cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גינקו דו-אונתי
התניות ותופעות לוואי
גינקו עלול ליצור אינטראקציות עם תרופות שכיחות כמו מדללי דם. ייתכן כי גינקו אינו בטוח לצריכה בזמן ההריון. הוא עלול לגרום ללידה מוקדמת או לדימום מוגבר בזמן הלידה. אין מספיק מידע לגבי הבטיחות בשימוש בגינקו בתקופת ההנקה. יש להיזהר מצריכה של זרעי גינקו או עלי גינקו בלתי מעובדים, שכן הם עלולים להכיל כמויות מסוכנות של רעלנים.
לנטילת הגינקו יש השפעות לא רצויות, במיוחד למי שיש לו הפרעות במחזור הדם, ולאלה שנוטלים תרופות לעיכוב הצמדת טסיות הדם ("דילול הדם") כגון אספירין. כמו כן התייעצות עם רופא לפני נטילת התמצית מומלצת לאנשים הנוטלים תרופות מסוימות נגד דיכאון (מדכאי מונואמין אוקסידאז) ולנשים בהיריון.
מיקום התנועות
מיקום תנועות הוא מיקום הלשון יחסית לגב הפה בעת הגיית התנועה. לכל תנועה יש מיקום בנוסף לגובה, ללא יוצאות מן הכלל. ישנן חמש דרגות מוכרות של מיקום תנועות אף שאין שפה אחת המבחינה בין כולן.
Vowel
ממלכת יהודה
ממלכת יהודה הייתה הממלכה הדרומית מבין שתי הממלכות העבריות שהתקיימו בארץ ישראל במהלך תקופת הברזל השנייה, החל מהשליש האחרון של המאה ה-10 לפנה"ס ועד לחורבן בית המקדש הראשון על ידי האימפריה הנאו-בבלית בשנת 586 לפני הספירה.
לפי הכרונולוגיה היהודית המסורתית התקיימה ממלכה זו בין השנים ב'תתקס"ד - ג'של"ח (796 לפנה"ס - 422 לפנה"ס), במשך כ-374 שנים.
ממלכת יהודה לעיתים מוזכרת כממלכה הדרומית כדי להבחינה מהממלכה הצפונית (היא ממלכת ישראל). על פי המקרא, מלכי ממלכת יהודה השתייכו כולם (למעט עתליה) לשושלת בית דוד, אם כי יש חוקרים הסבורים כי חלק מהמלכים היו משושלות ישראליות. בירתה של ממלכת יהודה הייתה ירושלים, בה ניצב בית המקדש.
יהודה
תושבי אותה ממלכה כונו הן במקרא (החל מימי אחז) והן במקורות חיצוניים (לדוגמה: "מנסרת סנחריב") בשם "יהודים", ובמחקר המודרני הם מכונים "יהודאים". לאחר חורבן ממלכת ישראל, נטמעו תושביה שלא גלו עם עשרת השבטים, בממלכת יהודה השכנה. כתוצאה מכך הורחב מאז ואילך המונח "יהודי" והוא כולל את כל צאצאי העברים.
לפי המקרא
על פי המקרא ממלכת יהודה נוסדה בעקבות פילוגה של ממלכת ישראל המאוחדת, עם מותו של שלמה המלך ועליית בנו רחבעם למלכות, בשנת 928 לפנה"ס לערך. לפי המסופר, הפילוג התרחש בשכם בעקבות סירוב המלך רחבעם להקל את נטל המיסים. כתוצאה מכך מרדו ברחבעם כל שבטי הממלכה למעט שבטי יהודה, שמעון ובנימין אשר נותרו נאמנים לבית דוד יחד עם חלק מבני שבט לוי. ירושלים הפכה לבירתה של הממלכה החדשה, שנקראה "ממלכת יהודה". מסופר כי ביהודה שלט בית דוד רוב הזמן למעט זמן מלכותה של עתליה המלכה (842 עד 836 לפנה"ס), בניגוד לממלכת ישראל שם התחלפו מספר שושלות מלכים.
במשך שישים השנים שלאחר הפילוג עוד ניסו מלכי יהודה להשליט עצמם מחדש על הממלכה של עשרת השבטים הנותרים, כך שהתקיים מצב של לוחמה מתמשכת בין שתי הממלכות. במשך 80 השנים הבאות לא הייתה מלחמה ביניהן, אך אז הכריז אמציה מלך יהודה מלחמה על יואש מלך ישראל. יואש הביס את ממלכת יהודה, פרץ את חומות ירושלים ובזז את בית המקדש, ולפי חלק מהחוקרים הפכה יהודה בעקבות זאת לממלכת חסות של ישראל למשך למעלה ממאה שנה. עם זאת, בתקופות מסויימות היו הממלכות בנות ברית ידידותיות, ושיתפו פעולה נגד אויביהן המשותפים, בעיקר נגד דמשק.
לפי הארכאולוגיה המקראית
על פי הערכות כלכליות של החוקרים, שטח הליבה של יהודה כולל את אזור ההר והמדבר החל מדרום הר חברון מדרום, ועד מעט צפונית לירושלים - אזור המאפשר גידולים של זיתים, ענבים ומעט דגנים, אך לא כולל דרכי סחר או משאבי טבע נדירים שיאפשרו התעשרות ועוצמה כלכלית ומדינית, אלא חיים דלים יחסית מבחינת האמצעים העומדים לרשות תושבי המקום. לפיכך נוצרת התמונה לפיה ממלכת יהודה יכלה להתחזק מבחינת עושרה ומעמדה המדיני רק לאחר שהשתלטה על שטחי השפלה ועין גדי, דבר אשר קורה רק בשלב מאוחר יותר. הכרונולוגיה הנמוכה לא התקבלה, בפרט בתחילה, על ידי רוב החוקרים, בעיקר משום משמעותה - שכבות היישוב המפוארות של ארץ-ישראל נותקו משלמה ותוארכו כ-80 שנה לאחר מכן, לימי בית-עמרי בישראל. כפתרון פשרה אפשרי למחלוקת, הרצוג וזינגר-אביץ הציעו על בסיס ניתוח כלי החרס של התקופות השונות למקם את המעבר בין שלביה של תקופת הברזל לאמצע המאה העשירית לפסה"נ, ובהתאמה להצעה זו הוצעה 'הכרונולוגיה המעודכנת' בידי עמיחי מזר, לפיה אירע המעבר בשליש הראשון של אותה המאה.
בדיקות תיארוך פחמן-14, היכולות לתארך שכבות ארכאולוגיות לפי בדיקות כימיות, תמכו בכרונולוגיה הנמוכה. ואולם סער גנור, יחד עם יוסי גרפינקל, פרסמו בדיקת פחמן 14 שסותרת את שיטתו של פינקלשטיין, ותומכת בתיארוך המסורתי.
הדיון אודות הממלכה המאוחדת ממשיך להתקיים גם עתה. יש שמכירים בקיומה של ישות מדינית שמושבה בירושלים, אבל טוענים שהממלכה המאוחדת לא הייתה גדולה או בעלת השפעה, וכי את המהפכה העירונית/תרבותית יש לייחס רק לימי הממלכה המפולגת. בספרו ראשית ישראל טען פינקלשטיין כי אין ראיות ארכאולוגיות לקיומה של הממלכה המאוחדת. לדבריו, הממלכה הראשונה שנוסדה היא ממלכת ישראל הצפונית, ורק לאחר חורבנה של זו הופכת ממלכת יהודה למשמעותית באזור. פינקלשטיין כתב שירושלים הייתה בתקופה המיוחסת לדוד ושלמה כפר עני קטן, ולא בירה של ממלכה עשירה. ואולם יש המערערים על מסקנותיו, וטוענים שהעדר ממצאים ניתן לתלות בגורמים שונים ואיננו מהווה ראיה, ובפרט בנוגע לדוד ושלמה, שהמקום הטבעי לממצאים מתקופתם הוא באתר בעייתי, עיר דוד, עליו פעלו כוחות סחף חזקים והיה חשוף לתהליכי חציבה, בנייה והרס במשך אלפי שנים - תהליכים שמחקו שרידים ועקבות של תקופות קדומות. ד"ר אילת מזר רואה בממצאים החדשים – מבנה האבן הגדול בעיר דוד שהתגלה בשנת 2005 ומזר העריכה כי הוא ארמון דוד וחומות ירושלים משנת 2010 המיוחסות לשלמה – ערעור על טענת פינקלשטיין לחוסר ממצאים. אמנון בן-תור הסתמך על שלושת השערים הזהים באופן בנייתם שנמצאו בתל חצור (הגלילית), בגזר (בשפלת יהודה) ובמגידו (בצפון השומרון) כאסמכתא לכתוב במקרא (מלכים א ט' ט"ו) ששלמה בנה "את חצור ואת מגידו ואת גזר", כלומר שלט על שטח ניכר מארץ ישראל. בן-תור תיארך את השערים לפי בחינה ישירה של הרצף הסטרטיגרפי באתר והגיע למסקנה שיש לתארך את השער בחצור למאה העשירית, תוך הפרכה של התיארוך המאוחר של פינקלשטיין.
התרחבות הממלכה
שינוי גדול מתרחש בשנים 845-841 לפני הספירה באזור הלבנט בכלל, וכתוצאה מכך בממלכת יהודה בפרט. בעקבות שינויים פנימיים בממלכת ארם דמשק, מתפרקת ברית מקומית שהובילו ישראל ודמשק, ופורצות סדרה של מלחמות אזוריות, בהן מובסים צבאות יהודה וישראל, וכתוצאה מהן נחלשת משמעותית ממלכת ישראל, ומתמוטטת ממלכת גת הפלשתית, שהעיר גת שבמרכזה הייתה דומיננטית ביותר באזור שממערב ליהודה עד לאותה עת.
