cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחיאל אלישר
יחיאל רפאל אלישר (20 באוקטובר 1898 – 29 במרץ 1989) היה מהנדס בניין, יזם נדל"ן ונדבן שתרם למטרות באמריקה ובישראל. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא הגיע לדרגת קולונל כשפיקד בהצטיינות על המודיעין בצבא ארצות הברית, ובשל כך זכה בעיטורים הצבאיים כוכב הארד ולגיון ההצטיינות. הוא גם זכה בלגיון הכבוד, עיטור מסדר הכבוד החשוב ביותר בצרפת. על שמו קרויות קתדרה בבית הספר ללימודי יהדות ספרד בישיבה יוניברסיטי והספרייה המרכזית בטכניון, לאחר שתרם להקמתן.
קורות חיים
אלישר נולד בשנת 1898 בירושלים בתקופת האימפריה העות'מאנית לרפאל יאושע (או יהושע) אלישר ולרחל שרה לבית אופלטקה. סבו מצד אביו היה הרב נסים בנימין מרדכי אלישר – בנו של הרב יעקב שאול אלישר. אמו הייתה בתו של הרב רחמים יוסף חיים אופלטקה – בנו של הרב יצחק פראג אופלטקה. אלישר הוא נצר למשפחת אלישר.
אלישר למד הנדסה בפריז לפני שהיגר לארצות הברית בשנת 1929. הוא ייסד את ה"סטרייט קונסטרקשן קורפוריישן" (Straight Construction Corporation) והקים את עסקיו על ידי ניהול נכסים מעוקלים שהוא קנה מבנקים בזמן השפל הגדול.
אלישר התגייס לצבא ארצות הברית בתחילת מלחמת העולם השנייה כטוראי והתקדם עד לדרגת קולונל בשנת 1944. הוא היה האחראי על המודיעין תחת פיקודו של גנרל דווייט אייזנהאואר. כשרונותיו של אלישר באו לידי ביטוי בבניית גשרים שעזרו לטנקים של הארמייה השלישית של ארצות הברית בהנהגת הגנרל ג'ורג' פטון להגיע לגרמניה הנאצית. בשל כך אלישר זכה בעיטורים הצבאיים כוכב הארד ולגיון ההצטיינות כהוקרה על הקמת "היסוד המודרני של מודיעין צבאי" בזמן המלחמה. בנוסף הוענק לו עיטור לגיון הכבוד מהממשל הצרפתי. לאחר מכן הוא שימש כיועץ לנשיא דווייט אייזנהאואר.
קריירה
בניין מגורים בן חמש קומות ברחוב 36 מערב, מספר 33, שנבנה בשנות ה-90 של המאה ה-19 במנהטן, שהיה בבעלותו של אלישר, היה אחד המבנים שיזם הנדל"ן פול מילשטיין רצה להפוך למתחם בשם "1 לינקולן פלאזה", מתחם בין 43 קומות שישמש גם למגורים וגם למשרדים. לאחר משא ומתן ארוך וכושל בין אלישר למילשטיין המבנים שמסביב לבניין בבעלותו של אלישר נהרסו ובמקומם נבנה הפרויקט "1 לינקולן פלאזה" של מילשטיין לצד הבניין של אלישר. אחד הדיירים בבניין אמר שהמבנה החדש "בולט כמו אגודל או אצבע כואבת – שזאת כנראה הייתה כוונת הקולונל".
מורשתו
החל מאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 אלישר החל לתרום למטרות בארצות הברית ובישראל. הוא היה המייסד והנשיא של אגודת דורשי הטכניון בארצות הברית, ארגון שמטרתו תמיכה בטכניון. בשנת 1953 הוא נבחר על ידי הקורטוריון בטכניון לשמש כנשיא כבוד של האגודה לאחר סיום כהונתו השלישית בתפקיד כנשיא. הוא תרם כספים לטובת מלגות לסטודנטים בטכניון ולטובת הקמת בניין הספרייה המרכזית בטכניון, שהושלם בשנת 1965 כאשר הספרייה עברה מהבניין ההיסטורי של הטכניון בהדר הכרמל למשכנה החדש בקמפוס נווה שאנן בחיפה. על כן הספרייה קרויה על שמו.
אלישר הקים קתדרה בבית הספר ללימודי יהדות ספרד בישיבה יוניברסיטי, אף היא קרויה על שמו. הוא תרם לבית הספר את אוסף היודאיקה שלו בשפה הספרדית ובלדינו, אוסף היודאיקה הספרדי הגדול ביותר שהיה אז בארצות הברית. כיום ישנה בבית הספר קרן מלגות ללימודי יהדות ספרד שבנו ראלף הקים להוקרת שמו. קרן מלגות נוספת על שמו של אלישר שנועדה למחקרים בתחום לימודי היהדות קיימת גם באוניברסיטת ייל
משפחתו
אלישר נפטר מהתקף לב בגיל 90 ב-29 במרץ 1989 בבית החולים בלוויו במנהטן, מקום מגוריו. הוא הותיר אחריו את אשתו השנייה, אנה טולין, בתו ובניו התאומים.
שלושה נכסים בבעלותו של אלישר משנת 1929 מנוהלים על ידי "אלישר פרופרטיז" (Elyachar Properties LLC), חברה שבה לנכדיו של אלישר תפקיד מרכזי. הנכסים הם: "גרל" (Gerel) ברחוב מדיסון אבניו 1100, "רורדן" (Ruradan) ברחוב 48 מזרח, מספר 8, ו"טימסטון" (Timston) ברחוב 39 מזרח, מספר 250.
פולוק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ואגאשהוטה
ואגאשהוטה (בהונגרית: Vágáshuta) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-120 תושבים בשנת 1990 עד ל-76 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-36%).
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים ובמקום קיימות מצבות יהודיות.
עכנאי נאה
עַכְנַאי נָאֶה (שם מדעי: .Echium plantagineum L, שם קודם: עכנאי לחכי) הוא צמח חד-שנתי, ים-תיכוני, אחד מ-68 מינים בסוג עכנאי ממשפחת הזיפניים ואחד מבין 6 מינים הגדלים בר בישראל ובסביבתה. משרעת תפוצתו בעולם היא סביב אגן הים התיכון ומאיי מקרונזיה ועד מרכז אסיה (קווקז). עכנאי נאה דומה מאוד לעכנאי יהודה.
עכנאי נאה הוא צמח עשבוני זקוף כחול פרחים או סגול פרחים, מכוסה בצפיפות בשערות רכות. הפרחים בתפרחת חד-בדית עקרבית, נישאים בראשי הגבעול, ומלווים בחפים מוארכים. הכותרת דמוית חצוצרה, לועה רחב ואורכה 2 עד 3 ס"מ. צבעה כחלחל-סגול, וכמעט שאין לה (כמו שיש לשאר מיני העכנאי) שלב אדום בצעירותה. רק מן הפקעיות מבצבצים כדורים אדומים.
עכנאי נאה תורבת ומשמש גם בגינות-נוי. וככזה הוא צמח אור מלא, עמיד בקרב ובשרב, רגיש לגיר ולמליחות גדל בקרקעות קלות ומנוקזות בהר, בעמק ובשפלה. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו ובאמצעות ייחורים בקיץ.
מורפולוגיה
צמח עשבוני חד-שנתי, זקוף או פושט לצדדים, גובהו עד 90 ס"מ, בלתי לביד, אך בעל שערות או זיפים לבנים, שלפחות קצתם מפושקים.
הגבעולים גלילים, זקופים ומסתעפים מבסיסם וגם מחלקם העליון (בשונה מעכנאי מגובב שאינו מסתעף אלא מהבסיס). הם מכוסים בזיפים (שערות קצרות ונוקשות) מפושקים, דלילים וארוכים שיוצאים מגבשושים ובשערות צפופות, קצרות וכמעט הדוקות במרווחים שבין הזיפים (בשונה מעכנאי זיפני ועכנאי סיני שבהן אין שערות אחרות בין השערות הדוקרניות). הגבעולים מכוסים בעדשתיות (lenticle) - כתמים מחוספסים, אדומים שהופכים לשחורים.
העלים מסורגים, פשוטים, תמימים, מוארכים ומחוסרי לוואים. העלים התחתונים דמויי ביצה (אלפיזיים) ומוצרים כלפי הפטוטרת, הם מזכירם עלי לחך (מקור שמו הלועזי ושמו העברי הקודם). עלי הגבעול העליונים מוארכים או דמויי אזמל, קהים בקודקודם, רחבים בבסיסם וחובקים את הגבעול. השערות המכסות את העלה הן שוות צורה, כולן רובצות והדוקות אל העלה.
התפרחת מסוימת, מטיפוס חד-בדית עקרבית והן מלוות חפים מוארכים או דמויי אזמל וכמעט שווים באורכם לאורך הגביע. התפרחות חיקיות והן ארוכות ונושאות פרחים רבים שיושבים (ללא עוקץ) בצד אחד של הגבעול. הפרחים נראות כערוכות בשיבולים חד-צדדיות עקרביות. הפרח אינו חיקי והעלה המלווה אותו (החפה) נמצא בצד אחר של הגבעול. גבעולי התפרחת זקופים ומתארכים בעת הפריחה ומתעקלים רק בקצה. התארכות הגבעול מרווחת את המרחק בין הפרחים ולאחר נשירת הכותרת את המרחק בין הגביעים המשתיירים והעלה המלווה אותם מן הצד.
