cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרה פרנקן
לימודיו
אחרי סיום לימודים הומניים במכון סן בוניפאס-פרנאס החליט אביו לרשום אותו ללימודי אגרונומיה. בעזרת אמו שכנע פרנקן את אביו לוותר על הרעיון ולאפשר לו ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות סן לוק, מוסד חינוך קתולי לאמנויות אותו עזב לבסוף אחרי תקופה קצרה. פרנקן למד שם טכניקות ציור בצבע, רישום בפחם, ציורים של מוטיבים רומיים או ביזנטיים, ציור מודל ושיעורי קורות הקדושים (הגיוגרפיה). כללי הצניעות במוסד אסרו על שימוש במודל עירום נשי. בדרך כלל הסטודנטים עצמם שימשו כמודלים עבור הסטודנטים האחרים. בימי מלחמת העולם השנייה בזכות מעמדו כסטודנט בסן לוק, חמק פרנקן מהמגבלות שהוטלו על התושבים ומעבודות שנכפו עליהם. לימים הודה שכל מה שלמד בסן לוק לא היה "מיותר" בסופו של דבר. אולם באותה תקופה, כשנה לאחר תחילת לימודיו, חש פרנקן שהוא כבר למד את כל מה שהמוסד היה מסוגל להעניק לו והחל להשתעמם. באותם ימים ימים פגש פרנקן את הקומיקסאי אדי פאפ, מפגש שהשפיע על המשך מהלך חייו. המפגש בין השניים התרחש בסן לוק, בעת ביקורו של פאפ, שהיה בעצמו בוגר המוסד. פאפ התרשם מאוד מציוריו של פרנקן הצעיר והציע לו להצטרף ל־CBA, סטודיו קטן לסרטי אנימציה שבו עבד. מבחינת פרנקן, ההצעה לא יכלה להגיע בזמן מתאים יותר שכן בית הספר סן לוק נאלץ לסגור את שעריו בשל ההפגזות האוויריות בתקופת המלחמה. בספטמבר 1944, ללא הכשרה מוקדמת, היה פרנקן ליוצר סרטי אנימציה, עיסוק חדש לחלוטין עבורו. פרנקן נאלץ להסתדר בכוחות עצמו, ללא כל הדרכה או הנחיה.
בעקבות שחרור בלגיה מהכיבוש הגרמני, נוצרה תחרות בין התעשייה המקומית לבין תעשיית סרטי האנימציה אמריקאית והסטודיו CBA פשט את הרגל. עם זאת, פרנקן הפיק תועלת מעבודתו בסטודיו ובמיוחד בשל ההיכרות שעשה עם שותפיו לעבודה, הקומיקסאי מוריס, שהיה מופקד על הציור בדיו ועל עבודת ההצללה, והקומיקסאי פיו (Peyo) שהיה מופקד על עבודת צביעת הציורים בגואש.
אצל שארל דופווי
במקביל פרסם פרנקן ציורים "מקצועיים" בכתב העת של ארגון הצופים הקתולים הבלגים, Plein-Jeu. לשם כך הוא התעמק בעולם הצופים, על תלבושותיהם ומנהגיהם שעליהם למד מהמאייר פייר ז'ובר ומהעורך הראשי הנמרץ של כתב העת, ז'אן-ז'אק שלנס, בין היתר.
בשנים 1945–1952 יצר פרנקן עבור "מוסטיק" כארבעים ציורים, שכללו כמה עיצובים לשער המגזין, קומיקס המתאר גגים מפתיעים המתפרסים על פני עמוד אחד (פורמט המכונה gags en une planche - גג בעמוד אחד) וכן איורים עבור מודעות פרסום. כבר בתחילת דרכו בספירו זכה פרנקן להערכה בזכות דמויותיו ההבעתיות ובשל נטייתו להומור שחור מעודן (גיבוריו נקלעים למצבים קשים אך הדבר מתקבל על ידי הקורא בזכות סגנונו הקומי). באותה תקופה יצר פרנקן כמה שערים בטכניקת ווש (ציור מונוכרומטי בצבעי מים או בדיו מדוללים) עבור השבועון Bonnes Soirées.
בסטודיו של ז'יז'ה
באותם הימים ז'יז'ה היה המאייר הראשי של "ספירו" ויצר כמעט את כל הקומיקסים של המגזין: ספירו ופנטזיו, ואלארי (Valhardi), דון בוסקו, עמנואל, ועוד. ריכוז המטלות בידי ז׳יזה הטיל עליו עומס רב. בעצת שארל דופווי כינס ז'יז'ה בביתו שבווטרלו את המאיירים החדשים: וויל, מוריס (שעבד על פרויקט בנושא בוקרים עבור אולפן האנימציה) ופרנקן שלקח על עצמו את המשך העבודה על הסדרה "ספירו ופנטזיו". הקבוצה עבדה בחדר השינה של ז'יז'ה ובת זוגו. לפרקים הגיעו גם מאיירים נוספים לסטודיו המאולתר להתייעצות וביניהם גם פיו, יוצר סדרת הדרדסים.
בתחילת שנת 1946 הפליג פרנקן ביצירת המשכים ל"ספירו ופנטזיו": "הירושה" ו"הטנק" שראו אור בשנת 1947 ב"אלמנך ספירו". שקיבץ בתוכו קומיקסים שונים של מאיירי הבית של דופווי. פרנקן עבר מבחן זה בהצלחה וז'יז'ה הרשה לעצמו לעזוב את הסדרה כדי לנסוע לאיטליה לשם תחקיר לקראת הסדרה השנייה של "דון בוסקו". ביוני 1946 התפנה פרנקן גם להשלמת הסדרה ה"טרומית" של ז'יז'ה "ספירו והבית הטרומי" שראתה אור באלבום "רדאר הרובוט". פרנקן ידע להיצמד בדיוק לסגנון הקריקטורי של קודמו, כך שלא ניתן היה להבדיל במעברים מיוצר ליוצר. לאחר מכן עבר פרנקן ביד בטוחה לפרק "הירושה של ספירו". באותה תקופה תרמו ז'יז'ה ומוריס רבות לשילובם של האמנים הצעירים ולחיזוק ביטחונם באמנות הקומיקס.
באמריקה
בתקופה שהשלים פרנקן את "תוכניות הרובוט" הזוג ז'יז'ה שחשש לפריצת מלחמה חדשה בין המערב לברית המועצות, עזבו את אירופה לארצות הברית החליטו לקחת איתם את פרנקן ומוריס הצעירים. מוריס נטש אותם כדי להתקבל באולפני "דיסני" אולם פרנקן נשאר לצאת יחד איתם לגילוי לוס אנג'לס שנחשבה בעיניו לב- לבה של עולם הקומיקס. אולם בהגיעם לאמריקה גילו שמכסת המהגרים מבלגיה התמלאה כבר ונאלצו לחכות שנה עד להשגת ויזה למהגרים. בעזרת ויזת התיירים שברושתם הם יצאו למסע אל קליפורניה במכונית מתוצרת "הדסון" הישנה של ז'זיה. בהגיעם ללוס אנג'לס התאכזב וגילה שניו יורק ושיקגו יותר מתקדמות בתחום הקומיקס.
בגלל תפוגת תוקף הוויזה נסעו למקסיקו אך גם שם מוריס ופרנקן אולצו לחכות בגבול כחודשיים. הם הצטרפו לז'יז'ה בטיחואנה באוקטובר 1948. שם יצר פרנקן את "ספירו בזירת באגרוף", שבה הצטיין בהעברת התנועות של הגיבור. הוצאת דופווי לא הייתה מרוצה מהמטמורפוזה של הגיבור המנומס שעבר לקרבות עם שודדי הרחוב. פרנקן החליט להתפטר אבל לבסוף התעשת והגיע להסדר עם המו"ל הבלגי.
בחג המולד 1948 עברה הקבוצה למקסיקו סיטי, בה שכר ז'יז'ה ומשפחתו וילה בפרברי העיר. פרנקן ומוריס העדיפו לשכור חדר שכור בתוך העיר. באותו חדר צייר פרנקן את הסדרה "ספירו על הסוס" (1949). היו לו אז קשיים לא מעטים בציור הסוסים. . בגלל מחסור בכספים סידור התשלומים בין בלגיה למקסיקו לא עלה יפה ושני היוצרים חזרו לגור אצל ז'יז'ה ומשפחתו עד יוני 1949. אז מוריס ופרנקן עזבו לניו יורק. שם דרכיהם נפרדו כשמוריס נשאר בארצות הברית, בעוד פרנקן, שהרגיש געגועים למולדת ולליליאן סרווה, אשתו לעתיד, שב לבלגיה. באותם ימים הוא סיים את "ספירו אצל הפיגמאים", סיפור שהתחיל במקסיקו ושבו שיפר את הקומפוזיציה, על ידי ניצול המרחבים.
רוח חדשה ב"ספירו ופנטזיו"
פרנקן שכר חדר בבית ארחה משפחתי בבריסל, בסמוך לחדר של ויל. בשנת 1950 אחרי שבע עשרה שנות היכרות, התחתן עם ליליאן בימים ההם הוא צייר שלושה סיפורים, מביניהם Mystère a la frontière ("מסתורין בגבול") שהיווה ציון דרך בסדרה, כי תוך כדי הטוויית הסיפור הזה הוא גילה כמה יסודות חדשים שאפשרו להשיק מחדש את הסדרה. למשל הוא פיתח גבורים משניים המופיעים במהלך הנרטיבים שאותם צייר. באמצעות ז'יז'ה שחזר בקיץ 1950, הכיר פרנקן את אחיו, אנרי ז'ילן, שנודע בשם העט "ז'אן דארק" ((Jean Darc) - מבטאים "דאר").
. לפי הזמנתו של פרנקן כתב אנרי ז'ילן את תסריט הסיפור הכפרי "Il y a un sorcier à Champignac (יש מכשף בשמפיניאק) שבו מופיעים לראשונה הכפר שמפיניאק ותושביו. פרנקן עיבד את התסריט שהיה ארוך מדי מכדי ליצור סיפור יחיד בעל 57 דפי ציורים. פרנקן מאכלס את סיפורו המתומצת בהמצאות של ז'ילן - "הרוזן שמפיניאק" ופטריותיו, ובעיר שמפיניאק-אן-קמברוס וכמה מתושביו הייצוגיים, כמו ראש העיר.
