cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טורקמניסטן
דמוגרפיה
אוכלוסיית טורקמניסטן מונה כ-6.4 מיליון נפש. תוחלת החיים הממוצעת היא 68.69 שנים. ממוצע הילודה הוא 2.7 צאצאים לאישה.
מבחינה אתנית, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר במדינה היא הטורקמנים המהווים כ-85% מהאוכלוסייה. קיימים מספר מיעוטים אתניים גדולים כמו האוזבקים המהווים 5% מהאוכלוסייה, הרוסים המהווים 4% מהאוכלוסייה, ועוד 6% מורכבים מקזחים, טטרים, ארמנים, אזרים, אוקראינים ואחרים.
מבחינה דתית רוב האוכלוסייה היא אוכלוסייה מוסלמית סונית אשר מהווה 89% מהאזרחים. 9% נוספים הם נוצרים-אורתודוקסים ויתר האוכלוסייה, כ-2%, מתחלקים בין דתות שונות או שאין לגביהם נתונים ספציפיים.
השפה המדוברת ביותר במדינה (שהיא גם השפה הרשמית במדינה) היא השפה הטורקמנית אשר מדוברת בפי 72% מהאוכלוסייה. השפה הרוסית מדוברת בפי 12% והיא אחד השרידים שנותרו מהשלטון הסובייטי. השפה האוזבקית מדוברת בפי 9% מהאוכלוסייה ועוד 7% מדברים בשפות שונות (ביניהן השפה הבלוצ'ית ).
יהדות טורקמניסטן
בתקופת ברית המועצות ועד לפירוקה בתחילת שנות ה-90 חיו בטורקמניסטן מאות יהודים. מוצאם של היהודים היה מאיראן, אפגניסטן ואוזבקיסטן. יהודי טורקמניסטן חיו יחדיו בקהילות קטנות ושמרו על המסורת היהודית. רוב בני הקהילה חיו בערים יילותן וביירמלי שבמחוז מארי. עם פירוקה של ברית המועצות יהודי טורקמניסטן עזבו לישראל בעיקר לחולון ולניו יורק בארה״ב.
טלוויזיה
הטלוויזיה נפוצה משנות השבעים של המאה העשרים והיא מקור הנאה פופולרי בקרב האוכלוסייה המקומית. אולם מאז קבלת העצמאות והמשטר החדש כל מקורות התקשורת נמצאים בידי השלטון ומיועדים להלל את המדינה והעומד בראש בלבד, כיום במדינה 7 ערוצי תקשורת העוסקים בשבח של תחומים תרבותיים לאומיים שונים ועוברים מערכת סינון נוקשה מצד השלטון.
אינטרנט
לאוכלוסייה מצומצמת במדינה יש גישה לאינטרנט בטורקמניסטן והתכנים שעומדים לרשות המשתמשים מסוננים באופן מסיבי בידי השלטון לרשימה מאוד קטנה של תכנים.
סטפן קרקשיאן
סטפן קרקשיאן (נולד ב-1929) הוא צייר ואמן קרמיקה ארמני יליד ירושלים. יצירתו הקרמית של קרקשיאן, והסדנה המשפחתית אותה הוא מנהל, משמרת את הדגמים הייחודיים ואת אמנות הקרמיקה הארמנית שהתפתחה בירושלים בראשית המאה ה-20 והפכה לאחד מסמני ההיכר של מזרח ירושלים.
מועצת המחקר הרפואי
מועצת המחקר הרפואי (באנגלית: The Medical Research Council, בראשי תיבות: MRC) היא ארגון למחקר רפואי הפועל בממלכה המאוחדת. הארגון הוא אחד משבע מועצות מחקר הפועלות בממלכה המאוחדת במסגרת הממלכה המאוחדת מחקר וחדשנות שהיא ארגון סמך עצמאי התלוי במימון של המחלקה לעסקים, אנרגיה ואסטרטגיה תעשייתית. בראש המועצה עומדת ועדה בת 14 חברים, המתכנסת אחת לחודשיים. בניהול השוטף עוסק מנכ"ל המועצה. משנת 2007 מנכ"ל המועצה הוא לשק בוריסייביץ'.
סטפן קרקשיאן
קרקשיאן הוכשר ב"הסדנה המשותפת" שהקים אביו, מגרדיש קרקשיאן ביחד עם נישאן בליאן בדרך שכם בירושלים, לאחר שפרשו מסדנתו של דוד אוהנסיאן. לאחר מותו של מגרדיש, פורקה, בשנת 1954, הסדנה המשותפת ופוצלה לשתי סדנאות נפרדות. יורשי משפחת בליאן המשיכו להפעיל את הסדנה בדרך שכם, שנקראת "Palestine Pottery", ואילו סטפן קרקשיאן ואחיו הקדר ברג' קרקשיאן פתחו סדנה לייצור קרמיקה ברחוב ה"ויה דולורוזה" מס' 15.
לי עברון
לי עברון (נולדה ב-6 באוקטובר 1975) היא סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית.
סטפן קרקשיאן
יצירתו של קרקשיאן ממשיכה ומשמרת את הדגמים שנוצרו בסדנה המשותפת, אולם במהלך השנים פיתח קרקשיאן סגנון אישי המאופיין בקו מתאר דקדקני ובהדגשה של דימויים בודדים מן הדגמים והפיכתם למרכזה של יצירה חדשה. בין הדימויים המרכזים בעבודתו: דגמים של ערבסקות, ציפורים (חלקן בהשפעת "פסיפס הציפורים"), פרחים, איילה או עופר המרים ראשו ועוד.
ג'ון פיטר זנגר
ג'ון פיטר זנגר (John Peter Zenger; 26 באוקטובר 1697 – 28 ביולי 1746) היה אמריקאי ממוצא גרמני - אמריקאי, מו"ל ועורך העיתון "ניו יורק ויקלי ג'ורנל", שעזר לבסס את עקרונות חופש הביטוי וביטול חבר המושבעים. זנגר הואשם במשפט אמריקאי המכונה "משפט זנגר" בסוף שנת 1733 לאחר שהשמיע את דעותיו הביקורתיות על מושל ניו יורק הקולוניאלי, ויליאם קוסבי, והואשם בהוצאת דיבה. עורך דינו, אנדרו המילטון, טען כי הוצאת דיבה היא פרסום עובדות שאינן מדויקות. בנובמבר 1734 זנגר נעצר על ידי השריף בהוראת קוסבי, ולאחר שחבר המושבעים סירב להגיש תביעה נגדו, הוא הואשם בהוצאת דיבה באוגוסט 1735 על ידי היועץ המשפטי לממשלה ריצ'רד בראדלי.
חייו
ג'ון פיטר זנגר הגיע לאמריקה בשנות העשרים המוקדמות שלו. אביו נפטר במהלך מסעה של המשפחה לאמריקה. זנגר הצעיר עבד במשך מספר שנים כעוזרו של העורך ויליאם ברדפורד, וב-1726 פתח בית דפוס משלו. שבע שנים לאחר מכן, הקים את השבועון "ניו יורק ויקלי ג'ורנל", שהפך לעיתון השני בגודלו בניו יורק. כתב העת ביקר בתקיפות את המושל באותה עת, ויליאם קוסבי.
בשנת 1733 פרסם זנגר בעיתונו כתבה שבה הביע את התנגדותו למדיניותו של המושל ויליאם קוסבי, שזה עתה התמנה. זנגר פרסם בכתב העת שלו מאמרים ביקורתיים על המושל המלכותי. בתגובה, קוסבי פרסם כרוז המגנה את העיתון במילים "שערורייתיות, ארסיות, שקריות והסתה".
זנגר נעצר בתוקף צו בית משפט על "הוצאת דיבה", שבאותה תקופה הגדרתה הייתה פרסום דברים ללא אישורו של הממשל. הוא היה עצור 45 שבועות, אך משפטו נמשך יומיים בלבד. במהלך שהותו בכלא, אשתו ועמיתיו המשיכו לפרסם את כתב העת ובו ביקורת על המושל.
זנגר העסיק שני עורכי דין שייצגו אותו, אך רישיונם נשלל מיד, ולכן קרא לפרקליט מחוץ למדינה, אנדרו המילטון (1676–1741), שנרתע פחות מהמושל קוסבי. במהלך המשפט טען המילטון כי הביקורת נגד המושל קוסבי, שהתפרסמה בכתב העת, הייתה אמת, ולכן זנגר אינו אשם. ההגנה הצביעה על כך שהביקורת כלפי המושל קוסבי לא הייתה במטרה ליצור הסתה. זנגר זוכה במשפט.
"משפט זנגר" היווה אבן פינה לחופש התקשורת באמריקה ובשנת 1789 פסק הדין נכנס לחוקת ארצות הברית למרות שלפני כן הוא התקבל כחוק רק במדינת פנסילבניה.
מותו
ג'ון פיטר זנגר מת בניו יורק ב-28 ביולי 1746, ונקבר בטריניטי שבמנהטן התחתית. אלמנתו המשיכה את ניהול בית הדפוס המשפחתי, עד שבנו הבכור החליף אותה בדצמבר 1748.
מועצת המחקר הרפואי
המועצה מממנת מרכזי מחקר: שלושה מכוני מחקר (בקיימברידג', במיל היל ובהמרסמית'), ו-35 יחידות קטנות יותר ברחבי הממלכה המאוחדת, וכן יחידות מחקר בגמביה ובאוגנדה.
המועצה למחקר רפואי הוקמה בשנת 1913, בשם "הוועדה למחקר רפואי" (Medical Research Committee), לשם הקצאת כספים למחקר רפואי בהתאם לחוק הביטוח הלאומי משנת 1911. בשנת 1920 שונה שמו של הארגון לשמו הנוכחי.
מחקרים בולטים שבהם הייתה מעורבת המועצה
בסך הכול, 32 מדענים הקשורים במועצת המחקר הרפואי זכו בפרס נובל.
