cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דילן חרונבייחן
2018
חרונבייחן ניצח את הקטע הראשון של טור דובאי, ולאחר מכן שני קטעים בוולטה או אלגארבה. אבל אחד מההישגים המרשימים שלו בעונת 2018 הגיע במרוץ קורן–בריסל–קורן, כשניצח אותו. הוא ניצח את הקטע השני של פריז - ניס, ועוד שלושה קטעים בטור של נורווגיה ואת הקטע השני של טור סלובניה. הוא נבחר לטור דה פראנס, וניצח את הקטע השביעי והשמיני. הוא ניצח את מרוץ הוינבדנאל - וינבנדאל (בעבר ארנהיים - וינבנדאל), ואת מרוץ קאמפיונשאפ ון פלנדרן. חרונבייחן ניצח את הקטע הראשון ב.
2019
חרונבייחן פתח את העונה עם ניצחון בקטע החמישי של וולטה ולנסיה, ואת הקטע הרביעי של וולטה או אלגארבה. הוא ניצח את שני הקטעים הראשונים בפריז - ניס, ואת מרוץ הוורלד טור החד יומי שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה. הוא ניצח את שלושת הקטעים הראשונים במרוץ ארבעת הימים של דנקרק, הוא נבחר לטור דה פראנס בפעם הרביעית, וניצח בקטע השביעי. בטור של זי.אל.אמ, ניצח בשני קטעים. הוא השתתף בטור של בריטניה, וניצח את הקטע הראשון.
2020
חרונבייחן פתח את 2020 עם ניצחון בקטע הראשון והשלישי של וולטה ולנסיה. הוא ניצח גם את הקטע הרביעי ב, כשהוא מקדים את פרננדו גאביריה ואת פסקל אקרמן.
מבנה חברתי
מבנה חברתי הוא ביטוי נפוץ בסוציולוגיה ובעיקר בתאוריה חברתית - אך בכל זאת, אינו מוגדר או מומשג באופן ברור (ג'רי וג'רי, 1991).
המושג "מבנה חברתי", כאשר משתמשים בו באופן כללי, מתייחס לישויות או קבוצות בעלי יחסים ברורים אחד כלפי השני, לתבניות התנהגות יציבות יחסית ולמערכות יחסים בתוך מערכות חברתיות, או למוסדות חברתיים ונורמות הנהפכים למוטמעים בתוך מערכות חברתיות באופן בו הם מעצבים את התנהגותם של "האנשים הנמצאים בתוך אותן מערכות חברתיות.
ראיית המבנה החברתי כ"מוסדות מוטמעים או נורמות המשנות את פעולותיהם של סוכנים חברתיים" היא חשובה, באשר דטרמיניזם מבני עשוי להתרחש כאשר פעולותיהם של אנשים וארגונים מכוונים חלקית על ידי המבנים הבסיסיים של המערכת החברתית. גישה זו הייתה חשובה בספרות האקדמאית עם עליית הסטרוקטורליזם, וכמו כן חשובה גם בהקשר הארגוני-מודרני, שכן מבנה הארגון עשוי לקבוע גם את גמישותו הארגונית, את מידת יכולתו להשתנות וגורמים רבים אחרים. בעקבות זאת, זהו נושא חשוב עבור נושא הניהול.
ניתן לראות במבנה חברתי כמרכיב יסוד חשוב במערכות חברתיות כדוגמת, המערכת הכלכלית, מערכת המשפט, המערכת הפוליטית, המערכת התרבותית ואחרים נוספים. משפחה, דת, חוק, כלכלה ומעמד - כולן מבנים חברתיים. המערכת החברתית היא מערכת-העל של אותם מערכות אשר מוטמעות במערכת החברתית.
היסטוריית רעיון המבנה החברתי
למבנה חברתי ישנה היסטוריה ארוכה במדעי החברה, ההולכת אחורה בזמן לדוגמה אל הפונקציונליזם של אישים כגון הרברט ספנסר, ניתוח מבנה המעמדות של קרל מרקס, או עבודתו של הסוציולוג הגרמני גיאורג זימל בן המאה ה-19 על מבנה חברתי כתבניות אבסטרקטיות המתפקדות הבסיס לאינטראקציה האנושית.
רעיון המבנה חברתי פותח רבות במאה ה-20. מרבית מהתרומות החשובות בתחום הגיעו מנקודת מבט סטרוקטורליסטית השואבת מהסטרוקטוריאליזם של קלוד לוי-שטראוס, מנקודות מבט פמיניסטיות או מרקסיסטיות, מנקודות מבט פונקציונליסטיות כגון אלו אשר פותחו על ידי טלקוט פרסונס ותומכיו, או ממבחר נקודות מבט מורכבת (בלאו, 1975; לופז וסקוט, 2000).
רעיון המבנה החברתי קשור אינטימית למספר רעיונות מרכזיים נוספים בתחום מדעי החברה, אשר בתוכם כלול גם יחסי מבנה וסוכנות.
הגדרות ורעיונות של מבנה חברתי
כפי שצוין לעיל, מבנה חברתי זוהה כ:
לופז וסקוט (2000) הבחינו בין הגדרת "מבנה ממוסד" לבין "מבנה הקשרים", כאשר מבנה ממוסד הוא: בעוד שבמבנה הקשרים...:
מבנה חברתי יכול להיות מחולק גם למבנה מיקרו ומבנה מאקרו. מבנה מיקרו הוא תבנית היחסים בין האלמנטים הבסיסיים של חיי חברה, אשר בשל גודלם אינם ניתנים לחלוקה, ואינם יכולים להיות חסרי מבנה חברתי משלהם (לדוגמה, תבנית יחסים בין אישיים בקבוצה המורכבת מאינדיבידואלים כאשר אין להם מבנה חברתי, או מבנה של ארגונים כתבנית ליחסים בין מעמדות חברתיים לבין תפקידים חברתיים כאשר לאותם תפקידים ומעמדות אין מבנה משלהם). מבנה מאקרו, אם כן, הוא סוג של מבנה מ"מדרגה שנייה", תבנית יחסים בין אובייקטים בעלי מבנה חברתי משלהם (לדוגמה, מבנה חברתי פוליטי הנמצא בין מפלגות פוליטיות שכן למפלגות פוליטיות יש מבנה חברתי משלהן). מספר סוגים מיוחדים של מבנים חברתיים שסוציולוגים מודרניים מפרידים מן השאר הם: מבני יחסים (במשפחה או מבנים דמויי משפחה גדולים יותר), מבני תקשורת (האופן בו מידע מועבר בתוך ארגונים) ומבנים סוציומטריים (מבנים של סימפתיה, אפטיה ואדישות בארגונים - נחקר בעבר על ידי ג'ייקוב ל. מוראנו).
סוציולוגים מפרידים גם בין:
מקורות ואבולוציית המבנה החברתי
יש המאמינים כי מבנה חברתי מתפתח באופן טבעי, כלומר לא ייתכן מצב בו לא יהיה מבנה חברתי, בין אם ירצו בכך ובין אם לאו. יש הטוענים כי מבנה חברתי נגרם בעקבות צורכי המערכת, כגון הצורך בכוח עבודה, במעמד ניהולי, במעמד מקצועי ובמעמד צבאי, או בעקבות קונפליקטים בין קבוצות, למשל, תחרות בין מפלגות פוליטיות או בין האליטה לבין ההמון. אחרים מאמינים כי מבנה חברתי אינו תוצאה של תהליך טבעי, אלא הוא למעשה תוצאה של הבניה חברתית. המבנה החברתי עלול להיווצר בעקבות רצון האליטה לשמר את כוחם ומעמדם, או בעקבות השמת דגש על תחרותיות או שיתוף פעולה בידי מערכות כלכליות.
הסבר נוסף לאבולוציית המבנה החברתי ניתן על ידי הסברי מבנה וסוכנות אשר מאפשרים ניתוח מתוחכם לאבולוציה המשותפת של מבנה חברתי וסוכנות חברתית. תאוריות אלה שמות דגש על העצמאות המסוימת שיש לסוכנים המחוברתים, אשר פעולותיהם, מצד אחד, מתווכות על ידי המבנים הממוסדים הקיימים ועל ידי הציפיות הקיימות, אבל, מצד שני, עשויות להשפיע או לשנות את המבנים הממוסדים.
מבנה במרקסיזם
המרקסיזם מבדיל בין "בסיס ממשי" שהוא הבסיס הכלכלי של יחסי הייצור בחברה, ובין "מבנה על" הנובע ממנו, שהוא התפיסות הפוליטיות, הדתיות, המשפטיות והתרבותיות השוררות בחברה המבוססת על הבסיס הממשי. בספרו "לביקורת הכלכלה המדינית" מסביר קרל מרקס את ההבדל: "יש תמיד להבחין בין ההפיכה החומרית - הנקבעת בנאמנות אשר למדע הטבע - בתנאי הייצור האקונומיים, ובין הצורות היוריסטיות, הפוליטיות, הדתיות, האמנותיות או הפילוסופיות, בקיצור: הצורות האידאולוגיות, שעל ידן בני אדם תופסים בתודעתם את הסכסוך הזה ונאבקים עליו עד כדי הכרעה".
על פי מרקס, אין למבנה העל השפעה על המציאות החומרית, והוא אך בסיס ליצירת תודעה כוזבת.
