cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון מרשל הרלן השני
שופט בבית המשפט הפדרלי בסבב השני
ב-13 בינואר 1954 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את הרלן כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השני במקומו של השופט אוגוסטוס נובל הנד. הרלן הכיר את בית המשפט הזה היטב, שכן הוא הופיע בו לעיתים קרובות והיה מיודד עם רבים משופטיו. ב-9 בפברואר אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית. הוא כיהן בבית משפט זה עד 27 במרץ 1955 כאשר קודם לבית המשפט העליון.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-10 בינואר 1955 מינה הנשיא אייזנהאור את הרלן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט רוברט ה. ג'קסון שנפטר באוקטובר הקודם. ב-16 במרץ אושר מינויו על ידי הסנאט. על אף פרישתו מבית המשפט לערעורים עקב מינויו לבית המשפט העליון, הוא המשיך לכהן כשופט האחראי על בית משפט זה במשך כל תקופת כהונתו בבית המשפט העליון והשתתף בפעילויותיו.
מינויו של הרלן לבית המשפט העליון הגיע זמן קצר לאחר שבית המשפט נתן את החלטתו שהייתה נקודת ציון בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שבה נקבע שההפרדה הגזעית בבתי הספר נוגדת את החוקה. ג'יימס איסטלנד, יושב ראש ועדת המשפט של הסנאט וכמה סנאטורים דרומיים עיכבו את מינויו של הרלן, שכן הם האמינו (וצדקו באמונתם) שהוא יתמוך בהחלטה על ביטול ההפרדה הגזעית ובהחלטות בעד זכויות האזרח. שלא כמו בכל המינויים הקודמים לבית המשפט העליון, הרלן הופיע בפני ועדת המשפט לשימוע לפני אישור מינויו. מאז מינויו של הרלן כל מועמד לכהונת שיפוט בבית המשפט העליון עבר שימוע בפני ועדת המשפט. בסופו של דבר אושר מינויו של הרלן במליאת הסנאט ברוב של 71 תומכים מול 11 מתנגדים. מתוך 11 הסנאטורים שהצביעו נגד מינויו, תשעה היו מהדרום. בבית המשפט לערעורים בסבב השני הוא הוחלף על ידי ג'וזף אדוארד לאמברד.
בבית המשפט העליון הצביע הרלן לעיתים קרובות יחד עם השופט פליקס פרנקפורטר, שהיה המנטור הראשי שלו בבית המשפט. כמה חוקרי משפט כינו אותו "פרנקפורטר ללא חרדל", אף על פי שאחרים הכירו בתרומותיו להתפתחות החשיבה המשפטית. הרלן היה יריב אידיאלוגי, אך ידיד אישי קרוב, של השופט הוגו בלאק, שאיתו היו לו חילוקי דעות במגוון נושאים, כולל יישום מגילת הזכויות בחוקי המדינות, סעיף ההליך הראוי, וסעיף ההגנה השווה שבתיקון ה-14 לחוקה.
להרלן היו יחסים קרובים מאוד עם העוזרים המשפטיים שעבדו תחתיו, והוא המשיך להיות איתם בקשר גם לאחר שסיימו את עבודתם בלשכתו והתקדמו בקריירות המשפטיות שלהם. הוא יעץ להם להמשיך בקריירות שלהם, קיים איתם מפגשים קבוצתיים שנתיים, ותלה תמונות של ילדיהם על קירות לשכתו. על בית המשפט בנשיאותו של ארל וורן הוא אמר להם, "אנחנו חייבים להבין שזה רק זמני", שבית המשפט הלך שולל, אך עד מהרה יתקן את עצמו.
הרלן זכור על ידי אנשים שעבדו עמו בשל סובלנותו ואדיבותו. הוא התייחס לעמיתיו השופטים, לעובדי בית המשפט ולפרקליטים שהופיעו בפניו בכבוד ובהתחשבות. בעוד שהוא התנגד לעיתים קרובות בתקיפות למסקנות וטיעונים של עמיתיו, הוא מעולם לא מתח ביקורת אישית על אף אחד מהם, ומעולם לא השמיע מילים מזלזלות בנוגע למניעים וליכולות של אף אחד מהם. הרלן לא הביע את רגשותיו ולא הביע תלונות על שום דבר. הוא היה אחד המנהיגים האינטלקטואלים של בית המשפט בנשיאותו של וורן. מומחה המשפט מאוניברסיטת הרווארד פול פרוינד, אמר עליו:
משנתו השיפוטית ופסיקותיו
הרלן האמין שרוב הבעיות צריכות להיפתר באמצעות תהליך פוליטי, ושלרשות השופטת צריך להיות תפקיד מוגבל. בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "ריינולדס נגד סימס", הוא כתב:
סעיף ההגנה השווה
בפסק הדין "קופר נגד ארון" הצביע הרלן עם הרוב, שכפה על פקידי ממשל בארקנסו לבטל את ההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים. הוא הצטרף גם לדעת הרוב בפסק הדין "גומיליון נגד לייטפוט", שקבע שהמדינות לא יכולות להתוות מחדש גבולות של מחוזות בחירה כדי לפגוע בכוחם האלקטורלי של האפרו-אמריקאים. יותר מכך, הוא הצטרף להחלטה שהתקבלה פה אחד בפסק דין לאבינג נגד וירג'יניה, שפסל את החוקים נגד נישואים בין-גזעיים.
סעיף ההליך הראוי
הרלן קידם פירוש רחב של סעיף ההליך הראוי של התיקון ה-14. הוא תמך בדוקטרינה שסעיף זה לא רק נתן ערבויות הליכיות, אלא גם הגן על טווח רחב של זכויות יסוד, כולל אלו שלא הוכרו במפורש בנוסח החוקה. על כל פנים, כפי שציין השופט ביירון וייט בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "מור נגד מזרח קליבלנד", "אף אחד לא היה רגיש כמו השופט הרלן לכל רמז שגישתו לסעיף ההליך הראוי תגרום לשופטים 'לשוטט בשדה החוקתי'". על פי גישתו של הרלן, השופטים צריכים להיות מוגבלים בהליך הראוי "מתוך התחשבות בהיסטוריה, הכרה מוצקה בערכים הבסיסיים העומדים ביסודות החברה שלו, והערכה נבונה לתפקידיהם של הגישה הפדרליסטית ועקרונות הפרדת הרשויות בשמירה על החירויות האמריקאיות".
הרלן קבע את הפירוש שלו בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "פו נגד אולמן" שצוטטה פעמים רבות, ושבה נפסל החוק של קונטיקט שאסר את השימוש באמצעי מניעה. בית המשפט העליון דחה את העתירה על בסיס שיקולים טכניים, וקבע שהמקרה לא היה בשל לדיון בבית המשפט. הרלן חלק על דעת הרוב שפסלה את העתירה, וטען שבית המשפט צריך היה להתחשב בצדדים האיכותיים שלה. לאחר מכן, הוא ציין את תמיכתו במבט רחב של התייחסות סעיף ההליך הראוי למושג החירות. הוא כתב, "חירות זו היא לא סדרה של נקודות נפרדות; חופש הדיבור, חופש העיתונות, חופש הדת, הזכות לשאת נשק, החופש מחיפוש ותפישה בלתי הגיוניים, ועוד. היא רצף הגיוני שבמובן הרחב כוללת חופש מכל צעד שרירותי וחסר תכלית". הוא טען שסעיף ההליך הראוי כולל בתוכו את הזכות לפרטיות, והגיע למסקנה שאיסור על השימוש באמצעי מניעה מפר זכות זו.
אותו עקרון בא לידי ביטוי בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט". הפעם הסכים בית המשפט העליון לדון בתיק, והגיע למסקנה שהחוק הפר את החוקה. עם זאת, ההחלטה התבססה לא על סעיף ההליך הראוי, אלא על הטענה שהזכות לפרטיות נמצאת ב"שוליים" של הסעיפים אחרים של מגילת הזכויות. הרלן כתב חוות דעת משלימה בפסק דין זה, אך מתח ביקורת על בית המשפט על כך שנשען על מגילת הזכויות בהחלטתו. "סעיף ההליך הראוי של התיקון ה-14", הוא כתב, "עומד בזכות עצמו". בהמשך יאמץ בית המשפט העליון את גישתו של הרלן, שהסתמך על סעיף ההליך הראוי ולא על שולי הסעיפים של מגילת הזכויות בתיקים שהיו קשורים לזכות לפרטיות כמו פסק דין רו נגד וייד ופסק דין לורנס נגד טקסס.
הפירוש של הרלן לסעיף ההליך הראוי ספג ביקורת מהשופט בלאק, שדחה את הרעיון שהסעיף כלל מרכיב "עצמאי", בהתחשב בפירוש הרחב הלא מוצדק והרעוע מבחינה היסטורית. בית המשפט העליון הסכים עם הרלן, והמשיך ליישם את דוקטרינת ההליך הראוי במגוון רחב של תיקים.
שילוב מגילת הזכויות בחוקי המדינות
תחת זאת, הרלן סבר שסעיף ההליך הראוי שבתיקון ה-14 הגן אך ורק על זכויות יסוד. כך, אם הערובה שמגילת הזכויות הייתה "יסודית" או "משתמעת בתפישה של חירות מוסדרת", הסכים הרלן שהיא חלה על המדינות בנוסף לממשלה הפדרלית. כך למשל, הרלן סבר שסעיף חופש הדיבור של התיקון הראשון לחוקה חל גם על חוקי המדינות. מנגד, הוא סבר שסעיף הזכות לאי-הפללה של התיקון החמישי לחוקה לא צריך להיות משולב בחוקי המדינות.
