cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהובה בלקין
ביוגרפיה
מ-1980 אהובה בלקין מרצה וחוקרת באוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות, החוג לאמנות התיאטרון. היא הנחתה עשרות סטודנטים לתארים מתקדמים. ב-1996 קיבלה תואר פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, וב-2002 פרופסור מן המניין. בשנים 1997-2005 הייתה ראש הלימודים העיוניים בחוג לאמנות התיאטרון; הייתה חברת הפורום האקדמי האסטרטגי של האוניברסיטה, חברת סנאט והסנאט הקטן, וחברה בחבר הנאמנים של האוניברסיטה. כיהנה כראש צוות המחקר של המכון האירופאי לחקר התיאטרון, ברצלונה, והייתה נשיאת האגודה הישראלית לחקר התיאטרון (2001 -2006). אהובה בלקין התארחה כחוקרת ומרצה באוניברסיטאות בארץ ובעולם: חוקרת אורחת בוודהם קולג', ובמרכז ללימודים עבריים ולימודי היהדות באוקספורד, אנגליה (1991-2); פרופסור אורחת בחוג לספרות השוואתית באוניברסיטת חיפה (1999-2001); בין השנים 2005-7 שהתה כפרופסור אורחת בניו זילנד בפקולטות לאמנויות באוניברסיטת אוקלנד באוקלנד, ובאוניברסיטת וויקאטו בהמילטון; במכון ללימודי תיאטרון באוניברסיטת מינכן, מינכן, גרמניה; בחוג ללימודי היהדות ביוניברסיטי קולג' לונדון, אנגליה, ובפקולטה לפילוסופיה, מרכז ללימודים מתקדמים באוניברסיטה הפדרלית מינס גראס (UFMG), בבלו הוריזונטה, ברזיל.
מחקרה של אהובה בלקין עניינו הגילויים התיאטרוניים של התרבות העממית באירופה של ימי הביניים והרנסאנס, תיאטרון יהודי, תיאטרון פמיניסטי ותיאטרון והאמנויות החזותיות.
אהובה בלקין שימשה חברת מערכת של כתבי העת: Assaph: Studies in the Theatre (1984-5), Journal of Theatre and Drama) (J T D)  (2000-1995) מותר: כתב עת של הפקולטה לאמנויות (2000-2011).
פורמולה 1 עונת 1964
תקציר העונה
המאבק על תואר האליפות היה צמוד לאורך העונה ולקחו בו חלק שלושה נהגים: ג'ים קלארק, ג'ון סורטיס וגרהאם היל. העונה הוכרעה רק בגרנד פרי מקסיקו, המרוץ האחרון בעונה. היל התעכב לאחר התנגשות עם לורנצו בנדיני מקבות פרארי. קלארק נאלץ לעצור בעקבות דליפת שמן בהקפה האחרונה. הצוות של קבוצת פרארי סימן לבנדיני לאפשר לסורטיס לעקוף אותו ולסיים במקום השני, דבר שהבטיח את זכייתו בתואר בפער של נקודה אחת לפני היל.
אהובה בלקין
ביוגרפיה
לאהובה בלקין שני ילדים: רן בלקין ואן אמריו-בלקין. היא בת זוגו של האדריכל ומתכנן הערים מאיר בוכמן.
פורמולה 1 עונת 1964
תקציר העונה
קארל גודין דה בופור נהרג במהלך האימון לקראת גרנד פרי גרמניה, כשהוא נוהג בפורשה 718.
שיטת הניקוד
הנקודות בכל מרוץ הוענקו לנהגים שסיימו באחד מששת המקומות הראשונים. בחישוב נקודות האליפות הובאו בחשבון 6 התוצאות הטובות ביותר בלבד. הנקודות המופיעות בסוגריים כוללות את סך הנקודות שהושגו בעונה.
דירוג הנהגים
הטבלה כוללת רק נהגים שצברו נקודות במהלך העונה
מוסר עבודה
מוסר עבודה הוא אמונה של עובד בערך של עבודה במקום עבודה כלשהו, ובסיפוק ופיתוח אישי שהיא יכולה להקנות לו; אמונה זו עשויה להתבטא בהתנהגויות של מאמץ בעבודה, השתדלות של העובד להיענות לציפיות ההנהלה, התמדה, אחריות, יוזמה, נאמנות לעבודה ועוד, כל זאת גם בהיעדר פיקוח של ההנהלה על עבודתו.
עובד בעל מוסר עבודה גבוה מזדהה עם מטרות הארגון ופועל כמיטב הבנתו ויכולתו להשגת מטרות אלה. מאחר ש"מטרות הארגון" כלליות מאוד, התרגום האופרטיבי שלהם מתבטא ב"ציפיות ההנהלה" הכלליות מחברי הארגון והמיוחדות מכל בעל תפקיד, שמתבטאות בין השאר בהסכמי עבודה, נהלים והוראות. עובד עשוי להתנהג בהתאם לציפיות ההנהלה כאשר המנהל שלו נוכח לידו, בשל חשש מעונש אם לא ינהג כך, או שינהג בהתאם לציפיות גם בנוכחות חבריו לעבודה, כי חשוב לו שיעריכו אותו כעובד מסור; אך אם הוא נוהג בהתאם לציפיות ההנהלה גם ללא נוכחות אחרים בשעת מעשה, ומתוך ערכים של העובד בלבד, ניתן לומר שיש לו מוסר עבודה גבוה.
מוסר עבודה קשור בציפיות הנהלה שהן לגיטימיות; אם יש התנגשות בין עקרונות מוסר חברתי כללי לבין מוסר עבודה, שהוא רק היבט אחד מתוך המכלול של מוסר, הן אינן לגיטימיות. למשל, במפעל שפועל בניגוד לחוק וגורם נזק לסביבה, לעובדיו או לקהילה, ההנהלה עשויה לצפות מהעובדים שישתפו פעולה ולא ידווחו לנפגעים על נזק שנגרם להם, אך ציפיות כאלה סותרות את המוסר החברתי, ולכן אינן לגיטימיות.
מוסר עבודה היא תכונה מוערכת בארגונים רבים בחברה המערבית, ולעיתים קרובות היא עשויה לתרום להגדלת תחומי אחריותו של העובד ולקידומו המקצועי בארגון.
שכונת שפיטלברג (וינה)
שפיטלברג (בגרמנית: Spittelberg) הייתה עד 1850 רשות מקומית עצמאית, וכיום היא שכונה בווינה, ברובע ה-7 נויבאו.
רקע כללי
קבוצת רחובות – המדרחוב של רחוב שפיטלברג (Spittelberggasse), רחוב גוטנברג (Gutenberggasse) ורחוב שרנק (Schrankgasse) – שוחזרה יפה ומציגה אוסף נאה של בתים מהמאות ה-18 וה-19.
באופן מסורתי, האזור היה ממעמד נמוך אך מלא חיים, והיווה בית לשחקנים, אמנים ונגנים נודדים מזדמנים. הבתים היו ברובם בתי מגורים, נטולי גינות או חצרות.
קסמו של הרובע התגלה מחדש בשנות ה-70 של המאה ה-20, ורשויות העיר החלו לשחזר את הבניינים. כיום, זהו רובע של מסעדות, בתי קפה וחנויות בוטיק לאופנה. מתקיים בו שוק חג המולד, ושוק קבוע לחפצי אמנות ומלאכה שוכן בו מאפריל עד נובמבר. תיאטרון בית אמרלינג (Amerlinghaus) ברחוב שטיפט (Stiftgasse) מספר 8 הוא המרכז התרבותי של האזור, ומספק מקום מפגש לתערוכות ואירועים. השפיטלברג הוא הצלחה ענקית, וחיי בתי הקפה שומרים על הרחובות מרוצפי האבנים שוקקים עד השעות הקטנות.
יצחק אשל (חזן)
יצחק אשל (1912 – 4 במרס 2006) היה חזן ישראלי. שימש חזן ראשי בבית הכנסת הגדול ברמת גן וכן שימש חזן ראשי בבית הכנסת היכל מאיר בתל אביב, היה מלחין, ומעבד יצירות חזנות מורה ומדריך חזנים.
ביוגרפיה
אשל נולד בשם יצחק פרידלנדר בשנת 1912 בעיר דברצן שבהונגריה, למשה וגיטל פרידלנדר. בצעירותו למד בחיידר ובישיבת החתם - סופר בפרשבורג. עוד בנעוריו עבר לפני התיבה. בשנות ה-20 שלו עבר להתגורר במינכן, שם השתלם במוזיקה בקונסרבטוריון במינכן, וכיהן כחזן בבית הכנסת של יוצאי פולין במינכן. בהמשך חזר לעיר הולדתו דברצן שבהונגריה ושימש כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול בעיר.
בשנת 1949 עלה לארץ וכאן שינה שם משפחתו מפרידלנדר לאשל. זמן קצר לאחר עלייתו ארצה, מונה לכהן כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול ברמת גן. בשנת 1956 נסע לאנטוורפן לשמש שם כחזן ראשי של קהילת "שומרי הדת", ומשם עבר לכהן כחזן בבית הכנסת "בית הצדק" בפיטסבורג שבארצות הברית. בשנת 1962 אחרי שש שנות שהות בחו"ל, שב ארצה ומונה לשמש חזן ראשי בבית הכנסת "היכל מאיר" בתל אביב, ושם הקים מקהלה בניצוח מרטין ווייט. אשל הופיע בקונצרטים ומופעי חזנות רבים והוציא מספר תקליטים ובהם הוא משמיע פרקי חזנות ושירה . בן תקליטיו - "תערב לפניך" הכולל - פרקי תפילה ושירים ביידיש בליווי מקהלה והתקליט "ונעימות יתנו" -ובו תפילות סליחות ראשונות כפי שהוקלטו בבית הכנסת "היכל מאיר בתל אביב. חלק מפרקי התפילה והשירה בתקליטיו של אשל הולחנו או עובדו על ידו.
