cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרן מרסן
האב מַרַן מֵרְסֵן (בצרפתית: Marin Mersenne; 8 בספטמבר 1588 – 1 בספטמבר 1648) היה מתמטיקאי, פילוסוף, תאולוג ומוזיקולוג צרפתי. ידוע בעיקר בקרב מתמטיקאים בשל מספרי מרסן הקרויים על שמו. אלו מספרים מהצורה \ M_n=2^n-1עבור n טבעי.
ביוגרפיה
מרסן נולד להורים איכרים בקומונה ואזה. הוא התחנך בלה מאן, בקולג' ישועי, בשנת 1609 עזב את הקולג' כדי ללמוד תאולוגיה בסורבון וב-17 ביולי 1611 הצטרף למסדר דתי. לאחר שלמד תאולוגיה ועברית בפריז, הוסמך ככומר בשנת 1613. ב-1619 פרש להתגורר במנזר בפריז, שם גר במשך כל שארית חייו.
הרמוניה אוניברסלית (1636)
הרמוניה אוניברסלית מוערכת כעבודה המשפיעה ביותר שיצר מרסן בחייו. היא אחת העבודות המוקדמות והמקיפות בתחום תאוריית המוזיקה שנוגעת בתחומים מוזיקליים רבים תוך שילוב אלמנטים מתמטיים במוזיקה. העבודה מכילה את הנוסחאות של חוקי מרסן לתנודות מיתרים מתוחים. פריצות דרך לגבי העברת גלים בתווך ומושגים חדשניים שמהווים את הבסיס לטלסקופים המודרניים. מחישוב מתמטי ניתן להגיע לכך שהתדירות הנמוכה ביותר היא:
מספרי מרסן
מרסן ידוע בעיקר בשל מספרי מרסן הקרויים על שמו. אלו מספרים מהצורה \ M_n=2^n-1לכל n טבעי. המספרים נקראו על שמו לאחר שמצא את כל הראשוניים \ M_nשבהם n קטן מ-258 (מה שמאפשר לבנות מספרים משוכללים כפי שהוכיח אוקלידס). בשל גודלם העצום של המספרים המעורבים, האפשרות לבדוק את המקרים הגדולים ברשימה של מרסן התאפשרה רק עם המצאת המחשב. כיום ידוע שלמרסן היו חמש טעויות.
עידוד שיתוף פעולה ופומביות במדע
אחת התרומות החשובות של מרסן למתמטיקה ולמדע האירופיים היה דרך עידוד של פרסומים פומביים, מאבק בסודית ועידוד שיתופי פעולה בין חוקרים.
מתמטיקאים שפעלו בפריס לפני מרסן נמנעו משיתופי פעולה ושמרו על סודיות. הייתה זו מסורת שנבעה מהקוסיסטים שפעלו במאה ה-16. הקוסיסטים היו מומחים לחישובים שהועסקו על ידי אנשי עסקים וסוחרים בפתרון בעיות מתמטיות מסובכות. כל אחד מהם שמר על שיטות העבודה שלו בסוד. דוגמה לכך הייתה ניקולו טרטליה שגילה שיטה לפתרון משוואות ממעלה שלישית. הוא גילה שיטה זו בסוד לג'ירולמו קרדאנו. קרדאנו מעל באמון ופרסם את השיטה בספר האומנות הגדולה שיצא לאור עשר שנים לאחר מכן בשנת 1545. דבר זה גרם למריבה עם טרטליה, ועודד עוד מתמטיקאים לשמור על שיטות הפעולה שלהם בסוד.
במהלך חייו התכתב מרסן עם מתמטיקאים ומדענים מכל רחבי אירופה, הפיץ את תגליותיהם וניהל במנזרו חוג שבו נפגשו והתארחו מיטב אנשי המדע של אירופה. הקבוצה שייסד הייתה לימים לגרעין של האקדמיה הצרפתית. בין היתר תרגם מרסן את כתביו של גלילאו גליליי לצרפתית, הציג בחוג שלו את ילד הפלא בלז פסקל והפיץ את השימוש בברומטר של אוונג'ליסטה טוריצ'לי אל מחוץ לגבולות איטליה.
מרסן התכתב עם עשרות מדענים ומתמטיקאים ובכללם פייר דה פרמה, בלז פסקל, רנה דקארט, כריסטיאן הויגנס, גלילאו גליליי, אוונג'ליסטה טוריצ'לי, ג'ון פל ותומאס הובס. מרסן ערך גם טיולים ברחבי צרפת במטרה לשמור על קשר עם חוקרים שנמצאו הרחק מבירת צרפת. במפגשים אלה הוא הפיץ לחוקרים ידיעות על מחקרים חדשים וקיבל מהם מידע על מחקריהם. במקרים מסוימים, כמו במקרה של פרמה שעבד בטולוז, הוא היה ערוץ הקשר העיקרי עם מתמטיקאים אחרים.
מרסן היה נחוש להילחם בסודיות שאפיינה את המחקר עד לתקופתו ולעודד מדענים לסייע ולהסתייע במחקרים של מדענים אחרים. כאשר חוקר סירב להתייצב במפגשי הקבוצה שלו, מרסן נהג להעביר לחברי הקבוצה את כל החומרים שאדם זה שלח עליו עד אז, כולל מכתבים ומאמרים שנשלחו אליו באופן פרטי. התנהגות זו נחשבה לא מוסרית אבל מרסן טען להגנתו כי חילופי המידע יועילו למתמטיקה ולמדע, ולמין האנושי בכלל. הפרת הסודיות גרמה למריבות קשות בינו לבין חוקרים שונים. דוגמה לכך היה פרסום כתבים פילוסופיים של דקארט שנחשבו כדבר שפגע בכנסייה. הדבר הוביל להרס היחסים הממושכים ביניהם.
אף שהיה איש כמורה, מרסן התייצב להגנתם של חוקרים, כאשר הכנסייה תקפה את עבודותיהם בטענה שהם פוגעות באמונות דתיות. הוא הגן על גלילאו ועל דקארט כאשר אלה הותקפו בטיעונים תאולוגיים.
אליהו אבא שאול
ביוגרפיה
נולד בירושלים, בן יחיד לרב בן ציון אבא שאול, ראש ישיבת פורת יוסף, ולהדסה מסעודה לבית שרבאני. למד בישיבת קול תורה בירושלים ובישיבת פוניבז' בבני ברק. נישא לנצחיה, בתו של הרב יהודה מועלם, ראש ישיבת פורת יוסף. לזוג נולדו 12 ילדים.
לאחר נישואיו שימש כר"מ בישיבת פורת יוסף. לאחר מכן מונה לרב קריית איתרי בירושלים. במקביל שימש כראש קיבוץ בישיבת יקירי ירושלים.
הופשטטר
הופשטטר הוא שם משפחה ממקור גרמני (תעתיקים נפוצים הם Hofstädter ו- Hofstätter)
אליהו אבא שאול
ביוגרפיה
כמו כן עמד בראש מכון "אור לציון" להוצאת ספריו של אביו והיה חבר בוועדת הרבנים של תחרות חיבורים תורניים של מפעל הפיס למגזר החרדי.
נפטר בביתו בח' באייר תשפ"ב ונטמן בבית הקברות סנהדריה ליד קבר אביו.
במרץ 2023 יצא על ידי מכון אור לציון חיבור בשם "אור אליהו" המאגד מתשובותיו על הלכות פסח.
משפחתו
מבניו;
Lonely (שיר של ג'סטין ביבר ובני בלנקו)
Lonely הוא סינגל של הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר והמפיק המוזיקלי האמריקאי בני בלנקו. השיר יצא לאור ב-15 באוקטובר 2020, על ידי חברות התקליטים Friends Keep Secrets, דאף ג'אם ואינטרסקופ רקורדס, כסינגל מתוך אלבום האולפן השישי של ביבר, Justice. השיר נכתב על ידי ביבר, בלנקו ופיניאס או'קונל והופק על ידי בלנקו ואו'קונל.
השיר קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה ביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד/להקה.
רקע
"Lonely" מסמן את שיתוף הפעולה החמישי בין ביבר לבלנקו, אך זהו הראשון בו בלנקו משתתף כאמן מוביל. שירי ביבר שבלנקו השתתף בכתיבתם או בהפקתם הם "Eenie Meenie" ו-"Somebody to Love" משנת 2010, "Love Yourself" משנת 2015, ו-"Cold Water" משנת 2016.
"כשהוא [בלנקו] ופיניאס הראו לי את השיר הזה, למען האמת, היה קשה לשמוע כמה קשה היה לעבור כמה מהפרקים האלו", כתב ביבר על השיר. "נכנסתי לאולפן ושרתי בו, שזה לא היה קל, אבל התחלתי באמת לראות את החשיבות של לספר את הסיפור הזה! זה גרם לי להבין שכולנו מרגישים בודדים לפעמים! בהיותי מישהו בעמדתי, אני מאמין שזה חזק לבטא פגיעות ולכן אני מאמין שהשיר הזה כל כך חזק!".
כשדיבר על השיר, בלנקו גילה שביבר היה "עצבני אמיתי", ושקל אם להוציא את השיר, באומרו כי "הוא אמר, 'אנשים מכירים אותי בשביל הדבר הזה וזה כאילו שמעולם לא הייתי כל כך גולמי'. הוא גולמי בשיר הזה. השיר הזה קירב אותנו כל כך הרבה. וזה היה בדיוק הוא באמת פותח את זה והוא סופר פגיע".
הוצאה
השיר נרמז לראשונה על ידי בלנקו ב-5 באוקטובר 2020, כאשר פרסם סדרת תמונות באינסטגרם, בהן אחת המציגה את צילומי ראשו בעיבוד תמונה מגמתי לפרסומת של ביבר לתחתוני חברת קלווין קליין. הייתה גם תמונה של בלנקו עומד מול שלט חוצות עם המודעה המצולמת.