גישתו של הרלן הייתה דומה ברובה לאלו של השופטים בנג'מין קרדוזו ופליקס פרנקפורטר. היא ספגה ביקורת מהשופט בלאק, שתמך בתאוריית השילוב המלא. בלאק טען שהתהליך שבו זוהו כמה מסעיפי מגילת הזכויות כיותר "יסודיות" בהשוואה לאחרות היה שרירותי מיסודו, והיה תלוי בדעותיו האישיות של כל אחד מהשופטים.
בסופו של דבר אימץ בית המשפט העליון כמה מרכיבים מגישתו של הרלן, וקבע שרק כמה מסעיפי מגילת הזכויות יכולים להיות מיושמים בחוקי המדינות, דוקטרינה שנודעה כשילוב סלקטיבי. עם זאת, תחת נשיאותו של ארל וורן בשנות ה-60, יותר ויותר מסעיפי מגילת הזכויות הוגדרו כיסודיים מספיק כדי שישולבו בחוקי המדינות. מכאן, רוב סעיפי מגילת הזכויות שולבו בחוקי המדינות. היוצאים מן הכלל הם התיקון השלישי, סעיף חבר המושבעים הגדול של התיקון החמישי, התיקון השביעי, התיקון התשיעי והתיקון העשירי. כך, על אף שבית המשפט העליון הסכים באופן כללי עם ההיגיון שמאחורי דעתו של הרלן, התוצאה הסופית של תורתו המשפטית שונה מאוד ממה שהרלן חתר אליו.
התיקון הראשון
הרלן תמך ברבים מפסקי הדין של בית המשפט העליון בנשיאותו של ארל וורן שהיוו ציון דרך ונגעו להפרדת הדת מהמדינה. לדוגמה, הוא הצביע בעד פסיקת בית המשפט שלא לעשות שימוש במבחנים דתיים כתנאי לקבלה למשרה ציבורית בפסק הדין "טורקסו נגד ווטקינס". הוא גם הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "אנגל נגד ויטאלה", שבו נקבע שהנוהג של המדינות לקיים תפילות בבתי הספר הציבוריים נגד את החוקה. באופן דומה הוא הצביע בעד פסילת החוק של ארקנסו שאסר על מורים ללמד את תורת האבולוציה.
במקרים רבים פרש הרלן פרוש רחב את הזכויות שנקבעו בתיקון הראשון לחוקה כמו חופש הדיבור וחופש העיתונות, אף על פי שהוא סבר שהתיקון הראשון צריך להיות מיושם ישירות רק על הממשלה הפדרלית. לדבריו של הרלן חופש הדיבור היה בין "העקרונות היסודיים של החירות והצדק" ולפיכך ישים במדינות, אך בקפדנות נמוכה יותר בהשוואה לממשלה הפדרלית. יותר מכך, הוא סבר שהחוקים הפדרליים שהטילו צנזורה על פרסומי תועבה הפרו את סעיף חופש הביטוי. כך, הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "רות' נגד ארצות הברית", שבו קבע בית המשפט העליון את תקפותו של חוק דברי התועבה הפדרלי. באותה עת הרלן לא סבר שהחוקה מנעה מהמדינות לצנזר דברי תועבה. בחוות דעת המיעוט שלו בפסק דין רות' הוא הסביר:
בפסק הדין "ניו יורק טיימס נגד סאליבן" הסכים הרלן עם דעת הרוב, לפיה פקידי ממשל יכולים לזכות בפיצויים בתביעות לשון הרע רק אם הם מצליחים להוכיח כוונת זדון ממשית מצד המשמיצים. דרישה מחמירה זו הקשתה על נושאי משרה ציבורית לזכות בתביעות לשון הרע והקלה את ההתמודדות של כלי התקשורת עם תביעות השתקה. עם זאת, הרלן לא הרחיק לכת כמו השופטים הוגו בלאק וויליאם אורוויל דאגלס, שטענו שכל חוקי לשון הרע נגדו את החוקה. בפסק הדין "סטריט נגד ניו יורק" כתב הרלן את חוות דעת הרוב שבה נפסק שהממשלה לא יכולה להעניש אדם על ביזוי דגל ארצות הברית. ב-1969 הוא ציין שבית המשפט "דחה כל אפשרות למניעה מוקדמת של פרסום" בעקביות.
כאשר כיהן הראלן כשופט פדרלי ב-1955, הוא נתן פסק דין שבו אושרה הרשעתם של מנהיגי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, כולל אליזבת גורלי פלין, על פי חוק סמית'. הפסיקה התבססה על החלטות קודמות של בית המשפט העליון, שבית המשפט הפדרלי לערעורים היה מחויב אליהם. בהמשך, כאשר הוא היה שופט בית המשפט העליון, כתב הרלן חוות דעת שהפכה על פיה את ההרשעה של פעילי המפלגה הקומוניסטית כמנוגדת לחוקה בפסק דין ייטס נגד ארצות הברית.
הרלן כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "כהן נגד קליפורניה", שבו נקבע שלבישת ז'קט שעליו כתובות המילים "לעזאזל הגיוס" (באנגלית: Fuck the Draft), מוגנת על ידי סעיף חופש הביטוי שבתיקון הראשון. חוות דעתו תוארה מאוחר יותר על ידי המומחה למשפט חוקתי, ייל קמיסר, כאחד מפסקי הדין הגדולים ביותר שנכתבו בסוגיית חופש הביטוי. בחוות דעתו זו, כתב הרלן את המשפט המפורסם שלו "גסות הרוח של האחד היא השירה הלירית של האחר", ציטוט שבהמשך גונה על ידי רוברט בורק כרלטיביזם מוסרי.
לזכותו של הרלן נזקפה הקביעה שהתיקון הראשון מגן על חופש ההתאגדות. בפסק הדין "NAACP נגד אלבמה" הוא כתב את חוות דעת הרוב, שפסלה חוק של מדינת אלבמה שדרש מה-NAACP לחשוף את רשימת חבריו. עם זאת, הוא לא סבר שיחידים זכאים ליישם את זכויותיהם על פי התיקון הראשון בכל עת בה הם חפצו. הוא הצטרף לפסק הדין "אדרלי נגד פלורידה", שאישר באופן שנוי במחלוקת הרשעה בהסגת גבול של מפגינים שהפגינו בתחומי רכוש ממשלתי. הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "בראון נגד לואיזיאנה", שבו פסק בית המשפט שמפגינים יכולים לקיים שביתת שבת בתוך ספרייה ציבורית. באופן דומה, הוא הצטרף לחוות דעת הרוב בפסק הדין "טינקר נגד דה מוין", שבו פסק בית המשפט העליון שלתלמידים עומדת הזכות לענוד סרטי זרוע כאמצעי מחאה בבתי ספר ציבוריים.
ההליך הפלילי
בשנות ה-60 הוציא בית המשפט העליון בנשיאותו של ארל וורן סדרה של פסקי דין שבהם הוא הרחיב את זכויותיהם של הנאשמים בפלילים. בכמה מקרים הצטרף הרלן לדעת הרוב, ובכמה מקרים הוא מצא עצמו במיעוט. להרלן הצטרפו כמה מהחברים המתונים בבית המשפט, כמו השופטים פוטר סטיוארט, טום קלארק וביירון וייט.
חוות דעת המיעוט הבולטות ביותר מבין אלו היו בפסקי הדין שהגבילו את טכניקות התשאול של גורמי אכיפת החוק. לדוגמה, הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "אסקובדו נגד אילינוי", שעל פיו לא יכלה המשטרה לסרב לבקשתו של חשוד להתייעץ עם עורך דין במהלך חקירתו. הרלן כינה את הכלל הזה "בלתי מתקבל על הדעת", וטען שהוא "רואה באופן בלתי מוצדק שיטות לגיטימיות לחלוטין של אכיפת החוק הפלילי". הוא חלק על דעת הרוב בפסק דין מירנדה נגד אריזונה, שדרש מאנשי המשטרה ליידע חשוד על זכויותיו לפני תשאולו, כלל שנקרא אזהרת מירנדה. הוא סיכם את חוות דעת המיעוט שלו בציטוט של השופט רוברט ה. ג'קסון: "בית משפט זה תמיד יוסיף חלקים להיכלי משפט החוקתי, והיכלים אלו יתמוטטו כאשר יועמסו עליהם יותר מדי חלקים".
בפסק הדין "גדעון נגד ויינרייט" הסכים הרלן שהחוקה דורשת מהמדינות לספק עורכי דין לנאשמים שידם לא משגת לממן אותם. עם זאת, הוא סבר שכלל זה תפס רק במשפט לא בעתירה. ברוח דברים אלו הוא התנגד לפסק הדין "דאגלס נגד קליפורניה".
הרלן כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "לירי נגד ארצות הברית", תיק שבו הוגדר חוק מס המריחואנה כנוגד לחוקה בהתבסס על הגנת התיקון החמישי נגד הפללה עצמית.
זכויות ההצבעה
הרלן דחה את הרעיון שהחוקה קידשה את העיקרון הקרוי קול אחד לכל אחד, או את הרעיון שמחוזות הבחירה חייבים להיות שווים פחות או יותר בגודל אוכלוסיותיהם. בהקשר זה הוא היה שותף לדעותיו של השופט פליקס פרנקפורטר, שבפסק הדין "קולגרוב נגד גרין" התרה בבתי המשפט להישאר מחוץ ל"סבך הפוליטי" של החלוקה מחדש של מחוזות הבחירה. עם זאת, בית המשפט העליון הסכים עם דעתו של הרלן בסדרה של פסיקות בשנות ה-60. הראשון מבין פסקי דין אלו היה פסק הדין "בייקר נגד קאן". בית המשפט פסק שלבתי המשפט לא הייתה סמכות שיפוטית בסוגיות חלוקות לקויות של מחוזות הבחירה, ולפיכך הם לא יכלו לבקר את תקופתם של גבולות מחוזות הבחירה. לעומת זאת, הרלן התנגד לקביעה זו, על בסיס הטענה שלא עלה בידו של העותר להוכיח שחלוקת המחוזות הלקויה הפרה את זכויות הפרט שלו.
