cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רכבת העמק
משמר הרכבת
עם פרוץ המרד הערבי בשנת 1936 הפכה מסילת הברזל שבעמק למוקד ההתנכלויות הערביות באזור. הערבים הפורעים הניחו מוקשים על פסי המסילה, גרמו לירידה של מספר רכבות מהפסים והביאו לפגיעה ברכוש ובנפש. כמו כן, על מנת לזרוע הרס רב ככל הניתן נהגו נוהגי הקטרים להשליך פחם בוער מכבשן הקטר אל שדות התבואה, ועל ידי כך להצית בהם דליקות הרסניות.
מספר חודשים לאחר תחילת המהומות, החלה ממשלת המנדט בגיוס נוטרים יהודיים שירכיבו את ה-P.P.R.D, "מחלקת הרכבת של משטרת פלשתינה" (Palestine Police Railway Department), אשר כונתה בקיצור "משמר הרכבת". הכוח מנה לבסוף יותר מ-700 איש, אשר עברו קורסים מיוחדים אצל חברי ארגון ההגנה.
משמר הרכבת החל את פעולתו באפריל 1938, לאחר שהמהומות הערביות חודשו. הקו הראשון שזכה להגנת המשמר היה קו לוד-חיפה. קו זה, שעבר באזורים בהם היוו הערבים רוב, סבל קשות מפגיעות חוזרות ונשנות במסילה וברכבות העוברות בה. אנשי המשמר, על ניסיונם הדל, ספגו גם הם פגיעות ואבדות בנפש בקרבות אותם ניהלו אל מול הפורעים.
משמר הרכבת שנקרא פלוגת הרכבת קיבל תגבור מיוצאי פלוגות הלילה של ווינגייט ואנשי הגנה מאומנים. אנשי פלוגת הרכבת שמרו על רכבות מצמח ועד פורט סעיד. מאוחר יותר הוחלה השמירה על המסילות גם ברכבת העמק. הנוטרים הקימו מגדלי תצפית ושמירה וערכו סיורים ממונעים לאורך תוואי המסילה בחיפוש אחר פורעים. לטובת המשמר נבנו קרונות מיוחדים שהורכבו משני טנדרים מתוצרת חברת "פורד" האמריקאית אשר נשאו שיריונות פלדה והולחמו כשהם בכיוונים מנוגדים זה לזה. חיבור זה איפשר תנועה קלה לשני כיווני המסילה ללא צורך בסיבוב הקרון. קרונות אלו היו קלים ובעלי מהירות גבוהה יחסית וכן נהנו מעמידות ואף כח אש שלא היה לרכבות הרגילות. בחלק מהמקטעים נהגו הנוטרים לקחת עמם בסיוריהם את ראשי המגזר הערבי באזור, וזאת כדי להבטיח שהמסילה עליה נעה קרוניתם לא תמוקש. פתיחת הצירים הייתה לפי יישום שיטות פלוגות הלילה של ווינגייט. איש כנופיות אשר נלכד בלילה הקודם היה נקשר לכיסא שנע לפני הרכב המשוריין והיה מסמן היכן הוטמנו מטענים.
לאור ההצלחה שנחלו שומרי הרכבת הורחבה פעילותם גם לאבטחת מתקנים אסטרטגיים נוספים דוגמת נמל חיפה, מפעלי מים ושדות תעופה. פעילות זו נמשכה גם בזמן מלחמת העולם השנייה, תקופה בה נשמרה שיגרת הרכבת ללא קשר למאמץ המלחמתי.
הרכבת כמטרה במאבק נגד הבריטים
בעקבות סיכומי שיחות סייקס-פיקו בהן הוחלט על ידי הבריטים והצרפתים לחלק את ארץ ישראל בין המנדט הבריטי והמנדט הצרפתי, עלתה מורת רוח רבה ביישוב כאשר גבול הצפון סומן בקו ישר כך שיישובי "אצבע הגליל" נשארו בתחום המנדט הצרפתי וסופחו למעשה ל"וואילת-דמשק". ב-17 ביוני 1916 פוצץ ג'יסר-אל-האווי, הרמז הובן, והיישובים מטולה כפר גלעדי ותל חי נשארו בתחום המנדט הבריטי (עד היום לא ידוע מי ביצע את הפיצוץ).
בשנת 1945, בעקבות האכזבה ששררה ביישוב היהודי בארץ ישראל ממדיניות הבריטים בנושא הקמת הבית הלאומי ליהודים וזכויות ההגירה לארץ ישראל, הוקמה בארץ תנועת המרי העברי. תנועה זו, שהייתה ארגון גג לכל תנועות המרד היהודיות שנלחמו בבריטים, שמה לה למטרה לפגע בנכסים אסטרטגיים וביטחוניים ברחבי הארץ, וזאת כדי להניא את ממשלת בריטניה מכוונותיה הפוגעניות כלפי יהודי הארץ.
אחת הפעולות הראשונות שביצעה תנועת המרי כוונה אל רשת הרכבות הארצית הייתה "מבצע מסיבה" וזכתה לכינוי "ליל הרכבות". חודש אחד לאחר הקמת התנועה, בליל ה־1 בנובמבר 1945, פשטו עשרות חוליות חבלה מקרב תנועות המרד השונות על מתקני הרכבת הפזורים לכל אורכה של הארץ. במבצע מתוזמן היטב נפגעו 153 נקודות הקשורות לרכבת. הפגיעה ברכבת העמק נעשתה במסוט קטן בקרבת תחנת עפולה. המסוט פוצץ מתחת לאפם של חיילי המשמר ההודים שאבטחו את התחנה.
ההצלחה לה זכתה הפעולה, בעיקר לאור הפגנת יכולת האלתור והארגון בקרב שורות ההתנגדות היהודית והביצוע המושלם ללא נפגעים משני הצדדים, הביאה לסדרה ממושכת של התנכלויות חבלניות למתקנים צבאיים בריטים, חלקם שייכים לרשת מסילות הברזל. המפורסמת ביותר מבין פעולות אלו הייתה "מבצע מרכולת" זכתה לכינוי "ליל הגשרים". בלילה זה, של ה-16 ביוני 1946, פשטו פלוגות פלמ"ח על אחד עשר גשרים מרכזיים שחיברו את ארץ ישראל עם הארצות השכנות לה. בפעולה פוצצו שלושה גשרים עליהם עברו מסילות ברזל. בצפון פוצץ גשר א-זיו בקרבת אכזיב, בפעולה בה נהרגו 13 מלוחמי הפלמ"ח. מדרום לעזה פוצץ גשר שעבר מעל ואדי עזה.
הגשר השלישי שנפגע באותו הלילה היה הגשר עליו עברה רכבת העמק בסמוך לחמת גדר. גשר זה, ג'יסר-אל-האווי, שהיה הארוך ביותר בארץ ישראל (130 מטר אורכו) פוצץ באישון ליל. עם פיצוץ גשר חמת גדר נותק המעבר שבין ארץ ישראל לעבר הירדן ומסילתה של רכבת העמק נקטעה ממערכת המסילה החיג'אזית. לאחר שהגשר פוצץ בפעם השלישית, הוא לא תוקן יותר והוא ניצב שבור עד היום.
מאותו היום, מי שרצה לנסוע לסוריה, היה מגיע ברכבת העמק עד צמח ומשם לסוריה היה ממשיך במכונית, וכך גם בכיוון ההפוך.
סופה של רכבת העמק
בליל ה־5 במרץ 1948 פשטו פלוגות ההגנה על כ-200 נקודות על פני רשת מסילות הברזל וחיבלו בהן קשות. מטרת הפשיטה הייתה ניטרול יכולת התפעול של המסילות וזאת כדי למנוע ולעכב את פלישת צבאות ערב המתרגשת ובאה. הפגיעה האנושה ביותר ברכבת העמק נעשתה בגשר החניה של זרעין בקילומטר ה-44 של המסילה. פיצוץ הגשר והחרבתו הפסיקו את תנועת הרכבת ברחבי העמק, שהפכה בחודשים שקדמו לפיצוץ לדרך המרכזית בה נשלחו חילות תגבורת לעזרת הלוחמים הערבים בקרבות מלחמת העצמאות.
חודשיים מאוחר יותר, ב־14 במאי של אותה השנה, פגעו הכוחות היהודים במסילה פעם נוספת. בליל ה־14 במאי, ערב הכרזת העצמאות הישראלית ופלישת צבאות ערב אל המדינה הצעירה, פוצץ גשר הרכבת שמעל הירדן, בסמוך לקיבוץ גשר ולתחנת ג'יסר אל מג'מעייה. תכליתה של הפעולה הייתה פגיעה בשני גשרים: גשר רומי עתיק וגשר עליו עבר כביש סלול. לאחר פיצוץ שני הגשרים הבחינו תצפיתני הפלמ"ח כי במקום קיים גשר שלישי, אשר שימש את מסילת רכבת העמק. הלוחמים, שחששו כי הגשר ישמש למעבר כלי רכב, פוצצוהו בטרם עלה השחר.
פעולות החבלה במסילת רכבת העמק השיגו את מטרתן, ובמשך כל ימות הלחימה עמדה הרכבת דוממה ושוממת. עם שוך הקרבות עברה המסילה, יחד עם שאר מסילות הארץ, לידיה של רכבת ישראל. כבר יוני 1948 נערך ניסיון מוצלח לחידוש פעילות הרכבת לעפולה ועמק יזרעאל, לאחר תיקון הגשר שפוצץ בזרעין. שאר תיקוני החבלות מתקופת המלחמה באזור עמק הירדן לא בוצעו מעולם, וזאת משום שלאחר תום המלחמה נשארה נהריים בתחומי ממלכת ירדן, דבר שמנע את מעבר הרכבת הישראלית אל צמח והכנרת. חוסר היכולת להגיע ברכבת למקומות אלו מנע את תיקון המסילה בקטע זה. הפעלת הרכבת לעפולה פסקה עוד בשנת 1949.
