cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תיאטרון גשר
היסטוריה
באפריל 1993, חנך "גשר" את ביתו הראשון, ביפו העתיקה (כיום בית מיומנה).
ביוני 1995 התמנה אורי לוי, לשעבר שחקן בתיאטרון הקאמרי והמנהל האדמיניסטרטיבי, למנכ"ל "גשר". בתקופת כהונתו הפך "פרויקט תיאטרון העולים" "לתיאטרון גשר" ואולם נגה ביפו לאולם הבית של התיאטרון וגשר תפס את מקומו בשורה הראשונה של התיאטראות בארץ ובעולם. (אחד מחמשת התיאטראות המובילים בעולם-טיימס לונדון)
בפברואר 1996 העלה "גשר" את "כפר", מחזה מקורי של יהושע סובול. המחזה עסק ביישוב ארץ ישראלי קטן בסוף מלחמת העולם השנייה ולפני קום המדינה. באפריל 1997 קטף "גשר" את חמשת הפרסים החשובים של פרס התיאטרון הישראלי על ההצגה וערך עמה סיבוב הופעות ברחבי העולם, כמו עם שאר הצגותיו המובחרות.
ב-1998 הוקמה קבוצת "גשר – 2", סדנה של שחקנים ישראלים צעירים שהצטרפו כעתודה לתיאטרון, להתפתחות טבעית בתהליך הקליטה של "גשר" בנוף התיאטרון הישראלי. באותה השנה עבר התיאטרון למשכנו הקבוע באולם נגה ביפו.
ביולי 2007 החליפה לנה קריינדלין, ממייסדי התיאטרון, את אורי לוי כמנכ"לית התיאטרון. במהלך אותה שנה הצטרף המחזאי והמתרגם רועי חן כדרמטורג הבית.
עם ההצגות שהועלו על בימת התיאטרון ברבות השנים ניתן למנות את: "רוזנקרנץ וגילנשטרן מתים" "אידיוט" ו"לילות לבנים" על פי דוסטויבסקי, "אדם בן כלב" המבוססת על ספרו של יורם קניוק,"בשפל" מאת מקסים גורקי, "כפר" מאת יהושע סובול, "עיר. סיפורי אודסה" מאת איסאק באבל "מזימה ואהבה" מאת פרידריך שילר, "השטן במוסקבה" על פי בולגקוב, "מדמואזל ז'ולי" מאת סטרינברג, "העבד", "שונאים. סיפור אהבה", ו"שושה" על פי יצירותיו של יצחק בשביס-זינגר, "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט. הקלאסיקות "מדיאה" מאת אֶוּריפִּידֶס, ו"טרטיף" מאת מולייר, "מומיק" (מתוך עיין ערך אהבה) ו"נופל מחוץ לזמן" על פי דויד גרוסמן, "מינכהאוזן" מאת גריגורי גורין, "הבן הבכור" מאת אלכסנדר ומפילוב, "שיחות לילה" מאת אריק בוגוסיאן, "יאקיש ופופצ'ה" מאת חנוך לוין, "שש דמויות מחפשות מחבר" מאת פיראנדלו, "אני דון קיחוטה" מאת רועי חן, "בזעיר אנפין" על פי ספרו של ירמי פינקוס, "קדוש מעונה" מאת מריוס פון מיינבורג., "ספר דוד המלך", מאת רועי חן, "רוח התיאטרון", הצגת ילדים מאת רועי חן, "מסעות אודיסאוס", הצגת ילדים מאת רועי חן, "במנהרה" מאת רועי חן, "השחף" מאת צ'כוב ועוד.
בשנת 1995 הוענק לתיאטרון "גשר" פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
בשנת 2017 זכה יבגני אריה בפרס א.מ.ת. בקטגוריית תרבות ואמנות בתחום הבימוי ומשחק בתיאטרון.
באוקטובר 2021 זכה התיאטרון לאות עמית כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
שלמה מימון
ביוגרפיה
שלמה בן יהושע (את שם משפחתו שינה ל"מימון" בגלל הערצה לרמב"ם) נולד בכפר סוכוביבוג, סמוך למיר שהייתה אז באיחוד הפולני-ליטאי, כנראה בשנת 1753 (אף שישנה מחלוקת בין החוקרים לגבי פרט זה, והדעות נעות בין 1751 ל-1754.) קיבל חינוך מסורתי, והתגלה כעילוי בלימוד תורה. בגיל 11 השיאו לו הוריו אישה, שאותה ראה לראשונה רק בחופה, ובגיל 14 כבר היה אב לבן, ונעשה למלמד. יחסיו עם אשתו ואמה היו רעועים, ואלה לא עמדו בהתחייבויותיהן הכלכליות כלפי הזוג.
לאחר שהזדמן לידו הספר "מורה נבוכים" של הרמב"ם החל לעסוק בלילות במחקר ובפילוסופיה, למורת רוחה של משפחתו. לאחר שלמד את השפה הגרמנית בכוחות עצמו, החל להתעמק בהגותם של שפינוזה ועמנואל קאנט. זמן מסוים שהה בביתו של המגיד ממזריטש, מגדולי עולם החסידות, אך עזב בשל אכזבתו. מפני אהבתו הגדולה לתורת הרמב"ם החל לכנות עצמו בשמו, "מימון".
לאחר שנת נדודים מאז עזב את כפר מגוריו, הגיע מימון לעיר פוזן בסתיו תקל"ז, לקראת הימים הנוראים ולמד אצל הרב צבי הירש יאנוב, רב הקהילה. הרב הירש סידר למימון משרת הוראה לאחד מילדי הקהילה. אך למרות החסות שקיבל מימון בפוזן, דעותיו של מימון היו למורת רוח לאנשי קהילתו, בפרט החסידים שבהם, והוא הורחק מן הקהילה היהודית בתור "כופר".
בשנת 1779, בהיותו בן 25 גלה מימון לברלין, שם תמך בו "אבי ההשכלה" משה מנדלסון, שהמליץ עליו בפני עשירי הקהילה על מנת שידאגו למחסורו. שלוש שנים למד מימון בברלין רוקחות, אך לא הגיע לידי פרקטיקה מקצועית. אורח חייו, שהוגדר כ"מופקר", היה לזרא בעיניו של מנדלסון, שהעדיף לשולחו לידידו באמסטרדם. גם משם גורש מימון בשל דעות כפרניות שהביע ברבים, שאף גרמו לרגימתו באבנים בידי ההמון. במהלך שהותו באמסטרדם נפל למרה שחורה שגרמה לו לנסות לשלוח יד בנפשו, אך חזר בו.
לפי דבריו בחיבורו האוטוביוגרפי "חיי שלמה", לאחר שעבר להמבורג פנה מימון לכומר פרוטסטנטי כדי להמיר את דתו. כאשר שאל אותו הכומר אם באמת ובלב תמים הוא רוצה להתנצר, הודה כי לדעתו היהדות הגיונית יותר מן הנצרות, אך הנצרות מועילה יותר לפרקטיקה המוסרית. הכומר סירב להטבילו לנצרות והוא נשאר יהודי. באלטונה למד בגימנסיה "כריסטיאנאום" (Christianeum) בשנים 1783–1785.
כבר בתקופה מוקדמת החל מימון להתעסק במחקר ובפילוסופיה, ואף כתב מאמרים וספרים על ברוך שפינוזה. במיוחד התפרסם לאחר שכתב חיבור בשם "מסה בדבר הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית" אודות הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט, שהשפיע עליו עמוקות. את החיבור הזה מסר מימון לקאנט, שבתחילה דחה אותו, אך לאחר שהסכים לעיין בדבריו גילה את העמקות שבהם. קאנט אומנם דחה את השגותיו על תורתו, אך שיבח את חריפותו של הכותב, ואף אמר עליו "בין כל המשיגים עלי, אין מבין אותי כמותו".
מימון כתב גם שירים, מחזות וסיפורים.
בשנת 1790 אסף אותו הרוזן הגרמני קאלקרויט לבית אחוזתו בעיר נידרזיגרסדורף שבחבל שלזיה בגרמניה, שם ישב עד מותו ב-22 בנובמבר 1800, בגיל 46. גופתו הובאה לעיר גלוגאו, ומספרים שילדי הקהילה היהודית רצו אחרי ארונו וזרקו בו אבנים, ושמימון נקבר מחוץ לגדר, כפי שנהגו בתקופה זו בקהילה היהודית באנשים שהוכרזו ככופרים. עם זאת, רישומי הקהילה מעידים שהוא נקבר בתוך הגדר, בסמוך לבית השימוש. ראשי חברא קדישא אסרו להקים מצבה על קברו.
שיטתו הפילוסופית
מימון חלק על קאנט בייחוד בבעיית "הדבר כשהוא לעצמו" - בעיית ההכרה האנושית. הוא טוען שאין להעלות על הדעת קיומו של עצם כזה, משום שהוא מושג שאין לו מקום בתודעה, כפי שהוכח לו בבית מדרשם של החסידים ובלשון הרמב"ם שהיא שייכת אך ורק לבורא עצמו שרק הוא בבחינת "מציאות בבלתי מציאות נמצא".
מימון ביסס את כתביו על האידיאליזם הקיצוני. הוא ביקר את קאנט שלדבריו לא הצליח להשתחרר מן הדוגמטיזם המטאפיסי, כלומר מן הדעה כי הדברים קיימים ללא תלות בתודעת האדם, ולכן לא הצליח לדחות את ספקנותו של דייוויד יום.
