cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טלסור
אפריקה
ב -27 בספטמבר 2009, הנשיא רשמי של טלסור בוונצואלה אנדרס איזכה הודיעה על הסכם עם תחנות טלוויזיה ציבורית במוזמביק, אנגולה וגינאה ביסאו לשדר חלק מתוכניות הערוץ בפורטוגזית בהקשר של פסגת דרום אמריקה-אפריקה, שנערכה בוונצואלה.
שידורים בשפות נוספות
נשיא ונצואלה ניקולאס מאדורו הודיעה ב -8 במרץ 2014 כי ב -24 ביולי, בד בבד עם יום סימון בוליבר, יחלו שידורי טלסור באנגלית, צרפתית ופורטוגזית.
ביולי 2014 הושק אתר טלסור באנגלית. ערוץ שידור 24 שעות ביממה החל ביולי 2015. ב־23 בינואר 2018, עמוד הפייסבוק נמחק לרגע. עם זאת, דובר פייסבוק הצהיר בהמשך כי "טלסור באנגלית לא הייתה זמינה באופן זמני בגלל טעות פנימית."
ביקורת
הקמת הערוץ עוררה ביקורת בארצות הברית.
Marry You
Marry You הוא שיר של הזמר האמריקאי ברונו מארס. השיר יצא ב-22 באוגוסט 2011 כסינגל הרביעי של מארס מאלבום הבכורה שלו, Doo-Wops & Hooligans.
השיר דורג במקום ה-85 במצעד בילבורד הוט 100, במקום ה-10 במצעד הוט 100 הקנדי, במקום ה-8 באוסטרליה ובמקום ה-11 בבריטניה. בנובמבר 2010 יצאה לשיר גרסת כיסוי בתוכנית הטלוויזיה Glee.
איירפורט סיטי (חברה)
איירפורט סיטי בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית שהוקמה בשנת 1992 ועוסקת, ישירות ובאמצעות חברות בנות, בייזום, פיתוח, הקמה, השכרה וניהול של נדל"ן (בעיקר נדל"ן לעסקים, אך גם בנייה למגורים). נכס עיקרי שבבעלותה הוא מתחם איירפורט סיטי - פארק עסקים ותעשיית היי-טק בסמוך לנמל התעופה בן-גוריון. בנוסף היא בעלת השליטה בחברת נצבא החזקות 1995 בע"מ שלה עסקי נדל"ן בישראל ובצרפת. ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והם נכללים במדד תל אביב 35.
היסטוריה
החברה התאגדה בפברואר 1992. בינואר 1993 הוקצה לחברת יואל בע"מ חצי מזכויות הרכוש והשליטה בחברה. חברת איירפורט סיטי יזמה את הקמתו של מתחם איירפורט סיטי בסמוך לנמל התעופה בן-גוריון. באפריל 1997 החלו העבודות במקום ובשנת 2001 החל אכלוס הפרויקט. באוקטובר 2000 רכשה "יואל" את חלקם של מקימי החברה. עם בעלי החברה נמנו גם חברת פרול השקעות - חברה פרטית בבעלות עו"ד שרגא בירן ועו"ד גדעון חתוכה ולאומי ליסינג והשקעות - חברה בת של בנק לאומי.
ב-13 בפברואר 2006 נרשמו ניירות הערך של החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בספטמבר 2006 רכשה החברה מידי חברי "אגד" וגמלאיו את השליטה בחברת נצבא חברה להתנחלות בע"מ, ודרכה קיבלה את השליטה בנצבא החזקות 1995 בע"מ, חברה ציבורית הפועלת אף היא בייזום, פיתוח, הקמה, השכרה וניהול של נדל"ן בישראל ובצרפת.
בדצמבר 2009 מכר בנק לאומי את חלקו בחברה, וביולי 2010 מכרה גם פרול השקעות את חלקה בחברה.
ביולי 2015 הוסכם על מיזוג חברת הבת נצבא לתוך איירפורט סיטי, בעסקת חילופי מניות שבסופה נמחקו מניות נצבא מהמסחר בבורסה, והיא הפוכה לחברה בת פרטית של איירפורט סיטי. איגרות החוב של נצבא המשיכו להיסחר בבורסה.
נכסים
נכסיה של איירפורט סיטי מחולקים על ידה לשבע קטגוריות, שכללו בסוף 2020 את הנכסים הבאים:
לוציה שפרובה
לוּצִיֶה שָפָרוֹבָה (בצ'כית: Lucie Šafářová, בפי דוברי עברית השתרש שמה כלוסי ספארובה); נולדה ב-4 בפברואר 1987 בברנו, צ'כיה) היא שחקנית טניס מקצוענית מצ'כיה. דורגה בשיאה במקום חמישי בעולם (14 בספטמבר 2015).
קריירה
הישג השיא של שפרובה הגעה למשחק הגמר בטורניר גראנד סלאם, אליפות צרפת הפתוחה (2015), לאחר ניצחון בשלב שמינית הגמר על מריה שראפובה מרוסיה (2 בעולם) ב-2 מערכות 6-7, 4-6. במשחק הגמר היא הפסידה לסרינה ויליאמס מארצות הברית (1 בעולם) ב-3 מערכות, 6-3, 6-7, 6-2. נוסף לכך, היא זכתה בשני טורנירי גראנד סלאם לזוגות נשים בשנת 2015, באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות צרפת הפתוחה, עם בת'אני מאטק-סנדס מארצות הברית (6 בעולם בזוגות נשים).
לוציה שפרובה נמצאת בזוגיות עם שחקן ההוקי קרח הצ'כי טומאש פלקאנץ. בשנת 2019 לזוג נולדה בת.
אלפא בסרטן
α (אלפא) בסרטן (בלטינית α Cancri) הוא הכוכב השני בבהירות בקבוצת הכוכבים סרטן. ידוע גם בשמו המסורתי אקיובנס (Açubens). מכיוון שכוכב זה נראה בשמי כדור הארץ בסמוך למישור המילקה, הוא לעיתים קרובות לוקח חלק בהתקבצות אסטרונומית.
פיאט סוג 1
פיאט סוג 1 (באיטלקית: Fiat Tipo 1) היא מכונית משפחתית, דגם טורפדו בסגנון מכונית עידן פליז בתצורות סדאן, קבריולה, ולנדולט אשר יוצרה על ידי חברת פיאט האיטלקית בין השנים 1908-1910. סך הכול יוצרו 6,181 יחידות. הרכב יועד ל-6 נוסעים (כולל נהג).
הגרסה הראשונה של הדגם הייתה קרויה "Tipo 1 Fiacre".
יוצרו יותר מ-1,600 יחידות שיועדו לטקסי, ("Taxi mod. 1T"), אשר נמכרו באיטליה, ניו יורק, לונדון ופריז.
חדרי הבית
חדרי הבית (באנגלית: Indoors) סרט דרמה ישראלי משנת 2016 בבימויו של איתן גרין, עם יובל סגל, עידו זייד, אסנת פישמן ודני שטג בתפקידים הראשיים.
זה סרטו היחיד של עידו זייד (בנו של השחקן גל זייד) המשחק בתפקיד ראשי כנער מתבגר.
העלילה היא על קבלן בניין ירושלמי המעביר את משפחתו לבית מפואר יותר ומסתבך בהתרסקות כלכלית. האיום הכלכלי מקרב בין בני המשפחה הנחלצים לעזרתו.
איתן גרין היה מועמד לפרס אופיר על התסריט, 2016.
תקציר העלילה
אברהם נאווי (יובל סגל) גר עם אשתו דסי (אסנת פישמן) ובנו המתבגר דורון (עידו זייד) בדירה חדשה ומרווחת בירושלים לשם עברו לאחריו שהשקיע בה את כל חסכונותיו. דורון הוא בן 14 ושחקן בנבחרת הכדורסל של בית הספר שמאמן המורה לספורט והיסטוריה, דולברג (אריה צ'רנר). דולברג הוא מורה קשוח ונוזף כל הזמן בדורון על משחקו. הוא מטיל עליו לכתוב עבודה על בוכנוואלד.
אברהם הוא קבלן בניין ועסקיו הולכים ומתמוטטים בגלל ניהול כושל ובגלל תאונת עבודה שמשביתה פרויקט בנייה גדול. כדי להמשיך בעבודה הוא פונה לבנק, אבל המנהל גדעון (יפתח קמינר) מסרב לתת לו הלוואה ומציע שימכור את דירתו. אברהם מסרב למכור את דירתו ופונה לשוק האפור אבל גם שם הוא מתקשה להחזיר את ההלוואה עם הריבית הרצינית ואיש השוק האפור (שמואל כהן) מכריח אותו למסור את מכוניתו ומאיים עליו ועל משפחתו. גם ידידו הקבלן יפתח (דן תורג'מן) מסרב לעזור לו.
יחסיו עם דסי רופפים, והיא שעובדת כאחות ב"שערי צדק" נוסעת עם משלחת רפואית לרומניה בעיקר כדי להינתק קצת ממנו. מי שתומך בו בעיקר נפשית הוא גיסו שמואל (דני שטג). כשהנושים מאיימים עליו ועל דורון וממתינים לו למטה, הוא בורח עם דורון לבית משפחתו של שמוליק שם מארחות אותו אשתו אורנה (שרון שטרק) החוזרת בתשובה ושלושת בנותיהם.
