cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פורט ונקובר
הקמה
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19, בוצע ארגון כללי של כל נכסי ה-NWC, שכעת הייתה תחת ניהול ה-HBC, בפיקוח ישיר על ידי סר. של ה-HBC שהוקם לאחרונה נזקק למטה מתאים יותר מאשר פורט ג'ורג' בשפך הקולומביה. סימפסון היה גורם מרכזי בהקמת פורט ונקובר. תוך שימוש בהנחת העבודה של ה-HBC, לפיה כל הסדר ב יקבע את הצבת הגבול לאורך הקולומביה, בחר סימפסון במיקום השוכן מול השפך של הנהר וילאמט לקולומביה. אזור זה היה פרריה פתוחה ופורייה שהייתה מחוץ למישורי ההצפה והיה בו גישה נוחה לקולומביה.
תיאור
עובד של HBC, כתב תיאור כללי של פורט ונקובר והרכבו המבני כפי שהיה ב-1843:
המצודה הייתה גדולה. שהגנה עליה היו באורך 230 מטרים, וברוחב 140 מטרים ובגובה של כ-6 מטרים. בפנים היו 24 מבנים, כולל מגורים, מחסנים, בית ספר, ספרייה, בית מרקחת, קפלה, נפחיה, וכן מתקן ייצור גדול. ביתו של המנהל הראשי (Chief Factor) במרכז פורט ונקובר היה בן שתי קומות. בפנים היה חדר אוכל שבו היו סועדים פקידי החברה, סוחרים, רופאים ואחרים ממעמד האדונים עם המנהל הראשי המפקח. בדרך כלל, נאסר על פועלים כלליים וציידי הפרווה להיכנס לבית המנהל הראשי או להשתתף בארוחותיו. לאחר ארוחת הערב רוב האדונים הללו עברו ל"אולם הרווקים" כדי "לשעשע את עצמם כאוות נפשם, בין אם בעישון, בקריאה או בסיפור והאזנה לסיפורים על הרפתקאות מסקרנות שלהם ושל אחרים." כפי שדן (Dunn). מספר;
מחוץ לחומות היו מגורים נוספים וכן שדות, גנים, מטעי פרי, מספנה, מזקקה, מפעל עורות, מנסרה ומחלבה. ב-1843 היו במרחק של כ-600 מטרים מחוץ לפורט ונקובר כשישים בתי עץ. היישוב הקטן הזה היה מיושב על ידי ציידי פרוות, מכונאים ופועלים אחרים של המבצר. שם הם התגוררו עם נשותיהם ומשפחותיהם הילידים או המטיס. המגורים אורגנו בשורות מסודרות. היישוב כונה בדרך כלל כ (Kanaka Village) בגלל תושבי הוואי הרבים שהועסקו בחברה שגרו בו. למעשה, נטען כי במצודה הייתה "הקבוצה הגדולה ביותר אי פעם של יוצאי הוואי שהתכנסו מחוץ לאיי הבית שלהם".
הסחר בפרוות
בשל ביקוש גבוה באירופה לביגוד מבוסס על פרוות בתחילת המאה ה-19, נאלצה חברת מפרץ הדסון להרחיב את פעילות הסחר בפרוות ברחבי אמריקה הצפונית לאזור הפספיק נורת' וסט. לפני הקמת פורט ונקובר, היה, באונטריו של ימינו המצודה הגדולה ביותר של חברת מפרץ הדסון במערב, שאותה החברה רכשה באמצעות מיזוגה עם (בראשי תיבות NWC). מאז הקמתה, הייתה פורט ונקובר המטה האזורי של פעילות סחר הפרוות של חברת מפרץ הדסון ב. השטח שעליו פיקחה השתרע מהרי הרוקי במזרח ועד האוקיינוס השקט במערב, ומסיטקה בצפון ועד לסן פרנסיסקו בדרום. ציידי הפרוות היו מביאים למצודה עורות שנאספו במהלך החורף כדי לסחור בתמורה לקבלת אשראי מהחברה. האשראי, שהונפק על ידי פקידי החברה, יכול היה לשמש לרכישת סחורה בחנויות המסחר של המצודה. פרוות מכל רחבי מחוז קולומביה הובאו לפורט ונקובר ממאחזים קטנים יותר של חברת מפרץ הדסון בדרך היבשה או דרך הנהר קולומביה. לאחר מיון ורישום על ידי פקידי החברה, הפרוות נתלו לייבוש במחסן הפרוות, מבנה גדול דו-קומתי הממוקם בין חומות המצודה. לאחר עיבוד הפרוות, הם עורבבו, נשקלו לצרורות של 270 פאונד (120 ק"ג), ונארזו בעלי טבק כקוטל חרקים. צרור הפרוות במשקל 270 פאונד הונח במכבש גדול ונעטף בעור איילים או דובים כדי ליצור חבילות פרווה למשלוח. החבילות הגדולות במשקל 270 פאונד הועמסו לאחר מכן על ספינות בנהר קולומביה למשלוח ללונדון דרך נתיבי הסחר של חברת מפרץ הדסון. לאחר מכן, הפרוות הועברו למכירה פומבית ליצרני בגדים בלונדון. ביקוש גדול הגיע מכובענים שייצרו פופולריים.
הסגל
במשך רוב שנות קיומו, היה פורט ונקובר היישוב הלא-ילידי הגדול ביותר בפספיק נורת' וסט. אוכלוסיית המצודה וסביבותיה הייתה ברובה קנדים צרפתים, מטיס ו מהוואי; היו גם אנגלים, סקוטים, אירים ומגוון של עמים ילידים כולל אירוקוי ו. השפה הנפוצה המדוברת במבצר הייתה, בעוד שרישומי החברה ויומנים רשמיים נשמרו באנגלית. עם זאת, המסחר והיחסים עם הקהילה הסובבת נעשו ב, פידג'ין של אלמנטים של צ'ינוק, נוטקה, צ'האליס, אנגלית, צרפתית, הוואי ואלמנטים נוספים.
סקר של כלל העובדים בפורט ונקובר בשנת 1846 גילה אוכלוסייה מגוונת מבחינה תרבותית וחומרית. בולט מספר העובדים מהאיים ההברידיים, מאיי אורקני ואיי שטלנד שעמד על 57 גברים. זה בדיוק אותו מספר כמו סך כל העובדים מהאי בריטניה (אנגליה וסקוטלנד). מספר הגברים שנשכרו מ, ומארץ רופרט היה בסך הכל 91. גברים אלה הגיעו מרקע תרבותי אנגלי, צרפתי-קנדי, מטיס, אירוקוי, קרי ומרקע תרבותי אחר. עם זאת, הבולט ביותר היה שמספר בני הקנאקה ילידי הוואי, הסתכם ב-154 באותה שנה, או 43% מכלל אוכלוסיית המצודה.
המנהל הראשי ד"ר היה המנהל הראשון של פורט ונקובר, תפקיד שמילא במשך כמעט 22 שנים, מ-1824 עד 1845. מקלפלין החיל את חוקי  על נתינים בריטים, שמר על שלום עם הילידים ודאג לשמור על חוק וסדר גם עם המתיישבים האמריקאים. מקלפלין הוכרז מאוחר יותר כאבי אורגון על כך שאיפשר לאמריקאים להתיישב מדרום לנהר קולומביה. בניגוד לרצונה של החברה, הוא סיפק עזרה וסיוע משמעותיים למתיישבים אמריקאים שהיגרו למערב. הוא עזב את החברה ב-1846 כדי לייסד את  ב.
שהה תשע-עשרה שנים בפורט ונקובר; שימש כפקיד עד 1834 אז הועלה לדרגת סוחר ראשי. מאוקטובר 1838 עד נובמבר 1839, בזמן שמקלפלין היה בחופשה באירופה, היה הסוחר הראשי דאגלס האחראי. בנובמבר 1839 הועלה דאגלס לדרגת מנהל ראשי. דאגלס לקח על עצמו מספר משימות זמניות במקומות אחרים, להקים את עמדת המסחר של HBC בירבה בואנה (שמה הקודם של סן פרנסיסקו) קליפורניה ב-1841, ולהקים את ב-1843, אבל מ-1839 עד 1845 היו בדרך כלל שני מנהלים ראשיים שבסיסם בפורט ונקובר, עם מקלפלין אחראי ודאגלס ככפוף לו.
תוצרת חקלאית
עם הקמת המצודה של פורט ונקובר רצה המנהל הכללי של החברה ג'ורג' סימפסון שהיא תהיה עצמאית מכיוון שהמשלוח של המזון היה יקר. צוות המצודה שמר בדרך כלל על אספקה נוספת של שנה אחת במחסני המצודה כדי למנוע את ההשלכות הרות אסון של ספינות שטובעות ואסונות אחרים. המצודה החלה בסופו של דבר לייצר עודף מזון, שחלקו שימש לאספקת תחנות אחרות של HBC במחוז קולומביה. האזור שמסביב למצודה היה ידוע בכינויו "La Jolie Prairie" (הערבה היפה) או "Belle Vue Point" (נוף יפהפה). עם הזמן, היה גיוון בפעילות הכלכלית של פורט ונקובר מעבר לסחר בפרוות והחל יצוא מוצרי מזון חקלאיים מחוות HBC, יחד עם אלתית, עצים ומוצרים אחרים. פותחו שווקים לייצוא זה באמריקה הרוסית, ממלכת הוואי ו. ה-HBC פתח סוכנויות בסיטקה, הונולולו וירבה בואנה (שמה הקודם של סן פרנסיסקו) כדי לאפשר סחר כזה.