בשנות ה-60 הצטרף אשל כחבר למושב חמ"ד והתגורר בו עד מותו. נפטר ב-4 במרס 2006 בגיל 94 והובא למנוחות בבית העלמין האזורי שליד מושב אחיעזר. על מצבתו נכתב: "פ.נ החזן העולמי מנעים לבית ישראל בתפילותיו ר' יצחק אשל (פרידלנדר)".
משפחתו
היה נשוי ליעל (הילדה) לבית משפחת חיים ומלכה שתיל ולהם שני ילדים, יהודה ומלכה.
פורום ה-15
פורום ה־15, או פורום הערים העצמאיות, הוא ארגון המאגד ערים בישראל – שהן ערים עצמאיות, כלומר שאינן מקבלות מענקים מהממשלה, כגון "מענקי איזון" או "מענקי פיתוח". הצפונית ביניהן היא חיפה, והדרומית היא באר שבע. הפורום הוקם בשנת 2002 על ידי 15 ערים, ובהמשך הצטרפו לארגון גם אשקלון ורמת השרון.
יו"ר פורום ה־15 הוא רון חולדאי (ראש עיריית תל אביב–יפו), ומנכ"ל הפורום הוא עו"ד איתן אטיה.
חברות
ב-17 הערים החברות בפורום מתגוררים קרוב ל־3 מיליון תושבים (כ־40% מאוכלוסיית ישראל). אלו ערים מרכזיות שנותנים שירותים למעגלי אוכלוסייה רבים (עד לכ־80% מאוכלוסיית ישראל), ובהן מיוצר למעלה מ־70% מהתמ"ג של ישראל. ממוצע הדירוג החברתי-כלכלי של החברות בארגון הוא 7.
פעילות
הפורום פועל לקידום מטרות הערים הגדולות מול הכנסת, ממשלת ישראל וגופים ציבוריים ולאומיים נוספים כגון המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, בג"ץ ומינהל מקרקעי ישראל. מטרתו המרכזית של הפורום היא קידום יוזמות תחיקתיות ומשפטיות להעצמת העיריות בישראל, ולקידום תוכניות לביזור סמכויות והענקת יתר עצמאות ניהולית לערים הגדולות בישראל ולרשויות מקומיות המתפקדות ברמת ניהול גבוהה. בנוסף, עוסק הפורום בקידום מיזמים משותפים לערים הגדולות בישראל בתחומי הסביבה, המשפט, התכנון, וכן בתחומים של תשתיות מתקדמות, ובמיוחד קידום נושא התקשורת האלחוטית (קידום מיזם ה־Wimax העירוני), ניהול נושא הפסולת והטיפול בה, טיפול והתקנת מערכות לחיסכון בחשמל ושימור אנרגיה, צמצום זיהום האוויר בריכוזים העירוניים והפחתת פליטות גזי חממה.
ב־13 בפברואר 2008 חתם הפורום על האמנה הבינלאומית של ארגון ICLEI, להפחתת זיהום אוויר ולהגנת אקלים.
במהלך משבר הקורונה בחורף 2020 עלה פורום ה-15 לכותרות בשורה של פעולות, כשהמשמעותית שבהם הייתה הכרזה משותפת כי מערכות החינוך בערים החברות בפורום לא יחזרו ללימודים לפי המתווה שהציעה הממשלה, וחזרתם ללימודים תעוכב במספר ימים.
טרי פארל
ילדותה ונעוריה
פארל הוא בתם של קיי קרול כריסטין בנדיקסון ואדווין פרנסיס פארל ג'וניור. מאוחר יותר, אימה נישאה לדייוויד וו. גרוסנדורף, אשר אימץ את טרי ואת אחותה, כריסטין. לפני שהפכה לדוגמנית, היא שיחקה דמות של אלף-חג המולד במרכז קניות בסידר רפידס. בשנת 1978 היא עזבה את עיר הולדתה, לצורך לימודים במקסיקו סיטי כסטודנטית בפרויקט לחילופי סטודנטים. פארל התאהבה ב"ערים הגדולות", וכאשר הייתה תלמידה בשנתה הראשונה בבית הספר התיכון, וגובהה היה כמעט 1.82 מ', היא הגישה תמונה לסוכנות הדוגמנות עלית שבניו יורק ובתוך יומיים מאז הגיעה לעיר - כבר הספיקה לחתום על חוזה בלעדיות עם "מדמואזל".
קריירה
לאחר 18 חודשים של דוגמנות, היא למדה משחק עם קייט מקגרגור סטיוארט ועדיין דוגמנות בצד. התפקידים המרכזיים הראשונים שלה היו בשנת 1983 ב-"Paper Dolls", בו שיחקה דמות של דוגמנית, וכן בסרט העלילתי "Back to School", ביחד עם רודני דיינג'רפילד. באביב 1989, היא החלה ללמוד משחק אצל סטלה אדלר, והופיעה במספר תפקידי אורח בסדרות כגון זינוק לאתמול ומשפחת קוסבי. בשנת 1992 היא השתתפה בפיילוט שלא הצליח - גרסה אמריקאית של ננס אדום.
זמן קצר לאחר מכן, הוצע לה תפקיד ראשי ב-"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9". פארל כיכבה כג'דזיה דקס, קצינת מדע של תחנת החלל בצי הכוכבים, המשתייכת לגזע החייזרים הידוע כטריל, שהוא פונדקאי לסימביונט בן 300 שנה, היכול לשאוב את הזיכרונות והידע של שבעת הפונדקאים הקודמים של אותו הסימביונט. הסדרה עלתה לאוויר לראשונה בינואר 1993. לאחר שהחליטה לעזוב את התוכנית בתום העונה השישית, מפיקי סרטי פרמאונט נאלצו להרוג את דמות "הפונדקאי" של פארל (אם כי דמות "סימביונט" המשיכה לעונה 7, בשירות פונדקאי חדש לדקס, בגילומה של ניקול דה-בור).
פארל העניקה את קולה לדמות "Six of One" מסרט האנימציה הקצר "Tripping the Rift", שבסופו של דבר הפך לסדרת טלוויזיה בערוץ Sci-Fi.
האסטרואיד "26734 Terryfarrell", אשר התגלה בשנת 2001, נקרא על שמה על ידי מי שגילה אותו - ויליאם קוונג יו יינג.
חייה הפרטיים
פארל מתגוררת בהרשי, פנסילבניה, יחד עם בעלה בריאן בייקר, לשעבר דובר תאגיד "ספרינט" (המכונה: Sprint Guy) ועם בנם המשותף. בשעות הפנאי, היא נהנת מתפירה ומעבודות רקמה. פארל הופיעה על בימת התיאטרון בהרשי ביחד עם בעלה, בהפקתו של א.ר. גרני של המחזה "מכתבי אהבה".
אל סמית'
אלפרד אמנואל "אל" סמית' (באנגלית: Alfred Emanuel Smith; 30 בדצמבר 1873 - 4 באוקטובר 1944) היה פוליטיקאי אמריקאי ומושל ניו יורק ה-42. סמית' שירת בתפקידו במשך ארבע קדנציות. ב-1928 היה מועמד לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית הוא היה מנהיג עירוני ופרוגרסיבי, והוביל רפורמות רחבות כמושל בשנות העשרים. בנוסף היה מקושר לטמאני הול, המנגנון המפלגתי הדמוקרטי ששלט בניו יורק סיטי. הוא התנגד לחוק היובש, בטענה שלא ניתן לאכוף אותו, והיה המועמד הקתולי הראשון לנשיאות ארצות הברית. מועמדותו זכתה לתמיכת הנשים והקתולים, אולם הוא עורר התנגדות אנטי קתולים בקרב דמוקרטים לבנים שמרנים בדרום.
סמית' היה מועמד שהתנגד לחוק היובש, ומשך מתנגדים אליו ומתנגדים רבים לשחיתות שהופיעה בעקבות החוק. הפרוטסטנטים חששו ממועמדותו, והאמינו שהאפיפיור ישלוט בו. בנוסף, השגשוג הרפובליקני הוביל להפסד גדול של סמית' מול המועמד הרפובליקני הרברט הובר, שאף ניצח בשש מדינות דרומיות. ב-1932, ניסה סמית' להיבחר שוב, אולם הובס בידי פרנקלין דלאנו רוזוולט, יורשו בתפקיד מושל ניו יורק. לאחר מכן נכנס לעסקים בניו יורק סיטי והתנגד לניו דיל של רוזוולט.
תחילת דרכו
סמית' נולד למשפחה ממעמד הפועלים במנהטן, שם התגורר כל חייו. למרות שמשפחתו הייתה ממוצא אירי, גרמני, איטלקי ובריטי, הוא הזדהה עם הקהילה האירית-אמריקאית ובשלב מאוחר יותר בחייו אף הפך לנציגה הפוליטי.
אביו של סמית', ותיק מלחמת האזרחים האמריקנית, מת כאשר הוא היה בן-13 בלבד. סמית' הצעיר נאלץ להפסיק את לימודיו כדי לכלכל את משפחתו, והחל לעבוד בשוק הדגים הוותיק פולטן (Fulton), שהוקם ב-1822. הוא לא למד בתיכון או במכללה. כישרון המשחק שלו הוביל להצלחה בקרב תיאטראות חובבים. הוא החל לפתח את סגנון הנאום שאיתו זוהה בקריירה הפוליטית שלו. ב-6 במאי 1900, התחתן עם קתרין אן דון, איתה היו לו חמישה ילדים.
