cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאטינה (נפה)
נפת לאטינה (באיטלקית: Provincia di Latina) היא נפה בדרומו של מחוז לאציו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,251 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 519,850 נפש. בירתה של הנפה בעיר לאטינה.
הנפה גובלת בנפת פרוזינונה במחוז לאציו בצפון, בנפת רומא במחוז לאציו בצפון-מערב, בנפת קזרטה במחוז קמפניה בדרום-מזרח ובים הטירני בדרום.
חוק המפלגות
חוק המפלגות תשנ"ב 1992, שנחקק בימי הכנסת ה-12, הוא החוק העיקרי המסדיר את רישומן והתנהלותן של המפלגות בישראל.
מהי מפלגה?
מפלגה מוגדרת בחוק כחבר בני-אדם שהתאגדו כדי לקדם בדרך חוקית מטרות מדיניות או חברתיות ולהביא לייצוגם בכנסת על ידי נבחרים (סעיף 1 לחוק). מפלגה היא תאגיד כשר לכל חובה, זכות ופעולה משפטית (סעיף 13 לחוק).
רשם המפלגות
שר המשפטים, הנושא באחריות מיניסטריאלית לביצוע חוק המפלגות, ממנה לשם כך עורך דין הכשיר להיות שופט של בית משפט מחוזי לתפקיד רשם המפלגות (סעיף 3 לחוק).
ייסוד ורישום מפלגה
100 בני אדם או יותר, שהם אזרחי ותושבי ישראל מגיל 18 ומעלה, רשאים לייסד מפלגה על ידי רישומה בפנקס המפלגות (סעיף 2 לחוק). אף התאגדות אינה רשאית לכנות עצמה כמפלגה, אלא אם נרשמה כדין בפנקס המפלגות (סעיף 11 לחוק). בקשה לרישום מפלגה מוגשת על ידי מייסדיה לרשם המפלגות, ועליה לכלול את שם המפלגה, מטרותיה, מענה, וכן את פרטיהם המלאים של כל מייסדיה. לבקשה יש לצרף גם את תקנון המפלגה (סעיף 4 לחוק).
עד לחקיקתו של חוק המפלגות היו המפלגות מאוגדות, בהתאם לתאריך הקמתן, כאגודות עות'מאניות או כעמותות, והן היו כפופות לחוק העמותות ולפיקוח של רשם העמותות. כמו כן, ניתן היה להגיש רשימת מועמדים לכנסת גם מבלי להתאגד כמפלגה.
עצם העובדה שהשתתפותה של מפלגה בחיים הפוליטיים - ועצם קיומה - מותנית ברישומה, מהווה חידוש של הדין הישראלי, שכן מרבית המדינות הדמוקרטיות אינן מטילות דרישות מהותיות של רישום לשם ייסוד מפלגה.
סייגים לרישום מפלגה
רשם המפלגות לא ירשום מפלגה אם יש במטרה ממטרותיה או במעשיה, במפורש או במשתמע, אחת מאלה: שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות, תמיכה במאבק מזוין של מדינת אויב או של ארגון טרור נגד מדינת ישראל או אם יש לרשם יסוד סביר למסקנה כי המפלגה תשמש מסווה לפעולות בלתי חוקיות (סעיף 5 לחוק). סעיף זה יש לקרוא לאורו של סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת, שכן הוא מעגן בחוק המפלגות, הלכה למעשה, את העיקרון שנקבע בחוק היסוד.
כמו כן, חל איסור על מפלגה להירשם בשם העלול להטעות או בשם העלול לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו (סעיף 8 לחוק).
ההתנגדות לרישום מפלגה יכולה להגיע מרשם המפלגות עצמו וכן מצדו של כל אזרח ישראלי בגיר שהוא תושב הארץ. סירוב של הרשם לרשום מפלגה טעון את אישורו של בית המשפט העליון (סעיף 6 לחוק).
תקנון ומוסדות המפלגה
החוק מונה שלושה מוסדות חובה במפלגה: מוסד מרכזי, גוף שמופקד על ניהול ענייני המפלגה ועל ביצוע החלטות, ומוסד לביקורת שבו יכול לכהן כל חבר מפלגה שאינו חבר הנהלה או חבר בית הדין המשמעתי (סעיפים 18 ו-19 לחוק).
חברות במפלגה
כל אזרח ישראלי שהוא תושב הארץ ומלאו לו 17 שנים, ושבנוסף על כך ממלא אחר התנאים הקבועים בתקנון לחברות במפלגה, רשאי להיות חבר במפלגה. החברות במפלגה היא אישית והיא אינה ניתנת להעברה. על כל מפלגה לנהל פנקס חברים, ובו שמם ומספרי תעודות הזהות של כל חברי המפלגה (סעיף 20 לחוק). החוק אוסר על אדם להיות חבר ביותר ממפלגה אחת (סעיף 15 לחוק). הצהרה כוזבת של אדם על חברותו או על אי חברותו במפלגה מהווה עבירה פלילית שעונשה מאסר של עד שנה אחת (סעיף 28 לחוק).
מן הראוי לציין, כי עד שנת 1999 הגיל המינימלי לחברות במפלגה היה 18 שנים. החוק תוקן, כאמור, והגיל המינימלי נקבע על 17 שנים, וזאת על אף שהגיל המינימלי להצבעה בבחירות לכנסת היה ונותר 18 שנים. כפועל יוצא מכך, ייתכן מצב שבו קטינים בני 17 ומעלה יהיו חברים במפלגה, יכהנו במוסדותיה וישתתפו בהליך הבחירה של מועמדיה לכנסת, אך לא יוכלו להשתתף בבחירות לכנסת ולהצביע עבור המפלגה שבה הם חברים.
פעילות כלכלית-עסקית והכנסות של מפלגה
חל איסור על מפלגה לעסוק במישרין או בעקיפין בפעילות כלכלית-עסקית. עם זאת, החוק מתיר למפלגה לקנות, למכור, להשכיר או להחזיק בנכס מכל סוג שהוא, לנהל את כספי המפלגה ולהשקיעם, להוציא לאור עיתונים או כתבי עת של המפלגה ולקיים פעילות של חינוך תנועתי (סעיף 21 לחוק).
ההכנסות היחידות המותרות למפלגה הן מגביית דמי חבר ומגביות מקרב חברי המפלגה, כספים או תרומות שהתקבלו לפי חוק מימון מפלגות וכספים שהתקבלו ממועמדים בבחירות פנימיות של המפלגה, כהשתתפות בהוצאות המפלגה לצורך ארגון הבחירות (סעיף 25 לחוק).
על מפלגה לנהל ספרי חשבונות, מאזנים ודו"חות על פי הנחיות מבקר המדינה, ולהגיש לרשם המפלגות אחת לשנה הודעה ובה פירוט נכסיה והתחייבויותיה (סעיפים 24 ו-25א. לחוק).
בחירות מקדימות במפלגה ומימונן
האיסור על פרסום תוצאות סקרי בחירות החל מיום שישי שלפני הבחירות ועד למועד סגירת הקלפיות, שקיים לגבי הבחירות לכנסת, הורחב גם לגבי בחירות מקדימות במפלגות (סעיף 17א. לחוק).
החוק קובע סכומי מקסימום שיכול אדם בודד לתרום למועמדים וסכומי מקסימום שיכול כל מועמד להוציא, וזאת בהתחשב במספר בעלי זכות הבחירה ובתפקיד אליו מתמודדים המועמדים. כך, למשל, בבחירות מקדימות לתפקיד של חבר כנסת, כאשר קיימים לפחות 50,000 בעלי זכות בחירה, יכול תורם בודד לתרום למועמדים שונים סכום מקסימלי של 30,000 ש"ח. הסכום המקסימלי שיכול כל מועמד להוציא במקרה כזה עומד על 155,000 ש"ח, בתוספת 2.75 ש"ח לכל בוחר מעל ל-10,000 בוחרים. במקרה של בחירות מקדימות לתפקיד יושב ראש המפלגה, כאשר קיימים לפחות 50,000 בעלי זכות בחירה, יכול תורם בודד לתרום כספים למועמד אחד בלבד, עד לסכום של 40,000 ש"ח. כל מועמד יכול במקרה כזה להוציא סכום כולל של 620,000 ש"ח, בתוספת 2.75 ש"ח לכל בוחר מעל ל-10,000 בוחרים (סעיפים 28ו. ו-28ח. לחוק).
מי שנבחר להיות מועמד של מפלגה שלא בדרך של בחירות מקדימות, אלא למשל בדרך של ועדה מסדרת, רשאי לקבל תרומה ולהוציא הוצאות בסכום כולל של 5,000 ש"ח בלבד (סעיף 28ב-3. לחוק).
סמכות הפיקוח על התרומות הניתנות למועמדים ועל ההוצאות שמוציאים המועמדים נתונה למבקר המדינה. על כל מועמד מוטלת החובה לנהל את התרומות שקיבל ואת ההוצאות שהוציא לצורך התמודדותו בבחירות המוקדמות בחשבון בנק נפרד ועל פי הנחיות מבקר המדינה, וכן להעמיד את מערכת החשבונות שלו לביקורתו של מבקר המדינה (סעיף 28יט. לחוק). על המועמדים להודיע למבקר המדינה על כל תרומה שקיבלו, תוך 14 ימים מיום קבלתה, ולהגיש לו דו"ח מסכם מלווה בתצהיר על מערכת החשבונות שניהלו, תוך 6 שבועות מיום הבחירות המקדימות (סעיפים 28כא. ו-28כב. לחוק).
הפרת ההוראות המתייחסות למימון הבחירות המקדימות מהווה עבירה פלילית, שהעונש עליה נע בין קנס כספי לשנת מאסר, בהתאם להוראה שהופרה (סעיף 28כו. לחוק).
