cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאיר ינאי
ביוגרפיה
ינאי נולד בברלין למשפחה שמוצאה מפולין, ובגיל שבע עלה ארצה עם הוריו. בגיל 17 הצטרף להגנה, וב-1948 גויס לצה"ל ונמנה עם חברי להקת איילון – מחלוצות הלהקות הצבאיות - ששמרו בבקרים והופיעו בערבים. בשנות החמישים הוא כתב רשימות בדבר על התיאטרון באנגליה ובמקביל הופיע בתיאטרון האהל, בין השאר, ב"הכפר סטפנצ'יקובו", ב"מנדל החוכר" וב"החולה המדומה". ינאי גם הופיע בסרט התנ"כי, דובר האנגלית, "יצחק ורבקה", בה גילם את יצחק. בשנת 1955 הוא כתב מסכת עבור חגיגות 25 לבנינה מחדש של באר טוביה.
יצירתו התאטרלית
בשנות החמישים והשישים היה דמות מרכזית בעולם התיאטרון הישראלי. הוא שיחק וביים בתיאטרון האהל, שם הכיר את רעייתו שושנה (לבית הולנדר) שעבדה שם כמזכירה, ועמה התחתן ב-1955 לזוג שתי בנות – סמדר שמשון וטלי גולומב.
בסוף שנת 1956 הקים עם השחקן והמחזאי זיגמונט טורקוב ועם ברטה וילנסקה את תיאטרון "זוטא", תיאטרון נוסע של שלושה שחקנים שהופיע ברחבי הארץ בין השנים 1956–1967. ולאחר סגירתו ייסד וניהל את תיאטרון "עידן" בו הוצגו, בין השאר, החייל האמיץ שווייק בכיכובו של מאיר מרגלית, זורבה היווני וכן מחזות שכתב ינאי עצמו כמו "בלדה לזוג מפוצל", מישמַש" ו"המסיבה". בשנת 1953 ינאי כתב על הצורך לעודד יצירה ישראלית מקורית בתיאטרון ובמהלך הקריירה שלו הוא הפיק וביים מחזות ישראליים של נתן שחם, חנוך ברטוב, יהושע בר-יוסף ועוד. ב-1968 המחיז וביים במסגרת תיאטרון "עידן את ספרו של פנחס שדה, החיים כמשל בכיכובו של השחקן אמיר אוריין.
בשנת 1960 שיחק בסרט "אקסודוס" בתפקיד משנה.
עיסוקו בקבלה
בעקבות מלחמת יום כיפור החל ינאי לקרוא ספרי יהדות ולהתקרב אל הדת. הוא הושפע בין השאר מספריו של אליעזר שטיינמן על החסידות ומכתבי חסידות חב"ד. עם חזרתו בתשובה זנח את תחום התיאטרון ובשנות השמונים החל לתת שיעורי קבלה בבתי כנסת (ברמת אביב ובשיכון למד) ולכתוב ספרי קבלה שזכו לקהל קוראים מגוון. עד פטירתו ב-2009 פרסם כ-15 ספרים, רובם בהוצאת מודן, חלקם יצאו בכמה מהדורות.
ספריו כתובים בצורה אסוציאטיבית ובסגנון של דרשות בעל פה. יש בהם אמרות שנונות ואזכורים לעברו של המחבר ככותב מחזות. הספרים מציגים הסבר קבלי-עממי למהלך ההיסטוריה היהודית, כולל השואה והקמת מדינת ישראל, ולתופעות חברתיות ופסיכולוגיות שהעסיקו את ינאי גם כמחזאי. בחלק מהספרים יש שימוש נרחב בגימטריה.
מאיר ינאי נפטר בכ"ו בתמוז תשס"ט ונטמן בבית העלמין בקיסריה.
מאשה קלינובה
מאשה קלינובה (נולדה ב-18 בנובמבר 1968, אודסה) היא שחמטאית ישראלית-אוקראינית בדרגת אמן בינלאומי, חברת נבחרת ישראל לנשים בשחמט, פעמיים אלופת ישראל לנשים (1992 ו-2010). שופטת ומאמנת שחמט.
השיגה את הדרגה רב אמן לנשים בשנת 1996, ובשנת 2002 את הדרגה אמן בינלאומי (דרגה המוענקת לגברים ולנשים, ובכירה יותר מדרגת רב-אמן לנשים).
החל מ-2012 שפטה באליפויות נוער בינלאומיות ובשנת 2014 קיבלה תואר של שופט בינלאומי מטעם פיד"ה. בנוסף, היא בעלת דרגת מאמן פיד"ה.
ייצגה את ישראל 12 פעמים באולימפיאדות השחמט.
חברה בארגון מקצועני השחמט (ACP).
לאחר שנים רבות בהן התגוררה בישראל היגרה חזרה לעיר הולדתה אודסה.
שיבל
שיבל (בקוריאנית: 국제 시-바-ㄹ 자동차; באנגלית: Sibal) הוא רכב שטח קטן, בעל הנעה כפולה 4x4, מתוצרת האחים Choi Mu-seong, Choi Hae-seong, Choi Soon-seong. אשר יוצר בקוריאה הדרומית בין השנים 1955-1963
קבר השייח' עוואד
היסטוריה
לא נמצא תיעוד לתקופת ההקמה של מבנה הקבר, אך לפי סגנון הבנייה נראה שנבנה במהלך התקופה הממלוכית. בתקופת הממלוכים, גברו חששות מפני התחדשות מסעות הצלב. כתוצאה מכך, החליטו על הקמה של קברי "שייח'ים": הקברים נועדו לגרום לאוכלוסייה המוסלמית, שנמצאה בסביבה, להגיע למקום ולקיים חגיגות "זיארה" (עלייה לרגל).
בשנת 1948, במהלך מלחמת העצמאות, ננטש היישוב מג'דל (כיום שכונת מגדל באשקלון), שבו שכן הקבר, על ידי התושבים הערבים.
בסוף שנות התשעים של המאה העשרים נערכו באזור חפירות הצלה על ידי רשות העתיקות לקראת בניית מלון הולידיי-אין. בחפירות נחשפה רצפת פסיפס יפה כמאה חמישים מטר צפונית לקבר השייח', כנראה מהתקופה הביזנטית. הרצפה תועדה ואז כוסתה.
שלבי בניית המבנה
המבנה כולל שלושה חללים שנבנו בשני שלבים: בשלב הראשון נבנה החדר המרכזי, בו נמצאות מצבת הקבר וגומחת התפילה (מחראב) החצובה בקיר הדרומי, כשהיא פונה לכיוון מכה. חדר זה הוא בעל כיפה הבולטת מעל המבנה.
בשלב השני, נבנו שני החללים משני צדי החדר המרכזי. שני החללים זהים במתארם ובמידותיהם. בחזיתם, שאינה תחומה בקיר, פונה צפונה.
צבעריח
צבעריח (ביפנית: タイルペイント) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
חוקים
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת ללא גודל מוגדר. התאים בטבלה מופרדים לאזורים שונים על ידי קווים עבים. בחלק מהתאים ישנם מספרים בצד התא; כאשר המספר נמצא בפינתו השמאלית-תחתונה של התא, המספר מתייחס לתאים שתחתיו, ואילו כאשר המספר נמצא בפינתו הימנית-עליונה של התא, המספר מתייחס לתאים שימינו. המטרה היא למלא חלק מהתאים הלבנים כך שיתקיימו התנאים הבאים:
כיבוד אח גדול
מקור המצווה
הגמרא מספרת על הוראת רבי לבניו טרם פטירתו: "הזהרו בכבוד אמכם". מקשה הגמרא והרי מצוות כיבוד אם היא מצווה המפורשת בתורה, ולמה רבי היה צריך להורות עליה? ותירצה הגמרא שמדובר באשתו של רבי שלא הייתה אם בניו. חוזרת הגמרא ומקשה באופן דומה, שגם כיבוד אשת האב היא מצווה מהתורה (אף למי שאינו בנה): "אשת אב נמי דאורייתא, דתניא: כַּבֵּד אֶת אָבִיךָ וְאֶת אִמֶּךָ; אֶת אָבִיךָ, זו אשת אביך; וְאֶת אִמֶּךָ, זו בעל אמך, וי"ו יתירה (כלומר, האות ו' המיותרת לכאורה "ואת אמך" באה ללמד) לרבות אחיך הגדול". והגמרא מתרצת את הקושיה של מדוע היה צריך רב לצוות על כבוד אשתו שאינה אם ילדיו: "הני מילי [דברים אלו, היינו החיוב שחייב בכבוד אשת אביו הוא רק] בחיים, אבל לאחר מיתתו, לא." כלומר לשיטת רבי, כשיפטר מהעולם יתפוגג החיוב של בניו בכבוד אשתו ולכן יש צורך להורות על כך בצוואתו.
אם כן, בדרך אגב של הלימוד גבי צוויו של רבי, הביאה הגמרא את הלימוד על חיוב מצוות כבוד אח גדול מייתור האות וי"ו שבפסוק.
פרטי דינים
בספר "עיקרי הדינים" הסתפק אם חייב אדם במוראו של אחיו הגדול כשם שחייב במורא אב ואם, או שמא אין החיוב אלא לכבדו ולא לירא ממנו, וזאת מפני שעצם החיוב נלמד מפסוק המדבר בחיוב כיבוד. יש בכך השלכה לכל דיני מורא המבוארים בגמרא, כגון שאסור לעמוד במקום המיוחד לו, לשבת במקום המיוחד לו, לסתור את דבריו, ושאר דיני מורא.
לסיכום, על פי הנראה מדברי הראשונים, אין דין מורא באח גדול אלא "רק" כיבוד.
