cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חמאם צ'יפטה
חמאם צ'יפטה (במקדונית: Чифте амам) הוא חמאם טורקי שנמצא בבזאר הישן בסקופיה, ליד מסגד מוראט-פאשינה וסולי אן. כיום, החמאם משמש כגלריה לאמנות והוא מאכלס מספר תערוכות של הגלריה הלאומית.
היסטוריה
החמאם נבנה במחצית השנייה של המאה ה-15, בהוראתו של איסה-בג איסקוביץ'. המבנה נפגע קשות מרעידת האדמה של 1963, אך שופץ מאוחר יותר, וכיום היא משמש כגלריה לאמנות. הוא גם מכיל חלק מהתערוכות של הגלריה הלאומית, שהמטה שלה ממוקם בחמאם דאוט-פאשין.
מוחמד עאסם אבראהים
מוחמד עאסם אִבְּרָאהים (בערבית: محمد عاصم ابراهيم; תעתיק מדויק: מחמד עאצם אבראהים; נולד ב-1945) הוא דיפלומט מצרי, שהיה שגריר מצרים בישראל בשנים 2005–2008.
ביוגרפיה
אבראהים נולד באלכסנדריה. הוא החל את הקריירה הציבורית שלו בלשכת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר לפני מלחמת ששת הימים. שימש כדובר המשלחת המצרית בשיחות שהתנהלו עם ישראל אחרי חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים. מילא תפקידים שונים בשירות החוץ המצרי בקנדה ובשגרירות מצרים באו"ם. אחר-כך שימש שגריר מצרים בזו אחר זו - בשלוש מדינות אגן הנילוס, סודאן, קניה ואתיופיה, ועסק בעיקר בעימות המתמשך בין מצרים למדינות אגן הנילוס בנוגע לחלוקת מי הנילוס ביניהן.
בעקבות החלטת ממשלת ישראל לבצע את תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה ופגישת הפסגה בקהיר, בפברואר 2005, בין ראש ממשלת ישראל אריאל שרון לבין יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס (שבה הסכימו השניים על הפסקת אש מלאה בין הצדדים) החליט נשיא מצרים חוסני מובארכ למנות שגריר חדש בישראל (השגריר הקודם, מוחמד בסיוני, נקרא למצרים בסתיו 2000, בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה, ומאז פעלה שגרירות מצרים בישראל ללא שגריר, כאות מחאה מצרי על התנהגות ישראל בשטחים). מובארכ מינה את אבראהים, שנחשב לדיפלומט בכיר המקובל על נשיא מצרים, לשגריר בישראל, והוא החל את כהונתו ב-17 במרץ 2005. מינויו של אבראהים, שהיה מקורב מאוד לשר החוץ המצרי אחמד אבו אל-רייט, סימל את שדרוג היחסים בין מצרים לישראל.
בניגוד לקודמו, בסיוני, עאסם אבראהים השתית את פעולתו על פיתוח סולידי של הקשרים המוסדיים והאישיים שלו ושל סגל השגרירות עם גורמים שונים ומגוונים בישראל. הוא דגל בפעילות שקטה, רחוקה מאמצעי התקשורת וחולל מהפך בעבודת שגרירות מצרים, שהסגל שלה גדל והתמקצע. עם זאת, ניסיונו ליצור שיתוף פעולה חקלאי מעשי, באמצעות הקהיליה החינוכית ניצנה שעל גבול מצרים, בראשות לובה אליאב, לא עלה יפה בגלל התנגדות מובארכ לרעיון. בתקופת כהונתו יצאה תוכנית ההתנתקות לפועל, וממשלת אולמרט קיימה קשרים הדוקים עם הממשל המצרי. אבראהים קשר קשרים ראשונים עם ראש האופוזיציה דאז, בנימין נתניהו, משהגיע להכרה שנתניהו יזכה בבחירות לכנסת שהוקדמו. ב-2008 סיים את כהונתו בישראל ופרש משירות החוץ לגמלאות.
רעייתו, ניהאד זיקרי, הייתה גם היא דיפלומטית בכירה ומוערכת. בשנות כהונתו של אבראהים בישראל היא שימשה כשגרירת מצרים בשווייץ. עם חזרתם של אבראהים וזיקרי למצרים היא התמנתה לעוזרת שר החוץ אחמד אבו אל-רייט לקשרי תרבות ומדע בינלאומיים. כיום היא מכהנת כראש המחלקה לקשרים בינלאומיים של האוניברסיטה הגרמנית בקהיר. לזוג בת ובן המתגוררים מחוץ למצרים.
אבראהים הוא מרואיין מבוקש על ידי אמצעי התקשורת במצרים אולם הוא ממעט להופיע בהם. הוא נחשב למומחה בכל הקשור לישראל ולסכסוך הישראלי-פלסטיני ולארצות אגן הנילוס באפריקה. כיום הוא מנהל חווה חקלאית פרטית באזור הדלתה של הנילוס.
רייצ'ל בלום
ביוגרפיה
בלום נולדה ב-3 באפריל 1987, גדלה והתחנכה בעיר מנהטן ביץ', מחוז לוס אנג'לס, קליפורניה. היא בתם היחידה של שלי (לבית רוזנברג), מוזיקאית, ושל אלן בלום, עורך דין בתחום הבריאות, שני הוריה ממוצא יהודי..
בלום למדה בבתי ספר ציבוריים במנהטן ביץ', בין היתר בתיכון מירה קוסטה (אנ'), שם לקחה חלק בתכנית הדרמה של בית הספר. לדברי בלום, היא השתמשה במשחק כדרך לנסות להשתלב.
בשנת 2009, בלום סיימה את לימודיה בבית הספר טיש לאמנויות באוניברסיטת ניו יורק עם תואר ראשון בחוג לדרמה. בשנתה הראשונה בלימודים, בלום הייתה הכותבת הראשית והמנהל של קבוצת המערכונים המובילה של בית הספר, Hammerkatz. לאחר המכללה, הופיעה בלום בקבוצת האימפרוביזציה 'Upright Citizens Brigade' (אנ'), בניו יורק ובלוס אנג'לס. היא הייתה בעבר שותפה לדירה של הקומיקאית אילנה גלזר (אנ'), בברוקלין.
קריירה
היא פרצתה לראשונה לקהל הרחב בשנת 2010 בווידאו קליפ לסינגל "Fuck Me, Ray Bradbury" אותו בלום כתבה, הלחינה ואף ביצעה. היא הוציאה שני אלבומי קומדיה מוזיקליים בהן שרה בין היתר את השיר הקומי "Chanukah Honey" על חג חנוכה. בתחילת דרכה כתבה בלום חומרים לסדרות האנימציה "Allen Gregory", "Robot Chicken", ו"בוג'ק הורסמן", ואף דיבבה בפרקים ספורים.
בשנת 2015 יצרה בלום ביחד עם התסריטאית אליין ברוש מק'קנה את הסדרה הקומית המוזיקלית "האקסית המטורפת" אותה ביים הבמאי מארק ווב, את הסדרה רכשה רשת The CW והיא עלתה לאוויר בסוף 2015. בלום הייתה למפיקה, לכותבת ולשחקנית הראשית בדמותה של עורכת הדין רבקה באנץ', בלום זכתה בינואר 2016 על משחקה הקומי בתוכנית בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הראשית הטוב ביותר בסדרה קומית/מוזיקלית.
חיים אישיים
ב-2015 נישאה בלום לתסריטאי והמפיק דן גרגור, איתו הייתה בזוגיות כשש שנים. בן דודה של בלום היה הרב שהשיא אותם בטקס. באפריל 2020 נולדה בתם הבכורה.
לבלום יש עבר עם בריאות הנפש, לאחר שאובחנה כלוקה בדיכאון, חרדה והפרעה טורדנית-כפייתית, עליה דיברה בגילוי לב בעבר. ככזו, היא משמשת כדוברת בתחום בריאות הנפש, ודנה לעיתים קרובות בנושא זה בראי החברה: הסטיגמות והאפליה. הדמות שהיא מגלמת בסדרה "האקסית המטורפת" סובלת מהפרעת אישיות גבולית, והסדרה נותנת לכך יחס.
הרטה רייך
הרטה רייך, לבית אייזלר (בגרמנית: Herta Reich; 9 בספטמבר 1917 – 19 בפברואר 2012) הייתה יהודיה אוסטרית ששרדה את מלחמת העולם השנייה תוך מנוסה מתמדת מאז גירושה מביתה באוסטריה, בעקבות האנשלוס שהחל במרץ 1938, עד הגיעה ביוני 1944, לפלשתינה. על מנוסתה כתבה ספר שיצא לאור באוסטריה, ואחר כך בתרגום לעברית בישראל. בעקבות פרסום ספרה באוסטריה, הוסיפה עיירת הולדתה האוסטרית מירצצושלאג את שמה לשם בית הספר התיכון האזורי.
ילדות בחרות וגירוש
הרטה אייזלר נולדה וגדלה בעיירה מירצְצוּשְלאג בחבל שטיירמארק (שטיריה), באלפים האוסטרים. אביה איגנץ אייזלר היה מן הסוחרים המבוססים של העיירה. בעיירה התגוררו אז רק שתי משפחות יהודיות.
במרץ 1938, עם סיפוחה של אוסטריה לגרמניה (ה'אנשלוס'), נפוצה עד מהרה משפחת אייזלר לכל עבר. הבן אריך, לאחר 'טיפול' קצר בדכאו, נמלט צפונה לדנמרק, ובהמשך לשוודיה. ההורים ובתם הקטנה לילי עברו לווינה, לאחר שנאלצו למכור את רכושם במחיר מגוחך לתושב מקומי במסגרת תהליך האריזציה. הם העפילו לפלשתינה בעלייה בלתי לגאלית. כאן ניצלו ההורים בעת טביעת אוניית הגירוש פאטריה, ואילו בתם הקטנה לילי טבעה ונקברה בחיפה.
