cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טלאי משימה
בנאס"א
דבר זה הביא את גורדון קופר לעצב טלאי משימה עבור משימת ג'מיני 5 בה טס יחד עם פיט קונראד. הטלאי היה בד לבן עליו נרקמו שמו שלו ושמו של קונראד, עגלה מכוסה, והכיתוב "Days or Bust 8" (8 ימים או כלום) שהתייחס למשך המשימה. מנהל נאס"א דאז, ג'יימס ווב, אישר את העיצוב של קופר אך דרש להסיר את הכיתוב מהגרסה הרשמית של הטלאי. טלאי המשימה, שנקרא טלאי קופר, נתפר למדי האסטרונאוטים על החזה מצד ימין, מתחת ללוחית עם שמם ומול סמל נאס"א (שנתפר לשמאל החזה).
טלאי המשימה של ג'מיני 3 הידוע כיום היה למעשה מדליון כסף מצופה זהב עליו נחרט האיור המופיע היום על הטלאי. מספר מדליונים כאלו נלקחו לחלל במשימת ג'מיני 3 וחולקו לאחר מכן על ידי הצוות לחבריהם וקרוביהם.
טלאי המשימה של ג'מיני 4 נוצר לאחר המשימה. במקור תכנן צוותו (ג'יימס מקדיוויט ואדוארד ווייט) לקרוא לחללית "אמריקן איגל", אך השם נדחה על ידי נאס"א, שכאמור ביטלה את נוהג מתן השמות. מאחר שרעיון תג המשימה עוד לא הועלה, החליט הצוות לענוד בנוסף לסמל נאס"א דגל של ארצות הברית על כתפם. הייתה זו הפעם הראשונה שאסטרונאוטים אמריקאיים שוגרו לחלל כשהם עונדים את דגל מדינתם, דבר שהפך לנוהג קבוע מאז. בעניין זה קדמו לאמריקאים הסובייטים, שהוקסמונאוטים שלהם שוגרו לחלל כשעל חליפותיהם וקסדותיהם רשומים ראשי התיבות "CCCP" (ראשי התיבות של ברית המועצות).
כיום ישנם טלאי משימה גם למשימות תוכנית מרקורי, אך הם עוצבו מספר שנים לאחר סיום התוכנית כאשר טלאי המשימות היו דבר שבשגרה, ולאחר שהיה ביקוש מצד הציבור לטלאים שכאלו.
התפתחות
לאחר אסון אפולו 1, בו נספו שלושת אנשי הצוות בשריפה שפרצה בחללית כחודש לפני השיגור, נאסר על האסטרונאוטים ללבוש טלאי משימה רקומים מבד. במקום זאת יוצרו עבורם טלאי משימה מבד חסין־אש שעליהם הודפס במשי. טלאי המשימה הרקומים עדיין יוצרו עבור העוסקים האחרים במשימה וכן להפצה לציבור הרחב.
מאז ג'מיני 5 יוצרו טלאי משימה עבור כל המשימות המאוישות של נאס"א, וכן למספר לא מועט של משימות לא מאוישות. בעוד שטלאי המשימה הראשונים עוצבו על ידי האסטרונאוטים, היום הטלאים מעוצבים על ידי מעצבים גרפיים מומחים, אך העיצוב עדיין צריך לקבל את אישור הצוות. בעקבות נאס"א אימצו סוכנויות חלל נוספות וכן ארגונים פרטיים את רעיון טלאי המשימה.
הגביע הדני
הגביע הדני (בדנית: Landspokalturneringen; המכונה לעיתים גם Pokalen) הוא טורניר בשיטת "נוקאאוט" המתקיים מדי שנה מאז 1954 והוא נחשב לתחרות השנייה בחשיבותה בכדורגל הדני, אחרי ליגת העל הדנית. בתחרות משתתפות 104 קבוצות והיא מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הדנית.
הגמר מתרחש באופן מסורתי ב-Kristi Himmelfarts Dag (חג העלייה) והוא משוחק מדי שנה באצטדיון פארקן האצטדיון הלאומי של דנמרק, בקופנהגן. עם זאת, בעונות 1991 ו-1992 הגמר הועבר לאצטדיון אודנסה, באודנסה ולאצטדיון אורהוס באורהוס בהתאמה עקב שיפוץ שעבר אצטדיון פארקן. כמו כן, בשנת 2011, מכיוון שנקבע משחק בין לאומי ב-2 ביוני ביום בו חל חג העלייה, גמר הגביע הדני נערך שבועיים קודם לכן ב-22 במאי.
נכון לשנת 2023 הקבוצות עם מספר הזכיות הרב ביותר הן פ.צ. קופנהגן ואורהוס גימנסטיקפוינין עם 9 זכיות לכל אחת.
פורמט
לכל מועדון יכולה להיות רק קבוצה אחת שתשתתף בטורניר (הקבוצה הראשונה שלו). שלושת הסיבובים הראשונים מוכרעים במשחק אחד, במשחק בו לא מושגת הכרעה בתום 90 דקות, נוספת הארכה של שתי מחציות בנות 15 דקות כל אחת, אם גם בהן לא מושגת הכרעה, המשחק מוכרע באמצעות בעיטות עונשין. החל משלב רבע הגמר הטורניר משוחק בשיטת בית-חוץ. כשהמנצחת בסיכום הכולל של שני המשחקים עולה לשלב הבא.
המשתתפות
הקבוצות לא מדורגות, אבל הקבוצה שסיימה במקום הנמוך יותר בעונה הקודמת זוכה ליתרון הביתיות.
עד 2005/06
– וכך הלאה עד הגמר.
משנת 2006/07
– וכך הלאה עד הגמר.
מ-2021/22
– וכך הלאה עד הגמר.
תוצאות לפי קבוצה
נכון לשנת 2023, 24 קבוצות זכו בגביע לפחות פעם אחת, ו-35 קבוצות הגיעו לגמר לפחות פעם אחת.
Släpp alla sorger
השיר הגיע למקום השביעי בסוורייטופליסטן, מצעד הסינגלים השוודי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ג'ימי יאנסון תומאס ג':סון. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-5.8 מיליון השמעות.
בנובמבר 2022 נחשף כי השיר עתיד להשתתף במלודיפסטיבלן, הקדם השוודי לאירוויזיון 2023. הוא העפיל לשלב הגמר לאחר זכייתו בשלב גלגל ההצלה של התחרות, שם קיבל 1,798,314 הצבעות. בגמר, דורג במקום ה-11 עם 44 נקודות.
Burn It Down
Burn It Down הוא הסינגל הראשון ששוחרר מהאלבום Living Things של לינקין פארק. האלבום עצמו יצא ב-26 ביוני 2012.
סקירה
הסינגל Burn It Down פורסם עוד במרץ. חלקים שלו דלפו לרשת ולבסוף ב-16 באפריל 2012 יצא לאור השיר ביחד עם קליפ כתוביות. לאחר מכן שוחרר גם קליפ שנצפה 50 מיליון צפיות ביוטיוב (נכון ל-27 באפריל 2013). לקליפ הכתוביות יש מעל ל-15 מיליון צפיות (נכון ל-27 באפריל 2013).
במהלך השיר נשמעים קטעים אלקטרונים ביחד עם שירתו של הסולן צ'סטר בנינגטון עד לדקה 2:28 בה הראפר מייק שינודה נותן קטע ראפ.
הקליפ
בקליפ נראים חברי הלהקה במקום מסוים שנראה כאילו עבר שרפה ובמהלך הקליפ ישנן אבנים מעופפות שמתאספות בתקרה לרשת חשמלית כחולה ובחברי הלהקה משתנים מפעם לפעם לאש או לחשמל.
נמשוויטה
נמשוויטה (בהונגרית: Nemesvita) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בנמשוויטה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 429 תושבים, ובשנת 2020 רק 294 תושבים.
יהודי נמשוויטה
בנמשוויטה חיו יהודים בתקופות זמן שונות. על ראש גבעה ביער סמוך לכפר נמצא בית קברות יהודי שם ישנן כ-15 מצבות, חלקן נפלו או נשברו.
ג'ים בולגר
ג'יימס ברנדן "ג'ים" בולגר (באנגלית: James Brendan "Jim" Bolger; נולד ב-31 במאי 1935) הוא מדינאי ניו זילנדי שכיהן כראש ממשלת ניו זילנד ה-35 בין השנים 1990 – 1997. במערכת הבחירות בה נבחר בולגר לתפקידו, הוא הבטיח ליצור "חברה הגונה" (Decent Society), בעקבות הרפורמות של ממשלת הלייבור שקדמה לו, שהיו ידועות בכינוי "רוג'רנומיקס". זמן קצר לאחר שכוננה ממשלתו, היא נאלצה לחלץ את הבנק של ניו זילנד מקשייו וכתוצאה מכך היא חזרה בה ממספר הבטחות שניתנו במהלך מערכת הבחירות. במהלך תקופת כהונתו של בולגר בוצע שינוי בשיטת הבחירות בניו זילנד.
ראשית חייו
בולגר נולד בעיירה אופונקה שבחבל טראנאקי שבמערב האי הצפוני. הוא היה אחד מחמשת ילדיהם של דניאל בולגר ושל ססיליה בולגר לבית דויל, שהיגרו יחד ממחוז וקספורד שבמערב אירלנד ב-1930. בהיותו בן 15 עזב בולגר את בית הספר כדי לעבוד בחווה המשפחתית.
ב-1963 נשא בולגר לאישה את ג'ואן רידל ושנתיים לאחר מכן הם עברו לחוות צאן ובקר משלהם בטה קויטי שבאי הצפוני. במהלך תקופה זו נעשה בולגר מעורב בפוליטיקה של המגזר החקלאי המקומי. בסוף שנות השישים הוא התבקש ללוות את מי שהיה אז שר האוצר, רוברט מולדון, בסיור באזור להכרת הבעיות מולם ניצבו החקלאים. בסיור זה הוא התוודע לסגנון מנהיגותו של מולדון.