פירוק מפלגה
מפלגה רשאית להחליט בעצמה על פירוק מרצון שלה, וזאת על פי החלטה של לפחות שני שלישים מחברי המוסד המרכזי שלה. פירוק מפלגה יכול להיעשות גם על פי צו של בית משפט, בעקבות בקשה של היועץ המשפטי לממשלה, רשם המפלגות או נושה שהמפלגה חייבת לו יותר מ-5,000 ש"ח (סעיפים 26 ו-27 לחוק).
גדעון אלון
גדעון אלון (נולד ב-16 באוקטובר 1945) הוא עיתונאי ישראלי.
קורות חייו
אלון נולד בירושלים לאסתר ולמשה קלונר שעלו לישראל מפולין ב-1933. החל בכתיבה עיתונאית בנעוריו ובשנים 1960–1963 היה כתב נוער של "מעריב לנוער".
קריירה עיתונאית
ב-1970 החל לעבוד ב"הארץ". תחילה היה כתב ספורט בעיתון, ובמקביל שימש כשדר רדיו ב"שירים ושערים" ופרסם כתבות פרשנות ביומון "חדשות הספורט". ב-1971 סיקר את דיוניה של ועדת עציוני (ועדת החקירה הממלכתית לחקר השחיתויות בכדורגל הישראלי).
מ-1972 החל לעבוד ככתב "הארץ" לעניינים מוניציפליים בירושלים, ולאחר מכן היה גם כתב לענייני חוק ומשפט וכתב לענייני עלייה. במסגרת תפקידו סיקר את העלייה מברית המועצות בשנות השבעים ואת העלייה מאתיופיה וכן את דיוניה של "ועדת כהן" (ועדת החקירה הממלכתית שהוקמה ב-1982 בעקבות טבח סברה ושתילה). ב-1986 העניקו לו הסוכנות היהודית ואיגוד העורכים והעיתונאים של כתבי עת תעודת הוקרה על סיקור נושאי העלייה והקליטה.
ב-1990 מונה לכתב הפרלמנטרי של "הארץ". ב-1994 זכה בפרס סביסלוצקי לכתב הפרלמנטרי המצטיין. חבר השופטים בראשות שר החינוך, זבולון המר, ציין כי העניק לו את הפרס "בזכות כתבותיו המקיפות והמעמיקות על עבודתה של הכנסת ובזכות גישתו העניינית והביקורתית".
בשנים 1993–2000 ערך את ביטאון לשכת עורכי הדין במחוז ירושלים. במשך שלוש שנים הרצה בבית הספר לעיתונות ותקשורת "כותרת" בתל אביב, בנושא "סיקור פרלמנטרי". בשנים 2005–2009 הגיש ב"ערוץ הכנסת" את התוכניות "גלגולו של חוק", "דיון נוסף" ו"חוקי ברזל" וכן תוכניות מיוחדות על חוק ביטוח בריאות ממלכתי, על חנינות וכן ראיונות עם שופטים לשעבר בבית המשפט העליון.
ב-2007 פרש מעיתון "הארץ" לאחר 37 שנות עבודה רצופות והצטרף ל"ישראל היום" ככתב פרלמנטרי.
ביולי 2016 הוקרן לראשונה הסרט התיעודי של אלון "חומות של שתיקה" שהופק על ידי ערוץ הכנסת, ובוחן את תפקודה לאורך השנים של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת. הפקתו ועריכתו של הסרט נמשכו שנה וחצי והוא כולל ראיונות עם נשיא המדינה ראובן ריבלין, שר הביטחון לשעבר משה ארנס, השרים יובל שטייניץ וצחי הנגבי, שר הביטחון והרמטכ"ל לשעבר שאול מופז, ראש השב"כ לשעבר אבי דיכטר שכיהן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון, השר לשעבר דן מרידור, ח"כ לשעבר יוסי שריד וח"כ עפר שלח.
באפריל 2021 פרש מתפקידו ככתב הפרלמנטרי של "ישראל היום". הודעתו זכתה לסיקור נרחב בכלי התקשורת וברשתות החברתיות. שרים, ח"כים מכל המפלגות מימין ומשמאל וכן עיתונאים מכל כלי התקשורת חילקו לו שבחים רבים על הגינותו, מקצועיותו ותרומתו לתקשורת. יושב ראש הכנסת יריב לוין כתב "הייתה לי זכות גדולה להיות מסוקר על ידך".
משפחתו
אלון התגורר במבשרת ציון עד שנת 2022 וכיום מתגורר בתל אביב, נשוי לעליזה אלון העוסקת בשנים האחרונות בפיסול ובציור (פסלה שמשון ודלילה מוצג בכניסה לקניון הראל במבשרת ציון), אב לשלושה וסב לתשעה. בנו הבכור, ד"ר דרור אלון, הוא מומחה לכירורגיית פה ולסת; בתו מיה גורן היא יזמית ומנכ"לית BIA MED, ובנו הצעיר ד"ר אורי אלון, הוא יזם היי-טק סדרתי ואיש עסקים שהיה מבעלי קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים, ומאז 2012 מבעלי חברת "קומפאס" בארצות הברית, הונו האישי מוערך בכ-700 מיליון דולר.
משה ברודא
רבי משה ברודא (נהגה: ברוידֶא; ה'תל"ו, 1675 - כ"ו בכסלו ה'תק"ב, 4 בדצמבר 1741) היה רב וראש ישיבה אשכנזי. רבן של הנאו, במברג וורמייזא.
ביוגרפיה
נולד לרבי אברהם ברודא, מגדולי חכמי ורבני יהדות אשכנז בדורו, ולאשתו הראשונה, בתו של רבי אליעזר ליפמן גרעץ אב"ד בומסלא. למד אצל אביו ומפי חכמים נוספים. נישא בהמבורג לראשה רישא בתו של הרב ישראל פירסט.
כיהן בראשית דרכו כרבה של הנאו, ובשנת 1720 (ה'ת"ף) התמנה כרבה של במברג, משרה בה נשא 12 שנים. בשנת 1732 (ה'תצ"ב) נקרא לכהן כרבה של ורמייזא במקום הרב מנדל בכרך שנפטר אז. הוא כיהן כרבה של ורמייזא במשך עשר שנים עד פטירתו בכ"ו בכסלו ה'תק"ב, 4 בדצמבר 1741. ונקבר בבית הקברות היהודי המקומי.
חלק מחידושיו שעסקו בדברי אביו, נדפסו כהגהות בתוך ספרו של אביו "אשל אברהם" (פרנקפורט תק"ז) בשם הכללי "אהל משה". בתוך הספר נרשם לפני כל הערה: "הג"ה מבן המחבר".
על מצבתו נחקק:
GeForce 700
סדרת מאיצי הגרפיקה GeForce 700 היא משפחת כרטיסים גרפיים שפותחה על ידי חברת Nvidia. בסדרה זו שומשה לראשונה ליבת המקסוול מדגם GM107 שהוטמעה בכרטיסים GTX 750 ו-GTX 750 TI. בסדרה זו נמצא גם הכרטיס היקר ביותר שהשיקה Nvidia בסדרת ה-GeForce, ה-Titan Z שמחיר השקתו עמד על 3000$ וכלל 2 ליבות קפלר מדגם GK110 ותחילה נאמר שיעודו הוא עבור עולם הגיימינג, אך זמן קצר לאחר מכן Nvidia שינתה את הכרזתה לגבי ייעודו של הכרטיס מגיימינג לתחנות עבודה, וכך הכרטיס הוא הראשון בסדרת ה-GeForce שמיועד לתחנות עבודה ולא למשחקי מחשב.
770-779 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 779 - 770 לפנה"ס
Journal of Hellenic Studies
Journal of Hellenic Studies או בשמו המקוצר JHS הוא כתב עת מדעי בריטי המכיל מאמרים שעניינם מחקר יוון העתיקה; כלומר שפה, ספרות, היסטוריה וארכאולוגיה של יוון העתיקה. בכתב העת מתפרסמות גם ביקורות של ספרים חשובים על מחקר יוון העתיקה. הוא רואה אור מדי שנה מאז 1880 עד ימינו בידי החברה ללימודי יוון העתיקה (Society for the Promotion of Hellenic Studies).
גוארנה אנטארקטיקה
גוארנה אנטארקטיקה (בפורטוגזית: Guaraná Antarctica) הוא משקה קל, בטעם של פרי הגוארנה, הנפוץ ביותר בברזיל. המשקה הופק לראשונה בשנת 1921 על ידי חברת אנטארקטיקה-פאוליסטה (Antarctica Paulista). כיום החברה מהווה חלק מחברת המשקאות של האמריקות (AmBev), שהיא מבשלת השיכר הגדולה ביותר באמריקה הלטינית.
החברה המייצרת משקה זה היא המממנת הראשית של נבחרת ברזיל בכדורגל.
בברזיל, נמכרת גם גרסה דלת קלוריות של המשקה בשם גוארנה אנטארקטיקה זירו.
הבחירות לכנסת השמינית
הבחירות לכנסת השמינית התקיימו ב-31 בדצמבר 1973, ו' בטבת ה'תשל"ד, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת השמינית. הבחירות נערכו חודשיים לאחר המועד שנקבע להן בחוק מלכתחילה, ב-30 באוקטובר, (ד' בחשוון ה'תשל"ד) והתקיימו כחודשיים לאחר תום קרבות מלחמת יום הכיפורים - זו הייתה הפעם הראשונה מאז הבחירות לכנסת הראשונה שבה נדחו הבחירות. תוצאותיהן הושפעו במידה רבה מהמלחמה, אם כי מלוא ההשלכות של המשבר ניכרו רק כעבור ארבע שנים בבחירות לכנסת התשיעית. בבחירות אלה הוצגה בפעם הראשונה רשימת הליכוד. זו הייתה רשימה משותפת לגח"ל, הרשימה הממלכתית והמרכז החופשי. אחד היוזמים הבולטים של האיחוד היה אריאל שרון.