לצד חוסר הכדאיות הכלכלית הברור בהפעלת הקו לעפולה, עמדה פעם נוספת סוגיית רוחב המסילה. במהלך מלחמת העולם השנייה הרחיבו הכוחות הבריטים את מסילת הברזל שלאורך חופי הים התיכון לרוחב הסטנדרטי המקובל בעולם. במסגרת עבודות אלו הוארך קו החוף של המסילה עד לביירות. שרידיו של קו זה ניראים במנהרות החצובות שבקרבת ראש הנקרה. הרחבת מסילה זו לא כללה את הרחבתה של מסילת העמק, ועם תחילת הפעלת הרכבות בידי מדינת ישראל נוצר מצב בו הרכבות הנעות בציר הראשי לאורך החוף, אינן מתאימות לתנועה במסילת העמק הצרה.
בראשית ימי המדינה הופעלה הרכבת בקו עפולה-חיפה לצורך הצבא, להסעת עובדי הרכבת ולטיולים. בחודש ספטמבר שנת 1951 נעשה ניסיון להפעיל את הרכבת והיישובים שלאורך המסילה נתבקשו להתחייב לכמות נוסעים ומטען, אולם הם כלל לא ענו לבקשת הנהלת הרכבת, וב-14 בנובמבר 1951 נרשמה הנסיעה האחרונה של הרכבת מעפולה לחיפה. בשנת 1954 פורקו הקרונות והקטרים ששימשו בקו זה ונמכרו כגרוטאות. מתוך הצי הקטן ששירת ברכבת העמק בשנותיה הראשונות של המדינה נותרו רק קרון ארגזי, קרון סלון וקטר קיטור לעיתוק מספר 10 שהוסב למזוט. שרידים אלה מוצגים במוזיאון הרכבת, הנמצא בתחנת הרכבת חיפה מזרח. שני קרונות נוספים נמצאים באתר גשר וקרון ארגזי, בתחנת כפר יהושע.
הניסיונות לחידוש המסילה
ניסיונות החידוש הראשונים של רכבת העמק היו עוד בשנות ה-50. באותה תקופה נערכו סקרי קרקע רבים ונבחנה האפשרות להסב את המסילה לרוחב סטנדרטי.
בשנת 1962 נערכו חילופי דברים בין ראש מועצת עפולה, יואש דובנוב, לבין מנהל רכבת ישראל מנחם סבידור לגבי חידוש פעולתה של רכבת העמק. בפגישה שנערכה ב-13 ביוני הכריז סבידור כי אם יצליחו יישובי הסביבה להבטיח את ריכוזם של 400,000-500,000 טון סחורה בשנה שישונעו ברכבת, יהיה הפרויקט כדאי והחברה תתמוך בביצועו.
על אף הדין והדברים יוזמתו של דובנוב נכשלה לבסוף והרכבת לא שבה לצפור בשדות העמק כבעבר. למרות פירוק הציוד והפסקת תפעול הרכבות בקו חיפה-סמח', נשאר השטח עליו עברו פסי המסילה בידי רכבת ישראל. 60 שנים לאחר הפסקת תנועת הרכבות, חל איסור על בנייה בתוואי בו עברה המסילה ולרוב שטחים אלו עומדים ריקים ולעיתים אף מגודרים. עיריות ומועצות רבות הפכו שטחים פתוחים וצרים אלו לפארקים לרווחת הציבור אשר מנציחים לרוב את ההיסטוריה של רכבת העמק. אולם היו מספר מקומות בהם גורמים שונים השתלטו על תוואי הרכבת ומבקר המדינה אף נזף בהנהלת הרכבת בתחילת שנות ה־2000 על כך שלא עשתה דיו כדי לשמר את זכויותיה במקומות מסוימים. מסלולי הנחיתה של בסיס חיל-האוויר רמת דוד למשל, נבנו על קטע ניכר מתוואי המסילה.
בשנת 1998 נערך סקר הבוחן את התאמת השטח להקמת מסילת רכבת מודרנית ובחודש אוגוסט שנת 2003 הכריז שר התחבורה, אביגדור ליברמן, כי במסגרת תוכנית החומש של רכבת ישראל יוחל בחודש יולי של שנת 2005 בחידוש מסילת הרכבת בין חיפה לבית שאן. לשם כך הוגשה לאישור תוכנית לתשתיות לאומיות בה נערכו שינויים נוספים בתוואי המקורי בהתאם להתפתחויות נוספות שקרו בשטח מאז אושרו השינויים בתוואי שהוגדר בשנת 1988. שינויים אלו כוללים את הוצאת מסילת הרכבת ממרכז העיר עפולה ותכנון תוואי חדש אשר יעקוף את עפולה מצפון ובחלקו אף יעבור בחפיר. תחנת עפולה החדשה תמוקם במרכז העירוני החדש של האזור הנמצא בנקודה בין עפולה לעפולה-עילית, אולם עירית עפולה מיהרה לבנות שכונה שלמה על המיקום המיועד לתחנה החדשה. שינויים צנועים יותר ייערכו באזורים שונים כגון סמוך לכלא שאטה ובאזור המפרץ, שם תוסט המסילה צפונה כדי לאפשר מעבר הקו ליד תחנת לב המפרץ ותחנת האוטובוסים האזורית במקום.
בנוסף לתוואי המחודש, הגישה רכבת ישראל גם תוכנית לבניית תוואי חדש לגמרי מבית שאן למעבר הגבול בגשר שייח' חוסיין כדי לשנע מטענים מירדן לנמל חיפה וקו חדש זה נכלל בתוכנית הביצוע של המסילה, ומכיוון שזו הייתה הסיבה העיקרית של הסולטאן הטורקי לסלילת מסילת רכבת-העמק, יש להניח כי חידוש המסילה רק עד בית שאן וחיבורה לירדן נובע מאותה סיבה. הרכבת העלתה גם הצעה לחדש את השלוחה הישנה לג'נין כדי לספק שירות לרשות הפלסטינית בעתיד.
תחנות רכבת העמק
עם פתיחתה של המסילה בין חיפה לדרעא נבנו לאורכה 10 תחנות, שמונה מהן נמצאות כיום בשטחי מדינת ישראל. בשיא פעילותה של רכבת העמק, שנות ה-40 של המאה ה-20, היו לאורך קטע המסילה שבין חיפה לצמח 48 תחנות. במרוצת השנים, עם ההתפתחות שחלה באוכלוסיית האזור וריבוי היישובים בעמק יזרעאל, תחנות חדשות של רכבת העמק נפתחו ואחרות נסגרו בהתאם לביקוש והתפתחות היישובים לאורך המסילה. תחנות שינו מעמד תוך כדי פעילותן, היו תחנות רשמיות והיו תחנות פעילות שלא מופיעות בלוח הזמנים של הרכבת. יש להבדיל גם בין "תחנה" שיש בה מאפיינים שונים כמו בנייה וצוות הפועל בה לבין "חניה" שלרוב יש בה רק שלט או אפילו גם זה לא ולעיתים יש מחסה אבל ללא צוות מפעיל כלשהו. בפסקה זו מובאות כל התחנות של רכבת העמק 48 במספר. סימון ה-נ.צ. הוא ברשת ישראל הישנה : שמונה התחנות המקוריות מצוינות בגופן גדול:
ארבע התחנות שממערב לתחנת חיפה מזרח הופעלו רק החל מתקופת השלטון הבריטי, אז נסללה מחיפה (המשך ממסילת רכבת העמק מערבה) כחלק מחיבור חיפה דרומה עם המסילה המזרחית ההיסטורית באזור פרדס חנה-כרכור.
תחנה 1 - תחנת כרמל
בעברית "תחנת כרמל", בתעתיק מערבית "מחטת אל-כרמל", בתרגום מאנגלית "חיפה כרמל". ממוקמת בק"מ 2.478 מערבה לנקודת ה-0, נ.צ. 149111-1248236 . התחנה שימשה בתחילה להסעת עובדי הרכבת הערבים שהתגוררו ב-"שכונת תחנת כרמל" הקיימת עד היום, ובהמשך שימשה כתחנה לנוסעים דרומה.
תחנה 2 - המושבה הגרמנית
בעברית "המושבה הגרמנית", בתרגום מאנגלית "המזח הגרמני". ממוקמת בק"מ 1.925 מערבה מנקודת ה-0. נ.צ. 149722-1247792. תחנת חניה. הוקמה במיוחד עבור המושבה הגרמנית ובקרבת המזח שנבנה במיוחד לקראת החפתו של הקיסר וילהלם השני בחיפה. בוטלה עם פתיחת תחנת חיפה מרכז.
תחנה 3 - חיפה מרכז
בעברית "חיפה מרכז", בתרגום מערבית ומאנגלית "חיפה". מאז 2007 התחנה נקראת "תחנת הרכבת חיפה מרכז – השמונה". התחנה נמצאת ק"מ 1.381 מערבה לנקודת ה-0 . נ.צ. 150103-1247557 פתיחת התחנה ריכזה את התחבורה הציבורית בעיר התחתית של חיפה למתחם אחד כאשר תחנת האוטובוסים הציבוריים של השכונות בחיפה והערים הקרובות עד טבעון בצמוד לתחנת הרכבת, תחנת האוטובוס המרכזית הבין-עירונית (אגד הישן) במרחק 500 מטר ברחוב יפו 106, וכך נוצר גם הכרטיס המשולב רכבת-אוטובוס.
תחנה 4 - המרכז המסחרי היהודי
בעברית ובאנגלית "תחנת המרכז המסחרי היהודי" שהייתה חניה. ק"מ 1.000 מערבה מנקודת ה-0. נ.צ. 150262-1247491 . היה צורך בפתיחת תחנת רכבת שתשרת את האינטרסים של המרכז המסחרי בעיר התחתית. עם פתיחת "חיפה מרכז", בוטלה החניה הזו.