ב-9 באוקטובר, פרסם ביבר קליפ קצר ברשתות החברתיות, בו מופיעים הוא עצמו, בלנקו והראפר האמריקאי ליל דיקי, תחת הכיתוב: "בשבוע הבא...". בלנקו פרסם את הגרסה המלאה של אותו הקליפ, בו ליל דיקי מגיע לאחוזה של בלנקו ומתקבלת ברכה על ידי מגוון ביטויים מוזרים, ולאחר מכן הוא מקבל את פניו של ביבר שחיכה לו בפנים". ב-12 באוקטובר 2020, ביבר ובלנקו אישרו את השיר ואת תאריך צאתו, יחד עם עטיפתו וקישור לשמירה מראש של השיר בשירותי ההזרמה הדיגיטליים. כמו גם, ביבר פרסם קטע קצר מהשיר ב"סטורי" באינסטגרם שלו, ושיתף סטילס מתוך הקליפ.
ב-15 באוקטובר, כמעט 24 שעות לפני זמן ההפצה הרשמי, קטע מוקדם של "Lonely" פורסם ברשימת "Sounds Featured" של סנאפצ'ט, במסגרת הפיצ'ר החדש של האפליקציה הנקרא "Sounds", המאפשר למשתמשים להוסיף מוזיקה לסרטונים שלהם.
הרכב
השיר הוא בלדה אמוציונלית עם עיבוד מינימליסטי, והוא כולל מנגינת פסנתר קודרת. אורכו הוא שתי דקות ועשרים ותשע שניות. מבחינה לירית, ביבר משקף את המכשולים שהתמודד איתם במהלך תחילת הקריירה שלו, כולל כמה תפיסות וביקורות שנאלץ להתמודד איתן בזמן שזכה לתהילה בשנות העשרה שלו, ורגשות הבדידות שחווה כשלא הצליח למצוא מישהו שיכול להתייחס למצבו ולספק לו תמיכה רגשית. בנוסף, הוא מודה בעוולות שביצע בדרך.
רקע
הווידאו קליפ של השיר הוקרן לראשונה ב-YouTube בשעה 7:00 שעון ישראל ב-15 באוקטובר 2020. ביים אותו במאי הקליפים האמריקאי ג'ייק שרייר ומככב בו השחקן הקנדי ג'ייקוב טרמבלי, אז בן 14, המגלם גרסה צעירה יותר של ביבר. בראיון ל-etalk אמר טרמבלי שכיכוב בקליפ של ביבר הוא "משהו שמעולם לא ציפיתי שיגיע". הוא הסביר כי הצוות של ביבר התעניין בו לתפקיד, וביבר שלח לו בהמשך מסרונים כדי לשאול אם יש לו שאלות. השניים הסכימו בסופו של דבר לשוחח בטלפון, אך הם לא קבעו זמן מדויק, ולכן בסופו של דבר ביבר התקשר אליו כשהיה בחנות מכולת. טרמבלי אמר שברגע שביבר התקשר אליו, הוא "[אמר] משהו כמו, 'אני צריך לצאת רגע כי ג'סטין ביבר מתקשר אליי'". בנוסף, הוא גילה שהוא היה עצבני מכיכוב בקליפ, כי מעולם לא שיחק אדם אמיתי לפני כן, ואמר כי "תמיד שיחקתי דמויות מומצאות, אז פשוט רציתי לוודא שאני שאני מבין את הרגשות של השיר ואיך ג'סטין רוצה שארגיש. והצלחתי להבין - זה שיר יותר רציני, אבל אני מתרגש מאוד מכך שאנשים ישמעו אותו ויוכלו לראות את הסיפור. זה ממש טוב". .
ב-27 באוקטובר 2020, פורסם וידאו קליפ לשיר בגרסה האקוסטית שלו, בביומו של שרייר גם כן. בקליפ נראה בלנקו מנגן על פסנתר אלקטרוני, כשביבר שר לצידו באולפן הקלטות.
תקציר
הקליפ מתחיל כשטרמבלי יושב לבדו בחדר הלבשה ובוהה בעצמו במראה. הוא לבוש כמו ביבר בראשית דרכו, עם שיער סחוף צדדי בסגנון קערה, קפוצ'ון סגול, ג'קט ומכנסי ג'ינס לבנים  וזוג נעלי ספורט סגולות. בלנקו מופיע כשהוא נכנס לחדר כדי להודיע לטרמבלי שהגיע הזמן לעלות על הבמה. טרמבלי ממשיך ומרים מקל הוקי ומשחק עם כדור זמן קצר לפני שיצא מחדר ההלבשה. ככל שהקליפ מתקדם, טרמבלי מסתובב בעצמו מאחורי הקלעים, ובסופו של דבר מגיע לבמה מול תיאטרון ריק, תוך שהוא אומר את המילים "I'm so lonely". כשהמצלמה מתרחקת מהבמה, ביבר מתגלה כחבר הקהל היחיד, כשהוא צופה בהופעה של טרמבלי בכיסאו, מהרהר ושופט את עברו.
רשימות סוף שנה וכל הזמנים
"Lonely" נכלל במספר רשימות סוף שנה של השירים הטובים ביותר של 2020.
ביצועים
באוקטובר 2020 פורסמה גרסת קאבר לשיר על ידי הזמרת ההולנדית דאווינה מישל, ובדצמבר 2020 ביצע הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי קאבר לשיר.
דרב אל-חג'
דרב אל-חג' המצרית (ערבית: درب الحج المصري - "דרך החג' המצרית") היא דרך קדומה מהתקופה הממלוכית המובילה ממצרים לערב הסעודית דרך מעלה אילת ואילת. דרב אל-חג' הייתה דרך ממלוכית עתיקה אשר נסללה על ידי השלטון הממלוכי במצרים במאות ה-14 וה-15. הדרך חצתה את סיני וחיברה את ראשו של מפרץ סואץ אל מפרץ אילת. היא נועדה לשרת עולי רגל מוסלמים בדרכם למכה, ועולי רגל רבים אשר הגיעו ממרוקו, אלג'יריה, לוב, תוניסיה ואף מספרד המוסלמית עשו את דרכם לאורכה מסואץ לעקבה. בעקבה התחברה הדרך לנתיב החג' הבא מכיוון סוריה וירדן, ועולי הרגל המשיכו ממנה בים או ביבשה.
דרב אל-חג' נסללה בשל רצונם של השליטים הממלוכים לזכות באהדת ההמונים. לכן הדרך הורחבה מאוד, ובחלקה אף רוצפה באבנים קטנות ובחיפוי דק של אבן גיר, אשר יצרו מעין אספלט. סיבה נוספת לרוחבה של הדרך הייתה בעובדה ששימשה מספר רב של צליינים וכמות גדולה של סחורות. חלק מהדרך נמצא כיום לאורך תוואי כביש 12 - כביש מעלה אילת מנחל גשרון דרך נחל שלמה. כיום הקטע הזה הרוס בחלקו בגלל השיטפונות.
לאורך הדרך נמצאו כתובות רבות בשפה הערבית הקשורות לנושא החג'. העולים לחג' למכה היו מתרכזים בשיירות של 50,000-40,000 איש אשר אותם הוביל "אמיר אל-חג'", המדריך היודע את הדרך ואת התחנות השונות להצטיידות במזון ובמים. השיירה הייתה משתרכת במשך חודשים ארוכים עד הגיעה למכה דרך אילת ועקבה. לאורך הדרך נחפרו בארות מים, נבנו חאנים ותחנות לאפיית לחם, והוקצו שטחי קבורה.
החל משנת 1883 (1301 להיג'רה) רוב העולים לרגל העדיפו לעלות בסואץ על אוניות לג'דה, אך אלו שהעדיפו להגיע דרך היבשה המשיכו לעשות כן עד סוף המאה ה-19.
בשנת 2010 הוצבו עשרות פסלי מתכת לאורך נחל שחמון באילת, בשטח שבין שני הגשרים המחברים את שכונת שחמון החדשה לעיר הוותיקה. הפסלים מדמים שיירה של אנשים לבושים גלביות, כאותן שיירות שעברו בדרך החוגגים, הלא היא דרב אל-חג'. הפרויקט תוכנן על ידי משרד תכנון נוף – צבי דקל ביחד עם הפסל בוקי שוורץ, בעלות של כ-6 מיליון שקל. את העבודות מלווה נציג משרד הבינוי והשיכון באילת – מקס דה גרוט, עלות הפרויקט ממומנת על ידי משרד הבינוי והשיכון.
בית הכנסת בית תשובה
בית הכנסת בית תשובה (ברוסית: Синагога Бейт-Тшува) הוקם בשנת 1986 וממוקם בעיר הרוסית בירוביג'ן. הוא בית הכנסת העתיק ביותר בעיר ומכונה לעיתים "בית הכנסת הישן של בירוביג'אן".
היסטוריה
בעוד שבמשך שנים כללו שירותי הדת של הקהילה שילוב של מסורות נוצריות ויהודיות, בשנת 2005, תחת הרב בוריס דב קאופמן שהיה רב בית הכנסת שנים רבות, עבר בית הכנסת למתכונת יהודית בלבד ללא כל השפעה נוצרית.
