cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פריפטרוס
פריפטרוס (ביוונית: Περίπτερος) סוג של מקדש יווני או רומאי בעל פורטיקו (מבנה כניסה נישא על עמודים) ומוקף באכסדרה של עמודים. האכסדרה מקיפה את המבנה המלבני המרכזי (הנאוס) מכל ארבעת צדדיו. המונח משמש לעיתים גם במובן הפשוט של היקף המבנה (בדרך כלל מבנה מקדש קלאסי) כאשר המבנה מוקף בעמודים ולרוב עבור מבנים מהסדר הדורי.
מקדשים יוונים היו כמעט בלי יוצאים מן הכלל מסוג פריפטרוס - כמו הפרתנון באתונה או מקדש אפולו בפאסטום (עיר יוונית עתיקה בדרום איטליה). הרומאים העדיפו מקדשים מסוג פסאודו-פריפטרוס בהם העמודים ההיקפיים (מלבד בפורטיקו - מבנה הכניסה) טמונים בחלקם בתוך הקירות ולא עומדים חופשי כמו במבנה פריפטרוס. כך למשל במקדש פורטונוס ברומא.
דג הפרה המקושט
דג הפרה המקושט (שם מדעי: Aracana ornata) הוא זן של קופסינון שמקורו בדרום אוסטרליה. הוא תואר לראשונה על ידי ג'ון אדוארד גריי ב-1838. למין אורך מרבי של 15 ס"מ. אפשר להבדיל בינם לבין בני דודיהם הקרובים, דג הפרה המפוספס (the striped cowfish), על ידי המראה הזקוף של הקוצים ליד עיניהם, ואורכם הקטן מעט יותר. גופם עטוף בעור קשיח דמוי קופסה, המורכב מצלחות גרמיות מפוסלות גדולות, רכסים גרמיים עם קוצים מעוקלים גדולים, סנפיר גב ופי טבעת מנוגדים ומרוחקים בחלקו האחורי של הגוף, וצלחות גרמיות על בסיס הזנב בסיסיות או חסרות.
ויליאם נוקס ד'ארסי
ויליאם נוקס ד'ארסי (באנגלית: William Knox D'Arcy; 11 באוקטובר 1849 – 1 במאי 1917) היה איש עסקים ויזם בריטי, מחלוצי תעשיית הנפט האיראנית. בילדותו היגר ד'ארסי עם אביו לקווינסלנד, אוסטרליה, איפה שבין 1882 ל-1889 הרוויח הון דרך מכרה זהב שגילה. הוא שב לבריטניה ומטעמה חתם בשנת 1901 על הסכם ויתור זכויות נפט עם פרס הקאג'ארית שהיה בעל תוקף ל-60 שנה. השטח בו הועברו כל זכויות הנפט לידי בריטניה כלל כמעט את כל פרס מלבד מחוזותיה הגובלים עם האימפריה הרוסית.
דג הפרה המקושט
דג הפרה המקושט הוא דו-צורתי: לזכרים יש קווים וכתמים צהובים או כחולים, ולנקבות יש פסים כתומים-חומים. דגים אלה מוחזקים לעיתים רחוקות כחיות מחמד על ידי חובבי אקווריומים, שכן מתח יכול לגרום להם לשחרר אוסטרציטוקסין מהעור ולהרוג דגים אחרים במיכל.
ויליאם נוקס ד'ארסי
ב-1908 התגלה מצבור הנפט הראשון, שהוביל להקמתה של חברת הנפט האנגלו-איראנית ב-1909. זמן קצר לאחר מכן פרש ד'ארסי מפעילות עסקית. גילוי הנפט בפרס, אשר לעיתים נחשב לתוצאת פועלו של ד'ארסי, הוביל לשינוי הזירה הגאופוליטית במזרח התיכון והעניק לאזור חשיבות כלכלית נכבדת המשפיעה עד ימינו.
ביוגרפיה
ויליאם נוקס ד'ארסי נולד ב-11 באוקטובר 1849 בהייוויק, ניוטון אבוט, דבון, אנגליה, בנו של ויליאם פרנסיס ד'ארסי, עורך דין ואשתו אליזבת' בייקר, לבית ברדפורד. הוא היה צאצא ישיר של הלורד ד'ארסי דה קנייט, מושל אירלנד מטעם אנגליה במהלך המאה הארבע עשרה ומייסד משפחה אנגלו-נורמנית בולטת באירלנד. ד'ארסי התחנך בבית הספר וסטמינסטר, לונדון, בשנים 1863–1865, ולאחר מכן עבר עם משפחתו, בשנת 1866, לרוקהמפטון, קווינסלנד, אוסטרליה. הוא הוסמך כעורך דין במרץ 1872, בתחילה עבד עם אביו ומאוחר יותר פתח משרד עורכי דין עצמאי משלו.
זהב באוסטרליה
בשנת 1882 החל ד'ארסי את לעסוק בכרייה. באותה שנה האחים פרד, אדווין ותומאס מורגן גילו מחצבי זהב בהר איירון-סטון (לימים הר מורגן), 38 ק"מ דרומית לרוקהמפטון. באי-הצלחה לגייס מספיק כסף לניצול הממצא שלהם, הם פנו לת. ס. הול, מנהל בנק, לצורך הון. על פי הצעתו של הול, הם פנו גם לוויליאם פטיסון (גם הוא עורך דין ואיש עסקים) ולד'ארסי. משוכנעים שההצעה נכונה, ד'ארסי, הול ופטיסון הקימו חברת כרייה. כשהם מודאגים משיעור ההכנסות הנמוך בתחילת העסק, מכרו האחים מורגן את האינטרסים שלהם עד אוקטובר 1883 לפטיסון וד'ארסי תמורת כ-100 אלף ליש"ט. אף על פי שעד מהרה נוצרו רווחים גדולים יותר, לד'ארסי ולשותפיו עדיין היו קשיים. דאגה מיוחדת נבעה מהמתיישבים שעברו להתגורר בשטחי הכרייה של החברה, והכשרתו המשפטית של ד'ארסי נבדקה במלואה בהתדיינות המסובכת שלה הביא המצב. בשנת 1886 הוקמה חברת "כריית הזהב של הר מורגן" (Mount Morgan Gold Mining Co.) עם מיליון ליש"ט של מניות. הוא היה אחד משמונה בעלי המניות והדירקטורים המקוריים, עם 125,000 מניות על שמו ו-233,000 באשראי.
מחוץ לעסקי הכרייה שלו, ד'ארסי לא היה אישיות ציבורית בולטת. הוא התגורר עם משפחתו באלן ואנין, בית נוח ברובע ונדאל של רוקהמפטון. הבילויים העיקריים שלו היו ציד, מרוצי סוסים וחתירה. הוא היה נשיא מועדון חתירה ולאורך חייו לא התעניין בשום מוסד צדקה. ד'ארסי פרש ממשרד עורכי הדין שלו בשנת 1886 ושב לבריטניה בשנה הבאה. מאז הוא מעולם לא שב לאוסטרליה. הוא נשאר מנהל בחברת כריית הזהב של הר מורגן כיו"ר דירקטוריון לונדון. הסיבה העיקרית לעזיבתו הייתה רצון לנצל את הונו כדי לבסס מקום בחברה האנגלית מהמעמד הגבוה. למרות למעלה מעשרים שנה שבהן חי באוסטרליה, נראה כי קבע לעצמו שאי אפשר להגשים שם את שאיפותיו החברתיות.
נפט בפרס
הוא רכש את סטנמור הול, אחוזה מרשימה במידלסקס, ובית עירוני בלונדון. במה שנתפס בדרך כלל כניסיון מכוון לחקות את הנסיך מוויילס (לימים אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת), הוא שכר אחוזת ציד בנורפוק, היה לו דוכן באפסום ונסע למרינבאד שבאימפריה האוסטרו-הונגרית לצורך טיפול רפואי. הוא לא היה נטול דאגות כלכליות. הוא ומשפחתו הפסידו כסף באמצעות סגירת הבנק הלאומי של מדינת קווינסלנד בשנת 1892 ובסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ירד שווי מניותיו בחברת הר מורגן וזאת לנוכח שפל כלכלי חריף ששטף את אוסטרליה. הוא גם הבחין בעלויות הגוברות של אורח חייו הפזרני. לפיכך הוא ניסה לשמר את הכנסתו באמצעות השקעה במיזם כרייה חדש.
ההזדמנות הגיעה בשנת 1900 כאשר סר הנרי דראמונד וולף, השגריר הבריטי לשעבר בטהראן, פרס הקאג'ארית, ניגש אליו כדי לקדם השקעות בחיפושי נפט בפרס. בתחילת 1901 שלח ד'ארסי לטהרן שליח, שבמאי הסדיר עם הממשל הפרסי זיכיון לחיפוש נפט במעל ל-1,243,195 קמ"ר של שטח פרסי, שכלל כמעט את כל פרס מלבד מחוזותיה הגובלים באימפריה הרוסית. ד'ארסי הסכים לספק את כל המימון הדרוש לחיפוש הנפט. נכון לסוף 1903 הוציא 150,000 ליש"ט ללא כל תוצאות. מצבו הכלכלי היה נואש כעת. הוא נאלץ לשכן את מניותיו בהר מורגן בתקופה בה ירדו ל-210,000 ליש"ט. במאי 1905 הוא הוציא את המנייה שלו בחברה בסך 225,000 ליש"ט. הוא החל במשא ומתן עם הסניף הצרפתי של משפחת רוטשילד למכירת זיכיון הנפט בפרס. אך ב-20 במאי פנו אליו מטעם הממשלה הבריטית והציעו לו תמיכה מטעמם בחיפוש אחר הנפט הפרסי.
