cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של מדינת ישראל
ממשלות נתניהו
במהלך 2015 חלה הסלמה בסכסוך עם הפלסטינים ובראש השנה ה'תשע"ו פרץ גל הטרור הפלסטיני (2015–2016) שהתבטא במספר רב של פיגועי דקירה, פיגועי דריסה, יידוי אבנים ובקבוקי תבערה ואף מספר פיגועי ירי. גל טרור זה, שהמשיך גם בתחילת 2016, זכה לכינויים "אינתיפאדת הסכינים", "אינתיפאדת הדקירות" ו"אינתיפאדת היחידים". גל הטרור עצמו דעך לקראת סוף 2016 ובו נרצחו 43 ישראלים ונהרגו למעלה מ-260 מחבלים ערביים.
מאז 2012 ישראל מתמודדת עם זליגת מלחמת האזרחים בסוריה לישראל ברמת הגולן. חיל האוויר הישראלי תקף מספר פעמים שיירות נשק שהעבירו אמצעי לחימה לחזבאללה. במספר תקיפות נהרגו מפקדים בכירים בחזבאללה וגנרל במשמרות המהפכה של איראן. החל מ-2015 מתמודדת ישראל עם עליית ארגון המדינה האסלאמית (דאעש) בסוריה ובחצי האי סיני.
ב-22 בנובמבר 2016 החל גל השרפות בישראל שנמשך 5 ימים.
ב-6 בדצמבר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל. טקס העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים נערך ב-14 במאי 2018.
ב-30 במרץ 2018 החלו עימותים בגבול ישראל-רצועת עזה, שכללו בהמשך השנה גם שיגור עפיפוני תבערה ובלוני תבערה וסבבי הסלמה, ששיאם ב-2018 בהסלמת נובמבר, בהם שגרו הפלסטינים מאות רקטות ופצמ"רים על יישובים בישראל. העימותים נמשכו גם לאורך שנת 2019.
ב-4 בדצמבר 2018 פתח צה"ל במבצע מגן צפוני שנמשך עד ל-13 בינואר 2019, ובמהלכו אותרו ונוטרלו שש מנהרות טרור חודרות גדר, שחפר חזבאללה לתוך שטח ישראל. ב-25 במרץ 2019 חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על הצהרה בדבר הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן. הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוקדמו ונערכו ב-9 באפריל 2019, אך לאחר שבנימין נתניהו לא הצליח להרכיב ממשלה, בתקופת המשבר הפוליטי, התפזרה הכנסת ב-30 במאי. הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוקדמו ונערכו ב-17 בספטמבר 2019. לאחר שנתניהו ובני גנץ לא הצליחו להרכיב ממשלה, התפזרה הכנסת העשרים ושתיים, והבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוקדמו ונערכו ב-2 במרץ 2020. עם רקע משפטו של נתניהו באישומי שוחד, מרמה והפרת אמונים, הקימו ב-17 במאי 2020 נתניהו וגנץ ממשלת אחדות, ממשלת ישראל השלושים וחמש. עד ל-22 בדצמבר 2020 הממשלה כלל לא הגישה הצעת תקציב לאישור הכנסת, ולאחר שכשלו הניסיונות לדחות שוב את המועד האחרון לאישור תקציב המדינה, התפזרה הכנסת ב-23 בדצמבר.
בפברואר 2020 החלה מגפת הקורונה בישראל. תחילה, הוטלו מגבלת על חלק מהשבים מחוץ לישראל. בהמשך, החל תהליך של החמרת ההנחיות, סגירה עסקים, סגירת מוסדות חינוך הגבלת התכנסויות ותנועה וכדומה, כחלק מהמאבק בהתפרצות. במקביל, החל שפל כלכלי וגידול חד באבטלה. ב-19 באפריל 2020, החלו הקלות ראשונות, אך בספטמבר הוטל סגר ארצי שני. בדצמבר הוטל סגר שלישי, והחל מבצע "לתת כתף" למתן חיסון נגד COVID-19 לתושבים.
בספטמבר 2020 חתמה ישראל על סדרת הסכמי נורמליזציה עם איחוד האמירויות הערביות ובחריין, כחלק מהסכמי אברהם, ובהמשך עם מרוקו.
בדצמבר 2020 פוזרה הכנסת העשרים ושלוש, נמנעה הרוטציה מבני גנץ והוקדמו הבחירות לכנסת העשרים וארבע שנערכו ב-23 במרץ 2021.
ב-30 באפריל 2021 התרחש האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי. ב-10 במאי 2021 יצאה ישראל למבצע שומר החומות שנמשך 11 יום, ובמקביל פרצו מהומות אלימות בישראל מצד ערביי-ישראל, בעיקר בערים המעורבות כגון לוד, רמלה ועכו. אירועים אלה קרו במהלך מגעים להקמת ממשלה חדשה.
ממשלת בנט-לפיד
ב-13 ביוני 2021 הושבעה ממשלת ישראל השלושים ושש בראשות נפתלי בנט וראש הממשלה החלופי יאיר לפיד.
הממשלה התמודדה עם הגל הרביעי והחמישי של מגפת הקורונה בישראל. בתקופת התחממו היחסים עם ירדן והמשיכה הקרבה למצרים, איחוד האמירויות הערביות, מרוקו ובחריין. במרץ 2022 החל גל טרור ובתגובה פתחו צה"ל, השב"כ ומג"ב במבצע שובר גלים למלחמה בטרור. ב-30 ביוני 2022 התפזרה הכנסת, והוחלט על הקדמת הבחירות לכנסת העשרים וחמש ל-1 בנובמבר 2022. למחרת ב-1 ביולי החל לפיד לכהן כראש הממשלה ה-14, ונפתלי בנט כראש הממשלה החלופי. ב-5 באוגוסט 2022 פתח צה"ל במבצע עלות השחר.
ממשלת נתניהו השישית
ב-29 בדצמבר 2022 הושבעה ממשלת ישראל השלושים ושבע בראשות בנימין נתניהו. עם השבעתה עסקה הממשלה ברפורמות נרחבות במערכת המשפט שהולידו גל מחאה נרחב.
ב-9 במאי 2023 פתח צה"ל במבצע מגן וחץ.
נמייה ננסית מצויה
נמייה ננסית מצויה (שם מדעי: Helogale parvula) היא מין של נמייה קטנה ממשפחת הנמייתיים החיה באזור אפריקה שמדרום לסהרה. היא המין הקטן ביותר במשפחת הנמייתיים.
יאיר פרץ
יאיר פרץ (נולד ב-2 במרץ 1954) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם ש"ס בכנסת ה-15 וה-16.
נמייה ננסית מצויה
מאפיינים
לנמייה זו ראש מחודד וטיפוסי לנמייה, אוזניים קטנות, זנב ארוך ורגליים קצרות עם טפרים חדים. זוהי הנמייה הקטנה ביותר בעולם וגם הטורף הקטן ביותר באפריקה. משקלה מגיע רק ל-210–350 גרם ואורכה 18–28 ס"מ. הפרווה אדמדמה-בהירה עד חומה-כהה.
יאיר פרץ
ביוגרפיה
פרץ נולד בשנת 1954 במרוקו ועלה לישראל ב-1961. הוא שירת בצה"ל בנח"ל, ואחר כך למד לימודי הוראה לתואר שני ולימודי עבודה סוציאלית. פרץ כיהן בין היתר כפקיד סעד.
נמייה ננסית מצויה
מאפיינים
נמייה זו חיה בטבע בערבות וסוואנות אפריקה, ביערות פתוחים ובאזורי שיחים. הם יימצאו באזורים עד גובה 2,000 מ'. הם מורגלים גם לאזורים אנושיים אך מתרחקים מיערות עבותים או מדבריות. תפוצתם בטבע היא ממזרח אפריקה עד מרכז אפריקה ומאריתריאה ואתיופיה בצפון עד לטרנסוואל שבדרום אפריקה.
יאיר פרץ
ביוגרפיה
הוא היה חבר בית הנבחרים של ההסתדרות הכללית, וחבר דירקטוריון במספר חברות ("משען", מפעלי שיקום, קרן סביל, מועצת המוסד לביטוח לאומי ועוד).
נמייה ננסית מצויה
הרגלים
נמייה זו חיה בקבוצות גדולות בטבע (2 עד 30 פרטים) והם חיים יחדיו באותה מאורה ולעיתים קרובות גם בקן גדול של טרמיטים וגם בין אבנים או גזעי עצים. הקבוצה בנויה על היררכיה שבראשה זוג בכיר ושאר הפרטים עוזרים לטפל בגוריהם ולשמור על הלהקה מטורפים. לעיתים הנחלות חופפות לנחלות של נמיות אחרות ואז מתנהלת קטטה רצינית בין שתי הקבוצות. המפסידים עשויים להתרחק כמה קילומטרים מהאזור של המנצחים.
סלעית נזירה
סלעית נזירה (שם מדעי: Oenanthe monacha), מין בסוג סלעית. הסלעית הנזירה היא ציפור שיר קטנה שניזונה מחרקים. בעברה סווגה הסלעית הנזירה למשפחת הקיכליים (Turdidae), אך כיום היא משויכת למשפחת החטפיתיים (Muscicapidae).
נמייה ננסית מצויה
הרגלים
הנמיות מתרבות בעונה הגשומה, בין אוקטובר לאפריל. רק הזוג הבכיר מתרבה והם ממליטים 4–6 גורים שמגיעים לבגרות אחרי 10 שבועות. עד אז הם נשארים במאורה הקרקעית שלהם ובני הקהילה שומרים עליהם מטורפים ומשיגים להם מזון.
יאיר פרץ
ביוגרפיה
בין השנים 1993–1998 כיהן כחבר המועצה האזורית שפיר, ואף התמודד ללא הצלחה לראשות המועצה.
