cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית"ר ירושלים
עידן משה חוגג (2018–2022)
לאחר מכן הודיעה הנהלת המועדון כי בנוסף להיותו יו"ר, אלי אוחנה מונה למנהל המקצועי של המחלקה הבוגרת. בתחילת יוני כחלק מההכנות לעונת 2021/2022, מונה המאמן ההולנדי ארווין קומאן, אחיו של רונאלד קומאן, מאמן ברצלונה, לעונה אחת . היה זה המאמן הזר הראשון של בית"ר מזה 15 שנה, כאשר האחרון היה אוסבלו ארדילס הארגנטינאי, ששימש כמאמן בעבר בעידן גאידמק. ב-9 בספטמבר 2021 הודיע משה חוגג כי הוא מפקיד את זכויות הניהול על הקבוצה בידי נאמן, עורך הדין יצחק יונגר, לניהול הקבוצה באיזון תקציבי ולמציאת רוכש חדש למועדון. לטענתו עשה זאת בשל כפיות טובה וחוסר כבוד של חלק מהאוהדים כלפיו, כאשר השקיע סכומי עתק ועם זאת הושמעו באצטדיון קללות המכוונות אליו ואל משפחתו.
ב-1 בדצמבר 2021, בצל סערת מעצרו של בעלי הקבוצה משה חוגג במסגרת פרשת "המשחק הגדול", ותקופת חוסר ודאות לעתיד הקבוצה בעקבות פרשייה זו והצהרותיו של חוגג כי הוא לא ישקיע כסף במועדון, התפטר המאמן ארווין קומאן מהקבוצה (וגם הודיע על פרישתו לצמיתות מאימון כדורגל). לאחר התפטרות זו של ארווין מונה מנהל מחלקת הנוער, ושחקן העבר של המועדון יוסי מזרחי לקדנציה שישית בתור מאמן הקבוצה הבוגרת. ב-26 בינואר 2022, התפטר המאמן יוסי מזרחי מהקבוצה עקב חוסר הצלחתה, בנוסף המועדון התיר את חוזיהם של שלושה שחקנים זרים במסגרת תוכנית קיצוצים, והם שוחררו באופן חד צדדי , אך בהמשך אחד מהם הוחזר למועדון. בצל תקופת חוסר הוודאות התגבשה בקרב האוהדים מחאה כנגד הבעלים חוגג והתנהלותו בנוגע לחוסר השקעתו בקבוצה, והם אף הגיעו לביתו במגדל רמז, במהלך ההפגנה נורה לעבר המגדל רימון הלם, כמו כן התבצעו הפגנות מחאה מול ביתם של הוריו וגם של אחותו על מנת להפעיל עליו לחץ.
ב-3 בפברואר 2022 מונה שחקן העבר של המועדון, יוסי אבוקסיס למאמן הקבוצה לעונה אחת. לאחר מינויו של אבוקסיס למאמן הקבוצה, התוצאות התייצבו מעט אך הקבוצה עדיין הייתה מסובכת במאבקי תחתית עד לסיום העונה של עונת 2021/2022. במסגרת הפלייאוף התחתון הצליחה לנצח את יריבותיה לתחתית ולהישאר בליגה לעונה נוספת אחרי שסיימה במקום העשירי בליגה, וזאת בצל חוסר הוודאות בקשר לניהול הקבוצה והבעלים שהכריז כי הוא עוזב. בנוסף לאחר סיום העונה סיים שחקן העבר אלי אוחנה שהיה מנהלה המקצועי ויושב הראש את תפקידו לאחר סיום החוזה. בהמשך התבצעו מספר מחאות של אוהדי המועדון ליד ביתו של בעלי המועדון חוגג על מנת להפעיל עליו לחץ לשחרר את המועדון, כמו כן בסמוך לביתה של יו"ר הבקרה באותה עת, סיגלית סייג, וליד ביתו של יו"ר ההתאחדות, אורן חסון, שלטענתם איפשרו את מצב העניינים בו חוגג מהתל ברשויות כאשר הוא נותן ערבויות שלא ניתן לחלט, ומחזיק במועדון כשבוי, וזאת בדרישה לנקוט נגדו בפעולות אקטיביות.
שבוע לאחר מכן ב-26 ביוני 2022, חתמה עמותת האוהדים של בית"ר על טיוטת חוזה מול חוגג לרכישת הקבוצה מידיו, כאשר על פי המתווה על העמותה יהיה לגייס 12 מיליון שקלים על מנת להשלים את המהלך, זאת כדי להשלים את הסדרי החוב, להקטין את הגרעון ולהעמיד את תקציב השחקנים הדרוש, ובהמשך לכסות התחייבויות וגירעונות נוספים. ב-1 ביולי 2022 פורסם כי משטרת ישראל אוסרת על מכירת הקבוצה לגורמים אחרים, על מנת להבטיח כספים ברי חילוט ו/או למנוע הברחת נכסים של משה חוגג בשל החשדות כנגדו. במקביל, התנהל משא ומתן לרכישת המועדון בין משה חוגג לברק אברמוב, כאשר דווח כי השניים מכירים מעולם העסקים וכחברים אישיים.
עידן ברק אברמוב (2022 ואילך)
ב-13 ביולי 2022 הכריזה הקבוצה כי נחתמה עסקת העברת השליטה על המועדון ממשה חוגג לברק אברמוב, בעלי קבוצת בני יהודה תל אביב באותם ימים, בכפוף לאישור משטרת ישראל, עיריית ירושלים ובכפוף השלמת העברת הבעלות שלו על בני יהודה לרוכש מצד שלישי. ב-29 ביולי 2022 העביר אברמוב את הבעלות על בני יהודה חזרה למשה דמאיו. לאחר מכן הערימה משטרת ישראל קשיים על העברת המועדון ודרשה בטוחות וערבויות לסכומים שהוסכמו בין הצדדים מפאת המצב המשפטי בו היה נתון חוגג. ב-9 באוגוסט 2022, יום לפני הדדליין להעברת הקבוצה בבקרה התקציבית של ההתאחדות לכדורגל, הודיע ברק אברמוב כי הוא נסוג בו מרכישת בית"ר ירושלים מפאת הקשיים אותם מערימים הרשויות, ועל כן הקבוצה נותרה ללא רוכש ועל סף ירידה לליגה א' (כיוון שגם בליגה הלאומית נדרש לעבור בקרה תקציבית). יום לאחר מכן עקב תרומה שגויסה על ידי האוהד וחבר הכנסת ניר ברקת והסכמתו של אברמוב לבסוף כן לרכוש את המועדון, סוכמה סופית על העברתה של בית"ר ירושלים לידי ברק אברמוב. ב-11 באוגוסט אושר אברמוב על ידי ההתאחדות לכדורגל והוועדה להעברת זכויות, ומיד לאחר מכן העבירה הקבוצה את תקציבה לעונה הבאה בליגת העל, ובהמשך אישרה הבקרה התקציבית את תקציב המועדון והבטיחה את מקומה של הקבוצה בליגת העל. מספר ימים לאחר השלמת רכישתו של המועדון על ידי אברמוב, כפיר אדרי מונה למנכ"ל המועדון, כאשר הוא כבר שימש בתפקיד זה תחת אברמוב בבני יהודה.
לקראת עונת 2022/2023 השאיר הבעלים החדש אברמוב את המאמן יוסי אבוקסיס וצוותו בתפקידם, וכמו כן הובאו מספר שחקני רכש, חלקם הגדול צעירים כישרוניים מושאלים מקבוצות הליגה כדוגמת רונן חנציס, בר כהן ואדוארדו גררו ממכבי תל אביב, וסתיו נחמני והשוער איתמר ישראלי ממכבי חיפה, ועוד מספר ישראלים אחרים. בנוסף הובאו שחקני הרכש דנילו אספרייה, חוסואה מחיאס ובהמשך הגיעו גם יון ניקולאסקו וטרזי תומא על מנת לחזק את הקבוצה, שמקצועית הייתה מוקפאת במשך רוב הקיץ מפאת העברת הבעלות. את הסיבוב הראשון של העונה פתחה הקבוצה בצורה רעה, כשספגה 27 שערים ב-13 משחקים, אך את הסיבוב השני פתחה הקבוצה בצורה טובה, הצליחה זמנית להגיע למקום הרביעי, אך לבסוף סיימה בפלייאוף התחתון. בחלון העברות של ינואר התחזקה הקבוצה בשחקני הרכש מיגל סילבה, גריגורי מורוזוב, סרגיי בורודין ופרד פריידיי. את העונה בליגת העל סיימה הקבוצה במקום השמיני, עם 52 שערים (הכי הרבה אחרי שלושת המובילות מכבי חיפה, מכבי תל אביב והפועל באר שבע), אבל ספגה 58 שערים, הכי הרבה יחד עם מכבי נתניה (לה היו 2 משחקים יותר בפלייאוף העליון). ב-3 במאי, העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה, לאחר ניצחון מפתיע בתוצאה 3-1 על מכבי תל אביב, לראשונה מאז 2018. בגמר הגביע ניצחה בית"ר בתוצאה 0-3 את מכבי נתניה וזכתה בגביע השמיני בתולדות המועדון, ואחרי בצורת של 14 שנים (מאז 2009). כמו כן זהו הניצחון בהפרש הגבוהה ביותר של בית"ר במעמד גמר גביע המדינה. אולם לאחר שהקהל פרץ למגרש לאחר סיום המשחק בגמר הגביע, שגרם לעצירת ודחיית טקס ההענקה, הושת על הקבוצה עונש של הורדת ארבע נקודות ועוד שלוש נקודות על תנאי לעונה הבאה (וזאת לאחר 3 דיונים בבית הדין ו2 ערעורים).