הפרחים דו-מיניים, אינם חיקיים, אינם נכונים, בעלי עטיף כפול, בעלי שחלה עילית, אורכם 1.5 עד 5 ס"מ ורוחב לועם מגיע גם הוא לכדי 2 ס"מ. העלים המלווים את הפרחים שעירים, מוארכים או דמויי אזמל וכמעט שווים באורכם לאורך הגביע. הם לופתים את הגבעול מצדו השני של הפרח ופונים פעם לצד זה ופעם לצד הנגדי.
הגביע בעל 5 עלים שעירים בדומה לעלים המלווים את הפרחים, דמויי סרגל או דמויי אזמל, ארוכים ומחודדים בקודקודם, מפורדים כמעט עד לבסיסם ושווים זה לזה באורכם. הגביע משתייר ומתפרה (מתארך עם הבשלת הפרי) וסוגרים על הזרעים.
הכותרת דמוית שופר ואינה נכונה. היא בעלת עלי כותרת שמאוחות בבסיסם לצינור שמסתיים באוגן אלכסוני, בעל 5 אונות קצרות ובלתי שוות. הכותרת קירחת פרט לשערות ארוכות לאורך העורקים. (בשונה מעכנאי יהודה שכותרתו שעירה בכל שטחה ובעלת שערות ארוכות יותר לאורך העורקים). לוע הכותרת ללא קשקשים. אורך הכותרת 20 עד 30 מ"מ, כפולה מאורך הגביע. רוחב האוגן (הלוע) רחב מאוד - 2 ס"מ.
הכותרת כחלחלה-סגולה בתחילת הפריחה, וכמעט שאין לה (כמו שיש לשאר מיני העכנאי) שלב אדום בצעירותה. רק ניצני הפרחים, בעודם כדוריים, הם אדומים.
האבקנים 5, כמספר עלה הכותרת, ובלתי שווים באורכם. כל האבקנים חבויים בתוך הכותרת או 2 הארוכים שבהם בולטים במקצת מתוכה. הזירים דקים, סגולים וקבועים בחלקו התחתון של צינור הכותרת צינור הכותרת לסירוגין עם אונות הכותרת. אורך הזירים ארוכים פעמים אחדות מאורך המאבקים. המאבקים קטנים ונפתחים בסדקי אורך.
השחלה עילית, בעלת שני עלי שחלה ומחולקת על ידי מחיצות ל-4 מגורות, לעיתים רחוקות השחלה בת 2 מגורות בלבד. מספר הביציות במגורה 1 או 2.
עמוד השחלה סגול-לבן, נימי ארוך, וכרגיל שעיר, יוצא משקע שבין 4 אונות השחלה, מבסיס השחלה. הצלקת מפוצלת בקודקודה לשני סעיפים לשני צלקות1.
הפרי עשוי 4 פרודות חד-זרעיות (אגוזיות) דמויות ביצה ובעלות 3 מקצועות. כל אחת מהפרודות מחוברת אל מצעית הפרח באמצעות בסיס משולש ושטוח ומעורות בעמוד המרכזי של השחלה[5]. הפרודות יושבות וחבויות בתוך גביע משתייר ומתפרה ועמוד השחלה יוצא ביניהן. שטחן של הפרודות מקומט ושפתיהן מגובששות על פי רוב. לעיתים 1 עד 3 פרודות מתנוונות. לפרודות אין הליוזום (elaiosome) - גופיף שומני על הזרע הנאכל על ידי נמלים.
אצל עכנאי נאה - העלוה מתחילת נובמבר ועד סוף יוני, הפריחה מסוף מרץ ועד תחילת מאי, פרי ירוק מסוף אפריל, פרי בשל בסוף מאי, ופרי בהפצה מתחילת יוני עד אמצע יוני.
בית גידול ותפוצה
משרעת תפוצתו בעולם היא סביב אגן הים התיכון ומאיי מקרונזיה ועד מרכז אסיה (קווקז).
עכנאי נאה גדל בבתי-גידול טבעיים בלבד בבתות בצפון הארץ בעיקר במישורי הגולן. הוא נדיר בגולן, בגליל העליון ובגליל התחתון; נדיר מאוד בבקעת חולה, בבקעת כנרות, בעמק יזרעאל ובעמון.
זאליקה סולי
זאליקה סולי (בערבית: زاليكا سولى; 7 באוקטובר 1947 – 27 ביולי 2021) הייתה שחקנית ניז'רית. היא הייתה שחקנית הקולנוע המקצועית הראשונה מאזור אפריקה שמדרום לסהרה, ונחשבה לאחת השחקניות החלוצות של הקולנוע האפריקאי.
ביוגרפיה
סולי נולדה בשנת 1947 בניאמיי, בירת ניז'ר.
קריירה
בגיל 19, סולי כיכבה בתפקיד הראשי בסרט Le Retour d'un aventurier של היוצר הניז'רי מוסטפא אל-אסאן, שיצא בשנת 1966. לאחר מכן היא כיכבה בסרטים רבים של השחקן והבמאי הניז'רי אומארו גאנדא, כגון Cabascabo בשנת 1968, Le Wazzou Polygame בשנת 1971, Saïtane בשנת 1972, ו-L'Exilé בשנת 1980. בנוסף, הופיעה בשנת 1972 בסרט Women Cars Villas Money של אל-אסאן, בשנת 1983 בסרט Petanqui של הבמאי האיווארי יאו קוזולוה, ובשנת 1983 בסרט Aube Noire של דג'ינגאריי מאיגה.
סולי הייתה שחקנית הקולנוע המקצועית הראשונה מאזור אפריקה שמדרום לסהרה. עקב העושר והתהילה שלה, סולי הייתה ידועה לשמצה עקב התנהגות ציבורית שנחשבה בזמנה לפרובוקטיבית, כמו לבישת מכנסיים. למרות ההצלחה הראשונית שלה, תעשיית הקולנוע בניז'ר התדרדרה לאחר שנות ה-80, מה שלא איפשר לה להרוויח מהקריירה שלה. בין השנים 1978–1985 סולי עבדה במשרד הרדיו והטלוויזיה של ניז'ר. בשנת 1989 היא ניסתה לחזור לקולנוע דרך הסרט Mami Watta של מוסטפא דיופ, אך הסרט לא צלח. בשנות ה-90, סולי זכתה להערכה על חייה ועבודתה בצורת אותות מניז'ר וממדינות זרות. כמו כן, היוצר הניז'רי ג'ין-פייר קאבה צילם סרט תיעודי בשם Zalika המספר על חייה.
בשנת 2004, הבמאית והכותבת הניז'רית ראהמאתו כייתא צילמה סרט תיעודי בשם Al'lessi... An African Actress שתיאר את חייה של סולי. בזמן שכייתא יצרה את הסרט, בשנת 1998, סולי וארבעת ילדיה חיו בניאמיי בבית בעל שני חדרים, ללא אוכל או מים. הסרט נגמר עם המידע ששנתיים לאחר שצולמה סולי נאלצה להגר ועבדה כעוזרת בית באירופה.
סולי נחשבה לאחת השחקניות החלוצות של הקולנוע האפריקאי.
נפטרה ב-27 ביולי 2021.
בית הכנסת עושה שלום
עושה שלום הוא בית הכנסת היחיד בלורל, מרילנד, ואחד מחמשת בתי הכנסת הרקונסטרוקציוניסטים במטרופוליטן בולטימור-וושינגטון. חברי הקהילה מגיעים ממחוזות סמוכים רבים, בהם מחוזות הווארד, מונטגומרי, הנסיך ג'ורג' והמלכה אן. בית כנסת עושה שלום נוסד בשנת 1966, והצטרף לתנועה הרקונסטרוקציוניסטית בשנת 1979. דריה וג'וש ג'ייקובס ולדה, זוג נשוי של רבנים, הפכו לרבני הקהילה באוגוסט 2017.
עושה שלום ידוע במבנה בית הכנסת הייחודי שלו, הבנוי מ-"כנפיים" כחולות וכיפה זוהרת. במתחם מתקיימות תפילות שבת שבועיות, פועל בית ספר דתי, חינוך למבוגרים, ותוכניות ואירועים שונים אחרים.
44 באנדרומדה
44 באנדרומדה הוא כוכב הסדרה הראשית לבן בעל סיווג ספקטרלי של F8V הממוקם בקבוצת הכוכבים אנדרומדה. הכוכב בעל בהירות נראית של 5.679 ובהירות מחלטת של 2.08. הכוכב ממוקם במרחק של 172 שנות אור (53 פארסק) מכדור הארץ. ל-44 באנדרומדה רדיוס של 1.30 רדיוסי שמש ומסה של 1.62 מסות שמש. עוצמת הארה שלה גבוהה מכוכב רגיל מהסדרה הראשית בממדים קרובים, לכן קיימת השערה של רוג'ר גריפין שבקרבתה קיים כוכב נוסף
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2014
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה ה-60 נערך ב-18 במאי 2014 בתיאטרון דרורי ליין שבלונדון בחסות חברת Arqiva. שמות המועמדות פורסמו ב-7 באפריל 2014.
חוה בת-זאב שילדקרוט
חוה בת-זאב שילדקרוט (Hava Bat-Zeev Shyldkrot) היא בלשנית ישראלית, פרופסור אמריטה לבלשנות צרפתית באוניברסיטת תל אביב. נשיאת החוג הישראלי לבלשנות על שם חיים רוזן.
כיהנה שמונה שנים כנשיאת "איל"ש" - האגודה הישראלית לבלשנות שימושית.
