רכס ברוקס ולאורך הנהר קובוק. כל הצמחים הגדלים באזור הארקטי חייבים להיות מותאמים לרוחות עזות, קור עז, שכבת קרקע דקה, ועונת צמיחה קצרה. עצי אשוחית, ערבה ושדר גדלים לאורך נהרות ונחלים או במורדות הדרומיים של ההרים שם הניקוז טוב והקרקע אינה קפואה. Oxytropis kobukensis (באנגלית locoweed) הוא עשב תיבול בעל פרחים סגולים אנדמי לפארק, הצומח לגובה של עד 30 סנטימטרים, ופורח בשלהי יוני תחילת יולי על דיונות החול.
בעלי חיים
הדגים ובעלי החיים בפארק אופייניים לפאונה הארקטית והתת-ארקטית. בעלי החיים בעלי הערך הכלכלי הרב ביותר הם אייל הצפון, אייל קורא ומיני הדגים כדוגמת האלתית וה-Stenodus nelma (באנגלית sheefish). בעל החיים הבולט ביותר הוא אייל הצפון. 400,000 פרטים של אייל הצפון מהעדר של מערב הארקטי נודדים מדי שנה בין אתרי הרבייה החורפיים, דרומית להרי וורינג ואתרי ההמלטות הקיציים צפונית להרי באירד. חציית נהר קובוק הדו-שנתית של העדר הייתה אירוע מרכזי לקיומם של הציידים הפרהיסטוריים של העמק כמו גם בני האינפיאט של ימינו. בשל הטמפרטורות הנמוכות אין כמעט דו-חיים או זוחלים, בעלי הדם הקר בפארק. יוצאת דופן היא צפרדע העץ הקופאת לחלוטין בחורף, אבל מנגנוני הגנה שומרים עליה בחיים עד ההפשרה באביב.
בין מיני הדגים: אלתית גמלונית, אלתית דבשתית, אלתית אדומה, טרוטת האגמים ואלתית צ'אם (Oncorhynchus keta), יחד עם מיני סלומניים נוספים כולל Salvelinus malma (באנגלית Dolly Varden trout), צ'אר ארקטי (Salvelinus alpinus) ו-Thymallus arcticus (באנגלית Arctic grayling). מינים נוספים כוללים Lota lota (באנגלית Burbot), Lethenteron camtschaticum (באנגלית Arctic lamprey), Prosopium cylindraceum (באנגלית Round whitefish), Coregonus nasus (באנגלית Broad whitefish), Coregonus pidschian (באנגלית Humpback whitefish), Hypomesus olidus (באנגלית Pond smelt) ו-Osmerus mordax (באנגלית Rainbow smelt).
מיליוני עופות מתקהלים סביב האגמים והנהרות של הפארק הלאומי עמק קובוק בעונת הרבייה באביב, חלקם נודדים מרחקים עצומים. שחפית הקוטב עפה כל הדרך מחופי אנטארקטיקה – מרחק הנדידה הגדול ביותר מכל עוף אחר. במשך כמה חודשים בכל שנה הופך העמק משכן לברווזים, עגורים, טבלנים, אווזים וברבורים.
יונקים גדולים בפארק כוללים להקות של זאב צפון-מערבי, שועל מצוי, אייל הצפון, ואייל קורא מתת-המין Alces alces gigas (באנגלית Alaska moose), דוב שחור אמריקני, דוב גריזלי, בונה קנדי, לוטרה צפון-אמריקנית, שונר קנדי, וכבש דאל. יונקים קטנים יותר כוללים את הגרגרן, דלק אמריקני, סמרן מקריס, אונדטרה, ארנבת השלג, למינג צפון-אמריקאי חום (Lemmus trimucronatus), Dicrostonyx groenlandicus (באנגלית Northern collared lemming), סנאי אדום אמריקני (Tamiasciurus hudsonicus) וכמה מינים של חדפים ונברנים.
