cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריה לוין
ביוגרפיה
עם קום מדינת ישראל הקים את הישיבה הנקראת על שמו "בית אריה" והעמיד בראשה את חתנו הרב אליעזר פלצינסקי, נכדו של הרב נתן צבי פינקל. כיום עומד בראשות המוסד הרב שלמה יהודה פלצינסקי.
הרב לוין נפטר בערב שבת הגדול ה'תשכ"ט במרכז רפואי הדסה, ונטמן באותו היום אחרי חצות היום בבית הקברות סנהדריה, ובכך נתמלאה צוואתו שלא להספידו (הן בשל קדושת השבת והן בשל חודש ניסן שאין מספידין בו).
על פי צוואתו נרשם במצבתו שהוא מבקש ממי שעולה לקברו שיאמר "אני מאמין באמונה שלמה שתהא תחיית המתים בעת שתעלה רצון מאת הבורא יתברך שמו ויתעלה זכרו לעד ולנצח נצחים". סמוך לפטירתו עוטר הרב לוין בעיטור לוחמי המדינה על פועלו בתקופת המחתרות.
הרב לוין התגורר במשך שנים רבות ברחוב הר גריזים שבשכונת משכנות ישראל. לאחר מותו נקרא הרחוב על שמו. רחובות נוספים נקראו על שמו בבני ברק, נתניה, בית שמש, פתח תקווה וקריית שמואל. ביולי 2005 הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות מדליה לזכרו.
הנהגותיו
היה ידוע כבעל חסד, חי בצנעה, וברח מהכבוד והשררה. ביקש שלא יעניקו לו תואר אזרח כבוד של ירושלים. עסק רבות בצדקה וחסד, ואסף לביתו ילדים עזובים. ידועים דבריו לד"ר נחום קוק: "רגלה של אישתי כואבת לי". לא חס על כבודו, והיה מקפיד להקדים בברכת שלום כל אחד שנקלע בדרכו, ואף לבקש ברכה מתלמיד.
נודע בכינויו "רב האסירים" מפני שהיה נוהג במשך כעשרים וחמש שנה, כבר בתקופת המנדט הבריטי, ללכת רגלית בכל שבת לבקר את האסירים בבתי הכלא, לעודד את רוחם ולכתוב להם מכתבים. בפרט נודעו ביקוריו אצל אסירי ואסירות המחתרות ועולי הגרדום בירושלים, לטרון, עכו ובית לחם, וכן אסירים פליליים. בביקוריו סייע לשמירת הקשר בין ארגוני המחתרות לבין אסיריהם. הוא המשיך במנהגו גם לאחר קום המדינה. ביקר בקביעות גם בבית החולים למצורעים, והלין בביתו חולי שחפת וטיפוס.
לאחר מלחמת העצמאות, כאשר הוחזרו לישראל גופות אנשי מחלקת הל"ה, ערך את גורל הגר"א על מנת לזהות גופות החללים.
השקפתו
נהג לבקר בבית הראי"ה קוק בקביעות וראה בו רבו. בשל תמיכתו ברב קוק הותקף באלימות בידי קנאים. אחרי שחרור ירושלים, האמין שפעמי משיח כבר הגיעו והמשיח מהלך בנינו.
נמנה עם בני הישוב הישן, אולם עם זאת הגדיר עצמו "כחבר משתתף" במאבק הצבאי לאומי להקמת מדינת ישראל. ביחס לכך התבטא: "משתייך אני למפלגת אומרי תהלים, לומדי משניות, לומדי דף יומי. אולם מה אעשה וליבי נמשך אחר יהודים המוכנים למסור נפשם למען אידיאלים שהם מאמינים בהם, ולמען עמם וארצם". סייע ללוחמי מחתרות בבריחתם מהבריטים, וכן סייע בהסוואת עולים בעלייה בלתי חוקית.
ילדיו
בנוסף שניים מבניו ושתים מבנותיו נפטרו בילדותם.
חוזה טריאנון
חוזה טריאנון (באנגלית: Treaty of Trianon, בצרפתית:Traité de Trianon, בהונגרית: Trianoni békeszerződés, לפעמים כונה "תכתיב השלום בטריאנון" -  Trianoni békediktátum,   באיטלקית: Trattato del Trianon, ברומנית:Tratatul de la Trianon, בצ'כית:Trianonská mírová smlouva) בסרבו-קרואטית:Ugovor iz Trianona) היה חוזה אשר הסדיר את מעמדה ושטחה של הונגריה אשר הייתה חלק מן האימפריה האוסטרו הונגרית לאחר מלחמת העולם הראשונה. חוזה זה נחתם ב-4 ביוני 1920, בארמון הטריאנון הגדול שבגנים של ארמון ורסאי, בסמוך לפריז.
היסטוריה
ועידת השלום בפריז ב-1919 שהביאה לחתימת הסכם ורסאי, לא הביאה לחתימת הסכם עם הונגריה בשל האירועים הפנימיים בהונגריה - ממשלתו הכושלת של הרוזן מיהאי קארואי, ולאחר מכן השלטון הקומוניסטי בראשות בלה קון, אשר הביא למלחמת אזרחים. על אף שנחתמו הסכמים עם שאר המעצמות המנוצחות - גרמניה, אוסטריה, בולגריה (למעט טורקיה, אשר חתמה על הסכם סוור רק כעבור חודשים מספר, שכן בנוגע לשטחי הקיסרות המתפוררת נחתמו הסכמים שונים הסותרים זה את זה), הרי שהיה על ההונגרים להמתין להסדרת עניינם עד ליוני 1920.
גבולותיה של הונגריה
בהשוואה לממלכה ההונגרית שתחת שלטון בית הבסבורג - הונגריה הצטמצמה ב-2/3 הן בשטחה והן באוכלוסייתה. הונגריה הפסידה את השטחים הבאים:
על פי הוראות החוזה איבדה הונגריה את המוצא לים, אשר היה בשליטתה באזור קרואטיה משנת 1102. כן איבדה את בוסניה שבה שלטה משנת 1878.
תוצאות ההסכם
מטרתה העיקרית של מדיניות החוץ ההונגרית בשנים שבין מלחמות העולם, ואף במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה השבת השטחים האבודים לגבולותיה. בריתו של מיקלוש הורטי, העוצר ההונגרי, עם אדולף היטלר, הצליחה להביא להשבת חלק מן השטחים, אך לאחר המלחמה, בהסכם פריז משנת 1947 שבו גבולותיה של הונגריה לקווים שסומנו בחוזה טריאנון.
בשנת 1910 הייתה האוכלוסייה המדיארית (הונגרית אתנית) בהונגריה כ-45% מאוכלוסייתה. השטחים שנקרעו מהונגריה בטריאנון היו מיושבים ברובם בבני עמים אחרים, אך גם במדיארים רבים, וכך נוצרה במדינות החדשות, וברומניה, "בעיית מיעוט מדיארי", אשר מבחינתו טרם באה אל פתרונה.
מבחינה כלכלית איבדה הונגריה 61.4% מהשטחים החקלאיים, 88% מן העצים הראויים לעיבוד, 62.2% ממסילות הרכבת, 64.5% מהדרכים הסלולות, 83.1% מתוצרת הברזל שלה, 55.7% ממפעליה התעשייתיים, ו-67% ממוסדותיה הפיננסיים.
התנאים הצבאיים שהושתו על הונגריה היו דומים לאלו שהוטלו על גרמניה בחוזה ורסאי. הצבא ההונגרי הוגבל ל-35,000 חיילים, ונאסר גיוס החובה. כן הוטל התנאי כי לא תיסלל בהונגריה מסילת ברזל בעלת יותר מפס אחד. הונגריה ויתרה על כל הטריטוריות בעולם שהיו שייכות למונרכיה האוסטרו-הונגרית.
זיכרון והנצחה
אובדן השטחים בעקבות חוזה טריאנון נחשב בהונגריה להשפלה לאומית צורבת שהפכה לטראומה קולקטיבית. בשנים שבין מלחמת העולם, המשטר הלאומני של האדמירל מיקלוש הורטי טיפח תרבות הנצחה של אירדנטה והדרישה ההונגרית להשבת שטחים זכתה לתמיכה מצד איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית בשני הסדרי הבוררות של וינה (1938, 1940). לאחר תבוסת הונגריה לצד מדינות הציר במלחמת העולם השנייה, הונגריה אולצה להחזיר את השטחים שקיבלה בחסות הנאצים והנצחת האבל על חוזה טריאנון נאסרה לתקופה ארוכה בידי השלטונות הקומוניסטים. בשנים האחרונות של השלטון הקומוניסטי ועוד יותר מאז נפילת הקומוניזם זיכרון טריאנון חזר לעמוד על סדר היום הציבורי ותחת ממשלתו השנייה של ויקטור אורבן, הוכרז על יום זיכרון לאומי, שמצוין מדי שנה ב-4 ביוני בטקסי הנצחה ברחבי הונגריה.
אמילי דונלסון
אמילי טנסי ג'קסון דונלסון (באנגלית: Emily Tennessee Donelson; 1 ביוני 1807 – 19 בדצמבר 1836) הייתה אחייניתו של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון ושימשה בפועל כמארחת הרשמית של הבית הלבן והגברת הראשונה של ארצות הברית בין 1829–1836.
ביוגרפיה
אמילי טנסי דונלסון נולדה בחוות אביה בדונלסין שבמדינת טנסי. אביה היה אחיה של רייצ'ל דונלסון ג'קסון, אשתו של אנדרו ג'קסון. בניגוד למקובל באותה עת קיבלה אמילי השכלה גבוהה - היא נשלחה ללמוד באקדמיית נאשוויל לנשים.
