cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לועניתיים
חשיבות המשפחה לצמחיית ארץ-ישראל
בהקשר זה חובה עלינו להזכיר את הסוג משיובית שהוא הסוג האנדמי היחיד לארץ ישראל (ראו פירוט הסוגים) כמפורט בפירוט המינים, מספר מינים נוסף ממשפחה זו הם מינים אנדמיים או נדירים בארץ, ועלינו להכיר אותם על מנת להבטיח את המשך הימצאם בארץ.
מבחינה איכותית, מיני משפחה זו אינם שולטים בבית גידולם, אלא גדלים זעיר פה זעיר שם. אף מין ממשפחה זו אינו נחשב למאפיין של חברת הצומח. עם זאת, קיימים בה כמה מינים נפוצים מאוד, כדוגמת בוצין מפורץ וורוניקה סורית.
מבחינת החלוקה לבתי גידול, ניתן לומר שמיני משפחה זו מאכלסים בתי גידול מגוונים. מבחינה מספרית, הקבוצה האקולוגית הגדולה ביותר היא קבוצת המינים האופיינית למקומות הנהנים מגשמים רבים, מקומות טחובים מוצלים- כדוגמת הרי החרמון, רמת הגולן, הרי הגליל והרי המרכז (28 מינים). כמות גבוהה יחסית של מינים מגלה עדיפות למקומות מופרעים על ידי האדם (22 מינים), ומינים מסוימים מעדיפים מקומות יובשניים במדבריות (21) קבוצה אחרת, קטנה במספרה אך משמעותית מבחינת אקולוגיה ושמירת טבע אופיינית לאדמות כבדות ומעובדות (10) ומינים מסוימים הם חובבי מים ומקומות לחים (8).
שני מינים - לוע הארי סיצילי וצלצל החומות הם מינים פולשים, אך הם אינם נחשבים למזיקים מבחינה כלכלית או אקולוגית.
חשיבות המשפחה לאדם
למרות גודלה של המשפחה וריבוי מיניה, אין בה צמחי תרבות רבים. ניתן לומר שאין בה צמחי מאכל בעלי ערך כלכלי כלל. מספר מינים מצומצם הם בעלי חשיבות כצמחי מרפא- כדוגמת מיני דיגיטליס שונים, והעץ פאולוניה הוא בעל חשיבות כלכלית בשל עצתו הטובה (בהקשר זה יש להזכיר את הספקות באשר לשייכותו למשפחה).
החשיבות של משפחה זו לאדם, מעל לכל אלו, היא מספר הצמחים הגבוה שהיא 'תרמה' לגן הנוי. בשל גודל הפרחים, עושר צבעיהם ואורך פריחתם, מינים רבים בני משפחה זו גדלים כצמחי נוי- הבולטים שבהם הוא לוע ארי, לבן-עלה, דיגיטליס ועוד רבים. להמשך הפירוט ראו 'סוגים המשמשים כצמחי תרבות'. מספר מינים מצומצם משמש אף כצמחי קטיף, וככאלה הם בעלי ערך כלכלי, כדוגמת לוע הארי.
סוגים המיוצגים בצמחיית ארץ ישראל
הסוגים מובאים על פי סדר סיסטמטי
סוגים המשמשים כצמחי תרבות
''הסוגים מובאים לפי סדר אלפביתי. המידע המובא מתייחס למינים וזנים המגודלים בישראל ואינו מתייחס לסוג כולו''.
מעבר ליופים של עלי ופרחי השיח, שיחי הלוקפיליום מצטיינים במיוחד בעמידתם ביובש, ומכאן חשיבותם הגדולה לגני הנוי בארץ ישראל. חלק מהמינים אף אינם זקוקים להשקיית עזר בבגרותם! מעבר לכך, השיחים עמידים לתנאי גידול שונים- השקיה רציפה, חום וקור. מאידך, הם נחשבים לאיטיים מבחינת זמן גידולם.
למיני לוקפילום שימושים שונים כצמחי גן: להבדיל מרוב סוגי המשפחה האחרים, סוג זה מגודל בארץ בעיקר בגינון הציבורי ובגינון בהיקף גדול, בשל עמידותו. הוא מתאים לגידול כגדר חיה נמוכה, צמח מוקד, צמח רקע וכן הלאה. היקף הגידול בארץ גדול.
המנחם
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דני אינגס
דניאל ויליאם ג'ון "דני" אינגס (באנגלית: Daniel William John "Danny" Ings; נולד ב-23 ביולי 1992) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת החלוץ בווסטהאם יונייטד.
בורנמות'
אינגס נולד בעיר וינצ'סטר שבמחוז המפשייר באנגליה. הוא החל לשחק כדורגל בסאות'המפטון לפני שסיים את לימודיו בבית הספר. במאי 2008 חתם על חוזה לשנתיים בבורנמות' והצטרף לקבוצת הנוער של המועדון. ב-6 באוקטובר 2009, ערך אינגס את הופעת הבכורה הרשמית שלו עבור בורנמות' בהפסד 1–2 בחוץ לנורת'המפטון טאון בגביע הפוטבול ליג. בעונתו השנייה בקבוצת הנוער של בורנמות' סבל אינגס מפציעה שהשביתה אותו לתקופה ארוכה וחזר לפעילות רק בקיץ 2010 כשבחודש ספטמבר האריך את חוזהו בקבוצה בשלושה חודשים נוספים והושאל לדורצ'סטר טאון מהליגות הנמוכות יותר באנגליה. את הופעת הבכורה שלו במדי דורצ'סטר ערך ב-11 בספטמבר 2010 כשהוא כובש את השער המצמק בהפסד קבוצתו. עד סוף תקופת ההשאלה כבש אינגס ארבעה שערים במדי דורצ'סטר טאון. ב-30 בנובמבר האריך אינגס את חוזהו בבורנמות' עד לשנת 2012 ואת הופעתו הראשונה ערך ב-28 בדצמבר בהפסד 0–2 למ.ק. דונס בפוטבול ליג הראשונה. דני אינגס נהפך לשחקן הרכב קבוע בבורנמות' כשאת שער הבכורה הרשמי שלו עבור בורנמות' כבש ב-1 בפברואר 2011 בניצחון 2–3 על סווינדון טאון.
בקיץ 2011, עלו דיווחים כי אינגס מועמד לקבוצות כמו: סלטיק, ליברפול וניוקאסל יונייטד. פולהאם ששיחקה אז בפרמייר הגישה הצעה בסך 400 אלף ליש"ט על אינגס אך נדחתה על ידי בורנמות'. ביולי 2011, האריך אינגס את חוזהו בבורנמות' בפעם החמישית כשחתם על חוזה חדש ל-12 חודשים בזכותו נחשב לאחד המשתכרים הגבוהים ביותר בקבוצה. הוא נשאר בקבוצה במשחקי קדם העונה והמשחק הראשון של העונה בו הפסידה בורנמות' 0–3 לצ'רלטון את'לטיק היה למשחקו האחרון בקבוצה.
ברנלי
ב-15 באוגוסט 2011, חתם אינגס במדי ברנלי מהצ'מפיונשיפ על חוזה לארבע עונות בעסקה ששווייה על פי דיווחים הגיע למיליון ליש"ט. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-14 בפברואר 2012, כשעלה כמחליף בדקות הסיום בניצחון 0–2 על ברנסלי. חודש לאחר מכן, ב-10 במרץ 2012, ערך הופעת בכורה בהרכב הפותח של ברנלי בתיקו 1-1 נגד קריסטל פאלאס. את שער הבכורה שלו כבש אינגס ב-31 במרץ בניצחון 1–5 על פורטסמות' במשחק הבא כבש אינגס את שערו השני במדי ברנלי כשכבש את השער המצמק בהפסד קבוצתו 1–3 לברמינגהאם סיטי. את שערו השלישי בקבוצה כבש אינגס במשחק האחרון של אותה העונה כשכבש שער ממרחק של 30 מטרים בתיקו 1-1 עם בריסטול סיטי.
את עונת 2012/13, פתח אינגס כאופציה הראשונה בחוד של ברנלי במשחקי קדם העונה עקב מכירתו של החלוץ ג'יי רודריגס לסאות'המפטון. במשחק האחרון של משחקי קדם העונה נפצע אינגס ונעדר לשישה חודשים. בעונת 2013/14, אחרי שגם החלוץ צ'ארלי אוסטין עזב את ברנלי, הפך אינגס לחלוץ הראשי של הקבוצה. הוא כבש שני שערים בשלושת משחקי הפתיחה של העונה, וכבש שער נוסף במשחק גביע הליגה נגד יורק סיטי. בזכות פתיחת העונה הטובה שלו, נבחר אינגס לשחקן המצטיין של חודש אוקטובר בצ'מפיושניפ. בחודש מרץ 2014, נבחר אינגס לשחקן העונה בצ'מפיונשיפ כשסיים את העונה ההיא עם 22 כיבושים שסייעו לברנלי לסיים במקום השני בצ'מפיונשיפ ולהעפיל לפרמייר ליג.
ב-19 באוגוסט 2014 ערך אינגס הופעת בכורה בפרמייר ליג, בהפסד קבוצתו 1–3 לצ'לסי. את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג כבש אינגס ב-26 באוקטובר בהפסד ברנלי 1–3 לאברטון. ב-22 בנובמבר, כבש אינגס צמד שערים בניצחון ברנלי 1–2 על סטוק סיטי בניצחון החוץ הראשון של ברנלי באותה העונה. ב-13 בדצמבר, רשם אינגס 100 הופעות ליגה עבור ברנלי בניצחון 0–1 על סאות'המפטון. במהלך החודשים ינואר ופברואר, כבש אינגס חמישה שערים בשישה מחזורי פרמייר ליג וסיים את העונה עם 11 שערים ב-35 הופעות.