דורון מודע לכל הצרות של אביו וזה משפיע על משחקו בכדורסל תחת דולברג הקפדן עד שברגע אחד הוא מתפרץ בבכי ודולברג מבין את המצב ומתרכך. דסי אינה רוצה להישאר אצל אחיה והולכת עם דורון לראות דירה שמיועדת להשכרה ומסתבר שזו דירתו הצנועה של דולברג.
מנהל העבודה סלים (ג'מיל ח'ורי) מציע לאברהם לעבוד אצלו ולשלם לאט את חובותיו. הפועל הפצוע תאופיק (מג'ד ביטאר) צועק על אברהם שאין לו מה לאכול.
אברהם נשבר, חוזר לדירת המשפחה ולוקח כמות גדולה של כדורים במטרה להתאבד. דורון מוצא אותו, גורם לו להקיא ודסי מזעיקה מד"א אך אברהם מתאושש ומסרב להתפנות לבית החולים.
למחרת הוא עולה לגג ומנסה לחתוך את הרשת מעל המעקה כדי להתאבד. ברגע זה מגיע לויקו עם שני עוזרים כדי לגבות את החוב. לויקו מודע לעובדה שאברהם ניסה פעמיים להתאבד, מתרכך ומסביר לו את חשיבות החיים.
הסרט מסתיים ללא פתרון לבעייתו של אברהם.
אבווהראמט
אבווהראמט (מגרמנית: Abwehramt, בראשי תיבות: AbwA) הוא אחד משני שירותי המודיעין של כוחות הצבא האוסטרים (ÖBH) וכמו המשרד המודיעין הצבאי (HNaA) כפוף למשרד הפדרלי להגנה לאומית (BMLV),שמו של משרד ההגנה האוסטרי.
ה־Abwehramt משרת כגוף מודיעיני של הכוחות המזוינים, מאז 1983 לפעילותו עוגנה בחוק מיולי 2001 ונועד להגן מפני התקפות מכוונות על אינטרסים משפטיים צבאיים (אנשים, רכוש, סודות) ופגיעה בביטחון הצבאי הן בבית והן במשימות חוץ - בשיתוף פעולה עם רשויות אכיפת החוק - לגילוי מוקדם ומניעת מעשים פליליים.
מבנה
מטה הארגון כולל ארבע מחלקות:
בנוסף, ל-AbwA ארבעה סניפים (Abwehrstellen - Ast) בגראץ, זלצבורג, לינץ וקלגנפורט. בנוסף ישנם קציני קשר וגורמי מודיעין בכל משימות החוץ של הכוחות המזוינים.
מפלט נ'
מפלט נ' (באנגלית: C-Chute) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור פורסם לראשונה בגיליון אוקטובר 1951 של Galaxy Magazine. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1969 בספר "שקיעה" תחת השם "מפלט-ק", ושוב בשנת 2010 בספר "כתבי אייזק אסימוב כרך 2".
הדגש של הסיפור הוא על הפסיכולוגיה בין קבוצת האסירים, אשר מגיעים מרקעים שונים ובעלי מניעים שונים.
עלילה
במהלך המלחמה הבין-כוכבית הראשונה של כדור הארץ, נלכדת חללית אזרחית הטסה לכדור הארץ על ידי קלורוס, גזע תבוני הנושם כלור. לאחר ההשתלטות על הספינה משאירים הקלורוס רק שניים מבני מינם לשמור על שישה בני אדם הנלקחים כשבויי מלחמה. בני האדם מתווכחים ביניהם, ואף מגיעים לחילופי מהלומות, בנוגע לשאלה מה צריך להיעשות. הדעות נעות בין מתקפה אלימה עד קבלה סבילה של מצבם. סטיוארט, שבילה בעבר זמן תחת שלטון של הקלורוס, אשר סיפקו לו ידיים תותבות לאחר שידיו ניזוקו על ידי כלור, טוען כי הקלורוס הם מומחים בכימיה (ולכן הם יכולים לשמור בקלות על הרכב האוויר ולספק אוכל לשבויים), אך לא מיומנים בהנדסה, ולכן הם גונבים ספינות של בני אדם כדי להשתמש בהן במלחמה.
רק מולן, מנהל חשבונות ביישן, נעים הליכות ונמוך, מוכן לנקוט בפעולה, כדי להחזיר לבני האנוש את השליטה על הספינה. הוא עושה זאת על ידי יציאה דרך מפלט נ' (קיצור של מפלט נפטרים, המשמש לפליטת גופות של מתים לקבורה בחלל. במקור: "C-Chute" קיצור של "Casualty Chute"), וכניסה לחדר הבקרה דרך צינורות קיטור המשמשים לניווט. המעשה מסוכן שכן אם הצינורות יופעלו, מולן ייצלה. מולן מצליח להגיע לחדר הבקרה, ולהרוג את שני הקלורוס על ידי ריסוסם בחמצן.
לאחר מכן מסביר מולן שהמניע שלו לא היה אומץ, כעס או פחד, אלא געגועים לכדור הארץ, אליו לא חזר כבר 17 שנה, וכי הוא לא היה מסוגל להתמודד עם ההמתנה בשבי זמן לא ידוע עד לחזרה לכדור הארץ.
עיבודים
מפלט נ' עובד לתסכית רדיו בסדרה האנתולוגית "X מינוס אחד" ("X Minus One"), ששודרה לראשונה ב-8 בפברואר 1956.
איסור שתיית מים בחילופי תקופות
ביהדות, תקופה היא אחת מארבע התקופות - ארבעת חלקיה של שנת החמה (שנקראים גם "עונות השנה"). התקופות קרויות על שם חודש תחילתן: תקופת תשרי, תקופת טבת, תקופת ניסן ותקופת תמוז.
בתחילתה של תקופה (לעיתים מכנים זאת "כשהתקופה נופלת"), קיים ביהדות מנהג קדום שלא לשתות מים במשך שעה, המקפידים על המנהג מזהירים ששתיית מים בשעה זו כרוכה בסכנת מוות, כך שהאיסור משום סכנה. מאידך יש השוללים את המנהג, וסוברים שאין בו ממש. מנהג זה לא היה קיים בכל התפוצות.
משך כל תקופה הוא 91 יום ו-7.5 שעות. התקופה הבאה תיפול ב-.undefined
מקור וטעם
המנהג מופיע לראשונה כמנהג רווח בתשובות הגאונים, מדברי הגאונים עולה, כי יש לחשוש למנהג זה ולו רק משום שכך נהגו העם. בין היתר הובאו בגאונים כמה השערות לסיבת המנהג:
ר' דוד אבודרהם, בן המאה ה-14, הביא טעם נוסף, כי במועד זה המים נטמאים בדם שיכול להזיק.
המנהג הוזכר גם בספרי ראשונים נוספים מהם התרומת הדשן המרדכי ומהרי"ל ורוקח.
מתנגדים
ישנם הסבורים כי אין ממש במנהג, כך עולה מדברי ר' האיי גאון הסבור כי המנהג הוא ניחוש בעלמא, דבריו הובאו גם בספרו של רבי אברהם אבן עזרא, בן המאה ה-12. בהמשך דבריו שלל האבן עזרא את מקורותיו המיסטיים, וכתב עליהם כי "דבר הניפוח - שיחת הזקנות" והציג את הטעם הרציונלי המופיע בגאונים:
בהלכה
בספרי ההלכה המנהג הוזכר בספר בית יוסף, והובא להלכה בהגהות הרמ"א, בן המאה ה-16, על שולחן ערוך: מתומכי המנהג: החיד"א הכנסת הגדולה ועוד. המנהג נזכר דרך אגב גם במשנה ברורה.
על פי המנהג המקורי, אין להשתמש במים ששהו בכלים בשעת התקופה ויש לשופכם, אולם החיד"א ציין כי בטורקיה ואיטליה נוהגים מנהג ממוצע, כך שלא שופכים את המים לאחר התקופה, ומקפידים רק שלא לשתות את המים בשעת התקופה. ישנם מקומות שנהגו להכריז בשבת בבית הכנסת על יום התקופה, כך בוונציה ובמרוקו.
בדורות האחרונים רבים אינם מקפידים על מנהג זה, כך גם כתב הרב חיים קניבסקי שבבית החזון איש לא חששו למנהג זה, מאידך דעת הרב מאיר מאזוז והרב עובדיה יוסף כי יש להחזיר את המנהג אף במקומות שנשכח. כך כתב:
הרב מרדכי אליהו ובנו הרב שמואל אליהו פרסמו שכיום אין צורך לחשוש כלל לתקופה וניתן לשתות מים כרגיל. הרב אליעזר מלמד כתב שכיום המנהג הוא לא לחשוש לזה כלל.
עקיפת האיסור
המהרי"ל כתב כי סכנה זו חלה רק על מי נהרות אבל על מי בורות העיר אין סכנה, אולם אחרונים כתבו כי האיסור הוא גם על מי בורות העיר כי גזרו על מי בורות העיר מחשש בלבול.