האמת איננה תוצאה של התאמה בין השכל לדבר החיצוני להכרה- אלא היא תוצאה של מבחן פנימי של ההכרה עצמה. הניגוד בין הצורה השכלית ובין החומר (ניגוד שהאידיאליזם הקיצוני כלל אינו מודה בו) - הוא לפי מימון מהותה של תודעתנו המוגבלת. כל מחשבה מורכבת מצורה ומחומר, והחיבור ביניהם הוא מחויב המציאות. מימון מתנגד לתפיסה האומרת שחומר זה "מוגש" להכרה על ידי הדבר כשהוא לעצמו. הוא מסביר את העניין בחיבורו בהסתמך על משל המראה המפורסמת שבמשלי המגיד ממעזריטש להסבר היחס בין האור למאור: כשם שנראה למביט במראה כאילו יש דבר-מה העומד מאחוריה, אך הוא יודע כי למעשה מדובר בהשתקפות קרני האור שלפני המראה, כך נראה לנו שהחומר שאנו רואים ניתן על ידי הדבר כשהוא לעצמו, אך למעשה הכול נובע מתוך האני עצמו. המושא אינו אלא הקביעה של ה'אני' בכל רגע ורגע, ואינו מתקיים כלל מחוץ ל'אני', בדומה לכך שהקביעה על דבר מסוים שהוא "שחור" אינה מתקיימת מחוץ להכרה.
האידיאליזם של מימון אינו רואה, בדומה לריאליזם, בסובייקט ובעולם כשהוא לעצמו שני גורמים שאינם תלויים זה בזה. כל הסבר של תופעה צריך, על פי מימון, להסתמך על העובדה שאין אנו יכולים לקשור בין העולם האימננטי- הפנימי שלנו, המתבסס על התודעה, לבין העולם הטרנסצנדנטי - עולם שמעבר לתודעה - שאין אנו יודעים עליו דבר, ואף אין לנו צורך להניח את קיומו.
עוד סבר מימון כי האידיאל המוסרי הוא שלטון השכל, המתגשם באדם החכם (מדבריו: "החכם ואיש המידות נהנים כבר בחיי העולם הזה מן האלמוות ומן ההתאחדות עם האלוהים"). בעניין האחרון אפשר לראות הקבלות בין דעותיו לדברי הרמב"ם בספרו הפילוסופי מורה נבוכים ואף לתפיסת החסידות שרק בעולם הזה דווקא ניתן, כלשון הזוהר, "לאשתאבא בגופא דמלכא" מה שאין כן בעולמות העליונים ששם נהנים רק מן האור והזיו של אלוהים ולא ממנו בעצמו ומהותו (רק שבחסידות הדרך לכך היא רק על ידי קיום התורה והמצוות דווקא, בעוד שאצל פילוסופי יוון הוא רק בהתאחדות "השכל הפועל" ב"שכל הנבדל"). מימון טען גם שעל ידי השלמת הידיעה מתקרב והולך האדם לתודעת האלוהות, וזוהי דרכו אל ה"אלמוות". לא האדם הוא בן האלמוות, אלא תודעתו - שהיא נצחית. לגבי צדק כולל מימון טען שמשפט צדק יעשה רק כאשר יוחלט פה אחד על כלל האנושות. אם שופט אחד רוצה לחנון קרוב משפחה שלו, ושאר בני האדם לא, החנינה לא תהיה צודקת. כלומר שכלל בני האדם ישמשו כשופטים במכל מקרה, ולפי כולם גזר הדין ייקבע. רעיון זה הוא תאורטי בלבד. אבל רעיון חבר המושבעים למשל משקף בצורה מסוימת את דעתו של מימון בנושא.
רעיונותיו של מימון השפיעו בין היתר על ההוגים הגרמנים פיכטה, שלינג והגל, ועל התפתחותה של הפילוסופיה הגרמנית הקלאסית בכלל.
יחסו של מימון לדתות
מימון חקר את התופעה הדתית בכללותה, תוך התמקדות טבעית בדת היהודית. הוא חילק את התופעה הדתית לשלוש:
יחסו לדת היהודית
מימון הושפע בצורה מכריעה מן ההגות היהודית, ובעיקר מהגותו של הרמב"ם, אך מתח ביקורת קשה על הממסד הדתי היהודי.
הוא טען שבתקופת האבות הייתה היהדות דת טבעית. כשמוסדה הדת במעמד הר סיני, הפכה הדת לדת חיובית, ובכך הייתה שונה מן הדתות האליליות הסובבות אותה, שהיו דתות פוליטיות. הדת היהודית מכוונת גם לטובת החברה וגם אל הרעיון של שלטון אלוהים בעולם. אין בה תעלומות על דרך המניפולציה הפוליטית, אלא רק תעלומות שלא ניתן למוסרן כלל לשכל האדם.
אך בימי בית שני, עם יסוד היהדות הרבנית ומיסוד התורה שבעל פה, הפכה הדת היהודית אט אט לדת פוליטית. התופעה אף החמירה עם הניתוק מהחיים המדיניים לאחר חורבן הבית. מטרת הדת הפכה להיות אך ורק שימור האומה היהודית, ולצורך זה הפכה לרוויה בהלכות ודינים ש"מעכירים את התבונה". מטרת הדת היהודית חדלה להיות כיוון הדעת אל האמת, וחדלה מלשמש מכשיר לתיקון המציאות.
מימון והקבלה
מימון למד בצעירותו קבלה, וטען שאלו כוללים הסברים טבעיים שנכתבו במשלים אלגוריים. לדבריו, הקבלה דומה לשיטת שפינוזה - הפנתאיזם: לפי הקבלה העולם נאצל מעצמותו של האל, שצמצם את עצמו להיות במקומו בחומר הארצי שהיה לפני הבריאה. את עשר הספירות ביאר מימון בדרך פילוסופית, וטען שהן למעשה תחפושת לעשר מידות ההיגיון של אריסטו.
פירושו לרמב"ם
ב-1791 כתב מימון בעברית פירוש על החלק הראשון בספר מורה נבוכים של הרמב"ם וקרא לו "גבעת המורה". בספרו הוא מבאר גם את מושגי הפילוסופיה החדשה. מפני אהבתו הגדולה לתורת הרמב"ם כינה את עצמו בשמו, "מימון".
בספרו מוצא מימון שהרמב"ם במורה נבוכים נותן טעם למצוות שבתורה כניסיון לעקור את חוקות העמים האליליים הסובבים את עם ישראל. מכך הסיק מימון כי גם דינים רבים בתלמוד נתחדשו רק כהתנגדות לחוקות הגוים ולמנהגי דתם. דבר זה הוא הסיבה לשנאת הגויים את היהודים, וכאשר יבטלו דינים אלה ממילא תסור שנאתם.
האוטוביוגרפיה של מימון
בשנת 1793 כתב את ספר זכרונותיו האוטוביוגרפי "חיי שלמה" או "תולדות שלמה מימון", שעשה רושם עצום (אף על המשורר והוגה הדעות הגרמני גתה). בין היתר הוא שימש כתעודה חשובה ביותר לגבי תולדות החסידות ויהדות פולין. בספר הוא מבקר רבות את בני דורו, היהודים והנוצרים כאחד. הוא מתאר בספרו את האצילים הפולנים, עלילות הדם כנגד היהודים, מבנה החדרים וחיי המלמד, מוסד השידוכים, על חייו עם אשתו כאשר היו שניהם ילדים צעירים, דרכי תשובה וסיגופים של חסידי אשכנז ועוד. הוא מתאר את ביקורו אצל המגיד ממזריטש, ומקדיש פרק שלם לשבחים על משה מנדלסון. בנוסף הוא מבאר על פי דרכו את דרכי הקבלה וסודותיה ואת הפילוסופיה של הרמב"ם, כפי שזאת מתבטאת בספר מורה נבוכים.
בספרו הוא משתמש רבות בלעג ובסאטירה כלפי מסורות מקובלות, בהן נתקל בזמן שהותו בישיבה, ומביע ביקורת חריפה על דרך הלימוד וההווי בבית המדרש.
מייב ליקי
מייב ג' ליקי (באנגלית Meave G. Leakey; נולדה ב-28 ביולי 1942 למשפחת Epps בלונדון) היא, יחד עם בעלה ריצ'רד ליקי, אחת מהפלאונטולוגים המוערכים והמפורסמים בעולם. היא למדה על מאובנים באפריקה וקיבלה את תואר הדוקטור מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
בשנת 1999, צוות המחקר של ד"ר ליקי באגם טורקאנה בקניה גילה תגלית אשר שינתה לחלוטין את ההבנה של מוצא האדם. הם מצאו גולגולת בת שלוש וחצי מיליון שנים ולסת חלקית ששויכה לסעיף חדש של המשפחה האנושית הקדומה. ליקי נתנה למין האדם החדש את השם Platyops Kenyanthropus או "האדם הקנייתי שטוח הפנים".
מייב ליקי נישאה לריצ'רד ליקי, פליאונטולוג מפורסם. יש להם שני ילדים, לואיז (ילידת 1972) וסמירה (נולד 1974). בתה לואיז ליקי ממשיכה את המסורת המשפחתית ואף היא חוקרת בתחום פליאונטולוגיה.
