cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברצלונה ספורטינג קלוב
הנפילה והחזרה להישגיות (1968 - 1989)
עד לתחילת שנות ה-70 הצליחה ברצלונה להפוך לאחת הקבוצות המוצלחות באקוודור, וצברה כמות מרשימה של תוארי אליפות מחוזיים ולאומיים. עם זאת, על אף ההצלחה המקומית, לא הצליחה הקבוצה להגיע להישגים של ממש בגביע ליברטדורס. מציאות זו השתנתה ב-1971. באותה עונה הצליחה ברצלונה להפוך לאקוודורית הראשונה שזוכה בשתי אליפויות לאומיות ברציפות, והציגה קבוצה מרשימה עם כוכבים בהם אלברטו ספנסר, האקוודורי שחזר למולדתו לאחר עשר שנים בפניארול, פדרו פבלו לאון הפרואני שייצג את נבחרתו במונדיאל 1970, וחוסה פאאס הברזילאי הבינלאומי. במקביל לזכייה באליפות, הצליחה הקבוצה להעפיל לבית חצי הגמר של גביע ליברטדורס. על אף שלא הצליחה להעפיל לגמר הטורניר, רשמה הקבוצה הישג מרשים לאחר שגברה 1-0 בלה פלאטה על אסטודיאנטס לה פלאטה הארגנטינאית. עד לאותו משחק הייתה אסטודיאנטס, שהגיעה לטורניר כאלופה המכהנת שלוש פעמים ברציפות, בלתי מנוצחת בביתה בגביע ליברטדורס ארבע שנים רצופות. ההישג זכה לשם "ההישג בלה פלאטה" (בספרדית: La Hazaña de La Plata). שנה אחר כך השלימה הקבוצה העפלה שנייה ברציפות לבית חצי הגמר, והצליחה להתבסס גם ברמה הבינלאומית.
פתיחת העשור לא רמזה על שיתרחש בהמשכו. ברצלונה לא זכתה בתואר לכל אורך שארית העשור, ולא הצליחה להעפיל ולו פעם אחת לגביע ליברטדורס במהלכו.
חזרתה של ברצלונה להישגיות החלה ב-1980. ברצלונה פתחה את שנות ה-80 עם שתי אליפויות אקוודור רצופות, ובסך הכול השיגה חמש אליפויות באותן שנים. בדצמבר 1987 זכתה הקבוצה לעבור לבית חדש, אצטדיון מונומנטל איסידרו רומרו קרבו, שנחשב לאחד האצטדיונים המרשימים ביותר באמריקה הדרומית והגדול ביותר באקוודור. באותה שנה הוביל אותה המאמן רוקה מספולי, לשעבר שוער נבחרת אורוגוואי שזכתה במונדיאל 1950, לזכייה באליפות התשיעית בתולדות המועדון.
ב-1989 הצטרף לקבוצה המאמן הארגנטינאי מיגל אנחל ברינדיסי. כבר בעונת הבכורה הוביל אותה לאליפות העשירית בתולדותיה, ופתח למעשה את שנות הזהב של המועדון.
שנות הזהב (1990 - 1998)
ברצלונה פתחה את שנות ה-90 במטרה להצליח בזירה המקומית ובעיקר לרשום הישגים גם בגביע ליברטדורס. ברינדיסי הוביל את הקבוצה בטורניר הליברטדורס של 1990, שלקראתו נבנתה הקבוצה והוחתמו זרים בינלאומיים מארגנטינה ואורוגוואי, ששילובם עם האקוודורים הצעירים והמנוסים שבקבוצה יצר תלכיד חזק מאוד עבור ברצלונה. הקבוצה רשמה טורניר ליברטדורס מוצלח, כשהדיחה ברבע הגמר את יריבתה העירונית אמלק עם ניצחון 1-0 בסיכום שני המשחקים. בחצי הגמר הפסידה ברצלונה 1-0 לריבר פלייט הארגנטינאית במשחק הראשון, אך גברה עליה בתוצאה זהה בגומלין, והעפילה לראשונה בתולדותיה לגמר גביע ליברטדורס לאחר 4-3 בדו-קרב בעיטות עונשין. ברצלונה הייתה לאקוודורית הראשונה אי פעם שמעפילה לגמר הטורניר. בשלב הגמר נוצחה ברצלונה על ידי קלוב אולימפיה מפרגוואי 2-0 במשחק הראשון, השיגה רק שוויון 1-1 בגומלין וסיימה את הטורניר במקום השני. ההישג הגדול של הקבוצה הביא אותה למעמד גבוה ביבשת, ושם אותה בשורה אחת עם גדולי המועדונים באמריקה הדרומית.
בין כל הצלחותיה בשנים אלו, חוותה ברצלונה טרגדיה גדולה. ב-26 בדצמבר 1993, שלושה ימים בלבד לאחר שהבטיחה את המקום השני בליגה ואת ההעפלה לגביע ליברטדורס, נהרג חלוץ הקבוצה האקוודורי קרלוס מוניוס בתאונת דרכים קטלנית, כשהוא בן 26 בלבד.
ב-1997, תחת המאמן הארגנטינאי רובן דריו אינסואה ובכיכובם של מרקו אטצ'וורי מבוליביה, אנטוני דה אווילה מקולומביה ואגוסטין דלגאדו המקומי, זכתה הקבוצה באליפות אקוודור השלישית שלה בשנות ה-90 וה-13 בתולדותיה. הקבוצה השתתפה בגביע ליברטדורס שנה אחר כך, כשרוב כוכביה הוותיקים לקראת עזיבה או פרישה. אף על פי כן, הצליחה הקבוצה לרשום הפתעה והצלחה גדולה מאוד, כשהעפילה לשלב הפלייאוף והדיחה את קולו-קולו, בוליבר וסרו פורטניו בדרך לגמר הגביע השני בתולדותיהם. במשחקי הגמר נוצחה ברצלונה פעמיים על ידי ואסקו דה גאמה וכוכבה הגדול לואיזאו, ולא הצליחה להשיג זכייה ראשונה בטורניר.
העידן הנוכחי (2011 - )
בבחירות לנשיאות הקבוצה נבחר איש העסקים אנטוניו נובואה לכהן כנשיא המועדון. כשבועיים לאחר כניסתו לתפקיד התמנה לקבוצה מאמן חדש, לואיס סובלדיה הארגנטינאי, שחקנה ומאמנה לשעבר של לנוס במשימתו הראשונה בקריירה מחוץ לקבוצה. משימתו הראשונה של סובלדיה היה הסגונדה אטאפה (השלב השני - העונה באקוודור חולקה לשני חלקים, השלב הראשון והשלב השני, בדומה לשיטת האפרטורה וקלאוסורה, שבסיומם מחושבת הטבלה הסופית כסיכום שני השלבים). לאחר שסיימה שמינית בשלב הראשון, הוביל סובלדיה את קבוצתו לסגנות השלב השני, וברצלונה הייתה רחוקה רק שתי נקודות מפלייאוף ההעפלה לגביע ליברטדורס.
לאחר תשעה חודשים בתפקיד, על אף ההצלחה היחסית של סובלדיה ובניגוד לרצון האוהדים, הובילו המחלוקות בין ההנהלה לסובלדיה להתפטרותו של המאמן. סובלדיה היה זה שיצק את היסודות עבור מחליפו, גוסטבו קוסטס הארגנטינאי, שהוביל את הקבוצה החל מאמצע השלב הראשון לזכיות בשני השלבים של עונת 2012, ולזכייה באליפות אקוודור בפעם ה-14 בתולדות המועדון, ולראשונה מזה 15 שנים. בכך, עקפה הקבוצה את אל נסיונל, שהשתוותה אליה בכמות האליפויות בשנת 2006, וחזרה להיות שיאנית הזכיות הבלעדית בתואר. ב-2016 זכתה באליפות ה-15 בתולדותיה.
אצטדיון
מאז הקמתה השתמשה ברצלונה בשלושה אצטדיונים עיקריים. הראשון שבהם היה אצטדיון ג'ורג' קפוול, אותו חלקה עם יריבתה העירונית אמלק. ב-1959 עברה הקבוצה לאצטדיון מודלו אלברטו ספנסר, בו שיחקה קרוב לשלושים שנים. בחלקן חלקה הקבוצה את האצטדיון עם אמלק ועם קבוצות נוספות מהעיר.
בעקבות ההצלחה של המועדון באצטדיון מודלו, החל נשיא הקבוצה איסידרו רומרו קרבו את הפרויקט להקמת אצטדיון בבעלות המועדון. רומרו חלק את הרעיון עם חיימה נבוט, ראש עיריית גואיאקיל, ועם נשיא אקוודור לאון פברס קורדרו, שניהם אוהדי הקבוצה, והם החליטו להירתם לפרויקט. נבוט תרם שטח גדול בעיר לטובת האצטדיון, וקורדרו סייע בגיוס הכספים להקמת האצטדיון החדש. ב-1986 החלו עבודות ההקמה, ושנה אחר כך, ב-1987, נפתח אצטדיון המונומנטל, שנשא את שמו של הנשיא רומרו. האצטדיון נחשב לאחד המרשימים בדרום אמריקה. תכולתו, שיכולה להגיע עד ל-90,000 צופים, היא השנייה בגודלה באמריקה הדרומית אחרי המרקנה.
האצטדיון נחנך רשמית במאי 1988 בטורניר ידידות באירוח ברצלונה ובהשתתפות ברצלונה הספרדית, מחזיקת גביע ליברטדורס פניארול מאורוגוואי ואמלק המקומית. משחק הבכורה של האצטדיון הפגיש בין ברצלונה האקוודורית לזו הספרדית, והסתיים בניצחונם של האקוודורים 2-1. בטורניר עצמו זכתה אמלק, שגברה על ברצלונה 1-0 בגמר.
