cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיקה יהודית
בתקופת השואה
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, ועמם התפיסה הנאצית על "מוזיקה מנוונת" ("entartete Musik"), הוחרמו כל יצירותיהם של מלחינים יהודים ולא יהודים, שנתפסו כנגועים בהשפעות "לא אריות". לא ניתן, לשער כיצד הייתה עשויה להתפתח המוזיקה היהודית לולא מדיניות ההשמדה הנאצית, שכתוצאה ממנה נאלצו לגלות או נרצחו מלחינים רבים. תחום זה מהווה מושא למחקרים רבים המנסים לשחזר את דמויותיהם ויצירותיהם של מוזיקאים אלה ואחרים. בין היוצרים שפעילותם נקטעה באיבה ניתן למנות את דויד ביגלמן, זיגמונט ביאלוסטוקי, מרדכי גבירטיג, ישראל גלאטשטיין, יעקב גלטשטיין, ג'וסף קופלר, יואכים מנדלסון, מאריאן נויטייך, נוחם שטרנהיים, ישראל שייביץ ונורברט גלנצברג.
המוזיקה נשמרה במידה מסוימת במחנות הפרטיזנים ובגטאות בהם רוכזו היהודים בסוף שנות ה-30, שרפרטואר השירים המקוריים שחוברו בהם תיעדו את החיים בגטו. הם כללו סאטירות ובלדות, שירי עבודה ושירי תפילה, ונכתבו ברובם ביידיש בהתבסס על מנגינות רוסיות ופולניות פופולריות. שיר אחד שחובר עוד טרם המלחמה, והפך למעין שיר נבואי על השואה, הוא השיר "עס ברענט" (שרפה, העיירה בוערת) שחובר על ידי המשורר הפופולרי מרדכי גבירטיג. בגטאות השונים אמנם התקיימו אירועים מוזיקליים פומביים רבים - כולל אופרה, סימפוניות וקונצרטים למקהלות, אולם רק יצירות מקוריות מעטות שרדו מפעילות זו. יצירות רבות בפולקלור המוזיקה היהודית של השואה שרדו הודות לאנתולוגיה המקיפה "לידער פון די געטאס און לאגערן" ("שירי הגטאות והמחנות", 1948), שליקט שמרקה קצ'רגינסקי (1908-1954), פרטיזן שנמלט בשנת 1943 מגטו וילנה.
השירים שחוברו בגטאות נועדו להזכיר תקופות טובות יותר ולהביע תקווה לעתיד. בגטו וילנה כתב המשורר והפרטיזן הירש גליק שירים עם מסרים הרואיים על ההישרדות של הרוח. שיר הלכת שלו, "זאָג ניט קײן מאָל אַז דו גײסט דעם לעצטן װעג" ("לעולם אל תאמר הנה דרכי האחרונה"), שחובר למנגינה של המלחין הרוסי דמיטרי פוקרס (Pokrass), הפך להמנון עבור לוחמי ההתנגדות היהודית ומאז הוא מושר בטקסי זיכרון שונים ברחבי העולם לזכר קורבנות השואה. שירים ידועים נוספים מהגטו הם "שטילער, שטילער" (שקט, שקט), שחובר למוזיקה של אלכסנדר (אלק) וולקוביסקי (לימים אלכסנדר תמיר) בן ה-12, "פרילינג" (אביב), ו"ישרוליק" (על ילד-רוכל בגטו). השירים מגטו וילנה היו מאוחר יותר לפופולריים בשפות רבות, לאחר שהושמעו במחזה גטו מאת יהושע סובול. הלחן לשיר "אני מאמין", שככל הנראה חובר בגטו ורשה על ידי החזן עזריאל דוד פאסטג (חסיד מודז'יץ), נפוץ גם הוא בקהילות חסידיות כשיר זיכרון לנרצחי השואה.
בגטו טרזין שבצפון מערב בוהמיה הולחנו ואף בוצעו יצירות רבות. על אף שהיה זה מחנה ריכוז שהפעילות התרבותית בו התנהל במחתרת, לאחר שהנאצים הבינו את הערך התעמולתי בדבר הם נתנו לכך גושפנקא ואף עודדו את יהודי הגטו לנהל חיי תרבות חופשיים. הנאצים השתמשו בגטו טרזין כדי להסוות את השמדת יהודי אירופה, והיא הוצגה על ידם כגטו לדוגמה כאשר הם נאלצו להראות את הנעשה בגטאות בפני משלחת הצלב האדום בשנת 1944. בין המלחינים של הגטו היו ויקטור אולמן וגדעון קליין. אחת היצירות החשובות שהועלו בגטו וצולמו לסרט תעמולה נאצי, היא האופרה "ברונדיבר" של המלחין היהודי-צ'כי הנס קרסה (1899–1944).
בחלק מהמחנות ומחנות ההשמדה יזמו הנאצים תזמורות שבהן ניגנו האסירים, ככלי נוסף במנגנון ההשמדה שלהם, כאמצעי לרמות, להרגיע, ולהשפיל את קורבנותיהם. הם כפו על חלק מהתזמורות לנגן מנגינות עליזות ב"קבלת הפנים" של האסירים החדשים, כליווי לצאת האסירים לעבודה, וכאשר הם הובלו אל תאי הגזים. תזמורות אלו הופיעו גם להנאתם ולבידורם של הנאצים במחנה. באושוויץ פעלו שש תזמורות, הגדולה שביניהן מנתה 50 נגנים, והתזמורת השנייה בגודלה הייתה תזמורת הנשים. בנוסף היו עוד ארבע תזמורות בטרבלינקה, מיידנק, בלז'ץ וסוביבור. לכל מחנה היה המנון משלו. אסירים אולצו לעמוד ולשיר שוב ושוב במהלך מסדרים, תרגילים, או כל אימת שהנאצים רצו בכך, כולל שירים אנטישמיים וולגריים שהולחנו במיוחד ליהודים כגון "O Du mein Jerusalem", ומה יפית. סצנה מעין זאת ניתן לראות, למשל, בסרט "הפסנתרן".
לפני מלחמת העולם השנייה
בעקבות חיסולו של הצאר הליברלי יחסית אלכסנדר השני ופרוץ הסופות בנגב, החלו גלי הגירה אינסופיים של יהודי רוסיה מחוץ למדינה. היעד העיקרי שלהם היה ארצות הברית, שכונה בפיהם "די גאלדענע מדינה" (ארץ הזהב). עד שנת 1900 הגיעו כחצי מיליון פליטים ממזרח אירופה לצפון אמריקה, ובין השנים 1900–1924 הגיעו מיליון ורבע נוספים. רבים מהם החלו ליטול בהדרגה חלק פעיל בחיי התרבות הפופולרית בארצות הברית, בעיקר במטרופולין ניו יורק, שם התיישבו ברובם הגדול. חלקם פנו לתיאטרוני יידיש בלואר איסט סייד, אך מרכזי היצירה העיקריים שבהם פעלו יוצרים יהודים מתבוללים היו סמטת טין פאן וברודוויי. שני השירים המפורסמים ביותר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היו "א יידישע מאמע" (1925) של ג'ק ילן, והשיר "ביי מיר ביסטו שיין" של שלום סקונדה. לשירים אלה ועוד רבים היו השפעה משמעותית על כלל הטעם המוזיקלי הפופולרי בארצות הברית.
רוב המלחינים היהודים בסמטת טין פאן, בהם אוסקר המרשטיין, ריצ'רד רוג'רס, יפ הרבורג וג'רום קרן ביקשו להיות מזוהים עם האמריקאיות והחלום האמריקאי ולא עם היהדות דווקא. עם זאת, ניתן לזהות השפעה של מקורות יהודיים בלחן שכתב, למשל, המלחין ג'ורג' גרשווין לשיר "It Ain't Necessarily So" מתוך האופרה פורגי ובס, שכולל מוטיבים של נוסח אשכנז לתפילת "ברכו" שמושמעת בתחילת ברכות התורה, וגם בשירו "Porgy, I's your woman now" ניתן לזהות את השטייגער של תפילת "אדוני מלך". השיר "לו הייתי רוטשילד", המושר באחד מהמחזמרים היחידים בברודוויי שעסקו בנושאים יהודיים, "כנר על הגג" של ג'רי בוק, מכיל אף הוא מאפיינים בולטים של שטייגער אדוני מלך, ועושה שימוש בהברות חוזרות ונשנות המזכירות את נוהל הזמרה המקובל בניגון החסידי. כמו כן כללו כמה מהשירים המוקדמים של אירווינג ברלין נושאים יהודיים. בשנת 1927 הופק הסרט זמר הג'אז, שהיה הסרט הראשון שהכיל פסקול מתמשך, ושכלל שירי חזנות ומסורת רבים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
זרם ההגירה מאירופה התגבר לאחר השואה; רבים מהאוכלוסייה היהודית, שמנתה לאחר השואה כשני שלישים ממספר היהודים לפני המלחמה, עברו לצפון אמריקה, שם ניסו מלחינים יהודים להתמודד עם הטראומה של השואה. בין הבולטים שבהם היה ארנולד שנברג, שכתב את הליברטו ל"ניצול מוורשה" (1947), קנטטה דרמטית המתארת את הקרב האחרון בגטו ורשה, והמסתיימת בהכרזת "שמע ישראל". יצירתו האחרונה של שנברג, "ממעמקים", שואבת השראה מנעימות חסידיות ומבוססת על עשרה מזמורי תהילים. בניגוד לשנברג, שהתבסס על כללי הסריאליזם, ביסס המלחין ליאונרד ברנשטיין את הסימביוזה האמריקאית-יהודית שלו על טונאליות. הדבר בא לידי ביטוי ברבות מיצירותיו, ובכללם הסימפוניות "ירמיהו", "עידן החרדה", "קדיש" (שמכילים כולם אלמנטים של טעמי המקרא ומזמורי תפילה), "מזמורי צ'יצ'סטר" (בעברית), הבלט "הדיבוק" (הכולל התייחסויות לנומרולוגיה הקבלית), "חליל" ותפילת "השכיבנו". כמו כן היה ברנשטיין בין 29 מלחינים אחרים שהשתתפו בפרויקט "מוזיקת בית הכנסת של מלחינים בני זמננו", שלכבודו הזמין החזן דוד פוטרמן 38 יצירות לתפילת ערב שבת.
