cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי ביטום
המאה ה-19 ועד המאה ה-20
בשנת 1883 הפכו הסוחר היהודי אוסקר קארו ואחיו, שניהם מגליביצה, לבעלים של מפעלי הברזל "ג'וליה" בבוברק (מחוז ביטום של ימינו). בשנת 1887 אוסקר קארו הצליח למזג את מפעל ג'וליה עם מפעל הברזל "הרמינה", חברת "היינריך קרן ושות" (מפעל חוטי תיל) ומפעל הברזל "ביילדון" (בקטוביץ). כתוצאה מכך קמה חברה חדשה בשם Oberschlesische Eisenindustrie A.G.für Bergbau und Hüttenbetrieb. בהמשך, גם מפעלי הברזל "שלזיה" בריבניק הפכו לחלק מהמיזם.
בשנת 1885 חיו בבויטן 2,290 יהודים. בשנת 1891 פריץ פרידלנדר, יזם יהודי מגלביצה, פתח את מפעל ייצור הדלקים הראשון בשלזיה העליונה (מזפת פחם, מבנזן וטולואן) - הוא היה ממוקם ליד מפעל הברזל "ג'וליה" בבוברק.
בשנת 1901 חיו בבויטן 3,026 יהודים.
בסוף מלחמת העולם הראשונה התחוללו שינויים משמעותיים בשלזיה עילית. ב־11 בנובמבר 1918 נולדה מחדש המדינה הפולנית ולסכסוכים בין פולנים והקהילה הגרמנית ולמרד בשלזיה. רוב היהודים תמכו בגרמנים. באותה תקופה יהודים רבים, כולל יהודים מבויטן, עזבו למערב, במיוחד לערים גרמניות כגון ברלין.
ב־6 במאי 1932, קבוצת ספורטאים יהודים מבויטן השתתפה בעצרת גדולה של קבוצות נוער יהודיות משלזיה עילית שהתארגנה בטאצ'ישוב Taciszów. בסך הכל השתתפו בעצרת כ־250 איש. הנאום שנשא הרב אוכס, רופא והרב של קהילת יהודי גליביצה, שניתח את המצב המידרדר של הנוער היהודי בגרמניה, היה נקודת השיא של העצרת. הוא קרא לבני הנוער שלא לוותר על יעדי חייהם ודחק בהם להתגבר על כל הקשיים. השתתפו באירוע גם נציגי קהילת יהודי גליביצה, סטרצלצה אופולסקי, קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה, אופולה, ז'אברז'ה ורביבורז
הרייך השלישי ומלחמת העולם השנייה
בינואר 1933 אדולף היטלר עלה לשלטון ובאפריל 1933 הוכרזו ימי חרם והגבלות מסחר ותנועה על היהודים. ב־12 במרץ 1938, הרייך השלישי סיפח את אוסטריה ובאוקטובר 1938, את החלק הצ'כי של הסודטים.
בין השנים 1933–1939 בתקופת הרייך השלישי האוכלוסייה היהודית של בויטן מנתה כ־3,500 נפש (לפי מוקוטוב) או 5,000 לפי עדות של תושב לשעבר בעיר. בתקופה זו כ־4,000 מהם עזבו את בויטן. רבים מיהודי העיר ושלזיה בכלל, שחוו את האנטישמית של היטלר והנאצים, לא המתינו עד שמהלך האירועים יתפתח והחליטו לעזוב את העיר למערב אירופה, אמריקה ורוסיה. כתוצאה מכך, מספר היהודים בעיר פחת. בשנת 1939 התגוררו בעיר 1362 יהודים.
בליל 9–10 בנובמבר 1938 התרחשו אירועי ליל הבדולח בכל גרמניה ביוזמת השלטונות הנאצים. בבויטן שרפו הנאצים את בית הכנסת עד היסוד והרסו כ-70 חנויות יהודיות. באותו לילה היהודים הוצאו מבתיהם, רוכזו מול בית הכנסת ונאלצו לעמוד שעות מול בית הכנסת הבוער. מאוחר יותר בסמוך לליל הבדולח ג'וזף גבלס נאם נאום אנטישמי לוהט בבויטן, עם קריאה לנקמה ביהודים. 370 יהודי מבויטן נעצרו, בערך 200 מתוכם נכלאו זמנית בבית הספר היהודי בלנגסטראז, שהוסב לכלא. לאחר יומיים הם הועברו למחנות הריכוז בבוכנוולד וזקסנהאוזן, משם חזרו מעטים לאחר מספר חודשים וזאת רק לאחר שהמציאו מסמכי הגירה מגרמניה.
בסתיו 1938 התגוררו בעיר 1843 יהודים מקומיים ו-270 יהודים בעלי אזרחות זרה.
בראשית שנת 1939 בבויטן, הועסקו יהודים בביצוע העבודות הגרועות ביותר, כולל ניקוי רחובות.
במהלך המלחמה, החיים הכלכליים בבויטן עברו שינוי מהיר. מרבית מפעלי התעשייה החלו לייצר מוצרים עבור הצבא. מאוקטובר 1941 צעירים יהודים נשלחו לעבודות כפייה ליד קטוביץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בחורף 1941/1942, עצר הגסטפו מספר יהודים בעיר, והאשים אותם בעבירות על חוקי הרייך השלישי. ב־15 בפברואר 1942 יהודי בויטן נשלחו בטרנספורט הראשון של אסירים שנשלחו למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו. עם הגעתם למחנה הריכוז, כולם הוצאו להורג בבונקר תאי הגזים הראשון שהוקם באתר מחנה אושוויץ-אני, באמצעות גז ציקלון B. במאי וביוני 1942 הגרמנים החלו בגירוש יהודי העיר למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו. בחודש מאי ויוני גורשו לשם כמעט כל היהודים מבויטן כ־1362 יהודים. בחודשים שלאחר מכן נהרס בית הספר היהודי ברחוב רוסטק. ב־13 בנובמבר 1942 נשלחו לגטו בטרזינשטט, 33 יהודים מבויטן. בטרנספורט השלישי ב־4 בדצמבר 1942, היו 50 יהודים מרסיבורץ, קולה ובויטן. רק 7 יהודים מקבוצה זו שרדו.
סוף המלחמה ועד שנות האלפיים
לאחר מלחמת העולם השנייה שהסתיימה במאי 1945, התיישבה בביטום קבוצה גדולה של יהודים. הקהילה היהודית הוקמה מחדש. עד שנות החמישים פעל בעיר קואופרטיב בשם אנילביץ'; רוב עובדיו היו יהודים. באותה תקופה החיים היהודיים בעיר אורגנו על ידי הוועד המרכזי של יהודי פולין. שני מוסדות פעלו באזור באופן עצמאי זה מזה: ועדות יהודיות חילוניות שתואמו על ידי הוועד המרכזי של יהודי פולין ועמותות דתיות. לאחר השואה התנועה הציונית הקימה בביטום את "הקיבוץ העובד" בו התרכזה והוכשרה שארית הפליטה לפני העלייה לארץ ישראל.
בשנת 1962 התגוררו בביטום 248 יהודים.
בשנת 2006 הפכה הקהילה הדתית היהודית בעיר קטוביץ השכנה, לסניף של איגוד הקהילות הדתיות היהודיות בפולין (TSKŻ). במסגרת ההתארגנות מחדש של הקהילות היהודיות בפולין הוחלט לסנף לקהילה היהודית בקטוביץ את הקהילות היהודיות בביטום וגליביצה. בערים אלה לקהילת קטוביץ יש משרדים מקומיים המנהלים את הקהילות הקטנות הקיימות בערים אלה. סניפי איגוד הקהילות הדתיות היהודיות בפולין (TSKŻ) בקטוביץ, ביטום, גליביצה, פעילים גם בשנת 2021.
בית הכנסת הישן
החלקה לבניית בית הכנסת הראשון בבויטן נרכשה בדצמבר 1809 בזכות השתדלותו של הרוזן קרל הנקל פון דונרסמרק. חנוכת בית הכנסת התקיימה ב־16 בספטמבר 1810. האדריכל ובונה בית הכנסת היה אנדראס לנגר מגליביצה. בית הכנסת היה ממוקם באזור כיכר גרונוואלדצקי של היום.
בית הכנסת היה בניין צמוד קרקע, מטויח חלקית, דו קומתי, ועליו גג גמלוני מקומר. הבניין היה בנוי על פי תוכנית מלבנית, עם מבואה קטנה לאולם המרכזי המיועד לגברים. בחלק המערבי של האולם המרכזי, בקומה הראשונה, הייתה עזרת הנשים. בבית הכנסת היו 13 חלונות ובתוכו 142 מושבים. במרכז האולם המרכזי הייתה בימה.
בראשית שנות השישי של המאה התשעה עשרה בית הכנסת היה קטן מלהכיל את יהודי העיר ועל כן הוחלט להקים במקומו בית כנסת גדול ומפואר.
התפילות והשירותים הקהילתיים, התקיימו בבית הכנסת הישן עד שנת 1864. במהלך בניית בית הכנסת החדש, ספר התורה מבית הכנסת הישן נשמר בבית תפילה זמני בדירתו של ס' גרופנר. אף תצלום או רישום של בית הכנסת העתיק בבויטן לא שרדו עד ימינו.
