cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שינוי (תהליך)
התנגדות לשינוי אישי וחברתי
ניסיון לשינוי בפעילות אנושית נתקל פעמים רבות בהתנגדות. תפיסת עולם שמהותה התנגדות לשינוי חברתי קרויה שמרנות. בקרב החרדים רווח הביטוי שטבע החת"ם סופר: "חדש אסור מן התורה", ובא לשלול חידוש או שינוי במנהגים דתיים ביהדות או באורחות החיים בכלל, וזאת למרות הזמנים המשתנים. התנגדות אלימה לשינוי מאפיינת את הלודיטים - קבוצה של פועלים אנגלים בתחילת המאה ה-19 שמחו – לעיתים על ידי הריסת מכונות – נגד השינויים שגרמה המהפכה התעשייתית, שינויים שהם חשבו שמאיימים על פרנסתם.
אוולין וו
ארתור אוולין סנט-ג'ון וו (באנגלית: Arthur Evelyn St. John Waugh - נהגה אִיוולין; 28 באוקטובר 1903 – 10 באפריל 1966) היה סופר בריטי. וו חיבר מספר רומנים סאטיריים המאופיינים בהומור שחור, כגון Decline and Fall, Vile Bodies, "סקופ", "קומץ עפר" ו-"The Loved One" (שעובד לקולנוע בשם "אמריקה לאן?"). בין עבודותיו נמנו "בחזרה לבריידסהד: חמדת ימים" וטרילוגיית "חרב של כבוד", בהם התבטאה אמונתו הקתולית העזה. רבים מהרומנים של וו מתארים את האריסטוקרטיה הבריטית, עליה מתח ביקורת סאטירית ובמקביל גם נמשך אליה מאוד. בנוסף לכך הוא כתב גם סיפורים קצרים, שלוש ביוגרפיות ואת הכרך הראשון של האוטוביוגרפיה הבלתי גמורה שלו. ספרי המסעות שלו, יומניו ומכתביו הרבים פורסמו אף הם.
אחיו של וו, אלק, כתב רומנים פופולריים ובנו, אוברון, מבקר אמנות נודע. וו היה נשוי פעמיים והיה אב לשישה ילדים. רבים מחשיבים אותו כאחד מהסופרים המשובחים בפרוזה הבריטית המודרנית.
הצלה ללא גבולות
הצלה ללא גבולות (נקרא גם SSF, בעבר היה שמו הצלה יו"ש) הוא ארגון התנדבותי המתמחה במתן עזרה ראשונה מיידית בישראל ובעולם. הארגון שם לעצמו כמטרה עיקרית לקצר את זמן ההגעה של צוותי הרפואה למקום אירוע ובכך להציל חיים. כ-1500 מתנדבים מקצועיים, בהם רופאים, אחים, פרמדיקים וחובשים, פרוסים בכ-70 יישובים ומוכנים להגיש עזרה ראשונה בכל רגע נתון. המתנדבים של הצלה ללא גבולות מצוידים במיטב הציוד הרפואי ובאפשרותם להגיע תוך דקות מועטות מקבלת הקריאה למקום אירוע, ולהעניק את הסיוע הרפואי הנדרש.
היסטוריה
הארגון הוקם בשם הצלה יו"ש באוקטובר 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, כהתארגנות קטנה של מתיישבים ביו"ש שמטרתה הייתה להקים מערך רפואי חדש, שיספק מענה רפואי מיידי לנפגעי הירי הבלתי פוסק בדרכים.
הארגון הקים מערך של מתנדבים מקצועיים הפרוסים בכל רחבי יו"ש המצוידים בציוד רפואי מתקדם ואמצעי תקשורת, הזמינים לסייע לנפגעים, ועם השנים הוקמו צוותים גם בתוך ישראל.
בשנת 2004 לאחר רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי הוציא הארגון משלחת לסרי לנקה ושם טיפלו במאות נפגעים.
פעילות
הארגון פועל בשיתוף פעולה עם מערכת הביטחון, מגן דוד אדום, קציני ביטחון ביישובים וגורמים ממשלתיים.
בשנת 2016 הוציא הארגון יישום מובייל להתרעה על אירועי חירום.
לארגון ניידת סימולציה רפואית ייחודית המדמה אירועי אמת לשיפור מקצועיות המתנדבים.
מתנדבי הארגון מטפלים בנפגעים ובחולים בישראל וב-14 מדינות בעולם.
גביע העולם בכדורסל 3x3
גביע העולם בכדורסל 3x3 הוא טורניר כדורסל 3x3 לנבחרות לאומיות המאורגן על ידי פיב"א. הופעת הבכורה של הטורניר, שנקרא אז אליפות העולם בכדורסל 3x3, נערכה באוגוסט 2012 באתונה, יוון.
האלופות הנוכחיות לשנת 2022 הן בגברים ו בנשים, ושיאניות הזכיות הן נבחרות סרביה (גברים, 5 זכיות) ו (נשים, 2 זכיות).
במהלך האירוע נערכות תחרויות ראווה כגון תחרות הטבעות, תחרות כישורים, תחרות שלשות ותחרות זריקות עונשין.
נבחרות ישראל הופיעו בטורניר ארבע פעמים בסך הכל: נבחרת הגברים ב-2012 (מקום רביעי) ו-2023, ונבחרת הנשים ב-2022 ו-2023.
ישראל בתחרות
נבחרת הגברים של ישראל בכדורסל 3x3 השתתפה פעמיים בטורניר: הראשונה באתונה 2012, אז הגיעה למקום הרביעי, והשנייה ב 2023, אז הודחה בשלב הבתים. ב-2012 כלל סגל הנבחרת את עמית תמיר, עמית שמחון, יועד בית-יוסף וקורי קאר, וב-2023 שיחקו חואקין שוכמן, בן אלטיט, גור לביא וגיא פלטין.
נבחרת ישראל בכדורסל נשים 3x3 השתתפה פעמיים בטורניר: הראשונה באנטוורפן 2022, אז הגיעה למקום ה-19, והשנייה בווינה 2023, אז הודחה בשלב הפליי-אין.
מנהרת סייקן
מנהרת סייקן (יפנית: 青函トンネル) היא מנהרת רכבת בת 53.85 קילומטרים, המחברת בין האי הוקאידו לבין האי הונשו שביפן. 23.3 קילומטרים מתוואי המנהרה מתמשכים מתחת לקרקע הים במצר צוגרו שבין שני האיים, בעומק של 100 מטרים מתחת לקרקעית, הנמצאת בעומק מרבי של 140 מטרים מתחת לפני הים.
המנהרה היא מנהרת הרכבת העמוקה בעולם והמנהרה השלישית באורכה (אחרי מנהרת קו 3 של הרכבת התחתית של גואנגג'ואו שבסין ומנהרת בסיס הגוטהארד). זוהי גם המנהרה התת-ימית הארוכה בעולם, אם כי הקטע התת-ימי של מנהרת התעלה הוא ארוך יותר.
המנהרה
הרעיון לקשר את האיים הוקאידו והונשו בתחבורה יבשתית הועלה כבר ערב מלחמת העולם הראשונה, אך עבודת הכנה של ממש לפרויקט החלה רק ב-1946. היא הומרצה על ידי אסון טביעת המעבורת טויה מארו במצר צוגרו בשנת 1954 ועל ידי עליית הפעילות הכלכלית ביפן בשנות החמישים ושנות השישים, אשר הגבירה את היקף התעבורה על פני המצר.
ב-27 בינואר 1983 נפרצה מנהרת הניסיון למלוא אורכה וב-10 במרץ 1985 נפרץ גם מלוא אורכה של המנהרה העיקרית. מנהרת השירות חוברה אליה בפתחי רוחב במרווחים של 600 עד 1,000 מטרים. מנהרת הניסיון הותקנה לשמש כמנהרת שירות עבור קטע של חמישה קילומטרים במרכז אורך המנהרה העיקרית.
גובה המנהרה העיקרית הוא 7.85 מטרים ורוחבה 9.70 מטרים. השיפוע המקסימלי בה מגיע ל-1.2 אחוזים. במהלך הבנייה ניכרו 630 אלף מטרים מעוקבים של סלעים ואדמה ונעשה שימוש ב-17 אלף טון של פלדה וב-85 אלף טון של צמנט. עלות הבנייה הגיעה ל-3.6 מיליארד דולר.
המנהרה העיקרית נפתחה לתנועה ב-13 במרץ 1988. הקו הפועל דרך המנהרה נקרא קו צוגרו-קאיקו (Tsugaru-Kaikyō).
בעקבות פתיחת המנהרה פחתה תנועת הנוסעים במעבורות על פני מצר צוגרו (משיא של 9.36 מיליון נוסעים בשנה) עד שפסקה כליל בשנת 2001. לעומת זאת שירות מטענים מוסיף לפעול על פני המצר.
בשנת 2005 החלו עבודות להארכת קו רכבת השינקנסן המהירה באי הונשו, עד מנהרת סייקן ולהתאמת הפסים שבתוכה לרכבת זו. שירות שינקנסן לעיר הקודאטה בדרום האי הוקאידו החל בפעולתו במרץ 2016.
התחנות במנהרה
בקרבת קצות המנהרה ניבנו שתי תחנות, המיועדות למילוט במקרה של שרפה או תאונה - תחנת טאפי-קייטיי (Tappi-Kaitei) מדרום ותחנת יושיאוקה-קייטיי (Yoshioka-Kaitei) מצפון. אלו הן שתי תחנות הרכבת הראשונות בעולם שניבנו תחת לפני הים (בעומק של 135 ו-149.5 מטרים, בהתאמה). בשתיהן מותקנות מערכות אזהרה תת-אדומות מפני אש, מפוחים לפינוי עשן, מערכת מתזים לכיבוי אש ומצלמות טלוויזיה. בתחנת טאפי-קייטיי הותקן קו פוניקולר תת-קרקעי באורך של 800 מטרים, המאפשר הובלת נוסעים במקרה חירום אל פני השטח ומחוץ למנהרה.
