cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כללי הגישה הדומסטית בכלכלה הפוליטית הבין-לאומית
מודל רוגובסקי
על פי תיאורית סטולפר-סמואלסון (The Stolper-Samuelson Theorem), בכל כלכלה ישנם גורמי ייצור שונים – בעיקר הון, אדמה או עובדים – אשר חלקם נמצאים בשפע יחסי וחלקם במחסור יחסי. כמעט בכל כלכלה, גורמי הייצור הנמצאים במחסור ירוויחו ממדיניות פרוטקציוניסטית מצד המדינה, בעוד גורמי הייצור הנמצאים בשפע ירוויחו דווקא מפתיחת השוק והסרת חסמי סחר. כך, למשל, במדינה העשירה בעובדים אך ענייה בהון, בעלי ההון יעדיפו פרוטקציוניזם בעוד העובדים יפגעו מכך. לעומת זאת, באותה מדינה, ליברליזציה של הסחר תטיב עם העובדים אך תפגע בבעלי ההון.
על פי רוגובסקי, מבחינה אמפירית, במדינות שבהן יש שפע באדמה יהיה מחסור בעובדים, ולהפך. מדינות מפותחות הן מדינות בעלות שפע בהון, בעוד במדינות מתפתחות יש שפע בעובדים. מצב זה עלול ליצור במדינות הנפתחות או נסגרות לסחר בינלאומי קונפליקט בין האזורים הכפריים לעיר או בין מעמדות. על כך מוסיף רוגובסקי מימד פוליטי נוסף באמצעות שלוש טענות: ראשית, המרוויחים משינוי מדיניות סחר (בין אם בפרוטקציוניזם או בהסרת חסמים) ישאפו להעמיק ולהמשיך באותה מדיניות, בעוד "קורבנות" השינוי ינסו למנוע או לבטל אותו; שנית, אלו המרוויחים והמתעשרים משינוי במדיניות סחר יגדילו גם את כוחם הפוליטי; ושלישית, ככל שמתגברת השאיפה של סקטורים לקידום אינטרסים בזירה הפוליטית כך גדל הסיכוי שמקבלי ההחלטות בדרג הפוליטי יצליחו לעקוף מכשולים ויקדמו את אותם אינטרסים. במילים אחרות, חשיפה גדולה לסחר בינלאומי תגדיל את כוחן הפוליטי של קבוצות במדינה הקשורות בגורמי ייצור המצויים בשפע יחסי, על חשבון הקבוצות הקשורות בגורמי ייצור הנמצאים במחסור.
מודל גורמי הייצור (The Factor Model)
מודל זה מתבסס על ההנחה שלליברליזציה מסחרית ישנן השלכות חלוקתיות, אשר יוצרות תחרות פוליטית בין המרוויחים והמפסידים מכך, השואפים לקדם או להגן על האינטרסים הכלכליים שלהם. אחת מהנחות המוצא כאן היא שהעלאה או הורדה של מכסים יוצרת חלוקה מחדש של ההכנסה, אשר בתורה משפיעה על העדפות במדיניות הסחר. מודל זה מציע הסבר אחד למכניזם המאפשר זאת (מודל ענפי הייצור שלהלן מציע הסבר אחר).
זוהי גישה פרסמונית המתארת את התפלגות הכוחות הדומסטיים בצורה ברורה. יחד עם זאת, לגישה זו מספר חסרונות בולטים. ראשית, מדובר בגישה מאוד תאורטית המרוחקת במידה רבה מהמציאות האמפירית. הנחת היסוד של מודל זה היא כי גורמי הייצור הם ניידים לחלוטין, וכך, העובדים בהכרח ימצאו עצמם מתניידים בשוק העבודה עם פתיחת השווקים ואילו הון ינתב עצמו בהתאם לכוחות השוק. כלומר, תאורטית אין כל הגבלה על התניידותם של גורמי הייצור מלבד הגורם הכלכלי – הימצאותם של גורמי ייצור בשפע או בנדירות. לעובדים לכאורה לא תהיה כל מגבלה במעבר לעבודה מסוג שונה לחלוטין, בתנועה גאוגרפית בארצם ובהתניידות חברתית. כמו כן, המודל מניח הומוגניות של העובדים ואינו מבחין בין עובדים מיומנים או לא מיומנים, מומחים או חסרי מומחיות, בעלי רקע, השכלה ויכולות שונות. נוסף על כך, המודל הוא כלכלי ותו לא ואינו לוקח בחשבון גורמים פוליטיים, חברתיים ואחרים, אשר ימנעו על פי רוב פתיחה מלאה ומוחלטת של השווקים.
מודל ענפי הייצור (The Sector Model)
מודל זה מנסה להסביר את אותן שאלות שמודל גורמי הייצור שלעיל מתייחס אליהן, כלומר כיצד משפיעה החלוקה מחדש שיוצרת הליברליזציה על התחרות הדומסטית בין המרוויחים והמפסידים מכך, וכיצד תחרות זו מעצבת את מדיניות הסחר ברמת המדינה. ההסבר שמציג מודל ענפי הייצור גורס כי דינמיקה זו מעוצבת על ידי התחרות בין ענפי ייצור (סקטורים) ולא בין גורמי ייצור. כאשר מכסים מועלים או מורדים, הן השכר והן שוויו של ההון עולים בסקטורים מסוימים ויורדים יחדיו בסקטורים אחרים. פתיחת הסחר גורמת אפוא לתחרות בין עובדים ובעלי הון בסקטורים ספציפיים המרוויחים מהסחר לבין עובדים ובעלי הון בסקטורים הנפגעים מכך.
על פי מודל זה, גורמי הייצור אינם ניידים לחלוטין, אלא ניידותם תלויה בסקטור בו הם מנוצלים. לדוגמה, הון המנוצל בתעשיית הטקסטיל (למכונות תפירה וכדומה) לא יוכל לעבור בקלות לתעשיית המחשבים, אם בכלל. כך, עובדים המועסקים שנים רבות בתעשיית הטקסטיל לא יוכלו בהכרח לרכוש את המומחיות הנדרשת ולא יוכלו להתנייד לתעשיית המחשבים. כאמור לעיל, ישנם גורמים גאוגרפיים, לוגיסטיים, פסיכולוגיים ותרבותיים אשר בפועל מונעים מגורמי הייצור להתנייד, כפי שמניח מודל גורמי הייצור.