שירות מהיר
האספקה לפורט הגיעה בחלקה דרך היבשה באמצעות שירות המשלוחים. מקורו בנתיב שבו השתמשה במקור חברת הפרוות NWC בין ל, באונטריו של ימינו על ימת סופיריור. בכל אביב נשלחו שתי קבוצות (המכונות בריגדות), אחת מפורט ונקובר והשנייה מ. קבוצה טיפוסית כללה כארבעים עד שבעים וחמישה אנשים. האנשים הללו נשאו אספקה, פרוות ומכתבים תוך שימוש בסירות, על גבי סוסים ותרמיל גב גדולים עבור תחנות HBC ואנשי צוות שונים לאורך המסלול. פרוות שאוחסנו ביורק פקטורי נמכרו בתורן בלונדון במכירת פרוות שנתית. אינדיאנים בדרך קיבלו לעיתים קרובות תשלום בסחורות כדי לעזור להם לסחוב את האספקה מעבר למפלים ואשדות שלא ניתן היה לשוט בהם.
אמריקאים
חברת מפרץ הדסון, ששלטה בסחר בפרוות בחלק גדול ממה שהאמריקאים כינו, התנגדה בעבר להתיישבות מכיוון שהיא הפריעה לסחר הרווחי בפרוות. עם זאת, בהגיע 1838, מתיישבים אמריקאים חצו את הרי הרוקי ומספרם גדל בכל שנה שלאחר מכן. רבים עזבו מסנט לואיס והלכו במסלול ישר למדי, אך קשה, שכונה שביל אורגון. עבור מתיישבים רבים, הייתה המצודה התחנה האחרונה על שביל אורגון שבה יכלו להשיג אספקה לפני שהקימו נחלה.
ליטלה דימון
ליטלה דימון (באנגלית Lítla Dímun) הוא הקטן מבין 18 איי פארו. האי נמצא בין האיים סוד'ורוי וסטורה דימון.
פורט ונקובר
אמריקאים
על פי הערכות הגיעו בין 700 ל-1,000 מתיישבים אמריקאים דרך שביל אורגון במהלך ההגירה הגדולה של 1843.
ניסיונות ההתיישבות של הבריטים
החתימה על עם החברה הרוסית-אמריקאית דחפה את ה-HBC ליצור חברת בת חקלאית,  (PSAC) בשנת 1840. עדרי צאן ובקר נרכשו ב וגידלו אותם ב. מוצרים חקלאיים נזרעו וגדלו בשפע ב (שמצפון לקולומביה) ויוצאו עם מוצרי מזון שיוצרו בפורט ונקובר לאמריקה הרוסית. ניסיון גיוס של עובדי HBC בדימוס שהתגוררו ב (שמדרום לקולומביה) כחקלאים, באמצעות שימוש בכמרים ו, נכשל לחלוטין לשכנע ולו חקלאי אחד לעזוב אל חוות קאוליץ. בעוד שתוכניות נוספות ניסו לגייס חקלאים בסקוטלנד, גם אלה עלו בתוהו.
המקור המוצלח היחיד של מתיישבים עבור ה-PSAC הגיע ממושבת הנהר האדום. בנובמבר 1839 הורה סר ג'ורג' סימפסון לסוחר הפרוות דאנקן פינלייסון (Duncan Finlayson) להתחיל לקדם את ה-PSAC בפני אנשי המושבה. סוחר הפרוות ג'יימס סינקלייר (James Sinclair) מונה מאוחר יותר על ידי פינלייסון לכוון את משפחות המתיישבים שחתמו על הסכם PSAC לפורט ונקובר. 23 משפחות שמנו 121 נפשות עזבו את (ויניפג של ימינו) ביוני 1841. כשהם הגיעו לפורט ונקובר, הם מנו 21 משפחות של 116 נפשות. 14 משפחות הועברו לפורט ניסקוואלי, בעוד שבע המשפחות הנותרות נשלחו לפורט קאוליץ.
ליטלה דימון
האי אינו נגיש וההגעה אליו קשה ביותר בשל הצוקים המקיפים אותו. אל האי ניתן להגיע רק במזג אוויר נוח, וכדי להגיע אליו יש לטפס על גבי הצוקים. רועי הצאן המשאירים את עדריהם באי התקינו סביב הצוקים חבלים המאפשרים טיפוס עליהם על מנת להגיע לאזורי המרעה במורדות ההר. האי מתואר בפאריינגה סאגה, סאגת איי פארו מהמאה ה-13, כאתר קרבות.
השם משמעו "דימון הקטן", בניגוד לסטורה דימון - "דימון הגדול". לדעת הבלשן הפארואזי יאקובסן, המילה "דימון" מקורה בשפה קלטית, פרה-נורדית, המורכבת מ"די", שפירושו "זוג" ו"מון", שפירושו "מקום". כלומר, משמעות המילה היא "שני המקומות".
פורט ונקובר
אמנת אורגון
אמנת אורגון שנחתמה ב-1846, קבעה את גבול ארצות הברית-קנדה בקו הרוחב ה-49 צפון, מה שהכניס את פורט ונקובר לשטחה של ארצות הברית. אף על פי שהאמנה הבטיחה שה-HBC תוכל להמשיך לפעול ותהיה לה גישה חופשית לשיט ב, מפרץ פיוג'יט והנהר קולומביה, בפועל האמנה חנקה את פעילויות החברה והפכה אותן ללא רווחיות ועד מהרה המצודה נסגרה.
שיקום
בשל חשיבותו בהיסטוריה של ארצות הברית הוקמה תוכנית לשימור המיקום. פורט ונקובר הוכרזה כמונומנט לאומי של ארצות הברית ב-19 ביוני 1948, והוגדרה מחדש כ ב-30 ביוני 1961. המתחם הורחב ב-1996 כאשר שטח של 1,480 דונם סביב המצודה, כולל כפר קאנקה, קסרקטין קולומביה וגדת הנהר, הוגדרו כשמורה ההיסטורית הלאומית של ונקובר (Vancouver National Historic Reserve) המתוחזקת על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. אפשר לסייר במצודה. המבנים הבולטים של פורט ונקובר המשוחזר כוללים בית מאפה, שבו מוצגות טכניקות אפייה של, נפחיה, נגריה ואוסף הכלים של הנגר, והמטבח, שבו הכינו ארוחות יומיות.
שיטת המרחק הירחי
שיטת המרחק הירחי (באנגלית: Method of lunar distance) היא שיטת ניווט ימי היסטורית, שעשתה שימוש בתנועת הירח ביחס לרקע הכוכבים כבשעון שמיימי ממנו ניתן לקבוע את קו האורך הארצי. מרחק ירחי, שלעיתים נקרא גם לונאר, הוא המרחק הזוויתי בין הירח וגרם שמיים אחר. שיטת המרחק הירחי עשתה שימוש בעובדה שהמרחק הזוויתי הזה זהה בקירוב עבור מדידות סימולטניות ממיקומים שונים בכדור הארץ, ובאלמנך ימי כדי לקבוע את הזמן המקומי בקו האורך גריניץ'. בעזרת זמן גריניץ' והזמן המקומי של הספינה, שאותו ניתן לקבוע על פי מיקום השמש, ניתן לקבל את קו האורך. השיטה פורסמה ב-1763 ונעשה בה שימוש נרחב עד 1850, אז היא הוחלפה על ידי הכרונומטר הימי. שיטה דומה עושה שימוש במיקום הירחים הגליליאניים של צדק.
מטרה
בניווט אסטרונומי, ידיעה של הזמן בקו האורך גריניץ' והמיקומים המדודים של גרם שמיים אחד או יותר מאפשרת לנווט לחשב את קווי הרוחב והאורך. כרונומטרים ימיים אמינים לא היו קיימים עד שלהי המאה ה-18 והיו קשים מאוד להשגה בתחילת המאה ה-19. לאחר שהשיטה פורסמה ב-1763 על ידי האסטרונום הבריטי המלכותי נוויל מסקלין, תוך התבססות על עבודתו החלוצית של טוביאס מאייר, במהלך בערך מאה שנה ימאים שהיו מחוסרי כרונומטר עשו שימוש בשיטת המרחק הירחי כדי לקבוע את זמן גריניץ' כשלב המפתח במציאת קו האורך. יותר מכך, מלח שרצה לבדוק את הדיוק של הכרונומטר שלו יכל לעשות זאת באמצעות קביעה של זמן גריניץ' על בסיס שיטת המרחק הירחי.
השיטה
השיטה מתבססת על תנועתו המהירה יחסית של הירח לרוחב השמיים, המשלים מעגל של 360 מעלות ב-27.3 ימים (חודש סידרלי), או 13.2 מעלות ליום. בשעה אחת הוא ינוע בקירוב חצי מעלה - מרחק זוויתי השווה בערך לקוטר הזוויתי שלו - ביחס לכוכבי הרקע והשמש.
באמצעות סקסטנט, הנווט יכול היה למדוד במדויק את הזווית בין הירח וגרם שמיים אחר. זה יכול היה להיות השמש או אחד מתוך קבוצה של כוכבים בהירים הנמצאים קרוב למסלול הירח, בסמוך למישור המילקה; השימוש בכוכב רגולוס היה נפוץ במיוחד. ברגע זה, כל צופה על כדור הארץ ימדוד, לאחר תיקון שגיאת הפרלקסה, את אותו מרחק ירחי. הנווט לאחר מכן נעזר בטבלה מוכנה של מרחקים ירחיים והזמנים בהם הם יתרחשו על פי שעון גריניץ'. באמצעות השוואת המרחק הירחי המתוקן עם הערכים שחושבו מראש, הנווט היה מוצא את שעת גריניץ' עבור התצפית הזאת. מידיעת השעה בגריניץ' והזמן המקומי, הנווט יכול היה לקבוע את קו האורך. את הזמן המקומי ניתן היה לקבוע מתצפיות סקסטנט של גובה השמש או כוכב אחר מעל האופק. לאחר מכן קו האורך (ביחס לגריניץ') מחושב בקלות מההפרש בין הזמן המקומי וזמן גריניץ' כפול קצב הסיבוב של כדור הארץ סביב צירו, שהוא 15 מעלות בשעה.