בית הכנסת השני
בית הכנסת בבויטן נמצא בכתובת גרונוואלדצקי 8 pl. Grunwaldzki (רחוב טבעת פרידריך וילהלם לשעבר). הוא נבנה בשנים 1867–1869 במקום בו עמד בית כנסת שהוקם בשנת 1809. ב־3 באפריל 1868 פנתה הנהלת הקהילה היהודית בראשותו של מיכאל גוטמן לבית משפט השלום בבקשה לקבלת היתר להקמת בית כנסת חדש. ההיתר התקבל ב־18 באפריל 1868. האדריכל ומעצב הבניין היה פרויד מברלין, קבלן הבנייה וההקמה היה, פול ג'אקיש, הקונסטרוקטור היה ריטר מבויטן. הפתיחה החגיגית של בית הכנסת החדש הייתה בהשתתפות הרב פרדיננד רוזנטל, התקיימה על פי לוח השנה היהודי ב - כח' כסלו ה'תר"ל, 2 בדצמבר 1869. החזן הראשי הראשון היה יוזף זינגר, שהתחנך בקונסרבטוריון למוזיקה בפראג, לימים הפך למומחה מצטיין במוזיקת בתי כנסת. הוא מילא תפקיד זה עד 1873.
בית הכנסת נבנה מלבנים, בסגנון האדריכלות הנאו-מורית ועוצב על פי בית הכנסת הגדול של בודפשט, שתוכנן על ידי לודוויק פון פרוסטר. רכיב אופייני של בית הכנסת בבויטן היו שני מגדלים שעיטרו את חזית הכניסה משני צדיה. מגדלים עטורי כיפות בצורת בצל כשבקודקודים של הכיפות מגני דוד. שטח הקירות הצדדיים היו מלאים בחלונות צרים ומוארכים. הקירות החיצוניים עוטרו בפסים אופקיים של לבנים בשני גוונים. בראש חזית הכניסה, בין המגדלים, היו לוחות הברית. בחזית הכניסה היו שלוש כניסות לתוך בית הכנסת. הן היו מוגבהות ומדרגות. ציר האורך של בית הכנסת היה בכיוון מזרח-מערב. בתוך בית הכנסת היה מקושט בדימוי משולש המתאר את המקדש בירושלים. תָוֶך הַאוּלָם המרכזי היה חטיבה אחת. מאידך עמודי העץ שתמכו את עזרת הנשים מתחת, יצרו תחושה של שני מעברים משני צדדי האולם המרכזי. בבית הכנסת היו מקהלה ועוגב. מאוחר יותר נוספה בצד המזרחי של בית הכנסת, מבנה ששימש משחטת עופות כשרה. בחלקו האחורי של בית הכנסת היה מקווה. בשנת 1889 הוחלט להרחיב את הבניין ובשנים 1897–1901 נבנה האולם המרכזי מחדש.
במהלך ליל הבדולח (9–10 בנובמבר 1938) נשרף בית הכנסת. מספר ימים לאחר האירוע הורו רשויות העיר לקהילה היהודית לפרק במהירות את ההריסות, לנקות את האזור ולמכור אותו. הקהילה היהודית סרבה לבצע את הוראת הרשויות העירוניות. במקביל נכתב מכתב תלונה לשר לענייני דת. הוא לא ראה כל אפשרות לבנות מחדש את בית הכנסת. הלבנים והאבנים מהבניין שימשו לביצוע תיקונים ברחובות פרברי ביטום. רשויות העירייה תכננו להשתמש בשטח בית הכנסת השרוף להקמת אולם שוק.
ב־9 בנובמבר 2007 נקבע במקום בו עמד בית הכנסת לוח הנצחה עם כיתוב בפולנית, באנגלית, בגרמנית ובעברית שבו כתוב: "במקום זה שכן בית הכנסת של ביטום, אשר נבנה בשנת 1869 והיווה עדות לקיום ידידותי בן מאות שנים של הקהילה היהודית בתולדות העיר. בית הכנסת הוחרב בידי הנאצים ב"ליל הבדולח" בין 9 ל־10 בנובמבר 1938. "
מקווה
בבויטן היה מקווה שני, בנוסף למקווה שהיה בבית הכנסת הגדול. המקווה השני הוקם באחד משני בתים דו-משפחתיים ששמשו בית זקנים, ברחוב סמולניה, במרתף של אחד הבניינים. המקווה שרד את מלחמת העולם השנייה. הבריכה מצופה באריחים לבנים וכחולים. נכון לשנות האלפיים המקווה שמור יחסית. אספקת המים הזורמים נותקה, אך התנור נשמר.
בית הקברות הישן
בראשית המאה ה-18 אנשי הקהילה היהודית עשו מאמצים להקים בית קברות משלהם בעיר. כי כל עוד לא היה בית קברות יהודי במקום, היה צריך להעביר את הנפטרים לערים צ'שובה, לבנדין או למיקולוב שהיו מרוחקות מהעיר כמה עשרות קילומטרים. בית הקברות היהודי הראשון בבויטן הוקם בשנת 1720. בשנת 1732 העניק הרוזן לזרוס הנקל פון דונרסמרק לישראל בוהם את אתר בית העלמין. בתחילה, בני משפחת בוהם החשיבו את שטח בית הקברות כרכושם הפרטי. על כן, יהודי בויטן, ובמיוחד אנשים מחוץ לעיר, נאלצו לשלם עבור הקבורה בנקרופוליס. בשנת 1780, בניו של ישראל בוהם - הירשל ויונאס, ניסו לאשרר את הבעלות על בית העלמין. בדיון בבית המשפט השופט הוציא את מסמכי ההענקה מתאריך 7 בינואר 1732 ומצא בהם אינדיקציה ברורה שהאזור ניתן לקהילה היהודית ולא רק לישראל בוהם. על פי פסק דינו של ראש עיריית בויטן מיום 13 במרץ 1789, נצטוו יורשי ישראל בוהם להחזיר את זכויות הקבורה לקהילה היהודית. בשנת 1732 שילמה הקהילה את שכר הדירה העירוני עבור בית העלמין, שהיה 4 טאלר בשנה. בשנת 1810 הורחב הנקרופוליס והוקף בחומת אבן. בשנת 1848 הוגדל שטחו בפעם השנייה.
בבית העלמין נקברו ארבעה רבנים מבויטן.
מכובדים אחרים הטמונים בבית הקברות
הקבורה האחרונה התרחשה בשנת 1897. כאשר בית העלמין היה מלא לחלוטין, החליטה הקהילה היהודית המקומית לארגן אתר קבורה חדש.
מתצלומים מהמקום נראה כי מלבד מצבות יהודיות מסורתיות היו בבית הקברות גם מצבות בצורת סרקופגים. עד המחצית השנייה של המאה ה-19 נקברו בבית קברות זה גם יהודים מהעיירות הסמוכות. החברה קדישא, שנרשמה בשנת 1789, עסקה בכל הנושאים הקשורים להכנת המנוח לקבורה. המצבה העתיקה ביותר שנשתמרה היא משנת 1757.
בשנת 1939 הפך בית הקברות לנחלת התאחדות היהודים בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden ב Deutschland) - איחוד שנכפה על ידי השלטונות הנאציים. במהלך מלחמת העולם השנייה, הנקרופוליס לא נהרס.
בשנת 1965 חוסל בית העלמין בהוראת הרשויות והמצבות שהיו בשטחו הועברו לבית העלמין העירוני, שם הוצבו זו על גבי זו. שטח בית העלמין שחוסל יועד לפיתוח. בשנת 1995, הודות למאמציה של החברה לשימור אנדרטאות מביטום, נשמרו מצבות ישנות והפכו לאנדרטה, מה שמכונה "כותל הדמעות" בנקרופוליס היהודי החדש.
בשנים 1989–1990 המצבות צולמו על ידי ברברה קנובסקי ממינסטר, הכתובות בעברית נקראו ותורגמו לאנגלית על ידי ניל רוזנשטיין מהעיר אליזבת שליד ניו יורק, והנתונים על אנשים שמצבותיהם שרדו נמצאים בארכיונים בקטוביץ. בית הקברות עצמו לא הוקם, עכשיו הוא כיכר ריקה בין בתי דירות.
שום מצבה לא שרדה בשטח של כ־0.2 דונם. אין מידע על קברי אחים בבית הקברות. האזור אינו מגודר. בשער בית הדירות באול. Piastów Bytomskich 3-5 יש לוח המציין את בית הקברות.
בית הקברות החדש
בית הקברות היהודי החדש בביטום באול. Piekarska 56 נוסדה בשנת 1866. שנה קודם לכן, לאור מספר החברים ההולך וגדל, החליטה הקהילה היהודית לרכוש אדמות לנקרופוליס חדש המיועד לאלף נפטרים. האדמה לבית הקברות נתרמה על ידי ד"ר אוטו פרידלנדר. בסביבות שנת 1890, בזכות הכספים של קרן מוריץ ואוטו פרידלנדר, חדר טהרה בסגנון אדריכלי נאו-גותי.
בית הקברות משתרע על שטח של 1.2103 דונם (השטח המקורי היה 1.2713 דונם, אך בשנות השבעים הוא הצטמצם ב-0.061 דונם - נבנתה מדרכה ברחוב פייקרסקה). בנקרופוליס ישנם 1,474 קברים. בתחילת 1989 ו-1990, במהלך סקר בית העלמין שביצע ק' דומנסקי, נרשמו 1,307 מצבות עומדות, 122 מצבות שוכבות, 34 תלוליות ו-11 מקומות קבורה משוערים. בבית העלמין היו בין היתר 627 מצוות (מקושתות, משולשות, מלבניות, מחודדות, אובליסק), 261 אובליסקים, 19 עמודים, 71 מצבות פלאק, 17 מצבות עמוד, 8 סרקופגים, 38 אנדרטאות אדריכליות. רוב החפצים הללו נפגעו. במחקר משנת 2004, שבצע ד' ולרנסקי נמצא כ־800 מצבות משומרות.