"Spirou et les Héritiers" ("ספירו והיורשים") פורסם בשנים 1951–1952 בעיתון "ספירו". בו יצר פרנקן את הרשע הראשון שלו, זנטאפיו, הבן דוד הרע של פנטזיו. באלבום זה הוכיח פרנקן שוב את כושר ההמצאה שלו כשיצר כל מיני מכונות, למשל ה"פנטקופטר" (Fantacoptère). אולם מעל הכל בלט לראשונה בסיפור זה ה"מרסופילאמי" שביער פלומביה, ארץ דמיונית שקיבלה השראה מהסביבות האמרקניות-מקסיקניות קצב הפרסומים ב"ספירו" לא השאיר מקום להפסקות בסדרה "ספירו ופנטזיו" ואז פרנקן הרגיש צורך לקשר אותה עם הסיפור "Les Voleurs du marsupilami" ("גנבי המרסופילאמי"). ז'ו אלמו (שם העט של ז'או סלמון) גנב לו את הרעיון הבסיסי של הסיפור במיוחד כשהשתמש מחדש במרסופילאמי שאותו התכוון פרנקן התכוון פרנקן לנטוש.
בסוף שנת 1952 הופיע "La Corne de rhinocéros" ("קרן הקרנף") שנקרא במקור Spirou et la Turbotraction' ("ספירו והטורבוטרקציה"). לראשונה הופיעה בסדרה גבורה ממין נקבה - העיתונאית סקוטין. הוא יצר גם את Turbotraction (טרובטרקציה), מכונית בעלת טורבינה המחליפה את המנוע הרגיל. הצנזורה העצמית של הוצאת דופווי הרגישה צורך להתערב באלבום הזה ולמחוק בצבע "גואש לבן" את אקדח השודדים שפרצו לחנות הגדולה כדי למנוע את איסור האלבום בצרפת. מאוחר יותר הואשם אלבום זה ב"גזענות" על כי השחורים הוצגו בו לכאורה כיצורים נחותים. פרנקן דחה את הטענה באומרו שדווקא כמה לבנים מוצגים בו כמטומטמים.
החל מהקיץ 1953 פורסם בכתב העת "ספירו" הסיפור "הדיקטטור והפטרייה" לפי רעיון מאת מוריס אוזי, אותו פיתח פרנקן לפי רוחו. מוצגת בו המצאה חדשה, ה"מטומול", גז שהמגע איתו מרכך את כל המתכות. בסיפור זה כתב פרנקן את נאומו הראשון של ראש מהעיר שמפיניאק, בהשראת הקריקטוריסט אנרי מונייה וכתב העת L'Os à moelle ("מח העצם"). הסיפורים מתפרסמים זה אחרי זה ללא הפוגה. כדי לא להתעייף השתדל פרנקן לשנות סוגה בכל אלבום. כף למשל, "La Mauvaise Tête" היה סיפור בלשים, הראשון שכתב פרנקן.
בלט במיוחד סיפור מרוץ האופניים, שבו הירידה של פנטזיו מהר פילו נחשבת על ידי רבים למלאכת מחשבת של ציור תנועה ביצירות הקומיקס. הסיפור הבא, Le Repaire de la murène (מפלט הצלופח) מוצגת צוללת שהומצאה על ידי פרנקן לפי דגם ה"צוללת הרטובה" המתוארת במגזין Science et Vie "סיאנס א וי". זהו הסיפור הראשון שפרנקן כתב עבורו תסריט מוכן מראש. הסיפור Quick Super "קוויק סופר" מאפשר לפרנקן לצייר מכוניות ובמיוחד את "השמנה האמריקאית", בא אחריו הסיפור " Les Pirates du silence" (הפיראטים של השקט") אותה יצר פרנקן בעזרת ויל ומוריס רוזי. ויל צייר את התפאורות, ורוזי בנה את התסריט שהפעם אימץ אותו פרנקן במלואו. ב-1955 עבד שוב פרנקן יחד עם ויל שאותו הכיר עוד אצל ז'יז'ה ויצר את Tif et Tondu contre la main blanche ("טיף וטונדי נגד היד הלבנה" ) מתוך סדרת Tif et Tondu ("טיף וטונדי" ). הגיע אחר כך תורו של הסיפור "Le gorille a mauvaise mine" (הגורילה לא נראה טוב). בהתחלה חשש מוציאים לאור דופווי שהמלים "לא נראה טוב" בכותרת יגרמו לירידה במכירות. עם זאת פרסמו אותו ב-1956 ב"ספירו". זאת הייתה הזדמנות למחבר לערוך תחקיר רציני כדי לתאר באופן ריאליסטי את עולם החי והצומח של אפריקה וכן את האוכלוסייה המקומית. סוף סוף "הנוסע במזוזואיקון" ניצל את רעיון הופעתם מחדש של הדינוזאורים.
קרע עם דופווי
ב-1955 חתם פרנקן חוזה עם הוצאת דופווי לצורך הוצאת אלבום (לפרנקן לא היה חוזה כללי איתם, וחתם על חוזים עבור כל אלבום בנפרד). בתמורה להפחתת זכויותיו הבטיח לו דופווי את העלאת מספר העותקים. אולם בסופו של דבר יצא האלבום במספר עותקים רגיל ופרנקן יצא בהפסד. מנהלי החשבונות של דופווי סירבו לכבד את החוזה. האמן זעם והתפטר מיד מהוצאת דופווי. הוא חתם חוזה לחמש שנים עם ההוצאה המתחרה "לה לומבאר" (Le Lombard) שפרסמה את כתב העת "טינטין", יריבו הגדול של "ספירו". המו"לים של "טינטין" היו מעוניינים לשנות את התדמית ה"רצינית" שנדבקה אליהם. פרנקן יצר עבורם את סדרת הגאגים "מודסט ופומפון". ברוח יצירתו הקודמת "ספירו ופנטזיו", בתיאום עם רמון לבלאן, העורך של כתב העת "טינטין", בחר פרנקן בפורמט של גאג אחד על עמוד, שהיה מעט נפוץ עד אז בקומיקס הפרנקו-בלגי. אופיים של הגיבורים התגלה לאט לאט במהלך הסדרה וכשהציג את הסדרה במערכת של "טינטין" עדיין לא ידע מראש איך יניע אותם בתמונות.
הסטודיו של פרנקן
ב-1957 שכר פרנקן דירה קטנה בבריסל ששימשה לו כסטודיו ("אטלייה"). הגיעו לשם יוצרים צעירים - ז'ידהם וז'אן רובא - שסייעו לו בעבודה. הצטרפו גם ורברוגן, חבר ותיק שצבע לו את דפי "מודסט ופומפון" וקיבל שולחן משלו בסטודיו, מרסל דני וכמו כן קיקו שנשאר ללון בסטודיו למשך מספר חדשים. האמנים נפגשו בסטודיו לחוד או ביחד כשעבדו על פרויקט משותף. פרנקן עזר לקיקו בסדרת "פופי" (Foufi) כשהוא "ביים" לו את הגאגים שבסדרה. רובא הגיע לסטודיו כדי לעבוד בסדרה "ספירו ופנטזיו" שפורסמה בשנים 1958–1960 במגזין "ספירו" וכן בעיתון "לה פריזיין ליברה" והתפרסמה על ידי כך לקהל רחב. קודם לכן עבד רובא כמנהל אמנותי בסוכנות פרסום ושיתוף הפעולה עם פרנקן איפשר לו לעזוב את העבודה ההיא כדי להתמסר סופית לקומיקסים. שני הסיפורים שיצרו השניים - " Spirou et les Hommes-bulles " (ספירו והאנשים-בועות) ואחר כך Les Petits Formats "הפורמטים הקטנים" (קומיקסי כיס) נוצרו חצי-חצי על ידי שני האמנים. פרנקן שלא היה רגיל לעבוד בשיתוף פעולה כל כך הדוק עם יוצר אחר, חילק את העבודה כך, שהוא היה זה שצייר את הגיבורים הרגילים של הסדרה, את המכוניות וחלק קטן מהתפאורה, בעוד שרובא צייר את הגיבורים החדשים בסדרה ואת שאר התפאורות. מישל גרג חבר גם הוא לשניים כדי לעבוד על סדרה שלישית בשם "טמבו טאבו" שהוא כתב את תסריטה. באופן חריג, בלי חשק רב, הסכים פרנקן להפיק גם את הסדרה הזאת
ז'ידהם הגיע לסטודיו של פרנקן ב-1957 לפי המלצת המו"ל שארל דופווי. הוא עבד לפני כן במגזין " Héroïc-Albums" שבו התחיל לראשונה לעבוד בתחום הקומיקסים. לפי עצתו של מוריס טיליה שלח את עבודותיו להוצאה לאור דופווי והיא הפנתה אותו לסטודיו של פרנקן. הוא היה הראשון שהצטרף לסטודיו ומלכתחילה יצא לדרך עם איור של כרוניקת האוטו (הקומיקס "סטארטר") של המגזין "ספירו" שפרנקן העמוס העביר אותה אליו. ז'ידהם עזר לו גם בסדרת "גסטון" על ידי צביעה בדיו של הדפים. ובתפאורות שכמה מסיפוריו "ספירו ופנטזיו". שיתוף הפעלה שלהם בסדרה זו התחיל עם "השבוי של בודהה" לפי תסריטו של גרג.
