cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנטונלה מולרוני
ביוגרפיה
ב-2008 היא נבחרה מטעם מפלגתה להיות שרת החוץ של סן מרינו, היא נכנסה לתפקיד ב-4 בדצמבר באותה השנה.
ב-2012 הסתיימה כהונתה של מולרוני כשרת חוץ והיא חזרה למפלגה הנוצרית-דמוקרטית, היא נבחרה מטעמה לתפקיד הקפיטן העוצר של סן מרינו וכיהנה בו חצי שנה, מה-1 באפריל עד ל-31 באוקטובר 2013.
עיטורים
- אות מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית, 13 ביוני 2014.
ארץ העוגות
ארץ העוגות או ארץ הממתקים (נקראת גם קוקניה או קוקאניה) הייתה ארץ מיתית של ימי הביניים, שבה ניטלו כל הקשיים של חיי האיכר וכל מזון וצורך סופקו בן רגע ובלא כל מאמץ.
שם הארץ מקורו במילה בצרפתית עתיקה "ארץ העוגות" או "ארץ השפע", païs de cocaigne. למילה מקבילות בשפות אחרות כמו בהולנדית ("ארץ העצלות," Luilekkerland), בגרמנית ("ארץ חלב ודבש", Schlaraffenland) ובספרדית, בה ארץ העוגות ממוקמת בחאוחה (Jauja), ארץ מכרות עשירה בהרי האנדים.
ארץ העוגות, כמו אטלנטיס או אל דוראדו, הייתה אוטופיה בדיונית, מקום שבו הבטלה והזלילה הם העיסוק העיקרי. לפי שיר צרפתי מן המאה השלוש עשרה, הייתה זו:
בספרות מאוחרת יותר שימשו תיאורים דמויי אלו של "ארץ העוגות" לא כחלום אוטופי מתוק אלא כסוג של אזהרה מוסרית, מפני עצלות, זללנות ובטלנות, במיוחד כלפי ילדים שנחשבו נוטים לכך במיוחד. כך, בסיפור "הנזל וגרטל" ביתה של המכשפה העשוי ממתקים וסוכר הוא פיתוי שאחריתו אסון, ואילו "הר הממתקים" שאחריו נוהה פינוקיו ב"פינוקיו" הופך מגן שעשועים שבו כל אחד מקבל לפי צרכיו ורצונו, לממלכת עבדות בה המתפתים לחלום המתוק הופכים אט-אט לחמורים, ומשתעבדים לנוגשי העבדים.
בספרו "שלושים וחמישה במאי" מתאר אריך קסטנר את ארץ העצלנים: ארץ בה המזון זמין לכל דורש. לקראת סוף חייהם הופכים התושבים שמנים כל כך, עד שקשה להם לזוז כדי לאכול, והם ניזונים מכדורים כדי לחסוך את הטרחה שבאכילה. שתי גרסאות ישראליות לארץ העוגות הן "ארץ פומפורנל", של גלעדה לב (1970; לחן: דפנה אילת, ביצוע: שלמה ארצי) בה מתוארת הארץ כמקום בו "בחנויות קונים צעצועים בלי לשלם/ בובה גדולה או נדנדה או חיל צבא שלם/ וסוכריות צבעוניות על העצים גדלות/ אוכלים בלי סוף והשיניים לא מתקלקלות"; והארץ הדמיונית המתוארת ב"כל מה שהיה (כמעט) וכל מה שקרה (אולי) לקרשינדו ולי" של דבורה עומר (1970), בה ילדים חיים ללא הורים ויכולים לאכול ממתקים ללא הגבלה.
מדרסה (פירושונים)
{{פירושונים| מקומות:
ראו גם
מדרשה }}
הטייסת הטקטית המיוחדת ה-24
הטייסת הטקטית המיוחדת ה-24 (24th Special Tactics Squadron) היא יחידה מיוחדת בכוחות המבצעים המיוחדים של ארצות הברית המהווה את המרכיב הקרקעי של פעילות חיל האוויר בפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים (JSOC) לצד המרכיב היבשתי - כוח דלתא, והמרכיב הימי - צוות שש (ST6 - DEVGRU). מפקדת הטייסת ממוקמת בשדה פופ, צפון קרוליינה בכפיפות לכנף מבצעים מיוחדים ה-24.
יעוד
הטייסת מורכבת מלוחמים בעלי התמחויות טקטיות מיוחדות: בקרי קרב, לוחמי חילוץ, סיירי מודיעין ובקרי אוויר טקטים המצוותים למבצעי ה-ST6 וכוח דלתא. תפקידם לתאם את הסיוע האווירי ובכלל זה סיוע אווירי קרוב, אספקה בהיטס, טיפול בנפגעים וחילוץ קרבי.
הם מאומנים לביצוע מבצעים חשאיים כגון פשיטות קומנדו, מלחמה בטרור, הגנה מפני התקוממות, השתלטות וחילוץ בני ערובה וסיור מיוחד.
היסטוריה ופעולות מיוחדות
הטייסת הטקטית המיוחדת ה-24 (24th STS) נוסדה בשנת 1980. הטייסת השתתפה בפלישת ארצות הברית לפנמה ב -1989. ה-STS ה-24 שולבו במסגרת כוח המשימה של פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים במהלך מבצע "שיקום התקווה" ( Operation Restore Hope) ב-1993. שם פעלו יחד עם כוח המשימה המאוחדת (UNITAF) שהם כוח רב לאומי המופעל על ידי ארצות הברית, אשר פעל בסומליה בין ה-5 בדצמבר 1992 ל-4 במאי 1993. כוח זה פעל כדי ליישם את החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 794 וליצור סביבה מוגנת לניהול פעולות הומניטריות בחצי הדרומי של המדינה. על מעשיו של אוזר במהלך הקרב על מוגדישו הוענקו לו עיטורים רבים.
בין 15–20 בספטמבר 2000 השתתפו חברי היחידה של ה-STS ה-24 יחד עם הטייסת הטקטית ה-23 המיוחדת בתרגיל הצבאי הקנדי השנתי, תרגיל חיפוש והצלה (SAREX). זו גם הייתה הפעם הראשונה שיחידות טקטיקות מיוחדות השתתפו ב-SAREX. בשנים האחרונות הייתה הטייסת מעורבת מאוד בפעולות הלחימה בעיראק ובאפגניסטן, שם היחידה הייתה חלק מקבוצות כוח המשימה למבצעים מיוחדים. בשנת 2003 אנשי היחידה היו מעורבים בשני מבצעים בשלבים הראשונים של מלחמת עיראק לצד גדוד הסיירים השלישי. הכניסה הראשונה הייתה ב-24 במרץ 2003, סמוך לגבול הסורי בעיר אל-קים העיראקית, שם הם הבטיחו רצועת נחיתה קטנה כדי לאפשר לכוחות הלוחמים באזור להמשיך להחזיק את מקום משימתם. הקפיצה השנייה הייתה יומיים לאחר מכן, ליד חדית'ה, עיראק, שם הם אבטחו את סכר החדית'ה. ב-8 באפריל 2003, נהרג סקוט סאתר ליד תיכרית, עיראק, ההרוג הראשון של חיל האוויר במבצע "חירות עיראק". הוא היה מסופח לצוות מפלגת הסיור (RRD) של הריינג'רס. צוות RRD וסאתר פעלו לצד כוח דלתא, תחת סגן-אלוף פיט בלאבר, ממערב לבגדד. הוטל עליהם להונות את הצבא העיראקי להאמין שהפלישה האמריקנית העיקרית באה מכיוון המערב כדי למנוע מסדאם חוסיין להימלט לסוריה. בסיס חיל האוויר של סאתר בארצות הברית נקרא על שמו. ה-STS ה-24 היה חלק מכוח המשימה של JSOC 145, שמונה ללכוד בכירים בארגון אל-קאעידה כולל מנהיג אל-קאעידה בעיראק, אבו מוסעב אל-זרקאוי, אשר נהרג ביוני 2006. הטייסת איבדה שלושה מחייליה - חיילים מכוחות החילוץ וההצלה, ג 'ון בראון ודניאל זרבה ופקד קרב אנדרו הארוול, בשנת 2011, כאשר המסוק הצ'ינוק (CH-47 שהשימוש העיקרי שלו הוא בשביל תובלה) שבו הם טסו נורה באפגניסטן. כדי לכבד את שלושת חברי STS 24 שמתו בשנת 2011 בנפילת המסוק מדגם צ'ינוק, 8 חברים של פקידי מבצעים מיוחדים של חיל האוויר האמריקאי הידוע גם כ-"AFSOC" צעדו 800 ק"מ מלאקלנד בסיס חיל האוויר, אשר בסן אנטוניו טקסס עד לשדה בהורלברט (hurlburt field) בפלורידה לזכרם.
ראו גם
טייסות טקטיות מיוחדות בחיל האוויר האמריקאי
צהרון מצוי
צהרון מצוי (שם מדעי: Moraea sisyrinchium, בעבר נקרא גם  אירוס מצוי, אחיאירוס מצוי, או אירוס אחר הצוהריים) הוא גאופיט בעל פקעת עטופה בבצל ממשפחת האירוסיים. שמו, צהרון מצוי, ניתן לו מכיוון שכל פרחיו סגורים עד שעות הבוקר המאוחרות ונפתחים בבת אחת בצוהרים. לצמח יש לרוב עד שלושה עלים ירוקים, מרזביים, צרים וארוכים. הפרחים פורחים כל יום פעם אחת ולקראת ערב נסגרים. הצהרון המצוי הוא הנפוץ ביותר בישראל ממשפחת האירוסיים. בארץ ישראל פורח הצהרון המצוי בחודשים פברואר, מרץ ואפריל.