ממלכת יהודה נכנעת לארמים, ובהמשך מנצלת את היחלשות שכנותיה ומרחיבה את גבולותיה מערבה ודרומה, ומרחיבה את השפעתו התרבותית של אזור ירושלים. התפתחויות אלו, המתוארות במקרא וכן בכתובות אשוריות, מקבלות חיזוק גם מהממצאים הארכאולוגיים. הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו מתקופה זו מצביעים גם על קפיצת מדרגה בהתפתחותה של יהודה מבחינה מנהלתית וכלכלית, ומראים התפתחות חסרת תקדים של פקידות, מערכת מנהל, עושר, מותרות ומעמד אליטה, וכן מתחדדים ההבדלים בין הממצאים של ממלכת יהודה לעומת אלו של ממלכות שכנות כמו מואב או אדום. הבדלים אלו באים לידי ביטוי בשינויי כתב למשל, ולפי חלק מהחוקרים גם בתחילת בנייתו של נראטיב היסטורי ייחודי שמטרתו להבדיל את יהודה מהממלכות האחרות באזור.
יהודה הווסאלית
בשנת 705 לפנה"ס נפל סרגון השני בקרב מול שבטי הקימריים, דבר שעורר את כלל הממלכות המשועבדות לאשור למרוד בה ובהן גם ממלכת יהודה תחת המלך חזקיהו. העמים שמרדו בסרגון השני עשו זאת משתי סיבות עיקריות: א. הם ראו באשור עונש (שוט ובעברית מקראית: "שבט") בו מענישים האלים את העמים הסוררים כפי שניתן למצוא בספר ישעיהו למשל: "הוי אשור, שבט אפי". מותו של סרגון סימן בעיני רבים סימן אלוהי להפסקת עונש השעבוד לאימפריה האשורית ולמאיסת האלים בה. ב. מבחינה פוליטית מותו של מלך בשדה הקרב מעורר כאוס, זאת משום שלא מונה יורש עצר באופן מסודר ונפתחה מלחמת ירושה בין האחים הטוענים לכתר, מה שהחליש את אשור ואת אחיזתה בממלכות המשועבדות לה. בסופו של דבר תפס סנחריב, אחד מבניו של סרגון השני, את השלטון ובשנת 701 לפנה"ס יצא למסע עונשין נגד ממלכת יהודה. המלך חזקיהו שילם מס כבד לסנחריב לא לפני שהשאיר את ממלכת יהודה חרבה, כבש את העיר השנייה בגודלה, לכיש, והגלה את תושביה. ברם, לא עלה בידו של סנחריב להכניע את ירושלים או לשבות את המלך המורד חזקיהו.
בסוף המאה ה-7 לפנה"ס האימפריה האשורית החלה בתהליך התמוטטות, ולתקופת ביניים קצרה לא הייתה יהודה כפופה למרותה של אימפריה חיצונית. תקופת ביניים זו היא הרקע לרפורמות של יאשיהו, שמלך על יהודה באותה התקופה. רפורמה זו סימנה שינוי דרמטי מבחינה אידאולוגית ותאולוגית, והתמקדה באופן מעשי בעקירת פולחן האלילים, וריכוז הפולחן לה' בירושלים תוך הריסת מקומות הפולחן ברחבי הארץ. על פי השערת התעודות, עוד קודם לכן החלה להתגבש כחלק מהאליטה של יהודה קבוצה אידאולוגית אשר מזוהה עם "האסכולה הדויטרונומיסטית", וחוקרי מקרא רבים מקשרים את תקופה זו לתחילת כתיבתו של ספר דברים.
נפילתה הסופית של ממלכת יהודה הייתה בחורבן בית המקדש הראשון (586 לפנה"ס) על ידי נבוזראדן, מי שהיה מפקד שומרי הראש של נבוכדנצר השני. מלך יהודה האחרון היה צדקיהו.
ג'ון בייל
ביוגרפיה
בייל נולד בשנת 1928 בדטרויט שבארצות הברית. למד אמנות באוליווט קולג' ובמהלך לימודיו כיהן כראש אגודת הסטודנטים. בשל דעותיו הסוציאליסטיות, ובעקבות הגזענות והמקארתיזם שרווחו בארצות הברית והעדויות שהגיעו ממלחמת העולם השנייה, החליט לעלות לארץ ישראל ולקחת חלק במפעל הקיבוצי. בנושא זה סיפר בראיון:
בשנת 1951 הגיע לקיבוץ אורים שבנגב. בקיבוץ קיבלו את בייל כאמן וניתן לו זמן ליצירה בנוסף לשאר עבודות המשק. אחרי חמש שנים בקיבוץ עבר לתל אביב, שם פגש את אשתו רינה והקים איתה את משפחתו. במהלך מגוריו בתל אביב עבד בעיצוב המוצר ובהקמת תפאורה לתיאטרון ולימד עיצוב בסיסי וציור במכון לאמנות בבת ים ועיצוב בטכניון.
ב-1965 עבר עם משפחתו לארצות הברית, לימד באוליווט קולג' ולמד לתואר שני באמנות במכון לאמנות בשיקגו. עם חזרתו לארץ ב-1967, שב ללמד בטכניון. בייל עיצב את הבובות והתפאורה לסרט ההנפשה בעל החלומות (1962). ב-1967, בעקבות המלצה של ועדת ייעוץ מטעם אונסק"ו, הוזמן בייל על ידי פרופ' דן הופנר, מנהל "בצלאל", ללמד במוסד ובהמשך להקים ולנהל את המחלקה לאמנות (עד אז היו לימודי האמנות הפלסטית במוסד מסופחים ללימודי הגרפיקה). בשנת 1977 סיים את תפקידו בתור ראש המחלקה לאמנות בבצלאל ולימד שם כמורה מן המניין עד 1994.
בייל נפטר ב-16 ביוני 2015 בביתו שבתל אביב ונקבר בקיבוץ עינת.
עבודתו האמנותית
ניכר גם פועלו בשילוב האמנות במרחב החברתי-הציבורי: בספריות, בבתי חולים, בפארקים ציבוריים, בבתי מדרש ועוד.
בייל ידוע כאמן המשלב בין גישה פלורליסטית לרעיון ודרך הבעתו ובין הקפדה יתרה על איכות הביצוע והיחס ליצירה האמנותית. לא פעם נלחם במרחב האמנותי על החשיבות של איכות הביצוע והיחס אל יצירה אמנותית כשווה ערך אל חשיבות הרעיון העומד בבסיסה.
ציור
בין עבודותיו, עבד על קבוצת ציורים שרובם בצבעי שחור-לבן ובהם הגבול בין פיגורטיביות להפשטה אינו מוחלט. נדמה שלעיתים הסדר בתמונה הוא סדר "אנושי" ולעיתים הסדר הוא בעיקרו אסתטי. על ההפרדה בין הפשטה לפיגורטיביות אמר לא פעם שצייר לא צריך להרגיש שעליו לבחור בין היותו צייר מופשט לצייר פיגורטיבי.
אמנות במרחב הציבורי
בהמשך לתפיסותיו החברתיות של בייל, שאף ליצור קשר רחב בין הציבור לאמנות. במהלך שנות יצירתו תכנן, עיצב וביצע עבודות המשלבות בין תפיסתו האמנותית וארכיטקטורה. בין העבודות הבולטות: 'תוהו ותובנה' - תבליט בספרייה למדעי החברה והמנהל באוניברסיטת תל אביב, שעליו זכה ביחד עם האדריכלים שולמית נדלר, מיכאל נדלר, שמואל ביקסון ומשה גיל בפרס אלחנני לשילוב אמנות בארכיטקטורה; 'עמוד האש' - פסל המשלב מתכת וזכוכית בבניין ארכיון ההסתדרות הציונית בירושלים; וכן עיצוב של אולמות בבתי חולים, במפעלים ובמרחבים ציבוריים אחרים.
ניתן ללמוד על תפיסתו של בייל לגבי היחס בין אמנות לקהל הרחב, בעת שעיצב קיר לבית חולים. מנהל הפרויקט מטעם בית החולים פנה אל בייל ואמר לו שהוא לא בטוח שהשוהים במחלקה יבינו שזו אמנות. בייל השיב ואמר שזה הכי טוב, העבודה צריכה ללוות אותם באופן טבעי ולא להיות 'אמנות'.
פועלו החינוכי
בייל לימד אמנות ועיצוב במכון לאמנות בבת ים ובטכניון. כמו כן לימד אמנות באוליווט קולג' וב-pratt.
בשנת 1967 התבקש ללמד בבצלאל ולהקים בה את המחלקה לאמנות, במקביל להפיכתה ל'אקדמיה לאמנות ועיצוב'. באותה תקופה בבצלאל החל תהליך של עמעום ההפרדה הנחרצת בין תחומים שונים בשדה האמנות, ובמקביל לתהליך זה הנהיג בייל במחלקה אמנות קו פלורליסטי וגייס מורים איכותיים מתחומים שונים, שייצגו גישות שונות. נושאים חשובים עליהם שם דגש בהיותו ראש המחלקה היו חשיבות נושא הרישום בפיתוח חשיבה חזותית וביקורת האמנות. בתחום ביקורת האמנות, בייל האמין בביקורת מנומקת, אך כזו שאינה מתבססת על קריטריונים קבועים אשר העבודה נשפטת לפיהם. במסגרת המחלקה לאמנות הוא הנחיל את הביקורת הקבוצתית, המאפשרת העשרה של הפרספקטיבה של האמן על עבודתו.
באמצע שנות השבעים, התעוררה תסיסה בקרב סגל ההוראה בבצלאל, בעקבות יריבויות תאורטיות ופוליטיות, ובייל החליט להתפטר מתפקיד ראש המחלקה. הוא המשיך ללמד ב'בצלאל' עד 1994 וכמחוות פרידה הוצגה בגלריית בצלאל תערוכה של תלמידיו לצד מורים ויוצרים מוכרים.