הרברט אלברט
הרברט אלברט (בגרמנית: Herbert Albert; 26 בדצמבר 1903, לאוזיק – 15 בספטמבר 1973, באד רייכנהאל) היה מנצח גרמני.
אחרי שלמד אצל קרל מוק כפסנתרן כיהן אלברט כמנהל מוזיקלי בשורה של תזמורות בבאדן-באדן, שטוטגרט וברסלאו (כיום ורוצלב בפולין), בשנות ה-30 וה-40. משנת 1946 עד 1948 היה מנצח ראשי של תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג. בהמשך כיהן כמנצח גם בגראץ ובמנהיים.
ליף
{{פירושונים|
ג'ייסון ליזאק
קורות חיים
ליזאק נולד באירוויין, קליפורניה. הוא התאמן בשחייה בקבוצת נובקווטיק (נובה) שבאירוויין לצידם של אלופים אולימפיים נוספים כמו אהרון פירסול, איאן קרוקר, ברנדן הנסן ניל ווקר ואמנדה בירד. הוא סיים את לימודי התיכון בשנת 1994 ואת הלימודים באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, בשנת 1999. כיום, שוחה ליזאק במועדון השחייה רוז בול, תחת הדרכתו של המאמן ג'ף ג'וליין, חבר ילדות שלו.
באולימפיאדת סידני 2000 זכה ליזאק במדליית זהב כששחה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ובמדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בזמן של 3:13.86 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 2003 זכה ליזאק במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש בזמן של 3:31.54 דקות ובמדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בזמן של 3:14.80 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בזמן של 48.94 שניות ובמקום השמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בזמן של 22.44 שניות.
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באינדיאנפוליס שבארצות הברית בשנת 2004, זכה ליזאק ב-5 מדליות זהב, 4 מהן היו במסגרת משחי השליחים ואחת אישית במשחה ל-100 מטר חופשי, אותו סיים בזמן של 47.97 שניות.
באולימפיאדת אתונה 2004 זכה ליזאק במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:30.68 דקות ובמדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:14.62 דקות, אחרי הרביעייה מדרום אפריקה והרביעייה מהולנד. כמו כן הוא סיים במקום החמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.11 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005, זכה ליזאק בשתי מדליות זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:13.77 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3:31.85 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בזמן של 48.74 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007, זכה ליזאק במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בזמן של 3:12.72 דקות והגיע למקום החמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בזמן של 48.52 שניות.
אירוע השיא
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה ליזאק ב-3 מדליות, שתיים מהן זהב. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם מייקל פלפס, גארט וובר-גייל וקאלן ג'ונס בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:08.24 דקות, לפני הרביעייה מצרפת (3:08.32 דקות). הוא שחה רביעי וקבע את הזמן המהיר בהיסטוריה ל-100 מטר חופשי ב"זינוק שליחים", 46.06 שניות, מהיר בכמעט 6 עשיריות השנייה מהשיא הקודם. רביעיית השליחים שיפרה את השיא העולמי אותו קבעה יום קודם לכן ב-3.99 שניות. בנוסף, זכה ליזאק במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי ביחד עם השחיין סזאר סיילו מברזיל בזמן של 47.67 שניות (מליו ניצח במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש 21.30 שניות, 0.02 שניות איטי מהשיא העולמי). במשחה האחרון בתחרויות השחייה זכה ליזאק במדליית זהב נוספת במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:29.34 דקות.
המכביה
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה ליזאק במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.96 דקות, אחרי אוסטרליה (3:11.00 דקות) וצרפת (3:11.14 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 20 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.03 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה ליזאק במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
הנצחה
ב-2006 הונצח ליזאק ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
מחוז קרלו
מחוז קרלו (באנגלית: County Carlow, באירית: Contae Cheatharlach) הוא מחוז בדרום-מזרח אירלנד, הנקרא על שם העיר קרלו. המחוז שוכן בפרובינציית לנסטר, והוא גובל בחמישה מחוזות של אירלנד: בדרום מערב במחוז קילקני, בצפון מערב במחוז ליש, בצפון במחוז קילדייר, בצפון מזרח במחוז ויקלו ובדרום מזרח במחוז וקספורד. נכון לשנת 2011, אוכלוסיית המחוז מונה כ-54,612 תושבים.
המחוז הפך לנפרד בתחילת המאה ה-14. באותו הזמן הוא היה גדול יותר מהיום, וכלל גם את חלקו הדרומי של מחוז ויקלו. שטחים אלו נשארו בבעלות המחוז עד לסכסוך שנוצר בין שליטי המחוז לשליטי מחוז ויקלו, אשר לבסוף ניצחו בסכסוך וקיבלו אליהם את השטחים בתחילת המאה ה-17.
מרדכי ברויאר
הרב מרדכי בְּרוֹיֶאר (Breuer; ו' באייר ה'תרפ"א – ו' באדר ה'תשס"ז, 14 במאי 1921 – 24 בפברואר 2007) היה חתן פרס ישראל, ההדיר את נוסח המקרא, ופיתח את "שיטת הבחינות", המשלבת את השערת התעודות עם אמונה בתורה מן השמים.
קורות חייו
נולד בו' באייר ה'תרפ"א (14 במאי 1921), בעיר קרלסרוהה שבגרמניה. אביו, שמשון ברויאר, היה מתמטיקאי. אמו הייתה לאה פרנקל, אחותו של אברהם הלוי פרנקל, וצאצאית למשפחת אוירבך. אמו נפטרה כשהיה ילד קטן, ואביו נישא בשנית לאגתה (גיטל) יידל. דודו, ד"ר יצחק ברויאר, היה הוגה דעות חשוב של היהדות האורתודוקסית בגרמניה. מצד סבתו הרב ברויאר הוא נינו של הרב שמשון רפאל הירש, מייסד שיטת "תורה עם דרך ארץ". בגיל 12 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. למד בתיכון חורב בירושלים, ואחר כך בישיבת קול תורה ובישיבת חברון.
ב-1947 היה ר"מ בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ונשלח מטעם בני עקיבא למחנות המעצר בקפריסין. בזמן מלחמת העצמאות היה המדריך של גרעין בני עקיבא שהגן על ביריה.
מ-1949 עד 1965 לימד בישיבת הדרום ברחובות, ושם היה בקשרי ידידות עם הרב יהודה עמיטל, לימים ראש ישיבת הר עציון. בישיבת הדרום החל ללמד שיעורים על פי שיטת הבחינות; בשיעוריו בדרך כלל הסתיר את העובדה שמקור ההבחנות שעשה הוא בממצאי ביקורת המקרא. בשנים 1966–1967 שימש מפקח ארצי להוראת התורה שבעל פה במשרד החינוך. מ-1967 עד 1982 לימד תנ"ך במכללת ירושלים לבנות, והחל מ-1969 לימד שיעורי תנ"ך בישיבת הר עציון. ב-1999 זכה בפרס ישראל לספרות תורנית. האוניברסיטה העברית העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד.
התגורר בשכונת בית וגן בירושלים, היה ממייסדי בית הכנסת השוכן במכון "בית אריאל", בו העביר דרשות שיעורי תורה וגמרא.
נוסח המקרא
כבר בסוף שנות החמישים הגיה הרב ברויאר את מהדורת התנ"ך הנפוצה שהכין לראשונה מאיר הלוי לטריס במאה ה-19. ואולם דעתו לא הייתה נוחה מנוסח זה של המקרא, והוא החל לחקור לעומק את נוסח המקרא לקראת הכנת מהדורה חדשה של התנ"ך בהוצאת מוסד הרב קוק במסגרת מפעל דעת מקרא. הוא לא קיבל אז את הנחתם של חוקרי נוסח המקרא שלא קיים נוסח אחד מוחלט של המסורה. על ידי השוואה של חמישה-שישה כתבי יד שונים של המקרא ועמם נוסח הדפוס של מקראות גדולות דפוס ונציה, ולאחר בדיקת התאמת נוסח רוב כתבי יד להערות המסורה, עיצב נוסח אקלקטי (ערוך על פי מקורות שונים) חדש של המקרא. הוא גילה כי הנוסח המקובל של המקרא בקהילות ישראל, כפי שנקבע על ידי הרמ"ה, בעל אור תורה, בעל מנחת שי ואחרים, מתאים כמעט לחלוטין לנוסח שקבע. לא זו בלבד, אלא שכשהתאפשרה לו הגישה לכתר ארם צובא, כתב היד מן המאה העשירית הנחשב למדויק ביותר הקיים היום, גילה שהנוסח שלו תואם כמעט לחלוטין לנוסח הכתר, ומכאן שהוא לא רק נוסח אקלקטי אלא גם נוסח דיפלומטי (מבוסס על מקור אחד). בכך גם התאשרה הנחתו שקיים נוסח אחד קבוע של המסורה, וששינויי הנוסח בשאר כתבי היד מקורם בטעויות סופר ולא במסורות שונות.
מהדורת התנ"ך של הרב ברויאר התפרסמה החל משנות השבעים בכרכי "דעת מקרא" וגם בפני עצמה. מהדורה חדשה ומתוקנת על פי תגליות נוספות יצאה לאור בהוצאת חורב ב-1998. ב-2001 יצאה מהדורה נוספת בהוצאת נ' בן צבי. מהדורה זו מבוססת על הנוסח של מהדורת חורב (בתיקונים קלים), וערוכה מבחינת גרפית באופן דומה לכתר ארם צובא. האוניברסיטה העברית סמכה את ידיה על מהדורה זו, קראה לה כתר ירושלים, ובכך העניקה תוקף אקדמי למפעלו של הרב ברויאר.