בהמשך, בפסק הדין "ווסברי נגד סנדרס", פסק בית המשפט, בהסתמכו על דרישת החוקה שחברי בית הנבחרים של ארצות הברית ייבחרו "על ידי העם במדינות השונות", שמחוזות הבחירה לקונגרס בכל אחת מהמדינות חייבים להיות שווים פחות או יותר בגודל אוכלוסיותיהם. הרלן התנגד לכך בתוקף וכתב, "לא ציפיתי להגיע ליום בו בית המשפט העליון של ארצות הברית ייתן החלטה שעליה יוטל ספק כבד על התאימות לחוקה של ההרכב של בית הנבחרים. לא יהיה זה מוגזם לומר שההחלטה שניתנה היום היא כזאת". הוא המשיך וטען שהחלטת בית המשפט סתרה הן את ההיסטוריה והן את נוסח החוקה. יותר מכך, הוא טען שרק לקונגרס, לא לרשות השופטת, ניתנת הסמכות לדרוש שמחוזות הבחירה לקונגרס יהיו שווים בגודל אוכלוסיותיהם.
מסיבות דומות, התנגד הרלן לפסק הדין "קרינגטון נגד ראש" (Carrington v. Rash), שבו פסק בית המשפט שניתן לבחון את כישוריו של המצביע על פי סעיף ההגנה השווה. בחוות דעת המיעוט שלו טען הרלן, "בית המשפט מתעלם לחלוטין, כפי שהתעלם בפסקי הדין של המושב הקודם שלו ...שההיסטוריה של התיקון ה-14 ומהלך ההחלטות השיפוטיות מראים בפשטות שכוונת סעיף ההגנה השווה לא הייתה לגעת בענייני ההצבעה במדינות". באופן דומה התנגד הרלן לדעת הרוב בפסק הדין "הרפר נגד ועדת הבחירות של וירג'יניה", שפסלה את השימוש במס גולגולת כתנאי לקבלת זכות הבחירה.
פרישתו ומותו
לקראת תום כהונתו על כס השיפוט החלה בריאותו של הרלן להתדרדר. בסוף שנות ה-60 הוא החל לסבול מראיה לקויה. כדי להתגבר על כך, הוא היה מקרב את החומרים הכתובים למרחק של אינץ' מעיניו, ועוזריו המשפטיים ורעייתו קראו את הכתוב באוזניו. באחד המקרים, בו בית המשפט דן במקרים של חומרי תועבה, נאלצה רעייתו של הרלן הנבוך לקרוא באוזניו את הספר מאהבה של ליידי צ'טרלי. עם הירידה החדה במצב בריאותו, פרש הרלן מכהונתו ב-23 בספטמבר 1971.
שלושה חודשים לאחר מכן הלך ג'ון מרשל הרלן השני לעולמו כתוצאה מגידול בעמוד השדרה. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית עמנואל בווסטון שבקונטיקט. הנשיא ריצ'רד ניקסון שקל למנות במקומו את השופטת מילדרד לילי מבית המשפט לערעורים של קליפורניה. לילי הייתה אמורה להיות המועמדת האישה הראשונה לבית המשפט העליון. בכל אופן, בסופו של דבר החליט ניקסון שלא למנות את לילי לתפקיד לאחר שלשכת עורכי הדין של ארצות הברית מצאה אותה בלתי כשירה. בסופו של דבר מינה ניקסון את ויליאם רנקוויסט (לימים נשיא בית המשפט העליון) ומינויו אושר על ידי הסנאט.
על אף חוות דעת המיעוט הרבות שלו, תואר הרלן כאחד השופטים המשפיעים ביותר בבית המשפט העליון במאה ה-20. ב-1960 הוא נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
כימוטקסיס
בביולוגיה, כימוטקסיס (Chemotaxis, בעברית נהירה כימית) היא תנועה של תאים או יצורים פשוטים לעבר גירוי שנגרם על ידי קליטת חומר כימי, או מהגירוי והלאה. כימוטקסיס מתרחש בעיקר בחיידקים, במיקרואורגניזמים אחרים (אמבות ופטריות, למשל) ובתוך גופם של יצורים מפותחים, ובהם האדם.
תנועתם של יצורים מפותחים עצמם לעבר מזון (למשל, דבורת הדבש המלקטת מזון מפרחים או אנשים שהולכים למסעדה) אינה נחשבת לנהירה כימית, כיוון שהיא נעשית באופן מודע, משלבת פעולתם של מערכות רבות בגוף (מערכת הראייה, מערכת העצבים, מערכת השרירים) ומאפשרת תנועה במגוון כיוונים. נהירה כימית היא תגובה ישירה ובלתי רצונית, העשויה להיות מושפעת על ידי מנגנוני בקרה עיליים יותר.
לצורך נהירה כימית, על התא לשאת קולטנים שיזהו את האות הכימי. הקולטנים נמצאים כמעט תמיד על-גבי קרום התא. רוב הקולטנים מפעילים שרשרת סבוכה של תגובות כימיות, שבסופה מופעלת יכולת התנועה של התא; בחיידקים, למשל, מופעלים השוטונים. קליטת האותות מהווה לעיתים מנגנון משוב-חיובי; ככל שהתא מתקרב יותר אל מקור האות הכימי, כך גבר ריכוזו של האות בסביבה שמחוץ לתא והתא קולט כמות גדולה יותר של אותות, הגורמת לו לנוע במהירות רבה יותר או באופן ממוקד יותר אל מקור האות. מרכיבים אחרים במעגל המשוב מאפשרים הסתגלות לריכוז הגובר של האות, לצורך שמירה על רגישות התא לשינויים.
בחיידקי E. coli למשל, מעגל הבקרה המווסת את הנהירה הכימית מבוסס על פעילות בו-זמנית של אנזימי קינאז ופוספטאז, המבצעים הוספה והסרה של קבוצות זרחה מאותם חלבונים. במעגל זה, חלבון CheY מזורחן הנקשר למנוע השוטון מגדיל את ההסתברות לשינוי מגמת הסיבוב של המנוע. במצב מתמיד מתקזזת פעילות האנזימים המוסיפים או מסירים את קבוצת הזרחה מ-CheY, כך שריכוז החלבון המזורחן לא משתנה בממוצע. כאשר קולטנים מתאימים בחיידק חשים במולקולות מזון, הם מחלישים את פעילות אנזימי הקינאז המזרחנים את CheY, כך שריכוז החלבון המזורחן הולך ויורד. כתוצאה מכך משנה החיידק את כיוון תנועתו בתכיפות נמוכה יותר ומגיע מהר יותר אל מקור המזון.
נהירה כימית בחיידקים מהווה התפתחות אבולוציונית חשובה, שכן היא מקלה על החיידק את החיפוש אחר מזון, וכן מאפשרת לו להתרחק מבעוד מועד מחומרים מזיקים. חיידקים רבים נעים לעבר גלוקוז, למשל, אותו הם מזהים כמזון, ומתרחקים מחומרים כגון פנול, אשר עלולים להרגם.
בגופם של יצורים מפותחים מתבצעת נהירה כימית כחלק מפעולתה של מערכת החיסון. באדם, תאי דם לבנים רבים נוהרים לרקמה אליה פלשו פתוגנים (מיקרואורגניזמים מעוררי מחלות). האות הכימי במקרה זה יכול להיות רעלן שמפריש הפתוגן, למשל, או מולקולות איתות שמפרישים תאי הדם הלבנים הראשונים שנתקלים בפתוגן (בדרך-כלל מקרופאג'ים).
כימוטקסיס בחיידקים
חיידקים כדוגמת E. coli מצוידים במספר שוטונים (בדרך כלל 4-10) המסוגלים להסתובב בשתי דרכים:
כיוון התנועה הכללי של החיידק נקבע משילוב של החלפות בין תנועת התקדמות בקו ישר לתנועה סביב. בסביבה אחידה נראית תנועתו של החיידק כהליכת אקראי ובה תנועות בקו ישר המופרעות על ידי סיבובים אקראיים המשנים את כיוון התנועה של החיידק. חיידקים כדוגמת E. coli אינם מסוגלים לבחור את כיוון תנועתם, ואינם מסוגלים לנוע בקו ישר ליותר מכמה שניות (בגלל פעפוע). חיידקים מתגברים על כך ויכולים לנוע לעבר גירוי, באמצעות הערכה שוב ושוב של תנועתם, וכוונונה במקרה של תנועה בכיוון שגוי.
בנוכחות גרדיאנט כימי תנועתם הכללית של החיידקים תהא על פי הגרדיאנט. כאשר חיידקים חשים שהם בכיוון תנועה נכון (מתקרבים לאטרטקנט, או מתרחקים מרפלנט) הם ינועו זמן רב יותר בקו ישר לפי תנועה סיבובית, ואילו בתנועה בכיוון לא נכון הם יעשו תנועה סיבובית בשלב מוקדם יותר ויבחרו כיוון חדש באקראי. חישת הגרדיאנט הכימי נעשית על ידי קולטנים החוצים את הממברנה, הנקראים MCPs (חלבוני כמוטקסיס מקבלי מתיל; methyl-accepting chemotaxis proteins). חלבוני ה-MCP נבדלים זה מזה בסוג החומר שאותו הם מזהים. קולטנים אלו מעבירים סיגנל דרך קרום התא אל הציטוזול ומפעילים סדרת חלבונים הנקראים חלבוני Che. חלבונים אלו משפיעים על תדירות התנועה הסיבובית של החיידק וכן על הקולטנים עצמם.
