cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החלילן מהמלין (קוריליאנו)
רקע
החלילן ג'יימס גאלוויי פנה לראשונה אל ג'ון קוריליאנו בהצעה לכתוב בשבילו קונצ'רטו לחליל בשנת 1978. המלחין הסתייג תחילה מכתיבת עוד קונצ'רטו לכלי נשיפה מעץ, לאחר שזמן לא רב קודם השלים קונצ'רטו לאבוב (1975) וקונצ'רטו לקלרינט (1977). קוריליאנו דחה את התחייבותו למיזם, אך שמר אותו בלבו. בינתיים, למד קוריליאנו את טכניקות הביצוע של גאלוויי והחל לחקור אגדות בנושא חלילים ומשרוקיות. מחקר זה הוביל אותו אל סיפור החלילן מהמלין ואל הרעיון של הצבת גאלוויי בתפקיד החלילן האגדי בקונצ'רטו  לחליל שיחבר בשבילו. בתוכניית הקונצרט מספר המלחין, "גאלוויי כחלילן מהמלין נראה כמתאים מאין כמותו, משום שלרבים, כולל לי עצמי, הוא מעין חלילן קסום ... במקרה זה, קשה היה למצוא זיווג טוב יותר של אישיות וכלי." עוד הוסיף, "אבל מרגשת עד יותר הייתה העובדה, שכאן נפתחה לפני דרך חדשה לכתיבת קונצ'רטו לכלי נשיפה מעץ. הרעיון של קונצ'רטו-פנטזיה תוכניתי המבוסס על אגדת החלילן הקסום היה לאתגר מבני מרתק. התקשרתי אל גאלוויי עם ההצעה לחבר את "פנטזיית החלילן מהמלין", ולאחר שקיבלתי את הסכמתו, התחלתי לתכנן את היצירה." קוריליאנו ביסס את תבנית היצירה בחלקה על הפואמה הסיפורית של רוברט בראונינג "החלילן מהמלין", שהיא לדעת רבים הגרסה המפורסמת ביותר של המעשייה. עם זאת, המלחין שינה את העלילה כדי שתתאים יותר למוזיקה. הוא הסביר, "הבעיה הגדולה ביותר הייתה, שבאגדה כשלעצמה אין שום יסודות של וירטואוזיות; החלילן מנגן את שירו לכשף את העכברים ולהוביל אותם לאבדון ומחלל שיר לכת להצעיד את הילדים הרחק מהמלין, אבל אין כל עימותים או מתחים שיוכלו להוליך אותי לכתיבה וירטואוזית לסולן. משום כך היה עלי לשנות מעט את הסיפור, וכללתי בו תרחישי קרבות בין החלילן לעכברים ויסודות אחרים, שיכלו להריץ את אצבעותיו של הסולן." הוא הוסיף, "עיצוב ושינוי מבנה האגדה היו הכרחיים למתן רצף הגיוני לסיפור הזה, אבל בו בזמן היה עלי ליצור מבנה מספק מבחינה מוזיקלית צרופה, כדי שהיצירה תצלח גם כקונצ'רטו לחליל ותזמורת."
מבנה
הפרק הראשון "זריחת השמש ושיר החלילן" ממחיש את הזריחה ב"צלילי לילה פונקטיליסטים" המגיעים לשיאם בנגינת התזמורת כולה; הוא מציג גם את "שיר החלילן", השזור כחוט השני לאורך היצירה. הפרק השני, "העכברים" משתמש בתזמורת כחיקוי לציוצים וצלילי הריצה אנה ואנה של המכרסמים. ב"קרב עם העכברים", הסולן נכנס כחלילן ומתחרה על שליטה ב"עכברים", המיוצגים על ידי התזמורת. ב"קדנצת מלחמה", הקרב נמשך, ומוצג באמצעות קדנצה של הסולן. ב"ניצחון החלילן", חוזר ומופיע "שיר החלילן" כאשר החלילן מהפנט ולבסוף מביס את העכברים. ב"כוראל מועצת העיר" מיוצגים תושבי המלין בכוראל פומפוזי מלווה בתוף בס; התזמורת ממשיכה בדיאלוג בוטה עם הסולן, עד שהסולן אינו יכול לשאת עוד. בפרק האחרון, "צעדת הילדים", עובר הסולן מחליל למשרוקית בדיל כשהוא מתחיל למשוך אחריו את ילדי העיר; בפרק זה מתחילה קבוצת ילדים-נגנים, שהייתה חבויה בשורות הקהל, לנגן וללכת לאיטם בעקבות החלילן, הם עולים על הבמה ויוצאים מן האולם, "זונחים את התזמורת מוכת הצער והאבלה מאחור"
אינסטרומנטציה
היצירה כתובה לחליל סולו (מוחלף במשרוקית בדיל) או פיקולו) ותזמורת גדולה, בהרכב הבא:
עוד כלולה בפרטיטורה קבוצת ילדים-נגנים, בין 9 ל-18 חלילנים ושני מתופפים, המפוזרים בתוך הקהל; הקבוצה הזו מנגנת רק בפרק האחרון, "מצעד הילדים", כשהם נאספים על הבמה לפני שהם הולכים בעקבות הסולן אל מחוץ לאולם.
קבלה
"פנטזיית החלילן מהמלין" זכתה לשבחים מכמה מבקרי מוזיקה. ג'ק הרסט משיקגו טריביון חיוה דעתו, כי "קוריליאנו נותן חופש מרהיב לאקלקטיות שלו בשבעת פרקיה של יצירה תוכניתית זו, המספרת מחדש את אגדת החלילן מהמלין, בשילוב של ליריות בעלת אופי בריטי, הבזקי דיסוננסים חדשניים, מחוות וירטואוזיות מן הסוג הישן (הן לחליל והן למשרוקית) ואפקטים אונומטופיאים משעשעים (המוזיקה המתרוצצת, המצייצת לעכברים) עם מיומנותו הרגילה מעשה חושב. אדוארד רייכל מ"דזרט ניוז" אמרכ, שהקונצ'רטו "מציג את קוריליאנו במיטב הססגוניות ויכולת התיאור שלו, במונחי תזמור וכושר המצאה מלודי."
עם זאת, לא כל הביקורת הייתה חיובית. מייקל אוליבר ממגזין גרמופון אמר, כי אף היצירה "תפורה במומחיות להבליט את הווירטואוזיות והגוון האישי ביותר של ג'יימס גאלוויי", הוא היה ביקורתי כלפי כל פרקיה פרט לאחרון. "... לרעיונות חזקים דיים לשאת מבנה שאורכו קרוב ל-40 דקות, אין זכר ביצירה." כתב. "אפילו הפינאלה, האפקטיבי במידת-מה, נמשך תשע דקות ומחצה, בערך שבע דקות ארוך יותר מכפי שהחומר, החוזר על עצמו שוב ושוב, יכול לשאת ואף לא לאחד משאר הפרקים אין ולו מחצית מאופיו." ג'ושוע קוסמן מסן פרנסיסקו כרוניקל, בסקירת הקלטה של היצירה עם קונצ'רטי אחרים לחליל, השווה את היצירה שלא לטובתה עם "חליל הזהב" של המלחין צ'ן יי, באמרו, "כתיבתו [של קוריליאנו] מלאה המחשות מלבבות - אפשר לשמוע את העכברים צועדים אנה ואנה, את אנשי העיר מגיבים ואפילו את הילדים, הנחטפים לבלי שוב בכוח צלילי הזהב של החלילן." הוא ממשיך, "אבל אין זה ברור שהממתק התיאטרלי של קוריליאנו, בידור קונצרטי שנכתב בשביל ג'יימס גאלוויי ומבוסס על הפואמה של בראונינג, הוא המוזיקה המעניינת ביותר שאפשר למצוא כאן."
הנרי מילר
הנרי ולנטיין מילר (באנגלית: Henry Valentine Miller; 26 בדצמבר 1891 - 7 ביוני 1980) היה סופר אמריקני. מילר ידוע כסופר אוונגרד שיצר סגנון חדש של רומן שהוא תערובת של רומן בדיוני, אוטוביוגרפיה, ביקורת חברתית, ניתוח דמויות, השקפה פילוסופית, אסוציאציה סוריאליסטית, מין, פסיכואנליזה וזרם תודעה. כתיבה זו הייתה, מצד אחד, תמיד על חייו האמיתיים של מילר, ומצד שני, פרי דמיונו. יצירותיו הידועות בסוגה זאת כוללים את "חוג הסרטן", "חוג הגדי", "אביב שחור" וטרילוגיית "הצליבה הוורודה" שמבוססות על חוויותיו כבוהמיין בפריז וניו יורק בהתאמה. מילר כתב גם זיכרונות מסע, מאמרי ביקורת וניתוח ספרות וצייר בצבעי מים.
ילדות והשכלה
מילר נולד בבית משפחתו ברחוב 85 מזרח מספר 450 בשכונת יורקוויל שבאפר איסט סייד במנהטן, ניו יורק. בן ללואיז מארי (נייטינג) וטיילור היינריך מילר, שניהם גרמנים לותרנים. כילד, הוא גר 9 שנים בסמטת דריגז 662 בוויליאמסבורג, ברוקלין שנודעה בזמנו (ומאוחר יותר ביצירתו) כרובע ה-14. ב-1900, משפחתו עברה לרחוב דקאטור 1063 בבושוויק, ברוקלין. לאחר שסיים שם בית ספר יסודי, אף על פי שמשפחתו נשארה בבושוויק, מילר נרשם לבית ספר תיכון בשכונת ויליאמסבורג. כעלם צעיר הוא היה פעיל במפלגה הסוציאליסטית של אמריקה (כשהדגם שלו היה הסוציאליסט השחור יוברט האריסון). הוא נרשם ונכח גם לאורך סמסטר אחד בסיטי קולג' של ניו יורק.