בית הכנסת, הידוע בחמימותו ובמוזרותו, הוא בית עץ קטן בסגנון סיבירי. ב-2010 דיווח ה-The Christian Science Monitor כי "בשום מקום הקשר בין יהודים ללא-יהודים כאן חף מאיבה כמו כאן". הכתב מתאר מפגש בבית הכנסת לגיבוי טענתו :"היה אפשר לחשוב שזה כפר יהודי מהמאה ה-19 לולא הטלפון בפינה. אורכו של הבניין אינו עולה על 40 צעדים, עם תקרות נמוכות וגג פח. תריסר בני קהילה, בעיקר בגיל העמידה, יושבים על ספסלים, וילון פשוט מפריד בין גברים לנשים. הרב, דב קופמן, איש חביב שהולך עם מקל הליכה, אומר עם סיום הטקס: 'אני אוהב את ישראל, הבן שלי עכשיו שם משרת בצבא, אבל זו (רוסיה) ארץ המולדת שלי'. לפתע עוצר שכן לא יהודי לומר שלום, מתיישב על אחד הספסלים. הוא מהנדס בהכשרתו, יבגני סטולבוב פיקח על בניית רוב בירוביג'ן, וכיום הוא בפנסיה. 'אני אוהב לבוא לכאן, הייתי עושה הכל כדי לעזור לבית הכנסת הזה, זה חלק מהחיים שלי ואני רוצה לראות את זה כאן לנצח', הוא אומר כשחברו, הרב, מביט בחיוך."ב-2017 מבנה בית הכנסת היה רעוע לאחר שנים רבות ללא שיפוץ וחברי הקהילה פנו לאשת עסקים מקומית ששיפצה על חשבונה את בית הכנסת. לאחר סיום השיפוץ נערך טקס חניכה מחדש.
מטפלות בעניינים
מטפלות בעניינים (בצרפתית: Les Femmes du square) הוא סרט צרפתי שנכתב ובוים על ידי ז'וליאן רמבאלדי ויצא לאקרנים ב-2022.
עלילת הסרט עוקבת אחר אנז'ל, מהגרת החיה בפריז, המוצאת עבודה יציבה בתור מטפלת. היא מתוודעת לקשיי אחיותיה המהגרות העובדות כמטפלות ויוצאת למסע שיגביר את הצדק הנעשה עמן. שתי דמויות מפתח נוספות בסרט הן ארתור, הילד הגדול מבין שניים שבהם טיפלה; ואדואר, עורך דין מצליח המסייע לה במסעה וביניהם נרקם סיפור אהבה.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הפרנקופוני של אנגולה ויצא לאקרנים כמה חודשים לאחר מכן.
דבר השבוע
דְּבַר השבוע היה שבועון חדשות מצולם מבית ההוצאה לאור של העיתון "דבר", שיצא לאור באופן סדיר משנת 1946 ועד לשנת 1996.
ייסוד השבועון
"דבר" עיתונה היומי של ההסתדרות הכללית, החל להופיע בשנת 1925. בתקופת היישוב, כאשר תנועת העבודה על מפלגותיה ובראשן מפא"י, הנהיגה את היישוב, ולהסתדרות הכללית היה מעמד-על, היה "דבר" כלי הביטוי של הנהגת היישוב וזכה להשפעה ולתפוצה רבה.
מערכת העיתון הוציאה לאור גם מוספים רבים כגון "דבר הפועלת", "המשק השיתופי", וכן עיתון לעולים בעברית מנוקדת בשם "הגה". החל משנת 1936 הוציא דבר שבועון לילדים בשם "דבר לילדים". בתקופת המאבק במנדט הבריטי, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, נוצר צורך להוציא גם שבועון מצויר לכלל הקוראים ולשם כך נוסד השבועון "דבר השבוע".
הגיליון הראשון של השבועון הופיע ב-12 באפריל 1946, בהתקרב חג הפסח תש"ו. עורכו הראשון של השבועון מאז היווסדו ועד לשנת 1956 היה משה בן אלול.
במאמר המערכת של הגיליון הראשון נכתב:
ואכן, הגיליון הראשון היה בן 12 עמודים, רובו תוכן בכתב ומועטים היו בו התצלומים והאיורים. עמוד השער שלו כלל ברובו תוכן כתוב ולא עוצב כעמוד שער צבעוני ומאויר. תוך חצי שנה התרחב השבועון והתרבו בו הצילומים ובאוקטובר של אותה שנה הופיע ב-18 עמודים ועוצב עמוד השער שלו שהורכב מצילום גדול של אירוע אקטואלי או של דמות שבחדשות; צילום המוקף במסגרת אדומה. עמוד שער בצורתו זו היה סימן ההיכר של השבועון במשך עשרות שנים.
שנות המאבק לעצמאות
במהלך שנת 1947 הלך השבועון והתפתח, היו בו, לצד סקירות מאירועי היום ותמונות מן הארץ והעולם, גם מדורי תרבות, אמנות, מוזיקה, ספורט, לוח שידורי קול ירושלים ולצדם ביקורת רדיו, ומדור להומור בשם "פינת הצחוק". במשך השנה נוסף מדור קולנוע שמדי שבוע סיפר על גבי עמוד שלם על אחד מכוכבי התקופה. בכותרת "הכוכב האהוב עלי", ואם הכוכב היה יהודי נקרא העמוד שם "יהודים בעולם הכוכבים". במדור ההומור נוספה פינה שנקראה "הצברים הללו" שבה נתפרסמו הברקות ואימרות שנונות מפי ילדים, שנמסר על ידי הוריהם. מדור זה היה פופולרי ביותר וביישוב הקטן של אז רבים זיהו את הילדים והוריהם.
החל משנה זו יצא השבועון לאור מדי שבוע, במשך 52 שבועות בשנה, שבסופם מסרו הקוראים את כל גליונות השנה לכריכה בסניפי "דבר" וקיבלו כעבור שבועות אחדים את הכרך השנתי. כרכי השנים ההן, בעטיפתם האדומה, פיארו ספריות בבתים רבים באותה תקופה.
בשנת 1947 התרחשו אירועים גורליים בחיי היישוב והעם היהודי - המאבק בבריטים, החלטת החלוקה ומיד לאחריה פרוץ מלחמת העצמאות. בשנת 1948 הייתה הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות שינתה פניה ממאבק בערביי ארץ ישראל למלחמה רבתי במדינות ערב שפלשו למדינת ישראל שזה אך קמה. כל האירועים הללו קיבלו סיקור מלא בשבועון בליווי צילומים ממקומות התרחשות האירועים, וכרכי שנים אלו הם למעשה אלבומים ובהם אלפי תמונות של המאבק והמלחמה. בצד כל אלה לא הפסיק השבועון מלסקר את אירועי התרבות והאמנות והמשיך במדוריו הקלים של הבידור וההומור.
שנות החמישים
בשנות ה-50 המשיך השבועון בקו זה של סיקור מלא ומצולם של כל שקרה במדינה - קליטת העלייה, המתח בגבולות ומבצע סיני. בשנים אלה קם לשבועון מתחרה בדמותו של השבועון "העולם הזה" בעריכתו האסרטיבית של אורי אבנרי, שנקט בקו סנסציוני של מאבק בממסד וחשיפת שחיתויות, לצד רכילות וצילומי עירום. ל"דבר השבוע" היה יתרון של המימון של ההסתדרות, שאיפשר הדפסתו על נייר מאיכות טובה יותר ושפע צילומים ולעיתים גם צילומי צבע, כך ש"העולם הזה" לא הצליח להגיע לתפוצתו של "דבר השבוע".
מדור שהיה פופולרי מאוד באותה תקופה היה מדורו הסאטירי של דן בן אמוץ "מה נשמע" שהמשכו היה במדורה של רות בונדי "יהיה טוב". לרשות הקריקטוריסט זאב, הוא יעקב פרקש, עמד עמוד שלם של קריקטורות מדי שבוע והוא אף הוסיף איורים לכתבות ומאמרים של המשתתפים האחרים.
מקום מיוחד היה למיכאל אוהד, עיתונאי ואיש אשכולות, עורך תוכניות רדיו, יוצר ומביים תסכיתים וכותב פורה בנושאי תרבות, אמנות ומוזיקה. מיכאל אוהד ערך וכתב פינה מרכזית בת שני עמודים בשבועון, ובה כתב על כל נושא אקטואלי הקשור לחיי האמנות והתרבות בארץ, על ספרים חדשים, על הצגות חדשות, על מוזיקה, על יוצרים, סופרים, מחזאים, מלחינים וכל עניין הקשור לחיי התרבות בארץ.
בשנת 1956 פרש משה בן אלול מעריכת השבועון ובמקומו מונה, כמזכיר המערכת ולאחר מכן כעורך בפועל, אהד זמורה, עיתונאי, מו"ל ואיש תרבות.
משבועון למוסף
בשנת 1961 הפך "דבר השבוע" משבועון שסופק למנויים בלבד, למוסף השבת של "דבר", שסופק לכלל קוראי העיתון. "דבר השבוע" שינה את פניו בהופכו למוסף והיה למגזין תרבותי, יותר מאשר שבועון חדשות. כמו כן התרכז בסקירות פוליטיות על הנעשה בעולם, לרבות כתבות שתורגמו מעיתוני העולם וצילומים שהגיעו מסוכנויות הידיעות בעולם.
סגירת השבועון
לאחר המהפך הפוליטי של שנת 1977 בישראל, עליית הימין לשלטון וירידת כוחן של ההסתדרות ושל מפלגת העבודה, ירד גם העניין בעיתון "דבר", ובשנות ה-80 הוא נקלע לקשיים כספיים חמורים.
בניסיון ליצור לעיתון תדמית עדכנית וצעירה יותר, שונה שמו של העיתון בימיו האחרונים ל"דבר ראשון", ולעורכו נתמנה רון בן ישי, אך בן ישי לא הצליח להבריאו ולהצילו. אף חיים רמון ששימש יו"ר ההסתדרות החדשה לא הציל את העיתון מפני סגירה. "דבר ראשון" נסגר בשנת 1996, ועמו בא הקץ גם לקיומו של "דבר השבוע" לאחר חמישים שנה.
