cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לשון הקרח ארבוס
מעגני לשון הקרח
נדיר למצוא תיאור של פני לשון הקרח, שרוחבה עולה על קילומטר וחצי. בספרות פופולרית. יוצא דופן נמצא בספרו של ארנסט שקלטון, "South!". מפקד המשלחת שיצאה בדצמבר 1916 לחפש עמיתים לחקר אנטארקטיקה בסביבות לשון הקרח כתב בדין וחשבון הבא לשקלטון:
דינמיקה של לשון קרח
הדינמיקה של קרחונים צפים כדוגמת לשון הקרח ארבוס מורכבת. לדוגמה, טיפוסית לקרחונים כגון לשון הקרח ארבוס, שעובייה נע בין 50 ל-300 מטרים, שהם מכילים זרמי קרח קטנים יותר. כל זרם קרח מייצר מערכת של שדות לחץ משלו. אם כן, בכל שטח לשון הקרח מתקיימים קצבים שונים של זרימה ולחץ.
לחץ וחיכוך גוברים לאורך האגפים של זרמי קרח כגון לשון הקרח ארבוס. הלחץ מופיע בצורת בתרונות כאשר קצב זרימת הקרח מואט. חיכוך שנוצר על ידי הטופוגרפיה של כדור הארץ בתחתית הקרחון מאט גם הוא את זרם הקרח. לעומת זאת, בדיוק ההפך קורה עם החלקת הבסיס. החלקה כזו גורמת לקרחון לקפוץ קדימה הודות למי ההפשרה שמתחת לקרחון הפועלים כחומר סיכה.
קרחונים כדוגמת לשון הקרח ארבוס מתרחבים ומצטמצמים עם השפעת הירח. למעשה, חוקרים בריטים גילו בשנת 2006 מתאם בין גאות ושפל ירחיים (שמקורם במשיכה כבידתית) לשונות במהירות הזרימה של זרם הקרח ראטלנד (Rutland Ice Stream) באנטארקטיקה. קודם לכן ערך צוות משותף לנאס"א, אוניברסיטת פנסילבניה האמריקאית ואוניברסיטת ניוקאסל מאנגליה תצפיות דומות בזרם הקרח וילאן באנטארקטיקה (Whillan's Ice Stream).
עם זאת, קיים מחקר מבוסס יותר שאינו קשור להשפעת הירח, הדן במחזוריות של הגידול והדעיכה של קרחונים. מחקר כזה גילה, שהגידול בקרחון יכול לגרום להאצה בקצב איטי של תנועת הקרחון. שינויי מהירות כאלו יכולים להתרחש במהלך חודשים או שנים. ואז תנועת הקרחון נעצרת. מדענים שמדדו את אורכה של לשון הקרח ארבוס גילו שהיא גדלה ב-160 מטרים בשנה.
לשון הקרח ארבוס דוחפת את הקרחון למפרץ ארבוס שם הוא מתנגח בקרח ימי מקובץ עונתי. התנגשות מסיבית גדולה אבל הדרגתית זו של קרח כנגד קרח יוצרת רכסי לחץ בקרחון. חלקים מלשון הקרח הופכים לבלתי יציבים, ניתקים והופכים לקרחונים ימיים. חוסר יציבות זה נובע בחלקו מהכיפוף והמתיחה שגוש הקרח עובר בהיותו צף מעל לים. יתר על כן, נהר הקרח נושא עמו את החולשות שנוצרו בקרחון משברים קודמים, שחווה במהלך מסעו במורד המדרונות של הר ארבוס.
התפרקות קרחון
כוחות פעולת הגלים ממצר מקמרדו, גאויות ולחצים פנימיים מנצלים את נקודות התורפה של לשון הקרח. כתוצאה מכך, קרחונים קטנים ושברי קרחונים מתפרקים מלשון הקרח ארבוס אבל רק כשקרח הים נשבר. כתוצאה מכך, התפרקות קרחונים היא עונתית ותקופתית, כיוון שמים פתוחים הכרחיים לשחרור הקרחונים אל תוך מפרץ ארבוס.
עומק המים בלשון הקרח, הקולטים את הקרחונים, משתנה ממינימום של 155 מ' ל-475 מ'. חברי משלחת טרה נובה של קפטן סקוט צפו לראשונה בהתפרקות לשון הקרח במרץ 1911, אז ניתק קטע של 4 ק"מ מן הלשון במהלך סופה. אירוע דומה במרץ 1990 הביא לניתוק קרחון בן 100 מיליון טון, באורך 3.5 ק"מ, מלשון הקרח. נוסף לכך, עדי ראייה מציינים, שלשון הקרחון חוותה אירוע התפרקות גדול בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20. אירועי התפרקות כאלה לאורך זרבובית הקרחון מובילים בדרך הטבע להתקצרותה, בעוד שקרחונים המשתחררים מצדי לשון הקרח תורמים להיצרותה. לשון הקרח ארבוס מייצרת קרחונים שטוחים בחלקם העליון או טבלתיים.
האריסון מנזאלה
קריירה
מנזאלה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של לה הבר. ב-3 במאי 2013 מנזאלה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד איסטר. שבוע לאחר מכן, כבש את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-4 נגד לה מאן.
בקיץ מנזאלה הצטרף לאמיין. בסיום עונת העפיל עם המועדון לליגה הראשונה בצרפת לראשונה בתולדותיה.
ביולי הושאל ללה מאן. בספטמבר 2020 חתם מנזאלה בקייסריספור.
מפקדי מונטיפיורי
מפקדי מונטיפיורי (באנגלית: Montefiore Censuses) היו חמישה מפקדי אוכלוסין של אוכלוסייה יהודית, שנערכו בארץ ישראל, באלכסנדריה, בביירות ובצידון על ידי משה מונטיפיורי ואנשיו במהלך המאה ה-19.
רקע
יהודי האימפריה העות'מאנית ניהלו את קהילותיהם באופן אוטונומי ועל פי רוב נמנעו השלטונות העות'מאניים מעריכת מפקדי אוכלוסין נרחבים ותיעוד מקיף ומפורט של קהילות אלו. נתונים דמוגרפיים על הקהילות תועדו באופן חלקי בפנקסי הקהילות או מקורות שניוניים כגון רישום משלמי מיסים, או תיעוד לידות ופטירות. עם זאת, גם רבים מבני הקהילות היהודיות נמנעו מלהתפקד או להירשם מחוץ לקהילה מחשש להטלת מס נוסף, או גיוס בכפייה לצבא. במחצית השנייה של המאה ה-19 עברה מערב אירופה "מהפכה סטטיסטית" והוחל בתיעוד מקיף ומדעי של האוכלוסיות לצורכי הערכת חוזקה הכלכלי והחברתי של המדינה. רפורמות התנזימאת הביאו רעיונות אלו גם לתחומי האימפריה העות'מאנית. משה מונטיפיורי ביקר בארץ ישראל 7 פעמים. במהלך 5 מביקורים אלו בשנים: 1839, 1849, 1855, 1866, 1875 נערכו מפקדי אוכלוסין על ידי אנשי מונטיפיורי והן הוצגו לנפקדים ככאלו הנערכים לצורכי נדבנות בדומה לרישומי החלוקה. הצגה זו הובילה לאחוז השתתפות גבוה במיוחד. עם זאת, בפרסומים בעיתונות הבריטית צוין כי מטרת המפקדים הייתה מיפוי הסיבות למצב הכלכלי הירוד של האוכלוסייה היהודית ותכנון צעדים לשיפורו. במפקדים תועדו גם שטחים חקלאיים ומקורות מים והתיעוד הלם את תוכניותיו של מונטיפיורי לפיתוח התיישבות חקלאית בארץ ישראל.
תיאור המפקדים
לתהליך עריכת כל מפקד קדמה פנייה ממונטיפיורי לכל ראש קהילה ובה בקשה לרישום מסודר מטעם הקהילה של חבריה. הועברו טפסים לקהילות השונות אותם מילאו ראשי הקהילה וסופריה. לאחר קבלת הרשימות עברו עליה ראשי הקהל, השלימו פרטים חסרים לאור היכרותם עם המשפחות השונות וחתמו על כל טופס.
במפקדי מונטיפיורי נאסף מידע רב, מסודר ומלא על האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל, אלכסנדריה, צידון וביירות. המידע כלל גיל, ארץ מוצא, שנת עלייה, השתייכות עדתית, מצב משפחתי, מקורות תעסוקה ומעמד כלכלי. כן תועדו מוסדות ציבור ודת. ביצוע המפקד התנהל לפי סטנדרטים אירופיים שהיו מקובלים באותה העת, תוצאותיהם נחשבו אמינות והובילו ליצירת בסיס נתונים רחב ותכוף יחסית על האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל. רק אחוז אחד מהאוכלוסייה סירבו להשתתף במפקד. המידע תועד בדפי מידע שכונו: "רישומים סטטיסטיים מארץ הקודש", הוא מוין לפי יישובים ובכל יישוב לפי עדות אשכנזים וספרדים. בהמשך, נערך רישום האשכנזים בכל יישוב לפי כוללים והספרדים תועדו ברשימה אחת, להוציא בירושלים שם נרשמו בנפרד יהודים גורג'ים. ב-1860 התפצל ועד העדה הספרדית בירושלים והוקם ועד העדה המערבית בירושלים והעניין הוביל לרישום נפרד של קהילה זו במפקדים. בכל קהילה הייתה הפרדה ביו רשימת החכמים לשאר האוכלוסייה. כן נרשמו בלוח נפרד האלמנות והיתומים בכל קהילה.
