cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ולדימיר פוטין
הישגים כלכליים וחברתיים
האינפלציה נותרה בעיה שיש להתמודד עמה. שיעור האינפלציה בשנת 2008 הגיע ל-13.5%, במגמת עלייה בולטת לעומת השנים 2006 ו-2007, ומעריכים כי בשנים הקרובות מגמה זו אך תגבר. כך גם גדל הפער בין העשירים לעניים ברוסיה, כאשר העניים הם ברובם גמלאים ועובדים בלתי מקצועיים באזורי הפריפריה.
המשבר הכלכלי העולמי של שנת 2008 סיכן רבים מהישגו של פוטין. שלוש תוצאות חשובות של המשבר המשפיעות על המשק הרוסי היו הצניחה במחירי הנפט, קשיים בגישה לאשראי, והיפוך במאזן התשלומים ממאזן חיובי של 80 מיליארד דולר, למאזן שלילי של 130 מיליארד. התפתחויות אלו פגעו קשות בצמיחה הכלכלית של רוסיה, ובתוצר הלאומי הגולמי שלה.
הידרדרות רבה בכלכלה התרחשה בשלהי שנת 2014. ירידת מחירי הנפט וסנקציות שהוטלו על רוסיה מצד מדינות המערב לאור מעורבותה במשבר באוקראינה הביאו את כלכלת רוסיה לשפל גדול ולקריסתו של מטבע הרובל. עם זאת, ממשלת רוסיה הגיבה מהר להתפתחויות ושמרה על יציבות הכלכלה.
בצו נשיאותי ממאי 2018 פוטין הציב בפני ממשלת רוסיה יעד לצמצום העוני במדינה ועידוד הכלכלה והפיכת המדינה לכלכלה החמישית בגודלה בעולם עד 2024. ביולי 2020 יישום היעד נדחה לשנת 2030.
דעת קהל, צנזורה, ביקורת
פוטין שמר על פופולריות רבה בציבור הרוסי במהלך כל תקופת כהונתו. בשתי מערכות הבחירות בהן התמודד ובמערכת הבחירות בה התמודד מדבדב, קיבלו פוטין ומדבדב את תמיכת הרוב המכריע של הציבור, כמו גם במערכות הבחירות לדומה. עם זאת, בצידה של פופולריות זו נשמעים קולות ביקורתיים, הטוענים כי הציבור הרוסי תחת ממשלו של פוטין אינו נהנה מחופש הדיבור, וכי זכויות האזרח שלו נפגעות.
ערוצי הטלוויזיה הגדולים ברוסיה נמצאים בשליטתו המלאה של פוטין. ערוץ 1, בעבר ORT, היה עד שנת 2001 בשליטתו של האוליגרך בוריס ברזובסקי ושימש אותו להשמעת ביקורת קשה על פוטין. בשנת 2001 החלו אנשי פוטין בחקירות נגד ברזובסקי, בטענה כי הלה מעל בכספים. המצב הבהיר לברזובסקי כי עליו למכור את כל נכסיו ולהימלט מרוסיה. ברזובסקי מכר את מניותיו בערוץ לרומן אברמוביץ', מקורבו של פוטין, אשר הפסיק את השמעת הביקורת על פוטין בערוץ. מהלך דומה אירע בשנת 2000 לקבוצת התקשורת "מוסט" שבבעלות איש העסקים ולדימיר גוסינסקי. הקבוצה כללה את ערוץ הטלוויזיה הפופולרי NTV. לטענתו של גוסינסקי הוא נעצר, ושוחרר בתנאי שימכור את מניותיו במוסט לקבוצת גזפרום, הנמצאת בשליטת פוטין. צוות החדשות העצמאי של NTV עבר לתחנה TV6 המתחרה. מספר חודשים לאחר מכן הוגשו תביעות אזרחיות נגד התחנה, על ידי בעלי מניות המקורבים לפוטין, והיא אולצה להפסיק ולפעול. הערוץ המשיך לשדר בשם TVS, אך צוות החדשות נותר במריו. ביוני 2003 הורתה הממשלה הרוסית על הפסקת שידורי הערוץ, ולאחר מכן שב לשדר שידורי מוזיקה וספורט בלבד. עיתונאים מסוימים הוגדרו כסוכנים זרים.
בשנת 2006 החלה קבוצה בשם "רוסיה אחרת" בראשה עמדו אלוף העולם בשחמט לשעבר גארי קספרוב, ואדוארד לימונוב מנהיג המפלגה הלאומית בולשביקית לארגן עצרות מחאה ומצעדים נגד פוטין. המשטרה מנעה חלק מהעצרות, ולעיתים עצרה את המשתתפים בהם, לרבות קספרוב, מעצר שזכה לתהודה עולמית. המתנגדים לפוטין זכו לתמיכה מעטה ברחוב הרוסי.
בתחילת 2005 הקימו תומכי פוטין תנועת נוער בשם "נאשי" (שלנו). התנועה מצהירה כי היא תנועה דמוקרטית ואנטי-פאשיסטית, אך יצא לה שם של תנועה אלימה. לתנועה הצטרפו עשרות אלפי בני נוער, המחונכים לערכים לאומניים רוסיים ולתמיכה בפוטין. נטען כי התנועה מחנכת "שישים אלף מנהיגים". נאשי הוקמה על רקע מעורבותם של בני נוער באירועי המהפכה הכתומה באוקראינה ובאירועים דומים, וזכתה לתמיכתם של בכירים המקורבים לפוטין. מבקריו של פוטין מכנים את התנועה "פוטין יוגנד" על שם "היטלר יוגנד". אחרים משווים את התנועה לתנועות נוער סובייטיות בזמן ברית המועצות וטוענים כי החברים בה עוברים שטיפת מוח נגד האופוזיציה, וכי פוטין זוכה בקרב התנועה לפולחן אישיות.
ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" כתב בדו"ח מינואר 2008:
בתקופת נשיאות פוטין, כלי תקשורת עצמאיים ספגו פגיעה רבה. כך למשל, באפריל 2013 הוא חתם על חוק המאפשר סגירת כלי תקשורת. בדצמבר 2013 חתם על צו נשיאותי לסגירת סוכנות הידיעות רי"א נובוסטי והחלפתה בסוכנות רוסיה היום.
משפחתו וחייו האישיים
פוטין היה נשוי ללודמילה פוטינה, ילידת 1958, אותה פגש עת הייתה סטודנטית לפילולוגיה באוניברסיטת לנינגרד. פוטינה הייתה בעברה דיילת. הזוג נישא ב-1983 כאשר פוטין היה בן 30, גיל מבוגר לנישואים יחסית לנהוג ברוסיה. לזוג שתי בנות, מריה (1985) ויקטרינה (קטיה) (1986). אשתו ובנותיו של פוטין שומרות על פרטיותן, ולא נחשפו כמעט בציבור עד 2018. תדמיתה של לודמילה היא של עקרת בית, ולדבריה פוטין שומר על שני עקרונות, כי "אישה צריכה לעשות הכל בבית" וכי "אסור לשבח אישה כי הדבר מקלקל אותה". פוטין משתדל לשמור על תדמיתו כאיש משפחה וכאב מסור.
באתר "פרוקט" דווח כי נשיא רוסיה החל בסוף שנות ה-90 ברומן עם סבטלנה קריבונוגיך, מנקה בסנט פטרסבורג שהתעשרה במהירות, וכי לשניים יש בת. בקרמלין הכחישו.
ביוני 2013 התראיין פוטין בטלוויזיה הרוסית יחד עם אשתו, לודמילה, והשניים הודיעו כי הם מתגרשים לאחר 30 שנות נישואים.
בשנת 2008 דיווח העיתון "מוסקבה קורספונדנט" שפוטין התגרש בחשאי מפוטינה, ונישא למתעמלת הצעירה אלינה קבייבה, ולאחר הידיעה נסגר העיתון, לפי הדיווחים ב - 2009 ילדה קבייבה בת ונטען שפוטין הוא האב, וב-2019 כלי תקשורת דיווחו שקבייבה ילדה לפוטין תאומים. בשנת 2022 במהלך מלחמת רוסיה אוקריאנה נמנעה ארצות הברית מלהטיל עיצומים כלכלים על קבייבה מפאת הקשר האישי בין השניים מחשש לתגובה אגרסיבית של פוטין.
אביו של פוטין היה קומוניסט מתוך הכרה, ולפיכך אתאיסט, אך אמו, לדבריו, הייתה בעלת רגשות דתיים עמוקים. פוטין עצמו הגיע להכרה דתית לאחר שאשתו הייתה מעורבת בתאונת דרכים בשנת 1993. בנוסף, העיד שהוא נושא על עצמו כל העת את צלב הטבילה שלו, לאחר שאמו ביקשה ממנו שיבורך בכנסיית הקבר בירושלים.
בן דודו, איגור אלכסנדרוביץ' פוטין (יליד 30 במרץ 1953 בלנינגרד), הוא איש עסקים ופוליטיקאי רוסי שכיהן כסגן נשיא מאסטר בנק. בשנת 2002 מונה ליו"ר ועדת התיאום של מפלגת רוסיה המאוחדת בעיר ריאזן ובאוקטובר 2006 שינה את נטיותיו הפוליטיות ועבר ממפלגת רוסיה המאוחדת למפלגה הסוציאל-דמוקרטית רוסיה הוגנת.