הרב ברויאר גם פרסם כמה ספרים משלימים העוסקים בנוסח המקרא של הכתר ושל כתבי יד נוספים.
על מהדורת תורה נביאים וכתובים על פי המסורה של כתר ארם צובא זכה בשנת תשמ"ד בפרס ביאליק לחכמת ישראל.
"שיטת הבחינות"
בהתאם לחינוכו לפי השקפת האגף הפתוח יותר באורתודוקסיה הגרמנית, שלא נמנע מהכרה בקיום המחקר המדעי בנושאי הדת וניסה ליישבו עם האמונה, לא התעלם הרב ברויאר מממצאיה של ביקורת המקרא, שלפיה נשמעים בתורה קולות של מספרים שונים. כדי ליישב ניתוח זה עם התפיסה שהתורה ניתנה למשה בסיני, לא קיבל ברויאר את האפולוגטיקה המקובלת של רד"צ הופמן, ששאף לסתור את הביקורת. הוא פיתח תאולוגיה פרשנית-אלגורית, שאותה כינה "שיטת הבחינות", ונועדה לקבל חלק מממצאי הביקורת ולהכלילם בתוך המסגרת האמונית. לפי התאולוגיה שלו, בכוונה תחילה נכתבה התורה על ידי הקב"ה בכמה קולות שונים, שאמורים לבטא "בחינות" שונות בהנהגתו את העולם. הניתוח שהציגו מבקרי המקרא משקף, לפי שיטת הבחינות, את השילוב של אופני הפעולה השונים של האל בעולמו. לאחר פיצול הפסוקים לפי הבחינות השונות, יש צורך לבאר גם את "צירוף הבחינות" - כלומר את הסיבה שהפסוקים חזרו והשתלבו לתיאור אחיד, מה שמבקרי המקרא מייחסים לעורך. בעניין זה כתב במבוא לספרו "פרקי מועדות":
במקום אחר כתב:
השיטה הוצגה לראשונה במאמר בשם "אמונה ומדע בביקורת המקרא" שפורסם כבר ב-1960 בכתב העת "דעות". היא הורחבה ושוכללה עם השנים ותוארה במפורט בספרים "פרקי מועדות" ו"פרקי בראשית", שבכל אחד מהם שני כרכים. השיטה לא התקבלה אצל המחנכים ומורי המקרא הדתיים, ולמעשה רוב הציבור הדתי התעלם ממנה. בעניין זה כתב:
לעומת רוב הציבור שנשאר אדיש לשיטתו, חלק מתלמידיו אימצו אותה והפליגו ממנה לעמדות ליברליות יותר, למשל שהתורה נכתבה במשך כמה דורות על ידי כמה נביאים שונים. במאמר שכתב ב"מגדים" ל', תקף הרב ברויאר את עמדתם, וקבע שהיא "איננה אמונת ישראל, כפי שהיא מקובלת בידינו מידי חכמים, אלא אמונה חדשה שאנשים אלו בדו אותה מלבם".
מפעלים נוספים
הרב ברויאר תרגם מגרמנית לעברית את פירושו של אבי-סבו, הרב שמשון רפאל הירש, לחמישה חומשי תורה. את הפירוש תרגם ביחד עם בן דודו, פרופ' מרדכי ברויאר (שניהם נקראו ע"ש אבי סבם). בנוסף היה אחד מחברי המערכת של פירוש דעת מקרא. מלבד זאת פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת רבים.
בזכות שיטת עבודתו הקפדנית והמדויקת התקבלו חידושיו ומחקריו גם על דעת חוקרי חכמת ישראל ומדעי היהדות באוניברסיטאות, וזאת אף על פי שלא הייתה לו כל השכלה אקדמית מסודרת.
השקפת עולמו הפוליטית
עם תחילת ההתיישבות ביהודה ושומרון תמך במפעל ההתנחלויות אולם בשלב מסוים עבר לחוגי השמאל הדתי. הוא היה בין מייסדי מפלגת מימד ואף הופיע ברשימתה לכנסת בבחירות לכנסת השתים עשרה. את דעתו הפוליטית הביע מפעם לפעם במאמרים בעיתונות, בעיקר בכתב העת נקודה.
משפחתו
היה נשוי לאסתר לבית פרנקל, שעמדה בראש החוג לחינוך מיוחד במכללת ירושלים לבנות. אב לשני ילדים. בנו, פרופ' יוחנן ברויאר, שימש ראש החוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים והוא נשוי לשירה ברויאר, לשעבר מנהלת התיכון הוותיק לבנות פלך בשכונת בקעה שבירושלים. בתו ד"ר אלישבע הכהן עוסקת בספרות ובפרט בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד. נשואה לרב אביה הכהן, ר"מ בישיבת תקוע.
אחיו היו הסופר וחוקר שירת שלמה אבן גבירול, זאב ברויאר, והמתמטיקאי פרופ' שלמה ברויאר. אחיותיו הן: ציפורה הנשקה, אמו של פרופ' דוד הנשקה, חנה בכרך וחיה שטרנפלד, אמו של סופר הילדים החרדי נתן שטרנפלד.
נאור פסר
נאור פסר (נולד בפתח תקווה ב-18 באוקטובר 1985) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
פסר גדל במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה, שם שיחק מגיל 6. ב-30 בספטמבר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כאשר נכנס כמחליף במשחק נגד עירוני קריית שמונה במסגרת גביע הטוטו. את עונתו הראשונה בבוגרים של פתח תקווה סיים פסר עם שער אחד ב-11 הופעות בכל המסגרות. במקביל היה פסר המגן השמאלי והקפטן של הנבחרת הנוער של ישראל, במדיה ערך 20 הופעות. בעונת ערך 10 הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
בקיץ 2010 הושאל פסר לשנתיים להפועל רמת השרון, עמה העפיל לליגת העל בעונתו הראשונה בקבוצה. בקיץ 2012 חזר למכבי פתח תקווה לאחר שירדה לליגה הלאומית, וכעבור עונה אחת העפיל עמה בחזרה לליגת העל.
לקראת עונת 2014/2015, לאחר עזיבתו של ניצן דמארי, מונה פסר לקפטן מכבי פתח תקווה. בתום עונת 2018/2019 ירד עם הקבוצה שוב לליגה הלאומית.
בקיץ 2019 לאחר 16 שנה במכבי פתח תקווה, חתם פסר בהפועל מרמורק מליגה א'.
בנובמבר 2020 חתם בהפועל אשקלון מליגה א'.
ב-30 באוגוסט 2021, פסר חתם בהפועל הוד השרון מליגה ב'. ב-15 בנובמבר 2022 פרש ממשחק פעיל.
למד לתואר ראשון בחינוך וחברה עם התמקדות בהכשרות בספורט ב.
קיסרות אקסום
קיסרות אקסוּם (בגעז: መንግሥተ አክሱም) הייתה ישות מדינית וכלכלית חשובה באזור חבש בצפון-מזרחה של אפריקה, בשטחי אתיופיה ואריתריאה של ימינו. הממלכה, שמרכזה בעיר אקסום (המצויה בצפון שטח אתיופיה המודרנית), הוקמה במאה ה-1 לפני הספירה, והפכה לקיסרות (אימפריה) באופן רשמי כאשר המלך סאמבראוטאס הכריז על עצמו כ"קיסר" (ንጉሠ ነገሥት; מילולית: מלך המלכים).
היסטוריה
אקסום הממוקמת בצפונה של אתיופיה ובאריתריאה, חלשה על סחר עשיר בין האוקיינוס ההודי לים התיכון. אקסום מוזכרת בספר "השיוט בים האריתריאי", מהמאה הראשונה לספירה, כמקום חשוב לסחר של שנהב:
על פי "פֶריפְּלוּס הים האריתראי" (פריפלוס - קובץ הוראות שיוט), שליטה של אקסום היה זוסקלאס, ששלט מאקסום על שתי ערי נמל חשובות: אדוליס (ליד מאסאווה של היום) וארסינוי (אסאב של היום). בספר מוזכר שבממלכה הייתה ספרות יוונית ענפה:
בסוף המאה ה-3 אקסום החלה להטביע מטבעות משלה ונזכרה, על ידי הנביא מאני, כאחת מארבע המעצמות של התקופה, לצד פרס, רומא וסין. הממלכה קיבלה את הנצרות בין השנים 325–328 תחת שלטונו של הקיסר אזנה והייתה המדינה הראשונה שהשתמשה בצלב על מטבעותיה. בשיאה שלטה אתיופיה על אזור נרחב הכולל את צפון אתיופיה, אריתריאה, צפון סודאן, דרום מצרים, ג'יבוטי, תימן ודרום ערב הסעודית. שטחה הסתכם בכ-1.25 מיליון קמ"ר
אתיופיה הייתה בעלת בריתה של האימפריה הביזנטית כנגד האימפריה הפרסית ושקעה מסיבות בלתי ברורות, שאת חלקן ניתן לייחס להתפשטות האסלאם, התמעטות הסחר באזורה ומיתון בשוקי אלכסנדריה, ביזנטיון ודרום אירופה.