ביוגרפיה
חוה בת-זאב שילדקרוט נולדה בתל אביב להורים ילידי פולין. נשואה לחיים ואם לירון. סיימה את לימודיה בבית הספר אליאנס תל אביב. סיימה תואר ראשון ושני בהצטיינות בחוג לצרפתית באוניברסיטת תל אביב עם התמחות בבלשנות צרפתית. את התואר השלישי סיימה בהצטיינות ב-1980 באוניברסיטת פריז VIII בהנחייתו של פרופ' ז'אן-קלוד שבליה.
בשנים 1973–1990 הייתה חברת סגל במחלקה לספרויות זרות ובלשנות באוניברסיטת בן-גוריון, ומשנת 1990 היא חברת סגל בחוג ללימודי צרפת באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2000 התמנתה לפרופסור חברה ובשנת 2009, לפרופסור מן המניין.
הייתה פרופסור אורחת בסורבון, באוניברסיטת מיאמי בפלורידה ובאוניברסיטת סן חוסה, חוקרת אורחת באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ראשית דרכה במחקר
בתחילת דרכה המדעית עסקה בת-זאב שילדקרוט בתחביר ובסמנטיקה של הצרפתית המודרנית. היא הסבירה את ההיבטים הסמנטיים של תופעות תחביריות שונות: פועלי עזר, צורות סביל ופעלים המציינים חושים, ואפיינה אותם. לפי מחקרה, תחום פועלי העזר רחב מגבולותיו המסורתיים.
הרחבת תחומי המחקר
בסוף שנות השמונים החלה לעסוק בהתפתחות השפה הצרפתית ובאפיון השינויים המתרחשים בה במהלך הזמן. היא עסקה בנושא זה מנקודות תצפית של תהליכי ההידקדקות, שינויים סמנטיים, פוליסמיות ותאוריית הפרוטוטיפ. בת-זאב שילדקרוט הוכיחה שבמקרים רבים הניתנים להגדרה אפשר לנבא שינויים סמנטיים, זמנם וטיבם. בין השאר, היא הראתה שתהליך היווצרותן של מילות יחס ושל מילות שעבוד ניתן לחיזוי.
מחקריה בשנים האחרונות
בעת האחרונה היא עוסקת בתחומי המחקר האלה:
החזית העממית לשחרור פלסטין - מבצעים חיצוניים
החזית העממית לשחרור פלסטין - מבצעים חיצוניים (בערבית: الجبهة الشعبية لتحرير فلسطين - العمليات الخارجية) או מבצעים מיוחדים (ערבית: العمليات الخاصة) או קבוצת המבצעים המיוחדים (ערבית: مجموعة العمليات الخاصة) היו שמות לארגון הטרור שהקים ודיע חדאד, לאחר שסולק מהחזית העממית לשחרור פלסטין בשנות ה-70 המוקדמות.
היווצרות
חדאד סולק מהחזית העממית בשנת 1973, והקים את ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין-מבצעים חיצוניים.
אמפיתיאטרון ארל
אמפיתיאטרון ארל (בצרפתית: Arènes d'Arles) בעיר ארל שבדרום צרפת הוא אמפיתיאטרון רומי, שנבנה בשנת 90 לספירה. כיום הוא מארח אירועים שונים בעיר.
לאחר נפילת רומא במאה החמישית הוסב האמפיתיאטרון למבצר ונוספו לו ארבעה מגדלים רבועים, ששניים מהם שרדו עד היום. בסופו של דבר נבנו בתחומיו כמאתיים בתים והוא הפך לרובע מגורים של ממש. היו בו שתי כנסיות, אחת במרכז הארנה והשנייה בבסיסו של המגדל המערבי. רובע זה התקיים למעלה מאלף שנים. בשנת 1825, הודות למאמציו של פרוספר מרימה, החל תהליך שחזורו והפיכתו למונומנט. המבנים שנבנו בתוך האמפיתיאטרון הופקעו ונהרסו, וב-1830 נערך בו המופע הראשון לאחר שחזורו, מלחמת שוורים, לציון הפלישה לאלג'יר באותה שנה.
כיום משמש האמפיתיאטרון להצגת מופעים שונים, לרבות מלחמות שוורים במסגרת פסטיבל Feria d'Arles הנערך פעמיים בשנה בארל, וכן קונצרטים והצגות.
בשנת 1981 נמנה האמפיתיאטרון עם מכלול המונומנטים הרומיים והרומנסקיים של ארל שהוכרזו כאתר מורשת עולמית.
גרהרד ברקהורן
גרהרד ברקהורן (בגרמנית: Gerhard Barkhorn; 20 במרץ 1919 – 8 בינואר 1983) היה טייס בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה ואלוף ההפלות השני הכי מוצלח בהיסטוריה (אחרי עמיתו אריך הרטמן). לאחר המלחמה חזר לשרת בבונדסוור של גרמניה המערבית עד לשיחרורו בדרגת גנרל-לויטננט בשנת 1975.
ראשית חייו
ברקהורן נולד ב-20 במרץ 1919 בקניגסברג והתגייס ללופטוואפה של הורמאכט בנובמבר 1937.
מלחמת העולם השנייה
ב-30 במאי, עם 273 הפלות, ברקהורן הופל על ידי מטוס P-39 סובייטי. למרות שנפצע קשה בכתף ימין ורגלו, הוא הצליח להנחית את מטוס ה-Bf 109 שלו אך הוא נשלח לטיפול רפואי ואושפז במשך ארבעה חודשים. כשחזר ברקהורן ליחידתו באוקטובר 1944 הוא היה שרוי במצב של חרדות ועייפות מנטלית, לקח לו מספר שבועות להתגבר ולחזור לעצמו. ב-14 בנובמבר הוא הפיל את מטוסו ה-275 ובמהלך השבועות הבאים הוסיף עוד 26 הפלות, כשהוא משיג את הפלתו ה-301 והאחרונה ב-5 בינואר 1945.
ב-16 בינואר קיבל ברקהורן את הפיקוד על כנף קרב 6 שעסקה בהגנה על שמי גרמניה מפני מפציצי בעלות הברית ועשתה שימוש במטוסי פוקה-וולף Fw 190 (אם כי ברקהורן הביא איתו את מטוס ה-Bf 109G אותו הוא העדיף על פני ה-Fw 190). משימת ההגנה על גרמניה הייתה קשה וגבתה מחיר פיזי ומנטלי קשה מברקהורן, מה שאילץ אותו לקחת חופשת מחלה מהחזית.
עם החלמתו הוא הוזמן על ידי אדולף גאלאנד להצטרף ליאגדוורבנד 44, כוח אווירי מיוחד שהורכב בעיקר ממטוסי הסילון מסרשמיט Me 262. ברקהורן התקשה עם מטוס הסילון החדש ולא הצליח להפיל מטוסי אויב. ב-21 באפריל 1945 במהלך משימתו ה-1104 והאחרונה, מנוע הסילון של מטוסו עלה באש ובניסיון להנחית אותו הוא הותקף על ידי מספר מטוסי P-51 מוסטנג אך שרד את הנחיתה עם פציעה קלה בראשו. עם סיום המלחמה מספר ימים לאחר מכן, הוא נלקח לשבי על ידי כוחות ארצות הברית בעודו מחלים מפציעתו בבית החולים.
לאחר המלחמה
ברקהורן שוחרר מהשבי בספטמבר 1945 ולאחר מכן עבד מספר שנים במפעל מכוניות בגרמניה המערבית. בשנת 1956 הוקם חיל האוויר הגרמני מחדש תחת הבונדסוור וברקהורן הצטרף לשורותיו. באפריל 1957 הוא קיבל את הפיקוד על כנף הקרב-הפצצה 31 (JaBoG 31), בשנת 1961 בדרגת אוברסט הוא הועבר לפיקוד הניסויים האווירי. בשנת 1969 קודם לדרגת בריגדה-גנרל ובשנת 1973 לדרגת גנרל-מיור.
גרהרד ברקהורן נפטר בבית חולים בקלן ב-8 בינואר 1983 לאחר שנפצע קשה יומיים לפני כן בתאונת דרכים, בה נהרגה גם אשתו קריסטל. הוא נקבר בטגרנסי בווריה.
יחסי דנמרק–פורטוגל
יחסי דנמרק-פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת דנמרק לבין הרפובליקה הפורטוגלית. דנמרק מיוצגת בפורטוגל באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בליסבון, בירתה. פורטוגל מיוצגת בדנמרק באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בקופנהגן, בירתה. שתי המדינות חברות בנאט"ו ובאיחוד האירופי. בשנת 1984, ביקרה מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק בפורטוגל בביקור רשמי. ב-2008, הגיע הייצוא הדני לפורטוגל לשווי 2.5 מיליארד קרונות דניות, הייצוא הפורטגלי באותה השנה עמד על 2.3 מיליארד קרונות דניות.
היסטוריה
ב-14 בדצמבר 1896, נחתם חוזה בין דנמרק ופורטוגל שעסק בכינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
אברהם אשר (רב)
אברהם אשר (בהולנדית: Abraham Asscher; 16 ביוני 1884, אמסטרדם - 10 במאי 1926, לוגאנו) היה רב בהולנד.
חייו ופועלו
אשר היה בנם של אליעזר אשר ורוזלי ואן-הס. בשנת 1919 נשא לאישה את הסופרת והמחנכת קלרה פינקהוף. נולדו להם שישה ילדים (שניים מהם נרצחו בשואה).
