cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוטא בקנטאור
ι בקנטאור (נקרא גם גליזה 508.1) הוא כוכב בולט בקבוצת הכוכבים קנטאור במרחק של קרוב ל-60 שנות אור ממערכת השמש עם בהירות נראית מדרגה 2.73. הכוכב נמצא בחלק הצפוני של קבוצת קנטאור, מה שמאפשר לצפות בו מדרום אירופה והמזרח התיכון, אך אף על פי כן הוא לא קיבל שם משלו. במרחק זוויתי של כ-6.4 מעלות מדרום לכוכב, בערך על הקו המחבר אותו עם הכוכב ε בקנטאור נמצאת גלקסיית הרדיו קנטאור A (NGC 5128), כך שניתן להיעזר בו על מנת לאתרה. כשליש מעלה ממזרח-צפון-מזרח לכוכב נמצאת הגלקסיה NGC 5102.
מאפיינים
ι בקנטאור הוא כוכב הסדרה הראשית לבן עם סיווג ספקטרלי A2 V, מסתו כפעמיים וחצי מסת השמש ורדיוסו כ-1.7 רדיוסי שמש. טמפרטורת פניו היא כ-8,600 קלווין והוא מאיר בעוצמה של למעלה מפי 20 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ומעט יותר מכך בצירוף הקרינה בתחום העל-סגול. מדידות בתחום התת-אדום מראות שאת הכוכב מקיפה דיסקה של חומר קר במרחק של כ-6 יחידות אסטרונומיות והועלתה השערה שבתוכה נוצרים כוכבי לכת, אך לא נמצאו ראיות לקיומו של כוכב לכת כזה. המתכתיות של ι בקנטאור נמוכה יחסית לזו של השמש ושכיחות היסודות הכימיים הכבדים מהליום בו היא כשליש מזו של השמש.
לכוכב תנועה עצמית גדולה יחסית של כרבע שניית קשת בשנה ולעומת זאת מהירותו הרדיאלית היא כמעט 0, כך שלמעשה הוא נע במהירות של כ-30 קילומטר בשנייה בכיוון ניצב לקו הראייה אליו. בשל קרבתו הכוכב נכלל בקטלוג גליזה לכוכבים קרובים.
עלי אכבר סאלחי
עלי אכבר סאלחי (בפרסית: علی اکبر صالحی, תעתיק מדויק: עלי אכבר צאלחי, נהגה בפרסית: אַלי אַכבר סאלֶהִי נולד ב-24 במרץ 1949) הוא אקדמאי ופוליטיקאי איראני המכהן כראש הארגון לאנרגיה אטומית של איראן החל מ-16 באוגוסט 2013.
ביוגרפיה
סאלחי רכש תואר ראשון במדעי המדינה (BSc) מטעם האוניברסיטה האמריקנית בביירות, ודוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1977. כמו כן כיהן כמרצה מן המניין ונשיא אוניברסיטת שריף לטכנולוגיה באיראן, וכן כחבר באקדמיה האיראנית למדע ובמרכז הבינלאומי לפיזיקה תאורטית שבאיטליה. הוא דובר פרסית, אנגלית וערבית.
בשנים 1997 - 2005 כיהן סאלחי כנציג איראן בסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית. ב-18 באוקטובר 2003 חתם בשם איראן על "הפרוטוקול הנוסף" (Additional Protocol) להסכם אמצעי הביטחון (Safeguard Agreement).
לאחר בחירתו של חסן רוחאני לנשיא איראן, הוחלף סאלחי על ידי מוחמד ג'וואד זריף, שר החוץ האיראני הנוכחי, ומונה בשנית, ב-16 באוגוסט 2013, לראש הארגון לאנרגיה אטומית של איראן.
אחיו של סאלחי, ג'וואד סאלחי, הוא מדען נודע בתחום הנדסת מחשבים ואלקטרוניקה, מחלוצי שיטת CDMA.
יהדות זימבבואה
הגירה יהודית לרודזיה במאות ה-19-20
במהלך המאה ה-19 בעיצומה של התקופה הקולוניאליסטית, הגיעו היהודים לקולוניה הבריטית רודזיה (כיום רפובליקת זימבבואה) יחדיו עם המתיישבים מאירופה. מאז שבריטניה החליטה להעניק עצמאות למושבה הבריטית, במטרה להקים מדינה עצמאית שתקרא זימבבואה, החלה תנועת עבירה המונית של התושבים האירופאיים שהיו בה למדינות אחרות. יחדיו עמם יצאו רוב היהודים.
גלנליווט
גלנליווט (The Glenlivet) הוא ויסקי סקוטי סינגל מאלט המיוצר במזקקת "דה גלנליווט" בספייסייד שבצפון מזרח הרמה הסקוטית.
יהדות זימבבואה
תולדות הקהילה
ההתיישבות היהודית ברודזיה החלה עוד בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. בשנת 1894 החלו להגיע ראשוני היהודים מבריטניה ומליטא. בית הכנסת הראשון בסולסברי (כיום הארארה) נוסד ב-1895. בין השנים 1900 ל-1903 לערך היה ר' ירחמיאל שטינברג איש ארץ ישראל שירד לבדו כדי לפרנס אשתו וילדיו - הדמות הדתית המשמעותית בקרב יהודי המקום בהיותו אדם דתי וירא שמים, מה עוד שהבריטים ראו בו איש הגון כיוון שלא לקח לעצמו מאום מהמאפייה בה עבד אשר שירתה את הבורים שהפסידו במלחמה לבריטים. לאחר תקופה זו שב לארץ ישראל ונודע בכינויו "הצדיק ממוצא". בשנת 1911 נבנה בית כנסת מפואר בבולוואיו. בשנת 1920 היגרו יהודים יוצאי ספרד מהאי רודוס למושבה הבריטית לשעבר, ובשנת 1931 יסדו בבירה בית כנסת ספרדי. בשנת 1930 הגיעו יהודים מגרמניה. אל הקהילה הצטרפו מעט יהודים לאחר השואה. היהודים שהתיישבו בסולסברי ובבולאביו ייסדו תנועות נוער ציוניות ואף הוקם בית ספר יהודי בשם שרון בבירה ובית ספר בשם כרמל בבולוואיו.
גלנליווט
היסטוריה
בתחילת המאה ה-19 הוחלט על מיסוי האלכוהול בסקוטלנד, לכן פעלו יצרני הויסקי באופן בלתי חוקי. אחד מהם היה חקלאי בשם ג'ורג' סמית.
יהדות זימבבואה
תולדות הקהילה
הקהילה היהודית ברודזיה הייתה ייחודית בניסיונותיה להקים חוות חקלאיות המבוססות על עבודה עברית. בנוסף עסקו המתיישבים בענף היהלומים והתעשייה.
גלנליווט
היסטוריה
ב-1823 חוקק הדוכס מגורדון חוק מיסוי חדש, לפיו תמורת תשלום מס ניתן להוציא רישיון חוקי לייצור אלכוהול. סמית ביקש רישיון, אותו קיבל כעבור שנה, היה לראשון שהורשה לזקק ויסקי חוקי, והקים את המזקקה בעמק (glen) הנהר ליווט, שהוא ממקורות הנהר ספיי. למזקקה ולויסקי קרא "גלנליווט".
יהדות זימבבואה
תולדות הקהילה
עם תחילת המאבק השחור וההידרדרות במצב הביטחוני בשנות השבעים, עזבו מירב היהודים את המדינה. קצב ההגירה היהודית הלך וגדל והגיע לשיאו ב-1961. רבים עזבו את המדינה בשנת 1979 סמוך להקמת רפובליקת זימבבואה. רוב היהודים שעזבו התיישבו בדרום אפריקה הסמוכה ואחרים בישראל, אוסטרליה ובריטניה.
גלנליווט
היסטוריה
כבעל רישיון החל לייצר ולמכור ויסקי בכמות גדולה. שכניו, בעלי המזקקות הבלתי חוקיות, החליטו לשרוף את המזקקה שלו, אך הוא הגן על עצמו ועל עסקו, באמצעות שני אקדחים.
יהדות זימבבואה
המצב היום
כיום חיים בזימבבואה כ-300 יהודים, כמאה בהארארה, לשעבר סולסברי, שהיא עיר הבירה של זימבבואה, וכ-150 בבולוואיו (Bulawayo). ובודדים גרים ב"קווה קווה" (KweKwe), "גרו" (Gweru) ו"קדומה" (Kadom). רוב היהודים הגרים היום במדינה הם כאמור מבוגרים.
גלנליווט
היסטוריה
ב-1858 הוקמה מזקקה חדשה, גדולה ומודרנית בצמוד למסילת רכבת וכך שופרה מערכת ההפצה של הויסקי.
יהדות זימבבואה
הסתגלות בתי הספר
בית הספר היהודי "כרמל", אשר נוסד עבור ילדים יהודים, מונה 200 תלמידים, מתוכם רק 5 יהודים. ההורים הלא-יהודים מבקשים לבניהם מוסד חינוכי בעל רמה ומוצאים את בית הספר היהודי מתאים לכך. הלימודים מתחילים במסדר בוקר שבו כל הילדים אומרים מודה אני. ביום שישי נערכת קבלת שבת ומסיימים את הטקס בשירת התקווה. את הקידוש עורך ילד יהודי אך את ברכת המזון אומר תלמיד לא יהודי. אין לימודים בבית הספר בימי שבת וחגי מועד.