המפקדים במחקר הדמוגרפי של ארץ ישראל
מפקדים אלו אשר כאמור יצרו בסיס נתונים מהימן יחסית, הוו בסיס למחקר דמוגרפי על יהודי ארץ ישראל והעידו גם על התהליכים הדמוגרפיים שעברו על האוכלוסייה היהודית. עם זאת, מכיוון שהנתונים הועתקו ונכתבו בכתב יד נפלו טעויות ברישומים. חלק מהטעויות נגררו לאורך מספר מפקדים כאשר הנפקדים היו עדיין בין החיים. חלק מהטעויות נוצרו בשל פענוח שגוי של כתבי היד, וכאמור במקביל לפרויקט הדיגיטציה נערכים גם מחקרים משלימים בתחום הפענוח. בחלק מהמפקדים הושמטו במתכוון שמות של עשירי הקהילות ונכבדיה. כך לא מופיעים במפקדים הרב דוד בן שמעון ויוסף אמזלאג מעשירי ירושלים ואביו של חיים אמזלאג. ככל הנראה הושמטו השמות משום שהמפקדים נתפשו על ידי הקהילות ככאלו שנערכו לצורכי נדבנות ולא היה לכבודם של חלק קטן מרבני ועשירי הקהילות להופיע בהם. במפקדים שנערכו קיים חוסר במידע מפורט לגבי הנשים הנשואות בקהילה. לעיתים אף לא צוין שמן הפרטי, אלא רק "שיוכן" לראש המשפחה. עוד עולה מהתיעוד, כי נמצא מספר מצומצם של מקרים בהם גבר יהודי היה נשוי ליותר מאישה אחת בו זמנית. 91 אחוזים מקשרי הנישואין היו פנים עדתיים.
במהלך המאה ה-19 עלו לארץ ישראל מצפון אפריקה לפחות 25,000 עולים. ממפקדי מונטיפיורי שבחנו גם רקע סוציו-אקונומי, גיל ושנת עלייה, ניתן להקיש על הסיבות להגירת היהודים לארץ ישראל וכן על מבנה הקהילות והתנהלותן. מניתוח הנתונים עולה שבעת עלייתם היו רבע מהעולים נערים עד גיל 15, וכ-60 אחוזים היו בגילאי 20 עד 50. הגיל הממוצע של העולים היה 27, עניין שהפריך את הטענה המסורתית של עלייה כדי "למות בארץ הקודש ולהיקבר בה". עוד עולה מהנתונים כי אחוז האלמנות באוכלוסייה זו היה גבוה יחסית.
דגל קירגיזסטן
דגל קירגיזסטן אומץ ב-3 במרץ 1992 על ידי המועצה העליונה של קירגיזסטן. הוא מורכב מרקע אדום ובמרכזו שמש צהובה עם 40 קרניים, המסמלים את 40 השבטים הקירגיזים שאוחדו על ידי מאנאס האב הקדמון. הקרניים בולטות בניגוד לכיוון השעון. במרכז השמש נמצאת טבעת אדומה הנחצית על ידי שתי קבוצות של שלושה קווים אדומים, המסמלים בעיצוב זה את הטונדוק, שהוא גג של יורט קירגיזי מסורתי.
הקבינט של ארצות הברית בממשל תומאס ג'פרסון
הקבינט של ארצות הברית בממשל תומאס ג'פרסון כיהן במשך שמונה שנים - ממועד השבעת הנשיא תומאס ג'פרסון ב-4 במרץ 1801 ועד לסיום כהונתו השנייה ב-3 במרץ 1809.
הרכב הקבינט
הקבינט כלל חמישה בעלי תפקידים. כיהנו בו תשעה גברים. שניים מהם - מזכיר המדינה ג'יימס מדיסון ומזכיר המלחמה הנרי דירבורן - שימשו בקבינט במשך כל תקופת כהונתו.
אמנון אריאלי
אמנון אריאלי (1923 – 3 במרץ 2007) היה פרסומאי ישראלי, מחלוצי ענף הפרסום בישראל.
ביוגרפיה
בשנת 1950 הקים, בשותפות עם אליהו טל, את משרד הפרסום טל-אריאלי. ב-1965 נפרדו השניים, והקימו משרדי פרסום נפרדים. אריאלי עמד בראש משרד הפרסום אריאלי, שנחשב לגדול בישראל, עד אמצע שנות השמונים. ב-1978 מונה כיושב ראש האיגוד הישראלי לפרסום.
במסגרת עבודתו טבע אריאלי את הסיסמאות המוכרות "תנו לגבר גולדסטאר" (לבירה גולדסטאר), "תן לאצבעות ללכת במקומך" (לדפי זהב) ו"מעולה לעולה כוחנו עולה" (למשרד העלייה והקליטה). הוא הישראלי הראשון שזכה בפרס הפרסום הבינלאומי "אריה הזהב", על סרטון פרסום לתרסיס נגד חרקים בכיכובם של זהרירה חריפאי ובומבה צור.
בשנת 2000 העניק לו האיגוד הישראלי לפרסום פרס למפעל חיים.
אמנון אריאלי נפטר ב-2007 ונטמן בבית העלמין של כפר שמריהו, שם התגורר. הותיר אחריו שלושה ילדים ושמונה נכדים.
בסוף 2008 נסגרה סופית פעילות משרד הפרסום "אריאלי", חלקה מוזג לתוך פעילות "פובליסיס" בישראל וכשליש מעובדי המשרד פוטרו.
Les Yeux de la faim
רקע
איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי העניק לשיר את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-50,000 עותקים במדינה.
פרסים
בשנת 1986 העניק PROCAN פרסים מיוחדים לכותבי השיר גיל קורטמנצ'ה וג'ין רוביטייל ולקרן קוויבק-אפריקה, במטרה להוקיר תודה על תרומתם. כותבי השיר קורטמנצ'ה ורוביטייל היו מועמדים לפרס פליקס, בקטגוריית "כותבי השנה", אך לא הצליחו לזכות בו, היות שהפסידו לקורי הארט.
גמא ניהול וסליקה
גמא ניהול וסליקה מקבוצת הפניקס היא חברה המעניקה שירותים פיננסים, אשראי ומימון לחברות ועסקים. גמא היא חברת אשראי, סליקה ומימון חוץ בנקאי מובילה וותיקה למגזר העסקי בישראל, המשרתת מעל עשרת אלפים חברות ובתי עסק ומעמידה אשראי בהיקף שנתי של כ-40 מיליארד ש"ח (לשנת 2022). גמא היא חברה ציבורית בשליטת קבוצת הפניקס, מניותיה נסחרות בבורסה לנירות ערך בתל אביב והיא משמשת כזרוע מימונית ופיננסית בקבוצת הביטוח והפיננסים הפניקס. בשנת 2023 כחלק ממיתוג החברה מחדש היא שינתה את שמה ל"הפניקס גמא".
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1998, על ידי קבוצת משקיעים בראשות היו"ר אליהו אונגר והמנכ"ל אריאל גנוט, כאשר עיסוקה המרכזי היה ניכיון שוברי כרטיסי אשראי, התאמות כרטיסי אשראי והלוואות לחברות ובתי עסק. החברה הביאה למהפכה בתחום נכיון שוברי האשראי בישראל הן מבחינת הגדלת היקף הפעילות והן מבחינת הוזלת מרווח הריבית לרשתות שיווק ארציות, חברות ובתי העסק בשוק בעשרות אחוזים.
בשנת 2003 ביקשה לאומי קארד לרכוש את החברה, אך לא קיבלה את אישור רשות התחרות, ובשנת 2006 רכשה 20% ממניות גמא. בשנת 2008 רכשה הפניקס 49% מהון המניות של גמא (20% מהון מניות גמא אשר הוחזקו על ידי לאומי קארד ו- 29% נוספים). בעקבות חקיקת החוק להגברת התחרות ולצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל החלה החברה בשנת 2017, להציע גם שירותי סליקת כרטיסי אשראי לבתי עסק כמאגד. מבחינת רטרוספקטיבה שבוצעה על ידי רשות התחרות ופורסמה בחודש ינואר 2020 עולה כי כניסת גמא כמאגד סליקה לשוק הסליקה הביאה להגברת התחרות בשוק הסליקה, להורדת עמלות הסליקה לבתי עסק ולהפחתה של עשרות אחוזים במרווח סולק ממוצע. בשנת 2021 הפכה גמא לחברה ציבורית אשר מניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, כאשר קבוצת הפניקס הפכה לבעלת שליטה בחברה ומחזיקה כ-60% ממניותיה.
ביולי 2023 הפניקס הגדילה את אחזקותיה בחברה ועלתה לאחזקה של 74.5% ממניות החברה. גמא מעניקה שירות לכ-15,000 חברות, רשתות שיווק ובתי עסק במגזרי התעשייה המסחר והשירותים ולגופים מוסדיים. לחברה דירוג אשראי Aa3 באופק יציב בדירוג מדרוג. והיקף פעילותה בשנת 2022 עמד על כ-40 מיליארד שקל
תחומי פעילות
גמא עוסקת בסליקת כרטיסי אשראי, ניכיון שוברי כרטיסי אשראי, מימון יבוא, מימון ציוד, הלוואות ואשראי לחברת לעסקים לצורכי הון חוזר, צמיחה והתפתחות, פקטורינג, ניכיון שיקים, ערבויות פיננסיות לעסקים כנגד ההשכרת נכסים והתחייבויות לספקים. גמא מעניקה גם הלוואות ואשראי  כנגד מקרקעין ונדל"ן,ליזמים אנשי עסקים, בעלי עסקים וחברות. בנוסף, מעניקה חברת בת של גמא, קונטרול התאמות אשראי, שירותי התאמות כרטיסי אשראי לעסקים.
לוזאן
לוזאן (בצרפתית: Lausanne; באיטלקית: Losanna; בעבר בגרמנית: Losanen) היא עיר הבירה של קנטון ווֹ (Vaud) דובר הצרפתית שבדרום-מערב שווייץ, והעיר הרביעית בגודלה במדינה.
