cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Savage
רשימות סוף שנה
"" נחשב בעיני מבקרים רבים לאחד השירים הטובים ביותר בשנת 2020. צוות הרולינג סטון דירגו את השיתופי הפעולה הפופ הטובים ביותר לשנת 2020, באומרם כי אחרי שנה שהייתה מסומנת בעיקר על ידי בידוד, הסגר עצמי ותחושות בדידות עקב מגפת הקורונה שהחלה בתחילת שנה שעברה, "מצאנו דרכים לשתף פעולה שהביאו לנו כמה ויברציות נהדרות ומצבי רוח לגיטימיים שיעבירו אותנו דרך 2020 ....  אבל הדבר הכי חשוב הוא שגם למרות מגפת הקורונה והסגר המוזיקה הוכיחה שאנשים מכל מרחקי העולם יכולים למצוא שותפויות יצירתיות". השיר "" נכלל בדירוגם ונאמר כי הקולות שיתוף הפעולה של ביונסה בשיר "עזר להזניק את "Savage" למקום הראשון, והפך ללהיט הגדול הראשון של מייגן השנה - אבל ברור שלא האחרון שלה [...] וכי שנת 2020 "היא שנת הפריצה של מייגן, היא יוצרת היסטוריה, ונמצאת הראש מצעדי המוזיקה השונים".
CompuServe
CompuServe (או CompuServe Information Service - CIS) הייתה חברה אמריקאית ששימשה כספק שירותי מידע מקוונים וספק אינטרנט מסחרי. החברה הראשונה שהציעה חיבור מסחרי לאינטרנט ב-1989. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הייתה החברה אחד משלושת ספקי האינטרנט המסחריים הגדולים בעולם (לצד אמריקה און ליין (AOL) ו-Prodigy). ב-1997 נמכרה החברה ל-AOL, שנרכשה בעצמה על ידי ורייזון תקשורת ב-2015. ב-2017 מוזגו CompuServe ו-Yahoo! לחטיבה בתוך ורייזון.
CompuServe סיפקה למשתמשיה פלטפורמות לדואר אלקטרוני, צ'אט, משחקי מחשב וחבילות תוכנה. החברה אחראית בין היתר על פיתוח סטנדרט GIF לקידוד והעברת תמונה דיגיטלי.
לפני עידן האינטרנט
החברה נוצרה ב-1969 בשם .Compu-Serv Network, Inc כיחידת המחשב של חברת הביטוח Golden United Life Insurance בקולומבוס, אוהיו. חלק ממקימי החברה ועובדיה הראשונים היו בוגרי הנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת אריזונה.
בין השירותים שהציעה החברה היו: מ-1978 - דואר אלקטרוני.
עידן האינטרנט
ב-1989 הציעה לראשונה החברה גישה לאינטרנט עבור גורמים פרטיים ומסחריים שלא היו קשורים ל-ARPANET או למוסדות אקדמאיים. עיקר השירות היה אפשרות להחלפת דואר אלקטרוני עם משתמשי אינטרנט אחרים. הצעד הבא של החברה היה הצעת לוחות BBS (פורומים) מנוטרים בנושאים שונים, כאשר המנטרים והמפעילים של הלוח (SysOp) היו עובדי החברה.
ב-1992 עם פתיחת ה-WWW הייתה החברה הראשונה לספק שרת שאיפשר "גלישה" ממחשבי Windows 3.1 ו-DOS עם תוכנת הגישה TAPCIS. החברה השיקה את CompuServe Information Manager (CIM) כעין פורטל לגישה לשירותים ומידע ברשת. באפריל 1995 השיקה החברה את שירות NetLauncher למערכת ההפעלה Windows 95, שאיפשר גלישה עם דפדפן מוזאיק. באותה עת הייתה החברה, עם 3 מיליון מנויים, הגדולה בעולם. אולם AOL עברה אותה באותה שנה באמצעות מודל תמחור נהיר וזול יותר לצרכן הביתי. ב-1997 נמכר בסיס הלקוחות של החברה ל-AOL.
נציגת קומפיוסרב בישראל משנת 1992 הייתה חברה קו מנחה מדיה, שפנתה בעיקר לעיתונאים ואנשי עסקים.
מספר משתמש וכתובת דוא"ל
למשתמשי קומפיוסרב ניתן מספר משתמש בן שמונה ספרות במבנה 7xxxx,xx שגדל לתשע ספרות 7xxxx,xxx ולבסוף לעשר ספרות 1xxxxx,xxxx.
כתובות הדואר האלקטרוני של המשתמשים היו, מ-1989 ועד 1996 במבנה xxxxx.xxxx@compuserve.com כאשר לפני ה-@ מופיע מספר המשתמש, והפסיק מוחלף בנקודה. רק ב-1996 הורשו המשתמשים ליצור לעצמם שמות משתמש דואר אלקטרוני.
יגאל קמינצקי
הרב יגאל קמינצקי (נולד ב' בשבט ה'תש"י, 20 בינואר 1950) הוא רב השייך לזרם החרדים הלאומיים (קבוצה בציבור הדתי לאומי), ששימש כרבו של גוש קטיף עד פינויו במסגרת תוכנית ההתנתקות. כיהן כראש הישיבה הגבוהה שהוקמה בניצן, והוא חבר ההנהגה הרבנית של "חותם".
חייו
הרב יגאל קמינצקי גדל בירושלים, למד בבית ספר חורב ובישיבה תיכונית נתיב מאיר. לאחר מכן למד בישיבת כרם ביבנה, בישיבת מרכז הרב ובכולל האידרא ברמת הגולן. שירת בנח"ל במסגרת גרעין עזרא. בצעירותו נשלח הרב קמינצקי על ידי הרב צבי יהודה קוק לשמש כרב בגוש קטיף, בתחילה - החל מאלול ה'תש"ם (1980) - שלוש שנים בגני טל, ולאחר מכן מעל עשרים שנה כרב היישוב נווה דקלים ורב של חבל עזה בכללותו.
בזמן כהונתו היה מיוזמי הקמת מכון התורה והארץ, ובשנים הראשונות עמד בראשו. במסגרת המכון עסק הרב קמינצקי ביצירת דרכים לגידול חקלאי לפי ההלכה במסגרת עסקית בלי לפגוע בהלכות שנת השמיטה ואחרות, וכן בקידום היוזמה לגידול חסה ללא תולעים, כשהוא משמש כנותן הכשרות במקרים מסוימים. כמו כן הרב קמינצקי היה מיוזמי הקמת כולל מג"ל, שבהמשך השנים התפתח לישיבת תורת החיים. בשנותיה הראשונות של ישיבת תורת החיים שימש הרב קמינצקי כר"מ בישיבה.
למרות חיכוכים שהתקיימו, הרב קמינצקי היווה סמכות מקובלת, דבר שהתבטא בבית דין לדיני ממונות שבראשו עמד. בזמן תוכנית ההתנתקות הרב קמינצקי ביטא קו התנגדות פאסיבי, שדגל באי-אלימות כלפי מתכנני הפינוי ומבצעיו. אך תמך בסירוב פקודה בעקבות פסיקתו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, עליה התבטא: "הרב שפירא הוא המרא דאתרא והפוסק בכל הנושאים הללו, הוא אמר את דברו בצורה הברורה ביותר, ומי אנחנו ליד פסיקתו". מנהיגותו בתקופה נשאה אופי רציונלי, בהתייחסות לתוכנית ההתנתקות ככזו שעשויה לצאת לפועל, בניגוד לפרשנויות שהוענקו לדברי רבנים ואישי ציבור שונים כטענות שתוכנית ההתנתקות לא תתבצע.
לאחר יישום תוכנית ההתנתקות, בשנת 2006, עבר הרב קמינצקי לגור בקרווילה בניצן. הוא משמש כחבר מרכז מפלגת תקומה, מרבה לפעול בזירה הציבורית, ומשמש כאחד ממנהיגי קהילת מפוני גוש קטיף ודובריה, לאחר שהות של כ-4 שנים באתר הקרווילות בניצן עבר הרב קמינצקי ליישוב הקבע החדש בניצן. נשוי ואב לתשעה ילדים.
בספטמבר 2010 הקים הרב קמינצקי ביחד עם הרב אלישע וישליצקי והרב הלל רוטקוף את הישיבה הגבוהה כיסופים שבניצן. ביולי 2015 הרב הלל רוטקוף עזב את הישיבה כדי להקים ישיבה חדשה ביישוב בני נצרים, והרב קמינצקי נשאר לכהן כראש הישיבה בניצן.
כיום עומד הרב קמינצקי בראש 'מרכז תורה ומדינה' ביישוב ניצן.
בנו הוא הרב אסף קמינצקי, ר"מ בישיבת מעלה אליהו בתל אביב ומחבר הספרים "בינת השבת", "בינת טהרה" ו"בינת ברכה". חתניו הוא הרב מאיר בראלי, רב יישוב עשהאל, והרב גילעד מינץ, ר"מ בישיבת ההסדר בירוחם.
זוג נשוי
זוג נשוי הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1983 שכתב וביים יצחק צפל ישורון, עם ירון לונדון, מירי פביאן ורות חרל"פ בתפקידים הראשיים. העלילה עוסקת בזוג נשוי החווה את משבר אמצע החיים עם עליות וירידות ביחסים ביניהם ובין ילדיהם. בסרט נכללים קטעי סקס וקטע עירום שהיו נועזים לאותה התקופה.
תקציר העלילה
מיכה קליין (ירון לונדון) הוא עיתונאי בן 43 שעובד בידיעות אחרונות. הוא נשוי בשנית לאביבה (מירי פביאן), בת 38. יש להם שני ילדים משותפים, אסף וליאור. למיכה יש גם בת מתבגרת בת 16, יעל (שרון לרנר) מאשתו הראשונה. מיכה ואביבה נמצאים במשבר גיל 40 ורבים כל הזמן מסיבות שונות: היחס לילדים, יחסה של אביבה ליעל שאינה רואה בה אם, חיי המין המשעממים שלהם ועוד.