גלנליווט
היסטוריה
מזקקות ויסקי שכנות בעמק הנהר ליווט החלו להשתמש אף הם בשם "גלנליווט", ואף זכו בהכרת בית המשפט לשימוש בשם זה, עד שב-1884 השיג ג'ון גורדון סמית, נכדו של ג'ורג' סמית, את אישור בית המשפט להיות המזקקה היחידה שיכולה לשאת את השם "The Glenlivet".
יהדות זימבבואה
הסתגלות בתי הספר
הרב אליהו בירנבוים, ראש תוכנית "עמיאל", השולחת רבנים לקהילות יהודיות ברחבי העולם והמבקר בעיקר בקהילות בהן מספר היהודים אינו רב, מציין כי בקהילות נוספות בעולם קיים מצב דומה: בבית ספר על שם אלברט איינשטיין בקיטו (אקוודור), בבית הספר היהודי בלה פס (בוליביה), בבית ספר בפורט אליזבת (דרום אפריקה) ועוד.
גלנליווט
היסטוריה
המזקקה פעלה באופן רציף משך כל השנים, מלבד בתקופת מלחמות העולם, בהן נוצר מחסור בשעורה.
יהדות זימבבואה
שריפת בית הכנסת
בערב יום כיפור ה'תשס"ג (2002) הוצת בית הכנסת הגדול של קהילת בולאוויו אשר הכיל 1,500 מקומות. בית הכנסת שהיה גאוות הקהילה נשרף כולו, אך ספרי התורה ניצלו. לאור הסיכוי הקלוש כי תוקם מחדש קהילה גדולה בעיר, הוחלט למכור את המבנה לכנסייה. הכנסייה הסכימה כי המקווה שבמבנה שבחצר יישאר לשימוש הבלעדי של היהודים. גורל דומה היה גם לבתי כנסת אחרים במדינה.
גלנליווט
היסטוריה
ב-1958, עלתה המזקקה באש, אך שופצה במהירות וייצור הויסקי לא פסק.
יהדות זימבבואה
שליחי סוכנות
בעבר (2001–2003) היו שליחים מטעם הסוכנות היהודית (פרויקט "ערבים"). אך כיום השליח לדרום אפריקה מוסיף לטפל ביהודי זימבבואה.
גלנליווט
ייצור
מלבד הלתת, העשוי משעורה, מיוצר הויסקי ממי באר עשירים במינרלים, העוברים סינון טבעי באדמות גרניט וכבול, ותהליך היישון הדרגתי ואיטי בחביות עץ אלון, באתר המזקקה הנמצאת בגובה 275 מטר מעל פני הים, באזור בעל טמפרטורות נמוכות ואוויר נקי.
אביגדור קהלני
אביגדור קהלני (נולד ב-16 ביוני 1944) הוא תת-אלוף (בדימוס) בצה"ל ופוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם העבודה והדרך השלישית (שאותה הקים ועמד בראשה) וכן השר לביטחון פנים. כמו כן כיהן כיו"ר האגודה למען החייל, כסגן ראש העיר תל אביב וכראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון. בעל עיטור הגבורה ממלחמת יום הכיפורים, עיטור המופת ממלחמת ששת הימים, ועיטור הנשיא על תרומתו למדינת ישראל, ונמנה עם מדליקי המשואות ביום העצמאות ה-75.
ביוגרפיה
קהלני נולד, גדל והתחנך בנס ציונה. בנם של שרה ומשה קהלני שעלו בילדותם מעדן שבתימן. בנעוריו למד באורט יפו במגמת מכניקה.
בשנת 1962 התגייס לצה"ל לחיל השריון בחטיבה 7 ועבר בה את כל המסלול עד לתפקיד מפקד החטיבה. הוא החל כלוחם בגדוד 82, סיים את קורס מפקדי טנקים כחניך מצטיין ובאביב 1963 יצא לקורס קצינים בבה"ד 1 ממנו הודח. מפקדיו בחיל, שהכירו את יכולותיו, החליטו למרות זאת להוציאו לקורס קציני-שריון (קק"ש) אותו סיים בהצלחה, וקיבל דרגת ממ"ק (ממלא מקום קצין). לאחר הקורס שובץ כמפקד מחלקה בגדוד 82. רק לאחר ביקורו בגדוד של שמואל איל, ראש מינהל הסגל, הוענקה לקהלני דרגת סגן-משנה, ובכך היה לקצין השריון היחיד בצה"ל שלא סיים את הקורס הכלל-צה"לי בבה"ד 1. ב-1964 יצא עם משלחת חיל השריון לגרמניה לקלוט את ראשוני טנקי הפטון בצה"ל.
במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת טנקי פטון בגדוד 79 המחודש, שלחמה בצפון סיני ובין היתר בקרב הג'יראדי שם נפצע קשה. קהלני סבל מכוויות בכ-60% משטח גופו, אושפז למשך כשנה, ועבר 12 ניתוחים פלסטיים. על לחימתו בקרב הוענק לו צל"ש, שמאוחר יותר הומר לעיטור המופת.
סיפורו של קהלני במלחמה הונצח בספרו של שבתי טבת "חשופים בצריח", כחלק מתאור מהלכי הקרבות של החטיבה במלחמה.
לאחר צאתו מבית החולים מונה למפקד מדור תותחנות בבית הספר לשריון, תפקיד בו כיהן במשך שנתיים ולא השתתף במלחמת ההתשה. קהלני סיים לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומונה לסגן מפקד גדוד 77 של חטיבה 7.
במלחמת יום הכיפורים היה קהלני מפקד גדוד 77. החטיבה בפיקודו של אביגדור בן-גל נקראה לתגבר את רמת הגולן ערב המלחמה, והגדוד של קהלני נלחם בקרבות קשים באזור שקיבל לאחר המלחמה את השם "עמק הבכא". קהלני הצליח לארגן טנקים מיחידות שונות, והוביל אותם לקרבות בלימה נגד הסורים שהיו בעדיפות מספרית (150 טנקים ישראליים כנגד 470 טנקים סוריים). באחד המקרים השמיד לבדו שלושה טנקים סורים שהיו במרחק 50 מטרים בלבד מהטנק שלו. כוח הטנקים בפיקודו הצליח לכבוש מחדש את העמדות השולטות והשמיד מאות טנקים סוריים (כ־300 במספר). על חלקו בקרבות מכריעים אלה הוענק לו, במאי 1975, עיטור הגבורה.
במלחמה זו שכל קהלני את אחיו, (שזכה לעיטור המופת), ואת גיסו,. קהלני לא קיבל את ההודעה על כך עד לתום הקרבות. לאחר המלחמה פרסם קהלני את ספרו, "עֹז 77", המתאר את ימי הקרבות הקשים שעבר עם לוחמיו, וזכה לאהדה נרחבת בציבור.
לאחר מלחמת יום הכיפורים מונה קהלני לסגן מפקד בית הספר לשריון ואחר כך למפקד מתקן האימונים בצאלים, שבתקופתו התרחב להכשרה ולאימון יחידות מחילות שדה נוספים ושינה שמו לבאלי"ש (בסיס אימונים ליחידות השדה). בסוף 1975 התמנה קהלני למפקד חטיבה 7 תפקיד בו כיהן עד אוקטובר 1977. בתחילת 1980 מונה למפקד אוגדת מילואים משוריינת (כיום אוגדת הבשן) ולאחר שנתיים קיבל את הפיקוד על עוצבת געש, והוביל אותה במלחמת שלום הגליל. לאחר המלחמה מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וסגן מפקד מפקדת חילות השדה. סיים את שירותו הצבאי בדרגת תת-אלוף בשנת 1989.
תפקידים ייצוגיים והעלאת יהודי תימן האחרונים
לאחר שחרורו מצה"ל מונה קהלני ליו"ר רשת בתי הספר "עמל". היה גם יו"ר ידידי קרן לב"י ויו"ר ועדת ההנצחה לחיל השריון. מונה על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר לתאם את הפעילות הגלויה במאמצים להעלאת יהודי תימן, המאמצים החלו לשאת פרי ב-1992 ובשנים הבאות עלו לישראל כמה מאות יהודים.
חבר הכנסת, סגן ראש העיר תל אביב, ומפלגת הדרך השלישית
ב-1992 נבחר לכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה־13. היה חבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת החינוך. בהצבעה בכנסת בספטמבר 1993 הוא תמך בהסכם אוסלו. בבחירות לראשויות המקומיות ב-1993, התמודד מטעם מפלגת העבודה על ראשות עיריית תל אביב, אך הפסיד לרוני מילוא שעמד בראש רשימה על מפלגתית. כיהן כסגן ראש העיר וכראש מנהל החינוך בעירייה עד 1996.
ב-1995 היה ממקימי תנועת "הדרך השלישית", תחילה כזרם ניצי בתוך מפלגת העבודה, ולאחר מכן פרש ממפלגת העבודה יחד עם עמנואל זיסמן, והשניים הקימו את "הדרך השלישית" כמפלגת מרכז שקהלני עמד בראשה בבחירות לכנסת ה־14, במאי 1996. עיקר מצעה היה התנגדות לנסיגה מרמת הגולן, שבאותה תקופה עמדה על הפרק על רקע המשא-ומתן עם סוריה, והשארת גושי התנחלויות עיקריים ביהודה ושומרון בתוואי "תוכנית אלון". רשימתו זכתה ב-4 מנדטים, ונכנסה לממשלה בראשות בנימין נתניהו עם קהלני בתפקיד השר לביטחון פנים. הוא כיהן בתפקיד זה מיוני 1996 ועד לסיום כהונת ממשלת נתניהו ב-1999.