תחנה 5 - תחנת חיפה מזרח
בעברית ובאנגלית "תחנת חיפה מזרח" בערבית "אום אל עמאל". ק"מ 0.000 נ.צ. 150887-1246325 . תחנת חיפה הייתה תחנת המוצא של מסילת העמק והראשונה להבנות לאורכה. התחנה נבנתה בתחילת המאה ה-20 בסגנון האופייני לתחנות הרכבת בדרום גרמניה. אבן הפינה למבנה התחנה הונחה ב־16 ביולי 1905, יום אחד בלבד לפני טקס החנוכה הרשמי של המסילה. התחנה כללה מתחם קטן של מבנים, המרכזי מביניהם היה מבנה מאורך שנבנה משלושה אולמות ובראשו מגדל שעון מעוטר. מבנה זה, ששימש כבית הנתיבות של התחנה, נפגע בפעולה צבאית שנקט ארגון האצ"ל כנגד השלטונות הבריטיים. ב־20 בספטמבר 1946 הוכנס בחשאי מטען נפץ אל הבניין שהיה באותה שעה עמוס בנוסעים ועובדי הרכבת. טרם הפיצוץ נתקבלה הודעה טלפונית במשרדי התחנה והבריטים מיהרו לפנותה בהקדם. הפיצוץ שהתרחש גרם לקריסתם של חלקיו המערבי והמרכזי של המבנה ובכלל זה מגדל השעון.
חלקו המזרחי של המבנה, שנותר על תילו לאחר הפיצוץ, משמש כיום כתחנת הרכבת "חיפה מזרח". בתחנה זו הוקם "מוזיאון הרכבת", אשר מתעד את תולדות מסילות הברזל בארץ ישראל למן חנוכת מסילת יפו-ירושלים ועד לימינו.
תחנה 6 - משטרה
בעברית "משטרה", בתעתיק מערבית "אל נוקטא", בתעתיק מאנגלית "פוליס סטיישן" הייתה תחנת חניה. ק"מ 1.200 נ.צ. 151681-1245447 . מדובר בתחנת חניה בלבד ליד הטגארט של משטרת חיפה המנדטורית, שם ירדו השוטרים שהגיעו ממקומות שונים בגליל ובכנרת, כדי לקבל את ה-"פס" (אישור חופשה) לפני הנסיעה הביתה. הטגארט שימש גם כתחנת רוכבים מרכזית, וכן כמקום אליו הובאו מפירי סדר חורנים שנתפסו באזור תל אביב-יפו, ונמסרו ליד אנשי יחידת "המשטרה המעולה" לצורך הובלתם לתחנת אל-חמה לשם גירושם למקום ממנו באו - החורן, שטח המנדט הצרפתי (דרום סוריה של ימינו).
תחנה 8 - תל חנן
תחנת "תל חנן", בתעתיק מערבית "בלאד-אל-שייח", בתרגום מאנגלית "קשר עכו". ק"מ 5.020 נ.צ. 154234-1242815 הייתה תחנת חניה בלבד עם מבנה בנוי מלבני סיליקט. התחנה השנייה של מסילת העמק נבנתה בשנת 1904 בפאתי הכפר בלד א-שיח'. ערביי המקום נודעו בהתנכלויות החוזרות ונשנות לתנועת הרכבות. בשנת 1913 חנכו הטורקים שלוחה שתחילתה בבלד א-שיח וסופה בעיר עכו. שלוחה זו פורקה במהלך מלחמת העולם הראשונה ונבנתה מחדש לאחריה על ידי השלטון הבריטי, כאשר השלוחה חוברה אז לנקודה מערבית יותר במסילה, נקודה קרובה יותר לחיפה (בתוואי המסילה הפעיל גם כיום כחלק ממסילת החוף). במהלך השנים הומרה שלוחה זו מרוחב צר לרוחב תקני.
תחנה 9 - ביטחון נשר
בעברית "ביטחון נשר" באנגלית "נשר". ק"מ 6.500 נ.צ. 155273-1242816 נקודת שירות בה ניצב שומר ששמר על גשר סמוך. השומרים התניידו לעמדה באמצעות הרכבת.
תחנה 10 - תחנת נשר - היישוב
"נשר", בתעתיק מערבית "זיתון-אל-באסאטין"' באנגלית "Nesher". ק"מ 6.900 . נ.צ. 155581-1241593 שימש כחניה, במקום היה מבנה מלבני סיליקט.
תחנה 11 - תחנת נשר - המפעל
בעברית "נשר" בערבית "אל-יג'ור" באנגלית "ZUR". ק"מ 7.265 נ.צ. 155553-1241182 . הוקמה כתחנת שירות למפעל. תחנה זו הוקמה בשנת 1922 לטובת שינוע המלט המיוצר במפעל "נשר" לחיפה. התחנה שימשה לטעינת ופריקת סחורות בלבד, ולמעט קומץ עובדי המפעל לא שימשה להסעת נוסעים. התחנה נפתחה לאחר שהמהנדסים הבריטים הוסיפו פס שלישי לפסי מסילת העמק הקיימים וכך הפכה את המסילה לדו שימושית. הרחבת המסילה עד לתחנת נשר איפשרה חיבור קטע זה לרשת הרכבות הארצית. היחוד בתחנה זו הייתה שהקטרים לא נכנסו לתחום המפעל אלא הביאו את הקרונות עד הכניסה שלו, משם נמשכו הקרונות פנימה באמצעות כבלים שהופעלו מהתחנה, בהתאם לצורך. לתוך המפעל נכנסו שתי שלוחות, האחת לצורך פריקת מזוט, ששימש להפעלת המכונות והשנייה לצורך העמסת התוצרת, שקי מלט "פורטלנט צמנט". הקרונות נשלפו החוצה באמצעות הכבלים בלבד.
תחנה 13 - תחנת נחלת יעקב
בעברית ובאנגלית "נחלת-יעקב" או "כפר חסידים" (נחלת יעקב הייתה החברה שבנתה את כפר חסידים קריית חרושת ואלרואי) ק"מ 10.350 נ.צ. 157611-1238806 חניה. התחנה נהרסה זמן קצר אחרי הצבת התמרור בעקבות סכסוך ארוך מאוד בין יגור לכפר חסידים, בטענה שלא יכול להיות שתקום תחנת רכבת על אדמת יגור ושמה יהיה על שם יישוב אחר (מזכיר את המאבק על תחנת עין חרוד).
תחנה 14 - יגור מסילאים
בעברית "יגור (מסילאים)" באנגלית "פוליס" (בגין תחנת המשטרה הסמוכה) ק"מ 10.413 נ.צ. 157705-1238729 במקום מבנה אבן עם ארבעה חלונות לשלושה חדרים והיה בשימוש המסילאים שתפקידם היה לתחזק את המסילה בלי קשר לתחנות אלו או אחרות. המבנה הזה היה מיועד למשפחת עובד הרכבת, אולם כיוון שיגור הצהירו שהם זקוקים למבנה לצורכי מגורי משפחות, הושאר המבנה ברשותם, אולם הוא מעולם לא שימש למגורים.
תחנת אלרואי
תחנה שנבנתה בימי המנדט לרווחת תושבי מושב אלרואי. התחנה נבנתה כצריף עץ פשוט ומאוחר יותר נבנה במקום בניין קטן אשר נבנה מלבני בניין פשוטות והיה למעשה מחסה מפגעי מזג האוויר ותו לא, בדומה לתחנת אוטובוס של ימינו. בראשית שנות ה־2000 שופצה התחנה, ביוזמת תושבי אלרואי, ובמקום תצוגת קרונות וקטר של רכבת ישראל.
תחנת קריית חרושת
תחנת קריית חרושת נבנתה גם היא בתקופת המנדט, לבקשת תושבי המקום. הבריטים נענו לדרישת התושבים על אף שהמרחק בין תחנה זו לתחנת אלרואי לא עולה על קילומטר אחד. גם מבנה זה נבנה כתחליף לצריף עץ קודם והוא מבנה לבנים פשוט המכיל חדר קטן אחד והוא נמצא כיום בתחומי "פארק הקטר", פארק המנציח את מורשת רכבת העמק באזור.
תחנת תל א-שמאם (כפר יהושע)
תחנת תל א-שמאם או כפר יהושע הייתה התחנה השלישית מבין שמונה התחנות המקוריות שנקבעו בשנת 1905, והשנייה בגודלה מבין התחנות. התחנה מוקמה ליד כפר אריסים בשם תל א-שמאם שפורק לאחר שאדמותיו נקנו לשם הקמת כפר יהושע. התחנה הוקמה בחלקו המערבי של עמק יזרעאל שהיה אז אזור ביצות שומם, ושימשה כנקודת תספוק ותיקון לקטרים.
תחנת כפר ברוך
תחנת כפר ברוך, הוקמה בשנת 1926 לאחר הקמתו של המושב השני בעמק ולרווחת תושביו. משך שנים רבות הייתה התחנה מבנה עלוב וקטן אשר שימש רק כמקום המתנה לנוסעים המצפים לבוא הרכבת. בתקופה זו לא נמכרו כרטיסים במקום והנוסעים שעלו בתחנה נאלצו "להסתדר" עם הכרטיסן הערבי ולשכנעו כי יאשר את נסיעתם. נוהג זה השתרש בפולקלור הנקשר ברכבת העמק ועד מהרה הפך למקובל בקרב נוסעיה הצעירים של הרכבת. תחנת כפר ברוך הוקמה מצפון למושב וכיום לא נשאר ממנה דבר.
תחנת עפולה
תחנת עפולה (אשר כונתה גם "פוּלֶה") הייתה התחנה הרביעית משמונה התחנות המקוריות שנבנו עם הקמת המסילה. התחנה נקראה בתחילה על שם הכפר הערבי הקטן שבתחומו הוקמה, ואשר התפתח במרוצת השנים לעיר עפולה של ימינו וזאת הודות לרכבת העמק. מתחנה זו נמתחה המסילה אל ג'נין בשנת 1913 ובסמוך אליה נבנו מחנות צבא רבים.