בשתי התחנות הופעלו בעבר מוזיאונים אודות בניית והפעלת המנהרה שנערכו בהם ביקורים במסגרת סיורים מיוחדים. בעקבות תחילת הכשרת המנהרה לשימוש על ידי רכבת השינקנסן נסגרו המוזיאונים והחללים שבהם נמצאו מנוצלים לצורך העבודות.
גלעד טוקטלי
גלעד טוקטלי (נולד ב-7 בנובמבר 1966 בירושלים) הוא במאי ומפיק סרטי טלוויזיה ותוכניות טלוויזיה.
ביוגרפיה
גלעד טוקטלי שרת בצה"ל כלוחם וכקצין בחטיבת גבעתי. טוקטלי, בוגר המחזור הראשון של בית הספר סם שפיגל, החל לעבוד זמן קצר לאחר סיום לימודיו ב-1992 בטלעד, והגיע לעמדות השפעה מרכזיות ובהן מינויו למנהל השידורים של הזכיינית בשנת 2000. מספר שנים לאחר שסיים את לימודיו מונה כחבר בוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
טוקטלי קיים לאורך השנים שיתוף פעולה מתמשך עם אילנה דיין, ושימש משנת 1993 עד שנת 2020 כבמאי ומפיק ב"עובדה" תוכנית התחקירים של טלעד ששודרה בערוץ 2 ומאז 2004 משודרת במסגרת "קשת", מ-2017 בערוץ 12. טוקטלי היה שותף להקמת התוכנית מיומה הראשון. במסגרת התוכנית ביים יותר מ-650 תוכניות אולפן ומאות כתבות.
במקביל לעבודתו ב"עובדה" ביים תוכניות נוספות במסגרת שידורי טלעד, ובהן: בימוי אולפן של עונת "מסע עולמי" בהגשת איל פלד (1994), הקמת משדר הבוקר של טלעד – "קפה טלעד" ובימוי אולפן של כ-100 תוכניות בשידור חי (1997), הקמת ובימוי כ-220 תוכניות אולפן "הזמן השלישי" ו"סיבוב שני" בהגשת טלי ליפקין-שחק (1998–2003) ובימוי אולפן העונה השישית של "הדקה ה-91" בהגשת ובהפקת יורם ארבל (1998).
טוקטלי שימש גם כבמאי ראשי בחברת "חדשות ישראל" שסיפקה את החדשות לערוץ 10 בשנת הקמתו הראשונה.
חיים אישיים
טוקטלי אב לארבעה ילדים.
אביו, פנחס טוקטלי, נרצח בשנת 2002 בפיגוע תופת במרכז ירושלים. בעקבות האבל והטלטלה שעבר, הוא יצא מהארון.
מאשאפ
מאשאפ, בוטלג או באסטרד-פופ הוא סוגה מוזיקלית שנוצרת משילוב של מספר יצירות מוזיקליות שונות לכדי יצירה מוזיקלית חדשה אחת.
היסטוריה
בעוד ששילוב יצירות שונות ביצירה חדשה קיים החל מראשית המוזיקה המוקלטת, אלבומי מחרוזות להיטים היו פופולריים בשנות השבעים ושילוב דגימות במוזיקה הוא יסוד חשוב של מוזיקת ההיפ-הופ והמוזיקה האלקטרונית, המאש-אפ התפתח לז'אנר בפני עצמו רק בתחילת שנות האלפיים.
הז'אנר נכנס לתודעת המיינסטרים כאשר דיינג'ר מאוס הציג לעולם את האלבום האפור שלו - שילוב בין האלבום הלבן של הביטלס והאלבום השחור של ג'יי-זי.
מאפיינים
מהז'אנר מתפתחים תתי-ז'אנר וסגנונות רבים. הז'אנר, ששם דגש על מקוריות ומעוף ואינו דורש ציוד הקלטה אלא רק תוכנות עריכה הזמינות לכל, מזמין כל חובבן לנסות לערבל את שיריו האהובים ולהעלותם לרשת האינטרנט.
אלמנט נוסף בז'אנר הוא בחירת שמות הקטעים כאשר לרוב יהיה ניסיון לחבר או להלחים את כותרות הקטעים המקוריים לידי כותרת חדשה שתיתן משמעות נוספת לשם.
נסיונל
קלוב נסיונל דה פוטבול (ספרדית: Club Nacional de Football) היא קבוצת כדורגל מאורוגוואי, הממוקמת במונטווידאו ונוסדה ב-14 במאי 1899. נסיונל משחקת בליגה האורוגוואית הראשונה. נסיונל זכתה עד עכשיו 3 פעמים בגביע ליברטדורס ו-3 פעמים בגביע הביניבשתי. הקבוצה היא למעשה איחוד של קבוצות העבר אורוגוואי אתלטיק ומועדון הכדורגל מונטווידאו.
המשחק בין נסיונל לבין פניארול נחשב לדרבי החשוב ביותר באורוגוואי כולה. אצטדיונה הביתי הוא אצטדיון גראן פרקה סנטראל, אך משחקים בעלי חשיבות היא מארחת באצטדיון הלאומי "אצטדיון סנטנאריו".
פואד נסאר
פואד נסאר (בערבית: فؤاد نصار; 28 בנובמבר 1914, נצרת – 30 בספטמבר 1976, עמאן, ירדן) היה איש ציבור פלסטיני, ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית. בתפקידו האחרון שימש כראש המפלגה הקומוניסטית הירדנית.
ביוגרפיה
נסאר נולד בנצרת למשפחה נוצרית והיה בנו של מורה ומורה בעצמו. בנעוריו היה פעיל בתנועה הלאומית הפלסטינית והשתתף במרד הערבי הגדול כמפקד כנופיה בדרך בין ירושלים ויריחו. הוא התעמת עם עבד אל-קאדר אל-חוסייני על רקע טענתו שיש לכוון את המאבק נגד האמפריאליזם הבריטי ולא נגד היישוב היהודי. בנוסף, הוא התנגד לשיטות הפעולה של החוסיינים נגד הפלחים. בעקבות זאת ניסו להתנקש בחייו והלשינו עליו לשלטונות הבריטים. הוא נמלט לעיראק, שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית. בימי המלחמה האנגלו-עיראקית הוא נאסר וקיים שביתת רעב. כשהשתחרר שב לארץ ישראל בתחילת 1943 והיה פעיל במפלגה הקומוניסטית של פלשתינה. הוא היה ממקימי הליגה לשחרור לאומי יחד עם פעילי שמאל ערבים נוספים ושימש כיושב ראשון הארגון. בשנת 1944 היה ממייסדי העיתון הקומוניסטי הערבי אל-איתיחאד יחד עם אמיל חביבי ואמיל תומא. בנובמבר 1947 הוא נאם באספת המונים בירושלים נגד המלחמה בין יהודים לערבים וטען שהיא מזימה אימפריאליסטית. אולם תנועתו הוצאה מחוץ לחוק והוא ירד למחתרת ובמשך ארבע שנים נדד עם בית דפוס קטן בין ישראל וממלכת ירדן.
בינואר 1958 השתתף נסאר בוועידת סולידאריות של עמי אסיה בקהיר. באותו זמן פורסם בירדן שהוא יועמד למשפט בהיעדרו על ארגון הפגנות בירדן ובתחילת פברואר 1958 הוא נדון למאסר עולם. ביוני 1958 הוא השתתף בוועידה של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית והביע תמיכה באיחוד הרפובליקה הערבית המאוחדת וביקר את הנטייה המערבית של ממלכת ירדן. בינואר 1959 שבו שלטונות ירדן ושללו את אזרחותו. בשנות ה-60 פעל נסאר ממזרח אירופה והרבה לכתוב בביטאונים קומונסטיים. לאחר הקמת אש"ף הוא הביע תמיכה בה ודרש שהיא תהיה דמוקרטית ותייצג את כל העם הפלשתינאי הערבי. בסוף שנת 1967, לאור ההתקרבות החוזרת בין ירדן וברית המועצות, שב נסאר לירדן.
כריסטוף אריבר
כריסטוף אריבר (בצרפתית: Christophe Aribert; נולד ב-25 באפריל 1971 בגרנובל, צרפת) הוא שף צרפתי בעל שני כוכבים במדריך מישלן האדום וארבע מצנפות במדריך גו מיו. הוא שף המסעדה גראנד-אוטל "לה טראס" באוריאז'-לה-בן.
שנותיו הראשונות והקריירה
אחרי שסיים את לימודיו בבית ספר למלונאות בגרנובל, החל כריסטוף אריבר את הקריירה שלו בהתמחות באוטל בו-ריוואז' בקונדריו ב-1991. הוא עבד לראשונה בלה טראס באוריאז' ב-1993. הוא עבר לפריז ועבד במסעדת לה טור דארז'אן בשנים 1995–1996 ואחר-כך בלז אמבסאדר במלון קריון בשנים 1996–1997 לצידו של קריסטיאן קונסטאן.
בנובמבר 2007 ראה אור ספרו La Brigade Christophe Aribert בהוצאת גלנה, ספר בישול שמציג את המטבח שלו, בעזרתם של הצלם פייר-פרנסואה קודרק, פייריק ז’גי שכתב את הטקסט וז’ורז’ ריו שאייר את הספר. הספר מגיש 46 מתכונים ומובאים תצלומים רבים שמראים את השלבים השונים בהכנת כל מאכל מתחילתו עד סופו וגם מודגמות טכניקות שונות.
ביחד עם הצלם פייר-פרנסואה קודרק הוא זכה בתחרות לצילום קולינרי של אולורון-סנט-מארי.
ב-2010 ביקש ממנו מנהל מלון קריון, בעקבות עזיבתו של ז'אן-פרנסואה פיאז' להיות שף המסעדה, הוא סירב להצעה.