אשר למד בסמינר היהודי באמסטרדם, בניהולם של יוסף צבי דינר ואחריו פ. י. ב. גוביטס. בשנת 1913 קיבל דיפלומה של "מורה". הוא לימד זמן מה בסמינר בו למד. אחר כך שימש כמורה לשפות קלאסיות בגימנסיה באוטרכט ולאחר מכן בעיר סנייק. בשנים 1918–1919 כיהן כרב בית הכנסת ההולנדי האשכנזי הראשי באמסטרדם. בשנת 1919 הוא מונה מטעם בית הכנסת לרב הראשי של מחוז חרונינגן. אשר תמך בציונות והיה הרב הציוני הראשון והחשוב בהולנד.
עקב מחלה, עבר אשר בשנת 1926 ניתוח בשווייץ. הוא נפטר שם בגיל 41 ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר חרונינגן.
אמינה
אדם אמינה דניאל (באנגלית: Adam Aminé Daniel; נולד ב-18 באפריל 1994), הידוע בשם אמינה (Aminé), הוא ראפר, זמר ופזמונאי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות סינגל הבכורה שלו, "Caroline", שהגיע בשיאו למקום ה-11 במצעד הבילבורד הוט 100. ב-28 ביולי 2017, הוציא אמינה את אלבום הבכורה שלו, Good for You. ב-7 באוגוסט 2020, הוציא את אלבומו השני, Limbo.
ראשית חייו
אמינה נולד למהגרים אריתריאים-אתיופים שהיגרו לארצות הברית בראשית שנות ה-90. אמו של אמינה עבדה בסניף דואר ואביו היה מורה ומתרגם במשרה חלקית. אמינה נולד וגדל בשכונת וודלאון בצפון מזרח פורטלנד.
אמינה למד באוניברסיטת פורטלנד סטייט ולמד שיווק. הוא עבד גם כמתמחה בפרסום ההיפ-הופ במגזין Complex.
קריירה
אמינה החל את הקריירה שלו כשהוציא את מיקסטייפ הבכורה שלו, Odyssey to Me, שיצא לאור ב-17 בינואר 2014. אמינה המשיך והוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו, En Vogue, ב-4 בספטמבר 2014. ב-31 באוגוסט 2015, הוציא את המיקסטייפ השני שלו, Calling Brío.
ב-9 במרץ 2016 הוציא אמינה את סינגל הבכורה שלו, "Caroline", ופרסם עבורו וידאו קליפ בבימוי עצמי באמצעות ערוץ ה-Vevo שלו ביוטיוב ב-1 ביוני 2016. השיר הופיע לראשונה במקום ה-96 במצעד הבילבורד הוט 100 ובהמשך הגיע למקום ה-11. ביוני 2017, השיר קיבל את תואר הפלטינה המשולשת מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
באוגוסט 2016 חתם אמינה בחברת התקליטים ריפבליק רקורדס. ב-4 בנובמבר, הוציא אמינה את הסינגל השני שלו, ששמו "Baba", בעקבות ההצלחה של "Caroline". ב-15 בנובמבר 2016 ביצע אמינה את "Caroline" בתוכנית האירוח The Tonight Show של ג'ימי פאלון.
ב-28 ביולי 2017 הוציא אמינה את אלבום הבכורה שלו, Good for You. האלבום הגיע היישר אל המקום ה-31 במצעד הבילבורד הוט 100, עם 13,000 עותקים שנמכרו בשבוע הראשון לצאתו. לאחר צאת האלבום, ב-21 באוקטובר, הוציא אמינה את "Squeeze".
ב-26 בפברואר 2020, אמינה הוציא את הסינגל "Shimmy". ב-29 במאי, הוציא את הסינגל "Riri". ב-6 ביולי, הוציא את הסינגל "Compensating" בהשתתפות יאנג ת'אג והכריז על אלבומו השני, שיצא לאור ב-7 באוגוסט 2020, בשם Limbo. האלבום הגיע למקום ה-16 במצעד הבילבורד 200, עם 26,000 יחידות שקולות לאלבום בשבוע הראשון לצאתו. במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ, הגיע האלבום למקום העשירי.
מתגייסי היישוב לצבא העות'מאני
מתגייסי היישוב לצבא העות'מאני היו יהודים מבני היישוב העברי בארץ ישראל שבחרו להתעת'מן ולהתגייס לצבא העות'מאני החל מ-1908 ועד סיום מלחמת העולם הראשונה.
רקע
לאחר מהפכת הטורקים הצעירים ב-1908 שונה החוק והתיר גיוס בני דתות לא מוסלמיות. בטורקיה עצמה התקבל החוק החדש בעוינות רבה על ידי הקהילות היהודיות והנוצריות וזאת לאור ה"מוניטין" שהיה לצבא הטורקי הן בתחום היחס לחיילים והן לאור קנאות הדתית שהמשיכה לשרור בין מפקדיו. אי לכך פעלו ראשי הקהילות לפטור את חייבי הגיוס במגוון שיטות שכללו תשלום כופר מוגדל, שיחוד רופאים ופקידים ובמקרים קיצוניים אף עזיבת טורקיה.
עד המלחמה
בניגוד לטורקיה עצמה שם הרוב המוחלט של התושבים היו אזרחים עות'מאנים הרי ברחבי האימפריה הטורקית חיו מגוון של תושבים שלא היו אזרחים ולהם הציעו השלטונות את חלופת ההתעת'מנות (קבלת האזרחות העות'מאנית). עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה נחלקו הדעות ביישוב בין המיעוט שצידד בקבלת האזרחות מתוך תקווה שיזכה בכך לאהדת השלטונות לבין הרוב, בעלי האזרחות הזרה, ששלל קבלת אזרחות עות'מאנית והעדיף להסתמך על חוקי הקפיטולציות כדי לקבל זכויות יתר וחסינות בחסות הקונסולים של המדינות השונות בארץ.
בתקופת המלחמה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביטלו השלטונות את הזכויות (הקפיטולציות) שניתנו לאזרחים הזרים והכריחו את תושבי הארץ שלא התעת'מנו עד המלחמה (רובם היה בעלי אזרחות של רוסיה שהייתה אויבת לטורקיה) לבחור בין התעת'מנות (וגיוס לצבא) לבין עזיבת הארץ. מספר רב של תושבי הארץ עזבו את הארץ למצרים אך רבים עדיין "ישבו על הגדר" ולא החליטו. פרשת גירוש יפו ב-17 בדצמבר 1914 הגבירה את הלחץ על אנשי היישוב היהודי להחליט ואכן רבים בחרו להתעת'מן כדי להימנע מגירוש.
ההתגייסות לצבא העות'מאני לפני המלחמה
על פי אותו חוק הטורקי שהתקבל ב-1908, כל אותם שקיבלו את האזרחות העות'מאנית והיו כשירים לשרת בצבא היו מחויבים להתגייס לצבא העות'מאני. רובם של אנשי היישוב בארץ התנגדו לגיוס בניהם ונקטו בשלל פעולות כדי לשחררם מחובה זו. המשפחות האמידות שילמו לשלטונות כופר לשיחרור בניהם בעוד שהמשפחות דלות האמצעים שלחו את בניהם אל מחוץ לגבולות האימפריה העות'מאנית או שניסו לשחד גורמי ממשל וצבא כדי להקל על השירות או שעודדו אותם לערוק מהצבא וסייעו להסתרם "עד יעבור זעם".
כתוצאה מכל ההאמור לעיל התגייסו, בסופו של דבר, רק עשרות בודדות של צעירים שרובם היה עני מלהשיג שחרור. רק מעטים מהם התגייסו בשאיפה לפתח קריירה צבאית והצטרפו לבתי ספר לקצינים. מגויסים אלו השתתפו במערכות שקדמו למלחמת העולם הראשונה (כמו מלחמות הבלקן).
מבוא
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה החליט השלטון העות'מאני להגדיל את סדר הכוחות של הצבא ולכן הוחמרה ההקפדה על חובת הגיוס לצבא. כמו כן, כפי שצוין לעיל, גבר הלחץ על בני היישוב לבחור בהתעת'מנות ובגיוס תחת איום הגירוש.
אל מול עליית הנכונות של בני היישוב להתגייס לצבא הטורקי עמדו הידיעות על היחס ליהודים בצבא זה הן מבחינת האנטישמיות והן מבחינת תנאי השירות.
הימנעות מהשירות הצבאי
לאור ההתנגדות של רבים ביישוב להתגייסות ואל מול הידיעות על הקורה בצבא הטורקי התגברו הניסיונות להימנע מהשירות הצבאי במגוון שיטות:
ההתגייסות מרצון
אל מול הניסיונות, של חלק מהישוב, להשתחרר מעול השירות הצבאי, נמצאו רבים שצידדו בהתגייסות. המניעים של קבוצה זו היו:
גדודי העבודה
מאחר שמלחמת העולם הראשונה הוכרזה על ידי טורקיה כג'יהאד צומצמו אפשרויות השירות של היהודים והנוצרים ורבים מהם שובצו לגדודי עבודה (טאבור עֲמָלִיָה). רובם של הגדודים נשלחו לדרום הארץ לסיוע בסלילת דרכים ובהקמת מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה. הפועלים בגדודים סבלו מתנאי עבודה ירודים ביותר וממחסור בבגדים, נעליים ומזון ורבים מהם חלו ואף נפטרו. בגלל התנאים הרעים בגדודים עלה היקף העריקים (פרארים) ולכן פרסם אחמד ג'מאל פאשה ב-26 ביוני 1916 צו המוחל לעריקים שיחזרו לשירות ומאיים בגזר דין מוות למי שלא יחזור.