קריירה פוליטית
בולגר נכנס לפוליטיקה ב-1972, כאשר נבחר לפרלמנט של ניו זילנד מטעם המפלגה הלאומית של ניו זילנד במחוז הבחירה של האזור הכפרי של אזור מגוריו, מחוז אותו הוא ייצג עד פרישתו מהחיים הפוליטיים. ב-1975 הוא מונה להיות שר הדיג ושר שותף לענייני חקלאות בממשלתו של רוברט מולדון ולאחר הבחירות של 1978 הוא מונה להיות שר העבודה.
לאחר תבוסתה של המפלגה הלאומית בבחירות 1984 קראו בולגר וסגן מנהיג המפלגה, ג'ים מק'לאי, תגר על מנהיגותו של מולדון והתמודדו על תפקיד מנהיג המפלגה. מערכת הבחירות של 1987 היוותה כישלון עבור המפלגה הלאומית שהביעה בה את זעמה על הרפורמות הנאו-ליברליות של ממשלת הלייבור, שכונו "רוג'נומיקס" (על שמו של שר האוצר בממשלת הלייבור, רוג'ר דאגלס). בבחירות 1990 זכתה המפלגה הלאומית בניצחון סוחף ובגיל 55 נבחר בולגר להיות ראש ממשלת ניו זילנד ה-35.
מדיניות כלכלית
שלושה ימים לאחר השבעתו של בולגר כראש הממשלה, נאלצה ממשלתו לערוב לחובתיו של הבנק של ניו זילנד (Bank of New Zealand), אז הבנק הגדול במדינה. עלותה של ערבות זו עמדה על 380 מיליון דולר ניו זילנדי אך לאחר תיקון התקציב הממשלתי, היה על הממשלה ללוות 740 מיליון דולר. לכך הייתה השפעה מידית על דרכו של בולגר בממשלה, כשהתקציב הראשון של ממשלתו כונה "אם כל התקציבים" (Mother of All Budgets).
במהלך מסע הבחירות, מתח בולגר ביקורת על חבילת הרפורמות של ממשלת הלייבור, בטענה שהיא מזיקה למרקם החברתי של ניו זילנד. יחד עם זאת, עם כינונה, המשיכה ממשלת בולגר בתחילה בישומן של הרפורמות הנאו-ליברליות של הלייבור. שרת האוצר, רות ריצ'רדסון, הוציאה לפועל קיצוצים עמוקים בהוצאה הציבורית, בעיקר בתחומי הבריאות והרווחה. מדיניות זו כונתה על שמה "רותנזיה" (הלחם בסיסים שכלל את שמה הפרטי של שרת האוצר עם המונח Euthanasia, באנגלית: המתת חסד). התקציב הראשון שהוגש על ידי הממשלה החזיר לאחור הבטחות שנתה המפלגה הלאומית במערכת הבחירות לבטל את המיסוי על הפנסיות.
לאחר בחירות 1993, העביר בולגר את ריצ'רדסון לספסלים האחוריים ומינה את ביל בירץ', שנתפש כמתון יותר. במהלך תקופת כהונתו של בירץ', הוגדלו סעיפי ההוצאות בתקציב על בריאות וחינוך. ממשלת בולגר הגישה גם את חוק הבנייה שנראה היה כאחד הגורמים למשבר בענף הבנייה שהתאפיין בדליפות בבתי עץ ועלות תיקון הנזקים הגיעה ל-11 מיליארד דולר.
מדיניות חוץ
ממשלת בולגר המשיכה את המדיניות האנטי-גרעינית של ממשלת הלייבור שקדמה לה.
שינוי שיטת הבחירות
בולגר התנגד לשינוי שיטת הבחירות, אך למרות התנגדות מפלגתו, הוא קיים משאל עם על השאלה אם ניו זילנד תעבור משיטת הבחירות המבוססת על זו הבריטית של בחירות בשיטה הרובנית לבחירות בשיטה היחסית. ב-1992 הצביעו אזרחי ניו זילנד על שינוי שיטת הבחירות לשיטה יחסית מעורבת (Mixed-member proportional representation). שינוי זה עמד להצבעה במשאל עם יחד עם ההצבעה בבחירות של 1993. במקור הציע בולגר חזרה למבנה פרלמנט דו-בתי עם סנאט שהיה אמור להיבחר בשיטת הקול היחיד הנייד, אך ההצעה ירדה בסופו של דבר מעל הפרק.
הזהות הלאומית והרפובליקניזם
ב-1992 העבירה ממשלת בולגר את חוק המוזיאון של ניו זילנד. במהלך דיון בפרלמנט ב-1994 הציע בולגר את הפיכתה של ניו זילנד לרפובליקה. בולגר הכחיש את הטענות שגישתו זו הייתה קשורה למוצאו האירי. הצעות להפסיק את מעמדה של המועצה השיפוטית של המועצה המלכותית כערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר בניו זילנד, לא הצליחו לעבור בפרלמנט. רק ב-2003, הצליחה ממשלת הלייבור בראשותה של הלן קלארק להעביר את סמכות הערכאה השיפוטית העליונה כאשר הוקם בית המשפט העליון של ניו זילנד.
ב-1996 הופסקה הענקת אותות הכבוד הבריטים והונהגה מערכת חדשה של אותות כבוד ניו זילנדים.
בכינוס על ימי ממשלת בולגר שהתקיים ב-2007 סיפר בולגר כי הוא דן עם המלכה על האפשרות שניו זילנד תהפוך להיות רפובליקה: "ביותר מהזדמנות אחת שוחחתי עם הוד מלכותה על דעתי שניו זילנד תבחר בעצמה את ראש המדינה שלה בנקודת זמן מסוימת. שוחחנו על הנושא באופן ההגיוני ביותר ובשום אופן היא לא הייתה מופתעת או מזועזעת והיא גם לא ערפה את ראשי".
הבחירות בשיטה החדשה
ב-1996 התקיימה מערכת הבחירות הראשונה בשיטה החדשה. ממשלת בולגר המשיכה להיות ממשלת מעבר כאשר התקיימו המגעים להרכבת קואליציה. למרות שהמפלגה הלאומית נותרה המפלגה הגדולה ביותר, לא בולגר ולא מנהיגת הלייבור הלן קלארק לא יכלו להקים ממשלה רק על בסיס מפלגותיהם. לשון המאזניים בבית הנבחרים הייתה מפלגת "ניו זילנד לפני הכל" (New Zealand First), מפלגה שהוקמה שלוש שנים בלבד לפני הבחירות. מנהיגה, וינסטון פיטרס, פרש מהמפלגה הלאומית כדי להקים מפלגה משל עצמו והתנגד לרפורמות שוק חופשי רבות שיושמו על ידי המפלגה הלאומית ועל ידי הלייבור לפניה.
בסופו של דבר, החליט פיטרס בדצמבר לחבור למפלגה הלאומית להקמת קואליציה. בולגר נאלץ לשלם מחיר גבוה כדי להישאר בשלטון. כחלק מההסכם הקואליציוני, מונה פיטרס להיות סגן ראש הממשלה ושר האוצר. למרות שבעברו במפלגה הלאומית הודח פיטרס מהקבינט על ידי בולגר, נראה היה שהשניים הצליחו לעבוד יחדיו בצורה טובה.
התפטרות
התנגדות הולכת וגדלה לבולגר גרמה ב-1997 לשרת התחבורה, ג'ני שיפלי, לקרוא תגר על מנהיגותו של בולגר. בעת ששיפלי הכריזה על רצונה להיבחר כמנהיגת המפלגה, היה בולגר מחוץ לניו זילנד ובשובו הוא מצא שהוא איבד את תמיכתו של הגוף הבוחר של המפלגה כמנהיג המפלגה וכראש הממשלה. בולגר העדיף להימנע מהתמודדות וב-8 בדצמבר הוא התפטר ושיפלי הייתה לאישה הראשונה בניו זילנד שמונתה להיות ראש הממשלה. בתור מחווה, מונה בולגר להיות שר זוטר בממשלת שיפלי.
לאחר הפרישה
ג'ים בולגר פרש מחברותו בפרלמנט ב-1998 כדי להתמנות כשגריר ניו זילנד בארצות הברית. עם סיום תפקידו ושובו לניו זילנד ב-2001, הוא מונה להיות יושב הראש של חברת הדואר של ניו זילנד שבבעלות המדינה ושל חברת הבת שלה קיוויבנק. כמו כן הוא משמש כחבר במועצות מנהלים של חברות שונות במשק הניו זילנדי ושל גופים ציבוריים שונים. ב-1997 הוענק לו תואר חבר מסדר ניו זילנד.
בפברואר 2007 נבחר בולגר להיות נגיד אוניברסיטת ואיקטו. ביולי 2008, כמעט 15 שנים לאחר שהממשלה בראשותו הפריטה את חברת הרכבת הממשלתית New Zealand Rail, רכשה ממשלת הלייבור מחדש את יורשתה Toll NZ. בולגר מונה להיות יושב הראש של החברה ששמה שונה ל-KiwiRail וכיהן בתפקיד זה עד יולי 2010. כמה אנשים, כולל וינסטון פיטרס, ראו במינוי זה מעשה צביעות. בתגובה, הודה בולגר במעורבותו בהפרטת החברה באומרו, "חיי מלאים באירוניות".
לארס בנדר
לארס בנדר (נולד ב-27 באפריל 1989 ברוזנהיים, בוואריה) הוא כדורגלן עבר גרמני בינלאומי, ששיחק בעמדת הקשר. ללארס אח תאום, סוון בנדר, כדורגלן עבר גם הוא.
קריירת מועדונים
בנדר ביסס את עצמו כאחד משחקני המפתח של לברקוזן, ובאוגוסט 2015 קיבל את סרט הקפטן של באייר לברקוזן לאחר פרישתו מכדורגל של הקפטן הקודם סימון רולפס.