קריירה פוליטית
סמית', במהלך הקריירה הפוליטית שלו, היה נציג מעמד הפועלים והמהגרים. הוא זכה לתמיכת הגוף הפוליטי העיקרי של המפלגה הדמוקרטית בניו יורק שהיה ידוע בשם טמאני הול (אנגלית: Tammany Hall), ובעיקר מהפוליטיקאי צ'ארלי מרפי "השקט". במשך כל חייו הפוליטיים נשאר סמית' נאמן למערך הפוליטי של מפלגת הדמוקרטים בניו יורק אך הצליח להתרחק מהמוניטין של הטמאני הול כגוף מושחת וכוחני. הוא לא היה מושחת באופן אישי ונחשב כפוליטיקאי ישיר ופרוגרסיבי. במשך כל הקריירה שלו, הוא נשאר פופוליסט ונציג העם ומעמד הפועלים. ב-1895 מונה לחוקר במועצת המושבעים של ניו יורק.
המועצה המחוקקת של ניו יורק
ב-1904 נבחר סמית' לבית הנבחרים של ניו יורק, בו הפך למנהיג של השמאל ושל התנועה הפרוגרסיבית בניו יורק. הוא שירת שם עד 1915. בתפקידו ניסה לשפר את תנאי העובדים במפעלים. הוא היה סגן יושב הראש של הוועדה לבחינת תנאי העסקה במפעלים. סמית' לחם כנגד תנאי העסקה מסוכנים ולא בריאים ותמך בחקיקה בנושא. בתפקידו הוביל סמית' חקירות רבות ברחבי המדינה, והעביר שלושים ושמונה חוקים לטובת הפועלים. ניו יורק הפכה למדינה המתקדמת ביותר בנושאי חוקי עבודה. החוקים החדשים הובילו לתקנים נגד שרפות, כהתקנת מטפים והתקנת מערכות אזעקה. בנוסף החוקים הגבילו את מספר שעות העבודה לנשים ולילדים. בין 1911 ל-1913, שישים חוקים חדשים עברו בתמיכת המושל.
ב-1911, הדמוקרטים השיגו רוב במועצה המחוקקת, וסמית' היה למנהיג הרוב. ב-1912, לאחר אובדן הרוב, הפך למנהיג המיעוט. ב-1913, הדמוקרטים שוב השיגו רוב, וסמית' הפך לדובר בית הנבחרים. ב-1914 ו-1915 שוב היה למנהיג המיעוט. בנובמבר 1915, נבחר לתפקיד השריף של מחוז ניו יורק.
מנהטה
מנהטה (באנגלית: Manhatta) הוא סרט דוקומנטרי קצר שבוים על ידי הצייר צ'ארלס שילר והצלם פול סטרנד ויצא בארצות הברית בשנת 1921.
אל סמית'
מושל (1919–1920, 1923–1928)
ב-1917, מונה סמית' לנשיא וועדת חברי מועצת העיר. ב-1918, נבחר למושל ניו יורק ב-1918, והיה לאירי-אמריקאי הראשון לכהן בתפקיד זה.
מנהטה
הפקה
הסרט מתעד את החזות של מנהטן שבניו יורק בשנים המוקדמות של המאה ה-20. הוא מצולם ב-65 שוטים של העיר המוצגים בצורה לא נרטיבית. הסרט מתחיל עם צילום מעבורת שעושה את דרכה למנהטן, ומסתיים בצילום שקיעה מזווית גבוהה של גורד שחקים. הסרט מבטא את הקשר שבין צילום לקולנוע, כשכמעט אין תזוזה של מצלמת הקולנוע. כל פריים מספק מבט שונה על מנהטן. הכתוביות שמוצגות במהלך הסרט מכילות קטעים מסוימים מהכתבים של וולט ויטמן.
אל סמית'
מושל (1919–1920, 1923–1928)
ב-1919, נאם נאום כנגד ויליאם רנדולף הרסט, מו"ל דמוקרטי שתמך באגף השמאלי של המפלגה. הרסט, מנהיג האגף הפופוליסטי בעיר, תקף את סמית' על כך שלא הפחית את מחירי החלב לילדים. סמית' הפסיד בבחירות של 1920, אולם חזר לתפקיד המושל ב-1922. הוא נבחר שוב ב-1924 וב-1926. במהלך מסע הבחירות של 1922, התנגד לחוק היובש. הוא הציע אלכוהול לאורחיו באלבני, והתנגד לחוקי אכיפה נגד אלכוהול. הוא היה פרוגרסיבי שתמך ביעילות ממשלתית. סגנו הצעיר, רוברט מוזס, ייסד את מערכת הפארקים המדינית הראשונה והצליח להשיג רפורמה חשובה במערכת שירות האזרחית. סמית' חיזק חוקים שתמכו בפנסיה לפועלים ונשים, ואסרו על העסקת ילדים.
מנהטה
ערך תרבותי
הסרט תואר על ידי ספריית הקונגרס כבעל ערך תרבותי גבוה, ונבחר כראוי לשימור לאורך זמן. באוקטובר 2005 הסרט יצא על גבי DVD כחלק ממארז שהכיל אוסף של סרטים ניסיוניים מוקדמים שיצאו בארצות הברית בין השנים 1894 ל-1941.
אל סמית'
מושל (1919–1920, 1923–1928)
ב-1924, ניסה סמית' להיבחר לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות, כשהוא מתנגד לאלימות הגזענית. הוא ייצג את האגף העירוני והמזרחי של המפלגה, שהתנגד לחוק היובש. יריבו המרכזי, הסנאטור מקליפורניה ויליאם גיבס מקאדו, תמך בכפריים ובחוק היובש. המפלגה התפלגה בין שניהם, הוועידה לא הכריעה, ולבסוף שניהם פרשו והעניקו את המועמדות לג'ון ויליאם דייוויס. דייוויס הפסיד בבחירות לנשיא קלווין קולידג'. למרות זאת, החליט סמית' לנסות להיבחר שוב ב-1928.
הוא המשיך בתפקידו עד שנת 1928, עת הפך למועמד הדמוקרטי לנשיאות.
כמושל, זכה סמית' למוניטין בכל רחבי ארצות הברית כפרוגרסיבי שניסה לחזק את מדיניות הרווחה ולמלא את צורכי התושבים העניים מהמעד החברתי הנמוך. יתר על כן, הוא תמך בהתערבות בכל תחומי החברה. ב-1924 סמית ניסה לקבל את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות אבל כשל. לעומת זאת, הוא שם נושאים כמו אלימות גזענית על השולחן לפעם הראשונה. אחד מתומכיו, פרנקלין רוזוולט שלימים ייבחר לנשיאות ארצות הברית, נתן נאום מפורסם שבו הוא קרא לסמית' "הלוחם השמח של שדה קרב הפוליטי."
הבחירות ב-1928
בנוסף, ההתנגדות לדתו הקתולית של סמית' גרמה לתבוסתו, לאחר שזכה ב-40.8% בלבד מקולות הבוחרים, לעומת 58.2% של הובר, שזכה אף בחמש מדינות דרומיות. תוצאות הבחירות שמו קץ לקריירה הפוליטית של סמית', כשתבוסתו עוררה ביקורת רבה במפלגה הדמוקרטית.
העובדה שסמית' היה קתולי פגעה בו. העוינות בין הקתולים לפרוטסטנטים הייתה גבוהה, ונפוצו על סמית' דעות קדומות רבות. הפרוטסטנטים חששו מגלי ההגירה הקתוליים מאיטליה ומאירלנד. הם חששו שסמית' יהיה כפוף לאפיפיור. השמרנים הכפריים והלבנים האמינו שתמיכתו בטמאני הול תוביל לשחיתות. בנוסף, תמיכתו בהגמשת חוק היובש פגעה בו בדרום, שתמך בחוק.
סמית' תמך, כהובר, בממשלה יעילה. הוא הצליח לזכות ברוב הקתולים, שהתפלגו באופן שווה בין שתי המפלגות במהלך שנות העשרים. הוא משך קתולים רבים להצביע עבורו בפעם הראשונה, בעיקר נשים. הוא הפסיד במעוזים דמוקרטים רבים בדרום ובצפון הכפרי. הוא אמנם הצליח לנצח בכמה מדינות בדרום, הודות לתנועת כלב דמוקרטי צהוב שפעלה בדרום כנגד המפלגה הרפובליקנית, אולם הפסיד בחמש מדינות דרומיות להובר. הוא זכה בעשר הערים הגדולות ביותר בארצות הברית, והראה את כוחה הגובר של העיר. הוא לא ניהל מסע בחירות יעיל. הוא נחשב לעירוני מדי ולזר מדי עבור הכפריים. הוא הפסיד בהפרש קטן בניו יורק. לעומת זאת, ב-1928, פרנקלין רוזוולט (פרוטסטנטי ממוצא הולנדי), שנאם לכבודו של סמית' ב-1924, החליף אותו בתפקיד מושל ניו יורק לאחר הבחירות.
היסטוריונים רואים כיום בבחירות ב-1928 את תחילת השינוי בפוליטיקה האמריקנית. באותן בחירות הביא סמית' קבוצות רבות לתוך המפלגה הדמוקרטית, שעתידות למלא תפקיד חשוב במערכות הבחירות בעשורים שלאחר מכן: קתולים, מהגרים, פועלים, תושבי הערים הגדולות, מיעוטים גזעיים ודתיים ועוד. סמית' הציג את הכוח העולה של אמריקה העירונית והתעשייתית, שבעתיד תכבוש את השלטון.
התנגדות לרוזוולט ולניו דיל
סמית' הרגיש שרוזוולט המעיט בערכו במהלך כהונתו כמושל. ב-1932 שניהם ניסו להתמודד על המועמדות הדמוקרטית. במהלך הוועידה, עבד סמית' עם יריביו לשעבר, מקאדו והרסט, כדי לנסות לעצור את רוזוולט. כיוון שסמית' לא רצה למצוא מועמד פשרה אלא להיבחר בעצמו, הברית ביניהם התפרקה. ב-1932 תמך ברוזוולט ונאם לטובתו.
