cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורנה רוטברג
ביוגרפיה
בשנת 2004 בתמיכת התיאטרון הלאומי הבימה ובמסגרת פסטיבל תיאטרונטו להצגות יחיד העלתה אורנה רוטברג את הצגת היחיד: "ראיון עם אגדת רוק" מאת רוי סמיילס, המגוללת את סיפור חייה של כוכבת הבלוז ג'ניס ג'ופלין. איתן בר יוסף כתב בעיתון העיר:
שי בר יעקב מבקר התיאטרון של ידיעות אחרונות וגלי צה"ל כתב:
לאחר פרישתו של יעקב אגמון מהתיאטרון הבימה ותחת ההנהלה החדשה שיחקה בהצגות: "הלהקה", "תקופת הסתגלות", "החותנת", "משוגעת", "כתם לידה" ו"טיקוצ'ין-בת-ים" בשיתוף תיאטרון וורוצלב. הצגה זו התארחה גם בתיאטרון העירוני של וורשה ולודז'.
בעונת התיאטרון 2011–2012 שיחקה אורנה רוטברג בתיאטרון בית ליסין בהצגה "קיר זכוכית" מאת אורן יעקבי בתפקיד האם ויקי.
בעונת התיאטרון 2013 שיחקה בתיאטרון באר-שבע בהצגה "חבלי משיח" מאת מוטי לרנר בתפקיד עמליה אשת הרב.
בעונת התיאטרון 2014 שיחקה בתיאטרון היידישפיל בהצגה מירה'לה אפרת מאת גורדין בתפקיד חנה-דבורה.
בעונת התיאטרון 2015 -2017 שיחקה בקומדיה המצליחה של תיאטרון בית-לסין "המוגבלים" מאת גור קורן בתפקיד חמדה.
בעונת התיאטרון 2017 שיחקה במחזמר מצחיקונת בתיאטרון הקאמרי בתפקיד רוז ברייס, אימה של פאני ברייס.
בעונת התיאטרון 2018 שיחקה בהצגה "עושה כרצונו" מאת מוטי לרנר בתיאטרון הבימה בתפקיד אהובה האם, ובמחזמר משירי יאיר רוזנבלום "מיקה שלי" בתפקיד חנקה הוכמן (לסירוגין עם מיקי קם).
השתתפה בסדנת המחזמר עם רוזמרי אש במשכן האופרה תל אביב.
מעבירה את הרצאתה "ככה ניצלתי מאושוויץ".
מתנדבת מזה חמש שנים בפרויקט "זיכרון בסלון".
משדרת ביחד עם יורם שרתוק את תוכנית הרדיו הסאטירית "על הסכין" ברדיוליפס.
חיים אישיים
רוטברג חיה בתל אביב. נשואה לאילן כרמי להם שני ילדים, יובל גרבר וטל כרמי.
פטק פיליפ
פטק פיליפ (Patek Philippe SA), ובעבר פטק פיליפ ושות' (Patek Philippe & Co) הוא יצרן שעוני יוקרה שווייצריים מאז אמצע המאה ה-19.
מאז שנת 1932, נמצאת חברת פטק פיליפ בבעלות משפחת שטרן ומנוהלת על ידי הנרי שטרן ובנו (2008). פטק פיליפ ידועה בתקני ייצור מחמירים הנושאים את חותם ז'נבה  ובעובדה כי החברה מייצרת בעצמה את רוב מרכיבי השעונים שלה.
אורנה רוטברג
תיאטרון
תיאטרון החאן הירושלמי
פטק פיליפ
היסטוריה
אנטוני פטק החל מייצר שעוני כיס בשנת 1839 בז'נבה, לצד שותפו המהגר הפולני פרניצ'ק צ'אפק. בשנת 1844 נפרדו דרכיהם ובשנת 1845 פטק חבר ליצרן השעונים הצרפתי אדריאן פיליפ, אשר המציא מנגנון מתיחת קפיץ השעון ללא צורך במפתח. בשנת 1851 נוסדה חברת פטק פיליפ.
אורנה רוטברג
תיאטרון
תיאטרון הבימה
פטק פיליפ
היסטוריה
בשנת 1868 ייצרה פטק פיליפ את שעון היד הראשון מתוצרתה. החברה הייתה חלוצה בהחדרת חידושים שונים בשעוניה, ביניהם: לוח שנה תמידי, מחוג לשניות - חלקי דקה, כרונוגרף וכן התרעה קולית לדקות. בעבר ייצרה החברה שעוני קווארץ ואף שעון יד דיגיטלי.
אורנה רוטברג
תיאטרון
תיאטרון הקאמרי
פטק פיליפ
השעון היקר ביותר
בשנת 1933 ייצרה פטק פיליפ שעון כיס מורכב ומשוכלל ביותר עבר הבנקאי האמריקאי הנרי גרייבס ג'וניור (Henry Graves, Jr), אשר רכש את השעון כחלק מתחרות ידידותית שניהל עם ג'יימס וורד פקרד, בעל חברה לייצור מכוניות. בשנת 1999 נמכר השעון מעזבונו של גרייבס במכירה פומבית ונרכש בסכום של 11 מיליון דולר, היה זה השעון היקר ביותר עד לאותה עת. ב-10 באפריל 2008 נמכר שעון יד מתוצרת החברה, מדגם "Sky Moon Tourbillon" עשוי פלטינה, במחיר של 11.75 מיליון דולר הונג קונגי (כ-1.49 מיליון דולר אמריקאי) והיה לשעון היד היקר ביותר שנמכר בעולם.
אורנה רוטברג
תיאטרון
תיאטרון בית ליסין
פטק פיליפ
השעון היקר ביותר
דגם חדש שיצא לכבוד חגיגות 175 שנים להיווסדה של החברה - 175R - שבר שיא זה. יוצרו ממנו 7 יחידות, כאשר אחת מהן מוצגת במוזיאון המלכותי בז'נבה. שאר 6 היחידות נמכרו בכ-2.6 מיליון דולר ליחידה. זהו השעון המורכב ביותר שיוצר אי פעם, עם 1366 חלקים נעים, ושעון דו צדדי.
אורנה רוטברג
תיאטרון
תיאטרון באר שבע
פטק פיליפ
השעון כפריט יוקרה
שעוני פטק פיליפ נהנו מאהדה רבה בקרב אספני שעונים ועשירי עולם. מאז התקופה הוויקטוריאנית, ענדו את שעוני החברה מלכים, אפיפיורים, ומדינאים בולטים. לעיתים הוענק השעון כמתנה רשמית יקרת ערך במגעים דיפלומטיים בין מדינות.
אורנה רוטברג
תיאטרון
הפקות עצמאיות
פטק פיליפ
השעון כפריט יוקרה
בשנת 1851 החל פטק פיליפ לספק שעונים למלכה ויקטוריה ולחצר המלכות. מאותה עת עלתה הדרישה לשעוני החברה מחצרות מלוכה אחרות באירופה. בחודש נובמבר 1851 רכשה המלכה ויקטוריה שעון תליון הנמתח על ידי מפתח, בעת שנערכה בלונדון התערוכה העולמית. למלכה ויקטוריה היה שעון פטק פיליפ ייחודי נוסף שאותו ענדה כסיכת קישוט על בגדיה.
אורנה רוטברג
תיאטרון
הפקות שונות
קולנוע וטלוויזיה
קולנוע
טלוויזיה
פטק פיליפ
שעוני אספנות
לאורך למעלה מ-150 שנות קיומה ייצרה חברת פטק פיליפ כ-600,000 שעונים בלבד, פחות מן התוצרת השנתית של חברת רולקס. נדירותם של שעוניה ואיכותם הפכו אותם לפריט אספנים נחשק הנמכר במחירים גבוהים במכירות פומביות. החברה עצמה היא אחד הגורמים למחירים הגבוהים של שעוניה ההיסטוריים כיוון שהיא נוהגת באופן קבוע לרכוש שעונים נדירים מתוצרתה במכירות פומביות, זאת כדי להעשיר את אוסף השעונים המוצג במוזיאון השעונים של החברה בז'נבה. אף בסיסמת הפרסום שלה מדגישה החברה את נדירות מוצריה וערכם, כשהיא טוענת: "לעולם אינך ממש בעלים של שעון פטק פיליפ. אתה רק שומר עליו למען הדור הבא." (באנגלית: You never actually own a Patek Philippe. You merely look after it for the next generation). גישתה השמרנית של החברה, בעיצוב שעוניה, בחומרי בנייתם, ובמנגנוניהם, תרמו אף הם לתדמית הנדירות והיוקרה המלווים את תוצרת חברה זו.
פלאו-שמרנות
פלאו-שמרנות הוא זרם בשמרנות האמריקנית, התומך בבדלנות מדינית וכלכלית, התנגדות להגירה והידוק אופייה הנוצרי של ארצות הברית.
היסטוריה
אביו הרוחני של זרם זה הוא "הימין הישן", אשר שלט במפלגה הרפובליקנית בתקופת מלחמת העולם השנייה והתנגד לכניסת ארצות הברית למלחמה. מאז נחלש מאוד כוחו של הימין הבדלני והוא מצוי כיום בשוליה של המפלגה הרפובליקנית ומזוהה עם אישים הנמצאים מחוץ לזרם המרכזי. המנהיגים הבולטים של הימין האמריקני אחרי מלחמת השנייה, כמו בארי גולדווטר ורונלד רייגן, היו רחוקים מהשקפות פלאו-שמרנים.