מקור
בתחילה סברו החוקרים שאקסום הוקמה על יד דוברי שמית מסבא שהיגרו מדרום חצי האי ערב (תימן המודרנית), אך רוב החוקרים מסכימים שהייתה זו ציוויליזציה מקומית. חוקרים כריצ'רד פנקהרסט מצביעים על ממלכת דעמת, שהייתה קיימת לפני אקסום והתפתחה ללא כל השפעה דרום ערבית ולפני ההגירה לאזור, שהתרחשה במאה ה-4 לפני הספירה, ונמשכה תקופה קצרה מאוד. מעבר לכך, שפת הגעז, השפה השמית העתיקה של אריתריאה ואתיופיה, לא הגיעה מסבא, וישנן עדויות של נוכחות דוברי שמית באזור אפילו לפני האלף השני לפני הספירה. השפעת סבא בתקופה זו הייתה קטנה, הוגבלה לכמה אזורים ונעלמה לאחר כמה עשורים, או שלמעשה היו אלו מושבות סחר או מוצבים צבאיים בסוג של שיתוף פעולה עם ממלכת ד`מאט או מדינות פרוטו-אקסומיות אחרות. על מנת ליצור בלבול נוסף, באותה התקופה הייתה עיר באתיופיה הנקראת סבא שסביר שלא הייתה התנחלות סבאית.
המבנה החברתי
הפרוטו-אמהרים והפרוטו-תגרים היו הקבוצות העיקריות בממלכת אקסום לפני אימוץ הנצרות. השפה הרשמית הייתה הגעז והיא משמשת בעיקר כשפת קודש בפי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, הכנסייה האורתודוקסית האריתראית וכן גם היהודים של ביתא ישראל.
תושבי אקסום היו עירוב של קבוצות אתניות שכללו בתוכם את התושבים דוברי השפות השמיות שהיו הדומיננטיים לצד דוברי השפות הכושיות כגון האגאווים ודוברי השפות הנילו-סהריות כמו הקאנאמים והנאראים תושבי הממלכה בכללותם נקראו חבשים.
כלכלה ויחסי חוץ
אקסום סחרה עם הודו והאימפריה הרומית (ויותר מאוחר האימפריה הביזנטית) בשנהב, שריוני צבים, זהב וברקת וייבאה משי ותבלינים. אקסום הייתה ממוקמת על הים האדום והנילוס וזה איפשר לה לסחור עם המדינות לחופי ים סוף כדוגמת המדינות הדרום ערביות (תימן המודרנית) ומדינות תת-היבשת ההודית ומדינות הנילוס כגון נוביה. במאה השלישית, אקסום שלטה על חופו המזרחי של הים האדום ובשנת 350 כבשה את ממלכת כוש ולמעשה השמידה אותה לחלוטין.
אקסום נשארה אימפריה חזקה עד עליית האסלאם במאה ה-7. המוסלמים מעולם לא ניסו לחדור ולפלוש לאקסום כפי שהם עשו בשאר אפריקה. הכוח הימי של אקסום נחלש גם באותה התקופה אף על פי שבשנת 702 חיילי אקסום פלשו וכבשו את חג'אז ואת העיר העיקרית ג'דה. בנקמה, כתגובה הערבים כבשו את קבוצת איי דחלק מאקסום.
הישגים תרבותיים
ממלכת אקסום הגיעה למספר השגים תרבותיים, כגון האלפבית האתיופי, (שהתפתח מהכתב הדרום ערבי) והחלה לטבוע מטבעות משלה בשנת 270 לערך. יותר מכך, בתחילת בנייתה של הממלכה, אובליסקים גבוהים הוקמו על מנת לציין את המלך וחדרים תת-קרקעיים נבנו, המפורסם שביניהם הוא האובליסק של אקסום.
ממלכה זו הייתה פלורליסטית ומדינה חשובה באופן תרבותי. בממלכה היו מגוון תרבויות שכללו בין היתר מצריים, סודאנים, ערבים והודים. ערי אקסום העיקריות כללו סבאים, יהודים, נובים, נוצרים ואפילו מיעוט של בודהיסטים.
קבלת הנצרות
בשנת 333 בקירוב תחת הקיסר עזנה, הממלכה אימצה את הנצרות במקום העירוב של הפוליתאיזם והמסורות היהודיות ושמה שונה לאתיופיה. על קבלת הנצרות מעידה הכרוניקה החבשית:
למרות קבלת הנצרות הפולחן הפוליתאיסטי המשיך להתקיים באקסום והיווה אופוזיציה משמעותית לשלטון הקיסרים הנוצריים, מצב זה נמשך עד להתחזקות הקשרים עם האימפריה הביזנטית שהובילו להתחזקות הנצרות ולניצחונה על יריבותיה הפולתאיסטיות.
שקיעת ממלכת אקסום ונפילתה
שקיעת הממלכה החלה במאה השביעית והאוכלוסייה נאלצה להתיישב במקומות גבוהים יותר ברמה האתיופית. בשנת 960 התקוממו בני ביתא ישראל יחד עם בני האגאו נגד ממלכת אקסום הנוצרית, שהונהגה על ידי השושלת הסולומונית, בראשם עמדה יהודית המלכה המכונה גם אסתר במקורות יהודיים ו-"יהודית גוּדית" במקורות נוצריים עוינים. לפי אורי בן ברוך (קס ברהן ברוך) יהודית היא בתו של המלך גדעון הרביעי משושלת הגדעונים ששלטה בממלכה היהודית בצפון אתיופיה, בעוד שלפי אותם מקורות נוצריים יהודית התגיירה לרגל נישואיה. המורדים בראשות יהודית הבעירו כנסיות ומנזרים, הרגו נזירים וכמרים וחתרו להכרית את הנצרות באתיופיה. המרד הביא לנפילת ממלכת אקסום ועליית שושלת זאגווה לשלטון באתיופיה. קיסרי שושלת זאגווה בני האגאו שיתפו פעולה עם היישוב העצמאי של ביתא ישראל בצפון אתיופיה, עד שנת 1270, בה הרג יקונו אמלאק את אחרון מלכיה, יטברק וייסד את השושלת הסולומונית העוינת ליהודים. תקופת העצמאות הגמורה הייתה תור הזהב של יהודי אתיופיה.
בכרוניקה החבשית מדגישים כי מוצאה של שושלת זאגווה אינו מזרע ישראל, בניגוד לשליטי אקסום לפני כן:
לא נמסר בתעודה זו מי נטל את כיסא המלכות דיל נהואד, מלך אקסום. קיימות עדויות על כנסיות שרופות, אך היו חוקרים מודרניים שהטילו ספק בעצם קיומה של יהודית המלכה. אפשרות אחרת היא שממלכת אקסום הובסה בידי המלכה הפגאנית באני אל-האמווייאה, שהייתה מלכת אחת השבטים של הסידאמה.
לקריאה נוספת
Stuart Munro-Hay, Aksum: An African Civilization of Late Antiquity, Edinburgh University Press, Edinburgh, 1991. ISBN 0-7486-0106-6
ארנה פנטנל
ארנה פנטנל (בפורטוגזית: Arena Pantanal) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר קויאבה, בירת מאטו גרוסו שבברזיל. ארנה פנטנל הוא אחד מ-12 האצטדיונים שלקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014 שבברזיל. האצטדיון מכיל 38,859 מקומות ישיבה. שם האצטדיון מתייחס לפנטנל, אזור הביצות, אשר מכסה חלק נכבד ממדינת מאטו גרוסו.
האצטדיון נבנה באתר בו עמד אצטדיון ז'וזה פרז'לי (Estádio José Fragelli), שכונה "ורדאו" (Verdão), אשר נסגר ונהרס בשנת 2010 לטובת בניית האצטדיון החדש. האצטדיון הישן היה במה מרכזית לאליפות מאטו גרוסו ושימש כמגרש ביתי של מספר קבוצות במדינה. ארנה פנטנל נחנך ב-2 באפריל 2014 במשחק בין קבוצת מיסטו לבין סנטוס שהסתיים בתוצאה 0-0.
צבי זליקוביץ'
ביוגרפיה
נולד בפתח תקווה, היה חבר השומר הצעיר ועסק בספורט (בין היתר שיחק בנבחרת הכדורסל של הנח"ל ובהפועל פתח תקווה שהגיעה לליגה הלאומית בכדורסל; אחיו, אשר זליקוביץ היה כדורגלן הפועל פתח תקווה).
שירת בנח"ל ולאחר שחרורו בשנת 1955 עבר לקיבוץ גבים, שם היה אחראי על עבודות הגרפיקה בקיבוץ. בשנת 1958 עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב, שם פתח סטודיו לגרפיקה ולעיצוב במסגרתו עיצב ספרי אמנות וקטלוגים לתערוכות.
את שירו הראשון כתב בעקבות מלחמת ששת הימים לחברה שבעלה נהרג במלחמה. באותה שנה, 1967, הוקלט שירו המולחן הראשון "בימים שכאלה", אותו הלחין יעקב הולנדר עבור תוכניתה של להקת פיקוד הדרום "זמר בדרום". עוד כתב עם הולנדר את "לא לך" (לשלישיית לא אכפת להם) ואת "אני יודע" לצוות הווי חיל האוויר. בשנת 1969 הלחין מתי כספי את שירו "לי אמי כך סיפרה" ששובץ באלבום הבכורה של דני גרנות.