ראו גם
תאורטיקנים רלוונטיים:
פילוסופיה של החינוך
פילוסופיה של החינוך היא תחום בפילוסופיה, העוסק בחינוך, במטרותיו ובדרכי הפעולה שלו. התחום האקדמי עוסק בחקר החינוך כתופעה חברתית, אך הוא משתמש בכלים וצורות חשיבה מתחום הפילוסופיה. ההפרדה בין "חוקר חינוך" לפילוסוף העוסק בחינוך אינה תמיד קבועה וברורה, ויש הסוברים שכל איש חינוך נאלץ לעסוק בפילוסופיה במסגרת עבודתו. באוניברסיטאות, הפילוסופיה של החינוך לרוב אינה נלמדת בחוגים לפילוסופיה, אלא בחוגים ובמכללות לחינוך. בשנות ה־40 של המאה ה־20 הוקמה לראשונה "אגודת הפילוסופים החינוכיים של ארצות הברית" ומאז ישנן עשרות אגודות ברחבי העולם העוסקות בפילוסופיה של החינוך.
הגדרה
פילוסופים מכל התקופות והאסכולות העלו במשך השנים שאלות ורעיונות הקשורים לחינוך. יחד עם זאת, בעוד שתחומים כמו אתיקה, אסתטיקה ואפיסטמולוגיה הוגדרו ועמדו כתחום עצמאי כבר בעת העתיקה, הפילוסופיה של החינוך התגבשה כתחום עצמאי רק במאה העשרים. בשנות ה־20 של המאה ה־20, הופיעה לראשונה הפילוסופיה של החינוך כערך עצמאי באנציקלופדיה; אשת החינוך נל נודינגס הגדירה את הפילוסופיה של החינוך כ־"לימוד הפילוסופי של החינוך ובעיותיו. נושא הדיון הוא החינוך, והכלים הם כלים מתחום הפילוסופיה."
פילוסופיה של החינוך וחקר החינוך שלובים זה בזו, ולעיתים קרובות אין מפרידים ביניהם. בדומה למחשבה מדינית, הפילוסופיה של החינוך היא תחום פילוסופי עם מטרות והשלכות מעשיות, המבוססת על התבוננות בעולם, ולא על מחשבה מופשטת. בכך היא נבדלת מתחומים פילוסופיים כמו אונטולוגיה, אפיסטמולוגיה או לוגיקה.
סוקרטס
סוקרטס, הידוע כ־"אבי הפילוסופיה המערבית", עסק בחינוך באופן אקטיבי לאורך חייו. לא השתמר כל תיעוד למשנה חינוכית מגובשת אצל סוקרטס, אך דרך החינוך שלו מתוארת בכתביו של תלמידיו. סוקרטס נהג לחנך באמצעות שאילת שאלות, וניהול דו-שיח דיאלקטי. סוקרטס נתן לבן שיחו לגלות את טעויותיו בעצמו, ולא חשף אותן או הביע דעה. חשיפת הטעויות והניסיון להגיע אל האמת נעשים באמצעות שאילת עוד ועוד שאלות, והסקת מסקנות מתבקשות מדבריו של בן השיח. שיטה זו, המכונה השיטה הסוקרטית, הפכה לאבן פינה בפילוסופיה של המוסר, אך השפעתה על הפילוסופיה של החינוך מועטה. בניגוד לפילוסופים רבים אחריו, סוקרטס לא הציג משנה חינוכית סדורה ומגובשת.
אפלטון
אפלטון, תלמידו המפורסם ביותר של סוקרטס, הציג את תפיסתו החינוכית בדיאלוג הידוע שלו: המדינה. על פי המשנה הפרוסה בדיאלוג זה, הדרך טובה ביותר לשרת את היחיד היא להטמיע אותו כנתין בחברה צודקת. על כן, אפלטון תמך בהוצאת ילדים מבית הוריהם, וגידולם כחסויים של המדינה, בבתים משותפים. הוא גרס שיש להבדיל בין התלמידים ע"פ רמת הכישרון שלהם, ולהעניק את החינוך הטוב ביותר לילדים המוכשרים ביותר, על מנת שיוכלו לגדול ולהפוך ל"שומרי העיר", ולשרת את מעוטי היכולת. למעשה, אפלטון הציג לראשונה מודל של חינוך ממלכתי, אלא שהחינוך שהוא הציג היה שונה מאוד מהחינוך הממלכתי המקובל כיום. פילוסופים רבים השוו בין התפיסה המוצגת ב"המדינה" לתפיסות טוטליטריות מודרניות.
אפלטון טען שכישורים אינם תורשתיים, ולכן, במדינתו האידיאלית יצמחו אנשים מוכשרים במידה שווה מכל המעמדות החברתיים השונים. בנוסף, האמין אפלטון בחינוך שוויוני לבנים ובנות. החינוך במדינה האפלטונית יתחיל עבור כולם בגיל בית ספר יסודי, אך יימשך פרק זמן שונה בהתאם לרמת הכישרון. בעוד שחלק יסיימו את הלימודים כבר בגיל 18, המוכשרים ביותר (המיועדים להיות מלכים-פילוסופים) יסיימו את חינוכם רק בגיל 50, לאחר לימודי פילוסופיה, לימודי מתמטיקה, שירות צבאי ועוד. אפלטון דגל בחינוך מקיף, הכולל לימוד עובדות, פיתוח כישורים, חינוך גופני, וגם לימוד אומנות ומוזיקה. השילוב בין לימודי המוזיקה והאומנות לחינוך הגופני נועד למזג תכונות "עדינות" ותכונות "חזקות", על מנת ליצור אדם "הרמוני".
אריסטו
אריסטו, תלמידו של אפלטון, הציג ככל הנראה משנה חינוכית רחבה בחיבורו האבוד "על החינוך". ניתן לנסות להבין את משנתו החינוכית דרך ציטוטים והפניות מכתביהם של פילוסופים אחרים. בניגוד לסוקרטס, ששם דגש על שאלות והסקת מסקנות כחלק מתהליך חינוכי, אריסטו גרס שתפקידו העיקרי של המורה הוא להעביר ידע. על כן, תמך אריסטו בלימוד שיטתי של חומר, באמצעות חזרה על עובדות. בדומה לאפלטון, אריסטו שם דגש על שילוב תחומים רבים בחינוך התלמיד. כמו כן, אריסטו שם דגש על שילוב בין החלק התאורטי של הלימוד לחלק המעשי שלו. על פי אריסטו, מטרתו העיקרית של החינוך היא להכשיר אזרחים טובים וחושבים בשביל הפוליס.
הסכולסטיקה והפרניאליזם
בימי הביניים התגבשה באירופה שיטת הוראה בשם סכולסטיקה. השיטה, שגובשה על ידי תאולוגים נוצרים, הפכה רווחת מאוד בכל רחבי היבשת. מטרתה הייתה לענות על שאלות פתוחות ולהתיר סתירות בטקסטים הנלמדים. בהתאם לרוח התקופה, עיקר הטקסטים שנלמדו היו טקסטים נוצריים, או טקסטים ידועים של פילוסופים "מקודשים" כמו אריסטו או הנאופלטוניסטים. הסכולסטיקה ניסתה, בין השאר, לשלב בין התאולוגיה הנוצרית על רעיונותיה השונים לבין הפילוסופיה היוונית המאוחרת. השיטה הסכולסטית השפיעה מאוד על החינוך באירופה של ימי הביניים, ועד לתקופת הרנסאנס היא הייתה השיטה החינוכית העיקרית והצמיחה פילוסופים חשובים רבים, ביניהם ניתן למנות את ג'ון דנס סקוטוס, ויליאם איש אוקאם, ואת תומאס אקווינס. פילוסופים אלו העלו רעיונות פילוסופיים חשובים, שחלקם מקובלים עד היום על הוגי דעות רבים. למרות זאת, בתחום הפילוסופיה של החינוך כמעט ולא נשאר סימן וזכר לשיטה הסכולסטית, ורעיונותיה אינם מיושמים כמעט בשום מקום.
אקווינס, שנחשב לפילוסוף הנוצרי החשוב ביותר ימי הביניים, פיתח גישה בפילוסופיה של החינוך, המכונה פרניאליזם חינוכי. על פי גישה זו, הקשורה קשר הדוק ל, המורה צריך לנסות להעביר לתלמידיו רק דברים נצחיים ואוניברסליים. על פי עיקרון זה, תפקידו של המורה אינו להעביר עובדות לתלמידיו, שכן העובדות משתנות כל הזמן (בתקופתו של אקווינס טרם דובר על חוקי טבע נצחיים), אלא להעביר עקרונות ורעיונות כלליים יותר. אקווינס הציג את גישתו בחיבורו "המורה" (De Magistro), שדיבר על הקשר בין הוראה לבין אלוהים וחוקי הדת הנוצרית. הפרניאליזם שהציג אקווינס היה קשור קשר הדוק לדת ולאלוהים. במאה ה-20 חוקרי חינוך ופילוסופים (ביניהם ניתן למנות את רוברט האצ'ינס ומורטימר ג'. אדלר) העלו מחדש את רעיונותיו של אקווינס, ללא הפן הדתי. לפרניאליזם החילוני הייתה השפעה רבה על הגישה החינוכית במערב. בפרט יש לציין את אוניברסיטת שיקגו, שבה תוכנית הליבה תואמת את הגישה הפרניאליסטית. תוכנית הליבה גובשה בזמן שאדלר היה נשיא האוניברסיטה.
אבן סינא
אבן סינא, אחד מהפילוסופים המזרחיים החשובים ביותר בימי הביניים, תרם גם הוא לתחום הפילוסופיה של החינוך. אחד מכתביו, "חלקו של המורה בגידול ואימון ילדים", נכתב כמדריך למורים בבתי ספר מוסלמים יסודיים (בערבית: מכתבּ - بـتــكـمـ), והשפיע רבות על דרך ההוראה בעולם המוסלמי באותה תקופה. אבן סינא ייחס חשיבות רבה ללימוד הילדים בקבוצה, בתוך בתי ספר, בניגוד ללימוד יחידני בבתים. הוא הדגיש את חשיבותן של תחרות ושל למידה על ידי חיקוי - שני אלמנטים שניתן למצוא רק כאשר הלמידה היא קבוצתית. כמו כן, הודגשה חשיבותם של דיונים וויכוחים בתוך הכיתה; הוא היה הראשון שהעלה את עקרון הטאבולה ראסה, על פיו הילד מגיע לעולם כ־"לוח חלק", ומעוצב על פי החינוך שנותנים לו. תפיסה זו אומצה והורחבה לאחר מכן על ידי ג'ון לוק ופילוסופים אחרים, והיא אחד מהרעיונות הבסיסיים ביותר באמפיריציזם.