כמורה, דגל בייל בהקניית בסיס טכני ובמקביל שבירת קיבעון ודחיית השיפוטיות בתהליך היצירה.
נחום לעווי
הרב נחום לעווי משאדיק (ידוע בכינוי רבי נחום שאדיקר; ה'תק"ע, 1810 בערך – י"ב בחשוון תרכ"ו, 1865) היה הרב של העיר שאדיק שבפולין. לאחר עלייתו לארץ ישראל התמנה לראש כולל פולין. הוא ואחיו הם ראשי משפחת וייספיש בירושלים.
קורותיו
נולד לרב אברהם לעווי מפוזנא, שהיה תלמיד רבי רפאל הכהן כ"ץ מהמבורג. אמו אסתר הייתה בת רבי יצחק משלשין. מבין ארבעת אחיו התפרסמו הרב שלמה זלמן שכיהן כרב של פרוסט וזלוצ'וב, הרב אשר למל לעווי שכיהן כרב של גאלין ובסוף ימיו אב"ד בירושלים, והרב יעקב יהודה לייב שכיהן כרב של שלשין ובסוף ימיו בירושלים. בצעירותו למד אצל רבי שלמה זלמן ליפשיץ ובגיל שמונה עשרה הוסמך על ידו. לאחר נישואיו לחיה סימפלוניה שימש במשך מספר שנים כרב של העיר שאדיק שליד קאליש.
בשנת תר"ה (1845) עלה לארץ ישראל עם שניים מאחיו, רבי אשר למל ורבי יעקב יהודה לייב, מחבר הספר "בית לאבות". לפי המסורת, עלייתם באה לאחר ששלושתם חלמו בלילה אחד כי עליהם לעלות לארץ ישראל. בשבתו בירושלים הקדיש את כל זמנו ללימוד התורה, כשהוא יושב רוב ימיו בצום, עטוף בטלית ותפילין. למד קבלה יחד עם אחיו ורבי יוסף זונדל מסלנט אצל המקובל רבי יהודה כהן. התמנה לראש כולל פולין. לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא בשנית למינה-לאה ריבלין, בת הרב משה ריבלין, מנהיג האשכנזים בירושלים במשך כמה שנים.
נפטר במגפת הכולרה שפרצה בשנת תרכ"ה. נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בין אחיו הרב יהודה לייב והגאון מקוטנא. במכתב שהופיע בהלבנון (ה'תרכ"ו מס' 23) כתב עליו ר' יעקב ספיר,
בשנת תשמ"ג (1983) הוקמו על שמו ישיבת הר"ן (ראשי תיבות: הרב ר' נחום), על ידי צאצאו הרב צבי וייספיש. כן קרויים על שמו, רחוב בשכונת נווה יעקב בצפון ירושלים, ורחוב בשכונת הגפן בביתר עילית.
ילדיו
מאשתו הראשונה נולדו לו שני בנים ובת, בהם הרב שלמה זלמן בהר"ן לעווי (ראשי תיבות: בן הרב ר' נחום), ממייסדי שכונת מאה שערים ושכונות נוספות. זמן קצר שימש כחבר בית דינו של המהרי"ל דיסקין. מאשתו השנייה נולדו לו שלושה בנים ובת, בהם הרב דוד בהר"ן.
מוזס מלון
מוזס יוג'ין מלון (באנגלית: Moses Eugene Malone; 23 במרץ 1955 – 13 בספטמבר 2015) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק במשך שתי עונות בליגת ה-ABA, ולאחר מכן במשך 19 עונות נוספות בליגת ה-NBA. ניצב במקום העשירי ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, ונחשב לאחד מגדולי הסנטרים בתולדות הליגה.
קריירת ה-ABA
בשנת 1974, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון פטרסבורג, עבר מלון לשחק בליגת ה-ABA בקבוצת "יוטה סטארס". בכך, הוא היה לשחקן הכדורסל הראשון בהיסטוריה של הכדורסל האמריקאי שעבר לשחק בליגות הכדורסל המקצועיות מיד לאחר שסיים את לימודיו בתיכון. בעונתו השנייה עבר לשחק ב"ספיריטס אוף סיינט לואיס". בשתי עונות אלו ב-ABA, קלע מלון בממוצע 17.2 נקודות למשחק ולקח בממוצע 13.9 ריבאונדים למשחק.
קריירת ה-NBA
לאחר האיחוד של ליגת ה-ABA עם ליגת ה-NBA, נבחר מלון בדרפט על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס, אך הועבר ל"באפלו ברייבס" (שהפכה לאחר מכן ללוס אנג'לס קליפרס) בעסקת חליפין. לאחר תקופת משחק קצרה בקבוצה, עבר מלון ליוסטון רוקטס. השפעתו ב"רוקטס" הייתה מיידית: הוא גרם להעלאת מעמדה ב-NBA, ואף להגעתה לסדרת הגמר של ה-NBA בשנת 1981, בה הפסידה הקבוצה ללארי בירד והבוסטון סלטיקס. בעונת קיבל מוזס מלון את תואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA.
פילדלפיה 76'
לאחר שסיים את עונת עם ממוצע של 31 נקודות למשחק, מלון זכה שוב בתואר ה-MVP. למרות זאת הוא הועבר בעסקת חליפין לפילדלפיה 76' בקיץ שלאחר עונה זו. בפילדלפיה הוא זכה באליפות ה-NBA היחידה שלו, בשנת 1983, יחד עם שחקנים מובילים כמו ג'וליוס אירווינג, מוריס צ'יקס ובובי ג'ונס. בסדרת הגמר של עונה זו פילדלפיה ניצחה את מג'יק ג'ונסון והלוס אנג'לס לייקרס 4:0. לאחר הזכייה באליפות, מאמנה הראשי של פילדלפיה, בילי קנינגהם, אמר "ההבדל בין השנה לשנה שעברה הוא מוזס" (בשנה לפני כן פילדלפיה התחרו עם הלייקרס בסדרת הגמר, והפסידו). באותה שנה קיבל מלון את תואר ה-MVP של סדרת הגמר, וגם את תואר ה-MVP של העונה הסדירה, בפעם השלישית. לפני תחילת פלייאוף 1983 טען מלון כי לפילדלפיה יהיה צורך ב-12 משחקים בלבד כדי לסיים את הפלייאוף באליפות הליגה (כמות המשחקים המינימלית האפשרית כדי לזכות באליפות), זאת כשאמר "four, four, four" ("ארבע, ארבע, ארבע"). בגלל הפסד יחיד של פילדלפיה בפלייאוף, בסדרת הגמר של קבוצות המזרח, למילווקי באקס - חיזויו של מלון לא התגשם במלואו. אולם, ההישג של פילדלפיה 76' באותו פלייאוף (מאזן של 12 ניצחונות והפסד אחד) הוא אחד מרצפי הניצחונות הטובים ביותר בתולדות פלייאוף ה-NBA, שני רק לרצף ה-1–15 של לוס אנג'לס לייקרס בפלייאוף 2001, בפורמט פלייאוף מורחב, בעל ארבעה סיבובים. במהלך שנותיו בליגה היה לאחד מהשחקנים הדומיננטיים ביותר בתולדות המשחק, וכוח פיזי רב ועוצמתי הפך אותו לשחקן התקפי מצטיין, שקשה לשמור עליו.
השנים שלאחר האליפות וסוף הקריירה המקצועית
לפני עונת, הוא הועבר בעסקת חליפין לוושינגטון בולטס. גם שם עזר מלון בהגדלת הכבוד המיוחס לקבוצה, בכך שסייע לה להגיע לשלבי הפלייאוף בשתי עונותיו בקבוצה. לאחר מכן, עבר מלון לקבוצת אטלנטה הוקס, שם שיחק משנת 1988 עד 1990, לצידם של שחקנים כמו דומיניק וילקינס וספאד ווב. לאחר מכן עבר מלון למילווקי באקס, שם שיחק בין העונות 1991–1993 ולאחריה הוא חזר לשחק בפילדלפיה במשך עונה אחת בלבד - בה סבל מפציעות. ב-1994 הוא עבר לסן אנטוניו ספרס, שם תפקד כסנטר מחליף, כשהסנטר הקבוע היה דייוויד רובינסון. במסגרת תפקיד הסנטר המחליף זכה מלון לשחק רק ב-17 משחקים במדי הספרס. במשחק האחרון שלו ב-NBA, שהיה בעונת, הוא קלע שלשה עם הבאזר מקו העונשין הנגדי ליעד הזריקה, שהיה במרחק של כ־24 מטרים מהסל אליו זרק. זו הייתה השלשה השמינית בלבד לכל אורך הקריירה שלו.
חיוויאי הנחשים
חיוויאי הנחשים (שם מדעי: Circaetus gallicus) הוא עוף דורס יום ממשפחת הנציים.
מאפיינים
אורך גופו של החיוויאי נע בין 62 ל-70 ס"מ, מוטת כנפיו כ-190 ס"מ ומשקלו 1.1 עד 1.6 ק"ג. ראשו גדול ורחב ועיניו קבועות בחזית הפרצוף, כך שמראהו מזכיר דורס לילה. כנפיו הארוכות והרחבות משמשות אותו לדאייה על זרמי אוויר חמים. בזמן הדאייה סורק החיוויאי את נחלתו בחיפוש אחר טרף. ביכולתו לרפרף זמן ארוך באותו מקום אם יש לו צורך בכך.
מקור שמו של החיוויאי הוא במילה הארמית "חיויא", שמשמעותה נחש, שכן זהו טרפו העיקרי: בעונה אחת יכול חיוויאי לטרוף מאות נחשים. החיוויאי נוחת על הנחש בשתי רגליו, קוטל אותו במכת מקור ומתחיל לבלעו מהראש. ידועים מקרים שבהם הנחש המתגונן נשך בחוזקה חיוויאי או נכרך על צווארו וחנק אותו למוות או נכרך סביב רגליו ושבר אותם. נחשים גדולים במיוחד נוהג החיוויאי לשמוט מגובה רב ולאכלם רק אחרי מותם. בנוסף לנחשים אוכל החיוויאי זוחלים אחרים.