החלק הדרומי של הנקרופוליס התמלא על ידי מצוות ישנות, שראשיתן במאה ה-19. החלק הצפוני של בית קברות הוא חדש ובו קברים מודרניים. האזור מגודר לחלוטין עם קיר לבנים גבוה, מטויח חלקית. בקיר הדרומי של הנקרופוליס יש בניין מגורים מלבני בן שתי קומות של שומר בית העלמין.
גבולות הנקרופוליס תואמים את גבולות 1939. שביל אבן רחב ומרוצף עובר במרכז, מחלק את הנקרופוליס לשני חלקים סימטריים ומחבר בין הצדדים הנגדים של בית העלמין. בחלקו המרכזי של בית העלמין יש שביל צר החוצה את שטחו בקו מזרח-מערב ומוביל לקבוצת מונומנטים אדריכליים בקיר המערבי. מספר שבילים קטנים יותר יוצאים משני השבילים הראשיים הללו המחלקים את האזור לתשעה רבעים.
בבית הקברות ישנם עצי ערמונים, האזור מכוסה בקיסוס. צמחייה עבותה מקשה על קביעת המספר המדויק של הקברים, שמעידים על שטח לא אחיד וממצעים מגודל.
הנפטרים הראשונים נקברו בבית העלמין בתחילת שנת 1868 ו-1869. בית העלמין חולק לכמה עשרות רבעים ליד השביל הראשי נקברו אנשי הקהילה היהודית המכובדים. לאורך השביל המרכזי נמצאים הקברים המשפחתיים של משפחת פרידלנדר, משפחת לוי, רוזנטל, רוארק, סוראואר, סקלארק, פרוסקאוטר, פינצ'ובר, קרבס וקבר משפחת קופפשטיין. המצבות העתיקות ביותר השתמרו במתחם קברי הילדים מימין לכניסה הראשית, ביניהן התאריך המוקדם ביותר על המצבה של מרתה שטייניץ, ילדה שנפטרה בשנת 1868. בשנת 1894 גודר בית הקברות בקיר לבנים.
בשנות השישים, לאחר הסגירה הרשמית של בית העלמין היהודי העתיק בביטום, הועברו המצבות ששרדו לבית העלמין החדש בו יצרו מהם "קיר זיכרון", שתוכנן על ידי האדריכל מארק מיודונסקי, ונבנה על ידי הפסל סטניסלב פיטרוס. בין המצבות המרכיבות את האנדרטה, ניתן למצוא את מצבותיהם של שלושה מרבני בויטן - פרוינד, כהן ודויטש. בסמוך, יש אנדרטה ליהודי הולנד שנאלצו לבצע עבודות כפייה בשלזיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בית העלמין בביטום הוא אחד משלושת בתי העלמין היהודיים הפעילים במחוז שלזיה.
אתרי מורשת והנצחה יהודית בעיר
אין הרבה מונומנטים של תרבות חומרית יהודית בביטום. במקום בו היה בית כנסת בכיכר גרונוואלדצקי 8, שהושלם בשנת 1869 נמצא רק לוח להנצחת 370 יהודים שנעצרו ו-70 חנויות יהודיות שנהרסו. הוא מכיל כתובות בארבע שפות: פולנית, עברית, אנגלית וגרמנית. להלן הכיתוב בעברית שעל לוח הזיכרון: "במקום זה שכן בית הכנסת של ביטום, אשר נבנה בשנת 1869 והיווה עדות לקיום ידידותי בן מאות שנים של הקהילה היהודית בתולדות העיר. בית הכנסת הוחרב בידי הנאצים ב"ליל הבדולח" בין 9 ל־10 בנובמבר 1938. "
ליד בית הכנסת היה בית המלון "המבורגרוף הוף", בו חגגו יהודי העיר באופן מסורתי חגיגות משפחתיות כגון חתונות, בריתות ועוד. בניין מרשים זה מתחילת המאות ה-19, בכתובת Plac Grunwaldzki 6 / ul. פודגורנה 5, שרד עד היום.
לוח זיכרון נוסף נמצא ברחוב קרקובסקה 24. על בית דירות שנבנה בשנת 1874 על ידי פרדיננד הרמן עבור היועץ המסחרי המלכותי, התעשיין היהודי המצטיין, ד"ר אוטו פרידלנדר, בנו של מוריץ פרידלנדר . בבניין היה בית ספר יהודי. בית הדירות נהרס ב־28 בדצמבר 2010.
בית הקברות הישן - שום מצבה לא שרדה בשטח של כ־0.2 דונם. האזור אינו מגודר. בשער בית הדירות באול. Piastów Bytomskich 3-5 יש לוח המציין שבמקום היה בית הקברות יהודי.
כתב פלילי (סדרת טלוויזיה)
כתב פלילי היא סדרת טלוויזיה בבימוי חיים בוזגלו, ששודרה בשנת 2005 בערוץ הראשון. הסדרה עוסקת בחייו של כתב פלילי בשם אודי תבור (המגולם על ידי אייל שכטר) אשר כותב בעיתון "חדשות היום". הסדרה מתרחשת בישראל וכוללת 14 פרקים.
במרכז העלילה מגלה הכתב הפלילי אודי תבור כי יש דמות בכירה במשטרה שמשתפת פעולה עם העבריין הבכיר סמי שאקי. אודי תבור מתחיל במסע לגלוי זהות הבכיר המושחת במשטרה. במהלך פרקי הסדרה מוצגים חייו המקצועיים והאישיים של הכתב הפלילי והתנגשות ביניהם.
הסדרה צולמה בסוף 2004, ועלתה לשידור ב-2 נובמבר 2005.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס בפסטיבל הקולנוע ירושלים, אך לא זכתה.
קישורים חיצוניים
ביקורות
דוב צעצוע
דוב צעצוע או "דובי" הוא צעצוע מסוג בובה ממולאת בצורת דוב המיועד לילדים. זהו צעצוע מסורתי המשמש לעיתים להרגעת ילדים ויכול לשמש כאובייקט מעבר. סוגי דובי צעצוע מסוימים משמשים כפרטי אספנות יקרים. המוזיאון הראשון לדובי צעצוע הוקם בעיר פיטרספילד במחוז המפשייר באנגליה בשנת 1984.
יצרנים
מוריס מיטצ'טום ואשתו רוז הציגו לראווה שני דובי צעצוע בחלון חנותם בברוקלין זמן קצר לאחר התקרית (15 בפברואר 1903) וקיבלו את רשותו של הנשיא רוזוולט להשתמש בשם "Teddy's bears".
סוגי דובי צעצוע
בספריית "שער ציון" בית אריאלה בתל אביב ישנה תערוכת קבע של דובי צעצוע בשם "דובים דובונים וכל השאר", בה אפשר לראות סוגים רבים של דובי צעצוע.
צ'ו צ'אנג
Cho Chang Figuren der Harry-Potter-Romane Cho Chang Cho Chang Cho Chang チョウ・チャン Cho Chang Cho Chang Cho Chang Cho Chang Cho Chang Cho Chang Cho Chang 秋·张
דוב צעצוע
דובי צעצוע בתרבות
מבין דובי הצעצוע המפורסמים בספרות ניתן למנות את פו הדב ואת הדוב פדינגטון. פו הדב זכה גם לסרטים מצוירים ואף לסדרות טלוויזיה.
סוגי בעלי חיים מסוימים, כמו למשל דוב פנדה וקואלה, זכו למאמצי שימור נרחבים בטבע, וזאת בזכות דמיונם לדובי הצעצוע.
י"ד בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בי"ד טבת היא ברוב השנים פרשת ויחי. אבל אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי פרשת בר המצווה היא פרשת שמות.
ז'אן לאן
ז'אן לאן, הדוכס דה מונטבלו (בצרפתית: Jean Lannes; 11 באפריל 1769 - 31 במאי 1809) היה מרשל של צרפת. איש צבא צרפתי בתקופתו של נפוליאון בונפרטה.
חייו
לאן נולד בעיירה לקטור בדרום מערב צרפת כבנו של מנהל אורווה, ועבר הכשרה כצבע בדים. חינוכו היה מועט, אך הוא הצטיין בספורט ובשנת 1792 נבחר בזכות תכונותיו הגופניות לשמש כמפקד גדוד המתנדבים במחוזו, אליהם הצטרף כאשר פרצה המלחמה בין ספרד והרפובליקה הצרפתית. הוא שירת במערכה בפירנאים בשנים 1793 ו־1794, והגיע לדרגת מפקד בריגדה. בשנת 1795 הביאו השינויים הפוליטיים בעקבות מותו של רובספייר בגיליוטינה להדחתו מתפקידו.
לאן התגייס כחייל פשוט לצבאו של נפוליאון במערכה באיטליה בשנת 1796, עלה בסולם הדרגות והגיע לדרגת מפקד בריגדה עם סיום המערכה. בכל קרב הצטיין, ואף נפצע בקרב ארקולה. הוא נבחר על ידי נפוליאון ללוותו במסעו למצרים. לאן היה מפקדה של אחת מארבע הדיוויזיות שיצאו בפברואר 1799 ממצרים לארץ ישראל במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל, והצטיין במיוחד במהלך הנסיגה בחודש מאי 1799. עם שובו של נפוליאון לצרפת, באוקטובר 1799 שב עמו לאן, וסייע לו במהפכת השמונה עשר בברימאר, בה הכריז נפוליאון על עצמו כשליטה היחיד של צרפת. הוא מונה למפקד דיוויזיה ולמפקד "המשמר הקונסולרי". במהלך חציית הרי האלפים בשנת 1800 הצטיין לאן, והיה אחד הגורמים העיקריים לניצחון על האוסטרים בקרב מונטבלו. כן נשאה הדיוויזיה של לאן בעול המתקפה העיקרית בקרב מרנגו (14 ביוני 1800) אשר שבר את הכוחות האוסטרים והותיר את כל צפון איטליה בידי צרפת.