הממשלה המכהנת, ובפרט ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין, הואשמו במהלך מערכת הבחירות באחריות לחוסר המוכנות של ישראל למלחמה. כוחה של מפלגת השלטון, המערך, הצטמצם במידה ניכרת, לאחר שהגיע לשיא בבחירות לכנסת השביעית. אף על-פי כן, המערך נשאר המפלגה הגדולה ביותר בכנסת, והמפלגה המרכזית בממשלה, גם לאחר בחירות אלו. כוחה של הרשימה החדשה, הליכוד, עלה באופן דרמטי בהשוואה למספר המנדטים הכולל שהיה למרכיבותיה בכנסת השביעית. הפער בין שתי המפלגות הגדולות עמד על 12 מנדטים בלבד, מה שבישר הן את המהפך השלטוני של הבחירות הבאות, והן את היווצרות שני הגושים הגדולים שהיו המאפיין של הפוליטיקה הישראלית בשנות ה-80.
עד למלחמת יום הכיפורים
חריג בולט היה אריאל שרון, שהיה אלוף פיקוד הדרום עד שפרש מצה"ל באמצע שנת 1973. הוא יזם את האיחוד הפוליטי שהביא להקמת הליכוד — איחוד של גח"ל, הרשימה הממלכתית והמרכז החופשי. "הרשימה הממלכתית" הייתה רשימה שהוקמה על ידי דוד בן-גוריון, אך הוא נפטר זמן קצר לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים. מפלגה זו החזיקה ב-4 מנדטים ואילו "המרכז החופשי" תרם לאיחוד 2 מנדטים, כך של"ליכוד" היו בעת שהוקם 31 מנדטים — הרבה פחות מהמערך, אך הייתה זו הפעם הראשונה בה התגבשו כל הסיעות בעלות עמדה ליברלית-ניצית לגוש אחד שהיווה אלטרנטיבה לשלטון.
הקמת הליכוד התאפשרה בתחילת חודש ספטמבר, לאחר שהובטחו לאנשיו של שמואל תמיר שלושה מקומות ריאליים ברשימה שהוצגה לכנסת השמינית. שמואל תמיר ואנשיו פרשו מגח"ל מספר שנים קודם לכן, אך היו מוכנים להצטרף ל"ליכוד" לאחר שהובטח להם ייצוג בכנסת השמינית. בראש "הליכוד" עמד מנהיג גח"ל מנחם בגין, למרות שלא הצליח להגיע לעמדות השפעה בשלטון בשש מערכות הבחירות הקודמות. נראה היה כי הדור הצעיר במפלגה, האלופים לשעבר אריאל שרון, עזר ויצמן ושלמה להט (שני האחרונים לא נכללו בסופו של דבר ברשימה לכנסת), בונים את תוכניותיהם לטווח ארוך, במטרה לרשת את בגין בתוך כמה שנים.
הקדמה למערכת הבחירות התרחשה בבחירות להסתדרות שנערכו ב-11 בספטמבר 1973. המערך ירד מעט בבחירות אלו, אך הליכוד לא הצליח להשיג רוב, ולמעשה לא הצליח להשיג תוצאה משופרת לעומת זו שהשיג במרכיביו הנפרדים בבחירות הקודמות. נראה היה כי תוצאות אלו מנבאות את תוצאת הבחירות הכלליות שאמורות היו להיערך כחודש וחצי לאחר מכן.
במערך לא היו שינויים משמעותיים. לאחר שאיימה במשך מספר שבועות כי לא תתמודד על תקופת כהונה נוספת, הסכימה גולדה מאיר להתמודד בבחירות, וזאת למרות גילה המבוגר (75) ומחלת הסרטן בה לקתה. המאבק הצפוי בין משה דיין ליגאל אלון, מאבק שנמנע לאחר מותו של לוי אשכול על ידי הצבת גולדה מאיר בראשות המערך, נמנע שוב. השלכות המלחמה היו עתידות לבטל כליל את סיכויי שניהם לעמוד בראשות הממשלה.
משה דיין דרש כי מצע הרשימה יכלול הקמת עיר ברמת הגולן, הקמת נמל עמוק מים ועיר בחבל ימית שבסיני, המשך ההתנחלויות, ושיקום הפליטים הפלסטינים. מרבית דרישותיו התקבלו, בפשרה שאותה ניסח ישראל גלילי המכונה "מסמך גלילי". נראה כי המערך היה מוכן לבחירות, וכי הסכסוכים הפנימיים שככו.
בשנים שלפני המלחמה דחתה הממשלה ניסיונות גלויים וסמויים של העולם הערבי לשאת ולתת על הסכם שלום. הנשיא אנואר סאדאת ניסה ליצור קשר עם גולדה דרך מתווכים שונים, ובהם ממשלת רומניה, אך דרש התחייבויות מוקדמות הכרוכות בוויתורים טריטוריאליים, שישראל לא הסכימה להן. במקביל, לחמה ישראל בטרור הפלסטיני שהגיע לשיאים חדשים, ובהם טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, הטבח בנמל התעופה לוד וחטיפת מטוס סבנה. ממשלת ישראל שידרה קו קשוח ובלתי מתפשר, שנראה כתואם את הלך הרוחות הכללי. ביקור חשאי של חוסיין מלך ירדן בתל אביב בחודש ספטמבר, שבו הזהיר את גולדה מאיר ומשה דיין כי נשיאי מצרים וסוריה, אנואר סאדאת וחאפז אל-אסד, מתכננים מלחמה, לא נתפס כאזהרה רצינית.
בזירה הפנימית, כמו בחיצונית, שידרה מדיניותה של מאיר קיפאון וקפיאה על השמרים. ניצני המחאה של הפנתרים השחורים לא מצאו הד בליבה. מנקודת מבטה, כל שניתן היה לומר על המחאה הוא ש"הם לא נחמדים". העיתונאי נתן דונביץ' הציע להתמודד עם הבעיה באמצעות אספקת אמצעי מניעה לעניים. הוועדה שהקימה מאיר, בראשות ישראל כץ (לימים שר העבודה והרווחה), הגישה את מסקנותיה ביוני 1973, אך מאיר לא הפגינה נכונות לפעול בהתאם למסקנות הוועדה שאישרו את התחושה כי קיימת אפליה כלפי מי שכונו "עדות המזרח". רבים מבני הדור הצעיר, יוצאי מדינות צפון אפריקה, סברו כי הליכוד מבטא את תחושתם כלפי הממסד וכלפי שלטון מפא"י בן עשרות השנים, אך טרם הבחירות נדמה היה כי דפוסי ההצבעה המסורתיים עתידים להישמר.
בתחום הכלכלי נמשכה מדיניות ההרחבה התקציבית שהחלה בשנת 1967. השירות הציבורי המשיך להתרחב, ועבודות העפר על גדות התעלה במסגרת "קו בר-לב" יצרו מתעשרים חדשים רבים בין קבלני העפר וספקי שירות אחרים. מזכ"ל ההסתדרות, יצחק בן אהרן, עודד ראשי ועדים, כמו יהושע פרץ בנמל אשדוד, שנקטו מדיניות תקיפה. גישה זו הביאה לגל ממושך של שביתות. בתקופה זו הייתה עליית מחירים מואצת, ושיעורי אינפלציה גבוהים יחסית, אך הדבר עדיין לא נתפס כמשבר כלכלי של ממש.
בתעמולת הבחירות של המערך הוצג השקט בגבולות כאחד ההישגים החשובים של הממשלה. צילומים הציגו חיילים על גדת תעלת סואץ, בהשקט ובבטחה. ביום החול האחרון שלפני מלחמת יום הכיפורים, יום חמישי, 4 באוקטובר 1973, הייתה גולדה מאיר עסוקה ברוב זמנה בבעיה הקשורה במעברם של יהודים מברית המועצות לישראל דרך אוסטריה. בתחילת החודש נפגשה עם הקנצלר האוסטרי ברונו קרייסקי, והמפגש תואר באופן דרמטי בעיתונות כ"אחת הפגישות המרגשות ביותר בהיסטוריה היהודית מאז פגישת יוסף ואחיו במצרים".
בערב יום הכיפורים התגברה הדאגה לאור ידיעות מודיעיניות על הכנות צבאיות של סוריה ומצרים, ועל חזרתם של יועצים רוסיים ובני משפחותיהם ממדינות אלה לברית המועצות. ישיבה מיוחדת של חלק משרי הממשלה כונסה בתל אביב, ובה הוחלט להתחיל בגיוס כוחות מילואים. עם זאת, עם כניסת החג, הידיעות לא נפוצו בציבור, ולא ניכר מתח. ביום החג, בשעה 2 אחר הצהריים נשמעה צפירת אזעקה שבישרה את פרוץ המלחמה, ו"קול ישראל" חידש את שידוריו שהופסקו בשל החג. גיוס כוחות המילואים הואץ עקב הקרבות הקשים, והרבנות הראשית הורתה לחיילים שגויסו לחדול מהצום.