ולדימיר פוטין דובר גרמנית כמעט כשפת אם, וידוע כי הוא דובר גם אנגלית טובה. פוטין אוהב לשמור על כושר גופני, והוא אמן באמנות הלחימה הרוסית סמבו בה החל להתאמן בגיל 14, בהדרכתו של אהרון בוגוליובוב. הוא גם פעיל בג'ודו בו הוא מחזיק בחגורה שחורה דאן 9. פוטין כתב ספר בשם "להתאמן עם פוטין", שיצא לאור באנגלית עם הכותרת: "ג'ודו: היסטוריה, תאוריה, פרקטיקה". הוא גאה בכושרו, והתיר לפרסום תמונות, שזכו לתהודה רבה, של מסע דיג אליו יצא עם אלבר השני, נסיך מונקו בהן הוא נראה ללא חולצה.
פוטין ידוע כחובב שחמט ואף יודע לנגן מעט בפסנתר. הוא מחזיק באוסף שעונים יוקרתיים שהיקר שבהם נאמד בכחצי מיליון דולר.
אל מול הנתונים הרשמיים הצנועים עומדות שמועות והאשמות לפיהן פוטין הוא האדם העשיר בעולם, וכי צבר בחשאי יותר ממאתיים מיליארד דולר.
מצבו הבריאותי
מאז תחילת סתיו 2012 החלה העיתונות ברוסיה לדווח על כמה מהבעיות הבריאותיות של פוטין. במהלך פסגת APEC בספטמבר בולדיווסטוק, הבחינו המשקיפים כי פוטין הלך בצליעה ניכרת. אז משכה את תשומת לבם של העיתונאים ניידותו הפחותה מהרגיל של ראש המדינה וביטול מספר נסיעות. מזכיר העיתונות הנשיאותי דמיטרי פסקוב אמר כי לנשיא הייתה פציעת ספורט רגילה - הוא מתח שריר במהלך אימונים. באוקטובר טענה רויטרס כי עקב בעיות בגבו נאלץ פוטין לחבוש תחבושת ונזקק לניתוח. ב-27 בנובמבר 2012, אישר נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו, כי בזמן שהתאמן בג'ודו, סבל פוטין בגבו.
ב-24 בדצמבר 2012, במהלך ביקורו של פוטין בהודו, דיווחה סוכנות אינדיאן אקספרס, המצטטת מקורות ממשלתיים, כי פוטין הקדיש זמן לטיפול רפואי בגבו. מאותה סיבה בוטלה ארוחת הצהריים המסורתית עם ראש הממשלה, כמו גם ארוחת הערב עם נשיא הודו.
פוטין ספקן בנוגע לנטילת תרופות, גם אם מדובר בגלולות רגילות להצטננות, כפי שהעיד באוגוסט 2013 המנהל הכללי של המרכז הרפואי של המחלקה לניהול נכסים נשיאותיים, סרגיי מירונוב. פוטין מעדיף תרופות עממיות כמו תה עם דבש, אמבטיה, עיסוי. הוא מתרגל שחייה כהליך התאוששות והתאמה ללחץ. לטענת רופאו, גופו של פוטין צעיר בהרבה מגילו בפועל. במקרה חירום טיפולים מתקיימים בבית החולים הקליני המרכזי.
יצחק אילן
יצחק אילן (28 ביולי 1956 – 16 באוקטובר 2020) היה איש ביטחון ישראלי, ששירת בשב"כ בשנים 1982–2012 וכיהן בתפקידו האחרון כסגן ראש השב"כ בשנים 2010–2012.
ביוגרפיה
בקיץ 1973 סיים בהצטיינות את בית ספר התיכון למחוננים למתמטיקה-פיזיקה בטביליסי, ומיד לאחר מכן, ב-17 באוגוסט 1973, עלה לישראל עם משפחתו והתגורר בירושלים.
בשנים 1976–1980 שירת בצה"ל, במערך הנ"מ בחיל האוויר. בתפקידו האחרון בצבא שימש מפקד סוללת תותחי נ"מ מונחי מכ"ם והשתחרר בדרגת סגן.
שירותו בשב"כ
בינואר 1982 התגייס לשירות הביטחון הכללי והחל לעבוד במחלקה לסיכול ריגול רוסי.
באוגוסט 1985 עבר למגזר הערבי ולאחר סיום לימודי השפה הערבית באולפן והכשרתו כחוקר מודיעין, הוצב במחלקת חקירות של מרחב יהודה ושומרון בצוות רמאללה והתקדם לתפקיד ראש צוות חוקרים ברמאללה וסגן ראש מחלקת חוקרים ביהודה.
בין השנים 1995–1997 שירת אילן כראש דסק עזה, קצין המודיעין והמבצעים של המרחב. במסגרת תפקידו מילא תפקיד מכריע בפרויקט לחיסולו של "המהנדס", יחיא עייש.
אילן שירת 31 שנים בשב"כ בהן התקדם בסולם הדרגות וביצע מספר רב של תפקידים. מתוכם ניתן לציין את התפקידים הבולטים הבאים: מפקד שב"כ בשומרון בשנות האינתיפאדה השנייה בשנים 2000–2003. בשנים אלו נערך מבצע חומת מגן והונחתו מכות קשות על תשתיות הטרור ביהודה ושומרון. בראיון שערך עמו אלכס פישמן בידיעות אחרונות בשנת 2013 ציין אילן ארבעה גורמים לדיכוי הטרור:
בהמשך מונה לראש אגף החקירות בשנים 2004–2006. כראש אגף החקירות עמד בין היתר בראש צוות החקירה המיוחד של השב"כ, משטרת ישראל וצה"ל שחקר את אלחנן טננבאום כשחזר משבי החזבאללה. בהיותו ראש אגף החקירות הוטל עליו, באופן חריג, לשמש משך שנה גם כראש האגף הערבי, שם ביצע רה־ארגון מקיף.
לאחר מכן מונה לראש האגף לסיכול טרור וריגול ערבי-איראני (האגף הערבי) בשנים 2006–2008.
תפקידו האחרון כראש אגף היה בראשות האגף לענייני ישראל וזרים בשנים 2008–2010. האגף מופקד על סיכול טרור באוכלוסייה יהודית, על סיכול הריגול הלא ערבי, על שמירת סודות המדינה ועל ההתאמה הביטחונית. בהיותו ראש האגף, היה אחראי בין היתר על תפיסתו של יעקב טייטל.
בתחילת 2010 מונה לסגן ראש השב"כ וכיהן בתפקיד זה עד לספטמבר 2011.
אילן התמודד מול יורם כהן על ראשות השב"כ במרץ 2011, ובניגוד להערכות לא נבחר לראשות הארגון, למרות המלצתו של יובל דיסקין.
אילן שלט בחמש שפות והיה בעל תואר ראשון בהצטיינות בחוג המשולב למדעי החברה - לימודי כלכלה, מדעי המדינה וסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בלימודי דיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
לאחר פרישתו
בעקבות צפייה בסדרת הטלוויזיה התיעודית "צל של אמת" (2016), חקר באופן עצמאי את תיק רצח תאיר ראדה, והגיע למסקנה כי רומן זדורוב איננו הרוצח. ב-2018 נפגש עם צמרת הפרקליטות על מנת להציג את ממצאיו. לטענתו את הרצח ביצעה נחקרת אחרת בפרשה, א"ק.
ב-2017 התמודד במכרז לראשות לשכת הקשר נתיב, אך הפסיד לנטע בריסקין. בראיון ששודר לאחר מותו, הביע אילן טענות לאי סדרים בבחירת וועדת המכרזים ואמר כי בעקבות המקרה הוא נוכח לדעת שהוא נמצא במדינה מושחתת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הצטרף למפלגת תל"ם והתמודד מטעמה ברשימת כחול לבן. הוא הוצב במקום 39 ולא נבחר לכנסת. גם בבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-39 ברשימת "כחול לבן" ולא נבחר לכנסת.
לקראת הגשת רשימות לבחירות לכנסת ה-23 הועבר אילן למקום ה-45 ברשימת כחול לבן. בעקבות צעד זה הוא פרש מהרשימה. אילן טען כי הסיבה לסילוקו הייתה "מחווה וקריצה לרשימה המשותפת".
בנובמבר 2019 עבר בהצלחה ניתוח השתלת ריאה לאחר שחלה בפיברוזיס ריאתי אידיופתי. בחודש ספטמבר 2020 נדבק בנגיף הקורונה ואושפז במצב קשה. בהמשך, חלה הרעה במצבו והוא הורדם והונשם וב־16 באוקטובר נפטר כתוצאה מסיבוכי הנגיף. נטמן בבית העלמין באשדוד.
חיים אישיים
יצחק אילן היה נשוי ללאה, ואב לשלושה. התגורר באשדוד.
אילן הוא נצר למשפחת רבנים ידועה מגאורגיה: סבו, הרב גבריאל דבראשוילי למד הלכות שחיטה בבריסק בפיקוחו של הרב חיים הלוי סולובייצ'יק שאף העניק לו כתב סמיכה. אחיו של סבו, הרב משה דברשווילי, היה תלמידו של הרב ישראל מאיר הכהן המכונה "החפץ חיים" בעיר ראדין וממנהיגי חידוש העלייה מברית המועצות בשנות ה-70. אח נוסף, הרב יעקב דבראשווילי היה הרב הראשי של יהדות גאורגיה בשנות ה-60. אח נוסף של סבו, מיכאל, עלה לארץ ישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20.
אליפות וימבלדון 1985
אליפות וימבלדון 1985 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-24 ביוני והסתיימה ב-7 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
באליפות זו מרטינה נברטילובה מארצות הברית זכתה בשתי תחרויות בשנה הרביעית ברציפות.