מיכה מוצא נחמה בזרועותיה של מאיה (רות חרל"פ) פקידה בת 24 במערכת העיתון. אביבה מגלה את הקשר הזה, נפגשת עם מאיה ונותנת למיכה אולטימטום להפסיק את יחסיו עם מאיה. המצב משפיע על עבודתו בעיתון ועמיתיו העיתונאים (אמנון דנקנר ודידי מנוסי) מעירים לו כי כתבותיו משעממות וחסרות עניין.
מיכה ואביבה מחליטים ללכת עם הילדים לייעוץ משפחתי. הפסיכולוגית (זיוית אברמסון) מנסה לעזור להם, אך עד מהרה הם מתחילים שוב לריב והעניין מתפוצץ. מיכה נמצא גם בלחץ מאימו (חינה רוזובסקה) שמזכירה לו כי עליו גם לטפל באביו החולה. במסיבה עם חברים הם מתחילים שוב לריב ואביבה בורחת מהבית לחברה.
מיכה נוקט גם באלימות פיזית על מנת להחזירה אך ללא הועיל. הם מחליטים להתגרש והולכים לעורך דין שם מתברר להם שהעניין מסובך. מיכה אורז את חפציו, אך לפני הפרידה הם מקיימים יחסים. מיכה חוכך בדעתו ומחליט להישאר בבית.
קישורים חיצוניים
ביקורות
הנפילה
הנפילה (מכונה גם הנפילה של היטלר ושל הרייך השלישי; בגרמנית: Der Untergang – "הדעיכה", "השקיעה") הוא סרט קולנוע גרמני המתאר את ימיהם האחרונים של אדולף היטלר וגרמניה הנאצית. תסריט הסרט נכתב בידי ברנד אייכינגר ובוים על ידי אוליבר הירשביגל. "הנפילה" מבוסס על ספרו של ההיסטוריון יואכים פסט שמתאר את ימיו האחרונים של היטלר בפיהררבונקר, על ספרו האוטוביוגרפי של אלברט שפר "בתוככי הרייך השלישי" וכן על עדויותיה של מזכירתו האישית של היטלר עצמו, טראודל יונגה.
על הסרט, שזכה להצלחה גדולה בגרמניה ומחוצה לה, נמתחה ביקורת בשל התרכזותו במצבם הקשה של השרויים בבונקר ללא התייחסות מספקת להקשר, ויצירת הזדהות רגשית עימם. לדעת מבקריו הסרט הוא חלק ממגמה גוברת בחברה הגרמנית בשנים האחרונות, המעודדת נטישת רגשי האשם המסורתיים עקב מעשי הזוועות שחוללו הנאצים, ומעבר לתחושת קורבן בשל מהלכיהן הצבאיים של בעלות הברית, תוך ניסיון למקם את פעולות שני הצדדים על אותו מישור מוסרי. עם זאת, זכה הסרט לרוב מוחלט של ביקורות חיוביות בפלטפורמות בהן ביקרוהו.
"הנפילה" נכלל ברשימת 250 הסרטים הטובים בכל הזמנים של IMDb. הסרט הועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר וזכה בשלושה פרסי הקולנוע הבווארי.
עלילה
כאמור, חלק ניכר מהסרט בנוי על קורותיה וסיפורה האישי של טראודל יונגה (המגולמת על ידי אלכסנדרה מריה לרה). בפתיח לסרט מסבירה יונגה האמיתית, הקשישה בתקופת הכנת הסרט, כי לא הייתה נאצית אך הצטרפה ללישכתו של אדולף היטלר מתוך סקרנות נעורים.
בבונקר, משוחח היטלר עם אלברט שפר (היינו פרך) על תוכנית "אדמה חרוכה", שפר מבקש שירחם על האזרחים הגרמנים, וטוען כי תוכנית זו תחזירם לימי הביניים. היטלר משיב באדישות כי העם הגרמני הוכיח שהוא חלש ועל כן אינו ראוי להתקיים. במקביל, מתעלמת אווה בראון (יוליאנה קוהלר) מתחנוניו של פגליין, שהוא גיסה הנשוי לאחותה ההרה, לעזוב את העיר. בראון עורכת מסיבת יום הולדת עבור יושבי הבונקר בלשכת הקנצלר, אך ארטילריה סובייטית שמה קץ למסיבה מוקדם מהצפוי.
הגנרל הלמוט ויידלינג (מיכאל מנדל) מואשם שהסיג את מפקדתו למערב בניגוד לפקודות ועליו להיות מוצא להורג בשל כך. ויידלינג מגיע לבונקר, כדי להסביר מדוע נסוגה מפקדתו וכדי להיות מוצא להורג. הוא מוסר את גרסתו לנסיגה לוילהלם בורגדורף (יוסטוס פון דוהנאני) והנס קרבס (רולף קניס), ובהמשך להיטלר עצמו, שמתרשם וממנה את ויידלינג לאחראי על הגנת ברלין, ויידלינג אומר בתגובה לוילהלם קייטל (דיטר מאן) שהיה מעדיף להיות מוצא להורג.
בחדר התדרוך נערך דיון על התפוררות ההגנה של ברלין. באדישות מסוימת, אומר היטלר כי גנרל הוואפן אס אס, פליקס שטיינר יגיע לעיר מצפון ויכריע את הסובייטים. כשמגלה היטלר כי שטיינר לא הצליח לגייס כוח אדם, הוא מזועזע מהתגלית, מורה לכל הנוכחים לצאת מהחדר מלבד גבלס, בורמן, קייטל, יודל ובורגדורף. בהתקף זעם מאשים היטלר את הגנרלים מהוורמאכט ומהאס אס, שרימו אותו מהיום הראשון, לטענתו. הוא זועק כי חייליו פחדנים ובוגדים וטוען כי הגנרלים הם "חלאתם של העם הגרמני"; הוא מביע צער שלא השמיד את הקצונה כולה, כפי שעשה סטלין (במהלך הטיהורים הגדולים). לבסוף הוא שוקע בכיסאו, מודה כי המלחמה אבודה, אך אומר: "אם אתם חושבים שזה יגרום לי לעזוב את ברלין, אני מעדיף לירות לעצמי כדור בראש". מועברת היטב התחושה כי הקשר של היטלר עם המציאות הולך ופוחת, וחלק מהקצינים הבכירים כבר אומרים זאת בפה מלא.
מגדה גבלס (קורינה הארפוש) מגיעה עם ילדיה לבונקר. בראון ומגדה גבלס כותבים מכתבי פרידה. ככל שמתקדמים הרוסים ומתקרבים לבונקר, מתחיל היטלר בהכנות להתאבדות משותפת עם אוה בראון. נושא ההתאבדות עומד במוקד שיחות החולין של אנשי הבונקר, בד בבד עם עריכת מסיבות שכרות וריקודים עם נשים חשופות חזה. היטלר נושא את בראון לאישה. היטלר ויוזף גבלס מכתיבים ליונגה את צוואותיהם, תוך השתלשלות הדברים מגלה היטלר על בגידתם של גרינג והימלר, מצווה להוציאם להורג ומורה לאתר את פגליין ולהוציאו להורג. היטלר מתאבד עם בראון בחדרו, לאחר שהורה להשמיד את גופתו. מגדה גבלס הורגת את ילדיה, עולה עם יוזף לחצר הבונקר, שם הוא יורה בה ומתאבד. ובהמשך עוסק הסרט בכניעה לרוסים ובניסיונם של אלה שנותרו בחיים ובחרו לא להתאבד, למצוא את דרכם לחיים. יונגה עצמה חוצה את דרכה בין חיילים רוסיים יחד עם הילד פטר (ר' להלן).
בסצנת הסיום מוקרנים כתוביות המתארות את קורות גיבורי הסרט לאחר כניעת ברלין וסיום המלחמה. אחריהן שוב נראית יונגה הקשישה מנסה להתעמת עם עברה ואומרת שרק כששמעה על סופי שול, שהייתה בת גילה והוצאה להורג באותו זמן בו החלה יונגה לעבוד בשירותו של היטלר, הבינה שהיותה צעירה, לכאורה, לא יכולה להצדיק את הצטרפותה להיטלר.
עלילות משנה
הסרט אמנם עוסק במתרחש בתוך הפיהררבונקר, אך חלק לא מבוטל ממנו מתרחש במקביל ברחובות הסובבים אותו כאשר כולם מתקשרים לכיבוש הצפוי של ברלין.
בין קווי העלילה המשניים שבסרט ניתן למנות את סיפורו של ארנסט-גינתר שנק (כריסטיאן ברקל), רופא באס אס, שעיקר דאגתו נתונה למטופלים שנותרו מאחור לאחר שפונה בית החולים – חרף אזהרות ואיומים מצד גנרלים. הפיקוד מורה לדוקטור שנק לעזוב את ברלין, אך זה מבקש להישאר בעיר כדי לטפל בפצועים. גנרל וילהלם מונקה (אנדרי הניקה) דורש משנק להביא את כל האספקה הרפואית שנותרה בבית החולים למפקדה בלשכת הקנצלר. בדרכו לבית החולים לחפש ציוד רפואי, פוגש שנק קצין שריון שמורה לו להיזהר מהכוחות הסובייטים שבאזור. בתוך בית החולים, שנק מופתע לגלות מספר רב של חולים קשישים. בדרכו חזרה שנק מנסה, ללא הצלחה, למנוע הוצאה להורג של שני זקנים בידי המשטרה הצבאית.
