cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אאולופוס
מאפיינים
האאולופוס היה קרובם של הטיטאנוזאורים הענקיים אך הוא עצמו היה קטן בהרבה והגיע לאורך 15 מ' ולמשקל 15-20 טון והיה דומה במראהו לדאשיאטיטאן. עם זאת מחקרים מעודכנים יותר הורידו את הגודל לאורך 11 מטר ולמשקל של 35 טון בלבד. בניגוד לרוב הזאורופודים הוא היה בעל רגליים קדמיות ארוכות יותר מהרגליים האחוריות. הוא היה בעל זיזים בולטים על צווארו ובעל גולגולת עם שיניים דמויות רכסים הפונות באופן בולט החוצה, ובעלות ציפוי דק עליהם וחלק מהשיניים הפנימיות היו חסרות. מראה הגולגולת הזכיר את גולגולת הקמרזאורוס. הוא היה בעל צוואר וזנב קצרים יחסית ורגליים ארוכות עם בהונות עבות.
דינוזאור זה היה שלב מעבר בין הקמרזאוריים לבין הטיטאנוזאורים הגדולים והיה קרוב מאוד לג'ננסיה. חלק מעצמותיו שויכו בעבר לסוג פוקיונגוזאורוס.
דושאן אוהרין
דושאן אוהרין (בצ'כית: Dušan Uhrin; נולד ב-5 בפברואר 1943) הוא מאמן כדורגל סלובקי-צ'כי.
קריירה
אוהרין, יליד סלובקיה, עבר בגיל 16 לגור בפראג. בתחילת קריירת האימון, אימן מספר קבוצות מליגת המשנה הצ'כית ואת ספרטה פראג. אימן את נבחרת צ'כיה בטורניר יורו 1996, אותו סיימה הנבחרת במקום השני, לאחר שהפסידה בגמר לנבחרת גרמניה בשער הזהב.
ב-1998, מונה כמנג'ר מכבי חיפה, לצידו של דניאל בריילובסקי, שהחליף את גיורא שפיגל. אוהרין הוביל את מכבי חיפה לשלב רבע הגמר בגביע המחזיקות, אחרי ניצחונות על ריד האוסטרית ועל פריז סן-ז'רמן הצרפתית. חיפה הודחה לאחר מפגש כפול מול לוקומוטיב מוסקבה. בזירה הישראלית, לא הצליח אוהרין, והוא התפטר לאחר הפסד בתוצאה 5:1 מול בית"ר ירושלים בגביע המדינה.
בין השנים 1999–2002 אימן אוהרין את נבחרת כווית, ובין השנים 2006–2008 אימן את דינמו טביליסי.
בנו, הנקרא גם הוא דושאן אוהרין, מאמן את קבוצת מלאדה בולסלאב.
דרך מרילבון
דרך מרילבון (באנגלית: Marylabone Road) הוא רחוב בחלקו הצפוני של רובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון, הממלכה המאוחדת.
הרחוב מתחיל באזור ריג'נטס פארק בצומת על רחוב פורטלנד הגדול וכהמשך לדרך יוסטון. הרחוב הוא פחות או יותר ישר ונע ממערב למזרח, באזור דרך אג'וור הרחוב הופך לקטע מוגבה של כביש ה-A40, שבהמשך יוצא מלונדון לכיוון מערב ומתחבר עם ה-M25 וה-M40. משום כך, דרך מרילבון לעיתים פקוקה בעקבות תנועת כלי הרכב לתוך ומחוץ למרכז לונדון.
דרך מרילבון נמצאת על הקטע המערבי של כביש ה-A501 ומהווה חלק מכביש הטבעת הפנימי של לונדון.
אסמאעיל ולד בדה ולד א-שייח' סידיא
אסמאעיל ולד בדה ולד א-שייח' סידיא (בערבית: إسماعيل ولد بده ولد الشيخ سيديا; 17 במרץ 1961) הוא פוליטיקאי מאוריטני המכהן כראש הממשלה ה-15 של מאוריטניה.
ביוגרפיה
סידיא נולד בבאוטלימיט ומחזיקה בתואר בהנדסה מאקול סנטרל פריז  וכן סיים לימודים לתואר שני. עבד כמנהל מחלקת המחקר של חברת ETASCO ולאחר מכן עבר בעיריית באוטלימיט, עיר הולדתו.
בין השנים 2009 ל-2014 עמד סידיא בראש משרד השיכון, תכנון הערים והפיתוח האזורי של מאוריטניה. בתפקידו זה פעל סידיא בעיקר לפתרון בעיית הדיור במאוריטניה. וכן תפקד כנשיא הנמל החופשי נודיבו.
ב-3 באוגוסט 2019, מונה סידיא לראש ממשלת מאוריטניה, על ידי הנשיא מוחמד אולד גזורני, תפקיד שאליו התמודד סידיא בשם מחוז גורול.
מתאו דה טורו סמברנו
מתאו דה טורו סמברנו אי אורטה, ולעיתים גם דה טורו אי סמברנו (בספרדית: de Toro Zambrano y Ureta או de Toro y Zambrano; סנטיאגו דה צ'ילה, 20 בספטמבר 1727 - 25 בפברואר 1811), ויקונט הסיור הראשון (I vizconde de la Descubierta), רוזן הכיבוש הראשון (I conde de la Conquista), מושל צ'ילה בין השנים 1810–1811, איש צבא קריאולי צ'יליאני ונשיא חונטת השלטון הלאומית הראשונה.
הוריו של מתאו דה טורו סמברנו, דון קרלוס חוסה דה טורו סמברנו אי אסקובר (de Toro Zambrano y Escobar) ודונייה חרונימה דה אורטה אי פראדו (de Ureta y Prado), השתייכו למשפחות מבוססות מבחינה כלכלית וחברתית בעיר סנטיאגו דה צ'ילה. הוא הוטבל בשם מתאו, כשם אחיו הגדול ממנו, מתאו פרנסיסקו, שנולד ב-9 באוקטובר 1726 ואשר נפטר בטרם מלאה לו שנה. ב-3 במאי 1751 נשא לאישה את דונייה מריה ניקולאסה דה ולדס אי דה לה קררה (de Valdés y de la Carrera) ומנישואיו אלו נולדו לו 10 ילדים.
החל מאמצע המאה ה-18 החל לשאת טורו סמברנו במגוון של תפקידים ציבוריים בעיר. הוא היה חבר מועצת העיר של סנטיאגו (regidor del cabildo) ונשא במגוון תפקידים בניהול העיר והמושבה הספרדית, בהם כעוזרו של מושל צ'ילה, עד לסוף שנות ה-70. תחושת החובה שליוותה אותו במעשיו הביאה אותו, לא אחת, לממן מכיסו מפעלים שהקופה הציבורית לא הספיקה למימונם. על אלו ניתן למנות את מערכת הסכרים על נהר הביו ביו ומימונה של פלוגת פרשים בת 50 איש תחת פיקודו של בנו, חוסה גרגוריו, שהופקדה על ביטחון המעבר באחד הרכסים הקרובים לסנטיאגו.
ב-16 ביולי 1810, לאחר הדחתו של פרנסיסקו אנטוניו גרסיה קרסקו, ובהיותו איש הצבא הבכיר בקפיטניה-חנרל של צ'ילה, התמנה טורו סמברנו לממלא מקומו של מושל צ'ילה. בתוקף תפקידו זה, ולנוכח משבר המלוכה הספרדית, קראטורו סמברנו לכינוסה של אספת אזרחים (cabildo abierto) לבחירתה של חונטה לשלטון עצמי ב-18 בספטמבר אותה השנה. בבחירות אלו נבחר טורו סמברנו בן ה-83 להיות נשיאה הראשון של חונטת השלטון הלאומית הראשונה של צ'ילה, והוא נפטר בעודו מכהן בתפקידו חודשים ספורים לאחר מכן.
יאקופו דלה קוורצ'ה
יאקופו דֶלָה קְווֶרְצָ'ה (באיטלקית: Jacopo della Quercia; 1374 - 20 באוקטובר 1438) היה פסל איטלקי הנחשב לבכיר פסלי סיינה בתקופת הרנסאנס. בן דורם של פיליפו ברונלסקי, דונטלו ולורנצו גיברטי.
חייו
דלה קוורצ'ה נולד בקוורצ'ה גרוסה (Quercia Grossa) אשר בקרבת העיר סיינה. את השכלתו האמנותית הראשונה קיבל מאביו, שהיה גלף עץ וצורף. השפעה אמנותית נוספת קיבל דלה קוורצ'ה מעבודתם של ניקולה פיזאנו וארנולפו די קמביו, אשר עיצבו במחצית המאה ה-13 דוכן תפילה מעוטר בתבליטים בקתדרלת סיינה.
בעת שהותו בעיר פיזה למד רבות מן התבליטים שעל גבי סרקופאגים מן התקופה הרומית, אשר היו פזורים בכיכר הקתדרלה של העיר (המקום בו עומד היום מגדל פיזה). השפעתו של הפיסול הרומי על עבודתו הפכה אותו לדמות משמעותית בפיסול של הרנסאנס המוקדם.
עבודתו המוקדמת ביותר מצויה בקתדרלה של לוקה, שם עיצב זבח ותבליט על קברו של אניאלו הקדוש (St. Aniello). בשנת 1401 השתתף דלה קוורצ'ה בתחרות לעיצוב דלתות הבפטיסטריום של פירנצה אולם הפסיד בתחרות ללורנצו גיברטי.
בשנת 1403 יצר את פסל המדונה והילד עבור הקתדרלה של העיר פרארה (Ferrara). עבודה נוספת המיוחסת לו היא פסל הקדוש מאורליוס (St. Maurelius), אף הוא מאותה קתדרלה.