המוזיאון לאמנות מודרנית
המוזיאון לאמנות מודרנית (באנגלית: Museum of Modern Art ובראשי תיבות MoMA, מומה) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית, ששוכן באזור מידטאון של רובע מנהטן שבניו יורק ונחשב לאחד ממוזיאוני האמנות הטובים בעולם.
הקמת המוזיאון
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל המודרניסטי אדוארד דורל סטון ונפתח לציבור לראשונה ב-7 בנובמבר 1929. ב-21 במאי 2002 נסגר המוזיאון לצורך שיפוצים נרחבים, ונפתח מחדש ב-20 בנובמבר 2004 בבניין חדש, שתוכנן על ידי האדריכל היפני יושיו טאניגוצ'י. במהלך השיפוצים הוצג חלק מאוסף המוזיאון במבנה ברובע קווינס, שכונה "מומה קווינס".
מוצגי המוזיאון
אוסף המוזיאון נחשב בקרב רבים כאוסף האמנות המודרנית הטוב בעולם. מוצגים בולטים באוסף המוזאון: "ליל כוכבים" של וינסנט ואן גוך, "העלמות מאביניון" של פבלו פיקאסו, "התמדתו של הזיכרון" של סלבדור דאלי, "ברודוויי בוגי ווגי" של פיט מונדריאן, "חבצלות המים" של קלוד מונה, "הריקוד" של אנרי מאטיס, "הרוחצת" של פול סזאן, "דיוקן עצמי עם שער קצוץ" של פרידה קאלו, "מרקי קמפבל" של אנדי וורהול, "הצוענייה הנמה" של אנרי רוסו, "הנאהבים" של רנה מגריט, ומספר יצירות של קוסימה פון בונין ורומן אופלקה.
אמנים אמריקאים בולטים שיצירותיהם מוצגות במוזיאון: ג'קסון פולוק, ג'ספר ג'ונס, אדוארד הופר, רוס בלקנר, אנדי וורהול, דון ואן וליט, צ'אק קולז, ראלף באסקי, רפאל אולבינסקי, אדוארד אבדיסיאן, מארק לומברדי ואנדרו וייאת'.
כמו כן, למוזיאון אוסף צילומים נרחב.
פאול בדורה-סקודה
פאול בדורה-סקודה (בגרמנית: Paul Badura-Skoda; 6 באוקטובר 1927 – 25 בספטמבר 2019) היה פסנתרן אוסטרי.
חייו
בדורה-סקודה נולד בווינה ולמד נגינה בפסנתר וניצוח בקונסרבטוריון הווינאי מ-1945 עד 1948 ואחר בכיתות אמן של אדווין פישר, שהשפיע עליו מאוד. בשנת 1948 ניגן לראשונה בקונצרט ומכאן ואילך המשיך ויצא לסיורי הופעות ברחבי העולם. בשנים 71–1966 שהה בארצות הברית כאמן הבית באוניברסיטת ויסקונסין. תוכניות הרסיטלים שלו התמקדו במלחינים אוסטרים מן המאה ה-18, אך הוא ניגן גם מוזיקה עכשווית; פרנק מרטין הקדיש לו את הקונצ'רטו השני שלו.
בדורה-סקודה אסף כלי מקלדת היסטוריים ובאמצעות מחקריו הוא השתדל להגיע בביצועיו לדיוק רב ככל האפשר בהוראות הביצוע ובגוני הצליל המקוריים. הוא הרבה להקליט, בפסנתרים תקופתיים ומודרניים; בין היתר הקליט את מכלול הסונאטות של בטהובן ושוברט. בנוסף לנגינה, בדורה-סקודה עסק גם בהלחנה. הוא חיבר מספר רב של קדנצות לקונצ'רטי מן התקופה הקלאסית.
נפטר ב-25 בספטמבר 2019.
מבחר מכתביו
with E. Badura-Skoda: Mozart-Interpretation (Vienna and Stuttgart, 1957; Eng. trans., 1962/R as Interpreting Mozart on the Keyboard)
‘Chopin’s Influence’, Frederic Chopin: Profiles of the Man and the Musician, ed. A. Walker (London, 1966, 2/1973 as The Chopin Companion), 258–76
‘Eine ungedruckte Brahms-Kadenz zu Mozarts D-Moll-Konzert KV 466’, ÖMz, xxxv (1980), 153–6
‘Von der Vieldeutigkeit der musikalischen Notation’, Logos musicae: Festschrift für Albert Palm, ed. R. Görner (Wiesbaden, 1982), 3–7
‘A propos de l’interprétation des oeuvres de Frédéric Chopin’, Sur les traces Frédéric Chopin, ed. D. Pistone (Paris, 1984), 113–30
Bach-Interpretation: die Klavierwerke Johann Sebastian Bachs (Laaber, 1990; Eng. trans., 1993, as Interpreting Bach at the Keyboard)
‘Mozart’s Trills’, Perspectives on Mozart Performance, ed. R.L. Todd and P.F. Williams (Cambridge, 1991), 1–26
Rudolf Klein/Martin Elste
מבצע חובק עולם
מבצע חובק עולם היה מבצע צבאי בלבנון, שנערך על ידי לוחמי יחידת אגוז. ב-19 בספטמבר 1996 ביצע כוח מיחידת אגוז, בפיקודו של סא"ל ארז צוקרמן, שהיה מפקד היחידה, על ההר סוג'וד, ששימש בסיס פעילות לפעילי החזבאללה בדרום לבנון. על המבצע פיקד מפקד החטיבה המזרחית ביק"ל, אל"ם יאיר גולן.
תכנון המבצע
במסגרת הקו ההתקפי שהוביל אלוף פיקוד הצפון, עמירם לוין, כנגד ארגוני המחבלים בדרום לבנון, יזמו מפקד יק"ל, תא"ל אלי אמיתי, ומפקד החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון, אל"ם יאיר גולן, מבצע לסריקת ההר סוג'וד, ששימש בסיס פעילות לפעילי החזבאללה בדרום לבנון. השטח ההררי התלול והקשה שהיה רווי בסלעים גדולים וצמחייה סבוכה היווה כר נוח לפעילי הארגון לשהות בו, בעמדות מוסוות, לירות ממנו אש מקלעים, מרגמות וטילי נ"ט לעבר מוצבי צה"ל, וכן לצאת ממנו לפעילות חודרת ברצועת הביטחון. למבצע הוקצתה יחידת אגוז, בפיקוד סא"ל ארז צוקרמן, והכוח בפיקודו כלל כמעט את כל צוותי היחידה. קצין המבצעים של פיקוד הצפון, משה תמיר, התנגד למבצע בטענה כי הפעולה אינה מבצע מיוחד אלא התקפה סדורה של גדוד חי"ר, ויש לתכנן ולבצע אותה בהתאם. התנגדותו לא התקבלה ואלוף הפיקוד לוין אישר את המבצע.
מהלך המבצע
בניגוד למבצעים קודמים המבצע תוכנן ובוצע באור יום. כבר בתחילת המבצע, כאשר נעו מפקדי הכוח לנקודת תצפית נתקל הכוח בפיקוד צוקרמן בפעילי חזבאללה, שהפתיעו אותו ופתחו לעברו באש מטווח קצר. בהתקלות נפצעו מספר מפקדים, ואף על פי שהכוח הקטן היה מנותק מהכוח העיקרי הוביל צוקרמן מרדף אחר אחר פעילי החזבאללה והרג שניים מהם. במשך יותר משעה ניהלו לוחמי אגוז חילופי אש מטווחים קרובים עם בין עשרים לשלושים פעילי חזבאללה שהתבצרו בהר, והרגו עשרה מהם. במהלך הלחימה סייעו לכוח אגוז פלוגת שריון בפיקוד שאול אבידב, וכוח צנחנים מגדוד 202, בפיקוד הסמג"ד רס"ן אהרון חליוה, שסייע לחלץ את פצועי והרוגי היחידה תחת אש.
לאחר נסיגת כוח אגוז תקפו כוחות תותחנים ומטוסי ומסוקי קרב של חיל האוויר יעדי חזבאללה באזור ג'בל צאפי.
בקרב נהרגו סגן צור פרנס, בן 21 מקדרון, וסמל ראשון זהר מינץ, בן 20 מקריית ביאליק, ונפצעו שמונה לוחמים, אחד מהם באורח קשה. אלוף פיקוד הצפון, לוין, אמר לאחר הקרב: על פועלם בקרב עוטרו צוקרמן ואבידב בצל"ש אלוף.
אהבה למבוגרים בלבד
אהבה למבוגרים בלבד (באנגלית: The Sandpiper) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1965 בבימויו של וינסנט מינלי, עם אליזבת טיילור, ריצ'רד ברטון ואווה מארי סיינט בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על מנהל בית ספר דתי בעל משפחה, המתאהב בציירת אתאיסטית, אם יחידנית, המנהלת סגנון חיים מתירני. גם ברטון וטיילור ניהלו ביניהם רומן מחוץ לנישואין. הם נישאו זמן קצר לפני תחילת צילומי הסרט.
בתפקיד הילד משחק מורגן מייסון, בנו של ג'יימס מייסון.