במצב זה, כאשר פתיחת הסחר משפיעה הן על ההון והן על העובדים בסקטור ספציפי באותו האופן, לא ניתן לדבר על אינטרס משותף של העובדים הסותר את האינטרס במשותף של בעלי ההון בנוגע למדיניות סחר. לדוגמה, במדינות מפותחות הנפתחות לסחר עובדי הטקסטיל מפסידים בעוד עובדי המחשבים מרוויחים – כלומר אין להם אינטרס משותף כלל בנוגע למדיניות סחר. ניתן אף להגדיר במדויק אילו תעשיות ירוויחו מפתיחת הסחר ואילו תעשיות יפסידו מכך: הון ועובדים המועסקים בתעשיות שבהן יש לאותה כלכלה יתרון יחסי ירוויחו מפתיחת סחר. בכלכלות מפותחות מדובר בדרך כלל בתעשיות היי-טק, כגון מחשבים, ביוטכנולוגיה ותרופות. סקטורים אלה מסווגים כמוטי ייצוא. לעומת זאת, הון ועובדים המועסקים בתעשיות שאין בהן לאותה כלכלה יתרון יחסי (גורם הייצור בנדירות יחסית) יפסידו מפתיחת הסחר. במדינות המפותחות הכוונה היא להון ולעובדים במועסקים בתעשיות הנתמכות על ידי כוח עבודה רב, כגון טקסטיל, נעליים וכדומה. סקטורים אלו מסווגים כמתחרי ייבוא. על פי המודל, הדינמיקה הדומסטית במדינות מעוצבת בתחרות שבין סקטורים מוטי ייצוא לבין סקטורים מתחרי ייבוא. להלן טבלה המשווה בין מודל גורמי הייצור למודל ענפי הייצור:
בעיית הפעולה הקולקטיבית (The Collective Action Problem)
עד כה דובר על מערכת האינטרסים הדומסטית במדינות המעצבת את מדיניות הסחר ומושפעת ממנה. אך האם אינטרס משותף של קבוצה רחבה בהכרח בא לידי ביטוי בלחץ פוליטי משמעותי? האם קבוצה בעלת אינטרס משותף בהכרח תתארגן לכדי קבוצת אינטרס בעלת עוצמה? לעיתים קרובות נלקח הדבר כמובן מאליו, כי אם לקבוצה מסוימת יהיה אינטרס משותף, הרי שנטייתה תהיה לקדם אינטרס זה. עם זאת, טוען מנסור אולסון (Mancur Olson) כי על פי רוב, בני האדם הרציונליים, השואפים לקדם את האינטרסים העצמיים שלהם, דווקא לא יפעלו לקידום אינטרס קבוצתי.
בעיית הפעולה הקולקטיבית היא תוצאה של "טרמפיסטיוּת"(free riding), כלומר מצב שבו בני אדם מסתמכים על אחרים שיישאו במחיר עבור תוצאה שממנה הם נהנים. בכל קבוצה גדולה בעלת מטרה משותפת, חברי הקבוצה יחושו ברווחים רק אם המטרה המשותפת תושג, אך התרומה של כל אדם למאמץ המשותף תהיה קטנה מדי מכדי להשפיע על קידומה. כך, למשל, על פי אוטלי, בארצות הברית ישנו ציבור צרכנים שגודלו כ-200 מיליון איש, אשר חולק אינטרס משותף בסחר חופשי; אך כדי לקדם אינטרס משותף יש צורך בקבוצת אינטרס, המצריכה השקעה כספית. חרף גודלו של הציבור שיהנה מייצוג האינטרס של הצרכנים, אין לאינדיבידואלים תמריץ לתרום מזמנם או מכספם לקידום המטרה של קבוצה כה גדולה. מעבר לכך, גם אם קבוצת אינטרס תצליח בפעילותה, הרי שהרווחים יגיעו לכל חברי הקבוצה הרלוונטית, בין אם תרמו למאמץ הקבוצתי ובין אם לאו, וחלקו של כל פרט יהיה קטן.
לעומת זאת, בקבוצות קטנות בעלות אינטרס משותף הדינמיקה מורכבת יותר; בקבוצות קטנות קיים סיכוי גבוה יותר לפעילות וולונטארית לטובת הקבוצה, בין היתר משום שרווחים המתחלקים בין פחות פרטים משאירים יותר רווח לכל פרט. כתוצאה מכך, עלול להיווצר מצב שבו למעטים יש כוח פוליטי רב יותר מאשר לרבים; ייתכן מצב שבו לתעשיינים, למשל, תהיה קבוצת אינטרס חזקה לקידום מדיניות פרוטקציוניסטית, בעוד לצרכנים, שייפגעו מהעדר התחרותיות, לא תהיה קבוצת אינטרס כלל.
לבעיית הפעולה הקולקטיבית ישנן מספר השלכות בתחום מדיניות הסחר. ראשית, ליצרנים ישנה השפעה רבה יותר מאשר לצרכנים, שכן בעוד הצרכנים הם קבוצה גדולה הנוטה ל"טרמפיסטיות", היצרנים הם קבוצה קטנה בעלת תמריץ חזק לפעולה משותפת. שנית, למדיניות סחר תהיה נטייה טבעית לכיוון פרוטקציוניזם. הסיבה לכך היא שמכסים מיטיבים עם קבוצה קטנה של תעשיות, בעוד שעלותם מתחלקת בין קבוצה גדולה מאוד של צרכנים. על פי הרציונל שלעיל, קבוצות קטנות יצליחו לקדם את האינטרס המשותף שלהן יותר מאשר קבוצות גדולות. שלישית, ממשלות ינקטו בליברליזציה חד-צדדית לעיתים רחוקות מאוד.
הפוליטיקה הדומסטית בסדר המוניטרי הבינלאומי: תקן הזהב
סוגיה זו מבוססת על מאמרו של לורנס ברוז (Lawrence Broz), המנתח את התנהגותן של מעצמות אירופה – בריטניה, צרפת וגרמניה – בשלהי המאה ה-19 ביחס לתקן הזהב. טענתו של ברוז היא כי משטר מוניטארי בינלאומי יכול להתקיים רק אם הוא תואם להעדפות דומסטיות במדינות החברות בו. בהמשך לכך, יציבותו של תקן הזהב הייתה תלויה למעשה ביצירתן של קואליציות דומסטיות תומכות במדינות אלו.