תוכנית הלימודים ע"פ אבן סינא הופרדה לשני חלקים – חינוך יסודי מגיל שש עד גיל 14, וחינוך מתקדם החל בגיל 14. החינוך היסודי צריך לכלול לימודי קוראן, דקדוק, ספרות ופילוסופיה מוסלמית, בנוסף ללימוד כישורי חיים כלליים. בגיל 14 רצוי שהילד יבחר מקצועות על פי רצונו, ובהתאם לעתידו. הלימודים המתקדמים עשויים לכלול לימודי רפואה, גאומטריה, מסחר, ספרות, וכו', בהתאם לקריירה העתידית שהילד יבחר.
ג'ון מילטון
בשנת 1644 פרסם המשורר הבריטי ג'ון מילטון מאמר באורך 8 עמודים שכותרתו "על החינוך". באותה תקופה כתב מילטון חמישה מאמרים שהביעו התנגדות לצורת ההתנהלות של הכנסייה האנגליקנית בבריטניה, וביקורת על שילובה והשפעתה על החברה. "על החינוך" פורסם במקביל למאמרים אלו, והציע שינוי מהותי בשיטת החינוך והלימוד המקובלת אז. מילטון הציע להחליף את תוכנית הלימודים הדתית והשיטה הסכולסטית המקובלת, בתוכנית לימודים מודרנית יותר, ומותאמת לעידן המודרני. רעיונותיו של מילטון, הושפעו רבות מתנועת הרנסאנס, והם שונים דרסטית מרעיון הלימוד הסכולסטי שהיה מקובל באוניברסיטאות עד אז. על פי מילטון, לחינוך יש שתי מטרות: להתאים את האדם לחברה, על ידי לימוד כישורים והתנהלות נכונה, וללמד את האדם לאהוב את אלוהים.
ג'ון לוק
הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק, אבי האמפיריציזם, פיתח תפיסה חינוכית שתאמה את משנתו הפילוסופית. את עיקר משנתו החינוכית פרש לוק בספרו מחשבות אחדות אודות החינוך. הדגש העיקרי בעבודתו של לוק היה על השפעתו הכמעט-מוחלטת של החינוך על התפתחות האדם. על פיו, תשע עשיריות מאופיו של אדם ומיכולותיו מעוצבות על ידי החינוך שלו. האדם מגיע לעולם כלוח ריק ("טאבולה ראסה") והחוויות שהוא עובר (ובעיקר החינוך שלו) מעצבות אותו. בעקבות מסקנה זו, הביע לוק תמיכה בחינוך לחשיבה רציונלית כבר מגיל צעיר. לוק טען שהטמעת מנהגים חשובה יותר מהקניית ידע.
נושא נוסף שהדגיש לוק הוא השפעתן המכרעת של חוויות ילדות על תפיסת המבוגרים. על פיו, חוויות ילדות, בעיקר בגיל צעיר מאוד, גורמות לאדם לפתח אסוציאציות בין דברים, ומבנות את התפיסה שלו. דוגמה שהביא לוק: אם אומנת תשכנע ילד שגובלינים ורוחות רפאים מופיעות בלילה, הוא תמיד יקשר בין הלילה לבין דברים שליליים, גם כאשר יגדל. רעיון האסוציאציות של לוק השפיע רבות על התפיסה החינוכית במאה ה-18. מלבד זאת, לוק טען שהשפה משפיעה באופן מכריע על התפיסה של בני אדם, והביע התנגדות לשימוש במושגים מעורפלים, שהגדרתם אינה ברורה. לוק לא הציג תוכנית לימודים סדורה באף אחד מכתביו, אלא שם דגש על פיתוח ערכים ומנהגים חיוניים. עם זאת, ניתן למצוא רמזים בכתביו לתמיכתו בלימוד מדע (לוק היה תומך נלהב של המהפכה המדעית) ואומנות. כמו מילטון, לוק מסמל את עזיבת החינוך הסכולסטי לטובת חינוך מודרני יותר.
ז'אן ז'אק רוסו
הפילוסוף הצרפתי ז'אן-ז'אק רוסו הציג את משנתו החינוכית בספר אמיל, או על החינוך, שיצא בשנת 1762. כמו לוק, סבר רוסו שכל בני האדם נולדים דומים או זהים, אבל בניגוד אליו, חשב רוסו שכולם מתפתחים בצורה דומה או זהה, ועוברים דרך שלבים קבועים בהתפתחות. רוסו טען שבכל אדם יש גרעין טוב, "הפרא האציל", שמכיל את צלם אלוהים. החברה עלולה לפגוע בגרעין טוב זה, ותפקיד החינוך הוא למנוע זאת. רוסו חילק את ציר הזמן של חיי האדם לארבעה קטעים, והתאים לכל שלב תוכנית חינוכית:
אקזיסטנציאליזם
הפילוסופים הידועים מזרם האקזיסטנציאליזם, שהחלו לפעול במאה ה־19, מעולם לא הציגו משנה חינוכית סדורה. אקזיסטנציאליסטים מעטים בלבד (ביניהם ניתן למנות את מרטין בובר וקארל יספרס) עסקו בחינוך במסגרת עבודתם הפילוסופית. יחד עם זאת, תפיסת העולם האקזיסטנציאליסטים הובילה אנשי חינוך ופילוסופיה מודרניים להציג משנה פילוסופית המבוססת על האקזיסטנציאליזם. תפקידו של החינוך, על פי האקזיסטנציאליזם, הוא לאפשר לכל אדם לפתח את הייחודיות שלו, את המודעות העצמית שלו, ואת אישיותו. מכיוון שכל אדם שונה ומיוחד בבסיסו, החינוך צריך להתאים את עצמו לתלמיד. תפקיד נוסף של החינוך הוא להגביר את תחושת החופש של האדם ולהכין אותו להתמודדות עם סבל, חרדה ודאגה, כדי שיהיה מסוגל "לפגוש את המוות בהנאה" האקזיסטנציאליזם התנגד ל"חינוך לאושר", מכיוון שעל פי האקזיסטנציאליסטים לא יכול להיות אושר ללא סבל. דגש נוסף בחינוך האקזיסטנצאליסטי הוא עידוד הילדים לפתח סולם ערכים קבוע ועקבי, ולהיות נאמנים אליו באופן מוחלט.
האקזיסטנציאליזם לא תמך בתוכנית לימודים קבועה, אלא בתוכנית לימודים מותאמת לכל ילד. יחד עם זאת, הושם דגש על כמה תחומים חשובים, בייחוד תחומים הומאניים כמו ספרות, תיאטרון, מוזיקה, היסטוריה ודת. מדעי החברה חשובים גם הם, אבל חשוב שלימודם לא יוביל להתייחסות מנוכרת בין בני האדם (או התייחסות "אני-לז", כהגדרתו של מרטין בובר.) מדע ומתמטיקה חשובים פחות מהתחומים ההומניים, כי האקזיסטנציאליזם ייחס חשיבות רבה יותר לידע סובייקטיבי מאשר לידע אובייקטיבי.
ג'ון דיואי – פרגמטיזם
הפרגמטיזם הוא זרם פילוסופי שקם בסוף המאה ה-19. בבסיסו עומדת ההנחה שהאמת נקבעת על פי תכליות מעשיות, ולא על פי קריטריונים חיצוניים או פנימיים. מייסד הזרם, צ'ארלס פרס, העלה כמה רעיונות חדשניים על ידע והעברת ידע, אולם עיקר התפיסה החינוכית של הפרגמטיזם מבוססת על משנתו של ג'ון דיואי. כתביו של ג'ון דיואי הציגו רעיונות חדשניים על הקשר בין חינוך לחברה, ועל ההשפעה ההדדית שלהם. דיואי טען ש"החינוך, במובן הרחב שלו, הוא המניע העיקרי להמשכיות של החברה, והוא הכרחי למען המשך קיומה של החברה." דיואי השווה בין גישתו החינוכית של אפלטון, שעסקה אך ורק בחינוך הראוי לחברה, לבין זו של רוסו, שעסקה אך ורק בחינוך הראוי ליחיד. גישתו של דיואי עצמו ניסתה לשלב ולאזן בין השניים. דיואי ניסה לשלב גם בין הגישה המסורתית, על פיה המורה צריך להעביר ידע לתלמיד, לבין הגישה על פיה התלמיד מתפתח בעצמו. דיואי הדגיש את חשיבות הלמידה דרך עשייה, מה שהוביל אותו לפיתוח החינוך הפרוגרסיבי (ראו למטה)
פילוסוף פרגמטי חשוב נוסף שעסק בחינוך הוא הפילוסוף האמריקאי ריצ'רד רורטי. רורטי טען שניתן לפתור את כל בעיות זכויות האדם בעולם באמצעות חינוך, ושהחינוך צריך להשפיע על הרגש, שכן בעיות זכויות אדם לא ניתן לפתור באמצעות ההיגיון בלבד.
הוסרל והיידגר – פנומנולוגיה
הפנומנולוגיה היא שיטה פילוסופית שפותחה על ידי הוסרל והורחבה על ידי היידגר ואחרים. הרעיון שעומד בבסיסה הוא ניתוח חוויות או התנסויות, וניתוח הדרך שהן מגיעות להכרה של האדם, ללא דעות קדומות או הנחות יסוד. היידגר, ובעיקר ממשיכו הנס גאורג גדמר, חקרו גם את החינוך באמצעות שיטה זו, והציגו מסקנות רבות על מהות החינוך. היידגר טען שמטרת החינוך הגבוה היא לבחון את הנחות היסוד שעליהן בנוי המחקר בתחומי הידע השונים.
