cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יימס ישראל
השכלה ותפקידים
ב-1870 קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה באוניברסיטת הומבולדט שם למד אצל לודוויג טראובה. בזמן מלחמת צרפת–פרוסיה הוא שירת כרופא צבאי. אחרי כן המשיך את לימודיו בווינה (1871). בשנים שלאחר מכן הוא היה אסיסטנט בבית החולים של הקהילה היהודית. ב-1875, אחרי שהרחיב את השכלתו באנגליה וסקוטלנד הוא מונה כסגן הרופא הראשי במחלקה הכירורגית בבית החולים היהודי בברלין. ב-1880 מונה למנהל המחלקה.
ישראל סבל, כנראה, מאולקוס כרוני שאילץ אותו לצאת לחופשה ארוכה במונטרה שם הוא טופל על ידי אדולף קוסמאול (Adolf Kußmaul) בדיאטה שעזרה לו. כשחזר לברלין ב-1886 פתח קליניקה פרטית. השימוש בחומרי חיטוי בו החל ב-1892 עשה אותה לאחד מבתי החולים המודרניים הראשונים של התקופה. ב-1890 הוצעה לו משרת פרופסור באוניברסיטת ברלין בתנאי שיתנצר אך הוא דחה את ההצעה. ב-1894 הוא קיבל משרת פרופסור בהמלצתו של ארנסט פון ברגמן. ב-1915 הוא הוזמן על ידי האימפריה העות'מאנית לטפל בסולטאן. ב-1917 הוא פרש מבית החולים היהודי והמשיך לעבוד רק בקליניקה שלו. ישראל היה חלוץ בניתוחים אורולוגיים ושל הכליות. התיזה שלו עסקה במחלת ברייט (Bright' disease) והדיווח הראשון שלו על ניתוח של כליה היה ב-1882. הוא פרסם, במהלך הקריירה שלו, יותר מ-170 מאמרים בעיקר על רפואה אורולוגית. כמו כן היה מייסד שותף של כתב העת Folia Urologica. היה מורהו של הפרופסור מקס צונדק.
ד"ר אפרים סיני אשר נפגש עם ישראל, בזמן היותו סטודנט לרופא הגדיר את ישראל "מגדולי האורולוגים בברלין"..
אברהם מנלה
אברהם מרדכי מנלה (נולד בג' בניסן תשל"ו, 3 באפריל 1976) הוא מנכ"ל חברה קדישא תל אביב-יפו והמחוז.
ג'יימס ישראל
השכלה ותפקידים
ישראל תרם תרומות חשובות בתחום של ניתוחים פלסטיים ובמיוחד בתחום של כירורגיית פה ולסת. בנוסף נזקף לזכותו עיצוב קרונית בית חולים ניידת הידועה בשם Lazarettzug.
ישראל היה גם הראשון שתיאר חיידק גראם-חיובי בעל צורה מתגית "תפטירית" בסוג Actinomyces, שגורם למחלה זיהומית בשם אקטינומיקוזיס. חיידק זה קיבל את השם Actinomyces israelii.
אברהם מנלה
ביוגרפיה
אברהם מנלה נולד בשנת 1976 בירושלים, גדל בשכונת הר נוף ולמד בישיבת נזר ישראל. לאחר מכן למד בישיבת שפת אמת. בגיל 20 התחתן ועבר לגור עם רעייתו בשכנות להוריה בתל אביב. שם למד בבית מדרש לאברכים לתורה ולהוראה מיסודם של חסידי גור, ובמקביל השתלב בהנהלת המוסד. בין אברהם מנלה ליעקב ליצמן יש קשרים קרובים של תלמיד־מורה.
קריירה
בשנים 1997–2001 שימש מנהל המוסדות "בית מדרש להוראה" ו"מרכז קהילתי בית יהושע" בתל אביב. בשנת 2000 הוסמך כטוען רבני ועבד במקצוע זה עד שנת 2005. באפריל 2006 מונה למנכ"ל בפועל של חברה קדישא תל אביב-יפו והמחוז, לאחר ששימש יועץ ההנהלה וממלא מקום המנכ"ל במסגרת תהליכי הבראה שעבר הארגון לאחר שנקלע לקשיים. במסגרת תפקידו, אחראי מנלה על תפעולם ופיתוחם של ששת בתי העלמין שבאחריות החברה: בית העלמין הפעיל "ירקון" ובתי העלמין שהוכרזו סגורים לקבורה קריית שאול, נחלת יצחק, טרומפלדור וכן בתי העלמין בחולון וביפו. מנלה מופקד על תקציב שנתי של כ-100 מיליון ש"ח ועל מצבת כח אדם של כמאה עובדים ישירים ועוד כמאה עובדי קבלן.
במקביל לתפקידו כמנכ"ל חברה קדישא, שימש מנלה בין השנים 2007 ל-2016 כיו"ר הדירקטוריון (ומאז 2002 חבר דירקטוריון) של חברת עזרה ובצרון – חברת הבת של עיריית תל אביב-יפו העוסקת בבנייה, בשיפוץ ובאחזקת מבנים. ועומדת מאחורי פרויקטים מרכזיים בעיר שעלותם מוערכת בעשרות מיליוני ש"ח, כגון שיקום מתחם התחנה ושיפוץ בניין העירייה.
בשנת 2013 מונה מנלה ליו"ר עמותת פורום חברות הקדישא הגדולות בישראל, שהוקמה ב-2010. העמותה מאגדת את חברות הקדישא הגדולות האחראיות לכשני שלישים משירותי הקבורה בישראל. במסגרת פעילותו לשיפור שירותי הקבורה הניתנים בישראל, חנך הפורום ב-2014 בשיתוף המשרד לשירותי דת ואוניברסיטת אריאל את מכללת "מורשת בנימין" ללימודי מקצועות הקבורה.
בשנת 2013 מונה לחבר ועד הפועל במגן דוד אדום, ובנוסף ליו"ר "ועדת ארגון ומינהל" במגן דוד אדום.
בשנת 2015 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת אחוזות החוף העוסקת בניהול ובתפעול החניונים העירוניים בתל אביב.
בשנת 2017 נבחר ליו"ר ועד הפועל של מגן דוד אדום.
בשנת 2019 מונה לחבר דירקטוריון חברת החשמל לישראל.
בשנת 2019 מונה בפעם הרביעית לחבר ועדת סל התרופות, לאחר ששימש חבר בוועדה בשנים 2012, 2013 וב 2017.
בשנת 2020 מונה בפעם החמישית לחבר ועדת סל התרופות.
בתחילת שנת 2021 מונה ליו"ר דירקטוריון מי אביבים
מנלה הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו (2012) ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב (2014). הוא הוסמך לטוען רבני (2000) ולרב מטעם הרבנות הראשית לישראל. בוגר קורסים להכשרת דירקטורים בתאגידים עירוניים, ממשלתיים וציבוריים מאוניברסיטת תל אביב. בוגר קורס ניהול בכיר באוניברסיטת הרווארד מטעם תוכנית "מעוז" שמכשירה ומרשתת מנהיגים ערכיים, מקצועיים וממלכתיים בעלי תפקידים בכירים (2015).
חיים אישיים
מתגורר בתל אביב-יפו, נשוי ואב לשלושה.
ארמיית המשמר השלישית
ארמיית המשמר השלישית (ברוסית: гвардейская армия я-3) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
ארמיית המשמר השלישית הוקמה על בסיס יחידות של ארמיית המשמר הראשונה שפורקה. בדצמבר 1942 ארמייה הוצבה בחזית הדרום-מערבית. היא החלה את דרכה בשלב האחרון של קרב סטלינגרד כאשר היא הייתה חלק מיחידות הצבא האדום שהשלימו את כיתור הוורמאכט באזור. בהמשך היא התקדמה מערבה והשתתפה בשיחרור אוקראינה הסובייטית לרבות דונבס וזפוריז'יה. בפברואר 1944 היא הגיע עד לניקופול. בהמשך היא נכללה בין היחידות של חזית האוקראינית הראשונה ולחמה במבצע לבוב-סנדומייז'. היא נכנסה לשטחי פולין ובינואר 1945 הייתה על גדות נהר נייסה.
בשלבים האחרונים של המלחמה ארמיית המשמר השלישית לחמה באזור דרזדן ונכנסה לפראג.
ביולי 1945 הארמייה פורקה.
חיים הכט
חיים הכט (נולד ב-20 בדצמבר 1950) הוא מנחה טלוויזיה, שדרן רדיו ומייסד ומנהל תחנת "רדיו קול רגע".
ביוגרפיה
חיים הכט, בנם של ניצולי שואה, נולד בפתח תקווה וגדל בשיכון בחולון. אביו היה פועל בניין ממוצא פולני. הכט היה חבר קיבוץ גלעד, שם עבד כרפתן במסגרת גרעין נח"ל.
לאחר תאונת דרכים קשה שעבר בדצמבר 1972, שינה את מקצועו והפך לכתב ספורט בערוץ הראשון. הכט למד עיתונות באוניברסיטת לונדון, ולאחר מכן חזר ארצה ועבד כמנהל פרויקט רווחה ושיקום שכונות בעיר טבריה.
בשנים 1980–1992 היה הכט כתב קול ישראל בצפון. באמצע שנות השמונים שימש כשליח הסוכנות היהודית בפילדלפיה. ב-1992 עבר לירושלים, שם הנחה את תוכנית הרדיו "כתבנו בכנסת". בשידוריו נוטה הכט לעסוק בתכנים חברתיים ופוליטיים.