סלעית נזירה
הסלעית הנזירה מגיעה לאורך של 15.5-17 ס"מ ונפוצה במדבריות ממזרח מצרים, דרך חצי האי ערב ועד איראן ופקיסטן. בישראל היא מקננת באזורים השוממים ביותר של הנגב הדרומי. הסלעית הנזירה נצפתה נודדת בקפריסין. את הקן מקימה הסלעית הנזירה בבקיע צר בסלע ובדרך כלל מוטלות 3–6 ביצים.
הסלעית דוגמת רוב עופות המדבר אינה זקוקה למקורות מים, ואת מימיה היא מקבלת מהחרקים אותם היא אוכלת.
יאיר פרץ
ביוגרפיה
נבחר לראשונה לכנסת ב-1999. לאורך שנות כהונתו, שימש, בין היתר, כיו"ר סיעת ש"ס, כיו"ר ועדת העבודה והרווחה, כיו"ר הוועדה למאבק בנגע הסמים וכיו"ר הוועדה לפתרון בעיית העובדים הזרים. בכנסת ה-16 כיהן כיו"ר השדולה לקידום יחסים עם הקהילות הנוצריות בעולם וחבר בשדולה לאיכות הסביבה.
נמייה ננסית מצויה
הרגלים
ישנו קשר בין הנמיות הללו לעופות הקלאו ששני המינים אוכלים יחדיו בערבה וכשאחד מוצא טורף הוא משמיע קריאה וכולם בורחים.
יאיר פרץ
ביוגרפיה
ב-23 במרץ 2006 הודה פרץ בקבלת דבר במרמה, במסגרת עסקת טיעון, עקב קבלת תואר אקדמי במרמה מטעם שלוחת אוניברסיטת ברלינגטון בישראל. הוא נידון ל-12 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 6,000 ש"ח. אחרי הרשעה זו התפטר מהכנסת, אולם היה שוב מועמד ברשימת ש"ס לכנסת ה-17 במקום ה-14 ולא נכנס לכנסת.
נמייה ננסית מצויה
הרגלים
כמו רוב הנמיות הם אוכלים בשר, בעיקר של חרקים שונים, בעיקר שוכני אדמה, עכבישים, עקרבים, עופות קטנים, מכרסמים קטנים ולטאות ונחשים קטנים. הם יאכלו גם פירות יער שהם ימצאו.
יאיר פרץ
חיים אישיים
נשוי ואב ל-8, גר ביישוב הקהילתי אלומה ליד קריית גת.
נמייה ננסית מצויה
הרגלים
הם עצמם נטרפים על ידי חתולים גדולים, עופות דורסים, נחשים ולטאות כמו הכוח וגם קרוב משפחה רחוק שלהם - צבוע מנומר.
חגור לעץ
חיגור (באנגלית: Girdling) הוא פעולה של הסרת רצועה מהקליפה של העץ בכל היקפו ויצירת טבעת סביב הגזע המטרה העיקרית בביצוע פעולה היא העלאת כמות הפרי, כתוצאה מהשארת המוטמעים הנוצרים בפוטוסינתזה בחלק העליון של העץ. מטרה נוספת נהוגה ביערנות. שם משתמשים בשיטה זו כדי למשוך לעץ שבו נעשתה פעולת החגור את החרקים והציפורים ולמנוע מהם להגיע ולפגוע בעצים אחרים מסביב.
תהליך החיגור
עצים משתמשים בשני סוגי צנורות נפרדים להובלת מים וחומרים מזינים: העצה, למים וחומרים מומסים מהקרקע כלפי מעלה והשיפה, המובילה בעיקר חומרים שהם תוצרי פוטוסינתזה, כלפי מטה. בתהליך החגור מסירים רצועה מהשיפה ונעצר מעבר סוכרים והורמונים מהעלים לשורשים. העצה של העץ לא נפגעת ולכן העץ יכול להעביר מים ומינרלים מהשורשים לעלים. בעצים בריאים, עיקר השיקום הוא על ידי הצמחת צינורות שיפה חדשים.
הקו הירוק (ביירות)
הקו הירוק (בערבית: خط أخضر, תעתיק מדויק: ח'ט אחצ'ר) היה קו הפרדה אשר חילק את בירת לבנון, ביירות, לשני חלקים לפי חלוקה עדתית בתקופת מלחמת האזרחים הלבנונית. קו זה, נקבע באופן לא-רשמי עם תחילתה של מלחמת האזרחים בשנת 1975 והוא חדל מלהתקיים עם סיום המלחמה בשנת 1990. העיר אוחדה זמנית בשנת 1984 וקו הפרדה זה בוטל, אך האיחוד לא החזיק זמן רב והעיר חולקה מחדש.
ה"קו הירוק" חילק את ביירות לשני חלקים: החלק המזרחי - המאוכלס ברובו בנוצרים והחלק המערבי - המאוכלס ברובו במוסלמים ובו גם שכנו מחנות הפליטים הפלסטיניים. החלק המזרחי, נשלט על ידי המיליציה המרונית "הכוחות הלבנוניים" אשר מרבית לוחמיה נמנו עם לוחמי "הפלנגות הנוצריות" ואילו מערב העיר נשלטה על ידי פלגים של אש"ף. השכונות השיעיות בחלקו הדרומי של מערב ביירות נשלטו על ידי מיליציות שיעיות, בתחילה המיליציה "אמל" של האימאם מוסא א-צדר הנחשבת למתונה וחילונית יותר ומאוחר יותר על ידי חזבאללה, שהוקמה במהלך מלחמת האזרחים על ידי משמרות המהפכה האיראניים ונחשבת למיליציה קיצונית.
על אף ששתי הקבוצות אשר שלטו בצידו המערבי של הקו הירוק, השיעים הלבנונים והפלסטינים, היו מוסלמים בדתם הם התחרו זה בזה על שליטה מלאה בחלק המערבי של העיר. מאוחר יותר, השיעים אף נלחמו בינם לבין עצמם על שליטה בדרום ביירות במלחמת המחנות. במהלך לחימה זו, גברה תמיכת האוכלוסייה השיעית בדרום ביירות בחזבאללה ושליטת המיליציה ברבעים השיעיים התחזקה, על חשבון אמל אשר נחלה מפלה ואיבדה תומכים רבים.
בשנת 1987, לאחר הרצחו של רשיד כראמי, התמנה מישל עאון המרוני לתפקיד ראש ממשלת לבנון וזאת על אף שלפי האמנה הלבנונית, תפקיד זה שמור למוסלמי סוני. מינויו של עאון חילק גם את השלטון בעיר: נוצריי מזרח ביירות, קיבלו על עצמם את עאון כראש הממשלה אך המוסלמים, תושבי מערב העיר, התנגדו למהלך וראו בו הפרה של האמנה הלבנונית, כך נוצר מצב בו עאון היה לסמכות ראש הממשלה במזרח ביירות בלבד. מאוחר יותר בשנה זו נכבש החלק המערבי של העיר על ידי צבא סוריה.
בשכונות הקרובות לקו הירוק התרחשו קרבות הצלפים הקשים ביותר בכל מלחמת האזרחים ובקרב קו ההפרדה פעלו גורמי טרור אסלאמיים רבים, בין השאר, החל ארגון הטרור חזבאללה את פעילותו הטרוריסטית בירי צלפים על אזרחים נוצרים שעברו בקרבת הקו הירוק, ושכונות אלו ספגו פגיעות והרס רב. המעבר בין שני צדי קו ההפרדה היה קשה ומסוכן ורבים נהרגו בדרכם מירי צלפים. בתום מלחמת האזרחים בלבנון החלה ממשלת לבנון לפעול לשיקום העיר וכללה בפעולות שיקום אלו גם את השכונות הקרובות לקו ההפרדה, אשר קיבלו את השם "שכונות הקו הירוק" בעגה המקומית. על אף מאמצי השיקום הרבים, שכונות אלו טרם שוקמו סופית ובחלקן אף מבנים הרוסים כליל. לאחר מלחמת האזרחים, התפתחה בלבנון "תיירות מלחמה" והשכונות ההרוסות בקרבת הקו הירוק מהוות את אחד מהאתרים הבולטים בסוגת תיירות זו, ובהן ניתן שרידים בולטים ביותר למלחמת האזרחים.
קרי קינג
ביוגרפיה
ב-1981 הציע קינג לג'ף הנמן להקים את להקת סלייר. ראשו המגולח, הסרט הקוצני שעל פרק ידו והקעקועים הרבים שעל גופו הם סימניו המזהים. סולו הגיטרה שלו מאופיין בנגינה מהירה וכאוטית ובוויברטו כבד באופן קיצוני יותר מאשר במלודיה. סגנון נגינתו של קינג לא השתנה כמעט במהלך תקופת פעילותה של סלייר, דבר שהוביל לביקורות על "קיבעונה" של הלהקה. מאידך, נגינתו של קינג השפיעה רבות על הת'ראש מטאל והדת' מטאל, בהם סולם דיאטוני הוא פחות חשוב מאשר ברוק ובמטאל המסורתיים.
קינג הוא כותב השירים העיקרי של סלייר, ומתרכז בעיקר בנושאים שטניסטיים, כאשר הוא מסביר זאת במשיכתו לז'אנר סרטי האימה. הוא התבטא בעבר כי הוא אינו מאמין באלוהים או בשטן, אך הוא כותב על נושאים שטניסטיים משום שלדעתו הכתיבה על השטן מהנה יותר מאשר כתיבה על אלוהים. קינג מבקר את הממסדים הדתיים המאורגנים בקביעות ומתאר את הדת כ"קביים עבור אנשים שהם חלשים מדי מכדי להתמודד עם החיים בכוחות עצמם". קינג כתב את התוכן הגס והאנטי דתי קיצוני של האלבום של סלייר god hates us all.
