cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שיגעון הג'ין
החקיקה נגד מכירת ג'ין והתגובה לה
מכירות הג'ין הגיעו לשיא בשנת 1743. שני עשורים קודם לכן יוצרו בבריטניה באופן חוקי כ-2.5 מיליון גלונים בריטיים של המשקה, ולפי הערכות הייתה לכל תושב בלונדון גישה לכ-3 גלונים של ג'ין בשנה. ערב כניסתו לתוקף של חוק הג'ין של 1736 יוצרו כ-6.4 גלונים חוקיים. ב-1743 יוצרו 8.2 מיליון גלונים חוקיים. לפי רוד פיליפס, אם לוקחים בחשבון שכמויות אלה אינן כוללות משקאות שיוצרו ונמכרו בשוק השחור, את העובדה ששתיית הג'ין הייתה תופעה לונדונית בעיקרה, ואת השוני בצריכה של גברים, נשים וילדים, ניתן להסיק שגברים בוגרים בלונדון שתו בממוצע בקבוק ג'ין מודרני אחד בכל שבוע. החל מאמצע שנות ה-40 החלה צריכת הג'ין לדעוך, גם ללא סיוע של חוקים נגד צריכה. סיבות אפשריות לדעיכה הן העלייה בפופולריות של סוג חדש של בירה – בירות פורטר בעלות ריכוז גבוה של אלכוהול – או תחילתה של תקופה קשה יותר לחקלאים שגידלו דגנים.
על אף שצריכת הג'ין כבר הייתה בדעיכה, ב-1748 החל קמפיין נוסף לחקיקה נגד ג'ין, אשר הסתיים בחוק הג'ין של 1751. בין הסיבות לדאגה המחודשת מהג'ין היה הסיום של מלחמת הירושה האוסטרית, ובעקבותיה החזרה ללונדון של כ-79,000 חיילים ומלחים. תושבי לונדון חששו מההשפעה של השבים מהמלחמה וצפו עלייה בפשיעה. ב-1750 הקים הנרי פילדינג את כוח המשטרה המקצועי הראשון בלונדון, ובמרץ 1751 הוא פרסם "מחקר לגבי הסיבות לעלייה האחרונה בפשעי שוד". הפופולריות של פילדינג וחיבורו מיקדו את תשומת הלב בפשיעה ובגורמים לה, כגון ג'ין. אחרים, כמו הוגארת והקריקטורות שלו, "משעול הג'ין" ו"רחוב הבירה", סייעו גם כן בהגברת קולם של המצדדים ברפורמה בשוק הג'ין.
החוק של 1751 היה מתון יותר מהחוקים שקדמו לו. דמי הרישוי שנקבעו בחוק היו 2 ליש"ט בלבד. בנוסף, הוגדל המס על מכירת המשקה, נאסר על מזקקים למכור בעצמם את המשקאות האלכוהוליים, וכדי להבטיח שחנויות הג'ין יהיו עסקים מכובדים, ניתנו רשייונות מכירה רק לבעלי עסקים שערכם הוערך ביותר מ-10 ליש"ט. ייתכן שהמתינות היחסית של החוק תרמה להצלחת המאמצים להפחית את צריכת הג'ין – צריכת הג'ין נשארה גבוהה יותר מבראשית המאה, אך היא התמתנה באופן משמעותי ביחס לשיא של שיגעון הג'ין. עם זאת, העובדה שהדעיכה בצריכת הג'ין החלה מספר שנים לפני שנכנס החוק החדש לתוקף מרמזת על תפקידם של גורמים כלכליים ותרבותיים שאינם קשורים לחוק.
מין אנאלי
מין אנאלי הוא פעילות מינית הכוללת גירוי של פי הטבעת והרקטום (בלטינית: Anus). במקרים רבים משמש המונח לתיאור פרקטיקה מינית המשלבת החדרה של הפין או של אביזר מין לתוך פי הטבעת של השותפה או השותף למגע המיני. המונח "מין אנאלי" עשוי לתאר כל גירוי מיני של האזור האנאלי – גירוי המתבצע באמצעות היד והאצבעות, באמצעות מין אוראלי או כמשגל אנאלי. מין אנאלי עשוי להיות הדרך העיקרית ליחסי מין, או להילוות לדרכים אחרות של גירוי מיני. על אף שמין אנאלי נתפס לעיתים כייחודי להומוסקסואלים, אין כך הדבר, וזוגות הטרוסקסואלים מתנסים בו אף הם; במחקר שנערך בשנת 2009 בקרב סטודנטים בארצות הברית, רובם הטרוסקסואלים, העיד אחד מכל ארבעה נחקרים כי התנסה במין אנאלי.
בשל ריבוי כלי דם באזור פי הטבעת, הוא רגיש במיוחד למגע ונחשב לאזור אֵרוֹגני (רגיש לגירוי מיני). נשים וגברים רבים רואים במין אנאלי פעולה מענגת ומהנה, ואף יכולים להגיע באמצעותו לאורגזמה (אצל גברים – דרך גירוי של בלוטת הערמונית, ואצל נשים – בשילוב של גירוי הדגדגן וגירוי פנימי של נקודת ג'י על ידי גירוי הדופן האחורי של הנרתיק); ואולם יש שנרתעים ממנו ומחשיבים אותו ללא-נעים ואף למכאיב ביותר. בקרב גברים המקיימים מין אנאלי, בין עשירית לרבע מדווחים על כאב מסוים באופן קבוע, וכשני שלישים מדווחים שכאב זה בעת חדירה הוא הבעיה העיקרית בחיי המין שלהם. בקרב נשים, חלקן מדווחות כי מין אנאלי נמנה עם הפרקטיקה המינית שהכי פחות מועדפת עליהן, בעקבות סוגיית הכאב. נמצא שחוויית הכאב מושפעת באופן ניכר מגורמים פסיכולוגיים, וכן מטכניקה. מאחר שהקרום הרירי של הרקטום מייצר מעט מאוד חומר סיכה טבעי, נהוג להשתמש בעת משגל אנאלי בחומר סיכה.
מין אנאלי נחשב למגע מיני הנושא סיכונים משמעותיים; מין אנאלי לא-מוגן (ללא שימוש בקונדום) הוא המסוכן ביותר מבין כל הצורות של יחסי מין. הסיכונים נובעים מהפגיעוּת של הרקמות: חדירה אנאלית עלולה לגרום לקרע ולדימום של הרקמות הרכות ולפגוע בשרירי הרקטום. בנוסף, מין אנאלי יכול לגרום להעברה של מחלות מין.
כמו מין אוראלי, גם מין אנאלי נחשב בישראל מבחינת הדין הפלילי ל"מעשה סדום", שלעניין סימן ה' בחוק העונשין העוסק בעבירות מין, מוגדר כ"החדרת איבר מאברי הגוף או חפץ לפי הטבעת של אדם, או החדרת איבר מין לפיו של אדם." לפי סעיף זה, כאשר פעולה זו נעשית בקטין מתחת לגיל 16, או שלא בהסכמה, או תוך ניצול יחסי מרות, היא מהווה עבירה פלילית. המונח "מעשה סדום" משמש לעיתים גם ככינוי גנאי לביצוע יחסי מין שלא לצורכי רבייה, ושימוש זה נגזר ממקורות נוצריים. במדינות רבות יש הגבלות על מין אנאלי, או על כל מין "שלא כדרך הטבע". מקור החוקים האלו בהשקפה שרק משגל מהסוג המאפשר רבייה הוא לגיטימי.
אנטומיה וגירוי
התרחבות והתכווצות פי הטבעת נעשית על ידי שרירי הסוגר (sphincter) החיצוניים והפנימיים – ממברנה רגישה למגע, שבה נמצאים קצות עצבים רבים. ריבוי כלי דם ועצבים באזור פי הטבעת והרקטום הופכים אותו למקום רגיש במיוחד ולפיכך למקור עוררות מינית ולתחושות הנאה או כאב.
גברים
גברים יכולים לחוש גירוי מיני אנאלי כתוצאה מחיכוך של פין או אביזר מין בבלוטת הערמונית (נקראת גם "נקודת ג'י הגברית", או "נקודת פּי" (P), מלשון "פרוסטטה"), חיכוך העובר דרך המחיצה האנאלית. בחלק מהמקרים, תחושת עונג מגירוי כזה יכולה להוביל לאורגזמה. בלוטת הערמונית ממוקמת בסמוך לרקטום והיא נחשבת לגרסה הומולוגית גדולה ומפותחת יותר של בלוטת סקין (Skene's gland) הנשית, אשר על פי ההערכות, קשורה לנקודת ג'י הנשית.
מרבית הסקרים, בעיקר אלו שנערכו בארצות הברית, מצביעים על כך ששיעור הגברים המעוניינים לחדור לפי הטבעת גדול משיעור הנשים המעוניינות שיחדרו אליהן. הסיבה הפיזיולוגית לכך היא שהשריר החובק את פי הטבעת (anal sphincter) מתכווץ בעת גירויו וגורם לחביקה הדוקה של הפין החודר; גברים המעדיפים חביקה יותר חזקה על הפין, ובעיקר כאלה שבנות זוגם סובלות מרפיון הנרתיק, יעדיפו חדירה אנאלית.