מצווה עצמאית או נגזרת מכיבוד הורים
הראשונים נחלקו אם יש לדמות את כבוד אחיו הגדול לכבוד אשת האב ובעל האם, שחיובם נובע ונמשך מחיוב כבוד ההורים, או שאין לדמות חיובים אלו זה לזה, ובנוגע לאחיו הגדול מדובר בחובת כבוד עצמאית, שאינה תלויה בחובת כיבוד ההורים.
לפי דעה זו, מבואר אפוא שחובת כיבוד אחיו הגדול היא חובה עצמאית, שאינה קשורה לחובת כיבוד הורים, וכך מובא להלכה במרבית המפרשים. גם בהיעדר חובת כיבוד הורים (לאחר מיתתם, כאשר אין לומר שחייב לכבד את אחיו מפאת כבוד הוריו), ממשיכה להתקיים חובת כיבוד אחיו הגדול.
בניגוד לדעות שלעיל, הרמב"ן סובר שכמו חיוב כיבוד אשת האב ובעל האם, חובת כיבוד אחיו הגדול נאמרה רק בחיי האבות, ומהווה חלק מחובת כיבוד ההורים: "אבל אחיך הגדול, אם חשבו הראשונים שאין כמצוה כן אלא בחיי האבות, לפי שהוא גנאי להם שיתבזו תולדותם והם מצטערים בזה הרבה, ומנהג כל האנשים לייסר בניהם לנהוג כבוד בגדוליהם",
לשיטת הרמב"ן נשאלת השאלה אם רשאים ההורים לוותר על כבוד האח הגדול. אם יסוד החיוב הוא מפני כבוד ההורים, יש לומר שיכולים למחול על כך, כמו שיכולים למחול על כבוד עצמם. והעיר בזה בדרכי משה, והניח את שאלת מחילת ההורים לדעת הרמב"ן להלכה ב"צריך עיון".
בברכי יוסף ריכז את דעות הראשונים, והכריע להלכה כדעת הרמב"ם וההולכים בדרכו, שחובת כבוד אחיו הגדול קיימת אפילו לאחר מות ההורים, ולפי זה להלכה בוודאי שלא תועיל מחילת ההורים על כבוד בנם הגדול.
שיטת הרמב"ם
הרמב"ם הביא בספר המצוות כדוגמה לדבר שיש עליו דרשה בתלמוד וחיובו מדרבנן את כיבוד אחיו הגדול. ובספר משנה תורה הרמב"ם פסק: "חייב אדם לכבד את אשת אביו אף על פי שאינה אמו, כל זמן שאביו קיים, שזה בכלל כבוד אביו ... ומדברי סופרים שיהיה אדם חייב בכבוד אחיו הגדול ככבוד אביו". לשון הרמב"ם, "מדברי סופרים" יכול להתפרש כחיוב מדרבנן בלבד. אולם, ברדב"ז שם ניתן לפרש שמדובר בחיוב דאורייתא, אלא שהרמב"ם מכנהו "מדברי סופרים" מכיוון שאין פסוק מפורש המורה עליו, אלא הוא נלמד מייתור. גם במנחת חינוך כתב: “אחיו הגדול נמי מדאורייתא, רק הרמב"ם קורא לה מדברי סופרים, אבל המצוה היא מן התורה". ישנן גם שיטות אחרות אשר מבארות את דעת הרמב״ם כפשוטו שהחיוב הוא אכן רק מדרבנן כיוון שכאמור אין מקרא מפורש בתורה לחיוב זה. בדומה לכך כתב גם הרמב״ם לגבי טומאת כהן לאשתו שנפטרה שהחיוב ליטמאות לה הוא מדברי סופרים, דהיינו מדרבנן.
שיטות נוספות
אולם, בניגוד לדעות אלו, כתב המאירי: "ודבר זה מצווה מדברי סופרים, וסמכוה מן המקרא. ואע"פ שהזכירו בסוגיא זו שכבוד אשת אב דאורייתא, לא אמרוה אלא דרך סמך". מבואר שסבר המאירי שלא מדובר במצוות התורה, וייתכן שאף כך הבין המאירי את דעת הרמב"ם.
הלכה למעשה יש להתייחס לכיבוד אחיו הגדול כאל מצוות התורה, ולהחמיר בו במקום ספק ככל דיני התורה.
כבוד אחותו הגדולה ואחיו הגדול שאינו בכור
נחלקו דעות הפוסקים אם חובת כבוד אחיו הגדול נאמרה אף בנוגע לאחיות, או שמא לא נאמר אלא באחים. כמו כן נחלקו בעניין אחיו הגדול שאינו בכור: האם חיוב כבוד אחיו הגדול נאמר רק באחיו הבכור, או שמא יש חובה לכבד כל אח שגדול ממנו.
בשאלות אלו ציין ב"פתחי תשובה" לדברי שו"ת שבות יעקב, שנקט שאין אדם מחויב בכבוד אחותו הגדולה, וכמו כן נאמרה המצווה רק באח הגדול ביותר, שהוא הבכור. בטעם הדבר ביאר שם שיסוד המצווה הוא לכבד את הבן (הבכור) היורש, שכך הוא כבוד ההורים לכבד הבן הבכור שממשיך את דרכם, ולכן לא נאמר החיוב אלא בבן זכר, ובבכור ממש.
אולם ב"ברכי יוסף" חלק עליו הן בנוגע לכבוד אחותו הגדולה והן בנוגע לאח גדול שאינו בכור, ונקט שנאמרה המצווה גם באחותו הגדולה וגם בכל אח שגדול ממנו. את יסוד דבריו תמך בדברי הרמב”ן שהובאו לעיל, שכן "שגנאי לאביו ואמו שיתבזו תולדותם", וסברא זו נכונה בין בבן ובין בבת, וגם בכל האחים שגדולים ממנו.
ביושר הורי הביא בשם ספר יד שאול שהביא ראיה מדברי הגמרא שיש חובת כבוד לאחיות גדולות, שכן עולא כיבד את אחיותיו הגדולות.
ארנה קאזמר
ארנה קאזמר (במקור קליין עד 1911 בהונגרית: Kázmér Ernő; סיגט, 5 באוקטובר 1892 – פנצ'בו, ? ביוני 1941) היה סופר מסות יהודי-הונגרי, מבקר.
ביוגרפיה
קאזמר הפך לעיתונאי בתחילת העשור השני של המאה ה-20. בשנת 1913, בכתב העת "מאי" קצר החיים היה אחד מעורכי המגזין ועיתונאי בעיתון וילאג" (Világ). משנת 1915,היה חבר מערכת בעיתון "א הט" (A Hét) שפירושו "השבוע". הוא פרסם ביקורות ספרות ואמנות, שבאמצעותן התפרסם. הכרך הראשון (והיחיד) שלו יצא לאור ב-1917, בו הציג כמה יצירות של סופרים זרים ושל סופרים שלא היו ידועים אז בהונגריה. ב-17 במאי 1919, ברובע 5 של בודפשט, נשא לאישה את איבויקה וייס, בתם של מור וייס ושל אילונה וייס. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נעצר בסוף פברואר 1920 ושוחרר ב-1 במאי.
לאחר מכן עזב את הונגריה והתיישב בברטיסלאבה. הקריירה שלו כמבקר נמשכה בסלובקיה בשנות ה-20 של המאה ה-20, אף על פי שלא הצליח להתחבר לחיי הספרות ההונגרית שם. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 עבר והתפתח ביוגוסלביה. הוא עבד כנציגה של חברת סחר בעץ צ'כית, תחילה בזאגרב ולאחר מכן בדוברובניק ומשנת 1936 בבלגרד. ביוגוסלביה, חלק גדול ממאמריו הופיעו תחילה בעיתון יומי הונגרי בסובוטיצה. לאחר מותו של העורך קורנל סנטלקי (1933) התחיל לפרסם בכתב העת היוקרתי של הסופרים ההונגרים בצפון יוגוסלביה, בקלנדיה (Kalangya) שהיה כתב העת הספרותי והביקורתי על הלאום ההונגרי ביוגוסלביה, בתקופת קארוי סירמאי כעורך העיתון. בקלנדיה פרסם ביקורות ומאמרים רחבי היקף ומשמעותיים ומסות, כמו כן תרגם ספרים והשתתף בעריכת לקסיקונים וכתב בין היתר מחקרים על סופרים סרבים. רבים מכתביו הקטנים יותר הופיעו, הוא עבד במהירות, ומשנת 1938 חי רק מכתביו כי בהיותו יהודי פוטר מעבודתו לאחר צירוף האזור שוב לשלטון הונגרי. הוא גם פרסם חלק מיצירותיו בכתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט וכתב מאמרים לכמה עיתונים סרבים. משנת 1940 עבד גם עבור כתב העת "אופק" (Láthatár).
בעבר היה ידוע שהוא נעלם בימים שלאחר הפצצת בלגרד (9 באפריל 1941). עד ראייה סיפר מאוחר יותר כי לאחר הכיבוש הגרמני של הבאנאט (12 באפריל), הוא נעצר כיהודי צ'כוסלובקי. הוא עדיין היה עצור בזרניאנין ביוני ומשם נלקח למחנה הריכוז בפנצ'בו לאחר ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות, מבצע ברברוסה ב-22 ביוני. ייתכן שארנה קאזמר היה אחד הקורבנות הראשונים במחנה הריכוז, ממנו לא שב.
ישראל די קוריאל
רבי ישראל די קוריאל (מהריד"ק; נפטר בסוף שנת ה'של"ז, 1577) היה רב וראש ישיבה מגדולי חכמי צפת במאה ה-16.
