cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תנועת הנשים הליברית לשלום
הסרט - "Pray the Devil Back to Hell"
הסרט גרשו את השטן בחזרה לגיהנום (באנגלית: Pray the Devil Back to Hell"") הוא סרט תיעודי אשר בוים על ידי ג'יני רטיקר והופק על ידי אביגיל דיסני. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של טרייבקה בשנת 2008, שם אף זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ומאז גרף פרסים רבים נוספים. הסרט מתעד את מאבקן של הנשים בליבריה למען סיום מלחמת האזרחים במדינה, ומכיל קובצי וידאו מתחילת שנות ה-2000 בליבריה ראיונות עם פעילות ומנהיגות תנועת הנשים לשלום. מקורו של שם הסרט הוא מציטוט של לימה בואי על הנשיא טיילור; בעוד המורדים נהגו לפקוד מסגדים וטיילור טען שהוא נוצרי אדוק, בואי תיארה אותו כאחד שיכול "להתפלל לשטן (המלחמה) שיצא מהגיהנום". לכן, מאבק הנשים הבין-דתי נועד להתפלל לשטן שיחזור בחזרה לגיהנום ובכך לסיים את הלחימה. לימה בואי.
מרגרט מסקוטלנד
מרגרט מסקוטלנד (באנגלית: Margaret of Scotland, בנורדית עתיקה: מרגרט אלכסדנרסדוטיר - Margrét Alexandersdóttir, בנורווגית: מרגרט אלכסנדרסדוטר - Margrete Alexandersdotter - "מרגרט בת אלכסנדר"; 28 בפברואר 1261 - 9 באפריל 1283) הייתה המלכה הרעיה של אריק השני, מלך נורווגיה.
ביוגרפיה
מרגרט נולדה ב-28 בפברואר 1261 בטירת וינדזור שבאנגליה, והייתה בתם של מלך סקוטלנד אלכסנדר השלישי ושל רעייתו הראשונה מרגרט מאנגליה. מרגרט הגיעה לנורווגיה בגיל 20 כדי להנשא לאריק השני בן ה-13 שהפך למלך נורווגיה ב-9 במאי 1280. חוזה הנישואין נחתם ברוקסבורו שבסקוטלנד ב-25 ביולי 1281 וכלל בין השאר את זכותם של צאצאי הזוג לרשת את כתר סקוטלנד, ואת הנדוניה של מרגרט שנקבעה ל-14,000 מארק. החתונה נערכה שנה לאחר מכן, ובה הוכתרה מרגרט למלכה.
הנישואין בין אריק למרגרט היו נישואים פוליטיים אופייניים, שהשיגו פיוס והורידו את המתח שבין שתי המדינות שנגרם כתוצאה מהסכם פרת' מ-1266, לפיו ויתרה נורווגיה לסקוטלנד על האיים ההברידיים ועל האי מאן בתמורה לתשלום חד-פעמי של 4,000 מארק ותשלום שנתי של 100 מארק. ההסכם גם קבע שסקוטלנד תכיר בריבונות הנורווגית באיי אורקני ושטלנד.
מרגרט נפטרה בטונסברג בשנת 1283 זמן קצר לאחר שילדה את מרגרט, אשר נחשבה לזמן קצר כעוצרת ממלכת סקוטלנד בעקבות מותו של סבה, אלכסנדר השלישי ב-19 במרץ 1286.
ככל הנראה נפטרה מרגרט ב-9 באפריל 1283 (על פי ה"גסטה אנאליה") או ב-27 בפברואר או ב-28 בפברואר באותה שנה (על פי "דברי ימי לאנרקוסט").
מרגרט נקברה בקתדרלה של ברגן, אשר נהרסה בשנת 1531. אתר הקבורה, כיום בתחום מצודת ברגנהוס, מצוין בלוחית זיכרון.
ז'אן רנו
חואן מורנו הררה-חימנז (Juan Moreno y Herrera–Jiménez; נולד ב-30 ביולי 1948), המוכר בשם הבמה ז'אן רנו (בצרפתית: Jean Reno), הוא שחקן צרפתי.
ביוגרפיה
נולד בקזבלנקה שבמרוקו הצרפתית, להורים אנדלוסים (ספרדים) נוצרים-קתולים. היגר לצרפת כשהיה בן 17, כדי ללמוד משחק. לאחר מכן, שירת בצבא צרפת, דבר שהיה חובה אחרי שמשפחתו קיבלה את אזרחותה הצרפתית.
קריירה
הקריירה של רנו החלה ב-1983, כאשר לוהק לסרטו הראשון של לוק בסון, "הקרב האחרון", סרט מדע בדיוני בשחור לבן ללא אף מילה מדוברת. רנו הפך לשחקן קבוע של בסון ושיחק גם ב"הכחול הגדול" (1988), "ניקיטה" (1990) ו"לאון" (1994), שבו כיכב לצדה של נטלי פורטמן בת ה-13. רנו מוכר בעיקר כשחקן בסרטי פעולה או כדמות קשוחה, בעיקר עקב מבנה גופו גדול הממדים (מתנשא לגובה של 191 סנטימטרים).
בשנת 1995 שיחק בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו אירן ז'קוב, ג'ון מלקוביץ' וסופי מרסו, ז'אן רנו ומרצ'לו מסטרויאני.
פרט לקולנוע, רנו הוא גם שחקן תיאטרון מצליח בארצות הברית, ושיחק במחזמר המצליח "קאטס".
בשנת 2016 שיחק בסרטו של שון פן "הפנים האחרונות", לצדם של חאווייר ברדם, שרליז ת'רון, וג'ארד האריס.
אלמטי
אלמטי (, מילולית: "מקום התפוחים"; ברוסית: Алма-Ата - אלמה-אטה) היא הגדולה שבערי קזחסטן ובירתה עד להתפרקות ברית המועצות. העיר שוכנת בדרום-מזרח קזחסטן כ־970 ק"מ דרום-מזרחית לבירה אסטנה וכ־195 ק"מ צפון-מזרחית לבישקק בירת קירגיזסטן. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 באוקטובר 2022 אוכלוסיית העיר מונה כ־2.147 מיליון בני אדם.
שם העיר
הבסיס הצבאי שהוקם על ידי הרוסים ב-1854 נקרא ורנויה (Верное, "(מקום) נאמן"); ב־1867 נקראה העיר בשם אלמטינסק (Алматинск), וגם ורני (Верный, "נאמן"); מ־1921 אלמטי בקזחית ואלמה-אטה ברוסית; ב-1993 הממשלה הקזחית התחילה לשנות את השמות הרשמיים של כל הערים לפי כתיב קזחי, ועתה השם הרשמי הוא אלמטי.
מקור השם אלמטי הוא, לפי תאוריות שונות, מהמילה "תפוח" (алма) בקזחית (כמו גם בשפות טורקיות אחרות וכן בהונגרית ומונגולית), ומשמעותו "מלא בתפוחים". האזור אכן נודע בעצי תפוח-בר והמין Malus sieversii, שיש הטוענים להיותו מקור התפוח המבוית, גדל באזור. העיר מוזכרת לראשונה בתור "Almatu" במאה ה־13.
היסטוריה
בימי הביניים שימשה כנקודה חשובה בדרך המשי, ובמאה ה-14 העיר הטביעה לראשונה מטבעות משלה. בכיבוש המונגולי כמעט נחרבה. ב-1854 הצבא הרוסי הגיע לאזור ובנה שם בסיס כדי לחזק את השטח. ב-28 במאי 1887 בעיר התרחשה רעידת אדמה, 322 איש נהרגו ו-1798 בתים ניזוקו. מאז הבתים נבנו מעץ והוקם מכון מיוחד לבדיקת תזוזות סייסמיות.
העיר שימשה כבירתה של קזחסטן, מ-1927 כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקזחית, והחל מ-1936 כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית בתוך ברית המועצות, וכמדינה עצמאית בשנים 1991-1997, אז נבחרה אסטנה לשמש כבירת המדינה. אך העיר עדיין החשובה שבערי המדינה מבחינת תרבות ומסחר. העיר משמשת כמרכז הפיננסי של המדינה. ב-2011 נחנכה בה מערכת רכבת תחתית.
יהודים
בתקופת הצאר הרוסי במאה ה-19 הייתה אלמטי מחוץ לתחום המושב ולא התאפשר ליהודים להתגורר בה רשמית, אלא רק לחיילים יהודים לאחר סיום השרות הצבאי. עד 1897 התקיימה בעיר קהילה של 300 איש.
בתקופת סטלין שימשה העיר כמקום גלותם של נציגי סיעות לא קומוניסטיות, או מתנגדיו מהמפלגה הקומוניסטית, כדוגמת לב טרוצקי. בזמן מלחמת העולם השנייה שימשה העיר מקלט לרבים מיהודי אירופה. אביו של הרבי מליובאוויטש, רבי לוי יצחק שניאורסון בילה בעיר את ימיו האחרונים ונפטר בה ב-1944, על קברו הוקם מאוחר יותר אוהל. לעיר הגיעו גם אמנים ואנשי תרבות יהודיים מרוסיה, שפיתחו מאוד את התיאטרון. ב-1979 מנתה הקהילה 8,592 איש וב-1989 מנתה הקהילה 7,636 איש. בעיר קיימת קהילת חב"ד, המספקת ליהודי העיר צרכים דתיים כמו בשר כשר, מקוה טהרה, קבורה יהודית ושירותי דת נוספים. מאז 1994 מכהן הרב ישעיה אלעזר הכהן כראש הקהילה וכרבה הראשי של קזחסטן. כמו כן, נפתחו מוסדות יהודיים מחדש: בית ספר חד-שבועי וגן ילדים.