הסרט זכה לביקורות פושרות. כל הפרסים היו על הפסקול ועל שיר הנושא של הסרט "צל חיוכך" ("The Shadow of Your Smile") שמנגינתו שחוברה על ידי ג'וני מנדל נשמעת לאורך כל הסרט ומושרת בסופו למילים של פול פרנסיס ובסטר. השיר זכה ב:
תקציר העלילה
לורה ריינולדס (אליזבת טיילור) היא אם יחידנית הגרה עם בנה דני (מורגן מייסון) בבקתה על חוף הים ליד מנטריי בקליפורניה. היא מתפרנסת בקושי מציור ומנהלת אורח חיים מתירני עם גברים הגרים בקומונת אמנים סמוכה ובהם קוס אריקסון (צ'ארלס ברונסון) המפסל אותה בעירום. היא מציירת בעיקר ציפורים ובהן את החופית שהיא מטפלת בה לאחר ששברה כנף.
דני מתחנך בבקתה על ידי אמו ומבצע עבירות כמו הטרדה של ילדה וירי על צבי. השופט תומפסון (טורין תומפסון) נותן ללורה אפשרות או לשלחו למוסד לעבריינים קטינים או להעבירו לפנימייה של בית ספר דתי. היא בוחרת מחוסר ברירה באפשרות השנייה אף על פי שהיא אתאיסטית.
בית הספר שייך לכנסייה האפיסקופלית ובראשו עומד הכומר ד"ר אדוארד יואיט. יואיט נשוי 22 שנים לקלייר (אווה מארי סיינט) העובדת בבית הספר הזה כמורה בכירה ולהם שני בנים בוגרים.
בפגישה הראשונה נדהם יואיט מיופייה של לורה ומשהו מהעקרונות הדתיים שלו מתחיל להתערער. דני נקלט בבית הספר ויואיט וקלייר נוכחים כי קבל חינוך טוב בספרות ובידע כללי. יואיט מתחיל לבקר את לורה בבקתה שלה ואט אט מתפתחת ביניהם רומן אהבה. לורה מרגישה שיואיט מתייחס אליה כאדם ולא כיצור לסיפוק תאווה כמו כל הגברים האחרים.
יואיט מספר לאשתו שהוא מוסע לארבעה ימים לגיוס תרומות בסן פרנסיסקו בעוד שהוא מבלה את הימים האלה עם לורה בבקתה על חוף הים.
הרומן הזה לא נעלם מעיניו של וורד הנדריקס (רוברט וובר) שהיה בעבר מאהבה של לורה ותמך בה כספית בלימודי הציור תמורת הפיכתה לפילגשו. וורד נמצא בחבר הנאמנים של בית הספר ובישיבה סוערת הוא מטיח ביואיט שהוא מושפע מלורה ריינולדס. הסוד התגלה וקלייר מטיחה אשמות בפני בעלה. יואיט נפגש עם לורה ואומר לה כי גילה את סוד אהבתם לקלייר. ולורה כועסת עליו ובורחת והוא רודף אחריה ומתעמת עם קוס.
לורה מוזמנת לטקס סיום שנת הלימודים בו נואם יואיט ומגלה לקהל כי התפטר מתפקידו. הוא מתבונן בלורה ללא מילים והיא חוזרת לבקתה. יואיט נפרד מקלייר בכוונה למצוא עבודה ככומר במקום אחר. בדרך הוא עוצר על הצוק ומתבונן בלורה. היא מבחינה בו ובטוחה שיבוא לקראתה אבל הוא עוזב את המקום.
גזפרום ארנה
גזפרום ארנה (ברוסית: Газпром Арена; בטורנירים בינלאומיים ידוע כ"אצטדיון סנקט פטרבורג", Saint-Petersburg Stadium) הוא אצטדיון מקורה בחלק המערבי של האי קרסטובסקי בסנקט פטרבורג, המשמש כמגרש הבית של זניט סנקט פטרבורג. האצטדיון נבנה במימון משותף של חברת גזפרום והעירייה במקום אצטדיון קירוב שנהרס ב-2006. אדריכל הפרויקט הוא היפני קיסו קורוקאווה.
זהו האצטדיון השני בגודלו ברוסיה, אחרי אצטדיון לוז'ניקי. באצטדיון מותקנת מערכת תאורה מתקדמת, וכן מוצבים בו שני לוחות תוצאות אלקטרוניים, תא כבוד ועמדות שידור לטלוויזיה ולרדיו. האצטדיון נמצא בקטגוריה 4 בדירוג האצטדיונים של אופ"א.
בנייתו נמשכה מדצמבר 2006 ועד מרץ 2017. משחק הבכורה נערך ב-22 באפריל 2017 במשחק ליגה של זניט נגד אורל. מאפריל 2017 ועד דצמבר 2018 הוא נקרא אצטדיון סנקט פטרבורג. ב-8 בדצמבר 2018 שמו שונה והוא נקרא "גזפרום ארנה".
האצטדיון אירח את משחקי גביע הקונפדרציות 2017, משחקי גביע העולם בכדורגל 2018 ומשחקים במסגרת יורו 2020.
שם האצטדיון
בדיונים של חברי האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג ומנהלי קבוצת זניט סנקט פטרבורג, השם "גזפרום ארנה" נתפס כפופולרי מאוד גם בקרב אוהדי הקבוצה וזהו הכינוי שנשא האצטדיון. אף שבהצבעות שונות באינטרנט ההצעה לקרוא לאצטדיון בשם קרסטובסקי קיבלה את מירב הקולות. בריאיון לתקשורת, מושל העיר גאורגי פולטאבצ'נקו, הודה כי הוא תומך בהענקת השם "קרסטובסקי" לאצטדיון על שם מיקומו הגאוגרפי אך גם השם "פטרבורג ארנה" נשקל.
הבנייה הוזמנה על ידי ועדת הבנייה של העירייה ואת העבודה ביצע משרד האדריכלים "Kisho Kurokawa architects & associates." בשיתוף עם חברת טרנססטרוי ומטרוסטרוי שהשלימה את הבנייה.
פיפ"א הצהירה כי האצטדיון מכונה אצטדיון סנקט פטרבורג עד לתום מונדיאל 2018. לבסוף, בדצמבר 2018 האצטדיון שינה את שמו ל"גזפרום ארנה".
היסטוריה
בשנת 2011, עם בחירתה של רוסיה לארח את מונדיאל 2018 הוחלט להאיץ את תקצוב הבנייה, על מנת להכין את האצטדיון על מנת שיארח כמה ממשחקי המונדיאל. ב-2014 הושלמה מרבית חזית האצטדיון.
אאילטון
אָאִילְטוֹן גוֹנְסַלְבֶשׁ דָה סִילְבָה (בפורטוגזית: Aílton Gonçalves da Silva, נולד ב-19 ביולי 1973 במוז'יירו שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ. אאילטון שיחק במספר רב של קבוצות לאורך הקריירה שלו, שנפרשה על 20 שנים בין 1993 לבין 2013. הקבוצה בה בילה את פרק הזמן הארוך ביותר בקריירה שלו היא ורדר ברמן, וכאשר שיחק במדיה היה מלך השערים של הבונדסליגה לעונת 2003/2004 ונבחר לכדורגלן השנה בגרמניה בשנת 2004.
גזפרום ארנה
היסטוריה
ביולי 2016 מועצת העיר מסרה לרשויות אכיפת החוק בעיר מידע על כך שישנו גירעון של 2,5 מיליארד רובל בתקציב בניית האצטדיון. חברת "אינז'טרנססטרוי" וטרנססטרוי לא יכלו להסביר זאת ולכן החוזה מולן בוטל. באוגוסט 2016 מועצת העיר הסתכסכה עם חברת טרנססטרוי וטענה כי החברה מעלה בכספים שהועברו והתעכבה בהשלמת בניית האצטדיון, הוחלט על ביטול המכרז מולה ומינוי חברה חדשה שתסיים את הבנייה. חברת מטרוסטרוי מונתה להשלים את הבנייה. עלות השלמת הבנייה הגיע ל-5,38 מיליארד רובלים. על פי חוזה חדש שנחתם, נקבע שעל החברה להשלים את בניית האצטדיון עד ה-26 בדצמבר 2016. מטרוסטרוי היא גם קבלנית הבנייה של הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג ונוטלת חלק בשיפוץ מבנים היסטוריים בעיר. הבנייה הושלמה לבסוף בזמן הנקוב, ב-26 בדצמבר 2016, כאשר תקציב הבנייה מגיע לכדי יותר מ-40 מיליארד רובלים.
ב-5 בדצמבר 2016 מינהל העיר סנקט פטרבורג ומועדון הכדורגל זניט חתמו על מזכר הבנות להעברת הבעלות על האצטדיון לידי הקבוצה, זאת לקראת השלמת הבנייה. ב-26 בדצמבר 2016 יקטרינה גיגיניאן, דוברת חברת "מטרוסטרוי" דיווחה שהעברת האצטדיון לידי העירייה נדחית ל-31 במרץ 2017, בשל צורך במילוי דרישות ביטחוניות בנוגע לאצטדיון, שלדברי חברת "מטרוסטרטוי" בנייתו הושלמה באופן רשמי. ב-6 באפריל 2017 בחברת מטרוסטרוי שהשלימה את הבנייה אישרו כי עבודות הבנייה הסתיימו סופית.
אאילטון
ראשית הקריירה
אאילטון החל את הקריירה שלו בברזיל ושיחק בחמישה מועדונים שונים בברזיל בין השנים 1993 ו-1997, ייפירנגה, אינטרנסיונל, מוז'י מירים, סנטה קרוז וגוארני. בשנת 1997 עבר לשחק בטיגרס מליגת העל המקסיקנית, שם שיחק עונה אחת.