האאד
האאד (או האווד) הוא אזור פורה בקרן אפריקה, שכולל את החלק הצפון-מזרחי של מחוז סומלי שבאתיופיה, וכן חלקים מסומליה. שטחו של האאד אינו מוגדר, על פי כמה מקורות גבולו המזרחי הוא העיר הרר י.מ. לוויס מספק פירוט רב יותר, ומסמן שגבולו הדרומי הוא הרי גוליה והרי אוגו. "הקצוות המזרחיים והצפוניים נכנסים עד לרפובליקת סומליה, בזמן שהמערביות והדרומיות (שיותר מאוחר התאחדו עם אזור אוגדן הסמוך) יצרו חלק ממחוז הררג האתיופי.". אחרי כיבושה של מזרח אפריקה האיטלקית במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית, אזור זה יחד עם אוגדן היווה מוקד סכסוך בין סומליה לאתיופיה.
הבריטים החלו לשלוט באזור ב-1941 כחלק מההסכם האנגלו-אתיופי על מנת לבנות מחדש את אתיופיה אחרי מלחמת העולם השנייה. הבריטים הוסיפו את האזור לקולוניה שלהם סומלילנד הבריטית, אך באופן רשמי האזור היה תחת שליטה אתיופית. אחרי שבריטניה פינתה את האזור בשנת 1954 היא שמרה על נוכחות צבאית בהאאד. הבריטים שמרו על ההשפעה באזור כאשר נתנו לרועים סומלים להיכנס באופן חופשי לאזור האתיופים גינו את הבריטים אך הם טענו שהאזור אינו שייך לאתיופיה אלא היה חלק מסומלילנד האיטלקית.
בשנת 1960 כאשר סומליה הוקמה מאיחודם של סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית היא סירבה להכיר בגבולות שנחתמו בעבר. במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 עימותי גבול שיגרתיים עד אשר זה הגיע לכדי מלחמה, מלחמת אוגדן שבה סומליה הפסידה הפסד צורם ממנו לא התאוששה. נכון ל-2007 הגבול עדיין מתוח, באזור עצמו עמלים קבוצות בדלניות כמו החזית הלאומית לשחרור אוגדן והחזית לשחרור מערב סומליה לשעבר על מנת להסתפח לסומליה או להקים מדינה עצמאית.
פרס המוזיקה של בילבורד לאמן סיבוב ההופעות המוביל
פרס המוזיקה של בילבורד לאמן סיבוב ההופעות המוביל הוא פרס המוענק מאז שנת 2011. להקת הרוק U2 היא שיאנית הזכיות בקטגוריה.
זכיות
3 זכיות
פרארי S 195
"פרארי S 195" (באיטלקית: Ferrari 195 S, קרויה גם: Ferrari 195 Sport) היא מכונית ספורט אשר נבנתה כמכונית מרוץ, מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט והמרוץ האיטלקית פרארי אשר יוצרה בשנת 1950.
"פרארי S 195" הוצגה במרוץ "ג'ירו די סיציליה" (Giro di Sicilia) ב-2 באפריל 1950, הדגם היה דומה לדגם של "פררי 166 MM" שהשתתפה גם באותו מרוץ. שתי המכוניות, אחת פתוחה ואחת קופה סגורה, חלקו את בסיס הגלגלים של 2,250 מ"מ.
I Do Not Hook Up
I Do Not Hook Up (בעברית: אני לא מתחבר/ה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קלי קלרקסון, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, All I Ever Wanted. השיר יצא לאור ב-14 באפריל 2009, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-20 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קייטי פרי, ביחד עם גרג וולס וקארה דיוגוארדי והופק על ידי הווארד בנסון. איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי העניק לשיר את תואר הזהב על מכירות של למעלה מ-35,000 עותקים במדינה.
הדוכסות הגדולה של פרנקפורט
הדוכסות הגדולה של פרנקפורט (בגרמנית: Großherzogtum Frankfurt) הייתה מדינת לוויין של צרפת בתחומי הקונפדרציה של הריין, שכללה חלק ניכר מהשטחים של נסיכות הבוחר ממיינץ לשעבר יחד עם העיר החופשית פרנקפורט, ופורקה לאחר תבוסת נפוליאון בקרב לייפציג.
היסטוריה
פרנקפורט איבדה את מעמדה כעיר קיסרית חופשית בשנת 1806, עם פירוקה של האימפריה הרומית הקדושה. העיר הוענקה לארכיבישוף הקודם של מיינץ,, והפכה לנסיכות פרנקפורט. בשנת 1810 נאלץ פון דלברג לוותר על נסיכות רגנסבורג לטובת ממלכת בוואריה, ובעקבות כך צירף את השטחים שהיו בחזקתו ליצירת הדוכסות הגדולה של פרנקפורט.
הדוכסות כללה את העיר פרנקפורט, נסיכות אשפנבורג, נסיכות נסאו-אורנז'-פולדה, רוזנות הנאו, ורוזנות וצלאר, ובירתה הייתה העיר אשפנבורג.
על אף שהדוכסות הייתה בשליטת פון דלברג, השטח למעשה נשלט על ידי נציבים צרפתים. על פי חוקת הדוכסות הגדולה, לאחר מותו של פון דלברג, המדינה תעבור לשליטת אז'ן דה בוארנה.
ב-26 באוקטובר 1813 לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב לייפציג, עברה הדוכסות לשליטת אז'ן דה בוארנה. בדצמבר 1813 פורקה הדוכסות הגדולה, לאחר שנכבשה על ידי כוחות בעלות הברית. בעוד העיר פרנקפורט חזרה להיות עיר חופשית, רוב שטחה של הדוכסות הגדולה סופח לממלכת בוואריה.
חצ'קר
חצ'קר (בארמנית: խաչքար, צלב אבן; חַצ' – צלב, קַר – אבן) הוא מצבת זיכרון מגולפת שבמרכזה סימן הצלב מוקף בעיטורים. החצ'קר ייחודי לארמנים ומסמל את הזהות הלאומית והדתית הארמנית.
מאפיינים צורניים ורעיוניים
החצ'קרים העתיקים סותתו באבן מקומית, טוף געשי או בזלת, המסלע הנפוץ בחבלי ארמניה ההיסטורית. התצורה הכללית של רבבות החצ'קרים המוכרים דוֹמָה, אך אין בהם שניים זהים. כמו כן ניכרים הבדלים סגנוניים בין חצ'קרים מתקופות שונות.
רוב החצ'קרים הארמנים ההיסטוריים אינם קרוסיפיקסים, שכן ההשקפה הכריסטולוגית בנצרות הארמנית מדגישה את טבעו האלוהי של ישו. הצלב הארמני הוא דימוי של "עץ החיים" ככוח מחייה ומְחדֵש, ולא כמכשיר העינויים והמוות של ישו הגשמי.
החצ'קרים שבהם מתוארת דמות ישו הצלוב מופיעים רק מסוף המאה ה-13 והם מיוחסים להשפעה לטינית. חצ'קרים מטיפוס זה נקראים "אמנפּר'קיץ'" (Amenaprkich, בארמנית: Ամէնափրկիչ, "מושיע הכול").
החצ'קרים נוצרו לגאולת נשמתם של בני האדם, חיים ומתים כאחד, והם מוצבים על פי רוב באתרי קבורה. יש חצ'קרים שהוגשו כמנחות ונקבעו בקירות של מנזרים וכנסיות, יש חצ'קרים שהוקמו לציון ניצחון צבאי או לייסוד כנסייה ויש שנוצרו לשמש כסגולה בפני אסונות טבע. החצ'קרים נגישים לכול מעצם הצבתם בשטחים פתוחים.
היסטוריה ותפוצה
החצ'קרים נמצאים ביישובים ובבתי קברות עתיקים, בצומתי דרכים וברום גבעות, סמוך לנהרות ולגשרים ובמתחמי מנזרים וכנסיות. תפוצתם העיקרית של החצ'קרים היא ברמות ארמניה, בגבולות ארמניה, גאורגיה, מזרח טורקיה, אזרבייג'ן ואיראן, במרחבים שבהם השתרעה ארמניה ההיסטורית. חצ'קרים נוצרו גם במרכזי הפזורה הארמנית וניתן למצוא כאלה בצפון הקווקז, על גדות הוולגה, בקרים, במולדובה ובקרפטים כמו גם בסוריה ובארץ ישראל. בדורות האחרונים חוזרים ויוצרים חצ'קרים חדשים בדגמים המסורתיים באבן המצויה במקומותיהם. רובם משמשים כאנדרטות לרצח העם הארמני.
החצ'קרים באתריהם ההיסטוריים בגבולות טורקיה נהרסו מאז הטבח בארמנים, וברובם לא תועדו. בשנים 1998–2005 בוצע הרס מקיף במצבות בית הקברות הארמני סמוך לג'ולפה בנחצ'יבאן שבאזרבייג'ן. הריכוז הגדול ביותר של חצ'קרים נמצא בבית הקברות נוראדוס, ממערב לימת סוואן.
מתוך הכרה בתפקיד שממלאים החצ'קרים בתרבות הארמנית נכללים מאפייניהם, בעיקר הסִמליות הטבועה בהם, מאז 2010 ברשימת מורשת תרבותית בלתי מוחשית של אונסק"ו.
ישיבת המתמידים
ישיבת המתמידים, ובשמה הרשמי קהל עדת ירושלים, היא קהילה חרדית שמרכזה בירושלים, המורכבת מבני היישוב הישן שאינם משתייכים לעדה החרדית.
מנהיג הקהילה היה הרב לייב מינצברג עד לפטירתו באוקטובר 2018. מאז ממלא את מקומו בנו, הרב ברוך מרדכי מינצברג.
הישיבה הגדולה "תורת השם" שוכנת במרכז הקהילה ברחוב מנחת יצחק בקריית בעלזא בירושלים. הישיבה הקטנה "אור התלמוד" שוכנת בביתר עילית, ורשת תלמודי התורה "צאן קדשים" בבית שמש וביתר עילית.