מתגייסי זכרון יעקב
הקבוצה הראשונה שהתגייסה לצבא הטורקי הייתה של כ-20 צעירים מזכרון יעקב שהיו חברים באגודת הגדעונים בהנהגתו של אלכסנדר אהרנסון. זה היה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה והמתגייסים הוצבו בנקודות שונות בגליל כחיילים מן השורה. אולם עם פרוץ המלחמה נלקחו מהם הנשק והמדים והם הועברו לגדודי העבודה (טאבור עמליה). דבר זה הביא לירידה במוטיבצית המתגייסים ולכך שרבים מהם עזבו, בצורה זו או אחרת, את השירות.
הקמת המליציה היהודית
הנהגת היישוב יזמה הקמת מליציות מקומיות, כחלק מהצבא העות'מאני, שיעסקו בשמירה ובהגנה על גבולות הארץ. יוזמה זה הובלה על ידי ישראל שוחט ופועלי ציון בתמיכת דוד בן-גוריון ויצחק בן צבי כשמאחוריה עמדה השאיפה לקבל מהטורקים תמיכה בשאיפות הציוניות בארץ ישראל. פעילות זה מחלקה כדלקמן:
מתגייסי בתי הספר התיכוניים
פרק זה מתייחס לגיוסם של תלמידים מ-4 בתי ספר:
בניגוד למתגייסים קודמים הייתה התייחסות השלטונות למתגייסים אלו טובה יותר ב-2 אספקטים:
תקופת ההכשרה
מספר מועט של תלמידים שהתגייסו ראשונים נשלח לבית ספר לקצינים בבעלבכ שבלבנון אולם רוב התלמידים התגייסו לאחר פסח ב-30 באפריל 1916. דרכם לאיסטנבול עברה דרך דמשק שם חיכו 10 ימים להגעת תלמידים נוספים ואז עוד מספר שבועות עד איסטנבול. בהגיעם לעיר חולקו בין 5 גדודים (קורסים) כשכל גדוד, שמנה 3-בּּוּלוּקים (פלוגות), חנה באחת מהעיירות לייד היידר פאשא (בצד האסיאתי של איסטנבול). פלוגות אלו היו מעורבות וכללו רוב של טורקים וערבים ורק 4–5 יהודים. סדר היום כלל אימוני שדה ותרגילי סדר. תנאי השירות של המתגייסים היו קשים מאוד כשמצד אחד חוו לכלוך וזוהמה ומצד שני התמודדו מול יחס עוין, ואלים לא פעם, מפרחי הקצונה המוסלמים.
השירות הצבאי
בדצמבר 1916 סיימו הקאדטים את קורסי ההכשרה והוסמכו למועמדי קצונה במילואים (זאַבִּיט נַאמְזִיטִי) ונשלחו למערכות הקרב בחזיתות השונות בהן היה מעורב הצבא העות'מאני וביניהן:
ביחידותיהם עסקו רוב החיילים בתפקידים לא קרביים כמו אימון, הדרכה וכמתרגמים בין הגרמנים לטורקים (לאור ידיעת שתי השפות). לפי עדויות החיילים היה יחס הפיקוד הטורקי לקצינים הישראלים הוגן ומקצועי. אולם בשלהי 1917 חל שינוי לרעה ביחס זה בעקבות מספר מקרים שהגבירו את החשד של הטורקים בנאמנותם של הקצינים היהודים:
בעקבות חשדות אלו הועברו רבים מהקצינים לתפקידי מנהלה בהם לא נחשפו לחומרים רגישים. במהלך 1918 הואץ תהליך ההתפרקות של הצבא הטורקי והתגברה כמות העריקים ממנו שעשו דרכם לארץ ישראל. בסיומה של המלחמה בנובמבר אותה שנה נשארו רק חיילים בודדים בשירות פעיל וגם הם שוחררו ב-1919.
מורשתם של המתגייסים לצבא העות'מאני
רבים מאלו שנטשו את הצבא העות'מאני ב-1918 התגייסו לגדודים העבריים תוך שהם מביאים איתם את ניסיונם הצבאי. גם לאחר המלחמה רבים מהחיילים היו מעורבים בפעילות ביטחונית במסגרת ארגון ההגנה ואחרים.
משפחת פרילינגהייזן
משפחת פרילינגהייזן (Frelinghuysen) היא משפחה בעלת שורשים עמוקים בקהילה הפרוטסטנטית יוצאת הולנד בארצות הברית, בניה היו ממנהיגי קהילה זו ודמויות חשובות בפוליטיקה, בעסקים ובעולם האקדמי בארצות הברית בכלל ובניו ג'רזי בפרט. אבי המשפחה, תאודור יעקובוס פרילינגהייזן (1691–1747), כומר יליד פריזיה המזרחית היגר לארצות הברית בשנת 1720 והשתקע בניו ג'רזי, מושבת כתר בריטית. ב-1766 יסד בנו, ג'ון (יוהנס) פרילינגהייזן (1727–1754) את קווינס קולג', שהיה הגרעין לאוניברסיטת ראטגרס, המוסד האקדמי בו למדו ולימדו רבים מבני המשפחה. מבין צאצאיו, ארבעה כיהנו כסנטורים, פרדריק פרלינגהויסן כיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית (1881-1885) ודודו, תאודור פרלינגהויסן היה מועמד המפלגה הוויגית לכהונת סגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1844. במחקר משנת 2009 דורגה המשפחה כשושלת השביעית בחשיבותה בארצות הברית.
פרדריק פרילינגהייזן (1753–1804)
היה בנו של ג'ון (יוהנס) פרילינגהייזן, קצין במלחמת העצמאות של ארצות הברית ומייג'ור גנרל במרד הוויסקי (1794). כיהן כציר בקונגרס הקונטיננטלי וסנאטור מטעם ניו ג'רזי (1793-1796). יחד עם רעייתו גרטרוד שנק היו לו שלושה בנים, ג'ון-פרדריק, תאודור ופרדריק ושתי בנות, קתרין ומריה.
ג'ון-פרדריק פרילינגהייזן (1833–1776)
למד משפטים בקווינס קולג', מ-1797 כיהן כעורך דין. בשנים 1805-1814 ו-1815-1820 כיהן כשופט בבית דין למקרקעין. במלחמת 1812 שירת במיליציה של ניו ג'רזי בדרגת בריגדיר גנרל. אביהם של פרדריק (1818-1891), תאודור (1814-1898) ואליזבת לה גרג' קנדי (Elizabeth La Grange Kennedy; 1816-1891).
ג'וזף שרמן פרילינגהייזן (1869–1948)
בנו של פרדריק, נכדו של ג'ון-פרדריק. לחם במלחמת ארצות הברית–ספרד ופעל בתחום הביטוח. בשנת 1905 נבחר לסנאט של מדינת ניו ג'רזי ובשנת 1909 נבחר לנשיא הבית. סנטור רפובליקני מטעם ניו ג'רזי בשנים 1917-1923. הסנטור הראשון ממדינתו שנבחר ישירות, לפי התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית. באחוזתו נחתמה החלטת הנשיא וורן הרדינג על סיום כל מעורבות אמריקנית במלחמת העולם הראשונה.
תאודור פרילינגהייזן (1787-1862)
למד משפטים בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), כאשר אחד ממוריו היה אחיו, ג'ון. כיהן כתובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי וכסנטור והיה מועמד המפלגה הוויגית לסגן נשיא ארצות הברית לצד המועמד הנרי קליי במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1844. כן כיהן כנשיא אוניברסיטת ניו יורק (1839-1850) ונשיא אוניברסיטת ראטגרס (1850-1862). ב-1809 נשא לאשה את שרלוט מרסר. ב-1820, עם מות אחיו, פרדריק פרילינגהייזן, אימצו פרילינגהייזן ורעייתו, שהיו חשוכי ילדים, את בנו בן ה-3, פרדריק תאודור פרילינגהייזן.
פרדריק תאודור פרילינגהייזן (1817-1885)
בנו של פרדריק ובנו המאומץ של תאודור, אחיו. בשנת 1839 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת ראטגרס והחל לעבוד במשרד של דודו. עסק בעריכת דין, בין היתר, עבור חברת הרכבות של ניו ג'רזי וחברות מסחריות גדולות אחרות. בשנים 1861–1867 כיהן כתובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי ובשנים 1866–1869 ו-1871–1877 כיהן כסנאטור של ארצות הברית. היה חבר בחבר האלקטורים שהחליט על עריכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1876. בשנים 1881–1885 כיהן כמזכיר המדינה בממשלתו של הנשיא צ'סטר ארתור.
יחד עם רעייתו מתילדה אליזבת' גריסוולד (Matilda Elizabeth Griswold) היו לו שלושה בנים, פרדריק (1848–1924), ג'ורג'-גריסוולד ותאודור (1860-1931) ושלוש בנות, מתילדה, שרה ולוסי.
ג'ורג'-גריסוורד פרילינגהייזן (1851–1936)
בוגר אוניברסיטת ראטגרס (1870) ולימודי משפטים באוניברסיטת קולומביה (1872), עורך פטנטים בניו ג'רזי וניו יורק. ב-1881 נשא לאשה את שרה, נכדתו של פיטר בלנטיין, בעלי מבשלת השיכר בלנטיין (Ballantine). פרילינגהייזן השתלב בחברה והפך לנשיאה.