ליברפול
ב-8 ביוני 2015, הודיעה ליברפול כי הגיעה לסיכום על תנאים אישיים עם דני אינגס שיחתום בקבוצה בהתאם לבדיקות רפואיות. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך אינגס ב-29 באוגוסט בניצחון ליברפול 0–3 על ווסטהאם יונייטד ואת הופעת הבכורה האירופית שלו ערך ב-17 בספטמבר במסגרת של הבתים של הליגה האירופית במשחק נגד בורדו. ב-20 בספטמבר, כבש אינגס את שער הבכורה שלו במדי ליברפול בתיקו 1-1 נגד נוריץ' סיטי. ב-15 באוקטובר 2015, קרע דני אינגס את הרצועה באחד מאימוני ליברפול ונאלץ לתקופת מנוחה עד לתום עונת 2015/16.
בעונת 2016/17 בתאריך 25 באוקטובר בניצחון של ליברפול 0–2 במשחק שמינית גמר הגביע נגד טוטנהאם, אינגס נכנס כמחליף למשחק שנחשב משחק החזרה שלו לאחר הפציעה אך לרוע מזלו נפצע שוב ולא חזר לשחק באותה עונה. במחצית השנייה של עונת 2017/18 החל להשתלב מחדש בסגל של ליברפול ועלה כמחליף במספר משחקים. ב-20 באפריל כבש את שערו הראשון לעונה זו והשני במדי ליברפול, במשחק הליגה נגד וסט ברומיץ' אלביון שהסתיים בתוצאה 2:2.
סאות'המפטון
ב-9 באוגוסט 2018 הושאל אינגס לסאות'המפטון לעונה אחת עם אופציית רכישה.
ב-16 ביולי 2020 הבקיע אינגס את שער הליגה ה-20 שלו בעונת 2019/20 בתיקו 1:1 עם ברייטון אנד הוב אלביון. הוא הפך לשחקן השלישי בהיסטוריה של סאות'המפטון שמגיע ל-20 שערים בפרמייר ליג. ב-26 ביולי כבש אינגס בבעיטת עונשין ב-3:1 של סאות'המפטון על שפילד יונייטד, במשחק האחרון לעונה, את שערו ה-22 בפרמייר ליג, וה-25 בכל המסגרות. הוא סיים במקום השני במלכות השערים, יחד עם חלוץ ארסנל פייר-אמריק אובאמיאנג, אחד מאחורי ג'יימי ורדי מלסטר סיטי.
אסטון וילה
ב-4 באוגוסט 2021 חתם אינגס לשלוש שנים באסטון וילה.
את שער הבכורה כבש כבר במשחק הפתיחה של עונת 2021/2022 בהפסד קבוצתו 2–3 לווטפורד. בסך הכל כבש 7 שערים באותה העונה ב-30 הופעות.
ווסטהאם יונייטד
אינגס חתם בוסטהאם יונייטד תמורת סכום של 12 מיליון לש"ט, לא כולל בונוסים.
קריירה בינלאומית
ב-3 באוקטובר 2013, קיבל אינגס זימון לסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21 את הופעת הבכורה שלו ערך שבוע לאחר מכן כשעלה כמחליף בניצחון 0–4 של אנגליה על נבחרת סן מרינו. בין 2013 ל-2015, ערך אינגס 13 הופעות במדי הנבחרת וכבש ארבעה שערים. ב-12 באוקטובר 2015 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת, בניצחון 0–3 על.
הוא הבקיע את השער הראשון שלו ב-8 באוקטובר 2020, בניצחון 0–3 על ויילס במשחק ידידות.
צעקה 4
צעקה 4 (באנגלית: Scream 4 או SCRE4M) הוא סרט אימה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת ב-15 באפריל 2011 והסרט הרביעי בסדרת סרטי צעקה. הסרט בוים על ידי וס קרייבן ונכתב על ידי קווין ויליאמסון, הכותב של "צעקה" ו"צעקה 2", ומככבים בו דייוויד ארקט, נב קמפבל, קורטני קוקס, אמה רוברטס, והיידן פנטייר.
העלילה סובבת סביב סידני פרסקוט החוזרת לוודסבורו לאחר עשר שנים במסגרת קידום הספר שלה. ברגע שהיא מגיעה, גוסטפייס שוב מתחיל להרוג תלמידים מתיכון וודסבורו, כולל חבריה של בת דודתה הצעירה. פרסקוט, גייל וות'רס-ריילי, ודיואי ריילי שוב חוברים יחד כדי לעצור את הרציחות, אבל לא לפני שלומדים מן הדור החדש את "הכללים החדשים" כדי לשרוד בסרטי אימה.
במקור, סדרת סרטי "צעקה" תוכנן להיות טרילוגיה, אבל אחרי עשר שנים, בוב ויינשטיין חשב שזה הזמן הנכון לעוד סרט. בהתאם לרווחים בקופות, "צעקה 4" נועד להיות הראשון בטרילוגיה חדשה. ויליאמסון היה צריך לעזוב מוקדם את ההפקה בשל התחייבויות חוזיות וארן קרוגר ("צעקה 3") הובא כדי לכתוב מחדש. קמפבל, ארקט וקוקס הם חברי הצוות היחידים שחזרו מן הסרטים הקודמים והראשונים לחתום על הסרט בספטמבר 2009. פנאטיר ורורי קולקין היו הראשונים לחתום במאי 2010. אשלי גרין הייתה בתחילה הבחירה של הדמות הראשית, ג'יל, אבל התפקיד בסופו של דבר הלך לרוברטס. הצילומים התקיימו באזור אן ארבור, מישיגן מיוני 2010 עד לספטמבר 2010 וצילומים נוספים בתחילת 2011.
עלילה
ביום השנה ה-15 לרציחות וודסבורו, תלמידות תיכון ג'ני רנדל ומארני קופר רואות את ההתחלה של "דקירה" 7 וג'ני עולה למעלה בטענה ששמעה משהו. באותו הזמן הטלפון מצלצל ומרני עונה. דרך הטלפון שומעים את קולו של גוסטפייס אבל מסתבר שזו מתיחה של ג'ני. אלא שאז ג'ני שומעת אותה נרצחת דרך הטלפון. היא יורדת למטה וחושבת שמדובר במתיחה אבל גוסטפייס האמיתי מצלצל בטלפון ומפחיד אותה ולאחר מכן זורק את גופתה של מרני דרך החלון. ואז הוא מופיע ומתפתח מרדף בין ג'ני לרוצח ולבסוף הוא רוצח גם אותה.
למחרת, סידני פרסקוט חוזרת לוודסבורו לקידום הספר החדש שלה עם אשת יחסי הציבור שלה רבקה וולטרס. סידני הופכת להיות חשודה ברציחות, לאחר שראיה נמצאת ברכב השכור שלה, והיא חייבת להישאר בעיר עד שהרציחות ייפתרו. בת דודתה, ג'יל, שעוסקת בבגידה של החבר לשעבר שלה, טרבור שלדון, מקבלת שיחת טלפון מאיימת מגוסטפייס, וכך גם חברתה אוליביה מוריס. ג'יל ואוליביה, לצד חברתן קירבי ריד, נחקרות על המקרה בידי דיואי ריילי, כיום השריף של העיירה, ואחת מסגניו, ג'ודי היקס. בינתיים, אשתו של דיואי, גייל וות'רס ריילי, נאבקת במחסום כתיבה.
סידני נשארת עם דודתה קייט רוברטס. מאוחר יותר באותו לילה, אוליביה, המתגוררת ליד ג'יל, מותקפת ונרצחת על ידי גוסטפייס כשסידני, ג'יל וקירבי צופות באימה. סידני וג'יל נפצעות בניסיונן להציל את אוליביה, והן נלקחות לבית החולים, שם רבקה נרצחת בחניון. גייל, המנסה לפתור את הרציחות, מגייסת את עזרתם של שני תלמידי תיכון חובבי קולנוע, צ'רלי ווקר ורובי מרסר, שמסבירים כי הרוצח משתמש בחוקים של סרטי רימייק כדי לרצוח. צ'רלי סבור כי הרוצח צפוי לתקוף במסיבה המתקיימת באותו לילה.
גייל הולכת למסיבה כדי לחקור, אך היא מותקפת ונפצעת על ידי גוסטפייס, הבורח כשדיואי מגיע. הוא לוקח אותה לבית החולים, וזמן קצר לאחר מכן, בביתה של ג'יל, השוטרים פרקינס והוס נמצאים מתים. סידני מגלה כי ג'יל עזבה והלכה לביתה של קירבי ויורדת לספר לקייט, אבל הרוצח מגיע ורודף אחריהן, וקייט נהרגת. אחרי שסגנית ג'ודי היקס מגיעה, סידני ממהרת לביתה של קירבי כדי להציל את ג'יל בכוחות עצמה.
ג'יל נלקחת לאחר מכן לבית החולים. אחרי שגילתה כי סידני שרדה, היא הולכת לחדר של סידני ומנסה לרצוח אותה. בדיוק בזמן, דיואי, גייל, וג'ודי מתערבים, לאחר שמצאו כי זה מוזר שג'יל ידעה איכשהו על הפציעה של גייל. ג'יל מכניעה אותם, אך סידני יורה בה בחזה והורגת אותה. דיואי קורא ליחידות המשטרה, בחוץ, הכתבים שעוד לא יודעים את האמת מכנים את ג'יל "גיבורה".
פיתוח
במאי 2010, קאתי קונרד, שהפיקה את שלושת הסרטים הראשונים בסדרה, הגישה תביעה בסך 3 מיליון דולר נגד חברת ויינשטיין, בטענה שהפרו הסכם בכתב כי לחברה שלה, "Cat Entertainment", יש זכויות ראשוניות להפיק את כל הסרטים שבסדרה. ויינשטיין טענו שהחוזה דורש את שירותיה של קונרד להיות בלעדיים לזיכיון, שאותו קונרד קוראת "תואנה כוזבת". התביעה האשימה את ויינשטיין בהתנהגות חשאית ו"בושה לאלץ את התובעת ללכת מזיכיון "צעקה" ללא פיצוי", מה שמאפשר להם לחסוך בעלויות של שכירת מישהו אחר כדי להפיק (אשתו של קרייבן, איה לבונקה, לא נקראה בתביעה). באפריל 2011, נמסר כי ויינשטיין היו מחוץ לכותלי בית המשפט עם קונרד, הפרטים נותרו חסויים, אך נטען כי היא תקבל תשלום במזומן בתוספת אחוז מהרווחים מ"צעקה 4".