בספרי ההלכה נכתב כי אפשר להשתמש במים אם הכניסו לתוכם ברזל, היתר זה מתבסס על דברי התלמוד בעניין רוח רעה, פתרון זה נכתב בספר הרוקח ועוד. לפי דברים אלו דעת הרב יצחק רצאבי כי בימינו שכל המים עוברים בחלקם דרך צינורות מתכת, אין כלל את האיסור.
הרב כלפון משה הכהן, בשו"ת "שואל ונשאל", הציע מספר דרכים אחדות לעקיפת האיסור:
היסטריזאורוס
היסטריזאורוס (שם מדעי: Histriasaurus; מילולית: "לטאת איסטריה") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד ממשפחת הרבאצ'יזאוריים שהתקיים במשך הקרטיקון שלפני 135 עד 125 מיליון שנה מזמננו בקרואטיה. כיום רבים מהחוקרים רואים בסוג זה טקסון מוטל בספק.
הדינוזאור התגלה בידי דריו בוסקרולי (Dario Boscarolli) במשך שנות ה-80 ממאובנים של שכבת אבן גיר לחופי העיירה בייל שבמחוז איסטריה בקרואטיה. הוא תואר למדע ב-1998 בידי החוקר דאלה וכצ'יה (Dalla Vecchia), אשר נתן לו את שמו עקב הימצאו באיסטריה. הסוג הכיל מין אחד, Histriasaurus boscarollii, הקרוי לכבוד המגלה בוסקרולי.
זאורופוד זה דמה לדמוי דיפלודוקוס פרימיטיבי ובסיסי. ניתוחים מ-2007 ו-2011 העריכו שהוא משויך למשפחת הרבאצ'יזאוריים וקרוב ביותר לרבאצ'יזאורוס. אורך הגוף הוערך בכ-20 מטרים כשהוא הגיע לגובה 9 מטרים ולמשק של 25 טונות בממוצע.
מבצר שליסלבורג
מבצר שליסבורג היא אחת משורת ביצורים שנבנו על אי באגם לדוגה, בשליסלבורג, סמוך לעיר סנקט פטרבורג, רוסיה.
המצודה הראשונה נבנתה בשנת 1323. זו הייתה זירת סכסוכים רבים בין רוסיה לשוודיה והחליפה ידיים בין שתי האימפריות. במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע קשה. כיום זהו חלק מאתר המורשת העולמית של אונסק"ו המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים.
היסטוריה
מבצר מעץ בשם אורשק (Орешек) או אורחוב (Орехов) נבנה על ידי הנסיך הגדול יורי ממוסקבה (בתפקידו כנסיך נובגורוד) מטעם הרפובליקה של נובגורוד בשנת 1323. המצודה שמרה על הגישות הצפוניות לנובגורוד והגישה לים הבלטי. המצודה שוכנת על אי אורוחובץ ששמו מתייחס לאגוזים בשוודית כמו גם בפינית (Pähkinäsaari, "אי האגוזים") ובשפה הרוסית.
בשנת 1348 תקף המלך מגנוס אריקסון וכבש את המבצר בקצרה במהלך מסע הצלב שלו באזור בשנים 1348–1352. המבצר נהרס עד שנובגורוד כבשה מחדש את המצודה בשנת 1351. המצודה נבנתה מחדש באבן בשנת 1352, על ידי הארכיבישוף וסילי קליקה מנובגורוד (1330–1352), שעל פי דברי הכרוניקה הראשונה של נובגורוד, נשלח על ידי בני נובגורוד לאחר שכמה נסיכים רוסים וליטאים התעלמו מתחינות העיר לעזור להם לבנות מחדש להגן על המצודה. שרידי הקירות בשנת 1352 נחפרו בשנת 1969 וניתן לראותם צפונית לכנסייה שבמרכז המצודה.
התרחבות
בשנים 1554–1555, במהלך המלחמה הרוסית-שוודית, השוודים הטילו מצור על המצודה, ללא הצלחה. בתגובה, מוסקבה הטילה מצור על וויבורג, גם הוא ללא הצלחה.
המצודה נכבשה על ידי שוודיה בשנת 1611 במהלך מלחמת אינגריה לאחר תשעה חודשי מצור, כשהמגינים איבדו 9 גברים מתוך 10. במסגרת האימפריה השוודית, המבצר היה ידוע בתור Nöteborg ("מפצח המבצר") בשוודית או Pähkinälinna בפינית, והפך למרכז של המחוז הצפוני-נטבורג (slottslän). באותה תקופה נעשה מעט מאוד כדי לשמור על המצודה במצב תקין והמומחים שהגיעו לנטבורג כדי לבצע בדיקות הזהירו את המלוכה מפני התמוטטות המבצר בשל אי אחזקה.
במהלך מלחמת אינגריה בהובלת הצאר אלכסיי מיכאילוביץ' ביוני 1656, המצודה הייתה תחת מצור שהוטל על ידי הווייווד פוטיומקין שנמשכה עד נובמבר 1656 ללא הצלחה.
מלחמת הצפון הגדולה
בשנת 1702, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, נכבשה המצודה על ידי הרוסים תחת פיוטר הגדול בתקיפה אמפיבית: 440 חיילים שוודים הגנו על המצודה במשך עשרה ימים לפני שנכנעו. לאחר ירי ארטילרי כבד ו-13 שעות של לחימה בתוך המצודה, המפקד השוודי הסכים סוף סוף לכניעה בתנאים מכובדים. השוודים עזבו את המצודה עם דגלים, רובים וארבעה תותחים. הכוחות הרוסיים מנו 12,500 איש וספגו בסך הכל 1,500 נפגעים, בהשוואה ל-360 עבור השוודים במסגרת מצור מנטבורג (1702).
פיטר שינה את שם המבצר לשליסלבורג, תעתיק לאלף-בית קירילי של השם שלסלבורג (Schlüsselburg). השם, שמשמעותו "מבצר מפתח" בגרמנית, התייחס לתפיסתו של פיוטר את המצודה כ"מפתח לאינגריה".
בתקופות הקיסרות המבצר איבד את תפקידו הצבאי והוא שימשה כבית כלא פוליטי ידוע לשמצה. בין האסירים המפורסמים היו וילהלם קוכלבקר, מיכאיל באקונין, ובמשך שלושים ושמונה שנים ולריאן לוקאסינסקי, איוון השישי שנרצח במצודה בשנת 1764 ואחיו של לנין, אלכסנדר אוליאנוב, שנתלה שם. המבצר נודע בכינוי "הבסטיליה הרוסית" . נאמר שמיד לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917 שוחררו כל האסירים, גם הפוליטיים וגם הפליליים, שהציתו את בית הסוהר, אך על פי תיעודים רשמיים מעמד הכלא בוטל כבר בשנת 1905.
המאה ה-20
בשנת 1928 הפך המבצר לסניף של המוזיאון למהפכת אוקטובר, אולם בשנת 1939, זמן קצר לפני המלחמה, הוא נסגר והמוצגים הועברו ללנינגרד.
זמן קצר לפני ששליסלבורג נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים (8 בספטמבר 1941), נשלח חיל מצב של 350 חיילי הצבא האדום למבצר באי אורחובץ כדי להביא אספקה ותחמושת לקו החזית. חיל המצב החזיק בטירה הנטושה במשך 500 יום ומנע מהגרמנים לנחות שם ולקצץ את מסלול המעבר האחרון מלנינגרד ליבשת. מזון ואספקה הובאו מהגדה הצפונית של הנייבה שנשארה בשליטה סובייטית. ירי ארטילרי כבד של הגרמנים השמיד את כל המבנים בתוך המצודה וחלק מהמגדלים והחומות החיצוניים, אך למרות ניסיונות רבים המצודה לא נכבשה. במהלך מבצע איסקרה (18 בינואר 1943) הוסר המצור על המצודה.
מצב נוכחי
המלחמה הרסה לחלוטין את המצודה. מתוך עשרת המגדלים המקוריים, נותרו רק שישה (חמישה מגדלים רוסים ומגדל שוודי אחת). שרידי הכנסייה שבתוך המצודה הפכו לאנדרטה לזכר מגיני המצודה. במצודה הוקם אתר ארכאולוגי בשנים 1968-1975 כאשר ארכאולוגים חפרו את מה שנשאר ממבצר האבן העתיק של נובגורוד, משנת 1352 וממצאים אחרים.
תיירים יכולים להגיע לאי ממאי עד אוקטובר דרך שליסלבורג או מהגדה הצפונית של נהר נייבה, דרך תחנת הרכבת פטרוקרפוסט עם מעבורות רגילות הפועלות כל 10-15 דקות.
המכונה שנצחה במלחמה
המכונה שנצחה במלחמה (במקור: The Machine that Won the War) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אוקטובר 1961 של The Magazine of Fantasy & Science Fiction. הסיפור תורגם לעברית ב-1980 בקובץ אין איש פה, פרט..., ושוב ב-2010 בקובץ כתבי אייזק אסימוב כרך 2. הסיפור הוא חלק מסיפורי מולטיוואק. בנוסף לכך הופיע הסיפור בגיליון מספר 38 של כתב העת פנטסיה 2000.