מנוסה והעפלה
לאחר שעזבה את ביתה, היא שוטטה באוסטריה. בקיץ 1938 ניסתה להימלט מערבה, נעצרה בגבול הבלגי והוחזרה לווינה על ידי הגסטאפו. היא שהתה בווינה שנה, תוך שהיא מחפשת קשרים ליהודים שיסייעו לה לעלות על ספינת מעפילים. בהיותה בווינה חוותה את ליל הבדולח. ב-25 בנובמבר 1939 הצליחה לעלות על ספינת-נהר על הדנובה בדרכה לפלשתינה, אך זו נעצרה בקלאדובו שביוגוסלביה כי לא נמצאה ספינה המתאימה להמשך המסע לפלשתינה בים השחור (פרשת קלאדובו-שאבאץ). היוגוסלבים ביקשו למנוע מקבוצה של כאלף ומאתיים יהודים מווינה ומברטיסלבה מלהתפזר לכל עבר, והחזיקו אותם במחנה מעצר, תחילה בקלאדובו ואחר-כך בעיירה שאבאץ שלגדות הנהר סאווה.
מלחמת העולם השנייה פרצה ב-1 בספטמבר 1939. מיד לאחר מכן בשלהי 1939, נמלטה קבוצה של נערים ובחורים צעירים יהודיים, בעידוד הוריהם, מכפר הנופש ההררי שצ'ירק ליד בילסקו-ביאלה  שבדרום-מערב פולין, לכיוון לדרום מזרח. אותה קבוצה נקלעה גם היא לאותו מחנה מעצר ליד הדנובה. כאן נפגשו, במקרה, רומן (רומק) רייך (1 במאי 1920–10 ביולי 1948) והרטה אייזלר, התאהבו, נישאו ב-24 במרץ 1941 אצל הרב של סרייבו, והמשיכו להימלט יחד.
הבריחה הצילה את חייהם, כי לאחר פלישת הגרמנים ליוגוסלביה שהחלה ב-6 באפריל 1941, נתפסו אנשי טרנספורט-קלאדובו, כאלף נפשות, ונרצחו. באפריל 1941 הלכה חבורת הבחורים (ללא הרטה שנותרה במחנה שאבאץ) לבלגרד המופצצת, שם הם פלשו לשגרירות פולין העזובה וגנבו דרכונים ריקים. רומק חזר למחנה בשאבאץ בלילה שבין 30 באפריל ל-1 במאי 1941, והם המשיכו בבריחתם בזהות בדויה של פולנים, נוצרים קתולים. משם המשיכו אל הים האדריאטי, במעלה החוף הדלמטי (קרואטיה של היום), טריאסט, ונציה והגיעו לרומא. שם מסרו עצמם למשטרה המקומית שגילתה יחס אוהד לפליטים ה'קתולים' והם נשלחו לעבוד בחקלאות בכפר בהרי האברוצים. שם עבדו במשך שנתיים ומחצה וחיו חיי כפר ושלווה יחסית. תקופה זאת הסתיימה כאשר בנות הברית פלשו לאיטליה מזה, והגרמנים, ששינו בינתיים את יחסם לאיטליה, מזה. בתוך מהומת המלחמה עזבו את כפרם, ותוך סיכון רב עברו את קווי החזית. הם עבדו למחייתם באחד ממחנות הארמייה השמינית בבארי באיטליה, השיגו סרטיפיקטים לפלשתינה, והמשיכו באוניה דרך מצרים עד למחנה עתלית.
הרטה ורומק רייך עלו לפלשתינה ביוני 1944. ב-31 במרץ 1947, נולד בנם הארכאולוג פרופ' רוני רייך. ביולי 1948 נפל רומק רייך בקרב במבצע דני במלחמת העצמאות. הרטה רייך התגוררה בחולון, ומשנת 1977 ועד למותה בראשית שנת 2012, בירושלים. היא נקברה בקיבוץ קריית ענבים.
הספר "בתוך יומיים"
ספרה של הרטה רייך המספר על קורותיה, יצא לאור בשנת 1998, בגרמנית, בגראץ, אוסטריה. בנוסף לסיפורה של הרטה רייך כלל הספר שלושה מאמרים המציבים את סיפורה בקונטקסט היסטורי נכון, פרי עטם של היסטוריונים אוסטרים גבריאלה אנדרל (Gabriele Anderl) וואלטר מאנושק, פרופסור למדעי המדינה באוניברסיטת וינה, על הרקע ההיסטורי; היימו גרובר (Heimo Gruber) והיימו הלבריינר (Heimo Halbrainer), על האנטישמיות בסטיריה כפי שהיא השתקפה בעיתונות המקומית; והיימו גרובר על רשמים מהרטה רייך בעקבות ראיונות והתכתבות איתה. .
הספר תורגם לעברית בידי רוני רייך, בנה של הרטה רייך, הספר ראה אור בשנת 2009 בהוצאת כרמל, בשם "בתוך יומיים".
בית הספר התיכון על-שם הרטה רייך
בעקבות הספר ולאחר מותה, החליטו מועצת העיירה מירצצושלאג, ומועצת המורים בעיירה, לקרוא את בית הספר התיכון המקומי האזורי על שמה של הרטה רייך: '''Herta Reich Gymnasium und Realgymnasium. Mürzzuschlag''', והדבר אירע בטקס רב משתתפים ביום 23 בנובמבר 2012.
בדצמבר 2015 נכלל בית הספר ברשימת בתי הספר המסונפים לאונסק"ו. (The UNESCO Associated Schools Project Network)  שהפך את בית הספר להיות חלק מרשת בינלאומית של בתי ספר שמטרתו היא לפעול לתמיכה בהבנה בינלאומית, שלום, דיאלוג בין-תרבותי, פיתוח בר-קיימא וחינוך איכותי.
ז'אן-קלוד קילי
ז'אן-קלוד קילי (בצרפתית: Jean-Claude Killy; נולד ב-30 באוגוסט 1943 בסן קלו, מחוז רמות הסן) הוא גולש סקי, נהג מרוצים ומנהל צרפתי, זכה שלוש פעמים באליפות האולימפית בסקי באולימפיאדת החורף בגרנובל בשנת 1968. קילי הוא נציג הדור של גדולי גולשי הסקי הצרפתים של שנות ה-60 של המאה ה-20, ששלטו בתחרויות לסקי אלפיני תחת הנהגתו של אונורה בונה. בהמשך היה קילי לחבר בוועד האולימפי הבינלאומי, במסגרתו ניהל כמה מוועדות התיאום של אילמפיאדות החורף ושיחק תפקיד ראשי בארגונם של אירועי ספורט חשובים בצרפת. קילי היה חבר במועצות מנהלים של כמה חברות כלכליות גדולות. בשנים 2001-1992 היה ליושב ראש-מנכ"ל ארגון הספורט אמורי (Amaury Sport Organisation).
במהלך הקריירה שלו כספורטאי, היה קילי גולש הסקי השני שזכה בשלושה סוגי מסלולים שונים (גלישה במורד, סלאלום וסלאלום ענק) באותה אולימפיאדה (בשנת 1968 בגרנובל) ואחד משני הצרפתים שזכו בשלוש מדליות זהב במהלך אותה האולימפיאדה. קילי זכה גם בשלושה תוארי אלוף עולם ופעמיים בגביע העולם בסקי אלפיני (1968,1967). בהמשך עבר לעסוק בספורט מוטורי והשתתף, בין השאר, במרוץ 24 השעות של לה מאן.
כליאה בדגן
כליאה בדגן מתרחשת כאשר אדם שוקע בתבואה ולא יכול לצאת ללא עזרה. אירוע כזה מתרחש בתדירות גבוהה יותר באזורים שיש בהם מתקני אחסון כגון ממגורות או אסמים, אך עשוי להתרחש בסביבת כל כמות גדולה של תבואה, אפילו ערמה גדולה. בדרך כלל, צביר תבואה מתמוטט פתאום, כשהוא לוכד באופן מלא או חלקי את האנשים הנמצאים בתוכו. כאשר הקורבנות שקועים חלקית, האירוע נקרא "כליאה בדגן" (grain entrapment), כיוון שאין באפשרותם של האנשים לחלץ את עצמם. כאשר אנשים שוקעים בתוך התבואה באופן מלא, הדבר נקרא "טביעה בדגן" (grain engulfment), ובמקרי טביעה בדגן, אחוזי התמותה עולים בהרבה.
ז'אן-קלוד קילי
בתום הקריירה שלו כספורטאי כיהן קילי בתפקידים חשובים בארגוני ספורט שונים: חבר בוועד הפועל האלפיני של הפדרציה הבינלאומית לסקי; חבר בוועד האולימפי הבינלאומי; יושב ראש שותף, יחד עם מישל ברנייה, של ועד הארגון של אולימפיאדת אלברוויל (1992); יושב ראש ועדת התיאום של אולימפיאדות החורף במסגרת הוועד האולימפי הבינלאומי; ויושב ראש הנהגת אליפות העולם לסקי אלפיני בוואל ד'איזר בשנת 2009. במרץ 2014, בגיל 70 התפטר מהוועד האולימפי הבינלאומי.