היסטוריה
ראשיתה של הקהילה במסגרת ערב לימודית וחברתית, שהוקמה בשנת 1949 על ידי הרב יוסף אייכלר עבור בני נוער חרדיים מהיישוב הישן, במטרה להתמודד עם רפיון רוחני ואף יציאה בשאלה בקרב אותם בני נוער, שנגרמו בשל חוסר תעסוקה ובשל התגייסות לצה"ל (וקודם לכן גם גיוס לארגוני המחתרת). שמה של המסגרת היה ישיבת המתמידים.
מייסדי ישיבת המתמידים היו הרב חיים אורי רוזנברג והרב יוסף אייכלר, והאחרון ניהל אותה בשנותיה הראשונות. המנהיג הרוחני הראשון של הקהילה היה הרב אברהם לייב קליין. יחד עמו עמדו בראש ההנהגה הרב אשר לוסטיגמן והרב לייב מינצברג. בהמשך, החל מינצברג לשמש כמנהיג הקהילה. הוא שינה את הקהילה ממסגרת לבני העיר ירושלים לדרך בה הוליך את בני הקהילה, תוך ניתוקם מהשמרנות של אנשי היישוב הישן, עליהם נמנו עד אז. כן הכניס לקהילה את שיטתו הלימודית, המבוססת על סגנון הלמדנות של ישיבות ליטא יחד עם שיטת היישוב הישן בירושלים. כמו כן עסק הרב מינצברג בלימוד טעמי מצוות ותנ"ך. הוא דגל בחינוך באמצעות הסברה ובדרכי נועם ולא באמצעי ענישה, גישה חינוכית שהייתה שונה מהמקובל בקרב בני היישוב הישן.
ב-1995 שינתה הקהילה את שמה ל"קהל עדת ירושלים", כפי שמופיע בלוגו הרשמי שלה, אם כי בציבור היא עדיין מכונה בשמה הישן – "המתמידים".
בט"ז חשון תשע"ט, 25 באוקטובר 2018, נפטר הרב לייב מינצברג, בגיל 75. לממלא מקומו מונה בנו, הרב ברוך מרדכי מינצברג.
הקהילה ומוסדותיה
מלבד המרכז בירושלים, לקבוצה קהילות בבית שמש, ביתר עילית, מודיעין עילית (נוסדה ב-2008) וטבריה (נוסדה ב-2018). הקהילה מחזיקה כוללי אברכים ובתי כנסיות בערים אלה, וכן מוסדות חינוך לגילאים שונים, בהם הישיבה הגדולה "תורת ה'", הישיבה לצעירים "אור התלמוד" בראשות הרב נפתלי אייזנשטיין בביתר עילית, ותלמודי תורה "צאן קדשים" בבית שמש ובביתר עילית.
הדפסת ספרי הרב לייב מינצברג, הנקראים "בן מלך", מומנה על ידי תלמידו הרב דוד אהרן סופר.
הקהילה פרסמה תקופה ארוכה עלון דו שבועי בשם "תורה ודעת" העוסק בפרשת השבוע, שיחות מוסר ועוד, ואוגד לספר מדי שנה. עד עתה יצאו לאור 6 כרכים. היא מוציאה עלון שבועי בשם "לוח מתמידים" המסקר את הפעילות במוסדות הקהילה. כמו כן מוציאה הקהילה קובצי מאמרים בהלכה ובאגדה בשם "מאורות ירושלים" ואת סדרת הספרים "בן מלך" מאת הרב מינצברג במימון תלמידו הרב דוד אהרן סופר מחבר הלוח שנה עיתים לבינה.
הקהילה עורכת מדי שנה בסמוך לכ"א באדר, יום ייסוד הישיבה, מסיבה מרכזית. עוד מקיימת הקהילה משנת 1977 מדי שנה 'שבת התאחדות' במירון בשבת פרשת 'לך-לך', בהשתתפות מאות חברי הקהילה. השבת כוללת כשמונה שעות של שיעורים מאת הרב מינצברג. במוצאי שבת מתקיימים טקסי "חלאקה" במקום, בליווי תזמורת.
רבנים בולטים בקהילה הם הרב יוסף הירשמן - ראש ישיבת שומרי החומות, הרב מאיר סירוטה (מו"צ), הרב משה שיינברגר, הרב צבי ריבלין (מו"צ) הרב בן ציון גוטפרב והרב מיכל לוצקין מראשי הישיבה והרב יעקב פרידמן (מו"צ).
הקהילה מזוהה עם סיעת שלומי אמונים.
בחג הפסח תשע"ו מינה הרב מינצברג את בנו הרב מרדכי לרב בית הכנסת של הקהילה בשכונת התמר בביתר עילית, ואת הרב יהודה קליין לרב בית הכנסת של הקהילה בשכונת הדקל בעיר. הרב משה שיינברגר הוא רב בית הכנסת בשכונת הגפן שם. בבית שמש מונה הרב חיים הלוי חזן לרב בית הכנסת בשכונת נחלה ומנוחה, ברמת בית שמש מונה הרב חיים יוסף מינצברג (מו"ץ) ובשכונת חפציבה מונה גיסו הרב אברהם ברנד. בשנת תשע"ח מונה הרב מנדל פרוש לרב הקהילות מודיעין עילית וגרין פארק. בשנת תשפ"א מינה רב הקהילה הגרב"מ מינצברג את הרב מיכל לוצקין (מכהן כר"מ בישי"ג של הקהילה) לרב הקהילה ברמת בית שמש ג'2
פרשת הזיופים
ב-21 בנובמבר 2010 פשטה משטרת ישראל על משרדי המוסדות ועצרה כמה מחברי ההנהלה בחשד לדיווחי שווא למשרד הדתות. אחד מן העצורים היה הרב הירשמן, חתנו של המנהיג הרב לייב מינצברג. בעקבות כך הוחלפו חלק מחברי ההנהלה, והרב מינצברג הגביר את מעורבותו בניהול ושיקום המוסדות. אחד הצעדים שהוביל, פיטורי הירשמן, הוביל לקרע בקהילה ופרישת רבים ממנה, בהם הרב חיים מן ההר. בנובמבר 2012 הוגש כתב אישום נגד חברי ההנהלה המעורבים בגין קבלת דבר במרמה, זיוף מסמכים, שיבוש הליכי חקירה והטרדת עד. בנובמבר 2016 צירפה המדינה גם תביעה כספית להשבת כ-52 מיליון ש"ח שהוצאו במרמה. ב-7 במאי 2018 הרשיע בית משפט המחוזי בירושלים את הנאשמים בעבירות של זיוף, מרמה, הלבנת הון, שיבוש הליכים והטרדת עד. ב-24 בינואר 2019 גזר בית המשפט על הנאשמים עונש מאסר בפועל של בין שנה לחמש שנים, וכן הוציא צו חילוט על ארבעה ממבני הקהילה.
הסכסוך עם העדה החרדית
ישיבת המתמידים נחשבה בתחילה כחלק מהמסגרת הקהילתית והאידאולוגית של העדה החרדית. בחודש חשוון ה'תשנ"ה - נובמבר 1994, חדל רשמית הקשר בין שני הגופים, לאחר שעיריית ירושלים הקצתה מגרש בשכונת רוממה לבניית בית הכנסת המרכזי של הקהילה. הדבר התקבל בקרב אנשי העדה החרדית כסטייה מעקרונותיה, המתנגדים לכל שיתוף פעולה עם הממסד "הציוני". בעקבות כך קמו שתי קהילות של פורשי המתמידים, בשם "תפארת ירושלים" ו"אנשי ירושלים".
בשנת 2001 הוציאו הקנאים מתוך העדה החרדית חוברת בשם "כאבה של ירושלים", ובה ציטוטים שבהם הרב מינצברג מזלזל לכאורה ברבנים שונים ובשיטת לימודם. עם זאת, חלק מרבני הבד"צ של העדה החרדית ממשיכים לקיים קשר עם הקהילה ועם הרב מינצברג עצמו.
ניתוח בריאטרי
מקור השם במילה היוונית "בארוס" שמשמעותה כובד או עומס.
הקריטריונים לניתוח בריאטרי
הקריטריונים המקובלים לניתוח בריאטרי כיום הם מטופלים עם ערך מדד מסת גוף (BMI) מעל 40 או מטופלים עם ערך BMI מעל 35 הסובלים מתחלואות הקשורות בהשמנה: סוכרת, יתר לחץ דם, עודף שומנים בדם, תשניק נשימה בשינה, מחלת לב, קוצר נשימה, כאבי גב, כאבים בפרקי הברכיים, הפרעה בפוריות.
סוגי הניתוחים הבריאטריים
מספר ניתוחים להורדה במשקל פותחו במהלך 50 השנים האחרונות:
בעשור האחרון, השימוש בטכניקה לפרוסקופית (זְעֵיר פולשנית) בניתוחים בריאטריים הוריד משמעותית את התחלואה שלאחר הניתוח. כמו כן ישנה עלייה משמעותית בעניין שהציבור מגלה בטיפול הכירורגי בהשמנת יתר.
הצרת קיבה בטבעת
הצרת קיבה מבוצעת באופן לפרוסקופי. בניתוח זה מתקינים טבעת מתכווננת סביב החלק העליון של הקיבה. באופן זה נוצר כיס קיבה קטן בנפח 20 סמ"ק ומעבר צר אל עבר החלק הגדול של הקיבה. כ-6 שבועות לאחר הניתוח מנפחים את הטבעת באמצעות הזלפת נוזל דרך מאגר תת-עורי המחובר אל הטבעת. באופן זה ניתן להדק את הטבעת ולהקטין את קוטר המעבר. על ידי הוצאת נוזל מהמאגר ניתן לשחרר את הטבעת ולהגדיל את המעבר דרכה. הוספת הנוזל או הוצאתו מבוצעת במרפאה או תחת שיקוף ברנטגן ואינה מצריכה הרדמה.