סיפור נוסף הוא זה של פטר קראנץ (דונובן גוניה), ילד קטן ושאפתן חבר הנוער ההיטלראי, שנוטל חלק בקרב ההגנה על העיר למורת רוחו של אביו – חייל גרמני לשעבר שאינו מוצא סיבה שילדים ילחמו או יהרגו למען הגנת המולדת. בעוד רוב הפרטים בסרט מבוססים על ספרים ועדויות, סיפורו של פטר הוא דמיוני, אך מבוסס על דמות ילד אמיתי שלחם בשורות ההיטלר יוגנד.
ככל שגובר הכאוס ברחובות, ממשיכים אנשי אס אס ואזרחים נאצים פנאטים, הן במעשי התאבדות והן בהוצאות להורג בלינץ' של אזרחים אחרים שנדמה שעברו בין הצד הגרמני בעיר לצד הרוסי וחזרה, ממש עד להגעת הרוסים.
סיפורים אלה מציגים את נקודת המבט של האנשים הפשוטים ברחובות המופגזים, שאינם שוהים בבונקר עם ראשי השלטון הנאצי.
אדולף היטלר
אדולף היטלר היה קנצלר ומנהיגה הטוטליטרי של גרמניה הנאצית.
הירשביגל דווקא טוען שדמותו של היטלר בסרט היא התגלמות הרוע בעיניו; שאת הרוע הוא מייצג, ואת זה לא ניתן לביים. בהקשר זה הוא מצטט את משפטו המפורסם של במאי הקולנוע הצרפתי ז'אן רנואר: "איש איש מסיבותיו הוא". הירשביגל עוד הוסיף, שבניגוד לרושם שעולה מהסרט, המטרה העיקרית שלו היא להיות אמין ולא ליצור רגשי הזדהות עם היטלר, שבעיניו, הוא לא מסוגל לתאר שתיווצר אהדה כלפיו. הוא מדגיש כי המפלצתיות היחידה ברייך השלישי היא עצם העניין שמדובר בבני אדם, ולא ביצורים דמיוניים מהגיהנום. אייכינגר הוסיף כי יש סכנה בסרטים בהם מוצג היטלר כיצור בלתי שפוי מפני שהיטלר עצמו היה שפוי עד רגעו האחרון. בנוסף, אייכינגר מהלל את כישרון המנהיגות של היטלר וטוען שהוא הבמאי הטוב ביותר שעולה על הדעת, ולכן, כל דבר שהוא "ביים" נעשה במודע ובבירור.
טראודל יונגה
טראודל יונגה הייתה מזכירתו האישית של אדולף היטלר, מסוף 1942 ועד יומו האחרון, במשך שנתיים וארבעה חודשים. לדבריה, היא לא ידעה על רדיפות ורציחות היהודים וטענה כי היטלר ומנהיגי הנאצים שאותם פגשה במהלך עבודתה כמזכירת הפיהרר, מעולם לא הזכירו בנוכחותה את המילה "יהודי". היא למדה על השואה ועל ממדיה רק בתום המלחמה, ואז כעסה על עצמה "משום שיכולתי לחבב את הפושע הגדול ביותר שחי אי פעם". יונגה חיברה ספר זכרונות בשם "עד השעה האחרונה" (Bis zur Letzen Stunde) זמן קצר לאחר תום המלחמה, שזכה לפרסום רק שנתיים לאחר מותה, בשנת 2004.
מקורות הכתיבה
הסרט מתאר את עשרת ימיו האחרונים של אדולף היטלר, החל מיום הולדתו ה-56 שחל ב-20 באפריל 1945 ועד יום התאבדותו, 30 באפריל. יואכים פסט, מחבר הספר "בתוך הבונקר של היטלר - 14 הימים האחרונים" עליו מבוסס הסרט, היה הסופר הגרמני הראשון שכתב ביוגרפיה עיקרית על היטלר. לדברי פסט, הרעיון לחיבור הספר על אודות ימיו האחרונים של היטלר והמשטר הנאצי נבע מההנחה כי "סופו של הרייך השלישי מבטא באופן מתומצת, מרוכז ומחודד את כל הזוויות שהרכיבו את שלטונו של היטלר". תסריטאי הסרט ברנד אייכינגר מחדד את עמדתו של פסט, ומוסיף כי הסרט הוא מיקרו-קוסמוס של כל ההתרחשויות במהלך 12 שנות המשטר; אייכינגר טוען כי ניתן למצוא הקשר דרמטי שמספר על המשטר אך מצטמצם בפרק זמן שניתן להשתלט עליו. הסרט מתבסס גם על עדויותיה של טראודל יונגה, אחת ממזכירותיו האישיות של היטלר, שנכנסה לתפקיד ב-1942, בהיותה בת 22. יונגה כתבה את זכרונותיה זמן קצר לאחר שהסתיימה מלחמת העולם השנייה בספר "עד השעה האחרונה", בו היא בעיקר נוגעת בשאלה מדוע נכחה בכל הנעשה. מכתביה משתמע שהיטלר שידר למקורביו שהכול בשליטתו וגם כאשר נראה כי המצב חסר סיכוי הוא ביטא תחושת ביטחון, בעיקר בימיו האחרונים; כך למשל אמר: "זה לא נורא שכל הערים הגרמניות נהרסו עד היסוד. זה יזרז את ההקמה מחדש".
בחירת הצוות
אוליבר הירשביגל הרהר זמן רב בטרם נענה בחיוב לבימוי הסרט. לדבריו, הסכים לביים את הסרט משום שפרק זה בהיסטוריה העסיק אותו עוד מילדותו ושבתור גרמני "היה אסור לו להתחמק" וכן ראה בהצעה תפקיד היסטורי בתור גרמני שמעבד נושא זה.
ברונו גנץ נענה בשאפתנות מיד לאחר שהוצע לו התפקיד, אך עם השיקולים המוסריים התמודד מאוחר יותר. לבטיו בגילום הדמות לא נבעו רק מהקושי לגלם את הפיהרר הנאצי, אלא גם מהחשש שמא יזוהה עם דמותו לתמיד. בנוסף, ערך השחקן מחקר של ארבעה חודשים בהכנתו לתפקיד, בין היתר באמצעות קריאה של למעלה מ-40 ספרים העוסקים בנושא, האזנה לשיחות פרטיות של היטלר שהוקלטו על מנת לחקות את קולו כראוי, בדגש על מבטא אוסטרי מדויק. גנץ הוא אחד השחקנים האירופאיים המוערכים ביותר מאז שנות ה-70, ששיחק מספר רב של פעמים בסרטיהם של במאי קולנוע מוערכים גם הם, בהם וים ונדרס, ורנר הרצוג, אריק רוהמר, פטר הנדקה, ג'ונתן דמי ועוד.
אלכסנדה מריה לרה, המגלמת את מזכירתו של היטלר יונגה, סיפרה כי קראה את ספרה וצפתה בסרטה התיעודי עוד לפני שידעה שתגלם את דמותה. לרה טוענת כי יונגה הייתה פשוט נערה צעירה ותמימה אך היא תשתדל שלא לגלם אותה בתמימות יתרה, למרות שהיא מזדהה עמה. היא משווה את היטלר לכוכב פופ שעבור יונגה עבודה זו הייתה מיוחדת מאוד כאשר הותר לה לעבוד אצלו, ושמנגד עבודתה החדירה בה פחד שאילץ אותה להכפיף את עצמה אליו.
קורינה הארפוש ביקשה לגלם את דמותה של מגדה גבלס מהירשביגל לפני שהתחוור לה למה ובשל מה היא מעוניינת לגלם אותה. לטענתה, דמותה של גבלס היא התפקיד הנשי המעניין ביותר בסרט משום שניתן לראות שגם במערכות קיצוניות כמו זו, אהבת אם או יצר הגנה מקבלים אצלה ביטוי הפוך (על פי המסופר בסרט, גבלס רצחה את ילדיה; במציאות הדעות חלוקות האם היא רצחה אותם בעצמה או שמא לודוויג שטומפפגר הרגם). לדעתה של הארפוש, גבלס רצחה את ילדיה משום שהיא רצתה להגן עליהם מעולם שאיננו נאצי.
צילום
הסרט צולם בתאריכים 12 באוגוסט – 15 בנובמבר 2003.
צוות ההפקה בחן ערים שונות לצילום הסרט, שצולם בחלקו בסנקט פטרבורג (עיר שאזורים רבים בה נבנו על ידי אדריכלים גרמנים) שברוסיה – שם הם מצאו את המוטיבים המתאימים לאווירתו. צילום הסרט בסנקט פטרבורג היה גם סמלי, לאור ההיסטוריה המורכבת של שני העמים. ב-24 בינואר 1924, שלושה ימים לאחר מותו של לנין, קיבלה העיר את השם לנינגרד לכבודו (ראו גם: המצור על לנינגרד). המצור נמשך גם במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי כוחות הוורמאכט של גרמניה הנאצית, מ-8 בספטמבר 1941 עד ל-27 בינואר 1944, לאורך 29 חודשים רצופים. במהלך המצור ידעה העיר רעב כבד, שהוביל למותם של מאות אלפי בני אדם. מנהלת ההפקה כריסטינֵה רוֹתֶה ציינה כי היא חושבת שנפלא שהסרט צולם דווקא שם ושניתן לעשות סרט על אותה תקופה בעיר זו, זה לצד זה.
הירשביגל עשה מאמץ לשחזר במדויק את המראה והאווירה של הפיהררבונקר באמצעות עדויות, זיכרונות הניצולים ומקורות היסטוריים אחרים.
האתגר החשוב ביותר ביצירת הסרט, לדברי צוות ההפקה, היה להשרות אותנטיות בקרב הצופים ועל כן חלקים נוספים מהסרט צולמו גם בעיר הגרמנית מינכן, בירת מדינת בוואריה וכן באוסטריה ובאיטליה.