ב־1801 נשלח לאן על ידי נפוליאון כשגריר לפורטוגל. הדעות חלוקות בדבר הצטיינותו בתפקיד זה. עובדה היא שנפוליאון לא השתמש בו שוב למשרה דיפלומטית לאחר מכן. לאחר הכרזת נפוליאון לקיסר, בשנת 1804 הועלה לאן לדגרת מרשל וקיבל את הפיקוד על האגף השמאלי של החילות הצרפתיים בקרב אוסטרליץ (2 בדצמבר 1805). בשנים 1806 ו־1807 היה לאן בשיא כושרו הצבאי, ופיקד בהצטיינות על כוחותיו במערכה בפרוסיה ורוסיה, בקרב ינה (14 באוקטובר 1807) ובקרב פרידלנד (14 ביוני 1807).
בשנת 1808 נשלח לאן לספרד וניתן לו צבא, באמצעותו נצח את כוחותיו המקומיים של פרנסיסקו קסטניוס בטודלה ב-22 בנובמבר. בינואר 1809 נשלח לכבוש את סרגוסה, וב־21 בפברואר כבש את העיר לאחר שמגיניה ניהלו קרב הגנה עיקש במיוחד. לאחר השגים אלו קיבל מנפוליאון את התואר "הדוכס דה מונטבלו" ובשנת 1809 ניתן לו פיקוד על הכוחות הקדמיים במערכה על וינה. הוא הוביל את כוחותיו בחציית נהר הדנובה, וביחד עם המרשל אנדרה מאסנה נשא בעול המערכה בקרב אספרן אסלינג. ב־22 במאי נאלץ לסגת. במהלך הנסיגה לא שינה מהרגלו להיות חשוף לאש האויב, ונפצע פצעי מוות. הוא נלקח לווינה ושם מת ב-31 במאי. במהלך מסעו האחרון לווינה, כשהוא פצוע, נפגש עם נפוליאון החש אל החזית. סופר כי לאן הגוסס נזף בנפוליאון בשל שאיפותיו הקיסריות והאימפריאליות, אך לכך אין כל אישוש פרט לעובדה שלאן היה אחד מן הישירים והבוטים בכל המרשלים של נפוליאון. הוא היה אחד האנשים היחידים להם חש נפוליאון רגש אמיתי של חיבה, ובפגישתם האחרונה נתן נפוליאון פורקן לרגשות הצער והיגון, אף במהלך המערכה. בנו הבכור הוכתר על ידי המלך לואי ה-18 בתואר האצולה הרם "פר של צרפת".
ולדימיר פרודיבוס
ולדימיר סטפנוביץ' פרודיבוס (באוקראינית: Володимир Степанович Продивус; נולד ב-8 בדצמבר 1962) הוא איש עסקים, עסקן ספורט, פילנתרופ, ופוליטיקאי אוקראיני. נשיא פדרציית האגרוף של אוקראינה. סגן נשיא איגוד האגרוף הבין-לאומי. חבר הראדה העליונה של אוקראינה של הכינוס השביעי ממפלגת האזורים. בתקשורת האוקראינית לא פעם הציגו אותו כדמות ידועה מעולם הפשע.
ביוגרפיה
פרודיבוס נולד ב-8 בדצמבר 1962 בקזחסטן במשפחה של כורה. את ילדותו ונעוריו בילה בכפר סוסונקה, במחוז ויניצה שבאוקראינה. בגיל צעיר נותר ללא אב.
בצעירותו, הוא החל להתעניין ברצינות באגרוף. אלוף פעמיים של אוקראינה הסובייטית, מדליסט ארד של גביע ברית המועצות באגרוף.
לאחר קריסת ברית המועצות, הוא החל להקים חברת אחזקות משלו, שנקראה מאוחר יותר תאגיד "פרמייר פיננס". נכון להיום, כולל התאגיד כ-30 מפעלים בתעשיית הפרמצבטיקה, המסחר והמזון. הוא גם הפך לבעל מניות של החברה הגדולה ביותר לבניית גשרים באוקראינה "מוסטבוד" ונבחר ליו"ר הדירקטוריון של החברה.
בשנת 1989 פרודיבוס נידון ל-3 שנים, ריצה את עונשו במושבה SHIK-66 בשוסטקה.
הוא היה חבר בפרלמנט האוקראיני מטעם מפלגת האזורים ועזב אותה במהלך פברואר 2014.
מסעות בנימין השלישי
"מסעות בנימין השלישי" היא סאטירה עברית מאת הסופר מנדלי מוכר ספרים. היצירה פורסמה לראשונה בשנת 1878 ביידיש, ומאז ועד היום נחשבת לסאטירה הנוקבת מכולן על חיי היהודים בגולה.
הסיפור מגולל את מסעותיו של בנימין השלישי ביחד עם עוזרו ושותפו למסע סנדריל, מן העיירה בטלון (שם המעיד על אופייה). השניים נוסעים למרחקים כדי למצוא את "היהודים האדמוניים" שמעבר לסמבטיון. בנימין השלישי וסנדריל הם בני דמותם של דון קישוט ועוזרו המפורסם סנצ'ו פנסה.
שם הסאטירה נסמך על מסעותיהם האמיתיים של שני ה"בנימין" – בנימין מטודלה ובנימין השני.
היצירה עובדה ברבות השנים למספר מחזות, הראשונים שבהם הוצגו בתיאטרון היידיש הממלכתי במוסקבה, עם שלמה מיכאלס ובנימין זוסקין בתפקידים הראשיים (1926), והחל משנות השלושים של המאה ה-20 על בימות "האהל" ו"הבימה".
עלילה
בנימין נולד וגדל ובא בברית הנישואים עם זוגתו זלדה בקהילת קודש בטלון, בעיירה קטנה "נשכחת מני רגל אשר אין לה דבר עם היישוב". אשתו הייתה חנוונית, והוא ישב ולמד תורה בבית המדרש ונמנה עם ה"בטלנים". בני העיירה היו רובם ככולם עניים גדולים, אבל "עניים שמחים, טובי לב ובעלי ביטחון משונים". הם היו מרבים לספר על עשרת השבטים ועל "היהודים האדמוניים" ועל "בני משה" ועל ביאת הגואל וראו בכל יום סימנים ל"אתחלתא דגאולה", ואחרי ששוטר חדש בא לעיר והתעלל בהם, ראו בזה משום חבלי משיח והתחילו דוחקים את הקץ. ופעם הביא יהודי לבטלון תמר "זה שכתוב בתורה, ומיד נצנצה ארץ ישראל במחזה לנגד עיניהם: הנה הירדן, הנה מערת המכפלה, הנה קבר רחל אמנו" ועוד. שיחות הבטלנים וההגייה בספרים כגון "צל עולם", "מסעות אלדד הדני", "שבחי ירושלים", "מסעות בנימין מטודלה" וכדומה הלהיבו את דמיונו של בנימין הבטלן, ופתאום נעשה צר לו המקום בבטלון, והוא החליט לצאת למסעותיו מסביב לכדור העולם "עד הסמבטיון והיהודים האדומים ועד ארץ ישראל, כאלכסנדר מוקדון בשעתו".
בנימין היה מטבעו פחדן גדול והיה מתיירא לצאת יחידי בלילה מביתו, וכל גוי וכל כלב הטילו עליו אימה, אולם לאחר שנקבע בלבו עניין הנסיעה למרחקים, התחיל כופה על עצמו את הגבורה כדי לעקור כל פחד מלבו: היה מתהלך יחידי בלילות מחוץ לעיר, היה ישֵן יחידי בחורבה שבחצרו, היה תועה ביערות, ובשל הנהגתו, החדשה והמשונה, נחשב בעיני הבטלונים למשוגע. פעם הפליג לתוך היער והשתקע בחזיונותיו, ובינתיים החשיך היום, והיו קולות וברקים וגשם נורא מאוד. בנימין התגבר על פחדו מפני חיות רעות ועל רעבונו וצימאונו ועמד בתפילה עד שעלה עמוד השחר. אז שמע קול ליסטים, ובנימין נאזר בגבורה ובביטחון וניגש אל הליסטים – זה היה איכר מוביל בעגלתו מכל מיני מזונות לבטלון. לאחר ליל בלהות והתאמצות נפשית רבה נפל בנימין והתעלף, והאיכר השכיבו בעגלה והביאו לבטלון, כאן הקיפו את העגלה הנשים העבריות, משמשו בסחורות האיכר ומצאו בין השקים את בנימין, שנחשב כבר בעיירה ל"קדוש" ואשתו זלדה לעגונה. ואולם בנימין לא הסתלק מהחלטתו לצאת למרחקים. הוא לא עשה הכנות רבות לפני יציאתו לדרך, כי בלשון ה"תרגום" (לעז) כבר ידע לדבר, ולכלי זיִן ולמכונות לא היה זקוק, ובצידה לדרך לא היה לו צורך, שהרי יחזר על הפתחים. הוא לקח את טליתו, תפיליו ותרמילו וגם ספרים אחרים ופיתה עוד יהודי אחד, את חברו "סנדריל האישה", ויצאו שניהם בסתר לנסיעתם החשובה.
