cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחמד חוסאם
קריירה
ב-8 בפברואר 2006, נזרק מידו פעם נוספת מהנבחרת בעקבות ויכוח במהלך טורניר גביע אפריקה לאומות, עם מאמנו החדש, חסאן שחאטה, במהלכו כינה את שחאטה חמור. הוויכוח החל לאחר החלפתו של מידו במהלך משחק חצי הגמר נגד סנגל. התאחדות הכדורגל המצרית השעתה מידית את מידו מהנבחרת הלאומית למשך שישה חודשים. מאוחר יותר התנצל מידו בפני מאמנו וחברי הנבחרת שזכתה בלעדיו בגביע אפריקה לאומות לאחר ניצחון 4-2 בפנדלים, בגמר מול נבחרת חוף השנהב.
מידו ייסד לעצמו מורשת בקרב האוהדים שהחלו לשיר "מידו, יידו", יידו הוא כינוים של אוהדי הספרס שניתן להם כיוון שחלק גדול מתוכם הם יהודים. יחסיו עם המאמן, מרטין יול, היו טובים יותר בהשוואה לקודמים. תקופת השאלתו לטוטנהאם הייתה אמורה להסתיים בקיץ 2006. למרות זאת, הוא אמר שאינו חפץ לשוב לשחק ברומא, אלא מעדיף לחתום על חוזה קבוע עם טוטנהאם. ב-18 בפברואר 2006, מאמן טוטנהאם, מרטין יול, הכריז שהמועדון רוצה להחתים את מידו על חוזה על בסיס קבוע בעקבות יכולתו הטובה ואהבתו למועדון. לאחר שמועות על התעניינות ממועדונים אחרים, הוא נקנה על ידי טוטנהאם ב-4 מיליון פאונד. בטוטנהאם שיחק מידו שנה אחת בלבד עד שעבר בעונת לקבוצת מידלסברו האנגלית, ממנה הושאל למספר קבוצות.
ביוני 2013 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
מייקל דאמט
דאמט למד ב"קולג' וינצ'סטר", ואחר כך ב"קולג' כרייסט צ'רץ'" שבאוקספורד. בסיום לימודיו התקבל כעמית בקולג' "אול סולס״ באוקספורד ובשנת 1979 נעשה "פרופסור ויקהאם" ללוגיקה באוקספורד, משרה בה הוא החזיק עד לפרישתו בשנת 1992. במהלך תקופת כהונתו כפרופסור ויקהאם, היה דאמט עמית ב"ניו קולג'" שבאוקספורד. הוא נבחר להאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1985, זכה בפרס רולף שוק ללוגיקה ולפילוסופיה בשנת 1995, וקיבל תואר אבירות ב-1999.
עבודתו בפילוסופיה
דאמט ייצג גישה שנויה במחלוקת להבנת הוויכוח הפילוסופי בין הריאליסט לאסכולות הלא-ריאליסטיות של הפילוסופיה - אידיאליזם, נומינליזם, אי-ריאליזם וכדומה. הוא אפיין את כל העמדות האחרונות כאנטי-ריאליזם וטען שאי-ההסכמה היסודית בין הריאליסט לאנטי-ריאליסט נסובה סביב טבעה של האמת. כך טען שהצורה הטובה ביותר להבין את העמדה הריאליסטית היא כעמדה התופסת את האמת כדו-ערכית ובלתי תלויה ביכולת שלנו לאמת או להוכיח טענות, בעוד שאת האנטי-ריאליזם הוא הבין כעמדה הדוחה עקרונות אלו, ובדומה לאינטואיציוניזם, תופסת את חוק השלישי הנמנע כתקף רק ביחס למה שיש לנו הוכחה לו או לניגודו. הוויכוח בין הריאליסט לאנטי-ריאליסט נסוב לפיכך על סוגיית האובייקטיביות של האמת. לכן ניתן לדבר על ריאליזם או אנטי-ריאליזם ביחס לתודעה של הזולת, ביחס לעבר, לעתיד, לקיומו של היקום מחוץ למחשבתנו, ביחס לישויות מתמטיות (כגון המספרים הטבעיים), ביחס לקטגוריות מוסריות, ביחס לעולם החומרי, ואף ביחס למחשבה. החידוש בגישתו של דמט נעוץ בחידוד העמדות ובהצגת העימות ביניהן כמקביל לוויכוח שבין האינטואיציוניזם לפלטוניזם בפילוסופיה של המתמטיקה.
דאמט השפיע על דור פילוסופים אנגלי שנודע בשם הדור הפוסט-דמטיאני, בכללם ג'ון מקדאוול, גארת' אוונס, כריסטופר פיקוק, וקריספין רייט - על אף שרק רייט אכן קרוב לדמט מבחינת עמדותיו. ענת מטר כתבה את הדוקטורט שלה בהנחייתו וכתבה עליו רבות (ראו ביבליוגרפיה).
פעילות פוליטית
דאמט היה פעיל פוליטית, באמצעות עבודתו כתועמלן כנגד הגזענות. הוא הניח לקריירה הפילוסופית שלו לשקוט על שמריה על מנת להשפיע על זכויות אדם עבור מיעוטים במהלך מה שהוא ראה כתקופה הגורלית של הרפורמה בשנות השישים המאוחרות. הוא אף עבד על התאוריה של ההצבעה, ופיתח את שיטת ההצבעה "Quota Borda System" (המבוססת על שיטת בורדה הוותיקה יותר).
דאמט הסתמך באופן נכבד בעבודתו בתחום זה בכתיבת ספרו "על הגירה ופליטים", דיווח של מה שהצדק דורש ממדינות ביחסיהן לתנועה בין מדינות. בספרו זה טוען דאמט כי ניתן למצוא את הרוב הגדול של ההתנגדות להגירה בגזענות ואומר כי הדבר בא לידי ביטוי באופן מיוחד בבריטניה.
הוא כתב אודות ההלם שלו עת גילה דעות אנטישמיות ביומניו של גוטלוב פרגה, שלעבודתו הקדיש זמן רב כל כך מהקריירה המקצועית שלו.
קלפי טארוט
מייקל דאמט הוא גם היסטוריון מוביל במחקר קלפי הטארוט עם מבחר פרסומים ובכללם "משחק הטארוט: מפררה לסולט לייק סיטי" מ-1980, שהותיר את חותמו על שדה הספרות העוסקת בקלפים. דאמט התמחה בשחזור משחקים בקלפי הטארוט וביטא בוז כלפי השימוש המאגי שנעשה בקלפים. כקתולי מומר, ומבקר של הכנסייה הקתולית, דאמט זעם על הסבל שנגרם למאמינים ביחוס הפלאים לטארוט. חשוב היה לו להראות כי ברנסאנס השימוש בטארוט היה כקלפי משחק וכי הם קושרו לתכונות מיסטיות רק במהלך המאה ה-18. דעתו, השנויה במחלוקת, היא שחפיסת קלפי הטארוט העתיקים ביותר היא מהמאה ה-15 ונמצאה בצפון איטליה, וכי החפיסה הראשונה נוצרה שם בתקופת הרנסאנס.
קתוליות
לאורכה של הקריירה שלו, פרסם דאמט מספר מאמרים על סוגיות שונות שבפניהן עומדת הכנסייה הקתולית, בעיקר בכתב העת הדומיניקני האנגלי "ניו בלאקפריארס". דאמט אף פרסם מסה בבולטין לענייני חברה "אדורנוס" הדן בליטורגיה, ומסה פילוסופית המגינה על הגיונה של הכנסייה הקתולית בלימוד האאוכריסט ("The Intelligibility of Eucharistic Doctrine" בספרם של Willima J. Abraham and Steven W. Holzer, eds. The Rationality of Religious Belief: Essays in Honour of Basil Mitchell, Clarendon Press, 1987).
באוקטובר 1987 נחשבה אחת מתרומותיו ל"בלאקפריארס" כשנויה במחלוקת, כשהוא תקף זרמים בתאולוגיה הקתולית שהסתעפו מהקתוליות האורתודוקסית המסורתית. ויכוח בכתב העת על הערותיו נמשך לאורך חודשים, ועורר בין השאר את תגובתם של התאולוג ניקולאס לאש, וההיסטוריון אימון דופי.
רצח העם בקליפורניה
רצח העם בקליפורניה (באנגלית: California genocide) כלל פעולות שבוצעו על ידי ארצות הברית במאה ה-19 לאחר כיבוש קליפורניה ממקסיקו במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. כתוצאה מכך אירעה ירידה דרמטית בגודל אוכלוסיית העמים הילידים בארצות הברית. קיימת הערכת שמרנית שבין השנים 1849–1870 רצחו המתיישבים האמריקאים כ-9,000 ילידים בקליפורניה והערכות רחבות יותר מונות כ-16,000 נרצחים. פעולות כמו שיעבוד, חטיפות, אונס, הפרדת ילדים ממשפחותיהם ועקירה, היו נפוצות ובוצעו על ידי רשויות המדינה והמיליציה שלה וזכו לעידוד ולעצימת עין שלהן.
בספר משנת 1925, "המדריך לאינדיאנים של קליפורניה" (Handbook of the Indians of California) הוערך שאוכלוסיית הילידים בקליפורניה הצטמצמה מכ-150,000 איש ב-1848 ל-30,000 איש ב-1870 והמשיכה להצטמצם עוד עד למספר של 16,000 ב-1900. ירידה זו בגודל אוכלוסיית הילידים נגרמה כתוצאה ממחלות, רעב ומעשי טבח. הילידים בקליפורניה, במיוחד בתקופת הבהלה לזהב, היו מטרה למעשי הרג. בין 24,000 ל-27,000 ילידים נלקחו על ידי המתיישבים לעבודות כפייה. מדינת קליפורניה עשתה שימוש במוסדותיה כדי להעדיף את זכויות המתיישבים הלבנים על פני אלו של הילדים והייתה אחראית לנישולם של הילידים מאדמותיהם.
