cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון מקוורטר
קריירה
מקוורטר פרסם מספר ספרים על בלשנות ועל יחסי גזע, מהם הידועים יותר הם "כוחו של בבל: היסטוריה טבעית של השפה", "הלשון הממזרה והמפוארת שלנו: ההיסטוריה הלא-מסופרת של האנגלית", "עושים את עצמנו: הדעיכה של השפה והמוזיקה ולמה כדאי לך, כאילו, לדאוג" ואת "לאבד את המירוץ: חבלה עצמית באמריקה השחורה". הוא מופיע באופן קבוע ברדיו ובטלוויזיה בנושאים קשורים. הוא מתראיין לעיתים קרובות ברדיו הציבורי הלאומי והוא תורם תדיר ב- Bloggingheads.tv כולל עשר שנים של דיונים עם גלן לורי. הוא הופיע פעמיים בתוכנית של פן וטלר, פעם בפרק בנושא של ניבול פה בתפקידו כפרופסור לבלשנות, ושוב בפרק על פיצויי העבדות על פי דעותיו הפוליטיות בנוגע ליחסי גזע. הוא הרצה ב-TED ב-2013 וב-2016, הופיע "בדיווח קולבר" וב"זמן אמיתי עם ביל מאהר", והופיע בקביעות בתוכנית של MSNBC עם כריס הייז".
מקוורטר הוא מחבר הקורסים "סיפור שפת האדם"; "הבנת הבלשנות: מדע השפה"; "מיתוסים, שקרים וחצאי אמיתות על השימוש באנגלית"; "משפחות שפה של העולם"; ו"שפה מא' ועד ת'", בסדרת הקורסים הגדולים.
סופר פופולרי, מקוורטר כתב לטיים, יומני וול סטריט,האטלנטי, השכלה גבוהה, הניו יורק טיימס, הוושינגטון פוסט, הרפובליקה החדשה, פוליטיקו, פורבס, השיקגו טריביון, החדשות יומיות של ניו יורק, הניו יורקר, בין היתר; הוא גם תורם עורך בהאטלנטי ומנחה פודקאסט באוניברסיטת סלייט בשם עמק הלקסיקון."
בלשנות
חלק גדול מהעבודה האקדמית של מקוורטר עוסק בשפות קריאוליות והקשר שלהם בשפות אחרות, לעיתים קרובות תוך התמקדות בסורינאם ושפה מקומית בשם סאראמאקן. עבודתו התרחבה עם השנים לחקירה כללית של השפעת רכישת שפה שנייה על שפות. לטענתו, שפות נוטות באופן טבעי למורכבות ואי סדירות, נטייה שמתהפכת רק על ידי מבוגרים שרוכשים את השפה ובכך מפשטים אותה, היווצרות קריאולית היא פשוט דוגמה קיצונית לזו האחרונה. כדוגמאות הוא מביא אנגלית, סינית מנדרינית, פרסית, דיאלקטים מודרניים של ערבית, סוואהילי ואינדונזית. הוא תיאר את רעיונותיו במתכונת אקדמית "בפשטות ומורכבות בלשון מופרעת ובלשנית", ובשביל הציבור הרחב, "במה היא שפה ו'הלשון' הממזרה והמפוארת שלנו". כמה בלשנים אחרים טוענים כי מושגי הפשטות והמורכבות שלו הם אימפרסיוניסטיים ומבוססים על השוואות עם שפות אירופאיות והם מצביעים על חריגים למתאם שהוא מציע.
מקוורטר הוא מבקר קולני של השערת ספיר-וורף. "במתיחת השפה" הוא מתווה את התנגדותו לתפיסה ש"ערוצי השפה חשבו".
הוא תמך בתיאוריה לפיה שפות שונות באי פלורס עברו טרנספורמציה בגלל נדידות אגרסיביות מהאי סולאווסי הסמוך, והוא הצטרף לחוקרים שטוענים כי האנגלית הושפעה מהשפות הקלטיות המדוברות על ידי האוכלוסייה הילידית ואז נתקלה על ידי הפולשים הגרמנים של בריטניה. הוא כתב גם קטעים שונים לתקשורת הטוענים כי קונסטרוקציות נפוצות, כמו השימושים המודרניים של "כמו" ו- "לגמרי", והגייה אחרת שאינה סטנדרטית צריכה להיחשב כביצועים אלטרנטיביים לאנגלית ולא פחותים.
בינואר 2017 היה מקוורטר אחד הדוברים בסדרות ההרצאות הפומביות בנושא שפה של האגודה הלשונית של אמריקה.
השקפות חברתיות ופוליטיות
מקוורטר מאפיין את עצמו כ"דמוקרט ליברלי ממורמר". לתמיכה באפיון הנ"ל הוא מציין כי בעוד שהוא "לא מסכים עם רבים מעקרונות האורתודוקסיה לזכויות האזרח", הוא תמך בברק אובמה, מתנגד למלחמה בסמים, תומך בנישואי הומואים, מעולם לא הצביע בעד בוש וכתב רבות על אנגלית שחורה כדיבור קוהרנטי". מקוורטר מציין בנוסף כי מכון מנהטן השמרני, שעבורו עבד, "תמיד היה מכניס אורחים עבור דמוקרטים" מקוורטר מתח ביקורת על אנשי חינוך שמאליים ופעילים במיוחד, כמו פאולו פרייר וג'ונתן קוזול. הוא מאמין כי העדפה מתקנת צריכה להתבסס על מעמד ולא על גזע. התאורטיקן הפוליטי מארק סאטן מזהה את מקוורטר כהוגה מרכזי רדיקלי.
השקפות בנוגע לגזענות
במאמר משנת 2001 טען מקוורטר כי עמדות שחורות, ולא גזענות לבנה, החזיקו אנשים שחורים מלהשתלב בחברה. לדבריו, "קורבנות, בדלנות ואנטי אינטלקטואליזם עומדים בבסיס תגובתה של הקהילה השחורה הכללית בכל הנושאים הקשורים לגזע", ו"הגיע הזמן שלבנים בעלי כוונה טובה יפסיקו לסלוח לגרוע ביותר שיש לטבע האדם להציע בכל פעם שאדם שחור מציע את זה."
מקוורטר התווכח עם ההצעה שאנטי-גזענות הפכה בארצות הברית למזיקה כמו הגזענות עצמה. אך בעצמו תיאר את האנטי-גזענות כ"תנועה דתית "כבר בדצמבר 2018.
תיאוריות המיקרו אגרסיה - והעליונות הלבנה זכו לביקורת מצד מקוורטר, והוא טען לא פעם כי מכונות כשלעצמן אינן יכולות להיות גזעניות מכיוון שהן חסרות כוונה כמו לבני האדם. הוא טען עוד כי אם מהנדסי האדם מאחורי טכנולוגית מוצר מתכוון לזה להפלות אנשים שחורים, כל הטיה מכוונת צריכה להיראות כמו באג שצריך להיות קבוע ( "מכשול ההישג") ולא בעיה של גזענות.
הידקו מאהאטה
הידקו מאהאטה-היודו (ביפנית: 前畑 秀子; באנגלית: Hideko Maehata; 20 במאי 1914 - 24 בפברואר 1995) הייתה שחיינית יפנית. היא אלופה אולימפית ושיאנית עולם במשחה ל-200 מטר חזה. הייתה לאישה היפנית הראשונה שזכתה במדליה אולימפית ו-4 שנים לאחר מכן האישה היפנית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה
מאהאטה נולדה בהשימוטו, שבמחוז ואקאיאמה, בחבל קנסאי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכתה מאהאטה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:06.4 דקות, אחרי קלייר דניס מאוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 3:06.3 דקות ולפני שיאנית העולם אלז יקובסן מדנמרק (3:07.1 דקות).
שיאנית עולם
בתחרות שחייה שנערכה בטוקיו, בספטמבר 1933 קבעה מאהאטה במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 3:00.4 דקות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה מאהאטה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:03.6 דקות, לפני מרתה גנגר מגרמניה (3:04.2 דקות) וצעירת המשתתפות (12 שנים ו-22 ימים) אינגה שרנסן מדנמרק (3:07.8 דקות). כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 3:01.9 דקות.
נצרות סורית
נצרות סורית היא המונח הנפוץ למספר כנסיות נוצריות, שמקורן באוכלוסייה הנוצרית דוברת הארמית-סורית במזרח התיכון בין המאות הרביעית לשביעית, שהשפה הסורית עודנה משמשת בליטורגיה שלהן. למרות הבדלים תאולוגיים וריטואליים ניכרים, זרמים אלו חולקים מורשת וזהות משותפת, בייחוד תרגום הפשיטתא של הביבליה. הנצרות הסורית כוללת את הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, הכנסייה המרונית, הכנסייה הסורית הקתולית, הכנסייה הכשדית הקתולית, הכנסייה האשורית, הכנסייה הסורית-מלברית הקתולית וזרמים נוספים. בסך הכל, למעלה מעשרה מיליון נוצרים חברים בכנסיות סוריות.
הכנסיות הסוריות השונות נחלקות לפי הקומוניון שהן משתייכות אליו בין זרמים אוריינטליים, "נסטוריאנים" (אף על פי שכינוי זה איננו מדויק) וקתוליים. הן מפוצלות גם לפי המנהג הכנסייתי, בין אלו שנוהגות לפי הנוסח הכשדי (כלדאי) המזרחי, לבין אלו הנוהגות לפי הנוסח האנטיוכי המערבי. הבדל זה נובע מהחלוקה הקדומה בין הניבים המזרחיים והמערביים של השפה הארמית-סורית; הראשון שימש בעיראק ובסביבותיה, והשני במערב סוריה ובדרום טורקיה. מספר כנסיות אימצו נוסחים אחרים. תפוצתן הגאוגרפית משתרעת על המרחב דובר-הסורית ההיסטורי – בימינו, שטחי לבנון, סוריה, דרום טורקיה, עיראק וצפון-מערב איראן – ועל חוף מלבר שבהודו, בו התבססה נוכחות של הכנסייה הפרסית הנסטוריאנית במאה השמינית. יש להן פזורת מהגרים ברחבי העולם שצמחה במאה ה-19 וה-20, וגדלה מאוד עקב מלחמת עיראק ומלחמת האזרחים בסוריה. ארמית סורית משמשת כשפה הליטורגית, אם כי ברמות משתנות: בזרמים השונים נוספו אליה גם יוונית, ערבית, מלאיאלאם ושפות אחרות.