קרב מילאי (36 לפנה"ס)
קרב מילאי הוא קרב ימי שניטש בשנת 36 לפנה"ס, במהלך מלחמת האזרחים הרומית, בין ציי אוקטביוס וסקסטוס פומפיוס. הלחימה נערכה ליד מילאי (כיום מילאצו) בחוף הצפון-מזרחי של סיציליה, והסתיימה בניצחונו של אוקטביוס.
רקע
לאחר תבוסתם של שרידי המחנה הרפובליקאי בקרב מונדה בשנת 45 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר, הצליח סקסטוס פומפיוס לברוח לסיציליה וניצל את חוסר היציבות הפוליטית ברומא כדי לבנות לעצמו בסיס בטוח לפעילות. פומפיוס עסק בעיקר בשוד ימי וכך איים על אספקת המזון לרומא.
כל ניסיונותיהם של אנשי הטריומווירט השני להביסו עלו בתוהו, חוזה שלום שנחתם איתו לא קוים על ידו. מעשי האיבה התחדשו בשנת 37 לפנה"ס, פומפיוס הביס את אוקטביוס בקרב מסינה כתוצאה מחוסר ניסיונו של האחרון בלוחמה ימית. כתוצאה מהתבוסה אוקטביוס העביר את השליטה בצי למצביאו הראשי מרקוס ויפסניוס אגריפה וזה החל לבנות ולאמן את הצי מחדש.
הקרב
בשנה הבאה הצי החדש של אוקטביוס גמר את אימוניו והיה מוכן לצאת למלחמה. תחילה נחת אגריפה עם הצי בסטרונגילי (כיום סטרומבולי) שבאיים הליפאריים, משם הוא הצליח לכבוש את האי היקסיאה (כיום באסילוצו) ללא התנגדות ונערך לתקוף את מילאי.
במילאי היה מוצב צי של 40 ספינות בפיקודו של דמוקרטס. פומפיוס, שהבין את הסכנה שבפלישה על בסיס פעולתו, שלח כתגבורת צי נוסף בן 45 ספינות בראשותו של אפולופאנס.
שמאל|ממוזער|250px|מיקום הקרב בתחילה תכנן אגריפה לתקוף את מילאי בעזרת חצי מכוחותיו, אולם כשהגיע נוכח לדעת שרוב הצי של פומפיוס נמצא במקום, ולכן הוא הזעיק את שאר כוחותיו מהיקסיאה. במקביל הודיע אגריפה לאוקטביוס על התפתחות העניינים ואוקטביוס הצטרף אליו לקרב. אגריפה פיקד על האגף המרכזי בצי שהיה מורכב מאוניות חמש-חתרית כבדות בעוד שציו של פומפיוס היה מורכב מליבורניות. יתרון התמרון והניסיון היה לצדו של פומפיוס בעוד שיתרון חוזק הספינות היה שייך לאגריפה.
למרות יכולת התמרון של פומפיוס חוזקו של הצי הקיסרי הכריע את המערכה. האוניות הגדולות והחזקות של אגריפה הצליחו לנגח את האוניות הקטנות והחלשות. כמו כן עשה הצי הקיסרי שימוש במתקן "העורב", שנועד ללכוד ספינות אויב. פומפיוס הורה לצי שלו לסגת והם ברחו למים רדודים היכן שספינותיו הכבדות של אגריפה לא יכלו לרדוף אחריהם. אגריפה ניסה בהתחלה לצור על הצי של פומפיוס אולם עד מהרה וויתר על תוכנית זאת בעקבות מצבם הרע של מלחיו.
הצי המובס של פומפיוס הצליח לסגת לבסיסו. בסך הכל איבד הצי 30 ספינות לעומת 5 ספינות של הצי הקיסרי שהוטבעו. הניצחון הקיסרי במילאי היה ראשית הסוף של פומפיוס ותרם רבות להגדלת יוקרתו וביסוס כוחו ושליטתו של אוקטביוס ברומא ואיטליה.
ג'ורדי לה פורג'
לוטננט-קומנדר ג'ורדי לה פורג' (באנגלית: Geordi La Forge), בגילומו של השחקן האמריקאי לוואר ברטון, הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע בעיקר כדמות ראשית בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", ובארבעת סרטי הקולנוע העלילתיים המבוססים על סדרה זו. הוא משרת על סיפון ספינת החלל אנטרפרייז-D, בעונה הראשונה - כנווט, והחל מהעונה השנייה - כמהנדס ראשי. הוא גם משמש כמהנדס ראשי של האנטרפרייז-E.
לה פורג' הוא באופן טבעי עיוור, כך שאחד מסימני ההיכר שלו בסדרה הוא מכשיר "וייזור" (VISOR) המאפשר לו לראות, אותו הוא מרכיב מעל עיניו; בשלושת סרטי הקולנוע האחרונים, הוייזור מוחלף בשתלי עיניים תותבים.
ליהוק
לפני שלאוור ברטון לוהק לתפקיד ג'ורדי לה פורג', טים רוס היה מתמודד רציני לתפקיד, וכמעט זכה בו. רוס, בסופו של דבר, לוהק לתפקיד טובוק בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
ברטון גם ציין כי הוא חשש מתפקידו, משום שהוא חשש ש-"מסע בין כוכבים: הדור הבא" הולכת להיות כישלון.
לאורך כל הסדרה, בריטון היה מצויד בוייזור - סימן ההיכר המסחרי של ג'ורדי לה פורג', שהתגלה כדבר שמאוד לא נעים ללבוש.
במהלך הסדרה, דמותו של ברטון הייתה קצין ההנדסה הראשי, ובכך הוצגה לעיתים קרובות כמי שמתקנת מכונות או מגלה תופעות מדעיות חדשות. ברטון ציין כמה קשה לפעמים היה לומר בפנים רציניות את כל ה-"טרקנובאבל" (Treknobabble) שלה פורג' משתמש בסצנות האלה.
כשנשאל על הסצנות האהובות עליו, ברטון ענה שהוא אוהב במיוחד את ההרפתקאות בהולודק.
ביוגרפיה של הדמות
ג'ין רודנברי יצר את הדמות על מנת לכבד את זכרו של ג'ורג' לה פורג', מעריץ של הסדרה המקורית המשותק בארבע גפיים, שהלך לעולמו בשנת 1975.
במהלך הסדרה הצופים למדים כי ג'ורדי נולד עיוור, ועל כן הוא מרכיב מעל עייניו מכשיר וייזור (VISOR; ראשי תיבות של: מכשיר ראייה ותחליף איבר חושי), תותב בצורת קשת המחובר אל רקותיו ומעניק לו "ראייה". בהתממשקות ישירות אל המוח שלו, המכשיר מאפשר לו "לראות" את רוב הספקטרום האלקטרומגנטי - גלי רדיו, אינפרה-אדום, אולטרה-סגול, אבל לא תפיסה נורמלית של אור, אף על פי שזה מאפשר לג'ורדי לראות את קטעי האור הנראה של הספקטרום האלקטרומגנטי.
לה פורג' נולד ב-16 בפברואר 2335 במוגדישו, סומליה, בקונפדרציה האפריקנית על פני כדור הארץ לסילבה לה פורג', קצינת צי הכוכבים שלימים מונתה לקפטן ספינת החלל הרה (Hera), ולאדוארד מ. לה פורג', זואולוג-חייזרים בצי הכוכבים. כמו כן, יש לו אחות - אריאנה. הוא למד בבית הספר התיכון על שם "זפרם קוקרן", ולאחר מכן למד באקדמיה של צי הכוכבים, בשנים 2357-2353. בשנת 2357, הוא הוצב כקצין זוטר על סיפון ויקטורי (Victory) תחת פיקודו של קפטן זימבטה. לאחר מכן הוא הועבר אל ספינת החלל הוד (Hood), ביחד עם לוטננט-קומנדר (דאז) ויליאם רייקר, בשנים 2361–2364, אשר במהלכן הועלה לדרגת לוטננט זוטר.
בהזדמנות מסוימת, לה פורג' הרשים את קפטן ז'אן-לוק פיקארד בכל שנשאר ער כל הלילה על מנת לתקן מעבורת שפיקארד ציין שיש בה תקלה שולית. משנודע לו על כך, פיקארד החליט שהוא רוצה את ג'ורדי תחת פיקודו, על סיפון האנטרפרייז-D, אליה ג'ורדי שובץ כהגאי. בתחילת עונה 2, הוא הועלה לדרגת לוטננט והפך למהנדס הראשי. בעונה 3 הוא קודם לדרגת לוטננט-קומנדר, ונשאר בדרגה זו עד לתום משך הסדרה וסרטי הקולנוע שאחריה.