ב-26 במאי 1908 נמצא לבסוף מצבור הנפט הראשון בפרס, שהיה הגדול ביותר בעולם שנתגלה עד לאותה העת ומוקם בחבל ח'וזסתאן. גילוי זה הוביל בשנת 1909 להקמת חברת הנפט האנגלו-פרסית, שהפכה מאוחר יותר לחברת הנפט האנגלו-איראנית ובסופו של דבר BP. ד'ארסי מונה לדירקטוריון החברה החדשה, משרה אשר מילא באופן סמלי בעיקרו עד מותו. בפועל פרש ד'ארסי מרוב פעילותו העסקית לאחר גילוי מרבצי הנפט הגדולים בפרס. לאורך חייו היה נשוי פעמיים, כאשר נישא בשנית שנתיים לאחר שהתאלמן ב-1897. מנישואיו הראשונים היו לו שני בנים ושלוש בנות. ד'ארסי מת ב-1 במאי 1917 באולם סטנמור מדלקת סימפונות, והותיר אחריו את אשתו וילדיו. הוא נקבר בסטנמור בטקס הלוויה של הכנסייה האנגליקנית. הונו במותו בסך 984,000 ליש"ט הושאר כמעט כולו למשפחתו.
הורייט
הוּרִייֵט (בטורקית: Hürriyet; מילולית: חירות) הוא עיתון יומי טורקי רב-תפוצה בעל קו מרכזי ליברלי, חילוני ולאומי. העיתון, שנוסד בשנת 1948 שייך לקבוצת המדיה דואן (Doğan Yayın Holding). הוא מודפס בשש ערים בטורקיה (אנקרה, איסטנבול, איזמיר, אדנה, אנטליה וטרבזון) וכן בפרנקפורט שבגרמניה, עבור הקהילה הטורקית הגדולה שם. נכון לשנת 2012 אתר האינטרנט של העיתון הוא אתר העיתונות השלישי באירופה מבחינת מספר גישות ייחודיות (למעלה מ-10 מיליון בנובמבר 2011, אחרי הדיילי מייל והגרדיאן הבריטים).
Hürriyet הוא שחקן אזורי חזק בכלכלה העולמית. בנוסף לעסקי הליבה של העיתונות, Hürriyet התרחב להדפסה, הפצה, שירותים מקוונים, פרסום ספרים, מודעות מסווגות, הפקות טלוויזיה ושיווק לאורך השנים באמצעות חברות בנות מקומיות ובחו"ל וחברות קשורות, בהתאם להתפתחויות ולדרישות הענף.
ד'תתפ"ג
אירועים
רבי אברהם בר חייא מחבר את ספר העיבור - החיבור המפורט הראשון על הלוח העברי.
ספר יוחסין
ספר יוחסין הוא רשימה שבה מופיע סדר שושלת הדורות של משפחה או משפחות.
העיסוק בבניית ספר יוחסין קרוי גנאלוגיה.
ספר יוחסין נוהל במחברת גדולה שהוקדשה למטרה זו. עם המצאת המחשוב מנוהלים ספרי יוחסין רבים באמצעות תוכנה מתאימה, ולמעשה ניתן לראות במרשם אוכלוסין ספר יוחסין של תושבי כל מדינה (בהתאם לעומק ההיסטורי הנשמר בו).
ביהדות
במסורת היהודית קיימת חשיבות רבה למושג היוחסין, וזאת עקב השוני ההלכתי בעם ישראל, בין כהנים לויים וישראלים, וכן כדי להבחין בין כשרים לבוא בקהל, לבין פסולי חיתון וממזרים.
ייחודיותו של עם ישראל שמקדש ספרי יוחסין מבוטאת במדרש חז"ל על הפסוק "שאו את ראש כל עדת בני ישראל" (במדבר א-ב): בשעה שקבלו ישראל את התורה נתקנאו אומות העולם בהן, מה ראו להתקרב יותר מן האומות, סתם פיהן הקדוש ברוך הוא ואמר להן: הביאו לי ספר יוחסין שלכם כשם שבני מביאין. לכך מנאן בראש הספר הזה אחר המצוות, "אלה המצוות אשר צוה ה’ את משה אל בני ישראל בהר סיני" ואחר כך "וידבר ה’ במדבר סיני...שאו את ראש כל עדת בני ישראל" שלא זכו ליטול את התורה אלא בשביל היוחסין שלהן (ילקוט).
בקהילות שונות נהגו משפחות רבות להציג את ייחוסיהן, דור אחר דור ולהבליט בספר את הרבנים המפורסמים שלהם הם מתייחסים, ובסיפורים אודותם. בנוסף קיימת חשיבות למשפחה הנחשבת "יחסנית" בעניין שידוכים ובכלל.
במכתב הסטטוס קוו הובטח לדאוג לכך שבמדינת ישראל תישמר המסורת ההלכתית בנוגע להיתר ורישום נישואין, כדי למנוע חלוקת בית ישראל לשניים.
בזמן שהועלו הצעות חוק אזרחיות שנועדו לפגוע בסמכויותיה ובעצמאותה של הרבנות הראשית לישראל, בנוגע לנישואין ולגיור, הזהירו גורמים חרדים מפני פתיחת "ספר יוחסין" שינוהל באופן עצמאי, שלא יתייחס לרישומי היוחסין של מדינת ישראל, כשהיא לא נעשית על פי כל כללי ההלכה.
ויקטור צ'רנוב
ויקטור צ'רנוב (ברוסית: Виктор Михайлович Чернов; 25 בנובמבר (הלוח היוליאני, 7 בדצמבר הלוח הגרגוריאני) 1873 - 15 באפריל 1952) פוליטיקאי רוסי, מנהיג המפלגה הסוציאל-רבולוציונית, יושב ראש האספה המכוננת הרוסית (18-20 בינואר 1918).
שנים ראשונות
בשנת 1892 צ'רנוב התחיל ללמוד משפטים באוניברסיטת מוסקבה. הוא למד את כתבי קרל מרקס אך לא קיבל את דעותיו. בשנת 1894 צ'רנוב נפגש עם מארק נתנסון שהקים תנועה חדשה. צ'רנוב לא הסכים להצטרף לתנועה מכיוון שהיא לא תמכה כלל בפעולות טרור. בשנת 1894 צ'רנוב נעצר והועבר לתקופת מאסר במבצר פטרופבלובסקיה. לאחר חצי שנה צ'רנוב גורש לסראטוב.
בשנת 1895 צ'רנוב עבר לטמבוב והתחיל לעבוד בממשל המקומי. באותה תקופה הוא תתחיל לפרסם את מאמריו בנושאים שונים וקיבל הכרה בקרב הנרודניקים. בשנת 1898 צ'רנוב התחתן והתקרב מאוד לאחיה של אשתו. ביחד הם עסקו בתעמולה מהפכנית אצל איכרי הכפרים סביב טמבוב.
במאי 1899 צ'רנוב נסע לציריך להמשך לימודים. בנוסף להמשך לימודים הוא רצה להקים ארגון על-מפלגתי שיפיץ ספרות מהפכנית בקרב האיכרים. במטרה זו הוא נפגש עם פאבל אקסלרוד וגאורגי פלחנוב אך הם לא תמכו ברעיון. בסופו של דבר בתמיכת חיים ז'יטלובסקי וש. אנ-סקי הארגון הוקם. תוך מספר שנים הארגון הפיץ מעל 300 ספרים ברחבי האימפריה הרוסית.
מפלגה סוציאל-רבולוציונית
בשנת 1902 הוקמה המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. מייד עם הקמתה, צ'רנוב הצטרף למפלגה. הוא היה עורך עיתון המפלגה ונבחר לוועד המרכזי. כאשר בשנת 1902 הארגון הצבאי של המפלגה הרג את שר הפנים, צ'רנוב הצדיק את הפעולה בעיתון מפלגתי. במהלך השנים הוא פרסם בעיתון המפלגתי מספר רב של מאמרים והיה נחשב לאידאולוג של המפלגה.
בשנת 1904 צ'רנוב ביחד עם מארק נתנסון ויונה אזף היה נציג את המפלגה בוועידה של כלל מפלגות מהפכניות הרוסיות בפריז. בוועידה סוכם על שיתוף פעולה של כל המפלגות במהפכה המתקרבת.
בסוף 1905 צ'רנוב חזר לאימפריה רוסית. בדצמבר 1905 התקיימה הוועידה הראשונה של המפלגה בתחומי רוסיה וצ'רנוב נבחר לוועד המרכזי שלה. בהתאם להחלטת המפלגה צ'רנוב החרים את הבחירות לדומה שנערכו בשנת 1906. לאחר פיזור הדומה, המפלגה השתתפה בבחירות לכינוס השני של הדומה וצ'רנוב היה ראש הסיעה. ההשתתפות בדומה לא מיתנה את דעותיו והוא תמך בארגון התנקשות בקיסר שלא יצאה לפועל.
צ'רנוב הצליח לחזור לרוסיה רק לאחר מהפכת פברואר. עם שובו הוא נבחר לסגן יושב ראש של סובייט פטרוגרד ונבחר לוועד המרכזי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונית. במאי הוחלט שהמפלגה תהיה שותפה לממשלה הזמנית החדשה וצ'רנוב קיבל תיק החקלאות. הוא היה פעיל מאוד וניסה לקדם מספר חוקים. באוגוסט 1917 הוא ראה שלא יכול לקדם את הנושאים החשובים לו בתחום העיקרים והתפטר מהממשלה. צ'רנוב ביקר בערים שונים ברוסיה במהלך ההכנות לבחירות לאספה המכוננת. בהיוודע למהפכת אוקטובר ותפיסת שלטון על ידי הבולשביקים צ'רנוב ראה בכך פגיעה בערכי מהפכה. צ'רנוב חזר לפטרוגרד והשתתף בפתיחת האספה המכוננת. צ'רנוב נבחר ליושב ראש האספה וקרא להתנגד לשלטון בולשביקי. כתוצאה מכך, הבולשביקים פיזרו את האספה שבה לא היה להם רוב ואף הוציאו נגד צ'רנוב צו מעצר. במשך שנתיים וחצי צ'רנוב הסתתר וספטמבר 1920 עזב את המדינה.
