cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאומיות שחורה
מרטין דלייני
מרטין דלייני היה אפריקאי-אמריקאי הפעיל בתנועה לביטול העבדות. הוא היה עיתונאי, רופא, חייל, סופר, ונחשב לתומך הראשון בלאומיות השחורה. דילייני נולד כאדם חופשי ב-6 במאי 1812, בווירג'יניה שבארצות הברית. לעומתו, אביו היה עבד, וסביו שהיו ממעמד אצולה באפריקה נחטפו והובאו לשמש כעבדים בווירג'יניה. בשנת 1831 נסע דילייני מערבית לפיטסבורג, שם למד שפות ורפואה בכנסיית בית הספר לשחורים ובמכללת ג'פרסון, שם התמחה אצל רופא שהיה פעיל בתנועה לביטול העבדות. בעקבותיו, דילייני נעשה גם כן פעיל התנועה בפיטסבורג. חלק מפעולותיו כללו סיוע בהברחתם ועברתם של עבדים נמלטים, וכן סיוע בהקמת מיליציה של צעירים, כזו שתעזור בהגנה על הקהילה השחורה מפני מתקפות מצד לבנים. בהמשך, נסע דרך המערב התיכון שם השתקע והתחתן עם אשתו, בתו של סוחר אמיד ב-1843. דילייני החל להתעניין מחדש ברפואה, אך גם ייסד את "המסתורין", העיתון האפריקאי-אמריקאי הראשון, שפורסם ממערב להרי האלגני הנמצאים בין ארצות הברית לקנדה. מאמריו עסקו בהיבטים שונים של התנועה נגד העבדות, נאספו על ידי עיתונים אחרים, והמוניטין שלו החל להתפשט. למרות ההצלחה, הוגשה נגדו תלונה על תביעת דיבה על ידי "פידלר" ג'ונסון, אדם שחור אשר הואשם על ידי דיילני בלכידת עבדים, ובעקבות התביעה נאלץ למכור את העיתון.
בשנת 1850, נרשם דילייני ללימודים באוניברסיטת הרווארד, כאשר הוא ועוד שניים נוספים היו האפרו-אמריקאים הראשונים שהתקבלו לבית הספר לרפואה שם. עם זאת, מחאות של סטודנטים לבנים אילצו אותם לעזוב את הלימודים כעבור מספר שבועות בודדים. בעקבות כך, הוא חזר לכתיבה, ופרסם את "המקור של הבונים החופשיים העתיקים". החיבור בחן את האפשרות של השחורים לחזור לאפריקה. כחלק מהשאיפה של דילייני למצוא בית עבור השחורים שחיו באמריקה, הוא נסע לניגריה, באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19. שם ניהל משא ומתן על קרקעות עבור מהגרים אפרו-אמריקאים, כמו גם כדי לחקור את מרכז אמריקה ואת קנדה כאפשרויות להתיישבות. בשנת 1865, התפרסמה הצהרת האמנציפציה של הנשיא לינקולן, אשר שינתה את הסטטוס החוקי של יותר משלושה מיליון עבדים בארצות הברית, ובעיקר ממדינות הדרום הפורשות, מ"עבד" ל"חופשי". ההצהרה נתנה לדילייני תקווה שההגירה לא תהיה הכרחית, והוא הפך פעיל בקידום שירות של אפריקאים אמריקאים בצבא האיחוד, וגייס את אחד מבניו לגדוד 54 של מסצ'וסטס. באותה השנה, הוא אף ניפגש עם לינקולן כדי לדון באפשרות שקצינים אפריקאים-אמריקאים יובילו את הכוחות. לאחר המלחמה, ניסה דילייני להיכנס לפוליטיקה. הביוגרפיה שנכתבה עליו—חייו ושירותיו של מרטין ר. דילייני (1868)—בעילום שם על ידי עיתונאית שכינתה את עצמה פרנק א. רולין, הייתה אבן הדרך שלו לשירות בוועד הפועל הרפובליקני העצמאי, וריצה לתפקיד סגן מושל דרום קרוליינה. בהמשך, ניסה ללא הצלחה להימנות גם לתפקידים פוליטיים נוספים. בשנת 1885 נפטר דילייני באוהיו.
מרקוס גארבי
לאחר מלחמת העולם הראשונה, החברים בקהילה השחורה בארצות הברית נואשו מתקוותם להיות חלק בלתי-נפרד ושווה זכויות של האומה האמריקאית הלבנה והאנגלו-סאקסית. כחלק מתהליך הפוליטיזציה של השחורים בארצות הברית בעת ההיא, זכה רעיון השיבה לאפריקה לפריחה מחודשת. מרקוס גארבי (1887–1940), נולד בג'מייקה, ושם, ב-1914, ייסד את תנועתו, תנועת המונים מודרנית (Universal Negro Improvement Association, (UNIA)) במטרה "לכונן ברית ואחווה בין בני הגזע, לקדם את גאוות הגזע ואת אהבת הגזע. התנועה סייעה לשבטים נחשלים באפריקה, תמכה בכינון אומות שחורות עצמאיות, ובייסוד מדינה גדולה ומרכזית למען הגזע השחור". תנועתו של גארבי שאפה לכונן באפריקה "אימפריה שחורה", שאליה יזרמו המוני שחורים מכל הפזורות, ופעלה לבניית תשתית למימוש רעיון השיבה. במהלך פעילותה, התנועה השפיעה במידה מעטה על מצבם של השחורים באמריקה. מרביתם, ובראשם מעמד הביניים העירוני, לא נענו לקריאה לשוב לאפריקה. למרות שתוכניותיו השאפתניות נכשלו ותנועתו התפוררה, תרומתו להתעוררות הלאומית באפריקה הייתה עצומה, במיוחד בקרב משכילים במערב-אפריקה, שהושפעו עמוקות מהאיש, מתורתו ומבשורתו.
אומת האסלאם
אומת האסלאם הוא ארגון אשר נוסד בשנת 1930 על ידי ואלאס פארד בדטרויט, מישיגן. פארד טען כי הנצרות היא הדת של האדם הלבן, ושהיא נכפתה על האפרו-אמריקאים במהלך תקופת העבדות. לעומת זאת, האסלאם קרובה יותר לשורשים ולזהות האפריקאית והיא דתם של השחורים. חברי אומת האסלאם קראו את הקוראן, סגדו לאללה כאלוהיהם, וקבלו את מוחמד כנביא הראשי שלהם. יחד עם עקרונות האסלאם שולבו עקרונות של לאומיות שחורה וגאווה שחורה, וחסידיו של פארד נקראו "מוסלמים שחורים". פארד הטיף לצדק, חופש ושוויון זכויות עבור האזרחים ממוצא אפריקאי, הוא זכה במהירות לתמיכה גדולה. בתוך שלוש שנים היה אומת האסלאם ארגון מלוכד אשר שכר אולם בדטרויט ששימש כמקדש עבור חברי הארגון. אחד מתלמידיו הראשונים של פארד היה אלייז'ה פול אשר מאוחר יותר שינה את שמו ונודע בשם אלייז'ה מוחמד. כאשר בשנת 1934 וואלס פארד נעלם באורח מסתורי תפס את מקומו אלייז'ה מוחמד והפך למנהיג הארגון. אלייז'ה הפיץ את תורתו של פארד ברחבי ארצות הברית, הוא הקים מסגדים ומקדשים בערים רבות, ביניהן שיקגו, וושינגטון ואחרות. אומת האסלאם משכה אליה תומכים רבים, ופעלה באופן מיוחד בבתי הכלא. אחד הפעילים הבולטים ביותר של הארגון היה מלקולם ליטל אשר שינה את שמו מאוחר יותר למלקולם אקס. מלקום התוודע לתנועה ב-1952 בעת שריצה עונש מאסר על שוד. אלייז'ה מוחמד זיהה במהרה את הפוטנציאל של הנואם הכריזמטי, ומלקולם הפך לדובר הראשי של הארגון ומאוחר יותר לאחד ממנהיגיו הבולטים, עד הירצחו בשנת 1964.
אומת האסלאם נוסדה על בסיס טינה כלפי הלבנים ותרבותם. הם הטיפו להסתמכות על אפריקאים בלבד, ולא ביקשו אינטגרציה עם לבנים, אלא האמינו שדווקא בהפרדה יוכלו להבנות את כוחם של שחורים. הם ביקשו להקים בתי ספר וכנסיות לשחורים, ושאפו להתאחד וליצור קהילה מאוחדת ונפרדת, עם תמיכה הדדית ללא כל הסתמכות על קבוצות גזעיות אחרות, כך חשבו שיתנגדו לדיכוי השחורים. הארגון קרא לאפריקאים-אמריקאים להיות גאים במורשתם, וניסה לקדם רעיון להקמת מדינה נפרדת לשחורים. התנועה לא דגלה באי-אלימות, ואלימות אף הוצדקה אידאולוגית כהגנה עצמית, וכאמצעי לגיטימי להשגת צדק. בשנת 1959 הופק סרט דוקומנטרי על הארגון בשם "השנאה שהשנאה הולידה" ("The Hate that Hate Produced"). הסרט פורסם והציג את הארגון באור שלילי, כקבוצה הדוגלת בעליונות גזעית שחורה. הסרט יצר דעת קהל שלילית ומנהיגי זכויות אזרח ואף מוסלמים אפרו-אמריקאים אחרים החלו להתנער מהאידאולוגיה של הארגון. הגינויים על הארגון ועל מנהיגו אלייז'ה מוחמד נמשכו עד מותו בשנת 1975. לאחר מותו של אלייז'ה, בנו של וואלס פארד לקח את הנהגת הארגון לידיו, והכניס שורה של שינויים באידאולוגיית הארגון, שינויים אשר קרבו את הארגון לרעיונות אורתודוקסים של מנהיגי האסלאם והתרחקו מאידאולוגיית עליונות שחורה. השינויים הובילו לנטישה של רבים מחברי הארגון אשר לא היו מרוצים מהאידאולוגיה החדשה. אלו האחרונים התקבצו סביב לואיס פרחאן והקימו את "אומת האסלאם החדשה" אשר חזרה למעשה לתורתו המקורית של אלייז'ה מוחמד.