הנצרות התפשטה בסוריה ובמסופוטמיה כבר במאה השנייה, והמוקד הנוצרי הקדום אנטיוכיה מוזכר עוד בספר "מעשי השליחים". אנטיוכיה הייתה אחד מחמש הפטריארכיות בפנטארכיה הקדומה, ומרכזה של אסכולה תאולוגית רבת-השפעה. במאות אלו נערך תרגום הפשיטתא של הברית הישנה והברית החדשה, וכותבים כמו אפרים הסורי, אפרהט, יצחק מאנטיוכיה ובלאי איש כלקיס הותירו מורשת ספרותית המשותפת לכל הכנסיות שקמו במרחב. הפילוגים הגדולים במאה הרביעית והחמישית יצרו פיצול קבוע ומחריף בתוך הנצרות דוברת-הארמית. נידויו וגינויו של נסטוריוס בוועידת אפסוס ב-431 הוביל לכך שהדוגלים בכריסטולוגיה אנטיוכית התבססו בשטחי האימפריה הסאסאנית, שכנסייתה הייתה עצמאית אך לא נפרדת לגמרי מזו הביזנטית. כך קמה כנסיית המזרח (שכונתה "נסטוריאנית", על אף שהכריסטולוגיה שלה שאבה בעיקר מתאודור ממופסואסטיה ולאו דווקא מנסטוריוס). לאחר ועידת כלקדון ב-451, סירבו רבים במזרח הקיסרות הביזנטית לקבל את הדוקטרינה החדשה שאומצה בה. במאה השישית, הנהיג יעקב בר-אדעי את הלא-כלקדונים (שגונו כ"מונופיזיטים") בסוריה והקים למעשה את הכנסייה הסורית-אורתודוקסית.
במאה השביעית והשמינית, כנסיית המזרח ביססה נוכחות חזקה בחוף מלבר שבהודו; הנוצרים המקומיים, שמייחסים עצמם עוד לשליחותו של תומאס הקדוש באזור, הם הודים אתניים אך משתמשים בארמית כשפת התפילה. בלבנון התבססה עוד במאה החמישית היררכיה דוברת-סורית מקומית תחת נזיר בשם מארון הקדוש, שהייתה מלכיתית-אורתודוקסית בתחילה. ב-1182, בהשפעת הצלבנים, הם קיבלו את סמכות האפיפיור וכך התהוותה סופית הכנסייה המרונית. כל הכנסיות אלו התפצלו, נאבקו בינן לבין עצמן, וחלקן אימצו את הקתוליות בתור אוניאטים. ב-1552 התפלגה הכנסייה הכשדית הקתולית, שנעשתה אוניאטית, מתוך כנסיית המזרח. הכנסייה בהודו התפצלה ב-1559 בין רוב שביכר לקבל את הקתוליות של הכובשים הפורטוגזים (כיום קיימות במלבר מספר כנסיות קתוליות-מזרחיות נפרדות המשתמשת עדיין בארמית) לבין מיעוט שנותר באמונתו הקודמת; בשל חולשת כנסיית המזרח, עליה נמנו במקור, הם נאלצו להתאחד עם הכנסייה הסורית-אורתודוקסית. ב-1964 התפצלה כנסיית המזרח בין הכנסייה האשורית לבין "כנסיית המזרח הקדומה".
לוף ארץ-ישראלי
לוף ארץ ישראלי (שם מדעי: Arum palaestinum; בערבית מכחלת אלע'ולה), הוא גאופיט בן משפחת הלופיים, בעל תפרחת קטיפתית בצבע בורדו. דומה לצבע חציל גובה הצמח 10 עד 25 סנטימטר.
בסוג לוף 12 מינים בעלי תפוצה ים תיכונית ותפוצה אירנוטורנית. 4 מינים גדלים בארץ ישראל והם: לוף מנומר, לוף ארץ ישראלי, לוף ירוק ולוף מארך. הלוף גדל בישראל בהרי יהודה וסביבתם. התפרחת משמשת ללכידת חרקים מאביקים. השחלות תופחות לאחר ההפריה ומאדימות לקראת ההבשלה. הפרי מכיל מספר זרעים והוא מופץ על ידי ציפורים. הזרע בצבע חום בעל קליפה קשה.
הצמח מפריש חומר בעל ריח חזק של פירות תוססים, כל מין של לוף מפריש ריח אחר. הריח מושך זבובי תסיסה. הריח נחלש בלילה. החרקים נתפסים על ידי הצמח כדי להבטיח האבקת הפרחים הנקביים. הפריחה של פרח הלוף נמשכת יממה אחת מבוקר עד בוקר. הפריחה מתרחשת בחודש מרץ. ללוף תפרחת מיוחדת. בחלק התחתון פרחים נקביים ולמעלה פרחים זכריים. באמצע מוקף עמוד התפרחת בזיפים ארוכים. החרקים המאביקים מחליקים למבנה דמוי כד. האבקה נושרת מהפרחים הזכריים ומכסה את החרקים. החרקים יוצאים מהכד שדפנותיו נעשות פחות חלקות ועוברים לצמח אחר שרק נפתח, שם הם מאביקים את הפרחים הנקביים.
ברפואה העממית משמש הלוף כתרופה לשיעול עם ליחה, טחורים, תולעים בבטן, עצירות בדרכי השתן ופצעונים בעור. אכילת החלקים טריים מהצמח גורמים לצריבה, נפיחות ואף לחנק. הצמח דורש בישול ארוך על מנת שיהיה ניתן לאכילה, וכל סוגי הלוף מכילים חומרי רעל מסוג ארואין (Aroin), הנהרס על ידי ייבושו וחימומו או על ידי קלייתו וטיגונו. בעלים ישנו חומר רעיל נוסף-אוקסלאט הסידן.
הלוף מוזכר במשנה כגידול תרבות, שיש שאכלו את העלים שלו ויש שאכלו את הפקעת שלו. באזורים הטרופיים מגדלים עדיין את הלוף כדי לאכול את הפקעת שלו. השימוש בחלקי הלוף ובעיקר בפקעות לאכילה היה נפוץ במזרח התיכון, אך צומצם כאשר הגיעו תפוחי האדמה לאזור. בדומה לתפוחי האדמה, גם הלוף מכיל כמות רבה יחסית של עמילן, המעניק לו ערך תזונתי חשוב. העמילן בלוף מסייע ליצור תופעה ייחודית בעולם הצומח והיא היכולת להעלות את הטמפרטורה שלו מעל לטמפרטורת הסביבה.
ברנאר ממנתון
ברנאר ממנתון (בצרפתית: Bernard de Menthon) (נולד ב-923 או 983 - מת ב-28 במאי 1008 או ב-15 ביוני 1081) הוא קדוש נוצרי.
ברנאר נולד ככל הנראה בטירת מנתון-סן-ברנאר שליד אנסי, בסבואה עילית, כבן למשפחת אצולה עשירה. בילדותו קיבל חינוך נרחב. על פי הסיפור המסורתי, הוא סירב בבגרותו להתחתן לבת אצולה כפי שסידר אביו, והחליט תחת זאת להצטרף לשירות הכנסייה. בלילה לפני החתונה הוא חמק מן הטירה לאיטליה והצטרף למסדר הבנדיקטיני. בשל התקדמות מהירה הפך לאחראי על אזור אאוסטה ב-966. הוא החליט להקדיש את עצמו למלחמה בפגניות בקרב תושבי הרי האלפים. במשך 42 שנים הוא הטיף באזור האלפים ואף בלומברדיה, ומעבר להמרות דת, קיימים גם ניסים המיוחסים לו (על פי אחת האגדות, כשברח מטירת אביו, קפץ מהחלון ומלאכים תפסו אותו).
בשנת 1042 הקים את האכסניה על שם ברנאר הקדוש במעבר סן ברנאר הגדול, אשר שירתה את העוברים בדרך הררית קשה זו וטיפלה בנפגעים. באכסניה זו הוכלא גזע הכלבים סן ברנרד, הקרוי אף הוא על שם ברנאר הקדוש.
ברנאר מת בנוברה. מאז 1923 הוא נחשב לקדוש המגן על מטפסי ההרים ותושבי אזור האלפים.
פרובינקיה בריטניה
בריטניה (בלטינית: Britannia) הייתה פרובינקיה רומאית שהוקמה בשנת 43 והתקיימה עד לשנת 410.
היסטוריה
ניסיון הפלישה הרומאי הראשון לאיים הבריטיים התרחש בשנת 55 לפנה"ס בפיקודו של יוליוס קיסר. לאחר שנה של לחימה באי, הוא נכשל בניסיונו לכבשו ונאלץ לסגת בשנת 54 לפנה"ס. הקשרים עם בריטניה התרחבו תחת שלטונו של אוגוסטוס הודות לרומאניזציה של גאליה אולם הוא לא הראה עניין לחזור על ניסיונו של קיסר לכיבוש האי.
בשנת 43 שלח הקיסר קלאודיוס את אולוס פלאוטיוס, בראש ארבעה לגיונות על מנת לכבוש את בריטניה לאחר שקיבל פניה מאחד מראשי השבטים היריבים באי. בריטניה הייתה מטרה אטרקטיבית לרומאים בשל עושרה במחצבים ובעבדים. האי שימש גם כמקלט למורדים מפרובינקיות אחרות, ולא ניתן היה להניחו לנפשו עוד זמן רב. קלאודיוס עצמו ביקר באי לאחר השלמת השלב הראשון של הלחימה, והביא עמו תגבורת המלווה בפילים.