מגבר לאישה
ישנם גברים הטרוסקסואלים המעדיפים להיות אקטיביים בעת יחסי מין אנאליים עם אישה, כיוון שפי הטבעת הדוק יותר מהנרתיק. יחסן של נשים לכך משתנה: בעוד עבור חלק מהנשים מין אנאלי הוא מכאיב ולא נעים, נשים אחרות רואות אותו כמענג ואף מעדיפות אותו על מין וגינאלי. במחקר שבחן מין אנאלי בקרב הטרוסקסואלים, העידו נשים כי גירוי של כמה אזורי עוררות מינית בו-זמנית מאפשר להן ליהנות מיחסי מין אנאליים בפחות חוסר-נוחות בהשוואה לחדירה אנאלית בלבד. נשים שחוו אורגזמה במהלך חדירה אנאלית דיווחו כי מדובר בחוויה כלל-גופית, וזאת בשונה מאורגזמה שמקורה בגירוי של הדגדגן בלבד.
במהלך חדירה אנאלית של גבר לאישה, הסיכון הבריאותי עבור האישה גדול מהסיכון המקביל עבור הגבר. מבחינה בריאותית, בהשוואה למין וגינלי, ביחסים אנאליים הסיכון לפציעת הפרטנרית גדול יותר, וכך גם הסיכון להידבקות בנגיף ה-HIV. עם זאת, מין אנאלי שאינו משולב במין וגינלי נחשב לפעילות מינית הנושאת סיכוי נמוך מאוד לכניסה להיריון (אלא אם נוזל הזרע מגיע בדרך כלשהי לפתח הנרתיק). בקרב אוכלוסיות מסוימות נפוץ שימוש בפרקטיקה זו כאמצעי למניעת הריון, בייחוד בהיעדר אמצעי מניעה אחרים. מומחים מייעצים לזוגות המתנסים במין אנאלי לנקוט באמצעים כגון שימוש בחומר סיכה על מנת למנוע פגיעה באזור הרקטלי, ולהשתמש בקונדום על מנת להימנע מהעברה של מחלות מין.
חדירה אנאלית של גבר לאישה נתפסת לעיתים כמשמרת את הבתולים, שכן היא אינה עלולה לגרום לקרע של קרום הבתולים. בקרב הטרוסקסואלים, הרעיון של "בתולים טכניים", הכולל התנסות במין אוראלי ואוננות הדדית, מתייחס אך ורק לחוסר התנסות במין וגינלי.
שכיחות
בשנת 2010 ערך המרכז לקידום חיי מין בריאים באוניברסיטת אינדיאנה את המחקר הגדול מסוגו מאז 1992, אשר במסגרתו נבדקו 5,865 אמריקאים, והוא פורסם ב"Journal of Sexual Medicine". טווח הגילים של המשתתפים היה מנערים בני 14 ועד קשישים בני 94. מהמחקר עלה כי גברים ונשים רבים יותר מקיימים מין אוראלי ומין אנאלי, וכי שיעור מקיימי המין האנאלי עלה מ-25%-20% בשנות ה-90 לכ-40% בתוך שני עשורים, כשהמספרים גבוהים יותר אצל הגברים והנשים הצעירות.
בשנת 2009 פרסמה החוקרת קימברלי ר' מקברייד (McBride) בכתב העת הרפואי "The Journal of Sex Research" דוח אשר קבע כי שינויים בנורמות החברתיות עשויים להיות גורם משפיע בתדירות ההתנסות של הטרוסקסואלים במין אנאלי, וכי יש משמעות לתפיסת הפרקטיקה כ"אקזוטית" ברפרטואר המיני של חלק מההטרוסקסואלים. החוקרים גרסו כי "עבור מספר מסוים של הטרוסקסואלים, מין אנאלי הוא מענג, מרגש, ונתפס כאינטימי יותר ממין וגינלי". מקברייד ושותפיה למחקר בדקו מין אנאלי ללא חדירה בקרב 1,299 גברים ו-1,919 נשים שהתנסו בכך, ומצאו כי 51% מהגברים ו-43% מהנשים ביצעו מין אנאלי ללא חדירה, אלא בשילוב של מין אוראלי, מין ידני או שימוש באביזרי מין. עוד מצאו החוקרים כי מרבית הגברים (631) ומרבית הנשים (856) שנבדקו ודיווחו על התנסות במין אנאלי לפחות פעם אחת במהלך השנה שקדמה למחקר, היו במסגרת מערכת יחסים מונוגמית: 69% ו-73% בהתאמה.
סקר שערך המרכז לבקרת מחלות ומניעתן בארצות הברית בשנת 2005 מצא שכיחות הולכת וגוברת בדיווחים של זוגות הטרוסקסואלים המקיימים מין אנאלי של גבר לאישה. תוצאות הסקר הראו כי 40% מהגברים ו-35% מהנשים בגילאי 25 עד 44 דיווחו כי התנסו במין אנאלי. זאת לעומת תוצאות סקר זהה משנת 1992, אשר העלו כי רק 26% מהגברים ו-20% מהנשים בגילאי 18 עד 59 דיווחו על התנסות כזו. סקר נוסף, שנערך בשנת 2008, התמקד באוכלוסייה צעירה של 1,350 נערים ונערות בגילאי 15 עד 21. מהסקר עלה כי 16% מהנשאלים התנסו במין אנאלי לפחות פעם אחת במהלך שלושת החודשים שקדמו לסקר, כאשר ב-29% מהפעמים נעשה שימוש בקונדום.
נתוני השכיחות של התנסות במין אנאלי מושפעים מנתונים דמוגרפיים, אזוריים, לאומיים ותקופתיים. לדוגמה, מסקר שנערך בצרפת בשנת 2001 בקרב 500 נשים, עלה כי 29% מהן התנסו במין אנאלי וכי שליש מהן דיווחו כי נהנו מכך. לעומת זאת, סקר שנערך בקוריאה הדרומית בשנת 1999 בקרב 586 נשים, הראה כי רק 3.5% התנסו במין אנאלי. נתוני השכיחות הנוגעים להתנהגות מינית יכולים גם להשתנות עם הזמן. מסקר שערך אדוארד או. לאומן (Laumann) בשנת 1992 עלה כי 20% מההטרוקסקואלים התנסו במין אנאלי מגבר לאישה. לעומת זאת, הסקסולוג אלפרד קינסי, שפעל בשנות ה-40, מצא נתונים של 40% באותה התקופה. מחקר שנערך באוניברסיטה של קולומביה הבריטית בשנת 2005 קבע נתונים של בין 40% ל-50%. לעומת זאת, לפי האתר של אוניברסיטת קולומביה, "מחקרים מראים שכרבע מהזוגות ההטרוסקסואלים התנסו במין אנאלי לפחות פעם אחת, וכ-10% מקיימים משגל אנאלי באופן קבוע".
סקר שנערך בישראל בשנת 2008 הראה כי בקרב הגברים 64% התנסו במין אנאלי, לעומת 32% אצל נשים.
מאישה לגבר
חדירה אנאלית של אישה לגבר מכונה "פֶּגִינג" (מאנגלית: Pegging), והיא מתבצעת באמצעות "סטרפ-און" (strap-on) – סוג של דילדו המחובר לרתמה המולבשת על המותניים. המילה "פגינג" היא תחדיש שנטבע על ידי הסופר והעיתונאי האמריקאי דן סאוואג', בעל טור בשם "Savage Love" המתפרסם בעיתונים בארצות שונות. סאוואג' פעל לקידום הפרקטיקה והשיח סביבה, והפציר בקוראיו "להתנסות בה לפחות פעם אחת בחייהם".
מלבד המניעים הפיזיים של מין אנאלי, יש המייחסים להנאה של גברים מפגינג היבטים פסיכולוגיים. הסברים אלו מצביעים על אלמנט הכניעה המאפיין את הגבר הפסיבי לעומת האישה האקטיבית כמסב הנאה לגברים מסוימים. ב-BDSM יכול פגינג להיות חלק מאמצעי להבעת שליטה נשית.
גברים
אף על פי שמין אנאלי מזוהה עם הומוסקסואליות ועם גברים המקיימים יחסי מין עם גברים עוד מתקופת יוון העתיקה ותקופות מוקדמות בתרבויות אחרות בהיסטוריה, גברים הומוסקסואלים רבים אינם מקיימים יחסים אנאלים מסיבות שונות: יש התופסים אותו כמשפיל עבור הצד הנחדר, יש הרואים בו חיקוי לא הולם למין הטרוסקסואלי, ויש כאלה הסבורים כי הוא מהווה סיכון בריאותי מיותר, שכן ניתן להגיע לסיפוק מיני הדדי גם בלעדיו. ישנם גברים רבים הרואים במעשה החדירה האנאלי ככזה הגורם לפמיניזציה (נִישוּי) של אחד הצדדים, כזו שאינה תואמת את דימוי הגוף הגברי ואת הגבריות, שכן חדירה מזוהה במקרים רבים עם נשיות.
בטרמינולוגיה העברית של קיום יחסי מין אנאליים בין גברים נהוג להשתמש במונחים "אקטיביות" ו"פסיביות" (באנגלית: Top ו-Bottom). הצד החודר מכונה "אקטיבי" או "Top", והצד הנחדר מכונה "פסיבי" או "Bottom". אדם המעדיף את שני המצבים מכונה "וֶרְסָטִילִי" (versatile).
על אף שהומואים רבים תופסים מין אנאלי כפרקטיקה המינית הטבעית שלהם, תחושת כאב בעת חדירה היא נפוצה, וכעשירית מכלל הגברים ההומוסקסואלים המתנסים במין אנאלי חשים כאב הגורם להם להפסיק את האקט המיני. מחקרים שבדקו את סוגיית הכאב בקרב גברים מצאו כי בין 10% ל-25% מהמתנסים במין אנאלי חשים כאב בכל פעם. במחקרים שבדקו גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים, הצביעו 61% מהנחקרים על כאב בעת חדירה כגורם קבוע המשפיע על חיי המין שלהם. דיווחים על כאב בקרב הצד החודר היו נדירים יותר, ורק 3% ציינו כי הם חשים כאב בעת מין אנאלי.