אלייז'ה מוחמד
אלייז'ה מוחמד נולד בשם אלייז'ה פול ב-7 באוקטובר 1897 בג'ורג'יה. הוא עבר לדטרויט ב-1932 שם הכיר את ואלאס פארד מייסד תנועת אומת האסלאם. אלייז'ה במהרה הפך לתומך קנאי של פארד והצטרף לתנועתו. הוא שינה את שמו לאלייז'ה מוחמד. מוחמד היה לאחד מתלמידיו הבולטים והפך למנהיג הארגון לאחר היעלמותו של פארד ב-1934, כאשר עבר לשיקגו עם קבוצה של חסידי הארגון, שם הקים את המקדש השני של אומת האסלאם כמפקדה החדשה של הארגון. הוא החל להפיץ את תורתו ולמשוך עוד ועוד חברים חדשים אל הארגון. בשנת 1942 נעצר מוחמד ונכלא עקב השתמטותו מרישום לגיוס במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא שוחרר ב-1946. במשך שלושים השנים הבאות מוחמד בנה והפך את הארגון מקבוצת שוליים דתית קטנה לארגון גדול ומורכב בעל אלפי מאמינים. הוא המשיך להטיף לעצמאות כלכלית לשחורים, להפרדה גזעית ונגד אינטגרציה. הוא היה דובר כריזמטי ולא חסך בביקורת על הדיכוי הלבן. הוא הנהיג את הארגון עד מותו ב-1975.
מלקולם אקס
אקס טען כי יש צביעות בערכים של התרבות המערבית, מהערכים הדתיים של הנצרות ועד לערכים של המוסדות הפוליטיים והכלכליים של הלבנים. הוא תמך בבדלנות שחורה. הוא טען כי קהילה נפרדת של שחורים אשר ישלטו בפוליטיקה ובכלכלה הפנים קהילתית יטיבו עמם יותר מאשר התמזגות בתפקידים פוליטיים או כלכליים בקהילה הלבנה. הוא הטיף לאפריקאים אמריקאים לחדש את זהותם הלאומית, לאמץ את הזכויות הכלולות בתיקון השני ולהגן על עצמם מפני הגמוניה לבנה. בתחילת שנות השישים הופיע מלקולם אקס כקול מוביל של אגף רדיקלי בתנועה לזכויות האזרח, בה הציע אלטרנטיבה פילוסופית לחזון של מרטין לותר קינג, אשר הטיף למען חברה משולבת גזעית, עם אינטגרציה מלאה בין שחורים ללבנים. קינג דגל במאבק לא אלים. לנאום המפורסם של קינג "יש לי חלום" הגיב אקס כי "בזמן שלקינג יש חלום, לשאר השחורים יש סיוט". ("while King was having a dream, the rest of us Negros are having a nightmare") ב-1964 עזב מלקולם אקס את אומת האסלאם בשל קרע ומחלוקת בינו לבין אלייז'ה מוחמד. אקס גילה כי המורה שלו מפר את תורתו שלו, ופועל בניגוד לאידאולוגיה של התנועה, וניהל רומנים מחוץ לנישואיו עם מזכירותיו הצעירות. אקס התאכזב ויצא למסע ארוך דרך צפון אפריקה והמזרח התיכון. במסעו אקס הפך למוסלמי סוני, ושינה את שמו בפעם השנייה לשם "אל-חאג' מאלִכּ אל-שבאז". בערב הסעודית הוא עלה לרגל למכה, העיר הקדושה בדת האסלאם. כשחזר אקס לארצות הברית הוא נטש את מחויבותו לבדלנות הגזעית ומיתן את השקפותיו. עם זאת, הוא המשיך לתמוך בהגדרה עצמית לשחורים, הגנה עצמית וזכויות אדם. ב-21 בפברואר 1965, בזמן שנאם אקס באולם במנהטן בכנס של ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי, הוא נורה למוות על ידי שלושה מחברי אומת האסלם.
פרנץ פנון
פרנץ פנון היה הוגה דעות אנטי קולוניאלי. הוא כתב ספרים שעסקו במאבק בקולוניאליזם והעמיק בבעיה של השחורים בעולם הנשלט על ידי האדם הלבן. פנון נולד ביולי 1925, באי הקריבי מרטיניק, שנשלט על ידי צרפת. ב-1943, בגיל 18, התגייס ונלחם לצד הכוחות הצרפתיים במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נשאר בצרפת, שם למד פסיכיאטריה ורפואה באוניברסיטה בעיר ליון, שם הוא נתקל בגזענות נגד שחורים. ב-1952 הוא עבר לאלג'יריה והחל לכהן כראש המחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים בלידה-ג'ונוויל. שנה לאחר מכן, ב-1954 פרצה מלחמת העצמאות של אלג'יריה, כאשר אלג'יריה דרשה להשתחרר משלטון צרפת. את המלחמה ניהלה החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, FLN, אשר הובסה על ידי הכוחות המזוינים הצרפתים שהשמידו את תשתיותיה הצבאיות של ה-FLN ומנהיגיה חוסלו או נכלאו. בבית החולים הצרפתי פנון טיפל במצוקות הפסיכולוגיות של החיילים הצרפתים שביצעו עינויים כדי לדכא את ההתנגדות האנטי-קולוניאלית. פנון טיפל במקביל בפצועים האלג'יריים שהיו קרבנות לעינויים. ב-1956 פנון הבין כי הוא אינו יכול לעזור ולסייע למאמצים הצרפתיים לדכא את תנועת הדה-קולוניזציה, והוא התפטר מתפקידו בבית החולים. הוא עבר לתוניסיה, שם החל לעבוד עם תנועת ה-FLN, והכשיר אחיות לטפל בפצועים. הוא הפך לעורך הראשי של עיתון התנועה "אל-מוג'היד". הוא עצמו כתב מאמרים אוהדים על התנועה אשר פורסמו בעיתונים שונים ברחבי העולם. באותה השנה הוא מונה לשגריר הממשלה האלג'ירית הזמנית בגאנה, שם לקה במחלת הלוקמיה. בשנה האחרונה לחייו הספיק לכתוב את אחד הספרים הזכורים והמשפיעים שלו בשם "מקוללים עלי אדמות". ב-1961 הוא נפטר ממחלת הלוקמיה בארצות הברית שם קיבל טיפול. לאחר פטירתו, לבקשת ה-FLN הוחזרה גופתו לאלג'יריה, שם נקבר.
מכתביו החשובים נמצא ספרו הראשון "עור שחור, מסכות לבנות" שיצא לאור בשנת 1952. זהו ספר אנטי-קולוניאלי בו פנון חולק מחוויותיו האישיות. בספר הוא מציג ביקורת על ההשפעות של השליטה הקולוניאלית על נפש האדם השחור. הוא כותב כי הקולוניאליזם טומן בחובו גזענות ודה-הומניזציה כלפי האדם השחור. בספר הוא מיישם את הפסיכואנליזה ואת התאוריה הפסיכואנליטית כדי להסביר את תחושות התלות ואי-שביעות הרצון של אנשים שחורים. על פי פנון, האדם השחור מאבד את זהותו התרבותית ומחבק את תרבות "ארץ האם", וכתוצאה מכך נוצרת תחושת נחיתות אצלו, והשחור ינסה לחקות ולהתאים עצמו לתרבות האדם הלבן. זוהי המסכה הלבנה שעוטרים אנשים שחורים על מנת להידמות לאדם הלבן. בספר זה הציג פנון את השקפותיו על התפקיד של האלימות למען הקולוניאליזם, כמו גם הצורך הכללי באלימות במאבק האנטי-קולוניאלי. הספר "מקוללים על פני האדמה"' בדומה לספריו הקודמים של פנון, מנסה לבחון את מאפייני השליטה הקולוניאלית ואת השפעותיה על העמים הנשלטים. בספר הוא מדגיש את האלימות הפיזית הישירה של השלטון הקולוניאלי ומתאר את תהליך הדה-קולוניזציה ככזה שיחייב אלימות נגדית, עד להפיכתה המוחלטת של המערכת הקולוניאלית. שני הספרים עסקו במאבק למען דה-קולוניזציה, הם ביססו את פנון בעיני רוב העולם השלישי כאחד ההוגים האנטי-קולוניאליים המובילים של המאה ה -20.
שלטון האפרטהייד
ב-1948 המפלגה הלאומית בדרום אפריקה רצה לבחירות עם הסיסמה אפרטהייד שפירושו הפרדה, וניצחה בבחירות לרשות הממשלה. שלטון האפרטהייד יישם מדיניות הפרדה גזעית בין הלבנים לשחורים ויצר שליטה ועליונות לבנה. חוקי האפרטהייד היו רבים, בניהם ניתן למצוא חוקים שאוסרים נישואים בין לבנים ושחורים, שליטה בתנועת השחורים ואיסור לשהות בשטחים המיועדים ללבנים ללא אישור. לשחורים לא היו כל זכויות דמוקרטיות, לא הזכות לבחור או הזכות לייצוג הולם במוסדות הפוליטיים. בעצם למיעוט הלבן הייתה השליטה הטוטלית בפוליטיקה, בכלכלה, תוך הדרה ודיכוי של כל שאר הקבוצות במדינה שהיו הרוב. לאורך כל תקופת שלטון האפרטהייד הייתה התנגדות שחורה שבאה לידי ביטוי באופנים שונים. התנגדות אלימה ושאינה אלימה. ה-ANC הוא הקונגרס הלאומי האפריקני שפעל בזמן האפרטהייד כתנועת מחתרת לא חוקית שהצמיחה חלק ניכר ממנהיגי המאבק נגד האפרטהייד. המפורסם שבהם היה נלסון מנדלה שנבחר בבחירות דמוקרטיות ראשונות ב-1994 כנשיא השחור הראשון בדרום אפריקה.