במשך שנים הייתה התחנה מרכזה המסחרי של העיר, ובשנת 1922 הוקם בתחומי התחנה סניף דואר ששימש את כל יישובי העמק. בשנת 1945 נפגעה התחנה במסגרת פעולות "ליל הרכבות".
תחנת עין חרוד
בשנת 1921 הוקם בקרבת מעיין חרוד הקיבוץ הראשון בעמק יזרעאל - עין חרוד. זמן קצר לאחר הקמת הקיבוץ הוקמה תחנה קטנה אשר שימשה את תושביו. במשך שנים רבות נקראה התחנה "תחנת רכבת עין חרוד", וזאת על אף שבשנת 1927 העבירו תושבי הקיבוץ את מקום מושבם לגבעה סמוכה, מרוחקת מהתחנה. רק שנים רבות לאחר הקמת התחנה שונה שמה לתחנת "כפר יחזקאל" או תחנת "גבע", כתלות במקום מגוריו של הנשאל לשם התחנה. כיום קיימים במקום מבנה לבנים אשר שימש כמבנה ההמתנה לנוסעים ומחסן בנוי אבן הממוקם כ-100 מטרים מזרחית למבנה התחנה.
תחנת תל יוסף
תחנה קטנה זו שימשה את תושבי קיבוץ עין חרוד לאחר שעברו למקום בו נמצא הקיבוץ כיום. במקום הוקם צריף קטן ולידו הוצב שלט הנושא את שם התחנה. התחנה ניצבה בסמוך לצומת הכניסה לקיבוצים עין חרוד ותל יוסף, וכיום לא נשאר לה זכר.
תחנת שטה (שאטה)
תחנת שטה שימשה את תושבי קיבוץ בית השיטה, והכפר שהיה לצידו "שטה" לצד מבני חאן קדום, הוקמה התחנה שכללה מספר מבני אבן, אשר המרשים שבהם בן שתי הקומות, מצוי כיום בתחומי בית סוהר שטה. בעת שלטון המנדט הבריטי הוקמה לצד התחנה על גבי החאן מצודת טגארט ששימשה תחנת משטרה. עם הקמת המדינה אוכלס המבנה על ידי שירות בתי הסוהר, ובמקום ניפתח בית סוהר הפועל עד היום, וכולל בתוכו את מבנה התחנה בן שתי קומות. בשנת 2003 שופצה התחנה שלא על פי רוח הבניין המקורית, עם זאת לא ניפגע המבנה, והוגדר כמבנה שימור. קודם לשיפוץ שימש המבנה כנגריית הכלא, וכיום הוא משמש למשרדים בשטח התעסוקה בבית הסוהר.
תחנת "השדה"
תחנה זו הוקמה בינואר 1937 ושימשה את חברי קיבוץ "השדה" (לימים שדה נחום). התחנה הוקמה לאור בקשתם של חברי הקיבוץ שחששו משימוש בתחנת בית שאן הערבית בזמן המרד הערבי. בתחנה לא הוקם כל מבנה והסימון היחיד לה היה שלט ובו נכתב שם התחנה באנגלית, עברית וערבית.
תחנת ביסאן (בית שאן)
בבית שאן הוקמה התחנה החמישית מבין שמונה התחנות המקוריות אשר נקראה בתחילה "ביסאן", כשמו הערבי של המקום. בתחילת המאה ה-20 הייתה בית שאן עיירה ערבית קטנה ומוזנחת והסולטאן הטורקי החליט על הקמת התחנה במקום כדי לעודד התפתחות כלכלית שתביא לעליית תשלומי המיסים באזור זה. תקוותיו של הסולטאן נתבדו ורק עם תחילת ההתיישבות היהודית בבית שאן החל המקום מתפתח. בתחנה, שנבנתה בכניסה הצפונית אל העיירה, הוקמו מספר מבני אבן ששרידיהם ניצבים במקום עד ימינו. קיימות תוכניות של עיריית בית שאן להתחיל בשיפוץ מבני התחנה והקמת פארק תיירותי במקום.
תחנת בית יוסף
תחנת בית יוסף הוקמה בשנת 1937 בסמוך למושב הנושא את אותו השם. במרוצת השנים חרבה התחנה וכיום לא נותר ממנה זכר ומקום קיומה בעבר אינו ידוע.
גשר
תחנת גשר, או בשמה הערבי "באלט אל-מאחטה" הייתה השישית מבין שמונה התחנות המקוריות לאורך המסילה. עם בנייתה הייתה תחנה זו הנמוכה בתחנות הרכבת בעולם כולו. 500 מטרים מצפון לתחנה זו הוקמה ה"קרנטינה" - תחנת הסגר לבעלי חיים אשר יובאו לארץ ישראל מסוריה. מבני התחנה נהרסו לאחר קום המדינה כדי שלא ישמשו מקום מסתור למחבלים. בעת פעילותה שימשה התחנה את יושבי המושבה מנחמיה וקיבוץ גשר.
נהריים
תחנת נהריים נבנתה בשנת 1937 בסגנון הבינלאומי במקום אשר מכונה כיום "אי השלום" ושנמצא בתחומי ממלכת ירדן.
דלהמיה (אשדות יעקב)
תחנת דלהמיה שירתה את תושביו הערבים של כפר זה. עם הקמתו של קיבוץ אשדות יעקב במקום בשנת 1935 שימשה התחנה גם את תושבי הקיבוץ. בתחנה זו לא היה כל מבנה, והרכבת עצרה בצידו של שלט קטן ממדים שנשא את השם "דלהמיה" בשלוש שפות.
תחנת חניית ארלוזורוב
תחנת חניית ארלוזורוב (באנגלית: Arlosorow Halt), נקראה על שמו של חיים ארלוזורוב והייתה התחנה היחידה שנקראה על שמה של אישיות יהודית. התחנה הוקמה בשנת 1937 כדי לשרת את תושבי הקיבוצים מסדה ושער הגולן שהוקמו גם הם לזכרו של ארלוזורוב. עם הקמתה החליפה תחנה זו את תחנת עמק הירדן הזמנית, במקום הוקם צריף פח ששימש מחסה מפגעי מזג האוויר, אך כיום לא נותר לו כל זכר.
תחנת עמק הירדן
תחנה זמנית אשר הוקמה בשנת 1936 כדי שתושבי עמק הירדן היהודים לא יסכנו עצמם בעלייה לרכבת בתחנת סמח', במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. התחנה, שהוקמה מכספי הקיבוצים בסביבה, היוותה פתרון זמני לתקופת הפרעות וסומנה על ידי שלט פח קטן. עם הקמתה של "חניית ארלוזורוב" בוטלה התחנה.
תחנת סמח' (צמח)
סמח' הייתה התחנה הצפונית ביותר והמזרחית ביותר בקו מסילת העמק שנמצא בתחומי ארץ ישראל המערבית. התחנה הייתה התחנה השביעית משמונה התחנות המקוריות ובעת בנייתה היה סמח' לא יותר מכפר קטן שאוכלוסיית הבדואים שבו גרה במבנים ארעיים. לאחר בניית התחנה החל המקום מתפתח והפך לעיירה, ובתקופת המנדט הבריטי מנתה האוכלוסייה כ-3,500 תושבים. לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה תחנת סמח' תחנת הגבול שבין המנדט הבריטי בארץ ישראל לבין המנדט הצרפתי בסוריה, וזאת על אף שהגבול בין שתי המעצמות עבר בתקופה זו בנהר הירמוך, 7 ק"מ מצמח, בין הגשרים "אל-האווי" ו-"אל-באננה".
לאחר הקמתה של תחנת סמח' הוקם בקרבתה מזח ימי ממנו יצאו ספינות אל עבר טבריה. בתחום התחנה מספר מבני אבן, ביניהם בית נתיבות דו קומתי ומגדל מים בנוי אבן בזלת, חומר בנייה מסורתי ביישובים שסביב הכנרת.
תחנת אל חמה
תחנת אל חמה הייתה האחרונה מבין שמונה התחנות המקוריות שנבנו בשנת 1904. התחנה, שממוקמת בכניסה לאתר המרחצאות הרומי, הכילה מספר מבני אבן, אשר מרביתם ניצבים במקום גם כיום. לפי לוח הזמנים משנת 1944 התחנה הייתה במסילה הסורית ולא בארץ ישראל (תחנת רכבת-העמק האחרונה היא צמח), תחנת אל חמה מרוחקת 95.3 קילומטרים לאורך המסילה מתחנת חיפה. 66 הקילומטרים הנותרים עד למפגש עם המסילה החיג'אזית נמצאים כיום בשטחה של סוריה. לאחר מלחמת ששת הימים ישבו במבני התחנה מקימי קיבוץ מבוא חמה כשהחלו לשפץ את אתר המרחצאות. מבנה התחנה המרכזי משמש כיום כחווה לגידול דגים וניתן להבחין בשלט הפח הנושא את שם התחנה התלוי עליו.
עובדות ופולקלור
בעת פעילותה שברה רכבת העמק מספר שיאים בינלאומיים בתחום הרכבות, חלקם נשברו רק שנים רבות מאוחר יותר וחלקם עדיין לא נשברו:
התחנה הנמוכה בעולם
עם השלמת הקו מחיפה לצמח הוכרזה תחנת "ג'יסר-אל-מגמעייה" כתחנת הרכבת הנמוכה ביותר בעולם כולו. התחנה, שגובהה 246 מטרים מתחת פני הים, החזיקה בשיא זה עד להקמתה של תחנת הרכבת בסדום, בגובה של 400 מטרים מתחת לפני הים.