בשנת 1406 שב דלה קוורצ'ה ללוקה וקיבל הזמנה לעיצוב מצבה על קברה של אשת שליט העיר בקתדרלה של העיר. דמותה של האישה עוצבה לבושה בבגדים מן האופנה הגותית של התקופה. לרגלי דמות האישה מופיע כלב, כסמל לנאמנות. בתבליטים נוספים המופיעים על המצבה יצר דלה קוורצ'ה את דמויותיהם של מלאכים קטנים (פוטי), המעידים על השפעת הפיסול הקלאסי.
הזמנה נוספת שקיבל בשנה זו הייתה עיצוב מזרקה בכיכר המרכזית של העיר סיינה (Piazza del Campo). המניע לבניית המזרקה היה פסל עתיק של האלה ונוס, אשר ניצב באותו מקום והואשם כמה שגרם להתפרצות מגפת "המוות השחור". הפסל נשרף ונקבר מחוץ לחומות העיר, ובמקומו הקים דלה קוורצ'ה מזרקה מלבנית, עשויה שיש לבן, אשר הוקדשה למריה הבתולה. על שלושה מקירותיה הפנימיים של המזרקה מופיעים פסלים רבים אשר נעשו בסדנה שפתח דלה קוורצ'ה ליד הקתדרלה של העיר. המזרקה מכונה "Fonte Gaia", כיוון שחנוכתה התרחשה בעת החגיגות. הפסלים המקוריים של המזרקה הוחלפו בשנת 1858 בהעתקים.
העבודה על המזרקה, אשר החלה בשנת 1414, נמשכה זמן רב, עד שנת 1419, כיוון שדלה קוורצ'ה עבד במקביל על הזמנות נוספות. בשנת 1412, לדוגמה, הוא קיבל הזמנה מאת הסוחר לורנצו טרנטה (Lorenzo Trenta) לעצב קפלה משפחתית בבזיליקה של העיר לוקה. עם זאת, עקב האשמות נגדו ונגד עוזרו בביצוע פשעים ובהם גנבה, אונס ומעשה סדום נמלט דלה קוורצ'ה מן העיר בחזרה אל סיינה. הוא שב ללוקה להשלים את העבודה על הקפלה רק בחודש מרץ 1416, לאחר שקיבל מכתב התחייבות לביטחונו. מלבד עיצוב הקפלה ופיסול כמה פסלי קדושים יצר דלה קוורצ'ה, בעזרת עוזרים, מצבות שיש עבור טרנטה ואשתו, אשר נקברו לפני המזבח שבקפלה.
בשנת 1416 תכנן לורנצו גיברטי אגן טבילה בבפטיסטריום של סיינה. גיברטי תכנן את האגן בצורת משושה ועליו תכנן להוסיף תבליטים עשויי ברונזה, המתארים אירועים מחייו של יוחנן המטביל. גיברטי עיצב לבסוף רק אחד מן התבליטים וזנח את הפרויקט בשל העבודה המרובה על דלתות הבפטיסטריום של פירנצה. דונטלו עיצב עבור האגן את התבליט "משתה הורדוס". ג'ובאני טורינו עיצב שני תבליטים נוספים בנושא לידת יוחנן וההטפה של יוחנן, ואילו דלה קוורצ'ה יצר תבליט המציג את זכריה, אביו של יוחנן הקדוש המתבשר על ידי מלאך על הולדתו הצפויה של בנו.
על רקע ארכיטקטוני מופיעות על בימת המזבח הקטנה שתי הדמויות המרכזיות. הן מתוארות בפרופיל, עטויות בגדים ארוכים עמוסי קפלים. משני צידי הקומפוזיציה מופיעות דמויותיהם של שישה צופים. בהשוואה לתבליטו של דונטלו נראות הדמויות של דלה קוורצ'ה מגושמות ובעלות פרופורציות לא נכונות. גם הפרספקטיבה שבתיאור החלל אינה משוכללת באותה מידה. אולם דמויותיו של דלה קוורצ'ה מצטיינות בתבליט זה בתחושה מונומנטלית ובאקספרסיביות.
בשנת 1421 יצר דלה קוורצ'ה גרסה של נושא הבשורה עבור הכנסייה של סן ג'ימיניאנו (Collegiata di San Gimignano). יצירה זו, העשויה מעץ צבוע, מצביעה על יכולת טכנית גבוהה גם בתחום גילוף העץ. בשנים הבאות הלך דלה קוורצ'ה והפך לאמן מצליח. הוא קיבל פרויקטים רבים ועבד עליהם בו-זמנית.
תבליטי השער שעיצב עבור פתח כנסיית סן פטרוניו בבולוניה מציגים את סגנונו המגובש של דלה קוורצ'ה. הדמויות, הלקוחות מסיפורי הברית החדשה, מגולפות כתבליט שטוח ובעל התייחסות מעטה לתיאור פרספקטיבה וחלל, אולם ההדגשה הגרפית של הדמויות תורמת לתחושה פלאסטית והבעתית של הדמויות. את הפרויקט קיבל דלה קוורצ'ה בשנת 1425, והעבודה על תבליטי הכנסייה נמשכה כשלוש עשרה שנים.
ביוגרפיה של דלה קוורצ'ה נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר".
ל.א.ס.ק. לינץ
היסטוריה
בשנת 1963 הגיע בפעם הראשונה לגמר הגביע האוסטרי והפסיד לקבוצת אוסטריה וינה. המועדון זכה בדאבל - אליפות אוסטריה והגביע האוסטרי - פעם אחת, בשנת 1965. בשנת 1967 הגיע לגמר הגביע האוסטרי והפסיד שוב לקבוצת אוסטריה וינה. בשנת 1970 הגיע לגמר הגביע האוסטרי והפסיד לקבוצת ואקר אינסברוק.
המועדון שיחק בליגת העל האוסטרית מעונת 1974/1975, העונה הראשונה של ליגת העל האוסטרית ועד עונת 1977/1978 שבסופה ירד לליגה האוסטרית השנייה. אחרי עונה אחת חזר לליגת העל האוסטרית. המועדון שיחק 10 שנים ברציפות בליגת העל האוסטרית עד עונת 1988/1989 שבסופה ירד לליגה האוסטרית השנייה.
בסוף עונת 1993/1994 עלה מהליגה האוסטרית השנייה לליגת העל האוסטרית. המועדון שיחק 7 שנים ברציפות בליגת העל האוסטרית. בשנת 1996 שיחק בגביע האינטרטוטו והגיע להישג הטוב ביותר במפעל זה. המועדון הוגרל לבית הכולל את הקבוצות יורגודן, B68 טופטיר, אפולון לימסול וורדר ברמן. המועדון סיים את הבית במקום הראשון והעפיל לשלב חצי הגמר. בחצי הגמר הפסיד לקבוצת רוטור וולגוגרד והודח מהטורניר.
בשנת 1999 הגיע לגמר הגביע האוסטרי והפסיד לקבוצת שטורם גראץ. בגביע האינטרטוטו ביוני 2000, פגש המועדון פעמיים את הקבוצה הישראלית הפועל פתח תקווה בסיבוב הראשון. המשחק הראשון באוסטריה הסתיים בניצחון 1:2 של ל.א.ס.ק לינץ, והגומלין בישראל בתיקו 1:1. בסיבוב השני הפסיד לקבוצת פריברם מצ'כיה והודח מהטורניר.
פיטר אונדג'ן
פיטר אונדג'ן (באנגלית: Peter Oundjian נולד ב-21 בדצמבר 1955) הוא מנצח קנדי.
בעבר היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של קולורדו, ומנצח אורח ראשי ויועץ אמנותי של תזמורת דטרויט, שם סייע בייסודו של פסטיבל רב-תחומי ב-2007.
במשך למעלה מעשור כיהן כיועץ אמנותי ומנצח ראשי של פסטיבל קרמור בניו יורק. כמו כן, הוא ממשיך ומופיע בקביעות עם התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת. הוא ניצח, בין היתר, על התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם, תזמורת רדיו שטוטגרט, התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו, התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תזמורת פסטיבל אספן, והתזמורת הסימפונית של סידני.
אונדג'ן שימש בעבר כמנהלה המוזיקלי של התזמורת הסקוטית הלאומית ושל התזמורת הסימפונית של טורונטו.
בתחילת כהונתו בתזמורת הסימפונית של טורונטו ייסד את פסטיבל מוצרט ואת פסטיבל "יצירות חדשות".
בשנת 2022 התמנה למנהלה המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של קולורדו.
ביוגרפיה
פיטר אונדג'ן, שנולד בטורונטו, התחנך באנגליה, שם למד נגינה בכינור אצל מנוג פריקיאן. לאחר מכן למד במכללה המלכותית למוזיקה בלונדון, שם זכה במדליית זהב כתלמיד מצטיין ובפרס סטאוצקר על הצטיינותו ככנר. הוא השלים את לימודי הנגינה בכינור בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, שם למד אצל איבן גלמיאן ודורותי דיליי.
לפיטר אונדג'ן ותק של שלושים שנה כפרופסור אורח בבית הספר למוסיקה של ייל.
סמל ארקנסו
החותם הגדול של מדינת ארקנסו או סמל ארקנסו (באנגלית: The Great Seal of the State of Arkansas) הוא סמלה של מדינת ארקנסו שבארצות הברית.
הסמל אומץ בשנת 1864 ושונה לצורתו הנוכחית ב-23 במאי 1907.
סביב הסמל מופיע הכיתוב "החותם הגדול של מדינת ארקנסו" באנגלית בצבע לבן על רקע כחול.
בחלקו העליון של הסמל מופיע אלת החסד, ובחלקו התחתון עיטם לבן-ראש (סמל ארצות הברית), שמימינו חרב המסמלת צדק ומשמאלו אלת החירות.