כתיבה
קרייבן ציין כי בתוך עשר השנים שחלפו בין "צעקה 3" ו"צעקה 4" לא היו רציחות ב"חיים האמיתיים" שנעשו על ידי "Ghostface" אבל היו המשכים רבים בסרט בתוך סרט "דקירת המוות". הוא התייחס גם למצב החיים של סידני פרסקוט, "היא עשתה כמיטב יכולתה לעבור מן האירועים שהתרחשו בסרטים הקודמים, אפילו שחרר ספר מוצלח". קרייבן אמר כי סרטי ההמשך האינסופים, החידושים המודרניים, אולפני הסרטים, והבמאים הם הדברים הנלעגים בסרט. הדמויות הראשיות צריכות להבין איפה ז'אנר האימה בימים הנוכחים כדי להבין את האירועים המתרחשים סביבם.
בטיוטה מוקדמת של התסריט, היה לגייל ודיואי תינוק, אבל זה השתנה לאחר שהוחלט שלהביא תינוק אל תוך הסרט יגרום צילום "בלתי אפשרי". בתסריט ראשוני, סצנת הפתיחה סובב סביב סידני הולכת ראש בראש מול "Ghostface" ונשארת למוות. היה אמור להיות פער של שנתיים בסיפור בזמן שהיא מתאוששת, עם זאת, חשש בוב ויינשטיין שזה יאט את הקצב של הסיפור ושלהביא דמויות צעירות יסתדר טוב יותר.
תסריטאי "צעקה 3", ארן קרוגר, גויס במהלך ההפקה לעשות כתיבה מחדש. קרייבן, אמר, "תראה, הייתה תקופה גבשושית כשדברים הוזזו מקווין לארן. אני חתמתי לעשות תסריט של קווין ולצערי זה לא הלך כל דרך הצילומים. אבל זה בהחלט תסריט של קווין". נמסר כי השחקנים לא קיבלו את 140 עמודי התסריט, אלא עד עמוד 75 כדי להגן על זהותו של הרוצח.
ליהוק
בספטמבר 2009, וראייטי דיווח כי נב קמפבל, דייוויד ארקט, וקורטני קוקס יחזרו. קרייבן בקצרה הסביר את תפקידם בראיון מאוחר יותר עם אנטרטיינמנט ויקלי, ואמר "זה שילוב כולל של שלושה אלה וילדים חדשים. הסיפור של סיד, גייל, ודיואי הוא במידה רבה חלק מהסרט." במסיבת עיתונאים ל"המעקלים", לייב שרייבר, ששיחק את קוטון וירי בשלושת הסרטים הראשונים, אמר שלא היו תוכניות לחזרה שלו. בריאיון עם "Fearnet", המשיך ויליאמסון להכחיש שמועה שג'יימי קנדי חוזר, "הייתי שמח שג'יימי קנדי יהיה בסרט. עם זאת, לשים את רנדי בסרט, היא סוג של פשוט לוקח את זה... אני מתכוון "צעקה 2" היה שקר, אתה יודע? זה צעד לא נכון. אז אני פשוט לא אעשה את זה. אני לא יכול לעשות את זה. אני פשוט לא אעשה את זה." באפריל, יותר מ-12 צדדי ליהוק שוחררו לציבור כדי לקנות לאודישנים של הסרט.
במאי 2010, היידן פנטייר ורורי קאלקין חתמו. לאשלי גרין הוצע התפקיד של בת דודתה של סידני, ג'יל, אבל התפקיד לאחר מכן הלך לאמה רוברטס. במקור התסריט לסידני היה אמור להיות בן דוד שעתיד היה לגלם דמות המשך לסידני בסדרת צעקה אך השחקן יצא מספר ימים לפני תחילת הצילומים עקב התנגשויות בזמנים והתפקיד בוטל. לייק בל הייתה אמורה לשחק את סגנית ג'ודי היקס, אך הוצאה ארבעה ימים לפני תחלית הצילומים והתפקיד עבר למרלי שלטון. ננסי או'דל חזרה לתפקידה מהסרט השני והשלישי ככתבת. רוג'ר אל. ג'קסון חזר כקולו של "Ghostface". לורן גרהאם הייתה אמורה לשחק את קייט רוברטס, אמה של הדמות של רוברטס, אבל נשרה כמה ימים לפני הצילומים. לקרייבן, כמו בשלושת הסרטים הקודמים, יש הופעת אורח ושאל בטוויטר את המעריצים לבחור את התפקיד שלו. "The Hollywood Reporter" דיווח שאנה פקווין וקריסטן בל יעשו הופעת אורח בתחילת הסרט בדומה לדרו ברימור וג'יידה פינקט סמית' בצעקה 1 ו-2. לשנה גריימס ולוסי הייל יש גם הופעת אורח בסרט.
ערבית תימנית
ערבית תימנית היא קבוצת ניבים של הערבית שנמצאים בשימוש בתימן, בסומליה ובחלק מסעודיה. ניבי הערבית התימנית נחשבים "שמרניים" בשל מאפיינים קלאסיים שלא קיימים בניבים האחרים של הערבית. את הערבית התימנית מקובל לחלק לשלושה דיאלקטים מרכזיים: צפון ומרכז (אזור בירת תימן צנעא), דרום (תעיז, חוגריה ועדן) והמזרח (חצרמוות, שבווה).
צעקה 4
צילום
בתקציב של 40 מיליון דולר, שלב הצילומים החל ב-28 ביוני 2010. הצילומים היו אמורים להסתיים ב-6 בספטמבר, לאחר 42 יום של צילומים, אבל במקום זה הסתיימו ב-24 בספטמבר. הצילומים התקיימו באן ארבור, מישיגן. סצינות מסוימות לסצנת פלאשבק המתאר בית ספר המופיע בסרט "צעקה" קודם צולמו בבית הספר התיכון וודוורת בדירבורן, מישיגן. בית המשפט המחוזי לשעבר בבליבוניה, מישיגן שימש כתחנת משטרה.
ערבית תימנית
דיאלקט צנעא
דיאלקט זה נפוץ בצפון ומרכז תימן במקומות כגון צנעא, ד'מאר, שבאם וצעדה. בדיאלקט זה האות קאף (ق) מבוטאת כגימ"ל דגושה בעברית בצורה נחצית, והאות ג'ים (ج) מבוטאת כ-J באנגלית.
צעקה 4
צילום
באפריל 2010, בעודו מחפש אחר חנות ספרים לשימוש בסרט, הבחין קרייבן בחנות ספרים חדשה שלא נפתחה עדיין במרכז העיר נורתוויל, מישיגן. קרייבן אהב את הבניין באופן מיידי והחליט להשתמש בו לסרט. הוא גם שכר את השף של הבעלים להכין מזון ומאפה לסצנה בסרט. סצנות אלו צולמו בשבוע הראשון של יולי. לאחר הקרנת מבחן בינואר, קרייבן וויינשטיין לא חשבו ששתי סצנות משחקות טוב לקהל. איימי טיגרדן ואליסון ברי חזרו לדטרויט בסוף ינואר ובתחילת פברואר למשך ארבעה ימים נוספים של צילומים. סצנות אלו כוללות את דמותה של טיגרדן המוטרדת בבית שלה, והדמות של ברי המותקפת בחניה.
ערבית תימנית
דיאלקט תעיז
דיאלקט תעיז נפוץ במחוז תעיז ובחלק ממחוז אב. האות ق (קאף) מבוטאת בצורה נחצית לא קולית. ג'ים מבוטאת כגימ"ל דגושה בעברית.
צעקה 4
צילום
הסרט גם משתמש באופן נרחב ב-CGI בפעם הראשונה בסדרה. לדוגמה, במקום להשתמש ב"סכין מתקפלת", הלהב של סכין נוסף במהלך פוסט-פרודקשן עם אפקטים CGI. מותו של אנדרסון צולם עם 30 מצלמות בזוויות שונות. סצנת המוות הייחודית שבו הוא נדקר המצח והולך כמה צעדים תוך כדי דיבור ולבסוף נופל אל מותו, לא היה בתסריט, אלא נכתב בהשראת "מצב חירום רפואי" שקרייבן ראה בסרט תיעודי על אדם שנדקר בראשו ונכנס לחדר מיון. הוא חשב שזה "יוצא דופן אם מישהו נדקר בראשו ועדיין בחיים במשך זמן מה". קרייבן גם לא סיפר לאולפן שהוא לקח מקרה זה והפך לסצנת מוות, ואמר כי הוא קיווה שהוא לא יפוטר למחרת.
ערבית תימנית
דיאלקט עדן
דיאלקט זה דומה ביסודו לדיאלקט תעיז אלא שחדרו אליו מילים רבות מאנגלית בשל השלטון הבריטי בן 124 השנים באזור עדן (1839–1963).
צעקה 4
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות וציון של 60% באתר Rotten Tomatoes אך נהפך לסרט הכי פחות מצליח בסדרת סרטי צעקה עם הכנסות של 97,231,420$ בלבד.
שקילות פער הריביות הנומינליות המכוסות
בכלכלה, שקילות פער הריביות המכוסות הוא מושג הקושר בין הריבית הנומינלית במשק המקומי לבין הריבית הנומינלית במשק זר באמצעות פרמיית הפורוורד השוררת בין שני המשקים. המונח העברי מקביל לאנגלי - Covered Interest Parity.