אף על פי שלא עבד בסטודיו של פרנקן, באותה תקופה גרג היה חבר חשוב בצוות של פרנקן. השניים נפגשו בשלהי שנות ה-1950 בזמן שגרג היה צייר צעיר שקיבל שיעורים אצל פרנקן מחוץ למפגשי העבודה. אחרי שיתוף פעולה ראשון בסדרת "מודסט ופומפון" עברו שניהם לעבוד על הרפתקאות אחרות במסגרת סדרת "ספירו ופנטזיו". הכישרון של גרג בא לידי ביטוי בין היתר בסיפורים ההזויים של "הנוסע מהמזוזואיקון" כמו " הפחד בקצה החוט" (" La peur du bout du fil"), סיפור קצר על 13 דפים. בעזרתו עשה פרנקן צעדים נוספים לכיוון "הקומי האבסורדי" שהיה עבורו תחום חדש. אכן בהרפתקאות הקודמות, על אף כל הרעיונות וההמצאות שלו עדיין נותרו התסריטים בתחום הסביר ונבנו על עלילות קלאסיות מאוכלסות במבריחים, גנבים ואנשי עולם תחתון אחרים עבור הסיפור "Z comme Zorglub" (ז כמו זורגלוב) (1961) ביקש פרנקן לכתוב לבד את התסריט. אולם אחרי שהמציא את הגיבור זורגלוב וכתב טיוטה של סיפור, הוא פנה שוב לגרג לצורך שכלולו. גרג הוסיף לגיבור צד מגלומני והמציא את שפה ה"זורגלאנג" (לשון ה"זורג") וגם Zorglhommes (אנשי זורגל). פרנקן התעלה על עצמו בציורים של כלי רכב בדיוניים בלתי אפשריים ששימשו את הצבא של זורגלוב. בא אחר כך סיפור המשך שנקרא L'Ombre du Z ("צלו של ז"). גרג הכניס שוב לזירה את גיבורו זרוגלוב, שהושפע הפעם מושפע על ידי זנטפיו הרשע, דמות שכבר הופיעה בעבר בסדרה. בשנות ה-1950 במקביל להרפתקאות של "ספירו ופנטזיו" צייר פרנקן מדי פעם (בגילונות המיוחדים של "ספירו", כמו בחגי הפסחא או חג מולד) סיפורים קצרים שנועדו לקהל צעיר. "נואל הקטן" (Petit Noël), גיבור שהופיע מספר פעמים בסיפוריו (לפעמים יחד עם מרסופילמי) הוא ילד קטן בודד הנודד ביאוש ברחובות שמפיניאק-אן-קאמברוס בחיפוש אחרי שעשוע או מפגש נעים. הוא הופיע לראשונה בגיליון חג המולד של שנת 1957 ופורסם כמיני-סיפור ב-1959 במגזין "ספירו". פרנקן עזב אותו בתחילת שנות ה-1960 מכיוון שהגיבור נועד להופיע רק בזמני חג המולד.
כוכב חדש:גסטון לאגאף
ב-1957 הגה פרנקן יצירת גיבור חדש שריענן את המגזין "ספירו" באמצעות ה"פדיחות" האופייניות שלו, ששמן בצרפתית: gaffes ("גאף"). אחרי שיתוף פעולה עם איוואן דלפורט, העורך הראשי של המגזין באותה תקופה, בגיליון 985 ב-28 בפברואר 1957 השיק פרנקן את דמותו של גסטון לאגאף ("גסטון הפדיחה" - Gaston Lagaffe). לאגאף כצפוי "פוצץ" את המגזין עם הפדיחות הצצות בדפי העיתון בצורת ציורים קטנים מוקפים בעקבות כחולות של צעדים בהמצאת ובעיצוב הגיבור שאב פרנקן השראה מקומיקס מקסיקני ובאשר לציור ראשו הושפע מהקומיקס האמריקאי "Barney Google and Snuffy Smith".
חיש מהר נכנס דמיונו של פרנקן לסחרור סביב דמותו של גסטון והחליט להשתמש בה בקומיקס חדש שכיכב בשני פסים בתחתית דפי המגזין. הסדרה הופיעה במתכונת זו עד שנת 1959. על אף הסתייגותם של משווקי ההוצאה לאור דופווי בנוגע לגסטון, הופיע בשנת 1960 יצא לאור האלבום הראשון איתו בפורמט בסגנון איטלקי על קטעי נייר. החל מ-24 בספטמבר 1959 תפסה הסדרה חצי עמוד של המגזין "ספירו", דבר שהוכיח את הצלחתה אצל הקוראים. על מנת ליצור את ה"גג" השבועי הסתייע פרנקן בז'ידהם, אמן צעיר שהצטרף לסטודיו שלו. בהמשך הופקד ז'ידהם לבד על הסדרה, אולם הוא לא אהב כל כך את הגאגים ומשיכת מכחולו הגסה יותר הלמה פחות בעיני פרנקן את דמותו העדינה של גסטון. פרנקן המשיך עם זאת לפנות לעזרתו של ז'ידהם בתפאורה ובצביעה בדיו של הסדרה. במנגנון הגאגים בסדרה זו חשיבות השתלשלות הסיפור השתוותה לזו של "פאנצ'ליין". הסיום עם הפאנצ'ליין נבנה כדובדובן שעל הקצפת של הסיפור. רחוק ממגבלות דמותו של ספירו, הגיבור החדש גסטון איפשר לפרנקן להביע פנים נוספים באישיותו: ה"עצלנות" (באמצעות הרישום הרפה של הגיבור, שלדברי היוצר הרשה לעצמו מידה רבה של הרפיה), אי הציות לסמכויות ואף פן חתרני מסוים: למשל ב"גאף" מס 1 בגיליון 1026 של "ספירו", " שבה בעזרת שק אגוזים פירק גסטון שיירה צבאית שלמה, ביטא משהו מגישתו המזלזלת של פרנקן לכל דבר צבאי
הדיכאון
בתחילת שנות ה-1960 יצא פרנקן להרפתקה חדשה סביב דמותו של זורגלוב. אבל נוכח סירובו של המוציא לאור, השאיר לגרג להמשיך בתסריט. עם האלבום שיצר בהמשך QRN sur Bretzelburg (1966-1961) (QRN על ברצלבורג - כש-QRN היא שאלה על הפרעות במזג האוויר בקוד Q שהיה נהוג בתקשורת המקודדת) הרגיש פרנקן הרגשה מעיקה של שחיקה ושל דריכה במקום. כשנדרש לתאר את ארמון המלכות ב"ברצלבורג", במיוחד את הרהיטים, לא שבע רצון מהתוצאה. אף על פי כן נחשב אלבום זה על ידי רבים למלאכת מחשבת ממש. אכן פרנקן השיג בו רמה גרפית טובה מאי פעם, והתסריט שהחדיר את ספירו ואת פנטזיו לתוך קריקטורה של משטר טוטליטרי הייתה עוד הזדמנות לתת דרור לנטיות האנטימיליטריסטיות של האמן.באופן פרדוקסלי באותו אלבום עולמו של ספירו הצטמצם בשלוש דמויות:פנטזיו, ספיס ומרסופילמי. באותה שנה, 1961 לקה פרנקן בהפטיטיס ויראלי ובדיכאון שאילצו אותו להפסיק לצייר למשך יותר משנה, להוציא גאגים של גסטון שהופיעו ללא הפסקה עד שנת 1963. פרסום הסיפור ב"ספירו" ידע מכשולים רבים. כאמור הופסק בהתחלה למשך שישה עשר חדשים, אחר כך הופיע מחדש החל מ-11 באפריל 1963. על חצי עמוד. באותה תקופה המשיך פרנקן לעבוד על סדרת "גסטון" שהפכה לציר מרכזי בפעילותו. ב-1965 צייר סיפור נוסף על ספירו ופנטזיו בכותרת Panade à Champignac ("צרות בשמפיניאק" - לפי הכותרת האנגלית - "בראבו, אחים") המתרחשת בעולם של גסטון. זה היה אחד הפרקים היחידים בסדרה שפרנקן היה מרוצה ממנו. ב-1967 הוא צייר את ההרפתקה האחרונה בסדרת "ספירו ופנטזיו", זאת בעזרת עבודת הגימור של ידידו, פיו ושל עוזרו של פיו, גוס. פרנקן שיתף פעולה איתם גם בסדרת "הדרדסים וה"קרקוקאס" ", שבה השתתף בתסריט, צייר את הציפור שאת שמה המציא. מזה כמעט עשרים שנה שבהן עבד על "ספירו ופנטזיו" הרגיש פרנקן שסדרה זו אינה שייכת לו ושהפכה למעמסה עליו. דופווי שכנע אותו ליצור פרק אחרון ובאותו זמן הוציא שוב לפועל את רעיון חזרתו של זורגלוב שנדחה לפני שש שנים על ידי המוציא לאור. עם סיפור קצר על 37 עמודים, "הרס" פרנקן את הסדרה תוך הגחכתו של זורגלוב שחזר למצב של ינקות וצויד במוצץ והלביש בסרבלים את שלושת הגיבורים הראשיים, ספירו, פנטזיו והרוזן שמפיניאק בסוף נטש פרנסן את הסדרה וויתר לטובת דופווי על זכויותיו בנוגע לדמויות גיבוריה פרט לדמות של מרסופילהמשיך עם זאת לייעץ ליורשו, ז'אן קלוד פורנייה, והסכים לצייר את מרסופילמי בהופעתו האחרונה בסדרה.