ביוני 2010 הוא הכין את תפריטה של מסעדת האופרה הפריזאית האופרה גרנייה.
קריפטופיט
קריפטופיט (Cryptophyte) הוא צמח עשבוני רב-שנתי שניצני ההתחדשות שלו חבויים בתוך הקרקע (או בתוך המים) וכל חלקיו שמעל האדמה מתים בתום עונה אחת. סוג זה של צמחים מתחלק לשלושה תתי סוגים:
קולנוע מוגרבי
קולנוע מוגרבי היה בית קולנוע ששכן בכיכר ב' בנובמבר בתל אביב, בפינת הרחובות אלנבי ובן-יהודה. הכיכר שבה שכן הקולנוע נודעת כ"כיכר מוגרבי", בזכות מרכזיותו של הקולנוע בחיי הקהילה התל אביבית.
היסטוריה
היוזמה להקמת המבנה הייתה מצד מאיר דיזנגוף והאדריכל יוסף ברלין אשר פנו אל יעקב מוגרבי, סוחר יהודי עשיר שעלה לארץ ישראל מדמשק בשנת 1925, כדי להקים בית אופרה חדש בתל אביב בסוף שנות ה-20. לבסוף נבנה בית קולנוע בקומה העליונה ומתחתיו, בקומת המרתף, אולם נוסף ששימש כאולם הצגות.
את המבנה תכנן ברלין בשנת 1928 והמבנה נחנך ב-13 בפברואר 1930. לחזית המבנה נוסף קיר לבני סיליקט חשופות כחלק ממערך ההגנה של ת״א כנגד ההפצצות האיטלקיות. הקיר כיסה והסתיר את חזית האר-דקו המפוארת. וחלונות אנכיים בסגנון האר דקו. אולם הקולנוע כלל גג שנפתח בקיץ, אשר תוכנן על ידי המהנדס מקס זרניצקי. באולם ההצגות התחתון הופיעו במשך השנים תיאטראות עבריים שונים בהם הקומקום, לי-לה-לו, המטאטא, האוהל, הבימה והקאמרי. בשנות ה-40 העלתה במקום "האופרה הארצישראלית העממית" את הפקותיה. בשנות ה-70 וה-80 שימש האולם התחתון כאולם קולנוע נוסף לאולם הראשי, ונקרא "סטודיו מוגרבי". ב-17 ביוני 1986 אירעה שרפה בבניין אשר גרמה לו לנזק בלתי הפיך שהוביל להריסתו בשנת 1989. כיום קיים מגרש חניה במקום שבו עמד הקולנוע.
באמצע שנות ה-90 אושרה תוכנית לבנייה מחודשת של מבנה בן חמש קומות, "בית מוגרבי", על ידי בעלי הקרקע, כולל שחזור ברוח החזית הישנה שהייתה לכיוון הכיכר, אולם התוכנית לא יצאה לפועל, במקום הוקם חניון.
יעקב מוגרבי
יעקב מוגרבי (1894–1984), בן שלמה (סלים) מוגרבי, היה יהודי עשיר מדמשק אשר נודע כמייסדו של קולנוע מוגרבי.
מוגרבי שהיה בעל בית מסחר גדול בדמשק, עלה לארץ-ישראל בשנת 1925 והתיישב בתל אביב שם קנה מספר מגרשים. בין אלו קנה מגרש בפינת הרחובות אלנבי ובן-יהודה, ובו תכנן להקים בית מגורים לו ולמשפחתו מעל לפסאז' מסחרי. אחרי שפנו אליו מאיר דיזנגוף והאדריכל יוסף ברלין בבקשה להקים בית אופרה חדש בתל אביב, מוגרבי נענה לבקשה וכך קם לו במקום זה, בשנת 1930, "קולנוע מוגרבי". יעקב מוגרבי היה אביה של לאה יודקובסקי (אשתו של דב יודקובסקי) ודודו של אבי מוגרבי.
כיכר מוגרבי
המבנה הוקם ב"כיכר ב' בנובמבר", שנקראה כך על שם התאריך של הצהרת בלפור (2 בנובמבר 1917), אך הייתה ידועה גם כ"כיכר מוגרבי" בשל מרכזיותו של הקולנוע בחיי הקהילה של מרכז תל אביב. הכיכר תיפקדה כמקום מפגש מרכזי וכמפרק עירוני שנמצא במפגש רחובות חשובים הממשיכים אל 3 כיכרות מרכזיות נוספות: כיכר הכנסת ממערב, כיכר מגן-דוד מדרום וכיכר דיזנגוף מצפון, בהמשכו של רחוב פינסקר. תפקיד מרכזי היה לכיכר גם בתוכנית גדס כנקודת ציון עירונית חשובה. בצידו של הקולנוע נמצא עד היום קפה נגה, אחד מבתי הקפה הידועים בעיר, שישבו בו אמנים רבים.
הקולנוע והכיכר בתרבות הישראלית
גם נעמי שמר הזכירה את מוגרבי בשירה "חמסינים במשלט":
על שריפת הקולנוע כתב המשורר רן יגיל בשירו "המספר".
לקולנוע מוגרבי (לצד קולנוע אלנבי) הוקדשה תערוכה במוזיאון ארץ ישראל.
מייקל מאנדיברג
מייקל מנדיברג (באנגלית: Michael Mandiberg; נולד ב-22 בדצמבר 1977) הוא אמן, מתכנת, מעצב ומחנך אמריקאי.
עבודותיו של מנדיברג הוצגו במספר תערוכות, ביניהם במוזיאון החדש לאמנות עכשווית, ניו יורק; בפסטיבל הטרנסמדיאלי, ברלין; במרכז לאמנות ומדיה קרלסרוהה (ZKM) בקרלסרוהה, גרמניה; ובמרכז ארס אלקטרוניקה הממוקם בלינץ, אוסטריה. עבודתיו של מנדיברג הוצגו גם בספרים: "New Media Art" מאת מארק טריב, "Internet Art" מאת רחל גרין וב-"At the Edge of Art" מאת ג'ולין בלייס. כתבות על מנדיברג פורסמו בניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, ברלינר צייטונג ו-Wired.
קריירה
מנדיברג הוא פרופסור לתרבות מדיה במכללת סטטן איילנד ועמית בארגון ללא מטרות הרווח Eyebeam, בניו יורק.
מנדיברג הוא המחבר של "Digital Foundations" (יסודות הדיגיטל), ספר המלמד את הקורס הבסיסי בבאוהאוס באמצעות תוכנת עיצוב. עבודה זו זכתה לשבחים מאנשי קריאייטיב כמו אלן לופטון וקייסי ריאס. מנדיברג הוא כותב עבור בלוגים של קרנות דיגיטליות וסוכנויות אנטי-פרסומיות.
מנדיברג הקים את ההתנסות מקצועית לאמנויות בניו יורק, "מכון קיץ לאמנויות שבו המשתתפים לומדים באופן חווייתי לגשר בין חייהם כסטודנטים לאמנות לחיים כאמנים בעולם". בנוסף, מנדיברג כינס את האירוע 'ניסויים בחינוך חוץ-מוסדי' בחינוך החוץ-מוסדי באוניברסיטת העיר ניו יורק ב-11 באפריל 2013, שהוביל לגיליון מיוחד של כתב העת האקדמי Social Text וסמינר שנמשך שנה בנושאים דומים שאורגן יחד עם קרלה הררה-פראטס, סינתיה לוסון ג'רמילו וג'ניפר סטופס.
חיים אישיים
מנדיברג מתגורר בברוקלין ומשתמש בלשון הפניה הם.
כדורגלן השנה של אופ"א
פרס כדורגלן השנה של אופ"א (באנגלית: UEFA Men's Player of the Year Award ובעבר UEFA Best Player in Europe Award), הוא תואר אישי בכדורגל הניתן לכדורגלן המשחק באחד ממועדוני הכדורגל באירופה, ונחשב לזה שהיה הטוב ביותר בעונת הכדורגל החולפת בליגות באירופה. הפרס נוצר על ידי אופ"א בשנת 2011, מתוך כוונה שיחליף את פרס ה"בלון ד'אור", שאוחד עם פרס כדורגלן השנה בעולם בשנת 2010 לכדי פרס יחיד, כדור הזהב של פיפ"א. פרס זה מהווה גם גרסה חדשה לפרס קודם שייסדה אופ"א, שבו חולקו גם פרסים לפי עמדות השחקנים במגרש.
הזוכה הראשון בפרס החדש היה ליונל מסי, שגבר על חברו לקבוצה צ'אבי ועל כריסטיאנו רונאלדו. הזוכה הנוכחי הוא הכדורגלן הצרפתי כרים בנזמה.
הצבעה
בדומה לפרס ה"בלון ד'אור", זהות הזוכה נקבעת על ידי עיתונאי ספורט מרחבי אירופה. בסיבוב הראשון, 53 עיתונאים המייצגים את התאחדויות הכדורגל השונות מרכיבים רשימה של שלושה כדורגלנים, שלפי דעתם ראויים לפרס, כשהשחקן הממוקם במקום הראשון מקבל 5 נקודות, השחקן במקום השני מקבל 3 נקודות, והשחקן במקום השלישי נקודה אחת. לאחר מכן, יש סיכום של סך הנקודות, ושלושת השחקנים בעלי מספר הנקודות הגבוה ביותר מעפילים לסיבוב הגמר. ההצבעה המכריעה נערכת במונקו בזמן טקס הגרלת משחקי ליגת האלופות של העונה הבאה, כשהעיתונאים מצביעים ישירות באמצעות מערכת אלקטרונית.
כדורגלנית השנה של אופ"א
החל משנת 2013 מחולק הפרס גם לכדורגלנית הטובה באירופה.