ב-1996 זכה הכט במכרז על הקמת תחנת רדיו בגליל ובעמקים (רדיו קול רגע), ומאז הוא מחזיק במניות ברדיו ומשמש כמנהל התחנה.
בשנת 2003 זכתה "רישיון להרוג", תוכניתו של הכט, בפרס מסך הזהב בקטגוריית "תוכנית תעודה ותחקיר".
בשנת 2010 נפגע באורח קל-בינוני בתאונת דרכים. באותה שנה שודר בערוץ 2 סרטו "יש לנו עבודה בשבילכם", שעסק בתופעת החיילים המשוחררים שנוסעים לעבוד בחוץ לארץ.
בין תוכניות הטלוויזיה שהנחה הכט: "הכיסאות", "יצאת צדיק", "בין כרכור לסינגפור", "מה אתם הייתם עושים", "הקרב על הבית", "התקף לב", "רישיון להרוג", ששודרו כולן בערוץ 2, ו"בין אריזונה לנס ציונה" ששודרה בערוץ קשת 12. כנגד הכט נטען שסדרות הטלוויזיה שלו – ובעיקר "רישיון להרוג", "בין כרכור לסינגפור" ו-"מה אתם הייתם עושים" – נגועות בפופוליזם ודמגוגיה.
לקראת יום השואה 2012 שודר סרטו "הכינור שחזר", שהציג את סיפורו של "ילד הפלא" ברוניסלב הוברמן, מייסד התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 2014 יצא סרט טלוויזיה דוקומנטרי משותף לו ולרועי מנדל בשם "שני אסמים". המספר את סיפור טבח קהילת ידוובנה, פולין ביולי שנת 1941. הכט גם יצר את הסרטים טיסה אחת בשבילנו והניצחון הסופי של פליקס זנדמן.
בשנת 2018 הודיע הכט כי הוא פורש מהגשת הסדרה "יצאת צדיק" וכן מהסדרה "מה אתם הייתם עושים".
חיים אישיים
הכט נשוי ויש לו שלושה ילדים ושלושה נכדים.
מתגורר במושבה מגדל.
יוהאן דיניז
יוהאן דיניז (בצרפתית: Yohann Diniz; ) הוא הלך תחרותי צרפתי, שיאן העולם הנוכחי (2018), אלוף העולם (לונדון 2017) ו-3 פעמים אלוף אירופה (גטבורג 2006, ברצלונה 2010 וציריך 2014) בהליכה ל-50 ק"מ.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 זכה דיניז במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ, בשיא אישי חדש של 3:41:39 שעות, לפני חסוס אנחל גרסיה מספרד (3:42:48 שעות) ויורי אנדרונוב מרוסיה (3:43:26 שעות).
סגן אלוף עולם
בשנת 2007 בתחרות הליכה ל-20 ק"מ שנערכה באנגליה, קבע זמן של 1:18:58 שעות, זמן שיא להלך צרפתי. לאחר מכן באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן באותה שנה הוא זכה במדליית כסף בתחרות הליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 3:44:22 שעות, אחרי נתן דיקס מאוסטרליה (3:43:53 שעות) ולפני אלכס שווארצר מאיטליה ( 3:44:38 שעות.
2008
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נאלץ דיניז לפרוש מהתחרות לאחר שעבר מרחק של 30 ק"מ עקב כאב חד בבטן ובירך.
שיאן עולם
בשנת 2009, קבע שיא עולם חדש בהליכה ל-50 ק"מ, 3:38.45 שעות.
2010
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 זכה דיניז במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בהליכה ל-50 ק"מ, בתוצאה של 3:40:37 שעות, לפני גז'גוז' סודאו מפולין (3:42:24 שעות) וסרגיי בקולין מרוסיה (3:43:26 שעות).
2011
במרץ 2011 קבע שיא עולם בהליכת 50 ק"מ במסלול לא-סלול, 3:35:27 שעות, השיא הקודם היה ארוך בקצת יותר מ-5 דקות. באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית באותה שנה, נפסל דיניז בתחרות להליכה ל-50 קילומטר.
2012
בתחרות שנערכה בשנת 2012 בצרפת שיפר את שיאו האישי בהליכה ל-20 ק"מ והגיע לשיא אישי חדש של 1:17:43 שעות. סיים את התחרות במקום השני, אחרי אלכס שווארצר.
באולימפיאדת לונדון (2012) נפסל דיניז מיד עם הגיעו לקו הסיום במיקום שמיני בתחרות הליכה ל-50 ק"מ. הפסילה נקבעה עקב כך ששתה בקבוק מים בקילומטר ה-38 של התחרות באזור שלא הוקצה לשתייה לספורטאים.
2014
באליפות אירופה, שנערכה בציריך, שווייץ זכה דיניז במדליית זהב בפעם השלישית בהליכה ל-50 ק"מ בשיא עולם חדש של 3:32:32 שעות, לפני מטיי טוט מסלובקיה (3:36:21 שעות) ואיוון נוסקוב מרוסיה (3:37:41 שעות). שיא זה היה טוב בדקה אחת ו-41 שניות לעומת השיא הקודם, ודיניז יכל לקבוע שיא טוב עוד יותר. אלא, שעם התקרבו לנקודות הסיום החליט לבקש מהקהל דגל של פורטוגל כאות הוקרה לסבתו המנוחה ילידת פורטוגל בו נופף במטרים האחרונים של המסלול.
2015
באליפות העולם בהליכה שנערכה בארל צרפת, ב-8 במרץ 2015, קבע דיניז בתחרות ל-20 ק"מ שיא עולם חדש של 1:17:02 שעות. שיא עולם זה החזיק מעמד שבוע אחד בלבד, הוא נשבר בהמשך החודש על ידי ההלך היפני סוזוקה סוזוקי.
ביולי 2015, דיניז הודעה על פרישה מהשתתפות בתחרויות הליכה נוספות, עקב כאבים ברצועת הכתף שהצריכו התערבות ניתוחית.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) השתתף דיניז בתחרות ההליכה ל-50 ק"מ, והוביל בתחרות עד לתקרית מביכה בה איבד שליטה על סוגריו ועשה את צרכיו במכנסיו. בהמשך התחרות התמוטט, אך המשיך ללכת וסיים במקום שמיני.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכה דיניז במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-50 ק"מ בשיא אליפות חדש של 3:33:12 שעות, לפני הירוקי אראי (3:41:17 שעות) וקאי קוביאשי (3:41:19 שעות), שניהם מיפן.
הרברט גילה
הרברט גילה (בגרמנית: Herbert Gille; 8 במרץ 1897 – 26 בדצמבר 1966) היה אובר-גרופנפיהרר (גנרל) בוואפן אס אס, והיה קצין האס אס המעוטר ביותר במהלך המלחמה.
קריירה מוקדמת
גילה נולד ב-8 במרץ 1897 בבאד גאנדרסהים, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס גילה לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-55, עמו לחם במהלך המלחמה. בהמשך המלחמה הועבר גילה לרגימנט הארטילריה ה-30, ובמהלך המלחמה אף הועלה לדרגת אובר לויטננט.
לאחר המלחמה השתחרר גילה מהצבא, ופנה למסחר וניהול אחוזות. בשנת 1934 הצטרף גילה לוואפן אס אס, ובשנת 1938 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט דר פיהרר.
מלחמת העולם השנייה
במהלך הפלישה לפולין והמערכה על צרפת פיקד גילה על הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה אס אס ה-5, וב-30 בינואר 1941 הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר. במהלך מבצע ברברוסה היה גילה קצין מטה בדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-5, וב-1 באוקטובר 1941 הועלה לדרגת אוברפיהרר. ב-8 באוקטובר 1941 קיבל גילה על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וזמן קצר לאחר מכן מונה למדריך ביחידות הארטילריה. ב-1 במאי 1943 הועלה גילה לדרגת בריגדפיהרר, ומונה למפקד דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-5. גילה פיקד על הדיוויזיה בקרב חרקוב השלישי, ועל פעולותיו בקרב קיבל ב-1 בנובמבר 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-9 בנובמבר 1943 הועלה גילה לדרגת גרופנפיהרר. במהלך קרב קורסון-צ'רקאסי לחם גילה עם חייליו בחירוף נפש, ובמהלך הבריחה מהכיס, ספגה הדיוויזיה שלו אבדות קשות בנפש וציוד. אולם גילה לחם תוך דוגמה אישית, נלחם לצד חייליו, והיה בין האחרונים שיצאו מהכיתור, ועל כך קיבל ב-20 בפברואר 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקובל, וגילה הצליח לשמור על העיר במשך 22 ימים של כיתור רוסי, ולאחר מכן הצליח לחלץ את כוחותיו, ועל כך ב-19 באפריל 1944 קיבל תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-6 באוגוסט 1944 מונה גילה למפקד קורפוס הפאנצר אס אס ה-4, ופיקד עליו בדיכוי מרד ורשה. בדצמבר כותר באזור בודפשט שבהונגריה קורפוס אס אס הררי התשיעי בפיקודו של קרל פפר-וילדנברוך, והוחלט על פתיחת מבצע קונרד במטרה לשחררו. קורפוס הפאנצר הרביעי הועבר דרומה ונכלל במסגרת הארמייה השישית שהייתה חוד החנית של המבצע. הקורפוס נכנס ללחימה בקרבת בודפשט ב-1 בינואר 1945 כנגד ארמיית הטנקים הרביעית, כשהוא זוכה להצלחות ומתקדם באופן מוצלח לשבירת האויב. התקדמות הכוח נבלמה לבסוף רק 28 ק"מ מהעיר, בהמשך החודש נעשו עוד שני ניסיונות לשבירת הצבא האדום וכיבוש בודפשט, אך למרות הצלחות נקודתיות נכשלו הכוחות הגרמנים.