הכל עבור גסטון
החל משנת 1968 פרנקן שעזב את הסדרה "ספירו ופנטזיו" הקדיש את כל זמנו ומרצו אך ורק לקומיקס שלו "גסטון" עם גאגים על דף אחד. בו זמנית הדמויות של ספירו ופנטזיו נעלמו מקומיקס זה. לפי תפחיסתו גבור של קומיקס אינו יכול להופיע בו זמנית בציורים מאת שני ציירים שונים. בשלב זה את מקומו של פנטזיו, עד סוף הסדרה, כבובת חבטות של גסטון נתפס על ידי לאון פרונל. בתקופה זו הפסיק שיתוף הפעולה בין פרנקן לז'ידהם. כשהאחרון עסק מכאן ואילך בקומיקס שלו "סופי". כשחזר לעבוד לבד על "גסטון" כבר חלפו שנים מאז שדאג פרנקן לתפאורת הסדרה. בגלל עומס עבודתו נאלץ בעבר לפנות לעזרת עמיתיו, וההסתגלות למצב החדש לא הייתה קלה. הפעם עבורו הייתה התאפורה חלק מה"גאג" וכללה פרטים קטנים שהצחיקו את הקורא. בתקופה זו נבנה עולמו הקבוע של גסטון. דמויות שהיו משניות לגמרי נעשו חשובות יותר, כמו הצייר איב לבראק, השוטר לונטארן ובמיוחד העלמה ז'אן שאינה מסתירה יותר את רגשותיה כלפי גסטון. כעבור זמן קצר גם החתול המשוגע והשחף הצחקקן מצטרפים לעולמו של גסטון ולגן החיות הגדוש כבר של הסדרה. ב-1972 גם חתימתו של פרנקן בתחתית הדף הפכה לחלק מהגאג. החל מהגיליון 658 יצר ממנה פרנקן גג נוסף הקשור לנושא הקומיקס. התרבות זו של הגאגים מצביע על חששו שמא לא יצחיק את הקורא. הוא הרגיש חייב להוסיף בדרך זו עוד פינוקים לרגע של קריאה חוזרת. כך גאגים שעמדו קודם מאחור ברקע חזרו באופן סדיר בדפי הסדרה כמו למשך הכלכלב האובד, או שלטים או סמלים פייק ברחוב, הכתובים בצורת משחקי מילים.
פרנקן כתסריטאי
ככותב מזמן רב את עלילות הקומיקסים, רק טבעי הדבר שפרנקן הפך לתסריטאי. ניסונו הראשון בתחום זה היה הקומיקס "איזבל". זו הייתה יצירה מ-1972 של המאייר ויל והתסריטאים איוואן דלפורט ורמון מאשרו (Raymond Macherot). פרנקן הצטרף אליהם ב-1975, אחרי עזיבתו של מאשרו שחלה במחלה קשה. השלישייה התכנסה בביתו של ויל על מנת לשוחח, להחליף רעיונות ולהמציא סיפור חדש. בהמשך מסר פרנקן את רישומיו לאיוואן דלפורט שהתחייב לסדר את דברי הדמויות ולהוסיף משחקי לשון נופל על לשון. במקור הרפתקאותיה של איזבל התרחשו בעולם שירי, אולם עם הגעתו של פרנק שוחר הפנטסטיקה, הוא התחיל להתאכלס במפלצות ובמכשפות. פרנקן השתתף באלבומים 3 עד 7. אחר כך מילא פרנקן שוב את תפקיד התסריטאי לצדו שך איוואן דלפורט ושל המאייר, אז מתחיל, פרדריק ז'אנן בקומיקס "מריבותיהם של ארנסט רנגאר ושל אוגראפי ("Les Démêlés d'Arnest Ringard et d'Augraphie) משנת 1978. זה היה פרויקט ישן שנשלף מהמגרה וסיפר על עלילותיו של גנן שניסה בכל האמצעים להיפטר מחפרפרת פולשנית. רעיון זה שהוא התכוון מזמן רב לנצלו נבע מימי ילדותו כשסבו נלחם בחפרפרות שפלשו לגענת הירק שלו. את שני גיבורי הקומיקס הזה יצר פרנקן עוד מזמן. עם סיום הופעת המוסף Le Trombone illustré ("הטרומבון המאוייר" ) הסתער פרנקן יחד עם דלפורט וז'אנן הצעיר על הפרויקט. הפרק הראשון פורסם באפריל 1978. אחר באו עוד כמה פרקים שלמים ועוד אלבום בשנת 1981. הוצאתם בכירכה דקה העידה על כך שמחלקת ההמסחר של הוצאת דופווי לא האמינה בתוצר והחליטה שלא להמשיך בו. ב-1990 הגיע למגזין "ספירו" עורך ראשי חדש שביטל את סדרתו של ז'אנן "ז'רמן ואנחנו" וחזר לסדרה הישנה - מריבותיהם של ארנסט רנגאר ושל אוגראפי באחריות אותה השלישייה בקאמבק קצר.
ההרפתקה של Le trombone illustré
ב-1977 במרכז המגזין "ספירו" התחיל להופיע מוסף מסקרן בעל שמונה עמודים בשם "Le Trombone illustré" (הטרומבון המאוייר"). זה היה הרעיון של פרנקן שהתחיל להשתעמם אחרי שלושים שנות פעילות ב"ספירו" באותם הנושאים המוסכמים ובאותו סגנון גרפי. מתוך נאמנות לא רצה לעזוב את "ספירו" ובעזרת ידידו איוואן דלפורט ניסה לבצע שינוי על ידי יצירת מוסף "מחוצף" של "ספירו". מנהל המגזין, שארל דופווי, שלא יכול לסרב לפרנקן, הסכים, אם כי הוא ייחל יותר למשהו לירי. האמנים זכו על ידי כך בעצמאות מוחלטת ביחס לעורך הראשי ומוציא לאור של המגזין. ב-17 במרץ 1977 יצא לאור הגיליון הראשון של "Le Trombone illustré" משולב בגיליון 2031 של המגזין "ספירו". פרנקן יצר בו את הסדרה הקרויה "רעיונות שחורים". הוא צייר בנוסף 26 מתוך 30 כותרות המוסף, כל אחת מיועדת לסיפור שונה. זה דרש עמל רב מכיוון שהכותרת הייתה שונה אפילו כשהדמויות מסביבה חזרו כל שבוע מחדש, במיוחד דמותו של בישוף שלא מצאה חן בעיני דופווי. אחרי צינזור אחד הגאגים של "ז'רמן ואנחנו..." של פרדריק ז'אנן, אחרי 20 באוקטובר 1977 כשהופיע הגיליון השלושים, הצוות החליט לשים קץ להרפתקה האמנותית.
"התקופה השחורה"
ה"רעיונות השחורים", Idées noires הסדרה החדשה של פרנקן שיצאה לאור ב-1977 במוסף "הטרומבון המאוייר" הייתה קרע רדיקלי עם כל יצירותיו הקודמות. היה בה סגנון חדש, עדיין מצחיק אבל הרבה יותר תוקפני. בציורים מפורטים בשחור לבן, תוך שימוש מסיבי של רקעים שחורים, הוקיע פרנקן באכזריות את ההיבטים השפלים של החברה האנושית. הוא כיוון את חיציו במיוחד נגד הנצלנים, הציידים, מוסד הצבא, הגאוותנים, זיהום הסביבה, עולם ההצגות, הדת, ואולי המין האנושי בכלל. האיורים בעלי הומור קודר, הדמויות מתות לעיתים קרובות. והמכלול יוצר תחושה מסוייטת, של עולם בלי אור. אחרי סגירת ה"טרומבון המאוייר" "הרעיונות השחורים" המשיכו להופיע במגזין " Fluide glacial" (הנוזל הקפוא) בניהולו של גוטליב, מעריץ וידיד של פרנקן. פורסמו בו כשישים עמודי איורים שהופיעו אחר כך ב-1981 כאלבום. פרנקן לא תרם למגזין "Fluide glacial" רק את "הרעיונות השחורים". בשיתוף פעולה עם גוטליב פרסם בו עוד כמה דפי קומיקס וסיפורים קצרים, שבהם בלטו חתול בשם "סלוברן" Slowburn (מאוחר יותר פורסם אלבום פיראטי עליו), אגדה הקרויה " המפליץ והשועל" ועוד זבוב שצייר על התקרה.
עוד לפני "הרעיונות השחורים" יצר פרנקן את מפלצותיו. הוא פרסם אותן כמעט בעילום שם בפנזינים עם קומיקסים שהודפסו לפעמים רק בכמה מאות עותקים. את המפלצות המסוייטות האלה נהג פרנקן לקשקש כדי להרוג את השעמום בעת ישיבות. בשנות ה-1970 רנה גוסיני, התסריטאי של אסטריקס, הציע לו להכניס את מפלצותיו לסדרה לפי תסריט שלו ותפורסם בעיתון "פילוט" שבניהולו, אולם פרנקן נרתע מכך. ב-1977 בעת פסטיבל של הקומיקס באנגולם צפה פרנקן בסרט שנקרא "סיוט שחור" Cauchemar noir - שבו שולבו כל המפלצות שהמציא ושוכנע על ידי שלושה מוציאים לאור מתחילים להוציא לאור אוסף בכותרת "Cauchemarrant". באותה רוח ב-1979 יצר דף עבור אמנסטי אינטרנשל שבו הופיע גסטון לגאף מעונה על ידי אנשי צבא של משטר טוטליטרי.
גסטון פוליטי יותר
על אף התעסקותו בפרויקטים מרובים, לא שכח פרנקן בתקופה זו את הקומיקס העיקרי שלו "גסטון" שלמרות הכל ידע ירידה בתפוקה. בכל הפרויקטים לקח לעצמו חופש בבניית גאגים מסורתיים ויצר דף שבו חזר להתחלות הסדרה תוך ציור מחדש של חצי עמודים וציורי-גאג כלבבו והשראתו. מצד שני לא היה מרוצה מתוכן שבחרה הנהלת המגזין, צבאי מדי לטעמו ולא נרתע לשקף את דעתו זו בגאגים של הסדרה. על מנת להגביר את קצב הפרסומים, העורך הראשי של "ספירו" התחכם וכל פעם שפרנקן לא צייר גאג חדש, במדור שנקרא "פינת הקלאסיקה" פרסם מיוזמתו דף ישן מהסדרה. פרנקן שלא סבל לצפות בציוריו הישנים בטענה ש"הציור הזדקן" נאלץ (לא למחוק) לספק גאגים חדשים לעיתונו בקצב כמה שיותר סדיר. יצר באותם הימים גסטון לגאף יותר בוגר ושיחסיו עם העלמה ז'אן הפכו לרציניים יותר, אם כי נותרו אפלטוניים. באמצעות הגיבור שלו, התגייס במאבקים הפוליטיים - למשל בתחום האקולוגיה, הצלת הלווייתנים, נגד מרוץ החימוש, ונגד עוול בכלל. העמיד את דמותו של גרסון לרשות הארגון "גרינפיס", היוניסף והאמנסטי אינטרנשנל" קרא את היתון "שרלי הבדו אך לא התפתה לשת, איתו פעולה. בתיווכו של גסטון לגאף הביע את גועלו מה"מדחנים שהיו בעיניו אוכלי כסף בלתי אסתטיים, עד כדי גיוס הקוראיו נגד התופעה. ב-1982 נפל לאפיזודה דיכאונית חוזרת והפסיק הרבה מעבודותיו, כולל "גסטון" ו"הרעיונות השחורים".