לאחר מלחמת יום הכיפורים
מלחמת יום הכיפורים, אשר פרצה ביום שבת, יום הכיפורים תשל"ד, 6 באוקטובר 1973, באה כהפתעה לציבור בישראל. המלחמה "טרפה את הקלפים" ושינתה את הנושאים שעמדו על הפרק במערכת הבחירות. הקרבות הקשים נמשכו כשלושה שבועות, כך שלא נותר די זמן לארגן את הבחירות במועדן המקורי. הבחירות נדחו בחודשיים, והוחלט על עריכתן ביום האחרון של שנת 1973. עקב הרצון לקיים את הבחירות בשנה המקורית לה הן נועדו - הבחירות התקיימו ביום שני ולא כמקובל בישראל לערוך את הבחירות בימי שלישי. בעת עריכת הבחירות, חלק ניכר מחיילי המילואים היה עדיין מוצב בחזית, כך ששיעור הקלפיות הצבאיות באותן בחירות היה גבוה במיוחד.
אחרי המלחמה, היה הציבור עדיין בהלם ועדיין לא עיכל את תוצאות המלחמה. גם הממשלה עדיין לא הבינה את עומק השבר. בתעמולת הבחירות הומרו החיילים השלווים על גדת התעלה בתמונות של האלוף אהרן יריב (אשר היה מזוהה עם המערך) נושא ונותן עם המצרים על השגת הסכם הפרדת כוחות באוהל המוצב ב"קילומטר ה-101", ושל גולדה מאיר המופיעה בוועידת ז'נבה שנפתחה ב-20 בדצמבר 1973 ומצהירה "באנו לז'נבה בשם אמהות ויתומים - לסיים 25 שנות טירוף". המערך הציג את כינוס הוועידה כהזדמנות לקידום הסדרי שלום. הליכוד התנגד לכינוס הוועידה, וטען שהיא משמשת אמצעי לזריעת אשליות שלום בתעמולת המערך, ועלולה להסתיים בויתורים שיכולים לסכן את ביטחון המדינה. ססמת הבחירות החדשה של המערך בבחירות אלו — "בכל זאת - מערך" — ביטאה את ההבנה כי הייתה שגיאה קשה של המערך באופן ניהול המדינה. בכל זאת, אמרה הססמה, יש לשוב ולהפקיד את השלטון בידיים מוסמכות.
הזעזוע בציבור מהמלחמה הביא את הממשלה להורות על הקמת ועדת חקירה ממלכתית. ב-21 בנובמבר 1973 הוקמה "ועדת אגרנט". תפקיד הוועדה הוגדר על ידי הממשלה כחקר הנסיבות המיידיות לפרוץ המלחמה והתפקוד בה. ההתמקדות בנסיבות המיידיות למלחמה נתפס בחלקים גדולים של הציבור כניסיון של הממשלה להימנע מחקירת מחדלים של הדרג המדיני. זאת, והעובדה כי חלקים גדולים של דו"ח הוועדה הוגדרו כסודיים, עוררו ביקורת על כך שהוועדה אינה ממלאת את מטרתה.
הליכוד העלה את אי-המוכנות למלחמה למרכז הזירה. בנובמבר נשא מנחם בגין נאום בכנסת ובו העלה את השאלה "מדוע לא קידמו את הכלים?", כלומר, מדוע לא הייתה ישראל ערוכה לאפשרות של מלחמה.
בבחירות התמודדו, פרט למערך ולליכוד, אף מספר מפלגות חדשות. שולמית אלוני הקימה תנועה בשם "רצ" - התנועה לזכויות האדם והאזרח. הפנתרים השחורים התמודדו אף הם, וכן התמודד מאיר כהנא.
הסכמי עודפים
הסכמי עודפים נחתמו בין הרשימות הבאות :
תוצאות הבחירות
בבחירות לכנסת השמינית, שנערכו ב־31 בדצמבר 1973, נמנו 1,601,098 מצביעים מתוך 2,037,478 בעלי זכות הצבעה, אחוז ההצבעה היה 78.58%.אחוז החסימה עמד על 15,669 קולות. בבחירות הושגו התוצאות הבאות: הזעם הציבורי בשל מלחמת יום הכיפורים לא הביא לירידת המערך מן השלטון, אך הכתובת האלקטורלית הייתה על הקיר. המערך בצירוף סיעות הלוויין מן השמאל ירד מ-64 מנדטים ל-54, ירידה שנייה ברציפות. הליכוד, לעומתו, עלה ל-39 מנדטים. יתר על-כן, בניגוד לדפוס המסורתי לפיו מצביעים העורקים ממפלגת האם נוטים לעבור קודם למפלגות ביניים, אפשר היה להבחין במעבר משמעותי של מצביעים ישירות מהמערך לליכוד. ר"ץ, תנועתה של פורשת המערך שולמית אלוני, קיבלה שלושה מנדטים. תנועת "הפנתרים" שהתפצלה לשתי תנועות בבחירות כשלה בשל כך (שני המועמדים קיבלו במקובץ 1.3 אחוזים, אך אף אחד מהם לא הצליח להגיע לאחוז החסימה בנפרד).
בחירות אלו היו הבחירות הראשונות שבהן חולקו המנדטים לפי "חוק בדר-עופר", שיטת חלוקת עודפי קולות הנותנת עדיפות למפלגות הגדולות יותר.
לאחר הבחירות
התחושות הקשות של הציבור לא מצאו את ביטוין בבחירות ואחריהן, לפחות לסברת ראשי המערך, ניתן היה להמשיך כבעבר. הממשלה החדשה שהוקמה ב-10 במרץ 1974 כללה את גולדה מאיר כראש ממשלה ואת משה דיין כשר הביטחון, כמו לפני הבחירות.
להפתעת הממשלה החלה מחאת יחיד של הלוחם מוטי אשכנזי מול משרדי הממשלה לצבור תאוצה. אשכנזי תבע נטילת אחריות ודרש את התפטרותו של דיין. שר הביטחון אמנם איבד הרבה מיהירותו הזחוחה ומהפופולריות שלו, אך עדיין הייתה הדרישה כי על שרים או ראשי ממשלה לשאת באחריות לביצועיהם או תפקודם בבחינת רעיון מהפכני, שלא עלה כלל על דעת ראשי המערך. המחאה מול משרדי הממשלה בירושלים הלכה והתעצמה, כשאל אשכנזי מצטרפים אנשים נוספים, ביניהם רבים שהשתחררו משרות המילואים בחזית.
פרסומו של דו"ח הביניים של ועדת אגרנט ב-1 באפריל 1974 היה אמור להשתיק את קולות המחאה. המנדט שהוענק לוועדה מנע עיסוק באחריות הדרג המדיני, אך כאשר הופיע דו"ח הביניים נתפשו המסקנות, שהטילו את מלוא האחריות על הדרג הצבאי, כהתחמקות מאחריות של הדרג המדיני. האמירה המקובלת הייתה: "זרקו את דדו לכלבים", כלומר, הטילו את האשמה ברמטכ"ל דוד אלעזר (דדו) והאשמים האמתיים יצאו פטורים בלא כלום. המחאה התעצמה ומכיוון שדיין הבהיר כי אינו מוכן לשלם את המחיר לבדו, התפטרה הממשלה כולה.
במקומה הוקמה ממשלה שבראשה עמד יצחק רבין, שבגלל היותו שגריר ישראל בארצות הברית נחשב "נקי" ממעורבות במה שכונה "המחדל". לתפקיד שר הביטחון של הממשלה שהוצגה ב-3 ביוני 1974 מונה שמעון פרס, שכיהן קודם כשר התקשורת והתחבורה. לתפקיד שר האוצר מונה יהושע רבינוביץ, שהובס בבחירות לראשות עיריית תל אביב על ידי שלמה להט. אנשי "דור הביניים", ובראשם גולדה מאיר ופנחס ספיר, לא היו שותפים בממשלה.
גאורג קייזר
גֶאוֹרְג קַייזֶר (בגרמנית: Friedrich Carl Georg Kaiser; 25 בנובמבר 1878 – 4 ביוני 1945) היה סופר גרמני. גאורג קייזר היה המחזאי המצליח ביותר של הזרם האקספרסיוניסטי. כסופר הוא יצר 70 מחזות, שרבים מהם נשכחו.
ביוגרפיה
קייזר נולד במגדבורג. הוא היה בן למשפחת סוחרים ויועד לנהל עסקים, אולם הוא העדיף לעסוק בכתיבה.
הוא היה פורה מאוד וכתב במספר סגנונות שונים. כמחזאי אקספרסיוניסטי, הוא היה, יחד עם גרהרט האופטמן, המחזאי המבוצע בתדירות הגבוהה ביותר של רפובליקת ויימאר. מחזותיו של גאורג קייזר כוללים את "שועי העיר קאלה" ( Die Bürger von Calais, 1913), מ"בוקר עד חצות" (Von morgens bis mitternachts, 1912), וטרילוגיה, הכוללת את האלמוג (Die Koralle, 1917), גז (Gas, 1918), גז II (Gas II, 1920).
הוא מת ב, בשווייץ, ונקבר ב ליד לוגאנו.
עבודותיו
שועי העיר קאלה (Die Bürger von Calais), שנכתב ב-1913, בוצע רק ב-1917. זו הייתה ההצלחה הראשונה של קייזר. המחזה צפוף מאוד מבחינה לשונית, כאשר הדיאלוג שלו כולל מונולוגים רגשיים רבים המושפעים מסגנונו של. בדומה ליצירות אחרות של קייזר מהתקופה, הוא נושא את חותמה של הפילוסופיה של פרידריך ניטשה, הקוראת לפרט המודרני להתעלות מעל הבינוניות באמצעות פעולות יוצאות דופן; ה"אדם החדש" האקספרסיוניסטי הפך לנחלת הכלל של הסוגה.