החל מראשית המאה ה-21 אפיינו כמה מוסדות אקדמיים וארגונים חברתיים, הן ילידיים והן אירופאים, את התקופה שבאה מיד לאחר כיבוש קליפורניה ככזאת שהמדינה והממשל הפדרלי ביצעו רצח עם של הילידים בתחומי הטריטוריה. ב-2019 התנצל מושל קליפורניה גווין ניוסם על רצח העם וקרא להקמת קבוצות מחקר כדי להבין בצורה טובה יותר את הנושא ולהעבירו לדורות הבאים.
העמים הילידים
קודם להגעת הספרדים, הייתה קליפורניה מולדתה של אוכלוסיית ילידים שמנתה כ-350,000 איש. הקבוצה האתנית הגדולה ביותר הייתה אומת הצ'ומש, שאוכלוסייתה מנתה כ-10,000 איש. האזור היה מגוון במידה רבה, ודוברו בו מספר רב של שפות שונות. במקביל לגיוון רחב זה, ממצאי הארכאולוגים מראים עדויות מעטות לעימותים בין-שבטיים.
המגע עם הספרדים
שלטונם של ספרד ומקסיקו היה הרסני עבור האוכלוסייה הילידית. ככל שמספר המיסיונים עלה, החלה אוכלוסיית הילידים של קליפורניה להצטמצם בממדים קטסטרופליים. הסופר גרגורי אורפלה מעריך שאוכלוסיית הילידים ערב המגע הראשוני עם הספרדים הצטמצמה ב-33% במהלך תקופות השלטון הספרדי והמקסיקני. החלק העיקרי של התמותה נבע ממחלות ומשיבוש אורח החיים המסורתי של הילידים, אך מעשי אלימות היו גם הם שכיחים, וכמה היסטוריונים טוענים שהחיים במיסיונים היו קרובים לעבדות.
הקמתה של מדינת קליפורניה ורצח העם
במחצית השנייה של המאה ה-19 רשויות מדינת קליפורניה והרשויות הפדרליות הסיתו ומימנו כורים, מתיישבים, חוואים ואנשי מיליציה לשעבד, לחטוף, לרצוח ולהשמיד חלק ניכר מאוכלוסיית הילידים. הילידים כונו לעיתים "חופרים" (Diggers) בשל הנוהג שלהם לחפור שורשים מהאדמה לצורך השגת מזון. רבים ממעשי האלימות בוצעו נגד אוכלוסיית הילידים כפי שארצות הברית עשתה בכל רחבי שטחיה.
במהלך ההשמדה המתמשכת, דווח עליה באזורים אחרים של ארצות הברית וברחבי העולם. בהרצאה שנתן דר' מק'גוון בניו יורק ב-1866, הוא העריך שמספרם הנוכחי של האינדיאנים בארצות הברית עמד אז כל כ-250,000 איש, ואמר שלמעט אם יקרה משהו שיימנע את הדיכוי ואת האכזריות מצד האדם הלבן, מספרם של אנשים אלה יפחת בהדרגה, ולבסוף הם ייכחדו. הוא חזה את הכחדתם של האינדיאנים החופרים בקליפורניה ושל שבטים אחרים במדינות אחרות בארצות הברית תוך עשר שנים, במקרה שלא יבוצע דבר למען רווחתם. מק'גוון סיכם את הרצאתו בקריאה דחופה להקמת חברה להגנת הילידים, משהו דומה לחברה באנגליה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים. באמצעי זה הוא טען שניתן יהיה לשפר את תנאי חייהם של האינדיאנים ולגרום לכך שהם יתקיימו לנצח.
ב-1850 נחקק החוק להגנה וממשל של האינדיאנים, שתוגן ב-1860 ובוטל ב-1863. חוק זה נועד ל"חניכת" ילדים אינדיאנים אצל הלבנים, וכן להענשת אינדיאנים "משוטטים" על ידי "העסקתם" באמצעות מכירתם במכירה פומבית אם הם לא יהיו מסוגלים לספק ערבות. חוק זה הפך תופעה זו לסוג של עבדות בקליפורניה. המתיישבים הלבנים חטפו 24,000 עד 27,000 אינדיאנים כעובדי כפייה, כולל 4,000 עד 7,000 ילדים.
אחת מעדויות הראיה הבולטות המוקדמות, "האינדיאנים של קליפורניה" מ-1864 הייתה של ג'ון רוס בראון, פקיד מכס ומפקח על ענייני האינדיאנים בחוף האוקיינוס השקט. הוא תיאר באופן שיטתי את ההונאה, השחיתות, גזילת האדמות, העבדות, מעשי האונס ומעשי הטבח שבוצעו כנגד חלק ניכר של אוכלוסיית הילידים. דיווחו של בראון אושר בעדות מהתקופה של המפקח הראשי דוקראס ג' ספנסר.
על פי אחת ההערכות, לפחות 4,500 אינדיאנים בקליפורניה נהרגו בין השנים 1849–1870. ההיסטוריון בנג'מין מדלי תיעד את מספר האינדיאנים שנהרגו בין השנים 1846–1873. הוא מעריך שבמהלך תקופה זו נהרגו 9,492 עד 16,092 אינדיאנים בקליפורניה על ידי לבנים. רוב מקרי המוות התרחשו במה שהוא מגדיר כיותר מ-370 מעשי טבח. הוא מגדיר מעשי טבח כ"הריגה מכוונת של חמישה אנשים בלתי חמושים או יותר, כולל נשים, ילדים ואסירים, בהקשר של קרבות או בהקשרים אחרים".
הפעיל החברתי האינדיאני והפרופסור לשעבר באוניברסיטת המדינה של סונומה, אד קסטילו, טוען ש"פעילותן של חוליות מוות חמושות היטב בשילוב עם מקרי הרג אקראיים של אינדיאנים יחידים הסתיימו במותם של 100,000 אינדיאנים בשנתיים הראשונות של הבהלה לזהב.
סטפן דיון
סטפן מוריס דיון (בצרפתית: Stéphane Maurice Dion; נולד ב-28 בספטמבר 1955) הוא שגרירה של קנדה בגרמניה ושליח מיוחד לאיחוד האירופי. שימש כשר החוץ של קנדה מנובמבר 2015 עד ינואר 2017. כיהן כמנהיג המפלגה הליברלית בקנדה וראש האופוזיציה בפרלמנט הקנדי בשנים 2006–2008. חבר פרלמנט לשעבר מטעם מחוז בקוויבק. הוא מחזיק בדוקטורט למדעי המדינה ולימד באוניברסיטה טרם כניסתו לחיים הפוליטיים באמצע שנות התשעים.
ראשית חייו
דיון נולד בקוויבק סיטי, למשפחה קתולית ממוצא צרפתי. הוא היה השני מבין חמישה ילדים. אמו דניס הייתה סוכנת נדל"ן שנולדה בצרפת ואביו לאון היה איש אקדמיה. הוא למד מדעי המדינה באוניברסיטת לאוול באותה מחלקה שבין מייסדיה היה אביו. שם גם פגש את אשתו לעתיד, ג'נין קרייבר. לאחר שסיים את לימודי תואר שני נסע עם אשתו להמשך לימודים בצרפת במכון למדע המדינה בפריז, שם קיבל את תואר הדוקטורט בשנת 1983. בין השנים 1984–1996 לימד מינהל ציבורי באוניברסיטת מונטריאול.
קריירה פוליטית
מעורבותו הראשונה בפוליטיקה של סטפן דיון, הייתה בזמן משאל העם שנערך בקוויבק בשנת 1995 בשאלת ההיפרדות מקנדה. דיון ששימש אז כמרצה באוניברסיטת מונטריאול היה מעורב במערכה המוצלחת לשכנוע תושבי קוויבק לתמוך בהישארות במסגרת קנדה. פעילותו הנמרצת בנושא זה משכה את תשומת לב של ראש-ממשלת קנדה באותו תקופה, ז'אן קרטיין, שהזמין אותו בינואר 1996 להצטרף לממשלתו כשר לתיאום בין-שלטוני האחראי על הקשרים בין הממשלה הפדרלית לפרובינציות.
בשנת 2004 מונה לשר לאיכות הסביבה בממשלתו של פול מרטין. בדצמבר 2006 ניצח בבחירות המקדימות לראשות המפלגה הליברלית והפך ליושב ראש האופוזיציה. במערכת הבחירות שנערכה בשנת 2008 הדגיש דיון את נושא איכות הסביבה, המאבק בעוני וצימצום הפערים הכלכליים-חברתיים.
בבחירות שנערכו ב-14 באוקטובר 2008, נחלש כוחה של המפלגה הליברלית ל-77 מושבים, וסטיבן הרפר, מנהיג המפלגה השמרנית, נבחר שוב לתפקיד ראש הממשלה. בעקבות כישלונו בבחירות, הודיע דיון שיעזוב את תפקיד מנהיג המפלגה הליברלית עד חודש מאי 2009. דיון הוא החבר השני בהיסטוריה של המפלגה הליברלית הקנדית שנבחר לראשות המפלגה, אך לא לראשות הממשלה (הראשון היה אדוארד בלייק, מנהיג המפלגה בין השנים 1880-1887).