ב-22 ביולי 2023 הפסידה הקבוצה למכבי חיפה בתוצאה 1-3 גביע אלוף האלופים, וסיימה רק כסגנית הגביע. בהמשך הקיץ במסגרת מוקדמות עונת 2023/2024 בקונפרנס ליג הודחה הקבוצה בסיבוב השני בגביע האירופי השלישי בחשיבותו, לאחר שהפסידה לקבוצה היוונית פאוק סלוניקי, כאשר סיימה בתיקו 0-0 בחוץ, אך הפסידה בתוצאה 4-1 בטדי לאחר משחק רווי אירועים עם אדום ופנדל שהוחמץ, ו2 שערים עצמיים לחובת בית"ר.
בתווך התכוננה הקבוצה לעונה הבאה, עונת 2023/2024 בליגת העל, והחתימה את השחקנים יובל אשכנזי, טימוטי מוזי, בן ביטון, אדי גוטליב, גידי קאניוק, דור מיכה ואמיר ברקוביץ'. אולם שיחררה מספר שחקנים אשר היוו עמודי התווך לעונה הקודמת בה זכתה בגביע כמו יון ניקולאסקו שנמכר להירנפיין תמורת 1.2 מליון יורו, דנילו אספרייה, תמיר עדי ועוד.
תחילת הדרך וימק"א
את משחקיה הראשונים כקבוצת כדורגל חובבנית קיימה בית"ר במגרש מוזנח, בסמוך לרחוב הנביאים בירושלים. כינויו של מגרש זה היה "מגרש הבננות", ועל תחזוקתו היו אמונים שחקני הקבוצה עצמם. בראשית דרכה של בית"ר כקבוצת כדורגל רשמית תחת ההתאחדות לכדורגל, החל משנת 1942, נקבע "מגרש דג'אני", אשר שכן בשכונת קטמון הישנה, כמגרשהּ הביתי של הקבוצה. לאחר חזרתם של גולי אפריקה לארץ בשנת 1948, אירחה הקבוצה את משחקיה לסירוגין, במגרש הצמוד לבניין ימק"א בירושלים או ב"מגרש הבננות". לאחר סיום מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל, מיקום המגרש בו שיחקה בית"ר - קצה רחוב שמואל הנביא - היה שטח הפקר; על כן, הועתקה באופן רשמי ביתיות הקבוצה לאצטדיון ימק"א, שהיווה מאז את מגרשה הביתי הקבוע של הקבוצה. ב-15 בנובמבר 1947, נערך הדרבי הראשון בין הפועל ובית"ר ירושלים (אשר כונתה באותה תקופה "בית"ר נורדיה") באצטדיון ימק"א. משחק זה הסתיים בניצחונה של בית"ר, 3–1. משחקהּ הרשמי הראשון של הקבוצה באצטדיון ימק"א כאצטדיונה הביתי, נערך ב-7 בינואר 1950, במסגרת ליגה מיוחדת שהוקמה ב-1949. במשחק זה אירחה בית"ר את קבוצת "הפועל רחובות", אשר ניצחה 2–4.
עד שנת 1991 אירחה הקבוצה את כל משחקיה הביתיים בימק"א. למעט בין השנים 1986 ל–1989, אז עברה בית"ר לארח את משחקיה באצטדיון בלומפילד בתל אביב, מאחר שאצטדיון ימק"א, שהכיל באופן רשמי רק 4,500 מקומות ישיבה, לא אושר לשימוש, ומטעמים כלכליים (בלומפילד הכיל יותר קהל מה שהניב רווח גדול יותר לקבוצה שמילאה את האצטדיון ברוב משחקיה הביתיים).
מתחם האימונים בית וגן
החל משנת 1980 בית"ר ירושלים מתאמנת במתחם האימונים בבית וגן. במתקן מתאמנות הקבוצה הבוגרת של המועדון ומחלקות הנוער והילדים שלו גם כן. המתחם מכיל שלושה מגרשי אימון, מתוכם שניים עם דשא סינתטי. בנוסף לכך, משני צידי המגרש בו מתאמנת הקבוצה הבוגרת ישנן שתי טריבונות, אחת מכל צד, המכילות כ-350 מקומות שתיהן יחד. המתחם כולל בתוכו חדרי הלבשה גם לקבוצה הבוגרת וגם למחלקת הנוער, חדרי כושר, חדרי פיזיותרפיה, חדר אוכל, מלתחות וחדרי טיפולים. בנוסף נמצאים במתחם גם משרדי הנהלת המועדון אשר הועברו מגבעת שאול בשנת 2009.
המתחם כולו מרושת במצלמות אבטחה ומצלמות למען שידור לייב במשחקים של מחלקת הנוער ולעיתים גם אימונים, שבעבר שודרו עבור אוהדי הקבוצה הרשומים כחברי מועדון "ביתריסט" לשעבר.
כמו כן, מצוי במתחם דוכן מכירות נייד הפועל בעיקר בפעילויות במתחם ומוכר מוצרי מרצ'נדייס של הקבוצה, וכן חנות אוהדים קבועה אשר נמכרים בה גם כן מוצרי עידוד עבור אוהדי הקבוצה.
בשנים 2005–2009, עת רכש ארקדי גאידמק את הקבוצה, שופץ המתחם באופן משמעותי.
סמל המועדון
לאורך כל שנות קיומה, ייצגה המנורה את קבוצת בית"ר ירושלים. זאת, כהמשך היסטורי למנורה המקורית, אשר ייצגה את תנועת בית"ר. בהתאם לכך, דגלה בית"ר מאז ומתמיד בשילוב המנורה בסמל הקבוצה. על כן, מכונה בית"ר גם בשמות "המנורה" ו"הדגל של המדינה". בשלהי שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 החלה הקבוצה להשתמש בסמל משלה עם השם "בית"ר ירושלים" ומנורה במרכזו (בדומה לשאר הקבוצות השייכות לתנועת בית"ר). במהלך השנים שונה הסמל מספר פעמים כאשר המילים "בית"ר ירושלים" וסמל המנורה משולבות בכולם באופנים שונים. בשנות ה-80 השתמשה בית"ר בסמל הכולל כדור כדורגל, ובתחילת שנות ה-90 הציגה בית"ר סמל הכולל מנורה ומתחתיו הכיתוב "ביתר" ומעל שינות חומה המסמלות את חומות ירושלים העתיקה - אחד מהאייקונים הבולטים של ירושלים. בשנת 2006, במסגרת מיתוג מחודש של הקבוצה, נוספו שני אריות לסמל הקבוצה, בהתאמה לאלו הנמצאים בסמל העיר ירושלים. בשנת 2013, לאחר מעבר הקבוצה לידיו של טביב, שונה סמל הקבוצה פעם נוספת, כאשר האריות הוסרו ממנו ועיצוב המנורה שונה למנורת סמל ביתר המקורית. שינוי זה לווה בתהליך הצבעה, בו השתתפו אוהדי הקבוצה. לרשותם עמדו שלושה סמלים חדשים, אשר הוצגו בפרופיל המועדון בפייסבוק. ב-8 ביוני 2016, כמחווה לשמונים שנים לייסוד המועדון - חשפה בית"ר עבור קהל אוהדיה סמל מיוחד, אשר ליווה את הקבוצה בעונת המשחקים 2016/2017. לאחר מעבר הקבוצה לידי משה חוגג, חודש סמל הקבוצה כשהוצג ב-3 בדצמבר 2018, כאשר המנורה והרקע הפכו את צבעם - המנורה צהובה והרקע שחור, עם כיתוב שם המועדון, וקיצורו באנגלית ("FCBJ"). ב-5 באוגוסט 2020 חשף המועדון סמל חדש שהוא למעשה אותו הסמל הקודם בתוספת כוכב (לציון 5 מתוך 6 אליפויות בהם מחזיקה הקבוצה), וזאת לאחר שמנהלת הליגות לכדורגל קבעה סטנדרט לעניין הכוכבים בליגת העל.
אוהדי בית"ר ירושלים בתרבות הישראלית
מספר סקרים שנעשו בסוף העשור השני של המאה ה-21 מצאו שבית"ר ירושלים היא אחת הקבוצות האהודות ביותר במדינת ישראל. לבית"ר ירושלים אוהדים מפורסמים בתרבות ובאמנות הישראלית, חלקם אף מגיעים למשחקי הקבוצה.
בתחום הזמר המזרחי ניתן למצוא אוהדים רבים של המועדון, כגון: אייל גולן (בין היתר שר את "מגרש השדים"), ליאור נרקיס, דודו אהרון (כתב מספר שירים המזוהים עם המועדון), מושיקו מור, תמיר גל (כתב מספר שירים), אבי ביטר (כתב את שיר האליפות של 97/98 "צהוב בעיניים"), עופר לוי, איציק קלה, לי פישמן, שלומי שבת, עידן עמדי, אליעד נחום, ג'קי מייקה (שר את שיר האליפות של 1987) ואהובה עוזרי שכתבה, הלחינה ושרה את "ירושלים של בית"ר" לרגל התואר ההיסטורי הראשון של המועדון - גביע המדינה 1976).
גם בתחום הבידור, תרבות והספורט, כוכבים רבים הצהירו על אהדתם לקבוצה, בהם נמנים: אסי ישראלוף, ציון ברוך, שלומי קוריאט, עמוס תמם, שאנן סטריט, חנן סביון, גיא עמיר, אנדי רם, ירון אילן, גורי אלפי, שי נובלמן, איל פלד ושדרן הרדיו אלעד עמדי. חלקם הגדול אף תרמו למיזם עמותת האוהדים בשנת 2012/2013.
כמו כן גם מספר אנשי תקשורת מזוהים כאוהדי בית"ר כמו: אראל סג"ל, דני רופ, קותי סבג, אלי סהר.