לקינג חילוקי דעות מיחוצ"נים עם אושיות מטאל, בהם דייב מאסטיין ממגאדת'. קינג היה הגיטריסט הראשון שלהם, הוא אמר כי הוא "מעריץ את מאסטיין עד היום כגיטריסט", על אף שהוא רואה אותו כאדם "צבוע". קינג ביקר את להקת מאשין הד בעקבות יציאת אלבומם Supercharger כאשר טען שהתמסחרו, וכן טען שמאשין הד "אחראית לז'אנר הראפ-מטאל". ב-2007 תיאר את החלטתו של ריק רובין, המפיק של סלייר, להפיק את אלבומה התשיעי של מטאליקה במילים "סטירה בפרצוף" ואף כינה את מטאליקה "ספינה טובעת".
הוא ניגן בגיטרה במספר פרויקטים מלבד אלה של סלייר, ביניהם בשירים "No Sleep till Brooklyn" ו-"(Fight For Your Right (To Party" של הביסטי בויז (בהשפעתו של ריק רובין שעבד עם שתי הלהקות), "Goddamn Electric" של פנטרה, ו-"Dead Girl Superstar" של רוב זומבי.
קינג ידוע גם כמגדל נחשים.
מרד הפלאחים
מרד הפלאחים היה מרד עממי כנגד שלטונו של הואלי מוחמד עלי שפרץ בשנת 1834 במקביל בגזרה העלאווית בצפון לבנון, בארץ ישראל, בעבר הירדן, בהר הלבנון ובחורן. הגורם העיקרי לפרוץ המרד היה התמרמרות על חובת גיוס לצבא המצרי שהחיל עלי כחלק ממדיניות המודרניזציה שלו, וזאת במקום צבא של שכירי חרב אשר הגיעו מקרב חברי הקאסטה הצבאית. חובת הגיוס עוררה מרד בארץ ישראל, שבראשו עמדו ראשי חמולות משכם, חברון והאזור שבין ירושלים ליפו.
במהלך המרד ערכו המורדים פרעות באוכלוסייה היהודית בארץ שכללו מעשי רצח, שוד ואונס.
המרד של 1825–1826 בשלטון העות'מאני
עוד לפני כיבוש ארץ ישראל על ידי מוחמד עלי, היה מרד נגד הסולטאן בירושלים ובחברון. המורדים השתלטו על ירושלים ומנעו ממושל איילט דמשק לגבות מיסים מהעיר והכפרים הסמוכים.
עבדאללה פאשא נענה לפניות השער הנשגב ושכנע את המנהיגות הכפרית להפסיק את המרידה, להחזיר את המצודה לצבא העות'מאני וזאת בתמורה להפחתת עול המס.
בתמורה, נתן השער הנשגב ב-1827 לעבדאללה פאשא את הסנג'קים של ג'נין, שכם וירושלים וזו הייתה הפעם השנייה בה אוחדה כל ארץ ישראל תחת שלטון מנהלי אחד. (הפעם הראשונה הייתה בימי אחמד אל-ג'זאר בעת מסע נפוליאון בארץ ישראל)
תחילת השלטון המצרי
כמו שליטים קודמים של מצרים, שאף מוחמד עלי לשלוט על בלאד א-שאם (הלבנט) בשל חשיבותו האסטרטגית ומשאביו הטבעיים. כמו כן, מחוזות עות'מאניים במזרח הים התיכון הייתה מוקד לסחר בינלאומי ושוק מפותח. נוסף על כך, הוא יכול היה להשיג בדרך זו קהילה צרכנית שתהיה שבויה בידי התוצרת המצרית. השליטה על סוריה הייתה אמורה גם ליצור אזור חיץ בין מצרים לסולטאן העות'מאני באיסטנבול.
עלי הורה על שיקום הצבא ובניית צי חדש במקום זה שהושמד בקרב נאווארינו, וב-31 באוקטובר 1831 החלה הפלישה המצרית לסוריה תחת הנהגתו של אבראהים פאשא, בנו הבכור של עלי. הפלישה הובילה למלחמה הטורקית-מצרית הראשונה. התירוץ שניתן לפלישה כלפי חוץ היה סכסוך עם עבדאללה פאשא מעכו. עלי טען ש-6,000 פלאחים ברחו לעכו כדי להימנע מגיוס, תשלום קורווה ומסים, ותבע את החזרתם למקום מושבם. אבראהים פאשא התקדם דרך ארץ ישראל, כבש את חיפה בדצמבר 1831 והשתמש בה כבסיס עיקרי לצבאו.
תחת שלטון האימפריה העות'מאנית ראו עצמם הערבים בארץ ישראל כנתינים עות'מאנים. המרד, שהחל בחודש מאי 1834, ניצת כהתקוממות עממית נגד הדרישה המכבידה למגויסים שנתפשה על ידי הפלאחים כשקולה כמעט לגזר דין מוות. בתחילה נחלו המורדים הצלחות ותפסו את השלטון בערים רבות, בהן שכם, ירושלים וחברון. בתגובה, שלח אבראהים פאשא את הצבא, אשר דיכא את המתקוממים וכבש את מעוזם האחרון, חברון, ב-4 באוגוסט.
המרד
ניצני המרד היו בעבר הירדן, שם התקוממו התושבים נגד חובת הגיוס לצבא. גלי ההתקוממות עברו לחברון, לירושלים ולשכם. אחרי שהמורדים נחלו הצלחה צבאית בעמק יזרעאל, הצטרפו למרד גם תושבי הגליל וצפת. במהלך ההתקוממות הוקיעו קיצונים מוסלמים את אבראהים פאשא ככופר. צבאו של אבראהים פאשא דיכא בסופו של דבר את מעוז ההתנגדות האחרון בחברון ב-4 באוגוסט.
ההכרזה על המרד בשכם
קאסם אל-אחמד, ראש החמולה שהתגוררה בג'מעין, מונה על ידי אבראהים פאשא להיות המוסתאסלם (גובה המס) של תת-מחוז שכם. קאסם אסף את נכבדי שכם, חברון וירושלים וב-19 במאי 1834 הודיעו לנציגי השלטון המצרי כי משפחות ערביות יפסיקו לספק מתגייסים לצבא המצרי. המושל אבראהים פאשא שלח בתגובה את צבאו לערים המורדות והעימות הצבאי החל. החמולות הערביות, שהעדיפו את העותמ'אנים, מרדו תחת הנהגתו של קאסם אל-אחמד.
ירושלים
משכם יצאו מאות מורדים לעבר ירושלים, בסיוע חמולה מאבו גוש. הכוח המאוחד כבש את העיר ב-31 במאי.
יהודי העיר, כמו גם הנוצרים, היו תחת מתקפה. אסד רוסתום מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות פרסם ב-1938 את המסמכים המצריים על המרד וציטט מתוך הדיווח על ירושלים: "בתיהם של היהודים נהרסו באופן מוחלט עד כי לא נותרה מיטה לישון עליה. רבים מהם נשחטו, נשותיהם ובנותיהם נפגעו".
צבאו של אבראהים פאשא הכריע את אנשיו של קאסם בחודש שלאחר מכן. בבית לחם הסמוכה החריב הצבא המצרי את הרובע המוסלמי ותושביו פורקו מנשקם.
חברון
בערך 750 מתושביה המוסלמים של העיר גויסו לצבא וכ-500 מהם נהרגו. על העיר הוטל מצור וכשנפלו קווי ההגנה שלה, שטף אותה צבאו של אבראהים פאשא. רוב האוכלוסייה המוסלמית נמלטה מבעוד מועד לגבעות. יהודי העיר נשארו במקומותיהם ובמהלך ביזת הרכוש על ידי הצבא הפולש נהרגו חמישה מהם. בני הקהילה כתבו על כך כשקמו מאבלם: "וקמו בזרוע עוזם ורצח בעצמותם. מהם הרגו בקני שרפה ומהם חתכו בסיף. נשים רבות עינו וטימאו".
תוצאות המרד
לאחר דיכוי המרד, נתלו קאסם ושני בניו הגדולים. הצבא המצרי מחק 16 כפרים לפני שכבש את שכם. כ-10,000 פלאחים הוגלו למצרים ואוכלוסיית הארץ פורקה מנשקה. אבראהים פאשא הכריח את ראשי החמולות לעזוב את שכם ולהתגורר בכפרים סמוכים. חוסיין עבד אל-האדי מונה כמודיר (מושל מחוז) של איילט צידון שכלל את כל ארץ ישראל.
השלטון העות'מאני הטורקי הושב בסופו של דבר על כנו בשנת 1840, אך מוסלמים מצרים רבים נשארו בירושלים. צו שריף גולחאנה, אותו פרסם אבדילמג'יט הראשון הסיר את ההגבלות על נתינים לא-מוסלמים של האימפריה העות'מאנית כחלק מרפורמות הטנזימאט, שכללו, בין השאר, רפורמה בגיוס לצבא.
הסוציולוג ברוך קימרלינג ועמיתו יואל מגדל טוענים שהמרד היה אירוע מעצב עבור הפלסטינים ויצר גיבוש בין החמולות הנפרדות אשר נלחמו נגד אויב משותף: צאצאי החמולות והמעמדות שהשתתפו בו היוו בראשית המאה ה-20 ניצני הלאומיות הפלסטינית.
צומת השרון
צומת השרון (המכונה צומת בית ליד) הוא צומת חשוב במרכז הארץ, בו מצטלבים כביש 4 ("כביש חיפה – תל אביב הישן") וכביש 57 המוליך מנתניה למחלף ניצני עוז. הכינוי "צומת בית ליד" מקורו בשמו של הכפר הערבי ששכן בסמוך לו, ח'רבת בית ליד (שהוקם על ידי תושבי הכפר בית ליד בנפת טולכרם), אשר ננטש ונהרס במלחמת העצמאות. בסמוך לחורבות הכפר הנטוש הוקם בשנת 1948, על ידי חיילים משוחררים מאנשי בית"ר ואצ"ל, המושב נורדיה.
בתחום הצומת נמצא "מסוף בית ליד" המשמש קווי אוטובוס של חברות אגד, קווים ותנופה. קווי האוטבוס הם לאזורי הצפון, השומרון ולשרון.