סאטירה
הספר "מסעות בנימין השלישי" הוא כולו סאטירה חריפה ועוקצנית מאוד. אין בספר צלילי רוך וחמלה לרכך ולהמתיק במקצת את המרירות המתחלחלת בלעגו ובהלצותיו של מנדלי. כאן סטה הסופר מדרכו לצרף את מידת הרחמים ואת הקינה ואת הדמעות אל מידת ביקורתו הנוקבת ואל צחוקו ותוכחתו ההולמים כפטישים. זהו הספר היחידי של מנדלי המצטיין באחדות סאטירית מרה וקודרת. הפעם הניף מנדלי את שוט הסאטירה לא על העניות החומרית – הקבצנות, אלא על העניות הרוחנית – הבטלנות (כשם העיר בטלון), זו התרבות המשונה שצמחה על קרקע ההסתגרות בגטו וההתנוונות הגלותית. הבטלנות מטפחת בלב היהודי את מידת השאננות וההסתפקות והבטחה של "תולעת השוכנת בחזרת":
הבטלנות משלימה עם החיים העלובים, המזוהמים ושמחה על "פת קיבר ותבשיל של גריסין", על "קפוטה קרועה ומדולדלת ומלוכלכת". הבטלנות משמעותה חיים מצומצמים, רומנטיקה חסרת בסיס מציאותי ומעוף לשחקים. הבטלנות רוקמת אגדות משונות, והבטלנים מאמינים בהן ובאיוולתן. הבטלנות מרכיבה על האפסות הגשמית והרוחנית מין גאווה מופרזת שאין לה יסוד, אידיאלים משונים של בעלי דמיון מטורפים, נטולי כוח פיזי ועקרים רוחניים. בייחוד נלעגים היהודים הבטלנים, כשהם משנסים את מותניהם ומתחילים לפעול, להגשים במעשים את האידיאליזם הרומנטיים של הגטו, כי אז מתגלים "כל האפסות והכישלון, כל הטירוף והקלאסה שיש בחיי הבלה של אומה קצרת ידיים ומעוטת דמות, היושבת כולה בטלה ו'יצר הרע' כבר פסק ממנה", כדברי ביאליק. בספר הציג מנדלי לראווה את גיבוריו בנימין וסנדריל כסמל למפעליהם המגוחכים של חולמי הגטו. המפעלים הללו הם פרי בוּרוּת וטמטום מוח, פרי התלישות מהמציאות והחיים על פי ספרים.
"דון קישוט"
מנדלי ידע על קיום "דון קישוטיות" יהודית היסטורית, נבואית לאומית, אלא לא זו הולידה את בנימין, כי אם שאיפת המחבר ללעוג לתלישותם של בני הגטו מהמציאות ולמזונם הרוחני המשונה ולמעשיהם המשונים. ההלצה הסאטירית הנמיכה את קומתו של בנימין השלישי, הטילה בו מומים ועשתה אותו לבור ולשוטה, ללעג ולקלס ולדיראון עולם.
מחזות
ב-21 ביולי 1936 עלתה בתיאטרון "האהל" הצגת הבכורה של מחזה המבוסס על היצירה, בבימויו של משה הלוי ובעיבודו של המחזאי והמתרגם אהרן אשמן. את דמותו של בנימין גילם בהצגה שחקן התיאטרון מאיר מרגלית ואת דמותו של סנדריל גילם השחקן יעקב שחורי. על התפאורה היה אמון הצייר יצחק פרנקל והעיבוד המוזיקלי נעשה בידי מרק לברי. ההצגה זכתה להצלחה רבה והוצגה לפחות עד לאמצע שנות ה-50, כמו כן הוצג המחזה פעמים רבות בפני קהל עולים חדשים.
ב-25 במרץ 1937 העלה תיאטרון הבימה אף הוא מחזה על בסיס הספר. את העיבוד למחזה ביצע ראובן גרוסמן (אבינעם), על הבימוי הופקד ברוך צ'מרינסקי שאף גילם את דמותו של בנימין. בתפקיד סנדריל שיחקו לסירוגין יהושע ברטונוב ואברהם ברץ. על התפאורה הופקד ראובן רובין ועל העיבוד המוזיקלי פורדהאוס בן ציסי. שלא כהפקתו של האהל שרצה במשך שנים, הפקה זו ירדה כעבור כשנתיים ולאחר 17 הצגות בלבד.
בשנת 1945 העלה תיאטרון המטאטא את המחזה "מסעות בנימין הרביעי". המחזה מרמז לסיפור "מסעות בנימין השלישי", ומספר את קורותיו של חייל יהודי שעלה לארץ ישראל עם תום מלחמת העולם השנייה. את המחזה ביים יצחק נוז'יק, על הפזמונים הופקדה לאה גולדברג ובתפקיד בנימין הופיע שמואל רודנסקי.
בשנת 2006 הועלתה שוב היצירה בתיאטרון יידישפיל בהשתתפות ששי קשת ויעקב בודו.
רידיק: זעם אפל
רידיק: זעם אפל הוא סרט אנימציה שבוים על ידי האנימטור הקוריאני פיטר צ'אנג (יוצר הסרט הקצר "Matriculated" מתוך האנימטריקס), כאשר וין דיזל מדבב את הדמות הראשית ריצ'רד ב. רידיק. הסרט הקצר ממשיך עלילה שהתחילה בסרט פיץ' בלאק וממשיכה בסרט רידיק: המסע מתחיל, אם כי עומד בזכות עצמו ואינו קשור לשני הסרטים מלבד שלוש הדמויות הראשיות ושכיר החרב טומבס, שממשיך לרדוף את רידיק בהמשך.
עלילה
לאחר שברחו מכוכב הלכת המדברי (ר' פיץ' בלאק), האסיר הנמלט רידיק, הבחורה ג'ק ואימאם עולים על ספינת חלל בשם "קובלה-חאן", שמתגלה כספינה של שכירי חרב. אפילו שרידיק מנסה להסוות את עצמו כויליאם ג'יי ג'ונס (שוביו בסרט פיץ' בלאק), זהותו מתגלה על ידי זיהוי קול.
לבסוף ג'ק מגלה את הצד האלים שבה כאשר היא יורה במפקדת הספינה בדיוק לפני שאנטוניה יורה ברידיק. בסוף שלושתם בורחים מהספינה.
ביקורות
לאחר שסרט הקולנוע רידיק: המסע מתחיל (שיצא באותה שנה) לא קיבל ביקורות נלהבות, הסרט הקצר זכה לתשבחות, כאשר רבים היללו את האנימציה ואת אפיון הדמויות.
אליהו דוד רבינוביץ' תאומים
הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים (האדר"ת; ו' בסיוון ה'תר"ג 4 ביוני 1843 - ג' באדר א' ה'תרס"ה, 8 בפברואר 1905), היה רבן של הערים פוניבז' ומיר שבליטא ובסוף ימיו הרב של ירושלים. חותנו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
תולדות חייו
האדר"ת, נולד עם אחיו התאום, הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים, בפיקלין שבליטא, לרב בנימין רבינוביץ' ולאשתו טויבא. בהיותו בן חמש שנים, נפטרה אם המשפחה, והאב נאלץ לגדל את בניו לבדו. בהיותו בן תשע עברה המשפחה לעיר שילעל, שם כיהן אביו ברבנות. בגיל שלוש עשרה עד חמש עשרה חיבר עם אחיו-תאומו את החיבור "שבת אחים" על כללי הש"ס. ביומנו התבטא האדר"ת ביחס לאחיו: "אהבת עולם אהבתיו ממש כנפשי". איתו חיבר גם את החיבור "בני בנימין".
בגיל 16, בשנת ה'תר"ך, עברה המשפחה לעיר ראגולה שבמרכז ליטא, שם החל האדר"ת בכתיבת חידושים על הרמב"ם בשם "מעשי למלך". כתיבת חידושים אלו נמשכה עד שנת ה'תרס"ב, בשתי מחברות. בי"ח באלול ה'תר"ך השתדך עם בתו של אריה לייב חזן מפוניבז' הרבנית פיגא מינא. בחול המועד סוכות ה'תרכ"א עקר מבית אביו אל בית חותנו. הוא למד בקלויז בפוניבז', והעיד על עצמו: "חזרתי על כל הש"ס במרוצה וזכרוני קלט בעה"י את הכל". בחודש אדר חזר אל בית אביו, אשר בינתיים עבר לשמש כרב העיר ווילקומיר.
בשנתיים הראשונות לנישואיו חלה במחלת עיניים שממנה התקשה להתרפא, והעיד על עצמו כי "שתי שנים רצופים שלא יכולתי ללמוד, וכמעט שלא למדתי מאומה". הוא עיין וכתב באותה תקופה בשיטת הפלפול, ולדבריו "זאת הייתה לי בנקל, לאשר לא יכולתי לעיין בשקידה". בשנת ה'תרל"ג הוצעה לו כהונת רבנות העיירה פיקעלין, עיירת נערותו, אך הוא סירב, משום שחשש מהקפדתו של הרב המכהן אשר חלה בשיתוק. מספר פעמים נוספות הוצעו לו משרות רבנות ברוסיה ולא הסתייע הדבר. בחורף ה'תרל"ד נולדה בתו אסתר פריידל.
ימי רבנות פוניבז'
לאחר שתלמידו של הרב ישראל מסלנט, הרב הלל מיליקובסקי, עזב את רבנות פוניבז' בתום חמש שנות כהונה, התמנה האדר"ת בגיל עשרים ותשע כרבה של העיר תחתיו. בתקופת כהונתו שם הרבה לדאוג לצורכי הנזקקים ונסע בעצמו כדי לאסוף תרומות עבורם. כאשר הוזמן לכהן ברבנות העיר ורשה, ויתר על ההצעה מאחר שהיה צריך לפרוע את חובותיו לאנשים שלווה מהם כדי לפרנס את עניי העיר. משכורתו הרבנית הייתה מצומצמת ומשפחתו חיה בתנאים קשים. כמה מילדיו מתו ממחלות עקב חוסר אמצעים.