ביוגרפיה
נולד באדריאנופול שבטורקיה לרב מאיר די קוריאל, שהיה לפי ההשערה ממגורשי ספרד. למד בישיבתו של רבי יוסף פאסי תלמידו של רבי יצחק אבוהב. בישיבה זו התיידד עם תלמיד אחר, רבי משה די טראני. באדריאנופול לימד תלמידים, וכנראה שגם בקושטא.
בסביבות שנת ה'רצ"ה, 1535, עלה לארץ ישראל דרך מצרים שבה שהה כמה שנים, והתיישב בצפת.
בצפת היה מתלמידיו של רבי יעקב בירב (1474–1546), מגדולי חכמי ארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-16 ומארגן ניסיון חידוש הסמיכה ב-1538. לפי מסורת מקובלת, רבי ישראל די קוריאל היה אחד מארבעת החכמים שהוסמכו על ידי רבי יעקב בירב. לצד ידידו רבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך; המבי"ט, ורבי אברהם שלום.
ר"י די קוריאל היה שותף לרבי דוד אבן זמרה (רדב"ז) בחרם נגד המחמירים לעשר פירות הלקוחים מנכרים בשמיטה.
הוא הקים בצפת ישיבה גדולה. מתלמידיו רבי בצלאל אשכנזי (1520–1594), מן האחרונים, מגדולי חכמי התורה במצרים ובירושלים בתקופתו. ורבי מרדכי הכהן, מחבר הפירוש 'שפתי כהן' על התורה.
מלבד תפקידו בראשות הישיבה, היה מראשי בית הדין בצפת לצידם של רבי יוסף קארו ורבי משה די טראני (המבי"ט). הוא גר בצפת במשך ארבעים שנה עד פטירתו בסוף שנת ה'של"ז, 1577.
בנו היה רבי משה די קוריאל. בתו נישאה לרב משה נג'ארה. נכדו ר' ישראל נג'ארה היה רב קהילת יהודי עזה ומחשובי המשוררים היהודים בתקופתו.
פסקיו ההלכתיים
לעיתים התחלפו מפסקיו עם הפסקים של הרב יוסף קארו, בלבול זה נבע מכך שראשי תיבות שניהם היו דומים בכך ש"מהרי"ק" מציין גם הרב יוסף קארו וגם הרב יוסף קולון, וגם הרב ישראל דה-קוריאל. ויש מקרים בהם חלק הרב יוסף קארו על הרב יוסף קולון, כגון במעשה שבני קהילה מסוימת הוציאו כהן מבית הכנסת בשבת בראשית כדי לקחת עלייתו לתורה, הרב יוסף קולון אישר המעשה ואילו הרב יוסף קארו לא היה שבע רצון מההתעלמות ממצוות קידוש זרעו של אהרן.
דעתו בנושא שני המשיחים בעם ישראל לעתיד לבוא, מזרע יוסף ומזרע דוד, הייתה ייחודית. בפרשת בא, מפרש ששני המשיחים הם: משיח אליהו ומשיח בן דוד. "ומה שכתבתי שתי צפורים חיות... או שיהיה שתי צפורים כנגד ב' משיחים: משיח אליהו שיבא ליתן בשורות טובות כדכתיב לפני בא יום ה' וגו', ואחר כך משיח בן דוד. והנה הב' הרי הם חיים בגן עדן, אליהו חי וקים דוד מלך ישראל חי וקים".
סוף המשחק
סוף המשחק הוא הספר השלישי והאחרון בסדרת תיק נוער של הסופר ליעד שהם.
הסדרה היא מותחן פשע שעוקב אחרי דנה ואיתי, שני נערים שנקלעים למעורבות עם ארגון פשע שמנהל את שוק הסמים בישראל.
בספר השלישי, דנה ואיתי נמצאים בתוכנית להגנת עדים, אבל מבינים שאין להם מי לבטוח בו ושהארגון מחפש אותם בחוסר רחמים.
הספר יצא לאור בשנת 2019 בהוצאת כנרת, והוא ממשיך את העלילה שהתחילה בשני הספרים הראשונים: סיכון כפול ואיש הפח.
הסדרה זכתה לביקורות מעולות ממבקרים ומקוראים, והיו לה רבי-מכר.
לספר יצא גם סדרה בת השוטר שמבוססת על הספר, למרות שלא כל הפרטים בסדרה זהים לפרטים שבספר.
נפות ירדן
12 המחוזות של ירדן מחולקים ל-52 נפות.
היום הלאומי לציון השואה ברומניה
היום הלאומי לציון השואה ברומניה (ברומנית: Ziua Națională de Comemorare a Holocaustului) מצוין ברומניה מדי שנה החל מ־9 באוקטובר 2004. היום מוקדש לציון שואת יהודי רומניה ורצח העם של צועני רומניה.
נפות ירדן
נפות
שמאל|400px|נפות ירדן
היום הלאומי לציון השואה ברומניה
היום נקבע בהחלטת הממשלה מס' 672 מ־5 במאי 2004 לפי הצעת הוועדה הבינלאומית לחקר השואה ברומניה. ביום זה מארגנים פעילויות תרבות, כנסים ופעילויות אחרות הקשורות לנושא.
נפות ירדן
נפות
'''מחוז אירביד
היום הלאומי לציון השואה ברומניה
התאריך 9 באוקטובר נבחר משום שביום זה בשנת 1941 החל גירוש יהודי בוקובינה לטרנסניסטריה.
נפות ירדן
נפות
'''מחוז בלקא
'''מחוז ג'רש
'''מחוז זרקא
'''מחוז טפילה
'''מחוז כרכ
'''מחוז מידבא
'''מחוז מעאן
'''מחוז מפרק
מחוז עג'לון
'''מחוז עמאן
'''מחוז עקבה
בית הנבחרים הלובי
בית הנבחרים הלובי (בערבית: مجلس النواب الليبي) הוא אחד משני בית המחוקקים שבלוב, השולט בקירנאיקה ופזאן (מזרח ודרום לוב), המתחרה לקונגרס הלאומי הכללי השולט בטריפוליטניה. בית הנבחרים הוקן בבחירות שנויות במחלוקת ב-2014, והקמתו הייתה חלק מפריצת מלחמת האזרחים השנייה בלוב. בית הנבחרים יושב בטוברוק שבקירנאיקה, אך הוא קיים מספר ישיבות בטריפולי בירת לוב במאי 2019, במהלך נסיון הכיבוש של טריפולי על ידי כוחות ח'ליפה חפתר.
בין 2014 ל-2021 בית הנבחרים תמך בממשלה שישבה בטוברוק בראשות עבדאללה א-ת'ני. במרץ 2021 הסכימו שני בתי הנבחרים הלוביים לתמוך בממשלת אחדות לאומית בראשות עבד אל-חמיד דבייבה. בספטמבר 2021 העביר בית הנבחרים הצעת אי-אמון נגד ממשלת דבייבה, והעניק את תמיכתו לפתחי שאגה.
רקע
לאחר הפלת משטר מועמר קדאפי במלחמת האזרחים הראשונה בלוב ב-2011, הוקם באוגוסט 2012 הקונגרס הלאומי הכללי, שנועד לשמש בית נבחרים זמני עד לבחירות ב-2013. הקונגרס סירב לקיים בחירות בסוף תקופת המנדט שלו בינואר 2014, ודחה את הבחירות ל-25 ביוני 2014. בחירות עד למועד האחרון לשינויין ב-16 יוני, והבחירות התקיימו ב-25 ביוני.
היווצרות
בית המשפט החוקתי העליון של לוב, שישב בטריפולי, קבע ב-6 בנובמבר 2014 כי הבחירות שנערכו ביוני אינן חוקתיות וכי יש לפזר את בית הנבחרים. בית הנבחרים דחה את הפסיקה, ואמר כי הפסיקה התקבלה "באיומי אקדח", כאשר בית המשפט נשלט על ידי מיליציות חמושות והמפסידים בבחירות.
בסוף 2014 הוקם מחדש פרלמנט מתחרה בטריפולי, הקונגרס הלאומי הכללי, בו היו חברים האסלאמיסטים שהיו בו קודם הבחירות. בית הנבחרים לא הכיר בקונגרס, והצביע ב-6 באוקטובר 2015, "להאריך את כהונתו מעבר ל-20 באוקטובר", לאור חוסר היכולת לקיים בחירות.
המעבר לטוברוק
בסוף 2014, בעקבות כיבוש טריפולי על ידי קבוצות איסלאמיסטיות חמושות במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלוב, עבר בית הנבחרים לטוברוק שבמזרח לוב.
הסכם סקירט
באוקטובר 2015, שליח האו"ם ללוב, ברנרדינו לאון, הכריז על הצעה לבית הנבחרים לחלוק את השלטון עם ממשלת הקונגרס הלאומי המתחרה, תחת ראש ממשלת פשרה, פאיז א-סראג'. תנאי ההצעה לא היו מקובלים על הצדדים, ושניהם דחו אותה, אך הצעה חדשה שהציעו פאיז א-סראג' ונתמכה לאחר מכן על ידי האו"ם. ב-17 בדצמבר 2015 חתמו חברי בית הנבחרים והקונגרס הלאומי הכללי החדש על הסכם זה, שכונה "הסכם סקירט". על פי תנאי ההסכם, תוקם מועצת נשיאות בת תשעה חברים וממשלת ביניים בת שבע עשרה חברים, במטרה לקיים בחירות חדשות בתוך שנתיים. בית הנבחרים ימשיך להתקיים כבית מחוקקים וגוף מייעץ, שייקרא מועצת המדינה העליונה, בו יהיו חברים גם מהקונגרס הלאומי הכללי. ב-31 בדצמבר 2015, יו"ר בית הנבחרים, אגילה סאלח עיסא, הכריז על תמיכתו בהסכם.