היסטוריה
סלילת כביש 4 מהצומת צפונה לעמק חפר החלה בשנת 1936. לאחר פתיחתו של כביש 4 בשלהי שנות ה־30 ככביש מקשר בין מרכז הארץ לצפונה (וכתחליף לכביש 60) הפך הצומת לתחנת מעבר מרכזית של נוסעים באוטובוסים. בשנת 1947 עברו בצומת בממוצע 600 נוסעים בימי חול ובערבי שבת כ-3,000. ב-14 ביוני 1946 פוצץ רכב משטרתי בריטי בכביש 57 (כביש בית ליד).
ליד הצומת הוקמה בימי המנדט הבריטי מצודת טגארט בה פעלה תחנת משטרה. לאחר קום מדינת ישראל הוקמה במקום תחנה של משטרת ישראל. בשנת 1960 הוסבה תחנת המשטרה לבית הסוהר נווה תרצה. בשנת 1968 הפך בית הסוהר לאסירים ביטחוניים שנקרא "כלא בית ליד" בשל סמיכותו לצומת. בהמשך שונה שם בית הכלא לבית הסוהר אשמורת.
לאחר קום מדינת ישראל גברה חשיבותו של הצומת, בעקבות קרבתו של כביש 444 לקו הגבול ומניעת השימוש בכביש 60 שנותר בשטח השליטה הירדני. התחנה בצומת שימשה נקודת מעבר מרכזית לנוסעים בתחבורה ציבורית ממרכז הארץ לצפונה.
לאחר פתיחתו של כביש 2 המקשר בין תל אביב והרצליה לנתניה וחדרה, ובייחוד לאחר הארכתו לחיפה והפיכתו לכביש מהיר בראשית שנות ה־70, פחתה חשיבותו של כביש 4 וצומת בית ליד.
בסמוך לצומת הוקם בתקופת העלייה ההמונית מחנה העולים בית ליד שהיה גדול מחנות העולים בישראל ובהמשך היה למעברת שבות עם.
תוכניות
חברת נתיבי ישראל מתכננת את החלפת צומת השרון במחלף השרון שימוקם מצפון לצומת הקיים. במסגרת התוכנית, כדי לאפשר את העברת נקודת ההצטלבות של הכבישים 4 ו-57 ממיקומה הנוכחי יוסט כל התוואי של כביש 57 צפונה בקטע שמכפר יונה ועד מערבית לצומת בית ליד. בתחילת 2020 פרסמה החברה מכרז לביצוע עבודות מקדימות עבור המחלף.
פיגועים באזור צומת בית ליד
ביוני 1975 פתחו מחבלים בירי לעבר חיילים שחיכו לטרמפים בצומת. החיילים השיבו באש יחד עם סוהר מבית הסוהר אשמורת הסמוך לצומת, וחיסלו את אחד המחבלים. מחבל נוסף נעצר על ידי משטרת ישראל לאחר הגעת כוחות נוספים למקום הפיגוע.
מדרום מזרח לצומת נמצאת תחנת אגד הנקראת "מסוף בית ליד", שבה בוצע ב-22 בינואר 1995 הפיגוע בצומת בית ליד: פיגוע התאבדות כפול של מחבלים מהג'יהאד האסלאמי. בפיגוע נהרגו 22 איש - 21 חיילי צה"ל ואזרח נוסף שהגיע לסייע לנפגעים ונהרג בהתפוצצות השנייה. כמה מאות מטרים מזרחית לצומת הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים בפיגוע זה. האנדרטה בנויה בצורה של סולם ארוך נטוי, עליו מטפסים חיילים בדרכם לשמים. סמוך לצומת נמצא גם אתר זיכרון לדב הוז שנספה ליד הצומת עם משפחתו בתאונת-דרכים.
בספטמבר 2001 התפוצצה מכונית תופת בצומת. כ-12 אנשים נפצעו באורח קל. המחבל שנהג ברכב נהרג.
ז'אק מוצרי
ז'אק (יעקב) נ' מוֹצרי (Jacques (Jack) N. Mosseri; 1884 – מאי 1934) היה בנקאי עשיר, חוקר ואספן כתבי גניזת קהיר ואחד ממנהיגי הציונות במצרים. כיהן כמזכיר ועד הצירים לארץ ישראל (1918-1920).
קורות חיים
ז'אק מוצרי נולד בקהיר בשנת 1884, כבן לשתיים מהמשפחות היהודיות העשירות ביותר במצרים במאה ה-19: משפחת מוצרי מצד אביו נסים ביי ומשפחת קטאווי מצד אמו הלנה. הונה של משפחת מוצרי כלל עסקי בנקאות ומלונאות ענפים (בהם מלון המלך דוד), ובני המשפחה היו בעלי מעמד רם בקהילה היהודית. אביו נסים כיהן כסגן ראש הקהילה.
בנעוריו נסע ללימודים באנגליה והשלים לימודים אקדמיים באוניברסיטת קיימברידג'. עם שובו למצרים לקח חלק בניהול עסקי משפחתו וכן היה פעיל בחיים הציבוריים של הקהילה היהודית. הוא כיהן כחבר במועצה המנהלת של הקהילה, ועד שנת 1917, כיושב ראש ועדת החינוך שלה. בתפקידו כיושב ראש ועדת החינוך הוא היה אחראי לרפורמות בגוון עברי-ציוני בבתי הספר הקהילתיים ויזם את פתיחתם של מוסדות חינוך חדשים.
החל בשנות העשרים לחייו היה מוצרי מעורב בפעילות ציונית באגודה בשם "החוג היהודי הלאומי" (Le Cercle National Juif; נוסדה במרץ 1911), שחבריה היו מקרב בני המעמד הבינוני והגבוה של הקהילה היהודית במצרים. הוא ייצג את יהודי מצרים כציר בקונגרס הציוני העולמי ה-11 בווינה בשנת 1913.
בשנים 1917-1918 כיהן כנשיא ההסתדרות הציונית של מצרים. למינויו היה אפקט חיובי משמעותי על מעמדה של הציונות בקהילה היהודית-מצרית, עקב מעמדו הרם בקהילה. כנשיא ההסתדרות הציונית במצרים הוא ייסד וניהל את ההוצאה לאור של העיתון "ההשקפה הציונית" (La Revue Sioniste; 1918-1923) בצרפתית והביא את העו"ד לאון קסטרו ואחר כך את לוסיאן שיוטו לשמש לו כעורכים. הוא עצמו כתב מספר ממאמרי המערכת של העיתון. מוצרי היה חבר אישי של חיים ויצמן, ולבקשתו ייסד את "הוועד המיוחד לסיוע ליהודי פלשתינה" שגייס כספים רבים מעשירי יהודי מצרים למען היישוב היהודי. בשנים 1918-1920 כיהן מוצרי כמזכיר ועד הצירים, משלחת מנהיגים ציוניים לארץ ישראל בראשות חיים ויצמן שתפקידה היה לסייע לבריטים ליישם את הצהרת בלפור.
במהלך חייו מוצרי פרסם מאמרים בכתבי עת שונים, כגון Jewish Review (לונדון) ו"מזרח ומערב" (בעריכת אברהם אלמליח), על ממצאיו בחקר הגניזה או על סוגיות כלליות בנושא יהדות מצרים. בשנותיו האחרונות, מיעט מוצרי בפעילות ציבורית. הוא נפטר בשנת 1935.
דודנו אלברט מוצרי היה רופא, עיתונאי, מעשירי קהילת יהודי מצרים ומנהיג ציוני.
יחידת עוקץ
יחידת עוקץ (יחידה 7142) היא יחידת הכלבנים של צה"ל, שתפקידה להפעיל כלבים בשימוש צבאי למשימות ייעודיות. היחידה כפופה למפקדת זרוע היבשה. לוחמי היחידה הם לוחמי קומנדו המבצעים פעילויות מבצעיות בשגרה ובחירום תוך הפעלת אמל"ח ייחודי – כלב, אשר מספק יתרונות מבצעיים ייחודיים להם אין תחליף אנושי או טכנולוגי. היחידה, שהוקמה בשנת 1974 במטרה לתת מענה לאירועי בני ערובה, לקחה מאז חלק בכלל אירועי הלחימה של צה"ל, תוך שהיא גדלה ומרחיבה את תחומי הפעילות בהם ניתן למצות את יתרונו של הלוחם מפעיל הכלב בשדה הקרב.
היחידה פועלת הן לצד יחידות מיוחדות רבות אחרות בשגרה ובחירום, והן בצורה עצמאית אשר מבצעים מסוג זה נחשבים כמסווגים ביותר.
היסטוריה
בשנת 1939 הוקם "ארגון נוהגי כלבי כשירות" - יחידת הכלבים של ההגנה. הכלבים שאולפו על ידם פעלו במגוון משימות כמו איתור מטענים, גישוש ואבטחה. בשנת 1948, עם הקמת המדינה, עברה היחידה לצה"ל ובסיסה נקבע בבית הספר לכלבי נחייה של ד"ר רודולפינה מנצל בקריית חיים. היא כונתה: "מחלקת נוהגי הכלבים" והייתה כפופה לחיל המשטרה הצבאית. המחלקה מנתה כחמישים חיילים וכמה מאות כלבים אשר הופעלו בכל החזיתות. חיילי המחלקה אימנו את הכלבים למספר תפקידים ובהם: השתלטות על עמדות מקלעים, איתור פצועים, גילוי מוקשים ועוד. האימונים כללו צניחה עם כלבים. המחלקה פעלה עד שנת 1954 ואז פורקה.