היסטוריה
ההשערה המקובלת היא שהיישוב האנושי בעמק קובוק הוא בן לפחות 12,500 שנים. התושבים הנוכחיים של העמק הם בני הקבוצה האתנית של האינופיאט, אשר מתקיימים על ציד ודיג באזור. האתר הארכאולוגי של אוניון פורטאג' (Onion Portage מאנגלית "שער הבצל") הוא אזור המוכרז אתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark), של ארצות הברית ושוכן בקצה המזרחי של נתיבו של הנהר קובוק בפארק. האתר, הממוקם במקום אסטרטגי בנקודת חצייה עיקרית של איילי הצפון בנהר הקובוק, מתעד תשעה מתחמים תרבותיים המתוארכים משנת 8,000-6,000 לפני הספירה ועד 1000–1700 לספירה. האתר שייך לחברת NANA (NANA Regional Corporation), חברה בבעלות ילידים שיש לה זכויות בפארק.
התושבים הראשונים בעמק קובוק השתייכו לתרבות המכונה המסורת הפלאו-ארקטית (Paleo-Arctic Tradition), שצדו איילי צפון באוניון פורטאג'. האזור ננטש ככל הנראה למשך 2,000 השנים הבאות עד שהאנשים שהשתייכו לתקופה הארכאית באמריקה הצפונית הופיעו בעמק מדרום וממזרח. לפני כ-4,000 שנים הגיעו אנשים המשתייכים לתרבות המסורת הארקטית של הכלים הקטנים (Arctic Small Tool tradition), אבל עזבו בין לפני 1,500 ללפני 1,000 שנים, כשהם משאירים את העמק פנוי מאדם. תושבים חדשים הגיעו בערך בשנת 1200 לספירה, כפי שתועד באתר אהטאוט (Ahteut), 40 קילומטרים במורד הנהר מאוניון פורטאג'. התושבים נשארו בעמק עד אמצע המאה ה-19, כאשר אוכלוסיית איילי הצפון הצטמצמה והתושבים עברו להתגורר קרוב יותר לחוף. תושבים אלו היו בני אקונירמיוט (Akunirmiut) וקואוואום קנגיאמירנואיט (Kuuvaum Kangiamirnuit). אחד מכפריהם שכן בתחומי הפארק הנוכחי בשפך הנהר האנט (Hunt River) לקובוק. צאצאיהם, הקרויים כיום קואוונגמייט (Kuuvangmiit), עקרו ברובם מאדמת הפארק.
בתקופת הבהלה לזהב הקצרה בשנים 1899–1900 הוקמו ברחבי העמק 32 מחנות של מחפשי זהב. סקרי שטח לא הצליחו לאתר את מיקומם, אם כי נתגלו שרידים מסירות המחפשים.
הפארק הלאומי עמק קובוק הוקם כאחד מ-15 הנכסים החדשים ששירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית קיבל בשנת 1980 כתוצאה מ"חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act), בראשי תיבות ANILCA. הוא הוכרז לראשונה כמונומנט לאומי על ידי הנשיא ג'ימי קרטר ב-1 בדצמבר 1978 באמצעות סמכותו במסגרת חוק העתיקות (Antiquities Act), כאשר הדיונים בקונגרס על הצעת חוק ה-ANILCA המוצעת הגיעו למבוי סתום. חוק ה-ANILCA הועבר לבסוף בשנת 1980, ונחתם על ידי קרטר ב-2 בדצמבר 1980. בניגוד ליחידות רבות אחרות של שירות הפארקים באלסקה, כל שטח הפארק הלאומי עמק קובוק מוגדר כפארק לאומי, שבו הציד מותר רק לתושבים המקומיים. אין אף חלק בפארק המוגדר כשמורה לאומית (national preserve), שבה מותר ספורט הציד.