הפרסים
מנצחי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £1,934,760.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות 16 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר בוריס בקר ממערב גרמניה שלא היה מדורג נפגש עם קווין קורן מארצות הברית וניצח אותו ב-3 מערכות. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של האליפות שטניסאי לא מדורג ניצח בתחרות גברים. בוריס בקר היה בגיל 17 בלבד בזמן התחרות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 16 טניסאיות זכו לדירוג (שתיים במקום הראשון):
1. מרטינה נברטילובה, מנצחת תחרויות 1979-1978, ו-1982-1984, ניצחה בתחרות <BR> 1. כריס אוורט, מנצחת תחרויות 1974, 1976 ו-1981, הפסידה במשחק הגמר <BR> 3. האנה מנדליקובה, הודחה ברבע הגמר <BR> 4. מנואלה מלייבה ( בולגריה), הודחה בסיבוב הרביעי <BR> 5. פם שרייבר, הודחה ברבע הגמר <BR> 6. קלאודיה קודה-קילש, הודחה בסיבוב השני <BR> 7. הלנה סוקובה, הודחה ברבע הגמר <BR> 8. זינה גריסון, הודחה בחצי הגמר <BR> 9. בוני גדוסק, הודחה בסיבוב השני <BR> 10. קאטי ג'ורדן, הודחה בסיבוב השני <BR> 11. שטפי גראף, הודחה בסיבוב הרביעי <BR> 12. קטרינה לינדקוויסט, הודחה בסיבוב הראשון <BR> 13. קרלינג באסט, הודחה בסיבוב השלישי <BR> 14. ונדי טרנבול, הודחה בסיבוב הרביעי <BR> 15. גבריאלה סבטיני, הודחה בסיבוב השלישי <BR> 16. קאטי רינאלדי, הודחה ברבע הגמר
במשחק הגמר מרטינה נברטילובה מארצות הברית נפגשה עם כריס אוורט מארצות הברית וניצחה אותה ב-3 מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות דורגו:
במשחק הגמר היינץ גונטהארד משווייץ ובלץ טרוצ'י מהונגריה נפגשו עם פט פלמינג וג'ון מקנרו מארצות הברית וניצחו אותם ב-4 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר קטי ג'ורדן מארצות הברית ואליזבת סמיילי מאוסטרליה נפגשו עם מרטינה נברטילובה ופם שרייבר מארצות הברית וניצחו אותן ב-3 מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 8 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר פול מקנמי מאוסטרליה ומרטינה נברטילובה מארצות הברית שיחקו נגד ג'ון פיצג'רלד ואליזבת סמיילי מאוסטרליה וניצחו אותם ב-3 מערכות.
ישראל בווימבלדון
שלמה גליקשטיין השתתף בתחרות הגברים. בסיבוב הראשון הוא שיחק נגד חוסה לופס מספרד וניצח ב-3 מערכות. בסיבוב השני הוא ניצח את פרנסיסקו גונסאלס מפרגוואי ב-4 מערכות. בסיבוב השלישי הוא שיחק נגד איוואן לנדל הצ'כי והפסיד ב-4 מערכות.
בנוסף לתחרות יחידים גליקשטיין השתתף בתחרות זוגות גברים לצד טים וילקינסון מארצות הברית. בסיבוב הראשון הם שיחקו נגד אלופי התחרות והפסידו ב-4 מערכות.
גלוקוצרברוזידאז
גלוקוצרברוזידאז (באנגלית: Glucocerebrosidase, ידוע גם כגלוקוזילצראמידאז) הוא אנזים, הדרוש לפירוק גלוקוצרברוזיד על ידי הידרוליזה.
בתא האנזים פועל בליזוזום והוא בעל משקל מולקולרי של 59.4 קילודלטון.
מוטציה באנזים זה גורמת למחלת גושה.
טרצו
טֵרַצוֹ, או בכינויו הנפוץ: בָּלָטָה (בעברית: אֲרִיחַ רִצְפָּה; מַרְצֵפָה), הוא שם לאריחי ריצוף משוייפים העשויים מבטון לבן וחצץ (אגרגט) ולעיתים גם פיגמנטים שונים. בנוסף למרצפות, ניתן ליצור בטכנולוגיית הטרצו משטחים גדולים, מדרגות, ועוד. אריחים שבהם האגרגטים (חלק החצץ) הם זעירים מכונים אריחי שומשום.
מקור השם הוא העיירה Terrazzo באיטליה, שם כנראה, החלו לערבב אגרגטים במלט לרצפה בדוגמאות שונות וללטש, את הרצפה עד לקבלת מראה מבריק ומגוון. תהליך ייצור הטרצו כולל יציקת תערובת בטון לבן וחצץ על אריח בסיס אשר עשוי בדרך כלל מיציקת בטון. לאחר ההתקשות עובר האריח לשיוף חלקו העליון ובכך לחשיפת מרקם אבני החצץ. השימוש באבנים מיועד לחזק את המרצפת ולהקנות לה את המראה הייחודי שלה.
יישומו של הטרצו בישראל הוא על מצע חול נקי ושכבת טיט הדרושה לפילוס (יישור באמצעות פלס) האריח.
יתרונותיו של הטרצו הוא מחירו הנמוך (בהשוואה לאריחי שיש, אבן ואריחי ריצוף טבעי אחר וגם מאריחי קרמיקה שייצורם כרוך בשרפה) ועמידותם הגבוהה לשבר (כתוצאה מעומס פיזי) וכן גם האפשרות לחדש ולהבריק אותו שנים אחרי שהוא כבר משמש כריצוף בבניין באמצעות מכונות ליטוש ("פוליש").
לטרצו אין חסרונות משמעותיים, למעט אולי המשקל שלו, אלא שהתקנים דורשים מאריחי הטרצו לעבור בדיקת בעומס ממוצע של 300 ק"ג, מה שמגביל את היכולת לייצר אריחים במידות גדולות, שיעמדו בדרישות התקן. עיצוב ריצוף מודרני המעדיף שימוש באריחים במידות גדולות, דחקו את אריחי הטראצו מהשוק, לטובת אריחים קרמיים שאינם חייבים בבדיקת שבר.
הטרצו היה לריצוף הפנים הנפוץ ביותר בישראל החל משנות העשרים ועד לראשית שנות התשעים של המאה העשרים. עד לשנות השבעים היה נפוץ מאוד הריצוף בטרצו מרובע במידה של 20 סנטימטר שבו כמות חצץ נמוכה יחסית ובטון לבן לא מגוון בעל תצורה כללית אופיינית. לאחר מכן גדל מגוון הדגמים שבחלקם אגרגטים ייחודיים ובטון מגוון. כמו כן גדל השימוש במידה של 30 סנטימטר. בשנות התשעים פחת מאוד השימוש בטרצו, בין השאר בעקבות ירידת המחיר ועליית האיכות של אריחי הקרמיקה, ובייחוד הסוג הנקרא גרניט פורצלן.
בתרבות
עד שנות ה-90, היה מקובל המושג "לשים את הכסף מתחת לבלטות", שמשמעו להחביא את הכסף בבית. המקור למושג הוא שאריחים משוחררים שניתן להרים נחשבו מקום מחבוא מעולה לשטרות.
להקת כוורת, בשירם הפרודי הבלדה על ארי ודרצ'י, מתארת זוג בנאים שגרים מתחת לרצפה ומזיזים את הבלטה על מנת לצאת.
רבי אלעזר המודעי
רבי אלעזר המודעי היה תנא בדור השלישי בתקופת רבי עקיבא. התגורר ב"הר המודעי" שבקרבת ירושלים. מסיפורים שמובאים עליו בתלמוד, ניתן ללמוד כי הוא בן הדור השלישי לתנאים, כנראה היה מתלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי, וחי זמן רב.
מאמריו
במשנה מופיע מאמר אחד בלבד שלו: "המחלל את הקודשים, המבזה את המועדות, המפר בריתו של אברהם אבינו, המגלה פנים בתורה, והמלבין פני חברו ברבים, אף על פי שיש בידו תורה ומעשים טובים אין לו חלק לעולם הבא". מאמר דומה בעניין קדשים מופיע בשמו בספרי: "המחלל את הקדשים, אף על פי שיש בידו מצוות הרבה כדאי הוא לדחותו מן העולם".
במדרשים ובתלמוד מובאות בעיקר דברי אגדה שאמר, במספר ברייתות, וכן מספר אגדתות. בתלמוד מובא סיפור אודות מעמד בו ישב עם רבי טרפון רבי ישמעאל ושאר החכמים, ובו נענה רבי אלעזר המודעי ואמר כי "מָן שירד להם לישראל היה גבוה שישים אמה". רבי טרפון נענה בתרעומת ואמר "מודעי! עד מתי אתה מגבב דברים ומביא עלינו", אך רבי אלעזר המודעי נענה כי "רבי, מקרא אני דורש!" והסביר באריכות את ראיותיו, המתבססים על כך שמי המבול, שבהם כתוב "וארובות השמים נפתחו" היו גבוהים 15 אמה (מההרים הגבוהים), ואודות ירידת המן כתוב "ודלתי שמים פתח", ובדלת יש ארבע ארובות.
ממדרשים אחרים לומדים כי רבן גמליאל חיבב את דבריו, ואמר "עדיין צריכין אנו למודעי דמוקים ליה כוליה בחד מקום".
קברו על פי המסורת
אמנם קברו של יעקב איש כפר נבוריא הוזכר לראשונה כמה מאות שנים קודם, בספר "תוצאות ארץ ישראל" (שנת 1270 לערך).