הסרט "", שצולם על ידי ב-1920, נכתב כמחזה ב-1912 והוצג לראשונה ב-1917. אחת היצירות המוצגות בתדירות הגבוהה ביותר של התיאטרון האקספרסיוניסטי הגרמני, העלילה שלו מתייחסת לקופאי (בגילומו של בסרטו של מרטין) בבנק קטן ב-W (לכאורה ויימאר), אשר שם לב לכוחו של הכסף מביקורה של גברת איטלקייה עשירה. הוא מועל ב-60,000 מארק ונעלם ל-B (ברלין) שם הוא מנסה למצוא חוויות טרנסצנדנטיות בספורט, רומנטיקה ודת, רק כדי להיות מתוסכל ולהתאבד בסופו של דבר.
המחזות האקספרסיוניסטיים הקלאסיים של קייזר, שנכתבו ממש לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, קראו לא פעם לאדם להתנתק לחלוטין מהעבר, ולחדש את החברה בת זמנו. הוא נמנע מאפיון, ובמיוחד מפסיכולוגיית הדמויות, במקום זאת הפך את גיבוריו ודמויות אחרות לארכיטיפים, תוך שימוש בדיאלוג אנטי-נטורליסטי ביותר הכולל לעיתים קרובות נאומים אישיים ארוכים.
המחזה "Die jüdische Witwe" ("האלמנה היהודייה", 1920) עוסק בסיפורה של יהודית.
הצגת הבכורה של המחזה של קייזר "זֶה בְּצַד זֶה" (Nebeneinander, 1923), 'מחזה של אנשים' (Volksstück), נערכה בברלין ב-3 בנובמבר 1923, בבימויו של בעיצובו של ג'ורג' גרוס. במחזה זה התרחק קייזר מהאקספרסיוניזם של יצירותיו הקודמות. תוך ניצול אפיון מרוכך יותר ודיאלוג קומי קצר יותר מציאותי יותר כדי לספר סיפור קליל של משכונאי אידיאליסט שנקלע להיפר-אינפלציה שפקדה את גרמניה באותה תקופה (התייצבות המטבע הגיעה שבועיים לאחר הצגת הבכורה), ההצגה חנכה את תנועת (Neue Sachlichkeit) בדרמה. "קייזר עזב את הענן שנהג להקיף אותו", נכתב בסקירה של המחזה ב-Weltbühne, "ונחת עם שתי רגליו על הקרקע".
מחזותיו של קייזר, במיוחד "מבוקר עד חצות", השפיעו מאוד על המחזאים הגרמנים שפעלו במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, כולל איוואן גול, ארנסט טולר וברטולט ברכט, שהסתמך על השימוש של קייזר בסצנות דמויות רביו ובמשלים, שהושפעו ממחזות גרמניים מימי הביניים ומ מהמאה ה-16.
קייזר שיתף פעולה עם המלחין קורט וייל באופרות בנות המערכה האחת "Der Protagonist" ("גיבור העלילה" 1926) ו-Der Zar lässt sich photographieren ("הצאר מרשה לעצמו להצטלם", 1928) וגם "Der Silbersee" ("אגם הכסף", 1933).
בשנותיו האחרונות, הוא פיתח ביקורת על עידן המכונות המודרני שאפיין את טרילוגיית הגז. קייזר, שנכלא לזמן קצר ב-1923 בשל גניבת כיכר לחם במהלך המשבר ההיפר-אינפלציוני, ברח לשווייץ עם עליית הנאצים לשלטון בשנות ה-30 של המאה ה-20 (קייזר יצא לגלות ב-1938). שם פנה לכתיבת מחזות בחרוזים בנושאים מיתולוגיים, כולל פיגמליון, אמפיטריאון ובלרופון, ומחזה פציפיסטי, "החייל טנאקה" (Der Soldat Tanaka, 1940).
רפסודת המדוזה (Das Floß der Medusa, 1945) הוא מחזה כתוב בחרוזים שהופך את האתוס של שועי העיר מקאלה לכיוון פסימי יותר; כדי להימנע ממזל רע, שלושה עשר ילדים על סירת הצלה מטביעים את הצעיר שבהם. (ראו את הפריגטה לה מדוז עבור הספינה הטרופה ההיסטורית ואת רפסודת המדוזה על התיאור המפורסם שלה באמנות).
ארז וינר
ארז וינר הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בשירותו הסדיר פיקד על גדוד דוכיפת ועל חטיבת עציוני והיה עוזר הרמטכ"ל, גבי אשכנזי. במילואים משמש כמפקד צוות התכנון האופרטיבי בפיקוד הדרום.
שירותו הצבאי
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גבעתי ועבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס עבר לחטיבת הנח"ל, בה שירת כמפקד מחלקה, כמפקד פלוגה וכסמג"ד, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כראש לשכתם של אלוף פיקוד הצפון, גבי אשכנזי, ושל סגן הרמטכ"ל, שאול מופז וכמפקד גדוד דוכיפת, אותו הוביל בלחימה נגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בתפקידו הבא שימש כקצין אג"ם אוגדת איו"ש, ב-2005 מונה למפקד חטיבה 408 ומילא תפקיד זה במהלך מלחמת לבנון השנייה, במקביל פיקד על המרכז לאימונים טקטיים במל"י עד 2008.
בשנים 2008 עד 2011 שימש עוזר הרמטכ"ל, גבי אשכנזי. במסגרת זו לקח חלק פעיל במה שהפך לפרשת הרפז. המסמך הועבר מבועז הרפז לווינר שהוציאו לתקשורת. ב-23 באוגוסט 2012 בעקבות החקירה של מבקר המדינה, החליט שר הביטחון דאז, אהוד ברק, שלא לאשר את מינויו של וינר לקצין חינוך ראשי, ועיכב את קידומו לדרגת תת-אלוף. ב-27 באוגוסט 2012 הפרקליט הצבאי הראשי, תא"ל דני עפרוני, הוציא חוות דעת ליועמ"ש יהודה ויינשטיין לפתוח בחקירה פלילית נגד הרמטכ"ל לשעבר גבי אשכנזי ועוזרו ארז וינר, בחשד לעבירה של מרמה והפרת אמונים, אך בפרקליטות, ובמשטרה לא נטו להעתר לדרישה והעדיפו לחכות לטיוטה הסופית של דוח מבקר המדינה בפרשת מסמך הרפז. בינואר 2013 לאחר שפורסם דוח מבקר המדינה בו הובעה ביקורת על וינר בחר האחרון לפרוש מצה"ל והרמטכ"ל בני גנץ קיבל את בקשתו.
לאחר פרישתו מצה"ל
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הצטרף וינר למטה הבחירות של מפלגת יחד בראשות אלי ישי. בשנת 2015 החל לשמש כמנכ"ל יקב ירושלים.
בשנת 2018 החל לשמש כפרשן הצבאי של חדשות ערוץ 20. החל מאפריל אותה שנה משמש בהתנדבות כראש המטה להשבת סגן הדר גולדין, ובאוגוסט מונה ליו"ר דירקטוריון מדרשת שדה בוקר
וינר משרת במילואים כראש צוות התכנון המבצעי של פיקוד הדרום. באוקטובר 2018 הועלה לדרגת תת-אלוף.
בינואר 2020, מונה וינר למשנה למנכ"ל של חברת וילי פוד השקעות משנת 2021 מנכ״ל ויליפוד השקעות בע״ם
חיים פרטיים
וינר נשוי ואב לארבעה.אלון-בצלאל, אילן-משה, איתן-אליעזר, אלה-זהרה אח לגיא ערן וזיו. מתגורר בבית חורון.
קטמרן
קָטָמָרָן היא סירה או ספינה המורכבת משני גופי ציפה המחוברים יחדיו. הקטמרן יכולה להיות מונעת באמצעות מפרש או באמצעות מנוע. סירות קטמרן משמשות גם כסירות תענוגות וגם כסירות ספורטיביות.
לרוב הקטמרן תהיה רחבה ומרווחת מסירה רגילה ואף תתאפיין ביציבות גבוהה בשל המבנה המיוחד שלה.
היסטוריה
הקטמרן הומצאה על ידי הפאראבאס, קהילת דייגים בדרום הודו במאה החמישית. מקור השם הוא מהשפה הטמילית, המדוברת בדרום הודו. המילה מורכבת משני חלקים: הקטמרן היא סירה או ספינה שבה השתמשו השבטים שחיים באיים כספינות בים הפתוח והסער בגלל יציבותה.
ספורט
לקטמרן ספורטיבית מספר חלקים עיקריים:
בדרך כלל קטמרן ספורטיבית מושטת באמצעות שני אנשי צוות:
עד כה במשחקים האולימפיים היו שני דגמים של קטמרנים: טורנדו ו-Nacra 17.
מיג-1
מיג-1 (ברוסית: Микоян-Гуревич МиГ-1) הוא מטוס קרב סובייטי מתוצרת חברת המטוסים מיקויאן גורביץ' שהיה בשימוש על ידי חיל האוויר הסובייטי בעיקר בתקופת מלחמת העולם השנייה. מטוס זה נחשב לקשה להטסה, אך היווה את הבסיס למטוס מיג-3, שהוכיח את עצמו כמטוס יירוט מוצלח בגובה רב וביסס מוניטין למתכנניו.
היסטוריה
המיג-1 תוכנן בתגובה לדרישה של חיל האוויר הסובייטי למטוס קרב מתקדם שפורסמה בינואר 1939. בתחילה, תוכנן הדגם על ידי לשכת התכנון הסובייטית "פוליקארפוב" וזכה לכינוי I-200. העבודה על הדגם החלה ביוני 1939, תחת פיקוחו של המהנדס הראשי ניקולאי פוליקארפוב ועוזרו טטיויניקין. פוליקארפוב העדיף מנועים רדיאליים וקידם את דגם ה-I180 שלו באותו זמן, אך כאשר מנוע רב עוצמה מדגם "מיקולין AM-37" נעשה לזמין, החליט פוליקארפוב להשתמש בו במטוס הקרב החדש שתכנן. גישתו בתכנון המטוס ובנייתו הייתה לבנות את מטוס הקרב הקטן ביותר האפשרי מסביב לשלדת המנוע החזק, ובכך לצמצם את משקל המטוס והגרר שלו – עיקרון המתאים למטוס קרב קל משקל ומהיר. המטוס תוכנן להגיע למהירות של 670 קילומטרים לשעה.