אחרי כישלון מבצע קונרד הארמייה השישית נסוגה לאזור אגם בלטון והקורפוס השתתף ונתן חיפוי למתקפת אגם בלטון. אחרי כישלון המתקפה יחידות הארמייה השישית החזיקו בקווים עד המתקפה הסובייטית במבצע וינה ב-15 במרץ 1945. הקורפוס ניצל אך בקושי מכיתור תודות להתגוננות האמיצה של דיוויזיית פאנצר אס אס התשיעית "הוהנשטאופן". בסוף החודש נסוג הקורפוס לכיוון וינה, וב-9 במאי נכנע גילה לכוחות צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה
בשנת 1948 שוחרר גילה מהשבי. לאחר שחרורו התגורר גילה בשטמן והיה חבר בתנועת אנשי האס אס לשעבר HIAG, וב-26 בדצמבר 1966 מת והוא בן 69 שנים.
רכס סיירה מורנה
רכס סיירה מורנה (בספרדית: Sierra Morena) הוא אחד מרכסי ההרים העיקריים של ספרד. הרכס הנמצא בדרום חצי האי האיברי, מהווה את הגבול הדרומי של המסטה. כיוונו הכללי הוא מערב-מזרח, והוא משתרע לאורך 450 קילומטר מפורטוגל במערב ועד פרובינציית חאאן שבאנדלוסיה במזרח.
רוחבו של הרכס הוא כ-75 קילומטר. הפיסגה הגבוהה ביותר, בהר Bañuela, היא בגובה 1,332 מטר. פסגות בולטות נוספות הן 1,312 מטר ב-Corral de Borros ו-1,290 מטר ב-Cerro de la Estrella. רכס ההרים מוזכר בשיר המקסיקני המסורתי המפורסם "Cielito Lindo".
אייבון (בריסטול)
אייבון (אנגלית: Avon; מבוטא /ˈeɪvən/) הוא נהר באורך 120 קילומטרים, הזורם בדרום-מערב אנגליה ובעל אגן ניקוז המשתרע על פני 2,308 קמ"ר. מאחר שבאנגליה קיימים נהרות נוספים ששמם אייבון, מכונה נהר זה לעיתים גם אייבון התחתי או בריסטול אייבון. מקורו של השם אייבון הוא במילה הוולשית afon, שמשמעותה נהר. מוצא הנהר הוא ליד צ'יפינג סודברי (Chipping Sodbury) שבגלוסטרשייר, כשלאחר מכן הוא מתחלק לשניים ומתמזג בחזרה לפני שהוא עובר דרך וילטשייר. ניתן לנווט בקטע הנהר הנמוך שבין באת' לפרבר אייבונמאות' בבריסטול, על גדות נהר סוורן.
כאמור, מוצא האייבון הוא ליד צ'יפינג סודברי שבגלוסטרשייר, בין הכפרים אולד סודברי (Old Sodbury) ואקטון טרוויל (Acton Turville). הנהר זורם בנתיב מעגלי במקצת, ומתנקז לכיוון מזרח ולאחר מכן לכיוון דרום דרך וילטשייר. היישוב העיקרי הראשון הוא הכפר לאקינגטון (Luckington), השוכן במרחק 3 קילומטרים מעבר לגבול וילטשייר, ולאחר מכן הכפר שרסטון (Sherston). בעיירת השוק מלמסברי (Malmesbury) נמצאת מפגש הנחלים בין האייבון לאחד מיובליו הראשיים, טטברי אייבון (Tetbury Avon), שמקורו צפונית לעיירה טטברי (Tetbury) שבגלוסטרשייר. יובל זה ידוע בקרב התושבים הגרים לידו כאינגלברן (Ingleburn), מילה שמשמעותה באנגלית עתיקה היא "נהר אנגלי". בנקודה זו שני הנהרות כמעט מתאחדים, אך הגבעות הסלעיות של הקוטסוולדס מונעות מפגש זה ויוצרות בכך אי שהעיירה העתיקה מלמסברי שוכנת על פסגתו.
לאחר ששני הנהרות מתמזגים פונה האייבון לכיוון דרום-מזרח מקוטסוולדס, ומיד לכיוון דרום לתוך עמק דונטסי (Dauntsey Vale) החרסיתי, שם הוא מתמזג עם נהר מארדן (Marden), עד שהוא מגיע לצ'יפנהאם (Chippenham), העיירה הגדולה ביותר עד לנקודה זו. העמק הרחב בקטע זה ידוע כעמק אייבון, והנהר זורם דרך לקוק (Lacock) ומלקשהאם (Melksham), ולאחר מכן פונה לכיוון צפון-מערב דרך העיירה ברדפורד על אייבון (Bradford on Avon), שמרכזה התפתח סביב הנהר, ומכאן מקור שמה של העיירה (Broad-Ford). בנוסף לכך הוקם במקום גשר בתקופת הנורמנים, שקיים עד היום. הצד הנורמני נמצא במעלה הזרם, ויש בו קשתות מחודדות, לעומת הצד החדש שבו יש קשתות מעוקלות. בעבר נודע הגשר כגשר פקהורס (Packhorse), אך הוא הורחב במאה ה-17 על ידי בניית הצד המערבי. על הגשר ניצב בניין ששימש בעבר קפלה וכיום משמש את בית המעצר של העיירה, ושניהם הוכרו כבניין רשום מדרגה I.
בקטע של עמק אייבון בין ברדפורד על אייבון ובאת' יש את כל ארבע הצורות האפשריות של תחבורה קרקעית: דרך, מסילת רכבת, נהר ותעלה. הנהר זורם מתחת לאמות המים אייבונקליף (Avoncliff) ודנדאס (Dundas), ובפרשפורד (Freshford) מצטלב עם נהר פרום (Frome) הזורם מסאמרסט. אמת המים אייבונקליף נבנתה על ידי ג'ון רני האב (John Rennie) והמהנדס ג'ון תומאס (John Thomas) בין 1797 ל-1801. אמת המים מורכבת משלוש קשתות, והיא משתרעת לאורך 100 מטרים. אמת המים דנדאס נבנתה גם כן על ידי רני ותומאס באותה תקופה, אך הושלמה ב-1805. אורכה של אמת המים הוא 137 מטרים, קשתותיה בנויות מאבן באת' עם פילסטרים דוריים, ומעקות בכל קצה. היא הוכרזה כבניין רשום מדרגה I, וב-1951 הייתה למבנה התעלה הראשון שהוכרז כמונומנט עתיק רשום.
הנקודה הבאה במסלול הנהר היא תחנת השאיבה קלברטון (Claverton Pumping Station), השואבת מים מהנהר לתוך תעלת קנט ואייבון (Kennet and Avon Canal) תוך ניצול עוצמת הזרם של הנהר. תחנת השאיבה שוכנת בבית משאבה הבנוי מאבן באת', על גדת הנהר. חלק מהמים מוסט מהנהר לתוך תעלה צרה על ידי סכר וורליי (Warleigh), הנמצא במרחק 180 מטרים במעלה הזרם. המים זורמים דרך התעלה הצרה לתוך תחנת השאיבה, ומניעים גלגל מים בקוטר 5.2 מטרים, המורכב מ-48 כפיסי עץ. לאחר תחנת השאיבה קלברטון זורם הנהר דרך הכפר באת'פורד (Bathford), שם הוא מצטלב עם נהר בייברוק (Bybrook), ובאת'המפטון (Bathampton), וכשהוא מגיע לבאת' הוא מצטלב עם הנחל לאם ברוק (Lam Brook). כשהנהר זורם בבאת' הוא עובר מתחת לגשר קליבלנד (Cleveland) וגשר פולטני, ומעל סכר נמוך. שיטפונות שאירעו ב-1799 וב-1800 הרסו את הצד הצפוני של גשר פולטני, שנבנה ללא תמיכה מספקת. הגשר הוכרז כמונומנט לאומי ב-1936, ושיחזור חזיתו המקורית הושלם לפני פסטיבל בריטניה ב-1951, בנוסף לעבודות מאוחרות יותר ב-1975.
לאחר מכן זורם הנהר לתעלת קנט ואייבון, המצטלבת עם הנהר מתחת לסכר בקרבת תאי השיט של באת'. האייבון, ביחד עם נהרות קנט והתמזה, משמשים נתיב ישיר לסירות תעלה מבריסטול ללונדון.
האייבון זורם דרך קיינסהאם (Keynsham) לכיוון בריסטול. לאורך רוב המסלול שלו לאחר היציאה מווילטשייר הוא מסמן את הגבול המסורתי בין סומרסט לגלוסטרשייר. לאורך רוב המרחק הזה הניווט נעשה באמצעות מסלולו הטבעי של הנהר, עם שישה תאי שיט המפצים על עלייה של תשעה מטרים בגובה. תא השיט נטהאם (Netham) הוא הנקודה באזור נטהאם שבבריסטול בה הסירות מהאייבון יכולות לגשת לנמל בריסטול. ב-1804 החלה בניית תעלת ניו קאט (New Cut), בו מצטלב האייבון עם נהר מאלאגו (Malago), ומסיט את האייבון לאורך תעלת פידר (Feeder Canal) לכיוון הנמל; המערכת תוכננה ונבנתה על ידי ויליאם ג'סופ (William Jessop), ושופרה בשנים שלאחר מכן על ידי איזמבארד קינגדום ברונל. מי הנהר נשפכים מעבר לסכר נמוך שנועד להגביה את פני המים לתוך תעלת ניו קאט, וסירות משתמשות בתא השיט הסמוך. תא השיט נטהאם והסכר הם חלק ממערכת ההגנה נגד שיטפונות של בריסטול. במורד הזרם ממרכז בריסטול עובר הנהר בעמק אייבון, מעליו נמצא הגשר התלוי קליפטון (Clifton) שתוכנן אף הוא על ידי ברונל, ובתוך העמק הוא נתון להשפעת הגאות והשפל, כך שכלי שיט הנעים לכיוון הים יכולים לנווט בו בשעת הגאות, אך בשעת השפל הוא הופך לתעלה בוצית רדודה. בגלל הקושי לנווט דרך קטע זה חדל נמל בריסטול מלשמש למטרות מסחריות, והוא הוחלף על ידי הרציפים באייבונמאות', נקודת החיבור בין האייבון לסוורן (Severn).