שקילות פער הריביות המכוסות בניסוחה המתמטי היא קשר בין הריבית הנומינלית המקומית (i) לבין הריבית הנומינלית הזרה (*i) לבין פרמיית הפורוורד (fp):
שקילות זו משמשת בפועל בשוקי ההון לשם תמחור עסקאות במטבע חוץ כמו עסקאות עתידיות, עסקאות סוואפ, אופציות על שער החליפין, אסטרטגיות מטבעיות ועוד. השימוש בשקילות זו נעשה, למשל, בעת תמחור עסקאות פורוורד כלהלן:
כאשר,
F= שער הפורוורד S= שער הספוט
אברהם מאיר אפשטיין
הרב אברהם מאיר הלוי אפשטיין (ה'תפ"ו, 1725 – א' באדר א' ה'תקל"ב, 5 בפברואר 1772) היה רב העיירה ליסקובי בליטא ולאחר מכן אב"ד העיר מוש-חדש.
תולדותיו
נולד בשנת ה'תפ"ו לרב אריה לייב הלוי אפשטיין שהיה אז מגיד מישרים בעיר הורדנה והיה אחד משני האנשים היחידים שזכו לקבל מהגאון מווילנא הסכמה על ספריהם, ונקרא בשם מאיר.
כילד נחשב לעילוי ואביו לימדו בעצמו גמרא ושולחן ערוך ואת כל חידושיהם רשם בספר שקראו בשם דברי חידוד אך לא זכה להוציאו לאור.
נישא לשרה ובשנת ה'תק"י בהיותו כבן 24 בלבד התמנה לרב העיר ליסקובי ולאחר שנתיים בשנת ה'תקי"ב מונה לרב ואב"ד העיר מוש-חדש תפקיד בו כיהן עד סוף ימיו. היה תלמיד של המגיד ממזריץ' והיה בקשר עם תלמידו רבי חיים מאמדור.
בשנת ה'תקט"ז חלה ונטה למות, ולאחר תפילות רבות של בני קהילתו והוספת השם אברהם לשמו, שב לאיתנו, ומאז נקרא הרב אברהם מאיר.
בשנת ה'תקל"א חלה שוב לכמה חדשים ולאחר שהיה נראה כי כבר החלים לגמרי, בא' באדר ה'תקל"ב נפטר בהיותו בן 46.
חיבוריו
כתב חיבורים רבים אך לא זכה להוציאם לאור עולם וחלקם אבדו במרוצת השנים.
הרבה מחידושיו הובאו בספר מחנה אפרים לנכדו הרב אפרים מרדכי הלוי אפשטיין מחבר ספר הביוגרפיה גבורות ארי על בעל הפרדס.
מחיבוריו:
צוואתו נדפסה בספר גבורות ארי לתולדות אביו.
יחסי ג'מייקה–יוון
יחסי ג'מייקה–יוון הם היחסים הדיפלומטיים בין ג'מייקה ליוון.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 במאי 1975. היחסים של ג'מייקה בתוך האיחוד האירופי מוסדרים על ידי הסכם השותפות של האיחוד האירופי-ACS (Cotonou) מיוני 2000. היחסים הפוליטיים הבילטרליים הם ברמה טובה מאוד. קיים שיתוף פעולה טוב במסגרת ארגונים בינלאומיים, כאשר הביטוי העיקרי הוא תמיכה הדדית במועמדויות בארגונים בינלאומיים.
בספטמבר 2022 שרת החוץ של ג'מייקה, קמינה ג'ונסון סמית', נפגשה עם שר החוץ היווני ניקוס דנדיאס בשולי העצרת הכללית של האו"ם שהתקיימה בניו יורק. ב-2023 דנדיאס ביקר בג'מייקה, והיה שר החוץ היווני הראשון לעשות זאת.
ארמייה טביליסי
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1937 כמועדון ספורט צבאי המייצג את הצבא (Army Sport Сlub). הקבוצה שיחקה בליגה הסובייטית, בה זכתה בשתי אליפויות בשנות ה-40. לאחר קריסת ברית המועצות, המועדון ירד מחשיבותו והתפרק.
המועדון החל לקבל בשנת 1996 תמיכה של משרד הביטחון הגאורגי, והחל לשחק בליגה הגאורגית. בעונת 2010/11 זכתה הקבוצה בגביע הגאורגי לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת האקדמיה המשטרתית מ.י.א טביליסי. ובליגה ניצחה בסדרת גמר הפלייאוף את הקבוצה האוניברסיטאית טסאו טביליסי 1-3 וזכתה באליפות. בעונת 2011/12 זכתה שוב באליפות לאחר ניצחון בסדרת הגמר מול קבוצת אולימפי טביליסי 1-3.
בעונת 2011/12 השתתפה הקבוצה בגביע היורוצ'לנג'. וכך גם בעונת 2012/13.
אוניית משא
אוניית משא היא כל סוג אונייה אשר נועדה להוביל משאות, סחורות וטובין אחרים מנמל אחד למשנהו. אלפי אוניות משא שטות בעולם ונושאות את עיקר הסחורות במסחר הבינלאומי. בדרך כלל, אוניות משא מתוכננות ונבנות להובלה יעילה של הסחורות שאותן נועדו לשאת. לעיתים אוניות אלה מצוידות במנופים ובאמצעים אחרים לפריקה ולטעינת המשא והן קיימות במגוון רחב של גדלים. כמעט כל אוניות המשא בעולם בנויות מלוחות פלדה מרותכים ותוחלת חייהן היא 25–30 שנה בטרם הן נשלחות לפירוק, או לגריטה.
סוגים
סוגים מתמחים של אוניות משא כוללים אוניות מכולות ואוניות צובר (אף שמכליות הן אוניות משא, הן נחשבות לקטגוריה נפרדת).
קטגוריות גודל
אוניות משא מסווגות אף בהתאם למעמס וממדי גודל. סיווג זה נעשה לעיתים ביחס לתעלות מים המשמשות לתעבורת אוניות. קטגוריות הגודל המקובלות ביותר הן:
נחל עיון
נַחַל עִיּוֹן הוא נחל הזורם מעמק עיון שבדרום לבנון, דרומה אל תוך שטח ישראל, ומהווה יובל של נהר הירדן. חלקו העליון מכונה בערבית ואדי דרדרה או ואדי ח'ראר, וחלקו התחתון, מדרום למטולה, נקרא ואדי ברע'ית.
תוואי הנחל
הפרשי הגובה הגדולים גרמו להיווצרות כמה מפלי מים בערוץ, ובשל כך נכלל קטע זה של הנחל בשמורת עיון. בשמורה ארבעה מפלים (מצפון לדרום): מפל עיון שגובהו 9.2 מ'; מפל הטחנה שבו נופלים המים מגובה של 21 מטרים לתוך טחנת קמח ישנה; מפל האשד, שהוא בעצם שני מפלים סמוכים, העליון של 5 מ' והתחתון של 9.5 מ', ומפל התנור שגובהו כ-30 מטרים. שמו של זה האחרון אינו נגזר מהמילה העברית "תנור", כי אם מהמילה הערבית "תנורה", מין חצאית שנוהגות ללבוש נשים ערביות ובדואיות.
בתוך עמק החולה זרם נחל עיון במערב העמק אל תוך ביצת החולה. לאחר ייבוש החולה הוטה הנחל אל תוך מערכת תעלות הניקוז של העמק, ומעט מאוד נותר מאפיקו המקורי. אחת התעלות מובילה חלק ממי נחל עיון אל תוך הירדן סמוך לנקודת החיבור של שלושת מקורותיו, ולכן יש הכוללים אותו במניין מקורות הירדן. באגן ההיקוות של הנחל יורדים בממוצע כ-900 מילימטרים של גשם בשנה. הדבר גורם לשוני רב בספיקת המים בנחל בין עונות השנה: בחורף נוצרת זרימה שטפונית בעוצמה חזקה, ואילו בקיץ הספיקה נמוכה באופן משמעותי משום שהיא ניזונה ממעיינות בלבד. מרבית המים מנוצלים להשקיה עוד בשטח לבנון, ורק מיעוטם מגיע לישראל, וגם בה משמש ברובו להשקיית חלקות חקלאיות סמוך למטולה, כך שמעט מאוד מים זורמים בחלקו התחתון בקיץ. כפתרון לכך, בחודשי הקיץ רשות הטבע והגנים מזרימה מים בצורה מלאכותית מקידוחים באיזור נחל דן מאז שנת 2009.
היסטוריה
העיר עִיוֹן נזכרת כבר בתנ"ך, ובספרות חז"ל. גם הנחל נזכר בספרות חז"ל כ"נקבתא (או נקיבתא) דעיון" (הניקבה, השביל של עיון). (ראו גם בית נקופה.)
במרץ 2005 היטו פעילי החזבאללה את מקורותיו של נחל עיון. הדבר הביא לכך שבמורד הנחל בשטח ישראל, יהיה הנחל יבש בחלק ניכר של השנה. לטענת אנשי החזבאללה, כמות האזרחים בדרום לבנון צמחה באחוזים רבים לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון והתפרקות צד"ל והמים נועדו לשמש לחקלאות ולצריכה אישית.
ראש ממשלת ישראל אריאל שרון איים שישראל לא תעבור בשתיקה על פעולה זו, אך בסופו של דבר הסתפק במגעים דיפלומטיים בלבד, שהתבררו כחסרי תועלת.
400 המלקות
400 המלקות (בצרפתית: Les Quatre Cents Coups) הוא סרט התבגרות צרפתי בשחור-לבן משנת 1959, בבימויו של פרנסואה טריפו ובכיכובו של ז'אן-פייר לאו.
נחל עיון
חי וצומח
על גדות הנחל ישנם שיחי פטל, הפירות מבשילים בחודשי הקיץ.
400 המלקות
הסרט צולם בתקציב זעום, באופן מהיר ומאולתר ומחוץ לאולפן. עם יציאתו הוא זכה לקבלה ביקורתית אוהדת, זכה בפרס לבימוי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן והיה לראשון מבין סרטי הגל הצרפתי החדש ולאחד החשובים שבהם. כסרט הבכורה של טריפו והסרט הראשון בכיכובו של לאו, הוא גם היה הפתיח לקריירה הקולנועית של שניהם.