עלילה
שלושה מהמנהיגים המשפיעים של המין האנושי נפגשים בתקופה שלאחר מלחמה מוצלחת נגד דנב. הם דנים כיצד מולטיוואק העצום והחזק עזר להם לנצח במלחמה, וכל אחד מהם מודה כי במתח המלחמה זייף את הנתונים עמם עבד מולטיוואק, כי חש שהמצב מסוכן מכדי לתת למחשב להתמודד איתו.
ג'ון הנדרסון, המתכנת הראשי של מולטיוואק, מודה ששינה את הנתונים המוזנים למולטיוואק, מאחר שהדיווחים היו נראים לו שגויים.
לאחר מכן, מקס ג'בלונסקי מודה שהוא שינה את הנתונים שמולטיוואק הדפיס, שכן הוא ידע שמולטוויאק לא היה במצב תקין בשל מחסור בכוח אדם וחלקי חילוף.
לבסוף, למאר סוויפט, מנכ"ל פדרציית השמש, מגלה להם שהוא לא סמך על הפקודות שקיבל ממולטיוואק, ועשה את כל ההחלטות אך ורק על סמך הטלת מטבע.
2005 ברוסיה
2005 ברוסיה הייתה השנה ה-14 להקמת המדינה לאחר פירוק ברית המועצות.
יחידת המעקב המיוחדת (אוסטריה)
יחידת המעקב המיוחדת (בגרמנית: Sondereinheit für Observation, SEO) היא יחידה מיוחדת של המשטרה האוסטרית, שהוקמה ב־1 ביולי 1998.
הבסיס החוקי הוא הפקודה על יחידות מיוחדות, המבוססת על חוק משטרת הביטחון. היחידה כפופה ישירות למנכ"ל ביטחון פנים (ולמנהל המשטרה הפלילית הפדרלית), והוא אחראי על ביצוע האזנות ומעקב טכני על יעדי ריגול.
משימות
משימות היחידה כוללות גם האזנה ומניעת האזנה, שמשמעותה מניעת גילוי סודות באמצעים טכניים בהקשר לפשע מאורגן, הדורש שימוש בטכנולוגיה איכותית. השימוש באמצעי מעקב כפוף לדרישות החוק ולבקרה של קצין ההגנה המשפטית של מערכת המשפט האוסטרית.
אטלס ישראל
תולדות רעיון האטלס
בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ זרם גדול של מהגרים בעלי השכלה גבוהה ומיומנויות מקצועיות, שחיפש את עתידו במסגרות הכלכליות והתרבותיות שהיו בארץ. בזרם המהגרים מגרמניה היו כמה אנשי "מדעי כדור הארץ" - הידרולוגים, מטאורולוגים וגאוגרפים שאפשר לכנותם "החבורה הגרמנית" ("הייקים"). בין אנשי חבורה זאת, בלטו אנשי המטאורולוגיה שהמשיכו לשמור על קשר עם המחקר הגאוגרפי: רודולף פייגה, מרטין גוטפלד (מרדכי גלעד) אדגר רוזנאו (נפתלי רוזנן) באותו זרם מהגרים הגיעו לירושלים גם שני גאוגרפים: הורסט קלנר (דוד עמירן) ואייזק (יצחק שטנר).
הרוח החיה והסוכן המרכזי של מקצוע הגאוגרפיה, היה דוד עמירן שנולד בברלין, 1910, ולאחר סיום בית הספר התיכון החליט לצאת ללמוד גאוגרפיה בפרייבורג בשנת 1929.
כשנתיים (1937) לאחר שהגיע לארץ, דוד עמירן הגיש את הרעיון 'לאטלס ארץ ישראל' כפרויקט לקבלת מעמד של עמית מחקר, באוניברסיטה העברית בירושלים.
את המימון השיג בהמלצת יהודה ליאו פיקרד, מקרן קיימת לישראל ו"מהמשרד המרכזי להתיישבות של עולי גרמניה". במשך כשלוש שנים, אסף אינפורמציה, שיתף במטלות את מכיריו "מהחבורה הגרמנית", והגיש לקק"ל טיוטה חלקית של האטלס שערכה תצוגה פומבית של המפות הראשונות בחודש מאי 1939. את מהותו וחשיבותו של אטלס לאומי, למד עמירן ממוריו בגרמניה דרך המקרה של אטלס פינלנד.
פרוץ מלחמת העולם הביא לביטול המימון, עמירן התגייס לצבא הבריטי. בינתיים תפסו אנשי החבורה הגרמנית תפקידים חשובים במוסדות הבריטים השונים: מחלקת המדידות והשירות המטאורולוגי. לאחר קום המדינה בשנת 1949, עמירן קיבל מינוי להקים את המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, ויחד עם עמיתיו "מהחבורה הגרמנית", החליטו בראשית שנות החמישים להמשיך את פרויקט האטלס, ולמעשה יישמו את תוכניתו של עמירן שעוצבה עשרים שנה קודם. בא לעזרתם, יוסף אלסטר, יליד ורשה וידידו האישי של שר העבודה הראשון מרדכי בנטוב שמינה אותו לעמוד בראש מחלקת המדידות. הם גייסו אנשים נוספים לעבודה, רובם "ייקים" שאליהם נקשרו דרך 'הבריגדה', 'ההגנה' או על רקע יחסים אישיים ומקצועיים. אין פלא כי עורכי האטלס וראשי המדורים הם מהגלעין של "החבורה הגרמנית". מתוך 14 עורכי המדורים כעשרה הם 'ייקים': עמירן, פיקרד, רוזנן, גולדשמידט, בודנהיימר, שטנר, גלעד, אבי יונה, קרמון, מיוזם.
ההפקה
האטלס הודפס על גיליונות גדולים של 70x50 ס"מ. מאה ואחד גיליונות חובקים כחמש מאות מפות ודברי הסבר. תהליך ההוצאה לאור, שתוכנן להימשך כשלוש–ארבע שנים, ארך בפועל יותר מ-7.5 שנים, מאוקטובר 1956 ועד יוני 1964, שבמהלכן הופצו הגיליונות למנויים מדי מספר חודשים. המנויים קיבלו אוגדן קשיח לכריכה עצמית של הגיליונות. הכרך השלם, מידותיו גדולות במיוחד - 5x40x50 ס"מ ומשקלו 7.5 ק"ג.
המערכת ופרקי האטלס
לאטלס היו עורכים רבים, על פי תחומי מומחיותם. לכל פרק עורך ראשי, וחלק מן העורכים היו גם חברי המערכת הכללית. חברי המערכת וההנהלה היו: משה גרדון, אורי צידון, נפתלי קדמון, יוסף אלסטר, ד"ר דוד עמירן, מרדכי גלעד.
ואלה פרקי האטלס ועורכיהם:
מהדורות נוספות
המהדורה השנייה, בשפה האנגלית (Atlas of Israel), הופיעה בשנת 1970 בשיתוף ההוצאה ההולנדית "אלסוויר". המהדורה השלישית, דו-לשונית (עברית ואנגלית), ראתה אור ב-1986 בשיתוף הוצאת כרטא בישראל והוצאת מקמילן בארצות הברית ובריטניה. בשנת 1995 ראתה אור המהדורה הרביעית, שנקראה אטלס ישראל החדש. מהדורה זו, שהופקה ביוזמתו של פרופ' אריה שחר, חבר מערכת ההוצאה השלישית, נועדה להתאים לתלמידי בית הספר; היא הודפסה בפורמט קטן יותר, שכלל רק מפות, הסתייעה בחידושים טכנולוגיים וכללה מפות חדשניות. בשנת תשס"ח-2008, לרגל מלאת 60 למדינת ישראל, הופיעה המדורה החמישית: "אטלס ישראל החדש: האטלס הלאומי", ובה חידושים רבים – תוכניים (נוספו נושאים רלוונטיים התופסים מקום בסדר היום הציבורי, כגון מפת הגבולות של ישראל ומעמדם הבינלאומי), דידקטיים (הטמעת הערותיהם של מורים לגאוגרפיה) וטכנולוגיים (מחשוב מלא הכולל שימוש במערכת מידע גאוגרפית ועיבוד תמונות), וכן, לראשונה, מפת ישראל בשפה הערבית.
סימון הקשר הלאומי/טריטוריאלי
הגאוגרף הרגיונלי מאמין כי על ידי רצף המפות הוא מציג את המנגנון שמייצר את "ייחודו של האזור", ובסיומו של כל מחקר הוא מצהיר על "אישיותו של המקום". אם כך מהו ייחודה של 'ארץ ישראל'? יוצרי האטלס סיכמו את הייחוד במאפיינים הבאים:
עורכי האטלס הדגישו את היותו של האטלס כלי עזר לניהולה התקין של המדינה. האטלס מהווה "מכשיר מעשי שימושי לקידומה הכלכלי והדמוגרפי של ארצנו". אמנם, הגאוגרפיה הרגיונלית שהתפתחה בראשית המאה העשרים לא ראתה בצד היישומי מטרה בפני עצמה, אך במהלך שנות העשרים והשלושים גברה הנטייה לראות במחקר רגיונלי כלי תכנוני.