נשים
גירוי של פי הטבעת ואזור חיץ הנקביים הוא חלק משמעותי בחיי המין של לסביות רבות, וגירוי זה יכול להתבצע באמצעות האצבעות, באמצעות דילדו או כמין אוראלי. בעוד חלק מהנשים הלסביות נהנות ממין אנאלי, יש כאלה "שאינן יכולות לסבול את עצם המחשבה על כך". לסביות בשנות ה-30 לחייהן מתנסות במין אנאלי פי שניים מלסביות המשתייכות לקבוצות גילאים אחרות. למרות שהסיכוי להידבקות במחלות מין במגע מיני לסבי הוא נמוך יותר, לסביות עדיין חשופות באותה המידה למחלות המועברות במין אנאלי, כגון הרפס, סיפיליס, צהבת וזיבה.
סיכונים בריאותיים
מין אנאלי חושף את בני הזוג לשני סיכונים עיקריים: זיהומים עקב מספר גבוה של מיקרואורגניזם שלא נמצאים באזורים אחרים של הגוף, ונזק פיזי לפי הטבעת והרקטום בשל הרגישות שלהם. רגישות זו עלולה לגרום לכאב בעת חדירה אנאלית. מין אנאלי בתדירות גבוהה מזוהה עם בעיות בריאותיות שונות כגון טחורים, צניחה אנאלית וכיבים.
חוקרים מצביעים על כך שככל שהחברה הופכת יותר מתירנית, כך מתנסים צעירים הטרוסקסואלים רבים יותר במין אנאלי – פרקטיקה מינית שכמעט ולא הייתה מוזכרת בעבר בחוגים חברתיים מסוימים. עם העלייה בהתנסויות אלו מודאגים החוקרים מעלייה בהעברת מחלות מין בגין יחסי מין לא-מוגנים.
אסלאם
חוקי האסלאם אוסרים על מה שמכונה בקוראן "מעשה סדום", אשר נחשב לאחד הגורמים למהפכת סדום ועמורה. מסיבה זו החדית' אוסר על יחסי מין אנאליים. אלה המתנסים במין אנאלי מכונים "לוּטי" (בערבית: لوطي), והיחס המוסרי אליהם דומה לזה שמקבלים פושעים, כאנשים הנכנעים לפיתוי אוניברסלי אסור. מעשה סדום עם אישה נחשב לחמור פחות מאשר מעשה סדום עם גבר.
לפי אנואר ע'זאלה, ישנם מלומדים מוסלמים החוזרים אל מקורות השריעה, ופוסקים כי מין אנאלי הומוסקסואלי שווה ערך למין אנאלי הטרוסקסואלי, והעונש עליו הוא מאה מלקות לגבר לא נשוי ועונש מוות לגבר נשוי. מלומדים אחרים פסקו כי מעשה סדום בין גברים דינו תמיד מוות לשני המעורבים, בין אם נשואים ובין אם לאו, וזאת בהתבסס על החדית'. העונש הקובע הפלה של חומת אבנים על גברים שהורשעו במעשה סדום, כפי שמונהג באפגניסטן, על פי דיווחים, מקורו בחדית' נוסף.
מלבד העובדה שמין אנאלי נתפס באסלאם כפיתוי שיש לעמוד בפניו, הוא איננו מתואר כלא-טבעי או כדוחה אלא דווקא כמושך באופן מסוכן: "על האדם להימנע ממעשי סדום במיוחד על מנת שלא לפתח חיבה לכך וכתוצאה להפוך למָכוּר לכך." באופן מעשי, ההפרדה המונהגת בחברות מוסלמיות בין גברים ונשים, והמשמעות הרבה הניתנת לנושא הבתולים, מביאה נערים ורווקים צעירים רבים, כך על פי מחקר שנערך במרוקו, לתור אחר מין אנאלי עם נערים וגברים אחרים הצעירים מהם. פרקטיקה נהוגה זו גורמת לתחושת בושה קשה בקרב צעירים מוסלמים שהיו פסיביים ביחסי המין, ועל פי המחקר הם נוטים להצניע ו"להשכיח" חלק זה מעברם. מלבד במרוקו, דיווחו סוציולוגים של המיניות על פרקטיקה דומה בארצות מוסלמיות אחרות, במדינות צפון אפריקה ועד לפקיסטן.
יהדות
התייחסות למין אנאלי במקורות היהדות ניתן למצוא בספרות תורנית, בתלמוד, במשנה ובמסכת כלה, ובסוגיה עסקו בין היתר בעלי התוספות, רש"י, הרמ"א, הרמב"ם, רבי ישעיה הלוי הורוביץ ורבי עובדיה מברטנורא.
בשיח ההלכתי, מין אנאלי מכונה "ביאה שלא כדרכה" (לעומת מין וגינאלי, שמכונה "ביאה כדרכה") ולעיתים גם "הפיכת שולחן". אין מחלוקת כי הוא נחשב ביאה מבחינה הלכתית ומשפטית – לעניין קידושין, ניאוף ולמעשה לכל דבר, ואף די במין אנאלי כדי שאישה תיחשב לא-בתולה לעניינים הלכתיים מסוימים.
מין אנאלי במסגרת יחסי אישות שבין בני זוג נשואים מותר הלכתית, אף שהוא נחשב לא אידיאלי. עם זאת, בתלמוד מופיעה התייחסות לשפיכת זרע בעת קיום מין אנאלי כסוג של הוצאת זרע לבטלה, ולכן יש פוסקים שהתירו מין אנאלי רק בלא שפיכה, או שהתירו שפיכה רק כשהיחסים אינם מתקיימים בקביעות באופן אנאלי.
מין אנאלי בין גברים אסור ביהדות משום איסור משכב זכר.
נצרות
במהלך ימי הביניים באירופה, הומוסקסואלים נרדפו על ידי הכנסייה והמדינה, ונחשבו כפושעים שדינם מוות. למעשה עד אמצע המאה העשרים, יחסים הומוסקסואלים היו בלתי חוקיים במדינות המערב, והומוסקסואלים נחשבו בהן לחולי נפש.
בודהיזם
קוד ההתנהגות הבסיסי בבודהיזם הם "חמשת הכללים", והבודהיסט לוקח אותם על עצמו מתוך רצון חופשי ולא בתור צווים שמקורם בישות אלוהית. הכלל השלישי הוא "להימנע ממיניות לא נאותה" (בסנסקריט: Kāmesu micchācāra, בתרגום חופשי: "מענקים הנובעים מחמשת החושים";) אולם ההגדרה של התנהגות מינית לא נאותה נתונה לפרשנות ביחס לנורמות החברתיות המאפיינות את המאמין עצמו, ובמכוון אין למונח הגדרה חד-משמעית. למעשה, הבודהיזם הבסיסי אינו מגדיר מה טוב ומה רע עבור העמאים (ה-lay people) במונחים חד-משמעיים, ולכן הפרשנות של מיניות נאותה או בלתי-נאותה אינה נבחנת בבודהיזם כלל במונחים דתיים.
הבודהיזם מלמד כי הנאה חושית, ותשוקה באופן כללי – ובכלל זה הנאות מיניות באופן ספציפי – הן מכשול להארה. נזירים ונזירות מכל הזרמים הבודהיסטים אמורים להימנע מכל פעילות מינית ולקחת עם עצמם את שבועת הנזירוּת (vows of celibacy). יחד עם זאת, אין מצופה מהעמאים להימנע מכל סוג של פעילות מינית, ואין בבודהיזם מושג של חטא הקשור למין.
יחס החוק
חוקים בדבר "מעשי סדום" (Sodomy law) הם כאלה המגדירים סוגים מסוימים של יחסי מין כעבירה פלילית. במרבית המדינות החוק אינו מפרט מהם בדיוק אותם מעשים, אך בתי משפט ברחבי העולם נוטים לפרש אותם ככאלה "הנוגדים את הטבע", והמונח משמש בדרך זו כלשון נקייה לתיאור מין אנאלי, מין אוראלי וזואופיליה. חוקים הנוגעים למעשי סדום קיימים כמעט בכל ארצות העולם, אך בפועל, הם כמעט ולא נאכפו במהלך ההיסטוריה נגד זוגות הטרוסקסואלים אלא שימשו למעשה להרשעת גברים הומוסקסואלים. במדינות רבות יחסי מין אנאליים אסורים בחוק רק אם הם מתבצעים בין שני גברים.
מאז המאה החמישית נקשר המונח "מעשה סדום" לתיאור כל התנהגות מינית שאינה משגל וגינלי, ובפרט ליחסים הומוסקסואליים. יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, התייחס למונח בספר החוקים שלו, ופירש כי מעשי סדום, דהינו יחסי מין בין גברים, או אף התשוקה להם, מביאים לרעב, לרעידות אדמה ולמגפות. הקישור בין העיר סדום התנ"כית לבין יחסי מין כאלה נהיה רווח בחברה האירופית - הן הנוצרית והן היהודית - ועדיין קיים בחוגים דתיים שמרניים עד היום.
ישראל
מין אנאלי היה אסור לפי חוקי מדינת ישראל עד לשנת 1988. נאשמים בישראל הורשעו בסעיפי האיסור על משכב "שלא כדרך הטבע"; על פי רוב דובר בנאשמים שהואשמו בעבירות מין חמורות יותר, אך הורשעו בקיום יחסים שלא כדרך הטבע. החוק האוסר על יחסים "שלא כדרך הטבע" (סעיף 152(2) לפקודת החוק הפלילי, אשר הפך לאחר מכן לסעיף 351(1) ו-351(3) לחוק העונשין, תשל"ז-1977), נותר שנים רבות בספר החוקים, על כל המשמעות הסמלית העולה מכך.