החיוויאי בונה את קנו במקומות שיש מהם תצפית נרחבת. הזכר נושא את חומרי הקינון והנקבה בונה מהם את הקן. חלקו החיצוני של הקן בנוי מחומרים גסים כמו ענפים וזרדים, חלקו הפנימי מרופד בעלים. בתטולה ביצה אחת, עליה דוגרת בעיקר הנקבה. שני ההורים דואגים למזון הגוזל.
החיוואי מצוי בדרום אירופה, צפון אפריקה ואסיה. הוא נודד מעל ישראל בסתיו ובאביב ומקנן בה בקיץ.
בגולן נמצא משקוף אבן מתקופת התלמוד, המעוטר בעופות דורסים, קרוב לוודאי חיוויאים, האוחזים בנחש. על המשקוף חרותה הכתובת "זה בית מדרשו שהלרבי [= של רבי] אליעזר הקפר".
סרג' גנאברי
סרג' דויד גנאברי (בצרפתית ובגרמנית: Serge David Gnabry; נולד ב-14 ביולי 1995 בשטוטגרט שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בבאיירן מינכן ובנבחרת גרמניה.
ארסנל
גנאברי נולד בשטוטגרט לאב מחוף השנהב ואם גרמניה. בילדותו היה אצן מוכשר אך לבסוף בחר בכדורגל על חשבון האתלטיקה. בשנת 2010 עבר גנאברי מקבוצת נעוריו, שטוטגרט, לארסנל האנגלית תמורת מאה אלף לירות שטרלינג. גנאברי הגיע לארסנל רק בשנת 2011 מכיוון שטרם מלאו לו 16 שנים בעת חתימתו. גנאברי הצטרף לארסנל באופן רשמי בעונת 2011–2012. בשנה זו שיחק בעיקר בקבוצת הגיל של מתחת ל-18 אך בעקבות הופעותיו המרשימות, קודם לקבוצת המילואים. עד לסיום העונה גנאברי שותף בשישה משחקים בהם כבש שני שערים. בעונת 2012–2013 זומן לקבוצה הבוגרת של ארסנל למשחקי טרום העונה. הוא שותף במשחק הידידות נגד פ.צ. קלן בו שיחק 24 דקות, עד שהוחלף על ידי מרואן שמאח'. גנאברי ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון ארסנל 1–6 נגד קובנטרי סיטי, כאשר החליף את אלכס אוקסלייד-צ'מברלין. ב-20 באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בהפסד 0–1 לנוריץ' סיטי. במשחק זה הוא היה לשחקן השלישי הכי צעיר המופיע במשחק ליגה בהיסטוריה של ארסנל, לאחר ג'ק וילשייר וססק פברגאס. ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כאשר נכנס כמחליף בהפסד 0–2 לשאלקה 04. במשחק הראשון של העונה נכלל בסגל של ארסנל אך התחיל את המשחק כמחליף. ב-22 בספטמבר פתח לראשונה בהרכב בניצחון 1–3 נגד סטוק סיטי. גנאברי הבקיע את השער הראשון שלו כמקצוען בניצחון 1–2 נגד סוונזי סיטי. בניצחון 0–2 נגד קריסטל פאלאס ספג עבירה שהובילה לכדור עונשין לטובת ארסנל. פתיחת העונה המוצלחת זיכתה אותו במועמדות לתואר "נער הזהב" וכמו כן חתימה על חוזה ארוך טווח עם ארסנל. גנאברי החמיץ את רוב עונת 2014–2015 בעקבות פציעה. באוגוסט 2015 עבר בהשאלה לקבוצת וסט ברומיץ' אלביון.
ורדר ברמן
ב-31 באוגוסט 2016 חתם גנאברי בוורדר ברמן, ששילמה עבורו חמישה מיליון לירה שטרלינג לארסנל. מאמנו של גנאברי בארסנל, ארסן ונגר, דווקא רצה להאריך את חוזהו של גנאברי, אך זה העדיף לעבור משום שהעדיף לקבל הזדמנויות רבות יותר. גנאברי שיחק עונה אחת בוורדר ברמן, אותה התחילה הקבוצה בתחתית, אך התאוששה בחצי השני וסיימה במקום השמיני, כאשר גנאברי הצטיין והבקיע 11 שערי ליגה, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם מקס קרוזה, פין ברטלס ותומאס דילייני.
באיירן מינכן וההשאלה להופנהיים
ב-11 ביוני 2017 חתם גנאברי על חוזה לשלוש עונות בבאיירן מינכן, תמורת דמי העברה של 8 מיליון אירו לורדר ברמן. כעבור כחודש הושאל גנאברי להופנהיים לעונה אחת, על פי בקשתו, על מנת לצבור דקות משחק. גנאברי היה פצוע בחלק הראשון של העונה והחמיץ מספר משחקים, אך רשם עונה טובה מאוד כשהבקיע עשרה שערי ליגה ב-22 הופעות, וסייע להופנהיים לסיים במקום השלישי, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם מרק אות. בתום ההשאלה, חזר גנאברי לבאיירן מינכן.
ב-1 באוקטובר 2019 הבקיע גנבארי ארבעה שערים בניצחונה של באיירן מינכן בתוצאה 2–7 נגד טוטנהאם הוטספר במסגרת ליגת האלופות.
במחזור הפתיחה של עונת 2020/2021, הביסה באיירן את שאלקה 04 בתוצאה 0–8, כאשר גנאברי כובש שלושה שערים.
נבחרת לאומית
גנאברי ייצג את נבחרות הנוער של גרמניה ובשנת 2015 צורף לנבחרת גרמניה עד גיל 21. גנאברי זומן לסגל הגרמני לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, והבקיע שישה שערים בטורניר האולימפי. גנאברי ונבחרת גרמניה האולימפית הפסידו בגמר לנבחרת ברזיל האולימפית בבעיטות הכרעה, וזכו במדליית כסף.
ב-11 בנובמבר 2016 ערך גנאברי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה, כששיחק 90 דקות והבקיע שלושער בניצחון 0–8 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. עם זאת, גנאברי לא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022.
שושנה שושנה
שושנה שושנה הוא פזמון שכתב חיים חפר בזמן שירותו בפלמ"ח ללחן עממי איטלקי.
על פי הסברה, הרקע לכתיבת השיר הוא סיפור אוניית המעפילים "שבתאי לוז'ינסקי", שהצליחה להגיע לחופי ארץ ישראל בשנת 1947, בימי המנדט הבריטי. כשהגיעה האונייה לחוף ניצנים, פשטו כוחות בריטים על המקום. יהודים מן הסביבה הגיעו לאזור על מנת למנוע מן הבריטים לזהות את המעפילים שהגיעו עם האונייה. בסופו של דבר, גירשו הבריטים את המעורבים באירוע למחנה מעצר בקפריסין. שמה הקודם של האונייה לפני שנרכשה היה "סוזנה", וכינויה המנהלתי במוסד לעליה ב' היה "שושנה".
סברה אחרת היא, ששושנה היה שמה של אשה שגרה בימי המנדט הבריטי בצפון תל אביב סמוך לחוף הים. כשהייתה אוניית מעפילים מגיעה לחוף הייתה משדרת את המידע למטה הפלמ"ח, ושם הקוד היה "שושנה".
השיר מתחיל בפזמון החוזר, במילים "שושנה שושנה". שלושת הבתים הראשונים מתארים שיט בספינה של אנשי הפלי"ם, בהם התגברות על סופה בים, מנהג הרמת כוסית בכל 13 לחודש והגעת ספינות משחית של הבריטים. הבית הרביעי מרמז על הבחורים הארצישראלים שגורשו יחד עם המעפילים למחנות קפריסין ("..עת שמוליק הגוץ לקפריסין הובא"), והבית החמישי מרמז על הורדת המעפילים והזעקת התושבים לספינה כדי למנוע את גירושה ("מסע הימים הגיע לסוף... ואז אל שושנה כל איש הסתער").
לאורך השנים ביצעו את השיר אורי זוהר, חבורת זמר רן, אריק איינשטיין, שושנה דמארי ויפה ירקוני.
צ'ארלס ווטסון-ונטוורת', המרקיז השני מרוקינגהם
צ'ארלס ווטסון-ונטוורת, המרקיז השני מרוקינגהם (באנגלית: Charles Watson-Wentworth, 2nd Marquess of Rockingham; 13 במאי 1730 - 1 ביולי 1782) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשתי תקופות כהונה. הוא היה פטרונם של רבים מחברי מפלגתו שהיו ידועים בכינוי "הוויגים של רוקינגהם" (Rockingham Whigs) ונחשב לאחת הדמויות המובילות במפלגה. במהלך חייו הוא כיהן רק בשתי משרות רמות, ראש הממשלה ומנהיג בית הלורדים, אך הוא היה מנהיג בעל השפעה מרובה במשך השנה וחצי שכיהן בהם.
ראשית חייו
כצאצא של תומאס ונטוורת, הרוזן הראשון מסטפורד, גדל רוקינגהם בבית משפחתו שליד רותרהם (Rotherham) שבמחוז דרום יורקשייר. הוא התחנך בבית ספר וסטמינסטר שבלונדון. במהלך המרד היעקוביטי של 1745, הוא מונה כקולונל וארגן מתנדבים שילחמו בצ'ארלס אדוארד סטיוארט, "הטוען לכתר הצעיר" וזכה לתשבחות על תפקודו מהמלך ג'ורג' השני. מסעו של הצבא היעקוביטי גרם לסגל האחוזה של רוקינגהם להימלט והוא רכב מביתו לקרלייל (Carlisle) שבמחוז קאמבריה שבצפון אנגליה, כדי להצטרף לדוכס קמברלנד במרדף אחר סטיוארט. הוא עשה זאת ללא הסכמת אביו שקיבל מכתב מקמברלנד המשבח את פעולתו של בנו.