יחסו לישראל
דיון עמד על מחויבותו ליחסי ידידות עם ישראל והביע תמיכה מלאה בזכותה להתקיים במזרח-התיכון בשלום ובביטחון. הוא עמד על הערכים הדמוקרטים המשותפים לקנדה וישראל. בזמן מלחמת לבנון השנייה ביקר דיון את התמשכות פעולותיה של ישראל בלבנון וקרא להשגת הפסקת אש בהקדם האפשרי. הוא טען שביקורתו על מדיניות ממשלת ישראל נעשית מנקודת מבט של ידיד ישראל שסבור שהתמשכותה של המלחמה לא תביא תועלת לישראל.
פלורנס נייטינגייל
פלורנס נייטינגייל (באנגלית: Florence Nightingale; 12 במאי 1820 – 13 באוגוסט 1910), הייתה אחות, סופרת וסטטיסטיקאית אנגלייה, הייתה חברה במסדר ההצטיינות ועוטרה בצלב האדום המלכותי. מייסדת מקצוע הסיעוד המודרני. עבודתה פורצת הדרך בסיעוד בלטה במהלך מלחמת קרים, כאשר טיפלה בחיילים פצועים. היא כונתה "הגברת עם העששית" בשל נוהגה לערוך סבבים בקרב המטופלים בלילות.
נייטינגייל הציבה את היסודות למקצוע הסיעוד המודרני עם הקמת בית הספר החילוני הראשון בעולם לסיעוד, אשר הוקם בשנת 1860 בבית החולים סנט תומאס בלונדון. על שמה נקראת שבועת נייטינגייל אותה נושאות אחיות חדשות. השבועה נכתבה על ידי ליסטרה גרטר, מורה לסיעוד מדטרויט, בשנת 1893, לזכרה ולכבודה של נייטינגייל. יום הסיעוד הבינלאומי השנתי נקבע ברחבי העולם ביום הולדתה.
נעוריה ותחילת דרכה
פלורנס נייטינגייל נולדה בפירנצה שבאיטליה למשפחה בריטית עשירה ומיוחסת מהמעמד הגבוה, ונקראה על שם עיר מולדתה. הוריה היו ויליאם אדוארד נייטינגייל (1794 - 1874) ופרנסס ("פאני") נייטינגייל סמית (1789 - 1880).
נייטינגייל נמשכה מגיל צעיר אל מקצוע הסיעוד מתוך תחושת שליחות וייעוד. בחירתה במקצוע זה בשנת 1844 הייתה למורת רוחם של אמה ואחותה, מאחר שהוא נחשב באותה עת למקצוע נחות שאינו מתאים לאישה במעמדה.
בשנות העשרים לחייה פעלה למען שיפור השירות הרפואי שניתן לעניים. פעילותה הפוליטית הביאה לרפורמה במכלול התנאים הסוציאליים שניתנו לעניים על פי חוק.
בשנת 1846 ביקרה נייטינגייל בגרמניה ולמדה שם על החידושים בתחום הרפואה.
ריצ'רד מונקטון מילנס, פוליטיקאי ומשורר, חיזר אחריה ואף הציע לה נישואין, אולם היא לא נענתה לחיזוריו מחשש שנישואין יפריעו לה בהגשמת יעודה כאחות. המשבר בקשריה עם מילנס גרם לה להתמוטטות עצבים ובשנת 1847 נסעה לחופשת הבראה ברומא. ברומא פגשה את סידני הרברט, פוליטיקאי אנגלי מבריק, עמו יצרה קשרי חברות ועבודה שנמשכו כמה שנים, במהלכן שימשה כיועצת משמעותית בקריירה הפוליטית שלו. הרברט שלח את נייטינגייל לסקוטרי והוביל איתה את התנועה לרפואה צבאית ואת הרפורמה במשרד המלחמה בממשלה הבריטית. העבודה הקשה גרמה לפגיעה בבריאותו והוא נאלץ לפרוש מתפקידו. היו שהאשימו את נייטינגייל בזירוז מותו ממחלה בשנת 1861, בשל הלחץ הכבד שהוטל עליו בשל תוכנית הרפורמה שיזמה.
בשנת 1850 ביקרה בדיסלדורף, גרמניה ופגשה שם את הכומר תיאודור פלינדר, מייסד מסדר הדיאקוניסות, שהקים במקום בית חולים נוצרי. נייטינגייל שימשה כמדריכה במקום וציינה את השהות בו כנקודת מפנה בחייה.
בשנים 1851–1854 שימשה כאחות בגרמניה ובאנגליה. בתקופה זו קיבלה תמיכה כלכלית מהוריה.
שירותה במלחמת קרים
שירותה כאחות במלחמת קרים הביא לפרסומה העיקרי של נייטינגייל. דיווחיו של הכתב הצבאי של הטיימס, ויליאם הווארד ראסל, על מצבם הקשה של הפצועים במלחמה הביאו את נייטינגייל לצאת לטורקיה בראש משלחת של 38 אחיות מתנדבות, אותן הכשירה בעצמה. המשלחת יצאה ב-21 באוקטובר 1854 אל המפקדה האנגלית באישורו של סידני הרברט, שהיה אז שר המלחמה הבריטי.
מצבם של החולים במרפאות הצבאיות כשנייטינגייל הגיעה לטורקיה היה קשה מאוד: צוותי המרפאות עבדו עבודה קשה, ולא קיבלו תמיכה מדרגים גבוהים יותר. היה מחסור בתרופות וציוד ורמת ההיגיינה הייתה נמוכה. נייטינגייל וצוות המתנדבות שאיתה ניקו וארגנו את המרפאות מחדש. למרות המאמצים שהושקעו, שיעור התמותה בבית החולים המשיך לעלות. חיילים רבים יותר מתו בבית החולים ממחלות מידבקות מאשר בקרב. תנאי האוורור הירודים בבית החולים, הצפיפות, חוסר ההיגיינה ומערכת הניקוז הגרועה של הביוב החמירו את מצבם של הפצועים. רק במרץ 1855, כמעט חצי שנה לאחר בואה של נייטינגייל, משלחת מטעם הממשלה הבריטית דאגה לצנרת ולאוורור, ושיעורי התמותה צנחו.
נייטינגייל האמינה כי שיעורי התמותה הגבוהים נגרמו על ידי תנאי תברואה ירודים, ובפרט תזונה גרועה ועייפות של החיילים. רק לאחר שובה לאנגליה הצליחה, בעזרת הראיות שהביאה, לשכנע בכך את הגורמים האחראיים. בעקבות ניסיונה בצבא, גם בהמשך עבודתה המקצועית שמה נייטינגייל דגש על תנאי התברואה בהם נמצאו מטופליה. לאחר המלחמה הצליחה להוריד את אחוזי התמותה בבתי החולים הצבאיים (יחסית לתקופות אחרות בהן הצבא לא נלחם) והטיפה לתנאי תברואה הולמים יותר במבנה בתי החולים.
השיבה הביתה
נייטינגייל הפכה לגיבורה לאומית וחזרה לאנגליה ב-7 באוגוסט 1857. היא עזבה את בית הוריה ועברה לגור במלון ברלינגטון בפיקדילי. נייטינגייל חלתה, הסתגרה בחדרה שבמלון ומיעטה לקבל אורחים.
בתקופה זו נענתה נייטינגייל לבקשתה של המלכה ויקטוריה ומלאה תפקיד מרכזי בייסודה של הוועדה המלכותית לבריאות הצבא שבראשה עמד סידני הרברט. אף על פי שלא הורשתה להשתתף בוועדה עצמה, בשל היותה אשה, היא זו שכתבה את הדוח שהוציאה הוועדה, שכלל נתונים סטטיסטיים מפורטים ואף הייתה שותפה ביישום מסקנותיו. הדוח הביא לארגון מחדש של כל המערך הרפואי הצבאי ולייסודו של בית ספר צבאי ללימודי רפואה.
ביסוס מקצוע הסיעוד ואחרית ימיה
ההערכה הציבורית לעבודתה הובילה, עוד בזמן שהותה בטורקיה, ב-29 בנובמבר 1855, להקמת "קרן נייטינגייל להכשרת אחיות" אליה הגיעו תרומות רבות. סידני הרברט היה מזכיר הקרן לשם כבוד והדוכס מקיימברידג' היה היושב ראש שלה.
על פי מכתבים ששלחה בשנת 1856 ניתן לראות כי הפנתה מטופלים לטיפולים רפואיים זולים יותר שניתנו במדינות אחרות, נוהל חדשני, שלא היה קיים בזמנה.
ב-9 ביולי 1860 חנכה בית ספר להכשרת אחיות שנבנה מהכסף שהצטבר בקרן. בית הספר נקרא על שמה. המחזור הראשון של אחיות סיים את לימודיו בבית הספר ב-16 במאי והחל לעבוד במרפאה שבדיור הציבורי בליברפול.
נייטינגייל כתבה את הספר "רשימות על טיפול בחולים" שהתפרסם ב-1860. לספר זה ניתנה חשיבות גדולה ביותר בתוכנית הלימודים בבית הספר שהקימה ובבתי ספר אחרים שהוקמו בעקבותיו. הספר נמכר בכמויות גדולות גם לציבור הרחב וקנה לו שם כמבוא בסיסי לסיעוד. נייטינגייל הקדישה את שארית חייה לקידום מקצוע הסיעוד, לשיכלולו ולהפיכתו למקצוע המוכר היום.
בימי מחלתה עסקה נייטינגייל גם בכתיבה חלוצית בתחום תכנון בתי חולים. עבודתה ועמדותיה הופצו במהירות באנגליה וברחבי העולם.
עבודתה שימשה כהשראה לממשלת ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית ולאחיות שהתנדבו לטפל בפצועים. הממשלה התייעצה אתה באשר לארגון מערך הרפואה בשטח אך לבסוף גישתה נתקלה בהתנגדות מצד הגורמים האחראיים.