ב-16 בספטמבר 1824 נישאה אמילי בת ה-17 לאנדרו ג'קסון דונלסון (בן דודה). בשל מחלתה של רייצ'ל התכוון אנדרו ג'קסון שאמילי תלווה אותו ואת אשתו לוושינגטון ותסייע לרייצ'ל במטלות הגברת הראשונה. לאחר מותה של רייצ'ל ביקש אנדרו ג'קסון מאמילי לקחת על עצמה את תפקידיה וחובותיה של הגברת הראשונה, כמארחת הרשמית של הבית הלבן.
אמילי הגיעה לוושינגטון בהיותה בת 21, עת שימש בעלה כמזכירו האישי של הנשיא. התקופה הראשונה של אנדרו ג'קסון הייתה תקופת אבל על מות אשתו. תקופה זו הסתיימה במסיבת השנה החדשה שערכה אמילי בבית הלבן ב-1 בינואר 1830.
פרשיית התחתונית
בשנת 1829 סערה וושינגטון בשל פרשה אשר נגעה לפגי איטון, אשת שר המלחמה ג'ון איטון. שמועות שנפוצו בבירת ארצות הברית טענו כי הקשר בין בני הזוג החל עוד בזמן שפגי הייתה נשואה לאחר, ובשל כך, כשבעלה גילה על בגידתה בו התאבד. פרשה זו, אשר כונתה פרשיית התחתונית (Petticoat Affair), עוררה סערה גדולה בממשלתו של ג'קסון, ונשות השרים (ובהן פלוריד קאלהון, אשת סגן הנשיא ג'ון קלהון) סירבו להיפגש עם פגי איטון או לנכוח באירועים בהם נכחה.
הנשיא ג'קסון סבור היה שהיחס לפגי איטון לא היה מוצדק. ג'קסון הרגיש אהדה לפגי מאחר שבעת נישואיו לאשתו, רייצ'ל, הייתה זו נשואה לאחר (ולאחר מכן התגרשה ממנו) פרשה שהתגלתה במהלך הבחירות לנשיאות של 1828 ונעשה בה שימוש רב על ידי תומכיו של ג'ון קווינסי אדמס הלחיצה מאוד את רייצ'ל, וג'קסון היה סבור שבשל לחץ זה החמירה מחלתה והיא נפטרה. ג'קסון לחץ על שרי הממשלה לקבל את פגי איטון, אולם אמילי התנגדה לכך. בשל לחצו של ג'קסון הסכימה אמילי לנוכחותה של פגי איטון באירועים בבית הלבן, אך התעלמה ממנה במהלכם. התעלמות מופגנת זו הביאה לכך שבני הזוג איטון סירבו להזמנה לארוחת ערב בבית הלבן.
בשל המחלוקת בין הנשיא לאמילי, בעת שיצאו לחופשה השנתית של 1830, בחרה אמילי לנפוש בבית אמה במקום בבית אם הנשיא ולא שבה לוושינגטון בתום החופשה. הנשיא פנה לאמילי וביקש ממנה לשוב ולמלא תפקידה כמארחת הרשמית, אולם אמילי סרבה כל עוד הורשתה פגי איטון לבקר בבית הלבן. עם פיטורי מספר שרים, ושליחת ג'ון איטון למדריד כשגריר ארצות הברית בספרד, הסכימה אמילי לשוב לבית הלבן, והיא שבה למלא את תפקידה ב-5 בספטמבר 1831.
ב-26 בנובמבר 1834 הגיעה שרה יורק ג'קסון, אשת בנו של הנשיא, אל הבית הלבן והחלה לסייע לאמילי בתפקידה כמארחת - המקרה היחיד בהיסטוריה של ארצות הברית בו כיהנו שתי נשים בתפקיד הגברת הראשונה בו זמנית.
בשנת 1836 התדרדרה בריאותה של אמילי, והיא אובחנה כחולת שחפת. ביוני 1836 נסעה אמילי להחלים ב"טוליפ גרוב" (Tulip Grove) שם התדרדר מצבה. ג'קסון עזב את וושינגטון על מנת לבקר אותה בטרם תמות, אולם איחר להגיע - היא נפטרה יומיים לפני בואו.
דריה דוגינה
דריה אלכסנדרובנה דוגינה (ברוסית: Дарья Александровна Дугина; 15 בדצמבר 1992 – 20 באוגוסט 2022), ידועה גם בשם העט דריה פלטונובה, הייתה עיתונאית, מדענית ופעילה פוליטית רוסייה. לאחר מותה העניק לה נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, את עיטור "מסדר האומץ הרוסי".
היא הייתה בתו של אלכסנדר דוגין, פילוסוף פוליטי מהימין הקיצוני הרוסי, שההשקפות הפוליטיות שלו הביאו אותו לקרבה ותמיכה רבה בפוטין, עד כדי כך שהוא כונה "המוח של פוטין" או כפי שכונה בתקשורת המערבית "הרספוטין של פוטין".
היא נהרגה ב-20 באוגוסט 2022 בפיצוץ מטען נפץ במכוניתה בפאתי מוסקבה.
קריירה ואקטיביזם
לאחר לימודיה באוניברסיטה, היא עבדה כעיתונאית, וכתבה עבור כלי התקשורת שבשליטת מוסדות השלטון הרוסיים RT והערוץ הטלוויזיה השמרני התומך בקרמלין Tsargrad, תוך שימוש בשם העט דריה פלטונובה. היא הייתה מזוהה עם התנועה האירופית הבין-לאומית שאביה אלכסנדר דוגין הקים, ועבדה עבורם כפרשנית פוליטית.
ב-3 במרץ 2022, מחלקת האוצר של ארצות הברית, צירפה אותה לרשימת האזרחים החסומים, רשימת SDN, הכוללת טרוריסטים שפועלים נגד ארצות הברית, פקידים, נציגי ממשל ועבריינים בינלאומיים. כי היא הייתה העורכת הראשית של אתר הדיסאינפורמציה הרוסי בשם United World International, הנמצא בבעלותו של בעל הברית של פוטין, יבגני פריגוז'ין, השולט גם בקבוצת וגנר הנתמכת על ידי רשויות השלטון הרוסיות. במקביל שימשה כמזכירת העיתונות של אביה.
הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022
דוגינה הייתה תומכת מוצהרת בפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. היא טענה שפשעי המלחמה נגד אזרחים אוקראינים על ידי הצבא הרוסי במהלך הפלישה היו מבוימים. היא טענה שהמלחמה באוקראינה "נועדה לשבור את גשרי האינטראקציה (יחסי הגומלין) בין רוסיה לאירופה, למעשה זהו מאבק בין שתי תפיסות עולם". ביוני 2022, דוגינה ביקרה בדונצק ובמריופול הכבושות. ב-4 ביולי 2022, ממשלת בריטניה, הטילה עליה סנקציות והאשימה אותה בכך שהיא "תורמת לדיסאינפורמציה, בפרופיל גבוה לעיתים קרובות, בכל הקשור לאוקראינה והפלישה הרוסית לאוקראינה, בפלטפורמות המקוונות השונות". על כך, היא הגיבה ואמרה שהיא עיתונאית מן השורה הראשונה ולא צריך היה להטיל עליה סנקציות. בחודש יוני דוגינה ביקרה גם במפעל אזובסטאל במריופול, שם היא שיתפה פעולה עם העיתונאי הבריטי גרהם פיליפס, שעבד גם עבור התקשורת הממלכתית הרוסית.
החקירה
שירות הביטחון הפדרלי הרוסי (FSB) טען כי השירותים המיוחדים האוקראיניים עומדים מאחורי החיסול. שירות הביטחון הרוסי טען שהאוקראינים שכרו קבלנית ביצוע, אזרחית אוקראינית בגיל העמידה, שנמלטה לאסטוניה לאחר הפיצוץ. לפי ה-FSB, האוקראינים שכרו דירה באותו בניין שבו התגוררה דוגינה לאחר שהיא חזרה לרוסיה חודש לפני הפיגוע, והם נכחו באותו פסטיבל בו השתתפה דוגינה לפני שנהרגה. ה-FSB פרסם גם צילומי מעקב שלכאורה מראים את החשודה ממצלמות אבטחה בכניסה לבניין הדירות ובמעברי הגבול, ואמר כי המפגעת נהגה במכונית מדגם מיני קופר. ה-FSB טוען שהיא החליפה לוחיות רישוי. היא השתמשה בלוחית רישוי מהרפובליקה העממית של דונייצק, לאחר מכן החליפה ללוחית של קזחסטן ולאחר מכן השתמשה בלוחית זיהוי של אוקראינה כדי לחצות את הגבול לאסטוניה. אתר אינטרפקס דיווח מאוחר יותר ששירות הביטחון הרוסי ה-FSB גילה שהיה גם שותף לפיגוע, אזרח אוקראיני בגיל העמידה, שספק סיוע לוגיסטי למתנקשת. באופן ספציפי, ה-FSB טען כי השותף סיפק לחשודה את לוחיות הרישוי המזויפות, דרכון קזחסטני, והוא אף סייע בהרכבת מטען הנפץ בעת שהותו ברוסיה. ה-FSB טען ששותף נוסף לפיגוע נמלט גם הוא לאסטוניה. דו"ח מאוחר יותר של אינטרפקס הרחיב את הדיווח של ה-FSB. בדיווח המאוחר נטען שהמתנקשת דחפה את דוגינה במגרש החניה של האורחים, עקבה אחרי הלנד קרוזר של דוגינה במיני קופר שלה, ופוצצה את המטען באמצעות שלט רחוק.
תגובות
ממשלת אוקראינה הכחישה כל מעורבות לפיגוע. היועץ הנשיאותי האוקראיני מיכאילו פודוליאק אמר שאוקראינה "אינה מדינה העוסקת בפלילים ובטרור כמו הפדרציה הרוסית", בהמשך הוא האשים שהחיסול נבע מ"קרבות פנים" בין סוכנויות הביטחון הרוסיות. אסטוניה דחתה את הטענה שהרוצחת לכאורה של דוגינה ברחה לאסטוניה.
