cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טוופיק פיקרט
פעילותו
שירו הראשון של טוופיק פיקרט, בסגנון "דיוואן", פורסם ב-31 בדצמבר 1883 בעיתון "תרג'ימן-אי-חקיקאת". בשנת 1894 פרסם את המגזין לספרות "מאלומאט". ב-1896 היה לעורך הראשי של כתב העת "סרווט -אי פינון" (Servet-i Fünûn - "אוצר הידע") שנאבק למען פישוט השפה הטורקית העות'מאנית והתחדשות הספרות הטורקית בהשפעת הספרות המערבית, בעיקר הצרפתית. בעיתון זה הוא שיתף פעולה עם כמה דמויות מן החשובות שבזירה התרבותית המתקדמת העות'מאנית כמו האליט זיא אושאקליגיל, איסמאיל סאפא, מהמט ראוף, סאמיפאשא-זאדה סזאי וחוסיין ג'אהיט יאלצ'ין. כתב העת "סרווט אי פינון" הפך למוקד של "הספרות החדשה" Edebiyat-i Cedide. בשנת 1901 נפל כתב העת קרבן להוראות הצנזורה העות'מאנית. זמן קצר לפני כן, בתחילת השנה 1901 עזב פיקרט את המגזין בעקבות ריב עם הבעלים, אהמט אחסאן. בשנת 1908 אחרי מהפכת הטורקים הצעירים התחיל לפרסם את העיתון "טאנין" ("ההד") שתמך בהתלהבות במשטר החדש, בראשות "הוועד לאחדות ולקדמה". עם זאת לא הסכים להפוך את עיתונו לביטאון של מפלגת השלטון והעדיף לנטוש. די מהר התאכזב מהשלטון החדש וחזר לנהל את התיכון גאלאטסראי. אולם בעת ניסיון המרד הריאקציוני נגד ממשלת "הטורקים הצעירים" ב-31 במרץ 1909 כאות מחאה, קשר את עצמו בשרשראות לשער בית הספר והתפטר מתפקידו. בעת פעילותו כמורה במכללת רוברט התיידד פיקרט עם ד"ר פרידריך שראדר שלימד במכללה וחי בקמפוס שלה עם משפחתו. בשנת 1900 שראדר הביע את הערכתו אליו במאמר שפרסם בגרמנית ב"ליטרארישה אכו" (ההד הספרותי"). לפיקרט היו תוכניות שאפתניות להקים עוד בית ספר ומגזינים נוספים לספרות, אך בשלוש השנים האחרונות לחייו הסתגר בביתו. נפטר בגיל 47 בשנת 1915 בגלל סיבוכים של סוכרת שאת טיפולם הזניח. הוא נקבר באחוזת הקבר המשפחתית באיופ. לפני שמת לא יכול להשתמש בידו הימנית וכתב את קובץ השירים לילדים "Șermin" בידו השמאלית
יצירתו
פיקרט נחשב לאבי השירה הטורקית המודרנית. בדומה למשוררים הטורקים הקלאסיים שלט בידע ניכר על המוזיקה הטורקית שהשפיעה על צלילי שיריו. כמו כן קיבל השראה מהשירה הסימבוליסטית והפרנאסיאנית הצרפתית בת זמנו. מצד שני הוא והקבוצת הסופרים מ"סרווט-אי-פינון" התנגדו למגמה הפופולרית לפשט את השפה הטורקית העות'מאנית וביקש להשתמש בשפה גבוהה ולנצל את התחכום והאלגנטיות של מילים מושאלות ממקור ערבי ופרסי, מה שהקשה על הקורא הממוצע. הם ניסו חידושים גם בתחום הסגנון והדיקציה. גישתם הוקעה כ"דקדנטית" על ידי סופרים אחרים ובראשם אהמט מידהט.. להבדיל ממשוררים אחרים לפניו ובני זמנו הוא חשף לראשונה בפני הקורא הטורקי פרטים על תהליך העבודה כיוצר שירה, תוך שימוש בידע, בחוש אסתטי ובהשקפה פילוסופית.
בגלל התנגדותו לעריצות נחשב בעיני הציבור הטורקי ל"משורר החירות". שירו "ערפל" (Sis) מתאר תמונה קודרת של הממלכה תחת שלטונו של עבדול חמיד השני: הטרור הצבאי, ההגליות, העוני והרעב, המשפחות ההרוסות, הילדים הנוודים והמקבצים נדבות. הביע מחאתו נגד השלטון בשירים כמו "שנת 1895", "תשובת המשורר" ו"משתה העושקים". כמה שירים מוקדשים לחיי הדייגים, הקבצנים והילדים היתומים./ בשירו "עיכוב של רגע" גיחך על הינצלות הסולטן, "הצייד המהולל", מניסיון התנקשות שכשל כשהמטען התפוצץ דקה או שתיים לפני הגעת המרכבה המלכותית. פיקרט גינה גם את הקנאות הדתית ואת המלחמות ("אמונה חומדת קדושים מעונים, השמיים רוצים קרבנות/דם, דם בכל מקום, בכל עת"). שירים בעלי מסרים נגד המלחמה והקנאות הדתית היו גם "ההיסטוריה הקדומה", "מול הדגל הקדוש של הנביא", "מלחמת קודש", "בשם הלוחם"("שבו כתב "אתה, הלוחם, אינך מתבייש בבית הקברות הזה?"). בשירו "פרידה מהלוק" שנכתב לרגל נסיעת בנו ללימודים לסקוטלנד, ביכה פיקרט את פאר ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית ואת חולאיה.. . מאוחר יותר הביע את אכזבתו המרה ממהפכת הטורקים הצעירים וכאב מול מלחמת העולם המיותרת שפרצה לא מכבר. בשירו "האני מאמין של הלוק" העמיד מול תפילת "אני מאמין" המוסלמית המסורתית תפילה חדשה (Haluk'un amentüsu" 1911) שבה הביע השקפת עולם אוניברסליסטית והומניסטית ואמונתו כי התקווה הם הצעירים ("כדור הארץ הוא מולדתי ולאומי כל בני אנוש", "אנחנו שטן וג'ין, אין שדים ואין מלאכים, בני האדם יהפכו את העולם הזה לגן עדן, כך אני מאמין"). יצירתו השפיעה מאוד על הדור החדש של משוררים כמו למכל, יחיא קמאל ביאטלי..
שנים אחרי מות אביו, המיר הבן הלוק את דתו לנצרות פרסביטריאנית, מה שימש נשק לחוגים השמרניים נגד השקפות אביו.
נשים קטנות (סרט, 1917)
נשים קטנות (באנגלית: Little Women) הוא סרט דרמה אילם משנת 1917 בבימויו של אלכסנדר באטלר, ובכיכובן של דייזי בארל, מרי לינקולן ומינה גריי. זהו העיבוד הקולנועי הראשון שנעשה על פי הרומן "נשים קטנות" מאת לואיזה מיי אלקוט. הסרט נחשב לאבוד.
איל חולתא
איל חוּלָתָא (נולד ב־1976) הוא ראש המטה לביטחון לאומי והיועץ לביטחון לאומי של ראש ממשלת ישראל לשעבר. קודם לכן שירת כראש אגף במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
ביוגרפיה
חולתא הוא בן לבתיה, מורה לביולוגיה ורכזת נוער שוחר מדע במינהל המחקר החקלאי שהוריה עלו מפרס, ולפרופ' גדעון חולתא (מוניקנדם), פרופסור לחקלאות במנהל המחקר החקלאי שמוצא משפחתו בעיירה שבהולנד והוריו ניצולי השואה. גדל בראשון לציון ולמד בגימנסיה הריאלית בעיר. בנעוריו היה מדריך בתנועת הנוער המכבי הצעיר.
לאחר מכן, שימש כראש מנהלת נשק לא קונבנציונלי וכראש אגף תכנון אסטרטגי ומדיניות, היה אמון על קידום קשרים מדיניים אסטרטגיים.
לפי דיווחים, באותה עת התנגד למדיניות שהוביל ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, אשר הביע התנגדות להסכם הגרעין עם איראן ופעל לביטולו, ונקט עמדה שלפיה מוטב לישראל שלא להתנגד להסכם אלא לנסות להשפיע על תוכנו.
במהלך שירותו קיבל תואר דוקטור בפיזיקה מאוניברסיטת תל אביב, על עבודת דוקטורט משנת 2011, בהנחיית פרופ' אשל בן-יעקב, בנושא "פעילות רשתות נוירונים במרחב סדירות-מורכבות". לאחר מכן קיבל תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד, במסגרת תוכנית העמיתים של קרן וקסנר. על שמו רשומים פטנטים אחדים.
לאחר סיום שירותו במוסד הצטרף חולתא לחברת הטכנולוגיה הפיננסית פאגאיה, שבה שימש כשנה מנהל תהליך ראשי (CPO) וכן עסק ביזמות טכנולוגית שעניינה צמצום ההתחממות העולמית.
ראש המטה לביטחון לאומי והיועץ לביטחון לאומי
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, ולאחר ההודעה על פרישתו של ראש המל"ל היוצא, מאיר בן שבת, הודיע ראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט, על כוונתו למנות את חולתא לתפקיד ראש המטה לביטחון לאומי (המל"ל) והיועץ לביטחון לאומי של הממשלה. הוא נכנס לתפקידו בסוף אוגוסט 2021, עם תום כהונתו של בן שבת. חולתא, בן 45, היה היועץ לביטחון לאומי הצעיר ביותר שמונה לתפקיד.
ב-8 בינואר 2023, עם כינונה של ממשלת ישראל ה-37 בראשות בנימין נתניהו, סיים חולתא את תפקידו. למחליפו מונה חכ״ל צחי הנגבי.
במרץ 2023 מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת הלמן-אלדובי טכנולוגיות.