ב-1883 קיבלה נייטינגייל את אות הצלב האדום המלכותי מידי המלכה ויקטוריה. ב-1907 הייתה לאשה הראשונה שקיבלה את אות מסדר ההצטיינות (Order of Merit). ב-1908 הכריזה עליה העיר לונדון כאזרחית של כבוד (Freedom of the City).
משנת 1896 הייתה נייטינגייל מרותקת למיטת חוליה. היא מתה ממחלתה (כנראה תסמונת העייפות הכרונית) ב-13 באוגוסט 1910. למרות האפשרות לקבור אותה קבורה מכובדת במנזר וסטמינסטר, קרוביה סירבו לקבור אותה שם והיא קבורה בכנסיית סנט מרגרט, באיסט וולוו, אנגליה.
תרומתה לסטטיסטיקה
מגיל צעיר הצטיינה פלורנס נייטינגייל במקצוע המתמטיקה שלימד אותה אביה. היא גילתה עניין מיוחד בסטטיסטיקה, תחום התמחותו של אביה. בעזרת הסטטיסטיקה ערכה נייטינגייל מחקרים בתחום האפידמיולוגיה שהתפתח באותה תקופה. היא עשתה שימוש נרחב בסטטיסטיקה באיסוף, ניתוח והצגת הנתונים הן בתחום שירותי הרפואה הממשלתיים והן בתחום הטיפול הרפואי עצמו.
תרומתה העיקרית של נייטינגייל למקצוע הייתה פיתוחם של אמצעים גרפיים להצגת נתונים סטטיסטיים, שהיו מובנים הן למומחים בתחום והן לאנשים בלי ידע מוקדם בסטטיסטיקה, ביניהם גם רבים ממקבלי ההחלטות. בשנת 1858 התקבלה לחברה הסטטיסטית המלכותית והייתה האשה הראשונה החברה באגודה זו. בשנת 1874 הייתה לחברה של כבוד באיגוד האמריקאי לסטטיסטיקה.
מורשת והנצחה
פלורנס נייטינגייל מוכרת כיום כחלוצת מקצוע הסיעוד המודרני. דמותה שימשה ומשמשת מודל לחיקוי לאחיות ברחבי העולם, מופת בחמלה שלה כלפי החולים, במחויבות לטיפול בהם ובחתירה לארגון יעיל יותר של בתי החולים. יום האחיות הבינלאומי מצוין מדי שנה בתאריך לידתה. נייטינגל מוכרת, יחד עם זמלוייס וליסטר כמי שביססו את המושגים של מחלה יאטרוגנית ושל חיטוי.
בית הספר לסיעוד שהקימה פועל גם היום. הוקם "מוזיאון פלורנס נייטינגייל" בלונדון וכן הוקם מוזיאון נוסף לכבודה בבית הוריה. כמה כנסיות מהכנסייה האנגליקנית מנציחות את זכרה בסעודה.
ארבעה בתי חולים באיסטנבול נקראים על שמה.
הפוליקליניקה האוניברסיטאית אגוסטינו ג'מלי ברומא, בית החולים האוניברסיטאי הראשון באיטליה, מנציח את זכרה של נייטינגייל בשמו של מחשב אלחוטי שפותח כדי לסייע לעבודת האחיות.
מכתבים רבים שכתבה נייטינגייל, פורסמו ברחבי העולם וציטוטים מדבריה מעוררים השראה גם כיום. כך למשל, במכתב לאחיות שבבית החולים סנט תומאס (6 במאי 1881, לונדון) כתבה:
המכתב נמצא במתחם קסרקטין סקוטארי באיסטנבול בו טיפלה בחולים.
סרט המספר את סיפור חייה צולם באנגליה בשנת 1985.
דמותה מופיעה בעונה השלישית של הסדרה "ויקטוריה".
האסטרואיד 3122 פלורנס קרוי על שמה.
היא הייתה ידידתה של הנסיכה לואיזה מפרוסיה.
שנאת זרים
שנאת זרים (או קְסֵנוֹפוביה בתעתיק אותיות מיוונית: ξενοφοβια - פחד מהזר או מהמוזר) היא יחס עוין מצד חברי קבוצה מסוימת - חברה, תרבות - אל חברי קבוצות אחרות, רק בשל היותם נבדלים. המילה קסנופוביה משמשת לתיאור פחד או סלידה מזרים. גזענות מתוארת לעיתים בכלליות כצורה של קסנופוביה, כמו גם דעות קדומות אחרות (למשל הומופוביה). המונח קסנופוב משמש לעיתים קרובות כגנאי לאדם שמתאפיין בגזענות, בדלנות ולאומנות.
שנאת זרים שכיחה מאוד, ובעבר הניחו כי זו תופעה אוניברסלית, ובכל קבוצה תהיה בכל עת עמדה שלילית לזרים. בדרך-כלל אין היא ביטוי לסטייה אצל חברים בודדים בקבוצה, אלא לעמדה המאפיינת את רוב חברי הקבוצה.
ההבדלה בין "אנחנו" ל"הם" נשענת על מגוון רחב של הבדלים המהווים בסיס לשנאה: גזע, לאום, נטייה מינית, רמת השכלה, עמדות פוליטיות, תרבות, דת מצב כלכלי ועוד. הסבר סוציולוגי לשנאת זרים יוצא מן ההנחה, כי זוהי עמדה המושרשת בקבוצה, הנורמות של הקבוצה מגדירות כיצד יש להתייחס לזר, בן קבוצה אחרת. ההבחנה בין "אנחנו" לבין "הם" היא הבחנה יסודית בקבוצות רבות, וידועות חברות לא מעטות המצמצמות את הגדרת "בן-אדם" לחבריהן בלבד. הווה אומר, שנאת זרים אינה סימן לקשיים פסיכולוגיים, אלא להפך: הסתגלות לנורמה קבוצתית הרווחת בקבוצה.
עירוי תאי דם אדומים
עירוי תאי דם אדומים הוא עירוי של תאי דם אדומים, אשר הופרדו במטרה לשמש לעירוי דם. עירוי זה נעשה בעיקר כאשר חולי אנמיה יורדים מתחת לרף ההמוגלובין המומלץ המינימלי, אשר עומד על 70–80 גרם לליטר. בקרב מבוגרים, ליטר אחד של עירוי תאי דם אדומים צפוי להעלות את ריכוז ההמוגלבין בכ-10 גרם לליטר. עירויי דם חוזרים נצרכים בקרב חולי סרטן העוברים טיפול באמצעות כימותרפיה, או בקרב חולים אשר יש להם הפרעות ברמת ההמוגלובין בדם.
שימושים רפואיים
עירוי תאי דם אדומים משמש על מנת לסייע לחולי אנמיה להחזיר את היכולת לספק חמצן לתאים השונים בגוף, זאת בשל פגיעה גופנית או בשל בעיה בריאותית. בעבר, הטיפול במקרים אלו נעשה באמצעות עירוי דם, אך כיום הוא נעשה על ידי עירוי תאי דם אדומים. יותר ממאה מיליון יחידות עירוי דם נאספות בכל שנה, וכמחצית מהן נתרמות לאוכלוסייה במדינות מפותחות.
במדינות מתפתחות, כ-65% מעירוי תאי דם אדומים ניתן לילדים הסובלים מסוגים שונים של אנמיה בילדות. שימוש שכיח נוסף במדינות אלו הוא מתן עירוי תאי דם אדומים לנשים הסובלות מסיבוך הריוני. בעוד שבמדינות מפותחות, מרבית מעירויי תאי הדם האדומים ניתנים למבוגרים מעל גיל 65.
מבוגרים
מומלץ להשתמש בעירוי בעת מקרים בהם רמת ההמוגלובין בדם יורדת מתחת ל-70–80 גרם לליטר. קביעת רף זה, ולא נמוך יותר ממנו, מצמצמת את מתן עירויי הדם ב-43%. לא קיימות ראיות אשר מצביעות על קשר בין אי מתן עירויי תאי דם אדומים למטופלים הנמצאים מעל רף זה ובין תמותה או גורמים המקדמים אותה.
ניתוחי לב
מחקר ביסס את ההשערה לפיה מדיניות של אי מתן עירוי תאי דם אדומים מעל 70–80 מיליגרם לליטר אינה מסכנת מנותחי לב, ובמקביל חוסכת עד כ-24% מעירויי הדם.
אנמיה התלויה בעירויי דם
בקרב חולי תלסמיה, התלויים בעירויי דם באופן קבוע על מנת למנוע הידרדרות במצבם הבריאותי, נדרש רך גבוה יותר של רמות המוגלובין בדם - 90 מיליגרם לליטר. קיים חוסר ודאות לגבי הרף המומלץ לחולי התסמונת המיאלודיספלסטית או חולי אנמיה אפלסטית. על כן הקו המנחה הוא התאמה אישית למטופל בכל הנוגע לעירוי תאי דם אדומים.
תופעות לוואי
תופעות לוואי עלולות לכלול תרוגות אלרגיות הכוללות אנפילקסיס, המוליזה וזיהום. מתן עירוי דם לאדם שאינו מתאים לכך עלול להיות קטלני.
בדיקת תאימות
על מנת למנוע תופעות לוואי, מבוצעות בדיקות תאימות הבודקות את התאמתו של מקבל העירוי לקבל את דם התורם. אנטיגנים בדם התורם נבדקים אל מול נוגדנים בגוף מקבל העירוי.
האנטיגנים הנפוצים החשובים לשם כך הם A, B, ו-Rh, אשר מסומן בסימון "חיובי" (קיים) ו"שלילי" (לא קיים). האותיות A ו-B מציינות את קיומם של אנטיגנים מסוגים אלה, כאשר העדר אנטיגנים משני סוגים אלה מצוין באות O.