פוסט מודרניזם
הפוסטמודרניזם, כזרם פילוסופי, מתבטא בדחיית רעיונות מודרניים כמו קידמה, אידאולוגיה, ואמת מוחלטת. תפיסת עולם זו, שהפכה רווחת מאוד במחצית השנייה של המאה ה-20, אתגרה את הפילוסופים העוסקים בחינוך, והביאה אותם לשאול שאלות רבות על מהות החינוך בעולם ללא אמת מוחלטת או ערכים. הפילוסוף הצרפתי ז'אן פרנסואה ליוטר טען שהידע האנושי בנוי מנרטיבים אנושיים רבים, ולא מעובדות אבסלוטיות. על פיו, במאה העשרים קרס "נרטיב העל" של החברה המערבית, והתפרק להמון נרטיבים קטנים ואינדיבידואלים. על כן, גם תפקידו של החינוך השתנה. כעת עליו להציג המון נרטיבים מתחרים, ולתת למושא החינוך "לשפוט ביניהם". פילוסוף צרפתי נוסף, מישל פוקו (פוקו לא הגדיר את עצמו כפוסט מודרניסט, אך הוא מתוייג לרוב ככזה) הציג משנה חדשנית על הקשר בין ידע לכוח חברתי. על פיו, אנשים הרוצים שליטה וכוח מציגים את עצמם כבעלי ידע על מנת לצבור אותה. ניתן ליישם גישה זו גם על תחום הפילוסופיה של החינוך, בהקשר של יחסי מורה-תלמיד.
פילוסופיה אנליטית
פילוסופים מהזרם האנליטי, אחד הזרמים הבולטים ביותר במאה ה־20, כמעט ולא עסקו בפילוסופיה של החינוך. פילוסופים מסוימים, כגון ברטראנד ראסל, הגדירו את תחום הפילוסופיה באופן צר יותר משאר הפילוסופים, (למשל, ראסל טען שהאתיקה איננה חלק מהפילוסופיה). ייתכן שכתוצאה מכך האתיקה לא נכללה בתוך תחום העיסוק של פילוסופים אנליטיים רבים. פילוסוף אנליטי אחד שהשפיע רבות על הפילוסופיה של החינוך הוא הפילוסוף ריצ'רד סטנלי פיטרס. פיטרס עסק רבות בקשר בין פילוסופיה לפסיכולוגיה ופסיכולוגיה חינוכית. בנוסף, פרסם פיטרס ספר חשוב בשם "אתיקה וחינוך", שדן בשאלות מוסריות הקשורות לחינוך.
פאולו פריירה
המחנך הברזילאי פאולו פריירה לא היה פילוסוף במובן המקובל של המילה, אולם להגותו החינוכית הייתה השפעה עצומה על התפיסה החינוכית במאה עשרים. פריירה, שראה את מצבה של מערכת החינוך והממשל בברזיל, גיבש את גישת הפדגוגיה הביקורתית (ראו בהרחבה בהמשך), וניסה לעמוד על ההשפעה של החברה על החינוך והחינוך על החברה. פריירה טען שלעיתים חינוך הוא כלי להנצחת המצב החברתי הקיים. לדוגמה, בשנות ה־40 בברזיל, היה הכרח לדעת קרוא וכתוב על מנת להשתתף בבחירות. פריירה טען שנוצר מעגל קסמים - הנשיא אינו משקיע בחינוך לעניים, כי הם אינם אלה שבחרו אותו. ללא חינוך, העניים אינם מסוגלים ללמוד קרוא וכתוב, ולכן הם לא ישתתפו גם בבחירת הנשיא הבא, ששוב לא יתחשב בהם וחוזר חלילה.
פילוסופיה יהודית
יסודותיה של תפיסת החינוך לצעירים ולבני אדם בכלל, הונחו בספרות המקרא ובמדרשי חז"ל בעת העתיקה. החינוך הוא מצווה המוזכרת בתורה בפסוקים רבים, שנכתבו בתקופת המקרא. תפיסת המקרא וחז"ל הייתה מורכבת מהן ולאו; מחד גיסא סברו כי "יֵצֶר לֵב הָאָדָם רַע מִנְּעֻרָיו", ומאידך גיסא נאמר בספר קהלת: "עָשָׂה הָאֱלֹהִים אֶת הָאָדָם יָשָׁר"; כמו כן, סברו המחנכים העבריים הקדמונים, כי עדיפה הקנייתו של החינוך לצעיר בדרך המתאימה לו, שכך היא תישאר מוטבעת בנפשו, על פי דרשה על סמך הכתוב בספר משלי: "חנֹךְ לַנַּעַר עַל-פִּי דַרְכּוֹ, גַּם כִּי יַזְקִין לֹא יָסוּר מִמֶּנָּה" (הפשט הוא שהחינוך צריך להתחיל בגיל צעיר, על פתח הדרך)..
הקנייתו של חינוך מסודר לדור הצעיר הייתה נפוצה ומפותחת בתקופת המשנה והתלמוד. בימי הביניים נכתבו ספרי הגות ופילוסופיה אשר פירשו את הספרות הקדומה וניסו לערוך מהם שיטה, תוך כדי שיח מעמיק עם הפילוסופיה היוונית, שעמדה בתשתיתה של הפילוסופיה הימי-ביניימית ואף התאולוגיה הנוצרית, עם התאולוגיה הנוצרית עצמה ועם פרות המחקר הפילוסופי בן זמנם. תפיסת החינוך בהגות היהודית הושפעה אך במעט מן התמורות מראשית העת החדשה, שכללו גם תפיסה חדשה בדבר מקומו של האדם בעולם וזכויותיו כיציר אנוש מבלי אמונה או סמכות האל. ראשיתו של שינוי בתודעה הציבורית היהודית בנושא חינוך הצעירים התחולל ממחצית המאה ה-19, וזאת כחלק מהשינויים הרעיוניים והפוליטיים באירופה, כאשר מנהיגים מכל הזרמים תבעו חינוך לצעירים שיכלול גם מדעים ואו מלאכה, וזאת בהסתמכם על מקורות היהדות הקדומים, על ערכה הרוחני של הפרנסה מיגיע כפיים. רעיון החרות וחופש האדם שהודגש בעת החדשה וגם חדר להגויות של החינוך, הוטמע בהדרגה, תוך כדי פולמוס ושיח, במשנתם של הוגים משלהי המאה ה-19, בהם הראי"ה קוק, יאנוש קורצ'אק, הרב סולוביצ'יק, אשר הדגישו את התאמתו של החינוך לאדם הצעיר, וגם המבוגר, תחת הכפפתו למה שנתפס כמסגרת כללים נוקשה; ובכך הנחילו לשיטתם, את הפסוק האמור במשלי, ובאופן שישתמע כמקובל על פי רוח הזמן החדשה.
מספר הוגים ציונים וביישוב היהודי החדש, העמידו את החינוך בראש מעייניהם, כי ראו בו את המפתח לגאולה לאומית הנדרשת, ל"תחיית האומה" בארץ הישנה-החדשה, בהם למשל א"ד גורדון, מרטין בובר ומחנכים במוסדות "הקיבוץ הארצי השומר הצעיר". המשותף להצעותיהם הייתה תשומת הלב לעצמיות המולדת של החניכים והעמדת אפשרויות מלאות להגשמתה, והקניית ערכי המוסר והערכים הנשגבים מתוך הגיונם הפנימי של מושגי היופי, האמת והצדק, אשר יוקנו לחניכים בהדרגה ובשיטתיות.
חינוך מהותני ופרניאליזם
זרם החינוך המהותני (אנגלית: Educational essentialism) קם בשנת 1938 בארצות הברית. תומכיו שמים דגש על חינוך בסיס רחב מאוד, בתחומים כמו מתמטיקה, שפה וכדומה. מטרת הלימוד הוא ליצור בסיס רחב משותף לכל החברה, שיכלול את הנושאים המהותיים ביותר. מטרת החינוך על פי המהותנים, היא להקנות ידע הכרחי וערכים בסיסיים משותפים. במובנים רבים, החינוך המהותני דומה מאוד לחינוך המקובל במאה ה-19 ובמידה רבה גם בעידן המודרני. במרבית בתי הספר בעולם המערבי אכן שמים דגש על הקניית בסיס ידע רחב וערכים משותפים לתלמידים. למורה תפקיד חשוב מאוד בחינוך המהותני, והוא מהווה דמות סמכותית ומרכזית בסביבה החינוכית. תפקידו להעביר ידע, ולהשליט סדר ומשמעת בכיתה, מכיוון שהלמידה בסביבה לא מאורגנת קשה יותר.
זרם משיק לחינוך המהותני הוא החינוך הפרניאליסטי, שמבוסס על הפרניאליזם הדתי של תומאס אקווינס (ראו למעלה). הפרניאליזם שם דגש על לימוד דברים נצחיים ואוניברסליים, שחשיבותם תקפה בכל מקום ובכל זמן. כתוצאה מכך, תומכים הפרניאליסטים בלימוד עקרונות, ולשים דגש מופחת על לימוד עובדות.
חינוך פרוגרסיבי
תנועת החינוך הפרוגרסיבי קמה בסוף המאה ה-19, כהתנגדות לחינוך המסורתי של המאה ה-19. בניגוד לגישה הרווחת דאז, שתפסה את בית הספר כהכנה לאוניברסיטה או ללימודים הגבוהים, תמכו אנשי החינוך הפרוגרסיבי בחינוך שהוא מטרה בפני עצמו. החינוך הפרוגרסיבי שם דגש על פיתוח כישורים חברתיים, למידה עצמאית, פתרון בעיות, ושיתוף פעולה. בנוסף, שם החינוך הפרוגרסיבי דגש על חינוך לערכים כמו דמוקרטיה ושוויון. לזרם החינוך הפרוגרסיבי השפעה רבה על החינוך כיום. בין השאר, הוא הוביל לגיבוש דרכי לימוד נוספות מלבד ספרי הלימוד המסורתיים.