ברוקלין (1917–1930)
מילר נישא לראשונה לביאטריס סילבאס וויקנז ב-1917 והם גרו בדירה ברחוב 244 והשדרה השישית בברוקלין, אבל נישואיו היו בעוכריה של הקריירה הספרותית שמילר שאף לממש. לזוג נולדה בת בשם ברברה בשנת 1919. מילר ואשתו התגרשו ב-21 בדצמבר 1923.
בתקופה הזאת מילר עבד בווסטרן יוניון והמשיך לעבוד שם עד 1924. במרץ 1922 במהלך חופשה בת שלושה שבועות הוא כתב את הרומן הראשון שלו בשם "כנפיים קצוצות". הספר מעולם לא פורסם ורק חלקים ממנו נותרו היום אף על פי שחלקים נרחבים ממנו מוחזרו שוב בעבודות אחרות כגון "חוג הסרטן" ו"חוג הגדי". במאמרים שלו מאוחר יותר מילר קרא ל"כנפיים קצוצות" שהיה מורכב מניתוח דמויות של תריסר שליחים של וסטרן יוניון, ספר ארוך וכנראה מאוד גרוע.
ב-1923 בעודו נשוי עדיין לביאטריס מילר פגש והתאהב ברקדנית שחקנית, בת 21 בזמנו, שנולדה בשם ג'ולייט עדית' סמארת' אבל הייתה ידועה תחת שם הבמה ג'ון מאנספילד. הם החלו ברומן וב-1 ביוני 1924, לאחר גירושיו של מילר מביאטריס השניים נישאו. עוד בשנה הזאת בעידודה של ג'ון, מילר התפטר מעבודתו כדי להקדיש את חייו לכתיבה. מאוחר יותר הוא עתיד היה לתאר תקופה זאת שהייתה מלווה במאבקים, כישלונות, מכרים בוהמיינים, ניסיונות בעלי אופי מיני ותעופות שהתבטאו ברשימות מילים בהשפעת זרם תודעה ובעלי אופי פילוסופי בטרילוגיה שלו: "סקסוס", "פלקסוס" ו"נקסוס" שכונסו גם בשם הקיבוצי "הצליבה הוורודה".
הרומן השני של מילר, "מולך" (או, העולם הגוי הזה), נכתב ב-1927, בתחילה במסווה של רומן שכתבה ג'ון. מעריץ מבוגר ועשיר של ג'ון, רולנד פרידמן, שילם לה כדי שתכתוב את הרומן; היא הייתה מציגה לו דפים מעבודתו של מילר בכל שבוע בעודה מעמידה פנים ככותבת שלהם. הספר לא פורסם עד 1992, 65 שנה לאחר שנכתב ו-12 שנים לאחר מותו של מילר. "מולך" נחשב גם על ידי רבים לספר האנטישמי ביותר של מילר, טענה שלא תחזור לגבי ספריו האחרים, נטען גם שיהדותו של פרידמן וקנאה מצד מילר ליחסים שלו עם ג'ון הייתה המקור. "מולך" מבוסס על נישואיו הראשונים של מילר, עם ביאטריס, ושנותיו כמנהל כוח אדם במשרד וסטרן יוניון במנהטן התחתונה.
הרומן השלישי שנכתב סביב הזמן הזה נקרא "זין משוגע". גם הוא לא פורסם עד לאחר מותו של מילר. בתחילה כותרתו הייתה אמורה להיות "לסביות מקסימות, הזין המשוגע" (יחד עם הרומן המאוחר שלו "נקסוס"). הספר גולל את סיפור יחסיה ההדוקים של ג'ון עם האמנית מאריון ששינתה את שמה בעצתה של ג'ון לז'אן קרונסקי. קרונסקי התגוררה עם מילר וג'ון משנת 1926 עד 1927 כשהשתיים נסעו לפריז יחדיו והשאירו את מילר בניו יורק. הנסיעה גרמה למילר לאי יציבות נפשית מאחר שהוא חזר לגור בבית הוריו ומאחר וידע שהזוג מנהל מערכת יחסים לסבית והרגיש זנוח בעקבות כך. לבסוף, מילר הצטרף אליהן ובזמן שהותם של השלושה בפריז ג'ון וקרנוסקי רבו תכופות ומספר חודשים לאחר מכן ג'ון חזרה למילר. קרונסקי התאבדה בשנת 1930.
פריז (1930–1939)
בשנת 1928 בילה מילר מספר חודשים בפריז עם ג'ון בטיול שמומן על ידי פרידמן. יום אחד ברחוב פריזאי מילר פגש סופר בשם רוברט וו סרוויס, שהזכיר את הסיפור באוטוביוגרפיה שלו: "עד מהרה נכנסנו לשיחה שפנתה במהרה לנושא של ספרים. עבור משקל נוצה הוא דיבר בסמכות מה ולעג ליומרת הסופרים של הרובע הלטיני ומגזין הפריקים שלהם."
ב־1930, מילר עבר לפריז בגפו. זמן קצר לאחר מכן החל לעבוד על "חוג הסרטן" וכתב לחבר, "אני מתחיל מחר בעבודה על הספר של פריז: גוף ראשון, לא מצונזר, חסר צורה - שם זין על הכל!" אף על פי שלמילר היה כלום כסף או פחות מכך במשך כל השנה הראשונה בה שהה בפריז, לאחר שפגש את אנאיס נין דברים עמדו להשתנות, בעזרת בעלה של נין יו גווילר המשיך מילר לשלם את דרכו בשנות השלושים כולל דמי שכירות לדירה בווילה סוראט 18. מאוחר יותר נין הפכה לאהובתו ומימנה את ההדפסה הראשונה של "חוג הסרטן" בשנת 1934 בכסף שהשיגה מאוטו ראנק. באותו הזמן היא תכתוב בכתביה שלה בהרחבה על מערכת היחסים שלה עם מילר ואשתו ג'ון; הכרך הראשון שהקיף את השנים 34–1931 ראה אור בשנת 1966. בשלהי שנת 1934, ג'ון התגרשה ממילר על ידי מיופה כוח במקסיקו סיטי.
בשנת 1931 בזכות חברו אלפרד פרלס שעבד במהדורה של השיקגו טריביון הועסק מילר בפריז כמגיהה. מילר ניצל את ההזדמנות להגיש כמה מאמרים משלו תחת שמו של פרלס, מכיוון שבאותה תקופה רק העורכים הורשו לפרסם בעיתון. שנים אלו בפריז היו פורים ביותר בעבור מילר והוא ביסס במהלכן רשת קשרים משמעותית ומשפיעה עם סופרים שהסתובבו בווילה סוראט. באותה תקופה מילר פצח בחברות עם לורנס דארל ששררה עד סוף חייהם. ההתכתבויות של מילר עם דורל התפרסמו מאוחר יותר בשני ספרים. בתקופתו בפריז הוא הושפע גם מהסוריאליסטים הצרפתים.
בעבודותיו מתקופה זאת מופיעים בין השאר דיווחים מפורטים על חוויות מיניות.
ספרו הראשון להתפרסם, "חוג הסרטן" (1934), יצא בהוצאת אובליסק בפריז ונאסר לפרסום בארצות הברית על רקע של גסויות. עטיפת הספר לוותה באזהרה: "אסור לייבא לארצות הברית או לבריטניה." הוא המשיך לכתוב רומנים אסורים; "חוג הסרטן", "המעיין השחור" (1936) ו"חוג הגדי" (1939) שלו זלגו בעזרתם של גולים אמריקאיים בצרפת חזרה לארצות הברית ויצרו למילר אט אט מוניטין מחתרתי בעת שהוא עצמו התפרנס בין השאר מעבודות מזדמנות כמורה לאנגלית, מתמיכה כלכלית של אותם גולים ומכתיבת ספרי פורנוגרפיה שפורסמו בקליפורניה תחת שמות בדויים, חלקם קיימים עוד היום ונחשבים למהוגנים למחצה, למשל "גגות פריז" (במקור אופוס פיסטורום או גם עבודתו של המילר (דהיינו הטוחן)). אף על פי שהרומנים שהוזכרו נותרו אסורים בארצות הברית במשך למעלה משני עשורים, בשנת 1939 פרסמו בבית ההוצאה כיוונים חדשים את "העין הקוסמולוגית", ספרו הראשון של מילר שיצא לאור באופן חוקי בארצות הברית. האוסף הכיל קטעי פרוזה קצרים, שרובם הופיעו במקור ב"אביב השחור" וב"מקס והפגוצ'יטים הלבנים"(1938).
מילר למד צרפתית במהלך שהות של עשר שנים בפריז ובצרפת עד יוני 1939. בסוף שנות השלושים מילר פגש גם את המלח יליד גרמניה ג'ורג 'דיברן עזר לקדם את פרויקט הזיכרונות של דיברן וארגן מגבית צדקה כדי לעזור לו.
יוון (1939–1940)
ב-1939, זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, נסע מילר מפריז בה התגורר באותה תקופה ליוון בעקבות הזמנה של חברו דארל שהתגורר שם מזה זמן מה. השנה שביקר ביוון מתוארת בספר המסע "הענק ממארוסי" (1941). שנים רבות לאחר מכן בחר מילר בספר זה לספר הטוב ביותר שכתב. בספר רוחני זה שהוא מעין שיר הלל לתרבות יוון, לארץ ולאנשים, מתאר מילר את ההשפעה האדירה שהייתה ליוון עליו. מילר לא חזר מיוון לפריז, אלא הפליג לארצות הברית וסיים את התקופה שלו באירופה.