סמית' ביקר את הניו דיל והצטרף לליגת החירות האמריקנית שהתנגדה אליו. הוא טען שהניו דיל בגד בעקרונות הממשלה היעילה, שצריכה לשתף פעולה עם עסקים. הליגה טענה שהניו דיל הרס את החירות האישית, אולם לא הצליחה להשיג תמיכה משמעותית.
סמית' תמך באלף לנדון ובוונדל ווילקי כנגד רוזוולט. למרות ההתנגדות לרוזוולט, הוא נשאר קרוב אל אלינור רוזוולט. לאחר שנאם ברדיו כנגד הנשיא, ושהה בוושינגטון, הזמינה אותו הגברת הראשונה ללון בבית הלבן. הוא סירב מחשש להביך את רוזוולט.
לאחר הפרישה מהפוליטיקה
לאחר כישלונו בבחירות ב-1928 התמנה סמית' לנשיא חברת אמפייר סטייט שבנתה וניהלה את האמפייר סטייט בילדינג שנבנה ב-1931. הוא המשיך להיות איש ציבור, אולם ללא שום כוח פוליטי ומעט תשומת לב.
בניית הבניין החלה ב-17 במרץ 1930, ביום פטריק הקדוש. ב-1 במאי 1931, נכדיו גזרו את הסרט. הפרויקט הושלם בזמן שיא של 13 חודשים.
ב-1929 נבחר לנשיא וועדת נאמני הקולג' של ניו יורק.
סמית' תמך במעורבות אמריקנית במלחמת העולם השנייה.
ב-1939, קיבל תואר כבוד מהאפיפיור.
סמית' הלך לעולמו ב-4 באוקטובר 1944 בגיל 70, מהתקף לב. חמישה חודשים קודם לכן אשתו מתה מסרטן.
מחוזות צ'כיה
מבחינה אדמיניסטרטיבית צ'כיה מחולקת ל-13 מחוזות (kraj, קראי) ועיר הבירה. כל מחוז מחולק למספר נפות. חלוקה זו נכנסה לתוקף בשנת 2000. המחוזות מהווים גם מחוזות בחירה בבחירות לבית התחתון של הפרלמנט הצ'כי.
נגד משמעת
נגד יחידה, או בשמו המקובל יותר רס"ר משמעת, או הרס"ר (רב-סמל ראשון) הוא תפקיד הקיים בכל יחידה בצה"ל הממולא על ידי נגד שהוסמך לכך. ממלא התפקיד אינו בהכרח בדרגת רס"ר אך הוא בהכרח נגד (איש קבע שאינו קצין) כיוון שהוא משכיל כל שנות שירותו ב"דין המשמעתי" ועובר הכשרות העוסקות בחוק השיפוט הצבאי (חש"ץ). נגדי היחידה מזוהים תמיד לפי שרוך בצבעי כחול-לבן או זהב (שלב 09) שעל מדיהם.
תפקיד
לנגד היחידה מספר תפקידים חשובים וייחודיים ביחידה, בהם תפקידים מנהליים וטקסיים. נגד היחידה אחראי על תפקודו של המחנה הצבאי כמקום מסודר ונקי, על הסדר והמשמעת של החיילים המשרתים בו ובחלק מהיחידות על הש.ג. והזקיפים. מכאן גם נגזר כינויו של התפקיד "רס"ר משמעת".
בנוסף לכך, על היותו מפקד המחנה מצדיעים לו (ביום-יום ובש.ג. בעת כניסתו למחנה).
תפקידו של נגד היחידה הוא בעיקר טקסי. הוא אחראי על ארגונם וניהולם של אירועים צבאיים-טקסיים לרבות פיקוד על תרגילי סדר ותרגילי סדר חמושים (ת"ס ותס"ח).
בטקסים הרס"ר חובש כובע מצחייה צבאי-טקסי (ולרוב גם קצינים בדרגים בכירים- בדרך כלל רס"ן ומעלה כמקובל בחיל האוויר והים) אשר מייצג את החיל עליו מתבסס הטקס (ח"א, חיל הים, חי"ר ועוד בהתאם לחיל הטקס) ולא כומתה, חוץ מבמקרים מסוימים.
במסגרת תפקידו הטקסי משמש נגד היחידה גם כתובע הייצוגי בסדר דין משמעתי הנערך ביחידה (משפטים), הכשרתו מקנה לו את הסמכות להגיש תלונה על כל חייל בכל דרגה. כמו כן אחראי על רחבת הדגל הקיימת בכל בסיס, על מסדר הנפת דגל ישראל ועל דגלי וסמלי היחידה.
לרוב, נגד היחידה כפוף ישירות למפקד היחידה ואליו כפופים מש"קי המשמעת ועובדי הרס"ר בחלק מהיחידות. ביחידות שהן מפקדות, כגון מפקדת חטיבה, נגד המשמעת אחראי על חיילי המחנה ומפקדת החטיבה בלבד ולא על אלו השייכים ליחידות המשנה (חיילי הגדודים במקרה זה). בעתות חירום, לנגד היחידה של יחידות לוחמות תפקיד חשוב במערך הלוגיסטי העורפי של היחידה.
דראם אנד בייס
דראם אנד בס (באנגלית: Drum and Bass) הוא סגנון של מוזיקה אלקטרונית. הסגנון החל להתפתח בתחילת שנות ה-90 וכולל בדרך כלל מקצבי תופים מהירים ומקוטעים בין 160 ל-180 פעימות לדקה יחד עם בייסליין כבד ועמוק. הדראם אנד בס, שהחל בבריטניה ומשלב בתוכו רעיונות סגנוניים שונים, נחשב גם כיום כמחתרתי אך לעיתים אף מגיע לציבור הרחב.
נגד משמעת
דימויו של רס"ר המשמעת בתרבות הישראלית
דוגמה לדמויות רס"ר המבוססות על סטריאוטיפים היא למשל רס"ר שמש מ"ספיחס" (בגילומו של יוסף שילוח), רס"ר בן שבת מ"נשיקה במצ"ח", רס"ב גבריאל שוקרון מ"מ.ק. 22" וניסים מ"תאג"ד".
מג'ונגזאורוס
מג'ונגזאורוס (שם מדעי: Majungasaurus) הוא סוג של דינוזאור טורף מקבוצת התרופודה שחי במדגסקר לפני 66–70 מיליון שנה, עד הכחדת הקרטיקון הגדולה. הוא קרוי על שם הימצאו בקרבת העיר המלגשית מאהאז'אנגה.
מאפיינים
הוא חי במדגסקר של תקופת הקרטיקון וטרף דינוזאורים כמו הזאורופוד רפטוזאורוס. נמצאו גם הוכחות לקניבליות אצלו. ייתכן גם שהוא אכל נבלות או הבריח טורפים קטנים יותר מטרפם.
סנט-רוז (גוואדלופ)
סנט-רוז (בצרפתית: Sante-Rose) היא קומונה בגוואדלופ, מחוז צרפת מעבר לים. לפי מפקד האוכלוסין של 2011, בעיר גרים 20,241 תושבים. זו העיר בעלת השטח השני בגודלו בגוואדלופ אחרי פטי-בורז'.
העיר נמצא בצפון מערב האי באס-טר ובשטח הקומונה, אך לא בשטח האורבני, עובר הנהר הגדול בגוואדלופ גראנד ריבייר א גואיאב (נהר הגויאבות).
האירופאים הראשונים שהגיעו לאי היו 400 צרפתים בראשות ז'ון דו פלסי ד'וסוויל (Jean du Plessis d'Ossonville) וארבעה אנשי דת דומיניקנים ב-1635. הם תקפו את המתיישבים הקריביים ולקחו את נשותיהם ואת אדמתם. הם בנו שני מבצרים בקרבת העיר. שמה של העיר ניתן לה משמה של הקדושה הדומיניקנית רוז מלימה (Rosa Limensis) שהייתה הקדושה הראשונה של העולם החדש.
ג'יימס מיל
ג'יימס מיל (באנגלית: James Mill; 6 באפריל 1773 – 23 ביוני 1836) היה פילוסוף, היסטוריון וכלכלן אנגלי. ידוע גם כאביו וכמחנכו של ג'ון סטיוארט מיל.
ביוגרפיה
מיל למד תאולוגיה, היסטוריה ופילוסופיה. בשנת 1802 החל לעסוק בעיתונאות וכתב מאמרים רבים גם לאנציקלופדיה בריטניקה.<BR> השקפותיו בענייני כלכלה, חינוך ופוליטיקה היו ליברליות וזכו לאהדה רבה. ספרו תולדות הודו הבריטית (1813) זכה גם הוא לתפוצה רבה, למרות הביקורת שמתח בו על הממשל הבריטי בהודו.
הוא התמנה למשרה בכירה בחברת הודו המזרחית והשפיע רבות על מדיניותה. הוא סבר כי הסביבה ואירועים חיצוניים הם הקובעים את תוכני הרוח ולכן גם האמין בכוחם המכריע של תיקונים חברתיים לשפר את טבע האדם.
אדם דוריץ
אדם דוריץ (באנגלית: Adam Duritz; נולד ב-1 באוגוסט 1964) הוא מוזיקאי, כותב שירים, מפיק תקליטים ומפיק סרטים אמריקאי.
דוריץ הקליט חומרי סולו משלו ושיתף פעולה עם מופעים מוזיקליים אחרים. הוא גם ייסד שתי חברות תקליטים, E Pluribus Unum ו-Tyrannosaurus Records. עבודתו להלחין מוזיקה לקולנוע זכתה להכרה על ידי תעשיית המוזיקה, בעיקר עם פרס מ-BMI על כתיבת השיר "Accidentally in Love" עבור הסרט "שרק 2".