פטר הוד בלנטיין פרילינגהייזן השני (1916-2011)
נכדו של ג'ורג'-גריסוורד (בן בנו פטר הוד בלנטיין הראשון). חבר המפלגה הרפובליקאית, ציר בית הנבחרים של ארצות הברית (קונגרסמן) מטעם ניו ג'רזי בשנים 1953-1975. במלחמת העולם השנייה שירת במודיעין הצי בדרגת לוטננט. בוגר פרינסטון וייל (משפטים) ואוניברסיטת קולומביה (היסטוריה), חבר צוות החשיבה לרפורמות בממשל שכינס הארי טרומן בראשות הרברט הובר. כרפובליקאי מתון תמך בחוק זכויות האזרח (1964). בשנות השישים נסחט ואולץ לשלם 50,000$ כדי למנוע הפצת האשמות על מעורבותו בניצול מיני של קטינים; על אף ששיתף פעולה עם ה-FBI לתפיסת הפושעים, דבק בו רבב והנהגת בית המחוקקים הדיחה אותו ממושבו בוועדת הכוחות המזוינים של הקונגרס. לאחר פרישתו מהקונגרס היה חבר בחבר הנאמנים של הגנים הבוטניים של ניו יורק ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
רודני פרילינגהייזן (1946-)
בנו של פטר הוד בלנטיין פרילינגהייזן, חבר המפלגה הרפובליקנית, שבשנים 2019-1995 כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי. ותיק מלחמת וייטנאם, בעל מדליית הצטיינות של צי ארצות הברית על שירותו.
סוזי (אסטל) פרילינגהייזן (1911-1988)
בתו של פרדריק פרילינגהייזן (1848–1924), נכדתו של מזכיר המדינה, פרדריק תאודור פרילינגהייזן, אמנית אבסטרקט וזמרת אופרה. הושפעה מפבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק, חואן גריס ופרנאן לז'ה, יצרה בתחום הקוביזם והציגה יחד עם בעלה ג'ורג' ק.ל. מוריס במגוון תערוכות של קבוצת ציירים מניו יורק שנקראו "הקוביסטים של שדרת פארק" (Park Avenue Cubists). בשנת 1947 פתחה בקריירה של זמרת סופרן והופיעה על במת האופרה של ניו יורק בתפקידים ראשיים באופרות אריאדנה מנקסוס וטוסקה.
רחל בירנבאום
רחל בירנבאום (26 בספטמבר 1941) היא פרופסור, חוקרת את הספרות הרומית; תרגמה לעברית את שירי קאטולוס, הוראטיוס, יובנאליס והטרגדיות של סנקה. בעבר חברת סגל אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
רחל בירנבאום נולדה ברוסיה בעיר מַגניטוגורְסְק להורים שנמלטו מפולין עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. עלתה לישראל ב-1949 גרה במעברה בפאתי רחובות ובשכונת עג'מי ביפו.
בשנת 1950 המשפחה עברה לחולון, שם סיימה את בית הספר היסודי 'ביאליק' ואת 'התיכון ע"ש קוגל' במגמה הביולוגית (בו קיבלה את 'פרס קוגל' על הצטיינות בלימודים).
בשנים 1960–1962 שֵרתה בצה"ל כשַׁלֶמֶת חטיבה 4. בשנת שירותה השנייה למדה לימודי ערב בבית הספר ללבורנטים ב'אורט', רמת גן, והוסמכה ללבורנטית רפואית.
קיבלה תואר ראשון בספרות אנגלית ובלימודים קלאסיים, תואר שני בלימודים קלאסיים (תזה: 'אובידיוס וסנקה בגלות') ותואר שלישי בשנת 1981 (דוקטורט: 'bonus בכתבי קיקרו'), שלושתם באוניברסיטת תל אביב.
נשואה, אמא לשלושה וסבתא לתשעה. כיום מתגוררת בפתח תקווה.
CoreaHancock
CoreaHancock הוא אלבומם המשותף השני של המוזיקאים האמריקאים צ'יק קוריאה והרבי הנקוק. זהו אלבום הופעה שהוקלט במהלך מספר הופעות חיות בפברואר 1978 ויצא בשנת 1979. על אלבום זה קיבל קוריאה את הקרדיט על עטיפת האלבום, כיוון שעל שער אלבומם המשותף הקודם, An Evening with Herbie Hancock & Chick Corea: In Concert, הופיע שמו של הנקוק בלבד. האלבום מכיל אך ורק את נגינת הפסנתר האקוסטי של קוריאה והנקוק, בדומה לאלבומם הקודם.
בתחילת האלבום מבצע רפרנט לאלבומיו של קוריאה Piano Improvisations Vol. 1 ו-Piano Improvisations Vol. 2.
גיל כהן (כדורגלן)
גיל כהן (נולד ב-8 בנובמבר 2000) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי במ.ס. אשדוד מליגת העל וכקפטן בנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21.
קריירת מועדונים
כהן נולד באשדוד והחל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מ.ס. אשדוד.
נבחרות ישראל
כהן, שיחק בכל נבחרות הנערים והנוער של ישראל, ומשמש מאז 2022 כקפטן הנבחרת הצעירה עד גיל 21.
חיים אישיים
כהן הוא בעל דרכון פורטוגלי.
גביע דייוויס 1993
גביע דייוויס 1993 הייתה התחרות ה-82 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 100 נבחרות. התחרות נערכה בחסות חברת אלקטרוניקה יפנית NEC.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-הבית העליון ו-2 תתי-הבית התחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
מחזיקת הגביע נבחרת ארצות הברית הודחה בסיבוב הראשון. המשחק על התואר התקיים בין נבחרת גרמניה לבין נבחרת אוסטרליה בדיסלדורף. הוא הסתיים עם התוצאה 1:4 לטובת גרמניה שניצחה בתחרות בפעם ה-3 בסך הכול.
ישראל בגביע דייוויס
בתחרות שנת 1993, נבחרת ישראל המשיכה להיות מוצבת בבית אירופה. במשחקה הראשון היא נפגשה עם נבחרת פורטוגל.
בעקבות הניצחון נבחרת עלתה למשחק נגד שווייץ על העלייה לבית העליון.
בעקבות הניצחון נבחרת ישראל עלתה לבית העליון.
מוריס שאל
מוריס שאל (בצרפתית: Maurice Challe; 18 בספטמבר 1905 - 18 בינואר 1979) היה גנרל צרפתי, מהאישים הבולטים בברית שבין צרפת לישראל שכוננה בתקופה שלפני מלחמת סיני. בשנת 1961 היה ממנהיגי מרד הגנרלים נגד הנשיא דה גול.
ראשית דרכו
מוריס שאל נולד בדרום צרפת בשנת 1905. בשנת 1923, בהיותו בן 18, התקבל לאקדמיה הצבאית סן-סיר. הוא סיים את לימודיו בשנת 1925 בדרגת סגן. עם סיום לימודיו הצטרף לחיל האוויר הצרפתי והוכשר כטייס. בשנת 1932 הוענקה לו דרגת סרן. בשנת 1937 התקבל למכללה ללוחמה אווירית. בשנת 1939 הוכשר להיות קצין מטה.
בימי מלחמת העולם השנייה
בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, במערכה על צרפת השתתף שאל בקרבות האוויר בצפון צרפת ועל הצטיינותו בהם זכה לעיטור לגיון הכבוד. לאחר כניעת צרפת וכינונו של משטר וישי הוא נהג כפי שנהגו רוב קציני צבא צרפת ונשאר בצרפת ושירת בצבא הצרפתי המדולדל של משטר וישי. רק בשנת 1944, כשהבין שגרמניה הנאצית עומדת לנחול תבוסה, חצה את הקווים ועבר לבריטניה ערב הנחיתה בנורמנדי, כשהוא נושא איתו מסמכים סודיים של הוורמאכט, והצטרף לצבא צרפת החופשית של הגנרל שארל דה גול. שאל התמנה למפקד טייסת מפציצים. עד סיום המלחמה השתתף בקרבות רבים, נחשב לאחד מגיבורי צבא צרפת במלחמה וזכה לעיטורים רבים.
ברפובליקה הרביעית
לאחר המלחמה, בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית, המשיך שאל לטפס בסולם הדרגות. בשנת 1947 הוא הוצב למטה הכללי ובשנת 1949 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל והתמנה למפקד כוח האוויר במרוקו. בשנת 1953 הועמד הגנרל שאל בראש המכללה ללוחמה אווירית. בעת מלחמת הודו-סין הראשונה שהתחוללה בין השנים 1946 ל-1954 בהודו-סין הצרפתית, בווייטנאם, בלאוס ובקמבודיה לבין הווייט מין, ארגון שחרור מהפכני שהקים הו צ'י מין, התקשו הצרפתים להילחם נגד כוחות הגרילה. האיש שמצא פתרון לבעיה היה הגנרל שאל שייעץ להעביר את הלחימה לשטחי ההערכות של כוחות הגרילה. לשם כך הוא הקים כוח של יחידות מודיעין וסיור המורכב מבני המקום ומצרפתים שפשט על בסיסי האספקה של הווייט מין, ארב ללוחמי הגרילה וזכה להישגים רבים. הפיקוד הצרפתי לא הרחיב את המהלך ובסופו של דבר נחלה צרפת תבוסה בקרב דיין ביין פו ובסוף אפריל 1954 נאלצה צרפת לפתוח במהלך מדיני של שיחות שלום עם המורדים שבסופן הוחלט על חלוקת וייטנאם לשתי מדינות, מדינה קומוניסטית בצפון וייטנאם ומדינה פרו-מערבית בדרומה. בשנת 1955 הועלה הגנרל שאל לדרגת מאיור גנרל.