אוגוסט מייסנר
אַוּגוסט אֶדלר פון מייסנר (בגרמנית: August Edler von Meyszner; 3 באוגוסט 1886, גראץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 27 בינואר 1947, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה קצין אס אס בדרגת גרופנפיהרר, אשר פיקד על משטרת הסדר ובהמשך בין 1942–1944 כיהן כמפקד האס אס והמשטרה בסרביה הכבושה. נחשב לאחד מקציני האס אס הברוטליים ביותר. הכוחות שהיו תחת פיקודו הפעילו את משאיות הגז בהן נרצחו 8,000 נשים וילדים יהודים שנכלאו במחנה הריכוז סיימישטה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוסגר ליוגוסלביה, הועמד לדין על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, הורשע והוצא להורג בתלייה.
קורות חייו
אוגוסט מייסנר נולד בגראץ למשפחה בעלת מסורת צבאית. אביו, רודולף מייסנר, היה אוברסט-לויטננט בצבא האוסטרו-הונגרי ודודו פרדיננד מייסנר שירת בצבא בדרגת גנרל-לויטננט. הוא רכש השכלה יסודית ותיכונית בעיר הולדתו ונשלח לאקדמיה הצבאית בווינה. ב-1908 סיים את לימודיו בדרגת לויטננט ובהמשך הועבר לתפקיד בז'נדרמריה האוסטרית. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוצב בחזית האיטלקית, נפצע ועוטר במספר עיטורים על גילוי אומץ לב.
ב-1 בינואר 1942 הועלה מייסנר לדרגת גרופנפיהרר, וב-20 בינואר מונה לראש משטרת הביטחון בסרביה. לסגנו מונה עמנואל שפר. עד מהרה נקלע לחיכוכים עם האראלד טורנר, שהיה נרפה מדי בעיניו. מנגד, האשים טורנר את מייסנר בגריפת רווחים אישיים מהכספים שנשדדו מיהודי סרביה. אף על פי שמבחינת ההיררכיה הצבאית היה מייסנר כפוף לפאול באדר המושל הצבאי של סרביה, הוא נקט מדיניות עצמאית ולא העביר לבאדר דיווחים מלאים על פעילותו. הכוחות שהיו תחת פיקודו הפעילו את משאיות הגז בהן נרצחו 8,000 נשים וילדים יהודים שנכלאו במחנה הריכוז סיימישטה. עוד מתועד כי היה אחראי לשליחת 70,000 סרבים לעבודות כפייה. בהמשך, הסתכסך מייסנר עם כל שדרת הפיקוד הגרמני בסרביה, ובאפריל 1944 הועבר מתפקידו והוצב בתפקיד מטה בברלין.
לאחר המלחמה הוסגר ליוגוסלביה. ב-31 באוגוסט 1946 נחקר מייסנר בבלגרד וציין כי קיבל הנחיות ישירות מאדולף אייכמן. בפני בית הדין היוגוסלבי ציין להגנתו כי במשאיות הגז הומתו "רק" יהודים ולא אף בן לאום אחר. ב-22 בדצמבר 1946 הורשע ונדון למוות, וב-24 בינואר 1947 הוצא להורג בתלייה.
מיקי חיימוביץ'
מיכל "מיקי" חיימוביץ' (נולדה ב-15 ביוני 1962, י"ג בסיוון ה'תשכ"ב) היא עיתונאית, פעילת סביבה ואשת תקשורת ישראלית, אשר במשך כשנתיים הייתה גם פוליטיקאית. כיהנה כחברת הכנסת מטעם מפלגת "חוסן לישראל" בסיעת "כחול לבן" ושימשה יו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה וסגנית יושב ראש הכנסת.
ביוגרפיה
לאחר שחרורה מצה"ל, עבדה תקופה קצרה כדיילת באל על.
חיימוביץ' בעלת תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב. עם סיום לימודיה, פנתה לעסוק בתחום התקשורת. את דרכה בעולם הטלוויזיה החלה כתחקירנית בתוכניות "מבט שני" ו"בוקר טוב ישראל" בערוץ 1. ב-1990 החלה להגיש ולערוך את מהדורת החדשות המקומית של חברת הטלוויזיה בכבלים "מתב" ואת התוכנית "שישי-אישי" (בבימוי רון כחלילי). בהמשך מונתה לעורכת ראשית במחלקת החדשות בחברה.
ב-1994 נבחרה להגיש את מהדורת החדשות המרכזית של חברת החדשות של ערוץ 2 לצד יעקב אילון, ומאוחר יותר לצד גדי סוקניק. חיימוביץ' (לצד אילון או סוקניק) זכתה 5 פעמים בפרס "מסך הזהב" בקטגוריית "מגיש האקטואליה הטוב ביותר". הזכייה הזכורה ביותר היא זו מ-2002, השנה שבה עברה חיימוביץ' להגיש את מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ עשר, לצד אילון. כאשר עלתה לבמה כדי לקבל את הפרס, פנה סוקניק ישירות לחיימוביץ' ואמר "אני לא מבין גדול בכדורגל, אבל דבר אחד אני יודע - הרכב מנצח לא מחליפים". על כך ענתה לו חיימוביץ': "לדרבי חוקים משלו", ואחר כך הוסיפה: "אני רק מקווה, לכולנו, שבשנה הקרובה נביא לכם חדשות טובות יותר".
בנוסף להגשת המהדורה המרכזית בערוץ 10, יצרה חיימוביץ' סדרות דוקומנטריות שונות עבור הערוץ, מרביתן בנושאי חברה וצרכנות. בין הסדרות אותן יצרה לאורך השנים ניתן למנות את "על המשקל" (על תופעת ההשמנה העולמית והישראלית), "הפלא השמיני" (על הטלפון הסלולרי והשפעותיו על חיינו) ו"אמא יקרה לי" (הכותרת היא "לשון נופל על לשון" לפי שירו של משה דפנא), העוסקת בהתמודדותן של נשים שאינן מצליחות להביא ילדים לעולם ובמאבקן שלא לוותר על האמהוּת (פרק מעקב מיוחד שודר באוגוסט 2009).
בסוף 2010 הודיעה חיימוביץ' כי בכוונתה לפרוש מהגשת מהדורת החדשות המרכזית בערוץ 10, לטובת הקדשת זמן רב יותר למשפחתה. ב-6 ביוני 2011 הגישה את המהדורה האחרונה שלה ובסופה נפרדה מהצופים. מאז, מילאה את מקומה תמר איש-שלום ולאחר מכן הילה קורח.
בדצמבר 2013 החלה להגיש את תוכנית התחקירים "המערכת" ברשת, ערוץ 2, במסגרתה יצרה והגישה עשרות תחקירים עיתונאיים שהתמקדו בסוגיות חברתיות וכלכליות שונות כגון המוסד לביטוח לאומי, הפנסיה, עובדי הקבלן, הדיור הציבורי והביורוקרטיה במשרדי הממשלה. כמו כן, הובילה מספר תחקירים בנושא "המזון המזיק" תוך התמקדות בהשפעתו על תזונת ילדים, בריאותם והתפתחותם. בנוסף, יזמה תחקירים סביבתיים שונים שעסקו בבזבוז משאבים בתעשיית המזון, נזקי צריכת הפלסטיק, זיהום מי הים, תחבורה ציבורית, זיהום אוויר והשפעתו על תהליכי ההתחממות הגלובלית ועוד.
קריירה פוליטית
ב־7 בפברואר 2019 הודיעה כי היא מתמודדת בבחירות לכנסת העשרים ואחת במסגרת מפלגת חוסן לישראל בראשות הרמטכ"ל לשעבר בני גנץ, שהתאחדה עם מפלגת תל"ם בראשות משה יעלון, ושובצה במקום הרביעי. לאחר האיחוד עם "יש עתיד" להקמת כחול לבן, היא שובצה במקום השביעי, כאישה הראשונה ברשימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת. בבחירות הרשימה קיבלה 35 מנדטים, וחיימוביץ נבחרה לכנסת העשרים ואחת ולאחר מכן בסבב הבחירות הנוסף נבחרה לכנסת ה-22.
חיימוביץ' ידועה כפעילת זכויות בעלי חיים. ב-29 באפריל 2019, יום לפני השבעתה לכנסת בפעם הראשונה, ביקשה חיימוביץ' מיושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין לדאוג להחלפת מושב העור שבמקומה במליאת הכנסת, לכיסא מחומר סינתטי, והוסיפה שראוי לבחון אף החלפה עתידית של כל כיסאות המליאה. עם זאת, מנכ"ל הכנסת, אלברט סחרוביץ, דחה את הבקשה.
בזמן כהונת הכנסת ה-21 (הקצרה בהיסטוריה) והכנסת ה-22 בזמן ממשלת המעבר, הספיקה ח"כ חיימוביץ' לפעול בנושאי איכות הסביבה וזכויות בעלי חיים: הגישה הצעות חוק ופעלה לטובת נושאים סביבתיים כמו הזיהום במפרץ חיפה, החוק נגד המשלוחים החיים, חוק הפיקדון, חוק הפרוות, החוק נגד הרעלת אוכלוסיית הנשרים הנכחדת בישראל ועוד.
ב-27 בדצמבר 2020, לקראת הבחירות לכנסת ה-24, הוכרז שחיימוביץ' לא תכלל עוד ברשימת "כחול לבן". לפיכך, היא כיהנה בכנסת עד לסוף פעילותה של הכנסת ה-23 בראשית אפריל 2021.
לאחר הפעילות הפוליטית
זמן קצר לאחר עזיבתה את הכנסת, החלה לשמש כיושבת ראש הוועד המנהל של מרכז השל לקיימות.
משנת 2022 היא מגישה את התוכנית "ירוקות", שעוסקת בקיימות, ברדיו תל אביב יחד עם הסופרת ובעלת טור ב"ידיעות אחרונות" דניאלה לונדון דקל.