משטר מוניטארי בינלאומי הוא מערכת של עקרונות, כללים והסכמות המסדירים את התנהגותן מוניטארית של מדינות. מבחינה כלכלית, מדובר במוצר ציבורי חיובי, שכן בהיעדר פערי שערי מטבע, יכולים סחורות, שירותים והון לחצות גבולות וכך להעלות את הרווחה הכללית ולקדם יעילות. ואולם, מבחינה פוליטית, הדבר אינו טבעי כלל וכלל שכן מדינאים מתמודדים עם כוחות דומסטיים הטרוגניים, המשפיעים על קבלת החלטות. בכל מדינה ישנו מבנה דומסטי מעט שונה, המבוסס על היסטוריה, תרבות, מוסדות וכו', אשר משפיע על התנהגותה של המדינה בכלכלה העולמית. על פי רוב, הנטייה במחקר היא לראות במדינות החברות במשטר מוניטארי משותף כמי שחולקות מטרות וסדרי עדיפויות דומים. טענה זו היא בעייתית, על פי ברוז, שכן ישנם כאמור פערים בין המדינות, כפי שבא לידי ביטוי, בין היתר, בסדרי עדיפויות שונים.
ניתן לסווג מדינות, בין היתר, על פי האוריינטציה הכלכלית שלהן. מדינות המעורבות עמוקות במסחר הבינלאומי יעדיפו יציבות בשערי חליפין על חשבון גמישות בקביעת השער, בעוד מדינות בעלות חשיפה נמוכה יחסית למסחר בינלאומי יעדיפו גמישות בשער המטבע המקומי, שתאפשר להן להתמודד עם תנודות בכלכלה המקומית והבינלאומית. כבר כעת, אם כן, ניתן לראות שלקבוצות שונות בתוך המדינות עשויים להיות אינטרסים סותרים ביחס למדיניות מוניטארית. מבחינת המדינה, ישנו אינטרס ברור לשמור על שביעות רצון של קואליציות דומסטיות (מוצר פרטי) – ובו-זמנית ישנו אינטרס לשמור על יציבות המערכת המוניטארית הבינלאומית (מוצר ציבורי). במקרים שבהם האינטרסים הללו סותרים זה את זה, מחפשות המדינות את האיזון, על פי יכולתן.
תקן הזהב הקלאסי הוא משטר מוניטארי בינלאומי אשר כלל מדינות המוכנות להתחייב לשני עקרונות התנהגותיים ברורים: ראשית, על המדינות לאפשר קנייה ומכירה של זהב במטבע המקומי שלהן במחיר קבוע ללא כל תנאי או מגבלה; שנית, על הרשויות המוניטאריות לאפשר חרות מלאה לייבא ולייצא זהב, ללא מגבלה כמותית וללא קשר לאזרחות או נתינות. כלומר, על המדינות לשמור על שער חליפין יציב ולהימנע מכל מגבלה על תנועת הון. ועם זאת, יש להדגיש כי מדובר במודל תאורטי, אשר גם בתקופות בהן היה קיים באופן רשמי, הוא לא מומש על ידי המדינות בצורה מיטבית. להלן מקרי הבוחן של בריטניה, צרפת וגרמניה במאה ה-19.
המקרה של בריטניה
בריטניה הפגינה מחויבות גבוהה לתקן הזהב ולעקרונות המחייבים הנגזרים ממנו. החל ממחצית המאה ה-19 שימש הפאונד הבריטי, שנחשב עקב כך למטבע יציב ובטוח, כמטבע העיקרי במסחר הבינלאומי ובמערכת הפיננסית הבינלאומית. בריטניה אף נתנה ערבות למשטר מוניטרי זה. מבחינה דומסטית, הייתה קואליציה שתמכה בכך בין הבנקים ובעלי הקרקעות האריסטוקרטים. הגורמים שהתנגדו לתקן הזהב ותמכו בהשהייתו בשנות המשבר של 1821–1879 היו חקלאים (שאינם בעלי הקרקעות) ובעלי מלאכה שונים; ברור אפוא שהכוח הפוליטי היה בידי הבנקאים ובעלי הקרקעות העשירים. הסקטורים שהתנגדו לתקן הזהב היו קשורים בגורמי הייצור ובענפי הייצור שנפגעו מפתיחת השווקים, ועל אף שהמתנגדים היו קבוצה גדולה בבריטניה, נבצר מהם מליצור קבוצת אינטרס חזקה שתשפיע על מדיניות הסחר של המדינה.
המקרה של צרפת
מחויבותה של צרפת לתמיכה בתקן הזהב הייתה נמוכה בשנות קיומו, כפי שבא לידי ביטוי בהגבלות על תנועת הון ובניסיון להגן על שער החליפין על ידי הגדלת עתודות הזהב במדינה. כתוצאה מכך, מערכת הבנקאות הצרפתית והפרנק הצרפתי לא היו אטרקטיביים באופן יחסי. מבחינה דומסטית, לאחר המהפכה הצרפתית לא נשארה שכבה של בעלי קרקעות אריסטוקרטים, והקרקעות חולקו לחקלאים קטנים שעיבדו אותן בעצמם ומכרו בשוק המקומי. התעשייה הצרפתית הייתה אף היא בעד פרוטקציוניזם יחסי, לאור היעדר תחרותיות מספקת ביחס לעולם. למערכת הבנקאות הצרפתית, ששרתה בעיקר את הכלכלה המקומית, היה אינטרס לשמר את ההגבלה על תנועת הון ואת הריבית היציבה. כך, המבנה החברתי-פוליטי בצרפת מנע שיתוף פעולה מלא עם תקן הזהב.