שובו של מרסופילמי
ב-1984 יצא פרנקן משנתיים של דיכאון שבהן הפסיק כל תוכניותיו. מפגש בימי פסטיבל הקומיקס באנגולם שבו ילדים בני 11–14 סיפרו לו על ה"גג"ים הישנים של גסטון, הפיחו בו רצון עז לחזור לעבודה. מצא כוח, אם כי לא כמו פעם, לחזור לדמות של גסטון והמציא עלילות חדשות ב-1987 הכין חזרה מסעירה של אחד מיצוריו, מרסופילמי. עשה זאת לרגל העברת הסדרה "פסירו ופנטזיו" לידי הדור הבא, אבל הסתפק בגגים ובסיפורים קצרים מדי פעם. קבלן בשם ז'אן-פרנסואה מויירסון שהתאהב ביצירתו קנה את הזכויות על הגיבור עבור סדרה תפורסם בהוצאה לאור משלו, בשם Marsu Productions. פרנקן צירף שוב כשותף את גרג שכתב לו תסריט, ובתחום הציורים נעזר בצייר צעיר שעבר בחברה הקשורה לדופווי, שאימץ את כינוי העט "באטם". גרג יעבר את התסריטים עבור שני האלבומים הראשונים ויאן כתב את התסריט עבור האלבום השלישי. החל מהאלבום השלישי פרנקן השאיר לבאטם את האחראיות על הגרפיקה והסתפק בתפקיד של במאי ומנצח של צמד היוצרים היותר צעירים. בסדרה הופיעו דמויות שיצר בעבר ליצירות שונות, כדוגמת ברינג מ. בקאלייב, הצייד של מרסופילמי, שהתפרסם ב-1978 ב"גסטון ומרסופילמי", אלבום שהורכב בזמנו מעמודים לא מוכרים ושילוב של סיפורים שהופיעו ב"ספירו" בשנים עברו. דמות אחרת מיסודו של פרנקן שהופיע בסדרה היה נוח, בצרפתית נואה, ושלישיית הקופים שלו, שנוצרו בסיפור "Panade à Champignac" (או "ברבו, אחים!")
Les Tiffous
,במשך שלוש שנים השקיע פרנקן עמל רב ביותר בפרויקט של סרטים מצוירים לילדים שנקראו "Les Tiffous שגרם לו להפחית בפרסום הפרקים של "גסטון" שהפכו לבלתי סדירים. מתוך אלפי ציורים יצר 78 פרקי סרטים מצוירים, כל אחד בן חמש דקות שהוצגו בטלוויזיה ב-1990. בתסריטים עזר חברו מזה כבר איוואן דפורט, כמו כן הצמד קסבייה פוש וז'אן לטורז'י.
אולם ההצלחה לא תאמה את גובה ההשקעה: התקציב המוגבל עצר את ההפקה וסרטונים אלה נשכחו מהר על ידי קהל הצופים. שרד ממנו רק אלבום קומיקס שפורסם ב־1990. Les Tifous, בהוצאת דסי. בסופו של דבר נאלץ פרנקן לעזוב את סדרת "גסטון", שהופיעה לאחרונה בגיליון 2776 של "ספירו" ב-26 ביוני 1991.
שנותיו האחרונות
ב-1992 ויתר פרנקן לטובת Marsu Productions על מרבית זכויות היוצר שלו, כולל על הקומיקס "גסטון", על מפלצותיו, ועל הקומיקס "רעיונות שחורים". עם זאת לא הפסיק לגמרי לעבוד ובראיונות סיפר על אהבתו לצייר. ב-1991 זכה לעיטור המסדר לאופולד הראשון, עיטור הכבוד החשוב ביותר של בלגיה. ב-1994 Marsu Productions מכרה את זכויות העיבוד של מרסופילמי לחברת וולט דיסני שהפיקה ממנו סרט מצויר.
ב-1996 נמצא פרנקן שוב באור הזרקורים עם הופעת האלבום מס. 15 של "גסטון" אליו ציפו אוהדיו מזה עשר שנים. האלסום זכה בהצלחה כבירה. בפחות משישה שבועות נמכרו 650,000 עותקים. זה היה אלבומו האחרון. ב־5 בינואר 1997, יומיים אחרי יום הולדתו ה-73 נפטר אנדרה פרנקן מאוטם שריר הלב בסן-לוראן-די-ואר, על יד ניס, באלפ-מריטים.
לקריאה נוספת
(ז.'ל. בוקה ואריק ורהוסט - "פרנקן, כרונולוגיה של יצירה") (נומה סדול - ויברא פנרקן את ה-gaffe" - ריאיון אצל נומה סדול")
יואנה שוותלי
יוֹאָנֵה שַׁוְותֵּלִי (בגאורגית: იოანე შავთელი; 1150 – 1215) היה איש דת ומשורר גאורגי, שחי מסוף המאה ה-12 עד תחילת המאה ה-13. הוא כתב את הפואמה הידועה בשם עַבְּדּוּלְמֶסִיָּאנִי – "עבד המשיח" (בערבית: عبد المسيح).
מעט ידוע על חייו של המחבר עצמו. נראה כי "שוותלי" הוא שם תואר המיוחס לאזור, שמשמעותו "של שוושתי" או "משוושתי" (כיום שאוושט בטורקיה). סגנונו של שוותלי כולל שיח פטריוטי בולט ושפתו היא במידה ניכרת מלאכותית וספרנית. לפי הרשומות הגאורגיות שוותלי היה נזיר, משורר ופילוסוף מפורסם וליווה את תמר בכמה ממסעותיה ומסעותיה הצבאיים. שוותלי התחנך באקדמיית גלאתי שם למד לימודי דת, פילוסופיה, ערבית, ספרות והיסטוריה עתיקה. ולאחר מכן הפך לנזיר. במשך שנים רבות התבודד במנזר במתחם הנזירי בוורדזיה.
בין השנים 1210–1214 כתב את החיבור עבדולמסיאני בה תיאר את דמותו של הנוצרי הנאמן לקדושים של הכנסייה האורתודוקסית. חלקים נרחבים ביצירה מוקדשים לדברי הלל על מעלותיהם הנוצריות של דוד ותמר, מבלי לציין אף אחת מהן באופן ישיר. ההתייחסויות לתמר חבויות בדברי השבח על יופיה, על אהבתה לעשות טוב בסתר, שבחים בביטויים דומים נכתבו גם על ידי כותב רושם הרשומות של המלכה וכן על ידי שני המשוררים בני זמנו – רוסתוולי וצַ'חְרוּחָאדְזֶה. את השבחים לדוד הבנאי ניתן לזהות על ידי רמיזות לשם המקראי שלו (שושלת בגרטיוני טענה למוצא השושלת מבית דוד ) וכן על ידי שזירת מילים וביטויים ממזמורים דתיים של המלך, "מזמורי החרטה". ביצירה מכנה את עצמו שוותלי "נווד" ו"עבד המשיח".
ביצירה אחרת "מזמור לכבוד הבתולה מוורדזיה" מהלל שוותלי את העזרה האלוהית בקרב בסיאן וניצחון המעטים מול רבים. הצבא הגאורגי שיצא מוורדזיה הביס בקרב זה צבא מוסלמי גדול פי כמה.
בנימין רבינוביץ'
הרב בנימין רבינוביץ' (תקע"ד, 1814 – ט"ז בחשוון תר"ל, 1869) היה רב ליטאי, רבן של פיקלין, שילעל, רוגולי ווילקומיר.
ביוגרפיה
נולד בשקוד לרב יחיאל רבינוביץ', תלמיד הרב צבי הירש ברוידא מסלנט, ולרבקה, שהייתה צאצאית של הרב מרדכי יפה, בעל הלבוש. בשנת תקצ"ב, בהיותו בן שמונה עשרה, התמנה לרב בפיקלין וכיהן בה במשך עשרים שנה. בשנת תרי"ב התמנה לרב בעיר שילעל, וכעבור שבע שנים, בשנת תרי"ט, התמנה לרבנות בעיר רוגולי. את מקומו ברבנות שילעל מילא חתנו הרב דובער רבינוביץ'. בשנת תרכ"א עזב את רוגולי והתמנה לרב בווילקומיר, שם כיהן ברבנות עד פטירתו.
משפחתו
בגיל צעיר נישא לטויבה, בתו של ר' שלמה ש"ץ (קנטור), בהיותה בת אחת עשרה. בתו הגדולה, רבקה, נישאה לרב דובער רבינוביץ', רבה של שילעל ופיאטניצה (בנם הוא הרב אליהו עקיבא רבינוביץ' מפולטבה). בחג השבועות תר"ג (1843) נולדו שני בניו התאומים אליהו דוד (האדר"ת) וצבי יהודה. בשנת תר"ח נפטרה אשתו והוא נישא בשנית לאלמנה קרובת משפחתו. מנישואיו השניים נולדה בתו שרה-חנה, שנישאה לראובן זילבר, מאמידי וילקומיר.
דגל מדריד (קהילה אוטונומית)
דגל הקהילה האוטונומית מדריד הוא דגל מחוז הקהילה האוטונומית מדריד. הדגל מעוצב כשבעה כוכבים לבנים על רקע ארגמן, מסודרים ארבעה בשורה אחת ושלושה בשורה מתחתיה.
צבע הארגמן מסמל את האזור ההיסטורי קסטיליה, שכלל בין השאר את אזור מדריד והכוכבים מייצגים את שבעת המחוזות האדמיניסטרטיביים שבשטח הקהילה האוטונומית ואת שבעת הכוכבים שבסמל העיר מדריד, בירת הקהילה האוטונומית. הסבר נוסף לשבעת הכוכבים הוא שהם מייצגים את שבעת כוכבי הדובה הגדולה.