מספר רב מאוד של מלחינים יהודים אמריקאים שפעלו לפני ובמחצית השנייה של המאה ה-20 השיגו הכרה בינלאומית. חלקם הביעו במידה זו או אחרת את המקורות היהודיים במוזיקה שלהם. עם הבולטים שבהם נמנים הוגו וויסגל, אחד המלחינים המצליחים ביותר של האופרה האמריקאית שכתב גם לחנים לתפילות בתי כנסת (כתב את "תפילות ערב", 1986-1996), לזר ויינר, מהחלוצים בשירה היידית האמנותית, בנו יהודי וויינר, הרמן ברלינסקי, מהיוצרים המובילים בתחום של מוזיקת עוגב יהודית, סטיב רייך ("תהילים", 1981), המלחינה מרים גדעון, וקורט וייל, ששילב את הג'אז ביצירות הליטורגית שלו.
בוב דילן וסיימון וגרפונקל נמנים עם אמנים יהודים אמריקאים רבים שאמנם לא הסתמכו ישירות על מקורות יהודיים, אך בחלק משיריהם ניכרת השפעה של המוזיקה היהודית העממית. בעשור הראשון של המאה ה-21 זכה להצלחה זמר הרגאיי היהודי-אמריקאי מתיסיהו, שמיזג בשיריו מוטיבים חסידיים יהודיים עם רגאיי, פופ, והיפ הופ.
בארץ ישראל
מספר היהודים שחיו בארץ ישראל העות'מאנית גדל משמונת אלפים איש בשנת 1839 לשמונים אלף איש ערב מלחמת העולם הראשונה. אוכלוסייה זו השתייכה ברובה גדול לקהילה קטנה ואדוקה שנודעה בשם "היישוב הישן", שהתיישבה בארבע ערי הקודש של צפת, טבריה, ירושלים וחברון. בשנות ה-80 החלו גלי הגירה ראשונים של יהודים אדוקים מתימן, ושל יהודים מונעי מוטיבציה לאומית מאירופה. אלו התיישבו ביישובים חדשים ועסקו גם בתרבות חול.
מוזיקה אמנותית
הפעילות המוזיקלית המאורגנת בארץ ישראל החלה עם תזמורת קהילתית חובבנית ביישוב ראשון לציון בשנת 1895, והתזמורת המקומית "כינור ציון" שהוקמה מיד אחר כך גם בירושלים וביפו. זמן מה לאחר מכן עלו לארץ המלחינים והמוזיקולוגים אברהם צבי אידלסון ויואל אנגל שפעלו רבות למען פיתוח המוזיקה בארץ. הצ'לנית הבריטית תלמה ילין ייסדה לראשונה בשנת 1921 מכון מחקר מוזיקלי בשם האגודה הירושלמית למוזיקה, ואחותה הכנרית, מרג'רי, הקימה את רביעיית המיתרים המקצועית הראשונה. כמו כן כתבו מבקרי מוזיקה - במיוחד דוד רוזוליו ומנשה רבינא - ביקורות מפורטות וקפדניות באופן יומיומי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה המוזיקה הקלאסית הישראלית להתפתח ולקבל תנופה. ראשוני המלחינים הגיעו מאירופה – חלקם כמוזיקאים ותיקים, שכבר עשו להם שם בארצות מוצאם (כמו פאול בן-חיים, עדן פַּרְטוֹש, יהויכין סְטוּצֶ'בְסקי ואלכסנדר אוריה בוסקוביץ'), ואחרים כצעירים בראשית הקריירה (כמו גארי בֶּרְתִינִי, יוסף טל ואבל ארליך) או כילדים (כמו מרדכי סתר ויצחק סדאי). בין מלחינים אלה היו שעסקו בחקר מסורות עבר ובמוזיקה אתנית-יהודית לענפיה השונים, והיו שהשתדלו לעקוב אחר המהלכים במוזיקה החדשה בארצות אירופה. במוזיקה הישראלית אפשר למצוא כל שילוב אפשרי בין מרכיבים אלה, אם בדרך של סימביוזה ואם בדרך של סינתזה.
הגופים המוזיקליים שהוקמו בשנים אלה – התזמורת הארץ ישראלית בתל אביב ומחלקת המוזיקה של שידורי רדיו ירושלים המנדטורי ב-1936 ותזמורת רשות השידור שהוקמה בירושלים בשנות ה-40 – השמיעו את יצירותיהם של המלחינים שזה מקרוב באו. יצירות אלה עוררו בקרב מבקרי המוזיקה וקהל המאזינים את השאלה, עד כמה צריכה המוזיקה החדשה הנכתבת בארץ ישראל לייצג את התרבות היהודית-לאומית ובאיזו מידה היא עומדת בציפיות אלה.
מבקר המוזיקה של עיתון "הארץ", דוד רוזוליו, כתב על אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ב-1946:
יהויכין סטוצ'בסקי התמנה עם בואו לארץ למפקח על המוזיקה היהודית מטעם הוועד הלאומי – משימה שהחל בה כבר באירופה, כשפעל להחייאת המוזיקה היהודית. שנה לאחר בואו ארצה ייסד במה למוזיקה יהודית בבית ברנר בתל אביב, והעידוד שנתן למלחינים צעירים תרם רבות ליצירת מוזיקה חדשה וסגנון ארץ-ישראלי חדש. סגנונו הושפע בתקופה זאת מן הפולקלור התימני והספרדי. בין יצירותיו בשנים אלה: סוויטה לכינור ופסנתר (1940), דואו לכינור וצ'לו (1940), "שלושה אלתורים לחליל ופסנתר" (1943) ועוד. עם זאת, לא נטש את הסגנון המוכר של יהדות מזרח אירופה. אבל ארליך חיבר יצירות אחדות לנושאים תנכ"יים, בהן "מגדלים וצללים" משנת 1960, לפסוקים מפרק א' בספר יואל. "מכתב לחזקיהו" (1962) על פי ישעיהו ל"ח,ט, "אל תהיו כאבותיכם" (זכריה א', פסוקים א'-ה' למקהלה א-קאפלה (1965), ו"ביעותי אלוה" על פי פסוקים מאיוב, ו',ב–יג. הוא עשה שימוש בנעימות יהודיות עממיות מן האוסף של חיים אלכסנדר, שמקורן בעיקר באי ג'רבה ובתפילת שחרית של יהודי חלב. כן חיבר את "ספר יצירה" לטקסט מספר הקבלה. "עדות" לדואו חלילים מבוססת על דברי עֵד במשפט אייכמן.
הזמרת ברכה צפירה פנתה אל בן חיים בבקשה לכתוב עיבודים לשיריה. צפירה פנתה גם אל בוסקוביץ', פרטוש ומרק לברי, אחרי שקשר העבודה שלה עם נחום נרדי ניתק לאחר שמונה שנות פעילות משותפת. לפנייה זו של זמרת עממית תימנייה אל מלחיני מוזיקה אמנותית, בעלי רקע שונה כרחוק מזרח ומערב מזה שלה, נודעה חשיבות רבה בהיותה חוליה חשובה בתהליך התמורה שחלה במסורת העדות לאחר מפגשה עם התרבות הארץ-ישראלית. ברכה צפירה פעלה כמתווכת בין המלחינים האירופאים במוצאם ובמורשתם לבין מורשת השירה המזרחית ופתחה לפניהם את הדרך אל המוזיקה המזרחית, שמשכה את כולם.
בדור המלחינים הבא של המוזיקה הקלאסית, שהחל ליצור בשנותיה הראשונות של המדינה, יש דוגמאות לשילוב מוזיקה יהודית מערבית עם מוטיבים מזרחיים וים-תיכוניים. כך לדוגמה נעם שריף ב"שיר המעלות ו"סוויטה ישראלית", או ב"מחיה המתים", המבוסס על המסורת המוזיקלית של יהודי מזרח אירופה לצד נעימות מן המסורת הקדומה של השומרונים, ועמי מעייני, שכתב את יצירותיו הראשונות בסגנון ים-תיכוני ובהשפעת הפולקלור היהודי של מזרח אירופה. בטי אוליברו, בת הדור השלישי של מלחינים ארץ-ישראלים וישראלים, מרבה להתייחס בכתיבתה למסורת מוזיקלית יהודית. ביצירות רבות היא משתמשת בנעימות עממיות וליטורגיקה של המסורת הספרדית והמזרח-תיכונית, אך גישתה אינה אופיינית לכלל המלחינים הישראלים בני דורה, שכל אחד מהם מבקש לו דרך ביטוי אישית, בסגנון ובטכניקה, לאו דווקא במסורות העבר של המוזיקה היהודית.