לי עברון
ביוגרפיה
עברון היא בוגרת תואר ראשון בפילוסופיה ובלימודים כלליים (כולל חטיבות בספרות אנגלית וצרפתית) באוניברסיטה העברית בירושלים. כמו כן למדה לימודי תעודה בתרגום ועריכה במכללת עלמא.
בשנים 1992–1998 הייתה כתבת ומבקרת תיאטרון במקומון "ירושלים" של רשת ידיעות תקשורת, ובשנים 2005–2007 כתבה ביקורות ספרות בעיתון מעריב. בשנים 05–2012 שימשה עורכת לשונית בהוצאת כתר ספרים, וכיום מתרגמת באורח עצמאי ספרות יפה מאנגלית ומצרפתית עבור מגוון הוצאות. בשנת 2019 הקימה יחד עם בת-זוגה, הסופרת ציפור פרומקין, את "'צילי' - הוצאה קטנטנה לספרי ילדים ונוער".
עברון היא בתם של איש התרבות והטלוויזיה רם עברון ושל העיתונאית ואשת הרדיו עדנה עברון. היא גרושה ואם לילדה.
יצירתה הספרותית
עברון פרסמה ארבעה ספרי ילדים, שלושה ספרי שירה ('עד תפארת חיזורנו', גוונים, 1999; 'יבשות נעות', פרדס, 2012; 'דבר בלתי נראה', פרדס, 2015) וקובץ סיפורים קצרים ('התעוררות', גוונים, 1999). כמו כן פרסמה שירים וסיפורים בכתבי-העת עתון 77, אב, זוטא, החוטם ואחרים. <BR>עברון תרגמה לעברית (מאנגלית ומצרפתית) מגוון ספרים לנוער ולמבוגרים, בהם מנספילד פארק מאת ג'יין אוסטן, הרפתקאותיו של טום סויר מאת מארק טוויין, עליו זכתה בפרס היצירה למתרגמים, בשנת 2019, סביב העולם בשמונים יום מאת ז'ול ורן, מספר ספרים מסדרה "קלע הכשף", 'נדנדת חבלי הכביסה' מאת אחמד דני רמדאן ומספר ספרים מאת דויד פואנקינוס. בשנת 2022, תרגמה מצרפתית את 'התעלומה של חדר 622' מאת ז'ואל דיקר.
בנוסף, עברון כתבה ותרגמה תסכיתי רדיו ששודרו בקול ישראל וכתבה מילים למוזיקה עבור מספר מלחינים, בהם דוד הרשל. בשנת 2010 הועלתה ב'תיאטרון מראה' (שבסיסו בקריית שמונה) הצגת ילדים פרי עטה בשם 'התרנגול', בבימויו של עופר שמר; ההצגה מבוססת על מעשייה מאת רבי נחמן מברסלב.
באוגוסט 2020 ראה אור ספרה "העולם שמתחת לשטיח", בהוצאת טל-מאי. הספר זכה בפרס גפן מטעם האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה ופרס דבורה עומר לשנת 2022.
אנציקלופדיה לבית ישראל
אנציקלופדיה לבית ישראל היא אנציקלופדיה בעברית מאת רפאל הלפרין, המתאימה במיוחד לציבור החרדי, לצרכיו ולהשקפת עולמו.
ייחודה של האנציקלופדיה טמון בכך שהיא מתיימרת לשלב בין ערכים תורניים רבים לערכים מדעיים וכלליים. עם זאת, בכתיבת האנציקלופדיה הושם דגש על ערכים תורניים יותר מעל כאלה שאינם, ורוב הערכים הכלליים קצרים יחסית ולא ממצים את הנושא. מאידך, אנשים רבים בציבור החרדי רכשו את האנציקלופדיה, ואין לה אלטרנטיבה ראויה בציבור זה.
תהליך הפקת האנציקלופדיה ומאפייניה
רעיון הפקת אנציקלופדיה שכזו, המותאמת במיוחד לציבור החרדי, עלה בראשו של רפאל הלפרין, והכרך הראשון במהדורה הראשונה של האנציקלופדיה יצא בשנת 1993. האנציקלופדיה בנויה מעשרים כרכים הכוללים בסך הכול כעשרים אלף ערכים. כמחצית עד שני שלישים מכלל הערכים עוסקים בנושאי יהדות, רבנים, תורה ותלמוד. באנציקלופדיה ניתן דגש במיוחד לסגנון ולניסוח הערכים כך שיתאימו גם לצעירים ולאנשים חסרי ידע מוקדם בנושא הערך.
אופייה התורני של האנציקלופדיה משתקף בשמה - "האנציקלופדיה לבית ישראל", והן בהקדמה של העורך לכרך הראשון:
באנציקלופדיה הוקדש מקום רב לתולדות עם ישראל, לאישים מן התנ"ך, לחכמי התלמוד והמדרש וליצירות תורניות רבות. כמו כן, באנציקלופדיה פורט בעיקר על שליטים, מלכים ולוחמים שהשפיעו על תולדות עם ישראל.
בהיותה אנציקלופדיה השואפת להביא אל הקורא גם ערכים כלליים וגם ערכים תורניים, תוך כדי הקפדה לשמור על השקפת היהדות וכן השקפת העולם החרדית, נתקלה האנציקלופדיה במספר בעיות והתנגשויות בין ההשקפה החרדית המקובלת לבין ההשקפה המדעית המודרנית, ומסיבה זו באנציקלופדיה לא נכתב במפורט על תאוריות מדעיות כאלה. מדיניות זו משתקפת בהקדמה לאנציקלופדיה: "ערכים בעלי דעות הכופרות ביהדות והתורה לא הובאו, או שהובאו בקצרה כדי להבהיר לקורא שמדובר בכפירה". כך, למשל, הערך אבולוציה כולל את המידע: ואילו בערכים על אישים תורניים כגון רבנים מוכרים יש פירוט רב יותר, ובדרך כלל הם ארוכים ומקיפים מערכים אחרים. ככלל, ערכים על נושאים כלליים מפורטים כמעט תמיד פחות מאשר ערכים תורניים-יהודיים. השפעתה של תפיסת העולם החרדית ניכרת גם בערכים נוספים. בערך לוי אשכול, למשל, נאמר "בהיותו ראש ממשלה נלחמה ישראל נגד מדינות ערב במלחמת "ששת הימים" (ה'תשכ"ז / 1967) ותוך נסים גלויים נחלה ניצחון מהיר ומוחץ".
קהל היעד של האנציקלופדיה ואופי המידע הנגיש לכל שהיא מנסה להציג מתבטא בעיקר בכתיבה פשוטה וברורה של הערכים (בעיקר הערכים הכלליים) ובתמונות רבות המלוות את הערכים - כמחצית שטחה של האנציקלופדיה מוקדש לתמונות ולתרשימים, אך אין בהן תמונת אישה. עובדות אלה מקנות לאנציקלופדיה הן יתרון והן חיסרון; יתרון, כמקור מידע המתאים לטווח גילאים גדול, אך גם חיסרון, עם ערכים לא מקיפים דיים בנושאים כלליים הכתובים בשפה פשוטה יחסית, וכן בדרך כלל קצרים ולא ממצים.
באנציקלופדיה אין ערך על מדינת ישראל, בניגוד לערכים שכן קיימים על מדינות אחרות, בשל מעמדה הטעון של מדינת ישראל בחוגים החרדיים השונים. לעומת זאת, באנציקלופדיה קיים ערך על ארץ ישראל, והוא אחד מהערכים הארוכים והמפורטים בה, וכולל שמונה עשר עמודים. בנוסף, בתת-הערך "היסטוריה של ארץ ישראל", לצד תקופות עבר כשלטון הרומאים והמנדט, מובאת גם ההיסטוריה של מדינת ישראל. גם בבחירת ערכי בעלי החיים, הצמחים ואתרים גאוגרפיים הודגש במיוחד הקשר לארץ ישראל וליהדות, ובכלל, ברבים מערכי האנציקלופדיה הכלליים מודגש בעיקר הפן היהודי של העניין, הן ממידע ממקורות יהודיים כגון מדרשים או סוגיות בתלמוד והן מעמדותיהם של אישים יהודיים ביחס לרעיונות מדעיים והשקפות עולם שונות, אך מופיעים ערכים על אישי שלטון וצבא במדינת ישראל. כמו כן אין ערך על נביא האסלאם מוחמד, אבל היסטוריית האסלאם מובאת בכמה ערכים העוסקים במדינות או בחלוקה לקבוצות של האסלאם.
באנציקלופדיה כתובים התאריכים בתאריך העברי בעיקר, ולידם בסוגריים מובא התאריך הלועזי, כך למשל שנת 1991 כתובה כ"התשנ"א (1991)".
באנציקלופדיה לא נכללים ערכים אודות אנשים חיים.
דגל אנטיגואה וברבודה
דגל אנטיגואה וברבודה (באנגלית: Flag of Antigua and Barbuda) הוא דגלה הלאומי של אנטיגואה וברבודה. הוא אומץ ב-27 בפברואר 1967 ועוצב על ידי האמן והפסל המקומי סר רג'ינלד סמואלס.
בעקבות הענקת ממשל עצמי למדינה בשנת 1967, נערכה תחרות לבחירת דגל הלאום, שבה הוגשו למעלה מ-600 עיצובים שונים. הדגל כולל כמה צבעים שלהם משמעויות שונות: השחור בראש הדגל מסמל את המוצא האפריקאי של התושבים. השמש הצהובה הזורחת על הצבע השחור מסמלת את זריחתו של עידן חדש. הצבעים הכחול והלבן מתחת לשמש מסמלים את הים הקריבי והחול בהתאמה. המשולשים האדומים מימין ומשמאל מסמלים את הדינמיות והאנרגיה של התושבים.
הומומונומנט
הוֹמוֹמוֹנוּמנְט (בהולנדית: Homomonument) היא אנדרטה במרכז אמסטרדם המנציחה את זכרם של הומוסקסואלים ולסביות אשר נרדפו על רקע נטייתם המינית.