בבחירות לכנסת החמש עשרה, שהתקיימו ב-17 במאי 1999, התמודד קהלני שוב בראש "הדרך השלישית", אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
זיכויו מאשמת סיוע לנמרודי ומשיבוש מהלכי משפט
בשנת 2000 התברר שעופר נמרודי ועיתונו "מעריב" עסקו בהאזנות סתר לעיתונאי ידיעות אחרונות וגנבו מידע עיתונאי. קהלני נחקר על ידי המשטרה בחשד שקיבל טובות הנאה מנמרודי. בתקשורת נחשף כי המשטרה ביצעה האזנות סתר לקווי הטלפון בבית קהלני ובמשרדו תוך חריגה מהצו שניתן לה, ותמללה גם שיחות פרטיות שערכו בני ביתו. קהלני הואשם במשפטו בגילוי מידע סודי על שלבי החקירה נגד עופר נמרודי, בעבירה של הפרת אמונים, ובשיבוש הליכי חקירה ושיבוש הליכי משפט - אך במרץ 2001 זוכה על ידי השופט עודד אליגון, בבית משפט השלום, שפסק שקהלני פטור מלהשיב לאשמה, תוך שהוא מותח ביקורת חריפה על הפרקליטות.
אחר זיכויו, קהלני תקף במסיבת עיתונאים את ניצב משה מזרחי, שכיהן בתקופת חקירתו כראש יאחב"ל, וטען כי מזרחי פעל משיקולים זרים. לעומתו הפרקליטות טענה שהשופט אליגון זיכה את קהלני תוך התנהלות שאינה ראויה.
פרקליטות המדינה בהנהגתה של פרקליטת המדינה עדנה ארבל ערערה על פסק הדין לבית המשפט המחוזי בראשותה של השופטת דבורה ברלינר, וזה ביטל את פסק הדין והחזיר את הדיון לבית משפט השלום, על מנת שקהלני ישיב לאשמה. קהלני זוכה גם בפעם השנייה בבית משפט השלום, ביולי 2002. השופט דוד רוזן זיכה אותו משלוש העבירות בהן הואשם: שיבוש מהלכי משפט, הפרת אמונים וגילוי בהפרת חובה. עדנה ארבל ביקשה לערער לעליון אולם היועמ"ש אליקים רובינשטיין סרב בפעם הזו.
תפקידים ציבוריים וייצוגיים
ב-2002 התמודד בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה הוא הוצב במקום ה-41 ברשימת הליכוד, אך זו זכתה ב-38 מנדטים והוא לא נבחר לכנסת. בינואר 2006, לאחר התפטרותו מהכנסת של צחי הנגבי, שעבר לקדימה, הגיע תורו של קהלני להיכנס לכנסת, אך הוא בחר להתפטר מרשימת המועמדים ולא להצטרף לכנסת.
מנובמבר 2004 ועד נובמבר 2007 שימש קהלני כראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון. אגף חדש שהוקם על ידי שר הביטחון שאול מופז והופקד על ביצוע מדיניות שר הביטחון בנושא ההתיישבות הביטחונית והכוונת הנוער להתיישבות וכן על משימות לאומיות, במיוחד לגבי נוער לפני גיוס. במסגרת פעילותו באגף, קהלני יזם סיורים שנקראים "יום בעקבות לוחמים", במסגרתם עשרות אלפי בני נוער מסיירים באתרי קרבות, משוחחים עם לוחמים שהשתתפו באותם קרבות ובסופו של יום צופים בתרגיל אש. במסגרת זאת, הרצה בפני בני נוער במצפה 77 (אתר ההנצחה לזכר הנופלים בקרב עמק הבכא משם יש תצפית לעבר שטח הקרב עליו פיקד במסירות). עם זאת, מהלכים כמו צמצום פעילות הנח"ל, קבלת המלצתה של ועדה שהקים - לסגור את הגדנ"ע קליעה, והתמקדות חלק מסיורי "יום בעקבות לוחמים" בקרבות בהשתתפותו, עוררו נגדו מחאה. לקראת סוף 2006 יואל מרשק היה מועמד להחליפו בתפקיד, לאור החלטה של שר הביטחון עמיר פרץ לפני הפריימריז במפלגת העבודה. ההחלטה עוררה את התנגדותם של מספר חברי כנסת ובהם שלום שמחון, הניאה את פרץ מלעשות כן.
מנובמבר 2007 שימש יו"ר האגודה למען החייל, עד שחדל לכהן בתפקיד בנובמבר 2015. במהלך כהונתו הוביל קהלני מהלך לצמצום הוצאות האגודה והשקעות נרחבות במתקני האגודה.
בינואר 2014 הודיע על כוונתו להתמודד במירוץ לנשיאות מדינת ישראל, אך לבסוף לא התמודד.
בשנת 2018 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 2020 הצטרף לתנועת "הביטחוניסטים", שקוראת לספח את שטחי יהודה ושומרון.
בשנת 2023 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
בספרות ובתקשורת
על פועלו במלחמת ששת הימים נכתב בהרחבה בספר חשופים בצריח.
בשנת 1975 קהלני כתב את זכרונותיו מהקרב בעמק הבכא בספר עֹז 77, בהוצאת שוקן.
בשנות ה-2000 יצא ההיסטוריון הצבאי גרשון בר-כוכבא בסדרת הרצאות על מקומו של קהלני כסיפור גבורה יהודית, ועל הקרב בעמק הבכא אותה חקר במסגרת מורשת קרב שהיה צריך להגיש בעת לימודיו בבית הספר לפיקוד ומטה (פו"מ).
ב-2006 הפיק וביים קהלני סרט תיעודי על קרב עמק הבכא. שניים משיריו הולחנו ובוצעו על ידי אביהו מדינה: "אני נשבע לך" ו"את לי הבית" ושירו "ברכי נפשי" הולחן על ידי סגיב כהן ובוצע על ידי ציון גולן
חיים אישיים
קהלני הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, נשוי לדליה ואב לשלושה ילדים. במשך שנים התגורר בנס ציונה עיר הולדתו. כיום מתגורר בתל אביב.
באוגוסט 2021 נדבק בחיידק טורף, ובמשך כמה שבועות נאבק על חייו. בנובמבר 2021 חנך רחוב על שמו בדימונה.
תפקידים נוספים
בנוסף לתפקידיו הרשמיים, משמש קהלני בתפקידים נוספים, אותם הוא ממלא בהתנדבות. בין תפקידים אלו, הוא חבר בוועדות הבאות:
בתרבות
השיר "הבלדה על אביגדור" נכתב עליו על ידי גדעון אונה.
קישורים חיצוניים
מאמרים פרי עטו;
קתדרלת ברלין
קתדרלת ברלין או הברלינר דום (בגרמנית: Berliner Dom) היא קתדרלה הנמצאת באי המוזיאונים במרכז ברלין שבגרמניה. הכנסייה נבנתה בין השנים 1895–1905 והיא ממוקמת בסמוך ללוסטגארטן. בעבר שכן בסמוך לקתדרלה ברלינר שטאדטשלוס, במקום שעליו עמד בעבר הברלינר שטאדטשלוס עמד בעבר ארמון הרפובליקה וכיום עומד בו המוזיאון פורום הומבולדט שמראהו החיצוני זהה לברלינר שטאדטשלוס.
היסטוריה
במקום של הקתדרלה כיום נבנו ארבע כנסיות. הראשונה נבנתה בשנת 1451 ונהרסה בשנת 1536. הכנסייה השנייה באתר נבנתה בשנת 1536 והורכבה מספינה ראשית ושני מגדלי פעמונים עם צריחים מחודדים. הצריחים המחודדים הוחלפו לאחר מכן בצריחים בסגנון הבארוק. הכנסייה נהרסה בשנת 1747. הכנסייה השלישית שנבנתה במיקום זה הייתה קתדרלה שתוכננה על ידי יוהאן בואומן. קתדרלה זו נבנתה בשנת 1747 בסגנון בארוק. בשנת 1822 שופצה הקתדרלה בסגנון נאו קלאסי על ידי האדריכל קארל פרידריך שינקל.
בשנת 1894 הורה הקייזר וילהלם השני על הריסת מבנה הקתדרלה הישנה ובניית קתדרלה חדשה. קתדרלה זו תוכננה על ידי האדריכל יוליוס רשדורף (Julius Raschdorff). אורכה של הקתדרלה החדשה 114 מטרים, רוחבה 73 מטרים וגובה 116 מטרים. קתדרלה זו, בשל גודלה, נועדה לשמש מעין "משקל נגד" לבזיליקת פטרוס הקדוש שבותיקן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע הבניין קשות בהפצצות האוויריות של שלהי המלחמה. בתום המלחמה הותקן גג זמני על מנת להגן על מה שנותר במבנה, ובשנת 1975 החל שיקום המבנה ובניית הכיפה מחדש. בשנת 1984 החל שיקום תוכו של המבנה (שיקום שנעשה בצורה פחות מפוארת מאשר היה במבנה שתוכנן על ידי רשדורף) וב-1993 נפתחה הקתדרלה לציבור.
יצפאן (תוכנית טלוויזיה)
יצפאן הייתה תוכנית אירוח ישראלית בכיכובו של אלי יצפאן ששודרה בין אפריל 2001 ליוני 2006 בהוט 3.
פורמט
התוכנית כללה ראיונות וכן מערכונים בכיכובו של יצפאן שרובם כללו חיקויים, בעיקר של פוליטיקאים. אחד הראיונות הזכורים ביותר הוא ראיון עם ספי ריבלין במהלכו השתולל ריבלין באולפן ושבר את שולחן המראיין של יצפאן. בין הדמויות המזוהות עם מערכוני התוכנית: אושרית חנניה, האלוף לא טוב במיה, ניצב אלברט אפללו, דינה חממי, ועזרא שמש. ב-2001 הגישה מצרים מחאה רשמית לישראל בעקבות סדרת מערכונים בהם חיקה יצפאן את הנשיא חוסני מובארכ.