ב-14 ביוני 1978 הוגשו לכנסת המלצות של ועדה מיוחדת שבראשה עמדה שולמית אלוני. הייתה זו ועדה משותפת לוועדת הפנים של הכנסת ולוועדת חוקה, חוק ומשפט, שעסקה ברפורמה בחוק העונשין בהתייחס לפשעי מין בכלל ולאונס בפרט. ההמלצות הביאו את הממשלה להגיש לכנסת את הצעת חוק העונשין (תיקון מס' 14), ב-29 ביולי 1980. על אף שוועדת החקיקה של הכנסת אישרה קודם נוסח של החוק שבו נמחק סעיף 351 לחלוטין, בהצעה לא נמחק סעיף 351 אם כי הוצע לשנותו: תימחק העבירה על יחסים "שלא כדרך הטבע" בין אישה לגבר, והעונש על משכב זכר יופחת מעשר שנים לשנת מאסר אחת. בסופו של דבר נגנזה ההצעה ולא הגיעה לשלבי חקיקה מתקדמים.
ב-11 בספטמבר 1986 אושרה בקריאה ראשונה הצעת חוק של הממשלה, שכללה רבים מהשינויים שכללה ההצעה מ-1980, אך סעיף 351 לא נזכר בה כלל. גם בעת הדיונים בהצעה עלה הסעיף לדיון רק פעם אחת, כאשר חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי התנגד לכך שהצעת החוק אינה כוללת את ביטולו. לאחר האישור בקריאה ראשונה, עברה הצעת החוק לוועדת חוקה, חוק ומשפט וב-22 במרץ 1988 עברה בקריאה שנייה ושלישית, והפכה לחוק – תיקון מס' 22 לחוק העונשין.
האגודה לשמירה על זכויות הפרט (אגודת הלהט"ב) לא הייתה מעורבת ישירות בהצעת החוק, וסעיף 351 לא הוזכר בישיבת הכנסת. לדברי שולמית אלוני, "אין דמיון בין החוק כפי שהתקבל להצעת החוק הממשלתית מפני שאנחנו הרבה דברים הרחבנו". התיקון כלל ניסוח מחדש של מרבית הסעיפים העוסקים בעבירות מין, וסעיף 351 נמחק מהחוק לחלוטין.
בישראל, לפי, מעשה סדום הוא "החדרת איבר מאברי הגוף או חפץ לפי הטבעת של אדם או החדרת איבר מין לפיו של אדם". לפי אותו סעיף, כאשר הדבר נעשה בקטין מתחת לגיל 16, או תוך ניצול יחסי מרות, הדבר מהווה עבירה פלילית שעונשה בחוק הישראלי בין 3 ל-5 שנים. כאשר הדבר נעשה שלא בהסכמה – העונש, לפי, יכול להגיע ל-20 שנות מאסר, בכפוף לנסיבות האירוע.
יחסי הונדורס–הממלכה המאוחדת
יחסי הונדורס–הממלכה המאוחדת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הונדורס לבין הממלכה המאוחדת.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1834, לאחר שהונדורס קיבלה את עצמאותה מהאימפריה הספרדית. בשנת 2019 נחתם הסכם סחר חופשי בין שתי המדינות.
מין אנאלי
ארצות הברית
שמאל|ממוזער|300px|חלוקת [[מדינות ארצות הברית לפי השנה בה בוטלו או הוחלפו בהן חוקי "מעשה סדום" (לחצו להגדלה).
]]
ב-26 ביוני 2003 ניתן פסק דין לורנס נגד טקסס של בית המשפט העליון של ארצות הברית, ובו נקבע כי כל חוק האוסר על קיום יחסי מין הומוסקסואליים בין שני בוגרים בביתם סותר את חוקת ארצות הברית בשל הפגיעה בזכות לפרטיות. בפסק דין זה קבע לראשונה בית המשפט העליון של ארצות הברית, ברוב של 6 שופטים נגד 3, כי ההחלטות הקודמות של בית המשפט, ובהן ההחלטה משנת 1986 - פסק דין באוורס נגד הארדוויק, בטלות. בית המשפט קבע בהחלטתו כי האיסור סותר את חוקת ארצות הברית, מכיוון שיחסי מין בהסכמה בין בוגרים בפרטיות ביתם היא חלק מההגנה על הפרטיות המוקנה מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, ולכן דינם של חוקים אלו להתבטל.
אירופה ובריטניה
על-אף שיחסי מין אנאליים היו נפוצים ביוון העתיקה, ברומא ובחברות הקלטים הפגנים, לאחר שהנצרות הפכה לדת הרשמית של האימפריה הרומית נחקקו חוקים נוקשים נגד הומוסקסואליות וקיום יחסים "שלא כדרך הטבע". צו שהוציא קיסר רומא תאודוסיוס הראשון בשנת 390 קבע כי על כל הגברים "פסיביים", כלומר, הנחדרים בעת מגע אנאלי, חל עונש מוות של שרפה בפרהסיה.
בשנת 529 נעשתה "הרפורמה בקוד החוקים הביזנטי" (Corpus Juris Civilis) על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שקבעה עונשי מוות ועונשי סירוס לכל מי שעסק ביחסים חד-מיניים, ללא הבחנה כלשהי. חוקיו של יוסטיניאנוס הראשון שימשו הבסיס לכל החקיקה בנושא באירופה במשך 1,400 השנים שלאחר מכן. ומעשי סדום היוו עילה לעונש מוות במשך מאות רבות.
בבריטניה מכונים מעשי סדום במונח "באגרי" (Buggery), והוא מתאר בעיקר יחסי מין אנאליים בין גברים או בין גבר לאישה. באנגליה ובויילס נחשב מין אנאלי לעבירה על חוק משנת 1533 בתקופת הנרי השמיני, ועד לשנת 1861 היה על כך עונש מוות. בשנת 1885 נערכו שינויים בחקיקה בבריטניה (מכונים "סעיף 11" או Labouchere Amendment) ומעשים "לא הגונים" נקבעו לכאלה הנעשים בין גברים בלבד והעונשים היו מאסרים ועבודות כפייה. תחת סעיפים אלה, למשל, הורשעו אוסקר ויילד שנענש בשנתיים של מאסר ועבודות פרך, ואלן טיורינג שנענש בקבלת טיפול הורמונלי שבעקבותיו התאבד.
חוקים אלה בוטלו באנגליה ובוויילס בשנת 1967, בסקוטלנד בשנת 1980 ובצפון אירלנד בשנת 1982, בגרנזי בשנת 1983, בג'רזי בשנת 1990, ובאי מאן בשנת 1992.
אפריקה
יש מעט מאוד נתונים על שכיחות קיום יחסי מין אנאלי בין בוגרים הטרוסקסואלים באפריקה שמדרום לסהרה. מחקר שנערך בדרום אפריקה מצא כי מין אנאלי נתפס בדרום אפריקה כפרקטיקה לא הולמת וכטאבו הנוגד ערכים דתיים. מין אנאלי מזוהה עם אסירים, הומוסקסואלים ועם אנסים. באותו מחקר, נמצא כי נבדקים בגילאי 15–24 הפעילים מינית, בין 5.5% ל-5.3% התנסו במין אנאלי. לפי ה-BBC, ב-38 ממדינות אפריקה יחסי מין בין גברים מהווים עבירה על החוק.
מחלת האיידס נפוצה באפריקה שמדרום לסהרה פי שישה יותר מאשר בשאר אזורי העולם. בשנת 2005 מנו חולי האיידס באפריקה שמדרום לסהרה כ-63% מכלל חולי האיידס בעולם. בשנת 2000, למעלה מ-30% מהתושבים בזימבבווה, בוטסואנה וסווזילנד, נשאו את המחלה. למרות נתונים אלה, הרשויות באפריקה מתעלמות מחינוך בנושא מין אנאלי כגורם מרכזי בהעברת המחלה. לדבריהם של עורכי מחקר בנושא איידס ומין אנאלי באפריקה, ישנה הנחה מוטעית ביבשת לפיה לא מקיימים שם מין אנאלי ועל כן תוכניות חינוך והסברה בנושאי מין ובריאות נמנעות מלעסוק בנושא זה הנתפס כמביך.
מדינת דרום אפריקה ירשה את חוקי מעשה הסדום מתקופת היותה קולוניה בריטית. בעוד החוקים הבריטים אסרו על כל מעשה של מין אנאלי בלי קשר לזהות המבצעים אותו, החוק בדרום אפריקה שונה כך שיתייחס לגברים הומואים בלבד. בית המשפט העליון של דרום אפריקה ביטל חוקים אלה בשנת 2004.
אסיה
באסיה מעולם לא היו "חוקי מעשה סדום" בסגנון מדינות המערב, אך ב-25 ממדינות היבשת יחסי מין אנאליים מהווים עבירה על החוק כאשר הם נעשים בין גברים. ברפובליקה העממית של סין, קוריאה הצפונית, קוריאה הדרומית, וייטנאם ובטאיוואן יחסי מין אנאליים מעולם לא נחשבו ללא חוקיים, ובית המשפט העליון של סין אף פסק בשנת 1957 כי יחסי מין אנאליים שנעשים בהסכמה בין שני בוגרים אינם מהווים כל עבירה על החוק. בהונג קונג, סעיף 118C בפקודת הפשעים קובע כי "מעשי סדום הומוסקסואליים" אסורים מתחת לגיל 21 והעוברים על כך עלולים להיענש במאסר עולם. סעיף 118D קובע כי עונשו של גבר המקיים יחסי מין אנאליים עם אישה מתחת לגיל 21 הוא מאסר עולם.