בהתחלה צ'רנוב התיישב בטרטו ביחד עם אשתו השלישית אידה פדר שהייתה ילידת העיר. המטרה הייתה להמשיך בפעילות נגד השלטון הבולשביקי ולהיות קרוב ככל הניתן לרוסיה. צ'רנוב פעל רבות לארגון מחדש של המפלגה ואיחוד כל פלגיה. בשנת 1921 הוא תמך במרד קרונשטאדט. לאחר דיכוי המרד, השלטון הסובייטי דרש מאסטוניה לגרש את צ'רנוב מתחומי המדינה. בסופו של דבר צ'רנוב עבר לגרמניה. במשך מספר שנים הוא התגורר בצ'כוסלובקיה, צרפת וגרמניה. הוא המשיך בפעילות פוליטית מפלגתית אך הקשר שלו עם חברי המפלגה שנותרו בתחומי ברית המועצות הלך ונחלש.
בשנת 1934 צ'רנוב התחיל לשתף פעולה עם העיתון העברי דבר שהופיע בארץ ישראל ופרסם בו מאמרים בתדירות חודשית. בשנים 1934–1935 הוא ביקר בארץ ישראל והעריך מאוד את מפעל הציוני ואת קיבוצים במיוחד.
בתחילת מלחמת העולם השנייה צ'רנוב ואשתו עברו לארצות הברית. למרות התנגדותו לשלטון הסובייטי, צ'רנוב תמך במאבק נגד הפלישה הגרמנית. בהיותו בארצות הברית צ'רנוב המשיך בפעילות ספרותית והיה פעיל בסניף המקומי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונית שהשפעתה אז בתחומי ברית המועצות הייתה אפסית.
צ'רנוב נפטר בשנת 1952 בניו יורק.
יואב זיו
יואב זיו (נולד ב-16 במרץ 1981) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן, וכיום משמש כמנהל קבוצת מכבי תל אביב.
ביוגרפיה
זיו נולד בחדרה והחל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל גבעת אולגה. לאחר מכן עבר למחלקת הנוער של מכבי חדרה, ומשם עבר למחלקת הנוער של מכבי חיפה. בעונת 2000/2001 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון. זיו ערך הופעה אחת בליגת העל במדי מכבי חיפה, והיה חלק מסגל הקבוצה שזכתה בתום העונה באליפות.
את עונת 2001/2002 החל זיו במכבי חיפה, אך עבר במהלך העונה לקבוצת הפועל חיפה, עמה ירד בתום העונה לליגה הלאומית, ובמדיה שיחק גם בעונת 2002/2003. בעונת 2003/2004 שיחק זיו בהפועל נצרת עילית בליגה הלאומית, ובסיומה עלה עמה לליגת העל והמשיך לעונה נוספת במועדון.
בעונת 2005/2006 עבר זיו לקבוצת בית"ר ירושלים, ושם הוסט מעמדת הקשר ההתקפי לעמדת המגן הימני או השמאלי. בעונת 2006/2007 זכה עם הקבוצה באליפות. באוקטובר 2007 קיבל זיו הצעה לחתום בשורות פ.צ. קופנהגן, הקבוצה שהדיחה את בית"ר ירושלים באותה עונה ממוקדמות ליגת האלופות, אך לבסוף נשאר במועדון. בעונת 2007/2008 זכה עם הקבוצה בדאבל.
בינואר 2009 חתם זיו לשתי עונות וחצי בקבוצה הבלגית לוקרן, בה שיחקו עמו שני ישראלים נוספים, עומר גולן ואבי סטרול. עד תום עונה זו כבש זיו שני שערים ב-13 הופעות בליגת העל הבלגית, ובעונה שלאחר מכן כבש שער אחד ב-26 הופעות.
ב-29 במרץ 2010 חתם זיו לשלוש שנים במכבי תל אביב, אליה הצטרף בתחילת העונה שלאחר מכן, יחד עם סטרול שחזר עמו מלוקרן. בעונת 2011/2012 התרחש אירוע חריג במשחק מול סטוק סיטי במסגרת הליגה האירופית כשזיו בעט בנעלו שעפה ופגעה בקוון. מיד לאחר מכן הורחק זיו מהמשחק בכרטיס אדום. התקרית קיבלה תשומת לב תקשורתית רבה, ובעקבותיה הורחק זיו משלושה משחקים על ידי בית הדין של אופ"א. בעונת 2012/2013 זכה עם מכבי תל אביב באליפות. לקראת עונת 2013/2014 האריך את חוזהו בשנתיים נוספות, וזכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות. בעונת 2014/2015 זכה עם מכבי תל אביב בטרבל, ואת שערו היחיד בעונה זו כבש בניצחון 6–2 על הפועל באר שבע בגמר גביע המדינה. בעונת 2015/2016 שותף בתשעה משחקים בלבד בכל המסגרות, ובסופה שוחרר מהמועדון.
באוקטובר 2016 חתם זיו בקבוצת הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית. במקביל, ב-2 בנובמבר הצטרף לצוות האימון של קבוצת הנוער של מכבי תל אביב כעוזרו של המאמן גיא צרפתי.
ב-3 ביולי 2017 פרש זיו ממשחק פעיל והתמנה למנהל קבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב במקומו של בני טבק.
נבחרת ישראל
לזכותו של זיו הופעה אחת במדי הנבחרת הצעירה, וב-15 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל הבוגרת, במשחק ידידות מול. בסך הכל ערך זיו 32 הופעות במדי הנבחרת, ואת הופעתו האחרונה ערך ב-16 באוקטובר 2012, במשחק מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
חיים אישיים
ב-2008 נישא זיו לבת זוגו.
מתכת למחצה
המתכות למחצה (או מטלואידים) מהוות את אחד משלושת הסוגים של היסודות, שכוללים גם מתכות ואל מתכות. למתכות למחצה תכונות ביניים בין מתכות ואל מתכות. אין דרך מיוחדת להבדיל בין מתכת למחצה למתכת רגילה. ההבדל העיקרי הוא שמתכות למחצה הן בדרך כלל מוליכות למחצה, בעוד מתכות רגילות הן מוליכות. מטלואידים מוספים לעיתים לסגסוגות.
המתכות למחצה הידועות הן:
בטבלה המחזורית, המתכות למחצה נמצאות לאורך קו אלכסון שמתחיל בבור ונגמר באסטטין. יסודות שנמצאים מעל קו זה הם אל מתכות ויסודות שנמצאים מתחת לקו זה הם מתכות.
הילדים של ארנה
הילדים של ארנה הוא סרט תיעודי שיצר ג'וליאנו מר בשנת 2003. הסרט עוסק בתיאטרון לילדים פלסטינים בג'נין, שהפעילה בשנות ה-90 אמו, ארנה מר ח'מיס, ובגורלם של הילדים שהשתתפו בתיאטרון.
רקע
בשנת 1987 הקימה פעילת זכויות האדם ארנה מר תיאטרון ילדים בג'נין, "תיאטרון האבן", או "הבית של ארנה". התיאטרון הוקם כדי לקדם הבנה בין פלסטינים וישראלים ופעל במהלך שנות האינתיפאדה הראשונה עד אמצע שנות ה-90. עשרות מתנדבים ישראלים ופלסטינים ארגנו את האירועים בו. בתחילה חשדו התושבים והילדים בארנה ובבנה שהם סוכנים של השב"כ, אולם לאט לאט הם השתכנעו בכנותם, ושיתפו פעולה עם היוזמה.
מגמת התיאטרון הייתה ללמד את הילדים לבטא את עצמם באמצעות המשחק, ולנסות להקנות להם השכלה וחינוך במקום מערכת החינוך הפורמלית שכשלה. בנה של ארנה, ג'וליאנו מר, היה שחקן בתיאטרון ומאוחר יותר במאי הלהקה. תוך כדי כך הוא צילם את ארנה ואת הילדים במשך 6 שנים, עד למותה ולסגירת התיאטרון.
דמויות מרכזיות
יוסף, אשרף ועלא היו שלושה נערים מרכזיים בתיאטרון, ומלבדם שיחקו בו נערים נוספים כמו נידאל, זכריה זביידי (אז בן 12) ואחיו הגדול דאוד. סמירה זביידי, אמם האלמנה של זכריה ודאוד, נידבה את הקומה העליונה בבית המשפחה כמקום לחזרות. הסרט נע קדימה ואחורה בזמן במהלכן של 10 שנות צילום, ומציג היבטים שונים של הנערים-הגברים בזמנים שונים.
יוסף
בזמן האינתיפדה השנייה עבר יוסף הלם עמוק. פגז של טנק ישראלי עבר דרך קיר של בית ספר ונחת בלב כיתת ילדים. יוסף ניסה לסייע לילדים ויצא מהכיתה כשבזרועותיו ילדה קטנה שמתה תוך דקות אחדות. מאז אירוע זה השתנה לחלוטין, הפסיק לחייך ולצחוק ונראה שאיבד עניין בחיים. נסיונותיה של אמו לעניין אותו בבחורות ובחתונה עלו בתוהו.
ללא שגילה דבר להוריו, יוסף תכנן בשנת 2001 פיגוע ירי יחד עם חברו נידאל. הוא שילם לחייל רוסי עני ורכש ממנו רובה מסוג M-16. את התחמושת קיבלו מארגון הג'יהאד האסלאמי, שסיפק להם גם תיעוד לפני יציאתם לפיגוע. בתמורה הם הופיעו כחברי הארגון ונשאו מסרים איסלמיים, אף על פי שיוסף היה חילוני. לאחר מכן גנבו רכב שטח ישראלי, ונסעו איתו לחדרה. בהגיעם לעיר פתחו בירי ממנו מתו 4 אנשים ונפצעו כ-30 איש. שוטרים שהגיעו למקום ירו והרגו את שניהם.