המקרה של גרמניה
מחויבותה של גרמניה לתקן הזהב הייתה אף היא נמוכה מסיבות פוליטיות דומסטיות. בעיית הפעולה הקולקטיבית בולטת במיוחד בגרמניה, שכן סקטור התעשייה וסקטור הבנקאות היו מרוויחים רבות אם המחויבות לתקן הזהב הייתה מלאה, אך בעלי הכוח הפוליטי היו דווקא בעלי הקרקעות הפרוסים – היונקרים. בגרמניה היה קשר הדוק בין התעשייה למערכת הבנקאות, שנתנה מימון לתעשיות המתפתחות. עם זאת, התעשייה לא הייתה תחרותית בעולם, ולכן העדיפה לקבל הגנה מהמדינה. ליונקרים היה כח פוליטי רב בהרבה מגודלם באוכלוסייה, והם היו מקושרים דווקא לחקלאים עצמם. מאחר שהחקלאות הגרמנית לא הייתה תחרותית בעולם, הם לחצו לפרוטקציוניזם ואכן הצליחו בקידומו.
המשבר הכלכלי של 1873–1896
דוגמה זו מבוססת על מאמרו של גורביץ' (Gourevitch) בנושא סחר בינלאומי וקואליציות דומסטיות כפי שבא לידי ביטוי במשבר הכלכלי של 1873–1896. גורביץ' טוען כי בשנות המיתון הללו נקטו גרמניה, בריטניה, צרפת וארצות הברית במדיניות מכס שנבעה מאינטרסים דומסטיים של קבוצות שונות. גורביץ' מציע ארבעה הסברים שונים (הסבר כלכלי, הסבר פוליטי, הסבר הבוחן את המערכת הבינלאומית והסבר אידאולוגי), וכך מראה שדווקא ההסבר הכלכלי והפוליטי הדומסטי, הבוחן קבוצות אינטרס וחלוקת כוח פוליטי, הוא ההסבר המשמעותי ביותר, לצד ההסברים האחרים.
בגרמניה, שהייתה מאוד חקלאית בשנים אלו, החקלאות לא הייתה תחרותית ולכן ביקשה הגנות מהמדינה. גם התעשייה התפתחה באיטיות ובפיגור מסוים מבריטניה, ולכן ביקשה אף היא הגנות. יחד עם זאת, כל סקטור ביקש הגנה לעצמו והתנגד להגנה על הסקטור האחר. היו סקטורים שהתנגדו לפרוטקציוניזם, כמו תעשיינים קטנים בעלי יתרון יחסי, אך הם היו נטולי כוח פוליטי. בסופו של דבר ניתנה הגנה הן לחקלאים (באמצעות היונקרים) והן לתעשייה – "קואליציית השיפון והפלדה", בעיקר בזכות מנהיגותו של ביסמרק.
בובי (אנימה)
בובי (ביפנית: 犬ボビー, בערבית: الكلب بوبي, "בובי הכלב") היא סדרת אנימה יפנית בת 40 פרקים. הסדרה מבוססת על מגנה שפרסומה החל בשנת 1992. בשנת 1994 הוצאה גם משחק וידאו בנושא.
כללי הגישה הדומסטית בכלכלה הפוליטית הבין-לאומית
המשבר הכלכלי של 1873–1896
בצרפת המערכת הפוליטית הייתה מאוד שונה מבגרמניה, אך הכוחות הכלכליים-חברתיים פעלו בה בצורה די דומה והשיגו תוצאה דומה. התעשייה הצרפתית לא הייתה תחרותית ברמה בינלאומית, וסקטור החקלאות, שהיה שונה לחלוטין במבנהו מהסקטור המקביל בגרמניה, נפגע קשות מהמיתון הכלכלי העולמי. על כן, מסיבות מעט שונות מאשר בגרמניה, שני הסקטורים הללו ביקשו הגנות מהמדינה. החל משנות ה-80 של המאה ה-19 החלה צרפת להעלות מכסים, תחילה בעיקר על התעשייה אך לאחר מכן גם על החקלאות. הקואליציה בצרפת בין התעשיינים לחקלאים נוצרה מעצמהּ בתהליך ממושך ללא התערבות המדינה. ואכן, זו הייתה קואליציה די רופפת.
בובי (אנימה)
בישראל שודרה הסדרה בחינוכית בדיבוב לערבית (שבוצע בירדן) עם כתוביות בעברית.
תקציר העלילה
בובי הוא כלב בול טרייר חביב שעם חברתו הילדה סיאקה ששייכת למשפחת יאקוזה. במהלך הסרט הם עוברים הרפתקות שונות.
כללי הגישה הדומסטית בכלכלה הפוליטית הבין-לאומית
המשבר הכלכלי של 1873–1896
בבריטניה, חרף המיתון הכלכלי, נכשלו הניסיונות מצד סקטורים מסוימים להעלות את המכסים. מבחינה כלכלית, בריטניה לא הייתה זקוקה לפרוטקציוניזם שכן הייתה תחרותית יותר בכל סקטור. אחת הסיבות לכך הייתה האימפריה הבריטית שאפשרה אספקת חומרי גלם, מזון וכוח עבודה שהזינו את הכלכלה הבריטית. בנוסף, לאריסטוקרטיה בעלת הקרקעות היה כוח פוליטי רב ואינטרס מובהק בהימנעות מפרוטקציוניזם.
בארצות הברית הייתה המדיניות שונה מאשר במעצמות אירופה. בארצות הברית הוטל מכס גבוה על התעשייה ומכס נמוך בהרבה על החקלאות. הסיבה העיקרית לכך היא כלכלית גרידא (בשונה מהמצב באירופה, שם ההסבר הפוליטי משמעותי יותר): בארצות הברית החקלאות הייתה תחרותית מאוד ולא הייתה זקוקה להגנות (לפחות עד לאחר מלחמת העולם הראשונה), בעוד התעשייה הייתה פחות תחרותית וזקוקה להגנות. על בסיס זה היה קונפליקט בין הסקטורים, שכן הסקטור החקלאי היה פגיע ותנודתי וחש כי גם לו מגיעה הגנה מצד המדינה. ישנם גורמים דומסטיים שונים המסבירים את המדיניות האמריקאית בימי המשבר. כך למשל, לתעשיינים היה כוח פוליטי רב באופן יחסי, בין היתר בשל היותם קבוצה קטנה ומאורגנת יותר מהעובדים ומהצרכנים (ראו בעיית הפעולה הקולקטיבית לעיל), אשר הייתה דומיננטית מאוד בשתי המפלגות השולטות. במקרה של ארצות הברית, גם למבנה המוסדי ושיטת הבחירות הייתה השפעה על קבלת ההחלטות בהקשר זה.