האצטדיון היה ממארחי טורניר קופה אמריקה 1993 שנערך באקוודור. אירוע השיא של הטורניר, משחק הגמר בו גברה 2-1 על, נערך באצטדיון, וכן נערכו בו שני משחקים בשלב רבע הגמר ומשחק אחד בשלב חצי הגמר.
יריבות
היריבה הגדולה ביותר של ברצלונה היא יריבתה העירונית אמלק. הדרבי של גואיאקיל זכה לשם "אל קלאסיקו דל אסטיירו" (בספרדית: El Clásico del Astillero, הקלאסיקו של המספנה).
הקבוצות נפגשו לראשונה ב-22 באוגוסט 1943, ובו ניצחה ברצלונה 4-3. המשחק זכור בכינוי "דרבי הקורות", בשל המספר הרב של הכדורים שנעצרו בעמוד השער של ברצלונה. משחקי הדרבי ידועים כאחד המשחקים החשובים בכל עונה בכדורגל באקוודור, והיריבות בין המועדונים אף זכתה להכרה עולמית על ידי פיפ"א.
אחד מהמפגשים המפורסמים ביותר בין שתי הקבוצות התקיים ברבע גמר גביע ליברטדורס 1990, ובסיום דו-קרב כפול העפילה ברצלונה לשלב הבא בזכות ניצחון 1-0 בסיכום שני המשחקים. ברצלונה המשיכה עד לגמר הטורניר, והייתה לאקוודורית הראשונה שעושה זאת.
היריבות הגדולה בין המועדונים הביאה גם לאלימות של ממש ביציעי הקבוצות. אחד מהאירועים הטרגיים ביותר בתולדות ההתמודדות התרחש ב-16 בספטמבר 2007, כשקרלוס סדניו וליס, ילד בן 11 אוהד אמלק, נהרג כעשרים דקות לפני תחילת הדרבי במונומנטל מפגיעת זיקוק שנורה מיציע אוהדי ברצלונה בחזהו. על אף האירוע המשחק עצמו לא נדחה, ואמלק המשיכה לניצחון 1-0. באירוע אחר שהתרחש שנה קודם לכן, ב-30 באפריל 2006, הובילה אמלק 3-0 בביתה על ברצלונה. בתגובה, החלו אוהדי ברצלונה לזרוע הרס במגרש הביתי של יריבתם. בין היתר הם פרצו לתאי שידור הרדיו באצטדיון וגרמו נזק לרכוש הפרטי של התקשורת המקומית. חלק מאוהדי נמלטו אל כר הדשא מחשש ממעשיהם של חבריהם ליציע. בסיומו של האירוע נעצרו תשעה אוהדים ונפצעו כארבעים.
סמל
לאחר מספר שינויים שחלו בו, נקבע ב-1955 סמל חדש למועדון, הנמצא בשימוש עד היום. הסמל שואב השראה וכמעט זהה לזה של קבוצת הכדורגל של ברצלונה, עם מספר שינויים - צבע הכדור שונה ללבן, המעטפת הזהובה לא נכללה בסמל, וראשי התיבות השתנו (BSC - ברצלונה ספורטינג קלוב לעומת FCB - פוטבול קלאב ברצלונה).
מדים
מדיה של הקבוצה מתהדרים בצבעים הרשמיים של הקבוצה, צהוב ושחור. חולצת המדים צבועה צהוב ובעלת עיטורים בשחור ובאדום, בעוד המכנסיים והגרביים הם שחורים, לעיתים בעלי עיטורים צהובים. אלו הם צבעי המדים של המועדון מאז שנות ה-50, וקדמו להם מספר סגנונות אחרים. ברצלונה החלה את דרכה עם מדים בצבעי שחור ולבן, ולאחר מכן עברה לצבעי הדגל הקטלאני, ולבשה חולצות עם פסי אורך צהובים ואדומים. למשך תקופה קצרה בשנות ה-40 לבשה הקבוצה מדי פסים כחולים ואדומים כמו ברצלונה הספרדית, אך בעקבות סדרת הפסדים עם המדים החדשים הצהיר נשיא המועדון כי הקבוצה לעולם לא תעלה עוד עם צבעי המדים האלו.
אלדהיד
אלדהידים (Aldehydes) הם קבוצת תרכובות אורגניות. בקבוצה חומרים ידועים רבים, בהם החומר המשמר פורמלין, פחמימות רבות ובפרט גלוקוז, וכן חומרים רבים הנותנים לפירות את טעמם וריחם.
מקור המילה "אלדהיד" בלטינית: זהו קיצור של אלכוהול דהידרוֹגֵנָטוּם, "כוהל נטול מימן".
כל האלדהידים מכילים קבוצה פונקציונלית משותפת שעל שמה הם קרויים, קבוצת האלדהיד (CHO, אטום פחמן הקשור בקשר כפול לאטום חמצן ובקשר יחיד לאטום מימן). קבוצה זו מורכבת בעצם מקבוצת קרבוניל, הנמצאת בכל הקטונים, ומאטום מימן. הקבוצה נכתבת תמיד CHO ולא COH כדי למנוע בלבול עם קבוצת ההידרוקסיל, הנמצאת בכוהלים.
על מתן שמות לאלדהידים, ראו מונחון IUPAC. נסכם בקצרה: שמו של אלדהיד מורכב מתחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן במולקולה, ומהסופית -אָל. קבוצת האלדהיד נקראת לעיתים פורמיל, במיוחד כשבמולקולה קיימות קבוצות פונקציונליות אחרות.
האלדהיד הפשוט ביותר הוא מֵתָנָל (Methanal), המורכב מקבוצת אלדהיד הקשורה לאטום מימן, ונוסחתה היא HCHO. מתנל משמש לשימור גופים ביולוגיים כדי שלא ירקיבו, והוא ידוע יותר בשמותיו הטריוויאליים פורמאלדהיד ופורמלין.
מספור
מספור הוא התהליך של התאמת מספרים ייחודיים לעצמים בקבוצה נתונה.
מספור עוקב
שיטת מספור פשוטה ונפוצה היא מתן מספרים עוקבים החל מ-1. דוגמאות: מקובל פחות מספור המתחיל מ-0. במספור איברים של מערך יש שפות תכנות המתחילות את המספור מ-1, ואחרות המתחילות את המספור מ-0.
לסימון מסמכים במספור עוקב, לשם הבחנה ביניהם או לשם ציון סדר קבלתם, ניתן להשתמש בנומרטור – מכשיר שמציג מספר, וכל לחיצה עליו מקדמת למספר העוקב.
בתרמודינמיקה נוסחו חוקים שקיבלו את השמות החוק הראשון של התרמודינמיקה, החוק השני של התרמודינמיקה והחוק השלישי של התרמודינמיקה. כאשר לאחר מכן נוסח חוק שנחשב לבסיסי יותר משלושה אלה, הוא קיבל את השם חוק האפס של התרמודינמיקה.
המאמינים באמונה הטפלה שהמספר 13 מביא מזל רע נוהגים לדלג על מספר זה בעת מספור עוקב.
מספור לפי תבנית
כאשר המספור נעשה לפי תבנית מסוימת, הוא אינו נעשה במספרים עוקבים. דוגמאות:
תבניות מספור נפוצות:
גרסאות של תוכנה נהוג למספר ברמות אחדות (גרסה ראשית, תת-גרסה, תת-תת-גרסה וכו'). במסגרת גישה זו, מספרה של אחת מכרסאות הדפדפן גוגל כרום הוא 85.0.4183.102. מדען המחשב דונלד קנות' ממספר את הגרסאות של תוכנת Metafont כך שילכו ויתקרבו ל-e: גרסה 2, גרסה 2.7, גרסה 2.71, וכו'. נכון ל-2020, הגרסה היציבה האחרונה (מתאריך 2014-01-07) היא 2.7182818.
כלוביס הראשון
כלוֹבִיס הראשון (בצרפתית: Clovis, בגרמנית: Chlod-weg ("עטור קרבות"), בלטינית: Chlodovechus; בערך 466 – 27 בנובמבר 511), הידוע גם בשמות כְלוֹדוֹבִיק, כְלוֹדוֹבֶק או כְלוֹדוֹבִיקוּס (בצרפתית מודרנית: "לואי"), היה החשוב שבמלכי השושלת המרובינגית. במהלך שנות מלכותו, בין השנים 481–511, הפכה ממלכת הפרנקים הסאלים עליה שלט לממלכה החשובה ביותר בגאליה.
ביוגרפיה
כלוביס ירש את אביו, כילדריך הראשון בשנת 481 כמלך הפרנקים הסאלים. הפרנקים הסאלים והפרנקים הריפוארים, שכנו מאז אמצע המאה השלישית ממזרח לשפך הריין, ונחשבו אותה עת לאחד השבטים הגרמאנים החלשים. הפרנקים לא פלשו עמוק לתוך שטחי האימפריה הרומית, כפי שעשו קודם לכן שבטים גרמאנים אחרים כמו הוונדלים, הלומברדים והוויזיגותים. הם נותרו צמודים לנחלותיהם המקוריות וחדרו מעט דרומה עד נהר הסום.
אחרי הכתרתו למלך התעמת כלוביס, בסיועו של קרובו וידידו ראגניחאר, בשנת 486 עם סיאגריוס, המושל (דוקס) הרומי האחרון בחלקה הצפוני של גאליה, ששלט בשטח דרומית ומזרחית מסואסון עד נהר הלואר.
אחרי ניצחונו כרת כלוביס ברית עם האוסטרוגותים באמצעות נישואי אחותו, אָוּדוֹפְלֵדָה, למלכם, תאודריך הגדול. לאחר מכן, פנה כלוביס להילחם בתורינגים ממזרח לממלכתו (491) וכרת ברית גם עם הבורגונדים באמצעות נישואיו בשנת 493 לקלותילדה אחייניתו של גונדבאד מלך הבורגונדים. קלותילדה הקתולית קיבלה מכלוביס אישור לטבול את בנם כקתולי, ועודדה את כלוביס להמיר את דתו בעצמו. עובדה זו עזרה לו לקבל את סיועה של הכנסייה במאבקיו.