קריירה בינלאומית
לארס שיחק בכל נבחרות גרמניה הצעירות במהלך השנים, ואף היה שותף לזכייה של נבחרת גרמניה עד גיל 19 באליפות אירופה לגילאים הללו. הוא היה הזימון הראשון מאותו הסגל הצעיר, לנבחרת הגרמנית הבכירה. בספטמבר 2011, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, לאחר שנכנס כמחליף במקום עמיתו לקבוצה סימון רולפס, במהלך משחק הידידות נגד פולין שהסתיים בתיקו 2-2. בנדר זומן לסגל נבחרת גרמניה לטורניר הגמר של יורו 2012 בפולין ובאוקראינה. בשני המשחקים הראשונים של הטורניר בשלב הבתים, נכנס כמחליף בדקות האחרונות, בניצחונות 0–1 נגד פורטוגל ו-1–2 נגד הולנד. במשחק השלישי והאחרון של השלב, פתח בנדר בהרכב הנבחרת במקומו של ג'רום בואטנג המורחק, ואף כבש את שער הניצחון של גרמניה בניצחון 1–2 נגד דנמרק.
דילן מינט
דילן כריסטופר מינט (באנגלית: Dylan Christopher Minnette; נולד ב-29 בדצמבר 1996) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי. התפרסם בסרטי הקולנוע "אסירים", "לא לנשום" ו"הבית הפתוח", ותפקידו הנודע ביותר הוא דמותו כקליי ג'נסן בסדרה "13 סיבות" מבית היוצר של נטפליקס, המבוססת על רומן בשם זהה.
ביוגרפיה
מינט נולד באוונסוויל שבאינדיאנה, בן יחיד לרובין ולקרייג מינט. בהמשך עברה המשפחה לשמפיין שבאילינוי, שם גר כחמש שנים, ומאוחר יותר עבר ללוס אנג'לס כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
משחק
התפקיד הראשון שלו היה תפקיד אורח בסדרת הנוער "דרייק וג'וש". מאוחר יותר הופיע בתפקידים שוליים בסרטים ובסדרות שונים. תפקידים משמעותיים יותר שלו בטלוויזיה הם בין היתר דמותו של מייקל סקופילד הצעיר בסדרה "נמלטים", שבה הוא שיחק בחמישה פרקים, ודמותו של קליי נורמן בסדרה "להציל את גרייס". מינט שיחק גם ב"אנטומיה של גריי" ילד שמגיע לבית החולים להשתלת אוזניים על ידי מארק סלואן. ב-2010 השתתף בעונה השישית של הסדרה "אבודים" בארבעה פרקים, בתור דייוויד שפרד, בנו של ג'ק שפרד. הוא שיחק לצד קלואי גרייס מורץ במותחן "תן לי להיכנס", שיצא גם הוא בשנת 2010. בנוסף הופיע בסדרה של ABC "סקנדל" כבן הנשיא. בשנת 2012 שיחק בסדרת הדרמה "להתעורר". בשנים 2013-2014 שיחק בסדרת מארוול "סוכני ש.י.ל.ד" בתפקיד דוני גיל. בשנת 2014 שיחק בקומדיה "אלכסנדר והיום הנורא, האיום, המבאס והגרוע ממש". בשנת 2015 שיחק בסרט הפנטזיה "צמרמורת" בתפקיד זאק. בשנת 2016 שיחק בסרט האימה "לא לנשום", לצד ג'יין לוי.
בשנת 2018 שיחק בסרט האימה "הבית הפתוח" של נטפליקס.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד חוזר במיני סדרת הטלוויזיה "הנושרת" של רשת הולו.
מוזיקה
מינט הוא הסולן והגיטריסט של להקת הרוק אלטרנטיבי "Wallows", לצד קול פרסטון (תופים) ובריידן למסטרס (שירה, גיטרה). לפני 2017 הם היו ידועים בשם "The Feaver".
במהלך 2017 הוציאה הלהקה ארבעה סינגלים "Pleaser", "Sun Tan", "Uncomfortable" ו-"Pulling Leaves Off Trees". בשנת 2018 חתמה הלהקה עסקה עם חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, ובאפריל של שנה זו הוציאו את ה-EP השני שלהם, "Spring", בהפקתם של החברה אטלנטיק רקורדס. ה-EP כולל את הסינגלים "Pictures of Girls" ו-"These Days". במרץ 2019 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם "Nothing Happens", ממנו בלטו הסינגלים Are You Bored Yet?" (בו אירחו את הזמרת קלייר קוטרל), "Scrawny" ו-"Sidelines". ב-23 באוקטובר 2020 שוחרר לאוויר ה-EP השלישי של ההרכב, "Remote", ממנו יצאו הסינגלים "OK", "Nobody Gets Me (Like You)", ""Virtual Aerobics" ו-"Quarterback".''
נטה ורודת מקור
נטה ורודת מקור (שם מדעי: Netta peposaca) היא מין של עוף מים ממשפחת הברווזיים, המצוי רק בדרומה של אמריקה הדרומית: בארגנטינה, צ'ילה, פרגוואי, אורוגוואי, דרום בוליביה ודרום ברזיל ומצוי גם באיי פוקלנד. היא קרובתה של נטה אדומת ראש, המצויה בעולם הישן, אך בעלת נוצות כהות ומקור קטיפתי בצבע ורוד.
תיאור
נטה זו מגיעה לאורך ממוצע של 56 סנטימטרים, בעלי מוטת כנפיים של 72 סנטימטרים או אף 84 סנטימטרים ולמשקל 1.5 עד 2 קילוגרם. שני הזוויגים דומים בגודל, אך הזכרים בעלי צבעים מפוארים יותר מהנקבות. צבעם שחור עם נוצות שת לבנות, ראש וצוואר כהים עם צידיים אפורים והמקור והעיניים אדומים. המקור רחב עם בליטה קטנה בקצהו.
הנטה שייכת לתת-משפחת ברווזי צלילה, אך לרוב ניזונה בדומה לרוב הברווזים המצויים בסינון מזון מפני המים, ורק לעיתים רחוקות תצלול. המזון כולל זרעים, צמחי מים קטנים ועשבים כמו Echinochloa או Polygonum וכן היא מגוונת במזון מהחי.
תפוצתה היא באזורי אגמים קטנים, בריכות וביצות בעלות מצע עשב גבוה. היא חייבת להיות בקרבת מים ולהקות החיות בארגנטינה בקיץ נודדות כאשר מקווי המים שלהם מתייבשים.
הנטות אינן מונוגמיות, והזכרים מזדווגים בעונת הרבייה עם נקבות רבות. עם זאת, הם אינם עוזרים לנקבות לגדל את האפרוחים. הנקבות מקננות בקצה המים ומטילות עד עשר ביצים הבוקעות כעבור חודש ולעיתים נדירות יקננו ביחד כדי להצליח יותר בשמירה על הביצים. ישנם אפילו נטות המטילות ביצים בקיני ברווזים אחרים באזורם.
וילם השני, נסיך אורנז'
וילם השני, נסיך אורנז' (27 במאי 1626 – 6 בנובמבר 1650) היה הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית, ונסיך אורנז' בין השנים 1647–1650, ואביו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה.
ילדותו
וילם נולד בהאג ב-27 במאי 1626, כבנם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', ראש הענף הפריזי של בית אורנז'-נאסאו ושל אשתו אמליה מזולמס-בראונפלס, בתם של יוהאן אלברכט הראשון, רוזן זולמס-בראונפלס ואגנס מזיין-ויטגנשטיין.
ב-2 במאי 1641 התחתן וילם עם מרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, בתו הבכורה של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, בקפלה המלכותית של ארמון וייטהול בלונדון.
שלטונו
באותה תקופה הייתה הולנד מעורבת במלחמת שמונים השנים נגד ספרד, ומשנת 1646 ניהלה משא ומתן עם ספרד באשר לתנאי סיום המלחמה.
בשנת 1648 נחתם שלום מינסטר, אולם וילם התנגד לקבלת האמנה, אף על פי שהכירה בעצמאותה של הולנד, משום שהותיר את ארצות השפלה הדרומיות בידי בית המלוכה הספרדי. בנוסף, שלום נפרד הפר את הברית עם צרפת שנחתמה בשנת 1635, אולם, המועצות בשישה מחוזות הצביעו בעד קבלת ההסכם.
בסתר, פתח וילם במשא ומתן עם צרפת, במטרה להרחיב את הטריטוריה שלו תחת שלטון ריכוזי יותר. בנוסף, פעל וילם להשבת גיסו צ'ארלס על כס המלוכה של אנגליה.
בשנת 1650 הסתכסך וילם עם ה"רחנטים" - עוצרים של מחוז הולנד, אנדריס ביקר ובן דודו קורנליוס דה גרייף; בעקבות שלום מינסטר רצו הרחנטים לצמצם את הצבא ולחסוך בהוצאות, ועל ידי כך להפחית מסמכותו של וילם. וילם כלא שמונה מחברי מועצת הולנד (כולל יאקוב דה ויט) בטירת לוונשטיין. בנוסף, הוא שלח את בן דודו וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ עם צבא של 10,000 חיילים, על מנת לתפוס את אמסטרדם בכוח. אולם, מזג אוויר גרוע סיכל את המערכה, ואמסטרדם לא נכנעה.
וילם כיהן כסטאדהאודר שלוש שנים בלבד, וב-6 בנובמבר 1650 מת כתוצאה מאבעבועות שחורות. שבוע לאחר מותו נולד בנו היחיד וילם השלישי, נסיך אורנז', שירש אותו כסטאדהאודר בשנת 1672, ובשנת 1689 הוכתר למלך אנגליה.
דג'וגו
דג'וגו (באנגלית: Djougou) היא העיר הגדולה ביותר בצפון-מערב בנין. היא עיר שוק חשובה. העיר משתרעת על שטח של 3,966 קמ"ר ונכון לשנת 2021 מנתה אוכלוסיית העיר 355,838 תושבים. העיר דג'וגו היא עיר הבירה ובירתה המסחרית של מחוז דונגה.