בשנת 1974 הוקמה יחידה של לוחמים לצד כלבים ללוחמה בטרור על יד יוסי לבוק, בעקבות אסון מעלות, אשר נרצחו 22 ילדים על ידי מחבלים שלקחו אותם כבני ערובה לאור כישלון חילוצם על ידי כוחות צה"ל. מטרת השילוב בין הלוחמים לכלבים בא לידי ביטוי בכך שהכלבים יידעו להוביל את הלוחמים למיקומם המדויק של המחבלים ואף לתקוף ולהפתיע אותם במהירות ובחוזקה כאשר מיד לאחר מכן ייכנס הכוח הפורץ שישחרר את בני הערובה. קצין כלבנות בחיל המודיעין, שהיה אחראי על מערך כלבי השמירה בבסיסים. לבוק היה מפקדה הראשון של היחידה בפועל שהייתה כפופה בזמנו לסיירת מטכ"ל. יהודה מילר היה המאמן הראשי שהתווה הפעלת כלבים שלא על בסיס משמעת ותלות במאמן אישי אלא הפעלת הכלבים על בסיס אינסטינקטים והתניות. תפקידה היה לאמן כלבים לתקיפת חוטפים בפיגועי מיקוח ואירועי בני ערובה. היחידה הוצבה תחת פיקוד ראש ענף לוחמה בטרור במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי. בתחילה שירתו ביחידה רק אחד עשר נוהגים וכלביהם, רובם יוצאי יחידות מובחרות ובעלי הכשרת חיל רגלים, רק לאחר שסיימו את שירותם הסדיר, נדרשו לעבור מיון על מנת להגיע ליחידה. באותה תקופה היחידה מנתה פחות מעשרים איש. היחידה הייתה סודית, ורק קומץ אנשים ידעו על קיומה, לא כל שכן על תפקידה. לאור ההצלחה הרבה הוחלט להגדיל את היחידה על מנת שכל היחידות המיוחדות יוכלו לשתף עימה פעולה וכיום הפכה יחידת עוקץ לחוד החנית של כלל יחידות העילית של צה"ל.
מרגע קבלת ההחלטה על הרחבתה של היחידה, ליוסי לבוק הוקצו שלושה חודשים למשימה. היחידה קיבלה שטח במרכז הארץ אשר נבנו בו מכלאות ומתקני אימון. גיורא זורע וצוות מסיירת מטכ"ל, ובתוכם יוני נתניהו, סגן מפקד הסיירת דאז, סייעו רבות בהקמת התשתית להקמת הבסיס.
היחידה הייתה מעורבת, כבר בשנת הקמתה, בחילוץ בני הערובה ממלון סבוי אשר לוחמיה וכלביהם הוקפצו לאירוע יחד עם לוחמי סיירת מטכ"ל. במרץ 1975 קיבלה את מספרה הרשמי - יחידה 7142. היחידה קיבלה תשומת לב וחשיפה ראשונה במבצע שחרור בני הערובה בפיגוע במשגב עם בשנת 1980, אשר בתחילה הוטלה המשימה על סיירת גולני, אך זו נכשלה והמשימה הוטלה על סיירת מטכ"ל בפיקודו של סא"ל עוזי דיין יחד עם לוחמי עוקץ וכלביהם. כוח הפריצה התחלק לשתיים, כוח אחד לווה על ידי הלוחם אדר עוקץ וכלבו טומי שפרצו דרך הדלת הראשית, והכוח השני לווה על ידי סגן מפקד הסיירת דאז ברוך גולדברג וכלבו סטיב שפרצו דרך דרך החלון, ובנוסף לכך גולן ואלי, שניים מלוחמי היחידה יפרצו יחד עם הכלבים ברנדי, ברק ודדי. לאחר ניסיון הפריצה הראשוני התברר שהמחבלים חסמו את דלת הכניסה עם מיטת קומתיים ולכן הצטרף סטיב לכוח הפריצה הנוסף והצטרף אליהם. כשהגיע סטיב למרחק של כשמונה מטרים מהמבנה, הושלך לעבר הכוח רימון שהתפוצץ מתחת לגוף הכלב, שנהרג ובכך ניצלו כלל הלוחמים שרצו אחריו. עם הכוח השני נכנס הכלב טומי שהוביל את הפריצה מהחלון והגיע לחדר שדלתו הייתה פתוחה. מאחורי הדלת עמד מחבל כשנשקו דרוך והוא ממתין לבואם של הלוחמים. כאשר טומי נכנס לחדר, זיהה את המחבל והסתער עליו. בזמן זה המחבל גלגל לעברו רימון והפעם הפגיעה בטומי הייתה קטלנית. לאחר בדיקה פתולוגית, הסתבר שחדרו לגופו של טומי 27 קליעים ואף מספר רב של רסיסים מהרימון. במהלך מלחמת לבנון הראשונה השתתפו צוותים של היחידה במשימות מגוונות בגזרות השונות ובזכות יכולותם המגוונות הצילו הלוחמים וכלביהם עשרות לוחמים שהשתתפו במערכה. במהלך המערכה, כוח מחטיבת הנח"ל שהה לא הרחק ממוצב טייבה בגזרה המרזית של אזור הביטחון בדרום לבנון, לא רחוק משם זיהתה הכלבה קאיה מטען אשר אלמלא הייתה שם, הכוח היה עולה על מטען. זו דוגמה אחת מני רבות על פעילות היחידה במערכה זו.
צוות של היחידה נמנה עם הכוחות שהשתתפו בחילוץ בני הערובה בקו 300 בשנת 1984. ה"כלבייה", שזוהתה עד אז רק במספרה הרשמי, זכתה לשם רשמי: יחידת "עוקץ". במבצע כחול וחום בלבנון בשנת 1988 נעשה ניסיון כושל להשתמש בכלבים שלגופם הולבשה חגורת נפץ, אשר היו אמורים לרוץ לבונקרים של מחבלים ולהתפוצץ בהם. מאז לא עשתה עוד היחידה שימוש בכלבים "מתאבדים". בשנת 1999 במבצע חיסול ראשי החמאס, האחים עאדל ועימאד עוודאלה בחברון, פרצו הכלבים ראשונים לבית המחבלים יחד עם לוחמי הימ"מ.
בשנת 2002, לאחר הפיגוע במלון פארק ומבצע חומת מגן, נשלחה קבוצה של כלבנים מהיחידה לקליפורניה, להשתלמות בשיטת אימון אילוף ייחודית בארגון "פאפס פור פיס". בהמשך נשלחו צוותים נוספים והיחידה קיבלה תרומה של עשרות כלבים מארגון זה.
בשנת 2005 היחידה הוכפפה למרכז הטסה והכשרות מיוחדות (מרהו"ם).
בשנת 2007 עוצב ליחידה תג יחידה.
במהלך מבצע עופרת יצוקה איתרו כלבי היחידה כ-30 מטעני חבלה. שלושה כלבים נהרגו.
בשנת 2010 זכתה היחידה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
בשנת 2014, במהלך מבצע "שובו אחים" הופעלו עשרות מכלבי היחידה בגזרת איו"ש - לוחמות עם כלבים לאיתור חנ"מ ואמל"ח ולוחמים עם כלבי תקיפה וכלבי הצלה. במהלך מבצע צוק איתן, לוחמי היחידה וכלביהם פעלו לאיתור מטענים, איתור פירי מנהרות וסריקתם, ואיתור מחבלים. במהלך הלחימה ברצועת עזה נהרגו ארבעה מכלבי היחידה, שניים מהם תוך הצלת חיי לוחמים. על פועלה קיבלה היחידה צל"ש מפקד אוגדה, מקצין חי"ר וצנחנים ראשי.
ביולי 2023 השתתפו לוחמי עוקץ במבצע בית וגן במרחב העיר ומחנה הפליטים ג'נין במסגרתה ביצעו לוחמי היחידה בשיתוף פעולה עם חטיבת הקומנדו פעולות התקפיות אשר כוללות סיכול תשתיות טרור, סימון וזיהוי מטעני חבלה ותקיפת מבוקשים.
ייעודי כלבי היחידה
לכלבים של יחידת עוקץ מספר יכולות, לכל כלב יכולת וייעוד משלו. כל אחד מהכלבים של היחידה נבחר אישית ומאולף:
גיוס ומיונים ליחידה
בעבר, היה ניתן להגיע אל היחידה דרך גיבוש היח"טיות של חטיבת כפיר. כיום, המיון ליחידה מתבצע בשני שלבים ישירות ביחידת עוקץ, יום חשיפה, שבו נחשפים המלשב״ים לחלק מיכולות היחידה (אינו ממיין) וגיבוש לוחמים אליו מזומנים מלשב"ים העומדים בדרישות הסף של היחידה וביצעו יום חשיפה. יום החשיפה מתקיים באזור חודש פברואר בארבעה מועדים שונים ואורכו הוא יום אחד, כאשר לכל מועד יזומנו מלשב״ים שונים אשר סימנו במנילה שברצונם להגיע לעוקץ, והמלש"בים העוברים אותו מזומנים לגיבוש ליחידה. הגיבוש שמורכב ברובו מתכנים פיזיים ומנטליים, מתקיים אחת לשנה באזור החודשים מרץ-אפריל. אלו שעוברים את הגיבוש ליחידה ומתקבלים אליה, מתגייסים במחזור חד שנתי בגיוס בדצמבר. החיילים מקובצים לשלושה צוותים, ומבצעים הכשרה לרובאי 07 הכוללת הכשרה של קליעה, שדאות וכושר גופני גבוה בפלוגה ייעודית של עוקץ בבא"ח צנחנים (עד מחזור נובמבר 18 הטירונות התבצעה בבא"ח כפיר). לאחר סיום הטירונות בבא"ח צנחנים עולים הצוותים ליחידה, שם עוברים לוחמיה הכשרת קומנדו וטירונות יחידה, קורס צניחה, שבועות ירי באקדח ובנשק ארוך, שבועות לוחמה בשטח בנוי ושטח פתוח, שבועות לוחמה זעירה, קורס לוחמה בטרור, שבועות ניווט, סבך וקרב מגע. לאחר חמישה חודשים ביחידה (8 חודשים מהגיוס) הלוחמים מקבלים כלב ומתחילים הכשרה ייעודית- לוחם עוקץ בנושא לחימה לצד אמל"ח מיוחד במשך של כ-8 חודשים נוספים עד לסיום המסלול (סה"כ 16 חודשי הכשרה). לאחר סיום המסלול הלוחמים עולים לפלגות המבצעיות, בהן הם מבצעים פעילויוות מבצעיות על בסיס יום יומי בכל גזרות הלחימה והבט"ש בצה"ל, בשטחי מדינת ישראל ומעבר לגבולותיה, זאת לצד שמירה על שגרת אימונים אינטנסיבית לאורך כל ימות השנה.