חיים אישיים
חיימוביץ' הייתה נשואה בשנית למגיש הטלוויזיה אלי אילדיס, ולהם שני ילדים. בספטמבר 2017, הודיעו הזוג על פרידה לאחר 23 שנות נישואים.
כיום חיימוביץ' בזוגיות עם המוזיקאי עדי רנרט.
עמדותיה
חיימוביץ' פעילה להפחתת אכילת בשר ממניעים מצפוניים וסביבתיים ועוסקת רבות בזכויות בעלי חיים. היא ערכה את ספר המתכונים "אוכל למחשבה" בשיתוף עם תמי גרייניק. חיימוביץ היא צמחונית 31 שנה, ובשנת 2012 הפכה לטבעונית. לאחר עזיבתה את תפקיד מגישת החדשות, החלה בהובלת קמפיין להנהגת "יום שני ללא בשר" ("Meatless Monday") בישראל, שלוחה של הפרויקט הבינלאומי להימנעות מאכילת בשר במשך יום אחד בשבוע. כיו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, החלה לקדם את היוזמה להנהגת יום עבודה אחד בשבוע מהבית.
אחורי החדשות
אחורי החדשות הייתה תוכנית הומור וסאטירה ששודרה בערוץ ישראל 10, בהגשת יאיר ניצני בשנים 2003–2005.
הסדרה הייתה בנויה במתכונת של הומוריסטית, עם כתבים ומבזקים. השתתפו בה קומיקאים מוכרים וותיקים, לצד קומיקאים מתחילים.
העונה הראשונה הייתה קצרה ושודרה במשך שלושה חודשים. בעונה השנייה שודרו 54 תוכניות ולאחר הפסקה של 4 חודשים שודרה עונה שלישית, החל מדצמבר 2004. בעונה השלישית שודרו 24, עם ממוצע רייטינג נאה שנע סביב ה-7%. שיא הצפייה בתוכנית נרשם בפברואר 2005, כש"אחורי החדשות" קיבלה רייטינג של 9.6%. התוכנית האחרונה שודרה ב-21 ביוני 2005.
קטעים קבועים
בין היתר כללה התוכנית סדרת כתבות סאטיריות בשם "נחמה בעיר הגדולה" העוסקת במתנחלת בשם נחמה בת יפונה (יעל לבנטל) שעוברת לתל אביב מן ההתנחלות הפיקטיבית "נקבים דרום".
דמות בשם מוחמד פיאדה אותה גילם ניצני עצמו אשר מלאה שורה של תפקידים בין היתר זמר מצרי המשתף פעולה עם מרגול (נדב אבוקסיס) ומגיש חדשות של תוכנית בשם "אחורי החזבאללה".
דיווחים וכתבות מן השטח על ידי הכתבים יעל יגנדורף (יעל לבנטל) המתארת באופן קבוע בצורה ריגשית וחסרת הקשר את האירועים, אריק זילברמן (בתפקיד עצמו) המתאר בחוסר ביטחון (לרוב כאשר הוא פצוע או חבוש בגבס) את דעתו על האירועים אותם הוא מסקר אף על פי שהוא היחיד מבין הכתבים אשר מדווח בפועל על אירוע כלשהו, שגיב פרידמן (בתפקיד עצמו) נוטה להשוות את נושא הדיווח בעזרת שימוש במשחקי מילים ואירועים אחרים מן העבר.
מנהיגי העולם: קטע וידאו המורכב מסרטונים של מנהיגי העולם נואמים בצירוף כתוביות קומיות המתארות סיטואצית שונות כגון יחסים וזוגיות, ממשלת אחדות בישראל וכו'.
אנחנו מסבירים לעובדים הזרים: בכל סוף תוכנית מארח ניצני שלושה עובדים זרים ומספר להם על הישראליות במבטא ישראלי כבד ועמוס בשגיאות תרגום ובמשחקי מילים בעלות כפל משמעות.
קישורים חיצוניים
ביקורות
שירותים נסתרים ברשת Tor
רשימה זו מוצגת בסדר אלפביתי לפי קטגוריות שונות של שירותים נסתרים בעלי סיומת onion. הנגישים באמצעות רשת Tor. חלק מהשירותים נגישים באמצעות Tor בלבד. הרשימה לא כוללת שירותים שאינם פעילים.
גולשים ללא דפדפן שמותאם לגלישה ברשת Tor יכולים להשתמש באתר TOR2WEB כדי לגשת לעמודים אלו, או להוריד דפדפן Tor. אתר TOR2WEB אינו מספק אנונימיות לגולש.
השירותים הנסתרים
רשת Tor היא רשת המנתבת תקשורת מוצפנת ואנונימית בין מחשבים על גבי רשת האינטרנט באמצעות רשת של צמתים הנקראת "רשת Tor". שרתים המותאמים לקבל תקשורת רק דרך רשת Tor נקראים השירותים הנסתרים של Tor (מאנגלית: Tor hidden services). רשת זו של שרתים מהווה את הרשת האפלה הגדולה והידועה ביותר. השירותים הנסתרים הם מחשבים שפועלים כצמתים ברשת Tor, אך הם עצמם נמעני המידע ולכן אין צורך לשלוח מידע מפוענח ב"רשת השקופה" (אנגלית: Clearnet. כינוי בקרב משתמשי Tor ורשתות אפלות אחרות ל-World Wide Web). סוג זה של הצפנה נקרא "הצפנה מקצה-לקצה". לשירות נסתר ברשת Tor ניתן לגשת רק באמצעות כתובת ה-onion שלו, כתובת שרשת Tor מסוגלת להבין ולנתב מידע אליה וממנה על מנת להסתיר את כתובת ה-IP של השרת ושל הגולש. רשת Tor היא רשת שעוצבה להיות מבוזרת, ולכן אין רשימה מסודרת של כל כתובות ה-onion, אם כי ישנם אתרים האוספים כתובות של שירותים מוכרים ופומביים.
קורט בולנדר
היינץ קורט בולנדר (בגרמנית: Kurt Bolender; 21 במאי 1912 – 10 באוקטובר 1966) היה ממפעילי תאי הגזים במחנה סוביבור. הוא נעצר בשנת 1961 והועמד לדין בשנת 1965 במסגרת משפט של פושעי מחנה סוביבור. באוקטובר 1966 התאבד, לפני תום משפטו.
ביוגרפיה
בולנדר נולד בשנת 1912 בדיסבורג, נשר מלימודיו בגיל 16 ונהפך לשוליית נפח. הצטרף לשורות המפלגה הנאצית בשנת 1932.
בשנת 1939 הצטרף ליחידות גולגולת המת (בגרמנית "אס אס טוטנקופפ-פרבנדה"). הוא סופח לתוכנית T4 - אותנסיה ועבד במרכזי ההמתה בהרטהיים, הדמר, ברנדנבורג וזוננשטיין בהם נרצחו בגז ובזריקות קטלניות אזרחים גרמנים בעלי נכויות פיזיות או נפשיות. בולנדר היה אחראי במסגרת פועלו בתוכנית T4 על שריפת גופות הנרצחים ועל ביצוע "בדיקות" המתה בגז. בזמן זה עבד עם פרנץ שטנגל וכריסטיאן וירט. בשנים 1941-1942 הוא סופח לצוות אמבולנס בחזית המזרחית ברוסיה יחד עם עובדים נוספים מתוכנית T4.
מחנה ההשמדה סוביבור
ב-22 באפריל 1942 אס-אס אובר-שטורמפיהרר פרנץ שטנגל התמנה למפקד מחנה סוביבור. שטנגל מינה את בולנדר לסגנו במחנה בשל קשרי העבודה הקודמים שלהם והניסון הרב של בולנדר בהוצאות להורג מפעילותו בתוכנית T4. בולנדר שירת כמפקד מחנה III בסוביבור (תאי הגזים והמשרפות) מחודש אפריל ועד סתיו 1942, והיה בין האנשים שהכי הטילו את מוראם על האסירים במחנה. בולנדר היה אז בדרגת אובר-שארפיהרר.
בין תפקידיו של בולנדר במחנה נכלל גם פיקוח על האסירים בצריפים, במילותיו:
אס-אס אוברשארפיהרר אריך באואר ששירת עם בולנדר בסוביבור העיד על מעשיו במשפט:
בנוסף לכך, לפי עדותו של באואר, בולנדר כפה על אסירות יהודיות לבדר אותו ואת שאר קציני האס אס באורגיות, שהתבצעו לפני רציחתן.
בשנת 1965, אדה ליכטמן, ניצולת סוביבור, תיארה את בולנדר ואת כלבו:
בסתיו 1942 בולנדר נהפך למפקדם של כל מתנדבי טרווניקי (השומרים האוקראינים) בסוביבור.
משה בכיר, ניצול סוביבור, כתב על בולנדר:
מעצר ומשפט
לאחר מלחמת העולם השנייה, קורט בולנדר חי בזהות בדויה, לא יצר קשר עם בני משפחתו או קרוביו, ולאחר זמן מה אף הצהיר על עצמו כנפטר. הוא זוהה בחודש מאי 1961 כשעבד כשומר במועדון לילה בגרמניה ונעצר מידית. הוא נרשם בתיק המעצר תחת השם בדוי היינץ ברנר שהתרגום שלו מגרמנית הוא "אדם השורף דברים" או "השורף". ייתכן שלאחר המלחמה עבד במועדון נוסף בגרמניה תחת השם הבדוי וילהלם קורט ווהל. במגוריו מצאה המשטרה שוט ועליו ראשי תיבות מכסף "KB", הכיתוב נוצר על ידי ניצול סוביבור בשם סטניסלב סזמזנר.
