דיג_בארץ_ישראל
הרפורמה בענף הדיג בעקבות דיג היתר
בעקבות דוח מבקר המדינה בנושא ענף הדיג בישראל, בוצעה שורת מהלכים, ששיאם בשנים 2015-2018, בהן בוצעה מהפכה בניהול הדיג בים התיכון: עוגנה סמכותו של פקיד הדיג להטיל מגבלות על הדיג במסגרת רישיונות הדיג השנתיים, אושרו תקנות דיג חדשות שקבעו בשנת 2016 ולראשונה מִמְשָק דיג בר קיימה בישראל, אוגמו כ-20 מיליון ש"ח לצורך צמצום כמחצית מצי המכמורת בישראל , והוקמה יחידת אכיפה ימית ייעודית לאכיפת מגבלות הדיג, הפועלת ברשות הטבע והגנים . מהלכים אלה באו על רקע כישלון ניהולי של משאב הדגה והסביבה הימית, שתוצאותיו פגיעה קשה בסביבה הימית, במשאב הדגה, ובענפים הנסמכים עליו ובראשם הדיג. דיג לא מבוקר לאורך שנים מביא לדיג יתר, ואכן הים התיכון זכה לתואר המפוקפק הים במצב דיג היתר החמור ביותר בעולם . תופעה זו לא פסחה על ישראל, וקיימות עדויות ברורות לדיג יתר של מינים מסחריים, מינים רגישים (כמו דקרים) ופגיעה נרחבת במינים מוגנים ובבית הגידול של המצע הרך הימי . האתגרים המוצבים בפני ענף הדיג שלובים במהותם במצב המערכת האקולוגית. הירידה הניכרת בכמות ובאיכות שלל הדיג בים התיכון וכן גם בישראל, היא תוצאה של הידלדלות הדגה ולא של ירידה במאמץ הדיג. מחקרים מהים התיכון כולו ומישראל מראים באופן מובהק ירידה בשלל ליחידת מאמץ של כל ענפי הדיג המסחריים. פירוש הדבר הוא שהדייגים עובדים יותר קשה ומקבלים פחות תמורה. מגמה זו רק הולכת ומחמירה לאורך השנים ולכן נצפית גם ירידה מתמדת במספר הדייגים המסחריים הפעילים. הפגיעה במערכת האקולוגית כתוצאה מדיג יתר באה לידי ביטוי גם בפגיעה ביונקים ימיים, טורפי על, צבי ים וכן בדעיכה מתמדת של בתי גידול כגון עשב ים ויערות אצות. כל אלו הם מרכיבים הכרחיים במערכת האקולוגית, ופגיעה בהם גורמת לירידה משמעותית בתפקוד המערכת. בעוד לניהול כושל של הדגה יש נזק כלכלי וסביבתי גדול מאד, לרפורמות המאוששות את הדגה יש תועלות כלכליות וחברתיות משמעותיות. מעבר לעלייה ברווחיות לדייגים הצפויה כתוצאה מניהול נכון של המשאב, צפויה תועלת כלכלית משמעותית לצרכנים כתוצאה מעליה באיכות הדגה הנמכרת בשוק, וכן כתוצאה מפיתוח של עסקים המתפרנסים מתיווך חווית הטבע הים תיכוני לציבור כגון: פעילות צלילה, שנרקול, ספורט ימי וחינוך. באמצעות רפורמת דיג מיטבית, ניתן לעבור ממצב בו כולם מפסידים למצב בו כולם מרוויחים. אולם, שיקום מוצלח של משאב הדגה ושל ענף הדיג הוא תהליך המחייב הטלת מגבלות משמעותיות על מאמץ הדיג, והתמדה במגבלות אלה לאורך זמן. מקרי בוחן רבים בעולם, של כישלונות רבים ושל הצלחות לא מעטות, מלמדים כי ישנם מספר מפתחות הצלחה לתהליך שיקום, ובהם: קביעת יעדים ברורים, הפחתה משמעותית של מאמץ הדיג (גודל הצי), צמצום מרחב הדיג באמצעות איסורי דיג אזוריים, והשבתות דיג עונתיות, שינויים בציוד הדיג לצורך הגדלת הסלקטיביות שלו, ומגבלות נוספות. הניסיון מלמד שיש להתמיד בהגבלות באופן עקבי למשך שנים עד להשלמת השיקום - בדרך כלל תקופה שבין 10-30 שנים. בתקופה זו, ובעיקר בראשיתה, יש לוודא שלא מבוצעת נסיגה בקיום המגבלות, שמאמץ הדיג נשאר נמוך, ושהדייגים המסחריים הפעילים מקבלים רשת ביטחון כלכלית שתסייע להם לצלוח את תקופת הביניים, עד שפירות השיקום יתבטאו בשורת הרווח שלהם. עוד חשוב לבסס את ניהול הדיג על מיטב הידע המדעי והנתונים העדכניים. רפורמת הדיג בישראל החלה להיות מיושמת בשנת 2017 באופן חלקי, ועד היום לא מומשו במלואם כל מרכיביה. לכן, למרות סימנים ראשוניים לשיפור במצב הסביבה הימית, נדרשת תוכנית פעולה הנסמכת על לקחי העבר בישראל ובעולם, אשר תנחה את מימושה המלא של הרפורמה על ענף הדיג בהקדם האפשרי. החברה להגנת הטבע, במסגרת פעילות החצי הכחול הגישה תוכנית פעולה המורכבת משלושה צירים הכרחיים וישימים: הגבלות דיג, רשת ביטחון כלכלית לדייגים וקבלת החלטות מבוססות ידע.