היסטוריה
האנדרטה, שהוקמה ב-5 בספטמבר 1987, מורכבת משלושה משולשים ורודים גדולים עשויים גרניט, היוצרים יחד משולש אחד גדול. כל אחד מהמשולשים נמצא בפינה אחרת של המשולש הגדול. האנדרטה ממוקמת על גדות תעלת קייזרסחראכט (Keizersgracht) שעל יד כנסיית וֶסטֶרקֶרק (Westerkerk).
ההומומונומנט עוצב במטרה "לעודד ולתמוך בלסביות ובהומואים במאבקם נגד ההכחשה, הדיכוי והאפליה". הרעיון ליצור יד זיכרון לקורבנותיה של רדיפת ההומואים והלסביות נולד כבר ב-1970, כשפעילים למען זכויות ההומוסקסואלים נעצרו לאחר שניסו להניח זֵר של פרחי לבנדר באנדרטת הלאומית לזכר המלחמה בכיכר דאם שבמרכז אמסטרדם. הזֵר סולק בידי המשטרה והוקע כמעשה מביש. מאוחר יותר, ב-1979, יזמה התנועה ההולנדית לזכויות ההומואים והלסביות את בניית האנדרטה, אשר זכתה לתמיכתן של קבוצות ממדינות אחרות.
מוטיב המשולש מתבסס על סמל המשולש הוורוד, שהיה הטלאי שאותו נאלצו ההומואים לענוד במחנות הריכוז בגרמניה הנאצית לפי סעיף 175 בחוק הגרמני, ואשר מאוחר יותר אומץ כסמל התנועה לזכויות ההומואים (Gay Rights Movement). למעלה מ-50,000 הומואים נשפטו בתקופת הנאצים בשל נטייתם המינית. כ-10,000 עד 15,000 נשלחו למחנות ריכוז, שבהם נספו 60% מהם. על אף שההומומונומנט מתואר לעיתים קרובות כאנדרטה לזכר קורבנותיהם ההומואים של הנאצים, הרי שלמעשה מטרתו להנציח את כל ההומואים והלסביות אשר סבלו – ואשר מוסיפים לסבול – מרדיפות בכל מדינה ובכל תקופה.
ב-1980 נקראו אמנים להגיש הצעות לעיצוב האנדרטה לחבר השופטים, אשר כלל מומחים לאמנות ולעיצוב. השופטים בחרו בהצעתה של קארין דאן (Karin Daan), שהתבססה על סמל המשולש הוורוד. דאן השתמשה במים כבנקודה המרכזית של האנדרטה, ועיצבה אותה כך שתהיה מונומנטלית ככל האפשר – אך בד בבד בתואם עם סביבותיה.
לצד המשולש שיורד מהמדרכה למי התעלה – שבו סדרה של עקבות המובילות אל המים, בהם מונחים לעיתים קרובות זרי פרחים – האנדרטה כוללת משולש בגובה 60 ס"מ מעל פני האדמה, וכן משולש בגובה המדרכה. שלושת המשולשים, שגודל צלעותיהם 10 מטרים, מחוברים האחד לשני בטור צר של לבני גרניט ורודות, ויוצרים יחדיו משולש גדול יותר.
האופן שבו ערוכים שלושת קודקודי המשולש הגדול סמלי: אחד הקודקודים פונה לעבר האנדרטה הלאומית לזכר המלחמה בכיכר דאם; האחר מצביע לעבר ביתה של אנה פרנק; והשלישי מצביע לעבר מטה ה- – התנועה ההולנדית לזכויות ההומואים, שהוקמה ב-1946 ועל כן מהווה את ארגון ההומואים והלסביות הוותיק ביותר בעולם מבין אלה שפעולתם נמשכת ברציפות עד היום.
על קודקוד המשולש המצביע לעבר ביתה של אנה פרנק חקוקה שורה משירו של המשורר היהודי-הולנדי ההומו יעקב ישראל דה האן (שנרצח בירושלים על רקע פוליטי), "שיר לדייג צעיר": (בהולנדית: "Naar Vriendschap Zulk een Mateloos Verlangen").
גרסה מיניאטורית של ההומומונומנט נמצאת בפארק מדורודם שבהאג. הלוט מעל הדגם הוסר בידי ראש עיריית אמסטרדם יוֹבּ כהן ויו"ר ה-COC פרנק ואן דאלן (van Dalen).
W
האות W (דָאבֶּליוּ) היא האות העשרים ושלוש באלפבית הלטיני.
היסטוריה
מקורה של האות במאה השביעית בשימוש כפול באות V שנעשה בטקסטים בגרמנית עילית עתיקה ובאנגלית עתיקה לציון הצליל [w]. באנגלית עתיקה הייתה העדפה לסימון צליל זה ברונה וין (‹Ƿ›). לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה הפך הסימון <vv> לפופולרי יותר שם.
בשפה הגרמנית צליל האות השתנה לצליל [v].
ייצוגים חלופיים
בקוד מורס מיוצגת האות על ידי נקודה ושני קווים:
בקוד ASCII מיוצגת האות על ידי 87 (W) ו-119 (w).
בוב בני
אמיליוס ואחמאנס (18 במאי 1926 – 29 במרץ 2011), ידוע בשם הבמה שלו בוב בני, היה זמר ומחזאי בלגי. בני ייצג את בלגיה באירוויזיון 1959 ובאירוויזיון 1961.
W
ייצוגים חלופיים
בכתב ברייל:
בוב בני
ביוגרפיה
בני החל את קריירתו בשלהי מלחמת העולם השנייה, כשהחל להופיע בקביעות בבית קפה בעיר הולדתו. בתחילת שנות החמישים, הופיע בני באופן רציף בתוכנית רדיו, והוציא את אלבום בכורתו, Mijn haart spreekt tot u (הלב שלי מדבר אלייך). בשנת 1957, הוציא לאור את הסינגל "Cindy, Oh Cindy", שהגיע למקום השני במצעד הסינגלים הפלנדרי.
ב-1959, הכריזה רשות השידור הבלגית כי בני נבחר לייצג את מדינתו באירוויזיון 1959, עם השיר "Hou toch van mij". גמר התחרות התקיים ב-11 במרץ 1959, בעיר קאן, צרפת. בתום ההצבעות, בני הגיע למקום השישי עם תשע נקודות. Hou toch van mij ב-1961, בני נבחר פעם נוספת לייצג את בלגיה באירוויזיון 1961, עם השיר "September, gouden roos". התחרות נערכה גם היא בקאן, ב-18 במרץ 1961. בני הגיע למקום ה-15 והאחרון עם נקודה אחת בלבד מלוקסמבורג. בשנת 1963, הוציא לאור את השיר "Waar en wanneer", שהגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הפלנדרי, ו-"Alleen door jou", שהגיע למקום החמישי.
בשנת 2001, לקה בני באירוע מוחי. באותה שנה יצא מהארון כהומוסקסואל. בשנת 2006, חגג את יום הולדתו ה-80, שם הצהיר כי הוא הבריא באופן מוחלט. ב-29 במרץ 2011, נפטר בני בבית אבות בעיר הולדתו.
אות השירות למען השחרור של אוסטריה
אות השירות למען השחרור של אוסטריה (בגרמנית: Ehrenzeichen für Verdienste um die Befreiung Österreichs) נוסד ב-27 בינואר 1976. העיטור מוענק לגברים ונשים שהתנגדו באופן פעיל למשטר הנאצי ותרמו לשחרורה של אוסטריה משלטון הנאצים. נשיא אוסטריה מעניק את העיטור לאחר שהוא מקבל המלצה מקנצלר אוסטריה על סמך דו"ח של הוועדה הממונה על העיטור.
12 בספטמבר
12 בספטמבר הוא היום ה-255 בשנה בלוח הגרגוריאני (256 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 110 ימים.
לטגליה
לטגליה (בלטבית: Latgale ובלטגלית: Latgola) הוא השם לאזור אשר נחשב בעבר לארץ וגם למחוז בלטביה ומהווה את רוב שטחה המזרחי.
בלטלגיה התיישב העם הלטגלי בעל השפה הלטגלית (Latgalīšu) אשר קרובה ללטבית ולליטאית, אך יותר ללטבית ומהווה את אחת מהשפות הבלטיות העתיקות יותר. העם הלטגלי נשא במנהגיו ובדרכיו דמיון רב לזה של הלטבים וכיום הם מהווים את בסיס התרבות הלטבית שמהווה בעצמה את בסיס התרבות הבלטית. כיום ניתן למצוא עדויות רבות ללטגלים, יישובים רבים במזרח לטביה, מערב רוסיה ובצפון ליטא על הגבול עם לטביה מגדירים עצמם כישובים לטגליים בהם מדוברת השפה הלטגלית. העם הלטגלי מהווה כיום אחוז גבוה באוכלוסיית לטביה, אף על פי שבמקורות רשמיים הם מוגדרים כלטבים ומתקרב ל-200,000 נפשות.
Scum
Scum הוא אלבום הבכורה של להקת הגריינדקור האנגלית נפלם דת'. האלבום יצא לאור ביולי 1987. האלבום זכה לביקורות מצוינות ונחשב עד היום ליצירת מופת של הז'אנר.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי נפלם דת'.
מבצעים
צד א' (רצועות 1-16)
צד ב' (רצועות 17-28)
תחנת גשר לונדון
תחנת גשר לונדון (באנגלית: London Bridge station) היא תחנת רכבת מרכזית בדרום מזרח לונדון. התחנה הממוקמת על הגדה הצפונית של נהר התמזה בסמוך לתחנת רחוב קנון היא תחנת הרכבת העתיקה ביותר במרכז העיר לונדון. התחנה היא אחת משתי התחנות של הקו הראשי של לונדון והיא התחנה הרביעית בעומסה בלונדון עם יותר מחמישים מיליון נוסעים בשנה. התחנה מורכבת משני אזורים: תחנה של הרכבת התחתית של לונדון ותחנה נוספת של רכבות פרווריות ובינעירוניות. בתחנת הרכבת התחתית עוברים הקווים קו ג'וביילי וקו נורת'רן. התחנה מורכבת מ־15 רציפים ומעוד 4 רציפים של הרכבת התחתית של לונדון.