מאוחר יותר (496 ו-502) הסתייע כלוביס במלכים פרנקים אחרים כדי להביס את האלמאנים בקרב טולביאק ולהשתלט על ממלכתם במעלה הריין (שווייץ ומזרח צרפת של היום).
בעקבות קרב טולביאק, וככל הנראה גם בהשפעת קלותילדה, החליט כלוביס להמיר את דתו לנצרות. טבילתו בוצעה על–ידי הבישוף רמיגוס בריימס, ככל הנראה ביום חג המולד של שנת 508, כשעמו נטבלים חגיגית גם אחותו אלבופלדיס ושלושת אלפים מחייליו. כלוביס בחר בהמרה מפגניות לזרם הנצרות הקתולי, בניגוד לשאר המלכים הגרמאנים שדבקו באמונה האריאנית וכך היה למלך הגרמאני הקתולי הראשון.
כלוביס יצר בכך, בניגוד לנוהגו של תאודוריד הראשון במקביל, איחוד בין הגאלו-רומים (הפרנקו-רומים) בגאליה שדתם הייתה נוצרית-קתולית ובין הגרמאנים והכין בכך את הקרקע לאיחוד הממלכה וריכוז הסמכויות בה ביד אחת, כשהשליט העומד בראש המדינה הוא גם "מגן האמונה". לפי ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס, נמנע כלוביס מהנוהג לחלק את האדמה בין הכובשים וחילקה באופן שווה בין הגרמאנים לגאלו-רומים. כל האנשים החופשיים בממלכה, רומים או גרמאנים במוצאם, נקראו מעתה פרנקים והיו נתינים שווים זה לזה.
כלוביס המשיך בניסיונות להרחבת ממלכתו. בשנת 500 התערב בעימות בין המלכים הבורגונדים גונדובאד מווינה וגודגיזיל מז'נבה. הוא תמך באחרון וסייע לו להביס את גונדובאד בקרב דיז'ון, אך אחרי שנסוג משם שב גונדובאד, כנראה בסיוע.
בשנת 507 פתח כלוביס במסע כנגד אלאריק השני מלך הוויזיגותים, ששלטו אז בשטחי אקוויטניה. במאבק עם הוויזיגותים, זכה כלוביס לסיוע מצד הארמוריקנים, תושבי אקוויטניה ולעידוד מצד הקיסר הביזנטי אנסטסיוס הראשון, ששאף לפגוע בכוחו של תיאודריך הגדול מלך האוסטרוגותים באמצעות חיסול בן בריתו. כלוביס חצה את הלואר והצליח להביס ולהרוג את אלאריק בקרב ווגלדנסיס (ווּאלה של היום). הוויזיגותים המבוהלים נמלטו דרומה לחצי האי האיברי (עליו שלטו עד ל-711 כאשר נכבשו על ידי הערבים), והפרנקים השתלטו על ממלכת הוויזיגותים עד לפירנאים ולנהר הרון. כאן, מנעו כוחותיו של תיאודריך הגדול מכלוביס להגיע לחופי הים התיכון ולכבוש את ארל ופרובאנס.
פעולה חשובה של כלוביס באותה עת הייתה המסע השיטתי שלו, אחרי ניצחונו בווגלדנסיס, לחסל את כל השליטים ומלכי המשנה (Reguli) הפרנקים. כך פעל לחיסול ממלכתם של זיגיברט ובנו כלותריוס בקלן, הורה לכרות את ראשם של כרריק (Chraric) ובנו מטונגרס, את רגנקאירה, ואחריו ריקאירה וריגנומיר מקמבראי.
אחרי ניצחונו זה ביצע כלוביס צעד נוסף בעל חשיבות לעתיד כאשר קבע את בירתו בפריז וייסד בה מנזר על שם פטרוס ופאולוס, במקום בו שוכן היום בניין הפנתיאון. כלוביס הוכיח כאן כי יכולתו כשליט לא הייתה פחותה מכישרונו ככובש. מבסיסו בפריס חילק כלוביס את המדינה למחוזות, שבעיר הבירה שנקבעה להם מונה שליח מטעמו (comites) מבין האריסטוקרטיה הגרמאנית או הפרנקית. כלוביס הביא בנוסף להעלאתו של החוק הגרמאני הסאלי (לקס סאליקה) על הכתב, וערך בו שינויים והתאמות לתנאי החיים החדשים. כלוביס גם ניסה, זמן קצר לפני מותו, לערוך רפורמה במבנה הכנסייתי. הוא קרא לכינוס קונציל (ויעוד) של הבישופים הגאלים באורלאן, כשמגמת הרפורמה היא חיזוק הקשרים שבין השלטון החילוני לדתי בשטחי שלטונו.
לפי גרגוריוס מטור, אשר תיעד בספרו "עשרת ספרי ההיסטוריה" את ראשוני המלכים המרובינגים, הוענק לכלוביס תואר קונסול על ידי הקיסר אנסטסיוס הראשון, אך לטענה זו אין אישור ברשומות הקונסולים ואם אכן היא אמת, ניתן התואר לשם כבוד בלבד, והוא הוענק לכלוביס ככל הנראה אחרי ניצחונו על הוויזיגותים.
כלוביס נפטר ב-511 ונקבר בכנסיית השליחים בפריז אותה הקים, שהפכה זמן קצר מאוחר יותר לכנסיית סן ז'נבייב. הסרקופג של כלוביס נותר בסן ז'נבייב עד המהפכה הצרפתית, אז נפתח על–ידי המהפכנים ושרידיו פוזרו לכל עבר.
לאחר מותו של כלוביס חולקה הממלכה בין בניו: תיאודריך הראשון הבכור, ושלושת בניה של קלותילדה: כלודומר, כילדברט הראשון וכלותאר הראשון. הם חילקו ביניהם את ממלכת אביהם, בהתאם למסורת הגרמאנית, וקבעו את מרכזיהם בריימס, אורליאן, פריז וסואסון.
שגרירות ישראל בקטמנדו
שגרירות ישראל בקטמנדו היא הנציגות הדיפלומטית של ישראל בנפאל. השגריר כיום הוא בני עומר.
היסטוריה
משה שרת, כשגריר של רצון טוב, ערך מסע באסיה ב-1956, במהלכו ביקר גם בקטמנדו, והציע לכונן יחסים דיפלומטיים עם המדינה. ראש ממשלת נפאל השיב כי מדינתו תלך בעקבות הודו, שלא כוננה יחסים עם ישראל באותה התקופה.
ישראל הקימה שגרירות בנפאל לאחר שנמנע ממנה להקים שגרירות בשכנתה הגדולה של נפאל, הודו.
ב-2013 נעצר אזרח איראני לאחר שערך תצפיות על השגרירות, בחשד שזמם לבצע פיגוע במבנה.
שגרירים
להלן רשימת השגרירים:
קולסום עבדאללה
קולסום עבדאללה (באנגלית: Kulsoom Abdullah; באורדו: کلثوم عبد اللہ; נולדה ב-1976) היא מרימת משקולות פקיסטנית-אמריקאית. היא הייתה האישה הראשונה לייצג את פקיסטן בהרמת משקולות, כאשר היא התחרתה באליפות העולם ב-2011. באותה השנה, היא גם עשתה היסטוריה כאשר, על מנת לשמר את השקפותיה הדתיות, היא הפכה לאישה הראשונה להתחרות מכוסה לחלוטין, לאחר שהפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות (IWF) שינתה את הכללים שלה לבקשתה.
ביוגרפיה
היא התחילה להרים משקולות בתור תחביב, שעד מהרה הפך לרציני. היא למדה טאקוונדו והשלימה תעודת הכשרה בקרוספיט, והרימה משקולות כחלק מהאימוניה. היא התחילה להתחרות בהרמת משקולות בשנת 2010, ועברה את הדרישות להתחרות באליפות ארצות הברית הפתוחה ובאליפות הלאומית. אך כשנרשמה להתחרות, היא נפסלה מתחרות כי אסור היה לה להתחרות בחג'אב, שהיא לובשת באורח קבע מטעמי דת, ובגוף מכוסה. על פי כללי הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות, באותה העת, היה על תלבושות המתחרות להיות ללא צוורון, ועל המרפקים והברכיים להיות חשופות, כדי שהשופטים יוכלו לראות שהפרקים נעולים כהלכה. עבדאללה הגישה בקשה לוועדה האולימפית של ארצות הברית, אשר מפקחת על הענף, לשנות את חוקי הלבוש בתחרות. הוועדה דחתה את בקשתה.
אך ההחלטה הסופית הייתה בידי הפדרציה הבינלאומית. המועצה ליחסים אמריקאים-אסלאמים (CAIR) שמעה על סיפורה, והציעה לה סיוע, ודרכם עבדאללה המשיכה במאמציה. הם העלו מספר נושאים בפני הפדרציה, ובתקשורת: ברמה הטכנית, שהחוק האמריקאי לספורט חובבני ואולימפי דורש שאנשים יוכלו להשתתף "ללא אפליה על בסיס גזע, צבע, דת, מין, גיל או מוצא לאומי, ועם הזדמנות הוגנת לשימוע עבור כל ספורטאי, מאמן, מנהל, או שופט חובבן לפני שהוא ייפסל מהשתתפות". הטענה הייתה שהחוקים בפועל מונעים השתתפות של מוסלמיות, בהפרה של החוק, וכן שלא נערך שימוע הוגן בנושא. בנוסף, עבדאללה הדגישה שהרמת משקולות היה תמיד ספורט בו גברים היו דומיננטיים, אך יותר ויותר נשים מתחרות בענף, ושיש לקחת בחשבון את צורכיהן ולשקול שינויים בהתאם. וכן, שבארצות הברית, ומוסלמיות מתמודדות באופן מוגבר בהגבלות במגוון ענפי ספורט, ושיש צורך לטפל בנושא.