הפרובינקיה החלה לעבור תהליכי רומאניזציה כאשר המרכזים העירונים העיקריים התקיימו בקאמולודונום (קולצ'סטר של ימינו), וורולאמיום (סנט אולבנס של ימינו) ולונדיניום. בשנת 60 פרץ מרד בראשות המלכה בודיקיאה כתוצאה מיחס הרע של התושבים הרומאים אליה, אף על פי שהמרד דוכא בהצלחה ובמהירות מספר יישובים רומאים נחרבו במהלכו ותהליך הטמעתה של בריטניה בקיסרות התעכב.
בימי שלטון השושלת הפלאבית משלו בבריטניה סדרה של מושלים פעלתניים שהחלו בתהליך הרחבת גבולותיה, תהליך זה הגיע לשיאו בימיו של גניאוס יוליוס אגריקולה שהשלים את כיבוש ויילס והצליח לחדור לשטחה של סקוטלנד תוך שהוא מנחיל תבוסות לשבטים המקומיים. אולם בסופו של דבר שטחה של סקוטלנד ננטש והוא לא נכלל בתחום הפרובינקיה.
קו הגבול התייצב בזמנו של הקיסר טראיאנוס, הקיסר אדריאנוס חיזק את האחיזה הרומאית בפרובינקיה על ידי ביצור הגבול עם סקוטלנד. יורשו אנטונינוס פיוס יצא למסע כיבושים וייצב את הגבול בחומת אנטונינוס אולם גבול זה לא החזיק מעמד והרומאים בסופו של דבר הסיגו את כוחותיהם לגבול שקבע אדריאנוס.
מנהל
בריטניה הייתה פרובינקיה קיסרית (כלומר, המושל מונה ישירות על ידי הקיסר ולא על ידי הסנאט). בדומה לגאליה, גם בריטניה הייתה מחולקת למחוזות, שמספרם הגיע ל-16 לפחות, ובירת הפרובינקיה הייתה לונדיניום. בתחילה הייתה הפרובינקיה יחידה אחת אולם בראשית המאה השלישית חולקה לשתי יחידות: בריטניה עלית, שבירתה לונדיניום, ובריטניה תחתית, שבירתה יורק. במהלך הרפורמות המקיפות של הקיסר דיוקלטיאנוס התרחשה חלוקה נוספת, הפעם לארבעה חלקים.
חיל המצב הרומאי בפרובינקיה היה מורכב משלושה לגיונות: הלגיון השני אוגוסטה, הלגיון העשרים ואלריה ויקטריקס והלגיון השישי ויקטריקס.
דיכלורו מונואוקסיד
דיכלורו מונואוקסיד (Dichlorine monoxide) הוא תרכובת אי אורגנית שנוסחתה Cl2O. בטמפרטורת החדר החומר הוא גז חום-צהוב המסיס הן במים והן בממסים אורגנים. מבחינה כימית Cl2O שייך למשפחת תחמוצות כלור דוגמת כלור דו-חמצני ClO2 והוא אנהידריד של חומצה תת-כלורית. החומר הוא מחמצן חזק.
מבנה
בדומה למים המולקולה מכופפת בשל זוגות האלקטרונים הלא קושרים על אטום החמצן וחבורת הסימטריה C2v. זווית הקשר 110.9° גדולה מזווית הקשר בחמצן בשל ההפרעה הסטרית שבין אטומי הכלור.
הכנה
דרך בטוחה ונוחה יותר היא תגובת גז כלור עם נתרן פחמתי ומים
נתרן בי קרבונט שנוצר בתגובה ממשיך להגיב
כך שהתגובה הכוללת
ניתן לבצע את התגובה ללא מים אבל דרך זו מחייבת חימום ל 150°-250°, כיוון שדיכלורו מונואוקסיד אינו יציב בטמפרטורה זו יש להוציא באופן רציף את התוצר מהמערכת למניעת פירוק תרמי.
תגובות
דיכלורו מונוקסיד מסיס מאוד במים שם הוא נמצא בשיווי משקל עם חומצה תת-כלורית HOCl שיווי המשקל נוטה לכיוון HOCl
למרות שיווי המשקל הנוטה ימינה משערים שCl2O אחראי לתגובות חומצה תת-כלורית עם אלקנים ותרכובות ארומטיות.
דיכלורו מונוקסיד מגיב עם הלידים של מתכות ומתקבלים אוקסיהלידים למשל בתגובה עם טיטניום ארבע כלורי
ועם הלידים של אל מתכות למשל
לנר ולבשמים
מבנה הפיוט ותוכנו
הפיוט בנוי משישה בתים כנגד ששת ימי המעשה, הפיוט פותח במצוות ההבדלה הכוללת נר בשמים וכוס יין (יבנ"ה), בפיוט מורגש מצוקת המשורר הסובל מ'יגון' 'כאב' ו'מחסור', ומתפלל לשבוע טוב.
פיוט זה נפוץ בעיקר בקרב קהילות עדות המזרח, ויהודי תימן נוהגים לשוררו לפני או אחרי ההבדלה. לפיוט זה לחנים שונים בהם הלחן המפורסם של אביהו מדינה המושר במקאם נהוונד. לחן זה זכה לגרסאות כיסוי של זמרים שונים כמו אורי שבח, ציון גולן ועוד.
אוסטרלפס רמזי
אוסטרלפס רמזי (שם מדעי: Austrelaps ramsayi) הוא מין נחש ממשפחת הפתניים ומהסוג אוסטרלפס החי באוסטרליה והוא ארסי ביותר. הוא נקרא ב-1864 לכבוד החוקר האוסטרלי אדוארד רמזי. בדומה לקרובו לסוג, אוסטרלפס סופרבוס ושניהם מכונים "ראש-נחושת אוסטרלי", להבדיל ממוקסין הנחושת האמריקאי.
נחש זה יכול להגיע לאורך 113 ס"מ עם הזנב וצבעו חום עד חום כהה, עם בטן צבע בהיר-שמנת והצידיים אדמדמים ובולטים. הנחש בעל עיניים גדולות וראש גדול, בתוכו עוברות שיני ארס היכולות להישלף קדימה. הנקבה משריצה מבטנה 9 עד 13 צעירים בעת הרבייה.
נחש זה לרוב נמנע מעימותים וההכשות ממנו נדירות.
המטוקריט
המטוקריט (בלועזית: Hematocrit; בראשי תיבות: HCT) הוא מדד לנפח תאי הדם האדומים ביחס לנפח כלל דגימת דם המבוטא באחוזים (נפח כדוריות אדומות כפול מאה לחלק לנפח דגימה).
בבדיקת המטוקריט, שמים מנת דם קטנה בתוך עמוד זכוכית דק הקרוי קפילרה יחד עם חומר הנוגד את קרישת הדם. את הקפילרה מכניסים לצנטריפוגה. לאחר זמן מה, הדם מתפרק לשלושה מרכיבים עיקריים: כדוריות דם אדומות, כדוריות דם לבנות עם טסיות ופלזמה. בעמודת הזכוכית מתקבל המצג הבא: כדוריות הדם האדומות שוקעות, מעליהן נמצאות טסיות הדם וכדוריות הדם הלבנות, והפלזמה נמצאת בחלק העליון.
כאשר רמת ההמטוקריט אינה תקינה זוהי עדות להימצאותה של מחלה כלשהי או להפרעה.
ההתייחסות לנפח גדול מדי או קטן מדי של תאי הדם האדומים כמוה בדרך כלל כהתייחסות להמוגלובין.
ערכי נורמה אצל גברים הם בין 42% ל-52% ובנשים בין 36% ל-48%. ערכים נמוכים יראו במצבי אנמיה וגבוהים במצבים כעישון, פוליציטמיה וכו'. לאחר הלידה נע ההמטוקריט בטווח של 55% - 70%. במצבי יובש יעלה ההמטוקריט כביטוי לירידת נפח התמיסה התוך כלית, במצבי חבלה ודמם ישמר ההמטוקריט בדרך כלל בשלבים הראשונים או אף יעלה במצבי טראומה גופנית בהם קיים דלף נוזל מחוץ לכלי הדם כמו במעיכה.
באופן מסורתי משמש ההמטוקריט כמדד מקובל יותר בילודים ובפגים לצורך קבלת החלטות על מתן תוצרי דם, מתן הורמון אריתרופואטין ומנגד על ביצוע החלפת דם חלקית במצבים של המטוקריט מוגבר מדי מחשש לנזקי צמיגות יתר.
וישהראד
וישהראד (בצ'כית: Vyšehrad) היא טירה בפראג, צ'כיה. היא נבנתה במהלך המאה ה-10, על גבעה בגדה המזרחית של נהר הוולטאבה, החוצה את העיר. בשטח הטירה ניצבת כנסיית פאולוס ופטרוס הקדושים, שבתחומה בית הקברות וישהראד. בבית העלמין קבורים צ'כים חשובים רבים.
המבצר נבנה במקור במהלך המאה ה-10 לספירה. לאור העובדה כי אין תיעוד היסטורי מהימן על המאה ה-10 בצ'כיה, נוצרו (ככל הנראה כבר במאה ה-12) אגדות המתארות את וישהראד כהתיישבות הראשונה במקום שנהפך מאוחר יותר להיות פראג. האגדות, שהתקבעו כמעין תחליף מקובל להיסטוריה המבוססת על עובדות, מתארות את וישהראד כמרכז חשוב גם אחרי שהתיישבה שושלת פשמישל - ששלטה בצ'כיה במשך מאות שנים - במקום המוכר כיום כמצודת פראג. בעת המלחמות הבוהמיות נכבשה וישהראד בידי ההוסיטים.