תחיה בת-אורן
תחיה בת-אורן (7 בנובמבר 1923 – 21 בספטמבר 2021) הייתה עיתונאית ושדרנית רדיו, משוררת וציירת ישראלית.
ביוגרפיה
בת אורן נולדה ב-1923 בססקטון שבססקצ'ואן, קנדה, ועלתה לארץ ישראל ב-1931. הייתה בוגרת המדרשה הממלכתית למורים לאמנות בהרצליה. הייתה עורכת "פינת האשה" ב'קול ישראל' ובעלת טורים אישיים בעיתונות היומית, בשבועון "לאשה" ובירחונים "את", "בית", "מחשבים" ו"סגנון". חיברה ספרי בישול והליכות בית, בהם "365 שלחנות ערוכים" - אחד מספרי הבישול הראשונים בישראל (יצא לאור ב-1961), שכלל מתכונים ותפריטים לכל החגים, יסודות התפריט ואבות המזון. כמו כן, חיברה את הספר הפמיניסטי הראשון בעברית "שחרור האשה – לאן?".
בת-אורן הייתה נשואה לאיש הקולנוע אשר הירשברג. בתה היא הזמרת אסתר שמיר.
נפטרה ב-21 בספטמבר 2021 בגיל 97.
דיונוני רחף
דיונוני רחף (שם מדעי: Teuthida, שם עממי: squids) היא סדרה של רכיכות ימיות ממחלקת הסילוניות - יצורים כמו התמנון והדיונון (מסדרת Sepiida), הנעים במים בעזרת סילון מים הנוצר בגופם ועוזר להם להתקדם במים. יש להם שמונה זרועות המופנות קדימה, כריות יניקה גדולות ומקור ענקי המכיל לעיתים ארס.
דיונונים אלה הצפים במים פתוחים ואף בעומק האוקיינוס, הם הגדולים שבחסרי החוליות, כשהגדול ביותר מביניהם הוא דיונון עצום (Mesonychoteuthis hamiltoni), המצוי באנטארקטיקה וזרועותיו מגיעות לאורך של ואולי גם דיונון ענק שמגיע לאורך קרוב. בעבר היו דיונונים גדולים נוספים כמו ההבורוטאוטתיס מהקרטיקון.
מיון
בסדרה 29 משפחות ו-304 מינים בערך:
דוד דה מאיו
דוד דה מאיו (נולד ב-1932) הוא אדריכל ומעצב פנים ישראלי, חתן פרס ישראל למפעל חיים (2005)
קורות חיים
דה מאיו נולד בברצלונה שבספרד לזוג הורים ממוצא טורקי. אביו היה סוחר שטיחים ובעקבות עבודתו עקרה המשפחה לארגנטינה, ואחר כך למקסיקו. בגיל מצוות אביו נפטר והמשפחה תכננה מעבר לישראל. בשנת 1948 עלה לארץ התגייס מיד לצבא, ושירת כטייס בחיל האוויר. עם סיום שירות הקבע עבר לסקנדינביה, ללימודי אדריכלות ועיצוב.
קריירה
דה מאיו השלים את לימודי האדריכלות בשוודיה, ולאחר מכן המשיך לעבוד בסטודיו של האדריכל והמעצב הדני ארנה יאקובסן. ב-1966 חזר לישראל ופתח משרד עצמאי. עבודתו הראשונה בישראל הייתה שיפוץ ועיצוב בניין תיאטרון הבימה. את העבודה קיבל לאחר שהנהלת התיאטרון ביקשה לחדש את המושבים באולמות, דוד חזה שיפוץ כללי של התיאטרון ולאחר 10 ימים, במקום להגיע עם עיצוב מוגמר לכיסאות - הגיע עם עיצוב מוגמר לתיאטרון כולו, עד הפרטים הקטנים ביותר. הנהלת הבימה התרשמה מהתהליך ופתחה במכרז לשיפוץ התיאטרון, שבו זכה דוד מבין 3 אדריכלי צמרת.
על עיצוב הפריטים נמנים מיטת השיזוף של "כתר", שעון טיטניום ארגונומי, כיסאות ועוד.
הישגים
דה מאיו הוא אחד מאדריכלי Total Design היחידים בעולם, והיחיד בארץ, למד ועבד בצמוד למאסטר האדריכל הדני, פרופסור ארנה יאקובסון ובתוך זאת עסק בעיצוב בתחומים רבים, מבניינים ועד סכו"ם.
חיים אישיים
היה נשוי לתמר דה מאיו ולהם שני ילדים. בתו היא האמנית הרב תחומית סיגל דא מאיו. התגורר ברמת גן כחמישים שנים ואחר כך עבר לתל אביב.
עיט הרייך
עיט הרייך (בגרמנית: Reichsadler) הוא סמל לאומי גרמני אשר היה בשימוש בתקופות שונות בהיסטוריה של גרמניה, ובכלל זה בקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, וגרמניה הנאצית. העיט משמש גם היום כסמלה הלאומי של גרמניה, וכציפור הלאומית של גרמניה, אך שמו הוחלף לעיט הפדרלי (Bundesadler). גם באוסטריה משמש גם כסמל הלאומי וכציפור הלאומית.
הסמל כולל עיט שמקורו באקווילה הרומאית, הסמל הרומי אשר הופיע בראש נסיהם של הלגיונות והגדודים הרומאיים.
היסטוריה
תחילתו של השימוש בסמל בתקופת האימפריה הרומית הקדושה, שם שימש כתבנית בסיס לסמל האימפריה הרומית הקדושה והיה סמל לעוצמה הקיסרית הנבדלת מהנסיכויות שבתוכה. כמו כן גילם התייחסות למסורות רומאיות, בדומה לסמל העיט הדו-ראשי של רוסיה הקיסרית. עיט הרייך הופיע לראשונה בשלט האצולה של קארל הגדול ויורשיו במאה ה-9. סמל של עיט דו-ראשי יוחס גם לפרידריך השני לבית הוהנשטאופן על ידי ה"כרוניקה מאיורה" של מתיו פריז בסביבות 1250. זיגמונד לבית לוקסמבורג השתמש בעיט דו-ראשי שחור לאחר שהוכתר לקיסר ב-1433, בעוד שעיט בעל ראש אחד שימש כסמל "מלך הרומאים" הנבחר בלבד, הקיסר לעתיד.
למסדר הטווטוני בהנהגת הרמן מזלצה ניתנה הזכות להציג עיט קיסרי על שלט האצולה שלהם. זכות זו הוענקה לו על ידי הקיסר פרידריך השני. סמל זה אומץ גם על ידי דוכסות פרוסיה, יורשתה של מדינת המסדר הטווטוני. עיטים אימפריאליים נוספים היו בשימושן של ערים שונות שקיבלו מעמד של ערים אימפריאליות.
בזמן מהפכות 1848 במדינות הגרמניות נעשו ניסיונות למצב את סמל העיט כסמל לאחדות לאומית. רעיונות אלה אומצו כאשר העיט יחד עם סמל בית הוהנצולרן הפרוסי הפך לסמל "הפתרון הגרמני המצומצם" של ביסמרק שהתפתח לאימפריה הגרמנית בשנת 1871 - "הרייך השני". לאחר מלחמת העולם הראשונה, רפובליקת ויימאר בראשות הנשיא פרידריך אברט אימצה גרסה פשוטה של העיט, שנותרה בשימוש עד שנת 1935.
במהלך השלטון הנאצי, בפקודת אדולף היטלר בשנת 1935, הפך עיט מסוגנן, בתוספת זר עלי אלון וצלב הקרס, לסמל הלאומי. למרות מקורותיו העתיקים, מקושר המונח "עיט הרייך" עם הגרסה הנאצית של הסמל. המפלגה הנאצית השתמשה בעצמה בסמל דומה, הקרוי "עיט המפלגה". ניתן להבדיל ביניהם על ידי כך שעיט הרייך מסתכל לכיוון ימין שלו, ועיט המפלגה - לשמאלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה החזירה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לשימוש את הסמל הקודם, העיט שהיה בשימושה של רפובליקת ויימאר. סמלה הלאומי של גרמניה כיום קרוי "העיט הפדרלי" (Bundesadler).
הדיוויזיה החמישית (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה החמישית (בגרמנית: 5. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, מלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה בקרוסן על האודר בנובמבר 1816 כחטיבה, אשר הועברה בשנת 1817 לפרנקפורט על האודר, וב-5 בספטמבר 1818 הפכה לדיוויזיה ה-5. חיילי הדיוויזיה גויסו מפרובינציית ברנדנבורג, ובפרט מאזור פרנקפורט על האודר. בשנת 1840 עבר מטה הדיוויזיה לברלין, ובשנת 1845 הוא חזר לפרנקפורט על האודר. בשנת 1864 לחמה החטיבה ה-10 שהייתה חלק מהדיוויזיה במלחמת שלזוויג השנייה, והשתתפה בקרב דיבל. בשנת 1866 לחמה הדיוויזיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה והשתתפה בקרב קניגרץ, ובמלחמת צרפת-פרוסיה היא לחמה בקרב מארס-לה-טור, קרב גרבלוט ובמהלך המצור על מץ.