הלאומיות האפריקאית בדרום אפריקה באה לידי ביטוי בפעולות פוליטיות ורכיבים אידאולוגיים שמטרתם לשפר את מעמדם וזכויותיהם של האפריקאים השחורים, בחברה שחיה תחת שלטון הפרדה גזעי. הלאומיות האפריקאית בדרום אפריקה מאמצת את הרעיון של פאן-אפריקניזם, תופעה מודרנית המנסה לבנות אומה בתוך אזור מסוים. חברי התנועה הלאומית—אפריקאית דגלו באידיאל לפיו החברה הדרום אפריקאית תהיה דמוקרטיה רב גזעית. המשמעות היא, שתהיה לאומיות רחבה ושיוונית, ללא אפליה, אי שוויון וחסמים על בסיס גזע או צבע. לאומיות זו ביקשה לאחד את קבוצות הילידים במאבק לחופש וכנגד גזענות בדרום אפריקה. הממד החשוב ביותר שלה, היה בהקמת הקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC) שביקש להקים חברה לא-גזענית, לא-סקסיסטית ודמוקרטית. בדרום אפריקה לאומיות אפריקאית ולאומיות אפרית לבנה נמצאות בקונפליקט. המתח בין תפיסת העולם של ה-ANC לבין הלאומיות האפריקאית הצרה המבוססת על גזע, הוא נושא שעדיין קיים ובתי ספר מתמודדים עמו.
נלסון מנדלה
ב-1956 מנדלה ו-150 פעילים נוספים נעצרו באשמת בגידה, אשמה שממנה זוכו בהמשך. באותו זמן, ה-ANC אותגר על ידי "אפריקניסטים", תנועה חדשה של פעילים שחורים שהאמינו כי השיטה הפציפיסטית של ANC לא הייתה יעילה. הם הקימו את ה"קונגרס הפאן-אפריקאי" שהשפיע לרעה על ה-ANC. בעברו מנדלה התחייב למחאה לא אלימה, אך עם הזמן הוא החל להאמין כי המאבק המזוין הוא הדרך היחידה להשגת שינוי. בשנת 1961 מנדלה ייסד את ה-MK, זרוע של ANC, המוקדשת לשיטות חבלה ושימוש בטקטיקות מלחמת גורילה שמטרתן סיום האפרטהייד. מנדלה בילה 27 שנות מאסר בכלא החל מ-1962 בגין עבירות פוליטיות, כולל חבלה. בתקופת מאסרו, כאסיר פוליטי שחור קיבל את רמת הטיפול הנמוכה ביותר מעובדי הכלא. עם זאת, בזמן כליאתו השלים תואר ראשון במשפטים בהתכתבות מאוניברסיטת לונדון. מנדלה הפך לסמל חזק להתנגדות השחורה ונערך קמפיין בינלאומי לשחרורו. בשנים שלאחר מכן, גברו המאמצים הבינלאומיים לשחרורו. בסופו של דבר מנדלה שחורר ב-11 בפברואר 1990. עם שחרורו, מנדלה קרא לכוחות זרים שלא להקטין את הלחץ על ממשלת דרום אפריקה לרפורמה חוקתית. הוא הצהיר כי הוא מחויב לפעול למען שלום, אך המאבק המזוין של ה-ANC יימשך עד שהרוב השחור יקבל את זכות הבחירה.
בשנת 1991 נבחר מנדלה לנשיא "הקונגרס הלאומי האפרי", יחד עם חברו אוליבר טמבו, ששימש כיושב ראש ארצי. בשנת 1993 הוא זכה יחד עם נשיא דרום אפריקה, פרדריק וילם דה קלארק, בפרס נובל לשלום על מאמציהם להפיל את שלטון האפרטהייד במדינה. לאחר שחרורו של מנדלה מהכלא, הוא ניהל משא ומתן עם הנשיא דה קלארק לקראת בחירות בהן ישתתפו כל הגזעים. דרום אפריקאים לבנים היו מוכנים לחלוק את השלטון, אך רבים מהדרום אפריקאים השחורים דרשו העברה מלאה של הכוח לידיהם. ב-27 באפריל 1994 דרום אפריקה ערכה את הבחירות הדמוקרטיות הראשונות שלה. בגיל 77, נלסון מנדלה נבחר לנשיא השחור הראשון של המדינה ב-10 במאי 1994. במשך כהונתו, עד שנת 1999, מנדלה פעל על מנת להעביר את השלטון מאפרטהייד בו שולט המיעוט הלבן לשלטון של הרוב השחור. ב-1996 מנדלה חתם על חוקה חדשה לאומה ובכך הקים ממשלה מרכזית חזקה המבוססת על שלטון הרוב ומבטיחה הן את זכויותיהם של המיעוטים והן את חופש הביטוי. בבחירות הכלליות של 1999 מנדלה פרש מפוליטיקה פעילה, אך המשיך לפעול בחיים הציבוריים. ב-2001 אובחן כחולה בסרטן הערמונית. ב-2004 הודיע על פרישתו מהחיים הציבוריים. מנדלה נפטר בדצמבר 2013, בגיל 95.
סטיב ביקו
סטיב בנטו ביקו נולד ב-18 בדצמבר 1946 בעיר קינג ויליא'ז טאון שבדרום אפריקה. מגיל צעיר החל לעסוק בפעילות פוליטית ואף גורש מבית הספר תיכון בשל פעילותו האקטיביסטית. הוא למד באוניברסיטת סנט פרנסיס, ולאחר מכן, בשנת 1966 התחיל ללמוד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת נטאל. באוניברסיטה הוא היה פעיל ב"איחוד הלאומי של סטודנטים דרום אפריקאים", ארגון רב גזעי אשר דגל בשיפור זכויותיהם של אזרחים שחורים. בשנת 1968 הוא ייסד את "ארגון הסטודנטים של דרום אמריקה" (SASO), בו כל החברים היו שחורים, ומטרתו המרכזית הייתה התנגדות לאפרטהייד. מאוחר יותר הוא הקים את תנועת "התודעה השחורה החדשה בדרום אפריקה" (BCM). התודעה השחורה היא אידאולוגיה של העצמת השחורים, ביקו האמין כי יש להעצים את הנוער האפריקאי, לגרום לו להיות גאה בתרבות האפריקאית ובכך להשתחרר מרגשי הנחיתות והבניית הזהות השחורה על ידי הלבנים. על "תודעה שחורה" הוא נאם בכנס SASO ב-1971, ודבריו הובאו על כתב, הוא דיבר על התרבות האפריקאית ובין היתר התייחס למוזיקה. הוא טוען כי התרבות האפריקאית רואה במוזיקה כתקשורת בינאישית, השירים והמקצבים הם חלק מדרכי התקשורת של האפריקאים. ניתן לראות זאת אצל פועלים אפריקאים אשר משתמשים בכלי העבודה שלהם בתזמון מדויק לרקע שיר עם מקצב. ילדים אשר משחקים לצליליו של שיר. וכי אין ספק כי שירי העבדים השחורים בארצות הברית הם זכר למורשת האפריקאית. ביקו המשיך ואמר שהייחוד של השירים האפריקאיים נובע מאחר שאלו מעולם לא היו שירים של יחידים, אלא המנגינה שסוחפת רבים אחריה מגיעה להמון, ומאפשרת להם להבין או להביע את אותם הדברים מתוך החוויה המשותפת.
ב-1972 גורש מאוניברסיטת נטאל בשל פעילותו הפוליטית. באותה שנה הקים קבוצת פעילים נוספת, "ועידת העם השחור" (BPC) והיה למנהיג הקבוצה. קבוצה זו הפכה לארגון המרכזי של ה-BCM שהלך והתרחב בדרום אפריקה במהלך שנות ה-70. ביקו נכלא על ידי משטר האפרטהייד בשנת 1973 ונאסר עליו לכתוב או לדבר בפומבי, לדבר עם נציגי תקשורת או לדבר עם יותר מאדם אחד בכל פעם. ביקו יצר את "קרן זימלה" שמטרתה לסייע לאסירים פוליטיים ולמשפחותיהם. במהלך שנות ה-70 המאוחרות, ביקו נעצר ארבע פעמים, למשך כמה חודשים כל פעם. באוגוסט 1977 הוא נעצר והוחזק בפורט אליזבת. ב-11 בספטמבר של אותה שנה ביקו נמצא ערום ואזוק מספר קילומטרים משם. למחרת הוא מת מפצעיו ונקבע כי סיבת המוות היא דימום מוחי הנגרם כתוצאה מפציעות בעת מעצרו. הידיעה על מותו הובילה לזעם ומחאה לאומית בדרום אפריקה והוא נחשב לסמל בינלאומי נגד האפרטהייד. השוטרים שהחזיקו אותו נחקרו, אך לא הואשמו בפשעים רשמיים. בשנת 1997, חמישה קצינים לשעבר הודו בהריגתו. הקצינים הגישו בקשות לחנינה לוועדת האמת והפיוס ובשנת 1999 נדחתה החנינה.