אידאולוגיה
בדרך כלל מזוהה הזרם עם יחס חשדני, עד כדי אנטישמיות, ליהודי ארצות הברית, והסתייגות מהסיוע לישראל. זאת אף על פי שיחסם של הפלאו-שמרנים לערבים בדרך כלל גם כן אינו אוהד. לדעתם, על ארצות הברית להתמקד בענייניה ולהימנע בהתערבות בענייני העולם. במישור הכלכלי, התומכים בפלאו-שמרנות מזוהים עם הפרוטקציוניזם.
הפלאו-שמרנים נוטים לעמדות נוצריות דתיות, כגון התנגדות להפלות מלאכותיות ולזכויות הומוסקסואלים. רבים בזרם הפלאו-שמרני מבליטים את חשיבות השמירה על אופייה הלבן של ארצות הברית, ומדגישים הבדלים מהותניים בין בני הגזע הלבן לבני גזעים אחרים. דבר זה מוביל להאשמתם בגזענות.
יריבתה האינטלקטואלית הגדולה ביותר של הפלאו-שמרנות בחוגים פוליטיים ימניים (למרות התמיכה הבלתי מסויגת של פלאו-שמרנים בפרוטקציוניזם, שנחשב לשיטה כלכלית שמאלנית-פופוליסטית במובן הקלאסי), היא הניאו שמרנות. בניגוד לפלאו-שמרנים, המעוניינים להסתגר בתוך ארצם, להימנע מהתערבות בענייני מדינות אחרות ולמנוע הגירה חופשית, הניאו שמרנים מעוניינים להפיץ את הערכים המערביים בקנה מידה גלובלי. ובנוסף, הנאו-שמרנים תומכים במדיניות כלכלית של לסה פר קפיטליסטי, גם מטעמים דאונטולוגיים וגם מטעמים תועלתניים.
ורנר קיניץ
גנרל ורנר קיניץ (בגרמנית: Werner Kienitz; 3 ביוני 1885 – 31 בדצמבר 1959), היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
קיניץ נולד ב-3 ביוני 1885 בהמבורג שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1904 התגייס קיניץ לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-64 (ברנדנבורג ה-8 - גנרל-פלדמרשל הנסיך קרל וילהלם מפרוסיה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-24 בדצמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן, ומונה למפקד פלוגה ברגימנט. בסוף שנת 1915 מונה לקצין מטה במטה הכללי, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-21. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר קיניץ ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1925 הועלה קיניץ לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1926 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-4 של הרייכסווהר. ב-1 ביולי 1929 מונה למפקד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-18, וב-1 באוקטובר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באפריל 1932 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-15, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הביצורים בשטוטגרט. ב-1 במרץ 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הדיוויזיה ה-24, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-17.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה היה קיניץ מפקד הקורפוס ה-17, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה ה-14 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות B, ובשלב השני כחלק מהארמייה ה-18. במהלך מבצע ברברוסה לחם קיניץ עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-31 באוגוסט 1941 קיבל על פעולותיו בקרבות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-23 בינואר 1942 פרש קיניץ מתפקידו, וב-1 במאי 1942 מונה למפקד המחוז הצבאי השני בשטטין. בינואר 1945 פרש קיניץ לביתו, וב-22 באפריל 1945 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בכסף. לאחר כניעת גרמניה הנאצית בסוף המלחמה, נלקח קיניץ בשבי בעלות הברית.
לאחר המלחמה
קיניץ שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר קיניץ בהמבורג, עד למותו ב-31 בדצמבר 1959.
אסתר שניאורסון גרי
אסתר שניאורסון-גרי (נולדה בתל אביב) היא פובליציסטית, משוררת, סופרת וד"ר להיסטוריה.
שניאורסון גרי היא דור שביעי לבעל התניא, מייסד חסידות חב"ד, נשואה ואם לשלושה.
החלה לפרסם את שיריה בתשמ"ב (1982) כמה שנים לאחר מותו של אביה, טוביה שניאורסון. שיריה המאוחרים יותר, לדוגמה אלה שבספרה "לא כדרך משל" הם בלדות. בשיריה מרבה שניאורסון גרי לעסוק בשאלות קיומיות ומשתמשת במוטיבים מהתנ"ך ומאוצר הפולקלור העממי בעולם. בספר שיריה "אל ירושלים" היא מביעה את אהבתה לארץ ישראל, לאדמתה ולירושלים.
מתגוררת בנתניה.
מסע הנשמות (ספר)
"מסע הנשמות" הוא ספר מאת ד"ר מייקל ניוטון, סופר, מהפנט ובעל דוקטורט בפסיכולוגיה, אשר יצא לאור בשנת 1994 ותורגם לעברית בהוצאת אור-עם בשנת 2000. הספר דן בחיים לאחר המוות ובחוויות העוברות על נשמות ב"עולם שמעבר", העולם הרב-ממדי שבין גלגול אחד למשנהו.
צמיחה כלכלית
צמיחה כלכלית היא גידול בייצור של מוצרים ושירותים במשק. המושג מתייחס לרוב להתנהגות משק לאומי, כלומר, מכלול הביצועים של כלל ענפי המשק (התוצר המקומי הגולמי, תמ"ג), לעיתים נעשה בו שימוש גם בהקשר צר יותר, לגבי ענף כלכלי מסוים (חקלאות, תעשייה, או המגזר העסקי למשל), ואף לגבי חברה ספציפית. בחישוב הצמיחה מתחשבים בשיעור התמ"ג לנפש, כלומר, מקזזים מהחישוב את ההשפעה של שינוי בכמות האוכלוסייה, ומתמקדים בשינוי כמות ההון הזמינה בממוצע לאדם.
תוצר המשק יבוא לידי ביטוי בכמות ההון הקיים בו, בגודל הייצוא ממנו, ובכל תפוקה אחרת של המשק. נתוני הצמיחה הם יחסיים - הם אינם מבטאים את גודל תפוקת המשק, אלא רק את השינוי החל בו. הנתון מוגדר לרוב לפי אופי שנתי (כשנאמר כי הצמיחה בסין ב-2005 הייתה 10%, למשל, המשמעות היא שתפוקת המשק הסיני בשנת 2005 גדלה ב-10 אחוזים לעומת התפוקה בשנה הקודמת). צמיחה נמדדת גם בתקופה קצרה יותר של רבעון, אך כדי שלא ליצור הטעיה עקב הבדלים עונתיים (באירופה, למשל, בחודשי הקיץ גדל משמעותית מספר התיירים לעומת חודשי החורף, אך אין הדבר משקף צמיחה), מושווה הרבעון לרבעון המקביל בשנה הקודמת.
פעמים רבות נתוני הצמיחה משמשים כנתון המרכזי לקביעת תפקודו של משק כלכלי - כך, ירידה בתוצר (צמיחה שלילית, או לחלופין צמיחה חיובית נמוכה) תעיד על האטה או מיתון במשק, וגידול בצמיחה יעיד על שיפור כלכלי. מכאן גם מהווה הצמיחה יעד מדיניות מרכזי.
מסע הנשמות (ספר)
תקציר
ספריו הנוספים "גורלן של נשמות" (השני בסדרה) ו"זיכרונות מהעולם הבא" דנים בהרחבה מפורטת סביב הנושא וכל שלב אגב שמציגים תמונה ברורה יותר לגבי שאלות מתבקשות העולות בספרו הראשון.
ספרו "החיים בין הגלגולים" הוא בעיקרו מדריך למתמחים בהיפנותרפיה.
צמיחה כלכלית
חשיבות הצמיחה
לכל משק יש משאבים מוגבלים, ועל כן בני אדם נאלצים לבחור בין אפשרויות שונות לשימוש במשאבים, כפי שמבוטא על ידי עקומת התמורה. צמיחה כלכלית מגדילה את כמות המשאבים שבידי המשק ועל כן מאפשרת להפנותם לצרכים מרובים יותר. הדבר מתבטא בתזוזה ימינה של עקומת התמורה מעקומת תמורה L לעקומת תמורה H. צמיחה על כן נחשבת לגורם מרכזי במחקר הכלכלי.
צמיחה בהיסטוריה
במחקר ההיסטורי יש קושי גדול להעריך את היקף הצמיחה הכלכלית לפני המאה ה-14, בהיעדר נתונים מדויקים על גודל האוכלוסייה, ההכנסה והמחירים. עם זאת, ההערכה היא שעד סוף המאה ה-10 סבלה אירופה מהעדר צמיחה כלכלית. לאחר מכן, במיוחד במאה ה-12 וה-13 ראתה אירופה צמיחה כלכלית משמעותית, אולם בעיקר עקב גידול באוכלוסייה. דבר דומה קרה בסין במאות שלאחר מכן.
למעשה, לפני המהפכה התעשייתית, שיצרה קפיצות טכנולוגיות ששינו את הכלכלה וגרמו לצמיחה בקנה מידה גדול, צמיחה הייתה צמודה כמעט לחלוטין לגודל האוכלוסייה ולהון.
עם הופעת הקטר הראשון. גלגלי התעשייה באירופה ובעולם שלימים ייקרא המערבי החלו לנוע בקצב הולך וגובר, כשהפעילות החקלאית שהיוותה מאז ומעולם את רובה של הכלכלה מאבדת בקצב גדל והולך את מקומה לתעשייה.
על פי ההערכות המקובלות לשכלול היסטורי של הצמיחה, ניתן לראות את ראשית העלייה במדד החל משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, והתגברות משמעותית יותר בעיקר החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בשנים אלו בלטה בריטניה במידת הצמיחה שלה והייתה בעלת הכלכלה החזקה ביותר במובן זה. ההגמוניה הבריטית על מידת הצמיחה התטשטשה במפנה המאה ה-20, כאשר היא החלה לחלוק את הפסגה עם ארצות הברית, שזינקה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 והגדילה משמעותית את הפער מהמעצמות האחרות.