כליאה בדגן
מספר מקרי המוות של טביעה בתבואה לא השתנה כמעט בעשור הראשון של המאה ה-21. זאת אף על פי שמספר מקרי המוות בתאונות בחוות חקלאיות ירד. השיא היה בשנת 2010, שבה נהרגו 26 אנשים. רבים מהקורבנות היו קטינים. ארגונים חקלאיים פועלים כדי להגן על עובדי החוות ולשפר את טכניקות חילוץ, וכן להפיץ את המודעות לשיטות מניעה בקרב החקלאים. בארצות הברית קיימת חקיקה האוסרת פתיחה של מחסני תבואה כשיש משהו בפנים. עיקר הבעיה היא שחקיקה זו אינה מחייבת בעלי חוות קטנות. בעלי חוות קטנות גם נוהגים להעסיק את ילדיהם סביב מחסני התבואה.
ז'אן-קלוד קילי
על שמו של ז'אן-קלוד קילי נקרא "מרחב קילי", אזור מסלולי הסקי הגדול, שכולל את תחנות טין וואל ד'איזר.
כליאה בדגן
ב-2011 ניסה משרד העבודה האמריקאי להעביר שורה של חוקים למנוע כניסה של קטינים לתוך מחסנים כאלה, אך החוק לא עבר בגלל התנגדותם של החוואים.
מקרים נפוצים
במחסני תבואה מסוימים נהגו אנשים לדרוך על התבואה כדי לדחוף אותה כלפי מטה, אל עבר הפתח התחתון של הממגורה. אלו המקרים הנפוצים ביותר של כליאה בתוך דגן. במחסנים הגדולים יותר חל איסור מוחלט לנהוג כך. אולם בחוות קטנות החוק לא חל. לפעמים יש גם צורך להיכנס לממגורה כדי להוציא חלק מהתבואה שנרטב ואו נרקב. ילדים נלכדים תחת תבואה, ברכבי שינוע תבואה, או כאשר הרכבים הללו פורקים את משאם, וילדים משחקים בקרבת מקום.
הלכידה עלולה להתרחש בכמה דרכים שונות. ערמת דגן יציבה הצמודה לקיר יכולה להפוך ללא יציבה כאשר מתחילים לפנות אותה. דרך נוספת היא יצירה של "גשר דגן". "גשר דגן" הוא קרום שנוצר מגרגרי הדגן שנדבקים זה לזה. הקרום נותן את האשליה של דגן מוצק. אך כאשר מתחילים להוציא את הדגן החוצה, נוצר חלל ריק מתחת לגשר, והוא כבר אינו מסוגל לשאת את משקלו של העומד עליו. הדרך השלישית היא תנועה של דגן. דגן בתנועה לא יכול להחזיק משקל של אדם ממוצע.
ברגע שמתחיל אירוע של לכידה בדגן, הוא מתקדם ונעשה קטלני במהירות. לאדם לוקח כמה שניות לשקוע עמוק לתוך הדגן, וכמה דקות להיחנק למוות. לצוותי ההצלה לוקח כמה שעות לאתר ולהוציא את הלכודים. הפציעה הנגרמת מאירוע כזה שקולה לפגיעה פיזית חזקה.
אנשים שנלכדים מתחת לדגן אינם נחנקים ממשקל הדגן, אלא מהדגן עצמו. אם אדם מצליח למצוא כיס אוויר בתוך הממגורה, הוא יכול להמשיך לנשום ולהיחלץ. ידוע על מקרה שבו אדם שרד חמש שעות בתוך דגן בזכות מסכה שלבש.
חילוץ
בפני המחלצים עומדים מספר קשיים עיקריים. רוב האירועים הללו מתרחשים בחוות מבודדות, רחוקות ממרכז הצלה כלשהו. האזור שההילכדות מתרחשת בו הוא אזור מסוכן גם עבור המחלצים. דגן מרקיב פולט גזים רעילים. קיים תיעוד של מקרה שבו האדם הראשון שהגיע למקום האירוע נאלץ לקבל טיפול רפואי כי נפגע משאיפת חומרים רעילים.
ברגע שמשהו שוקע בדגן יש להודיע מיד לכוחות החילוץ הקרובים. העובדים במתקן צריכים לסגור כל הפתחים ולוודא כי הדגן מפסיק לזוז. יש להפעיל את מערכת האוורור כדי לשפר את זרימת האוויר בתוך הדגן. אבל יש לוודא כי הדבר לא יגרום למקור חימום לפעול. המצילים חייבים תמיד לדאוג לא להחמיר את המצב, או לנקוט פעולה שתגרום גם להם להילכד. הם צריכים ללבוש ציוד בטיחות מתאים, כגון חבלי הצלה. מספר האנשים שרשאים לעמוד על הדגן מוגבל לשניים בכל רגע נתון.
טמפרטורה קיצונית מקשה על החילוץ. על מנת לשמור על התבואה טרייה משתמשים בהזרמה של אוויר יבש על התבואה. דבר זה, בשילוב עם לחות, יכול להוביל לטמפרטורה נמוכה מאוד (עד 5 מעלות צלזיוס) בתוך ליבת הממגורה. במקרים כאלה האדם שנלכד עלול לסבול מהיפותרמיה, בפרט אם נבלע לחלוטין. לעומת זאת, האוויר בתוך הממגורה עשוי להיות חם מהרגיל בשל החום ששוחרר על ידי תבואה רקובה, וחוסר אוורור חיצוני (במיוחד בימים חמים). יש בכך סיכון של מכת חום עבור כוחות החילוץ.
חילוץ אנשים נעשה בשתי דרכים עיקריות. השיטה הראשונה היא יצירת חיץ בין הלכוד לשאר התבואה. את זאת עושים באמצעות גליונות מתכת, עץ או או חומרים דומים. המבנה שנוצר דומה לסכר עצירה. ברגע שהדבר נעשה, ניתן להסיר על ידי היד, את חפירה, שואב גרגרים או כל שאר ציוד חילוץ. במקרים אלה מקובל גם לנסות לחתוך חור בצדו של מתקן האחסון; נדרש ייעוץ ממהנדס כדי לוודא כי הדבר לא יגרום לקריסת המבנה.
מניעה
הדרך הטובה ביותר למנוע כליאה בדגן היא לאחסן את התבואה כראוי. אם מקפידים על אחוזי לחות נמוכים מ-14%, גרגרי הדגן לא נדבקים זה לזה. הדגן שומר על אחידות, ולא נוצרים גשרים או כיסים בתוכו. לכידה מתרחשת כאשר הדגן מתחיל להירקב. הוצאת חלקים רקובים, שבורים וקטנים גם כן מסייעת למנוע התפשטות של רקב.
על מנת להימנע מאירועים כאלה יש לגבש מדיניות נוקשה בעבודה עם דגן. רצוי לא לשלוח עובד בודד, ולכל הפחות, שיהיה לו מכשיר קשר, או טלפון נייד. הכניסה לאזור צריכה להיות מסומנת היטב, וסגורה למי שלא אמור להיות שם.
בתקנות משרד הבטיחות והגהות האמריקני מצוין כי כל מי שנכנס לממגורה חייב להיות קשור עם רתמה הדוקה, ושיהיה מישהו שישגיח עליו. התקנות קובעות גם כי בחווה חייב להיות ציוד חילוץ. בחוות קטנות, ששם לא מחויבים בתקנות, קושרים סביב האנשים חבל המחובר לממגורה. עם זאת, שיטה זו בדרך כלל איננה יעילה, כיוון שאנשים שוקעים מהר מדי, ויש יותר מדי חיכוך מכדי למשוך את האנשים החוצה.
מגמות סטטיסטיות
מאז 1978 אוניברסיטת פרוד, באינדיאנה מתעדת מקרים של לכידה. עד שנת 2011, תועדו כ-900 דיווחים על לכידה שתוארכו מאז 1964. האוניברסיטה ערכה מחקר על מנת לנסות להבין מה הם גורמים הסיכון הנפוצים למקרים מסוג זה. הגורמים המשפיעים העיקריים הם: סוג התבואה, מיקומים גאוגרפיים, סוג המתקן והדמוגרפיה של הקורבנות.
יותר ממחצית מהמקרים של כליאה בדגן התרחשו במחסנים של גרגרי תירס. דגנים אחרים שבהם נלכדו קורבנות כוללים סויה, שיבולת שועל, חיטה, פשתן וקנולה. בהתאמה לדומיננטיות של תירס במקרים אלו, רוב האירועים מתרחשים בחגורת התירס בארצות הברית (איווה, אילינוי, אינדיאנה, מינסוטה, דרום מישיגן, מערב אוהיו, מזרח קנזס ומזרח נברסקה) שם מגדלים ומאחסנים תירס בכמויות גדולות. באזורים בהם מגדלים דגנים אחרים יש פחות התרחשויות. יותר משבעים אחוז מהמקרים מתרחשים בחוות קטנות, שם לא נוהגים על פי התקנות. כל המקרים המתועדים הם של גברים ובנים. הגיל הממוצע של הטובעים הוא 40, אף על פי שיש ריבוי מקרי טביעה של צעירים (מפני שהתקנות לא חלות עליהם).
ב-2011, אחרי ששני צעירים טבעו למוות בדגן, משרד החקלאות האמריקאי הציע תקנות נוספות כדי למנוע מקרים כאלה. התקנות יכללו תקנות בנוגע לעבודתם של צעירים בחוות של הוריהם, והתנהלות בחוות קטנות. ההצעה זכתה להתנגדות רבה. חוואים טענו כי החוק כולל מדי, וכי הוא ימנע מילדיהם את האפשרות ללמוד כישורי חקלאות חשובים. שנה לאחר ההצעה, הוחלט למשוך אותה.
הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה
הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה פועלת במסגרת אוניברסיטת חיפה ועוסקת בהוצאה לאור של ספרי עיון.