וגם בפוליטיקה בישראל ישנם לא מעט אוהדי בית"ר כמו: אהוד אולמרט, אביגדור ליברמן, רובי ריבלין, רוני בראון, ואף בנימין נתניהו ובנו יאיר נתניהו.
בית"ר נחשבת קבוצה "עממית", ולכן ניתן לה הכינוי "הקבוצה של המדינה" או "הדגל של המדינה", כיוון שמסורתית בתחילת דרכה הייתה מזוהה עם אוהדים משכבה סוציו-אקונומית נמוכה וכלל האוכלוסייה הפשוטה יכלה להזדהות עם מאפייניה. כתוצאה מכך התגבשו סביבה לאורך השנים סטריאוטיפים שליליים רבים, כגון אלימות פיזית ומילולית מצד אוהדיה. ניתן לראות זאת בתרבות ובאמנות הישראלית. דוגמאות לכך מופיעות הרבה פעמים אצל שלישיית מה קשור, להקת הדג נחש, הגשש החיוור ועוד. למשל במערכון שירים, שערים וטכנאים של הגשש החיוור:
כמו כן, "שלישיית מה קשור" שיחקו את אוהדי בית"ר באופן סאטירי וקומי במספר תוכניות (היכל התרבות, אנחנו במפה, בובה של לילה). ואצל להקת הדג נחש האוהדים מוזכרים בכמה משיריהם, כמו למשל בשיר "הנה אני בא" שכולל את המילים: "יאללה בית"ר, יאללה חיים בכפר".
באופן מסורתי נחשב שוק מחנה יהודה במרכז ירושלים, כמעוז האוהדים של בית"ר שאליו עד היום הולכים שחקנים ואנשי צוות בקבוצה על מנת לקבל את אהבת הקהל ולהתחכך באוכלוסייה המקומית. לרוב חגיגות התארים הרשמיות של הקבוצה נערכות בכיכר הסמוכה לבניין עיריית ירושלים, כיכר ספרא ובשנים היותר מאוחרות גם בגן סאקר הממוקם בקרבת מרכז העיר ירושלים.
גוב האריות
ארגון האוהדים "גוב האריות" הוקם בקיץ 2002, לקראת עונת 2002/2003 והיה למעשה הגוף הראשון שפעל בצורה מאורגנת ביציעי בית"ר מאז יום היווסדה. מטרת הארגון הייתה לחזק את התיאום בין יציעי טדי ולשפר את העידוד במשחקי הקבוצה.
לה פמיליה
ארגון האוהדים "לה פמיליה" (מספרדית: "La Familia" - "המשפחה") נוסד בשנת 2005. רבים ממקימיו הם חברי ארגון "גוב האריות" לשעבר, שהתפרק שנה קודם לכן.
בעקבות פירוק "גוב האריות" נוצר חוסר בארגון מעודד ביציעים (בעיקר ביציע המזרחי בטדי); על כן עלתה יוזמה באתרי האינטרנט ובפורומים של אוהדי הקבוצה להקים ארגון אוהדים חדש, שבעצם יתפוס את משבצת ה"אולטראס" של המועדון.
מטרתו העיקרית של הארגון החדש נסובה על שיפור העידוד בקרב אוהדי הקבוצה, תוך שימוש נרחב באביזרי עידוד: דגלים, קונפטי, שלטים ופירוטכניקה. כמו כן, ארגן הארגון הסעות מיוחדות של אוהדי הקבוצה למשחקיה, כמו גם הטסת משלחות עידוד למשחקיה במפעלים האירופיים.
בתחילת 2006, הכירה קבוצת בית"ר ירושלים בארגון זה כארגון האוהדים הרשמי שלה.
בעונת 2006/2007, בעקבות הצלחת הקבוצה ופתיחת יציעים נוספים, עברו אוהדי הארגון לשבת ביציעו הצפוני של אצטדיון טדי, זאת על מנת ליצור שני יציעי עידוד, הסמוכים זה לזה. לאחר הידרדרות שחלה במצב הקבוצה בין השנים 2008–2010, נסגר יציע זה, ואוהדי הארגון חזרו לשבת ביציע המזרחי. כחלק מפעילותו, מארגן הארגון אירועי התרמה, כמו גם תמיכה במספר עמותות וארגוני התנדבות. בפרט, תמך הארגון בחיילי צה"ל ובתושבי הדרום בעת מבצעים צבאיים ברצועת עזה. כמו כן, מארגן הארגון אירועי הפנינג לאוהדים בחופשת חג הפסח ובחופשת הקיץ. נוסף לפעילות זו, ארגון האוהדים אמון על הנצחת אוהדי הקבוצה, שנהרגו במערכות ישראל.
ארגון אוהדים זה נודע בתקשורת כבעל אוריינטציה ימנית רדיקלית. השם "לה פמיליה" נבחר בהשראת סרטים על המאפיה האיטלקית. שמו של ארגון האוהדים נקשר מספר פעמים לאירועי אלימות בספורט כמו: תקיפת אוהדי קבוצות אחרות,השלכת בקבוק תבערה לעברי משרדי ההתאחדות לכדורגל, ומעשי גזענות. חברי הארגון והמעשים המיוחסים להם שנויים במחלוקת בקרב אוהדי הקבוצה.
בינואר 2013 הצטרפו לקבוצה שני שחקנים צ'צ'נים-מוסלמים, זאור סדאייב וג'בראיל קדאייב, במהלך מפתיע של הנהלת בית"ר בראשות היו"ר איציק קורנפיין. עם הגעתם של השניים התעוררה מחאה, שכללה חרם של חלק גדול מאוהדי הקבוצה במשך מספר משחקים, בשיאה של המחאה הוצת חדר המזכרות והגביעים במתחם האימונים של הקבוצה. מעשה זה יוחס לארגון ופעיליו, שלאחריו הודיע ארגון האוהדים על הפסקת פעילותו (עד תום העונה) וזאת בעקבות הביקורת הנוקבת שנמתחה עליו בתקשורת, בין היתר גם מהנהלת הקבוצה עצמה.
בעונת 2013/2014 חזר הארגון לפעילות לאחר העברת בעלות הקבוצה לידי אלי טביב. ב-26 ביולי 2016, נעצרו כ-56 מחברי ארגון לה פמיליה במבצע של משטרת ישראל באמצעות סוכן סמוי שהפך לעד מדינה והוביל למעצרם של האוהדים. המבצע רחב ההיקף של המשטרה זכה לסיקור נרחב בכלי התקשורת בישראל. בתקופה זו גם השתנתה בהדרגה מערכת היחסים מול הנהלת הקבוצה, שבשנים הראשונות פעלה בשיתוף פעולה עם הארגון, ותחת בעלותו של טביב אף בצעה מהלכים שהקשו על גיוס כספים לארגון.
ב-22 בינואר 2017 הורשעו שלושה מחברי הארגון בקשירת קשר, וביצוע חבלה חמורה במהלך תקיפת אוהד הפועל תל אביב בתיק "פלורנטין". בערעור של המדינה והנאשמים על העונש הוחמר עונשם של מרבית המורשעים. במרץ 2018 נגזרו עונשי מאסר של עד עשר שנים על שישה משתתפים אחרים בתקיפה זו. ערעור של המורשעים על חומרת עונשם נדחה בבית המשפט העליון.
באוקטובר 2021, לאחר שמספר חברי ארגון הכו אוהדים אחרים של בית"ר ירושלים, שסירבו להשתתף בחרם-עידוד על השחקן המוסלמי בקבוצה, קמסו מארה, הארגון ספג ביקורות רבות מאוהדים אחרים ומהנהלת הקבוצה, ביניהם יו"ר הקבוצה ושחקן העבר אלי אוחנה, ומבעלי הקבוצה, משה חוגג, שקרא בין היתר לאסור על חברי הארגון להיכנס למגרשים. אולם בפועל קבוצות יריבות סירבו להטיל עונש קולקטיבי זה על חברי הארגון שהיו חלק מקהל החוץ של אוהדי בית"ר מפאת בעיות משפטיות.
תדמית ציבורית וזיהוי פוליטי של המועדון
בית"ר ירושלים נחשבת באופן מסורתי לקבוצה המזוהה עם הימין הפוליטי בישראל, ובייחוד עם מפלגת "הליכוד". היא גם אחת הקבוצות האהודות ביותר בציבור הדתי והחרדי ובקרב תושבי יהודה ושומרון היהודים. בעונות 1996/1997 ו-1997/1998, בהן זכתה בית"ר בשתי אליפויות, הרבו פוליטיקאים ממפלגות הימין להתארח במשחקי הקבוצה. בין אוהדיה הבולטים של בית"ר ניתן למצוא את ראשי הממשלה אהוד אולמרט ובנימין נתניהו, השר רוני בר-און ונשיא המדינה ראובן ריבלין, אשר שימשו בעבר כיושבי הראש של האגודה, השר יהושע מצא שהחליף את ריבלין בתפקיד, השר חיים קורפו, שאף היה כדורגלן פעיל בבית"ר בשנות ה-40 של המאה ה-20, וח"כ והשר אביגדור ליברמן.
בית"ר ירושלים היא אחת הקבוצות היחידות בכדורגל הישראלי אשר מקפידות באופן קבוע בכל משחק ביתי להשמיע את ההמנון הלאומי של מדינת ישראל התקווה לפני תחילת המשחק, בנוסף לכך הרבה מאוהדי הקבוצה גם נוטים להניף דגלי ישראל ביציעים כמעט בכל משחק של הקבוצה, בעיקר במשחקי הקבוצה נגד הקבוצות הפועל תל אביב ובני סכנין שמייצגות בעיני האוהדים של בית"ר את הצד האנטי ציוני והאנטי ישראלי.