השימוש במושג "צמיחה" במובנו המקובל בראשית המאה ה-21, נעשה רק לאחר מלחמת העולם השנייה, בה פותח לראשונה המושג לפיו נמדדת הצמיחה - התוצר הלאומי הגולמי. בשנים אלו, ובמיוחד שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הייתה הצמיחה בשיאה. משנות ה-50 זינקו במדדי הצמיחה כל המעצמות המערביות (כולל מדינות דוגמת יפן, שאימצו מוסדות כלכליים מערבים) והצטרפו בנתוני הצמיחה הגבוהים לארצות הברית, שעדיין בלטה בשיעור בצמיחה שלה. החל משנות ה-90 החלו לזנק במדדי הצמיחה גם בכלכלות לא-מערביות שהיו נחשבות קודם לכן למתפתחות, ובראשן כלכלות סין והודו.
בעשור השני של המאה ה-21 עמד קצב הצמיחה העולמי הממוצע על סביבות 3%. התפיסה הרווחת לקראת סוף העשור היא שהצמיחה היא יציבה וצפויה להימשך, אולם יש האטה במידת הצמיחה העולמית, ובמיוחד בכלכלות המפותחות, וספציפית במערב אירופה. גם בשווקים המתעוררים שנהנים מצמיחה גבוהה, ניכרת מגמת ירידה בצמיחה לעומת ראשית העשור.
צמיחה שלילית
צמיחה, כשמה, מבטאת גידול בתוצר המשק, אך לעיתים המשק אינו נהנה מגידול אלא מקיטון - מצב זה של ירידה בתוצר הכולל של משק מכונה צמיחה שלילית.
צמיחה שלילית נדירה בדרך כלל, בעיקר בשל גידול האוכלוסייה - מגמת גידול האוכלוסייה ברוב מדינות העולם מביאה עימה יותר כוח בגיל העבודה, המביא עמו תועלת כלכלית, ותורם לצמיחה. מסיבה זו, צמיחה של 1% בישראל למשל תהווה מיתון, שכן גידול זה בתוצר קטן מגידול האוכלוסייה, ולכן המשמעות היא פחות תוצר לאדם.
גורמי צמיחה
חוקרי כלכלה דנו במגוון של גורמים העשויים לתרום לצמיחה. אלו כוללים: כמו כן, פעולות תיעוש יובילו בדרך כלל ליצירת מקומות עבודה רבים, שלרוב אף אינם דורשים השכלה או הכשרה מיוחדת, ולכן יתאימו לשכבות נרחבות בחברה, שכבות שבאופן מסורתי לא צלחו בהשגת עבודה.
מדינות מפותחות אל מול מדינות מתפתחות
לצמיחה משמעויות שונות בכלכלות איתנות ומפותחות לעומת משמעותה בכלכלות חלשות הנמצאות ברמת תיעוש ופעילות מסחרית נמוכה. עבור כלכלה מתפתחת, צעדים קלאסיים שיינקטו, כדוגמת תיעוש מהיר, או ליברליזציה של המשק יביאו עימם לרוב נתוני צמיחה מרשימים.
יש הטוענים כי בכלכלתה של מדינה מפותחת, הנמצאת כבר ברמת תיעוש גבוהה ומצויה בכלכלת שוק יציבה, יש פחות מקום לרפורמות מרחיקות לכת בכלכלה, ופחות מקום לצמיחה - כלומר פוטנציאל הצמיחה שלהן יהיה קטן יותר משל כלכלה מתפתחת. מסיבה זו הכלכלות בהן קצב הצמיחה הוא הגבוה ביותר הן דווקא אלה של המדינות המתפתחות, בעוד בקרב המדינות המפותחות, קצב הצמיחה יציב ועל פי רוב אינו עולה אל מעבר אחוזים בודדים.
משמעויות הצמיחה
צמיחה גבוהה יותר תוביל הגדלת הון המדינה, וכן הגורמים הפרטיים הפעילים בה. גידול זה מוביל בדרך כלל לשיפור השירותים מהמדינה (גידול בתקציבים השונים), והגידול בהכנסות הגורמים הפרטיים עשוי להוביל להגדלת משכורות העובדים ולהאצת יזמותם במשק המדובר, וכל אלה - לעלייה ברמת החיים. בשל כך, ראיית הצמיחה כגורם בעל חשיבות מכרעת היא עניין שבקונצנזוס.
על אף תמימות הדעים באשר לחשיבותה הלא מבוטלת של צמיחה חיובית ויציבה לקיומו של משק בריא משגשג ותאב חיים, יש רבים המערערים על המעמד הדוגמטי כמעט של נתוני הצמיחה העומד בבסיס מדיניותן הכלכלית של מדינות וארגונים כלכליים רבים. עימם נמנים: בעלי אג'נדה שמאלית יותר יטענו כי הנהנים הגדולים, ולעיתים אף הבלעדיים של הצמיחה הם השכבות החזקות וכמו כן יטענו כי החתירה המתמדת של מדינות רבות לגידול הצמיחה לא באה כדי לשפר את ביצועי המשק, אלא כדי להשריש במשק אופי ליברלי-קפיטליסטי, לכן, פעמים רבות חתירה זו לעבר הגדלת הצמיחה תכלול פעולות קפיטליסטיות מובהקות כמו הקטנת מיסים, הקטנת קצבאות, חיזוק המעסיקים על פני העובדים, או הענקת הטבות למשקיעים ולבעלי הון. קיימת ביקורת נוספת על התעלמות המושג "צמיחה כלכלית" מנזקים אקולוגים וסביבתיים, כאשר ארגונים ירוקים טוענים כי הנזק שנגרם לכדור הארץ ולכלכלה העולמית כתוצאה מהתחממות הגלובלית אינו משוכלל בחישובים אלו טרגדיה הידועה בשם "הטרגדיה של נחלת הכלל", אלמנט זה ואחרים אינם באים לידי ביטוי בנתוני הצמיחה, ועלולים ליצור מצג שווא, לדוגמה - הקמתה של תחנה לייצור חשמל מפחם תהווה תועלת כלכלית אם זו תהיה יעילה ותיצור מקומות עבודה חדשים, אך למעשה, ייתכן כי נזקיה הסביבתיים של תחנה זו מביאים לכך שזו מהווה נטל כלכלי ולא נכס, או לכל הפחות תועלתה הכלכלית תהיה קטנה יותר מכפי שתוצג בנתוני הצמיחה. מאידך, יאמרו מרבית הכלכלנים, כי הצמיחה היא האינדיקציה הטובה ביותר, גם אם לא מושלמת, למצב המשק.
בניתוח הצמיחה יש לשים לב גם למספר פרמטרים המשפיעים על החיסכון הלאומי, ובכמה הם גדלו לעומת התוצר הלאומי:
כאשר אומרים, למשל, כי צמיחה היא מוטת יבוא, הכוונה היא כי היבוא גדל בקצב מהיר יותר מאשר קצב הצמיחה, הוא הדין גם לגבי המדדים האחרים אשר הוזכרו כאן.
בדרך כלל, מקובל להתייחס באופן שלילי לצמיחה מוטת יבוא או צריכה (ובעיקר, כאשר היא מוטת כל אחד משני המדדים הללו, או כאשר סך צירופם יחד גדל בקצב מהיר מקצב הצמיחה). באותה מידה, מקובל בדרך כלל להתייחס באופן חיובי לצמיחה מוטת יצוא או השקעות (ובעיקר כאשר היא מוטת כל אחד משני המדדים הללו, או כאשר סך צירופם יחד גדל בקצב מהיר מקצב הצמיחה). הסיבה לכך היא שכאשר סך היבוא והצריכה גדל בקצב מהיר מקצב הצמיחה, אזי שיעור החיסכון הלאומי ביחס לתוצר הלאומי ירד, בעוד ששיעור זה יעלה כאשר סך היצוא וההשקעות הנקיות גדל בקצב מהיר יותר מקצב הצמיחה. הגדלת היבוא היא גורם המשפיע לרעה על החיסכון הלאומי ואילו הגדלת היצוא וההשקעה הנקייה משפיעים לחיוב על החיסכון הלאומי. כמו כן, הגדלת הצריכה (ממשלתית ופרטית כאחת) אמורה, בדרך כלל, לגרום לגידול ביבוא ולהקטנת היצוא, אף שהשפעת הצריכה כשלעצמה על החיסכון הלאומי היא נייטרלית.
צמיחה בישראל
המשק הישראלי, על אף היותו צעיר יחסית בקרב השחקניות הגדולות בזירה העולמית, ידע כמה וכמה תמורות משמעותיות בטרם הגיע אל מקומו הנוכחי.
ממסד מאורגן יחסית, בסיס כלכלי של כמה עשרות שנים וסיוע בריטי ממושך, הביאו את ישראל לעמדת פתיחה יוצאת דופן ביחס לשכנותיה במזרח התיכון. אף על פי שהייתה שרויה במלחמת העצמאות, עדיין נהנתה ישראל מצמיחה חיובית, עובדה מפתיעה ויוצאת דופן במיוחד, שחזרה על עצמה מספר פעמים.
בתחילת שנות החמישים, בעקבות הוצאות ממשלתיות גבוהות לצורך קליטת העלייה המאסיבית והצורך בהזרמת כספים לצורכי ביטחון, ידעה ישראל משבר כלכלי חריף (תקופת הצנע), בו המשק סבל ממיתון והאטה כוללת. אך לגידול המאסיבי באוכלוסיית ישראל בשנותיה הראשונות יחד עם ההשקעה המאסיבית שנעשתה בתשתיות, כמו גם המתיחות בינה לבין מדינות ערב, שהביאה את ישראל לפיתוח סדיר ובקנה מידה רחב של אמצעי לחימה, ומשמעותי לא פחות מכך כספי השילומים מגרמניה - כל אלה הביאו את ישראל בסופו של דבר חזרה אל צמיחה כלכלית. מלחמת ששת הימים הביאה עימה פריחה מחודשת לכלכלה הישראלית, שהפיגה לחלוטין את המיתון שקדם למלחמה, ובשנים שלאחריה נהנה המשק מצמיחה גבוהה.