טום וג'רי פוגשים את שרלוק הולמס
טום וג'רי פוגשים את שרלוק הולמס (באנגלית: Tom and Jerry Meet Sherlock Holmes) הוא סרט אנימציה אמריקאי לילדים מסוגת קומדיה, פעולה והרפתקאות. הסרט בוים על ידי ספייק ברנדט וג'ף סירגי ונכתב על ידי ארל קרס. הסרט מספר על טום החתול וג'רי העכבר שחוברים לשרלוק הולמס על מנת לחקור את שוד היהלומים הגדול.
הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-DVD ב-24 באוגוסט 2010 ובממלכה המאוחדת ב-10 באוגוסט 2010.
תקציר העלילה
סדרה של גנבות תכשיטים מתרחשת בלונדון, וזמרת יפהפייה בשם "רד" מופללת במעשה הפשע. כעת טום החתול וג'רי העכבר מצטרפים לשרלוק הולמס כעוזרים בחיפוש אחר רמזים, מציאת הגנב האמיתי ופענוח התיק.
יחסי הונגריה–ניו זילנד
יחסי הונגריה–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ניו זילנד לבין הונגריה.
סקירה כללית
בעוד שהקשרים הדו-צדדיים עם הונגריה צנועים בהשוואה למדינות אחרות ב, ניו זילנד והונגריה משתפות פעולה בזירה הבינלאומית בה הן חולקות אינטרסים, במיוחד כתומכים במאמצי שמירת השלום של האו"ם. תוכנית חופשות עבודה מאפשרת לצעירים ניו זילנדים ולהונגרים לחיות ולעבוד במדינות אחרות.
יחסים כלכליים
בשנת 2019 הסתכם הסחר בין המדינות ב-121 מיליון דולר ניו זילנדי. היצוא להונגריה הסתכם ב-15 מיליון דולר ניו זילנדי וכלל בעיקר: ברזל ופלדה, ציוד מכני ומכונות, ואילו היבוא מהונגריה הסתכם ב-106 מיליון דולר ניו זילנדי וכלל בעיקר: כלי רכב, חלקים ואביזרים; ציוד מכני ומכונות.
ברונו גספר
ברונו מיגל בויאלוו גספר (בפורטוגזית: Bruno Miguel Boialvo Gaspar; נולד ב-21 באפריל 1993) הוא כדורגלן אנגולי-פורטוגלי המשחק בעמדת המגן הימני בויטוריה גימראייש.
קריירת מועדונים
גספר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קנייבאס ובגיל 12 הצטרף לקבוצת הנערים של בנפיקה ליסבון. ב-6 בינואר 2013 גספר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים בתיקו 1-1 נגד סנטה קלרה. ב-15 בפברואר 2014, גספר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד בראגה ב'.
ב-2 בספטמבר 2014 גספר הושאל לויטוריה דה גימארייש על מנת לצבור דקות משחק. ב-14 בספטמבר, גספר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד פורטו, בו גם קיבל כרטיס אדום. בסיום העונה, גספר חתם על חוזה ל-4 שנים בקבוצה.
ב-19 ביוני 2017 גספר חתם בפיורנטינה מהסרייה א'. ב-27 באוגוסט, גספר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 נגד סמפדוריה.
ביוני גספר חזר לפורטוגל וחתם בספורטינג ליסבון לחמש שנים. ב-31 באוגוסט 2019 הושאל גספר לאולימפיאקוס לעונה אחת.
ב-9 במרץ 2021, גספר הושאל לוונקובר וייטקאפס מה-MLS.
ב-31 בינואר 2022 חזר גספר לויטוריה גימראייש.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, גספר שיחק בנבחרות הצעירות של פורטוגל.
ב-20 במאי 2019, גספר זומן לסגל נבחרת אנגולה לקראת גביע אפריקה לאומות 2019. ב-8 ביוני, גספר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד.
הנרי אדינגטון
הנרי אדינגטון (באנגלית: Henry Addington; 30 במאי 1757 – 15 בפברואר 1844) היה מדינאי בריטי שמרן, שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 1801 עד 1804.
ראשית דרכו
אדינגטון היה בנו בכורו של אנת'וני אדינגטון, רופאו ומקורבו של המדינאי ויליאם פיט האב, הרוזן מצ'אתם. (ראש ממשלת בריטניה בין 1766 ל-1768). כתוצאה מקשר זה היה חבר ילדות של ויליאם פיט הבן, נער חולני שאף הוא נזקק לשירותיו של הרופא אדינגטון, ולימים היה ראש ממשלה בעצמו. כראש ממשלה כונה אדינגטון בלעג "הדוקטור", רמז למקצועו של אביו. אדינגטון היה ראש הממשלה הראשון שבא ממעמד הביניים ולא מחוגי האצולה.
את השכלתו רכש אדינגטון באוניברסיטת אוקספורד, לאחר מכן הוסמך כפרקליט וב-1784, בעידודו של פיט הבן שנעשה בינתיים ראש ממשלה, נכנס לפוליטיקה ונבחר לפרלמנט הבריטי. הוא מתואר כפוליטיקאי בינוני, חיוור וחסר יכולת רטורית, זאת בתקופה שבה היו כמה נואמים מזהירים בזירה הפוליטית. ב-1789 נבחר בתמיכתו של פיט הבן ליושב ראש בית הנבחרים. בתקופה זו קשר אדינגטון מערכת יחסים קרובה עם המלך ג'ורג' השלישי, עניין יוצא דופן בהתחשב במוצאו שלא היה אצילי. כמו כן שמר אדינגטון, אדם נוח ומתון, על יחסים טובים עם בכירי הפוליטיקאים הן בממשלה והן באופוזיציה. ב-1793 נכנסה בריטניה למלחמה ממושכת נגד צרפת, ופיט הרבה להתייעץ עם אדינגטון, שרשמית לא היה חלק מהממשלה, בנוגע למהלכים הנדרשים בזירה המדינית והפנימית.
ראש ממשלה
ב-1800 העביר פיט את חוק האיחוד, שביטל את הפרלמנט של אירלנד והפך את בריטניה ואירלנד לישות פוליטית אחת, וביקש להעביר מהלך משלים לאיחוד ולהעניק שוויון זכויות לקתולים. ג'ורג' השלישי הודיע כי לא יאשר את ההצעה להעניק שוויון זכויות לקתולים, ובכך גרם להתפטרותו של פיט, שאף היה תשוש מ-17 שנות שלטון. המלך ופיט, שניהם ידידים קרובים של אדינגטון, הפצירו בו לקבל עליו את התפקיד. אדינגטון, שלא היה שאפתן במיוחד, היסס האם לשאת באחריות הכבדה בשעה קשה, אך השתכנע לבסוף. הוא נעשה ראש ממשלה ושר אוצר במרץ 1801, לאחר עיכובים שנגרמו כתוצאה ממחלתו הנפשית של המלך וסירובם של שרים אחדים, שהתפטרו יחד עם פיט, לכהן תחת אדינגטון. פיט סייע לו לאייש את התפקידים הבכירים שהתפנו. מינוי בעל חשיבות, שזכה לאהדה ציבורית, היה מינויו של האדמירל ג'ון ג'רוויס (סנט וינסנט) לתפקיד הלורד הראשון של הימיה.
באותה עת הייתה בריטניה נתונה מזה שבע שנים, יחד עם בעלות בריתה ביבשת, בעיצומה של המלחמה נגד צרפת הנפוליאונית. המלחמה פגעה בכלכלה, ומחסור חמור בדגנים עורר אי-שקט חברתי. ניצחונות צרפתיים על בעלות בריתה של בריטניה באירופה הובילו ליציאתן מהמלחמה, אם כי את המכה ריכך ניצחון ימי בריטי בקרב קופנהגן (1801). עם סילוקו של פיט מראשות הממשלה נפתחה הדרך למשא ומתן לשלום, וב-25 במרץ 1802 נחתם חוזה אמיין, שסיים באופן זמני את המלחמה. על אף שתנאי החוזה לא היו טובים במיוחד, הוא התקבל באהדה בציבור ואדינגטון זכה לפופולריות מסוימת. בתקופת השלום פעל אדינגטון לקיצוץ חד בצבא ובצי על מנת לצמצם את הגירעונות שגרמה המלחמה, וכן ייעל את מערכת המס. אולם בתוך חודשים אחדים התברר כי שלום אמיין הוא זמני בלבד, לאחר ששני הצדדים לא עמדו בתנאיו. המלחמה עם צרפת התחדשה במאי 1803, תחילה ללא מהלכים צבאיים משמעותיים בשני הצדדים. הציבור והפוליטיקאים הבכירים לא היו מרוצים מהדרך שבה ניהל אדינגטון את המלחמה ולחצו להחזרתו של פיט, שהחליף את אדינגטון במאי 1804.
המשך הקריירה הפוליטית
אדינגטון שמר על השפעתו הפוליטית, נכנס לממשלה (בתפקיד "הלורד נשיא המועצה") בינואר 1805 ובאותה שנה גם הוכתר בתואר אצולה, הרוזן מסידמאות'. הוא המשיך לכהן כשר גם בממשלה הבאה, "ממשלת כל הכישרונות" של ויליאם גרנוויל (1806–1807) אך לא בממשלה שלאחריה.
אדינגטון חזר לכהן כשר במרץ 1812, בממשלת ספנסר פרסיבל, וביוני אותה שנה מונה לשר פנים, תפקיד שבו החזיק בממשלות שונות עד 1822. באותן שנים שרר אי-שקט חברתי בקרב המעמדות העובדים, ועלתה דרישה חזקה לרפורמה פוליטית. אדינגטון הגיב בצעדי דיכוי תקיפים. ב-1817 השעה את צו ההביאס קורפוס, ואיפשר בכך את מעצרם ללא משפט של פעילים למען רפורמה פוליטית, שהואשמו בחתרנות. לאחר טבח פיטרלו ב-1819, שבו דיכאו מיליציות של השמרנים באלימות רבה הפגנה למען ייצוג הוגן בבחירות, שיבח אדינגטון את הפעולה והטיל הגבלות על חופש ההתכנסות והעיתונות.
