cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מזרים מדיה
פונקציונליות ויכולות
מזרים מדיה מסוגל להתחבר לרשת ביתית אלחוטית (Wi-Fi) או לרשת קווית (Ethernet). מזרים מדיה כולל ממשק משתמש אשר מאפשר למשתמשים לנווט בקלות יחסית בין ספריות הקבצים שלהם, לחפש קבצים ולנגן קבצים. מזרימי מדיה שונים מעוצבים לטפל במשימות שונות - מזרימי מדיה אחדים מטפלים רק במוזיקה, חלק מטפלים במוזיקה ובתמונות, חלק מטפלים במוזיקה, תמונות ווידאו, בעוד שמזרימי מדיה אחרים אף מאפשרים גלישה באינטרנט ושליטה בשידורי הטלוויזיה החיים ממחשבים אישיים בעלי כרטיס טלוויזיה.
יכולות אחרות אשר מיושמות על גבי מזרימי מדיה מסוימים כוללות:
ציוד
מזרימי מדיה אחדים בעלי מסכי תצוגה ורמקולים מובנים. אחרים חייבים להיות מחוברים למכשיר פלט חיצוני, כמו טלוויזיה או מערכת סטריאו. בעוד שקיימים מזרימי מדיה שפועלים עצמאית כמו ה-Apple TV, לא נדיר למצוא את הפונקציונליות שלהם מיושמת במכשירים אלקטרוניים ביתיים, כמו קונסולות משחקים (למשל, קונסולת המשחקים Xbox 360 של מיקרוסופט), נגני DVD, ממירים דיגיטליים אינטראקטיביים ואפילו בטלוויזיות עצמן (ראו טלוויזיה חכמה).
ההשפעה של מזרימי המדיה הדיגיטליים על שירותי הטלוויזיה המסורתיים
ריבוי התכנים הדיגיטליים, כמו גם התפוצה הרחבה של גישה לאינטרנט בפס רחב, מאפשרת לצרכנים בעשור השני של המאה ה-21 לנגן בזמן אמת סדרות טלוויזיה וסרטים בחדות גבוהה, בהשוואה לתכנים בתשלום שמספקות חברות הכבלים והלווין. בשל כך צרכנים רבים עם חיבור לאינטרנט בוחרים להשתמש במזרימי מדיה דיגיטליים על מנת לצפות בתוכניות טלוויזיה וסרטים, ונמנעים מלחבר את הטלוויזיה שברשותם לשירותי הטלוויזיה בכבלים או בלוויין.
שימוש בטכנולוגיית הסטרימינג באופן בלתי חוקי
מאז אמצע העשור השני של המאה ה-21 משווקים נגני מדיה דיגיטליים המופעלים לעיתים קרובות באמצעות מערכת הפעלה של אנדרואיד וממותגים כ"fully-loaded". מכשירים אלו מציעים גישה חופשית לתכנים המוגנים בזכויות יוצרים, כולל סרטים ותוכניות טלוויזיה, כמו גם שידורים בזמן אמת של ערוצי טלוויזיה שונים מרחבי העולם. הנגנים הללו בדרך כלל משתמשים בתוכנת מדיה בקוד פתוח כמו Kodi. נגני מדיה דיגיטליים מסוג זה נמכרים לעיתים קרובות דרך שווקים מקוונים כגון Amazon.com ו- eBay, אך גם דרך קמעונאים מקומיים.
מכשירי הסטרימינג מהסוג הזה היו המוקד למחלוקות משפטיות. בבריטניה, הארגון "The Federation Against Copyright Theft" נקט בצעדים משפטיים מטעם בעלי זכויות היוצרים נגד אלה שמשווקים נגני מדיה דיגיטליים מסוג זה עם גישה לתוכן המוגן בזכויות יוצרים. ב-26 באפריל 2017 פסק בית הדין האירופי לצדק כי מכירה של נגני מדיה דיגיטליים עם גישה ליצירות המוגנות בזכויות יוצרים היא בלתי חוקית.
ליסה מארי פרסלי
ליסה מארי פרסלי (באנגלית: Lisa Marie Presley; 1 בפברואר 1968 – 12 בינואר 2023) הייתה זמרת-יוצרת אמריקאית, בתם של אלביס ופריסילה פרסלי. במהלך הקריירה שלה הוציאה פרסלי שלושה אלבומים.
ביוגרפיה
ליסה מארי נולדה לאלביס ופרסילה פרסלי תשעה חודשים לאחר נישואיהם, והיא בתם היחידה. בשנת 1973 התגרשו הוריה.
בגיל תשע, לאחר מותו של אביה, הפכה ליורשת של עזבונו ביחד עם סבה וסבתה. לאחר מות סבה בשנת 1979 ומות סבתה בשנת 1980, הפכה ליסה ליורשת היחידה של אחוזת גרייסלנד. בשנת 2004 מכרה פרסלי 85% מההחזקות בחברת "אלביס פרסלי אנטרפרייזס" שהקימה אמה, המחזיקה באחוזת גרייסלנד ובזכויות על שמו ותמונותיו של אלביס פרסלי, בעסקה ששוויה כ-100 מיליון דולר.
שיתופי פעולה בולטים
פרסלי ופט בנאטר ביצעו בשנת 2003 שיר של בנאטר במופע "VH1 Divas Duets" של ערוץ VH1 שהוקדש לקידום ארגון "VH1 Save The Music Foundation". בשנה זו הקליטה את השיר "לילה שקט, לילה קדוש" לאוסף של NBC. אמנים אחרים שהופיעו באוסף היו קיילי מינוג, קולדפליי, קארלי סימון, בוני רייט ומייקל בובלה.
בשנת 2006 יצא הסרט הדוקומנטרי אודות ג'וני ראמון מלהקת הפאנק "הראמונס". בסרט תועדה ליסה מארי במופע מחווה לראמון שנערך בשנת 2004, עם אמנים נוספים, ביניהם להקת "רד הוט צ'ילי פפרס".
בשנת 2007 חידשה את השיר In the Ghetto שביצע במקור אביה אלביס בשנת 1969. את השיר ביצעה ב"דואט" עם אביה במלאת 30 שנה למותו. ליסה מארי שרה אותו בתוכנית הטלוויזיה של אופרה וינפרי יחד עם מקהלת הגוספל של הארלם.
בשנת 2009 הופיעה עם הזמר ריצ'רד הולי בהופעה בלונדון. היא שרה את השיר "Weary" עליו עבדה עם הולי. השותפות התפתחה כך, שפרסלי כתבה מילים לשירים והולי הלחין אותם.
חיים אישיים
בשנים 1994–1996 הייתה נשואה בשנית לזמר מייקל ג'קסון.
היא הייתה מאורסת למוזיקאי ג'ון אוזאיקה, אך לא נישאה לו.
בשנת 2002 נישאה בשלישית לשחקן ניקולס קייג', בנישואין שנמשכו לא יותר ממספר חודשים.
בשנת 2006 נישאה ברביעית למוזיקאי מייקל לוקווד, מנהלה המוזיקלי באותה עת, וממנו יש לה תאומות פינלי והארפר לוקווד (נולדו ב-2008). פרסלי ולוקווד התגרשו בשנת 2016. בפשיטה משטרתית על ביתם נמצאו במחשבו חומרים שהוגדרו כפורנוגרפיית ילדים, ובעקבות כך נשלחו בנותיהם התאומות למשפחת אומנה.
פרסלי נפטרה מדום לב ב-12 בינואר 2023 בגיל 54.
יוסי לובטון
יוסי לובטון (נולד ב-9 במאי 1966) הוא איש עסקים, פרסומאי ויו"ר ומנכ"ל קבוצת פובליסיס ישראל.
ביוגרפיה
לובטון נולד ב-9 במאי 1966 בירושלים. בשנת 1984 החל בלימודי עתודה טכנולוגית במכללת 'אורט גבעת רם', ירושלים, ובשנת 1990 התגייס לצה"ל, שם שירת כמדריך מכ"ם בחיל האוויר. בתום שירותו הצבאי השלים תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים ב בירושלים, ובשנת 2001 השלים תואר שני במנהל עסקים במסגרת תוכנית קלוג-רקאנטי של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1993 מונה ליועץ לשר האנרגיה, משה שחל, ובשנת 1994 מונה לראש מנהלת גז טבעי במשרד האנרגיה.
בשנת 1995 מונה למנהל אגף הגז הטבעי והרגולציה בחברת פזגז, ובשנת 1996 מונה למנהל תשתיות ורגולציה בחברת פז, וכן לחבר בדירקטוריון החברה. בשנת 1998 מונה לסמנכ"ל אסטרטגיה ופיתוח עסקי בחברת פז, ובמסגרת תפקידו היה אחראי על גיבוש השינוי האסטרטגי מסיטונאות בנזין לקמעונאות, פיתוח הרעיון לרשת חנויות הנוחות 'Yellow', ניהול שותפויות אסטרטגיות בינלאומיות ואחריות על פעילות הרכישות והמיזוגים. בשנת 2000 מונה למנכ"ל חברת בורגראנץ', ובשנת 2003, סיים שם את תפקידו לאחר חילוקי דעות עם צדיק בינו, בעל השליטה. לובטון שהיה צפוי לרכוש 40% ממניות הרשת ולהיות שותף בבעלות טען להפרת ההסכמות ביניהם.
ביולי 2008 מונה למנכ"ל חברת הפרסום באומן בר ריבנאי. הוא הביא להטמעת פעילות הדיגיטל במשרד.