צבי מאירוביץ
ביוגרפיה
צבי מאירוביץ נולד ב-1911 בקרוסנו שבגליציה (לאחר המלחמה בפולין). בשנת 1924 החל לימודים גבוהים באקדמיה לאמנות בברלין, יחד עם הצייר קרל הופר. בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה. יזם יחד עם הציירים מנחם שמי, אברהם מוהר, עוזר שבת ואחרים את הקמת "קבוצת אמני חיפה". לאחר עלייתו פגש את יעקב וכסלר והחל לעבוד עמו במשותף. משנת 1948 נמנה עם קבוצת האמנים "אופקים חדשים".
וישהראד
כאשר קארל הרביעי, מלך בוהמיה שהיה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, החל לבנות את מצודת פראג בצורתה הנוכחית (במאה הארבע עשרה), חדלה וישהראד לשמש בית מלכותי.
צבי מאירוביץ
ביוגרפיה
היה נשוי לסופרת יהודית הנדל, ובני הזוג היו הורים לשניים: דורית מאירוביץ (1950–2007), מבקרת ספרות, ושוקי מאירוביץ (1963–), סוציולוג.
צבי מאירוביץ נפטר בשנת 1974, בגיל 63. נקבר בבית העלמין הישן חוף הכרמל. על שמו רחוב בחיפה.
יצירתו
סגנון עבודתו היה עצמאי ובעל רגישות לצבע. מאירוביץ הרבה לצייר גורמים מן הטבע והציגם בהפשטה. תהליך עבודתו היה הדרגתי שיטתי, ולמרות זאת לא כפה על עצמו כל חוק באשר לגילום הצורות כאלמנטים מופשטים. מאוחר יותר ויתר על דימויים ברורים והחל ביצירת קומפוזיציות חופשיות מבנה, בהם ממלא היסוד הצבעוני תפקיד מכריע. הצורה בציוריו שומרת על תכונותיה העצמאיות ומוצגת כאשליה תלת־ממדית. פן זה של עבודתו הושפע מהאסכולה של פריז, אך עבודותיו שמרו על בהירותם וחיותם.
וישהראד
טירת וישהראד שופצה במהלך המאה ה-17, לאחר שבית הבסבורג השתלט על אדמות צ'כיה בעקבות מלחמת שלושים השנים. היא אף שמשה מרכז אימונים לצבא האוסטרי.
וישהראד והאזור שמסביבה נהפכו לחלק מן הבירה פראג בשנת 1883.
מספר גרהאם
מספר גרהאם הוא מספר גדול ששימש כחסם עליון לבעיה בקומבינטוריקה בהוכחה של המתמטיקאי. המספר התפרסם בקרב חובבי המתמטיקה לאחר שמרטין גרדנר כתב עליו בטור הפופולרי שלו Mathematical Games בירחון "סיינטיפיק אמריקן" בנובמבר 1977. המספר תואר על ידי גרדנר בתור "המספר הגדול ביותר שאי-פעם שימש בהוכחה מתמטית רצינית".
מספר גרהאם גדול משמעותית ממספרים גדולים אחרים כגון גוגול (\ 10^{100}), גוגולפלקס ואפילו ממספר סקיוז הראשון. אין מספיק מקום ביקום הנראה כדי לכתוב את מספר גראהם בכתיב עשרוני. אפילו אם ננסה לכתוב את המספר כמגדל חזקות וכל ספרה תהיה בסדר גודל של אורך פלאנק לא יהיה לכך די מקום ביקום. במהדורת ספר השיאים של גינס משנת 1980 הוכר מספר גרהאם כמספר הגדול ביותר בעל שימוש, אולם מאז פורסמו הוכחות בהן הופיעו מספרים גדולים אף יותר.
בעיית גרהאם
מקורו של מספר גרהאם בבעיה הבאה מתורת רמזי:
מספר גרהאם שסומן ב-\ G גדול בהרבה מ-\ N שהופיע במאמר על הבעיה, והוא הופיע בעבודות מוקדמות יותר של גרהאם כחסם עליון ל-\ N^*.
הגדרת מספר גרהאם
לא ניתן להגדיר ביעילות את מספר גרהאם בעזרת כתיב עשרוני או חזקות. אולם הדבר אפשרי בעזרת סימון החץ של קנות' והרכבת פונקציות. אם מגדירים אז ניתן להגדיר את מספר גרהאם:. או בעזרת נוסחת נסיגה: אם מגדירים סדרה כאשר תנאי ההתחלה הוא  אז מספר גרהאם הוא. כלומר:
בעזרת החץ של קונוויי ניתן גם לחסום בצורה נוחה את מספר גרהאם. מתקיים:. הדבר מדגים את כוחה של שיטת הסימון של קונוויי שמסוגלת בקלות לייצג מספרים גדולים מאוד שלא ניתן לייצג ביעילות באף דרך אחרת שיש בה שימוש.
כנסיית פאולוס ופטרוס הקדושים (וישהראד)
כנסיית פאולוס ופטרוס הקדושים (בצ'כית: Bazilika svatého Petra a Pavla) היא כנסייה בסגנון התחייה הגותית הנמצאת בטירת וישהראד בפראג שבצ'כיה.
הכנסייה נקראת על שם הקדושים לנצרות פטרוס ופאולוס.
הכנסייה נבנתה במקור במהלך המאה ה-19, אך סבלה מנזק רב בעקבות שרפה שפרצה בה, והיא נבנתה מחדש בתחילת המאה ה-20. הכנסייה מציגה פסיפס מרשים מעל הכניסה הראשית לתוכה, ושני צריחיה התאומים נראים על גבי הגבעה שעליה שוכנת מדרום, ומעברו השני של נהר הולטבה שנמצא במרכז פראג. בנוסף מכילה הכנסייה חלונות ויטראז' מורכבים ונאים.
מאחורי הכנסייה נמצא בית הקברות וישהראד, מקום משכנם של גיבורים צ'כים רבים, כולל הסופר קארל צ'אפק.
נמל הקישון
נמל הקישון הוא נמל הנמצא במפרץ חיפה, בשפך נחל קישון לים התיכון. הנמל כולל ארבעה רציפים למטען כללי, שני מסופי כימיקלים, מעגן דיג, מעגן ספורט, מסוף עורפי לאחסון ושינוע מכולות, ואת מספנות ישראל העוסקות בתכנון, ייצור ואחזקת כלי שיט. בצמוד לנמל נמצאים שטחים המיועדים להקמת אזור סחר חופשי.
היסטוריה
הקמת הנמל החלה בשנת 1951, כנמל עצמאי במטרה להרחיב את קיבולת הנמלים בישראל, שבאותה עת הייתה מבוססת בעיקר על נמל חיפה והנמלים הקטנים בתל אביב ויפו. בשנת 1953, הושלם השלב הראשון בהקמת הנמל. החל משנת 1954 המשך ההקמה נמסר לחברת גב-ים לקרקעות בע"מ הקמת הנמל הושלמה במרץ 1955, אך פתיחת הנמל התעכבה מספר חודשים עקב סכסוך בין חברת גב-ים לחברת "שירותי נמל מאוחדים" שהפעילה את נמל חיפה.
נמל הקישון היה הנמל הראשון שהופעל על ידי גוף פרטי במדינת ישראל. ביוזמת יוסף ספיר, מראשי מפלגת הציונים הכלליים, שהיה שר התחבורה באותה עת. אך חברת גב-ים שקיבלה את הזיכיון, נאלצה להקים שותפות עם חברת "שירותי נמל מאוחדים" (שהייתה בבעלות סולל בונה והפעילה את נמל חיפה). לצורך ניהול הנמל הוקמה חברת "שירותי נמל הקישון" בה החזיקה בשותפות "גב-ים" ו"שירותי נמל מאוחדים". בשנת 1961 הוקמה רשות הנמלים שקיבלה את האחזקה והניהול של כל נמלי מדינת ישראל, עם זאת בשנת 1962 חודש החוזה עם חברת "שירותי נמל הקישון" ונבנה רציף חדש בנמל. אך "גב-ים" החליטה למכור את מניותה ב"שירותי נמל הקישון" ל"שירותי נמל מאוחדים". בשנת 1968, החליטה הממשלה לחייב את חברת "שירותי נמל מאוחדים" למכור את החזקותיה לרשות הנמלים (שכללו גם את נמל חיפה).
מעגן הדיג
מעגן הדיג משרת דייגים ובעלי ספינות וכן מהווה שער לאתר התיירות "פארק הקישון". הקמת המעגן החלה בשנת 1953, במטרה להפריד בין פעילות הדיג והמטענים בנמל חיפה.
המעגן משמש לפעילויות הבאות:
מעגנת שביט
מעגנת שביט (או מרינת שביט) היא הרחבה של מעגן הדיג לשימוש יאכטות וסירות מפרש פרטיות.
בתחילת שנות התשעים נוצר ביקוש למעגנת סירות מפרש פרטיות בחיפה. השטח שהוקצה לכך בקרבת ראש הכרמל לים היה קשה לביצוע. הדרישה הופנתה להקצות שטח במערב הנמל היכן שהייתה פעילות אגודות ימיות לפני קום המדינה.
כאשר נכנס שורש לרר לניהול רשות הנמלים. קיבל את הצעתו של יגאל שץ שהיה מנהל נמל הדיג בקישון לבנית מעגנה מול רציף הדיג. לאחר שהתייעץ עם ידידו יהודה רותם מניסיונו כמנהל צים וכדייג. תוכנית עסקית רב שנתית הראתה שהבניה תשתלם תוך כעשרים שנה. התנאי היה שהניהול הכללי יחזור לרשות הנמלים. נחתם חוזה בין משרד החקלאות לרשות הנמלים ובו נשמרו כל הזכויות והחובות של הדייגים במעגן. יהודה רותם נקבע כמנהל הפרויקט ויגאל שץ נעשה מנהל המעגנה מטעם רשות הנמלים. בשנת 1996 החלה רשות הנמלים בבנייה.