מוזיקה עממית ופופולרית
יסודות של הזמר העברי בארץ הונחו ב"גימנסיה הרצליה" שהוקמה בשנת 1905 ושהיוותה אז מרכז תרבותי חשוב בתל אביב הקטנה. דמות מרכזית בהתפתחות הזמר העברי המוקדם הוא חנינא קרצ'בסקי, שעם עלייתו ארצה בשנת 1908 קיבל משרת הוראה ב"גימנסיה הרצליה". אחד השירים המפורסמים שהפיץ קרצ'בסקי על פי לחן ישן הוא "פה בארץ חמדת אבות" לפי מילותיו של ישראל דושמן שהיה גם הוא מורה בגימנסיה. אולם את ראשית הזמר העברי העממי והפופולרי ניתן לציין רק בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. בתקופה זו סיימו את פעילותם המלחינים חנינא קרצ'בסקי, אברהם צבי אידלסון ויואל אנגל ובמקומם החלו לפעול המלחינים מרדכי זעירא, עמנואל עמירן וידידיה אדמון, להם תפקיד חשוב בעיצוב התרבות העברית החדשה, תוך התבססות על יצירת קודמיהם בגולה, מרק ורשבסקי, אליקום צונזר ואברהם גולדפדן. הם שאבו ביצירתם מוטיבים ממנגינות רוסיות, מהמנגינות החסידיות והפיוטים ששמעו בבתי הכנסת בגולה ושילבו בהם גם סגנון ים תיכוני-מזרחי ששמעו בכפרים הערביים בארץ ישראל. אחדים מהם היו חסרי השכלה מוזיקלית בסיסית, והשירים שהלחינו היו בקצב מוזיקלי שונה באופן מהותי מאלו של קודמיהם.
הסכסוך הישראלי-ערבי הביא לפריחת "שירי ההגנה", והמאמץ ליצור תרבות חקלאית עודד כתיבת יצירות "כפריות" מצד מלחינים בני הקיבוצים כגון דוד זהבי ויהודה שרת. כמו כן הולחנו "שירים צבאיים" על ידי מרדכי זעירא, דניאל סמבורסקי ואחרים כדי לעודד התגייסות ישראלים לצבא הבריטי. עד מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל, שהביאו לסיום עידן ארץ ישראל, נוצרו והופצו בארץ כ-4600 שירים עבריים. המלחינים מהתקופה שלאחר הקמת המדינה, שנציגיהם העיקריים כוללים את עמנואל זמיר, אמיתי נאמן ויוסף הדר, המשיכו את הסגנון המוזיקלי של שירי החקלאות והרועים. עם קום המדינה גם גדל מספר התורמים לזמר העברי ובהתאם חל גיוון בסגנונות ההלחנה, כפי שהדבר מתבטא בלחניהם של משה וילנסקי וסשה ארגוב, ולאחר מכן בלחניהם של נעמי שמר, יאיר רוזנבלום, דובי זלצר, מוני אמריליו, נחום הימן, נורית הירש, יוחנן זראי ועוזי חיטמן ובכתיבתם של שמר, יורם טהרלב, רחל שפירא, נתן יונתן ואהוד מנור.
חבורות הזמר שקמו כמעט בכל יישוב בארץ תרמו תרומה נכבדת להפצת שירי ארץ ישראל. החשובה והמוכרת בקרב חבורות-הזמר היא להקת הגבעטרון שלה רפרטואר עשיר ומגוון. מופעי השירה בציבור הפכו גם הם לנפוצים מאוד בארץ. מי שנחשבים ל"כוהנים הגדולים" של השירה בציבור הם שרה'לה שרון ואפי נצר. ההכרה הבינלאומית בצבא הישראלי העלה את מעמדן של הלהקות הצבאיות וכתוצאה מכך של המוזיקה הישראלית. ללהקות הוזמנו יצירות ממיטב מלחיני ישראל, ביניהם סשה ארגוב ומשה ולנסקי, והן הצמיחו עם השנים עשרות זמרים ובדרנים ידועים. בין הלהקות הבולטות הייתה להקת הנח"ל שהוציאה שלל להיטים חדשים באווירה צעירה ו"שובבה". לאחר מלחמת ששת הימים התבלטו להקות נוספות, בהן להקת חיל הים, להקות פיקוד צפון ומרכז, ועוד. בשנות השישים בלטו מספר להקות של זמרים צעירים, רובם הגדול יוצאי להקות צבאיות, שהמשיכו באזרחות את אותו סגנון מוזיקלי מהלהקה הצבאית: שירים ישראליים קלילים, שירי פופ, שירים משעשעים ברוח צעירה לאותה תקופה ושירי ארץ ישראל. הבולטים שבהם היו בצל ירוק, התרנגולים ושלישיית גשר הירקון. בשירי ארץ-ישראל, שעדיין הוסיפו להיות פופולריים, בלטו גם נחמה הנדל ושני צמדים מצליחים: "הדודאים" (בני אמדורסקי וישראל גוריון) ו"הפרברים". במלחמת ששת הימים הוצפה הארץ בשירי מולדת. השיר ירושלים של זהב של נעמי שמר הפך לסמל של התקופה.
הערוץ הראשון שהחל לשדר טלוויזיה ב-1967 סיפק לראשונה חשיפה רחבה למבצעים מוזיקליים. בין הזמרים-יוצרים שהופיעו כסולנים עצמאיים בתקופה זו היו שלום חנוך, שמואל קראוס, מתי כספי, יהודית רביץ, ושלמה גרוניך. במקביל עבדו אחרים עם להקות והרכבים. בהשפעת המוזיקה העולמית בכלל והמוזיקה בארצות הברית ובריטניה בפרט, התפתח בישראל מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 מגוון רחב של סצינות רוק, פופ, ראפ, היפ הופ, מוזיקה אלקטרונית, מוזיקת עולם, מוזיקה מזרחית ומוזיקה חסידית. נציגים מפורסמים של הדור הראשון הם הזמר אריק איינשטיין (רוק ופופ), להקת כוורת, מרדכי בן-דוד (חסידי), ויוסי בנאי שביצע שירים של ז'אק ברל וז'ורז' ברסנס. שיריה של הזמרת עפרה חזה נבעו מהמסורת התימנית, חוה אלברשטיין הושפעה רבות מהמוזיקה ביידיש והכלייזמר, ויהודה פוליקר נוהג לעבד מסורות מוזיקליות שספג בבית היווני של הוריו. כמו כן קיימת להקת מטאל אורפנד לנד שזוכה להצלחה מחוץ לישראל, וששיריה משלבים מטאל עם מוזיקה ים-תיכונית ומוזיקה יהודית.
מוזיקה דתית בימינו
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 נוספו כלי נגינה שונים לליווי התפילה, כגון גיטרות שהכניסו חזנים ליברליים שהושפעו מהמוזיקה העממית. חזנים ומנהיגים רפורמיים כמו דבי פרידמן הציגו מוזיקה חדשה בתפילה, הן בעברית והן באנגלית. הקהילה האורתודוקסית התרחקה במידת מה מהעסקה של חזנים מקצועיים כמובילים יחידים של התפילה (החזן והמלחין החרדי יוסלה רוזנבלט היה בין הידועים שבהם), ועודדה במקום זאת השתתפות פעילה של המתפללים. בהשפעת המסורת המוזיקלית של התנועה החסידית, הלחין הרב שלמה קרליבך מאות ניגונים לשימוש הן בתוך ומחוץ לבית הכנסת, וקהילות מכל הזרמים משתמשים במוזיקה שלו על מנת להעצים את חוויית התפילה. לקרליבך הייתה תרומה חשובה להתפתחות בעשור הראשון של המאה ה-21 של תת-הסוגה מוזיקה יהודית מקורית, המשלבת תכנים מסורתיים עם יצירה מקורית של אמנים מקצועיים, המונים בעיקר חוזרים בתשובה, דתיים מבית, אמנים יהודים מהתפוצות כמו גם אמנים חילונים ישראלים.
עם השנים פחת מספרם של חובבי החזנות ובקרב הציבור הדתי והחרדי החליפה המוזיקה החסידית את מקומה של החזנות הקלאסית. בשנים האחרונות יש פריחה מחודשת לחזנות, ובכמה ערוצים דתיים, בהם "רדיו קול חי", מוקדשות לה תוכניות מיוחדות במתכונת "פרקי חזנות".
קישורים חיצוניים
מכוני מחקר: אתרים למוזיקה יהודית וספריות שמע: מאמרים וספרים:
פאטרוקלוס (אי)
פאטרוקלוס (ביוונית: Πάτροκλος) הוא אי הנמצא בפתח המפרץ הסרוני שביוון, סמוך לכף סוניו בקצה הדרומי ביותר של אטיקה. האי מרוחק 850 מטר מהיבשה, ושטחו 2.8 קמ"ר. האי קרוי על שם פאטרוקלוס, שר הצי המקדוני של תלמי השני במאה השלישית לפנה"ס. האי שומם וסלעי ברובו הגדול.
אי זה נחשב כבעל פוטנציאל תיירותי רב, בין היתר עקב קרבתו הרבה אל החוף, ועקב מיקומו כ-40 ק"מ דרומית לאתונה. ערכו של האי הוערך בשנת 2006 ביותר מ-100 מיליון אירו.
ארווין למברט
ביוגרפיה
למברט נולד ב-7 בדצמבר 1909 בשילדאו, עיירה קטנה ליד מוהלנבקר לנד. אביו נהרג במלחמת העולם הראשונה; לאביו החורג הייתה חברת בנייה בעיירת הולדתו. לאחר סיום בית הספר היסודי למברט נהיה לשוליה, תחילה של מנעולן, ולאחר מכן של סתת. לאחר שסיים את תקופת החניכה החל ללמוד בבית הספר למקצועות ענף הבנייה בברלין באמצע שנות העשרים ועבר את המבחנים לקבלת תפקיד של רב-סתת. הוא הועסק תמיד כסתת, ולאחר שהיה לרב-סתת, כמנהל צוות במספר חברות בנייה בברלין.