העורכת הראשית של הוצאת הספרים היא פרופ' דפנה ארדינסט-וולקן. בשנים 1996–2000 כיהנה פרופ' ניצה בן-דב בתפקיד זה, ובשנים 2000–2007 - פרופ' שולמית אלמוג.
הרט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תורת האדם (ספר)
תורת האדם הוא ספר הלכה שחיבר הרמב"ן על ההלכות הנוגעות לסוף ימי האדם, בניהם: הלכות הנוגעות לרפואה, דיני קבורה והלכות אבלות. הספר הוא מחיבוריו החשובים של הרמב"ן, ונחשב לספר יסוד בנושאים אלו. ראשונים רבים הסתמכו על פסקי הרמב"ן שבספר, ולעיתים אף ציטטו ממנו הלכות שלמות כצורתן.
כפי הנראה, חיבור זה מאוחר לחידושי הרמב"ן לתלמוד.
שם הספר
שמו של הספר נעדר מכתבי היד של הספר, אך כבר מהמהדורה הראשונה של הספר מופיע על שער הספר: "זה ספר תורת האדם להרמב"ן זצ"ל". כמו כן, מספרי הראשונים נקל לראות שכך הוא שמו; כך למשל כותב הרשב"א כאשר מביא את דעתו של הרמב"ן: ועוד ראשונים כמותו. בפי הרמב"ן מכונה הספר "מגילת אבל", אך נראה שזהו כינוי בלבד.
הרב חיים דוב שעוועל, אשר ההדיר את כתבי הרמב"ן, כתב ששם הספר לקוח מהפסוק בספר שמואל.
תוכן הספר
כאמור, הספר הדן בהלכות רפואה, קבורה, אבלות והנושאים הנלווים לכך. הספר נחשב לספר יסוד בפסיקה בנושאים אלו,
רבי יעקב בן אשר בספר הטור הסתמך רבות על דברי הרמב"ן בחיבור זה. ניתן לראות את השפעת הספר על הטור בהלכות אבלות, בסימנים רבים בהלכות שבת ויום טוב הנוגעים לדיני חולה ומת בשבת ויום טוב, בדין חולה ביום כיפור, בהלכות חול המועד, ובהלכות תשעה באב. בתחילת הלכות אבלות כותב רבי יעקב בן אשר עצמו שהלכותיו אלו הם.
כמו כן, ראשונים רבים שדנו בדינים אלו הסתמכו בעיקר על ספר זה. הרא"ש בחיבורו מביא דינים רבים מספר זה, לעיתים בהשמטת מקור הדברים.
בספר הסתמך הרמב"ן על ראשונים רבים ביניהם: רש"י והתוספות, רבנו חננאל, הערוך, רי"ץ גיאת, הראב"ד, שאילתות דרב אחאי, הלכות גדולות ועוד.
חלקי הספר
הספר מחולק לשערים ועניינים, בחלק ממהדורות הספר, וכן בספרים שמביאים את דברי הרמב"ן, מחליפים לעיתים בניהם.
במקור הספר מחולק לארבעה שערים: שער המיחוש, שער הסוף, שער האבל ושער הגמול.
שער המיחוש
שער זה כולל את עניין הסכנה בלבד.
שער הסוף
כולל את: עניין הווידוי, עניין הרפואה, עניין הפטירה, עניין הקריעה, עניין מי שמתו מוטל לפניו, עניין ההספד, עניין ההוצאה, עניין הקבורה ועניין הכהנים.
שער האבל
כולל את: עניין קרובים מתאבלים, עניין ההתחלה, עניין האבלות, עניין שבתות וימים טובים, עניין שמועה וליקוט עצמות ועניין אבלות ישנה.
שער הגמול
בשער הגמול, עוסק הרמב"ן בענייני השכר והעונש, צדיק ורע לו רשע וטוב לו, גיהנם וגן עדן, עולם הבא ותחיית המתים, והוא מגדיר את עניינם על פי התלמוד ואמונת ישראל.
ברוב כתבי היד שער הגמול מופיע כחלקו השני של הספר, אך שער הגמול נדפס כבר בשנת 1490 כשלושים שנה קודם תורת האדם. ישראלי העלה השערה ששער הגמול הוא יצירה בפני עצמה שחוברה לתורת האדם על ידי אחד מתלמידי הרמב"ן בשל הנושאים החופפים.
פירושים על הספר
רבי מנחם בן זרח בעל צידה לדרך כותב שחיבר קיצור לספר וקראו בשם "מנחם אבלים".
מהדורות הספר
הספר זכה לתפוצה גדולה, וכיום מצויים עשרות כתבי יד של ספר זה.
הספר נדפס במהדורות רבות, חלקם כללו הערות ותוספות שונות:
השפעת הספר וחשיבותו
על אף שהרמב"ן לא חיבר ספר הלכה מקיף כדוגמת הרי"ף, הרא"ש או הרמב"ם, דמותו ויצירתו הקנו לו מקום נרחב בפסיקה ההלכתית של "הטור" ולאחר מכן ב"שולחן ערוך", לעיתים אף נגד גדולי הראשונים, ובעיקר מספרו 'תורת האדם', שכאמור השפיע רבות על הטור והשלוחן עורך בהלכות אלו.
על אף חשיבות הספר, הוא היה מצוי בידי רבים מהפוסקים שדנו בדבריו, כך שנאלצו להסתמך על דבריו כפי שהובאו בספרים אחרים, דבר שגרם לטעויות שונות. כך למשל כתב מחבר האבני נזר על אחד מפסקיו של המגן אברהם:.
מחשבת (כתב עת)
מחשבת היה כתב עת תורני בענייני אמונה ויהדות שיצא לאור בישראל במשך כשש עשרה שנה (תש"ל, 1970 - תשמ"ו, 1986) על ידי ארגון מורשת אבות - אל המקורות.
ארגון "מורשת אבות - אל המקורות" הוקם בבני ברק לאחר מלחמת ששת הימים, בעקבות גל של חזרה בתשובה שפקד את ישראל. אחת הפעילויות המרכזיות שלו הייתה הוצאת כתב העת "מחשבת - עיונים בשאלות השקפה והלכה אקטואליות". כתב העת יצא לאור בבני ברק והופץ בתפוצה ארצית רחבה וכן במחנות צה"ל. עורכיו במשך השנים היו: הרב משה רייס, י. יפה והרב מאיר בטיסט. מנהל העיתון היה הרב אהרון נחום מילצקי.
"מחשבת" ריכז את מיטב הכותבים וההוגים החרדים והדתיים באותה תקופה, ובהם הרב שמחה כהן, הרב עזריה הילדסהיימר, הרב בנימין אפרתי, דוד שלמון (שם העט של יוחנן דוד סלומון), ד"ר נחום רקובר, אברהם קורמן וד"ר מאיר צבי גרוזמן.
במשך שש עשרה שנות הופעתו יצאו לאור למעלה מתשעים גיליונות. ארגון "מורשת אבות - אל המקורות" הוציא אוסף בן ארבעה כרכים שהכיל מבחר מהמאמרים שהופיעו ב"מחשבת", ערוכים ומסודרים לפי נושאים, תחת השם "אל המקורות".
הדרקון האדום (ספר)
הדרקון אדום הוא רומן מאת תומאס האריס, שפורסם לראשונה בשנת 1981. בספר מופיעה לראשונה דמותו של חניבעל לקטר. לספר יצאו שני ספרי המשך, ב-1988 "שתיקת הכבשים" וב-1999 "חניבעל". הספר עובד פעמיים לקולנוע, על ידי מייקל מאן כ"הצייד", ועל ידי ברט ראטנר כ"דרקון אדום". בשנת 2013 הוא עובד לסדרת טלוויזיה שהיא פריקוול לאירועים שקדמו לספר. שמו של הספר מתייחס לשני ציורים של ויליאם בלייק שבהם מופיעה דמותו של הדרקון האדום.
עלילה
תחילת שנות השמונים. רוצח מטורף המכונה בידי המשטרה והעיתונות "פיית השיניים", טובח במשפחות. הוא פורץ לביתן בלילה, הורג את כל בני הבית ומקיים יחסי מין נקרופיליים עם גופת האישה. הסוכן ג'ק קרופורד מבקש מוויל גרהאם, מאבחן פסיכואנליטי מבריק שהביא בעבר לכליאתו של הקניבל והרוצח הסדרתי חניבעל לקטר, לשוב לתפקידו כדי לסייע ל-FBI לתפוס את "פיית השיניים". גרהאם מסכים בחוסר רצון, ובשל ניסיונו מבין כי עליו להתייעץ עם לקטר.
"פיית השיניים" הוא, למעשה, פרנסיס דולרהייד. אדם מופרע העובד כטכנאי במסרטת וידאו, ואובססיבי לסדרת הציורים "דרקון האדום" של בלייק, במיוחד להדרקון האדום הגדול והאישה הלבושה בשמש, המקועקע על גבו. רציחת אנשים גורמת לו להרגיש נעלה, בדיוק כמו אותו דרקון אדום. למעשה, מתגלה כי דולרהייד סבל נפשית כילד. פרדי לאונדס, כתב צהובון חטטן, מפרסם כתבה נרחבת שבה הוא כביכול משמיע טענות נגד הרוצח ומעודד את החוק וה-FBI, ובתוך זאת מציין את שמו של גרהאם. דולרהייד, שמאתר כתבה זאת, כועס על לאונדס ועל גרהאם, חוטף את לאונדס ורוצח אותו. בינתיים, דוקטור פרדריק צ'ילטון, הסוהר של חניבעל לקטר, מגלה התכתבות סודית בינו לבין דולרהייד, שבה לקטר מוסר לדולרהייד את כתובתו של גרהאם, כדי שיכול לרצוח אותו ואת משפחתו. גרהאם מנסה להפסיק את ההתקשרות הסודית בלא ידיעתו של לקטר.