קונגרואנציה
במתמטיקה, ובפרט באלגברה מופשטת, קונגרואנציה היא יחס שקילות על מבנה אלגברי (כגון חבורה, חוג או מרחב וקטורי) התואם לפעולות האלגבריות שבו. החשיבות הגדולה של קונגרואנציות באלגברה נובעת מכך שהן מאפשרות להגדיר מבני מנה, שאבריהם הם מחלקות השקילות של המבנה האלגברי ביחס לקונגרואנציה. הדוגמה הקנונית לקונגרואנציה היא יחס השקילות מודולו n על חוג המספרים השלמים (לפיה 2 מספרים הם שקולים אם הם משאירים אותה שארית בחלוקה ב-n), וממנה הגיע השם קונגרואנציה.
הגדרה כללית
ההגדרה הכללית של מושג הקונגרואנציה שייכת לתחום האלגברה האוניברסלית, תחום החוקר מבנים אלגבריים בהקשר כללי. ההגדרה מכלילה את מושג הקונגרואנציה מתחומים כמו תורת החוגים ותורת החבורות. באלגברה אוניברסלית, מבנה אלגברי A הוא קבוצה יחד עם אוסף של פעולות מעליה. במובנה הכללי, קונגרואנציה היא יחס שקילות \equiv בין איברי A, המתואם בנוסף עם הפעולות האלגבריות על A באופן כזה שלכל פעולה באם.
אפשר לנסח מצב זה גם בכך שאם מחלקת השקילות של כל איבר x ביחס ל-\equiv היא [x], התוצאה של הפעלת f_i על, כאשר , תמיד תשתייך ל.
המשמעות של כך היא שקיימת פעולה F_i, בין מחלקות השקילות [x] של איברי A היורשת את תכונותיה באופן טבעי מהפעולה f_i. פעולה זו מכונה פעולת המנה של f_i, ומוגדרת על ידי.
אנוך אולינגה
היסטוריה מוקדמת
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, כאשר היה בן 15, אולינגה גויס לחיל החינוך המלכותי הבריטי (אנ') ונשלח לניירובי. במהלך המלחמה, הוא שירת ברובאי המלך המזרח אפריקנים בדרום אסיה: בורמה, סיילון (סרי לנקה של היום) והודו. כאשר חזר לאוגנדה ב-1946, הוא הועסק על ידי המחלקה הקולוניאלית ליחסי ציבור ורווחה. הוא הוכשר ככלכלן ועבד כמתרגם על שום היותו דובר שש שפות. הוא הוציא שני ספרים בשפתו, אטסו (Ateso language) (אנ'), עבור מחלקת החינוך במחוז טסו. תחילה, הוצב בסורוטי ומבאלה ולבסוף עבר להתגורר בקמפלה בשנת 1950. במהלך תקופת זמן זו הוא נישא לאשתו הראשונה, אאוניקה, אתה הביא לעולם שישה ילדים.
אולינגה פגש בדת הבהאא'ית בשנת 1951. באותה השנה הוא פוטר מעבודתו הממשלתית בשל שתיית אלכוהול מופרזת. מדוכא ומאוכזב מחייו השוממים למדי, החל ללמוד את הדת הבהאא'ית עם ויולט ועלי נאח'ג'וואני (אנ'), חלוצים בהאא'ים (אנ') מאיראן אשר הגיעו זמן קצר לפני כן לאוגנדה. ההשפעות הבהאא'יות הראשונות על אולינגה לא היו אמריקניות, אלא איראניות, מה שהיה משמעותי למדי. ניתן לומר באופן כללי כי הבהאא'ים של איראן באותה תקופה היו פחות ממוקדים בהיבטים האדמיניסטרטיביים והארגוניים של הפרקטיקה הבהאא'ית, מאשר בני דתם האמריקנים. התפיסה הפרסית הרחבה יותר הזו, עם השקפתה ההיסטורית העמוקה וגמישותה, הייתה עשויה לספק יותר הזדמנויות להמרתם המהירה של האפריקנים, אשר אולינגה היה יכול ליזום באוגנדה. הקהילה הבהאא'ית באיראן הייתה מבוססת היטב בחלקים הכפריים של המדינה במשך מאות שנים וזו חוותה צמיחה מהירה בכפרים בתקופות מוקדמות של ההיסטוריה שלה. לקהילה הבהאא'ית האמריקנית הצעירה הרבה יותר לא היה ניסיון שכזה. אולינגה השתתף בקורסים בהנחיית עלי נאח'ג'וואני ולאחר עבודה מרובה של הפצת האמונה הבהאא'ית היה הבהאא'י המומר השלישי באוגנדה על ידי נאח'גוואני, על כן התנזר מאלכוהול החל מפברואר 1952. זו גם הייתה השנה בה הוא פרסם את "Kidar Aijarakon", תרגום של הברית החדשה באטסו. עד לאוקטובר 1952 אביו של אולינגה הצטרף לדת הבהאא'ית גם כן.
קונגרואנציה
קונגרואנציה של חוגים
קונגרואנציה של חוג היא יחס שקילות על החוג השומר על החיבור והכפל. כלומר, אם \ a\equiv b ו-, אז גם ו-. אם a,b שקולים תחת יחס כזה, אומרים שהם קונגרואנטיים זה לזה.
אנוך אולינגה
פועלו באוגנדה וקמרון הבריטית
המרתו של אולינגה לבהאא'י הייתה כנקודת מפנה בצמיחת הדת הבהאא'ית באוגנדה ולאחר מכן בקמרון. ברגע שהפך לבהאא'י, הוא ביצע שינוי קיצוני בהרגליו ואורחות חייו, החל לקרוא בספרים הבהאא'ים בשקיקה וללמוד את הדת. השינוי בהתנהגותו גרם לכך שאשתו, אאוניקה, גם כן המירה את דתה והפכה לבהאא'ית, אך נישואיהם נותרו אומללים. המומר החמישי של הדת הבהאא'ית באוגנדה היה חבר קתולי של אולינגה, פטר מוטאווזי, אשר עבד עמו בעבודתו הממשלתית והושפע מהמרתו של אולינגה.
קונגרואנציה
קונגרואנציה של חוגים
אוסף האיברים השקולים לאפס תחת יחס כזה הוא אידיאל, ואוסף מחלקות השקילות הוא חוג המנה של החוג ביחס לאידיאל. שני איברים הם קונגרואנטיים בדיוק כאשר ההפרש ביניהם שייך לאידיאל.
אנוך אולינגה
פועלו באוגנדה וקמרון הבריטית
בתקופה בה אולינגה הפך לבהאא'י, ההליך הרשמי להרשמה לקהילה הבהאא'ית האוגנדית עבור מאמין חדש היה כתיבת מכתב לאספה הרוחנית הלאומית של הבהאא'ים של בריטניה. מכתב זה היה אמור להיות הצהרת אמונה ובקשה להצטרף לקהילה הבהאא'ית - בקשת ההצטרפות הותנתה למומרים אשר ידעו קרוא וכתוב והיו מחונכים היטב. עוד באפריל 1952 היו מספיק בהאא'ים המתגוררים בקמפלה כדי לאפשר הקמת אספה רוחנית מקומית במקום ואולינגה הפך לחבר בגוף זה. זמן קצר לאחר הקמת האספה בקמפלה ורק חודשיים לאחר שאולינגה הפך לבהאא'י, הוא חזר לביתו בכפר טילינג במטרה לבקר את משפחתו. אולינגה דיבר עם אנשים שפגש בערים בהן שהה במהלך הדרך על הדת הבהאא'ית, חלק מהם רצו להפוך לבהאא'ים ואולינגה שלח גלויות חזרה לחלוצים האיראנים בקמפלה וסיפר להם על המאמינים החדשים. כאשר הגיע למחוז טסו גם כן דיבר על הנוהגים הבהאא'ים וגילה שאנשים רבים רוצים להפוך לבהאא'ים. נראה כי כל המאמינים החדשים היו מהשבט של אולינגה או משושלתו. אולינגה כתב במהרה לעלי נאח'ג'וואני וביקש ממנו להצטרף אליו לטילינג שכן מספר הבהאא'ים החדשים היה רב והיו להם שאלות על הדת שאולינגה לא היה יכול לענות עליהן. נאח'ג'וואני הצטרף אליו ולבסוף, היו כ-90 מומרים חדשים לדת הבהאא'ית. עד מהרה, מאות משבט טסו הפכו לבהאא'ים. המרות אלו ייצגו את הכניסה המשמעותית הראשונה של אנשי אפריקה שמדרום לסהרה אל הדת הבהאא'ית מאז תחילת המאה ה-19.
קונגרואנציה
קונגרואנציה של חוגים
הדוגמה הראשונה לקונגרואנציה היא השקילות מודולו n (שני מספרים הם שקולים אם ההפרש ביניהם מתחלק ב-n) - ראו חשבון מודולרי.
אנוך אולינגה
פועלו באוגנדה וקמרון הבריטית
נראה כי הצלחתו של אולינגה בהמרת מאות מאנשי שבטו לדת הבהאא'ית החדירה אופטימיות חדשה במטרות ובתוכניות הבינלאומיות של הדת שפותחו על ידי שוגי אפנדי (הידוע גם בשם "השומר"), ראש הקהילה הבהאא'ית, במרכז הבהאא'י העולמי, אשר שהה בישראל. כמעט באופן מידי אפנדי הכיר בבהאא'ים האפריקנים החדשים כבעלי יכולת להיחשב כחלוצים אשר עשויים להאיץ את הפצת הדת לחלקים אחרים באפריקה. מטרות התוכניות של אפנדי באפריקה הפכו שאפתניות יותר ממה שהיו קודם לכן.