אדינגטון עזב את משרד הפנים ב-1822, אך נשאר בממשלה ללא תיק עד 1824, ואז התפטר במחאה על ההכרה הבריטית בעצמאות ארגנטינה. לאחר פרישתו מן הממשלה מיעט להשתתף בחיי הציבור, אך הצביע נגד מתן שוויון זכויות לקתולים ונגד חוק הרפורמה של 1832.
הערכה היסטורית
בתפיסה הרווחת של תקופתו, וגם של היסטוריונים רבים, נראה אדינגטון כפוליטיקאי מן השורה השנייה, שעמד בצלם של בני זמנו הגדולים כפיט הבן ולא הותיר חותם ממשי. כיום יש החולקים על השקפה זו. ההיסטוריון צ'ארלס ג'ון פדורק, שחיבר ביוגרפיה על אדינגטון, טוען כי אדינגטון אמנם היה חסר אמביציה וקיבל את תפקיד ראש הממשלה רק מפני שהמלך הפציר בו, אך הוא היה ראש ממשלה ושר אוצר אפקטיבי. לטענתו אדינגטון התמודד היטב עם משברים קשים מבית ומחוץ, הכפיל את יעילותו של מס ההכנסה (שהונהג לראשונה על ידי פיט הבן) והצליח לגייס את הצבא שיביס לבסוף את צרפת. פדורק תולה את נפילתו של אדינגטון בתככים מבחוץ, יותר מאשר בחסרונותיו כמנהיג.
דוד בר חן
הרב דוד יוסף בר חן (תרפ"ט, 1929 - כ"ו באלול ה'תשע"א, 24 בספטמבר 2011) היה רב ישראלי ממוצא מרוקאי. רבה של שדרות במשך קרוב לארבעים שנים, ומרבני יהדות מרוקו בישראל.
תולדות חייו
נולד בחג השבועות תרפ"ט במרוקו למקובל רבי מאיר אוחנונא, שכיהן כרב מחוז ורזאזאת, ולחנה.
במספר הזדמנויות, טען, כי משפחתו מצאצאי המקובל רבי סולימאן אוחנה, מגורי האר"י.
אביו נפטר בשנת 1939 (ה'ת"ש) ואמו שלחה אותו ללמוד במקנס בישיבתו של הרב רפאל ברוך טולדנו.
בשנת 1950 (ה'תשי"א) עלה לישראל לקריאת הרב יוסף שלמה כהנמן, שקיבל אותו ללימודים בישיבת פוניבז' שבראשותו.
פטירתו
בשנותיו האחרונות התדרדר מצבו הבריאותי, אך הוא המשיך למלא את תפקידיו הרבניים, בסיוע בנו הרב ישי בר חן שכיהן כרב האזורי בגוש קטיף. הרב בר חן נפטר במוצאי שבת כ"ו באלול ה'תשע"א, ונטמן למחרת בחלקת הרבנים החדשה שבהר המנוחות בירושלים.
כתביו
הרב בר חן השאיר אחריו כתבי יד בהלכה ובאגדה, שלא נדפסו.
שחייה באולימפיאדת בייג'ינג (2008)
אולימפיאדת בייג'ינג (2008) נערכה בבייג'ינג, סין. תחרויות השחייה נערכו בין ה-9 באוגוסט 2008 ל-17 באוגוסט 2008. 34 משחים נערכו במשחקים אלו (17 לנשים ו-17 לגברים), בהשתתפות 1,022 משתתפים (453 נשים ו-569 גברים) מ-163 מדינות.
נבחרת השחייה של ארצות הברית לגברים זכתה ב-10 מדליות זהב מתוך 17 אפשריות.
מייקל פלפס  שזכה ב-8 מדליות זהב ובכך היה לספורטאי הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה בהישג זה, הוא שיפר את הישגו של השחיין האמריקאי-יהודי מארק ספיץ שזכה ב-7 מדליות זהב (מינכן 1972). במהלך 7 משחים הוא שיפר 7 שיאי עולם ובמשחה השמיני הוא קבע שיא אולימפי. 5 מדליות זהב היו מדליות אישיות ו-3 מדליות היו במסגרת משחי השליחים. הוא אף הפך לספורטאי המעוטר ביותר במדליות זהב בתולדות המשחקים האולימפיים המודרניים מכל ענפי הספורט, עם 14 מדליות זהב.
השחייניות הבולטות
סטפני רייס שזכתה ב-3 מדליות זהב, לייזל ג'ונס  שזכתה ב-3 מדליות, שתי מדליות זהב ומדליית כסף אחת, ליבי טריקט  שזכתה ב-4 מדליות, 2 מדליות זהב, מדליית כסף אחת ומדליית ארד אחת, בריטה שטפן  ורבקה אדלינגטון  שזכו כל אחת בשתי מדליות זהב אישיות, קירסטי קובנטרי  שזכתה ב-4 מדליות אישיות, מדליית זהב אחת ו-3 מדליות כסף, נטלי קוגלין  שזכתה ב-6 מדליות, מדליית זהב אחת, שתי מדליות כסף ו-3 מדליות ארד, רבקה סוני  שזכתה ב-3 מדליות, מדליית זהב אחת ושתי מדליות כסף וג'סיקה שיפר  שזכתה ב-3 מדליות, מדליית זהב אחת ושתי מדליות ארד.
השחיינים הבולטים
ארון פירסול שזכה ב-3 מדליות, שתי מדליות זהב ומדליית כסף אחת, ראיין לוכטה  שזכה ב-4 מדליות, שתי מדליות זהב ושתי מדליות ארד, ג'ייסון ליזאק  שזכה ב-3 מדליות, שתי מדליות זהב ומדליית ארד וקוסוקה קיטאג'ימה  שזכה ב-3 מדליות, שתי מדליות זהב אישיות ומדליית ארד אחת.
חליפת השחייה לייזר רייסר
ב-13 בפברואר 2008 השיקה חברת ספידו את חליפת השחייה שלה לאולימפיאדה, שהוגדרה על-ידה כ"חליפת השחייה הטובה בעולם". החליפה, המגיעה בשלוש גרסאות, כזו שמכסה את הרגליים (חצי גוף), את הברכיים בלבד (רבע גוף) או בגרסה של חליפת גוף מלא, היא פרי פיתוח שבוצע על ידי צוות מדענים, בהם מדענים מסוכנות החלל האמריקנית. החליפה עשויה מגומי סינתטי דוחה מים וחומר פולימרי, תפורה בלייזר, והמבנה שלה נועד לשמר את הגוף במצב "חץ" הידרודינמי ולמנוע תנודות זעירות של שרירים וויבראציות של העור. החליפה מאוד קלה ומקדם החיכוך שלה נמוך מאוד. רוב השחיינים באולימפיאדה הופיעו בחליפות אלה.
ב-2010 נכנס לתוקפו איסור על השימוש בחליפה.
אי-שוויון ינסן
במתמטיקה, אי-שוויון ינסן טוען שממוצע ערכי פונקציה קמורה גדול או שווה לערך הפונקציה בממוצע הנקודות. האי־שוויון נקרא על שם המתמטיקאי הדני יוהאן ינסן.
ניתן להבין זאת באופן אינטואיטיבי על ידי התרשים:
עתה, נוסיף גרף (הגרף הירוק) המתאר פונקציה קמורה. קל לראות כי מכיוון שהפונקציה קמורה, כל הערכים של הפונקציה יהיו גבוהים יותר מערכי הפונקציה הקודמת, או לפחות שווים להם. מכיוון שבפונקציה הכתומה הערך באמצע שווה לממוצע, אם הערכים יגדלו ממוצע הערכים בהכרח יעלה ולכן הערך באמצע יהיה קטן בהכרח מממוצע הערכים. הערך הממוצע יהיה גדול מערך הפונקציה בממוצע הנקודות, כמו שאומר אי שוויון ינסן.
המקרה הבדיד
אם פונקציה ממשית קמורה המוגדרת על קטע ואם  אז מתקיים .
אין במשפט דרישה שהנקודות הן שונות. ניתן להשתמש בעובדה זו ולהוכיח הכללה של המשפט שבה הממוצע הרגיל מוחלף בממוצע משוקלל כלשהו. אם הפונקציה היא קעורה, אי השוויון הוא הפוך.
לדוגמה, עבור הפונקציה, שהיא קעורה בקטע \ (0,1), אי-השוויון קובע ש- לכל חיוביים שסכומם 1. כלומר, האנטרופיה של מרחב הסתברות עם n מצבים היא מקסימלית בהתפלגות האחידה.
המקרה הכללי
אם פונקציה ממשית קמורה ואם \ \mu מידת הסתברות על הקטע אז .
מכאן ניתן לגזור כי עבור פונקציה ממשית קעורה ואם \ \mu מידת הסתברות על הקטע אז .
יושיהיקו נודה
ביוגרפיה
נודה נולד בעיר פיואנבאשי במחוז צ'יבה, בנו של צנחן בכוחות ההגנה העצמית של יפן. הוא בוגר לימודי תואר ראשון בבית הספר למדעי המדינה וכלכלה של אוניברסיטת ואסדה ובוגר המחזור הראשון של מכון מאטסושיטה לממשל וניהול. במקביל עבד כקורא מוני גז, בין השאר על מנת להכיר טוב יותר את אוכלוסיית המחוז שלו לקראת כניסה לפוליטיקה.