הפדרציה דנה בנושא. כדי לאפשר לשופטים לשפוט את טכניקת המתמודדות, היא לא יכלה לאפשר לעבדאללה ללבוש את הבגדים המשוחררים שנהגה ללבוש, אך כפשרה, הסכימה לאפשר לה ולמתחרות עתידיות ללבוש בגד גוף צמוד המכסה את כל גופן, וכיסוי ראש המשאיר את פניהן חשופות. ובסוף יוני 2011, הוועדה האולימפית הוציאה הודעה לגבי קבלת ההחלטה, וכך התאפשר לעבדאללה להתחרות באליפות ארצות הברית ביולי 2011, ואחר כך באליפות העולם בהרמת משקולות של שנת 2011, בה ייצגה את פקיסטן. בכך, הפכה למרימת המשקולות הראשונה של פקיסטן בתחרות בינלאומית, וכן הראשונה להתחרות בכיסויי ראש וגוף. התחרות הבינלאומית השנייה שלה הייתה באליפות אסיה של 2012 בקוריאה הדרומית.
פעילות והכרה
הסיפור שלה הכה גלים, והיא הוזמנה לדבר בפני מחלקת המדינה בראשותה של הילרי קלינטון על המאבק שלה. היא פתחה אתר ודף פייסבוק כדי להמשיך ולקדם הזדמנויות לספורטאיות שדתן דורשת ביגוד מכסה, ולסלול דרך להשתתפות נשים מתרבויות שונות מרחבי עולם, תוך התעלות על דעות קדומות לגבי מגדר, גזע, ודת.
ב-2014, עבדאללה הייתה אחת הנשים בסרט התיעודי The Pakistan Four, שחקר משמעויות חדשות להיות אישה פקיסטנית מוסלמית. היא זכתה בפרס ג'ורג'יה למוסלמי/ת המשפיע/ה. היא חברה ב"צוות שירזנאן" ("Team Shirzanan" - בפרסית, נשים גיבורות), קבוצת רכיבת אופניים תחרותית של נשים מוסלמיות, ומשמשת בו כדוברת. הקבוצה כוללת נשים מכל העולם המוסלמי, כולל ערב הסעודית, איראן, אפגניסטן, מצרים וירדן, כל אחת עם הישגים ומאבקים משלה בנושא גישה לתחרות בתחומה (טיפוס הרים, קרטה, כדורסל ועוד). היא גם שגרירת ספורט עבור ארגון שירזנאן, המקדם זכויות וגישה לנשים מוסלמיות בספורט.
דגל כחול
"דגל כחול" היא סדנת הדגל של מערך הקרב של חיל האוויר הישראלי. הסדנה מתקיימת בבסיס עובדה שבנגב. הסדנה נמשכת שבועיים ומשתתפים בה עשרות מטוסי קרב מטייסות הקרב של חיל האוויר הישראלי. הסדנה מתקיימת בחיל-האוויר מדי שנתיים, מאז שנת 2013. מקורם של התפקידים והחוקים בסדנה שאולים מתרגיל הרד פלאג האמריקני.
על התרגיל אחראית טייסת תעופה בבסיס.
צוותי האוויר מתחלקים לשתי טייסות: ה"כחול", שמייצג את הכוח האווירי של מדינה ידידותית דמיונית, וה"אדום", המייצג מדינת אויב. הטייסים נלחמים זה בזה בקרבות אוויר, ומתרגלים תקיפות מטרות קרקע באזורים מוכי טיל קרקע-אוויר (אזור מוגן-טילים).
חוסיין עבד אל-האדי
חוסיין עבד אל-האדי (? – 1835 או 1836) היה שייח' בן משפחת הפלאחים עבד אל-האדי מהכפר עראבה שבנפת שכם, שעלה לגדולה בימי אבראהים פאשא, היה מושל (בדרגת מודיר) של איילט צידון, מושל עכו וסגנו של אבראהים פאשא.
כאשר הגיעו כוחותיו של אבראהים פאשא לארץ ישראל, רק בודדים קיבלו אותו בברכה, בהם קאסים אל-אחמד וחוסיין עבד אל-האדי. עבד אל-האדי ואנשיו הצטרפו לכוחותיו של אבראהים פאשא במצור על עכו (1832). אבראהים פאשא ראה בעבד אל-האדי כוח עולה ומינה אותו כסגנו בשלטון האזרחי על השטחים שכבש בארץ ישראל. כאשר איברהים המשיך במסעות המלחמה, היה עבד אל-האדי השליט בפועל של הארץ. זו הייתה הפעם הראשונה שמשפחה כפרית עלתה לשלטון על הארץ.
במהלך מרד הפלאחים, עבד אל-האדי המשיך לתמוך באבראהים פאשא ובתמורה מינה אותו איברהים להיות המודיר של איילט צידון (איילט שכלל את כל ארץ ישראל).
באוקטובר 1834, אחרי שאבראהים פאשא הוציא להורג את אל-אחמד בעוון מרידה. רכש עבד אל-האדי את מפעל הסבון שלו (صابون نابلسي) בשכם ואת בית המגורים המשפחתי, אליו העביר עבד אל-האדי את משפחתו מעראבה. מפעלי הסבון של שכם היו אחד ממקורות ההכנסה החשובים של שכם והקנו לבעליהם כסף ויוקרה. השייח יוסוף זיאד קאדרי ניהל עבורו את עסקיו בשכם.
עבד אל-האדי כיהן בתפקיד מושל צידון עד מותו (1251 להג'רה, 1835 או 1836). נקבר בחצר מסגד א-זיתונה בעכו.
צלאח עבד אל-האדי, אחד מבניו של חוסיין, היה הוואלי של צידון.
יצחק ברדא
הרב חיים יצחק ברדא (נולד בי"ד באייר תשי"ב, 9 במאי 1952) הוא רב חרדי ספרדי, פוסק ומחבר ספרי הלכה. עומד בראש מוסדות 'יצחק ירנן' באשקלון.
קורות חייו
בילדותו למד בתלמוד תורה על שם הרב רפאל ביבאס. מגיל 12 ולמשך שנים רבות למד אצל הרב יוסף ילוז. בגיל 15 נתמנה כמלמד בתלמוד התורה. בגיל 17 שימש בהוראה אצל הרב מאיר ועקנין, רבה הראשי של טבריה, אותו הוא רואה כרבו.
בשנת ה'תשל"ד (1973) התחתן עם אביבה מרים, בת הרב מצליח מאזוז מחבר שו"ת 'איש מצליח' ומייסד ישיבת כסא רחמים בתוניס. בגלגולה של ישיבה זו בבני ברק, שבראשות גיסו הרב מאיר מאזוז, הוא לימד.
הרב ברדא נסמך לרבנות על ידי הרב הראשי לישראל איסר יהודה אונטרמן, הרב סלמן חוגי עבודי, הרב מאיר ועקנין, הרב שריה דבליצקי, וגיסו הרב מאיר מאזוז.
בשנת ה'תשל"ו (1975) בהיותו בן 24, נתמנה לרב מושב שרשרת הסמוך לעיר נתיבות, למלא את מקום הרב נסים הכהן שנפטר בתשל"ד. שם החל בפעילות ציבורית נרחבת, במסירת שיעורי תורה לנוער ולמבוגרים, ואף הקים ישיבה לבעלי תשובה.
החל משנת ה'תש"ם (1979) הוא עורך את הירחון התורני 'אור תורה', היוצא לאור על ידי ישיבת 'כסא רחמים'.
בשנת ה'תשמ"א החל בהוצאת סדרת ספרי השו"ת 'יצחק ירנן'. בשנת תשד"מ (1983) זכה על חיבורו זה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית. וכך נכתב בנימוקי החלטת הוועדה: בהסכמה לחלק השני של הספר (שנת תשד"מ), כתב הרב עובדיה יוסף: מאבקים שניהלו נגדו במושב, גרמו לו לבעיות לב, והוא חלה ואושפז בטיפול נמרץ באור לז' באדר תשמ"ב. כשחלה גורש מהמושב, וחזר להתגורר בבני ברק, שם המשיך להוציא את ספריו.
בשנת תשנ"ז (1996) עבר להתגורר באשקלון, שם הקים את מוסדות 'יצחק ירנן', הכוללים: גני ילדים, תלמוד תורה, ישיבת 'יצחק ירנן', כולל אברכים, מדרשה לבעלי תשובה, ארגון נשים 'אם בישראל', ובית דין לענייני ממונות 'צדקתך ירננו'.
הרב גם מעורב פוליטית בעיר, והקים בה את סיעת 'אחדות בתכלית', שמנתה שלושה נציגים במועצת העירייה, ראש העירייה כיום הוא תומר גלאם מסיעתו. בבחירות לכנסת העשרים תמך במפלגת 'יחד' שמנהיגה הרוחני הוא גיסו הרב מאיר מאזוז, בעקבות כך כאשר נפטר רבה של אשקלון, הרב יוסף שרביט, רבנים המזוהים עם המפלגה קראו לו להתמודד על רבנות העיר אשקלון, בעוד מפלגת ש"ס העמידה מתמודד אחר מולו. בבחירות לכנסת ה-23 תמך ביהדות התורה . בבחירות לכנסת ה-24 תמך במפלגת 'הציונות הדתית של בצלאל סמוטריץ' ואף השתתף בכינוס של המפלגה בעיר לקראת מערכת הבחירות לכנסת ה-25.
פסיקתו ההלכתית
בשונה מהמקובל בפסיקה הרבנית, לפסוק כדעת השולחן ערוך והבאים אחריו, הרב ברדא סבור שפסיקת ההלכה למעשה היא כדעת הרמב"ם (משנה תורה), ושהוראותיו התקבלו בכל העולם היהודי מעין הלכה למשה מסיני. לדבריו, שיטת פסיקתו היא שיטת רבו הרב מאיר ועקנין. כמו כן, לדעתו דעת האר"י, מכריעה אף את דעת הראשונים והאחרונים, ואילו הם ראו את דבריו היו חוזרים בהם, ולא עליו נאמר הכלל "תורה לא בשמים היא".