באפריל 1746 הוענק לאביו של רוקינגהם התואר מרקיז ולבנו הוענק התואר הרוזן ממלטון. תוארי כבוד אלה הוענקו להם בהשתדלותו של ראש הממשלה הנרי פלהם. באותה תקופה סייר רוקינגהם ברחבי אירופה בהדרכתו של ג'ורג' קווארם (Quarme), שכן אביו החליט שלא לשלוח אותו ללימודים בקיימברידג'. בהיותו בהנובר הוא פגש בג'ורג' השני שציין שמעולם לא ראה איש צעיר בעל אופי מבטיח כל כך.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-13 במאי 1751, יום הולדתו ה-21, ירש רוקינגהם את אחוזותיו של אביו. ההכנסה מהקרקעות שבבעלותו אפשרה לו לקבל הכנסה שנתית של 20,000 ליש"ט. ביולי אותה שנה הוא מונה כלורד לוטננט וכאחראי על הרשומות הציבוריות של ווסט רידינג שביורקשייר ושל העיר יורק. בין השנים 1751-1752 הוא הצטרף לארגונים חברתיים מכובדים ולחברה המלכותית.
בנאום הבכורה שלו במרץ 1752 הוא תמך בחוק שעסק במעמדם של קרקעות שהוחרמו בזמן המרד היעקוביטי. דודו של רוקינגהם סבר כי עליו להשלים את השכלתו והוא ביקש מקווארם לשמש כמורהו הפרטי. במשך ארבעה חודשים הוא למד את כתבי דמוסתנס ואת ההיסטוריה של האימפריות של אשור, פרס, יוון ורומא וכן היסטוריה מודרנית. שאיפתו של דודו של רוקינגהם הייתה שאחיינו ילך בדרכו של וולטר ראלי.
באותה שנה מונה רוקינגהם ללורד חדר המשכב (Lord of the Bedchamber) של ג'ורג' השני ונשא לאישה את מרי ברייט. ב-1755 מינה אותו המלך כתת-אדמירל של שייטת צפון האוקיינוס האטלנטי ואיי הודו המערבית. בזמן החשש מפלישה צרפתית ב-1756 הוא הקים מיליצית מתנדבים על חשבונו וכאשר פרצו מהומות כנגד הגיוס לצבא, הוא השיב את הסדר על כנו מבלי להזדקק לשימוש בכוח. ב-1760 הוענקו לו תואר אביר מסדר הבירית.
ב-1760 מת המלך ג'ורג' השני ונכדו ג'ורג' השלישי עלה לכס המלכות במקומו. רוקינגהם היה מבעלי בריתם של הדוכס מניוקאסל ושל תומכיו, בה בשעה שהמלך החדש העדיף את הלורד ביוט. רוקינגהם סבר שביוט וחסידיו מעוניינים לקחת לידיהם את השלטון והוא האמין שהמהפך הפוליטי שחל בעקבות עלייתו לשלטון של ג'ורג' השלישי יסב נזק למדינה, מאחר שבעקבותיו איבדו הוויגים את כוחם והם היו אלה שהשיגו את היציבות החוקתית והבטיחו את שלטונו של בית הנובר על כס מלכות בריטניה.
יחד עם חברי המפלגה הוויגית שהיו מקורבים לניוקאסל, התפטר רוקינגהם מתפקידו כלורד חדר השינה במחאה על מדיניותו של המלך. חודש לאחר מכן הדיח אותו המלך מכל תפקידיו הציבוריים. במשך השנים הבאות נעשה רוקינגהם מנהיגם של קבוצת תומכיו של ניוקאסל שסירבו להיות חלק מהממשל של ביוט ושל יורשו ג'ורג' גרנוויל.
כהונה ראשונה כראש ממשלה
הנושא שהעסיק ביותר את ממשלתו של רוקינגהם היו המושבות באמריקה. הוא ביקש לבטל את חוק הבולים וזכה בהצבעה על כך בבית הנבחרים. יחד עם זאת הוא העביר חוק שקבע כי זכות החקיקה במושבות יהיה אך ורק בידי הפרלמנט הבריטי. ב-1766 גרמו חילוקי דעות פנימיים בממשלה להתפטרותה.
באופוזיציה
את 16 השנים הבאות בילה רוקינגהם באופוזיציה. הוא היה תומך נלהב בזכויותיהם החוקתיות של תושבי המושבות בצפון אמריקה. הוא סבר כי המלחמה כנגדם תהיה חסרת תוחלת ותהווה סכנה לעתידה של בריטניה. ב-1769 הוא קיבל את האחריות לתפיסתם של כנופיית זייפני מטבעות.
כהונה שנייה כראש ממשלה
עקב העלייה באבטלה, דאגה ממשלתו של רוקינגהם בכהונתו השנייה לחקיקתו של חוק הסיוע לעניים (Relief of the Poor Act 1782). כהונתו השנייה של רוקינגהם כראש ממשלה הייתה קצרה. 14 שבועות לאחר מינויו לתפקיד מת רוקינגהם משפעת. תחתיו מונה ויליאם פטי שקיבל באי רצון את עצמאותה של ארצות הברית ונטה יותר להציע מעמד של דומיניון. בסופו של דבר נחתם באפריל 1783 הסכם שלום עם ארצות הברית שהיה ההישג של מורשתו של רוקינגהם.
לורד רוקינגהם נקבר בקתדרלת יורק.
קרב קרקירה
קרב קֶרְקִירָה הוא קרב ימי שניטש ב-427 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, בין הצי של קרקירה בסיוע שייטת אתונאית לבין צי פלופונסי בפיקוד ספרטני. הקרב היה אחד מגילוייה של מלחמת אזרחים שפרצה בעיר בין הסיעה הדמוקרטית התומכת באתונה לבין הסיעה האוליגרכית התומכת בקורינתוס ובספרטה, כששתי המעצמות היריבות מתערבות ונוטלות בה חלק פעיל. בהתנגשות, שנערכה במימי קרקירה (קורפו), הייתה ידן של האוניות הפלופונסיות על העליונה, ואלמלא תושייתו של מפקד השייטת האתונאית, היו הקרקירים ניגפים כליל.
הרקע לקרב
בקיץ 427 לפנה"ס, תוך כדי המלחמה בין אתונה לספרטה, התלקח בקרקירה ריב-סיעות (סֶטָסִיס) עקוב דם בין הסיעה האוֹלִיגַרְכִית בתמיכת קורינתוס לבין הסיעה הדמוקרטית בתמיכת אתונה. קרקירה, שהחזיקה בצי המלחמתי השני בגודלו ביוון אחרי אתונה, הייתה קשורה בברית הגנה עם האתונאים מאז שנת 433 לפנה"ס. קורינתוס יריבתה, עיר מסחר ימי משגשגת, הייתה בעלת הברית הימית החשובה ביותר של ספרטה וחברה בליגה הפלופונסית. כשהגיע המאבק הפנימי בקרקירה לידי אלימות גלויה, שלחו הספרטנים צי פלופונסי בפיקודם לעזרת הסיעה האוליגרכית. תוכניתם נודעה לאתונאים מבעוד מועד, והם הקדימו אותם ושיגרו מנָאוּפָּקֶטוֹס שבמפרץ קורינתוס שייטת בת 12 טריארות ו-500 חיילים מֶסֶנִים בפיקוד נִיקוֹסְטְרָאטוֹס. הצי הפלופונסי, שנאסף בקִילֶנֵה, ועשה דרכו אל קרקירה דרך נמל סִיבּוֹטָה, מנה 53 טריארות בפיקוד הנאוארכוס אַלְקִידָאס, כשבְּרָסִידָאס משמש לו יועץ.
מהלך הקרב
התקרבותו של הצי הפלופנסי עוררה מבוכה בקרב אנשי הסיעה הדמוקרטית בעיר והפילה עליהם פחד, והם החלו מאיישים בחופזה 60 טריארות. ניקוסטראטוס יעץ להם להניח לו לצאת ראשון לקראת האויב עם שתים-עשרה אוניותיו, כדי שישלימו את הכנותיהם ויצאו כגוף אחד, אך הם לא שמעו בעצתו ושלחו את אוניותיהם אחת-אחת וללא כל מערך קרבי. כך ארע, שכבר בהסתערות הראשונה נפלו שתיים מאוניות הקרקירים לידי הפלופונסים, והאחרות נלחמו ללא כל סדר ותכלית. כשראו המפקדים הספרטנים את הבלבול בצי הקרקירי והבחינו ממרחק בהתקרבותה של השייטת האתונאית, פיצלו את ציים לשניים: עשרים אוניות הקצו ללחימה בקרקירים, שלחימתם לא הייתה יעילה כלל ועיקר, ובשלושים ושלוש האחרות נערכו לקראת האתונאים.