אביה של דוגינה, אלכסנדר דוגין, כינה את הפיגוע "מעשה טרור שגרם להוצאה להורג על ידי המשטר האוקראיני הנאצי" והוסיף ש"אנחנו צריכים רק את הניצחון שלנו".
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין שלח הודעת תנחומים למשפחתה של דוגינה ותיאר אותה כ"אדם מבריק ומוכשר עם לב רוסי אמיתי".
ראש הרפובליקה העממית של דונצק המוכרת על ידי הקרמלין, דניס פושילין, טען כי הרשויות באוקראינה עומדות מאחורי הפיצוץ.
בנאום השבועי כינה האפיפיור פרנציסקוס את דוג'ינה "קורבן חף מפשע". בצעד חריג ביותר, אנדריי יוראש Andrii Yurash, שגריר אוקראינה לכס הקדוש, מתח ביקורת על האפיפיור וכינה את ההצהרה "מאכזבת". בצעד חריג נוסף, זומן הנציג דיפלומטי של האפיפיור המכהן באוקראינה למשרד החוץ בקייב שם הביע שר החוץ האוקראיני "אכזבה עמוקה".
ב-21 באוגוסט 2022, חבר הפרלמנט הרוסי (הדומה), לשעבר, איליה פונומריוב, הקריא במקום גלותו, אוקראינה, מניפסט של הצבא הרפובליקאי הלאומי, הרוסי (NRA), הקורא לפעולה מזוינת נגד המשטר הרוסי. המניפסט פורסם בעקבות הריגתה של דריה דוגינה. גם ה-NRA פרסם מנשר על לקיחת האחריות על הפיגוע, אך לא ניתן על כך אישור רשמי. פונומרב אישר הן את ההתנקשות והן את המניפסט.
הארגון הגולה המתנגד לפוטין בהנהגת גארי קספרוב ומיכאיל חודורקובסקי, שנקרא ועד הפעולה הרוסי, הכניס את פונומרב לרשימה השחורה של הארגון, כדי למנוע ממנו מלהשתתף בקונגרס רוסיה החופשית, זאת לאחר שהקריא את המניפסט שלו. בטענה שהוא "קרא להתקפות טרור נגד רוסיה, על השטח הרוסי". הודעת הוועדה גם רמזה כי דוגינה הייתה "אזרחית" ש"לא השתתפה בעימות המזוין".
ההלוויה
ב-23 באוגוסט 2022 נערך באולפן הטלוויזיה שבמגדל אוסטנקינו במוסקבה טקס ההשכבה של דוגינה. בהשתתפות מנהיג מפלגת הימין הקיצוני לאוניד סלוצקי, התעמולן דמיטרי קונסטנטינוביץ' קיסליוב ו"השף של פוטין", הקבלן הממשלתי והצבאי יבגני פריגוז'ין. באותו יום, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין העניק לה לאחר מותה את עיטור מסדר האומץ הרוסי על "האומץ וחוסר האנוכיות שהפגינה במילוי חובתה המקצועית".
לדיסלאב סלובאק
לדיסלאב סלובאק (סלובקית: Ladislav Slovák; 1909–1999, ברטיסלאבה) היה אחד המנצחים הידועים של סלובקיה.
סלובאק עמד במשך שנים רבות בראש התזמורת הפילהרמונית הסלובקית, מחליפו בתפקיד של מורו ומדריכו, ואצלב טאליך. בין החשובות שבהקלטותיו הקובץ השלם של חמש-עשרה הסימפוניות של שוסטקוביץ', שיצא בחברת נאקסוס. סלובאק פגש את שוסטקוביץ' פנים אל פנים במהלך ביקור לימודי בסנקט פטרבורג, שם למד אצל המנצח הרוסי הנודע יבגני מראווינסקי.
בתו, קאמילה מאגאלובה היא אחת משחקניות התיאטרון המפורסמות ביותר בסלובקיה וחברה בתיאטרון הלאומי הסלובקי.
יחסי אוסטרליה–זימבבואה
יחסי אוסטרליה–זימבבואה הם יחסי החוץ בין אוסטרליה וזימבבואה. לשתי המדינות יש יחסים דיפלומטיים מלאים ברמת השגרירות.
יחסי אוסטרליה–רודזיה
המושבה של רודזיה התנתקה בסופו של דבר מהאימפריה הבריטית ב-1965, כאשר ממשלת המיעוט הלבן של איאן סמית' הכריזה על עצמאות חד-צדדית כמדינת רודזיה. המדינה החדשה הזו של רודזיה, למרות שזכתה לתמיכה לא רשמית מדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד ומשטר האסטדו נובו בפורטוגל (עד 1974), לא הצליחה לזכות בהכרה בינלאומית והפכה יותר ויותר מבודדת. ממשלת אוסטרליה של רוברט מנזיס לא הכירה רשמית בהצהרה, וציינה "לא יכולה להיות הכרה דיפלומטית של ממשלת אוסטרליה בממשלה שהוקמה כך". למרות זאת, כמה חברי פרלמנט ממשלתיים מהספסל האחורי ביקרו ברודזיה בתפקיד פרטי בעקבות ה-UDI (ד"ר ווילי גיבס, ג'יימס קילן, איאן פטיט ווילפריד קנט יוז ב-1967 ודייוויד קונולי ב-1976).
למרות החלטת הממשלה הפדרלית לא להכיר רשמית במשטרו של סמית', לפני בחירת ממשלת ויטלם ב-1972 הייתה אוסטרליה אחת המדינות הבודדות שסיפקו לרודזיה תמיכה דיפלומטית. הסיבה לכך הייתה שכמה קבוצות באוכלוסייה היו אוהדות כלפי הרודזים הלבנים. תמיכתה של ממשלת אוסטרליה כללה הנפקת דרכונים אוסטרלים למספר דיפלומטים רודזים במהלך 1967 ו-1968 וסובלנות של מרכז המידע של רודזיה, הנציגות הדיפלומטית הבלתי רשמית של ממשלת רודזיה באוסטרליה. אוסטרליה גם נמנעה במהלך כמה הצבעות על צעדי האו"ם שכוונו לרודזיה. מרכז המידע של רודזיה ואגודת רודזיה-אוסטרליה היו הארגונים העיקריים שדגלו בתמיכה במשטר הרודזי הלבן באוסטרליה, אך הסיקור התקשורתי של ממשלת רודזיה היה שלילי כמעט לחלוטין.
בשנת 1966 הקימה ממשלת רודזיה משרד של שירות המידע הרודזי במלבורן, לפני שעברה ב-1967 לסידני. אולם משנת 1972, בעקבות שינוי בממשלה, ביקשה ממשלת הלייבור הפדרלית האוסטרלית של גוף ויטלם בקנברה לסגור את המשרד. בשנת 1973, הממשלה הפדרלית ניסתה לנתק את קישורי הדואר והטלפון למרכז, אך הדבר נקבע בלתי חוקי על ידי המושב המלא של בית המשפט העליון. מאוחר יותר בשנת 1973, הוועדה לענייני תאגידים של NSW ניסתה לבטל את הרישום של מרכז המידע של רודזיה על בסיס ששמו מרמז על קשר רשמי לממשלת רודזיה הבלתי מוכרת, וב-12 ביוני 1974 אישר בית המשפט לערעורים של NSW החלטה זו, מה שהביא במשרד שנרשם באופן רשמי כ"מרכז חבצלת הלהבה", אם כי עדיין כונה בדרך כלל כשירות המידע הרודזיאני. המשרד נשאר פתוח למרות מאמצים נוספים לסגור אותו תחת ממשלתו של מלקולם פרייזר. הוא נסגר על ידי ממשלת זימבבואה במאי 1980.
במהלך ישיבת ראשי הממשלות של חבר העמים בשנת 1979 שהתקיימה בלוסקה, זמביה, ראש ממשלת אוסטרליה מלקולם פרייזר סייע לשכנע את ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר למנוע את ההכרה הבריטית בממשלת זימבבואה-רודזיה, מה שגרם לבריטניה לארח את הסכם בית לנקסטר. שבו הוסכם על עצמאות מלאה ושלטון רוב עבור זימבבואה. במהלך תקופת היישום של הסכם בית לנקסטר והפסקת האש, שמרה אוסטרליה על הנוכחות הרשמית השנייה בגודלה ברודזיה, אחרי בריטניה. ב-21 בדצמבר 1979 הסירה אוסטרליה את הסנקציות הכלכליות שלה על רודזיה, ותרמה קבוצה של 152 חיילים אוסטרלים (בפיקודו של קולונל קווין קול) לכוח המעקב אחר הפסקת האש של חבר העמים בן 1300 איש (לצד בריטניה, פיג'י, קניה וניו זילנד), אשר נכח במדינה מ-23 בדצמבר 1979 עד 5 במרץ 1980.
משרד קשר אוסטרלי (בראשו עמד הדיפלומט צ'ארלס מוט כנציג המיוחד) הוקם בסולסברי ב-23 בדצמבר 1979 כדי "לסייע לנציגי המעקב אחר הפסקת האש ולמשקיפים בבחירות בתמיכה ועצות פוליטיות, ולשמש כנקודת קשר ישירה בין ממשלת אוסטרליה והרשויות הבריטיות בסולסברי". דיפלומט אוסטרלי בכיר, מיק שאן, מונה לצוות חבר העמים שצפה בבחירות הכלליות בדרום רודזיה ב-1980, ואוסטרליה שלחה גם קבוצת משקיפים לאומית לבחירות שהתקיימו בפברואר 1980. בדו"ח שלה מ-11 במרץ 1980 ציינה הקבוצה כי "חופש והוגנות בבחירות אינם מוחלטים" והגיעה למסקנה "שבכל הנסיבות השיגו הבחירות ברודזיה ב-1980 רמה גבוהה מספיק בסולם (של חופש והגינות) שניתן לתאר כחופשי והוגן".