אחת ההכרות הראשונות במאמציו של מילר כסופר מודרני מרכזי הייתה מצדו של ג'ורג' אורוול במאמרו "בתוך הלוויתן" משנת 1940, בעקבות ביקור אצל מילר בדרך למלחמת האזרחים בספרד, בין ביקורת פוליטית נוקבת כתב:
קליפורניה (1942–1980)
בשנת 1942, זמן קצר לפני שעבר לקליפורניה, החל מילר לכתוב את "סקסוס", הרומן הראשון בטרילוגיית "הצליבה הוורודה", תיעוד של שש שנות חייו בברוקלין כשהתאהב בג'ון ונאבק למצוא את הקול שלו ולהיהפך לסופר. כמו כמה מיצירותיו האחרות, הטרילוגיה שהושלמה בשנת 1959 נאסרה בתחילה בארצות הברית ופורסמה רק בצרפת וביפן. מילר התגורר בצריף בקניון אנדרסון משנת 1944 ועד 1947 ביחד עם סופרים בוהמיים אחרים כמו הארי פארץ', אמיל ווייט וג'ין ורדה. בעודו גר שם הוא כותב את "אל תוך חיי הלילה", ספר שאוייר על ידי בצלאל שץ שמילר התיידד איתו כמה שנים קודם לכן. מאוחר יותר כתב מילר על חבורת האמנים של עמק אנדרסון בספרו "ביג סור והתפוזים של הירונימוס בוש".
ביצירות אחרות שנכתבו בתקופתו בקליפורניה מילר הביע ביקורת רחבת אופקים כלפי התרבות האמריקאית, כפי שהשתקף ב"יום ראשון לאחר המלחמה" (1944) וב"הסיוט הממוזג" (1945) ביקורת כלפי הנטייה המיסטיקנית של אמני בוהמה כפי במתבטא בספרים כגון "שטן בגן עדן" (1955) ושטח ניתוחים ספרותיים פילוסופיים, למשל ב"זמן המתנקשים" (1956) בו הוא מנתח את אישיותו חייו ויצירתו של המשורר ארתור רמבו.
בשנת 1944 נפגש מילר והתחתן עם אשתו השלישית, ג'נינה מרתה לאפסקה, סטודנטית לפילוסופיה שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה. נולדו להם שני ילדים: בן, טוני, ובת, ולנטיין. הם התגרשו בשנת 1952. בשנה שלאחר מכן התחתן עם האמנית איב מקלור, שהייתה צעירה ממנו ביותר מ-37 שנים. הם התגרשו בשנת 1960. ב-1961 נפגש מילר בניו יורק עם ג'ון, אשתו לשעבר והנושא העיקרי בטרילוגיית "הצליבה הוורודה", אחרי שלא התראו כמעט שלושה עשורים. במכתב לאיב הוא תיאר את ההלם שלו מחזותה ה"נוראית" של ג'ון, שכנראה הדרדרה עד אז פיזית ונפשית בעקבות שימוש בסמים וטיפולים במוסדות לחולי נפש. איב נפטרה בשנת 1966, ככל הנראה כתוצאה מאלכוהוליזם.
בשנת 1959 כתב מילר את הסיפור הקצר "החיוך לרגלי הסולם". הוא תיאר אותו בחיבה כ"הסיפור הכי ייחודי" שלי.
רק 200 עותקים של ספרון של מילר משנת 1972, "על הגעה לגבורות", פורסם על ידי הוצאת קאפרה בשיתוף עם הוצאת ייס! זה היה הכרך הראשון של סדרת הספרונים "ייס! קאפרה" ואורכו היה 34 עמודים. הספר מכיל שלושה מאמרים בנושאים של הזדקנות וחיים בעלי משמעות. בהתייחסותו לגיל 80, הסביר מילר:
בארבע השנים האחרונות לחייו קיים מילר התכתבות מתמשכת של למעלה מ-1,500 מכתבים עם ברנדה ונוס, דוגמנית פלייבוי צעירה ובעלת טור, שחקנית ורקדנית. ספר על התכתבויותיהם ראה אור בשנת 1986.
בסוף שנות השמונים לחייו, הצטלם מילר לסרט "אדומים" משנת 1981, שבוים על ידי וכיכב בו וורן בייטי. הוא מדבר בסרט על זכרונותיו מג'ון ריד ולואיז בראיינט כחלק מסדרת "עדויות" שמצולמת בו. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה שמונה עשר חודשים לאחר מותו של מילר.
מותו
מילר נפטר מסיבוכי מחזור הדם בביתו בפסיפיק פליסיידס (Pacific Palisades) בקליפורניה ב־7 ביוני 1980, בגיל 88. גופתו נשרפה ואפרו חולק בין בנו טוני לביתו ואל. מאוחר יותר טוני הצהיר שבסופם של חייו הוא מתכוון לערבב את אפרו עם זה של אביו ושיפוזרו יחדיו בינות לצוקים של ביג סור.
פרסום בארצות הברית של עבודות שנאסרו בעבר
פרסום "חוג הסרטן" של מילר בארצות הברית בשנת 1961 על ידי דפוס גרוב הוביל לסדרה של דיונים משפטיים שעסקו בגסויות ולמעשה בחנו חוקים אמריקאים בנושאי פורנוגרפיה. בית המשפט העליון בארצות הברית, בדפוס גרוב, בע"מ, נ' גרשטיין, תוך ציטוט של ג'ייקובליס נ' אוהיו (שהוחלט באותו יום ב -1964), ביטל את קביעת בית המשפט במדינה של היצירה כגסוּת והכריז על הספר כעל ספרות; זה הפך לימים לאחד האירועים המכוננים במה שנודע כמהפכה המינית. אלמר גרץ, עורך הדין שטען בהצלחה עבור מילר במשפט הראשון לפרסום הרומן באילינוי הפך מאוחר יותר לחברו לכל החיים וכרך מההתכתבויות שלהם פורסם. בעקבות המשפט, בשנים 1964–1965, ספריו האחרים של מילר, שנאסרו אף הם בארצות הברית, פורסמו על ידי דפוס גרוב: האביב השחור, חוג הגדי, ימים שקטים בקלישי, סקסוס, פלקסוס ונקסוס. קטעים מכמה מהספרים הללו, כולל חוג הסרטן, אביב שחור וסקסוס, פורסמו לראשונה בארצות הברית על ידי הוצאת כיוונים חדשים ב"הקורא של הנרי מילר" בשנת 1959.
צבעי מים
בנוסף ליכולותיו הספרותיות, מילר ייצר מספר רב של עבודות בצבעי מים ואף כתב ספרים בתחום זה. הוא היה חבר קרוב של הצייר הצרפתי גרגואר מיכונזה. ההערכה היא כי מילר צייר כ-2,000 צבעי מים במהלך חייו וכי קיימים 50 אוספים עיקריים של ציוריו. מרכז הארי רנסום באוניברסיטת טקסס באוסטין מכיל מבחר מעבודות צבעי המים של מילר, וכך גם מוזיאון הנרי מילר לאמנות בעיר מאצ'י שבנאגנו, יפן, לפני שנסגר בשנת 2001. בתו של מילר, ולנטיין, הציגה חלק מהאמנות של אביה למכירה בשנת 2005.
בנוסף, הוא היה גם פסנתרן חובב.
הירסוטיזם
הירסוטיזם (אנגלית: Hirsutism; על פי האקדמיה ללשון העברית: שַׂעֲרָנוּת) היא תופעה המוגדרת כתשעורת יתר אצל נשים, לאור השפעה עודפת של אנדרוגנים, הורמוני מין גבריים. לרוב, תופעה זו מתאפיינת כשיער המופיע מעל השפה העליונה, בסנטר, באוזניים, על הלחיים, על הבטן התחתונה, בגב, בחזה ובגפיים עצמן. להירסוטיזם השפעות פסיכולוגיות רבות, בהן ירידה בביטחון העצמי ובעיות חברתיות נוספות. הירסוטיזם איננה בהכרח בעיה קוסמטית בלבד, ולעיתים היא מצביעה על בעיה הורמונלית, אשר יכולה לנבוע ממקורות שונים כגון בעיות בשחלה, בבלוטת האדרנל או בשתיהן.
בעיות בשחלה המביאות להירסוטיזם
קיימים גידולים בשחלה המביאים להפרשת יתר של אנדרוגנים וכתוצאה מכך להירוסטיזם- לרוב קיימת תשעורת יתר המתפתחת במהירות, אל וסת, וסממני גבריות. האנדרוגן הכי שכיח המופרש מגידולים אלו הוא טסטוסטרון, כשרמותיו בדם יכולות לעלות על 200 ננוגרם לד"ל. רוב הגידולים הללו ניתנים למישוש באגן, והם חד צדדיים (מופיעים בשחלה אחת). דוגמה אחת לגידול כאמור הוא גידול מסוג סרטולי-ליידיג: גידול המאופיין בהירסוטיזם ובסממני גבריות, מהווה כ- 0.5% מגידולי השחלה ולרוב נפוץ יותר אצל נשים צעירות.
פיזיולוגיה של אנדרוגנים אצל האישה
ייצור הורמונים סטרואידליים מתחיל בשני שלבים בהם כולסטרול הופך לפרגננולון. אצל נשים שאינן בהריון, אנדרוגנים מיוצרים הן על ידי השחלה והן על ידי האדרנל, וכן גם באופן פריפרי. שלב קובע הקצב בייצור של אנדרוגן הוא רגולציה של ביטוי הגן P450C17, אשר תלוי במידת הריכוז של ההורמון LH בשחלה וההורמון ACTH בקורטקס האדרנל.