מידע על התחנה
תחנת גשר לונדון היא אחת מ-19 תחנות הרכבת בריטניה שמנוהלות על ידי רשת הרכבות הלאומית. בתחנה יש אולם כרטיסים אחד, הכניסה הראשית והוותיקה של התחנה ממוקמת ברחוב Tooley. כניסות אחרות נמצאות גם ברחוב בורו וסביב לכניסה הראשית. התחנה היא אחת משני הטרמינלים המרכזיים בלונדון דרומית לנהר התמזה, השנייה היא תחנת ווטרלו.
הכניסה לתחנת הרכבת התחתית מתבצעת מתוך התחנה אך ישנה עוד כניסה מרכזית פחות דרך הרחוב. מספר קווי אוטובוס עוצרים בסמוך לתחנה ושלושה קווי מעבורת עוצרים גם הם בסמוך לתחנה.
אלכסנדר ביין
אלכסנדר (אלכס) ביין (21 בינואר 1903 – 20 ביוני 1988) היה היסטוריון וביוגרף ישראלי, חתן פרס ישראל להיסטוריוגרפיה ציונית.
ביוגרפיה
ביין נולד בגרמניה, בוגר אוניברסיטת ברלין ואוניברסיטת ארלנגן ובעל דוקטורט בפילוסופיה. ביין כתב את עבודת הדוקטורט על אלכסנדר המילטון תחת הדרכתו של ההיסטוריון פרידריך מיינקה. בשנים 1927–1933 עבד כארכיונאי בארכיון הממלכתי של פוטסדאם. עלה לארץ ישראל והחל לעסוק בעריכת כתביו של בנימין זאב הרצל וכתיבת ביוגרפיה שלו. בשנת 1936 מונה לסגן מנהל הארכיון הציוני המרכזי, תפקיד בו החזיק עד מינויו למנהל הארכיון ב-1955.
עבד כמנהל הארכיון הציוני עד 1971, נוסף להיותו יו"ר האיגוד הארכיוני בישראל וחבר הנהלה בארגון הבינלאומי לארכיונים וכמרצה לארכיונאות באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1956 מונה לגנז המדינה הראשון, מקום בו הטביע את חותמו על ארגון ארכיונים בישראל כולה (1956–1971). ישב גם כחבר הנהלה במכון לחקר הציונות של אוניברסיטת תל אביב, חבר הנהלת החברה ההיסטורית הישראלית, חבר הנהלת מכון בק וחבר במועצת "יד ושם". זכה בפרס ישראל ב-1987 על היסטוריוגרפיה ציונית.
בנו הבכור של ביין, יוחנן, כיהן כשגריר ישראל באו"ם. נכדתו, בתו של יוחנן ביין, היא המורה למשחק והשחקנית ליאת ביין. בנו השני, נחמיה ביין, עבד בשרות המדינה ומתנדב שנים רבות בעמותות פרקינסון בישראל ובחו"ל. ששת נכדיו, ילדיו של נחמיה, מיכל, רונית, ענת, אמיר, עמית ולילך עוסקים במחקר, חינוך, תקשורת ומקצועות טיפוליים.
מפרסומיו
ביין החל לעסוק בכתיבה היסטורית במהלך שהותו בגרמניה. הוא לקח חלק בעריכת אנציקלופדיית ברוקהאוס (1927–1934) ובאנציקלופדיה יודאיקה והאנציקלופדיה העברית. באותה תקופה החלו להתפרסם ספריו וביניהם:
עיקר פרסומו היה כביוגרף של בנימין זאב הרצל, לאו מוצקין, פרנץ אופנהיימר וארתור רופין.
לי מייג'ורס
ראשית חייו
מייג'ורס נולד בשם הרווי לי יירי (Harvey Lee Yeary) בעיר ווינדו, פרבר של דטרויט, מישיגן. אביו, קרל יירי, נהרג בתאונת עבודה לפני לידתו. אמו נהרגה אף היא בתאונת דרכים כשהוא היה בן שנה. בגיל שנתיים אומץ מייג'ורס על ידי דודו ודודתו, ויחד עמם עבר להתגורר במידלסבורו שבקנטקי.
הוא היה פעיל באתלטיקה ובפוטבול בבית הספר התיכון במידלסבורו, אותו הוא סיים בשנת 1957 וזכה במלגת לימודים באוניברסיטת אינדיאנה, שם הוא היה גם כן פעיל בתחומי הספורט. ב-1959 עבר מייג'ורס לאוניברסיטת מזרח קנטקי שבעיר ריצ'מונד. בשנה שלאחר מכן הוא השתתף במשחק הפוטבול הראשון שלו, אך סבל מפגיעה קשה בגבו שהותירה אותו משותק במשך שבועיים, ושמה קץ לקריירה הספורטיבית האקדמאית שלו. בעקבות הפציעה הוא מיקד את פעילותו במשחק והופיע בהצגות בתיאטרון בדנוויל שבקנטקי. ב-1962 סיים מייג'ורס את לימודיו באוניברסיטת מזרח קנטקי וקיבל תואר בהיסטוריה ובחינוך גופני.
לאחר סיום לימודיו קיבל מייג'ורס הצעה להצטרף לקבוצת הפוטבול סנט לואיס קרדינלס. תחת זאת הוא עבר ללוס אנג'לס ומצא עבודה במחלקת הפארקים והפנאי העירונית כמנהל תחום הבידור של פארק צפון הוליווד. בלוס אנג'לס התוודע מייג'ורס לשחקנים רבים ולאישים רבים מתעשיית הבידור, כולל דיק קלייטון שהיה סוכנו האישי של ג'יימס דין שהציע לו ללמוד בבית הספר למשחק שהיה בבעלותו. לאחר שנת לימודים אחת בבית הספר למשחק חש קלייטון שמייג'ורס בשל כדי להתחיל את הקריירה שלו. באותה עת הוא אימץ את שם הבמה לי מייג'ורס כמחווה לגיבור ילדותו ג'וני מייג'ורס שהיה שחקן ולימים מאמן קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת טנסי. מייג'ורס גם למד בבית הספר למשחק של אסטל הרמן במטרו גולדווין מאייר.
תפקידיו הראשונים
מייג'ורס חווה את פריצתו הגדולה כאשר הוא נבחר מתוך 400 שחקנים צעירים, בהם ברט ריינולדס, לתפקיד המשנה של הית' ברקלי בסדרת המערבונים החדשה "The Big Valley" של רשת ABC בכיכובה של ברברה סטנוויק. יחד איתם כיכבה גם השחקנית הצעירה לינדה אוונס שגילמה את אודרה, אחותו הצעירה של הית'. ריצ'רד לונג ופיטר ברק גילמו את אחיו, ג'רוד וניק. אחד הביטויים בהם עשה הית' שימוש במהלך הסדרה היה "Howdy boy" (מילולית: "היי בחור"). הסדרה זכתה להצלחה מידית. במהלך התקופה בה שודרה הסדרה כיכב מייג'ורס בסרטו משנת 1968 של צ'רלטון הסטון, "Will Penny", שברשימת הקרדיטים שלו הוצג שמו בצירוף הביטוי "גאים להציג" (Introducing). כמו כן הוא כיכב בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "The Ballad of Andy Crocker" משנת 1969 ששודר ברשת ABC. הסרט היה אחד הסרטים הראשונים שעסק בסוגיית לוחמי מלחמת וייטנאם ששבו הביתה. באותה שנה הוא קיבל הצעה לככב בסרט "קאובוי של חצות", אך הסדרה "The Big Valley" המשיכה לעונה נוספת ומייג'ורס נאלץ לדחות את ההצעה לתפקיד שגולם מאוחר יותר על ידי ג'ון ווייט. כאשר הופסקו שידורי "The Big Valley" ב-1969, חתם מייג'ורס על חוזה ארוך טווח עם סרטי יוניברסל. ב-1970 הופיע מייג'ורס בסרטו האחרון של ויליאם ויילר "The Liberation of L.B. Jones" והצטרף לצוות של הסדרה "The Virginian" בעונתה האחרונה. בתקופה זו של הקריירה שלו כונה מייג'ורס "אלביס פרסלי הבלונדיני" בשל דמיונו לזמר המפורסם באותה תקופה.
שנות השבעים – האיש השווה מיליונים
ב-1971 גילם מייג'ורס את דמותו של שותפו של ארתור היל, ג'ס ברנדון, בסדרה המשפטית "אוון מרשל – עורך דין" (שודרה בישראל תחת השם "פרקליט לכל עת"), תפקיד שזיכה אותו בשבחים רבים במהלך שש העונות בהן שודרה הסדרה ברשת ABC.
תפקיד זה הוביל אותו לתפקיד הראשי בדמותו של קולונל סטיב אוסטין, טייס החלל לשעבר שבגופו הושתלו איברים ביוניים בסדרה "סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים" שיצאה לאקרנים ב-1973 ושודרה אף היא ברשת ABC. ב-1974 קיבלה הרשת החלטה להעביר את הסדרה למתכונת שידור שבועית. הסדרה נחלה הצלחה בינלאומית והוקרנה ביותר משבעים ארצות (כולל בישראל) והפכה את מייג'ורס לאייקון פופ. ב-1975 ביצע מייג'ורס את תפקיד הבימוי הראשון שלו כאשר ביים אז פרק בסדרה בכיכובם של שחקני הפוטבול המקצוענים לארי זונקה ודיק בטקוס.