מכס סמוט-האוולי
במהלך השפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30 עבר בארצות הברית חוק פרוטקציוניסטי שקבע את מכס "סמוט-הולי" (Smoot-Hawley), אשר העלה באופן חסר תקדים את המכס הממוצע במדינה על אלפי מוצרים לכ-60%. ההסבר העיקרי לכך שחוק זה עבר בקונגרס חרף הקואליציה מוטת הייצוא במדינה מחייב בחינה של המצב הדומסטי.
המערכת המוסדית של ארצות הברית היא גורם חשוב בהבנת הדינמיקה הדומסטית. מערכת הבחירות האזורית יוצרת תמריץ לנציגים הנבחרים לייצג אינטרסים ספציפיים וצרים, בהתאם לאזור הבחירה שלהם, ולהביא לקונגרס את האינטרסים של קבוצות המתחרות בייבוא. כשאינטרסים אלו מוצגים בקונגרס, נטייתו היא ליצור הגנה למספר תעשיות, וכך עולה הפרוטקציוניזם. כך קרה בהקשר של חוק סמוט-הולי, כאשר ההצעה המקורית של היוזמים הייתה ליצור הגנה על תוצרת חקלאית. ליוזמה זו הצטרפו מחוקקים נוספים שהוסיפו עוד ועוד סקטורים, עד שבסופו של דבר כלל החוק החדש מעל 20,000 מוצרים שזכו למכס גבוה.
על פי ההסבר של שַטשניידר (Schattschneider), הקואליציה בעד פרוטקציוניזם הציעה מידה מועטה של הגנה למגוון של סקטורים, וכך הצליחה ליצור את קבוצת הלחץ שנדרשה כדי לקדם את הנושא בקונגרס. הקואליציה התגבשה בין היתר בזכות שיתופם של סקטורים רבים שאינם מתחרים זה בזה. שטשניידר מדגיש כך את חשיבותן הרבה של קבוצות אינטרס בארצות הברית. לעומתו, טוען פסטור (Pastor) כי הגורם המשמעותי המסביר את מכס סמוט-האוולי הוא ההסבר הפוליטי-מפלגתי. לדבריו, עלייתו של הנשיא הרפובליקני הובר לצד קיומו של רוב רפובליקני בסנאט יצרו את התנאים המתאימים להעלאת מכסים, בייחוד בסקטור התעשייתי, שהמפלגה הרפובליקנית שאפה לקדם.
על פי אייכנגרין (Eichengreen), מכס סמוט-הולי הוא תוצר של הקשיים שעמם התמודדה החקלאות האמריקנית. בשנות מלחמת העולם הראשונה קצרו החקלאים האמריקנים רווחים גבוהים כתוצאה מהמחירים הגבוהים בשוק. אך בשנות ה-20 התקשו החקלאים לעמוד בתחרות הגוברת בעולם, שכן המחירים הלכו וירדו כתוצאה מהתאוששות החקלאות באירופה. הסקטור החקלאי לא זכה כמעט להגנות ביחס לסקטור התעשייתי, בעיקר בשל שגשוגו בשנות המלחמה. במקביל, החקלאים האמריקאים נהנו מייצוג יתר הן בקונגרס והן בסנאט (בשל מערכת הבחירות שתוארה לעיל) והאינטרסים שלהם באו לידי ביטוי בצורה בולטת בוושינגטון. ההסברים למכס סמוט-הולי הם שונים זה מזה אך ככלל, ישנה הסכמה רחבה שגורמים דומסטיים הם הסיבה המרכזית לקביעת המכס.
ביקורת וסיכום
לסיכומו של דבר, רבות נכתב על אודות הכלכלה הפוליטית של המסחר הבינלאומי, אך ככלל ניתן להבחין בשני זרמים עיקריים במחקר. שטשניידר ואחרים התמקדו בקבוצות אינטרס המשפיעות על תהליכי קבלת החלטות. הנחות היסוד של גישה זו מתיישבות עם מודל ענפי הייצור שלעיל, שלפיו ייתכן מצב שבו בעלי הון ועובדים בסקטורים שונים יתחרו זה בזה סביב נושא מדיניות הסחר. מאמרו של גורביץ' שהוצג לעיל מתבסס על גישה זו גם כן. לעומת זאת, רוגובסקי ואחרים התמקדו בחתך המעמדי בכך שהציבו את גורמי הייצור זה מול זה. על פי גישה זו, המתיישבת עם מודל גורמי הייצור, בעלי ההון מתחרים בעובדים בשאלת מדיניות הסחר. יש חוקרים שעשו את האבחנה בין בעלי הון מסוגים שונים ובין עובדים מסוגים שונים ובכל זאת הסיקו כי סוגיית המעמד היא מרכזית בוויכוחים על מדיניות סחר. בשתי הגישות האלו, הגורם המעצב את העדפות הצדדים הוא השינוי בהכנסות הצפוי כתוצאה משינוי מדיניות סחר. אך ההסכמה הכללית בקרב החוקרים היא שלחצים דומסטיים מתעשייה, עבודה וכו' משחקים תפקיד מרכזי בעיצוב המדיניות.
ואולם, ישנה גם ביקורת על גישות אלו ועל כוחן ההסברי. ראשית, גישות אלו לא מסבירות את המכניזם המביא את האינטרסים של קבוצות שונות לחלחל כלפי מעלה ולהשפיע ברמת המדינה. שנית, ריבוי של קבוצות אינטרס עשוי להביא פוליטיקאים דווקא לבחור בדרך המועדפת עליהם תוך התחמקות מהלחץ של קבוצה מסוימת. כלומר, במצב של ריבוי קבוצות לפוליטיקאים מתאפשר לתמרן בהתאם לאינטרסים הפוליטיים האישיים שלהם. כמו כן, ישנם חוקרים הגורסים כי להעדפות של מקבלי ההחלטות עצמם ישנו משקל משמעותי יותר בקביעת מדיניות הסחר מאשר קבוצות אינטרס, יהיה כוחן אשר יהיה.