גאוגרפיה
לוזאן שוכנת על הגדה הצפונית של אגם ז'נבה (Lac Léman), מול אביאן-לה-בן (Évian-les-Bains) הצרפתית, ובמרחק 60 קילומטר על שפת האגם מהעיר ז'נבה. לוזאן היא העיר החמישית בגודלה בשווייץ, אחרי בזל, ציריך, ברן וז'נבה, והשנייה בגודלה בין ערי שווייץ דוברות הצרפתית, אחרי ז'נבה. אוכלוסייתה (נכון לדצמבר 2003) מונה 126,766 תושבים. לוזאן מצויה בלב אזור דובר צרפתית.
תושבי לוזאן, כמו תושבי שווייץ ככלל, אינם דתיים במיוחד וכמו מרבית דוברי הצרפתית בשווייץ, הם ברובם נוצרים פרוטסטנטים. לוזאן, ובפרט הפרוור שלה הקרוי "רנאן" (Renens), מחזיקים בשיא השווייצרי בקליטת מהגרים מקנטונים אחרים ומארצות אחרות. לוזאן מוקפת בפרוורים קטנים ורבים כגון שמונת הפרוורים הלוזאנאים המערביים.
היסטוריה
קתדרלת לוזאן היא המבנה הגותי המפורסם ביותר שבשווייץ. בנייתה החלה ב-1275 וארכה יותר ממאה שנה (קשה לקבוע מתי הושלמה ויש הטוענים שהיא מעולם לא הושלמה). בעקבות בניית הקתדרלה העתיק אחד מהבישופים החשובים באירופה את מושבו אל העיר. ענייני העיר נוהלו תחילה מהקתדרלה, אך בעקבות התערבות הבישוף בהם, בנו תושבי לוזאן בית עירייה,. בית עירייה זה היה אחד מבתי העירייה הראשונים בעולם. בפרוור של לוזאן הקרוי סן-סולפיס שוכנת אחת הכנסיות העתיקות בשווייץ (Eglise de Saint-Sulpice), שנבנתה במאה ה-12. בשנות התשעים נשרף חלק מכנסייה זו בידי אנשי כת השטן.
שיא שווייצרי שלוזאן מחזיקה בו הוא שיא באורך תקופת השלום שבה. בלוזאן לא הייתה מלחמה מזה 500 שנה (מאז כיבושה בידי אנשי ברן ב-1536). זאת בניגוד לחלק מערים אחרות דוברות הצרפתית שבשווייץ, שאליהן פלש נפוליאון בונפרטה ובניגוד לערים דוברות הגרמנית שבהן התחוללה מלחמת האזרחים השווייצרית. ב-2003 הופרע השקט של לוזאן בהפגנות אלימות וונדליסטיות של אנרכיסטים מכל רחבי אירופה שנאספו למחות על פגישת הG8 – שמונה מנהיגי המדינות המתועשות, שנערכה באוויאן שבצרפת, מעבר לאגם. אף על פי שתושבי לוזאן התכוננו להפגנות, אטמו את חלונות הראווה בלוחות עץ והסתגרו בבתיהם כשבוע, המפגינים הצליחו לזרוע הרס רב.
לוזאן כיום
לוזאן היא העיר דוברת הצרפתית השנייה בגודלה בשווייץ, אחרי ז'נבה, ובניגוד לז'נבה, היא מצויה במרכזו של האזור דובר הצרפתית במדינה. בעיר זו קבעו את מושבם הוועד האולימפי הבינלאומי ובית המשפט העליון של שווייץ.
לוזאן היא מרכז תרבות. קיימות בה מספר אוניברסיטאות, הבולטות בהן UNIL ו-EPFL, ספריות רבות שבגדולה שבהן נאספו כ-500,000 כרכים, ומוזיאונים. מוזיאונים ייחודיים בלוזאן הם אלה העוסקים בהיסטוריה של הקנטון, המוזיאון האולימפי, ואוסף האמנות המנודה והגולמית (Collection de l'Art brut), המכיל את יצירותיהם של אמנים שהתעלמו מכל מסורת אמנותית, רובם של אמנים אלה הם חסרי הכשרה פורמלית, אסירים או כאלה שהיו מאושפזים במוסדות לחולי נפש. חלק מהמוזיאונים של לוזאן מאוגדים בצברים - ארמון רומין מכיל מוזיאונים אחדים, צבר נוסף נמצא בתוך המוסד האקדמי EPFL ובפרוור מורז' מצויה טירת מורז', שבה מוזיאונים אחדים בעלי אוריינטציה צבאית.
העיר מוקפת במסלולי טיול רגליים מסומנים בחיק הטבע, והיא עשירה בגנים ציבוריים. יש בה תחבורה ציבורית מפותחת אפילו בהשוואה לתחבורה הציבורית המפותחת של שווייץ. יש בה רכבת בין-עירונית, ארבעה קווי רכבת קלה, אוטובוסים חשמליים, אוטובוסים מונעי סולר, מוניות, ומעבורות הצולחות את האגם. עד שנת 2006, קו הרכבת הקלה, שקישר את שכונת אוּשי, שעל חוף האגם (374 מטר מעל פני הים) אל תחתית הצוק שבמרכז העיר (495 מטר מעל לים) נקרא "La Ficelle" (סולם חבלים). במסילת ה"פיסל" מצוי, בין שני הפסים הרגילים, פס עם שיניים שגלגל שיניים המצוי בקטר החשמלי נעזר בו כדי לטפס במעלה ההר; משנת 2008, המשכו של קו M2 של הרכבת הקלה עושה גם מסלול זה. האוטובוסים והרכבות בלוזאן נגישים למשתמשי כיסאות גלגלים וללקויי ראייה.
בין האטרקציות של העיר ניתן לציין גן חיות שבתוכו משולב הוויוואריום של לוזאן.
מרבית העסקים נסגרים בשעה שבע בערב באמצע השבוע ולקראת שש ביום שבת. בימי ראשון רוב החנויות ומקומות הבילוי סגורים. עם זאת, התחבורה הציבורית ממשיכה לעבוד כרגיל. במרכז העיר באזור Flon, Ripphon ואזור הטיילת (Ouchy) ניתן למצוא פאבים, מסעדות ומקומות בילוי שפתוחים גם בימי ראשון.
העיר מארחת פסטיבלים בזה אחר זה, במיוחד בתקופת הקיץ, שבמהלכה כמעט בכל שבוע יש אירוע אחר המתקיים בעיר, החל מריצת מרתון וטריאתלון, דרך פסטיבל העיר, וכלה בהופעות ומופעים שפתוחים כולם לקהל הרחב.
בעקבות רפורמה מוניציפלית של שנת 2006 חלק מפרברי הערי דוגמת בלמון-סור-לוזאן הועברו לתת-נפה מנהלית אחרת מהעיר עצמו.
הגדוד החמישי של הפלמ"ח
הגדוד החמישי של הפלמ"ח (מוכר גם כ"גדוד שער הגיא") הוא גדוד שהקים ארגון הפלמ"ח בשלהי 1947. הגדוד היה שייך לחטיבת הראל ובתקופת מלחמת העצמאות פעל להגנה על השיירות לירושלים, לפריצת הדרך העולה לירושלים ולהרחבת השליטה היהודית בעיר ובסביבתה. בשלהי המלחמה השתתף הגדוד במבצעים בעומק הנגב. באפריל 1949 פורק הגדוד בעקבות ההחלטה על פירוק הפלמ"ח.
רקע
הפלמ"ח הוקם ב-1941 ככוח הכפוף למטה ההגנה ובפיקודו של יצחק שדה ותהליך בניית הכוח החל מייד עם קבלת ההחלטה. תחילה התארגנו והתאמנו הכוחות במסגרות מחלקתיות ופלוגתיות בהתאם לצו המטה הארצי של ההגנה מ-15 במאי 1941 שהורה על הקמת 9 פלוגות (בהמשך גדל המספר ל-12). במקביל לבניית הפלוגות החל מטה הפלמ"ח לתכנן את מבנה הארגון והוחלט על הקמת שלש חטיבות כשבכל חטיבה 2–3 גדודים. החטיבות שעל הקמתן הוחלט היו חטיבת יפתח (הצפונית), חטיבת הראל (המרכזית) וחטיבת הנגב (הדרומית). בחטיבת הראל נבנו, בתחילה, 3 גדודים (הגדוד הרביעי, הגדוד החמישי והגדוד השישי) ובהמשך נוסף הגדוד העשירי.
ההיסטוריה של הגדוד החמישי
תפקידו המרכזי של הגדוד היה לאבטח את הדרך מתל אביב לירושלים למעבר בטוח של השיירות לירושלים. לשם כך חתר הגדוד לשלוט בנקודות אסטרטגיות לאורך הדרך וכמו כן הצטרפו חייליו לשיירות עצמן ככוח מגן.
הקמת הגדוד החלה בדצמבר 1947. הגרעין של הגדוד הורכב מאנשי "הרזרבות" של הפלמ"ח ואליו נוספו אנשי חי"ש, מגויסים חדשים וכן חברי ההכשרות המגויסות. בתקופת "ההפוגה הראשונה" (יוני 1948) הצטרפו לגדוד אנשי גח"ל שעלו לארץ. באפריל 1948 צורף הגדוד לחטיבת הראל שהוקמה באותו חודש.
עם תחילת פעילותו של הגדוד רוכזו חייליו בקרבת זירת הלחימה.
מבצע נחשון
במהלך מבצע נחשון השתתף הגדוד בקרב הקסטל (3-9 באפריל 1948). במהלך קרב זה איבד איבד הגדוד 18 מלוחמיו.