גזפרום ארנה
היסטוריה
ב-22 באפריל 2017 זניט סנקט פטרבורג אירחה לראשונה משחק בייתי באצטדיון במשחק נגד אורל במסגרת המחזור ה-24 בליגת העל הרוסית בכדורגל. לאחר השלמת הבנייה, נטען שהועסקו פועלים מצפון קוריאה בתנאי עבדות במהלך בניית האצטדיון. במהלך אירוח משחק הליגה של זניט נגד טרק גרוזני, ב-7 במאי 2017, התגלו ליקויים חמורים במשטח הדשא של האצטדיון והוחלט להסירו לגמרי ולהחליפו במשטח דשא חדש, שגודל בתנאי השטח של צפון רוסיה, בעיר גטצ'ינה. המשטח הושתל בתחילת יוני 2017, זמן קצר לפני עריכת משחקי גביע הקונפדרציות.
אאילטון
ההצלחה בוורדר ברמן
בקיץ 1998 חתם אאילטון בוורדר ברמן. בתחילת ימיו בקבוצה תחת המאמן פליקס מגאת אאילטון לא התאקלם בקבוצה, אך עם פיטוריו של מגאת וחתימתו של תומאס שאף כמאמן ראשי בקבוצה, מיצב אאילטון את עצמו כשחקן מוביל, והקבוצה סיימה את העונה עם זכייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בגמר על באיירן מינכן בבעיטות הכרעה, לאחר 1-1 בתום 120 דקות. אאילטון לא שיחק בגמר זה. את העונה הראשונה שלו בקבוצה סיים אאילטון עם שני שערים ב-12 הופעות, אך מהעונה השנייה שלו בקבוצה חל שיפור במספרי ההבקעות, כאשר הבקיע 12 שערי ליגה בעונת 1999/00, 14 שערי ליגה בעונת 2000/01, ו-16 שערים בעונות 2001/02 ו-2002/03. בתחילת ימיו בקבוצה שיתף אאילטון פעולה בחוד ההתקפה עם קלאודיו פיסארו, ולאחר מכן עם יוהאן מיקו ואיבן קלאסניץ'. בתחילת עונת 2003/04 חתם אאילטון על חוזה עתידי בשאלקה 04 שאמור להתחיל בעונת 2004/05 תמורת שדרוג משמעותי בשכר, ונשאר בוורדר ברמן עד לתום העונה. עונה זו הייתה עונת שיא אישית עבור אאילטון, שהוביל ביחד עם פרנק באומן, טים בורובסקי, מיקו וקלאסניץ' את ורדר ברמן לאליפות הבונדסליגה, בפער של שש נקודות מהסגנית, באיירן מינכן, כאשר הוא מסיים כמלך השערים של הליגה עם 28 כיבושים, מספר ההבקעות הגדול ביותר לשחקן יחיד בעונה אחת מאז הכתרתו של קרל היינץ רומניגה כמלך השערים בעונת 1980/81. באותה עונה ורדר ברמן אף השלימה דאבל לאחר שזכתה בגביע הגרמני לאחר ניצחון 3-2 בגמר על אלמניה אאכן. אאילטון שיחק 90 דקות בגמר זה אך לא כבש. עונת שיא זו של ורדר ברמן, והצלחתו האישית של אאילטון, הקנו לו את תואר כדורגלן השנה בגרמניה לשנת 2004, והוא היה לשחקן הראשון שאינו גרמני שזוכה בתואר זה.
המעבר לשאלקה 04 והדעיכה
בתום עונת 2003/04 עבר אאילטון לשאלקה 04 מאחר שכאמור, חתם על חוזה מוקדם בקבוצה. זאת, על אף שלא היה מעוניין לעבור לקבוצה שאת העונה הקודמת סיימה במקום השביעי ולא הייתה צפויה לשחק בליגת האלופות, להבדיל מוורדר ברמן שזכתה עמו באליפות. אאילטון שיחק עונה אחת בשאלקה, והבקיע 14 שערים ב-29 הופעות, אך לא השתלב בקבוצה, ונמכר בתום העונה לבשיקטש תמורת 3.5 מיליון אירו. גם בבשיקטש אאילטון לא השתלב, והבקיע בחצי עונה חמישה שערים, ואוהדי הקבוצה דרשו להחליפו בחלוץ אחר. בחלון ההעברות של החורף בעונת 2005/06 הושאל אאילטון להמבורג, שם הבקיע שלושה שערים בחצי עונה, אך החמיץ משחקים רבים מאחר ששבר את הלסת במשחק הגביע הגרמני מול הנובר 96. מסיבה זו, לא הוארך חוזהו בהמבורג, שהייתה רשאית לקנות את אאילטון מבשיקטש תמורת 1.75 מיליון אירו. אאילטון חתם במועדון הסרבי הכוכב האדום בלגרד באוגוסט 2006. במהלך חצי עונה הבקיע אאילטון ארבעה שערים, אך הושאל בפגרת החורף של עונת 2006/07 לגראסהופרס ציריך, שם הבקיע שמונה שערים ב-13 משחקים, אולם קבוצתו לא חידשה את החוזה. עם זאת, הכוכב האדום בלגרד זכתה באליפות בתום עונת 2006/07, הנזקפת לזכותו של אאילטון. לקראת עונת 2007/08 חתם אאילטון בדיסבורג, שהייתה התחנה האחרונה שלו בבונדסליגה. בדיסבורג עבר אאילטון עבירות משמעת רבות, וחזרתו המאוחרת מחופשה היוותה גורם לביטול חוזהו בפברואר 2008. אאילטון שיחק תקופות קצרות במטאלורג דונייצק האוקראינית וריינדורף אלטאך האוסטרית, לפני שחזר לברזיל וחתם בקאמפיננסה, ומיד אחר כך בליגת העל הסינית, בקבוצת צ'ונגג'ינג ליפאן. בשלהי הקריירה שלו שיחק אאילטון בקבוצה הברזילאית ריו ברנקו, ובקבוצות הגרמניות אורדינגן 05 ופ.צ. אוברנוילנד. קבוצתו האחרונה של אאילטון הייתה האסיה בינגן, מהליגה הגרמנית השישית.
גזפרום ארנה
היסטוריה
במאי 2018 האצטדיון הועבר לאחריות קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג, לאחר שתוחזק קודם על ידי מינהל העיר סנקט פטרבורג. בתקופת מונדיאל 2018 תכולת המושבים עמדה על 64,468, כשבמהלך עונת 2018/2019 בליגת העל הרוסית בכדורגל הוגדלה תכולת המושבים ל-68,172. באוקטובר 2018 התאחדות הכדורגל הרוסית הגישה את האצטדיון כמועמד לארח את גמר ליגת האלופות בעונת 2020/2021.
אאילטון
המעבר לשאלקה 04 והדעיכה
בשנת 2014 פרש אאילטון ממשחק פעיל, ונערך לכבודו משחק פרידה על ידי ורדר ברמן, בו גם צוין עשור לזכייה של ורדר ברמן בדאבל. במשחק זה נכחו 40 אלף צופים.
גזפרום ארנה
היסטוריה
בספטמבר 2019 נודע שהאצטדיון נבחר לארח את משחק הגמר של ליגת האלופות ב-29 במאי 2021. בפברואר 2020 הותקנה מערכת ביומטרית לזיהוי פנים, ששימושה הראשון החל ב-28 בפברואר 2020 במשחק הליגה של זניט נגד לוקומוטיב. במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה נערך שיפוץ במתקני האצטדיון במסגרתן חודשו המלתחות וחדרי ההלבשה. ביולי 2020 סוכנות הייעוץ Brand Finance דרגה את האצטדיון במקום 11 ברשימת האצטדיונים הטובים בעולם, כשהוא דורג גבוה יותר מאשר האולד טראפורד (מנצ'סטר יונייטד), אנפילד (ליברפול) ואצטדיון אתיאחד (מנצ'סטר סיטי).
אאילטון
תארים
עם ורדר ברמן:
גזפרום ארנה
היסטוריה
בעונת 2020/2021 בליגת העל הרוסית בכדורגל, במסגרת המאבק במגפת הקורונה, זניט סנקט פטרבורג הייתה למועדון הכדורגל הרוסי הראשון לארגן מבצע חיסון בחינם של חיסון נגד קורונה ספוטניק V לבאי האצטדיון במחזור 22 לפני המשחק מול אחמט גרוזני, כאשר המנה השנייה למתחסנים ניתנה במשחק הביתי שלוש שבועות לאחר מכן.
אאילטון
תארים
עם הכוכב האדום בלגרד:
גזפרום ארנה
היסטוריה
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, נלקחה מהאצטדיון זכות אירוח משחק הגמר של ליגת האלופות והוא נערך בסטאד דה פרנס בפריז במאי 2022.
שירותים
האצטדיון מספק מגוון שירותים למבקרים, לרבות: באצטדיון ישנם מושבים מיוחדים לצופים כבדי משקל וישנו מתחם מיוחד המיועד לאוהדים נכים ולהם מוסדר מתחם ייעודי עם מושבים למלווייהם. באצטדיון 560 עמדות מסוג זה, 266 מהם עבור מתניידים הכיסאות גלגלים. יתרה מכך, עוצבו באצטדיון כניסות מיוחדות, מעליות ורמפות כדי לוודא גישה מלאה לצופים בעלי מוגבלויות.
במהלך מגפת הקורונה ברוסיה האצטדיון המשיך לארח משחקי כדורגל תוך הקפדה על שמירת ריחוק חברתי ועטיית מסכות וכפפות, שמחולקים על ידי סדרני האצטדיון לכל באי האצטדיון. המקום אף שימש כנקודת התחסנות לחיסון נגד קורונה.