העיטם אוחז בפיו מגילת קלף שעליה המוטו בלטינית: "שלטון העם" (Regnat Populus). עד שנת 1907 הכיתוב היה: "Regnant Populi".
בחזית העיטם מופיע מגן שעליו ספינת קיטור, מחרשה, כוורת דבורים ושיבולת חיטה - המסמלים את החקלאות, התעשייה והמסחר עליהם מבוססת כלכלת המדינה.
וודי אלן
הייווד "וודי" אלן (באנגלית: Heywood "Woody" Allen; נולד ב-1 בדצמבר 1935) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מחזאי, שחקן, קומיקאי, מוזיקאי וסופר יהודי-אמריקאי, מיוצרי הקולנוע החשובים החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 ואף במאה ה-21. זכה בפרסי אוסקר לבמאי ולתסריט הטובים ביותר עבור הסרט "הרומן שלי עם אנני" ולפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר עבור סרטיו "חנה ואחיותיה" ו"חצות בפריס". שחקני סרטיו זכו אף הם בפרסי אוסקר לאורך השנים.
ביוגרפיה
בגיל 19 נישא להרלין רוזן והחל לכתוב תסריטים לתוכניות הטלוויזיה "המופע של אד סאליבן", "The Tonight Show", ואחרים. ב-1957 זכה בפרס אמי הראשון שלו; באותה תקופה התגרש מהרלין.
הוא החל לכתוב ספרים ומחזות וב-1960 החל בקריירה חדשה כקומיקאי סטנד-אפ. אז גם החל לכתוב לתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "Candid Camera" ("מצלמה נסתרת"), ואף הופיע בכמה פרקים. יחד עם מנהליו הפך את חסרונותיו ליתרונות ופיתח את הדמות הנוירוטית וחסרת הביטחון, שהפכה מוכרת מאוחר יותר בסרטיו. בשנת 1970 ניהל רומן עם השחקנית דיאן קיטון ואף כי נפרדו לאחר שנה, המשיכו לשמור על קשרים טובים, והיא הופיעה בכמה מסרטיו, ביניהם הרומן שלי עם אנני (Annie Hall), שחק אותה, סם, ישנוני, אהבה ומלחמה, ימי הרדיו כזמרת ברים.
הסרט הראשון שהפיק היה "מה חדש, חתלתולה?" (1965). ניסיונו הראשון בבימוי היה הסרט "מה נשמע, טייגר לילי?" (1966) ובו סרט יפני קיים שזכה לפסקול חדש באנגלית ובו דיאלוג קומי וחדש לחלוטין. ב-1967 הופיע בסרט ג'יימס בונד הלא-רשמי "קזינו רויאל". עבודת הבימוי הרגילה הראשונה שלו הייתה בסרט "קח את הכסף וברח" (1969); בין סרטיו המוקדמים ניתן למצוא את "בננות", "כל מה שרצית לדעת על מין (ולא העזת לשאול)", "ישנוני" ו"אהבה ומלחמה". סרטים אלה נבנו על סלפסטיק, בדיחות ויזואליות, ושנינות מילולית.
בשנת 1972 שיחק בסרט "שחק אותה סם" שביים הרברט רוס. הסרט מבוסס על מחזה שכתב אלן, שהועלה בהצלחה רבה בברודוויי. היה זה שיתוף הפעולה הקולנועי הראשון שלו עם דיאן קיטון, וכן הסרט השני והאחרון שאלן כתב אך לא ביים.
בשנת 1976 כיכב בסרט "שם בהשאלה" (The Front), שבוים בידי מרטין ריט; סרט זה בחן ברצינות את תופעת הרשימות השחורות בהוליווד בשנות החמישים. הוא שב לביים ב-1977 בסרט "הרומן שלי עם אנני", סרט שסימן מפנה חשוב להומור מתוחכם יותר (הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר). הוא ביים גם כמה סרטי דרמה רציניים. סרטיו המצליחים ביותר הופקו בעשר השנים שהחלו עם הפקת "הרומן שלי עם אנני"; הצלחות ביקורתיות וקופתיות אחרות היו "מנהטן" ו"חנה ואחיותיה".
על אף הצלחותיו הרבות ובשבחים רבים מהאקדמיה, נהג אלן להיעדר באופן קבוע מטקסי האקדמיה, גם כשזכה בפרס אוסקר על הסרטים "הרומן שלי עם אנני" ו"חנה ואחיותיה". למעשה, בערב הטקס הוא נוהג ללכת אל מועדון ג'אז קבוע בו הוא גם מנגן. בשנים האחרונות סרטיו זכו להצלחה רבה יותר באירופה מאשר באמריקה.
סרטיו משנות השמונים מושווים לעיתים קרובות לסרטים מהקולנוע הרוסי והפולני ולרבים מהם יש סוף עצוב (כמו ב"שושנת קהיר הסגולה"). על סרטי הדרמה שלו, כמו "ספטמבר", נאמר לעיתים קרובות שהם מחקים את הבמאים האירופאים, ובעיקר את אינגמר ברגמן. בשנות התשעים חזר לסרטים קלילים יותר עם סוף טוב: "קליעים מעל ברודוויי", "כולם אומרים אני אוהב אותך" ואחרים.
ב-28 בינואר 1988, בעקבות התמונות שהגיעו מהאינתיפאדה הראשונה, כתב אלן מאמר בניו יורק טיימס, המבקר את מדינת ישראל: "כתומך של ישראל, וכאחד שהיה תמיד מזועזע ממעשי הזוועה שמדינה זו סבלה מידי שכניה העוינים, מידי טרוריסטים ומידי העולם בכלל, אני המום מעבר לכל מידה לנוכח הטיפול של היהודים בפלסטינים המתקוממים... האם אלה הם האנשים שאת כספם הייתי גונב מהקופסה בצבעי הכחול-לבן אחרי שהייתי אוסף כספים עבור מולדת יהודית?". אלן מעולם לא ביקר בישראל ועם זאת אמר ש"יש מי שמחביא שנאת יהודים מאחורי שנאת ישראל".
וודי אלן וסון-יי נישאו ב-1997, ומאוחר יותר אימצו שתי בנות. הבנות נקראו על שם נגני ג'אז: בקט אלן על שם סידני בקט, ומנזי טיו אלן על שם מנזי ג'ונסון. אלן הוא גם נגן קלרינט, והוא החל לנגן בהופעות שונות החל משנות השישים. הוא מופיע באופן קבוע בניו-יורק במלון קרלייל עם להקה המתמחה בג'אז בסגנון ניו אורלינס של תחילת המאה ה-20 - Eddy Davis New Orleans Jazz Band.
ב-2002 הופיע וודי אלן במפתיע בטקס האוסקר ונטל חלק במחווה לניו-יורק לאחר פיגועי 11 בספטמבר. סרטיו בשנות ה-2000 זכו להצלחה: "ויקי כריסטינה ברצלונה" שגרף מעל ל-90 מיליון דולר, "סקופ" עם כ-40 מיליון, ו"מה שעובד" עם כ-21 מיליון.
ב-2011 זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר עבור סרטו "חצות בפריס". ב-2013 זכה בפרס גלובוס הזהב על מפעל חיים. הוא נעדר מהטקס, ואת הפרס קיבלה בשמו דיאן קיטון.
ב-2014 הוקרן "קסם לאור ירח", סרטו של אלן, בהשתתפות קולין פירת', אמה סטון, מרשה גיי הארדן, ג'קי ויבר, איילין אטקינס והאמיש לינקלייטר. באותה שנה אלן משחק תפקיד מרכזי בסרטו של ג'ון טורטורו "רק ג'יגולו".
ב-2016, לראשונה בקריירה שלו, כתב, ביים והופיע בתפקיד הראשי בסדרת טלוויזיה, "Crisis in Six Scenes" ("משבר בשש סצנות"). לצדו הופיעה בסדרה מיילי סיירוס. ששת פרקי הסדרה עלו לאתר "אמזון" ב-1 באוקטובר 2016.
וודי אלן ממשיך לכתוב ולביים סרט אחד בשנה בממוצע. אלו מסרטיו שמרוויחים יותר מ-10 מיליון דולר נחשבים להצלחה מסחרית. רק אחדים מסרטיו האחרונים הגיעו ליעד זה. למרות חוסר הצלחתם היחסית בקופות, סרטיו במאה ה-21 ממשיכים למשוך שחקנים רבים ומגוונים. הוא ממשיך לכתוב סרטים לדמות הנוירוטית שיצר בשנות השישים והשבעים, אולם בשל גילו המתקדם, הדמות מגולמת בידי שחקנים אחרים, ובהם קנת בראנה וג'ייסון ביגס.
וודי אלן נשוי מאז 1997 לסון-יין שהיא בתו המאומצת של בת זוגו לשעבר מיה פארו שהאשימה אותו לאחר שנפרדו בתקיפה מינית של דילן בתם הקטנה. על אף שהמשטרה החליטה לאחר חקירה לא להגיש כתב אישום, נפגע מעמדו הציבורי של וודי אלן, בעיקר, בצפון אמריקה. בעקבות תנועת ה-Me Too סרטיו זוכים לכתף קרה מצד תעשיית הסרטים האמריקנית והוא יוצר סרטים בעיקר עבור הקהל האירופאי.
חיים אישיים
בין 1966 ל-1970 היה נשוי לשחקנית לואיז לאסר.
בין 1970 ל-1971 היה במערכת יחסים קצרה עם השחקנית דיאן קיטון, איתה הוא שומר על יחסי חברות ועבודה קרובים.