תיירות
בפארק מבקרים בין 10,000 ל-20,000 תיירים מדי שנה, אחד מהפארקים שבהם מספר המבקרים הנמוך ביותר מבין הפארקים המנוהלים על ידי שירות הפארקים. הפארק נמצא באחד המקומות הנדחים בארצות הברית, ומכיוון שאין כבישים המובילים אל הפארק, המבקרים מגיעים בדרך כלל בטיסה מנום, מבטלס (Bettles) או מקוצביו. הטיסות לפארק מבוצעות במהלך כל השנה, אבל תלויות מאוד בתנאי מזג האוויר ועלותם גבוהה מאוד. לכך מתלווה העובדה שאין מקומות לינה מסודרים, שהמבקר חייב להביא את כל ציוד הלינה בעצמו, שמזג האוויר עלול להיות סוער וקפוא, שבקיץ היתושים טורדניים במיוחד וחייבים להביא ציוד מתאים ודוחה חרקים, ושהדובים המשוטטים בפארק מסוכנים. אבל לאלו המוכנים לסבול את התנאים מוצע שטח ענק ריק כמעט לחלוטין מאדם ושהטבע בו בראשיתי.
מטה הפארק שוכן במרכז המורשת של הצפון-מערב הקוטבי (Northwest Arctic Heritage Center) בקוצביו, כ-150 קילומטרים מערבית לפארק על חוף ים ברינג. תחנות עונתיות של שומרי הפארק פועלות לאורך הנהר קובוק, באלאריצ'וק (Kallarichuk), בקצה המערבי של הפארק, ובאוניון פורטאג' (Onion Portage), בקצה המזרחי של הפארק. משרדים ושירותי מבקרים למונומנט הלאומי כף קרוזנשטרן (Cape Krusenstern National Monument) והשמורה הלאומית נואטק (Noatak National Preserve) שוכנים באותו מבנה. יחידות אלו מנוהלות יחדיו כ"הפארקים הלאומיים הארקטיים המערבים", שלכולם יש מנהל אחד.
הפעילויות המוצעות בפארק הם: סיורים רגליים ולינה בשטח, דיג (הנהרות עשירים במיוחד בדגה), שיט על הנהרות, בייחוד על הקובוק ונהר הסלמון, וצפייה מהאוויר.
האתרים העיקריים שבהם מבקרים התיירים הם:
אפרים ווזק
אפרים ווזק (ווזעק) (30 במאי 1904–1 ביולי 1998) היה פעיל קומוניסטי ישראלי ומתנדב בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד.
ביוגרפיה
ווזק נולד בשנת 1904 בפולין ללייב ושרה ווזק שקיימו בית חרדי. היגר לארץ ישראל המנדטורית בשנת 1922 יחד עם חבריו מתנועת "השומר הצעיר". ווזק, שהשתמש גם בשם ב. רפופורט, היה קומוניסט פעיל ודבר ערבית.
פעילותו במפלגה הקומוניסטית של פלשתינה
במהלך שהותו בארץ הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) שפעלה באותה העת במחתרת. הוא היה חבר פעיל במפלגה, בעיקר במהלך שנות ה-30.
ב-1 במאי 1930 נעצר לראשונה בידי המשטרה הבריטית בעת הפגנה שיזמה המפלגה בחיפה. לאחר מכן נעצר עוד מספר פעמים, ובמהלך שנות ה-30 היה נתון במאסר במשך כשנתיים וחצי במצטבר. בתו היחידה, לריסה ווזק-גרושוב, נולדה בשנת 1935 בתל אביב בעת שהיה בכלא.
בשנת 1937 נתפס בבאר יעקב יחד עם יעל גרזון, פעילה נוספת במפלגה הקומוניסטית. הם הואשמו בהחזקת חומר אסור ובהשתתפות באגודה בלתי חוקית. ווזק נשפט למאסר של חודש ולמתן ערבות בסך 50 לא"י.
מלחמת האזרחים הספרדית
בשנת 1937 גורש ווזק מהארץ, בדומה לפעילים קומוניסטים נוספים באותה העת, והגיע לצרפת. משם נסע לספרד, והיה בין ראשוני המתנדבים הבינלאומיים שהצטרפו למאבק נגד המתקוממים הלאומנים שהתאחדו תחת הנהגתו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו ופתחו במרד נגד ממשלת החזית העממית שהוקמה בספרד ב-1936. עשרות אלפי מתנדבים מרחבי העולם התגייסו לטובת הצד הרפובליקני במלחמת האזרחים, במהלך שנתפס כחלק מהמאבק בפשיזם העולמי.