בשנת 2372, ג'ורדי מועבר לשרת על סיפון האנטרפרייז-E, ספינת חלל מדגם Sovereign. כאשר הספינה חוזרת אחורה בזמן אל המאה ה-21, הוא עובד לצידו של ד"ר זפרם קוקרן ועוזר לו לשגר בהצלחה מכדור הארץ את ספינת החלל הראשונה עם מנוע עיוות, אשר כתוצאה מכך נוצר המגע הראשון בין האנושות לבין הוולקנים.
במהלך האירועים אשר מתרחשים בסרט "מסע בין כוכבים: המרד", לה פורג' מתחיל לחוש כאבים בעייניו אחרי שהייה קצרה על פני כוכב לכת מסתורי. ד"ר קראשר מסירה את השתלים שבעיניים ומגלה כי עצבי הראייה שלו צמחו מחדש והוא מסוגל לראות באופן טבעי ונורמלי. אפקט זה נגרם על ידי תכונות הריפוי של הטבעות הפלנטריות של מערכת הכוכבים בא'קו, ובאותה העת, עלתה ההשערה שהשפעה תתפוגג לאחר שלה פורג' יעזוב את בא'קו השערה זו הוכחה כנכונה; לה פורג' שב להרכיב את השתלים בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: נמסיס".
במהלך האירועים המתוארים ב-"Star Trek: Countdown" (מיני סדרת קומיקס, המשמשת כפריקוול קאנוני לסרט "סטארטרק" משנת 2009), קומנדר ג'ורדי מתאחד עם דאטה ופיקארד במהלך ניסיון לעצור סופרנובה מסיבית שמאיימת על כל הקיום. ג'ורדי, בסופו של דבר, מעצב את ה"מדוזה", החללית המתקדמת אותה מטיס השגריר ספוק בסרט.
קווי זמן חלופיים
בציר הזמן החלופי המתואר בפרק "All Good Things...", פרק סיום הסדרה של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", בשנת 2395 לה פורג' נשוי לליאה ברהמס, ולהם שלושה ילדים - אלנדרה, ברט וסידני. הוא עזב את צי הכוכבים והפך לסופר. עם זאת, אירועים אלו עשויים שלא לקרות בגלל הסטייה של קו הזמן בקיצו של הפרק.
תגובות
מבקרים ומעריצים הגיבו בחיוב לדמות. ברטון עצמו התלונן על היעדר עלילות רומנטיות עבור הדמות שלו. לפחות מחקר אקדמי אחד מציין כי מתוך שבע דמויות ראשיות שחורות בזיכיון "מסע בין כוכבים", רק לה פורג' וטובוק "באמת יכולים להיחשב כחנונים, ואף אחד מהם לא משתווה עם החנוניות יוצאת הדופן של וסלי קראשר המתבגר". לדברי ד"ר רון איגלש, בניית דמותו של לה פורג' עומדת בסטנדרטים של אפרו-פוטוריזם.
הטלוויזיה החינוכית הישראלית
הטלוויזיה החינוכית הישראלית (ראשי תיבות: טח"י), המוכרת גם בשם המקוצר "הטלוויזיה החינוכית" ובמותג "חינוכית" (באנגלית: Israeli Educational Television, ובר"ת: IETV), הייתה תחנת טלוויזיה ציבורית ובכלל הראשונה שפעלה בישראל החל משנת 1966. החינוכית היוותה יחידת סמך במשרד החינוך. במקור נועד הערוץ ללמד ילדים ובני נוער נושאים שונים, ונקראה בראשית דרכה "הטלוויזיה הלימודית", אולם שנים לאחר הקמתו החל הערוץ לשדר גם תכנים להעשרת מבוגרים. התחנה הייתה מזוהה גם בתור ערוץ 23 (על אף שתכניה שודרו גם בשידורי הערוץ הראשון, ערוץ 2, ערוץ עשר וכאן 11).
מדסן
{{פירושונים|
הטלוויזיה החינוכית הישראלית
מתחם הטלוויזיה החינוכית שכן ברחוב קלאוזנר 14 ברמת אביב, בצמוד למרכז לטכנולוגיה חינוכית, קמפוס האוניברסיטה הפתוחה ולאוניברסיטת תל אביב.
מדסן
ראו גם
}}
הטלוויזיה החינוכית הישראלית
בעשור השני של המאה ה-21, הטלוויזיה החינוכית הפיקה מספר רב של תוכניות בשלל נושאים שונים לקבוצות גילאים שונות, שהעיקרית בהן היא ילדים ובני נוער, והם הופצו הן בערוצי הטלוויזיה, באתר האינטרנט של החינוכית ובפלטפורמות אינטרנטיות נוספות.
חוק השידור הציבורי הישראלי קבע כי החינוכית תיסגר כ-15 חודשים לאחר העלייה לשידור של התאגיד, ושידורי הטלוויזיה הסתיימו ב-14 באוגוסט 2018. החוק הורה על הפעלת ערוץ "כאן חינוכית" במסגרת התאגיד כתחליף לשידורי הטח"י וערוץ 23 בפרט, ותכניו מיועדים לילדים ולנוער. בכך נסתם הגולל על שידורי החינוכית לאחר שהצעת החוק של חבר הכנסת יוסי יונה לביטול סגירת החינוכית נדחתה במליאת הכנסת ללא דיון. ב-2021, "כאן חינוכית" עברה לשדר באפיק 80, בהתאם לבקשה שאושרה על ידי מועצת הכבלים והלוויין, במטרה להיות חלק משדרת הערוצים לילדים ולנוער.
הקמה
הערוץ החל לשדר ב-24 במרץ 1966 ונקרא בשם "נאמנות הטלוויזיה הלימודית". השידורים נפתחו בשיעור מתמטיקה. בטקס הפתיחה השתתף ראש הממשלה, לוי אשכול.
מאוחר יותר, שם הערוץ שונה ל"המרכז לטלוויזיה לימודית". התוכנית הראשונה הייתה "תחושת המספר והכמות", בהנחיית שלומית דקל, ובהמשך הופקו תוכניות נוספות, כאשר קהל היעד של השידורים היה תלמידים מגן הילדים ועד לבית הספר התיכון. הערוץ שידר חומר לימודי בתחומים כגון מתמטיקה ואנגלית, כמו גם בתחומי העשרה שונים, ומנחי התוכניות היו מורים שעברו הכשרה להנחיית משדרי טלוויזיה.
בבסיס הקמת הטלוויזיה החינוכית עמד הרצון להפעיל טלוויזיה בישראל, תוך התגברות על ההתנגדות למדיום זה, שנחשב לשלילי ומזיק. התחנה, שהוקמה בידי קרן משפחת רוטשילד, הועברה כעבור שנה לידי משרד החינוך. מאז, היא מופעלת כיחידה במסגרת המשרד ותקציבה מגיע ממשרד החינוך ומתשדירי חסות המשודרים בין התוכניות. אף על פי שהחינוכית שידרה שנים רבות יחד עם הערוץ הראשון באותו האפיק, החינוכית לא זכתה לקבל נתח מתשלומי אגרת הטלוויזיה בישראל.
במהלך השנים, נוספו לתחנה גם תוכניות אקטואליה, משדרי בידור וסדרות טלוויזיה שגרתיות.
יעקב לורברבוים, המנהל הראשון של הטלוויזיה החינוכית, שימש בתפקיד למעלה מ-20 שנים. אחריו כיהנו בתפקיד אהובה פיינמסר, יפה ויגודסקי ואלדד קובלנץ.
כשקובלנץ עזב את תפקידו, לקראת סוף שנת 2017, מונתה לתפקיד באופן זמני הד"ר אורנה שמחון, והיא שימשה בתפקידה עד יומה האחרון של הטלוויזיה החינוכית.
שנות ה-80
בשנותיה הראשונות, הטלוויזיה הלימודית שידרה בשחור-לבן בלבד. בשנת 1981 הטלוויזיה הלימודית הפעילה לראשונה ניידת שידור צבעונית וצילמה דרכה הפקות חדשות בצבע, שהידועה בהן היא "פרפר נחמד". בהדרגה החל מעבר לצילומים צבעוניים. המהלך הושלם במהלך שנת 1982 וב-23 ביולי 1983 שונה שמה ל"הטלוויזיה החינוכית" ביוזמתו של נשיא המדינה יצחק נבון שהציע את השם.
במהלך שנת 1980 הוחלט, ביוזמתם של מנהל הטלוויזיה החינוכית, יעקב לורברבוים, ומפקד גלי צה"ל, צבי שפירא, לשדר פעמיים ביום תוכניות של חדשות, בשיתוף פעולה עם גלי צה"ל. השניים הצליחו לשכנע בכדאיות המהלך את שר הביטחון, הרמטכ"ל ואת שר החינוך. היעד להשקת תוכניות חדשות נקבע לסוף שנת 1980.
בראש צוות ההקמה של השידורים עמדו יצחק בן-נר, עדנה פאר ושמואל אוקון נחושתן. בשל מגבלות תקציביות, ולאור הבחירות לכנסת העשירית, נדחתה תחילת שידורי החדשות. בין לבין, הוחלט לקיים את אותם השידורים בערב, ולא בבוקר, בניגוד לתוכנית המקורית.
עם פתיחת מלחמת לבנון הראשונה, שכונתה אז "מבצע שלום הגליל", הערוץ החל לשדר חדשות וד"שים בתוכנית "שלום הגליל", באותה מתכונת עליה חשבו שנתיים קודם לכן. לאחר המלחמה, התוכנית נותרה ושינתה את שמה ל"ערב חדש", והיא שודרה עד אוגוסט 2018. המנחה הראשון של התוכנית היה דן מרגלית, ובאוקטובר 1982 הצטרף אליו גדעון רייכר.