בטיחות וביטחון
האצטדיון מצויד במיטב מערכות האבטחה הקיימות בשוק, אלה הותקנו כדי לעמוד בדרישות פיפ"א למשחקי גביע העולם. באצטדיון מערכת וידאו במעגל סגור ומערכות זיהוי פנים שנועדו לנטר כל פעילות עוינת של אוהדים בעייתיים. באצטדיון מותקנת גם מערכת התרעה ומערכות כיבוי אש רובוטיות.
על ביטחון האצטדיון אחראי שירות הביטחון של מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג.
תחבורה ודרכי הגעה
סביב לאצטדיון עובר כביש הטבעת של סנקט פטרבורג ונבנה גשר ממנו אל מגרש חניה שמאפשר חניה לרכבים פרטיים. בנוסף, סמוך לאצטדיון ישנה תחנת רכבת תחתית בשם "האי קרסטובסקי" ונחנכה תחנה נוספת בשם "נובוקרשטובסקאיה", שנחנכה לקראת המונדיאל, ב-13 במאי 2018 (וביולי 2020 שונה שמה לתחנת זניט).
אדידס
אדידס היא חברת מוצרי ספורט גרמנית גדולה. החברה היא חלק מקבוצת אדידס, המורכבת מחברת הספורט ריבוק, חברת הגולף טיילורמייד, יצרנית כדורי הגולף מקספליי וחברת אדידס גולף. קבוצת אדידס היא יצרנית אופנת הספורט הממוקמת במקום השני בגודלה בין חברות הספורט הגדולות בעולם (לאחר נייקי). החברה קרויה על-שם מייסדה הגרמני, אדולף "אדי" דסלר.
השנים הראשונות: עסק משפחתי
במהלך אולימפיאדת ברלין שהתקיימה בשנת 1936 נסע אדי עם מזוודה מלאה בנעליים מתוצרת החברה לכפר האולימפי והצליח לשכנע את הרץ האפרו אמריקאי ג'סי אוונס לנעול את נעלי החברה במהלך התחרות. אוונס זכה ב-4 מדליות במהלך התחרויות והביא לחברה פרסום רב. בעקבות ההצלחה החל ביקוש גדול לנעליים והחברה מכרה כ-200 אלף זוגות בכל שנה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. לקראת סוף שנות השלושים ייצרה החברה 11 סוגי נעליים שיועדו לענפי ספורט שונים, אותם ייצרו 100 פועלים.
מלחמת העולם השנייה: ההיפרדות
לאחר עליית הנאצים לשלטון הצטרפו שני האחים למפלגה הנאצית. במהלך מלחמת העולם השנייה היו קשורים האחים דסלר יחד עם חברות ליצור נעליים אחרות בהקמת מתקן הניסוי לנעליים שהוקם במחנה זקסנהאוזן תוך שימוש באסירים כנסייני נעליים (וזאת בדומה לחברות רבות שפעלו בגרמניה ובאירופה אשר שיתפו פעולה עם הממשל הנאצים בתקופת המלחמה). בנוסף, בין 1943 ל-1945 יוצרו במפעל החברה טילי נ"ט גרמניים מסוג "פנצרשרק", בין היתר על ידי עובדים בכפייה צרפתים. באפריל 1945 הגיעו כוחות בעלות הברית לשערי המפעל והתלבטו האם להפציץ אותו. קייט, אשתו של אדי יצאה אל החיילים ושכנעה אותם שכל רצונם הוא לעסוק בייצור נעליים. מאוחר יותר, החיילים האמריקאים הפכו לקוחות מרכזיים של המפעל.
בין האחים התגלעו חילוקי דעות קשים ובשנת 1948 פרש רודי מן החברה והקים לו חברה עצמאית לה קרא Ruda, שם שהתבסס על האותיות הראשונות בשמו ובשם המשפחה שלו (Rudolf Dassler). מאוחר יותר שינה רודי את שם החברה לPuma. ב-18 באוגוסט 1949 הקים אדי דסלר חברה חדשה, גם הוא נתן לה שם המבוסס על האותיות התחיליות של שמו ושם משפחתו – אדידס (אדי דסלר) ורשם את סמל שלושת הפסים כסמל המסחרי של החברה.
הפירוד בין האחים גרם גם לפירוד בתוך העיירה הקטנה והורגש היטב בקבוצות הכדורגל של העיר – קבוצת ASV Herzogenaurach זכתה לחסות מחברת אדידס ואילו המתחרה העירונית FC Herzogenaurach זכתה לחסות מצד פומה.
בשנת 1949 פיתח דסלר את נעלי הפקקים הראשונות – נעליים המיועדות לשחקני כדורגל עם מסמרים מתברגים שתרמו לאחיזת הנעל במשטחי הדשא.
אדידס המשיכה להחתים ספורטאים בכירים – בקרב בין מוחמד עלי לג'ו פרייז'ר שנערך ב-1971 לבשו 2 המתאגרפים בגדים של החברה. באולימפיאדת מינכן שנערכה שנה מאוחר יותר לבשו כל בעלי התפקידים בגדים של אדידס, כמו גם 1,164 מתוך 1,490 הספורטאים שהשתתפו במשחקים.
1986: My Adidas
בשנת 1986 הקליטה להקת הראפ "Run D.M.C" שיר שנקרא "My Adidas" כחלק מאלבומם השלישי "Raising Hell". בעת ביצוע השיר בהופעות היה הקהל מגיב בהנפת הסניקרס של אדידס שנעל. אנג'לו אנסטסיו, עובד זוטר באדידס, שהיה נוכח באחת ההופעות שהתקיימו במדיסון סקוור גארדן ונפעם למראה מאות נעליים שהונפו באוויר. אנסטסיו דיווח על התופעה למטה החברה בניו יורק וזאת החתימה את חברי הלהקה על חוזה חסות בסך מיליון דולר. היה זה חוזה הפרסום הראשון שניתן על חברת הנעלה ולהקת ראפ. חברי הלהקה לבשו את בגדי החברה והופיעו עימם בכל התצלומים. בשנת 2011 הוציאה החברה סדרת נעליים מיוחדת לציון 25 שנה להקלטת השיר שזכתה לשם "Superstar". הנעליים היו שחזור של הנעליים שנעלו חברי הלהקה ועליהם נרקם סמל הלהקה והמספר "1986" שציין את שנת ההקלטה.
1987–1992: ברנרד טאפי
לאחר מותו של אדי דסלר בשנת 1978 אלמנתו לקחה על עצמה את הניהול של החברה יחד עם אחד מחתניה. בנו של דסלר, הורסט, התמנה למנהל החברה בשנת 1985, אך מת בפתאומיות בשנת 1987. 4 בנותיו של דסלר שלקחו על עצמן את הניהול, הודיעו לאחר שנה וחצי כי לא יוכלו לעמוד במשימה והעמידו את החברה למכירה. את החברה רכש איש העסקים הצרפתי ברנרד טאפי, תמורת 1.6 מיליארד פרנק צרפתי שטאפי לקח בהלוואה מבנק קרדי ליונה. טאפי, שבאותו זמן התמנה גם לראש העיר מרסיי ורכש את קבוצת הכדורגל מרסיי, לא הצליח במלאכת שיקום החברה. טאפי נקלע לחובות של 1.3 מיליארד פרנק לבנק קרדיט-ליונה בצרפת, ובשנת 1992 אדידס הועמדה שוב למכירה.
בפברואר 1993 מכר הבנק את אדידס לאיש העסקים היהודי רוברט לואי דרייפוס, שמינה את עצמו להיות מנכ"ל החברה.
1994: יוצאים לדרך חדשה
בשנת 1995 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט והפכה לחברה ציבורית.
בשנת 1997 רכשה אדידס את חברת סלומון המייצרת ציוד וביגוד לטיפוס הרים ולסקי ואת חברת טיילורמייד, המייצרת ציוד והלבשה לגולף ומאביק חברה המייצרת הלבשה לרוכבי אופניים. מסע הרכישות העמיס עול כבד על רווחי החברה, ומניית אדידס צנחה מ-146 דולר למניה ב-98' ל-41 דולר ב-2000. בעקבות הירידה החדה בערך המניה מונה מנכ"ל חדש לחברה, הרברט היינר. עם מינוי המנכ"ל השתפרו התוצאות העסקיות של החברה והרווחים עלו ב-15% ל-182 מיליון דולר בסוף שנת 2001.
במאי 2005 מכרה אדידס את סלומון בסכום של 625 מיליון דולר, סכום נמוך מאוד ביחס למחיר אותו שילמה בעת הקנייה – 1.4 מיליארד דולר. באוגוסט אותה שנה רכשה אדידס את ריבוק תמורת 3.8 מיליארד דולר על מנת להגדיל את נתח השוק שלה בצפון אמריקה ולקרוא תיגר על נייקי.
בשנת 2005 הוציאה אדידס לשוק את הנעל "Adidas 1", נעל ריצה שבסולייתה שולב מעבד זעיר ומנוע סרוו האמור להקשיח או לרכך את הריפוד בעקב הנעל, בהתאמה לתנאי השטח על מנת לספק לרצים תמיכה טובה יותר. בשנת 2006 הוציאו דגם של הנעל המיועד לשחקני כדורסל, הדגם נלבש על ידי שחקן ה-NBA טים דאנקן. אף על פי שמחיר הנעל לא היה גבוה במיוחד (250 דולר) מכירות הנעליים היו נמוכות מאוד ואדידס החליטה להפסיק את הייצור.