לכן, אדם שבדמו -RH אינו יכול לקבל תרומת דם מאדם שדמו +RH. אדם שבדמו +RH יכול לקבל תרומת דם מאדם שבדמו -RH.
באופן אידיאלי, מוצאים התאמה מושלמת בין סוגי הדם. כך למשל בעל סוג דם A+ יקבל בדיוק סוג דם A+, אף כי הוא יכול לקבל גם דם מסוג A-, או O- או O+. נובע מכך כי סוג דם O- הוא סוג הדם המבוקש ביותר, מכיוון שניתן לתרום אותו כמעט לבעל כל סוג דם שהוא. כך לדוגמה במקרי חירום, כאשר לא ידוע סוג דמו של המקבל, נעשה שימוש במנות דם מסוג O-.
איסוף, עיבוד ושימוש
לרוב, איסוף הדם נעשה ממתנדבים. לאחר מכן, הדם מוכנס לצנטריפוגה, בה תאי הדם הדחוסים יותר נמשכים לקרקעית, ונוזל הפלזמה נשאר בחלק העליון. הפלזמה מופרדת ותאי הדם האדומים מאוחסנים עם כמות מינימלית של נוזל. לעיתים, תהליך הפרדת כדוריות הדם האדומות על ידי מכשיר אפרוזה, אשר נמצא כבר במקום התרומה ומחובר ישירות לתורם. תרומת תאי דם אדומים לעיתים מופרדת באופן שיענה על צרכים ספציפיים של מטופל. המקרה הנפוץ ביותר הוא הסרת תאי הדם הלבנים מתרומת הדם, הנקראת גם ליאוקורדציה (Leukoreduction).
תאי הדם האדומים מאוכסנים בקירור עד ל-45 ימים. במטופלים מסוימים, שימוש בתאי דם שנתרמו לפני זמן מועט הוא חשוב. למשל, בקרב תינוקות, קורא הקו המנחה לשימוש בתאי דם שנתרמו לכל היותר לפני שבוע, על מנת להבטיח תפקוד אופטימלי של תאי הדם.
מיונג-וה צ'ונג
מיונג-וה צ'ונג (באנגלית: Myung-wha Chung; הנגול: 정명화; ) היא צ'לנית דרום קוריאנית ידועת-שם.
קורות חייה
מיונג-וה צ'ונג נולדה בסיאול, קוריאה הדרומית למשפחה מוזיקלית מאוד. אחותה הצעירה היא הכנרת קיונג-וה צ'ונג, ואחיה הצעיר הוא הפסנתרן והמנצח מיונג-וון צ'ונג.
מיונג-וה סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר לאמנויות בסיאול והופיעה לראשונה עם הפילהרמונית של סיאול, לפני שיצאה להמשיך את לימודיה בארצות הברית, כתלמידתו של ליאונרד רוז בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק, בשנים 65–1961. לאחר מכן למדה אצל גרגור פיאטיגורסקי באוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס, בשנים 68–1965.
קונצרט הבכורה שלה בארצות הברית התקיים בסן פרנסיסקו בשנת 1969 ובאירופה הופיעה לראשונה בספולטו שבאיטליה בשנת 1969. באותה שנה גם הוזמנה לנגן בבית הלבן בוושינגטון.
בשנת 1971 זכתה בשווייץ בתחרות המוזיקה הבינלאומית בז'נבה במדור הצ'לו.
לצד הקריירה הבינלאומית שלה כסולנית קונצרטים, המנגנת עם גדולי המנצחים בעולם ועם תזמורות מן השורה הראשונה, מיונג-וה מנגנת גם מוזיקה קאמרית עם אחיה ואחותה בשלישיית צ'ונג.
הצ'לו שלה הוא הסטרדיוואריוס "בראגה" משנת 1731.
הוראה
צ'ונג היא פרופסור לצ'לו במאנס קולג' למוזיקה בניו יורק וראש הפקולטה לצ'לו במכון הקוריאני הלאומי לאמנויות בסיאול.
רשימת הקלטות
מיונג-וה צ'ונג מקליטה לחברות חשובות בתחום המוזיקה הקלאסית, הן כסולנית והן עם שלישיית צ'ונג. מבחר מהקלטותיה כולל:
UCI ProTour
הסבב המקצועני של איגוד האופניים הבין-לאומי היה סבב מרוצי אופניים שאורגן על ידי האיגוד הבין-לאומי לאופניים (UCI) והיה הסבב העולמי בשנים 2005–2008. את מקומו תופס מאז 2009 הסבב העולמי של איגוד האופניים הבינלאומי, ה-UCI World Tour. ה-UCI ProTour היא, למעשה, מערכת הכוללת שלושה רכיבים:
הסבב הוקם על ידי היין פרבריכן, נשיאו של האיגוד דאז, בשנת 2005. הסבב וממשיכו, סבב UCI World Tour, כוללים מספר קבוצות אופניים מהדרג הראשון בעולם, אשר על פי חוזה עליו הן חתומות, מחויבות להשתתף בכל מרוצי הסבב בכל עונה. שיטה זו החליפה את שיטת דירוג הקבוצות הישנה, סבב הגביע העולמי באופני כביש, שנוסדה ב-1989. סבב הפרו טור, שנבנה לפי מודל הפורמולה 1, עמד במוקד החיכוך בין מנהלי הקבוצות, מנהלי האיגוד ומארגני המרוצים (במיוחד מארגני הגרנד טורס). בשנת 2009 הוחלפה שיטה זו באופן חלקי בשיטה דירוג חדשה, UCI World Ranking וב-2011 אוחדו שיטת הדירוג החדשה והמערכת של הקבוצות והמרוצים הנכללים בסבב תחת השם UCI World Tour. סבב זה כולל 27 מרוצים; 13 מרוצים חד-יומיים ו-14 מרוצי קטעים בהם משתתפות כל הקבוצות שהוגדרו כקבוצות פרו-טור.
בסבב הפרו טור היו חברות 19 קבוצות והן קיבלו הזמנה אוטומטית לכל מרוצי הסבב. מרבית המרוצים התקיימו באירופה, בתקופה שבין מרץ ואוקטובר. קבוצה שהחליפה ספונסר, חויבה במציאת קבוצה חלופית או נותן חסות חדש.
סופיה ממקלנבורג-גיסטרו
סופיה ממקלנבורג-גיסטרו (בגרמנית: Sophie von Mecklenburg; 4 בספטמבר 1557 – 14 באוקטובר 1631) הייתה מלכת דנמרק-נורווגיה, כאשתו של פרדריק השני, מלך דנמרק.
ביוגרפיה
סופיה נולדה ב-4 בספטמבר 1557 בוויסמר, לאולריך השלישי, דוכס מקלנבורג ולאליזבת מדנמרק, דוכסית מקלנבורג, בתם של פרדריק הראשון, מלך דנמרק וסופיה מפומרניה. כאביה, היה לה אהבה אדירה לידע, והיא נחשבה לאחת מהאנשים המלומדים ביותר בתקופתה.
ב-20 ביולי 1572 התחתנה סופיה עם בן דודה למחצה פרדריק השני, מלך דנמרק, ממנו נולדו לה שמונה ילדים. למרות הפרש השנים ביניהם, היו הנישואים מוצלחים, וסופיה גידלה בעצמה את ילדיה. בשל הרגליו הנלוזים של בעלה, שלחה סופיה את שלושת ילדיה הגדולים שיתגוררו אצל הוריה. סופיה המשיכה להתעניין במדע, ואף הזמינה אליה את האסטרונום טיכו ברהה. בשנת 1589 היא חיתנה את בתה אן, נסיכת דנמרק עם ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, למרות התנגדות המועצה לנישואין.
בשנת 1588 מת בעלה, ובנה כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק עלה לשלטון במקומו, ללא שסופיה תמונה לחברה במועצת העוצרות, אם כי בשנת 1590 היא מונתה לעוצרת בשמו בשלזוויג-הולשטיין. בשנת 1594 התנגשה סופיה עם הממשלה, ובשל כך הוגלתה לניקפינג, שם בילתה את זמנה בחקר הכימיה והאסטרונומיה. סופיה עסקה בסחר בקנה מידה גדול ובהלוואות כספים, ואף הלוותה לבנה כספים לצורך מימון מלחמותיו. בשנת 1603 היא הסתכסכה עם דודה על ירושה, אולם בשנת 1610 הסתיים הסכסוך לאחר מותו של דודה ללא יורשים. ב-14 באוקטובר 1631 מתה סופיה בביתה, ובעת מותה הייתה לאחת הנשים העשירות ביותר בצפון אירופה.
משפחתה
ב-20 ביולי 1572 התחתנה סופיה עם פרדריק השני, מלך דנמרק, ממנו נולדו לה שמונה ילדים:
יחסי קוריאה הצפונית–רוסיה
היחסים ידעו עליות ומורדות רבים, והחלו בשנת 1948, עם הכרת ברית המועצות בקוריאה הצפונית.
במהלך מלחמת קוריאה, צבא העם הקוריאני נתמך על ידי הכוחות הסובייטים. צפון קוריאה הוקמה כחלק מהגוש הקומוניסטי וקיבלה תמיכה רוסית גדולה. סין וברית המועצות התחרו על השפעה בצפון קוריאה במהלך הפיצול הסובייטי-סיני בשנות השישים, שכן צפון קוריאה ניסתה לקיים יחסים טובים עם שתי המדינות.