ב-1977, כשהסדרה המשיכה להיות להיט, ניסה מייג'ורס לנהל משא ומתן על חוזהו עם רשת יוניברסל. בתגובה הגישה הרשת תביעה נגדו כדי לאלץ אותו להתייצב לעבודה על בסיס תנאי החוזה שהוא היה חתום עליו אז ושעדיין לא פג תוקפו. נפוצו שמועות שמייג'ורס מחזיק בתפקיד כדי להרוויח סכומי כסף גדולים יותר, אך מנהלו האישי הכחיש זאת וטען שמייג'ורס נאבק כדי להקים חברת הפקות משלו "הפקות פוסט-מייג'ורס", לאחר שמייג'ורס לא התייצב לצילומים ביוני אותה שנה, נכנעו מנהלי החברה לדרישותיו. בכל אופן, המדרוג של "האיש השווה מיליונים" החל לרדת וב-1978 הופסקו צילומי הסדרה. בנובמבר 2010 הוציאה חברת Time Life מארז של 40 תקליטורי DVD עם כל פרקי הסדרה בנוסף לקטעי בונוס.
במהלך שנות השבעים הופיע מייג'ורס בכמה סרטים נוספים. ב-1976 הוא גילם את דמותו של פרנסיס גארי פאוורס בסרט אודות משבר מטוס הריגול U-2. ב-1978 הוא הופיע בסרט "The Norseman", ב-1979 בסרט "Killer Fish" יחד עם קורנל ויילד ובסרט "Steel" יחד עם ג'ניפר או'ניל וב-1980 במותחן הפוליטי "The Agency" בכיכובו של רוברט מיצ'ם.
שנות השמונים - The Fall Guy
ב-1981 שב מייג'ורס לאקרנים כאשר שיחק בסדרה ארוכת טווח. המפיק גלן א. לארסון, שלראשונה עבד עם מייג'ורס בסדרה "Alias Smith and Jones" כאשר הוא כיכב בה בתפקיד אורח ומאוחר יותר הפיק את "האיש השווה מיליונים", ביקש ממנו לככב בפרק הפיילוט של הסדרה "The Fall Guy". בסדרה זו גילם מייג'ורס את דמותו של קולט סיוורס, פעלולן הוליוודי שמוצא עבודה נוספת כצייד ראשים. מייג'ורס גם שימש כמפיק וכבמאי של הסדרה ואף שר את שיר הנושא שלה. הוא גם הזמין כמה מחבריו הוותיקים, כמו לינדה אוונס, פיטר ברק, לינדזי וגנר וריצ'רד אנדרסון, להופיע בתפקיד אורח בסדרה. הסדרה שודרה במשך חמש עונות עד שירדה מהאקרנים ב-1986.
בין הסרטים בהם השתתף מייג'ורס בעשור זה נמנו סרט ההמשך של "בצהרי היום", "High Noon, Part II: The Return of Will Kane" שהופק ב-1980 ובו גילם גרי קופר את דמותו בסרט המקורי וסרט המדע הבדיוני "The Last Chase" שהופק ב-1981 וכן סרט האסונות "Starflight: The Plane That Couldn't Land" שהופק ב-1983. בין השנים 1987–1994 התאחדו מייג'ורס ולינדזי וגנר בסרטי טלוויזיה בהם כיכבו השניים בדמויות "האיש השווה מיליונים" והאישה הביונית. מייג'ורס אף הופיע בהופעת קמע בסרט "Circle of Two" וכיכב בתפקיד עצמו בקומדיה משנת 1988 "Scrooged".
שנות התשעים והלאה
ב-1990 כיכב מייג'ורס בסרט "Keaton's Cop" והופיע מדי פעם בסדרת המלחמה "סיור של חובה" ב-CBS, ובסדרה קצרת הימים משנת 1992 "Raven". הוא גם הופיע בתפקידי משנה בסרטים "Trojan War" משנת 1997, "Out Cold" משנת 2001, "שקרן בריבוע" משנת 2002 ו-"The Brothers Solomon" משנת 2007. הוא גם דיבב את דמותו של "ביג" מיץ' בייקר במשחק הווידאו משנת 2002 "Grand Theft Auto: Vice City". הוא שיחק את דמותו של אביו המנותק של ג'רט רדיק בקליפ של להקת Bowling for Soup משנת 2007, "When We Die". באותה שנה הוא שיחק את סבא מקס בסרט "Ben 10: Race Against Time" ודיבב דמות בסדרת האנימציה לילדים "Wapos Bay" של רשת APTN שנקראה "סטיב מאוסטין". הוא גם שיחק תפקיד קטן בסרט "הערפל". מייג'ורס שיחק בתפקיד המאמן רוס בסדרת הטלוויזיה "The Game" של רשת CW, ששודרה מאוקטובר 2006 ועד מאי 2009.
ב-2007 הופיע מייג'ורס בתפקיד אלוהים בפרק בסדרה "According to Jim". מאוחר יותר הוא שב לגלם את התפקיד בפרק הסיום של הסדרה ב-2009. ב-2008 הוא הופיע בפרק בסדרה "העשב של השכן". ב-2009 הוא דיבב את דמותו של סטיב אוסטין בפרק בסדרה "Robot Chicken".
במרץ 2010 שיחק מייג'ורס את דמותו של מדריך השיט הרגזן בפרק בסדרה "קומיוניטי". באפריל אותה שנה הוא הופיע כמנטור בפרק בסדרה "Human Target". מאוחר יותר באותה שנה הוא דיבב את קולו של גנרל אברנתי בסרט "ג'י. איי. ג'ו – עריקים". ב-2011 הוא שב לדבב את הדמות בפרק נוסף. באותה שנה הוא הופיע בסרט "Jerusalem Countdown". בין השנים 2011–2014 הוא הופיע בשלושה פרקים של הסדרה הקומית "לגדל את הופ" של רשת פוקס בתפקיד ראלף, אביו של ברט. בפברואר 2013 הוכרז שמייג'ורס יופיע בתפקיד אורח בשני פרקים בעונה השנייה של "דאלאס" בתפקיד קן ריצ'רדס, אהובה משכבר הימים של סו אלן. ב-2015 הוא הופיע בסרט "האם אתה מאמין?" לצד מירה סורבינו, ובסדרה "Avengers of eXtreme Illusions". באוקטובר 2016 ובפברואר 2018 הוא הופיע בשני פרקים של הסדרה "Ash vs Evil Dead" בתפקיד ברוק ויליאמס, אביו של אש ויליאמס. בסוף שנת 2018 התארח בסדרת הטלוויזיה "צער גידול בנות - הדור הבא", ודיבב מייג'ורס את דמותו של ה"האיש השווה מיליונים" בפרסומת של חברת הונדה.
חיים אישיים
מייג'ורס התחתן ארבע פעמים בימי חייו:
ב-2003 עבר מייג'ורס ניתוח מעקפים.
ב-1983 היה מייג'ורס לאחד מהבעלים של קבוצת הפוטבול Los Angeles Express.
אפרת רייטן
רייטן עורכת-דין במקצועה, ובעברה, שחקנית ומנחת טלוויזיה בערוץ הילדים ובערוץ 10.
ביוגרפיה
אפרת רייטן גדלה ברמת השרון, בתם של מירי, מזכירה רפואית, ואבי, מומחה לביטוח ואל"ם בחיל הים. אחות אמצעית לשני אחים. בוגרת תיכון "רוטברג" ברמת השרון, שם הצטיינה במגמת ספורט וביולוגיה, ואף זכתה בתחרויות ארציות בתחומי האתלטיקה הקלה, בקפיצה לגובה.
שירתה בצה"ל בלהקת פיקוד הדרום.
את קריירת המשחק החלה ב-1992, כשחקנית משנה במיני-סדרה "משחקי אהבה".
ב-1997 סיימה לימודי משחק בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
השתתפה במספר סדרות טלוויזיה, בהן "קפה פריז" (1996–1998), "החוף הדרומי" ו"שבתות וחגים" (2001). ב-1999 שיחקה בתפקיד ראשי (לצד מנשה נוי) בסרט הטלוויזיה "שבעה ימים באלול". שיחקה במספר הצגות תיאטרון, בהן גילמה את הדמות הראשית, מיקה, בהצגה "הוא הלך בשדות" של תיאטרון באר שבע.
במקביל, הנחתה מספר תוכניות טלוויזיה לנוער. בין השנים 1994–2000 הנחתה גם בערוץ הילדים ובטלוויזיה החינוכית. בנוסף השתתפה בקלטות ילדים כגון: "הכבש השישה עשר", "כובע קסמים", "שירים וסיפורים על אצבעות", ו"חיתולי", בפסטיגלים 1997 ו-1998, ובמחזות זמר לילדים כגון: "הממלכה הקסומה של הוגו", ו"בת הים הקטנה".
בשנים 2003–2005 הנחתה רייטן, לצד מני פאר, את תוכנית הבוקר "יום חדש" בערוץ 2 של קשת. בשנים 2007–2008 הנחתה את תוכנית הבוקר "כל בוקר" בערוץ 10. ב-2010 הנחתה את התוכנית "הפרקליטים" בערוץ 10. במקביל שיחקה בתפקיד משני בסרט האימה "כלבת" שיצא לאקרנים ב-2010, ובשנת 2011 השתתפה בסדרה הקומית "גבוה וגרינבאום" בערוץ 2 של קשת. בשנים 2011–2018 הנחתה בערוץ 10 את המגזין השבועי "נקודה il" בהפקת הסוכנות היהודית.
משפט
ב-2004 השלימה לימודי משפטים במכללת שערי משפט. בהמשך הוסמכה לעריכת-דין, ובשנת 2012 החלה לעבוד במשרד עורכי הדין "גולדפרב זליגמן". היא מומחית לדיני חוזים, לדיני תאגידים וללשון הרע.
ייצגה בין היתר את ההסתדרות הרפואית, ואת משפחות ההרוגים באסון נחל צפית.