בלווה לוקווד
בתום לימודיה בבית הספר למשפטים בוושינגטון הבירה, הפכה לאחת מעורכות הדין הראשונות בארצות הברית. ב-1879 עתרה לקונגרס על מנת שיאפשר לה לטעון בפני בית המשפט העליון בארצות הברית. עתירתה התקבלה בהצלחה, ולפיכך הפכה לאישה הראשונה אשר ניתנה לה זכות זו. לוקווד התמודדה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1884 וב-1888, בראש מפלגת השוויון הלאומי, והייתה האישה הראשונה אי פעם בארצות הברית ששמה הונח לפני הבוחר ביום הבחירה.
ראשית החיים, נישואין והשכלה
לוקווד נולדה ברויאלטון שבמדינת ניו יורק, בשם בלווה אן בנט, לאביה לואיס ג'ונסון בנט, חקלאי, ואמה חנה גרין. בילדותה בילתה זמן רב בבית דודתה, ברחוב גריסוולד מספר 5070, ובחזיתו לוח המציג את סיפור חייה. כבר בגיל 14 לימדה בבית הספר היסודי המקומי. בגיל 18, בשנת 1848, נישאה לאוריה מקנול, חקלאי מקומי.
מיג-1
היסטוריה
בקיץ 1939 סר חינו של פוליקארפוב מפני סטלין וכאשר זה הראשון נסע בנובמבר 1939 לסייר במפעלי התעופה של גרמניה, הרשויות הסובייטיות החליטו לפזר את צוות הפיתוח שלו ולהקים מחלקת פיתוח ניסיונית חדשה, שבראשה עמדו ארטיום מיקויאן ומיכאיל גורביץ', שהיו מועסקים רשמית בלשכת התכנון "פוליקארפוב" עד יוני 1940. המשך הפיתוח של הדגם I-200 הועבר לידי מיקויאן וגורביץ', שלאחר מכן נודעו, שלא לגמרי בצדק, כאבות המטוס.
בלווה לוקווד
ראשית החיים, נישואין והשכלה
שלוש שנים לאחר הולדת בתם לורה, בשנת 1853, בעלה מת ממחלת השחפת. לוקווד נדרשה לפרנס את בתה ואת עצמה, ונרשמה לסמינר ג'נסי וויסלין כהכנה ללימודים בקולג'. התוכנית שלה, כפי שהיא הסבירה במגזין החודשי ליפינקוט, לא התקבלה בסבר פנים יפות או באהדה רבה מצד חבריה ועמיתיה, משום שבאותה תקופה רוב הנשים לא פנו להשכלה גבוהה, קל וחומר אישה אלמנה. אף על פי כן, היא הייתה נחושה לשכנע את המנהלה בקולג' בגנסי בלימה, ניו יורק לקבל אותה.
מיג-1
היסטוריה
התוצאה הייתה מטוס קרב שגרתי שטס לראשונה ב-5 באפריל 1940, אף על פי שאספקת המנועים עבורו לא הייתה מוכנה בזמן. במקום זאת, מטוס הקרב החדש טס עם המנוע הנחות יותר מדגם AM-35, ואפילו איתו שבר את שיא המהירות של מטוס סובייטי ב-40 קילומטרים לשעה. עם זאת, בשל מנועו הנחות לא יכול היה לעמוד בדרישות המפרט של חיל האוויר.
בלווה לוקווד
קריירה מוקדמת בתחום החינוך
לוקווד סיימה בהצטיינות את לימודיה בשנת 1857 ובמהרה הפכה למנהלת של בית הספר לוקפורט המאוחד. חרף העובדה שמדובר בתפקיד עם אחריות, לוקווד הבחינה כי בין אם היא מבצעת עבודת הוראה או מנהלה היא מתוגמלת במחצית השכר בהשוואה לעמיתיה הגברים.
מיג-1
היסטוריה
הדגם I-200 הוכנס לייצור כמעט מיידית ב-31 במאי 1940. בניגוד לדגמים מתחרים אחרים, כמו (יאקובלב) I-26 (Yak-1) ו-I-301 (LaGG-3), I-200 עבר בהצלחה את מבחני הכשירות באוגוסט בניסיונו הראשון. בסוף אותה השנה, הדגם נשלח ליחידות ניסוי, שם גילו במהרה שעומס הכנף הגדול שלו גרם למספר בעיות שליטה במטוס, ביניהן נטייה הן להזדקרות ולסחרור, ולחוסר יציבות כיוונית.
בלווה לוקווד
קריירה מוקדמת בתחום החינוך
במשיכה לעולם המשפט הבחינה לוקווד לראשונה במהלך לימודים במכללת ג'נסי. במכללה זו לא הייתה מחלקה ללימודי משפטים, לכן פרופסור מקומי הציע לה שיעורים פרטיים, היא נענתה בחיוב, וככל שנקפו השיעורים, התשוקה לעולם המשפט גברה.
מיג-1
היסטוריה
כאשר הדיווחים על בעיות השליטה במטוס הגיעו למיקויאן ולגורביץ', הם פעלו כדי לתקן אותן ולשנות את עיצובו של המטוס בהתאם. הם אף הגדילו את טווח הטיסה של המטוס על ידי הגדלת הקיבולת של מיכלי הדלק שלו. גרסתו המשופרת של המטוס הוטסה לראשונה ב-29 באוקטובר 1940. על פי השיטה החדשה להענקת שמות למטוסים, החל מה-9 בדצמבר 1940 ל-100 המטוסים הראשונים מדגם I-200 ניתן השם MiG-1 (על שם ראשי התיבות של מיקויאן וגורביץ'), בעוד שלמטוס קרב המשופר על בסיסו ניתן השם MiG-3.
בלווה לוקווד
קריירה מוקדמת בתחום החינוך
במשך מספר שנים, לוקווד המשיכה ללמד ובנוסף עבדה כמנהלת של מספר בתי ספר מקומיים לנשים צעירות. היא נשארה בלוקפורט עד 1861, לאחר מכן התמנתה למנהלת של סמינר נשים בשם גיינסביל. מיד לאחר מכן, היא נבחרה לעמוד בראש סמינר נשים בעירייה וויגו, ניו יורק, שם היא עבדה במשך שלוש שנים. הפילוסופיה החינוכית שלה השתנתה בהדרגה לאחר שהיא פגשה את סוזן ב. אנתוני, פעילה למען זכויות נשים.
מיג-1
היסטוריה
המטוס הופעל על ידי חיל האוויר הסובייטי.
בלווה לוקווד
קריירה מוקדמת בתחום החינוך
לוקווד הסכימה עם רעיונות רבים של אנתוני בדבר מגבלות חברתיות על נשים. אנתוני דאגה בעיקר בגלל ההשכלה המוגבלת שקיבלו נשים. מרבית הקורסים בבתי הספר לנשים הכינו אותן לחיי הבית עם אפשרות לעסוק בעבודה זמנית בתור מורה. אנתוני דיברה על כך שלנשים צעירות צריכות להינתן יותר אפשרויות, הכוללות הכנה לקראת קריירה בעולם העסקי, במקום בו הכסף הגדול נמצא. לוקווד שאבה עידוד ומרץ מכך לבצע שינויים בבתי הספר שלה. היא הרחיבה את תוכניות הלימוד והוסיפה קורסים המיועדים לנשים אשר בדרך כלל מזוהים עם צעירים זכרים, למשל: רטוריקה, בוטניקה והתעמלות. בהדרגה, גמלה ההחלטה בליבה של לוקווד ללמוד משפטים, לעזוב את עולם ההוראה ולעזוב את ניו יורק.
וושינגטון הבירה, נישואים מחדש ועולם המשפט
בפברואר 1866, בלווה ובתה לורה עברו לוושינגטון די סי. כיוון שבלווה האמינה שזה מרכז הכוח של ארצות הברית, אשר שם תוכל לקבל הזדמנויות טובות כדי להתקדם במקצוע. היא פתחה בית ספר פרטי מעורב בזמן שהיא המשיכה להתפתח בעולם המשפט. באמצע שנות השישים של המאה התשע עשרה, בית ספר מעורב היה בלתי שגרתי, מרבית בתי הספר היו מופרדים על פי מגדר.
בשנת 1868, בלווה נישאה בשנית, לגבר מבוגר ממנה: הכומר יחזקאל לוקווד, אשר השתתף במלחמת האזרחים האמריקאית והתמחה ברפואה שיניים. הייתה להם ילדה משותפת בשם ג'סי אשר מתה בטרם הגיעה לגיל שנתיים. יחזקאל החזיק רעיונות מתקדמים בנוגע לתפקידם של נשים בחברה. בנוסף, הוא תמך בלורה, ילדתה של לוקווד מנישואיה הראשונים, הוא תמך גם באשתו בזמן לימודיה הפורמליים ועודד אותה לעסוק בנושאים שמעניינים אותה.
בשנת 1870, לוקווד ניסתה להתקבל לבית הספר למשפטים הקולומביאני אשר במחוז קולומביה. האחראים שם סירבו לקבל אותה בגלל החשש שהיא תסיח את דעתם של הסטודנטים הזכרים. לוקווד ומספר נשים נוספות התקבלו בסופו של דבר לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה הלאומית. אף על פי שהיא השלימה את כל הקורסים עליה היה לקחת, בשנת 1873, בית הספר למשפטים סירב להעניק לה דיפלומה בשל מגדרה.