מר מעיד כי מטרה מרכזית של הסרט הייתה התמקדות בדמותו ומניעיו של יוסף, לנסות לקרוע את מסכת המפלצת של המחבל המתאבד כפי שהוא מיוצג בתקשורת, ולהראות את הילד והאדם שהיה קודם לכן.
אשרף
בהיותו ילד היה אשרף שחקן מרכזי בקבוצת התיאטרון, הוא הרבה לחייך והעיד על עצמו שהוא רוצה להיות "רומיאו". כוחות צה"ל הרסו את ביתו של עלא, שכנו, ואשרף הילד מוצג כשהוא מנסה לדלות מבין ההריסות חפצים עבור חברו. חברו עלא מתאר בסרט את מותו כאשר לחם נגד כוחות צה"ל בקרב על ג'נין בשנת 2002 ונהרג. המבנה אשר שימש את חברי הקבוצה כתיאטרון שימש את החמושים בג'נין כעמדת ירי שבה נהרג אשרף.
עלא
עלא הפך למנהיג גדודי חללי אל אקצה בג'נין. הוא לחם עם חבריו נגד חיילי צה"ל בקרב על ג'נין, עד לשלב הריסת הבתים בידי דחפורי די-9 משוריינים. בשלב זה נכנע עלא, אולם לאחר מכן עלה בידו לברוח חזרה לג'נין. החלק האחרון של הסרט מתמקד בו ומתאר את חייו ומלחמתו שלו ושל חבריו בכוחות צה"ל הפועלים בג'נין בחודשים שלאחר הקרב על העיר, באמצעות ירי והטמנת מטענים.
בהיותו ילד הרסו כוחות צה"ל את ביתו של עלא. בזמן היותו מפקד על גדודי חללי אל אקצה מאיים צה"ל להרוס את בית הוריו בשנית. עלא והוריו מצהירים כי הם אינם מפחדים וכי דם הפלסטינים שמתו במאבק האלים מול צה"ל יקר להם יותר מכל בית או רכוש. עלא מעיד על עצמו כי הוא לא ייתפס בשנית וכי הוא יהיה "חופשי או בקבר". בסצנה הבאה רואים את גופתו החרוכה של עלא בבית החולים, מוקפת בחברים ובבני משפחה אבלים, לאחר שנורה בידי כוחות צה"ל בנובמבר 2002, שבועיים לאחר הולדת בנו הבכור.
זכרייה זביידי
זכריה זביידי צולם בסרט בשנת 2002, לאחר שנפצע מפגז ונכווה בפניו, אך לפני שהפך למבוקש בכיר והתפרסם בעקבות פרשת טלי פחימה. באותה תקופה הוא לחם לצידו של עלא, וציין שבניגוד לו הוא שהה מתחת להריסות בזמן הלחימה בג'נין ולא נכנע. זביידי מתנגד בתוקף להצגת הקרב על ג'נין כטבח שעשה צה"ל בתושבים, ומדגיש את הלחימה העיקשת של הפלסטינים.
דאוד אחיו נשפט ל-16 שנים בכלא הישראלי על פעילות טרור.
הפקת הסרט
הסרט הוא פרי יוזמתה של המפיקה אסנת טרבלסי. ג'וליאנו התלבט עקב התנגדותה של אימו לעשות סרט על עצמה, עד שבשלב מסוים אובחנה ארנה כחולה במחלת הסרטן, ונודע לה ולבנה כי נותרה לה כשנה לחיות. גילוי זה וגיוס מוצלח של תקציב לסרט הכריעו את הכף. עם התקדמות המחלה החל ג'וליאנו להתמקד פחות בתיאטרון ובילדים ויותר באימו החולה. ארנה התנגדה לכך משום שרצתה שהסרט יעסוק בנושאים שהיו ברקע - הכיבוש, מצב זכויות האדם בשטחים והקשר בין פעילי השלום הישראלים והפלסטינים. הפעם האחרונה בה ג'וליאנו צילם את אימו הייתה בנסיעתה האחרונה לג'נין שמופיעה בסרט. לאחר מכן הפסיק ג'וליאנו את צילום הסרט ומספר ימים לאחר מכן, בפברואר 1995, מתה ארנה ממחלתה. לאחר מותה של הפסיק ג'וליאנו את העבודה על הסרט לגמרי, ונראה היה שהוא נגנז.
בשנת 2001, בעודו צופה בטלוויזיה, זיהה ג'וליאנו את יוסף כמחבל שביצע את הפיגוע בחדרה, וסקרנותו התעוררה לגבי גורלם של שאר ילדי התיאטרון. במרץ 2002, מספר ימים לאחר תום הקרבות בג'נין ו-7 שנים לאחר מות אימו, חזר ג'וליאנו לעיר כדי להפגש עם הנערים שבגרו. הוא תיעד את המפגשים עימם עד למותו של עלא. בשלב הצטרף להפקה הבמאי והעורך ההולנדי הישראלי לשעבר דניאל דניאל. העריכה נמשכה חמישה חודשים, והסרט יצא לאקרנים בסינמטקים ובפסטיבלים במרץ 2004, כהפקה הולנדית-ישראלית.
פרסים
הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק בשנת 2004, בפרס "דסק המבקרים" בפסטיבל הקולנוע התיעודי בטורונטו, קנדה, בפרס "חביב הקהל" בפסטיבל בפינלנד, במקום הראשון בפסטיבל זכויות האדם בפראג, ובפרס "השופטים הצעירים" בפסטיבל בשווייץ.
בשנת 2006, בעקבות גל תמיכה בינלאומי שעורר הסרט, פתח מר תיאטרון קהילתי לילדים ולמבוגרים בג'נין בשם "תיאטרון החופש".
כנפתן ים-תיכוני
מאפיינים
דג זה שוחה לאורך הים התיכון וחופי האוקיינוס האטלנטי המזרחי ומגיע ממש עד חופי אירלנד ופורטוגל. הוא חי באוקיינוס הפתוח רוב זמנו ושם הוא מחפש פלנקטון ולהקות דגים וסרטנים למאכל.
דג זה נמצא בירידה בשנים האחרונות ונמצא בסכנת הכחדה. הסיבות העיקריות הם זיהום הימים והסתבכות ברשתות ציד.
יחידות מידה עות'מאניות
יחידות מידה עות'מאניות מסורתיות היו נהוגות באימפריה העות'מאנית בשנים 1299–1923. בארץ ישראל נהגו המידות הללו באופן רשמי בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל בשנים 1517-1917. אולם גם לאחר מלחמת העולם הראשונה, בתקופת המנדט הבריטי, המשיכו ונהגו חלק מן המידות והמונחים העות'מאניים במשא ומתן ובשווקים באזורי השליטה העות'מאניים לשעבר, ובכלל זה בארץ ישראל.
שריל פורד
שריל פורד (באנגלית: Cheryl Ford; נולדה ב-6 ביוני 1981 בהומר שבלואיזיאנה) היא כדורסלנית עבר אמריקאית ששיחקה בעמדת הפורוורד. פורד, המתנשאת לגובה של 1.91 מטר, היא בתו של כדורסלן העבר קארל מלון.
ביוגרפיה
פורד שיחקה כדורסל במסגרת אוניברסיטת לואיזיאנה טק, ובשנת 2003 דורגה שלישית בדראפט ליגת ה-WNBA. היא הצטרפה לשורותיה של דטרויט שוק, וכבר בעונתה הראשונה הצטיינה במדי הקבוצה, שאף זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה. בסיום העונה נבחרה לשחקנית החדשה הטובה ביותר. בעונה הבאה הוליכה את ה-WNBA במספר הריבאונדים למשחק. בשנת 2006 זכתה פורד באליפות נוספת עם קבוצתה. בשנים 2003, 2005, 2006 ו-2007 שיחקה במשחקי האול-סטאר של הליגה, ובאחרון אף נבחרה ל-MVP. בשנת 2008 זכתה עם דטרויט שוק באליפות נוספת, אף שלא השתתפה במרבית העונה, לרבות שלביה הסופיים, לאחר ששברה את רגלה במהלך משחק מול לוס אנג'לס ספארקס. בשנת 2009 עזבה את הקבוצה.
בדומה לכדורסלניות אמריקאיות רבות שבפגרת ה-WNBA משחקות בקבוצות אירופיות, שיחקה פורד בשנת 2006 בקבוצת אנדה רמת השרון, לצדה של שחקנית נוספת מדטרויט, דיאנה נולאן. בסיום העונה נבחרה לחמישיית העונה של ליגת העל. בעונה שלאחר מכן שחיקה בקבוצת יקאטרינבורג ברוסיה. לאחר פרישתה מליגת ה-WNBA, הצטרפה, בשנת 2010 לקבוצת CCC פולקוויצה מהליגה הפולנית.
פורד הייתה חברה גם בנבחרת ארצות הברית, וזכתה עמה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בברזיל ב-2006.
עונת 1983/1984 בליגה הלאומית
עונת 1983/1984 בליגה הלאומית הייתה העונה ה-28 של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. לעונת 1983/1984 לליגה הלאומית עלו בית"ר תל אביב, הכח מכבי רמת גן ומכבי רמת עמידר. העונה החלה ב-24 בספטמבר והסתיימה ב-26 במאי. בתום העונה סיימה מכבי חיפה במקום הראשון וזכתה באליפות לראשונה בתולדותיה. המבקיע המצטיין של העונה היה דוד לביא ממכבי נתניה שכבש 17 שערים.
בסיום העונה בני יהודה תל אביב, מכבי רמת עמידר והפועל יהוד ירדו ליגה. לעונת 1984/1985 לליגה הלאומית עלו הפועל חיפה, הפועל כפר סבא והפועל פתח תקווה.
אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג
אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג (גרמנית: Eberhard Ludwig, Herzog von Württemberg; 18 בספטמבר 1676 - 31 באוקטובר 1733) היה דוכס וירטמברג, בין השנים 1677–1733.
ביוגרפיה
אברהרד לודוויג נולד בשטוטגרט ב-18 בספטמבר 1676, לוילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג ולמגדלנה זיבילה מהסן-דרמשטט, בתם של לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטדט ומריה אליזבת מהולשטיין-גוטורפ.
בשנת 1677 מת אביו וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג, ואברהרד לודוויג עלה לשלטון במקומו. אולם מכיוון שהיה רק בן שנה, מונה דודו פרידריך קרל, דוכס וירטמברג-ויננטל לעוצר הדוכסות. בשנת 1693 הוכרז אברהרד לודוויג על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כבגיר וקיבל את השלטון לידיו, אולם אברהרד לודוויג שהיה מאוד רדוד ושטחי, השאיר את השלטון בידי יועציו, ובילה את מרבית זמנו במסעות ציד. בשנת 1697 התחתן אברהרד לודוויג עם יוהנה אליזבת מבאדן-דורלאך, בתם של פרידריך השביעי, מרקיז באדן-דורלאך ואוגוסטה מריה מהולשטיין-גוטורפ, ממנה נולד לו בן אחד. בשנת 1700 ביקר אברהרד לודוויג בצרפת אצל לואי הארבעה עשר, מלך צרפת והתרשם מחצרו ומארמון ורסאי, והחל בעקבות כך בשנת 1704 בבניית ארמון לודוויגסבורג. על אף העלאת המיסים בדוכסות, נתקל אברהד לודוויג בבעיות מימון, ובניית הארמון נמשכה כ-15 שנים. סביב הארמון הוקמה העיר לודוויגסבורג.
בשנת 1707 מונה אברהרד לודוויג למפקד הכוחות השוואביים שלחמו במלחמת הירושה הספרדית, והועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל. באותה שנה התחתן אברהרד לודוויג עם פילגשו וילהלמינה פון גרפניץ, אולם בשנת 1710 היא הוגלתה על ידי יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לשווייץ, והוא הלך בעקבותיה. בשנת 1711 חזרה וילהלמינה לווירטמברג, והתחתנה בנישואים פיקטיביים עם הרוזן פון וירבן.
בשנת 1731 מת בנו פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של וירטמברג, ואברהרד לודוויג ניסה לחזור לאשתו יוהנה אליזבת מבאדן-דורלאך, על מנת להעמיד עוד בן, אולם היא סירבה לחזור אליו. אברהרד לודוויג מת בלודוויגסבורג ב-31 באוקטובר 1733, ובן דודו קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג עלה לשלטון אחריו.
משפחתו
בשנת 1697 התחתן אברהרד לודוויג עם יוהנה אליזבת מבאדן-דורלאך, בתם של פרידריך השביעי, מרקיז באדן-דורלאך ואוגוסטה מריה מהולשטיין-גוטורפ, ממנה נולד לו בן אחד:
לוסי אטקינסון
לוסי שרארד אטקינסון (באנגלית: Lucy Sherrard Atkinson; 1817–1893) הייתה חוקרת וסופרת אנגלית, שנסעה ברחבי מרכז אסיה וסיביר באמצע המאה ה-19.
קריירה
לוסי שרארד פינלי נולדה ב־1 באפריל 1817 בסנדרלנד שבמחוז דרהאם, הילדה הרביעית והבת הראשונה מבין עשרת ילדיו של מתיו סמית פינלי (1778–1847), מנהל בית ספר במזרח לונדון ואשתו, מרי אן, בתו של ויליאם יורק. בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19.
בין 1848 ל־1853 היא ליוותה את בעלה במסעותיו דרך סיביר, דרומה לערבות קזחסטן ומזרח עד אירקוצ'ק וגבול סין לפני שחזרו לבריטניה בשנת 1858. בזיכרונותיו סר פרנסיס גלטון מספר כי בשובם הם היו מוקד לביקורים של האצולה הרוסית בקוטג' שלהם בדרך ברומפטון הישנה.
לאחר מנוחה של שישה חודשים בקפל, המשיכה המשפחה במסעותיה, וחזרה לאנגליה בשנת 1858, לאחר שנסעה קרוב ל-60,000 ק"מ בכמה מהנופים הבלתי־ידועים בעולם. בשובו כתב תומאס שני ספרים על מסעותיהם, שאף אחד מהם לא הזכיר את אשתו או את בנו. הדבר נבע מהעובדה שהוא התחתן עם לוסי בחשאי; אשתו הראשונה רבקה, ממנה נפרד שנים רבות לפני שהגיע לרוסיה, הייתה עדיין בלונדון.
בשנת 1863, שנתיים לאחר מותו של תומאס, פרסמה לוסי את זכרונותיה על אזורי המסעות ותושביהם ובאותה השנה הוענקה לה פנסיה אזרחית בסך 100 ליש"ט. היא קיבלה פנסיה נוספת בסך 50 ליש"ט בשנת 1870.
קיריאקוס יואנו
קיריאקוס יואנו (ביוונית: Κυριάκος Ιωάννου; נולד ב-26 ביולי 1984 בלימסול) הוא אתלט קפריסאי המתחרה בקפיצה לגובה.
לוסי אטקינסון
קריירה
ספרה היה אחד הראשונים שהתרכזו באנשי הערבות האירו-אסייתי ולא בחי ובצומח. זהו גם אחד מספרי המסעות המוקדמים והטובים ביותר שנכתבו באנגלית על ידי אישה.
דרך ברושים וכוכב
אודות היצירה
היצירה נוצרה במאי 1890. ואן גוך כתב לאחיו, תיאו, שעצי ברוש העסיקו אותו הרבה, והוא ראה בהם כאובליסקים מצריים. הוא התכוון לצייר יצירה של הברושים בסצנת לילה עוד בארל ב-1888.
קיריאקוס יואנו
קריירה
הישגו המשמעותי הראשון של יואנו היה באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי ב-2005, אז סיים במקום העשירי. באותה שנה זכה במדליית הזהב במשחקי הים התיכון שנערכו באלמריה. שנה אחר כך זכה במדליית הארד במשחקי חבר העמים שנערכו במלבורן.
דרך ברושים וכוכב
אודות היצירה
יש הסוברים כי ואן גוך לקח את הרעיון ליצירה מהאלגוריה הנוצרית "מסעות ההלך". זוהי אחת מכמה יצירותיו של ואן גוך שבהן נעשה שימוש בעצי ברוש, בדומה ל-"שדה חיטה עם ברושים" ול-"ליל כוכבים". בנוסף, ואן גוך צייר את עץ הברוש כך שהוא משתרע מחוץ לקנבס, וזהו מוטיב חוזר ביצירותיו. לאחר השלמת היצירה, ביוני 1890, ואן גוך כתב לחברו הצייר, פול גוגן, כי הוא שאב את רעיונותיו מציורו, "Christ in the Garden of Olives".
לוסי אטקינסון
קריירה
ספרה מסודר כסדרת מכתבים לחבר, ומראה שלוסי הייתה מטיילת בלתי ניתנת לשחיקה וקיבלה כבוד מתושבי המקומות בהם עברו, הן בגלל כישוריה בסוסים והן כאשה ששלטה בהפעלת כלי נשק. התייחסותה ללידת בנה אלטאו, בהיעדר עזרה רפואית, מהווה אינדיקציה נוספת ליכולותיה העצמאיות יוצאות הדופן. בספר מופיעים גם תיאורים של פגישות עם ניצולי גולים ממרד הדקמבריסטים משנת 1825, שהוגלו לסיביר.
קיריאקוס יואנו
קריירה
באליפות העולם שנערכה באוסקה ב-2007 קבע את שיאו האישי, המהווה גם את שיא קפריסין - 2.35 מ'. הוא סיים במקום השלישי, והיה לאתלט הקפריסאי הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליה באליפות העולם.
לוסי אטקינסון
קריירה
עבודתה של לוסי מעניינת היסטוריונים של התקופה. במהלך השנים שבילתה בביתו של הגנרל מוראייב, לוסי הכירה באופן אישי כמה מבני משפחתם וחבריהם של הדקמבריסטים בסנט פטרסבורג ובמוסקבה, כמו גם חברים בולטים באצולה הרוסית.
דרך ברושים וכוכב
אודות היצירה
ייתכן כי ואן גוך צייר את השמיים המתוארים ביצירה בהשפעת חפיפת כוכבי הלכת מרקורי ונוגה ב-20 באפריל 1890. החפיפה יצרה שש דרגות של הפרדה, וביחד הם יצרו רקע מואר בהשוואה לכוכב סיריוס.
קיריאקוס יואנו
קריירה
בהמשך זכה במדליית הכסף באוניברסיאדה בבנגקוק, במדליית הארד באליפות העולם שנערכה בוולנסיה ב-2008 ובמדליית הזהב במשחקי הים התיכון שנערכו בפסקרה ב-2009. באותה שנה שוב קבע הישג שיא עבור אתלט קפריסאי, כשזכה במדליית הכסף באליפות העולם שנערכה בברלין. יואנו קפץ לגובה של 2.32 מ', בדיוק כמו הזוכה במדליית הזהב, ירוסלב ריבקוב, אך דורג אחריו עקב פסילה עודפת בקפיצות המוקדמות.
לוסי אטקינסון
קריירה
בסוף ספרה, היא כתבה: "אני מסתכלת אחורה על כל אותן סצנות וחוזרת על מה שאמרנו לא פעם, שבאופן רצוני היינו עומדים בפני אתגרים הרבה יותר גדולים ולא היינו מתים מבלי שנתמודד אתם". . בשלב מסוים לאחר פרסום ספרה, לוסי חזרה לרוסיה. בסופו של דבר היא שבה ללונדון, שם התגוררה ברחוב קמדן, הולוואי.