סבב שיחות חדש שהחל באוקטובר 2017 בתוניס נפל חודש לאחר מכן ללא הסכם. ב-17 בדצמבר 2017 הכריז הגנרל ח'ליפה חפתר על בטלותו של הסכם.
מפגשי טריפולי 2019
בתחילת אפריל 2019, במהלך התקיפה במערב לוב בשנים 2019–2020, 31 חברי בית הנבחרים הוציאו הצהרה התומכת במתקפה ו-49 חברים הצהירו על התנגדותם. ב-2 במאי, 51 חברי בית הנבחרים ערכו מושב במלון ריקסוס אל-נסר. הם הצהירו שהפגישה לא נועדה לפצל את בית הנבחרים או את לוב וקראו לשאר חברי בית הנבחרים להשתתף בישיבה נוספת בטריפולי שתוכננה ל-5 במאי. הם הצהירו על התנגדותם לשימוש בכוח צבאי, קראו לפתרון מדיני למתקפה וקראו למועצת הנשיאות, בתפקידה כראש הכוחות המזוינים הלובים, למנות ראש צבא חדש במקום ח'ליפה חפתר, אשר מונה על ידי בית הנבחרים ב-2 במרץ 2015.
ב-5 במאי, מושב בטריפולי של 47 חברי בית הנבחרים בחר בא-סאדיק אל-קהילי ליושב ראש זמני, לתקופה של 45 ימים, בתמיכת 27 מהנוכחים. ב-8 במאי, התקיים מושב נוסף בטריפולי, שיצר ועדה לבחינת החקיקה, על מנת לבדוק את החלטות בית הנבחרים שהתקבלו מאז 2014, במסגרת סעיף 16 להסכם סקירט; ועדת תקשורת בינלאומית; משרד מזכירות; וועדת משבר, כדי לפקח על עבודת ועדת החירום שיצרה מועצת הנשיאות בעקבות המתקפה במערב לוב ב-2019. סאילה הצהיר בראיון בטלוויזיה כי פתרון המשבר בלוב ידרוש הסכם מדיני שבו בית הנבחרים יבצר את מעמדו כסמכות המחוקקת העליונה בלוב.
ממשלת האחדות הלאומית
ב-10 במרץ 2021, נפגש בית הנבחרים בסירת כדי לאשר רשמית את הקמת ממשלת האחדות הלאומית (GNU) בראשות מוחמד אל-מנפי כיו"ר מועצת הנשיאות ועבדול חמיד דבייבה כראש הממשלה. 121 חברי הבית הצביעו בעד הקמת ממשלת האחדות. ממשלת האחדות הלאומית נועדה לאחד את ממשלת ההסכמה הלאומית שבסיסה בטריפולי ואת הקבינט השני של אל-ת'אני שבסיסו בטוברוק.
ב-21 בספטמבר, בית הנבחרים העביר הצבעת אי-אמון נגד ממשלת האחדות בראשות עבדול חמיד דבייבה לאחר ש-83 מתוך 113 החברים הנוכחים הצביעו בעד ההצעה, ובכך והקימו את ממשלת היציבות הלאומית.
ממשלת היציבות הלאומית
ב-10 בפברואר 2022, בית הנבחרים בחר בפתחי בשאגה לראשות הממשלה המיועד, לאחר שיושבת ראש המועצה, אגילה סאלח, הודיעה כי המועמד הנוסף היחיד, חאליד אל-בייבס, הסיר את מועמדותו. עם זאת, אל-בייבס הכחיש כי פרש מהמירוץ. ראש ממשלת האחדות הלאומית עבדול חמיד דבייבה דחה את מינויו של בשאגה לראש ממשלה, והצהיר כי הוא ימסור את השלטון רק לאחר בחירות כלליות. ח'ליפה חפתר והצבא הלאומי הלובי בירכו על מינויו של בשאגה. מנהיגים אזרחיים וצבאיים במיסראתה דחו את הקמתה של ממשלה חדשה והכריזו על תמיכה בממשלת האחדות. משרד החוץ של מצרים הכיר בממשלה החדשה, אך האו"ם ממשיך להכיר בממשלת דבייבה.
ב-1 במרץ, בית הנבחרים הצביע בעד ממשלת היציבות הלאומית של בשאגה (GNS). לדברי יו"ר בית הנבחרים סאלח, 92 מתוך 101 חברים שהשתתפו הצביעו בעד הממשלה החדשה. חבר בבית הנבחרים העלה שאלות לגבי תוקף ההצבעה בכך שקבע כי 10 קולות מחברים נעדרים הובאו באמצעות הודעות קוליות שנשלחו ליושב ראש. מועצת המדינה העליונה דחתה צעדים "חד צדדיים" של המועצה ורואה בהחלטת המועצה להעניק אמון בממשלה חדשה הפרה של ההסכם המדיני הלובי. האו"ם הביעה דאגה בנוגע להצבעה עקב דיווחים על חוסר שקיפות ונוהל.
ב-16 במאי 2023 מונה שר האוצר אוסאמה חמאדה לראש ממשלת לוב בפועל על ידי בית הנבחרים.
IAd
iAd הייתה פלטפורמת פרסום שפותחה על ידי אפל עבור האייפון, אייפוד טאצ' והאייפד. הפלטפורמה למכשירים מאפשרת למפתחי צד שלישי להטביע פרסומת ישר לתוך היישומים שלהם. אפל הכריזה ב־8 באפריל 2010 ש-iAd היא חלק ממערכת ההפעלה של אפל iOS 4 שפורסמה ב־1 ביולי 2010. iAd הוכרזה על ידי אפל בכנס בתאריך 7 ביוני 2010, עם גרסת האייפד שהופיעה באותה שנה.
פלטפורמת iAd נועדה להתחרות עם שירות הפרסום הסלולרי AdMob של גוגל. בדומה ל־iAd ,AdMob מאפשרת שילוב פרסומות ביישומים שנמכרו ב־App Store. אם המשתמשים לוחצים על הבאנר של iAd, מופיעה פרסומת במסך מלא בתוך היישום, בניגוד למודעות אחרות ששולחות את המשתמש לתוך דפדפן האינטרנט Safari. מודעות הבטיחו להיות יותר אינטראקטיביים מאשר בשירותי פרסום אחרים, ומשתמשים יוכלו לסגור אותם בכל עת, ולחזור למקום בו עזבו את האפליקציה שלהם. סטיב ג'ובס, מנכ"ל אפל דאז ציין בתחילה כי אפל תקבל על 40% מהכנסות הפרסום ו־60 האחוזים הנותרים ישולמו למפתחים האחרים. הסכום שמשולם למפתחים עלה מאז ל־70%.
כוחות המשטרה
כוחות המשטרה (בנורווגית: Polititroppene, בשוודית: Polistrupperna) היו כוחות מיוחדים שהוקמו בידי שוודיה במהלך מלחמת העולם השנייה. כוחות אלו הורכבו מגולים נורווגים שנמלטו מארצם מאימת גרמניה הנאצית. כוחות המשטרה אומנו וצוידו בידי השוודים במטרה לסייע בשמירת הסדר בנורווגיה של אחרי המלחמה. לקראת סוף המלחמה הם אף השתתפו בשחרור פינמרק.
הקמת הכוח
ב-1940 נכבשה נורווגיה בידי גרמניה הנאצית לאחר מערכה אכזרית. נורווגים רבים שלא רצו לחיות תחת השלטון הנאצי, נמלטו לשוודיה השכנה, שנותרה ניטרלית עד סוף המלחמה. רבים מהם היו אנשי הכוחות המזוינים של נורווגיה. עד סוף המלחמה הגיעו לשוודיה כמעט 50,000 פליטים נורווגים. ב-1942 נסע הארי סדרמן ראש המרכז השוודי הלאומי לזיהוי פלילי, לביקור בלונדון שם שהתה הממשלה הנורווגית הגולה. סדרמן נפגש עם שר המשפטים הנרווגי טרי וולד שהציע לו להקים כוח משטרתי מיוחד שיורכב מחיילים נורווגים. באופן אישי, סדרמן גילה אהדה לרעיון, אך ממשלת שוודיה סרבה לאשר אותו בשל מדיניות הניטרליות שלה. עם זאת, בפברואר 1943 שינתה ממשלת שוודיה את טעמה, והחליטה לספק לפליטים הנורווגים נשק ומאמנים. המהלך נעשה בתיאום עם הממשלה הנורווגית הגולה, ומטרתו המוצהרת הייתה הקמת כוח משטרה גדול שיוכל לשמור על הסדר בנורווגיה לאחר שהגרמנים ייסוגו ממנה, וכן להעמיד לדין נורווגים ששיתפו פעולה עם הגרמנים.
הכוחות הראשונים אומנו בחשאי מצפון לסטוקהולם. רק ב-2 בנובמבר 1943 הוציאה ממשלת שוודיה הצהרה רשמית על כך, וב-3 בדצמבר של אותה שנה הוציאה הצהרה נוספת על פיה במסגרת התכנית יאומנו 9,500 חיילים נורווגים. עם זאת, ממשלת שוודיה הורתה לחלק את הנורווגים בין מחנות שונים, וקבעה שלא יהיו יותר מ-500 חיילים בכל מחנה. רק בארבעה מחנות הותרו אימוני ירי, ורק לשליש מהחיילים סופק נשק בפועל. במקביל, הקימה שוודיה את הבריגדה הדנית - כוח צבאי שהורכב מגולים מדנמרק.