עבדות ברומא העתיקה
מוסד העבדות ברומא העתיקה מילא תפקיד בולט בחיי החברה והכלכלה הרומית. בנוסף לעבודת כפיים בחוות חקלאיות ובמכרות, עבדים מלאו תפקידים רבים ומגוונים במגוון שירותים, כך למשל בהנהלת חשבונות. אף שמעמדם של עבדים בחברה הרומית השתנה בין תקופת יסודה של רומא לבין שקיעתה של האימפריה, הם נחשבו רכוש בחוק הרומי וזכויותיהם היו מועטות משל אזרחים. לאורך שנותיה של האימפריה הרומית העבדים זכו בהדרגה להגנה משפטית רבה יותר, כולל הזכות להתלונן על אדוניהם. עם שחרורם נודעו העבדים בכינוי ליברטוס (בלטינית: libertus) וילדיהם נולדו כשהם אזרחים מן השורה. כאשר התדלדלה אספקת העבדים, לקראת שקיעתה של האימפריה הרומית, הוטלו הגבלות חוקיות על שחרור עבדים. עבדים נמלטים היו נתפסים ומוחזרים לאדוניהם, לעיתים קרובות תמורת פרס למוצא. לאורך תקופת העבדות ברומא העתיקה היו אף מקרי מרד עבדים, ואלה דוכאו בידי הצבא.
מקור העבדים
רוב העבדים ברומא העתיקה מקורם בשבויים שהביאו עימם למולדת צבאות רומא כשלל מלחמה. הפיכתם של חיילי האויב השבויים לעבדים הביאה הכנסה נאה למנצחים ואף שימשה חלופה נאותה להריגתם או להחזקתם במאסר.
בנוסף, אבות ברומא יכלו למכור את ילדיהם לעבדות ולנושים הייתה הזכות לקחת לעבדות חייבים שלא עמדו בהתחיבויותיהם. אולם היה זה לא חוקי לאזרחי רומא למכור את עצמם לעבדות בגלל החשש שבכך יפתח פתח למעשי מרמה. אף ילדים שננטשו בלידתם הפכו לעיתים קרובות לעבדים.
במאה ה-1 כתב דיוניסיוס מהליקרנסוס כי מוסד העבדות ברומא החל בכך שרומולוס העניק לאבות הרומאים את הזכות למכור את ילדיהם לעבדות, והוא המשיך לגדול עם צמיחתה של המדינה הרומאית. בעלות בעבדים הייתה נפוצה מאוד בין אזרחי רומא החל מן המלחמה הפונית השנייה (218 עד 201 לפנה"ס) ועד למאה ה-4. ההיסטוריון היווני סטראבון (63/64 לפנה"ס לערך - 24 לספירה לערך), תיעד את ממדיה הענקיים של תופעת הסחר בעבדים כתוצאה מהתמוטטות הממלכה הסלאוקית אשר הסתיימה ב-63 לפנה"ס. בדלוס שבאגן המזרחי של הים התיכון היה נמל חופשי החל משנת 166 לפנה"ס שבו פעל אחד משוקי העבדים הגדולים ביותר. רבים מבעלי האחוזות העשירים באיטליה הגיעו למקום ורכשו עבדים רבים לעיבוד אדמותיהם.
עבדים הובאו לרומא מכל רחבי אירופה ואגן הים התיכון, במיוחד מן העמים הקלטים, גרמאנים, בני תראקיה וקרתגו ועמים מזרח תיכוניים. עד למאה ה-1 לספירה התפתח מנהג שאסר על הפיכת אזרחי רומא לעבדים, או תושבי גאליה קיסאלפינה ממוצא איטלקי, אולם קודם לאותה תקופה רבים מבני דרום ומרכז איטליה הוצאו לעבדות לאחר תבוסה בקרב.
מכירת עבדים
עבדים חדשים נרכשו בדרך כלל במכירה המונית של סוחרי עבדים אשר עקבו אחר צבאות רומא לשדה הקרב. רבים מרוכשי העבדים חיפשו עבדים חזקים, בעיקר גברים. קיימת אי-בהירות היסטורית האם ילדים נמכרו לעבדות במחיר זול יותר מאשר מבוגרים, או להפך. יוליוס קיסר מכר בהזדמנות אחת את תושביו של אזור שלם שכבש בגאליה, לא פחות מ-53,000 נפש, לסוחרי עבדים מיד לאחר הכיבוש.
בתחומי האימפריה עבדים נמכרו במכירות פומביות, ולעיתים אף בחנויות, או במכירות פרטיות של עבדים שהיו בעלי ערך רב יותר. שוק העבדים היה בפיקוח אנשי ממשל רומי, קוואיסטורים. לעיתים עבדים עמדו ערומים על בימה מסתובבת, ולצידו של כל עבד שהועמד למכירה הוצב שלט ובו תיאור של מוצאו, בריאותו, אופיו, חוכמתו, השכלתו, ומידע נוסף הרלוונטי לרוכש. מחירי העבדים השתנו בהתאם לגיל העבד ואיכותו, ועבדים איכותיים עלו סכומי כסף נכבדים. סוחר העבדים התחייב לאפשר לקונה לבטל את העסקה בתוך חצי שנה, או לפצות את הקונה, אם התגלו פגמים בעבד שלא היו ידועים בעת העסקה. עבדים שנמכרו ללא אחריות חבשו כובע בעת המכירה.
אבות אזרחי רומא מכרו לעיתים את ילדיהם לעבדות, ואף ילדיהם של עבדים הפכו לרכוש אדוניהם וניתן היה למוכרם.
טיפול בעבדים
קיימות עדויות על התעללות בעבדים ברומא, אולם קשה לקבוע עד כמה נרחבת הייתה תופעה זו. נכתב על קאטו הזקן כי גרש עבדים זקנים או חולים מביתו. סנקה טען כי עבד שיזכה ליחס הוגן יעבוד טוב יותר ממי שיזכה ליחס רע. עבדים בעלי השכלה היו בעלי ערך רב ברומא ויכלו לשמש כמנהלי חשבונות, רופאים, מורים ומקצועות אחרים. עבדים משכילים אף יכלו לנהל את עסקיו של בעליהם בשעה שנעדר מעסקו. לכל אורך התקופה בה הייתה העבדות נפוצה ברומא הייתה קיימת סכנה של מרד עבדים אשר יכול היה לסכן את הרפובליקה.
העברת עבדים לעבודה במכרות פירושה היה לעיתים קרובות גזר דין מוות לעבד. עבדים שעבדו בחוות חקלאיות קיבלו בדרך כלל יחס טוב יותר, בעוד עבדים שעבדו בעבודות משק בית בבתי עשירים ברומא נהנו מתנאי המחיה הטובים ביותר בין מעמד העבדים, לצד עבדים שהיו רכוש ציבורי ואשר לא היו נתונים לגחמותיו של בעלים בודד. אף שעבדים בבתי עשירים גרו בתנאים צנועים מאלה של אדוניהם, תנאי מגוריהם היו דומים לאלה של עניי רומא. בעיר רומא ניתן היה למצוא עבדים עובדים כספרים, משרתים אישיים, טבחים, עוזרות בית, אנשי סיעוד, מורים, מזכירים, וחייטים. עבדים משכילים ונבונים יותר אף קיבלו משרות מקצועיות כגון מנהלי חשבונות, או רופאים.
בשלהי האימפריה הרומית כמחצית מן הגלדיאטורים שלחמו בזירות רומא היו עבדים. גלדיאטורים טובים זכו לעיתים בשחרור מעבדות. אולם, העובדה שלגלדיאטורים הייתה גישה קלה לכלי נשק הפכה אותם לעבדים המסוכנים ביותר. בתחילת מלחמות הגלדיאטורים, רבים מהם היו חיילים שנפלו בשבי. ספרטקוס אשר הנהיג את מלחמת העבדים השלישית היה בעברו שבוי, או עריק, של הצבא הרומי.
בתקופת גדילתה והתפשטותה של האימפריה הרומית, צמיחת העושר בין המעמד העליון הרומאי והגידול הניכר במספר עבדים, הביא לצמיחה מהירה בכלכלה. על פי הערכות מודרניות, בתחום איטליה היו 2–3 מיליון עבדים בשלהי המאה ה-1 לפנה"ס, אשר היוו 35-40% מאוכלוסיית חצי האי האיטלקי. רוב כוח העבדים באיטליה באותה עת הועסק בעבודות חקלאיות. ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס תיאר את שלוש מלחמות העבדים: מלחמת העבדים הראשונה (135–132 לפנה"ס), מלחמת העבדים השנייה (104–100 לפנה"ס) ומלחמת העבדים השלישית (73–71 לפנה"ס).
ככל שהאימפריה הרומית התבססה החלו קיסרי רומא להעניק זכויות נוספות לעבדיה. בשלהי המאה ה-2 היה זה מקובל להתיר לעבד להתלונן על יחס לא הוגן מצד אדוניו. קלאודיוס קבע כי אם עבד ננטש על ידי אדוניו, הרי שהפך לאדם חופשי. נירון העניק לעבדים את הזכות להתלונן נגד אדוניהם בבית המשפט. בתקופת אנטונינוס פיוס לא יכלו עוד בעלי עבדים להרוג את עבדיהם ללא סיבה מוצדקת, שאחרת היה בעל העבדים יכול לעמוד לדין על רצח.