בסוף שנת 1939, אנשי תוכנית T4 - אותנסיה ניסו לגייס את למברט לעזרתם, לאחר שהתקבלה עליו המלצה מהמשרד המקומי של חזית העבודה הגרמנית. הוא קיבל את הצעתם בינואר 1940. הוא נשכר על ידם לתפקיד מנהל צוות הבנייה המפקח על שאר הפועלים; בתפקידו זה היה עליו לנסוע רבות ברחבי גרמניה והוא זכה לכינוי על כך.
תפקידו העיקרי היה לנהל את הבנייה שבוצעה במרכזי ההמתה של תוכנית האותנסיה, בעיקר בניית תאי הגזים והמשרפות. בעדותו טען שהוא רק הקים מספר קירות חוצצים והתקין דלתות, טענה שלא זכתה לאמון רב. מאחר שמרכזי הרצח בברנדנבורג ובגרפנק הוקמו לפני שלמברט הצטרף לתוכנית האותנסיה, הוא שובץ בהרטהיים, זוננשטיין, ברנבורג והאדמר כ"מומחה התוכנית לבניית תאי גזים".
לאחר סיום תוכנית T4, למברט סופח לתוכנית לובלין, שהייתה חלק ממבצע ריינהרד, לצורך עבודות בנייה שבמסגרתן הוקמו תאי הגזים במחנות סוביבור וטרבלינקה. בלובלין, למברט הצטרף לשורות האס אס. בתקופה זו, עבודתו הופרעה לעיתים קרובות לצורך עבודות בנייה נוספות בגרמניה ובאוסטריה שבאו לשרת את אקציה 14f13. בעזרתם של מתנדבים אוקראינים ואסירים יהודים מורשעים, למברט הקים תאי גזים קשיחים בסוביבור ובטרבלינקה: "בעזרת הידע המקצועי שלו על מתקני גז, למברט יכל לסיים בזריזות את כל העבודה על ביתן הגז הגדול [בטרבלינקה]".
במהלך עדותו במשפט סוביבור בהאגן בגרמניה (בו הנאשם העיקרי היה קורט בולנדר), שנמשך מ-6 בספטמבר 1965 עד 20 בדצמבר 1966, אמר למברט:
בנוסף, למברט ניהל את הבנייה במחנות נוספים סמוכים כגון מחנה הריכוז פוניאטובה. לפי העדויות, למברט דבק בתפקידו כמומחה לענייני בנייה ולא התעניין בתנאים שסבבו את מקום עבודתו. לפי דבריו של הניצול יעקב ויירניק, למברט נמנע מלראות גופות והתייחס לצוות הבנאים היהודים שלו באופן מקצועי:
עם סיומו של מבצע ריינהרד, למברט נשלח לטריאסטה, שם סייע לרצח העם היהודי על ידי הקמת משרפות במחנה ריזיירה די סן סאבה.
ארווין למברט נפטר ב-15 באוקטובר 1976.
Euro Truck Simulator 2
Euro Truck Simulator 2 (בעברית: סימולטור משאיות אירופאי 2, נקרא גם בקיצור ETS2) הוא משחק וידאו מסוגת סימולציות כלי רכב שפותח והופץ על ידי חברת SCS Software הצ'כית ב-19 באוקטובר 2012 למערכת ההפעלה Microsoft Windows, ב-16 באפריל 2013 למערכת ההפעלה לינוקס וב-29 בינואר 2015 למערכת ההפעלה macOS. הוא המשחק השישי בסדרת משחקי Truck Simulator והמצליח ביותר עם יותר מ-7 מיליון עותקים שנמכרו. כמו Euro Truck Simulator קודמו, גם במשחק זה מדובר בסימולטור הובלות משאית סמי-טריילר במרכז ומערב אירופה, עם כ-12 מדינות ו-71 ערים, אך עם שינויים מהותיים באופן ההתנהלות של המשחק, ביחס למשחקים הקודמים.
משחקיות
בניגוד למשחקים אחרים, ניתן לבחור שני סוגי עבודות לביצוע (Job Market):
עם ההתקדמות במשחק ניתן לקנות משאיות ומוסכים, להפוך משכיר לעצמאי ולהעסיק עובדים (ניהול צי רכב). כמו כן, ניתן להרוויח נקודות ניסיון (XP) ובכך להשיג יכולות טובות יותר, כמו נסיעה לטוח ארוך יותר, נשיאה של מטענים מסוכנים ושבירים וחסכון יותר גדול בדלק.
עוד אלמנט חדש במשחק הם האפשרות להאזין בזמן הנסיעה לשידורי רדיו באינטרנט או הסכתים, לשמוע מוזיקה דרך קובצי MP3 ו-Ogg, ולהקשיב למערכת דמוית יישומון ניווט GPS (דמוי Waze). גם מערכת השיפורים למשאית (Truck Upgrades) השתדרגה.
נכון ל-2019, ישנן 7 יצרניות ו-17 דגמים שונים:
הרחבות
למשחק יצאו מספר חבילות הרחבה:
מיתולוגיה יוונית
רומא העתיקה, שכבשה את יוון, אימצה מן היוונים את המיתולוגיה. ולכן במיתולוגיה הרומית מופיעים סיפורים זהים כמעט, אך בשמות שונים.
על המיתולוגיה
בתרבות היוונית היו מספר גדול של אלים, על פי תפקידיהם ועל פי מיקומם. בערים שונות היו אלים מקומיים, בעלי שמות שונים, שמילאו תפקידים שונים. תכונות אנושיות, תחומי עיסוק אנושיים, כוחות טבע כלליים ואף מעיינות ונהרות ספציפיים, זוהו עם אלים אלה ואחרים.
דמויות האלים היו מואנשות והם היו, במידה רבה, מעין אדם-על. בעיקרו של דבר, דמו בצורתם החיצונית לזו האנושית ובתכונותיהם לאלה של בני האדם, אך היו חזקים יותר ובעלי חיי נצח. הם יכלו להיפצע, אך חוסנם הגופני היה רב והם החלימו בקלות, כשנפצעו דמם היה זהב קסום (איכור) שנקרש במהירות רבה. היו להם רגשות של בני תמותה, כמו תשוקה, אהבה, קנאה ושנאה, והם יכלו לעשות מעשים לא מוסריים, אך לבני האדם אסור היה לבקרם על מעשיהם. לעיתים היו האלים חוברים אל בני האדם, מקיימים איתם יחסים (למשל, זאוס), ואף יולדים ילדים חצי-אנושיים, כמו הסיפור המיתי על הרקלס (הידוע יותר בשמו הרומי - הרקולס).
הדחף הבסיסי לאמונה באלים היה ניסיון להסביר את כוחות הטבע הלא מוסברים ולנסות לגייס אותם למען האדם, כמו גם להסביר מאורעות היסטוריים. ניסיון הפקת הלקח הוא מוטיב ידוע במיתולוגיה היוונית (כמו סיפור לידתו של המינוטאורוס). היו כאלו שלא רק שעבדו אלים ידועים, אלא אף כאלו שלא ידועים. באתונה הייתה עבודה של "האל הלא ידוע", כנראה במטרה לכסות את כוחות הטבע שלא זוהו - עובדה שהיוותה פתח להמרתם לנצרות מאוחר יותר.
מקורות המיתולוגיה
השפעתן של המיתולוגיות המזרחיות (מיתולוגיה בבלית, מיתולוגיה פרסית, מיתולוגיה כנענית ומיתולוגיה מצרית) ניכרת במיתולוגיה זו. אפשר למצוא מקבילות אפילו לסיפורי התנ"ך (השוו לדוגמה את פרשת המבול המקראית למיתוס המבול של דאוקליון ואשתו פירה).
הומרוס
הומרוס הוא היוצר הקדום מבין השניים. המקור העיקרי לסיפורי המיתולוגיה שלו הן הפואמות איליאדה ואודיסיאה המתוארכות למאה השמינית לפנה"ס. המשורר מתאר את האלים בדומה לשושלת מלוכה עם חצר אצילים המהווים משפחה רחבה. הוא כמעט אינו מתייחס לסיפור הבריאה ותולדות העולם, אלא לעלילות האלים האולימפיים ושאר גיבורי המיתולוגיה. בשירתו נתן בסיס לדת האולימפית הממוסדת.
הסיודוס
הסיודוס תיאר את הבריאה ותולדות העולם בספרו "מעשים וימים" ובפואמה "תאוגוניה". פואמה זו נכתבה כנראה כמה עשרות שנים לאחר הפואמות של הומרוס. כחלק מתיאור הבריאה מספר המשורר על האלים הכתוניים ומורגשת בסיפוריו השפעתן של המיתולוגיות המזרחיות. על סיפורי אלים אלה מבוססת הדת היוונית הכתונית הפרטית, המסתורית יותר וכנראה גם הקדומה יותר מזו הבאה לידי ביטוי אצל הומרוס.
ההמנונים ההומריים
אוסף של 33 שירי הלל יווניים עתיקים שחוברו בידי משוררים אלמונים לכבוד האלים. הכינוי "הומריים" דבק בהם, כפועל יוצא מן העובדה שהם בעלי משקל אפי זהה לזה שבאיליאדה ובאודיסיאה המיוחסות להומרוס.
מקורות נוספים
עלילות האלים וגבורת הגיבורים סופרו בטרגדיות של אייסכילוס, סופוקלס ואוריפידס. אפולוניוס מרודוס תיאר בפואמה "ארגונאוטיקה" את סיפור מסע הארגונאוטים. ה"ביבליותקה" היא מעין סיכום של המיתוסים היוונים בשלושה ספרים. סיפורו של האל דיוניסוס נכתב על ידי נונוס ביצירתו "דיוניסיאקה" בתחילת ימי הביניים. ראוי להזכיר גם את הפואמה "איניאדה" מאת המשורר הרומי ורגיליוס, המקבילה לסיפור ה"אודיסיאה". מקור חשוב הוא גם המטמורפוזות מאת אובידיוס, אף על פי שהיא מכילה יותר מיתולוגיה רומית.