התקנת הטבעת בניתוח הצרת קיבה יוצרת תחושת שובע מוקדמת ומסייעת בהקטנת כמות המזון הנצרך. המטופלים חשים באופן טבעי פחות צורך לאכול. כל המזון מעוכל לאחר מכן באופן דומה למצב שלפני הניתוח. אין שינוי בתפקוד מערכת העיכול. הירידה במשקל מושגת מכך שיש ירידה משמעותית בצריכת מזון עקב הרגשת שובע לאחר אכילת כמויות מזון קטנות מאוד.
בהתקנת הטבעת סביב הקיבה לא מבצעים כל חיתוך או הסרה של חלק מהקיבה וכמו כן אין חיבור בין הקיבה למעיים כך שלמעשה נמנעים מירב הסיכונים המיוחסים לניתוחים הבריאטריים. הניתוח מבוצע באופן לפרוסקופי עם היתרונות של החלמה מהירה, פחות כאבים באופן משמעותי, צלקות זעירות עם תוצאה אסתטית יפה. הטבעת ניתנת לכוונון ולפיכך ניתן להתאים את קוטרה לכל מטופל מבלי להזדקק לניתוח נוסף. הוצאת כל הנוזל מהטבעת מנטרלת את האפקט שלה כך שניתן לבטל את הניתוח מבלי לנתח בשנית. אין בניתוח זה אלמנט של תת-ספיגה והסיכון הניתוחי מופחת.
בניתוח הצרת קיבה החיסרון המשמעותי הוא שניתן "לרמות" את הניתוח על ידי צריכה עודפת של מזונות רכים עתירי קלוריות כמו שוקולד או גלידה, העוברים בקלות דרך הטבעת. כמו כן תיתכן החלקה של הטבעת, מצב שמחייב ניתוח לפרוסקופי חוזר להשבת הטבעת למקומה. החלקה של הטבעת קורית בפחות מ־5% מהמנותחים ומופיעה לרוב לאחר הקאות ממושכות. כדי להימנע מהקאות יש לווסת את קוטר הטבעת – פעולה שמבוצעת על ידי הרופא המנתח. חשוב ללעוס היטב את האוכל ולאכול בנחת. לאחר ניתוח הצרת קיבה יש להקדיש כחצי שעה ולעיתים יותר לכל ארוחה, שכן כיס הקיבה קטן וגם המעבר אל שאר הקיבה צר. אכילה מהירה מדי או בליעה של מזון ללא לעיסה מספקת תסתום את הטבעת ותביא לתחושת צרבת, בחילה, ואף להקאה. לאחר הניתוח חשוב ליטול מולטי-ויטמינים בצורת טבליות למציצה, כדי למנוע חוסרים. חשוב לעסוק בפעילות גופנית, המסייעת לחיזוק השרירים ולשמירה על המשקל.
תהליך הירידה במשקל הוא איטי והדרגתי ונמשך שנתיים ויותר. לעיתים ישנה התייצבות של המשקל לתקופה של חודש עם ירידת מדרגה נוספת לאחר מכן. אם נצפית התייצבות במשקל או עליית משקל ומרגישים שוב רעב ניתן לנפח את הטבעת ולהביא להידוקה. השבת תחושת השובע מלמדת שהטבעת הדוקה דיה ובדרך כלל תהיה ירידה נוספת במשקל.
לעיתים הטבעת הדוקה יתר על המידה ואינה מאפשרת תזונה נאותה. במצב זה יוכלו החולים לשתות ויש סכנה שיעברו לצריכת קלוריות בשתייה. הפתרון הוא לא מעבר לשתיית מילקשייקים שיגרמו בטווח הארוך לעלייה במשקל, אלא הוצאת מעט נוזל מהטבעת על ידי פעולה פשוטה המבוצעת על ידי הרופא המנתח במרפאה או תחת שיקוף ברנטגן. חזרה לתזונה מאוזנת והימנעות ממשקאות בעלי ערך קלורי גבוה תביא לירידה נוספת במשקל בחולים אלו.
לאחר הצרת קיבה יש לרסק כל כדור או ליטול את התרופה כנוזל. עם הירידה במשקל נצפים ריפוי מלא או שיפור משמעותי במחלות הנלוות. לפיכך יש צורך להישאר במעקב רופא המשפחה כדי להפחית בהדרגה את הטיפול התרופתי ולהתאימו למצב החדש. בשלבים הראשונים של ההרזיה נמצא הגוף במצב הרעבה ולפיכך מומלץ לא להיכנס להיריון בתקופה זו.
שרוול קיבה
אחד הניתוחים הלפרוסקופיים החדשים לטיפול בהשמנת יתר הוא שרוול קיבה. מדובר בניתוח המקטין את הקיבה לנפח של כ-50 סמ"ק ואינו משנה את שאר מערכת העיכול, ומכאן שאין בו את חסרונות הניתוחים המשרים תת-ספיגה במעי. בניתוח שרוול קיבה מסיר המנתח כ-75% מנפח הקיבה ויוצר קיבה חדשה בצורת צינור המשכי לוושט, המבוסס על העקומה הקטנה של הקיבה.
בניתוח לא מבוצעת השקה של מעי וכך נמנע הסיכון לדלף ולהיצרות או כיב בהשקה. הניתוח מתבצע באופן לפרוסקופי באמצעות חתכים קטנים בעור כך שהתוצאה הקוסמטית טובה ונמנעים סיבוכים של זיהום פצע ושל הופעת בקע בצלקת הניתוחית. גם הכאבים מופחתים באופן משמעותי בהשוואה לניתוחים פתוחים ונצפית חזרה מהירה לאורח חיים רגיל ולמעגל העבודה.
מעקף קיבה
ניתוח מעקף קיבה משלב אלמנט רסטריקטיבי, הקטנת נפח הקיבה, ואלמנט של תת-ספיגה. בניתוח זה, המבוצע בגישה זְעֵיר פולשנית, יוצר המנתח כיס קיבה קטן בנפח של כ-30 סמ"ק ומחבר אותו ישירות למעי הדק תוך מעקף של יתרת הקיבה.
מעקף קיבה מביא לירידה של עד 60%–70% מעודף המשקל. הירידה במשקל, עיקרה עקב מנות קטנות מאוד של מזון בכל ארוחה. עם זאת, מרגיש המנותח כבר ביום שלאחר הניתוח תחושה של שובע עקב שינוי הורמונלי שנוצר בגוף בעקבות מעקף הקיבה. יש להישמע לתחושת השובע ולהקפיד על ארוחות קטנות ומזינות ועל נטילת תוספי מזון וויטמינים.
מעקף קיבה הוא הניתוח הנפוץ ביותר בארצות הברית והוכח כי הירידה במשקל לאחריו נשמרת לאורך שנים רבות. ניתוח מעקף קיבה החל לצבור פופולריות גם בישראל. במעקף קיבה ישנו מעבר מהיר של האוכל אל המעי הדק. מעבר של אוכל מרוכז מאוד, לדוגמה אוכל מאוד מתוק, יכול לגרום בכ 10% מהמנותחים ל"תסמונת ההצפה". מדובר בהופעת כאב בטן עוויתי, הזעה, פעמת וחולשה שמופיעים בסמוך לאכילת סוכרים מרוכזים. כדי למנוע תחושות אלו יש להימנע מאכילת מתוקים מרוכזים.
לאחר ניתוח מעקף קיבה, אם מופיעים כאב בטן או הקאה חוזרת, יש להתייעץ עם הרופא המנתח, כדי לשלול או לטפל באחת מהבעיות שתיתכנה לאחר הניתוח: כיב בהשקה, או בקע פנימי. לאחר הניתוח חשוב להקפיד על נטילת מולטי-ויטמינים, ויטמין B12 וסידן לכל החיים ולבצע אחת לחצי שנה בדיקות דם. נשים בגיל הפוריות נזקקות לעיתים גם לתוספת של ברזל וחומצה פולית על פי רמתם בדם.
היתרונות הבולטים של מעקף קיבה הם ירידה טובה במשקל, והאפשרות לבצע את הניתוח באופן זְעֵיר פולשני. הניתוח מבוצע דרך 5–6 חתכים זעירים ולפיכך התוצאות הקוסמטיות יפות, יש פחות כאבים וניתן לחזור במהירות לפעילות רגילה. כמו כן נמנעים סיבוכי הניתוחים הפתוחים כמו זיהום פצע הניתוח או הופעת בקע בצלקת.
מעקף תריסריון
מעקף תריסריון (Duodenal Switch) הוא ניתוח שפותח בארצות הברית ב-1988 על ידי ד"ר הס ונכנס לשימוש בארצות הברית ובאירופה כפתרון כירורגי לחולים עם השמנת יתר חולנית.
במעקף תריסריון מקטינים את נפח הקיבה וכן מבצעים מעקף של התריסריון ומחצית המעי הדק. את הקיבה מקטינים לנפח של 100 סמ"ק. כיס הקיבה גדול מזה שיוצרים בניתוחים אחרים, כמו הצרת קיבה או מעקף קיבה, והחולים נהנים מהאפשרות לאכול כמות גדולה יותר בארוחה. השוער של הקיבה נשמר וכך מתאפשר עיכול טוב יותר בתוך הקיבה. החולים יכולים גם לאכול בשר אדום, שמצריך פעולת עיכול אינטנסיבית בקיבה. לאחר מכן עובר האוכל בנתיב אחד ומיצי התריסריון, המרה ואנזימי הלבלב זורמים בנתיב שני. שני הנתיבים מתאחדים לדרך משותפת של 75 ס"מ לפני הגיעם למעי הגס. בדרך משותפת וקצרה זו מתרחש רוב תהליך העיכול והספיגה ובאופן זה מצטמצמת ספיגת הקלוריות ובעיקר ספיגת השומנים, שכדי לסופגם במעי יש צורך במגע עם מיצי מרה.