גאוגרפיה
דג'וגו ממוקמת בצפון המדינה, כ־380 קילומטרים מהעיר קוטונו, הבירה הכלכלית של בנין, ובמרחק של כ־40 קילומטרים מהגבול עם טוגו. היא נמצאת בגובה של 421 מטרים מעל גובה פני הים ויש בה אקלים סוואנה עם חורף יבש. האקלים מטיפוס סודאנו-גינאי עם עונה גשומה (אפריל עד אוקטובר) ועונה יבשה (אמצע אוקטובר עד אמצע אפריל).
על פי גודל אוכלוסייתה, דג'וגו היא העיר הגדולה בצפון בנין, והשלישית בגודלה בבנין, לפני פורטו נובו הבירה.
ערים שכנות: מצפון: קואנדה ופחנקו; מדרום: בסילה; ממזרח: סיננדה, נדאלי וצ'אורו; ממערב: קופרגו ואואקה.
אוכלוסייה
אוכלוסיית דג'וגו מנתה כ־267,812 תושבים נכון למפקד האוכלוסין בשנת 2013. דנדי היא השפה והקבוצה האתנית העיקרית בדג'וגו, ישנם גם תושבים בני שבט פולאני (פול בצרפתית), יורובה, בריבה  וגם פון  מהדרום. כמו רוב בנין, אוכלוסיית דג'וגו היא צעירה וצומחת. משפחות גדולות ונישואין למספר נשים נפוצה, דבר שמוביל למספר גדול של ילדים צעירים ונשים בהריון.
דתות
בשנת 1995 הוקמה הכנסייה הקתולית של דג'וגו. נוכחות קתולית ניכרת בדג'וגו, 8.1% מהאוכלוסייה הם קתולים ו-2.8% הם פרוטסטנטים. יש בעיר קתדרלה גדולה, מנזר, סמינר ומערכת חינוך קתולית. הדת חשובה לאנשי דג'וגו ויש בעיר סובלנות דתית. חגים נוצריים ומוסלמיים נחגגים בעיר. בנוסף, יש בעיר בסביבות 7% מאמינים בני דתות אפריקניות מקומיות.
תחבורה ותקשורת
העיר דג'וגו היא צומת תחבורה ותקשורת עיקרי. ארבעה כבישים ראשיים ובינלאומיים מצטלבים בעיר. הכבישים הבינלאומיים RNIE3 מבורקינה פאסו לדרום ו-RNIE6 מטוגו לניגריה עוברים בעיר. שדה התעופה Djougou ממוקם ליד העיר.
תושבי העיר עשירים יחסית, ישנם תושבים המחזיקים במכוניות פרטיות. למשפחות רבות בקהילה יש לפחות רכב אחד שהן משמשות בו כאמצעי התחבורה העיקרי שלהן. בנוסף, קל למצוא את זמידג'אן ברחבי העיר.
התקשורת הסלולרית יציבה ורציפה מאוד בדג'וגו, לכל הספקים הגדולים יש שירות באזור כמעט כל הזמן. תקשורת אינטרנט זמינה בבתי "קפה אינטרנט" ובבנייני משרדים מסוימים, אף על פי שהחיבור לא תמיד אמין.
בטיחות וביטחון
החשש הבטיחותי העיקרי שמציינים תושבי העיר אלה גניבות קטנה ועל כן נוקטים באמצעי זהירות ונועלים במנעולים כל דבר. מקרי גניבה נפתרים רק לעיתים רחוקות על ידי המשטרה, ברוב המקרים הם נפתרים על ידי לחץ קהילתי. ישנם בעיר שתי תחנות ז'נדרמריה (משטרה) גדולות, בנוסף למחנה הצבאי שליד טאיפה. כוחות הביטחון הללו הופכים את העיר לבטוחה. ברחובות מופעלת תאורת רחוב ציבורית המבוססת על אנרגיה סולרית.
מים ותברואה
תושבי דג'וגו מקבלים את המים שלהם מכמה מקורות. בבתים ובמקומות העבודה ישנם ברזי מים זורמים. ישנם ארגונים בעלי זיכיונות לשאיבת מים מבארות עבור התושבים. התושבים מגיעים לבארות ושואבים את המים לעצמם. בדרום דג'וגו נמצא אגם אך תושבי העיר אינם שואבים ממנו מים ישירות והגישה אליו הוגבלה לאחר טביעת ילדים ששיחקו ליד הסכר בשנת 2009. תושבי העיר אינם מרתיחים את מי השתייה שלהם. אספקת המים קבועה ורציפה. מעט תושבים חווים בעיות כלשהן באספקת המים.
מזון ומצרכים
בדג'וגו השוק פתוח מדי יום. הוא השוק הגדול ביותר באזור. על בסיס יומי אפשר למצוא בשוק: דגנים, מלח, לחם, סוכר, דגים, וואגאסי, ביצים, עגבניות, בצל, פלפלים, בשר, חסה, גבינת סויה, פסטה מיובשת, רסק עגבניות, שום, שמן, כרוב, תפוזים, אתרוגים, בננות, בננות מבושלות, ובעונה, אננס ואבוקדו. בנוסף לשוק הפתוח, ישנם בעיר גם כמה חנויות בוטיק בהם ניתן למצוא פריטים יקרים יותר כמו ג'לי, חמאה, תבלינים, עוגיות, קפה, אבקת חלב, תה בשקיקים, יין ומשקאות חריפים. בבוטיקים אלה נמכרים גם מוצרי טואלטיקה כמו נייר טואלט, טישו לפנים, סבון, סכיני גילוח ומשחת שיניים.
כלכלה
התושבים מוציאים את כספם על מזון, אספקה, פריטי בית ובנזין לרכבים. הם מתלוננים שהדבר הכי יקר שהם צריכים לקנות כל הזמן הוא אשראי טלפוני. בעיר ישנם מספר חייטים, נגרים, בעלי בוטיק וכדומה. להתמקח על מחיר או לבצע קניות מחוץ לעיר נתפס כחסר כבוד לקהילה. יש בעיר מרכז בעלי מלאכה ואמנים, שנתרם על ידי עמותה שווייצרית. רוב בעלי המלאכה אומרים שהם היו רוצים למצוא דרך לשווק את המוצרים שלהם באמריקה.
מכיוון שדג'וגו מהווה צומת דרכים מרכזית במחזור דונגה, תושבים רבים עובדים במערכת התחבורה והתובלה, כנהגי משאיות, נהגים, מכונאים או באחד מקווי האוטובוסים הגדולים.
בריאות
לדג'וגו שני מרכזי בריאות ציבוריים מרכזיים ובית חולים פרטי אחד. כל אחד מהמתקנים הללו מנוהל על ידי רופא אחד לפחות; בבית החולים הפרטי יש לפחות 2 רופאים בתפקיד בכל זמן נתון. ישנם גם מספר מתקנים פרטיים המנוהלים על ידי ומיילדות שמבצעות לידות ועוסקות בטיפול באימהות ובילדים במיוחד. בקמפוס של מרכז הבריאות האזורי קיים גם מרכז קבוע לבדיקות וייעוץ בנושא איידס - HIV. מכיוון שרוב אנשי הבריאות הם עובדי ממשלה, עובדי בריאות רבים נמצאים בדג'וגו על פי חוזה למספר שנים.
גם מרכזי הבריאות הציבוריים וגם בית החולים הפרטי שומרים על שעות קבועות, ואספקה זמינה בדרך כלל בעת הצורך. עובדי בריאות ציינו כי הבעיה הגדולה שלהם היא לגרום לתושבים להגיע למרכז הבריאות. התחבורה למרכזי הבריאות מאתגרת במיוחד, במיוחד עבור בני כפרים וקהילות קטנות יותר ברחבי העיר שמרכזי הבריאות שלהם אינם מציעים טיפול מקיף. רשתות יתושים זמינות במרכזי הבריאות לילדים מתחת לגיל 5 ולנשים בהריון, וניתן לרכוש אותן גם במחיר מסובסד מבית המרקחת ומחברות מקומיות אחרות. קונדומים זמינים גם הם באופן נרחב. מתקני הבריאות נשמרים נקיים למדי - לכל אחד מהם יש מים זורמים ושירותים ציבוריים הרחוקות מאזורי הטיפול בחולה. חומרי פסולת מסוכנת מופרדים מהאשפה הרגילה. רוב החולים במרכז הבריאות הן נשים בהריון וילדים מתחת לגיל 5. נשים בהריון מגיעות למרכז הבריאות להתייעצות טרום לידתית, למרכזי הבריאות יש כל אחד אמבולנס שמספק הסעות חירום. זה נעשה בדרך כלל במקרה של סיבוכי לידה אצל נשים שבוחרות ללדת בבית או במתקן לידה קטן יותר. עם זאת, השימוש באמבולנס הוא נדיר - ברוב המקרים בני משפחה סייעו לחולים וליולדות.
ערים תאומות
לדג'וגו יש הסכמי ערים תאומות עם:
אלי מזרחי (רקדן)
אלי מזרחי (נולד ב-29 באוקטובר 1965) הוא רקדן, כוריאוגרף ושופט בינלאומי לריקודים סלוניים; בעלים ומנהל של "האקדמיה לריקודים סלוניים בישראל".
ביוגרפיה
בשנות ה-80 מזרחי היה רקדן בלהקת המחול של שלמה ממן, ובהמשך היה רקדן בלהקות "כרמון" ו"בת שבע".
מזרחי שימש כוריאוגרף ורקדן במסגרת הופעות בחו"ל ב-"Dance Troops ישראל" ועבד במשך שנים עבור הסוכנות היהודית, במסגרת מחנות קיץ בניו יורק.
מזרחי אף עבד כדוגמן לפני שירותו הצבאי והיה דוגמן מסלול של רשת האופנה "ראש אינדיאני".