בפרויקט בניית המעגנה שיקום המעגן הדיג הפעילה רשות הנמלים חברות קבלניות שונות חברת 'מעגן' בנתה את קיר השיגומים הצפוני והמזרחי. חברת 'מרטר' בנתה רציפים בגדה דרומית ורציפים צפים. חברת 'סולל בונה' ביצעה עבודות פיתוח בעורף הרציפים. חברת 'אוקיאנה' עסקה בחפירה ימית שאיבה ישירה לבריכות שהקימה 'רשות ניקוז ונחלים קישון' בעורף המעגן.
בשנת 1999 נסתיימה הבניה המעגנה נקראת על שם משה שביט איש קיבוץ נווה ים שהיה מנהל אגף הדייג בשנים 1953- 1963 והלך לעולמו במאי 1984. כיום יש במעגנה רציפי עגינה לכ-250 כלי שיט קטנים. כל המקומות מלאים ויש רשימה ארוכה של ספינות ממתינות למקום שיתפנה.
מעגן הספורט
מעגן הספורט הוקם בכניסה לנמל בשנת 1961 ומאז פועל בו מועדון חתירה חיפה ובמשך שנים רבות פעל בו גם מועדון השייט חיפה, עד שעבר לחוף השקט. בנוסף פועל שם שבט צופי ים חיפה.
נמל מספנות ישראל
בעורף נמל הקישון נמצאות מספנות ישראל. טקס הנחת אבן הפינה של המספנות נערך בינואר 1961, ועבודות ההקמה כללו גם הרחבה והעמקה של אזור הכניסה לנמל הקישון.
בזמן השביתה הגדולה בנמלים ב-2003 התירו שר התחבורה, אביגדור ליברמן, ושר האוצר, בנימין נתניהו, להפעיל את מספנות ישראל כנמל סחורות כדי שלא לפגוע בייצוא הישראלי ובייבוא חומרי גלם עבור התעשייה.
ב-22 באוגוסט 2007 אישרו שר התחבורה שאול מופז ושר האוצר רוני בר-און לחברת מספנות ישראל להתחיל לספק שירותי נמל לאוניות שייבאו מטעני סוכר גולמי (פריקת השקים ואחסנתם).
החברה השתמשה בשלב הראשון רק ברציף אחד באורך של 200 מטרים ובשטח אחסון של ארבעה דונמים, זהו חלק קטן מהשטח אותו היא חוכרת.
ההיתר שניתן למספנות לפעול כנמל תקף ל-50 שנה. בינואר 2008 הורחב ההיתר שהעניקה חברת נמלי ישראל, לפריקת כל סוגי המטענים שהוגדרו בהסכמי הרפורמה בנמלים. מספנות ישראל כבר קיבלו בעבר אישורים ממשלתיים להפעיל את הנמל, אך לא הצליחו להפעיל אותו בגלל התנגדות עזה של עובדי נמל חיפה. ואולם, בתחילת שנת 2005 התחייבו העובדים שלא להפריע עוד להפעלת הנמל הפרטי, במסגרת ההסכמים שנחתמו עימם לאישור הרפורמה בנמלי הים.
שלוחת מסילת הברזל
ב-2017 נחנכה שלוחת מסילת הברזל באורך של כ-1.5 ק"מ לנמל קישון, היוצאת מהמסילה הראשית, באזור ממזרח למתחם העריכה של חיפה-מיון (המתחם נמצא בין מחלף חירם לגשר פז, מכיל מכון דיזלים ומתקני תחזוקה נוספים של רכבת ישראל).
אחשוורוש
במגילת אסתר, אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ הוא מלך פרס. המגילה מתארת כיצד גירש את אשתו ושתי ונשא במקומה את אסתר, שניצלה את מעמדה כמלכת פרס כדי לסכל את מזימתו של המן, משריו של אחשוורוש, להשמיד את היהודים בממלכת פרס. הוא מזוהה עם המלך חשיארש הראשון (מבוטא "חְשַׁיָארְשָׁה"), ששלט בממלכת פרס האחמנית בשנים 486–465 לפני הספירה, כהשראה אפשרית לדמותו של אחשורוש.
אחשוורוש בתנ"ך
לפי מגילת אסתר, אחשוורוש שלט באימפריה שהשתרעה "מהודו ועד כוש", ולפי הסיפור אימפריה זו כללה 127 מדינות. אולם, אחשוורוש התעניין בעיקר בנעשה בארמונו. לאורך המגילה הוא מארגן מספר רב של משתאות בארמון. בנוסף הוא אוסף את כל נערות הממלכה כדי לבחור מהן את אשתו (לבסוף נבחרת אסתר), ומקים "בית נשים" ו"בית פילגשים". הוא גם עסוק במינויים: הוא ממנה את המן לראש השרים, אולם בעקבות האירועים המתוארים במגילה המן נתלה ומרדכי היהודי ממונה במקומו. בסוף המגילה מסופר גם על פעולות אחרות של אחשוורוש מחוץ לתחומי שושן הבירה, כגון הטלת מיסים.
בבחינה שטחית נדמה כי אחשוורוש הוא הדמות הראשית במגילה - הוא נזכר בה כמאתיים פעם (כ-30 פעמים בשמו, ובשאר האזכורים בכינויים כגון 'המלך', 'אליו' וכולי). אך עיון בסיפור מגלה כי זוהי אשליה. דמותו של אחשוורוש היא דמות נלעגת של מלך טיפש, הפכפך וחלש אופי הנשלט בידי יועציו. הוא מכנס את שריו הבכירים להתייעצויות דחופות כדי להחליט בעניינים של מה בכך, ואילו החלטות הרות גורל מתקבלות אצלו בקפריזה של רגע, ולעיתים מתוך שכרות. עם זאת, פרשנים רבים מסכימים כי אחשוורוש איננו מצטייר כמלך רשע. אמנם, מרשיעה לכאורה הסצנה שבה הוא מסמיך את המן לעשות ליהודים כטוב בעיניו; חמת זעמו המלודרמטית בעת "גילוי" הקנוניה שהוא עצמו השתתף ברקיחתה מציגה אותו באור מגוחך. חלק מהפרשנים דנים את אחשוורוש לכף זכות, ומניחים שלא היה מודע למלוא משמעותם של דברי המן: יש הסבורים כי היה שיכור לחלוטין בשעה שאישר את הגזירה. סנדרה בת' ברג מצביעה על כך שבדברי המן לאחשוורוש מופיע הנוסח המקוצר: "ייכתב לאבדם", לעומת הנוסח שאינו משתמע לשתי פנים בצו המלכותי עצמו: "להשמיד להרוג ולאבד...". ברג מעלה את הסברה שהמן הטעה את אחשוורוש במתכוון: מדבריו ניתן היה להבין שהוא מבקש למכור את היהודים לעבדות, וזו התוכנית שאחשוורוש הסכים לה. והשוו לדברי המן: "ועשרת אלפים כיכר כסף אשקול...", ולדברי אסתר: "ואילו לעבדים ולשפחות נמכרנו...". בנוסף, המן לא הזכיר במפורש כי העם ה'בעייתי' הוא העם היהודי, וייתכן כי אחשוורוש סבר כי מדובר בבעיה אמיתית ולא במזימה אנטישמית.
אחשוורוש נזכר גם בספר עזרא: "וּבְמַלְכוּת אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ בִּתְחִלַּת מַלְכוּתוֹ כָּתְבוּ שִׂטְנָה עַל יֹשְׁבֵי יְהוּדָה וִירוּשָׁלָ‍ִם". אולם קיים ספק אם מדובר באותו מלך.
דמותו במסורות חז"ל
אופי המלך שנוי במחלוקת בתלמוד הבבלי. מחלוקת בין רב לשמואל עוסקת בשאלה האם היה מלך טיפש שנגרר אחרי המן, או שמא מלך ערמומי. מקריאה במגילה עולות ראיות לשני הצדדים, ויש הבוחרים לקבוע שהיה מלך הפכפך, ותמרן את כולם לרצונו בלא אידיאלים מסוימים. לעומת זאת יש הטוענים שהוא היה חסר דעה משל עצמו.
באותו הדף, ישנה מחלוקת נוספת לגבי ייחוסו. יש אומרים שהיה הבן של כורש ויש אומרים שהיה פקיד פשוט שקנה את המלוכה בכסף. על פי המדרש שם (מגילה דף יב עמוד ב), כשביקש מושתי לבוא למשתה כדי להראות את יופיה, ושתי סירבה באומרה שהוא היה לא יותר מאשר שומר הסוסים של אביה (בלשאצר).
לדברי רבי יצחק עראמה, אחשוורוש היה ממוצא אפריקאי.
במדרש אבא גוריון
במדרש אבא גוריון אחשוורוש מוצג כשונא ישראל, ועם זאת כאדם חכם הלומד מן ההיסטוריה. בתגובה לבקשת המן להשמיד את היהודים, מספר לו אחשוורוש על הישועות שעשה להם האל מימי פרעה ועד תקופת השופטים. המלך מתואר כבקיא בהיסטוריה של עם ישראל, ותשובתו נשענת על ציטוטים ועל הפניות למקרא ולמסורות אגדיות. חלק זה במדרש בא על-מנת להרחיב את תיאור דברי הקטרוג על עם ישראל, שבמגילה המקורית הם קצרים וסתומים, ורב המרחק ביניהם לבין הגזירה הקיצונית של השמדת היהודים כליל (וראו "גם כך לא כתוב בתנ"ך", יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, פרק כ"ט).