שמירת שוער הקיבה מאפשרת מצד אחד עיכול וערבול מיטביים בקיבה ומאידך מונעת את תסמונת ההצפה, שמתקיימת בחלק מהחולים לאחר ניתוח מעקף קיבה, עקב המעבר המהיר של אוכל מרוכז למעי. הסרת חלק גדול מהקיבה מורידה משמעותית את רמת הורמון הרעב גרלין, המופרש בקיבה, וכך מרגיש המנותח תחושת שובע מהירה לאחר מנות קטנות של מזון. הירידה במשקל מושגת בניתוח מעקף תריסריון בשני מנגנונים: המנגנון הרסטריקטיבי – על ידי הקטנת נפח הקיבה, ומנגנון תת-ספיגה במעי, שהוא העיקרי.
במעקף תריסריון יורדים החולים עד 70%–80% מעודף המשקל. הירידה איטית ונמשכת לאורך שנתיים ויותר. לאחר הניתוח יש צורך בנטילת ויטמינים ובמיוחד ויטמינים מסיסי שומן: A, D, E, K למשך כל החיים וכן להקפיד על תזונה של 80 גרם חלבון ליום. בדרך כלל אין צורך בתוספת ויטמין B12 וברזל. חוסר ספיגה של שומנים במעי עלול להביא ליציאות שלשוליות, אולם מרבית החולים מדווחים על לא יותר מ-3 יציאות ליום.
הניתוח אינו מתאים לחולים צמחוניים וטבעוניים שאינם צורכים בשר, ביצים ומוצרי חלב וכן אינו מתאים לחולים הסובלים מדלקת מעיים כגון מחלת קרון או קוליטיס כיבית. מאידך אנשים שאוכלים בשר דרך קבע ייהנו מאוד מניתוח זה כי כמות האוכל בארוחה גדולה יותר. הירידה במשקל נשמרת לאורך שנים. יש צורך בבדיקות דם ומעקב רפואי מדי חצי שנה בשנתיים הראשונות ומדי שנה לאחר מכן. אנשים הסובלים מאבנים בכיס המרה, מומלץ להסיר את כיס המרה שלהם במהלך הניתוח, כדי להימנע מניתוח נוסף עקב סיבוכי אבני כיס מרה בהמשך הדרך.
כמו בכל ניתוח בריאטרי לטיפול בהשמנת יתר, גם לאחר ניתוח זה נִצפה שיפור משמעותי ואף ריפוי מלא של מחלות נלוות כגון סוכרת ויתר לחץ דם. לפיכך על החולים להתייעץ עם רופא המשפחה ולהוריד בהדרגה את מינון התרופות שהם נוטלים באופן קבוע. בחולים עם BMI מעל 50 ומחלות נלוות קשות, שמגבירות את סיכוני הניתוח, ניתן לבצע את הניתוח בשני שלבים. בשלב הראשון מבוצע שרוול קיבה באופן זְעֵיר פולשני ולאחר כשנה כשהמשקל ירד ומחלות הרקע השתפרו ניתן להשלים את מעקף התריסריון. ביצוע הניתוח בשני שלבים בחולים אלו מוריד משמעותית את סיכוני הניתוח.
מעקף תריסריון בעזרת שרוול
שיטה חדשה לטיפול בחולי עם השמנת יתר וסוכרת סוג 2 היא על ידי החדרה לתריסריון ולתחילת המעי הדק של שרוול Endobarrier העשוי מפולימר דקיק ובלתי חדיר, באורך 60 ס"מ בעזרת גסטרוסקופ. בצורה זו נמנעת ספיגת המזון בתריסריון והוא ממשיך ישירות מהקיבה למעיים. הניסיון שנצבר עד כה בעולם הראה ירידה משמעותית ב-HbA1C וירידה ממוצעת של 16% במשקל הגוף. לאחר שנה מוצא השרוול אבל עם המשך הטיפול הדיאטטי מושג שינוי במהלך המחלה. חלק מהמטופלים שאיבדו את האמון ביכולתם לרזות ולאזן את הסוכרת שלהם מתעודדים ומסוגלים להמשיך את הטיפול בכוחות עצמם.
טיפול זה מבוצע במספר מרכזים בישראל ואינו כלול בסל הבריאות.
מיני מעקף קיבה
בשנים האחרונות מוצע סוג חדש של ניתוחים בריאטריים – מיני מעקף קיבה, או מעקף קיבה בהשקה אחת. ניתוח זה משלב את היתרונות של שתי המגמות העיקריות בניתוחים הבריאטריים – הגבלת צריכת המזון והגבלת הספיגה תוך הפחתה של תופעות הלוואי והסיבוכים. בניתוח מיני מעקף קיבה יוצרים מהקיבה כיס בצורת צינור דק ומחברים אותו בצידו בהשקה אחת אל לולאת מעי בצורת אומגה באורך כ-150 ס"מ. לולאת המעי ארוכה יחסית למעקף הקיבה הרגיל. כיוון שההליך הכירורגי פשוט יותר, ניתן להשיג את היתרונות ארוכי הטווח של ניתוח המעקף, ובעת ובעונה אחת להקטין את הסיבוכים בניתוח. צורה זו של השקה מאפשרת גם היפוך של הניתוח ביתר קלות, אם נדרשת פעולה כזאת. שיטה זו של מיני מעקף קיבה תוארה לראשונה על ידי ד"ר רוטלדג' ונמצאת בשימוש קליני מעל 15 שנה. בעבודתו מוצגים 1,274 מקרים שבהם הושגה ירידה ממוצעת של 77% מעודף המשקל שנתיים לאחר הניתוח. אחוז הסיבוכים היה 5.2%, אחוז התמותה 0.08%, וזמן הניתוח הממוצע היה כשעה.
מחקר
באוקטובר 2004 פורסם ב Journal of the American Medical Association מחקר מקיף (Meta-analysis) הסוקר את כל המחקרים שבוצעו בשנים האחרונות, שמטרתו לקבוע את השפעת הטיפול הניתוחי על מידת הירידה במשקל, על התמותה הסב-ניתוחית ועל ארבעה סיבוכים עיקריים של השמנת יתר: סוכרת, היפרליפידמיה, יתר לחץ-דם ודום נשימה בשינה. המאמר סקר תוצאות של 136 מחקרים, שכללו 22,094 חולים שנותחו כטיפול במחלתם. היו 19% גברים ו-72.6% נשים (המין לא דווח ב 8% מהחולים), והגיל הממוצע היה 39 שנים. ה-BMI ההתחלתי שחושב עבור 16,944 חולים היה 46.9 בממוצע.
התוצאות בעקבות הניתוח מבחינת הירידה במשקל: כלל החולים איבדו בממוצע: 61.2% ממשקלם העודף, החולים שעברו הצרת קיבה עם טבעת איבדו בממוצע 47.5% ממשקלם העודף, החולים שעברו מעקף קיבה איבדו בממוצע 61.6% ממשקלם העודף, החולים שעברו גסטרופלסטיה איבדו בממוצע 68.2% ממשקלם העודף, החולים שעברו מעקף תריסריון איבדו בממוצע 70.1% ממשקלם העודף.
ההשפעה על תחלואות נוספות: לאחר הניתוח ב-76.8% מהחולים ערכי הסוכר חזרו להיות תקינים וב-86% היה שיפור בסוכרת. שיפור בהיפרליפידמיה נצפה בכ-70% מהחולים. 61.7% החלימו מיתר לחץ-הדם ממנו סבלו וב-78.5% יתר לחץ-הדם השתפר. 85.7% מהחולים החלימו מדום נשימה בשינה ואצל 83.6% מהחולים מצב זה השתפר.
רענן נעים
רענן נעים (31 בדצמבר 1935 - 7 בספטמבר 2009) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת העשירית מטעם המערך.
ביוגרפיה
נעים נולד בבנגזי שבלוב ועלה לישראל בשנת 1949. בשנות לימודיו התחנך בכפר הנוער בן שמן, במוסד עליית הנוער בנווה ים, בקיבוץ תל יוסף ובבית ברל. לאחר מכן החל לעבוד בחקלאות והיה מדריך פועלים במושב העולים ספסופה.
נעים היה ממייסדי מועצה אזורית מבואות החרמון. בשנת 1963 נמנה בין מייסדי מושב רמות נפתלי, בו הוא התגורר עד יום מותו, והחל לפעול במסגרת תנועת המושבים. תחילה שימש נעים מזכיר ארגון הקניות של מושבי הגליל ולאחר מכן נבחר לרכז תנועת המושבים בגליל.
בשנים 1981–1984 כיהן כחבר הכנסת ב מטעם המערך ובמהלכה כיהן כחבר ועדת הכלכלה. בשנת 1988 התמודד לכנסת ה-12 בראשות רשימת "תנועה למען המושבים" שזכתה ל-2,838 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
בתו היא תא"ל (מיל') מיכל בן-מובחר, לשעבר ראש חטיבת הסגל באגף כוח האדם בצה"ל, ורעייתו של ראש מועצה אזורית מבואות חרמון, בני בן-מובחר.
מגלית מצרית
מגלית מצרית (שם מדעי: Hypecoum aegypitacum) הוא עשב חד שנתי, מין נדיר בסוג מגלית.
תיאור
גובה המגלית המצרית הוא 10–25 סנטימטר. יש לו שני עלי גביע משוננים וארבעה עלי כותרת.