תוספות (אפיטטים) לשמות האלים
לרוב, היו האלים בעלי אפיטט (ἐπίθετον), כלומר כינוי מלווה הצמוד לשמם כמו "הרה לבנת הזרועות", "זאוס מכנס העבים", וכן "אפרודיטה המוזהבת".
היו אלים בעלי תיאורים אחדים, למשל אתנה שזכתה לאפיטט ניקה ("אתנה ניקה" - אלת הניצחון) וכן לאפיטטים פוליאס, פרומכוס, פרתנוס. וזאוס שזכה לאפיטט "זאוס של האבות" ו"זאוס הנעלה".
חמשת הדורות
היוונים ערכו חלוקה של הזמן, לחמשה דורות. לפי הסיודוס, מקור האלים ובני האדם אחד הוא. ואחר-כך התפצלו ביניהם. כאשר החלה ירדה בדורות עד התקופה הנוכחית של המשורר.
תור הזהב – הדור הראשון של בני-אדם נוצרו בימי מלכותו של קרונוס, אבי זאוס. הדור זה חי ביחד עם האלים על הר האולימפוס, טרם הפרידו ביניהם את הארץ. שמו של הדור נקרא תור הזהב, בשל חוסר הדאגות וחייהם נטולי הזקנה והמחלות. בתקופה זו הייתה רק עונה אחת, אביב. מסיבה לא ברורה, אחר עליית זאוס לשלטון, לא המשיך דור זה להתקיים.
תור הכסף – אחרי תור הזהב, הגיע תור הכסף, אלו היו בני אדם שחיו לתקופה קצובה, אך ארוכה מהרגיל, כמאה שנה. בימיהם נוספה עונה נוספת, פרט לאביב. אך הם בזו לאלים ולא כיבדו אותם ועסקו במעשים שפלים. אזי, על חטאיהם, זאוס הענישם וטמן אותם עם דור הזהב באדמה.
תור הארד – אחרי שחדלו להתקיים דור הכסף, הגיע תור הארד. דור זה היה גס ואלים, הוא נוצר מעץ המילה, וכן, היה לראשון הדורות אשר עסק בחקלאות. הדור הזה חטא כאשר פרומתאוס הביא לבני האדם את האש, אז זאוס יצר את פנדורה וזו פתחה את התיבה והביאה את הצרות על העולם. סופו של תור הארד הוא במבול, בו ניצל דיוקלתיון בנו של יאפטימוס ופנדורה עם אשתו פירה.
תור הגבורה – אחר המבול, קם דור הגבורה, אלו חצאי אלים נשגבים, כל גיבורי יוון הגדולים. ראשון הידועים הוא פרסאוס, קוטל מדוזה, ואחריו הרקולס, יאסון ותזאוס מלך אתונה. בתקופה זו, התרחשו סיפורים כמו מלחמת שבע נגד תבאי של בית אדיפוס, גיבורים וחצאי אלים מתוך תור הגבורה מתו זמן רב לפני מלחמת טרויה והחליפו אותם גיבורים אחרים (כגון אכילס, אודיסאוס...) ועלילות מלחמת טרויה. סופו של תור הגבורה הוא בחורבן טרויה ומותם של הנוטלים חלק במלחמה.
תור הברזל – התקופה הנוכחית, דור בני-התמותה, החיים בסבל ועול קשה מנשוא. חייהם קצרים, נתונים למחלות ולמלחמות בלתי פוסקות. הוא מסיים את התקופה המיתולוגית הקסומה, ומביא אל ההווה העגום וחסר מעוף הכנף.
טבע במיתולוגיה היוונית
בסיפורי המיתולוגיה היוונית, גם אם הם דמיוניים, ניתן למצוא הרבה אזכורים לעקרונות מדעיים או תופעות טבע, וכן ניסיונות להסבירם גם אם לא בצורה מדעית.
בריאת העולם
כאוס יצר את הטיטאנים הראשונים, ביניהם גאיה - אלת האדמה, ואת אורנוס - אל השמים. שניהם מהווים ביחד את כדור הארץ.
למה השמיים לא נופלים על האדמה
לאחר המלחמה הראשונה נגד הטיטאנים, זאוס מקלל את אטלס להיות מחזיק השמיים (אוראנוס- השמיים עצמם).
עונות השנה
העונות החמות מתקיימות בזמן שפרספונה אצל אמה דמטר, ובזמן שפרספונה עם בעלה האדס, מתקיימות העונות הקרות.
בריאת האדם
הטיטאנים פרומתאוס ואפימתאוס קיבלו שתי חביות מלאות בחימר שניתן להפיח בו חיים.
חיים לאחר המוות
כשבן אדם מת, נשמתו נשלחת לשאול, שם היא נשפטת על ידי האדס אל השאול.
אש
אש נוצרה על ידי אל האש והנפחות, הפייסטוס, מסופר שבניו ובנותיו, בעלי כוח שליטה באש.
ברק
האל היווני זאוס יוצר הברק. הקיקלופים, מחשלים את הברקים של זאוס.
צונאמי ורעידות אדמה
צונאמי ורעידות אדמה קורות על ידי האל פוסידון, בדרך כלל כשהוא חש רגשות סוערים כמו כעס ותסכול.
באדי בולדן
צ'ארלס "באדי" בולדן (באנגלית: Charles "Buddy" Bolden; 6 בספטמבר 1877 – 4 בנובמבר 1931) היה נגן קורנית (סוג של חצוצרה) ומוביל תזמורת. מתואר פעמים רבות כ"אבי הג'אז".
חייו
המידע על חייו של באדי בולדן ועל המוזיקה שלו נודעו במשך שנים רק בדרך של סיפורים של מכריו. לא נותרו הקלטות (אם ערך כאלה) ולא תיעוד מסודר ורק תמונה אחת שלו והוא היה "אפוף בערפילי אגדה", כהגדרתו של סקוט יאנאו. רק בשנת 1978 נערך מחקר מקיף על תולדות חייו וניסיון לשחזר את המוזיקה שלו, על ידי דונלד מרקיז, אשר התפרסם בספר "In Search of Buddy Bolden: First Man Of Jazz".
בולדן נולד וחי בניו אורלינס, לואיזיאנה. צליל החצוצרה שלו היה במיטב המסורת של ניו אורלינס, חד, ארוך ורם. בזכות נגינתו זכה בתואר King bolden לאמור "המלך בולדן". את תזמורת הריקודים שלו גיבש ב-1895 ובין השנים 1900–1907 ניהל את התזמורת המפורסמת והחשובה ביותר בעיר, "התזמורת של באדי בולדן". בשנת 1907 לקה בסכיזופרניה ובילה את יתרת חייו בבית חולים לחולי נפש.
המוזיקה שלו
קיימת הסכמה בין רבים מנגני הג'אז ה"בראשיתי" של ניו אורלינס (ג'ו "קינג" אוליבר, לואי ארמסטרונג ואחרים) ובין חוקרי המוזיקה שיש לזקוף לזכותו של בולדן מספר פיתוחים שהובילו ליצירת הסגנון שנודע כג'אז רק לאחר ירידתו מהזירה.
לזכותו ניתן לזקוף נגינה חופשית של רגטיים, עם דגש על אלתור ושילוב בלוז ורגטיים. בנוסף, הכניס לנגינה השפעות של גוספל כנסייתי, בעיקר מנגנון של קריאה ותגובה, כמו בשירה הדתית האפרו-אמריקאית.
ארגון התזמורת שלו היה ייחודי לתקופתו, היא הייתה מיזוג בין תזמורת צועדת ותזמורת ריקודים. הוא הכניס כלי נשיפה ממתכת לראשונה לנגינת הבלוז והנהיג חטיבת קצב שמנתה קונטרבס וגיטרה, במקום טובה ובנג'ו, דבר שאיפשר אלתור חופשי יותר וצליל "פתוח", המזוהה כיום כ"ג'אזי". בקו הראשון הציב טרומבון, קלרינט ואת הקורנית שלו. ייתכן שב-1898 הוקלטה התזמורת על גבי גליל פונוגרף, אך ההקלטה, אם הייתה כזו, לא נמצאה מעולם.
בולדן לא היה לבדו, לפי עדויות כמעט כל התזמורות בניו אורלינס ניסו לחקות את סגנון הנגינה של בולדן וכך הוא היה למוביל מגמה של שינוי.
בתרבות
כאמור, בולדן היה במשך שנים דמות חידתית ומיתית. ג'לי רול מורטון כתב בלוז המתבסס על Buddy Bolden's Blues וקרא לו "I Thought I Heard Buddy Bolden Say ..." ("חשבתי ששמעתי את באדי בולדן אומר..."). בילי סטרייהורן כתב את הבלדה " Hey Buddy Bolden", המוכר בעיקר בביצועה של נינה סימון.
בשנת 2019 יצא לאקרנים הסרט "!Bolden" המהווה גרסה דמיונית של סיפור חייו.
האספה הדמוקרטית
האספה הדמוקרטית (ביוונית: Δημοκρατικός Συναγερμός (ΔΗΣΥ); לטיניזציה: Dimokratikós Sinagermós (DISY); בטורקית: Demokratik Seferberlik) היא מפלגה שמרנית-ליברלית נוצרית-דמוקרטית בקפריסין, והמפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים של קפריסין. המפלגה דוגלת בשוק חופשי וערכים שמרניים ומתנגדת ל"טקסים" (חלוקת קפריסין וקיומה של צפון קפריסין בשליטה טורקית). המפלגה נוסדה ב-1976 על ידי גלפקוס קלירידיס שעמד בראשה עד שנבחר לנשיא קפריסין ב-1993. נשיא קפריסין הנוכחי, ניקוס אנסטסיאדיס, היה יו"ר המפלגה. בפרלמנט האירופי המפלגה היא חלק ממפלגת העם האירופית וחבריה נמנים עם קבוצת מפלגת העם האירופית.