בין השנים 1979 ל-1992 היה במערכת יחסים עם השחקנית מיה פארו, אשר שיחקה ב-13 מסרטיו. לזוג שני ילדים מאומצים ובן ביולוגי. ב-1992 נפרדו השניים לאחר שהתברר כי אלן מנהל מערכת יחסים עם בתה המאומצת של פארו, סון-יי פרווין, שהייתה אז בת 21. על פי ההאשמות של פארו, מערכת היחסים בין השניים החלה כשסון-יי עוד הייתה בתיכון ופותתה על ידי אלן. אירועים אלה הזכירו במקצת את עלילת סרטו שיצא לאקרנים באותם ימים, "בעלים ונשים". בסרט זה מגלמים אלן ומיה זוג שיחסיהם הארוכים מתפרקים, והדמות שאלן מגלם נמשכת לסטודנטית בת 20 שלומדת אצלו.
רונאן פארו אחיה של דילן, בנם הביולוגי של אלן ופארו, ועיתונאי שאימץ את שם אמו, עמד לצידה של אחותו. רונאן, שחשף ב-2017 את פרשת הארווי ויינסטין, קרא להחרים את אביו. לעומת זאת, מוזס, בנם המאומץ של פארו ואלן, תמך בגרסתו של אלן.
ב-1997 נישא אלן לסון-יי ולהם שני ילדים מאומצים. סון-יי ניתקה קשר עם אמה ואחיה, ושמרה על שתיקה בכל הנוגע לפרשות המערבות את משפחתה. ב-2018 התראיינה לראשונה בנושא וטענה שההאשמות של אימה הן שקריות, על אף שלא נכחה בבית בעת שאלן לכאורה תקף את בתו. כמו כן האשימה את פארו בהתעללות פיזית ויחס מחפיר לאורך השנים. אחיה המאומץ ובנו של אלן, מוזס, תמך בגרסתה ועמד לצידו של אביו, כשהוא מפנה אצבע מאשימה כלפי אמו מיה פארו והתנהגותה. (מקור)
מאפייני יצירתו
אלן בדרך-כלל כותב, מביים, ומככב במרבית סרטיו. סרטיו הטובים ביותר של אלן משלבים הומור עם רוך ופתוס. דמותו הקולנועית של אלן היא פתטית משהו, מילולית מאוד, שקועה בעצמה, ומלאה בנוירוטיות, בלהג פסיכולוגי, וחוסר ביטחון עצמי. זו דמות של אינטלקטואל יהודי עירוני המקיים מערכות יחסים מסובכות עם סביבתו ומנסה להבין את משמעות החיים. כמעט כל סרטיו מתרחשים במנהטן (ניו יורק), ומספקים דימוי מורכב ורומנטי-משהו של העיר כרקע לקו העלילה.
נושאים מרכזיים העולים שוב ושוב בסרטיו הם שאלת מהות האהבה, האופן בו מתעצב הדימוי העצמי, היחס בין האמנות לבין החיים, והשפעת תודעת הזמן על האופן שבו אנו מבינים את העולם.
וודי אלן הוא מעריץ של הקולנוע האירופי ובייחוד מלא הערכה לסרטיו של במאי הסרטים השוודי אינגמר ברגמן וכמוהו גם הוא נוטה לעסוק בסרטיו בשאלות יסוד של הקיום האנושי.
פעמים רבות התייחס אלן בסרטיו לחייו הפרטיים, ותרם בכך לטשטוש ההבחנה בין דמותו על המסך לבין דמותו בחיים. לא פעם הנשים בחייו, כמו דיאן קיטון ומיה פארו, נבחרו על ידיו לשחק בתפקידים הראשיים בסרטיו.
זהותו היהודית של אלן באה לידי ביטוי בכמה מסרטיו בהם הוא מזכיר את משפחתו היהודית, בתי כנסת, כוחו של הרבי בקהילה ועוד. לעיתים סרטיו עוסקים בקונפליקטים מוסריים גם בהקשר של היחס לאלוהים והוא מציג תמונה מורכבת של הקיום האנושי של אדם המחפש אחר אהבה ומשמעות בחיים.
אורן סתר
אורן סתר הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ששירת כראש החטיבה האסטרטגית בין השנים 2020-2023.
ביוגרפיה
סתר החל את שירותו בחיל האוויר, בהמשך עמד בראש ענף חקר ביצועים במפא"ת וכן שירת כראש זירה בחטיבת המחקר של אגף המודיעין.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל היה חבר בצוות המייעץ לגיבוש אסטרטגיית יציאה ומתווה לחזרה מדורגת לעבודה.
בחודש מאי 2020 מונה לראש החטיבה האסטרטגית, שתחת פיקודו עברה מאגף התכנון לאגף אסטרטגיה ומעגל שלישי. במסגרת תפקידו, שימש נציג צה"ל לצוות המו"מ על הגבול הימי עם לבנון.במאי 2023 סיים את תפקידו.
ישראייר
ישראייר תעופה ותיירות בע"מ היא חברת תעופה ישראלית שבסיסה בנמל התעופה בן-גוריון. החברה מפעילה טיסות פנים בין נמל התעופה בן-גוריון ונמל התעופה רמון (בעבר גם נמל התעופה אילת, נמל התעופה חיפה ונמל התעופה דב הוז), וטיסות שכר וטיסות סדירות לאירופה, אסיה ואפריקה. החברה היא חברת התעופה השנייה בגודלה בישראל, והיא מעסיקה כ-500 עובדים. רוב יעדיה נמצאים באירופה, לרבות אגן הים התיכון.
היסטוריה
ישראייר נוסדה בשנת 1996, על בסיס חברת "כנפי העמק" שפעלה ממנחת מגידו והפעילה קווי תעופה לאילת, ערד וצפון הארץ, באמצעות מטוס יחיד מדגם שורט 360 המסוגל להטיס עד 39 נוסעים. "כנפי העמק" נוסדה בשנת 1989 על ידי משה מנחמי שהחזיק ב-33% ממניותיה. בשנת 1996 מכר את מניותיו לשותפו אלכס אכטמן, שבהמשך מכר את השליטה בחברה לאנשי העסקים זאב הורן ומשה לייבוביץ’, בעלי חברת האוטובוסים הורן את לייבוביץ’, ונותר עם 15% ממניות החברה.
בתחילת דרכה הפעילה החברה טיסות פנים ברחבי ישראל, בעיקר בקו לאילת, והיוותה תחרות לחברת ארקיע. זאת, לאחר שזכתה במכרז להפעלת קווי תעופה סדירים פנים ארציים לאילת, בתחילה מנמל התעופה בן-גוריון ומנמל התעופה דב הוז בתל אביב ובהמשך גם מנמל התעופה חיפה. כמו כן, רכשה מספר מטוסים מסוג ATR-42.
בספטמבר 1997, רכשה גנדן תיירות מקבוצת גנדן (בשליטת נוחי דנקנר ואבי פישר), כ־43% ממניות של ישראייר, בשנים שלאחר מכן הגדילה גנדן תיירות את החזקותיה בישראייר בשלבים, והחזיקה במישרין ובעקיפין בכ 82% ממניות החברה.
בשנת 1998, החלה להפעיל טיסות שכר ליעדים קרובים באמצעות מטוסי הATR-42 (בעיקר יוון, טורקיה וקפריסין). במהלך שנת 1999 החלה ישראייר לבצע טיסות שכר ליעדים נוספים ברחבי אירופה, וזאת באמצעות שני מטוסי סילון מתוצרת בואינג 737 שחכרה.
בשנת 2003, חכרה החברה מטוסי בואינג 767, והחלה להפעיל טיסות סדירות ללטביה ולסלובניה, ומשנת 2004 מפעילה טיסות שכר ליעדים שונים באירופה, באגן הים התיכון, לניו-יורק ולזנזיבר שבמזרח אפריקה. באותה שנה הטיסה החברה יותר מ-580,000 נוסעים, ובשנת 2005 ניצב נתון זה על כ-700,000 איש.
ב-1 במאי 2006 הותר לישראייר לשדרג את קו הטיסה לניו יורק למעמד של קו טיסה סדיר, ובכך הפכה לחברה הישראלית השנייה בעלת מעמד של מוביל נקוב במסלול תל אביב-ניו יורק. עד לכניסתה לשירות זה הייתה אל על החברה הישראלית היחידה שהורשתה להפעיל טיסות סדירות בקו שנחשב לקו התעופה העמוס והרווחי ביותר מנתב"ג. בג"ץ שנדרש לפסוק בנושא, פסק כי אין כל פגם בהחלטת משרד התיירות לאשר את שירות ישראייר לניו יורק, וכי החברה תוכל להפוך למוביל נקוב במסלול זה. כמו כן, בשנת 2005 החלה לבצע טיסות לבנגקוק. בשנת 2007 ובשלהי שנת 2008 הפסיקה ישראייר את טיסותיה לבנגקוק ולניו יורק, בהתאמה, בשל חוסר כדאיות כלכלית.
ביולי 2010, נכנס לשירות מטוס מדגם איירבוס A320 ראשון מתוך שלושה שהוזמנו, ובכך הייתה למוביל הישראלי הראשון המפעיל מטוסים מתוצרת איירבוס.
במרץ 2008, חכרה למשך כשנה גם מטוס מדגם איירבוס A330 מחברת יורופליי האיטלקית, שהחליף את מטוסה החכור מדגם בואינג 767 בטיסות ליעדים ארוכי טווח, כמו ארצות הברית והמזרח הרחוק.
בשנת 2009 רכשה איי די בי חברה לפיתוח (אז חברה ציבורית בשליטת נוחי דנקנר) את חברת התיירות הפרטית של נוחי דנקנר ואבי פישר, גנדן תיירות ותעופה (בעלת השליטה בישראייר), ומיזגה אותה עם כלל תיירות, המוחזקת גם כן בידי אי די בי חברה לפיתוח. פעילותה של כלל תיירות בתחומי התיירות והנסיעות בוצעה באמצעות החברה הבת דיזנהויז שמוזגה לתוך קבוצת ישראייר. העסקה גררה ביקורת ציבורית רבה, מאחר באותה עת היו לישראייר הפסדים צבורים וחובות של עשרות מיליוני שקלים, שהועברו מהחברת גנדן הפרטית לחברה הציבורית אי די בי.