"אטלס ארץ ישראל" או "אטלס ישראל"
לאחר מלחמת העולם הראשונה, המתח הפוליטי-אינטלקטואלי הביא גאוגרפים גרמניים רבים לתמוך באחד הרעיונות שצצו באותם ימים הוא הרעיון של הבחנה בין שלושה סוגי גבולות במרחב: גבולות טבעיים, גבולות היסטוריים- תרבותיים וגבולות פוליטיים.
כאשר ניגש דוד עמירן להציע תוכנית ליצירת האטלס בשנת 1937, בתקופה שהמתח הפוליטי סביב תוכנית החלוקה היה בשיאו, נראה לו מובן מאליו ליצור את "אטלס ארץ ישראל". מנקודת מבט של אותה תקופה: האטלס הנ"ל צריך היה לשקף את ארץ ישראל המנדטורית ואת התפיסה הציונית של הגדרת המרחב של ארץ ישראל, כפי שהוצגה בועידת וורסאי 1919.
הקמת המדינה, יצרה את המתח בין "הגבולות הטבעיים", "הגבולות ההיסטוריים", ו"הגבולות המדיניים". קיימת, איפוא, דו משמעותיות באטלס הנ"ל: "אטלס ישראל", בשמו מציין את המדינה שהוציאה אותו לאור, אך במפותיו משקף גם תפיסת עולם אחרת של הציונות והיהדות: המפות כוללות גם את "עבר הירדן", ו"הגדה המערבית“.
קווי הגבול המדיניים - הקו המנדטורי, ו"הקו הירוק", מופיעים במפות מסוימות, אך במפות הפיזיות של הארץ - גאולוגיה, גאומורפולוגיה, הם מופיעים במטושטש. לכן המתבונן באטלס יכול בקלות לקלוט את הגישה שישנם לארץ "גבולות קבועים" והם הגבולות הפיזיים, וישנם גבולות ארעיים - הקו הירוק או המנדטורי.
בגרסה האנגלית של האטלס, שיצאה בשנת 1970, בהתאם למדיניות הממשלה הושמט "הקו הירוק" מהמפות של מחלקת המדידות, ולכן גם "ממפה הבסיס" של הארץ. האירועים הפוליטיים והצבאיים אחרי 1970, הביאו את עורכי המהדורה השלישית (1985) להתייחס גם לנושא הגבולות בסדרה של ארבע מפות, המראות את שינויי הגבולות המדיניים והמנהליים בארץ, ובפירוט את שינויי הגבול הצפוני והדרומי.
האטלס כמסמן עבריות
שלטון מנכס לעצמו מרחב על ידי הענקת שמות חדשים, תהליך שכיח מאז ומעולם, כפי שניתן לראות זאת בעת העתיקה ובתקופה המודרנית. כך לדוגמה, במרכז אירופה, השתלטות התרבות הגרמנית על אזורים של לאומים אחרים (צ'כים או פולנים) הביאה להתפשטות שמות המקומות הגרמניים ואלה הונצחו בקרטוגרפיה הגרמנית; התמוטטות העולם הקומוניסטי, החזיר למפות שמות מקומות שהועלמו מאז מלחמת העולם השנייה.
הפיכת מפת הארץ למפה עברית - היא למעשה קביעת ממשות התרבות העברית והשאיפות הפוליטיות הציוניות על הטריטוריה של ארץ ישראל. יש בכך השלמה להשגים הצבאיים והמדיניים. לאחר מלחמת העצמאות, פעולות העיברות של מפת הארץ, היו לא פחות חשובות מפעולות התיישבות הפיזית, והן נותבו מ"ועדת השמות" שליד משרד ראש הממשלה, כפי שכותבים עורכי האטלס: "[…] בעיית מיוחדת במינה היו המונחים הגאוגרפיים וכן שמות המקומות בארץ ישראל. 'אטלס ישראל' משתמש במונחים שהוצעו בידי הוועדה למונחי הגאוגרפיה שליד האקדמיה ללשון העברית, ובשמות הגאוגרפיים שאושרו על ידי ועדת השמות שליד משרד ראש הממשלה.[…]"
ביטויי העבריות של האטלס, ניכר במדור כרטוגרפיה. שם מופיעה מפת "ישראל 1:250.000", המלווה באינדקס של שמות יישובים ואתרים גאוגרפים. רשימה זו כוללת כ 4000 שמות וממויינת בשני אינדקסים נפרדים: שמות בתחום מדינת ישראל, ושמות מחוץ לשטח המדינה. ברור כי 2000 השמות בתחומי המדינה הם שמות עבריים, כולל שמות הרים, נחלים ואתרים גאוגרפים שונים. כפי שרשימה זו מציינת את העבריות, באותה העת מציינת גם את מחיקתם של השמות ערביים שהיו נהוגים בארץ. עיברות השמות בולט מאוד כשמשווים רשימת המקומות בתחומי מדינת ישראל לרשימה השמות שמחוץ לתחומיה - בה לאתרים הגאוגרפים בדרך כלל שמות ערביים. אך גם כאן, אתרים שהיה להם שם עברי, הוא הועדף על השם הערבי, כגון: שכם, חברון, הר גריזים או עמק דותן.
במהדורה האנגלית, 1970, נעשה תרגום השמות מעברית לאנגלית, על פי התרגום הרשמי, ואילו במהדורה השלישית, שהיא מהדורה דו-לשונית, הוסיפו גם את השם העברי בכתיב לועזי, לדוגמה: ירושלים=Yerusalyim = Jerusalem ; שכם =Nablus = Shekem ; ים כנרת=Yam Kinneret = Sea of Galilee. במהדורה זו לא נכתבו השמות הערביים של המקומות בארץ, באותיות עבריות או לועזיות (ירושלים = אל-קודס או חברון = אל-חליל)
האטלס כמסמל את האתוס הציוני
האטלס, כייצוג גרפי המשרת את הציונות והלאומיות, לא יוצא דופן מייצוגים אחרים שנוצרו להנצחת הערך של חזרה לאדמה "בתקופת היישוב": שירה, ספרות, חגים, קולנוע ועוד. ואמנם, ישנה באטלס התייחסות יתר לנושא החקלאות, בהשוואה לענפי כלכלה אחרים: לעומת כ-70 מפות העוסקות באספקטים שונים של התעשייה העברית, הרי החקלאות מיוצגת בקרוב ל-100 מפות ותרשימים. זאת בנוסף למפות המוקדשות ליישובים הכפריים העבריים, המבנה הפנימי ותפוצתם בארץ. ברור שהמפות מדגישות את החקלאות והתעשייה העבריים. עם זאת חלק מהמפות כוללות גם את ענפי החקלאות ביישובים הערביים (כזיתים, טבק ותבואות).
מיפוי "שימושי הקרקע החקלאיים" בפירוט רב כל כך, הוא חלק מהמסורת הגרמנית שעליה צמחו אנשי המערכת, מאחר שהכפר והחקלאות מציינים את "השורשיות" בלאומיות מחד, ואת "הנוף הכפרי האופייני" לאזור מסוים מאידך.
האתנוצנטריות הציונית של האטלס, ניכרת גם בסימולה של האוכלוסייה הערבית. כך לדוגמה ברב המפות המציגות את תוצאות מפקד האוכלוסין הנתונים המוצגים הם של האוכלוסייה היהודית ולא את הנתונים המקבילים של האוכלוסייה הערבית. העבריות מוצגת בהדגש המיפוי של המוסדות והארגונים שמציינים את האוכלוסייה היהודית: כך לדוגמה זוכה "ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים", ומוסדותיה השונים ל-19 מפות בתוך האטלס. והארגונים השיתופיים היהודיים לעוד 14 מפות, ואילו היישובים הערביים בנושאים אלה מוצגים בשתי מפות.
עם הופעת המהדורה השלישית, ב-1985, התעורר פולמוס סביב הגישה להתיישבות היהודית ביהודה ושומרון. הוויכוח נסב סביב הפרשנות הפוליטית להתיישבות היהודית ביהודה ושומרון ודרכי כינויה באטלס. את הערך המקורי כתב פרופ׳ דוד עמירן. פרשנותו של עמירן לא עלתה בקנה אחד עם התפיסה הממשלתית, והתוצאה הייתה הפסקת הפצת האטלס, והחלפת דפי ההסבר של פרופ׳ עמירן בדפי הסבר שנכתבו על פי התפיסה הפוליטית של הממשלה באותם ימים.
ריקי ברנס
ריצ'רד "ריקי" ברנס (באנגלית: Richard "Ricky" Berens; נולד ב-21 באפריל 1988) הוא שחיין אמריקאי בעבר. פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008 ולונדון 2012), 3 פעמים ברציפות אלוף עולם (רומא 2009, שנגחאי 2011 וברצלונה 2013) ושותף לשיא עולם הנוכחי (2021) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. סגן אלוף אולימפי (לונדון 2012), אלוף עולם (רומא 2009) וסגן אלוף עולם (ברצלונה 2013) במשחה שליחים 4x100 מטר.
ביוגרפיה
ברנס נולד וגדל בשארלוט, קרוליינה הצפונית. בשנים 2007–2010 הוא התאמן בהדרכתו של אדי ריס באוניברסיטת טקסס באוסטין וסיים תואר ראשון במימון. הוא עבר להתאמן בקבוצת "Trojan Aquatics" בלוס אנג'לס בהדרכתו של דייב סאלו.