אידאולוגיה ואלקטורט
מצביעי המפלגה מגיעים באופן מסורתי ממעמד הביניים, עובדי צווארון לבן, בעלי מקצועות חופשיים ואנשי עסקים.
פילוג 2004
בשנת 2004 הציע מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, הצעת פשרה לפתרון הסכסוך בקפריסין, המבוססת על רעיון של פדרציה. מספר חברי פרלמנט, בהם ניקוס אנסטסיאדיס, הביעו תמיכה ברעיון, נגד הקו המפלגתי, שהיה קשוח יותר. חלק מחברי הפרלמנט פרשו מהמפלגה והקימו את מפלגת "הדמוקרטיה האירופאית" ("אברוקו", Ευρωκό).
גאיוס סמפרוניוס גרקכוס
גאיוס סמפרוניוס גרקכוס (בלטינית: Gaius Sempronius Gracchus; 154 – 121 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומי מפורסם מהמאה ה-2 לפנה"ס. אחיו הצעיר של טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס, ובדומה לאחיו היה ממנהיגי הסיעה הפופולרית ברומא. נרצח על ידי מתנגדיו הפוליטיים באישום מרד ברפובליקה.
תחילת הקריירה
גרקכוס, בנו של אציל רומי בשם טיבריוס גרקכוס, נולד ב-154 לפנה"ס, קרוב משפחה של בכירים פוליטיים רבים. הקשר הבולט מביניהם היה לבית קורנליי סקיפיונס. בית זה זכה להצלחה המתמשכת ביותר מבין הבתים הרומאים, וגרקכוס היה קשור אליהם דרך אמו, קורנליה אפריקאנה, בתו השנייה של גיבור המלחמה סקיפיו אפריקנוס שהביס את חניבעל בקרב זאמה. אחותו, סמפרוניה, נישאה לפובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס, שניצח במלחמה הפונית השלישית והחריב את קרתגו. גרקכוס היה קשור גם ליריביהם של הסקיפיוים הקלאודיים - דרך אשתו של טיבריוס, קלאודיה, בת אפיוס קלאודיוס פולכר. פולכר תפקד בזמנו כראש המשפחה.
כמו כל אריסטוקרט בתקופה, גרקכוס התחיל את תפקידו בצבא הרומאי כקצין זוטר. הוא הצטרף לצבא בנומנטיה בתור טריבון צבאי והתמנה למטהו של גיסו פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס. כבחור צעיר ונלהב נחרד ממצבו העגום של הפלבס הרומי, שרובו ככולו היה עני וחסר את האמצעים הבסיסיים ביותר לקיום. אחיו, טיבריוס, העביר רפורמה אגררית על מנת להקל על מצוקתו של העם. טיבריוס נרצח על ידי מתנגדיו הפוליטיים בקטטה שפרצה בקפיטול ולאחר מותו גאיוס הצעיר ירש את האחוזה ויחד עמה את דעותיו החברתיות של אחיו הגדול.
גאיוס התחיל את הקריירה הפוליטית שלו בשנת 126 לפנה"ס כשנבחר למשרת הקוואיסטור ושירת בסרדיניה. בסרדיניה התגלה כישרונו כנואם כששידל את הערים לספק בגדים לחיילים בחורף קשה. גאיוס חזר לרומא והתמודד עם ביקורת לפיה נטש את משרתו, גאיוס הגן על חזרתו באמרו כי נשאר בתפקיד הקוואיסטור שנתיים למרות שחוקית היה חייב בשרות של שנה אחת. גאיוס זוכה גם מאשמת סיוע למרד בעיר פריגלי.
פעולותיו כטריבון
אחרי כמה שנים שבהן שרר שקט ברומא, המשיך גאיוס את המסורת המשפחתית ונבחר בשנת 123 לפנה"ס לטריבון הפלבס. גאיוס, שלמד מטעויותיו של טיבריוס, כונן בסיס תמיכה רחב יותר מזה של אחיו באמצעות חקיקה שתמכה גם בעשירי רומא, לא רק בענייה. בין חוקיו היו חוק אגררי שנועד לחזק את הרפורמה האגררית של אחיו, חוק לסיבסוד הדגן לאזרחי רומא וחוק להחכרה במכרז של הזכות לגבות מיסים בפרובינקיה אסיה לבני מעמד הפרשים. בנוסף לכך, הוא ניסה להגביל את מספר המערכות הצבאיות ושנות שירות צבאי שהאזרח היה צריך לתת לרומא על מנת להקל על העומס מעל החקלאים הזעירים. הוא גם העביר מידי הסנאטורים לידי בני מעמד הפרשים את תפקידי השיפוט בבתי משפט מיוחדים לענייני עושק, ששפטו נציבים שמעלו בתפקידם. הוא תמך בהענקת זכויות אזרחיות לכמה קהילות באיטליה. הסנאטורים התנגדו להצעות אלו וניסו לשמור בכול כוחם על זכויות היתר שלהם. כמו כן רצה להעביר הצעת חוק שלא תאפשר לטריבון שהודח מתפקידו להמשיך בקריירה פוליטית, כנראה כפעולת נקמה כנגד מרקוס אוקטביוס, אולם ביטל אותה בעקבות בקשת אמו.
על מנת לכרות ברית פוליטית נישא לליקיניה, בתו של פובליוס ליקינוס קראסוס דיבס מוקיאנוס, ובכך יצר ברית עם השבט הרומי ליקינוס.
בשנת 122 גאיוס רץ לתקופת כהונה נוספת בתור טריבון הפלבס, ובחירתו היוותה תקדים בפוליטיקה הרומית. למרות התנגדות האצולה, הצליח להיבחר שנית בזכות התמיכה המקיפה לה זכה מהמעמדות הנמוכים והגבוהים של רומא כאחד. במשך אותה שנה הוא המשיך לדחוף את הרפורמות החברתיות שלו אולם לא הצליח עקב ההתנגדות שהתעוררה. גאיוס רצה להעביר שני חוקים שפגעו בפופולריות שלו. הראשון היה הפיכת קרתגו, שאדמתה קוללה, לקולוניה רומית - חוק שעבר, אך פגע במעמדו של גאיוס. השני היה חוק שהציע להעלות את בני הברית הלטיניים למעמד אזרחים, ואת בני הברית האיטלקיים למעמד לטיני. אמנם העם הרומי היה נדיב בהענקת אזרחיות, אך היו אלו הענקות קטנות ולבודדים. החוק, שהיה רדיקלי בהרבה, נדחה.
נפילתו
בשנה לאחר מכן, ניסה להיבחר פעם שלישית לטריבון כאשר מרקוס פולביוס פלאקוס ניצב לימינו בתור שותפו. גרקכוס נכשל בהשגת הכהונה השלישית. הקונסול החדש לוקיוס אופימיוס כינס אספה על מנת לבטל את חוקיו של גאיוס, וקודם כל את החוק הכי פחות פופולרי שלו - הקמת הקולוניה בקרתגו. במהלך האספה, אחד הליקטורים של אופימיוס הסתכסך עם תומכי גאיוס ונדקר למוות. אופימיוס הביא את הגופה לסנאט, וזה הגיב בהעברת החלטת חירום שנקראה senatus consultum ultimum ("הוראה סופית או קיצונית של הסנאט") שקבעה שהקונסולים "ידאגו שלא יאונה כל רע לרפובליקה". אופימיוס חימש כוח, וגאיוס, פולביוס ותומכיהם ברחו לגבעת האוונטין והתבצרו בה, פעולה שהתפרשה על ידי הקונסול כמרד. גאיוס ופולביוס שלחו את בנו של פולביוס לנהל משא ומתן עם הקונסול, אך זה הצהיר שהוא לא מנהל משא ומתן עם מורדים, ושלח את הנער חזרה אליהם עם פקודה להוריד את נשקם ולבוא אל הסנאט. כשבמקום לציית לו שלחו גאיוס ותומכיו את הנער שוב, אופימיוס עצר אותו ויצא למתקפה על האוונטין. גאיוס, פלאקוס וכשלושת אלפים מתומכיהם נהרגו.
בשנת 120 לפנה"ס נשפט הקונסול על מעשיו באספת הקנטוריות. הקונסול טען לזכותו כי הסנאט נתן לו את הסמכות לפעול כראות עיניו, כי גאיוס אחז בנשק, וכי במהלך בריחתם, ניסו המורדים לשדל עבדים למרד (טאבו עצום בחברה הרומית). לבסוף יצא זכאי. זיכויו של אופימיוס היווה תקדים משפטי חשוב, שכן לפיו לקונסול יש סמכות להרוג אזרחים במשפטי בזק ולשלול מהם את זכות הערעור אם הוא פועל תחת החלטת החירום של הסנאט. השאלה על היקף סמכויותיו של הקונסול תחת החלטה זו העלתה לבמה באופן בולט את שאלת היקף סמכויותיו של הסנאט בכלל, ובכך היוותה נקודת מחלוקת חשובה במאבק בין סיעת הפופולרים לסיעת האופטימטים, כאשר הראשונה מנסה להפחית מחשיבותה וכוחה של ההחלטה והשנייה להעצימן. פועלו של גאיוס, מורשתו ומותו נותרו שנויים במחלוקת ברומא עד סוף הרפובליקה ואחריה.