חשיארש הראשון
רוב החוקרים מזהים את דמותו של אחשוורוש עם המלך חשיארש הראשון (מבוטא "חְשַׁיָארְשָׁה", ומוכר גם בצורה היוונית של שמו, כסרכסס הראשון - מופיע לעיתים גם בכתיב "קסרקסס"), ששלט בממלכה האחמנית בשנים 486–465 לפני הספירה. הזיהוי הזה מבוסס על ארבע סיבות:
ארתחשסתא הראשון
מקורות אחרים, בעיקר יהודיים, מזהים את אחשוורוש דווקא עם בנו של חשיארש ויורשו במלוכה, ארתחשסתא הראשון. כך למשל תרגום השבעים, יוסף בן מתתיהו וגם חז"ל, במדרש ויקרא רבה, פרשה י"ג, פיסקה ה', שם נאמר שדריווש השני היה בנם של אסתר ואחשוורוש, וידוע שאביו של דריווש השני היה ארתחשסתא הראשון. הדבר גם מתיישב אולי עם המסופר ב, בנוגע לסכום כסף עצום שנתן ארתחששתא הראשון לשיקום בית המקדש. גם האמור ב - "בִּשְׁנַת אַחַת לְדָרְיָוֶשׁ בֶּן אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ מִזֶּרַע מָדָי אֲשֶׁר הָמְלַךְ עַל מַלְכוּת כַּשְׂדִּים", תומך בגרסה זו, כשהכוונה היא, שוב, לדריווש השני בן ארתחששתא הראשון. כמו כן, הגישה המקובלת כיום היא לזהות את אחשוורוש המוזכר בספר עזרא, דווקא עם ארתחשסתא הראשון וזאת לכאורה בלי קשר לשאלה אם זהו אותו אחשוורוש הנזכר במגילת אסתר אם לאו, אבל בעצם תוך תמיכה ברורה בגרסה השנייה, שאחשוורוש של המגילה הוא ארתחששתא הראשון.
ישנם גם זיהויים אחרים של אחשוורוש, המגיעים אפילו עד ארתחשסתא השלישי, אחד המלכים האחרונים לשושלת האחמנית. הפרטים במגילה אינם מספיקים כדי לאפשר זיהוי ודאי שלו.
הגלריה הלאומית הישנה (ברלין)
הגלריה הלאומית הישנה (בגרמנית: Alte Nationalgalerie) היא מוזיאון לאמנות הנמצא באי המוזיאונים שבמרכז ברלין. הגלריה מציגה אמנות מהמאה ה-19 ומנוהלת על ידי קרן המורשת התרבותית הפרוסית.
היסטוריה
הגלריה הלאומית של פרוסיה נוסדה בשנת 1861 בעקבות תרומה של 262 תמונות שנתרמו על ידי הבנקאי יוהאן היינריך ואגנר. האוסף הוצג באקדמי דר קונסט. המבנה הנוכחי, שצורתו כצורת מקדש רומי נבנה על פי תוכניות של האדריכל פרידריך אוגוסט שטילר בשנת 1865 בהתבסס על תוכנית ראשונית שהכין מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי. המבנה הוקם בין השנים 1869–1876 בפיקוחו של היינריך סטראק.
המבנה ניזוק באופן קשה בהפצצות האוויר במלחמת העולם השנייה. חלקי המבנה שלא ניזוקו נפתחו לציבור בשנית בשנת 1949 אולם שיקום המבנה נמשך עד שנת 1969 בשל קשיים למצוא תקציבים לשיקום. בין השנים 1998–2001 שופץ המבנה בשנית, ונוספו אולמות תצוגה בקומתו העליונה של המבנה בהם מוצגים ציורים בסגנון רומנטי.
סחלב קדוש
סחלב קדוש (שם מדעי: Anacamptis sancta, בעבר: Orchis sancta) הוא מין של בן-סחלב שבעבר שויך לסוג סחלב. שמו ניתן לו על ידי החוקר השוודי קארולוס ליניאוס שקרא לפרח על שם ארץ ישראל, ארץ הקודש.
מאפיינים
הסחלב הקדוש הוא אחד משני המינים היחידים בסוגם בישראל המייצרים צוף שמופרש בדורבן. צופו של הפרח מרוכז מאוד ומפיץ ריח חזק ונעים המושך אליו דבורים, ובשל כך שיעור עשיית ההלקטים בתנאים טבעיים גבוה.
תיאור
גובה הסחלב 20–50 ס"מ. הוא בנוי מ-10 עד 20 פרחים צפופים שביניהם אבקנים. השפית רחבה (אורכה 8–10 ס"מ), צבעה ורוד עם שוליים ירקרקים והיא ומחולקת לשלוש אונות: שתי צדדיות ואחת אמצעית, קטנה יותר, מחודדת בראשה ודמוית איזמל. שאר עלי העטיף ורודים - אדמדמים עם עורקים ירוקים.
תפוצה
בית הגידול של הסחלב הוא בתות מוארות בקרקעות שאינן מלוחות במזרח התיכון. הוא צומח באיים אגאיים, בטורקיה, בלבנון, בקפריסין וכן בישראל באזור צפון הארץ, אך לא נפוץ שם. הוא צומח גם בשפלה ובשרון ונדיר ביותר בהרי יהודה.
זמני פריחה
הסחלב הקדוש פורח באפריל ובמאי. מין זה מאחר לפרוח משאר בני סוגו בארץ. בעונת הפריחה עליו כמעט יבשים עוד לפני שנשרו. משך הפריחה של הצמח כחודש, ושל כל פרח כ-10–15 יום. לאחר שנפתח הפרח הראשון, יפתח פרח חדש אחת ליום או ליומיים.
אסכולת טוסה
אסכולת טוסה (ביפנית:　土佐派) היא אסכולה של ציור יפני, שנוסדה במאה ה-13 על ידי פוג'יווארה צונטאקה (Fujiwara Tsunetake), ושגשגה בין ראשית המאה ה-15 לשלהי המאה ה-19.
בניגוד לאסכולות ציור יפניות מוקדמות יותר, שעסקו בעיקר בתיאור אלוהויות בודהיסטיות, דיוקנאות של קדושים ומלומדים סיניים, כוהנים מפורסמים ונופים בסגנון סיני, נתפסה אסכולת טוסה משך זמן רב כיפנית לגמרי בבחירת הנושאים ובמתודיקה. מכיוון שכך, זוהו אמנים של אסכולה זו בעיקר כאחרוני המומחים ל-יֶמאטו-אֵה (やまと絵), סגנון ציור יפני שהתפתח בתקופת הייאן (794-1185 לספירה), אך העבודות המצויות בידינו כיום מראות שסגנונות ונושאי ציוריהם היו מגוונים הרבה יותר מהנהוג לחשוב. מסתבר כי אמני טוסה ציירו גם תמונות איקונין בודהיסטיות ותמונות עם נושאי "ציפור ופרח" המבוססות על מודלים סיניים, כמו גם על מקומיים, בדומה לאסכולות הוותיקות יותר, כשלעיתים הם משלבים סגנונות של משיכות מכחול המזוהים ביפן עם ציור סיני מתקופת סונג (960-1279 לספירה) ואחריה.
הפארק הלאומי הורטובאג'
הורטובאג' (הונגרית: Hortobágyi Nemzeti Park) הוא שמם של כפר במחוז היידו-ביהר ושל פארק לאומי המשתרע על פני 800 קמ"ר במזרח הונגריה, הידוע בפולקלור ובהיסטוריה התרבותית שלו. הפארק הוא חלק מאלפלד (המישור ההונגרי הגדול), והוא הוקם ב-1973 כאשר ב-1999 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. הורטובאג' הוא האזור המוגן הגדול ביותר בהונגריה, והוא ערבת הדשא הטבעית הגדולה ביותר באירופה.
אסכולת טוסה
מקור השם "טוסה"
מקורו של שם המשפחה טוסה הוא ככל כנראה בראשית המאה ה-15 כתוארו של מושל מחוז טוסה (כיום מחוז קוצ'י) שבאי שיקוקו. אילן היוחסין של משפחה זו מלפני סוף המאה ה-15 אינו ידוע, אך ידוע כי בראשיתה מספר ציירים עם שמות משפחה שונים, הכוללים את רוקאקו (Rokkaku), פוג'יווארה (Fujiwara) וטוסה, פעלו בארמון הקיסרי ועמדו בראש המשרד הקיסרי לציור (絵所). ככל הנראה, באותה תקופה ציירים קודמו במעמדם בתוך האסכולה יותר על בסיס מומחיות וקשרים פוליטיים מאשר על בסיס שיוך משפחתי.
הפארק הלאומי הורטובאג'
היסטוריה
ההתיישבות האנושית המשמעותית הראשונה באזור הורטובאג' הייתה כאשר בתחילת האלף ה-2 לפנה"ס היגרו למקום נוודים אשר הותירו אחריהם תלי קבורה, ומעבר לכך אין כמעט עדויות כלשהן לנוכחות אנושית במקום. לא אירעו באזור אירועים משמעותיים עד לתקופת קיומה של האימפריה הרומית, וגם בתקופה זו היה הורטובאג' מחוץ לגבולות האימפריה והיה מאוכלס בעיקר על ידי הסרמטים ששימשו כשכירי חרב בחיל העזר של הצבא הרומי. האווארים החלו ליישב את הורטובאג' בערך במאה ה-6 לספירה, ואת מקומם ירשו שבטים ממוצא סלאבי. המדיארים הראשונים הגיעו לאזור רק בשלהי המאה ה-9 ותחילת המאה ה-10, ומנהיגם היה ארפאד. הייתה זו תחילת התהליך שהוביל לבסוף להקמתה של הונגריה. האזור התאים במידה רבה לביות בעלי חיים והכיל שטחי מרעה נרחבים, ובתהליך התיישבות שנמשך עד ראשית המאה ה-13 הוקמו יישובים רבים בהורטובאג' על נתיב מסחר שהוביל מבודה לטרנסילבניה.