עלילה
אנטואן מצליח לבסוף לברוח מהמוסד לעבריינים צעירים והסרט מסתיים בתמונה שבה הוא עומד על שפת הים וגורלו אינו ידוע.
שחקנים ודמויות
בסרט נכללו הופעות קמע של כמה מעמיתיו של טריפו: וטריפו עצמו כמבקרים ביריד, ז'אק דמי כשוטר וז'אן-לוק גודאר וז'אן-פול בלמונדו בקולות רקע.
מקורות השראה
טריפו התייחס ל-"400 המלקות" כסרט אוטוביוגרפי למחצה. עם יציאת הסרט הוא הצהיר ש"שאב השראה מן הילדות שלו", אך הסתייג באומרו שהסרט אינו ביוגרפי. מאוחר יותר אמר כי "ההרפתקאות שעוברות על אנטואן דואנל הן שלי", אך הצהיר שהמניע העיקרי ליצירת הסרט לא היה תיעוד נאמן של חייו.
בין הסרטים מהם שאב טריפו השראה ליצירת "400 המלקות" נמנים "גרמניה שנת אפס" מאת רוברטו רוסליני ו מאת ז'אן ויגו. טריפו ציין ששאב השראה גם מעבודתם של ז'אן רנואר ואלפרד היצ'קוק. לדבריו של, את ההשראה לסצנת הסיום של הסרט שאב טריפו מהסרט מאת אינגמר ברגמן.
כתיבת הסרט ומימונו
בזמן שצילם את סרטו הקצר "Les Mistons" תכנן טריפו ליצור סרט קצר נוסף, "אנטואן בורח", שעלילתו תעסוק בילד שמספר שאמו מתה כתירוץ להיעדרותו מבית הספר, ובורח מהבית לאחר שהוריו מגלים זאת. בסופו של דבר התאכזב טריפו מאורכו של "Les Mistons" והחליט לפתח את "אנטואן בורח" לכדי סרט באורך מלא. הוא כתב יחד עם ידידו התסריטאי מרסל מוסי תסריט גמיש שהותיר מקום רב לאלתור. מוסי תרם מניסיונו כמורה לשעבר, וטריפו, בעזרת ידידו הוותיק רובר לאשנה, סיפק פרטים מילדותו. שם הסרט, "400 המלקות", לקוח מתוך הביטוי הצרפתי "faire les 400 coups" (מילולית: "לעשות את 400 המלקות") שמשמעותו לעורר מהומות.
הסרט מומן בעזרת סובסידיה ממשלתית ובתמיכתם הכספית של כמה מידידיו של טריפו, ובמיוחד זו של אביו הרוחני אנדרה באזאן. באזאן מת ביום הראשון לצילומים, וטריפו הקדיש לו את הסרט. התקציב הסופי עמד על 56,000–70,000 דולר. בהפקת הסרט סייע גם חמיו של טריפו, מפיק ומפיץ הסרטים איגנס מורגנסטרן.
ליהוק
באוגוסט 1958 החל שלב הליהוק. כדי למצוא שחקן לגילום הדמות הראשית פרסם טריפו מודעה בעיתון ובחן כ-100 ילדים, פריזאים בלבד. לדבריו, הוא בחר בז'אן-פייר לאו משום שהוא היה "אינטנסיבי יותר, אפילו תזזיתי יותר" משאר הנבחנים. לאו גם היה דומה לטריפו במראהו החיצוני. טריפו אמר שעל אף שלאו גילם את אנטואן באופן שונה מזה שדמיין, הוא היה מרוצה ממנו מאוד. אלבר רמי, שגילם את דמות האב בסרט, דמה חיצונית לאביו החורג של טריפו, מה שעורר האשמות לפיהן טריפו ביקש להשפיל את הוריו באמצעות הסרט.
לתפקיד הצלם בחר טריפו את, שהיה בעל ניסיון רב ומגוון. פיליפ דה ברוקה שימש כעוזר במאי. את הפסקול כתב ז'אן קונסטנטין.
צילום
בניגוד לסטנדרט הקולנועי המקובל באותה תקופה, צולם הסרט באופן מהיר, ספונטני ומאולתר, במצלמה הנישאת ביד וללא כל שימוש באולפן. הצילומים נערכו בין נובמבר 1958 לינואר 1959 והתקיימו ברובם בפריז, ובעיקר במונמארטר. הסצנות שמתרחשות במוסד לעבריינים צעירים צולמו באונפלר, וסצנת הסיום על החוף צולמה ב.
רוב הסרט צולם ללא קול ודובב על ידי השחקנים לאחר מכן. הסצנה שבה משוחח אנטואן עם פסיכיאטרית במוסד היא היחידה שצולמה בסאונד חי. לסצנה זו לא היה תסריט, וז'אן-פייר לאו ענה לשאלות באופן חופשי.
הכנסות וביקורת
"400 המלקות" יצא לאקרנים בצרפת ב-3 ביוני 1959, ונצפה שם על ידי 450,000 צופים מייד לאחר פרסומו. בארצות הברית הניב הסרט כ-100,000 דולר. בסך הכל כיסה הסרט את ההוצאות שהושקעו בו, והניב רווחים של כ-167,000 דולר.
הסרט זכה להצלחה ביקורתית יוצאת דופן כאשר הוקרן בניו יורק, בדצמבר 1959, ובלונדון, שם הוקרן לראשונה במרץ. בביקורת שהתפרסמה ב"ניו יורק טיימס" לאחר ההקרנה הראשונה בארצות הברית תיאר את הסרט כ"יצירת מופת קטנה". קראות'ר שיבח במיוחד את משחקו של ז'אן-פייר לאו, אותו השווה לז'אן גאבן, את עבודת הבימוי של טריפו ואת האופן הבהיר והמציאותי שבו תיאר את קורותיו של אנטואן. לדבריו, הסרט הצליח "היכן שסרטים קודמים בנושאים דומים שומנו והפכו לבדיוניים עם כל מיני תפיסות שגויות וסנטימנטליות של מבוגרים."
באתר Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות על סרטים, קיבל הסרט 99 אחוזי תמיכה בהתבסס על 71 ביקורות. קונצנזוס המבקרים של האתר תיאר את הסרט כ"סרט מכונן של הגל החדש הצרפתי, המציע התבוננות כנה, סימפתית ושוברת לב על גיל ההתבגרות ללא נוסטלגיה נדושה."
הסרט זכה לשבחים רבים על סגנונו הפשוט והכן. בביקורת שכתב איאן פריר במגזין "אמפייר" הוא תיאר את הסרט כ"יצירת מופת לא מתנשאת: אינטימית, נגישה, מצחיקה, כנה, רעננה ושוברת לב", וכתב שהסרט מתאפיין ב"נייטרליות עניינית שגובלת בדוקומנטריה." ריצ'רד נויפרט, פרופסור לקולנוע באוניברסיטת ג'ורג'יה, טען שהסגנון הרגוע והנטורליסטי של הסרט גורם גם לסצנות שגרתיות מחיי היום-יום להיראות בו משמעותיות. איימי פרייר כתבה שטריפו "מתאר את המציאות הקשה של ההתבגרות בעדינות וביושר, ולא בסנטימנטליות קלישאתית." רוג'ר איברט כתב כי "400 המלקות" הוא "אחד הסיפורים הנוגעים ביותר ללב שנעשו אי פעם על מתבגר צעיר", וכי הצופים חשים שהסרט "יצא ישירות מתוך ליבו של טריפו". אליס קינזלר כתבה שמצוקתו של אנטואן הייתה יכולה להוביל בקלות לפאתוס, אך טריפו "נמנע בקפדנות מהסכנה הזו" והצליח לעורר בצופים תחושות תסכול, ולא רחמים.
גם אפיון דמותו של אנטואן זכה לביקורת חיובית. נויפרט כתב שאנטואן אינו קורבן פשוט או חלש, אלא "דמות מרתקת ויוצאת דופן". בסקירה במגזין "Amis du film" נכתב ש"דרושים לבמאי כבוד, אהבה ואינטליגנציה עצומים כדי ליצור דמות ספונטנית ומורכבת כל כך." קינזלר כתבה כי "הטרנספורמציה שלו מאדם שובב וחסר דאגות למנודה בודד אך ילדותי מתוארת בצורה משכנעת, והדיוקן שלו... מתוחזק בצורה יוצאת דופן." עם זאת, פטריק וויט טען שהקהל לומד רק מעט על המניעים של אנטואן או על מה שהוא שואף להיות.
טכניקות הצילום
בסרט נעשה שימוש במספר טכניקות צילום חדשניות, כגון צילומי נקודת מבט, ג'אמפ קאטס, שוטים ארוכים במיוחד ותמונות קפואות. המצלמה נמצאת לרוב בתנועה, לעיתים תנועה מהירה וסיבובית, מה שמעביר את תחושת הבריחה והסחרור בה שרוי אנטואן. אלן ת'יהר כתב שהמצלמה הניידת מביעה הן את החיפוש של הסרט אחר משמעות והן את "החופש הבלתי מוגדר" ממנו נהנה הגיבור, מה שבא לידי ביטוי באופן בולט בשוטים האחרונים של הסרט, שהם "תרגום ויזואלי רב עוצמה של טירוף הבריחה" ומשמשים כמטאפורה ויזואלית נוספת לחופש.
מרילין פייב ציינה שהסצנות שמתארות את אנטואן ורנה משוטטים בחופשיות בחוצות פריז צולמו באמצעות עדשות רחבות שמעניקות תחושה פתוחה ונקודת מבט רחבה, ואילו כליאתו של אנטואן תוארה בצילומי תקריב ממסוגרים והדוקים, כאשר הסורגים ממסגרים את פניו ויוצרים מראה שמזכיר חבל המתהדק סביב צווארו. לדבריו של לואיס ג'אנטי, בסצנה שבה נכלא אנטואן בתא המעצר מוצאים החרדות והמתח הנפשי שלו "ביטוי ויזואלי טהור", כאשר סערת הרגשות שלו מוצגת על ידי הקווים האלכסוניים של הסורגים, ותחושת המלכוד שלו נרמזת באמצעות מסגור הפריים ההדוק סביב פניו.