לאומיות שחורה במאה ה-21
בארצות הברית, בעשור השני למאה ה-21, התחזקה תחושה בקרב הציבור השחור כי קיימת דומיננטיות לבנה. תחושה זו התחזקה בעיקר בעקבות מספר אירועי ירי בהם נהרגו אזרחים שחורים שלא היו חמושים, על ידי שוטרים לבנים. כל אלו הביאו להקמתם של ארגונים שחורים וקבוצות שנאה שחורות. תנועה אחת בולטת במיוחד נקראת בשם "Black Lives Matter", כלומר "חיי שחורים נחשבים", או בקיצור BLM. התנועה קמה בשנת 2013 ומקורה בקהילה האפרו-אמריקאית. מטרתה היא להיאבק באלימות ובגזענות ממוסדת כלפי השחורים. היא מבקשת להגן על האפרו־אמריקאים מפני אלימות השוטרים כלפי הקהילה השחורה. התנועה מארגנת הפגנות וכנסים בהם מובעת מחאה נגד הרג לא מוצדק של שחורים על ידי גורמי אכיפת החוק, וכן נדונות בהם סוגיות רחבות יותר של אפיון גזעי, אלימות משטרתית ואי-שוויון גזעי במערכת המשפט בארצות הברית. בתחילתה של התנועה נעשה שימוש רב ברשתות החברתיות, תוך שימוש בתיוג BlackLivesMatter"". זאת לאחר זיכויו של שוטר בשם ג'ורג' צימרמן שהרג את מרטין טרוויון, אפרו-אמריקאי. כמו כן, באותה הסיסמה "חיי שחורים חשובים" נעשה שימוש רב בהפרות הסדר בפרגוסון, מיזורי, בשנת 2014. מהומות אלו פרצו בעקבות מקרה שבו שוטר לבן ירה למוות במייקל בראון, אמריקאי-אפריקאי בן 18, בעיר פרגוסון, מיזורי. הפרות הסדר כללו הפגנות של קבוצות שחורים בטענה לחוסר צדק ואלימות כלפיהם מצד המשטרה והממסד. לצד ההפגנות השקטות התפתחו במהרה תופעות רחבות של הפרות סדר כגון ונדליזם, שוד חנויות, הצתה של עסקים והתפרעויות אלימות. המהומות התפשטו לערים נוספות ברחבי ארצות הברית ונקראו בשם "מהומות הגזע בארצות הברית".
בשנת 2016, בעקבות שני מקרי מוות של אפרו-אמריקאים על ידי כוחות המשטרה. הראשון, אלטון סטרלינג בבאטון רוז', והשני, פילנדו קסטיל  בפלקון הייטס, מינסוטה, נערכו הפגנות שקטות ולא אלימות. במהלך ההפגנה בדאלאס, אדם בשם מיכה חאווייר ג'ונסון ירה בכוחות המשטרה, בעקבות הירי חמישה שוטרים נהרגו ותשעה נפצעו. כעשרה ימים לאחר מכן, גאווין יוג'ין לונג, (Gavin Eugene Long), ירה בשישה שוטרים בבאטון רוז', לואיזיאנה, והרג שלושה מהם. שני היורים היו ממוצא אפרו-אמריקאי, ולאחר חקירה התברר כי שניהם היו קשורים לקבוצות שנאה שחורות. ההתקפות בדאלאס ובבאטון רוז' הפנו את תשומת הלב להתעוררותו של איום שעלה מחדש, כזה שלא נראה מאז שנות השבעים. התקפות אלו הביאו עמם את חזרתו של הלאום השחור האלים. דוגמאות לקבוצות לאום שחורות הקיימות כיום בארצות הברית הן "אומות האסלם" (NOI), "מפלגת הפנתרים השחורים החדשה" (NBPP), "אומת הפנתרים השחורים החדשה" (NBPN) ועוד. קבוצות אלו אינן בהכרח אלימות, אך הן מושכות אליהן אנשים אלימים, מורים להם אידאולוגיה ובכך דוחפים אותם אל הקיצוניות. אם כך, ניתן להיווכח כי הלאומיות השחורה נוכחת באמריקה גם כיום, כשניתן לייחס את הופעתה, לגורמים חברתיים, כלכליים ופוליטיים עכשוויים, מהעשור האחרון. יתר על כן, מאז שנת 2000, ישנה עלייה במספר הקבוצות הלאומניות השחורות בארצות הברית, כך שאם בשנת 2000 מספר הקבוצות הללו עמד על 48 קבוצות, בשנת 2016 מספר הקבוצות הגיע ל-193. יש הטוענים כי חלק מהסיבות לעלייה זו, טמונות בעלייתה של העליונות הלבנה ובעוינות של הממשל הנשיאותי כלפי המוסלמים.
פרינקפס סנאטוס
פרינקפס סנאטוס (Princeps Senatus, מילולית: הראשון בסנאט) - יושב ראש הסנאט ברומא העתיקה.
בימי הרפובליקה הרומית הפרינקפס סנאטוס מונה על ידי שני הקנסורים לתקופת כהונה בת 5 שנים מתוך פטריקים שהיו קונסולים-לשעבר ובדרך כלל גם קנסורים-לשעבר - עם אפשרות לכהונה נוספת. על-מנת להיבחר לתפקיד הפרינקפס, היה על המועמד להיות בעל מוניטין פוליטי ללא רבב ולהיות מקובל על שאר הסנאטורים. אף על פי שלפרינקפס סנאטוס לא הייתה סמכות של ממש, התואר העניק כבוד עצום לנושא בו ואכן רבים מגדולי הרומאים נשאו בו עם השנים, ובהם פאביוס מאקסימוס ופובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס. תפקידי הפרינקפס סנאטוס היו לפתוח ולנעול את ישיבות הסנאט, לקבוע את סדר יומו, לקבוע את מקום ישיבות הסנאט, לנהל את ישיבות הסנאט ולייצג את הסנאט כלפי חוץ (מדינות זרות או בעלי תפקידים אחרים ברומא עצמה).
סן ברנרד
סן ברנרד הוא גזע של כלב עבודה גדול מהאלפים הפניניים בצפון איטליה ודרום שווייץ, שהוכלא למטרות חילוץ והצלה. הכלב התפרסם בזכות סיפורים על הצלות באלפים ובזכות גודלו העצום.
הקרוי על שמו של הקדוש ברנאר ממנתון.
מראה
הפרווה של גזע זה כפולה ועבה. קיימים 2 סוגים של פרווה: ארוכה וקצרה. צבע הפרווה יכול להיות :כתמים בצבעים כתום, מהגוני מנומר או אדום מנומר. קדמת הפנים, אזור הקולר, החזה, כפות הרגליים, הרגליים הקדמיות וקצה הזנב - לבנים.
גובה הזכר 70–90 ס"מ וגובה הנקבה 65–75 ס"מ.
משקל הזכר 75–90 ק"ג ומדקל הנקבה 55–75 ק"ג.
היסטוריה של הגזע
במאה ה 11 נזירים ייסדו את האכסניה במעבר סן ברנאר בגובה של 2469 מטר על מנת שמטיילים ועולים לרגל יוכלו לנוח. באכסניה היו כלבי הרים גדולים על מנת לשמור על האורחים. העדות הוויזואלית הרשמית לעובדה שכלבי הרים גרו באכסניה היא משנת 1695 והמסמך הרשמי הוא משנת 1707. הכלבים אומצו מהר מאוד לכלבי ליווי וחילוץ למטיילים שאיבדו את דרכם בשלג ובערפל. הכלבים מאכסניית סן ברנאר הצילו את חייהם של הרבה מאוד אנשים, ומנעו מיתות בתוך השלג. המוניטין של הכלבים ממעבר סן ברנאר (אז הם נקראו "כלבי בארי") התפשט בכל אירופה במאה ה 19 תודות לפרסומים בעיתונים בשפות רבות, ולסיפורים של חיילים מצבאו של נפוליאון לאחר חציית מעבר סן ברנאר בשנת 1800. בארי, הפך לאבטיפוס של כלב הצלה.
אבותיהם הישירים של כלבי הסן ברנרד היו כלבי החווה הגדולים שחיו באזור בדורות קודמים. הכלבים האלה הוכלאו על פי שיקולים שהתאימו לחיים באזור וכך הפכו לגזע שקיים היום. בשנת 1867, היינריך שומאכר מהעיירה חוליגן אשר ליד ברן היה לאדם הראשון שהציג מסמכים המעידים ייחוסם של כלביו.
מועדון הסן ברנרד השווייצרי נוסד בזל ב 15 במרץ 1884. הסן ברנרד היה הגזע הראשון שנכנס לספר גזעי הכלבים השווייצרי בשנת 1884 והכלב הראשון נקרא לאון. בקונגרס הבינלאומי לכלבנות ב-1887 זכה הגזע להכרה רשמית כגזע שווייצרי, ותקן הגזע הוכרז כמחייב. הגזע אושר רשמית בשנת 1888. מאז הסן ברנרד הוא הכלב הרשמי של שווייץ.
הסיפור של בארי האגדי
בארי חי באכסניה בין השנים 1800 - 1812 והוא ללא ספק הכלב המפורסם ביותר מבין כלבי ההצלה במעבר. מיוחסים לו הצלת חיים של יותר מארבעים אנשים. האגדות הרבות עליו תרמו לשמם הטוב של כלבי הסן ברנרד ובשל כך, באכסניה תמיד יש כלב שנקרא בארי.
בשנת 1812, כאשר בארי כבר היה זקן, אחד הנזירים לקח אותו למסע רגלי לברן. הוא טופל היטב בביתו החדש אולם לאחר שנתיים מת. בשנת 1815, הוא פוחלץ והוצג במוזיאון היסטוריית הטבע.
מקור השם
מקור השם "סן ברנרד" מגיע מהאכסניה בה גודלו הכלבים במעבר סן ברנאר הגדול, אכסניה שנתנה מחסה למטיילים באזור המתעתע באלפים המערביים בין שווייץ לאיטליה. המעבר, האכסניה והכלבים נקראים על שם ברנאר ממנתון, נזיר מהמאה ה-11 שהקים את האכסניה.