אסכולת טוסה
ראשית האסכולה תחת שוגונות אשיקאגה - מאות 14-16
הראשון שתועד תחת השם טוסה היה פוג'יווארה-נו-יוקיהירו (Fujiwara-no-Yukihiro) (פעל באזור 1400-1420), שהיה בנו של הצייר פוג'יווארה-נו-יוקימיצו (Fujiwara-no-Yukimitsu) או בנו של מיצושיגה (Mitsushige). הוא צייר מגילות המציגות מיתוסי יסוד של מקדשים (えんぎえまき), דיוקנאות, איקונות בודהיסטיות שמרניות, עיצובים של רהיטים ומניפות, ואפילו דוגמאות לבגדים. עבודותיו הידועות ביותר, בהן הוא שיתף פעולה עם חמישה אמנים נוספים, הן קטעים מתוך שתי המגילות המציגות את מיתוס יסוד המקדש של כת יוזו נמבוצו Yūzū Nenbutsu (קיוטו, 1414). הצייר השני משושלת טוסה שקיים תיעוד היסטורי לגביו הוא הירוצ'יקה (הירוקאנה) ((Hirochika (Hirokane; פעל 1439-1487), שכנראה ירש את יוקיהירו כצייר רשמי של שוגונות אשיקאגה, וייתכן כי היה בנו.
הפארק הלאומי הורטובאג'
היסטוריה
כמעט כל היישובים שהוקמו בהורטובאג' נחרבו עם פלישת המונגולים בין 1241 ל-1242, ורבים לא שוקמו לאחר שהמונגולים נסוגו מהאזור. מגפת המוות השחור, שזרעה חורבן באירופה באמצע המאה ה-14, הובילה לנטישתם ולירידה בכמות האוכלוסייה של כפרים רבים, תהליך שהואץ בעקבות התפתחותה וגדילתה של העיר דברצן. האימפריה העות'מאנית כבשה את דברצן ואת אזור הורטובאג' כולו בשנות ה-40 של המאה ה-16, וכפרים נוספים ננטשו במלחמות שפקדו את האזור עד לגירוש העות'מאנים בתחילת המאה ה-18.
אסכולת טוסה
ראשית האסכולה תחת שוגונות אשיקאגה - מאות 14-16
לאחר מותו של הירוצ'יקה עברו אדמותיו לטוסה מיטצונובו (土佐 光信). עד לתקופה זו ניתן היה לזכות בשם טוסה או לקבלו בירושה, אך ממנה ואילך הועבר השם בירושה בלבד ורק בתוך המשפחה, כשאיתו מועברת גם הנהגת האסכולה. בימיה הראשונים שירתו ציירי אסכולת טוסה גם את השוגונים של אשיקאגה (תקופת מורומאצ'י, בין השנים 1333-1568). מיצונובו צייר דיוקנאות וציורים רבים בעלי נושאים בודהיסטיים. הוא גם יצר מגילות יד סיפוריות בצורה של "ספרי מעשיות" עבור בכירי הצבא, שהציגו מיתוסי יסוד מקדשים, אותם הגישו לאחר מכן כמנחות. מייחסים לו גם פרגודים המציגים נושאי "ציפור ופרח".
את מיצונובו ירש בנו המאוחר מיצומוצ'י (土佐光茂). גם הוא יצר עבודות במגוון של פורמטים וז'אנרים עבור הארמון, השוגונות ואנשי אליטה אחרים ממעמד הלוחמים. תקופתם של מיצומוצ'י ושל בנו מיצומוטו (1530-69) חפפה לאיבוד הכוח הסופי של שוגונות אשיקאגה. המהפכים, שנגרמו על ידי מאבקי הכוח שבאו בעקבות זאת, שמו את הארמון במצוקה וסיכנו את עתידה של אסכולת טוסה, שהתפרנסה מהעבודות האמנותיות שהזמין.
הפארק הלאומי הורטובאג'
תיאור
הפארק הלאומי הורטובאג' שוכן במישור טיסה, הנמצא בחלקה המזרחי של הונגריה. למעט צדו הצפוני גובל הפארק במספר יישובים, שהעיקריים מביניהם הם טיספירד השוכן על גדות הטיסה והעיר דברצן. בפארק שוכנים תלי קבורה הידועים בכינוי קורגאנים ומתוארכים לתקופת הברונזה המוקדמת. גובהם של התלים הוא בין 5 ל-10 מטרים, וקוטרם הוא בין 20 ל-50 מטרים. שתי הצורות הבולטות הן חצי כדור או חרוט. כל התלים הוקמו באזורים יבשים ובקרבת מקור מים. בחלק ניכר מהתלים נקברו אנשים במספר תקופות עוקבות, ועל חלקם נבנו כנסיות על ידי ההונגרים. התלים הנמוכים יותר שמצויים בשטחו של הפארק הם שריד ליישובים עתיקים שנעלמו במשך השנים.
אסכולת טוסה
ראשית האסכולה תחת שוגונות אשיקאגה - מאות 14-16
עבודה טיפוסית של אסכולת טוסה מתקופה זו היא ציור מאת צייר אנונימי מאמצע המאה ה-16 המתאר את ארבע העונות, שמופיעות בתוך פרגוד המורכב ממספר חלקים, כשעונת החורף היא השלישית ברצף. בצידה הימני מופיעה שמש צהריים מלאה וזהובה, מעל הרים גבוהים ומעוגלי צורה, צבעיהם בהירים ועליהם סימני פריחה אביביים. קבוצת ההרים השנייה מופיעה בקיץ, כשלמרגלותיהם גלים סוערים. בחלק השלישי, שיפולי הגבעות המושלגות באות לאזן את ההרים האביביים הנראים במעורפל בקצה השמאלי העליון של התמונה.
הפארק הלאומי הורטובאג'
תיאור
מבני הצ'ארדה הם פונדקים שנבנו במאה ה-18 ובמאה ה-19 עבור הנוסעים שעברו בשטחי הפארק. כל צ'ארדה היה מורכב בדרך כלל משני מבנים חד-קומתיים שנבנו זה מול זה, וגגם היה עשוי מרעפים או מאריחים. אחד מן המבנים הכיל טברנה שממנה הייתה גישה למרתף יינות ולעיתים גם חדרי שינה, ובמבנה נגדי היו אורווה לסוסים ומקום אחסון למרכבות.
אסכולת טוסה
ציורי גנז'י ותקופת טוקוגאווה
לאחר מותו של מיצומוטו בקרב, הפקיד מיצומוצ'י את נכדיו בידיו של תלמיד בשם גנז'י, כשבכך הוא מעניק לו גם את תפקיד מנהיג האסכולה. נהוג לחשוב כי גנז'י הוא טוסה מיצויושי (土佐光吉; 1539-1613), בנו הצעיר של תלמידו של מיצומוצ'י. הוא ביסס את הקו של משפחתו כזה הדומיננטי באסכולה. זמן קצר לאחר הפיכתו למנהיגה, העביר את האסכולה (באזור 1570) לנמל הגדול של העיר סאקאי (היום נפת אוסקה). בסאקאי עיקר הרפרטואר שלו, שהוכתב על ידי סוחרים שהשתמשו בעושרם הרב כדי להעלות את רמתם התרבותית, כלל איורים לקלאסיקה הספרותית החשובה של חצר המלך "סיפורי גנז'י" (באזור 1005). מזמנו ואילך "ציורי גנז'י" הפכו למזוהים ביותר עם אסכולת טוסה. מיצויושי ובנו מיצונורי (光則; 1583-1638) ציירו לעיתים קרובות בפורמט של אלבום, כשהם יוצרים ציורים הבולטים בתשומת הלב המדויקת לקווים והקפדה על פרטים. הם גם המשיכו ליצור עבודות בקנה מידה גדול.
דוגמה לעבודה מסוג זה היא התמונה השנייה מתוך "שתי סצנות מתוך רומן מימי הביניים", שבה נראה אחד מאנשי החצר מטפס במדרגות למרפסת, ובאחד החדרים שלמעלה ניתן להבחין בבגדיה התחתונים של בת אצולה מציצים מבעד לפרגוד במבוק. התמונה משויכת ל-"מינורי" (Minori) (פרק 40 בסיפורי גנז'י), כשהנסיך גנז'י מבקר את מורסאקי הגוססת. בתחתית התמונה מופיע שיח פרחים בסגנון סיני.
ב-1634, כנראה בתגובה לשלום והיציבות החדשים שנוצרו תחת השלטון היציב של השוגונים לבית טוקוגאווה, חזר מיצונורי לעיר הבירה עם בנו מיצואוקי, אך נפטר ארבע שנים בלבד לאחר מכן. ב-1654 קיבל מיצואוקי מחדש לידיו את ההנהגה על המשרד הקיסרי לציור, ובכך שיקם את מעמדה של משפחת טוסה.
בעקבות הנהגתו של קאנו טאניו את המשרד הרשמי לציור של השוגונות, שינה מיצואוקי את הסגנון של טוסה, כשהוא משלב את המרחב המעורפל וקלות המגע שמצויותיה בציורי החצר של תקופות סונג (960-1279) ויואן (1279-1368), כמו גם בחלק מציורי הדיו היפניים מהמאה ה-15. הוא גם שם יותר דגש על סגנון משיכת המכחול של הדיו. ניתן לראות זאת באיור שלו לניו-נו-מייה (Nio-no-Miya) (פרק 42 בסיפורי גנז'י) [תמונה 3], בה נראית שיירת אפיריונים של בני אצולה הרתומים לשוורים, שמלווה במשרתים. משיכות המכחול כאן מאוד מדויקות ואחידות, וכך גם הדמויות הנוצרות על-ידן. עם זאת, לא ניתן לראות את המרחב שבו מתרחשת הסצנה עקב היעדר קווי נוף בסיסיים.
סופה של אסכולת טוסה
מיצואוקי היה הראשון מאסכולת טוסה שחתם על עבודותיו, מנהג שהיה נפוץ יותר בקרב ציירים סיניים. על-אף שמיצואוקי נחשב בדרך-כלל לצייר המרכזי האחרון של אסכולת טוסה, ירשה אותו שורה ארוכה של ציירים, המתחילה בבנו מיצונארי (光成; 1646-1710), והסטודיו שלו אף הצמיח ענף בצורתה של אסכולת סומיושי (Sumiyoshi), שלימים עברה לאדו (טוקיו של היום) כדי לשרת את השוגונות של טוקוגאווה.