בזמן הזה, דולרהייד מתאהב בעמיתה עיוורת, ריבה מקליין. הוא נקרע בין עצמו, ומנסה לגרום לדחף הרומנטי שלו להביס את הדחף הרצחני שלו. הוא מופיע במוזיאון ברוקלין, גונב את הציור המקורי של בלייק ואוכל אותו. אך מאוחר מדי. "הדרקון" משתלט על רגשותיו של דולרהייד, והוא מתכנן את רציחתה של ריבה. דולרהייד מבעיר את ביתו בזמן שיחתו עם ריבה בה הוא מגלה לה שהוא הרוצח שהמשטרה מחפשת אחריו. ריבה מספיקה לברוח ומדווחת למשטרה שפרנסיס התאבד.
מסתבר שדולרהייד לא מת, אלא רק ביים את מותו בשביל להטעות את המשטרה. הוא מגיע לבית משפחתו של גרהאם, שאתה כתובתו הוא קיבל מלקטר. דולרהייד פוגש את גרהאם ונאבק בו, אך גרהאם הורג אותו. לקטר שולח מכתב מניפולטיבי לגרהאם, ולגרהאם יש פלאשבקים מעברו.
סויוז TM-25
סויוז TM-25(ברוסית: Союз TM-25) הייתה משימה מאוישת שהביאה לתחנת החלל מיר משלחת קבועה מס' 23. המשימה שוגרה ב-10 בפברואר 1997 מקוסמודרום בייקונור, קזחסטן, כשבתוכה שלושה אנשי צוות: שני קוסמונאוטים וסילי ציבלייב ואלכסנדר לזוטקין ואסטרונאוט גרמני - ריינהולד אוואלד.
תיאור המשימה
החללית שוגרה ב-10 בפברואר 1997. ב-12 בפברואר החללית התחברה לתחנת החלל מיר. באותה עת לתחנת החלל כבר הייתה מחוברת חללית סויוז TM-24 ושהה צוות של משלחת קבועה מס' 22 שכלל ולרי קורזון ואלכסנדר קאלרי מרוסיה וג'רי לינינג'ר מארצות הברית. הצוותים שכללו יחד 6 אנשים החלו בהכנות לביצוע ניסויים. רינהולד אוואלד ביצע ניסויים לפי תוכנית גרמנית-רוסית "מיר 97" שכללה בעיקר ניסויים בתחום הרפואה.
ב-2 במרץ חללית "סויוז TM-23" התנתקה מתחנת החלל ועל סיפונה ולרי קורזון ואלכסנדר קאלרי מרוסיה ואסטרונאוט גרמני - ריינהולד אוואלד. משלחת קבועה מס' 23 החלה לפעול לפי תוכנית.
ב-6 באפריל לתחנת החלל התחברה חללית פרוגרס M-34 עם אספקה חדשה. ב-29 באפריל ציבלייב ולינינג'ר ביצעו פעילות חוץ רכבית שנמשכה כ-5 שעות. במהלך פעילות זו הם התקנו בחלק החיצוני של תחנת החלל ציוד מדעי.
ב-17 במאי 1997 לתחנת החלל התחברה מעבורת החלל אטלנטיס במסגרת משימה STS-84 (מייקל בייקר היה מפקד צוות). צוותה כלל 7 אנשים כך במספר אנשים בתחנת החלל גדל ל-10. מעבורת הביאה לתחנת החלל אספקה, ציוד רפואי וחבר חדש של משלחת קבועה מס' 23 - מייקל פואול.
ב-24 במאי 1997 STS-84 התנתקה מתחנת החלל מיר כאשר על סיפונה ג'רי לינינג'ר שחזר לכדור הארץ.
ב-24 ביוני 1997 במהלך תמרון עם חללית פרוגרס M-34 התרחשה התנגשות עם מודול "ספקטר" של תחנת החלל. היה צורך לבודד את המודול מיתר חלקי תחנת החלל. כתוצאה מתקלה זו פאנל סולארי של המודול התנתק מתחנת החלל ויכולת לספק חשמל וצורכי תפעול תחנת החלל ירדה.
ב-7 ביולי לתחנת החלל התחברה חללית פרוגרס M-35 עם אספקה חדשה.
ב-7 באוגוסט שוגרה חללית סויוז TM-26 ועל סיפונה צוות של משלחת קבועה מס' 24. הם התחברו לתחנת החלל והחל הליך מסודר של העברת שליטה על התחנה למשלחת קבועה חדשה.
האנה-מריה ספלה
האנה-מריה ספלה (בפינית: Hanna-Maria Seppälä; נולדה ב-13 בדצמבר 1984) היא שחיינית מפינלנד, היא אלופת עולם (ברצלונה 2003) וסגנית אלופת אירופה (איינדהובן 2008) במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי. נוסף לכך היא 4 פעמים ברציפות אלופת אירופה (בריכת 25 מטר) במשחה ל-100 מטר מעורב אישי.
ביוגרפיה
ספלה החלה לשחות בגיל 5.
2001
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001 סיימה ספלה במקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.39 שניות ובמקום 29 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.23 שניות.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 זכתה ספלה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.37 שניות, לפני ג'ודי הנרי מאוסטרליה (54.58 שניות) וג'ני תומפסון מארצות הברית (54.65 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום עשירי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.39 שניות.
2005
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 סיימה ספלה במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.32 שניות ולא הצליחה להגן על תוארה. נוסף לכך, היא סיימה במקום 14 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.70 שניות.
2007
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 סיימה ספלה במקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.31 שניות ובמקום 13 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.47 שניות.
2009
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 סיימה ספלה במקום 10 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.82 שניות, במקום 16 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.09 שניות ובמקום 28 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:14.62 דקות.
2011
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיימה ספלה במקום 20 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.06 שניות ובמקום 23 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.79 שניות.
2013
באליפות העולם שנערכה בברצלונה בשנת 2013 סיימה ספלה במקום 20 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.34 שניות ובמקום 13 במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא פינלנד חדש של 25.06 שניות.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 סיימה ספלה במקום 30 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.65 שניות.
ליאורה וייז
ליאורה וייז (נולדה ב-1953) היא אמנית בינתחומית ישראלית, שיוצרת בתחומי הציור, ההדפס והמיצג (פרפורמנס).
ביוגרפיה
נולדה בכפר אתא כליאורה רייך. אמה, יהודית (לבית לוין), עלתה מפולין כילדה ב-1936 עם משפחתה הציונית. בעלה הראשון נהרג במלחמת השחרור. האם עבדה כמפרנסת יחידה בבית החרושת לטקסטיל "אתא", ושם הכירה את בעלה השני, ולטר רייך. רייך נשלח לבדו מגרמניה, על ידי הוריו (שניספו מאוחר יותר בשואה), בשנת 1938, כדי ללמוד בטכניון. הוא הגיע לעבוד בבית החרושת "אתא" כמהנדס גרוש. יהודית ו-ולטר הכירו, נישאו, ומהנישואים השניים האלה נולדה וייז.
בשנים 1978–1979 - למדה פיסול אצל פנחס עשת ויעקב אפשטיין באקדמיה לאמנות בצלאל.
ב-1979 נישאה לסטיב וייז (בעל תואר ראשון בארכיטקטורה מאוניברסיטת ייל), ובין השנים 1981–1986 נסעה עם בעלה, לארצות הברית, לאוניברסיטת אורגון. בעלה למד שם לתואר שני בארכיטקטורה, ו-וייז עצמה למדה בתקופה זו אומנות: צורפות, קרמיקה, זכוכית, ועץ, והרחיבה את מנעד הטכניקות האומנותיות שלה.
לאחר חזרתה לישראל, בין השנים 1991–1999, למדה אמנות אצל כמה מבכירי האמנים הישראליים: רישום אצל יוסף הירש, ציור בצבע אצל יאן ראוכוורגר ואצל ליאוניד בלקלב, וציור בזיקה לתולדות האמנות אצל צבי לחמן.
ב-1999 אחרי קורס בסדנת ההדפס ירושלים הצטרפה לסדנה, ומאז היא מתמחה בטכניקות שונות של תחריט והדפס.
משנת 2021 היא אוצרת תערוכות בגלריה "קיר 1" של בית הקפה הספרותי "תמול שלשום", שמשמש כאכסניה לאירועי תרבות מגוונים.
בגלריה היא מציגה עבודות אמנות המקיימות דיאלוג עם טקסט, כאשר במהלך כל תערוכה מתקיימים במקביל ערבי תרבות שבהם נוצר שיח בין אמנים, יוצרים ואורחים מעולם התרבות.
עבודתה
עבודותיה הבולטות של וייז הן:
הדימויים בעבודותיה של וייז הם פיגורטיביים, ומבוססים לרוב על מיתוסים, אגדות, והיסטוריה משפחתית.
מאחורי מסווה תמים ופשוט לכאורה, היא שותלת מצבי נפש רגישים וביקורת חברתית ועצמית.
וייז גם יוצרת מיצגים על התפר שבין אמנות פלסטית לאמנות הבמה. המיצגים עולים באירועי אמנות, במוזיאונים ובפסטיבלי תיאטרון בובות.
עבודות האמנות שלה מוצגות בחללי אמנות ובמרחבים ציבוריים בישראל ומחוצה לה, הן באוספים ציבוריים כמו במוזיאון ישראל, באוניברסיטת ייל ובסדנת ההדפס ירושלים, והן באוספים פרטיים כמו אוסף ג'רום ואלן שטרן ניו יורק.
חיה ויוצרת בירושלים.