כהוקרה על תרומתו של פרייזר לעצמאות זימבבואה, הזמין ראש ממשלת זימבבואה החדש, רוברט מוגאבה, את פרייזר להשתתף בחגיגות העצמאות של זימבבואה בסולסברי ב-17–18 באפריל 1980. פרייזר נפגש עם מוגאבה ב-18 באפריל, והכריז על סיוע של 5 מיליון דולר למדינה החדשה, וציין: "היו זמנים שבהם השלום בזימבבואה נראה כמטרה בלתי ניתנת להשגה. עם זאת, זוהי כעת מציאות שתאפשר לכוון את האנרגיות של האנשים במדינה זו לחיים טובים יותר לכולם, עם הזדמנויות לכולם. אוסטרליה מאחלת למר מוגאבה הצלחה במשימה הקשה שלפניו."
יחסים מאז 1980
אוסטרליה הקימה נציבות עליונה בסולסברי לאחר העצמאות ב-1980 על ידי שדרוג משרד הקישור הקיים, עם ג'רמי הרדר כנציב העליון הראשון. זימבבואה הקימה נציבות עליונה בקנברה ב-1988, עם ד"ר אוברט משייר כנציב העליון הראשון. נציגי זימבבואה מאוחרים יותר כללו את לוקאס פנדה טבאיה (1990–1994), ופרופסור האסו פאטל (1994–2000).
באוקטובר 1991 ביקר ראש הממשלה בוב הוק בהרארה כחלק מפגישת ראשי הממשל של חבר העמים. הוק פגש את הנשיא מוגאבה ודגל באישור ממשלת זימבבואה למכרה הפלטינה הארטלי שהוצע על ידי BHP. בביקורו הביע הוק בפני הפרלמנט:
ב-2014, כשרואיין על ידי ד"ר סו אונסלאו מהמכון ללימודי חבר העמים, הביע מאוחר יותר את השקפתו על כך שפגש את מוגאבה: "שנאתי אותו. הוא אחד מבני האדם הגרועים ביותר שפגשתי. הוא התייחס לשחור ולבן באותה בוז. הוא היה בן אדם נורא." היחסים בין שתי המדינות החלו להתערער כאשר הממשלה בזימבבואה החלה בתוכנית רפורמת הקרקע השנויה במחלוקת שלה, והשתלטה על חוות בבעלות חברי המיעוט הלבן של זימבבואה, לפעמים בכוח. בעקבות עדויות לאלימות והפחדה בבחירות לנשיאות 2002, ראש ממשלת אוסטרליה ג'ון הווארד, לצד נשיא דרום אפריקה, תאבו מבקי, ונשיא ניגריה, אולוסגון אובסנג'ו, הובילו מאמצים שהביאו להשעייתה (ובסופו של דבר עזיבה מרצון) של זימבבואה מחבר העמים הבריטי בשנים 2002–2003. הנציב העליון הרביעי של זימבבואה בקנברה, פירנצה צ'יטאורו (2001–2006), הפך לשגריר הראשון ב-2003 בעקבות עזיבתה של זימבבואה מחבר העמים, ובדצמבר 2003 זומנה למשרד החוץ והמסחר כדי להסביר את הערותיה על האוורד. על כך שהוא "התנהג כמו דיקטטור" כיו"ר קבוצת הפעולה של חבר העמים על זימבבואה.
בהצהרה בוטה בצורה יוצאת דופן בשנת 2007, ראש הממשלה הווארד תיאר את רוברט מוגאבה כ"דיקטטור מלוכלך". הווארד קרא גם למדינות אפריקאיות אחרות להפעיל לחץ על זימבבואה כדי לפגוע בממשלת זימבבואה שהולכת והופכת לאוטוקרטית. גם הקשרים הספורטיביים בין שתי המדינות הופסקו, כאשר ממשלת הווארד אסרה על קבוצת הקריקט האוסטרלית להשתתף בסיור מתוכנן במדינה, תוך ציון דחיפה התעמולה שתספק למשטר מוגאבה.
יורשו של הווארד כראש ממשלת אוסטרליה, קווין ראד, גם מתח ביקורת על ממשלת זימבבואה. לפני בחירות 2007, הוא מתח ביקורת על הרפובליקה העממית של סין על מתן "הלוואות רכות" לממשלת זימבבואה, ומאוחר יותר הציע סיוע לזימבבואה רק אם הבחירות ב-2008 באותה מדינה היו "הוגנות". בדצמבר 2013 שגרירת זימבבואה באוסטרליה מאז 2010, ג'קלין זוומבילה, התפטרה וביקשה מקלט באוסטרליה בשל חשש למעצר אם תחזור לזימבבואה בשל קשריה עם ראש הממשלה מורגן צ'נגיראי והאופוזיציה הרשמית.
ב-22 בנובמבר 2017, לאחר התפטרותו של מוגאבה כנשיא בעקבות הפיכה, שרת החוץ ג'ולי בישופ ציינה כי אוסטרליה "מברכת על התפטרותו של מנהיג זימבבואה רוברט מוגאבה לאחר 37 שנים של שלטון סמכותי ומדכא יותר ויותר. התפטרותו מספקת הזדמנות לזימבבואה לבסס תנאים הולמים להתקיימות בחירות חופשיות והוגנות ולמעבר לדמוקרטיה חוקתית מכילה ושלווה." עם השבעתו של נשיא חדש, אמרסון מננגגואה, נפגשה שגרירת אוסטרליה היוצאת בזימבבואה, סוזן מק'קורט, עם הנשיא ומאוחר יותר העירה לתקשורת הממלכתית של זימבבואה כי הפגישה היא סימן חיובי לשיפור היחסים בין שתי המדינות.
יחסי סחר
בעקבות עצמאות זימבבואה, הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות גדל באיטיות. עד 2007, סחר זה הוערך ב-12 מיליון דולר אוסטרלי בשנה. המוצר העיקרי שיוצא מזימבבואה לאוסטרליה היה טבק לא מעובד, אך גם חומרי בנייה וכלי רכב יוצאו. הייצוא האוסטרלי לזימבבואה כלל מכונות, צעצועים, משחקים, מוצרי ספורט וכלי חרס. למרות מגוון הסחורות שנסחרו, אף אחת מהמדינות לא הייתה שותפת סחר עיקרית של השנייה, כאשר אוסטרליה מדורגת במקום ה-34 במונחים של סחורה שמייצאת זימבבואה, ומהווה רק 0.2% מסך היצוא.
אוסטרלים זימבבואים
במפקד האוכלוסין האוסטרלי של 2006, 20,158 אנשים רשמו את עצמם שנולדו בזימבבואה. מתוכם, עשרת אלפים (או בערך 50%) הגיעו מאז 2001. מפקד האוכלוסין של 2011 רשם 30,252 אנשים ילידי זימבבואה באוסטרליה, עלייה של 50.1% משנת 2006, עם האוכלוסייה הגדולה ביותר במערב אוסטרליה (9817), קווינסלנד (8341) וניו סאות' ויילס (5639).
יוניו ולריו בורגזה
הנסיך יוּניוֹ וָלֶרִיוֹ שִיפִיוֹנֶה בּוֹרְגֶזֶה (באיטלקית: Junio Valerio Scipione Borghese; 6 ביוני 1906 – 26 באוגוסט 1974), מכונה "הנסיך השחור", היה קצין ים איטלקי, חבר המפלגה הפשיסטית, מייסד הקומנדו הימי הראשון ופעיל פוליטי. נחשב לאבי הקומנדו הימי, השייטת העשירית בפיקודו ("אנשי הצפרדע") אומנה לפעילות חשאית מתחת לים, בצוללות זעירות ובטקטיקה של תקיפה וחבלה שהפכה לדוגמה לפיה הוקמו יחידות קומנדו ימי ברחבי העולם.
ראשית ימיו
ב-1933 מונה למפקד צוללת והשתתף במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ובמלחמת האזרחים בספרד, בה השתתפה איטליה לצד כוחותיו של פרנקו. בין היתר הדריך בורגזה באותה תקופה אנשי ים, בהם מרדכי "מוקה" לימון, שהיה מפקד חיל הים.
במלחמת העולם השנייה
ב-1940 מונה למפקד הצוללת שירה, שנשאה את הנשק האיטלקי הסודי, "חזירים" (טורפדו מאויש). הצוללת הייתה חלק משייטת כלי התקיפה הראשונה ( 1ª Flottiglia Mezzi d'Assalto). ייעוד השייטת היה יחידת עילית לחבלה בכלי שיט ומתקני חוף ונמל. באוקטובר 1940 פיקד בורגזה על התקיפה המבצעית הראשונה של טורפדו מאוישים שיצאו מ"שירה" ותקפו את גיברלטר. עבור פעולה זו זכה במדליית זהב להצטיינות צבאית (Medaglia d'oro al Valore Militare; צל"ש).
באפריל 1945 גייס בורגזה את השייטת לפעולה פטריוטית שלא היה לה דבר עם הכשרתם המיוחדת של הלוחמים - הגנה בחזית צפון-מזרח איטליה כנגד צבאו של טיטו, שפעל בחסות בעלות הברית. בפעולה זו נפגעו 80% מלוחמי השייטת. קצין המודיעין האמריקאי ג'יימס אנגלטון זיהה את בורגזה לאחר המפלה במילאנו והבריח אותו, לבוש כקצין אמריקאי למטה המודיעין הצבאי האמריקאי ברומא, שם נחקר. הוא נשפט בבית משפט איטלקי בגין שיתוף פעולה עם הנאצים, אך לא בגין פשעי מלחמה, ונידון ל-15 שנה בכלא, מהן נוכו לו שלוש שנים כהוקרה על כך שהגן על גבולה הצפון-מזרחי של המולדת נגד צבא טיטו. בשנת 1949 שוחרר מן הכלא לאחר ארבע שנים בלבד בהוראת בית המשפט העליון האיטלקי.