הצבא האירי הרפובליקני
הצבא האירי הרפובליקני (באירית: Óglaigh na hÉireann; באנגלית: Irish Republican Army), ה־IRA (נודע גם בכינוי המחתרת האירית), הוא שם המאגד בתוכו מספר ארגונים לאומנים ששאיפתם הייתה לאחד את חלקי אירלנד תחת שלטון אירי עצמאי. ארגוני ה-IRA פעלו בתחילה לעצמאות אירית ומשזו הושגה התנגדו לשלטון הבריטי בצפון אירלנד, ופעלו נגדו באמצעים פוליטיים אך גם באמצעים אלימים כגון לוחמת גרילה ופעולות טרור כנגד אזרחים ומוסדות בריטיים. הצבא האירי הרפובליקני נתקל בשסע אידאולוגי פעמיים, ב-1922 כתוצאה מהאמנה האנגלו-אירית וב-1969, כתוצאה מעימות בין שתי תת-מחתרות.
היסטוריה של הארגון
ה-IRA המקורי נוסד ב-1919 בידי מייקל קולינס. בין סוף שנות ה-70 לסוף שנות ה-90 היה PIRA הארגון המרכזי, ושימש כזרוע הצבאית של מפלגת השין פיין. כיום טוענים שני ארגונים מרכזיים להיותם ה-IRA האמיתי - RIRA, משמע Real IRA ("האמיתי"), ו-CIRA, כלומר Continuity IRA ("ההמשך").
מהמאה ה-18 עד למלחמת העולם הראשונה
שורשיו של ה-IRA מצויים במסורת ארוכה של מרידות מצידם של האירים בתגובה לכיבוש הבריטי. מעשי האלימות פרצו בדרך כלל לאחר תקופה של משא ומתן שלוותה באכזבה אירית מהתגובה האנגלית.
אחד הארגונים הראשונים שפעל נגד הבריטים, היה "האירים המאוחדים" (United Irishmen) שהוקם בשנת 1798. הארגון הושפע מהמהפכה הצרפתית ומהמהפכה האמריקאית. בתחילה פעל הארגון בדרך לא אלימה, אך לאחר אכזבת התנועה הלאומית מהבריטים לאחר האיחוד עם האי הבריטי, עברו לדרך של מאבק אלים. ב-1803 כבשו המורדים את מצודת דבלין ורצחו את נשיא בית המשפט העליון של אירלנד. התנועה הלאומית האירית המשיכה להתחזק ב-45 השנים הבאות, עד מותו של מנהיגה, דניאל או'קונל. המשבר שהגיע בעקבות "רעב תפוחי האדמה" אשר סימל את דעיכת כוחה של התנועה. בין השנים 1845 ל-1852 גוועו ברעב כמיליון אירים, ומיליון נוספים היגרו מחוץ לאירלנד. ההתקוממות, אם נותרה, הייתה ספורדית בלבד.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 ניסתה ה"אחווה הפניאנית" ליצור תנועה עולמית של אירים על פי המודל היעקוביני, אך לא הצליחה ליצור אחיזה של ממש באירלנד עצמה. הזרוע הפוליטית של הקוראים לעצמאותה של אירלנד הוקמה בשנת 1905 בדמות המפלגה בשם שין פיין בראשות ארתור גריפית'.
"המתנדבים האיריים" ומרידת חג הפסחא
בשנת 1914 התקבל "חוק שלטון הבית" על ידי הפרלמנט הבריטי. כמה חודשים לפני כן התארגנה מיליציה שנקראה "המתנדבים האיריים" (באירית: "Oglaigh na hEireann") שמטרתם "שמירה והגנה על הזכויות והחירויות שנועדו לאנשיה של אירלנד". מיליציה זו הוקמה בתגובה להקמת מיליציה פרוטסטנטית דומה בצפון, אשר איימה לפעול בכוח כנגד חוק שלטון הבית. איום זה הוסר לאחר שמימוש החוק הוקפא עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-21 בפברואר 1919 הכריזו אנשי השין פיין על הקמת רפובליקה אירית עצמאית בדרום האי, שם היה בסיס כוחה של התנועה. מול הכוח הבריטי שנשלח לדכא את ההתקוממות התייצב ארגון "המתנדבים האיריים", שהחל לכנות את עצמו "הצבא האירי הרפובליקני" או IRA.
מלחמת העצמאות האירית ומלחמת האזרחים
לאחר זמן מה התברר לבריטים כי לא היה די בכוחות המשטרה הסדירים שנשלחו לאירלנד. ה-RUC (Royal Ulster Constabulary), כפי שנקראו, נאלצו להתבצר במרכזי הערים. לעומתם, כוחות הגרילה הרפובליקנים, בראשות מייקל קולינס, נמצאו ביתרון בולט מבחינת כוח אדם ואזורי שליטה. לחימת הגרילה המוצלחת שנוהלה על ידי ה-IRA הייתה מאוחר יותר מקור להשראה לתנועות אנטי-קולוניאליות אחרות, בהן הלח"י (ראש הלח"י יצחק שמיר כינה עצמו "מיכאל" על שמו של מייקל קולינס).
בינואר 1920 החלו הבריטים להשתמש בכוחות מילואים, המכונים "בלאק אנד טאנס" על שם צבע מדיהם החומים והשחורים, שנודעו באכזריותם. היו אלו מתנדבים שקיבלו אימון חפוז ונשלחו בהמוניהם אל הערים והכפרים. ב-21 בנובמבר 1920 אירע הטבח הידוע בשם "יום ראשון העקוב מדם" (Bloody Sunday), במהלכו נרצחו 31 אזרחים, במהלך משחק "כדורגל גאלי", כפעולת נקם של הבריטים על חיסול כנופיית קהיר.
ב-1920 הכריזו הבריטים על רצונם בהפסקת אש, וב-6 בדצמבר 1921 נחתם ההסכם האנגלו-אירי, שלמעשה העניק למחוזות הדרומיים של אירלנד מעמד של דומיניון - "מדינת אירלנד החופשית", שתיקרא לימים "הרפובליקה של אירלנד". חלק מהרפובליקנים, ובראשם דה ואלירה, התנגדו להסכם, בעוד שמנהיגים אחרים תמכו בו. כתוצאה התפצל הארגון לתומכים ומתנגדים ופרצה מלחמת אזרחים אשר התחוללה באי בין יוני 1922 ואפריל 1923.
הצבא האירי של המדינה החדשה, על אף שהיה נחות מה-IRA מבחינת כוח אדם וחימוש, יצא מנצח, בעיקר בזכות הנהגתו של מייקל קולינס (שנהרג ממארב של ה-IRA באוגוסט 1922) והסיוע הבריטי. באפריל 1923 הסתיימה מלחמת האזרחים בניצחון הממשלה האירית וה-IRA ירד למחתרת, לא לפני שהרס מפעלים ובניינים חיוניים לכלכלת המדינה הצעירה. מחיר הדמים של מלחמת האזרחים עמד על כ-4,000 הרוגים.
המאבק הקתולי לזכויות אזרח
ב-1968 החלו הקתולים בצפון אירלנד לפעול לשם השגת זכויות אזרח שוות מן הממשלה הבריטית, כשהם מושפעים מהתנועות לזכויות האזרח בארצות הברית וממרטין לותר קינג. התנועה לזכויות האזרח לא הייתה לאומנית. דרישתה הייתה שהקתולים, כנתינים בריטים, יזכו ל"קול אחד לאדם אחד". הממשלה הבריטית ראתה בפעולותיה של התנועה לזכויות האזרח "סוס טרויאני", שמטרתו לקדם את האינטרס הרפובליקני הלאומני. תגובתם החריפה של הבריטים עוררה מחדש את הIRA (שהמשיך להתקיים ולהילחם נגד הבריטים בצפון אירלנד אף לאחר מלחמת האזרחים אולם פעולותיו היו ספורדיות יחסית) והשין פיין.
הקתולים, שהרגישו מקופחים מכיוון שכוחם הפוליטי היה זעום, על אף שהיוו רוב וחיו בתנאי חיים מזעזעים, חשו כי הממשל הפרוטסטנטי היוניוניסטי מתייחס אליהם כאל גיס חמישי. כתוצאה מכך, הם פנו למאבק לא אלים בהשפעת התנועות האמריקאיות. כישלונו של ניסיון זה ופעולות הפלגים הרדיקליים בתנועה הכשירו את הקרקע לתנועה מיליטנטית יותר. בנוסף, הפכה ממשלתו השמרנית של אדוארד הית' בבריטניה למקדם גיוס יעיל לשורות הארגון.
הפילוג ב-IRA וה"זמניים"
ב-12 באוגוסט 1969 הפך עימות בין קתולים לכוחות ממשלה בשכונת העוני בוגסייד בלונדונדרי למניע להתפרצויות אלימות ברחבי צפון אירלנד, בעיקר בעקבות השימוש הנרחב של הבריטים בגז מדמיע.
באותה שנה התפצל ה-IRA לשתי קבוצות: הגדולה מביניהן, "רשמיים", פעלה לאירלנד מאוחדת וסוציאליסטית אך התנגדה לשימוש בטרור. קבוצת המיעוט, PIRA (כלומר, "הצבא האירי הרפובליקני הזמני") או "Provos", המשיכו לדגול בטרור. ב-30 בינואר 1972 נהרגו 13 קתולים במהלך הפגנה בדרי, כתוצאה מירי צנחנים בריטיים ("יום ראשון העקוב מדם"), וב-21 ביולי פוצץ ה-IRA עשרים ושישה מטענים בבלפסט. כתוצאה מהפיצוצים נהרגו תשעה אזרחים במהלך האירוע שזכה לכינוי "יום שישי העקוב מדם". ב-1972 פעלו ה"זמניים" לראשונה על אדמת אנגליה, עד לשיא של פיצוץ בפאב בברמינגהאם ב-1974. בפיגוע זה נהרגו 19 אנשים. בתגובה לאירוע הוצא ה-IRA מחוץ לחוק בבריטניה. ב-1976 ביצע ה- IRA את טבח קינגסמיל. ב-1979 התנקש ה-IRA בלורד לואי מאונטבאטן, שהיה בן משפחת המלוכה, דודו של הנסיך פיליפ (בעלה של המלכה אליזבת השנייה) ומי שהיה מושל הודו והלורד הראשון של הימייה.