את הקריירה הפוליטית שלו החל בבחירות למועצת הנבחרים של מחוז צ'יבה ב-1987, הוא התמודד כמועמד עצמאי ללא תמיכה של מפלגה פוליטית והחל בכהונתו הראשונה באפריל 1987, ב-1991 נבחר לכהונה נוספת. לאחר הקמתה של מפלגת JNP הצטרף אליה, התמודד על מקום בדיאט של יפן, ונבחר ב-1993 לכהן כנציג המחוז הרביעי של צ'יבה בבית הנבחרים התחתון. הוא הפסיד בבחירות ב-1996, אך שב וניצח בשנת 2000 ומאז נבחר לתפקיד עוד 3 פעמים. בדיאט כיהן כיו"ר ועדת התקציבים.
נודה הצטרף למפלגה הדמוקרטית של יפן והתמודד בבחירות המקדימות לנשיאות ב-2002. מטעם המפלגה כיהן כאחראי על הרפורמות הרגולוטריות ושר האוצר בממשלת הצללים, יו"ר ועדת יחסי הציבור של המפלגה ומזכ"ל המפלגה בפועל. בספטמבר 2009 מונה לסגן שר האוצר בממשלתו של יוקיו הטויאמה וביוני 2010 מונה לשר האוצר בקבינט של נאוטו קאן. כשר אוצר נקט במדיניות של ריסון פיסקלי, שכללה צמצום בהוצאות הציבוריות, הורדת החוב הציבורי של יפן והעלאת מיסים הוא התערב במדיניות המוניטרית ופעל להורדת שער הין על מנת לסייע בייצוא. הוא תומך נלהב בתוכנית החלל של יפן.
לאחר התפטרותו של קאן באוגוסט 2011, בחרה המפלגה הדמוקרטית בנודה כיורשו של קאן כמנהיג המפלגה ובתפקיד ראש ממשלת יפן, נודה זכה לרוב בפרלמנט ומונה על ידי הקיסר לתפקיד ראש הממשלה ב-2 בספטמבר. נודה ציין כי האתגרים הגדולים ביותר העומדים בפניו הם שיקום יפן בעקבות רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011), סיום המשבר הגרעיני בעקבות הפגיעה בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 והתמודדות עם שער הין המתחזק.
נודה נשוי ואב לשני ילדים, הוא בעל חגורה שחורה בג'ודו.
צ'זרה פראנדלי
צ'זרה קלאודיו פראנדלי (באיטלקית: Cesare Claudio Prandelli; נולד ב-19 באוגוסט 1957 באורזינובי, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ומאמן. כיהן בעבר כמאמנה של נבחרת איטליה.
קריירה
כשחקן פעיל, שיחק במועדוני הכדורגל קרמונזה (בשנים 1974–1978), אטאלנטה (בשנים 1978–1979 ולאחר מכן שוב בשנים 1985–1990) ויובנטוס (בשנים 1979–1985). פראנדלי שיחק בעמדת הקשר.
את קריירת האימון שלו החל פראנדלי בקבוצת הנוער של אטלנטה ב-1990 ואימן אותה במשך שבע שנים. לאחר מכן אימן במועדונים כמו לצ'ה, ורונה, ונציה ופארמה. ב-2004 מונה למאמנה של רומא, אך עזב את הקבוצה באותה שנה עקב החמרת מצבה הבריאותי של אשתו. ב-2005 מונה למאמנה של פיורנטינה ואימן אותה במשך חמש שנים. בתחילת 2009, קיבל את פרס 'אוסקר דל-קאלצ'ו' על בחירתו למאמן השנה בליגה בעונת 2007/2008.
ב-30 במאי 2010, התאחדות הכדורגל האיטלקית הודיעה כי פראנדלי יהיה מאמנה של ה'אזורי', נבחרת איטליה בכדורגל, אחרי מונדיאל 2010. תחת הדרכתו הגיעה איטליה לגמר יורו 2012 ולמונדיאל 2014, שם הודחה בשלב הבתים. פראנדלי התפטר מאימון הנבחרת מספר שעות לאחר ההדחה. ב-5 ביולי מונה למאמן גלאטסראיי הטורקית. ב-27 בנובמבר 2014 פוטר בשל חוסר הצלחתו בקבוצה. ב-28 בספטמבר 2016 מונה למאמן ולנסיה. ב-30 בדצמבר התפטר מתפקידו לאחר עשרה משחקים. ב-25 במאי 2017 מונה למאמן א-נאסר. ב-21 בינואר 2018 פוטר מתפקידו. ב-9 בנובמבר 2020 חזר פרנדאלי לאימון פיורנטינה. ב-23 במרץ 2021 התפטר מאימון הקבוצה.
דרק פרפיט
דרק אנטוני פרפיט (בשם מלא באנגלית: Derek Antony Parfit 11 בדצמבר 1942 – 1 או 2  בינואר 2017) היה פילוסוף בריטי שהתמחה בזהות עצמית, רציונליות ואתיקה. הוא נחשב לאחד הפילוסופים האנליטיים החשובים והמשפיעים ביותר של סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
פרפיט התפרסם ב-1971 עם פרסום מאמרו הראשון, "Personal Identity". ספרו הראשון, Reasons and Persons (1984), תואר כחיבור המשמעותי ביותר בפילוסופיה של המוסר מאז שנות ה-1800. ספרו השניOn what Matters (2011), זכה לתפוצה רחבה. מדובר בספר עב כרס שעליו שקד במשך שנים רבות והרעיונות הכלולים בו עוררו תגובות ודיונים עוד לפני פרסומו.
במשך כל הקריירה האקדמית שלו, פרפיט עבד באוניברסיטת אוקספורד, שם היה עמית מחקר בכיר אמריטוס במכללת All Souls עד יום מותו. הוא גם היה פרופסור אורח לפילוסופיה באוניברסיטאות: הרווארד, ניו יורק ורוטגרס.
בשנת 2014 הוא זכה בפרס רולף שוק "על תרומתו פורצת הדרך הנוגעת לזהות אישית, התייחסות לדורות הבאים וניתוח הסטרוקטורה של תיאוריות מוסריות".
ביוגרפיה
פרפיט נולד בשנת 1942 בצ'נגדו, סין, בנם של ג'סי (לבית בראון) ונורמן פרפיט, רופאים שעברו למערב סין כדי ללמד רפואה מונעת בבתי חולים מיסיונרים. המשפחה חזרה לממלכה המאוחדת כשנה לאחר שפרפיט נולד, והשתקעה באוקספורד. פרפיט התחנך באיטון קולג', שם כמעט תמיד הצטיין בראש טבלת הדירוגים בכל מקצוע מלבד מתמטיקה. מגיל צעיר הוא שאף להיות משורר, אך הוא ויתר על קריירה בשירה לקראת סוף גיל ההתבגרות.
לאחר מכן למד היסטוריה מודרנית בייליול קולג', אוקספורד, וסיים את לימודיו ב-1964. בשנים 1965–1966 הוא היה עמית Harkness באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת הרווארד. במהלך המלגה הוא נטש את לימודי ההיסטוריה לטובת לימודי פילוסופיה.
פרפיט חזר לאוקספורד כדי להיות עמית ב-All Souls College, שם נשאר עד גיל 67, כאשר מדיניות הפרישה המחייבת של האוניברסיטה חייבה אותו לעזוב את המכללה וגם את הפקולטה לפילוסופיה. הוא שמר על מינויו כפרופסור אורח קבוע בהרווארד, אוניברסיטת ניו יורק, ובראטגרס עד מותו.
Reasons and Persons
בחלקו הראשון של הספר, פרפיט דן בתיאוריות מוסריות המביסות את עצמן. הוא התמקד בתאוריית ה"אגואיזם הרציונלי" או "האינטרס העצמי של הרציונליות" (בקצרה: "S"), דוגמת הגותה של איין ראנד, ובשתי מערכות אתיות: השכל הישר ותוצאתנות. הוא העריך שאינטרס-עצמי נעשה דומיננטי במערב באלפיים השנים האחרונות, לעיתים קרובות "באותה המיטה" עם דוקטרינה דתית, שאיחדה בינו לבין מוסר. מכיוון שהאינטרס האישי מחייב אותנו תמיד להפוך את האינטרס האישי לדאגה הרציונלית העליונה שלנו ומנחה אותנו להבטיח שכל חיינו יהיו טובים ככל האפשר, האינטרס העצמי מציב דרישות נייטרליות מבחינה זמנית. לפיכך, יהיה זה לא רציונלי לפעול בדרכים שאנו יודעים שהיינו מעדיפים מאוחר יותר לבטל.
לדוגמה: זה יהיה לא רציונלי שילדים בני ארבע עשרה יקשיבו למוזיקה רועשת או שייעצרו בשל ונדליזם, אם הם ידעו שפעולות כאלה יגרעו משמעותית מהרווחה העתידית וממטרותיהם (כגון שמיעה טובה או קריירה אקדמית בפילוסופיה).
On What Matters
בספרו השני, On What Matters (על מה שחשוב) פרפיט טוען לריאליזם מוסרי, ומתעקש שלשאלות מוסריות יש תשובות נכונות ושקריות. יתר על כן, הוא מציע ששלוש ההשקפות הדומיננטיות בפילוסופיה המוסרית - דאונטולוגיה-קנטיאנית, תוצאתנות ואמנה חברתית (או חוזתנות) - מתכנסות לאותן תשובות לשאלות מוסריות.
בספר הוא טוען כי לאנשים אמידים יש חובות מוסריות חזקות כלפי העניים:"'דבר אחד חשוב מאוד הוא הכישלון שלנו, האנשים האמידים, למנוע, כפי שיכולנו בקלות רבה כל כך, הרבה מהסבל ורבים ממקרי המוות המוקדם של עניי העולם. הכסף שאנו מבזבזים על בילוי בערב עשוי במקום זאת להציל אדם מסכן ממוות, עיוורון או כאב כרוני חמור. אם אנו מאמינים שביחס שלנו לאנשים העניים ביותר, איננו פועלים שלא כהלכה, אנו דומים לאלה שהאמינו כי מחזיקעם בעבדים בצדק.""חלקנו שואלים כמה מהעושר שלנו, האמידים, צריך לחלק לאנשים העניים האלה. אבל השאלה הזו מניחה בטעות שהעושר שלנו הוא שלנו לחלוקה. העושר הזה הוא שלנו מבחינה חוקית. אבל לאנשים העניים האלה יש טענות מוסריות חזקות הרבה יותר לחלק מהעושר הזה. אנחנו צריכים להעביר לאנשים האלה [...] לפחות עשרה אחוז ממה שאנחנו מרוויחים.'"