צוות הלוחמות
במהלך האינתיפדה השנייה הוחלט לתגבר את המחסומים בשטחים בנוהגות 'עוקץ' ובכלביהן, אשר מאומנים באיתור אמצעי לחימה מוסלקים בעזרת חוש הריח.
פלגת מגן ביחידה, היא פלגה ללוחמות בלבד. היחידה איננה מעורבת, המיון, המסלול על כל תכניו, השירות, והייעוד המבצעי של הלוחמים והלוחמות נפרדים לחלוטין. אורך המסלול של הלוחמים הוא 16 חודשים, ושל הלוחמות 11 חודשים.
גיבוש לבנות מתקיים בסמוך לשלושת מחזורי הגיוס של צה"ל: מרץ, אוגוסט ונובמבר, מתוך הלוחמות שהתגייסו לגדוד קרקל ואורך כיומיים. אלה שעוברות את הגיבוש ליחידה ומתקבלות אליה, מבצעות הכשרה לרובאי 07 יחד עם מגויסות קרקל בבא"ח סיירים, ולאחריו מבצעות קורס כלבנות והכשרה ייעודית של לוחמת עוקץ ביחידה. בסיום מסלול ההכשרה ביחידה (כ11 חודשים), עולות הלוחמות לפלגת הלוחמות המבצעית – פלגת מגן. בדומה לכלל הלוחמות בצה"ל, הלוחמות ביחידה חותמות על התנדבות לתפקידי לחימה. התנדבות זו כוללת בתוכה שירות של 32 חודשים בהתאם למסמך עליו חותמות הבנות - "דין אישה כדין גבר".
חשיפה תקשורתית
בדצמבר 2008 הודחו ונאסרו קצין וארבעה מפקדים נוספים שעסקו בהכשרת הטירונים של היחידה, בשל התעללות בלוחמים.
בחודש יוני 2012 הודיע צה"ל כי הוא מפסיק את השימוש בכלבים למטרת פיזור הפגנות של פלסטינים בשטחים. זאת לאחר שבחודש מרץ הופץ סרטון בו נראה רועה גרמני תוקף מפגין פלסטיני בכפר קדום.
על אף ההודעה מ-2012, בחודש מרץ 2015 נחשף סרטון המתעד חיילים מיחידת "עוקץ" עוצרים נער פלסטיני, לאחר שהשליך אבנים, באמצעות כלבי תקיפה. הנער אושפז עקב הפגיעות שנגרמו לו. לטענת קצין בכיר באוגדת איו"ש, השימוש בכלבים הופסק רק לצורכי פיזור הפגנות אך לא לשימוש במארבים.
הנצחה
בכל שנה, ב-30 באוגוסט, מתקיים בבית הקברות שבבסיס היחידה טקס זיכרון לכלביה שמתו במהלך שירותם. בית הקברות הוקם בעזרת תרומה של יהודי אמריקאי שביקש להישאר בעילום שם. בבית הקברות קבורים כלבי היחידה שנהרגו במהלך הקרב, ועל מצבותיהם רשום הכיתוב "נפל בקרב"; וכלבים שנפטרו ממחלות או מזיקנה, ועל מצבותיהם נכתב "נפל במהלך שירותו". בבית הקברות ניצב פסל אבן של לוחם וכלבו, שעוצב בהשראת הכלב "אוסקר", שנהרג בשנת 2003 בחברון ואשר לא ניתן היה לחלץ את גופתו.
Madonna: Tears of a Clown
Madonna: Tears of a Clown הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, שהתקיים לראשונה בתיאטרון הפורום במלבורן, אוסטרליה ב-10 במרץ 2016. הזמרת לא כללה את אוסטרליה במהלך חמשת סיבובי ההופעות הקודמים שלה, עד לסיבוב ההופעות "Rebel Heart Tour", ולכן היא יצרה את המופע הזה עבור המעריצים האוסטרלים שלה, מאחר שהם חיכו לה בכליון עיניים. מדונה הסבירה שהרעיון שמאחורי דמעות הליצן היה לשלב מוזיקה וסיפורים, בהשפעת ליצנים. כרטיסים למופע הראשון היו זמינים לחברי מועדון המעריצים הרשמי של מדונה, "Icon", והם היו בלתי ניתנים להעברה, כששם האדם הודפס עליהם.
נמיית הסרטנים
נמיית הסרטנים (שם מדעי: Herpestes urva) היא מין של נמייה ממשפחת הנמייתיים, החיה בטבע בדרום-מזרח אסיה באזורי יערות, שדות לחים וביצות. תפוצתה בטבע היא מתת-היבשת ההודית לעבר דרום סין וטאיוואן ולדרום-מזרח אסיה עד למלזיה.
מאפיינים
זו נמייה אפורה בעלת זנב רחב ואורכה הממוצע 36-52 ס"מ ומשקלה 1-2.3 ק"ג. היא בעלת פס לבן רחב על צווארה והפנים נראות מזוקנות מעט. החום של נמייה זו מוארך יחסית והעיניים והאוזניים קטנים, והזנב קצר ועבה.
נמייה זו נפוצה בקבוצות של עד 4 נמיות והם יוצאים לצוד באזורי נחלים או ביער לפנות ערב או בלילה והם יודעים גם לשחות. כפי ששמם מרמז הטרף העיקרי שלהם הוא סרטנים שונים וגם דגים, צפרדעים, יונקים קטנים, רכיכות, עופות וביציהם וזוחלים קטנים.
הנמייה בעלת תפוצה רחבה ואינה בסכנת הכחדה.
תמר מצוי
תמר מצוי (שם מדעי: Phoenix dactylifera; באנגלית: date palm) הוא מין של צומח מסוג תמר שבמשפחת הדקליים. כגידול חקלאי הוא מאפיין אזורי אקלים חמים. כל חלקיו משמשים את האדם.
עץ התמר
האדם עושה שימוש בכל חלקיו של עץ התמר: הענפים משמשים כסכך למבני מגורים וסוכות. הפירות משמשים לאכילה ולהכנת יין תמרים ודבש תמרים, סנסיני התמר (שעליהם תלויים הפירות) משמשים לטאטוא ולקליעה (גם העלים), הגזע משמש לבניה, לקירוי כשוקת ועוד. הזן "דרי" ידוע בלולבים המהודרים שלו, המשמשים למצוות ארבעת המינים בחג הסוכות.
לדקל התמר יש ארס הנפלט עם דקירה מקוציו. אך ארס זה אינו מזיק במינון נמוך, אבל הנידקר כן ירגיש כאב חד וכבדות באזור הדקירה לזמן מה.
פרי התמר
פרי התמר נאכל לח או יבש, טעמו מתוק מאוד וצורתו מאורכת. הסירופ המופק ממנו נקרא סילאן ומשמש בעיקר לתיבול מנות אחרונות ועוגות. איסוף הפירות מהעצים נקרא "גדיד תמרים". טיפוס הפרי הוא ענבה, שבתוכה זרע אחד. תמר מצוי הוא אלרגני לפי הספרות הבוטנית.
בארצות ערב נהוג לטחון את זרע פרי התמר ולהכין ממנו תבלין. במרוקו נהוג לחלוט זרע תמר טחון לשתייה.
ישנם זנים רבים ושונים של תמרים.
התמרים של ארץ ישראל בספרות היוונית-רומית
בספרות היוונית-רומית של העת העתיקה יש כמה אזכורים לתמרים של ארץ ישראל.
הפילוסוף היווני תאופרסטוס (המאה ה-4 לפנה"ס) כתב בחיבורו "מחקרים על הצמחים" על התמרים הגדלים בבקעת הירדן: "בחילת-סוריה, היכן שנמצאים רוב הדקליים, רק בשלושה מחוזות, כך אומרים, היכן שהאדמה מליחה, גדלים תמרים שניתן לשמר... אולם יש אומרים כי תושבי סוריה אינם משתמשים בעיבוד, מלבד גיזום עצים והשקיה, וגם שעץ התמר זקוק למים נובעים ולא למים מהשמיים; ושמים כאלה נמצאים בשפע בעמק שבו חורשות הדקלים. והם מוסיפים שעמק זה נמשך דרך ארץ ערב עד לים האדום... ושזה בחלק הנמוך ביותר שלו שעצי התמר גדלים... התמרים היחידים שיישמרו, כך אומרים, הם אלה הגדלים בעמק סוריה, בזמן שאלה הגדלים במצרים, קפריסין או במקומות אחרים הם בשימוש רק כשהם טריים".
גם ההיסטוריונים דיודורוס סיקולוס, פומפיוס טרוגוס וטקיטוס סיפרו על עצי התמר המגודלים בסביבת ים המלח ועמק יריחו. המלומד הרומאי וארו כתב: "עצי התמר של סוריה נושאים פירות ביהודה, אבל אינם יכולים להוציא פרי באיטליה". המלומד היווני סטראבון סיפר על "המנהג הממולח של היהודים, שהמציאו במקרה של עץ הדקל" – הם לא נותנים להם לגדול במקומות רבים, ובגלל נדירותם הם קובעים להם מחיר גבוה וכך מגדילים את ההכנסות. המשוררים הרומיים ורגיליוס ומארטיאליס כינו את דקליה המפורסמים של ארץ יהודה "דקלי אדום". גם המשורר הרומי סטאטיוס הזכיר בסילוויי שלו את "הפירות המפורסמים" של "המדרונות הפוריים של אדום" ואת מטעי הדקלים שלה, המשורר הרומי סיליוס איטליקוס התייחס ביצירתו ה"פוניקה" אל ניצחון אספסיאנוס על "מטעי הדקלים של אדום", ומאוחר יותר ציין גם סולינוס את אדום "העשירה בדקלים". המשורר הרומי הורטיוס הזכיר את "חורשות הדקלים השופעות של הורדוס".