שנות ה-90
בזמן מלחמת המפרץ, בשנת 1991, הטלוויזיה החינוכית שידרה במסגרת של אולפן פתוח בהנחיית מנחי מגזין הנוער רואים 6/6: קובי מידן, ארז טל, מרב מיכאלי ואחרים. באולפן התארחו ילדים ובני נוער לצד פסיכולוגים ונבחרי ציבור. בנוסף, הוצגו מיטב הדמויות המיתולוגיות מתוך התוכניות של הטלוויזיה החינוכית כגון: קיפי בן קיפוד, משתתפי "פרפר נחמד", מוישה אופניק, "גשש בלש" וכוכבי "בלי סודות".
"זהו זה!" שידרו אז פרודיה על המצב ששרר בארץ בעקבות המלחמה. המדרוג של התוכנית היה כה גבוה עד שהפך אותה לתוכנית השנייה הנצפית ביותר בטלוויזיה הישראלית לאחר אופרת הסבון "שושלת".
במשך יותר מעשרים שנה, במה שמכונה בתקשורת הישראלית "עידן הערוץ היחיד", הטלוויזיה החינוכית שידרה את תוכניותיה בשעות הבוקר והצהריים, והן היו מכוונות לתלמידי ישראל. בשנות ה-90 של המאה ה-20, עם כניסתם לשוק התקשורת של ערוץ 2 והטלוויזיה בכבלים, שידורי הטלוויזיה החינוכית הורחבו לערוצים אלה. מאז נוצר מצב שבחלק משעות היום הטלוויזיה החינוכית משדרת בכמה ערוצים בו זמנית ולמעשה "מתחרה" בעצמה.
הטלוויזיה החינוכית הפעילה גם את שירות הטלטקסט בישראל.
בתחילה שידורי החינוכית בוצעו באותו ערוץ, בחלוקת זמן עם הערוץ הראשון, כאשר השידורים של החינוכית בוצעו בשעות 08:00 עד 17:30 ולאחר מכן שידורי הערוץ הראשון.
ב-16 בינואר 1994 רצועת שידור נוספת הועברה מהחינוכית לערוץ הראשון - זו שבין 15:30 ל-17:00.
ב-4 בנובמבר 1993, עם השקת ערוץ 2 המסחרי, הטלוויזיה החינוכית החלה לשדר בו מדי יום בשעות קבועות בצהריים ובסופי שבוע כבר משעות הבוקר.
במאה ה-21
בפרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000 החלה הטלוויזיה החינוכית לשדר את רצועת הילדים והנוער של חינוכית 1 (08:00-15:30) במקביל בחינוכית 23 בכבלים בעקבות הגלים הפתוחים של משדרי החדשות שהיו באותה תקופה בערוץ הראשון. עד אז שידורי הטלוויזיה החינוכית בערוץ 23 היו נפתחים רק בשעות אחר הצהריים וכללו תוכני העשרה למבוגרים.
עם תחילת שידוריו של ערוץ 10 בינואר 2002, החל שידור תוכניות של הטלוויזיה החינוכית בערוץ במסגרת רצועת שידור קבועה באורך שעה בשעות אחר הצהרים. זאת, בהתאם להסכם שנחתם בין הצדדים לשם הספקת התכנים. שיתוף הפעולה נמשך עד ה-31 באוקטובר 2003, עת בחרה הנהלת הטלוויזיה החינוכית להפסיקו, עקב עלויות גבוהות ביחס להכנסות שהתקבלו מפרסומות ששובצו בשעות שניתנו לה.
בסוף שנת 2003 נשקלה הפסקת פעולתה של הטלוויזיה החינוכית, אך לבסוף הוחלט להסתפק בקיצוץ משמעותי בתקציבה.
ביולי 2008 נשקלה שוב סגירת הטלוויזיה החינוכית על ידי משרד האוצר, אולם הוחלט שלא לנקוט בצעד זה.
ב-3 בנובמבר 2005 מותג ערוץ 23 בכבלים ובלוויין כ"ערוץ הבית" של החינוכית, לצד רצועות השידור הקבועות בערוץ הראשון ובערוץ 2.
ב-2006 נפתח ערוץ היוטיוב של החינוכית, אשר זכה מאז הקמתו לכ-125 מיליון צפיות, באותה שנה חגג הערוץ 40 שנה להקמתו לכן שודר בערוץ ספיישל בשם "לופ 23" עם כל תכניו של הערוץ ב-40 שנותיו.
ב-5 ביולי 2009 נפתח אתר האינטרנט המחודש של הטלוויזיה החינוכית המכיל חלק ניכר מהתוכניות שבארכיון הערוץ. מאז פתיחת האתר, תכנים אלה זמינים לצפייה מקוונת בחינם. בנוסף לכך, הפקות שונות של החינוכית מכל הזמנים, כולל דקות השידור הראשונות שהן למעשה שידורי הטלוויזיה הראשונים בישראל זמינים ב-HOT V.O.D למנויי חברת הכבלים HOT.
בשנת 2011 הושק לוח השידורים החדש של ערוץ 23, במסגרתו הוקדשה חצי מהיממה לשידור תוכניות ילדים.
בסוף 2012 שעות השידור של תוכניות הילדים בערוץ הורחבו, ומאז הן משודרות מחמש בבוקר עד 20:00 בערב.
בדצמבר 2013 הערוץ עבר תהליך נוסף של מיתוג-מחדש והושק בו לוח שידורים הכולל תכנים חדשים, שרובם בהפקות מקומיות. באותה שנה החינוכית החלה בגישת "אינטרנט תחילה" בה תוכניות מועלות בלעדית לאינטרנט (לאתר ולערוץ החינוכית ב-YouTube) או בטרם שידורם בטלוויזיה, מהלך שנחשב למצליח ומיושם עד היום. על פי הצהרת החינוכית פעילות זאת מאפשרת צפייה מלאה וחוקית באינטרנט ללא צורך בתשלום לערוצי כבלים ולוויין בתשלום, וכחלק מתפיסת השידור הציבורי בחינוכית הגורסת כי התכנים הם ממילא נחלתו של הציבור ויש להנגיש אותם בחינם.
עוד באותה שנה, נערך מצעד הדמויות הגדול של החינוכית לציון 45 שנות פעילות ובמקום הראשון זכה פיסטוק (ספי ריבלין) כדמות האהובה בכל הזמנים.
ב-2012 נחתם הסכם בין הטלוויזיה החינוכית לאוניברסיטת הרווארד במסגרתו תשולבנה אלפי תוכניות מקור של החינוכית במאגר הדיגיטלי של ספריית המחקר של האוניברסיטה וזאת במסגרת ארכיון היודאיקה של האוניברסיטה ששמה לה כמטרה לשמר כל דבר יהודי שנכתב והוקלט בעולם. באותה שנה שודר לראשונה בטלוויזיה החינוכית משדר בפורמט HD (באפיק 511 של רשות השידור) לאחר שחברת מזמור הפקות זכתה במכרז לצילום חידון התנ"ך העולמי למבוגרים באמצעות ניידת השידור שלה.
בשנת 2013 הטלוויזיה החינוכית שינתה שוב את פניה כאשר החליפה סמליל, קיצרה את שמה ל"חינוכית" והקדישה את רוב שעות השידור שלה בערוץ 23 לשידורי ילדים. בנוסף, הגבירה היא הגבירה את פעילותה בתחום הניו מדיה, דבר שהוביל להגדלת החשיפה של קהלים צעירים וחדשים אליה.
בפרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2016 הוענקו לחינוכית 7 מקומות ראשונים, ובסך הכל 17 מועמדויות.
בתחילת חודש אוגוסט 2018 החינוכית זכתה בפרס PlayCon של YouTube, והפיקה בעבורו סרטון שבו נראים עובדי החינוכית אורזים ומפרקים את האולפן, ובדרך גם אורזים את בץ הצב.
המאבק למניעת סגירת הטלוויזיה החינוכית
בשנת 2014 אישרה הכנסת את חוק השידור הציבורי הישראלי שבו הוחלט לסגור את החינוכית במתכונתה הקיימת ולספח אותה לרשות השידור החדשה, לכשתוקם. אולם בפברואר 2016 הסתמן כי שר החינוך נפתלי בנט פועל להוצאת הטלוויזיה החינוכית מחוק השידור הציבורי ולהפוך אותה לערוץ ילדים ייחודי ללא תוכניות אקטואליה. ב-8 במרץ 2016 סוכם כי הטלוויזיה החינוכית תמשיך לפעול בחזקת משרד החינוך לפחות עד ינואר 2018. באוקטובר 2017, יזם חבר הכנסת יוסי יונה חוק שימנע את סגירת החינוכית.