בראשית שנת ה'תרמ"ג שוב הוצעה לו משרת רבנות ווילקומיר, עיירת רבנות אביו האחרונה. הוא שעה להפצרות בני פוניבז' שהציעו להכפיל כמעט את משכורתו, ונשאר בקהל עדתו. גם לאחר מכן היה מצבו דחוק . במקרה אחד לא קיבל משכורת של כמה חודשים ונאלץ להפסיק לקבל אנשים בחג הסוכות, כדי להסב את תשומת לב הקהילה למצבו הקשה. בשנת ה'תרמ"ו התחתנה בתו, אלטה בת-שבע, עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק. היא נפטרה כעבור שלוש שנים והוא כתב לרב קוק כי צר לו להפסיד את קשר המשפחה איתו ועל כן הוא מציע לו להשתדך עם אחייניתו. הרב קוק קיבל את ההצעה ונשא את רייזא רבקה, בת אחיו של האדר"ת, הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים.
ימי רבנות ירושלים
לאחר ששימש שבע שנים כרב במיר נקרא על ידי הרב שמואל סלנט, שהיה כבר מבוגר מאוד וראייתו נחלשה, לשמש כעוזרו ברבנות ירושלים, על מנת שימלא את מקומו לאחר פטירתו. האדר"ת עלה לארץ בשנת ה'תרס"א, אולם נפטר כעבור ארבע שנים, עוד בחייו של הרב סלנט, בג' באדר א' ה'תרס"ה. התבטא שקיצרו את ימיו בכך שמיקמו את דירתו ממול להר הבית, מרוב צער שהוסב לו בכל פעם שהבחין בחורבנו.
ביוזמת האדר"ת הוקם עירוב בין העיר העתיקה בירושלים לשכונות החדשות מחוץ לחומה, והוא אף מימן מכיסו האישי בסתר את הוצאות הקמת העירוב.
הנהגתו
במשך כמה עשרות שנים נהג ללכת במהלך היום עם תפילין קטנות. היה לוקח איתו לנסיעות ברכבות קונטרסים של תפילת הדרך לחלק לנוסעים. הקפיד לקרוא קריאת שמע כמה דקות לפני הנץ החמה, כוותיקין, אף בקיץ, אף שבמקום מגוריו בליטא זהו זמן מוקדם מאוד.
חיבר את החיבור האוטוביוגרפי "נפש דוד" על הנהגותיו ואורחות חייו, שם נראית הקפדתו על פרטים קטנים. הוא מספר כי בליל הסדר היה מתרגש מאוד בפסקה "והיא שעמדה" ופורץ בבכי על הייסורים שעבר עם ישראל ועל החסדים שגמל עמם הקב"ה, "עד שבושתי מבני ביתי". כשגר מול מקום המקדש בירושלים אמר כי הדבר מקצר את ימיו, בכל פעם שהוא רואה את מקום המקדש חרב.
צאצאיו
ארבעה בנים של האדר"ת האריכו ימים אחרי פטירתו. אחד מהם, הרב אברהם משה רבינוביץ, היה מזכירו של גיסו הראי"ה קוק הוציא לאור את שני כרכי חוקת משפט. בן אחר, ישראל שמעון רבינוביץ' תאומים היה גם חתנו של הרב קוק וראש המועצה הראשון של בת ים.
אשתו פיגא מינא נפטרה בראשית 1918 בכפר סבא לאחר שהוגלתה עם יהודי תל אביב יפו בידי הטורקים
הנצחתו
על שמו נקראת ישיבת אדר"ת בבת ים. עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת קריית שמואל.
הרב קוק חיבר לזכרו את הספר אדר היקר.
ספריו
כתב למעלה מ-120 ספרים. רק שניים מהם הודפסו בחייו. בשנים האחרונות מודפסים רבים מספריו על ידי מכון אהבת שלום ומכונים נוספים.
להלן רשימה חלקית של ספריו:
2 תשובות בעניין כלאיים ושמיטה
משילות
משילות (באנגלית: Governance) היא צורות שונות של דפוסי שליטה או פרקטיקות שלטוניות; משילות היא היכולת של הגוף השולט לקבוע ולאכוף נהלים או חוקים ונורמות ולספק שירותים.
התפתחות המושג
היסטוריונים מייחסים את מקורותיו של המונח "משילות" לימי הביניים, כאשר הוא תיאר את האופן שבו הכוח הפיאודלי היה מאורגן. המונח עצמו נשכח עד המאה העשרים והכלכלן רונלד קוז השמיש את המושג. השימוש העכשווי הראשון במושג היה בעיקר בתחום מינהל העסקים כחלק מהתפתחות תחום הממשל התאגידי הבנק העולמי החל להשתמש במונח בשנות התשעים של המאה הקודמת ביחס למדינות: "...האופן שבו מופעלת הסמכות לניהול המשאבים הכלכליים והחברתיים של מדינה עבור התפתחותה.
חוקרים רבים ממדעי החברה החלו להתעניין במושג משילות בתגובה לרפורמות נאו-ליברליות במגזר הציבורי. חוקרים נאו-ליברלים מפרשים משילות במונחים של התיעלות שנלקחו מהמזגר הפרטי למגזר הציבורי. הניאו ליברלים טענו שהמדינה לא צריכה לספק שירותים בעצמה אלא לפתח מערכת יזמית המבוססת על תחרות ושווקים. "פחות ממשלה" ו"יותר משילות" היא סיסמה נאו-ליברלית המסכמת את התפיסה. חוקרים מהגישה המוסדית מגדירים ממשל כרשתות בין-ארגוניות המתארגנות בעצמן. משילות נתפסת כמערכת מורכבת של מוסדות וקשרים מוסדיים המוגדרים על ידי תפקידם או מיקומם החברתי. Postfoundationalists רואים משילות דרך תרבות, תוך התייחסות לשפה, למשמעויות או לאמונות
הפילוסוף הבריטי, מארק בביר (Mark Bevir) הגדיר את המושג משילות כתהליכי שליטה, בין אם מתבצעים על ידי ממשלה, שוק או רשת, בין אם על במשפחה, שבט, ארגון פורמלי או בלתי פורמלי, או טריטוריה, ובין אם באמצעות חוקים, נורמות, סמכות או שפה. משילות אינה מחייבת היררכיה
בין ממשל למשילות
משילות עוסקת בביצוע, או במה באופן מסורתי נחשב בתחום המינהל הציבורי, בניגוד לפוליטיקה. משטר סמכותני יכול להיות מנוהל היטב, בדיוק כפי שמשטר דמוקרטי יכול להיות מנוהל בצורה גרועה ולהפך.
משילות שונה מממשל הן אמפירית והן תיאורתית. ברמה התיאורית, משילות הן פעולות השליטה. אלו מכלול הפעולות שממשלה עושה עבור ועל אזרחיה. בחברות וארגונים אלו התהליכים שנעשים ביחס לעובדים או חברים. בשעה שממשלה קשורה למוסדות פוליטיים, משילות מתייחסת לתהליך השליטה, היכן שהוא מתרחש.
ברמת האמפירית, משילות מתייחסת לשינויים בארגוניים ציבוריים שקרו מאז שנות השמונים של המאה הקודמת. ממשלות נשענות על הסקטור הציבורי וההתנדבותי לאספקת וניהול שירותים. הצטרפותם של ארגונים גלובליים הרחיבה את מרחב המשילות.
משילות במדינות דמוקרטיות
ישר טרוורדי וחוקרים נוספים בדקו את הקשר בין התנהלות דמוקרטית מדינות לבין משילות. החוקרים מראים כי בדמוקרטיה אלקטורלית (מדינות בהם מתקיימות בחירות ואף יש מפלגות אופוזיציה שיש להן סיכוי לזכות בבחירות, אך חסרים בהן המוסדות של חברה ליברלית) רמת המשילות אינה גבוהה. בדמוקרטיה ליברלית ניתן למצוא רמת משילות גבוהה יותר, שמובילה לכידות חברתית ושגשוג כלכלי.
מדדי משילות
החל מ-1996 ועד היום מודד הבנק העולמי משילות ב-200 מדינות באמצעות מדדי משילות עולמיים (Worldwide Governance Indicators). מדדי המשילות כוללים את מהמרכיבים הבאים: התבטאות ואחריות (השתתפות האזרחים בבחירות וחופש הביטוי, תקשורת חופשית וחופש ההתאגדות), יציבות פוליטית והיעדר אלימות, יעילות ממשלתית (איכות השירות הציבורי), איכות רגולטורית (הטמעת מדיניות ורגולציה לטיפוח הסקטור הפרטי), שלטון החוק ופיקוח ומניעה של שחיתות. המדד מתפרסם אחת לשנה או שנתיים באתר ייעודי.
אברדין (וושינגטון)
אברדין (באנגלית: Aberdeen) היא עיר במדינת וושינגטון שבארצות הברית. אברדין נוסדה על ידי המתיישב סמואל בן בשנת 1884. בן רצה למצוא חלקת אדמה למקום קבורתו.
אברדין מכונה לעיתים "השער לחצי האי אולימפיק" או "מקום הולדת הגראנג'".
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2000 מונה העיר כ-16,500 תושבים.