ניתן להתבונן בכלכלה הפוליטית הבינלאומית בכלל ובתחום המסחר הבינלאומי בפרט מפרספקטיבות שונות. יש המדגישות את המערכת הכלכלית הבינלאומית, יש המדגישות אידאולוגיות, יש השמות דגש על היחסים הבינלאומיים ויש המתמקדות בתפקידן של המדינות ומוסדותיהן. בערך זה הוצגה הגישה הדומסטית, המסבירה בדרכים שונות את השפעתן של קבוצות שונות במדינות על קבלת החלטות וקביעת מדיניות מסחרית.
ארגון המטאורולוגיה העולמי
הארגון המטאורולוגי העולמי (באנגלית: World Meteorological Organization; בראשי תיבות: WMO) הוא ארגון בין-ממשלתי של מדינות ובו 193 חברות (187 מדינות ו-6 טריטוריות) המסונף לאומות המאוחדות. תחילתו של הארגון ב, אשר נוסד בשנת 1873. WMO נוסד בשנת 1950 והפך ל של האומות המאוחדות בתחום המטאורולוגיה, הידרולוגיה ומדעי כדור הארץ. מטה הארגון נמצא בז'נבה, שווייץ. נשיאו הנוכחי של הארגון הוא והמזכירה הכללית היא, אשר נבחרו בקונגרס המטאורולוגי העולמי ה-19 שהתקיים בשנת 2023. ישראל הצטרפה כחברה לארגון המטאורולוגי העולמי ב-30 בספטמבר 1949.
מטרות הארגון
מטרותיו של הארגון המטאורולוגי העולמי הן:
המדינות החברות בארגון WMO מקיימות ועדה למערכות בסיסיות (Commission for Basic Systems) המתכנסת מדי שנתיים ובה מועלות המלצות לאימוץ תקנים חדשים, המלצות באשר לפרוטוקולי תקשורת, וכן עדכון טבלאות לראשי תיבות מקובלים. לאחר שאושרו בוועדה, שינויים אלה מפורסמים בספר התקנים של ה-WMO. אחד התפקידים המפורסמים יותר של ארגון ה-WMO הוא קביעת שמותיהן של סופות טרופיות.
הארגון המטאורולוגי העולמי אחראי להקמת הפנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC) וכן להקמת מערכת "" (GAW).
יום המטאורולוגיה העולמי
יום המטאורולוגיה העולמי מצוין מדי שנה ב-23 במרץ.
ויקטורי רוד (2007)
תשעה קרבות התנהלו באירוע, כולל אחד ששימש כקרב חושך (קרב שלא שודר בטלוויזיה). בקרב המרכזי, קורט אנגל (שהגיע לקרב כאלוף העולם) וסמואה ג'ו (שהגיע לקרב כאלוף ה-X דיוויז'ן) ניצחו את Team 3D (בראדר ריי ובראדר דיבון) (שהגיעו לקרב כאלופי הזוגות) בקרב זוגות אשר היה על כל חגורות האליפות; כתוצאה מכך, אנגל וג'ו הפכו לאלופי הזוגות החדשים של TNA. עוד ברשימת הקרבות, סטינג ואביס ניצחו את AJ סטיילס וטומקו, וכריסטיאן קייג' ניצח את כריס האריס.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מתוכניות Impact.
הדרך לפרדישן
הדרך לפרדישן (באנגלית: Road to Perdition), הוא סרט דרמת-פשע אמריקאי משנת 2002 בבימויו של סם מנדס. התסריט נכתב על ידי דייוויד סלף, כאדפטציה לרומן הגרפי באותו השם, שנכתב על ידי מקס אלן קולינס. בסרט מככבים טום הנקס, פול ניומן, ג'וד לאו ודניאל קרייג. העלילה, המתרחשת בתקופת השפל הכלכלי הגדול שבארצות הברית, מתארת סיפורם של איש מאפיה ובנו, היוצאים לחפש נקמה נגד מאפיונר שרצח את שאר בני המשפחה שלהם.
צילומי הסרט התקיימו באזור העיר שיקגו. מנדס, זמן קצר לאחר שסיים את עבודתו על סרטו משנת 1999 עטור השבחים "אמריקן ביוטי", רכש את הזכויות על סיפור זה כשעוד היה עם דיאלוג מינימלי, ואת הרגשות העביר בעיקר באמצעות תמונות. הצלם קונרד ל. הול ניצל את הסביבה כדי ליצור סמליות עבור הסרט, אשר זכה במספר פרסים, בהם פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר. הסרט עוסק בו-זמנית במספר נושאים, בהם יחסי אב-בן וכן התוצאות של מעשי אלימות.
הסרט יצא לאקרנים ב-12 ביולי 2002 וגרף בסופו של דבר מעל 180,000,000 דולר ברחבי העולם. הצילום, התפאורה וכן משחקם של השחקנים הראשיים פול ניומן (בהופעתו הקולנועית האחרונה טרם מותו) וטום הנקס זכו לביקורות חיוביות מקרב המבקרים. ב-25 בפברואר 2003 הסרט הופץ לראשונה להקרנות ביתיות.
תקציר העלילה
מייקל סאליבן האב (טום הנקס) הוא איש מאפיה, עושה דברו של ג'ון רוני (פול ניומן), הבוס של המאפיה האירית באילינוי בתקופה שבין השפל הכלכלי הגדול לבין עידן אל קפונה. רוני גידל את סאליבן היתום מאז היותו ילד קטן, והוא אוהב אותו כבן; יתר על כן, למעשה, הוא אוהב אותו יותר מאשר את הבן האמיתי שלו, קונור (דניאל קרייג), חסר הרחמים והבלתי יציב. בלילה אחד, סאליבן וקונור יוצאים יחד למחסן, על מנת להיפגש עם פין מק'גוברן, עובד ממורמר. מייקל סאליבן הבן (טיילר הקלין), בן ה-12 ובנו הבכור של מייקל סאליבן האב, מסתתר במכוניתו של אביו ועד להירצחו של מק'גוברן על ידי קונור, בהתקף של זעם. סאליבן האב משביע את בנו לשמור על סודיות, אולם קונור מחליט להשתיק עד זה לנצח. הוא מגיע לביתו של סאליבן ורוצח את אשתו אנני (ג'ניפר ג'ייסון לי) ואת פיטר, הבן הצעיר, אשר קונור חשב בטעות שהוא מייקל הבן. סאליבן האב ובנו נמלטים לשיקגו.