הסופר הרומאי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה) טען כי עוד יותר מהבלסם, ארץ יהודה מפורסמת בשל עצי התמר שלה. הוא ציין שהתמרים המפורסמים ביותר מזן הקריוטי (caryotae) נמצאים בשפע ביהודה, במיוחד ביריחו, אולם גם אלה הגדלים בעמקים של ארכלאיס, פצאליס וליוויאס נחשבים משובחים. הוא ציין לשבח גם את מתיקותו של "תמר ניקולאוס", ש"איכות טעמו היא 'אחותו' של הקריוטי ועקב כך נקרא ביוונית 'התמר האחות'" (adelphides). תמר ניקולאוס נקרא על שם ניקולאוס איש דמשק, שעל פי אתנאיוס, אוגוסטוס קרא אותו על שמו, מכיוון שניקולאוס היה שולח לו אותו. גם החיבור הלטיני "תיאור כל העולם ועמיו" (אמצע המאה ה-4) מזכיר את תמר "ניקולאוס" הגדל ביריחו. מבין התמרים היבשים יותר, פליניוס ציין את תמר-האצבע (dactyli): "תמר צר וארוך מאוד, לעיתים בעל צורה מעוקלת. מינו של הסוג הזה, שאותו אנו מציעים כמנחה לאלים נקרא 'כידאוס' (chydaeus) על ידי היהודים". עוד הוא מציין, ש"הסוגים הטובים ביותר לשימור הם אלה הגדלים בקרקעות מלוחות וחוליות, למשל ביהודה". תמרי ה-Dactyli הם ודאי ה"דקל טב", הנזכר במשנה לעיל. השם התפשט אחר כך על כל התמרים, וה"דקל" הפך שם נרדף לעץ-התמר בכלל.
הגאוגרף היווני פאוסניאס (המאה ה-2 לספירה) הזכיר את "התמרים של פלשתינה" כ"אכילים לגמרי". הנואם היווני אייליוס אריסטידס הזכיר את "התמרים המפורסמים" הגדלים ב"פלשתינה-סוריה" ובמספר נאומים ציין שהשתמש בעסיס שלהם למטרות רפואיות. הרופא היווני גלנוס הזכיר זן של תמרים "רכים לחים ומתוקים" בשם "קריוטוי" (Caryotoi), שהם "יפים מאוד וגדלים ביריחו".
כל הזנים שנמנו לעיל ודאי גדלו גם ב"עיר התמרים" צוער. גידולי התמרים בצוער במאה הרביעית לספירה מוכח גם מן האונומסטיקון לאבסביוס (340-260) לספירה, בישוף העיר קיסריה: "בצוער גדלים הצרי (אפרסמון) והתמר, הם מעידים על פוריותה הקדומה". היום אין בצוער זכר לא לדקל ולא לאפרסמון.
התמרים של ארץ ישראל בימי הביניים
התמרים מוזכרים במקורות היסטוריים בימי הביניים, אך מסוף המאה ה-14, ניכר כי התדלדלות בעצי התמר בארץ ישראל. תהליך זה החל כבר בתקופה האיובית אך תפס תאוצה בתקופה הממלוכית.
גידול תמרים לאחר קום המדינה
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 התמרים הם ענף חקלאי במדינת ישראל. רוב הייחורים הוברחו לארץ ישראל מעיראק, על ידי בן ציון ישראלי מקבוצת כנרת. בין הזנים המגודלים בישראל נמנים ברהי - תמר צהוב, חיאני - תמר לח בצבע אדום, ומג'הול (שמקורו במרוקו) - תמר גדול יחסית, יבש, והוא החשוב ביותר מבחינה מסחרית. זנים נוספים הצומחים בישראל: דקל נור, חלאווי, חדראווי, זהידי, דרי ואמרי.
בישראל מגדלים מטעי תמרים כגידול מסחרי רק לאורך השבר הסורי-אפריקאי, מבקעת כנרות בצפון ועד לדרום הערבה. מטע התמרים הגדול בישראל נמצא בקיבוץ טירת צבי, בעמק בית שאן. גם ב יש מטעי תמרים גדולים. מתחילת המאה ה-21 מרוכזים רוב שטחי תמר מג׳הול לייצוא, כ-20 אלף דונם, בבקעת הירדן.
יבול התמרים בישראל עומד על כ-43,000 טונות תמרים, כ-19,000 מתוכם לצריכה מקומית, והשאר לייצוא. עד שנת 2020 הייתה ישראל יצואנית תמר המג'הול הגדולה בעולם, כשייצוא המג'הול מישראל עמד על כ־27 אלף טון, אולם החל משנה זו נקלע ענף התמרים למשבר. אחד מקהלי היעד העיקרי של היצוא הישראלי הוא מוסלמים באירופה ברמדאן, להם מסורת של אכילת תמר בסעודת האפטאר. במקביל ליצוא הרב קמו קולות מוסלמים שקראו לחרם צרכנים על התוצרת הישראלית.
כעץ נוי נפוץ התמר בכל רחבי הארץ.
חקר תמרים עתיקים
בשנת 2005 הונבט בישראל גלעין תמר שנמצא בחפירות במצדה, כנראה בן הזן הנכחד "תמר מדבר יהודה". העץ גדל בעציץ עד שבשנת 2011 הגיע לגובה של כ-2.5 מטר וניטע בקיבוץ קטורה. נכון לשנת 2020, זה היה הזרע העתיק ביותר שהונבט בהצלחה. בשלב מאוחר יותר, גלעיני תמר נוספים שנמצאו באתרים ארכאולוגיים במדבר יהודה הונבטו גם הם בהצלחה וכיום ישנם מספר עצים מהזן הקדום. אחד מעצי הנקבה, שהחוקרות כינו בשם "חנה" ושנבט מגלעין קדום שהתגלה במערות קומראן ומתוארך למאות ה-1–2 לספירה, הופרה על ידי "מתושלח" והניב פירות ראשונים במהלך שנת 2020. אנשי מכון הערבה זכו לקטוף ולטעום את הפרי הקדום אחרי כאלפיים שנה.
במזרח הקדום
עץ התמר נזכר בתנ"ך מספר רב של פעמים. הנביאה והמנהיגה דבורה ישבה תחת עץ תמר.
בכנען, בישראל וביהודה, הייתה נפוצה מאוד עבודת האלה אשרה תחת עצים המקודשים לה; הממצא האמנותי הארכאולוגי מקשר במיוחד בין אשרה לעץ הדקל, ולעיתים גם לכפות דקלים טריות. בדומה לאשרה, גם האלה תנת הייתה מקושרת לייצוגי עצים חיים, במיוחד עצי תמר, לעיתים גם היא עם יעלים משני צדדיו (מוטיב העץ והיעלים). בשיר השירים מופיע קטע, בו משולה האהובה לעץ תמר:
סיאנדה קולו
סיאנדה קולו (באנגלית: Siyanda Xulu; נולד ב-30 בדצמבר 1991 בדרבן) הוא כדורגלן דרום אפריקאי המשחק בעמדת הבלם בטוראן טובוז ובנבחרת דרום אפריקה.
תמר מצוי
במזרח הקדום
הדימוי בקטע זה נוגע לאידיאל היופי באותה תקופה (כפי שמתבטא, למשל, בציורי רקדניות מצריים), ומדמה את גוף האהובה לעץ התמר הגבוה, כאשר אשכולות התמרים או הענבים הם כשדיים הגדולים יחסית לגוף. הממצאים אומנותיים רבים מאוד מהמזרח הקדום, החל מהאלף השלישי לפנה"ס, מייצגים את עץ התמר כעץ קדוש, ומקשרים בין אלות נקביות לבין עצי תמר ועבודה הקשורה בהם (למשל, ציור הכתרת זמרי־לים, בו מתבצע בתחומי מקדש האלה גדיד תמרים). קטע משיר שומרי קדום, המתייחס כנראה לאיננה, מתאר: ; במצרים, אלת העצים – המזינה את המתים – מופיעה בצורת תמר, לעיתים אף כעץ בעל איברים אנושיים כידיים ושדיים; בקרתחדשת נמצאו מצבות בהן דמות אלה ניצבת בין עצי תמר, לעיתים עם אנשים מטפסים עליהם. אין ספק, לאור התפוצה הרחבה של קדושת עץ התמר והטיפוס עליו בזמן ובמרחב, שדימוי זה היה ידוע היטב גם בירושלים, והדבר אף מתקשר לשם הפרטי "תמר" לנשים מושכות במקרא (תמר מספר בראשית ותמר מספר שמואל). לאור הממצאים והספרות, נראה שטיפוס על העץ ואחיזה באשכולות התמר הם בעלי מאפיינים של פעולה קדושה. הבלטת השדיים בדימויים ובאומנות החזותית מזכירה, ככל הנראה, את "צלמיות העמודים" שהיו נפוצות מאוד בישראל בתקופה המקראית, בהם האישה הייתה מעוצבת כעמוד בעל ראש וידיים, כאשר מהעמוד בלטו שדיים שהידיים אחזו בהם. אחת המשמעויות של המילה היוונית φοῖνιξ (פֿוֹינִיקְס), שנתנה לפיניקים את שמם, היא "עץ תמר"; עץ התמר הופיע על מטבעות פיניקיים רבים, וכאמור היה מסמלי אשרה, והוא היווה אחד מסמלי ארץ פיניקיה.
סיאנדה קולו
קריירה
קולו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של רויאל קוסטאל במולדתו, ובגיל 17 הצטרף לקבוצת הנוער של קייזר צ'יפס.