בספטמבר 1965 הועמד לדין בהאגן יחד עם 11 קציני אס-אס נוספים ששירתו בסוביבור. בולנדר הואשם ברציחתם של 360 אסירים יהודים וסיוע לרצח של 86,000 אסירי סוביבור. תחילה טען בולנדר במשפט שהוא מעולם לא נכח בסוביבור, אלא לחם בפרטיזנים באזור לובלין. אלא שהוא נשבר תחת חקירות צולבות והודה שנכח במחנה.
עוד לפני שהמשפט הסתיים, בולנדר התאבד בתלייה בתאו בכלא. במכתב ההתאבדות שלו התעקש שהיה חף מפשע.
יעקב גליל
יעקב גליל (גלימצ'ר) (21 במאי 1914 - 1 באוקטובר 1993) היה מחנך וחוקר בשטח הבוטניקה, פרופסור וממייסדי אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
יעקב גליל נולד בעיירה ז'יטומיר שבאוקראינה, ובגיל 8 עלה לארץ ישראל עם הוריו. שנות ילדותו עברו בתל אביב. אביו, צבי גלימצ'ר, למד בחו"ל ארכיטקטורה והנדסה אזרחית, ושירת בצבא הצאר כמהנדס. אמו זהבה (זינה) למדה בווילנה עם שתי אחיותיה והוסמכה כאחות. מיד לאחר המהפכה נאלץ האב לברוח עם משפחתו והגיע לארץ ישראל אחרי תלאות ב-1922, ללא כל רכוש. עקב הדרישה לאנשי מקצוע בארץ באותם הימים, החל מיד לעבוד במקצועו וכיהן כארכיטקט בתפקיד המודד הראשי של תל אביב עד לפטירתו מזיהום בשנת 1940. האם עבדה כאחות מוסמכת, מיילדת, ולעת מצוא גם מנהלת עבודה בבנייה. היא נפטרה בשנת 1955. באותה שנה עִברת יעקב (שהיה כבר נשוי למרים קלרמן) את שם משפחתו לגליל.
בנערותו היו נטיותיו הטבעיות של גליל דווקא לכיוון המתמטיקה והפיזיקה, אולם באותה תקופה, שנות ה-30, הייתה החקלאות מקצוע נדרש, וב-1933, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה, עבר לשנת הכשרה בקיבוץ גניגר שבעמק יזרעאל. לאחר שנה זו נרשם לקורס הראשון ללימודי החקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים. באוניברסיטה למד שנתיים שלאחריהן היה אמור להמשיך לחלק המעשי בן שנתיים נוספות ברחובות. אולם פתיחת הקורס ללימודי החקלאות ברחובות התעכבה, והוא המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית בתחומים בוטניקה זואולוגיה וגאולוגיה. בשנותיו באוניברסיטה הושפע רבות ממורו, פרופ' אלכסנדר איג. התלהבותו המתפרצת ומסירותו ללא גבול של איג סחפו את גליל ודחפו אותו להמשך לימודיו במחלקה לבוטניקה.
ב-1940 הוזמן על ידי ד"ר יהושע מרגולין להצטרף לסגל המכון הביולוגי-פדגוגי בתל אביב, ששכן בתחילה ליד תיאטרון הבימה. שם הוקם גן בוטני קטן ושם החל גליל ללמד בוטניקה. בשנת 1953 הועברו הגן והפעילות הפדגוגית למרגלות כנסיית פטרוס הקדוש בשכונת אבו כביר. באתר זה הוקם גן בוטני בעל אזורי גידול שמשקפים את האזורים בארץ, וכן גן זואולוגי בניהולו של פרופ' היינריך מנדלסון.
אחד ממפעליו של חיים לבנון, ראש עיריית תל אביב בשנים 1953–1959, היה מיסוד הפעילות של המכון הפדגוגי באבו כביר והכרזתו ב-1956 כגרעין של אוניברסיטת תל אביב. אוניברסיטת תל אביב הוקמה בשלבים על ידי איחוד של מוסדות שונים. הפעילות הפדגוגית באבו כביר הועברה לרמת אביב וגן בוטני חדש וגדל ממדים נבנה באגף המזרחי של האוניברסיטה. הגן הקודם נותר פעיל והוא מהווה ביחד עם הגן הזואולוגי את אתר גני הטבע. במשך כעשרים שנה, שכללו גם את העברת הפעילות הפדגוגית ובניית הגן החדש, עמד פרופ' גליל בראש המחלקה לבוטניקה. בנוסף היה יו"ר החברה להגנת הטבע.
יעקב גליל חווה אירוע מוחי ב-1991, והוא נפטר באוקטובר 1993, בגיל 79. יד לזכרו ניצבת בפינה הצפון-מערבית של הגן הבוטני.
יעקב גליל היה אב לשני בנים: צבי גליל – מדען מחשב, הנשיא השביעי של אוניברסיטת תל אביב וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ואסף גליל – מהנדס אלקטרוניקה ואיש הייטק. אלמנתו מרים נפטרה ב-2005.
מחקריו
מחקריו של יעקב גליל התמקדו בשני נושאים עיקריים: צמחי בצל ופקעת (צמחים מטיפוס גאופיט), ואקולוגיה של האבקה תוך התמקדות בהאבקה של משפחת הפיקוסיים ובמיוחד של עץ השקמה. הודות לאקלימים הים-תיכוניים והערבתיים בחלקים שונים של הארץ, הצמחייה עשירה באופן מיוחד בצמחי בצל ופקעת; קרוב לעשרה אחוזים מן הצמחייה הם גאופיטים. לגליל התברר, עוד בראשית עבודתו כחוקר, שלמרות השכיחות הרבה ישנן תופעות רבות שלא היו ידועות ולא הופיעו בספרות המדעית. מחקר הפיקוסים היה המשך ישיר לתקופה ממושכת של עיסוק עם תלמידים באקולוגיה של ההאבקה של צמחים שונים. נתגלה עולם שלם של יחסי חרקים-פרחים ותכונות גרגרי האבקה של צמחים שונים. שאלה שנשאל בנושא השקמה על ידי מורה לבוטניקה שהיה עמו בקשר הובילה את גליל לגלות עולם שלם של ההאבקה בשקמה, שלא היה ידוע כלל. גם יחסי ההאבקה בתאנה ובפיקוס קדוש לא היו ידועים די צורכם, ואלה הנושאים שבהם התמקד מחקרו של גליל. במסגרת העיסוק בהאבקת הפיקוסים התגלו דברים מעניינים על סימביוזה של הפיקוסים ומאביקיהם והורחב הרקע למחקר בעיות תרבותיות שהיו משולבות בתכונות הביולוגיות של הצמחים (כגון "בליסת שקמים").
לצד המחקר עסק גליל רבות בחינוך וסבר כי יש לגרות את הסקרנות הטבעית בתלמידים ולחולל למידה תוך כדי מחקר. הוא היה מאמין גדול בהבנת המכניזמים השונים ועודד קו מחשבה זה אצל תלמידיו. כאשר הציג את הנושא הבוטני, הוא נעזר בסימוכין ממקורות מגוונים כמו גאולוגיה, היסטוריה וזואולוגיה.
הגנים הבוטניים
מתחילת פעולתו כמייסד הגנים הבוטניים, עוד באבו כביר, תכנן את מרחב הגינה כאוסף בתי גידול המאפיינים את בתי הגידול השונים והמגוונים בארץ: הר, השפלה, ביצה, חוף, פאתי מדבר. כל אחד מהם נבנה עם דגשים אופייניים לבית הגידול, ולפוסע בהם היה נדמה שהוא מקיף את כל נופי ישראל. הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב מרמים את הרעיונות המקוריים של גליל וממשיכים ומגוונים אותם בהתמדה.
אוזיאש הופשטטר
אוזיאש הופשטטר (Osias Hofstatter; 28 בדצמבר 1905–1994) היה צייר יהודי פולני-ישראלי; צייר בשמן ובדיו.
אף שיצירתו קרובה לאקספרסיוניזם, היא מקוטלגת לרוב כציור שואה. רוב ציוריו מורכבים משכבות דיו שגורדו ומתוכן מבצבצות דמויות מעוותות ומיוסרות בגווני שחור-חום חלודה.
תולדות חייו
אוזיאש נולד בבוכניה אשר ליד ויליצקה, שהייתה באותה תקופה תחת שלטון אוסטרו הונגריה לבן ציון, סוחר זעיר, ולפרדל לבית ביגלאייזן, עקרת בית. להוריו היו שני ילדים נוספים. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נכבש האזור בו גרה המשפחה על ידי רוסיה ומשפחת הופשטטר נמלטה לווינה שבאוסטריה ואחר כך לסכוונינגן (עיירת דייגים ליד האג) שבהולנד. המשפחה המשיכה לנדוד ואוזיאש למד בגימנסיה הראלית של העיר פרנקפורט בין השנים 1919–1920. לאחר מכן, בין השנים 1921–1938, התמקמה המשפחה בווינה.
בשנת 1938, בעקבות האנשלוס, נעצרה משפחת הופשטטר. הילדים הצליחו להימלט, אולם ההורים גורשו ללודז' שבפולין. לאחר כיבוש פולין בידי הנאצים נשלחו הוריו מפולין לדכאו, לבוכנוואלד ואחר כך אבדו עקבותיהם. בנובמבר 1938 נישא הופשטטר לאנה שבסטובה בבריסל. מחוסר אמצעים עבר הזוג להתגורר במחנה המעבר הבלגי מארנף (Marneffe), דרומית לבריסל. את המחנה הקים הוועד היהודי המקומי לסיוע לפליטים.