באוגוסט 2018 מונה לובטון למנכ"ל ויו"ר קבוצת פובליסיס ישראל המונה תשע חברות בתחום הפרסום, שיווק והטכנולוגיה. בשנת 2019 מתח לובטון ביקורת פומבית על ייצוג חסר של קבוצות מודרות בפרסומות וקידם אג'נדה שתובעת שינוי מהענף. במסגרת זו, יזם וקידם אמנה להגברת הגיוון והשוויון בייצוג בפרסום שגובשה יחד עם בית הנשיא ואיגוד הפרסום והשיווק. נשיא המדינה, רובי ריבלין, הציג את האמנה וקרא לשיתוף פעולה של הענף כולו במסגרת תחרות הפרסום השנתית "קקטוס הזהב" בה נכח. על פעולות אלו נבחר לובטון בשנת 2019 לאחד מהאנשים המשפיעים במשק על ידי מגזין "ליברל".
חיים אישיים
לובטון מתגורר בתל אביב ואב לבן אחד.
צנטרוסקימנוס אווסטוני
צנטרוסקימנוס אווסטוני (שם מדעי: Centroscymnus owstonii) הוא מין של כריש מצולות ממשפחת הישנוניים. הוא מצוי במרבית האוקיינוסים הטרופיים, הסובטרופיים והממוזגים בכל העולם ובעיקר סביב חופי יפן, אוסטרליה, ניו זילנד וגם במפרץ מקסיקו. הוא חי ונודד בעומקים גדולים אך סביב מדפי היבשה בעומק של 100–1,500 מטרים.
האורך המקסימלי של הכריש מגיע ל-121 סנטימטר. צבעו שחור או חום כהה-שחור והוא בעל סנפירים קצרים ובשרניים ובטן גדולה ועגולה. הזנב גבוה וחזק ובעל אונה אחת גבוהה מהשנייה ובעל זוג סנפירי גב בקצה הגב. הזימים קטנים וקרובים לסנפירי החזה והראש קטן ופחוס ומופנה כלפי מעלה כשהעיניים הגדולות ממלאות את חלקו הקדמי והפה הקטן מופנה מטה. הכריש בעל ראיית לילה מיוחדת העוזרת לו לראות בתנאי חשיכה.
זהו כריש נדיר שלא נראה לעיתים קרובות והוא התגלה לראשונה ב-1906 ביפן. כיום הוא מצוי בסכנת הכחדה במצב "פגיע". עם זאת בניו זילנד לא רואים בכריש מין מאוים.
מיקוד אוטומטי
במצלמת רפלקס עם מיקוד אוטומטי נעשה בדרך כלל שימוש במנגנון זיהוי פאזות (Phase Detection AF). במצלמות אלה יש מספר נקודות מיקוד. כל נקודת מיקוד מורכבת מזוג מערכי חיישנים המורכבים משורות של פיקסלים בצורת קו או צלב. האור הנכנס מפוצל לשתי אלומות אור, המגיע לשני המערכים. מעבד במצלמה בודק את ההתאמה של התמונה משני מערכי הפיקסלים. לפי חישוב שמבוסס על התאמה זו מחליט המעבד לאיזה כיוון להזיז את מישור המיקוד ועד כמה. לאחרונה החלה לצבור שיטה זו תאוצה גם במצלמות דיגיטליות לא רפלקסיות (למשל מצלמות קומפקטיות או חסרות מראה), כאשר בחיישן המצלמה מוחלף המסנן הצבעוני על חלק מהפיקסלים במחסום המכסה את המחצית הימנית או השמאלית של הפיקסל. מדידת הפרש הפאזה של האות מפיקסלים קרובים עם כיסויים בצדדים שונים מאפשר למצלמה לקבוע לאיזה כיוון יש להזיז את מישור המיקוד ועד כמה.
אראלה שדמי
אראלה שדמי (נולדה ב-3 בפברואר 1946) היא פעילה חברתית-פמיניסטית וסוציולוגית ישראלית, העוסקת במגוון תחומים: פעילות למען שלום ושינוי חברתי, דרך חקר של החברה והמשטרה הישראלית, הנשים והפמיניזם ועד פעילות ומחקר בתחומי הפוסט-פטריארכיה ופוסט-קפיטליזם, במיוחד כלכלת הנתינה וחברות מטריארכאליות. שדמי שימשה כקצינת משטרה במהלך שנות השבעים עד שנות התשעים, אז פרשה בדרגת סגן ניצב.
חייה ופועלה
שדמי נולדה וגדלה בתל אביב כבת למשפחת עובדי כפיים. אחותה הגדולה היא אשת הרדיו לשעבר, שולה שמרלינג. למדה בבית חינוך א' ע"ש שאול טשרניחובסקי ובתיכון עירוני ד'. הייתה ב"השומר הצעיר" ואחר כך בתנועה המאוחדת. בנעוריה הרבתה לבקר במועדון מפ"ם בדיזנגוף שהפך אחר כך למועדון צוותא. במקומות אלו ספגה והפנימה את רעיונות השמאל הסוציאליסטי ומשם יצאה להפגנות שמאל במיוחד בתמיכה בערביי ישראל וכנגד הממשל הצבאי. בצבא שרתה בהיאחזות הנח"ל קציעות ובקיבוץ רביבים.
קיבלה תואר ראשון בלשון עברית ובספרות עברית מהאוניברסיטה העברית. בהמשך, עברה ללימודי קומוניקציה לתואר שני ומשם עברה למדעי החברה. עשתה תואר שני באוניברסיטת מינסוטה במנהל עסקים ויחסי עבודה. כמה שנים אחר כך קיבלה מלגת פולברייט (קרן האמפרי) לפרופסיונאלים מצטיינים וחזרה לאוניברסיטת מינסוטה שם השתתפה בסמינר מנהיגות חברתית, ולמדה על החברה והתרבות האמריקאית. את עבודת הדוקטורט עשתה במכון לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופסור מנחם אמיר ופרופסור רפאלה בילסקי בנושא פיקוח ציבורי על משטרה בחברה חופשית. את תואר הדוקטור קיבלה ב-1990. היה זה הדוקטורט הראשון שנכתב בארץ על משטרה ומשטרת ישראל בפרט.
ב-1970, כשלמדה תקשורת, התגייסה כקצינה למשטרת ישראל בתפקיד עורכת הפרסומים בעברית. פרשה כסגן ניצב בשנת 1990. הייתה האישה הראשונה בקורס הפו"ם (פיקוד ומטה) של המשטרה במהלכו למדה שנה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בין תפקידיה במשטרה: עוזרת דובר המשטרה, ראש מדור חינוך והסברה, ראש מדור תכנון כוח אדם. הקימה וערכה את ביטאון שוטרי ישראל "מראות המשטרה" ואת הרבעון "משטרה וחברה", עבדה בתפקיד עוזרת ראש מנהל תכנון וארגון שהפך לאגף התכנון. בשנתה האחרונה הייתה במחלקת היסטוריה של משטרת ישראל. כתבה שני ספרי היסטוריה של משטרת ישראל, האחד עוסק בשנים 1947–1957 והשני דן בשנים 1958–1974. ב-1983 יצאה מהארון כלסבית והייתה הראשונה מקרב כלל אנשי המשטרה והקצונה שיצאה מהארון במשטרת ישראל. פרשה מהמשטרה, לאחר שהתפתחה גישתה הביקורתית כלפי המשטרה. עוד בהיותה במשטרה החלה להצטרף לפעילות פמיניסטית מחוץ למשטרה וללמוד באופן עצמאי לימודי נשים. לאחר קבלת הדוקטורט למדה שנתיים כשומעת חופשית בחטיבה ללימודי נשים של האוניברסיטה העברית, כדי לבסס את הידע שלה באופן שיטתי.
לאחר שחרורה מהמשטרה החלה בקריירה אקדמית ובפעילות ציבורית פוליטית.
פעילותה הציבורית
כשעזבה את המשטרה בשנת 1990 הצטרפה אראלה שדמי לנשים בשחור, שם הייתה פעילה במשך שנים רבות. הקימה ביחד עם איבון דויטש את הארגון קול האישה – מרכז פמיניסטי בירושלים. הייתה פעילה רבות בכנסים פמיניסטיים ובקואליציית נשים לשלום. הקימה יחד עם אורית לבנין-דגני את תנועת האם החמישית – תנועת שלום של נשים. אחת מהסיסמאות המרכזיות של התנועה היא "מלחמה היא לא השפה שלנו"; דיאלוג הוא אפשרות ריאלית בכל זמן ובכל מצב. התנועה הייתה בנויה לתפיסת מקימותיה על ערכים של אימהות ועל ההנחה שביטחון מותנה גם בביטחון של הצד האחר ולהפך. שדמי פעילה גם באחותי - תנועת הנשים המזרחיות. הרבתה לדבר בציבור ולפרסם מאמרים על זהותה כאשכנזייה, בהם הדגישה את הגזענות כלפי המזרחים ואת דיכויים על ידי הממסד האשכנזי. כאשכנזייה תבעה מעצמה ומאשכנזים אחרים לקחת אחריות על דיכוי המזרחים (לגבות את מאבק המזרחים כנגד הדיכוי, להקפיד על הופעתם מעל בימות ציבוריות וכדומה) באותה מידה שהיא מצפה שגברים ייקחו אחריות על דיכוי נשים וישראלים ייקחו אחריות על דיכוי פלסטינים.