2007
ב שנערכו בריו דה ז'ניירו, ברזיל ביולי 2007 הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף, כולן במשחי שליחים. מדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא משחקים חדש של 3:34.37 דקות. הוא שחה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 52.25 שניות. מדליות כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:16.66 דקות), כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.05 ניות, התוצאה המהירה במשחקים ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:15.00 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:48.61 דקות, התוצאה המהירה במשחקים. הוא לא נבחר להשתתף במשחים ל-100 מטר חופשי ול-200 מטר חופשי. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.98 דשניות.
אלוף אולימפי ושיאן עולם
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שנערכו באומהה, נברסקה בתחילת יולי 2008 סיים ברנס במקום שלישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.14 דקות, אחרי מייקל פלפס (1:44.10 דקות) ופיטר ונדרקיי (1:45.85 דקות) ונכלל במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים. חודש לאחר מכן, במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם מייקל פלפס, ראיין לוכטה ופיטר ונדרקיי בשיא עולם חדש של 6:58.56 דקות, שיפור של כ-5 שניות לשיא העולם בן השנה של ארצות הברית. במשחה הגמר הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.29 דקות. בשלב המוקדמות הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:45.47 דקות, 4 מאיות מהר יותר מחברו קליט קלר (1:45.47 דקות) ולכן נבחר לשחות במשחה הגמר.
2009
באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה בתחילת יולי 2009 סיים ברנס במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:45.73 דקות ובמקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 48.44 שניות.
2010
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באירוויין, קליפורניה באוגוסט 2010 זכה ברנס במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם מייקל פלפס, פיטר ונדרקיי וראיין לוכטה שיא אליפות חדש של 7:03.84 דקות. כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.49 דקות. נוסף לכך, הוא סיים ראשון בגמר ב' (תוצאה שביעית כללי) במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.45 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדובאי בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף 4x200 מטר חופשי ביחד עם פיטר ונדרקיי, ראיין לוכטה וגארט וובר-גייל בתוצאה של 6:49.58 דקות, אחרי רוסיה שקבעה שיא עולם חדש של 6:49.04 דקות ולפני צרפת (6:53.05 דקות). כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:42.38 דקות. נוסף לכך, האו סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:06.10 דקות, כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 46.79 שניות.
2011
באליפות העולם שנערכה בשנגחאי, סין בסוף יולי הוא זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם מייקל פלפס, פיטר ונדרקיי וראיין לוכטה בתוצאה של 7:02.67 דקות, לפני צרפת (7:04.81 דקות) וסין (7:05.67 דקות), כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.51 דקות.
2012
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (2012) שנערכו באומהה בסוף יוני 2012 סיים ברנס במקום שלישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.56 דקות, אחרי מייקל פלפס (1:45.70 דקות) וראיין לוכטה (1:45.75 דקות) ובמקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.80 שניות. במשחקים האולימפיים עצמם הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ראיין לוכטה, קונור דווייר ומייקל פלפס בתוצאה של 6:59.70 דקות, לפני צרפת (7:02.77 דקות) וסין (7:06.30 דקות), כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:45.27 דקות. מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות. כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.52 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.87 דקות.
שיאן ארצות הברית
באליפות ארצות הברית בבריכת 25 יארד שנערכה ב-7 במרץ 2013 הוא קבע במשחה ל-200 יארד חופשי שיא ארצות הברית חדש של 1:31.31 דקות, שיפור לשיא בן 4 השנים של דייוויד ולטרס (1:31.72 דקות). שיא זה נשבר לאחר 3 שנים על ידי טאונלי האס (1:30.46 דקות).
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי ותחילת אוגוסט אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בפעם השלישית ברציפות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם קונור דווייר, ריאן לוכטה וצ'רלי הוצ'ין בתוצאה של 7:01.72 דקות, לפני רוסיה (7:03.92 דקות) וסין (7:04.74 דקות), כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:45.39 דקות. מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי, לאחר ששחה בשלב המוקדמות. כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.56 שניות.
2006 ברוסיה
2006 ברוסיה הייתה השנה ה-15 להקמת המדינה לאחר פירוק ברית המועצות.
עמית איסמן
עמית אַיסמן (נולד ב-23 בנובמבר 1967) הוא עורך דין ישראלי המכהן כפרקליט המדינה. קודם לכן כיהן כפרקליט מחוז חיפה (פלילי). בין השנים 2015–2017 שימש כמשנה לפרקליט המדינה לתפקידים מיוחדים במינוי בפועל.
ביוגרפיה
עמית איסמן למד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת שפילד באנגליה. הוא בוגר תוכנית הסגל הבכיר של מכון אלכא למנהיגות וממשל מטעם ג'וינט ישראל.
תחילת דרכו
במרץ 2008 העבירה פרקליטת מחוז חיפה לילי בורישנסקי סמכויות נרחבות לאיסמן, לצד עורכת הדין רונית וינריב.
פרקליט מחוז חיפה (פלילי) ומשנה לפרקליט המדינה
במרץ 2010 החל לשמש כפרקליט מחוז חיפה (פלילי). במסגרת תפקידו הגיש כתב אישום בריגול כנגד אמיר מח'ול, ועוד.
בינואר 2015 מינה פרקליט המדינה שי ניצן את איסמן למשנה לפרקליט המדינה לתפקידים מיוחדים במינוי בפועל. שלא כמקובל בוצע הליך המינוי ללא מכרז, ונמתחה עליו ביקורת. תוארו כפרקליט מחוז חיפה (פלילי) נשמר, אולם בפועל מילאה את תפקידו סגניתו רונית וינריב. במסגרת תפקידו השלים איסמן גיבוש הנחיה המאפשרת העמדה לדין של סרבני גט ואף מאסר, כאשר בית הדין הרבני הורה על כפיית גט. איסמן הוביל מאבק משטרתי במועדוני לילה אשר הפלו צעירים עולי אתיופיה מכניסה לשטחם. ניסיונו לחייב את ארגון "שוברים שתיקה" לחשוף חייל לשעבר אשר העיד שעבר על דיני המלחמה נכשל.
במאי 2017 סיים איסמן את תפקידו כאשר החליפה אותו נורית ליטמן, וביוני אותה שנה שב לתפקידו במחוז חיפה. במסגרת תפקידו הוביל לאורך שנים את תיקי השחקן משה איבגי, ועוד.
במסגרת תפקידו היה איסמן מעורב בהליכי קבלת ההחלטות בתיקי נתניהו. בניגוד לעמדת רוב בכירי הפרקליטות סבר כי התשתית הראייתית בתיק 2000 מאפשרת העמדה לדין באשמת מרמה והפרת אמונים בלבד. כן סבר, לצד אחרים, שאין להגיש כתב אישום באשמת שוחד כנגד שרה נתניהו בתיק 4000. עמדותיו התקבלו על ידי היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט. איסמן השתתף בשימוע שנערך לנתניהו.
הוא חבר בוועדה לצמצום הרשעות שווא.
פרקליט המדינה
בשלהי 2019 היה בין מועמדי היועץ המשפטי לממשלה מנדלבליט לתפקיד ממלא מקום פרקליט המדינה. במאי 2020 היה בין בכירי הפרקליטות שתקפו בחריפות את ממלא מקום פרקליט המדינה דן אלדד, בטענה שבדיקה שפתח כנגד היועץ מנדלבליט בפרשת הרפז נעשתה משיקולים שאינם עניינים ופרסומה ברבים היה "מעשה שלא ייעשה".
ב-30 בנובמבר 2020 המליצה ועדת האיתור לשר המשפטים אבי ניסנקורן למנות את איסמן לתפקיד פרקליט המדינה. ב-13 בינואר 2021 מינה אותו ממלא מקום שר המשפטים, בני גנץ, לממלא מקום פרקליט המדינה.
ממשלת ישראל ה-36
ביוני 2021 הודיע שר המשפטים, גדעון סער, על החלטתו למנות את איסמן לפרקליט המדינה באופן קבוע. המינוי אושר בממשלת ישראל השלושים ושש ב-27 ביוני. שרות הממשלה מרב מיכאלי, אשר התבטאה נגד מינויו הזמני של איסמן, וכן תמר זנדברג ופנינה תמנו-שטה, נמנעו בהצבעה זו. התקופה הראשונה בכהונתו של איסמן כפרקליט המדינה אופיינה כשקטה מבחינה תקשורתית. איסמן מיעט להתראיין, להופיע באירועים ציבוריים ולחתום בשמו על החלטות בתיקים רגישים.
ממשלת ישראל ה-37
בינואר 2023, בכנס של העמותה למשפט ציבורי בישראל, לאחר תקופה ארוכה בה שמר על שתיקה תקשורתית, התבטא איסמן בחומרה כנגד מה שכינה "ההתקפות על פרקליטות ופרקליטי המדינה". דבריו פורשו בכלי תקשורת כהתייחסות מרומזת, המביעה התנגדות להיבטים מסוימים ברפורמת לוין. בפברואר 2023 הביע התנגדות להצעת חוק שהגיש חבר הכנסת משה סעדה, אשר אחד מעיקריה הוא העברת המחלקה לחקירות שוטרים מפרקליטות המדינה למשרד המשפטים והרחבתה סמכותה גם לחקירת עובדי פרקליטות המדינה.