מייסד הזרם הוא הפילוסוף הפרגמטיסטי ג'ון דיואי. לתלמידו ויליאם הרד קילפטריק היה חלק חשוב בהפצה של תורתו, והוצאתה אל הפועל.
חינוך ביקורתי
זרם החינוך הביקורתי מציג דרך הסתכלות שונה על החינוך מדרכי ההסתכלות המקובלות, ומסתכל על החינוך ככלי חברתי. על פי החינוך הביקורתי, לעיתים קרובות החינוך משמש להנצחה של מצב חברתי קיים. החינוך הביקורתי שם דגש על קשר תרבותי ורעיוני בין המעמד השולט לבין מעצבי המדיניות החינוכית, המוביל להנצחה של תרבות וערכים של המעמד השולט. בנוסף, על פי תומכי החינוך הביקורתי, החינוך המסורתי אינו מעודד חשיבה ביקורתית, אלא מעודד צייתנות והתאמה למסגרת. בצורה כזאת נמנע שינוי בסדר החברתי הקיים. תומכי החינוך הביקורתי מנסים לייצר חינוך אלטרנטיבי, שמעורר את התלמיד לחשיבה ביקורתית. בין אנשי החינוך הביקורתי הידועים נמנים פאולו פריירה (ראו למעלה) הנרי ג'ירו ופיטר מקלארן
חינוך דמוקרטי
תנועת החינוך הדמוקרטי חותרת ליצירת מערכת יחסים שוויונית ודמוקרטית בין המורים לתלמידים. בבתי ספר דמוקרטיים רבים התלמידים מחליטים בשיתוף עם המורים על תוכנית הלימודים, מבנה השיעורים, מערכת הענישה וכדומה. בבסיס הגישה הדמוקרטית לחינוך עומדת תפיסת הילד כאדם שלם, הזכאי לזכויות מלאות ושוות לאדם מבוגר. החינוך הדמוקרטי, ובית הספר הדמוקרטי הראשון, נוסדו על ידי המחנך הסקוטי א.ס. ניל ניל הקים בדרזדן שבגרמניה את בית הספר סאמרהיל, בית הספר הדמוקרטי הראשון. כל השיעורים בבית הספר היו שיעורי רשות, והתלמידים השתתפו בקבלת ההחלטות בבית הספר. מקורו של המושג "חינוך דמוקרטי" הוא בבית הספר הדמוקרטי בחדרה, בית הספר הראשון בעולם שנקרא 'בית ספר דמוקרטי'. הוא נוסד ב-1987 על ידי יעקב הכט. בהמשך קמו בישראל בתי ספר דמוקרטיים נוספים בסיועו של הכט. בעקבות ייסוד הכנס הבינלאומי IDEC של בתי ספר אלטרנטיביים, עוד יוזמה של הכט, אימצו בתי ספר רבים בעולם את השם וההגדרה – "חינוך דמוקרטי".
חינוך אנתרופוסופי
זרם החינוך האנתרופוסופי (המכונה גם חינוך ולדורף) נוסד בתחילת המאה העשרים על ידי איש החינוך רודולף שטיינר. הדגש העיקרי של זרם זה הוא על חינוך המותאם לשלב ההתפתחותי של הילד. לדוגמה: ילדים לפני גיל שבע, שלומדים בבית ספר אנתרופוסופי, לומדים בעיקר דרך משחקי דמיון ופעולות חושיות. ילדים בגילאי 7-14, שכבר חווים את העולם דרך מילים ודימויים, ילמדו יותר דרך שירים ודיקלומים. החינוך האנתרופוסופי קשור קשר הדוק לאנתרופוסופיה, שמטרתה "הבנת העולמות העליונים". על כן, לימודים אנתרופוסופיים כוללים לרוב גם לימודים וטקסים רוחניים. בלימוד האנתרופוסופי עולים גם רעיונות מתוך הפילוסופיה המזרחית כגון קארמה, חיבור לטבע, וגלגול נשמות. דגש נוסף שמושם בחינוך האנתרופוסופי הוא על אומנות ככלי חינוכי. בתי ספר אנתרופוסופיים מקדישים חלק ניכר מתוכנית הלימודים שלהם לאומנויות שונות.
כיום ישנם מאות בתי ספר ברחבי העולם העובדים בשיטת ולדורף. בישראל ישנם כעשרה בתי ספר אנתרופוסופיים.
חינוך ביתי
בארצות רבות יש אחוז לא מבוטל של ילדים הלומדים בחינוך ביתי, עם הוריהם, בביתם. עבור חלק מהאנשים החינוך הביתי הוא עניין של הכרח, אולם ישנם הורים ומחנכים רבים שתומכים בחינוך ביתי, וטוענים שהוא עדיף על פני חינוך בבית הספר. חוקרת החינוך הבריטית שרלוט מאסון, בת המאה ה-19, הייתה מהראשונות שחקרה ותמכה בחינוך ביתי. היא הקדישה את חייה לשיפור החינוך בבריטניה, וגיבשה רעיונות רבים על החינוך הביתי והחינוך בכלל. השיטה שהיא גיבשה מקובלת כיום על רבים מההורים הבוחרים בחינוך ביתי.
המחנך האמריקאי ג'ון הולט היה הראשון שגיבש את תפיסת החינוך הביתי כתפיסה כוללת, העומדת בניגוד לאסכולות החינוכיות הקיימות. הולט טען ששיטת הלימוד בבתי הספר שגויה מיסודה, והיא מבוססת על פחדם של התלמידים. הולט טען שהאלטרנטיבה היחידה היא חינוך ביתי, והסביר באריכות את הסיבות לכך בספריו "כיצד נכשלים ילדים" ו"כיצד לומדים ילדים". החינוך הביתי אינו חוקי בכל הארצות, ורק אחוז קטן מהילדים בעולם מתחנכים בחינוך ביתי.
חינוך פמיניסטי
גישת החינוך הפמיניסטי אינה גישה חינוכית במובן המקובל של המילה, אלא יותר ראייה של החינוך בעין ביקורתית ופמיניסטית. הפמיניזם מזהיר את העוסקים בחינוך מפני סיווג הילדים על פי מגדר, וניתובם לעתיד ידוע מראש בחברה. הפמיניזם שם דגש על תפקידה של מערכת החינוך בהנצחת הפער בחברה בין גברים לנשים. שתי פמיניסטיות ידועות שעסקו בחינוך הן נל נודינגס (Nel Noddings) וקרול גיליגן האמריקאיות.
תורת ההוראה
בדומה לפילוסופיה של החינוך, גם תורת ההוראה מציגה דרכים שונות לחנך את הילד, אך היא עוסקת בעיקר בתוכניות לימודים פרקטיות, ופחות ברקע התאורטי והרעיוני שמאחוריהן. לעיתים קרובות תוכניות לימודים מותאמות לפילוסופיית חינוך מסוימות. הפדגוגיה היא תורת ההוראה לילדים. מרבית הגישות שהוזכרו לעיל היו קודם כל גישות פדגוגיות, ורק אחר כך גישות פילוסופיות לחינוך. תחום מצומצם יותר בתורת ההוראה הוא האנדרגוגיה, שעוסק בחינוך למבוגרים. תורת ההוראה שמה דגש רב יותר מאשר הפילוסופיה של החינוך על מחקרים וצפייה בילדים.
פסיכולוגיה חינוכית
הפסיכולוגיה החינוכית היא ענף של הפסיכולוגיה העוסק בחקר תהליכים חינוכיים מנקודת מבט של הפרט המתחנך או של הפרט במסגרת החינוכית, יעילות הפעילות החינוכית, הפסיכולוגיה של ההוראה והפסיכולוגיה החברתית של בתי ספר כמסגרות ארגוניות. ענף זה מתמקד גם במערכת יחסי הגומלין בין הפרט ובית הספר, ועוסק במצבם ובתחושותיהם הלימודיות, החברתיות והרגשיות של ילדים ובני נוער בסביבה הבית-ספרית. בנוסף, הפסיכולוגיה החינוכית עוסקת במגוון בעיות אצל הפרט, באמצעות עבודה ייעוצית ואבחונית מול הילד, הדרכת הורים וייעוץ לצוותים חינוכיים. לפסיכולוגיה החינוכית קשר הדוק עם הפילוסופיה של החינוך. פילוסופים רבים עסקו בשאלת ההשפעה הנפשית של החינוך על הילדים, ובקשרים בין התהליכים הנפשיים שעוברים על הילד לבין הביצועים והתהליכים הלימודיים שלו. פילוסופים חינוכיים רבים השפיעו והושפעו רבות מהפסיכולוגיה החינוכית. לדוגמה: ג'ון דיואי, מייסד החינוך הפרוגרסיבי, עבד בשיתוף פעולה עם הפסיכולוג ויליאם ג'יימס. השניים גיבשו יחד הן את הפרגמטיזם בפילוסופיה, והן את הפונקציונליזם בפסיכולוגיה.
סוציולוגיה חינוכית
הסוציולוגיה החינוכית עוסקת בהשפעה ההדדית שבין החברה והמערכות השלטוניות לבין החינוך. גישות רבות בפילוסופיות של החינוך, כדוגמת הפדגוגיה הביקורתית, קשורות קשר הדוק לסוציולוגיה.