בשנת 1881 התגוררה לוסי בלונדון בביתו של בנג'מין רובינסון, בן 68. לוסי הייתה רשומה כבת דודתו, אף על פי שלמעשה היא לא הייתה קרובת משפחה.
היא מתה בלונדון, ב־13 בנובמבר 1893.
יוחנן טברסקי (ירושלים)
רבי יוחנן טברסקי (אב ה'תר"ס, 1900 - כ' בכסלו ה'תשמ"ב, דצמבר 1981) היה האדמו"ר מרחמסטריווקה בירושלים. משקם החסידות לאחר השואה.
ביוגרפיה
נולד ברחמסטריבקה (אז האימפריה הרוסית, כיום אוקראינה), לרבי דוד טברסקי ולשפרה (בת רבי אברהם יהושע העשיל טברסקי). למד אצל אביו. בתחילת המהפכה הקומוניסטית, נתפס כשהוא לומד תורה וכמעט הוצא להורג. בעזרת סרטיפיקט מסוג B2, בשנת ה'תרפ"ו עלתה משפחתו, בראשות הסב רבי מנחם נחום, לארץ ישראל. למד בישיבת שפת אמת של חסידות גור.
לאחר פטירת אביו, בשנת ה'תש"י, מונה לממלא מקומו. הוא פתח את ישיבת מאור עיניים לזכר אבי השושלת רבי מנחם נחום מצ'רנוביל. לאחר שחרור הכותל המערבי נהג לפקוד אותו הרבה. הוא נהג בפשטות ובמאור פנים עם תלמידיו. נודע כמתמיד. בתקופתו החלה להיווצר חצר בחסידות רחמסטריווקא, לאחר שבשני הדורות הקודמים של האדמו"רים בירושלים, לא התפתחה חצר סביב האדמו"רים.
נקבר באוהל אדמו"רי רחמסטריווקא בהר הזיתים.
משפחתו
נישא לאסתר רבקה, בתו של גבאי הצדקה רבי נחמן יוסף וילהלם, שחמיו היה בן למשפחת אזולאי, המתייחסת לחיד"א. ילדיהם:
מואי
מוֹאַי הם פסלי אבן של דמויות אדם באי הפסחא. במרבית המקרים הפסלים הם מונוליתיים, כלומר חצובים מסלע בודד, ולחלקם כיפת סלע נוספת המכונה "פּוּקָאוּ", המכסה את ראשם. קרוב ל-800 פסלים נחצבו, רובם עשויים מהטוף שמקורו בהר הגעש הכבוי ראנו רארקו. מתוכם 288 הובלו בהצלחה והועמדו על הבמות שיועדו לכך והמצויות לאורך כל חופי האי. 92 פסלים מוטלים בדרך מהמחצבה וקרוב ל-400 נמצאים עדיין במחצבה בשלבים שונים של גימור. על פניו נראה שהמחצבה בראנו ראראקו ננטשה באופן פתאומי, כשפסלים גמורים למחצה נותרו עדיין בתוך הסלע. גם המואי שהושלמו והועמדו על הבמה המיועדת להם הופלו בידי הילידים כשהבנייה הופסקה.
הפסלים קיימים במידות שונות. הפסל הגדול ביותר מצוי עדיין במחצבה. אילו הושלם היה גובהו 21 מטר ומשקלו כ-270 טון. הפסל הגדול ביותר שהועמד הוא בגובה של קרוב ל-10 מטר ושוקל 80 טון, אך בממוצע רוב הפסלים הם בגובה של 4 מטרים. על אף שנוטים לתאר את הפסלים כ"ראשים", למרבית המואי יש כתפיים, זרועות, וגוף שבמשך השנים כוסו בעפר. הפסלים מתארים חצי גוף עליון של גבר שאת ראשו עוטרות אוזניים ארוכות. על ראשם של חלק מהפסלים נוספה "פאה" גלילית מאבן אדמדמה שנחצבה מהר הגעש "פונה פאו". הפאות הגדולות ביותר שוקלות קרוב ל-12 טון. הפסלים הוצבו על במות אבן מיוחדות המכונות "אהו", כשגבם אל הים. הפסלים נחצבו בעזרת נקרים מאבן, שאלפים מהם עדיין מפוזרים באזור המחצבה. אין יודעים בוודאות את מטרתם, וקיימות תאוריות רבות מדוע נוצרו, אך אין ספק כי שימשו למטרות הקשורות בפולחן הדתי.
על סמך מאות הפסלים שנמצאים בשלבים שונים של יצירתם במחצבה בראנו רארקו ניתן לשחזר את תהליך היצירה (ראו בשרטוט הסכמתי משמאל). הפסל נחצב על ידי צוות בן כמה אנשים על המדרון של ההר. תחילה הוסר החלק העליון של הסלע, אחר-כך סותתו חלקו העליון של הפסל ושני צדדיו. החלק התחתון סותת בצורה גסה עד שגוף הפסל היה מחובר בשדרית בלבד לסלע מתחתיו (A בשרטוט). בשלב מסוים נותק הסלע מהשדרית והוא החליק במדרון עד שנחת כשהוא עומד בתוך בור שהוכן מראש בתחתית המדרון. בנקודה זו הושלם סיתות חלקו האחורי של הפסל (B בשרטוט). בשלב זה היה הפסל מוכן לשינוע אל הבמה (אהו) המיועדת לו באמצעות דרכים שהוכנו מראש. על התאוריות השונות לצורה בה הובלו הפסלים ששקלו מספר טונות למרחק שעלה לפעמים על עשרה קילומטרים ראו בהמשך. אחת התאוריות המבטיחות, שאף נוסתה באמצעות דגם מוקטן, מתבססת על ההנחה שהפסל עמד כבר בתחילת הדרך (C בשרטוט). הנחה סבירה ביותר בהתחשב במספר הרב של הפסלים העומדים בתוך בורות סביב המחצבה (D בשרטוט), שכיום בעקבות הסחף מכוסים עד לצווארם בעפר, מה שגרם לדימוי המקובל שהפסלים הם ראשים בלבד.
התאוריה המקובלת ביותר היא שהפסלים סותתו בידי ילידי האי הפולינזים מלפני 1000 שנה ויותר. הם נחשבים כמייצגים את האבות הקדומים (כמצבות לקברים), או כמייצגים אנשים חשובים שחיו בזמן הפיסול ואף כסמלי מעמד משפחתיים או כטוטם. קרוב לוודאי שהחציבה הייתה יקרה בשל הזמן הנדרש לחציבה ובשל הצורך לגרור אותם למרחקים גדולים אל המקום בו הועמדו בסופו של דבר, במות אבן המכונות "אהו". הערכת משך הזמן שארך לחצוב את הפסלים משתנה בין החוקרים. תור היירדאל, שביקר באי בשנת 1955, עשה ניסיונות שהראו כי צוות של שישה אנשים יכול לחצוב פסל ממוצע במשך כשנה. אחרים סבורים שמשך הזמן היה גדול הרבה יותר. קיימות גם השערות רבות לגבי הדרך שבה הובלו הפסלים ואופן העמדתם על הבמות, אך אין ספק כי נדרשו מזחלות מעץ או גלילי עץ. מקובל לחשוב כי הביקוש לעץ על מנת לתמוך בבנייה הפזרנית הוביל בסופו של דבר לבירוא היער הקדמון שבאי, ודבר זה מסביר מדוע ננטשה המחצבה בפתאומיות.
אגדות עם קדומות המסופרות באי מדברות על ראש שבט שחיפש בית חדש. המקום שבחר ידוע לנו כאי הפסחא. כשמת חולק האי בין בניו. כשאחד המנהיגים של אחת המשפחות מת, הוקם מואי על קברו. ילידי האי האמינו שפסלים אלה ילכדו את ה"מאנה" (כוחות על־טבעיים) של המנהיג. הם האמינו כי בכך ששמירת המאנה של המנהיגים על האי תוביל לתוצאות חיוביות, הגשם ירד בעתו והיבול יהיה גדול. משום שהאגדה סופרה מפה לאוזן במשך דורות רבים כל כך, מאמינים כי עברה שינויים עם השנים ונוספו לה "קישוטים" על מנת לעשותה מעניינת יותר.
וואנג דונג-היוק
וואנג דונג-היוק (בקוריאנית: 황동혁; נולד בשנת 1971) הוא במאי ותסריטאי דרום קוריאני, הידוע בשל יצירת הסדרה "משחק הדיונון".
סרטים קצרים
וואנג דונג-היוק נולד וגדל בסיאול, דרום קוריאה. לאחר סיום לימודי תואר ראשון בתקשורת באוניברסיטה הלאומית בסיאול, כתב וביים סרטים קצרים רבים המתארים בפסימיות רבה את חיי האדם. לאחר שעבר ללוס אנג'לס ללמוד תואר שני בהפקת סרטים באוניברסיטת דרום קליפורניה, יצר שני סרטים קצרים "Heaven & Hell and Desperation" (2000). סרט עבודת הגמר שלו נקרא "Miracle Mile" (2004), והוא מספר על נהגת מונית לא חוקית קוריאנית-אמריקאית הנמצאת בחיפוש אחר אחיה שאומץ על ידי אמריקאים לפני 20 שנה. "Miracle Mile" הוקרן בלמעלה מ-40 פסטיבלי קולנוע בינלאומיים וזכה במספר פרסים, ביניהם פרס DGA לסרטי סטודנטים ופרס אמי לסטודנט.
אבי
הסרט העלילתי הראשון שיצר עסק בנושא האימוץ ונקרא My Father (2007). הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של המאומץ הקוריאני-אמריקאי אהרון בייטס, והוא עוסק בחייל של צבא ארצות הברית המוצב בקוריאה שמופיע בטלוויזיה הלאומית כדי לחפש את הוריו, ומוצא את אביו לאחר שנרצח.