גזעים דומים
כלבי הסן ברנרד דומים מאוד למסטיף האנגלי, ואיתו הוא חולק אב קדמון משותף הידוע כמסטיף האלפיני. הסן ברנרד המודרני שונה מאוד מהכלבים המקוריים שהוחזקו באכסניית סן ברנרד, השינוי הבולט ביותר הוא בגודל ובמבנה הגוף. מאז סוף המאה ה-19, הסן ברנרד שובח ושופר באמצעות גזעי מולוסר גדולים ורבים, ביניהם הניופאולנד, כלב ההרים הפירנאי, כלב ההרים השווייצרי הגדול, ברנר זננהונד, דני ענק, מסטיף אנגלי, וככל הנראה גם עם מסטיף טיבטי ורועה קווקזי. גזעים אחרים כמו הרוטוויילר, הבוקסר והבולדוג האנגלי גם ככל תרמו לסן ברנרד. ככל הנראה כל הגזעים הגדולים האלה התערבבו בניסיון להנצל מהכחדה לאחר מלחמת העולם השנייה, ולכן ניתן למצוא גנים מכולם בסן ברנרד כמו שהוא מוכר כיום.
ארבעת גזעי הזננהונד: כלב ההרים השווייצרי, הברנר זננהונד, האפנצלר זננהונד וכלב ההרים אנטלבוצ'ר דומים במראה לסן הברנרד וחולקים היסטוריה שאזור מחיה, אולם להם יש שלושה צבעים לעומת שניים בלבד של הסן ברנרד.
כלביית הצבא הרוסי הכליאה בין הסן ברנרד לבין הרועה הקווקזי ויצרה את כלב השמירה המוסקבאי שעדיין משמשים את הצבא הרוסי כיום.
הכרה בינלאומית
הסן ברנרד הוכר רשמית על ידי הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות כמולוסר בקבוצה 2, סעיף 2. הגזע הוכר על ידי מועדון הכלבים האנגלי, מועדון הכלבים הקנדי והאמריקאי בקבוצת כלבי העבודה. מועדון הכלבים המאוחד, שמקום מושבו בארצות הברית, תייג את הגזע ככלב שמירה. מועדון הכלבים הניו זילנדי ומועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית תייגו את הגזע ככלב שימושי.
פעילויות מודרניות - מעבר סן ברנאר הגדול
כלבי הסן ברנרד כבר לא משמשים לחילוץ אלפיני, החילוץ המתועד האחרון הוא משנת 1955. עד שנת 2004, האכסניה עדיין החזיקה 18 כלבים מטעמי מסורת וסנטימנט היסטורי. אולם בשנה זו הקימה עמותת בארי כלביות לכלבי הסן ברנרד בעיר מרטיני שנמצאת במורד מעבר סן ברנאר הגדול ורכשה את הכלבים הנותרים מהאכסניה.
הכלבים שבבעלות העמותה מאומנים על מנת להשתתף במגוון ענפי ספורט כלביים כגון, כרכרות ומשיכת מסעות. הכלבים של עמותת בארי קטנים יחסית לכלבי הסן ברנרד הממוצעים.
בריאות
הגדילה המהירה והמשקל הגבוה יכולים לגרום להידרדרות בעצמות הכלבים אם לא יקבלו אוכל מתאים ותרגול. כלבים רבים סובלים ממחלת אגן תורשתית וממחלת מרפק תורשתית. התגלה כי סרטן העצמות גם הוא עובר בתורשה אצל כלבי הסן ברנרד. הם גם רגישים למחלות עיניים אנטרופיון ואקטרופיון שבהן העפעף נכנס פנימה או יוצא החוצה וזו אחת הבעיות הגדולות של הגזע. הכלבים גם נוטים לאפילפסיה והתקפים, מחלת לב הקרויה קרדיומיופתיה מורחבת ואקזמה.
טמפרמנט
ידוע כדוגמה קלאסית לכלב ענק ועדין, הסן ברנרד הוא כלב רגוע, סבלני ונחמד למבוגרים ובמיוחד לילדים. אולם, כמו כל כלב ענק אחר, הסן ברנרד צריך להיות בחברת אנשים וכלבים אחרים על מנת למנוע ממנו לפחד ואת האפשרות להיות תוקפן וטריטוריאלי. בגלל גודלו העצום של הכלב בבגרותו, מומלץ לאמן אותו בעודו גור ולהימנע מאי הנעימויות שבאילוף כלבי ענק בוגרים. כלב סן ברנרד בוגר פרוע יכול להוות בעיה גם לאדם חזק, ולכן צריך להשיג שליטה על הכלב בעודו גור. כלבי הסן ברנרד עלולים לנבוח על זרים ובגלל גודלם יוצרים הרתעה.
המנון בליז
ארץ החופשיים (באנגלית: Land of the Free) הוא ההמנון הלאומי של בליז. ההמנון נכתב על ידי סמואל אלפרד היינז והולחן על ידי סלווין וולפורד יאנג. הוא אומץ רשמית בשנת 1981.
היסטוריה
מחבר ההמנון, סמואל היינז, כתב ככל הנראה את המנון בתגובה לדיכוי הקולוניאליסטי של הזהות הבליזית. השפה המליצית והמילים המעודדות מתייחסות למצבה הקודם של בליז כחברה של עבדים התלויה לחלוטין בחטיבת עצים. במקור נקרא השיר "ארץ האלים", כאות הוקרה להפצתה של הדת הממוסדת בבליז.
עם התעוררותה של התנועה הלאומנית בהנהגת מפלגת העם המאוחדת, החל חיפוש אחר סמלים חדשים לזהות הבליזית. מפלגת העם המאוחדת הפרה את הסדר הקולוניאלי בשירה כהמנון את השיר "אלוהים, ברך את אמריקה" במקום ההמנון המלכותי "אלוהים, נצור את המלך". עם קבלת העצמאות, מפלגת העם המאוחדת השלטת קבעה את השיר "ארץ החופשיים" כהמנון רשמי בטקסי העצמאות ב-21 בספטמבר. רוב הבליזים הסכימו עם הבחירה, אך קבלו על כך שלא ניתנה להם זכות להצביע על כך.
ביקורת
ההמנון היה נתון לביקורת, שלפיה שפת ההמנון היא ארכאית ואינה מזמינה עבור הדור הצעיר של הבליזים, שלא ידע את היינז. כמו כן, מספר נשים התלוננו על כך שההמנון הוא גברי, ולראיה השורה השנייה ותמונות המלחמה המופיעות בפזמון. סופרים לאומנים טענו כי ההתייחסויות לאנשי הביי מפגינות זלזול ברב-תרבותיות שיש בבליז כיום והציעו מספר שינויים.
המוסד לתוכנה חופשית
המוסד לתוכנה חופשית (באנגלית: Free Software Foundation, בראשי תיבות: FSF) הוא מוסד ללא כוונת רווח שייסד ב־1985 ריצ'רד סטולמן כדי לתמוך בתנועת התוכנה החופשית, במיוחד בפרויקט גנו, על ידי שימוש ברישיונות GNU.
מייסודו של המוסד עד לאמצע שנות התשעים שימשו תוצריו מתכנתים לכתיבה של תוכנה חופשית. מאמצע שנות התשעים עד היום ישנם חברות ויחידים רבים שכותבים תוכנה חופשית, כך שמרבית התוצרים של המוסד משמשים לנושאים משפטיים וארגוניים של קהילת התוכנה החופשית.
בפרסומיו המוסד שם דגש על הפן הערכי והחברתי של מושג החופש בתוכנה - מה שחשוב בתוכנה חופשית הוא לא המחיר הנמוך של ההפצה ולא היתרונות ההנדסיים והעסקיים של היכולת לעיין בקוד המקור של תוכנה, אלא החופש המצפוני להשתמש בתוכנה ולהפיץ אותה. בהתאם לזאת, המוסד נאבק לא רק למען תוכנה חופשית אלא גם נגד פטנטים על תוכנה וטכנולוגיות של ניהול זכויות דיגיטלי (המוסד מכנה אותן "ניהול הגבלות דיגיטלי").
NGC 4754
NGC 4754 היא גלקסיית עדשה עם מוט מרכזי בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-56 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
ממלכת דנמרק
ממלכת דנמרק (בדנית: Kongeriget Danmark או Danmarks Rige) היא מונרכיה חוקתית וקהילייה הכוללת שלוש מדינות: דנמרק בצפון אירופה, איי פארו בצפון האוקיינוס האטלנטי וגרינלנד באמריקה הצפונית, דנמרק, שבה ממוקמים מרכזי הכוח השיפוטי, הביצועי והחוקתי, מהווה הגמוניה בממלכה. בדנית מכנים את היחסים בין המדינות החברות Rigsfællesskabet ("קהיליית הממלכה"). על פי חוק השלטון העצמי של איי פארו, מהווים האיים קהילה של עם בתוך הממלכה. חוק השלטון העצמי הגרינלנדי אינו מכיל הגדרה דומה, אך מתאר את העם הגרינלנדי כעם כפי שמוגדר בחוק הבינלאומי שזכותו להגדרה עצמית.