את שירותו הצבאי עשה מזרחי בעתודה כהנדסאי. לאחר שירותו טס לארצות הברית שם השלים לימודיו באוניברסיטת קונטיקט, כמהנדס מכונות מוסמך.
במהלך שהותו בארצות הברית ובקנדה עבד ככוריאוגרף עבור התיאטרון הלירי של קנדה למחזות זמר כגון "כנר על הגג" ו"ברנשים וחתיכות".
מזרחי הפיק את המופע "טנגו בוואנוס איירס" בליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
במשך שנים התחרה בתחרויות בינלאומיות לריקודים סלוניים. הוא מחזיק בתואר "Master Examiner" - שופט מוסמך לריקודים סלוניים ולטיניים מאת התאחדות הריקודים הסלוניים הבינלאומית.
היה הראשון בישראל שהחזיק בזיכיון של רשת בתי הספר לריקודים סלוניים "Arthur Murray". בנוסף, כיהן כראש החוג להסמכת מורים לריקודים סלוניים במרכז הבינתחומי באוניברסיטת תל אביב.
הוא היה אחראי מטעם אגף קנו"ס בעיריית תל אביב על הריקודים הסלוניים בבתי הספר היסודיים ומרכזים קהילתיים ברחבי תל אביב.
מזרחי עוסק בהפקת פסטיבלים, ימי עיון לחברות מסחריות, תחרויות ריקוד בינלאומיות ואירועים. כמו כן, הפיק את פסטיבל ה-Pro-Am הראשון בישראל.
הוא יצר כוריאוגרפיות להפקות כגון "פנטום האופרה" בשיתוף האופרה הישראלית ולתוכניות טלוויזיה וסרטים כמו "מרחק נגיעה", "שלוש אימהות", "מוכרחים להיות שמח", "הערת שוליים" ו"געגוע".
מזרחי נשוי ואב לשני בנים ובת.
דויד קוסטס
דויד קוסטס קורדל (בספרדית: David Costas Cordal; נולד ב-26 במרץ 1995 בוויגו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ריאל אוביידו מהליגה הספרדית השנייה.
קריירת מועדונים
קוסטס נולד בוויגו שבספרד, וגדל במחלקת הנוער של סלטה ויגו המקומית. ב-25 באוגוסט 2013 ערך קוסטס בן ה-18 את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 2-1 על ריאל בטיס במסגרת המחזור השני בלה ליגה לעונת 2013/2014.
ב-31 באוגוסט 2015 חידש קוסטס את חוזהו בסלטה ויגו עד לשנת 2019, והושאל למיורקה מהליגה הספרדית השנייה. ב-14 בינואר 2017 הושאל ריאל אוביידו, ששיחקה גם היא בליגה הספרדית השנייה.
ב-31 באוגוסט 2017 האריך קוסטס את חוזהו בסלטה ויגו עד לשנת 2020, והושאל למשך עונה אחת לברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה. הוא שיחק בעיקר בקבוצת המילואים, וב-29 בנובמבר ערך את הופעתו היחידה בקבוצה הבכירה של המועדון, כשהחליף את ג'רארד פיקה בניצחון 5-0 על ריאל מורסיה בגביע המלך הספרדי, בו זכתה ברצלונה בתום העונה.
ב-25 בינואר 2020 הושאל קוסטס לאלמריה מהליגה הספרדית השנייה למשך חצי עונה. הוא חזר לסלטה ויגו לקראת עונת 2020/2021, אך לא זכה לדקות משחק בעונה זו.
ב-12 ביולי 2021 חתם קוסטס על חוזה לשלוש עונות בריאל אוביידו מהליגה הספרדית השנייה.
אסתר מויאל
אסתר אזהרי מויאל (בערבית: استر أزهري مويال; בצרפתית: Esther Moyal; מרץ 1873 – 1948) הייתה סופרת, מתרגמת, עיתונאית ופעילה למען זכויות נשים יהודיה-לבנונית.
קורות חיים
אסתר לזרי (אזהרי) נולדה בביירות בשנת 1873. אביה, עבדאללה לזרי, היה סוחר משי. בילדותה קיבלה חינוך נוצרי ומוסלמי ולמדה בקולג' האמריקאי לבנות. בדצמבר 1891 התקבלה כחברה באגודת הנשים הסורית ("באכורה סוריה") ובמרץ 1893 נתמנתה למזכירת האגודה. בתום לימודיה החלה לפרסם מאמרים בעיתונות הערבית בנושאים "המזרח הערבי, השכלת העם ושפור מצבה של האשה המזרחית". בשנת 1893 החלה ללמד מטעם הכנסייה הסקוטית וניהלה את בית הספר המוסלמי לבנות "אל מקאסר אל כיריה" בביירות.
בשנת 1894 נישאה לשמעון מויאל, סטודנט לרפואה אשר הכירה בביירות. הם נסעו לקושטא על מנת שהוא יוכל לקבל תעודת רופא טורקית. הזוג התערה שם בחברה הספרותית והפוליטית. בתום לימודי הרפואה של הבעל חזר הזוג לארץ ישראל. בשנת 1898 הם עברו לקהיר וב-1 במאי 1899 ייסדה את הירחון "אל עאילה" (המשפחה) שהוקדש “לטובת שחרורה של האשה המזרחית ושיפור חייה”. במאמר הפתיחה כתבה כי "האשה הנה יצור תרבותי, בעל רצון חפשי ומצפון חי ומעמדה שוה למעמדו של הגבר. לפי דעתה האשה עולה בכמה תוכנות על הגבר כגון ברגשותיה העדינים ובראית הנולד שכן צופה את הדבר מראשיתו". בשנת 1904 כתב העת הפך לשבועון. מויאל כתבה גם בעיתון היומי "אלחרם" ובכתב העת הספרותי "אלהילל". מויאל כתבה באותה תקופה את הספר "תאריך חיאת אמיל זולה" (תולדות חיי אמיל זולה) (1903).
בני הזוג חזרו ליפו ב-1908 והיא סייעה לייסוד ארגון נשים יהודיות בעיר. ביתם היה לסלון ספרותי בעיר. ב-16 בינואר 1914 הקימה יחד עם בעלה את כתב העת "צוות אל עותמאניה" (קול העות'מנות). מויאל התאלמנה ב-1915. היא עברה לגור במרסיי יחד עם בניה וחזרה ליפו באמצע שנות הארבעים.
מויאל תרגמה עשרות דרמות מהספרות הצרפתית, שהוצגו בבתי ספר ערביים בארץ ישראל ובביירות.
היער (מחזה)
היער (ברוסית: Лес) הוא מחזה בן חמש מערכות, פרי עטו של אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי שנכתב בשנת 1870 וראה אור לראשונה בינואר 1871 בגיליון כתב העת לספרות רוסית Оте́чественные запи́ски (רשומות המולדת). הצגת הבכורה התקיימה לראשונה בתיאטרון אלכסנדרינסקי בסנקט פטרבורג, ב-1 בנובמבר 1871 והוקדש לשחקן פיודור בורדין. הצגת הבכורה במוסקבה נערכה בתיאטרון מאלי ב-26 בנובמבר 1871.
תקציר העלילה
ראיסה פבלובנה גורמיז'סקאיה היא בעלת אחוזת גורמיז'סקאיה, אלמנה מבוגרת וערירית. אחייניתה אקסיניה דנילובנה (אקסיושה) מתגוררת בביתה מאז הייתה בת עשר. גורמיז'סקאיה מעוניינת להשיא את אקסיושה לאלכסיי סרגיוביץ' בולאנוב, שמתגורר אף הוא בביתה. בולאנוב הוא צעיר, שלא סיים את הגימנסיה, בנה של ידידתה שמחזר אחריה, מכיוון שהוא רוצה לקבל את הנדוניה הכבדה שדודתה העשירה עומדת לתת לה.
לגורמיז'סקאיה יש עוד שאר בשר אחד בחיים, גנאדי דמיאניץ', אחיינו של בעלה, אותו לא ראתה 15 שנה, ולו היא מתכוונת להוריש את רכושה הרב. היא גידלה אותו מגיל 15, אחרי שאביו, אחיו של בעלה נפטר, הוא עזב את ביתה ושנים רבות לא ראתה אותו. הוא שלח לה 12 שנה קודם לכן מכתב שעליו גאוותה, בו הוא כתב שהוא הגיע לסף עוני אבל עתיד גדול נכון לו. הוא סיים את המכתב במילים:
הוא מקפיד לשלוח לה מתנה מדי שנה, כל פעם מחלק אחר של רוסיה וגורמיז'סקאיה חושבת שהוא עושה קריירה צבאית מפוארת. היא מדברת עליו לעיתים תכופות, אבל גם חוששת מבואו.
גורמיז'סקאיה מוכרת חלקים מהיער שברשותה לאיבן פטרוב ווסמיבראטוב כדי שיהיה לה די כסף לנדוניה של אחייניתה. פיוטר, בנו של ווסמיבראטוב, מקיים בסתר רומן עם אקסיושה. ווסמיבראטוב מבקש מגורמיז'סקאיה להשיא את אחייניתה לבנו, אולם גורמיז'סקאיה אינה מגלה התלהבות מרצונה של דודתה לשדך לה את בולאנוב.
גנאדי דמיאניץ', בן 35 ביש-מזל וארקאדי בר-מזל בן למעלה מ-40, הם שחקני תיאטרון נודדים וחסרי כל. ביש-מזל הוא אחיינה של גורמיז'סקאיה. מכיוון שהאחוזה נקרתה בדרכם והם זקוקים לאוכל ולינה, ביש-מזל מחליט לבקר את דודתו. מכיוון שהוא אינו בטוח אם דודתו תקבל את פניו בסבר פנים יפות אם תדע שהוא שחקן פרובינציאלי, הוא מחליט להעמיד פנים שהוא קצין צבא בדימוס עשיר, ובר-מזל ישחק את תפקיד המשרת שלו. דודתו מארחת אותם כיד המלך, הוא מספר לה שעזב את הצבא בשל בריאות לקויה ועובד בעבודה מספקת אחרת.