האתונאים לא תקפו את מרכז המערך הפלופונסי, אלא את אגפיו, כי חששו שיכותרו על ידי האוניות הרבות יותר. הצלחת הסתערותם הראשונה, במהלכה אף הטביעו אחת מאוניות האויב, עוררה את חששות הפלופונסים מפני תמרון דייקפלוס, והם ערכו את אוניותיהם שלהם במעגל, כשחרטומיהן החוצה וירכתיהן פנימה. מערך מגנני זה נועד לסכל את התקפות הניגוח הקטלניות של האויב, אך לאתונאים הייתה תשובה מוכנה מראש. הם שטו בטור סביב אוניות הפלופונסים, ותוך איום בניגוח הכריחו אותן להצטופף עוד ועוד. ניקוסטראטוס חיכה שהאוניות תתנגשנה אחת בשנייה, ובמהומה שתתחולל יהיו הן טרף קל למהלומות הניגוח אוניותיו. כדבר הזה בדיוק אירע שנתיים קודם לכן, בקרב ריון, אז הוכה צי פלופונסי על ידי שייטת אתונאית בפיקוד פורמיון. עשרים האוניות הפלופונסיות, שנלחמו אותה שעה בקרקירים, זיהו מיד את הסכנה המתרגשת, וכדי למנוע מפלה נוספת, נחלצו לעזרת חברותיהן המכותרות, נערכו בשורת חזית והסתערו יחד על אוניות האתונאים. ברגע מכריע זה שוב הוכיחו האתונאים את עליונותם במלחמת ים. ניקוסטראטוס ערך מחדש את אוניותיו בשורת חזית ופקד עליהן לחתור לאחור. וכך, כשחרטומי אוניותיהם מול האויבים, נסוגו האתונאים אט-אט, כדי לאפשר לאוניות קרקיריות רבות ככל האפשר למלט את נפשן לנמל. הקרב הסתיים עם שקיעת השמש. 13 אוניות קרקיריות נלכדו ונפלו לידי האויב, ואונייה פלופונסית אחת הוטבעה על ידי האתונאים בהסתערותם הראשונה.
משפט רפי נלסון אילון
משפטו של רפי נלסון אילון היה משפט שנערך בשנים 1957–1960 שבו הועמד לדין רפי נלסון, עיתונאי ואיש בוהמה ישראלי, על מסירת סודות צבאיים לשלטונות מצרים.
המעצר
באביב 1957, עם השלמת נסיגת צה"ל מסיני ומעזה, רצתה ממשלת ישראל לבדוק אם יישמר חופש השיט במצרי טיראן. ישראל החליטה להעביר במְצרים מטענים על גבי ספינות זרות שאינן נושאות דגל ישראל. בריגיטה טופט, אוניית משא דנית, נחכרה על ידי חברת צים, ועברה לראשונה, לאחר הנסיגה, את מצרי טיראן בדרכה לאילת, בחודש מרץ 1957. ביולי אותה שנה נעשה ניסיון להעביר את הבריגיטה טופט בתעלת סואץ בדרכה מבורמה לחיפה.
שלטונות מצרים לא עיכבו את הספינה בעברה בתעלה ב-22 ביולי 1957 ואנשי רשות התעלה אף אמרו לקברניט כי לא ימנעו את מעברן בתעלה של ספינות זרות שנחכרו על ידי ישראל להעברת סחורות פרטיות אליה. אנשי משטרה ומכס מצרים עלו על הספינה בנמל העיר סואץ וערכו בה חיפוש מדוקדק לראות אם אין כלי נשק וציוד צבאי. משהללו לא נמצאו קראו המצרים לנלסון שהפליג בספינה כעיתונאי כדי לסקר את מסעה עבור השבועון "העולם הזה", בכיסוי של איש צוות, אל חדר האוכל של הספינה, שם נחקר על ידי הקצינים המצרים. השיחה הייתה ידידותית, אך כעבור שעתיים קיבלו הקצינים הוראה להורידו מן הספינה. הקברניט מחה על כך אך המצרים הודיעו לו כי אינם מוכנים להרשות לישראלי לעבור בתעלה, וכי הוא יוחזר לספינה ביציאתה מן התעלה בפורט סעיד. למרות זאת עצרו המצרים את נלסון והחזיקו אותו במעצר כעשרים יום, שלאחריהם הוא עתיד להשתחרר ולהגיע לישראל.
עם שובו לישראל גולל נלסון בפני עיתונאים שנקבצו סביבו בקפה "כסית" בבאר שבע את סיפור מעצרו ותלאותיו במצרים. לדבריו הוא הועבר, אחרי הורדתו מן הספינה, לכלא בעיר סואץ ולמחרת הועבר במכונית לאסמאעיליה. כבר בעת הנסיעה החלו שומריו להכות אותו מכות נמרצות וכשהגיעו לעיר הוא הוכנס לכלא. הוא נצטווה לעמוד על רגליו שעות רבות וכאשר ניסה לשבת הוא הוכה על ידי חיילים בקתות רובים ובמקלות גומי עם קצוות פלדה. כשנתברר לחוקריו כי אינו שולט בערבית החלו לחקור אותו באנגלית. חוקריו הטיחו בפניו כי הוא קצין צה"ל והוא השיב כי הוא ימאי ומשירותו בצה"ל שוחרר כנכה. ב-3 באוגוסט הועבר לכלא בקהיר וגם שם הוכה קשות על ידי חוקריו, הוטל על הרצפה, ידיו נקשרו בחוטי ברזל ויומיים לא באו אוכל ומים לפיו. לאחר מכן ניתנו לו אוכל ומים אך לא מיטה לשכב בה. רק ביום הרביעי קיבל שמיכה. בתום ארבעת הימים הוכנס לתא כלא וחדלו מלהכותו. כשנמסר לו כי עומדים להשיבו לישראל, ביקש כי יתנו לו לראיין כעיתונאי את נשיא מצרים. ב-3 באוגוסט הופיע אצלו קצין צבא בדרגת סרן ואמר לו כי עומדים לקחתו לנשיא. הוא גולח והולבש בבגדים ראויים והוכנס למכונית. בהכנסו למכונית נתקבל בברכת שלום בעברית ונתברר לו כי המלווה שלו הוא קריין "קול הרע"ם מקהיר", תחנת הרדיו ששידרה דברי תעמולה מקהיר בשפה העברית לתושבי ישראל. הקריין אחמד טחב שמו, לקח את נלסון לסיור בעיר קהיר, במוזיאונים, בארמון המלך פארוק ולגדת הנילוס. לאחר מכן הביא אותו לתחנת השידור של "קול קהיר", שם הוקלט כשהוא משוחח עם הכתב ודבריו שודרו לאחר מכן כתעמולה מצרית לישראל.
השיבה לישראל
לאחר הביקור בקהיר הוחזר נלסון לכלא, שם הוחזק עד שבהתערבות האו"ם הגיע מועד שחרורו והוא הוסע ברכבת נוסעים לעזה כשקהל הנוסעים מגדף אותו. בהגיע הרכבת לתחנת עזה ניסה הקהל לעשות בו לינץ' ועד שהגיעו אנשי המשטרה הצבאית המצרית לחלצו ספג כבר מכות נמרצות. ב-14 באוגוסט 1957 נמסר נלסון לידי נציגי ישראל במעבר הגבול לרצועת עזה.
על פי נוהל המקובל בכל שירות מודיעין עומד כל מי שחוזר ממדינת אויב או מטריטוריה עוינת ("עובר גבול" במינוח הצה"לי) לחקירה. נלסון נחקר על ידי קצין מודיעין ובחקירתו התעורר חשד כי נלסון מסר ידיעות צבאיות למצרים והוחלט להביאו בפני שופט חוקר, הליך שהיה קיים על פי כללי הפרוצדורה הפלילית שהיו בתוקף באותה עת.
בפני השופט החוקר
בספטמבר 1957 החלה חקירתו של נלסון בפני שופט חוקר בירושלים. בפני השופט הוצגו דו"ח החקירה של חוקר המודיעין הצבאי שחקר את נלסון עם שובו לישראל וכן עדותו של אילון במשטרת ישראל שנמסרה עם שובו. ממסמכים אלו עלה כי נלסון הצביע בפני קצין מצרי בדרגת סגן-אלוף, שחקר אותו בקהיר, על מיקומם בתצלומי אוויר, של מתקנים צבאיים וביטחוניים באילת, לרבות מגדל הפיקוח ומסלול הנחיתה של נמל התעופה אילת, בסיס צה"ל באילת, נמל אילת וכן על מיקומם של אתרים אזרחיים בעיר. מדו"חות החקירה נתברר כי נלסון סיפר לחוקריו כי מסר את המידע לקצין המצרי, לאחר שהלה הבטיח לו כי אם ישתף פעולה יינתן לו לראיין את נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, הבטחה שלא קוימה. סנגורו של נלסון עורך הדין יעקב הגלר, מבכירי עורכי הדין בישראל באותה עת, טען נגד ראיות אלה כי אילון לא מסר את הידיעות למצרים מתוך כוונה פלילית לפגוע בביטחון המדינה ואף לא מרצונו הטוב, אלא מחמת לחץ פיזי שהפעילו עליו המצרים שהיכוהו ומנעו ממנו מזון.
ב-7 באוקטובר 1957 פסק השופט החוקר כי נלסון יועמד לדין בבית המשפט המחוזי.
המשפט
ב-27 ביולי 1958 החל משפטו של נלסון להתנהל בבית המשפט המחוזי בירושלים בהרכב של שלושה שופטים. קצין המשטרה שחקר את נלסון שבועיים לאחר שובו לישראל, מסר לבית המשפט את תוכן הודאתו של הנאשם. הסנגור התנגד להגשת ההודאה בטענה שהיא הוצאה מן הנאשם שלא מרצונו החופשי, אלא בלחץ קציני המשטרה. עקב טענה זו התנהל בבית המשפט הליך של משפט זוטא, שנועד להכריע אם ההודאה נמסרה מרצון חופשי. המשך המשפט התעכב בגלל מחלה של נלסון. ב-10 במאי 1959 נשמעה, במסגרת הליך זה, עדותו של קצין המודיעין.
פרקליט המחוז טען בטיעוניו לעונש כי לנאשם "הייתה אמביציה מהולה בחוש הרפתקני" וכי את הידיעות למצרים מסר מתוך תקווה לזכות בריאיון עם נאצר. הוא הוסיף כי אין התביעה רואה את נלסון כבוגד בעמו, אולם כמי שמסר מידע כדי להשיג תועלת לעצמו, אף שידע כי בכך פוגע הוא בביטחון המדינה.