לאורך השנים אירעו פעמים רבות אירועי הסתה והתפרעויות כנגד מפלגות וארגונים המזוהים עם השמאל הפוליטי ומנהיגיו (דוגמה לכך היא ביזוי הטקס השנתי, הנערך לזכר יצחק רבין ב-2007). אירועי הסתה, שגלשו להתפרעויות וקריאות גזעניות הופנו פעמים רבות גם כלפי ערביי ישראל. חלק משירי היציע של חלק מאוהדי הקבוצה עוררו מחלוקת בעקבות הקשרם הגזעני כנגד ערביי ישראל, כגון השירים "שיישרף לכם הכפר", "מוחמד מת", ו-"הנה היא עולה, הקבוצה הגזענית של המדינה".
בשנת 2013 הוחתמו בקבוצה שני שחקנים מוסלמים ממוצא צ׳צ׳ני-רוסי, ג׳יבראיל קדאייב וזאור סדאייב, דבר אשר התקבל בשלילה עזה על ידי חלק אחר מאוהדי הקבוצה אשר מחו על המהלך בין היתר כאשר נטשו את המשחק לאחר שאחד מהם כבש שער ואף הייתה התארגנות אשר הציתה את משרדי המועדון, תוך קריאות גזעניות, וקריאות נגד הבעלים והנהלת המועדון. בשנת 2019 נרכש השחקן עלי מוחמד ממכבי נתניה, ובאימונו הראשון בקבוצה קיללו אותו חלק מהאוהדים בגלל שמו המוסלמי (למרות שהשחקן מצהיר על עצמו כנוצרי). אולם מספר ימים לאחר מכן הגיעו אוהדים אחרים ותמכו בשחקן ובבעלי הקבוצה דאז, משה חוגג. באוקטובר 2021 במהלך משחק של בית"ר נגד הפועל תל אביב התחמם להיכנס להופעת הבכורה שחקן הרכש של בית"ר, קמסו מארה - שחקן מוסלמי ממוצא גינאי. חלק מאנשי ארגון האוהדים לה פמיליה הפסיק לעודד במחאה על כניסתו, אולם אוהדים אחרים המשיכו לעודד מה שיצר עימות אלים ביציעי הקבוצה, ופגיעה פיזית באוהדים המעודדים בידי המוחים, עוד בזמן המשחק.
בעטיים של אירועים ומעשים אלו נענשה הקבוצה מספר רב של פעמים בעונשים שונים מטעם בית הדין של ההתאחדות לכדורגל. על עונשים אלו נמנים, בין היתר: קנסות כספיים, משחקי רדיוס (משחק שהוא לא במגרש הביתי של המועדון), משחקים ללא קהל ועונש של הפחתת נקודות בטבלת הליגה – אשר בגינם נגרם נזק כלכלי, תדמיתי וספורטיבי למועדון. נוסף לכך, בית"ר היא הקבוצה היחידה בליגת העל בה מעולם לא שיחק בשורותיה שחקן מוסלמי ממוצא ערבי-ישראלי, כאשר שחקנים כאלו שנשאלו בעבר על אפשרות שיגיעו למועדון, השיבו בשלילה והביעו סלידה מלהגיע לשחק עבור הקבוצה עקב היחס הצפוי מהאוהדים, או סלידה מתדמית המועדון הימנית קיצונית.
אירועים פרובוקטיביים אלו, הנגרמים על ידי מספר אוהדים מצומצם יחסית, הסבו לאורך השנים בעיה תדמיתית עבור כלל האוהדים, המהווים את הרוב המכריע של אוהדי הקבוצה. בעקבות ביצוע אירועים אלו הקבוצה המצומצמת של אוהדים הגורמים לאירועים, מכונה בכינוי: "הקומץ הבית"רי" או בקיצור "הקומץ". כינוי זה שימש לתיאור של אוהדי בית"ר במהלך השנים בעיתונות בעת תיאור אירועים אלימים או לגנותם, למשל במהלך "נאום הקומץ" שנשא פעיל השמאל יאיר גרבוז בעצרת שנערכה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ועורר תגובות נרחבות בציבור באשר להכללות של ציבורים שלמים בכינוי זה. עוד בתרבות במספר מערכונים של להקת "הגשש החיוור" מוצגים אוהדי בית"ר כאלימים וחסרי תרבות, במיוחד במגרשם הביתי (אז מגרש ימק"א), אם כי הדבר נעשה באופן הומוריסטי ופארודי.
בשנת 2014 הוקמה קבוצת אוהדים חדשה בליגה ג' בשם בית"ר נורדיה ירושלים. הנימוק הרשמי לייסוד הקבוצה על ידי מקימיו, היה סלידה מהגזענות ומהאלימות המאפיינות לטענתם של המייסדים את בית"ר ירושלים המקורית ואוהדיה כיום, לעומת הערכים של תנועת בית"ר וזאב ז'בוטינסקי בפרט, הכוללים בין היתר גם שוויון וסובלנות כלפי המיעוטים החיים בארץ ישראל.
היריבות העירונית
בין בית"ר ובין יריבתה העירונית, הפועל ירושלים, קיימת יריבות רבת שנים, הנובעת בעיקר מזיהויין הפוליטי של הקבוצות. בעבר, הייתה שייכת בית"ר לתנועת בית"ר, אשר היוותה חלק מהציונות הרוויזיוניסטית. לעומתה, הפועל ירושלים זוהתה כחלק מה"ממסד", והשתייכה להסתדרות. חלוקה פוליטית זו תקפה עד ימינו אלה: בעוד בית"ר מהווה את קבוצת הדגל של הימין - הפועל מזוהה עם הצד השמאלי של המפה הפוליטית. חלוקה זו בולטת במיוחד ביחס לערביי ישראל. בבית"ר ובקרב אוהדיה היחס כלפי ערבים שלילי ולעיתים אף עוין, ומעולם לא שיחק בשורותיה שחקן ערבי כלשהו; בניגוד מוחלט לעובדה זו, בהפועל שיחקו לאורך ההיסטוריה ומשחקים כיום שחקנים ערבים. במשך תקופות ארוכות לבשה היריבות גם אופי דמוגרפי עירוני, כשמרבית אוהדי בית"ר התגוררו בצפון העיר (נחלאות, רחביה, מחנה יהודה, מוסררה וכו'), בעוד שאוהדי הפועל הגיעו מדרום העיר (קטמון, המושבה הגרמנית, בקעה, קריית יובל, בית הכרם וכו'). חלוקה זו נבעה ממיקומם של אצטדיונם הביתי של שתי הקבוצות: ימק"א בצפון וקטמון בדרום. אף שגם כיום מעוזי האוהדים הם קטמון עבור אוהדי הפועל, ומחנה יהודה עבור אוהדי בית"ר, החלוקה בין מחנות האוהדים אינה כה ברורה כבעבר, ה"גבולות" הטשטשו, כאשר לקטמון קיימים אוהדים מכל חלקי העיר, ולבית"ר ירושלים שהפכה לפופולרית יותר קיימים אוהדים רבים מכל חלקי הארץ, לאו דווקא מירושלים.
היריבות עם הפועל תל אביב
בין בית"ר ירושלים ובין הפועל תל אביב איבה ותיקת שנים, בשל ניגודים סימבוליים בין המועדונים, כגון רוויזיוניסטים נגד סוציאליסטים וימין נגד שמאל. זוהי אחת היריבויות הוותיקות בספורט הישראלי, והסתיימה מספר פעמים בקטטות המוניות במגרשים. עם ירידת כוחה של היריבה העירונית הפועל ירושלים, יריבות זו תפסה מקום יותר גדול בקרב אוהדי בית"ר וסימנה את הפועל תל אביב כיריבה המרה ביותר כיום.
היריבות עם בני סכנין
בין בית"ר ירושלים לבין בני סכנין יש יריבות בעיקר על רקע השסע היהודי-ערבי בישראל. למרות ניסיונות הפישור והפיוס שנעשו על ידי ארקדי גאידמק ומאזן גנאים בשנות ה-2000 היריבות המרה נמשכה. יריבות זו החלה ב-2003, אז עלתה בני סכנין לראשונה לליגת העל והקבוצות ואוהדיה נפגשו, ואז משחקים אלו כללו עימותים רבים בין מחנות האוהדים מאז, שכללו התפרעויות בין מחנות האוהדים וגם בין האוהדים לבין משטרת ישראל.
תארים
גביע הטוטו:
אלוף האלופים
גביע ליליאן
גביע השלום
הופעות באירופה
החל מעונת 1992/1993 החלו קבוצות ישראליות לקבל כרטיס למפעלים האירופיים הבכירים, הכוללים את גביע אופ"א וליגת האלופות, וזאת בנוסף להשתתפותם בגביע האינטרטוטו. תוצאות בית"ר ירושלים במפעלים אלו מפורטות מטה.
ב-10 בספטמבר 2000 זכתה בית"ר בטורניר ידידות לקידום השלום שנערך באצטדיון הסטאדיו אולימפיקו ברומא בהשתתפות קבוצת אלווקאס מירדן ורומא מאיטליה, בית"ר ניצחה את אלווקאס 0-7 משערים של יניב אברג'יל (3), אלון מזרחי (2), בני חדד ואלג'אבר (עצמי) ואת רומא 0-1 משער של אברג'יל מודגש - הישג השיא של המועדון במפעל.
שיאני ההופעות במדי המועדון
להלן עשרת השחקנים ששיחקו הכי הרבה משחקי ליגה במדי בית"ר ירושלים, נכון ל-1 ביולי 2009
*בשני העשורים הראשונים לא התקיימו רישומים מדויקים דיים כדי להכלילם בטבלה.