שיטתו ההלכתית של הרב ברדא עוררה עליו התנגדות, הרב עובדיה יוסף - שכאמור נתן הסכמה לספריו - תקף אותו במילים חריפות ביותר, בגלל מאמר הלכתי שכתב בקובץ 'ויען שמואל' (תשס"ה, הוצאת ישיבת כסא רחמים) שבו כתב שאדם ששכח לספור ספירת העומר יום אחד יכול להמשיך לספור בברכה, נגד דעת השולחן ערוך.
לימים נתקף הרב ברדא בספרו של הרב עובדיה יוסף 'חזון עובדיה' – חנוכה (עמוד סג), בגלל פסיקתו בעניין צאת הכוכבים, כינו אותו "אברך צעיר" ש"הרהיב עוז לצאת נגד מרן והאחרונים", וכתוב: "וידעתי בני ידעתי כי הנ"ל עומד במרדו וממשיך לפסוק גם בעניינים אחרים נגד פסקי מרן השולחן ערוך, וכל יראי ה' יתרחקו מהוראותיו". בעוד יש הטוענים שלא הרב עובדיה כתב את זה.
אחרי מותו של הרב עובדיה יוסף, תקף בנו, הראשון לציון הרב יצחק יוסף, את הרב ברדא במסגרת שיעורו השבועי בערב חג הפסח ה'תשע"ז (2017), זאת בעקבות הלכות שכתב נגד דעת השולחן ערוך בהגדה של פסח שהוציא לאור והפיץ באשקלון. הרב יוסף כינה את הרב ברדא "חצוף" ו"מחטיא את הרבים", טען שאילו אביו היה חי לא היה מעז לנהוג כך, ואף תקף את ראש העיר אשקלון איתמר שמעוני על שסייע בהפצת החוברת. גם הרב ציון בוארון התייצב לצד הראשון לציון והתנגד לרב ברדא, ואמר "שאצל האשכנזים היו רוגמים אותו באבנים".
אחרי הדברים אמר הרב ברדא במסגרת שיעורו הקבוע, שהרב עובדיה יוסף נשאל על הדבר, והכחיש לאברכים השואלים שהוא כתב את זה וכשהראו לו את הדברים שכתב בספר שלו, קרא למי שקרא, ושאל אותו מי כתב את הדברים בספר שלו? לטענת הרב ברדא הדברים האלו מוקלטים ומוסרטים. ואז אמר דברי שבח עליו, ואף שלח עמם אליו ספר, הנמצא ברשותו, עם הקדשה.
אופיר בר עמי
אופיר בר עמי (נולד ב-11 בנובמבר 1969 בקיבוץ חניתה) הוא זמר וגיטריסט, חבר בלהקת איפה הילד? ו"איבי הנחל".
ביוגרפיה
בר עמי הוא יליד קיבוץ חניתה. הוא החל לנגן בילדותו על כלים שונים, ביניהם בגיל 6 בחלילית, בגיל 7 על פסנתר ובגיל 13 על גיטרה.
בשנת 1990 הצטרף להרכב איפה הילד? עד שנת 1996, אז עבר ללהקת משחררי הסעיף. בהמשך לקח הפסקה ממוזיקה, עבר תהליך של התחזקות בדת, ובשנת 2008 הקים עם אחיו, המתופף גל ברעם את להקתו העכשווית, "איבי הנחל".
כיום בר עמי מתגורר קיבוץ בחניתה ובראש העין, הוא נשוי לשחקנית דורי נאומנקו ואב לשני ילדים.
איפה הילד
ב-1990 הצטרף ללהקת איפה הילד, יחד עם אסף שריג, חמי רודנר ואסף מרוז. בר עמי אחראי במסגרת "איפה הילד?" לכמה שירים, ביניהם הלהיט "אהובה הקטנה". באלבום שדים כתב והלחין את "אהובה הקטנה" ו "נכנס בך השד", באלבום בני המאה העשרים כתב והלחין את השיר "אור לבן" ובאלבום מתוק בחשכה כתב והלחין את השיר "עמוק נפלא". בשנת 1996 עזב את הלהקה. ב־2009 עם חזרת הלהקה להופיע חזר בר עמי להופיע עם הלהקה והוא מופיע על הבמות גם כיום.
משחררי הסעיף
בשנת 1996 עזב בר עמי את "איפה הילד" לטובת להקת "משחררי הסעיף".
איבי הנחל
בשנת 2008 הקים יחד עם אחיו גל ברעם את להקת הרוק האמוני "איבי הנחל" בהשראת הרבי נחמן מברסלב ויחד עם אחיו, המתופף גל ברעם ("האנשים"), נוצר אלבום שמשלב שירי אהבה והתחזקות עם רוק גיטרות בעל צליל חזק.
אלבום הבכורה "דרך חדש" משלב בתוכו טקסטים רוחניים בהשראת הרבי נחמן מברסלב, עם רוק גיטרות ישראלי, כממשיכי דרכם של אהוד בנאי ושולי רנד, אריאל זילבר והרב שלמה קרליבך.
בהרכב מנגנים לצד בר עמי (גיטרה חשמלית ושירה) גם בן סולומון (גיטרה חשמלית וקולות), בן ורד (גיטרה בס) וגל ברעם (תופים)
צבע (חומר)
צבע הוא כינוי למשפחה של חומרים שמכסים בהם גופים (על ידי משיחה, ציפוי וכדומה) כדי שישנו את צבעם. בימינו מורכב חומר כזה מפיגמנט (צבען), מבסיס (חומר מאחז שאוחז הן את הצבען הן את הגוף הנצבע), ומחומרים מדללים. אדם שמקצועו צביעה נקרא צַבָּע.
צבע יכול לשמש למטרות שימושיות, כגון הגנה על משטחים רגישים מפני שיתוך (קורוזיה), הבדלה בין פרטים או הדגשת פרטים (דף מודפס למשל), וכן למטרות אומנותיות.
בתהליכי הייצור של כמעט כל פריט בחיי היום יום משתמשים בצבעים כדי להשיג את המראה הרצוי. צבע הוא כלי בסיסי באמנות, בעיצוב תעשייתי וכמובן גם בשימוש ביתי, בו הוא מיושם על קירות ומשטחים אחרים.
התפתחות הצבע בהיסטוריה
בימי הביניים התווספו כמה גוונים חדשים לצבעים שלמד האדם לייצר. במקרים רבים הצבעים יוצרו מחומרים רעילים, (למשל, את הצבע הירוק הפיקו מארסן) אך הביקוש לצבעים היה כה רב שהייצור והשימוש בהם נמשכו למרות רעילותם. גוון צהוב מסוים הופק משתן פרות שעורב בבוץ וזוקק בלונדון, וצבע חום יוצר מדיו של דיונונים. בתקופת הרנסאנס למדו באירופה כיצד להפיק את הצבע המבוקש כחול אולטראמרין והחלו לייצר זכוכית קובלט כחולה. גילו דרכים ליצור פיגמנטים חדשים, ורוד וארגמן, מפירות יער ומגזעי עצים, ודרכים לצבוע בדים בכחול אינדיגו. במקביל גילו האינדיאנים באמריקה דרך להפיק אדום שני מגופן של חיפושיות - תהליך שבעזרתו מפיקים צבעי מאכל עד ימינו. עופרת לבנה, צבען לבן ובסיס נפוץ (ורעיל), הגיע אז בעיקר מוונציה. במאות ה-18 וה-19, החל מהמהפכה התעשייתית, גילו שיטות לייצור צבעים שרעילותם נמוכה יותר, והחלו לייצר צבעי שמן מבוססים על תרכובות מיסודות שהופרדו ממינרלים, כגון מנגן וקובלט, שאיפשרו לצייר בצבעים שעד אז הצליחו ליצור רק בזכוכית צבעונית אך לא על הבד. כמו כן פותח בפעם הראשונה צבע ניתן לרחיצה, ובפעם הראשונה יוצרו צבעים לשימוש ביתי בקנה מידה מסחרי, שלא דרשו ניסיון מקצועי או אמצעי בטיחות מיוחדים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 פותחו צבעי האקריליק על ידי תעשיית הפטרוכימיה, והם היום בשימוש נרחב. באותן שנים החלה המגמה להיפטר מצבעים רעילים, ויצרנים החלו להחליף את הצבענים המבוססים על עופרת בחומרים בטוחים יותר. בשנות ה-50 הופיעו תקנים רבים האוסרים שימוש בעופרת בצבע ובסוף שנות ה-70 נאסר השימוש בעופרת בצבע לשימוש בבתים. גודל השוק של תעשיית הצבע על פלחיה השונים הוא כעת בשווי עשרות מיליארדי דולרים בשנה.
בישראל חברת הצבע הראשונה, טמבור, נוסדה בשנת 1936 ומאז היא מתמחה בייצור ובשיווק של צבעי איכות דקורטיביים לתעשייה ולבניין, צבעים ליישומים מיוחדים בתחומי תעופה, רכבות וספנות, חומרי בנייה מתקדמים, לוחות גבס, תקרות אקוסטיות, בלוקי גבס, טיח גבס, ניצבים ומסלולים, חומרי בידוד ואיטום, אמולסיות לתעשיית הצבע, נייר וקרטון, דבקים לבניה, לנייר ולעץ, צבעי דפוס, צבעי רכב, צבעי רצפות, צבעי אבקות, סימון דרכים ועוד.
מרכיבים
שלושת המרכיבים העיקריים בצבע הם בסיס, מדללים, פיגמנט ותוספים אחרים. המרכיב החיוני ביותר אינו הפיגמנט אלא הבסיס - זהו המרכיב שמתקשה והופך לשכבה עמידה הנאחזת בגוף הנצבע. המדללים מאפשרים שליטה בצמיגות הצבע ומכיוון שהם נדיפים הם אינם חלק של שכבת הצבע היבשה. הפיגמנט משפיע על הגוון הסופי.