הבהאא'ים המומרים באזור של אולינגה היו נוצרים (אנגליקנים) ואלו המשיכו ללכת לכנסיותיהם. בנקודה זו, אולינגה לא ביקש מהם לשבור את השתייכותם הדתית המבוססת. סמיחי בנאני, חלוצה של הדת הבהאא'ית, הסבירה כי שוגי אפנדי הנחה את החלוצים שלא יתעקשו על צייתנות מחמירה באשר לחוקים הבהאא'ים בקרב הבהאא'ים האפריקנים החדשים. החלוצים, משפחות בנאני ונאח'ג'וואני, הסיקו כי הכוונה בכך שאל להם לבקש מהבהאא'ים החדשים לעזוב את הכנסיות שלהם. אין כל תיעוד לתוכן לימודיו של אולינגה, ובאופן ספציפי לדבריו ולמסר שהעביר באזור ביתו. כאמור, בעוד סיפור המרתו של אולינגה בקמפלה מפורט מאוד, הסיפור על הצלחות ההוראה וההמרה שלו בכפר ילדותו אינו מפורט כלל.
ב-1953 אולינגה נפרד מאשתו וילדיו ויחד עם עלי וויולט נאח'ג'וואני ושני בהאא'ים נוספים יצא למסע מאוגנדה לקמרון הבריטית. באוקטובר 1953 הגיע אולינגה לקמרון הבריטית והפך לחלוץ הבהאא'י הראשון במדינה. בקמרון הבריטית ניתן לו התואר אביר בהאא' אללה (אנ') על ידי שוגי אפנדי, על שום כך שפתח טריטוריות חדשות להתרחבות הדת הבהאא'ית. כאשר מספר הבהאא'ים גדל בקמרון, בהאא'ים חדשים עזבו את האזור לשם "חלוציות" באזורים קרובים, כל אחד מהם הפך לאביר בהאא' אללה, גם בגאנה וטוגו. בוויקטוריה שבקמרון הבריטית, אולינגה החל את הוראתו הבהאא'ית בזהירות, בעיקר הזמין אנשים למסיבות תה בחדרו בבית בו שהה. בזמנו, תה היה משויך לאדם הלבן והיה מוצר יקר. על כן, התמונה של אדם זר המבדר את אורחיו בנדיבות עם תה בחינם הוסיפה לתעלומה של אולינגה כאדם עשיר, אדיב ומתוחכם. מסיבות התה שלו היו פופולריות והגיעו אליהן גברים, נשים וילדים. במסיבות אלו הוא הציג את הדת הבהאא'ית והחל להרוויח מומרים בהאא'ים.
אולינגה מצא עבודה באדמיניסטרציה הקולוניאלית הבריטית ועד מהרה הועסק על ידי תאגיד הפיתוח הקמרוני ככתבן, ולאחר מכן כעוזר משרדי. לבסוף, הפך למזכיר האישי של אחד המנהלים אך עזב את עבודתו לאחר זמן קצר. באותו זמן כבר יצר לעצמו מעמד בקרב הקהילה הבהאא'ית וחי בזכות הנדיבות של חבריו ותומכיו. כי פעילותו הבהאא'ית של אולינגה הייתה מכוונת ספציפית לקהילות הנוצריות. שמונה חודשים לאחר הגעתו לוויקטוריה, אולינגה דיווח לראש הקהילה, אפנדי, כי ארבעים בהאא'ים חדשים התגוררו בקמרון, ב-12 ערים וכפרים שונים, זאת, מבלי לספור חמישה מומרים שעזבו כחלוצים של הדת למדינות אחרות באפריקה. היו מספיק בהאא'ים כדי למנות אספה רוחנית מקומית, מועצת מנהלים בהאא'ית, בוויקטוריה.
בנובמבר 1955, אולינגה, ששימש כמזכיר וועדת ההוראה של קמרון, שלח דו"ח של החברות הבהאא'ית לרשויות הבהאא'ים. הדו"ח בעל ארבע-עשר הדפים הכיל את השמות של כל הבהאא'ים באזור, הפקידים הבכירים של כל אספה מקומית וכתובות הדואר שלהם. אולינגה דיווח על 157 בהאא'ים בוגרים בקמרון הבריטית ו-23 בהאא'ים צעירים, כולם אפריקנים. חשוב להבין כי הקהילה הבהאא'ית בקמרון הבריטית הייתה היחידה במערב אפריקה שהייתה יכולה לטעון כי הייתה ללא כל השפעה זרה וכי השיגה צמיחה שאף קהילה בהאא'ית אחרת במערב אפריקה לא הייתה יכולה להתחרות בה. בו בזמן, הקהילה הבהאא'ית בקמרון הבריטית פיתחה צורות אפריקניות מובהקות של הדת. בשנת 1956 מספר הבהאא'ים בקמרון הבריטית עמד על 241 מאמינים.
"אב הניצחונות" ו"יד אמונת האל"
בתור הוקרה על הצלחותיו בהוראה בקמרון הבריטית, אולינגה הוזמן על ידי שוגי אפנדי לבצע עלייה לרגל למקומות הקדושים הבהאא'ים בישראל במהלך חודש פברואר 1957. הוא היה הבהאא'י האפריקני השחור הראשון לעשות מסע שכזה. אפנדי דאג לכך שאולינגה ישוכן בבית העולים לרגל האוריינטלי בחיפה, שם היה מופרד מהאמריקנים והאירופיים אשר שוכנו בבית העולים לרגל המערבי. בזמן שהותו של אולינגה בישראל, אפנדי ביצע צעד לא שגרתי והעניק לו את תואר הכבוד של "אבו אלפתוח", שם פרסי אשר משמעותו הוא "אב הניצחונות", במטרה להגדיל את מעמדו בקהילה הבהאא'ית. זמן קצר לאחר מכן, באוקטובר 1957, אפנדי הודיע לעולם הבהאא'י כי הוא מינה את אולינגה ל"יד אמונת האל", אחד מסגניו המיוחדים הנושאים תחומי אחריות על הפצת והגנת הדת הבהאא'ית. זה העניק לו מקום מכובד בקהילה הבהאא'ית הבינלאומית. בגיל 31 בלבד, הוא היה "יד אמונת האל" הצעיר ביותר ובעל הזמן הקצר ביותר בדת, שכן רק חמש שנים לפני כן המיר את דתו לדת הבהאא'ית. לאחר עשרה ימי ביקור במקומות הקדושים חזר אולינגה לאוגנדה כדי להשתתף בהנחת אבן היסוד של בית התפילה הבהאא'י הראשון באפריקה. חודש לאחר מכן, אפנדי מת במפתיע ללא יורש, ו"ידי אמונת האל" לקחו על עצמם את המנהיגות בפועל של הדת עד שנת 1963. אולינגה לא היה יכול להשתתף בהלווייתו של אפנדי בלונדון אך הוא נכח במפגש החשאי הראשון של "הידיים" בבהג'י ב-18 בנובמבר 1957, אשר בו נסקר המצב והדרך קדימה המובילה לבחירת בית הצדק העולמי על ידי הקהילה הבהאא'ית הבינלאומית.
בינואר 1958 המגזין "אבוני" (אנ') סיקר כנס באוגנדה אשר נכחו בו אולינגה ואשתו, ותמונה של השניים פורסמה במגזין. אולינגה לא נשאר באוגנדה – הוא חזר לחיפה, שם שירת במרכז הבהאא'י העולמי עד שנת 1963, ובאותה שנה ניהל את מושב הפתיחה של הקונגרס העולמי הבהאא'י הראשון, בו הוכרז על בית הצדק העולמי הראשון. לאחר מכן, הוא חזר לחיות במזרח אפריקה וגילה שהרחיקו אותו מאשתו אאוניקה. הם נפרדו והתגרשו, הוא עבר לניירובי עם אשתו השנייה, אליזבת', ועם כל ילדיו, והמשיך במסעותיו. במהלך שש השנים בין תקופות הכהונה (1957–1963) אולינגה שירת בדרגת ההנהגה הבהאא'ית הגבוהה ביותר.
בהיעדר נוכחות של חלוצים בהאא'ים אמריקנים או אירופיים בקמרון, וללא כל הגבלות בינלאומיות, אולינגה היה חופשי להמציא צורות חדשות של קהילה בהאא'ית, מה שבמהרה הביא להתפשטות המהירה של האמונה הבהאא'ית כתנועה דתית בכמה אזורים כפריים. בסוף שנת 1957, אולינגה היה הבהאא'י הבכיר ביותר במערב אפריקה. לאחר מותו הבלתי צפוי של שוגי אפנדי, הוא מצא את עצמו מכהן במועצות הבהאא'יות הגבוהות ביותר בעולם. הוא עמד בעמדה רבת עוצמה כדי לנהל משא ומתן עם הקהילה הבהאא'ית הרחבה יותר בשם הבהאא'ים המערב אפריקנים וכדי להגן על האוטונומיה שלהם ועל מנהגיהם.
ביוגרפיה שפורסמה בשנת 1984 בחנה את השפעתו של אולינגה בקמרון ובמקומות נוספים. האישה הראשונה בקמרון שהצטרפה לדת הבהאא'ית עשתה זאת בשל השפעתו של אולינגה, זאת על אף שהייתה פעילה נוצרייה בעבר. בנוסף, בעלה המיר את דתו לדת הבהאא'ית והם היו הראשונים לעבור לטוגו ולאחר מכן לגאנה.
חזרה לאוגנדה
בספטמבר 1977 המוסדות האדמיניסטרטיביים של הדת הבהאא'ית פורקו על ידי ממשלת אוגנדה. עד מהרה פרצה מלחמת אוגנדה-טנזניה בשנת 1978 ואוגנדה הייתה במצב קשה. במהלך תקופת שלטונו של אידי אמין, האמונה הבהאא'ית באוגנדה הייתה לא חוקית ואולינגה חזר למדינה כדי לסייע בהגנת הקהילה במהלך קשיים אלו. אוגנדה הייתה בתקופה של אלימות רחוב מאותה שנה. במרץ 1979 ביתו של אולינגה נשדד. בנוסף, רכבו נפגע בתאונה חשודה ובנו נעלם לשבוע על ידי חייליו של אמין. לאחר שהנשיא אמין נמלט באפריל, הדת הבהאא'ית החלה להתארגן מחדש. הנשיא אידי אמין הופל בתחילת 1979.