מלך השערים במדי המועדון
להלן עשרת השחקנים שכבשו את מספר שערי הליגה הרב ביותר במדי בית"ר ירושלים, נכון ל-1 ביולי 2009. *בשני העשורים הראשונים לא התקיימו רישומים מדויקים דיים כדי להכלילם בטבלה.
מאמנים
לפחות 57 מאמנים שונים (במעל ל-80 קדנציות) הדריכו את שחקני מועדון הכדורגל הירושלמי מהקמתו.
להלן רשימת המאמנים של בית"ר ירושלים לאורך שנותיה:
מחלקת הנוער והאקדמיה לכדורגל
מאז הקמתה, התבססה הקבוצה הבוגרת של בית"ר ירושלים על "שחקני בית", כלומר: שחקנים שהתאמנו במחלקת הנוער של המועדון, ובהגיעם לבגרות שיחקו בקבוצה הבוגרת. שחקני בית אלו הובילו את בית"ר לתאריה הראשונים. למרות זאת, עד אמצע העשור הראשון של שנות ה-2000, זכתה קבוצת הנוער בתואר אליפות בליגה החובבנית לנוער. תואר זה הושג בעונת 1971/1972, כשבשורותיה שיחקו אורי מלמיליאן, דני נוימן, יוסי מזרחי, אלי מיאלי ועמנואל כהן, ומאמן הקבוצה היה סמואל רזניק.
עם הגעת מאיר פניג'ל, ששון שם טוב והאחים מאיר ושאול לוי לקבוצה - הושקעו משאבים רבים בפיתוח מחלקת הנוער, מתוך כוונה להצמיח כישרונות צעירים, שיהוו את שלד הקבוצה לעונות הבאות. שם הקבוצה "בית"ר "אורן" ירושלים" נקראת על שמו של בנו של מאיר פניג'ל, אורן פניג'ל, שנהרג בנובמבר 1998, במהלך שוד מזוין שהתרחש במקום עבודתו - חנות המפעל של אביו. מאיר ביקש להנציחו באמצעות מחלקת הנוער, ובקשתו היחידה בעת מכירת הקבוצה לארקדי גאידמק הייתה, ששם הנצחה זה יישאר שמה של קבוצת הנוער של המועדון. עם רכישת הקבוצה על ידי גאידמק, הוקמה בבית"ר אקדמיית כדורגל לנוער, ומתקן האימונים הצמוד לשכונת בית וגן שודרג, לרבות חדרי ההלבשה, המתחם עצמו והדשא. בעונת 2005/2006, זכתה הקבוצה לראשונה בתואר רשמי - גביע המדינה לנוער. בעונת 2006/2007, מונה גיא עזורי למאמן קבוצת הנוער, שזכתה תחת הדרכתו בדאבל הנוער. בעונת 2007/2008, זכתה הקבוצה באליפות שנייה ברציפות. בעונת 2015/2016, ירדה הקבוצה לליגה הלאומית לנוער, לראשונה אחרי עונות רבות בהן נשארה בליגת העל לנוער. בעונת 2016/2017, עלתה הקבוצה חזרה לליגת העל לנוער.
בשנת 2018, לאחר מעבר המועדון לידי משה חוגג הורחבו חדרי ההלבשה, חדר האספות, וחדר האוכל, ושודרגו חדר הכושר והטיפולים של השחקנים. בנוסף, גם משרדי הנהלת המועדון עברו שיפוץ, והוצבו מצלמות במתחם ובסביבתו, כולל המגרשים עצמם, בין היתר על מנת לשדר בשידור חי את משחקי הנוער ואימוני הבוגרים לחברי מועדון האוהדים. בחלקו הדרומי של המתקן, מוצבים מתקני מחלקת הנוער הכוללים חדרי הלבשה של קבוצות המחלקה, משרדי הנהלה של המחלקה וחנייה של כ-30 מקומות.
קבוצות מחלקת הנוער לעונת 2022/2023
מנהל מקצועי מחלקות הנוער: יוסי מזרחי
תארים והישגים
(*) האליפות בעונת 1971/1972 הייתה לפני הפיכתה של ליגת העל לנוער לליגה מקצוענית ב-1994.(**) כמו כן, זכתה קבוצת הנוער בטורניר נייקי בקטרגל, בשנת 2007.
סגל הקבוצה
נכון ל-22 ביולי 2023
(קפטן שני)
ברם סטוקר
אברהם "ברם" סטוקר (באנגלית: Abraham "Bram" Stoker; 8 בנובמבר 1847 - 20 באפריל 1912) היה סופר אירי, המוכר במיוחד כמחבר רומן האימה "דרקולה".
סטוקר נולד בקלוטרף, פרוור של דבלין שבאירלנד. כילד, היה חולה ומרותק למיטתו, אך התאושש וגדל להיות אתלט וכוכב כדורגל בטריניטי קולג'. הוא סיים בהצטיינות תואר במתמטיקה ולאחר לימודיו הפך לעובד מדינה. בהמשך עבד כמבקר תיאטרון ועיתונאי. בשנת 1878, אחרי נישואיו לפלורנס בלקום (חברתו לשעבר של אוסקר ויילד), עבר לחיות בלונדון, שם מונה למנהל העסקי של תיאטרון ליסאום של ידידו, השחקן הנרי אירווינג. סטוקר החזיק במשרה זו 27 שנים.
ידידותו עם אירווינג הקנתה לו דריסת רגל בחברה הגבוהה בלונדון והזדמנות לתור את העולם עם להקת התיאטרון. לצד עבודתו בתיאטרון, השלים סטוקר את הכנסתו בפרסום רומנים סנסציוניים, שהידוע מביניהם היה סיפור הערפדים "דרקולה", אותו פרסם בשנת 1897.
שימאנה (מחוז)
מחוז שימאנה (ביפנית: Shimane-ken 島根県) הוא מחוז באזור צ'וגוקו, יפן. בירת המחוז היא העיר מצואה.
היסטוריה
מחוז שימאנה מורכב מהנחלות העתיקות איוואמי, איזומו ואוקי. בתקופת אשיקאגה שלט באזור שבט קיוגוקו, אך לאחר מלחמת אונין הפך האזור למוקד קרבות בין השבטים אמאגו ומסודה. לאחר קרב סקיגהארה קיבל נכדו של השוגון טוקוגאווה איאיאסו את השליטה על האזור.
במחוז שוכן איוואמי גינזאן, מכרה כסף שב-2007 קיבל מעמד אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. המכרה נפתח בשנת 1526 על ידי סוחר יפני בשם קאמיָה ג'וטֵיי, ושיא תפוקתו הייתה בתחילת המאה ה-17, כאשר נכרו בו כ-38 טון כסף בשנה, שהיוו כשליש מהתפוקה העולמית.
עם ביטול שיטת ההאן ב-1871 הפכו הנחלות למחוזות שימאנה והמאדה, וב-1876 אוחדו שני המחוזות למחוז אחד בשם שימאנה.
גאוגרפיה
מחוז שימאנה שוכן לחופו של ים יפן, וגובל במחוז טוטורי במזרח, בהירושימה בדרום, ובימאגוצ'י במערב. המחוז הררי ברובו, מלבד מישור באזור העיר איזומו. מאפיין גאוגרפי נוסף של המחוז הוא חצי האי שימאנה, היוצר שני אגמי מים מליחים - שינג'י ונקאומי. איי אוקי נכללים אף הם בשטח המחוז, ויפן טוענת שסלעי ליאנקור גם הם שייכים למחוז, על אף מחלוקת בנושא עם קוריאה הדרומית. 6% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.
ערים
במחוז שימאנה 11 ערים:
מיינה מצויה
מַיְנָה מצויה או מיינה הודית (שם מדעי: Acridotheres tristis) היא עוף ממשפחת הזרזיריים שבסדרה ציפורי שיר. צבעה הכללי חום-כהה, עם כתמים לבנים בכנפיים; הראש והצוואר – בצבע אפור-כהה; המקור, סביב העיניים, והרגליים – בצהוב.
מקורה באזורים הטרופיים של דרום אסיה, היא הועברה למקומות שונים בעולם בעיקר לצורך הדברה ביולוגית של חרקים מזיקים והסתגלה היטב לסביבה האורבנית.
המיינה היא אוכלת-כול, וניזונה ממזון מגוון הכולל חסרי חוליות, פירות, גוזלים, ביצים ולטאות. היא נמנית עם העופות החקיינים (כמו מינים שונים של תוכים) ויש לה יכולת לחקות את צלילי סביבתה הקרובה.
קינון
המיינה המצויה היא מונוגמית, והקינון מתבצע באותו מקום שנה אחר שנה. בתקופת הקינון דוגרים שני בני הזוג על 4 עד 6 ביצים במשך 13–14 יום. בשונה מרוב העופות צבען של ביצי המיינה הוא תכלת כהה. הגוזלים פורחים מהקן לאחר 25 ימים, אך ההורים ממשיכים להאכיל אותם כחודש לאחר מכן. תוחלת החיים של המיינה בטבע היא כ-12 שנים בממוצע.
השפעות אקולוגיות וכלכליות של המיינה
ממחקר ראשוני שנעשה במעבדה לחקר המגוון הביולוגי, במחלקה לאבולוציה וסיסטמטיקה, המכון למדעי החיים, האוניברסיטה העברית בירושלים, נמצא כי למיינה יש פוטנציאל לדחיקת מינים מקומיים.