קרון מפרש
בימי מלחמת העולם הראשונה שימשה רכבת העמק לניוד הצבאות הטורקי והגרמני לרוחבה של הארץ. המחסור החמור בפחם גרם לא פעם להשבתה מוחלטת של הרכבות בארץ כולה, ובכלל זה גם רכבת העמק. הטייסים הגרמניים מהטייסת הבווארית ה-304 שליד מרחביה חיפשו דרך להגיע לחיפה בלי תלות ברכבת-העמק, מצאו פתרון בהעתיקם את הדרך בה נעו בסיני לאורך המסילה בקרוניות קטנות באמצעות מפרש, בכך שלקחו קרון שטוח קטן, עליו התקינו תורן ומפרש, נתנו לו את השם "אקספרס המרחצאות הפיניקי" ועימו "הפליגו" לחיפה בעזרת הרוח. החיילים הגרמנים ניצלו את הרוחות המערביות הערות הנושבות תדיר בעמק והניעו את הקרון באנרגיית הרוח. פתרון זה היה יעיל בדרך כלל רק בכיוון מערב.
שיא המהירות
בשנת 1916 שברה רכבת העמק את שיא המהירות של כל הזמנים בנסיעה על מסילה צרה. במקרה ייחודי ויוצא דופן הגיע קרון רכבת למהירות של 100 קמ"ש, מהירות שיא גם ביחס לכל כלי תחבורה אחר באותה התקופה. סיפור המעשה מתחיל עם הגיעה של טייסת מטוסי קרב גרמנית מהטייסת הבווארית ה-304 לקרבת הקואופרציה במרחביה. הטייסים הגרמנים חיפשו דרך נוחה להגיע לחיפה. מהנדס הרכבת הטורקית ברוך קטינקא שיפר את "אקספרס המרחצאות הפיניקי" - הפתרון כלל הרכבה של מנוע של מטוס דיימלר-בנץ על קרון רכבת. בנסיעת הניסיון נקשר מנוע המטוס לקרון היטב ומשהונע המנוע האיץ הקרון למהירות שיא מסחררת. עקב יכולתו של מדחף המנוע ליצור דחף בכיוון אחד בלבד נגזר על נוסעי הקרון להגיע עד לחיפה ושם להסתובב בסובת רכבות מיוחדת ("סובבן") ולשוב על עקבותיהם. בהמשך פותח הרעיון ומנוע המטוס הותקן על גבי פלטה על ציר המאפשר סיבוב המנוע והמדחף. כך ניתן היה להפנות את הקרון לאחור גם ללא "סובבן".
רכבת השדים
אריה חצרוני בספרו "רועה ולוחם" מספר שאנשי הגדוד העברי הגיעו לפעילות בג'נין, ואחרי סיום הפעילות שכחו לשלוח כלי רכב להסיעם לחיפה והם לא יכלו לחזור. לאחר ביקור בתחנת הרכבת של ג'נין, הציעו כמה מהחיילים לקחת את שני הקרונות הנטושים שהיו בתחנה, לחברם בקרשים ולהסיע את אנשי היחידה.
הקצין הסכים, הקרונות חוברו, הקצינים והסרג'נטים עלו לקרונות, החיילים העלו את הציוד לקרונות ודחפו אותם. הקרונות החלו לנוע והחיילים עלו עליהם במהירות. תוך פרק זמן קצר ביותר צברו הקרונות מהירות רבה והחיילים על הרכבת חששו עמוקות לחייהם, הקצין אף הצהיר לאחר מכן שזה היה האירוע המפחיד ביותר בחייו. הרכבת עצרה בסופו של דבר בחיפה. ההסבר לאירוע הוא שג'נין היא בגובה 150 מטר מעל פני הים ואילו הגובה של תחנת הרכבת חיפה מזרח הוא 1.5 מטר. הירידה בגובה היא עקבית (פרט לקטע קצר של דייק באזור חניית טרבינאת) ולכן סביר בהחלט שמהירות הנסיעה הלכה וגברה, ועלתה הרבה מעבר ל-100 קמ"ש.
התוכנית להקמה מחדש של קו רכבת העמק
בשנת 2010 החליטה ממשלת ישראל על הקמתה של מסילת העמק, מחיפה לבית שאן, כחלק ממיזם "נתיבי ישראל", שנועד לקצר זמני נסיעה בין מרכז הארץ לשוליים (פריפריה). החלטת ממשלה קבעה שמימוש המיזם, בנוסף לסלילתו של קו רכבת מעכו לכרמיאל, יתחיל במהלך שנת 2011 ויבוצע על ידי החברה הלאומית לדרכים, שעד אז עסקה בהקמת רשת הכבישים הבינעירונית בלבד. נסיעות המבחן הראשונות בקו זה נערכו באוגוסט 2016 והוא נפתח לציבור הרחב בערב חג סוכות, ב-16 באוקטובר 2016. במהלך השבועיים הראשונים הנסיעה בקו הייתה בחינם לכל אורכו, ובשלושת החדשים הבאים (עד תחילת פברואר 2017) הנסיעה בחינם בחלק מהקו.
על פי התוכנית, 60 ק"מ של מסילות ברזל יחברו בין חיפה לבית שאן במהירות של 160 קמ"ש ויאפשרו להגיע מעמק בית שאן לחיפה תוך כ-51 דקות (עם עצירה בכל התחנות). הפרויקט תוקצב בסכום של כ-4 מיליארד ש"ח וחולק לכמה מכרזים. במהלך שנת 2012 החלו העבודות בקטע הראשון של המסילה, המחבר בין תחנת לב המפרץ לבין התחנה העתידית בכפר יהושע. הקו החדש עובר סמוך מאוד לתוואי המקורי של המסילה, למעט מעקף מדרום לבסיס רמת דוד, ומעקף מצפון לעפולה. בקו החדש חמש תחנות: חיפה מרכז-השמונה (במקום חיפה מזרח שכבר אינה פעילה), יקנעם-כפר יהושע (כקילומטר ממערב לתחנת כפר יהושע המקורית), מגדל העמק-כפר ברוך (ממזרח לתחנת כפר ברוך המקורית), עפולה (מצפון לעיר ולא במרכזה), בית שאן.
עבודות החידוש של קו רכבת העמק הגבירו את מודעות ציבור לנושא והאיצו את ההחלטות ותהליכי השימור של תחנות בית שאן וצמח המקוריות.
מסיפורי המלך בבר
מסיפורי המלך בבר (באנגלית: Babar) היא סדרת אנימציה קנדית המבוססת על סדרת ספרי ילדים פופולרית מאת הסופר הצרפתי ז'אן דה ברונוף. הסדרה, שבה 78 פרקים, שודרה בשנים 1989–1991.
בשנת 2010 הופק עיבוד טלוויזיוני נוסף לסדרת הספרים אשר עלילתו מתרחשת מספר שנים לאחר הסדרה המקורית והוא כלל מספר דמויות חדשות, ביניהן באדו, נכדו בן ה-8 של בבר, שהוא הגיבור של הסדרה.
עלילה
עלילת הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו של בבר, פיל צעיר שעוזב את הג'ונגל ועובר לעיר על מנת ללמוד על אורך החיים המודרני של הציוויליזציה האנושית. בבר מתייתם בילדותו כאשר אמו נהרגת על ידי ציידים. בהמשך בבר הופך סקרן לגבי העולם שמחוץ לג'ונגל ובעקבות כך הוא יוצא למסע לעבר העיר בחיפוש אחר ידע והארה. בבר מאומץ בהמשך על ידי אישה זקנה נדיבה ואמידה שלוקחת אותו תחת חסותה. תחת הדרכתה של האפוטרופוסית שלו, בבר לומד לקרוא ולכתוב ולומד על כיצד להתנהג באופן מתורבת ומנומס בחברה האנושית, וכיצד להיות מנהיג טוב יותר. כישורים אלו מתגלים כבעלי ערך רב כאשר בבר חוזר בהמשך לג'ונגל ומוכתר כמלך הפילים.
הידע שבבר צבר בעולם של בני האדם לאורך השנים השנים ויכולות המנהיגות שלו מאפשרות לו להביא שינוי חיובי לממלכת הפילים. הוא הופך בפעמים רבות למתווך בסכסוכים בין מינים שונים של בעלי חיים ופועל ללא לאות לעזור לחבריו הפילים כאשר הם נמצאים במצוקה. יכולת החשיבה הביקורתית והאסטרטגית שלו מסייעת לו להתגבר על מכשולים ואתגרים רבים בהם הוא נקלע לאורך הדרך, כמו התמודדות עם השליט הקנאי של ממלכת הקרנפים, רטקסס, אשר זומם להשתלט על ממלכת הפילים. בעזרת מועצת הפילים, ובמיוחד בעזרת חברו הנאמן קורנליוס, וכמו גם משפחתו האוהבת, בבר מצליח תמיד להתגבר על כל המכשולים.
ז'אבאלי
זָ'אבָּאלִי (בסרבית קירילית: Жабаљ, בסרבית בכתב לטיני: Žabalj, תעתיק מדויק לעברית: זָ'אבָּאל) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה השוכנת במחוז באצ'קה הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה, סמוך לנהר טיסה.
היסטוריה
תיעוד ראשון בכתובים ליישוב בשם ז'בלה הוא מ-1514 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. בהמשך המאה ה-16 נכבש היישוב על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבש האזור על ידי צבא ממלכת הבסבורג ולאחר חתימת הסכם קרלוביץ נותר בשטח הספר של הממלכה.
בהמשך נשלט היישוב על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ובראשית המאה ה-20 נמנו במקום 8,000 תושבים. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה ז'אבאלי בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור ז'אבאלי נמסר לחזקת הונגריה. ההונגרים ביצעו טבח בתושבי העיירה היהודים, הסרבים ובני רומה ובמהלכו רצחו 666 תושבים. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והפך למרכז חקלאי ותעשייתי אזורי וכלל תעשיית מזון וחומרי בניין. לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללת העיירה בשטח סרביה.