היחסים בין המדינות נמשכו לאחר נפילת ברית המועצות, אם כי בעצימות נמוכה. היחסים קיבלו שוב חשיבות מסוימת לאחר שולדימיר פוטין נבחר לנשיא רוסיה בשנת 2000. קים ג'ונג און גם נענה להזמנה לבקר ברוסיה באמצע 2015 וביקר שוב גם ב-2019.
שתי המדינות חולקות גבול לאורך נהר טומן התחתון (Туманная; 두만강), שאורכו 17 ק"מ (11 מייל) והוקם בשנת 1860 כאשר קיסר רוסיה אלכסנדר השני רכש שטח שנמסר משושלת צ'ינג בסין בהסכם בייג'ינג.
התפיסות החיוביות של צפון קוריאה ברוסיה יורדות בהדרגה, כאשר רק 34% מהרוסים רואים בצפון קוריאה מדינה ידידותית ו-60% מהרוסים מאמינים כי הנשק הגרעיני של צפון קוריאה מהווה איום על מדינות אחרות; רק 8% מהרוסים מעדיפים לתמוך בצפון קוריאה בסכסוך פוטנציאלי. על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC בשנת 2014, 19% מהרוסים רואים את השפעתה של צפון קוריאה באופן חיובי, כאשר 37% הביעו כלפיה עמדה שלילית.
יחסי ברית המועצות-קוריאה הצפונית
במהלך המלחמה הקרה נהנתה קוריאה הצפונית מתמיכת ברית המועצות. עם זאת, ברית המועצות צמצמה בשנת 1985 את הסיוע הצבאי לקוריאה הצפונית לטובת פיוס עם קוריאה הדרומית, סיוע צבאי אשר נמשך עד 1989, כאשר בשנה זאת הופסק לחלוטין.
שנות התשעים לאחר פירוק ברית המועצות
לאחר פירוק ברית המועצות, הממשלה החדשה בראשות בוריס ילצין סירבה לתמוך בקוריאה הצפונית.
ב-1996 הסכימו שתי המדינות להחזיר את שיתוף הפעולה הכלכלי ביניהן וגם לשתף פעולה בתחומי המדע, הטכנולוגיה, התעשייה הקלה והתחבורה, זאת לראשונה מאז פירוק ברית המועצות.
שנות האלפיים
ב-2006, תמכה רוסיה בהחלטת מועצת הביטחון של האו"ם לגנות את ניסוי הטילים שערכה קוריאה הצפונית.
לאחר ניסוי טילים נוסף של קוריאה הצפונית ב-25 במאי 2009, תמכה רוסיה יחד עם סין, צרפת, יפן, קוריאה הדרומית, הממלכה המאוחדת וארצות הברית בהחלטה אשר תכלול סנקציות חדשות על קוריאה הצפונית, זאת מחשש שניסוי טילים זה יגרום למלחמה גרעינית. ב-15 ביוני 2009, תמכה רוסיה יחד עם סין בסנקציות נוספות כנגד קוריאה הצפונית, אך הדגישה כי היא מתנגדת לשימוש בכוח כנגדה.
2010 ואילך
ב-18 באוקטובר 2011 ציינו שתי המדינות באירוע בשגרירות קוריאה הצפונית במוסקבה 63 שנים ליחסים דיפלומטיים בין המדינות. באירוע השתתף סגן שר החוץ הרוסי.
לאחר שוולדימיר פוטין זכה בבחירות לנשיאות רוסיה ב-2012, מנהיג קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און שלח לו מכתב ברכה.
בספטמבר 2012 הסכימה רוסיה למחוק חוב של קוריאה הצפונית לרוסיה בסך 11 מיליארד דולר.
באוקטובר 2014, שר החוץ החדש של צפון קוריאה, רי סו יונג, ערך ביקור בן עשרה ימים ברוסיה.
בפברואר 2022 פלשה רוסיה לאוקראינה. ב-2 במרץ, צפון קוריאה הייתה אחת מחמש המדינות היחידות שהצביעו נגד החלטת האו"ם המגנה את הפלישה.
הרי סמן
הרי סֵמֵן (נכתב גם "סמיין" או "סימיאן"; באמהרית: ስሜን) הם רכס הרים בצפון אתיופיה המשתרעים ברמה האתיופית, צפונית-מזרחית לעיר גונדר. חלקם המערבי של ההרים הוכרז כפארק לאומי בשטח של 136 קמ"ר, וב-1978 הוא היה בין ראשוני אתרי המורשת העולמית.
אטימולוגיה
המילה "סֵמֵן" פירושה צפון באמהרית ובתיגרינית, בדומה למילה "שמאל" (شمال) בערבית. זיהוי הדרום כצד ימין והצפון כצד שמאל מוצאו בתפיסה המסופוטמית בה מכוונות המפות מזרחה כלפי השמש. זאת להבדיל מהתפיסה המצרית, בה מכוונות המפות דרומה במעלה הנילוס.
גאוגרפיה ואקלים
מסיב ההרים נוצר לפני 40 עד 75 מיליון שנה כאשר לבה פרצה מהקרקע והגיעה לעיתים לשכבה בעובי של 3 ק"מ. מאז התעצבו ההרים כתוצאה מתהליכי בליה, והם עשירים בפסגות מחודדות, עמקים עמוקים וצוקים הנישאים עד לגובה של 1,500 מטר. הפסגה הגבוהה בהרי סמן היא ראס דשן הנישא לגובה של 4,533 מטר, והוא ההר הגבוה באתיופיה והרביעי בגובהו באפריקה כולה.
המשקעים בהיקף שנתי ממוצע של 1550 מ"מ יורדים בשתי עונות גשומות, האחת בחודשים פברואר ומרץ והשנייה בין יולי לספטמבר. מחקרים גילו כי כמות המשקעים השנתית הממוצעת פחתה מאז שנות השישים של המאה ה-20. הטמפרטורות נעות בין מינימום של 2.5°C- עד 4°C למכסימום של 11°C עד 18°C; קרה שוררת בחלק מהלילות ושלג יורד לעיתים על פסגת ראס דשאן.
חי, צומח וטיב הקרקע
בהרים מספר מיני בעלי חיים נדירים כמו זאב חבשי, בבון זנוב (ז'לאדה Theropithecus gelada) ממשפחת קופים בעלי זנב, ויעל אתיופי (Walia Ibex) שלעיתים נחשב כתת-מין של יעל אלפיני. בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על המקום כעל אתר בסיכון בגלל הירידה באוכלוסיית היעלים האתיופים אשר נגרמה כתוצאה מהתיישבות אנושית, עיבוד הקרקע וצמצום בשטחי המרעה. אוכלוסיית היעלים מונה כעת כחמש מאות פרטים, ובעלי חיים אחרים כמו הזאב החבשי נעשו נדירים ביותר.
הצמחייה בהרים מחולקת לארבע רצועות בהתאם לגובה פני השטח - חורש אפריקאי הררי בתחתית, ומעליו רצועות יער, אדמת מרעה ואחו אלפיני המשתרע מעל גבהים של שלושת אלפים ושמונה מאות מטרים מעל גובה פני הים. הקרקע בגבהים העולים על שלושת אלפים מטרים נוחה להגנה אך קשה לעיבוד חקלאי. אוויר ההרים באזורים אלה, המכונים דֶגָה, נחשב מועיל לבריאות, לאריכות ימים ולכושר גופני. מרבית יישובי ביתא ישראל הוקמו על קרקע "ווֹאִינָה דֶגָה" ("אדמת גפנים") בגבהים של כאלפיים עד שלושת אלפים מטרים. יישובי אדמת הגפנים שוכנים לגדות יובלות נהר תכזה וסביב אגם טאנה, מקור הנילוס הכחול, המזוהה במסורת היהודית עם נהר פישון (אחד מארבעת נהרות גן עדן).
התיישבות אנושית
למרות גובהם הניכר והטופוגרפיה הקשה, שוכנים מספר כפרים בהרים, ואלה מקושרים ביניהם בשבילים. האזור היה מיושב כבר לפני 2000 שנים ועיבוד הקרקע החל במדרונות המתונים ולאחר מכן עבר גם לתלולים יותר. כיום מתגוררים בהרים כ-30,000 איש בכ-30 כפרים. בשנים האחרונות רבו הטיולים הרגליים המאורגנים בפארק הלאומי ורכס הרי סמן, הוקמה תשתית תיירותית מתאימה ותופעת שודדי הדרכים הצטמצמה.
Kill Bill (שיר)
Kill Bill הוא שיר של הזמרת-יוצרת האמריקאית סיזה, מתוך אלבום האולפן השני שלה, SOS. הוא יצא לאור לרדיו האמריקאי ב-10 בינואר 2023 כסינגל החמישי מתוך האלבום. השיר נקרא על שם סרטו של קוונטין טרנטינו משנת 2003.
רקע וכתיבה
השיר עוסק בנטירת טינה כלפי חברה לשעבר של הזמרת לאחר פרידתם, תוך שהיא מנסה לנווט דרכה על ידי התייעצות עם מטפל בתחילת השיר. הסיפור מקבל תפנית כאשר היא מביעה רצון להרוג גם אותו וגם את חברתו הנוכחית. בסופו של דבר, היא ביצעה למעשה רצח כפול, ובחרה ב"כלא" ו"גיהנום" על פני להיות "לבד". בעוד שמילות השיר אינן קשורות ישירות לסדרת סרטי "להרוג את ביל", קו העלילה מרמז על השפעה ספציפית. עם זאת, העלילה של הסרט הראשון מספרת את סיפורה של מתנקשת שהורגת את החבר לשעבר שלה. בהקשר זה, הנושא העיקרי של השיר, "יחסי נקמה", מבוסס על הסרט.