ב-10 בינואר 2017 החשיך ועד העובדים של הטלוויזיה החינוכית את המסך במהלך שידורי הלילה (החל מ-22:00) בשל אי-קבלת החלטה מצד שר החינוך נפתלי בנט ונציבות שירות המדינה בנוגע למאבקם בסוגיית כפל התפקידים בתאגיד השידור הישראלי ובחינוכית. החל מיולי 2017 פתחו עובדי הטלוויזיה החינוכית המאוגדים בהסתדרות במאבק כנגד הכוונה לסגור את הערוץ באוגוסט 2018, על פי הוראות חוק השידור הציבורי הקובע כי החל מתאריך זה יחל כאן לשדר ולהפיק בעצמו ערוץ ילדים ונוער. במסגרת מאבקם, הקרינו העובדים שקופית מחאה במהלך שידוריה בערוץ 11 החדש, בה נכתב: . מהלך זה, הוביל להפסקת שידורי החינוכית בתאגיד. בין היתר מחו העובדים כנגד העובדה שמנכ"ל החינוכית אלדד קובלנץ שימש גם כמנכ"ל הזמני של תאגיד כאן, תפקיד שלטענתם יש בו משום ניגוד אינטרסים.
ב-10 בספטמבר 2017, עזב קובלנץ את תפקידו כמנכ"ל החינוכית ובמקומו מונתה לתפקיד אורנה שמחון. באוקטובר פתחה קבוצת ילדים צעירים מרחבי הארץ במחאה אף היא כנגד סגירת התחנה, ואף ארגנה הפגנה מול משרד החינוך בירושלים. ילדים אלו הופיעו בהמשך מספר פעמים מול ועדות הכנסת, החתימו עצומות, פרסמו סרטונים ושלחו לחברי הכנסת והשרים מכתבים וציורים שציירו, במטרה לנסות ולמנוע את סגירת התחנה. כחודש טרם מועד הסגירה קיימו כ-1,500 הורים, ילדים ועובדי התחנה אירוע מחאה בכיכר רבין כנגד סגירתה.
מעט אחרי פיצול ערוץ 2, בחודשים האחרונים של שידורי הערוץ (2018), החלה החינוכית לשדר את ערוץ 23 בסטרימינג גם באתר האינטרנט של הערוץ באיכות SD (בדומה לטלוויזיה).
ב-1 ביולי תוכנן דיון בכנסת בהצעת החוק של חבר הכנסת מיקי זוהר (הליכוד) אשר תמך בהצלת הטלוויזיה החינוכית ובהשארתה עצמאית. ההצעה הורדה מסדר היום.
ימים ספורים קודם לכן פוטרו עובדי יחידת הדיגיטל בתחנה שהועסקו באמצעות חברת כוח אדם, לקראת סגירתה הצפויה. הסיקור בתקשורת אודות הסגירה היה מועט, ועיקרו היה באתר דבר ראשון, בגלובס ניתנה התייחסות לנפילת הצעת החוק, ב"גב האומה" של ערוץ עשר התארחו דמויות "פרפר נחמד" ובערוץ 13 אברי גלעד והילה קורח דיברו על הסגירה. מספר ימים לאחר הסרת הצעת החוק של ח"כ זוהר, נפלה הצעת החוק של ח"כ יוסי יונה להצלת החינוכית כאשר 45 ח"כ הצביעו נגדו מול 35 ח"כ שהצביעו בעדו. ההשלכות הן כי ב-14 באוגוסט 2018, אחרי יותר מ-52 שנות השידור של הטלוויזיה החינוכית, ערוץ הטלוויזיה הראשון בישראל והוותיק ביותר, גוף השידור יחדל מלהתקיים ויוחלף בערוץ ילדים חדש של תאגיד השידור הישראלי.
באמצע חודש יולי 2018, זמן קצר לפני סגירת החינוכית, התנה ח"כ מיקי זוהר את אישור חוק השידור הציבורי לקריאה שנייה ושלישית, במציאת פתרון לעובדי הטלוויזיה החינוכית. אולם גם ניסיון זה לא צלח ונקבע כי החינוכית תיסגר סופית ב-15 באוגוסט.
בערב יום שישי, 20 ביולי 2018, ובצהרי יום שבת שלמחרת הוחשכו שידורי הטלוויזיה החינוכית ובמקומם הוצגה הודעת אבל. הצגתה בסוף השבוע הייתה ללא אישור הנהלת הטלוויזיה, ובעקבות כך השקופית לא הוצגה באופן רציף. 140 מעובדי החינוכית הגישו כשבועיים לפני מועד זה בג"ץ התובע את הסדרת זכויותיהם טרם הפסקת השידורים, אולם בג"ץ לא נענה לבקשתם.
מספר ימים לפני עליית ערוץ "כאן חינוכית" לשידור בטלוויזיה, החלו שידורי הערוץ החדש באתר האינטרנט של תאגיד השידור הישראלי, בנוסף לשידור של הטלוויזיה החינוכית באתר האינטרנט שלה ובתדרי השידור.
ב-14 באוגוסט 2018, בשעה 00:11, מיד לאחר שידור חלקו השני של פרק הסיום של "אבודים", תמו שידורי הטלוויזיה החינוכית, עם שקופית פרידה בה נכתב כך: . בבוקר 14 באוגוסט נערך טקס פרידה של עובדי התחנה ברחבת משרדיה ברחוב קלאוזנר בתל אביב, ובסיומו הורד דגל החינוכית מעל תורן המבנה.
שעות ספורות לפני הסגירה, עוד באותו יום, החינוכית העלתה לפייסבוק וליוטיוב סרטון פרידה, בו מנוגן השיר "טוב שהיה" מהתוכנית בלי סודות (שאף היה שיר סיום לתוכנית עצמה) ומגוון קטעים נבחרים משידורי החינוכית לאורך 52 שנות שידוריה.
לאחר סיום השידורים
על אף סיום השידורים והעברתם מידי הטלוויזיה החינוכית לתאגיד השידור הישראלי, ממשלת ישראל לא הורתה על סגירת יחידת הסמך במשרד החינוך מאז אוגוסט 2018, והעובדים המשיכו "לעבוד" בטלוויזיה החינוכית על אף שלא הייתה כלל עבודה בטלוויזיה החינוכית, מאחר שתדרי השידור הועברו לידי התאגיד, חלק גדול מהעובדים פרש ומי שנותר חיכה לעבור למשרדי ממשלה אחרים או להתקבל לתאגיד השידור הישראלי ובנוסף, זכויות התכנים של החינוכית הועברו על פי חוק לידי ערוץ "כאן חינוכית".
ביום סיום השידורים, הוקדשה התוכנית "ארבע אחרי הצהריים" המשודרת בגלי צה"ל לשירי הטלוויזיה החינוכית.
ב-25 בספטמבר 2018, כחודש וחצי לאחר סיום שידורי הטלוויזיה החינוכית בפלטפורמות השונות והפסקת הפעילות של הטלוויזיה ברשתות החברתיות השונות, חשבונות היוטיוב, פייסבוק וטוויטר של הטלוויזיה החינוכית הועברו לידי התאגיד. דפי הטוויטר והפייסבוק שינו את שמם ואת המותג ל"כאן חינוכית", ואילו ביוטיוב השתנה רק המיתוג והשם נותר "חינוכית ראשונים בעולם".
כתובת דף הפייסבוק הישנה, שהייתה "23tv.tv" הוחלפה ב"kann23tv". בהמשך, גם אתר האינטרנט של החינוכית הועבר לאתר כאן חינוכית, ויישומון החינוכית וחשבון האינסטגרם של החינוכית עודכנו.
את דף הפייסבוק של "כאן חינוכית" מנהלות שתי מנהלות עבר של דף הפייסבוק של הטלוויזיה החינוכית, אשר במהלך השנים הוחלפו בעובדים אחרים, רובם עובדי קבלן שפוטרו בעקבות סיום שידורי הטלוויזיה.
למרות ההצהרות כי ישולבו 40 מעובדי הטח"י בתאגיד השידור הישראלי בתמורה לתוספת תקצוב של 12 מיליון ש"ח לשנה, עד חודש נובמבר 2018, לא פורסם כמה מעובדי החינוכית נקלטו בתאגיד.
ב-29 בנובמבר, כ-3 חודשים לאחר סיום שידורי החינוכית, פרסמה ענת ביין לובוביץ' בגלובס כי תאגיד השידור הישראלי קלט לשורותיו רק 15 עובדים מתוך 40.
בינואר 2019 נותרו עוד כ-40 עובדים בטלוויזיה החינוכית שהמתינו להשמתם ביחידות ממשלתיות חדשות.
ב-15 בנובמבר 2018, נסגר אתר האינטרנט של הטלוויזיה החינוכית והוא מקשר כעת לדף האינטרנט הראשי של "כאן חינוכית".
ב-6 במרץ 2019, בית הדין לעבודה סיכם כי ארכיון הטלוויזיה החינוכית יועבר לתאגיד השידור הישראלי, אולם עדיין לא נמצאו פתרונות לעובדי הטלוויזיה החינוכית לשעבר.