הוראה
איסמן מלמד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה קורס "שיקול הדעת של התביעה הכללית בהליך הפלילי הלכה למעשה".
הליך משמעתי
באוקטובר 2017 העידה פרקליטה על אמירות מיניות פוגעניות אשר, לדבריה, השמיע איסמן כלפיה. בתום הליך משמעתי פנימי בו נחשפה אמירה נוספת, ושימוע שנערך לאיסמן, קבעה במאי 2018 מנכ"לית משרד המשפטים אמי פלמור כי תירשם לו התראה. עוד נקבע כי התבטאויותיו אינן מהוות הטרדה מינית אלא התנהגות שאינה הולמת. לדברי פלמור, איסמן הואשם ב"שני משפטים בקריירה של עשרים שנה, במהלכה אין חולק שמדובר בפרקליט שהוא אחד הלוחמים הגדולים בפשיעה בכלל, ועבירות מין בפרט". לאחר מעשה טען יהודה יפרח כי נאמר לו שאחת התלונות אשר הוגשה נגד איסמן נבעה מנקמנות אישית, כתוצאה מבקשתו מהפרקליטה לעבור חדר בבניין. בינואר 2021 פורסם בעיתון "הארץ" מאמר, עליו חתומות פרקליטות ששמן לא פורסם, החוזר על הטענות כלפי איסמן, ומבקר את מינויו.
בדצמבר 2020 פרסם מאמר בעיתון "הארץ", בו התנצל על שתי האמירות.
חיים אישיים
איסמן נשוי לליסה ואב לשלושה. מתגורר בחיפה. קרוב משפחה של עמית סגל.
הפטרוס בעצם הרקה
החלק הסלעי בעצם הרקה הוא חלק מעצם הרקה בצורת פירמידה, בבסיס הגולגולת, בין עצם היתד ועצם העורף. החלק הסלעי ניצב ומוטה קדימה ומעט למעלה, ויש לו בסיס, שיא, שלושה משטחים, שלוש זוויות וחללים בתוכה - מרכיבי האוזן הפנימית. החלק הסלעי הוא אחד מהחלקים הבסיסיים בגולגולת. מקור השם הוא המילה הלטינית petrosus, כלומר "דמוי אבן, קשה". זוהי אחת העצמות הצפופות ביותר בגוף.
בסיס
הבסיס הוא מיזוג עם משטחים פנימיים של חלקים מעצם הרקה: החלק הקשקשי זזיז החרט.
שיא
השיא מחוספס ולא אחיד. הוא נכנס בזווית בין הגבול האחורי של החלק הרחב של עצם היתד לבין בסיס עצם העורף; הוא סמוך לפתח הפנימי של תעלת הראש, ומהווה את גבול נקב ה-lacerum .
בחקר האבולוציה
לחלק הסלעי של עצם הרקה נודעת חשיבות באבולוציה של האדם בגלל תכונת שימור מיוחדת. מחקר הדנ"א העתיק התפתח מאוד בעשור האחרון ומנפק תובנות חדשות. עקב אכילס של המחקר הזה בארץ ישראל הוא השימור הגרוע של החומר הגנטי בשלדים בני יותר מכמה אלפי שנים. מחקר שפורסם ב-2016 בכתב העת Nature הצליח להתגבר על מכשלת השימור על ידי הוצאת דנ"א עתיק במצב טוב יחסית מהאזור הסלעי. חלק קשיח זה, המוגן בתוך הגולגולת, משמר דנ"א באופן טוב בהרבה מאשר חלקי שלד אחרים. המחקר השווה דנ"א עתיק של שישה פרטים שנקברו במערת רקפת, בית קברות בן כ-14,000 שנים מהתרבות הנאטופית והעלה כי אנשים אלה היו אבות החקלאים הראשונים בתקופה הנאוליתית באזור ארץ ישראל. נכון לשנת 2016, אלה שלדי האדם הקדומים ביותר במזרח התיכון מהם הופק בהצלחה דנ"א עתיק.
מקורות
במאמר זה משולב טקסט ממהדורה 20 של "האנטומיה של גריי" (1918) שזכויות היוצרים עליו פגו.
זכויות להט"ב בסומלילנד
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסומלילנד כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. פעילות הומוסקסואלית בקרב גברים או נשים היא פלילית מאז 1941 בעודה נענשת במוות, הוצאה להורג, מכות ועינויים.
האימפריה עות'מאנית
בשנת 1858, במהלך שליטתה של האימפריה העות'מאנית על סומלילנד, פעילות הומוסקסואלית הוגדרה כחוקית.
סומלילנד הבריטית
לפני קבלת עצמאות מהבריטים, הוחל חוק העונשין ההודי משנת 1860 ברחבי סומלילנד הבריטית אשר המשיך להפליל מעשים הומוסקסואלים.
הרפובליקה הסומלית
בשנת 1964 נכנס לתוקף חוק עונשין חדש ברפובליקה הסומלית. החוק קבע כי "מי שמקיים משכב גשמי עם בן אדם מאותו המין, ייענש, כאשר המעשה אינו מהווה פשע חמור יותר, במאסר בין שלושה חודשים לשלוש שנים. כאשר המעשה שנעשה הוא מעשה תאווה שונה ממגע גשמי, העונש שהוטל יופחת בשליש".
סומלילנד
ב-1991 הכריזה סומלילנד על עצמאות. סומלילנד ממשיכה ליישם את חוק העונשין משנת 1964 בשטחה. אי ביטול הקוד הוא אחת הסיבות, שציינו חוקרים אירופיים, לכך שמספר מדינות אירופיות מפותחות לא מכירות בעצמאות סומלילנד.
ישנם אירועים מסכני חיים או גזרי דין מוות בסומלילנד ובסומליה נגד תושבי להט"ב על פי דיווחים לארוך השנים.
1871 בגרמניה
1871 בגרמניה הייתה השנה בה גרמניה אוחדה ממדינות גרמניה ב-18 בינואר 1871.
הנהגה
ראש המדינה:
חקיקה אזרחית בהודו
חקיקה אזרחית בהודו (באנגלית: Uniform civil code) מכסה נושאים אישיים רבים, בהם נישואין, גירושין, ירושה, אימוץ ומזונות. הדיונים בנושא חקיקה אזרחית מערבים פוליטיקה של זהויות, מתוך רצון לשמר סממנים תרבותיים של קבוצות דתיות מבלי לפגוע בזכויות האדם. חקיקה זו החלה בתקופת הודו הבריטית, ויועדה להחליף את דיני המשפחה שהיו מבוססים על המנהגים של כל קהילה דתית במדינה. החקיקה שנויה במחלוקת בין הקבוצות השונות באוכלוסייה.
סעיף 44 בחוקת הודו מחיל את החקיקה האזרחית על כל אזרחי המדינה. בשנת 1985 הועמדה חקיקה זו למבחן משפטי במקרה של שאה באנו, מוסלמית שגורשה על ידי בעלה, וזה שילם לה קצבה חודשית זעומה על פי חוקי השריעה. בית המשפט העליון קבע שהחקיקה האזרחית גוברת על חוקי השריעה.
במדינת גואה נחקקו דיני משפחה אזרחיים ושוויוניים המבוססים על החוק הפורטוגזי, וזו המדינה היחידה בהודו בה מיושמת חקיקה אזרחית מלאה.
בתחילת המאה העשרים צמחה התנועה הפמיניסטית בהודו, ונשים רבות דרשו הרחבה של החקיקה האזרחית במטרה לקדם שוויון זכויות וערכים הומניסטיים. חלק מדיני המשפחה האזרחיים אכן חוקקו בתקופת הראג'. המשמעותי ביותר היה החוק המתיר לאלמנות להינשא שוב. מעשה זה אסור ברוב הדתות בהודו, בהן הינדואיזם וג'ייניזם.
בשנים 1955–1956 העבירה ממשלתו של ג'ווהרלל נהרו ארבעה חוקי יסוד אזרחיים שנועדו למסד בניסוח משפטי את המשפט ההינדי המסורתי: חוק הנישואין ההינדי, חוק הירושה ההינדי, חוק האפוטרופסות ההינדי, וחוק האימוץ ההינדי.
לאחר מכן כמעט ולא נחקקה חקיקה אזרחית בנושא דיני משפחה, והנפגעות העיקריות במצב זה הן נשים מוסלמיות, שעליהן חלים חוקי השריעה. בית המחוקקים בהודו נמנע מלחוקק חוקים אזרחיים המנוגדים לחוקי השריעה מחשש לפגיעה ברגשות המוסלמים, והשינויים היחידים שמתרחשים בתחום זה קורים רק בהתערבות בית המשפט העליון של הודו, שהחוקה וזכויות האזרח הם נר לרגליו.