חוקים האוסרים על מעשי סדום בוטלו במהלך השנים ביפן, קזחסטן, הפיליפינים, והודו. בתאילנד, האיסור בחוק על מעשה סדום בוטל בשנת 1956.
בסינגפור, פקיסטן, בנגלדש, מיאנמר וג'מייקה מין אנאלי אסור. במלזיה הוא אסור לפי סעיף 377 לחוק העונשין, והעונשים נעים בין קנסות והלקאות לבין 20 שנות מאסר.
The Singles Collection 1981–1993
The Singles Collection 1981–1993 (בעברית: אוסף הסינגלים 1981-1993) הוא אלבום להיטים של הזמרת-יוצרת הבריטית קים ויילד. אלבום הלהיטים יצא לאור ב-6 בספטמבר 1993, על ידי חברת התקליטים MCA רקורדס. מתוך אלבום הלהיטים יצאו שני סינגלים: "If I Can't Have You" ו-"In My Life".
האלבום הגיע למקום החמישי במצעד האלבומים של הולנד, וה-11 במצעד האלבומים הבריטי.
רקע והוצאה
אלבום הלהיטים הופק על ידי ריקי ויילד, אשר הפיק עבור קים ויילד במהלך הקריירה שלה אלבומי אולפן ושירים רבים. באותה השנה בה יצא אלבום הלהיטים, הוציאה ויילד גרסת וידאו שלו, אשר הופצה לראשונה בבריטניה. אלבום הווידאו יצא מחדש בשנת 2004.
כמה עשורים לאחר צאתו המקורית, עלה אלבום הלהיטים לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
פעם בשנה
"פעם בשנה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה בשנת 1980 לאור חברת התקליטים פונוקול, והוא נכלל כרצועה השנייה באלבום האוסף הרביעי של הזמרת, ארבעה צדדים.
נאומי פוזן
נאומי פוזן היו שני נאומים סודיים שנשא ראש האס-אס היינריך הימלר ב-4 וב-6 באוקטובר 1943 בבית העירייה של פוזן שבפולין הכבושה על ידי גרמניה הנאצית. התיעוד מנאומים אלה הוא אחד המסמכים המתעדים את בכירי גרמניה הנאצית דנים בהשמדה מתמשכת של יהודים במחנות השמדה ובבורות ירי. המסמכים הם חלק ממארג הוכחות שממשלת גרמניה הנאצית ביקשה להוציא לפועל את השואה, תכננה וביצעה אותה.
סקירה
נאומי פוזן של אוקטובר 1943 הם שניים מתוך 132 נאומים שנשא הימלר בפני פקידים של המפלגה הנאצית ואנשי אס-אס. הנאום הראשון נישא בפני 92 קציני אס-אס והשני - בפני רייכסלייטרים וגאולייטרים, וכן נציגי ממשל אחרים. הם מהווים חלק חשוב ביותר מנאומי הימלר במהלך המלחמה, בכך שהם מדגימים את תפקידו של הימלר כאחד מאדריכלי הפתרון הסופי ומהווים עדות היסטורית לתמיכתם של האס-אס והמדינה הנאצית במימוש חזון האידאולוגים של תורת הגזע הנאצית.
למרות שרצח העם היהודי לא היה נושא מרכזי בנאומים, שניהם בעלי משמעות היסטורית בהקשר זה. שלא כהרגלם של הפקידים הנאצים, לא השתמש הימלר בשמות צופן ובמילות הסוואה. הוא דיבר במפורש על השמדת היהודים באמצעות רצח המוני, המתואר בתור משימה היסטורית של הנאצים. נושא זה הפך ברור בחמישה נאומים נוספים שנישאו בין דצמבר 1943 ויוני 1944 בפני מפקדי הורמאכט.
הקשר היסטורי
הימלר נשא את הנאומים בתקופה שבה מאמץ המלחמה הגרמני עמד בפני מכשולים מתמידים. בועידת קזבלנקה בינואר 1943 קבעו בעלות הברית כי רק כניעה ללא תנאי של גרמניה תיחשב תוצאה ראויה של המלחמה. הניצחון בקרב סטלינגרד ב-2 בפברואר 1943 היה נקודת מפנה במלחמה. נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט הודיע ב-12 בפברואר על תביעת האחראים על המלחמה ועל רצח העם, והקונגרס האמריקאי אישר זאת ב-18 במרס. חיילים אמריקאים ובריטיים נחתו בסיציליה ב-7 ביולי 1943, איטליה נכנעה וחתמה על הסכם שביתת נשק ב-8 בספטמבר, וב-1 באוקטובר שוחררה נאפולי מהכיבוש הגרמני.
הצבא האדום פתח במתקפת קיץ מוצלחת ב-17 ביולי, במהלכה פוצצו פרטיזנים ב-3 באוגוסט רבים מפסי הרכבת בעורף הגרמני של החזית המזרחית. בשבוע שבין 27 ביולי ו-3 באוגוסט 1943, בעלות הברית תקפו בהמבורג בהפצצות אוויריות במבצע עמורה, ומפעל חימוש בפנמינדה נהרס ב-18 באוגוסט. במקביל גברה ההתנגדות נגד הכובש הגרמני. מצב חירום הוכרז בנורווגיה (17 באוגוסט) ודנמרק (29 באוגוסט). מתנגדי המשטר הנאצי פעלו להחלפת השלטון בגרמניה (חוג קרייזאו) ותכננו להתנקש באדולף היטלר (ניסיונות שהביאו למבצע ואלקיריה ב-20 ביולי 1944). על בסיס מדיניות אדמה חרוכה שהופעלה ב-4 בספטמבר עקב הנסיגה הצפויה בחזית המזרחית, נקבעו גזרי דין מוות נגד המשרתים בכוחות המזוינים שסירבו לציית לפקודות, אשר הוצגו על ידי ממשל הכיבוש הגרמני בפולין (גנרלגוברנמן) ב-2 באוקטובר.
באותה תקופה, השמדת היהודים הפכה למטרה החשובה ביותר של גרמניה הנאצית. באביב 1943 החל מבצע 1005 ובו הוצאו מהקברים ונשרפו אלו שנרצחו על ידי איינזצגרופן בכל שטחי החזית המזרחית, וזאת על מנת להסתיר את רצח העם המתמשך בבורות ירי, אשר מספר ההרוגים בהם עד עת זו הגיע לכ-1.5 מיליון יהודים. הימלר הורה על חיסולם של כל יהודי הגטאות בפולין הכבושה ב-11 ביוני, ובאזורים הסובייטיים ב-21 ביוני. ארבע משרפות ותא גזים חדש הושלם באושוויץ II-בירקנאו. ב-24 באוגוסט מונה הימלר כשר הפנים, ובכך אוחדו תחתיו כל כוחות המשטרה ברייך ובשטחים הכבושים. ב-19 באוקטובר אמור היה מבצע ריינהרד להסתיים ומחנות השמדה - להיות מפורקים.
עם זאת, פעולות התנגדות יהודיות נגד רצח היהודים שיבשו את התכנון. אסירים מרדו בטרבלינקה (2 באוגוסט 1943) ובסוביבור (14 באוקטובר 1943). יהודים בגטו ביאליסטוק מרדו (16-23 באוגוסט), הדנים עזרו לרוב יהודי דנמרק לברוח.
הנאום של 4 באוקטובר 1943
הימלר לא הכין את רוב נאומיו מראש, אם כי כתב הערות תמציתיות בכתב יד. מאז סוף 1942 הרצאותיו לא תועדו בקצרנות, אבל הוקלטו באמצעות פטיפון על גבי תקליט. הקלטות אלה הוקלדו על ידי איש אס-אס והימלר הוסיף תיקונים בכתב יד ואישר את הגרסה.
נאום שלוש השעות של הימלר ב-4 באוקטובר 1943 הוקלד ב-115 עמודים שהתגלו, להוציא דף אבוד, בין קובצי האס-אס שהוגשו למשפטי נירנברג תחת השם "מסמך 1919-PS". המסמך הוקרא ביום ה-23 של הדיון, אם כי ביום זה לא נדונה השואה. הקלטה של הנאום הזה שרדה, ואפשרה בדיקת ההבדלים הקלים בין הגרסה המודפסת לבין המקור. הבדלים אלה הם קלים, ובכל מקרה לא מעידים על שיבוש מהותי בין המקור והגרסה המודפסת.
הנמענים, סיבה ותכלית
הימלר נשא את הנאום הראשון בבית העירייה ולא בארמון האימפריאלי כפי שהונח בטעות לעיתים קרובות. מבין הנהגת האס-אס נכחו 33 גרופנפיהררים, 51 אוברגרופנפיהררים ושמונה בריגדפיהררים מכל רחבי הרייך. רבים מהם באו מהאזורים הכבושים במזרח אירופה. עקב כך חלקים גדולים מהנאום עסקו במצב הרעוע בחזית המזרחית, תוך ניסיון להסביר את ההצלחות הצבא הסובייטי כשילוב של אכזריות הקומוניסטים וחולשת בעלות בריתה של גרמניה.
רק שתי דקות של נאום עסקו בהשמדת היהודים. הימלר הניח שקהלו מיודע לירי ההמוני, לחיסול הגטאות ולקיומם של מחנות השמדה. הנאום נישא כדי להצדיק את הפשעים שכבר בוצעו ולחייב את המאזינים ל"ייעוד הנעלה" שהואצל עליהם. לכ-50 קצינים ובעלי תפקידים שלא נכחו נשלח עותק של הנאום, והוטל עליהם לאשר את קבלתו.
אני לא מאמינה
"אני לא מאמינה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה בשנת 1980 לאור חברת התקליטים פונוקול, והוא נכלל כרצועה השלישית באלבום האוסף הרביעי של הזמרת, ארבעה צדדים.