שביתות רעב בשנות ה-80
ב-27 באוקטובר 1980 פתחו שבעה אסירים שהיו חברי IRA, בהנהגתו של טומי מק'קירני, בשביתת רעב. ב-1 במרץ 1981 פתח האסיר בובי סנדס בשביתת רעב נוספת, במהלכה אף נבחר לפרלמנט הבריטי. ביום ה-66 לשביתת הרעב נפטר סנדס. מותו הוביל להתפרצות זעם המונית ברחבי צפון אירלנד. כ-100,000 איש נכחו בהלווייתו.
ב-12 באוקטובר 1984 ניסה הארגון להתנקש בחייה של ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר, שנהגה בקשיחות כלפיו, באמצעות פיצוץ של מלון 'גראנד הוטל' בברייטון, אך היא ניצלה מניסיון זה. ב-11 בינואר 1988 התחיל משא ומתן בין נציג המפלגה סוציאל הדמוקרטית ג'ון יום ונציג השין פיין ג'רי אדמס.
1990 - 2003
במהלך מלחמת המפרץ שיגר ה-PIRA שלושה פגזי מרגמה לעבר בית ראש הממשלה ג'ון מייג'ור בדאונינג 10. אירוע זה ייצג את ההסלמה בפעילות ה-IRA בתחילת שנות ה-90, שגבתה את חייהם של עשרות אנשים וגרמה לנזקים בשיעור של מיליארדי דולרים.
ב-31 באוגוסט 1994 נראה היה כי מסתמן סוף לסכסוך, עם הכרזתו של ה-IRA על הפסקת אש. השין פיין החלו בשיחות שלום עם בריטניה ב-1995. בפברואר 1996 נקטעות השיחות עם הכרזת ה-IRA על סיום הפסקת האש. בשעה 19:01 גבה הפיצוץ במפרץ קנרי את חייהם של שני אנשים ופצע למעלה מ-100.
ב-1997 הכריז הארגון על הפסקת אש מחודשת. לראשונה מאז פילוג אירלנד ב-1922, נערכו שיחות בשיתוף נציגי הרפובליקה של אירלנד, השין פיין והבריטים. ב-13 באוקטובר נפגש ראש הממשלה הבריטי, טוני בלייר, עם השין פיין בצפון אירלנד.
ב-15 באוגוסט 1998 נהרגו 29 אנשים ונפצעו למעלה מ-200 בפיצוץ באומה (Omagh). את האחריות לפיצוץ נטל על עצמו RIRA, ה-"IRA האמיתי", פלג קיצוני של ה-IRA המתנגד להסכמי השלום. פלג קיצוני נוסף שפרש מה-IRA נקרא CIRA, כלומר "ההמשך".
שיחות השלום וסיום מצב המלחמה (2004 - 2005)
בדצמבר 2004 התברר כי מזה חודשים רבים מנהלים ראשי ה-IRA מגעים חשאיים עם נציגים פרוטסטנטים ועם נציגי אירלנד ובריטניה בדבר פירוק ה-IRA מנשקו. בהודעה משותפת שמסרו ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר וראש ממשלת אירלנד ברטי אהרן ב-8 בדצמבר 2004, בבלפסט נמסר כי השיחות עלו על מסלול חיובי. נראה כי המניעה להסכם הנה סירובו של ה-IRA לתעד בתמונות את תהליך פירוק הנשק, כפי שדורשים מנהיגי הפרוטסטנטים.
ויטרוביוס
מרקוס ויטרוביוס פוליו (בלטינית: Marcus Vitruvius Pollio; נולד בסביבות 80–70 לפנה"ס, מת אחרי 15 לפנה"ס) היה סופר, אדריכל ומהנדס אזרחי וצבאי רומאי. הוא ידוע בעיקר בשל ספרו רחב-היריעה "De Architectura" ("על אודות האדריכלות").
הצבא האירי הרפובליקני
שיחות השלום וסיום מצב המלחמה (2004 - 2005)
במהלך יולי 2005 ה-IRA יצאו בהצהרה פומבית כי המלחמה בינם לבריטים הסתיימה, תוך נתינת הוראה ברורה לכל הפלגים והארגונים המאוגדים תחת השם IRA, להניח נשקם ולהשמיד את מצבורי הנשק שברשותם. הממשלה הבריטית מצדה הגיבה להצהרה חיובית זו בפירוק הבסיסים הצבאיים אשר נותרו בצפון אירלנד. שני צעדים אלו נועדו כדי להביע את מחויבותם של הצדדים לתהליך השלום בצפון אירלנד, לאחר לחימה שנמשכה שנים ארוכות. עם זאת, המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (DUP) הודיעה כי היא מחכה לראות אם הודעה זו אכן אמיתית, לפני שתסכים לשוב מחדש לשיחות על תהליך השלום.
ויטרוביוס
חייו וכתביו
ויטרוביוס עצמו כותב, כי שירת בצבא הרומי כמפקח על בנייתם ותיקונם של בליסטראות, סקורפיונים ושאר מכונות מלחמה. סקסטוס יוליוס פרונטינוס מציין כי היה אחראי לאמות המים של רומא.
הצבא האירי הרפובליקני
כוח אדם והיררכיית הארגון
הפעילות היומיומית בארגון מנוהלת על ידי הוועדה הצבאית המונה שבעה חברים, רובם מצפון אירלנד. הסמכות העליונה ב-IRA היא הGeneral Army Convention, או GAC. על פי התקנון של ה-IRA, על ה-GAC להפגש פעם בשנתיים, אלא אם הרוב קובע שיש לדחות את הפגישה בעקבות צרכים מבצעיים. הנציגים ב-GAC הם חברי הוועדה הצבאית ונציגים מיחידות שונות בארגון עצמו. ה-GAC בוחר מנהלה צבאית בת 12 חברים, שתפקידה למנות את נציגי הוועדה הצבאית ולייעץ לה בפעילותה.
ויטרוביוס
חייו וכתביו
ספרו "De Architectura" נכתב ככל הנראה בין 27 ל-23 לפנה"ס. בין שאר הדברים כותב ויטרוביוס, כי איכות העבודה תלויה בקשר החברתי של עבודת האומן ולא ברמת המיומנות של העבודה עצמה. אפשר שהציטוט המפורסם ביותר מתוך "De Architectura" הוא: "בנייה טובה היא בעלת שלושה תנאים: יציבות, צורך והנאה" (ישנם חילוקי דעות לגבי תרגום המשפט הזה ומשמעותו המקורית). כתביו של ויטרוביוס נשמרו בהעתקות ידניות על ידי נזירים עד שנתגלו במאה ה-15, ונתפרסמו בזכות האדריכל ואיש הרנסאנס לאונה בטיסטה אלברטי, שאת ספרו "על אמנות הבנייה" כתב בהתייחסות ישירה לוויטרוביוס, הן בתוכן והן בצורה (למשל, החלוקה הפנימית לעשרה ספרים).
הצבא האירי הרפובליקני
כוח אדם והיררכיית הארגון
תכנון ויישום החלטות ה-GAC או הוועדה הצבאית מתבצעים בידי צוותי ה-GHQ, שמשמשים חוליה מקשרת לדרגי הפיקוד הדרומי והצפוני. הפיקוד הצפוני אחראי על צפון אירלנד ועל 11 המחוזות הצפוניים של הרפובליקה האירית, שנמצאת בדרום. ה-IRA כולל בתוכו לפחות 5 בריגדות - בלפסט, דרי, דונגיל, ארמה וטיירון-מונגהן. הפיקוד הדרומי אחראי על 21 המחוזות האחרים, וכולל את בריגדת דבלין וכוחות קטנים יותר בפרובינציות. הזרוע המבצעית מורכבת מחוליות הידועות כ-ASU (יחידות שירות פעיל, Active Service Units) המורכבות לרוב משמונה חברים. לעיתים מורכבות יחידות ספציפיות למצע מסוים בידי הוועדה הצבאית או ה-GHQ. יחידת הנשים של ה-IRA נקראת Cumann na mBan.
ויטרוביוס
חייו וכתביו
ויטרוביוס למד את פרופורציות האדם וממצאיו הוצפנו (נכתבו בכתב ראי) בציור מפורסם מאוד של לאונרדו דה וינצ'י משנת 1492 ("האדם הוויטרובי"). האדריכל אנדראה פלדיו, אשר פעל בתקופת המאה ה-16, החשיב את ויטרוביוס כמורו ומדריכו והכין כמה שרטוטים המבוססים על עבודותיו של ויטרוביוס לפני שהגה את עבודותיו שלו שקיבלו את הכינוי "אדריכלות פלדיאנית".
הצבא האירי הרפובליקני
כוח אדם והיררכיית הארגון
PIRA כולל כמה מאות חברים פעילים, בנוסף לאלפי משתפי פעולה. הפלגים הקיצוניים הפורשים, RIRA ו־CIRA, כוללים לא יותר מכמה עשרות חברים פעילים כל אחד. כ-60 מחברי פלגים אלה כלואים באירלנד ובבריטניה.