פעילות פוליטית
כיהנה כחברה בוועדת החוקה של מפלגת העבודה. התמודדה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת ה-24 ובסופן הוצבה במקום החמישי ברשימת מפלגת העבודה. בחודש מרץ 2021 הושבעה לכנסת ה-24 – לאחר שמפלגת העבודה זכתה בשבעה מנדטים – ונבחרה כחברה בוועדה המסדרת של הכנסת והחל מ-26 ביולי 2021 כיהנה כיושבת ראש ועדת העבודה והרווחה של הכנסת. באוגוסט 2021 נבחרה מטעם הכנסת לחברה בוועדה לבחירת שופטים.
חיים אישיים
רייטן נשואה לאדריכל גל מרום, ולהם בן ובת.
מתגוררת ביפו.
לכידות קבוצתית
לכידות קבוצתית היא סך כל הכוחות הפועלים על החברים בקבוצה ומשכנעים אותם להישאר בה.
כל קבוצה מושתתת על מספר נורמות המאפיינות אותה ומייחדות אותה. פרט החורג מנורמות הקבוצה יסולק או שיופעלו עליו סנקציות כדי לחזור לתלם.
יש שני סוגי כוחות המשפיעים על חברי הקבוצה:
רמת הלכידות החברתית של קבוצה, נמדדת ביכולת של חבריה להישאר נאמנים לערכיה. ככל שהרצון של חבריה (כוח חיובי) להישאר בקבוצה גדול מהרצון של חברים בה (כוח שלילי) לעזבה, הלכידות החברתית בקבוצה גוברת.
דוגמאות לכוחות חיוביים - היוצרים לכידות בקבוצה:
קיימת סכנה בלכידות קבוצתית קיצונית, המכניעה את הפרט ומונעת ממנו ביטוי אישי והתפתחות עצמית.
מדידת הלכידות
ניתן למדוד את מידת הלכידות של קבוצה חברתית, במטרה לעמוד על מצבה ודרכי פעולתה המשותפים. דרך אפשרית למדידה היא סוציומטריה. בדרך זו עוקבים אחר המצבים החברתיים בין חברי הקבוצה ומידת הדדיות הקשרים הנוצרים בין חבריה.
פריז סן-ז'רמן
מועדון הכדורגל פריז סן-ז'רמן (בצרפתית: Paris Saint-Germain Football Club; נהגה: פארי סַן זֶ'רמֶן) נקרא גם Paris SG, Paris או בקיצור PSG (פ.ס.ז'), הוא מועדון כדורגל צרפתי, שנוסד ב-1970 בפריז, בירת צרפת. קבוצת הכדורגל הבוגרת של המועדון לובשת מדים בצבעים כחול, אדום ולבן (כצבעי דגל צרפת), ובסמלו מופיע איור בצבע אדום של מגדל אייפל ומתחתיו פלר דה ליס. מאז 1974 מארחת את משחקי הבית שלה באצטדיון פארק דה פראנס הממוקם ברובע השישה-עשר של פריז שמכיל 48,713 מקומות. המועדון משחק ב"ליגה 1", הליגה הבכירה בצרפת, וזכה עד היום ב-11 אליפויות צרפת ו-14 פעמים בגביע הצרפתי.
למועדון יריבות ארוכת שנים עם קבוצת הכדורגל אולימפיק מרסיי, עקב יריבות ספורטיבית, והמשחקים ביניהם נחשבים ל"קלאסיקו הצרפתי" - לה קלאסיק.
המועדונים המוקדמים והאיחוד ליצירת פ.ס.ז'.
בינואר 1969 הוקם בפריז המועדון  מועדון הכדורגל פריז (מצרפתית: Paris Football Club) על בסיס מועדונים פריזאים אחרים אשר נסגרו זה מכבר -"אר סה פריז", "הכוכב האדום פריז" ו"סטאד פרנסה". המועדון החדש קודם ישירות לליגה הצרפתית הבכירה והפך לפופולרי בקרב אוהדי הכדורגל בעיר, אשר מיהרו לרכוש כרטיסי מנויים למשחקי המועדון. עם זאת, קבוצת הכדורגל שאך זה נוצרה מטלאים שונים הכזיבה וירדה לליגת המשנה עוד בעונתה הראשונה. ראשי המועדון הגו, ואחר כך ביצעו, את רעיון איחוד המועדון עם סטאד סן-ז'רמן, מועדון פריזאי נוסף אשר זכה להצלחה מסוימת בליגות האזוריות והמועדון המאוחד נקרא "פריז סן-ז'רמן" ונוסד באופן רשמי ב-12 באוגוסט 1970 - התאריך הרשמי לייסוד המועדון. שנה זו הופיעה על סמל המועדון בין השנים 1996 ל-2013, בתור שנת ייסודו של המועדון. משחקה הראשון של הקבוצה היה משחק ידידות נגד US Quevilly-Rouen, אותו הפסידה בתוצאה 1–3.
איחוד ופיצול המועדונים הפריזאים
ההתאחדות של פריז סן ז'רמן (PFC Association) נתנה את התמיכה הכספית, סטאד סן-ז'רמן נתנה את מיקומה בליגה השנייה בשביל הקבוצה המאוחדת, ומגרש האימונים היה הקאמפ דה לוגה (המשמש עד היום למגרש האימונים של פריז סן ז'רמן). מאמן הקבוצה הראשונה היה פייר פליפון, וכוכבי הקבוצה היו קמיל שוקיר, ברנרד גווינדו ומישל פרוסט. צבעי הקבוצה נקבעו על אדום, כחול ולבן - האדום והכחול מסמלים את צבעיה של העיר פריז, והלבן מסמל את האצולה הצרפתית בעיר סן-ז'רמן-אן-לה, עיר לידתו של המלך לואי ה-14.
הודות לאיחוד הקבוצה, היה לה בסיס אוהדים רחב יחסית כבר בתחילת דרכה, בנוסף חיזקה הקבוצה הצעירה את שורותיה כשהחתימה את קפטן נבחרת צרפת ז'אן דז'ורקאוף - כוכב הקבוצה הראשון, והקבוצה החלה את דרכה בליגה השנייה. המשחק הרשמי הראשון התרחש ב-23 באוגוסט 1970 במשחק חוץ אצל סטאד פויטבין והסתיים ב1-1. כבר בעונתה הראשונה הצליחה לזכות במקום הראשון בלגיה השנייה והעפילה לליגה הצרפתית העליונה. לאחר סיום עונת הבכורה בליגה הבכירה ב-1972, בה סיימה הקבוצה במקום ה-16, המועדון פוצל מחדש תחת לחצים של עיריית פריז שרצתה שהקבוצה תשנה את שמה תמורת כיסוי חובותיה בן ה850 אלף פרנקים, בעוד נשיא המועדון פטרלה סירב להצעה זו ופרש. הקבוצה פוצלה ב-20 ביוני 1972 כאשר הגורמים המקצועיים במועדון עברו לסה אה מוטראויל ונשארו בליגה הראשונה בשם "Paris FC" בעוד ש"פריז סן-ז'רמן", שהפכה לקבוצה חובבנית, נשלחה עתה לליגה השלישית.
חזרה והתבססות בליגה הראשונה
הקבוצה המקורית שירדה לליגה השלישית שחזרה את הישגיה הקודמים ועלתה לאחר עונה אחת בלבד לליגת המשנה, למרות איבוד רוב כוכביה (כולל ז'אן דז'ורקוף) ל-Paris F.C, כיוון שהם העדיפו להישאר בליגה הראשונה. בשנים אלה נבנה בפריז סגל צעיר ומוכשר שכלל את כריסטיאן אנדרה, אריק רנו, אותניאל דוסבי, מישל מארל וז'אק לפוסטה. פריז סיימה במקום השני בקבוצה המערבית של הליגה השלישית, שלא היה אמור להקנות לה את העלייה, אך למזלה התפרקה קויבילי שסיימה ראשונה עקב קשיים כלכליים, ופ.ס.ז' עלתה בחזרה לליגת המשנה. עונה לאחר מכן, ב-1973/1974 בליגה השנייה, לקח על עצמו את ניהול המועדון מעצב האופנה ואיש העסקים דניאל השטר שמונה לנשיא המועדון במקום הנרי פטרלה, ומינה את פרנסיס בורלי לסגן הנשיא. מעבר לתמיכה הכלכלית גייס השטר את כישוריו ועיצב את מדי הבית של הקבוצה הבוגרת, והדהים את עולם הספורט הצרפתי בכך שמינה את ז'יסט פונטיין, שנחשב למאמן בינלאומי, למאמן הקבוצה. פונטיין החתים שחקנים יוקרתיים כמו ז'אן פייר דוליגאני, ז'אן דלופרה ולואי קרדייט. הפריזאים סיימו במקום השני בקבוצה B בליגה השנייה, 4 נקודות מתחת לכוכב האדום, והתקדמו לפלייאוף העלייה לליגה הבכירה נגד ואלנסיין. במשחק הראשון ניצחה ואלנסיין 1–2 בביתה, אך בגומלין ניצחה פריז 2–4 והשלימה העפילה היסטורית לליגה הבכירה, כך שבתוך 3 עונות עלתה מהליגה השלישית חזרה לליגה הבכירה שם היא משחקת מאז ברצף. במקביל לעלייתה של פריז סן-ז'רמן שקעה קבוצת פריז אף סה שירדה לליגה השנייה עוד באותה העונה, ועד היום משחקת בליגות הנמוכות. לאחר עלייתה לליגה הראשונה ב-1974 עברה לשחק פריז סן-ז'רמן בפארק דה פראנס, שעומד במקום בו היה קיים אצטדיונה של פריז אף סה שנהרס עם הידרדרותה של הקבוצה. המשחק הראשון של פריז באצטדיון היה נגד הכוכב האדום, ב-10 בנובמבר 1973, וניצחה שם 1–3, כמשחק הכנה לליגה הראשונה.