הצלחה מסחרית
בשבוע הראשון לצאת האלבום SOS, היה השיר למצליח ביותר מהאלבום. הוא הגיע למקום הראשון במצעד הספוטיפיי העולמי, עם סך של למעלה מ-25 מיליון השמעות. זה שירה הראשון של סיזה שהגיע למקום הראשון במצעד זה. גם באפל מיוזיק זכה השיר להצלחה רבה והגיע לצמרת מצעד השירים בפלטפורמה, תוך שהחליף את השיר "SOS" מאותו האלבום.
במצעד הבילבורד הוט 100, נכנס השיר למקום השלישי, והיה לשיר במיקום הגבוה ביותר מהאלבום, וכן לשיר שאינו שיר חג במיקום הגבוה ביותר במצעד. זו הכניסה הגבוהה ביותר של סיזה למצעד. מספר שבועות לאחר מכן, בעקבות רמיקס בהשתתפות דוג'ה קאט, הגיע השיר למקום הראשון במצעד. זה שירה הראשון של סיזה שהגיע להישג זה. במצעד הבילבורד גלובל 200 הגיע השיר למקום הראשון, כמו גם באוסטרליה, אינדונזיה, הפיליפינים, מלזיה, ניו זילנד וסינגפור.
וידאו קליפ
ב-29 בדצמבר 2022 פורסם טיזר בן 20 שניות של הווידאו קליפ של השיר בעמוד הטוויטר של סיזה. את הקליפ ביים כריסטיאן רסלאור והפיק לוגה פודסטה באמצעות חברת ההפקות שלו "לונדון אלי אנטרטיינמנט". הוא פורסם ביוטיוב ב-11 בינואר 2022, עם צאתו של השיר כסינגל החמישי מהאלבום SOS.
נערת האווזים
נערת האווזים היא אגדה גרמנית שנאספה על ידי האחים גרים. נערת האווזים פורסמה לראשונה בשנת 1815 ומאז המהדורה השנייה לאוסף מעשיות האחים גרים משנת 1819 היא אגדה מספר 89.
תקציר
מלכה זקנה שלחה את בתה הנסיכה היפהפייה לארץ רחוקה כדי להינשא לנסיך. עם הנסיכה יצאו גם משרתת והסוס פאלאדה, שהיה בעל יכולת דיבור. לפני צאתה לדרך נתנה האם לנסיכה מטפחת ועליה שלוש טיפות מדמה, והורתה לה לשמור היטב על המטפחת בחיקה, מכיוון שתועיל לה בדרך. הפמליה יצאה לדרך. בדרך צמאה הנסיכה למים וביקשה מן המשרתת לדלות לה מים מן הנהר, אך זאת סירבה בעזות פנים. הנסיכה כרעה על ברכיה בצער כדי לשתות מים מן הנהר, וטיפות הדם שעל המטפחת אמרו לה, "הו, אילו ידעה זאת אמך, היה לבה נשבר לשניים." זמן-מה לאחר מכן שבה הנסיכה וביקשה מים, ושוב סירבה המשרתת לשרת אותה. על כן כרעה הנסיכה על ברכיה כדי לשתות מן הנהר. הפעם נשמטה לנהר המטפחת שנתנה לה אמה, אך הנסיכה לא הבחינה בכך. המשרתת הבחינה בכך ושמחה, כי כך נחלשה הנסיכה מאוד. כאשר ביקשה הנסיכה לחזור אל סוסה פאלאדה, עלתה המשרתת על הסוס ואילצה את הנסיכה לעלות על סוסה שלה. המשרתת גם הכריחה את הנסיכה לפשוט את בגדי המלכות, ללבוש את בגדי המשרתת המרופטים ולהישבע שלא תספר על כך לאיש. רק הסוס פאלאדה היה עד למתרחש.
כאשר הגיעו המשרתת והנסיכה לארמון, חשב הנסיך שהמשרתת היא הנסיכה ונשא אותה על כפיים. המלך, שראה את הנסיכה האמיתית בבגדי המשרתת, שאל את המשרתת המתחזה, וזאת אמרה לו כי מדובר בנוודית שאספה לה לחברה. המלך ציווה על הנסיכה האמיתית לעזור לרועה האווזים קונרדשן (קונרד הקטן). המתחזה ביקשה מן הנסיך לכרות את ראשו של הסוס פאלאדה הנאמן, כי חששה שיספר את מעלליה. בקשתה בוצעה, אך הנסיכה האמיתית שיחדה את השוחט למען יציב את ראשו של פאלאדה על שער העיר שם היא עוברת בכל יום כאשר היא מוציאה את האווזים למרעה. כאשר עברו הנסיכה וקונרד בשער למחרת היא אמרה "הו, פאלאדה, תלוי שם!" על כך ענה ראשו של פאלאדה "הו, מלכה צעירה, לו אמך ידעה, לבה היה נשבר לשניים", קונרד והנסיכה יצאו לרעות באחו, כאשר התירה הנסיכה את שערה ראה קונדר שהוא מזהב טהור, קונרד ביקש לתלוש שערה אחת משערותיה אך הנסיכה גרמה לרוח חזקה שהעיפה את כובעו של קנרד, עד ששב קונרד סידרה הנסיכה את שערה. מאורעות היום חזרו גם למחרת ולכן הלך קונרד למלך וביקש ממנו לפטור אותו מנוכחותה של הנסיכה. קונרד סיפר למלך על הסוס ועל יכולתה של הנסיכה להביא לרוח, למחרת המלך נחבא מאחורי השער ושמע את פאלאדה והנסיכה וכן את קריאתה של הנסיכה לרוח. בערב שאל המלך את הנסיכה לפשר הדברים שראה, אך הנסיכה טענה כי אינה יכולה לספר מפאת שבועתה. המלך אמר לנסיכה לומר את סיבת צערה לתנור, ויצא. הנסיכה בכתה לתנור "פה אני יושבת נטושה על ידי העולם למרות שאני בת מלך, משרתת שקרנית לקחה את מקומי ואת חתני ואני נאלצת לעשות עבודות פשוטות, לו ידעה זאת אמי, לבה היה נשבר לשניים". המלך הזקן עמד ליד הארובה והאזין, לאחר שסיימה הנסיכה נכנס המלך, ציווה להלביש את הנסיכה בבגדי מלכות והודיע לנסיך כי זאת הנסיכה האמיתית. הנסיך שמח כשראה את יופייה ומעלותיה של הנסיכה וערך משתה חגיגי, במשתה ישבה הנסיכה האמיתית והמשרתת שלא זיהתה את הנסיכה. הנסיך שאל את המשרתת מהו עונשו של מי שמעל באמון אדונו באופן כזה. המשרתת טענה שיש להפשיט את הפושע ולגלגל אותו בחבית בעלת מסמרים פנימיים על ידי שני סוסים לבנים. הנסיך הודיע כי המשרתת היא הפושעת וגזר הדין שהמליצה עליו יבוצע.
אחרי ביצוע גזר הדין התחתנו הנסיך והנסיכה ומלכו על ממלכתם בשלום ובאושר.
ניתוח הסיפור
בסיפור מוצאים חוקרי ספרות (ברונו בטלהיים, דב נוי ואחרים) סמליות במספר נושאים. אובדן המטפחת מסמל את חוסר הבגרות וחוסר האחריות של הנסיכה. טיפות הדם מסמלות את הבגרות המינית (מחזור), מטפחת ספוגה בדם מסמלת את מימוש הנישואין (סדין מוכתם שמוצג כסמל לאובדן בתולין), התנור בפניו מתנה הנסיכה את צרותיה הוא מקור חום ומקור מזון וכך הוא מסמל את האם הרחוקה.
עכשיו
עכשיו הוא כתב עת ספרותי ישראלי שיוצא לאור מאמצע שנות החמישים.
היסטוריה
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור בשנת 1957 בעריכתו של ברוך חפץ, תחת השם "אוגדן ב'". את סמליל כתב העת עיצב משה גיל. מגיליונו השני, כתב העת כונה "עכשיו" על שם "עכשיו ובימים האחרים", ספר הביכורים של המשורר יהודה עמיחי שיצא לאור ב-1955.
כתב העת תרם להפיכתם של יונה וולך ודוד אבידן למשוררים מרכזיים. גיליון מס' 66 שיצא בשנת 1999, הוקדש לשירת דוד אבידן, מספר שנים אחרי מותו. משוררות ומשוררים אחרים שפרסמו ב"עכשיו" הם דליה רביקוביץ, רוני סומק, מאיה בז'רנו, יאיר הורוביץ, מאיר ויזלטיר, יואב גלבוע, אהרן שבתאי, סיגלית דוידוביץ' ומנחם בן (בראון). מבין עורכיו במהלך השנים ניתן לציין, נוסף על פרופ' גבריאל מוקד, גם את יהודה עמיחי, דן מירון, הצייר ומבקר האמנות יואב בראל, איש התיאטרון אברהם עוז, אמנון נבות, נתן זך, יהודה ויזן וברוך חפץ.
"עכשיו" היווה עם הקמתו נמל בית ל"משוררי דור המדינה", מונח שטבע גבריאל מוקד. כתב העת יוצא גם כיום, בעריכתם של גבריאל מוקד וברוך חפץ, ומארח משוררים ותיקים כמאיה בז'רנו, משוררי "עכשיו 55", עמוס אדלהייט, אריק א. ודורי טרופין, המכונים כך כי פרסומם הראשון היה בגיליון 55 של עכשיו, ומשוררים חדשים כמו רנאטה יבלונסקה ועוד. מבין מדוריו הקבועים: "חדר קריאה - מדור ביקורת הספרות", "עתה - מוסף סוציאליסטי" ו"דג הדיו" - מוסף סאטירי שמאמריו חתומים בשמות בדויים והוא משתלח בגורמים מתחרים בשדה הקרב הפואטי והספרותי (למשל בני ציפר, זיסי סתוי ואורי ברנשטיין).