ויטרוביוס
התייחסות לארץ ישראל
בחיבורו על האדריכלות ישנה התייחסות גם לארץ ישראל. בדבריו על מקווי מים שונים הוא מזכיר את "יפו שבסוריה" כאחד משלושה מקומות בהם יש אגם בגודל עצום המפיק אספלט רב הנאסף על ידי תושבי הסביבה. אין ספק כי הכוונה כאן לים המלח. קישור בין ים המלח לעיר יפו נעשה כבר במאה ה-3 לפנה"ס על ידי הסופר קסנופילוס, וייתכן כי גם ויטרוביוס עצמו נסמך כאן על מקור הלניסטי, מאחר שהוא אינו ממקם את יפו בארץ יהודה, דבר שהיה טבעי יותר לבן זמנם של יוליוס קיסר ואוגוסטוס. ניתן גם להניח שכאשר ויטרוביוס מזכיר את הבשמים אשר בקני הסוף ובשאר הצמחים והעצים בעלי הניחוח הנמצאים בסוריה, הוא מתכוון לבלסם של יהודה.
הצבא האירי הרפובליקני
אמצעי לחימה
שני מקורות התחמושת העיקריים של ה-IRA היו ארצות הברית ולוב. הקשר האמריקאי נוצר באמצעות רפובליקן אירי בשם ג'ורג' הריסון, והיה פעיל במשך כ-30 שנה עד שנתפס על ידי ה-FBI. כתגובה הקים ה־FBI יחידה מיוחדת לפיקוח על מיליציות איריות, וכמויות גדולות של נשק המיועד להברחה נתפסו בידי יחידה זו. בין כלי הנשק שנתפסו על ידי היחידה היו טילי סטינגר בתחילת שנות ה-90.
בשנות ה-80 נתגלה כי לוב מספקת תחמושת ל-IRA, בין השאר רובי סער מסוג AK-47, אקדחים וחומרי נפץ שונים כגון סמטקס, זאת כנקמה על כך שמטוסים אמריקנים יצאו לגיחות הפצצה מאדמת בריטניה. עם זאת, בשנות ה-90 החליט קדאפי להפסיק את משלוחי הנשק והעביר לממשלה הבריטית מידע הנוגע לנשק שהועבר לידי ה"פרובוס".
בנוסף לשני מקורות אלה, קיבל ה-IRA נשק גם ממקורות נוספים: אקדחים מארגון הטרור הבסקי אט"א בשנות ה-70, רימוני יד, רובים ומשגרי רקטות מהפת"ח. ב-1977 והברחות ממקורות אירופיים שונים, כגון נורווגיה, הולנד וצ'כוסלובקיה.
ה-IRA מחזיק מאגר של נשק זמין על הגבול בין אירלנד ובריטניה, אך מרבית מאגרי הנשק ממוקמים ברפובליקה עצמה, מכיוון ששטחה גדול יותר ונוכחות המשטרה והצבא פחותה יותר.
סנטה ברברה
סנטה ברברה (באנגלית: Santa Barbara) היא מושב מחוז סנטה ברברה במדינת קליפורניה שבארצות הברית. אוכלוסיית העיר מונה כ-90,000 תושבים, ובשטחה המטרופוליני (הכולל עיירות סמוכות) מתגוררים כ-200,000 נפש. העיר ממוקמת על חוף האוקיינוס השקט, כ-140 קילומטר מצפון-מערב ללוס אנג'לס.
אזור סנטה ברברה ידוע באקלים הנוח שלו (הדומה לאקלים ים תיכוני), באיכות חיים גבוהה ובסגנון חיים נינוח ורגוע. בשנים האחרונות הפכו העיר וסביבותיה יעד מבוקש להגירה פנימית, ומחירי הנדל"ן בעיר וסביבתה עלו מאוד.
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, הפציצו צוללות של צבא יפן את קו החוף של קליפורניה, באזור סנטה ברברה.
בסנטה ברברה ישנה קהילה יהודית גדולה ומבוססת ועל פי הערכת פדרציית יהודי סנטה ברברה בעיר חיים כ-20,000 יהודים.
רחוב יהודה הלוי
רחוב יהודה הלוי הוא רחוב במרכז תל אביב, אחד מחמשת הרחובות הראשונים של העיר.
תוואי הרחוב
הרחוב קרוי על שם רבי יהודה הלוי. הרחוב מתחיל בשכונת נווה צדק בדרום מערב ומסתיים בפינת הרחובות אבן גבירול ומרמורק. בעבר, גם חלקו הדרומי של רחוב אבן גבירול נקרא יהודה הלוי ושמו בקטע הקיים כיום שוּנה בשנות ה-50 ונקרא על שמו של שלמה אבן גבירול, אף הוא מגדולי שירת ימי הביניים של יהדות ספרד. הרחוב היה הדרומי ביותר שחצה את רחוב הרצל, רחובה המרכזי של אחוזת בית ומעבר לשורת הבתים הדרומית שלו עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים. בית מס' 25 ברחוב, בית ראובן ורבקה סגל, ממייסדי תל אביב, הוא הבית הראשון שנבנה באחוזת בית.
ברוב אורכו מקביל הרחוב לשדרות רוטשילד, והוא מחולק לכמה קטעים בעלי אופי שונה: תחילת הרחוב בשכונת נוה צדק המאופיינת בבנייה נמוכה; אזור המע"ר, בו משולבים בתים נמוכים משנות ה-20 עם מגדלי משרדים; אזור רחוב הרכבת אליו הוא משיק וצפון מזרח הרחוב בו הוא חלק מן העיר הלבנה ומשכונת לב תל אביב.
יותר מכל מזוהה הרחוב כמרכז הבנקאות בישראל, משום שלאורך חלקו הדרום-מערבי שוכנים משרדי ההנהלה הראשית של שלושת הבנקים הגדולים: בנק לאומי, בנק הפועלים ובנק דיסקונט לישראל. המחשה לכך ניתנה בדבריו של אברהם בורג: "מרחוב יהודה הלוי בתל אביב קל לסגור מפעל בחצור הגלילית".
בקטע שבין פינת רחוב אלנבי לפינת בצלאל יפה בנוי הרחוב בצדו הצפוני בלבד ומדרום הוא משיק לרחוב הרכבת ומתחבר אליו באחד מן הצמתים הגדולים שבמרכז העיר. באזור זה עברה בעבר מסילת הרכבת יפו–ירושלים שהמשכה המערבי הגיע לתחנת הרכבת יפו, שנסגרה בראשית מלחמת העצמאות. קטע המסילה שעבר ברחוב פורק בראשית 1950. במקום בו נמצא כיום חניון בית הדר (עליו עתידים לקום מגדלים נוספים) פעלה תחנת הרכבת תל אביב דרום עד 1970. בשנה זו, עם העברת התחנה אל מחוץ לעיר, נסגר בניין התחנה ונהרס, והשריד האחרון של המסילה באזור זה הוא בית המכס שהוכרז כמבנה לשימור. מפגש הרחובות יהודה הלוי והרכבת הוא גם משולש גבולות בין רבעים 5, 6 ו-8 של העיר.
בהמשך הרחוב, בנקודת המפגש שלו עם רחוב לינקולן, שוכן המרכז למיפוי ישראל ומיד לאחריו נמצא מתחם קריית ספר.
קיש (פירושונים)
מלבד השם הפרטי העברי התנ"כי קיש, קיש בצורתו הגרמנית Kisch הוא שם משפחה יהודי אשכנזי שמקורו בעיירה בשם חישה (Chýše, בגרמנית "חיש" - "Chiesch), בבוהמיה (צ'כיה). בשפה ההונגרית משמעות המילה kiss  "קיש" הוא "קטן" ו-  Kiss, Kis או Kisch  וא שם משפחה נפוץ  (השישי או השביעי בתפוצה) אצל ההונגרים  ובני מיעוטים, למשל, גרמנים , בממלכת הונגריה. אחרי תהליך האמנציפציה שם משפחה זה אומץ גם על ידי יהודים אשכנזים דוברי הונגרית וצאצאיהם.
עוג
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גיל פופילסקי
בשנת 2013 הוא היה חבר נבחרת ישראל, שהשתתפה באליפות אירופה לנבחרות.
לומד לתואר ראשון באוניברסיטת טקסס בדאלאס. נשוי.
אתרי הדולמן בגוצ'אנג, בהוואסון ובגאנגהווה
אתרי הדולמן בגוצ'אנג, בהוואסון ובגאנגהווה בחצי האי קוריאה מכילים מאות דולמנים מאבן ששימשו להכנת מצבות ולמטרות טקסיות במהלך האלף ה-1 לפנה"ס, כאשר התרבות המגליתית הייתה דומיננטית. האתרים הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. לפי אונסק"ו כ-40% מכלל הדולמנים בכדור הארץ נמצאים בקוריאה, ורובם מרוכזים בשלושת האתרים הללו.
האבנים המגליתיות יקרות מאוד, וזאת כיוון שהן ניצבות מעל לקבריהם של אנשים שהיו חלק מהמעמד הגבוה. בחפירות הארכאולוגיות (שהחלו ב-1965) שנערכו בדולמנים נמצאו כלי חרס, תכשיטי גוגוק, חפצי ברונזה וחפצים שונים הקשורים להלוויות. בנוסף, על האבנים יש סימנים המעידים על אופן חציבתן, העברתן ושימושן לבניית הדולמן.
הדולמנים במזרח אסיה מחולקים בדרך כלל לשתי קבוצות:
Mu
סדרת משגרים Mu ("מו") כוללת מספר דגמי משגרים שפותחו ביפן וייצורם נמשך עד לשנת 2016. המשגרים היו מצוידים במנוע דלק מוצק ושוגרו ממרכז החלל אוצ'ינורה מכן שיגור M. המשגר הוחלף על ידי משגר מדגם אפסילון.