מבצע יבוסי
לאחר סיום מבצע הראל הועבר הגדוד לירושלים כדי להשתתף במבצע יבוסי שמטרתו הייתה ליצור רצף טריטוריאלי בין חלקי העיר ירושלים. המבצע נערך משלהי אפריל עד תחילת מאי 1948 ובראשיתו הועברה כל חטיבת הראל לגזרת ירושלים. הגדוד החמישי פעל מצפון לבירה והיה מעורב בקרבות הבאים:
מבצע מכבי
באמצע מאי 1948 נקראו כוחות מהחטיבה לקחת חלק במבצע מכבי שנועד לפתוח מחדש את הדרך לירושלים. הגזרה חולקה בין הקטע המזרחי בו פעלה חטיבת הראל לקטע המערבי (ומשטרת לטרון במרכזו) בו פעלה חטיבת גבעתי. תפקידו של הגדוד החמישי היה לכבוש את המשלטים מצידו הצפוני של כביש שער הגיא (הוא רכס המשלטים) אולם שינויים בתוכנית הקרב הביאו לכך שהגדוד פעל משני צידי הכביש וסייע לפתוח קטע זה של הכביש. ההצלחה העיקרית של הגדוד הייתה כיבוש הכפר בית מחסיר. בניגוד להצלחות של חטיבת הראל לא הצליחה חטיבת גבעתי לכבוש את משטרת לטרון לכן בסופו של דבר נפתח הכביש באופן חלקי והיכולת להעביר שיירות הייתה מצומצמת.
קרב רמת רחל
בשלהי מאי 1948 הועברו 3 פלוגות מהגדוד החמישי לסייע בהגנה על רמת רחל שבדרום ירושלים במסגרת קרב רמת רחל. עיקר המעורבות של פלוגות אלו הייתה במהלך ההתקפה השלישית של הערבים ב-24–25 במאי וכן במתקפת הנגד שגרמה לנסיגת הערבים מזירה זו. בתקופה זו פעלו יחידות נוספות של הגדוד בהר ציון, בקרב על הרובע היהודי בירושלים, עין כרם, מנזר מאר אליאס ועוד.
קרב גבעת הרדאר
בתחילת יוני 1948 השתתפו חיילי הגדוד החמישי בניסיון נוסף לכבוש את גבעת הרדאר. ניסיון זה נכשל והכוחות התוקפים נאלצו לסגת תוך שהם משאירים מאחוריהם גופות של מספר חללים.
מבצע יורם
בתחילת יוני 1948 השתתפו כוחות הגדוד במבצע יורם כדי לנסות לכבוש, שוב, את מובלעת לטרון ובמרכזה את משטרת לטרון. הכוח התוקף כלל את הגדוד החמישי והגדוד השלישי של חטיבת יפתח. בגלל חוסר תיאום בין הכוחות התבצעה ההתקפה, בסופו של דבר, רק על ידי פלוגה מתוגברת אחת בפיקודו של שאומנם עמד ביעדי הפלוגה אולם בגלל היותו היחיד שנלחם בגזרה נאלץ לסגת ופלוגתו סבלה מ-16 הרוגים וממספר רב של פצועים.
מבצע דני
עם תחילת "ההפוגה הראשונה" ירד הגדוד מהרי ירושלים למנוחה והצטיידות במחנה סרפנד. בתקופה זו קלט הגדוד מספר רב של אנשי גח"ל (כ-300) ומפקדי הגדוד הקדישו זמן רב לאימונם וגיבושם.
בסיום ההפוגה פרצו קרבות עשרת הימים והגדוד נשלח להשתתף במבצע דני ובקרבות נוספים. עיקר ההקרבות של הגדוד התחוללו ממזרח לרמלה ולוד במטרה לשמור על פרוזדור פתוח לירושלים. בין השאר נלחם הגדוד בבית נובא, כפר קטנה, אבו לאחם, חורבת לוז, קסלה ועוד. בין השאר היה הגדוד שותף למאמץ נוסף להשלים את איגוף מובלעת לטרון.
פירוק לח"י
בספטמבר 1948 הועבר הגדוד בחזרה לירושלים כדי לסייע למפקד חטיבת ירושלים, משה דיין, לפרק את בסיסיו של ארגון לח"י בעיר.
מבצע ההר
במהלך "ההפוגה השנייה" התארגן הגדוד במחנה ישראל ובאוקטובר 1948 היה הגדוד בין הכוחות העיקריים שהשתתפו במבצע ההר. במהלך המבצע כבש הגדוד את המשלט המשותף (כיום בית שמש), עין-שמס, בית ג'ימאל, צומת הדרכים הרטוב–בית ג'יברין–חוסאן (צומת עציונה בימינו), בית עיטאב, חוסאן, דיר א-שיח' וכפרים נוספים.
מבצע חורב
בשלהי דצמבר 1948 ותחילת ינואר 1949 ירד הגדוד לנגב והשתתף במבצע חורב. בתחילת המערכה התקדם הגדוד מבאר שבע דרך ביר עסלוג' לכוון עוג'ה אל-חפיר תוך שמפקדת הגדוד בוחרת מסלול תנועה מצפון לדרך המלך כדי להסתיר את ההתקדמות. ב-26 בדצמבר השתתפו כוחות הגדוד במערכה לכיבוש עוג'ה כשחלק מהכוחות משמש לחסימת תגבורות מצריות מרפיח. לאחר ייצוב האחיזה בעוג'ה השתתף הגדוד בהתקדמות לכוון אבו עגילה. בתחילת ינואר השתתף הגדוד בקרבות לכיבוש צומת רפיח במטרה לנתק את רצועת עזה. ב-6 בינואר היה הגדוד מעורב בקרב רפיח לאחר שהגיע לאזור מכוון עוג'ה אל-חפיר. היה זה הקרב האחרון בו השתתף הגדוד החמישי כן גם כוחות צה"ל.
פירוק הגדוד
עם כיבוש אילת הוצב הגדוד לשמור על הדרך לאילת לאורך הערבה עד פירוק הגדוד באפריל 1949 ופיזור חייליו בין יחידות מה"ל.
סיכום פעולות הגדוד
במהלך התקופה בה פעל הגדוד (בין דצמבר 1947 ואפריל 1949) היו לוחמיו מעורבים בלמעלה ממאה אירועי לחימה. יותר מ-130 מחיילי הגדוד נהרגו במהלך תקופה זו (ובהם 4 מפקדי פלוגות) ומאות נפצעו.
.
מורשת הגדוד והנצחתו
הגדוד החמישי נלחם בקרבות קשים לאורך חודשים רבים על אף שסבל, מיום הקמתו, ממחסור כרוני בציוד ובנשק ובמקרים רבים התבקשו חיילי הגדוד להביא ציוד אישי מהבית (בגדים, נעליים וכו'). הרכב הגדוד היה הטרוגני וכלל הרבה חיילים לא מאומנים אך עומס האירועים הביאו לכך שתקופת הכשרה וגיבוש הפלוגות והגדוד התבצעה תוך כדי לחימה ובתקופת "ההפוגה הראשונה".
על אף ששלושת הגדודים של חטיבת הראל לחמו באופן שווה במלחמה על הדרך לירושלים היה זה הגדוד הרביעי שהתפרסם כגדוד המוביל. לפרסום זה תרמו הפיכתו של מפקד הגדוד, יוסף טבנקין, למפקד החטיבה וכן פעילותו הציבורית של בני מרשק. היה זה יצחק רבין שאמר על הגדוד החמישי: הגדוד שהיה פחות בכותרות ויותר בקרבות.
הנצחת הגדוד:
Raging
נכון לינואר 2022, השיר הושמע למעלה מ-257 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הסרטון הלירי של השיר יצא בערוץ היוטיוב של קייגו ב-19 באפריל 2016. נכון לינואר 2022, הסרטון הלירי נצפה למעלה מ-83 מיליון פעמים.
הווידאו קליפ של השיר, שבוים על ידי אריאל אליה והופק על ידי דן קלבין, יצא בערוץ היוטיוב של קייגו ב-23 במאי 2016. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-32 מיליון פעמים.
בתרבות
השיר מופיע בפסקול של משחק הווידאו FIFA 17.
אדולף אדם
אדולף שרל אדם (, מבטאים "אדאן" עם ן מאונפף; 24 ביולי 1803 – 3 במאי 1856) היה מלחין ומבקר מוזיקה צרפתי. אדם, מלחין פורה של אופרות ובאלטים, נודע כיום בעיקר בבאלטים שלו, ז'יזל (1844) ו"שודד הים" (1856, יצירתו האחרונה), באופרה "העגלון מלונז'ימו" (1836) ובמזמור חג המולד "Cantique de Noël", הידוע בשמו האנגלי "O Holy Night". נחשב למבשר ז'אנר האופרטה בצרפת (האופרה הקומית "הבית הכפרי" Le chalet).
לימודים
אדם נולד בפריז לאביו ז'אן-לואי (1758–1848), מורה לפסנתר ממוצא גרמני, שנולד במוטרסהולץ, אלזס בשם יוהאן לודוויג אדם והיה גם הוא מלחין ופרופסור בקונסרבטואר של פריז. אמו, אליזה לבית קוסט, הייתה אשתו השלישית של אביו, בת רופא. כילד, נשלח על ידי הוריו לפנימיה בבלוויל ולאחר מכן למד בתיכון נפוליאון בפריז. התחבר עם אחד התלמידים, אז'ן סי, לימים סופר מפורסם. בתקופה זאת למד כמה מיסודות המוזיקה אצל חברו, המלחין לעתיד פרדינאן ארולד (Ferdinand Hérold), זאת בניגוד לרצון אביו, שהתנגד בתוקף לשאיפות המוזיקליות של בנו. אדם התקשה בלימודים בבית הספר ולבסוף, אחרי תחנונים רבים מצידו, הסכים אביו להוציאו מהתיכון ולאפשר לו ללמוד מוזיקה באופן פרטי, בתנאי שההלחנה תהווה בשבילו תחביב בלבד ולא מקצוע.