לאחר כיבוש בלגיה בידי הנאצים במאי 1940 הופרדו בני הזוג: הופשטטר נשלח למחנה הכפייה גירס בדרום צרפת, ואשתו נשלחה למחנה כפייה אחר, שם עבדה כתופרת חליפות לקצינים גרמנים. אחיו ואחותו מצאו מקלט בשווייץ. במחנה גירס קיבל הופשטטר צבעים וכסף לקניית נייר מאחותו. מאוחר יותר הצליחו אחיו ואחותו להביא לשחרורו והוא הסתתר בקרבת הגבול השווייצרי. באוגוסט 1942, ניסה לגנוב את הגבול, נתפס על ידי משמר הגבול השווייצרי והוא עבר במחנות העבודה אייגל, ואלד ובירמנסדורף בשווייץ. בשנת 1943, בעקבות ציורי דיוקנאות ורישומים ששלח אוזיאש ל"ועדת השירות היוניטארי" בז'נבה, הוחלט לשחררו ולאפשר לו ללמוד בבית הספר לאמנות בציריך.
לאחר המלחמה, ב-1946, קיבל הופשטטר ויזה לווינה, חזר אל אשתו אנה, ולמד באקדמיה לאמנות שימושית. בשנת 1948 עברו בני הזוג לעיר אוטבוצק בפולין, הסמוכה לוורשה. שם עבד כגרפיקאי ולימד אמנות. בשנת 1949 העלה תערוכת יחיד ראשונה בבזל. לאחר עשור בו סבלו בני הזוג ממצוקה ומאנטישמיות החליטו השניים לעלות לישראל.
בשנת 1957 התיישבו בני הזוג הופשטטר בחולון ואוזיאש עבד לפרנסתו כשומר-לילה. ב-1971 נבחרו עבודותיו לייצג את ישראל בביאנלה ה-11 בברזיל. ב-1970 יצא לגמלאות ועבר להתגורר בבית קטן בנווה איתמר אשר בפאתי נתניה, שם עסק בציור. לאחר חמש שנים פגשו בני הזוג ביעקב ואירנה וודיסלבסקי, גם הם ניצולי שואה וחובבי אומנות, שהציעו להופשטטר להתגורר בדירתם ברמת גן ולשלם בציורים, במקום שכר דירה. שם חיו עד למותה של אנה. אחר כך עבר אוזיאש לבית אבות ברמת גן בו הוענק לו חדר מיוחד כדי שימשיך ליצור. אוזיאש הופשטטר נפטר ברמת גן ונטמן בבית העלמין בהרצליה לצד רעייתו. בני הזוג הופשטטר היו חשוכי ילדים וכל עיזבונם הועבר למוזיאון הרצליה לאמנות.
יצירותיו
הופשטטר היה אמן שעסק בפילוסופיה וחקר את מהות האדם. את החקירה והתהייה הזו ניסה להביע על הנייר, לכן בכל יצירותיו מופיעות דמויות אנושיות לבד או בקומפוזיציות. בשל הקדרות ותוכנם המעוות של ציוריו קוטלג כ"אמן שואה". במשך חייו יצר הופשטטר מעל 5,000 תמונות ורישומים, רובם בדיו שחור, ביניהם איורים לאנתולוגיה אידית "מיין שיל" שהושמדה מיד לאחר שהודפסה, מאחר שהכילה ביקורת על רוסיה. עם עלייתו לישראל התקשה ליצור עקב מצוקה כלכלית.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 גיבש טכניקה ייחודית של חריטה ונבירה בתוך הנייר. מתוך רקע שחור נובעות דמויות מיוסרות ומעוותות שאיבריהן מתחברים לשילובים היוצרים תנועה. כך הסביר לחיים גמזו על יצירתו ב-1974:
את רוב יצירותיו יצר מאז פרש מעבודה בשנת 1970, באותה התקופה, החל לזכות גם בהכרה בישראל כאמן ויצירותיו הוצגו בתערוכות וגלריות. ציוריו מוצגים גם בבית הזיכרון לשואה ולגבורה באריאל. על ציוריו העיד הופשטטר:
מחוזות מאוריטניה
מבחינה אדמיניסטרטיבית מאוריטניה מחולקת ל-12 מחוזות (Region) ומחוז הבירה. כל מחוז מחולק לנפות.
טפליצה
טֶפְּלִיצֶה (בצ'כית: Teplice, הייתה ידועה בעבר בשם הגרמני Teplitz ובכתיב היידי טעפליץ) היא בירת מחוז טפליצה במערב צ'כיה, ועיר הספא והמרפא השנייה בחשיבותה בצ'כיה אחרי קרלובי וארי. נכון לשנת 2021, בעיר חיו כ-48,428 תושבים. העיר ממוקמת בצפון בוהמיה, בסמוך לגבול סקסוניה שבגרמניה.
היסטוריה
המעיינות החמים בעיר טפליצה מוזכרים כבר בכתובים משנת 762. אולם היישוב מוזכר לראשונה בשנת 1158. במלחמת שלושים השנים היוותה חלק מרכזי במרד הבוהמי. בתקופה זו היגרו אליה תושבים גרמנים, שהיוו את מרבית אוכלוסייתה עד 1945. בימי הביניים נחשבה כעיר קיט ונופש בזכות המעיינות החמים בה. בהיותה סמוכה לגבול גרמניה ועיר מרכזית בחבל הסודטים, הייתה אוכלוסייתה דוברת גרמנית ואוהדת התרבות הגרמנית.
עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933 זכתה לתמיכה נרחבת בקרב תושבי טפליצה. בחודש נובמבר 1938 התרחשו בה פרעות ליל הבדולח ויהודים הוכו ונרצחו. אולם בית הכנסת הגדול בעיר נשרף רק ב-14 במרץ 1939. הקהילה היהודית בעיר הושמדה בשואה.
עם תום מלחמת העולם השנייה גורשו תושבי המקום הגרמנים האתנים ויושבו במקומם חקלאים צ'כים.
יהדות טפליץ
בטפליצה הייתה קהילה יהודית עתיקה ואמידה. עם עליית הנאצים עזבו חלק מיהודי הקהילה את העיר. אלה שלא עזבו הועברו למחנה הריכוז טרזיינשטט ומשם נשלחו לאושוויץ ונרצחו.
מקרר
מקרר הוא מכשיר העושה שימוש בקירור כדי לסייע בשימור מזון או מוצרים רגישים אחרים. מרבית המקררים פועלים על חשמל או גז, בעזרת משאבת חום העובדת במעגל קירור. מקרר עשוי להכיל תא קירור או תא הקפאה, או את שניהם יחדיו.
קיבולת המקרר נמדדת בליטרים. ערכי הקיבולת למקררים ביתיים רגילים נעים בין 400 לבין 800 ליטר. כאשר בדרך כלל היחס בין תא הקפאה לתא הקירור הוא אחד לשלוש. מקרר הוא אחד ממוצרי החשמל הביתיים הנפוצים ביותר בעולם- בישראל כ-99.8% ממשקי הבית מחזיקים במקרר. השיעור דומה בקרב משקי הבית האמריקאיים.
מקרר תעשייתי הוא מקרר המשמש לצורך מסחרי, כגון במסעדה או מרכול, וקיבולת הנפח שלו גדולה יותר מזה הביתי.
היסטוריה
בתי קרח היו קיימים במשך אלפי שנים ונועדו לספק קרח לשם קירור מזון בחודשי הקיץ. רק בשנים האחרונות של המאה ה-19 החל השימוש בארונות קרח כאמצעי ביתי לקירור. את הקרח היו רוכשים מיצרני קרח מסחריים.
בשנת 1856 יצר ג'יימס האריסון האוסטרלי את המקרר השימושי הראשון שפעל על עקרון דחיסת גזים. מבשלת שיכר שכרה את שירותיו כדי שיבנה מכונה לקירור בירה. ב-1857 הציגה תעשיית אריזת הבשר בשיקגו את הרכב המקורר הראשון, שנועד למנוע קלקול הבשר בזמן העברתו. ב-1866 הוצג באילינוי קרון רכבת מקורר ראשון, שנועד להובלת פירות. הקרון שימש להובלת תותי שדה.
המקרר הביתי הראשון יוצר כפי הנראה בשנת 1913 בידי פרד ו. וולף ג'וניור בשיקגו, תחת השם DOMELRE (ראשי תבות של DOMestic ELectric REfrigerator). המכשיר לא רשם לזכותו הצלחה מסחרית. הצלחה גדולה יותר נרשמה בשנת 1916, עת הציגה חברת Kelvinator של אדמונד קופלנד וארנולד גרוס מקרר, שמנגנון פעולתו מבוסס על משאבת חום, כמו מקררים בני ימינו. המקררים הראשונים היו למעשה שדרוגים של ארונות קרח, אשר עליהם התקינו יחידת קירור. המנוע, המדחס והמעבה הותקנו לצד הארון או במרתף הבית. מקררים שיחידות הקירור שלהם מוכלות בתוכם יוצרו החל מ-1925.
היחידות הראשונות השתמשו בחומרים רעילים, בייחוד אמוניה, גפרית ומתיל כלורי כחומרים המשמשים לקירור. המקרר הראשון שהייתה לו תפוצה רחבה היה דגם "Monitor-Top" של ג'נרל אלקטריק מ-1927. מעל 1,000,000 יחידות שלו יוצרו, וחלקן שרדו ופועלות עד היום. רק ב-1931 יצרה חברת "דופונט" את המקרר הראשון שלא הכיל חומרים רעילים או דליקים. בעשרות השנים שחלפו מאז נותר מנגנון הפעולה של המקרר ללא שינויים משמעותיים. המקררים נבדלים לאורך הזמן זה מזה בעיקר בעיצוביהם, בחלוקת התאים שבהם, ובבקרות שונות אשר השתכללו בהם. בחלק מהמקררים יש תוספות כמו בר חיצוני, קיוסק, ופיקוד שבת.