חיים אישיים
נשוי ואב לשלושה, תושב כפר סבא. מנגן בחצוצרה.
מדד תל אביב נדל"ן
מדד תל אביב נדל"ן הוא מדד המייצג את השינוי המצרפי של מחיריהן של מניות, הנסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, של חברות ציבוריות שעוסקות בנדל"ן ובינוי ועומדות בתנאי הסף של המדד.
המדד פורסם לראשונה ב-2 בינואר 2005. עם השקתו הוגבל המדד ל-15 חברות בלבד, וב-9 בפברואר 2017 הורחב לכלל מניות הנדל"ן. משקלן היחסי של המניות במדד מתעדכן מדי יום על פי שווי השוק שלהן בטרם פתיחת יום המסחר. ערך המדד מחושב ומפורסם על ידי הבורסה בזמן המסחר.
המדד כולל בתוכו את כל המניות של חברות הנדל"ן אשר נכללות במאגר המניות למדדים. הרכב המדד מתעדכן פעמיים בשנה בתום המסחר ביום חמישי הראשון בחודשים פברואר ואוגוסט.
בתי השקעות אחדים מציעים תעודות סל העוקבות אחר מדד זה.
נמל התעופה הבין-לאומי קטוביץ
נמל התעופה הבין־לאומי קטוביץ (בפולנית: Międzynarodowy Port Lotniczy Katowice) הוא נמל התעופה הבין־לאומי הרביעי בגודלו בפולין מבחינת מעבר נוסעים. נמל התעופה נמצא בכפר פיז'וביצה, כ-30 ק"מ מצפון לעיר קטוביץ. נמל התעופה משרת מספר חברות תעופה המבצעות ממנו טיסות שכר, טיסות סדירות וטיסות מטען.
טרמינלים
בנמל התעופה ארבעה טרמינלים: שלושה טרמינלי נוסעים (A, B ו-C) וטרמינל מטען. הטרמינלים מתוכננים להכיל כ-3.6 מיליוני נוסעים מדי שנה.
מסלול הטיסה
בנמל התעופה מסלול טיסה אחד באורך 3200 מטר וברוחב 45 מטר, והוא המסלול השני באורכו בפולין. המסלול יכול לשרת מטוסים גדולים כמו בואינג 777 ובואינג 747, אך לא במשקל המראה מרבי.
במסלול מותקנת מערכת נחיתת מכשירים.
בצידי המסלול ישנן שתי מרפסות תצפיתנות לחובבי תעופה בגובה 2.5 מטרים מהקרקע, והן פתוחות בחינם לקהל הרחב.
באמצעות מכונית
ניתן להגיע אל נמל התעופה מהערים שבאזור דרך מספר דרכים, ובראשן דרך הכביש המהיר S1.
בשדה התעופה שירותי מוניות.
בנמל התעופה יש 3922 מקומות חניה המסודרים בשלושה חניונים: P1, P2 ו-P3. ישנה גם אפשרות של חניית פרימיום.
כמו כן, מחוץ לנמל התעופה יש הרבה מקומות חנייה.
באמצעות אוטובוס
ישנו שירות אוטובוסים שעתי בין מרכז קטוביץ לנמל התעופה. האוטובוס יוצא מתחנת הרכבת של קטוביץ כל שעה עגולה, והנסיעה עד לנמל התעופה אורכת כחמישים דקות. ישנם שירותי אוטובוס גם מערים נוספות בסביבה, כמו אופולה, ורוצלב, קרקוב וצ'נסטוחובה. תחנת האוטובוס נמצאת ליד טרמינל B וטרמינל C.
חיל המשלוח הבלגי ברוסיה
חיל המשלוח הבלגי ברוסיה (בצרפתית: Corps Expeditionnaire Belges en Russie) היה כוח של צבא בלגיה אשר לחם לצד צבא האימפריה הרוסית בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
בתחילת שנת 1915 פנה ניקולאי השני, קיסר רוסיה באופן רשמי לכל מדינות ההסכמה בבקשה לקבל סיוע צבאי במלחמה כנגד מעצמות המרכז בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. בכלל זה, פנה הצאר גם לאלברט הראשון, מלך הבלגים בבקשה לקבל כלי רכב צבאיים. מכיוון, שבאותו הזמן עברה הלוחמה בחזית המערבית למלחמת חפירות, נותרה בלגיה עם מעט כלי רכב צבאיים מיותרים. אולם מכיוון שבאופן רשמי לבלגיה לא היה הסכם עם רוסיה, החיילים הבלגים שנשלחו לחזית המזרחית היו מתנדבים בלבד, שבאופן רשמי היו כפופים לצבא הרוסי.
באוקטובר 1915 יצאו לדרכם 333 חיילים בלגיים מצוידים במכוניות משוריינות. היחידה לחמה בהצטיינות בגליציה. לאחר המהפכה הבולשביקית בשנת 1917, הכוח הבלגי נשאר ברוסיה עד שהסכם ברסט-ליטובסק הוציא את רוסיה מהמלחמה. לאחר הפסקת האש, היחידה מצאה את עצמה בשטח בולשביקי עוין. כשהנתיב צפונה למורמנסק נחסם, החיילים הרסו את המכוניות המשוריינות שלהם כדי למנוע את לכידתם על ידי הבולשביקים. היחידה הגיעה לבסוף לארצות הברית דרך סין והרכבת הטרנס-סיבירית ביוני 1918.
סרט האקשן הבלגי Cafard מ-2015, עוסק בחייל בלגי המצטרף לחיל המשלוח.
פסיון ירוק
פסיון ירוק (שם מדעי: Phasianus versicolor) הוא מין של עוף קרקע דמוי תרנגול מהסוג פסיון. הוא אנדמי לארכיפלג והוא  הציפור הלאומית של יפן. הוא קרובו לסוג של המין פסיון מצוי. אין עדין הסכמה גמורה על סיווגו כי יש המסווגים אותו כתת-מין של פסיון מצוי, אך רוב החוקרים מסווגים אותו כמין נפרד.
אורך הפסיונים הזכרים 75-89 ס"מ ומשקלם 0.9-1.1 ק"ג. הנקבות קטנות יותר, אורכן 21-28 ס"מ ומשקלם 0.8-0.9 ק"ג. הפסיון הירוק דומה במידותיו לפסיון מצוי, אלא שצבעיו שונים: גופו ירוק וצווארו כחול. הראש בעל כרבולת אדומה גדולה. הכנפיים והזנב אפורים ומפוספסים בשחור בקצה. הנקבות אינן צבעוניות אלא מחאפיינות בצבעי הסוואה חומים.
פסיון זה חי בטבע באיים היפנים הונשו, שיקוקו וקיושו וכן באיים קטנים יותר. הוא הופץ גם להוואי ולארצות הברית שם הוא ניצוד לשם ספורט. בתי הגידול שלו הם יערות, שדות גבוהים, כרי דשא והרים.
מצב השימור של הפסיון הירוק מוגדר ללא חשש.
קברות התאווה
קברות התאווה הוא שם מקום במדבר פארן, והתחנה ה-13 של עם ישראל בנדודיהם במדבר, לאחר יציאת מצרים. על פי ספר במדבר פרק י"א, בקברות התאווה מרדו בני ישראל נגד האלוהים ונגד משה, כשהעילה לכך היא העדר הבשר והירקות שהיו להם במצרים. אלוהים נענה לבקשת העם ודאג להסיע אליהם באמצעות הרוח להקות של שליו שהיו בדרכן לנחות בחופי צפון חצי האי סיני. עם זאת, נגף ה' את המתאווים לבשר והמית בהם רבים כעונש על תלונתם וכפיות טובתם. בעקבות תלונתם של ישראל, ופנייתו של משה אל האלוהים שהוא זקוק לתמיכה הנהגתית מגשרת של זקני העם, הוקמה הסנהדרין הראשונה שסייעו למשה בהעברת המסרים האלוהיים לעם, ובהנהגת עם ישראל.
על פי המסופר בפרשת בהעלותך, נסעו בני ישראל ממדבר סיני, למדבר פארן. קברות התאווה הייתה תחנתם הראשונה מאז עזבו את הר סיני, כשנה לאחר מעמד הר סיני.
חטא המתאוים
האספסוף, הערב רב שבעם ישראל, מאס במן ודרש בשר, מכיוון שהמן היה כל כך טוב עד שלא גרם לאוכליו להזדקק לצרכיהם, והם פירשו את העובדה שלא זקוקים לעשות צורכיהם מכיוון שזהו "לחם קלוקל", או משום טעמו השונה, וחוסר הגוון (וְעַתָּה נַפְשֵׁנוּ יְבֵשָׁה, אֵין כֹּל--בִּלְתִּי, אֶל-הַמָּן עֵינֵינוּ). הם משכו אחריהם את כל עם ישראל, ויחד בכו בפני משה ואהרון שהם רוצים לחזור למצרים, בגלל האוכל ה"מגוון" שהיה שם, לחם ששמו אותו מעל הבשר וקיבל את ריחו. בעקבות מריבה זו משה התייאש, ואמר לה' שהוא לא יכול להנהיג את העם לבד, ואם ה' לא יתן לו עזר, הוא מעדיף למות.
הקמת הסנהדרין
ה' שעה לתפילתו של משה, ואמר לו לאסוף שבעים איש מהטובים שבעם ולהביא אותם למשכן. שם יתן ה' עליהם רוח נבואה, והם יעזרו למשה לשפוט את העם כאשר ביקש. וכן אמר ה' למשה להכין את העם לכך שמחר הם עומדים לאכול בשר. ואכן כך עשה משה.