קבלת הסרט
בעוד שנושא הרייך השלישי עדיין רגיש בקרב גרמנים רבים, גם 65 שנים לאחר מלחמת העולם השנייה, הסרט שבר טאבו בגרמניה ביחס לתיאור היטלר בתור דמות מרכזית המגולמת על ידי שחקן גרמני.
הצלחה
הסרט הוא אחת ההפקות הגרמניות המוצלחות ביותר בחו"ל, שזכה להצלחה בינלאומית במספר רב של מדינות, בעיקר בארצות הברית.
דבר המבקרים
אתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes דיווח כי 91% מהביקורות שניתנו לסרט היו חיוביות ושניקודו הממוצע עמד על 8 מתוך 10. באתר גם נכתב שהקונצנזוס בקרב המבקרים הוא ש"הנפילה הוא חשבון מאיר, מתחשב ומפורט של ימיו האחרונים של היטלר". באתר Metacritic, בו הניקוד הוא מתוך מאה והביקורות בו לקוחות מהעיתונות המודפסת, קיבל הסרט 82 נקודות בהתבסס על 35 ביקורות.
יציאתו הצפויה לאקרנים של הסרט בשנת 2004 עוררה דיון בקרב מגזיני ועיתוני קולנוע גרמנים. העיתון הצהוב "Bild" שאל: "המותר לנו להציג את המפלצת כאדם?"
החשש מתיאורו של היטלר בסרט הוביל את מבקר הקולנוע דייוויד דנבי בעיתון ניו יורקר לציין:
מאידך, מבקר הקולנוע אדם קלין אורון באתר "עין הדג" משבח את גילום דמותו של היטלר:
בישראל
מצד המפיצים נבע חשש מהקרנת הסרט בישראל בשל השאלה המוסרית, ועל כן הוא הוצג תחילה במספר "הקרנות ניסיון" ברשת בתי הקולנוע "לב" בהן נערכה הצבעה האם להקרינו בארץ.
נורית שני, בעלת הרשת, התייחסה לפרשה זו:
פרודיות על הסרט ("היטלר מתעצבן")
סצנה אחת בסרט, בה היטלר נתקף בהתקף זעם כשהוא מבין שהמלחמה אבודה, הפכה, תחת השם "היטלר מתעצבן", לתופעת אינטרנט כאשר אלפי גולשים הפכו אותה לפרודיות כשהצמידו לה כתוביות היתוליות המקשרות אותה לאירועים ומצבים בני זמננו, והעלו את הסרטונים לאתרי שיתוף וידאו כגון YouTube.
התופעה התפשטה בכל העולם, וגם בישראל נעשו מספר פרודיות לסצנה בהן היטלר מתייחס, כביכול, לאירועים ומצבים בחיים בישראל (בעיית החנייה בתל אביב, הדוחק באתר החרמון, הופעה אופיינית של שלמה ארצי, ועוד).
במאי הסרט הירשביגל שיבח את הפרודיות בראיון שנתן למגזין "ניו יורק" משנת 2010, אמר שרבות מהן היו מצחיקות וכי הן היוו שלוחה הולמת של מטרת הסרט: "המטרה של הסרט הייתה לבעוט את האנשים הנוראיים האלה מכס המלכות שעשה אותם שדים, מה שהופך אותם לריאלים ואת פעולותיהם למציאות. אני חושב שזה הוגן אם זה כעת נלקח כחלק מההיסטוריה שלנו, ונעשה בו שימוש למטרות רוחם של האנשים".
מפיצת הסרט, Constantin Films, הגישה בקשה ל-YouTube להוריד מהאתר את כל אותן פרודיות בשל הפרת זכויות יוצרים, לטענתה.
פרוקטואוסוס הקדוש
פרוקטואוסוס הקדוש (בקטלאנית Sant Fructuós; מת בשנת 259) הוא קדוש נוצרי ומרטיר ושימש כבישוף הראשון של טאראקו הרומית, כיום טרגונה בקטלוניה שבצפון-מזרח ספרד.
פרוקטואוסוס ושניים מכוהניו, אוגוריוס ואולוגיוס, נאסרו ב-16 בינואר 259 בעת רדיפות הנוצרים בתקופת הקיסר ולריאנוס (253-260). הם נחקרו ולאחר שאישרו את אמונתם הנוצרית נדונו למוות. ב-21 בינואר 259 הועלו השלושה על המוקד באמפיתיאטרון בטאראקו. הם נקברו בבית הקברות הנוצרי המוקדם, סמוך לנהר פרנקולי בעיר, אך המיקום המדויק של קבריהם אבד. במקום קמה בזיליקה על שמו של פרוקטואוסוס הקדוש אך זו נהרסה במאה ה-8.
גם באמפיתיאטרון נבנתה במאה ה-6 בזיליקה ויזיגותית שנשאה את שמו והיא ניצבה במקום עד שנהרסה במאה ה-12.
סיפור מותם של פרוקטואוסוס ושני כוהניו (Passio Fructuosi - הפסיון של פרוקטואוסוס) תועד על ידי אלמוני והשתמר, והוא נחשב למסמך הנוצרי המוקדם ביותר בחצי האי האיברי.
שנת שירות
שנת שירות (לעיתים מכונה בראשי התיבות ש"ש, שין-שין) היא שנת התנדבות בקהילה, המתבצעת על ידי צעירים ישראלים לפני גיוסם לצה"ל. מתנדבי שנת השירות מתנדבים במספר מסגרות כמו פנימיות שונות בארץ, כפר נוער, בית ספר שדה, כמדריכים וככלי עזר חינוכי, בסניפי תנועות הנוער, במועדוניות, בבתי ספר, בארצות הברית ואירופה (מטעם הסוכנות היהודית), בקיבוצים שונים ברחבי הארץ, ביישובי פריפריה חברתית-כלכלית ובשכונות מצוקה בערים.
שנת השירות נעשית לפני הגיוס לצה"ל ואינה מחליפה אותו, בניגוד לשירות לאומי שמתבצע כתחליף לגיוס. בשנים 2014–2015 היו בישראל כ-3,000 מתנדבי שנת שירות בכל רחבי הארץ שהתנדבו במסגרות של תנועות הנוער השונות, ארגונים, תנועות התיישבות ועוד.
רוז'ה קוקרמן
רוג'ה קוקרמן (בצרפתית: Roger Cukierman; נולד ב-1936) הוא בנקאי, איש עסקים ונדבן יהודי-צרפתי. כיהן כנשיא קריף, ארגון הגג של יהדות צרפת וסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
ביוגרפיה
קוקרמן נולד בפריז שבצרפת. הוא קיבל תואר ראשון במשפטים ותואר שלישי בכלכלה מבית ספר למנהל עסקים בפריס - ESCP Business School. בנו הוא איש העסקים הישראלי-צרפתי, אדוארד צוקרמן/קוקרמן. נכדו הוא שחקן הטניס הישראלי, דניאל צוקרמן.
קריירה עסקית
משנת 1963 עד ינואר 1999 עבד בקבוצת אדמונד דה רוטשילד. הוא שימש כמנכ"ל החברה בצרפת בין השנים 1993 עד 1999. כמו כן, שימש כיו"ר בנק כללי לישראל החל משנת 1988, ויו"ר קרן הנאמנות ישראל 2000. כיהן בדירקטוריונים של קלאב מד, בולורה, PEC, שאטו מרגו, פובליסיס ועוד. שימש כמנהל התאחדות הבנקאים הצרפתיים.
בשנת 1993 הקים יחד עם בנו אדוארד קוקרמן את בית ההשקעות "קוקרמן ושות", הפועל בצרפת ובעיקר בישראל. בשנת 2005 הבנק גיבש קבוצה של משקיעים להתמודדות על רכישת בנק לאומי. הוא משקיע בעיקר במיזמים בענפי ההיי-טק והשירותים הרפואיים.
פעילות ציבורית ונדבנות
כיהן כנשיא "קריף" בין השנים 2001 ל-2007 ושוב בין 2013 ל-2016. במהלך הבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2002, בעקבות עליית ז'אן-מארי לה פן לסיבוב השני, עורר סערה כשאמר בריאיון לעיתון הארץ: "צריך להודות שיש כרגע אינטרס משותף ליהודים ולימין הקיצוני", ושבהצלחת לה פן יש "מסר למוסלמים שיישבו בשקט". שבוע אחר כך חזר בו ואמר לעיתון "לה מונד" שדבריו סולפו, וייחס זאת לבעיות תרגום.
פרסומים
קוקרמן כתב שני ספרים.
ריכרד פסובסקי
ריכרד גבריאל פָּסוֹבסקי (Pasovsky; 1887?, בוהמיה, אוסטריה – 9 במאי 1981, ה' באייר תשמ"א, חיפה) היה מהנדס בניין ישראלי, המהנדס הראשון של המשרד לעבודות ציבוריות ("סולל בונה"), מבוני תל אביב הקטנה בשנות ה-20 והיו"ר-המייסד של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל.
ביוגרפיה
לאחר מלחמת העולם הראשונה החליט להגשים את שאיפותיו הציוניות ולעלות לארץ ישראל ולבנות אותה. בשנת 1920 עלה אליה לבדו והשתקע בתל אביב, וכעבור שנה הצטרפה אליו משפחתו. בארץ פגש בהוגו ברגמן, מכרו מפראג, שהיה מקורב לראשי ההסתדרות; הלה הציג אותו לדוד רמז, מנהל הקואופרציה הקבלנית במשק הבניין שהחלה להתארגן אז – "המשרד לעבודות ציבוריות" (לימים "סולל בונה"), שנוסד ב-1921 בעקבות ועידת היסוד של ההסתדרות – ופסובסקי התמנה למהנדסו. כאשר חיפש פסובסקי אדריכל עבור המשרד לעבודות ציבוריות, התוודע ליוסף ברלין, שעלה ב-1921 ועבד כמנהל עבודה בבניית בית הכנסת הגדול בתל אביב; הוא הציע לו להצטרף למשרד, ובינואר 1922 התמנה זה למנהל הלשכה הראשית של המשרד וכאדריכלה הראשי. כך החלה עבודתם המשותפת של השניים במגזר הציבורי והפרטי, שנמשכה עד 1929: ברלין היה מופקד על התכנון והביצוע האדריכליים, ופסובסקי על התכנון והביצוע הקונסטרוקטיביים. בסוף 1922 הוקמה ביוזמתו של פסובסקי אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים (=המהנדסים והאדריכלים) הארצישראליים. פסובסקי היה יו"ר האגודה הראשון, כשלצידו ברלין כסגנו (שבבחירות שנערכו בראשית 1923 החליפו ברלין כיו"ר), והוא הִתווה את מסגרותיה של האגודה ויזם את חוקתה המקצועית הראשונה.