יזמה והייתה חברת צוות הארגון של הכנס הבינלאומי הראשון של "נשים בשחור" שהתקיים בירושלים ב-1994. יזמה והייתה חברת צוות הארגון של "כנס קישורים" שהתקיים בשלומי ב-2003. הכנס היה הראשון להדגיש את הקשר בין נושאי סביבה, מלחמה ושלום וצדק חברתי ופמיניזם וזכה להשתתפות המונית של אקטיביסטים ואקטיביסטיות. כיום פועלת להקמת רשת מסגרות מקומיות לדיור ותעסוקה של אימהות וקשישות דלות אמצעים. הייתה חברת הנהלה הארגון "בצלם" וחברת "ועדת האמת" - הראשונה שהוקמה בישראל - לברור אירועי הנכבה בנגב בשנים 1948–1960, שהוקמה על ידי ארגון "זוכרות".
מאז תחילת שנות האלפיים פועלת שדמי להקמת סיירת נשים למען נשים לאחר שהצעתה להקמת תחנת משטרה ייעודית לנשים על פי המודל הברזילאי לא זכתה לתגובה. היא פעלה יחד עם עורכת הדין דניאלה קהת, תחילה להקמת הסיירת במרחב השרון ואחר כך - במרחב אילת כחלק מ"עיר ללא אלימות". הרעיון קיבל את תמיכתם של ראש העיר אילת, מפקד משטרת אילת, מפקד המחוז הדרומי, ראש הרשות למעמד האישה ועוזרי השר לביטחון פנים. גופים פרטיים תרמו אלפי שקלים להקמת הסיירת. אך התנגדות לא צפויה מאגף החקירות במטה הארצי הביאה להפסקת המיזם. שדמי וקהת חידשו אותו יחד עם תנועת "אחותי" בשנת 2020, למען נשים מאוכלוסיות מוחלשות.
שדמי פועלת מאז 2004 להגברה הנראות והפיתוח של מודלים לחיים אנרכיסטיים-מטריארכליים, הבנויים על רשת קהילות קטנות המתבססות על כלכלה בת קיימא, כלכלת הנתינה ו המורשת השוויונית והמכילה של המטריארכיה כאלטרנטיבות בנות-ביצוע לקפיטליזם הגלובלי. שדמי היא חלק מרשת בינלאומית, המשלבת חוקרות ואקטיביסטיות מהדרום הגלובלי ומהמערב, העוסקות במחקר של כלכלת הנתינה ששרשיה באימהות ובחברות מטריארכליות בעבר ובהווה. היא פועלת להקמת רשת קהילות מטריארכאליות בישראל עבור דיור ותעסוקה לאימהות וקשישות מרוששות ובני/ות משפחותיהן.
פעילותה האקדמית
עם פרישתה המוקדמת מהמשטרה, הצטרפה לתוכנית חדשה לתואר ראשון שהוקמה על ידי ניצב בדימוס ד"ר יהושע כספי לקרימינולוגיה ואכיפת החוק במכללת בית ברל בשיתוף עם האוניברסיטה הפתוחה. התוכנית פתחה דרך חדשה לאנשי משטרה, עובדי הנהלת בתי המשפט, שב"כ, שב"ס ואחרים, שהיו ללא תעודת בגרות או ציון מהמבחן הפסיכומטרי להשלים לימודים לתואר ראשון. לימדה שנים מספר באוניברסיטת בן-גוריון ולימדה עשר שנים במכון שכטר ללימודי יהדות, במחלקה ללימודי נשים ויהדות.
עם הקמת התוכנית ללימודי נשים ומגדר במכללת בית ברל על ידי ד"ר ויקי שירן, הצטרפה אליה שדמי מרגע הקמת התוכנית ונאלצה לקבל את ראשות התוכנית עם פטירתה הבלתי צפויה של ד"ר שירן. שדמי ניסתה לבנות, יחד עם צוות המרצות והמרצים, סביבה אקדמית חלופית, שבה יוכלו התלמידות - רובן ככולן עובדות משרה מלאה ואימהות במשרה נוספת - הבאות ליום לימודים אחד בשבוע, לקבל תוך ארבע שנים תואר ראשון של האוניברסיטה הפתוחה עם התמחות בלימודי נשים. לשם כך שאפו שדמי וצוות המרצות ליצור אווירה תומכת, אישית וידידותית, להפוך את הלימודים לנגישים לכל, ולבנות תוכנית רב תרבותית שבה יש ייצוג למזרחיות, אשכנזיות, פלסטיניות, להט"ב, יוצאות ברית המועצות לשעבר ועוד ולנקודות מבטן השונות בקרב הצוות, בקרב התלמידות ובחומרי הלימודים כאחת.
יחד עם פרופסור דלילה אמיר יזמה את הכנס הארצי הראשון ללימודי נשים שהתקיים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1994. מדי שנה ארגנה כנס אקדמי במכללת בית ברל לזכרה של ד"ר ויקי שירן, שעסק בנושאים פמיניסטיים ובכלל זה: חזון נשים לעולם אחר, מדינה-גזענות-נשים, אחריותן של הגמוניות לדיכוי.
חיים אישיים
שדמי היא אם למעצבת אודין שדמי, וחיה בחיפה עם בת זוגה, הצלמת דליה נתן.
מחקרה
נושאי המחקר העיקריים שלה: משטרה בחברה דמוקרטית, משטרת ישראל, צורות שיטור (שיטור קהילתי, שיטור ציבורי, שיטור עירוני, שיטור פרטי), התנועה הפמיניסטית, התארגנויות של נשים, לסביות, אלימות גברים כלפי נשים, פטריארכיה וגבריות, פוסט-קפיטליזם ופוסט-פטריארכיה, כלכלת הנתינה, חברות מטריארכאליות. השתתפה בכנסים רבים בישראל ומחוצה לה בנושאי פמיניזם ומגדר, משטרה ושיטור ופוסט-קפיטליזם (במיוחד כלכלת הנתינה ומטריארכיות).
ספרים ראשונים
ב-2007 יצא לאור ספרה "לחשוב אישה: נשים ופמיניזם בחברה גברית". זהו ספר שמנסה להיות מעין דו"ח ביניים על מצב הנשים והפמיניזם בישראל לאחר כ-35 שנות פעילות פמיניסטית. יש בו ניסיון להציג באופן מפורט מהו פמיניזם רדיקלי ומהי תרומתו האפשרית. מסקנתה היא עגומה למדי: לא מעט בורות וחוסר ידע רווחים בקרב הציבור בכלל והנשים בפרט כלפי משמעותו האמיתית של המושג פמיניזם. על פי תפיסתה של שדמי, הפמיניזם עוסק, בראש ובראשונה, ביחסי הכוח בין המינים שהם הבסיס לכל יחסי כוח אחרים; הוא מושתת על חוויות של נשים בהיסטוריה והוא שואב ממורשתן של נשים וקורא להשתמש בה היום לשינוי סדרי עולם. מורשת זו שוויונית ביסודה והיא מכילה מעצם הגדרתה גם גברים ומגדרים אחרים. היבט אחר ששדמי מעלה בסיפרה - – הפמיניזם הצליח לבנות רשת עצומה של ארגונים ופעילויות והצליח להשפיע על השיח הציבורי. אבל בסך הכול מסקנתה בספר היא שפרט לקבוצה קטנה של נשים שמצבן השתפר, מצב רוב הנשים לא השתנה בישראל ובעולם ואפילו הידרדר.
הספר בנוי מרשימות, מסות ומאמרים, העומדים כל אחד בפני עצמו, ואלו יוצרים יחד מסכת אחת השואפת לתאר ולבקר את החברה הישראלית מנקודת מבט פמיניסטית-רדיקלית. בין נושאי הספר: אחריותם של החברה, הקהילה והמדינה לאלימות גברים כנגד נשים, אלימות גברים כתוצר של כוונה של גברים לפגוע ולנצל נשים; דיון בקואליציית נשים לשלום השבויה בדילמה בין הלוקלי לגלובלי; המסע האישי של הכותבת להכרה באשכנזיות שלה; לסביות ופורנוגרפיה; ועמדה ביקורתית כלפי הדמוקרטיה שלדעת שדמי בנויה על מתן זכויות וחירויות למעטים על בסיס דיכוי וניצול של אחרים (נשים ומזרחים ופלסטינים או קולוניות וקהילות מחוץ למדינה). מסקנתה של שדמי היא לפיכך שדמוקרטיה איננה המשטר הראוי והנכון. בעקבות ספרה הוזמנה להרצות בכנסים רבים
תקרית ליברטי
במהלך תקרית ליברטי הותקפה אוניית הביון USS Liberty של צי ארצות הברית, על ידי צה"ל ב-8 ביוני 1967, ביומה הרביעי של מלחמת ששת הימים. בהתקפה נהרגו 34 מלחים אמריקאים ו-171 נפצעו.
מקור התקרית בשרשרת טעויות שנעשו בשני הצדדים. כדי לְהָזֵם את הודעת נאצר כי תקיפת שדות התעופה המצריים נעשתה על ידי מטוסים אמריקאיים, הצהירה ארצות הברית בעצרת האו"ם ב־ 6 ביוני כי אין כלי שיט אמריקאיים במרחק מאות מיילים מאזור הלחימה. בעת ההצהרה הייתה ליברטי בחלקו המערבי של הים התיכון. חמישה מברקים של סוכנות הביטחון האמריקאית NSA שהורו לאונייה שלא להתקרב לאזור הלחימה לא הגיעו אליה.