אדם התקשה להתמיד גם בשיעורי מוזיקה אלה. על אף כישרון מוזיקלי טבעי, התקשה בקריאת סולפג' ולא רצה להשקיע יותר מדי מאמצים בלימוד התחום החביב עליו. כעבור כמה שנים סבר שהגיע לרמה גבוהה דיה בנגינה בפסנתר והוזמן לאלתר על עוגבים בכמה כנסיות של פריז. אחרי שקיבל שיעורי הרמוניה אצל ז'אק וידרקהר (Widerkehr), נכנס בסופו של דבר בשנת 1817 לקונסרבטואר של פריז. מסגרת הלימוד שם התאימה לו יותר והוא הצליח להסתגל, אם כי לא בלי מאמצים.
אחרי שלמד קורס הרמוניה אצל אנטון רייכה, התחיל אדם לחבר אריות ודואטים, סצנות מוזיקליות, שהצטיינו פחות בסגנון ויותר בפשטות המנגינות. מלחין האופרה הנודע פרנסואה-אדריאן בואלדייה זיהה ניצוצות של כישרון אמיתי בניסיונות אלה של הצעיר ולקח אותו תחת חסותו. בקורס שלו להלחנה מצא אדם סוף-סוף קרקע פורייה להעמיק בה ולשכלל את אמנותו. המורה והתלמיד התאימו זה לזה בגלל היותם שניהם "מלודיסטים" - מוכשרים בכתיבת לחנים למילים ובעלי חוש בימתי מפותח.
התחלת דרכו כמלחין
כשהציג מועמדותו לפרס רומא להלחנה של האקדמיה לאמנויות יפות, עמדו השופטים על הדמיון בין סגנונו לזה של מורו, בואלדייה. לאכזבתו, האופרה שכתב, Le mal du pays ("הגעגועים לחבל הארץ") זכתה רק בפרס השני. עם זאת, הוא התאושש תוך זמן קצר מאכזבתו והשלים עם רוע הגזרה מתוך מחשבה, כי במקום לטייל באירופה על חשבון המדינה, יוכל להתפנות מיד לקריירה של מלחין ולחבר יצירות בימתיות, כפי שרצה.
בגיל 20 התחיל לעבוד כנגן משולש בתזמורת של הגימנסיה לדרמה, שם התמנה בהמשך למנצח המקהלה ולקורפטיטור. במשך הזמן התוודע לכמה משוררים ומחזאים, שהביאו לו שירים ויצירות אחרות להלחנה. המנגינות שיצר בדרך זו ששימשו אותו בוודווילים כמו Le batelièr, Caleb, Le Hussard de Felsheim והפכו ללהיטים.
קריירה
כמו מלחינים צרפתים רבים, השתכר אדם למחייתו בעיקר בנגינת עוגב. ב-1825 עזר לבואלדייה להתקין חלקים מן "הגברת הלבנה" ועיבד את הפרטיטורה שלה לפסנתר. הכסף שהשתכר במשימה זו אפשר לו לתור את אירופה. בז'נבה פגש את אז'ן סקריב, מחזאי ולבריתן, שיהיה לשותפו לכתיבת אופרות בשנים הבאות. עד 1830 השלים 28 יצירות לתיאטרון. בעזרת גיסו, פרנסואה לאפורט, שהיה מנהל מוזיקלי בקובנט גארדן, הועלו בשנת 1832 שתיים מיצירותיו על הבמה בלונדון, ובהמשך לכך חיבר בלט בשם "פאוסט", שהוצג בשנת 1833 בתיאטרון הוד מלכותו בלונדון.
אחרי מריבה עם מנהל האופרה של פריז, השקיע אדם את כספו, בתוספת סכום נכבד שלווה, בפתיחת בית אופרה שלישי בפריז: "התיאטרון הלאומי". הבית נפתח ב-1847 אבל נסגר בגלל מהפכת 1848 ואדם שקע בחובות כבדים. מאמציו להיחלץ מן החובות כללו עיסוק קצר-ימים בעיתונאות. מ-1849 עד מותו בפריז, לימד קומפוזיציה בקונסרבטואר.
משערים כי עומס העבודה עלה לו בבריאותו. הוא נפטר בשנתו בגיל 53.
"מזמור חג המולד" שלו, "Cantique de Noël" התחבב על הקהל בעולם כולו וייתכן שהיה לשידור המוזיקה הראשון ברדיו.
אוגולינו וילדיו (רודן)
אוגולינו וילדיו (בצרפתית: Ugolin et ses enfants) הוא אחד הפסלים, חלק מקבוצת הפסלים המרכיבים את שערי הגיהנום של הפסל אוגוסט רודן, הוצג כפסל בודד על ידי רודן בבריסל (1887) באדינבורו (1893) בג'נובה (1896) בפירנצה (1897) בהולנד (1899) ותערוכת פרספקטיבה שלו עצמו בשנת 1900.
נושא
אוגולינו דלה ג'רארדסקה היה אריסטוקרט ופוליטיקאי שגר בפיזה במאה השלוש עשרה אחרי חמש שנות שלטון נאשם בבגידה ונאסר ביחד עם ילדיו ונכדיו במגדל מודה בפיזה, שם מתו מרעב לאחר תשעה חודשים. דנטה אליגיירי מספר את הסיפור בספרו הקומדיה האלוהית בו הושמו האריסטוקרטים במעגל העמוק ביותר בגיהנום, שם הוא מתאר איך אוגלינו מסביר לו איך אסירים גוועים לאט ברעב וילדיהם מפצירים בהם שיאכל אותם לאחר מותם, לכן אוגלינו ידוע בתור רוזן הקניבלים. ומוצג לעיתים קרובות כמי שאוכל את אצבעות ידיו.
רקע ותפיסה
ז'אן-בטיסט קארפו החל בפרויקט אוגלינו וילדיו עליו עבד במשך מספר שנים באקדמיה לאמנויות היפות ששידר סבל רב, זעם פראי, ודיכאון כאשר יד אחת של אוגלינו נעוצה בסנטרו ואצבעות ידו השנייה נעוצות בתוך פיו.
אוגלינו בשערי הגיהנום
האפיזודה של אוגלינו בקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי עשתה רושם עז על רודן בעת שעבד על המודלים הראשונים של שערי הגיהנום והוא בחר בו כאחד הנושאים החשובים לביטוי פיסולי, בתחילה הוא חשב להציבו במאונך כמו קארפו אבל בחר להציבו במאוזן אולי כדי להקנות חוסר אנושיות לפעולותו, הוא נמצא על ברכיו נשען קדימה כשפיו פעור בהבעה של יאוש, ובכך יצר יצירה אמנותית מובחנת מזאת של קארפו בעלת הבעה דרמטית עוצמתית. ממדי היצירה הוגדלו על ידי הנרי לבוס בין השנים 1901 עד 1904.
בריאן אורסר
בריאן ארנסט אורסר (באנגלית: Brian Ernest Orser; נולד ב-18 בדצמבר 1961) הוא מחליק קרח קנדי בעבר שהתחרה בקטגוריית גברים יחידים וכיום מאמן. הוא אלוף עולם (סינסינטי 1987), פעמיים ברציפות סגן אלוף אולימפי (סרייבו 1984 וקלגרי 1988) ו-8 פעמים אלוף קנדה.
אורסר זכה לשאת את הדגל הקנדי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת קלגרי (1988).
ביוגרפיה
אורסר נולד בבלוויל, אונטריו.
קריירה כספורטאי
בשנים 1988-1981 זכה אורסר 8 פעמים באליפות קנדה בהחלקה אמנותית בתחרות לגברים יחידים. באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 הוא זכה במדליית ארד, אחרי סקוט המילטון מארצות הברית ונורברט שראם ממערב גרמניה.
באולימפיאדת סרייבו (1984) זכה אורסר במדליית כסף אחרי המילטון ולפני יוזף סבובצ'יק מצ'כוסלובקיה. חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באוטווה, קנדה הוא זכה במדליית כסף אחרי המילטון ולפני אלכסנדר פדייב מברית המועצות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1985 זכה אורסר במדליית כסף אחרי פדייב ולפני בריאן בויטנו מארצות הברית.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בסינסינטי, אוהיו ארצות הברית בשנת 1987 זכה אורסר במדליית זהב לפני בויטנו ופדייב.
באולימפיאדת קלגרי (1988) זכה אורסר במדליית כסף, פעם שנייה ברציפות, אחרי בויטנו ולפני ויקטור פטרנקו מברית המועצות. חודש לאחר מכן, הוא זכה במדליית כסף באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה אחרי בויטנו ולפני פטרנקו.
קריירה כמאמן
אורסר מכהן בתפקיד המאמן הראשי ב"מועדון הקריקט, החלקה וקרלינג של טורונטו" (אחד מהמרכזי הספורט הנחשבים ביותר בקנדה להחלקה אמנותית). הוא אימן את קים יו-נה מקוריאה הדרומית לאליפות אולימפית (ונקובר 2010) ואליפות עולם בשנת 2009, יוזורו האניו מיפן האלוף לשתי אליפויות אולימפיות (סוצ'י 2014 ופיונגצ'אנג 2018) ואליפות עולם בשנים 2014 ו-2017, חאווייר פרננדס מספרד למדליית ארד אולימפית (פיונגצ'אנג 2018) ואליפות עולם בשנים 2015 ו-2016, יבגניה מדבדבה מרוסיה למדליית ארד באליפות העולם בשנת 2019, ועוד.
חייו האישיים
בנובמבר 1998 ניסה אורסר למנוע את פרסומו של המאבק המשפטי בינו לבין בן זוגו לשעבר, קרייג ליסק, שתבע ממנו מזונות בטענה שגילוי נטייתו המינית תהרוס את הקריירה שלו, אך למרות האאוטינג שנעשה לו הוא זכה לתמיכה בקרב הספורטאים והציבור.
המנון אל סלוודור
ההמנון הלאומי של אל סלוודור  (בספרדית: Himno Nacional de El Salvador) נכתב על ידי הגנרל חוסה חואן, ומנגינתו הולחנה על ידי האיטלקי חואן אבארל בשנת 1856. ההמנון אומץ ב-15 בספטמבר 1879, והוכר רשמית ב-11 בדצמבר 1953 על ידי הממשלה.