השיגור הראשון בוצע ב-31 באוקטובר 1966 לטיסה תת-מסלולית. המשגר פותח במכון לחקר החלל של אוניברסיטת טוקיו. לאחר פיתוחו הוא החליף משגר מדגם L ("למדא"). השיגור לחלל הראשון בוצע ב-25 בספטמבר 1970 אך הוא נכשל. השיגור המוצלח הראשון בוצע בשנת 1971. לאחר הקמת סוכנות החלל היפנית, המשגר עבר לשימושו.
בשנת 1985 בעזרת המשגר בוצע שיגור של גשושיות יפניות לכיוון שביט האלי. עם השנים פותחו דגמים שונים. בגרסתו האחרונה המשגר היה מסוגל להביא למסלול מטען במשקל של כ-1900 ק"ג. בעזרת משגר זה בשנת 1998 שוגרה גשושית לכיוון המאדים.
יהונתן יפרח
ביוגרפיה
יפרח נולד בקזבלנקה כבכור במשפחה של 8 ילדים. הוא למד בבית ספר אליאנס בעיר והצטרף לתנועת הבונים, מטעמה נשלח כמדריך לאלג'יריה. לאחר שהשתתף בהכשרה בצרפת עלה בשנת 1951 לישראל והצטרף לקיבוץ ברור חיל. עד אחרי מבצע קדש שירת בצבא קבע כקצין בפלוגת טנקים. לאחר שנפצע בתאונה בעת חילוץ טנק, איבד את כשרו הקרבי והוא פרש מצה"ל. לקראת תום שירותו התחתן ועבר לגור עם אשתו אצל הוריה בבת ים. בשנת 1957 חבריו בהסתדרות הציעו לו עבודה כמזכיר איגוד מקצועי במקום כלשהו ברחבי ישראל, והוא בחר להתגורר בשדרות, אליה עלו הוריו ואחיו.
שדרות
בשנים 1957 - 1959 היה יפרח מזכיר האיגוד המקצועי בשדרות. בשנת 1959 התמודד על תפקיד מזכיר מועצת פועלי שדרות וזכה בתפקיד עם 80% מהקולות ונכלל במקום השלישי ברשימת מפא"י למועצה המקומית. במאי 1962, בעקבות התפטרות יצחק זכאי מראשות המועצה המקומית שדרות, נבחר יפרח בידי סניף מפא"י למועמדה לראשות המועצה. בשנת 1965 זכה המערך בראשותו בחמישה מתוך תשעה מקומות במועצה והוא נבחר שוב לראשות העיר. כראש המועצה פעל להביא מגוון של מפעלים קטנים ובינוניים לעיר ולא מפעל אחד גדול, על מנת לדאוג ליציבות הכלכלית של המקום. עם כניסתו לכנסת בסוף 1969 הקדיש את עיקר מרצו לפעילות בכנסת, דבר, שלטענתו של יוסי ביילין פגע בפיתוח שדרות. בבחירות למועצה בסוף 1973 זכה המערך בראשותו בארבעה מנדטים ורשימה של יריבו, ממשפחת טריקי, זכתה גם היא בארבעה מנדטים. בהתמודדות להשגת הרוב במועצה הציע טריקי לאיש המפד"ל שהחזיק במנדט התשיעי במועצה את ראשות המועצה ויפרח נותר באופוזיציה ופנה לעסקים פרטיים בהתבסס על קשריו באזור. לאחר כחצי שנה, ביוני 1974, נבחר יפרח שוב לראשות המועצה, בלא לקבל שכר, כדי שיוכל להמשיך לנהל את עסקיו. לאחר פחות משנה התפטר יפרח מתפקיד ראש המועצה, לאור מעברו לגור באשקלון.
בכנסת
כבר בבחירות לכנסת הרביעית הוצב במקום ה-69 ברשימת מפא"י לכנסת, כנציג שני של מחוז הנגב. בבחירות לכנסת השישית, בשנת 1965, הוצב במקום ה-59 ברשימת המערך. הוא התמודד בבחירות לכנסת השביעית מטעם המערך וכיהן כחבר הכנסת בוועדת הפנים, ועדת הכלכלה, ועדת הכספים וועדת השירותים הציבוריים. בין השנים 1969-1973 נשא בתואר ראש מועצת שדרות במקביל לפעילותו בכנסת.
לאחר פרישתו
לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים המשיך יפרח בקידום עסקיו. עם פתיחת מרוקו לביקור ישראלים, ביקר יפרח במרוקו ב-1981 ולאחר מכן הדריך קבוצות של מטיילים ישראליים לטיולים במרוקו. הוא ליווה את הסבריו באמרות חז"ל, פרקי אבות ומובאות מתרבות האסלאם המקומית. כדובר השפה באופן שוטף, הוסיף צבע מקומי בעל עוצמה רבה לכל הטיול. יפרח גם הדריך בקורס למדריכי תיירות, ועסק בהרצאות בנושאי אסלאם, נצרות והיסטוריה של יהדות מרוקו. בשנת 2004 החל לפעול לשימור שפתם ותרבותם של יהודי מרוקו והעביר קורסים בנושא ברחבי ישראל.
יפרח נפטר בערב פסח ה'תשס"ח, 19 באפריל 2008, כתוצאה מקריסת מערכות.
מיכאל לאונידאס דרטאוזוס
מיכאל לאונידאס דרטאוזוס (באנגלית: Michael Leonidas Dertouzos, ביוונית: Μιχαήλ Λεωνίδας Δερτούζος; 5 בנובמבר 1936, אתונה – 27 באוגוסט 2001, בוסטון) היה פרופסור במחלקות להנדסת חשמל ולמדעי המחשב ומנהל מעבדת מדעי המחשב ב-MIT בשנים 1974–2001. מעבדה זאת הייתה בחזית מהפכת המחשוב.
ביוגרפיה
ב-1968 יסד את קומפיוטק (Computek), חברה שיצרה מסופים גרפיים חכמים בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים. במינהל של הנשיא ג'ימי קרטר היה היושב ראש של קבוצת ייעוץ בנושא מערכות מידע. בשנת 1995 היה חבר במשלחת של ארצות הברית בוועידת ה-G7 בנושא חברת המידע ובשנת 1998 היה יושב ראש משותף של הפורום הכלכלי בדבוס שבשווייץ בנושא חברת הרשת.
עסק בעתידנות ועבד כדי להפוך את התחזיות שלו למציאות. בשנת 1976 חזה את תופעת המחשב האישי ואחר כך את מהפכת המידע. היה חסיד דרך השימוש במחשבים בדומה לדרך בה משתמשים בהם היום מתוך מחשבה שהשימוש בהם יהיה קל וטבעי כמו השימוש באוויר לנשימה. בשנת 1997 כתב בכתב העת סיינטיפיק אמריקן שעשינו טעות לפני 300 שנה כאשר הפרדנו טכנולוגיה מהומניות ועכשיו הזמן לשים את שניהם יחד בחזרה.
דרטאוזוס היה בעל אזרחות כפולה: אמריקאית ואירופית. הוא נקבר באתונה, יוון.
חומץ שרי
חומץ שרי הוא חומץ בן יין העשוי מיין שרי ומיוצר בספרד במחוז קדיס, ובמשולש שבין העיר חרס דה לה פרונטרה לעיירות סאנלוקאר דה באראמדה‎ ואל פוארטו דה סנטה מריה  הידוע בשם "משולש השרי".
על פי החוק, על מנת לשאת את השם "חומץ שרי מחרס דה לה פרונטרה" הספרדי, החומץ חייב לעבור יישון בעצי אלון אמריקאיים במשך לפחות שישה חודשים. את תקופת היישון עליו לעבור ב"משולש השרי" וחייב שיהיה לו מינימום של 7 מעלות חומציות. רוב חומצי השרי מיושנים באותה מערכת בה מיושן הברנדי המיוצר באזור.
הייצור והאיכות של חומץ השרי מנוטר ומבוקר על ידי גוף ממשלתי המפקח על אזור גידול היין של משולש השרי. הגדרתו של חומץ השרי מאזור חרס מוסדרת על ידי החוק הספרדי והאיחוד האירופי.
היסטוריה
חומץ שרי קיים מאז שהחל יצור השרי בחרס, כאשר היינות שעברו בטעות תהליך החמצה נחשבו כהרוסים. אומנם רק משנת 1950 החלו להתייחס לחומץ השרי, כמוצר בפני עצמו. מייצריו אף החלו ליישן אותו, באותה הדרך בה יישנו יין.
חביות המכילות חומץ הוסרו במהירות מחנויות היין, כדי למנוע מהיין להפוך לחומץ. חבית שהכילה חומץ, לא יכולה לאחסן יין שוב, בשל הסיכון לתסיסה חומצית. בעבר החומץ ניתן לצוות העובדים ומשפחתו של בעל החנות. או שהיה נמכר בסמוך לדלת חנות היינות. רבים מהם אוחסנו ונשכחו ונמצאו לאחר שנים רבות ומגלים אותם גם היום.
כתובות פיניקיות-יווניות מרודוס
הכתובות הפיניקיות־יווניות מרודוס הן שלוש כתובות דו־לשוניות פיניקיות־יווניות שהתגלו באי רודוס.
חומץ שרי
שימוש
ויניגרט מחומץ שרי הוא עשיר בטעם מיוחד ומתאים למאכלים רבים. לא רק לסלטים. אלא גם לאספרגוס או ארטישוק מאודים.