המיינה היא מקננת-חורים והיא מתחרה על אותם חורי הקינון עם מינים מקנני-חורים מקומיים: דרור הבית, ירגזי מצוי, נקר סורי ושעיר. במחקר שנערך בפארק הירקון בתל אביב נצפתה המיינה משתלטת על אתרי קינון של דרורים ושל ירגזי תוך שהיא דוחקת החוצה את הזוגות המקומיים. באחד המקרים נצפתה פלישה אקטיבית לתיבת קינון בה קיננו זוג דרורים עם ארבעה גוזלים; המיינות הגיעו לתיבה והוציאו ממנה את הגוזלים, וכשבוע לאחר מכן נצפה באותה התיבה קינון של זוג המיינות. תצפיות אלו וההחלפות המרובות בפארק, של זוגות דרורים וירגזים במיינות, מצביעות על הפוטנציאל של המין לדחוק את מקנני-החורים המקומיים. בתקופת הרבייה ניתן לראות זוגות של מיינות סביב אתרי הקינון, ובפארק הן נצפו מגרשות פולשים כגון חתולים ובעיקר עורבים.
בנוסף נצפו אינטראקציות אלימות בתחרות על מקורות מזון. באחד המקרים מיינות הציקו לשלדג לבן-חזה שזה עתה תפס חרק, ולבסוף עזב השלדג את השלל והותיר אותו למיינות שאכלו אותו. במקרה נוסף, ארבע מיינות רדפו אחר בז מצוי שלכד זיקית; הבז, עוף דורס גדול מהמיינות, נכנע לבסוף להצקות האלימות ועזב את הטרף למיינות שניזונו ממנו.
מעבר לסיכון האקולוגי הכרוך בפלישת המיינות, מינים אלו מהווים סיכון גם לחקלאות, בעיקר למטעי נשירים וכרמים. פיקחותן ויכולת העברת המידע שלהן מקשות על תפיסתן והדברתן בסמיכות לאזורים חקלאיים.
בישראל
בארץ ישראל המיינה היא מין פולש. היא הובאה לישראל במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 כחיית מחמד למתחם הצפארי בפארק הירקון בתל אביב-יפו, ושוחררה או ברחה מהכלובים. תוך זמן קצר היא התפשטה מתל אביב לכל גוש דן ומשם צפונה, דרומה ומזרחה.
ב-2015 הייתה המיינה הציפור החמישית בתפוצתה בישראל, כשתפוצתה גדולה מזו של דררה, בולבול וצופית. ב-2020 הייתה הציפור הרביעית בתפוצתה בישראל (לאחר עורב אפור, צוצלת ויונת הבית) והשנייה בתפוצתה באזור מרכז הארץ (כשקדם לה העורב האפור בלבד).
מיינות מקננות גם במבנים, ארגזי חשמל, עמודי חשמל ואף בכנפיים של מטוס. בשדה דב נמצא קינון של מיינה מצויה במטוס ארקיע, שחנה במשך סוף השבוע בשדה התעופה.
ייבוא של מיינות לישראל, החזקתן וסחר בהן, אינם חוקיים. לכידות חוזרות של מיינות והסחר בהן מעצימים את התופעה, מאחר שהמיינות מצטיינות בבריחה מכלובים, וכך הן נפוצות. בשנת 2020 התירה רשות הטבע והגנים לירות בציפור הפולשת כדי למנוע את התפשטותה. לפי ההיתר, ציידים בעלי רישיון יכולים לירות במיינה ללא הגבלה.
אדיר זיק
אדיר זיק (י"ב באדר תרצ"ט, 3 במרץ 1939 – כ"ז בשבט תשס"ה, 6 בפברואר 2005) היה במאי טלוויזיה ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה
זיק נולד בתל אביב, למשפחה חילונית. כנער חזר בתשובה. למד באוניברסיטה העברית בירושלים וכתב טור סאטירי בעיתון הסטודנטים "פי האתון", עליו חתם בשם "ז' אדיר".
בשנת 1964 יצא לארצות הברית ללימודי קולנוע ב-UCLA, ובמקביל היה שליח של בני עקיבא.
כשחזר ארצה היה ממייסדי הטלוויזיה הישראלית, ובכך היה בין ראשוני אנשי הטלוויזיה מהציבור הדתי-לאומי. במשך שנים רבות הפיק את חידון התנ"ך העולמי ביום העצמאות.
זיק היה מקורב לתנועה לכינון המקדש, היה מהעולים להר הבית ואף סייע לתנועה בהכנת סרטים לעידוד העלייה להר הבית. זיק היה מהפעילים הבולטים בבית הכנסת הייחודי של שכונת מגוריו, גבעת המבתר וממנהיגי נוסח התפילה המשותף לכל העדות בבית כנסת זה. הקהילה הדתית לאומית של גבעת המבתר התפללה במשך עשרים ואחת שנים בלא הפרדה לעדות וניסתה להפיץ שיטה זו גם במקומות אחרים.
בשנת 1992, עם הקמת ממשלת ישראל העשרים וחמש בראשות יצחק רבין, החל לשדר בתחנת הרדיו "ערוץ 7" את אחת התוכניות הפופולריות ביותר בתחנה, שנקראה "זיקוקין של אדיר". בתוכנית, ששילבה ביקורת פוליטית עם סיפורים ומתכונים, הטיח זיק ביקורת קשה בממשלה על מדיניותה כלפי הפלסטינים ובמיוחד על חתימת הסכמי אוסלו. בשידוריו הציג סגנון ייחודי ושימוש בביטוים כמו "הצ'יפּ הדפוק" - שורש רגשי-הנחיתות של חובשי הכיפה הסרוגה. הוא נהג לטעון כי לתקשורת הכללית יש הטיה לשמאל. זיק היה פעיל בחלוקת כספי צדקה וניצל את תוכניתו ברדיו לקרוא לאנשים לתרום לנזקקים.
זיק התפרסם בעקבות הדברים הנוקבים שהטיח בראש הממשלה המנוח יצחק רבין, ימים ספורים לאחר הירצחו. "רבין ופרס הם שני בוגדים שנקנו בכסף", אמר אז זיק והוסיף: "הם נתנו את ארץ ישראל לאויבים". בהזדמנות אחרת אמר זיק כי צריך "לקרוע לפרס את הצורה". בעקבות הדברים התגברו הקולות שקראו לסגירת ערוץ 7 וכינו את דבריו של זיק הסתה.
זיק היה ממפיצי תאוריות הקשר על רצח רבין. כתב טור בשם "שמפניה, יין נסך". בין השאר, עקב זיק אחרי סוכן השב"כ אבישי רביב, ואף דיווח בתוכניתו על פעילותו של רביב (ממקום מגוריו ועיסוקיו ועד יציאה למסעדה) ואף גילה שהוא מקבל משכורת חודשית קבועה מהשב"כ, זאת על סמך דיווחים של מאזיני התוכנית. פעילותו זו, ובפרט מסירת עדותו של בני אהרוני, מידידיו של רביב, לסגן השר מיכאל איתן, היוותה לחץ להגשת כתב אישום כנגד רביב, אשר זוכה בסופו של דבר בבית המשפט.
בשנת 2003 הועמד לדין, יחד עם מנהלים נוספים בתחנת הרדיו "ערוץ 7", בגין חלקו בשידורים הבלתי חוקיים של התחנה, ונדון לארבעה חודשי מאסר על תנאי ולחתימה על התחייבות כספית על סך 20,000 ש"ח להימנע מלעבור תוך שנתיים מהיום עבירה שבה הורשע.
זיק נפטר ב-6 בפברואר 2005 בירושלים ממחלת סרטן הוושט. השאיר אחריו אישה ושישה ילדים.
עמך
עמך הוא מרכז ישראלי לתמיכה נפשית וחברתית בניצולי השואה ובני משפחותיהם, כולל בני הדור השני והשלישי. המרכז, שהוא עמותה, נוסד בשנת 1987 על ידי ניצולי השואה כמרכז קטן לסיוע עצמי. בין המקימים היו מנפרד קלפטר, ד"ר נתן דורסט ופרופ' חיים דסברג. כיום פזורים המרכזים של עמותת "עמך" ברוב ישראל, מהסניף הצפוני ביותר בנהריה, דרך המרכז וירושלים ועד לסניף הדרומי ביותר הממוקם בבאר שבע. "עמך" מציעה מגוון רחב של שירותים ופעילויות ייחודיות להתמודדות עם הצרכים הנפשיים והחברתיים של ניצולי השואה ובני משפחותיהם.
מקור שם העמותה הוא במילת הקוד עמך שסייעה ליהודים נרדפים לזהות את בני עמם בזמן השואה.
בנוסף להיותה עמותה הפועלת למען ניצולי שואה, מציעה העמותה סיוע וטיפול נפשי בשלל תחומים בהשתתפות הקופה או באופן עצמאי לפונים מכלל האוכלוסייה.
אלכסנדר החמישי (אנטי-אפיפיור)
אלכסנדר החמישי (בלטינית: Alexander V; 1339 – 3 במאי 1410) היה אנטי-אפיפיור בתקופת הקרע המערבי, מה-26 ביוני 1409 עד מותו.
ביוגרפיה
פטרוס פילארגיס נולד בשנת 1339 בנאפוליס, כרתים, שהייתה חלק מהרפובליקה של ונציה. הוא הצטרף ל, ובזכות יכולותיו נשלח ללמוד באוניברסיטאות אוקספורד ופריז. כשהיה בפריז התרחש הקרע המערבי. פילארגיס תמך באפיפיור אורבנוס השישי, שב ללומברדיה, ושם, הודות לתמיכתו של ג'אן גליאצו ויסקונטי, דוכס מילאנו, הפך לבישוף הראשון של פיאצ'נצה (1386), לבישוף ויצ'נצה (1387), לבישוף נוברה (1389) ולבסוף לארכיבישוף מילאנו (1402).