בליל בין ה-7 ל-8 ביוני הופגז כוח שריון בפיקוד ישראל גרנית שנע באזור רומני על ידי משחתת מצרית. במקביל ובלא קשר, נשמעו באזור אל עריש סדרת התפוצצויות. מוצב הפיקוד העליון הורה לחיל הים לטפל במשחתת המפגיזה את החוף. כוח של שלוש טרפדות הוזעק מבסיס אשדוד. הנתונים הראשונים שגילו הטרפדות איששו את זיהוי כלי השיט האמריקאי כמשחתת מצרית. לאחר מכן, במהלך התקרית, זוהתה "ליברטי" כאונייה המצרית "אל-קוצייר", אוניית עזר חמושה של הצי המצרי, שהייתה בעלת צדודית דומה לזו של "ליברטי" אך קטנה ממנה. לאחר חקירות שניהלו ישראל וארצות הברית, פיצתה ישראל את האמריקאים בסכום של כ-13 מיליון דולר.
נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון קיבל את טענת ישראל, וזו הייתה עמדתה הרשמית של ממשלת ארצות הברית. עם זאת, ניירות פנימיים שנחשפו בבית הלבן מראים שרבים מיועציו ושריו של ג'ונסון, בהם ראש ה-CIA, ריצ'רד הלמס, ומזכיר המדינה, דין ראסק, האמינו שהליברטי הותקפה בזדון. אנשי צוות ליברטי מצידם, משוכנעים כי ההתקפה הייתה מכוונת וכי ישראל ידעה שמדובר בספינה אמריקאית.
רקע
USS Liberty הייתה במקורה ספינת מטען אזרחית, מסוג ויקטורי, סדרה עוקבת לסדרת הליברטי המפורסמת, שנקראה Simmons Victory. הצי האמריקני רכש אותה, והסב אותה ל"ספינת מחקר טכני מסייע" (באנגלית: Auxiliary Technical Research Ship; ר"ת ATRS), ספינה המשמשת לאיסוף מידע מודיעיני. היא יצאה להפלגתה הראשונה ב-1965 ונשלחה לחוף המערבי של אפריקה. במשך השנים מילאה כמה משימות, וכשפרצה מלחמת ששת הימים, נשלחה לאסוף מידע מודיעיני במזרח הים התיכון.
ב-4 ביוני, יום לפני פרוץ המלחמה, פנתה ישראל לארצות הברית ושאלה אם היא מחזיקה בספינות באזור. ארצות הברית השיבה בשלילה, זאת מכיוון שבאותה שעה עשתה "ליברטי" את דרכה אל הים התיכון והייתה מרחק קצר ממיצר גיברלטר. בנוסף, שלח הצי השישי חמש אזהרות ל"ליברטי", שלא להתקרב למרחק של פחות מ-100 מיילים מחופי חצי האי סיני, הודעות אלו לא נקלטו על ידי צוות הספינה.
לאחר התקיפה האווירית הישראלית של שדות התעופה המצריים עם פתיחת המלחמה (מבצע מוקד), פנו המצרים לסובייטים ודרשו את מעורבותם במלחמה. הטענה המצרית הייתה שהתקיפות האוויריות באו מכיוון הים, ובוצעו על ידי מטוסים של צי ארצות הברית. בתגובה, הודיע נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, כי לארצות הברית אין אף כלי שיט בטווח טיסה מהחוף המצרי.
הגילוי המוקדם שאבד
בבוקר 8 ביוני, יום ההתקפה, חלפו מעל הליברטי מספר מטוסים. ישנה מחלוקת באשר למספרם המדויק. לפחות אחד מהם היה מטוס מטען מסוג נורד. כמו כן נצפה מטוס דקוטה ויש עדויות שגם מטוסי מיראז' 3 חלפו בקרבתה. ניצולים רבים העידו כי המטוסים חלפו קרוב מאוד ומנועיהם הרעידו את סיפון הספינה. עוד טענו שהטייסים נופפו להם לשלום והם השיבו להם חזרה.
האונייה אותרה על ידי סיור אוויר בבוקר לפני שהותקפה. סא"ל אורי מרץ, נציג המודיעין הימי במוצב הפיקוד המטכ"לי בקריה בתל אביב, קיבל את הדו"ח של סייר האוויר, ובכלל זה תיאור האונייה ומספר הדופן שלה. על סמך תחקור הסייר, ובעזרת השנתון Janes זיהה מרץ את הספינה כאוניית הביון האמריקאית "ליברטי". הוא העביר על כך דיווח לענף המודיעין הימי במפקדת חיל הים בחיפה, ואף הדגיש את הדמיון בין צללית האניה לזו של אניית העזר המצרית "אל קוצייר". הדיווח של מרץ הועבר לגורמי המבצעים והשליטה בחיל הים, אך כשהספינה התגלתה שוב, בצהריים, לא נעשה הקישור הנדרש, כי איתורה וזיהוייה הקודם נמחקו מהלוחות. לפני הצהריים שינתה "ליברטי" כיוון דרומה, לעבר חצי האי סיני, לאחר ששטה בכיוון מזרח. הספינה הפליגה במהירות של 5 קשר מחוץ לגבול המים הטריטוראלים שקבעו המצרים בסיני, מרחק של 21 קילומטרים מהחוף באל עריש.
בשעות הצהריים הגיעה למפקדת חיל הים דרישה לטפל במשחתת מצרית המפגיזה את כוחות צה"ל באל עריש. בחיל הים זכרו את הפגזת חיפה על ידי הספינה איברהים אל אוול במהלך מבצע קדש ושלחו מנמל אשדוד שלוש טרפדות ליירוט האונייה. הספינות התקרבו וקלטו במכ"ם מטרה מתרחקת. חישוב מהירות המטרה היה שגוי (מעל 28 קשר) וזה חיזק את ההערכה כי מדובר במשחתת.
מפקד הטרפדות העריך שלא יצליח להשיג את המשחתת המתרחקת וביקש סיוע אווירי. שיקול נוסף היה בהשוואת מערכות הנשק: באור יום היה למשחתת יתרון ברור על הטרפדות ולכן היה רצוי שתפגע על ידי מטוסים ויכולתה הקרבית תקטן.
התקיפה האווירית
המטוסים שהוזנקו דיווחו על אונייה צבאית בצבע אפור בעלת שני תרנים, ארובה אחת ושלושה תותחים. תיאור זה מתאים למשחתת תוצרת בריטית מדגם Z שנמכרה למצרים. על סמך זיהוי שגוי זה אישר יצחק רהב במפקדת חיל הים לתקוף את האונייה. בשעה שתיים אחר הצהריים תקפו את "ליברטי" שני מיראז'ים בירי תותחים וברקטות. לאחר מכן הפציצו אותה מטוסים אחרים בפצצות נפל"ם.
תקיפת הטרפדות
ספינות הטורפדו התקרבו לאונייה אפופת עשן ולפי הצדודית הבינו שזו איננה משחתת. החל ניסיון לזהותה מחדש באיתות אור שנענה באש מקלעים מצד האונייה. לדברי המפקד האמריקאי, קפטן מק'גונאגל, כעשרים דקות לאחר התקיפה האווירית התקרבו אל "ליברטי" שלוש ספינות טורפדו שנשאו דגלים וסימני זיהוי ישראליים. משהבחין מק'גונאגל, כי הן נמצאות בעמדות שיגור, הורה לירות אליהן במקלע. מק'גונאגל זיהה איתות אור מאחת הספינות הישראליות, אך לא הצליח להבין מה נאמר בהודעה בגלל העשן והאש בספינה. הוא הורה לאנשיו לנצור את נשקם, אך לרוע המזל לא הובנה הפקודה כהלכה עקב הבלבול, ושני מקלעים כבדים נוספים פתחו באש לעבר הספינות.
הפתיחה באש מהאניה ליברטי סיימה את תהליך הזיהוי. הטרפדות דיווחו למפקדת חיל הים וקיבלו אישור לתקיפה. הטרפדות נכנסו לתקיפה וירו חמישה טילי טורפדו. הליברטי נקטה בהתחמקות ורק אחד מטילי הטורפדו פגע במרכז ה"ליברטי" בצדה הימני, ופער בה חור גדול. מפקד האונייה אטם את המדורים הקרובים לפגיעה ומנע את טביעתה. איטום המדורים מנע מאנשי צוות שהיו בהם להיחלץ והם נוספו להרוגים.
בשלב זה סברו הטרפדות כי מדובר באונית עזר חמושה של הצי המצרי "אל-קוצייר". התקרבו ל"ליברטי" וירו לעבר עמדות המקלעים על הסיפון.
ניסיונות לעזרה
כאשר התברר ש"ליברטי" איננה מצרית, חזרו הטרפדות והציעו עזרה אך מק'גונאגל סירב. מתוך 294 ימאים אמריקאיים בצוות ה"ליברטי", נהרגו 34 ונפצעו 171. מייד לאחר ההתקפה, יידעה ישראל את שגרירות ארצות הברית בתל אביב בעניין. הנספח הימי ארנסט קאסטל הוטס למקום במסוק אך מפקד האניה לא אישר להתקרב אליה ולא לנחות. כך נמנעה האפשרות להעביר פצועים קשה לבתי החולים בישראל ולהציל אותם.
הטרפדות והמסוקים קיבלו הוראה לפנות את האזור. מטוסי הצי הששי הוזנקו על מנת להגן על האניה אך כשהגיע מברק של הנספח כי התוקפים היו ישראלים החזיר אדמירל מרטין את המטוסים. כשהתגלתה הטעות בזיהוי, התעורר חשש בצה"ל שהספינה שהותקפה הייתה סובייטית. דבר שעלול היה לגרור "תגובה רוסית הולמת" ולסייע בכוונת המצרים להכניס את ברית המועצות למלחמה.