המשק הישראלי המשיך בדשדושו גם בשנות השמונים (נוסף לקיפאון הכולל גם משבר מניות הבנקים הפתאומי). המשק החל להתייצב רק באמצע עשור זה (שנות ה-80), בעיקר בזכות שורה של שינויים מהותיים בו - שעיקרם היה צמצום ההתערבות הממשלתית. בעקבות רפורמות אלו, וכן בשל גלי עלייה מאסיביים (ולמרות פרוץ האינתיפאדה הראשונה), המשק הישראלי פרץ לגאות צמיחה אדירה עם תחילת שנות התשעים. על אף האטה מסוימת באמצע שנות ה-90, חזר המשק הישראלי בשלהי העשור לנתוני צמיחה גבוהים - בעיקר בזכות ענף ההיי טק שזכה לפריחה חסרת תקדים. פריחה זו קיבלה מכה כואבת בסוף שנת 2000, בעקבות מיתון עולמי, ובעיקר - פרוץ האינתיפאדה השנייה.
לאחר המיתון שעבר המשק הישראלי עם פרוץ האינתיפאדה (הצמיחה ב-2001 הייתה 0% לעומת כשמונה אחוזים ב-2000) חזר המשק הישראלי, יחד עם רוב משקי העולם, להפגין ביצועים חיוביים יותר, כאשר ב המשק הישראלי הוא מבעלי הצמיחה הגבוהה במערב.
לאסלו רובין
לאסלו רוּבִּין (בהונגרית: Rubin László, סגד, 5 בספטמבר 1888 – בודפשט, 3 באפריל 1942) היה סופר, עורך דין יהודי-הונגרי, אחד מנשיאי חוג גלילאו.
ביוגרפיה
לאסלו רובין היה בנם של אלברט רובין רפד מהודמזוושרהיי ושל הרמינה הופמן. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטאות בודפשט וברלין וקיבל הסמכה כעורך דין. הוא היה חבר מייסד ובהמשך גם יו"ר של חוג גלילאו. רובין פרסם מאמרים ומחקרים רבים בכתבי העת של "המאה העשרים" (Huszadik Század), "המאה שלנו" ( Századunk) ו"מחשבה החופשית" (Szabadgondolat).
"המאה העשרים" היה כתב עת שהופיע משנת 1900 עד 1919, פורסם על ידי האגודה למדעי החברה משנת 1901 ואילך. עורכיו היו גוסטב גרץ (1900-1903), יאנוש קגל ובודוג שומלו (1903-1906), וכן אוסקר יאסי משנת 1906 עד לפירוקו.
בדצמבר 1914 בבודפשט נשא רובין לאישה את שולמית פרבר, בתם של יאקאב פרבר ומלווינה וייס.
בשנת 1927 הוא היה העורך של המגזין "קו הרקיע" (Láthatár).
קרב רכס אדסון
קרב רכס אדסון (באנגלית: Battle of Edson's Ridge, נודע גם בשם "קרב הרכס המדמם" ו"קרב רכס לונגה") היה קרב בין הצבא היפני הקיסרי לבעלות הברית (בעיקר נחתים אמריקנים) שהתרחש ב-12-14 בספטמבר 1942, והיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. הקרב נערך באי גוודלקנל שבאיי שלמה, והיה השני בסדרת מתקפות רחבות היקף שערכו היפנים במהלך קרב גוודלקנל.
בקרב זה הדפו הנחתים האמריקנים, בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את התקפת חיילי חטיבת הרגלים ה-35, בפיקודו של מייג'ור גנרל קיוטאקה קווגוצ'י. הנחתים הגנו על מתחם לונגה, אזור השוכן לחופו הצפוני של גוודלקנל, המכיל בתוכו את שדה התעופה שדה הנדרסון, אותו כבשו יום לאחר נחיתתם באי. החטיבה של קווגוצ'י נשלחה לגוודלקנל כדי לכבוש בחזרה את שדה התעופה ובמטרה להדוף את כוחות בעלות הברית מהאי.
הכוח של קווגוצ'י, שמנה כ-6,000 חיילים אל מול 12,000 הנחתים שהיו מוצבים באי, ערך מתקפת לילה חזיתית על מתחם לונגה. מוקד המתקפה היה ברכס שהתנשא דרומית לשדה הנדרסון, עליו הגנו נחתים ממספר יחידות שונות, אך בעיקרם היו מגדוד הפושטים וגדוד הצנחנים של הנחתים, בפיקודו של לוטננט קולונל מריט אדסון, שעל שמו נקרא הרכס. על אף שהיפנים כמעט הצליחו לפרוץ את קווי ההגנה האמריקנים, התקפתם נהדפה בסופו של דבר, תוך שהם סופגים אבדות רבות. לאחר הקרב, ולמרות התבוסה, המשיכו היפנים לשלוח תגבורות לגוודלקנל במטרה לכבוש מחדש את שדה התעופה, אך ניסיונות אלה החלו להשפיע על מבצעים אחרים של הצבא היפני הקיסרי באזור דרום האוקיינוס השקט.
רקע
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, באי טולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה. מטרת הנחיתות הייתה כיבוש האיים ומניעת השימוש בהם בידי היפנים לשיבוש קווי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, וכן כיבוש אי שיהווה נקודת פתיחה לכיבוש איי שלמה, שנועדה להגן על אגפן של בעלות הברית שהתקדמו צפונה בגינאה החדשה. הנחיתה פתחה מערכה שנמשכה שישה חודשים.
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב, 8 באוגוסט. לאחר מכן פרס ונדגריפט את נחתיו בקווי הגנה סביב רמת לונגה, ששכנה לחופו הצפוני של גוודלקנל וכלל את שדה התעופה. ב-12 באוגוסט שינו בעלות הברית את שמו של שדדה התעופה לשדה הנדרסון, על שם טייס הקרב מייג'ור לופטון הנדרסון, שנהרג בקרב מידוויי, וב-20 באוגוסט נחתו בו המטוסים הראשונים של כוח האוויר של גוודלקנל, שנקרא כוח אוויר קקטוס, על שום שם הקוד שנתנו בעלות הברית לגוודלקנל.
כדי לכבוש מחדש את גוודלקנל, שלח הפיקוד העליון של האימפריה היפנית את הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי שחנתה ברבאול, והייתה תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה. באותה עת נלחמו רוב יחידות הארמייה ה-17 בגינאה החדשה, ולכן הוחלט לשלוח רק חלק מהארמייה לאיי שלמה: את חטיבת הרגלים ה-35, בפיקודו של מייג'ור גנרל קיוטאקה קווגוצ'י, שחנתה בפלאו, את רגימנט הרגלים הרביעי, שחנה בפיליפינים, ואת רגימנט הרגלים ה-28, בפיקודו של קולונל קיונאו איצ'יקי, שהיה בדרכו מיפן לגואם. יחידות אלה החלו עושות דרכן לגוודלקנל, והרגימנט של איצ'יקי הגיע ראשון, כשהאלמנט הראשון של הרגימנט, שכלל 916 חיילים, נחת בטאיבו ב-18 באוגוסט.
תנועת כוחות
ב-28 באוגוסט עלו 600 מחייליו של קווגוצ'י על המשחתות "אסגירי", "אמגירי", "יוגירי" ו"שירקומו". בשל מחסור בדלק לא יכלו המשחתות להפליג לגוודלקנל ולשוב באותו הלילה, ולכן נאלצו להפליג מאיי שורטלנד מוקדם יותר כדי להספיק לצאת מטווח המטוסים עד בוקר המחרת. בשעה 18:05 תקפה את השיירה קבוצה של מפציצי צלילה SBD דונטלס משדה הנדרסון בהיותה 110 קילומטרים צפונית לגוודלקנל. אסגירי ספגה פגיעה ישירה ושקעה תוך זמן קצר, וליוגירי ולשירקומו נגרמו נזקים כבדים, והמשחתות הסתובבו ושבו לאיי שורטלנד.
פעילות הטוקיו אקספרס השתפרה לאחר מכן. בין 29 באוגוסט ו-4 בספטמבר הצליחו משחתות, סיירות קלות, וספינות משמר להנחית כ-5,000 חיילים יפנים בטאיבו, בהם כל חטיבה 35 של קווגוצ'י, גדוד אחד של הרגימנט הרביעי, ושארית הרגימנט ה-28. הפיקוד על כל הכוחות בגוודלקנל נמסר לקווגוצ'י, שהגיע לטאיבו ב-31 באוגוסט.
ב-2 בספטמבר יצאה מהאי סנטה איזבל שבצפון איי שלמה שיירה של ארבות, שעליה 1,100 חיילים מהגדוד השני של רגימנט הרגלים ה-124, בפיקודו של קולונל אקינוסוקה אוקה, בדרכה לגוודלקנל. בבוקר 5 בספטמבר תקפו את השיירה מטוסים משדה הנדרסון ופיזרו אותה. כ-400 חיילים נהרגו בהתקפה, ושארית הכוח הגיע לחוף וצעדה לכפר קאמימבו במהלך הימים הבאים. ב-8 בספטמבר היו לקווגוצ'י כ-5,200 חיילים בטאיבו, מזרחית למתחם לונגה, ואת כוחו של אוקה מערבית לו. טרם נודע לו אודות אובדן הכוחות של אוקה, והוא חשב שכל 1,100 החיילים הגיעו לחוף, ולכן החליט קווגוצ'י לתקוף את קווי האמריקנים.