לאחר בחירתו של האפיפיור אינוקנטיוס השביעי הקדיש פילארגיס כל מרצו לאיחוד המחודש של הכנסייה, אף על פי שהיו שני אפיפיורים יריבים. הוא היה אחד היזמים של מועצת פיזה, והתמרונים הפוליטיים שלו עוררו את אי שביעות רצונו של האפיפיור גרגוריוס השנים עשר, שהורה לשלול מפילארגיס את תפקידיו, הן כארכיבישוף והן כקרדינל.
במועצת פיזה (מה-25 במרץ 1409) בחרו הקרדינלים את פילארגיס לאפיפיור, והוא הוכתר ב-26 ביוני 1409, כאלכסנדר החמישי, מה שהפך אותו למעשה לאפיפיור המתחרה השלישי. בעקבות הבחירה, הכירו בו רוב המשטרים באירופה בתור האפיפיור האמיתי, למעט ממלכת אראגון וממלכת סקוטלנד, אשר נותרו נאמנות לאפיפיור באביניון, ומדינות איטלקיות שונות, אשר דבקו באפיפיור הרומאי.
בתקופת שלטונו, שנמשכה עשרה חודשים, הייתה מטרתו של אלכסנדר החמישי להרחיב את התמיכה בו בסיוע צרפת, ובמיוחד את תמיכת לואי השני, דוכס אנז'ו, שלו הוא העניק את ממלכת סיציליה, לאחר שהוציא אותה מלדיסלאו, מלך נאפולי. הוא הכריז על כמה רפורמות: נטישת זכויות "שלל" ו"הנצחות", והקמת מערכת הבחירות הקנונית בקתדרלות ובמנזרים העיקריים. הוא גם חילק טובות הנאה ביד רחבה, שממנו נהנו המנדיקנטים במיוחד.
אלכסנדר החמישי מת ב-3 במאי 1410 בפתאומיות, בעת ששהה עם הקרדינל בלדסרה קוסה בבולוניה, ובמקומו נבחר האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה. עד המאה ה-20 נחשבו אלכסנדר ויורשו לאפיפיורים לגיטימיים, אולם כיום הם נחשבים כאנטי-אפיפיורים.
קורט פון המרשטיין-אקוורד
גנרל-אוברסט קורט פון המרשטיין-אקוורד (בגרמנית: Kurt von Hammerstein-Equord; 26 בספטמבר 1878 – 24 באפריל 1943), איש צבא גרמני. היה ראש המטה הכללי של ה-OKH, המפקדה העליונה של כוחות היבשה. ממתנגדיו הפעילים של אדולף היטלר והנאציזם.
קריירה צבאית
פון המרשטיין-אקוורד נולד ב-26 בספטמבר 1878 בהינריכסהאגן שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, במשפחת אצולה שיצאו ממנה כמה קצינים בכירים. הוריו היו הינו פון המרשטיין-אקוורד, שהיה פקח ראשי בדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ ואידה. בשנת 1898 התגייס פון המרשטיין-אקוורד לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים של המשמר ה-3, שם הכיר את קורט פון שלייכר, וב-15 במרץ באותה שנה התחתן עם מריה בתו של ולטר פון ליטוויץ. במלחמת העולם הראשונה, מילא פון המרשטיין-אקוורד תפקידי מטה באגף האפסנאות, בקורפוס המילואים ה-8 ובמטה הכללי.
לאחר המלחמה נשאר פון המרשטיין-אקוורד ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1920 התנגד פון המרשטיין-אקוורד לפוטש של קאפ, ונשאר נאמן לממשלה. בשנת 1930 מונה פון המרשטיין-אקוורד לראש המטה הכללי של ה-OKH. בתפקידו זה תכנן את הגדלת הצבא וחימושו, ועל כך הועלה ב-23 בדצמבר 1933 לדרגת גנרל אוברסט. פון המרשטיין-אקוורד התנגד באופן נחרץ לנאצים, ובדצמבר 1932 אמר להיטלר שאם ינסה לתפוס את השלטון באופן לא חוקי, הוא יורה לירות בו ובאנשיו, כמו כן ניסה לשכנע את הנשיא הינדנבורג שלא למנות את היטלר לקנצלר. בעקבות כך הורה היטלר על פיטוריו ב-31 בינואר 1934. פון המרשטיין-אקוורד זעם על שהאס אס אסר על קציני הצבא להשתתף בלווייתו של קורט פון שלייכר שחוסל בליל הסכינים הארוכות. פון המרשטיין, שהיה מנאמניו של שלייכר, המרה את האיסור באופן מתריס.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה מונה פון המרשטיין-אקוורד למפקד פלגת הארמייה A בחזית המערבית, אך ב-21 בספטמבר 1939 פוטר מתפקידו.
אחרית ימיו
במהלך 1942 החל להתפשט אצל פון המרשטיין-אקוורד סרטן הגרון מתחת לאוזנו השמאלית, בתחילה הוא סירב לקבל טיפול רפואי, ולבסוף כשניגש לרופאו, התברר שכבר לא נותר מה לעשות. ניסיון לטפל מחלה על ידי הקרנות, גרם לו לכאבים ולאי נוחות, ובשל כך הפסיק את הטיפול. פון המרשטיין-אקוורד חי בביתו שבברלין כשהוא סובל מהמחלה, עד שב-16 באפריל 1943 שקע בתרדמת, ושבוע לאחר מכן ב-24 באפריל מת. כדי למנוע את כיסוי ארונו בדגל צלב הקרס, החליטה משפחתו להימנע מלוויה ממלכתית, וקברה אותו בשטיינהורסט בטקס צנוע. המשפחה השאירה זר תנחומים שנשלח במיוחד על ידי היטלר ברכבת התחתית בברלין, וטענה כי נשכח.
משפחתו
פון המרשטיין-אקוורד היה אוונגלי ונישא ב-1907 למריה פון ליטוויץ, ילידת 1886, קתולית. אחיה היה הגנרל שמילו פון ליטוויץ. לבני הזוג נולדו שבעה ילדים: ארבע בנות ושלושה בנים. בניו, לודוויג מקסימיליאן וקונרט היו שניהם קצינים בוורמאכט ופעילים בקשר העשרים ביולי. בתו מריה פאשה הייתה מתנגדת לנאציזם אף היא והצילה יהודים מציפורני הנאצים. הבן, פרנץ, היה תאולוג ונמנה עם מייסדי ארגון המתנדבים הגרמני אות הכפרה והשלום.
לאחר מותו
עקב מעורבות בניו בקשר, שלושה שבועות לאחר מכן החל הגסטפו בחקירות. הבן, פרנץ, נאסר בברלין. הבנים ששירתו בצבא נעלמו והוכרזו כעריקים. בסוף 1944 נלקחה הרעייה מריה ובני משפחה אחרים ונשלחו לתת-מחנה של מחנה הריכוז בוכנוואלד, עם בני משפחה של קושרים אחרים. מאוחר יותר נשלחו מריה ובתה הצעירה לבית סוהר ברגנסבורג ומשם נשלחו דרך דכאו ואינסברוק לדרום טירול. שם שוחררו בידי הצבא האמריקאי ב-4 במאי 1945.
סיווג קציני צבא
כמי שהופקד בראש המטה של ה-OKH והיה אחראי על הגדלת הצבא וחימושו. נהג פון המרשטיין לסווג את קציני הצבא לפי אופיים:"אני מבחין בארבעה סוגים. ישנם קצינים חכמים, חרוצים, טיפשים ועצלנים. בדרך כלל משולבים שני מאפיינים. חלקם חכמים וחרוצים - מקומם הוא, המטה הכללי. הבאים בתור הם טיפשים ועצלנים - הם מהווים 90 אחוז מכל הקצינים ומתאימים לפעילויות שגרתיות. כל מי שהוא חכם וגם עצלן כשיר לתפקידי המנהיגות הגבוהים ביותר, מכיוון שהוא בעל בהירות המחשבה והחוסן הנפשי, הנחוץ להחלטות קשות. עלינו להיזהר מכל מי שהוא גם טיפש וגם חרוץ - אסור להפקיד בידיו אחריות כלשהי, מכיוון שהוא תמיד יגרום רק נזק."
דוד לייב שוורץ
דוד לייב שוורץ (נפטר בט"ז בכסלו תשנ"ט 1998) היה גבאי צדקה מפורסם בבני ברק.
הולדתו
נולד בהונגריה לרב אשר שוורץ, מחבר הספר "מנחת אשר". עבר את שנות השואה ולאחריה עלה לישראל. במשך שנים למד בישיבת גאוני וולוז'ין בתל אביב בראשות הרב שמעון לנגבורט. התיישב בשיכון ויז'ניץ בבני ברק והשתייך לחסידות ויז'ניץ.
עבודתו כגבאי צדקה
נהג לאסוף כספי צדקה באופן קבוע עבור משפחות עניות. הנזקקים קיבלו מידו את הכסף כמתן בסתר.
פרסומו בא לידי ביטוי בתשובה של הרב חיים קניבסקי:.
נהג להתפלל מדי בוקר כותיקין בשטיבלאך בית הלל בשיכון ויז'ניץ. במשך שעות היום הסתובב בגוש דן ואסף צדקה. לשם כך הגיע בקביעות לחתונות ולהלוויות, כשהוא מכריז "צדקה תציל ממוות". בהלוויות גדולות סייעו לו מתנדבים שנשאו דליי מטבעות, שכבר לא יכול היה לסחוב בעצמו. באחת השנים נגנב מביתו ביום הכיפורים הכסף שאסף קודם לכן, שמנה עשרות אלפי דולרים.
שוורץ נהג לסובב בין שולחנות בחתונות ולקרוא: "וויא מיין געלט?" (ביידיש: היכן כספי?). כאשר צעיר העניק לו מטבע לצדקה, נהג לאחל לו: "זאלסט וואקסן א גרויסע חאניוק" (ביידיש: שתצמח ל"ירא שמים ותמים" גדול).