הירצחו
ביום ראשון, 16 בספטמבר 1979, היה יום ההולדת של אחת מבנותיו של אולינגה, ותוכנן כיום של מפגש משפחתי. לאחר השעה שמונה בערב נכנסו חיילים לביתו של אולינגה. בזמן שאחד מהחיילים עמד על מפתן הדלת, החיילים האחרים רצחו את אולינגה, את אשתו ושלושה מילדיהם. עקבות דם נראו מהמטבח ועד לחלקו האחורי של הבית. אולינגה עצמו נרצח בחצר, שם נשמע בוכה לאחר שייתכן וראה את משפחתו המתה באותו הבית בו הוא עצמו הצטרף לדת הבהאא'ית. שכנים ומשרת ששהה בגינה היו עדים לשמיעת ההוצאה להורג של משפחת אולינגה. הידיעה על הרצח הועברה תחילה על ידי המשרת לחבר באדמיניסטרציה הבהאא'ית הלאומית, ולאחר מכן לחלוצת הדת, קלייר גונג. לבסוף, החדשות הגיעו לבית הצדק העולמי, בעוד נוהל בה המושב ה-17. כל המתים נקברו בבית הקברות הבהאא'י האוגנדי ב-25 בספטמבר, בעוד מלחמת האזרחים והטרור המשיכו להכות במדינה. בהלוויה נכחו מאות בהאא'ים שהיה באפשרותם להגיע לאוגנדה ומספר נציגים מממשלת אוגנדה.
הנצחה
אחד מבניו של אנוך אולינגה, ג'ורג' אולינגה, חזר לאוגנדה בפברואר 1985, שם הוא ואדם נוסף נשאו דברים באחד מבתי הספר היסודיים על הדת הבהאא'ית ועל מוסדותיה.
בואנטרופיה
בואנטרופיה היא הפרעה פסיכיאטרית שהאדם הסובל ממנה מאמין כי הוא ממשפחת הפריים.
מקרים מפורסמים
האדם המפורסם ביותר שסבל לכאורה מהפרעה זו הוא נבוכדנצר השני מלך בבל, שלפי המתואר בספר דניאל נענש על ידי אלוהים בשל חורבנה של ירושלים והחל להתנהג כמו פר ולאכול עשב. קארל יונג הביא אותו כדוגמה למצב של רגרסיה מוחלטת של אדם שהוליך שולל את עצמו בשל שאפתנות יתר. לפי מסורות פרסיות הנסיך הבויהיתי מאג'ד אל-דוולה דמיין שהוא פרה, עשה קולות של פרה ורצה שיהרגו אותו על מנת שבשרו ישמש למאכל. הוא נרפא על ידי המלומד והרופא הפרסי אבן סינא.
הסברים מודרניים
גם כיום קיימים מקרים על אנשים המדווחים כסובלים מבואנטרופיה. חלק מהחוקרים קושרים את הבואנטרופיה לתופעות של היפנוזה, סוגסטיה ואוטו-סוגסטיה. ייתכן כי לחלומות יש גם כן תפקיד מרכזי בהשפעה על התפתחות הבואנטרופיה. יונג לדוגמה מביא מקרה בו אישה חלמה שהיא נוכחת באירוע חברתי חשוב כאשר המארחת מברכת אותה במילים: "כמה נחמד שבאת. כל חבריך נמצאים פה ומחכים לך". לאחר מכן הוליכה המארחת את האישה אל הדלת והאישה פסעה -לתוך רפת!". פרויד תיאר זה מכבר מקרים רבים בהם מחלת נפש החלה בחלום בו ההזיה שמקורה בחלום המשיכה להתקיים במצב ערות. רונאלד לאינג מביא כדוגמה חוויה אישית של הפרעה פסיכוטית קצרת מועד בה הוא כ"דמות הראשית במחזה" חווה "תחושה אמיתית של רגרסיה בזמן... אני למעשה חשתי עצמי נודד בסוג של נוף עם –אממ-נוף מדברי-כאילו הייתי חיה, למעשה חיה גדולה... סוג של קרנף או משהו כזה שיוצר צלילים כמו קרנף". הפרעה דומה לבואנטרופיה.
בצבת הקנאה
בצבת הקנאה (באנגלית: Leave Her to Heaven) הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1945 המבוסס על רב המכר של בן איימס ויליאמס שתורגם גם לעברית והוצג בארץ בשם "בצבת הקנאה".
העלילה נפרשת בצורת פלשבק ומתארת אישה פאם פאטאל (ג'ין טירני) המבצעת פשעים על רקע של קנאה ללא גבולות לבעלה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
גין טירני הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. זה היה הסרט המצליח ביותר של "פוקס המאה ה-20" בשנות ה-40. הבמאי מרטין סקורסזה ציין אותו כאחד הסרטים האהובים עליו בכל הזמנים ואת טירני כאחת השחקניות הכי לא מוערכות כראוי של "תקופת הזהב" של הוליווד (סוף שנות ה-20 עד תחילת שנות ה-60).
תקציר העלילה
הסופר ריצ'רד הרלנד (קורנל ויילד) חוזר לאחוזתו הנמצאת על אי בודד בשם Back of the Moon לאחר שהיה שנתיים בבית סוהר. בדרך הוא נפגש עם ידידו ועורך דינו, גלן רובי (ריי קולינס) המספר את כל הפרשה שהביאה את ריצ'רד לכלא.
ריצ'רד פוגש ברכבת נוסעת יפהפייה הקוראת בספרו. בשיחה אתה מתברר ששמה הוא הלן ברנט (ג'ין טירני) והיא נוסעת עם אמה ואחותה החורגת רות (ג'ין קריין) לאחוזתו של רובי שגם ריצ'רד מוזמן לשם.
הלן מתאהבת בריצ'רד ורוצה שיהיה שייך רק לה ושום דבר לא יחצוץ ביניהם. היא מאורסת לראסל קווינטון (וינסנט פרייס), עורך דין אמיד מבוסטון העומד להתמנות לתובע מחוזי, אך היא זורקת אותו ומבקשת מריצ'רד להינשא לה והוא מסכים. לאחר הנישואים הם עוברים להתגורר באחוזתו המבודדת על האי. כאשר ריצ'רד רוצה לגרום לה הפתעה ומביא למקום את בני משפחתה היא כועסת וגורמת להם להסתלק.
לאחר הנישואים מתחיל להתברר אופייה השטני של הלן. היא רוצה לשלוט בריצ'רד, שיהיה שייך לה ושום דבר לא יחצוץ ביניהם.
לריצ'רד יש אח צעיר בשם דני שהפך לנכה בעקבות שיתוק ילדים. ריצ'רד מסור לאחיו ומביא אותו לביתו. הלן מקבלת את דני בחיבה ומשקיעה בו באימוני הליכה ושחייה אך בליבה היא מבקשת להיפטר ממנו כדי שכל תשומת לבו של ריצ'רד תופנה אליה.
לריצ'רד היא מספרת שזו הייתה תאונה אך ריצ'רד מקבל זאת בספק ויחסו אליה מתקרר. היא מתייעצת עם רות וזו מייעצת לה להיכנס להריון כדי להחיות את נישואיה.
יחסו של ריצ'רד לא משתנה הרבה. הלן מסתכלת בראי ורואה איך גופה משתנה בהריון. היא מחליטה שהתינוק יחצוץ בינה לבין ריצ'רד, מפילה עצמה בכוונה על המדרגות וגורם למות העובר.
כעת חושדת הלן באחותה החורגת כי היא וריצ'רד מאוהבים. היא רואה שריצ'רד הקדיש את ספרו האחרון "לנערה עם המעדר" ובטוחה שהכוונה לרות שאהבה לעבוד בגננות. רות מטיחה בה על הצרות שהביאה על המשפחה. ריצ'רד שומע זאת ומתחיל בוויכוח סוער עם הלן שבסודו היא מודה שהיא אחראית למות דני והעובר שלהם. ריצ'רד מחליט לעזוב את הבית.
הלן מתכננת את נקמתה הסופית. היא מוסיפה ארסן לסוכר וכותבת מכתב לתובע המחוזי שהיה ארוסה לשעבר ובו היא מאשימה את רות כאחת שרוצה לחסל אותה. ריצ'רד מוזעק משדה התעופה ומוצא אותה גוססת.
במשפט מטיח התובע קווינטון כי רות הייתה מאוהבת בריצ'רד ולכן רצחה על ידי הרעלה את אחותה. רות מתעלפת במשפט וריצ'רד מעיד כי אכן הוא מאוהב ברות וכי הלן הייתה מפלצת, הרגה את אחיו ואת העובר והרעילה את עצמה תוך כדי שהיה מפלילה את רות.
המושבעים מזכים את רות אך ריצ'רד נשלח למאסר של שנתיים בהאשמה כי ידע על הרצח של דני ולא דיווח זאת לחוקרים.
לאחר שחרורו מגיע ריצ'רד בסירה לאחוזתו שם ממתינה לו רות בזרועות פתוחות.
איגנצי מושצ'יצקי
איגנצי מושצ'יצקי (בפולנית: Ignacy Mościcki; 1 בדצמבר 1867 – 2 באוקטובר 1946) – פוליטיקאי וכימאי פולני. נשיא פולין בתקופת משטר הסנאציה בזמן הרפובליקה הפולנית השנייה.
חייו
מושצ'יצקי נולד בעיירה בצפון פולין, ולאחר שהשלים את חוק לימודיו בוורשה למד כימיה במכון הפוליטכני בריגה ושם הצטרף לתנועת מחתרת שמאלית בשם "תנועת הפרולטריון".