באירועי ספורט וטקסים דיפלומטיים רשמיים נהוג לרוב לנגן את הפזמון של ההמנון בלבד.
דורון קורן
דורון קורן (נולד ב-30 בינואר 1954) הוא מבקר ספרות ומתרגם ישראלי. קורן עוסק גם בהנחיית חוגי תנ"ך.
ביוגרפיה
קורן נולד בקיבוץ רמת הכובש, גדל שנתיים במושב תקומה ומגיל שש גר ולמד בלוד. את השירות הצבאי עשה בסיירת גולני, אחריו חי בירושלים שבע שנים (בה סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה) ואחר-כך עשר שנים בתל אביב (בה החל לעסוק בספרות ובעיתונאות, ובה התחתן ונולדו שלושת ילדיו). כיום גר במזכרת בתיה.
משנת 2006 עד 2012 שימש כמבקר ספרות ב-ynet ובמוסף הרדיו לספרות של קול ישראל. כתב ביקורות גם ב"ידיעות אחרונות" וב"הארץ", והיה מזוכי פרס ברנשטיין לביקורת ספרות בשנת 1984. ערך ספרים ותרגם ספרי פרוזה ושירה (בהם, "שירים של עזרא פאונד" וספר הילדים המחורז "אדגר הדחליל"). פרסם ספר שירה: "הכרתי איש נפלא". כן שימש כעורך ספרותי. בין היתר ערך את הספר "ייסורי יונה בחור" שהוא ספר היומנים של יונה בחור שיצא בהוצאת ירון גולן, ואת הספר "קרנבל" מאת איזק דינסן שיצא בהוצאת זמורה ביתן.
בתחום העיתונות – שימש עשר שנים כעורך בדסק החדשות של העיתון "חדשות", ועבד גם בעיתונות המקומית (כולל עריכת המקומון "זמן הנגב"). כיום עובד כמשכתב-עורך במוסף "גלריה" בעיתון "הארץ".
בתחום החינוך וההוראה – סיים לימודים בבי"ס מנדל למנהיגות חינוכית, כתב תוכניות הדרכה במשרד החינוך, לימד כמה שנים תנ"ך וספרות בתיכון ובמסגרות סדנאיות, ופרסם מאמרים על הוראת התנ"ך. ביוני 2009 התפרסמה במוסף "הארץ" כתבה שלו על חוויותיו כמורה לתנ"ך בחטיבת ביניים, שבה תוארו בעיות המשמעת הבוערות ותוכניות הלימוד שלטענתו היו גרועות ומעודדות-בוּרות. הכתבה חוללה סערה וגררה גל של תגובות קוראים בעיתון ובאינטרנט, בעקבות הכתבה קורן הוזמן למספר ראיונות בתקשורת ולפגישה עם שר החינוך אז, גדעון סער.
בדצמבר 2014 כתב קורן ביקורת בעיתון "הארץ" על ספר להוראת ביולוגיה בתיכון, ובה טען שאם מלמדים אבולוציה בבית הספר, צריך ללמד לצידה גם בריאתנות וטען עוד כי תורת האבולוציה איננה תורה מדעית תקפה במלואה.
קורן היה שותף לצד מנחם בן, מורהו וחברו (הוא "האיש הנפלא" מספר שיריו "הכרתי איש נפלא"), לעריכת האנתולוגיה "השירים הכי יפים בעברית - מאה שנות שירה ישראלית" (בן היה העורך), שהופיעה בשנת 2013 בהוצאת ידיעות ספרים, והודפסה בכמה מהדורות.
המהפכה בתוניסיה (1987)
המהפכה בתוניסיה משנת 1987 (בערבית: انقلاب 7 نوفمبر 1987; "מהפכת ה-7 בנובמבר 1987") הייתה הפיכה שלטונית נטולת שפיכות דמים, שהתרחשה בתוניסיה ב-7 בנובמבר 1987, ובמסגרתה הפיל ראש הממשלה, זין אל עאבדין בן עלי את הנשיא המכהן ואבי האומה התוניסאית חביב בורגיבה והחליף אותו. ההפיכה התאפשרה באמצעות הכרזה כביכול על כך שבורגיבה אינו כשיר רפואית לשלוט במדינה משום גילו המבוגר, שאושרה על ידי מספר רופאים. בהמשך התברר כי ההכרזה הייתה בדויה לחלוטין ובורגיבה המשיך לחיות עוד כ-12 שנים לאחר מכן, כשהוא במעצר בית. לימים פורסמו דיווחים שטענו למעורבות של ארגון הביון האיטלקי בהפלת בורגיבה. לאחר ההפיכה, המשיך בן עלי לשלוט בתוניסיה באופן אוטוקרטי עד אשר הודח במהפכה בתוניסיה מ-2011.
אירועי ההפיכה
בלילה של ה-6 בנובמבר 1987 חתמה קבוצה של שבעה רופאים על דו"ח רפואי הטוען כי נשיא המדינה המכהן, חביב בורגיבה, אינו כשיר יותר לשלוט בעקבות היותו זקן מאוד וסובל לכאורה משיטיון. העיתונאי הפוליטי מזרי חדד סיכם את אותו דו"ח בשנת 2002:"בגיל 84 באופן רשמי נרדם בורגיבה במהלך ביקור של אורח חשוב. לאחר מכן, בהשפעת מי שחמדו לנשיאותו, הוא פיטר שר יום אחד בלבד לאחר מינויו. בהמשך הוא הסכים לשינוי הקבינט של ראש הממשלה רק כדי לחזור בו מהסכמתו כעבור כמה שעות. והכי גרוע, הוא התעקש לבטל את פסק הדין שהטיל בית משפט על ראשיד אל-גנושי שאותו תפס כקיצוני מדי."במקביל, דרש בורגיבה לקיים משפטים חדשים ל-15 חשודים באיסלאמיזם, וכי כולם פרט לשלושה ייתלו בסוף השבוע הבא. כאשר נודעה הצהרה זו, חשדו מספר מנהיגים פוליטיים בתוניסיה, בהם תומכים ותיקים של בורגיבה, כי הוא אינו חושב או פועל יותר באופן רציונלי. מאוחר יותר, פעיל זכויות אדם אחד אמר כי אם הפקודות היו מבוצעות, הדבר היה מעורר מלחמת אזרחים.
באמצעות דו"ח זה הפעיל ראש ממשלת תוניסיה דאז זין אל-עאבדין בן עלי את סעיף 57 לחוקת תוניסיה, הקובע כי אם הנשיא אינו כשיר לכהן ראש הממשלה יכול להחליף אותו, ברצונו או לא ברצונו של הנשיא הנוכחי . לפיכך הפך בין יום גם לנשיא החוקי של תוניסיה וגם לראש הצבא. העיתונאים ניקולה ביו וז'אן פייר טוקוי כתבו על נסיבות השגת הדו"ח הרפואי:"שבעה רופאים, בהם שני רופאים צבאיים, נקראו יחד באמצע הלילה, לא למיטתו של בורגיבה החולה, אלא למשרד הפנים. אחד מהשבעה היה רופאו של הנשיא דאז, הקרדיולוג והגנרל הצבאי מוחמד ג'דידי. במשרד הם נפגשו במפתיע עם בן עלי, שדרש מהם לגבש חוות דעת רפואית בנושא בורגיבה. אחד הרופאים החל למחות על כך שלא ראה את בורגיבה במשך שנתיים ולכן לא יכול להעניק חוות דעת רפואית אודותיו, וכמוהו גם אחרים. 'זה לא משנה. חתמו!', התערב בן עלי."למחרת נאם הנשיא החדש לאומה ברדיו תוניס. במהלך הירואי הוא ספד לקורבנות ש'הרג' קודמו, והבטיח לפפתח ולקדם את תוניסיה. עוד הוסיף בן עלי כי: "בתקופה בה אנו חיים כבר לא מספיק רק להשלים עם נשיאות לכל החיים או עם רצף אוטומטי לראשות המדינה, תחת מערכת שהעם אינו נכלל בה. לאנשינו מגיעה פוליטיקה מודרנית, המבוססת על מערכת רב-מפלגתית אמיתית המשלבת ריבוי ארגונים אזרחיים". על אף הנאום הליברלי הזה, בן עלי לא קיים אף לא אחת מהבטחותיו והמשיך לשלוט במדינה כקודמו, באופן יחידני, מושחת וחד-מפלגתי במשך עשרות שנים, עד שנת 2011.
דייוויד קופרפילד (סרט, 1999)
דייוויד קופרפילד (באנגלית: David Copperfield) היא דרמה תקופתית, עיבוד טלוויזיוני לרומן דייוויד קופרפילד מאת צ'ארלס דיקנס שעיבד אדריאן הודג'. הסרט שודר לראשונה בשני חלקים, הראשון בחג המולד (25 בדצמבר) והשני ביום הקופסאות (26 בדצמבר) של שנת 1999. זו הופעת הבכורה על המסך של השחקן של דניאל רדקליף מי שעתיד להיות כוכב סרטי הארי פוטר. בסרט משתתפים שחקנים נוספים ששיחקו לצידו בסרטי הארי פוטר ובהם: מגי סמית', זואי ואנאמייקר, אימלדה סטונטון, דון פרנץ' ופול וייטהאוס. הסרט הופק בשיתוף פעולה של BBC אמריקה ותחנת הטלוויזיה של בוסטון WGBH. בארצות הברית שודר הסרט באפריל 2000 ברשת הטלוויזיה הציבורית PBS.