השחלה מייצרת אנדרוגנים המשמשים כפרה-קורסורים (חומר מוצא) לאסטרוגנים. כאשר מופרש ההורמון GNRH מההיפותלמוס, תאי תקה בשחלה קושרים את ההורמון LH, ומייצרים אנדרוסטנדיון, DHEA וטסטוסטרון. ההורמון מגרה הזקיק, FSH, פועל על תאי גרנולוזה באופן בו הם הופכים את האנדרוגנים הללו לאסטרוגנים.
האדרנל, המושפע מההורמון ACTH, מביא לייצור של אנדרוגן באזור הזונה-רטיקולריס והזונה-פסיקולטה. האנדרוגנים העיקריים המיוצרים בבלוטת האדרנל הם DHEAS, עם כמויות קטנות יותר של DHEA ואנדרוסטנדיון. תופעה הקרויה "אדרנרך" מתרחשת באופן כרונולוגי לרוב לפני תחילת מחזור - במהלך תקופה זו חל ייצור גבוה יותר של אנדרוגנים אשר אחראים בין היתר על הופעת שער הערווה ושער בית השחי.
פעולתם של אנדרוגנים על השערה
העור וזקיקי השערה רגישים לאנדרוגנים. DHEA, אנדרוסטנדיון וטסטוסטרון נכנסים לתאי מטרה והופכים לדהידרוטסטוסטרון על ידי האנזים 5α-Reductase. דהידרוטסטוסטרון לאחר מכן נקשר לרצפטור בציטופלסמה, אשר מעביר אותו אל גרעין התא. שם, גורם ההורמון לשעתוק של מידע גנטי וכפועל יוצא מכך לגדילה בשיער.
בדיקות מעבדה
חוקרים חלוקים באשר לשאלה אילו אנדרוגנים יש לבדוק בדם לצורך הערכה של הירסוטיזם. להלן מספר דרכים לצורך הערכה של פתולוגיות שונות המביאות להירסוטיזם:
אבחנה מבדלת
יש להבחין בין תופעה של הירסוטיזם לבין מצבים אחרים- כגון ויריליזם (הכוללת סממני גבריות נוספים כגון אקנה, שמנוניות של העור, התקרחות גברית, קליטוריס מוגדל, התעבות הקול, התפתחות גברית שרירית ואטרופיה של השדיים), או היפרטריכוזיס - זהו מצב של גדילה עודפת של שיער, אולם לא שיער המופיע באזורים "גבריים" אלא יותר שיער בזרוע, ברגל התחתונה או בראש עצמו. היפרטריכוזיס נובע בחלק מן המקרים כתוצאה משימוש בתרופות מסוימות (מינוקסידיל, דיאזוקסיד, פניטואין), מצבי רעב, טראומה לעור, או מחלות כגון פורפיריה, יתר פעילות בלוטת התריס ומחלות נוספות.
טיפול
הטיפול הרפואי מתחלק בהתאם לרמת החומרה של ההירסוטיזם, בממצאים הגופניים בבדיקה וברצון האישה להרות, במידה וקיים.
הטיפול התרופתי המוצע לנשים כולל 4 קבוצות תרופות עיקריות: גלולות למניעת הריון, אנלוגים של GNRH, אנטגוניסטים של הרצפטור לאנדרוגן, וסטרואידים.
קיימות תרופות נוספות שיכולות לטפל בהירסוטיזם. למשל, דופמין, סימטידין, טרוגליטזון וקטוקונזול.
יחס נפיצה
בפיזיקה, יחס נפיצה (או יחס דיספרסיה) הוא הקשר המתמטי בין התדירות הזוויתית של גל \ \omega לווקטור הגל \vec{k} או מספר הגל k, כלומר: הפונקציה. יחס הנפיצה נקבע על ידי משוואת הגלים המתארת את התופעה הפיזיקלית. לעיתים מכונה כך גם הקשר בין האנרגיה E של המערכת לתנע \vec{p} שלה. במכניקת הקוונטים ומכניקה סטטיסטית מדברים גם על יחס נפיצה בין האנרגיה לווקטור הגל. כיוון שמתקיימים הקשרים ו, ההגדרות שקולות עד כדי פקטור כפלי של קבוע פיזיקלי.
חלקיק חופשי קלאסי
למערכות מורכבות יותר יהיה יחס נפיצה מורכב יותר או שונה.
חלקיק חופשי יחסותי
עבור חלקיק יחסותי בעל מסה שונה מאפס, יחס הנפיצה הוא. יחס זה מתקבל מהגדרת 4-וקטור התנע (שרכיבו הזמני הוא האנרגיה) וגם ממשוואת קליין-גורדון.
אופטיקה ופוטונים
עבור גל אלקטרומגנטי בריק, האנרגיה פרופורציונלית לתדירות והתנע פרופורציוני לווקטור הגל. במקרה זה, משוואות מקסוול מגלות לנו שיחס הנפיצה הוא ליניארי:
כאשר הסתמכנו על יחס הנפיצה היחסותי לפוטון, חלקיק חסר מסה, \ E = c p.
ניתן להסיק את מהירות הגל באמצעות יחס הנפיצה: וזוהי מהירות האור.
מצב מוצק
כאשר חוקרים מוצקים, מחקר יחס הנפיצה של אלקטרונים הוא בעל חשיבות גדולה. משמעות המחזוריות של הגביש היא שעבור תנע נתון, ישנן הרבה רמות אנרגיה אפשריות, ושייתכן שמספר אנרגיות לא יהיו אפשריות עבור כל תנע. האוסף של כל האנרגיות האפשריות והתנעים האפשריים ידוע כמבנה פסים של החומר. תכונות מבנה הפסים קובעות האם החומר מוליך או מבודד.
פונונים
יחס הנפיצה של פונונים גם הוא חשוב ולא-טריוויאלי. רוב המערכות מציגות שני פסים נפרדים בהם פונונים. פונונים בפס החוצה את ראשית הצירים ידועים כפונונים אקוסטיים והענף ביחס הנפיצה ידוע בתור הענף האקוסטי, ואילו הענפים האחרים נקראים ענפים אופטיים.
לדוגמה: גלי קול בגביש מקיימים את יחס הנפיצה הבא: עבור ka<<1 מתקבל יחס נפיצה ליניארי: כאשר המהירות היא מהירות הקול בחומר.
גל/פונון עם יחס נפיצה ליניארי נקרא גל קול.
גלי פני מים
כאשר \ g הוא קבוע הגרביטציה, \ h הוא עומק הנוזל, \ \rho היא צפיפות הנוזל, ו-\ \sigma הוא מתח הפנים.
גלבו
בגלבו מלבני, אופן התנודה TE01: כאשר הוא מספר הגל הנמוך ביותר שיכול להתקיים בגלבו, \ a הוא רוחב הגלבו ו-\ c היא מהירות האור בריק.
הסקת תכונות פיזיקליות
תכונות פיזיקליות רבות של המערכת, כגון מהירות, ניתן להרחיב למערכות אחרות אם הן מבוטאות במונחים של יחס נפיצה. במערכת מכנית קלאסית, המהירות ניתנת להגדרה כ: (זוהי בעצם אחת ממשוואות המילטון: ).
עבור גז אידיאלי (גז קלאסי, גז פרמי או גז בוזה) D-ממדי בעל יחס נפיצה מתקיים הקשר הבא בין הלחץ P, הנפח V והאנרגיה U:
כך למשל,
ארצ'ר (פירושונים)
ארצ'ר (Archer) הוא שם משפחה אנגלי שמשמעותו קשת. {{פירושונים|* ארצ'ר – מיזם בינלאומי לפיתוח תותח מתנייע אישים:
ראו גם
}}
פחם (אמנות)
פחם אמנים הוא סוג של מדיום יבש לשימוש באמנות, העשוי מחומרים אורגניים טחונים דק המוצמדים יחד על ידי סוג של גומי או מקשר אחר משעווה. פחמים אלה משמשים לעיתים קרובות אמנים בשל תכונותיהם הרבגוניות, כגון המרקם המחוספס שמותיר סימנים פחות קבועים מאמצעי אמנות חזותיים אחרים. פחם יכול לייצר קווים בהירים מאוד או שחורים מאוד, בעוד שקשה להסירם לחלוטין. את המדיום היבש ניתן ליישם כמעט על כל משטח, חלק או גס מאוד. לעיתים קרובות משתמשים בחומרים מקבעים בציורי פחם כדי להקשיח את הרישום וכדי למנוע מחיקה או שפשוף של אבק הפחם ממנו.
השיטה המשמשת ליצירת פחם אמנים דומה לזו הנהוגה בתחומים אחרים, כמו ייצור אבק שריפה וחומרי דלק לבישול. סוג חומר העץ ושיטת ההכנה מאפשרים לייצר מגוון סוגים וטקסטורות פחם על גבי המשטח.
סוגים
ישנם סוגי פחם לשימושים שונים כמדיום אמנותי יבש, אך הסוגים הנפוצים הם: פחם דחוס, פחם גפן ועיפרון. סוגים אחרים של פחם אמנים כמו עפרונות פחם פותחו במהלך המאה ה-19 ושימשו בעיקר קריקטוריסטים. אבקות פחם משמשות ליצירת שבלונות ומרקם.
קיים מגוון רחב של בפחמי אמנים, הנוצרים בהתאם לשיעור המרכיבים בהם: פחם דחוס מעץ ליבנה שרוף, מחימר שרוף, עם תוספות של פיגמנט שחור ותוספת כמות קטנה של צבע אולטרה-מרין.