ווזק היה ממקימי הפלוגה היהודית על שם נפתלי בוטווין – קומוניסט יהודי שהוצא להורג בפולין בגין התנקשות בשוטר. הפלוגה פעלה כחלק מהגדוד הפולני "דומברובסקי", במסגרת הבריגדה ה-13. ווזק השתתף בקרבות על אף שלא היה לוחם, אלא אחראי על האספקה לפלוגה.
שיבה לפולין ועלייה שנייה לישראל
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר ווזק לפולין במטרה להשתתף בבניית המדינה הסוציאליסטית החדשה. ב-1968, לאחר שעבד שנים רבות במשרד החוץ הפולני, עזב ווזק את המדינה בעקבות גל אנטישמיות, והיגר לישראל בפעם השנייה, והתיישב בחולון.
בשנת 1964 כתב ספר זיכרונות על תקופתו בספרד בשם "זכרונות פון א באטוויניסט" – "זיכרונותיו של לוחם בפלוגת בוטווין". הספר נכתב ביידיש ופורסם בוורשה. בדצמבר 2013 הספר תורגם לצרפתית ונערך על ידי בתו.
ווזק נישא לאנה. נפטר בשנת 1998. בתם מתגוררת בבלגיה.
ברירה מלאכותית
ברירה מלאכותית היא דרך להשפיע על המערך הגנטי של אורגניזם, כך שיכלול תכונות שנחשבות לרצויות בעיני יוצר הברירה, או יחסר תכונות בלתי רצויות. תכונות מבוקשות הן למשל עמידות לתנאי אקלים מוגדרים, מחלות, מזיקים בצמחים ובבעלי חיים, גוף גדול ושמן (בתעשיית הבשר), מהירות ריצה גבוהה (בכלבים ובסוסים) ועוד.
המונח נוצל על ידי צ'ארלס דרווין לעומת הברירה הטבעית, בה הפרש הרבייה של אורגניזמים עם תכונות מסוימות נועד לשפר את יכולת ההישרדות או יכולת רבייה ("כושר דרווין"). בניגוד לרבייה סלקטיבית, בה בני אדם שואפים לתכונות מסוימות (כמו למשל מראה, מנת משכל), הברירה הטבעית משמשת מסננת שדרכה רק גרסאות מסוימות של תכונות יכולות לעבור.
ניצול מכוון של ברירה סלקטיבית, הפך לנפוץ מאוד בביולוגיה ניסויית, כמו גם גילוי והמצאת תרופות חדשות.
האמצעי לקביעת המבנה הגנטי הוא בחירת פרטים מאותו המין אליו משתייך האורגניזם, שהם בעלי סט התכונות המבוקשות, והכלאתם. כדי לשפר תכונה מסוימת או להכחיד אחרת במידה משמעותית, נוהגים העוסקים בשינוי גנטי לחזור על תהליך ההכלאה משך מספר דורות, עד לקבלת התוצאות שהוגדרו.
ברירה מלאכותית נהוגה עוד מימי קדם - מראשית החקלאות. כיום עושה החקלאות התעשייתית שימוש באמצעים מדעיים על מנת לפתח שיטות חדשות לברירה מלאכותית. דוגמה מתחום החקלאות מתייחסת לאופן בו יצר האדם את זני התרנגולות המשמשים כיום להפקת ביצים: כדי ליצור זן של תרנגולות שיטיל ביצים בתדירות גבוהה באופן משמעותי מזו הקיימת בטבע, הוכלאו תרנגולות שלהן תפוקת ביצים גבוהה יחסית, יחד עם תרנגולים זכרים, צאצאים של תרנגולות בעלת תפוקת ביצים גבוהה. הצאצאים של אלה הוכלאו עם תרנגולות נוספת, גם הן בעלות תפוקת ביצים גבוהה וכן הלאה.