לאחר המלחמה
בשנת 1954 ראה אור ספר זכרונותיו "שדי הים", המכיל מידע רב לגבי טקטיקה של קומנדו ימי ואימונים. הספר תורגם לשפות רבות (בכללן עברית) ומהווה קריאה מומלצת באקדמיות צבאיות וימיות בצבאות רבים.
בורגזה, שהיה בעל הילה של גיבור מלחמה, חבר לקבוצות פרו-פשיסטיות נאו-נאציות ואנטי-קומוניסטיות שביקשו לחזק את מעמד האצולה וקיבל את הכינוי "הנסיך השחור". הוא היה חבר המפלגה הסוציאלית האיטלקית (Movimento Sociale Italiano; MSI), מפלגת ימין ברוחו של בניטו מוסוליני ולאחר שזו הייתה מתונה מדי עבורו ייסד בספטמבר 1968 את החזית הלאומית (Fronte Nazionale; FN) ועמד בראשה בתפקיד הטקסי של נשיא המפלגה. מצע המפלגה קרא לפיזור כל המפלגות הפוליטיות וארגוני העובדים הקיימים והקמת חברה חדשה שתהיה מבוססת על מעמדות וקורפורטיזם. החזית ריכזה בעיקר קציני צבא לשעבר ואנשי אצולה מן המערכת הפוליטית ומחוצה לה.
הלווייתו
לאחר שמת בגלות הובאה גופתו לקבורה באיטליה. לפי זכויותיה המיוחדות של משפחת בורגזה, זכאים בניה להלוויה מפוארת באחת מכנסיות המשפחה המפוארות, אולם, בשל נסיבות חייו ומותו ציווה הואתיקן על קיום הלוויה מצומצמת וצנועה. כמו כן סירבה ממשלת איטליה לשגר לטקס משמר כבוד של חיילי השייטת. עקב כך הפכה ההלוויה להפגנה בה צעדו אלפי פשיסטים, צעקו סיסמאות "בורגזה, בורגזה, איטליה, איטליה" והצדיעו במועל יד.
בורגזה נטמן בקפלת המשפחה בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה ברומא.
ויליאם פרסטון
ראשית חייו
ויליאם פרסטון נולד ב-25 בנובמבר 1805 באחוזת סמית'פילד שבבלקסבורג, וירג'יניה. ב-1821 הוא החל את לימודיו בקולג' המפדן-סידני, שם הוא השתתף בפעילויות ספרותיות. ב-1824 הוא סיים את לימודיו שם והמשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת וירג'יניה. ב-1826 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין וב-1831 הוא היה לפרקליט מחוז פלויד שבווירג'יניה. באותה תקופה הוא נשא לאישה את לוסינדה רד ממחוז הנרי שבווירג'יניה.
ראשית הקריירה הפוליטית
כעורך דין צעיר הוא נכנס עד מהרה לפוליטיקה כחבר המפלגה הוויגית וב-1830 הוא נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה. במושב בית הנבחרים של 1831–1832 הוא השתתף פעיל במערכה לביטול העבדות. לאחר מושב זה הוא יצא להפוגה של שמונה שנים מפעילות פוליטית שבמהלכה הוא שב לעבודתו כעורך דין במגזר הפרטי. ב-1840 הוא נבחר לסנאט של וירג'יניה, שם הוא כיהן עד 1844 ולאחר מכן שב לכהן בבית הנבחרים של המדינה. ב-1846 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
מזכיר הצי
במרץ 1849 מינה הנשיא זאכרי טיילור את פרסטון לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית. בתקופת כהונתו בתפקיד זה לקח על עצמו צי ארצות הברית תפקידים חדשים שנגעו להתפשטותה של ארצות הברית מערבה ולרכישתה של קליפורניה. תנועת הסחר באוקיינוס השקט התרחבה ודגל ארצות הברית נראה על התרנים של ספינות הצי במימיה של סין, בעוד שחופיה של יפן, שהיו אז סגורים בפני המערב, היו אפשרות מפתה ליחסי סחר. הצי עבר אז גם התפתחות טכנולוגית, בעיקר בתחום המעבר מאוניות מפרשים לאוניות קיטור לצד שיפורים בתותחנות. עם מותו של הנשיא טיילור, ארגן הנשיא החדש מילרד פילמור את הקבינט ומינה את ויליאם גרהאם למזכיר הצי החדש. פרסטון פרש שוב מהחיים הפוליטיים.
עם חידוש עיסוקו בעריכת דין, רכש פרסטון לעצמו מוניטין של סניגור מהשורה הראשונה עד שנשלח לצרפת ב-1858 כדי לנהל משא ומתן על הקמת קו מסחרי של אוניות קיטור שיפעל בין לה האבר לבין נורפוק. המשימה בצרפת התנהלה כיאות והמיזם נראה כמבטיח עד שהוא עלה בתוהו עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
מלחמת האזרחים
פרסטון נבחר כסנאטור בקונגרס של הקונפדרציה ושירת בו עד מותו באחוזתו ב-16 בנובמבר 1862. הוא נטמן בבית הקברות פרסטון שבבלקבורג, בסמוך לאחוזתו. צי ארצות הברית הנציח את שמו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות מ-1920 ועד תום מלחמת העולם השנייה.
הסלון האווירי בפריז
הסלון האווירי בפריז (צרפתית: Salon international de l'aéronautique et de l'espace de Paris-Le Bourget, Salon du Bourget) הוא יריד מסחר בינלאומי לעסקי התעופה. הוא נערך בשדה התעופה לה בורז'ה ליד פריז שבצרפת מדי שנה אי-זוגית.
הסלון מאורגן על ידי גוף תעשיות התעופה הצרפתי, Groupement des Industries Françaises Aéronautiques et Spatiales (GIFAS), שייעודו העיקרי הוא הצגת כלי טיס צבאיים ואזרחיים ללקוחות פוטנציאליים. זהו אחד מירידי התעופה היוקרתיים בעולם, והוא משמש פעמים רבות להצגה פומבית ראשונה של כלי טיס וחידושים בתחומי התעופה הצבאית והאזרחית.
ניראל קאראנתינג'י
ביוגרפיה
קאראנתינג'י נולדה למשפחה מוסלמית חילונית בחיפה, וניתן לה השם נג'יה. בשנת 2006, לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, החליטה להתמודד בתוכנית המציאות "הדוגמניות". היותה של ניראל ערבייה היה אחד מהנושאים הבולטים והמיוחדים לעונה זו, ואחד מהגורמים ליצירת יחסי איבה בינה ובין חלק משאר המתמודדות בתוכנית, אשר התקשו לקבל את תרבותה ואורח חייה. הסכסוך המתמשך של ניראל קאראנתינג'י עם מימי טדסה, מתמודדת נוספת בתוכנית, היווה עניין במהלך הפרקים, כאשר מימי מתקשה לקבל את ניראל, בטענה כי היא "אגרסיבית" ו"חסרת נימוס ותרבות", טענות שהפכו במהרה לסדרת מריבות קשה. מספר פעמים הגיעה ניראל למצב בו היא מועמדת לניפוי, כאשר שאר הבנות בחרו בה לפחות מתאימה מביניהן.
התוכנית נתנה לקאראנתינג'י אפשרות להתנסות בעולם הדוגמנות והאופנה הישראליים. היא השתתפה, יחד עם שאר המתמודדות, במספר סדרות צילומי אופנה, ביניהן של הצלם עידו לביא ושל מעצבת האופנה נעמה חסין, בתצוגת האופנה של המעצב יוסף, בקליפ של סאבלימינל והצל, בפרסומת לשמלות הכלה של יאיר ז'רמון (יחד עם רודריגו גונזלס) ובמספר סדרות צילומים מיוחדות; מתחת למים, בהיכל קרח ובתלייה באוויר. בשבוע ה-9 של התוכנית שלחה הפקת התוכנית את המתמודדות למילאנו, שם כשרונה של ניראל הגיע לשיאו, כשעורכת עיתון אופנה וסוכנת דוגמניות בחרו בה כמצטיינת מבין המתמודדות, כשזכתה במשימת פרסומת מיוחדת, כשניצחה במשאל הרחוב ובצילומים מיוחדים עם צלם איטלקי. ב-5 באפריל נערך גמר התוכנית. בגמר הצטלמה קאראנתינג'י בצילומים אוויריים מיוחדים, השתתפה בתפקיד אורח ב"השיר שלנו" ובפרסומת לחברת הלבשה תחתונה. בסופו של הגמר, נבחרה ניראל כמנצחת של העונה, כאשר היא משאירה אחריה מתמודדות אהובות אחרות כמו אליסיה אסתרין ונטלי סבג. ניראל ניצחה הן בבחירת השופטים והן בבחירת הקהל.
ביחד עם זאת, לא הצליחה קאראנתינג'י להמריא עם הקריירה שלה ובעקבות ראיון ביקורתי שנערך עמה בחודש נובמבר 2007 לעיתון "מעריב" שוחררה מסוכנות הדוגמנות "יולי", בה הייתה חברה מאז זכייתה בתוכנית "הדוגמניות". לפי גורמים בסוכנות ההחלטה נובעת מ"התנהלות לא מקצועית בצורה קיצונית ובעיות משמעת וגישה חריפות" של הדוגמנית.
קאראנתינג'י התחתנה בשנת 2011 עם הכדורגלן מחוף השנהב, סרג' איילי.