אחד המאפיינים של הגל החדש הוא פורמליזם קולנועי. לדבריו של חוקר התרבות דוד גורביץ', העיקר בסרט זה אינו העלילה, הפשוטה למדי, אלא הטכניקות בהן נעשה שימוש והמסר המובע בו על הקולנוע עצמו. הסרט משלב גם מספר רמיזות קומיות לעולם הקולנוע הצרפתי; לדוגמה, אנטואן צופה עם הוריו בסרט, שהיה אז בתהליכי הפקה ויצא לאור רק שנתיים מאוחר יותר. לדבריו של גורביץ', זהו רובד נוסף בפורמליזם שמציג הסרט.
לדבריה של מרילין פייב, הסרט מבטא היטב את אחד העקרונות העומדים בבסיס תאוריית האוטר שבה דגל טריפו; הוא משתמש במדיום הקולנוע עצמו ככלי חזותי להבעת רעיונות ותחושות, ללא תלות בהבעה מפורשת באמצעות מילים. לדוגמה, המרירות שחש אנטואן בשעה שהוא עוזר לאמו לפנות את הזבל מבוטאת באמצעות בכי של ילד מאחת הדירות בבניין, והאור הנכבה בבניין באותו רגע מרמז על כך שהוא עומד לעזוב את ביתו. קינזלר כתבה שהמצלמה מביעה חלק מהתוכן הרגשי של הסרט, אותו הדיאלוג אינו מסוגל להביע. לדבריה, האפיון הוויזואלי הזה הוא ש"מעלה את '400 המלקות' מעל הסיפור המוכר למדי של נעורים לא מובנים והופך אותו לסרט קולנוע משפיע ויפה להפליא."
תמות
מספר מבקרים ראו בדמותו של אנטואן דיוקן של אמן. בסצנת הפתיחה של הסרט, תלמידי כיתתו של אנטואן מעבירים ביניהם תמונת עירום של אישה. אנטואן משהה אצלו את התמונה כדי לצייר עליה, וכך נתפס על ידי המורה. הוא נענש בעמידה ליד הקיר, ובעודו עומד שם הוא כותב על הקיר שיר על כך שנענש שלא בצדק; כלומר, הוא נענש עקב כך שביטא את הדחף האמנותי שלו, והגיב על כך באמצעי אמנותי. אנטואן אף מעריץ את אונורה דה בלזק, וגונב מאביו דווקא מכונת כתיבה - כלי ליצירת אמנות. פטריק ווייט הציע שהדחף האמנותי של אנטואן מתבטא גם בכך שהוא מצותת לשיחות פרטיות וממציא תירוצים, וכך אוסף ומספר סיפורים, ואף גונב מבית הקולנוע פוסטר של מוניקה ויטי מתוך רצון להחזיק וליצור אמנות. עם זאת, אנטואן אינו עוסק באמנות, ובפרט בקולנוע, באותה התלהבות שבה עסק בה טריפו בילדותו; לדבריו של ווייט, טריפו נמנע מרומנטיזציה של התפתחותו כאמן ו"מגלה את החיוניות שביצירתיות גנרית יותר".
אלן ת'יהר טען שאנטואן הוא אב טיפוס של הגיבור האקזיסטנציאליסטי: הוא חי בעולם שאדיש לקיומו, ומעשיו נושאים השלכות שליליות שאין לו אפשרות לצפות - רצף פעולות תמימות למדי שמוביל ל"קטסטרופה אבסורדית" שבה אין התאמה בין כוונה לתוצאה. אנטואן אמנם חופשי לבחור את פעולותיו כרצונו, אך פעולות אלו בסופו של דבר פונות נגדו ומונעות ממנו את חירותו - פרדוקס של ניהיליזם קיומי. מבקרים נוספים טענו שהסרט אינו נצמד למבנה העלילה המסורתי, וכך הוא מביע את השקפתו של טריפו לפיה החיים הם רצף של אירועים חסרי סדר ושיטתיות.
אנט אינסדורף הציעה ש-"400 המלקות" הוא גם סיפור על התעוררות מינית: אנטואן נראה ליד שולחן האיפור של אמו, משתעשע בבושם ובמעגל הריסים שלה; מאוחר יותר הוא מרותק למראה רגליה החשופות. לדבריה, מערכת היחסים הסוערת של אנטואן עם הוריו רומזת לזוגיות הכושלת ממנה הוא עתיד לסבול בהמשך חייו. אן גיליין כתבה שלמרות שהסרט נמנע מעיסוק מפורש במיניות, ישנן מספר התייחסויות מרומזות לנושא, כגון סצנת שולחן האיפור וחלונות ראווה של חנויות הלבשה תחתונה לידן עובר אנטואן בעודו הולך ברחוב.
סצנת הסיום
סצנת הסיום של הסרט פורשה לרוב כסצנה קשה המבטאת ייאוש, תסכול וחרדה.
פטריק ווייט טען שאנטואן מנסה להגיע אל הים, מקום שבו לא היה קודם לכן, בניסיון להתקדם לקראת השגת בגרות ומימוש עצמי. לדבריו, כשאנטואן מגיע אל החוף הוא לא חווה תחושת ניצחון על כך שהצליח להימלט אלא בלבול ודאגה לגבי עתידו, ובמבטו בפריים האחרון של הסרט ניכרת חרדה יחד עם שמחת החופש שלו. אלן ת'יהר כתב שהים מייצג מצד אחד את האנטיתזה לכל האילוצים - בית הספר, המשפחה והכלא - שהגבילו את חירותו של אנטואן, ומצד שני עוצר את בריחתו ומייצג את גבולות החופש שלו. ירון זליכה טען שהים, שהוא "הרחם הגדול של החיים", משמש כתחליף לאמו הקרה והמנוכרת של אנטואן. הוא מציין שצלילה של המילה "ים" בצרפתית, "mer", דומה מאוד לצליל המילה "אמא", "mère".
לדבריו של הפילוסוף הצרפתי ז'אק רנסייר, בחירתו של טריפו להקפיא את תמונת פניו של אנטואן נועדה לרמז שהמשך סיפורו נורא כל כך עד שאינו ניתן להמחשה. בפרשנות זו תמך גם פול סויר. רנסייר התייחס גם למבטו הישיר של אנטואן אל המצלמה; לדבריו, אנטואן נוקט בפעולה זו מתוך ייאוש והתרסה. במבטו הישיר הוא שובר את הקיר הרביעי, נכנס אל המרחב של הצופים ותובע באופן פעיל את תשומת ליבם. זליכה כתב שהתמונה הקפואה ממחישה לא רק את תחושת אי הוודאות והחרדה של אנטואן, אלא גם של הצופים; אנטואן פונה במבטו ישירות אל הצופים ומבקש מהם לא להשלים עם העוול שנעשה לו. אנט אינסדורף כתבה ש"השחרור הקצר והרדוף הזה מהחוויות המטרידות שממלאות את הסרט" מביא את האלטר-אגו של טריפו במגע ישיר עם הקהל - אינטימיות שאותה ימשיך טריפו לחפש לאורך הקריירה שלו.
גורביץ' ופייב טענו שהקפאת התמונה היא אקט של פורמליזם - דרך להזכיר לצופים את מעורבותו של הבמאי ביצירת הסרט. בעוד הסגנון ההוליוודי הקלאסי העדיף להסתיר את עקבותיהם של הקולנוענים ולגרום לסרט להיראות טבעי, ללא התערבות, טריפו העדיף להשתמש בטכניקה לא מקובלת, שלדבריה של פייב "הדהימה את הקהל ב-1959" ו"לקחה את המדיום לגבהים אקספרסיביים חדשים". פייב כתבה שהתמונה הקפואה היא מטאפורה רבת עוצמה לכליאה הסופית והמוחלטת של אנטואן במערכת שאין יציאה ממנה, כאשר אפילו כתוביות הסיום המוצגות מעל פניו אנטואן מזכירות סורגים, ומסמנות לא רק את סיומו של הסרט, אלא גם את סיום תקוותיו של אנטואן לחופש.
פסקול
לדבריו של ריצ'רד נויפרט, קונסטנטין בנה את הפסקול באופן כזה שכל קטע מוזיקלי יהיה מזוהה עם אסוציאציות או רגשות מסוימים, וכך, בכל פעם שמוטיבים חוזרים מופיעים, הם מתקשרים זה לזה על ידי הפעלת אותן קונוטציות. לדוגמה, המוזיקה הנשמעת במהלך כתוביות הפתיחה, קטע איטי בפסנתר ובכלי מיתר, משמשת מאוחר יותר לליווי סיטואציות של אירוניה או של סכנה - כגון הסצנה שבה תלמיד בכיתתם של אנטואן ורנה עוקב אחריהם כאשר הם בורחים מבית הספר. קטע נוסף מפתיחת הסרט, שמבוצע באבוב, בקסילופון ובכלי פריטה, הוא קטע המוזיקה האיטי והעצוב ביותר בפסקול, והוא מלווה את אנטואן בעודו עצור בתחנת המשטרה ולאחר מכן בדרכו למוסד. לעומת זאת, קטע עליז בקסילופון מלווה את הסצנה הקומית שבה כל התלמידים בורחים, בזה אחר זה, משיעור התעמלות, ואת הסצנה שבה אנטואן קורא ספר מאת בלזאק ואז מדליק לו נר; כך, המוזיקה הזו נעשית מזוהה עם הרגעים הבטוחים וחסרי הדאגות של אנטואן, שבהם הוא חופשי מהשגחתם של הוריו או מוריו.