שימוש מעבדתי
ניצול מכוון של ברירה (או רבייה) סלקטיבית הפך לנפוץ בביולוגיה ניסויית, במיוחד במיקרוביולוגיה וגנטיקה. בטכניקות מעבדה של הנדסה גנטית, גנים מוכנסים לתוך תרבית תאים, בדרך כלל חיידקים. עם מולקולת DNA קטנה ומעגלית הנקראת פלסמיד בתהליך הנקרא העברה (Transfaction). הגן הנבחן מלווה על ידי גן פלסמיד מדווח, או בשם אחר "סמן לבחירה", המקודד תכונה או תכונות ספציפיים. דוגמה לתכונות: עמידות לאנטיביוטיקה, או היכולת לגדול בריכוזי מלח גבוהים. ואז התאים שעברו תהליך זה, יכולים לחיות בסביבה בה תאים מאותו סוג, אשר לא עברו את התהליך, היו מתים.
מחקרים בפזיולוגיה אבולוציונית, גנטיקה התנהגותית, ותחומים נוספים הנוגעים לביולוגיית אורגניזמים, עשו שימושים מכוונים בברירה סלקטיבית מכוונת, וככל שהזמן העובר בין דור לדור הוא רב יותר כך יותר קשה להעביר תכונות בצורה מלאכותית.
ביקורת על השיטה
ארגונים שונים הפועלים למען זכויות בעלי חיים מוחים כנגד פרקטיקות של שינוי גנטי אצל בעלי חיים, בבואם לטעון כי שינוי התכונות עלול לגרום סבל לבעל החיים מושא השינוי. דוגמה לכך היא תרנגול הפטם, גזע מעשה ידי האדם, המאופיין בחזה גדול ביותר ביחס לגודל החזה הטבעי אצל תרנגולים. במצב זה, הרקמה שנוספה לבעל החיים יוצרת עומס על מערכות הלב והריאות ולוחצת על השלד.
אוניברסיטת היידלברג
אוניברסיטת רופרכט-קרל בהיידלברג (בגרמנית: Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg) היא אוניברסיטה בעיר היידלברג שבגרמניה, אשר הוקמה על ידי רופרכט הראשון בשנת 1386, ובכך היא האוניברסיטה העתיקה ביותר בגרמניה, והשלישית בארצות דוברות גרמנית (אחרי אוניברסיטת קארל בפראג ואוניברסיטת וינה). הקמפוס של האוניברסיטה נחלק לשני חלקים עיקריים: אחד הוא בעיר העתיקה של היידלברג והשני ברובע נוינהיימר פלד (Neuenheimer Feld) הנמצא בפרוורי העיר. האוניברסיטה חברה ב-U15 (אוניברסיטאות בגרמניה), חברה בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר וחברה בקבוצת קוימברה.
האוניברסיטה שמה דגש על התחום המחקרי, והוציאה תחת ידיה מחקרים שהובילו ל-55 פרסי נובל. היא מדורגת בקביעות ברשימת האוניברסיטאות הטובות באירופה ומהווה מוקד משיכה בינלאומי לתלמידים לתואר דוקטור, עם כ-1,000 דוקטורנטים שמסיימים את לימודיהם בה כל שנה, כאשר שליש מהם מגיעים מחוץ לגרמניה. הסטודנטים הזרים באוניברסיטה, שמגיעים אליה ממעל 130 מדינות, מהווים 20 אחוז מכלל הסטודנטים הלומדים בה.
האוניברסיטה הוציאה מקרבה שורת אישים נודעים, בהם החוקרים - קרל המפל ומקס ובר והמחנכת - רות וודסמול, ועם אנשי הסגל שלה נמנה גם יורגן הברמאס. צבי הרמן שפירא, מראשי הציונות למד בה ואף נתמנה בה לפרופסור למתמטיקה. גם ההיסטוריון יוסף קלוזנר למד בה.
האוניברסיטה הציעה בשנת 1673 לפילוסוף ברוך שפינוזה משרה כמרצה לפילוסופיה, אך הוא סירב להצעה זו, בגלל חששו מחוסר חופש אקדמי, ופגיעה בעבודתו הפילוסופית העצמאית.