דמוגרפיה
לאחר מלחמת העולם השנייה ועד לראשית המאה ה-21 היה גידול מתון ויציב במספר תושבי העיירה. בין 1948 ל-2002 גדלה האוכלוסייה ב-52.52 אחוזים. החל מהעשור השני של המאה ה-21 התהפכה המגמה והחל קיטון מתון. מספר התושבים ירד מ-9,598 ב-2002 ל-9,161 ב-2011, קיטון של 4.25 אחוזים. הגיל הממוצע של תושבי העיירה הוא 37.7. למעלה מ-90 אחוזים מתושבי העיירה הם ממוצא סרבי.
הקהילה היהודית
תיעוד לקהילה יהודית בעיירה קיים מסוף המאה ה-19. ב-1904 הוקם בית הכנסת הקהילתי. ב-1931 נמנו בעיירה 41 יהודים, ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 100 נפשות. לקהילה זו השתייכו יהודי הכפרים גוֹסְפּוֹגִ'ינְצִי וג'וּרְגֶ'בוֹ. קהילות קמה שם בסוף המאה ה-19 וב-1900 הוקמו בתי כנסת. מספר יהודי הכפרים הלך וקטן לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בגוספוג'ינצי 10 יהודים ובג'ורג'בו 22.
בין 6 ל-23 בינואר 1942 ערך צבא הונגריה את הראצייה בכל אזור דרום באצ'קה, ובמהלכה הוציאו ההונגרים להורג כ-4,000 יהודים, סרבים ובני רומה. לז'אבאלי ולגוספוג'ינצי הגיעו ההונגרים ב-7 בינואר, ובמשך יומיים עצרו את בני הקהילה. הם הובלו למחסנים ריקים, הוכו קשות ונשים נאנסו. ההונגרים רצחו לפחות 29 מקהילת ז'אבאלי ואת כל יהודי גוספוג'ינצי וג'ורג'בו. הגופות הועמסו על משאיות והושלכו לנהר טיסה. אלו שלא נרצחו בראצייה נרצחו בהמשך כחלק משואת יהודי הונגריה. ב-1948 נהרסו מבנה בית הכנסת בגוספוג'ינצי ובג'ורג'בו, וב-1950 נהרס מבנה בית הכנסת בז'אבאלי על ידי השלטונות היוגוסלביים.
צדקיהו הרכבי
צדקיהו הרכבי (כ"ח באייר ה'תרנ"ו, 11 במאי 1896 - י' בתשרי ה'תש"ח, 24 בספטמבר 1947) היה איש ציבור ומשפטן בכיר ביישוב.
ביוגרפיה
נולד בבת שלמה לשרה בת ר' שאול יהודה שהיה דיין בסטולוביץ, ולר' מאיר הרכבי שהיה מחלוצי ההתיישבות היהודית באזור שנקרא באותה תקופה "שומרון" ובגליל התחתון. למד בירושלים וביבנאל, בחטיבת הביניים של בית הספר המוסלמי בירושלים ובתיכון בדמשק.
את לימודי המשפטים שלו עשה בדמשק ולאחר שהוסמך, שב לארץ ישראל ועסק כמורה לבנות בפתח תקווה. במקביל השתתף בעריכת כתב העת "האחדות" של י. ח. ברנר.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה החל לעבוד כפקיד הממשל הצבאי וכמזכיר ראשי ונוטריון בבית המשפט המחוזי בטבריה ובצפת. בהמשך התמנה להיות התובע הכללי בחיפה, כשופט שלום בתל אביב, ולבסוף - ב-1935 - כרשם בית הדין המחוזי בתל אביב. הוא היה היהודי הראשון שהחזיק בתפקידים אלו במערכת השיפוט של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
במקביל לתפקידיו הציבוריים היה אספן אמנות וספרייתו בת עשרת אלפים הכרכים התפרסמה.
הוא נפטר בפתאומיות מהתקף לב ביום הכיפורים של שנת ה'תש"ח, 1947. השאיר אחריו את רעייתו חיה, מפעילות ויצו בתל אביב, ושלושה בנים: אלוף יהושפט הרכבי, מאיר (איריק) שנפל במלחמת העצמאות, ונועם.
הוא נקבר בהלוויה רבת משתתפים בבית הקברות הישן בתל אביב.
ההרים הקנטבריים
רכס ההרים הקנטבריים (בספרדית: Cordillera Cantábrica) הוא רכס הרים בצפון ספרד.
גאוגרפיה
רכס ההרים הקנטבריים נמשך לאורך כ-480 ק"מ במקביל לים בצפון ספרד, מהרי הפירנאים במזרח ועד למפרץ ביסקאיה בצפון ועובר בשטחי הקהילה האוטונומית של חבל הבסקים, ובקנטבריה, אסטוריאס, קסטיליה ולאון וגליסיה. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס שוכנת במסיב "פסגות אירופה" (Picos de Europa) ונקראת טורה דה סרדו (Torre de Cerredo), בגובה 2,648 מ' מעל פני הים.
חבל ארץ צפונית מההרים נקרא "ספרד הירוקה".
בעלי חיים וצמחייה
באגן הצפוני והרטוב של הרכס נפוצים בעיקר עצי אשור ואשוח בעוד שבמורדות הדרומיים הבהירים והיבשים יותר ניתן למצוא אלונים ואורנים. אוכלוסיית בעלי החיים ברכס מגוונת וייחודית וכוללת דוב חום קנטבריאני (Ursus arctos pyrenaicus) וסוג של שכווי (T. urogallus cantabricus). הרכס הוא גם ביתם של הזאב האיברי (Canis lupus signatus), של צפיר הפירנאים (Rupicapra pyrenaica).
גאולוגיה
ההרים הקנטבריים מהווים אחד משני הרכסים שנוצרו במהלך היווצרותו של מפרץ ביסקאיה. הרכס השני התוחם את המפרץ הוא רכס ארמוריקן (Armorican).
רכס זה הוא חלק מהמסיב האיברי – מסיב שהחל להיווצר בקמבריון ומכיל רצף של סלעי משקע ומאובנים מהפלאוזואיקון. רצף המסלע נוצר במניפות סחף ומהווה אחד הרצפים השלמים באירופה.
הרי אסטוריאס
סלעי הקמבריון מתחלקים לשלוש שכבות:
סלעי האורדוביק שעוביים 500–1,000 מ' כוללים פצלים שחורים ולווחה. על סלעים אלה חלה השקעה בעובי 3 ק"מ של זרמי עכירות, מעליה אי התאמה ואחריה השקעה נוספת בעובי 400 מ' של פצלים שחורים מהסילור.
בדבון חלה העתקה בחלק זה של הרכס, המתבטאת בגראבנים שכיוונם הכללי מזרח-מערב: העתקה לא סימטרית במזרח, העתקה סימטרית במרכז ומבני העתקה גדולים במערב.
הרי קנטבריה
הרי קנטבריה (Las Montañas de Cantabria) מהווים את מרכז הרכס – אזור התחום ממערב ומדרום-מערב על ידי סלעים מהפרקמבריון.
מסלע הרכס החל להיבנות בקמבריון התחתון, בשכבה בעובי 1–1.5 ק"מ המכילה פצלים ואבן חול פלדשפטית לחלופין, עם מעט קונגלומרט. הקמבריון התיכון מתבטא בשכבה בעובי 200 מ' של אבן גיר גלאוקוניטית או נודולרית אדומה או ירוקה המכילה מאובנים. סלעי הקמבריון העליון מתבטאים בשכבות מתחלפות של אבן חול ופצלים המכילים מאובני טרילוביטים ומעליהם 500 מ' של קוורציט מסיבי לבן.
רצף אורדוביקי שלם מצוי בשוליים המערביים של חלק זה, והוא מורכב בעיקר מפצלים שחורים. עם זאת, לאורך מרבית האורדוביק היה האזור מעל פני הים וחלה בו סחיפה.
בפרם חלה פעילות טקטונית, העתקה וגעשיות, והותירו בעיקר אבן גיר ומעט קונגלומרט, פצלים וסלעים געשיים אלקליניים. במהלך הטריאס חלה התאדות לגונרית שהותירה משקעי גבס.
במהלך היורה והקרטיקון שקע האזור מתחת לים, אולם השקעה זו נסחפה ברובה.
תיירות
ההרים הקנטבריים מציעים מגוון מסלולי הליכה וכן מסלולי טיפוס מאתגרים. כמו כן, מצויים ברכס מספר אתרי סקי.
יואל רוזנהק
יואל (ז'יל) רוזנהק (פריז, 1870 – ניס, 7 במרץ 1940) היה אגרונום ופקיד הברון רוטשילד בארץ ישראל.
ביוגרפיה
בזמן מלחמת העולם הראשונה שרת כקצין בצרפת ולאחר המלחמה חזר לעבודתו ביק"א כראש משרד חיפה. עם הקמת פיק"א בשנת 1924 שהחליפה את יק"א המשיך רוזנהק לנהל את מושבות הברון בשומרון ובגליל עד לשנת 1930. לאחר כ-37 שנות שירות בארץ ישראל, בהיותו כבן 60, פרש לגמלאות, חזר לצרפת והיה לפעיל במוסדות הקהילה הספרדית בפריז.
בשנת 1931 ניהל את הביתן הארצישראלי שבתערוכה הקולוניאלית הצרפתית מטעם הברון. בעשור שלאחר מכן ביקר כמה פעמים בארץ ישראל.
עוד בטרם מלחמת העולם הראשונה נשא רוזנהק את רבקה, לבית ארדיטי שמביירות, לאשה. לבני הזוג נולדו חמישה ילדים: רחל (איבון), אדמונד (שנקרא על שם הברון), לוסיאן (שנספה באושוויץ), נלי ופולט.
אושנצ'ין
אוֹשֶנצ'ין (או אושיינצ'ין) (מיידיש: אשענטשין; בפולנית: Osięciny, אושיינצ'יני) הוא כפר בפרובינציית קויאוויה-פומרניה שבמרכז פולין.