כור ההיתוך
הסרט השני של הוואנג הפך לאחד הסיפורים הגדולים בקולנוע הקוריאני בשנת 2011 והוא מבוסס על רומן קוריאני שנכתב על ידי גונג ג'י-יאנג ומספר על אירועים אמיתיים שקרו בבית הספר גוואנגו עבור חירשים שבו סטודנטים צעירים טופלו באכזריות ועברו התעללות מינית על ידי המורים והמנהלים במקום. הוואנג אמר כי הוא התלבט במשך כחודש אם לעשות את הסרט או לא, אך החליט לעשות זאת כי "יש לספר זאת". הוואנג אמר, "חשבתי על שני דברים כשעשיתי את הסרט הזה. ראשית, רציתי ליידע את העולם על התקרית המחרידה הזו. שנית, רציתי לחשוף את הבעיות המבניות של החברה. הנושאים המוצגים בסרט - אלימות מינית נגד ילדים, קשרים מושחתים בין משטרה למשפחות משפיעות ורשלנות של עובדי מדינה.
הסרט הפך ללהיט בדרום קוריאה, ומשך אליו 4.7 מיליון צופים. בנוסף, עורר הסרט זעם ופרשנויות ציבוריות נרחבות, כך שהתיק נפתח מחדש ומחוקקים העבירו את "הצעת החוק דוגני" המבטלת את חוק ההתיישנות של פשעי מין נגד קטינים ונכים בדרום קוריאה. הוואנג אמר, "התחלתי ליצור סרטים כי הייתי כל כך מתוסכל מכל הנושאים החברתיים הלא פתורים שראיתי. אנחנו יכולים לראות דרך סרטים עד כמה אנו משתנים על ידי העולם. אי אפשר לשנות את החברה רק עם סרט אחד, אבל אם מסתכלים על ההשפעה של יציאת הסרט הזה, אנחנו יכולים לחשוב על הסרט שיש לו כוח במונחים של השפעה חיובית על החברה".
מיס סבתא
הסרט הוא קומדיית דרמה משפחתית, מוזיקלית ורומנטית המתמקדת באשה בת 74 החוזרת לגיל 20. וואנג אמר במסיבת העיתונאים של הסרט "נראה שאני תמיד עושה סרטים חברתיים עם נושא עצוב, אבל במציאות, אני בן אדם כיף. הפעם רציתי באמת לעשות שמח."
משחק דיונון
וואנג הגה את הרעיון למשחק דיונון המבוסס על מאבקים כלכליים שלו בתחילת חייו, כמו גם על הפער המעמדי בדרום קוריאה. למרות שתסריטו הופיע לראשונה בשנת 2008, וואנג לא הצליח למצוא הפקה שתתמוך בתסריט עד שנטפליקס בסביבות 2019 מצאה עניין כחלק מהניסיון להרחיב את היצע התכנים הזרים שלהם. הסדרה שוחררה ב-17 בספטמבר 2021. העונה הראשונה של "משחק הדיונון" הפכה תוך זמן קצר לעונה הנצפית ביותר של סדרת מקור בנטפליקס.
בשנת 2022 נכלל ברשימת טיים 100.
סרט דביק
סרט דביק (נקרא בפי העם גם סרט הדבקה) הוא שם למשפחה של סרטים המכילים דבק (לרוב חד-צדדי), המשמשים להצמדה קבועה או זמנית של אובייקט אחד למשנהו או לאיחוי קרעים. הסרט הדביק הוא דבק רגיש לחץ. יש המייחסים את המצאת הסרט הדביק לריצ'רד דראו (Richard Drew) מחברת 3M (בשמה דאז - Minnesota Mining and Manufacturing Company) בשנת 1926, אולם סביר להניח שהוא אימץ טכנולוגיה מוכרת והצליח לשווק אותה בארצות הברית.
הסרטים הדביקים הראשונים היו כנראה פלסטרים, ששימשו להצמדת גזה לפצעים, הסרטים הראשונים שיצאו לשימוש משרדי היו עשויים מנייר מצופה דבק ולכן נקראו נייר דבק.
מאוחר יותר יוצרו סרטי הדבקה מנייר שנקראו מסקינג-טייפ (Masking Tape), האיזולירבנד שהיה עשוי מוויניל, סרטי הסלוטייפ שהיו עשויים מצלופן.
שימושים רפואיים
סרט דביק רפואי הוא סוג של סרט דביק המותאם לשימוש ברפואה. זהו אחד מהכלים המשמשים להגשת עזרה ראשונה.
איום (תורת המשחקים)
לעומת איום לא אמין, איום אמין הוא איום שקרוב לוודאי יבוצע, כיוון שלשחקן הרציונלי יש בסיס סביר להוציאו לפועל למען טובתו האישית.
בניית משחק לדוגמה
ניתן לבנות משחק עם איום לא אמין בתור משחק דו-שלבי באופן הבא: נניח כי ישנם שני שחקנים, ובשלב הראשון שחקן 1 מבצע איום לא אמין. עתה, שחקן 2 יכול "להיכנע" לאיום, והוא יכול "לא להיכנע" לאיום. אם שחקן 2 "לא נכנע", אזי באפשרות שחקן 1 "להסכים" או "לסרב" להצעה של שחקן 2. פונקציית התועלת של שני השחקנים נראית כך:
בעמודה הראשונה, אין משמעות לפעולה של שחקן 1, שכן במצב זה שחקן 2 ממילא נכנע לדרישתו המוקדמת של שחקן 1 והמשחק מסתיים.
בשלב השני, ניתן להיווכח שלשחקן 1 אין שום סיבה רציונלית להכריז כי הוא "מסרב" להצעה של שחקן 2, כי אז הוא פוגע בעצמו. לכן האיום שאותו הצהיר בתחילת המשחק נתפס כאיום לא אמין. אך אם שחקן 2 יודע כי שחקן 1 הוא שחקן הפועל באופן לא רציונלי, אזי יש לו סיבה להאמין ששחקן 1 יפעל באופן שיפגע בעצמו. לכן במקרה זה שחקן 2 יכול לראות באיום זה כאיום אמין, ולהיכנע לדרישתו של שחקן 1.
איומים אמינים ולא אמינים בחברה ובפוליטיקה
ניתן למצוא איומים לא אמינים בהיבטים רבים של חיי היום יום. אנשים נוהגים לאיים כלפי אנשים אחרים באופן לא אמין, על מנת לכפות על הזולת לבצע דבר מה. כך, למשל, כאשר הורים מאיימים על ילד עם האמירה "אם לא תתנהג כמו שצריך, אנחנו נלך הביתה", איום זה יכול להיחשב כלא אמין כאשר ההורים מבלים עם הילד בדיסנילנד, למשל. ההורה במקרה זה מקווה שהילד יחשוב שההורה אכן מסוגל להעניש את הילד בצורה כזו שפוגעת גם בהורה עצמו.
דוגמה נוספת לאיום לא אמין ניתן לראות בתיאור המשחק הבא, גרסה חברתית למשחק הצ'יקן: נניח כי שני עובדים בחברה ניגשים לבקש העלאה מהמנהל שלהם. המנהל לא אוהב שמטרידים אותו, ועל כן אם שני האנשים יבקשו העלאה בעת ובעונה אחת, הוא יפטר את שניהם. אך אם רק אחד מהם יבקש העלאה, הוא יקבל אותה והשני לא יקבל כלום. אם שחקן 1 מאיים כי יבקש העלאה ויהי מה, הרי שטענה כזו יכולה להיחשב כאיום לא אמין - שחקן 2 מכיר את שחקן 1 ויודע שהוא אדם הגיוני ולא רוצה לאבד את עבודתו. לעומת זאת, אם שחקן 1 יוכל לשכנע שהמטרה שלו היא לא רק לקבל העלאה, אלא גם (באופן לא רציונלי) שאף אחד אחר לא יקבל העלאה, אזי האיום שלו יכול להיחשב כאיום אמין. במקרה כזה, שחקן 2, שפועל באופן רציונלי, לא יבקש העלאה, כדי לא לאבד את עבודתו.
בתחום הפוליטיקה והדיפלומטיה, נעשה גם כן שימוש באיומים אמינים ולא אמינים. דוגמה טובה לכך היא האיום של ארצות הברית (ומדינות נאט"ו) לתקוף את ברית המועצות בנשק גרעיני בתקופת המלחמה הקרה, אם האחרונה תתקוף את מערב אירופה. ניתן לראות במאבק זה משחק סדרתי של שני שחקנים, ארצות הברית וברית המועצות.
בפני ברית המועצות עמדה החלטה: להתחיל במתקפה או לא. אם לא, אזי התגמול של שני השחקנים הוא (0,0) - אין שינוי במצב. אם ברית המועצות תחליט לתקוף, אזי ארצות הברית תעמוד בפני החלטה: להגיב בנשק גרעיני או קונבנציונלי. אם התגובה היא קונבנציונלית, אזי ברית המועצות עדיין זוכה בתגמול מסוים, נקרא לו 10, וארצות הברית זוכה בגמול שלילי, 10- (לתקיפה הסובייטית יש משמעות מבחינת מאזן הכוחות העולמי בין המעצמות). אך אם ארצות הברית מגיבה בנשק לא קונבנציולי, אזי תגמול שני השחקנים הוא 100-, שכן קרוב לוודאי שתהיה הידרדרות שתגרור מלחמה גרעינית כוללת. בברית המועצות רואים כי תגובה גרעינית אמריקאית תביא לאמריקאיים נזק רב. לכן, הם יכולים במצב כזה להניח כי האמריקאיים לא יגיבו בנשק גרעיני (שכן פעולה כזו אינה לטובתם האישית של האמריקאים), ואז הרוסים בעצמם יכולים לממש את תקיפתם ולזכות בתגמול כלשהו.