שימוש מעשי בשיטה
לאחר שמדד את המרחק הירחי ואת הגובה של שני עצמים שמימיים, הנווט יכול היה למצוא את זמן גריניץ' בשלושה שלבים.
שלב ראשון - חישובים מקדימים
טבלאות אלמנך חוזות מרחקים ירחיים בין מרכז הירח למרכז העצם השמימי השני. אף על פי כן, הצופה לא יכל למצוא במדויק את מרכז הירח (או השמש), מפני שרוב החודש הירח מואר רק בחלקו. במקום זאת, מרחקים ירחיים תמיד נמדדים ביחס לקצה החיצוני המואר של הירח. לפיכך, התיקון הראשון למרחק הירחי נובע מהמרחק בין קצוות הירח למרכזו. מכיוון שהגודל הזוויתי הנצפה של הירח משתנה עקב שינוי מרחקו מכדור הארץ (כתוצאה מאקסצנטריות מסלולו האליפטי של הירח), אלמנכים סיפקו ערכים עבור מחצית הקוטר של השמש והירח בכל יום בשנה. כך ניתן היה לחשב במדויק את מיקום הירח.
שלב שני - סילוק גורמי שגיאה
ניקוי המרחק הירחי פירושו תיקון האפקטים של הפרלקסה והשבירה האטמוספירית בעבור התצפית הזאת. האלמנך מספק מרחקים ירחיים כפי שהיו נראים אילו הצופה היה ממוקם במרכז כדור הארץ השקוף. בגלל שהירח קרוב בהרבה לכדור הארץ מכל כוכב אחר, מיקום הצופה על כדור הארץ מסיט את מיקומו הנצפה של הירח בשיעור של עד כדי מעלה אחת. תיקון הניקוי עבור הפרלקסה והשבירה האטמוספירית הוא פונקציה טריגונומטרית פשוטה יחסית של המרחק הירחי הנצפה והגובה של שני גרמי שמיים אחרים. נווטים נעזרו במקבצים של טבלאות מתמטיות כדי לערוך את החישובים הנדרשים.
שלב שלישי - מציאת הזמן
לאחר ש"ניקה" את המרחק הירחי, הנווט התוועץ כעת בטבלה מוכנה של מרחקים ירחיים והזמנים שבהם הם יתרחשו כדי לקבוע את זמן גריניץ' של התצפית הזאת. הטבלאות האלו היו פלא מדעי של התקופה - תנועתו של הירח סבוכה ביותר, שכן הוא נמצא במיקום כזה במערכת השמש (הוא קרוב מאוד הן לכדור הארץ והן לשמש - לכן הבעיה הירחית היא בעיה תלת-גופית מובהקת) שגורם למסלולו פרטורבציות כבידתיות משמעותיות. חיזוי מיקומו של הירח שנים קדימה דורש פתירה של בעיית שלושת הגופים, שכן כדור הארץ, הירח והשמש מעורבים כולם בהכתבת התנועה שלו. רק לאחר הבשלת המודלים המתמטיים של תנועת הירח בערך באמצע המאה ה-18 - הודות לעבודתם המאומצת של מתמטיקאים ואסטרונומים דגולים רבים, ניתן היה לחשב טבלאות מיקומים ירחיים אמינות יותר. המתמטיקאי אוילר פיתח שיטה נומרית בה עשו שימוש, שנקראת שיטת אוילר, ובעקבות כך קיבל מענק מוועדת קו האורך כדי שיבצע את החישובים.
לאחר שמצא את זמן גריניץ', הנווט השווה אותו עם הזמן המקומי (אותו מוצאים בעזרת תצפית נפרדת) כדי למצוא את קו האורך שלו.
המתמודדים
המתמודדים היא תוכנית טלוויזיה תיעודית ישראלית שעלתה לשידור ב-23 בדצמבר 2018 בערוץ כאן 11. התוכנית עוקבת אחר מתמודדים לראשות העיר במהלך קמפיין הבחירות בשנת 2018 בערים ערד, הוד השרון, מעלות-תרשיחא ותל אביב-יפו. בתוכנית מתלווה ענת גורן אל מאחורי הקלעים של הקמפיינים, ומנסה לבחון כיצד מנסים המתמודדים למשוך קולות בתקווה לנצח את הבחירות.
דמויות
אסף הראל  התמודד על ראשות העיר תל אביב-יפו.
ארקדי פומרנץ – התמודד וזכה בסיבוב השני בבחירות לראשות העיר מעלות-תרשיחא. איש "ישראל ביתנו", שבזכות העולים הוותיקים ובחבירה לתושבים הערבים שמתגוררים בעיר הצליח להביס את שלמה בוחבוט, ראש העיר למשך 42 שנה.
משה חנוכה – עורך דין שהתמודד על ראשות העיר הוד השרון. חנוכה, אחד המתמודדים הצעירים בבחירות, נבחר להיות המועמד המקומי מטעם "המחנה הציוני". במהלך מסע הבחירות הסניף המקומי של המפלגה נמנע מלתמוך בו.
ניסן בן חמו ומשה אדרי - המתמודדים על ראשות העיר ערד. אדרי מנסה בפעם החמישית להיבחר לתפקיד ראש העיר, ומולו, ניסן בן חמו איש "יש עתיד", שנבחר לכהן שוב בתפקיד ראש העיר.
סעודת הבראה
בהלכה, סעודת הבראה היא חלק ממנהגי האבלות. סעודה זו היא הסעודה הראשונה במהלך שבעת ימי האבלות, לאחר שחוזר האבל מקבורת המת. על פי ההלכה, סעודה זו נערכת דווקא על ידי שכניו או קרוביו של האדם השרוי באבל, ולא על ידי האבל עצמו.
מקור
השימוש הראשון במילה 'הבראה' במשמעות האכלה לאבל נאמרה בדוד אחרי שקבר את אבנר בן נר:.
פרטי המנהג
נהוג שהמאכלים לסעודה זו כוללים דווקא מאכלים עגולים (כגון ביצים קשות, עדשים, לחמניות או בייגלה), כדי לסמל את הגלגל החוזר בעולם, היינו את מחזור החיים והמוות שעובר על כל בני האדם. לפי פרקי דרבי אליעזר עדשים הם מאכל המסמל אבלות, בין השאר על חורבן בית המקדש.
בקרב יהדות ארצות האסלאם נהוג לעשות סעודה ביום השביעי לאבילות וביהדות תימן נקראת סעודה זו בשם "סעודת הבראה".
תוכנית החונכות העסקית
תוכנית החונכות העסקית היא פרויקט המופעל על ידי משרד הכלכלה, במטרה לסייע לעסקים קטנים ובינוניים, באמצעות הטמעת כלי ניהול מקצועיים על מנת לשפר את רמת הניהול בעסקים, ביצועיהם ורווחיותם.
התוכנית יצאה לדרך בשנת 1992, בתקצוב של משרד הכלכלה, ובניהולם של מספר חברות ייעוץ עסקי פרטיות. עם השנים הוקם מאגר המונה כאלפיים חונכים בתחומים רבים כגון ניהול כללי, ניהול כספים, ניהול שיווק ומערכות מידע. תהליך החונכות כולל שלב אבחון הנעשה על ידי אחת מחברות הייעוץ, המתאימה לעסק המעוניין ליווי עסקי של יועץ מתאים, בהתמחויות הניהוליות השונות שמציעה החונכות.
עבור העסק, מימון שעות הייעוץ מסובסד על ידי המדינה בשיעור של 75%, ותעריף השעה עצמו נמוך (נכון ל-2013 מחיר שעת ייעוץ בפרויקט הוא 210 ש"ח, מתוכם 80 שקלים משלם העסק), שירותי החונכות ניתנים בכל רחבי ישראל.
החונכות מיועדת לעסקים זעירים בהם מועסקים עד 4 עובדים ולעסקים גדולים יותר בהם מועסקים בין 5 ל-100 עובדים, מתחומי התעשייה, המלאכה, המסחר והשירותים. בעבר משרדי החקלאות והתיירות השתלבו בתוכנית על מנת לתת מענה גם לעסקים העוסקים בתחומים שבטיפול משרדם, אך נכון ל-2008 אינם פעילים יותר בפרויקט. המשרד להגנת הסביבה משתלב בתוכנית באמצעות תקצוב חונכויות לנושאים בטיפולו.
מספר השעות המסובסדות במסגרת הפרויקט מוגבל בהתאם לגודל העסק:
עד ל-2013 בוצעו למעלה מ-40,000 חונכויות, במהלך השנים גדל מספר העסקים שנהנו משירותי החונכות, מכ-600 בשנה בממוצע בתקופה שבין 1992 ו-1997, לכ-3,000 בשנה בממוצע משנת 1998 ועד 2004. עצירות בתקציב הפרויקט הביאו לירידה בהיקפי הפעילות בין 2004 ל-2007, משנת 2007 מפעיל משרד הכלכלה את התוכנית במתכונת שונה מבעבר, בין השאר חילק את המדינה ל-3 אזורים אשר בכל אחד מהם פועלות חברות ייעוץ שונות המרכזות את הפרויקט עבור המשרד, ושינה את שיטת התשלומים לחונכים ולרכזים.