בלוודיר (אשר)
תיאור היצירה
במרכז היצירה מוצג מבנה תלת-קומתי, הנראה במבט ראשון כמבנה רגיל. שתי הקומות העליונות הן מרפסות פתוחות; רצפת הקומה השלישית ותקרתה נתמכות על ידי עמודים. במבט ראשון נראים כל עמודי הקומה השנייה כשווים באורכם, אולם למעשה העמודים בקדמת המבנה תומכים את חלקו האחורי של המבנה, והעמודים בחלקו האחורי של המבנה תומכים את קדמת המבנה, פרדוקס זה מאפשר לסולם הנמצא באמצע הקומה השנייה להימצא מחוץ לקומה השלישית.
לרגלי המבנה נראה אדם היושב על ספסל ומחזיק בידו קובייה בלתי אפשרית במציאות, שנבנתה על פי תרשים של קוביית נקר שנמצא לרגליו. הקומה הראשונה של המבנה היא למעשה כלא שבחלונו ניתן לראות ראש של אדם. סורגי החלון, בדומה לעמודי המבנה, מסודרים בצורה שאינה אפשרית במציאות.
על מדרגות המבנה ניצבת אישה המבוססת על דמות מתוך לוח הגיהנום (הלוח הימני) של הטריפטיכון של הירונימוס בוש "גן התענוגות הארציים".
אלכסנדר זמלינסקי
אלכסנדר פון זֶמְלינסקי (בגרמנית: Alexander von Zemlinsky; 14 באוקטובר 1871, וינה – 15 במרץ 1942, לרצ'מונט, מדינת ניו יורק) היה מלחין, מנצח ומורה יהודי-אוסטרי.
ילדות ונעורים
זמלינסקי נולד בווינה ולמד נגינה בפסנתר מגיל צעיר. הוא ניגן בעוגב בבית הכנסת שלו בחגים, והתקבל לקונסרבטוריון בווינה בשנת 1894. הוא למד שם פסנתר אצל אנטון דור (Door), וזכה בפרס הפסנתר של בית הספר בשנת 1890. הוא קיבל גם שיעורי קומפוזיציה, והחל להלחין.
זמלינסקי פגש בכמה הזדמנויות את יוהנס ברהמס, שבמסגרת פעולותיו לעודד את זמלינסקי, המליץ על שלישיית הקלרינט שלו (1896) לפני חברת ההוצאה לאור זימרוק. זמלינסקי פגש גם את שנברג, כשזה הצטרף אל ה"פוליהימניה", תזמורת שהקים זמלינסקי בשנת 1895, כצ'לן. השניים היו לחברים קרובים ובהמשך פיתחו הערצה הדדית. זמלינסקי נתן לשנברג שיעורי קונטרפונקט והיה בכך למורה המוזיקה הרשמי היחיד שהיה לשנברג מעודו. בהמשך ילמד גם את אריך וולפגנג קורנגולד ואת מנצח המקהלות איתן לוסטיג, לשעבר אוטו, שעלה בהמשך לישראל.
בשנת 1897 התקיים ביצוע הבכורה של הסימפוניה השנייה (למעשה השלישית שכתב, ולפעמים ניתן לה מספר זה) בווינה, ונחל הצלחה. למוניטין שלו כמלחין ניתן עידוד נוסף כאשר גוסטב מאהלר ניצח על ביצוע הבכורה של האופרה שלו, "Es war einmal" ("היה היה") באופרת החצר בשנת 1900. בשנת 1899 התמנה זמלינסקי לקאפלמייסטר בתיאטרון קרל בווינה.
בישראל יצירותיו בוצעו לראשונה על ידי התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
אלמה מאהלר והמשך הקריירה
בשנת 1900 פגש זמלינסקי את אלמה שינדלר (שתהיה לאלמה מאהלר) והתאהב בה. הוא עזר לה בעבודה על כמה מן השירים שכתבה. האהבה הייתה הדדית, אם כי אלמה התנסתה בלחץ רב מצד חברים קרובים ובני משפחה לשים קץ לקשר; מה שהטריד אותם בעיקר היה היעדרו של שם בינלאומי משמעותי ומה שנראה לחלקם כהופעה חיצונית דוחה. בסופו של דבר נכנעה אלמה ללחץ וניתקה את יחסיה עם זמלינסקי. היא פגשה את גוסטב מאהלר בשנת 1901, ולאחר ששכנעה את עצמה שהיא אוהבת אותו, נישאה לו במרץ של השנה שאחריה. זמלינסקי נשא לאישה את אידה גוטמן, בשנת 1907, אך הנישואים היו אומללים וזמלינסקי ניהל פרשיות אהבים רבות. לאחר מותה של אידה בשנת 1928, נישא זמלינסקי ב-4 בינואר 1930 ללואיז זאקסל, אישה צעירה ממנו בעשרים ותשע שנים, שלמדה אצלו שירה מאז 1914. אלה היו יחסים מאושרים הרבה יותר, שנמשכו עד מותו של זמלינסקי.
בשנת 1906 התמנה זמלינסקי לקאפלמייסטר ראשון של הפולקסאופר של וינה, ומשם עבר לעבוד ב"דויטשה לאנדסתיאטר" בפראג, משנת 1911 עד 1927; שם ניצח בביצוע בכורה על "ציפייה" (Erwartung) של שנברג, בשנת 1924. אחר כך עבר זמלינסקי לברלין, שם לימד ועבד אצל אוטו קלמפרר בניצוח על הקרולאופר. עם עליית הנאצים לשלטון נמלט לווינה בשנת 1933. בווינה לא עבד בשום משרה רשמית, אלא התרכז בהלחנה ובהופעה מזדמנת כמנצח אורח. בשנת 1938 עבר לארצות הברית והשתקע בניו יורק. הוא מעולם לא למד אנגלית, וכאשר התערערה בריאותו עקב שורה של התקפי שבץ, הפסיק להלחין. הוא מת בלארצ'מונט שבניו יורק מדלקת ריאות.
יצירתו
יצירתו הנודעת ביותר של זמלינסקי היא כנראה "הסימפוניה הלירית" (1923) – יצירה בת שבעה פרקים לתזמורת וסולני סופרן ובריטון, על פי שירים מאת המשורר הבנגלי רבינדרנאת טאגור (בתרגום לגרמנית). זמלינסקי השווה את יצירתו זו, במכתב למו"ל שלו, ל"שיר על הארץ" של מאהלר. היצירה נתנה השראה ל"סוויטה הלירית" של אלבן ברג, המצטטת ממנה ומוקדשת לזמלינסקי.
יצירות אחרות לתזמורת הן הפואמה הסימפונית "בת הים" (Die Seejungfrau), שביצוע הבכורה שלה היה באותו קונצרט עם "פליאס ומליסנדה" של שנברג (בווינה, 1905) וסינפונייטה מאוחרת בת שלושה פרקים (1934), יצירה שזכתה להתפעלותו של שנברג, בסגנון דומה לזה של היצירות הסימפוניות שחיברו פאול הינדמית, קורט וייל ודמיטרי שוסטקוביץ' באותה תקופה). עוד חיבר מוזיקה קאמרית, מתוכה ראויות לציון ארבע רביעיות מיתרים, וסדרת אופרות, ביניהן "טרגדיה פלורנטינית" (Eine Florentinische Tragödie, 1915-16), על פי אוסקר ויילד, והבלט "ניצחון הזמן" (Der Triumph der Zeit, 1901).
השפעתו של ברהמס ניכרת ביצירותיו המוקדמות של זמלינסקי (אלה שהמריצו עידוד מצד ברהמס עצמו), בעוד שיצירותיו המאוחרות יותר אימצו הרמוניות מורחבות מן הסוג שהיה נהוג בשימוש אצל וגנר, ושגם השפעת מאהלר ניכרה בהן. בניגוד לידידו שנברג, הוא מעולם לא כתב מוזיקה אטונאלית, ומעולם לא השתמש בטכניקת שנים-עשר הטונים.
כמנצח, זכה זמלינסקי להערכת מלחינים כמו וייל וסטרווינסקי, הן על ביצועי מוצרט והן על אלה של מוזיקה חדשה.
יחסי טובאלו–יוון
יחסי טובאלו–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין טובאלו לבין הרפובליקה ההלנית.
סקירה כללית
אזרחי יוון לא חייבים באשרת כניסה לטובאלו כאשר זמן השהייה במדינה נמוך מ-30 ימים. אזרחי טובאלו יכולים להיכנס ולצאת מיוון באופן חופשי לחלוטין.
ריקרדה שוורין
ריקרדה שוורין (בגרמנית: Ricarda Schwerin; 30 בינואר 1912 - 29 ביולי 1999) הייתה צלמת ישראלית.
ביוגרפיה
שוורין נולדה ב-30 בינואר 1912 בגטינגן שבגרמניה בשם ריקרדה מלצר. לאחר מות אמה, גדלה שוורין אצל קרובי משפחה. היא החלה ללמוד בבית הספר לעיצוב ואדריכלות, באוהאוס בשנת 1929. בבית הספר הכירה את והשניים נישאו.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, שוורין והיינץ, שנרדפו בשל היותם קומוניסטים, ברחו מגרמניה לשווייץ דרך צ'כוסלובקיה והונגריה. לאחר שנתיים, ב-1935, עלו השניים לארץ ישראל והתגוררו ברחוב הנביאים שבירושלים, שם הקימו בית מלאכה לצעצועים. בנוסף לזאת, יצרה שוורין גם צילום מסחרי. לשניים היו שני ילדים: יוטה ותום.
שוורין נפטרה ב-29 ביולי 1999. עזבונותיה נמצאים באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים.
אותיות דרבי עקיבא
אותיות דרבי עקיבא (קרוי גם: אלפא ביתא דרבי עקיבא) הוא ספר מדרש על שמות האותיות המרכיבות את האלף בית העברי (הכתב המרובע). מדרשים אלה הם יחסית קטנים ונידחים (וככל הנראה מאוחרים).