שניים מבין האנשים שלא אסף משה אלא החליט להשאירם במחנה, אלדד ומידד, התנבאו במחנה אפילו שמשה לא זימן אותם למשכן להתנבא. כאשר שמע זאת יהושע בן נון, המליץ למשה לכלוא אותם, אך משה לא הסכים ואמר: "מי יתן כל עם ה' נביאים"- השאיפה הנעלה היא שכל העם יהיו נביאים למרות שלא זומנו, ועד שיש לפחות שניים כאלה, אכלא אותם?!
עונש המתאוים
ה' שלח למתאוים שרצו בשר, שליו בכמות גדולה כל כך, עד שכל אחד היה יכול לאסוף כמה עומרים שרצה על ידי הושטת היד בלבד. ואז כש"הבשר עודנו בין שיניהם"- עוד לא הספיקו אפילו לבלוע, ה' הכה בעם מכה גדולה מאוד על זה שמרדו בו ולא סמכו עליו שהמן הוא טוב. על שם המעשה הזה נקרא מקום זה "קברות התאווה".
עינת ארונשטיין
עינת ארונשטיין (נולדה ב-24 במאי 1989) היא זמרת אופרה בתפקיד סופרן ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
שירתה בצה"ל בתפקיד מוזיקאי מצטיין. לאחר מכן למדה לתואר ראשון בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בתל אביב, ולמדה בסדנאות של ג'ון נוריס ואֶבּי פוּרמנסקי בברלין. בשנים 2001–2009 דיבבה את הרמיוני גריינג'ר בשישה מסרטי הארי פוטר. בשנת 2003 דיבבה את שאנטי בסרט ספר הג'ונגל 2.
ארונשטיין שרה במקהלת מורן ובאנסמבל זמרי מורן. היא הופיעה בהפקות ובקונצרטים של ומטעם האופרה הישראלית, והדריכה בסדנאות הקיץ שלה. היא הופיעה בקונצרטים עם מספר תזמורות בישראל, כגון התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית ראשון לציון, תזמורת סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית ועוד. היא הופיעה גם בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד הילדה בהפקת האופרה "צחוק של עכברוש", בתפקיד הינוקא בהצגה "בדנהיים 1939" ובתפקיד ילדתו של אלכסנדר פן בהצגה "היה או לא היה". מלבד זאת, הייתה חברה באנסמבל "קאמרה 15" ובאנסמבל סולני תל אביב.
פרסים
בשנים 2008–2010 זכתה במלגת קרן התרבות אמריקה–ישראל. כמו כן, זכתה במלגת קרן רונן והמכון הישראלי לאמנויות הזמרה (IVAI), בפרס הראשון בתחרות הזמרה של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בתל אביב לשנת 2009/2012 ובפרס השני בתחרות האופרה הבינלאומית במגֶ'נטה שבאיטליה. ב-2012 זכתה בפרס האמן הצעיר המצטיין בתחרות "צ'סטי" לשירת הבארוק שבפסטיבל אינסברוק. ב-2013 זכתה בפרסים בתחרות האופרה והמוזיקה בטירת מַרגוֹ שבצרפת.
15 הדקות של אסף אמדורסקי
15 הדקות של אסף אמדורסקי הוא אלבום אוסף כפול של הזמר והמפיק אסף אמדורסקי.
האלבום יצא בשנת 2003, והוא מאגד שירים משלושת אלבומי הסולו הראשונים של אמדורסקי, בנוסף לשירים כשהיה שותף בלהקת תערובת אסקוט, וחומרים שלא פורסמו עד אותה עת: השיר "אהבה חדשה" בגרסה חדשה בהופעה והשיר "עכשיו אני בא" שהוקלט לאלבום מנועים שקטים אך לבסוף לא נכלל באלבום והופיע באלבומה של שרון רוטר הנושא את שמה. בנוסף, האוסף כולל את השיר "זה מכבר" (מילים לאה גולדברג, לחן מתי כספי) שבוצע על ידי אמדורסקי לפרויקט עבודה עברית.
שם האלבום מתייחס לשיר "15 דקות" מתוך האלבום מנועים שקטים, וגם לביטוי "15 דקות של תהילה".
אמיליו פורטס חיל
אמיליו קאנדידו פורטס חיל (בספרדית: Emilio Cándido Portes Gil, נהגה: ; 3 באוקטובר 1890 - 10 בדצמבר 1978) היה פוליטיקאי מקסיקני, נשיא מקסיקו בין השנים 1928 ל-1930. נולד בסיודד ויקטוריה, בירת מדינת טמאוליפס במקסיקו.
בתקופת המהפכה המקסיקנית פורטס חיל הצטרף לגנרלים שהרכיבו לבסוף את מפלגת המהפכה. ב-1920 עלה לשלטון אלווארו אוברגון, אחד מאותם הגנרלים. החוקה המקסיקנית שהתקבלה ב-1917, אינה מאפשרת לנשיא מכהן לשוב ולהיבחר לנשיאות מקסיקו. מסיבה זו פינה אוברגון את מקומו ב-1924 לאחר ארבע שנות כהונה, לידידו פלוטארקו אליאס קאייס. בתקופת כהונתו של קאייס, פורטס חיל כיהן כשר הפנים. אוברגון שב והתמודד רק במערכת הבחירות הבאה, ב-1928, וניצח בהן. לאחר הבחירות ובטרם החליף את קאייס בתפקיד הנשיא, נהרג אוברגון בהתנקשות במהלך סעודה שנערכה לכבוד בחירתו לתפקיד. קאייס, שעדיין היה נשיא מכהן באופן רשמי, לא יכול היה לחזור ולכהן כנשיא, ולתפקיד התמנה פורטס חיל, מחברי הנהגת המפלגה המהפכנית. עם מינויו הוכרז על בחירות מקדימות שייערכו ב-1930. הלכה למעשה שימר קאייס את שליטתו במדינה מאחורי הקלעים, בתקופה שנודעה כ"מקסימאטו".
ב-1930 הוחלף בתפקיד הנשיא, בידי פסקואל אורטיס רוביו, והמשיך לשרת תחתיו כשר הפנים במשך כשנה וחצי. בהמשך כיהן כציר הראשון של מקסיקו בחבר הלאומים, ותחת הנשיאים הבאים בתפקידים מגוונים בהם: שר חוץ, התובע הכללי, שגריר מקסיקו בהודו, ונשיא המפלגה המהפכנית הלאומית (PNR). בתקופת שלטונו של לאסרו קארדנאס, בא המקסימאטו לקצו, וקאייס הוגלה ממקסיקו; חיל נקרא בידי קארדנאס "לטהר" את המפלגה מנאמני קאייס.
שנותיו הראשונות וקריירה
חיל נולד ב-3 באוקטובר 1890 בסיודד ויקטוריה, טמאוליפס, בנם של דומינגו פורטס ואדלה חיל. הוא למד בית ספר יסודי בעיר הולדתו, ובתיכון בבית הספר הרגיל סיודד ויקטוריה בין השנים 1906–1910. מאוחר יותר עבר למקסיקו סיטי, שם נכנס בשנת 1912 ללימודי מכללה, שם קיבל תואר כעורך דין בשנת 1915.
בנוסף להיותו מורה רגיל בבית הספר, מילא תפקידים ציבוריים שונים: קצין מחלקת המלחמה והצי בשנת 1914 וסגן ראש המחלקה לצדק צבאי של משרד המלחמה והצי בשנת 1915. כל זאת מטעם הממשלה החוקתית של ונוסטיאנו קאראנסה במסגרת המהפכה המקסיקנית. לאחר שסיים את לימודיו כעורך דין, הוא מונה לשופט במחלקה האזרחית בהרמיו, סונורה, ומאוחר יותר התמנה לשופט בית המשפט העליון לצדק של סונורה, בשנת 1916. כמעט באותה תקופה הוא היה סגן הנציב הפדרלי עבור טמאוליפס, עמדה אליה שב בין השנים 1921–1922 ו-1924–1925.
פוליטיקאי ונשיא
מאוחר יותר הוא מונה למזכיר הכללי של ממשלת טמאוליפס, תפקיד אותו מילא בין 1918 ל-1919; בשנת 1920 הוא היה מושל זמני של אותה מדינה עם ניצחון תוכנית אגואה פריטה; הוא הפך למנהיג לשכת הצירים, וכן ליועץ המשפטי לממשלה הפדרלית בתקופת נשיאותו של אלווארו אוברגון. בשנת 1923 תמך במועמדותו של פלוטארקו אליאס קאייס לנשיא מקסיקו. בשנת 1925 מונה למושל חוקתי של טמאוליפס, משם תמך בהקמת המפלגה הסוציאליסטית של הגבול, פיתח תשתית חקלאית אינטנסיבית וקידם את האיגודים המקצועיים, אך לא את ארגון ה-CROM שבראשו עמד שר העבודה מורונס.
בשלב קריטי לפוליטיקה במדינה, עקב רצח הנשיא הנבחר אלווארו אוברגון בשנת 1928, חיל מונה לשר הפנים על ידי הנשיא קאייס, שהפך למעין מנהיג עליון שעמד מעל הנשיא. דרך תפקיד זה קאייס מינה את חיל לנשיא זמני של הרפובליקה בין דצמבר 1928 לפברואר 1930. חיל היה תומך אוברגון מוכח, שמשימתו העיקרית הייתה להרגיע את הרוחות שהועלו בקונגרס לנוכח רצח אוברגון ולוודא שיתקיים הליך בחירות חדשות יציב. כהונתו של פורטס חיל, ככהונותיהם של ממשיכי דרכו, פסקואל אורטיס רוביו ואבלרדו רודריגס, נחשבו למילוי הכהונה בת שש השנים של אוברגון, אשר נרצח לפני שהחל למלא אותה.