1997 במוזיקה
פרסים מוזיקליים
טקס גראמי ה-39 האירוויזיון ה-42 טקס פרסי ה-MTV (אירופה) המצעד העברי השנתי של רשת ג'
אופרה
פרמיירות מרכזיות:
מוזיקה קלאסית
יצירות \ אלבומים שיצאו:
מבצע תרנגול 53
מבצע תרנגול 53 הוא מבצע פשיטה במהלך מלחמת ההתשה, בלילה שבין 26 ו-27 בדצמבר 1969, ובו השתלטו כוחות צה"ל על תחנת מכ"ם מצרית בראס ע'אריב, והביאו את המתקן לישראל. בפעולה השתתפו יחידות מחטיבת הצנחנים (גדוד 50 וסיירת צנחנים) ומחיל האוויר, והיא נחשבת לאחת הפעולות הנועזות והיצירתיות בתולדות צה"ל - "כלקוחה מעולם הסרטים", כך כינה אותה הרמטכ"ל, רב-אלוף חיים בר-לב.
רקע
במרץ 1969, בתגובה להכרזת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר על פתיחה במלחמת התשה נגד ישראל על קו-החזית בתעלת סואץ, החל צה"ל ליזום פעולות התקפיות לאורך הקו ובעומק שטח-האויב, ולא הסתפק עוד בפעולות המגננה שבהן נקט מאז מלחמת ששת הימים. מטרתן - מתן תשובה ליומרות המצריות לשבור את כושר העמידה של כוחות צה"ל בקו.
לאחר מלחמת ששת הימים תוגברו הכוחות המצריים בציוד צבאי מתקדם מתוצרת ברית המועצות, כגון טנקים, מערכות מכ"ם ומערכות נשק אחרות. כוחות הנ"מ המצריים קיבלו תותחי נ"מ וטילי קרקע-אוויר מסוג SA-2. סוללות הנ"מ כללו גם מערכות מכ"ם, ובהן המכ"ם P-12 (קוד דיווח נאט"ו: "ספון רסט") להתראה מוקדמת, בעל יכולת גילוי כלי טיס הטסים בגובה נמוך. סוללות הנ"מ בחזית התעלה הושמדו פעמים רבות בהפצצות של חיל האוויר הישראלי. לעיתים היה אזור התעלה נקי מטילים, אולם, המצרים שבו ושיקמו את מערך הנ"מ שוב ושוב לאחר תקיפות אלה. לבד מ"מבצע רביב" (פשיטה משוריינת על החוף המערבי של מפרץ סואץ, בשילוב חיל הים ובחיפוי חיל האוויר, שנערכה בספטמבר 1969), כמעט ולא יזם צה"ל פשיטות יבשתיות נרחבות, וחלק נכבד ממהלכי צה"ל במלחמת ההתשה, ובפרט תקיפות בעומק השטח המצרי, בוצעו על ידי חיל האוויר.
טרום מלחמת ששת הימים פוצחו צפונותיו של מכ"ם ה-P-12 על ידי יחידת הלוחמה האלקטרונית של צה"ל ומתקן רקפת פותח על מנת לעקוף את יכולותיו. במלחמה עצמה תפס צה"ל שלל מספר מערכות מכ"ם מצריות מתוצרת סובייטית, למד אותן ושכלל את אמצעי הלוחמה האלקטרונית כנגדן. תחנות המכ"ם בגזרת הפשיטה ב"מבצע רביב" היו מסוגים שהתאפשרה הפעלת ל"א נגדן, והשמדתן הייתה קלה יחסית. עם הזמן התברר שהלוחמה האלקטרונית ותורות הלחימה (תו"ל) שבהן השתמשו טייסי חיל האוויר כדי לשבש את פעולת המכ"ם איבדו מיעילותן: מטוסי חיל האוויר התגלו בשלבים מוקדמים יותר של הגיחות שביצעו, גם כשטסו בגבהים נמוכים. המסקנה הייתה שפריסת המכ"ם הישנה, שהושמדה ברובה, הוחלפה בפריסה חדשה, קשה לפענוח וככל הנראה מדגם חדיש יותר. אנשי המודיעין העריכו כי קיימת תחנת מכ"ם בודדת, ומוסווית היטב. תחנה זו איתרה ועקבה אחר גיחות חיל האוויר באזור ובמערב סיני.
איתור וזיהוי המכ"ם
לפי הערכה מודיעינית החזיקו המצרים מתקן מכ"ם מסוג P-12 בסמיכות למוצב ראס-ע'אריב, שהצליח לאתר ולעקוב אחר מטוסי חיל האוויר בגזרה. ב-24 באוקטובר 1969 הפציצו מטוסי חיל האוויר תחנת מכ"ם במקום, ואולם התברר בהמשך שתחנת מכ"ם המשיכה לפעול באזור גם לאחר ההפצצה, והמסקנה שהסיקו בחיל האוויר היא כי התחנה שהופצצה הייתה מטרת הטעיה, שהוצבה בסביבת המכ"ם הפעיל האמיתי.
המכ"ם היה מדופן בעפר, חלקים ממנו מכוסים ברשתות ומוסווה היטב. סביבו לא נצפה מערך הגנה נגד מטוסים או הגנה קרקעית. הדרכים שהובילו אליו לא היו סלולות, ובסביבתו לא נצפתה תנועה רגלית או תנועת כלי רכב. מסיבות אלו הייתה תחנת המכ"ם קשה לגילוי וזיהוי. לאחר הגדלת תצלום האוויר זוהו לבסוף שני קרונות המכ"ם: קרון המבצעים שכלל את המשדר, המסכים ומערכת הבקרה, וקרון הקשר שבו הותקנה האנטנה והמערכת המכנית ששלטה על תנועתה. בסמוך לקרונות מוקמו שני גנרטורים, בונקר ואוהל למגורי המפעילים והשומרים.
גרסת חיל המודיעין
מבצע “תרנגול 53” יצא לפועל כדי לנצל את “התחכמותו” של מפקד זירת ים - סוף המצרי. הלה החליט להציב מכ”ם רוסי P - 12, פעיל מבצעית וכשר למהדרין, באתר דמה באזור ראס ע’ארב, בצד המערבי של המפרץ. הרעיון היה להטעות את חיל - האוויר הישראלי ולמנוע את השמדתו, כגורל מכ”מים אמיתיים אחרים. אתר דמה אינו מוגן כאתר אמיתי וכאלה לא היוו אתגר ל”ארטילריה המעופפת” של ישראל. “ההתחכמות” נקלטה בבירור בתעבורת הקשר של יחידה 8200 והועברה לאמ”ן. האגף הזדרז להציע לרמטכ”ל “לחטוף” את המכ”ם המצרי ולהעלותו ארצה. חיים בר-לב, הרמטכ”ל, אישר את המבצע, שבוצע ללא תקלות.
תכנון המבצע
עם היוודע מיקום המכ"ם נערך חיל האוויר לגיחת הפצצה שגרתית במטרה להשמיד אותו. אולם עוד באותו היום, העלה סמל רמי שלו מיחידת פענוח תצלומי האוויר את הרעיון להשתלט על המתקן בפשיטה קרקעית, ולהטיס אותו לישראל בשלמותו באמצעות מסוקים, תוך ניצול מיקומו המבודד ומאחר שאינו מוגן בכוחות אויב עם מתקני נ"מ. סגן יחיאל הל אור, שהיה מפקדו הישיר, העלה את ההצעה בפני ישעיהו ברקת, מפקד מחלקת המודיעין בחיל האוויר. בחיל האוויר זיהו את ההזדמנות להפקת מודיעין אלקטרוני חשוב על המכ"ם שבטעות נחשב לדור מתקדם שטרם נודע במערב.
במחלקת מבצעים במטה חיל האוויר, בפיקוד תא"ל דוד עברי נערכה תוכנית ראשונית למבצע חטיפת המכ"ם בשם "תרנגול 53". בבוקר 24 בדצמבר, משהוחלט בחיל האוויר כי ניתן להבריח את המכ"ם, העביר מפקד החיל, האלוף מוטי הוד, את הממצאים לגופי התכנון במטכ"ל ולרמטכ"ל חיים בר-לב. הללו לא דחו את רעיון המבצע על הסף, אולם רצו להשתכנע כי נמצאו כל הפתרונות הטכניים לביצועו. פרטים חשובים, כמו משקלם המדויק של קרונות המכ"ם (שהוערך ב-7 טון), לא היו ידועים עד לרגע הביצוע ממש. המבצע היה לוגיסטי בעיקרו, כיוון שהיה תלוי בעיקר ביכולת הנשיאה של המסוקים להעביר את המתקן הכבד מעבר למפרץ סואץ בביטחון ובמהירות.
במקביל, בחיל האוויר התאמנו טייסי היסעורים על הרמת הקרונות והטסתם מסביב לבסיס. לפי ספרי-הנתונים והאימונים שעברו טייסי היסעורים, מסוגל המסוק להרים משא של כ-3 טון, מגבלה שלא הייתה אמורה לאפשר ביצוע. לעומת זאת, ניסויים שנערכו במסגרת ההכנות הראו שבתנאי המבצע יוכל המסוק להרים כ-4 טון, כמחצית משקלו של מתקן המכ"ם.
ההכנות והאימונים התבצעו תחת מעטה חשאיות כבד, ולא הובאו לידיעתם של אנשים מחוץ למעגל יודעי-הסוד. כך, למשל, נאלצו המתכננים לגנוב את קרון המכ"ם ממגרשי השלל בצריפין, אף על פי שיכולים היו להשיגו על ידי פנייה לגורמים בכירים יותר באגף האפסנאות בצה"ל. בליל 25 בדצמבר, לאחר ביצוע תרגולים רבים ותרגיל מסכם בחולות פלמחים נפגשו מפקדי הכוחות עם הרמטכ"ל, והציגו בפניו את התוכניות המפורטות. לדברי אחד המשתתפים בפגישה:
ביום שישי, 26 בדצמבר, סיימו הצנחנים את הכנותיהם, והרמטכ"ל אישר את התוכניות. לפני הצהריים ניתנה פקודת המבצע, שנועד להתחיל ב-22:00 באותו הערב. בשעות אחר הצהריים יצאה גיחת צילום אחרונה לצילום אתר המכ"ם. דו"ח פיענוח התצ"א הופק בשעה 18:14 ולפיו לא חלו שינויים משמעותיים באתר.