מקרר בעל שני תאים - לקירור והקפאה, הוצג לראשונה לשוק בשנת 1939 על ידי ג'נרל אלקטריק. כיום ישנם מקררים המחולקים לארבעה תאים שונים: תא הקפאה (18°C-), תא בשרים (0°C), תא קירור (4°C), ותא ירקות (10°C).
אופן פעולה
בדרך כלל תהליך הקרור נעשה באמצעות מניפולציה על גז ושימוש בחוק הגזים האידיאליים (בעבר: פריאון; במקררים חדשים לרוב איזובוטאן או פרופאן). תהליך הקרור מבוסס על מחזור קירור תרמודינמי דו שלבי מסוג דחיסת אדים. בשלב הראשון של מחזור הקירור, מדחס דואג להעלות את לחץ הגז שמשמש כחומר הקירור ללחץ העיבוי, והופכו לנוזל, שפולט את חומו לסביבה חיצונית באמצעות המעבה שנמצא בגב המקרר. בחלק השני של המחזור מופחת לחץ הנוזל ללחץ המתאים ללחץ האיוד, כיוון שהנוזל מתפשט לגז, הוא סופג חום מהסביבה (שהיא תוכו של המקרר) באמצעות המאייד, וחוזר חלילה.
היבטים אנרגטיים
המקרר פועל באופן קבוע, אך במשטרי עבודה שונים (כגון: קירור והפשרה). הספקו הנקוב של המקרר הביתי משתנה בהתאם לאופן פעולתו וניפחו. ככלל הספקם הנקוב של מקררי "No Frost" גדול יותר מהספקם של מקררים רגילים ולמשטרי העבודה השונים השלכה על צריכת החשמל של המקרר.
יעילות צריכת האנרגיה של המקררים מדורגת בין A (חסכוני) ל-G (בזבזני). מקרר רגיל פועל בהספק שנע בין 70 ל-270 ואט וצורך בין 0.18 ל-2.67 קילוואט-שעה במשך יממה. במהלך קירור פועל מקרר "No Frost" בהספק שנע בין 145 ל-420 ואט, במהלך הפשרה בהספק שנע בין 310 ל-775 ואט וצורך בין 0.55 ל-4.1 קילוואט-שעה במשך יממה. צריכת החשמל של המקרר בזמן הפשרה, נובעת משימוש בגוף חימום למטרה זו. מקררי No Frost ישנים, לא הכילו גוף חימום להפשרה, והיו פשוט מפסיקים את פעולתם למשך זמן רב.
עלות צריכת החשמל ליממה בתעריף ביתי למקרר רגיל" עשויה להגיע לשקל ו-40 אגורות ובמקרר No Frost לכדי שני שקלים. לרמת האיטום של המקרר ולמיקומו בבית במקום מוצל או חשוף לאור השמש, השלכה על יעילות עבודתו וכפועל יוצא מכך על עלות צריכת החשמל.
יצרני מקררים בולטים
בעולם ישנם יצרנים רבים, לדוגמה:
בעבר היה מקובל בעברית (כברומנית) השימוש במונח "פריג'ידר", שמו של מותג מקררים אמריקני, כשם גנרי המהווה מילה נרדפת למקרר.
המקרר בישראל
המקרר החשמלי החל לחדור באופן משמעותי לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20. באביב החם של שנת 1935 נרכשו בחודשיים כ-2000 מקררים חשמליים, דבר שהעלה תקוות להתבססות תעשיית ייצור המקררים החשמליים שהיה בחיתוליו. כניסת המקררים החשמליים גם היווה איום על תעשיית הקרח והכריח את מוכרי הקרח להוריד מחירים, אך המקרר החשמלי עדיין נותר מוצר לאמידים. במפקד שנערך בתל אביב בשנת 1946 נמצאו מקררים חשמליים בכ-10% מהבתים. מחסור בקרח בתקופות חמות הוביל לעיתים לעימותים אלימים בהם נדרשה התערבות משטרתית.
המקרר החשמלי הפך נפוץ בישראל בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. בשנת 1956 היו ל-37% מהמשפחות היהודיות של שכירים בישראל ובשנת 1960 עלה השיעור ל-54%. בשנת 2010 היה מקרר ב-99.8% ממשקי הבית בישראל.
בטיחות
כיום למקררים בעלי תו תקן ישראלי, הדלת ניתנת לפתיחה מבפנים, זאת כלקח ממקרים בהם ילדים נלכדו במקררים שהושלכו ונחנקו למוות. מכיוון שבמקררים ישנים לא ניתן לפתוח את הדלת מבפנים, על פי סעיף 3 לחוק למניעת מפגעים (בטיחות מקררים), תשכ"ה-1965 לא יפקיר אדם מקרר, ולא יזניחנו, אלא לאחר שהוריד דלתו של המקרר.
לארס הדהגור
לארס הדהגור ינסן (בדנית: Lars Hedegaard Jensen, נולד ב-19 בספטמבר 1942) הוא סופר, היסטוריון, ועיתונאי יהודי-דני, שנודע כאחד מחשובי המתנגדים לאסלאם הרדיקלי, המכונה על ידו אסלאמו-פשיזם, באירופה. מייסד אגודת העיתונות החופשית (דנמרק) (Trykkefrihedsselskabet) ב-2004 ואגודת העיתונות החופשית הבינלאומית ב-2009. עמית מחקר בכיר במכון גייטסטון.
קורות חיים
הדהגור נולד ב-1942 בעיר הורסנס, שבדנמרק. ב-1969 נישא לברברה לוין, יהודייה אמריקאית והתגייר למענה. ב-1971 סיים תואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת ארהוס (Aarhus) וב-1973 גם באנגלית באוניברסיטת קופנהגן. היה עד גיל 40 חבר ב"מפלגת העבודה הסוציאליסטית" הדנית ( Socialistisk Arbejderparti), שהייתה מפלגה טרוצקיסטית.
במהלך שנות השבעים היה הדהגור אחד העורכים של סדרת ספרי היסטוריה, Fundamental Historie, שתיארה את קורות העולם במאה העשרים מנקודת מבט שמאלית. אחר כך כיהן כעורך בהוצאת "פוליטיקן" הדנית ובמקביל גם שימש כיועץ לאחת מהסתדרויות העובדים של דנמרק ועורך כתב העת שלה. בשנים 1987–1989 כיהן כאחד משני העורכים הראשיים של העיתון השמאלי - העצמאי הקטן Dagbladet Information (הדהגור היה העורך השמאלי, בעוד פיטר נובו משמש כעורך הימני "המאזן"). במהלך שנות התשעים עבד כעורך עבור גוף בינפרלמנטרי סקנדינבי הקרוי "המועצה הנורדית" (Nordisk Råd) ובשנים 1999–2008 היה עיתונאי ובעל טור קבוע בעיתון הוותיק ביותר בדנמרק ואחד הוותיקים ביותר בעולם - Berlingske Tidende. הטור שכתב ב"ברלינסקה טידנדה" נקרא Groft Sagt - "לדבר בבוטות". את תוכני הטור הזה ודומיהם הוא משמיע וכותב גם כיום (2013) כפרשן פוליטי בעיתונות, ברדיו ובטלוויזיה, בדנמרק וברחבי העולם.
נשוי כיום בפעם השנייה, גר בקופנהגן ויש לו שלושה ילדים ועוד בת מאומצת אחת.
לוחם באסלאם הרדיקלי
ב-2004 ניסה הדהגור להתקבל לאגודת הסופרים הדנית וסורב בשל ספריו ומאמריו האנטי מוסלמים. אגודת הסופרים הדנית איבדה בשל כך תמיכה כספית ממשלתית מסוימת, מכספי הלוטו הדני ואילו הדהגור, בתגובה אישית משלו הקים באותה שנה, יחד עם כמה תומכים, את "אגודת העיתונות החופשית" הדנית. ב-2009 הוקמה אגודת העיתונות החופשית, הבינלאומית, המאגדת את כל הסניפים שיצרה בינתיים האגודה הדנית, ברחבי העולם. הדהגור מכהן כנשיא האגודה הדנית ונשיא האגודה הבינלאומית, עד היום.
בנובמבר 2008 פוטר הדהגור מה"ברלינסקה טידנדה", לאחר עשר שנות כתיבת טור שבועי קבוע שם. על פי ה"פוליטיקן" הדני פיטוריו באו על רקע התנגדותו העזה לאסלאם הרדיקלי והתבטאויותיו הבוטות בטורו בתחום זה.
בדצמבר 2009 נתן הדהגור ראיון ארוך, בו תקף כהרגלו את המוסלמים או לפחות חלקם בהפרות שונות של זכויות האדם, בייחוד כלפי נשותיהם שלהם. הוא הועמד לדין בעקבות זאת בחשד כי ביצע עבירה של השמעת הצהרות גזעניות. בינואר 2011 הוא זוכה, בבית משפט דני בערכאה נמוכה, אך במאי 2011, בערעור המדינה בפני ערכאת ביניים, הוא הורשע ונידון לקנס של 5.000 קרונות דניות (כ-1000$).
בעקבות ההרשעה ובטרם נידון ערעורו בערכאה העליונה הוא אמר: "המפסידים האמיתיים היום הם חופש הדיבור והנשים המוסלמיות. איך נוכל לדבר עבורם אם אנחנו מסתכנים בכך שהמדינה תדביק עלינו תווית של גזענות?".
ב-20 באפריל 2012 זוכה הדהגור מכל אשמה על ידי בית המשפט העליון של דנמרק, בפסק דין שניתן פה אחד על ידי כל שבעת השופטים שישבו לדין. עם זאת, הזיכוי נבע מכך שראו בדבריו משום שיחה פרטית שלא לפרסום ולא מסיבות של הגנה על חופש הדיבור כפי שהוא ביקש וטען.