משפחתה
נשואה לסטיב וייז, מעצב, יצרן, והבעלים של "תרמילי סטיב". אם לארבעה.
מתגוררת בשכונת בית הכרם בירושלים.
אני פורים (סרט)
אני פורים (באנגלית: RUN) הוא סרט טלוויזיה ישראלי מ-2001 העוסק בתהליכי קליטת עולים מאתיופיה ועוקב אחר שני בלשים המנסים לפענח תעלומת רציחתו של ילד אתיופי שנמצא מת בפח זבל.
הסרט הופק על ידי חברת JCS והוצג לראשונה במסגרת רצועת ראשון בדרמה ב-HOT3. ואף השתתף בפסטיבל קולנוע בניופורט רוד איילנד.
את התסריט של הסרט כתבו במשותף אסף ברנשטיין ועמליה רוזנבלום. השתתפו בו דרור קרן, שמיל בן-ארי, ולדימיר פרידמן, שירלי ברנר. עורכת הסרט היא ערה לפיד והמוזיקה היא של יונתן בר גיורא.
בשנת 2001 התמודד הסרט על פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע בקטגוריה "סרטי הדרמה המקוריים".
עלילה
בחג פורים, נשלחים שני חוקרי משטרה לשכונת קרוואנים המאוכלסת בעולים חדשים על מנת לחקור את נסיבות מותו של ילד אתיופי, הם מתחקרים מספר אנשים וביניהם המדריך של הילד ועולה מברית המועצות המתגורר במקום, דרך החקירה מתגלה עיסוקו של אותו ילד.
לעוף על הזמן
לעוף על הזמן (באנגלית: Free Birds, בתרגום מאנגלית: ציפורים חופשיות) הוא סרט קולנוע קומי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת. הסרט הוא סרט ההנפשה הראשון של אולפני Reel FX Creative Studios והוא מופץ על ידי Relativity Media (אולם, בכרזת הסרט בעברית רשום "מהיוצרים של שרק", אך הוא אינו שייך לאולפני ההנפשה של דרימוורקס).
עלילה
רג'י הוא תרנגול הודו שקיבל חנינה מארצות הברית, וג'ייק הוא תרנגול הודו שנחוש לשנות את מאכל חג ההודיה, תרנגולי הודו. ג'ייק לוקח את רג'י איתו לגנוב מכונת זמן ולחזור אחורה על מנת לשנות את המאכל, למרות שרג'י אינו רוצה בכך. במהלך הרפתקאותיהם, הם גורמים לשינויים בהיסטוריה.
קורפוס הצי (האימפריה הגרמנית)
קורפוס הצי (בגרמנית: Marinekorps) היה קורפוס של האימפריה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הוא הוקם בנובמבר 1914 ופורק בתום המלחמה.
היסטוריה
קורפוס הצי הוקם ב-20 בנובמבר 1914 כדי לפקד על הכוחות היבשתיים של הצי הגרמני הקיסרי הפועל בפלנדריה. הוא התבסס במהירות באגף הימני הקיצוני של הקו הגרמני בחזית המערבית, מול הים הצפוני. הוא כלל את דיוויזיית הצי הראשונה ודיוויזיית הצי השנייה וכן את דיוויזיית הצי השלישית לאורך כל הדרך; דיוויזיה אחת החזיקה בחזית היבשה, השנייה בחזית הים.
הקורפוס היה עדיין קיים בסוף המלחמה כחלק מהארמייה הרביעית, קבוצת הארמיות רופרכט בחזית המערבית, ועדיין החזיק בימין הקיצוני של הקו.
סדר הכוחות
הקורפוס כלל את היחידות הבאות:
עונת 2008/2009 בסרייה א'
עונת 2008/2009 בסרייה א' הייתה העונה ה-107 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-30 באוגוסט 2008 והסתיימו ב-31 במאי 2009.
בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
קייבו ורונה, בולוניה ולצ'ה היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
אינטר זכתה באליפות הליגה בפעם הרביעית ברציפות בפעם ה-17 בתולדות המועדון.
בסיום העונה, ב-8 באוגוסט 2009 נערך משחק של הסופר קאפ האיטלקי בו אינטר הפסידה 2:1 ללאציו שזכתה בגביע.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו טורינו, רג'אנה ולצ'ה. במקום הקבוצות שירדו, לסרייה א' העפילו בארי, פארמה וליבורנו.
כדורגלנים מצטיינים
זלאטן איברהימוביץ', שחקנה של אינטר כבש 25 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
התאחדות הכדורגל האיטלקית העניקה פרסים לשחקנים מצטיינים:
רובל (פירושונים)
רובל הוא שמו של ההילך החוקי בכמה מדינות או אזורים במזרח אירופה כיום (רוסיה, בלארוס, אבחזיה, דרום אוסטיה, טרנסניסטריה). השם "רובל" שימש לראשונה כשם המטבע של נסיכות מוסקבה {{פירושונים| אישים
ראו גם
}}
ארקדי גוסטב
גנרל קולונל המשטרה ארקדי אלכסנדרוביץ' גוֹסטֶב (נולד ב-11 בפברואר 1961, מחוז המשנה שצקי, מחוז ריאזאן) הוא מדינאי רוסי. מנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי מאז 25 בנובמבר 2021.
כיהן כסגן שר הפנים של הפדרציה הרוסית (מ-14 ביוני 2012 עד 25 בנובמבר 2021).
ביוגרפיה
ארקדי אלכסנדרוביץ' גוסטב נולד ב-11 בפברואר 1961 במחוז המשנה שצקי שבריאזאן. שירת במשרד הפנים משנת 1981.
מאז 2 בספטמבר 1981 היה שוטר במשטרת מוסקבה. בשנת 1987 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לשוטרים במוסקבה של משרד הפנים של ברית המועצות עם תואר במשפטים. הוא התקדם מתפקידו כחוקר מחלק החקירות של המשטרה במוסקבה עד למשרת סגן ראש המחלקה לחקירת פעילות פלילית מאורגנת במשטרת מוסקבה.
בשנת 2000 סיים את לימודיו בפקולטה הראשונה של האקדמיה לניהול של משרד הפנים של רוסיה. משנת 2001 עד 2003 היה סגן ראש מטה מינהלת הפנים של המחוז האדמיניסטרטיבי הדרומי. מאז 2006 היה ממלא מקום ראש מחלקת הסדר הציבורי של משטרת העיר מוסקבה. ב-23 באפריל 2007 מונה לראש מחלקת הסדר הציבורי. מיוני 2010 היה סגן מפקד משטרת מוסקבה. לאחר הארגון מחדש של המנהלת הראשית של מוסקבה באפריל 2011, הוא קודם לדרגת גנרל מייג'ור ומונה לסגן ראש המנהלה הראשית של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית בעיר מוסקבה.
ב-14 ביוני 2012 הוענקה לו דרגת מייג'ור גנרל המשטרה והוא מונה לסגן שר הפנים של הפדרציה הרוסית. ב-21 בפברואר 2014 קודם לדרגת גנרל-לויטננט. ב-20 בפברואר 2016 קודם לדרגת גנרל קולונל המשטרה במשטרת הפדרציה הרוסית.
ב-25 בנובמבר 2021, בצו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הוא מונה למנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי של הפדרציה הרוסית, במקומו של אלכסנדר קלשניקוב.
משפחה ונכסים
הוא נשוי ואב לשני בנים ובת. אחיו הוא אנדריי גוֹסטֶב.
ארקדי גוסטב דיווח ב-2018 על ההכנסה הגדולה ביותר בקרב השוטרים הרוסים, הוא הרוויח 38 מיליון רובל, רובם מתשלום סוציאלי חד פעמי לרכישת דיור, שהוא פי עשרה ממשכורתו כגנרל בשנת 2017.
יחוה דעת
שו"ת יחוה דעת הוא סדרת ספרי שאלות ותשובות בהלכה מאת הרב עובדיה יוסף (7 כרכים). סדרת ספרים זאת היא השנייה אחרי סדרתו יביע אומר. המקור לשם הסדרה הוא הפסוק בתהילים : "יום ליום יביע אומר ולילה ללילה יחוה דעת". בספרים אלו עונה הרב יוסף על שאלות אקטואליות רבות בהלכה, לדוגמה בנושא קול באשה ערווה, ספרי תורה בצה"ל, שמיעת שירים בספירת העומר ועוד. אולם ספרים אלו מתאפיינים בתשובות קצרות ביחס לתשובות שבסדרת ספרי השו"ת הראשונה של הרב עובדיה, יביע אומר, העוסק יותר בפלפולים ובלמדנות והתשובות בו מורחבות יותר.
הכרך הראשון יצא לאור בשנת תשל"ז בעת כהונתו כרב הראשי לישראל. מתכונת הספר מבוססת על שאלות ותשובות שנשאלו ב'פינת ההלכה' אשר שודרה בתוכנית 'קבלת שבת' ברשת א' של רדיו קול ישראל בימי שישי במשך כ-15 שנה, ובהוצאת הספר הורחבו הדברים ונוספו מקורות רבים. בהקדמת הספר נכתב כי התשובות מובאות בספר כפי שנענו בקצרה למאזינים ברדיו כדי שיהיה בבחינת "דבר השווה לכל נפש", אלא שבכמה מקומות הוסיף הערות להבהרת העניין בתוספת נופך.
בהמשך נוספו עוד חמישה כרכים שיצאו לאור עד שנת ה'תשנ"ד.
בשנת תש"פ הוציא מכון מאור ישראל מהדורה חדשה עם חלק ז' ובתוספת הערות מתוך כתבי היד של הרב עובדיה יוסף. המהדורה החדשה היא בעלת ארבעה כרכים, כך שכל שני חלקים בכרך אחד וחלק ז עומד ככרך בפני עצמו.