חיל הציג את עלייתו לנשיאות בהפגנתיות, הוא שבר את המסורת הטקסית בכך שהעביר נאום שבועה ממושך, בו הצהיר כי:
במהלך ממשלתו הצליח לסכם, באמצעות הסכמים עם ההיררכיה הקתולית הגבוהה, את מלחמת הכריסטרוס, שעלתה ב-70,000 הרוגים; עם זאת, ביום קבורתו של ליאון טוראל, רוצחו של אוברגון, הרכבת בה נסע דרך נייאריט הופעלה לכאורה על ידי גנרל מטען הכריסטרוס כמעין תגמול סמלי של הפלג הדתי האדוק על הוצאתו להורג של טוראל. הכנסייה הקתולית הכירה בריבונות המדינה וקיבלה את החקיקה לפיה יש לרשום את הכמרים שייעדה הכנסייה; הממשלה מצדה העניקה חנינה למעורבים בכריסטרוס, אפשרה לכמרים להעביר חינוך דתי במקדשיהם, והכירה כי כמרים, כמו כל האזרחים, יכולים לבקש אישור, רפורמה או ביטול החוקים.כמו כן, פורטס חיל האיץ את החלוקה החקלאית והקים בתי ספר חקלאיים. ממשלתו העניקה גם אוטונומיה לאוניברסיטה הלאומית במקסיקו, שסגרה גם סכסוך חברתי חשוב. בנוסף, היא פרסמה את החוק האורגני של המשרד הציבורי ואת חוק העונשין וביטלה את חבר השופטים העממי; האגודה הלאומית להגנת ילדים הוקמה; שירות ההגנה התעשייתית והחברתית יושם ושדה התעופה של מקסיקו סיטי נחנך. כמו כן, הושקו קמפיינים נגד משקאות חריפים נגד מחלת פינטו ודלקת העצם.
מצד שני, הוא הסיר את ההגנה הרשמית מה-CROM, והטריד את מנהיגו מורונס, וגם את מפלגתו, מפלגת הלייבור המקסיקנית. באופן זה, וללא תמיכתם של קאייס, CROM ומורונס נותרו מחוץ לזירה הפוליטית. משימה מהותית נוספת של פורטס חיל הייתה לארגן את הבחירות לנשיאות. במרץ 1929 הכריז רשמית על הקמתה של המפלגה המוסדית המהפכנית (PRI) בראשות קאייס. עוד באותו חודש פרץ מרד צבאי בראשות הגנרל חוסה גונסאלו אסקובאר (José Gonzalo Escobar) שנתמך בידי ארצות הברית. אסקובאר הכריז על עצמו נשיא מקסיקו אך באפריל נפלו כוחותיו לעומת הצבא הפדרלי שנותר תומך בממשלה. לאחר ההתשלטותל הממשלתית על נוגלס בגבול ארצות הברית–מקסיקו, אסקובאר גלה לארצות הברית. ב-25 בינואר 1930 הורה מטעם המפלגה מועמד לנשיאות פסקואל אורטיס רוביו.
בינואר 1930 פורטס חיל שבר את היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות, שהוקמו על ידי אוברגון, עקב הוצאתו להורג של אזרח מקסיקני. עם הרעיון לאחוז בנשק; האינטרנציונל השלישי פרסם מניפסט בו כינה את פורטס חיל וקאייס "לקי האימפריאליזם" וכי הם על ברכיהם לפני האפיפיור, מה שגרם לסדרת חילוקי דעות שהגיעה לשיאה בניתוק היחסים.
קריירה מאוחרת
בתקופת נשיאותו של אורטיס רוביו, פורטס חיל החזיק שוב בתפקיד שר משרד הפנים במשך כמה חודשים, וכיהן גם כנשיא המפלגה המוסדית המהפכנית. ובכל זאת ההמולה שלו דרך משרדים ציבוריים הייתה ארוכה: שגריר בצרפת, ציר לחבר הלאומים והתובע הכללי של הרפובליקה בשנות מקסימאטו (1928 - 1936); במשך תקופה קצרה היה מזכיר יחסי חוץ; בין השנים 1934–1935 הוא שוב התבלט בתור יושב ראש המפלגה. הוא היה שגריר ברפובליקה הדומיניקנית, אקוודור והודו. במינויו של הנשיא אדולפו לופס מטאוס, חיל היה נשיא הוועדה לביטוח לאומי בשנת 1961; מאוחר יותר הוא היה יועץ של לשכת התשתיות הלאומית (SA), בשנת 1966, ונשיא הוועדה המייעצת הטכנית של הוועדה הבנקאית הלאומית בשנת 1970.
אליס פייק בארני
אליס פייק בארני (באנגלית: Alice Pike Barney ; 1857 – 1931) הייתה ציירת אמריקאית. היא הייתה פעילה בוושינגטון, D.C. ופעלה כדי להפוך את וושינגטון למרכז אמנויות. שתי בנותיה היו הסופרת נטלי קליפורד בארני והסופרת הבהאית לורה קליפורד בארני.
ביוגרפיה
אביה של בארני סמואל נפתלי פייק, שעשה הונו כמזקק ויסקי של המותג מגנוליה, היה פטרון של האמנויות בסינסינטי, אוהיו, שם בנה את בית האופרה. אביה היה יהודי גרמני. אמה של אליס פייק בארני הייתה ממוצא צרפתי. [2] לאחר שהמשפחה עברה לעיר ניו יורק בשנת 1866, הוא בנה את מה שיהפוך לבית האופרה הגדול ברחוב עשרים ושלוש ושדרה השמינית. בארני הייתה הצעירה מבין ארבעה ילדים והיחידה שהשתלבה באופן מלא עם האינטרסים התרבותיים של אביה, בילדותה גילתה כישרון כזמרת ופסנתרנית.
בגיל 17 התארסה לחוקר הנרי מורטון סטנלי. אמה של אליס ראתה את השידוך לא מתאים בגלל הפרש הגילאים - היא הייתה בת 17, הוא בן 33 - והתעקשה שהם יחכו עם החתונה. בזמן ששהה במסע לשלוש שנים באפריקה (הוא כינה את הסירה בה הקיף את אגם ויקטוריה הגברת אליס), היא התחתנה במקום זאת עם אלברט קליפורד בארני, בנו של יצרן עשיר של קרונות רכבת בדייטון, אוהיו.
בשנת 1882 בילתה בארני ומשפחתה את הקיץ במלון לונג ביץ' בניו יורק, שם דיבר אוסקר ווילד בסיור ההרצאות האמריקני שלו. ווילד בילה את היום עם אליס ובתה נטלי על החוף. השיחה שלהם שינתה את מהלך חייה של אליס, והעניקה לה השראה להמשיך באמנות ברצינות למרות הסתייגותו של בעלה.
ככל שהזדמנויות החינוך הועמדו לרשותן יותר במאה ה-19, הפכו נשים אמניות לחלק מהאמנים המקצועיים, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן. יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע להתגבר על כך נשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר" בקידום עבודות נשים, והפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשייה יותר. אמנים "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האישה החדשה, הן על ידי ציור תמונות של הסמלים המייצגים אותן, וכן הדגימו את התעוררותן לדרך חייהם החדשה".
לימוד אמנות
בשנת 1887 נסעה לפריז כדי להיות קרובה יותר לשתי בנותיה בזמן שהן למדו בלה-רושה פנימייה צרפתית שהוקמה על ידי המחנכת הפמיניסטית מארי סובסטר. כשהייתה שם למדה ציור אצל קרולוס-דוראן. היא חזרה לפריז בשנת 1896 - הביאה את בתה לורה לבית חולים צרפתי לטיפול בכאבי רגליים מפציעה בילדותה - וחידשה את לימודיה אצל קרולוס-דוראן וכן לקחה שיעורים אצל הצייר הספרדי קלאודיו קסטלוצ'ו. כשג'יימס אבוט מקניל ויסלר פתח את האקדמיה כרמן בשנת 1898, היא הייתה בין התלמידים הראשונים. ויסלר איבד במהרה עניין בהוראת אמנות ובית הספר נסגר, אך הוא היה בעל השפעה מכוננת.
בשנת 1899 החלה לארח בסלון בבית השכור שלה בשדרת ויקטור הוגו. האורחים הקבועים כללו את הציירים הסימבוליסטיים לוסיין לוי-דהורמר, ג'ון ווייט אלכסנדר ואדמונד אמן-ז'אן, ואמנותה החלה להפגין השפעה סימבוליסטית.
כשנטלי כתבה ספר שירה צרפתי, סונטות על נשים, בארני שמחה להכין את האיורים. היא לא הבינה את השלכות של שירי האהבה בספר שפנו לנשים. לא היה לה שום מושג ששלוש מארבע הנשים שדיגמנו עבורה היו מאהבות של בתה. בעלה אלברט, שנחשף למהות הספר דרך סקירה ספרותית בעיתון בארצות הברית, מיהר לפריז, שם קנה והשמיד את מלאי הספרים ואת לוחות הדפסה שנותרו אצל המו"ל והתעקש כי בארני ונטלי יחזרו איתו לבית הקיץ של המשפחה שבארצות הברית. מצב רוחו רק הלך והחמיר כאשר חברים העבירו לו קטעי עיתונים מ"וושינגטון מירור"
העיר וושינגטון, התחילה להיות מרובדת חברתית, והרקע של בארני כבתו של מזקק ויסקי ונכדתו של מהגר יהודי, הפכה אותה לנושא רמיזות מעורפלות בדפי העיתונות הצהובה. לרכילות לא תהיה השפעה מתמשכת על מעמדה החברתי של אליס בארני, אך בעלה אלברט ראה בכך אסון, והוא התמכר לשתייה. שתייתו גברה, בריאותו התדרדרה וחודשיים לאחר מכן הוא לקה בהתקף לב. מצבו הבריאותי המשיך לרדת, והוא נפטר בשנת 1902. אליס בארני הציגה תערוכות יחיד בגלריות הגדולות כולל גלריית קורקורן לאמנות. בשנים מאוחרות יותר היא המציאה ורשמה פטנט על מכשירים מכניים, כתבה והופיעה בכמה מחזות ואופרה, [13] ופעלה לקידום האמנויות בוושינגטון הבירה, רבים מציוריה נמצאים כעת באוסף של מוזיאון האמנות האמריקני סמיתסוניאן.