במקביל להגעת הכוחות היפנים לגוודלקנל בסוף אוגוסט ובראשית ספטמבר 1942, עסק ונדגריפט בחיזוק קווי ההגנה סביב מתחם לונגה. בין 21 באוגוסט ו-3 בספטמבר הוא העביר שלושה גדודי נחתים — בהם גדוד הפושטים של לוטננט קולונל מריט אדסון, וגדוד הצנחנים הראשון — מטולאגי לגוודלקנל, ובכך העלה את מספר הנחתים באי ל-12,500. הפיקוד על גדוד הצנחנים הראשון, שסבל אבדות קשות בקרב טולאגי וגווטו-טנמבוגו, נמסר לאדסון.
לפני הקרב
ב-7 בספטמבר מסר קווגוצ'י לקציניו את פרטי המבצע, שמטרתיו היו כיבוש שדה התעופה והשמדת האויב בגוודלקנל, ושעתיד היה להיפתח בשעה 21:00 ב-12 בספטמבר. קווגוצ'י, שחשב שבאי נמצאים 2,000 נחתים לכל היותר, פיצל את כוחו לשלוש קבוצות שיתקפו את מתחם לונגה בהתקפה לילית מכיוונים שונים: כוחו של אוקה יתקוף מכיוון מערב, שאריות הרגימנט ה-28, ששמו שונה לגדוד קומה, יתקוף ממערב, וגוף ההתקפה העיקרי — 2,100 חיילים בפיקודו של קווגוצ'י — יתקוף מכיוון דרום.
באותה עת דיווחו ילידי האי לנחתים הימצאות כ-300 חיילים יפנים בכפר טסימבוקו (Tasimboko), השוכן 27 קילומטרים מזרחית ללונגה, ובתגובה שלח ונדגריפט את אדסון. הגל הראשון של גדוד הפושטים, שמנה 501 לוחמים, נחת בסמוך לכפר בשעה 05:20 ב-8 בספטמבר, והחלו לנוע לכיוונו בסיוע מטוסים, אך נתקלו בהתנגדות יפנית. עד השעה 11:00 נחת הגל השני, שמנה 311 לוחמים, ואדסון הצליח להתקדם לתוך הכפר. המגינים היפנים, שחשבו שנחיתה גדולה עומדת להתרחש, נסוגו לתוך הג'ונגל, תוך שהם מותירים מאחוריהם 27 הרוגים. בצד האמריקני נהרגו שני פושטים ושישה נפצעו.
בטסימבוקו התברר לאדסון ולחייליו שהכפר משמש תחנת אספקה עבור החטיבה של קווגוצ'י, והם מצאו בו מצבורי אספקה, תחמושת, ציוד רפואי וארטילריה. הנחתים השמידו את כלי הנשק ואספו מסמכים וציוד אחר ושובו למתחם לונגה בשעה 17:30. מהיקף הציוד שנמצא ומהמסמכים שנאספו, וכן מדיווחי ילידי האי, התברר לוונדגריפט שמולו עומד כוח יפני המונה לכל הפחות 3,000 חיילים.
אדסון וקולונל ג'רלד תומאס, קצין המבצים של ונדגריפט, צפו שהמתקפה היפנית תבוא מכיוון רכס לונגה, רכס צר באורך קילומטר השוכן בקצה הדרומי של מתחם לונגה. הרכס חלש על הגישה הדרומית למתחם לונגה, ובאותה עת לא נכלל בתחומי מתחם ההגנה, שכן ונדגריפט חשב שהמתקפה תבוא לאורך החוף הצפוני. בסופו של דבר הצליחו אדסון ותומאס לשכנע את ונדגריפט לשלוח את גדוד הפושטים ואת גדוד הצנחנים, וב-11 בספטמבר נפרסו 840 הנחתים על הרכס.
קווגוצ'י תכנן להוביל את הכוח העיקרי שלו דרך הג'ונגל בשלושה צירי התקדמות, ולתקוף את מתחם לונגה מדרום, על פני רכס לונגה. ב-9 בספטמבר יצאו חייליו של קווגוצ'י מאזור ההיערכות בסביבות טאיבו והחלו לפלס דרכם בג'ונגל הטרופי באמצעות מצ'טות וחרבות. בשל שימוש במפות שגויות וקשיי תקשורת, ובשל קשיי העבירות בג'ונגל העבות, אבד הקשר עם חלק מהיחידות וההתקדמות לרכס לונגה התעכבה. למרות זאת, הגיעו כל היחידות לאזור ההיערכות שלהן בערב 12 בספטמבר.
פעילות בלילה הראשון
האמריקנים ידעו על הכוח היפני באי ועל כוונתו לתקוף את מתחם לונגה, אך לא ידעו בדיוק את כיוון ההתקפה ואת מועדה. הרכס עליו פרס אדסון את אנשיו נמתח מדרום לצפון והיה מורכב משלוש גבעות. בקצה הדרומי של הרכס עמדה גבעה 80, 550 מטרים צפונית לה עמדה גבעה 123, והקצה הצפוני של הרכס היה רמה בגובה 18 מטרים. אדסון הציב חמש פלוגות פושטים בצד המערבי של הרכס, ושלושה גדודי צנחנים בצד המזרחי. שתי פלוגות מהצד המערבי הגנו על הקו שבין הרכס לנהר לונגה, וצוותי מקלעים מאחת הפלוגות סייעו לשאר הכוחות.
בשעה 21:30 ב-12 בספטמבר הפגיזו הסיירת היפנית "סנדאי" ושלוש משחתות את מתחם לונגה, והאירו את רכס לונגה בזרקוריהן במשך 20 דקות. מעט לפני השעה 22:00 החלו התקלויות מקריות בין החיילים היפנים לנחתים האמריקנים, ובשעה 22:00 החלה המתקפה היפנית על רכס לונגה. הגדוד הראשון של קווגוצ'י תקף את קווי ההגנה שבין הרכס לנהר לונגה, ואילץ את המגינים לסגת אל הרכס. בשל קרבת הצדדים זה לזה התפתחו קרבות פנים אל פנים בין הנחתים והחיילים היפנים, והשימוש ברימונים היה נפוץ ביותר. היפנים איגפו את הרכס משני צדדיו ומכיוון דרום, אך הנחתים, בסיוע אש ארטילרית משדה הנדרסון, הצליחו להדוף את היפנים. קשיים בתקשורת והצמחייה הסבוכה גרמו לבלבול בשורות היפנים, ובסופו של דבר נעצרה המתקפה למרגלות הרכס. יחידתו של אוקה וגדוד קומה ניסו לתקוף במקביל מהמזרח ומהמערב, אך לא הספיקו להגיע לקווי הנחתים לפני עלות השחר, ונעצרו בקרבתם.
עם שחר 13 בספטמבר, החלו מטוסים מכוח אוויר קקטוס לסייע לנחתים על הקרקע ואילצו את היפנים לסגת אל הג'ונגל, בהותירם מאחור כ-600 הרוגים. הנחתים ספגו 263 נפגעים, מהן 59 הרוגים ועשרה נעדרים. קווגוצ'י הסיג את כוחותיו אל הג'ונגל והתכונן להתקפה נוספת באותו לילה.
פעילות בלילה השני
במהלך יום 13 בספטמבר עסקו הנחתים בשיפור עמדותיהם על הרכס. משנסוגו מהמישור שבין הרכס לנהר לונגה, הסיג אדסון את קו ההגנה 140 מטרים דרומית לגבעה 123, והציב באזור חמש פלוגות, שכיסו את החלק הדרומי של הרכס. לחיילים לא היה זמן רב כדי לשפר את עמדותיהם, ואף היה להם צורך בתחמושת. לפיכך שלח ונדגריפט את הגדוד השני של רגימנט הנחתים החמישי לרכס, ואף הציב בטווח ארבעה תותחי הוביצר 105 מ"מ.
בשעה 21:00, לאחר הפגזה קצרה משבע משחתות, החלה המתקפה השנייה של קווגוצ'י על רכס לונגה. קווגוצ'י שלח את הגדוד הראשון שלו למרכז החזית, ואת הגדוד השני לאגף הימני, ממערב לרכס. הגדוד השני אילץ את המגינים שבין הרכס לנהר לונגה לסגת לרכס פעם נוספת, והחיילים היפנים המשיכו לחצות את המישור לכיוון שדה הנדרסון. בשעה 03:00 פנה הגדוד השני ותקף את הרמה הצפונית של הרכס ואת גבעה 123, אך נהדף במחיר 280 אבדות, בהן מפקד הגדוד.
בינתיים נערך הגדוד הראשון להתקפה על גבעה 80, בקצה הדרומי של הרכס. הגדוד התגלה על ידי הנחתים ואש תותחי 105 מ"מ נורתה לאזור. בתגובה הסתערו על גבעה 80 שתי פלוגות עם רובים מכודנים ובחסות אש מרגמות, והצליחו להדוף את הנחתים מהרכס. לפיכך הורה אדסון על נסיגה לגבעה 123.
חיילים מהגדוד הראשון החלו לערוך מתקפות חזיתיות מדרום וממזרח על גבעה 123, אך נהדפו פעם אחר פעם על ידי הנחתים, שהקימו קו הגנה בצורת פרסה מסביב לגבעה. בחצות הורה אדסון לשתי פלוגות צנחנים לחזק את אגפו השמאלי, מזרחית לגבעה, והצנחנים טיהרו את השוחות שנתפסו זמן קצר קודם לכן על ידי חיילים יפנים. למרות זאת, ההתקפות היפניות לא חדלו, וחיילים יפנים נהרגו בעודם רצים במעלה הרכס לעבר קווי הנחתים מאש מקלעים, רימונים ומאש תותחי 105 מ"מ. בשעה 04:00 הגיע לגבעה 123 הגדוד השני של רגימנט הנחתים החמישי, וסייע למגינים להדוף שתי התקפות יפניות נוספות לפי עלות השחר.