על השיר
"אני לא מאמינה" נכתב והולחן על ידי שמרית אור וקובי אשרת, שגם הפיק אותו. לצד השירים הישנים שנכללו באוסף ארבעה צדדים, הוציאה אילנית גם כמה שירים חדשים. "אני לא מאמינה" נמנה ביניהם. הוא זכה להצלחה גבוהה במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', כשבשיאו דורג במקום הרביעי. במצעד סוף השנה של התחנה הוצב במקום ה-29. כמו כן, במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע השיר בשיאו למקום הראשון במשך שבועיים ברציפות.
הרעב הגדול של הר לבנון
היסטוריונים שונים מעריכים, כי בסביבות 200,000 בני אדם גוועו ברעב, בזמן שאוכלוסיית הר לבנון נאמדה אז בכ-400,000 איש. הרעב בהר לבנון גרם לשיעור ההרוגים הגבוה ביותר מקרב אוכלוסייה אזרחית במהלך מלחמת העולם הראשונה. גופות נערמו ברחובות, וגם דווח כי אנשים ניזונו מחיות רחוב מחוסר ברירה, ואף יש עדויות לקניבליזם.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–צ'ילה
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
אף על פי שהמגעים הדיפלומטיים הראשונים בין שתי המדינות התרחשו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, נציגות הקבע הראשונה בסנטו דומינגו הוקמה רק בשנת 1938. לאחרונה, קיום הייעוץ הפוליטי, כלכלי ושיתוף פעולה ראשון בין שתי המדינות, באוקטובר 2009, סימן אבן דרך ביחסים הדו-צדדיים, שכן היא אפשרה להגדיר סדר יום עבודה קונקרטי לחיזוק היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
ההסכמים הבילטרליים העיקריים שנחתמו בין צ'ילה לרפובליקה הדומיניקנית היו בענייני שיתוף פעולה טכני ומדעי, ביטול דרישת הוויזה לדיפלומטים, תחבורה אווירית וחדשנות טכנולוגית. מאז שנת 2008 שתי המדינות בוחנות אפשרות להתקשר בהסכם סחר בצורה של הסכם סחר חופשי.
כמו כן, ובהתחשב בהגירה הדומיניקנית ההולכת וגוברת אל צ'ילה, שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות בשנת 2017 לקיים דיונים קבועים בנושאי מדיניות הגירה, וכן להגדיר אסטרטגיות שמעניינות כל אחד מהצדדים ולהחליף חוויות של שיטות עבודה טובות.
סיכון ללא חוזה
סיכון ללא חוזה (ברוסית: Риск без контракта) הוא סרט דרמה קרימינלית רוסית משנת 1992.
תקציר העלילה
מכר מציע לפעלולן סרגיי גרומוב להרוויח כסף נוסף - להביא אוטו מהעיר טוליאטי. ההובלה עוברת באופן חלק ולסרגיי מוצעת שוב עבודה - הפעם להביא מכונית יפנית מוולדיווסטוק...
על הסרט
זהו הסרט היחיד שביים איגור מורוגוב, את התפקיד הראשי שיחק וסילי שליקוב - פעלולן מקצועי, הוא גם שימש כתסריטאי ובמאי פעלולים.
למרות שעל פי העלילה גיבור הסרט מגיע לוולדיווסטוק לקחת את הרכב, הצילומים לא בוצעו שם, צוות הקולנוע עבד בחברובסק.
המכונית בסרט היא מכונית סדאן Toyota Celica Camry, זהו דגם מעבר נדיר - הדור הראשון של דגם טויוטה קאמרי שנוצר על בסיס Toyota Celica.
ליל שיכורים
לֵיל שִׁכּוֹרִים או מעריב לפורים הוא פיוט פורימי פארודי שנדפס במחזור ויטרי ומיוחס שם לרבי מנחם בן רבי אהרן. קיימת מחלוקת אם להתייחס אל הפיוט כפארודיה היתולית לכל דבר או כפיוט "כשר" שהותאם לאווירה הפורימית. חלק משוללי הפיוט הסתמכו עליו כדי לפסול את מחזור ויטרי כמקור מהימן בלעדי, וכדי לשלול את יחוסו לרבי שמחה מוויטרי תלמידו של רש"י.
מבנה הפיוט
הפיוט כתוב במבנה של "מערבית", פיוט שנועד לשילוב וליווי תפילת ערבית, בין ברכות קריאת שמע. הוא כולל קטע קצר לפני חתימת כל אחת מן הברכות, ובמרכז את גוף הטקסט המרכזי שנועד להיאמר בברכת "אמת ואמונה" לאחר המילים "משה ובני ישראל לך ענו שירה".
הפיוט "ליל שיכורים" הוא פארודיה על "מערבית" מפורסמת שהייתה נהוגה באשכנז בתפילת ערבית של ליל הסדר בשם "ליל שימורים". פתיחת "ליל שיכורים" מחקה את הקטע השני של מערבית זו הפותח ב"ליל שימורים הוא זה הלילה", וגוף הטקסט המרכזי מחקה אף הוא את גוף הטקסט של "ליל שימורים"..
הפיוט הפורימי אינו כולל תוספת לברכה האחרונה בתפילת ערבית, "השכיבנו"; נקודה זו הייתה מושא ללעגו של אחד משוללי הפיוט שראו בו מעשה ליצנות חסר טעם, הוא כתב על כך בחרוז:.
בניגוד במקובל בפיוטי מערבית, אין בו אקרוסטיכון, לא של שם המחבר, ולא אקרוסטיכון אלפביתי.
הפיוט בנוי על ציטוטים מן המקורות ודברי הלכה, למרות זאת יש שראו ברוחו הכללית קלות ראש וליצנות היתולית, ואף שאינה נקייה מניבול פה. שאול חנא קוק שיער כי במקורו היה הפיוט בוטה יותר, וכי החריזה והאקרוסטיכון הלקויים הם תוצאה של צנזורה של הפיוט כדי לאפשר את הכנסתו למחזור.
מקור הפיוט וייעודו
הפיוט מופיע בכתב יד אחד בלבד של מחזור ויטרי, וממנו נדפס בדפוסים. לא ידוע על קהילה שאמרה אותו בפועל. אמנם יש הסבורים אף שניכר שמדובר בפארודיה, ייתכן שהיו בצרפת קהילות שאמרוהו בגוף תפילת ערבית בליל פורים כמערבית לכל דבר.. הרב אריה גולדשמיט מהדיר מחזור ויטרי משער שהלשון החריגה מופיעה בפתיחת הפיוט "ממעמד ר' מנחם בר אהרון" מלמדת שהוא נועד לאירוע פורימי ולא לתפילת ערבית. להשערתו, 'ליל השיכורים' הוא הלילה של מוצאי פורים, שבו המשיכו את החגיגות והשתייה של יום הפורים.
קישורים חיצוניים
בעמ' 188 של הספר הנ"ל, דוידזון מביא עוד שני פיוטי מעריב לפורים מתוך כתבי יד, אחד שמתחיל גם הוא "ליל שכורים", ואחד שמתחיל "אוחזי בידם ארבעה קנקנים", שאמור להיות חיקוי של "אוחזי בידם ארבעה מינים", המעריב לליל ראשון של סוכות באשכנז.
תור ונסלן
תור ונסלן (Tor Wennesland; נולד ב-21 באוגוסט 1952) הוא דיפלומט נורווגי המכהן כמתאם המיוחד מטעם האומות המאוחדות לתהליך השלום במזרח התיכון.
ביוגרפיה
ונסלן בעל תואר ראשון בפילוסופיה וסוציולוגיה מאוניברסיטת אוסלו ותואר שני (Master of Divinity) מבית הספר הנורווגי לתאולוגיה.
הוא הצטרף למשרד החוץ הנורווגי ב-1983. בין תפקידיו היו הצבה במוסדות האו"ם בארמון האומות בז'נבה ובשגרירות נורווגיה בדבלין. ב-1992 מונה למזכיר הכללי של התנועה לשיתוף פעולה אירופאי בנורווגיה. ב-1994 שימש יועץ לדסק המזרח התיכון של שר החוץ הנורווגי בתקופה בה היו התהליכים שהובילו להסכמי אוסלו. ב-1996 מונה ליועצו של שר המינהל והתכנון טריה לארסן. לאחר התפטרותו של לארסן ב-1999 חזר למשרד החוץ. ב-2007 מונה ליועצו של טוני בלייר בתפקידו כשליח הקוורטט לענייני המזרח התיכון. ב-2008 הוצב בשגרירות נורווגיה בישראל ושימש ראש הנציגות הנורווגית לענייני הרשות הפלשתינאית. בשנים 2011–2015 כיהן כשגריר נורווגיה במצרים וכשגריר לא תושב בלוב. לאחר מכן שימש שליח נורווגיה למזרח התיכון.
ב-2020 מונה למתאם מיוחד מטעם האומות המאוחדות לתהליך השלום במזרח התיכון.
אנדור באלינט
אנדור באלינט (במקור ביכלר - Büchler, בהונגרית: Bálint Andor; טיסהווארקון, 21 במאי 1920 – בודפשט, 16 במאי 2006) היה גנטיקאי יהודי-הונגרי, מגדל צמחים, ביולוג, פרופסור מן המניין ופרופסור אמריטוס באוניברסיטה.