מונדיאל 2010 שהתקיים בדרום אפריקה הפך לזירת התגוששות מרכזית בין אדידס לנייקי, כאשר 12 נבחרות מתוך ה-32 לבשו מדים של אדידס, ביניהן נבחרת ארגנטינה, נבחרת גרמניה, נבחרת ספרד, נבחרת צרפת והנבחרת המארחת מדרום אפריקה. נייקי נתנה חסות ל-10 נבחרות, כאשר הבולטות ביניהן הן הנבחרות של ברזיל, ונבחרת אנגליה. כבר במהלך המשחקים עצמם דיווחה החברה על צמיחה גדולה במכירות והוציאה צפי למכירות שנתיות בסך של 1.5 מיליון אירו, דבר המהווה שיפור של 15% לעומת השיא הקודם שנקבע ב-2008. בסופו של דבר זכתה באליפות נבחרת ספרד, המקבלת חסות מאדידס.
במונדיאל 2014 שהתקיים בברזיל חל מהפך ביחסי הכוחות ולראשונה לנייקי היו יותר נבחרות (10) מאשר לאדידס (8). לקראת האליפות הציגה החברה נעלי כדורגל חדשות שזכו לשם "פריימניט" (Primeknit FS). הנעל משלבת גרב פנימי ואמורה הייתה להתחרות עם דגם ה"מג'יסטה" (Magista) שהציגו נייקי ממש באותו זמן. גם באליפות זאת זכתה נבחרת בחסות החברה – גרמניה. למרות ההצלחה בקרב על היוקרה, רווחי החברה באותה השנה ירדו, שנה שנייה ברציפות, והסתכמו ב-642 מיליון אירו, סכום שהיה נמוך מהתחזיות של החברה. ב-2014 חלה ירידה במכירות של החברה בארצות הברית והיא ירדה למקום השלישי אחרי נייקי ואנדר ארמור.
בינואר 2015 מכרה החברה את חברת "רוקפורט", שנרכשה ב-2006 כחלק מרכישת ריבוק. החברה נמכרה לחברת ניו באלאנס תמורת 280 מיליון דולר. ביוני אותה שנה הוציאה החברה סדרה של 11 זוגות נעליים, מכנסיים קצרים ואימוניות בהשראת הדמויות של גיבורי העל מהסרט "הנוקמים: עידן אולטרון".
לוגו החברה
ב-1949 עם הצגת החברה הציג דסלר את לוגו 3 הפסים, שהופיע על נעלי החברה. מטרתו של דסלר הייתה ליצור זיהוי מיידי של מוצרי החברה על ידי הוספת לוגו בולט, אדידס הייתה החברה הראשונה שהוסיפה לוגו לנעלי הספורט שייצרה. בשנת 1967 הופיע הלוגו לראשונה גם על מוצרי ההלבשה של החברה. באוגוסט 1971 הוצג לוגו חדש לחברה – עלה תלתן המורכב מצורה גאומטרית המכילה 3 הצטלבויות, דבר המבטא את רבגוניותה של החברה. הסמל החל להופיע על מוצרי החברה בשנת 1972. בשנת 1990 הציגה החברה לוגו חדש, המשמש אותה עד היום. הלוגו משלב בתוכו את סמל 3 הפסים ונראה כהר, דבר המעיד על האתגר והמטרות שאיתן יש להתמודד בספורט. דגם התלתן כיום הוא תת-מותג (Originals), שאופיו אופנתי ואלגנטי יותר.
מאבקים משפטיים וזכויות יוצרים
מאז שנת 1999 הגישה החברה עשרות תביעות כנגד חברות שייצרו ומכרו מוצרים בהם נעשה שימוש במוטיבים המזכירים את עיצוב שלושת הפסים של החברה. ב-2008 תבעה אדידס את רשת "Payless ShoeSource" על שמכרה דגמי נעליים הדומים לדגמיה. בית המשפט פסק שעל הרשת לפצות את אדידס בסכום של 304 מיליון דולר. באותה שנה הודיעה החברה כי הגיעה להסכם עם רשת וולמארט אותה תבעה 3 שנים מוקדם יותר בעקבות מכירות של דגמי נעליים עם 2 ו-4 פסים. היה זה ההסכם השלישי אליו מגיעות החברות בעקבות תביעות דומות. ב-2015 הגישה החברה תביעה כנגד מעצב האופנה מארק ג'ייקובס שמכר דגם של סווטשירט שעל שרוולו מופיעים 4 פסים. באותה שנה הגישה החברה תביעה גם כנגד חברת "סקצ'רס" בטענה שהאחרונה העתיקה ממנה את דגם סטאן סמית', הנחשב לאחד המוכרים של החברה.
בשנת 2014 ניתן פסק דין דומה בתביעה שהוגשה כנגד חברת "b גוד" שמכרה מוצרים עליהם הופיע לוגו עם שלושה פסים. בית המשפט קבע שלמרות הדמיון, איכות הבגדים ומחירם הנמוך מצביעים על כך שלא מדובר במותג המקורי ואין בכך הטעייה.
כדורגל
הכדורגל נחשב לאחד מתחומי הפעילות המרכזיים של אדידס, החל משנות פעילותה הראשונות. אדידס חתמה על החוזה הראשון שלה עם פיפ"א בשנת 1970 ובשנת 2013 האריכה את חוזה החסות עד לשנת 2030. במסגרת החוזה מציידת החברה כל מונדיאל בכדורים מיוחדים, המיוצרים במיוחד עבור האירוע. אדידס מספקת גם את הלבוש לשופטים ולנציגי הארגון וזוכה בחשיפה פרסומית בשלטים המוצבים לאורך המגרשים.
בשנת 2004 חתמה אדידס על הסכם חסות עם ליגת ה-MLS (ליגת הכדורגל בארצות הברית וקנדה) ל-10 שנים על סכום של 150 מיליון דולר. בשנת 2010 הוארך החוזה תוך כדי העלאת הסכום ל-200 מיליון דולר.
ביוני 2013 חתמה אדידס על הארכת חוזה החסות עם קבוצת צ'לסי ל-10 שנים נוספות תמורת 450 מיליון דולר. ביולי 2015 חתמה החברה על חוזה החסות הגדול ביותר בהיסטוריה של הכדורגל עם קבוצת מנצ'סטר יונייטד. החוזה נחתם ל-10 שנים והוא מוערך בכ-1.3 מיליארד דולר. באפריל 2015 חתמה החברה על הארכה של חוזה החסות עם קבוצת באיירן מינכן, שהיה אמור להסתיים ב-2020 בעשר שנים נוספות והוא יסתיים בשנת 2030. אדידס, המחזיקה ב-8.33% ממניות הקבוצה, תזרים לקבוצה 60 מיליון אירו בכל עונה. סך החוזה מוערך בכ-900 מיליון אירו.
בנוסף למוזכרים לעיל, חתומה אדידס על חוזים עם מועדונים גדולים דוגמת מילאן, אייאקס, יובנטוס,ריאל מדריד, פיינורד, מרסיי, ריבר פלייט, פלמיירס ופלמנגו. החברה נותנת חסות גם לנבחרות גרמניה, ספרד, איטליה, יפן, ארגנטינה, מקסיקו, קולומביה, פרו, ויילס, שוודיה, פרגוואי וונצואלה.
בין שחקני הכדורגל החתומים על חוזים אישיים ניתן למנות את דייוויד בקהאם, עמו חתמה החברה על חוזה לכל החיים בסך כולל של 161 מיליון דולר; גארת' בייל, אריין רובן, תומאס מולר, לואיס סוארס, קאקה, רובין ואן פרסי, מסוט אוזיל, חאמס רודריגז ופרנק לאמפרד.
ביוני 2014 חתמה אדידס על הסכם חסות עם קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב המוערך בכ-3 מיליון שקלים בעונה. באוקטובר 2014 החתימה החברה את שחקן הקבוצה, עדן בן בסט על חוזה חסות ל-3 שנים – השחקן הישראלי הראשון שחותם על חוזה עם החברה. כחודש לאחר מכן החתימה החברה את ביברס נאתכו על חוזה לשנתיים.
טניס
אדידס פועלת בתחום הטניס מאז אמצע שנות השישים ונתנה חסויות לשחקנים בכירים בענף דוגמת איליה נסטסה וסטן סמית'. במהלך שנות השמונים והתשעים נתנה החברה חסות לטניסאים איוואן לנדל, סטפן אדברג ולטניסאית הגרמנייה שטפי גראף. אדידס לא פיתחה רק בגדים ונעליים לטניס, אלא יצרה גם מחבטי טניס.
NBA
לאחר שרכשה את חברת ריבוק בינואר 2006 חתמה אדידס על חוזה חסות עם ליגת ה-NBA, שהחליף את החוזה עליו חתמה ריבוק בשנת 2001. החוזה עם הליגה נחתם ל-11 שנים והוערך בסכום של כ-400 מיליון דולר, חוזה החסות הגבוה של הליגה עד אותו זמן. במסגרת החוזה הופיע לוגו החברה על הביגוד הרשמי של כל קבוצות הליגה, כולל בגדי האימונים. במרץ 2015 הודיעה החברה כי לא תחדש את הסכם החסות לאחר סיומו הצפוי בעונת 2016/17. צעד זה נובע כחלק משינוי האסטרטגיה של החברה והניסיון להחתים ספורטאים בודדים ולא ליגות. בהמשך לאותה אסטרטגיה החתימה החברה באוגוסט את שחקן הכדורסל ג'יימס הארדן על חוזה חסות ל-13 שנים בשווי 200 מיליון דולר.
אתלטיקה
בשנת 2008 חתמה אדידס על הסכם חסות עם איגוד האתלטיקה הבינלאומי (IAFF), במסגרתו תהפוך החברה לספונסרית הראשית ולמספקת הציוד לכל התחרויות שיקיים האיגוד עד לשנת 2019. סכום ההסכם לא נמסר לפרסום.