בריחתו של אנטואן אל הים מתוארת בשוט אחד, ארוך במיוחד, שמלווה רק בקולות צעדיו של אנטואן, נשימתו הכבדה ונביחות כלבים; היעדר המוזיקה ממקד את תשומת הלב של הצופים במצוקתו של אנטואן, ומחזק את תחושת הבדידות שלו. כאשר אנטואן רואה לראשונה את הים המוזיקה חוזרת לרצף אחרון, שמרכיב מחדש את כל המוטיבים המוזיקליים שהוצגו לאורך הסרט. ככל שהוא מתקרב אל הים המוזיקה דועכת, עד שכאשר הוא מסתובב אל המצלמה בשוט האחרון נותר ברקע כינור בודד. כך, בעוד ההיבט החזותי של סצנת הסיום מתמקד באנטואן, המוזיקה מספקת לצופים "מעין פלשבק מוזיקלי דחוס לאירועי הסרט".
השפעה
הסרט סימן את נקודת הפתיחה של הגל החדש הצרפתי - תנועה של קולנוענים צעירים שקראו תיגר על המוסכמות שרווחו בקולנוע הצרפתי הוותיק ודגלו בתאוריית האוטר, שמדגישה את חשיבותו של הבמאי בתהליך יצירת הסרט.
זכיית הסרט בפרס לבימוי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן הסבה תשומת לב בינלאומית אל טריפו ועמיתיו בתנועת הגל החדש. ז'אן-לוק גודאר כתב על בחירת הסרט לייצוג צרפת בפסטיבל ש"פניו של הקולנוע הצרפתי השתנו" משום שלראשונה נבחר סרט צעיר ש"יחשוף את הפנים האמיתיות של הקולנוע הצרפתי לעולם כולו".
סצנת הסיום של הסרט היא סצנת הסיום הראשונה בתולדות הקולנוע שהשתמשה בטכניקת התמונה הקפואה, ומהמפורסמות ביותר בשימוש בה. היא הפכה לסצנה אייקונית  וזכתה להתייחסויות ולפרודיות רבות; הסרטים "קיד וקסידי", "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן", "ואת אמא שלך גם" ו"שלוש עשרה" מכילים סצנות סיום דומות. מחווה לסצנה הופיעה גם באחד מפרקי קומדיית המצבים האמריקאית "משפחת סימפסון".
לאור הצלחת הסרט הפיק טריפו ארבעה סרטי המשך, שנודעו כ"סדרת דואנל": (1962),  (1968), "תרגיל בנישואין" (1970) ו"אהבה במנוסה" (1979), כולם בכיכובו של ז'אן-פייר לאו. הסדרה נחשבת לאחד מהישגיו המפוארים של הגל החדש, ולאו הפך לשחקן הצרפתי הידוע ביותר של התנועה.
כרם מהר"ל
כֶּרֶם מַהֲרַ"ל הוא מושב באזור הצפון השוכן על אחת הגבעות הדרומיות של הכרמל, בין זכרון יעקב לבין עתלית. המושב הוא מיישובי המועצה האזורית חוף הכרמל, וקרוי על שמו של המהר"ל מפראג, שהיה הרב הראשי של פראג במאה ה-16.
היסטוריה
כרם מהר"ל הוקם ב-1949 על ידי קבוצה של עולים מצ'כוסלובקיה, רובם ניצולי השואה, על אדמות הכפר הערבי איג'זים, שתושביו עזבו אותו במהלך מבצע שוטר (במסגרת מלחמת העצמאות) לשומרון, ולא הורשו לחזור לאחר המלחמה. מיקומו כ-10 ק"מ צפונית לזכרון יעקב והוא אחד ממאות מושבי עולים שהוקמו בשנותיה הראשונות של המדינה.
מייסדי המושב, נמנו על התארגנות "הבריגדה הצ'כית", שהוקמה כדי לסייע לצבא הגנה לישראל בראשית התהוותו. קבוצה של חברים בבריגדה הגו את רעיון הקמת הכפר עוד בהיותם על אדמת צ'כוסלובקיה, ומנהיגם, שמשון שכטה, הגיע במיוחד לישראל כדי לאתר מקום מתאים להקמת כפר שיהיה מבוסס על עקרונות שיתופיים. בתיאום עם הגורמים המיישבים בארץ נבחר הכפר איג'זים.
שנות ה-50 וה-60
בשני העשורים הראשונים לקיומו, התפרנסו החברים בעיקר ממשק החלב ומגידולי ירקות מהם התפרנסו בקושי, ונאלצו להשלים הכנסה מעבודות שונות מחוץ למושב. הקושי העיקרי נבע מן העובדה שמשבצת הקרקע שקיבלו, כללה שטחים רבים של אדמת טרשים שאינה ראויה לעיבוד חקלאי. בנוסף לכך, נלקחו מהמושב מאות דונמים של קרקע חקלאית לטובת יישובים סמוכים.
בשלהי שנות ה-50, עם מכירת חוות מקורה לקרן הקיימת לישראל, קיוו החברים כי יוכלו לקבל את אדמות החווה הפוריות, אך אנשי הקרן הקיימת העדיפו למכור את החווה למשפחת סלומון, בעסקה שעוררה ביקורת ציבורית והגיעה עד לדיון בכנסת במסגרת שאילתא שהוגשה לשר החקלאות.
בינואר 1967, אחרי שנואשו מלקבל אדמה פורייה, החליטו חברי המושב לעקור מטע זיתים ובו 180 עצי זית, שלא היה רווחי, וגרם להם הפסדים. המעשה עורר ביקורת ציבורית אותה הובילה החברה להגנת הטבע, שטענה כי מדובר במטע זיתים בן מאות שנים. כל כלי התקשורת בישראל עסקו בעקירה, והעיתונאי עמוס קינן הקדיש לה מאמר גדול שנשא את הכותרת: "גיא ההריגה של כרם מהר"ל", ובו כינה את המעשה: "רצח זיתים".
דוברי המושב דחו את הגינויים, והציגו אישור בכתב של הקרן הקיימת לישראל, המאשר להם לעקור את המטע. הם הסבירו כי עצי הזית הנטועים על אדמות המושב, שוכנים על קרקע חקלאית שממנה ניתן להפיק יבול משובח יותר מהזיתים, שלא הניבו להם רווחים. הם כינו את מעוררי הסערה "אוהבי טבע המבלים את רוב זמנם בכרך הגדול, לא הריחו את ניחוח החציר ואינם מתמצאים בקשיי החקלאי, שופכים לריק את מר לבם ודורשים מאיתנו לוותר על ביסוס הכפר ועתידו, ומנסים להיות מורינו המוסריים".
תל שחר
בתחום המושב התקיים בשנות ה-50, מוסד לטיפול בנערים בעלי מוגבלויות שכליות-התפתחותיות, שנקרא בשם תל שחר. המוסד, בין הראשונים מסוגו בארץ, הוקם על ידי ד"ר אליעזר יורמן, שניהל בשווייץ פנימייה של נערים פליטי מלחמת העולם השנייה. עם בואו ארצה הקים ומימן בכספו את הקמת "תל שחר" בו שהו דרך קבע כמה עשרות נערים שסבלו מבעיות של פיגור שכלי וקשיי התפתחות. המוסד פעל 12 שנים, עד מותו של ד"ר יורמן, אשר לאחריו פוזרו החוסים במעונות שונים באזור צפון הארץ.
שנות ה-70 וה-80
לאחר מלחמת ששת הימים, החלו להגיע למושב משפחות צעירות והמצב החברתי התייצב. ההתקדמות בטכנולוגיה החקלאית שיפר את מצבם הכלכלי של מרבית החברים, ובני דור ההמשך הובילו את המושב לפריחה כלכלית, באמצעות השיווק המאורגן וארגוני הקניות של ההתיישבות העובדת.
בשנות ה-80, לאחר התמוטטות ארגוני הקניות, והסתבכותם של מרבית המושבים, נקלע גם כרם מהר"ל לחובות שרבצו עליו, אך עיקרם היה בגין הערבויות ההדדיות של האגודה השיתופיות מול ארגוני קניות ומושבים אחרים. הסדר חובות המושבים והמשבר הכלכלי במושבים גרמו לחיסול השיווק המאורגן של התוצרת החקלאית וכל חבר החל לפעול באופן עצמאי לביסוס משקו החקלאי.
ההרחבה
במקום התבססה קהילה שהורכבה מבני דור הוותיקים יחד עם בני דור ההמשך, והם הובילו את הרחבת המושב. משנת 2000 הוקמו עוד 115 בתים חדשים במסגרת ההרחבה. הבתים החדשים לא נבנו מחוץ למושב אלא בקבוצות קטנות בתוכו, ובין בתי הוותיקים. כך נשמר האופי הקהילתי שאינו מפריד בין קבוצות האוכלוסייה המקומית. הבנייה נמשכה 6 שנים, במהלכה נערכו גם חפירות הצלה ארכאולוגיות בשני מגרשים כפועל יוצא מן הצורך לעקוף קברים מוסלמיים מן הכפר הערבי איג'זים.
במאה ה-21
נכון לשנת 2010, מתגוררות במושב כ-200 משפחות המונות כ-650 נפש. בין המשפחות רב מספרם של בני דור שלישי ורביעי לחברים ותיקים. ביניהם גם קבוצה של משפחות דתיות המקיימות דו-קיום עם הרוב החילוני.
עם חברי המושב נמנים עמי אילון, יצחק איתן, רם שמואלי, איתמר לוי, רם רוטברג ועמיעד לפידות.
גאוגרפיה
המושב, השוכן בגובה 120 מטר מעל פני הים, משתרע לאורך השלוחה המפרידה בין עמק מהר"ל במזרח לבקעת שיר במערב. נוף המושב מאפיין את "הכרמל הנמוך" (שאינו עולה על גובה של 200 מטר) כאשר האזור מורכב מבקעות רחבות שנוצרו על ידי בליית שכבות הגיר שכיסו מרבצי טוף, שנוצרו בעקבות פעילות געשית תת-ימית וסחיפתן לים דרך נחל מערות ונחל מהר"ל.