במהלך הלילה הגיעו שלוש פלוגות מהגדוד הראשון לפאתי שדה הנדרסון, והתכוננו להתקפה. הפלוגה הראשונה נהדפה על ידי נחתי הנדסה, והשתיים האחרות המתינו לתגבורת, ומשזו לא הגיעה נסוגו חזרה דרומית לרכס לונגה עם שחר. על אף שבשעות הבוקר עוד נותרו כיסי התנגדות ספורים על הרכס, שמטוסי כוח האוויר קקטוס טיהרו תוך זמן קצר, הסתיימה למעשה ההתקפה של קווגוצ'י. עבור תפקודו במהלך הקרב עוטר אדסון בעיטור מדליית הכבוד.
התקפות קומה ואוקה
במקביל להתקפה של קווגוצ'י על רכס לונגה, תקפו גדוד קומה וכוחו של אוקה את קווי ההגנה האמריקנים ממזרח וממערב. גדוד קומה תקף את מתחם לונגה מכיוון דרום מזרח, אזור עליו הגן הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים הראשון. התקפתו של גדוד קומה החלה בשעה 23:00 ב-13 בספטמבר, כש-400 חיילי הגדוד הסתערו על קווי האמריקנים, אך הם נהדפו פעם נוספת, תוך שרבים נהרגים.
כוחו של אוקה, שמנה כ-650 חיילים, תקף את מתחם לונגה מכיוון מערב בשעה 04:00 ב-14 בספטמבר. שתי פלוגות תקפו את קווי הנחתים בסמוך לחוף, אך נהדפו על ידי הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים החמישי. פלוגה נוספת הצליחה לכבוש גבעה באזור, אך אש ארטילרית כבדה שהסבה לה אבדות רבות אילצה אותה לסגת באותו יום. שאר היחידות מכוחו של אוקה לא הצליחו למצוא את קווי האמריקנים ולא השתתפו בקרב.
תוצאות הקרב
בשעה 13:05 ב-14 בספטמבר הסיג קווגוצ'י את שרידי חטיבה 35 מרכס לונגה אל מעבה הג'ונגל כדי שיוכלו להתארגן לנסיגה מאורגנת. לאחר מכן הורה קווגוצ'י לחייליו לנוע לנהר מטניקאו, מרחק 10 קילומטרים מערבה על פני תוואי שטח קשה, כדי לחבור לשארית כוחו של אוקה. הצעדה החלה ב-16 בספטמבר והייתה קשה ביותר עבור החיילים התשושים והפצועים, והם החלו לנטוש את ציודם הכבד. כשהגיעו החיילים לנקודת המפגש בקוקומבונה חמישה ימים לאחר מכן, הם סבלו מתת-תזונה ומתשישות, ונשאו רק את נשקם האישי. שרידי גדוד קומה נעו מערבה אחרי הכוח של קווגוצ'י, אך אבדו בג'ונגל והגיע למחנה היפני רק שלושה שבועות לאחר מכן, כמעט גוועים ברעב.
ב-17 בספטמבר שלח ונדגריפט שתי פלוגות מהגדוד הראשון של רגימנט הנחתים הראשון לרדוף אחר היפנים הנסוגים. הנחתים נפלו למארב שטמן המשמר המאסף של היפנים, ואחת הפלוגות רותקה למקומה בעוד השאר נסוגו. עם רדת הלילה הסתערו היפנים על הפלוגה המבודדת והרגו 24 נחתים. ב-20 בספטמבר נתקל סיור מגדוד הפושטים של אדסון במספר חיילים יפנים שהשתרכו אחרי הטור של קווגוצ'י וחיסל 19 מהם.
בעוד היפנים נסוגים מערבית לנהר המטניקאו, עמלו האמריקנים על חיזוק קווי ההגנה מסביב למתחם לונגה. ב-14 בספטמבר העביר ונדגריפט את הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השני מטולאגי לגוודלקנל, וב-18 בספטמבר הגיעו לאי 4,157 נחתים נוספים, חלק מרגימנט הנחתים השביעי, ביחד עם ציוד ואספקה. התגבורת איפשרה לוונדגריפט לחזק את קווי ההגנה מסביב למתחם לונגה, ולראשונה להקיף אותו בשלמותו. לאחר מכן החלו הנחתים לתקוף את מחנה היפנים מערבית למטניקאו.
השלכות הקרב
לאחר שהובילו תגבורות נוספות לגוודלקנל, ערכו היפנים מתקפה קרקעית נוספת כנגד הקווים האמריקנים, הפעם בפיקודו של היאקוטאקה עצמו, בסוף אוקטובר 1942. בקרב שדה הנדרסון ניסו היפנים לכבוש את שדה התעופה, אך הוא הסתיים בתבוסה אף גדולה יותר מאשר בקרב רכס אדסון.
Public Image Ltd.
Public Image Ltd. או בקיצור PiL היא להקת גל חדש שהוקמה על ידי ג'ון ליידון.
היסטוריה
הלהקה החלה את דרכה כאשר ג'ון ליידון (שבאותו זמן נודע בכינוי ג'וני רוטן) פירק את להקתו הקודמת סקס פיסטולס. ליידון החליט להקים להקה חדשה שאליה הוא צירף את הגיטריסט קית' לווין (שבין היתר ניגן גם בלהקה המפורסמת הקלאש), את ג'ים ווקר ואת ג'ון וורדל (שנודע בשם הבמה שלו, ג'ה וובל). הלהקה החלה לנגן פוסט פאנק שהיה אמור להחריף את מרד הפאנק.
האלבום הראשון של הלהקה שנקרא First Issue יצא בשנת 1978 ולא זכה להצלחה מרובה מצד הביקורות, למרות זאת הגיע האלבום לעשיריה הראשונה במצעדי הפזמונים בבריטניה.
האלבום השני של הלהקה Metal Box שיצא ב-1979 בבריטניה היה נקודת הפריצה הגדולה של הלהקה. האלבום זכה להצלחה ענקית מצד הקהל והביקורות. הלהקה הקליטה מחדש את האלבום עם כמה שינויים קלים וקראה לו Second Edition, היא הוציאה אותו בארצות הברית שנה לאחר הקלטת האלבום המקורי.
לאחר הצלחת האלבום החליטה לצאת הלהקה לסיבוב הופעות בארצות הברית. לסיבוב ההופעות הצטרף מתופף חדש בשם מרטין אטקינס, אך בסוף סיבוב ההופעות הוא פוטר ביחד עם הבסיסט וובל.
האלבום הבא של הלהקה Flowers of Romance יצא בשנת 1981 והוקלט עם נגני אולפן.
ב- 1983 יצא הסינגל This Is Not A Love Song, הלהיט הגדול ביותר של הלהקה וזכה להגיע למקום החמישי במצעדי הפזמונים בבריטניה.
בשנת 1984 פרש קית' לווין מהלהקה תוך כדי עבודה על האלבום This Is What You Want... This Is What You Get. לידון החליט להמשיך בפעילות הלהקה גם בלי לווין, בשנת 1987 הוא חזר לשם הבמה שלו "ג'וני רוטן" והוציא עוד מספר אלבומים.
בשנת 2009 התאחדה הלהקה למספר הופעות בבריטניה. בשנה שלאחר מכן החלה הלהקה בסיבוב הופעות עולמי, שבמסגרתו הופיעה גם בתל אביב.
מעלות רנקין
מעלת רנקין היא יחידת מידה לטמפרטורה המשתמשת בסולם רנקין (Rankine). היא קרויה על שמו של המהנדס והפיזיקאי הסקוטי ויליאם ג'ון מקורן רנקין אשר הציע אותה בשנת 1859. יחידת מידה זו אינה נפוצה ביום יום.
המעלה מסומנת ב־R° (או ב־Ra° אם יש צורך להבחין אותה מסולמות ראומיר (Réaumur) ורמר (Rømer). בדומה לקלווין (המסומן: K), האפס בסולם רנקין הוא האפס המוחלט, אולם מעלת רנקין אחת שקולה למעלת פרנהייט אחת ולא למעלת צלזיוס אחת כפי שמתקיים בסולם קלווין. טמפרטורה של F° 459.67- שווה ל־R° 0.
אם כן, המרה ממעלות צלזיוס למעלות רנקין תתבצע לפי: T[°R]= 1.8×T[°C] + 491.67
מספר תחומים הנדסיים בארצות הברית העוסקים בטמפרטורה משתמשים בסולם רנקין. עם זאת ברחבי העולם המדעי, שבו נהוג להשתמש במערכת היחידות הבינלאומית (יחידות SI), טמפרטורה תרמודינמית נמדדת בקלווין.
בטבלה הבאה מוצגים קשרים של מספר סולמות טמפרטורה בולטים עם סולם רנקין.
כלבי רוח
כלבי רוח הוא סוג של כלבים, הצדים בעיקר בעזרת מהירותם וחוש הראיה שלהם, במקום בחוש הריח.