ב-17 בדצמבר 2013 איבד נוחי דנקנר את השליטה בקבוצת אי די בי. ב-5 בינואר 2014 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי השליטה באי.די.בי תועבר מידיו של דנקנר לשליטת קבוצת אקסטרה-אלשטיין של אדוארדו אלשטיין ומוטי בן משה. כולל השליטה בישראייר. בשנים שלאחר העברת השליטה השתפרו התוצאות הכספיות של החברה בצורה משמעותית. בשנת 2010 הפסידה 4.8 מיליון דולר, ובשנת 2015, סיימה עם רווח של 16.7 מיליון דולר. בשנת 2011, הסתכמו חובות החברה ב-130 מיליון דולר, בעוד ששווי הציוד שלה היה 100 מיליון דולר; ב-2015 החוב של החברה הסתכם ב-57 מיליון דולר, ושווי הציוד שלה הוערך ב-95 מיליון דולר.
ב-9 בפברואר 2017 חשפה חברת אי.די.בי חברה לפיתוח את מבנה העסקה המתגבש עם אל על בעלת סאן דור למיזוג ישראייר וסאן דור שבמסגרתו תקבל אי.די.בי 45 מיליון דולר, 25% מהחברה החדשה ועוד כ-70 מיליון דולר מארבעת המטוסים אותם תמכור ותחכור לאחר מכן.
ביולי 2017, לאחר משא ומתן שנמשך שנה וחצי, נחתם הסכם הבנות לעסקת המיזוג בין סאן דור שבבעלות אל על לבין ישראייר, אולם רשות ההגבלים העסקיים דחתה את בקשת המיזוג ב-10 בינואר 2018.
בדצמבר 2019, לאחר סגירת נמל התעופה דב הוז, והצניחה בכמות הטסים ממרכז הארץ לאילת, הודיעה החברה כי בכוונתה לתגבר משמעותית את הטיסות מנמל התעופה חיפה לנמל התעופה רמון הסמוך לאילת. במעמד זה השיקה החברה קו תעופה חדש מחיפה ללרנקה, ובכך הפכה לחברה הישראלית היחידה המפעילה טיסות בינלאומיות מנמל התעופה חיפה.
בשנת 2020 ישראייר רכשה את "דרכים TRAVEL", אשר מתמחה בטיולים מאורגנים והוסיפה אותה למטריית הקבוצה.
על רקע התפרצות נגיף הקורונה בישראל, ב-9 במרץ 2020 הודיע על הפסקת טיסותיה מחוץ לישראל. ב-16 במרץ הודיעה על ביטול קו התעופה חיפה-אילת ועל הגבלת קו התעופה נתב"ג-אילת. על אף החזרה היחסית לשיגרת טיסות, פעילות החברה מנמל התעופה חיפה טרם חודשה.
באפריל 2020 במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל, הוטס מטוס של החברה לראשונה אי פעם לסין, במטרה להביא לישראל מסכות מגן, וכן הפעילה החברה את מטוסי ה-ATR 72 שברשותה בטיסות חילוץ של ישראלים מאירופה, מעבר לטווח הטיסה של היצרן, ובהן טיסה ממילאנו ב-30 ביוני 2020 שגמעה מרחק של 2,709 ק"מ וארכה 5 וחצי שעות. בספטמבר 2020 לרגל הסכמי אברהם, עיטרה החברה שניים ממטוסי האיירבוס A320 שלה בכיתובים ובסמלים מיוחדים של שלום בשלוש שפות, ובדגלי ישראל ואיחוד האמירויות.
רכישת החברה
בינואר 2021, איש העסקים רמי לוי הפך לבעל השליטה בחברה לאחר שרכש 76% ממניות החברה תמורת 162 מיליון ש"ח. במסגרת המכירה התחרה לוי בהצעות רכישה מטעמם של מוטי בן-משה ויגאל דמרי. בינואר 2021 הודיע לוי כי בכוונתו להפסיק את טיסות החברה בימי שבת.
ב-20 ביוני 2022 ביצעה ישראייר גרופ, חברת האם של ישראייר המחזיקה ב-100% מהמניות שלה, הנפקה בבורסת תל אביב של 10% מהמניות שלה וגייסה 25 מיליון ש"ח לפי שווי של 250 מיליון ש"ח. בעלי המניות העיקריים בחברה הם:
יעדים
ישראייר מפעילה טיסות סדירות, טיסות שכר וטיסות עונתיות למגוון יעדים בעולם מנמל התעופה בן-גוריון ובנוסף טיסות פנים סדירות לנמל התעופה רמון מנמל התעופה בן-גוריון.
להלן יעדי ישראייר:
אסיה:
אפריקה:
אירופה:
צי המטוסים
ביוני 2015 הודיעה החברה על רכישת מטוס חדש מסוג A320 בעלות של כ-45 מיליון דולר. המטוס נכנס לשירות במאי 2016.
באפריל 2017 הודיע מנכ"ל החברה כי בכוונתו לחכור שני מטוסי A320 בחכירה ארוכה. המטוסים צפויים להיקלט בחברה במהלך שנת 2018.
ב-23 במאי 2018 הגיע המטוס החדש מדגם A320 לחברה, הוא הגיע מסינגפור.
ב-14 ביוני 2018 הצטרף מטוס ATR-72 נוסף (חכור ל-5 שנים) לצי החברה.
ב-30 ביוני 2021 הצטרף מטוס Airbus A320 חכור לצי החברה.
בעבר ישראייר חכרה בשבתות ובחגים מטוסים מחברת אל על. בתחילת באפריל 2021 פורסם שהפסיקה לשווק טיסות בשבת.
ב-22 במרץ, פרסמה ישראייר עדכון שבו הודיעה שחכירת אחד מטוסי ATR-72 תופסק בסוף חודש מרץ 2022, ועל צפי לקליטת מטוס איירבוס A320 חדש בהסכם חכירה בספטמבר 2022.
ב-26 ביוני דיווחה ישראייר לבורסה שהיא קיבלה הצעה למכירת שני מטוסי ה-ATR שברשותה תמורת 12 מיליון דולר, ושאם העסקה הזו תתבצע היא תחכור מטוס Airbus A320 שביעי במספר, על מנת לאחד את צי המטוסים שלה לסוג אחד על מנת לייעל את תחזוקת מטוסיה.
ב-21 בדצמבר קלטה ישראייר את מטוס ה- Airbus A320 השישי שלה בחכירה יבשה ל-4 שנים משאנון אירלנד.
ב-17 בינואר 2023 ביצעה החברה את הטיסה האחרונה שלה במטוס ATR 72. שני המטוסים שנותרו צפויים להימכר ולעזוב את הארץ. עם עזיבת המטוסים, לא יהיו עוד מטוסים פעילים מתוצרת ATR בישראל.
אלפא רומיאו SZ
אלפא רומיאו SZ (באיטלקית: Alfa Romeo SZ) היא מכונית ספורט, בתצורת קופה, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו בשיתוף פעולה עם "Zagato" אשר יוצרה בין השנים 1989–1991.
ישראייר
צי המטוסים
ב-22 ביוני 2023 הצטרף מטוס הבומברדייה דאש 8 100 עם 37 מושבים לצי המטוסים שלה בחכירה מחברת התעופה Universal Air ממלטה, המפעילה טיסות מנמל התעופה חיפה ללרנקה ופאפוס שבקפריסין. והחל מאמצע ספטמבר תפעיל גם טיסות לרומניה מנמל התעופה חיפה לערים בוקרשט, סוצ'אבה וקראיובה.
אסטנה (כדורגל)
מועדון כדורגל אסטנה (בקזחית: Астана Футбол Клубы), הוא מועדון כדורגל קזחי מהעיר אסטנה, המועדון משחק בליגת העל הקזחית. המגרש הביתי של המועדון הוא אסטנה ארנה שהוא מכיל 30,000 מושבים, שבו הוא משחק מאז אמצע עונת 2009. המועדון נוסד ב-27 בדצמבר 2008 בשם לוקומוטיב אסטנה, המועדון שינה את שמו בשנת 2011 למועדון כדורגל אסטנה. המועדון חבר במועדון הספורט הנשיאותי אסטנה.
בהיסטוריה הקצרה שלו המועדון כבר מתגאה בשלוש זכיות בגביע הקזחי, ושתי זכיות בסופר קאפ הקזחי. בשנת 2014, המועדון זכה באליפות קזחסטן ובכך הוא השתתף במוקדמות ליגת האלופות בעונה שלאחר מכן. אסטנה הוא המועדון הקזחי הראשון שהעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שעשה זאת בעונת, והוא המועדון הקזחי השני שעלה לשלב בתים של מפעל אירופי כל שהוא לאחר ששחטאר קאראגנדי העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת.
השנים הראשונות (2009-2014)
ב-27 בדצמבר 2008, המועדונים אלמה-אטה ומגספורט הכריזו על איחוד, והם יצרו מועדון חדש בשם לוקומוטיב אסטנה. הספונסר הראשי הראשון של הקבוצה היה "קזחסטן טמיר ז'וליי" חברת הרכבות הלאומית של קזחסטן. בעונה הראשונה להקמתה סיימה הקבוצה במקום השני בליגת העל הקזחית, אחרי אקטובה. בשורות הקבוצה שיחקו מספר שחקנים בולטים, כמו שחקני נבחרת רוסיה לשעבר אנדריי טיחונוב ואיגור טיטוב, והאוזבקי מקסים שצקיך. מאמצע עונת 2009 עורכת הקבוצה את משחקי הבית שלה באסטנה ארנה, שהחליף את אצטדיון קז'ימוקן מנואטיפסוב.