עתה נניח כי ארצות הברית מכריזה מראש כי תגיב בנשק גרעיני. מרגע שהכריזה ארצות הברית על איומה לבחור להגיב בנשק גרעיני, השתנה עץ המשחק: כעת אפשרויות התגמול של ברית המועצות הן או 0 (במקרה של היעדר פעולה) או 100- (במקרה של פעולה).
למעשה, איום זה נתפס כאיום אמין, על אף העובדה שמימושו הייתה מביאה לתגובת שרשרת גרעינית שככל הנראה הייתה פוגעת בכל הצדדים המעורבים.
לקריאה נוספת
אבינש דיקסיט, בארי ניילבאף, תורת המשחקים (עמ' 158-183), הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב.
נושא רומח רכוב
רומח
רומח הוא חנית ארוכה וכבדה. אורכו של הרומח ששימש את הפרשים יכול להגיע לכמה מטרים. בכך היווה הרומח יתרון משמעותי על פני החנית, שהייתה קצרה בהרבה ממנו כי הלוחם יכול היה לפגוע ביריבו מטווח רחוק יותר. עם זאת, לרומח חיסרון הנובע מאורכו הרב - השימוש בו מגביל את הלוחם ולעיתים נדרש הלוחם לאחוז ברומח בשתי ידיו, מה שמקשה על השליטה בסוס. כמו כן, פגיעה ביריב עם הרומח תוך כדי דהירה מהירה של הסוס, יכולה לגרום לנפילתו של הלוחם.
לכן, עד המצאת הארכוף שאפשר ללוחם לעגן את עצמו בחוזקה לאוכף, הייתה מקובלת האחיזה העליונה ברומח. לצורת האחיזה משמעות טקטית רבה - באחיזה תחתונה, מתחת לבית השחי, יכול הפרש לנצל את מלוא תנופת הסוס הדוהר ולשפד את יריבו ואילו אחיזה עליונה יעילה רק לדקירה, שהיא חלשה יותר. אחיזה תחתונה אפשרית גם ללא ארכוף, אך היא קשה יותר מבחינה פיזית. במקרה כזה, נהג הפרש להצמיד את ברכיו בחוזקה לצלעות הסוס וזה היה מונע את נפילתו.
בעת העתיקה וימי הביניים
ישנם עדויות לפרשים אשורים אשר נלחמו בעזרת רומח כבר מסביבות שנת 700 לפנה"ס. בעת העתיקה צבאות רבים עשו שימוש בפרשים מסוג זה בהם יוון, מוקדון,האימפריה הפרסית, סין בשושלת האן והאימפריה הרומית. יחידות פרשים ידועות שנשאו רומח כנשקם העיקרי היו הקטפרקט הפרתי, וההטיירוי המקדוני. במהלך ימי הביניים נושאי רומח היו נפוצים מאוד בצבאות אירופה ואסיה בתור פרשים כבדים ומשוריינים. האבירים האירופים הרכובים היו למעשה נושאי רומח במובן הטקטי.
בעת החדשה
בעת החדשה, בעידן בו התפתח אבק השריפה ואיתו הארטילריה והרובים, גם הפרשים בשדה הקרב עברו שינוי נרחב. נושאי הרומח הכבדים של העולם העתיק לא התאימו לעמוד אל מול כלי הנשק המודרניים והחלו לדעוך בשדות הקרב באירופה. החל מהמאה ה-17, נושאי רומח קלים ללא השריון שאפיין אותם בעבר הפכו לנפוצים כמעט בכל צבא באירופה, הודו ובאימפריה העות'מאנית. הם היו מזוהים במיוחד עם מזרח אירופה ובפרט פולין וגרמניה, שם הם נקראו אוּלנים (ułan, ו-Uhlan בהתאמה).
במהלך המאה ה-17 וה-18, מקומם ותרומתם של נושאי הרומח לשדה הקרב הוטלה בספק בצבאות שונים. בסוף המאה ה-18 במהלך המלחמות הנפוליאוניות השימוש המוצלח של צבאות שונים וביוחד של צרפת בנושאי הרומח בשדה הקרב, העלה שוב את היכולות הייחודיות של פרשים קלים הנלחמים עם רומח לעיתים לצד רובה וחרב. כך, במהלך המאה ה-19 חזרו והופיעו מספר יחידות נושאי רומח באופן מעט נרחב יותר באירופה, במיוחד ראוי לציין את הצבא הבריטי שבהתחלה התנגד ליחידות מסוג זה ומתחילת המאה ה-19 החל לשנות את דעתו ולכלול מספר רגימנטים מסוג זה. השימוש בנושאי רומח החל לדעוך בדומה ליחידות הפרשים האחרות בתחילת המאה ה-20 ומלחמת העולם הראשונה.
יחידות נושאי רומח כיום
כיום יחידות שונות בעולם נושאות בשמם את הסיווג ההיסטורי של נושאי רומח. לרוב יחידת נושאי רומח כיום בצבאות המודרניים יעודה הוא יחידת שריון. בין היתר ספרד (נושאי הרומח של המלך), הממלכה המאוחדת (לדוגמה; נושאי הרומח המלכותי), הודו, פקיסטן, אוסטרליה, איטליה, בלגיה ופורטוגל. הכוחות המיוחדים של קולומביה נקראים לנסרוס (Lanceros).
דוד הופשטיין
דוד הוֹפְשׁטֵיין (ביידיש: דוד האָפֿשטיין; ברוסית: Давид Гофштейн) (25 ביולי 1889 – הוצא להורג 12 באוגוסט 1952 עם קבוצת הרוגי המלכות בברית המועצות) היה משורר וסופר ביידיש ובעברית, מתרגם ופעיל תרבות יהודית בברית המועצות.
ביוגרפיה
דוד הופשטיין נולד בקורוסטישב (ליד ז'יטומיר) אוקראינה למשפחת יערנים. בגיל ארבע עבר עם המשפחה לכפר אוקראיני. קיבל חינוך מסורתי. חיבר לראשונה שירים (שירי ילדות) בעברית וברוסית, בהיות בן תשע. שירי היידיש הראשונים שלו נתפרסמו בשנת 1917. לאחר המהפכה עבר לקייב והתמסר לכתיבה ולפעילות ספרותית. ערך את ביטאון הסופרים העצמאיים היידישיסטים ברוסיה "שטראם" (יידיש: "זרם"), שלא קיבלו את מרות הבולשביקים.
הופשטיין פרסם מחאות גלויות ומאמרי התנגדות חריפים נגד היבסקציה ודיכוי הספרות העברית שלה. בשנת 1921 הוא יסד וערך יחד עם נחום אויסלנדר ויצחק נוסינוב את סדרת ספרי שירה ליריק, במסגרתה יצאו לאור 10 ספרים. בשנת 1922 נאלץ להימלט מברית המועצות לברלין בירת גרמניה. כחמש שנים שהה בברלין, כתב וערך דברי ספרות ביידיש ועמד בקשר עם הסופרים בברית המועצות. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. היה עובד עיריית תל אביב, וכתב שירים פואמות ושירי ילדים בשתי הלשונות. שירי ילדים משלו וכמה מאמרים נדפסו בעברית בעיתון "דבר".
הוא שב לברית המועצות בשנת 1926, והתיישב שוב בקייב בירת אוקראינה. בהיותו בקייב הוא הכיר את אברהם אבצ'וק שהגיע בצורה לא-לגלית. הופשטיין העריך את הכישרון הספרותי של אבצ'וק ועזר לו להקלט בעיר. כעשרים שנה כתב את יצירותיו ברוח היבסקציה וברוח הריאליזם הסוציאליסטי ובהתאם לקו הרשמי של אגודת הסופרים הסובייטית, דבר שאפשר לו לזכות בכיבודים מהמשטר, אותות הצטיינות ומענקים ועיטורים ספרותיים.
לאחר מותו של הרודן סטלין, בשנת 1953, החלו לנשב בברית המועצות רוחות חדשות. שמו של הופשטיין טוהר בשנת 1958. שיריו שבו ונדפסו, הן במקורם ביידיש, והן בתרגום לרוסית. ובשנת 1973, עם פתיחת השערים, עלתה משפחתו, אלמנתו (פייגה, 1.4.1899-6.1.1995) ובתו, הכנרת, לימים חברת התזמורת הפילהרמונית הישראלית, לויה הופשטיין (1926–2005) לישראל.
אחת לשנה, ב-12 באוגוסט, מתקבץ קומץ אנשים ב"גן תשי"ב" בירושלים, לחלוק כבוד לזכרם של "הרוגי המלכות", כפי שנקראים יוצרי היידיש שנרצחו בימי סטלין. התקבצות דומה נערכת מדי שנה בברלין, בשם "ליל המשוררים שנרצחו" (Night of the Murdered Poets) ובה מוקראים משיריהם.
דוד הופשטיין פרסם קרוב לשמונים כרכים של שירה מקורית וכן של תרגומיו ליוצרים רבים, ביניהם פושקין, לאוניד אנדרייב, אלכסנדר קורנייצ'וק, טאראס שבצ'נקו, שותא רוסטאוולי, סרוואנטס, ואחרים. המלחין יואל אנגל כתב לחנים לשיריו. לעברית תורגם רק כרך אחד משיריו.
טום
ראו גם
}}
Lighting Up the Sky
Lighting Up the Sky (בתרגום חופשי לעברית: להאיר את השמיים) הוא אלבום האולפן השמיני של להקת הרוק האמריקאית גודסמאק שיצא לאור ב-24 בפברואר 2023 בהפצתה של חברת התקליטים BMG. האלבום הוא הראשון שמוציאה הלהקה מאז When Legends Rise שיצא ב-2018, מה שמהווה את פרק הזמן הארוך ביותר בין שני אלבומים של הלהקה. האלבום צפוי להיות האחרון שהלהקה תוציא.