היא המירה דתה לאמונה הבהאית בסביבות 1900. בשנת 1911, בגיל 53, התחתנה אליס בארני עם בחור בן ה-23. נשואיהם משכו תשומת לב עיתונאית ברחבי העולם, אך הם התגרשו ב־1920.
מוזיאון הורטה
היסטוריה
הבית נבנה לפי צרכיו של הורטה בין 1898 ל-1901. גם לאחר תום הבנייה הורטה המשיך לבצע שינויים בבית, וב-1906 הוא הרחיב אותו לתוך הגן. הורטה השכיר את הבניין לאחר שהתגרש, אך בסופו של דבר המשיך להתגורר בבית ולבצע מספר שינויים בחלקו הפנימי. הורטה הגדיל את האטליה, והוסיף מחוץ לבית טראסה וגן חורף. חזית הבית הפונה אל הרחוב השתנתה לאחר שהורטה בנה מוסך ב-1911. הבית נמכר למייג'ור הנרי פינט ב-1919, וב-1926 שני חלקי הבניין הופרדו זה מזה. קומונת סנט ז'יל רכשה את החלק של הבית שהיה מיועד למטרות מגורים על מנת להפוך אותו למוזיאון המוקדש להורטה. ז'אן דלהיי שיפץ את הבניין ב-1967 כדי שהמבנה שלו יתאים לזה של מוזיאון, ועבודות שונות בוצעו בשנות ה-70 ובשנות ה-80.
תיאור
בתוך המוזיאון יש תצוגה קבועה הקשורה לאר נובו ובה אוסף רהיטים יוקרתי, כלים וחפצי אמנות שעוצבו על ידי הורטה ובני תקופתו, כולל מסמכים הקשורים לחייו של הורטה. המוזיאון מארגן תערוכות זמניות בנושאים הקשורים להורטה ואמנותו.
גודל הבית הוא בינוני, והוא שימש את הורטה כ"מעבדה" שבה הוא בדק שיטות בנייה שונות תוך שימוש במיטב הטכנולוגיה שהייתה לרשותו באותה תקופה. רוחב הבית הכולל הוא 12.5 מטרים, מתוכם 6.7 מטרים עבור אגף המגורים ו-5.8 מטרים עבור האטליה. בבית יש שלוש קומות, והוא מכוסה על ידי גג מנסארד. חזית הבית נבנתה מאבן וקושטה באמצעות מעקות מתכת. הבניין בולט במיוחד בזכות תקרת הזכוכית הנמצאת מעל גרם המדרגות הראשי.
ליאן ריימס
ליאן ריימס (באנגלית: LeAnn Rimes; נולדה ב-28 באוגוסט 1982) היא זמרת קאנטרי, שחקנית, ופזמונאית אמריקנית, זוכת פרס גראמי, זוכת העונה הרביעית של תוכנית המציאות האמריקאית "הזמר במסכה".
ביוגרפיה
נולדה תחת השם מרגרט ליאן ריימס בג'קסון, בירת מיסיסיפי. בגיל 3 החלה לשיר ובגיל 7 החלה להופיע על הבמות, כששיחקה בהפקה מקומית למחזמר "מזמור לחג המולד", בדאלאס, טקסס. בגיל 11 הקליטה את אלבומה הראשון, הנקרא All That, תחת חברת תקליטים עצמאית שבחרה להפיץ את האלבום בשנת 1993 רק בדאלאס וסביבתה. בשנת 1996 פגשה את המוזיקאי ושדרן הרדיו ביל מאק, אשר עודד אותה להקליט את שירו Blue. השיר הפך ללהיט, אשר בעקבותיו זכה גם אלבומה השני, Blue, להצלחה רבה במצעדי המכירות, כשהוא מגיע למקום השלישי במצעד האלבומים האמריקני, ונמכר במעל ל-8 מיליון עותקים ברחבי העולם. השיר "Blue" זכה בפרס גראמי בקטגוריית "שיר הקאנטרי הטוב ביותר". ליאן ריימס זכתה באותה שנה (1997) בשני פרסי גראמי, תגלית השנה וזמרת הקאנטרי הטובה ביותר, ובכך הפכה לאדם הצעיר ביותר שזכה בפרס גראמי.
בשנת 1997 הקליטה את הלהיט "How Do I Live" לפסקול הסרט "קון אייר", אולם השיר נדחה על ידי מפיקי הסרט לטובת גרסתה של הזמרת טרישה אירווד. השיר הפך לאחד הלהיטים הגדולים ביותר של 1997 בארצות הברית, כשהסינגל שהה במצעד בילבורד האמריקני במשך זמן שיא של 69 שבועות, וזאת מבלי להגיע למקום הראשון (הגיע למקום השני בלבד). הסינגל, שנמכר בשלושה מיליון עותקים, היה הלהיט הראשון מתוך אלבומה הרביעי You Light up My Life: Inspirational Songs, שהגיע למקום הראשון בארצות הברית בספטמבר 1997. שבעה חודשים קודם לכן הוציאה אלבום גרסאות כיסוי, שהגיע אף הוא למקום הראשון בארצות הברית.
בשנת 2000 שרה את הלהיט "Can't Fight the Moonlight", שיר הנושא לסרט "חופשיות על הבר". השיר זכה להצלחה עולמית, והגיע למקום הראשון במצעד הבריטי ולמקום ה-11 במצעד בילבורד האמריקני. ריימס שרה את כל השירים בסרט, ואף הופיעה בו, בתפקיד עצמה. בנוסף, הקליטה שירים שהופיעו בסרטים "בכל מקום אחר" (1999), "מסלול מסוכן" (2001), "דיילת בעננים" ו"לא רק בלונדינית 2" (שניהם מ-2003).
לאור הצלחתה הבינונית בבריטניה (יחסית לארצות הברית), הקליטה ריימס דואטים עם שני זמרים בריטים מצליחים: "Written In The Stars", דואט עם אלטון ג'ון (מקום עשירי במצעד הבריטי, מרץ 1999) ו-"Last Thing On My Mind", דואט עם רונאן קיטינג (מקום חמישי במצעד הבריטי, מאי 2004).
ערב רב
עֵרֶב רַב הוא שמה של קבוצה הכוללת מצריים ובני עמים נוספים שהתלוו לבני ישראל ביציאת מצרים, על פי המסורת היהודית הם התקבלו על ידי משה כחלק אינטגרלי מהעם, ובהמשך חטאו והחטיאו את עם ישראל במדבר. לדוגמה, על פי שמות רבה הגורמים המרכזיים לחטא העגל היו הערב רב, וההוכחה לכך היא בדברי החוטאים, שאמרו: "אלה אלהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים", ולא "אלה אלהינו ישראל". בקבלה ישנו עיסוק נרחב בערב רב, כאב טיפוס לסוגים של חטאים ופגמים רוחניים שמתגלים בעם ישראל לדורותיו, ובפרט בחטאים של בגידה בעם ישראל.
בתנ"ך
המונח "ערב רב" מופיע בסיפור יציאת מצרים ספר שמות:. על פי פירוש רש"י, הכוונה ל"תערובות אומות של גרים". מלבד האזכור היחיד ביציאת מצרים בתורה הביטוי "ערב רב" לא מופיע כלל בנביאים וכתובים.
אטימולוגיה
על פי פירוש הדעת מקרא, ישנן שתי צורות להסביר את הביטוי "ערב רב".
בדברי חז"ל
על הפסוקים : "וידבר ה' אל משה לך רד כי שחת עמך אשר העלית מארץ מצרים... ועתה הניחה לי ויחר אפי בהם ואכלם ואעשה אותך לגוי גדול", מפרש רש"י - שחת העם לא נאמר, אלא "עמך", (הם) ערב רב שקיבלת מעצמך וגיירתם ולא נמלכת (התייעצת) בי, ואמרת: טוב שידבקו גרים בשכינה, והם שיחתו והשחיתו.
בגמרא מצוי רק מקום אחד בו מופיע הביטוי "ערב רב", והוא במס' ביצה דף לב: "הני מערב רב קא אתו, (אלה מערב רב הגיעו) דכתיב (דברים יג) ונתן לך רחמים ורחמך, כל המרחם על הבריות, בידוע שהוא מזרעו של אברהם אבינו, וכל מי שאינו מרחם על הבריות, בידוע שאינו מזרעו של אברהם אבינו."
במכילתא מובא: "וגם ערב רב: מאה ועשרים ריבוא דברי ר' ישמעאל, ר' עקיבא אומר: מאתים וארבעים ריבוא, ר' נתן אומר: מאתים וששים ריבוא וצאן ובקר" (פרשת בא מסכת דפסחא פרשה יד). "וגם ערב רב עלה אתם": מאה ועשרים ריבוא דברי רבי ישמעאל. ר' עקיבא אומר מאתים וארבעים ריבוא. ר' יונתן אומר שלש מאות וששים ריבוא" (שמות, פרק י"ב סימן ר"ט).
בהמשך לדברים אלו פירוש ה"כלי יקר": (במדבר כ"ב, ב'): "ויגר מואב מפני העם כי רב הוא, כי מפני הערב רב היו יראים מחמת רבויים".