גיבורי נברון
גיבורי נברון (באנגלית: "Force 10 From Navarone") הוא מותחן מלחמתי מאת הסופר הבריטי אליסטר מקלין, שיצא לאור בשנת 1968.
עלילת הספר
עלילת הספר, המתרחשת במהלך מלחמת העולם השנייה, נפתחת זמן קצר לאחר שהסתיים הספר הקודם, תותחי נברון. קפטן ג'נסן, איש הצי המלכותי ומנהלת המבצעים המיוחדים, מטיל על הקפטן קיית מלורי, הניו זילנדי והסקוטי במוצאו, איש קבוצת המדבר ארוכת הטווח ומטפס הרים בעל שם (הדמות מבוססת ככל הנראה על פי חייו של קולונל דייוויד סטירלינג מייסד הSAS, אך גם על דמותו של איש השירות האווירי המיוחד פיצרוי מקלין), להוביל אנשי צבא בריטיים, המתמחים בלוחמת קומנדו וחבלה, לבצע בעבורו משימה קשה ומורכבת במיוחדת, על גבול הבלתי אפשרית. על מלורי וצוותו, שבו נכללים מילר ואנדריאה, שלחמו תחת פיקודו במשימה באי נברון, ושלושה סמלים מן הקומנדו של חיל הנחתים המלכותי, מוטל לצנוח ליוגוסלביה הכבושה. לכאורה, מוטלת עליהם המשימה לחלץ אוגדה של פרטיזנים שנלכדה בהרי בוסניה. למעשה, עליהם לשכנע את הגרמנים, באמצעות תחבולות הונאה ומעשי חבלה, כי ממשמשת ובאה מתקפה רבתי על יוגוסלביה, על-מנת שיעתיקו לשם כוחות ניכרים מחזית איטליה. כן נלווים לקבוצה זמר-עם יוגוסלאבי עיוור ואחותו, שאינם בהכרח כפי שהם נראים.
עיבודים לקולנוע
הספר עובד לסרט קולנוע בשנת 1978 בו כיכבו בין היתר האריסון פורד ואדוארד פוקס. בין הספר והסרט היו הבדלים רבים, כך שאפילו חלק מהדמויות שהופיעו בספר נשמטו מהסרט (אנדראה למשל).
נאיה יונסקו
נאיֶה יוֹנֶסְקוּ (ברומנית: Nae Ionescu; שמו בלידה - ניקולאיה ק. יונסקו, 16 ביוני 1890 בראילה - 15 במרץ 1940 בוקרשט) היה הוגה, תאולוג נוצרי-אורתודוקסי, מורה, עיתונאי ופוליטיקאי רומני. נחשב לדמות כריזמטית בקרב תלמידיו עמם נמנו, בין השאר, מירצ'ה אליאדה, אמיל צ'וראן, מיכאיל סבסטיאן, אז'ן יונסקו ואחרים. הסופר היהודי סבסטיאן התאכזב עם השנים מגישתו הלאומנית-אנטישמית הבלתי מתפשרת. פעילותו העוינת כנגד הדמוקרטיה הפרלמנטרית חיזקה את האווירה הפוליטית הקיצונית, שהביאה להקמת המשטר הרודני-ימני הפרו-נאצי ואת השואה ברומניה לבסוף. כדברי חוקר האנטישמיות הישראלי ליאון וולוביץ': "נאיה יונסקו התייחד בכך שהעלה את האנטגוניזם כלפי היהודים לרמה תאולוגית, וכך הציג את הדעות הקדומות הנוצריות האנטי-יהודיות העתיקות כמצע לגיטימי בפילוסופיה המטפיזית הרומנית".
אלכסיי מורוזוב (חייל)
אלכסיי אפולונוביץ' מורוזוב (ברוסית: Алексе́й Аполло́нович Моро́зов; 29 בנובמבר 1883 – 21 בנובמבר 1919) היה קצין בלייב-גווארדיה של גדוד פאבלובסק, גיבור מלחמת העולם הראשונה, חבר בתנועה הלבנה וקצין צבא רוסיה.
נאיה יונסקו
ילדותו ולימודיו
נאיה יונסקו נולד בשנת 1890 בעיר בראילה. סבו מצד אביו, סטרויֶה איוואשקו, היה מנכבדי הכפר טטארו שבמחוז בראילה, וייצג את תושבי האזור בדיוואן של ולאכיה בימי הקמת האיחוד בין נסיכויות ולאכיה ומולדובה ב-1859. ליונסקו היו שלוש אחיות ועוד אח - שחקן התיאטרון והקולנוע אלכסנדרו יונסקו - ג'יבֶּריקוֹן. הוא למד בבית הספר היסודי, בגימנסיה ובתיכון בבראילה. בנעוריו הוא התקרב לחוג הסוציאליסטים בעירו, וכך הכיר את הסופר פנאיט איסטרטי. מסיבות פוליטיות - הווה אומר דעות "רפובליקניות-לאומיות", כיוון שרומניה הייתה אז מונרכיה, הוא סולק בשנה האחרונה מהתיכון "ניקולאה בלצ'סקו" ונאלץ לסיים את לימודיו בבית ספר אחר.
אלכסיי מורוזוב (חייל)
ביוגרפיה
בשנת 1905 סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי פאבלובסק ומשם שוחרר כסגן שני בלייב-גווארדיה של גדוד פאבלובסק. ב-1 בינואר 1910 שימש כסגן באותו גדוד.
נאיה יונסקו
ילדותו ולימודיו
בהמשך הוא למד עד שנת 1912 פילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט בפקולטה לספרות ופילוסופיה. את עבודת הגמר - ההיסטוריה של הטיעון האונטולוגי סיים בהצטיינות יתרה. יונסקו מונה למורה בתיכון "מאתיי באסאראב" בבוקרשט, ושיתף פעולה באופן זמני עם כתבי העת "סטודי פילוזופיצ'ה" (Studii filosofice, עיונים פילוסופיים) ו"נוֹואה רוויסטה רומנה" (Noua Revistă Română, כתב העת הרומני החדש). בהמשך נסע לגרמניה לצורך השלמת לימודיו באוניברסיטת גטינגן. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לרומניה, כשהייתה עדיין נייטרלית, והתגייס לשירות חובה בצבא בעיר הולדתו, בראילה. ב-25 בנובמבר 1915 נשא לאשה את אלנה מרגרטה פוטינו, ובינואר 1916 נסע לגרמניה, יחד איתה, לסיום לימודיו. באוגוסט 1916 גרמה כניסת רומניה למחנה מעצמות ההסכמה במלחמה, כנגד גרמניה, למעצרם ושליחתם למחנה שבויים בצלה - שלוס שליד הנובר, משם שוחררו כעבור שנה, באוגוסט 1917. בנו הראשון, ראדו, נולד במחנה השבויים בתחילת 1917. בנו השני, רזוואן, נולד ביוני 1918. עם הזמן יונסקו הצליח לסיים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת מינכן בהדרכתו של פרופ' בוימקר. שם העבודה היה: "הלוגיסטיקה - כניסיון להגדרה מחדש של המתמטיקה" (Die Logistik als Versuch einer neuen Begründung der Mathematik).
הקריירה כמורה ועיתונאי
בחזרתו לרומניה מונה תחילה למורה, ובהמשך למנהל בית הספר הצבאי ע"ש "ניקולאיה פיליפסקו" שליד מנזר "דיאלו", וכן כמדריך בחוג ללוגיקה ותורת ההכרה, לצד הפרופסור קונסטנטין רדולסקו-מוטרו. שיעורו הראשון הוקדש ל"תפקיד האפיסטמולוגיה של האהבה". בשנים 1919–1925 פרסם מאמרים בכתב העת אידיאה אאורופיאנה (Ideea europeană, "הרעיון האירופי") שערך רדולסקו מוטרו, בו כתבו גם טודור ויאנו, אוקטב אוניצ'סקו, דימיטריה גוסטי ועוד. בכתב עת זה פורסם מאמרו של יונסקו "כספים ותרבות", בו שיבח את הבנקאי היהודי האמיד אריסטידה בלנק, עמו שיתף פעולה בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1922 פרסם ב"גאזטה מתמטיקה" מאמר בכותרת "תרומות למקרה של אינטרנזיינטיות של המושגים המתמטיים", אשר זיכה אותו בפרס לפילוסופיה מתמטית כעבור שנה.
אלכסיי מורוזוב (חייל)
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כקפטן מטה של גדוד פאבלובסק. הוא פיקד על פלוגה ובעת שירותו הוענק לו אות מסדר גאורגי הקדוש. בנימוק לקבלת הפרס נאמר כי בקרב ב-31 ביולי 1915, הוא פיקד על סיור פרשים, כשגילה התקפת אויב על הכפר מוסטי, שניתק את יחידת האספקה הרוסית, תוך התחפרות ליד הכפר מוסטי והדיפת התקפותיו של האויב הצליח מורוזוב להעביר את האספקה.
נאיה יונסקו
הקריירה כמורה ועיתונאי
ב-1929 התמנה יונסקו למרצה ללוגיקה, היסטוריה של הלוגיקה ומטאפיזיקה באוניברסיטת בוקרשט. אחרי שנבחן בפני הרכב שמנה את רדולסקו מוטרו, '''פ. נגולסקו, דימיטריה גוסטי וט. ציגלר''', בינואר 1930 קודם לדרגת פרופסור לפסיכולוגיה ולפדגוגיה בפקולטה לחינוך גופני בבוקרשט, בקתדרה בה כיהן לפניו רדולסקו מוטרו. עם תלמידיו נמנו כמה דמויות שכיכבו בתרבות הפוליטית הרומנית במחצית הראשונה של המאה ה-20: מירצ'ה אליאדה, הפילוסוף קונסטנטין נויקה, '''א. סיוראן, ז'ני אקטריאן, הסופר מירצ'ה וולקנסקו, קונסטנטין פלורו, וכן מיכאיל סבסטיאן היהודי, אותו הכיר יונסקו כתלמידו המחונן יוסף הכטר''' כשבחן אותו ב-1926 בבחינות הבגרות, בתיכון של נעוריו בבראילה.