עם סיום לימודי הכימיה שב לוורשה, אך שם הוטרד בידי המשטרה החשאית של שלטון הצאר, אשר שלט בחלקים נרחבים של פולין, ואולץ להגר בשנת 1892 ללונדון. ב-1896 הוצעה לו משרת אסיסטנט באוניברסיטת אלברט-לודוויג בפרייבורג, ובמהלך שהותו שם רשם פטנט על ייצור תעשייתי מהיר של חומצה חנקתית. ב-1912 שב לפולין והשתקע בלבוב שם קיבל את משרת היושב ראש של המחלקה לכימיה במכון הפוליטכני. ב-1925 נבחר לרקטור המכון הפוליטכני, אך עבר לוורשה והמשיך את מחקריו במכון הפוליטכני בוורשה.
בספטמבר 1939 נכבשה פולין על ידי גרמניה וברית המועצות אשר הסכימו בהסכם ריבנטרופ מולוטוב על חלוקתה של פולין ביניהן.
דייוויד גארט
דייוויד גארט (באנגלית: David Garrett, נולד בשם דויד בונגארץ, בגרמנית: David Bongartz; נולד ב-4 בספטמבר 1980) הוא כנר וירטואוז גרמני עם שורשים צפון-אמריקאיים. בד בבד עם עיסוקו העיקרי כמבצע של מוזיקה קלאסית, משתדל גארט לקרב אליה את הנוער ואת כלל הציבור על ידי עיבודים לכינור של מוזיקת פופ, רוק, ג'אז ומוזיקה לסרטים או על ידי רפרטואר משולב - crossover music - מוזיקה קלאסית יחד עם ז'אנרים מוזיקליים אחרים). הוא מכונה בבריטניה "דייוויד בקהאם של המוזיקה הקלאסית" ונוהג להופיע לעיתים קרובות בתלבושת בלתי פורמלית, עם מכנסי ג'ינס מגפיים, כובעים, בנדנה ותספורות שונות.
רקע משפחתי, שנות ילדותו ולימודיו
נולד בעיר הגרמנית אכן כדויד בונגארץ, בנם השני של גאורג פטר בונגארץ ודאב גארט. אביו הוא עורך דין גרמני, שהיה במקביל כנר ומורה לכינור ומנהל של בית מכירות פומביות לכינורות. אמו היא רקדנית בלט אמריקאית לשעבר.
בגיל 10 ערך את הופעת הבכורה שלו עם התזמורת הפילהרמונית של המבורג בניצוחו של גרד אלברכט, כשניגן נעימות צועניות מאת פבלו סרסטה - Zigeunerweisen. אז אימץ כשם אמנותי את שם המשפחה של אמו - גארט. באותה תקופה ניגן גארט קונצ'רטו לכינור מאת מוצרט תחת שרביטו של קלאודיו אבדו. יהודי מנוחין שיבח אותו וטען כי הוא "גדול הכנרים של דורו". ב-1999 עבר לגור בניו יורק ונרשם ללימודי מוזיקולוגיה והלחנה (בכיתה של אריק איווייזן) בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, בניגוד לרצון אביו. גארט השתלם גם באמנות הכינור בכיתות של יצחק פרלמן ושל אייזק שטרן. על מנת לממן את לימודיו ב"ג'וליארד", שנמשכו עד שנת 2004, עבד גארט כספרן, דוגמן (של בית האפנה ארמני, בין השאר) וכמוזיקאי רחוב.
בחודשי הקיץ בשנים 1997, 1998, 1999, 2002 השתתף גארט בישראל, כתלמיד בכיתות האמן בקשת אילון.
קריירה
בגיל 13 הקליט שני תקליטורים ולאחר מכן הופיע בטלוויזיה הגרמנית וההולנדית וניגן בפני נשיא גרמניה, פון ויצזקר. אז הוענק לו לשימוש הכינור "סאן לורנצו" מתוצרת סטרדיווארי. כבר בגיל 13 הוחתם על חוזה בלעדי עם חברת דויטשה גרמופון, ובגיל 15 הקליט בשבילה את ה-24 קפריצ'י מאת פאגאניני ובגיל 16 ניגן בדלהי ובמומבאי עם הפילהרמונית של מינכן תחת ניצוחו של זובין מהטה בחגיגות חמישים השנים לעצמאותה של הודו.
בשנת 1999 ניגן עם התזמורת הסימפונית של רדיו ברלין בניהולו של רפאל פריבק דה בורגוס וזכה לשבחים נלהבים מן המבקרים. הצלחה זו הובילה להזמנה להופעה בתערוכת 2000 בהנובר ובגיל 21 לנגן סולן בפסטיבל הפרומס של ה-BBC.
גארט עשה מאמצים מיוחדים להפיץ את בשורת המוזיקה הקלאסית בקרב הנוער בן זמנו, בין השאר על ידי "מוזיקת קרוסובר" (crossover music), לרבות מנגינות מקוריות ועיבודים לכינור לשירי פופ ורוק ידועים (של להקות או זמרים כמו "נירוואנה", "ארוסמית", "מטליקה", יו 2,לד זפלין, מייקל ג'קסון) או שילוב של רפרטואר קלאסי ומקצבים קלאסיים עם רפרטואר ומקצבים מן המוזיקה הקלה כולל ז'אנרים של פופ ורוק, ומוזיקת ג'אז (למשל מן הז'אנר "ריתם אנד בלוז"). יחד עם תזמורת משלו, המורכבת ממקלדת, גיטרה ותופים, נתן הופעות שכללו סונאטות קלאסיות בליווי פסנתר עם כנף, עיבודים ומנגינות פרי עטו, וכן המנגינה "Nothing Else Matters" של להקת מטליקה. בשנת 2003 זכה גארט בפרס לקומפוזיציה של בית הספר ג'וליארד עם פוגה לכינור שהלחין בסגנונו של באך. בשנת 2010 נכנס דייוויד גארט לספר השיאים של גינס על נגינה המהירה ביותר של הקטע "מעוף הדבורה" מאת רימסקי קורסקוב: 66 שניות. ב-19 במאי בשנת 2012 קיבל דייוויד את הכבוד לנגן לצד ג'ונס קאופמן (שירה) את המנון ליגת האלופות בטקס הפתיחה של גמר ליגת האלופות במינכן בין באיירן מינכן לצ'לסי.
ב-2013 כיכב בתפקיד פאגאניני בסרט כינורו של השטן.
כינורותיו
גארט מנגן בדרך כלל על כינור פרי תוצרתו של ג'ובאני בטיסטה גואדניני משנת 1772, שהוא קנה בשנת 2003 תמורת מיליון דולר. כינור זה ניזוק קשות בתאונה ב-27 בדצמבר 2007, שבה הכנר נפל תוך כדי ירידה בריצה על מדרגות אחרי הופעה באולם ברביקן בלונדון. תיקון הכינור נמשך כשמונה חדשים ועלה כ-120,000 דולר. בזמן התיקון נאלץ הכנר להחליפו זמנית בכלי אחר של סטרדיווארי ("אדולף בוש") משנת 1716. בסתיו 2007 נבחר גארט על ידי חברת מונטגראפה לשגריר שלה לצורך השקת עט נובע חדש מן האוסף "מנחה לסטרדיווארי". בהזדמנות זו קיבל גארט כינור סטרדיווארי מן האוסף " לי ארקי די פאלאצו קומונאלה" (Gli Archi di Palazzo Comunale).
מדינה פלסטינית
מדינה פלסטינית או "מדינת פלסטין" (בערבית: دَوْلَة فِلَسْطِين، "דַוְלת פִלַסטין" או دَوْلَة فِلَسْطِينِيَّة "דַוְלה פִלַסטִינִיה") מוכרת בתור מדינה ששואפים להקים חלק ניכר מהפלסטינים, ובפרט אש"ף. בפועל, בחלק משטחי יהודה ושומרון ישנה אוטונומיה בשליטת הרשות הפלסטינית, שהוקמה בעקבות הסכם אוסלו וממונה רשמית על ניהול האוטונומיה, ואילו ברצועת עזה שולט חמאס מאז יוני 2007, לאחר שסילק בכוח את הרשות הפלסטינית. הרשות הפלסטינית טוענת לריבונות ביהודה ושומרון וחבל עזה אך בפועל היא נטולת סמכויות מדיניות רבות.
הניסיון הראשון להקמת מדינה פלסטינית אירע בספטמבר 1948. בתגובה להכרזת העצמאות של מדינת ישראל במאי 1948, הליגה הערבית הקימה בעזה את ממשלת כל פלסטין בנשיאות חג' אמין אל-חוסייני. בחודש שלאחר מכן הכריזה ממשלת כל פלסטין על ייסוד מדינה פלסטינית שבירתה ירושלים. בפועל, לא היו לממשלה זו סמכות או עצמאות והיא הוכפפה לממשלת מצרים. חודשיים לאחר מכן החליט עבדאללה הראשון, מלך ירדן בקונגרס יריחו לספח את הגדה המערבית. עם התקדמות מבצע חורב עברה הממשלה הפלסטינית לקהיר, שם למעשה הפכה לממשלה גולה. לאחר הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת פורקה ממשלת כל פלסטין על ידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
ב-15 בנובמבר 1988 הכריז ראש אש"ף יאסר ערפאת בכינוס המועצה הלאומית הפלסטינית באלג'יר על הקמתה של מדינת פלסטין. באותה העת השטחים הפלסטיניים היו תחת שליטה ישראלית מלאה והכרזה נועדה לתפוס את הריבונות ביהודה ושומרון עליהם ויתרה ירדן באותה שנה. במסגרת הסכמי אוסלו ניתנה אוטונומיה לפלסטינים בחלקים מיהודה ושומרון וחבל עזה במסגרת הרשות הפלסטינית אשר הייתה אמורה להוות שלב ביניים בדרך ליצירת מדינה פלסטינית. במסגרת ההסכמים קיבלו הפלסטינים לידיהם את השליטה האזרחית והביטחונית על רוב האוכלוסייה הפלסטינית באזורים אלה.