הפרויקט זכה בשנת 1996 בפרס קפלן, וב-1998 קיבל את אות מיזם האיכות לשנת היובל, בשנת 2004 מתח מבקר המדינה ביקורת על משרד הכלכלה בנושא החונכות העסקית על כך שלא קבע סדרי עדיפויות במסגרת תקציב הפרויקט ואין בידיו מידע על תועלתו, שכן לא אסף נתונים על מספר העסקים ששרדו, צמחו או חדלו מלהתקיים.
מודה ועוזב ירוחם
"מוֹדֶה וְעֹזֵב יְרֻחָם" הוא פסוק המבטא את רחמנותו של ה', ופתח התשובה שתמיד פתוח בפני עוברי עבירה. מקורו בספר משלי:.
מהות הביטוי
חציו הראשון של הפסוק, "מכסה פשעיו לא יצליח", מזהיר כי דרך ההסתרה והכיסוי לא תצלח - ויש כאן עידוד ברור להכרה בטעות ולהודאה בה. הפסוק ניתן בהוראה מפורשת "מודה ועוזב", קרי - לקבלת רחמים ומחילה, אין די בהודאה והכרה בטעות ובחטא; חייבת להתלוות אליה נטישת דרך הרע.
הביטוי בחז"ל
בתוספתא ובעקבותיה בתלמוד מובא בהקשר זה משל על טובל ושרץ בידו: במדרש מובא אף מטבע הלשון המוכר כיום "טובל ושרץ בידו": הרמב"ם בספרו ההלכתי הביא את דברי חז"ל אלו.
במדרש תהילים זיהו את האמרה עם דמויות מקראיות כקין ודוד, שהודו על פשעיהם ורוחמו משמים.
יש המפרשים את העונש הקשה שקיבל דוד (מות בנו התינוק) בכך שאמנם הודה בחטאו, אך לא עזב את בת-שבע. ובכך לא ביצע את ההוראה "ועוזב", ועל כן נענש.
אוקטובס
אוקטובס הוא כלי נגינה ממשפחת כלי הקשת. זהו סוג של קונטרבס ענק, הגבוה פי אחד וחצי מגובהו של אדם ממוצע, ולו שלושה מיתרים גדולים ועבים.
הכלי הומצא בסביבות שנת 1850, בידי יצרן הכינורות הצרפתי ז'אן־בטיסט ויום. על הנגן לעמוד על דרגש מיוחד כדי להגיע אל מערכת המנופים המפעילה לחץ על המיתרים, תוך שהוא מניע את הקשת הגדולה והכבדה של כלי זה.
מטרתו של ויום הייתה להוסיף לתזמורת כלי המעניק צליל נמוך מאוד, ואכן האוקטובס מייצר צליל נמוך בשתי אוקטבות מהצ'לו, וצליל ה־דו נמוך כל כך (16 הרץ) עד שאוזן אנושית אינה יכולה לקלוט אותו.
ויום ייצר שלושה אוקטובסים. שניים מהם שרדו, ולפיהם יוצרו שני העתקים שאפשר לנגן עליהם. אחד ההעתקים נמצא במוזיאון כלי הנגינה "MIM" שבפיניקס, אריזונה, והעתק אחר נמצא במוזיאון המוזיקה בפריז.
התזמורת הסימפונית של מונטריאול הייתה התזמורת הראשונה זה שנים רבות שהשתמשה בכלי זה במהלך יצירה מוזיקלית של הקטור ברליוז.
מספרים חיוביים ושליליים
מספר חיובי הוא מספר ממשי הגדול מ-0. מספר זה שווה לערך המוחלט של עצמו. המספרים החיוביים הם תת-קבוצה של קבוצת המספרים האי-שליליים, הכוללת את כל המספרים החיוביים ו-0.
מספר שלילי הוא מספר הקטן מ-0. ערכו המוחלט של מספר שלילי שווה למספר הנגדי לו. מספר שלילי נכתב עם סימן מינוס לפניו. לדוגמה, 5- מבטא מספר שלילי שערכו המוחלט הוא 5.
כאשר כופלים שני מספרים בעלי אותו סימן, התוצאה היא מספר חיובי. כאשר כופלים שני מספרים בעלי סימנים מנוגדים, התוצאה היא מספר שלילי. דוגמאות:
מספרים חיוביים ושליליים יחד נקראים "מספרים מכוונים". השימוש במספרים מכוּונים בחיי יומיום הוא רב. למשל במדידת טמפרטורות (מעל ומתחת לאפס), במדידת גבהים (מעל ומתחת לגובה פני הים) ובקביעת מצב חשבון הבנק (יתרה חיובית ויתרה שלילית). כאשר נהגה רעיון המספרים השליליים, הדבר קודם בסערה, כיוון שבאותה העת היה זה צעד מאוד לא אינטואיטיבי, ואף התפרסמו מאמרי ביקורת אשר יצאו נגד המספרים החדשים.
היסטוריה
אוקלידס, בספרו "יסודות", זיהה את המושג "מספר" עם אורך של קטע, וכך קיבע אל תוך המחשבה המערבית את התפיסה שלפיה המספרים השליליים אינם "אמיתיים", אלא לכל היותר כלי עזר לחישוב. דיופנטוס, בן המאה השלישית, התייחס בספרו "אריתמטיקה" למשוואה שפתרונה הוא מספר שלילי, וציין שזו משוואה אבסורדית.
במאות ה-15 וה-16 הקונצנזוס באירופה היה שמספרים שליליים הם אבסורדיים.
ז'אן לה רון ד'אלמבר, בחיבורו "הבהרה על יסודות האלגברה" (סביבות 1765) כתב: "יש המתייחסים אליהם [אל המספרים השליליים] כאל פחות ממאומה, מושג אבסורדי בפני עצמו; יש המתייחסים אליהם כאל חוב - רעיון מוגבל, ובשל כך בלתי-מדויק; אחרים רואים בהם גדלים הפוכים בכיוונם לחיובי - רעיון שהגאומטריה תומכת בו בדוגמאות, אך יש לו יוצאי דופן תכופים". ב-1758 כתב פרנסיס מסרס (1731-1824), חבר ה-Clare College בקיימברידג' "תזה על השימוש בסימן השלילי באלגברה", ובה דחה את הרעיון של מספרים שליליים כשלעצמם. בפרט, הוא טען, לא ייתכן שלמספר יהיו שני שורשים שונים (חיובי ושלילי).
גישה זו השתנתה רק באמצע המאה ה-19, עם תחילת עלייתה של האלגברה המופשטת. בשנת 1843 כתב אוגוסטוס דה מורגן: "היצירים האלה [המספרים השליליים] זכו בקיומם, למרות החוסר הברור בהסבר רציונלי, המאפיין כל ניסיון לתאוריה שלהם". עם זאת, כיסי התנגדות למושג המספר השלילי נותרו עד זמן מאוחר כסוף המאה ה-19. ב-1890 כתב אנטוניו חוסה טייקסאירה (1830-1900) ש"לכמויות שליליות אין כל קיום אריתמטי".
במזרח הרחוק, לעומת זאת, המספרים השליליים טופלו באותם כלים כמו המספרים החיוביים: בסין, כבר מן המאה ה-2 לפנה"ס מוטות אדומים, ממוזלים, סימנו מספרים חיוביים, ומוטות שחורים סימנו מספרים שליליים. המספרים השליליים הוכרו כלגיטימיים בשלבי הביניים של פתרון הבעיה, אבל לא כתוצאה סופית. כללים מפורשים לטיפול במספרים שליליים מופיעים אצל בראהמגופטה בהודו, בסביבות שנת 650 לספירה.
נטורה ארטיס מגיסטרה
נטורה ארטיס מגיסטרה (בלטינית: Natura Artis Magistra - "הטבע הוא המורה של האמנות") או בקיצור "ארטיס" (Artis) הוא גן חיות הממוקם במרכז אמסטרדם שבהולנד. גן חיות זה הוא גן החיות הוותיק ביותר בהולנד. הגן נוסד בשנת 1838 על ידי ג'רארדוס פרדריק וסטרמן. הגן כולל פלנטריום, מוזיאון גאולוגי ומוזיאון זואולוגי.
תצוגות הגן
גן החיות משמר את הסגנון שהיה בו במהלך המאה ה-19. שני פסלי נשרים מעטרים את הכניסה, ובכל רחבי הגן מפוזרים פסלים רבים. הגן מכיל כ-700 זנים של בעלי חיים, בהם זוחלים, ציפורים, דגים, יונקים, חרקים ודו-חיים.
הגן הזואולוגי
גן החיות כולל גן בוטני רחב ידיים המציג עצים וצמחים הולנדיים מקומיים וכן עצים וצמחים שהובאו מכל רחבי העולם. בניינים מחוממים וחממות מאפשרים הצגת צמחים מאזורים טרופיים על אף האקלים הקר באזור אמסטרדם.
האקווריום
בשנת 1997 נערך שיפוץ נרחב באקווריום, ובמסגרתו שוחזר האולם המרכזי של האקווריום, ונבנו בו ארבעה אקווריומים נוספים המציגים מערכות אקולוגיות נפרדות: ובהם נהר ביער גשם אמזוני, שונית אלמוגים טרופית, תעלה באמסטרדם (ולמול התעלה, תצוגה של דו-חיים החיים על גדת התעלות באמסטרדם). האולם הראשי של האקווריום מוקדש לדגי האוקיינוסים ובייחוד לאזור הים הצפוני. האקווריום המרכזי מציג כרישים, ודגים מאזורים טרופיים. האקווריום מציג כ-300 זנים של דגים ודו-חיים.