הפקה ושידור
התוכנית הופקה על ידי חברת התוכן של חברות הכבלים ICP (באותה עת חברות הכבלים עוד לא מוזוגו לחברה אחת), ושודרה חמישה ימים בשבוע, בשעה 22:00, החל מאפריל 2001. במקור, תוכננה התוכנית לרדת מהמסך בסוף יוני, לאחר 82 תוכניות. אך היא זכתה להצלחה ורייטינג גבוה, והחוזה עם יצפאן הוארך מספר פעמים. בסך הכל שודרה במשך שש עונות.
התוכנית הוחלפה בערוץ הוט 3 בתוכנית של שלישיית מה קשור.
"יצפאן" זכתה בשלושה פרסי מסך הזהב ובפרס האקדמיה לטלוויזיה לתוכנית אירוח.
קישורים חיצוניים
ביקורות
לוקסאייר
לוקסאייר היא חברת התעופה הלאומית של לוקסמבורג. היא מפעילה טיסות ל-50 יעדים באירופה, צפון אפריקה, הים התיכון והמזרח התיכון. בסיסה נמצא בנמל התעופה לוקסמבורג-פינדל.
תולדות החברה
לוקסאייר נוסדה בשנת 1961 והחליפה את חברת התעופה של לוקסמבורג שנוסדה בשנת 1948. החברה הוקמה כדי לעמוד בדרישות לטיסות מלוקסמבורג לבירות אירופאיות שונות.
בשנת 1962 לוקסאייר ביצעה את הטיסה הראשונה שלה מלוקסמבורג לפריז עם מטוס פוקר F27. עד 1967 היו בבעלותה של לוקסאייר שלושה מטוסי פוקר ומטוס ויקרס ויקונט אחד. מטוס הוויקרס הוחלף ב-1970 ובמקומו הובא מטוס הסילון הראשון של החברה, Sud Aviation Caravelle. מטוס הבואינג הראשון של החברה, בואינג בואינג 737-200, נרכש ב-1977. במהלך השנים, לוקסאייר החליפה את המטוסים במטוסי סילון מודרניים כבואינג 737-400 ובואינג 737-500. החברה רכשה גם מטוסי פוקר 50 ומטוסי סילון של החברה אמבראר.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה, נכון לנובמבר 2018:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא לוקסאייר באתר Airliners.net
כיסן דואה
מאפיינים
מינים אלה ידועים בעיקר בזכות קרום התעופה שלהם, המזכיר את עורם של הסנאים הדואים מיערות אמריקה ואירואסיה והם יכולים לדאות בעזרתו למרחק של עד 140 מטר.
חזקיה די סילוה
הרב חזקיה די סילוה (~ה'תט"ז, 1656 - ~ה'תנ"ו, 1695) היה פוסק, שד"ר, ומגדולי רבני ארץ ישראל במאה ה-17. מחבר הספר פרי חדש.
ביוגרפיה
נולד בליוורנו שבאיטליה. בהיותו כבן 20 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים ולמד בה אצל רבי ישראל יעקב חאגיז בבית יעקב. במהלך התקופה הקצרה מעלייתו עד לנישואיו, חתם על תקנת הרווקים שנהגתה על ידי חכמי ירושלים כדי למגר את הרווקות המאוחרת ועיקרה היה שכל בחור שהגיע לגיל 20 ולא נישא – חייב לגלות מהעיר. הרב עצמו היה רווק ולכן כיבד את התקנה וגלה זמנית מהעיר. בגיל 22 נשא לאישה את בתו של רבי רפאל מרדכי מלכי, חמיו של רבי משה חגיז, ואחותו של רבי עזרא מלכי (בעל "שמן למאור" על ספר המאור ו"מלכי בקודש" על הרמב"ם). בנו רבי דוד די סילוה היה רופא בירושלים.
בשנים שלאחר נישואיו עמל בתורה. ידוע שלמד אצל רבי שלמה קוסטא ורבי יהודה שארף במצרים, ואצל רבי משה גאלנטי בירושלים. לאחר פטירת של הרב גאלנטי התמנה לראש ישיבה במקומו, עוד לפני הגיעו לגיל 30. בין השנים 1688–1692 נסע בשליחות לאירופה וידוע ששהה באמסטרדם, שם סיים לכתוב את חלק יורה-דעה של ספרו, והדפיסו.
בחזרתו לירושלים הקים בה את ישיבת בית יעקב פירירא, ועמד בראשה עד פטירתו.
מתלמידיו: רבי יצחק הכהן רפפורט, מחבר ספר "בתי כהונה"; רבי שלמה אלגאזי (השני) רבה של מצרים; רפאל יצחק זרחיה אזולאי (אבי החיד"א). נפטר בגיל 39 בלבד. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בשכונת זיכרון משה בירושלים, קיים רחוב על שם ספרו "פרי חדש".
ספרו פרי חדש
הספר מקיף את החלקים אורח חיים ויורה דעה, ופירוש לתשעה סימנים באבן העזר שנקטעו בתחילתם ובסופם. החלק על יורה דעה יצא לאור בחיי המחבר (אמסטרדם תנ"ב), ואילו החלק על אורח חיים ואבן העזר יצא לאור על ידי בנו, רבי דוד, לאחר פטירתו. חלק גדול מהספר על חלק אורח חיים נקבר עמו בטעות ביחד עם כתבי קבלה שלו.
ספרו מתאפיין בגישה מקורית מאוד, הבוחנת את דברי הפוסקים שקדמו לו באופן ביקורתי לאור דברי התלמוד, ללא משוא פנים. יש דמיון מסוים בין גישתו כפוסק לבין זו של הגר"א, ובפרטי הלכה רבים יש התאמה בין דעותיהם. הספר זכה להסכמותיהם של רבני דורו בירושלים, חברון ואמסטרדם, אולם עצמאותו וסגנונו עוררו גם ביקורת.
בשו"ת גינת ורדים לר' אברהם בן מרדכי הלוי ממצרים מובא כי כאשר הגיע הספר פרי חדש למצרים "עברו מעברה על מקצת דבריו ומצאו ששלח רסן לשונו לדבר תועה על גדולי ישראל אשר מימיהם אנו שותים... ועל רבינו הגדול בית יוסף... כתב עליו שטנה", ולפיכך החליטו חכמי מצרים להחרים "שלא יקרא שום אדם בספר הלז, לא קריאת עראי ולא קריאת קבע", אך את ר' חזקיה עצמו החליטו שלא להחרים בשל גדולתו בתורה. המחבר דן האם ניתן להתיר חרם זה לאחר מותו של ר' חזקיה ומסקנתו שדי בכך שבית הדין שאסר על קריאת הספר יתיר את החרם ובכך יהיה מותר לעיין בו. אמנם תלמידו של הפרי חדש, ר' שלמה אלגאזי נתמנה לרבה של מצרים והיה שם רב במשך ארבעים וחמש שנים, וכל הוראותיו היו כדעת רבו.
בדורות מאוחרים יותר התקבל הספר ללא עוררין, אף נדפסו ליקוטים מדבריו ברוב מהדורות השולחן ערוך, והוא משמש כיום כאחד מספרי היסוד בפסיקת הלכה. רבי חיים בן עטר כתב את ספרו פרי תואר ליישב את תמיהות הפרי חדש על הפוסקים בחלק יורה דעה.
טירנוזאורים
המוקדמים שבבני על-משפחה זו דמו במראם לטרודוניים יותר מאשר לטירנוזאורוס הגדול ואורכם היה גדול רק במעט מאדם בוגר. לאורך השנים הם החלו להתפתח לצורות גדולות ובעלי לסתות חזקות עם נשיכה חזקה ביותר כדי להתמודד עם טרפם - הדינוזאורים הצמחוניים ובעיקר ההדרוזאוריים והצרטופסיים שהלכו וגדלו גם הם. עם זאת רגליהם הקדמיות הלכו וקטנו עד שהסתיימו בזוג אצבעות קטן בידיו של הטירנוזאורוס.
הקטן שבבני הקבוצה היה הדילונג שהגיע לאורך 1.2 מטר, אם כי ייתכן שמדובר היה בצעיר שלא הגיע לגודל המלא. הגדול ביותר בקבוצה היה הטירנוזאורוס שהגיע לאורך 12.5 מטרים ולמשקל של 7 טון.
ג'ארד טיילור
הוא גם נשיא ארגון האם של American Renaissance, New Century Foundation, שדרכו פורסמו רבים מספריו. הוא חבר לשעבר במועצה המייעצת של The Occidental Quarterly ומנהל לשעבר של National Policy Institute, צוות חשיבה לאומני לבן במדינת וירג'יניה. הוא גם חבר מועצת המנהלים ודובר Council of Conservative Citizens.
השכלה
טיילור נולד ב-15 בספטמבר 1951 להורים מיסיונרים נוצרים מווירג'יניה בקובה, יפן. הוא חי ביפן עד גיל 16 למד בבתי ספר יפניים עד גיל 12, ושולט ביפנית.
הוא למד באוניברסיטת ייל, שם סיים תואר ראשון בפילוסופיה בשנת 1973. לאחר מכן בילה טיילור שלוש שנים בצרפת וקיבל תואר שני בכלכלה בינלאומית ב-Sciences Po ב-1978. בין לבין, הוא עבד וטייל רבות במערב אפריקה, ושיפר את הצרפתית שלו באזורים הפרנקופוניים של היבשת. טיילור שולט חופשי בצרפתית, יפנית ואנגלית.