פלסטין התקבלה באוקטובר 2011 לאונסק"ו והפכה לראשונה לחברה מלאה באחד ממוסדות האו"ם. ב-29 בנובמבר 2012 התקבלה החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם שלפיה שודרג מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם מישות משקיפה שאינה מדינה, למדינה משקיפה שאינה חברה. בהחלטה תמכו 138 מדינות. קודם לכן, היה לאש"ף ייצוג של מדינה בליגה הערבית ובכמה ארגונים בינלאומיים אחרים.
התנועה הלאומית הפלסטינית
מקובל לראות בכינוס שנערך ב-27 בפברואר 1920 בדמשק את ראשיתה של התנועה הלאומית הפלסטינית הממוסדת. תנועה זו נוסדה בעקבות תבוסת האימפריה העות'מאנית והמהפכה הלאומית בטורקיה. בנוסף, עודדו הבריטים כבר במהלך מלחמת העולם הראשונה את רעיון הלאומיות הערבית, בשיתוף פעולה עם השריף חוסין ממכה, שליט חג'אז, כדי להצית מרד באימפריה העות'מאנית שהייתה אחת מיריבותיה של בריטניה במלחמה.
אף כי רעיון הלאומיות והקמת מדינות לאום הוא אירופי במקורו, הלאומיות הערבית, ומאוחר יותר הלאומיות הפלסטינית, נראתה חלופה טובה לשיטה הישנה שקרסה. התפתחות תנועה לאומית פלסטינית נפרדת הושפעה משני גורמים: הראשון הוא כינון מדינות ערב מה שסתם את הגולל על הרעיון הפאן-ערבי של מדינה ערבית מאוחדת. השני היה הקמת המנדט הבריטי בארץ על יסוד הצהרת בלפור, מה שנתפס כאיום בעיני התושבים הערביים המקומיים ודרש מענה נגדי לתנועה הציונית.
המנדט הבריטי
עם הקמת סוריה, לבנון, ירדן ועיראק במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 (תחילה במסגרת מנדט צרפתי או בריטי ומאוחר יותר כמדינות עצמאיות), נגוזה תקוות הפלסטינים למדינה ערבית מאוחדת. האירוע שהשפיע רבות על עניין זה הייתה הדחתו של המלך פייסל הראשון, בן למשפחה ההאשמית, מכס הממלכה הערבית של סוריה ב-1920 (כיוון שהיה מקורב לבריטים ולא לצרפתים), ובטלותו של הסכם ויצמן-פייסל בעקבות כך. מאוחר יותר הומלכו בתמיכה בריטית, פייסל הראשון על עיראק, ועבדאללה הראשון על עבר הירדן. לאור כל זאת, ובתמיכת אנשי הלובי הערבי מקרב השלטון הבריטי, כמו לורנס איש ערב ואחרים, החלה להתגבש דרישה פלסטינית להקמת מדינה ערבית בלבד בשטח המנדט הבריטי בארץ ישראל המערבית. תביעה זו הייתה כרוכה בעצירת העלייה היהודית לארץ, בהפסקת מכירת קרקעות ליהודים ובביטול למעשה של הצהרת בלפור. במהלך שנות ה-30 נטו הבריטים לקבל את התביעות הערביות, ואף פרסמו את חוקי הספר הלבן שהגבילו עלייה יהודית ומכירת קרקעות ליהודים. ב-1936, בעקבות מאורעות תרצ"ו המכונות גם "המרד הערבי" בהנהגתו של המופתי של ירושלים חג' אמין אל-חוסייני, הציעה ועדת פיל הבריטית לחלק את הארץ למדינה ערבית, מדינה יהודית, ושטח נוסף (בין ירושלים ליפו) שיישאר בשליטת המנדט הבריטי.
התביעה להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל גברה אחרי מלחמת העולם השנייה משהתבררו ממדי השואה. העובדה שההנהגה הפלסטינית תמכה בגרמניה הנאצית במהלך המלחמה (מנהיגה, חג' אמין אל-חוסייני, אף הצטרף ליחידת אס-אס שפעלה בבלקן) הקשתה עליה להציג את תביעותיה בתום המלחמה.
תוכנית החלוקה
במהלך שנת 1947 שלח האו"ם ועדה מיוחדת, אונסקופ, לשם בחינת פתרון בעיית ארץ ישראל ובעיית הפליטים היהודים באירופה. התנועה הציונית החליטה לשתף פעולה עם הוועדה, בעוד ההנהגה הפלסטינית החרימה אותה. ב-29 בנובמבר 1947 אישרה העצרת הכללית של האו"ם את דוח הוועדה שכונה "תוכנית החלוקה" (החלטה 181 של העצרת הכללית). תוכנית זו קבעה מועד לסיום המנדט הבריטי וחלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית. ירושלים ובית לחם היו אמורות להישאר בשליטה בינלאומית בחסות האו"ם. מועד סיום המנדט נקבע לשעת חצות של 15 במאי 1948. הקמת המדינות תוכננה לאוגוסט 1948.
מדינה פלסטינית בירדן
ב-1949 החליט מלך ירדן, עבדאללה הראשון, על סיפוח השטחים שכבש הלגיון הירדני במלחמה, והעניק אזרחות לכל הפליטים הפלסטינים מתוך מטרה לשלבם בממלכת ירדן. החלטה זאת הייתה מנוגדת לעמדתו של חאג' אמין אל-חוסייני, יריבו הפוליטי, ששאף להקים מדינה פלסטינית עצמאית. עבדאללה העניק אזרחות מלאה לפלסטינים בארצו והתעקש גם על זכות השיבה, בטענה ששיבה המונית של פליטים תיצור מוקד מתיחות קבוע בין ישראל למדינות ערב. נכדו, חוסיין, מלך ירדן, הצהיר לא פעם כי "ירדן היא פלסטין ופלסטין היא ירדן" וכי "ירדן בשני חלקיה היא המולדת של כל פלסטיני". ממלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים היגרו פלסטינים רבים לגדה המזרחית. הגירה זו שינתה את המאזן הדמוגרפי בממלכה שהייתה מורכבת עד אז בעיקר משבטים בדואים. משפחת המלוכה ההאשמית אינה פלסטינית ואינה רואה בירדן ממלכה פלסטינית. במהלך השנים התגלעו סכסוכים בין משפחת המלוכה ההאשמית ותושביה הבדואים לבין האוכלוסייה הפלסטינית בירדן. ביוני 2006 למחרת פגישתם של המלך עבדאללה השני עם ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט, הצהיר המלך עבדאללה השני כי "ירדן לעולם לא תהיה מולדת חלופית לאף אחד, ומולדת הפלסטינים ומדינתם צריכה להיות על האדמה הפלסטינית ולא במקום אחר".
ההתייחסות של הפלסטינים
מאז מלחמת ששת הימים נערכו מספר ניסיונות ליצור קונפדרציה בין ירדן והפלסטינים. הרציני בהם הסתיים בפברואר 1985 בהסכם בין חוסיין וערפאת על הקמתה של קונפדרציה ירדנית-פלסטינית והשתתפות משלחת ירדנית-פלסטינית משותפת בוועידת שלום. ההסכם נתקל בהתנגדות עזה בפת"ח ובוועד הפועל של אש"ף, וכתוצאה מכך הודיע חוסיין, ב-19 בפברואר 1986, על הפסקת התיאום המדיני בינו לבין אש"ף.
חריג בולט להשקפות אלו היה בתקופה שבין מלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור ובמיוחד בתקופת ספטמבר השחור ומיד לאחריה. בתקופה זו ניסה אש"ף (במיוחד ארגוני האופוזיציה שבתוכו) להשתלט על ירדן. מצב זה הביא להחלטה שהתקבלה ב-28 בפברואר 1971 על ידי המועצה הלאומית הפלסטינית (הגוף העליון של אש"ף) שקבעה: "מה שקושר את ירדן בפלסטין הוא קשר לאומי ואחדות טריטוריאלית, אשר עיצבו אותם ההיסטוריה, התרבות והשפה [...] הקמת ישות מדינית במזרח-הירדן ואחרת בפלסטין אינה נסמכת על שום חוקיות [...] אלא נכללת בפעולת הפיצול אשר הקולוניאליזם, אחר המלחמה העולמית הראשונה, ביתר על ידיה את אחדות אומתנו הערבית ואת אחדות מולדתנו הערבית". מאז החלטה זו התרחקה גישה זו מהמרכז הפלסטיני לעבר השוליים וכיום היא נחשבת זניחה.
ההתייחסות של ישראל
הגישה לפיה יש להקים מדינה פלסטינית בירדן לא אומצה כמדיניות רשמית על ידי אף ממשלה בישראל.
חלקים בימין הפוליטי בישראל אימצו גישה זו, ומספר יוזמות פרטיות ניסו לקדם מתווה הכולל את סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל לצד מדינה פלסטינית בירדן. בין היוזמות הללו נמנים המתווה האזורי לשלום ופתרון מדינת האפס של מרכז אריאל למחקרי מדיניות.
הקמת אש"ף
בשנת 1964 הוקם אש"ף במזרח ירושלים במטרה להקים מדינה פלסטינית בכל שטחי המנדט הבריטי לשעבר. למרות זאת, לא היו כל פעולות למימוש מטרה זו בשטחי יהודה ושומרון כשאלה היו בשליטת ירדן. הארגון ניסח את האמנה הלאומית הפלסטינית שמגדירה מיהו פלסטיני, ושוללת את קיומה של מדינת ישראל. על פי האמנה, פעולות טרור (פדאיון) הן חיוניות ומאחדות במלחמת שחרור עממית. אש"ף התקבל לליגה הערבית במעמד של מדינה – מדינת פלסטין.