המוזיאון הגאולוגי
בקומתו הראשונה של המוזיאון הגאולוגי מוצגים אבנים יקרות ויקרות למחצה, גבישים וכן מאובנים. כמו כן מוצגת במבנה תצוגה של התפתחות החיים על פני כדור הארץ, ותצוגת מאובני דינוזאורים.
כמו כן מוצגים במבנה הסברים לתופעות טבוע כגון הרי געש, רעידות אדמה, ותזוזת לוחות טקטוניים.
המוזיאון הזואולוגי
המוזיאון הזואולוגי מציג תערוכות המראות את היחס בין בני האדם לבין עולם הטבע ואת ההשפעה של האדם על הטבע. כמו כן המוזיאון כולל שלדים של בעלי חיים, וכן תצלומים רבים של בעלי חיים בטבע, ואיורים ותצלומים של בעלי חיים בהולנד.
יושב ראש המטות המשולבים
יושב ראש המטות המשולבים (באנגלית: Chairman of the Joint Chiefs of Staff, בתרגום מדויק: "יושב ראש שילוב ראשי המטות"), מוגדר בחוק האמריקני כקצין הבכיר ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית, והוא היועץ הצבאי הראשי לנשיא ארצות הברית, למועצה לביטחון לאומי, למועצה לביטחון הפנים, ולמזכיר ההגנה. המונח "ראשי-המטה" מתייחס לקצינים העומדים בראשי המטות של הזרועות הנפרדות אשר מרכיבות את הכוחות המזוינים: צבא היבשה, הצי, חיל האוויר, כח החלל, חיל הנחתים, המשמר הלאומי ומשמר החופים.
יושב הראש של ראשי המטות המשולבים עומד בראש ומתאם את הפעולות של פורום ראשי המטה, הכולל מלבדו את:
משרדי ראשי המטות המשולבים נמצאים בפנטגון.
ליושב ראש, לסגנו ולארבעת ראשי המטות אין סמכות פיקודית על הכוחות הלוחמים (ארבעת ראשי המטות אחראים על בניית הכוח הצבאי ולא על הפעלתו). שרשרת הפיקוד מתחילה בנשיא (המוגדר בחוקה כמפקד העליון - Commander-in-chief) ועוברת דרך מזכיר ההגנה ישירות אל המפקדים של הפיקודים הקרביים המאוחדים. אולם, יושב ראש המטות עשוי להעביר פקודות אל הכוחות הלוחמים מטעם הנשיא ומזכיר ההגנה.
יושב ראש המטות המשולבים ממונה על ידי הנשיא ומינויו חייב להיות מאושר על ידי הצבעת רוב בסנאט. על פי תקנון יושב ראש המטות המשולבים מתמנה כגנרל ארבעה כוכבים או כקצין דגל.
עאדלה בייהם
עאדלה בייהם אלג'זאארי (בערבית: عادلة بيهم الجزائري; 1900 – 1975) הייתה מנהיגה ופמיניסטית סורית. היא נחשבת לאחת הנשים החלוציות הערביות בתחילת המאה העשרים.
ביוגרפיה
עאדלה בייהם אלג'זאארי (בערבית: عادلة بيهم الجزائري) נולדה בשנת 1900 בביירות. המקור של עאדלה בייהם הוא מהרי לבנון הגבוהים, והיא הייתה הנכדה של הלוחם הנסיך עבד אלקאדר אלג'זארי. מאבקה ומאמציה היו מרוכזים בדמשק העתיקה שנשאה את הלפיד או המנורה של המנהיג עבד אלקאדר אלג'זארי ואשר האיר במחשבותיו ובעוזו את הדרך למולדתה המשולשת: לבנון, סוריה ואלג'יריה.
היא רכשה השכלה במכון "אלדיאקוניז" (الدياكونيز) הגרמני, ולמדה תאולוגיה בידי המלומד השייח עבדאללה אלבוסתאני, המחבר של המילון המפורסם אלבוסתאן, דבר שהעניק לה שפה ערבית אותנטית. עאדלה התחתנה בהיותה בת 17.
עאדלה התיישבה בדמשק וילדה שני ילדים, אמל וזין אל-עאבדין (امل وزين العابدين), והליווי של בעלה שתמך בה הבטיח לה אווירה שעזרה לה להמשיך ללכת בדרך המאבק בכמה חזיתות. עם זאת, נישואיה לא מנעו ממנה מלהשתתף בהתנגדות לקולוניאליזם, והיא יצאה בהפגנות נגד הקולוניאליזם הצרפתי בשנת 1925 ותמכה באמצעות האגודות החשאיות בתנועת ההתנגדות בכל הצורות הזמינות, דבר שגרם לה להקים ועדה מיוחדת להגשת עזרה למשפחותיהם של המורדים.
עאדלה בייהם הפגינה יתרונות רבים: השכלה עמוקה, אהבת העם, שליטה במוזיקה, שליטה בשפות הערבית, הצרפתית והגרמנית, מחשבה מסודרת, היגיון תקין, טיעונים משכנעים, ודוגמת על לנתינה והקרבה.
היסטורית המאבק שלה
היסטורית המאבק של עאדלה בייהם החלה בשלב מוקדם מאוד, כשבתור נערה בת שש עשרה מיהרה להתנדב לשירות האנשים במצוקה ולהביא להם מזון, תרופות, ובגדים, ועסקה בקהילה שנחלשה בעקבות הניוון והעריצות, וזאת דרך האגודות החשאיות הקוראות ללאומנות ערבית ועצמאות; התחושה הערבית הלאומנית של השחרור הייתה גישתה בחיים ובחשיבה מאז גיל צעיר, וזאת כתגובה אוטומטית לגורמים שפעלו באופן הדדי בתוך נפשה ואשר התרגשה מהם כפי שהתרגשה כל הסביבה שסבבה אותה והחברה שבה היא חיה.
עאדלה בייהם היא אחת מראשי התחייה הנשית הערבית הלוחמת ותוארה: כדוגמת על של האישה הלוחמת (المرأة المقاتلة) בעלת המחויבות הלאומנית והלאומית הברורה, אישיות שנותנת אהבה ואוהבים אותה, הנדיבה בענווה, הקורנת עם ביטחון, והלהוטה לשרת את הקהילה שלה ואת מולדתה בלי חשבון.
פעילות חברתית ופוליטית
שאיפתה המרכזית הייתה להעניק זכות בחירה לנשים, והיא נלחמה להשגת זכות לנשים לבחור ולהיבחר. כאשר ניתן הצו שנותן את זכות זו לנשים בבחירות הכלליות של העמותה המכוננת, זכות המותנית בהיות האישה עם תעודה של בית ספר יסודי ומעלה, יצאה עאדלה בייהם בראש עמותות הנשים בשכונותיה של דמשק וקראה לנשים לממש את זכותן להצביע, למרות שהייתה משוכנעת בזמנו כי זכות זו מופרת.
החל משנת 1920, עאדלה בייהם הקדישה את עצמה לדרוש עצמאות מלאה למדינות הערביות והשתתפה בהתנגדות, הסמויה והגלויה. בנוסף, היא השתתפה בהפגנות הרועשות והחלה להבטיח טיפול, מזון ובגדים ללוחמים המורדים בשנת 1925, והשתתפה בהקמתה של הוועדה למתן עזרה למשפחות המורדים, והילדים של השהידים.
בייהם קשורה לכל מה שקרה למדינה בעקבות הקולוניאליזם העות'מאני ויזמה עמותות עזרה, שמטרתן היא הגנה על הנוכחות הערבית ועצמאותם, וכתבה מאמרים בעיתונים אלמופיד (المفيد) והנער הערבי (الفتى العربي), וחתמה כ"הנערה הערבייה אסירת האסתאנה" (الفتاة العربية نزيلة الاستانة).
עמותות שהיא ייסדה והייתה פעילה בהם
בשנת 1915 היא והחברות שלה ייסדו עמותה בשם התעוררות הנערה הערביה, שמטרתה לעורר את התודעה הלאומית של הנשים הערביות והנשים שנמנע מהן לרכוש השכלה וללמוד.
הדבר העצום שעשתה הוא ייסוד עמותת דוחת אל-אדב (دوحة الآدب) בשנת 1928. מטרתה בהקמת העמותה היא החדרת האלמנט הנשי בתנועה הלאומית, וזאת על ידי הקמת בית ספר לחינוך מתקדם של הנערות הערביות.
לאחר מכן, ייסדה את בית הספר דוחת אל-אדב, שנתן תשומת לב מיוחדת לקונצרטים האנדלוסיים, הציג הצגות במדינות ערב ובאפריקה ונתקבל ברוחב לב על ידי המנהיג גמאל עבד אל נאצר.
עאדלה בייהם הייתה משוכנעת כי הבורות והאנאלפביתיות הם שני אסונות, והאישה חייבת לחסל אותם והנערה חייבת להיות עם ערכי על של צדק, טוב, יופי.
ההוראה בבית ספר הופקדה בידיהם של המורים הטובים ביותר, ותוכניות הלימוד בו כללו שיעורים בחינוך ובכללי ההתנהגות החברתיים, ובהתנהגות ובאמנויות המסורתיות.
בשנת 1927 השתתפה בהקמת האגודה התעוררות האישה הסורית שמטרתה לעודד כוח נשי בעבודה באזורים הכפריים והחייאת עבודות היד הישנות ופיתוחן.
פעילות פמיניסטית
בשנת 1916 עמדה בראש ועדת פיקוח על בית התעשייה, שכלל 1800 נערות העובדות במלאכת האריגה והשטיחים ועבודות היד.