חייו הפרטיים
היה ידוע בחייו הסגפניים. גר בדירת חדר דלה. פעמים רבות נרדם על ספסלי בית המדרש "בית הלל" לאחר שלמד בספרי קודש.
שוורץ היה נשוי ואשתו נפטרה כמה שנים לפניו. לזוג לא היו ילדים. לאחר פטירתו הוקמה על שמו קופת הצדקה "ידי רבי דוד לייב".
ויליאם א. וילר
ויליאם אלמון וילר (באנגלית: William Almon Wheeler; 30 ביוני 1819 - 4 ביוני 1887) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא ארצות הברית רתרפורד הייז. קודם לתפקיד זה הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו יורק.
חייו
וילר נולד במאלון שבניו יורק ולמד לימודים אקדמאים באקדמיית פרנקלין ובאוניברסיטת ורמונט, אך פרש ללא סיומם בשל קשיים כלכליים. בשנת 1845 הוא הוסמך לעריכת דין ועסק בתחום בעיר הולדתו. בשנים 1846–1849 כיהן וילר כתובע המחוזי של מחוז פרנקלין. בשנים 1850–1851 הוא היה חבר בית הנבחרים של ניו יורק ובשנים 1858–1860 שימש סנאטור בסנאט של ניו יורק. בשנים 1867–1868 הוא השתתף בוועידות החוקתיות של מדינת ניו יורק.
בשנים 1861–1863 ובין 1869–1877 כיהן וילר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. על אף ניסיונו הרב בפוליטיקה וכהונתו הממושכת בקונגרס, וילר לא בלט כנבחר ציבור ובכל שנותיו בבית הנבחרים לא הוגשה מטעמו הצעת חוק. וילר התנגד לאישור העלאת השכר של חברי בית הנבחרים ולאחר אישורה, בשנת 1873, הוא נודע בהחזרת ההפרשים שניתנו לו לקופת המדינה.
בשנת 1876 השתתף וילר בוועידת המפלגה הרפובליקנית שבה נבחר רתרפורד הייז כמועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית. על משלחת הצירים מניו יורק הוטלה משימת החיפוש אחר מועמדים לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. דיוני המשלחת נערכו באופן בלתי רשמי וברוח טובה, ואלו הובילו, בהיעדר מועמדים מתאימים לתפקיד, להעלאת שמו של וילר כמועמד אפשרי לתפקיד. למחרת היום אושרה מועמדותו ברוב של 366 מול 89 קולות שניתנו לפרדריק פרלינגהויסן. המועמד לנשיאות הייז הגיב לשמע הבחירה באמרו "אני מתבייש לומר, אך מי הוא וילר?".
כהונתו כסגן נשיא נמשכה בין השנים 1877–1881. עבודתו הרשמית הייתה מעטה ולא זכתה לתשומת לב ציבורית, אך יחסיו עם הנשיא הייז היו חמים. וילר, שהתאלמן מרעייתו שלושה חודשים לפני כניסתו לתפקיד, הוזמן לעיתים קרובות לסעוד עם משפחת הנשיא בבית הלבן. בתום כהונתם הכריז הייז על אי הצגת מועמדותו לנשיאות, ואילו וילר לא הועלה בין שמות המועמדים. בסיום תפקידו הוא פרש מהחיים הציבוריים.
קופת העיר בני ברק
היקף ההכנסות של הקופה בשנת 2021 עמד על 228.8 מיליון ש"ח, והיקף התמיכות וההוצאות על 176.5 מיליון ש"ח. הוצאות פרסום ומשרד ע"ס 14 מיליון ש"ח והוצאות שכר ע"ס 5.6 מיליון ש"ח.
פעילות ההתרמה
קופת העיר עורכת מגביות במהלך השנה על פי המועדים: בתקופת חגי תשרי הם עורכים פדיון כפרות, בתקופת פורים – מתנות לאביונים, לפני פסח – קמחא דפסחא, ועוד. מלבד זאת הקופה מקיימת מגביות חד-פעמיות להקמת קרנות למקרים מיוחדים. כמו כן עורך הארגון תפילות עבור התורמים במקומות קדושים כמו הכותל המערבי וקבר רחל. הארגון עורך מגביות התרמה אף בקהילות היהודיות בחו"ל. בשנת תשס"ט הציעה הקופה שירות מיוחד, תמורת 350 ש"ח ניתן היה להפנות שאלה לאחד מרשימת הרבנים תומכי הקופה ולקבל תשובה בתוך יומיים.
במהלך השנה עורכת הקופה מספר פעמים כינוסים של עשרות רבנים, בהם חברי מועצות גדולי התורה, ראשי ישיבות ואדמו"רים שמתפללים עבור התורמים לקופה. כינוסים אלו נערכו בבתיהם של הרב שטיינמן או הרב קנייבסקי לסירוגין.
ב-17 באפריל פרסמה התוכנית אולפן שישי בערוץ קשת 12 תחקיר שבו נאמר שאנשי קופת העיר מציעים לתורמים קמע שמגן על המחזיק בו מפני מחלת הקורונה.
פעילות וולונטרית
הקופה תומכת במשפחות במצוקה בתמיכה חודשית קבועה שמגיעה על פי פרסומי הקופה ל-7 מיליון שקל בחודש. כמו כן מפעילה הקופה אגפים של נישואי יתומים, תמיכה באלמנות ועוד. הקופה מחלקת חבילות עם מוצרי מזון בסיסיים בערבי חגים, ומטפלת במשפחות במצוקה ובהכוונתן להתנהלות כלכלית נכונה ולתעסוקה בעת הצורך. מלבד זאת קופת העיר עוסקת בפעילות וולנטרית לכלל הציבור. בערב סוכות מוכרת ארבעה מינים ומוצרי סוכות במחירים מוזלים בריכוזים החרדיים בארץ. בשנת 2004 בעת שעלה חשש כי הפיאות הנוכריות ששערן מיובא מהודו יש בהן בעיה על פי הלכה, ייבאה קופת העיר פיאות סינתטיות מחו"ל ומכרה אותן במחיר מוזל לכלל הציבור.
נכסים והשקעות
הערכת שווי הנכסים של קופת העיר ושל ערבים, שהם כספי הקרנות שנאספים עבור היתומים ונמסרים להם בעת נישואיהם, עומדת על כ־110 מיליון ש"ח. בקיץ 2016 פורסם כי הקופה השקיעה כ־60 מיליון ש"ח מנכסים אלו בקרן הריט 'מגוריט', קרן המשקיעה בנדל"ן באמצעות רכישת נכסים למגורים בהיקף רב, והשכרתם, ומאפשרת השקעות נדל"ן דרך הבורסה. בנובמבר 2017 העריכו כלכלנים כי הקופה צפויה להפסד של עשרות מיליוני ש"ח לאחר פרישת שניים מבכירי קרן ההשקעות וירידה של כ-30% בערך החברה, אולם לאחר מספר חודשים נוספים של פעילות, הקרן חזרה אל שווי השוק שלה בעת ההנפקה.
אבי מויאל (פרופסור)
אבי מויאל (נולד ב-17 ביולי 1956) הוא פרופסור, אל"ם במילואים, ואיש חינוך גופני וספורט, ראש התמחות ספורט בקריה האקדמית אונו ולשעבר רמ"ח הכושר הקרבי בצה"ל.
קורות חייו
נולד ב-17 ביולי 1956 במגדל העמק, למשפחה עולי מרוקו, עם 4 אחים ואחיות.
המשפחה התגוררה במגדל העמק עד לשנת 1962, עת עברו לקריית חיים.
בצעירותו היה חובב ספורט, והשתתף בתחרויות בית ספריות ובאגודת הפועל חיפה באתלטיקה קלה, מטעמה גם נסע לתחרות אתלטיקה קלה בלברקוזן בגרמניה ב-1976.
התגייס ב-1974 לחיל הרגלים, ושובץ בבית הספר למ"כים, משם יצא לקורס מדריכי כושר קרבי והמשיך לשירות קבע בסיירת גולני עם מפקדו גיורא ענבר.
בתפקיד זה יצא לקורס קציני כושר קרבי, אותו סיים בהצטיינות, וחזר לסיירת גולני.
לאחר מכן עבר עם גיורא ענבר, ליחידת שלדג שזה עתה הוקמה.
לאחר תפקיד זה יצא ללימודי תואר ראשון בחינוך גופני, אותם ביצע במכללת אוהלו ובמכללה האקדמית ע"ש זינמן במכון וינגייט.
לאחר סיום לימודיו, שירת כמדריך הראשי של בית הספר לכושר קרבי בצה"ל, בה"ד 8.
לאחר תפקיד זה נתבקש על ידי מפקד סיירת מטכ"ל דאז, משה (בוגי) יעלון, להגיע להיות קצין הכושר הקרבי של סיירת מטכ"ל, ולסייע לצמצם את הנשר הרפואי הרב שהיה ביחידה בעקבות נורמות פעילות גופנית לא סדורות.
באירועי יום העצמאות התשס"ד (2004) - היה ממדליקי המשואות בטקס המרכזי בהר הרצל.
שימש כמאמן היכולות הגופניות של נבחרת ישראל בכדורגל תחת אברהם גרנט.
בהמשך שירותו, נקרא מויאל לתפקיד ראש מחלקת הכושר הקרבי בצה"ל, לקדם את תחום הכושר הקרבי בסיום מלחמת לבנון השנייה שמסקנותיה הצביעו על כשלים מרובים במוכנתו הגופנית של צה"ל.
בתפקיד זה בנה מחדש בצה"ל את התרבות הארגונית בכושר קרבי מהמפקדים הבכירים ועד לאחרוני הלוחמים.