בית הכנסת של ראקושפלוטה
בית הכנסת של ראקושפלוטה (בהונגרית: Rákospalotai zsinagóga) הוא מבנה בית כנסת לשעבר, שמשמש כיום כמחסן ספרים בדרך פוטי הישן בראקושפלוטה, הרובע 15 של בודפשט מ-1 בינואר 1950.
היסטוריה
הקהילה היהודית בראקושפלוטה קיבלה את עצמאותה בשנת 1902. הרב הראשון של הקהילה, שנבחר בשנת 1898 - כשהקהילה עדיין הייתה שייכת לאויפשט - היה הרב האגדי הגאון, יצחק (יצחק - שם שהוסף לו בעת מחלה) מיכאל דושינסקי. בהונגרית Duschinszky Mihály. [יש לציין שקיימים כתיבים רבים לשם המשפחה הזה, כגון: Duschinsky, וכן Dushinsky, וגם Duschinskie, וגם Dusinszky ואף Dušinský ואפילו Dušinski, וגם Duszinski ועוד. הכל לפי הכתיב המקובל באותה מדינה אירופית או בתערובת של כתיבים]
כדי לכסות את עלויות הבנייה הגבוהות, נערך בשנת 1926 "דינר" לאיסוף תרומות. בהזדמנות זו הודפס על ידי ועדת הבנייה של בית הכנסת ספרון-תפילה זעיר, "בִּרְכוֹן", בן 44 עמודים שבסופו לוח-יהודי-עברי-הונגרי לשנת תרפ"ז (1927-1926. צילומים רצ"ב). בעמוד הראשון של הברכון (בצילום) ברכה בחתימת יד הרב הראשי האומרת (תרגום מדרכי דותן):
בעזרת השם.
הסכומים שיתקבלו בתמורה לספרון-התפילה, הברכון, הזה הם עבור רכישת אבן אחת למען בית הכנסת שלנו ההולך ונבנֶה.
כלומר, בעליו של ספרון-התפילה הושיט עזרה לבניית בית האלוהים. ברכת הכל-יכול תלווה בכל דרכו את העוזר לבניית קורת-הגג הקדוֹשה.
בברכת הֶחבר־לָאמונה, מיכאל דושינסקי הרב הראשי.
הרב מיכאל דושינסקי (גם דושינסקיא) כיהן כמנהיג הקהילה עד פטירתו בשנת 1939. בזכותו נהנתה הקהילה מכבוד ומהערכה ציבורית רבה.
בית הכנסת איבד את קהלו בשואה ולאחר מלחמת העולם השנייה. הוא נעזב ולא חזר לשימוש. הבניין שימש כמחסן מפות גאוגרפיות מאז שנות השישים וכמחסן ספרים מאז שנות השמונים, אז נקנה על ידי הספרייה הלאומית שצ'ני (OSZK). הבניין עדיין משמש את ה- OSZL ואחת ממחלקות המחסנים שלה פועלת בו.
גלריית תמונות
תמונות של בית הכנסת בראקושפלוטה. התמונה הראשונה היא ילד עם עז משנת 1943 ברקע מבנה בית הכנסת.
הרכבל לאי רוזוולט (ניו יורק)
הרכבל לאי רוזוולט הוא רכבל חשמלי בניו יורק שפרוס מעל איסט ריבר ומחבר את האי רוזוולט לאפר איסט סייד במנהטן בקו מזרח-מערב בין האי לשדרה השנייה, בנקודה שבין רחובות 59 ל-60, כשהכניסה למערכת היא מרחוב 59. הרכבל הוא הרכבל החשמלי הראשון שהופעל בצפון אמריקה, לאחר שנפתח בשנת 1976. מאז שנפתח הוסעו באמצעותו מעל 26 מיליון נוסעים.
הרכבל מורכב משתי קרוניות הנעות הלוך ושוב בשני כבלים מקבילים. זוהי אחת מצורות ההובלה ההמוניות בניו יורק שאינה מנוהלת על ידי רשות התחבורה המטרופולינית, אך משתמשת במטרוכארד של המערכת הזו ויש לה העברות חינם אליה.
הרכבל מופעל על ידי חברת לייטנר-פומה מטעם התאגיד המבצע של האי רוזוולט, תאגיד ציבורי לתועלת הציבור שנוסד בשנת 1984 כדי להפעיל שירותים באי.
האי רוזוולט היה מחובר למנהטן ולקווינס באמצעות קרון חשמלי שחצה את גשר קווינסבורו מאז פתיחתו בשנת 1909. שני קרונות חשמליים אלה עצרו באמצע הגשר ומשם עברו למעלית, שהורידה את הנוסעים לאי. עד שנת 1976, היה זה החיבור היחיד לשני הרבעים הללו, ולעיר בכלל, מהאי.
בשנת 2006 נותק זרם החשמל לרכבל, ו-76 איש נתקעו בקרונית למשך שעות.
ב-1 במרץ 2010 נסגר הרכבל כחלק ממיזם שיפוץ ושדרוג בעלות של כ-25 מיליון דולר. במהלך השיפוץ הוחלפו כל הרכיבים למעט שלושת בסיסי המגדל. בין השיפורים המרכזיים: כבלי הקרוניות יכולים לפעול באופן עצמאי זה מזה, כאשר לכל קרונית 2 כבלים משלה, שבלתי תלויים בקרונית שמגיעה מהכיוון הנגדי. לפני כן נסעו הקרוניות רק במקביל. הרכבל נפתח מחדש ב-30 בנובמבר 2010. הפרויקט הושלם תוך תשעה חודשים, חודשיים יותר משתוכנן במקור. הקרוניות נגישות לכיסאות גלגלים ולאופניים. בנקודת היציאה מהרכבל על האי רוזוולט, יש גישה לאוטובוס האדום שמסיע בחינם מסביב לאי. האוטובוס יוצא מתחנת הרכבל כל 8 דקות בשעות העומס, וכל 15 דקות בשאר הזמן. יוצאים במקביל 2 אוטובוסים לכיוונים מנוגדים לאורך הכביש הטבעתי המקיף את האי.
U-blox
U-blox היא חברה שווייצרית לייצור מוליכים למחצה אלחוטיים, ומודולים לשוק הצרכני, לשוק רכב ולשווקים תעשייתיים. החברה פועלת במודל מיקור חוץ כמעצב ויצרן של מעגלים משולבים. הפתרונות האלחוטיים שלה מחברים בין מכונות, כלי רכב, ואנשים כדי לאתר את המיקום המדויק שלהם, ומתקשרים באמצעות תקשורת קצרת טווח (WI-FI, Bluetooth) או רשתות סלולריות.
ג'אמפ קאט
ג'אמפ קאט (באנגלית: Jump cut, מילולי: "חיתוך בקפיצה") היא טכניקה בעריכת סרטים, בה עוברים בין שני קטעי סרט של אותו הנושא, הלקוחים ממיקומי מצלמה שונים במעט, דבר הגורם למעבר בין הקטעים לקפוץ.
U-blox
באמצעות תיק המוצרים שלה הכולל צ'יפים, מודולים ופתרונות תוכנה ניתן לייצר תת-מערכות ומוצרים כדי למלא את הצרכים של ה"אינטרנט של הדברים" (IoT) וכן פתרונות M2M או Car2Car  מהירים ויעילים עלותית (Cost effective).
ג'אמפ קאט
טכניקה זו גורמת למעבר בין הקטעים לעבור בצורה לא המשכית ולא נקייה, דבר הנראה בעין כקפיצה (לכן "קפיצה בחיתוך"). מסיבה זו סוג זה של עריכה נחשב הפרה של עריכת המשכיות הקלאסית, אשר נועדה לתת מראה של רצף במרחב ובזמן ולעבור בין שני הקטעים בצורה שאינה מורגשת. לעומת זאת, הג'אמפ קאט מושך את תשומת הלב. אם רוצים להימנע מג'אמפ קאט משתמשים בכלל 30 המעלות.
ז'ורז' מלייס נחשב כאבי הג'אמפ קאט לאחר שגילה אותו במקרה ולאחר מכן השתמש בו כדי לדמות אשליות. בימינו נהוג להשתמש בסגנון עריכה זה בקליפים קצביים או לסמל מעברי זמן חדים בסרטים, כגון טיימר של פצצה הסופר אחורנית ובמקום להתקרב ממרחק באמצעות זום עד הפצצה, חותכים ויוצרים קפיצות מצילום רחוק לבינוני ואז לקרוב, דבר הגורם לאי-נוחות ולמתח.
U-blox
החברה רכשה כתריסר חברות לאחר ההנפקה הראשונית ב-2007, שתי הרכישות האחרונות היו Connectblue ב-2014 ו Lesswire ב-2015
שווי השוק של החברה מוערך (נובמבר 2016) בכ-1.34 מיליארד דולר.
המפקח הכללי של הבונדסוור
המפקח הכללי של הבונדסוור (בגרמנית: Generalinspekteur der Bundeswehr או בראשי תיבות GenInspBw) הוא הדרג הפיקודי העליון בבונדסוור. המפקח הכללי ממונה בידי שר ההגנה הפדרלי והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת גרמניה. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
המפקח הכללי הוא הקצין היחיד בצבא בדרגת גנרל (ארבעה כוכבים) או אדמירל. בימות שלום כפוף המפקח הכללי לשר ההגנה ובימות מלחמה הוא כפוף לקנצלר גרמניה. למפקח הכללי כפופים שלושת המפקחים של שלוש זרועות הבונדסוור: מפקח הצבא, מפקח הלופטוואפה ומפקח הדויטשה מרינה, וכן מפקח שירות התמיכה המשותף ומפקח השירות הרפואי המשותף.
מטה המפקח הכללי נמצא בבנדלרבלוק שבברלין. המפקח הכללי הנוכחי הוא אברהרד צורן שנכנס לתפקידו ב-19 באפריל 2018.
פאנדורי טרגו ז'יו
קלובול ספורטיב פאנדורי ליגניטול טרגו ז'יו (ברומנית: Clubul Sportiv Pandurii Lignitul Târgu Jiu) הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר טרגו ז'יו ממחוז גורז' שברומניה, המשחק בליגה השנייה ברומניה.