תפוצה
מגלית מצרית גדלה באזור אלכסנדריה במצרים, חצי האי סיני וישראל. בשנת 1928 תועדה בפעם הראשונה והאחרונה המצאות של המגלית המצרית בארץ ישראל, במהלך המאה ה-20. מאז נחשב הפרח לנכחד בישראל. אולם במרץ 2014 נצפה הפרח שוב בשמורת מבוא אשדוד.
פולאווי
פולאווי (בפולנית: Puławy) היא עיר מחוז בפרובינציית לובלין שבפולין, במפגש הנהרות ויסלה וקורובקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית בת 3,000 נפשות.
תולדות היישוב
פולאווי נזכרת לראשונה במאה ה-15, עת הייתה כפר בבעלות אצולה. בשנת 1706 נהרס היישוב כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית. בשנת 1906 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
יהודי פולאווי
באמצע ספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה, תוך הטלת תשלומי כופר על הקהילה. בסוף אוקטובר 1939 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה.
ב-28 בדצמבר 1939 גורשו כ-2,500 יהודי העיר הנותרים לגטו אופולה לובלסקי, ושם חלקו את גורל יתר יהודי המקום. מחנה עבודה שהוקם בעיר, בו רוכזו בשנת 1942 כ-200 עובדים יהודים, חוסל באמצע שנת 1943.
זלצך
הזלצך (בווארית: Salzach) הוא נהר המשתרע לאורך 225 קילומטר ממערב אוסטריה ועד גבולה עם גרמניה ומהווה את יובלו המרכזי של נהר האין ואת הנהר המרכזי במדינה האוסטרית זלצבורג.
הנהר מתחיל את דרכו בהרי האלפים בסמוך לעיירה האוסטרית קרימל, שבמדינת זלצבורג. משם הוא ממשיך צפונה ועובר דרך הערים האוסטריות האליין וזלצבורג. לאחר מכן הוא יוצר גבול טבעי באורך של כ-70 קילומטר בין אוסטריה וגרמניה, ועובר דרך העיירות הגרמניות לאופן, טיטמונינג ובורגהאוזן. לבסוף הוא נשפך לנהר אין בסמוך לעיירה בראונאו אם אין.
אטימולוגיה
שמו של הנהר מגיע מן המילה הגרמנית "salz", שפירושה מלח, מכיוון שעד המאה ה-19 העברה של מלח בנהר שימשה בתפקיד מרכזי בכלכלת האזור. העברת המלח דרך הנהר פסקה כשהוחלפה על ידי העברת המלח ברכבות במאה ה-19.
תחנות כוח הידרואלקטריות
קיימות 12 תחנות כוח הידרואלקטריות לאורך נהר זלצך:
מגדה ואנדרה טרוקמה
אנדרה טרוקמה (בצרפתית: André Trocmé; 7 באפריל 1901 – 5 ביוני 1971) היה כומר בעיירה הצרפתית הפרוטסטנטית לה שמבון-סור-ליניון, אשר דרבן את קהילתו להחביא פליטים יהודים מהשואה, בזמן מלחמת העולם השנייה.
רקע משפחתי, לימודיו וצעירותו ככומר פרוטסטנטי
אנדרה טרוקמה נולד ב-7 באפריל 1901 ביישוב סן קנטן, במחוז אן (Saint Quintin,Aisne) בצרפת כבן לפול טרוקמה, תעשיין בתחום הטקסטיל, צאצא למשפחה הוגנוטית ושל אשתו הגרמניה, פאולה שוורדטמן (Paula Schwerdtmann). בגיל 13, אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה, גילה דעות פציפיסטיות והתעמת עם הוריו. לבסוף מפני שהתנגד לשאת נשק עשה את שרותו הצבאי בשרות הטופוגרפי של הצבא הצרפתי במרוקו. למד בסמינר של הכנסייה הרפורמית בפריז ואחר כך בארצות הברית - ב"יוניון תאולוג'יקל סמינרי" Union Theological Seminary בניו יורק. בעקבות לימודיו קיבל הסמכה ככומר של הכנסייה הרפורמית של צרפת. פקד חוגים של תאולוגים פציפיסטים ומפני שחשב שהסכמי השלום בתום מלחמת העולם הראשונה לא יבטיחו שלום הצטרף ל"תנועה הבינלאומית להתפייסות" MIR -Le Mouvement international de la Réconciliation. בשנת 1924 השתתף בקונגרס שלה בבאד בול Bad Boll. לכל אורך חייו היה פעיל בתנועה זו לשלום. בשנת 1926 התחתן עם מגדה גרילי (1901-1996), אשת ספרות ילידת פירנצה, בת לאב איטלקי ולאם רוסיה, אותה הכיר שנה קודם לכן בניו יורק.
אחרי תקופת ניסיון ביישוב מובז' Maubeuge, מקום עבודתו הראשון ככומר פרוטסטנטי היה קהילה ביישוב סן-לה-נובל Sin-le-Noble בצפון צרפת. שם פתח את כנסייתו בפני פועלי תעשיית המתכת והכורים שנאבקו בעד הטבות חברתיות ושיפור תנאי עבודתם.
לה שמבון-סור-ליניון. מפציפיזם לאנטיפאשיזם
בשנת 1934 מונה כפסטור בכפר לה שמבון-סור-ליניון Le Chambon-sur-Lignon, ישוב בעל אוכלוסייה רפורמית במרביתה, מצאצאי ההוגנוטים, אשר נמצאת במחוז הוט לואר בגבול עם ארדש, באזור אוברן בדרום-מזרחה של צרפת. שם הקים פרויקט של הענקת השכלה תיכונית לאיכרים ויחד עם שותפו הכומר אדוארד תייס ייסד את "בית הספר החדש סבנול" ,L'Ecole Nouvelle Cévenol שנודעה כמכללת סבנול Collège Cévenol. למוסד חינוכי בינלאומי זה הייתה אידאולוגיה נוצרית של חינוך לשלום.
אחרי הכנעת צרפת על ידי צבא גרמניה הנאצית, ב-23 ביוני 1940 קרא טרוקמה לחברים בכנסייה הרפורמית להתנגד בדרכי שלום לאידאולוגיה הטוטליטרית שעומדת להיכפות על הצרפתים. באוקטובר 1940 אחרי שהתקבל צו של המרשל פטן להנהגת טקסים עם הרמת היד הפאשיסטית בכל המוסדות הציבוריים, טרוקמה יחד עם שני שותפיו לניהול המכללה, תייס ורוז'ה דרסיסאק החליטו שהרמת יד כזאת היא בניגוד למצפונם ובחרו באי ציות ובהתנגדות לא אלימה לכיבוש ולמשטר וישי.
מעשי הזוג טרוקמה בימי השואה
בהשראתו המנהיג הרוחני שארל גיון (Charles Guillon), טרוקמה ואשתו מגדה, למרות היותם הורים לשבעה ילדים, ארגנו את הצלתם של בין 3000 ל-5000 יהודים, אשר נמלטו מהנאצים.
בחורף 1940 מגדה טרוקמה קיבלה פליטה יהודייה שפנתה אליה מפני שידעה כי בעבר הזוג נתן מקלט לכמה יהודים מהמחנה הרפובליקני שברחו מספרד אחרי ניצחונו של פרנקו. מגדה סידרה לה מחסה אצל חברים ביישוב סמוך. לאחר כינונו של שלטון וישי, בעת כיבושהּ של צרפת, טרוקמה ביקש מקהילתו לתת מקלט ל-"אנשי התנ"ך". מועצת הכנסייה של היישוב הסכימה לכך ומאוחר יותר כל אספת החברים. מאמציו של טרוקמה הובילו לכך שלה שמבון-סור-ליניון והכפרים הסובבים אותו היוו חוף מבטחים יוצא דופן בצרפת הכבושה. בעזרת כמה גורמי חוץ, בעיקר של הקוויקרים הושגו משאבים לסיוע ליהודים שהיה מיועד להבטיח להם קורת גג, מזון, בגדים, טיפול וחינוך לילדיהם. אחרי 1942 התחילו להתקבל תרומות גם מממשלות שווייץ ושוודיה, מהצלב האדום הבינלאומי, מארגונים קונגרגציוניים פרוטסטנטים, יהודים וכולי. כמנהל המפעל מונה בן דודו של אנדרה טרוקמה, דניאל.
תחת הנהגתם של מגדה ואנדרה אותרו משפחות שהיו מוכנות לארח פליטים בביתם. חברים מהקהילה הודיעו לתחנת הרכבת לכנס יחד את הפליטים המגיעים, ובתי הספר של העיר הוכנו להרשמה מוגברת של הילדים החדשים.
פעולות אלו הובאו לבסוף לידיעתו של משטר וישי, האנטי יהודי. הרשויות ו-"סוכני ביטחון" נשלחו לבצע חיפושים בעיר, אך לא העלו דבר. כאשר ז'ורז' למיראנד, שר בממשלת וישי, הגיע לביקור רשמי בלה שמבון-סור-ליניון ב-15 באוגוסט 1942, הביע טרוקמה בפניו את דעתו. כמה ימים לאחר מכן, ז'נדרמים נישלחו לעיר כדי לאתר תושבים זרים "לא חוקיים". לאחר שנפוצו שמועות שטרוקמה עומד להיאסר, הוא דרבן את קהילתו "לעשות את רצון האל, לא את רצון בני האדם". כמו כן, הוא קרא בפני קהילתו קטע מחומש דברים, אשר עוסק בשלושת ערי המקלט שמצווה להבדילם משאר הערים בארץ, למען יוכל רוצח בשגגה, לברוח לשם מפני נקמתו של גואל הדם. משימתם של הז'נדרמים לא צלחה בידם והם עזבו את העיר כלעומת שבאו.