החלטה 1606 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 1606 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-20 ביוני 2005, לאחר שאישרה מחדש את תמיכתה בהסכם השלום של ארושה בנוגע למצב בבורונדי, ביקשה המועצה מהמזכיר הכללי קופי אנאן להתחיל במשא ומתן על הקמת ועדה לחקר האמת ומערכת מיוחדת בתוך מערכת המשפט של המדינה.
תצפיות
למטרות שלום ופיוס בבורונדי, המועצה בטוחה כי הקמת ועדה לחקר האמת שתביא לדין את האחראים לרצח עם, פשע נגד האנושות ופשעי מלחמה על מנת לשים קץ לאנרכיה באזור האגמים הגדולים באפריקה. היא גם ציינה כי סיוע בינלאומי נחוץ להקמת חברה וממשלה תחת שלטון החוק. ממשלת המעבר של בורונדי קראה לוועדה לחקר האמת מעורבת ולמערכת מיוחדת המשולבת במערכת המשפט של בורונדי.
מעשים
המזכיר הכללי התבקש להתחיל בדיונים עם ממשלת המעבר ועם גורמים נוספים כיצד ליישם את המלצות הממשלה, ולדווח עד 30 בספטמבר 2005 עם פירוט היישום, לרבות עלויות, מבנים ולוח זמנים.
ZSD Nysa
ZSD Nysa (בפולנית ZSD Nysa) - הוא סדרת כלי רכב בתצורות: מסחרית ו-מיניבוס, אשר יוצר על ידי יצרנית הרכב הפולנית "Zakład Samochodów Dostawczych" בין השנים 1958–1994
נגיף זיקה
נגיף זיקה (באנגלית: Zika virus, סימול: ZIKV, בפורטוגזית: zica) הוא נגיף ממשפחת פלאוויווירידה (Flaviviridae) המועבר על ידי יתושי אדס. אצל בני אדם הוא עלול לגרום לקדחת זיקה (Zika Fever), עם מאפיינים דומים לדלקת המוח היפנית, קדחת דנגי, קדחת צהובה וקדחת מערב הנילוס.
וירולוגיה
משפחת הפלאוויווירידה ידועה בשמה בעקבות הקדחת הצהובה (בלטינית: "Flavi" פירושו צהוב) וזאת כיוון שעירוב הכבד וצהבת נפוצים בעקבות ההדבקה. הנגיף הוא בעל RNA חד-גדילי עם קוטביות חיובית. הנגיף עטוף על ידי מעטפת ועליה שני גליקופרוטאינים. בעזרת הגליקופרוטאינים הללו הנגיף מצליח להיכנס לתוך התא ולבצע Hemagglutination והפעלה של מערכת החיסון. שכפול הנגיף מתבצע בציטופלסמה של התא. שגשוג הנגיף תלוי רבות בכמות התאים שהוא הצליח להדביק, במהירות השכפול של הנגיף בציטופלסמה וכן בריכוז הנגיף בבלוטות הרוק של החרק שמעביר אותו. בניגוד למרבית הנגיפים בעלי מעטפת, משפחת הפלאוויווירידה רוכשת את המעטפת הנגיפית שלה בעזרת בועית (Vesicle) תוך תאית והן משתחררות בעזרת אקסוציטוזה או ליזיס תאי. ברגע שהנגיף מתחבר עם נוגדן בלתי מנטרל, כלומר נוגדן שנוצר בעקבות נגיף אחר שדומה לו, הוא יכול להתחבר לחלק ה־fc שנמצא על המקרופאגים והמונוציטים ובכך להגדיל את התפשטות ההדבקה לעוד תאים.
הנגיף חשוד בכך שהוא גורם למיקרוצפליה בעוברים. הנגיף תוקף בצורה יעילה תאי גזע של תאי עצב אנושיים (human neural progenitor cells). כאשר הוא תוקף את התאים הללו, הוא גורם לחוסר בקרה על מחזור התא ולמוות תאי מוגבר, ואלה יכולים להוביל לעצירת ההתפתחות התקינה של המוח.
לפני 2015
המחלה דווחה לראשונה בשנות ה-50 באזור קו המשווה ביבשות אפריקה ואסיה. ההתפרצות הראשונה של המחלה מחוץ לאפריקה ואסיה הייתה באפריל 2007 באי יאפ שבמיקרונזיה, עם 49 מקרים מאובחנים וללא תמותה. בשנת 2014 התפוצה של הנגיף התפשטה מזרחה לכיוון פולינזיה הצרפתית, ובהמשך גם לאי הפסחא.
2015
ב-2015 התפשטה המחלה לאמריקה הדרומית, לאמריקה המרכזית ולאיים הקריביים, ובאפריל באותה שנה התפשטה גם לברזיל. בדצמבר של אותה שנה כבר אובחנו 2,400 תינוקות עם סינדרום של מיקרוצפליה, עם תת-התפתחות ושנולדו עם ראש ומוח קטנים מהרגיל, בכ-20 מחוזות שונים בברזיל. הבהלה גרמה למשרד הבריאות הברזילאי להוציא המלצה חריגה לציבור לשקול להימנע מלהיכנס להריון עד שיתבררו הפרטים ואולי שיטות התמודדות עם ההתפרצות. לפחות 40 תינוקות מתו מהמחלה וההשערה היא כי הנגיף הגיע לברזיל בתקופת משחקי הגביע העולמי ב-2014 או בעת תחרות הקאנו הבינלאומית.
2016
בחודש ינואר 2016 דווח על שלושה מקרים בארצות הברית שמקורם בהידבקות בוונצואלה ובקולומביה ועל מקרה בישראל. בעקבות ההתפשטות הצטרפו לקריאה הברזילאית לנשים להימנע מהריון "עד שיתבררו פרטים נוספים" גם קולומביה, אקוודור, אל סלוודור וג'מייקה. ב-1 בפברואר 2016 הכריז ארגון הבריאות העולמי על מצב חירום עקב התפשטות המחלה, אולם לא המליץ על צעדים מעשיים כגון מגבלות תנועה לארצות נגועות במחקר התגלה כי נגיף הזיקה מצוי גם ברוק ובשתן.
העברת הנגיף מאדם לאדם
בשנת 2009 הוצע כי הנגיף זיקה מועבר בזמן יחסי מין. זיהוי של RNA של הנגיף בנוזלים אמניוטיים מצביע על כך שהוא מסוגל לעבור מהאם לעוברים במהלך היריון. באוקטובר 2015 החלה התפרצות של הדבקה בווירוס בברזיל. במקביל נצפתה עלייה בשיעור הדיווחים על מיקרוצפליה. בחודשים הראשונים לא היה ברור אם אכן יש קשר בין הנגיף לתופעת מיקרוצפליה בתינוקות אולם הממצאים נערמו ולבסוף נמצא קשר כזה.
מרים אדלסון
ד"ר מרים אדלסון (לבית פרבשטיין; בעבר אוקסהורן; נולדה ב-10 באוקטובר 1945) היא מיליארדרית אמריקאית-ישראלית, פילנתרופית, רופאה פנימית, ומומחית בתחום התמכרות לסמים.
ב-1991 נישאה לאיל ההון האמריקאי שלדון אדלסון, ויחד תרמו כספים רבים לפעילויות חינוכיות בעולם, דוגמת: פרויקט תגלית, הקמת הפקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל, קמפוס חינוכי יהודי בלאס וגאס, וכן לפעילויות פוליטיות שמרניות, כולל עם המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.
לאחר מות בעלה ב-2021, הפכה אדלסון לאדם העשיר בישראל, עם הון מוערך של כ-31.6 מיליארד דולר על פי מגזין פורבס. אדלסון היא המוציאה לאור ובעליו של עיתון ישראל היום.
ראשית חייה והשכלה
מרים פרבשטיין נולדה בתל אביב תחת שלטון המנדט הבריטי בשנת 1945, לשמחה ומנוחה פרבשטיין, שעלו לארץ ישראל מפולין לפני השואה. אביה, שמחה פרבשטיין היה חבר בולט במפלגת מפ"ם. יש לה עוד שלושה אחים.
בשנת 1950 התיישבה משפחתה בחיפה, ואביה היה בעלים של מספר בתי קולנוע בעיר. סיימה את "בית הספר הריאלי העברי בחיפה" במחזור מ"ד. שירתה בצה"ל כקצינת רפואה בנס ציונה.
סיימה תואר ראשון למדעים (B.Sc) במיקרוביולוגיה וגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן המשיכה לתואר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב וסיימה אותם בהצטיינות יתרה. נושא עבודת הדוקטורט של אדלסון: "סקר על המוקופוליסכרידיות (מ.פ.ס) בישראל (מבחינה קלינית, גנטית ורנטגנית)" בהדרכתם של פרופ' שמואל שור וד"ר סיריל ליגום (ספטמבר 1973) התמחתה ברפואה פנימית, והייתה אחראית על הרפואה הפנימית בחדר המיון בבית החולים רוקח (הדסה) בתל אביב. בשנת 1986 נסעה לארצות הברית, למדה באוניברסיטת רוקפלר במנהטן, והתמחתה בנושא התמכרות לסמים אצל מרי-ג'ין קריק.
מרפאות לטיפול ומחקר בנפגעי סמים
ב-1993 ייסדה באוניברסיטת רוקפלר מרכז מחקר לטיפול בהתמכרויות. ב-1993 נפתחה ברחוב דפנה בתל אביב מרפאת אדלסון, המסונפת לבית החולים איכילוב וזאת במטרה להדגיש שהתמכרות לסמים היא מחלה, אשר צריכה להיות מטופלת בבית חולים. המרפאה היא מרפאת המתאדון היחידה המסונפת למרכז רפואי (איכילוב) ולפקולטה לרפואה (באוניברסיטת תל אביב), ומטופלים בה חולים בגירים במחלת ההתמכרויות לסמים ממשפחת האופיואידים, (למשל הרואין). המרפאה גם מבצעת מחקר על השפעת הטיפול במתאדון על המטופלים. בשנת 2000 נפתח מרכז הטיפולים והמחקר על שם ד"ר מרים ושלדון אדלסון בלאס וגאס, במרפאה זו מטופלים גם ילדים.