NGC 4754
היסטוריה
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.5 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון I.25, כשהיא מתוארת כבהירה, קטנה ובקו אחד עם שני כוכבים. באותו תאריך הוא ציין זוג ערפיליות נוספות במרחק של 45 שניות עלייה ישרה ממזרח ו-2 דקות קשת מדרום למיקום שצוין עבור I.25, ושאותן ציין כ-II.74 ו-II.75. הוא תיאר את שתיהן כדי בהירות, כאשר המערבית יותר כמעט עגולה והמזרחית יותר מאוד מאורכת, ושהמרחק הזוויתי ביניהן הוא 8–10 דקות קשת. נראה אם כן, שהמערבית מבין השתיים, II.74 היא באותו המיקום שצוין עבור I.25 ומדובר באותה ערפילית, כאשר הערפילית המזרחית היא NGC 4762. ג'ון הרשל, בנו של ויליאם הרשל, צפה בהן גם כן, וציין בקטלוג הערפיליות, שפרסם בשנת 1833, שאין ספק ש-I.25 ו-II.74 הן אותה הערפילית. הוא הכניס אותה לקטלוג תחת הציון 1462, כאשר היא מתוארת כעגולה וגדולה או גדולה מאוד, אך בתצפיות שונות הוא תיאר אותה כעמומה, די בהירה, בהירה או בהירה מאוד, וכן שמרכזה מתבהר די בחדות. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3274 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4754, כאשר היא מתוארת כבהירה, די גדולה, עגולה, מרכזה מתבהר די בפתאומיות ושהיא המערבית מתוך שתים.
ממלכת דנמרק
מבין השלוש רק דנמרק חברה באיחוד האירופי.
NGC 4754
תצפית
הגלקסיה נמצאת בחלקו המזרחי של צביר הבתולה, כ-2.5 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-2.75 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב ρ בבתולה. כ-10.4 דקות קשת ממזרח-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 4762, כ-3 מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת NGC 4698, כ-3 מעלות וכ-3.25 מעלות ממערב-דרום-מערב לה נמצאות בהתאמה NGC 4608 ו-NGC 4596, כ-1.9 מעלות ממערב לה נמצאת NGC 4660 ובאותו הכיוון כ-3.8 מעלות מ-NGC 4754 נמצאות זוג הגלקסיות NGC 4567 ו-NGC 4568. M60 נמצאת כ-2.1 מעלות ממערב-צפון מערב לה, כאשר באותו הכיוון כ-0.4 מעלה מעבר לה נמצאת M59, כ-2.7 מעלות מצפון-מערב ומצפון-צפון-מערב ל-NGC 4754 נמצאות בהתאמה NGC 4654 ו-NGC 4689, וכ-4 מעלות מצפון לה נמצאת NGC 4710, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4754 הוא כ-4.6 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-75,000 שנות אור, כשלושה רבעים מהקוטר של שביל החלב. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כשישית ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בנוסף יש בה גם כמות קטנה מאוד של מימן אטומי ומימן מולקולרי, שכמותם מוערכת בפחות מ- מסות שמש, כך שבסך הכל כמות המימן החופשי בגלקסיה היא לכל היותר כשליש אלפית ממסתה. כתוצאה מהמחסור במימן, קצב יצירת הכוכבים החדשים בגלקסיה נמוך מאוד ומוערך בפחות מ-1.5 מאיות של מסת שמש בשנה או במסת שמש בכ-70 שנים, ובהתאם לכך אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה זקנה עם גיל ממוצע של כ-10.8 מיליארד שנים ומתכתיות נמוכה יחסית של כ-75% מהמתכתיות של השמש. במרכז הגלקסיה יש מבנה דמוי מוט באורך זוויתי של כ-54 שניות קשת, השקול לאורך של למעלה מ-15,000 שנות אור. את הגלקסיה מקיפה מערכת מורכבת של צבירים כדוריים שמספרם מוערך בכ-115. למרות הקרבה הנראית של NGC 4754 ושל NGC 4762, הפרש המהירויות הרדיאליות ביניהן הוא קרוב ל-400 קילומטר בשנייה וכן נראה ש-NGC 4754 נמצאת לפחות 10 מילון שנות אור קרוב יותר למערכת השמש מאשר NGC 4762, כך שהן לא משפיעות זו על זו.
ממלכת דנמרק
ממשל ופוליטיקה
ה"פולקטינג" הוא בית המחוקקים הלאומי. בפרלמנט יש 175 חברים הנבחרים על פי שיטת בחירות יחסיות מדנמרק, בתוספת 2 חברים נבחרים מגרינלנד ו-2 חברים נבחרים מאיי פארו. בחירות לפרלמנט נערכות לפחות אחת לארבע שנים, אך בסמכותו של ראש הממשלה להקדים את הבחירות על פי שיקול דעתו.
היסטוריה
במהלך השנים בין המאה ה-8 למאה ה-11 גילו הנורדים איים רבים בלתי מיושבים ויישבו אותם: איי שטלנד, איי אורקני, איי פארו, איסלנד, גרינלנד, וניסו ליישב גם את וינלנד, כנראה היישוב ששרידיו נמצאו בל'אנס או מדוז שבניופאונדלנד. הם כבשו והתיישבו אחר כך בחלקים מאנגליה (שכונתה דיינלאו – Danelaw), אירלנד, ונורמנדי, וייסדו את רוס של קייב שעתידה הייתה בסופו של דבר להפוך לרוסיה הצארית. הנורדים פיתחו נתיבי סחר מגרינלנד בצפון לקונסטנטינופול בדרום דרך הנהרות ברוסיה. מדינת דנמרק-נורווגיה הוקמה ב-1536 בעקבות אוניה פרסונלית בין דנמרק לנורווגיה.
האיחוד הדני-נורווגי פורק בעקבות חוזה קייל ב-1814, כשדנמרק מקבלת את שטחי החסות הנורווגיים באיסלנד, איי פארו וגרינלנד. לדנמרק היו גם מושבות בהודו הדנית (טרינקובר) מ-1620 ועד 1869, בחוף הזהב הדני (גאנה) מ-1658 עד 1850, ובאיים הקריביים (כיום איי הבתולה של ארצות הברית) מ-1671 עד 1917.
וקטיביקס
וקטיביקס (באנגלית Vectibix) או בשמה הגנרי פניטומומאב (Panitumumab) הוא טיפול ביולוגי לסרטן המעי הגס גרורתי. הטיפול פותח על ידי חברת אבג'ניקס וכיום הוא מיוצר ומשווק על ידי חברת אמג'ן האמריקאית.
התוויה
הטיפול בווקטיביקס כלול בסל הבריאות הישראלי כטיפול בסרטן המעי הגס גרורתי בהתוויות הבאות: הטיפול מיועד רק עבור חולים עם גידולים ללא מוטציה בחלבון ה- KRAS וה- NRAS
מנגנון פעולה
וקטיביקס היא תרופה ביולוגית השייכת למשפחת תרופות נוגדות לקולטן EGFR, לחולים שאינם נושאים מוטציה בחלבון ה-KRAS; מוטציה בחלבון זה מונעת את יעילות הטיפול בתרופות נוגדות EGFR ולכן הטיפול אינו יעיל בקבוצת חולים זו.
הקישור של וקטיביקס לקולטן ה EGF מונע שרשרת פעילויות בתוך התא וגורם להפחתה ביכולת הגידול להתפשט לאיברים אחרים בגוף, להפחתה ביכולתו לייצר כלי דם כדי להזין את עצמו ולהורדת יכולת השרידות של התא הסרטני.
וקטיביקס הוא נוגדן חד שבטי ממקור אנושי (הומאני). כתוצאה מהיותו הומאני לחלוטין, תגובה לעירוי במתן הטיפול מופיעה בשכיחות נמוכה יותר מזאת שמופיעה בטיפולים ביולוגיים אחרים.
אופן מתן
וקטיביקס ניתן בעירוי תוך ורידי האורך בין 60 ל-90 דקות, לרוב אחת לשבועיים. בהתאם לתגובת המטופל, ניתן לקצר את משך מתן העירוי עד לחצי שעה.
תופעות לוואי
תופעת הלוואי הנפוצה מהטיפול היא הופעת פריחה דמוית אקנה באזור הפנים, הצוואר, החזה והגב. במרבית המקרים הפריחה מופיעה בדרגת חומרה קלה עד בינונית וניתן לטפל בה באמצעות קרמים. תופעות לוואי נוספות שנצפו מהטיפול הן ירידה בערכי המגנזיום בדם ושלשול.
פינצ'ר ננסי
פִּינְצֵ'ר ננסי הוא גזע קטן של כלב הבית.
היסטוריה
כמו הפינצ'ר הגרמני NJA הגדול יותר, מקורו של הפינצ'ר הננסי בגרמניה. ישנן מספר תאוריות לגבי מוצאו: יש אומרים שהוא צאצא של טריירים שהתפתחו בגרמניה, תאוריה אחרת מניחה כי הפינצ'ר נוצר מהכלאה של כלב הולנדי וגרייהאונד איטלקי וכינויו היה Pinchr Reh - רה הוא אייל בגרמנית; תאוריה נוספת הניחה כי הוא נוצר מגזע הדוברמן פינצ'ר, תאוריה שהופרכה מאוחר יותר כיוון שהוכח שהפינצ'ר היה גזע קדום יותר מהדוברמן. כל תאוריה שהיא לגבי הגזע מניחה כי הפינצ'ר הוא גזע קדום, שתואר ביצירות אמנות קדומות ובספרות. מתוך מועדון הפינצ'ר הגרמני, שהוקם ב-1895, נקבע תקן הגזע ולאחר מלחמת העולם הראשונה חל גידול במספר הפינצ'רים הננסיים.
בשנת 1929 הוכר הגזע בהתאחדות הכלבים האמריקנית ומאז הפך לפופולרי בעולם כולו.
מבנה ואופי
פרוות הפינצ'ר קצרה מאוד ודורשת טיפול מועט. צבעה של הפרווה יכול להיות גוני חום אחידים או שחור עם כתמים חומים. גובהו הממוצע הוא 25–30 ס"מ ומשקלו לרוב הוא 4–7 ק"ג.