טכניקות אמנות
הנייר לשימוש בפחם אמנים יכול להשתנות באיכותו. מרקם מחוספס עשוי לאפשר ליותר פחם להיצמד לנייר. השימוש בנייר בעל גוון מאפשר אפשרויות שונות שכן ניתן להשתמש בפסטל שמן לבן (המכונה בדרך כלל בשם המותג Conté) בשילוב עם פחם ליצירת ניגודיות.
שפשוף
השפשוף נעשה על ידי הנחת דף נייר על משטח ממוקד בעל מרקם הרצוי לאמן, ולאחר מכן שפשוף הפחם על הנייר כדי ליצור תמונת ראי של מרקם המשטח.
התמזגות
המיזוג נעשה כדי ליצור מעברים חלקים בין אזורים כהים לבהירים יותר בציור. ההתמזגות יכולה ליצור גם אפקט צל. שתי שיטות נפוצות של מיזוג ישנן: שימוש באצבע כדי לשפשף או לפזר את פחם שהונח על הנייר או שימוש בעפרונות נייר הנקראים גם טורטיון. רבים מעדיפים להשתמש בפיסות עור רכות.
מחיקה
המחיקה מתבצעת לעיתים קרובות עם מחק גומי עיסה. זהו מחק רך וגמיש שלעיתים קרובות ניתן לחשוב שהוא מנקה את עצמו. ניתן לעצב אותו על ידי לישה רכה בידיים, לקצוות המיועדים לאזורים קטנים. מחק העיסה עשוי מחומר אפור המזכיר חימר או גומי. היתרון שלו בכך שהוא לא משאיר סימן, ולכן מחזיק מעמד זמן רב יותר ממחקים אחרים. הוא מוחק על ידי ספיגת חלקיקי הפחם או הגרפיט. ניתן להשתמש בו למחיקה מדויקת או להדגשה. הוא לא מתאים למחיקת שטחים גדולים ועלול להימרח או להידבק אם הוא מתחמם יתר על המידה.
היסטוריה
פחם היה לעיתים קרובות מרכיב מרכזי בציורי המערות. ישנן דוגמאות מלפני 28,000 שנה לפחות. אחד מציורי הפחם העתיקים ביותר שנשמר הוא הציור של הזברה, שנמצא במערת אפולו בנמיביה.
בתקופת הרנסאנס נעשה שימוש נרחב בפחם, אך מעט יצירות אמנות שרדו מאותה תקופה כי חלקיקי הפחם התקלפו מהבד. בסוף המאה ה-15 יושם תהליך של השקעת הרישומים באמבט גומי או לכה כדי למנוע מהפחם להתקלף. תרבויות רבות השתמשו בפחם לאמנות, הסוואה וטקסים. ילידים רבים באוסטרליה, חלקים מאפריקה, איי האוקיינוס השקט, חלקים מאסיה ואחרים עדיין משתמשים בציורי גוף בטקסי חתונות, טקסים רוחניים, מלחמה, ציד וטקסי לוויה.
לאורך תולדות האמנות המערבית, אמנים ידועים שהשתמשו במדיומים אחרים, השתמשו בפחם לרישום או לניסויים מקדימים לציורים אחרונים שתכננו לצייר. דוגמאות לאמנים עכשוויים המשתמשים בפחם כמדיום עיקרי הם רוברט לונגו, וויליאם קנטרידג', דן פייל וג'ואל דניאל פיליפס.
דמידיבקה
דמידיבקה (באוקראינית: Демидівка; בפולנית: Demidówka) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, כ-20 ק"מ צפונית מזרחית לברסטצ'קה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
דמידיבקה נזכרת לראשונה במאה ה-16, ועד סוף המאה ה-19 הייתה עיירה נידחת ודלה. בשנת 1795 סופחה העיירה לאימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטח פולין. בשנת 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב סופחה לברית המועצות.
בתקופת אוקראינה הסובייטית העיירה הייתה מרכז של "ראיון דמידובקה" עד לשנת 1962 כאשר הוא סופח לראיון שמרכזו במלינוב. בשנת 1965 הראיון הוקם מחדש.
יהודי דמידיבקה
בסוף המאה ה-19 רובם המוחלט של תושבי דמידיבקה היו יהודים. בין מלחמות העולם הצטמצמה הקהילה, והגיעה לכ-600 יהודים, כמחצית מתושבי המקום. בתקופה זו פעלו בעיירה מפלגות ותנועות נוער ציוניות.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה החלו הגרמנים ואוקראינים מקומיים לבצע מעשי שוד והתעללות ביהודי העיירה, ולקחת אותם לעבודות כפייה. במקרה אחד, נמרט באלימות זקנו של רב הקהילה, דוד הלפרסון, ובמקרה אחר, הוצאו להורג 7 צעירים יהודים שהואשמו בקומוניזם. בד בבד, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת אות מזהה, והוקם בעיירה יודנרט, בראשות אליהו טייטלבוים, אשר נצטווה לספק לגרמנים ולאוקראינים כוח אדם לעבודות כפייה באזור העיירה, ולהעביר להם סכומי כופר וחפצי ערך.
בסוף שנת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן, שהוקף בגדר תיל, בו נרצחו מעת לעת יהודים. בתחילת אוקטובר 1942 רוכזו יהודי הגטו במגרש, בו הוחזקו ללא מזון מספר ימים. משם הועברו ביום 8 באוקטובר 1942 במשאיות לבורות ירי, ובהם נרצחו. מספר יהודים שהצליחו להימלט ממחנות העבודה שבסביבת העיירה לפני האקציה, הצטרפו ליחידת פרטיזנים מקומית, שביצעה פעולות חבלה בתשתיות הגרמנים, ורובם נהרגו בקרב.
העיירה שוחררה בידי הצבא האדום ב-12 במרץ 1944. מיהודיה שרדו את השואה כ-30 איש.
ניר גלילי
ניר גלילי (נולד ב-1955) הוא קצין צה"ל בדימוס ומנכ"ל ישראלי. סיים את שירותו בצה"ל בדרגת תת-אלוף. שירת בחיל השריון כמפקד חטיבה 500 וכמפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה. לאחר מכן היה מנכ"ל שלמה Sixt וסונול.
ביוגרפיה
לגלילי תואר ראשון (BA) בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים למנהלים (EXECUTIVE MBA), אותו סיים בהצטיינות בבית הספר לניהול ע"ש רקאנטי. גלילי אב לשלושה ילדים. מתגורר במושב ביצרון.
שירותו הצבאי
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון. גלילי עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. ולחם במלחמת יום הכיפורים. בהמשך השלים קורס קצינים ושירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה בחיל השריון. במלחמת לבנון הראשונה שימש סגן מפקד גדוד 195 בחטיבה 500. בהמשך שירת כמפקד גדוד 430 כאשר הגדוד היה בלבנון וכמפקד חטיבה 500. בתפקידו הבא שימש מפקד עוצבת עידן, אוגדת מילואים משוריינת, בדרגת תא"ל.
ב-1995 מונה למפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה. בשנת 1996, בעקבות תלונה של פקידה שלו על אונס, גלילי הודה כי קיים עימה מפגשים בעלי אופי מיני. הפרקליטות הצבאית החליטה שלא להעמידו לדין בעקבות סירוב הפקידה להעיד נגדו. הוא הועמד לדין משמעתי בפני סגן הרמטכ"ל, מתן וילנאי, שנזף בו על התנהגות שאינה הולמת קצין צה"ל וגזר עליו עיכוב דרגה למשך שנתיים. בשנת 1999 ביקש שאול מופז למנותו למפקד גיס בדרגת אלוף. הפקידה עתרה לבג"ץ, שאישר את קידומו בתפקיד, אולם פסל את העלאתו של גלילי לדרגת אלוף, בנימוק שדרגה, שלא כמו תפקיד, היא עניין של סטטוס ואות הוקרה וגלילי אינו ראוי להוקרה בגלל מעשיו.
בהחלטתם כתבו השופטים:
בספרם "יורים ושופטים" משנת 2014 מגדירים פרופסור סטיוארט כהן ופרופסור עמיחי כהן את פסק הדין שניתן בעניינו של גלילי כעדות ל"עליית האקטיביזם השיפוטי של בית המשפט העליון הישראלי בתחומי הביטחון הלאומי".
לאחר השחרור מצה"ל
גלילי שימש מנכ"ל החברה שלמה Sixt. לאחר כ-10 שנות עבודה ב"שלמה אחזקות" מונה גלילי למנכ"ל סונול.
במרץ 2016, נחקר בחשד לעברות מס, בעת שהיה מנכ"ל חברת שלמה אחזקות. הפרשה נחשפה על ידי העיתון "גלובס", בעקבות בקשה לתובענה ייצוגית שהוגשה נגד חברת שלמה SIXT בטענה להחזרי ביטוח פיקטיביים. מחקירה של יחידת החקירות של המכס ומע"מ עלה חשד לפיו חברות בקבוצת שלמה, בעת התקשרותן עם חברת הביטוח ש. שלמה ביטוח, שאף היא בבעלות הקבוצה, לצורך אספקת פוליסות ביטוח ללקוחותיהן, העבירו לה סכומים הנמוכים במאות שקלים מהסכום בו הן בעצמן חייבו את הלקוחות בעבור הביטוח. אולם, הפער בין תשלום הלקוחות לבין התשלום שהועבר לחברת הביטוח לא דווח כהכנסה חייבת במע"מ. במאי 2020 רשות המיסים הסכימה לסגור את הפרשה בתשלום כופר על ידי קבוצת שלמה, ללא העמדה לדין פלילי.
מיקום (גאוגרפיה)
בגאוגרפיה, מיקום הוא איתור וזיהוי מרחב מוגדר נקודת ציון (נ"צ) או אזור, בכדור הארץ ובחלל. מיקום במדעי הטבע וברפואה, הוא גם איתורו והגדרתו של שטח או נפח.