בשעות הצהריים הכוחות הוטסו מתל נוף לשדה אופיר ומשם לבסיס היציאה. בערב הגיעו לשק"ם באבו רודס שבסיני, שם קיבלו את התדריכים המסכמים ממפקדי החטיבה והגדוד.
מטרה משנית של המבצע הייתה שביית החיילים המצרים המפעילים את המכ"ם, לצורך מיקוח על שחרורו של סרן דן אבידן שנשבה לאחר שהג'יפ בו נסע סמוך לתעלה עלה על מוקש. עם זאת, נקבע כי במקרה של התנגדות קשה או אם יתברר כי במקום מצוי כוח גדול בהרבה מכפי שנצפה, על הכוח לפתוח באש, לקחת שבויים ולסגת, תוך השארת מתקן המכ"ם במקומו לתקיפה אווירית. במהלך התכנון, נלקחה בחשבון הימצאותם של כוחות חי"ר באזור המוצב, שעלולים להיקרא להגנתו במקרה שפעולת הפשיטה תתגלה מוקדם מדי. כמו כן, ידוע היה לכוחות על קיומו של מערך הגנת נ"מ באזור תחנת-ההטעיה הסמוכה ליעד, וכן על הכוננות העליונה שהוכרזה בגזרה בשל גיחות הצילום של חיל האוויר.
על הכוחות בשטח מונו לפקד מפקד גדוד הנח"ל המוצנח, סא"ל אריה צידון (צימל). תחת פיקודו פעלו מספר כוחות: כוח הפשיטה כלל גם את סגנו של צידון, רס"ן דורון רובין, קצין האג"ם החטיבתי אמנון ליפקין-שחק, וכן גם טכנאי אלקטרוניקה מחיל האוויר, שהתמחה במכשירי מכ"ם ובטילי SA-2 רוסיים, אשר עליו הוטלה המשימה לזהות את המכ"ם, לפקח על עבודת הפרדת הקרונות, ובמקרה תקלה - להסתפק רק בלקיחת חלקי המכ"ם החשובים למודיעין הישראלי. אל הכוח התלווה העיתונאי רן אדליסט.
פעולת הסחה
בשעה 21:00, המריאו מטוסי A-4 סקייהוק ("עיט") של חיל האוויר לגיחות הפצצה של מערך גדודי מצרי כ-60 ק"מ צפונית לתחנת המכ"ם, באזור ראס זעפרנה ומרסה תלמת, כפעולת הסחה.
הגעה אל היעד
כרבע שעה לאחר יציאת מטוסי התקיפה, בשעה 21:15 בערך, יצא כוח הצנחנים בשלושה מסוקי סופר פרלון, כשהם טסים אל היעד בגובה נמוך ביותר. הניווט היה קשה, בשל היעדר אמצעי כיוון למעט צילום אוויר ופני שטח חד גוניים. המסוק המוביל התקשה בנחיתה בשל משקל יתר שהועמס עליו והועלם מידיעתו של הטייס, פרי. בשל קושי זה, עד כדי סיכון הביצוע וחיי החיילים, נאלצו המסוקים להקיף את היעד מספר פעמים עד שהצליחו לנחות בנקודת הנחיתה המתוכננת, כ-6 ק"מ מהתחנה, כרבע שעה לאחר הזמן המתוכנן בשעה 22:00 בערך. לאחר מכן שבו המסוקים למערב סיני והמתינו לקריאת כוח הצנחנים לשוב ולהחזירם.
ליל הפעולה היה בהיר, הירח היה מלא והראות הייתה טובה. כוח הצנחנים זיהה עם נחיתתו את מגדל הנפט שהיה ממוקם צפונית לתחנת המכ"ם ששימש נקודת ציון בניווט. בשעה 22:04 החל הכוח לנוע מזרחה בקצב מזורז לכיוון היעד. לאחר כ־300 מ' נכנס הכוח לתוך ערוץ ואדי ובו עשה את מרבית המסלול. התנועה הרגלית, בחלק מהמסלול הייתה קשה כיוון שהתבצעה בחולות מדבריים. לאחר שעלו על דרך-עפר סלולה התנתקה הסיירת מהכוח העיקרי ופנתה להציב חסימה. כשהגיעו ליעדם התפרסו הסיירים בשני כוחות, וחסמו את דרכי-הגישה לאזור הפעולה באמצעות מטעני צד ומוקשים נגד רק"ם.
בשעה 00:27, כ-200 מטרים מהיעד, התפצל כוח הצנחנים מגדוד 50 לשלושה כוחות לפי התכנון, ובשל ליל הירח המלא והראות הטובה נאלץ לעשות את שארית הדרך בזחילה מחשש להתגלות על ידי שלושת השומרים שנצפו במתקן. כ-50 מטרים מהיעד הוצב כוח הרתק, שנצר את האש עד לחילופי האש הראשונים מהיעד. הכוחות המסתערים הצליחו להתקרב בחסות רעש הגנרטורים של תחנת המכ"ם עד למרחק של מטרים ספורים מהשומרים מבלי שהתגלו ונערכו להסתערות בשעה 01:05. בשלב זה אחד השומרים המצריים זיהה את זנב הכוח הישראלי הפושט. השומר הפנה את תשומת לב שומר נוסף ושניהם עלו לאזור מוגבה לתצפית. בעודם נערכים לירי פתח הכוח הישראלי בהתקפה. בעדיפות מספרית ובכוח-אש גדול שכלל ירי מתת-מקלעים עוזי, ירי פצצות ררנ"ט מרובי FN לתוך הבונקרים וירי של 600 כדור מהמא"ג שהוצב ברתק, הרג הכוח הישראלי שני שומרים, שבה ארבעה, ושלושה, בהם מפקד התחנה, הצליחו להימלט. תוך כדי תנועה נפצע אחד מחיילי הכוח, מאש כוחותינו. ההשתלטות ארכה מספר דקות בלבד, במהלך חילופי אש ויידוי רימונים קצין המודיעין שנלווה לכוח וחייל נוסף פנו לעבר הבונקר וקראו לחיילים המצרים שבו לצאת, וכך הצליחו לשבות שלושה מהם. במהלך חקירתו של אחד מהשבויים, שהזדהה כשומר, התברר כי מדובר במפעיל המכ"ם, שכיוון אל תיקים שבהם קטלוגים ומסמכים טכניים רבים אודות המכ"ם ברוסית ובערבית במשקל של 65 קילוגרם. התיקים נמסרו למספר צנחנים שישאו אותם עימם חזרה לישראל. קצין המודיעין נטל עמו רכיבים אלקטרוניים שונים שהיו ככל הנראה חלקי חילוף למכ"ם ונמצאו בבונקר. במקביל התפנו חוליות החיילים הייעודיות להפסקת פעולת הגנרטורים ולפירוק הקרונות.
העבודה על פירוק המכ"ם תוכננה להימשך כחצי-שעה, ולהסתיים בשעה 1:45. בפועל נמשכה המלאכה כשעה וחצי. כבלי העגינה של הקרונות שוחררו, כבלים חשמליים ואחרים שחיברו בין הקרונות פורקו, גולגלו והוכנסו לקרונות. בהמשך התגלה שכלי העבודה לא התאימו לפירוק חלק מהרכיבים ולכן נעשה שימוש ברתכת אצטילן-חמצן שנשא הכוח עמו. קושי מיוחד התעורר בפרוק האנטנה הגבוהה (גובהה היה כ-12 מטרים) באמצעות כלי העבודה שהובאו, שהיה דחוף, עקב הפרעתה לנחיתת היסעורים. רק בשעה 2:43 לפנות בוקר, מאוחר מהמתוכנן, דיווח סא"ל צידון על גמר פירוק שני קרונות המכ"ם: קרון המבצעים וקרון הקשר והאנטנה. מסוקי היסעור הוזעקו לחצות את המפרץ ולפנותם.
פינוי קרונות המכ"ם ונסיגה
שני מסוקי היסעור הוזנקו לפנות את הקרונות בשעה 02:30 והגיעו אל המתקן בשעה 2:55. היסעור הראשון, בפיקודו של סרן נחמיה דגן (לימים תא"ל וקצין חינוך ראשי), הרים את קרון המבצעים ללא בעיות מיוחדות למרות משקלו העודף של 4.1 טון, אך כשעבר לטיסה אופקית התגלתה תקלה באחת משתי המערכות ההידראוליות, המפעילה את הגאי המסוק (כנראה כתוצאה ממעיכת צינור השמן ההידראולי בין צלעות המסוק, שנמתחו על ידי הכבלים הנושאים את הקרון הכבד). לפי הוראות היצרן, תקלה שכזו מחייבת השלכת המטען ונחיתה מיידית, אך דגן בחר לדבוק במשימה ולהמשיך לטוס עם מערכת אחת בלבד. הוא טס בגובה נמוך ביותר (כ-100 מטרים במקום 2,500 מטרים לפי תכנון המשימה), שינה את המסלול תוך כדי טיסה ונחת נחיתת חירום בראס שרטוב, נקודת החוף הישראלית הקרובה ביותר. היסעור השני, בפיקודו של זאב מטס, הגיע מיד עם המראתו של היסעור הראשון, העמיס את קרון הקשר והאנטנה שמשקלם 2.5 טון, נחת עמם בשלום באבו רודס שבסיני ונשלח מיד לפנות את קרון המבצעים שהנחית דגן לחוף המפרץ. מאוחר יותר סיפר מטס:
לאחר פינוי המכ"ם הצנחנים השמידו את הגנרטורים והעמדות באמצעות מטענים עם פתילי השהיה של 9 דקות ונעו כ־2,000 מ' מערבה אל נקודת הפינוי עם השבויים. שלושה מסוקי הפינוי זיהו את הכוח בשעה 4:06, והם נחתו בשטח ישראל בשעה 04:56. בשדה התעופה קיבלו את פניהם הרמטכ"ל וקציני החטיבה. המכ"ם הגיע לישראל במצב תקין, והועבר בהובלה יבשתית מאובטחת לאנשי המודיעין הטכני בחיל האוויר.