ווסמיבראטוב מרמה את גורמיז'סקאיה כשהיא מוכרת לו את היער ונותן לה פחות כסף ממה שסיכמו. כשהדבר מגיע לאוזניו של ביש-מזל הוא כועס מאוד, מדבר אל ווסמיבראטוב בתקיפות והלה נותן לגורמיז'סקאיה את הסכום המלא שסיכמו ביניהם והם משלימים ביניהם. גורמיז'סקאיה רוצה לתת לביש-מזל חלק מהכסף, אותם היא גם חייבת לו מלפני שנים רבות, אולם הוא מסרב לכך, כי הוא חושב שזה הכסף שלה. גורמיז'סקאיה מאוהבת בסתר בבולאנוב, אותו היא מייעדת כחתן לאחייניתה. היא מראה לבולאנוב את הממון הרב שהיא שומרת בתיבה ונותנת לו את אלף הרובל שביש-מזל סירב לקבל מידה, כדי שיקנה לעצמו לבוש, שעון ושרשרת.
בר-מזל נהנה מהאוכל והשתייה המשובחים והשופעים שהוא וביש-מזל מקבלים בביתה של גורמיז'סקאיה. הוא מתיידד עם אוליטה המשרתת ומגלה לה את זהותם האמיתית:
אקסיושה ופיוטר ממשיכים ברומן הסודי שלהם, פיוטר שוחח פעמים רבות עם אביו שנאות לבסוף לחתונתו עם אקסיושה, אם היא תביא נדוניה של אלפיים רובל. פיוטר מציע לאקסיושה שתבקש את עזרתו של קרובה גנאדי דמיאניץ' (ביש-מזל), בחושבם שהוא עשיר, וכך היא אכן עושה. ביש-מזל אומר לה שהיה לו כסף, הוא בזבז אותו בחיי הוללות וכעת הוא חסר כל. אקסיושה בייאושה רצה אל האגם מתוך כוונה להטביע עצמה, ביש-מזל רץ אחריה ומונע ממנה מלהתאבד. בראותו את רגשותיה העזים הוא מציע לה להפוך לשחקנית, ללמד אותה את המקצוע וביחד ינדדו ברוסיה וינחלו הצלחה והיא מסכימה.
אוליטה המשרתת מספרת לגורמיז'סקאיה האדונית שלה שאקסיושה נעלמה וגורמיז'סקאיה אומרת שהיא שמחה וכבר מזמן רצתה להיפטר ממנה. היא מספרת לה גם שגילתה שאחיינה גנאדי דמיאניץ' הוא שחקן נודד, שיכור וחסר כל בשם ביש-מזל והמשרת שלו הוא גם שחקן. גורמיז'סקאיה עונה לה שמחר הם לא יהיה בביתה. בולאנוב אומר בשמה לביש-מזל שיעזוב את ביתה ושהיא אינה יכולה לפגוש אותו. בולאנוב מספר לגורמיז'סקאיה שאקסיושה הייתה אצל גנאדי דמיאניץ' והוא הקריא לה מונולוגים כל הלילה. כשאקסיושה שבה גורמיז'סקאיה אומרת לה שתעזוב את ביתה.
ביש-מזל מספר לבר-מזל שהוא קיבל כסף רב והם יוכלו לחיות ברווחה כמה חודשים, בר-מזל שמח על כך מאוד. פיוטר משוחח שוב עם אביו והוא נאות לחתונתו עם אקסיושה תמורת נדוניה של אלף רובל. אקסיושה אומרת לביש מזל שהיא החליטה להתחתן עם פיוטר ולא להיות שחקנית.
גורמיז'סקאיה מזמינה את חבריה ומציגה בפניהם את בולאנוב, בעלה לעתיד. היא מספרת להם שהיא רצתה להוריש את האחוזה לשארי בשרה, אבל גילתה שאחיינה הוא שחקן פרובינציאלי שמנהל אורח חיים פרוע והיא גם אינה מרוצה מהתנהגותה של אחייניתה; לכן החליטה להתחתן עם בולאנוב, כדי שהאחוזה תישאר בידיים טובות. כולם שותים לרגל אירוסיו של הזוג החדש, ביש-מזל מצטרף אליהם, מספר לגורמיז'סקאיה שאחייניתה מאוהבת בפיוטר והיא זקוקה לאלף רובל בשביל הנדוניה, כפי שביקש ווסמיבראטוב, אבי החתן, אבל גורמיז'סקאיה מסרבת לתת את הכסף. ביש-מזל נותן לאקסיושה את אלף הרובל שקיבל מגורמיז'סקאיה. היא מודה לו, הוא ובר-מזל עוזבים את האחוזה.
ההיסטוריה של ההפקה
אוסטרובסקי החל לכתוב את "היער" בימים האחרונים של קיץ 1870 באחוזת Shchelykovo. "אני עומד לסיים אותו, אבל איני סבור שיהיה כדאי לנסות להציג אותו בעונה הנוכחית", הוא הודיע לחברו השחקן פיודור בורדין במכתב מ-4 בנובמבר. בתחילה "היער" נחשב כקומדיה משפחתית, אולם בהדרגה הקו הסאטירי בו התחזק עם דמותו של ביש-מזל (במקור דמות שולית) שנהפך לגיבור הראשי.
סטטוס אפילפטיקוס
סטטוס אפילפטיקוס או מצב כפיוני הוא מצב מסכן חיים שבו המוח מצוי בהתקף נמשך. ההגדרות שלו משתנות אבל, באופן מסורתי הוא מוגדר כהתקף מתמיד הנמשך יותר מ-30 דקות, או התקפים חוזרים ונשנים בלי שהחולה חוזר להכרה ביניהם האורכים יותר מ-30 דקות (בהגדרה החדשה: פירכוס הנמשך מעל ל-5 דקות או מספר פירכוסים חוזרים ונשנים מעל במשך 5 דקות ומעלה). מצב זה נחשב, תמיד, כמצב של סיכון חיים המחייב פנייה לחדר מיון. ככלל יש לקרוא לאמבולנס על כל התקף הנמשך יותר מ-5 דקות. אחוז התמותה כתוצאה מסטטוס אפילפטיקוס יכול להגיע ל-30% במיוחד אם הטיפול לא ניתן במהירות. בטיפול נוירולוגי אופטימלי ופרוגנוזה נכונה יכול החולה לצאת מההתקף עם נזק מינימלי, או בכלל ללא נזק למוח ויוכל אפילו להימנע מהתקפים בעתיד.
היער (מחזה)
ההיסטוריה של ההפקה
כמו רבים ממחזותיו הקודמים של אוסטרובסקי, גם "היער" הוצג בתחילה באופן בלתי רשמי במסיבות ספרותיות של חברים. קריאה ראשונה כזאת התקיימה בביתו של אחיו, מיכאיל אוסטרובסקי וזכתה להצלחה רבה. בהשראת התגובה האוהדת ובעצתו של אחיו, מעט אחרי הוצאתו של המחזה לאור אוסטרובסקי הגיש אותו כמועמד לפרס אובארוב היוקרתי, אולם לא זכה בו: "הסאטירה שלו הייתה יותר מדי עבור השופטים". מבקר הספרות הרוסי הנודע פאבל אנקוב מתח ביקורת על ההחלטה וכתב במכתב למיכאיל אוסטרובסקי:
סטטוס אפילפטיקוס
סיבות
רק ל-25% מן האנשים שחוו התקפים או סטטוס אפילפטיקוס יש אפילפסיה מצב זה יכול לקרות כהתקף האפילפטי הראשון אצל חולי אפילפסיה חדשים. אצל אנשים שאין להם אפילפסיה הסיבות כוללות:
היער (מחזה)
ההיסטוריה של ההפקה
ב-14 במאי 1871 קיבל המחזה את אישורה של ועדת התיאטרון והספרות. הוא הוצג לראשונה בתיאטרון אלכסנדרינסקי בסנקט פטרבורג והוקדש לפיודור בורדין שגילם את דמותו של ביש-מזל. שיחקו בו גם מאריה Tchitau (בתפקיד גורמיז'סקאיה), יה סטרוסקאיה השנייה (אקסיושה), פ.פ. ברונסקי (מילונוב), פ.ס. סטפאנוב (בוודאייב). אוסטרובסקי לא היה בעמדה ממנה הוא יכול היה לשלוט על ההפקה, הוא ניסה לעשות כן באמצעות מכתבים ששלח לבורדין. לאחר הצגת הבכורה בורדין הודיע לסופר ש"המחזה התקבל בחמימות רבה", אולם היעדרותו האישית הזיקה מאוד לאיכות ההפקה. המציאות הייתה שונה בתכלית. המחזה נכשל והתקבל בקרירות, בראש ובראשונה בשל חוסר התאמתו של בורדין לתפקיד, שלדברי צופה אחד "לא היה בו קורטוב של שחקן טרגי". גם הופעתה של Tchitau (בתפקיד גורמיז'סקאיה) לא זכתה לאהדה. למעשה, רק שני שחקנים, זוברוב (בתפקיד בר-מזל) וואסילייב (בתפקיד ווסמיבראטוב) זכו לשבחים מידי הצופים.
סטטוס אפילפטיקוס
תכיפות
בארצות הברית מתרחשים כ-40 מקרים של סטטוס אפילפטיקוס בשנה מתוך 100,000 אנשים באוכלוסייה. מספר זה כולל בין 20-10% מכל המקרים בהם זה התקף ראשון.
היער (מחזה)
ההיסטוריה של ההפקה
במוסקבה "היער" הוצג לראשונה ב-26 בנובמבר 1871, והיה מוקדש לס. פ. אקימובה (שגילמה את דמותה של אוליטה). שיחקו בו נ.מ. מדבדבה (בתפקיד גורמיז'סקאיה), ג.נ. פדוטובה (אקסיושה), י.ו. סמרין (מילונוב), ו.י. ז'בוקיני (בוודאייב), פ.מ. סדובסקי (בתפקידים של ווסמיבראטוב וביש-מזל), ס.ו. שיוסקי (בר-מזל).