אליפות העולם בשחייה 2018 (בריכת 25 מטר)
אליפות העולם הארבע עשרה בשחייה (בריכת 25 מטר), נערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין מה-11 בדצמבר עד ל-16 בדצמבר 2018. באליפות תחרויות שחייה, בבריכת 25 מטר, ב-46 משחים שונים, 17 משחים אישיים לנשים ולגברים, 5 משחי שליחים לנשים ולגברים ו-2 משחי שליחים משולבים בשתי שחייניות ובשני שחיינים.
שיאי עולם
נקבעו 9 שיאי עולם (5 לגברים, 2 לנשים ו-2 משולבים). 11 בדצמבר 12 בדצמבר 13 בדצמבר 14 בדצמבר 15 בדצמבר
יצחק שוורצברט
יצחק איגנצי שוורצברט (בפולנית: Ignacy Izaak Schwarzbart; 13 בנובמבר 1888 כשאנוב, פולין - 26 באפריל 1961, ניו יורק, ארצות הברית) היה מנהיג ציוני פולני.
קורות חייו
יצחק שוורצברט נולד בכשאנוב, פולין. ב-1913 הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת קרקוב. בזמן לימודיו שוורצברט היה פעיל בקבוצה הציונית האקדמית "השער" ושימש כאחד עורכים הראשיים של היומון הציוני בשפה הפולנית "Nowy Dziennik". שוורצברט כיהן כיושב ראש הפדרציה הציונית במערב גליציה ושלזיה. במלחמת העולם הראשונה עבר לווינה, היה קצין בצבא אוסטריה ובסוף 1918 התגייס לצבא הפולני.
יפעת ארליך
יפעת ארליך (נולדה ב-24 במאי 1978) היא עיתונאית, סופרת ופובליציסטית ישראלית.
יצחק שוורצברט
קורות חייו
בשנת 1938 נבחר שוורצברט כנציג מחוז קרקוב לבית התחתון של הפרלמנט הפולני, סיים.
יפעת ארליך
ביוגרפיה
ארליך, בתם של הסופרת מירה קדר (בתו של יצחק אלידר), ושל הרב שמואל קדר, נולדה במבשרת ירושלים. כשהייתה בת 16 עברה משפחתה לעפרה, שם למדה באולפנה.
בעלת תואר ראשון בפיזיקה ובמחשבת ישראל ותואר שני ביהדות זמננו מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת התזה שלה, בנושא חלומות בשואה, זכתה בפרס גולדהירש לשנת 2010. בשנת 2019 לימדה פיזיקה באולפנת עפרה.
יצחק שוורצברט
במהלך מלחמת העולם השנייה
כשפרצה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 שוורצברט, כחבר הפרלמנט הפולני נמלט לצרפת, שם הוקמה ממשלה גולה. הוא מונה לחבר במועצה הלאומית הפולנית הגולה ב-24 בדצמבר 1939. כחבר המועצה, שוורצברט, פעל רבות שממשלת פולין הגולה תספק מידע מעודכן על גורל היהודים תחת שלטון הנאצים. כמו במאמציו האחרים, גם כאן נקלע שוורצברט לקונפליקט בין פועלו למען היהודים לבין היותו חבר פרלמנט פולני, במיוחד בשנים הראשונות למלחמה. חלק מהדיווחים שהגיעו מפולין לשוורצברט, במיוחד אלו שעסקו ביחסים של הפולנים ליהודים תחת הכיבוש הנאצי, עוררו חוסר נחת ותרעומות. בנוסף, הוא פעל לגיוסם של צעירים יהודים לצבא פולין. על אף המדיניות הרשמית של צבא אנדרס כי יהודים אזרחי פולין יש אותה זכות ואותה חובה לשרת בצבא הפולני, כמו לכלל האזרחים האחרים של הרפובליקה, בפועל לא היה זה אינטרס של הצבא הפולני המתהווה להגדיל את אחוז היהודים בו. שוורצברט אסף ביומנו עדויות של חיילים יהודים, שסיפרו על דחיית מתנדבים יהודים רבים ועל התעללות ביהודים שגויסו.
כשצרפת נפלה לגרמניה באמצע 1940, שוורצברט עבר ללונדון. בתחילת 1940 שוורצברט ייסד כתב עת על יהודי פולין בשם Przyszlosc ("העתיד"). בינואר באותה שנה הוא גם הנהיג את הארגון הנציגות היהודית הפולנית בצרפת.
יפעת ארליך
פעילות עיתונאית ופוליטית
ב-2003 השתתפה בהגשת תוכנית האירוח "הצנועות והחסודות" בערוץ התכלת. הייתה מראיינת אורחת קבועה בתוכנית הבוקר של מרב מיכאלי בערוץ 10, ובעלת טורים פובליציסטיים באתר nrg ובאתר ynet. עד סוף 2010 עבדה כעיתונאית ב"מקור ראשון". עסקה בכתבות תחקיר בנושאים חברתיים, בין השאר בסוגיות רגישות בחברה הדתית כמו הפלות יזומות, גירושים, חשיפת כתות, העתקות בבחינות בגרות, רצח נשים אתיופיות והרחקה של תלמידים מישיבות תיכוניות.
יצחק שוורצברט
במהלך מלחמת העולם השנייה
כאשר הגיעו הידיעות כל השמדה המונית של יהודי פולין נעשו ניסיונות להצלת הקהילה ושוורצברט מילא חלק מרכזי בניסיונות לקדם מאמצי הצלה. הוא קיווה כי העברת מידע לבעלות הברית ותדרבן את בעלות הברית לפעולה אולם, התקווה הפכה לאכזבה. הוא טען שהמנהיגים הפולנים צריכים להשקיע מאמצים בהצלת יהדות פולין משום שיהדות פולין היא חלק בלתי נפרד מפולין ושיהודים ברחבי העולם הם בעלי ברית של העם הפולני. אולם, הממשלה הפולנית הגולה, לא סייע כמעט בהצלת יהודי פולין.
קונסטרוקטיביזם (פילוסופיה של המתמטיקה)
קונסטרוקטיביזם היא אסכולה בפילוסופיה של המתמטיקה הגורסת שכדי להוכיח את קיומו של אובייקט, יש צורך לבנות אותו באופן מפורש. גישה זו עומדת בניגוד לתפיסה המקובלת במתמטיקה המודרנית, שלפיה אפשר להסיק שהעצם קיים, גם מתוך כך שהנחת אי-קיומו מביאה לסתירה. הקונסטרוקטיביזם מחייב פירוש מחדש לא רק של הכמת היישי, אלא גם של כל הקשרים הלוגיים. לאסכולה הקונסטרוקטיביסטית מספר וריאנטים, שהידוע והמרכזי ביניהם הוא האינטואיציוניזם.
יצחק שוורצברט
במהלך מלחמת העולם השנייה
שוורצברט כתב יומן מלחמה ואסף מסמכים על יהדות פולין בתקופת השואה והאינטראקציות בין יהודים לפולנים במלחמת העולם השנייה. הארכיון הועבר ליד ושם בראשית שנות השישים.
יפעת ארליך
פעילות עיתונאית ופוליטית
לאחר שציפי חוטובלי נבחרה לכנסת, ארליך החליפה אותה כחברת פאנל קבועה בתוכנית "מועצת החכמים" בערוץ עשר. באוגוסט 2010 פרשה מן התוכנית.
קונסטרוקטיביזם (פילוסופיה של המתמטיקה)
העצמים הנחקרים במסגרת הקונסטרוקטיביזם הם עצמים סופיים, שניתן לבנותם. מכך מקבלים תורה מתמטית שהיא חלשה יותר מהתורה המתמטית המודרנית, משום שישנם משפטים העוסקים בעצמים סופיים אשר הוכחו באמצעים אינסופיים. כך למשל השערת פרמה על העדר פתרונות למשוואות מסוימות במספרים שלמים הוכחה בשנת 1995 באמצעות כלים מתחום העקומים האליפטיים ותורת ההצגות האריתמטיות.
יצחק שוורצברט
אחרי המלחמה
לאחר המלחמה המשיך שוורצברט בכתיבה ונשאר פעיל בתנועה הציונית, בארגונים שונים ובין היתר בקונגרס היהודי העולמי, בשנים 1946–1961, הוא חי בארצות הברית, שם פרסם מספר חוברות על סיפור מרד גטו ורשה, וכן ספר ביידיש על חיי היהודים בקרקוב בין שתי מלחמות העולם.
יפעת ארליך
פעילות עיתונאית ופוליטית
ארליך השתתפה בהגשת פינה על פרשת השבוע בתוכנית "בחצי היום" ברשת ב' ומשתתפת ב"ועדה המסדרת" בתוכנית "סדר יום" של קרן נויבך.
בנובמבר 2010 הצטרפה לצוות 360, תוכנית תחקירים של "רשת", כחברת מערכת, כתבת ותחקירנית. היא השתתפה במשך כמה חודשים בפגישות של "נשות השאלים". כתבתה בנושא הייתה התחקיר הפותח של 360. בכתבה נוספת ראיינה ארליך בכלא את אחת המנהיגות של קהילה זו, ברוריה קרן מבית שמש, אשר כונתה בתקשורת "אמא טליבאן" והורשעה בהזנחת ילדיה. בראיון התנצלה קרן לראשונה על כך שפגעה בילדיה.