ב-30 באפריל, כחודש לאחר החלטת בית הדין לעבודה על העברת ארכיון הטלוויזיה לתאגיד השידור, פרסם נתי טוקר ב-TheMarker כי החינוכית עדיין לא העבירה לידי התאגיד בובות אשר שימשו להפקת הסדרות של הטלוויזיה, ביניהן הבובה "קישקשתא" ומספר בובות של "פרפר נחמד", וכן רישיונות להפעלת שרתים של תוכנת הפקה. במאמר דווח כי מתגבש הסכם להעביר את עובדי הטלוויזיה החינוכית שנאלצים להגיע למתחם הטלוויזיה ללא עבודה למשרות אחרות בשירות המדינה, זאת מאחר שאין אפשרות לפטרם, אך לפרק זמן קצוב של חצי שנה כתקופת ניסיון. לפי ההסכם, היה והעובדים לא יצלחו את התקופה, העובדים יוחזרו "לעבוד" בטלוויזיה החינוכית - שעדיין לא נסגרה וגם לא צפויה להיסגר עד שנה ממועד מעברם לתפקידים אחרים. ההסכם נתון במחלוקת, זאת מאחר שהעובדים חוששים כי ההסכם יוביל לפיטוריהם באופן מיידי.
ב-26 במאי, פורסם כי ארכיון החינוכית הועבר לתאגיד וגם הבובות יועברו לתאגיד בקרוב ובנוסף המדינה תציע לכ-40 העובדים שנותרו הצעת עבודה בשירות המדינה.
ב-30 בדצמבר 2019 נסגרה יחידת הסמך של הטלוויזיה החינוכית במשרד החינוך, התקיים טקס פרידה אחרון, והמבנים ששימשו את הטלוויזיה החינוכית הועברו למנהל הדיור הממשלתי.
מתחם הטלוויזיה החינוכית הועבר לידי רשות מקרקעי ישראל, ושימש הן כמתחם הצבעה והן כמשכן ועדת הבחירות המרכזית לכנסת בתל אביב ב.
רגולציה
עד ה־31 באוקטובר 2017 שידורי הטלוויזיה החינוכית הישראלית היו כפופים לפיקוח של משרד החינוך, הרשות השנייה והמועצה לשידורי כבלים ולוויין. לאחר סגירת ערוץ 2, שידוריה לא היו כפופים עוד לפיקוח הרשות השנייה.
ב־2004 נעשה ניסיון לבטל את שידורי החינוכית בערוצי הברודקאסט ולהשאיר את שידוריה רק בערוץ הייעודי שברשותה.
היו מספר ניסיונות של הכנסת לסגירת החינוכית לאורך השנים, האחד על ידי שר האוצר בנימין נתניהו ב־2003, השני על ידי רוני בר־און ב־2008. שני ניסיונות אלה כשלו וב־2014 חוקק חוק השידור הציבורי הישראלי על סמך המלצות ועדת לנדס שמורה על סגירת החינוכית יחד עם רשות השידור.
ערוץ 1
עד סגירת הערוץ הראשון עם סגירת רשות השידור שידורי "חינוכית 1" התקיימו בערוץ מכוח חוק רשות השידור, התשכ"ה-1965. חינוכית 1 שודרה בו מיום לאחר תחילת שידורי הטלוויזיה הישראלית (הערוץ הראשון החל לשדר ב־2 במאי 1968, החינוכית החלה לשדר בו יום לאחר מכן), ועד יום השידורים האחרון, ה־14 במאי 2017. לחינוכית הוקצו משבצות שידור קבועות מדי יום בשעות 08:00–15:30 ו־17:00–17:30 בימי חול ו־08:00–15:00 ו־16:00–16:30 בימי ו'.
ערוץ 2
עד פיצול ערוץ 2 שידורי "חינוכית 2" התקיימו בערוץ מכוח חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, התש"ן-1990. חינוכית 2 שודרה בו מיום הקמתו, ה־4 בנובמבר 1993, ועד יום השידורים האחרון לפני הפיצול, 31 באוקטובר 2017. תחת שידורי ערוץ 2 החינוכית שידרה גם פרסומות, אשר ההכנסה מהן הגיעה אל החינוכית. עובדי החינוכית קיבלו מענק עבור שידור תוכניות בערוץ 2. לחינוכית הוקצו משבצות שידור קבועות: 14:00–15:00 ו־17:30–18:00 בימי חול, 10:00–12:30 ו־17:30–18:30 בימי ו’ ו־11:00–12:30 בשבת.
ערוץ 23
עד סגירת החינוכית התקיימו שידורי הטלוויזיה החינוכית בערוץ 23 ("חינוכית 23") מכוח חוק הבזק, התשמ"ב-1982, במסגרת שידורי חברות הכבלים והלוויין. ערוץ 23 משדר החל מ־6 ביוני 1995, במסגרת שידורי חברות הכבלים והלוויין ומשמש רק את החינוכית. עם סגירת החינוכית, עבר הערוץ לבעלות תאגיד השידור הישראלי, אשר מפעיל בו ערוץ ילדים ונוער, על פי חוק השידור הציבורי הישראלי, בשם "כאן חינוכית". הערוץ משתמש בתכנים של החינוכית וגם החליט להפיק עונות חדשות לחלק מהתכנים. תוכניות למבוגרים, כמו אקטואליה, לא המשיכו לערוץ החדש, אך חלקן עברו לכאן 11.
ב-5 בינואר 2021 ערוץ "כאן חינוכית" עבר לשדר באפיק 80, אחרי כ-3 שנים בהן הערוץ שידר באפיק 23, במקום החינוכית ששידרה בו כ-25 שנים.
ערוץ 10
עד ה־31 באוקטובר 2003 שידורי "חינוכית 10"[לא רשמי] התקיימו בערוץ מכוח חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, התש"ן-1990. שידורי החינוכית הופסקו בעקבות החלטת החינוכית ולאחר שלא הושגה פשרה בין החינוכית לבין ערוץ 10. הפסקת השידורים בערוץ 10 עוררה זעם מצד חברת החדשות והזכייניות בערוץ 2 דאז, שביקשו מהחינוכית לוותר על רצועת 17:30 ולהאריך את "מהדורה ראשונה" של חברת החדשות בטענה לפגיעה בתחרות. בתקופת השידור הראשונה של החינוכית בערוץ שידרה בערוץ בשעות 16:00–17:00 בימי חול, ו־15:00-14:00 בשבת.
ב־26 בפברואר 2018 וואלה! NEWS דיווחו כי שידורי החינוכית ישובו להיות משודרים בערוץ עשר, כ־15 שנה לאחר שהופסקו שידורי החינוכית בערוץ. ב־1 במרץ 2018 פורסם בדה מרקר כי שידורי "חינוכית עשר"[לא רשמי] יופקו לכאורה מכספי הציבור ללא כל תשלום מצד הערוץ לחינוכית או למדינה. שידורי "חינוכית עשר" התקיימו החל מה־4 במרץ 2018 ועד סגירת החינוכית. הרצועה שודרה בשעות 16:00–16:25 בימי חול ו־16:25–17:00 בשבת.
כאן 11
מה־4 ביוני 2017, לאחר שנחתם הסכם שידורי החינוכית בתאגיד השידור הישראלי ועד ה־3 באוגוסט 2017 התקיימו שידורי "חינוכית 11"[לא רשמי] בכאן 11. לחינוכית הוקצו משבצות שידור קבועות מדי יום בשעות 12:00–17:00.
בשונה מחלוקת השעות שהתקיימה בערוץ הראשון של רשות השידור, ערוץ "כאן 11" לא חלק שעות שידור עם הטלוויזיה החינוכית בימיו הראשונים, אלא שידר את תוכני התאגיד לאורך כל שעות היום. לאחר הסדר שהושג עם עובדי הטלוויזיה החינוכית, החינוכית החלה לשדר בערוץ. ב-3 באוגוסט 2017 התאגיד הפסיק את שידורי החינוכית ב"כאן 11", על אף ההסדר שהושג, זאת אחרי שעובדי החינוכית העלו שקופית מחאה במהלך השידורים.
תוכניות שהופקו עבור הטלוויזיה החינוכית
{{ארבעה טורים
אזרחות
}}
בולים
ב-20 בפברואר 2007 הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולים בנושא "הטלוויזיה החינוכית הישראלית". את הסדרה עיצבה מירי ניסטור (סופר) ומופיעים בה דמויות ופרטים מהתוכניות "מה פתאום?", "בלי סודות", "קרובים קרובים", "זהו זה!", "פרפר נחמד", "בחדר של חני", "רגע עם דודלי", "בבית של פיסטוק", "ערב חדש" וכן לוגו "חינוכית 23". לא הייתה זו הפעם הראשונה בה הופיעו דמויות מתוכניות של הטלוויזיה החינוכית על-גבי בולים: בשנת 1999 הונפקה סדרה של שלושה בולים שיוחדה כולה לתוכנית הילדים "פרפר נחמד", והוצגו בה כוכבי התוכנית.
חנה מוניץ
חנה מוּניץ (נולדה ב-1946) הייתה מנכ"לית האופרה הישראלית בין השנים 1995–2016.
ביוגרפיה
מוניץ נולדה ב-1946 בגרמניה. היא למדה באוניברסיטת תל אביב בחוגים לפילוסופיה, תיאטרון ומשפטים.
מוניץ הצטרפה לתיאטרון "במת השחקנים" ב-1968 ושנתיים לאחר מכן לתיאטראות הבימה, צוותא ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בשנת 1977 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי ושם עבדה כמנהלת שיווק, פרסום, יחסי ציבור ופרויקטים מיוחדים. אחד מהפרויקטים היה הקמת האופרה הישראלית החדשה במסגרת התיאטרון. לאחר הקמתה בשנת 1985, מילאה בה מספר תפקידים ביניהם סמנכ"לית. בשנת 1995 מונתה לתפקיד מנכ"לית.