ידועים כיום שני נוסחים, או שני חלקים שונים, הקרויים 'אותיות דרבי עקיבא'. שני הנוסחים פותחים בייחוסו של המדרש לרבי עקיבא. המדרשים זכו לההדרה בדפוס בקובץ בית המדרש - מפעל הכינוס של אהרן ילינק למדרשים נשכחים.
נוסח א' של המדרש
נוסח א' של המדרש מתחיל בהתייחסותו של המדרש לימי בריאת העולם, שבשעה שרצה הקב"ה לברוא לברוא את העולם התחילו האותיות, כל אחת בתורה, לבקש שהקב"ה יברא בה את העולם, ראשית נכנסה האות תיו, ואחריה שין וכו', עד שנכנסה אות ב' ואמרה: תברא בי את העולם משום שכל יום אומרים אמר לה הקב"ה: "הן". האות א' עמדה בצד ושתקה, אמר לה הקב"ה מדוע את שותקת, השיבה הא' מפני שאני האות בעלת המספר הנמוך ביותר, 1. אמר לה הקב"ה: והא' זכתה להיות האות הראשונה באותיות, וגם האות הראשונה בעשרת הדברות..
חוקרי המדרש חלוקים האם גרסה א' של 'אותיות דרבי עקיבא' היא המוקדמת מבין השתיים (כך דעתו של אדולף אהרן ילינק) או המאוחרת (לדעתו של משה לייב בלוך). על כל פנים, נוסח א' נדמה מאורגן ומהודק יותר. הקראי (בן המאה ה-13) יהודה בן אליהו הדסי מאזכר את המדרש בנוסח א'.
נוסח ב' של המדרש
מדרש זה הוא אוסף של אגדות מיסטיות ומדרשים הנוגעים לשמותיהן של אותיות האלפבית. נוסח ב' של המדרש איננו בהכרח יחידה אחדותית, אלא נראה כמקבץ של מדרשים שונים.
עיקר ההסבר לכל שם של אות בנוי על אקרוסטיכון, כך למשל המילה 'אלף' מוסברת כראשי תיבות של המילים: א'מת ל'מד פ'יך.
נוסחים א' וב' נדפסו כיחידה אחת במהדורת אמשטרדם 1708, עובדה המרמזת אולי לכך שהמדובר באמת בשני קטעים של חיבור אחד. במאה העשירית תקף הקראי סלמון בן ירוחם כמה מן המדרשים שבנוסח ב' על האנתרופומיזם (הגשמת האל) החריף הנשקף בהם.
מדרש תגים וציונים
גרסה שלישית ושונה קרויה 'מדרש דרבי עקיבא על תגים וציונים' (בקובץ 'בית המדרש' של ילינק, עמ' 31–33). בגרסה זו המדרש אינו בנוי על שמות האותיות אלא על צורות העיטורים שעל גבי האותיות השונות (התגים). המדרש מייחס לעיטורים רמיזות סימבוליות לאלהים, לבריאת העולם, לעם ישראל, לתורה וכן למנהגים או ריטואלים יהודיים שונים.
הורטה
היסטוריה
ב-1467 הגיע האציל הפלמי ז'וס ון הורטר (Josse van Huerter) לאי פאיאל ונחת במקום שמעתה והלאה יהיה ידוע בשם מפרץ הורטה. הוא בנה כנסייה קטנה שמאוחר יותר תהיה הגרעין ליישוב שיקרא על שמו, הורטה. ב-2 בפברואר 1468 הוא קיבל את תפקיד מושל האי. אך האוכלוסייה שיישבה את האי לא הייתה ממוצא פלמי. המתיישבים הראשונים היו חקלאים שהגיעו מפורטוגל עצמה. הורטר פיתח הזדמנויות עסקיות נוספות שמשכו גל שני של מתיישבים פלמים שעסקו במסחר ובמינהל.
בנו ובתו של הורטר המשיכו למשול באי גם לאחר מותו. ב-1498 קיבל היישוב מעמד של עיירה מאת מנואל הראשון, מלך פורטוגל. האי שגשג והוא היה מקור לייצוא של חיטה ושל איסטיס הצבעים (Isatis tinctoria). ב-28 ביוני 1514 הוקמה במקום כנסיית רובע. ב-1567 הונחה אבן הפינה למה שהיה בהמשך למבצר סנטה קרוז ובהמשך נבנו בנייני ציבור נוספים וכנסיות נוספות.
ב-1583 נחתו בדרום-מערב האי חיילים ספרדים. לאחר כמה התנגשויות מחוץ למבצר הוצא להורג מושל פאיאל. ארבע שנים לאחר מכן לכד צי של 13 ספינות אנגליות, שדד את הכנסיות ואת המנזרים של הורטה, חילל אותם והרס אותם. הכוח לקח שלל של כמה תותחים והעלה באש בתים באזור המבצר. ב-1597 כוח בפיקודו של וולטר ראלי בזז ושרף את המבנים הדתיים ואת הכנסיות של הורטה וכן של היישובים הסובבים אותה. האיום התמידי מצדם של פריבטירים ושודדי ים חייבו את בנייתם של מבצרים ונקודות תצפית. ב-1643 מנתה הורטה 2579 תושבים ומספר הבתים בה היה 610. בין השנים 1675-1688 נבנתה מחדש הכנסייה של סנטה קרוז.
במהלך המאות ה-18 וה-19 הייתה הורטה עיירה קטנה שהתרחבה לאורך קו החוף. היה בה מגוון של כנסיות ומנזרים אך פעילות מסחר מועטה וכמעט ולא הייתה בה פעילות תעשייתית. אך הודות למיקומה היא שימשה כנקודת עצירה לקווי הספנות בין אירופה ליבשת אמריקה. העיר שמשה כנמל היצוא לענף ההדרים של האיים האזוריים וליין שיוצר באי פיקו. ב-4 ביולי 1833 קיבלה הרוטה מעמד של עיר והיא הוגדרה כבירת המחוז.
ב-1804 הגיע להורטה יחד עם משפחתו הקונסול של ארצות הברית באיים האזוריים, ג'ון בס דבני (John Bass Dabney). לבנו צ'ארלס וויליאם דבני, שירש אותו בתפקידו, היה תפקיד חשוב בהיסטוריה של הורטה ושל האי פאיאל והתפתחותם הכלכלית. ב-1876 נבנה ביוזמתו נמל מסחרי וב-1893 נסלל קו טלגרף טרנס-אטלנטי. משפחת דבני הייתה גורם מוביל בכלכלת האי במשך 83 שנים, השפיעה על התפתחות הנמל, על יצוא ההדרים והיינות ועל התפתחותו של ציד הלווייתנים.
בין השנים 1893-1969 הורטה הייתה נקודה חשובה במפת התקשורת העולמית. בהמשך נכנסה הורטה גם להיסטוריה של התעופה העולמית. במאי 1919 הייתה הורטה אחת מתחנות הביניים של הטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה שבוצעה על ידי קפטן אלברט ריד מהצי האמריקני. החל משנת 1939 שימשה הורטה כנקודת עצירה לקווי התעופה של המטוסים הימיים של חברת פאן אמריקן. החל משנת 1960 היה נמל הורטה תחנת ביניים ליאכטות ולקווי הנוסעים ששטו באוקיינוס האטלנטי.
קישורים חיצוניים
הורטה באתר האיים האזוריים
צילה שניידר
צילה שניידר (נולדה בשנת 1961) היא מפיקה, תסריטאית, ובמאית חרדית, יו"ר ארגון קשר יהודי. זוכת פרס ירושלים לאחדות ישראל, נחשבת לאחת מראשונות יוצרות עולם הסרטים החרדיים, ומהמובילות בתחום הקולנוע החרדי.
ביוגרפיה
נולדה בשכונת מאה שערים, בת למשפחה מחסידות סלונים. אביה הרב אהרן בוימיל עלה לירושלים מטבריה והיה ממקורביו של הרב שלום נח ברזובסקי, חבר מכון אמונה ודעת ומעורכי ספרו נתיבות שלום; שימש כשליח ציבור וכבעל קורא בבית הכנסת הגדול של החסידות בירושלים למעלה מחמישים שנה.
סרטיה היו מהחלוצים בתחום הקולנוע החרדי. במקביל בשנת 2002 הקימה את פרויקט חברותא-איילת השחר לגישור והידברות בחברה הישראלית.
בשנת 2009 עקב חילוקי דעות פרשה מהארגון והקימה ארגון עצמאי 'קשר יהודי' לקירוב וגישור בחברה הישראלית. כשהמוטו של הארגון הוא "את קשר יהודי הקמתי מתוך אמונה חזקה שניתן להתגבר על הניכור והפחד. הממשלה, הכנסת, ובית המשפט – לא הם שיוכלו להוביל מהלך כזה, אלא רק העם עצמו. אנחנו רק מעודדים ומקדמים את החיבורים האלו. את העבודה האמיתית עושים אלפי המשתתפים! קשר אישי בין אחד לאחד, בין דתי לחילוני, מביא להיכרות אמיתית, לימוד משותף, חיבור, אהבה ואכפתיות. ואלה – יכולים על הכל"
הארגון מונה כיום כשבעת אלפים חברותות פעילות.
הפועל נוף הגליל
הפועל נוף הגליל היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר נוף הגליל, אשר משחקת בליגה הלאומית. הקבוצה נוסדה בשנת 1958, ועד שנת 2019, לפני שינוי שם העיר, נקראה הפועל נצרת עילית. צבעי המועדון הם אדום, לבן, כחול ושחור, ומגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון גרין השוכן בדרום העיר.
צילה שניידר
משפחתה
אמה תורה בוימל הייתה מחנכת ידועה ופעילה גדולה בקרב העולים מרוסיה לאחר נפילת מסך הברזל