בנימוקיהם ציינו השופטים כי נלסון הושפע משני גורמים, מחד חשש מפני עינויים נוספים ומאידך הושפע על ידי האפשרות להשיג ריאיון עם נשיא מצרים. הנאשם נדחף מתוך "יצר הרפתקנות" להיות העיתונאי הישראלי הראשון שיראיין את עבד אל נאצר. עם זאת, אין הוא טיפוס של מרגל, שהגיע למצרים כשהוא מתכוון מראש למסור ידיעות שיהיו לתועלת האויב או לפגוע בביטחון המדינה. בית המשפט ציין כי מן הידיעות שמסר נלסון למצרים לא יכולה הייתה לצמוח למצרים תועלת רבה. רוב הידיעות הללו נתפרסמו בעיתונות הישראלית, בחלקן הניכר גם על ידי שבועון צה"ל "במחנה". רבות מהן גלויות לכל תייר או מלח זר המגיע לאילת. השופטים ציינו גם את שיתוף הפעולה של נלסון עם חוקרי הצבא והמשטרה עם שובו לישראל.
יחד עם זאת לא התעלם בית המשפט מהאופי החמור של הרפתקה מעין זו, שיש בה כדי לגרום לתוצאות חמורות יותר מאלו שנגרמו הפעם.
בגזר דינו הטיל בית המשפט על נלסון קנס בסך 1,000 לירות ומאסר על תנאי של שנתיים אם יעבור במשך שלוש שנים על עבירה מסוג פשע או עבירה כלשהי נגד ביטחון המדינה.
ג'מילה בוחירד
ג'מילה בוחירד (בערבית: جميلة بوحيرد; ילידת 1935) היא אלג'ירית שבצעירותה הייתה חברה בארגון החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, אחת מגדולי לוחמות ה"התנגדות" (מוקאוומה), שמאבקה תרם בצורה ישירה למהפכה נגד הקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה באמצע המאה העשרים.
ילדותה והתגבשות תודעתה הלאומית
בוחירד נולדה באזור ה"קסבה" בעיר אלג'יר בירת אלג'יריה, לאב אלג'ירי ואמא תוניסאית, בת יחידה בנוסף לשבעה אחים. היא דיברה צרפתית, למדה בבית ספר צרפתי במרכז אלג'יר, השלימה את לימודיה בבית ספר לתפירה ועיצוב בגדים, אהבה בלט, הצטיינה ברכיבת סוסים ונודעה ביופייה ותעוזתה מאז ילדותה.
בוחירד גדלה במשפחה פעילה פוליטית ובעלת נטיות לאומיות. היא הושפעה רבות מסביבתה ובעיקר מאמה באהבתה למולדת והיותה אלג'ירית ולא צרפתייה. היא התנגדה לתכנים ההיסטוריים והספרותיים שהועברו בבית הספר הצרפתי ונקבעו על ידי הצרפתיים. כשהתלמידים האלג'ירים קראו במסדר הבוקר "אמא צרפת", היא קראה "אמא אלג'יריה", אז הוציא אותה מנהל בית הספר מהשורות והעניש אותה עונש חמור אך היא סירבה לחזור בה, וכך נולדו אצלה נטיות ההתקוממות.
מאבקה בקולוניאליזם
עם פרוץ מלחמת העצמאות של אלג'יריה ב-1954 בהיותה בת עשרים, הצטרפה בוחירד ל"חזית הלאומית לשחרור אלג'יריה FLN" ולשורות הלוחמים במאבק נגד הכיבוש הצרפתי. היא הייתה מהמצטרפות הראשונות שנענו לקריאתו של יאסף סעדי (ياسف سعدي ), אחד מגדולי המנהיגים של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה לנשות אלג'יריה להתגייס לשורות הלוחמים ביחד עם הגברים. ביחד איתה, התגייסו חסיבה בן בו-עלי (حسيبة بن بو علي ), זהרה זריף (زهرة ظريف), סאמיה אל-אח'דרי (سامية الأخضري) וג'מילה בו-עזה (جميلة بو عزة), נשים אלו נודעו כמי שהטמינו פצצות נגד מטרות קולוניאליות במסגרת מאבקה של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה. לפי סעדי, המתנדבות לתפקיד זה נבחרו על-פי מספר קריטריונים: הייתה העדפה לבעלות מראה חיצוני ולבוש אירופאי, שיאפשר להן לעבור במחסומים בלי בידוק ביטחוני או בלי שתידרשנה להציג מסמכים. עם זאת, הקריטריונים שנחשבו יותר מכל בעיני מנהיגי המהפכה היו: אומץ, עזות מצח, אורך רוח וסיבולת.
בוחירד כלוחמת התנגדות
בשנים הראשונות לפרוץ המהפכה, בוחירד הייתה אחראית לקשר בין המנהיג סעדי לבין הלוחמים והמתנגדים של החזית הלאומית לשחרור אלג'ריה, ואחראית על הפעולות המזוינות בבירה אלג'יר. החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה יישמה מה שנקרא "מלחמת גרילה עירונית" בבירה; פעולות קבוצתיות לצד פעולות יחיד תחת הכותרת "אסטרטגיית הפצצות", כנקמה על מדיניות ההוצאות להורג וההתנקשויות שביצעו השלטונות הצרפתיים נגד האלג'ירים. ג'מילה בוחירד התחילה את פעולותיה כמחבלת ב-30 בספטמבר 1956, כאשר הטמינה ביחד עם סאמיה אלאח'דרי וזהרה זריף, פצצות בבית קפה ובבר בלב השכונות האירופאיות של אלג'יר, שגרמו לשלושה הרוגים וכ-50 פצועים. פעולה זו בוצעה בתגובה לפיצוץ מבני מגורים בלב שכונת אל-קסבה באלג'יר הבירה שגרם למותם של 50 ופציעתם של כ-100 אלג'ירים. פעולה זו הביאה לפרסום שמה של ג'מילה בוחירד בעולם הערבי ובעולם המערבי. ב-26 בינואר 1957, הטמינה בוחירד פצצה במועדון של חיילים צרפתיים ושבעקבותיה הוטמנו פצצות רבות. כתוצאה מכך, היא הפכה להיות בראש רשימת המבוקשים.
בוחירד פעלה רבות להצלחת מה שנודע כ-"שביתת שמונת הימים", שהכריזה עליה הרשות המבצעת של המועצה הלאומית למהפכה האלג'ירית, ואשר התחילה ב-28 בינואר 1957 כתגובה למשטר הכיבוש הצרפתי. המועצה הלאומית למהפכה האלג'ירית מינתה וועדות בכל מחוז שתחום אחריותם היה העלאת המודעות לגבי חשיבות השביתה להצלחת המהפכה והצטיידות האלג'ירים במזון ומצרכים לשמונה ימים. השביתה כללה את כל העם האלג'ירי והפכה את אלג'יריה ל"משותקת" לחלוטין. על פי עדותה של זהרה זריף, שתיהן ביחד עם חסיבה בו-עלי ארגנו כינוסים של נשים אלג'יריות על גגות מבני המגורים, במטרה להעלאת המודעות בקרבן ולהאיץ בהן להמשיך במאבק. זריף הוסיפה כי בוחירד דיברה בלהט רב בכינוסים אלה. יאסף סעדי הכיר בחשיבות האלמנט הנשי במהלך השביתה כפי שהתבטא במהלכה ואמר: "מאחר שהמצב מתדרדר מדחי אל דחי, ואנחנו בעיצומה של שביתה תפקיד האישה נהיה חשוב יותר ויותר, הן אלה שמסבירות, מנחמות ונותנות מחסה". פעילות הנשים במהלך השביתה בנוסף לדבריו של סעדי עוררו את תשומת לב השלטונות הצבאיים הצרפתיים לתמיכה שהגישו הנשים בלוחמים, וכך הפכה האישה לנרדפת בדיוק כמו הגבר.
מאסרה ועינוייה
רדיפתה של בוחירד החלה כשכוחות צנחנים גילו מפעל לייצור פצצות בבית דודה מוסטפא בוחירד בשכונת הקסבה באלג'יר. העניינים התפתחו כשהחליט יאסף סעדי להעביר את מקום מושבו בניסיון להתחמק מהחיילים שחסמו את כל דרכי היציאה עליו ועל קבוצתו. ב-9 באפריל 1957 במהלך המעבר הזה, סיור של חיילים צרפתיים נתקל בארבע דמויות מחופשות בבגדי נשים, והן: יאסף סעדי, סי מוראד, זהרה זריף וחסיבה בן-בו עלי, ובמרחק מה מהם הייתה ג'מילה בוחירד בלבוש אירופאי וברשותה כל מסמכי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה. על פי עדותה של זריף, במהלך ההיתקלות האחרים הצליחו להימלט ובוחירד נעצרה לבד על ידי ניידת צרפתית לאחר שנורתה בכתף ונפצעה בקליע כשברשותה מסמכים, מכתבים וסכום כסף גדול שהעידו על קשריה עם מנהיג החזית הלאומית יאסף סעדי.
אז החל מסע הייסורים והעינויים שלה, שבמהלכו היא צוטטה כמי שאמרה: "אני יודעת כי תגזרו עלי גזר דין מוות, אך אל לכם לשכוח כי בהוצאתי להורג אתם מתנגשים בערכי החירות בארצכם, ולא תמנעו מאלג'יריה להפוך לחופשית ועצמאית".