סטטוס אפילפטיקוס
סוגים
ניתן לחלק סטטוס אפילפטיקוס לשני סוגים – פרכוסי ולא פרכוסי.
היער (מחזה)
קבלת המחזה
מבקרים בני המחנה השמרני מתחו ביקורת על המחזה. ו.פ. בורנין סבר ש"היער" אינו רלוונטי בשום צורה, וטען שהמחזה חסר תוכן ממשי ונבנה על רצף אירועים ודמויות מקרי. ניקולאי סטרחוב, מבקר סלאבופיל, הביע הסתייגות דומה, בטענו שלמחזה אין חשיבות חברתית והוא ביקר את ההומור שלו כשצ'דריאני ו"עם הארץ".
סטטוס אפילפטיקוס
פרכוסי
אובדן הכרה ופרכוסים כלליים הנמשכים יותר מ-30 דקות. מצב זה מהווה סכנת חיים כאשר נזק מוחי בלתי הפיך ואף מוות יכולים להיגרם מהפרעות מערכתיות קשות המתפתחות עקב הפרכוסים.
היער (מחזה)
קבלת המחזה
מהצד השני, המחזה התקבל בחום רב בידי העיתונות הדמוקרטית. ניקולאי אלכסייביץ' נקראסוב (שכינה אותו "מבריק") ואיוון טורגנייב היללו אותו. במכתב אישי כתב טורגנייב לאוסטרובסקי שדמות הגיבור הטרגי (ביש-מזל) היא אחת הטובות ביותר שלו. כעבור מספר שנים המשורר הרוסי אלכסיי פלשייב, חבר "חוג פטרשבסקי" סקר את הפקת "היער" במועדון האומנים של מוסקבה של והביע תרעומת מכך שהתיאטרון הרוסי "הרשמי" לא קיבל את יצירת המופת הזאת. השחקן הרוסי פרוב סדובסקי התלהב מאוד מהמחזה וביקש באופן אישי שבנו מיכאיל ישחק בתפקיד הסטודנט בולאנוב, תפקיד אותו קיבל ובו אמנם הופיע בהצגת הבכורה שנערכה במוסקבה ב-26 בנובמבר 1871.
סטטוס אפילפטיקוס
לא פרכוסי
התקף זה מתבטא בבלבול, אובדן זיכרון של מה שאירע בזמן ההתקף, איטיות. גם במקרה כזה יש להביא את החולה לטיפול אך הסכנה בו פחותה בהרבה מאשר בסטטוס פרכוסי.
היער (מחזה)
היער בתיאטרון המקצועי הישראלי
1. תיאטרון אהל, הצגת בכורה: 1937
סטטוס אפילפטיקוס
מוקדי
התקף כזה עלול להימשך זמן רב מאוד: ימים, חודשים ואפילו שנים. הוא מתבטא בקפיצות ורעד באחת הגפיים. אין אובדן הכרה ואין סיכון חיים, אך נגרם סבל רב לחולה.
היער (מחזה)
היער בתיאטרון המקצועי הישראלי
2. התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 12 ביוני 1982
סטטוס אפילפטיקוס
טיפול
לאחר שהוכנס לשימוש ב-1963 הפכה דיאזפאם לתרופה הראשונה בה משתמשים במקרה של סטטוס אפילפטיקוס. למרות שהיו עוד בנזודיאזפינים כמו קלונאזפאם עברו לדיאזפאם בצורה בלעדית. מצב זה החל להשתנות עם המחקר הראשוני ב-1975 על לורזפאם. במחקר זה נמצא שההשפעות הפרמקולוגיות שלה נמשכות זמן רב יותר מאשר במינון דומה של דיאזפאם. פירוש הדבר היה שלא היה צריך להזריק שוב ושוב כמו במקרה של דיאזפאם. נמצא גם שחולים שקיבלו דיאזפאם היו זקוקים לצנרור קנה יותר מאשר חולים שנתנו להם פנוברביטל, פניטואין או לורזפאם.
ולפורט
ניתן לתת ולפוראט בעירוי בסטטוס אפילפטיקוס.
ברביטורטים
לפני שהומצאו הבנזודיאזפינים השתמשו בברביטורטים והם עדיין בשימוש אם אין אפשרות להשתמש בבנזודיאזפינים. משתמשים בהם על מנת לגרום לתרדמת ברביטורטית. הברביטורט הנפוץ ביותר בשימוש הוא פנוברביטל. ניתן גם להשתמש בתיופנטל או פנטוברביטל אם חייבים להפסיק את ההתקפים באופן מיידי.
תוצאה צפויה
בערך אחד מתוך חמישה אנשים שלקו בסטטוס אפילפטיקוס – 42,000 במשך שנה בארצות הברית ימותו בתוך 30 יום מאז תחילת התקף הסטטוס הראשון. לרוב האנשים האלה יש בעיה בסיסית במוח הגורמת להתקפי הסטטוס, כמו גידול, דלקת במוח, פגיעה במוח או שבץ מוחי. עם זאת גם אנשים שאובחנה בהם אפילפסיה ויש להם סטטוס אפילפטיקוס נמצאים בסכנת מוות גדולה יותר.
הסכם קונקורד
הסכם קונקורד הוא חוזה בין הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA), הקבוצות המתחרות באליפות הפורמולה 1 וקבוצת פורמולה 1, הגוף המנהל את הזכויות המסחריות של האליפות. ההסכם קובע את האופן בו מחולקים בין הקבוצות הרווחים מזכויות השידור של המרוצים וחלוקת כספי הפרסים. השם "הסכם קונקוד" הוא למעשה שמם של שמונה הסכמים שונים שנחתמו במהלך השנים. ההסכם הראשון נחתם בשנת 1981 והוא נקרא על שם כיכר הקונקורד בה שוכנים משרדי הפדרציה. ההסכמים הראשונים נשמרו בסודיות גדולה עד שהעיתונאי פורסט בונד פרסם בשנת 2005 באתר RaceFax.com מסמך של 120 עמודים ובו תיאור ההסכם שנחתם בשנת 1997
הסכם ראשון (1981)
הועדה הספורטיבית הבינלאומית, הגוף שקבע ופיקח על הכללים של אליפות הפורמולה 1, הוחלף בשנת 1978 על ידי גוף חדש שהוקם על ידי FIA ונקרא הפדרציה הבינלאומית לספורט מוטורי (בצרפתית: Fédération Internationale du Sport Automobile או בקיצור FISA). הגוף החדש נתקל בהתנגדויות רבות מצד התאחדות יצרני הפורמולה 1 (FOCA), הגוף שייצג את האינטרסים של בעלי הקבוצות. ברני אקלסטון עמד בראש התאחדות היצרנים, בעוד ז'אן מארי באלסטר עמד בראש הפדרציה.
המלחמה בין שני הגופים שזכתה לכינוי "מלחמת FISA-FOCA" הובילה לביטול מספר מרוצים. יצרנית הצמיגים Goodyear Tire and Rubber Company איימה לפרוש מהאליפות, דבר שיכל להוביל להתמוטטות מסחרית. אקלסטון ארגן פגישה של נציגי הנהלת הקבוצות, יחד עם באלסטר במשרדי הפדרציה ששכנו בכיכר הקונקורד בפריז. ב-19 בינואר 1981, אחרי 13 שעות רצופות של משא ומתן כל המשתתפים חתמו על הסכם שזכה לכינוי הסכם קונקורד, על שם המקום בו נחתם.
מרבית פרטי ההסכם נותרו חשאיים, אם כי ידוע כי כל החותמים התחייבו שהקבוצות יופיעו לכל אחד מהאירועים, על מנת להבטיח יציבות לחוזה השידורים בטלוויזיה של האליפות. בנוסף, ואולי אף חשוב יותר, ההסכם נתן ליצרנים את הזכות למכור את זכויות השידור הטלוויזיוני של המרוצים. הזכות ניתנה בהשאלה לחברת Formula One Promotions and Administration (בהמשך שינתה את שמה ל-Formula One Group), חברה שהוקמה על ידי אקלסטון. בנוסף נקבעו כללים יציבים לאליפות. תוקף ההסכם נקבע עד ל-31 בדצמבר 1987.
הסכם שני (1987)
החברה שהקים אקלסטון קיבלה את הזכויות המסחריות לשידורי המרוצים (FOPA). 47% מההכנסות הלכו לקבוצות, 30% לחברת Allsopp, Parker & Marsh ו-23% הועברו לפדרציה הבינלאומית לספורט מוטורי. בנוסף, ההכנסות מהתשלום אותו העבירו מארגני המרוצים הלכו גם הם ל-FOPA. בשנת 1987 סכום הפרסים הכולל עמד על 915,000 דולר למרוץ. סכום השמשיך לגדול בהתמדה במהלך ארבע השים הבאות. בשנת 1987 סכום הפרסים הכולל עמד על 915,000 $ למירוץ.
בשנת 1987 נחתם הסכם שני, שהיה בתוקף במשך ארבע שנים.
הסכם שלישי (1992)
בהסכם השלישי הוכנסו גם הנהגים כחלק מההסכם. כרבע מההסכם התייחס לסוגיה זאת ונקבע מעמדם המחייב של החוזים והקמת מערך בוררות עצמאית בה מופקדים החוזים בין הנהגים לקבוצות. בהסכם לא נעשה שינוי באופן חלוקת הכספים. גם הסכם זה נחתם לתקופה של ארבע שנים.
בעקבות מותם של רולנד רצנברגר ואיירטון סנה בגרנד פרי סן מרינו בעונת 1994 הוכנס תיקון להסכם. סעיף 7.5 שנוסף להסכם מאפשר ל-FIA לשנות את הכללים גם ללא הסכמת הקבוצות, אפילו במהלך העונה, אם קיים חשש אמיתי לפגיעה בבטיחותם של הנהגים.