בשנת 1923 הוקמה קואופרציית הבנייה "סולל בונה", כפי שהוחלט בוועידה השנייה של ההסתדרות (פברואר 1923). "סולל בונה" עבדה תחילה לצד "המשרד לעבודות ציבוריות", ובראשית שנת 1924 החלה לפעול באופן עצמאי. כעבור חודש, בפברואר 1924, פרשו ברלין ופסובסקי מהמשרד לעבודות ציבוריות והקימו משרד תכנון עצמאי בתל אביב: "ברלין את פסובסקי – ארכיטקטים ואינג'ינרים". בתחילה המשיכו השניים בעבודה על מיזמים שהחלו במשרד לעבודות ציבוריות, ובתוך שנה החלו לקבל עבודות עצמאיות ומשרדם היה לאחד מהפעילים, המבוססים והחשובים בתל אביב (ואולי אף החשוב שבהם). לדברי החוקר ברוך רביד, שני השותפים השלימו זה את זה בתכונותיהם ובכישוריהם: "פסובסקי [...] היה איש עסקים מוכשר והצטיין ביצירת קשרים. הוא היה זה אשר, פרט למילוי תפקידו הטכני כמהנדס, השיג עבודות למשרד, עמד בקשר עם המזמינים וניהל את המשא ומתן הכספי עמם. ברלין היה, על פי הגדרתו של פסובסקי, אמן-בוהמיין הפועל על פי מצבי רוח והשראה." השותפות בין השניים הייתה פורה מאוד, והם תכננו ביחד בתי מגורים ומבני ציבור רבים. בנוסף לתכנון, המשרד עסק בפיקוח על בנייה (בין היתר פיקח על בניית בית הספר "תחכמוני" ברחוב ליליינבלום, שתכנן אלכסנדר ברוולד). בשנות פעילותו של המשרד עבדו בו כשרטטים מי שבהמשך היו אדריכלים מובילים בארץ ישראל – יוסף נויפלד, זאב רכטר, אריה שרון ובנימין אנקשטיין.
בשנת 1924 היה פסובסקי מועמד בקבוצת המרכז במפלגת "ההתאחדות של הבלתי מפלגתיים" לבחירות הראשונות שנערכו לעיריית תל-אביב, שנקבעו ל-20 בינואר 1924. בראש הקבוצה עמדו מאיר דיזנגוף וישראל רוקח.
בין המבנים בתכנונם של ברלין–פסובסקי:
בינואר 1929 התמנה פסובסקי לחבר הוועדה לבניין ערים של מחוז הדרום. זמן קצר לאחר מכן, בראשית אותה שנה, שב עם אשתו וילדיו לצ'כוסלובקיה, לפראג, בשל המשבר הקשה בענף הבנייה בארץ ומצבה הבריאותי של אשתו. כך הגיעה לקצה שותפותם הפורייה של פסובסקי ויוסף ברלין (ברלין המשיך לנהל את המשרד לבדו, ומ-1931 עם בנו זאב).
המשפחה התגוררה בפראג עד 1935, אז שבה לארץ ישראל והתיישבה בחיפה. (בשואה נספו ארבעה מאחיו ואחיותיו עם משפחותיהם.) פסובסקי המשיך בעבודתו כמהנדס, שימש כמהנדס העיר רמת גן והיה ממתכנני העיר נהריה. לצד עבודתו, כיהן כיו"ר ארגון עולי צ'כוסלובקיה והיה מראשי תנועת מכבי העולמית. עם קום המדינה הצטרף לאגף התכנון במשרד העבודה כמומחה להערכת מסים בבתים חדשים (שמאות מקרקעין), עד פרישתו לגמלאות.
בנו דניאל פסובסקי (נפטר ב-2010) היה מהנדס. בנו יוסף ("פפו") מילוא (1916–1997) היה במאי, מייסד התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה, חתן פרס ישראל לתיאטרון (היה נשוי לשחקנית והמורה למשחק ימימה מילוא; בתם היא הציירת אורנה מילוא). בתו ורדה תמיר (נולדה ב-1924) היא גרפולוגית שכיהנה כגרפולוגית הראשית של משטרת ישראל.
ז'ורז' ואניה
מייג'ור גנרל ז'ורז'-פילאס ואניה (בצרפתית: Georges-Philéas Vanier; 23 באפריל 1888 – 5 במרץ 1967) היה איש צבא ודיפלומט קנדי שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה, ה-19 במניין מאז איחוד קנדה.
ואניה נולד והתחנך בקוויבק. ב-1906 הוא סיים את לימודי התואר הראשון שלו בהצטיינות בלויולה קולג' והיה הסטודנט שנשא את הנאום בטקס הסיום. לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה הוא התגייס לצבא קנדה ושירת בו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בפעילותו הקרבית בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה הוא איבד את רגלו הימנית וצוין לשבח במספר רב של עיטורים שאותם קיבל מהמלך. לאחר מכן שב ואניה לקנדה והמשיך את שירותו הצבאי עד לראשית שנות השלושים, אז הוא הוצב בתפקידים דיפלומטיים באירופה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס ואניה שוב לצבא ופיקד על כוחות בעורף עד לסיום המלחמה ב-1945, אז שב לשירות הדיפלומטי.
ב-1959 הוא מונה על ידי המלכה אליזבת השנייה, בהמלצת ראש ממשלת קנדה, ג'ון דיפנבייקר להחליף את וינסנט מאסי בתפקיד המושל הכללי של קנדה, תפקידו בו הוא כיהן עד מותו ב-1967. ואניה היה מושל כללי שזכה לאהדה רחבה בציבור הקנדי, בעיקר בשל עברו הצבאי. אף על פי כן, כקנדי צרפתי, הוא נתקל בעוינות מצדם של הבדלנים מקוויבק.
ראשית חייו
ואניה נולד בשכונת בורגונדי הקטנה שבמונטריאול לאם ממוצא אירי ולאב ממוצא צרפתי - נורמני, שגידלו אותו כדו-לשוני. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון הוא למד בקולג' לויולה שבעיר וב-1906 הוא סיים את לימודי התואר הראשון בלימודי דת. ב-1911 הוא סיים תואר במשפטים מהקמפוס המונטריאולי של אוניברסיטת לאוול. באותה שנה הוא הוסמך על ידי אכסניית המשפט של קוויבק. על אף עיסוקו בתחום המשפטי, הוא שקל להיות כומר קתולי. אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא החליט להתייצב לצד מלכו וארצו והתגייס לצבא קנדה. ואניה לקח חלק פעיל בגיוסם של אחרים ובסופו של דבר ב-1915 הוא סייע לארגן את הגדוד הקנדי צרפתי ה-22 של חיל המשלוח הקנדי, שבו הוא הוצב כקצין, ומאוחר יותר, ב-1920, היה לרגימנט המלכותי ה-22.
לאחר שב-1916 הוענק לו על פועלו הצלב הצבאי, הוא המשיך לפעילות קרבית בחזית. בסוף 1918 הוא הוביל את המתקפה בשריזי (Chérisy), בה הוא נפגע בחזהו ובשתי רגליו, וכתוצאה מכך הוא איבד את רגלו הימנית. תהליך ההחלמה שלו היה ממושך, אך הוא בילה אותו בצרפת וסירב להתפנות לקנדה בעוד חבריו לנשק המשיכו להילחם. בתום המלחמה הוענק לו שוב הצלב הצבאי, בנוסף לכוכב 1914–1915 ואות השירות המצוין. הוא שב למונטריאול וחזר לעבודתו כעורך דין. ב-29 בספטמבר 1921 הוא נשא לאישה את פאולין ארצ'ר ויחד הם הביאו לעולם חמישה ילדים, בניהם תרז ואניה, ששירתה בשירות צבאי במלחמת העולם השנייה והייתה רופאה ידועת שם, והתאולוג והפילוסוף ז'אן ואניה.
קריירה דיפלומטית
משנת 1921, במשך ארבע שנים, שימש ואניה כשלישו האישי של המושל הכללי של קנדה, ג'וליאן בינג וסיים את תפקידו כאשר הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל וקיבל את הפיקוד על הרגימנט ה-22 במצודת קוויבק. ואניה שימש בתפקיד זה שנה אחת בלבד ואז היה שוב לשלישו האישי של יורשו בתפקיד של בינג, המרקיז וילינגדון.
ב-1928 מונה ואניה כחבר במשלחת הצבאית הקנדית לפירוק הנשק בחבר הלאומים וב-1930 הוא מונה למזכיר האישי של הנציב העליון של קנדה בלונדון, תפקיד אותו מילא במשך כמעט עשר שנים, שבמחציתם הוא שימש מזכירו של מי שקדם לו בתפקיד המושל הכללי של קנדה וינסנט מאסי. אותה תקופה כללה גם את השנה רבת התהפוכות, 1936, שבראשיתה הלך לעולמו המלך ג'ורג' החמישי, שבמקומו עלה למלוכה בנו הבכור אדוארד השמיני, שבסוף השנה ויתר על הכתר לטובת אחיו הצעיר, ג'ורג' השישי. ב-12 במאי 1937, כשלצידו בנו ז'אן, צפה ואניה מגג בית קנדה על תהלוכת ההכתרה של המלך החדש. בתהלוכת ההכתרה יכול היה ואניה לראות את מי שלימים יכהן גם הוא כמושל הכללי של קנדה, הרולד אלכסנדר, אז שלישו האישי של המלך.