פאנדורי נוסדה בשנת 1962 כאיחוד בין שני מועדונים מהעיר טרגו ז'יו, ושיחקה בליגה הבכירה החל מעונת ועד שירדה לליגת המשנה בתום עונת  היא מארחת את משחקיה באצטדיון העירוני בדרובטה-טורנו סברין, המכיל כ-20 אלף מקומות ישיבה. צבעי המועדון הם לבן וכחול.
היסטוריה
קבוצת פאנדורי נוסדה באוגוסט 1962, כאיחוד בין שני מועדונים יריבים מאותה העיר, פלקארה טרגו ז'יו ו-CIL טרגו ז'יו. היא החלה את דרכה בליגה הרביעית, וכבר בעונתה הראשונה העפילה לליגה השלישית.
בשנותיה הראשונות בליגה השלישית הצליחה הקבוצה להתברג בחלקה העליון של הטבלה בכל עונה. בעונת, עם סגל שחקנים צעיר ועם שחקן נבחרת רומניה לשעבר טיטוס אוזון על הקווים, הצליחה הקבוצה להעפיל לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה הרומנית. עם זאת, בעונת הבכורה ההיסטורית של הקבוצה בליגת המשנה, היא כשלה וירדה תוך עונה אחת בחזרה לליגה השלישית.
לאורך שנות ה-80 נדדה הקבוצה בין הליגה השנייה לשלישית. היא נותרה בליגה השלישית לאורך כל שנות ה-90, עד שחזרה לליגת המשנה בשנת 2000. ארבע שנים אחר כך התקרב הקבוצה להעפלה ראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה, אך סיימה במקום השני בלבד ולא הצליחה לעלות.
העונה המוצלחת הביאה לחיזוק הקבוצה כדי לנסות ולהביא את הקבוצה לליגה הבכירה. המאמן אמיל סנדוי, שחקנה של נבחרת רומניה במונדיאל 1990, היה זה שהעלה את פאנדורי כמאמן לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה, כשהוא משלב סגל של שחקנים צעירים כמו טיבריו לונג וסורין וינטילסקו עם שחקנים ותיקים ומנוסים כמו פלורין פופטה, רוברט ונצ'יאה ורומולוס בויה.
בתחילת דרכה בליגה הקבוצה התקשתה הקבוצה לשרוד. בעונת, עונתה הראשונה בליגה הבכירה, סיימה פאנדורי במקום ה-15 המוביל לליגת המשנה. עם זאת, הקבוצה הצליחה לשרוד בליגה הבכירה בעקבות שלילת רישיונה של ספורטול סטודנטסק בוקרשט על ידי התאחדות הכדורגל הרומנית. הורדת הליגה של ספורטול הותירה את פאנדורי בליגה הבכירה.
פאנדורי הצליחה לשרוד מספר עונות במרכז-תחתית הטבלה, עד שהתרחיש חזר על עצמו פעם נוספת בעונת. פאנדורי סיימה במקום ה-15, אך שרדה בליגה בעקבות הירידה האוטומטית של אינטרנציונל קורטאה דה ארגש, שבעליה נטש את המועדון. פאנדורי החתימה מספר שחקנים מאינטרנציונל המתפרקת, ובהם שחקנים בכירים כמו ולאד קיריקש ומיחאי פינטילי, ולאחר עונה נוספת בה שרדה בליגה הבכירה, סיימה הקבוצה לראשונה בחציה העליון של הטבלה בסיום עונת, כשסיימה את העונה במקום השביעי.
בעונת סיימה הקבוצה כסגנית אלופת רומניה לראשונה בתולדותיה. בזכות מיקום הליגה השתתפה הקבוצה לראשונה במסגרת אירופית בעונת, כשהתמודדה במוקדמות הליגה האירופית. פאנדורי הדיחה בשלבי המוקדמות את לבדיה טאלין, הפועל תל אביב וספורטינג בראגה, והצליחה להגיע לשלב הבתים של הליגה האירופית, שם סיימה אחרונה בבית.
בעונת, עם הקמת מפעל גביע הליגה הרומנית, הצליחה פאנדורי להגיע למשחק הגמר הראשון בתולדות הטורניר, אך נוצחה 3-0 על ידי סטיאווה בוקרשט. בעונת הבטיחה בפעם השנייה בתולדותיה את מקומה במסגרת האירופית, כשסיימה שלישית בטבלת הליגה הרומנית. בתום עונת עונת ירדה לליגת המשנה.
אצטדיון הקבוצה
החל משנת 1963 מארחת פאנדורי את משחקיה באצטדיון טודור ולדימירסקו בעיר טרגו ז'יו. האצטדיון קרוי על שמו של המהפכן הרומני טודור ולדימירסקו.
מאז העפלת הקבוצה לליגה הבכירה בשנת 2005, עבר האצטדיון שני שיפוצים - האחד באותה השנה, והשני בשנת 2010 - על מנת להתאימו לאירוח משחקים בליגה הראשונה, ותכולתו הורחבה ל-9,200 מקומות ישיבה. בשנת 2015 נהרס האצטדיון הישן על מנת להקים באותו השטח אצטדיון מחודש, בן 12,000 מקומות ישיבה, שיותאם לאירוח משחקים במסגרת האירופית. בניית האצטדיון מתוכננת לסיום בשנת 2017, ועד לחזרתה מארחת הקבוצה את משחקיה באצטדיון העירוני בדרובטה-טורנו סברין, המונה כעשרים אלף מקומות ישיבה.
דובער רבינוביץ'
הרב דובער רבינוביץ' (תקפ"ט, 1829 - ז' בסיוון תרמ"ח, 1888) היה רב בליטא.
קורות חייו
נולד בווקשנה, פלך קובנה, לרב יחיאל-מיכל ופייגה יָפֶה. בגיל צעיר מתו הוריו והוא גדל עם שני אחיו היתומים אצל קרובי משפחה. בשנת תר"ו נישא לרבקה, בתו של הרב בנימין רבינוביץ' (אביו של האדר"ת), שהיה אז רבה של פיקלין. לאחר נישואיו התגורר בווילנה במשך חמש שנים ולמד בחברותא עם הרב שמואל שטראשון, הרש"ש.
בשנת תרי"ט, לאחר שחותנו עבר מן העיר שילעל כדי לכהן ברבנות העיירה רוגולי, התמנה הרב דובער רבינוביץ' כממלא מקומו ברבנות שילעל. בשנת תרכ"ה, לאחר שש שנות רבנות, עזב את שילעל והתמנה לרבה של פיונטניצה שליד לומז'ה.
ספרו
דבר אמת – יצא לאור על ידי בנו הרב אליהו עקיבא, פולטבה תרע"ג (1913)
קיקרז אופנבך
קיקרז אופנבך (בגרמנית: Offenbacher Kickers) הוא מועדון כדורגל גרמני מהעיר אופנבך על המיין במדינת הסן שבגרמניה אשר משחק בליגת הכדורגל ה-4 במדינה. השיג השיא של הקבוצה הוא זכייה בגביע הגרמני בשנת 1970.
היסטוריה
המועדון הוקם בעיר אופנבך על המיין בשנת 1901 והיה חלק מהקבוצות שהקימו את הליגה הבכירה של דרום גרמניה. בשנים 1921 עד 1925 אוחד עם המועדון היריב בעיר, VTB אופנבך, אך לאחר מכן האיחוד פורק.
בשנת 1933 עם ארגון הליגות מחדש על ידי המפלגה הנאצית שובצה הקבוצה בליגה הדרום מערבית של גרמניה. בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה זכתה הקבוצה להצלחה רבה וזכתה באליפות הליגה בעונת 1934 ולאחר מכן בעונות 1940 עד 1944 ברציפות. ב-1945 פורקה הליגה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
משנת 1948 ועד 1963 הונהגה בגרמניה אליפות גרמניה בכדורגל כאשר הליגה הסדירה מחולקת לפי מחוזות והמנצחות בכלל המחוזות מעפילות לאליפות. שיטת האליפות השתנתה מעונה לעונה. בעונת 1948/49 העפילה הקבוצה לשלב האליפות כאחת משלוש נציגות ה"אוברליגה דרום". בעונה זו התקיימה התחרות בסגנון נוק אווט כאשר עשר קבוצות משתתפות בטורניר ו-4 מהן משחקות סיבוב מקדים לרבע הגמר. ברבע הגמר ניצחה הקבוצה את וורמטיה וורמס בתוצאה 0–2 והעפילה לחצי הגמר בו הפסידה לוו.פ.ר. מנהיים 2-1 ובמשחק על המקום ה-3 הפסידה לפ.צ. קייזרסלאוטרן בתוצאה 1–2. בעונת 1949/1950 העפילה הקבוצה פעם נוספת לאליפות כאחת מ-4 נציגות האוברליגה דרום. בעונה זו השתתפו 16 קבוצות ולכן נערך גם משחק בשלב שמינית הגמר. בשמינית הגמר ניצחה הקבוצה את טניס בורוסיה ברלין בתוצאה 1–3 וברבע הגמר ניצחה את המבורג 2-3 ובחצי הגמר ניצחה את פרויסן דלברוק בתוצאה 0–3. בגמר פגשה את שטוטגרט, לה הפסידה 1–2. עונתה הבאה של הקבוצה באליפות הייתה בעונת 1954/1955 אז העפילה יחד עם רויטלינגן 05 מהאוברליגה דרום. בעונה זו התקיים הטורניר במתכונת של 2 בתים בני 4 קבוצות במודל 2 סיבובים כל אחד, כאשר שתי הראשונת בכל בית נפגשות בגמר. בעונה זו סיימה הקבוצה שלישית בבית. עונתה הבאה של הקבוצה באליפות הייתה בעונת 1956/1957 אז העפילה יחד עם נירנברג מהאוברליגה דרום. בעונה זו סיימה במקום השני בבית. בעונת 1958/1959 העפילה הקבוצה פעם נוספת לאליפות יחד עם איינטרכט פרנקפורט מהאוברליגה דרום. בעונה זו סיימה הקבוצה במקום ה-1 בבית ובגמר פגשה את איינטרכט פרנקפורט שניצחה בבית המקביל. בגמר הפסידה הקבוצה לאיינטרכט פרנקפורט 3–5 לאחר הארכה. בעונת 1959/1960 העפילה הקבוצה לאליפות אך הודחה לאחר הפסד 0–1 לווסטפליה הרנה בסיבוב המוקדם.