עכשיו וכתבי עת אחרים לשירה
כתבי עת בישראל ניהלו תמיד מאבקים אלה באלה. "עכשיו" ועורכו גבריאל מוקד ניהלו ומנהלים מלחמות ובריתות עם כתבי עת אחרים.
כתב העת קשת, בעריכת אהרן אמיר, נחשב רדיקלי פחות וימני יותר מעכשיו הסוציאליסטי, וכמו כן מבוסס יותר על פרוזה מאשר על שירה. כתבי העת יצאו במקביל ושניהם החזיקו זמן רב, וזכו לתחיה חדשה לאחרונה.
כתב העת קילטרטן שיצא באמצע שנות השישים ראה את עצמו כאוונגרדי יותר מעכשיו, במניפסט שליווה את הקמתו דיבר על כך ש"עכשיו" לא די נועז בתכניו.
עכשיו נמצא במאבק עם כתב העת הליקון. גבריאל מוקד פרסם בעכשיו מאמר בגנות אמיר אור, עורך הליקון, ואגי משעול, חברת מערכת "הליקון".
עכשיו השפיע גם על כתבי עת אחרים, ביניהם: "כתם- עיתון לשירה יומית" האוונגרדי ו"עמדה" אשר רואה את עצמו כממשיך הקו של עכשיו, מבחינה פואטית ואידאולוגית. עורכיו וכותביו הראשיים הם משוררי "עכשיו 66".
בספטמבר 2008 חזר כתב-העת לפעילות לאחר כארבע שנים. החוברות החדשות הופיעו בפורמט של 'עונתון'. בעריכת יהודה ויזן, וגבריאל מוקד, ולאחר הפסקה שוב הופק ב-2011.
במרץ 2018 יצא גיליון 'עכשיו' א בהשתתפות יהודה עמיחי, נתן זך, טל סלוצקר, פרופ' גבריאל מוקד, דוד אבידן, א.ב. יהושע, ורוני סומק.
LK (חללית)
ה־LK – Lunny Korabl (ברוסית: Лунный Корабль – ספינת ירח) הייתה נחתת ירחית מאוישת שתוכננה על ידי ברית המועצות על מנת לשמש את תוכניתה להנחתת בני אדם על הירח. הנחתת היא מקבילתה של "רכב הנחיתה הירחי" של החללית אפולו אשר הנחיתה את האסטרונאוטים האמריקאים על הירח. הנחתת יועדה לשאת עד לשני קוסמונאוטים אל הירח. פיתוחה של הנחתת הושלמה והיא אף עברה מבחנים במסלול סביב כדור הארץ אך מעולם לא שוגרה אל הירח מפני שהרקטה שיועדה לשאת אותה לשם, ה־N-1, נתקלה בקשיי פיתוח.
תוכנית N1-L3
תוכניתו הסופית של סרגיי קורוליוב להנחתת אדם על הירח הייתה זהה לרכב הנחיתה הירחי ששימש את תוכנית אפולו. חללית ה־L3 שתכנן כללה תא פיקוד מסוג Soyuz 7K-LOK (נגזרת של הסויוז) ונחתת LK. החללית תוכננה לשאת 2 קוסמונאוטים על גבי משגר N-1 תלת שלבי עם משגר נוסף בשם Blok D.
שלב ה־Blok D תוכנן לשמש גם להאטת החללית כך שתיכנס למסלול סביב הירח. על פי התכנון עם הכניסה למסלול סביב הירח, אחד הקוסמונאוטים יצא מחללית הסויוז להליכת חלל ויכנס אל ה־LK. בתוך ה־LK הקוסמונאוט יפעיל שוב את מנועי ה־Blok D וינחת על הירח.
אחרי ששלב ה־Blok D יסיים את הדלק שלו הוא יופרד מה־LK והיא תמשיך לבדה אל הירח בעזרת מנועיה שלה. לפי התכנון, נחתת בלתי מאוישת מתוכנית לונה הייתה משמשת כנקודת ציון עבור הנחתת ומסייעת לה לבצע נחיתה מדויקת. הקוסמונאוט היה יורד אל פני הירח, מציב את דגל ברית המועצות ואוסף דוגמאות קרקע.
אחרי יום על פני הירח, תוכננו מנועי ה־LK לפעול שוב כך שהנחתת תתרומם חזרה למסלול סביב הירח, ושם תתחבר חזרה אל חללית הסויוז. הקוסמונאוט יעבור, שוב באמצעות ביצוע הליכת חלל, אל חללית הסויוז יחד עם דוגמאות הקרקע שאסף, וה־LK תושלך. אחר כך יופעלו מנועי הסויוז והחללית תחזור אל כדור הארץ. נקודת החיבור של ה־LK עם הסויוז הייתה בצורת משושה ומספר נקודות חיבור כאלו הורכבו על ה־LK כדי שהחיבור יתבצע עם כמות מזערית ביותר של דלק.
ביטול
הצלחתה של תוכנית אפולו האמריקאית שהביאה את האדם הראשון אל הירח ב־1969 ביטאה את ניצחון ארצות הברית במרוץ להנחתת אדם על הירח, בעוד 4 שיגורים של ה־N-1 נכשלו כולם למרות שיפורים שהוכנסו למשגר אחרי כל כישלון. ניסיון השיגור השני, שבוצע רק 13 יום לפני שיגור אפולו 11, ב־3 ביולי 1969 היה קטסטרופלי והשמיד לא רק את המשגר אל גם את אתר השיגור. בסופו של דבר נטשה ברית המועצות את התוכנית והתמקדה בבניית תחנות חלל בה השיגה מספר ניצחונות על פני האמריקאים.
מיקום נוכחי
קיימות 5 חלליות LK הנמצאות בשלבי שלמות שונים. הן ממוקמות במכון האווירונאוטיקה של מוסקבה, במתקן המחקר של אוניברסיטת באומן במוסקבה, במרכז האנרגיה PKK בקורולב, במחסן הנשק טאמבוב ובלשכת התכנון יוזהנויי. ה־LK שמוצג במכון לאווירונאוטיקה של מוסקבה הוצג לזמן קצר גם באתר הנופש דיסנילנד פריז.
יניסיי (פירושונים)
יניסיי (ברוסית: Енисей Yenisey) {{פירושונים|
ראו גם
}}
המועצה העליונה לביטחון לאומי
היסטוריה
טרם הקמת המועצה לביטחון לאומי המוכרת לנו כיום בתיקוני החוקה לאחר מותו של ח'ומייני ב-1989 הייתה קיימת באיראן "מועצת ההגנה העליונה". מועצת ההגנה הורכבה מראשי מנגנוני ביטחון הפנים וצבא איראן ושני יועצים שמונו על ידי המנהיג העליון. למנהיג הייתה סמכות פיקוח על המועצה ויכולת לפטר את כל חברי המועצה. המנהיג היה צריך לקבל החלטות בדבר מלחמה או שלום, רק לאחר התייעצות עם מועצת ההגנה.
באחריות מועצת ההגנה העליונה היה תכנון בניין הכוח של צבא איראן, ונציגים של המועצה בשטח או במפקדה אף הורו על תנועת כוחות במלחמת איראן–עיראק. לאחר שמספר מהלכים שגויים בהוראתם של חכמי דת גרמו למותם של חיילים איראנים רבים, הוגבל כוחה של המועצה בתחום זה ב-1987. התפקוד הקלוקל של המועצה והסרבול במערכת העברת ההוראות, שפוצלה לחלק מנהלי וחלק מבצעי, עוררה את המשטר האיראני לבצע שינויים במבנה המועצה ובתחומי אחריותה.
תחומי אחריות
מטרת הקמתה של המועצה, על פי חוקת איראן, היא "שמירה על האינטרס הלאומי [האיראני] ושימור המהפכה האסלאמית, אחדותה הטריטוריאלית וריבונותה הלאומית [של איראן]". תפקידיה ותחומי אחריותה של המועצה מוגדרים בפרק 176 של חוקת איראן והם:
החלטות המועצה לביטחון לאומי מיושמות רק לאחר אישור המנהיג העליון.
על אף שהמועצה היא גוף מייעץ וביצוע המלצותיה נתון לשיקולו של המנהיג העליון, כוחה המשמעותי (ויש האומרים, היחיד) נובע מכך שהיא אחראית למגעים בנוגע למדיניות הגרעין האיראנית עם מדינות וגופים בינלאומיים. מזכיר המועצה הוא המנהל את המשא ומתן עם האיחוד האירופי, רוסיה, סין והמדינות הבלתי-מזדהות. יועצו המדיני של המזכיר הוא סייד עלי מונפרד.
בתקופת אחמדינז'אד, מדיניות המועצה נחשבה למתונה יותר מזו שהכתיב הנשיא וקרובה לעמדת המנהיג ח'אמנהאי. כנראה בעקבות מחלוקות קשות בין הנשיא למזכיר המועצה, עלי לאריג'אני. האחרון התפטר מתפקידו באוקטובר 2007. מחליפו בתפקיד היה סגן שר החוץ לענייני אירופה ואמריקה לשעבר, סעיד ג'לילי.
הרכב
בראשות המועצה לביטחון לאומי עומד נשיא איראן, שמתפקידו למנות את מזכיר המועצה. שאר חברי המועצה הם: כדי למלא את תפקידיה השונים, למועצה תת-מועצות בנושאים שונים, דוגמת תת-המועצה לענייני הגנה, או תת-המועצה לביטחון לאומי. בראשות תת-הוועדות עומד נשיא איראן או ממונה מטעמו.