ב-1939 קודם ואניה לתפקיד הציר של קנדה בצרפת. אך עם פרץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש צרפת על ידי הגרמנים ב-1940, נמלטו ואניה ורעייתו לבריטניה וב-1941 שבו לקנדה, שם הוא מונה למפקד המחוז הצבאי של קוויבק והחל ליישם מדיניות מוקדמת של דו-לשוניות בצבא. בשנה שלאחר מכן קודם ואניה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לנציגה של קנדה כלפי הממשלות הגולות של בלגיה, צ'כוסלובקיה, יוון, הולנד, נורווגיה, פולין ויוגוסלביה וכן נציגה של ממשלת קנדה כלפי ממשלת צרפת החופשית ומאוחר יותר מועצת תנועת ההתנגדות הצרפתית. במשך כל אותה תקופה עשה ואניה מאמצים לשקף לבכירי הממשל הקנדי את חומרת המצב באירופה, במיוחד בנוגע לפליטים שנמלטו מאימת המשטר הנאצי. לתסכולו של ואניה, מאמצים אלו נתקלו בעיקר באדישות ואף בזעם ומכתביו של ואניה לראש הממשלה, ויליאם ליון מקנזי קינג לא הצליחו לחולל שינוי במדיניות ההגירה הקנדית.
לאחר כניעתה של צרפת של וישי לבעלות הברית ב-1944 הוצב ואניה כשגרירה הראשון של קנדה בצרפת. בעת ששימש בתפקיד זה, לצד היותו שגריר קנדה באו"ם, הוא סייר ב-1945 במחנה הריכוז בוכנוואלד ובשובו לביקור בקנדה, נשא באמצעות תאגיד השידור הקנדי CBC נאום שהביע את בושתו בנוגע למחדל הקנדי, באומרו: . בשובם לפריז, המשיכו בני הזוג ואניה לסייע לפליטים שהגיעו לשגרירות ודאגו להם למזון ולמקלט זמני. בני הזוג, בסיועם של אחרים, הניעו את ממשלת קנדה לשנות את תקנות ההגירה ובין השנים 1947 – 1953, התיישבו בקנדה יותר מ-186,000 פליטים שהגיעו מאירופה.
ב-1953 פרש ואניה מהשירות הדיפלומטי ושב למונטריאול, אף על פי שהוא ורעייתו המשיכו בפעילות הסיוע החברתי שם. ואניה שימש בו-זמנית כמנהל בנק מונטריאול, חברת האשראי הפרנקו-קנדית לנכסים (Credit Foncier Franco-Canadien) וחברת הביטוח סטנדרט לייף וכן היה פעיל במועצת האומנויות של קנדה.
המושל הכללי של קנדה
ואניה היה הקנדי צרפתי הראשון שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה. דו-הלשוניות שלו הוכחה כנכס עבור המנדט שלו לטיפוח האחדות הקנדית. לאחר וינסנט מאסי, שהיה קנדי אנגלי, מינויו של ואניה החל מסורת של רוטציה בין אנגלים וצרפתים שמונו לתפקיד. תקופת כהונתו של ואניה כמושל הכללי עמדה בסימן של קשיים כלכליים שהעיקו על קנדה ורצף של ממשלות מיעוט, אך האיומים הגדולים ביותר על הקונפדרציה באו מתוך עלייתן של מה שכונה "המהפכה השקטה", "הלאומיות הקוויבקית" ו"התנועה לריבונות קוויבק", כולל פעולת טרור שבוצעו על ידי החזית לשחרור קוויבק. אכן, כתושב קוויבק שייצג את המלוכה הקנדית וכמישהו שקידם את הגישה הפדרליסטית, התקבל ואניה על ידי רבים מהבדלנים הקוויבקים כבוגד בעמו. בין שאר המעגלים החברתיים של קנדה הוא התקבל בכל הכבוד הראוי למושל הכללי.
מועמדותו
ב-1 באוגוסט 1959, במהלך ישיבה של מועצת המלוכה של קנדה שבה נכחה המלכה אליזבת השנייה ושהתקיימה בהליפקס נובה סקוטיה, הוכרז שהמלכה החליטה למנות את ואניה לתפקיד המושל הכללי של קנדה. על אף האתגרים שהציבו בריאותו הלקויה של ואניה ואי-השקט הפוליטי בקנדה, אמר ואניה לחברי המועצה: "אם האל בחר בי לתפקיד זה, הוא ייתן לי את הכוח לבצע אותו".
בשל העובדה שוואניה היה ידוע כתומך נלהב של המפלגה הליברלית של קנדה ומנגד, הממשלה שכיהנה אז הייתה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית, מינויו של ואניה התקבל בהפתעה בחוגי הממשל באוטווה ובתקשורת. בכל אופן, ראש ממשלת קנדה, ג'ון דיפנבייקר חש שייצוג בולט יותר לדוברי הצרפתית הוא מה שדרוש מאוד לממשל הקנדי. בזיכרונותיו ציין דיפנבייקר שהוא שקל להציע אישיות חוץ-קנדית לתפקיד והוא ייחס את החלטתו להמליץ על ואניה למפגש מקרי איתו.
כהונתו
על אף בריאותו הרופפת, ועל אף האזהרות של רופאו מפני מצבי מתח, סייר ואניה ברחבי קנדה וזכה לחיבה מבני עמו. כחלק מתפקידיו הרשמיים, ואניה, יחד עם המלכה, נכח בטקס חנוכת נתיב המים סנט לורנס ב-26 ביוני 1959 וב-1965, באותה שנה בה הונף לראשונה דגל קנדה החדש, הוכתר ואניה כצ'יף הנשר הגדול של שבט הבלאקפוט בקלגרי. הוא גם היה פעיל בעידוד ילדים להישגיות תוך שהוא עושה שימוש בתפקידו כראש תנועת הצופים של קנדה. דאגתו של ואניה ושל רעייתו לחיי המשפחה הובילו אותם לייסד ב-1964 את "ועידת המשפחה הקנדית", שבהמשך הפכה ל"מכון המשפחה על שם ואניה". כנציגה של המלכה, אירח ואניה אורחים רשמיים, כולל נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי והגברת הראשונה, ג'קלין קנדי; היילה סלאסי, קיסר אתיופיה; ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון; מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה של איראן; והגנרל שארל דה גול, נשיא צרפת.
מותו
ב-1966, על אף שלוח הזמנים שלו לא צומצם, החל כוחו של ואניה להיחלש. ב-4 במרץ 1967, לפני שצפה בטלוויזיה במשחקה של קבוצת ההוקי קרח, מונטריאול קנדיאנס, שוחח ואניה עם ראש הממשלה, לסטר פירסון, והביע בפניו את רצונו להמשיך לכהן כמושל הכללי עד סיום שנת יובל המאה לאיחוד קנדה. לאור מצבו הבריאותי של ואניה, היסס פירסון אם לייעץ למלכה לפעול לאור קו זה, אך דאגתו לא האריכה ימים, שכן ביום המחרת, לאחר שהשתתף במיסת הסעודה האחרונה, הלך ז'ורז' ואניה לעולמו. נשיא בית המשפט העליון של קנדה, רובר טאשרו, כיהן כממלא מקומו ויותר מ-15,000 מסרים של השתתפות בצער זרמו לאחוזת רידו.
לאחר הלוויה ממלכתית שנערכה ב-8 במרץ 1967 בבזיליקת נוטרדאם באוטווה, נטמן ואניה בקפלת ההנצחה שבמצודת קוויבק ב-5 במאי. אף על פי שואניה אירח את נשיא צרפת, דה גול או נציג מטעמו לא נכחו בהלוויה, מהלך שפורש על ידי דיפלומטים קנדים בכירים כרמז לשינוי שחל ביחסי צרפת-קנדה והניע שרשרת של אירועים שהגיעו לשיאם בקריאתו של דה גול תחי קוויבק החופשית! בנאום שנשא במונטריאול מאוחר יותר באותה שנה.
אמילי אוסטין
אמילי אוסטין (Emily Austin. נולדה בכ"ח באייר תשס"א, 21 במאי 2001) היא שחקנית, עיתונאית ספורט, דוגמנית ואושיית רשת יהודייה-אמריקאית. בעלת מעל 1.5 מיליון עוקבים ברשתות החברתיות אינסטגרם וטיקטוק. מגישת תוכנית ספורט בשם "The Emily Austin Show" בה היא מראיינת שחקני NBA. פעילה באו"ם ובמסגרות נוספות בהסברה פרו-ישראלית.
ביוגרפיה
אוסטין נולדה בברוקלין שבארצות הברית לרן ונטלי אוסטין, בנקאי ועורכת דין שהיגרו לארצות הברית מישראל. גדלה בבית אורתודוקסי מודרני, ולמדה בבית ספר יהודי דתי. לאחר מכן למדה 3 שנים באוניברסיטת הופסטרה, אולם לאחר שהיא נסגרה למספר חודשים בשל מגפת הקורונה, החלה לראיין שחקני NBA בערוץ האינסטגרם שלה, וצברה פופולריות.
בהמשך החלה לשדר תוכנית ראיונות בשם "The Emily Austin Show" שבה היא מעדכנת את הצופים במשחקי ה-NBA, וכן מארחת בה שחקני NBA לראיון לעיתים קרובות.
בינואר 2023 נבחרה לאחת השופטות בתחרות מיס יוניברס ה-71 בניו אורלינס.