ציבור עורכי הדין של המחוז של קולומביה קיבל אותה, אף על פי שמספר שופטים אמרו ללוקווד שאין להם אמון בה, תגובה אשר היא נאלצה להתמודד איתה שוב ושוב. כאשר ניסתה להתקבל לעורכי הדין במרילנד, שופט שם אמר לה שאפילו ה' בעצמו החליט שנשים אינן שוות לגברים ולעולם לא יהיו. כאשר היא ניסתה להשיב לו, הוא אמר לה שאין לה זכות לדבר והוציא אותה מבית המשפט. בנוסף, היא גם ניסתה לייצג את הגמלאים אך לא איפשרו לה זאת. לאחר שהתמחתה שלוש שנים פנתה לבית המשפט העליון על מנת להצטרף לעורכי הדין שם, אבל בקשתה נדחתה על רקע מגדרי.
לוקווד נאבקה גם נגד המוסכמות החברתיות וגם כנגד המעמד החוקי המוגבל לו זכו נשים. בחוק האנגלי לוקווד נחשבה כאישה נשואה, מעמדה בחוק היה שונה משל אישה רווקה. כלומר כאישה נשואה היא נחשבה כפופה אך ורק לבעלה. אפילו בשנת 1873, המון מדינות סירבו לאפשר לנשים נשואות להחזיק רכוש, לרשת רכוש, לבצע משא ומתן או לשמור את הכסף אותו הרוויחו, מבלי לקבל אישור מצד הבעל.
אף על פי כן, לוקווד התחילה לצבור ניסיון וזכתה בכמה מקרים, כך שאפילו מבקריה הגדולים הכירו ביכולות שלה. היא נודעה כעורכת דין לענייני נשים. היא הגישה תביעה מטעם עצמה בשנת 1872 על מנת שהממשלה הפדרלית תשלם שכר זהה לעובדים משני המגדרים. לוקווד נשארה פעילה במספר ארגונים שעסקו בזכות בחירה לנשים והעידה בפני הקונגרס כדי לקדם חקיקה להענקת הגנה רבה יותר בחוק לנשים נשואות ואלמנות.
מפני שההתמחות שלה הוגבלה בשנת 1870 בשל אפליה חברתית, לוקווד כתבה חוק שישלול את האפשרות לאפליה בעריכת דין בין גברים לנשים. משנת 1874 עד 1879 היא פעלה בקונגרס על מנת לקדם את החוק, בד בבד התמודדה עם מותו של בעלה באפריל 1877. ב 1879 החוק עבר, והנשיא רתרפורד הייז חתם עליו. החוק אפשר לכל הנשים שהוכשרו לעריכת דין להתמחות בכל בית משפט פדרלי. ב-3 במרץ 1879 לוקווד הושבעה בתור החברה הראשונה בציבור עורכי הדין של בית המשפט העליון. בשנת 1880, לוקווד הייתה עורכת הדין הראשונה שהציגה תיק בפני בית המשפט העליון.
הקריירה הפוליטית
בלווה לוקווד הייתה האישה הראשונה שרצה לנשיאות ארצות הברית. היא הייתה מועמדת של מפלגת השוויון הלאומי במערכות הבחירות בשנים 1884 ו-1884. מועמדי המפלגה לתפקיד סגן הנשיא היו מריאטה סטו (Stow) בבחירות 1884, וצ'ארלס סטיוארט ולד (Weld) בבחירות 1888.
השנים המאוחרות
לוקווד הייתה סופרת מוערכת, שכתבה באופן תדיר מאמרים על זכות הבחירה לנשים ועל הצורך לשוויון עבור נשים. במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה התשע עשרה הופיעו פרסומיה במגזינים מפורסמים כמו קוסמופוליטן והמגזין השבועי של הארפר. לוקווד השתתפה גם בהתאחדות הנשים הלאומית בתקשורת, ארגון אשר הטיף לשיווין זכויות לנשים.
לוקווד האמינה מאוד בעשיית מאמץ למען שלום עולמי. היא הייתה עורכת משותפת במגזין שנקרא: "משכין שלום" והייתה שייכת להתאחדות השלום העולמית. היא השתתפה בקונגרס בינלאומי בלונדון בשנת 1890. היא המשיכה לדבר מטעם עצמה על שלום וסובלנות עד למותה.
מורשת
באוניברסיטת סירקיוז העניקו ללוקווד תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים בשנת 1908.
ישנן קהילות בארצות הברית שנקראו על שמה למשל: בלווה, מערב וירג 'יניה; לוקווד, קליפורניה; לוקווד, מערב וירג'יניה; המלט של לוקווד, ניו יורק. כאשר לוקווד צברה חשיפה, אמהות רבות קראו לילדותיהן על שמה.
לפחות שלושה פסלי ראש נחצבו לפי דמותה. הם הושמו על גבי ספינות. אחד מהן מוצג היום במוזיאון בקונטיקט.
בגלריית הדיוקנאות הלאומית בוושינגטון, יש דיוקן של לוקווד שצויר ב-1908, כאשר היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת סירקיוז.
בשנת 1983 לוקווד נכללה בהיכל התהילה הלאומי לנשים בניו יורק, שם נכתב עליה: "השתמשה בידע שלה במשפטים, על מנת לקדם זכות בחירה לנשים, רפורמות רכוש בחוק, תשלום שכר זהה בעבודה ושלום עולמי. מהלך חייה עודד נשים אחרות לפתח קריירות. לוקווד עזרה לפתוח את הנושא של הכשרה מקצועית חוקית לנשים.
ב-1986 הופיע דיוקנה על בול בסדרת האמריקאים הדגולים.
לוקאס גראביל
לוקאס סטיבן גראביל (באנגלית: Lucas Stephen Grabeel; נולד ב-23 בנובמבר 1984) הוא שחקן וזמר-יוצר אמריקאי, אשר מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור ראיין אוונס בסדרת סרטי "היי סקול מיוזיקל", ולאחר מכן בזכות הופעתו בתור טובי קניש בסדרה "הוחלפו בלידתן" ברשת Freeform.
קורות חיים
גראביל נולד בספרינגפילד, מיזורי ב-23 בנובמבר 1984, בנם של ג'ין (לבית הרמן) וסטיבן גראביל. במהלך לימודי התיכון, גראביל ניגן בתופים עבור כנסייה מקומית והקים קבוצת שירה א-קפלה לגברים בשם "No Treble".
קריירה
בשנת 2004 שיחק גראביל לראשונה בסרט המקורי של ערוץ דיסני "Halloweentown High" לצד שחקנים כמו פין ויטרוק ודבי ריינולדס.
בשנת 2006 הוא גילם את ראיין אוונס בסרט המוזיקלי זוכה פרס אמי "היי סקול מיוזיקל" ובשני סרטי ההמשך.
בשנת 2010 קיבל תפקיד דיבוב קבוע בסדרת האנימציה "איש משפחה".
משנת 2011 שיחק בתפקיד ראשי את טובי בסדרת הדרמה "הוחלפו בלידתן".
בשנת 2018 השתתף בסרט "נשים קטנות"; המהווה עיבוד מודרני לרומן באותו שם מאת לואיזה מיי אלקוט.
טריקינג
טריקינג (באנגלית: Tricking) הוא ספורט שמשלב אלמנטים של טאקוונדו, קראטה, אקרובטיקה, קפואירה ו-וו-שו (סגנון קונג פו). מטרתו היא יצירת שילובים ואלמנטים חדשים שמורכבים לרוב מהיפוכים, ברגים ובעיטות. טריקינג בדומה לברייקדאנס הוא ספורט חופשי (freestyle), ששם דגש על פיתוח סגנונו האישי של כל "טריקסטר".
מקור הטריקינג
הטריקינג התחיל להתפתח בשנות ה-80 המאוחרות בתחרויות ה-XMA (Extreme Martial Arts) לתחרויות אלו היו באים אמני לחימה מהסגנונות "הקשים" (קראטה וטאקוונדו בעיקר), וממציאים קאטה משלהם עם כלי נשק בידיים ולפעמים גם מוזיקה ברקע. מטרת הקאטה היא להרשים את השופטים המדרגים כל קאטה. אט אט החלו אמני הלחימה לאמץ תנועות אקרובטיות ומרשימות יותר במטרה לנצח ולמשוך את לב השופטים, תוך כדי אימוץ מיומנויות שונות מטאקוונדו, קפואירה, התעמלות קרקע, ברייקדאנס ואחרים, וכך בעצם התפתח ה-XMA המודרני המשלב אקרובטיקה כאלמנט מובנה ולגיטימי.
התפתחות הטריקינג
עם הזמן החלו אמני הלחימה להתאמן עם חבריהם על המיומנויות האקרובטיות שלהם, נוסדו קבוצות כמו Loopkicks ,Team Zero Gravity ואחרות. קבוצות אלו אירחו מחנות אימונים כמו מחנה האימונים של לופקיקס שמתקיים עד היום פעם בשנה בקליפורניה. במחנות אלו התאמנו האתלטים על הקאטות שלהם ועל המיומנויות האקרובטיות שלהם, הם חלקו ידע אקרובטי והמציאו וריאציות חדשות לטריקים קיימים. במחנות אלו התגבשה אמנות הטריקינג כפי שהיא מוכרת לנו כיום. לצמיחתו של הענף ותפוצתו הגדלה תרמו גם תיעוד מפגשים ושיתופם באמצעות האינטרנט.