חומרי בסיס נפוצים הם שרפים טבעיים או מלאכותיים כגון אקרילים, פוליאוריתנים, פוליאסטרים, מלמינים, שמנים וגומי.
מדללים נפוצים כוללים ממסים אורגניים כדוגמת אלכוהולים, קטונים, אסטרים ועוד. גם מים הם ממס נפוץ, למשל בצבעי גואש ובצבעי מים. בגלל הזמן הארוך שלוקח למים להתייבש אין השימוש במים כממס תעשייתי אלא כממס ביתי או אמנותי.
לאחר היישום, מתקשה שכבת הצבע, באופן שתלוי בבסיס. במקרים מסוימים התקשות זו נגרמת כתוצאה מפילמור של הבסיס, התאיידות של המדללים, או קירור פשוט. בצבעי שמן ההתקשות היא תוצאה של חמצון. תחליבים הם משפחת צבעים שבהם הבסיס מדולל במים (תמיסה), וכשהם מתנדפים נקשרות מולקולות הבסיס זו לזו, ונוצר צבע שאינו מסיס במים.
פיגמנטים
פיגמנטים (צבענים) הם לרוב אבקות בלתי מסיסות שמשפיעות על גוון הצבע ועל שקיפותו או אטימותו. הפיכת הצבע לאטום הוא אחד התפקידים החשובים של הפיגמנט. האטימה לאור מגנה על העצם הנצבע מקרינת השמש, במיוחד מהקרינה המייננת האולטרה סגולה שלאורך זמן גורמת נזק. צבעם של פיגמנטים חדישים מסוימים תלוי בזווית הפגיעה של האור בהם, תכונה מיוחדת ומסובכת להשגה, שגרמה לשילובם בשטרות כסף.
סוגי צבעים
קיימים מספר סוגים של צבעים על בסיס חומרים שונים.
צבע שמן
צבעי שמן הם פיגמנטים המעורבבים בתוך שמני ייבוש. שמנים נפוצים כוללים את שמן פשתן, הפרג, אגוז מלך וחריע. השמנים השונים קובעים את תכונות הצבע, למשל גוונו וזמן התייבשותו.
צבע שמן נמסך במים הוא סוג של צבע שמן לשימוש אמנים, אשר ניתן לערבוב עם מים למטרות דילול וניקוי. לאחר שהמים מתאדים והצבע מתייבש, שכבת הציור חסינת מים. ניתן להשתמש בצבע שמן נמסך במים גם עם ממיסים רגילים, כגון טרפנטין, בכל שלבי הציור.
צבע מים
צבע מים הוא צבע לציור המורכב מפיגמנטי צביעה, מים וגומי ערבי לעיבוי וייבוש. צבעי מים ניתנים לשימוש על מצעי ציור רבים, ביניהם קרטון, בד, קיר ועוד, אך לרוב מצוירים על גבי נייר עבה ומותאם במיוחד לספיגה, הקרוי נייר אקוורל. צבעי מים מגיעים לצרכן בשני אופנים: צלוחיות ושפופרות.
גואש הוא סוג של צבעי מים בעלי גוון אטום. כמו צבעי מים אחרים, צבעי גואש מורכבים מפיגמנט, חומר עיבוי (בדרך כלל גומי ערבי), ומים. בנוסף, לעיתים קיימת כמות של צבען גיר בצבעי גואש, על מנת לשפר את עובי ומרקם הצבע. צבע מים אחר, שהיה מקובל בעיקר בעבר, הוא צבע מבוסס חלב.
יישום
צבע ניתן ליישום כמוצק, כתרחיף גזי או כנוזל. ליישום הצבעים ניתן להשתמש במגוון שיטות, הבחירה בטכניקה מסוימת תלויה בצרכים האמנותיים או המסחריים.
צביעה ידנית
בצביעה ידנית מניחים ומורחים את הצבע תוך שימוש במברשת, מכחול, גלגלת, ספוג, או אמצעים אחרים. יתרונה של שיטה זו על אחרות היא שבזמן שעד ייבוש הצבע ניתן לערב ולמזג אותו באופן רציף עם אזורים שצבועים בצבעים שונים. זמן זה ניתן לשינוי על ידי שליטה בכמות המדלל או על ידי הוספת מעכב ייבוש.
צביעה בתנור
בשיטה זו הצבע המוצק (אבקה) או הנוזלי נצמד אל המשטח ומחומם בתנור בטמפרטורה גבוהה עד להמסתו כך שהוא נדבק לפני השטח. צביעה בשיטה זו מבטיחה ציפוי אחיד ועמיד לפגעי מזג האוויר והיא משמשת בייצור תעשייתי לצביעת חלקי מתכת.
ג'קי לוי (שוער)
יצחק (ג'קי) לוי (12 באפריל 1950 – 18 בספטמבר 2015) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער. לוי היה מזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יבנה.
קריירה
לוי שיחק במחלקת הנוער של מכבי יבנה מגיל 14. בעונת 1968–1969 עלה לקבוצת הבוגרים ששיחקה בליגה ג', ומהר מאוד הפך לשוער הקבוע של הקבוצה. בסיום עונת 1970–1971 העפיל עם קבוצתו לראשונה לליגה ב'. בעונת 1974–1975 הושאל לעונה אחת לקבוצת מכבי שעריים מליגה א' דרום וסיים איתה במקום השביעי.
בעונת 1975–1976 חזר למכבי יבנה, ובסיום העונה העפיל עם קבוצתו לראשונה לליגה א'. בסיום עונת 1979–1980 העפיל עם יבנה לליגה הארצית. בסיום עונת 1981–1982 העפיל עם יבנה לראשונה לליגה הלאומית. כך השלים לוי עלייה של כל הליגות עם קבוצתו, איתה זכה בגביע הטוטו בעונת 1984–1985. לוי ירד לליגה הארצית עם יבנה בסיום עונת 1986–1987 והמשיך עונה נוספת בארצית.
בעונת 1988–1989 הצטרף לקבוצת מכבי עירוני אשדוד ששיחקה בליגה ב' דרום ב', ובסוף העונה העפיל איתה לליגה א'. בעונת 1989–1990 הצטרף לוי לקבוצת הפועל אשקלון בליגה א' דרום לעונה אחת. בסיום העונה פרש מכדורגל, בגיל 40.
ב-21 בפברואר 2018 ערכה אגודת מכבי יבנה משחק הוקרה לזכרו של ג'קי לוי, בו הונצח על ידי קריאת האצטדיון העירוני על שמו.
תארים והישגים
גביע הטוטו בליגה הבכירה
פסיקתא (משפט)
במשפט, פסיקתא היא תמצית של פסק דין הכוללת רק את ההוראות האופרטיביות ללא ההנמקה. כך, למשל, כאשר ניתן פסק דין ארוך ומסובך, שתוצאתו היא כי פלוני חב לאלמוני סכום מסוים, ניתן לבקש מן השופט שייתן פסיקתא, המתייחסת אך לגובה החוב, ולהשתמש בפסיקתא לצורכי הוצאה לפועל של פסק הדין. את הפסיקתא יכול לכתוב אחד הצדדים לתביעה, וחתימת בית המשפט על הפסיקתא מאשרת את נכונותה. מעבר לתמצות ההוראות האופרטיביות של פסק הדין, הפסיקתא יכולה גם להבהיר את פסק הדין. בית המשפט העליון מצא מקום לקבל ערעור נגד פסיקתא שכלל נימוק והורה למחוק את הנימוק מן הפסיקתא.
רינסוכוס
רינסוכוס (שם מדעי: Rhinesuchus) הוא סוג נכחד של דו-חיים מסדרת הטמנוספונדילים שנמצא בחפירות בערבות דרום אפריקה מתקופת הפרם. משמעות שמו היא: "אף תנין", ולא כפי שחלק סוברים: "תנין הריין".
מאפיינים
יצור זה היה דו-חיים גדול שדמה והזכיר תנין באורח חייו. אורכו הגיע ל-2 מטרים והוא היה בעל לסת שטוחה דמוית פלטה מלאת שיניים ועיניים מוגבהות. הגוף היה ארוך עם קשקשים כמו של תנינים וגפיים קצרות.
הוא היה טורף מימי שצד בעיקר דגים, אך ייתכן שארב לטרף קטן יותר שבא לשתות. היצור חי כמו דו-חיים ונשם באמצעות עורו ובאמצעות ריאות.
בתרבות
היצור מופיע בסדרה ללכת עם מפלצות בפרק השלישי, יחד עם טורפים כמו הגורגונופס.
אספסיה מנוס
אספסיה מנוס (ביוונית: Ασπασία Μάνου; 4 בספטמבר 1896 – 7 באוגוסט 1972) הייתה אשתו של אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון ואמה של אלכסנדרה מיוון, מלכת יוגוסלביה.
ילדות
אספסיה נולדה באתונה ב-4 בספטמבר 1896. היא הייתה בתם הבכורה של פטרוס מנוס, קולונל בצבא המלכותי היווני ואשתו הראשונה הלנה ארגירופולוס. היא נקראה על שם סבתה מצד האם. הייתה לה אחות צעירה בשם רוקסנה, שמאוחר יותר נישאה לספורטאי כריסטוס זלוקוסטאס. מנישואיו השניים של אביה לסופי טומבזי-מבורקורדו, הייתה לה אחות למחצה בשם רלו, לימים כוריאוגרפית, רקדנית מודרנית ומורה למחול. משפחת מנוס הייתה משפחה עתיקה, ולאספסיה היו קרובי משפחה מפורסמים רבים. עם זאת, היא לא נמנתה על מעמד האצולה היוונית. לאחר שהוריה התגרשו, אספסיה עזבה את יוון והשלימה את לימודיה בצרפת ושווייץ. ב-1915 היא חזרה ליוון וגרה עם אמה. היא נחשבה לאשה יפה מאוד. במהלך אותה שנה, היא פגשה במסיבה את הנסיך היווני אלכסנדרוס, בנם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה. היא הכירה אותו עוד בילדותם. על פי תיאוריהם של עדי ראייה, אספסיה עשתה על אלכסנדרוס רושם מידי, והדבר היחיד שהוא רצה במשך זמן רב היה לכבוש את לבה.