בעונת 2010 אסטנה זכתה בגביע הקזחי בפעם הראשונה בתולדותיה לאחר שניצחה בגמר את שחטאר קאראגנדי. עם זאת, הם לא היו זכאים לקבל רישיון מאופ"א מאחר שהם עדיין לא היו קיימים לפחות שלוש שנים. לאור סיבה זאת הם גם לא השתתפו במוקדמות הליגה האירופית בעונת . בשנת 2011 המועדון שינה את שמו מלוקומוטיב אסטנה למועדון כדורגל אסטנה. ב-2 במרץ 2011, אסטנה ניצחה את טובול 2-1 וזכתה בסופר קאפ הקזחי בפעם הראשונה בתולדותיה. בעונת 2012 אסטנה ניצחה בגמר הגביע את אירטיש וזכתה בגביע בפעם השנייה. בעונת אסטנה שיחקה בסיבוב המוקדמות הראשון של הליגה האירופית נגד בוטב פלובדיב. אסטנה הפסידה בשני המשחקים, 0-1 בבית ו0–5 בחוץ והודחה מהטורניר. ב-4 ביולי 2013, אסטנה הצטרפה באופן רשמי למועדון הספורט הנשיאותי אסטנה החדש שנוצר כדי לשלב את קבוצות הספורט העיקריות באסטנה, הארגון נתמך על ידי ריבון קרן העושר "סמרוק-קזיינה".
התואר הראשון והמאמן סטנימיר סטוילוב (הווה-2014)
ב-22 ביוני 2014, המועדון הודיע כי מאמן בוטב פלובדיב לשעבר סטנימיר סטוילוב מונה כמאמן ראשי חדש. בעונת, אסטנה שיחקה בארבעה שלבים במוקדמות הליגה האירופית. בסיבוב המוקדמות הראשון אסטנה הביסה את פיוניק ירוואן 6-1 בסיכום שני המשחקים, בסיבוב המוקדמות השני אסטנה ניצחה את הפועל תל אביב 3-1 בסיכום שני המשחקים, הודות לניצחון 0–3 בבית. בסיבוב המוקדמות השלישי אסטנה הביסה את א.י.ק סולנה 4-1 בסיכום שני המשחקים. בשלב הפלייאוף אסטנה הובסה על ידי ויאריאל 7-0 בסיכום שני המשחקים. בשנת 2014, אסטנה זכתה באליפות קזחסטן בפעם הראשונה בתולדותיה. ב-1 במרץ 2015, אסטנה זכתה בסופר קאפ הקזחי, אחרי שהיא נצחה את קאיראט אלמטי 2-3 בבעיטת עונשים לאחר שהמשחק הסתיים בתוצאה של 0-0. בעונת, אסטנה שיחקה בשלושה שלבים במוקדמות ליגת האלופות. בסיבוב המוקדמות השני אסטנה נצחה את מאריבור 3-2 בסיכום שני המשחקים, בסיבוב המוקדמות השלישי אסטנה ניצחה את ה.י.ק. הלסינקי 4-3 בסיכום שני המשחקים. בשלב הפלייאוף אסטנה ניצחה את אפואל ניקוסיה 1-2 בסיכום שני המשחקים ועלתה לשלב הבתים, בכך אסטנה הוא המועדון הקזחי הראשון שהעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות, והוא המועדון הקזחי השני שעלה לשלב בתים של מפעל אירופי כל שהוא לאחר ששחטאר קאראגנדי העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת. הקבוצה הוגרלה לבית ג' עם: בנפיקה ליסבון, אתלטיקו מדריד וגלאטסראיי. ב-8 בנובמבר 2015, אסטנה זכתה באליפות השנייה בתולדותיה לאחר שניצחה במחזור האחרון של העונה את אקטובה 0–1 בבית.
בעונת העפילה לראשונה לשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית.
אצטדיון
האצטדיון של אסטנה הוא אסטנה ארנה. האצטדיון הוא הבית של אסטנה מאז אמצע עונת 2009, כאשר המועדון עבר מאצטדיון קז'ימוקן מנואטיפסוב. באצטדיון יש 30,000 מושבים ויש לו גג נפתח. משחק הבכורה באצטדיון היה משחק ידידות שבו נצחה אסטנה 1–2 את נבחרת קזחסטן בכדורגל עד גיל 21.
תלבושת
כחול ולבן היו הצבעים העיקריים של המועדון, כי הכינוי של הקבוצה היה "הכחולה-לבנה". כחול היה בשימוש כדי להדגיש את חולצת הבית בעוד לבן היה הצבע העיקרי של ערכת החוץ של הקבוצה. במהלך עונת 2012, הקבוצה לבשה חולצות עם פסים צהובים וכחולים ומכנסיים קצרים כחולים כערכה ביתית וערכה כחולה מלאה בחוץ. בשנת 2013, הם הוציאו את הצבעים המקוריים משימוש, שהם היו בשימוש משנת 2009 לשנת 2011. בשנת 2013, אסטנה הצטרפה למועדון הספורט הנשיאותי אסטנה ואימץ את צבעיו. צבעי המועדון הנוכחיים הם כחול שמיים וצהוב. החסות הנוכחית של אסטנה היא קרן ההון הממשלתית "סמרוק-קזיינה". החסות הראשונה של המועדון הייתה חברת הרכבות הלאומית של קזחסטן "טמיר ז'וליי" שנתנה חסות למועדון עבור סכום כולל של 4 שנים לפני סיום העסקה בשנת 2013. ספקית הערכה של הקבוצה היא אדידס שמספקת את ערכות המועדון מאז הקמתו.
סגל שחקנים
(בהשאלה מקריליה סובייטוב סמרה)
תארים והישגים
ליגת העל הקזחית: הגביע הקזחי: הסופר קאפ הקזחי:
ואקה דל סול
ואקה דל סול (Huaca del Sol, בשילוב של קצ'ואה וספרדית: "ואקת השמש") הייתה ואקה עשויה לבני חימר שנבנתה על ידי בני תרבות המוצ'ה בצפון פרו. במתחם שבינה לבין ואקת הירח הסמוכה (ואקה דה לה לונה) שכנה עיר הבירה של המוצ'ה, המכונה בידי ארכאולוגים בני ימינו "סֶרוֹ בְּלאנְקוֹ" ("הגבעה הלבנה").
לפי הערכת הארכאולוגים, לשם בניית הוואקה השתמשו בלמעלה מ-100 מיליון לבנים, והיא הייתה המבנה הגדול ביותר באמריקה הפרה-קולומביאנית. ההבדלים שנמצאו בין השכבות השונות של הלבנים מלמדים כי למעלה מ-100 קהילות שונות נטלו חלק בבנייה. לפי הממצאים שנמצאו במקום, סבורים הארכאולוגים כי הוואקה שימשה למגורי משפחת המלוכה, למנהלה ולקבורה.
הקונקיסטאדורים הספרדים שהגיעו לוואקה דל סול בזזו אותה. כדי להקל על כך, אף הוטו מי נהר המוצ'ה. המים שזרמו קרוב יותר למבנה האיצו את הפגיעה בו. על פי ההערכות, כשני שלישים מהמבנה נהרסו במהלך השנים כתוצאה מהביזה, סחיפת המים ופגעי מזג האוויר, וגובהו קטן מ-50 מטר ל-41 מטר.
על אף שוואקה דל סול גדולה מוואקה דה לה לונה, האחרונה סבלה פחות מהנזקים השונים, ומרבית הממצאים הארכאולוגיים נמצאו בה.
ואקה דל סול שוכנת כ-5 קילומטרים צפונית לטרוחיו של ימינו.
יאסוג'י קיוסה
יאסוג'י קיוסה ביפנית: 清瀬保二; 13 בינואר 1900 – 14 בספטמבר 1981) היה מלחין יפני. הוא למד הלחנה באופן פרטי אצל קוסאקו יאמאדה וקוסוקה קומאצו וב-1930 השתתף באופן פעיל בארגון ה-Shinkō Sakkyokuka Renmei, (שהתפתח בהמשך למדור היפני של הארגון הבינלאומי למוזיקה בת-זמננו - ISCM)
בשנת 1948 קיבל קיוסה למשך תקופה קצרה את הירויושי סוזוקי ואת טורו טאקמיצו כתלמידי הלחנה.
במוזיקה שלו משלב קיוסה מדי פעם סולמות פנטטוניים ויסודות אחרים של שיר העם היפני; הנודע בתלמידיו, טאקמיצו, הוסיף ופיתח מגמה זו במספר רב של יצירותיו.
בקול
בקול, ארגון כבדי שמיעה ומתחרשים, הוא עמותה של כבדי שמיעה, שהוקמה בישראל בשנת 1997 על ידי שלושה מייסדים: פרופ' ג'רי רייכשטיין, ד"ר בקי שוקן ואבי בלאו.
ארגון בקול מנוהל על ידי ועד של שבעה אנשים ונשים כבדי שמיעה, ופועל לשיפור איכות חייהם ולקידומם של כבדי השמיעה בישראל.
הירידה בשמיעה פוגעת ביותר מעשרה אחוזים של האוכלוסייה. מעל גיל 65 כל אדם שלישי הוא כבד שמיעה. הירידה בשמיעה משפיעה על כל חלקי האוכלוסייה, ומקשה על התקשורת ועל ההשתלבות בחברה.
בשיתוף עם גופים נוספים ובסיוע המוסד לביטוח לאומי, מקיים בקול מרכז נגישות לכבדי שמיעה בתל אביב, ובו מגוון מקיף של אביזרי עזר ופתרונות מתקדמים לשמיעה. במרכז זה ובמקומות נוספים בישראל, מקיים בקול הדרכות בנושא הירידה בשמיעה ובשימוש באביזרי עזר. בירושלים הוקם מרכז נוסף (בית זוסמן) בשיתוף עם עיריית ירושלים, הקרן לירושלים, משרד הרווחה והמוסד לביטוח לאומי.