בינואר שנת 1971, הכיר מוסד יד ושם באנדרה ומגדה טרוקמה כחסידי אומות העולם לאור פעולתם זו, להצלת יהודים. למעלה מ-30 מאנשי העיירה הוכרו גם הם כחסידי אומות העולם וב-1990 זכתה העיירה כולה להוקרה על מעשיהם. רומאן גארי, הסופר הצרפתי המפורסם, התייחס בספרו עפיפונים לפועלם של הזוג. הספר נחתם במשפט: "ולסיום סיפורי זה אשוב ואזכיר את השמות אנדרה טרוקמה ולה שמבון-סור ליניון, כי אין כמוהם".
אנדרה טרוקמה נפטר בז'נבה, בשווייץ, ב 5 ביוני 1971. מגדה טרוקמה נפטרה ב-10 באוקטובר 1996.
מוצב רותם
מוצב רותם (ראס ביאדה) היה מוצב של חיל הים על שפת הים התיכון בגזרה המערבית ברצועת הביטחון בלבנון, צפונית לראש הנקרה. המוצב ספג באופן קבוע פגיעות מאש מחבלים שנורתה מהכפר הסמוך מנסורי. אל המוצב הוביל כביש החוף הלבנוני שהתחיל מראש הנקרה דרך העיירה א-נאקורה עד מבואות צור. מזרחית למוצב שכנו שלושה מוצבים של צבא דרום לבנון: חמרה, בידה ושקיף אל חרדון. דרומית למוצב הייתה ממוקמת מפקדת האו"ם ומוצב צד"ל בא-נאקורה. מוצב רותם נחשב למוצב הצפוני ביותר של צה"ל בגיזרה המערבית באזור הביטחון.
פעילות
המוצב שימש כנקודה אסטרטגית בעיקר לחיל הים משום שהשקיף מראש הצוק על אזור מפרץ העיר צור, עובדה שאפשרה לצה"ל לעקוב אחר תנועת כלי שיט המתקרבים למים הטריטוריאליים של ישראל. בנוסף מהמוצב ניתן היה לעקוב אחר הפעילות הקרקעית של חזבאללה בבסיסיו שמצפון לרצועת הביטחון ולאתר יציאות של נשק תלול מסלול. במוצב הייתה תחנת מכ"ם ותצפית של חיל הים שאוישה על ידי אנשי מילואים עד שנת 1993 וכוח סדיר למן שנה זאת ועד היציאה מדרום לבנון, עמדת תצפית וטווח של התותחנים שאוישה על ידי צוות "מעופף" שדילג חליפות בין רותם למוצב שקיף אל חרדון שהוחלף בשנת 1995 בצוותים סדירים של יחמ"מ, ופלוגת חי"ר לשם אבטחת המוצב. מחלקת החי"ר הייתה מחוזקת ברגמים מהפלוגה המסייעת של הגדוד שלה, שני טנקים ושני גששים. בנוסף היה ממוקם במוצב צוות שהפעיל מכ"ם "קשת", מכ"ם קרקעי נייד, שנועד לעקוב אחר תנועת כוחות אויב בלילה.
תחנת המכ"ם כיסתה את השטח בין חמרה לבין צור וזאת עקב הטופוגרפיה של האזור וקו החוף, הגורמת לכך שכל אזור חמרה, אל מנצוריה, ראשדייה עד צור היה בשטח שלא היה ניתן לכסות אותו ממוצב חיל הים בראש הנקרה. תפקיד המוצב היה לתצפת באמצעים מיוחדים על אזור החוף בדגש על אזורי מחנות הפליטים. למוצב הימי היה תפקיד נוסף: מניעת חריגת סירות דיג אשר הפליגו דרומה ואשר היו עלולות לאיים על המוצב, להעביר אמצעי לחימה לפיגועי התאבדות כנגד כלי שיט של חיל הים, או לנסות להוריד שחיינים או צוללים לפיגועים בארץ. מעבר לתצפית הימית, כוח החי"ר והטנקים שבמוצב היוו כוח הגנה וגיבוי למוצבי צבא דרום לבנון (צד"ל) בגיזרה.
במשך השנים ספג צה"ל כמה אבדות בתקריות במוצב ובסביבתו. ב-1985 ניסו מחבלים להגיע למוצב עם מכונית נפץ, הרכב פוצץ בסמוך למחסום האו"ם ולא היו נפגעים.
ב-6 בדצמבר 1994 נהרג סמל ראשון מחטיבת הנח"ל, כאשר כח צה"ל שעסק בפתיחת ציר באזור ראס ביאדה נפגע ממטען צד. אבוקסיס היה מפקד אחד הנגמ"שים של הכוח. ב-3 במאי 1999, נהרג סמל ראשון וחייל נוסף נפצע באורח בינוני, בפיצוץ מטען צד, סמוך למוצב. ב-25 בינואר 2000 נהרג סמל ראשון  מחטיבת גבעתי, מטיל שפגע ישירות בעמדת התצפית של המוצב.
מוצב רותם פונה והועבר לאחריות גדוד 81 של צד"ל ב-16 במאי 2000. כמו מוצב טייבה לפניו, עבר מוצב רותם לידי צד"ל במבצע לילי. צה"ל השאיר לצד"ל חלק מהציוד הלא מבצעי, כמו מיכלי מים וגנרטורים. ב-18 במאי תקף חזבאללה את מוצב רותם אך נסוג לאחר שספג 47 הרוגים ועשרות פצועים. ב-23 במאי, בשעה אחת עשרה בבוקר, פקד צה"ל על כל יחידות צד"ל לסגת אל הגבול הישראלי. ב-24 במאי, בעקבות התמוטטות צד"ל, ניטש המוצב.
דוד פרימו
קריירה
פרימו, יליד בולגריה, עלה לישראל בגיל צעיר עם משפחתו וגדל ביפו. פרימו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ולראשונה הופיע במדי הקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב בשנת 1963, כשהיה בן 17, מול הפועל חיפה באצטדיון קריית אליעזר, במשחק שהסתיים בתוצאה 1–1.
בתחילת הקריירה שיחק בעיקר כמגן ימני, לצידו של הבלם הוותיק אמציה לבקוביץ'. פרימו היה שותף לאליפות השנייה של הפועל מאז קום מדינת ישראל, בשנת 1966, תחת שרביטו של המאמן, דוד שווייצר. בעונה זו כבש פרימו את שערו היחיד במדי הפועל תל אביב, במשחק מול הפועל פתח תקווה. לצידו של פרימו שיחקו גם גדעון טיש, שים בן יהונתן, דני בורסוק, שבי בן ברוך, יחזקאל חזום, ג'ורג' בורבה ושייע פייגנבוים.
בשנת 1967 עבר פרימו לשחק בקבוצה הייצוגית של העיר בולטימור שבארצות הברית. פרימו רשם 34 הופעות במדי הקבוצה ובשנת 1969 חזר להפועל תל אביב וירש את מקומו של לבקוביץ' (שפרש בינתיים ממשחק) במרכז ההגנה, לצידו של הבלם קיקו רחמינוביץ'. פרימו נחשב כבלם אחורי קלאסי. יכולתו העיקרית ניכרה בכך שבמקרים רבים היה "בלתי עביר". מהירותו ומיקומו אפשרו לו פעמים רבות להגיע לכדורים שנראו אבודים ולהגיע אליהם בתיקולים פשוטים ונקיים מאוד. פרימו נחשב כשחקן שקט וביקורתי מאוד. אחד השחקנים היחידים שטיפח במהלך חייו כבלם היה מחליפו - יעקב אקהויז.
לאחר שהחמיץ את זכייתה של הפועל תל אביב באליפות אסיה לקבוצות בזמן שהיה בארצות הברית, הגיע עמה בשנת 1970 למקום השני בטורניר. בשנת 1972 זכה פרימו עם קבוצתו בגביע המדינה, לאחר ניצחון 1–0 על הפועל ירושלים במשחק הגמר. בסך הכל הופיע פרימו ב-270 משחקי ליגה במדי הפועל תל אביב.
בשלהי הקריירה שלו חזר שנית לליגה האמריקאית, הפעם לניו יורק קוסמוס שבה שיחק בשנת 1975, לצידם של כוכב נבחרת ישראל מרדכי שפיגלר, ואגדת הכדורגל פלה. לאחר שחזר שוב לישראל, שיחק פרימו בהפועל רמת גן ובהפועל חולון.
נבחרת ישראל
משחק הבכורה של פרימו במדי נבחרת ישראל היה ב-17 במרץ 1964 במשחק נגד נבחרת דרום וייטנאם באצטדיון רמת גן, שבו נוצחה ישראל 0–2. במאי-יוני 1964 שיחק בהרכב הנבחרת בטורניר גביע אסיה, שבו זכתה ישראל, ולאחר מכן שיחק עם הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 1966. פרימו שימש כבלם בהרכב הפותח ברוב משחקי הנבחרת שנערכו במחצית השנייה של שנות השישים.
בשנת 1970 שיחק פרימו במדי הנבחרת שהופיעה במונדיאל 1970 שנערך במקסיקו. הוא פתח בשלושת משחקי הנבחרת בטורניר ושיחק את מלוא 270 הדקות. פרימו שיחק במדי הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 1974, והופעתו הבינלאומית האחרונה נערכה באצטדיון בלומפילד, ב-15 בדצמבר 1976, במשחק ידידות מול נבחרת אוסטריה שהסתיים בניצחון האוסטרים בתוצאה 1–3. בסך הכל הופיע פרימו ב-38 משחקים במדי נבחרת ישראל.
סטיבן אמברוז
סטיבן אדוארד אמברוז (באנגלית: Stephen Edward Ambrose; 10 בינואר 1936 – 13 באוקטובר 2002) היה היסטוריון אמריקאי והביוגרף של נשיאי ארצות הברית דווייט אייזנהאואר וריצ'רד ניקסון. למשך זמן רב היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ניו אורלינס, ומחברם של ספרים רבים בנושא היסטוריה פופולרית אמריקאית.