נישואים
אספסיה דחתה בתחילה את חיזוריו של הנסיך, הן בגלל הבדלי המעמדות ביניהם, והן כיוון שהוא נודע כלא מהימן וכבר ניהל רומנים עם נערות רבות. אולם אלכסנדרוס לא ויתר, ובסופו של דבר הצליח לגרום לאספסיה להתאהב בו. הם התארסו בחשאי ב-1915. אלכסנדרוס לא סיפר על כך להוריו, כיוון שהם דבקו במוסכמות חברתיות, ולא העלו על דעתם שנסיך יווני ינשא לאשה שאינה ממשפחות המלוכה של אירופה. באותה תקופה, כבר החלה מלחמת העולם הראשונה לגלוש ליוון. הקיסרות הגרמנית, שבשיתוף פעולה עם האימפריה האוסטרו-הונגרית ובולגריה, כבשה את סרביה ומונטנגרו, ובריטניה צרפת איטליה והאימפריה הרוסית שלחו כוחות לעזרתן. עד מהרה גלשה הלחימה אל יוון. המלך קונסטנטינוס הראשון היה גיסו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, ולפיכך פרו-גרמני מובהק. עובדה זו הביאה לחיכוכים רבים בינו לבין ראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס, שאהד את מדינות ההסכמה. ב-1917, בתמיכת הבריטים והצרפתים, הודח קונסטנטינוס מהשלטון. המועמד הטבעי למלוכה היה הדיאדוכוס גאורגיוס, אולם הוא נודע גם כן כפרו-גרמני ולפיכך דילגו עליו ובחרו באחיו אלכסנדרוס כמלך החדש.
ב-10 ביוני 1917 הוכתר אלכסנדרוס כ"אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון". ביום ההכתרה, הוא סיפר לאביו על אירוסיו לאספסיה וביקש רשות להתחתן אתה. אביו טען שאין זה ראוי לערוך חתונה מלכותית במהלך מלחמה, וביקש מאלכסנדרוס להמתין עד אחר המלחמה. בתמורה, הוא הבטיח להיות עד בחתונה. אלכסנדרוס הסכים, ובאותו היום עזב קונסטנטינוס את אתונה לכיוון אורופוס, ואז יצא לגלות. הייתה זו הפעם האחרונה בה היה אלכסנדרוס בקשר עם משפחתו.
אלכסנדרוס הפך לשליט בובה בידי וניזלוס, והיה למעשה אסיר בארצו שלו. מרבית אנשיו של אביו הודחו, ואלכסנדרוס נאלץ לפטר מתפקידיהם רבים מחבריו. אפילו דיוקנאות של בני משפחתו סולקו מהיקרות. לא אחת כינו אותו אנשי וניזלוס בפניו "בן הבוגד". כל המכתבים שכתב לבני משפחתו, הוחרמו. נחמתו היחידה באותה תקופה הייתה אספסיה. חרף המלצתו של אביו, אלכסנדרוס החליט להתחתן אתה בכל מחיר. וניזלוס, אף על פי שהיה חבר טוב של אביה של אספסיה, התנגד לנישואים כיוון שחלם לשדך את אלכסנדרוס עם מרי, הנסיכה המלכותית וכך להדק את הקשרים בין בריטניה ויוון. עם זאת, בהדרגה שינה וניזלוס את טעמו כיוון שגילה שלאספסיה יש השפעה חיובית על המלך הצעיר, והיא מעניקה לו כוח להישאר בשלטון. גם הבריטים הביעו תמיכה לא רשמית ברעיון. במרץ 1918 ביקר באתונה הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן. הוא נפגש עם אספסיה, והצהיר בפני אלכסנדרוס שהוא עצמו מוכן להתחתן אתה.
עם זאת, הממשלה ומשפחת המלוכה היוונית עיכבו את מתן האישור לנישואים, ואלכסנדרוס ואספסיה נישאו בחשאי ב-17 בנובמבר 1919. הכומר שהשיא אותם נשבע לשמור על כך בסוד, אולם מיד לאחר הטקס סיפר על כך לשלטונות. על פי חוקי משפחת המלוכה היוונית, בן המשפחה הרוצה להינשא צריך לקבל את אישור המונרך (במקרה הזה אלכסנדרוס עצמו) ואישור הכנסייה היוונית. כיוון שהכנסייה היוונית לא אישרה את הנישואים, הם לא הוכרו בידי משפחת המלוכה ולא נחשבו לחוקיים. וניזלוס כעס על החתונה שנעשתה ללא ידיעתו, אולם הסכים לאספסיה ואמה להתגורר בארמון יחד עם אלכסנדרוס בתנאי שישמרו על כך בסוד. עד מהרה התפרסם הסיפור ברחבי יוון, ואספסיה נאלצה לעזוב את הארץ כדי להימלט מהשערורייה. היא התיישבה ברומא ואז בפריז. חצי שנה לאחר מכן נסע אלכסנדרוס לבקר אותה בפריז. רשמית במסגרת ביקור רשמי, בפועל בתור מעין תחליף לירח דבש. בקיץ 1920 הם קיבלו אישור לחזור ליוון יחד. אספסיה התגוררה בתחילה בבית אחותה, ולאחר מכן עברה לארמון עם אלכסנדרוס. בתקופה זו נודע להם שאספסיה בהריון, ידיעה ששמחה מאוד את בני הזוג.
קטון
קֵטוֹנים (Ketones) הם קבוצה של תרכובות אורגניות, שכולן מכילות את הקבוצה הפונקציונלית קרבוניל (C=O, אטום פחמן הקשור בקשר כפול לאטום חמצן). בין הקטונים חומרים ידועים רבים, אשר הידוע מכולם הוא הממס האורגני אצטון, והוא גם הקטון בעל המבנה הפשוט ביותר, והוא אשר הקנה לקבוצה את שמה: השם "קטון" הוא שיבוש של "אצטון", שמקורו מהמילה הלטינית: אצטוּם, שפירושה "חומץ". קטונים רבים נותנים לפירות את טעמם וריחם.
אספסיה מנוס
מות אלכסנדרוס
ב-2 באוקטובר 1920, כאשר אלכסנדרוס טייל עם כלבו בגנים המלכותיים של אתונה, הותקף הכלב על ידי קוף. המלך ניסה להרחיק את הקוף באמצעות מקל, אולם במהלך המהומה נשך הקוף את המלך, נשיכה קלה בידו. קוף נוסף הצטרף למתקפה, ובעת הניסיון להרחיקו ספג המלך נשיכה נוספת אשר שרטה בלוטה. בתוך ימים פיתח המלך דלקת קשה, ולמרות סימנים ראשונים של התאוששות, ב-12 באוקטובר מצבו התדרדר. ב-25 באוקטובר מת המלך אלכסנדרוס מאלח דם. הממשלה רצתה להחזיר לשלטון את קונסטנטינוס, אולם הריונה של אספסיה גרם לפחד, שכן אם היא הייתה יולדת בן זכר (שהיה אמור להיקרא פיליפוס), הוא היה צפוי להיות מתחרה לקונסטנטינוס ולגרום למשבר ירושה ביוון. למרבה ההקלה, ב-25 במרץ 1921 נולדה בת שקיבלה את השם אלכסנדרה. המלך קונסטנטינוס ואמו אולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה הסכימו לשמש כסנדקיה.
קטון
בתרכובות שהן קטונים ואלדהידים כאחד (בהן קיימת קבוצת קרבוניל לצד קבוצת אלדהיד), מקבלת קבוצת הקרבוניל את השם אוֹקסוֹ.
אספסיה מנוס
מות אלכסנדרוס
למרות זאת, מכיוון שנישואיה עם אלכסנדרוס נחשבו לנישואים מורגנטיים, הם לא זכו להכרה בידי משפחת המלוכה היוונית, ואספסיה ובתה לא נחשבו לחלק ממשפחת המלוכה היוונית וזכו להטבות מעטות בלבד. לדוגמה, אספסיה לא החזיקה בתואר "מלכת ההלנים" וכונתה בחצר "מאדאם מנוס". המצב השתנה ביולי 1922 בהתערבות חמותה המלכה סופיה, הוכרו הנישואים בדיעבד, ואלכסנדרה התינוקת קיבלה את התואר "נסיכת יוון ודנמרק". אולם עדיין זכויותיה היו קטנות במעט מזכויותיהם של שאר בני משפחת המלוכה. מאוחר יותר באותה שנה ניתנו זכויות דומות גם לאספסיה.
קטון
על מתן שמות לקטונים, ראו מונחון IUPAC. בקצרה: שמו של קטון מורכב מתחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן במולקולה, מהסופית -אָנוֹן, ומספרה המציינת את מיקומה של קבוצת הקרבוניל במולקולה.
הקטון הפשוט (והידוע) ביותר הוא פּרוֹפּנוֹן (אצטון, Propanone, Acetone), המכיל שלושה אטומי פחמן.
אספסיה מנוס
גלות
ב-1927 אספסיה ובתה עקרו לברקשייר שבבריטניה. הן התגוררו בטירתו של סר ג'יימס הורליק, הברונט הרביעי. אספסיה ניסתה לשלוח את בתה לבית ספר עם פנימייה, אולם הריחוק מאמה היה קשה מאוד עבור אלכסנדרה והיא הפסיקה לאכול ונעשתה חולה. בשל כך, עברו השתיים לפריז, שם השלימה אלכסנדרה את השכלתה בבית ספר שהיה צמוד למלון בו התארחה אספסיה. אספסיה אספה את כל חסכונותיה, וכן כסף שקיבלה מהורליק, ורכשה וילה על האי ג'ודקה שבוונציה. האזור ידוע כ"גן אידן", על שם בעליו הקודמים קרוליין אידן, דודתו של ראש ממשלת בריטניה אנתוני אידן.