עבד ציבורי
עבד ציבורי (בלטינית: Servus publicus) לא היה בבעלות אדם פרטי, אלא בבעלות הסנאט והעם של רומא . עבדים ציבוריים עבדו במקדשים ובמבני ציבור אחרים ברומא ובערי איטליה. רוב העבדים הציבוריים ביצעו מטלות בסיסיות של שרתים. אלה מביניהם שהיו בעלי מיומנויות טובות עבדו במשרות פקידותיות, וכמנהלי חשבונות. לעבדים אלה הותר להרוויח כסף למחייתם. כיוון שלעבדים אלה ניתנה הזדמנות להוכיח את כישוריהם, חלקם קנו לעצמם שם טוב והשפעה ולעיתים אף זכו בחירותם. בתקופת הרפובליקה הרומית עבד ציבורי יכול היה לזכות בחירות בהכרזה של שופט, לאחר שניתנה לכך רשות מן הסנאט הרומי. בתקופת האימפריה, הקיסר הוא ששיחרר עבדים לחופשי. עבדים ציבוריים של רשויות מקומיות שוחררו בהחלטת מועצת הרשות המקומית.
ממדי העבדות
קיימות הערכות שונות באשר לממדי תופעת העבדות באימפריה הרומית. יש היסטוריונים המעריכים כי כ-30% מכלל אוכלוסיית האימפריה הרומית במאה ה-1 היו עבדים. על פי אומדנים אחרים, הם היוו רק 20% מכלל האוכלוסייה. אך אין ספק כי כלכלת האימפריה הרומית הייתה תלויה במידה רבה בעבדים, אולם אין נכון, כפי שיש הטוענים, כי הייתה זו התרבות התלויה ביותר בעבדות בהיסטוריה האנושית. קרוב לוודאי שתרבות ספרטה הייתה תלויה יותר בעבדיה ומספר העבדים בתרבות זו עלה על מספר הספרטנים ביחס של כשבע לאחד.
שחרור עבדים
שחרור עבדים (בלטינית: manumissio) היה ברומא מעמד פומבי, אשר התקיים בדרך כלל בפני בעל משרה ציבורית, בדרך כלל שופט. בעל העבד היה נוגע בעבד בראשו בעזרת מטה ומאותו רגע העבד היה חופשי ללכת לדרכו. לעיתים הטקס היה פשוט יותר וכלל רק הכרזה פומבית מפי בעל העבד על חירותו של עבדו, זאת בפני קהל חברים ומשפחה, או רק הזמנה לעבד לשבת לארוחה עם בני משפחת האדון. לעבד המשוחרר נתנה "מצנפת חרות" מחודדת, המכונה פילאוס (Pileus), כסמל לחרותו.
עבדים שוחררו לחופשי ברומא ממגוון סיבות, ביניהן: כאות הוקרה על מעשה יוצא דופן של עזרה לאדוניו, או מתוך יחס של חיבה או כבוד. לעיתים העבד חסך די ממון כדי לקנות את חרותו ואת חרותם של עבדים אחרים, לעיתים קרובות הייתה זו אשתו. אולם מעטים היו העבדים שחסכו די כסף לעשות זאת, ועל רבים מן העבדים נאסר לחסוך כסף. היו עבדים ששוחררו כחלק מהוראות צוואתו של אדוניהם לאחר מותו. אוגוסטוס קיסר הגביל את מספר העבדים אותם ניתן לשחרר על פי צוואה, למאה עבדים, ומספר קטן יותר במשק בית קטן.
עבדים משכילים ומנוסים היו אלה ששוחררו יותר מאחרים. מנהג זה של שחרורם הפך כה נפוץ עד שאוגוסטוס קיסר ציווה כי עבד לא ישוחרר בטרם הגיע לגיל 30. ילדים שנולדו לבעל עבדים משפחותיו זכו לעיתים לחינוך טוב ושוחררו כשהגיעו לגיל בגרות. לאחר ששוחרר היה העבד חופשי לבחור את דרכו בחיים. חלק מן העבדים המשוחררים אף הפכו במרוצת השנים לאנשים עשירים ובעלי כוח.
עבדים משוחררים כונו ליברטי (liberti) ברומא, והם יצרו מעמד נפרד בחברה הרומית. אף שמספרם של הליברטי לא היה גדול בחברה הרומית, הם זכו להכרה והיו לדמויות מעוררות תקווה. עבדים משוחררים לא נהנו ממלוא זכויות אזרחי רומא. נאסר עליהם להיות מועמדים בבחירות למשרות ציבוריות ולא יכלו להתקדם לדרגות גבוהות בצבא הרומי. על עבדים אף נאסר להתחתן עם בני משפחות סנאטורים. העבד המשוחרר היה אף חייב לעבוד למען אדונו לשעבר מספר ימים קבוע מדי שנה ולבקר את אדוניו בקביעות כדי להביע את תודתו. היו אף עבדים משוחררים שהמשיכו לעבוד עבור אדוניהם באותו אופן בו עבדו טרם שחרורם.
בין העבדים המשוחררים ברומא היו שהגיעו למשרות בכירות ולעמדות כוח בממשל. עבדים אשר שוחררו ממשפחות קיסרים המשיכו לעיתים לשמש בתפקידי מפתח בשלטון. חלקם התקדמו למשרות בעלות השפעה רבה, כך למשל טיבריוס קלאודיוס נרקיסוס (Tiberius Claudius Narcissus) אשר היה אחראי על התכתובת במזכירות הקיסר קלאודיוס ואשר היה בעברו עבדו של קלאודיוס. כמה מן העבדים המשוחררים הפכו לעשירים. בית וטי בפומפיי, אשר תחילתו בשני אחים שהיו ככל הנראה עבדים משוחררים, היה אחד הבתים העשירים ביותר בעיר. אבל גם עבדים משוחררים שעלו לגדולה עדיין זכו ליחס שונה על ידי האריסטוקרטיה הרומית המסורתית ונחשבו נובו רישים גסי רוח (כגון ודיוס פוליו). רק ילדיהם של העבדים המשוחררים זכו למעמד של אזרחי רומא שווי זכויות וללא הגבלות. כך למשל, המשורר הרומי הבולט הורציוס.
אגם גרנד (קולורדו)
האגם ממלא עמק שנוצר מפעולת קרחונים ונסכר בחלקו מטיל קרחוני מעידן הקרח האחרון, והוא בן פחות מ-12,000 שנים. היובלים הטבעיים של האגם הם הפלג הצפוני (North Inlet) והפלג המזרחי (East Inlet), שניהם זורמים מתוך הפארק הלאומי הרי הרוקי, המקיף את האגם משלושה צדדים. אגם גרנד שוכן כקילומטר וחצי מהכניסה המערבית לפארק. אגם גרנד נקרא בפי הילידים בני היוט "אגם הנשמות" משום שהם האמינו שהמים הקרים של האגם משמשים מגורים לנשמות הנפטרים.
מיזם קולורדו-ביג תומסון
כחלק ממיזם קולורדו-ביג תומפסון (Colorado-Big Thompson Project, בראשי תיבות C-BT) יוצר אגם גרנד גוף מים רציף עם מאגר המים אגם שדואו מאונטיין (Shadow Mountain Lake), שבמצב טבעי זורם לתוך מאגר מים נוסף, אגם גרנבי (Lake Granby). גובה פני אגם גרנד נשמר בין 2,549.8 מטרים ל-2,550 מטרים מעל פני הים. כאשר מיזם קולורדו-ביג תומסון מטה מים לצפון-מזרח קולורדו, מים שנאגרו באגם גרנבי יכולים להישאב בחזרה לאגם שדואו מאונטיין וממנו בחזרה לאגם גרנד, ואז דרך הפארק הלאומי הרי הרוקי וקו פרשת המים של אמריקה דרך מנהרת אלווה ב. אדמס (Alva B. Adams Tunnel) לתוך הנהר ביג תומסון (Big Thompson River) במורדות המזרחיים של הרי הרוקי. משם המים זורמים לתוך הנהר סאות פלאט (South Platte River) ומשמשים לחקלאות, לתעשייה ולמי שתייה עבור המרכזים העירוניים שלמרגלות הרכס המזרחיים. המים המוטים משמשים גם להפעלת שש תחנות כוח הידרואלקטריות במורדות המזרחיים של הרי הרוקי של מדינת קולורדו.
מיזם C-BT הוא הראשון מבין מיזמים של הטיית מים מאגן הניקוז של הקולורדו בין קולורדו למפרץ קליפורניה. משום שמיזם C-BT מוביל מים מאגן הקולורדו לאגן סאות פלאט, או בקנה מידה גדול יותר מנהר הקולורדו, הנשפך למפרץ קליפורניה אל נהר המיסיסיפי, הנשפך למפרץ מקסיקו, המיזם מוגדר כהטיה בין אגני ניקוז (transbasin diversion).
לואיז אליזבת ד'אורליאן
לואיז אליזבת ד'אורליאן (בצרפתית: Louise Élisabeth d'Orléans; 11 בדצמבר 1709 - 16 ביוני 1742) הייתה בתו של פיליפ השני, דוכס אורליאן ואשתו של לואיס הראשון, מלך ספרד.
ביוגרפיה
לואיז אליזבת נולדה ב-11 בדצמבר 1709 בארמון ורסאי, לפיליפ השני, דוכס אורליאן ולפרנסואז מארי דה בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ומאדאם דה מונטספן. לואיז אליזבת הייתה בקשר טוב מאוד עם אחיה לואי, דוכס שארטר, אשר קיבל את התואר דוכס אורליאן לאחר מות אביהם בשנת 1723.