ההיסטוריה של המועדון בגביע הצרפתי החל בעונת 1973/1974, כאשר העפילו הפריזאים לרבע הגמר אחרי שניצחו את מץ החזקה, אך הודחו נגד סטאד ריימס. בעונה לאחר מכן התקדמה הקבוצה והגיעה לחצי הגמר שם הפסיד ללאנס.
בינואר 1978, הורחק הבעלים דניאל השטר לכל החיים מכדורגל, על ידי ההתאחדות הצרפתית, עקב פרשת שחיתות כרטיסי משחק בה היה מעורב. במשחק האחרון באצטדיון כנשיא הקבוצה, ניצחה פריז 1–5 את היריבה הגדולה מרסיי. לאחר מכן נשאו שחקני הקבוצה את השטר בזמן שהאוהדים קוראים בשמו. פרנסיס בורלי - שהיה סגן הנשיא, לקח את תפקיד הנשיא במקומו של השטר שאולץ לפרוש.
תארים ראשונים והצלחה מקומית
למרות עזיבתו של השטר, הצליח בורלי לגייס שחקנים בולטים נוספים מהליגה הצרפיתי כמו דומיניק בת'אני שהגיע ב-1978 מסנט אטיין ודומיניק רושטו, שהגיע שנתיים לאחר מכן. ביחד עם המאמן ז'ורז'ה פיירוצ'ה הצליחה הקבוצה לייצב את עצמה בחלק העליון של הטבלה בליגה הראשונה. בעונת 1981/1982 זכתה פריז סן ז'רמן בגביע הצרפתי - התואר הראשון שלה אי פעם. במשחק הגמר נגד סנט אטיין הגדולה של מישל פלאטיני, היו 150 אלף בקשות לכרטיסים אך רק 46,160 מקומות ישיבה שצפו במשחק בו הצליחה הקבוצה לזכות רק לאחר דו-קרב בעיטות עונשין אחרי דרמה גדולה שהתחוללה במשחק ו2-2 בסיום הזמן החוקי, וזכייתם של הפריזאים בתואר הגדול הראשון בהיסטוריה. שנה מאוחר יותר השתתפה הקבוצה בפעם הראשונה במפעלים האירופיים בגביע אירופה למחזיקות גביע של 1982/1983 שם הגיעה עד לרבע הגמר, ובנוסף זכתה פעם נוספת בגביע הצרפתי. ב-1984/1985 הגיעה הקבוצה לגמר הגביע השלישי שלה ב-4 שנים, אך הפעם הפסידה למונקו. באירופה הודחה מוקדם על ידי וידאוטון. בעונת 1985/1986 זכה המועדון לראשונה באליפות צרפת בכדורגל ובשורותיה שיחקו: ג'ואל באטס, סאפט סושיץ', לואיס פרננדס ודומיניק רושטו, כשהיא משלימה רצף של 26 משחקים ללא הפסד. עונה יותר מאוחר שיחקה במוקדמות ליגת האלופות אך הודחה מוקדם. העונה שלאחר מכן התבררה ככישלון טוטאלי, כאשר הקבוצה מצליחה בקושי לשרוד בליגה הראשונה, רק במשחק האחרון בליגה. בעונת 1988/1989 הקבוצה נלחמה ראש בראש עם אולימפיק מרסיי על האליפות אך הפסידה במשחק העונה בדקה ה-90 והאליפות הלכה למרסיי.
תקופת הזהב (1991 - 1998)
במאי 1991 נמכרה פריז סן-ז'רמן ל-"+Canal" שהיא חברת ערוץ הטלוויזיה המרכזי בצרפת. החברה שילמה את חובה הענק של הקבוצה בסך 50 מיליון פרנק ומינתה את מישל דניסו לנשיא המועדון במקום הבעלים הקודם פרנסיס בורלי שסיים את תפקידו במועדון. בעקבות זאת תקציבה גדל והיא הפכה לאחת הקבוצות העשירות בצרפת, והחלה לבנות את סגל המועדון מחדש כשהביאה את הכוכבים הבריזלאים ריקארדו גומז ו-ואלדו פילחו, והצרפתים הבכירים פול לה גן, לורנט פורניר ופטריק קולטר. בשנים אלו גם עלה לכותרות המפגש בין פ.ס.ז'. לבין קבוצת אולימפיק מרסיי שהייתה היריבה העיקרית של פריז לתואר, שנקרא לה קלאסיק. בעונת 1991/1992 סיימה הקבוצה רק במקום השלישי בליגה ואיכזבה ביחס לציפיות. בעונת 1992/1993 זכתה סן-ז'רמן בגביע הצרפתי השלישי שלה, והגיע עד לחצי גמר גביע אופ"א אחרי שניצחה ברבע הגמר את ריאל מדריד. ההצלחה בליגה לא איחרה להגיע כשזכתה עונה לאחר מכן באליפות צרפת השנייה בהיסטוריה שלה. לאחר מכן בעונות 1994/1995 ו-1997/1998 זכתה הקבוצה בגביע הצרפתי הרביעי והחמישי שלה (בהתאמה). הקבוצה רשמה גם הישגים ברמה האירופית עם זכייה בגביע המחזיקות לעונת 1995/1996. בעונת 1996/1997 העפילה בפעם השנייה בהיסטוריה לגמר גביע המחזיקות אבל הפעם הפסידה לברצלונה. בשנת 1998 העפילה הקבוצה לשמינית גמר גביע אירופה למחזיקות גביע והוגרלה לשחק מול מכבי חיפה, מחזיקת הגביע הישראלית. המשחק הראשון בין הקבוצות, שהתקיים בפארק דה פראנס, הסתיים בתיקו 1-1. במשחק השני ביניהן ניצחה מכבי חיפה 2–3 לאחר שער בדקות האחרונות של המשחק. הדחה זו גרמה לפיטוריו של המאמן הצרפתי.
שנות ה-2000
את שנות ה-2000 החלה הקבוצה עם הצלחה אירופית נוספת כשזכתה בגביע האינטרטוטו לעונת 2000/2001. כמו כן בעונות 2003/2004 ו-2005/2006 זוכה הקבוצה בגביעים צרפתיים נוספים. ב-2006 מחליפה הקבוצה פעם נוספת בעלות כשהקבוצה עוברת לידי קבוצת השקעות בראשות תאגיד ההשקעות האמריקני "Colony Capital". באותה השנה נפגשה הקבוצה פעם נוספת עם קבוצה ישראלית, עת הוגרלה לאותו בית עם הפועל תל אביב במסגרת גביע אופ"א. במשחק ביניהן, שהתקיים בפריז, ניצחה הפועל 2–4. לאחר המשחק החלו מהומות קשות מצד אוהדי פריז ואחד מאוהדיה אף נורה למוות בידי שוטר צרפתי לאחר שניסה לתקוף אוהדים ישראלים. בעונות 2006/2007 ו-2007/2008 דשדשה הקבוצה בתחתית הליגה הצרפתית ואף הייתה מועמדת לירידה ברוב חלקי העונה, ולא הצליחה להתרומם.
בקיץ 2008, לאחר שהייתה מועמדת לירידה בעונות החולפות, החתימה הקבוצה שלושה שחקנים מן הדרג הראשון בכדורגל, במטרה להשיב את הקבוצה לצמרת הליגה הצרפתית.
בעונת 2009/2010 פריז איכזבה פריז שוב במסגרת הליגה, כשסיימה במקום ה-13 בטבלה, אך בגביע הצרפתי, פריז נחלה הצלחה וזכתה בגביע לאחר ניצחון 0–1 בגמר נגד מונקו, משער של החלוץ הוארו.
באוגוסט 2010, שיחקה הקבוצה נגד אולימפיק מרסיי, במסגרת גמר הסופר קאפ הצרפתי. המשחק, שנערך בתוניסיה, הסתיים בתוצאה 0-0 לאחר 90 דקות (מכיוון שאין הארכה במסגרת הסופר קאפ הצרפתי), ולאחר מכן הפסידה פ.ס.ז' 3–4 בפנדלים. בעונת 2010/2011 הגיעה הקבוצה לגמר הגביע הצרפתי לאחר ניצחון בחצי הגמר על קבוצת אנז'ה. במשחק הגמר הפסידה הקבוצה לקבוצת ליל. בעונה זו נפגשה פ.ס.ז' עם מכבי תל אביב במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, פ.ס.ז' ניצחה 0–2 בפריז הפסידה 3–4 בבלומפילד, ועלתה לשלב הבתים בליגה האירופית. הקבוצה סיימה את הבית במקום הראשון והעפילה לשלב 32 האחרונות. בשלב זה הקבוצה ניצחה את קבוצת באטה בוריסוב והעפילה לשלב שמינית הגמר, בו הפסידה לקבוצת בנפיקה ליסבון והודחה מהטורניר.
הגמוניה מקומית (החל מ-2011)
בשנת 2011 נרכשה פריז סן-ג'רמן על ידי רשות ההשקעות של קטר, שהחלה להשקיע כסף רב בקבוצה, בעיקר ברכישת כוכבים ושחקני חיזוק מהשורה הראשונה בכדורגל העולמי, כדי להפוך את הקבוצה לאחת הגדולות באירופה ולזכות בנוסף לאליפויות בליגת העל הצרפתית בכדורגל גם בליגת האלופות של אופ"א. בקיץ 2011 הוציאה הקבוצה כ-81 מיליון אירו על שחקני רכש, כשהבולט ביניהם הוא חאבייר פסטורה שהגיע לקבוצה תמורת 43 מיליון יורו מפאלרמו. את עונת סיימה הקבוצה במקום השני בליגה הצרפתית אחרי מונפלייה שזכתה באליפות.