היסטוריה
הדיונים בנושא חקיקה אזרחית החלו בתקופת הודו הבריטית, ועסקו בעיקר באוכלוסייה שהשתייכה לדתות ההינדיות. בשנת 1937 חוקק חוק המחיל את חוקי השריעה על המוסלמים בהודו, וחוק זה הקשה על ביצוע רפורמות דומות באוכלוסייה המוסלמית.
באוקטובר 2015 קבע בית המשפט העליון בהודו שיש הצורך בחקיקה אזרחית אחידה ומלאה. "אי אפשר לקבל את המצב הנוכחי, בו כל דת חושבת שיש לה זכות להכריע בסוגיות של דיני משפחה. אנחנו לא מסכימים כלל למצב זה."
חקיקה אזרחית באוכלוסייה ההינדית
הדיונים בנושא חקיקה אזרחית החלו בתקופת הודו הבריטית. במאה ה-18 שלטה בהודו חברת הודו המזרחית הבריטית, והם הראשונים שניסו לשנות את המנהגים החברתיים והדתיים שהיו נהוגים בהודו. לורד ויליאם בנטינק, מושל הודו, הצליח להוציא את מנהג הסאטי מחוץ לחוק. סאטי הוא מנהג הודי עתיק בו האלמנה שורפת את עצמה באש מדורת השריפה של בעלה, לאחר שהוא מת. תקנת הסאטי עברה בבנגל בשנת 1829, ולאחר מכן הורחבה לכל שטחי הודו.
דו"ח משנת 1840 הדגיש את החשיבות והצורך לנסח חוקה עבור משפט פלילי בהודו, אך מחברי הדו"ח המליצו להשאיר את דיני המשפחה של ההינדים והמוסלמים מחוץ לחוקה. בפועל, דיני המשפחה יושמו על ידי בתי משפט קהילתיים של כל דת ודת, והמדינה התערבה רק במקרים חריגים. על פי רוח זו ניתנה הצהרה של מלכת אנגליה בשנת 1859, בה היא מבטיחה אי-התערבות מוחלטת בעניינים דתיים.
חלק מדיני המשפחה האזרחיים חוקקו בתקופת הראג' הבריטי. החוק המשמעותי ביותר, משנת 1856, התיר לאלמנות להינשא שוב. מעשה זה אסור ברוב הדתות בהודו, בהן הינדואיזם וג'ייניזם.
בשנת 1872 חוקק חוק המתיר נישואים אזרחיים ללא קשר לשיוך דתי או מעמדי. חוק זה הוחל רק על אזרחים השייכים לדת ההינדואיזם. בשנת 1923 הועבר תיקון לחוק המחיל אותו גם על דתות הבודהיזם, סיקיזם וג'ייניזם.
בשנת 1950 חוקקה חוקת הודו שחרתה על דגלה את זכויות האזרח מעל הכל. בחוקה נקבע כי כל אדם זכאי לשוויון בפני החוק, ונאסרה אפליה על בסיס מעמד, דת או מין. בהימרו רמג'י אמבדקאר, שר המשפטים הראשון של הודו, עמד בראש הוועדה שניסחה וקבעה את החוקה ההודית.
בשנים 1955–1956 העבירה ממשלתו של ג'ווהרלל נהרו ארבעה חוקי יסוד אזרחיים שנועדו למסד בניסוח משפטי את המשפט ההינדי המסורתי: חוק הנישואין ההינדי, חוק הירושה ההינדי, חוק האפוטרופסות ההינדי, וחוק האימוץ ההינדי. רפורמות אלה בחקיקה התמקדו באוכלוסייה ההינדית.
חקיקה אזרחית באוכלוסייה המוסלמית
הגישה הבריטית הדוגלת בעצמאות הקהילות הדתיות בנושא דיני משפחה נשמרה עד לעצמאות הודו ב-1947. ברוח גישה זו הועבר בשנת 1937 "חוק השריעה", המחיל על כל המוסלמים בהודו את דיני המשפחה על פי חוקי האסלאם בנושאי נישואין, גירושין, מזונות, אימוץ וירושה.
באותה שנה הועבר חוק המקנה לנשים זכות ברכוש המשותף.
בשנת 1950 חוקקה חוקת הודו, אך על תושביה המוסלמים עדיין הוחלו דיני השריעה על פי החוק מ-1937. על פי חוקים אלה, למשל, אישה לא רשאית לרשת אדמה חקלאית שהייתה שייכת לבעלה.
חוקי היסוד האזרחיים שהעבירה ממשלתו של ג'ווהרלל נהרו הוחלו רק על האוכלוסייה ההינדית, ולא על המוסלמים. לאחר מכן כמעט ולא נחקקה חקיקה אזרחית בהודו בנושא דיני משפחה, והנפגעות העיקריות במצב זה הן נשים מוסלמיות, שעליהן חלים חוקי השריעה. בית המחוקקים בהודו נמנע מלחוקק חוקים אזרחיים המנוגדים לחוקי השריעה מחשש לפגיעה ברגשות המוסלמים, והשינויים היחידים שמתרחשים בתחום זה קורים רק בהתערבות בית המשפט העליון של הודו, שהחוקה וזכויות האזרח הם נר לרגליו. שתי הפסיקות העיקריות של בית המשפט העליון בנושא זה הן:
שאול בן ענן
שאול בן ענן (המאה השמינית לספירה) על פי המסורת הקראית היה נשיא הקראים לאחר אביו, ענן בן דוד, שנחשב במסורת הקראית כמייסד התנועה הקראית. אין מידע ממשי על פעילותו אך כנראה היה ממשיך דרכו של אביו. החכם הקראי סלומון בן ירוחם מציין את דעתו של שאול בן ענן לגבי הדיבר לא תנאף. על פי דבריו, שאול בן ענן סבר שהאיסור מתייחס לכל אישה שאינה אשתו ולא רק לאשת איש וזאת בניגוד לפרשנות הרבנית. בספרות הרבנית שמו מוזכר על ידי רב נטרונאי גאון שהתייחס בשלילה לבנו דניאל בן שאול בן ענן. על פי המסורת הקראית יורשו של שאול היה בנו יאשיהו.
ברברה דקס
ברברה דקס (בהולנדית: Barbara Dex; נולדה ב-22 בינואר 1974) היא זמרת בלגית.
ביוגרפיה
דקס נולדה בעיר טורנהאוט, בלגיה.
היא החלה את הקריירה המוזיקלית שלה ב-1991 כשהופיעה בתוכנית ברדיו, שנה לאחר מכן הקליטה את הסינגל הראשון שלה.
ב-1993 זכתה ב-"Eurosong", התחרות המקדימה לייצוג בלגיה באירוויזיון, באירוויזיון 1993 הופיעה עם השיר "Iemand als jij" וסיימה במקום האחרון עם 3 נקודות.
באירוויזיון היא לבשה שמלה שקופה למחצה שעיצבה והכינה בעצמה, בעקבות כך ב-1997 נוסד על ידי מעריצי אירוויזיון מהולנד "פרס ברברה דקס" עבור הבגד הגרוע ביותר בתחרות האירוויזיון.
ב-1993 גם יצא אלבומה "Iemand", אלבום זה היה בהולנדית ולאחר מכן הקליטה את אלבומיה באנגלית.
היא ניסתה לייצג את בלגיה באירוויזיון פעם נוספת ב-2004 עם השיר "One Life" וב-2006 עם השיר "Crazy".
ב-2000 היא התחתנה.
ג'ון קרנקו
ג'ון סיריל קרנקו (באנגלית: John Cyril Cranko 15 באוגוסט 1927 – 26 ביוני 1973) היה רקדן בלט וכוריאוגרף דרום-אפריקאי בבלט המלכותי ובבלט שטוטגרט.
ילדות, נעורים ולימודים
קרנקו נולד ברסטנבורג, במה שהייתה לפנים הפרובינציה של טרנסוואל, דרום אפריקה. בילדותו, נתן ביטוי ליצירתיותו בהצגות-בובות. קרנקו החל את הכשרתו המוקדמת בבלט בקייפטאון אצל המורה הראשונה במעלה לבלט בדרום אפריקה, דאלסי האווס, מנהלת בית הספר לבלט של אוניברסיטת קייפטאון.
ראשית קריירה
בשנת 1945 יצר את הכוריאוגרפיה לבלט הראשון שלו לסוויטה מתוך מעשה בחייל של איגור סטרווינסקי, בשביל מועדון הבלט של קייפטאון. בהמשך עבר ללונדון, שם למד בשנת 1946 בבית הספר לבלט סדלר'ס ולס, ורקד את התפקיד הראשון בבלט סדלר'ס ולס בנובמבר 1947.
לונדון
קרנקו עבד בשיתוף פעולה עם המעצב ג'ון פייפר על "Sea Change", שעלה לבמה בתיאטרון גאייטי, דבלין ביולי 1949. הם עבדו שוב בצוותא בשביל בלט סדלר'ס ולס על "הצל", שנפתח ב-3 במרץ 1953. תקופה זו ציינה בחיי קרנקו מעבר מרקדן לכוריאוגרף במשרה מלאה; הופעתו האחרונה כרקדן בבלט סדלר'ס ולס הייתה באפריל 1960. בגיל 23, התמנה לכוריאוגרף הבית לעונת 1950–1951 של בלט תיאטרון סדלר'ס ולס.