בשנת 1933 נוצר הגרעין של האיחוד הנשי הערבי הסורי משלוש עמותות, ובייהם נבחרה לתפקיד נשיאת האיחוד הזה.
בשנת 1937 עבדה בפרויקט רענון הכפרים והמאבק נגד האנאלפביתיות במרכז ג'דידה ערטוז וסביבותיהם.
בשנת 1944, תשע עמותות הקימו את האיחוד הנשי הערבי הסורי ובייהם נבחרה לנשיאה של איחוד זה, ונשארה בתפקיד זה עד שנת 1967. היא גם הייתה נשיאת איחוד הנשים הערביות הכללי מאז שנת 1957 עד 1963, שהיה מורכב מאחת עשר עמותות.
בשנת 1956, הייתה ראש המשלחת של איחוד העמותות של נשים לוועידה במוסקבה, שדנה בזכויות נשים.
אירועים משמעותיים בחייה
בשנת 1934 פגשה עאדלה בייהם את המוזיקאי הסורי עומר אלבטש (عمر البطش) בחלב והזמינה אותו ללמד כמה מתלמידות בית ספר דוחת אל-אדב מחול.
בשנת 1938 פגשה את הגברת הודא שעראווי במהלך כנס בקהיר, שבמרכזו היה נושא פלסטין.
לאחר הפצצת הפרלמנט, העמותות החלו לחלק מזון למשפחות העובדים שפתחו בשביתה.
היא ערכה קמפיינים לתרומות כסף לאלג'יריה ולגיוס כספים לפלסטינים שבמצוקה ולפעול למען אספקת מגורים להם.
בשנת 1945 הייתה החוסה של חגיגת הפינוי של הצרפתים באצטדיון אוניברסיטת דמשק.
ביקור הסופר והוגה הדעות טה חוסיין, למכון דוחת אל-אדב.
בשנת 1956, הנשיא גמאל עבד אל נאצר קיבל את פניה, יחד עם קבוצה של נשים פעילות.
חברות דרכה בחיים
מחברותיה בדרכה בחיים של עאדלה בייהם הייתה בתה "אמל ג'זאירי הוואש" (امل جزائري هواش) שליוותה אותה בפעילויותיה ובקריירה והייתה העוזרת שלה בכל התחומים, והלוחמת נאזק אלעאבד (نازك العابد) שלחמה נגד הכיבוש העותמאני והמנדט הצרפתי, כמו גם מספר גדול של הנשים הלוחמות המוארות שבנו את הלבנות הראשונות של שחרור הנשים הסוריות, כגון: בדיעה אורפללי (بديعة اورفلي), ג'יהאן אלמוסלי (جيهان الموصلي), נהלה וספי אלג'אבי (نهلة وصفي الجابي), רימה קורד עלי אלעזמי (ريمة كرد علي العظمة), פלק דיאב (فلك دياب), סועאד חלבי (سعاد حلبي), נעמה דיאב (نعمة دياب), קמר קזעון שורא (قمر قزعون شورى), ג'יהאן דיאב (جيهان دياب), והסופרת אולפת עומר פאשה אלאדלבי (الاديبة الفت عمر باشا الادلبي).
כנסים
בשנת 1920 פגשה עאדלה בייהם בראש ועדה של נשים את משלחת קריין (بعثة كراين) שבקרה בארץ על מנת לערוך משאל והקשיבה לדרישות הוועדה שדיברה בכנות על העצמאות במדינות הערביות המאוחדות (في البلاد العربية الموحدة) והסירוב להגנה או לנאמנות או למנדט.
בשנת 1942 דנה עם חברות האיחוד של הנשים בסכנה הציונית ובעיותיה של האומה הערבית ושדרוג רמתה התרבותית וחברתית.
בשנת 1949 השתתפה עם הפדרציה של האיגודים של נשים בוועדה לזכויות הנשים של האו"ם.
בשנת 1956 מנתה כראש המשלחת של איחוד העמותות של הנשים שמטרתו לדון בזכויות הנשים במוסקבה.
פרסים
לרגל השנה הבינלאומית של האישה בשנת 1975 העניק הנשיא חאפז אל-אסד לגברת עאדלה בייהם אלג'זאירי את עיטור הזכאות הסורי של דרגת ההצטיינות כאות הכרה למאמציה ובגלל פטירתה של בייהם נמסר העיטור לבתה אמל בטקס ההספד הגדול, שאורגן על ידי איחוד הנשים הסוריות (اتحاد النساء السوريات) באצטדיון של אוניברסיטת דמשק לרגל ארבעים יום למותה. וכדי להנציח את הגברת ציווה האדון הנשיא לקרוא בשמה את בית הספר התיכון לבנות באזור אלמראבט (منطقة المرابط) בשכונת המהגרים (حي المهاجرين).
ג'ון הווארד
ג'ון וינסטון הווארד (באנגלית: John Winston Howard; נולד ב-26 ביולי 1939) הוא פוליטיקאי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה ה-25, אשר נבחר לתפקיד ב-11 במרץ 1996 ולאחר מכן נבחר מחדש שלוש פעמים. תקופת כהונתו כראש ממשלת אוסטרליה שנייה באורכה רק לזו של רוברט מנזיס. בבחירות 2004 השתלטה המפלגה הליברלית האוסטרלית בהנהגתו על שני בתי הפרלמנט האוסטרלי. בשנת 2007 הפסיד במערכת הבחירות האחרונה שלו למועמד מפלגת הלייבור קווין ראד.
ילדות, נעורים ותחילת הקריירה
הווארד גדל בארלווד, פרבר של מעמד הביניים בקרבת סידני. הוא נקרא וינסטון על שם המדינאי הבריטי הידוע וינסטון צ'רצ'יל. אביו ניהל תחנת דלק ומוסך, שם עבד גם הווארד הצעיר. לאחר מות האב גידלה אמו של הווארד אותו ואת שני אחיו.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון למד משפטים באוניברסיטת סידני. ב-1957 הצטרף לשורות המפלגה הליברלית ולאחר שסיים את לימודיו עבד כעורך דין במקביל לפעילות מפלגתית מקומית בניו סאות ויילס. ב-1971 נשא לאישה את ג'נט, אם שלושת ילדיו.
לפוליטיקה הארצית נכנס ב-1974 כאשר נשלח לבית הנבחרים כנציגו של אזור הבחירה בנלונג שבסידני, מושב אותו הוא מחזיק זה יותר משלושה עשורים. כשהקים מלקולם פרייזר את ממשלתו ב-1975 מונה הווארד לתפקיד שר העסקים והצרכנות. בדצמבר 1977 התקדם למשרד האוצר בגיל 38 בלבד. על כן כונה "הנער האוצֵר" (The boy treasurer). החל מ-1982 כיהן גם כסגן ראש המפלגה הליברלית.
כשר אוצר לא הצליח הווארד להביא לידי ביטוי את השקפת עולמו התאצ'ריסטית: אמצעים שהציע, כגון הורדת מס ההכנסה ומס החברות, שבירת האיגודים המקצועיים והפרטה מאסיבית, לא זכו לתמיכתו של פרייז'ר. ב-1982 כמעט והתפטר הווארד מתפקידו במחאה על כלכלת הבחירות שעליה ניצח פרייז'ר שהתבטאה בהצעת תקציב גבוהה. לאחר התבוסה בבחירות של 1983 הואשם כי שיקר לפרלמנט כשלא דיווח נכונה את גודל הגרעון שהשאירה הממשלה היוצאת.
שנות האופוזיציה
התבוסה בבחירות הביאה להתפטרותו של פרייז'ר מהפרלמנט ומהנהגת המפלגה הליברלית. את מקומו תפס אנדרו פיקוק, אשר ניצח את הווארד בבחירות לתפקיד. הווארד נותר בתפקיד סגן ראש המפלגה. לאחר תבוסה נוספת בבחירות של 1984, אם גם בפער קטן מהצפוי, החל פיקוק לחשוש מקריאת תיגר אפשרית של הווארד למנהיגותו. לכן ניסה במאי 1985 למנוע את בחירתו מחדש לתפקיד הסגן. לאחר שהווארד נבחר מחדש לתפקיד המשני בכל זאת, התפטר פיקוק מהנהגת המפלגה והותיר אותה להווארד.
במהלך השנתיים הראשונות שלו כמנהיג המפלגה נראה היה ששיעור הצמיחה הנמוך והאבטלה הגואה יוכלו לסייע להווארד להחזיר את הליברלים לשלטון. אולם בסופו של דבר נבחר מחדש ראש הממשלה מטעם הלייבור בוב הוק, אשר היה מנהיג כריזמטי מהווארד. גם העובדה שמועמד שמרן נוסף התמודד תרמה להפסדו של הווארד ב-1987 על ידי שפיצלה את הכוחות השמרניים ואפשרה לשמאל להישאר בשלטון.
ב-1988 נשא הווארד נאום שנוי במחלוקת שבו טען כי שיעור ההגירה האסייתית לאוסטרליה גבוה מדי. כתוצאה מהנאום ומכשלונו בבחירות היה הווארד פגיע. יריבו הישן פיקוק ניצל את שעת הכושר והדיח אותו ב-1989 מהנהגת המפלגה. הווארד הוגלה לזמן קצר לספסלים האחוריים של הפרלמנט, מחוץ לממשלת הצללים. למרות שהצליח לחזור משם לספסלים הקדמיים, נראה היה שמנהיגותו הפכה לנחלת העבר. ב-1990 שוב הפסידו הליברלים בבחירות ולאחר מכן בחרו את ג'ון היוסון הצעיר כמנהיג. הווארד השווה את עצמו ל-"לזרוס עם שלושה מעקפים". סיכוייו לחזור לצמרת הפוליטית נראו קלושים.