קריירה
טיילור עבד כפקיד הלוואות בינלאומי עבור Manufacturers Hanover Corporation מ-1978 עד 1981, וכעורך בחוף המערבי של PC Magazine מ-1983 עד 1988. הוא גם לימד יפנית בHarvard Summer School, ועבד בתור מתרגם בבית המשפט.
בשנות ה-80, בזמן הצמיחה הכלכלית החזקה של המדינה, טיילור נתפס כ"מומחה ליפן" בתקשורת המיינסטרים. בשנת 1983 הוא פרסם ספר שהתקבל היטב על התרבות היפנית ומנהגי עסקים בשם Shadows of the Rising Sun: A Critical View of the Japanese Miracle. בעודו ביקורתי על היבטים מסוימים של התרבות היפנית, טיילור טען שהחברה היפנית הצליחה יותר בפתרון בעיות חברתיות מאשר המערב, עם שיעורי פשיעה נמוכים יותר ורמת חיים דומה או גבוהה יותר.
בנובמבר 1990, הוא הקים ופרסם את הגיליון הראשון של הירחון American Renaissance. הוא הקים את ה-New Century Foundation ב-1994 כדי לסייע בהפעלת American Renaissance. רבים מהמאמרים המוקדמים נכתבו על ידי טיילור בעצמו ונועדו להעמיד את ההסברה הגזעית הלבנה ברמה אינטלקטואלית גבוהה יותר מהשיח המסורתי ששלט בתקשורת באותה תקופה. כתב העת הפסיק את פרסומו המודפס בשנת 2012 כדי להתמקד בפורמט יומי של מגזין אינטרנט.
בשנת 1992, טיילור פרסם ספר בשם Paved with Good Intentions ובו הוא מבקר את מה שנראה בעיניו מדיניות רווחה לא חכמה שתרמה למצב הכלכלי של תת-המעמד האפרו-אמריקאי. בניגוד לרבים ממאמריו ב-American Renaissance, הספר נמנע מטיעון גנטי בשל החשש שלא יוכל לפרסם אותו אם יכלול מידע על הבדלי IQ. בשנת 1994, הוא נקרא על ידי צוות ההגנה במשפט רצח שחור על שחור בפורט וורת', טקסס, לתת עדות מומחה על ההיבטים הקשורים לגזע. לפני שהעיד במשפט, טיילור, שהוצג כ"מומחה ומחבר על יחסי גזע" על ידי הוושינגטון פוסט, כינה גברים שחורים צעירים "האנשים המסוכנים ביותר באמריקה" והוסיף "יש לקחת זאת בחשבון בשיפוט האם או לא היה סביר עבור הנאשם לחשוב שזה מצב להרוג או להיהרג".
השקפות
טיילור תואר כלאומן לבן, חסיד עליונות לבנה וגזענות על ידי ארגוני זכויות אזרח, תקשורת, אקדמאים החוקרים גזענות בארצות הברית ואחרים. טיילור "דחה בתוקף" את היותו גזען, וטוען כי הוא במקום זאת "מאמין בריאליזם גזעי". הוא גם ערער על התווית של עליונות לבנה, והעדיף לתאר את עצמו כ"סניגור של לבנים", וטוען שדעותיו על לאום וגזע הן "מתונות, הגיוניות ועקביות לחלוטין עם דעותיהם של רוב המדינאים הגדולים והנשיאים הקודמים של אמריקה".
סיקור חדשותי של טיילור קישר אותו עם הימין האלטרנטיבי.
גזע
טיילור הוא חסיד של גזענות מדעית והפרדה גזעית מרצון. טיילור גם טוען שיש הבדלים גזעיים באינטליגנציה בין הקבוצות האתנו-גזעיות השונות ברחבי העולם. טיילור טוען ששחורים הם בדרך כלל פחות אינטליגנטים מהיספנים, בעוד שהיספנים הם בדרך כלל פחות אינטליגנטים מלבנים, ולבנים הם בדרך כלל פחות אינטליגנטים מיוצאי מזרח אסיה: "אני חושב שהאסיאתים עדיפים מבחינה אובייקטיבית על הלבנים כמעט בכל מדד הצלחה. זה לא אומר שאני רוצה שאמריקה תהפוך לאסיאתית. אני חושב שלכל עם יש זכות להיות עצמו, וזה מתברר בין אם אנחנו מדברים על איריאן ג'איה או על טיבט, לצורך העניין".
טיילור מתאר את עצמו כתומך באינטרסים לבנים. הוא מצהיר שהירחון שלו, American Renaissance, נוסד כדי לספק קול לאינטרסים כאלה, וטוען שעבודתו מקבילה לקבוצות אחרות הדוגלות באינטרסים אתניים או גזעיים. אולם American Renaissance תואר כפרסום של עליונות לבנה ו"פורום לסופרים המזלזלים ביכולותיהם של מיעוטים". בכתב העת בשנת 2005, הוא קבע, "שחורים ולבנים הם שונים. כשהשחורים נשארים לגמרי לנפשם, הציוויליזציה המערבית – כל סוג של ציוויליזציה – נעלם." מאמר משנת 2005 ב - Pittsburgh Post-Gazette תיאר את טיילור כ"גזען במסווה של מומחה".
טיילור מציג את פרויקט ההפרדה שלו כמבוסס על חירויות אזרחיות וחופש ההתאגדות, ותיאר את ההפרדה על ידי הממשלה כבלתי צודקת מבחינה מוסרית. הוא מאמין שכל החוקים נגד אפליה "מחוק זכויות האזרח של 1964 ואילך" הם הרחבה בלתי מתקבלת על הדעת של הכוח הפדרלי. טיילור גם מתנגד לחוקים נגד מיזוג כפוגעים בחופש ההתאגדות של אזרחים פרטיים.
טיילור תומך בתאוריית הקונספירציה של רצח העם הלבן, ואירח את ה-Suidlanders בפודקאסט AmRen שלו כדי לדון בנושא, תוך עידוד תרומות לארגון הדרום אפריקאי. הוא המליץ לחסידיו על "Camp of the Saints " של Jean Raspail.
יחס לאנטישמיות
טיילור מקבל יהודים לארגונו ורואה ביהודים אמריקאים בעלי ברית פוטנציאליים. בעוד כמה דוברים ממוצא יהודי השתתפו בוועידות American Renaissance, הוא מעולם לא ביקש לקבל או לגרש קולות אנטישמיים. עמדה זו עוררה מתיחות עם ארגונים אנטישמיים מהימין הקיצוני הטוענים כי יהודים חודרים לתנועותיהם. בשנת 2006, פרצה התנגשות בוועידה אחת בין חסיד תורת הקונספירציה האנטישמי דייוויד דיוק לבין Michael H. Hart, אסטרופיזיקאי יהודי שתומך ברעיונותיו של טיילור. פורוורד דיווח כי טיילור "ניסה לעשות דה-נאציזציה של התנועה ולהרחיב את המעגל הלאומני הלבן כך שיכלול יהודים ממוצא אירופי. אבל בעיני רבים בימין הקיצוני, להוציא את שנאת היהודים מהלאומיות הלבנה זה כמו להוציא את ישו מחג המולד - חילול קודש."
המרכז לחוק העוני הדרומי (SPLC) מעיר כי טיילור יוצא דופן בקרב הימין הרדיקלי ב"חוסר האנטישמיות שלו". המדענית אליזבת בראיינט מורגנשטרן קובעת כי "בניגוד לאנשי עליונות לבנה רבים אחרים, טיילור אינו אנטישמי, ולמעשה מעודדת יהודים להצטרף למאבקו... אולם רבים בתנועת העליונות הלבנה / נגד ההגירה לא מסכימים עם טיילור... והוא היה נתון ללחץ אדיר לנתק את הקשר עם הקהילה היהודית".
דונלד טראמפ
טיילור תמך בקמפיין הנשיאותי של דונלד טראמפ, והקליט מסרים טלפוניים כדי לתמוך בטראמפ לפני הפריימריז.
טיילור השתתף בטקס ההשבעה של טראמפ עם כרטיסי VIP בשורה הראשונה, והוא תיאר את האירוע כ"סימן לעליית התודעה הלבנה".
דובר אמר ל-CNN כי המועמד "מתנער מכל ה-Super PACs שמציעים את תמיכתם וממשיך לעשות זאת". כשנשאל על המסרים הטלפוניים בראיון ל-CNN, טראמפ הגיב "הייתי מתכחש לזה, אבל אני אגיד לך שאנשים כועסים מאוד".
השפעה
מדיסון גרנט, מחבר הספר "The Passing of the Great Race" (1916), ולותרופ סטודארד, מחבר "הגאות העולה של הצבע" (1920), כל אחד מהם מושא למאמרים חגיגיים ב-American Renaissance, השפיעו או חיזקו את אמונתו של טיילור במולדות גזעיות נפרדות. השמרנים הדרומיים סמואל פרנסיס וסם דיקסון, שהיו דוברים קבועים בוועידות American Renaissance, גם הם בעלי השפעה על דעותיו של טיילור. לדברי החוקר ראסל ניילי, "שמרנות אזורית בדרום והחוויה של טיילור ביפן ללא ספק היו השפעות מכוננות על החשיבה שלו על גזע."