המשחתת USS Davis הגיעה לבקרת נזקים. אף על פי שנפגעה קשה, הצליחה "ליברטי" לעזוב את האזור בכוחות עצמה. ספינות של הצי השישי ליוו אותה למלטה, שם בוצעו בה תיקונים ראשוניים. לאחר כחודש חזרה לארצות הברית. האניה לא שימשה יותר בכל תפקיד שהוא והוצאה משירות ביוני 1968, שנה וחודש לאחר התקרית. חמש שנים לאחר מכן, מכר אותה הצי האמריקאי לסוחרי גרוטאות.
תאוריות קונספירציה
ההכרזה מ-6 ביוני כי אין כלי שיט אמריקניים בקרבת אזור הלחימה שנלקחה כנתון, המידע המלא שנמסר לשגרירות ארצות הברית בתל אביב, ההתנצלות המיידית והצעת הפיצויים למשפחות הנפגעים, התקבלו בהבנה על ידי הממשל. התגובה נראתה לחלקים בציבור האמריקאי כולל הממסד הביטחוני כמהירה מדי.
אף על פי שחקירה ראשונית הראתה שהתנהגות מושכלת של מפקד האונייה הייתה מסיימת את התקרית, קיבל מפקד ה"ליברטי" מק'גונאגל את מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בארצות הברית. מתן העיטור הרם לקצין שהודה בהצהרתו כי הורה לפתוח באש על ספינות ששאלו אותו לשמו, נתפס כמהלך ציני שנועד להסתיר את הכשלים במערכת השליטה של צי ארצות הברית ולהפנות אצבע מאשימה לצד הישראלי. המהלך הצליח ולרבים בארצות הברית קשה לקבל שהתקרית ארעה בשל רצף טעויות, ללא מניע נסתר או כוונת זדון.
שאיפת משפחות הנפגעים וצוות הליברטי לייחס חשיבות ליקיריהם שנהרגו ומשמעות לסבלם, השתלבה עם רצון אדמירלים בצי האמריקני לגולל האשמות על מזכיר ההגנה שהצר את צעדיהם בשיטות הבדיקה של העלות מול תועלת שהכניס לניהול תקציבי ההגנה. סביב התקרית התפתחו תאוריות קונספירציה רבות ומגוונות הגורסות שההתקפה הייתה מכוונת נגד האנייה על אף זיהויה כאמריקאית. הומצאו סיבות שונות שהביאו את מדינת ישראל לתקוף את הספינה. השופט האמריקני ג'י קריסטול שחקר את הנושא בארצות הברית מציג בספריו The Liberty Incident חלק מתאוריות הקשר ומזים את כולן.
ב-2014 פרסמה רשת הטלוויזיה הקטרית אל-ג'זירה תוכנית דוקומנטרית בשם The Day Israel Attacked America בה שוב מועלית תאוריית הקונספירציה.
פיצויים מישראל והבעת צער
בשנת 2012 לאחר התכנית של בן כספית התקיימה תכתובת בין אגודת ותיקי הליברטי לגמלאים של חיל הים. מעבר להבעת הצער גם הוצב במוזיאון ההעפלה וחיל הים לוח זיכרון עם שמות ההרוגים בתקרית.
דאבור משטרוביץ'
דאבור משטרוביץ' (בקרואטית: Davor Meštrović; נולד ב-13 בנובמבר 1967) הוא עיתונאי ומנחה טלוויזיה קרואטי.
תקרית ליברטי
לקריאה נוספת
Ship'', 2002 Dulles, Virginia: Brassey's
דאבור משטרוביץ'
ביוגרפיה
משטרוביץ' נולד בזאגרב.
הוא בוגר לימודי פילוסופיה וספרות השוואתית באוניברסיטת זאגרב, בהיותו סטודנט החל לעבוד ברדיו של זגרב.
ב-1990 החל לעבוד ב-HRT, רשת הטלוויזיה הציבורית של קרואטיה וב-1992 החל להגיש את תוכנית הבוקר "בוקר טוב קרואטיה".
ב-1997, 1998 ו-2003 הגיש את תוצאות הניקוד של קרואטיה באירוויזיון.
ב-2002 החל להיות חבר באגודת העיתונאים של קרואטיה.
ב-2003 הנחה את "Dora" התוכנית הקרואטית לבחירת נציגות קרואטיה לאירוויזיון.
ב-2006 התארח בפרק של הדרמה היומית "Obicni ljudi".
ב-2007 הופיע בתפקיד עצמו בקומדיית המצבים "Bitange i princeze" העוסקת בחמישה חברים הגרים ביחד באותו בניין, עלילת התוכנית דומה לזו של קומדיית המצבים האמריקאית חברים.
ב-2010 התמודד ב-"Zvijezde pjevaju", הגרסה הקרואטית של התוכנית "Just the Two of Us" בה מפורסמים שאינם מתחום המוזיקה מנסים את יכולות השירה שלהם.
ב-2011 הופיעה בתוכנית הקומדיה "Stipe u gostima".
מונטפליין
מונטפליין (בהולנדית: Muntplein - "כיכר המטבעה") היא כיכר במרכז אמסטרדם שבהולנד. הכיכר היא מבנה של גשר רחב (הרחב בגשרי אמסטרדם) על תעלת הסינגל בשפך התעלה לנהר האמסטל.
כל גשרי אמסטרדם ממוספרים, והגשר שעליו כיכר המטבעה נושא את מספר 1.
בכיכר קרויה על שם המונטורן - מגדל המטבעה העומד בכיכר, ואשר היה אחד משני מגדלים אשר חלשו על שער העיר בימי הביניים. במהלך המאה ה-17 שימש מבנה המשמר הסמוך למגדל כמטבעה, ומכאן שמו של המגדל, ושמה של הכיכר החל משנת 1917. קודם לשנת 1877 נודעה הכיכר בשם שאפנפליין (Schapenplein - "כיכר הכבשים") ובין השנים 1877 - 1917 נודעה הכיכר בשם סופִיָפליין (Sophiaplein - "כיכר סופיה") על שם המלכה סופי מורטמברג, רעייתו הראשונה של המלך ויליאם השלישי, מלך הולנד.
הכיכר מהווה צומת ראשי שבו נפגשים שישה רחובות ובהם רחוב הקניות קלוורסטראט ורחוב רוקין. בקצה המזרחי של הכיכר נמצא הבלומנמארקט - שוק הפרחים הצף על תעלת הסינחל.
המבנה בפינת הרחובות קלווסטראט ורוקין תוכנן על ידי האדריכל ההולנדי הנדריק פטרוס ברלאחה.
תרמה
תֶרְמָה או תֶרְמֵה (ביוונית:, ) הייתה עיר יוונית עתיקה, שהוקמה בסוף המאה ה-7 לפנה"ס על ידי מתיישבים מארטריה או מקורינתוס בחופו הצפון-מזרחי של מפרץ בצפון הים האגאי הנושא אותו שם. ב-316 לפנה"ס הקים קסאנדרוס מלך מוקדון בסמיכות מקום עיר חדשה ושמה תסאלוניקיאה (Thessalonikeia), היא סלוניקי של ימינו.
ג'יימס והאפרסק הענק
עלילה
ג'יימס הנרי טרוטר, ילד רגיל למדי בן 4, חי חיים מאושרים למדי עד שהתייתם כתוצאה מתאונה מוזרה ונוראית - הוריו נבלעו כביכול על ידי קרנף אוכל אדם. הוא נשלח לחיות עם שתי דודותיו, ספייקר וספונג' (בתרגום לשפה העברית שתרגם אוריאל אופק שמותיהן היו עצילה וגרומה), אשר מתעללות בו במגוון דרכים נפשיות וגופניות.
יום אחד, בגיל שבע, בעודו חוטב עצים בגן, ג'יימס פוגש איש מוזר היודע באופן מסתורי את צרותיו, ומעניק לו שק מוזר המכיל גרגירים קסומים, כך מבטיח הזר, תביא לג'יימס עושר, שמחה והרפתקה גדולה. בעודו רץ חזרה הביתה להחביא את השק, ג'יימס מועד ומפיל את השק. השק נקרע ותוכנו מתפזר ושוקע באדמה ללא כל זכר - או כך נראה הדבר באותו הרגע. ג'יימס מזועזע מהאובדן של מה שנראה כהזדמנות היחידה שלו לברוח מדודותיו המרושעות. אבל הדברים מקבלים תפנית מוזרה כאשר עץ אפרסק שעמד זה זמן עירום בגן מניב לפתע פרי יחיד שמגיע לגודל פי שניים מהעץ עצמו. דודותיו של ג'יימס דורשות כסף מהציבור תמורת הזכות לראות את האפרסק הענק, ומעבידות את ג'יימס בפרך. הוא מגלה מאורה החפורה באפרסק, שם הוא מגלה חרגול, גחלילית, עכביש, תולעת משי, פרת משה רבנו, תולעת אדמה ומרבה רגלים, כולם בממדי ענק. הוא מגלה שכולם כה גדולים מכיוון שהם אכלו מהגרגרים שג'יימס שמט. האפרסק מתנתק ומוחץ למוות את דודותיו. משם מתגלגל האפרסק למסע ברחבי העולם, שמסתיים, לאחר תלאות רבות, כשהאפרסק נוחת על גג האמפייר סטייט בילדינג. כל יושבי האפרסק זוכים להוקרה, וילדי ניו יורק זוללים את האפרסק. גלעינו משמש, לאחר מכן, כבית לג'יימס.
עיבוד קולנועי
בהשראת הספר הופק סרט הקולנוע "ג'יימס והאפרסק הענק", אשר יצא לאקרנים בשנת 1996. הסרט הופק על ידי טים ברטון ובוים על ידי הנרי סליק, כאשר הצמד שיתף פעולה בעבר בהפקת הסרט "הסיוט שלפני חג המולד". הסרט כולל שילוב של שחקנים חיים עם הנפשה.