נכון לבפרואר 2023 צברה מעל 1.5 מיליון עוקבים ברשתות החברתיות (1,100,000 באינסטגרם ומעל 500,000 בטיקטוק).
פעילות הסברה ישראלית
בספטמבר 2022 התקבלה כמתמחה במשלחת הישראלית לאו"ם, שם היא מייעצת בהתנדבות למשלחת בנושא תקשורת באנגלית. במסגרת זו הופיעה בדיונים בעצרת הכללית של האו"ם, שם סייעה לשגריר ישראל באו"ם גלעד ארדן בהסברה למען מדינת ישראל.
פעילות נגד אנטישמיות
אוסטין גינתה רבות את כוכב ברוקלין נטס, קיירי אירווינג, לאחר שבאוקטובר 2022 שיתף ברשת סרטון בעל תכנים אנטישמיים. כמו כן פעלה לגינוי ההתבטאות האנטישמית של קניה ווסט באותו החודש. אוסטין נוהגת לענוד שרשרת מגן דוד על צווארה כסמל ליהדותה.
חיים אישיים
אוסטין מתגוררת בניו יורק. מעידה על עצמה כשומרת מסורת ובכלל זאת אוכלת כשר ולא עובדת בשבת.
ג'ואנה קול
ג'ואנה קול (באנגלית: Joanna Cole; 11 באוגוסט 1944 - 12 ביולי 2020) הייתה סופרת ילדים אמריקאית, שנודעה בשל סדרת הספרים "אוטובוס הקסמים", אשר עובדה לסדרות טלוויזיה ומשחקי וידאו.
ביוגרפיה
קול נולדה בניוארק, שבניו ג'רזי. היא למדה באוניברסיטת אינדיאנה ובאוניברסיטת מסצ'וסטס לפני שסיימה תואר B.A בפסיכולוגיה בסיטי קולג' של ניו יורק. קול עבדה כשנה כספרנית בברוקלין, ולאחר מכן התנסתה במספר עבודות שונות. ספר הילדים הראשון שלה יצא לאור ב-1971, אך רק בשנת 1980 הפכה לכותבת ספרי ילדים במשרה מלאה.
הספר הראשון של אוטובוס הקסמים נכתב ב-1985 ויצא לאור בשנה העוקבת. סדרת הספרים נחשבה להצלחה גדולה ומכרה עשרות מיליוני עותקים. בעקבות כך עובדה לסדרות טלוויזיה, "אוטובוס הקסמים" ו"אוטובוס הקסמים נוסע שוב", ולסדרת משחקי וידאו שיצאו בין השנים 1994 ל-2001.
עז הבית
עֵז הבית (שם מדעי: Capra aegagrus hircus; ברבים: עִזִּים) היא תת-מין בסוג יעל שבמשפחת הפריים. עז הבית שבארץ ישראל בויתה כנראה מעז הבר (Capra aegagrus), שנכחדה משטחי הארץ לפני מאות שנים.
בעברית, העז היא הנקבה, אך גם שם המין בכלל. זכר העיזים נקרא תַּיִשׁ, והצעירים נקראים גְּדִי וגְדִיָּה. מילים נוספות המשמשות לתיאור העיזים הם שָׂעִיר ושְׂעִירָה (או שְׂעִיר עִזִּים ושְׂעִירַת עִזִּים), ובספרי המקרא המאוחרים מופיע גם השם צָפִיר (שבימינו משמש למינים אחרים בסוג).
המלטת גדיים יכולה להתרחש במשך כל השנה, ומשך ההיריון כ-150 ימים. בהמלטתה הראשונה ממליטה העז גדי אחד, והחל מההמלטה השנייה היא ממליטה לרוב תאומים ולעיתים אף שלישיות. בערוב ימיה שבה העז להמליט גדיים בודדים.
היסטוריה
עז הבית היא אחת מבעלי החיים המתורבתים העתיקים שגדלו במשקו של האדם. העז בויתה במזרח התיכון כ-10,000 שנים לפני זמננו. אלפי שנים היה שימוש בחלב עיזים, בבשרן, בשערן ובעורן. במאה האחרונה אף היו העיזים לחיית מחמד. השימוש בעור העז היה לצורך אחסון נוזלים, כמו מים לקראת מסעות. כמו כן היה שימוש בעור לצורך כתיבה.
ייצור חלב
דירי עיזים כוללים בדרך כלל עשרות עיזים, בהתאם לכושר עבודתו של המגַדל. גם עבודת החליבה אינה מאפשרת החזקת עדרים גדולים יותר. חליבה מכנית קיימת גם בדירים של עז הבית.
תנובת חלב העיזים משתנה לפי הזן, הגיל, האיכות והמזון הניתן לעיזים. התנובה השנתית, שאורכה 305 יום, נעה בין 660 עד 1,500 ליטר. תנובת טובה ליום היא 5 ליטרים. לחלב עיזים יש תכונות ייחודיות העושות אותו נוח לעיכול עבור בני אדם הסובלים מקשיים בעיכול חלב פרה. לחלב עיזים שימוש חשוב בייצור גבינות מיוחדות. משקים שהתמחו בכך מגדלים עדרים בדירים גדולים שלידם מכוני חליבה ומחלבה. כן, קיימות מחלבות אזוריות הקולטות חלב עיזים מבעליהם, בכמויות קטנות.
בשנת 2007 נאמד הביקוש לחלב עיזים בישראל ב-7.8 מיליון ליטר בשנת 2008 נחנך מכון חליבה הגדול בישראל לחלב עיזים במחלבת סוסיא.
מערכות מיחשוב הקיימות כיום בדירים מסייעות להגדרת המועד המתאים ביותר לארוחה, לחליבה וגם לכניסה להריון. זאת, כדי לקבל את התפוקה הטובה ביותר של החלב. דיר מודרני נבנה כך שיתאים לכניסה מסודרת ויציאה מהירה של העיזים. בעת כניסת העיזים קוראת מערכת המחשבים תגים חכמים המאפשרים שליטה וניהול על עדר העיזים.
בתלמוד
במסכת בבא קמא מובאת ברייתא האומרת:
רש"י מסביר מדוע הוטל איסור זה: "משום ישוב ארץ ישראל, שמבעיר את השדות, וכל שדות ארץ ישראל סתמן דישראל", ומוסיף: "ובחוצה לארץ מותר לגדל, דלא חיישינן ליישוב, ואם יפסידו שדות אחרים - ישלמנה". בהמשך הגמרא מופיע מעשה במי שלא הקפיד על איסור זה:
העז מכונה בסיפור זה "לסטים מזוין", ורש"י מסביר: "רועה בשדות אחרים וגוזל את הרבים".
מגילת תענית
מגילת תענית (במקורות קדומים כונתה גם סתם המגילה) היא חיבור קצר בשפה הארמית שחובר בסוף ימי בית שני. המגילה היא רשימה של 35 מועדי שמחה (בני יום או כמה ימים), שנקבעו בעקבות ניצחונות או הצלה מגזירה של עם ישראל, בתקופת בית שני. בימי שמחה אלו לפי המגילה אין צמים ואין מספידים את המתים, כלומר אין לומר דברי הספד על המת בעת שעומדים לקבור אותו. הצום והמספד מסמלים אבל ועצב, ובמגילה נקבע שאין לעשותם במועדים אלו, ובחלק מהמועדים גם בימים שלפניהם ולאחריהם.
המאורעות בהם המגילה עוסקת משתרעים, ככל הנראה, על פני כ־500 שנה, מבניית חומת ירושלים בימי עזרא ונחמיה, במאה ה־5 לפני הספירה, ועד, לכל המוקדם, לביטול גזירותיו של הקיסר קליגולה, סמוך לחורבן בית שני.
בתלמוד הבבלי מובאת מחלוקת תנאים בין רבי מאיר ורבי יוסי ביחס לתוקפם של המועדים הללו לאחר חורבן בית המקדש. להלכה נפסק שמגילת תענית בטלה (חוץ מהמועדים חנוכה ופורים שכתובים גם בה).
מבנה המגילה
מגילת תענית, כפי שנמצאת בכתבי היד ובדפוסים, מחולקת לשני חלקים: המגילה, הכתובה ארמית, ונספח פרשנות בעברית – הסכוליון ("סכוליון" ביוונית: "פרשנות").
המגילה, המונה את הימים הטובים, היא רשימה של תאריכים, ושל המאורעות המשמחים שקרו בהם (לדוגמה: "ב (כלומר בתאריך כ"ב באלול)   "). בחלק מהמועדים מצורפת הערה קצרה על אחד משני האיסורים הנהוגים באותו יום: "דלא למספד", או "דלא להתענאה".
סדר המועדים במגילה הוא לפי חודשי השנה, ולא לפי התרחשותם ההיסטורית. המגילה מתחילה בחודש ניסן (החודש הראשון לפי לוח השנה המקראי), ומסתיימת בחודש אדר. בכתיבת התאריכים מופיע בכל מועד ראשון בחודש שם החודש (למשל: בחמישה עשר באב זמן, דלא למספד) ואילו בהמשך מופיע רק התאריך, באותו חודש (למשל המועד הבא בחודש אב: בעשרין וארבעה   ).
פיסקאות הפתיח והחתימה של המגילה
בראש המגילה מופיעה פיסקת פתיחה קצרה המתארת את משמעות רשימת התאריכים:
בסוף המגילה מופיעה שורה קצרה המסייגת את איסורי המגילה
על המשמעות ההלכתית של משפטים אלו, ועל ביטול שימושה ההלכתי של המגילה לאורך הדורות, ראו בהמשך.