בזוהר
בספר הזוהר וכן בתיקוני הזוהר נפוץ השימוש בביטוי ערב רב. בזוהר על פרשת שמות, קצא', מובא כי הערב רב היה חלק מן העם המצרי, בעלי אותה שפה, אשר כללו בתוכם את כל חרטומי מצרים. לאחר שחרטומי מצרים ראו את נפלאות ה', בקשו ממשה רבנו להצטרף לעם ישראל. הקב"ה הציע למשה שלא לגייר את הערב רב, אך משה ביקש מה' שיקבלם. טעמו של משה היה משום שהסיבה לרצונם להתגייר היא משום שראו את גבורת ה', לפיכך סבר משה כי כשיראו הערב רב את גבורות ה' בכל יום, ידעו כי אין אל מבלעדי ה'. לכן גייר משה את הערב רב ולקחם תחת חסותו.
ע"פ הזוהר ישנם חמישה סוגים שונים של ערב רב: 1. נפילים, 2. גיבורים, 3. ענקים, 4. רפאים, 5. עמלקים. הגר"א הסביר את מהותם של חמשת הסוגים האלה בקצרה:
בעת החדשה
הגר"א בביאורו לתיקוני זוהר חדש כתב שנשמות הערב רב הם העשירים הגאוותנים שבעם, הרודפים אחרי התאוות ומזלזלים בתלמידי חכמים, והם ראשי ישראל בגלות. בעקבות כך, במאה ה-19 שימש הביטוי לציון יהודים אשר מתדמים לגויים ונוהגים כמעשיהם. לאחר הקמת מדינת ישראל, הביטוי הפך לכינוי גנאי לחלק ממפלגות השמאל, בפי יהודים מצביעי מפלגות הימין המתנגדים להן.
כמטבע לשון, המונח "ערב רב" משמש לציון תערובת גם מחוץ להקשר היהודי, בעיקר תערובת של אנשים מעמים שונים.
התחיה
התחיה הייתה מפלגת ימין בישראל שהוקמה באוקטובר 1979, והתפרקה בשנת 1992 לאחר שבבחירות לכנסת השלוש עשרה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
רקע אידאולוגי
במהלך שלושים שנותיה הראשונות של המדינה, שבהן היה השמאל בשלטון, ייצגה את קולו של הימין תנועת החרות בהנהגת מנחם בגין. תנועה זו ייצגה קול ימני, התומך בארץ ישראל השלמה, בהתיישבות בכל חלקי הארץ, וכנגד פשרה טריטוריאלית. עם הזמן הפכה תנועה זו לתנועת הליכוד והתחברה עם אלמנטים מתונים ופרגמטיים.
בשמונת הכנסות הראשונות הייתה מפלגה זו מפלגת אופוזיציה מובהקת שהודרה מהשפעה על השלטון. בבחירות לכנסת התשיעית התרחש "המהפך" אשר הביא אותה לראשונה, בניצחון גדול, אל עמדות מנהיגות לאומית, ואל משרת ראש הממשלה. בתפקיד זה הביא בגין למפנה היסטורי, כאשר הביא לכריתת הסכמי השלום עם מצרים, תוך ויתור טריטוריאלי בחצי האי סיני, שעמד במתח מול האידאולוגיה של "ארץ ישראל השלמה" אשר גרסה כי אין לוותר על אף חלק מחלקי המולדת (אם כי בראיית בגין סיני לא נחשבה כחלק מארץ ישראל).
עמידתו של הליכוד מאחורי מנהיגו במהלך המשא ומתן שקדם להסכם השלום, כאשר ברור היה כי המדובר בוויתור טריטוריאלי, הביאה לשבר אידאולוגי. שניים מחברי הכנסת של הליכוד, גאולה כהן, אשר הייתה פעילה במחתרות הלח"י והאצ"ל, ומשה שמיר, הסופר ואיש התנועה למען ארץ ישראל השלמה, ייצגו את הקו הבלתי מתפשר. במהלך כהונת הכנסת התשיעית, לאחר כריתת הסכמי קמפ דייוויד, ב-18 בספטמבר 1978, אשר התייחסו אף אל מתן "אוטונומיה" לפלסטינים, וחתימת חוזה השלום עם מצרים, ב-26 במרץ 1979 שהפך את הוויתור הטריטוריאלי בסיני לעובדה, הלך השבר האידאולוגי בתוך הליכוד וגדל. רבים ממצביעי הימין האידאולוגי חשו כי בגין ותומכיו אינם מייצגים אותם יותר.
ב-15 במאי 1979 פרש משה שמיר מן הליכוד, וב-17 ביולי 1979 פרשה גאולה כהן מן הליכוד. השניים הקימו את תנועת בנא"י (ברית נאמני ארץ ישראל) אשר הצטרפה לפרופ יובל נאמן שהקים את "התחיה".
למן הכנסת התשיעית, הליכוד רואה עצמו הניזוק העיקרי מקורותיה והישגיה של מפלגת "התחיה". במערכת הבחירות לכנסת האחת עשרה אמר צחי הנגבי, בנה של גאולה כהן ומאנשי הליכוד, כי "גם הוא אוהב את אמא שלו אך לא יצביע בשבילה".
הכנסת העשירית
אל הבחירות לכנסת העשירית התייצבה התחיה כשבראשה פרופסור יובל נאמן. נאמן, מדען בעל שם עולמי, ואל"ם במיל, אשר עד אז שימש בתפקידים ממלכתיים ואקדמיים, הביא לתנועה מכובדות וממסדיות, אשר נדרשו על מנת להביאה לתודעה כאלטרנטיבה אידאולוגיות לתנועת הליכוד, שהייתה ממפלגת ימין לתנועת שלטון. אל התנועה הצטרפו רבים מאנשי גוש אמונים, ואנשי תנועות הימין. התחיה הייתה מזוהה עם "התנועה לעצירת הנסיגה מסיני", תנועה חוץ-פרלמנטרית שהחתימה על עצומות ופעלה כנגד נסיגת ישראל מסיני. סמלה של התנועה היה צילומו של צעיר שחור בלורית המניף את דגל ישראל. סערה זוטא נוצרה כאשר הסתבר כי הצילום רוטש מצילום ישן של הסופר המזוהה עם השמאל יעקב שבתאי בנעוריו, כאשר השתתף בפעילות של השומר הצעיר. על מנת לפתור בעיה זו החליפו דיוקן זה בדיוקן של פעיל התחיה ונציג העלייה הרוסית במפלגה גפן איגור שבמקרה היו לו תווי פנים דומים.
בבחירות עצמן, שהתקיימו ב-30 ביוני 1981 זכתה התנועה בשלושה מנדטים.
ממשלתו של מנחם בגין הייתה מחויבת לנסיגה מסיני על פי ההסכמים עם מצרים, ולפיכך נותרה התחיה באופוזיציה, כאשר הליכוד הקים ממשלה עם המפלגות הדתיות, המפד"ל, אגודת ישראל ומפלגתו של אהרן אבוחצירא, תמ"י. האופוזיציה הייתה מורכבת ברובה מאנשי השמאל, מפלגת העבודה והמפלגות שמשמאל לה, והשפעתה של תנועת התחיה הייתה קטנה, והתבטאה במיוחד בקו החד משמעי והעיקש שנקטה בעניין הנסיגה מסיני. עם ביצוע הנסיגה עצמה, באפריל 1982 ירדו אנשי התנועה אל העיר ימית והיו בין המתנגדים לפינוי. בראשם עמדו שלושת חברי הכנסת של התנועה יובל נאמן, גאולה כהן וחנן פורת.
מלחמת לבנון הראשונה הביאה בעקבותיה שינוי. קו השבר בין הימין והשמאל נמתח מחדש, כאשר התחיה תמכה במלחמה ובצעדי הממשלה, ואילו אנשי השמאל התנגדו לה. במהלך המלחמה, ב-26 ביולי 1982 הצטרפה התחיה אל הממשלה, ונאמן מונה לשר המדע והפיתוח וליו"ר ועדת השרים לענייני התיישבות, תפקיד בו דאג לאישור התנחלויות רבות.
הכנסת ה-11 והכנסת ה-12
בבחירות לכנסת האחת עשרה זכתה "התחיה" להישג נאה. אל התנועה הצטרף הרמטכ"ל לשעבר רפאל איתן שעמד בראש תנועה חוץ פרלמנטרית שכונתה "צומת". בבחירות אלו רצה התנועה בשם "רשימת התחיה-צומת", אם כי ביוני 1986 אוחדו התנועות לתנועה אחת בשם "התחיה". בבחירות, שהתקיימו ב-23 ביולי 1984 זכתה התנועה לחמישה מנדטים.
לאחר הבחירות שוב מצאה עצמה התנועה באופוזיציה, עקב הקמת ממשלת אחדות לאומית בראשות שמעון פרס (ולאחר מכן יצחק שמיר), ממשלה אשר נשענה על רוב פרלמנטרי מוצק של 97 חברי כנסת. השפעתה של המפלגה הייתה מועטה, והסכסוכים הפנימיים בה בין מחנה כהן למחנה איתן גברו, ולבסוף הביאו לפרישת איתן ואנשיו ב 16 בנובמבר 1987. בבחירות אלו השתתף אף מאיר כהנא בראש תנועת כך וזכה לראשונה להיכנס לכנסת. לראשונה לא הייתה התחיה תנועת הימין הרדיקלי היחידה בבית, אם כי כהנא נחשב למוקצה, והתחיה נראתה לעומתו כתנועה מתונה וממסדית.
אל הבחירות לכנסת השתים עשרה התייצבו מספר תנועות ימין. תנועתו של כהנא נפסלה מלהשתתף בבחירות, אולם תנועות "מולדת" בראשותו של רחבעם זאבי ו"צומת" בראשותו של איתן, השתתפו, וזכו להישגים. התחיה לא הייתה עתה לבדה במאבק על קולו של המצביע הנמצא מימין לליכוד. המפד"ל אף היא התיימרה לייצג את המצביע הדתי-לאומי, אותו מגזר עצמו אשר התחיה התמודדה על ייצוגו. איש התחיה לשעבר חנן פורת התמודד בבחירות אלו מטעם המפד"ל. אמנם התחיה ייצגה עדיין אלמנטים מרכזיים בציבור זה, ומטעמה התמודד הרב אליעזר ולדמן אך תחושתם של מצביעים רבים הייתה כי עליהם לתת את קולם למפלגה שתייצג אותם הן מן הבחינה הדתית והן מן הבחינה הלאומית. בבחירות, שנערכו ב-1 בנובמבר 1988 זכתה התחיה לשלושה מנדטים. תקוותה לקבל מנדט נוסף בבחירות חוזרות שהתקיימו בקלפיות בבני ברק ב-15 באפריל 1991 נכזבה והמנדט נשאר בידי דגל התורה.