לקראת פסטיבל הזמר והפזמון 1973 ביקש מנהל הפסטיבל, חנוך חסון מיוצרים ישראלים שירים בנושאים הקשורים לחצי יובל המדינה. זליקוביץ', שהיה פעיל במועצה לשימור אתרים על רקע החרבת הגימנסיה הרצליה לשם הקמת מגדל שלום, ביקש לכתוב שיר מחאה נגד החרבת תל אביב הקטנה. הלחן של הולנדר העניק לשיר אופי מלנכולי ומרגש והפך אותו לשיר נוסטלגי ולא מחאתי:
השיר בוצע בפסטיבל על ידי עירית דותן ובוצע מאז במספר ביצועים. בשנת 2009 נערכה תחרות לבחירת "שיר המאה של תל אביב" שיזמה עיריית תל אביב בשיתוף גלי צה"ל לרגל חגיגות המאה לעיר. בסיומה של התחרות שבה השתתפו אלפי מאזינים נבחר השיר במקום הראשון כשיר שתוכנו מייצג את העיר באופן הטוב ביותר.
זליקוביץ' והולנדר שיתפו פעולה בשירים נוספים כגון "אומרים שהשבת" ו"הלא תשאלו ציון" (בביצוע עירית דותן) ו"יש לי עיר אחרת" (יפה ירקוני).
ב-1987 ראה אור ספרו "אישונים = מנצ'לך" המתעד בתצלומים ובשירים את מחזיקי התריסים הזעירים המפוסלים בברזל, שהיו סמל לאדריכלות תל אביב.
ב-1998 ראה אור ספרו "תנו לנו יד ונלך" - איגוד מיטב שיריו ותצלומיו (הוצאת משרד הביטחון).
Stronger (שיר של בריטני ספירס)
Stronger (בעברית: חזקה יותר) הוא הסינגל השלישי מתוך אלבומה השני של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס, Oops!... I Did It Again. הסינגל פורסם בעולם במהלך שנת 2000.
משל המערה של אפלטון
משל המערה (ביוונית: Αλληγορία του Σπηλαίου, אַלֵּגוֹרְיָה טוּ סְפֵּלָיוּ) הוא אחד התיאורים המוכרים ביותר בכתבי אפלטון, אשר נועד לדמות מציאות של בערות, בה אנשים נותרים חשוכים אם אינם זוכים לגילוי זיו אורה של החוכמה. גם כאשר הפילוסוף – האדם שיצא מבורות לחוכמה – בא לגאול אותם מבערותם, הוא נמצא בסכנה מתמדת, מפני שהאנשים אינם רוצים להשתחרר מהבורות, הם נמשכים אליה ושמים בה את מבטחם. כמו כן, מוצג תהליך ההחכמה כתהליך קשה, כואב ורצוף מכשולים.
המרכז לקיימות מקומית
המרכז לקיימות מקומית, הפועל החל מינואר 2006, נועד להוות כתובת לנושאי פיתוח בר קיימא (Sustainable Development) ברמה המקומית (רשויות, מועצות מקומיות ואזוריות). המרכז מספק כלים והכשרות, ופועל ליצירת רשת של הגורמים השונים העוסקים בקיימות מקומית.
המרכז פועל כשיתוף פעולה בין המשרד להגנת הסביבה, מרכז השל לחשיבה ומנהיגות סביבתית, בית הספר ללימודי הסביבה ע"ש פורטר באוניברסיטת תל אביב וארגון ICLEI המאגד בתוכו רשת של עשרות ערים מקיימות מרחבי העולם. המרכז פועל במימון קרן LIFE של הקהילה האירופית.
משל המערה של אפלטון
תוכן המשל
המשל, המוצג בספרו "המדינה" (בפתיחת פרק ז), מספר על קבוצת אסירים שנכלאה מגיל רך במערה חשוכה ואשר רותקו בשלשלאות בצורה כזו שראשם מופנה תמיד אל צד אחד ולא יכול עוד לנוע. מאחורי האסירים ישנה חומה, ומאחוריה בוערת מדורה שלא נכבית לעולם, ומאירה את הקיר עליו צופים האסירים. בין האש לבין החומה חולפות בריות הנושאות פסלים. הפסלים, הנישאים מעל גובה החומה, והמוארים מצידם האחד על ידי המדורה, מטילים את צלליהם על הקיר עליו צופים האסירים. כאשר משמיעה אחת הבריות את קולה, שומעים האסירים את ההד השב מן הקיר. לפיכך סבורים האסירים כי מה שהם רואים בקיר הוא בעצם החיים המציאותיים. חייהם סובבים סביב הצללים וקולותיהם, האסירים מפתחים תרבות ושלל תאוריות לגביהם, ובונים את עולמם הרוחני על פי הדמויות על הקיר.
המרכז לקיימות מקומית
המרכז פועל הן מול גופים מקצועיים, פוליטיים ונציגי ציבור ברשויות המקומיות, והן ברמה הארצית. כמו כן עוסק המרכז בקישור ורישות בין הגורמים השונים, ואיסוף והעברת מידע בנושא קיימות מקומית בישראל.
Stronger (שיר של בריטני ספירס)
מידע
Stronger נכתב והופק על ידי מקס מרטין ורמי, ומדבר על מערכת יחסים שנגמרה, ועל כמה הזמרת 'חזקה יותר מאתמול' ומוכנה לעזוב. מעריצים רבים מחשיבים את "Stronger" כהמשך לשיר "...Baby One More Time", מכיוון שב"Baby", נאמרת השורה "הבדידות הורגת אותי", ואילו ב"Stronger", נאמרת השורה "הבדידות כבר לא הורגת אותי".
הקליפ
הקליפ לשיר צולם על ידי ג'וזף קאהן וצולם בלוס אנג'לס. הקונספט של הקליפ, אשר הוצע על ידי ספירס עצמה, הראה את ספירס נוסעת למסיבה רק על-מנת לגלות שבן זוגה בוגד בה עם אישה אחרת. ספירס עוזבת אותו ואת המסיבה. בסצנה הבאה, נראית ספירס נוהגת ברכבה, כאשר בן זוגה נוסע מאחוריה. בסצנות האחרות, נראית ספירס רוקדת עם כיסא, בדומה לקליפים של ג'נט ג'קסון "The Pleasure Principle" ו"Miss You Much".
השיר זיכה את ספירס בשתי מועמדויות. האחת הייתה בטקס פרסי הילדים של ערוץ ניקלודאון, בקטגוריה "Choice Single", ובטקס פרסי הווידאו של ערוץ MTV לשנת 2001, בקטגוריה "Best Pop Video". ספירס לא זכתה באף אחד מהפרסים.
מיקומי שיא
לאחר שנכנס למקום הראשון במצעד המכירות של הבילבורד, "Stornger" נכנס למקום ה-11 במצעד בילבורד הוט 100 המובילים והסינגל קיבל מעמד זהב בארצות הברית.
הסינגל היה להצלחה נוספת במדינות אירופה ואוסטרליה ונכנס לעשרת המובילים ב-11 מצעדים שונים בעולם. השיר הגיע למקום הראשון בישראל במצעד גלגלצ.
בבריטניה, הסינגל יצא בזמן חג המולד, זמן בו אמנים בריטיים מוציאים שירי חג ומקדמים אותם עבור המקום הראשון במצעד. לכן, הסינגל נכנס במצעד הבריטי למקום השביעי ומכר 200,000 עותקים. וקיבל תואר כסף. בגרמניה מכר כ-250,000 עותקים וקיבל תואר זהב. ברחבי העולם מכר הסינגל 3,600,000 עותקים סך הכל.
המרכז לקיימות מקומית
בין פעילויות המרכז:
משל המערה של אפלטון
תוכן המשל
אחד האסירים מצליח להשתחרר מכבליו. שריריו מנוונים מרוב ישיבה בשלשלאות, וכוח כלשהו גורר אותו במעלה דרך עפר תלולה אל מחוץ למערה. האסיר נשרט ונחבל, וכאשר הוא מגיע אל מחוץ למערה, הוא אינו יכול לראות דבר משום שהוא מורגל לחושך של המערה ואינו מסוגל להתמודד עם אור היום. אחרי זמן מה, הוא מתחיל לראות צללים מטושטשים – כפי שראה על קיר המערה. אך ככל שהזמן עובר, והאסיר מתרגל לאור, הוא יכול להתבונן סביבו, ולראות שהבריות אינן צללים, והוא יכול להביט ולראות את הטבע, את הציפורים, ואת גרמי השמיים בלילה. הוא יכול גם להבחין בצילו שלו.
האסיר מחליט לחזור למערה, על מנת לספר לאסירים האחרים על נפלאות העולם שבחוץ ולשחררם. אך כאשר הוא חוזר למערה, שוב אינו יכול לראות דבר, משום שעיניו התרגלו לאור השמש ואינן יכולות לראות בחשיכה, והאסירים האחרים לועגים לו וטוענים שהוא התעוור. הוא מנסה להסביר להם על העולם שבחוץ, אך הם מבטלים את דבריו בזלזול. האסיר שיצא לאור עומד על דעתו, ומנסה להאיר את עיניהם של חבריו הכבולים, אך הם מחליטים שאם מישהו ינסה לשחרר אותם מכבליהם ולהוציא אותם מהמערה, הם ירצחו אותו כדי לא להתעוור בעצמם.