כתובות פיניקיות-יווניות מרודוס
רקע
הפיניקים היו עם ימי, והקימו מושבות רבות ברחבי הים התיכון. בתקופה ההלניסטית, באי רודוס הייתה אוכלוסייה לא־יוונית גדולה, אך כתובות דו־לשוניות לא היו נפוצות בה; בכל זאת, כתובות דו־לשוניות פיניקיות יווניות נמצאו באי, כמו במקומות אחרים מסביב לים התיכון, למשל קפריסין, מלטה, האי קוס, אתונה, מילטוס ועוד. רודוס הייתה מושבה פיניקית מרכזית לתקופות ארוכות, בתור השער המזרחי ליוון. מהכתובות עולה כי הפיניקים ביוון לא התייוונו לחלוטין, ושמרו על המורשת הילידית שלהם, כפי שגם עולה מהכתובות הפיניקיות-יווניות האתונאיות.
כתובת עבדמלקרת
לוחית שיש אפור־כהה, שלמה מכל צדדיה, נמצאה ב־1968 בנקרופוליס המזרחי ליד כנסיית פנגיה פנרומנה, אחד הנקרופוליסים המרכזיים באי. לפי מקום הימצאה ותוכנה היא ללא ספק כתובת קבורה. כיום במוזיאון רודוס, ממוספרת ΠΒΕ 1233.
חומץ שרי
שימוש
לחומצי השרי האיכותיים ביותר יש טעם עמוק ומורכב המאפשר לחזק טעמים של מרקים, תבשילים, רטבים ותבשילי קדרה.
ארמילאריה
כפתוגן יער, יכולה פטריית הארמילאריה להיות הרסנית מאוד. היא אחראית למחלת ה"רקבון הלבן" של השורשים, ונבדלת מפטריית הטריכולומה (Tricholoma) בטבעה הטפילי.
חומץ שרי
זני ענבי החומץ
קיימים מספר זני ענבים המשמשים לייצור היין ממנו מכינים את החומץ:
כתובות פיניקיות-יווניות מרודוס
כתובת עבדמלקרת
לפי צורת האותיות, הכתובת מתוארכת ל־200 לפנה"ס או מעט מאוחר יותר. בכתובת ניכר קיצורה של הגרסה היוונית לעומת הפירוט בגרסה הפיניקית, דבר המאפיין כתובות קבורה וכתובות נדר שמיות־יווניות. הכתובת היוונית מצביעה על מוצאו הכתי של הנפטר. ההקבלה בין השמות עבדמלקרת והראלידס מבטאת את ההקבלה בין האלים מלקרת והרקלס. השם "עבדססם" נובע מסיומת תיאופורית ידועה מהעולם הפיניקי, בפרט מקפריסין, וקיימת ביוונית כ־Σεσμᾶς או Σεσμαῖος. השם "תגנץ" נמצא גם בכתובת בנחדש מאתונה מהמאה ה-4 לפנה"ס, גם הוא ממוצא כתי:.
כתובת בעלמלך
לבנת שיש לבן גרגירי, שבורה מלמעלה ולמטה, נמצאה בדצמבר 1914 (או מעט לאחר מכן ב־1915) מדרום למונטה סמית' (אזור האקרופוליס של רודוס ), כיום בחצר הפנימית של מוזיאון רודוס. הכתובת עצמה ידועה בסימון KAI 44.
האותיות היווניות מצביעות על התקופה ההלניסטית, אולי סוף המאה ה-3 לפנה"ס או תחילת המאה ה־2 לפנה"ס, והאותיות הפיניקיות תואמות תארוך זה. בכתובת היוונית, בשורה הראשונה ששרדה האופסילון והלמדה פגומות ביותר; היו שזיהו גם יוטא במרווח אות אחת מהלמדא. בשורה השנייה ששרדה הנו היא ללא ספק סוף השורה. בכתובת הפיניקית, הח' בסוף השורה השנייה פגומה ביותר, ולא כל המפרשים זיהוי אותה.
לכתובת היוונית כמה השלמות אפשריות: היו שפירשו את השורה הראשונה לפי הקבלה בין עשתרת ("עשתרני") לבין מוליסו  האשורית (Μύλιττα ביוונית) וכן לפי הקבלות מכתבי הסיכיוס  וסטפנוס; אחרים, לפי הקבלות בין "רשף מכל" ל־Ἀπόλλων Ἀμυκλαῖος בכתובות מקדש אידליון, השלימו  או, או לפי כתובות דו־לשוניות נדירות שבהן השושלת מפורטת גם בנוסח היווני,. השורה השנייה מושלמת.
המונח הפיניקי "מקם אלם מתרח עשתרני" קשה מאוד לפירוש; היו שפרשו "מקם אלם" כ"מֵקִים אלים" ואחרים פרשו "מקומו (עם) האלים", "מתרח עשתרני" הוא ביטוי קשה במיוחד, ואחד הפרושים הוא "מת רוח עשתרני", כלומר "האל מות, רוחו אצל עשתרת"; והתואר נפוץ בעולם הפיניקי שמעבר לים.
כתובת תרתא
שבר שיש לבן שהתאים לבסיס חפץ (אולי פסל), הקצוות הימני והתחתון שלמים, נמצא ב־1939 ליד מקדש אפולו הפיתי באקרופוליס של רודוס, כיום במוזיאון רודוס. הכתובת הפיניקית ידועה בסימון KAI 45.
מהכתובת היוונית שרדו רק הקצה התחתון של היוטא וכשני שלישים מהסיגמה. בכתובת הפיניקית, מהשם "תרת[א]" שרדו בבירור רק הת' הראשונה והר', והיו שקראוהו "תרר[ת]". הכתובות הפיניקית היא כתובת נדר.
חופה
חוּפָּה היא יריעה פרוסה על גבי ארבעה עמודים שתחתיה מקיימים את טקס הנישואין היהודי. לעיתים משמשת החופה גם בטקסי הכנסת ספר תורה.
אטימולוגיה
שורש דומה מוכר מחיתית: 'חֻפָּרַ' ḫupaara - בהוראת כיסוי בד בעזרתו מדמים את האל. בלשון אוגריתית: עפרת - ġprt. אכדית: 'אֵפָּרְתֻ' - שימש ככסות אזור הרגליים. בלשון פרסית וערבית קובה کپه בהוראת חפץ בצורת כיפה או כובע.
משמעות הביטוי
כבר במקרא החופה מופיעה בהקשר של חתן וכלה: "יצא חתן מחדרו וכלה מחופתה", "והוא כחתן יוצא מחופתו ישיש כגיבור לרוץ אורח".
מקורות חז"ל מתארים את הכנסת הכלה ל'חופה' כשלב השני והמסכם של טקס הנישואים ביהדות, הידוע כחופה וקידושין. לגבי מהות אותה "חופה" ישנן דעות שונות. ככל הנראה החופה הייתה הבית אותו ייעד החתן למגוריהם המשותפים של הזוג הנשוי לאחר שקושט לקראת טקס החופה. מתוך משלים במדרשים אנו לומדים מעט על מראה החופה בזמנם. היו מסיידים ומציירים אותה, והיו שמים בה מחצלות ווילונות. כיום נהוג אצל האשכנזים שהחתן והכלה מתייחדים בחדר ייחוד כדי לקיים "חופה" לפי חלק מהדעות. כן נהוג להקפיד שהחתן יכסה את הכלה בהינומה, שכן ישנם דעות שזוהי הכניסה לחופה.
בעקבות זאת, נוהגים לכנות גם את טקס הנישואין עצמו - חופה.
החופה
עם השנים דבק המושג "חופה" ליריעה פרוסה על גבי ארבעה עמודים שתחתיה מקיימים את טקס חופה וקידושין. במהלך הדורות נהגו יהודים לקנות חופות יקרות. כך למשל נתרמה לבית הכנסת תפארת ישראל חופה יקרה בשווי של כ-2000 פרנק אשר שימש לתהלוכות של ספרי תורה.
בימי הביניים נהגו לערוך את החופה בבית הכנסת. יש שהתנגדו לעריכת החופה בבית הכנסת. אחרים המליצו על קיום החופה בחצר בית הכנסת כדי להיות מתחת לכוכבים, לסימן שירבה זרעם של החתן והכלה ככוכבי השמים. כיום, נוהגים האשכנזים לערוך חופות נישואין תחת כיפת השמים.
אמירות
אמירות (מערבית: إمارة, אימארה וברבים: إمارات, אימאראת) היא שטח אדמה פוליטי אשר נשלט על ידי אמיר בסגנון שושלת ערבית מונרכית. לדוגמה, איחוד האמירויות הערביות מהווה מדינה פדרלית אשר מורכבת משבע אמירויות שכאלה. כל אחת מהן מנוהלת על ידי אמיר. תואר האמיר עובר בירושה לבן המשפחה שהוא יורש העצר. שבע האמירויות האלה יוצרות את מועצת האלקטורים לבחירת הנשיא וראש ממשלת הפדרציה.
כיום רוב האמירויות נעלמו, אם בכך שהשתלבו לתוך מדינה גדולה יותר ואם על ידי שינוי סגנון השליטה בהן לשלטון של מלך או סולטאן, ומדינות כדוגמת איחוד האמירויות הפכו לנדירות, וכיום קיימות בעולם שלוש מדינות כאלו.
המונח אמירות בשפה הערבית לעיתים מוכלל כדי לציין כל סוג של פרובינציה מדינית הנשלטת על ידי אדם מהמעמד השולט, במיוחד כאשר מדובר באדם מהמשפחה המלכותית, כדוגמת הממשל בערב הסעודית. מקור המילה אמירות הוא במושג "אמיר", תואר אצולה או כבוד ערבי הנגזר מהשורש הערבי א.מ.ר. (أمر), "מפקד".
Saturnus
Saturnus היא להקת דום-דת' מטאל מלודי מדנמרק.