חלק ראשון
דייוויד קופרפילד נולד כשלושה חודשים אחרי מות אביו. הוא נולד בבלאנדרסטון שבסאפוק ושמו כשם אביו. בערב לידתו של דייוויד מגיעה לבית המשפחה דודתו של האב, בטסי טרוטווד, ומצפה בשקיקה להולדת בת. היא עומדת על כך שהתינוקת תישא את שמה, בטסי טרוטווד קופרפילד, ושהיא תהיה הסנדקית שלה. כאשר מתברר שהרך הנולד הוא בן זכר, בטסי, שיחסיה בעבר עם גברים הסתיימו באופן טרגי, עוזבת את הבית בסערה כשהיא רותחת מזעם. דייוויד הקטן גדל כשהוא מטופל באהבה בידי אמו, קלרה, והמשרתת פגוטי. כשמלאו לדייוויד שמונה שנים, מתאהבת קלרה באדוארד מורדסטון, איש חמור סבר שמתעב את דייוויד הקטן, והילד מצידו חושש ממנו. המשרתת פגוטי מציעה לקחת את דייוויד אתה לביקור ביארמות' אצל אחיה, דן פגוטי, ואצל בני משפחתו. בין דייוויד לאחייניתו של דן, אמילי הקטנה, נוצר קשר חיבה. כשהם חוזרים מהביקור דייוויד מגלה לחרדתו שאמו התחתנה עם מר מורדסטון, והוא הזמין את אחותו, ג'יין, לחיות אתם בבית. עד מהרה האח והאחות לבית מורדסטון שולטים בניהול משק הבית בקשיחות אופיינית להם. קלרה מביעה התנגדות רפה, אך מורדסטון מפעיל את סמכותו ומצווה על דייוויד ללכת לחדרו ללא ארוחת ערב. בהמשך הוא נוקט בצעדים נוקשים יותר כלפי קלרה, דייוויד ופגוטי. כאשר מורדסטון מכה את דייוויד בטענה שהוא נכשל בלימודיו, דייוויד נושך אותו. כעונש על כך שולח מורדסטון את דייוויד לפנימייה, בית סיילם, שבבעלות חברו של מורדסטון, מר קריקל, המתעלל גם הוא בדייוויד. חברו היחיד של דייוויד בבית הספר הוא ג'יימס סטירפורת', בחור מבוגר ממנו בן למשפחה אמידה ובעלת השפעה.
דייוויד מגיע לביתו לחופשה בחגים ויחסו של מורדסטון משתפר. לאימו ולמורדסטון נולד בן. כשהוא חוזר לבית סיילם, מודיע לו קריקל שאימו ואחיו הקטן נפטרו. פגוטי מפוטרת מעבודתה, והיא מתארסת למר בארקיס. מורדסטון מפסיק את לימודיו של דייוויד ושולח אותו לעבוד בבית חרושת בלונדון. דייוויד מתגורר אצל וילקינס מיקובר, אשר מתייחס אליו בחיבה כאל בנו, אך עד מהרה הוא נכלא בבית הכלא לבעלי חוב. אחרי שהוא משתחרר מיקובר ובני משפחתו עוברים לגור בפלימות' ודייוויד נותר חסר בית. הוא מחליט לנסוע לדובר, למצוא את דודתו בטסי טרוטווד בתקווה שהיא תסכים לאסוף אותו אל ביתה. בסופו של דבר דייוויד מוצא את דודתו, והיא מקבלת אותו לביתה, אך גם מודיעה למורדסטון על מקום המצאו. דייוויד מתחבר למר דיק, הדייר של דודתו, וגם בטסי עצמה מתחילה לחבב את הילד. כשאדוארד וג'יין מורדסטון מגיעים לקחת את דייוויד, בטסי שמודעת למסכת ההתעללויות שעברו דייוויד וקלרה, מסכימה לקחת אותו תחת חסותה. היא מתעמתת עם מורדסטון ומסלקת אותו מביתה.
דייוויד, או בשמו החדש "טרוטווד קופרפילד", משלים את לימודיו בבית ספר בקנטרברי. במהלך לימודיו הוא מתאכסן בביתו של מר ויקפילד, ומכיר את בתו אגנס, שגילה דומה לגילו. השניים גדלים יחד כחברים קרובים. עם סיום לימודיו דייוויד מחליט להיות פקיד והוא מתחיל את עבודתו כשוליה אצל עורך הדין מר ספנלו. דייוויד פוגש את בתו של ספנלו, דורה, ומתאהב בה במבט ראשון.
חלק שני
כשדייוויד חוזר לביתו הוא מארח את מיקובר לארוחה, מיקובר מגלה שהוא עובד עבור אוריה היפ. דייוויד מתוודה על אהבתו בפני דורה והיא משיבה לו אהבה. כשהוא מגיע לביתו באותו ערב, הוא מוצא את דודתו טרוטווד המודיעה לו שמצבה הכלכלי בכי רע. כיוון שאין לדייוויד תמיכה כלכלית מדודתו, הוא מתארס לדורה בסתר. בקנטרברי מנסה דייוויד לדון עם ויקפילד במצבה של דודתו, אך נראה שאין מה לעשות עבורה. דייוויד מגלה למיקובר, הגר כעת בביתו של ויקפילד, על חשדותיו לגבי אוריה היפ שמנסה להשתלט על רכושו של מר ויקפילד. ומספר לאגנס על אירוסיו לדורה. היפ מצהיר על כוונתו לשאת את אגנס לאישה ומעורר את זעמו של אביה. למחרת ויקפילד מתנצל בפני היפ, כיוון שהוא תלוי בו כעת. בביקורו של דייוויד אצל מר ספנלו, מתברר שנודע לו דבר האירוסים לדורה, והוא מתנגד להם. דייוויד אינו מוכן לוותר על דורה, ומנסה להיפגש שוב עם מר ספנלו ולשכנע אותו, אך לפני שהוא מספיק לעשות זאת נפטר מר ספנלו מהתקף לב.
דייוויד מקבל מכתב מפגוטי המודיעה לו שמצבו הבריאותי של בארקיס החמיר. הוא נוסע ליארמות' ועם מותו של בארקיס מתברר שהשאיר אחריו סכום גדול של כסף כ-3000 פאונד. מתוכם דן פגוטי מקבל 1000 ואשתו קלרה מקבלת 2000 פאונד. חם מספר לדייוויד שאמילי נטשה אותו וברחה עם סטירפורת' שפיתה אותה. דן מנסה לחפש אותם באירופה. דייוויד ודן פגוטי מיידעים את גברת סטירפורת' וידידתה, רוזה דארטל, על היעלמותם. גברת סטירפות' מגיבה בזעם ואומרת שלא תרשה לבנה להתחתן עם אמילי. דורה נשארת מחוסרת כל אחרי מות אביה שפשט את הרגל. דייוויד מנסה לנחם אותה, הוא מתחיל לכתוב סיפורים ולמכור אותם לפרנסתו. השניים מתחתנים, אך חייהם כזוג נשוי אינם קלים. דורה, כ'כלה ילדה' אינה מסוגלת להשליט סדר בביתה, לתסכולו הרב של דייוויד. אך לבסוף הוא מסתגל למצב וחיי הנישואים שלהם מאושרים. עד מהרה דורה נכנסת להריון, אבל מפילה את עוברה, ונותרת חלשה ומרותקת למיטתה.
לבסוף מוצא דייוויד את אמילי בשכונת עוני בלונדון כשהיא מתעמתת מול רוזה דארטל. סטירפורת' נטש אותה והיא הדרדרה לזנות. דן פגוטי מבטיח לאמילי שהם יפתחו בחיים חדשים הרחק מיארמות ככל האפשר - באוסטרליה. אמילי מתחננת בפני דייוויד שיתן לחם מכתב ממנה. כשדייוויד מגיעה ליארמות' משתוללת בים סופה עזה. סטירפורת' מתגלה במים אחרי שספינתו התהפכה, חם המנסה להצילו טובע יחד איתו. מיקובר מצליח לחשוף את המזימה של אוריה היפ שגרם לפשיטת הרגל הן של מר ויקפילד והן של בטסי טרוטווד. מר ויקפילד מזמין משטרה והם עוצרים את היפ. מתוך הכרת תודה בטסי טרוטווד מממנת למשפחת מיקובר את הנסיעה לאוסטרליה. בנמל מחכה למיקובר צו מעצר על חובות שלא שולמו, אך למרבה המזל נמצאת במקום בטסי טרוטווד כדי לפרוע את חובותיו. גם דן פגוטי ואמילי מצטרפים למשפחת מיקובר למסע לאוסטרליה. דן מסתיר מאמילי את הידיעה על מותו של חם עד שתתחזק מספיק כדי להתמודד עם הבשורה הרעה. דן מציע לאחותו להצטרף אליהם באוסטרליה, אבל היא מחליטה להישאר באנגליה עם דייוויד ודורה. אוריה היפ עולה אף הוא על הספינה, יחד עם אסירים אחרים שהורשעו בדין ושנלקחים למושבת עונשין.
משה לוי (רב)
הרב משה לוי (ד' בשבט ה'תשכ"א, 21 בינואר 1961 - י"א בחשוון ה'תשס"א, 9 בנובמבר 2000) היה פוסק חרדי ספרדי, מחבר ספרי הלכה ור"מ בישיבת כסא רחמים.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב ליוסף ולרחל. משפחתו עלתה לישראל ממצרים ומקורה מחַלֶבּ שבסוריה. למד בתלמוד תורה "סיני" ובישיבת היישוב החדש שבתל אביב. בשנת ה'תשל"ט, בעקבות התרשמות ממאמר על דרכי לימוד שכתב הרב מאיר מאזוז ראש ישיבת כסא רחמים, עבר ללמוד בישיבתו.
כעבור כשנתיים, בשנת ה'תשמ"א (1980) מונה לר"מ בישיבה. בשנת ה'תשמ"ד נישא. לאחר נישואיו החל למסור שיעורים בהלכה גם בבתי כנסת ובכוללים, והחל לפרסם את ספריו בהלכה.
כשהקימה ישיבת כסא רחמים את בית הדין "משפט וצדק" החל לכהן בו כדיין, אך כעבור מספר שבועות עזב את התפקיד בנימוק שהדבר גורם לו לביטול תורה.