אלכסיי מורוזוב (חייל)
ביוגרפיה
ב-28 בספטמבר 1916 הועלה לדרגת קולונל ובשנת 1917 היה מפקד זמני של לייב-גווארדיה בגדוד פאבלובסק. בסוף 1917 הוא הגיע לדון לשורות צבא המתנדבים. בדצמבר 1917, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, היה מפקד פלוגת שומרים, בינואר 1918 מונה למפקד הפלוגה בגזרתו של הקצין אלכסנדר קוטפוב בקרבות טגאנרוג. הוא השתתף במבצע בקובאן במסגרת הפלוגה הראשונה של גדוד הקצין מרקוב. ב-1 באוגוסט 1919 הוא מונה למפקד גדוד מרקוב השני, שהוקם מחדש בחרקוב. הוא נפצע בקרב ליד יילץ ב-11 באוקטובר 1919. עזב את תפקידו ב-15 באוקטובר.
נאיה יונסקו
השקפותיו הפילוסופיות והפוליטיות
חלק מתלמידיו הצטרפו אליו בעבודתו בעיתון "קובנטול" (Cuvântul, "הדבר"), אותו ניהל כעורך ראשי בין השנים 1924–1928, וכבעלים ומנהל בין השנים 1928–1934. אוריינטציית "קובנטול" הייתה לאומנית-נוצרית אורתודוקסית, ונאה יונסקו ותלמידיו פרסמו בו מאמרים בתחומי התאולוגיה, הספרות, הכלכלה והפוליטיקה.
אלכסיי מורוזוב (חייל)
ביוגרפיה
הוא נפטר מטיפוס ב-21 בנובמבר 1919. נקבר בבית העלמין של הקתדרלה הצבאית של יקטרינודאר (כיום קרסנודאר).
נאיה יונסקו
השקפותיו הפילוסופיות והפוליטיות
בהגותו הושפע יונסקו מתפיסות של אדמונד הוסרל שהיה מורו בגרמניה, וכן של פרידריך ניטשה. השקפתו הפילוסופית בעלת יסודות אקזיסטנציאליסטיים וחלקית מיסטיים, נקראה "טראיריזם" (Trairism), מהמילה הרומנית "טראירה" (Traire, חוויה), לה היו נקודות השקה רבות עם האידאולוגיה של הפשיסטים הרומנים - לגיון "משמר הברזל" הפרו-נאצי.
בתחילה אהד יונסקו את מפלגת האיכרים בהנהגתם של יוליו מאניו, ויון מיכלאקה, חרף אי-הסכמתו עם השקפות האידאולוג של זרם פוליטי זה, וירג'יל מדג'ארו; לכן, בבחירות של 1928 הוא תמך בעקביות מעל דפי עיתונו במפלגת האיכרים. בהמשך, תמך בחזרתו מהגלות של המלך קרול השני, ובשיבתו לכס המלוכה ב-1930. בין 1930–1933 נמנה עם המקורבים למלך והמשפיעים במדינה, עד שהורחק מה"קמרילה" - חוג יועציו הקרובים של קרול השני. למרות שיונסקו עצמו לא היה חבר ב"משמר הברזל", השקפותיו הפוליטיות הקצינו עם הזמן והוא הפך למתנגד ומבקר ארסי של בעלי בריתו בעבר - המלך קרול השני, ומנהיג מפלגת האיכרים - יוליו מאניו. במקביל להקצנת עמדותיו הלאומניות-דתיות, הוא ניצל את מעמדו כמרצה כריזמטי להפצת אידאולוגיה אנטי-דמוקרטית, ולעשיית נפשות לתנועה הלגיונורית האנטישמית בקרב הסטודנטים. אחרי 1930 יונסקו נקלע לפולמוס עם מורו, רדולסקו-מוטרו, שביקר את עמדותיו המצדדות ברדיקליזם הלאומני. במכתב למירצ'ה אליאדה, רדולסקו-מוטרו מחה נגד ניצול השיעורים האקדמיים ללוגיקה לשם "הטפה למיסטיציזם חובבני", כלשונו.
ב-1 ביוני 1930 נבחר יונסקו לפרלמנט הרומני מטעם עיר הולדתו, בראילה, ברשימת "האיחוד הלאומי". אחרי רצח ראש הממשלה יון גאורגה דוקה על ידי הלגיונרים של "משמר הברזל", נעצר יונסקו בסינאיה ב-2 בינואר 1934, ועיתונו "קובנטול" נסגר זמנית בפקודת השלטונות. ב-7 בפברואר הוא שוחרר מהכלא, ושוב נעצר זמן מה אחר כך. הוא שוחרר סופית ב-15 במרץ 1934.
אחרי הרצאה שנשא בינואר 1935 בתיכון "קודריאנו", בעיר ברלאד, על "סכנת הרוח התבוסתנית שמפיץ איגוד הסטודנטים הנוצרים" ע"ש אלכסנדרו ולחוצה, ב-11 בפברואר פרצו תגרות בין סטודנטים ממעריציו, לבין ז'נדרמים. כך גם אחרי הרצאה אחרת של יונסקו בעיר אורדאה. ב-22 באפריל 1937 הוא התמנה לפרופסור-אגרגאט בקתדרה חדשה שנוצרה עבורו - ל"מטאפיזיקה והיסטוריה של הלוגיקה". ביוני 1937 מחה יונסקו נמרצות מעל דפי העיתונות, יחד עם צ'וראן, נויקה, ארשאביר אקטריאן ואחרים, נגד סילוקו של מירצ'ה אליאדה (עוזרו בהתנדבות בקתדרה), שהואשם על ידי השלטונות ב"כתיבה פורנוגרפית". ב-27 ביוני 1937 פרסם את המאמר "תחת סימן הארכנגל" ומירצ'ה אליאדה הוציא לאור קובץ מאמריו של מורו מהשנים 1926 - 1933, תחת השם "שבשבת".
פרשת המבוא לרומן של מיכאיל סבסטיאן
ביוני 1934 פורסם הרומן של מיכאיל סבסטיאן "זה אלפיים שנה ..." (De două mii de ani...). נאיה יונסקו כתב לו "ראשית דבר", שבה, בניגוד לרעיונות המחבר, ניסה למצוא בסיס תאולוגי לאנטישמיות כשמסקנתו היא "יהודה (ברומנית: יודה) צריך לסבול" - ליהודים אין כל אפשרות של הצלה בגלל היותם יהודים. במשך כמה חדשים התנהל פולמוס לוהט בעיתונות הרומנית סביב הרומן של סבסטיאן והמבוא של יונסקו. השתתפו בפולמוס טודור תאודורסקו-בראנישטה, פומפיליו קונסטנטינסקו, שרבאן צ'וקולסקו, מירצ'ה אליאדה, מירצ'ה וולקנסקו, קונסטנטין נויקה, פטרה פאנדריה, יון י. קנטקוזינו ומחבר הספר, מיכאיל סבסטיאן. בשנת 1935 כתב סבסטיאן מסה בשם Cum am devenit huligan ("איך הפכתי לחוליגן"), תגובה למבוא של נאיה יונסקו. הרומן והמבוא הוצאו לאור שוב, כשהצירוף אושר על ידי הסופר, ב-1946 ואחרי נפילת הקומוניזם ברומניה בשנים 1990, 2003 ו-2006.
שנותיו האחרונות
ב-21 בינואר 1938 הותר העיתון שלו "קובנטול" שוב לפרסום בעריכתו של ק. גונגופול. אחרי כינון הדיקטטורה המלכותית של קרול השני בפברואר 1938, העיתון נסגר שוב ב-17 באפריל 1938. יחד עם מנהיגים של התנועה הלגיונרית, נאיה יונסקו נעצר ונשלח למחנה המאסר במיירקוריה צ'וק. בעת ובעונה אחת סולק מתפקידיו באוניברסיטה. במאי 1938 הופיע כעד במשפטו של ראש הליגיונרים, ה"קפיטאן" קורנליו זלאה קודראנו. במאסר נתן כמה הרצאות על "התופעה הליגיונרית", שהוצאו לאור מאוחר יותר ב-1940 על ידי שטפאן פאלאגיצה. אחרי חצי שנת מאסר שוחרר. שוב נאסר בין ינואר ליוני 1939. בשחרורו מהכלא לא התקבל בחזרה לעבודה. חולה לב, קיבל ביקורים בביתו משורה של ידידים כמו וולקנסקו, נויקה, מ. אליאדה, יונל גריה, ג'ורגה ראקוביאנו ואחרים. נפטר במרץ 1940 בווילה שלו ברובע בניאסה בבוקרשט (ה"ווילה שעל יד הכביש" "Vila de la şosea"), בנוכחותה של חברתו, הסופרת ופסנתרנית צ'לה דלווראנצ'ה. אחרי מותו, הבית שימש לגנרל יון אנטונסקו שהיה לדיקטטור של רומניה בין 1940 - 1944. עיתונו, "קובנטול", הפך תחת עריכתו של '''פ.פ. פנאיטסקו''' לביטאון של התנועה הלגיונרית בימי הימצאותה בשלטון בשנים 1940–1941.