סאליבן פונה אל המאפיה של קפונה, ומבקש לעבוד עבורם. הוא מבקש רשות מפרנק ניטי (סטנלי טוצ'י), בכיר בארגון של קפונה, לרדוף ולנקום בקונור, אשר ירד בינתיים למחבוא. בקשתו של סאליבן נדחית, בשל שיתוף הפעולה הקיים ללא ידיעתו בין ג'ון רוני לבין ניטי. רוני מורה לניטי לשלוח מתנקש על מנת להרוג את סאליבן. ניטי שולח למשימה את הרוצח השכיר הרלן מגוויר (ג'וד לאו) - פסיכופת שאוהב לצלם את קורבנותיו ולמכור את תצלומיהם לעיתונות. מגוויר מאתר את סאליבן, אך מחמיץ הזדמנות לחסל אותו.
סאליבן מבין כי ניטי בחר בצד בסכסוך הזה - נגדו - והוא מחליט לשדוד בנקים בהם קפונה ורוני מחזיקים את כספם המולבן, בתקווה שיוכל בעתיד לעשות עמו עסקה, ולהחזיר את הכסף בתמורה לקונור. במהלך השודים המזוינים, סאליבן האב נעזר בבנו כנהג רכב המילוט.
מגווייר טומן מלכודת לסאליבן, בסיועו של רואה החשבון של רוני, אלכסנדר ראנץ'. ביום שבו סאליבן מגיע לחדר המלון בו מתאכסן ראנץ', ראנץ' מעכב אותו עד אשר מגווייר מגיע למקום. ראנץ' נהרג בחילופי האש, במהלך קרב היריות שמתפתח. מגווייר גם נופל, פניו מתובלת שברי זכוכית, אך לפני שהוא מתמוטט הוא מצליח לירות בסאליבן בזרועו, בעודו בורח מן המקום.
סאליבן הבן מסיע את אביו לחווה, בה גרים זוג קשישים עריריים, המסייעים לו להתאושש מפציעתו. במהלך החלמתו, סאליבן מגלה (בספרי חשבונות אשר לקח מראנץ') כי קונור מועל באביו במשך שנים, תוך שימוש בשמות של חברי כנופיה מתים, על מנת להסתיר את פעולותיו. סאליבן הבן מגלה כי הפחד הגדול ביותר של אביו היה כי יגדל להיות מאפיונר, כמוהו. לפני שהשניים עוזבים את החווה, הם נותנים חלק נכבד מן הכסף שברשותם לזוג הקשיש.
סאליבן מפתיע בנוכחותו את רוני, בעת שהאחרון משתתף במיסה. רוני מודה בפניו כי הוא כבר יודע על המעילה, וכי הסכסוך הקיים חייב להסתיים עם מותו של קונור, אך הוא עדיין מסרב לוותר על בנו ולחשוף את מקום מחבואו. באותו לילה, מוסווה על ידי חושך וגשם נהיגה, סאליבן פותח בירי ברובה M1 תומפסון, ומחסל את כל פמלייתו של רוני. לאחר מכן, הוא ניגש אל רוני עצמו, ומכוון אליו את הרובה. רוני אומר לו "אני שמח שזה אתה", ולאחר מכן, עם דמעות בעיניו, סאליבן לוחץ על ההדק והורג אותו. לאחר מותו של רוני, לניטי אין שום סיבה נוספת להמשיך ולהגן על קונור, והוא מגלה לסאליבן את מקום מחבואו. סאליבן מגיע למלון בו קונור מסתתר והורג אותו על מנת להשלים את מעגל הנקמה שלו.
סאליבן האב מחליט להסיע את בנו לבית החוף של קרובת משפחתו, שנמצא בפרדישן, עיירה על חופו של אגם מישיגן. בהגיעם אל הבית, השניים נקלעים למארב של מגווייר, אשר יורה בסאליבן האב שנופל לקרקע. סאליבן הבן לוקח לידיו אקדח ומכוון אל עבר מגווייר, אך לא מצליח להביא את עצמו לפתוח באש. בסופו של דבר, סאליבן הפצוע מצליח לשלוף אקדח מוסתר והורג את מגווייר, ולאחר דקות בודדות מת בזרועותיו של בנו. הבן האבל על מות אביו חוזר אל זוג הקשישים בחווה, אשר מאמצים אותו ומגדלים אותו כבנם.
פרסים
הסרט זכה ב-18 פרסים והיה מועמד בסך הכול ל-51 פרסים, בהם:
טיסה 1420 של אמריקן איירליינס
תקרית טיסת 1420 של אמריקן איירליינס התרחשה בתאריך 1 ביולי 1999, במהלך ניסיון נחיתה מדאלאס לליטל רוק, שבסיומה החליק מטוס ה-"מקדונל דאגלס MD-82" על המסלול, התפרק ונעצר מעט לפני נהר ארקנסו.
בתקרית זו נהרגו 11 מתוך 145 בני אדם שהיו על המטוס, בהם הקפטן.
סוג כלי תעופה
המטוס המעורב בתקרית היה מקדונל דאגלס MD-82 (תחת רישום N215AA), שדרוג של דאגלס DC-9 עם חלקים מ"מקדונל דאגלס MD-80, בשילוב שני מנועי סילון Pratt & Whitney JT8D-217C. מטוס זה סופק לידי החברה ב-1983, וצבר עד התקרית 49,136 שעות טיסה.
המטוס כלל מערכת מכ"ם מזג האוויר "X band", אשר הייתה רגישה לגשמים חזקים שגרמו לניחות, בלי התראה לצוות על כך. מערכת זו הוצבה בחזית המטוס והייתה נותנת מידע לטווח קצר מוגבל.
צוות הטיסה
טיסה 1420 אוישה בידי הקפטן - ריצ'רד בושמן, בן 48. קפטן בושמן היה טייס מנוסה באמריקן איירליינס עם ותק של 40,234 שעות טיסה, אשר את חלקן טס על MD-80 וגרסאותיו. בושמן סיים את האקדמיה של חיל האוויר האמריקאי ב-1972, ומשם שירת בחיל האוויר עד 1979, עם דרגה "לוטננט קולונל" ב-AFRC. באותה שנה נרכש על ידי אמריקן איירליינס והתמחה על בואינג 727. ב-1991 הוא הוכשר להטיס את גרסאותיו של מקדונלד דאגלס MD-80.