בקול פועל לקידום החקיקה בתחום הנגישות לכבדי שמיעה, בעיקר במסגרת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, ומקדם את נושא הנגישות במוסדות ציבור, ובהם מספר רב של תיאטראות ומוסדות אחרים, בצורת מסירת מידע והשאלת מכשירי הגברה על ידי מתנדבים מקרב חבריו. בקול מקיים אירועים כמו "יום השמיעה הארצי" ו"שירת האדם" – אירוע שנתי שבו שרים יחדיו כבדי שמיעה ושומעים.
בקול מקיים קו מידע ותמיכה טלפוני, המופעל על ידי מתנדביו, ומוציא ביטאון בשם "בקול קורא" המופיע אחת למספר חודשים. הוא מקיים קורסים והרצאות בליווי כתוביות, שמטרתם לעזור לאנשים להתמודד בצורה טובה יותר עם הירידה בשמיעה, ומפעיל בקרב מעסיקים תוכניות הסברה שנועדו לשנות את הדעה הרווחת בציבור כלפי העסקת עובדים כבדי שמיעה.
במכוני שמיעה בטבריה, חיפה, תל אביב, ראשון לציון ובאר שבע, נפתחו חמש תחנות מידע לכבדי שמיעה. התחנות מופעלות על ידי אנשים כבדי שמיעה בעצמם, ומספקות מידע ותמיכה.
בקול עומד בקשר ישיר עם כ-10,000 כבדי שמיעה ואנשי מקצוע. צוות בקול מונה כ-15 עובדים וכ-200 מתנדבים פעילים.
מנכ"ל העמותה הוא דמיאן קלמן. לפניו כיהנו כמנכ"לים ורדית דנציגר, עידו גרנות ואחיה קמארה.
אהרן ליילס
אהרן (טוביה) לֶיֶילֶס (שם העט של אהרן טוביה גלנץ; בכתיב יידי: לעיעלעס-גלאַנץ ראו גם אהרן גלאנץ-לילס; באנגלית: Aaron Glanz-Leyeles; 1889, ולוצלאווק, האימפריה הרוסית (פולין) – 1966, ניו יורק) היה משורר יידיש מזרם האינטרוספקטיביזם, עורך, עסקן יהודי רב פעלים, בעל טור, מתרגם ועיתונאי.
ביוגרפיה
אהרן (טוביה) גלאנץ נולד בשנת 1889 בעיר ולוצלאבק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין). בשנת 1892 הובא לעיר לודז', והשלים לימודיו בבית הספר למלאכה ולתורה שבו לימד אביו. בשנת 1901 עבר גם את הבחינה של בית הספר הרוסי למסחר. בהיות כמעט נער היגר ללונדון, בשנת 1905, ולמד באוניברסיטת לונדון כשלוש שנים, עד 1908. בשנים אלה נתפס לפעילות בתנועה הטריטוריאליסטית, שהתנגדה לציונות. בשנת 1909 יצא לניו יורק, בין השאר גם כשליח של הטריטוריאליסטים, והשתקע בה לכל ימי חייו. מטעמה של התנועה יצא כשליח לקהילות יהודיות בקנדה ואפילו באלסקה, בין השנים 1910 ו-1913.
את שם העט שלו – ליילס (לעיילעס) – בחר על שם אמו לאה, בדומה לבשביס-זינגר, שקרא לעצמו על שם בת שבע אמו, וש. אנ-סקי, שקרא לעצמו על שם אמו חנה.
ליילס החל לפרסם את שיריו בשנת 1909. בשנת 1914 פרסם לראשונה שיר תחת השם "א. ליילס". ספר שיריו הראשון, "לאבירינט" (מבוך), נדפס בניו יורק בשנת 1918. בשנת 1919 ייסד, יחד עם יעקב גלטשטיין ומשוררים אחרים, את כתב העת "אינזיך" (פנימה). זרם האינטרוספקטיבה של משוררי היידיש באמריקה חולל מהפכה בשירת היידיש, וחלקו של ליילס בו היה רב. במרוצת השנים חזר בו ליילס מכמה מחידושי האינזיכסטים, וכתב פואמות מחורזות על נושאים לאומיים.
אהרן ליילס תרגם ליידיש משירתו של אדגר אלן פו, ובה "העורב", "אנבל-לי", "אלדורדו" ועוד. הוא פרסם בחייו כעשרים כרכי שירה, פואמות דרמטיות ושירה לירית חדשנית. לעברית תורגמו מבחרים מצומצמים בלבד משירתו.
יחיאל מיכל שלזינגר
ביוגרפיה
נולד בהמבורג לרב אליעזר ליפמן שלזינגר, בנו של הרב אליקים געצל שלזינגר, איש האסכולה הנאו-אורתודוקסית מיסודו של הרב שמשון בן רפאל הירש. בילדותו למד בבית הספר המקומי בו לימד אביו, וכן אצל רבה של המבורג הרב אברהם שמואל בנימין שפיצר. בהמלצת רבו נסע ללמוד בישיבות הונגריה, שם התוודע אל מורו ורבו הרב יוסף צבי דושינסקי (לימים ראב"ד העדה החרדית בירושלים ומי שממנו יצאה חסידות דושינסקיא) ואל שיטת הסוגיות ההונגרית. לאחר שסיים את לימודיו שם, חזר לביתו שבגרמניה ולמד בבית המדרש לרבנים בברלין מייסודו של הרב עזריאל הילדסהיימר, שם השלים גם דוקטורט.
כרבים מבני דורו נדד אף הוא למזרח אירופה כדי להתוודע אל מה שנתפס לעיתים בגרמניה כיהדות שורשית ועמוקה יותר. בין השאר נסע גם לפולין ולליטא ושם למד בישיבת מיר, ישיבת סלובודקה ובישיבת פוניבז', בה פגש את הרב יוסף שלמה כהנמן וממנו קיבל כתב סמיכה. במהלך שהותו בפולין פגש בווילנה את הרב חיים עוזר גרודזנסקי וקיבל את מרותו, וגם לאחר חזרתו לפרנקפורט נהג להתייעץ עמו רבות. החוויה המזרח-אירופית עשתה עליו רושם עמוק.
מספר שנים לאחר חתונתו נקרא על ידי רבה של פרנקפורט וראש הישיבה המקומית הרב שלמה זלמן ברויאר, לשמש כדיין ומורה צדק בעיר, כמו כן כיהן כראש המתיבתא המקומית, ושם מיזג דרכי לימוד שונות אותן קיבל בישיבות ליטא והונגריה. הוא כיהן כראש המתיבתא גם בתקופתו של הרב יוסף ברויאר, בנו של המייסד וממשיך דרכו. בשבתו בפרנקפורט נודע כוחו הלמדני הגדול והוא נעשה אחד המשיבים הגדולים, ולכתובת לשאלות הלכתיות לכלל יהדות גרמניה. כשהחריף מצב יהודי גרמניה רצה הרב שלזינגר לעלות לארץ ישראל, אך בהוראתו של רבו הרב חיים עוזר גרודזנסקי נשאר בפרנקפורט. רק בשלהי חודש חשוון ה'תרצ"ט, ימים ספורים לפני ליל הבדולח, התיר לו הרב גרודז'ינסקי לעזוב והוא נמלט עם משפחתו לשווייץ.
הקמת ישיבת קול תורה
בהגיעו לארץ ישראל בשנת ה'תרצ"ט, ובעידודו של רבו, הרב יוסף צבי דושינסקי (שהיה אז ראב"ד העדה החרדית), מימש את תוכניתו, ולאחר מכן צירף את עמיתו הרב ברוך קונשטט, מי שהיה רב וראש ישיבה בעיר פולדא שבגרמניה, וביחד הקימו את ישיבת קול תורה. הישיבה היוותה חידוש ליוצאי גרמניה משום שהייתה ישיבה שכולה לימודי קודש, ולא סמינר רבני, ונצמדה לשיטת הלימוד של ישיבות ליטא.
הישיבה הייתה הישיבה החרדית הראשונה בירושלים ששפת הלימוד בה הייתה עברית ולא יידיש. לפי המסופר, היה זה בעקבות בואו של תלמיד מבני עדות המזרח ללמוד בישיבה, והדבר נעשה על דעת הרב דושינסקי. יהודי ירושלים בני היישוב הישן, שלא הורגלו לסוג זה של ישיבות, נהגו לכנותה בעוקצנות: "קולטורה" (מאחר שהשם "קול תורה" נהגה בהגיית יהודי גרמניה בדומה למילה "קולטורה"), לרמוז על יחסה האוהד של יהדות גרמניה לתרבות הכללית ולאקדמיה.
הרב שלזינגר נפטר בירושלים בט' באדר תש"ט (1949) ונטמן בבית העלמין שערי צדק.
משפחתו
אחיו היה ד"ר פאלק שלזינגר, מנכ"ל בית החולים שערי צדק.
בנו, הרב משה יהודה שלזינגר עומד בראשות ישיבת קול תורה וחבר מועצת גדולי התורה. בנו הרב אברהם שלזינגר עמד במשך שנים בראש בית המדרש "קוצק" בבני ברק. בתו לאה נישאה לרב נתן צבי שולמן, ראש ישיבת סלבודקה.
לודוויג בולצמן
לודוויג בולצמן (בגרמנית: Ludwig Boltzmann; 20 בפברואר 1844 – 5 בספטמבר 1906) היה פיזיקאי אוסטרי. הוא מוכר בעיקר כאבי המכניקה הסטטיסטית.