בשנת 2009 חתם בקבוצת ממלודי סאנדאונס, במדיה שיחק שלוש עונות.
תמר מצוי
מזיקים
חדקונית הדקל האדומה (שם מדעי: Rhynchophorus ferrugineus) היא מין של חדקונית הידוע גם בכינויו "חדקונית דקל אסיה" או "חדקונית דקל סאגו". חיפושיות בוגרות הן גדולות יחסית, אורכן נע בין שניים לחמישה סנטימטרים, והן בדרך כלל בצבע אדום חלוד אבל קיימות גרסאות צבע רבות ולעיתים קרובות הן מזוהות בטעות כמינים שונים (לדוגמה, Rhynchophorus vulneratus). זחלי חדקונית יכולים לחפור חורים עד אורך של מטר בגזעי עצי דקל ובכך להחלישם כך שבסופו של דבר הורגות החיפושיות את הגזע המארח. כתוצאה מכך, חדקונית נחשבת מזיק עיקרי במטעי דקליים, כמו קוקוס ותמרים.
סיאנדה קולו
קריירה
בספטמבר 2012 חתם לארבע שנים ברוסטוב מליגת העל הרוסית, ובשנת 2014 זכה עם הקבוצה בגביע הרוסי. בסך הכל שיחק שלוש שנים במועדון וערך 31 הופעות בליגה הבכירה ברוסיה.
בשנת 2015 חזר קולו לדרום אפריקה וחתם בקייזר צ'יפס, אך לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב הקבוצה. כעבור שנתיים חתם בקבוצת מריצבורג יונייטד, במדיה שיחק שלוש עונות.
ב-19 באוגוסט 2020 הגיע קולו לישראל וחתם לשנתיים בהפועל תל אביב. ב-24 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בהפסד 1–4 למכבי פתח תקווה בגביע הטוטו. ב-13 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב בהפסד 0–2 למ.ס. אשדוד.
ב-20 באפריל 2021 כבש קולו את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב בניצחון 0–1 על הפועל כפר שלם ברבע גמר גביע המדינה. קולו העפיל עם הקבוצה עד לגמר גביע המדינה, אך לא שותף בהפסד הפועל 2-1 למכבי תל אביב בהארכה.
ב-25 בפברואר 2022 פורסם שהבלם עזב במפתיע את ישראל.
נבחרת לאומית
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת דרום אפריקה ערך קולו ב-15 ביוני 2012, בניצחון 3–0 על נבחרת גבון, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-80. ב-5 ביוני 2018 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4–1 על.
פאולינו אלקנטרה
פאולינו אלקנטרה ריאסטרה (בספרדית: Paulino Alcántara Riestrá; 7 באוקטובר 1896 - 13 בפברואר 1964) היה כדורגלן ומאמן כדורגל פיליפיני-ספרדי ששיחק ברוב הקריירה שלו בברצלונה. בנוסף, הוא שיחק גם בנבחרת קטלוניה, בנבחרת ספרד ובנבחרת הפיליפינים. אלקנטרה ערך את הופעת הבכורה שלו בברצלונה בגיל 15, ובכך הוא השחקן הצעיר ביותר ששיחק והבקיע במדי הקבוצה עד היום. אלקנטרה היה מלך השערים של ברצלונה בכל הזמנים בכל המסגרות (כולל משחקי ידידות), עם מספר שיא של 369 שערים ב-357 משחקים. בנוסף היה לשחקן האסיאתי הראשון שמשחק באירופה.
לאחר שפרש ממשחק בשנת 1927, כשהיה בן 31, הפך לרופא. ב-5 ביולי 1927 נערך משחק הוקרה לאלקנטרה בין ברצלונה לנבחרת ספרד. בין 1931 ל-1934 שימש כמנהל בקבוצה.
קריירת מועדונים
אלקנטרה נולד בפיליפינים לאב ספרדי. אלקנטרה גדל בברצלונה, ותחילה שיחק בקבוצה מקומית קטנה. ז'ואן גאמפר זיהה את כישרונו והחתימו בברצלונה, והוא הצטרף לקבוצת הנוער של המועדון. בתקופה זו התחנך על ידי ג'ורג' פאטולו, החלוץ הסקוטי של הקבוצה הבוגרת. הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת כשהיה בן 15 שנים, ארבעה חודשים ו-18 ימים ב-25 בפברואר 1912 במשחק אליפות קטלוניה. קבוצתו ניצחה 9-0, ואת שלושת השערים הראשונים הבקיע אלקנטרה. בברצלונה חבר לשחקן פיליפיני-ספרדי נוסף, מנואל אמצ'סורה, שהיה גם קפטן הקבוצה. ב-1913 זכה אלקנטרה עם הקבוצה בדאבל - אליפות קטלוניה וגביע המלך ובאליפות נוספת ב-1916.
ב-1916 החליטו הוריו של אלקנטרה לחזור לפיליפינים עם בנם. שם, המשיך את לימודי הרפואה שלו ושיחק הכדורגל בקבוצה מקומית. כמו כן, הוא נבחר לייצג את נבחרת ב-1917, ועזר לה להביס את נבחרת יפן 15-2 ב"אליפות המזרח הרחוק". בעת היעדרו לא הצליחה ברצלונה לזכות בתואר כלשהו, והיא פנתה להוריו בבקשה לאפשר לו לשחק בספרד. אלקנטרה חלה במלריה וסירב לקחת תרופות עד שהורשה לו לחזור.
לאחר שובו לברצלונה, ניסה מאמן הקבוצה ג'ק גרינוול להציבו בעמדת ההגנה, אולם התנגדות האוהדים שכנעה אותו להחזירו לתפקיד החלוץ. ב-1919 עזר לקבוצתו לזכות באליפות נוספת. באותה שנה גם הגיע עם קבוצתו לגמר גביע המלך. ב-1920 זכתה ברצלונה בדאבל נוסף, בין היתר הודות לשער של אלקנטרה בגמר הגביע. שיתוף הפעולה שלו עם שחקנים כגון ריקארדו זאמורה, פליקס ססומאגה ופפ סמיטייר הובילו את הקבוצה לעידן הזהב שלה. אלקנטרה עזר לקבוצתו לזכות בגביע המלך גם ב-1922 וב-1926 בזכות שערים במשחקי הגמר.
קריירת נבחרות
ב-1915 ערך אלקנטרה את הופעת הבכורה בנבחרת קטלוניה. מאז ועד 1924 הבקיע לפחות ארבעה שערים בשישה משחקים. בנוסף להשתתפות במשחקי הנבחרת הקטלאנית והפיליפינית, הוא שיחק גם במדי נבחרת ספרד. ב-1920 נבחר אלקנטרה, לצד ריקארדו זאמורה ופפ סמיטייר, לייצג את ספרד במשחקים האולימפיים. אף על פי כן, בחר אלקנטרה להישאר בביתו במטרה לערוך בדיקות רפואיות. לבסוף, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ב-7 בספטמבר 1921, שבה הבקיע צמד לרשתה של נבחרת בלגיה. בסך הכל, שיחק בחמישה משחקים שבהם הבקיע שישה שערים, בין 1921 לבין 1923.
גאולה סירי
ביוגרפיה
סירי נולדה בתימן ועלתה ארצה עם משפחתה בשנת 1950, במסגרת מבצע "מרבד הקסמים". הם שוכנו באוהלים במעברת עין שמר, שם גרו כשנה. שלושה חודשים לאחר בואם, בהיותם במעברה, חלתה בשיתוק ילדים. היא עברה סדרת ניתוחים ללא הועיל, ועם השנים מצבה הוחמר. שנה לאחר בואם עברה משפחתה להתגורר בבת-ים, בה מתגוררת סירי גם כיום.
בשנת 1963 החלה סירי בפעילות ספורטיבית במרכז הספורט לנכים (מועדון "ספיבק") ברמת גן. באולימפיאדת הנכים שהתקיימה בישראל בשנת 1968 זכתה בשבע מדליות: מדליית זהב בכדורסל, שתי מדליות כסף וארבע מדליות ארד בתחומי האתלטיקה. בשנת 1969 השתתפה במשחקי סטוק מנדוויל וזכתה בתשע מדליות: 4 זהב, 4 כסף, ו-1 ארד. במשחקים אלה קבעה שיא עולמי בקרב חמש.
בשנת 1985 יצאה סירי שוב למשחקי סטוק מנדוויל, בהם זכתה בשלוש מדליות: מדליית זהב בהטלת כידון, ומדליות כסף בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס. בשנת 1988 השתתפה בשנית בנבחרת ישראל למשחקים הפאראלימפיים בסיאול, אך לא זכתה שם במדליה.
בשנת 2009 השתתפה סירי באליפות אירופה לנכים בטניס שולחן שנערכה בג'נובה, איטליה, וזכתה במדליית ארד.
פעילותה הספורטיבית נמשכה לאורך השנים. סירי השתתפה בתחרויות רבות באתלטיקה קלה, כדורסל, שחייה וחץ וקשת וזכתה במדליות ובגביעים. שנים רבות ברציפות הייתה גם אלופת ישראל בטניס שולחן. כמו כן היא השתתפה 17 פעם בצליחת הכנרת ושלוש פעמים במשחה "קריעת ים סוף" באילת. סירי לקחה חלק פעמים רבות בצעדות ירושלים והשתתפה מספר פעמים במרתון תל אביב בכיסא גלגלים.
כספורטאית ותיקה קיבלה גאולה מדליה מנשיא המדינה חיים הרצוג במלאת חצי יובל (25 שנה) למרכז הספורט לנכים, וכן קיבלה תעודת הוקרה ומדליה על מצוינות אולימפית בכדורסל נשים. ב-29 בדצמבר 2013 קיבלה גאולה פרס על מפעל חיים בטקס שנערך במרכז הספורט לנכים ברמת גן מידי ראש עיריית ר"ג ישראל זינגר ושר הרווחה לשעבר חה"כ יצחק (בוז'י) הרצוג.