יורשיו של מיצואוקי עמדו בראש המשרד הקיסרי לציור עד לסוף תקופת טוקוגאווה (1600-1868), אך הסתמכותם על חיקוי סגנונו של מיצואוקי מאשר פיתוחם של טכניקות או נושאים חדשים הוביל ליצירת עבודות שהיו יותר ויותר סטטיות וקונבנציונליות.
Ktheju Tokës
Ktheju Tokës (בעברית: חזור אל ארצך) הוא שיר באלבנית שנכתב והולחן על ידי אריונה רושיטי ובוצע על ידי יונידה מאליצ'י. השיר ייצג את אלבניה באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל, לאחר שזכה במקום הראשון ב"פסטיבלי אי קנגס" ה-57, תחרות הזמר הלאומית והגדולה באלבניה.
רקע
בראיון שנתנה מאליצ'י לאתר החובבים "ויוויבלוגס", היא אמרה ש"השיר נכתב לאלבנים, למהגרים, לכל האנשים שמסביב לעולם". השיר מספר על ההגירה מאלבניה לרחבי העולם, ויש בו רמיזות פוליטיות רבות הקשורות למלחמת קוסובו.
אירוויזיון 2019
בשנת 2019 נבחר השיר לייצג את אלבניה באירוויזיון 2019. תחילה, זכה השיר במקום הראשון בפסטיבלי אי קנגס ה-57. בפסטיבל זה מופיעים אמנים שונים עם השירים שלהם, ולבסוף הזוכה נבחר לייצג את המדינה באירוויזיון.
עם השיר הופיעה יונידה מאליצ'י לראשונה בחצי הגמר השני של אירוויזיון 2019. היא הצליח להגיע אל המקום ה-9 עם 96 נקודות בסך הכל. בהמשך, הופיעה מאליצ'י עם השיר בגמר האירוויזיון, שם הגיעה אל המקום ה-18 עם 90 נקודות בסך הכל.
הצלחה
בשבוע צאתו, התברג השיר במקום ה-78 בלבד במצעד השירים הרשמי של אלבניה. במאי 2019, הצליח השיר לחזור אל המצעד שם התברג מחדש במקום ה-12. באותו החודש נכנסה יונידה מאליצ'י לרשימת 100 האמנים הטובים של השבוע באלבניה.
סמל צפון אירלנד
סמל צפון אירלנד הוענק לממשלת צפון אירלנד בצו מלכותי של המלך הבריטי בשנת 1924 לאחר שאירלנד נפרדה מהממלכה המאוחדת.
הסמל, כמו גם דגל צפון אירלנד, עוצבו על ידי נוויל וילקינסון בשנת 1923, והשימוש בסמל אושר באפריל 1924 על ידי ממשלת צפון אירלנד, לאחר קבלת הצו המלכותי.
הסמל כולל שני תומכים שנוספו לסמל בשנת 1925: אריה (סמל אנגליה) ואייל (סמל אלסטר) המחזיקים את שלט האצולה האריה אוחז בדגל בו מצויר שעליו נבל מוזהב על רקע כחול ואילו האייל אוחז בדגל אלסטר (ללא הסמל המרכזי) במרכז שלט האצולה צלב אדום על רקע לבן, ובמרכזו כוכב לבן בן שישה קצוות שעליו יד אדומה (היד האדומה של אלסטר). מעל הכוכב - כתר אדוארד הקדוש המסמל את בית המלוכה הבריטי.
בשנת 1971 נוסף לסמל המוטו בלטינית, על ידי קולג' האבירים של לונדון: "Quis separabit?" - "מי יפריד בינינו" אשר שימש גם כמוטו של מסדר האבירות של פטריק הקדוש.
בשנת 1973 עם פיזור בית הנבחרים של צפון אירלנד הופסק השימוש הרשמי בסמל, ומאז נעשה שימוש בסמל הממלכה המאוחדת - בשינוי אחד - בסמל בו נעשה שימוש בצפון אירלנד מצויר אייל היוצא ממגדל.
האחווה הפרה-רפאליטית
האחווה הפרה-רפאליטית (או "הפרה-רפאליטים", באנגלית: Pre-Raphaelite Brotherhood או "Pre-Raphaelites"), הייתה קבוצה של ציירים, משוררים, מבקרים ופסלים אנגליים, שהוקמה בשנת 1848. מייסדיה היו ויליאם הולמן האנט, ג'ון אוורט מיליי ודנטה גבריאל רוזטי. אל השלושה הצטרפו ויליאם מייקל רוזטי, ג'יימס קולינסון, פרדריק ג'ורג' סטפנס ותומאס וולנר על-מנת להקים אחווה בעלת שבעה חברים. האחווה עצמה התפרקה רשמית שלוש שנים מאוחר יותר, אך דרכם נמשכה.
המטרה הכללית של האחווה הייתה שינוי שדה האמנות על ידי דחיית הגישות שהיו מקובלות בזמנו באקדמיה המלכותית לאמנויות של אנגליה בפרט ובאמנות העולם המערבי בכלל; גישות שנתפסו על-ידם כבעלות מאפיינים מכניסטיים אשר אומצו לראשונה על ידי אמנים שבאו בעקבות רפאל ומיכלאנג'לו. מכאן נובע שמם, "הפרה-רפאליטים" ושם סגנונם האמנותי המקובל, "פרה-רפאליטיזם".
שנים ראשונות
האחווה הפרה-רפאליטית הוקמה בבית הוריו של מיליי ברחוב גוור (Gower Street) בלונדון ב-1848. בפגישה הראשונה נכחו מיליי, האנט, ודנטה רוזטי. השלושה נפגשו קודם לכן במקום שנקרא "המועדון הציקלוגרפי" (Cyclographic Club). רוזטי היה תלמיד של פורד מדוקס בראון (Ford Madox Brown). שאיפתו של רוזטי הייתה לפתח זיקה בין שירה רומנטית לבין אמנות. עד הסתיו הצטרפו ארבעת חברי האחווה הנוספים: רוזטי האח, וולנר, קולינסון וסטפנס. בראון הוזמן להצטרף אך ביקש להישאר עצמאי. הוא נשאר קרוב לקבוצה ואף כתב במגזין שהוציאו לאור. ציירים ופסלים צעירים אחרים היו ביחסים קרובים עם חברי האחווה, אך בתחילה שמרו על קיום הקבוצה בסודיות מפני חברי "האקדמיה המלכותית".
מטרות כלליות של האחווה
ההצהרות הראשוניות של חברי האחווה התמקדו במספר עקרונות לא-דוגמטיים במכוון. זאת, משום שאיפתם קודם כל ולפני הכול, להדגשת האחריות האישית של אמן בבחירת רעיונותיו הוא ובשיטות התיאור המועדפות עליו. כמו כן, הושמו דגשים על החשיבות של העלאת רעיונות מקוריים; לימוד הטבע בתשומת-לב רבה ובשקדנות על-מנת בסופו של דבר, להוציא לפועל את אותו ידע; הזדהות עם כל מה שרציני, עמוק, והרחקתו של כל ה"קונבנציונלי", של כל מה שניכרת בו קלות-ראש, וכל מה שיש בו למידה דרך שינון.
הפרה-רפאליטים האמינו שהקומפוזיציות האלגנטיות והתנוחות הקלאסיות שיוצרו מאז רפאל היוו השפעה משחיתה על לימודי האמנות האקדמיים; בכך הם למעשה תקפו את העדפת היופי והחן על פני חקר העובדות והאמיתות של הטבע, כפי שהם תפסו אותם. הם גרסו שהמסלול הראוי לציירים המודרניים הוא בשיבה אל הכנות והמהימנות של המאסטרים המוקדמים. בהשפעה מהרומנטיציזם, משנתם הייתה שחופש ואחריות הם שני דברים בלתי נפרדים. ולמרות זאת, תרבות ימי הביניים ריתקה אותם בצורה יוצאת דופן. הם האמינו שתקופה זו מכילה יושר רוחני ויצירתי שהלך לאיבוד בעידנים שבאו אחריו. בניסיון זה להשגת ה"אמיתי" יותר, לפי תפיסתם, הם שמו דגש על מחקר מן הטבע המחפש אחר "פשטות" ואת מה שנתפס על-ידם כנושאים בעלי אופי מוסרי. לפי כך ובהתאם לזאת, הרבה מיצירותיהם עוסקות בנושאים "כואבים" ואף מורבידיים, שלעיתים מעורבבים במיסטיקה, כיוון שראו באמנות קודם כל עניין רוחני.
ביטויי ההתנגדות של האחווה
האחווה התנגדה להשפעתו הגדולה של סר ג'ושוע ריינולדס, המייסד של "האקדמיה המלכותית לאמנויות" באנגליה, אותו הם כינו "Sir Sloshua" ("סר רישולוע"), בהאמינם שתורתו היא צורה של מנייריזם אקדמי מרושל והתחזות לציור איכותי. ציור שלעניות דעתם היה פזיז ונמהר שאותו הם כינו Sloshy. בניגוד לכך, רצו הפרה-רפאליטים לשוב אל ציור עשיר בפרטים, צבעים עזים וקומפוזיציות מורכבות בסגנון "קואטרוצ'נטו" (Quattrocento) של אמנות איטלקית ופלמית (המקיף את סגנונות הציור של ימי הביניים המאוחרים, ושל הרנסאנס המוקדם) בנסיונותיהם להחיות את הצבע המבריק של סגנון זה. האנט ומיליי פיתחו טכניקת ציור בשכבות דקיקות של פיגמנט, מעל רקע לבן ולח. הם קיוו שבדרך זו צבעיהם ישיגו שקיפות מעודנת ובהירות גדולה יותר. דגש זה על ברק הצבע היה בתגובה לשימוש הנפוץ בביטומן על ידי אמנים בריטים כמו ריינולדס, דייוויד וילקי, ואחרים. ביטומן הפיק אזורים לא יציבים של חשכה בוצית – אפקט שהפרה-רפאליטים תיעבו.