בתקווה שהפרויקט האתנו-לאומי שלו יהפוך לגלובאלי, טיילור ביקש ליצור קשרים עם מפלגות ימין קיצוני פופוליסטי באירופה כמו העצרת הלאומית של צרפת, UKIP של בריטניה, מפלגת החירות של אוסטריה, האלטרנטיבה לגרמניה של גרמניה ו-Vlaams Belang של פלנדריה. ניילי מציינת כי נראה שלטיילור יש זיקה אינטלקטואלית מיוחדת לסופר הצרפתי הימין החדש גיום פיי, שספריו זכו לביקורת חיובית על ידי טיילור ב-American Renaissance ; שניהם מאמינים שאנשים לבנים צריכים להצטרף למאבק עולמי למען הישרדותם הגזעית, התרבותית והדמוגרפית.
לדברי ניילי, ייתכן שטיילור "תרם לעיצוב הימין הקיצוני בשנות ה-90 כמו וויליאם פ. באקלי הבן המנוח בשנות ה-50 וה-60 טרם לבניית השמרנות האמריקאית שלאחר מלחמת העולם השנייה. תנועת Alt Right ההולכת וגדלה באמריקה, חייבת הרבה מאוד למאמצי העבר של טיילור."
ביקורת
המרכז לחוק העוני הדרומי מתאר את טיילור כ"מציג חצר של רעיונות שהרוב יתאר כעליונות לבנה בגסות - מעין גרסה מודרנית של הקולוניאליסט המעודן אך הגזעני של פעם".
מארק פוטוק והיידי בייריך, כותבי "דו"ח המודיעין" (פרסום של SPLC), כתבו כי "ג'ארד טיילור הוא הפנים התרבותיות והקוסמופוליטיות של עליונות לבנה. הוא הבחור שמספק את הכוח האינטלקטואלי, למעשה, לאנשי הקלאן של ימינו". הם גם ציינו כי "American Renaissance הפך יותר ויותר חשוב עם השנים, והביא מידה של אינטלקטואליזם ורצינות לעולם הנשלט על ידי בריונים של עליונות לבנה".
במרץ 2019 אמר טיילור באתר האינטרנט שלו כי הוא נאסר מאזור שנגן למשך שנתיים ביוזמת פולין.
מרגוט קלאוזנר
מַרְגוֹט קלאוזנר (בגרמנית: Margot Klausner; 2 בנובמבר 1905 – 12 בנובמבר 1975 הרצליה) הייתה ממקדמי התיאטרון והקולנוע בישראל. היא ייסדה את האגודה הישראלית לפאראפסיכולוגיה והייתה מחלוצי תרבות העידן החדש בישראל.
ביוגרפיה
לאחר שנים ספורות מרגוט התחתנה עם ברנדשטטר. בשנת 1933 הקימו בני הזוג את "אורים", חברת להפקת סרטים. באותה שנה הפיקו את סרטם הראשון "לחיים חדשים" (The Land of Promise), בשיתוף קרן היסוד. הבמאי והעורך היה יהודה להמן. הסרט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים בוונציה ב-1935. הפקות נוספות של חברת "אורים" היו "עבודה" (1935), "אדמה" (1947), ו"קללה לברכה" (1950) בבימויו של הלמר לרסקי.
בשנת 1949 הקימה קלאוזנר עם בעלה, יהושע ברנדשטטר, את אולפני ההסרטה הרצליה, שיצרו הפקות רבות ואבני דרך בקולנוע ישראלי, ושל תוכניות טלוויזיה רבות. האולפנים גם שימשו להפקות בינלאומיות, בין השאר עזרה בהפקת סרט של הזמר האמריקאי ג'וני קאש ואורסון ולס בישראל.
היא הייתה בעלת חברת "מועדים" למחזות מקוריים שהביאה לבמת התיאטרון הישראלי את המחזה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר". היא ייסדה את האגודה הישראלית לפאראפסיכולוגיה והייתה מחלוצי תרבות העידן החדש בישראל. "ובראש ובראשונה את תחום התקשורת והתקשורים עם המתים, הספיריטואליזם".
קלאוזנר הייתה מראשי תנועת הידידות ישראל-ברית המועצות שפעלה בישראל בשנות השישים, אשר פעלה לקידום קשרי התרבות והכלכלה בין שתי המדינות.
מרגוט קלאוזנר נפטרה מהתקף לב בביתה בהרצליה.
ביתה של קלאוזנר הוסב לאולפן הפקות והוא משמש כיום את התוכנית הבוקר של קשת.
חיים אישיים
קלאוזנר הייתה נשואה פעמיים. בעלה הראשון היה יעקב רוזנר. בתם היא ד"ר מרים שפילמן אשר הקימה את השירות הפסיכולוגי החינוכי בהרצליה. בעלה השני היה יהושע ברנדשטטר. בנם הוא עמוס מוקדי. בתה, מרים, נישאה לצבי שפילמן, ששימש במשך שנים המנהל הטכני של אולפני הרצליה.
ספריה
כתבה ספרים רבים, בהם:
פילמוגרפיה
בין הסרטים שהפיקה או הייתה שותפה בהפקתם היו:
אנדרטת חטיבה 179
אנדרטת חטיבה 179 היא אנדרטה הנמצאת ברמת הגולן, כ-200 מטר צפונית לכביש 87, כ-3 ק"מ מערבית לחושניה. האנדרטה מציינת את קרבות חטיבה 179 ברמת הגולן ובחזית המצרית במלחמת יום הכיפורים. האנדרטה הוקמה ב-1974.
החטיבה במלחמת יום הכיפורים
גדוד 266 החל להתארגן במהירות וכוח ראשון של כ-10 טנקים בפיקוד עוזי מור נשלח לרמת הגולן בסביבות השעה 10 בלילה למרות מחסור חמור בתחמושת ובציוד, ומבלי שהספיקו לבצע תיאום כוונות. הכוח הצטרף לכוח צביקה באזור ציר הנפט אולם עד מהרה נתקל במארב סורי ומרבית הטנקים נפגעו. יתרת כוח הגדוד עלה במהלך הלילה לרמת הגולן בניסיון לבלום את הסורים. שני הגדודים האחרים הצטיידו בטנקי חטיבה 164 שבסיסה היה באזור צומת גולני ועלו לרמת הגולן בשעות הבוקר המוקדמות ב-7 באוקטובר.
החטיבה לחמה בקרבות קשים בבלימת הסורים במרכז הגולן ובסילוקם ממובלעת חושניה. בהמשך השתתפה החטיבה בפריצה לסוריה וניהלה קרבות קשים עם חיל המשלוח העיראקי. לקראת סוף המלחמה הועברה החטיבה לחזית המצרית שם השתתפה בכיבוש נמל עדביה ובהידוק כיתור הארמייה השלישית המצרית והתייצבה על הק"מ ה-101 בדרך לקהיר. חטיבה 179 היא היחידה שסיימה את לחימתה בצפון 41 ק"מ מדמשק ובדרום 101 ק"מ מקהיר.
החטיבה איבדה במלחמה זו 84 קצינים וחיילים, כולם בקרבות ברמת הגולן.
האנדרטה
האנדרטה נמצאת קרוב לכביש 87 ברמת הגולן, בין חושניה לקצביה, בשטח בו לחמה החטיבה. האנדרטה בנויה מגוש בזלת גדול שמשקלו כ-5 טונות, אשר הובא מאזור הכפר חימרית, בשטח המובלעת הסורית בה נלחמה החטיבה.
בצדה המערבי - הצד ממנו הגיעו לוחמי החטיבה בעת המלחמה, חקוקות מילים משירו של יוסף שריג (אחיו של מפקד החטיבה, רן שריג), שנהרג ברמת הגולן באותה מלחמה: מותי בא לי פתע/ ואיני זוכר/ אם ברעם האש/ או בין קירות הפח/ הזועקים/ או שבא בלבן-לבן/ הדומם לבסוף. בצד הדרומי של האנדרטה נמצא תבליט של ראם - סמל החטיבה. ליד האנדרטה נמצא שלט הסבר ועמדת מסבירן עם הסבר בעברית ואנגלית על קרבות החטיבה במלחמת יום הכיפורים. במקום אין ציון של שמות הנופלים, אולם הם מונצחים באנדרטת חטיבה 37 בצומת עין זיתים.
מספרה של החטיבה הוחלף לאחר המלחמה לחטיבה 673. בשנת 2016 חזרה החטיבה להיקרא חטיבה 179.
ביצה
ביצה היא מבנה אשר בתחילת התפתחותו של העובר, מכיל את הזיגוטה, ובנוי להכיל את העובר בשלבים מאוחרים יותר. דהיינו, הביצה בנויה מההתחלה להכיל עובר מפותח. הביצה מתפקדת בדומה לרחם ומאפשרת לעובר להתפתח מחוץ לגוף אמו. כל החומרים הנחוצים לעובר נמצאים בתוך הביצה.
מטרות הביצה
סוגים רבים של דגים, זוחלים, דו-חיים, חרקים ועכבישאים, וכל סוגי העופות מטילים ביצים בתהליך הרבייה. נוספים להם יונקי הביב, היחידים במחלקת היונקים המטילים ביצים. דוגמה מוכרת היא הברווזן (פלטיפוס).
ביצת הציפור הגדולה ביותר היא ביצת היען, שמשקלה כ־1.5 ק"ג, ואילו הקטנה ביותר שייכת לצופית בוהקת והקוליברי הדרום אמריקאי - משקלה נע בין חצי גרם ל-2 גרם. ביציהן של דגים וחרקים קטנות בדרך כלל בהרבה.
ביצי עופות
אחרי ההפריה, מטילה הציפור את הביצה ודוגרת עליה זמן מה, עד אשר בוקע הצאצא. במרבית המינים הנקבה היא זו שדוגרת על הביצה, אך ישנם גם יוצאי דופן: זכר הקזואר הוא זה שדוגר על הביצים, ועופות אוסטרליים מסוימים אינם דוגרים כלל אלא קוברים את הביצים בחול.