ב-2012 החלה תקופת הזוהר של הקבוצה, כאשר האחראי העיקרי לה היה שחקן הרכש השוודי זלאטן איברהימוביץ'. בעונת זכתה הקבוצה בפעם השלישית בתולדותיה באליפות צרפת, והיא החלה רצף של ארבע זכיות באליפות. בשנת 2017 הקבוצה הייתה שותפה לצמד משחקים היסטורי בליגת האלופות - בשמינית הגמר פ.ס.ז ניצחה בביתה את ברצלונה 4–0, ושלושה שבועות לאחר מכן במשחק הגומלין פ.ס.ז הפסידה 1–6 כששני שערים של ברצלונה נכבשו בתוספת הזמן, וכתוצאה מכך הודחה מליגת האלופות. בחלון ההעברות של קיץ 2017 החתימה את ניימאר תמורת 222 מיליון יורו - ההעברה היקרה בכל הזמנים, ופי 2 מההחתמה היקרה ביותר עד אותו הזמן - פול פוגבה. בנוסף היא שאלה את קיליאן אמבפה ממונקו עם סעיף רכישה בסכום של 180 מיליון אירו.
ב-6 במרץ 2018 הודחה הקבוצה בשלב שמינית גמר ליגת האלופות על ידי ריאל מדריד. למרות ההדחה מליגת האלופות, פ.ס.ז' זכתה באותה עונה באליפות צרפת בפעם השביעית בתולדותיה ובגביע הליגה הצרפתי.
ב-6 במרץ 2019 הודחה הקבוצה בשלב שמינית גמר ליגת האלופות על ידי מנצ'סטר יונייטד.
עידן אמבפה, ניימאר ומסי
ב-31 באפריל 2020 הליגה הצרפתית הסתיימה בגלל מגפת הקורונה ופ.ס.ז' הוכתרה כאלופת הליגה. ב-12 באוגוסט, העפילה לחצי גמר ליגת האלופות לאחר ניצחון על אטאלנטה האיטלקית ברבע הגמר בתוצאה 1–2. שישה ימים לאחר מכן, העפילה הקבוצה לגמר ליגת האלופות לראשונה בתולדותיה לאחר שניצחה את ר.ב. לייפציג הגרמנית בתוצאה 3–0 בחצי הגמר. בשלב הגמר הפסידה לבאיירן מינכן בתוצאה 0–1.
ב-4 במאי 2021 הודחה הקבוצה בשלב חצי גמר ליגת האלופות על ידי מנצ'סטר סיטי בתוצאה המצטברת 1–4. ב-23 במאי זכתה ליל באליפות הליגה, לאחר שלוש אליפויות רצופות של פ.ס.ז'.
בקיץ 2021 נעשה מסע רכש גדול של שחקנים בכירים בדמות סרחיו ראמוס שעזב את ריאל מדריד בה שיחק 16 שנה. אשרף חכימי, ג'ורג'יניו ויינאלדום והשחקן המצטיין של יורו 2020 ג'אנלואיג'י דונארומה. בנוסף, באוגוסט 2021 חתם במועדון ליונל מסי, לאחר שעזב את ברצלונה, בה שיחק 21 שנה.
בעונת 2021/2022 הבטיחה הקבוצה את האליפות העשירית בתולדותיה והשוותה את שיא האליפויות של של סנט אטיין. עם זאת הקבוצה הודחה בשלב שמינית גמר ליגת האלופות על ידי ריאל מדריד וגם לא הצליחה לזכות בגביע המקומי ולא בסופר קאפ, וסיימה את העונה עם תואר אחד בלבד.
בעונת 2022/2023 הודחה הקבוצה מהגביע הצרפתי באופן מפתיע כבר בשלב שמינית הגמר מול מרסיי כשהפסידה בתוצאה 1–2, ובליגת האלופות הודחה גם כן בשלב שמינית הגמר על ידי באיירן מינכן, לאחר שנוצחה פעמיים 0–1 באצטדיון הביתי של הקבוצה, הפארק דה פראנס, ו-0–2 במשחק הגומלין באליאנץ ארנה.
סגל הקבוצה
(בהשאלה מסטאד ריימס)
שיאים אישיים
נכון ל-11 באוקטובר 2022. השחקנים המודגשים עדיין פעילים בקבוצה.
היכל התהילה
ב-4 ביולי 2017, המועדון חשף באתר האינטרנט שלו את היכל התהילה, שמאגד את עשרים השחקנים שנחשבים על ידי הרשויות בפריז כטובים בתולדותיו. מרבית השמות צפויים יחסית, אך נוכחותו של דייוויד בקהאם, ששיחק רק חצי עונה ב- פריס סן-ז'רמן (14 משחקים בלבד) בשנת 2013, היא שנויה במחלוקת. נוכחותו של השחקן האנגלי, שהוצג כ"שגריר קסם" על ידי ההנהלה הפריזאית, מעלה מעל לכל כי הקריטריון הספורטיבי לא היה היחיד שנלקח בחשבון להקמת הרשימה. חלק מהאוהדים הביעו מחאתם על היעדרם של אמארה דיאנה, וינסנט גוארין, אנטואן קומבוארה, פול לה גן ואלן רושה. השחקנים שנבחרו:
ויקימד השנה
ויקימד השנה (בין השנים 2011–2017 נקרא ויקיפד השנה) הוא פרס שנתי הניתן כל שנה בכנס ויקימניה על ידי ג'ימי ויילס, ממייסדי ויקיפדיה. הפרס ניתן מאז 2011 על תרומה והישגים יוצאי דופן של. הפרס עומד על סך 5,000 דולר. בנוסף לזוכים בפרס, הוכרזו גם ויקיפדים שזכו בציון לשבח. החל משנת 2021 קיימות מספר קטגוריות משנה, הכוללות גם פרס מפעל חיים "חתן פרס ויקימדיה", פרס לוויקיפד החדש של השנה ועוד.
היסטוריית הפרס
ב-2013, שנה וחצי לאחר שהזוכה הראשון בפרס ראואן קנז'חנולי – קזחי שבנה רובוט המסייע לתחזוקת ויקיפדיה, ושמאוחר יותר התברר שמימון חלקי ממשלתי-קזחי עומד מאחוריו – פורסם שהזוכה עוד לא קיבל את סכום הפרס. ויילס עצמו התבטא ואמר ש"אין בכך כל בעיה, מאחר שהוא מלכתחילה התכוון להעניק את הפרס בפועל רק כאשר יגיע בהזדמנות לקזחסטן, וביקור כזה עוד לא יצא לו לעשות". גם הזוכה של 2012 עוד לא קיבל את כספי הפרס, נכון לאפריל 2013.
ביולי 2012, עת הוענק הפרס השני בכנס ויקימניה בוושינגטון די. סי., שם הפרס שונה ל"פרס ג'ימבו" (ג'ימבו – כינויו של ג'ימי ויילס), וקרן ויקימדיה הבהירה שאין לה כל מעורבות בהענקת הפרס, ומדובר ביזמה אישית של ויילס.
הפרס המשיך להיות מוענק בשנים הבאות תחת השם "ויקיפד השנה", כאשר בשנת 2016 הוכרזה לראשונה זכייה משותפת בפרס - שתי ויקיפדיות שזכו בפרס במשותף.
בשנת 2017, כונה הזוכה בפרס מגאנה "ויקימד השנה", כנראה לרמז על פעילות הזוכה בעמותת ויקימדיה, ולאו דווקא בוויקיפדיה עצמה.
החל משנת 2021 קיימות מספר קטגוריות משנה, הכוללות גם ציונים לשבח, פרס לוויקיפד החדש של השנה ועוד. בשנת 2021, לכבוד 20 שנה להיווסדות ויקיפדיה, הוענק לראשונה פרס "זוכה שנת ה-20 של ויקימדיה", לציון תרומה ממושכת רבת שנים. בשנת 2022, הפרס שונה ל"חתן פרס ויקימדיה".
נכון לשנת 2022, דרור לין הוא הזוכה היחיד מוויקיפדיה העברית וויקימדיה ישראל, אשר זכה בקטגוריית חתן פרס ויקימדיה לשנת 2022.
פרס למשתמש הפעיל החדש של השנה
פרס זה הוענק לראשונה בשנת 2021
חתן פרס ויקימדיה
בשנת 2021, לכבוד 20 שנה להווסדות ויקיפדיה, הוענק לראשונה פרס "זוכה שנת ה-20 של ויקימדיה", לציון תרומה ממושכת רבת שנים. בשנת 2022, הפרס שונה ל"חתן פרס ויקימדיה".
דגל טורקמניסטן
דגל טורקמניסטן הוא הדגל הלאומי של טורקמניסטן.
היסטוריה
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית אימצה ב-1 באוגוסט 1953 דגל בו הוספו לדגל ברית המועצות שני פסם כחולים בהירים בחלק התחתון. הדגל שימש את טורקמניסטן את 27 בינואר 1992, כשטורקמניסטן אימצה את הבסיס לדגלה הנוכחי.
ב-1997 הוסף בתחתית הקו האדום שני ענפי עץ זית, לסמל שלום.
הדגל קיבל את עיצובו הנוכחי ב-24 בינואר 2001, כשהיחס שונה מ-1:2 ל-2:3, והגוון הירוק הוחלף בגוון בהיר יותר.
עיצוב
הדגל הוא ירוק ובו פס אנכי בצבע אדום ליד צד התורן, המכיל חמש דוגמאות המשמשות בהכנת שטיחים המסודרות בערמה מעל שני ענפי זית מוצלבים, בדומה לדגל האומות המאוחדות. ליד הפס בפינה העליונה מופיעים חמישה כוכבים וסהר, בצבע לבן. חמשת השטיחים מייצגים את חמשת השבטים המרכזיים בטורקמניסטן - טקה, יומוט, ארסרי, צ'ודור וסאריק - מלמעלה למטה. שבטים משניים יותר, לרבות שבט הסאליר שירד מגדולתו בתבוסה צבאית לפני העת החדשה, אינם מיוצגים בדגל. הסהר בדגל מסמל את האסלאם וחמשת הכוכבים מסמלים את חמשת המחוזות במדינה.