בעונת 1996/97 שיחקה הקבוצה בליגה הרביעית, אז העפילה לליגה השלישית ולאחר מכן בעונת 1998/99 העפילה לבונדסליגה השנייה בה שיחקה עונה בודדת, אותה סיימה במקום ה-19 וירדה לליגה השלישית בסיומה. בעונות 2001 עד 2005 שיחקה הקבוצה במרכז הטבלה של הליגה ה-3, ובסיום עונת 2004/05 העפילה פעם נוספת לבונדסליגה השנייה. בעונת 2005/06 סיימה הקבוצה במקום ה-11. בעונת 2006/07 סיימה הקבוצה במקום ה-14, נק' אחת מירידת ליגה. בעונת 2007/08 סיימה הקבוצה במקום ה-15 וירדה לליגה השלישית.
לאחר ירידתה לליגה השלישית שיחקה הקבוצה בעיקר במרכז טבלת הליגה באותן השנים ובעונת 2012/13 נשרה לליגה הרבעית למרות שסיימה במקום ה-15, כאשר רק מקומות 19–20 ירדו באותה עונה אך עקב קשיים כלכלים ירדה הקבוצה לליגה הרביעית בה היא משחקת כיום.
דיוויד ברנס
'''דייוויד ד. ברנס (באנגלית: David D. Burns'; נולד ב-19 בספטמבר 1942) הוא פסיכיאטר אמריקאי ופרופסור עזר אמריטוס במחלקה לפסיכיאטריה ומדעי ההתנהגות בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד ומחברם של ספרים רבי מכר כמו Feeling Good: The New Mood Therapy, The Feeling Good Handbook ו-Feeling Great: The Revolutionary New Treatment for Depression and Anxiety''. ברנס הפך את הטיפול הקוגניטיבי התנהגותי (CBT) של אלברט אליס ואהרון ט' בק לפופולרי, כאשר ספריו נהיו לרבי מכר במהלך שנות ה-80. בראיון בינואר 2021, ברנס ייחס את עליית הפופולריות שלו, וחלק ניכר מהצלחתו, להופעתו ב-1988 בתוכנית הטלוויזיה הידועה The Phil Donahue Show, אליה הוזמן על ידי המפיקה לאחר שעזר לבנה המתבגר עם דיכאון.
תחילת דרכו והשכלתו
אביו של ברנס היה כומר לותרני.
ברנס סיים את התואר הראשון שלו במכללת אמהרסט ב-1964 ואת הדוקטורט בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד ב-1970. הוא סיים את הכשרת ההתמחות בפסיכיאטריה ב-1974 בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה, והוסמך על ידי המועצה האמריקאית לפסיכיאטריה ונוירולוגיה ב-1976. ברנס הוא מחברם של מחקרים רבים, ספרים ופרקי ספרים. הוא גם מרצה ומעביר סדנאות הכשרה רבות בפסיכותרפיה לאנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש ברחבי ארצות הברית וקנדה מדי שנה. הוא זכה בפרסים רבים על מחקר והוראה, וזכה בתואר "מורה השנה" שלוש פעמים על ידי כיתת הבוגרים של מתמחי פסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה.
ברנס היה תלמיד מוקדם של אהרון טי בק, שפיתח טיפול קוגניטיבי במהלך שנות ה-60 וה-70. טיפול קוגניטיבי התבסס גם על עבודתו החלוצית של אלברט אליס במהלך שנות ה-50, אשר פרסם את התפיסה שהמחשבות והאמונות שלנו יוצרות את מצבי הרוח שלנו. עם זאת, התפיסה הבסיסית מאחורי הטיפול הקוגניטיבי החלה עוד מימי אפיקטטוס, הפילוסוף היווני. לפני כמעט 2,000 שנה הוא כתב שאנשים מוטרדים לא מהדברים עצמם, אלא מההשקפות שלהם על הדברים. במילים אחרות, המחשבות שלנו (או ה"קוגניציות") יוצרות את כל הרגשות שלנו. לפיכך, כאשר אנו מבצעים שינויים בריאים בדרך שאנו חושבים, אנו חווים שינויים בריאים באופן שבו אנו מרגישים.
מחקר על תרופות נוגדות דיכאון
ברנס ביקורתי לגבי הימצאותן של תרופות נוגדות דיכאון. במחקר שפורסם ובבלוג שלו הוא טוען שרוב המחקר על תרופות נוגדות דיכאון נגוע בהטיות רבות לטובת התרופות, ביניהן: היעדר פלצבו פעיל במחקרי סמיות כפולה, שימוש במכשירי הערכה פגומים כמו HRSD, רישום לא שיטתי של השפעות שליליות, שימוש בתקופות "שטיפה של פלצבו" כדי לא לכלול מגיבים לפלצבו, סלקטיביות בפרסום והגשת תוצאות, ומעורבות של אינטרסים כלכליים חזקים.
בעזרת ציטוט מחקר של אירווינג קירש ואחרים, ברנס טוען כי "לכימיקלים הנקראים "תרופות נוגדות דיכאון" עשויות, במציאות, להיעדר השפעות נוגדות דיכאון אמיתיות מעל ומעבר להשפעות הפלצבו שלהם", וכי השפעותיהם השליליות, הכוללות התנהגות אובדנית, עשויות להיות לא מוערכות מספיק.
TEAM CBT
ברנס פיתחה גישה חדשה לפסיכותרפיה בשם TEAM. השם TEAM הוא ראשי תיבות המציינים: בדיקה (Testing), אמפתיה (Empathy), הגדרת מטרות ויעדים (Agenda Setting) ושיטות (Methods). אלו הם הכלים הבסיסיים שמבדילים בין טיפול TEAM לבין צורות אחרות של טיפול התנהגותי-קוגניטיבי. TEAM מתייחס לחלק מהחסרונות בטיפול קוגניטיבי, ומתבסס על התפיסה שמוטיבציה משפיעה על המחשבות, הרגשות והפעולות שלנו בדיוק כמו המחשבות (או הקוגניציות) שלנו. ברנס מצהיר שהוא שואב לפחות מ-15 בתי ספר לטיפול, ומקווה שגישת ה-TEAM תהיה פריצת דרך מהפכנית בפסיכותרפיה כמו CBT לפני עשרות שנים.
שאלון הדיכאון של ברנס
שאלון הדיכאון של ברנס (The Burns Depression Checklist (BDC)) הוא סולם דירוג לדיכאון המוגן בזכויות יוצרים על ידי ברנס. גרסת 1984 הייתה סקר בן 15 שאלות; התיקון של 1996 הוא סקר בן 25 שאלות. כל שאלה נענית בהקשר של "במהלך השבוע האחרון, כולל היום" ובסקאלה של 0 עד 4, כאשר 0 הוא "בכלל לא" ו-4 הוא "באופן קיצוני". עבור ברנס, ה-BDC החליף את ה-BDI של אהרון בק שהופיע במהדורת 1980 של Feeling Good (שברנס אומר שהוא היה אסיר תודה על הרשות להעתיק).
ויקיפדיה הפינית
נכון ל- ב ישנם בו  ערכים ו- משתמשים פעילים.
דיוויד ברנס
שאלון הדיכאון של ברנס
ברנס פיתח גם סולמות קצרים למדידת דיכאון, דחפים אובדניים, חרדה, כעס ושביעות רצון ממערכת היחסים, כמו גם סולמות להערכת איכות הברית הטיפולית והיעילות. מטופלים יכולים למלא סולמות אלו בפחות מ-15 שניות. ברנס ועמיתיו דורשים מהמטופלים להשלים את השאלונים הללו בחדר ההמתנה ממש לפני ואחרי כל פגישת טיפול, כדי שהמטפלים יוכלו לראות כמה התקדמות המטופל עשה, או לא הצליח לעשות. בהתבסס על מידע זה, מטפלים יכולים לשנות אסטרטגיות במידת הצורך. בחדר ההמתנה לאחר כל פגישה, המטופלים מדרגים גם את המטפלים על מידת החום, האמפתיה והעזרה שקיבלו, כך שהמטפלים יכולים לראות בדיוק רב יותר מה המטופלים שלהם מרגישים כלפיהם וכלפי הטיפול.
ויקיפדיה הפינית
הפרויקט של ויקיפדיה הפינית החל בסוף 2002, אולם לא התקדם בצורה משמעותית עד שנת 2003. מהירות הפיתוח סייע במקצת בצמיחת ויקיפדיה הפינית, לאחר שדרוג תוכנת מדיה ויקי לרמה III בסוף נובמבר 2003, וויקיפדיה הפינית המשיכה לעלות בהתמדה עד לשנת 2004.
לוק בריאן
תומאס לותר "לוק" בריאן (באנגלית: Thomas Luther "Luke" Bryan; נולד ב-17 ביולי 1976) הוא זמר קאנטרי אמריקאי.
ויקיפדיה הפינית
על אף המספר הקטן של דוברי פינית כשפת אם, והמספר הגבוה של הפינים הדוברים גם אנגלית, נכון להיום ויקיפדיה הפינית היא ה-23 בגודלה בעולם עם מעל ל-463,000 ערכים. היחס בין ויקיפדיה הפינית לבין מספר דוברי השפה הפינית, הוא ה-16 בגודלו, עם 82.2 ערכים לכל 1,000 דוברי פינית. נתונים אלו מתבססים על ההערכה כי מספר דוברי הפינית בעולם הוא 5,009,390.
ב-2013 המהימנות של ויקיפדיה הפינית נבדקה על ידי העיתון הלסינגין סנומט. במחקר נבדקו איכותם של 134 ערכים אקראיים, ועל פי התוצאות 70% מהערכים היו מדויקים.