ביצי העופות מצויות בשלל גוונים וצורות חיצוניים, אך המבנה הפנימי שלהן זהה בדרך כלל ומכיל חלמון צהוב, המשמש מקור מזון לעובר, וסביבו שכבה של חלבון. החלמון מוחזק בקצותיו באמצעות קורים חלבוניים המאפשרים לו לנוע על צירו, כך שהעובר נותר תמיד כשראשו כלפי מעלה. את החלבון עוטה הקליפה, העשויה בעיקר סידן פחמתי ומכילה נקבוביות אוויר רבות - בזו של תרנגולת, לדוגמה, יש למעלה מ־7,000. שני הקרומים המרפדים את הקליפה מופרדים זה מזה בחלקה הרחב של הביצה, ויוצרים שק אוויר, המאפשר לגוזל לנשום את נשימתו הראשונה, עם בקיעת הביצה. שק האוויר גם מאפשר את שינוי נפח תוכן הביצה ללא פגיעה בקליפה הקשיחה. בתעשיית המזון, גודלו של שק האוויר משמש מדד לטריות הביצה.
ביצי זוחלים
לרוב ביצי הזוחלים קליפה חזקה דמוית קלף, אך לחלקן קליפות קשיחות או רכות במיוחד. ביצי הלטאות, לדוגמה, רכות קליפה. רוב הזוחלים אינם דוגרים על הביצים, אלא מטילים אותן במקומות חמים כגון מחילות או בורות בחול. סוגים מסוימים של נחשים נוהגים לחמם את הביצים באמצעות היכרכות סביבן.
ביצי דגים, חרקים ודו-חיים
שתי תכונות עיקריות מאפיינות ביצי דגים וחרקים - גודלן המזערי ומספרן העצום. נקבת דג השיבוטה לדוגמה, מטילה למעלה מ־6 מיליון ביצים בשנה, ונקבת דג הלינג - כ־30 מיליון. רובן המכריע של ביצים אלו אינן מגיעות לשלב הפיכתן לצאצא, עקב אכילתן על ידי חרקים או דגים אחרים.
דו-חיים מטילים ביצים העטופות בקריש חלקלק המגן עליהן ומאפשר להן לצוף על פני המים. זכר האלוטס (מין של צפרדע) נושא את הביצים שהטילה הנקבה על רגליו האחוריות, ובכך מגן עליהן מפני טורפים.
שימוש בביצים בתעשיית המזון
ביצי עופות, ובעיקר ביצי תרנגולות, משמשות את האדם לאכילה. ניתן לאכול את הביצה כחלק ממגוון של מוצרים אחרים כמו עוגות, ממתקים, מרקים, סלטים, מיונז, ועוד.
הביצה נתפסת כמזינה ובריאה, למרות הכמות הגבוהה של כולסטרול שהיא מכילה.
תעשיית הביצים מותקפת מצד ארגונים להגנת בעלי־חיים בשל תנאי החזקה של תרנגולות מטילות, ובפרט, בשל הגידול בכלובי סוללה, הנפוץ בחקלאות התעשייתית, אשר אינו מותיר לתרנגולות כמעט כל מרחב תנועה או גירוי סביבתי. נשמעת ביקורת גם כלפי נֹהַגים נוספים המקובלים בתעשיית הביצים, בהם השימוש בהשרה כפויה, השמדת האפרוחים הזכרים (שאינם מטילים ביצים), וקיטום מקורי המטילות.
פיברובלסט
מקורו של הפיברובלסט הוא במזנכימה, רקמת החיבור העוברית, ובהשפעת גורמי גידול, כמו למשל FGF, הוא מתחלק ומתמיין. באדם הבוגר הפיברובלסטים כמעט שאינם מתחלקים, אם כי חלוקה כן נמשכת כאשר יש צורך בפיברובלסטים נוספים בעת ריפוי פצעים.
התא הפיברובלסטי הוא בעל גרעין אליפטי וגדול עם גרעינון בולט. לתא שלוחות ציטופלזמטיות המתפזרות לכל הכיוונים, והוא משופע ברשתית תוך-פלזמית מחוספסת ומכיל מערכת גולג'י מפותחת.
מבחינים בין פיברובלסט במצבו הפעיל לבין פיברובלסט בתקופת מנוחה, הנקרא אז פיברוציט ואשר מתמיין מהפיברובלסט ושונה ממנו מורפולוגית. הפיברוציט קטן יותר מהפיברובלסט ולו צורת כישור. מספר השלוחות הציטופלזמטיות שלו קטן יותר, גרעינו מוארך, קטן יותר וכהה יותר מזה של הפיברובלסט, ויש לו פחות רשתית תוך-פלזמית מחוספסת.
בעת פציעה של רקמה אשר איננה מתחלקת, נכנסת רקמת החיבור, ועמה הפיברובלסטים, לחלל שנפער ויוצרת צלקת. בריפוי הפצע מעורבים בעיקר התאים הפיברובלסטיים, ויש אף חזרה של פיברוציטים למצב פעיל, תוך כדי הפיכה חזרה לפיברובלסט.
כלוב העליזים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
משה מאור
משה מאור (נולד ב-27 במרץ 1962) הוא פרופסור מן המניין במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ומופקד הקתדרה למנהל ציבורי ע"ש משפחת וולפסון; מייסד תחום החקר העוסק במדיניות בלתי-פרופורציונלית (תגובות יתר/חסר; בועות מדיניות, ומדיניות בלתי-פרופורציונלית יזומה), ומומחה בתחומי מוניטין של גופי ממשל, ופוליטיקה אירופית וישראלית.
ביוגרפיה
משה מאור, בן לצבי ורבקה מאור, נולד בתל אביב וגדל בפתח תקווה. הוא למד בבית הספר קפלן (ורבר) ובבית הספר התיכון אחד-העם, וניגן בתופים לאורך תקופת לימודיו.
לאחר השירות הצבאי למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ולתואר שני במדע המדינה ותואר נוסף במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. את לימודי התואר השלישי במדע המדינה עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE).
בשנים 1993-1996 כיהן כקצין מחקר (Research Officer) בבית הספר לכלכלה של לונדון; בשנת 1996 התקבל כמרצה בכיר למחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, בשנת 1998 הועלה לדרגת פרופסור חבר; בשנת 2006 התמנה כמופקד הקתדרה למינהל ציבורי ע"ש משפחת וולפסון, ובשנת 2012 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
מאור היה חבר במועצה להשכלה גבוהה, אך בפברואר 2016 נמנה עם ששת חברי המועצה (מתוך 19), שהתפטרו במחאה על כך ששר החינוך נפתלי בנט הדיח את פרופסור חגית מסר ירון מתפקידה כסגן יושב ראש המועצה.
כיהן במועצה הציבורית ובוועד המנהל של מרכז מורשת מנחם בגין, במועצה הציבורית של "אות המעסיק המתקדם" לקידום נשים בעבודה (התאחדות התעשיינים) וכן בוועד המנהל של מועצת הביטחון לישראל.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו "דרך הימין החברתי" (בהוצאת מרכז מורשת מנחם בגין והוצאת הקיבוץ המאוחד) בו הוא מציג את תפיסת עולמו הכלכלית-חברתית-לאומית.
תחומי מחקר
מחקרו של מאור עוסק בין היתר בתחומים הבאים:
מאור הוא מומחה ברפורמות בסקטור הציבורי במדינות ה-OECD, פוליטיקה בריטית, ופוליטיקה בירוקרטית.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
דאגלס קופלנד
חייו
קופלנד נולד בבסיס נאט"ו בבאדן זולינגן, גרמניה המערבית וגדל בוונקובר שבקנדה. הוא למד אמנות ועיצוב תעשייתי בקנדה, באיטליה וביפן. הוא הומוסקסואל, והוא משמש ככתב ב"ניו יורק טיימס" בנושאי תרבות ואמנות.
סנטיאגו דה קומפוסטלה
סנטיאגו דה קומפוסטלה (Santiago de Compostela) היא עיר הבירה של הקהילה האוטונומית גליסיה שבספרד. נכון לשנת 2017 גרים בעיר כ-96,500 תושבים. העיר היא דיוקסיה ומוקד עלייה לרגל, ובנוסף מהווה מרכז חשוב לתעשיית התרופות.
בשנת 1985 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ובשנת 2000 הייתה עיר התרבות האירופית. הקתדרלה העירונית מהווה את סופה של דרך סנטיאגו, מסלול עלייה לרגל מימי הביניים ועד היום.
אטימולוגיה
מקור השם "סנטיאגו דה קומפוסטלה" - "סנטיאגו" הוא השליח הנוצרי יעקב בן זבדי, ופירושה של המלה "קומפוסטלה" בלטינית הוא שדה כוכבים (campus stellae). יחדיו שם העיר הוא "הקדוש יעקב בשדה הכוכבים". האגדה מספרת כי עצמותיו של יעקב הקדוש הגיעו מהמזרח התיכון לחופי ספרד על גבי קונכייה, וההגמון תאודומיר קבר אותן במקום אליו הוביל אותו כוכב. במקום הוקמה כנסייה, ומאוחר יותר - הקתדרלה של סנטיאגו דה קומפוסטלה. הסבר חלופי מציע שמקור השם הוא "אדמת קבורה" - Composita Tella בלטינית. הסבר שלישי מציע שמקור השם הוא שמו של השליח ותוארו: San Jacome Apostol.
בסמל העיר נראה קברו של יעקב בן-זבדי והכוכב שגילה את מיקומו.