רמות בטריקינג
בניגוד לענפי ספורט ממוסדים, לטריקינג אין חוקים מוסדרים, תקנות או גופים בין-לאומיים שמאגדים ומסדירים את חוקי הענף. הטריקינג מחולק לרמות כך שבכל רמה יש קבוצת תרגילים אשר מתאימה לרמת הקושי. הרמות הן מ-1–7 כך ש-1 זו רמת קושי נמוכה, ו-7 זו רמת קושי גבוהה.
דוד קמדן די לאון
ביוגרפיה
דוד קמדן די ליאון נולד בקולומביה, קרוליינה הדרומית לרבקה לופס ומרדכי הנדריקס די לאון, רופא וראש עיריית קולומביה. אחיו היו הסופר תומאס קופר די לאון ודיפלומט אדווין די לאון. הוא סיים לימודי רפואה באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1836 ובשנת 1838 התגייס לצבא ארצות הברית.
הוא השתתף במלחמות עם האינדיאנים ובמלחמת ארצות הברית–מקסיקו כאשר הגיע עד לנהר ריו גרנדה. במהלך אחת הקרבות הוא מילה מקום של מפקד פרשים שנפצע. על הגבורה במהלך המלחמה הוא קיבל מכתב הערכה מקונגרס ארצות הברית. לאחר סיום הקרבות, דוד קמדן די ליאון הוצב בגבול ובשנת 1856 קובם לדרגת מייג'ור.
לאחר תחילת מלחמת האזרחים האמריקאית הוא עזב את הצבא והתגייס לצבא הקונפדרציה. ג'פרסון דייוויס מינה אותו לרופא ראשי של הצבא. לאחר סיום המלחמה, דוד קמדן די ליאון עבר למקסיקו. כעבור מספר שנים הוא התיישב בניו מקסיקו ועסק ברפואה עד מותו.
אופטובייץ
אוֹפַּטוֹבייֶץ (פולנית: Opatowiec) היא עיירה בנפת קז'ימייז', פולין.
אופטובייץ שוכנת לחוף נהר הוויסלה, כ-70 ק"מ מדרום לבירת המחוז קילצה, על כביש ורשה-ביטום. בשנת 2006 היו בעיירה 410 תושבים.
אתרים בעיירה
כנסייה דומיניקנית מהמאה ה-15.
אנדרטה לזכר יוזף פילסודסקי על גדת הוויסלה.
תולדות העיירה
אופטובייץ מוזכרת לראשונה בשנת 1085, כמתנה שהעניקה אשת הנסיף ולאדיסלאב הרמן הראשון למנזר בנדיקטיני בטינייץ (כיום חלק מקרקוב). לאופטובייץ הוענק מעמד של עיר בשנת 1271, עקב מיקומה על גדת הוויסלה ועל דרך המסחר משלזיה לממלכת רוס של קייב. בשנת 1283 הכומר תומש מטינייץ ייסד באופטובייץ מסדר נזירים דומיניקנים. בשנת 1341 העניק לעיירה קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, את הזכות לארגן ירידי מסחר. באמצע המאה ה-14 היו בעיירה כמעט 1,500 תושבים והיא הפכה למרכז שלטוני. במאה ה-16 היו בה כנסייה, מרחצאות, בית חולים, מספר גילדות, טחנות קמח ועשרות סדנאות ומפעלים זעירים.
באמצע המאה ה-17 נהרסה העיר כמעט לחלוטין בפלישות השוודים ובסוף המאה ה-18, לאחר חלוקת פולין הראשונה סופחה אופטובייץ לגליציה האוסטרית. מ-1815 השתייכה אופטובייץ לפולין הקונגרסאית. מעמדה הכלכלי הידרדר, מספר תושביה פחת ובשנת 1869 נושלה אופטובייץ ממעמד של עיר על ידי השלטונות הרוסיים.
במלחמת העולם הראשונה נהרסה אופטובייץ אך נבנתה שוב. בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-750 תושבים. בספטמבר 1939 נכבשה אופטובייץ על ידי הוורמאכט ונשרפה, תוך שהגרמנים יורים בעשרות שבויי מלחמה פולנים. ביולי 1944, בתקופת כיבוש האזור על ידי הצבא האדום, התנהל קרב בין הארמייה קראיובה לבין הצבא האדום. כתוצאה מכך נחרב הכפר ועשרות שבויי מלחמה פולנים נרצחו.
בתקופת השואה
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-150 יהודים. הגרמנים החרימו את רכושם וריכזו אותם בגטו. צעירים יהודים גויסו לעבודת כפייה. על יהודי הגטו נוספו עשרות פליטים מיישובים בסביבה. בנובמבר 1942 רצחו הגרמנים את כל תושבי הגטו. בודדים נמלטו לכפרי הסביבה אך נתפסו ונרצחו. באותו חודש פרץ קרב בין יחידות גרמניות לבין עשרות צעירים וצעירות שהיו חמושים בנשק והסתתרו בבונקר בעיירה. במהלך הקרב נהרגו כל הלוחמים היהודים.
מאסטה (דוצ'ו)
"המאסטה" (באיטלקית: Maestà - 'מַלְכוּת' או 'תפארת') או המאסטה של דוצ'ו היא תמונת מזבח שצוירה בשנים 1308–1311 על ידי הצייר האיטלקי, בן העיר סיינה, דוצ'ו. האיקונוגרפיה של היצירה קשורה לחייו של ישו. בחלקה המרכזי מתארת היצירה נושא של "המדונה והילד", המלווים בקדושים ובמלאכים. חלקה האחורי מציג 43 סצינות שונות ובהם תיאורים מחייה של מרים ומחייו של ישו, בנה. על רקע מסורת האמנות הביזנטית והגותית, מסמלת היצירה פריצת דרך אמנותית בתיאור הריאליסטי, המהווה ביטוי מוקדם של ציור הרנסאנס באיטליה.
היסטוריה
המאסטה הוצבה בקתדרלת סיינה ב-9 ביוני 1311. אחד העדים כתב:
תיאור
המאסטה היא תמונת מזבח עשויה עץ ובה משובצים 43 ציורים שונים המצוירים בטכניקה של טמפרה ומעוטרים בעלי זהב. לוח העץ המקורי היה באורך וברוחב של מעל 5 מטרים. 11 לוחות העץ המרכיבים את חלקה הקדמי של היצירה חוברו מאחור בעזרת מסמרים ודבק. שישה מן הפנלים הונחו במאונך, וחמישה נוספים הונחו במאוזן. הציורים השונים הופרדו זה מזה בעזרת פסי עיטור. בחלקו העליון של כל צד מעוצב כמבנה בעל קשתות מחודדות בסגנון גותי.
חלקה הקדמי של היצירה נשלט על ידי פנל גדול המתאר סצנה של הערצת מרים וישו התינוק. מרים מתוארת כיושבת על כס גדול, הבנוי כמבנה אדריכלי, וסביבה שורה של מלאכים וקדושים שונים כגון יוחנן האוונגליסט (לשמאלו של הכס), פאולוס, קתרין הקדושה, יוחנן המטביל (מימין לכס), פטרוס ואגנס הקדושה. הדמויות מתוארות בשורות כשפניהן לכיוון מרים וישו. בחלק זה מתוארים גם קדושים מגנים של העיר סיינה כגון אנסנוס, סבינוס הקדוש, קרסנטיוס (יושב מימינה של מריה) וויקטור הקדוש.
ירדן הראל
ירדן הראל (נולדה ב-7 בנובמבר 1984 בנהריה) היא דוגמנית, שחקנית ומגישת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
ירדן הראל נולדה וגדלה בנהריה ולה שתי אחיות. למדה במגמות תיאטרון ופסיכולוגיה בבית הספר התיכון "עמל" בעירה. את שירותה הצבאי עשתה במודיעין פיקוד הצפון. בשנת 2006 למדה תיאטרון, משחק ותקשורת באוניברסיטת תל אביב ובשנת 2020 נרשמה ללימודי כלכלה וחשבונאות במכללת הדסה שבירושלים.
ב-2006 החלה לשמש ככתבת שטח ובהמשך כמראיינת באולפן של "נענע 10". בשנת 2007 הצטרפה ל כמנחה בתוכנית "בדרך לחופה" עם יובל כספין, לאחר מכן שימשה ככתבת עד שנת 2009.
ב-2009 החלה לשמש כנערת HOT VOD. ב-2010 הצטרפה כמגישה בתוכנית "צינור לילה" בערוץ 10, בהנחייתו של גיא לרר.
ב-2011 שיחקה בתפקיד "טבת" בסדרת הילדים "מה בכריש", אותה כתבו גיא עמיר וחנן סביון. השתתפה גם בתפקיד אורח בסדרה "החברים של נאור" כמנהיגת הלפטופיסטים, ב"פיג'מות" בתפקיד "אגמית" ובסדרת הבת של "החיים זה לא הכל", "החיים על פי אורלי", בתפקיד עצמה.
בגיל 26 הופיעה על שער פנאי פלוס יחד עם לירן כוהנר.
הראל הייתה פרזנטורית של חברות רבות, בהן "אינטימה" ו"פלפל".
ביולי 2011 החלה לשמש ככתבת ב"חדשות הבידור" בערוץ HOT בידור ישראלי, וב-2012 עברה לתפקיד מגישת התוכנית, לצד ליאון רוזנברג.
במהלך שידור העונה השנייה של "המירוץ למיליון", החל מאוקטובר 2011, הנחתה הראל את התוכניות המקדימות ששודרו לפני הפרקים, ושימשה ככתבת הדיגיטל של התוכנית.
במאי 2012 סיימה את השתתפותה בתוכנית "צינור לילה", ובמקביל החלה להגיש את תוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים", לצד גיא זו-ארץ.