בצידו המערבי של המושב מצויה שמורת טוף כרם מהר"ל הכוללת מחשופים מרשימים של שכבות טוף, שזורות עורקי קלציט ומינרלים שונים.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום התגלו שרידי יישוב עתיק (חקלאי ברובו) ששמר על רצף התיישבות החל מהמאה ה-4 לפנה"ס ועד ימינו . במושב גם עוברת דרך עתיקה שחיברה את יישובי החוף עם יישובי הכרמל הגבוה -דלית אל-כרמל ועוספיה.
צרקנו
צרקנו (בסלובנית: Cerkno) היא עיירה בסלובניה כ-50 ק"מ מליובליאנה. אוכלוסייתה מונה כ-1,425 תושבים. העיירה מהווה מרכז מנהלי של אזור "גבעות צרקנו". המועצה המקומית שמרכזה בצרקנו כוללת כ-30 יישובים בסביבה ומתגוררים בה כ-5 אלף תושבים.
היסטוריה
האזור היה מאוכלס עוד בתקופת רומא העתיקה ועל כך מעידים שרידים של מבצר רומי.
היישוב הוזכר לראשונה בשנת 1257. במהלך המאה ה-16 האזור עבר לשליטת הבסבורג ונכלל ב-Gefürstete Grafschaft Görz und Gradisca. בשלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה השטח נכבש על ידי איטליה והוא סופח על ידה. הוא היה חלק של איטליה עד לשנת 1943. האזור היה בין המרכזים החשובים של פעילות פרטיזנים בסלובניה. בעיירה הוקם בית החולים הפרטיזני פרנייה. בספטמבר 1943 העיירה שוחררה על ידי לוחמים יוגוסלבים.
בקרבת העיירה נמצא קבר אחים של מתנגדי הקומוניסטים שנרחצו בפברואר 1944 כנקמה על מתקפה בה נהרגו פעילים קומוניסטים.
בין הבניינים הבולטים בעיירה כנסייה שנבנתה בשנת 1714.
בשנת 1984 כ-10 ק"מ מהעיר נפתח אתר סקי. הוא כולל 8 רכבלים באורך 300–1900 מ' שמעלים את הנוסעים עד לגובה של כ-1300 מ' ו-18 ק"מ מסלולי ירידה מההר.
דרך האזור עובר כביש מהיר A1 שמתחיל בגבול עם אוסטריה, עובר דרך ליובליאנה ומסתיים בחוף הים בקופר.
פרשת ג'יין אייר
פרשת ג'יין אייר (באנגלית: The Eyre Affair) הוא רומן מאת ג'ספר פורד שיצא לאור ב-2001. זהו סיפורה של תרזדיי נקסט, סוכנת במחלקה לבילוש ספרותי, והמרדף שלה אחרי פושע גאון ומרושע, שמתרחש בשנת 1985 אלטרנטיבית ובתוך דפי הספר ג'יין אייר, ספרה של שרלוט ברונטה.
ספר ההמשך של "פרשת ג'יין אייר" הוא "לשקוע בספר טוב".
הספר תורגם לעברית בידי חנה ידור-אבני ויצא לאור בהוצאת מודן בשנת 2004.
תקציר עלילה
העלילה מתרחשת ביקום מקביל שבו אנגליה והאימפריה הרוסית נלחמות במלחמת קרים במשך יותר ממאה שנים. אנגליה היא מדינת משטרה המנוהלת על ידי תאגיד ענק בשם "גוליית" (יצרנית נשק שראשיה בעלי עקרונות מוסריים מפוקפקים). ברחובות נשמעים דיונים לגבי שאלות ספרותיות כגון מי המחבר האמיתי של המחזות השייקספיריים. השמירה על שלמות וטוהר הספרות האנגלית מוטלת על מ"מ-27 מחלקה מיוחדת במשטרה הממונה על בילוש ספרותי.
הגיבורה תרזדיי נקסט (משמעות השם באנגלית הוא "יום חמישי הבא"), היא רווקה בת 36, חיילת לשעבר ששרתה בקרים ובלשית ספרותית. היא חיה בלונדון עם חיית המחמד שלה, דודו בשם פיקוויק. בתחילת הסיפור היא מקודמת באופן זמני לתפקיד ביחידת מ"מ-5 כדי לעזור בתפיסתו של הפושע אכרון האדס, המבוקש מספר 3. תרזדיי נבחרה בגלל הכרותה המוקדמת עם האדס, היא מצליחה להתקרב אליו אך הניסיון ללכידתו נכשל והיא נפצעת קשה. בזמן שהיא מחלימה תרזדיי קוראת את "ג'יין אייר", הרומן האהוב עליה. היא נזכרת באירוע שקרה לה בילדותה, בעת ביקור בהווארת' (בית משפחת ברונטה), היא פגשה את אדוארד רוצ'סטר, הגיבור הרומנטי של הספר, רגע לפני שהוא פוגש את ג'יין לראשונה. הופעתה של תרזדיי גורמת לשינוי מזערי ברומן.
נקסט חוזרת לתפקידה במחלקה לבילוש ספרותי והיא מוצבת במטה מבצמים (קיצור של מבצעים מיוחדים) בעיר הולדתה סווינדון. בבית הוריה היא נפגשת עם אמה וונדזדיי, הדוד שלה מייקרופט (שמו של אחיו של שרלוק הולמס) ודודתה פולי. מייקרופט הוא ממציא של טכנולוגיות ספרותיות. הוא יצר תולעי ספרים שאוכלים מילים מתוך ספרים, נייר העתקה המשמש לתרגום (כותבים באנגלית וההעתק מתורגם אוטומטית לכל שפה שרוצים), וההמצאה החשובה ביותר היא "שער הפרוזה". מתקן זה מאפשר לאנשים להיכנס לתוך הדפים של כל יצירה ספרותית. נקסט פוגשת שוב גם את לנדן פארק-ליין שהיה ארוסה בעבר, ועתה מאורס לבחורה אחרת.
נקסט מגלה שהאדס חטף את מייקרופט ופולי ואת "שער הפרוזה", כדי לסחוט את עולם הספרות באיום לשנות את הרומנים האהובים ביותר. האדס בעזרת השער מסלק מתוך מרטין צ'אזלוויט, רומן של צ'ארלס דיקנס, את אחת הדמויות המשניות מר קוויוורלי. כאשר לא נענים לדרישותיו הוא הורג את הדמות, ובכך משנה את הטקסט בכל העותקים של הרומן.
האוצר מתחת לגשר
האוצר מתחת לגשר (או: האוצר תחת הגשר, #1645 בסיווג ארנה-תומפסון ובשמו הרשמי האוצר בבית) היא אגדה בינלאומית, עם מקורות בתלמוד ובמדרש. ביהדות מוכרת כסיפור חסידי עם מוסר השכל, שסופרה על ידי רבי שמחה בונים מפשיסחה בגרסתה המוכרת יותר והמובאת להלן, ובגרסה שונה מעט על ידי רבי נחמן מברסלב.
פרשת ג'יין אייר
תקציר עלילה
נקסט וג'ק שיט, נציג התאגיד גוליית, עולים על עקבותיו של האדס ומגלים שהוא נמצא ברפובליקה הסוציאליסטית של ויילס. הם מחלצים את מייקרופט ושער הפרוזה, אך פולי נעלמה והאדס עצמו נכנס לתוך דפי כתב היד המקורי של ג'יין אייר. נקסט מחליטה לרדוף אחריו ונכנסת אף היא לתוך כתב היד. אחרי מאמצים רבים היא מצליחה לתפוס ולחסל אותו. תוך כדי כך האדס שורף את תורנפילד הול, ביתו של רוצ'סטר, כתוצאה מהשריפה אשתו הראשונה של רוצ'סטר, ברטה, קופצת מהגג ונהרגת, ורוצ'סטר נשאר נכה. מותה של ברטה מאפשר לג'יין להתחתן עם רוצ'סטר, וכך גורמת נקסט לשינוי סוף הרומן (הסוף המוכר והאהוב בעולמנו שלנו).
האוצר מתחת לגשר
האגדה מספרת על איש החולם שיש אוצר תחת גשר רחוק. בהגיעו אחר תלאות לגשר, הוא מוצא ששומר הגשר חלם על אוצר בחצר ביתו של האיש החולם. החולם חוזר לביתו ומגלה שאוצרו תמיד היה אצלו בבית.
פרשת ג'יין אייר
תקציר עלילה
כשנקסט חוזרת לעולם מתוך הספר, היא משחררת את דודתה פולי מתוך שיר של וורדסוורת' וכולאת את ג'ק שיט בתוך השיר "העורב" של אדגר אלן פו. נקסט גם משתתפת בכנס למען הלחימה קרים, אך במקום לתמוך במאמץ המלחמה, היא חושפת שהנשק הסודי של תאגיד גוליית הוא פיקציה, מה שמוביל בסופו של דבר לנסיגת הכוחות האנגלים מהחצי האי וחתימה על הסכם הפסקת נשק לראשונה אחרי יותר מ-100 שנה. נקסט מגיעה לחתונה של פארק-ליין עם ארוסתו הנוכחית, אך החתונה נקטעת שעורך הדין, מר מייסון (דמות ספרותית מהספר ג'יין אייר) מכריז שהכלה נשואה מקודם, ועצם החתונה יגרום לביגמיה. החתונה אכן מתפוצצת, ולאחר מכן נקסט ופארק-ליין מתפייסים ומתחתנים. בחתונה מופיע אביה של תרזדיי שהוא עריק ממשמר הזמן מ"מ-12. הוא עוצר לרגע את הזמן, ונותן לבתו עצות אבהיות. בסוף הרומן עתידה של תרזדיי אינו ברור, אמנם הסוף ה"חדש" של "ג'יין אייר" התקבל בחיוב, אך כשישנתה את הטקסט עברה נקסט על הכללים של הרשת למבצעים מיוחדים.
האוצר מתחת לגשר
גלגולה של האגדה והמחקר אודותיה
מקורות הסיפור נמצאים בתלמוד הירושלמי ובמדרש. היא מסווגת כמספר 1645 בסיווג ארנה-תומפסון (נושא N531.1), בשם האוצר בבית.