קונסטרוקטיביזם (פילוסופיה של המתמטיקה)
עם זאת, המתמטיקה המודרנית לפי משפט אי השלמות של גדל, בגלל חוזקה הרב, לא מסוגלת להוכיח משפטים מסוימים שיכולים להיות נכונים. יתרה מזאת, לא ניתן לספק הוכחה במסגרת תורת הקבוצות האקסיומטית לכך שתורת הקבוצות עצמה היא עקבית. כלומר, המתמטיקאים אינם יכולים להוכיח כי המתמטיקה אשר בידינו לא כוללת סתירות. לכן, המוטיבציה מאחורי האסכולה הקונסטרוקטיבית היא לפתח מתמטיקה בה אמנם נדע פחות, אך מה שנדע, ייתכן ויהיה פחות רגיש לסתירות והשלכות של משפטי אי השלמות של גדל.
יפעת ארליך
פעילות עיתונאית ופוליטית
תחקיר עיתונאי נוסף של ארליך חשף, על רקע המתיחות בעמנואל בין אשכנזים לספרדים, טענות שמנהל תלמוד תורה האשכנזי פגע מינית בילדים ספרדים. מאוחר יותר הורשע המנהל בפרשה.
קונסטרוקטיביזם (פילוסופיה של המתמטיקה)
מעבר לכך, העולם בו אנחנו חיים הוא סופי (ככל שאנחנו יכולים להבחין בחושינו) - המסה היא סופית, האנרגיה היא סופית ולפי הפיזיקה המודרנית אין משמעות פיזיקלית למרחקים קטנים מאורך פלאנק. האנליזה המתמטית, לעומת זאת, מבוססת על רעיון הנקודה, שאין לה גודל, כך שכל דבר בעל מידה חייב להיות מורכב מאינסוף נקודות.
יפעת ארליך
פעילות עיתונאית ופוליטית
במהלך שנת 2011 שבה לפרסם כתבות תחקיר ומגזין ב"מקור ראשון" ובהמשך גם ב"מעריב". היא פרסמה תחקיר המשך לכתבה שפרסמה עוד קודם ועסקה בתעלומת מותו של הרב משה טלבי, שנמצא ירוי בצומת ברבבה. התחקיר הוביל לפתיחת התיק בידי הפרקליטות ולהכרת משרד הביטחון בטלבי כנפגע טרור.
קונסטרוקטיביזם (פילוסופיה של המתמטיקה)
אם כן, האסכולה הקונסטרוקטיבית מתנגדת לרעיונות של בנייה אינסופית שלא נגמרת. כך למשל: בהוכחתו של קנטור כי העוצמה אָלֶף אֶפֶס שונה מאלף, הוא מניח בשלילה כי קבוצת המספרים הממשיים בקטע [0,1] היא מעוצמה אלף אפס, מסדר את כל המספרים בטבלה אינסופית ובונה אלכסון לאורך הטבלה ומחליף כל ספרה לאורך האלכסון בספרה אחרת וכך בונה מספר אשר אינו בטבלה (האלכסון של קנטור). כך מושגת סתירה. לפי הגישה הקונסטרוקטיבית, הוכחה זו אינה קבילה כי היא עושה שימוש באלכסון באורך אינסופי וכו'. מאידך, לפי הקונסטרוקטיביזם לא ניתן בכלל לדבר על קבוצת המספרים הממשיים או בכלל על מספר ממשיים, כי מושגים אלו אינם קיימים בעולם, אלא רק במוחם של בני אדם.
כך למשל ניתן לספק פתרון פילוסופי להשערת הרצף - לא ידוע אם יש עוצמה בין אלף-אפס לאלף. לפי גדל וכהן הבעיה אינה תלויה באקסיומות המקובלות של תורת הקבוצות, ולכן מדובר בבעיה אמיתית ומעניינת אשר האקסיומות המקובלות כיום בתורת הקבוצות לעולם לא יהיו מסוגלות לענות עליה. אולם, אם מקבלים את השיטה הקונסטרוקטיבית הבעיה נעלמת כי לא ניתן להתייחס לעוצמה אלף.
דוגמה להוכחה לא קונסטרוקטיבית
על מנת להמחיש בצורה קונקרטית יותר את מושג הקונסטרוקטיביות, נציג להלן הוכחה לא קונסטרוקטיבית לעובדה הבאה: קיימים זוג מספרים אי רציונליים x וy כך ש \,x^y הוא מספר רציונלי. הוכחה: נסמן. ידוע כי השורש הריבועי של 2 אינו מספר רציונלי. אם \,x^y הוא רציונלי הזוג x,y מהווה דוגמה לטענת המשפט. אחרת, נסמן \,z=x^y, ואז קל לוודא כי והזוג z,x מהווה דוגמה להוכחת המשפט. הוכחת המשפט אינה אומרת לנו מי הוא הזוג המקיים את טענת המשפט, אלא רק מראה כי זוג כזה קיים, ולכן היא אינה קונסטרוקטיבית.
יפעת ארליך
פעילות עיתונאית ופוליטית
ביולי 2015 פרסמה תחקיר ב"ידיעות אחרונות" על שוחד בבית הדין הרבני בירושלים, שהוביל למעצרם של מזכיר הרכב ומקורב לדיין הרב אליהו אברז'ל.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת נבחרה על ידי ועדה ציבורית מטעם מפלגת הבית היהודי למקום השלישי ברשימת המפלגה בבחירות, ששוריין לאישה. כשבוע לאחר מכן פרשה מהרשימה, לאחר מחלוקת עם בכירי המפלגה, באומרה שלא תסכים לרוץ ברשימה אחת עם חברי עוצמה יהודית.
אחרי כחודשיים של צינון, באפריל 2019, שבה ארליך לכתיבה העיתונאית ב"ידיעות אחרונות", ככתבת במוסף לשבת וכפובליציסטית במדור הדעות. בפברואר 2021, על רקע המשבר הכלכלי שעבר "ידיעות אחרונות", סיימה את עבודתה בעיתון.
במרץ 2021 הצטרפה לצוות הכותבים של "ישראל היום". תחילה כתבה את המדור "אנשים טובים" במגזין שישבת. בהמשך החלה לכתוב טור שבועי קבוע במוסף הפוליטי "ישראל השבוע", תחת הכותרת "על זה". במסגרת הטור מביאה ארליך תחקירים, גילויים ונתונים חדשים בסוגיות שונות שעל סדר היום. ארליך הייתה שליחת "ישראל היום" לסיקור המלחמה באוקראינה, במסגרת זו יצאה למולדובה, רומניה ואוקראינה. ושליחת "ישראל היום" לסיקור רעידת האדמה בטורקיה.
ספריה
בפברואר 2017 יצא לאור ספרה הראשון, "מה יקרה אם אמות מחר בבוקר" - סיפור חייה של דפנה מאיר, שנרצחה בפיגוע בעתניאל, המשלב גם טקסטים שכתבה מאיר. באוגוסט 2017 יצא לאור ספר הפרוזה הראשון שלה, "כמה מוכר, כמה זר". הספר קושר בין סיפור אהבתם בהווה של מתנחל וקראית, לבין סיפור הקראים בשואה.
באוגוסט 2019 יצא לאור ספרה השלישי, "שמיים שאין להם חוף", המתאר את סיפור חייו של רב-סרן בניה שראל, מפקד פלס"ר גבעתי שנהרג בקרב רפיח במהלך מבצע צוק איתן.
חיים אישיים
לאחר נישואיה התגוררה במשך שש שנים במאחז עמונה. מאז פברואר 2006, לאחר הריסת תשעת הבתים בעמונה, מתגוררת עם משפחתה בעפרה.
נשואה לעו"ד אריאל ארליך ואם לחמישה.
סרט סטודנטים
סרט סטודנטים הוא סרט שהופק במסגרת לימודיהם האקדמיים של יוצריו בבית ספר לקולנוע. סרט סטודנטים מכונה לעיתים גם סרט גמר, אם בית הספר לקולנוע אשר במסגרתו נעשה הסרט הכיר בו כפרויקט גמר הלימודים של יוצריו.
סרטי סטודנטים הם, בדרך כלל, סרטים קצרים, ולא סרטים באורך מלא. עם זאת, ישנן מספר דוגמאות של במאים, אשר סרטם העלילתי הראשון באורך מלא מבוסס על עלילת סרט הגמר שלהם (כגון: כנפיים שבורות, חתונה מאוחרת, יוסי וג'אגר, נגוע, אפס ביחסי אנוש).
מאז 1986, מתקיים בישראל פסטיבל בינלאומי לסרטי סטודנטים.
מנוע מכונית
בעולם המערבי, מרבית כלי התחבורה במאות העשרים והעשרים ואחת מונעים באמצעות מנועים. המכונית היא מן הנפוצים שבכלי התחבורה ומנועי מכוניות מקבלים את אספקת האנרגיה שלהם בשריפת בנזין, או סולר, מטעינה ממערכת החשמל ולעיתים נדירות מאנרגיה סולארית, וגם לעיתים יש מנועים שמקבלים את אספקת האנרגיה שלהם מגז.
מנוע בעירה פנימית
מנוע המכונית הנפוץ ביותר כיום הוא מנוע בעירה פנימית, המופעל באמצעות בנזין או סולר. המנוע בנוי בדרך כלל מ-4 בוכנות. כל בוכנה נעה בתוך צילינדר בין שתי נקודות: נקודה מתה עליונה ונקודה מתה תחתונה.
הבוכנות נעות בתנועה קווית, ומניעות את הטלטל. הטלטל מניע את גל הארכובה, וכך הופכת תנועה קווית של הבוכנות לתנועה סיבובית של גל הארכובה. גל הארכובה מחובר ומסובב גלגלי שיניים, המחוברים לצירי ההנעה של הרכב (תלוי בסוג ההנעה – קדמי או אחורי) ומהם מועברת התנועה לגלגלי המכונית.
מנוע המכונית דורש תחזוקה שוטפת כגון הימצאות שמן מנוע והחלפתו מפעם לפעם.