קטון
אצטואצטט ואצטון נוצרים בכבד בתהליך פירוק חומצות שומן ונקראים גם גופי קטו.
אספסיה מנוס
גלות
ב-1935 בוטלה הרפובליקה, וגיסה של אספסיה, גאורגיוס השני חזר לשלטון. אלכסנדרה קיבלה אישור לחזור ליוון, אולם אספסיה עדיין נחשבה למנודה ונאסר עליה לחזור. לפיכך, אלכסנדרה נותרה עם אמה באיטליה, אולם נסעה ליוון לעיתים קרובות והשתתפה באירועים שונים של משפחת המלוכה היוונית. ב-1936 היא השתתפה בטקס העברת עצמותיהם של סבה קונסטנטינוס, סבתה סופיה וסבתא רבתא שלה אולגה, שמתו שלושתם בגלות באיטליה, לטאטוי שביוון. שנתיים לאחר מכן היא השתתפה בחתונת דודה פבלוס עם פרדריקה, נסיכת הנובר. -28 באוקטובר 1940 פרצה מלחמת איטליה–יוון, ואלכסנדרה ואספסיה נאלצו לעזוב את איטליה. הן חברו אל שאר משפחת המלוכה היוונית באתונה, וכדי לשרת את ארצן, התנדבו כאחיות. היוונים אמנם הדפו את הפלישה האיטלקית, אולם בהדרגה הובסו בידי בת בריתה של איטליה - גרמניה הנאצית. ב-6 באפריל 1941 עזבה משפחת המלוכה את אתונה ועברה לכרתים. בעקבות הקרב על כרתים נמלטה המשפחה למצרים ואז לדרום אפריקה. אלכסנדרה ואספסיה קיבלו אישור מיוחד מג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת להתגורר בבריטניה. הן התיישבו בלונדון, והמשיכו את פעילותן במסגרת הצלב האדום. הן היו אורחות קבועות אצל פיליפ, דוכס אדינבורו (אשר נולד כנסיך יוון) ואצל מרינה, דוכסית קנט (נולדה כנסיכת יוון). בלונדון, נפגשה אלכסנדרה עם פטר השני, מלך יוגוסלביה, שכמוה שהה בגלות בבריטניה בגלל הנאצים.
רונית מרוז
רונית מֵרוז היא חוקרת קבלה ישראלית, פרופסור בדימוס בחוג לפילוסופיה יהודית ותלמוד באוניברסיטת תל אביב. זוכת פרס גרשם שלום לשנת 2022 ופרס יצחק בן-צבי לשנת תש"פ.
עיקר מחקרה עוסק בספר הזוהר. המאפיין המתודולוגי של מחקרה הוא הדגש על ביקורת נוסח הטקסט המובא על ידי המקובלים, וזאת על ידי הצלבתן של מתודולוגיות שונות ביחס לכל יחידה טקסטואלית - היסטורית, פילולוגית, וקודיקולוגית – בנוסף לעיון בתולדות הרעיונות. דגש מיוחד ניתן לניתוח הספרותי. כמו כן, עסקה רבות באמצעות מתודולוגיות אלו גם במחקרם של ספר יצירה, ספר הבהיר, קבלת האר"י, ושל חבורות המקובלים בצפת במאה ה-16.
ביוגרפיה
ילידת יפו. בעלת תואר ראשון במתמטיקה ובפילוסופיה מן האוניברסיטה העברית. בשנים 1978–1980 למדה לתואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטה העברית. נושא התזה המסכמת (בהדרכת משה אידל) היה נבואה במחשבה הלוריאנית. ב-1988 סיימה את לימודיה לתואר דוקטור. נושא הדיסרטאציה שלה (שגם היא נכתבה בהדרכתו של אידל) היה גאולה בתורת האר"י.
בשנת 1995 הייתה אורחת בתר-דוקטורט במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה. וב-1999 הייתה חוקרת אורחת במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בקבוצת המחקר "ספרות הזוהר".
מרוז היא פרופסור בדימוס בחוג לפילוסופיה יהודית ותלמוד באוניברסיטת תל אביב, וכיהנה כראש החוג בשנים 2002–2004.
מחקרה
מאמרה המונומנטלי "חניכתו של ר' חייא – שתי גרסאות של סיפור מן הזוהר", מהווה דוגמה לעבודתה הכוללת: מחקר פילולוגי-היסטורי דקדקני של כתבי יד רבים, מחקר מתוך נקודת מבט ספרותית וקריטריונים של תורת הספרות ושיבוץ המחקר בתוך תמונת-עולם רחבה הגורסת שספר הזוהר מורכב מרבדים רבים, בעלי קווי התפתחות היסטוריים, מגמות תאולוגיות ושכלול ספרותי נבדלים, שכתבו ונערכו פעמים רבות, לפני שהודפסו וזכו ליציבות טקסטואלית מסוימת.
מרוז היא יוזמת ומנהלת "פרויקט הזוהר", העוסק בחקר כתבי היד של הזוהר, במחקר ההיסטוריה, הפילולוגיה, הפואטיקה והתאולוגיה בזוהר במימון האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים במסגרתו היא עורכת קטלוג מקיף של כל כתבי היד הידועים של ספר הזוהר, המהווה בסיס למהדורה מדעית עתידית של ספר הזוהר וכן שימשו את דניאל מט בהתקנת הכרכים הראשונים של "מהדורת פריצקר" (תרגום ספר הזוהר לאנגלית). ספרה - 'הביוגרפיה הרוחנית של רשב"י - דיון ביסודותיו הטקסטואליים של הזוהר' (ירושלים תשע"ח) מציג כמה היבטים מן התיזה שלה. ספר זה זכה בפרס מתנאל לספר הטוב ביותר במדעי היהדות לשנת תשע"ט מטעם האיגוד העולמי למדעי היהדות. היבטים אחרים של התיזה שלה הוצגו בספרה משנת תשע"ט - 'יובלי זוהר - מחקר ומהדורה ביקורתית מוערת של זוהר, פרשת שמות'. ספר זה זכה בפרס יצחק בן-צבי עבור חקר קהילות ישראל במזרח וקהילות ספרד ופזורתן לשנת תש"פ.
מאז ראשית שנות השמונים עוסקת מרוז בהוראה וזוכה תדיר בפרסי הצטיינות בהוראה.
בשנים 1998, 2002, 2005, ו-2010 זכתה לארבע קרנות מחקר של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים שהוענקו על מנת להוציא לפועל את מפעל מחקר של כתבי היד של הזוהר, ביוזמתה ובראשותה.
חיים אישיים
רונית מרוז נשואה לאילון ואם לשלושה.
טקס פרסי גלובוס הזהב ה-78
טקס פרס גלובוס הזהב ה-78 הוא טקס פרסים, שבמסגרתו הוענק פרס גלובוס הזהב למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של השנה החולפת. הטקס נערך ב-28 בפברואר 2021 במלון בוורלי הילטון בבוורלי הילס, קליפורניה. הפרס ניתן מטעם איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד.
מנחות הטלוויזיה טינה פיי ואיימי פולר הנחו את הטקס ביחד בפעם הרביעית.
פרס ססיל ב. דה-מיל
פרס ססיל בי דמיל הוא תואר כבוד המוענק למצטיינים שהטביעו חותם משמעותי בתעשיית הקולנוע. הוא נקרא על שם המקבל הראשון שלו, הבמאי ססיל ב. דה-מיל.
פרס קרול ברנט
פרס קרול ברנט הוא תואר כבוד המוענק למצטיינים שהטביעו חותם משמעותי בתעשיית הטלוויזיה. הוא נקרא על שם המקבלת הראשונה שלו, השחקנית קרול ברנט.
דגי שמש
דְּגֵי-שֶׁמֶשׁ (שם מדעי: Molidae) היא משפחת דגי גרם מסדרת הנפוחיתאים המהווים את הגדולים שבמחלקת מקריני סנפיר.
מאפיינים
הגדול בבני המשפחה הוא דג שמש מגובשש, השוקל 2 טון ואורכו 4.6 מטר. שאר המינים מעט יותר קטנים אבל דומים בצורתם - גוף עגלגל ושטוח ביותר, 2 סנפירים עצומים בקצוות הגוף במקום זנב ופה זעיר ביחס לגוף. דגי השמש קרויים כך עקב צורתם הדומה לשמש זורחת. הם נעים מעט מאוד ויכולים לצלול לעומק רב בחיפוש אחר מזון. הם מתנקים במשטחי ניקוי על ידי דגים נקאים שונים או עופות ים כמו שחפים.
הם ניזונים בעיקר ממדוזות או מסלפות, אך גם מדגים קטנים וסרטנים קטנים.
ראבצקפי
ראבצקפי (בהונגרית: Rábcakapi) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בראבצקפי מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 203 תושבים, ובשנת 2019 רק 148 תושבים.
ג'רי דויל
ג'רי דויל (באנגלית: Jerry Doyle; 16 ביולי 1956 - 27 ביולי 2016) היה שחקן, מארח תוכנית רדיו ופרשן פוליטי אמריקני. נודע בעיקר בזכות תפקידו כקצין האבטחה מייקל גריבלדי בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5" בין השנים 1994–1998.
קריירה
לאחר שהועסק כטייס מטוסים וכברוקר בוול סטריט, דויל שינה מסלול קריירה למשחק כאשר עבר ללוס אנג'לס בשנת 1991. תפקידו הראשון היה כמחליף פוטנציאלי לברוס ויליס בסדרה "בלשים בלילה", ובהמשך בתפקיד עורך-דין באופרת הסבון "היפים והאמיצים". תפקידו הגדול הראשון היה בסדרה "בבילון 5".