מאפיינים
כלבים אלו מתמחים במרדף אחר טרפם, תוך שמירה עליו בטווח ראייתם, ותפיסתו בזכות מהירותם וזריזותם הרבה. הם חייבים לזהות תנועה במהירות, ועל כן ראייתם חדה. לכלבי רוח גב גמיש, רגליים ארוכות וצעדים ארוכים; הם בעלי לב גדול (יחסית לכלבים אחרים), וריאות חזקות ויעילות במיוחד, המתאימות לריצות אירוביות ואנאירוביות כאחד. גופם רזה, דק ושרירי, ולכן משקל גופם מינימלי. כל אלה הופכים את הכלבים הללו לזריזים ומותאמים לייעודם ככלבי ציד או ככלבי מרוץ.
היסטוריה
כלבי רוח כמו הסלוקי קיימים לפחות 5,000 שנה. השרידים הקדומים ביותר לכלבים אלו נמצאו בחפירות בשומר ומתוארכים ל-6,000-7,000 לפני הספירה. התיעוד המוקדם ביותר לכלבים אלו בהיסטוריה האירופאית היה בכתביו של אריאנוס במאה ה-2 לספירה. אף על פי שהיום כלבים אלו משמשים בעיקר כחיות מחמד, הם הורבעו אלפי שנים על מנת לזהות תנועה, לרדוף, לתפוס, ולהרוג טרף בעזרת מהירותם, ולכן עד היום קיים בהם האינסטינקט לרדוף אחר חיות.
כיום, כלבים אלו משמשים גם בתעשיית מרוצי הכלבים, ועל פי ההערכות כ-60 אלף כלבי רוח משתתפים בהם. עמותות שונות למען בעלי חיים מוחות על השימוש בכלבים למטרות מרוצים.
רשימה של כלבי רוח נפוצים
כלבי רוח מוכרים:
צעירי ציון
ראשית הדרך
ראשיתה של "צעירי ציון" בהתארגנויות מקומיות של צעירים ציוניים שפעלו יחדיו ללא מצע מיוחד. ישנם המייחסים את האגודה המקומית הראשונה לקישינב בשנת 1898, בעוד אחרים מציינים את שנת 1901 כשנת התחלת אגודות צעירי ציון. ישראל ריטוב מציין את שנת ייסוד התנועה כ-1903 עת צצו אגודות רבות של צעירי ציון ברחבי רוסיה ופולין. אגודות אלו הוקמו במקביל לאגודות דומות שהתארגנו תחת השם התחיה. ניסיונות לאחד בין התנועות לא צלחו, ובשנת 1907 הצטמקה התחיה עד שנעלמה והשאירה את צעירי ציון לבדה.
אידאולוגיה בראשית הדרך
התנועה איגדה אגודות שונות של צעירים בעלי רצון לפעולה ציונית מעשית כעלייה לארץ ישראל ורובם היו מבין עולי העלייה השנייה והעלייה השלישית אשר הקימו לצורך ההכשרה לעלייה את תנועת החלוץ. האגודות היו בעלות הדגשים שונים בנושאי עלייה לעומת ארגון חיים יהודיים בגולה, עברית מול יידיש וכן במידת הזיקה לסוציאליזם ובפרט לתנועה העולמית של הסוציאליזם. הקו האידאולוגי המוצהר היה סוציאליזם מתון, שהתנגד למרקסיזם דוגמטי ולקומוניזם.
התנועה לא פעלה כמפלגה אלא כתנועת נוער ותנועה עממית. בארץ ישראל היו חלק גדול מחבריה לחברים במפלגת הפועל הצעיר. עם זאת, חלק מחברי התנועה דגלו דווקא בארגון חיים יהודיים עצמאיים בגולה על ידי יצירת אגודות פועלים יהודיות מקומיות. הם עודדו פעילות ויצירה בשפת היידיש, ולא ראו בעברית שפה לניהול חיים מודרניים.
הפילוג
בוועידה השנייה של צעירי ציון בפטרוגרד, שנערכה ערב מהפכת אוקטובר (במאי 1917) הגדירו עצמם רוב חברי התנועה כציונים סוציאליסטים-מרקסיסטים הם ניסו להנהיג קו סוציאליסטי בעוד אנשי המרכז והימין התנגדו לכך. הסוציאליסטים ביקשו שהתנועה תהפוך לגוף פוליטי ולכן פעלו על מנת להתקבל להסתדרות הציונית כסיעה בשם "פרקציה (סיעה) ציונית עממית צעירי ציון".
הוועידה השלישית של צעירי ציון התקיימה בעיר חרקוב ב-15 במאי 1920. אולם, שבוע קודם לכן, ב-6 במאי התקיפה פולין את אוקראינה וכבשה את בירתה קייב. עקב נסיבות אלו לא הגיעו לוועידה לא הצירים ממוסקבה ופטרוגרד, לא הצירים מקייב, ברדיצ'ב וז'יטומיר (הערים בהן התרכז רוב מניין הפועלים הציונים) ולא הצירים מאודסה, חרסון וסביבתן. בוועידה היו רק 43 צירים מחרקוב, סראטוב, צפון אוקראינה, הומל וקווקז. למרות היעדרות רבים מהצירים והיעדרות ראשי התנועה דנה הוועידה והחליטה שורה של החלטות יסוד: יחס התנועה למשטר החדש נקבע כאוהד ומוכן לשיתוף פעולה דמוקרטי, הוחלט על התגבשות כמפלגה פוליטית סוציאליסטית ולא רק כתנועה עממית וכסיעה בהסתדרות הציונית והשפה העברית נקבעה כשפה ראשית ומועדפת על היידיש.
החלטות אלה שינו את פני התנועה ויצרו למעשה את המפלגה הציונית-סוציאליסטית, שנקראה בקיצור צ"ס.
החלק הלא-סוציאליסטי ברוסיה ובפולין התארגן כ"צעירי ציון העמלנים" או "הפרקציה הציונית העממית צעירי ציון" בברית המועצות חדל לפעול כמסגרת חוקית והחל לפעול כתנועה בלתי לגאלית.
התאחדות
בוועידה שהתקיימה בפראג ב-26 במרץ 1920 הוחלט על איחוד בין צעירי ציון (החלק שלא פרש לצ"ס) ומפלגת הפועל הצעיר בארץ ישראל לתנועה בשם "התאחדות עולמית של 'הפועל הצעיר' ו'צעירי ציון'". (בקיצור "התאחדות"). גם במסגרת ההתאחדות נוצרו קרעים בין צעירי ציון שביקשו להתארגן בגולה לפתרון בעיות מיידיות של פועלים יהודים, לבין אנשי הפועל הצעיר מארץ ישראל שהאתגרים שלהם היו שונים ועמדו בסימן התיישבות וחינוך בעברית.
החלטות הוועידה העולמית השלישית של "התאחדות", שהתקיימה בברלין באוגוסט 1922 מדגימות את שתי הפנים של המפלגה, שנקראה אז "מפלגת העבודה הציונית - התאחדות":
וכן
"התאחדות" פעלה ליישום ההחלטות על חיים יהודיים בגולה במסגרת שיתוף פעולה עם רשת החינוך "תרבות" ותמיכה בתנועת הנוער גורדוניה. בנוסף שיתפה פעולה עם "החלוץ" לארגון העלייה לארץ ישראל.
בשנת 1930, לאחר שאחדות העבודה והפועל הצעיר בארץ ישראל התאחדו ויצרו את מפא"י, נוצר לחץ על "התאחדות" מצד המוסדות להתאחד עם "הברית העולמית של פועלי ציון - צ"ס" (המפלגה המאוחדת של פועלי ציון מארץ ישראל ומפלגת הציונים סוציאליסטים שפעלה בעיקר בברית המועצות). בשל ויכוחים על מידת הסוציאליזם או קומוניזם באיחוד ומעמדה היחסי של העברית אל מול היידיש, התארכו הוויכוחים במשך כשנתיים. באוגוסט 1932 הוקם בדנציג "האיחוד העולמי פועלי ציון - צ"ס - התאחדות", שנקרא בקיצור "האיחוד העולמי".
אוטו אינדיג
אוטו אינדיג (בהונגרית: Indig Ottó; בראשוב, 18 בנובמבר 1890 – בלינצונה, שווייץ, 22 במאי 1969) היה מחזאי, תסריטאי, עיתונאי, סופר יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
הוא נולד במשפחה יהודית ולמד משפטים בקולוז'וואר, אך לא עסק בעריכת דין. הוא הפך לעיתונאי ואחר כך לעורך עיתון. בין 1916 לבין 1926, בקלוז'-נאפוקה, עבד בעיתון "האופוזיציה" (Ellenzék), ואז ב-1926 הפך לעורך הראשי של "בוקר יום שני" (Hétfő reggel).
שיריו, סיפוריו ומערכוניו פורסמו בכרכים שונים. הקומדיה הראשונה שלו הוצגה בקלוז' ב-1923, בשם "משחק". הוא עבר לבודפשט בסביבות 1930. שם כתב את מחזהו המפורסם בנושא טרנסילבניה, "הכלה מטורוצקו", שהוצג לראשונה ב-1931 בתיאטרון מרכז העיר, בתפקיד הראשי עם השחקנית תיאטרון והקולנוע המפורסמת לימים, מרגיט דייקה. המחזה הוצג גם בקלוז' ובכמה ערים טרנסילבניות נוספות. אשתו הראשונה, לילי נמני (Neményi Lili), מילאה את התפקיד הראשי. היצירה תורגמה למספר שפות והמחזה אף הופק לסרט ב-1937. הוא עבר לפריז ב-1938 ולמינכן ב-1951, שם עבד עבור רדיו אירופה החופשית עד 1961, אז פרש. לאחר מכן פרסם בעיקר בכתב העת Új látóhatár, המגזין הספרותי והפוליטי בהונגרית במינכן. ב-1969, בדרך לאסקונה, נפל מהרכבת ומת מייד.