הסכם רביעי (1997)
בשנת 1995 החליטה FIA על העברת הזכויות המסחריות מ-FOCA ל-FOPA לתקופה של 14 שנה, תמורת תשלום שנתי שתעביר החברה לפדררציה. קבוצות מקלארן, ויליאמס וטיירל מחו נגד ההחלטה וסירבו לחתום על הסכם הקונקורד החדש (שהדיונים עליו החלו בשנת 1993). קן טיירל כעס במיוחד על העובדה שאקלסטון, נשיא FOCA, דן בנושא העברת הזכויות לידי החברה הפרטית שברשותו. בנוסף, מחה טיירל על העובדה כי ההסכם נשמר בסודיות, דבר שהקשה על עמדת המיקוח של כל בעלי הקבוצות, מלבד אקלסטון. ההסכם הרביעי נחתם ב-5 בספטמבר 1996 על ידי כל הקבוצות, מלבד שלוש המתנגדות. תוקף ההסכם הוא מ-1997 עד ל-2002.
הסכם חמישי (1998)
בשנת 1999 מכר אקלסטון 50% ממניות החברה לידי חברת קירש-מדיה עם אפשרות למכירת 25% נוספים לחברה. בעלי הקבוצות חששו כי שידורי המרוצים יעברו לערוצי טלוויזיה בתשלום ובכך יפגע החשיפה לפרסום במהלך המרוצים. לאחר משא ומתן כושל עם ליאו קירש החלו היצרנים לתכנן אליפות אלטרנטיבית החל מעונת 2008. באפריל 2002 הגישה חברת קירש-מדיה בקשה לפשיטת רגל ומניות החברה חולקו בין הבנקים לנושים באופן יחסי לגובה ההלוואות. בכך בא הסוף לדיונים על שידורים בערוצי בתשלום, אך לא במאבק על הכסף.
ב-7 בדצמבר 2004 נפגש אקלסטון עם כל בעלי הקבוצות, מלבד פרארי, והציע להם תשלום של 260,000,000 ליש"ט שיתפרש על פני שלוש שנים, תמורת הארכת חוזה השימוש בזכויות המסחריות עד לסוף עונת 2012. הקבוצות סירבו להצעה.
בינואר 2005 הודיעה פרארי על חתימה על הארכה. בתמורה קיבלה הקבוצה סכום כפול מהכנסות, זכות וטו על הצעות עתידיות ומענק חתימה בגובה 80 מיליון דולר. החתימה של פרארי שברה את החזית האחידה של הקבוצות ובהמשך חתמו שאר הקבוצות על ההסכם. רד בול וקבוצת ג'ורדן חתמו על החוזה במהלך חודש יולי. ויליאמס הייתה הקבוצה הרביעית שחתמה על ההארכה עוד באותה השנה. במרץ 2006 חתמו חמש הקבוצות הנוספות (ב.מ.וו-סאובר, רנו, הונדה, מקלארן וטויוטה) על הארכת הסכם הזכויות המסחריות עד לשנת 2012.
בית אברהם פוגל
בית אברהם ורבקה פוגל הוא בית לשימור בשדרות רוטשילד 12 בתל אביב-יפו. בבית גרו אברהם פוגל ורבקה פוגל, מראשוני 'אחוזת בית' בתל אביב הקטנה, שנמנו עם מייסדי תל אביב.
המבנה
לפי נחום גוטמן בספרו "בין חולות וכחול השמים" היה בית משפחת פוגל הבית הבנוי השני באחוזת-בית. בחצר הבית הייתה גינה מטופחת ובה בריכת דגי נוי עגולה. הבית החד-קומתי נבנה (בניגוד לשאר הבתים בשכונה) מלבני בטון חדשניות, שיוצרו במפעל של משפחת ארבר ביפו. הקומה השנייה, המחופה באבנים מסותתות מבית החרושת של שלוש ביפו, נוספה בסוף שנות העשרה. הבית, לא שופץ או שומר והוא מציג מבנה בית מקורי, מן הבתים הראשונים בתל אביב. זהו בית פרטי עם גג רעפים וגינה קטנה.
הסכם קונקורד
הסכם שישי (2009)
למרות המאמצים לחתום על הסכם קונקורד חדש לא נחתם הסכם חדש לפני פתיחת עונת 2008. ביולי 2008 התאחדו כל 10 הקבוצות והרימו את התאחדות קבוצות הפורמולה 1 (Formula One Teams Association או בראשי תיבות: FOTA) במטרה לדון בתנאים של החוזה. אחרי נתק בין ההתאחדות החדשה ל-FIA שנמשך לאורך החצי הראשון של עונת 2009 נחתם הסכם חדש בשם כל הקבוצות. ההסכם החדש קבע את חידוש תנאי החוזה כפי שהיו בשנת 1998 והתוקף נקבע עד ל-31 בדצמבר 2012. באותה ישיבה הוחלט גם על הגבלת תקציב ושינויים טכנולוגיים שיכנסו לתוקף החל מעונת 2010. בניגוד להסכמים קודמים שנפרשו על פני כמאה עמודים כל אחד, הסכם זה התפרש על פני 350 עמודים.
הסכם שביעי (2013)
עונת 2013 נפתחה ללא הסכם קונקורד משותף לכל הקבוצות. עשר מתוך אחת עשרה הקבוצות חתמו על הסכמים נפרדים (קבוצת מרוסיה הייתה הקבוצה היחידה שהחלה את העונה ללא הסכם). לאחר משא ומתן ממושך אלקסטון וז'אן טוד, נשיא ה-FIA, הגיעו להסכמות על הסכם חדש ביולי 2013. החתימה על ההסכם נעשתה במהלך חודש ספטמבר אותה שנה ותוקפו נקבע עד ל-31 בדצמבר 2020.
בית אברהם פוגל
המבנה
בחזית הבית צוירה בימי המנדט כתובת קיר המציגה גרפיטי של מחתרת האצ"ל, שנכתב בשנות ה-1940: סמל האצ"ל ולצדו נרשם ציטוט מ"שמשון", ספרו של זאב ז'בוטינסקי, "האל שיצר ברזל לא רצה בעבדים". היה שלב שהכיתוב כוסה בזכוכית כדי שיישמר, אך הכתובת נעלמה לאחרונה.
הסכם קונקורד
הסכם שביעי (2013)
למרות החתימה על ההסכם, חלק מהקבוצות חשו שהן נפגעו כתוצאה מההסכים הפרטניים שחתמו הקבוצות מול ה-FIA. לשש קבוצות הובטח מקום בקבוצות הדיון האסטרטגיות בהן מצביעים על שינויים טכנולוגיים לפני שהם מוגשים לאישור מועצת הספורט העולמית של FIA (הגוף הממונה על קביעת הכללים). הקבוצות הן פרארי, מקלארן, רד בול, מרצדס וויליאמס. קבוצה נוספת תקבע בכל שנה לפי ההישגים באליפות היצרנים של העונה הקודמת. חמש הקבוצות גם הבטיחו לעצמן תשלומים שנתיים מיוחדים בהיקף של עשרות מיליונים. כתוצאה מההסכמים קבוצת פרארי קיבלה בשנת 2015 סכום של 164 מיליון דולר לאחר שסיימה את עונת 2014 במקום הרביעי באליפות היצרנים. קבוצת ויליאמס, שסיימה מקום אחד לפניה, קיבלה רק 83 מיליון דולר, כמחצית מהסכום. חלוקת ההכנסות הלא אחידה הביאה את קבוצות פורס אינדיה וסאובר להגיש תלונה לנציבות התחרות של האיחוד האירופי בספטמבר 2015. לאחר מכירת הזכויות המסחריות לקבוצת ליברטי מדיה, בסוף שנת 2017, משכו הקבוצות את התלונה.
הסכם שמיני (2021)
המשא ומתן על ההסכם הבא החלו כחלק מדיונים רחבים יותר על עתיד הספורט בשנת 2017. המועד אחרון נקבע ל-31 באוקטובר 2019. על פי הדיווחים, ההסכם היה קרוב לחתימה בסוף חודש ינואר 2020. התפרצות מגפת הקורונה דחתה את סיום הדיונים. במהלך סוף השבוע של גרנד פרי חגיגות ה-70, מנהל קבוצת מרצדס, טוטו וולף, הכריז על חוסר שביעות רצונו מתנאי ההסכם החדש. לדבריו, תקרת התקציב ושינוי חלוקת כספי הפרסים המוצעת פוגעים בעיקר בקבוצתו. לאחר דיונים עם צ'ייס קארי, וולף שינה עמדה והצהיר על נכונותו לחתום על ההסכם החדש.
ב-18 באוגוסט הודיעו קבוצות ויליאמס, מקלארן ופרארי כי חתמו על ההסכם החדש. למחרת הודיעה הנהלת האליפות כי כל הקבוצות חתמו על ההסכם. ההסכם, שיכנס לתוקפו ב-1 בינואר 2021 יהיה בתוקף עד לסוף שנת 2025.
בית אברהם פוגל
המבנה
במהלך העשור השני של המאה ה-21 שכן במקום פאב בשם "רוטשילד 12", אשר נסגר בינואר 2018 לקראת בניית מלון ומגדל מגורים מעל הבית.
אברהם ורבקה פוגל
אברהם פוגל נולד בשנות ה-60 של המאה ה-19 באודסה, ניסה להגר לארצות הברית, אולם משלא קיבל ויזה, החליטו בני המשפחה ב-1904 לעלות לארץ ישראל יחד עם שני בניהם, משה ויעקב.
אברהם פוגל עבד בקונסוליה הרוסית כאחראי על הדואר. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים בשל היותו נתין רוסי, כששב אחרי המלחמה קיבל משרת פקידות במחלקת המיסים של העירייה.
בנו משה היה הילד הקטן עליו הוטל לשלוף את הגורל בטקס הגרלת המגרשים של השכונה ב-כ' בניסן תרס"ט, 11 באפריל 1909.