על המיקום, אשר ניתן למדידה גאומטרית, מושלכת בתודעה האנושית משמעות של תרבות, זהות, לאומיות וכלכלה.
משמעות המונח בשפה העברית היא גם הנחת חפצים באתר וקביעתם בו.
שמואל דוד אונגר
הרב שמואל דוד הלוי אונגר (ה'תרמ"ו, 1886 – ט' באדר ה'תש"ה, 1945) היה ראש ישיבה ורב העיר נייטרה בסלובקיה. ממנהיגי יהדות סלובקיה. היה רבו וחותנו של הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל. ישיבתו בנייטרה הייתה הישיבה האחרונה באירופה הכבושה שהמשיכה לתפקד בתקופת מלחמת העולם השנייה. הרב אונגר נפטר מרעב ומחולשה בעודו מסתתר מהנאצים ביער קאלישטי (Calisch) בתחילת 1945.
קורות חייו
נולד בשנת ה'תרמ"ו (1886) בפישטני בסלובקיה לרב יוסף משה אונגר. בגיל צעיר התייתם מאביו. למד בעירו בישיבת דודו, הרב נוח ברוך פישר, ולימים נישא לבתו, מרים לאה. בגיל צעיר התמנה למשרת הרב בקהילה היהודית הקטנה בקרומפק ואחר כך עבר לשמש כרב בטירנוי. כחמש עשרה שנה ישב בטירנוי ועסק בהוראה ובחינוך.
נבחר כנשיא מרכז הקהילות האורתודוקסיות ("לאנדעס קאנצליי") ונמנה עם הרבנים הראשונים שהצטרפו לתנועת אגודת ישראל מקרב רבני הונגריה וסלובקיה. בתרצ"ה השתתף במשלחת הרבנים לארץ ישראל מטעם אגודת ישראל, שכללה בין היתר את הרב יעקב מאיר בידרמן, הרב זלמן סורוצקין והרב יוסף שלמה כהנמן. בתרצ"ז השתתף בכנסייה הגדולה השלישית שנערכה במרינבאד ושימש כשליח הציבור בעצרת התפילה והזעקה שנערכה בתחילת הכינוס.
בשנת תרצ"א, לאחר פטירתו של הרב אברהם אהרן כ"ץ, רבה של נייטרא, נבחר למלא את מקומו. כדי לשכנעו לעבור לעירם, הציעו פרנסי קהילת נייטרא לממן את ישיבתו ולסייע בהרחבתה. לאחר הקמת הרבנות הראשית בישראל, יזמה העדה החרדית בראשות משה בלוי ודוד פוטאש הקמת מוסד מתחרה בתל אביב, והרב אונגר נקרא לכהן בו, אך לבסוף התוכנית לא יצאה לפועל.
במשך 40 שנים שבהן עסק בהרבצת תורה, העמיד הרב אונגר אלפי תלמידים מסלובקיה, הונגריה וממדינות נוספות, מהם היו לרבנים וראשי ישיבות. בישיבתו לימד ספרי מוסר כמו מסילת ישרים, חובות הלבבות ואיגרת הרמב"ן. בכל יום ראשון נערך מבחן בגמרא ובמוצאי שבת מבחן על פרשת השבוע עם פירוש רש"י. השלטונות העריכו את פועלו ובאופן נדיר אף הסכימו לממן את בניית המקווה בישיבה.
תקופת השואה
רדיפת היהודים בסלובקיה החלה למעשה עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעקבות הסכם מינכן ב-1938 בו חולקה צ'כוסלובקיה לשתי מדינות נפרדות. סלובקיה בראשות הכומר יוזף טיסו הפכה למדינת חסות של גרמניה הנאצית. טיסו ואנשי משמר הלינקה פעלו נגד היהודים ומתנגדי המשטר בסלובקיה.
בניסן תש"ב (מרץ 1942) החל גירוש יהודי סלובקיה למחנות ההשמדה בפולין. בשלב זה לא חל הגירוש על יהודים שנחשבו נדרשים עבור הכלכלה הסלובקית, ועבור יהודים אלה הותר גם מינוי של רב ראשי. הרב אונגר זכה במעמד מיוחד מטעם השלטונות כרב האורתודקוסי הראשי לפרשבורג ויהודי סלובקיה. ביתו והשטח מסביבו הוכרזו כשטח חסות וגם לשוטרים היה אסור להיכנס אליו. בשל כך הפכה הישיבה למוקד משיכה שהתקבצו בו פליטים יהודים רבים מפולין ומגליציה. למרות זאת, לעיתים פרצו לשם אנשי משמר הלינקה, וכהגנה מפניהם נבנו במקום בונקרים להסתרת הפליטים. בחסות הרב אונגר שהו מאות תלמידים ורבנים שהצליחו להימלט לישיבתו והמשיכו ללמוד תורה עד גירושם לאושוויץ בי"ז אלול תש"ד (1944).
כל אותה העת פעל הרב אונגר יחד עם חתנו הרב וייסמנדל להציל יהודים רבים ככל האפשר. בראשית המלחמה שלח את חתנו ללונדון כדי להשיג אישורי כניסה לקנדה למשפחות מיהודי סלובקיה, אך ללא הצלחה. מאוחר יותר היה הרב אונגר שותף לתוכניות ההצלה שיזמה קבוצת העבודה.
בט' באדר תש"ה (1945) נפטר ביער מרעב ומחולשה ונקבר שם באופן זמני. לאחר המלחמה הובא לקבורה בפישצ'אן שבה נולד, בסמוך לקברות אביו.
בין הניצולים מבני משפחתו היו בנו הרב שלום משה אונגר ששהה עם אביו במקום מחבואו, חתנו הרב וייסמנדל, ובת שנישאה לרבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג, שאיבד בשואה את אשתו הראשונה ו-11 ילדיו. ישיבת נייטרא הוקמה מחדש בארצות הברית.
חיבוריו
כתבי היד נעזבו במחבוא בהרי זאבאר. הם ניצלו משריפה בזכות אישה לא יהודייה ששמרה עליהם והעבירה אותם לאחר המלחמה לבנו.
פירוליזה
פירוליזה או זיקוק יבש הוא תהליך פירוק של חומר (לרוב חומר אורגני) על ידי חימום לטמפרטורה גבוהה, ללא נוכחות חמצן או הלוגן. הפירוליזה היא תהליך בלתי הפיך המשנה את ההרכב הכימי ואת התכונות הפיזיקליות של החומר. הפירוליזה הוא התהליך ההופך עץ לפחם והוא מתרחש בשריפה של דלקים מוצקים. הלהבות הנצפות בשריפת עץ הן של הגזים הנפלטים בפירוליזה ולא של שריפת החומר המוצק. ככלל בפירוליזה של חומר אורגני משתחררים גזים ונוזלים והמוצק הנותר, המכונה Char, עשיר יותר בפחמן. פירוליזה המתקדמת עד למצב בו השארית המוצקה היא בעיקר פחמן נקראת פחמון.
יישום תעשייתי
בתעשייה הכימית משתמשים בפירוליזה להפיק, בין היתר, במגוון תהליכים:
פירוליזה כשיטה לטיפול בפסולת פלסטיק
פירוליזה נכללת תחת הקטגוריה של מיחזור שלישוני (שבה נמצאים גם גזיפיקציה, מיצויי כימי, דה-פולימריזציה), טכנולוגיות שונות המאפשרות מיחזור פסולת פלסטיק לדלקים ולמוצרי יסוד לתעשייה. לפירוליזה יתרונות משמעותיים לעומת שיטות אחרות בטיפול בפסולת פלסטיק: בהשוואה למיחזור מכני, עלוית המיון, השטיפה והעירבוב זניחות בשיטת הפירוליזה.
המכניזם של פירוליזה כולל בתחילה המסה של הפלסטיק, לאחר מכן תחילות להיווצר בועות שממשיכות בטמפרטורות של C°100 עד C°400. שלב חשוב מאוד בפירוק התרמי מתרחש מעל C°400 כאשר נוצרים רדיקלים R, אשר תורמים לפירוק קשרי פחמן-פחמן ובתורם לשבירת שרשראות ולהיווצרות של הידרוקרבונים וביניהם פרפינים, סולר, בנזין ועוד.
קו-פירוליזה של פסולת פלסטיק עם פצלי שמן
הוספת פסולת פלסטיק לפצלי השמן משפרת את הפירוק התרמי מבחינה קינטית וגורמת לטמפרטורת פירוק נמוכה יותר בהשוואה לפירוליזה רגילה וחסכון אנרגטי. תוצרי הקו-פירוליזה הם בעלי איכות טובה יותר ומאופיינים בצפיפות נמוכה ותכולת גופרית נמוכה יותר לעומת פירוליזה של פסולת פלסטיק.
רכס החוף
רכס החוף נמוך בצורה ניכרת מהרי האנדים, והפסגות הגבוהות ביותר בו נמצאות ברכס ויקונייה מקנה (Sierra Vicuña Mackena), שגובהן כ-3,000 מטרים. עם זאת, על אף שמקורות הרכס אינם ידועים, שוררת הסכמה בין הגאולוגים כי רכס החוף עתיק יותר מהרי האנדים. אין ברכס כל פעילות געשית.
את הרכס מחלקים נהרות, היורדים מהרי האנדים מערבה, למספר רכסי משנה.
הלן ברמן
הלן ברמן (נולדה ב-6 באפריל 1936) היא ציירת הולנדית-ישראלית בסגנונות שנעים בין אימפרסיוניזם ריאליסטי ואקספרסיוניזם מופשט לירי. מציגה בישראל ומחוצה לה.