שני מנהיגים כושלים לאחר מכן, לאחר שסגן ראש המפלגה פיטר קוסטלו סירב לקחת עליו את התפקיד ב-1995, קיבל הווארד הזדמנות נוספת. למוד ניסיון, פנה כעת לכיוון מתון יותר: הוא חזר בו מההתנגדות שהביע לביטוח רפואי ממלכתי ונע למרכז המפה הפוליטית במגוון רחב של נושאים. את ראש הממשלה פול קיטינג תקף על כך שהוא עוסק יותר מדי במדיניות חוץ ובנושאים שוליים כמו מאמצי פיוס עם האבוריג'ינים - נושאים שלא עניינו, אליבא דהווארד, את רוב אזרחי אוסטרליה. הקמפיין נחל הצלחה רבה ובבחירות של 1996 ניצח הווארד ברוב גדול והחזיר את הליברלים לשלטון לאחר 13 שנים באופוזיציה.
כהונה ראשונה: 1996–1998
הממשלה שהקים הווארד שמה לעצמה למטרה להתמודד עם "החור השחור התקציבי", כפי שכינו את הגרעון שהותירה להם ממשלת הלייבור. ההוצאה הציבורית קוצצה על כל ענפיה: תוכניות להכשרה מקצועית בוטלו, תקציביהם של ארגונים אבוריג'ינים קוצצו, כפי שהבטיח הווארד בבחירות. התקופה התאפיינה בהתעוררות כלכלית וצמיחה משמעותית אשר נזקפה על ידי הווארד למדיניות הפיסקלית של ממשלתו, אף שקיטינג טען שאין היא אלא תוצאה מאוחרת של מדיניות הממשלה הקודמת. השגשוג הכלכלי הפך את הווארד למנהיג פופולרי מאוד, בין אם היה אכן פרי מדיניותו ובין אם לאו.
ב-1996, בעקבות מותם של 35 אנשים בטבח פורט ארתור, הנהיג הווארד מדיניות שכפתה על מדינות אוסטרליה לאסור את החזקתו של נשק אוטומטי, מדיניות שתרמה לפופולריות שלו בציבור הרחב אך עלתה לו בחוסר שביעות רצונם של גורמים שמרנים.
ממשלתו הראשונה של הווארד לא זכתה לרוב בסנאט וכתוצאה מכן לא הצליחה להעביר הרבה מהחוקים שהציעה. הדמוקרטים והירוקים בסנאט מנעו את הפרטת חברת הטלפון הממשלתית טלסטרה כמו גם את הפגיעה המתוכננת באיגודים המקצועיים ובזכויות מסוימות של האבוריג'ינים.
הבטחת הבחירות של הווארד להילחם בשחיתות הממשלתית והקוד שקבע להתנהגות השרים עלו לו ביוקר: לא פחות משבעה שרים אולצו להתפטר בעקבות הפרות של אותו קוד, בעיקר ניצול לרעה של תקציב הנסיעות המיניסטריאלי וניגוד עניינים בין תפקידם כשרים להחזקותיהם במניות של חברות שונות. שני שרים נוספים שנתפסו מפרים את הקוד לא אולצו להתפטר. בשלב זה כבר העדיף הווארד לותר על העיקרון כדי לא לאבד חברים נוספים מהקבינט.
בבחירות של 1998 היה הווארד קרוב להפסד. למעשה דרגו 51% מהבוחרים את מועמד הלייבור קים ביזלי במקום הראשון, בעיקר מתוך התנגדות למס ערך מוסף חדש שהווארד הציע להנהיג. אך ניצול אפקטיבי של שיטת הבחירות האזורית איפשר לליברלים לשמור על הרוב בבית הנבחרים ולהישאר בשלטון.
כהונה שנייה: 1998–2001
למרות התמקדותו של הווארד במדיניות פנים נאלצה ממשלתו השנייה להקדיש את תשומת לבה למדיניות חוץ כאשר הכריזה מזרח טימור על עצמאות בחסות האו"ם בשנת 1999. בניגוד לתמיכה המסורתית שהעניקו ראשי ממשלת אוסטרליה משני קצוות הקשת הפוליטית לאינדונזיה, בחר הווארד לשלוח כוחות צבא כדי לסייע בהגנה על הרפובליקה הצעירה.
בעקבות הנהגת המס חלה ירידה בתמיכה בממשלה. הלייבור נחל ניצחונות בבחירות ברמת המדינות והיה חשש לאובדן השלטון ברמה הארצית. כדי למנוע זאת שוב נע הווארד למרכז ושינה את מדיניות הממשלה במספר נושאים.
בדיעבד הסתבר כי לא היה צורך באמצעים אלה, זאת משום ששני אירועים שקרו באוגוסט-ספטמבר 2001 הפכו למוקד הבחירות. האירוע הראשון הייתה הגעתה של אונייה נורווגית אשר הצילה בים כמה מאות פליטים, רובם אפגנים וביקשה להביאם, כפי שדורש החוק הימי, לנמל הקרוב באוסטרליה. הווארד סירב לקבל את הפליטים ואף שלח כוחות מיוחדים לגרשם. לאחר מכן הציע חקיקה "להגנת הגבולות" שתמנע מתן מקלט למי שמסתננים למדינה דרך הים. החקיקה עוררה דיון נוקב ברחבי אוסטרליה: מנהיגי הלייבור התלבטו האם לתמוך או להתנגד לה. פיגועי 11 בספטמבר שאירעו כשבועיים לאחר מכן היטו במידה רבה את הכף, בשל העוינות שעוררו כנגד המהגרים האיסלאמים ברובם. מפלגת הלייבור החליטה לתמוך בחקיקה של הווארד בחצי פה ובסופו של דבר יצא קרח מכאן ומכאן: אנשי השמאל שהתנגדו לה כמו גם בני מעמד הפועלים שתמכו בה לא באו על סיפוקם. בבחירות שנערכו בנובמבר 2001 נבחרה ממשלת הווארד מחדש, ברוב גדול יותר מזה שזכתה בו שלוש שנים קודם לכן.
כהונה שלישית: 2001–2004
פעמיים הסתבך הווארד בפרשיות שפגעו במוניטין שלו ושל ממשלתו: ראשית כשהתגלה שטענתו אשר הושמעה במהלך הבחירות, כי המהגרים על סיפון האונייה הנורווגית זרקו את ילדיהם מהסיפון כדי לכפות על הממשלה לקבלם, התבררה כשקרית. ושנית כאשר מינה את פיטר הולינגוורת לתפקיד הסמלי של המושל הכללי. הולינגוורת הואשם שבתפקידו כארכיבישוף הכנסייה האנגליקנית בבריסביין סירב לחקור כמרים אשר הואשמו בפדופיליה ולבסוף אולץ להתפטר. עם זאת המשיך הווארד לשמור על שיעורי תמיכה גבוהים בסקרים, משום שהנושא העיקרי בו התעניין הציבור נותר הביטחון הלאומי.
ב-2003 שלח הווארד כוחות צבא יבשתיים וימיים כדי להילחם יחד עם ארצות הברית, בריטניה ומדינות נוספות במלחמת עיראק. את תמיכתו במלחמה ביסס על הראיות להימצאותו של נשק להשמדה המונית בידיו של סדאם חוסיין, טענה אשר התבררה לאחר מכן כלא נכונה. ההחלטה לצאת למלחמה הייתה שנויה במחלוקת כבדה. אפילו עמיתיו למפלגה הליברלית לא חסכו מהווארד את ביקורתם. ראש הממשלה לשעבר פרייז'ר היה אף הוא בין המבקרים.
ב-29 באוגוסט 2004 הכריז הווארד על בחירות שנערכו ב-9 באוקטובר. המלחמה בעיראק הייתה נושא מרכזי בבחירות ומנהיג הלייבור מארק לייתאם הבטיח להחזיר את החיילים הביתה עד חג המולד. תגובתו של הווארד הייתה לתקוף את לייתאם במישור הכלכלי ולהזהיר שעליית מפלגת הלייבור לשלטון תביא לעלייה בשער הריבית. משקלו של האיום היה כבד משום שאזרחים רבים לוו כספים להשקעה בנדל"ן וחששו מתשלומי ריבית גבוהים.
בנוסף הבטיח הווארד תקציבים חדשים לבריאות, חינוך ועסקים קטנים. כלכלנים רבים ביקרו אותו על כך שהתאצ'ריסט והשמרן הכלכלי הפך עם השנים לפוליטיקאי שמוותר על עקרונות כלכליים כדי לזכות בקולות. על כל פנים הכלכלה האיתנה בשילוב עם הבטחות הבחירות הספיקו כדי להבטיח לקואליציה השמרנית את הניצחון בבחירות ולראשונה מאז 1975 אף את השליטה בסנאט.
כהונה רביעית: 2004–2007
השליטה בבתי הפרלמנט איפשרה לממשלת הווארד הרביעית להעביר חקיקה ששלוש קודמותיה לא הצליחו להעביר. חברת הטלפון הופרטה ומספר חוקים בתחום של יחסי עבודה הגבילו את יכולתם של העובדים להתאגד ולתבוע את מעסיקיהם על פיטורין שלא כדין. עם זאת לא כל החקיקה שהציעה הממשלה עברה, משום שחברים בקואליציה התנגדו לעיתים לחוקים מסוימים.
ב-2005 הגדיל הווארד את מספר החיילים האוסטרלים בעיראק, בניגוד להבטחתו לפני הבחירות. גם ההבטחות בתחום הבריאות הציבורית נותרו לא ממומשות.