לקראת סוף שנת 1944, החליטה מפקדת בעלות הברית לנסות לשחרר את פינמרק - המחוז הצפוני ביותר בנורווגיה. 1,300 מהשוטרים הנורווגים בשוודיה קיבלו פקודה לנוע אל פינמרק ולחבור שם לכוח נורווגי גולה אחר שהגיע מבריטניה, ולכחות הצבא האדום שכבשו את קירקנס והתקדמו צפונה. שחרור פינמרק נמשך עד סוף אפריל 1945. הגרמנים נסוגו בזהירות תוך שהם משאירים מאחור אדמה חרוכה. שאר נורווגיה נותרה תחת כיבוש גרמני, ושוחררה רק עם כניעת הצבא הגרמני ב-8 במאי. עם סיום המלחמה, צעדו כוחות המשטרה משוודיה לנורווגיה וסייעו בשמירת הסדר במדינה ובמעצרם של משתפי פעולה נורווגים.
רוברט ביידרון
רוברט ביידרון (בפולנית: Robert Biedroń הגייה: ; נולד ב-13 באפריל 1976) הוא פוליטיקאי וסופר פולני, ראש עיריית סלופסק לשעבר ופעיל זכויות להט"ב בפולין המכהן כחבר בפרלמנט האירופי מאז 2019.
ביידרון היה חבר בפרלמנט הפולני (סיים) במהלך המושב השביעי שלו (2011–2014), וחבר לשעבר באספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה ובקונגרס הרשויות המקומיות והאזוריות של מועצת אירופה. בין השנים 2014–2018 כיהן כראש עיריית סלופסק.
ביידרון השיק מפלגה פוליטית חדשה בפברואר 2019 בשם מפלגת האביב, ונבחר לחבר בפרלמנט האירופי ברשימת מפלגתו ב-26 במאי 2019. הוא אחד משלושת המנהיגים של השמאל (Lewica), ברית פוליטית שנוסדה כדי להתמודד בבחירות לפרלמנט 2019, המורכבת מברית השמאל הדמוקרטית (SLD), מפלגת האביב והשמאל המאוחד (Lewica Razem). בבחירות לנשיאות פולין בשנת 2020, ביידרון הגיש את מועמדותו.
ראשית חייו
ביידרון נולד ב-13 באפריל 1976 בעיר רימנוב, במחוז פודקרפאטי בעודו גדל בקרוסנו. מאוחר יותר השלים את לימודיו התיכוניים באוסצ'יקי דולנה. בשנת 2000 קיבל תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת וורמיה ומזורי באולשטין (2000) ותואר שני באותו התחום ב-2003.
ביידרון הוא בוגר בית הספר למנהיגים פוליטיים וחברתיים ובית הספר לזכויות אדם בקרן זכויות האדם של הלסינקי.
פעילות ציבורית
ביידרון שיתף פעולה עם ארגוני זכויות להט"ב פולנים ובינלאומיים במשך שנים רבות. לאחר סיום לימודיו, נסע ללונדון והצטרף לארגון הבלתי ממשלתי הבריטי "!OutRage". לאחר מכן השתתף במצעד הגאווה הראשון שאורגן אי פעם בפולין ב-1 במאי 2001 בבירה ורשה. בספטמבר 2001, הוא היה שותף להקמת אחד משני ארגנוני זכויות הלהט"ב הגדולים בפולין, הקמפיין נגד הומופוביה (Kampania Przeciw Homofobii). מחויבותו של ביידרון לזכויות להט"ב הוכרה מספר פעמים לאורך השנים בעודו זכה בפרסי להט"ב בהן "זרי הדפנה בענן" בשנת 2003 והוכתר בתואר "איש הקשת בענן" שנה לאחר מכן.
ביידרון הקים את המכון למחשבה דמוקרטית (Instytut Myśli Demokratycznej), צוות חשיבה מתקדם שניהל תוכנית בשם "תרחישים עבור פולין". המכון ניתח את ההתפתחויות האפשריות של המדינה ב-20 השנים הבאות וגיבש המלצות מדיניות. ביידרון הקים בנוסף את "רשת הערים המתקדמת" - פלטפורמה של שיתוף פעולה וחילופי שיטות עבודה של ערים שמטרתן לתמוך בפוליטיקה מקומית ומתקדמת המבוססת על דמוקרטיה השתתפותית, שקיפות וקהילה מקומית פתוחה.
ביידרון הוא מחברם של מספר ספרים, בהם ספר על תפקודה של דמוקרטיה לילדים, האוטוביוגרפיה שלו "נגד הזרם" וספר בשם פרק חדש המכיל היסטוריית הקריירה הפוליטית שלו אשר פורסם מספר חודשים לפני השקת מפלגתו הפוליטית "אביב".
פעילות מוקדמת (2005–2014)
בשנת 2005 ביידרון היה מועמד מטעם ברית השמאל הדמוקרטית (SLD) אם כי לא הצליח לבסוף להיכנס אל תוך הסיים, הבית התחתון של הפרלמנט הפולני. בבחירות לפרלמנט באוקטובר 2011, ביידרון נבחר לכהן כחבר כמועמד של תנועת פליקוט (לימים שונתה לשם מפלגת התנועה שלך), בעודו קיבל כ-16,919 קולות במחוז גדיניה. בכניסתו כחבר הפרלמנט, ביידרון היה לחברו ההומוסקסואל הגלוי הראשון בהיסטוריה לצד היותו קורבן לתוקפנות הומופובית, לאחר שהותקף פיזית מספר פעמים מאז בחירתו.
חבר הסיים (2011–2014)
במהלך כהונתו כחבר הסיים, ביידרון שימש כסגן נשיא הוועדה לענייני משפט וזכויות אדם וחבר בוועדת החוץ.
בנוסף לעבודתו הפרלמנטרית, היה חבר במשלחת הפולנית לאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה מ-2012 עד 2015.
מושל העיר סלופסק (2014–2018)
ביידרון התמודד בבחירות לראשות העיר סלופסק בשנת 2014, עיר של כ-95,000 תושבים הממוקמת במחוז פומרניה. לאחר מכן זכה ברוב של 57% מהקולות בסיבוב השני והפך לראש העיר ההומוסקסואל הגלוי הראשון אי פעם בפולין.
לאחר שנבחר לראשות העיר סלופסק, ביידרון נקטה במדיניות צנע. ואכן, עם כניסתו לתפקיד הייתה העיר בעלת חובות כבדים, עם חוב כולל של 300 מיליון זלוטי. הוא החליט למשל לוותר על רכבו הרשמי וביקש ממועצת העיר להוריד את שכרו בעודו סגר מספר סוכנויות מקומיות. בשנת 2017, סך החוב של סלופסק ירד ב-68 מיליון ל-232 מיליון זלוטי.
במהלך כהונתו, ביידרון ביצע מדיניות פרו-אקולוגית ושוויונית עם מספר מרכיבים של דמוקרטיה השתתפותית. כראש העיר הקים את יוזמת "הספה האדומה" - ספה אדומה אשר הוצבה בשטחים ציבוריים כדי לדבר עם הבוחרים, והקים מספר גופי ייעוץ בהם המועצה לפיתוח בר קיימא, מועצת הנשים ומועצת הקשישים. הוא סירב לארח קרקס המאלף חיות בר בשטחי העיר ופתח מקלט חדש לבעלי חיים.
כראש עיר, ביידרון השתייך לקונגרס הרשויות המקומיות והאזוריות של מועצת אירופה משנת 2015 עד 2018. מלבד זאת, היה חבר בקבוצת המייעצת למגדר, עקירה בכפייה והגנה שנוצרה על ידי הנציב העליון של האו"ם לפליטים (UNHCR).
ביידרון לא התמודד שוב בבחירות לראשות העיר בשנת 2018, אם כי תמך במועמדות סגניתו קריסטינה דנילקה-ווג'וודצקה.
מנהיג מפלגת האביב
ב-4 בספטמבר 2018, ביידרון השיק את מה שכינה תנועה פוליטית "פרו-דמוקרטית" שמטרתה לקרוא תיגר על מפלגת השלטון הלאומנית, חוק וצדק. לאחר מכן השיק את סדרת האירועים "סיעור מוחות עם ביידרון" אשר מטרתם הייתה לדון על עתידה של פולין. קיום האירועים זכו להצלחה רבה בעודם משכו מאות ולעיתים אלפי משתתפים.
בדצמבר אותה שנה, הכריז על היעדים הראשונים של מפלגתו שעדיין לא נקראה בהם: השבתת כל מכרות הפחם בפולין עד 2035, שיפור מערכת הבריאות והפסקת הסובסידיות של המדינה לכנסייה.
בפברואר 2019, ביידרון הקים מפלגה פוליטית חדשה בשם מפלגת האביב (פולנית: Wiosna), בעודו קרא לבנות אלטרנטיבתדואופול מול המפלגה השמרנית של חוק וצדק מול מפלגת המצע האזרחי הליברלית. מפלגתו זכתה ב-6.1% מהקולות בבחירות האירופיות וביידרון נבחר לחבר הפרלמנט האירופי ברשימת מפלגתו ב-26 במאי 2019.
לפני הבחירות לפרלמנט הפולני באוקטובר 2019, ייסד את השמאל (Lewica), ברית פוליטית המורכבת מברית השמאל הדמוקרטית (SLD), מפלגת האביב והשמאל המאוחד (Lewica Razem). בינואר 2020 ביידרון נבחר על ידי ברית זו כמועמד לבחירות נשיאות פולין 2020. הבחירות תוכננו ל-10 במאי 2020, אך נדחו.
חבר הפרלמנט האירופי (2019-הווה)
לאחר שנבחר לכהן כחבר הפרלמנט האירופי, ביידרון חבר מאז בוועדת התקציבים והוועדה לזכויות נשים ושוויון מגדרי. הוא יושב ראש המשלחת ליחסים עם בלארוס, וחבר במשלחת ליחסים עם קנדה. ביידרון שייך לקבוצת הברית הפרוגרסיבית של הסוציאליסטים והדמוקרטים (S&D).