ביוגרפיה
בשנות השבעים למדה אצל האמן תיירי ולטמן והשלימה תואר נוסף בציור ורישום. היא לימדה קורסים להשכלת מבוגרים במקצועות הללו. ב-1978 עלתה לישראל, גרה במבשרת ציון ובבאר שבע והמשיכה לשכלל את סגנונה. בעשור מ-1988 גרה ליד יפו העתיקה והצטרפה לאגודת הציירים והפסלים. מ-1998 חיה ומציירת בתל מונד.
אליפות אירופה בכדורסל נשים 2009
אליפות אירופה בכדורסל נשים 2009, הייתה האליפות האזורית ה-32 שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. האליפות נערכה בלטביה בין ה-7 ביוני ל-20 ביוני 2009.
בטורניר זה זכתה צרפת, אשר רשמה זכייה שנייה בתולדותיה.
מתכונת האליפות
בתחרות השתתפו 16 נבחרות. הן חולקו לשני בתים. שלוש נבחרות מכל בית המשיכו להתמודדות על המדליות בשלב השני ב-2 בתים. ארבע נבחרות מכל בית המשיכו להתמודדות על המדליות בשיטת פלייאוף.
משחקי הגמר
משחק הגמר
משחק על המקום השלישי
נבחרת ישראל בתחרות
נבחרת ישראל בכדורסל נשים התמודדה על מקום באליפות במסגרת בית ג'. המשחקים נערכו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ בהשתתפות 4 קבוצות. הנבחרת הצליחה לסיים את השלב בהצלחה והעפילה לתחרות.
בשלב הראשון של האליפות הנבחרת התמודדה בבית א' והפסידה בכל משחקיה.
כדרסלניות של הנבחרת:
פטריארך אנטיוכיה
פטריארך אנטיוכיה הוא תוארו של הבישוף המכהן באנטיוכיה, אחת מחמשת הכסים המקוריים של הנצרות. עקב הפיצולים בתוך הדת, מאז המאה החמישית ישנם כמה טוענים לתואר. כיום, בישופים מטעם חמש כנסיות שונות רואים עצמם כפטריארכים מאנטיוכיה.
היסטוריה
כעיר בעלת חשיבות רבה באסיה הקטנה ובאימפריה הרומית הפכה אנטיוכיה לאחד מן המרכזים הראשונים של הנצרות. ב"ברית החדשה" נזכרת אנטיוכיה כמקום מושבו של ניקולאוס (מעשי השליחים ו':5). אחרי סקילתו של סטפנוס בירושלים החלה, לפי "מעשי השליחים", רדיפה של הנוצרים והם נפוצו לפניקיה, קפריסין ואנטיוכיה. בין האנשים היו כמה תלמידים מקפריסין ומקירניה ש"דיברו אל היונים ובישרו על אדון ישו". בעקבות הצלחתם, נשלח בר-נבא לאנטיוכיה ובעקבות הצלחתו יצא והביא את שאול התרסי (פאולוס) לשם ולפי המסופר התארחו השניים במשך שנה אצל הקהילה ושם, ככל הנראה, החלו מתגבשים כקהילה מובחנת: "באנטיוכיה לראשונה כנו את התלמידים "משיחיים" (מעשי השליחים, יא':26-19).
אנטיוכיה הפכה כבר בשלב זה לאחד המרכזים החשובים ביותר, אם לא החשוב מכולם, מחוץ לירושלים. העיר מוזכרת מספר פעמים ב"מעשי השליחים" כמקום אליו חוזרים בר-נבא ופאולוס ממסעותיהם כאל בסיס-האם, מקום בו הם מבלים זמן רב כאשר אינם במסעות, וכעיר שאליה נשלחים שוב ושוב שליחים נבחרים מירושלים—עובדות המעידות ככל הנראה על קיום קהילה יציבה ומבוססת על נוצרים כבר בתחילת שנות הארבעים של המאה הראשונה.
לפי "אל הגלטים" ב':11 הגיע פטרוס הקדוש (כיפא) לאנטיוכיה, ככל הנראה בשנת 44. על–פי המסורת הנוצרית היה פטרוס לפטריארך הראשון של הקהילה, אם כי מדבריו של פאולוס ניתן ללמוד כי מעמדו וביטחונו במקום היו מעורערים למדי. על פי התפישה בה אחז גם פטרוס, היה על המבקשים להפוך לנוצרים להמיר דתם ליהדות ולעבור את טקס ברית המילה. זה האחרון, במיוחד, נחשב למכשול קשה במעבר לנצרות ובאנטיוכיה טוען פאולוס כי אף על פי ש"אנו יהודים בני יהודים", אין להציב דרישה דומה בפני המצטרפים החדשים משום ש"האדם אינו נצדק מתוך מעשי התורה, אלא על–ידי אמונת המשיח ישו". טיעון זה, שכונן באנטיוכיה, היה מעורר מחלוקת, כפי שניתן ללמוד מהקללות שמטיח פאולוס בגלטים שאינם מצייתים לפקודותיו ("אל הגלטים" ג':1). עיקרון זה, שלמעשה אפשר לכל אדם להצטרף לנצרות בלי שיאלץ לקיים מצוות כלשהן, סייע להפוך את אנטיוכיה למרכז חזק של תעמולה מיסיונרית.
החל מתקופה זו (בערך אמצע שנות הארבעים של המאה הראשונה) יש באנטיוכיה קהילה נוצרית מאורגנת היטב. הקהילה היא אחת הבודדות ששימרה רשימה מלאה של הבישופים שלה. הראשון מביניהם, אבודיוס כבר בתקופת השליחים. הקהילה הייתה לגורם המשמעותי ביותר במזרח האימפריה הרומית ואחרי נפילת ירושלים בשנת 70 לספירה הפכה למרכז הראשי למזרח אסיה הקטנה, סוריה וארץ ישראל.
אנטיוכיה שימרה את מעמדה המרכזי ככנסייה בולטת במזרח, שנייה אך לרומא בחשיבותה ושנייה אך לאלכסנדריה כמוקד לימוד ועיון נוצרי. ממנה באו כמה מן הדמויות הבולטות בנצרות המוקדמת, וכמה וכמה מרטירים. החל במאה הרביעית, עם בניית קונסטנטינופול וכינון הפטריארכיה שם הפכה הפטריארכיה באנטיוכיה שנייה לזו שבקונסטנטינופול ובמידה רבה כפופה לה. באמצע המאה החמישית, כבר הייתה סמכותה מוגבלת רק לקטע קטן סביב העיר ולמחוזות שמחוץ לגבולות האימפריה הרומית.
מאוחר יותר, אחרי כיבושי הסרצנים במאה השביעית, הייתה הכנסייה באנטיוכיה נתונה תחת שלטון מוסלמי והזדהתה בדרך כלל עם הכנסייה המזרחית בקרע מול הכנסייה הקתולית. בתקופת שלטון הצלבנים במקום (בערך 1100–1268) מונו לתפקיד הפטריארך במקום לטינים (כלומר, קתולים מערבים), אף כי הכנסייה היוונית המשיכה למנות פטריארכים לאנטיוכיה, שישבו לרוב בקונסטנטינופול. תחום השליטה של הפטריארכיה הורחב מהנחלות העיקריות של אנטיוכיה, אדסה וטריפולי גם לקפריסין. אחרי נפילת אנטיוכיה בשנת 1268 המשיכו האפיפיורים למנות, עד אמצע המאה הארבע עשרה, פטריארכים לאנטיוכיה, אך מינוי זה היה בתואר בלבד.
ריצ'רד ליפולד
ריצ'רד ליפולד (באנגלית: Richard Lippold; 3 במאי 1915 – 22 באוגוסט 2002) היה פסל אמריקאי הידוע עבור יצירותיו הגאומטריות העשויות מחוט ברזל.
נולד במילווקי שבוויסקונסין. למד באוניברסיטת שיקגו, וקיבל תואר בעיצוב תעשייתי בבית הספר שעל יד מכון האמנות של שיקגו בשנת 1937. לאחר סיום לימודיו עבד, בין השנים 1937 ו-1941, גם כמעצב תעשייתי. בסופו של דבר היה לפסל, ובמקביל לימד במספר מוסדות ואוניברסיטאות, בהן מכללת האנטר כחלק מאוניברסיטת העיר ניו יורק בין השנים 1952 ל-1967.
עולמה הסודי של אלכס
עולמה הסודי של אלכס (במקור באנגלית: The Secret World of Alex Mack) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה בערוץ ניקלודאון משנת 1994 עד 1998. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים.
לפי הסדרה יצאו מספר ספרים שנכתבו על ידי דיאנה ג'י גלאגר, מתוכם שני הראשונים ("אלכס את זוהרת", ו"נתערב שלא תוכלי") תורגמו לעברית.
עלילה
הסדרה עוסקת באלכסנדרה "אלכס" מאק, ילדה בת שלוש עשרה מפרדייס ואלי, שביומה הראשון בחטיבת הביניים "אטרון" נקלעת לתאונת דרכים עם משאית הנושאת חומר כימי נסיוני (שלפי האזהרות רדיואקטיבי) בשם GC-161. במהלך התאונה נשפך על אלכס חלק מהחומר וכתוצאה מכך היא מקבלת כוחות על טבעיים כמו טלקינזיס, יכולת לירות זרמים חשמליים מקצות אצבעותיה או להפוך לנוזל, ובתוספת מאכלים מסוימים גם יכולת להרמת משאות כבדים לזמן מוגבל (החל מעונה 3). במהלך הסדרה אלכס מתמודדת עם מצבים יומיומיים כמו לחץ בלימודים או אירועים חברתיים, כשלפעמים היא משתמשת בכוחותיה על מנת לפתור את הבעיות. בינתיים, מנסים בעלי המפעל הכימי לו שייכת המשאית שפגעה באלכס לגלות מיהי "הילדה מהתאונה" ולכלוא אותה במתקן מיוחד, אך חברה הטוב ריימונד "ריי" אלברדו ואחותה הגדולה אנני עוזרים לה להסתיר את כוחותיה.