לאחר הבחירות הוקמה שוב ממשלת אחדות, בראשותו של יצחק שמיר. ממשלה זו הייתה על בסיס רעוע ומעורער מיסודו, כאשר כל אחד ממרכיביה הביט הצדה, לעבר מפלגות הלוויין האידאולוגיות, וניסה להקים ממשלות אלטרנטיביות ולדחוק את שותפתו אל האופוזיציה. ניסיונו של שמעון פרס להקים ממשלה צרה בראשותו, המכונה "התרגיל המסריח" כשל במרץ 1990 וב-8 ביוני 1990 הקים יצחק שמיר ממשלת ימין - דתיים צרה, אליה צורפה התחיה. יובל נאמן מונה לשר האנרגיה והתשתית, וגאולה כהן קיבלה את משרת סגן שר המדע והטכנולוגיה.
הפלת ממשלת שמיר, והבחירות לכנסת ה-13
מלחמת המפרץ הביאה לשינויים מהותיים במזרח התיכון. יצחק שמיר ייצג אמנם קו אידאולוגי נוקשה, ודגל בשימור המצב הקיים בכל מחיר, המשך ההתנחלות, ואי הכרה באש"ף, אך גם ממשלתו בה ניתן ייצוג למפלגות ימין שהיו אף רדיקליות מן התחיה כגון מפלגת "מולדת", נאלצה להסתגל אל השינויים, ולהכיר במצב החדש שנוצר.
לחץ אמריקני מאסיבי שהפעיל נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש (האב) ומזכיר המדינה ג'יימס בייקר הביא לכינוסה של ועידת מדריד באוקטובר 1991. שמיר היה מתנגד חריף לכינוסה של ועידה בינלאומית לדיון בענייני המזרח התיכון, אך אף הוא נאלץ לוותר בנקודה זו, ולהצטרף אל הוועידה, לקול מחאות אנשי הימין. בעקבות הוועידה נפתחו שיחות דו צדדיות, ביניהן שיחות עם הפלסטינים. על אף ששיחות אלו שהתקיימו בוושינגטון בין משלחת ישראלית בראשותו של אליקים רובינשטיין ובין משלחת ירדנית - פלסטינית, לא הביאו להתקדמות של ממש, ראו אנשי הימין את מדינת ישראל כמתקדמת בדרך מסוכנת, וכמחאה על קיומן של השיחות פרשו "מולדת" ו"התחיה" ממשלת שמיר ב-16 בינואר 1992, וזאת לאחר ש"צומת" פרשה מספר ימים לפני כן. פרישה זו הביאה לנפילת הממשלה. רבים רואים בפעולה זו משום משגה היסטורי, אשר הביא בסופו של דבר לעליית השמאל בראשותו של יצחק רבין אל השלטון, ולכריתת הסכמי אוסלו אשר ודאי לא היו לרוחם של אנשי התנועה. התנהגות זו גונתה כהתנהגות אובדנית, ועמידה אידאולוגית קפדנית מדי, אשר הביאה בסופו של דבר לתוצאה ההפוכה. בשנת 1999 חזרו אנשי הימין על דפוס פעולה זה כאשר הביאו לנפילת ממשלתו של בנימין נתניהו כאשר נראה כי הוא עומד על סף ויתורים טריטוריאליים נוספים, דבר שהביא לבסוף לעלייתו לשלטון של אהוד ברק.
כאשר נראו הבחירות באופק, נראה היה כי תתמודדנה מספר מפלגות ימין קיקיוניות, אשר תפצלנה את הקול הימני הרדיקלי. לאור סכנה זו פעלו אנשי התחיה להעלאת אחוז החסימה אשר עלה מאחוז אחד לאחוז וחצי.
בבחירות עצמן התמודדו מספר מפלגות ימין. מפלגת מולדת זכתה להישג, ומפלגת "צומת" הגיעה להישג של שמונה מנדטים. התחיה לא עברה את אחוז החסימה, אם כי התחיה הייתה זוכה להיכנס לכנסת לו היה אחוז החסימה נותר ללא תיקון החוק. העלאת אחוז החסימה, וכישלונה של התחיה לעבור אותו היוו גורם אשר תרם באופן משמעותי לעלייתו של יצחק רבין לשלטון.
נוער התחיה
בין הפעילים הבולטים מקרב בני הנוער בתנועת התחיה, ניתן למנות כיום שופטים, עורכי דין בכירים, אנשי אקדמיה, עיתונאים, מוזיקאים ואנשי עסקים מצליחים. בין הפוליטיקאים המוכרים נמנים נפתלי בנט, גדעון סער וצבי האוזר והרב מנחם פרל.
פירוק המפלגה
לאחר כישלון המפלגה בבחירות לכנסת השלוש עשרה לא שרדה המפלגה, ובבחירות לכנסת הארבע עשרה לא התמודדה (אם כי תנועת "מולדת" הכריזה על עצמה כ"תנועת נאמני ארץ ישראל ויוצאי התחיה"). רוחה של תנועת התחיה עדיין ממשיכה להשפיע אף לאחר פירוקה. מספר מאנשיה כגאולה כהן הצטרפו אל הליכוד, ואחרים מצאו את עצמם בתנועת המפד"ל ובתנועת "מולדת". רבים מן הפעילים בתנועה בעבר עודם פעילים היום במסגרת מפלגות הימין.
האיחוד הפאן-אירופי
האיחוד הפאן-אירופי הבינלאומי, המכונה גם התנועה הפאן-אירופית, היא תנועת איחוד אירופה הוותיקה ביותר. תחילתה עם פרסום המניפסט של הרוזן ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי (1923), פאנאירופה (Paneuropa), שהציג את הרעיון של מדינה אירופית מאוחדת. קודנהובה-קלרגי היה הדמות המרכזית ונשיא הארגון עד מותו ב-1972.
הארגון אינו תלוי באף מפלגה פוליטית, אך יש לו ארבעה עקרונות בסיסיים לפיהם הוא מעריך פוליטיקאים, מפלגות ומוסדות: שמרנות ליברלית, נצרות, אחריות חברתית ופרו-אירופיות.
היסטוריה
הארגון נאסר על ידי גרמניה הנאצית ב-1933, והוא נוסד שוב לאחר מלחמת העולם השנייה. אוטו פון הבסבורג, ראש בית הבסבורג ונסיך הכתר לשעבר של אוסטרו-הונגריה, התחבר לאיחוד הפאן-אירופי בשנות ה-30, נבחר לסגן הנשיא שלו ב-1957 והפך לנשיא הבינלאומי שלו ב-1973, לאחר מותו של קודנהוב. נשיא האיחוד מאז 2004 הוא אלן טרנואר, לשעבר חבר הפרלמנט הצרפתי והפרלמנט האירופי ומנהל האיחוד הצרפתי של פאן-אירופה. אוטו הבסבורג הפך לנשיא הכבוד הבינלאומי של האיחוד הפאן-אירופי הבינלאומי ב-2004. סגנית הנשיא שלו היא וולבורגה הבסבורג דאגלס, חברת הפרלמנט השוודי.
לאיחוד סניפים במדינות רבות באירופה, כאשר המזכירות הכללית ממוקמת במינכן, גרמניה. בצרפת, האיחוד הפאן-אירופי נוסד על ידי הנשיא ז'ורז' פומפידו מאוחר יותר, ולאחר מכן שר הקבינט לואי טרנואר, בתמיכתו של שארל דה גול. וינסטון צ'רצ'יל שיבח את פועלה של התנועה למען אירופה מאוחדת לפני המלחמה בנאומו בציריך ב-1946.
דורון סבג
דורון סבג (נולד ב-1955) הוא יו"ר והבעלים של חברת כוח האדם או.אר.אס בע"מ.
האיחוד הפאן-אירופי
היסטוריה
בשנת 1947, הקבוצה שהוקמה סביב דאנקן סנדיס, וינסטון צ'רצ'יל, אדווארד בנש ואחרים התפצלה לתנועה אירופית שהתנגדה לימין הנוצרי של האיחוד.
דורון סבג
ביוגרפיה
סבג נולד בקיבוץ גינוסר, וכשהיה בן שלוש עברה המשפחה לדימונה. אביו, גבריאל סבג, עבד במפעלי ים המלח, והפך ליו"ר ועד העובדים שם. במהלך השנים גברה פעילותו הפוליטית של אביו, והוא נבחר לראשות עיריית דימונה, תפקיד אותו מילא בשנים 1966–1969. אחר כך התמנה למנהל משאבי אנוש בחברת כור תעשיות, והקים עבורה את חברת כוח האדם "מנכור". במקביל סיים בנו, דורון סבג, את לימודיו בהנדסת מכונות. ב-1980 הפכה "מנכור", החברה שהקים אביו, לחברה העצמאית או.אר.אס בע"מ – ORS, ודורון סבג הצטרף אליה כסמנכ"ל. ב-1982 הפך למנכ"ל החברה.