בכפר כיכר שוק גדולה, מספר מבנים עירוניים מהמאה ה-19, בית אחוזה, בית קברות, כנסייה בסגנון נאו-גותי שהוקמה באמצע המאה ה-19 ובניין שבו התקיים עד השואה בית כנסת.
תולדות היישוב
הכפר נוסד ככל הנראה במאה ה-15, והיה בבעלותם של בני אצולה. ב-1824 קיבל היישוב מעמד עירוני, אך עקב השתתפותו במרד הפולני, איבד מעמד זה בשנת 1870. ביישוב התקיימו ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים.
עם פלישת גרמניה לפולין בספטמבר 1939 היווה הכפר תחנת איסוף פצועים עבור הצבא הפולני.
בשנת 1945 הוצאו להורג על ידי הסובייטים כ-100 חיילים גרמנים שבויים ביער סמוך לכפר.
תולדות הקהילה
תחילת היישוב היהודי בכפר הייתה כנראה במחצית השנייה של המאה ה-18, ובתחילת המאה ה-19 התקיימה בכפר קהילה יהודית מאורגנת, שמגוריה הוגבלו לשני רחובות בכפר, אשר אחד מהם אף נשא את השם "ז'ידובסקה" (רחוב היהודים). ברחוב זה ניצב אז בית מדרש בנוי עץ. בשל קרבת היישוב לגבול עם פרוסיה נאסר על מתיישבים יהודים חדשים לגור בכפר החל משנת 1822. לאחר ביטול ההגבלות על מגורי היהודים בשנת 1862 גדלה האוכלוסייה היהודית במקום, וליהודים הותר לגור בכל חלקי הכפר. סמוך לאותה שנה הקצו שלטונות העיירה ליהודים שטח קרקע לבית עלמין, ונבנה בו בית כנסת מלבנים.
התעמולה האנטישמית שרווחה בפולין בשנות השלושים השפיעה על האוכלוסייה היהודית בכפר, שסבלה ממספר מקרי תקיפות של עוברי אורח יהודים ומחרם כלכלי על מסחרם. בתקופה זו מנו יהודי הכפר כ-450 נפש, למעלה ממחצית תושביו.
בשואה
ב-10 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לכפר, ומיד לאחר מכן החלו בהחרמת סחורות אצל היהודים בו, תוך לקיחה של 10 יהודים כבני ערובה עד למילוי דרישותיהם. עם צירופו של האזור לרייך באוקטובר 1939 התגברה רדיפת יהודי הכפר, והוקם בו יודנרט, בראשותו של נח לשצ'ינסקי, אשר נצטווה לספק לגרמנים מדי יום מכסה של יהודים מגיל 15 עד 60 לעבודות כפייה בשדה וביער, וכן בבניית צריפים. כמו כן, נצטוו היהודים לשאת על בגדיהם טלאי צהוב. במיוחד התעללו הגרמנים ביהודים בעלי זקן, ויהודים אחדים נרצחו.
בנובמבר 1939 אילצו הגרמנים את רב העיירה, אברהם נח ניימאן, להוציא מבית הכנסת את ספרי התורה שבו, ולשרוף אותם. כאשר התנגד, היכוהו הגרמנים נמרצות.
בשנת 1940 הוקם בפרבר הדל של הכפר גטו, אליו הועברו יהודי המקום. באותו זמן הוצאו מן העיירה כמה עשרות צעירים יהודים, ונשלחו למחנות עבודה שונים, ובהם ביילסק (Bielsk) ומוגילנו (Mogilno).
בינואר 1942 רוכזו יהודי הכפר באולם גדול, ולפי הוראות הגרמנים היה עליהם להביא עמם את כל דברי הערך שברשותם. באותו זמן עצמו שדדו גרמנים אחרים את בתיהם. למספר יהודים נודע על כוונת הגרמנים לחסל את הגטו, ואחדים הצליחו להימלט מן הכפר בעוד מועד, אך רובם נתפסו בידי הגרמנים, ונורו למוות.
ב-15 באפריל 1942 בוצע החיסול הסופי של הגטו בכפר. יהודי הגטו רוכזו בכנסייה המקומית, ומשם שולחו במשאיות למחנה ההשמדה חלמנו.
כיום
בית הכנסת של הכפר עומד עד היום על תילו, מוזנח, ומשמש מבנה של חברה מסחרית. בית המדרש העומד לידו משמש לצרכים אחרים, ו"רחוב היהודים" שינה את שמו.
בית הרב תפוס בידי תושבי הכפר הלא יהודים, כמו גם בתים אחרים של היהודים. בית הקברות היהודי חולל בידי הנאצים, ומצבותיו נלקחו על ידי הפולנים לאחר השואה, והפכו לאבני מדרכה. בית הקברות תפוס כיום בידי אדם פרטי, וטכנאי טלפון שחפרו בו תעלה, חשפו עצמות וגולגולות בעומק של 30 ס"מ בלבד.
ועידת רבני אירופה
היסטוריה
ועידת רבני אירופה נוסדה בשנת 1956 ביוזמתו של הרב הראשי לבריטניה סר ישראל ברודי, כדי להחיות את שארית הקהילות היהודיות ביבשת אירופה לאחר השואה. הרב ברודי נתמך על ידי רבה הראשי של צרפת יעקב קפלן, הרב הראשי של הולנד אהרון שוסטר והרב הספרדי הבכיר באנגליה חכם גאון. הוועידה מתכנסת פעם בשנתיים באחת ממדינות אירופה. הכנס הראשון התקיים בשנת 1957 באמסטרדם. הכנס הרביעי התקיים בשנת 1963 בבזל.
אושנצ'ין
כיום
מעבר לכך אין כיום כל זכר, אנדרטה או אמצעי אזכרה אחר לעברו היהודי של הכפר.
ועידת רבני אירופה
היסטוריה
הארגון מנוהל על ידי ועדה מתמדת של 35 חברים שנפגשים פעמיים בשנה באחת מבירות אירופה. המפגש כולל מלבד הדיונים הפנימיים, ביקור בקהילה היהודית המקומית ופגישות פוליטיות עם הממשלה של המדינה המארחת. חברי הוועדה המתמדת הם הרבנים הראשיים של מדינות אירופה וערים מרכזיות שבהן וכמו כן הדיינים הבכירים. הכנס הכללי של הועידה, אליו מוזמנים הרבנים הראשיים וכלל רבני הקהילות, מתקיים אחת לשנתיים.
הועידה נועדה להגן על זכותם של יהודים באירופה לקיים אורח חיים דתי ולהשמיע את קולה של יהדות אירופה. הארגון היה מעורב בהגנה על זכויותיהם של יהודים לקיים שחיטה על פי ההלכה היהודית ולמול את בניהם על פי מסורת היהדות.
הועידה משמשת גם כסמכות רבנית קולגיאלית ומספקת אישורי כשרות, פיקוח על הליכי גרות וגיטין, בירור מעמד ואישות והחלטות רבניות משפטיות המשפיעות על הקהילה היהודית הרחבה. במשך השנים הוועידה תמכה בקהילות אירופה במגוון שאלות ואתגרים ועזרה בגיוס מועמדים להנהגה הדתית המתאימה. הועידה גם הקימה מחלקה לבניית ושיפוץ מקוואות.
הנהלה
הנשיא הנוכחי של ועידת רבני אירופה הוא הרב פנחס גולדשמידט, לשעבר הרב הראשי למוסקבה, שכיהן כיו"ר הוועדה המתמדת במשך יותר מעשר שנים. הנשיא העמית הוא הרב הראשי לבריטניה הרב אפרים מירוויס (תפקיד זה אויש בעבר על ידי הרב הראשי לבריטניה הקודם, ד"ר יונתן זקס). בתפקיד יו"ר הנשיאות כיהנו הרב יוסף סיטרוק והרב הלורד עמנואל יעקובוביץ, הרב הראשי לבריטניה.
מנכ"ל הוועידה מאז הקמתה היה הרב משה (מוריס) רוז, שהוחלף ב-2001 על ידי הרב אבא דונר, שנפטר בשנת 2011. מאז הארגון מתנהל בראשות נשיאו. בתחילת שנות ה-2000 נוצר תפקיד חדש - המנהל הרבני, אותו מאייש מאז הרב משה לבל. ראש לשכת הנשיא ומנכ"ל הקרן של הועידה מאז 2018 הינו מר גדי גרוניך. המנכ"ל והמנהל הרבני נעזרים בעבודתם במזכ"ל הרב אהרן שמואל בסקין
בית דין אירופה
בית הדין הכלל אירופי הוקם לפני למעלה מ-15 שנה כיוזמה של הרב הראשי לבריטניה עמנואל יעקובוביץ' שהיה אז נשיא ועידת רבני אירופה, כמענה לצורכי קהילות באירופה שבהן לא תפקד בית דין רבני קבוע. בראש בית דין אירופה עומד כיום הדיין חנוך ארנטרוי שעמד בראש הרכבי בתי הדין הרבניים המכובדים בלונדון במשך 30 שנים ולפני כן במנצ'סטר. הרב ארנטרוי הוא הסמכות ההלכתית הבכירה והבלתי מעורערת באירופה. בנוסף בית דין אירופה מעסיק דיינים מבתי דין מכובדים וקבועים באירופה.
בית הדין מספק שירותים משפטיים יהודיים למגוון רחב של ערים אירופאיות. משרדי בית הדין ממוקמים בבזל, שווייץ, אך הוא משרת יחידים וקהילות מהמדינות הבאות: גרמניה, פולין, בולגריה, צ'כיה, סלובקיה, אוסטריה, הונגריה, רומניה, טורקיה, נורווגיה, שוודיה, דנמרק ופינלנד. השירותים כוללים: פיקוח על גט, פיקוח על אימוץ וגרות, בוררות וגישור ויישוב סכסוכים קהילתי.