ישראל היום
החל מחודש מאי 2018 היא מכהנת כמו"ל "ישראל היום", במקומו של אשר בהרב, שהיה המו"ל הראשון של העיתון. ב-24 באוגוסט 2018 פרסמה טור בעיתון ישראל היום, ובו הודיעה שבהשראת חוק הלאום יתנוסס דגל ישראל בכותרת של העיתון "ישראל היום".
נדבנות
בני הזוג אדלסון תרמו יחד רבות לארגונים יהודיים, בהם פרויקט תגלית, המממן ביקורי בני נוער בישראל. מאז 2007 תרמו בני הזוג אדלסון יותר מ-100 מיליון דולר לפרויקט.
משפחת אדלסון תרמה 25 מיליון דולר ל"יד ושם". בשנת 2014 תרמו בני הזוג אדלסון 5 מיליון דולר לפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת אריאל. ביוני 2017 תרמו בני הזוג אדלסון 20 מיליון דולר להקמת פקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל, וזו נקראה על שמם. הפקולטה נחנכה ב-22 ביוני 2021.
ב-2017 תרמו בני הזוג כ-12 מיליון דולרים לבנק הדם הלאומי שמוקם בקריית מד"א שברמלה.
בינואר 2017 התקיים טקס השבעת נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ. מרים ובעלה היו שותפים לארגון כספים עבור הטקס וכיהנו כשניים מ-17 מסגני הנשיא הפיננסיים של הארגון המנהל את הטקס. היא ובעלה נכחו בטקס.
באפריל 2018 תרמו בני הזוג אדלסון 70 מיליון דולר ל"פרויקט תגלית", לרגל שנת ה-70 לעצמאות ישראל ולציון 18 שנים לפרויקט.
חיים אישיים
נישאה לגינקולוג אריאל אוקסהורן, ונולדו להם שתי בנות. הזוג התגרש בשנת 1980. אחת מבנותיה היא יסמין לוקץ', מייסדת חברת ICON וחברה בצוות המשקיעים של תוכנית הטלוויזיה "הכרישים" של קשת. כשנסעה בשנת 1986 ללמוד באוניברסיטת רוקפלר, פגשה את בעלה לעתיד שלדון אדלסון, בבליינד דייט, הם התחתנו בשנת 1991, ונולדו להם שני בנים. ב-11 בינואר 2021 התאלמנה. על פי דירוג פורבס ל-2021 נחשבת לישראלית העשירה בעולם, ולאשה החמישית בעושרה בעולם.
גדס"ר 134
גדס"ר 134 היה גדוד סיור תחת אוגדה 36 שפעל בין השנים 1972–1974. הגדס"ר היה אחד מתוך מספר גדודי סיור שהוקמו בצה"ל בתחילת שנות ה-70. גדודי הסיור היו גדודים מעורבים של טנקים ונגמ"שים אשר היו תחת פיקודה הישיר של אוגדה. גדס"ר 134 צורף לאוגדה 36, וערך את אימון ההקמה בחורף 1972.
הגדס"ר במלחמת יום הכיפורים
גדוד 134 מנה 565 לוחמים, מהם כ-10% קצינים. הגדוד שהיה מורכב מיוצאי סיירות ותיקות, היה בתהליך מואץ של קליטת טנקיסטים צעירים לשורותיו, עבר אימון הקמה במחנה שבטה בשנת 1972 והיה מיועד לאימון נוסף בדצמבר 1973.
גדס"ר 134 היה גדוד אוגדתי והשתייך לאוגדה 36. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים היה הגדס"ר ללא מפקד גדוד ורס"ן חנני תבור, סגן מפקד הגדוד, נטל את הפיקוד על הגדוד. הגדוד עבר תחת פיקודה של אוגדה 210, עליה פיקד האלוף דן לנר.
הגדוד סופח לחטיבת השריון 179 בפיקוד אל"ם רן שריג, ולחם איתה בחזית רמת הגולן מול הצבא הסורי. הגדוד השתתף בקרבות הבלימה בגזרת חושניה החל מ-7 באוקטובר.
עיקר הלחימה בוצע על ידי הטנקים, שהשמידו עשרות טנקי אויב, כשלוחמי הנגמ"שים והג'יפים מסייעים להם סיוע צמוד, הן בחילוץ ובפינוי נפגעים והן בחימוש ותדלוק הטנקים בסמוך לקו הלחימה. פלוגת המפקדה של הגדוד יזמה אספקת תחמושת ודלק, פרסה את תחנת האיסוף הגדודית, החזירה טנקים פגועים לכשירות והשתלבה ביחד עם סיירי הגדוד באבטחת הטנקים בלילות, כדי לאפשר לצוותים לאגור כוח לקראת המשך הלחימה. פעולות אלו הצילו חיי רבים ואפשרו רצף לחימה.
בהמשך השתלב גדס"ר 134 בהתקפת-הנגד בגזרת חושניה ובעקירת הכוחות הסורים מרמת הגולן.
ב-11 באוקטובר, במהלך הפריצה למובלעת הסורית, היה הגדס"ר (תחת פיקוד חטיבה 179) הכוח המוביל בהבקעת מערכי הסורים על ציר קוניטרה-דמשק. הציר היה מוגן היטב על ידי הצבא הסורי שהקים עמדות הגנה משני צדדיו של הציר. אלה היו מעובים בנשק נ"ט ומוגנים בשדות מוקשים. הגדוד ספג נפגעים רבים וכמעט כל הטנקים שלו נפגעו.
לאחר המלחמה, בשנת 1974, פורק הגדוד.
אנדרטאות גדס"ר 134
לזכר הנופלים של הגדס"ר הוקמו שלושה אתרי זיכרון:
מסע הפלאים של נילס הולגרסון
מסע הפלאים של נילס הולגרסון (בשוודית: Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige, בעברית: "המסע המופלא של נילס הולגרסון ברחבי שוודיה") הוא ספר ילדים מאת הסופרת השוודית סלמה לגרלף שיצא לאור לראשונה בשני חלקים ב-1906 ו-1907.
עלילת הספר
הספר מתאר את קורותיו של נילס, ילד שובב החי בחווה בשוודיה. נילס הוא עצלן וחסר כל התחשבות בזולת, המתאכזר לחיות בחווה של הוריו. כעונש על מעלליו הוא מכווץ לגודל של ננס (על ידי גמד שהוא התעלל בו) ומקבל גם את היכולת לדבר עם בעלי החיים. נילס מצטרף בעל כרחו לאווזי הבר למסע הרפתקאות ברחבי שוודיה, במהלכו הוא רוכב על אווז בשם מרטין (בסדרה המצוירת האווז כונה "מולי" ולנילס צורף אוגר בשם אוגי שלא הופיע בספר). במהלך המסע אופיו של נילס משתנה והוא הופך לידיד החיות. בסוף הסיפור חוזר נילס להיות כאחד האדם, אך מזגו שהשתנה לטובה מלווה אותו בהמשך חייו. מסעו של נילס הוא סיפור מסגרת לסיפורי-עם, מעשיות ואנקדוטות משוודיה, אליהן נחשף נילס במהלך המסע.
היווצרותו של מסע הפלאים
הספר הוזמן מלגרלף על ידי הוועדה לבתי הספר היסודיים בשוודיה בראשות המורה הראשי דאלין, ככלי עזר לשיעורי גאוגרפיה והכרת המולדת השוודית. לצורך הכנת הספר סיירה לגרלף בשוודיה במשך שלוש שנים. ההשראה לכתיבתו של הספר במתכונת של אגדת ילדים הגיעה ללגרלף על בסיס האנתולוגיה "ספר הג'ונגל" של רודיארד קיפלינג, שיצא לאור שנים ספורות קודם לכן. מסתבר שדרך כתיבתה עוררה עליה את זעמם של השמרנים והקפדנים במורים, ופה ושם אף נאלצה לערוך בו תיקונים להתאימו לדרישותיהם, שלא תמיד עלו בקנה אחד עם הללו של הילדים.
כיום, דמותו של נילס הקטן והאווזים מתנוססת על שטר הכסף השוודי בערך 20 קרונות.
פרסומו של הספר
על בסיס הספר הופקה לטלוויזיה ב-1980 סדרת האנימה "נילס הולגרסון", המרחיבה את הסיפור המקורי כמעט לבלי היכר.
בעברית
המהדורה העברית הראשונה של הספר ראתה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1943 בתרגומו של חיים שלום (ח"ש) בן אברהם. ההוצאה הוציאה מהדורה חדשה של הספר בשנת 2006, במסגרת חגיגות מאה השנה להוצאתו הראשונה של הספר בעולם. הספר יצא גם בהוצאת מסדה וכיום בהוצאת מודן הוצאה לאור בתרגום של ש. יורם, בשם "מסע הפלאים של נילס בחברת אוזי-הבר".
בשנות ה-60 והשבעים של המאה העשרים, הושמע הסיפור כתסכית בהמשכים, בתוכנית הרדיו "לאם ולילד" בקול ישראל. הפתיח של התסכית, שהושר על ידי הזמר אברהם פררה ומקהלת ילדים, זכה לפופולריות רבה והפך לשיר ילדים בזכות עצמו. את נילס הולגרסון גילם בקולו אריה אלדד.
עיתון הילדים "אצבעוני" פרסם בשנות השישים גרסה מעובדת בה הועברה עלילת הסיפור לישראל. הגיבור, שנקרא בגרסה זאת "גיל", מתחיל את דרכו במטולה וטס עם האווזים עד אילת.