קתי בייטס
קת'לין דויל "קתי" בייטס (באנגלית: Kathleen Doyle Bates; נולדה ב־28 ביוני 1948), היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס אוסקר על תפקידה כאנני וילקס בסרט "מיזרי" (1990).
ביוגרפיה
בייטס נולדה בממפיס, טנסי שבארצות הברית, למדה תיאטרון באוניברסיטה פרטית בטקסס, וסיימה את לימודיה ב-1969. תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרטו האמריקני הראשון של מילוש פורמן, "התפשטות" (1971), בו גילמה תפקיד זעיר של זמרת הנבחנת לאודישן. לאחר שבע שנים קיבלה את תפקידה הבא בקולנוע, בסרט "Straight Time", בו גילמה תפקיד משנה משמעותי, כשבתפקיד הראשי מככב דסטין הופמן. לאחר ארבע שנים הופיעה שוב בקולנוע, באחד הסרטים הפחות ידועים של רוברט אלטמן, "חזור הביתה ג'ימי דין, ג'ימי דין", בו גילמה חברה במועדון מעריצים של השחקן ג'יימס דין. רק לאחר מכן החלו התפקידים לזרום.
תפקידה הבולט הראשון היה בסרט "מיזרי" (1990), המותחן המצליח של רוב ריינר, על פי ספרו של סטיבן קינג, בו גילמה את דמותה הפסיכוטית של אנני וילקס. על תפקידה זה זכתה בייטס בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השחקנית הראשית הטובה ביותר".
בתפקידיה הבאים בקולנוע התרחקה מאוד מדמותה ב"מיזרי", וקנתה לה שם של שחקנית המרבה לשחק דמויות אנושיות וטובות לב בקולנוע ובסרטי טלוויזיה, לרוב בתפקידי משנה. אל תפקיד המרשעת חזרה בייטס כשכיכבה במלודרמה "חשדות מהעבר" (1995), שגם הוא היה עיבוד לספרו של סטיבן קינג, בו גילמה אישה הנחשדת ברצח. לאחר "מיזרי" הייתה מועמדת פעמיים לפרס האוסקר: על תפקידה בדרמה הפוליטית של מייק ניקולס, "צבעי השלטון" (1998) וב"אודות שמידט" (2002), בו הופיעה לצד ג'ק ניקולסון. ב־1997 כיכבה באחד מן הסרטים המצליחים בכל הזמנים, מבחינה כספית, "טיטניק", בו גילמה את דמותה של מרגרט בראון, שנאבקה להורדת כמה שיותר מנוסעי הטיטניק לסירות ההצלה. בייטס הייתה גם מועמדת 7 פעמים לפרס אמי, אף על פי שמעולם לא זכתה בו. מתוכם הייתה מועמדת שלוש פעמים כשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני סדרה או בסרט טלוויזיה, פעמיים על הופעת אורח (בהן ב"עמוק באדמה"), פעם אחת על הבימוי ופעם אחת כשחקנית ראשית. בשנת 2012 זכתה לבסוף בפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בתפקיד אורחת על הופעתה בקומדיית המצבים "שני גברים וחצי".
בשנת 2001 שיחקה לצד קולין פארל בסרט האקשן "הרעים שוב טובים" בבימויו של לס מייפילד,
בשנת 2006 דיבבה את ביטצי בסרט המצויר "חוות הקסמים" בכיכובה של דקוטה פנינג.
בשנת 2011 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "החוק של הארייט" ברשת NBC, בתפקיד האריסט קורן. בספטמבר 2011 שבה לשחק בעונה השנייה והאחרונה.
בשנת 2013 הצטרפה בייטס לקאסט הקבוע של העונה השלישית בסדרה אימה אמריקאית, "אימה אמריקאית: הכישוף" שם גילמה את דמותה ההיסטורית של דלפין לאלורי, אשת חברה אמריקאית מכובדת מניו אורלינס, שעינתה ורצחה בסתר עשרות עבדים שחורים בדרכים מזעזעות, בביתה שלה. בעונה הרביעית "אימה אמריקאית: פריק שואו" גילמה בייטס את אתל דרלינג "האישה המזוקנת" במופע ה"פריק שואו", בעונה החמישית "אימה אמריקאית: המלון" את אייריס מנהלת המלון ובעונה השישית "אימה אמריקאית: רואנוק" גילמה את אגנס מרי וינסטד שחקנית בעלת הפרעה סכיזואפקטיבית, חזרה בעונה השמינית "אימה אמריקאית: אפוקליפסה" בה גילמה את מרים מיד, אחת מעובדי השטן.
בשנת 2016 שיחקה בקומדיה הפרועה "הבוס" בכיכובה של מליסה מקארתי. באותה שנה זכתה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, על תרומתה לתעשיית הקולנוע.
בשנת 2017 השתתפה בתפקיד אורחת בסדרת האנתולוגיה "אויבות", שנוצרה ונכתבה על ידי ראיין מרפי, לצידן של ג'סיקה לאנג וסוזן סרנדון, כבת דמותה של ג'ואן בלונדל.
איזאיי דוברובן
איזאיי דוברובן (Issay Dobrowen; 15 בפברואר 1891–1953) היה פסנתרן, מלחין ומנצח יהודי-רוסי.
קורות חיים
דוברובן נולד בניז'ני-נובגורוד שברוסיה ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון של מוסקבה. אחרי סיום לימודיו השתלם בנגינה אצל גודובסקי. בשנים הבאות כיהן כפרופסור בקונסרבטוריון וניהל את תיאטרון בולשוי המוסקבאי. משנת 1923 ניצח על תזמורות חשובות באירופה ובארצות הברית, ביניהן התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו והתזמורת הסימפונית של גטבורג בשוודיה. בין השאר הוזמן לנצח גם על התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
דוברובן כתב יצירות לפסנתר, המזכירות באופיין את המוזיקה של רחמנינוב. עוד חיבר קונצ'רטו לכינור ומוזיקה לתיאטרון.
במהלך הקריירה שלו ניגן את הסונאטה "אפאסיונאטה" של בטהובן לפני לנין, יצירה שהייתה בין החביבות על המנהיג הבולשביקי. דוברובן היה ידיד קרוב של הסופר הרוסי מקסים גורקי ושל חוקר הארצות הנורווגי הנודע פריטיוף ננסן.
דוברובן מת באוסלו, נורווגיה, בשנת 1953, בן 62.
כלבי ציד (קבוצת כוכבים)
כלבי ציד היא קבוצת כוכבים בשמי הצפון באזור דליל בכוכבים סמוך לקוטב הצפוני של שביל החלב. הקבוצה הוגדרה רק במאה ה-17 על ידי האסטרונום הפולני יוהנס הווליוס והיא מייצגת את כארה ואסטריון - זוג הכלבים של שומר הדובים שסמוך אליה. זוהי קבוצת הכוכבים השלישית המייצגת כלבים (האחרות הן כלב גדול וכלב קטן). בקבוצה נמצאות מספר גלקסיות הניתנות לצפייה בטלסקופ חובבים.
כוכבים חשובים
α בכלבי ציד, נקרא גם קוֹר קרוֹלי (לטינית: Cor Caroli - לבו של צ'ארלס, השם ניתן על ידי אדמונד היילי לכבודו של מלך אנגליה צ'ארלס השני), הוא כוכב לבן - כחלחל במרחק של כ-110 שנות אור ועם בהירות נראית נראית מדרגה 2.9. בטלסקופ קטן ניתן להבחין שזהו כוכב כפול עם בן זוג קרוב בדרגת בהירות 5. הכוכב הבהיר יותר הוא גם כוכב משתנה, אך השינוי הוא של 0.1 דרגות בלבד ולכן כמעט שאינו מורגש.
β בכלבי ציד הוא כוכב הסדרה הראשית צהוב דומה לשמש ובמרחק של 27 שנות אור בלבד. בשל דמיונו לשמש, היותו כוכב יחיד (בניגוד למערכות הכוללות יותר מכוכב אחד) ומרחקו הקטן יחסית, הוא אחד המועמדים הטובים ביותר לחיפוש אחר חיים מחוץ למערכת השמש.
גרמי שמיים מעניינים נוספים
M3 הוא צביר כדורי המכיל כחצי מיליון כוכבים ונמצא במרחק של כ-33900 שנות אור. במשקפת הוא נראה ככתם עמום עם דרגת בהירות 6 ובטלסקופ קטן ככדור של אור. רק טלסקופים גדולים מאפשרים להבחין בכוכבים הבודדים של הצביר.
M51 היא גלקסיית המערבולת - גלקסיה ספירלית במרחק של כ-23 מיליון שנות אור ובבהירות מדרגה 9. בטלסקופ חובבים היא נראית ככתם עמום עם שתי נקודות בהירות, אך טלסקופ גדול מאפשר להבחין שלגלקסיה הספירלית צמודה בקצה אחת הזרועות גלקסיה נוספת קטנה יותר. הגלקסיה השנייה היא גלקסיית עדשה או גלקסיה לא-סדורה. גלקסיית המערבולת היא החברה הבהירה ביותר בקבוצת הגלקסיות הקרויה על שמה וכוללת כ-10 גלקסיות נוספות.
M63 נקראת גלקסיית החמניה והיא גלקסיה ספירלית השייכת לקבוצת הגלקסיות של M51. גם היא בעלת בהירות מדרגה 9 ונדרש טלסקופ גדול כדי להבחין במבנה הספירלי שלה.