EEK
ועד כשרות שהוקם על ידי ועידת רבני אירופה על מנת לספק פיקוח כשרות בתקן אחיד ולעזור לרבנים מקומיים בארגון ופיקוח על ייצור ואספקת אוכל כשר. ארגון זה שומר על קשר רציף עם ארגוני ורשויות הכשרות ברחבי העולם כדי לספק כשרות מוכרת לצרכן ומוכר ברבנות הראשית לישראל כגוף המאושר להענקת כשרות למוצרים שמיובאים לישראל. הארגון הוקם בשנת תשע"ד על מנת להחליף גוף קודם בעל מטרות זהות שפעל מסוף שנות ה-90 של המאה העשרים תחת השם EEK, ומנוהל על ידי הרב גדליה קולטאניוק. ועד זה נחשב להכשר המקובל ביותר באירופה.
Hulya
ארגון "חוליה" הוקם בשנת 2010 בלוקסמבורג על ידי יו"ר הוועדה המתמדת דאז הרב פנחס גולדשמידט, על מנת לסייע בהכשרת רבנים ובפיתוח קהילתי ולהעניק לרבנים כישורים עדכניים לעבודה בסביבה אירופאית מודרנית. "חוליה" ממומן בעיקר על ידי "קרן מתנאל" מלוקסמבורג אשר משרדיה בלוקסמבורג.
לא תשכח
ארגון "לא תשכח" האירופאי הוקם בשנת 2006 כפרויקט משותף של ועידת רבני אירופה והוועידה לתביעות יהודיות חומריות נגד גרמניה. מטרתו להבטיח את שימורם של בתי קברות יהודים וקברי אחים ברחבי יבשת אירופה.
יוזמה זו התחילה עם הקמת מאגר מידע נגיש לציבור של כל הקבורה היהודית באירופה, אשר כולל כיום את הפרטים של מעל 9,000 בתי קברות וקברי אחים. פרויקט "לא תשכח" גם מקבץ את מכלול החוקים הלאומיים והבינלאומיים השונים ואת ההחלטות המנהליות המשפיעות על אתרים אלה על מנת שישמשו בסיס להגנה טובה יותר על המורשת היהודית באירופה ולשימורה.
מטרה מרכזית של הפרויקט היא להפעיל אירופאים צעירים, להחיות את ההיסטוריה של אירופה ולעודד ולהטמיע ערכים של אחריות אזרחית וכבוד הדדי. הפעילות בארגון מעניקה לצעירים יהודים תובנות חשובות לגבי תרבותם היהודית וכמו כן מביאה לגיוס אנשים צעירים אשר פועלים למען המורשת המשותפת שלהם. הפרויקט הוא סביב בתי קברות יהודים, שהם עדות פיזית לקהילות פאר יהודיות מהעבר הלא רחוק, והפעילות המעשית היא חלק מלמידה חווייתית משמעותית על שואת קהילות אירופה לדור הצעיר.
קבוצות של אנשים צעירים שהוכשרו על ידי "לא תשכח" כבר החלו לבקר אלפי אתרי קבורה יהודים ברחבי אירופה. קבוצות אלה אוספות מידע חיוני על היסטורית החיים היהודים המקומיים. הם מצלמים ומתעדים כל בית קברות, מתוך מחויבות לשימור ולהגנה על אתרים חשובים אלה.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1924
הבחירות הכלליות בבריטניה 1924 התרחשו ב-29 באוקטובר 1924. בבחירות אלו ניצח סטנלי בולדווין מן המפלגה השמרנית את ראש הממשלה המכהן רמזי מקדונלד מן מפלגת הלייבור. בחירות אלו נערכו לאחר הצבעת אי-אמון בממשלת הלייבור של מקדונלד, והיו השלישיות שנערכו בבריטניה תוך פחות משנתיים.
הניצחון השמרני המוחץ התאפשר בעקבות הוספת מתמודדים שמרניים בעשרות מחוזות, וכן החלשות משמעותית של המפלגה הליברלית. בנוסף על כך, מספר ימים התפרסם ב"דיילי מייל" מכתב זינובייב, שלכאורה נכתב על ידי הבכיר הסובייטי גריגורי זינובייב לקומוניסטים בבריטניה על מנת לחזק את התנועות המהפכניות במדינה. בדיעבד, תברר שהמכתב זוייף, אך הוא בזמן הבחירות הוא עורר גלים וגרם לתמיכה משמעותית במפלגה השמרנית.
מרקוס איימיליוס לפידוס
מרקוס אַיימיליוס לפידוס (לטינית: M•AEMILIVS•LEPIDVS; 89 לפנה"ס לערך - 13 לפנה"ס), מצביא רומאי שהיה הצלע השלישית בטריומווירט השני ביחד עם אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס.
תולדות חייו
לפידוס נולד למשפחת האיימיליים, אחת ממשפחות האצולה העתיקות והמשפיעות ביותר ברומא. אביו מרקוס איימיליוס לפידוס היה הקונסול של שנת 78 לפנה"ס.
בינתיים הטיל אנטוניוס מצור על דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס, אחד מרוצחיו של קיסר, בגאליה קיסאלפינה הסנאט ואוקטביוס תקפו את אנטוניוס, הסנאט ניסה למשוך לצידו את לפידוס, שהיה עם צבאו בגאליה נאברוננסיס, על ידי כך שהכריזו עליו כפרש וכאימפרטור אולם בסופו של דבר לפידוס בחר בנייטרליות ולא צידד באף אחד מן הצדדים. אנטוניוס הובס בקרב מוטינה אולם מצביאי הסנאט נפלו חלל בקרב והפיקוד על הלגיונות היה כולו של אוקטביוס. לאחר תבוסתו נמלט אנטוניוס עם שארית צבאו לגאליה נאברוננסיס ואיחד כוחות עם לפידוס. כתוצאה מהקרב התרחשו שינויים פוליטיים ברומא. אוקטביוס שכפה על הסנאט לבחור בו כקונסול, ביטל את החלטותיו כנגד אנטוניוס ולפידוס ובפגישה ביניים סיכם על הקמתו של הטריומווירט השני. הוסכם שאוקטביוס ואנטוניוס יצאו להילחם ברוצחי קיסר, מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, במזרח בעוד שלפידוס יישאר ברומא ויכהן כקונסול של שנת 42 לפנה"ס.
לאחר תבוסתם של רוצחי קיסר, חל ניסיון התקוממות באיטליה כנגד אוקטביוס מצד לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס. לאחר תבוסת המתקוממים, אנטוניוס ואוקטביוס הצליחו להגיע להסכם שלום וחידשו את ברית הטריומווירט כשהם מחלקים את העולם הרומאי, אוקטביוס קיבל את הפרובינקיות המערביות, אנטוניוס את החלק המזרחי בעוד שלפידוס אולץ לוותר על הפרובינקיות שלו ונאלץ להסתפק באפריקה. ההסדר החדש הדגיש את נחיתות כוחו של לפידוס ואת עובדת היותו הצלע החלשה בברית הטריומווירט.
לפידוס נשאר באפריקה עד שנת 36 לפנה"ס. בשנה זאת הוא זומן על ידי אוקטביוס לסיקיליה (כיום סיציליה) לשם סיוע במלחמה כנגד סקסטוס פומפיוס. לפידוס נחת בסיקיליה עם שנים עשר לגיונות, כבש את לילבאום ומסינה והשתלט על שמונת הלגיונות של פומפיוס, עם כוחו הצבאי הוא הרגיש ביטחון מספיק כדי לקרוא תיגר על אוקטביוס ולנסות להפוך לשותף שווה בברית הטריומווירט.
נראה היה שהמלחמה בין לפידוס לאוקטביוס היא בלתי נמנעת אולם אוקטביוס, שבעת הזאת נישא על גלי הפופולריות, כיורשו של קיסר ומשום שמצביאו מרקוס ויפסניוס אגריפה הצליח להביס את פומפיוס במילאי ובנאולוכוס (הישג שאוקטביוס ייחס לעצמו), הופיע במחנהו של לפידוס ובכוח אישיותו הלהיב את החיילים וגרם להם לעבור לצידו.
לפידוס איבד את שארית הכוח הצבאי והפוליטי שהיה בידיו. בניגוד לנהוג באותו הזמן אוקטביוס איפשר לו לחיות ולהמשיך לכהן כפונטיפקס מקסימוס. למרות שלפידוס לא נחשב כאיום אוגוסטוס בכל זאת הרחיק אותו ממוקדי הכוח, הוא חסם הצעה להעניק לו חברות בסנאט ונמנע מלהתייעץ עם חבר הפונטיפקס, שלפידוס עמד בראשם, בכל הקשור לעניינים דתיים. הוא נפטר בשנת 13 לפנה"ס.
פארידה שהיד
פארידה שהיד (באורדו: فریدہ شہید) היא סוציולוגית פקיסטנית, פמיניסטית ופעילת זכויות אדם. ב-2012, היא מונתה כמדווחת מיוחדת מטעם האו"ם בתחום של זכויות תרבות. היא עומדת בראש מרכז משאבי נשים שירקאט גאה בפקיסטן, והיא מוכרת בשל עבודתה הנרחבת בניתוח מגדר ומעמד, בפקיסטן וברחבי העולם.
קריירה
לשהיד יש מעל 25 שנים של ניסיון פעיל במחקר ואקטיביזם, כשהיא מפעילה עדשה מגדרית ומעמדית בטיפול בנושאים כמו פיתוח כפרי, עבודה, תרבות, דת והמדינה. היא מתמקדת בקידום והגנה על זכויות תרבות באמצעות מדיניות ופרויקטים עבור קהילות מדוכאות, כולל נשים, עניים, ומיעוטים דתיים ואתניים. שהיד היא גם מומחית במשא ומתן בינלאומי, אזורי וארצי, כולל במסגרת האו"ם ובפקיסטן.