בשנת 1718 פרצה מלחמת הברית המרובעת, ובשנת 1720 הציע פליפה החמישי, מלך ספרד לשעות שלום, ולחתן את בתו מריאנה ויקטוריה מספרד עם לואי החמישה עשר, מלך צרפת, ואילו בנו לואיס, נסיך אסטוריאס יתחתן עם בתו של פיליפ השני, דוכס אורליאן - עוצר הממלכה. ואכן ההסכם נחתם, וב-20 בינואר 1722 התחתנה לואיז אליזבת עם לואיס, נסיך אסטוריאס.
ב-15 בינואר 1724 ויתר חותנה פליפה החמישי, מלך ספרד על הכתר, ובעלה הוכתר כלואיס הראשון, מלך ספרד. מצבה הנפשי של לואיז אליזבת לא היה יציב, והיא הייתה מסתובבת לעיתים קרובות ערומה ומוזנחת, ועם הזן מצבה הלך והחמיר. כתוצאה מכך, לאחר מות בעלה בפתאומיות ב-31 באוגוסט 1724, ביטל חותנה את הנישואים ושלח אותה בחזרה לצרפת, שם סירב לה דודנה לואי החמישה עשר להתגורר בארמון ורסאי.
לואיז אליזבת עברה להתגורר עם אמה בטירת ונסן ובארמון לוקסמבורג, ועד מהרה התגלע ויכוח בינה לבין אחותה שרלוט אגליי, דוכסית מודנה, בשל דרישתה לקבל מעמד יותר גבוה מאחותה, זאת בשל העובדה שהיא מלכה לשעבר. ב-16 ביוני 1742 מתה לואיז אליזבת בארמון לוקסמבורג, והיא בת 32 שנים בלבד.
חנן דה לנגה
חנן דה לנגה (נולד ב-1955) הוא אמן, מעצב ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ביוגרפיה
דה לנגה נולד בחיפה. בשנים 1979–1980 שהה בארצות הברית ובאירופה. עם שובו לישראל למד במחלקה לעיצוב תעשייתי ב-"בצלאל", ועבד כמתפעל במה בתיאטרון חיפה וכמעצב ומפתח מוצרים.
עבודתו
עבודותיו המוקדמות של דה לנגה הושפעו מהעיצוב הלא פונקציונלי של קבוצת ממפיס. החל מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא יוצר יצירות הבוחנות את הקשר שבין פונקציונליות לחומר. לאורך השנים עבודתו מתפרסת על מגוון תחומים כגון ארכיטקטורה, עיצוב תעשייתי, עיצוב מוזיאונים, ציור ופיסול. "אני מאוד 'שלוליתי' באופן העבודה שלי, שטחי ורחב", אמר על עצמו בראיון, "אני עובד בארכיטקטורה, בעיצוב פטנטים, במוזיאונים, אני מצייר ומפסל. מעניינת אותי השלולית הגדולה שבה אני שוחה".
יצירתו מתחלקת בין פרויקטים עצמאים לבין עבודה עבור לקוחות במסגרת "סטודיו דה לנגה". לצד עיצוב חללים פרטיים וחללים מסחריים (בהם חנויות golf & co ופולגת), מתמחה הסטודיו בעיצוב תערוכות מוזיאליות, גני מדע ומרכזי מבקרים.
בין עבודות הסטודיו נכלל עיצוב פארק המדע בניצנה, עיצוב גן המדע על שם קלור במכון ויצמן, התערוכה "קדושה ויופי" לרגל 40 שנה למוזיאון ישראל, תצוגות הקבע של אמנות ישראלית ואמנות מודרנית במוזיאון ישראל, עיצוב תערוכת הקבע בביתן היהודי באושוויץ, עיצוב הביאנלה לאומנויות ולעיצוב במוזיאון ארץ ישראל ועיצוב הרטרוספקטיבה של יאיוי קוסמה במוזיאון תל אביב.
בנוסף שימש דה לנגה יועץ למנכ"ל מוזיאון ישראל בתהליך החידוש שעבר המוזיאון בשנת 2005 והיה אחראי על צוות העיצוב של האגף לאמנות ותרבות יהודית.
הפרויקטים העצמאים אותם מפתח דה לנגה נעים בין עיצוב מוצרים, הצגה בתערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד.
תערוכות היחיד הבולטות שלו בשני העשורים האחרונים הן "טימבוקטו", "אקס ליבריס" ו-"כבר שחורים העצים, עוד כחולים השמים". "טימבוקטו" הוצגה בשנת 2010 בגלריה "פרדיגמה" בתל אביב. בתערוכה התכתב דה לנגה עם הספר "טימבוקוטו" של פול אוסטר על ידי הצבת פרטי ריהוט שעיצב לצד רישומים, ציורים ועבודות וידאו שיצר בזמן מסעותיו בפריז לונדון ואלסקה.
מוטיב הספרייה חוזר רבות בעבודתו של דה לנגה לאורך השנים. דוגמאות לכך ניתן לראות בתערוכה שהציג ב-1990 בגלריה עמי שטייניץ, בה הציב שבע עמדות עבודה שיצר. בתערוכה שהציג ב-"גלריה פריסקופ" בשנת 19998 הציב 15 כונניות ספרים שיצר בקומפוזיציות שונות לפי אותו בסיס חומרי, ובמוזיאון חיפה לאמנות בשנת 2000 הציב שתי הצעות למדפי ספרים ניסיוניים ושרפרפים לצדם. קטלוג התערוכה, "אקס ליבריס: ספריות וספרים" שכתב יחד עם מאיה ויניצקי, אוצרת התערוכה, דן בעיסוק שלו בספרים וספריות לאורך הקריירה שלו.
התערוכה "כבר שחורים העצים, עוד כחולים השמים" הוצגה בשנת 2015 ב"גלריה נגא". בתערוכה הציב דה לנגה ברחבי החלל פסלים שפיסל מחפצים שאסף לאורך השנים. לצדן תלה על הקירות עבודות שיצר בצבעי שמן על וילונות איטום ישנים שאסף מכיתות בבצלאל. התערוכה מתכתבת עם יצירותיו של מרסל דושאן ומבטאת את תפיסתו הדאדאיסטית של דה לנגה.
בספטמבר 2022 הציג בגלריה B.Y5 בתל אביב תערוכת יחיד בשם ״הִיסְטוֹרְיָא2 – חנן דה לנגה״, אותה אצרה מירב רהט. התערוכה כוללת יצירות מתוך תערוכות נבחרות שדה לנגה הציג בעבר בגלריות ובמוזיאונים, וגם עבודות חדשות.
Beautiful Eyes
Beautiful Eyes (בעברית: עיניים יפות) הוא המיני-אלבום הרביעי של הזמרת-היוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. המיני-אלבום יצא לאור ב-15 ביולי 2008 על ידי ביג משין רקורדס באופן בלעדי לחנויות וול-מארט בארצות הברית ובאינטרנט. האלבום נמנה עם זרם הקאנטרי-פופ, וכלל שני שירים מקוריים חדשים של סוויפט, "Beautiful Eyes" ו-"" וגרסאות חלופיות לשירים מאלבום הבכורה שלה, Taylor Swift (2006). בעותק ה-DVD של המיני-אלבום, נכללו בנוסף לשירים גם הווידאו קליפים של הסינגלים מתוך האלבום הראשון Taylor Swift.
Beautiful Eyes הגיע למקום התשיעי במצעד 200 האלבומים של הבילבורד ולמקום הראשון במצעד אלבומי הקאנטרי של בילבורד, ממנו הדיח את אלבום הבכורה שלה. "I Heart Question Mark" יצא כסינגל שיווקי ביוני 2008. אף על פי שהמיני-אלבום לא קודם על ידי סוויפט, היא ביצעה את שיר הנושא במספר הזדמנויות.
רקע
סוויפט זכתה להצלחה רבה עם יציאתו לאור של אלבום הבכורה שלה Taylor Swift (2006), והתחילה לעבוד על אלבום האולפן השני שלה, Fearless (2008), בשנת 2007. באותה תקופה, היא קיבלה מספר הודעות דואר אלקטרוני ממעריצים שביקשו שסוויפט תוציא חומר חדש, מה שהביא אותה להוציא את Beautiful Eyes:. המוזיקה ב-Beautiful Eyes היא מוזיקת קאנטרי-פופ ומוזיקה בת-זמננו. המיני-אלבום כולל גרסאות חדשות של שירים מ-Taylor Swift: גרסה חלופית של "Should've Said No", הסינגל החמישי מתוך האלבום, גרסה אקוסטית של "Teardrops on My Guitar", הסינגל השני מהאלבום, עריכת רדיו של "Picture to Burn", הסינגל הרביעי מהאלבום, ו-"I'm Only Me when I'm with You", סינגל שיווקי מהאלבום. המיני-אלבום כולל גם שני שירים מקוריים, "Beautiful Eyes" ו-"I Heart Question Mark", אותו כתבה בשנת 2003. ה-DVD של המיני-אלבום כולל וידאו קליפים של הסינגלים מתוך Taylor Swift, כמו גם וידאו קליפ שנעשה ל-"Beautiful Eyes" מצילומים ממסיבת יום הולדת השמונה עשר של סוויפט.