ברית צרפת-ישראל ומשבר סואץ
מדינת ישראל, שהייתה נתונה בשנים 1955 ו-1956 במצב של מתח מתמיד בגבולותיה עם ירדן ועם מצרים חיפשה בעל ברית צבאי ומדיני. ישראל מצאה כבעלת ברית את צרפת, שלחמה אז נגד המורדים במלחמת העצמאות של אלג'יריה שנתמכו על ידי מצרים בהנהגתו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר. במרוצת האביב ותחילת הקיץ של שנת 1956 התהדקו הקשרים הצבאיים והמודיעיניים בין צרפת לישראל. קשרים אלה תואמו בוועידה חשאית, אשר לימים ניתן לה השם ועידת ורמאר. ועידה זו, שהתכנסה בצרפת ב-22 ביוני 1956 בעיר ורמאר, נערכה בין הצמרת הביטחונית של ישראל לבין הצמרת הביטחונית והמודיעינית של צרפת. מצד ישראל השתתפו בה הרמטכ"ל משה דיין, מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס וראש אמ"ן האלוף יהושפט הרכבי. מהצד הצרפתי השתתפו בפגישה ראש ביון החוץ של צרפת וקצינים בכירים. הגנרל שאל, שהיה אז הממונה על ייצור ואספקת הנשק במשרד ההגנה הצרפתי, השתתף בוועידה מתוקף תפקידו.
ב-26 ביולי 1956 הכריזה מצרים בהנהגתו של גמאל עבד אל נאצר על הלאמת תעלת סואץ, דבר שפגע באינטרסים של צרפת ובריטניה וגרם למשבר בינלאומי. מדינת ישראל בהנהגתו של דוד בן-גוריון ידעה לנצל את המשבר ולחבור לצרפת כדי להסיר את האיום המצרי שהחמיר באותה עת ולמגר את פעולות הפדאיון שהשתולל בשנים אלה בשורת פיגועים קשים שפגעו בעורף הישראלי.
כדי להדק את הקשרים הביטחוניים עם צרפת שנקשרו כבר קודם לכן בוועידת ורמאר, וכדי לצרף את בריטניה לברית משולשת ליציאה לפעולה נגד מצרים, התכנסה ב-25 בספטמבר בארמון סן ז'רמין בפריס ועידה חשאית ישראלית-צרפתית בדרג הבכיר ביותר. מהצד הישראלי השתתפו הרמטכ"ל משה דיין, שרת החוץ גולדה מאיר, שר התחבורה משה כרמל ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס. מצד צרפת השתתפו בוועידה שר החוץ כריסטיאן פינו ושר ההגנה מוריס בורז'ס-מונורי. בוועידה הוסכם כי ישראל תצא למבצע נרחב בחצי האי סיני, שישמש כנימוק לצרפת ובריטניה להתערב בכוח ולהשתלט על התעלה ושתי גדותיה.
בעקבות החלטות הוועידה הוקם מטה משותף לצה"ל ולצבא צרפת והגנרל שאל שהיה אז סגן הרמטכ"ל, הגיע לישראל ב-2 באוקטובר 1956 לשם בדיקת צרכיה הצבאיים המידיים של ישראל. הגנרל שאל שהה בישראל במשך 3 ימים. הוא נחת בבסיס חיל האוויר בחצור, שאליו הגיע במטוס צרפתי שהחזיר לארץ את אנשי המשלחת הישראלית לוועידת סן ז'רמין. שיחותיו בישראל קיבלו הכינוי "סדנת מלחמה". השיחות התחילו בסקירה שנשא אל"ם יובל נאמן סגן ראש אמ"ן על הגאוגרפיה של ישראל, מצבה הכלכלי ועל צבאה. בהמשך הציג אלוף-משנה עוזי נרקיס את צורכי הרכש של ישראל והתברר כי הצרפתים החליטו לספק לישראל את כל מבוקשה בתחום הרכש. הגנרל שאל שיגר מישראל מברק לשר ההגנה הצרפתי מוריס בורז'ס-מונורי ואל הרמטכ"ל הצרפתי ובו כתב כי הוא מאשר את דחיפות דרישות האספקה של ישראל, ומנה אחד לאחד את פרטי הרכש בשריון, במשאיות, במכליות תדלוק ובמובילי טנקים. בשיחותיו בישראל הופגשו הגנרל שאל ויועצו המדיני אף עם דוד בן-גוריון.
בן-גוריון התרשם עמוקות משני אורחיו וכתב ביומנו בין השאר: "הגנרל שאל סגן הרמטכ"ל, הוא אדם יפה תואר, חסון ובעל פנים נעימים" בתום השיחה ציין משה דיין כי ראש הממשלה לא העלה בשיחות כל הסתייגות משיתוף הפעולה הצבאי הצפוי עם צרפת. בשוב משלחתו של שאל לפריס, היה ברור לחברי המשלחת כי ניתן לסמוך על צה"ל שימלא חלקו בתוכנית. בזיכרונותיו כתב שאל: "ראש הממשלה גי מולה הטיל עלי לצאת עם משלחת צבאית בין זרועית לישראל, כדי לעמוד על טיבו של הצבא הישראלי. לאחר ביקור קצר אך מעמיק, שבתי, ובדו"ח שלי מסרתי כי הצבא הישראלי הקטן, החמוש ומאומן הייטב מסוגל להביס את צבא מצרים לבדו".
אולם, ההישג העיקרי של משלחתו של הגנרל שאל היה דווקא בתחום המדיני, חברי המשלחת סברו כי הצליחו לגבש עם הצמרת הישראלית מתווה משותף ליציאה למלחמה משותפת נגד מצרים, וכי ישראל נעתרה למעשה לבקשתם ליצור עילה להתערבותן של צרפת ובריטניה במלחמה. בוועידת סוור שנערכה ב-22 באוקטובר נכרת הסכם לפיו ישראל תפתח ב-29 באוקטובר 1956 בפעולה צבאית נרחבת בחצי האי סיני נגד מצרים, שתגיע עד לתעלת סואץ. למחרת יכריזו צרפת ובריטניה על אולטימטום לישראל ולמצרים להסכים תוך 12 שעות להפסקת אש הכוללת נסיגת הכוחות הישראלים והמצרים מגדות התעלה כדי שכוחות צרפת ובריטניה יתפסו בתווך עמדות בגזרת התעלה. בהנחה שמצרים לא תסכים לתנאים, תפתחנה שתי המעצמות ב-31 באוקטובר בפעולה צבאית נגד מצרים כדי להשתלט על אזור התעלה. לאמתלה זו לכניסתם של צרפת ובריטניה למערכה, שהייתה פרי הרעיון שהגה הגנרל שאל בביקורו בישראל, ניתן לימים הכינוי "העילה הישראלית".
ב 24 באוקטובר העביר יובל נאמן, שחזר מפריס, מסר למשה דיין מהגנרל שאל: מדינת ישראל מילאה את חלקה בהסכם, ב-26 באוקטובר החל בישראל גיוס מילואים נרחב, אך שקט, וב-29 באוקטובר פתח צה"ל במבצע, שקיבל את השם "מבצע קדש".
המלחמה באלג'יריה
בשנת 1957 הועלה מוריס שאל לדרגת לויטננט גנרל. ב-1 באוקטובר 1958 התמנה שאל לסגנו של הגנרל ראול סאלאן, המושל הצבאי של אלג'יריה, וזמן קצר לאחר מכן החליפו בתפקיד המושל הצבאי. בתפקידו זה ניהל הגנרל שאל את המהלכים הצבאיים נגד המורדים במלחמת העצמאות של אלג'יריה, אשר הכישלון הצרפתי-בריטי במבצע מוסקטר הפיח בהם רוח קרב ועודד אותם להמשיך במלחמתם. שאל הפעיל תוכנית שנקראה "תוכנית שאל" שבמסגרתה נערכו פשיטות על בסיסי המורדים, על ידי כוחות מונחתים ממסוקים, אשר יחד עם חיילי לגיון הזרים, ביצעו מאסרים ולאחר מכן השתלטו על הערים הגדולות, חסמו את הגבולות עם מרוקו ותוניסיה ולמעשה דיכאו את המרידה.
בשנת 1960 שב הגנרל שאל לצרפת והוצב במטה כוחות נאט"ו באירופה. בראשית שנת 1961 יצא הגנרל שאל, לפי בקשתו, לפרישה מוקדמת לגמלאות והוא בן 55 שנה, והתעתד להצטרף לתאגיד רב לאומי גדול בשם "סנט גוביין" (Saint Gobain) העוסק בייצור חומרי בנייה.
לא חלף זמן רב ובאפריל 1961 נקרא הגנרל שאל להצטרף למרד הגנרלים נגד דה גול.
מרד הגנרלים
המרד באלג'יריה דוכא בעקבות הפעלתה של "תוכנית שאל", אך לא חוסל. קציני צבא בכירים החלו לנקוט אמצעי מחאה ומרי. המשבר יצר לחץ ציבורי להחזרתו לשלטון של הגנרל שארל דה גול, שמאז שנת 1953 פרש מן החיים הפוליטיים והסתגר באחוזתו הכפרית קולומביי לה דו אגליז. ב -1 ביוני 1958 מונה דה גול לראש הממשלה וניתנו לו סמכויות נרחבות למשך שישה חודשים. ב-28 בספטמבר 1958, נערך משאל עם שהעניק רוב של 79.2% לחוקה החדשה שהציע דה גול, וכך נוסדה הרפובליקה הצרפתית החמישית. בדצמבר נבחר דה גול לנשיא ברוב של 78%, והושבע לנשיא בינואר 1959.