הר ספיבי
הר ספיבי (באנגלית: Mount Spivey) הוא הר בקצה הצפוני של רכס דאגלס, בצפון מזרח האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
פסגת ההר שטוחה, ומכוסה קרח.
גובהו של ההר 2,135 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-1,411 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם לגדתו המערבית של קרחון טוינבי; 17 קילומטרים מדרום להר ניקולס.
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה וצולם מהאוויר בשנת 1937 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון ריימיל.
מקור השם
הסקר קרא להר על שמו של רוברט אי. ספיבי (Robert E. Spivey), שסייע למשלחת הסקר בתחנת האי סטונינגטון, והיה חבר משלחת הסקר, במהלך מסע המזחלות שערכו אנשי הסקר למפרץ ג'ורג' השישי בשנת 1949.
אבעבועות
אבעבועות (באנגלית: Pox) הוא שמן של כמה מחלות התוקפות בני אדם, בעלי חיים וצמחים, שהמשותף לכולן הוא הופעת נקודות, כתמים או שלפוחיות בצבע אדום על-גבי הכסות (העור בבעלי חיים).
הפועל חדרה (כדורגל חופים)
הפועל "קונפינו" חדרה היא קבוצת כדורגל חופים מהעיר חדרה, המשחקת בליגת "בנק יהב" בכדורגל חופים.
היסטוריה
הפועל חדרה נוסדה בשנת 2008 בשם "נסיכי 90FM" חדרה, עם הרחבתה של הליגה ל-10 קבוצות. באותה העונה זכתה הקבוצה באליפות לאחר שניצחה את "שווה שווה" ירושלים בגמר בתוצאה 6–7.
הסגל הנוכחי
סגל לאליפות ליגת בנק יהב בכדורגל חופים לעונת 2019
תחרויות לאומיות
ליגת בנק יהב בכדורגל חופים
שיתוף הפעולה הביטחוני של מרכז אירופה
שיתוף הפעולה הביטחוני של מרכז אירופה (באנגלית: Central European Defense Cooperation – CEDC) שהוקם בשנת 2010 בפראונקירכן שבאוסטריה, הוא הפורום הגדול ביותר במרכז אירופה, המשמש כפלטפורמה לענייני ביטחון והגנה לשבע מדינות מרכז אירופה (אוסטריה, קרואטיה, צ'כיה, הונגריה, סלובקיה וסלובניה ומדינה משקיפה אחת פולין). הוא מפגיש את משרדי ההגנה של שבע המדינות, ומאפשר להם לחזק את הביטחון האזורי בתוך האיחוד האירופי ונאט"ו במסגרת השותפות לשלום (Partnership for Peace - PfP), על ידי קידום אינטרסים אזוריים ספציפיים של המשתתפים, ובהתאם לסדר העדיפויות הלאומי, האחריות והאינטרסים של המדינות.
הפורום חופף בשטחו, במידה רבה, את שטחיה של האימפריה האוסטרו־הונגרית.
בשנת 2022, נשיאות ה-CEDC מוחזקת על ידי הרפובליקה של אוסטריה.
פעילות
ה-CEDC מתמקד בתיאום מדיניות האיחוד האירופי, התמודדות עם אתגרים ואיומים אזוריים משותפים, ייזום פרויקטים בקרב כוחות מזוינים ובניית יכולות. מתוך מודעות לכך שביטחון אזורי קשור באופן מהותי לביטחון של אזורים שכנים, נוצר גם שיתוף פעולה עם שותפים במערב הבלקן.
לאחר משבר ההגירה באירופה במהלך השנים 2015–2016, פרויקטים צבאיים נותרו תחום עניין עבור ה-CEDC, אך המיקוד שלו הורחב גם לשיתוף פעולה אזרחי-צבאי, לפיתוח וחיזוק סינרגיות ברמה אזורית, הבנה משותפת של אתגרי ההגירה והגברת שיתוף הפעולה הבין-אזורי.
פרויקט אזרחי-צבאי נוסף הוא פלטפורמת כישורי השפה, שמטרתו לקדם מדיניות שפה אזורית משותפת, לשיפור ולהעמקת שיתוף הפעולה הרב-צדדי באמצעות תכנון קונקרטי והצבת יעדים בתחום השפה. באמצעות תיאום מתאים בתחומים מרכזיים כגון חינוך לשוני, בדיקות שפה, עבודת מינוח ותרגום, נעשה שימוש מיטבי במשאבי השפה הן ברמה הדו-צדדית והן ברמה הרב-צדדית לעת טיפול במצבי חירום ואסון לאומיים, שמצריכים סיוע רב לאומי.
טום מלינובסקי
'''טום פ. מלינובסקי (באנגלית: Tom P. Malinowski'''; נולד ב-23 בספטמבר 1965) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת ניו ג'רזי. מלינובסקי, איש המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו לקונגרס כעוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני דמוקרטיה, זכויות אדם ועבודה בממשלו של ברק אובמה. מלינובסקי נבחר לראשונה לבית הנבחרים בבחירות 2018, כאשר ניצח את חבר בית הנבחרים המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית לאונרד לאנס.
חצי האי טאיטאו
חצי האי טאיטאו (בספרדית: Península de Taitao) הוא חצי אי המזדקר לכיוון מערב מדרום חופה של צ'ילה המחובר ליבשה במצר אופקי (istmo de Ofqui). על קרקעית האוקיינוס מול חצי האי שוכן הצומת המשולש של צ'ילה (Chile Triple Junction), צומת משולש שהוא מקום מפגשם של שלושה לוחות טקטוניים: לוח נסקה, הלוח האנטארקטי והלוח הדרום-אמריקאי.
טום מלינובסקי
ראשית דרכו וקריירה מוקדמת
מלינובסקי נולד בעיר סלופסק (Słupsk) שבצפון פולין, והתגורר בעיירה ברווינוב שבמזוביה עד שעזב את פולין בגיל שש עם אמו, יואנה, שנישאה לעיתונאי האמריקאי בלייר קלארק. הוא גדל בפרינסטון שבניו ג'רזי, וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון פרינסטון ב-1983, שם כתב בעיתון בית הספר שנקרא "The Tower" ומאוחר יותר אף התמחה במשרד של ביל בראדלי, אז אחד משני נציגיה של ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית. ב-1987 השלים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי לימודי תואר ראשון במדע המדינה, וב-1991 היה למוסמך בפילוסופיה מקולג' סנט אנתוני של אוניברסיטת אוקספורד הנמצאת באוקספורד שבממלכה המאוחדת, שם למד על בסיס מלגת רודס.
חצי האי טאיטאו
פעילות הקרחונים הרבים בחצי האי עיצבו את פני השטח בצורה של עמקים קרחוניים עמוקים, שהם גם מקורם של הפיורדים הרבים בחצי האי.
טום מלינובסקי
ראשית דרכו וקריירה מוקדמת
מלינובסקי החל את נתיבתו המקצועית במגזר הממשלתי ב-1988 כעוזר מיוחד של הסנאטור דניאל פטריק מויניהאן ממדינת ניו יורק. אחרי תום לימודיו באוקספורד, מלינובסקי עבד במכון למדעי האדם שבווינה בירת אוסטריה, ובהמשך היה עוזר מחקר בקרן פורד ב-1993. בשנים 1994–1998 היה מלינובסקי כותב נאומים עבור מזכירי המדינה וורן כריסטופר ומדליין אולברייט וכן היה חבר בצוות תכנון מדיניות במחלקת המדינה של ארצות הברית. בין השנים 1998–2001, היה מלינובסקי מנהל בכיר במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית בבית הלבן, שם פיקח על ניסוח נאומי מדיניות החוץ של הנשיא ביל קלינטון ומאמצי התקשורת האסטרטגיים ברחבי העולם.
חצי האי טאיטאו
חצי האי טאיטאו נמצא במחוז ה-11 של צ'ילה, הוא מחוז איסן של גנרל קרלוס איבנייס דל קמפו (Region de Aisén del General Carlos Ibáñez del Campo). חלק מחצי האי נמצא בשטחו של הפארק הלאומי לגונה סן רפאל ובמרכזו נמצא אגם הנשיא ריוס (Lago Presidente Ríos), ששטחו 352 קמ"ר. קצהו הדרום-מערבי של חצי האי מתעקל כלפי פנים וידוע בשם חצי האי טרס מונטס (Península de Tres Montes), וקצהו הדרומי הוא כף טרס מונטס (Punta Tres Montes).
טום מלינובסקי
ראשית דרכו וקריירה מוקדמת
מ-2001 ועד 2003 היה מלינובסקי מנהל אזור וושינגטון די. סי. בארגון "משמר זכויות האדם". בתפקיד זה הוא דגל בסיום טכניקות עינויים ותפעול "אתרים שחורים" בהם עשתה שימוש ממשלת ארצות הברית במהלך המלחמה העולמית בטרור. מלינובסקי פעל למען דמוקרטיזציה במיאנמר ולמען סנקציות כלכליות על ההנהגה הבורמזית. הוא טען להכרה בזכויות נשים כתנאי מוקדם לכל שיחות שלום עם הטליבאן, ודחף להחלת אזור אסור לטיסה מעל שמי סוריה על רקע מלחמת האזרחים המתמשכת והעקובה מדם המתחוללת בה.