הלחימה ברצועת עזה מההתנתקות עד מבצע עופרת יצוקה
הלחימה ברצועת עזה מההתנתקות עד מבצע עופרת יצוקה הייתה שורה של תקריות אלימות ומבצעים צבאיים שהתרחשו בין צה"ל לארגוני הטרור הפלסטיניים בשטחי רצועת עזה ויישובי עוטף עזה. הערך מכסה את התקופה של אחרי ההתנתקות (החל מאוגוסט 2005) עד תום מבצע עופרת יצוקה (ינואר 2009).
במהלך תקופה זו גבר ירי רקטות קסאם וגראד מרצועת עזה לישראל, חמאס השתלט על הרצועה ודיכא באלימות את האופוזיציה של הפת"ח, נחטף החייל הישראלי גלעד שליט ומנגד ישראל הגיבה בתקיפות אוויריות ומספר מבצעים גדולים בהם נהרגו מאות פלסטינים. כמו כן בנתה ישראל מערך ביצורים סביב הרצועה, המכונה ציר הוברס, על מנת למנוע התקפות טרור על יישוביה. בתגובה לירי הרקטות וחטיפת שליט הכריזה ישראל על ממשלת חמאס ברצועה כ"יישות עוינת", סגרה את המעברים לרצועה והטילה עליה מצור (אך התירה מעבר סיוע הומניטרי לרצועה).
האינתיפאדה השנייה
האינתיפאדה השנייה פרצה בסוף ספטמבר 2000 והתלקחה תוך זמן קצר ממהומות לעימות צבאי שכלל פיגועי טרור. העילה הפלסטינית לעימותים הייתה עליית אריאל שרון להר הבית (בו נמצא מסגד אל-אקצא) אך בישראל טענו שהאינתיפאדה תוכננה מראש על ידי יאסר ערפאת במטרה שישראל תיכנע לדרישותיו באמצעות טרור עקב כישלון פסגת קמפ דייוויד.
במהלך כל שנות האינתיפאדה השנייה (החל משנת 2000) יצאו רק מעט פיגועים מרצועת עזה לישראל, וזאת בזכות גדר ההפרדה המקיפה את הרצועה ומונעת מעבר אדם. פיגועים רבים נעשו כנגד חיילי צה"ל ששירתו ברצועה וכנגד ההתנחלויות ברצועת עזה. בנוסף, הקימו הפלסטינים ברצועה "ארגון גג" לארגוני ההתנגדות והטרור, שנקרא ועדות ההתנגדות העממית ומנהיגיו הבולטים היו ג'מאל אבו סמהדאנה ועבד יוסף קוקה.
כדי להתגבר על גדר המערכת סביב הרצועה ומערכות הביצורים סביב ההתנחלויות ברצועה ובסיסי צה"ל, הרבו ארגוני הטרור ברצועה להשתמש בנשק תלול מסלול - בעיקר מרגמות קלות ורקטות תוצרת-עצמית תחת השם הגנרי "קסאם". במהלך השנים 2000–2005 נורו אלפי פצצות מרגמה אל עבר ההתנחלויות ובסיסי צה"ל, וכן מאות רקטות שנורו גם אל עבר יישובי עוטף עזה, בהן בלטה כמטרה ראשית העיר שדרות. את חומרי הגלם לייצור הקסאמים וכן כלי נשק שונים ותחמושת הבריחו הפלסטינים במנהרות שנחפרו מתחת לציר פילדלפי (ראו הרחבה בהמשך) ואף ערכו ניסיונות הברחה דרך הים.
ציר פילדלפי
ציר פילדלפי הוא הכינוי הצה"לי לקו הגבול בין רצועת עזה למצרים. במרכז הציר נמצאת העיר רפיח החצויה בין שני צדי הציר. הפלסטינים, ובייחוד חמאס, השתמשו בקרבה זו כדי לחפור רשת של מנהרות תת-קרקעיות כדי להבריח נשק תקני (כגון חומר נפץ תקני, פצצות מרגמה, רקטות נ"ט, תחמושת ועוד) מאחר שהנשק המאולתר שייצרו בעצמם התגלה כלא יעיל כנגד כוחות צה"ל. צה"ל וארגוני הטרור ניהלו קרבות קשים על השליטה בציר, בהם נהרסו לטענת ארגוני זכויות אדם אלפי בתים הנושקים לציר, אך גם נגרמו אבדות לכוחות צה"ל.
תוכנית ההתנתקות
"תוכנית ההתנתקות" הוא השם שנתנה ממשלת ישראל לתוכנית שבוצעה על ידה בקיץ 2005 ובה פינתה ישראל באופן חד-צדדי את ההתנחלויות הישראליות ואת מחנות צה"ל מרצועת עזה וכן ארבע התנחלויות מבודדות בצפון השומרון. משמעות התוכנית ברצועת עזה הייתה נסיגה מוחלטת של כוחות צה"ל לגבולות המדויקים של הקו הירוק (לרבות פינוי התושבים והצבא). משמעות התוכנית בשומרון הייתה פינוי ארבע ההתנחלויות, מבלי לערוך שינויים בתחומי אזורי יהודה ושומרון (אזור A, אזור B ואזור C) והגדרת השליטה בהם. את התוכנית יזם והוביל ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון.
ביצועה של התוכנית נקבע ליום 15 באוגוסט 2005 (י' באב ה'תשס"ה). החלק של פינוי האזרחים שבה הושלם בתוך שמונה ימים. צה"ל השלים את יציאתו מרצועת עזה ב-11 בספטמבר 2005. למחרת היום נערכו ברצועה ובהתנחלויות החרבות שבה חגיגות פלסטיניות המוניות. בצפון השומרון הסתיימה התוכנית בפינוי מחנה דותן על ידי צה"ל ב־22 בספטמבר.
תוכנית ההתנתקות הייתה שנויה במחלוקת עזה, ועמדה בניגוד להצהרותיו של שרון בטרם היבחרו - אולם היא זכתה לרוב בכנסת, ובסופו של דבר אושר החוק ליישום התוכנית ב-16 בפברואר 2005.
ביצוע תוכנית ההתנתקות במהלך אוגוסט 2005 עבר בשקט, אך רבים בימין טענו שהנסיגה תהווה "רוח גבית לטרור" ואילו בשמאל, אף על פי שתמכו בפינוי ההתנחלויות, טענו שביצועה ללא הסכם עם הפלסטינים תחזק את הקיצונים ותחליש את המתונים.
רצועת עזה אחרי תוכנית ההתנתקות
גם לאחר השלמת תוכנית ההתנתקות של ישראל, לא השיגה הרשות הפלסטינית שליטה אפקטיבית ברצועת עזה, בפרט בכל הקשור לענייני ביטחון. בעייתה העיקרית של הרשות הפלסטינית היא השגת מונופול על השימוש בנשק, כלומר אי פירוק הארגונים הפלסטיניים החמושים האחרים מנשקם. עם הארגונים החמושים נמנים: חמאס, גדודי חללי אל-אקצא, הג'יהאד האיסלאמי, ועדות ההתנגדות העממית, חמולת אבו סמהדאנה, גדודי אבו ריש וניצי הפת"ח. ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס (אבו מאזן) סירב להשתמש בכוח כדי לפרק את הארגונים מנשקם, והעדיף לעשות זאת בדרך של משא ומתן, אם כי המצב הביטחוני ברצועה הידרדר במהירות.
מחבלים פלסטינים מארגון ועדות ההתנגדות העממית אף חדרו לשטח ישראל מרצועת עזה וחטפו חייל צה"ל, גלעד שליט, תוך הריגת שני חיילים אחרים ופציעת ארבעה נוספים. עקב החטיפה יצא צה"ל למבצע גשמי קיץ. ניסיונות נוספים לחטוף חייל לתוך הרצועה נחלו כישלון.
ההתדרדרות התבטאה במצעדים הכוללים הצגת נשק ברחובות, בחטיפת אזרחים פלסטינים וזרים, בירי לעבר ישראל ובקרבות בין אנשי הארגונים החמושים לבין שוטרים פלסטינים. באחד המצעדים של חמאס במחנה הפליטים ג'בליה התפוצצה כמות גדולה של חומר נפץ שהביאה להרוגים מבין עוברי האורח. תקיפת חמאס את ישראל בעקבות האירוע הביאה לירי תותחים לעבר הרצועה מצד ישראל ולחידוש הסיכולים הממוקדים, במבצע שנקרא "גשם ראשון".
לחץ ציבורי ברצועת עזה הביא להתחייבות חמאס לחדול מהמצעדים ומההתקפות על ישראל. במסגרת חטיפת אזרחים נחטף עיתונאי איטלקי, אם כי הוא שוחרר אחרי כמה שעות. שיא התקריות הללו היה חטיפת מוסא ערפאת, ראש "הביטחון המסכל" של הרשות הפלסטינית ברצועת עזה, ורציחתו.
בעקבות הבחירות לרשויות המקומיות בדצמבר 2005, חלה התדרדרות נוספת כאשר פת"ח התפצל וכנופיות חמושות מגדודי חללי אל-אקצא הפעילו אלימות וטרור על מנת לשבש את הבחירות. מנגד, חמאס התחזק גם ברצועת עזה וגם ביהודה ושומרון לנוכח חדלונה של הרש"פ. לאחר ניצחון חמאס בבחירות הרשות בינואר 2006 גברו חיכוכים בין תנועת חמאס הנבחרת לבין תנועת הפת"ח, ופעילים מהתנועות היריבות נלחמו ביניהם וגרמו למרחץ דמים ברצועה. לבסוף, ביוני 2007 "כבשו" לוחמי חמאס את כל רצועת עזה.