אלו כלבים ספורטיביים, מלאי אנרגיה ורצון למשחק, חברותיים ונאמנים מאוד לבעליהם. כמו כן הם חזקים ביחס לגודלם הקטן, אמיצים, ולעיתים חסרי פחד, אפילו כלפי כלבים גדולים מהם בהרבה. בשל כך נוהגים לנבוח לעיתים קרובות יחסית. הם מתאימים במיוחד למשפחות עם ילדים ולבתים מרווחים או בעלי חצר.
מאיר הרנוי
מאיר הרנוי (נולד בשנת תש"ז, 1947) הוא איש ציבור ישראלי, כיהן כראש מועצה אזורית שומרון הראשון. רואה חשבון במקצועו.
ביוגרפיה
מאיר הרנוי נולד בבלגיה. שם שהו הוריו, משה ואסתר שיינברגר, ניצולי השואה, בדרכם לישראל. הרנוי נמנה עם הגרעין המייסד של היישוב קדומים. בשנות מגוריו בקדומים פעל רבות להקמת יישובים ביהודה ושומרון ולהסדרת המצב המשפטי של הקרקעות באזור זה.
בשנים 1979 - 1981 כיהן כראש מועצה אזורית שומרון.
בתקופת ההתנתקות משרדו ליווה מקרוב תושבים מגוש קטיף בהתנהלות הכספית מול הממשלה.
כיום מתגורר בירושלים.
ביוג'ן
ביוג'ן (באנגלית: Biogen) היא חברת תרופות וביוטכנולוגיה אמריקאית.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-1978 בז'נבה על ידי הביולוגים צ׳ארלס וייסמן, קנת' מארי, פיליפ אלן שארפ (לימים זוכה פרס נובל לרפואה), וולטר גילברט (לימים זוכה פרס נובל לרפואה) והיינץ שאלר. מוצר החברה הראשון היה סינתוז של אינטרפרון אלפא על ידי וייסמן, פיתוח עבורו ניתן רישיון לשיווק לחברת התרופות שרינג פלאו (כיום חלק ממרק). ב-1982 עבר מטה החברה לקיימברידג' שבמסצ'וסטס. ב-1983 הונפקו מניות החברה בנאסד"ק. ב-1986 הוקם מפעל הייצור הראשון של החברה במסצ'וסטס.
ב-2016 התפצלה מהחברה פעילות התרופות לטיפול בהמופיליה לחברה בשם Bioverativ, שנרכשה מאוחר יותר על ידי סאנופי.
נכון ל-2020 החברה מעסיקה כ-7,400 עובדים ברחבי העולם והכנסותיה כ-14.4 מיליארד דולר. החברה מתמקדת במחקר ופיתוח בתחום מדעי המוח ופתרונות רפואיים להפרעות נוירולוגיות.
הספרייה הבריטית
הספרייה הבריטית (באנגלית: The British Library, BL) היא הספרייה הלאומית של הממלכה המאוחדת, והספרייה העיונית הגדולה בעולם. בספרייה, הממוקמת בלונדון (בדרך יוסטון ליד תחנת הרכבת סנט פנקראס) מצויים כ-170 עד 200 מיליון פריטים, ונוספים כ-3 מיליון פריטים מדי שנה. הספרייה כוללת בנוסף למיליוני ספרים, פריטים היסטוריים, שהישן בהם מהמאה ה-3 לפנה"ס. נכון לתחילת פברואר 2008, הספרייה כללה יותר מ-13 מיליון ספרים, יותר מ-60,000 כתבי עת, יותר מ-9 מיליון מאמרים מ-20 כתבי עת, כ-860,000 עיתונים וכ-1.5 מיליון פריטים של מוזיקה מודפסת; מעל 100,000 פריטים של כתבי יד במוזיקה; 57 מיליון פטנטים וסימנים מסחריים וכ-3 מיליון הקלטות קוליות. הספרייה הבריטית מוגדרת ספריית הפקדה וזכאית על פי חוק לקבל עותק של כל הספרים היוצאים לאור בממלכה המאוחדת. בנוסף היא מקבלת או רוכשת ספרים רבים שהודפסו מחוץ לבריטניה.
במספר הפריטים הכולל היא הגדולה בעולם (ספריית הקונגרס היא השנייה בגודלה עם כ-168 מיליון פריטים), ואוספי הפטנטים והעיתונים שלה הם בוודאות הגדולים בעולם, אך אוספי הפרטים המודפסים, הספרים (שכלול באוסף הפריטים המודפסים), כתבי היד, מפות ותצלומים הם שניים לאלו שבספריית הקונגרס.
רקע היסטורי
בשנת 2000 לין ברינדלי התמנתה למנהלת הספרייה. היא הצהירה שמטרה להתאים את הספרייה לתקופה מודרנית, כאשר מורגש מעבר מהדפסת ספרים לשימוש במדיה אלקטרונית.
מגפת הקורונה בצ'כיה
מגפת הקורונה, שבה חלו רבים במחלת נגיף הקורונה בצ'כיה, התפשטה אל המדינה בתחילת מרץ 2020.
התפשטות המגפה
ב-1 במרץ 2020 דיווחו רשתות התקשורת בצ'כיה כי שלושה מקרים של הידבקות בנגיף הקורונה התגלו במדינה. על פי הדיווחים, שניים מהחולים חזרו מביקור באיטליה, והחולה השלישית היא אזרחית אמריקאית בשנות ה-20 לחייה.
ב-10 במרץ הודיעה ממשלת צ'כיה על סגירת כל בתי הספר ברחבי המדינה, ואסרה על התקהלויות של למעלה מ-100 איש.
ב-12 במרץ הכריזה ממשלת צ'כיה על מצב חירום לאומי.
ב-13 במרץ הודיעו הרשויות בצ'כיה, בעקבות ההודעה על ההכרזה על מצב חירום בעקבות בהלת התפשטות נגיף הקורונה, על הטלת עוצר טיסות נכנסות ויוצאות מהמדינה.
כמו כן, הכריזה צ'כיה על סגירת כל הגבולות אותן חולקת המדינה עם מדינות אחרות, על מנת למנוע את התפשטות נגיף הקורונה.
ב-14 במרץ הודיעה צ'כיה על סגירת כל המסעדות, וגם כל החנויות הלא-הכרחיות במרחב הציבורי. בתי מרקחת, סופרמרקטים ומכולות יישארו פתוחים. ב-16 במרץ הודיע ראש ממשלת צ'כיה, אנדריי באביש, כי יציאה מהבית שלא לצורך עבודה וקניות נחוצות תיאסר עד 24 במרץ בעקבות התפשטות נגיף הקורונה. כמו כן הודיע כי הממשלה ממליצה לכל מי שיכול לעבוד מהבית לעשות כן.
ב-19 במרץ הכריז נשיא בית הנבחרים על מצב חירום חקיקתי, המאפשר קידום הצעות חוק ממשלתיות באופן מזורז.
ב-23 במרץ הודיעה צ'כיה על מקרה מוות ראשון של אדם בתחומה מנגיף הקורונה. לפי הדיווח של הרדיו הצ'כי, מדובר בגבר בן 95 שקיבל טיפול מתמשך בבירת צ'כיה, פראג.
ב-28 במרץ הודיעה צ'כיה על הוצאת טיסת חילוץ של אזרחיה מלימה, שבפרו. על פי הדיווח, שגרירות ישראל בלימה פעלה בצוותא עם שגרירות צ'כיה כדי לחלץ ישראלים וצ'כים מרחבי פרו עקב הטלת הסגר במדינה. וכי במטוס ישנם שישה ישראלים שיעשו את דרכם דרך סופיה וברלין לישראל.
בעקבות הירידה במספר החולים, הוקלו ההגבלות על הציבור בסוף אפריל. הותרה פתיחתם, בתנאים מגבילים, של מרכזי הספורט, בריכות השחייה וחנויות רבות. במקביל התאפשרו נסיעות חיוניות מחוץ למדינה. כל אזרחי המדינה חויבו לכסות את פניהם במסיכה או בכיסוי פנים אחר. החיוב נמשך כמעט חודשיים.
המסעדות והברים נפתחו בתחילת יוני ובסוף החודש התירה הממשלה התקהלויות של עד 1,000 איש. בריכות שחייה, מוזיאונים וגני חיות קיבלו היתר לפעול ללא הגבלה של כמות המבקרים.
נשמרה תחלואה נמוכה וקבועה עד סוף אוגוסט. החל עליה חדה הפכה בספטמבר.
ב-30 בספטמבר הוכרז מצב חירום. הצעדים החדשים שהציע משרד הבריאות של צ'כיה כללו הגבלת התכנסויות לעשרה או 20 אנשים, וסגירת בתי ספר תיכוניים למשך כמה שבועות באזורים הנגועים ביותר. האוניברסיטאות עברו ברובן ללמידה מקוונת. סטודנטים לרפואה עשויים להיקרא לעזור בבתי החולים. ביקשו מבארים ומסעדות לסגור בעשר בלילה, והורטו על עטיית מסיכות בציבור בכל מקום.
אחרי כשבוע, נקבע שחטיבות הביניים ומסעדות וברים יוגבלו לשישה סועדים לשולחן. בתי הספר היסודיים יישארו פתוחים.
ב-21 באוקטובר הוחלט על סגר כולל. התקהלות הוגבלה לתא המשפחתי או לזוג. הגבול לא נסגר אבל נאסר ביטול למטרות תיירות. אחרי שבוע נוסף עוצר לילי.
ב-18 בנובמבר החלו הקלות. למשל, חזרו ללימודים תלמידי כיתות א' ו-ב'. ב-30 בנובמבר עוצר הלילה הוסר. בין ההקלות האחרות שהחלו אז: מספר האנשים שיכולים להתכנס בחוץ עלה מ-6 ל-50, ובוטל האיסור על צריכת אלכוהול ברבים.