סוויפט לא רצתה שהמיני-אלבום יתפס בטעות כאלבום השני שלה, ולכן הוציאה אותו באופן בלעדי ברשת הקמעונאות האמריקאית וול-מארט. האלבום היה זמין רק בחנויות וול-מארט ובאתר האינטרנט של הרשת. כמו כן, הוא היה במהדורה מוגבלת משום שסוויפט הרשתה לחברת התקליטים שלה לייצר רק מספר מסוים של עותקים.
הצלחה מסחרית
Beautiful Eyes הגיע למקום התשיעי במצעד 200 האלבומים של הבילבורד, עם מכירות של 45,000 עותקים בשבוע הראשון; הוא נשאר במצעד במשך 20 שבועות. המיני-אלבום הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הקאנטרי של בילבורד, ממנו הדיח את אלבום הבכורה שלה. עם Taylor Swift במקום השני, הפכה סוויפט לאמן הראשון שמחזיק בשני המקומות בו זמנית, מאז ליאן ריימס שעשתה זאת ב-1997 עם אלבומיה Blue (1996) ו-Unchained Melody: The Early Years (1997). בסך הכל, נשאר המיני-אלבום 28 שבועות במצעד. במצעד סוף השנה של מצעד 200 האלבומים של הבילבורד הגיע המיני-אלבום למקום ה-192.
נכון לאוגוסט 2012, המיני-אלבום מכר 304,000 עותקים בארצות הברית.
קידום
"I Heart Question Mark" יצא כסינגל שיווקי לקידום מכירות Beautiful Eyes ב-23 ביוני 2008. סוויפט קידמה את Beautiful Eyes בצורה מינימלית משום שלא רצתה יתפס בטעות כאלבום השני שלה, אך הופיעה עם שיר הנושא במספר מקומות. השיר בוצע לראשונה ב-2005, בתערוכת מוזיקה שנתית שהתקיימה באנהיים, קליפורניה.
חיל המשלוח ההודי (מלחמת העולם הראשונה)
חיל המשלוח ההודי הייתה ההתארגנות המרכזית של צבא הודו הבריטית בתקופת מלחמת העולם הראשונה והיא נועדה לסייע לצבא בריטניה במלחמתו מול מעצמות המרכז. היחידות שנכללו בחיל המשלוח ההודי פוצלו ל-7 כוחות משנה שנשלח לזירות הלחימה העיקריות של בריטניה (אירופה, מסופוטמיה, סיני וארץ ישראל וגליפולי) וזאת בנוסף ליחידות בודדות שנשלחו לחזיתות משניות. היקף הכוחות ההודים שנשלחו אל מחוץ להודו בתקופת המלחמה היה כ-1,000,000 חיילים מתוכם מתו במהלך המלחמה כ-62,000 וכן נפצעו כ-67,000. מעל 9,000 מחיילי חיל המשלוח עוטרו באותות הצטיינות כדוגמת צלב ויקטוריה, אות השירות המצוין ואחרים.
רקע
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, שלטה האימפריה הבריטית בשורה של מושבות, דומיניונים, מדינות החסות ומנדטים ברחבי העולם. עם פרוץ המלחמה פנתה בריטניה למושבות אלו בבקשת סיוע בחיילים וציוד למאמץ המלחמתי של מדינות ההסכמה. המדינה שהתגייסה באופן המשמעותי ביותר (מבחינת היקף הכוחות) הייתה הודו.
חיל המשלוח - כוח A
כוח A של חיל המשלוח הבריטי, בפיקודו של גנרל ג'יימס וילקוקס נשלח לחזית המערבית באירופה והצטרף לחיל המשלוח הבריטי שנלחם שם. הכוח מנה כ-130,000 חיילים וכלל את היחידות הבאות:
הדיוויזיות החלו להגיע לנמל מרסיי בסוף ספטמבר 1914. עם הגיען לאירופה צורפו 2 דיוויזיות הרגלים ל"קורפוס הרגלים ההודי" ו-2 דיוויזיות הפרשים ל"קורפוס הפרשים ההודי". הגעת היחידות ההודיות לחזית התעכבה לאחר החלטת הפיקוד הבריטי לצייד את החיילים בכלי נשק מודרניים במקום כלי הנשק הישנים שהחזיקו.
משלהי 1914 הצטרפו הדיוויזיות לקרבות בגיזרת איפר והשתתפו בקרב לה-בסה (שהיה חלק מקרב המרוץ אל הים), קרב מסין וקרב ארמנטייר. באביב 1915 השתתפו הדיוויזיות בקרב נאב צ'אפל, קרב רכס אווברדג' וקרב פסטוברט  (שהיו חלק מקרב ארטואה השני).
בשלהי 1915 הועברו שתי דיוויזיות הרגלים למסופוטמיה. צעד זה נעשה בעקבות רצונו של הפיקוד למנוע מהיחידות ההודיות התמודדות נוספת עם החורף האירופאי וכן בעקבות בקשתו של מפקד המערכה במסופוטמיה גנרל ג'ון ניקסון לתיגבור כוחותיו. בעקבות שינוי זה נשארו בזירה רק שתי דיוויזיות הפרשים. יחידות אלו השתתפו בשלהי 1916 וב-1917 בקרב על הסום, בקרב על קו הינדנבורג ובקרב קמברה הראשון.
במהלך השהות בחזית המערבית שונה שמן של הדיוויזיות כששמה של הדיוויזיה הראשונה שונה לדיוויזיה הרביעית ושמה של הדיוויזיה השנייה שונה לדיוויזיה החמישית. בתחילת 1918 הועברו הדיוויזיות לחזית ארץ ישראל שם הובילו בספטמבר 1918 את המערכה על מגידו. עם מעבר זה תם תפקידו של חיל המשלוח ההודי בחזית המערבית. בקרבות השונים סבלו הדיוויזיות ההודיות מכ-9,000 חללים.
חיל המשלוח - כוח B
כוח B של חיל המשלוח הבריטי נבנה על פי בקשתו של מושל מזרח אפריקה הבריטית כדי לפעול במערכה במזרח אפריקה ולסייע לחיל המצב הבריטי להתמודד מול הכוחות הגרמנים במזרח אפריקה הגרמנית. כוח זה, בפיקודו של בריגדיר גנרל ארתור אייטקין, מנה כ-9,000 חיילים וכלל את היחידות הבאות: הכוח הפליג מהודו ונחת ב-3 בנובמבר ב-1914 בעיר הנמל טאנגה (טנזניה). בימים הבאים התחולל קרב טאנגה מול כוח גרמני קטן של כ-1,000 לוחמים בפיקודו של גנרל פאול פון לטו-פורבק. הקרב הסתיים ב-5 בנובמבר בהפסד כבד לבריטים ובנסיגה מבוהלת לספינות שהביאו אותם מהודו לאחר שספגו כ-4,200 נפגעים (חללים ופצועים) ולאחר שהשאירו מאחור כלי נשק רבים ותחמושת. הפסד זה הביא לסיום משימתו של כוח B.
חיל המשלוח - כוח C
גם כוח C של חיל המשלוח הבריטי יועד למערכה במזרח אפריקה. כוח זה, בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'. מ. סטיוארט, מנה כ-4,000 חיילים וכלל את היחידות הבאות: מטרת הכוח הייתה לסייע לרובאי המלך האפריקנים בהגנת קווי התקשורת ומסילת הרכבת ממומבסה לאוגנדה וכן לתקוף מוצבים גרמנים שאיימו על קו הרכבת. הכוח נחת במומבסה באוקטובר 1914 והחל להתקדם מערבה לכוון ניירובי (מרחק של כ-300 ק"מ). היעד הראשון שעמד לפני הכוח הייתה העיירה לונגידו למרגלות הר הקילימנג'רו שם התבצר כוח גרמני. ב-3 בנובמבר 1914 התחולל קרב קילימנג'רו  במהלכו התקדם רגימנט פנג'אב לכוון העיירה אולם נעצר בגלל ירי נגדי של הכוח הגרמני. עם ערב החליטו המפקדים הבריטים להסיג את כוחותיהם ובכך הסתיים תפקידו של כוח C.
חיל המשלוח - כוח D
חיל המשלוח הזה פעל בזירת מסופוטמיה במשך כל שנות המלחמה. את פעילות הכוחות ניתן לחלק לשלבים הבאים:
ב-4 שנות הלחימה נהרגו כ-40,000 חיילים מחיל המשלוח (מתוכם כ-17,000 ממחלות) וכ-220,000 נפצעו או חלו.
חיל המשלוח - כוח E
כוח E של חיל המשלוח ההודי, בהיקף של כ-150,000 חיילים, נשלח למערכה על סיני וארץ ישראל. את פעילות כוח זה יש לחלק לשתי תקופות: כח זה, שהגיע לארץ ישראל לאחר ביסוסו של קו שתי העוג'ות, היה מעורב בקרבות הבאים: במהלך מערכה זו נהרגו כ-7,000 חיילים הודים. לאחר סיום המלחמה הוחזר רוב הכח להודו אך חלקו נשאר למטרות שיטור עד 1920.
חיל המשלוח - כוח F
במהלך אותה שנה פורקה הדיוויזיה ה-10. ב-1916 נעשה ניסיון להקים מחדש את הדיוויזיה אולם לאחר חודשים נגנזה התוכנית.
הדיוויזיה ה-11 אף היא פורקה ב-1915 ויחידותיה פוזרו בין יחידות אחרות.
המצור על צ'ינגדאו
באוקטובר 1914 נשלח רגימנט הרגלים ה-36 "סיקים" (500 חיילים), מתוך חיל המשלוח ההודי, כדי לסייע במצור על צ'ינגדאו. הרגימנט השתתף במספר קרבות כנגד הסינים הנצורים עד כניעת הנצורים וסיום המצור בנובמבר 1914.