במחנה נח"ל
במחנה נח"ל היה ירחון לחיילים, אנשי ההתיישבות העובדת וחברי תנועות הנוער, שהופיע בשנים 1991-1949 מטעם פיקוד הנח"ל ואגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון.
הגיליון הראשון ראה אור ב-1949. מ-1951 הופיעו הגיליונות באופן סדיר עד 1991. הירחון חדל להופיע בהוראת הרמטכ"ל אהוד ברק, כחלק ממדיניותו לצמצום מספרם של הביטאונים הצבאיים.
העיתון הִרבה לעסוק בנח"ל, בהתיישבות ובביטחון המדינה והקדיש מקום גם לתולדות ארץ ישראל ולראיונות עם אנשי צבא בכירים, מדינאים, סופרים ואמנים.
בין הכותבים בו היו הסופרים והמשוררים חיים גורי, נתן שחם, נעמי שמר, בנימין גלאי, נסים אלוני ועוד. את שעריו עיטרו אמנים ידועים, בהם נחום גוטמן, ראובן רובין, שמואל כץ, שמואל בק ועוד. עורכי העיתון: אורי סלע, יצחק וייט, שמעון רכבי, רפאל ספורטה, יצחק לבני, מרדכי נאור, זאב ענר, יורם טהרלב, יוסף ארגמן, דני בירן, מיכאל (מייקל) שיר.
העיתון הצמיח עם השנים רשימה ארוכה של כתבים וצלמים, שתפסו מקומות מרכזיים בתקשורת ובתרבות בישראל, בהם: עקיבא נוף, גדעון סאמט, יורם פרי, נחמן שי, צבי רימון, עלי מוהר, איל מגד, ניבה לניר, אברהם חי, מנחם מיכלסון, תלמה אדמון, שוש אביגל, יגאל גלאי ובוקי נאה. תפקיד מרכזי במערכת, במשך עשרות שנים, היה לצלם אלכס גל (גוטליב).
במחנה נח"ל אימץ את הרעיון של מדור הכזבים שהיה ב"במחנה" וזכה להצלחה ולפופולריות, ובעמוד האחרון שלו בתקופה ארוכה הופיעו כזבים [בדיחות] פרי עטם של קוראיו ובלטו בהם אותם כוכבים שבלטו ב"תחרות כזבים" ב"במחנה" - אברהם בן-עזרא, אלי אייל, ראובן גרינברג ואחרים.
תפוצת העיתון הגיעה בשיאה (בשנות ה-60 וה-70) ל-15 אלף עותקים. במחנה נח"ל היה במשך תקופה ארוכה כתב עת פורץ-דרך – בתיאורים בלתי-שגרתיים של חיי הנח"ל וצה"ל, בכתבות דיוקן, בשיתוף אנשי רוח ואפילו ב"מתיחות" שזכו לתהודה גדולה בציבור.
טיבולי (איטליה)
טיבולי (באיטלקית: Tivoli) היא עיירה בעיר מטרופוליטנית רומא הבירה (לשעבר נפת רומא) במחוז לאציו שבאיטליה, על מדרונות הרי הסבינים שממזרח לרומא ולמרגלות שפך נהר האניין. יש הרואים בה פרבר של העיר רומא. היא מרוחקת מרומא מרחק של כ-30 קילומטר. התעשייה בטיבולי כוללת כמה מפעלים, ובסביבתה יש מקורות מים רבים, המשמשים גם למרפא, נוי ותיירות.
היסטוריה
בשנת 547 במהלך מלחמת הגותים הקיסר הביזנטי בליסאריוס ביצר את העיר. אף על פי כן היא נהרסה מאוחר יותר בקרבות על ידי צבאו של טוטילה. אחרי המלחמה חזרה העיר לשליטה ביזנטית.
בימי הביניים, החל מהמאה ה-10 טיבולי העצמאית התחזקה והפכה ליריבה העיקרית של רומא בתחרות על השליטה במרכזו של מחוז לאציו. בשנת 1001 הקיסר אוטו ה-3 כבש אותה והיא סופחה למדינת האפיפיור. במאה ה-13 רומא פרשה את חסותה על טיבולי ובהחלטת הסנאט הרומאי מונה רוזן ששלט על האזור במקביל לשלטון המקומי.
בתקופת הרנסאנס נלקחה העיר על ידי האצילים לטובת הכנסייה. גם אז, כמו בתקופת הרומאים, התפתחה העיר מאוד. בטיבולי נמצאים "גני טיבולי" הקרויים גם וילה ד'אסטה, גנים אלו מעוטרים במזרקות מים ופסלים שונים. וילה אדריאנה ווילה ד'אסטה הן אתרי מורשת עולמית.
במלחמת העולם השנייה טיבולי נפגעה בהפצצות כבדות של בעלות הברית בשנת 1944. בהפצצה זו נהרסה כליל הכנסייה שנקראה "הכנסייה הישועית של ישו".
בעקבות המוניטין שצברה העיירה כמקום נופש איכותי אתרים רבים בעולם נקראו על שמה.
בימי הביניים הייתה גם קהילה יהודית.
דיוויזיית הפאנצר טטרה
דיוויזיית הפאנצר טטרה (בגרמנית: Panzer-Division Tatra), הייתה דיוויזיה משוריינת של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה באוגוסט 1944 בסלובקיה, על בסיס דיוויזיית הפאנצר ה-178, וכללה יחידות הכשרה של הוורמאכט, ואשר נקראה על שם הרי הטטרה בסלובקיה. יחידות הדיוויזיה השתתפו בדיכוי המרד הסלובקי, וב-9 באוקטובר מונה פרידריך-וילהלם פון לפר למפקד הדיוויזיה. ב-16 בינואר 1945 שונה שם הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר ה-232, והנס-אולריך בק מונה למפקדה. הדיוויזיה לחמה באוסטריה, ובסוף מרץ 1945 הושמדה הדיוויזיה.
אדי גררו
אדוארדו גורי גררו יאנייס (בספרדית: Eduardo Gory Guerrero Yañez; 9 באוקטובר 1967 - 13 בנובמבר 2005) היה מתאבק אמריקאי ממוצא מקסיקני, בן למשפחה בעלת מורשת בהיאבקות מקצועית.
גררו החל להתאבק ב-1987. הוא הופיע בדמויות שונות בארגונים קטנים במקסיקו וביפן. לאחר מכן חתם בארגון ה-ECW הקטן, שם התגלה על ידי ארגון ה-WCW, אחד משני הארגונים הגדולים בעולם להיאבקות מקצועית. גררו הופיע זמן מה ב-ECW ודמותו נקשרה במספר עלילות, עד אשר לבסוף חתם בארגון המתחרה, ה-WWE, בשנת 2000. גררו "ערק" ל-WWE יחד עם מתאבק אחד, כריס בנואה, ותסריטאי הארגון החליטו להפכם לצמד. גררו השתלב בעלילות השונות בליגה וזכה באהדת הקהל עקב דמותו האהודה, שאופיינה במנהגים לטיניים שונים.
הקריירה של גררו נקטעה לאחר שהתמכר לסטרואידים. הליגה נאלצה להשעות אותו והוא חזר להתאבק בארגונים קטנים. לבסוף חזר גררו בשנת 2002 ל-WWE לאחר שנגמל מהתמכרותו. גררו השיב לעצמו את אהדת הקהל במהירות וחזר להיות אחד המתאבקים הפופולרים ביותר בארגון. העלילה זימנה לו קרבות רבים ודמותו אף זכתה להיות הראשונה שתזכה בתואר החדש של הסדרה סמאקדאון.
בשנת 2004 אדי התחיל יריבות עם ג'ון "בראדשו" לייפילד ושניהם נלחמו באירוע יום הדין, בקרב JBL פצע את אדי קשות בראשו עם כיסא לראש מה שגרם לחתך העורק בראשו לאחר מכן אדי תקף אותו והשופטים פסלו אותו, ולבסוף הם נלחמו באירוע המסיבה האמריקאית הגדולה בו JBL ניצח.
ב-13 בנובמבר 2005, נמצא גררו ללא רוח חיים בחדרו בבית מלון במיניאפוליס. בנתיחה לאחר המוות התגלה כי סיבת מותו היא טרשת עורקים.
מותו המפתיע השפיע על מעריצים רבים ושתי דמויות הוקדשו לזכרו: ריי מיסטריו, אשר החל לאמץ את הגימיקים השונים של גררו והופיע עם ראשי התיבות שלו רקומים על תחפושתו; ודייב בטיסטה, אשר נבחר להספידו באירוע מיוחד של ה-WWE.
ג'ים ברודבנט
ג'יימס "ג'ים" ברודבנט (באנגלית: James "Jim" Broadbent; נולד ב-24 במאי 1949) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי. הוא ידוע בשל תפקידיו בסרטים "איריס וג'ון", "מולין רוז'", "טופסי טרווי" ו"יומנה של ברידג'ט ג'ונס". בשנת 2001 זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "איריס וג'ון". בין תפקידיו האחרונים גילם את דמותו של הוראס סלגהורן בסרט "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם".
ביוגרפיה
ברודבנט נולד בעיר לינקולן שבאנגליה. אמו דורין הייתה פסלת ואביו רוי לייבריק ברודבנט היה אמן, פסל, מעצב פנים ויצרן רהיטים, אשר הסב מבנה של כנסייה לאולם תיאטרון. הוריו היו שחקני תיאטרון חובבים והשתתפו בהקמת להקת תיאטרון בעירם, הם תוארו ב-BBC כסרבני מצפון שהעדיפו לעבד את האדמה מאשר להשתתף במלחמה. הוא התחנך בבית הספר הקווייקרי "לייטון פארק סקול" בעיר רדינג. החל ללמוד אומנות בקולג', ואחר כך למד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון. הוא סיים את לימודיו ב-1972.