עיבודים
ב-2006 הוכנה אופרטת כליזמרים על פי מחזהו "הכלה מטורוצקו" בכיכובה של השחקנית פירושקה מולנר וזכתה להצלחה גדולה בתיאטרון האופרטה של בודפשט.
גראן קנריה (כדורסל)
מועדון הכדורסל גראן קנריה (בספרדית: Club Baloncesto Gran Canaria) היא קבוצת כדורסל ספרדית מהעיר לאס פאלמאס דה גראן קנריה באי גראן קנריה שבאיים הקנריים, המתמודדת בליגת העל הספרדית בכדורסל וביורוקאפ.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1963 כמועדון נוער בלבד ששימש את בני הנוער באי, אך לאחר שנים מועטות הוקמה קבוצת כדורסל בוגרים למועדון. המועדון החדש החל להתחרות במסגרת הספרדית המקצוענית ותוך שנים מספר העפיל לליגה הראשונה. מאז, המועדון התנדנד בין הליגות הבכירות בספרד.
משנות ה-90 המאוחרות המועדון תקע יתד בליגה הראשונה ונחשב עד היום לאחד המועדונים הוותיקים בליגה. הישג השיא שלו בליגה היה המקום השישי בעונת, אשר הבטיח למועדון השתתפות בגביע יול"ב בעונת , אולם המועדון לא נחל הצלחה במפעל זה.
עד 2014, השלב הגבוה ביותר אליו הגיעה הקבוצה במסגרת האירופאית הוא רבע גמר היורוקאפ (2010) בו הודחה על ידי קבוצת פאנליניוס מיוון. בשנת 2015 העפילה הקבוצה לגמר היורוקאפ אך הפסידה לחימקי מוסקבה הרוסית.
בין חברי הקבוצה נמנה השחקן הישראלי גל מקל.
בעונת 2022/2023 זכתה הקבוצה ביורוקאפ לאחר שניצחה את טלקום אנקרה.
מפלגת הפעולה העממית
People's Action Party (בעברית: מפלגת הפעולה העממית; ראשי תיבות: PAP) היא מפלגה סינגפורית, אשר מהווה המפלגה החזקה והוותיקה מבין המפלגות במדינה. מאז הקמתה בשנת 1965, לא הפסידה המפלגה באף מערכת בחירות בסינגפור. דבר זה הופך אותה למפלגה השלטת היחידה בהיסטוריה של הרפובליקה של סינגפור. כיום (מרץ 2018) מחזיקה PAP ב-83 מתוך 89 המושבים בפרלמנט. יריבותיה העיקריות הן "מפלגת הפועלים" (Worker's Party) ו-"המפלגה הדמוקרטית של סינגפור" (SPD).
היסטוריה
בשנת 1963 נפרדה סינגפור לחלוטין משלטון הכתר הבריטי והצטרפה למלזיה. לאחר חילוקי דעות רבים עם השלטון המלזי, ב-9 באוגוסט 1965 הוקמה רפובליקת סינגפור, בראשותו של ראש ממשלתה הראשון לי קואן יו.
השנים הראשונות
בשנותיה הראשונות של סינגפור, PAP בראשות לי קואן יו ניסתה להתמודד עם בעיית כלכלת האי הרעועה. בתחילת שנות ה-70 החלה ממשלת סינגפור לעודד את העבודה באי במתן תמיכה נרחבת לתחזוקת הנמל, אשר מהווה עד היום מקור הכנסה חשוב בכלכלה הסינגפורית. כמו כן הממשלה עודדה עבודה בתעשייה וייצור, וכן משיכת חברות בינלאומיות להשקעה בסינגפור. מסי החברות במדינה היו נמוכים מאוד, וכלכלתה חופשית למדי. כך, הכלכלה של סינגפור גדלה במהירות עצומה ותוך זמן קצר יחסית הצליחה למנף את כלכלתה בצורה אפקטיבית מאוד, דבר אשר נחשב עד היום לפלא הנהגתי בידי רבים. עם זאת, המפלגה הנהיגה שלטון דיקטטורי ונוקשה אשר כלל עונשים כבדים אשר חלקם אינם מקובלים במערב, כמו ענישה גופנית. בהנהגתו של לי קואן יו, הממשלה נקטה גישה לא מתפשרת עבור הפשיעה אשר גרמה לה להיות אחת המדינות בעלות אחוזי הפשיעה הנמוכים בעולם.
תקופת גו צ'וק טונג
ב־28 בנובמבר 1990 נבחר גו צ'וק טונג לראש ממשלתה השני של סינגפור. ללי קואן יו, מנהיגה האגדי של סינגפור ושל מפלגת הפעולה העממית, עדיין היה תפקיד חשוב בשלטון. הוא כיהן בתפקיד שר בכיר, תפקיד אשר נוצר במיוחד עבורו. בשנת 1994 אירעה תקרית דיפלומטית בין ארצות הברית לבין סינגפור. נער אמריקאי הואשם בוונדליזם ונידון לעונש של שש מלקות. לאחר בקשה מיוחדת מנשיא ארצות הברית ביל קלינטון עונשו הומתק והוא נידון רק ל-4 מלקות. עונש זה איננו מקובל בחברה המערבית והוביל לביקורת קשה כלפי הממשל הסינגפורי. בזמן כהונתו של גו, חוותה סינגפור מספר משברים כלכליים.
תקופת לי הסיין לונג
ב-12 באוגוסט 2004 לי הסיין לונג, בנו הבכור של לי קואן יו (ראש הממשלה הראשון של סינגפור), התמנה לראשות הממשלה. בזמן כהונתו הוביל רפורמות ליברליות, כמו שינוי שיטת הבחירות לשיטה האלקטורלית, הגברת חופש הביטוי הפוליטי והיתר פרסום פוליטי באינטרנט. עם זאת, בשנת 2006 נעצר ראש "המפלגה הדמוקרטית של סינגפור" באשמת נשיאת נאום בציבור ללא רישיון מיוחד לכך. דבר זה גרם לביקורת רבה מארגוני זכויות אדם כמו Human Rights Watch על שלטונות סינגפור. עצם מינויו לתפקיד ראש הממשלה למרות היותו בנו של ראש ממשלה קודם, גרף ביקורת בשל היות סינגפור רפובליקה.
תמורות באידאולוגיה
אידאולוגיית המפלגה השתנתה רבות לאורך השנים, אם כי תמיד סבבה במרכז המפה הפוליטית. לפי לי קואן יו, "PAP היא מפלגה פרגמטית, ומוכנה לשקול כל רעיון טוב". לכן, ניתן לראות שמאז תקופת כהונתו של לי קואן יו מצע המפלגה השתנה רבות, וכיום נוטה לכיוון סוציאל-דמוקרטיה וקפיטליזם.
תקופת לי קואן יו
בתחילת דרכה, למפלגה היו מוטיבים רבים אשר מאופיינים במפלגות קומוניסטיות וסוציאליסטיות, כמו תנועות נוער, קוד לבוש אחיד, ואף שימוש במושג "קומרד" ככינוי לחבר המפלגה, כינוי שנפוץ בשימושו במפלגות קומוניסטיות. בתחילת דרכה שאפה המפלגה לשלטון סוציאליסטי בסינגפור, אך בשביל להשיג מטרה זו, האמינו בכירי המפלגה כי יש ליישם קודם לכן שלטון קפיטליסטי. בשנים הראשונות של כהונת לי קואן יו ניסו דרכים רבות לבסס את הכלכלה הסינגפורית. למעט השימוש בנמל, שהווה מקור הכנסה משמעותי לכל אורך היסטורית האי, המדינה אפשרה מסחר חופשי וליברלי, אך עם זאת סייעה לצמיחת עסקים, רבים מהם בתחום האלקטרוניקה, הבנקאות ובניית הספינות. דבר זה, ובנוסף סיוע ממשלתי בתחומי הבריאות והדיור, עודד סינגפורים רבים לעבוד.
סינגפור המודרנית
השיטה הכלכלית של סינגפור המודרנית לא שונה בהרבה מזו של לי קואן יו, אך כיום סינגפור מתמקדת הרבה יותר בתעשיות היי-טק וייצור שבבים. עם זאת בעידן המודרני ניתן לראות כי המפלגה נוטה להזדהות עם ערכים דמוקרטיים ומערביים. כיום, בשונה מבתקופת לי קואן יו, ישנו ביטוי מסוים לאופוזיציה בשלטון, אשר מתבטא בכך שיש לה חופש ביטוי מוגבל וייצוג בפרלמנט. עם זאת, עדיין ניתן לראות כי PAP מפרים מפעם לפעם את כללי הדמוקרטיה המערבית, כגון בבחירות בשנת 2011, בהם השיגה המפלגה 60.1 אחוזים מהקולות, דבר אשר מהווה שיא שלילי באחוז ההצבעה למפלגה, אך בכל זאת גרפה 81 מתוך 87 המושבים בפרלמנט, כך שייצוגם הוא 93.1 אחוזים מכל החברים בו.
מירל בראטש
מירל בראטש (נולד ב-1936) הוא סופר יהודי ישראלי יליד גאלאץ, רומניה, הכותב ברומנית.
מירל בראטש סיים לימודיו והוסמך כמהנדס בנין. היה קצין בצי. בשנות השמונים של המאה ה-20 היה עיתונאי נשכני ב-"Drapelul Roşu" (הדגל האדום), כתב עת שיצא בטימישוארה. לאחר שנכלא לכמה חודשים, עלה לישראל והתיישב בבאר שבע.
בנוסף לכתיבתו הספרותית, מירל בראטש מפרסם מפעם לפעם גם בעיתונות הישראלית בשפה הרומנית, בעיקר ב-"Ultima oră" (השעה האחרונה).
בשנת 2005 הוענק לו פרס ניקו פלטי (Nicu Palty).