לאחר יציאת ישראל מרצועת עזה השתנתה תפיסת הביטחון באזור והמצב הביטחוני באופן משמעותי. החיכוך המתמיד בין חיילים ואזרחים ישראלים לבין פלסטינים ברצועה הסתיים, ולפיכך ירד באופן משמעותי מספר ההרוגים הישראלים ברצועה עקב פיגועים וירי פצצות מרגמה. החייל ההרוג הראשון מאז הנסיגה מעזה נפגע כמעט שנה לאחר מכן וכמות הפצועים כמו גם ההרוגים ברצועה ירדה לאחוזים בודדים לעומת המצב בו צה"ל פעל באופן יומיומי בשטח, יחד עם ההתיישבות ברצועה.
מנגד, פעילות הטרור הופנתה לעבר יישובי עוטף עזה. גבר ירי רקטות קסאם על שדרות, יישובי הנגב המערבי (חבל אשכול), נתיב העשרה ונורו מספר קסאמים ורקטות גראד לעבר אשקלון, ובחודש פברואר 2008 הוחלט על התקנת מערכת "צבע אדום" באשקלון. שטח הריסות היישוב דוגית, שפונה בתוכנית ההתנתקות, שימש בסיס לשיגור רקטות על אשקלון וב-14 במאי 2008 שוגר משטח זה רקטת גראד שהתפוצץ בקומה השלישית של קניון 'חוצות' שבאשקלון. באירוע נפצעו 77 בני אדם, שלושה מהם במצב קשה, שניים במצב בינוני.
לאחר ביצוע ההתנתקות
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ערכו כל הארגונים הפלסטינים עצרות בהתנחלויות המפונות ומצעדי ניצחון ברחבי הרצועה. אחת מהן הסתיימה באסון (פיצוץ שגרם ל-19 הרוגים) עקב תאונת תחמושת של אנשי החמאס. החמאס ראה בישראל אחראית לפיצוץ שאירע, ובעקבותיו ירה מטח כבד של רקטות לעבר שדרות והנגב המערבי, בהמשך לירי רקטות בהיקף קטן יותר שבוצע על ידי הג'יהאד האיסלאמי בעקבות הריגת שלושה פעילים של הארגון בטולכרם. הירי הוביל לפתיחת מבצע גשם ראשון שבו פעל צה"ל לראשונה ברצועת עזה לאחר ההתנתקות. המבצע דעך והופסק בתחילת אוקטובר, על מנת "לתת לאבו מאזן הזדמנות לפעול כנגד החמאס".
לעומת זאת, נתקלה הרשות הפלסטינית בקשיים במימוש החלטה לבצע איסוף נשק כללי ברשות, ואף ניסיון לעשות זאת ברצועת עזה לאחר ההתנתקות נתקל בהתנגדות שכללה קרבות אש עם כמה הרוגים. כמו כן החמאס ניסה להשתלט למעשה על מוקדי הכוח ברשות. מצב זה גרם לאווירת אנרכיה ברשות הפלסטינית, ולתחושה כי אבו מאזן מאבד שליטה על עמו.
ארגוני הטרור הפלסטינים ניסו גם לבצע פיגועים כנגד המעברים ואף לחפור מנהרות כדי לעבור את גדר המערכת בציר הוברס ולבצע פיגועים ביישובי עוטף עזה. כמו כן, במהלך אבטחת הגדר נפגעו ונהרגו גם חפים מפשע, כולל ילדים, דבר שזכה לתרעומת רבה בצד הפלסטיני ותרם להסלמת האירועים.
מנובמבר התחדש ירי רקטות קסאם אל עבר ישראל. בדצמבר הוא הגיע לשיא חדש כאשר רקטות פגעו בדרום אשקלון ובבסיס הטירונים הסמוך לקיבוץ זיקים. ב-3 בפברואר פגע קסאם בקרווילה בקיבוץ כרמיה וגרם לשני פצועים. האירוע גרם לתרעומת גדולה על הממשלה ומערכת הביטחון, שהתחזקה על רקע דו"ח מבקר המדינה בנושא מיגון יישובי עוטף עזה והמצב הפוליטי. בתגובה, חזר צה"ל להפגיז אזורי שיגור בצפון הרצועה וחידש את מדיניות הסיכולים הממוקדים ביתר שאת. החל מ-5 בפברואר ביצע חיל האוויר 4 תקיפות, שבהן נהרגו 9 מחבלים מגדודי חללי אל-אקצא והג'יהאד האיסלאמי, בהם בכירים בתעשיית הקסאם. הפלסטינים בתגובה הגבירו את ירי הרקטות, ואף ניסו לתקוף פעמיים את מעבר ארז (שני הניסיונות סוכלו ו-3 מחבלים נהרגו).
ב-28 במרץ 2006, יום הבחירות לכנסת השבע עשרה, נורו שתי רקטות קסאם ורקטת גראד 122 מ"מ לעבר אשקלון. זה היה הירי הראשון של רקטה תקנית מרצועת עזה. הג'יהאד האיסלאמי נטל אחריות. בעקבות ירי זה ומספר מטחים של רקטות קסאם, פתח צה"ל במבצע "חץ דרומי" בו לראשונה הפגיזו את שטחי השיגור גם ספינות טילים של חיל הים הישראלי. נוסף על כך, הפציץ צה"ל באופן קבוע אזורים שמהם נורות הרקטות. בחודש אפריל 2006 נהרגו 4 אזרחים פלסטינים כתוצאה מכך. למרות הירי של צה"ל, ירי הרקטות נמשך. צה"ל הגיב בירי ארטילרי כבד אל עבר מרחבי השיגור וביצע סיכולים ממוקדים כנגד חוליות קסאם. כמו כן, סיכלו כוחות צה"ל מספר ניסיונות חדירה. ב-9 ביוני חיסל חיל האוויר הישראלי את ג'מאל אבו סמהדאנה, ראש ועדות ההתנגדות העממית ועוד 3 מחבלים. למחרת, חלה הסלמה בירי משני הצדדים. הפלסטינים הגיבו בירי רקטות קסאם וצה"ל חיסל שתי חוליות קסאם, בהן חוליית ועדות ההתנגדות העממית (3 מחבלים) ולראשונה מאז ההתנתקות, חוליית מחבלי חמאס (2 מחבלים) שהייתה בדרכה לביצוע ירי רקטות. בפיצוץ שאירע בחוף סודנייה ברצועת עזה באותו יום נהרגו 7 אזרחים פלסטינים. צה"ל הביע צער על התקרית והפסיק את ירי התותחים עד לסיום תחקיר בנידון. ב-11 ביוני טען אלוף פיקוד הדרום יואב גלנט שתחקיר אשר ביצע צה"ל העלה שהוא אינו קשור לאירוע והפיצוץ לא נגרם מירי ארטילרי, אך לא פירט בנושא. מנגד, הפלסטינים ורוב התקשורת העולמית המשיכו לראות בישראל כאשמה בתקרית. מאוחר יותר פרסם צה"ל הוכחה לטענתו שההרג לא נגרם מירי צה"לי והיא ניתוח של הרסיס מגופה של אחת הפצועות - רסיס שאינו רסיס של פגז 155 מ"מ. בתגובה לאירוע, החמאס, לראשונה מזה 16 חודשים, הכריז על סיום הפסקת האש מצדו והחל לקחת אחריות על ירי קסאמים אל ישראל. בנוסף, כתגובה לאירוע, שהתקבל בזעזוע רב ברצועת עזה והוציא עשרות אלפי אנשים להלוויית שבעת קרובי המשפחה, ב-10 וב-11 ביוני נורו על שדרות ויישובי עוטף עזה למעלה מ-50 קסאמים, מהם נפצעו מספר אנשים, אחד מהם קשה. בסיכול ממוקד שביצע צה"ל יומיים לאחר מכן, נהרגו 11 פלסטינים, 8 מהם אזרחים ורק 3 מהם פעילי טרור, בהתקפה על מכונית מסחרית שהובילה רקטות גראד ונאלץ מאוחר יותר להתנצל על התקרית.
חטיפת גלעד שליט ומבצע גשמי קיץ
בעקבות חטיפת החייל גלעד שליט והמשך ירי הקסאמים אל עבר ישראל, פתח צה"ל במבצע גשמי קיץ להשבת החייל החטוף והפסקת ירי הקסאמים. המבצע נפתח ב-28 ביוני 2006 בסדרת תקיפות אוויריות על רצועת עזה וכניסה מוגבלת של כוחות יבשה לפאתי הרצועה. לאחר ירי קסאם לעבר מרכז אשקלון פתח צה"ל במבצע אלוני הבשן בצפון הרצועה. ב-6 ביולי נכנסו כוחות יבשה לאזור בית חאנון, בית להיא ואל-עטטרה וניהלו חילופי אש כבדים עם המחבלים. לכל אורך המבצע, נכנס ויצא צה"ל מן הערים למבצעים ממוקדים יחד עם התקפות חיל האוויר. ב-17 באוקטובר פתח צה"ל במבצע פרי סחוט בו נכנסו כוחות צה"ל לציר פילדלפי וחשפו 13 מנהרות להברחת נשק. ב-1 בנובמבר פתח צה"ל במבצע ענני סתיו בבית חאנון בו נהרגו 68 פלסטינים. ב-8 בנובמבר פגע מטח פגזי ארטילריה תועה בבית חנון והרג 19 פלסטינים. ב-26 בנובמבר 2006 הסכימו שני הצדדים על הפסקת אש הדדית שכללה הפסקת ירי קסאמים ונסיגת צה"ל מרצועת עזה. השקט היחסי נשמר, אך ירי הקסאמים לא הופסק.