הקים כוללים לאברכים בערים בני ברק, חולון ויבנה.
בשנת ה'תשנ"ט ייסד בבני ברק בית כנסת בשם "יוסף דעת" - על שם אביו, שם היה מתפלל ומוסר את שיעוריו.
נפטר בגיל 39, בשנת ה'תשס"א (2000), בעקבות מחלת מעיים.
על שמו קרויים בין היתר בתי כנסת ביבנה, בפתח תקווה ובאלעד, כולל אברכים להוראה "הליכות משה" בבני ברק, ישיבת "ברכת השם" בנתיבות ותלמוד תורה "האיש משה" בבת ים. אחיו הוא הדיין והפוסק הרב שבתי לוי.
ספריו
הרב לוי חיבר כמה ספרי הלכה מקיפים. הרב עובדיה יוסף כתב הסכמות לספריו, אף-על-פי שבכמה פסקים הרב לוי חלוק עליו. ספרו "תפילה למשה" זכה בפרס לספרות תורנית מטעם עיריית בני ברק. ספרים נוספים על התלמוד ועל התנ"ך נמצאים בכתב יד, בנוסף פרסם מאמרים הלכתיים בקבצים תורניים.
נווה עמל
נווה עמל היא שכונה בצפון־מזרח הרצליה. היא מהווה כתשעה אחוזים מכלל אוכלוסיית העיר, מונה 2,400 יחידות דיור ומתפרשת על שטח של כ־1,460 דונם. מקור שמה של השכונה הוא בשל ייעודה הראשוני להיות שכונת פועלים. מיקום השכונה הוא בקצה הצפון-מזרחי של הרצליה, בקרבת רעננה. היא מצויה מדרום לשכונת יד התשעה/שביב ומצפון לשטח מפעל תע"ש שברמת השרון. במערב גובלת השכונה בדרך ירושלים ובמזרח נמצא רחוב פורצי הדרך שנושק לפרדסי מושב גבעת חן.
הקמת השכונה
נווה עמל הוקמה בשנות ה-50 של המאה ה-20. ייעודה היה להיות שכונת פועלים ועל כן שמה. הקמת המדינה והעלייה הגדולה שבאה בעקבותיה השפיעו על התפתחותה של הרצליה ממושבה לעיר. במשך התקופה בין נובמבר 1948 לנובמבר 1950 גדלה האוכלוסייה היהודית בישראל ב-70% והאוכלוסייה בהרצליה גדלה מ-5,300 ל-12,000 נפש, כלומר גידול של 126%. בשנים 1948–1955 בנתה חברת נווה עובד 1,200 מתוך 2,000 יחידות דיור בהרצליה והקימה מספר שכונות חדשות, ובהן נווה עמל. השכונה נבנתה בכמה שלבים והוקמה על אדמת נפקדים. השכונה הוקמה כיחידה עצמאית כמעט לחלוטין וכללה כ-812 יחידות דיור על שטח כללי של 626 דונם. בשטח זה הוקמו 600 יחידות דיור על שטח של 450–600 מ"ר ליחידה, ו-24 יחידות דיור על שטח של 950–1,200 מ"ר ליחידה. בשכונת נווה עמל הייתה חלוקה כמעט שווה בין עולים חדשים לבין ותיקי ההסתדרות ופועלים ותיקים (הכוונה לפועלים ובני משפחות עובדי הציבור והשירותים שהיו חברי הסתדרות): 412 דירות לעולים ו-400 דירות לוותיקים. את חלקה הדרומי של נווה עמל בנתה חברת "משכנות", שבנתה שיכון לעולים חדשים דתיים. העולים היו בני עליות שונות בעיקר מעליות אירופה ומיעוטם מעליית תימן. בשיכון שנבנה ב-1952 היו שני סוגים של מבנים: בתים דו-משפחתיים (48 מ"ר על יחידת שטח של 100 מ"ר) ובתים לארבע משפחות (43 מ"ר על יחידת שטח של 1,000 מ"ר).
רובם של העולים שבאו באותה תקופה היו חסרי אמצעים וכל ההון הדרוש לקליטתם ניתן על ידי המדינה. לצורך כך, נבנו כמה שיותר יחידות דיור בכמה שפחות זמן וכסף. בתחילת גל הבנייה הגדול הביאו צריפונים משני סוגים: מיובאים (שוודיים) ומתוצרת הארץ. אלה היו פתרונות הדיור הקבוע הראשונים. בסך הכל הוקמו 7,000 צריפים בכל הארץ, חלקם בנווה עמל שלב א'. שטח כל יחידת דיור היה 20 מ"ר וכל צריף שוודי היה שווה לארבע יחידות דיור, כל שתי משפחות השתמשו בשירותים משותפים. שיטת בנייה מהירה נוספת הייתה בלוקונים. המטרה של שיטה זו הייתה לחסוך את הצורך להמיר כסף למטבע זר. הבלוקון שימש כבית קבע אשר 90% ממחיר הקמתו היה שכר עבודה וחומרי גלם מקומיים. בנוה עמל שלב א' נבנו גם בלוקונים דו-משפחתיים על שטח של 500 מ"ר לשתי יחידות דיור. (הבלוקונים נבנו במקביל לצריפונים).
לעיריית הרצליה לא הייתה אפשרות להשפיע על המיקום או המבנה של נווה עמל, וזאת מאחר ששטח השכונה לא היה כלול בשטח העירוני של הרצליה באותה עת. השכונה כולה צורפה להרצליה בתחילת שנות ה-50 (כאשר רוב שטחה כבר היה מבונה). עצמאות השכונה התבטאה בכך שיחד עם הקמת יחידות הדיור הוקמו מוסדות ציבור כמו גני ילדים, בתי ספר, גני משחקים, מרפאות, צרכנייה וכו'.
חינוך
בתי הספר בשכונה היו גורדון ורמב"ם. מלבד בית הספר הילדים היו לומדים בחדר (הם היו מתחלקים לקבוצות של 7–10 ילדים ולומדים עם רבי את התורה). פעילות הגיבוש היחידה בין הילדים באותה תקופה הייתה התנועה החברתית הנוער העובד. בגלל שלאמהות לא היה זמן ללמוד, בשכונה התקיימו לימודי ערב, בהם האמהות היו יכולות להשלים את השכלתן.
בהמשך נפתחו בשכונה בית הספר היסודי החרדי וולפסון ובית ספר תיכון טכנולוגי ניסויי דור.
תושבים בולטים
פרסום רב השיגה השכונה במישור הלאומי מיד לאחר רצח רבין בנובמבר 1995 כאשר התפרסם כי משפחתו של הרוצח, יגאל עמיר, מתגוררת בשכונה. מול ביתה של המשפחה התקיימו הפגנות פוליטיות מעת לעת, ואימו של הרוצח, גאולה עמיר, אף איבדה את עבודתה כגננת באחד מגני הילדים בשכונה שנסגר לאחר מכן. בסמוך לבית המשפחה ניצב פארק ציבורי שנקרא על שמו של יצחק רבין.
מן הצד השני, בשכונת נווה עמל גדלה וחונכה גם נשיאת בית המשפט העליון החל משנת 2017, אסתר חיות. חיות נולדה במעברת "שביב" שהפכה עם הזמן לשכונת יד התשעה, אך מיד לאחר גירושי הוריה עברה להתגורר בבית סבה וסבתה בשכונת נווה עמל הסמוכה, ובמקביל לכך היא התחנכה בבית הספר "גורדון" שבמרכז השכונה.
כיום מתגוררת בשכונה חברת הכנסת מהליכוד נורית קורן, המכהנת כיושבת ראש ועדת כנסת מיוחדת "לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן", וכן חברת הכנסת לשעבר ממפלגת קדימה יוליה שמאלוב ברקוביץ', המחזיקה כיום בתפקיד יושבת ראש הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
בשכונה גם מתגוררים, או התגוררו בעבר, הזמר נתן גושן, הזמרת נורית גלרון, כדורגלן העבר בני טבק וכן תת-אלוף אריה בירו.
רחפניים
רחפניים (שם מדעי: Syrphidae) היא משפחה של זבובים המונה בערך 6000 מינים, מהם כ-112 מצויים בישראל. הרחפניים נחשבים מאביקים חשובים. שמם נגזר מדרך מעופם הטיפוסית: ריחוף באוויר במקום אחד על ידי רפרוף כנפיים מהיר מאוד.
מאפיינים
במינים רבים מראהו של הבוגר בעל דמיון רב לחרקים בעלי עוקץ ארסי כמו צרעות ודבורים, הן בדגמי הצבע, במבנה הגוף, בהתנהגות ובשעירות. תופעה זאת נקראת חקיינות (mimicry) ונחשבת כדרך הגנה מפני טורפים. גוף הבוגר מאופיין לרוב בכתמים או פסים צהובים, כתומים או לבנים. מינים רבים שעירים, אך יש גם קרחים; שלא כמו במשפחות רבות אחרות בסדרת הזבובאים, הרחפניים חסרי זיפים. באמצע הכנף ניכר עורק מדומה ארוך, שהוא למעשה קפל של הכנף; עורק זה מהווה סימן זיהוי לרחפניים.
הזחל הוא מטיפוס רימה. ראשו מנוון, הוא חסר רגליים ופתחי הנשימה שלו, הנמצאים בקצה הגוף האחורי, הם בעלי מסגרות קוטיקלריות. זו היא אחת המשפחות המגוונות מבחינת מבנה הגוף ודרך ההזנה של הזחלים, בסדרת הזבובאים כשחלקם פרזיטואידים.
משה יצחקי
משה יצחקי (שם עט: משה ב. יצחקי; נולד ב-2 בדצמבר 1951) הוא משורר, מתרגם ועורך. כיהן כראש החוג לספרות, כראש תוכנית להוראת מדעי הרוח בגישה רב תחומית וכדיקן הפקולטה ללימודים מתקדמים במכללת אורנים