האיחוד הפאן-אירופי
היסטוריה
האיחוד הפאן-אירופי, המבוסס על ערכים ליברליים, נחשב לאנטי-קומוניסטי נחרץ מראשיתו ובמיוחד במהלך המלחמה הקרה. מסיבה זו, הארגון זכה לגנאי רב על ידי המשטרים הקומוניסטיים של הגוש המזרחי. הארגון התפרסם בזכות תפקידו בארגון הפיקניק הפאן-אירופי, אירוע חשוב במהלך סתיו העמים.
דורון סבג
ביוגרפיה
כיום עוסקת ORS בגיוס והשמת כוח אדם למשרות כגון סיעוד, אבטחה ותחומים אחרים. לחברה סניפים הפרוסים בכל הארץ. החל משנת 2005 מתרכזת החברה בטיפול, הקמה והפעלה של מרכזים גריאטריים וברשותה שלשה בתי אבות סעודיים - בקריית גת, בחיפה ובקריית שמואל.
אלכסנדר קרז'אקוב
אלכסנדר אנטולייביץ' קרז'אקוב (ברוסית: Александр Анатольевич Кержаков; נולד ב־27 בנובמבר 1982 בקינגיספ) הוא מאמן וכדורגלן עבר רוסי, ששיחק בעמדת החלוץ בזניט סנקט פטרבורג במשך 7 שנים וכיום מאמן.
האיחוד הפאן-אירופי
חברים
האיחוד הפאן-אירופי הוא אחד הארגונים הגדולים באירופה, ונכון לאפריל 2023 יש לו ארגונים חברים ב-31 מדינות:
דורון סבג
אמנות
ביולי 2002 החליף דורון סבג את רם עברון כיו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות ושימש בתפקיד זה עד לשנת 2003, עם החלפת הממשלה. זאת ועוד, כיהן כיו"ר וועדת תערוכות ורכישות של מוזיאון תל אביב לאמנות עד לשנת 2019 וכיום משמש כדירקטור במוזיאון. בנוסף, שימש כיו"ר ועדת השיפוט לפרס שר המדע, התרבות והספורט ליוצרים בתחומי האמנות הפלסטית עד לשנת 2015.
אלכסנדר קרז'אקוב
זניט סנקט פטרבורג
אלכסנדר קרז'אקוב הפך לבוגר בית הספר לכדורגל "סמנה" שבסנקט פטרבורג ב-1999. בשנת 2000 הוא שיחק בקבוצת החובבים "סבטוגורטס סבטוגורסק", וסייע לה לזכות באליפות הליגה הצפון-מערבית האזורית כאשר כבש 18 שערים.
דורון סבג
אמנות
בבעלותו של דורון סבג מלון בוטיק לאמנות - "מלון ארטיסט" בניהול רשת מלונות הבוטיק "אטלס". מלון הבוטיק כולל בתוכו החל משנת 2008 יצירות אמנות מותאמות אתר ומתוך אוסף האמנות. בשנת 2019 שופץ המלון, כולל החלפת יצירות האמנות מתוכו. מבין האמנים שעבודתם מוצבת בחללים הציבוריים במלון דרך קבע הילה טוני נבוק, שי זילברמן, מעין אליקים, אולף קונמן, דנה יואלי, נעמה רוט ועוד. בנוסף מוצגות במלון יצירות מתוך אוסף האמנות של סבג.
אלכסנדר קרז'אקוב
זניט סנקט פטרבורג
ב-2001 קרז'אקוב עבר לזניט סנקט פטרבורג. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בחודש מרץ של אותה שנה ואת שערו הראשון כבש בחודש יוני, כנגד ספרטק מוסקבה. בעונתו הראשונה, קרז'אקוב היה החלוץ השני בסגל של זניט אחרי אלכסנדר פאנוב. עם זאת, מאוחר יותר הוא לקח חלק חשוב בקבוצה וסייע לזניט לסיים במקום השלישי בליגת העל הרוסית ב-2001 ובמקום השני בליגה ב-2003. ב-2002 הוא פיתח במהירות שותפות יעילה בחוד ההתקפה יחד עם אנדריי ארשאבין, שהביאה לזימונם של שני השחקנים לסגל נבחרת רוסיה.
ב-2003, עם הגעתו של המאמן הצ'כי ולסטימיל פטרזלה, קרז'אקוב קודם להיות החלוץ הראשון של זניט, ובעקבות כך הוא סיים כמלך השערים של ליגת העל הרוסית בעונת 2004. תחת אימונו של פטרזלה, קרז'אקוב פתח בכל ארבעת המשחקים של קבוצתו בגביע אופ"א לעונת, ובנוסף כבש שלושער בניצחון קבוצתו 1–5 על א.א.ק. אתונה. בעונת שלאחר מכן, קרז'אקוב נכלל כחלוץ הפותח בהרכב זניט בקמפיין השני ברציפות שלה בגביע אופ"א. הוא סייע לזניט להעפיל לשלב 32 הגדולות בזכות מעבר על פני ויטוריה דה גימארייש, בשיקטש ובולטון וונדרס, והוא עצמו כבש שני שערים במשחק נגד סביליה. בשלבי הנוק-אאוט, קרז'אקוב הבקיע מול רוזנבורג ואולימפיק מרסיי בדרך להעפלה לרבע הגמר מול סביליה, שם זניט הודחה למרות יכולת טובה ושער של קרז'אקוב במפגש החוץ.
במהלך הקיץ של 2006, דיק אדבוקאט מונה למאמנה של זניט והוריד את קרז'אקוב לספסל. כתוצאה מכך, קרז'אקוב היה מוכן לעזוב את הקבוצה.
סביליה
ב-28 בדצמבר 2006 קרז'אקוב הועבר לסביליה, וחתם על חוזה בקבוצה למשך חמש שנים וחצי תמורת 5 מיליון אירו, כחלק מעסקת שותפות בין שני המועדונים. תחת המאמן חואנדה ראמוס, קרז'אקוב היה ההעדפה השנייה בחוד ההתקפה של סביליה אחרי לואיס פביאנו ופרדי קאנוטה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-14 בינואר 2007 והבקיע את שערו הראשון ב-28 בינואר 2007, בניצחון 2–4 כנגד לבאנטה. הוא הבקיע את שער הניצחון של קבוצתו בניצחון 3–4 על טוטנהאם הוטספר במסגרת רבע גמר גביע אופ"א ב-5 באפריל 2007. מאוחר יותר הוא תרם לזכייתה של סביליה בגביע אופ"א לעונת 2006/07, לאחר ששותף כמחליף בניצחון על אספניול במשחק הגמר.
לאחר שחואנדה ראמוס עבר לאמן את טוטנהאם הוטספר באוקטובר 2007, דקות המשחק של קרז'אקוב פחתו תחת המאמן הממונה מנואל חימנס. הוא שיחק ארבע פעמים בלבד, והיה החלוץ החמישי של סביליה אחרי לואיס פביאנו, פרדריק קאנוטה, חבייר צ'באנטון וארונה קונה. בעקבות כך היו ספקולציות לגבי מעברו לקבוצה אחרת, לאחר שהתעניינו בו קבוצות טוטנהאם הוטספר, מנצ'סטר יונייטד ופריז סן-ז'רמן. עם זאת, פורסם בעיתון "Sport-Exspress" כי קרז'אקוב יישאר בסביליה ויעזור לה בליגת העל הספרדית ובליגת האלופות.
דינמו מוסקבה
בפברואר 2008 חתם קרז'אקוב על חוזה למשך שלוש שנים בקבוצה הרוסית דינמו מוסקבה. הוא ביסס במהירות את מעמדו כחלוץ הראשון של הקבוצה, יחד עם טסבטן גנקוב וסיזרו סמדו. הוא הבקיע את שערו הראשון עבור דינמו בבעיטה חזקה מאזור הפנדל במשחק מול מועדון הכדורגל מוסקבה. עד לסיום עונת 2008 הוא כבש שבעה שערים עבור דינמו, וסייע לה לסיים במקום השלישי בליגה הרוסית. בעונת 2009 כבש קרז'אקוב 12 שערים.
החזרה לזניט
בפתיחת עונת 2010 חזר קרז'אקוב לקבוצתו הראשונה בקריירה, זניט סנקט פטרבורג, בשורותיה שיחק עד שנת 2017, עת הודיע על פרישתו ממשחק.
ב-18 בדצמבר 2015, לאחר חצי שנה שקרז'אקוב כלל לא שיחק הוא הוחתם בהשאלה בציריך השווייצרית למשך עונה אחת שלאחריה חזר לזניט.
בסך הכל הבקיע במדי זניט 163 שערים ב־386 משחקי הליגה.
כשחקן בנבחרת
אלכסנדר קרז'אקוב החל לשחק עבור נבחרת רוסיה עד גיל 21 בשנת 2001. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של רוסיה במשחק ידידות כנגד ב-27 במרץ 2002.
קרז'אקוב נכלל בסגל נבחרת רוסיה על ידי המאמן אולג רומנצב לטורניר מונדיאל 2002. הוא לא שותף בשני המשחקים הראשונים של רוסיה מול נבחרת תוניסיה ונבחרת יפן, אך נכנס כמחליף לואלרי קרפין במשחק האחרון מול נבחרת בלגיה. קרז'אקוב הבקיע את שערו הראשון בנבחרת רוסיה במשחק ידידות מול נבחרת שוודיה שהסתיים בתיקו 1-1 ב-21 באוגוסט 2002.
תחת מחליפו של ואלרי גזאייב, גאורגי ירטסב, קרז'אקוב זומן למשחקי מוקדמות יורו 2004 והבקיע שני שערים. בטורניר יורו 2004 עצמו, קרז'אקוב היה אחד מארבעת החלוצים בסגל הנבחרת לצד דמיטרי בולייקין, דמיטרי קיריצ'נקו ודמיטרי סיצ'ב. הוא לא שותף במשחקים מול נבחרת ספרד ונבחרת יוון, אך שיחק לאורך כל 90 הדקות ארבעה ימים לאחר מכן במשחק מול.