ביוגרפיה
אנדור ביכלר נולד במשפחה יהודית בכפר במרכז המישור ההונגרי הגדול. הוא למד בבית הספר היסודי בסנטמארטונקאטה (Szentmártonkáta) והשלים את לימודיו התיכוניים בעיר יאסברן. לאחר מכן היה סטודנט במחלקה לחקלאות של "אוניברסיטת נאדור יוז'ף לטכנולוגיה וכלכלה" משנת 1939 (כיום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה) והאזין גם להרצאות בתחומי התורשה, גידול צמחים והשבחת יבולים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כיהודי, נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בחזית המזרחית, בעיקול נהר הדון. על כן קיבל את התואר הראשון שלו רק ב-1946. לאחר מכן למד במושונמגיארובאר אצל פרופסור אדן וילאקס (Ödön Willax) בקורס בן שנה בתנאי פנימיה ל"גידול והשבחת צמחים מתקדם". לאחר שסיים את לימודיו ואת ההסמכה בגידול והשבחת צמחים נסע לבודפשט ב-1947.
קריירה
הוא עבר לגדלה ב-1954, שם, לאחר מותו של ינה שולט, הוא היה ראש המחלקה לגידול והשבחת צמחים. הוא עבד בתפקיד זה 31 שנים, עד 1985. אז פרש לגמלאות ב-1990. לאחר מכן עבד כפרופסור אמריטוס עד מותו. מ-1953 עד 1955 היה סגן הרקטור, ומ-1957 עד 1960, ומ-1969 עד 1972 היה דקאן הפקולטה למדעי החקלאות.
דורות למדו מספריו, ויצירתו, "יסודות ההורשה והגנאלוגיה", התפרסמה מספר פעמים, גם בספרדית. אחריו הגיעו שמונה ספרים נוספים, כולל "השבחת היבולים החקלאיים" ב-1966, "יסודות השבחת הצמחים" ב-1967, "הגנטיקה של גידול יבולים כלכליים" ב-1977 (באנגלית פורסם ב-1984). ב-1969 הפך לדוקטור גם למדעי הביולוגיה (דוקטור של האקדמיה ההונגרית למדעים). ב-1960 הזניק את ההכשרה של מהנדסי גנטיקה של צמחים.
פרסים והוקרה
הוא עדיין עבד במחלקה ביום ששי ב-12 במאי 2006, הוא אושפז ביום ראשון ב-14 לחודש. למחרת שלח לעמיתיו שיודיעו לתלמידיו שנרשמו אצלו להיבחן. הוא נפטר יומיים לאחר מכן ביום שלישי בבוקר, 16 במאי 2006.
יוזף בלוך (צייר)
יוזף בלוק ( בגרמנית: Josef Block; 27 בנובמבר 1863 – 20 בדצמבר 1943) היה צייר יהודי-גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
קורות חייו וקריירה
בלוך נולד בבורנשטדט בשלזיה הפרוסית. הוא למד באקדמיה לאמנות בברסלב (ורוצלב), שם נוצרה ידידותו עם המחזאי הגרמני גרהרט האופטמן. הוא המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנות יפה במינכן. בסטודיו של המורה שלו פרופסור ברונו פיגלהיין, בלוך היה מעורב בציור הפנורמה הירושלמית של פיגלהיין.
ב־29 בפברואר 1892 הוקמה אגודת האמנים החזותיים במינכן באולפן שלו בטרזינשטראסה במינכן, מה שהפך לבסיס לזצסיון במינכן – תנועה של אמנים שחשבו שהאמנות אינה מספיק מודרנית ופתוחה. האירוע התרחש לקראת התערוכה הקולומביאנית העולמית 1893 בשיקגו, שם זכה בלוק במדליה על ציורו 'דמדומים'.
לאחר שגר במינכן עד 1896 עבר לברלין. הוא המשיך לצייר נושאים היסטוריים ותנ"כים, ציורי ז'אנר ריאליסטיים, דיוקנאות וטבע דומם, ומכר ציורים בגרמניה ובארצות הברית.
בלוק נרדף על ידי הנאצים בשנת 1933, בגלל מוצאו היהודי, ונאלץ למכור ציורים מהאוסף שלו. דירתו ברחוב דרפלינגר 16 בברלין נתפסה על ידי Generalbauinspektor בפיקודו של אלברט שפר.
בלוק נפטר בברלין בשנת 1943.
יעקב השקרן (סרט)
יעקב השקרן (באנגלית: Jakob the Liar) הוא סרט דרמה-קומית מלחמה אמריקאי משנת 1999 בבימויו של פיטר קסוביץ, בהפקת סטיבן האפט, מרשה גארס ויליאמס ונכתב על ידי קאסוביץ ודידייה דקוין. הסרט מבוסס על ספר בעל אותו השם מאת יורק בקר. בסרט מככבים רובין ויליאמס, אלן ארקין, לייב שרייבר, האנה טיילור-גורדון ובוב בלבן. הסרט מתרחש בשנת 1944 בגטו בפולין הכבושה שבידי הנאצים בתקופת השואה ומספר את סיפורו של חנווני פולני-יהודי בשם יעקב היים המנסה להעלות את המורל בתוך הגטו על ידי שיתוף שמועות מעודדות שלטענתו שמע עליהן ברדיו. זו גרסה מחודשת לסרט המזרח-גרמני-צ'כוסלובקי משנת 1975 Jakob der Lügner.
עלילה
בפולין של תחילת 1944, חנווני פולני-יהודי בשם יעקב היים זומן למפקדה הגרמנית לאחר שהואשם ביציאה לאחר העוצר. בזמן ההמתנה למפקד, יעקב שומע שידור רדיו גרמני המדבר על תקיפות סובייטיות. בחזרתו לגטו, יעקב חולק את המידע שלו עם חבר, מה שמעורר שמועות שיש רדיו סודי בתוך הגטו. לאחר היסוס, יעקב מחליט לנצל את ההזדמנות כדי להפיץ תקווה בכל הגטו כשהוא ממשיך לספר את הסיפורים האופטימיים והפנטסטיים שלכאורה שמע מ"הרדיו הסודי" שלו, ושקריו שומרים על התקווה וההומור בקרב תושבי הגטו המבודדים. יש לו גם סוד אמיתי, בכך שהוא מחביא נערה יהודייה שנמלטה מרכבת גירוש למחנה ההשמדה.
עם זאת, הגסטפו לומד על הרדיו המיתולוגי ומתחיל בחיפוש אחר גיבור ההתנגדות שמעז להפעיל אותו. יעקב מוסר את עצמו לגרמנים כשהם דורשים מאדם עם הרדיו להסגיר על עצמו או להסתכן בהרג בני ערובה. במהלך החקירה, יעקב אומר למפקד הגרמני שהוא הקשיב רק לרדיו בתוך משרדו. הוא מצווה להודיע בפומבי שהכל היה שקר, אז חיסול הגטו יתנהל בצורה מסודרת. כשהוא מוצג לציבור, יעקב מסרב לומר את האמת, אך נורה לפני שהוא יכול לבצע את נאומו.
בסוף הסרט, יעקב אומר בקריינות, שכל תושבי הגטו גורשו אז ולא נראו שוב. "אבל אולי זה בכלל לא היה ככה", כאשר נעצרת הרכבת הנושאת את השבויים היהודים למחנות המוות על ידי חיילים סובייטים והיושבים בה משוחררים.
בקעת אלון
בקעת אלון היא בקעה באפיק נחל אורן בהר הכרמל. הבקעה משתרעת מערבית לעספיא ותחילתה באזור בו נשפך מצפון נחל חיק לנחל אורן. חלקה הצפוני מערבי של הבקעה נמצא בתחום פארק הכרמל שמורת "הר אלון". בחלקה הדרומי של הבקעה עובר שביל ישראל בדרכו מנחל חיק מצפונה להר שוקף בדרומה.
גאוגרפיה וגאולוגיה
לבקעה מבנה כללי של משולש כשקודקודה בכיוון דרום. את הבקעה מקיפים מדרום מערב הר ערקן, מצפון הר אלון ומדרום–מזרח הר אלה. גובהה של הבקעה מעל פני הים נע בין 323 מטר בתחילתה ליד שפך נחל חיק ועד 313 מטר לערך ליד חורבת אלון.
עין אלון
בצפון הבקעה נובע מעיין שכבה "עין אלון". עין אלון הוא קבוצת נביעות. שתי הנביעות המרכזיות מכוסות במבני בטון המזרימים את המים לצינורות. ליד אחת הנביעות נמצא בית משאבה נטוש שהוקם בתקופת המנדט הבריטי על ידי משפחת קרמאן מחיפה, לצורך מפעל הטבק שפעל בדמון. המערכת סיפקה מים גם לבית הכלא. במורד הנחל יש נביעות קטנות נוספות. סביב מי המעיין נמצא סבך של הרדופים וחורש של עצי אלון. מצפון למעיינות נמצאים שרידי טחנת קמח שנבנתה כנראה בתקופה הצלבנית. הטחנה נהרסה עם השנים, ובמלחמת העולם הראשונה הטחנה שוקמה ופעלה למשך תקופה מסוימת.
חורבת אלון
מעל גבעה המתנשאת כ-15 מטר מעל לגדת הנחל, בקצה הצפוני מערבי של הבקעה, נמצאים שרידי יישוב קדום הנקראים "חורבת אלון". במקום נמצאו שרידים ארכאולוגים של כלי אבן וחרסים מהתקופה הנאוליתית, התקופה הכלקוליתית, התקופה הפרסית, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה הממלוכית. במקום נמצאים שרידי חקלאות עתיקה של טרסות חקלאיות, גלי סיקול אבנים, קירות תמך ושרידי קירות מבנים. מהגבעה יורד שביל ל"עין אלון" שבאפיק הנחל אשר שימש כנראה את התושבים הקדומים. בעבר היה במקום יישוב דרוזי המכונה על ידם בשם "ח'ירבת זרעה" (חורבת שדות המזרע) הכפר נהרס במרד הפלאחים בשנת 1840 לאחר שהעות'מאנים כבשו את האזור מחדש מידי מוחמד עלי שליט מצרים. בשנת 2003 נבנה באזור על ידי הדרוזים מבנה קטן המנציח את זכרה של "סית ח'דרה" (הגברת הירוקה) שהתגוררה בכפר זרעא וייעצה לתושבי הכפר בסוגיות מוסריות ודתיות.