לאחר שבית המשפט העליון של פולין קבע בשנת 2020 כי התרת קיום הפלות במקרים של מומים בעובר אינן חוקתיות, קרא ביידרון לנציבות האירופית להרחיב את היקפו של סעיף 7 של אמנת האיחוד האירופי (הליך באמנות האיחוד האירופי להשעיית זכויות מסוימות ממדינה חברה בשל אי ציותה לחוקיה) - אשר הוגבלו בנושאי זכויות נשים בקרב מערכת המשפט הפולנית.
מועמדותו לנשיאות פולין 2020
בינואר 2020, מועמדותו לבחירות לנשיאות פולין 2020 קיבלה את תמיכתן המשותף של מפלגות ברית השמאל הדמוקרטית, השמאל המאוחד ומפלגת האביב. מועמדתו נתמכה גם על ידי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית והנשיא לשעבר אלכסנדר קוושנייבסקי בעוד סקרי דעת קהל הציבו אותו במקום השלישי, לאחר אנדז'יי דודה ודונלד טוסק.
חיים אישיים
ביידרון ידוע כהומוסקסואל גלוי, בן זוגו הוא קשישטוף שמיסק, חבר הסיים, דוקטור למשפטים, פעיל הארגון הפולני הקמפיין נגד הומופוביה ויו"ר מועצת המנהלים של החוק הפולני לאיסור אפליה.
ביידרון דובר אנגלית, צרפתית, רוסית, אספרנטו ואיטלקית. מבחינת אמונה דתית, מזדהה כאתאיסט.
בתרבות הפופולרית
חייו של ביידרון הוגדרו כנושא הסרט תיעודי מאת הבמאי פול שינול בשם "ביידרון: לא גמור" בשנת 2019. עם זאת, הסרט הוקצר כתוצאה מכך שביידרון נסוג מהפרויקט מחשש שקיומו יפגע בו מבחינה פוליטית.
הכרה
The Rainbow Laurel (2000)
הכותרת של 'איש הקשת' (2004)
הצטיינות בדירוג 10 חברי הפרלמנט הטובים ביותר של השבועון Polityka שנערך בקרב עיתונאים פרלמנטריים פולנים על חריצות, תרבות ותרומה לעבודת ועדת המשפטים (2014)
פרס אנה לאסוק של Radio Tok FM (2015).
פרס הגיוון של קונגרס הנשים (2016)
מדורג במקום ה-8 בדירוג ראשי הערים הטובים ביותר לפי ניוזוויק (2016)
מקום 13 בדירוג ראשי הערים הטובים ביותר על ידי ניוזוויק (2017)
פרס כתר שוויון מיוחד מוענק על ידי הקמפיין נגד הומופוביה (2021)
פרסי פרסי ה-LGBTIQ+ של אלן טיורינג מוענק על ידי פסטיבל הגאווה העסקית בתרבות עבור מאבק למען אנשי LGBTIQ+, זכויותיהם ונראותם (2022)
"פרס MEP הפרלמנט" בקטגוריית גיוון, הכלה והשפעה חברתית על התרומה וההישגים בקידום גיוון והכלה ברחבי אירופה (2023) https://www.mepawards.eu/winners-2023/
השאלה היהודית
השאלה היהודית או הבעיה היהודית היה כינוי שרווח בשיח האירופי בהתייחס למגוון רחב של שאלות חברתיות הנוגעות למצבם ומעמדם של יהודי אירופה בחברה האירופית. בין הנושאים שנכללו בשאלה היהודית: מעמדם של היהודים מבחינה חוקית, אזרחית ולאומית. השיח סביב השאלה היהודית רווח במערב ומרכז אירופה בקרב עיתונאים ופוליטיקאים, והוא הושפע בין השאר מהנאורות והמהפכה הצרפתית. המונח היה שגור בפיהם של אנטישמים החל משנות השמונים של המאה ה-19, ומאידך – בפיהם של יהודים תומכי ומתנגדי הציונות, שהחלה להתבסס באותה התקופה.
במאה ה-21 שבו קבוצות של הימין האלטרנטיבי בארצות הברית ובאירופה לעסוק בשאלה היהודית, תוך שימוש בכינוי המקוצר "JQ".
היסטוריה
השימוש המוקדם ביותר בביטוי הוא כנראה בחוק היהודים הבריטי מ-1753.
לדעת חוקרת השואה לוסי דווידוביץ', הביטוי שימש כמינוח נייטרלי ליחס השלילי ששרר בחברה האירופית כלפי ההתבדלות העיקשת של העם היהודי, מול מגמת הלאומיות ולידתן של מדינות לאום. לדבריה, "ההיסטוריה של האמנציפציה והאנטישמיות באירופה גדושות ב"פתרונות" לשאלה היהודית". בהמשך נדונה השאלה היהודית בצרפת, במסגרת הדיון הפוליטי שהתעורר בעקבות המהפכה הצרפתית. הגרמני ברונו באואר הציג את השאלה היהודית לראשונה בגרמניה, במסה שחיבר בשם זה.
לאורך השנים פורסמו מאות מנשרים, מאמרים, ספרים וחיבורים שונים ביחס לשאלה היהודית – רבים מהם כוללים הצעות לפתרונות שונים, כגון טרנספר, גירוש או הטמעה של האוכלוסייה היהודית במקום מושבה. במקביל פורסמו חיבורים ביקורתיים רבים, הן ביחס לבעיה והן ביחס לפתרונות. גם החיבורים הביקורתיים הציעו לעיתים פתרונות, כגון אינטגרציה או חינוך מחדש של האוכלוסייה היהודית. חוקר השואה פרופ' אוטו דב קולקה מהאוניברסיטה העברית גורס שהשימוש בביטוי נעשה נפוץ במהלך המאה ה-19, במסגרת הדיון הציבורי באמנציפציה.
עד לשנת 1860 לא ניתן היה להכריע האם הדיון הציבורי בשאלה היהודית נוהל ותוחזק בידי היהודים או בידי מבקריהם. אולם החל משנה זו החל המוטיב האנטישמי להתחזק משמעותית בשיח בסוגיה זו. מאמרים שעסקו בשאלה היהודית תיארו את היהודים כגורם הסותר את זהות האומה הגרמנית, מונע את התלכדותה, וכאויבי המדינה מבית. כותבים אנטישמים תיארו את השאלה היהודית כבעיה גזעית שאינה ניתנת לפתרון באמצעות אינטגרציה, וזאת כדי לבסס את דרישתם לביטול הצביון היהודי שפשה, לתפיסתם, בעיתונות, בחינוך, בניהול כלכלת המדינה ובתרבות. הנימוק הגזעני לשאלה היהודית שימש הצדקה גם לדרישה הציבורית שלא לקיים נישואי תערובת בין יהודים ללא-יהודים, וכן לדרישה להדיח את היהודים ממשרות בכירות, לטענתם, בהן החזיקו.
משפט דרייפוס היה זרז להתפתחות הדיון בנושא בצרפת, ואף היה בעל השפעה מכרעת על התפתחות הרעיון הציוני אצל הרצל. יש הרואים בהגירה, המונית אך בלתי מאורגנת של יהודים למזרח אירופה ולארצות הברית, כפתרון ספונטני שנקטו אותם מהגרים לשאלה היהודית.
מלחמת העולם הראשונה העמידה את הלאומיות כקריטריון מרכזי בזהות העצמית של האדם. גם סיסמתו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון עם כניסת ארצו למלחמה, אשר שלובה בארבע עשרה הנקודות שהציג כתנאי לסיומה הייתה "הגדרה עצמית לאומית" כעקרון להסכמי השלום וקביעת הגבולות. כעת ניצבו יהודי אירופה בפני דילמה מחודדת מאי פעם. מהי לאומיותו של יהודי דובר גרמנית החי בפראג- אוסטרו-הונגרי, צ'כי או גרמני. הדבר הוביל לשתי תשובות מנוגדות. האחת, בחירת צד לאומי, התבוללות ופעמים רבות, בשל חשדנות הסביבה הגויית, אימוץ מרכיבי לאומיות קיצוניים. השנייה, מענה של אימוץ לאומיות יהודית כמפלט ופתרון. אין הדבר מחייב בהכרח פניה לציונות, אלא גם לפתרונות כתנועת הבונד או האוטונומיזם. תוצאה נוספת של המלחמה הייתה המהפכה הבולשביקית שפרצה בריכוז היהודי הגדול ביותר בעולם, ברוסיה. המהפכה, שעם מחולליה נמנו יהודים רבים, סיפקה חלופה נוספת לדילמת הלאומיות והיא הקוסמופוליטיות של המעמד. אלא שעקב כך נקלעו היהודים לאסון גדול בעולם הולך ומאמץ את הלאומיות כעיקרון עליון והוא זיהויים כ"יהדות בינלאומית", אבטיפוס של בוגד בעמו, חשוד בכל מקום. פתרון נוסף "הוענק" לסוגיה מבחוץ והחל לתפוס תאוצה בצרפת ובגרמניה והוא "פתרון" הסילוק וההשמדה.
השימוש שעשו הנאצים בביטוי בהקשר לפתרון הסופי נתפס כשימוש הזדוני ביותר שנעשה בביטוי זה.