מוניץ נשואה ואם לשני ילדים.
ציור (זריצקי, 1964)
"ציור" (1964) הוא ציור שמן מאת הצייר הישראלי יוסף זריצקי.
זריצקי יצר את הציור בשנת 1964 על שלושה בדים זהים בגודלם (130 על 270 ס"מ) והוא מהווה חלק מסדרה של ציורים שנוצרו באותה עת וכונו בידי מרדכי עומר כ"נגיעות בירוק". קבוצת יצירות זו מכילה קבוצה של קומפוזיציות מופשטות, בהן שולט הגוון הירוק. מבנה הציור של זריצקי מושתת על צורות גאומטריות המצוירות בעזרת משיכות מכחול חופשיות. צורת ציור זו מעניקה ליצירה אופי אקספרסיבי.
בשנת 1968 זכה זריצקי ב"פרס סנדברג", שהוענק לו ב-2 בינואר 1968. בין חברי ועדת הפרס היו וילם סנדברג ויונה פישר. בעקבות הזכייה בפרס נרכש הציור על ידי מוזיאון ישראל. בראיונות רבים שהעניק לרגל קבלת הפרס הדגיש זריצקי את תפיסת העולם שלו ביחס לעצמאותו של מעשה הציור. "אסור למסתכל לראות יותר ממה שיש בתמונה", הסביר זריצקי. "אסור לו לפתח דמיון בקשר למה שהוא רואה. זה מה שהוא רואה זה מה שיש. תמונה זה לא חלום".
מאז שנרכש הוצג הציור דרך קבע בתצוגות האוסף של מוזיאון ישראל. בשנת 1984 הוצג הציור במסגרת רטרוספקטיבה שנערכה לזריצקי במוזיאון תל אביב לאמנות. החל משנת 2010 שולב הציור בתצוגת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון ישראל.
ISO 216
ISO 216 מגדיר תקן עולמי לגודלי דפים. התקן נקבע על ידי ארגון התקינה הבינלאומי (ISO) בשנת 1975, והוא מבוסס בעיקרו על התקן הגרמני DIN 476 משנת 1922. דפי A4 הם השימוש הנפוץ ביותר של התקן.
לפי התקן, היחס בין אורך ורוחב הדפים הוא 1:\sqrt{2} ומעוגל למילימטר הקרוב. אורכו של A1 הוא רוחבו של A0 והיחס קבוע. כך, שטחו של כל דף הוא בדיוק מחצית משטח הדף הקודם לו (דף A1 הוא חצי מדף A0, ודף B2 הוא חצי מדף B1...), ומידות האורך והרוחב קטנות ביחס קבוע של שורש 2. היחס שורש 2 בין האורך לרוחב, הוא זה שמבטיח שגם בחלוקה לשתיים במעבר למידה אחת קטנה יותר - היחס בין האורך לרוחב יישמר.
סדרה A
האורך והרוחב של דף A0 נקבעו כך ששטח הדף הוא מטר רבוע אחד (גודל הדף הוא: 841×1189 מילימטר).
בישראל נקרא גודל A0 "גיליון", A1 נקרא "חצי גיליון" ו-A2 נקרא "רבע גיליון".
מריה תרזה, נסיכת ביירה
מריה תרזה פרנסיסקה דה אסיס אנטוניה קרלוטה חואנה ג'וזפה קסבייר דה פאולה מיכאלה רפאלה איזבל גונזגה דה בורבון אי ברגנסה, נסיכת ביירה (בפורטוגזית: Maria Teresa de Bragança; 29 באפריל 1793 - 17 בינואר 1874), הייתה בתו של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ואשתו של האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה.
ISO 216
סדרה B
הדפים מסדרה B גדולים פי \sqrt{2} (שורש 2) מהדפים המקבילים בסדרה A. השטח של B0 הוא מטרים רבועים.
מריה תרזה, נסיכת ביירה
ביוגרפיה
מריה תרזה נולדה ב-29 באפריל 1793 בליסבון, לז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ולקרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה. עם כיבוש פורטוגל על ידי צבאות נפוליאון בשנת 1807 בעקבות סירובה להשתתף באמברגו על בריטניה, נמלטה המשפחה המלכותית וכל הממשלה הפורטוגלית למושבה ברזיל, שם התיישבו בריו דה ז'ניירו.
ISO 216
סדרה B
קיים גם תקן יפני (JIS) של סדרה B. תקן זה אינו תואם ל-ISO 216, ואורך הדפים שם הוא בערך פי 1.22 מהדפים המקבילים מסדרה A.
מריה תרזה, נסיכת ביירה
ביוגרפיה
ב-13 במאי 1810 התחתנה מריה תרזה עם האינפנטה פדרו קרלוס מספרד ופורטוגל בריו דה ז'ניירו, אולם הוא מת בשנת 1812, זמן קצר לאחר לידת בנם האינפנטה סבסטיאן מפורטוגל וספרד. מריה תרזה הייתה מאוד שמרנית, ותמכה באחיה מיגל הראשון, מלך פורטוגל במהלך המלחמות הליברליות. בשנת 1830 נולדה לדודה פרננדו השביעי, מלך ספרד בתו הבכורה איזבלה, ומכיוון שלא היו לו בנים, ביקש פרננדו להוריש לה את המלוכה. הקורטס המליץ על ויתור על החוק הסאלי והמלכת בתו של המלך, איזבלה למלכה, אולם, הדבר הביא לפיצול בשורות המלוכנים שחלקם סירב לקבל את הוויתור על עקרון הירושה דרך הזכר וביקש להמשיך את שושלת בית בורבון על ידי אחיו של המלך, האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה. קרלוס לא פעל רבות למען זכותו לכתר, אולם אשתו מריה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל ומריה תרזה פעלו רבות לשם כך, ובעקבות כך נשלחו קרלוס ומשפחתו במרץ 1833 לפורטוגל. באפריל אותה שנה קרא פרננדו השביעי לקרלוס להישבע אמונים לאיזבלה, נסיכת אסטוריאס, אולם קרלוס סירב לכך בתקיפות.
ISO 216
סדרה C
הדפים מסדרה C גדולים פי \sqrt[4]{2} מהדפים המקבילים בסדרה A. השטח של C0 הוא מטרים רבועים.
מריה תרזה, נסיכת ביירה
ביוגרפיה
ב-29 בספטמבר 1833 מת פרננדו השביעי, ובתו איזבלה השנייה, מלכת ספרד עלתה לשלטון במקומו, אך הסכסוך עם תומכיו של גיסה האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה גרם לפריצת המלחמה הקרליסטית הראשונה. לאחר מפלתו של אחיה מיגל הראשון, מלך פורטוגל בשנת 1834 נמלט קרלוס לאנגליה, שם הציעה לו הממשלה קצבה שנתית של 30 אלף לירות שטרלינג, אם יתכחש לטענותיו ולא יחזור לספרד או לפורטוגל, אך קרלוס סירב לכך בהחלטיות. ביולי הוא עבר לצרפת, שם נתמך באופן פעיל על ידי המפלגה הלגיטימית. עד מהרה הצטרף אל חסידיו באליזונדו במערב הפירנאים בספרד, ובאוקטובר 1834 הוציאה גיסתו מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות צו ששלל ממנו את זכויותיו כאינפנטה מספרד, דבר אשר אושר על ידי הקורטס בשנת 1837.
ISO 216
סדרה C
סדרה זו נועדה עבור מעטפות, כך שדף מסדרה A מתאים למעטפה המקבילה מסדרה C.
מריה תרזה, נסיכת ביירה
ביוגרפיה
בעקבות מותה של אחותה מריה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל בשנת 1834, התחתנה מריה תרזה עם האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה ב-20 באוקטובר 1838, אך לא היו להם ילדים, והיא גידלה את ילדיו הקודמים - בני אחותה. עד מהר הם נאלצו לברוח מספרד, ועברו להתגורר בטריאסטה. בשנת 1855 מת בעלה האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, וב-17 בינואר 1874 מתה מריה תרזה.
ISO 216
חריגה מקסימלית
מותרת סטייה קלה בגודלי הדפים. כדי שדפים יתאימו לסטנדרט, רמת הדיוק הנדרשת היא בהתאם לגודל הדף:
קישורים חיצוניים
Format arkusza
מדד שטח גוף
מדד שטח גוף או שטח פני גוף או שטח הפנים של גוף האדם (באנגלית: Body surface area, בקיצור: BSA) הוא מונח בפיזיולוגיה וברפואה, המציין או מחשב את פני השטח של הגוף האנושי. מדד זה הוא אינדיקטור טוב יותר של חילוף החומרים בגוף מאשר משקל הגוף, שכן הוא פחות מושפע ממסת שומן חריגה. המדד משמש לחישוב המינון של תרופות עם חלון תרפויטי צר, כגון תרופות המשמשות בכימותרפיה.
חלון תרפויטי (טווח תרפויטי) הוא מונח בפרמקולוגיה המתאר את טווח המינונים שבהם תרופה (או חומר פעיל ביולוגית אחר) פועלת באופן הרצוי וללא סכנת הרעלה. חלון צר יכול להגביר משמעותית את הסיכון למתן מנת יתר או לסיכון למתן מנת חסר (תוך יצירת סיכון מוגבר להישנות המחלה).