ב-15 בדצמבר, הודיע ראש הממשלה שמסעדות, מלונות ומקומות ספורט מקורים, שנפתחו מחדש בקושי לפני שבועיים, יסגרו שוב מ-19 בדצמבר, מכיוון שחלה עליה במספר המקרים. התכנסויות הציבוריות יוחזרו לשישה אנשים מבפנים ומחוץ, עם עוצר ארצי לילי, מהשעה 23:00 ועד השעה 5 בבוקר. החנויות יישארו פתוחות.
בסוף ינואר 2021, הוקשחו ההנחיות. טיולים למתקני הפנאי שלהם הותרו אבל רק עם משפחה. באחרים רק לצורכי עבודה.
בתחילת פברואר, הוסרו מגבלות התנועה, הכוללות עוצר לילה, האיסור על התקהלות ופתיחת החנויות בשל התנגדות הבית התחתון הצ'כי. מגבלות אחרות נשארו. צעדים אלה הוחזרו בהמשך.
ב-1 במרץ, הטילה צ'כיה סגר ופתחה בבדיקות נרחבות במקומות העבודה.
סכום הזוויות במשולש
סכום הזוויות במשולש הוא סכומן של שלוש הזוויות הפנימיות במשולש. בגאומטריה אוקלידית סכום זה הוא תמיד 180 מעלות (שהן \pi רדיאנים). בגאומטריות לא-אוקלידיות לסכום זה ערך אחר. סכום הזוויות במשולש (והתכונות הנגזרות ממנו) הוא אחד המאפיינים הבולטים המבדילים בין הגאומטריה האוקלידית לגאומטריות הלא-אוקלידיות.
בגאומטריה אוקלידית
בגאומטריה אוקלידית סכום הזוויות במשולש הוא תמיד 180 מעלות. הוכחה לכך ניתנה כבר בספרו של אוקלידס, "יסודות".
הוכחה: במשולש ABC נעביר דרך הקודקוד A ישר מקביל לצלע BC. הזוויות XAC ו-ACB הן זוויות מתחלפות, ולכן שוות זו לזו, וכך הזווית ABC והזווית שבין הישר AX והצלע AB, כלומר סכום שלוש הזוויות הפנימיות במשולש שווה לזווית שטוחה, כלומר ל-180 מעלות.
המשפט "סכום הזוויות במשולש הוא תמיד 180 מעלות" שקול לאקסיומת המקבילים. בגאומטריות לא-אוקלידיות, שבהן אקסיומה זו אינה מתקיימת, סכום הזוויות במשולש שונה מ-180.
בגאומטריה ספירית
גאומטריה ספירית היא גאומטריה לא אוקלידית, העוסקת בתכונות של ישרים על ספירה, היינו מעטפת של כדור. בגאומטריה ספירית נקודה היא זוג נקודות אנטיפודיות על פני הספירה, והקווים הישרים הם "מעגלים גדולים" - כאלה שרדיוסם שווה לרדיוס הכדור.
במשולש בגאומטריה ספירית, כל אחת מהזוויות \alpha ו-\beta היא 90 מעלות, ונוספת עליהן הזווית \gamma, כך שסכום שלוש הזוויות הוא תמיד יותר מ-180 מעלות, ויכול להגיע עד 540 מעלות.
גם בגאומטריה אליפטית סכום הזוויות במשולש גדול מ-180 מעלות.
בגאומטריה היפרבולית
גאומטריה היפרבולית היא גאומטריה לא אוקלידית שבה אקסיומת המקבילים מוחלפת באקסיומה הבאה: "דרך כל נקודה שמחוץ לישר עוברים לפחות שני ישרים מקבילים לישר זה".
בגאומטריה היפרבולית סכום הזוויות במשולש תמיד קטן מ-180 מעלות. במשולש אידיאלי כל אחת משלוש הזוויות הפנימיות גודלה אפס, ולכן גם סכום הזוויות במשולש זה הוא אפס. המשפט הקרוי Theorema Elegantissimum, שהוא מקרה פרטי של משפט גאוס-בונה, קובע כי המגרעת הזוויתית של המשולש, כלומר ההפרש בין סכום זוויותיו ל-180 מעלות, שווה לאינטגרל על עקמומיות (עקמומיות גאוס) המשטח בתחום המשולש.
סכום הזוויות החיצוניות במשולש
זווית חיצונית במשולש היא הזווית שבין צלע להמשך הצלע הסמוכה. בהתאם להגדרה זו, הזווית הפנימית והזווית החיצונית הצמודה לה יוצרות תמיד זווית שטוחה, כלומר סכומן הוא 180 מעלות, ולכן הסכום של שלוש הזוויות הפנימיות ושלוש הזוויות החיצוניות הוא 540 מעלות. כתוצאה מכך, בגאומטריה אוקלידית סכום הזוויות החיצוניות במשולש שווה תמיד ל-360 מעלות, בגאומטריה ספירית הוא פחות מ-360 מעלות, ובגאומטריה היפרבולית הוא יותר מ-360 מעלות.
הקשר הבלתי נגמר
הקשר הבלתי נגמר (בסנסקריט: श्रीवत्स, Śrīvatsa; בטיבטית: Dpal be'u) הוא אחד מהאשטה מאנגלה. סימן עתיק זה מייצג את אריג הדרך הרוחנית, זרימת זמן ותנועה בתוך הנצח.
משמעות הסימן היא שכל הקיום מקושר על ידי זמן ושינוי, אך בסופו של דבר נח בשלווה עם הבודהה השמימי והנצחי.
מהסימן נגזרים פירושים אחרים כגון:
Boosey & Hawkes
Boosey & Hawkes (מאנגלית: בוזי והוקס) היא הוצאה לאור של תווים אשר בסיסה בלונדון, בריטניה. זוהי אחת מההוצאות הגדולות והוותיקות בעולם של תווים.
החברה נוסדה בשנת 1930 כחיבור בין שתי הוצאות תווים גדולות וידועות. ההתמקדות של החברה היא בעיקר בתווים של מוזיקה קלאסית, אך לא רק.
לחברה זכויות יוצרים על יצירות של מלחינים בולטים במאה ה-20 לאונרד ברנשטיין, אהרון קופלנד, איגור סטרווינסקי, בנג'מין בריטן, סרגיי פרוקופייב ועוד.
החברה גם מוציאה לאור את יצירותיהם של מלחינים חיים בולטים, בעיקר בריטיים: ג'ון אדמס, קרל ג'נקינס, סטיב רייך, ג'יימס מקמילן ומארק אנת'וני טוראנג.
לחברה יש עוד שני סניפי הוצאה לאור בברלין ובניו יורק. באתר האינטרנט של החברה ניתן לרכוש גם תווים להדפסה ביתית.
לפני המיזוג בין חברות בוזי והוקס
בוזי והוקס הוקמה בשנת 1930 כחיבור בין חברת בוזי אנד קומפני (Boosey & Company) והוקס אנד סאנס (Hawkes & Son). משפחת בוזי הייתה ממוצא פלמי.
נמצא כי מייסד החברה היה ככל הנראה ג'ון בוזי, מוכר ספרים בלונדון של שנות ה-60 של המאה ה-18.
בנו, תומאס המשיך את אביו בעסק כאשר החברה עברה לרחוב אולד בונד 4 (Old Bond Street). בשנת 1819 נבחר השם הראשון של החברה: בוזי ובניו (Boosey & Sons) או טי אנד טי בוזי (T. & T. Boosey).
בנו של תומאס בוזי, תומאס בוזי הבן (1794/1795–1871) שינה שוב את שם החברה לטי. בוזי אנד קומפני (T. Boosey & Co.) ולבסוף, באמצע המאה ה-19 לבוזי אנד קומפני (Boosey & Company).
החברה התמקדה בהתחלה בעיקר בהוצאה לאור של יצירות מלחינים מחוץ לאנגליה, כדוגמת יוהאן נפומוק הומל, סבריו מרקאדנטה, ג'ואקינו רוסיני ופרדיננד רייס
כמו כן החברה הוציאה אופרות של וינצ'נצו בליני, דוניצטי וג'וזפה ורדי. בשלב מאוחר יותר נוספו גם יצירותיהם של אלגר ראלף ווהן-ויליאמס.
החברה גם הוציאה ספרים בנושא תולדות המוזיקה, כמו ספרו של יוהאן ניקולאס פורקל אודות חייו של באך (1820).
החברה נפגעה מהחלטת בית הלורדים "בוזי נגד ג'פרי" (1854) שבעקבותיה איבדו המוציאים לאור מזכויותיהם על יצירות של מלחינים רבים מחוץ לבריטניה.
בשנת 1868 החברה קנתה את העסק של משפחת דיסטין ובכך החלה לייצר כלי נשיפה ממתכת, שהחל משנת 1874 כללו הממציא דייוויד ג'יימס בלייקלי כלל בהם עיצוב חדשני של מערכת השסתומים.
לקראת סוף המאה ה-19 החברה החלה גם בבנייתם של כלי קשת וכלי מיתר. החברה גם התמחתה בהוצאות של שירי בלדות שהיו ז'אנר פופולרי יחסית באותה תקופה. החברה גם הוציאה מוזיקה חינוכית.
כדי לקדם את מכירות הבלדות, הבן של ג'ון בוזי (c.1832–1893) תומאס ג'וניור יצר קונצרטי בלדות לונדוניים, באולם סנט ג'יימס ולאחר מכן באולם קווינס.
בין המופיעים היו קלרה באת ג'ון סימס ריבס  וצ'ארלס קלארק, בין היתר עם האקורד האחרון  של ארתור סאליבן והעיר הקדושה  של סטפן אדמס.