נספח הפרשנות – הסכוליון
הסכוליון, שנכתב בשפה העברית, הוא פירוש, הרחבה והסבר של המועדים שבמגילה. הסכוליון נתחבר לאחר כתיבת המגילה (הדעות נחלקו מתי והיכן, ראו להלן בהרחבה), ולא תמיד הפירושים שבו תואמים את המאורע המתואר במגילה עצמה. קטעי ההסבר של הסכוליון יכולים להיות קצרים או ארוכים.
הסכוליון הנמצא בידינו מחולק לשלושה חיבורים שונים. סכוליון נוסח פרמה, סכוליון נוסח אוקספורד, וסכוליון נוסח הכלאיים. נוסח פרמה ונוסח אוקספורד הם חיבורים קדומים, מהמאות הראשונות לספירה, השונים זה מזה בהסברים ובמסורות שהם מצמידים למועדים השונים של המגילה. נוסח הכלאיים הוא חיבור מראשית האלף השני לספירה, שאיחד, לעיתים בצורה גסה, בין המסורות שהיו בשני הנוסח הקדומים, והוסיף עליהם ממקורות אחרים, פעמים רבות מהתלמוד.
במשך דורות רבים לא הכירו את ההפרדה בין המגילה לסכוליון, והלומדים סברו שהמגילה והסכוליון הם יחידה ערוכה אחת, ולכן הסכוליון בעיניהם היה הפירוש המקורי של המאורעות המוזכרים במגילה. ההבדל התברר רק במאה התשע עשרה על ידי רבנים וחוקרים שעסקו במגילת תענית.
מי שחתם מבחינה מחקרית את ההבחנה בין המגילה לסכוליון היה צבי גרץ, שגם ככל הנראה קבע את המילה סכוליון ככינוי לאגדתות הפרשנות למגילה, ולאחר מכן הבחנה זו התקבלה כדבר מובן מאליו, הן בעולם המחקר, והן בעולם הרבני.
בשנת תשנ"ג, במהלך כתיבת עבודת דוקטורט על המגילה, פרסמה ורד נעם מאמר בו קבעה שהסכוליון מתחלק למעשה לשלושה סוגים: שני נוסחי אב – נוסח פרמה (מכונה גם פ) ונוסח אוקספורד (מכונה גם א), ונוסח מעובד – נוסח הכלאיים. הקביעה שישנם שני נוסחים שונים המעורבים בנוסח ההכלאה, נעשתה בעיקר על בסיס ההבדל בין המסורות השונות שמביאים הסכוליונים השונים להסבר של אותם מועדים, ובשינויים נרחבים בניסוח של מסורות הסבר זהות, שינויים שאינם יכולים לנבוע משיבושי העתקה של הסכוליון, אלא בהכרח מורים על קיומו של ענף מסירה נפרד. נוסח הכלאיים, על פי נעם, הוא . עובדה זו, לדבריה, . אבחנתה של נעם באשר לנוסחים השונים של הסכוליון נתקבלה במחקר ללא עוררין.
ימי החומה במגילה
במגילה מצוינים שלושה ימים הקשורים לבניית חומת ירושלים (בארמית: "שוּר") ז' באייר וד' באלול המציינים ימים בהם נגמרה בניית החומה, וט"ז באדר המציין התחלה של בניית חומה או קבלת רישיון לבניית החומה. החוקרים נחלקו עם אילו חומות מזוהות החומות המוזכרות במגילה, והאם יש קשר בין תחילת הבנייה המצוינת באדר, לסיום הבנייה המצוין באחד מהימים האחרים. דעתם של החוקרים המסתמכים על הסכוליון עומדת בערבון מוגבל, כיוון שרוב החוקרים הכירו את נוסח הכלאיים של הסכוליון, שלקח הסברים שהופיעו בסכוליונים המקוריים ביום אחד, והצמיד אותם ליום אחר.
יום טרויינוס
יום טרויינוס לא מופיע בכתבי יד אוקספורד ופרמה של המגילה, ונכנס לנוסח הכלאיים, ככל הנראה, כשאיבה מן המקבילות בתלמודים. על פי המובא בתלמודים, יום טרויינוס בטל, עוד קודם שבוטלה המגילה כולה, בשל צרה שקרתה בו. במקורות השונים ישנם הסברים שונים, ואף סותרים, לשאלה מדוע נקבע יום טרויינוס, ומדוע הוא בטל. על פי התלמוד הבבלי, טרויינוס הוציא להורג את פפוס ולוליאנוס, ונהרג מיד לאחר מכן, וכשמחה על כך שנעשתה בו נקמה נקבע יום חג. על פי הבבלי, יום טרויינוס בוטל כיוון שנהרגו בו "שמעיה ואחיה אחיו". מרבית החוקרים מקבלים תיאור זה, אך סוברים שאין הכוונה לטראיאנוס עצמו, אלא לשליחו ובא כוחו, לוסיוס קווייטוס, מי שהיה הנציב ביהודה מטעמו לצורך דיכוי המרד היהודי הידוע בשם "פולמוס קיטוס".
כתיבת המגילה
מגילת תענית היא המקור החז"לי הקדום ביותר המצוי בכתב, והמקור הכתוב היחיד (מלבד התנ"ך) שעמד בפני התנאים והאמוראים. מכיוון שהמגילה הייתה מקור כתוב, היה לה טקסט מוסמך, וחכמי המשנה והתלמוד יכלו לדקדק בלשונה כמו בספרי המקרא.
מטרת כתיבת המגילה
ישנם כמה כיוונים העולים בספרות חז"ל ובמחקר באשר לשאלה מדוע נכתבה המגילה.
כיוון ראשון הוא שמטרת כתיבת המגילה היא לציין את הימים שבהם נעשו ניסים לעם ישראל. כך מעיד רבן שמעון בן גמליאל בברייתא במסכת שבת שהמגילה נכתבה על ידי אנשים. כך גם לדברי רבי יוסה בתלמוד הירושלמי.
כיוון שני, הדומה במקצת לראשון, הוא שהמגילה נכתבה בתקופת המרד הגדול על ידי מנהיגי המרד, במטרה לעודד את המורדים ולהראות להם שבעבר ה' הושיע את עם ישראל וסייע להם לנצח, וכך גם להם יש סיכוי לנצח. כיוון זה מתבסס, לרוב, על זיהוי של אלעזר בן חנניה, ממנהיגי המרד, ככותב המגילה.
כיוון שלישי הוא שמטרת כתיבת המגילה היא הלכתית, והיא נועדה לקבוע את הימים המותרים והאסורים בתענית ובהספד. על כך מלמדים למשל, הסידור של המועדים על פי לוח השנה ולא בצורה כרונולוגית של סדר התרחשות האירועים, והתיאור הקצר והסתום של מה שאירע בתאריכים השונים. אולם מרבית החוקרים סברו כי המגילה היא מסמך היסטורי שנכתב מתוך תפיסה קנאית-לאומית-פרושית בימי המרד, בעקבות ניתוחו של צבי גרץ. לדעת אפרים אלימלך אורבך המגילה נכתבה במקור בתור מסמך היסטורי, ובשלב העריכה שלה הוסף לה החלק ההלכתי של איסורי התענית.
זמן כתיבת המגילה
ישנן כמה גישות לזיהוי זמן כתיבת המגילה. גישה ראשונה מתארכת את הכתיבה תוך התבססות על המסורת המאזכרת את כותבי המגילה. לפי גישה זו, המגילה נכתבה ככל הנראה בסוף תקופת הבית השני, ועורך המגילה קיבץ לתוכה מועדים קדומים (בעיקר מהתקופה החשמונאית, אשר מהווים עיקר המגילה) יחד עם מאורעות מזמנו. גישה שנייה מתארכת את הכתיבה על פי המאורעות המופיעים במגילה. הנוקטים בגישה השנייה חלוקים ביניהם בשאלה מתי נערכה המגילה, כיוון שיש מחלוקות באשר לזיהוי המדויק של המועדים המופיעים במגילה.
ישנם חוקרים הסבורים שיש במגילה מועדים המאוחרים לחורבן בית שני בשנת 70 לספירה, אולם גם לדעתם המגילה נערכה עוד קודם, ומועדים אלו צורפו למגילה קיימת וערוכה. לא ברור האם איסורי התענית (וההספד בחלק מהמקרים) במועדים הקדומים נקבעו בזמן בו הם אירעו, או שעורך המגילה קבע את דיניהם של כל המועדים, אולם ככל הנראה המועדים עצמם, ללא קביעת האיסורים ההלכתיים בהם, נקבעו כבר בזמן בו הם קרו.
זיהוי על פי המסורת המזכירה את כותבי המגילה
על פי המסורת, כתיבת המגילה נעשתה בידי חנניה בן חזקיה, או בידי בנו, רבי אלעזר בן חנניה. כדי לתרץ את הסתירה בין המקורות היו שהציעו להסביר שחנניה התחיל בכתיבת המגילה, ואלעזר חתם אותה, והיו שהגיהו את הנוסח וקבעו שבכל המקומות יש לגרוס אלעזר בן חנניה. משפחת חנניה בן חזקיה בן-גוריון מוזכרת בכמה מקומות בתלמוד, כשהעיקרי שבהם הוא בתיאור הכינוס לגזירת שמונה עשר דבר, שהתקיים בעלייתו של חנניה בן חזקיה. בכינוס השתתפו תלמידי בית שמאי ובית הלל, שפעלו במאה האחרונה לפני הספירה, כך שהזיהוי על פי המסורת מוביל לתקופה זו. היו שהציעו לצמצם את הזיהוי בצורה ממוקדת יותר, וזיהו את אלעזר בן חנניה כותב המגילה עם אלעזר בן חנניה המוכר מספרי יוסף בן מתתיהו כמנהיג של אחת מקבוצות הקנאים. לשיטתם, הוא כתב את המגילה אולם זיהוי זה מבוסס על השערות רבות, ולא נתקבל במחקר, והדעה העיקרית היא שאין דרך לקבוע מתי בדיוק פעלו בני משפחת בן-גוריון.