ביקורת
בספרו על טבע האדם, רוג'ר סקרוטון ביקר את השימוש של פרפיט בדילמות מוסריות כמו בעיית הקרונית והאתיקה של סירת ההצלה כדי לתמוך בדעותיו האתיות, וכתב, "ל'דילמות' אלה יש אופי שימושי של ביטול מהמצב כמעט כל דבר רלוונטי מבחינה מוסרית. מערכת יחסים וצמצום הבעיה לבעיה של חשבון בלבד." סקרוטון מאמין שרבים מהם מטעים; לדוגמה, הוא לא מאמין שחייבים להיות תוצאתיים כדי להאמין שנדרש מבחינה מוסרית למשוך את המתג בבעיית הקרונית, כפי שמניח פרפיט. במקום זאת הוא מציע שדילמות מורכבות יותר, כמו בחירתה של אנה קרנינה לעזוב את בעלה וילדה עבור ורונסקי, נחוצות כדי לבטא במלואן את ההבדלים בין תיאוריות אתיות מנוגדות, ומציע שהדאונטולוגיה חפה מהבעיות בתיאוריה של פרפיט.
זהות אישית
פרפיט היה ייחודי בחקירותיו הקפדניות והמתמטיות כמעט על זהות אישית. במקרים מסוימים, הוא השתמש בדוגמאות כמו טלפורטציה (בהשראת "מסע בין כוכבים") כדי לחקור את האינטואיציות שלנו לגבי הזהות שלנו. הוא היה רדוקציוניסט, והאמין שמכיוון שאין קריטריון הולם לזהות אישית, אנשים אינם קיימים מלבד מרכיביהם. פרפיט טען שניתן לתאר את המציאות באופן מלא באופן לא אישי: לא צריך להיות תשובה נחרצת לשאלה "האם אמשיך להתקיים?" יכולנו לדעת את כל העובדות על המשך קיומו של אדם ולא נוכל לומר אם האדם שרד. הוא הגיע למסקנה שאנו טועים בהנחה שהזהות האישית היא מה שחשוב בהישרדות; מה שחשוב הוא דווקא יחס R: "מחוברות פסיכולוגית" (psychological connectedness; כלומר, של זיכרון ואופי) והמשכיות (continuity; שרשרות חופפות של מחוברות חזקה).
לטענת פרפיט, אינדיבידואלים הם לא יותר ממוח וגופים, אבל אי אפשר לצמצם את הזהות לשניהם. (פרפיט מודה שהתיאוריות שלו כמעט ואינן מתנגשות עם תיאוריות רדוקציוניסטיות יריבות בחיי היומיום, ושהשתיים מתנגשות רק בהצגת דוגמאות יוצאות דופן, אבל הוא מגן על השימוש בדוגמאות כאלה בטענה שהן מעוררות אינטואיציות חזקות אצל רבים מאיתנו.) זהות אינה נחרצת כפי שאנו מניחים לעיתים קרובות, אך במקום זאת נחישות כזו נובעת בעיקר מהדרך בה אנו מדברים. אנשים קיימים באותו אופן שבו קיימים אומות או מועדונים.
בעקבות דייוויד יום, פרפיט טען ששום ישות ייחודית, כמו עצמי, לא מאחדת את החוויות והנטיות של האדם לאורך זמן. לכן הזהות האישית היא לא "מה שחשוב" בהישרדות.
שאלה מרכזית של פרפיט היא: בהינתן הבחירה בין הישרדות מבלי לשמר את יחס R (מחוברות פסיכולוגית והמשכיות) לבין למות אך לשמר את יחס R דרך הקיום העתידי של מישהו אחר, במה היית בוחר? פרפיט טוען שהאחרון עדיף.
פרפיט תיאר את אובדן האמונה שלו בעצמי נפרד כמשחרר:
ביקורת על תפיסת זהות אישית
בכך, ג'ונסטון פועל לשמר את משמעות האישיות. ההסבר של פרפיט הוא שלא האישיות עצמה היא שחשובה, אלא העובדות שבהן מורכבת האישיות שמעניקות לה משמעות. כדי להמחיש את ההבדל הזה בינו לבין ג'ונסטון, פרפיט השתמש באיור של חולה פגוע מוחי שהופך למחוסר הכרה באופן לתי הפיך. החולה בהחלט עדיין חי אף על פי שעובדה זו נפרדת מהעובדה שלבו עדיין פועם ואיברים אחרים עדיין מתפקדים. אבל העובדה שהמטופל חי אינה עובדה עצמאית. היות המטופל חי, אף על פי שהוא בלתי מודע באופן בלתי הפיך, פשוט מורכב משאר העובדות. פרפיט מסביר כי מתוך ה"טיעון מלמטה" הזה אנו יכולים להכריע בערכם של הלב ואיברים אחרים שעדיין פועלים מבלי להקצות להם משמעות נגזרת, כפי שתכתיב נקודת המבט של ג'ונסטון.
העתיד ו"המסקנה הדוחה"
בחלק הרביעי של "נימוקים ואנשים", פרפיט דן בחלופות לעתיד העולם (349-441).בחלק שכותרתו "אוכלוסיית יתר", פרפיט מבחין בין "תועלתנות ממוצעת" לבין "תועלתנות מוחלטת" כשכל אחת מהן מוצגת בשני ניסוחים.(386-387).
אולם, מתוך התועלתנות הטוטאלית עולה מה שפרפיט מכנה "המסקנה הדוחה" (Repugnant Conclusion) או "פרדוקס התוספת גרידא" (Mere addition Paradox) לפיה, עולם שבו כמות עצומה של אנשים שכל אחד מהם מחזיק במידה זעירה של אושר (עולם Z) עדיף על כל עולם אחר בו יש כמות קטנה יותר של אנשים המחזיקים במידה גדולה יותר של אושר (עולמות A עד Y), כל עוד החיים בכל העולמות הם חיים ששווה לחיותם, וכל עוד סך כמות האושר ב-Z גדול מסך כמות האושר בכל אחד מהעולמות החלופיים.
החלת סטנדרטים תועלתניים מוחלטים (אושר מוחלט) על גידול אפשרי ורווחה באוכלוסייה מוביל למה למסקנה הדוחה ש"עבור כל אוכלוסייה אפשרית של לפחות עשרה מיליארד אנשים, כולם עם איכות חיים גבוהה מאוד, חייב להיות קצת הרבה אוכלוסייה גדולה יותר שאפשר להעלות על הדעת שקיומה, אם דברים אחרים יהיו שווים, יהיה טוב יותר, אף על פי שלחבריה יש חיים שבקושי שווה לחיות אותם" (388).
פרפיט ממחיש זאת בניסוי מחשבתי פשוט: דמיינו בחירה בין שני עתידים אפשריים. בעתיד A, עשרה מיליארד אנשים יחיו במהלך הדור הבא, כולם עם חיים מאושרים במיוחד, חיים הרבה יותר מאושרים משל כולם היום. בעתיד B, ישנם עשרים מיליארד בני אדם שחיים כולם, שאמנם מעט פחות מאושרים מאלה ב-A, אך עדיין מאושרים מאוד. תחת מקסום תועלת מוחלט עלינו להעדיף את B על פני A. לכן, דרך תהליך רגרסיבי של גידול אוכלוסין וירידה באושר (בכל זוג מקרים ירידה באושר עולה על גידול האוכלוסייה) אנו נאלצים להעדיף את Z, עולם של מאות של מיליארדי אנשים שבקושי שווה לחיות את חייהם על פני אי השוויון של A. גם אם אנחנו לא סבורים שהקיום יכול להועיל למישהו, עדיין עלינו להודות לפחות ש-Z לא יותר גרוע מ-A.
פרפיט טוען טיעון דומה נגד סטנדרטים של התועלתנות הממוצעת. אם כל מה שמעניין אותנו הוא אושר ממוצע, אנו נאלצים להסיק שאוכלוסייה קטנה ביותר, נניח עשרה אנשים, במהלך ההיסטוריה האנושית היא התוצאה הטובה ביותר אם נניח שלעשרת האנשים הללו (אדם וחוה ועוד) היו חיים מאושרים יותר ממה שיכולנו לדמיין.(420). לאחר מכן ניתן לשקול את המקרה של ההגירה האמריקאית. יש להניח שרווחת הזרים נמוכה מהאמריקאית, אבל הזר העומד להרוויח מאוד מעזיבת מולדתו. נניח גם שהאמריקאים נהנים מהגירה (לפחות בכמויות קטנות) כי הם מקבלים כוח עבודה זול וכו'. תחת הגירה מצבן של שתי הקבוצות טוב יותר, אבל אם עלייה זו מתקזזת על ידי גידול באוכלוסייה, אז הרווחה הממוצעת נמוכה יותר. לפיכך אף על פי שמצבם של כולם טוב יותר, זו לא התוצאה המועדפת. פרפיט טוען שזה פשוט אבסורד.
לאחר מכן פרפיט דן בזהותם של הדורות הבאים. בפרק 16 של "סיבות ואנשים" הוא טוען כי קיומו של האדם קשור קשר הדוק לזמן ולתנאי ההתעברות של האדם.(351)  הוא מכנה זאת "תביעת התלות בזמן" - "אילו [קיומו של] אדם מסוים לא היה יזום כשפועל הוא היה [ברחם], אז למעשה נכון שהוא לעולם לא היה קיים".(351)