כנשיא האמין אמנם דה גול כי ניתן לחסל באמצעים צבאיים את המרד באלג'יריה, אך הגיע למסקנה כי לא ניתן יהיה להגן על אמצעים אלו במישור הבינלאומי ולהצדיק שלטון של מיעוט צרפתי על רוב ערבי, דבר שיסכן את מעמדה של צרפת. דה גול החל לפעול לקראת הענקת עצמאות לאלג'יריה ופתח במשא ומתן עם הזרוע הפוליטית של המחתרת האלג'ירית. בינואר 1961 הוחלט על משאל עם בין תושבי אלג'יריה על עתידה המדיני. תוצאותיו היו צפויות מראש בהתחשב ביחס הכמותי שבין הרוב הערבי המוחלט לבין המיעוט של המתיישבים הצרפתים.
מהלכיו אלו של דה גול גרמו לאכזבה רבתי בקרב המתיישבים הצרפתים באלג'יריה וקציני הצבא, אשר ראו עצמם כמי שהביאו לשובו של דה גול לשלטון, ואשר האמינו כי דה גול כנשיא יפעיל מדיניות של יד קשה לחיסול המרד, ומשנקט מדיניות מנוגדת ראו בו בוגד. שלושה גנרלים בהנהגתו של ראול סאלאן, ובמסגרת גוף שהקימו שנקרא OAS Organisation de l'armée secrète – "ארגון הצבא החשאי", יזמו מרידה נגד הנשיא וקראו אליהם את הגנרל שאל מפרישתו והוא הצטרף להנהגת המרד. ב-21 באפריל 1961 הכריזו הקצינים על מרד גלוי. הכוחות שסרו למרותם השתלטו על ערי אלג'יריה הראשיות וקראו ליתר אנשי הצבא להצטרף אליהם. נוצרה סכנה של פלישת הכוחות המורדים לצרפת גופא.
הנשיא דה גול התעשת ובנאום דרמטי לאומה שנשא בטלוויזיה כינה את המורדים קבוצה של קנאים שאפתנים הרואים את מצב העולם והאומה הצרפתית בעיני טירופם. הוא הזהיר כי המרד יכול להביא לאסון לאומי והוסיף: "אני אוסר על כל צרפתי, וראשית לכל חייל, לבצע ולו אחת מפקודותיהם האומללות, התלויות מעל למולדת ומאימות על הרפובליקה".
רוב אנשי הצבא נענו לקריאת הנשיא ולא הצטרפו למורדים, ותוך 5 ימים, ב-25 באפריל 1961, דוכאה המרידה. הגנרל סאלאן ברח לספרד, אך הגנרל שאל בחר להסגיר את עצמו. הוא הועמד לדין בפני בית הדין הצבאי הגבוה ונדון ב-31 במאי 1961 ל-15 שנות מאסר ולאבדן זכויות האזרח.
סוף הדרך
לאחר קרוב ל-6 שנות מאסר שוחרר מוריס שאל מן הכלא בדצמבר 1966 ושנתיים לאחר מכן, בשנת 1968, זכה לחנינה מידי הנשיא דה גול. את העשור האחרון לחייו העביר בשלווה וכתב את ספר זיכרונותיו "המרידה שלנו". הגנרל שאל הלך לעולמו ב-18 בינואר 1978.
בלגיה במלחמת העולם השנייה
במהלך המלחמה, בלגיה שמרה על נייטרליות עד פלישת גרמניה למדינה כחלק מהמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, שארכה 18 יום עד כניעת המלך לאופולד השלישי ללא דיון מקדים, דבר שעורר משבר פוליטי לאחר המלחמה. עם זאת, בלגים רבים הצליחו להימלט מהמדינה, ולייסד בבריטניה ממשלה וצבא גולים שלחמו לצד בעלות הברית. החל מהכניעה ועד ספטמבר 1944 הייתה בלגיה נתונה תחת שלטון כיבוש גרמני. במהלך הכיבוש הגרמני נרצחו כ-25 אלף יהודי המדינה, חלקית בזכות סיוע מקומי.
לבלגיה היו טרם המלחמה גם מושבות מעבר לים, המרכזית שבהן הן קונגו הבלגית וכן גם אזור זיכיון קטן בטיאנצין. קונגו הבלגית שמרה לאורך כל המלחמה על נאמנות לבעלות הברית וסיפקה להן משאבים רבים. בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1944 הצליחו בעלות הברית לשחרר את רובה של בלגיה, אם כי שטחים תחת שלטון קולוניאליסטי במזרח אסיה נותרו תחת כיבוש יפני עד תחילת 1945.
במהלך המלחמה נהרגו 88 אלף בלגים, כאחוז מאוכלוסיית המדינה בשנת 1930. כן נגרם נזק של כ-8% מהתמ"ג במדינה.
מלחמת העולם הראשונה
בעשורים שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה שמרה בלגיה על נייטרליות ולא הייתה שותפה למערך הבריתות שהתרקם באירופה באותם ימים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-2 באוגוסט 1914, הגיש שגריר גרמניה בבלגיה מסמך ולפיו צרפת מתכננת מתקפה על גרמניה דרך בלגיה, ועל כן גרמניה מבקשת מעבר חופשי על מנת להתגונן. תגובת בלגיה הייתה סירוב מוחלט. יומיים לאחר מכן, ב-4 באוגוסט, פלשה גרמניה לבלגיה ולוקסמבורג כחלק מתוכנית שליפן. הפלישה הביאה להצטרפות בריטניה שערבה לשלמותה של בלגיה, למלחמה.
בלגיה הצליחה לחבל במאמצי הפלישה הגרמניים ולעכב אותם, ובכך להעניק זמן יקר לבריטניה וצרפת שארגנו את כוחותיהן. עם זאת, הגרמנים הצליחו לכבוש את רוב רובה של בלגיה, למעט פינה חופשית, בה נלחמו נגד מדינות ההסכמה. קו לחימה זה לא השתנה במשך ארבע שנות הלחימה.
הכיבוש הגרמני בבלגיה היה כוחני ואכזרי, אם כי לא הגיע לממדיו של הכיבוש במלחמת העולם השנייה. הגרמנים בנו את קו הינדנבורג, ולצורך כך פינו את אזור הבנייה מיושביו, וחלק מהם גויסו לעבודת כפייה בבניית הקו. כוחות הכיבוש החרימו תוצרת חקלאית והנהיגו מדיניות של קיצוב מזון. כן ננקטו צעדי ענישה מרחיקי לכת נגד כפרים וערים שאוכלוסייתם התנגדה לכיבוש, ובהם מאסר אזרחים ושריפת מבנים. בפברואר 1915 אף נשרפה ספריית אוניברסיטת לוון, מה שעורר קול זעקה ברחבי העולם.
במתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה ושהביאה לסיום המלחמה, השתתף גם צבא בלגיה בקרבות לשחרור ארצו. במהלך ועידת השלום בפריז שנערכה ב-1919, דרש המלך אלברט הראשון סיוע בשיקום המדינה, אך התנגד להשפלת גרמניה מחשש שהדבר יגרום להתעוררות רגשות נקם גרמניים.
בין שתי מלחמות העולם
לאחר המלחמה שב אלברט הראשון לבלגיה כגיבור מלחמה לאחר שהנהיג את הצבא המנצח. בלגיה שלאחר המלחמה הייתה מדינה הרוסה – פחות בגלל הלחימה ויותר בגלל ההשתלטות הגרמנית על מכונות יקרות ערך. מתוך 3,470 קטרים ב-1914, נותרו רק 81 פעילים; 46 מתוך 51 מפעלי פלדה נהרסו, מתוכם 26 נהרסו כליל; למעלה מ-100 אלף בתים נהרסו, כמו גם יותר מ-300 אלף דונם של אדמה חקלאית.
למרות כל הבעיות שהתעוררו, בלגיה התאוששה באופן מהיר למדי. היא אירחה את אולימפיאדת אנטוורפן כבר ב-1920. בשנת 1921 היא חתמה על איחוד מכסים עם לוקסמבורג.
עד שנת 1936 הייתה בלגיה בברית עם בריטניה וצרפת. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סירבה בלגיה לחבור לברית עם שתי המדינות.
רקע
לאחר שביתת הנשק שהביאה לסיום מלחמת העולם הראשונה, ביקשה ממשלת בלגיה לשוב לאסטרטגיה שאפיינה את בלגיה עד 1914. נעשה מאמץ מועט בלבד לרכוש טנקים וכלי טיס שישמשו את כוחות בלגיה, ובמקום זאת הוחלט לחזק את הביצורים בלייז' ובאנטוורפן. זאת על אף שהתגלה במהלך המלחמה כי הם בלתי יעילים על אף סיוע משמעותי מתותחנים וחיל רגלים. כן עבר צבא בלגיה סדרה של קיצוצים וירד מ-12 דיוויזיות (אוגדות) ב-1923 ל-4 בלבד ב-1926. בצבא שירתו לוחמים שגויסו לשירות סדיר למשך 13 חודשים בלבד, לאחריהם הצטרפו לכוחות המילואים. החל מחודש פברואר 1940 בראש הצבא עמד אוסקר מיכילס.