בסוף 2005 התמקד הווארד בהעברת חוק חדש למלחמה בטרור, העומד נכון לדצמבר 2005 בפני הסנאט להצבעה.
ב-2005 נבחר הווארד לאחד מ-100 האנשים המשפיעים בעולם, לפי המגזין האמריקני TIME.
ב-24 בנובמבר 2007 הפסיד הווארד במערכת הבחירות למועמד מפלגת הלייבור, קווין ראד. מפלגת הלייבור גרפה ניצחון סוחף על הווארד. בעוד מערכת הבחירות שקדמה לזו עסקה בעניין החיילים האוסטרלים השוהים בעיראק, ובתמיכתו המלאה של הווארד בנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש, במערכת הבחירות שחרצה את גורלו של הווארד הנושא המרכזי היה הכלכלה והעייפות מ-11 שנות שלטונו של ג'ון הווארד. בתקופה זו הוא הואשם בפוליטיקה של משרוקית כלבים.
בתחילת 2009 העניק לו נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש את מדליית החירות הנשיאותית.
אם הכדורגל
אם הכדורגל הוא סרט בבימויו של גרגורי מקלאצ'י ובכיכובן של מיסי פייל ואמילי אוסמנט. הסרט שודר ב-30 בספטמבר 2008.
עלילה
הסרט מתחיל עם וונדי (מיסי פייל) כשהיא מתעוררת מאוחר בבוקר. היא מעירה במהירות את שלושת ילדיה. בקה (אמילי אוסמנט), בתה הבכורה, שואלת אותה אם היא כיבסה את חולצת הכדורגל של קבוצת הכדורגל גלקסי. וונדי, אשר לא כיבסה אותה, ממהרת לכבס אותה. המאמן של בקה אומר שמליבו, הקבוצה היריבה שהם משחקים מולה, היא קבוצה בלתי מנוצחת. המשחק מתחיל ומליבו מנצחת 0–6. וונדי שוכחת לקחת את בקה מהמשחק. באותו לילה בקה מסתכלת על התמונות של אביה, שנפטר כאשר היה שחקן כדורגל. הוא היה המאמן של הקבוצה של בקה. למחרת באימון הכדורגל המאמן אומר שהוא פגש את כוכב הכדורגל האיטלקי לורנצו וינצו כשהיה בחופשה באירופה. מאז שנפצע בברך הוא לא משחק כדורגל אך הוא הסכים להגיע ולאמן את הקבוצה. כל הבנות מתרגשות והן מתכננות את מסיבת קבלת הפנים שלו. וונדי הולכת לפגוש אותו בשדה התעופה. בשדה התעופה לורנצו אומר שהוא לא המאמן של הקבוצה ושהוא סתם אמר את זה. לאחר מכן הוא מציע לוונדי שאם הוא יהיה המאמן היא תאמן איתו, וונדי לא מסכימה והיא נותנת לו אגרוף והוא בורח. מאוחר יותר בקה שואלת את וונדי איפה לורנצו והיא אומרת שהוא בדרך. לאחר מכן וונדי הולכת לספרים שלה ואומרת להם שהיא רוצה להיראות כמו לורנצו, והם מאפרים אותה כמוהו. היא באה למסיבה בתור לורנצו.
למחרת באימון הכדורגל טוני, מעצב השיער של וונדי, עוזר לה לאמן את הקבוצה כשהיא לורנצו. לאחר מכן הם מנצחים במשחק שלהם. לאחר המשחק בקה מזכירה לאמא שלה לבוא לארוחת הערב של אמהות ובנות בבית ספר. וונדי בתור לורנצו הולכת למסיבה ביחד עם החברה מהקבוצה ובמסיבה היא רואה את לורנצו האמיתי. לאחר מכן היא עוזבת. מאוחר יותר בקה וטיפאני רבות בארוחת הערב כי וונדי לא הגיעה. כאשר וונדי מגיעה ושואלת מה קרה בקה אומרת לה שהיא דפוקה.
במהלך האימון "לורנצו" ובקה מדברים על וונדי ועל זה שבקה צריכה לסלוח לה ושהיא עובדת מאוד קשה. בבית בקה מתנצלת בפני וונדי על שלפעמים היא פוגעת באמא שלה. למחרת במשחק וונדי בתור לורנצו רואה את לורנצו האמיתי והיא אומרת לכולם שהיא התחזתה ללורנצו. בסוף המשחק הקבוצה מנצחת בהפרש של נקודה אחת.
מקס פלייסיג
מקס פלייסיג (בגרמנית: Miksa (Max) Fleissig; 10 בנובמבר 1845 – אחרי 1913), שחמטאי יהודי-הונגרי-אוסטרי.
קריירה
פלייסיג חלק מקום 7-8 בתחרות וינה 1873 (ניצחו: וילהלם שטייניץ וג'וזף הנרי בלקברן ).
הנה ניצחונו על אדולף שוורץ , על ג'וזף הנרי בלקברן , על אדולף אנדרסן ועל פיליפ מייטנר .
פלייסיג צבר 5.5/12 בתחרות וינה 1875 (ניצח: פיליפ מייטנר) וחלק מקום 4-7 בתחרות וינה 1882 (ניצח: וינסנז חרובי).
בשנת 1913 התמודד עם עמנואל לסקר במשחק סימולטני וניצח. גם בגיל 68 הווה יריב מסוכן.
שמו ניתן לגמביט פלייסיג בהגנה הסיציליאנית (1. ה4 ג5 2. ד4 ג:ד4 3. ג3).
פלייסיג היה אחיו הבכור של ברנהרד פלייסיג.
איוואן מומצ'ילוב
איוואן מוֹמְצִ'ילוֹב (בבולגרית: Иван Момчилов; 14 בינואר 1888, סבוליאנו, מחוז קיוסטנדיל, נסיכות בולגריה – 24 בדצמבר 1966, קיוסטנדיל, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה קצין צבא, חבר פרלמנט ועורך דין בולגרי. מומצ'ילוב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים בעת מלחמת העולם השנייה.
תולדות חייו
מומצ'ילוב נולד בכפר סבוליאנו הסמוך לעיר קיוסטנדיל וב-1906 סיים את בית הספר התיכון בקיוסטנדיל. בהמשך רכש תואר במשפטים באוניברסיטת סופיה. מומצ'ילוב לחם כחוגר בגדוד רגלים במלחמת הבלקן הראשונה ובהמשך כקצין במלחמת הבלקן השנייה ובחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה. מומצ'ילוב היה חבר בארגון המהפכני המקדוני ובמסגרתו רקם קשרי חברות עם בני הקהילה היהודית אשר מקצתם היו חברים בארגון וחלקם תמכו בגלוי במאבקו.
ב-19 במאי 1934 אירעה בבולגריה הפיכה צבאית, במסגרתה תפסו חברי הליגה הצבאית את השלטון. מומצ'ילוב נעצר ונכלא ביחד עם חברו ולדימיר קורטב, אך לאחר מספר חודשים שוחרר לביתו. בין 1937 – 1939 כיהן מומצ'ילוב כנשיא לשכת עורכי הדין של קיוסטנדיל. בין 1938 – 1940 כיהן כחבר הפרלמנט הבולגרי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מלחמת העולם השנייה והצלת יהודי בולגריה
במהלך מלחמת העולם השנייה נקטו הבולגרים במדיניות פרו גרמנית מובהקת, במטרה להשיג בחזרה את השטחים שאבדו להם בתום מלחמת העולם הראשונה. חלק מתהליך התקרבות זה, לווה בשורת צעדים אנטישמים ממוסדים. ב-23 בינואר 1941 פורסם החוק להגנת האומה שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג. ב-1 במרץ 1941, חתם ראש הממשלה הבולגרי הפרופסור בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי, במסגרתו הפכה בולגריה לבעלת בריתן של מדינות הציר. כוחות צבא גרמנים נכנסו באין מפריע לשטח הממלכה ומאדמתה תקפו וכבשו את ממלכות יוון ויוגוסלביה.
בפברואר אישרה הממשלה הבולגרית את גירושם של כל היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה למחנות ההשמדה הגרמנים, בכפוף להסכם שחתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים עם תיאודור דנקר נציגה של גרמניה הנאצית. ב-1 במרץ 1943 החלו שוטרים בולגרים לבקר בבתי יהודים לבדיקת נתונים כגון כתובת, מוצא וכמות נפשות. ב-4 במרץ 1943 החל מבצע גירושם של יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. הגירוש בוצע על ידי שוטרים בולגרים, אשר הכו את המגורשים ובזזו את רכושם.
ב-6 במרץ נצטוו יהודי קיוסטנדיל על ידי המשטרה המקומית להיערך לגירוש למזרח ובכלל זה להצטייד במזון ובגדים למספר ימים. בהלה אחזה ביהודי העיר ומנהיגי הקהילה, ברוך לאזרוב, חיים רחמים בכר ונסים ברכה פנו לאישי הציבור בקיוסטנדיל בבקשת עזרה. עשרות אישי ציבור הודיעו על תמיכתם בקהילה היהודית והורכבה משלחת בראשותו של חבר הפרלמנט פטר מיכאלב ואליו נילוו ולדימיר קורטב, מומצ'ילוב ואסן סויצ'מזוב. ב-8 במרץ 1943 יצאה המשלחת מקיוסטנדיל לסופיה. במקור הביעו את הסכמתם לצאת במשלחת 40 אישי ציבור אך בשל איומים ולחצים של נציגי הממשל הצטמצם מספר חבריה ל-4.