השאלה היהודית בספרות
הפילוסוף הגרמני ברונו באואר, מתלמידיו של הגל, פרסם מסה בשם זה ב-1843, בה טען כי היהודים יזכו לחרות (אמנציפציה) רק אם יזנחו את מנהגי הדת היהודית, שכן החרות אפשרית רק במדינה חילונית. באואר האמין כי במדינה חילונית לא ניתן לקיים זהות דתית, וכי הדת אינה מתיישבת עם זכויות האדם.
מי שהשיב לבאואר היה קרל מרקס. בחיבורו לשאלת היהודים טען מרקס שלא הדת היהודית היא שמונעת את טמיעת היהודים, אלא אופי העיסוקים שאפיינו את החברה היהודית כתוצאה מנישולם מקרקעותיהם לאורך ההיסטוריה. לטענתו, אין צורך שהמדינה תוציא באופן אקטיבי את הדת מהחוק, אלא שהתהליך הדטרמיניסטי של ביטול המעמדות וניתוק זהות האדם מרכושו, יבטל גם את הזהות הדתית, ואז תבוא השאלה היהודית על פתרונה.
הכלכלן ורנר זומבארט, אשר חיבר ספר על הקשר בין היהודים לקפיטליזם, התייחס בין השאר ליהודי החצר, ששירתו את שליטי המדינות שבהן פעלו, כדוגמה ראויה לאינטגרציה של יהודים.
הפתרון הסופי
בשיח הגרמני, אף לפני עליית הנאציזם לשלטון, השאלה היהודית שימשה כותרת לשיח שהנחת היסוד שלו היא שהיהודים הם גורם שלילי בחברה הגרמנית. בשפות רבות ישנה זהות בין תרגום המילה "שאלה" לתרגום המילה "בעיה", וכך הפכה לעיתים "שאלת היהודים" ל"בעיה היהודית". הוגים גרמנים הציעו פתרונות שונים – כגון הגליית היהודים למדגסקר ואף תמיכה בציונות.
במהלך מלחמת העולם השנייה כינס השלטון הנאצי את ועידת ונזה, שבה רוכזו נתונים על האוכלוסייה היהודית והוסכם על אופן ביצוע "הפתרון הסופי לשאלת היהודים". מי שריכז את דיוני הוועידה היה אדולף אייכמן.
נפתלי הרץ בכרך
הרב נפתלי בן יעקב אלחנן בכרך, היה רב מקובל, יליד פרנקפורט שבגרמניה.
התפרסם בעקבות ספרו "עמק המלך" שנדפס באמסטרדם שנת ת"ח (1648). בספרו הוא מסכם ומבאר את קבלת האר"י על פי שיטת הרב ישראל סרוג.
עמק המלך
בספר נדפסה גם "מסכת כלים" המתארת, לכאורה, את מקום גניזתם של אוצרות בית המקדש.
הרב המחבר לא מסביר למה קרא לספרו בשם עמק המלך, אך הוא שוה בגימטריה לשם משפחתו הירץ.
שלום חבשוש
שלום חבשוש (נולד ב-1934) נמנה עם הפעילים הבולטים של ועדי העובדים בישראל ומילא שורה של תפקידים במשק ובמוסדות ציבור בישראל במשך כחמישה עשורים.
ביוגרפיה
שלום חבשוש, בנם הבכור של יוסף וזהרה, נולד ב-1934 בצנעא, בירת תימן. ב-1944 עלה עם הוריו ואחותו מרים לישראל. המשפחה עברה להתגורר בשכונת נחלת אחים, ולאחר מכן בשכונת שערי חסד בירושלים. חבשוש סיים את לימודיו בבית ספר המקצועי עמל בירושלים, ונקרא להתגייס לשירות צבאי במסגרת התעשייה הצבאית ("תעש"). הוא החל לעבוד במפעל תעש בבית הכרם, מילא בו תפקידי ניהול ונבחר לכהן כיו"ר ועד העובדים המקומי. ב-1969 קיבל את פרס העבודה לשנת תשכ"ט מטעם ההסתדרות. הפרס ניתן לו "על הכנסת שיפורים רבי ערך בשיטות הייצור, על חיסכון בשעות אדם מרובות, על פישוט תהליכי עבודה והגדלת התפוקה בייצור מוצרים חיוניים". חלק ניכר מדרכי פעולתו נותרו חסויים משיקולים ביטחוניים. בשנות ה-70 החל לכהן כחבר במזכירות הארצית של עובדי תעש ובשלהי העשור התמנה ליו"ר המזכירות - יו"ר ארגון עובדי התעשייה הצבאית שמנתה כ-14,000 עובדים, תפקיד אותו מילא כ-13 שנים. במקביל, כיהן כחבר בוועדה המרכזת של ההסתדרות. ב-1988, לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה התמודד בבחירות המקדימות, אך הוצב במקום לא ריאלי. בשנות ה-90 פרש מתעש, והתמנה כראש האגף לביטחון סוציאלי של ההסתדרות - האגף הממונה על קרנות הפנסיה ההסתדרותיות ועל קופת החולים הכללית. עם הקמת ההסתדרות החדשה, פרש חבשוש מההסתדרות והתמנה כמנכ"ל החברה למפעלי כלכלה ותרבות של עובדי המדינה - חברה ממשלתית שמעניקה שירותי רווחה לעובדי מדינה, בעלת מפעלי נופש וכן הייתה שותפה ב-50 אחוזים ממניות בנק יהב. כיהן כנציג הציבור בבית הדין הארצי לעבודה תפקיד לו מונה בשנת 2000.
פעילות ציבורית
מגיל צעיר נמנה חבשוש עם הפעילים הבולטים של מפא"י וההסתדרות בירושלים. כנציג העובדים היה חבר במועצת פועלי ירושלים ואחד מראשי הסניף הירושלמי של מפלגת העבודה. הוא כיהן כדירקטור במועצת המנהלים של חברת החשמל, היה חבר במועצת קופת חולים ויו"ר מחוז ירושלים של הקופה, וכן דירקטור בקרן הפנסיה לעצמאים – "יוזמה", של חברת "מגדל". בין השנים 1973–1978, כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים, וחבר בוועדת הכספים העירונית. ב-2016 כיהן כחבר במועצת הציבורית של תיאטרון בית ליסין בתל אביב.
התעשייה הצבאית
ב-1979 נבחר חבשוש לכהן כיו"ר מזכירות עובדי תעש והיה מנהיגם של כ-14,000 עובדי החברה במפעליה הפזורים בכל רחבי הארץ. תקופת כהונתו כיו"ר הייתה מהסוערות ביותר שידעה התעשייה הצבאית. בתחילתה נחשבה תעש כקונצרן כלכלי רב עוצמה, ונמנתה עם המעסיקים הגדולים במשק הישראלי. כנציג העובדים הוביל חבשוש מהלכים שהיטיבו עם העובדים, ונחשבו חדשניים בתחילת שנות ה-80, וביניהם: מלגות חינוך, השתלמויות בקורסים מקצועיים, ירידי קניות, קייטנות וימי ספורט לעובדים ובני משפחותיהם.
חבשוש נודע כמנהיג עובדים פרגמטי שאינו מנצל לרעה את כוחו כמנהיג ארגון עובדים, מהגדולים במדינה, וידע לאזן בין דרישות העובדים אותם הנהיג לבין המציאות הכלכלית. אופיו השקט ויכולתו לנהל משא ומתן עם הנהלת התעש ועם שרי הביטחון (בתקופה בה הייתה התעשייה הצבאית יחידת סמך של משרד הביטחון) - סייעו לשקט התעשייתי אשר שרר בתעש במשך שנים, למרות קיצוצים הכרחיים. הוא גם התמודד עם מציאות מורכבת - מאז התמסדה התעשייה הצבאית, מיד לאחר קום המדינה, התנהלו בה יחסי העבודה בדפוסים שונים מהמקובל בארגונים כלכליים. עקב החשאיות שאפפה את תעש בשנות קיומה הראשונות ועקב חשיבותה הביטחונית - לא יכלו העובדים לקיים שביתות או מאבקים קולניים. יו"ר ועד העובדים הארצי, כמו כל יו"ר באחד ממפעלי תעש, נאלץ לתמרן בין דרישות העובדים לבין המגבלות הקיימות, ולמעשה במשך כשלושה עשורים כמעט ולא נרשמו שביתות או הפגנות של עובדי תעש. בפעם היחידה שהתקיימה כזו, נאסר על אמצעי התקשורת לנקוב בשם מקום עבודתם של המפגינים. משלהי שנות ה-80 ועד אמצע שנות ה-90 כשהתדרדר מצבה הפיננסי של תעש, והחברה נאלצה לקצץ פעם אחר פעם את מצבת העובדים שלה, הנהיג חבשוש בנחישות מאבקים נגד פיטורי עובדים. מאבקי העובדים בתעש נחשפו לציבור במלוא עוצמתם, לראשונה בתקופת כהונתו. המאבקים הגיעו לשיא בהפגנה סוערת במיוחד שהתקיימה בחודש פברואר 1992, בהובלתו של היו"ר חבשוש. השתתפו בה 8,000 עובדי החברה שהפגינו מול משרד ראש הממשלה בירושלים נגד כוונת משרד הביטחון לפטר אלפי עובדים. ההפגנה הסוערת, שגלשה לפסים אלימים וסוקרה בהרחבה באמצעי התקשורת, הסתיימה רק לאחר התחייבות ראש הממשלה ושרי הביטחון לבחון מחדש את הפיטורים ולהיכנס למשא ומתן עם ועד העובדים - משא ומתן שהביא לקיצוץ משמעותי במספר המפוטרים. חודשים ספורים לאחר מכן החליט חבשוש לפרוש מהתעשייה הצבאית לאחר 40 שנות פעילות.