הצרפתים החלו מענים אותה עוד בהיותה בבית החולים. היא הוכתה במכות חשמל באזור הפצע שנגרם מהירי, בשדיים, ובאיברי המין שלה, כדי לגרום לה להלשין על חבריה. כתוצאה מכך, היה לה דימום חריף שגרם להפסקת הווסת ונכות בזרוע שמאל. במהלך העינויים הייתה לעיתים תכופות במצב של ערפול וחוסר הכרה וכשהתעוררה קראה: "אלג'יריה אמנו". לאחר מכן, בוחירד הועברה לכלא צבאי ברברוס, כשהיא שרה "ג'זאאירונא" (אלג'יריה שלנו), שם נמשכו עינוייה. כותבת ג'קלין קרוג', שותפתה למאבק ומי ששהתה יחד אתה בכלא, כותבת בזכרונותיה, שכשהובאה ג'מילה בוחירד לכלא ברברוס מצבה היה קשה מאוד והפציעה בכתף לא נרפאה בגלל העינויים, ובכלא היא הוחזקה בבידוד. כמו כן דו"ח הרפואי שהכינה הרופאה ג'נין בל-ח'וג'ה, ששהתה בכלא עם בוחירד ואשר בדקה אותה פיזית לאחר הסרת החיסיון על מאסרה בכלא ברברוס בעיר אלג'יר בתחילת מאי 1957, הוכיח כי בוחירד עברה עינויים קשים.
ג'מילה בוחירד הוחזקה בידי אנשי הגיס העשירי של הצנחנים בפיקודו של הגנרל ז'אק מאסי (Jacques Massu ). מאסי הבין את מידת מעורבותה של בוחירד במהפכה והוא גרם לה באמצעות עינויים קשים להודות בקשריה עם יאסף סעדי, בנוסף לכמה כתובות לא חשובות וחלק מהאינפורמציה שהופיעה במסמכים שהיו ברשותה. אך היא לא מסרה פרטים שהיו יכולים להוביל את הצנחנים אל יאסף סעדי וחבריו. כמו כן מעניה נכשלו בחילוץ הודאה ממנה על אשמתה ונקבע לה משפט ב-16 ביולי 1957. במשפט היא נמצאה אשמה בעוון שיתוף פעולה עם החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה ובגידה בשלטון הצרפתי, ונגזר עליה גזר דין מוות יחד עם ג'מילה בו-עזה שהיה אמור לצאת לפועל ב-7 במרץ 1958.
זריף סיפרה, כי סעדי ניסה לשחרר את בוחירד מבית הכלא הצבאי ברברוס, אך ללא הצלחה. עם זאת החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה לא ישבה בחיבוק ידיים וגייסה קבוצה של עורכי דין והטילה עליהם את המשימה להגן על פעילי הארגון. מטרתם הראשונה של עורכי הדין, שרובם היו קומוניסטים, הייתה לשחרר את הכלואים מידי המשטרה או הצנחנים הצרפתיים, על מנת להכריח את השלטונות להעמיד אותם לדין וכך להציל חייהם ולשים סוף למסכת העינויים, ונוסף לכך הם גם נאבקו להמיר את עונשי המוות במאסרים.
עורך הדין ז'אק וורג'יס (Jacques Vergès), שהאמין בזכות העמים להגדרה עצמית, לקח על עצמו את ההגנה על בוחירד. הוא פתח במסע יחסי ציבור נרחב בכל העולם, שבעקבותיו זכה סיפורה של בוחירד להכרה עולמית. כתוצאה מהלחץ הגדול שהופעל על ידי דעת הקהל העולמית, שהביעה תמיכה בבוחירד, התאספה הוועדה לזכויות אדם באו"ם לאחר שקיבל מזכירה הכללי דאז דאג המרשלד מאות מכתבים ומברקי מורת רוח המבקשים ממנו ומהאו"ם להציל את בוחירד. כמו כן, מנהיגי עולם כמו נשיא מצריים ג'מאל עבד א-נאסר, הנשיא ההודי ג'ווהרלל נהרו והמנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב ביקשו לחון אותה. בנוסף, יצאו ברחבי העולם עשרות הפגנות עממיות למחות כנגד מאסרה וגזר דינה של בוחירד. בעקבות אלו, הצרפתים דחו את ביצוע גזר הדין. ב-18 באפריל 1958 הומתק גזר הדין במוות למאסר עולם והועברה בוחירד לכלא ריימס בצרפת.
זריף אמרה, כי לעיתים נדירות נשמע בהיסטוריה של האומה האלג'ירית קול כה ברור כקולה של בוחירד. מה שגרם לה להפוך לסמל, הוא העובדה כי העיתונות הבין-לאומית בכללותה כתבה על אומץ לבה, כמי שעמדה לבד מול מעניה, לבושה בצבעי דגל הלאום וקוראת בקול בפני אויביה: "אני אלג'ירית ואין לכם זכות לשפוט אותי. כן אני אחראית על מעשיי, כן אני מוכנה למות, ואני ארים את נשקי מחדש אם אני אשוחרר ואחזור ואעשה את מה שעשיתי". זריף מוסיפה, כי ג'מילה קיבלה את החלטת בית המשפט להוציאה להורג בראש מורם ובשירת שיר המהפכה. מנהיגות המהפכה, ניצלה את זעקתה של בוחירד בבית המשפט וקראה לכל האלג'יראיות להצטרף ולתמוך במהפכה, וכך הפכה בוחירד סמל להקרבה, סמל למאבק נגד הקולוניאליזם הצרפתי ולמאבק לשחרור לאומי בכל העולם.
ג'מילה בוחירד לאחר עצמאות אלג'יריה
לאחר שחרור אלג'יריה ב-1962, שוחררה בוחירד מהכלא ונישאה לעורך דינה ז'אק ווירג'יס לאחר שהתאסלם והחליף את שמו למנסור. השניים עברו לגור בבירת צרפת פריז ונולדו להם בן ובת, ליאס ומרים. על יום שחרורה מהכלא, אמרה בוחירד: "הלכתי ברחובות פריז 48 שעות ללא הפסקה וללא יעד, ואהבתי את פריז עד כדי שתהיתי בנאיביות: למה כבשו את ארצנו אם ארצם היא כזאת נפלאה?".
לאחר עצמאות אלג'יריה זכתה בוחירד להערכת העם האלג'ירי ואהבתו. היא התקבלה ביחד עם זהרה זריף בחום רב במדינות ערב: בביירות, סוריה, עיראק, כווית ומצרים. בביקורן במצרים ב-1962 נערכה להן קבלת פנים חמה ידי הנשיא גמאל עבד א-נאסר ביחד עם כמה מאנשי הממשל והציבור. היא הפכה אזרחית של כבוד בסוריה ועיראק, ואף הוענקה להדרגה של כבוד בצבא הסורי.
בוחירד פנתה אל נשיא אלג'ריה דאז הווארי בומדיין בבקשה להעניק חנינה למספר אסירים פוליטיים. לבקשתה השפעה מכרעת והנשיא, שרכש לה כבוד, נענה לבקשתה. בהקשר זה היא צוטטה אומרת: "אני כאסירה פוליטית לשעבר ונידונה למוות, לא יכולה אלא להתנגד לעונש המוות, להתנגד למאסר על דעה ולא חשוב באיזה דעה מדובר. הדמוקרטיה בעולמנו הערבי רחוקה בשל הפיאודליזם השלט".
ג'מילה בוחירד כפמיניסטית
ג'מילה בוחירד החלה את פעילותה הפמיניסטית עם הצטרפותה ל"חזית הלאומית לשחרור אלג'יריה". היא האמינה בחשיבותו של האלמנט הנשי במהפכה האלג'ירית ובחיוניותו להצלחתה. כמו כן, בוחירד פעלה רבות להצלחת שביתת "שמונת הימים" ביחד עם זהרה זריף וחסיבה בו-עלי. הן ארגנו כינוסי נשים, העלו את המודעות בקרב האלג'יריות, עודדו אותן להתנגד והאיצו בהן להמשיך במאבק.
בוחירד מצוטטת כמי שאמרה: "במאבקים שחררתי את עצמי מהקולוניאליזם הצרפתי ומשליטת חבריי הלוחמים. אני עם שחרור החברה שמשחררת את האדם, רק כך משתחררת האישה".
בוחירד בספרות
סופרים, משוררים, היסטוריונים ובמאי קולנוע פיארו ביצירותיהם את אומץ ליבה. היא היוותה השראה למשוררים, יש מי שסופרים קרוב ל-450 שירים שנכתבו על ידי 171 משוררים עיראקים וסורים. המפורסמים במשוררים הערבים כמו ניזאר קבאני, סלאח עבד א-סבור (صلاح عبد الصبور), בדר שאכר א-סיאב ומוחמד מהדי אל-ג'וואהרי (محمد مهدي الجواهري) כתבו עליה, עד שהפכה לאגדה בחייה.
בוחירד בקולנוע
בשנת 1958, ביים הבמאי המצרי הנודע יוסף שאהין סרט בשם "ג'מילה", הסרט מספר את סיפורה וסיפור מאבקו של העם האלג'ירי בכיבוש הצרפתי. בסרטו של שאהין היא מוצגת כילדה חכמה והומניסטית הגדלה בסביבה עם נטיות לאומיות, כנערה המתנגדת לקולוניאליזם בבית הספר ובאמצעות העלאת המודעות בקרב שאר הנערות. כמו כן דמותה מוצגת פמיניסטית: הגונה בתגובותיה והתייחסותה אפילו לנשים ששיתפו פעולה עם הכיבוש. כמו היא מוצגת כאישה עדינה מצד אחד אך עם זאת חזקה רבת אמונה במהפכה. הסרט מבליט את חשיבותה ומעורבותה האקטיבית במאבק הלאומי גם בפעולות ותפקידים הנתפסים בדרך כלל כגבריים: בנוסף לכך שהיא מבריחה ומספקת מחבוא ללוחמים ולחסרי מקלט היא גם לוחמת הנושאת נשק, מניחה פצצות, אחראית לקשר בין הלוחמים למנהיג, שותפה לתכנון האסטרטגי של המאבק והלחימה. שהין אף מתאר את מאסר ועינוייה ואת האהדה הציבורית שלה זכתה.