חייו
בולצמן נולד ב-20 בפברואר 1844, בווינה, בירת אוסטריה. אביו היה פקיד ממשלתי. את לימודיו היסודיים קיבל בבית ממורה פרטי, ולאחר מכן למד בתיכון בלינץ, אוסטריה. בשנת 1863 החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת וינה, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1866.
ב-1869 מונה לפרופסור מן המניין לפיזיקה מתמטית באוניברסיטת גראץ. ב-1873 הפך לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1906 התאבד בולצמן בתלייה, בעודו נמצא בנופש בעיירה דורינו, אשר ליד טריאסטה באיטליה. הסיבות להתאבדותו אינן ברורות. ההשערות מדברות על כך שהיה מתוסכל מסירוב הקהילה המדעית לקבל את תגליותיו (המהוות כיום הבסיס לתורות פיזיקליות רבות), ובפרט הוויכוח בינו לבין אנרי פואנקרה.
נושא המחלוקת בין בולצמן לפואנקרה היה השאלה: האם הזמן הוא הפיך. כלומר, האם ייתכן כי אירועים יתחוללו בסדר הפוך בזמן (במילים אחרות, האם למערכת פיזיקלית סגורה קיימת סימטריה בזמן). פואנקרה הוכיח מתמטית כי אכן קיימת סימטריה כזאת, וכל מצב של היקום יחזור על עצמו, לאחר זמן ארוך די הצורך (גדול בהרבה מגיל היקום). הוכחתו של פואנקרה אמנם נכונה מתמטית, אך מסיבות פיזיקליות שונות נראה כי הזמן הדרוש יהיה אינסופי. בולצמן הוכיח מתמטית תוך שימוש בשיטות פיזיקליות כי מצב פיזיקלי של מערכת סגורה יכול לחזור על עצמו רק אם האנטרופיה איננה גדלה. האנטרופיה לפי הוכחתו חייבת לגדול או להישאר קבועה בזמן, אך איננה יכולה לקטון באופן טבעי. האנטרופיה תגדל עבור כל תהליך בלתי-הפיך (ורובם המוחלט של התהליכים הטבעיים כוללים את הגדלת האנטרופיה). מהוכחתו של בולצמן נובע כי קיים כיוון מועדף לציר הזמן, וכי אין למערכות פיזיקלית סגורות סימטריה. את הסתירה בין שתי הטענות ניתן ליישב תוך שימוש במכניקת הקוונטים ותורת השדות הקוונטית.
בהוכחתו השתמש בולצמן במשוואה הקרויה כיום על שמו, משוואת בולצמן.
בולצמן הגדיר את פונקציית האנטרופיה לפי הנוסחה:
כאשר \Omega מסמנת את מספר המצבים האפשריים של התפלגות החלקיקים במערכת, עם אנרגיה כללית, ששווה לאנרגיה של המערכת. k_B הוא גודל קבוע המכונה: קבוע בולצמן. בולצמן הוכיח כי הגדרה זו של האנטרופיה מתיישבת עם ההגדרה התרמודינמית של האנטרופיה. בצורה זו נתן בולצמן פירוש מיקרוסקופי למושג האנטרופיה, והוא מהווה מדד למספר המצבים האפשריים של המערכת.
בולצמן העלה את הרעיון כי מצבי האנרגיה של מערכת פיזיקלית הם בדידים במאמר משנת 1877.
עלי אבן סאבר א-דין
עלי אבן סאבר א-דין מבני שושלת וולאשמה, היה בנו של סאבר א-דין הראשון. הקיסר האתיופי ניואיה קראסטוס מינה אותו למושל יפאט לאחר 1344.
על פי טאדסה טמרת, אל-מקריזי מתאר את עלי "כראשון להתמרד כנגד ההגמוניה המקובלת להאטי (לקיסר האתיופי)", טאדסה טמרת מסביר שהוא היה הראשון ממשפחתו להתמרד מאז מותו של הקיסר עמדה ציון הראשון.
המרד של המושל לא הצליח בגלל חוסר תמיכה מנתיניו. והוא וכל ילדיו חוץ אחמד אבן עלי נלכדו על ידי הקיסר ניואיה קראסטוס, הקיסר האתיופי מינה את בנו מוחמד אבן עלי למושל יפאט. אחרי שמונה שנים עלי שוחרר מבית סוהר וחזר לשלטון, אחמד ובניו הורדו מכס השלטון ורק בהתערבות ישירה של הקיסר מוחמד חזר לשלטון.
נכדו חאק א-דין השני הוליך מרד כנגדו, חאק נתן לסבא שלו לשמור על התואר שליט העיר יפאט. ריצ'רד פאנקהארסט מזכיר שלעלי היה בן הנקרא מולה אספאה, שנלחם כנגד בן דודו חאק אד-דין השני ונהרג במרד זה.
אין הסכמה על אורך התקופה בה עלי היה המושל של יפאט. אל-מקריזי בספרו ההיסטוריה של המדינות המוסלמיות האתיופיות מציין שעלי שוחרר אחרי שמונה שנים של מאסר, אך במקום נוסף כותב שהוא היה בבית סוהר כ-30 שנים ומת תחת שלטונו של סעאד א-דין השני, ההיסטוריה של שושלת וולאשמה נותנת לו כ-30 שנה בשלטון ובנו אחמד אבן עלי רק כשנתיים.
גבירותי ורבותי
הביטוי "גבירותי ורבותי" הוא פתיחה רווחת לנאום, שבה פונה הנואם בנימוס אל קהל מאזיניו.
לעיתים קודמת לפנייה זו, לכלל הקהל, פנייה ספציפית אל מאזינים חשובים במיוחד. כך, למשל, התחיל נאומה של עדה יונת, בטקס הענקת פרס נובל, במילים: "נכבדי בני משפחת המלוכה, נכבדי רמי הדרג, גבירותי ורבותי".
ביטוי זה מקביל לביטויים דומים בשפות אחרות, שגם בהם קודמת הפנייה לנשים לפנייה לגברים, כגון:
סדר פנייה זה, המשמש גם כאשר בקהל יש רוב ניכר של גברים, משקף את ההעדפה הניתנת לנשים בכללי הנימוס.
נוסח ארכאי של הביטוי "גבירותי ורבותי" הוא הביטוי "גבירותי ואדוני".
כאשר הנאום נישא בפני גברים בלבד, מקובלת הפתיחה "מורי ורבותי". אף שבשני הביטויים משמשת המילה "רבותי", היא משמשת בהם בשתי משמעויות שונות שלה. "רבותי" היא צורת הרבים-סמיכות של "רב"; בביטוי "גבירותי ורבותי", פירושה "אדוני", כך שנוצרת הקבלה בין הפנייה לנשים – "גבירותי", לפנייה לגברים, "רבותי"; בביטוי "מורי ורבותי" פירושה "מורי", כך שנוצרת הקבלה בין שני חלקיו של הביטוי.
כאשר הנאום ניתן בפני קהל רב-לאומי, שאין לו שפה משותפת, נעשית לעיתים פניית הפתיחה בשלל שפות, למשל Ladies and gentlemen, mesdames et messieurs ולאחריה נמשך הנאום בשפה אחת בלבד.
הומוגרף
מילים הומוגרפיות יכולות להיות הומופוניות (שאופן ההגייה שלהן זהה), ואז הן נקראות הומינימיות, או הטרופוניות (שאופן ההגייה שלהן שונה). לרוב, כשמשתמשים במילה "הומוגרף" מתכוונים דווקא לאפשרות השנייה.
מילים שהן הומוגרפיות רק בכתיב לא מנוקד
- כתיבן של מילים אלו זהה אך ניקודן שונה. - מילים אלו נבדלות בהגייתן רק במיקום הטעם.
קריאת הומוגרפים
הומוגרף שמופיע כמילה בודדת ולא בתוך הקשר מסוים יכול להיקרא במספר אופנים נכונים. לעומת זאת, כאשר הומוגרף מופיע בתוך משפט או בהקשר ספציפי אחר יש להכיר את המילה על מנת לקרוא אותה נכון. קריאת הומוגרפים יכולה להוות קושי אצל אנשים עם סוגים מסוימים של דיסלקסיה (דיסלקסית שטח).
ניהל
נִיהָל (מערבית: النهال "א-ניהל" - הרווית צמאון), נקרא גם β בארנבת, הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים ארנבת עם בהירות נראית מדרגה 2.84. מקור שמו של הכוכב הוא קבוצת כוכבים עתיקה שהייתה מורכבת מהכוכבים ארנב, ניהל, γ בארנבת ו-δ בארנבת, שייצגה קבוצה של 4 גמלים ששותים מים מבריכה. כ-3.9 מעלות מדרום לניהל נמצא הצביר הכדורי M79.
מאפיינים
ניהל הוא ענק צהוב מסוג ספקטרלי G5 II-III, מסתו מוערכת בכ-3.5 מסות שמש, רדיוסו כ-15 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו היא כ-5,450 קלווין והוא מאיר בעוצמה גדולה פי 150 מעוצמת ההארה של השמש. הספקטרום של הכוכב מראה על שכיחות חריגה של איטריום ושל היסודות הנדירים נאודימיום, פרסאודימיום וסמריום. הסיבה לשכיחות חריגה זו לא ידועה, אך ייתכן שמדובר בפיזור לא אחיד של יסודות שונים באזורים שונים של מעטפת הכוכב כתוצאה של שדות מגנטיים. ראייה נוספת לקיומם של שדות מגנטיים היא קרינת X שנפלטת מהכוכב ומהווה יותר ממיליונית מקרינתו הכוללת. גילו של ניהל מוערך בקרוב לרבע מיליארד שנים והוא כבר סיים את שלב היתוך המימן שבליבתו להליום כך שתהליכי ההיתוך עברו לשכבות חיצוניות יותר, מה שגורם להתקררות ולהתנפחות של הכוכב בדרכו להיות ענק אדום.