בית הדין לעבודה
מתחילת פעילותו הציבורית כיהן חבשוש מעת לעת כנציג העובדים בבית הדין האזורי לעבודה. בשנת 2000 הזמין אותו סטיב אדלר, נשיא בית הדין הארצי לעבודה, לכהן בקביעות כנציג הציבור בבית הדין הארצי. מאז ובמשך 15 שנים מילא תפקיד זה והיה חבר בהרכבי שופטים שדנו במאבקים סוערים בתחום יחסי עבודה. רבים מהמאבקים הללו נשאו אופי ציבורי ועוררו הדים תקשורתיים, כמו: שביתת ארגון המורים (2007), השביתה ברשות הנמלים (2003), סכסוך עובדי תדיראן (2005), שביתת עובדי המדינה (2007), שביתת הרופאים (2011) ומאבק עובדי חברת החשמל (2014).
חייו האישיים
שלום חבשוש נשוי לשולי, ומתגורר עימה בשכונת שערי חסד בירושלים. לשניהם שלושה ילדים.
נפות ישראל
מדינת ישראל מחולקת ל-16 נפות, שהן הדרג השני של המנהל המקומי. הממשל המרכזי מחולק למחוזות, ומחוזות מחולקים לנפות. שבעת מחוזות ישראל (עם מחוז יהודה ושומרון), המהווים יחידות מנהליות ראשיות במדינה, מחולקים לנפות - יחידות מנהליות משניות.
אין בישראל מערכת שלטון נפתי תת-מדיני אלא כל משרד ממשלתי מרכזי הנדרש לקיים פעילות ברמה המקומית, מקיים מערך של נציגויות במחוזות ובנפות לפי שיקולים פנימיים של המשרד, ולחלופין מקיים מערך שירותים מקומיים באמצעות שותפות עם השלטון המקומי.
לשלושה מחוזות יש נפה אחת החופפת את שטחי המחוז, ליתר המחוזות יותר מנפה אחת. גבולות המחוזות והנפות נקבעו בהחלטת ממשלה ומתפרסמים בשנתון הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
סמל סן ברתלמי
סמל סן ברתלמי הוא סמלו של סן ברתלמי, אי בצפון האנטילים הקטנים שבים הקריבי, קולקטיב מעבר לים של צרפת. הסמל קיבל תוקף רשמי ב-15 בפברואר 1794. קיימים בו אזכורים למי ששלטו בו בעבר. צרפת, האבירים ההוספיטלרים, ושוודיה.
תיאור הסמל הוא של מגן המחולק לשלושה פסים אופקיים, בפס העליון שלושה פלר דה ליס בצבע זהב עם רקע כחול, בפס האמצעי צלב מלטזי לבן עם רקע אדום, ובפס התחתון שלושה כתרי זהב עם רקע כחול. על גבי המגן כתר מוראלי בצורת חומה של טירה עם שלושה מגדלים. בצידי הסמל תומכים - שני שקנאים ובחלקו התחתון באנר עם הכיתוב Ouanalao" "אואנאלו" שזה הוא שמו של האי בפי הילידים עוד לפני שכריסטופר קולומבוס גילה את האי ב-1493, וקרא לו על שם אחיו ברתולומיאו.
הפלר דה ליס מייצג את הריבונות הצרפתית, הצלב המלטזי את ההוספיטלרים וכתרי הזהב את השוודים. כולם יחד הם תזכורות הרלדיות להיסטוריה של האי כמושבה הנשלטת תחילה על ידי ממלכת צרפת, אחר כך על ידי האבירים ההוספיטלרים ובהמשך גם ממלכת שוודיה. לאחריהם חזר האי לשלטון צרפתי.
הסמל משמש גם באופן לא רשמי כדגל של סן ברתלמי כשהוא ממוקם במרכז הדגל ומסביבו רקע לבן.
האזור המערבי (NBA)
האזור המערבי (באנגלית: Western Conference) הוא אחד משני האזורים המרכיבים את ליגת ה-NBA, יחד עם האזור המזרחי. שני האזורים מורכבים מ-15 קבוצות כל אחד המאורגנות בשלושה בתים.
המבנה הנוכחי אומץ בתחילת עונת, כאשר שארלוט הורנטס החלה לשחק בתור הקבוצה ה-30 של ה-NBA. הקמת הקבוצה הצריכה את המעבר של ניו אורלינס פליקנס מהבית המרכזי של המזרח לבית הדרום-מערבי החדש של המערב.
מבנה
האזור המזרחי מורכב מ-3 בתים, מצפון לדרום: הצפון-מערבי, הבית הפסיפי והבית הדרום-מערבי, כשבכל אחד 5 קבוצות. עם זאת, מה שקובע מי תעלה לפלייאוף ה-NBA היא טבלת האזור כולו, ולא הבתים. 6 הקבוצות המדורגות ראשונות מעפילות באופן אוטומטי, והקבוצות המדורגות 7-10 נכנסות לטורניר פליי-אין. לאחר טורניר הפליי-אין, בו עולות שתי קבוצות, מתחיל הסיבוב הראשון: מקום 1 נגד מנצחת הפליי-אין האחרון, מקום 2 נגד מנצחת הפליי-אין הראשון, מקום 3 נגד מקום 6 וכן הלאה. מנצחות הסדרות מעפילות לסיבוב הבא. הסדרות נערכות בפורמט סדרת הטוב מ-7, כשהמדורגת למעלה יותר מארחת את 2 המשחקים הראשונים, הנמוכה את ה-2 האחרים, ולאחר מכן - במידת הצורך - מדורגת גבוהה, מדורגת נמוכה, מדורגת גבוהה. הקבוצה הראשונה שמנצחת 4 משחקים מעפילה לסיבוב הבא. בהמשך נערך עוד סיבוב, והמנצחות בו עולות לגמר המערב. מי שמנצחת בסדרת גמר המערב מוכתרת כאלופת המערב ומעפילה לגמר ה-NBA נגד אלופת האזור המזרחי. השחקן המצטיין של סדרת גמר המערב זוכה בפרס ה-MVP של סדרת גמר המערב על שם מג'יק ג'ונסון.
פליי-אין
הפליי-אין נערך במשחק אחד, המנצחת במשחק 7-8 ובסיבוב 2 עולה לפלייאוף (הראשונה כמקום 7 נגד מקום 2, השנייה כמקום 8 נגד מקום 1).
אלופי המערב
במערב זכו 11 קבוצות שונות, ויצאו ממנו 29 אלופות לעומת 24 מהמזרח. הקבוצות היחידות מהמערב שלא זכו בו הן לוס אנג'לס קליפרס, ממפיס גריזליס, מינסוטה טימברוולבס וסקרמנטו קינגס.
משחק האולסטאר
מ-1951 עד 2017 (66 משחקי אולסטאר) הורכב משחק האולסטאר מנבחרת המערב ונבחרת המזרח, והמאזן ביניהן עומד על 37–29 לטובת המזרח.
כנסיות מהתקופה הביזנטית באשקלון
הכנסיות מהתקופה הביזנטית ברחוב צבי סגל וברחוב יקותיאל אדם באשקלון הן שרידים מן המאות הרביעית והחמישית לספירה.
בתקופה הביזנטית נבנו כנסיות רבות  באשקלון, כשהעיר הגיעה לשיא גודלה ועושרה. אחת מהן היא הכנסייה הממוקמת ברחוב צבי סגל שבשכונת ברנע בצפון אשקלון. רצפת פסיפס של כנסייה נוספת נחשפה ברחוב יקותיאל אדם באותה שכונה באשקלון.
רקע
בתקופה הביזנטית, אשקלון הייתה אחת הערים החשובות והידועות בעולם בכלל ובארץ-ישראל בפרט. היא הייתה עיר משגשגת ובעלת תרבות עשירה שנודעה בכנסיותיה ובבתיה המפוארים, וחשיבותה התבטאה גם במינוי בישוף לעיר. בתקופה זו נבנו בעיר כנסיות רבות. לאחר כיבוש העיר על ידי הערבים באמצע המאה ה-7 לספירה, ננטשו הכנסיות. עם הזמן הן כוסו בחול, ורק שרידים שלהן שונים נותרו חשופים.
הכנסייה ברחוב צבי סגל
הכנסייה ברחוב צבי סגל כונתה בקרב תושבי האזור הערבים בשם "חירבת א-סאווריף". היא נחשפה בשנת 1954 על ידי הארכאולוג יעקב עורי מרשות העתיקות במהלך חפירת הצלה שהתקיימו בזמן עבודת סלילת רחוב צבי סגל בשכונת ברנע בצפון אשקלון.
מידותיה המשוערות של הכנסייה הן 25X16 מטר. היא בנויה על יסודות גרניט מלוטשים יפה ובסיסי שיש. היא בעלת אפסיס (גומחה חצי עגולה בחלק המזרחי) שמשני צדיו חדרים בעלי מבנה מרובע, המכונים פרוטאזיס (שם הכינו את הלחם לקרבן) ודיאקוניקון (בו נאספו מנחות הקהילה).
חלל הכנסייה חולק על ידי שתי שורות עמודים לאולם ולשתי סיטראות משני צדדיו. מדרום לכנסייה נחשפו חדר תפילה ושרידי חדר טבילה. בשטח הכנסייה נמצאו עמודים וכותרות מוטלים על הרצפה, חלקם מעוטרים בצלבים, וכן שרידי פסיפס ושברי זכוכית. המבנה היה כנראה בן שתי קומות.
רצפת הפסיפס ברחוב יקותיאל אדם
רצפת הפסיפס ברחוב יקותיאל אדם בשכונת ברנע באשקלון נחשפה על ידי וסיליוס צפיריס מרשות העתיקות בעת ביצוע חפירות
הצלה במערב שכונת ברנע בשנת 1967.