הרמטכ"ל חיים בר-לב, בדבריו לצנחנים שהשתתפו בפעולה:
Get Right
השיר הגיע אל המקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, וה-12 במצעד הבילבורד הוט 100. השיר היה לשני של לופז אשר הצליח לכבוש את פסגת מצעד הסינגלים הבריטי, ולשלישי במהלך כל הקריירה שלה.
רקע וניתוח
השיר מסמפל את השיר "Soul Power 74" של להקת "Maceo & The Macks" ומכיל שימוש בסקסופון ובצופרים. מבחנה לירית השיר מדבר על ריקודים, מין ושתייה במועדון. בנוסף לשיר גם יצאה גרסת רמיקס שנכללת במהדורה המורחבת של האלבום בשיתוף הראפר פביולוס. השיר הוכרז כסינגל המוביל של האלבום כבר בנובמבר 2004
קבלה והצלחה
השיר עורר תשומת לב רבה כיוון שזו הייתה הפעם הראשונה מזה שנתיים בה לופז הוציאה שיר חדש. הוא זכה להצלחה בכך שהגיע למקום ה-12 בארצות הברית ואף הגיע למעמד זהב. בנוסף הגיע למקום הראשון בבריטניה, איטליה, ואירלנד ולעשירייה הפותחת במדינות רבות ביניהם אוסטרליה, גרמניה, דנמרק וספרד.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר בוים על ידי פרנסיס לורנס אשר ביים גם את הקליפ ידוע לשיר Waiting for Tonight. בקליפ נראית לופז משחקת 8 דמויות שונות אשר לכל אחת מהן עלילה משלה שכל העלילות מתרחשות במועדון אחד. הקליפ זכה להצלחה רבה בעולם והפך לאחד מהקליפים המנוגנים ביותר ב-MTV של כל המדינות בעולם. הצלחתו הרבה גם בארצות הברית הובילה אותו להיות מועמד ל-4 פרסי VMA. על מנת לקדם את השיר ביצעה אותו בשידור חי במספר הזדמנויות וביניהם בסיבוב ההופעות שלה, "Dance Again World Tour".
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה עולמית, והצליח לכבוש פסגות מצעדים רבות.
אנדרה מסון
אנדרה מסון (בצרפתית: André Masson; 4 בינואר 1896 – 28 באוקטובר 1987) היה צייר צרפתי מודרני.
בתחילת המאה ה-20 היה מסון בין מייסדי החוג הסוריאליסטי, שבו היו חברים גם ז'ואן מירו, פבלו פיקאסו והמשוררים אנדרה ברטון ופול אלואר. החוג יצר את המניפסט הסוריאליסטי בפריז, שהמאפיין העיקרי שלו התבטא בכתיבה וברישום אוטומטיים. בטכניקת הציור האוטומטי, היה הצייר מטשטש את ההכרה שלו ובכך נותן דרור לאיד שלו, על פי תאוריית פרויד. הטשטוש נעשה על ידי אלכוהול או סמים. האמן אמור "לתקוף" את בד הציור ללא כל מחשבה או תכנון מוקדמים, הישר מתוך תת-המודע או מתוך עולם החלום. לאחר זמן מה, באופן הכרתי, האמן חוזר ליצירה ובאופן אסוציאטיבי מחזק את האלמנטים הרצויים.
אברהם בינמו
ביוגרפיה
בשנים 1990–1994 שימש מנהל השיווק של היחידה ללימודי חוץ באוניברסיטת חיפה. ב-1989 התמודד על ראשות מועצת נשר, אך זכה רק ב-6.5% מהקולות. עם זאת, רשימתו "אנשים למען נשר" זכתה במנדט אחד והוא נבחר לראשונה לחבר מועצת העיר נשר. ב-1992 הקים את תנועת "ירוקים למען נשר", שזכתה בבחירות ל-2 מושבים במועצת העיר. בינמו עצמו קיבל 14% מהקולות בבחירות לראשות המועצה. בשנת 1998 זכתה סיעתו, "ירוקים למען נשר", ל-2 מושבים ובשנת 2003 זכתה ב-3 מנדטים והייתה יחד עם סיעת הליכוד לסיעה הגדולה ביותר במועצת העיר. בבחירות לראשות המועצה בשנת 2003 זכה בינמו בכ-30% מהקולות. בשנת 2008 זכה בינמו לקרוב ל-36% מהקולות בבחירות לראשות העיר וסיעתו זכתה ב-4 מנדטים. במהלך פעילותו כחבר מועצה, כיהן כיו"ר ועדת הביקורת, יזם את הקמת קרן המלגות לסטודנטים בני העיר והקים את "נשרים - החברה הכלכלית לנשר", שבה גם כיהן כממלא-מקום יו"ר הדירקטוריון.
באוקטובר 2013 נבחר לראשות עיריית נשר, עם כ-41% מהקולות, לאחר שהתמיכה בראש העיר המכהן, דוד עמר, ירדה בחדות. הסיעה בראשה עמד, "ירוקים למען נשר- נשר אחת", זכתה ב-5 מקומות במועצת העיר מתוך 13 מקומות. ב-12 ביולי 2017, עזבו 4 מחברי סיעתו את ירוקים למען נשר, ביניהם סגני ראש העיר נעמי כספי ויחיאל אדרי. מאז ועד לבחירות 2018, בינמו היה סיעת יחיד במועצה, ולא היה לו רוב במועצת העיר.
בפברואר 2018 דווח בעיתון "ידיעות חיפה" כי בינמו מתכוון לרוץ בבחירות לראשות העיר באוקטובר 2018 בראש רשימת הליכוד בנשר. במרץ 2018 הודיע בינמו בדף הפייסבוק שלו שבגלל בעיות בריאות אינו מתכוון להתמודד פעם נוספת לראשות העיר, אך לבסוף חזר בו. בינמו הפסיד בבחירות לראשות עיריית נשר, קיבל 8% מקולות המצביעים לעומת מחליפו רועי לוי שקיבל 66%. סיעתו זכתה במנדט אחד.
ביקורת ציבורית
בינואר 2015 אסר מבקר המדינה על בינמו לערוך שימוע לקראת פיטורין ליוני בירון, מנכ"ל "נשרים", החברה הכלכלית של נשר, וכן אסר להפסיק את העסקתו בחברה או לפגוע בתפקידיו, במעמדו, בסמכויותיו ובזכויותיו. העימות בין בירון לבינמו החל, לטענת בירון, בדרישת בינמו להעסיק בחברת "נשרים" פעילים פוליטיים שפעלו במערכת הבחירות של בינמו ולהעסיקם בתנאי שכר מופרזים. בנוסף טען בירון כי סירב לשתף פעולה עם ניסיון "לתפור" מכרז.
בדו"ח מבקר המדינה שפורסם בנובמבר 2016 המליץ מבקר המדינה לפתוח בחקירה פלילית נגד בינמו בחשד של מינויים פוליטיים של מקורבים לתפקידים בכירים בעירייה, שפגעו בטוהר המידות ובמינהל התקין.
ב-12 ביולי 2017 פורסם כי משרד הפנים הודיע לבינמו שעליו למנות כחבר מועצה את שלומי זינו במקום חבר המועצה המודח דוד עמר, ראש העירייה הקודם של נשר, זאת לאור התנגדותו של בינמו למנות את זינו שהוא ממתנגדיו הבולטים של בינמו.
למרות שנבחר ברשימה המקומית "ירוקים למען נשר" תמך בינמו בהשארת המפעלים המזהמים במפרץ חיפה, בטענה שהם מספקים פרנסה לתושבים. מדיניות זאת שונתה על ידי מחליפו רועי לוי, שפועל אקטיבית לסגירת המפעלים המזהמים.
חיים אישיים
בינמו גר בשכונת רמות יצחק שבנשר. הוא נשוי ואב לשלושה. ב-29 בדצמבר 2005 נהרג בנו, סגן, במהלך שירותו הצבאי, בעת שחסם בגופו שני מחבלים מתאבדים שהיו בדרכם לביצוע פיגוע התאבדות בישראל. על כך קיבל צל"ש מטעם מפקד אוגדת איו"ש, תא"ל יאיר גולן. לאחר מותו של בנו, הקים בינמו את "עמותת הלוחמים כפיר" של חיילי חטיבת כפיר, ושימש יו"ר העמותה מ-2005 ועד ל-2013. במסגרת פעילותו כיו"ר העמותה הוביל בינמו את מהלך הקמת אתר ההנצחה לחללי חטיבת כפיר בעפולה. אורי בינמו עצמו מונצח במסלול הליכה בפארק נשר ובגַּלְעֵד לזכרו בכניסה לפארק. ברחוב בשם דרך אורי המוביל לשכונת רמות יצחק ובאנדרטה לזכרו שהוקמה על ידי חיילי יחידתו בכביש 7212 המשקיפה על שכונת גבעת נשר בה אורי גדל.
סטנלי ליין-פול
__ללא_תוכן__
סטנלי לֵיין-פּוּל (Stanley Edward Lane-Poole; 18 בדצמבר 1854 – 29 בדצמבר 1931) היה מזרחן, נומיסמטיקאי, מילונאי והיסטוריון בריטי.