מרכז עלייה לרגל
בניית המבנה המשמעותי הראשון, מעבר למזבח, החלה בשנת 868, אולם זה נהרס לחלוטין בשנת 997 בידי הכובשים המוסלמים, אשר לא פגעו במזבח עצמו. עם התקדמות הרקונקיסטה, נבנתה העיר מחדש בידי ברמודו השלישי מלאון במאה ה-11 והדרכים המובילות אליה בצפון ספרד שופרו. כתוצאה, התפשט המוניטין של המזבח.
עלייה לרגל לעיר החלה כבר במאה ה-10 בתוך ספרד עצמה, ובמאה שלאחר מכן גם מחוץ לספרד. בראשית המאה ה-12 העלייה לרגל כבר הייתה מאורגנת למדי. ארבע דרכים ממוסדות מתחילות בצרפת ונפגשות בארץ הבסקים שבמערב הפירנאים. משם, דרך יחידה חוצה את צפון ספרד, ועוברת בבורגוס, קריון, סהגון, לאון, אסטורגה ולוגו. מסע העלייה לרגל נמשך מספר חודשים. עולי הרגל מחכים בטורי ענק כדי להיכנס לקתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה שבה נמצא פסלו של יעקב הקדוש.
מאז המאה ה-15 נהוג בעיר להכריז על שנים בהן "יום יעקב הקדוש" (25 ביולי) נופל על יום ראשון כ"שנים מקודשות". השנה המקודשת האחרונה הייתה 2010, שבה הגיעו לעיר מעל 270,000 עולים לרגל.
אמילי רטקאוסקי
אמילי או'הרה רטקאוסקי (באנגלית: Emily O'Hara Ratajkowski; נולדה ב-7 ביוני 1991), המוכרת בתקשורת גם בראשי התיבות אמרטה (emrata), היא דוגמנית ושחקנית קולנוע אמריקאית יהודיה.
ביוגרפיה
ראטייקובסקי היא ממוצא אנגלי, אירי, פולני, גרמני, ופולני-יהודי. אביה גדל כקתולי, ואילו אמהּ גדלה כיהודייה.
משחק
שיחקה בסרטו של דייוויד פינצ'ר "נעלמת" (המבוסס על ספר בעל אותו שם) שיצא לאקרנים בשנת 2014, שיחקה לצידו של זאק אפרון בסרט "אנחנו החברים שלכם" משנת 2015.
בנוסף ב-2015 שיחקה בסרט הקולנוע "הפמליה", המהווה המשך לעלילת הסדרה באותו שם.
בשנת 2018 שיחקה בסרט הקומי "מרגישה פצצה". באותה שנה שיחקה לצדו של אהרון פול בסרט המתח "הבית".
חיים אישיים
בספטמבר 2014, רטקובסקי הייתה קורבן של גל הפריצה ההמונית לחשבונות iCloud ונחשפו מספר תמונות עירום שלה ברשת.
רטקאוסקי גייסה כספים והופיעה בסרטון פרסומת קצר לקידום בריאות מינית של ארגון הפדרציה להורות מתוכננת באמריקה.
בדצמבר 2014, Us Weekly אישרה שהיא החלה לצאת עם ג'ף מגיד, מוזיקאי. בתחילת 2018, נפרדו הזוג.
ב-23 בפברואר 2018, רטאייקובסקי הודיעה באינסטגרם כי נישאה בניו יורק לשחקן והמפיק סבסטיאן בר-מקלארד, בן זוגה מזה מספר שבועות. הזוג התגוררו בשכונת נוהו שבמנהטן ובלוס אנג'לס. ב-26 באוקטובר 2020, ראטאיקובסקי אישרה שהיא בהריון בראיון למגזין ווג שכתב על כך שהיא ובן זוגה לא רצו לדון במין ילדם. היא ילדה את בנם ב-8 במרץ 2021. ביולי 2022, רטאיקובסקי ובר-מקלר נפרדו. בספטמבר, היא הגישה תביעת גירושין.
טורסהאבן
טורסהאבן (בפארואזית: Tórshavn נהגה:[tʰɔuʂhäunˈ] טואושהאון, בדנית: Thorshavn נהגה:[tsʰoɐ̯ˀshäwˀnˈ] צורסהאון) היא עיר הבירה של איי פארו, טריטוריה של דנמרק. העיר ממוקמת בחלקו הדרומי־מזרחי של האי סטריימוי. העיר שוכנת בין שני הרים, מצפון־מערב שוכן הר הוסריין ומדרום־מערב לעיר שוכן הר קירקיובוריין. נכון לשנת 2007, חיים בעיר 19,000 תושבים. העיר נוסדה במאה ה־10 ונחשבת לעיר הבירה העתיקה ביותר בצפון אירופה.
הוויקינגים שהגיעו לעיר ייסדו את הפרלמנט שלהם על חצי האי טינגאנס בשנת 825, מה שהפך את טורסהאבן לבירת איי פארו מאז. מקורות רבים לא מתארים בנייה בעיר עד לתחילת הרפורמציה הפרוטסטנטית באזור בשנת 1539. בעבר העיר שימשה כמרכז המסחר של האי, מאחר שהעיר הייתה המקום היחיד בו תושבי האי יכלו לקנות ולמכור סחורות. העיר נהנתה ממעמד זה עד לשנת 1856, אז הוחלט על חופש מסחר מלא באיי פארו. העיר רשמה התפתחות גדולה במאה ה־20 והפכה לעיר המרכזית באיי פארו מבחינה מנהלית, כלכלית ותרבותית.
פירוש השם
משמעות שם העיר היא "נמלו של ת'ור", על שמו של האל ת'ור, אל הרעמים והברקים במיתולוגיה הנורדית. גם סמל העיר מציג את המיולניר, המקבת של האל ת'ור, כדי להראות שסיפורה של העיר מתחיל בתקופות שקדמו לנצרות. באיי פארו מכנים את העיר בדרך כלל בשם האבן, שפירושו נמל.
היסטוריה מוקדמת
על פי מקורות באיי פארו, האי יושב לראשונה במאה ה־9 על ידי מהגרים מנורווגיה שברחו מעריצותו של המלך האראלד הראשון. המתיישבים הקימו ברחבי האי את בתי המחוקקים שלהם, שנקראו טינג, כשבית המחוקקים המרכזי נקבע בשנת 825 בחצי האי טינגאנס שבטורסהאבן. הטינג הוקם בעיר מאחר שהוויקינגים העדיפו להקים את בתי המחוקקים במקומות נייטרליים.
בשנת 1271 הוציא המלך הנורווגי צו שבו נקבע כי טורסהאבן הוא המקום היחידי בו ניתן לקיים מסחר באיי פארו. בשל כך, כל קשרי המסחר בין איי פארו לנורווגיה עברו דרך טורסהאבן. החל מאותו צו מלכותי, יצאו מנמל העיר על בסיס יומי ספינות שהעבירו מלח, עצים ודגנים לברגן שם רוכזה הסחורה מאיי פארו. העיר נעשתה מקושרת יותר עם העולם, בהשוואה לכפרים האחרים באי, והעובדה שבית המחוקקים שכן בעיר, הפכו את העיר למרכזית באיי פארו.
1500–1800
עד לרפורמה הפרוטסטנטית ב־1539 לא מתוארת בנייה והתפתחות משמעותית בעיר.
בתקופה זו הייתה העיר נתונה להתקפות חוזרות ונשנות של שודדי ים, מה שהפך את ביטחונה בעיר וכמרכז כלכלי לנושא בעל חשיבות. ב־1580 הוקם בעיר מבצר קטן, סקאנסין, שנבנה בידי הגיבור הימי של איי פארו והסוחר מגנוס היינאסון, בחלקו הצפוני של נמל טורסהאבן. לאחר מכן הוקמו ביצורים בחצי האי טינגאנס.
ב־1584 אוכלוסיית טורסהאבן מנתה 101 תושבים. האוכלוסייה בעיר הייתה מורכבת משלוש קבוצות עיקריות: חקלאים, בני משפחותיהם ומשרתיהם, אנשי מסחר וממשל ותושבים שלא הייתה בבעלותם אדמה. הקבוצה האחרונה כללה גם פועלים חסרי אדמה מהכפרים שסבבו את טורסהאבן, שהגיעו לעיר כדי למצוא עבודה. הם שימשו כשומרים על ביטחון העיר בסקאנסין ללא תשלום, כשבגדים ומזון הם מקבלים בהתאם לנדיבות לבם של החקלאים. תושבי העיר התייחסו לאותם איכרים בבוז בשל מצבם הכלכלי שהוביל אותם לפשיטת יד.
ב־1655, מלך דנמרק, פרדריק השלישי החליט להעניק את איי פארו למדינאי האהוב עליו, כריסטופר גאבל. לדעת רבים תקופה זו הייתה התקופה השחורה ביותר בעברה של העיר. שלטונו של גאבל דיכא את התושבים בדרכים רבות. המונופול הכלכלי של העיר היה עכשיו בידי משפחתו של גאבל, מה שגרם לכך שהשוק לא עוצב על פי צורכיהם של התושבים. בנוסף, יבוא מוצרים היה מוגבל במכסות והעלות הייתה יקרה. רבים מהתושבים התלוננו על המצב הכלכלי הקשה שפקד אותם. המחאות הללו לא כללו רק את פשוטי העם, אלא גם את אנשי המסחר ובעלי האחוזות. באותה תקופה, בשנת 1673, נהרס בניין הטינגאנס בשרפה, כשמצבור של אבק שרפה שהוחזק במקום עלה באש. בתים עתיקים רבים נהרסו כליל, כמו גם רישומים ישנים על המדינה, וביניהם רישומים מתקופת גאבל.