שימושים
דוגמאות של שימושים ב-BSA:
חישוב
נוסחה נוספת בה נעשה שימוש היא נוסחת מוסטלר (Mosteller):
נוסחאות נוספות
נוסחאות אחרות לחישוב BSA הן: שליך (Schlich):
ממוצע הערכים
ממוצע BSA עבור ילדים בגילאים שונים, עבור גברים, עבור נשים, הם: BSA (שטח גוף) ממוצע שנמדד ב-3,000 חולי סרטן בין השנים  1990 עד 1998 במסד הנתונים של הארגון האירופי למחקר וטיפול בסרטן (EORTC) הוא 1.79 מטר2.
ליגת העל האפגנית בכדורגל
ליגת העל האפגנית היא ליגת הכדורגל הבכירה באפגניסטן. קדמה לה, הליגה הקאבולית, כאשר בשל מחסור במגרשי כדורגל באפגניסטן, כל משחקי הליגה מ-2006 נערכו באצטדיון גאזי שבקאבול אך בשל מספר הקבוצות בליגה, כל המשחקים נערכו בימים שונים של השבוע.
בשנת 2012, נפתחה ליגת העל האפגנית וליגת העל הקאבולית חדלה מלהתקיים עונה לאחר מכן.
ליגת העל הקאבולית
לפני הקמת ליגת העל האפגנית, הייתה קיימת ליגת העל הקאבולית שהוקמה ב-2006 וכללה 7 בתים אזוריים שכיסו את כל אפגניסטן.
אלופות ליגת העל הקאבולית:
ליגת העל האפגנית
ליגת העל האפגנית הוקמה רשמית ב-2012, כאשר בעונה הראשונה השתתפו 8 קבוצות, והליגה התקיימה מספטמבר ועד אוקטובר (חודש אחד בלבד), במתכונת של 2 בתים ו-3 משחקים לכל קבוצה, לאחר מכן חצי גמר וגמר.
בעונת 2013, נבחרו ושובצו השחקנים בליגה באמצעות תוכנית ריאלטי אפגנית בשם "Maidan e sabz" ("המגרש הירוק"), שהנחה מוכתאר לשקרי, כוכב הערוץ Tolo TV (הערוץ הכי פופולרי באפגניסטן).
הרעיון הגיע מהתאחדות הכדורגל האפגנית ששיתפה פעולה עם חברת המדיה האפגנית "Moby Media Group", שהיא הבעלים של מספר ערוצים מסחריים ותחנות רדיו באפגניסטן.
הערוצים של החברה שידרו את המשחקים, והשחקנים שובצו בקבוצות לפי צוות שיפוט ולפי הצבעות הקהל. 34 המחוזות באפגניסטן חולקו ל-8 אזורים גדולים יותר. בליגה היו 8 קבוצות, וכל קבוצה קיבלה 18 שחקנים. תוכנית הטלוויזיה והליגה בפורמט הייחודי, עזר להביא לתודעה את הכדורגל שהיה ענף פחות פופולרי במדינה, ועזר להבליט מיעוטים במדינה כמו מיעוט ההזארה. כיום גמר תחרות הכדורגל באפגניסטן היא אחד אירועי הספורט הגדולים במדינה ביחד עם גמר ליגת הקריקט שהוא ענף אף יותר פופולרי.
שאהין אסמאייה היא שיאנית הזכיות בליגת העל האפגנית עם 5 אליפויות נכון ל-2020. בנוסף היא הקבוצה היחידה בליגה שהגיעה ל-8 מתוך תשעת הגמרים הראשונים בליגה (2013–2020).
חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט)
חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), התשי"ד-1954 הוא חוק שחוקקה הכנסת השנייה, ב-16 באוגוסט 1954, לשם התמודדות עם ההסתננות (בעיקר של פלסטינים) לישראל. שני תיקונים לחוק זה, שנחקקו בעשור השני של המאה ה-21 ובאו להתמודד עם ההסתננות מאפריקה לישראל, נפסלו על ידי בג"ץ, בנימוק שיש בהם סתירה לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. תיקונים נוספים, חוקקו במסגרת החוק למניעת הסתננות ולהבטחת יציאתם של מסתננים מישראל (תיקוני חקיקה והוראות שעה), התשע"ה - 2014, שפורסם ביום 17.12.2014.
הרקע לחקיקת החוק
החוק נחקק על רקע תופעת הפדאיון, שהסתננו לישראל כדי לבצע פעולות טרור ועבירות אחרות. כשהוצגה הצעת החוק בפני הכנסת הסביר ממלא מקום שר הביטחון, פנחס לבון:
באותה העת, החקיקה הקיימת אפשרה את העמדתם לדין של מסתננים בפני בית דין צבאי רק אם הסתננו לשטח צבאי סגור, בהתאם לתקנות ההגנה (שעת חירום). יתר המסתננים הועמדו לדין בפני מערכת המשפט האזרחית, בהתאם לחוק הכניסה לישראל, ואולם העונש המרבי שניתן היה לגזור על העובר עליהם הוא שלושה חודשי מאסר או קנס של 300 לירות. הצעת החוק נועדה לקבוע את ההסתננות כעבירה חמורה, וכן להקים מערכת שיפוט צבאית מיוחדת שתוכל לשפוט את המסתננים במהירות.
במהלך הדיונים במליאת הכנסת בקריאה הראשונה, תמכו מרבית חברי הכנסת במאבק בתופעה, אך לכמה מהם היו השגות. חבר הכנסת שלום זיסמן מהציונים הכלליים סבר כי סמכות הגירוש צריכה להיות בידי שר הפנים ולא בידי שר הביטחון. חבר הכנסת ישראל בר-יהודה ממפ"ם סבר כי יש להבחין בין מסתננים שהם שלוחיהן של מדינות ערב לבין מסתננים על רקע פלילי. לשיטתו, את האחרונים הציע בר-יהודה להעמיד לדין בבית משפט רגיל ולא בבית דין צבאי, שהשופטים בו הם קציני צבא ללא רקע משפטי. כן העלה בר-יהודה חשש שמא החזקה הקבועה בחוק תוחל, בפועל, רק על אזרחים ערבים. חיים לנדאו מתנועת החרות גרס שכל ההליכים צריכים להתקיים בפני בתי משפט אזרחיים, במסגרת סדרי הדין ודיני הראיות הרגילים. חבר הכנסת אמיל חביבי ממק"י, שהתנגד לחוק, גרס שהחוק לא נועד להילחם בתופעת ההסתננות, וכי מטרתו האמיתית היא לאפשר את גירושם של ערבים מישראל. בסופו של דבר עבר החוק קריאה ראשונה ברוב של 40 מול 6.
במהלך הדיונים בוועדת החוץ והביטחון, הכניסה הוועדה מספר תיקונים בהצעת החוק. בין היתר, הוחלט כי שם החוק לא יהיה "חוק ביטחון הגבולות (עבירות ושיפוט)", כפי שהציעה הממשלה, אלא חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט). הוועדה בחנה גם את האפשרות להחיל את החוק למפרע, והחליטה לקבל אותה באופן חלקי, כך שסמכות הגירוש שבחוק תחול גם על מי שהסתנן לישראל לפני תחילתו של החוק, אם ניתן היה לגרשו גם לפי פקודת העלייה או חוק הכניסה לישראל. הוועדה קיבלה גם החלטה לפיה בית הדין יהיה רשאי להטיל עונש מוות אם הרשיע מסתנן שביצע עבירה במטרה לפגוע בביטחון המדינה, ואולם סעיף זה הושמט לאחר שמליאת הכנסת קיבלה את הסתייגותו של חבר הכנסת יעקב ריפתין. הסתייגות נוספת שקיבלה הכנסת הייתה מטעם חבר הכנסת יצחק רפאל, ובעקבות זאת לא נכללה בחוק הוראה המאפשרת לגזור מאסר עולם על מסתנן שהסתנן מתוך כוונה לבצע עבירה שיש בה פגיעה ברכוש, שימוש בכוח או הפרת השלום, אלא רק אם ביצע בפועל עבירה כזו. החוק אושר בקריאה שלישית ברוב של 52 מול 9, ו-4 נמנעים.
הוראות החוק
עם חקיקתו, הגדיר החוק מסתנן כך:
הגדרה זו התבססה במידה רבה על הגדרת "נפקד" בחוק נכסי נפקדים.
תוקפו של החוק כולו הוצמד לתוקף ההכרזה על מצב חירום שנתנה מועצת המדינה הזמנית עם קום המדינה (ושעודה נמצאת בתוקף). השר שמונה על יישום החוק הוא שר הביטחון, וכן ניתנו לחיילים סמכויות החיפוש המסורות לשוטר.
סעיפי העונשין
החוק קבע שורה של עבירות הקשורות בהסתננות:
בצד סעיפים אלה נקבעו בחוק שתי חזקות, המהוות חריג במשפט הפלילי, משום שהן מעבירות את נטל ההוכחה אל הנאשם. ראשית, נקבע כי מי שנתן מחסה או סעד למסתנן, או שסחר עם מסתנן, חזקה עליו שידע כי מדובר במסתנן. שנית, נקבע כי כל מי ששוהה בישראל שלא כדין, חזקה עליו שהוא מסתנן כל עוד לא הוכיח שאינו מסתנן.