עלי אבן
עלי אבן (נולד ב-17 בינואר 1950 ) הוא קלרניתן ומוזיקאי ישראלי-אמריקאי, פרופסור למוזיקה באוניברסיטת אינדיאנה. בנו של אבא אבן.
ביוגרפיה
עלי אבן נולד בניו יורק לאבא ולסוזי אבן (לבית אמב"ש), בזמן שאביו כיהן במקביל כשגריר ישראל באו"ם ובארצות הברית. אחותו הצעירה היא גילה, לימים בונת גיטרות. אבן גדל בוושינגטון הבירה, ולאחר ששבה לישראל התגוררה המשפחה ברחובות, שם כיהן אביו כנשיא מכון ויצמן למדע.
בגיל 4 החל לנגן בקלרינט. מורהו הראשון היה הכליזמר דניאל ויזנברג, ובהמשך למד אצל יונה אטלינגר וריצ'רד לסר. את שירותו הצבאי עשה בתזמורת צה"ל.
הוא שימש כסולן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית פעמים רבות, וכן הופיע כסולן יחד עם התזמורת הקאמרית האנגלית במרכז האמנויות ברביקן, בתזמורת "סימפוניה" של העיר לונדון שמשכנה ברויאל פסטיבל הול, בקאמרטה של זלצבורג, בתזמורת הקאמרית של פילדלפיה, בקאמרטה הישראלית ירושלים, בתזמורת הקאמרית של אינדיאנפוליס, בתזמורת של לואיוויל ועוד.
במסעותיו של אבן בעולם כמוזיקאי קאמרי, שיתף פעולה עם אמנים ואנסמבלים שונים, בהם רביעיות מיתרים מרחבי העולם. בין היתר השתתף רבות בפסטיבל המוזיקה של מרלבורו בוורמונט. בהיותו שם, הוזמן על ידי הכנר ההונגרי שאנדור וג לנגן בפסטיבל פרוסיה קוב בבריטניה, שם זכה לשבחים מפי עיתון הגרדיאן. הוא הקליט עבור מרידיאן רקורדס בלונדון, ועבור חברות התקליטים ספיר, קריסטל ונקסוס.
אבן היה חבר במירייד, אנסמבל קאמרי של חלק מחברי תזמורת קליבלנד, במשך שבע שנים. פעמים רבות שימש כנגן וכמורה-אמן בקרן מוצרט האירופאית. כיום הוא מחלק את זמנו בין הוראה באוניברסיטת אינדיאנה (שם הוא משמש כפרופסור), ביצוע בתזמורת הקאמרית של אינדיאנפוליס ונסיעות בעולם כסולן וכמוזיקאי קאמרי. בחודשי הקיץ הוא מלמד ומבצע בפסטיבל המוזיקה של סרסוטה, ומשמש כקלרניתן ראשי בתזמורת הסימפונית של שוטקואה. כמו כן שימש כקלרניתן ראשי בפועל בתזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של לורין מאזל.
אבן מיעט להתראיין לתקשורת הישראלית, אך באחד הראיונות עמו נשאל לגבי הקושי להיות בנו של אבא אבן: עוד ציין אבן כי אביו לא התאכזב מבחירתו בקריירה מוזיקלית.
אבן נשוי לרחל, פיזיותרפיסטית במקצועה, ולהם בת ובן. הם מתגוררים בבלומינגטון, אינדיאנה.
דודו של אבן הוא נשיא מדינת ישראל השישי חיים הרצוג, ובני דודיו הם נשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג ושגריר ישראל בארצות הברית, מייק הרצוג.
אנטון לסר
ביוגרפיה
לסר למד בבית ספר במוזלי שבברמינגהאם ובאוניברסיטת ליברפול. ב-1977 החל ללמוד ב-RADA שם זכה במדליית זהב על שם בנקרופט כשחקן המבטיח של השנה. הוא ממוצא יהודי.
כשחקן ברויאל שייקספיר קומפני שיחק בתפקידים שייקספיריים רבים בהם טרוילוס ב"טרוילוס וקרסידה", אדגר ב"המלך ליר", פטרוקיו ב"אילוף הסוררת", רומיאו ב"רומיאו ויוליה", ברוטוס במחזה "יוליוס קיסר", ליאוניסט ב"אגדת חורף" ואת המלך ריצ'רד השלישי במחזה באותו שם.
לסר מרבה להופיע ברדיו, הוא כיכב בעיבוד של רדיו ה-BBC לסדרת ספרי המתח "פלקו" של לינדזי דייוויס. כמו כן הקליט ספרי שמע רבים בהם מיצירותיו של צ'ארלס דיקנס. ההקלטה שלו לספר תקוות גדולות זיכה אותו בפרס טוקי (Talkie Award). מגוון הספרים שהקליט נע בין ספרים קלאסיים כמו "גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון וכתבי הומרוס וספרים בני זמננו כמו רומנים מאת רוברט האריס ופיליפ פולמן.
במשך השנים הופיע בתפקידים מגוונים בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה. אחד מתפקידיו הראשונים בטלוויזיה היה בהפקה משנת 1982 של ה-BBC ל"גן הדובדבנים". השתתף בתפקיד אורח בסדרות כמו "עדות אילמת", "רציחות במידסומר" "להעיר את המתים" ו"מלחמתו של פויל". הוא הופיע בסדרות דרמה תקופתיות כגון "סקרלט פימפרנל", "לורנה דון" ו"דוריט הקטנה".
ב-2013 השתתף בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" בתפקיד המלומד קיברן.
ב-2015 גילם לסר את דמותו של תומאס מור במיני-סדרה של ה-BBC "וולף הול", והיה מועמד על הופעתו לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר. בשנת 2016 שיחק בסרט השואה של רוברט זמקיס, "בעלי ברית" לצידם של בראד פיט, מריון קוטיאר, ג'ארד האריס וליזי קפלן.
חיים אישיים
לסר חי בווריקשייר עם אשתו ושני ילדיו.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–רוסיה
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה הרוסית.
היסטוריה
ב-7 במרץ 1945 כוננה ברית המועצות יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הדומיניקנית. ב-26 בנובמבר 2018 נחתם הסכם לביטול דרישת הוויזה בין המדינות.
מאטה הארי (סרט, 1931)
מאטה הארי (באנגלית: Mata Hari) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1931 עם גרטה גרבו בתפקיד הראשי.
התסריט מתבסס באופן רופף על חייה של הרקדנית האקזוטית והקורטיזנה מאטה הארי שהוצאה להורג במלחמת העולם הראשונה בצרפת באשמת ריגול לטובת גרמניה. הוא נכתב במיוחד לגרבו והפרטים ההיסטוריים לא קשורים למציאות פרט לעובדה שהיא הייתה רקדנית אקזוטית ומושכת גברים שהוצאה להורג באשמת ריגול.
ב-1985 הופק הסרט מאטה הארי בכיכובה של סילביה קריסטל.
גרבו הופיעה בסרט השלם בריקוד המפורסם מול האל שיווה כשהיא מסיימת אותו מעורטלת כמעט לחלוטין. הצנזורה מחקה חלק גדול מהריקוד הזה ורק הגרסה המצונזרת נשארה.
הסרט הצליח מאוד מבחינה מסחרית וקידם את הקריירה של גרבו.
תקציר העלילה
הוא נשבה בקסמיה של מאטה הארי שרוקדת ריקוד חושני מול האל שיווה ומגרה את כל הגברים באולם. הוא נפגש אתה ומבלה את הלילה בדירתה. הוא לא יודע שהיא עובדת כמרגלת בשירות הגרמנים. היא מספרת זאת לאדריאני (לואיס סטון), ראש רשת המרגלים הגרמנים בפריז והוא מטיל עליה לפעול כדי לקבל את המסמך המוצפן מהרוסים, דרך מיטתו של לוטננט רוסנוף.
ראש המודיעין הצרפתי, דיבואה, (הנרי גורדון) חושד בה כל הזמן שהיא מרגלת אך אין לו עדיין הוכחות מספקות. היא נפגשת שוב עם רוסנוף ומבלה אתו לילה שלם. באותו זמן חודרים סוכנים גרמנים לדירה, לוקחים את המסמך, מצלמים ומחזירים למקומו.
דיבואה מנסה לסכסך בין גנרל שובין למאטה הארי. הוא מגלה לו על הרומן שהיא מנהלת עם הטייס הצעיר והנאה והגנרל נעלב וכועס. כשהיא מגיעה אליו הוא צועק עליה ומטלפן לדיבואה כדי לגלות לו שהיא מרגלת אך היא מקדימה אותו, יורה והורגת אותו ושמה את האקדח בידו כדי שיחשבו שהתאבד.
היא מודיעה לרוסנוף שהיא נמצאת כעת בסנטוריום בגלל חולשה. מארגנים לה פגישה עם רוזנוף העיוור שחושב שהיא נמצאת במוסד רפואי. הם נפגשים, מתחבקים ומעלים תקווה לעתיד טוב יותר.
לבסוף מובלת מאטה הארי עם כיתת חיילים לקראת הוצאתה להורג ביריות.
חמסין של ניסן
"חמסין של ניסן" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה בשנת 1980 לאור חברת התקליטים פונוקול, והוא נכלל כרצועה הפותחת שלאלבום האוסף הרביעי של הזמרת, ארבעה צדדים.