M94 היא גלקסיה ספירלית נוספת במרחק של כ-16 מיליון שנות אור, כלומר היא איננה חלק מקבוצת הגלקסיות של M51 אלא חלק מקבוצת גלקסיות קרובה יותר שנקראת על שמה קבוצת M94. מישור הגלקסיה ניצב לקו הראיה אליה, כלומר היא נראית במבט על כעיגול מושלם בבהירות מדרגה 8. ניתן להבחין בה בקלות בטלסקופ חובבים.
M106 היא גם כן גלקסיה ספירלית במרחק של כ-23 מיליון שנות אור ובבהירות מדרגה 9.
מילאד מוחמדי
מילאד מוחמד קשמארזי (בפרסית: میلاد محمدی کشمرزی; נולד ב-29 בספטמבר 1993) הוא כדורגלן איראני בעמדת המגן השמאלי בא.א.ק. אתונה.
קריירת מועדונים
ב-6 בפברואר 2016 מוחמדי חתם לשלוש וחצי שנים בטרק גרוזני מליגת העל הרוסית. ב-2 באפריל 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-3 נגד אנז'י מחצ'קלה. ב-29 באפריל 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-5 נגד אורל.
ב-17 בספטמבר 2021 מוחמדי חתם בא.א.ק. אתונה] מליגת העל היוונית.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, מוחמדי שיחק בנבחרות הצעירות של איראן.
ב-11 ביוני 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-1 נגד. 6 שנים בדיוק לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-10 נגד.
אופוריה
אופוריה (מיוונית: εὐφορία - פוריות או הכוח של תחושת קלות תמידית, ההפך מדיספוריה) היא הרגשה קיצונית של התרוממות רוח, המלווה באופטימיות, בתחושת רווחה נפשית ובפעילות מוגברת. אופוריה כוללת תחושות אושר, הנאה, התרגשות והתלהבות גבוהות מאוד.
אופוריה לעיתים נגרמת על ידי שימוש בסמים פסיכואקטיביים או גם על ידי התנהגויות טבעיות כגון פעילות ספורטיבית לדוגמה בזמן ניצחון של ספורטאי או על ידי פעילות מינית. אופוריה יכולה לבוא ללא סיבה חיצונית הנראית לעין, אלא בעקבות התגברות ביטחון עצמי ורגשות חיוביים. כמו כן, אופוריה יכולה להיות גם תוצאה של הפרעה פסיכולוגית כגון הפרעה דו־קוטבית וציקלותימיה. אופוריה עשויה להתרחש גם עקב מחלות התוקפות את מערכת העצבים כגון עגבת וטרשת נפוצה. במקרים פתלוגיים עלולה תחושת האופוריה להיות משוללת כל בסיס מציאותי ולכלול הזיות של גדלות וחסינות, עד כדי מאניה. במקרים כאלה האופוריה נחשבת להפרעה נפשית. התופעה ההפוכה לאופוריה נקראת דיספוריה.
מילאד מוחמדי
קריירה בינלאומית
מוחמדי נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018, גביע אסיה 2019 ומונדיאל 2022.
אופוריה
אופוריה הנגרמת כתוצאה מפעילות ספורטיבית
רצים יכולים לחוות תחושה של אופוריה. באמצעות שימוש בסורק PET ושאלון מצב רוח, מחקר אחד הראה כי רצים הפגינו רמות גבוהות של אנדרופינים אשר נקשרו לרצפטורים אופיואידים במספר אזורים במוח, בעיקר באזורים הקדמיים המעורבים עם רגשות חיוביים. מניתוח המחקר עלה כי רמת האופוריה הסובייקטיבית של רץ בודד התכתבה ישירות עם רמת פעילות האנדרופינים שהתרחשה בתוך המוח. יחד עם זאת, לא הוכח במחקר זה כי שחרור האנדרופין היה האחראי הבלעדי לחוויית אופוריה בקרב רצים, אך זה הוכר כגורם תורם משמעותי לתחושת אופוריה. למעשה, אנדרופינים משחקים תפקיד במערכת הגמול שעשויה לגרום להתמכרות כימית עקב פעילות גופנית עקבית.
מילאד מוחמדי
חיים אישיים
מוחמדי נולד בטהראן למשפחה ממוצא אזרי שהיגרה לטהראן ממחוז קזווין. אחיו התאום הוא הכדורגלן מהרדאד מוחמדי.
אופוריה
אופוריה הנגרמת ממוזיקה
אופורית מוזיקה היא מצב של אופוריה אליו אדם מגיע בזמן שמיעת מוזיקה. למעשה, המוזיקה מובילה את האדם למצב של טרנס; תחושת ריחוף או סיבוב. האדם עשוי לראות או אף להרגיש קול. בנוסף, תחושת אופוריה זו יכולה להוביל לדחף בלתי נשלט לרקוד. ידוע כי תחושה מסוג זה יכולה להיגרם כתוצאה משימוש בקנאביס, אקסטזי ושאר הסמים הפסיכואקטיביים. חוקרים בתחום טוענים כי ניתן להציג מצב אופורי זה על ידי שימוש בהקלטה של גלי המוח שהתקבלו באמצעות סורק EEG.
גולדן אקס
גולדן אקס (באנגלית: Golden Axe, בתרגום חופשי: "גרזן הזהב") היא סדרת משחקי ארקייד מסוגת Beat 'em up אשר פותחה על ידי חברת סגה. עלילת הסדרה מתרחשת בעולם פנטזיה בו המשימה העיקרית של גיבורי המשחק היא להשיג את גרזן הזהב האגדי.
המשחקים בסדרה:
דמותו של הנבל דת' אדר ממוקמת במקום ה-83 ברשימת הנבלים הגדולים ביותר במשחקי וידאו, לפי IGN.
(1989) Golden Axe
שוחרר בשנת 1989 על ידי חברת סגה. במשחק ניתן לבחור להיות גמד ויקינגי, ברברי או אמזונה. מטרת כולם היא להרוג את הדיקטטור הנתעב דת' אדר אשר כבש שטחים שלווים של ארץ שנקראת "יוריה", שבה את משפחת המלוכה וגנב את גרזן הזהב. כל אחד מהלוחמים שואף לנקמה, כיוון שבקרבות קודמים עם דת' אדר, איבד כל אחד מהם בן משפחה.
בגרסת המחשב לכל שחקן יש סוג אחד של קסם בכל הרמות. בגרסאות הארקייד והמגה-דרייב סוג הקסם משתנה מרמה לרמה. בגרסת המחשב המסך עלול להיתקע אם הגמדים לא מצליחים לברוח מהמסך.
מהלך המשחק
ההתקדמות במשחק נעשית תוך חיסול כל היריבים, בהם ענקים, אבירים, אורקים ושלדים. פרט לאויבים השונים שפוגשות הדמויות במהלך המשחק, הן נתקלות בגמדים זעירים (לעיתים תוך כדי צעדה ולעיתים פוקדים אותם הגמדים במהלך חניית הלילה). מטרתם הבלעדית של גמדים אלה (לאחר שחובטות בהן הדמויות בדרכים שונות) לספק לדמויות מזון (לשיקום בריאותן) ושיקויים (לשיקום כוח הקסם).
חלק מהאויבים במשחק רכובים על יצורים, על פי רוב דרקונים למיניהם, אשר לאחר הפלת האויב יכולים לשמש את גיבורינו. כל היצורים מסוגלים לקפוץ ולנגוח בצורה דומה, אולם לכל אחד ישנה שיטת תקיפה נוספת הייחודית לו - הכאה בעזרת זנבו, יריקת כדור אש וכיוצא באלה.
מהלך המשחק הרגיל כולל שמונה שלבים הנגללים לאורך סיפור המסע, שתואר קודם לכן, ויכול להשתתף בו שחקן בודד או זוג שחקנים הפועלים יחדיו. אפשרויות משחק נוספות כוללות דו-קרב בין שני שחקנים אנושיים או לחלופין התמודדות שחקן יחיד במקום קבוע נגד אויב בודד או כנגד מספר אויבים סימולטנית. כאשר מביס השחקן את האויב שבמסך מופיעים אויבים נוספים ברמת קושי גבוהה יותר.
(1991) Golden Axe II
בכותר ההמשך, כל הגיבורים מהמשחק הקודם חוזרים להילחם בכוחות הרשע של גולד האפל, ולהחזיר לידם את גרזן הזהב. מכניקת המשחק זהה למשחק הקודם, השינויים מתאפיינים בקסמים של הדמויות ובעיצוב האויבים והשלבים.
המבקרים והמעריצים הביעו אכזבה מהעובדה שהמשחק לא מחדש יותר מידי, ותלו את האשמה בעובדה שסגה מיהרו להוציא את כותר ההמשך בשביל לרכב על ההצלחה שלו. למרות זאת, המשחק זכה לפופולריות רבה.
(1992) Golden Axe - The Revenge of Death Adder
בשנת 1992, סגה שחררה את גרזן הזהב: הנקמה של דת' אדר לארקייד בלבד. זהו היה משחק גרזן הזהב הראשון שהשתמש ב-32 סיביות. אף על פי שהמשחק היה מאוד פופולרי המשחק לא ראה אור לקונסולות הביתיות ונשאר בלעדי לארקייד.