בתחילת חייו המאוחרים, עם זאת, נרשמו עדויות ודיווחים המתעדים דפוסים ארוכי טווח של גנבה ספרותית ואי דיוקים ברבים מכתביו של אמברוז ועבודות אחרות שפורסמו על ידו.
ראשית חייו
אמברוז נולד בלווינגטון שבאילינוי, לרוזפה טריפה אמברוז וסטיבן הדג'ס אמברוז. אביו היה רופא ששירת בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. אמברוז גדל בווייטווטר (Whitewater) בוויסקונסין, שם סיים את לימודיו התיכוניים. בבעלות משפחתו היו גם חוות בלווינגטון ודירת נופש במחוז מרינט שבויסקונסין. הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם היה חבר באחוות צ'י פסי ושיחק בקבוצת הפוטבול של אוניברסיטת ויסקונסין במשך שלוש שנים.
במקור רצה אמברוז להשתלב בתחום הפרה-רפואה, אך שינה את רצונו ועבר ללמוד היסטוריה לאחר ששמע את הרצאה בקורס היסטוריה אמריקאית על "אמריקאים מייצגים" בשנתו השנייה. השיעור העובר על ידי ויליאם ב. הסלטין, לו אמברוז מייחס את העיצוב היסודי של כתיבתו וזוקף לו את התעניינותו בהיסטוריה. בעודו בוויסקונסין, אמברוז למד במסגרת תוכנית המלגות ROTC של צי ארצות הברית. הוא היה לבוגר אוניברסיטה ב-1957. אמברוז קיבל תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת לואיזיאנה ב-1958. לבסוף קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנת 1963.
בעולם האקדמיה
אמברוז היה פרופסור להיסטוריה מ-1960 ועד לפרישתו ב-1995. משנת 1971 ואילך לימד בפקולטה באוניברסיטת ניו אורלינס. שם, ב-1989, זכה לכבוד שניתן רק לפקולטה שמשיגה "הוקרה לאומית או בינלאומית להוראה מצטיינת, מחקר, או הישג יצירתי אחר". בשנים 1969–1970 היה פרופסור להיסטוריה ימית במכללת המלחמה של הצי. התנגדותו למלחמת וייטנאם עמדה בניגוד למחקריו על "נשיאים וצבא בתקופה בה נושאים אלה נחשבו יותר ויותר על ידי עמיתיו כמיושנים ושמרנים". אמברוז גם לימד באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה (מרצה בכיר להיסטוריה; 1960-1964) ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס (פרופסור להיסטוריה; 1964-1969). הוא מילא תפקידים שונים באוניברסיטת ראטגרס, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובמספר בתי ספר אירופאיים, בהם הקולג' האוניברסיטאי של דבלין, שם לימד כמורה להיסטוריה אמריקאית.
הוא ייסד את מרכז אייזנהאואר באוניברסיטת ניו אורלינס ב-1989 ושימש כמנהלו עד 1994. "משימתו של מרכז אייזנהאואר היא בחינת הסיבות, ההתנהלות וההשלכות של מדיניות הביטחון הלאומי האמריקאית ושימוש בכוח כמכשיר למדיניות במאה העשרים". אמברוז תרם 150,000 דולר אמריקני למרכז בשנת 1998 כדי לטפח מאמצים נוספים לאספת היסטוריות בעל פה מוותיקי מלחמת העולם השנייה.
סופר
עבודותיו הראשונות של אמברוז עסקו במלחמת האזרחים האמריקנית. הוא כתב ביוגרפיות של הגנרלים אמורי אפטון והנרי האלק, שהראשון שבהם התבסס על עבודת הדוקטורט שלו.
בתחילת הקריירה של אמברוז, ההיסטוריון פורסט פוג, שעסק במלחמת העולם השנייה היה חונכו. ב-1964 התמנה אמברוז לעורך עמית בפרויקט "אייזנהאואר" של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, פרויקט שמטרתו לארגן, לקטלג ולפרסם את המסמכים העיקריים של הנשיא דווייט אייזנהאואר. במסגרת עבודתו על אייזנהאואר הופיע מאמר ביקורת על הספר "הקרב האחרון" של קורנליוס ראיין, אשר תיאר את אייזנהאואר כנאיב פוליטי, כאשר בסוף מלחמת העולם השנייה הוא אפשר לכוחות ברית המועצות לכבוש את ברלין, ובכך לעצב את המלחמה הקרה שבאה בעקבותיה. אמברוז הרחיב זאת בספרו "אייזנהאואר וברלין, 1945: ההחלטה להיעצר באלבה (1967). אמברוז קיבל סיוע בכתיבת הספר בהערות ותגובות שסיפק אייזנהאואר, שקרא את טיוטת הספר.
ב-1964 כתב אמברוז את הביוגרפיה הרשמית של נשיא ארצות הברית וגנרל הצבא לשעבר, דווייט אייזנהאואר. הוא פרסם ספר ראשון עסק בשנות המלחמה של אייזנהאואר, "המפקד העליון" (1970) וכן ביוגרפיה מלאה בשני כרכים (1983 ו-1984), אשר נחשבת ה"תקן" בנושא. אמברוז גם כתב ביוגרפיה בת שלושה כרכים על ריצ'רד ניקסון. אף על פי שאמברוז היה מבקר בולט של ניקסון, הביוגרפיה נחשבת הוגנת ופשוטה לגבי נשיאותו של ניקסון.
ביקור באספה מחודשת של ותיקי פלוגה ה' ב-1988 הניע את אמברוז לכתוב את סיפוריהם. הוא גם כתב את "הניצחון" (1998), זיקוק של חומר מתוך ספרים אחרים המפרטים את חוויות המלחמה של אייזנהאואר. ספר נוסף שכתב, "פראל בלו", עוסק במלחמת העולם השנייה בעיקר באמצעות חוויותיו של ג'ורג' מקגוורן, שפיקד על מפציץ B-24 צוות אשר טס משימות רבות בשמי גרמניה הנאצית.
בטלוויזיה ובקולנוע
אמברוז היה ההיסטוריון היחיד שהופיע בסדרת הטלוויזיה של ITV "עולם במלחמה" אודות מלחמת העולם השנייה.
הוא שימש יועץ היסטורי עבור הסרט להציל את טוראי ריאן. טום הנקס, שכיכב בסרט, אמר כי "הוא שקע בקריאה ולימוד על יום הע' וחוויות הלוחמים.
מיני הסדרה "אחים לנשק" של HBO, שבה היה מפיק בפועל, סייעה בשמירה על ההתעניינות במלחמת העולם השנייה. אמברוז כיהן כמפיק בפועל של "מחיר לשלום", סרט דוקומנטרי על המערכה באוקיינוס השקט, ו"רגעים של אמת", סרט דוקומנטרי טלוויזיוני ובו ראיונות עם ותיקי מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון הלאומי למלחמת העולם השנייה
עבודתו של אמברוז במרכז אייזנהאואר, בדגש על עבודתו עם ותיקי הפלישה לנורמנדי, עוררה בו השראתו להקים את המוזיאון הלאומי ליום הע' בניו אורלינס שבלואיזיאנה. אמברוז יזם גיוס כספים בסך 500,000 דולר. "הוא חלם על מוזיאון שישקף את הערכתו העמוקה לחיילים האזרחים שלנו, את העובדים בעורף, את הקרבנות, והקשיים שעברו כדי להשיג ניצחון". הוא קיבל תרומות גדולות מהממשל הפדרלי של ארצות הברית, מדינת לואיזיאנה, טום הנקס, סטיבן ספילברג, ותרומות קטנות יותר מתלמידיו לשעבר. בשנת 2003 בחר הקונגרס של ארצות הברית במוזיאון לשמש כמוזיאון הלאומי למלחמת העולם השנייה. מאז מסונף המוזיאון למוסד הסמית'סוניאן. הוא הוקם ומורחב בסיוע כספים שהועברו על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית ועל ידי תורמים שונים, לרבות תרומה גדולה מחברת בואינג.
פרסים
ב-1997 קיבל אמברוז את פרס הספרות של סנט לואיס מאוניברסיטת סנט לואיס. בשנת 1998 הוא קיבל את המדליה הלאומית למדעי הרוח. בשנת 2000 קיבל אמברוז את מדליית מחלקת ההגנה של ארצות הברית לשירות הציבור, פרס הכבוד הגבוה ביותר שמשרד ההגנה מעניק לאזרחים. בשנת 2001 הוענקה לו מדליית תיאודור רוזוולט מטעם אגודת תאודור רוזוולט. אמברוז זכה בפרס אמי כאחד המפיקים של מיני הסדרה "אחים לנשק". אמברוז זכה גם בפרס ג'ורג' מרשל, בפרס הספרותי של אברהם לינקולן ובפרס בוב הופ של אגודת מדליית כבוד של הקונגרס.
חייו האישיים ומותו
את אשתו הראשונה, יהודית דורלסטר, נשא לאישה ב-1957, והיו להם שני ילדים, סטפני ובארי. יהודית נפטרה בשנת 1965, כאשר אמברוז היה 29. אמברוז התחתן עם אשתו השנייה מוירה באקלי (1939–2009) בשנת 1967, ואימץ את שלושת ילדיה, אנדרו, גרייס ויו. לאחר שעישן במשך שנים ארוכות, הוא אובחן כחולה בסרטן הריאה באפריל 2002. מצב בריאותו הידרדר במהירות, שבעה חודשים לאחר האבחנה הוא נפטר בגיל 66.
נסיכות אשפנבורג
נסיכות אשפנבורג (בגרמנית: Fürstentum Aschaffenburg) הייתה מדינה בשטחי האימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מכן בשטחי הקונפדרציה של הריין.