חודש יולי היה החודש הקטלני ביותר עבור הפלסטינים מאז מבצע חומת מגן באפריל 2002. לטענת "בצלם", 163 פלסטינים נהרגו ברצועת עזה בחודש זה, מתוכם 78 פלסטינים שלא השתתפו בלחימה בזמן שנהרגו, ובהם 36 קטינים ו-20 נשים. על פי צה"ל, עד ספטמבר נהרגו 208 מחבלים ורק 16 עוברי אורח שלא השתתפו בלחימה. במבצע נהרגו 3 חיילים ישראלים, 2 אזרחים ישראלים (מרקטות קסאם), 270 מחבלים פלסטינים ו-116 אזרחים פלסטינים לא מעורבים.
העימותים הפנים-פלסטיניים
לאחר ניצחון חמאס בבחירות לפרלמנט הפלסטיני (ינואר 2006), הלכו והחריפו העימותים הפנימיים ברשות הפלסטינית. בחודשים הראשונים של אותה שנה המאבקים נותרו בעצימות נמוכה, ולאחר חטיפת גלעד שליט ומבצע גשמי קיץ הם פסקו כמעט כליל. עם זאת, אחרי סיום מבצע גשמי קיץ העימותים בין חמאס לפת"ח החריפו שוב, על רקע מאבקי סמכויות בין הנשיאות (המזוהה עם פתח) לממשלה (המזוהה עם חמאס), כישלון במגעים על הקמת ממשלת אחדות, וריבי חמולות מקומיים ברצועת עזה.
ב-29 בינואר 2007 ביצע הג'יהאד האסלאמי, שלא היה מעורב בעימותים, פיגוע התאבדות באילת בו נרצחו 3 ישראלים.
ב-8 בפברואר הוכרז על סיומם רשמי של העימותים האלימים, בוועידת פסגה במכה בהשתתפות המלך עבדאללה הסעודי, אבו מאזן וח'אלד משעל. בפגישה הוסכם על הקמת ממשלת אחדות פלסטינית. ממשלת האחדות הושבעה בפועל ב-17 במרץ 2007. למרות זאת, המשיכו העימותים, ברמת עצימות נמוכה יותר.
ב-15 במאי 2007 התחדשו העימותים בעצימות גבוהה. בלילה שבין 15 במאי ו-16 במאי ירו מחבלי חמאס כ-19 רקטות קסאם לעבר שדרות כדי לנסות ולהסיט את תשומת הלב מהעימותים הפנימיים. ב-16 במאי נורו למעלה מ-25 רקטות קסאם אל עבר שדרות וגרמו לפצועים. ב-19 במאי נורו 16 רקטות, וקצב דומה נשמר גם בימים שלאחר מכן. מירי הרקטות נהרגו 3 אזרחים. מאות מתושבי שדרות, שהביעו מחאה על חוסר תגובה מצד הממשלה, עזבו ל"התאווררות" במימונו של ארקדי גאידמק ומאוחר יותר של משרד הביטחון. בעקבות הירי הכבד החליטה הממשלה לשבור את מדיניות ההבלגה ולחזור לתקיפות אוויריות וסיכולים ממוקדים. חיל האוויר הישראלי תקף מבני חמאס, מכוניות קסאם וחוליות שיגור. לטענת צה"ל, בתקיפות האוויריות נהרגו 40 מחבלים מהחמאס ו-4 מחבלים בכירים מהג'יהאד האסלאמי. בליל 23-24 במאי עצרו כוחות צה"ל והשב"כ 33 מחבלים מהחמאס ביהודה ושומרון. לפי דובר צה"ל, מאז 17 במאי נורו למעלה מ-200 רקטות אל עבר ישראל.ב-1 ביוני חיסלו מסוקי קרב של צה"ל את דובר הג'יהאד האסלאמי.
ב-9 ביוני 2007 ניסו מחבלים מהג'יהאד האסלאמי וגדודי חללי אל-אקצא לחטוף חייל סמוך למעבר כיסופים, כאשר השתלטו על עמדה נטושה בתוך ישראל, אליה הגיעו בחסות ג'יפ לבן שעליו רשום TV. בקרב בין כוחות צה"ל למחבלים נהרג אחד המחבלים וכלב של יחידת עוקץ, וניסיון החטיפה נכשל.
ב-11 ביוני התחדשו הקרבות בין פת"ח לחמאס. במהלך העימותים השתלט חמאס על רוב הרצועה, ציר פילדלפי, וחלק ניכר ממפקדות מנגנוני הביטחון הפלסטינים. הקרבות הסתיימו כעבור שבוע ובסיומם נהפך חמאס לשליט דה-פקטו של הרצועה. בתגובה, פירק אבו מאזן את ממשלת האחדות, הקים ממשלת חירום והוציא את המיליציות של חמאס מחוץ לחוק. מדינות העולם וישראל הגיבו בהפסקת החרם על הרש"פ ובכינוס פסגה מרובעת בשארם א-שייח' בה לקחו חלק אהוד אולמרט, אבו מאזן, חוסני מובארכ ועבדאללה מלך ירדן.
הרצועה תחת שלטון חמאס
ב-25 ביוני 2007 שחרר חמאס קלטת שמע של גלעד שליט.
ב-27 ביוני נהרגו 11 פלסטינים, רובם מחבלים ובהם בכיר בג'יהאד האסלאמי, בתקיפות צה"ל ברצועה.
ב-5 ביולי בפעילות של צה"ל במרכז עזה נהרגו 11 מחבלים. ב-6 ביולי חשף כוח גדס"ר גבעתי 7 משגרי רקטות במטעים בבית חאנון.
ב-14 באוגוסט נהרגו 11–12 מחבלים מחטיבת ח'אן יונס של ה"מורביתון" ("הצבא העממי" של חמאס) במבצע ריח אורנים בח'אן יונס. במבצע השתתפו גדוד 51 של גולני, כוחות שריון והנדסה. במבצע נהרסו מספר בתים, נתפסה חגורת נפץ וכ-120 פלסטינים נעצרו לחקירה. למחרת איתרו כוחות צה"ל מנהרת טרור בבית לאהיא שיועדה לביצוע פיגוע חדירה באזור נתיב העשרה.
ב-6 בספטמבר סוכל פיגוע חטיפה סמוך למעבר כיסופים. חיל האוויר הישראלי פגע במשאית ומכונית פלסטיניות עמוסות במחבלים ומטעני חבלה וחיילי גולני הסתערו עליהם. בפעולה נהרגו 6 מחבלים. קודם לכן ובאותו יום נהרגו 3 מחבלים בח'אן יונס. ב-8 בספטמבר טענו הפלסטינים כי מסתערבים חטפו ברפיח את "אבו ח'אלד", מוהאווש נועימאת אל-קאדי, בכיר ב"כוח המבצעי" של חמאס שהיה מעורב בחטיפת גלעד שליט ויודע גם היכן הוא מוחזק.
ב-11 בספטמבר נפצעו 69 חיילים מפגיעת רקטות קסאם בבסיס הטירונות זיקים.
ב-19 בספטמבר 2007, בעקבות ירי הקסאמים המתמשך, הכריזה ישראל על רצועת עזה כעל "יישות עוינת לישראל", דבר המאפשר פגיעה באספקת החשמל והדלק לרצועה ונקיטת צעדים נוספים. בכך הפרידה ישראל בין החלק של הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון שבשלטון הפת"ח, לבין החלק של הרשות הפלסטינית ברצועת עזה שבשלטון חמאס.
באוקטובר 2007 נמשך ירי הקסאמים ופצצות המרגמה (בין השאר, מתוך בית ספר) והתגברה פעילות צה"ל בתוך הרצועה. בלחימה נהרגו 2 חיילים ישראלים ולמעלה מ-20 מחבלים פלסטינים. במהלך הפעילות נחשפו 7 מנהרות להברחת אמל"ח באזור נמל התעופה הבינלאומי יאסר ערפאת על ידי כוח מגולני והנדסה.
נובמבר 2007 המשיך בסימן ירי קסאמים ופצצות מרגמה, ומנגד צה"ל החל בתקיפת עמדות חמאס. בכיר בצה"ל העריך שמאז תחילת השנה האזרחית נהרגו ברצועה כ-250 מחבלים. כמו כן, החליטה ישראל על קיצוץ באספקת החשמל והדלק לרצועה, וניהלה על כך מאבק משפטי עקב עתירות לבג"ץ.
ב-15 בינואר 2008 הרגו כוחות צה"ל 15 מחבלים בפעילות בצפון הרצועה, בהם בנו של בכיר החמאס מחמוד א-זהאר. באותו יום נרצח בעין השלושה מתנדב זר בפיגוע ירי. בימים שלאחר מכן ירו מחבלים עשרות רקטות קסאם.
ב-23 בינואר 2008 פוצץ החמאס את הגדר שבין הרצועה למצרים באזור רפיח, והמעבר בין רצועת עזה למצרים נפתח באופן זמני לתנועה חופשית. מאות אלפי פלסטינים נהרו מרצועת עזה לרפיח המצרית. בישראל הביעו חשש מהברחת נשק, חומר נפץ ומחבלים מסיני למצרים וממעבר מחבלים מרצועת עזה שינסו לחדור לישראל דרך ציר ה-ח'.
ב-15 בפברואר 2008 נהרגו איימן אבו פאיד, בכיר בג'יהאד האסלאמי, ועוד 5 מבני משפחתו בפיצוץ בביתו שבמחנה הפליטים אל בורייג'. צה"ל הכחיש קשר למקרה.