תפקיד הקצין הראשון בטיסה זו אויש בידי מיכאל אוריגל, בן 35. אוריגל עבד בחברה רק שנה וצבר רק 182 שעות טיסה, עם אמריקן איירליינס על מקדונלד דאגלס MD-80. למרות זאת לזכותו שרותו כטייס בחיל הים האמריקאי עם 4,292 שעות טיסה עד לתקרית.
בנוסף על טיסה 1420, פיקדו גם ארבע דיילות אוויר שהוכשרו למטוס מקדונלד דאגלס MD-80 וקרוב לתקרית קיבלו רענון על תפקוד במצבי חירום.
מהלך הטיסה ומזג האוויר
בתוכנית טיסה 1420 נקבע לעזוב את שדה התעופה הבינלאומי של דגלאס (DFW) בשעה 20:28 (שעון מקומי) ולהגיע לליטל רוק ב-21:14, על אף קביעה זו, צוות הטיסה קיבל התראות על מזג האוויר שצפוי להיות עם סופות רעמים חמורות, ובכך נאלץ לדחות את זמן ההמראה מהשדה. בנוסף ישנו תקנון של חברות האיילנר, שמגבילה את זמן הטיסה המותר עד ל-14 שעות והצוות היה צפוי כבר לעבור מכסה זו, בעקבות כך דאג הקצין הראשון, לעדכן את החברה שאם הם לא ימריאו עד 23:16 הם לא יוכלו לטוס בעקבות תקנון זה. החברה דאגה להחליף את תוכנית ההמראה עם מטוס אחר MD-80 (עם מספר זנב N215AA) ובכך להמריא במקומו בשעה 22:40, כלומר רק בשעתיים עיכוב.
בהגיעם לליטל רוק, הורה פקח האוויר לצוות הטיסה, להתכונן לנחיתה על מסלול 22L, אך בשעה 23:39 עדכן הפקח כי הרוח שינתה כיוון, ובעקבות כך שינה קפטן בושמן את הנחיתה למסלול 4R, כדי לנחות בכיוון הרוח בגישת ראיה חריגה, שלרוב לא נהוגה בתנאי מזג אוויר כאלו, אך התקבלה מאחר שהצוות כבר היה קרוב לשדה ובמרחק המתאים לכך. במהלך הגישה לנחיתה איבד הצוות מספר פעמים את ראיית מיקום המסלול, מאחר שמכ"ם מזג האוויר מוגבל בטווחו בראית ענני סופה מתקרבים בעת פניה. בשעה 23:44 עדכן הקצין הראשון את הפקח, כי הם שוב איבדו את הראייה עם המסלול ולכן נתן להם אישור לנחות באמצעות נחיתת מכשירים (ILS).
בעקבות הרצון של הטייסים לנחות כמה שיותר מהר לפני שמזג האוויר יחמיר, הם דילגו על ההליך של הבדיקות החיוניות (checklist) לפני הנחיתה ובכך פספסו להגדיר את מַחְבֵּלי הזרימה ובולמי המהירות (ברקסים) האוטומטים במצב "היכון", וכמו כן שכחו גם להגדיר את המדפים לזווית הנכונה, אך גילו זאת רק בגובה 1000 רגל (300 מטרים) והספיקו להורידם בזמן הקריטי.
בשעה 23:49:32 נתן הפקח את הקריאה האחרונה בקשר לפני נחיתת טיסה 1420, שם נאמר "רוחות בכיוון 330 במהירות 25 קשרים", נתון זה מעיד על חריגה אל מעבר לגבול שמותר למטוס MD-82 להתמודד עם רוח צד, שעומדת על 20 קשרים בלבד, בתנאי ראות כאלו. למרות חריגה זו קפטן בושמן החליט להמשיך בביצוע הנחיתה במקום לבטלה.
ההתרסקות
בשעה 23:50:20 נגע המטוס במסלול 4R. שתי שניות אחרי הנגיעה קרא הקצין הראשון אוריגל, "אנחנו נגענו, אנחנו מחליקים" מהסיבה שהם לא הגדירו את מַחְבֵּלי זרימה (ספוילרים) במצב "היכון", ולכן הם לא הופעלו בעת הנגיעה במסלול. מַחְבֵּלי זרימה חיוניים מאוד במצב נחיתה מאחר שבנוסף לזה שהם שוברים את זרם האוויר סביב המטוס ומאטים, הם גם דואגים להצמדת המטוס למסלול. בלי אותה הצמדות למסלול, הפעלת הבלמים לא יעילה במלואה. כלומר 65 אחוז ממשקל המטוס היו נתמכים בהאטת המטוס בעזרת הגלגלים, אילו רק מַחְבֵּלי זרימה היו מוגדרים בעת הנחיתה.
המטוס המשיך בהחלקה לעבר סוף המסלול וחלף עוד 244 מטר, תוך שהוא פוגע באמצעי התאורה של מסלול 22R עד שנעצר במחסום בטיחות ובאנטנת ה-ILS, שחדרה לצד שמאל של תא הטייס. בנוסף לכך אותם אמצעי תאורה שהיו בסוף המסלול גרמו למעיכת אף המטוס והריסת השלדה שמאלית והתפרקות שלו לשלושה חלקים, מעט לפני גדת נהר ארקנסו.
קפטן בושמן ועשרה נוסעים מתוך 139 נספו בהתרסקות המטוס. הקצין הראשון אורגיל ו-3 מתוך ארבע הדיילות ועוד 41 נוסעים נפצעו באופן קשה.
חקירה
החקירה נוהלה בידי המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה (NTSB) והתמקדה בשתי סיבות אפשריות לתקרית.
כשלי מערכת הבלימה של המטוס
המועצה (NTSB) ערכה מחקר מקיף כדי להבין מה גרם לכשל בהפעלת מַחְבֵּלי זרימה (ספוילרס) בין אם זה כשל מכני או תפקוד לקוי של הצוות הטיסה.
לאחר התקריות של טיסה 1420 והנחיתה בפלאם ספינג, ערכה "אמריקן איירליינס" רענון לבד"ח, שחייב את הטייסים לוודא שמנגנון הספוילרים נמצא במצב "היכון" לפני הנגיעה בקרקע, ולאחר הנגיעה בקרקע על הצוות לוודא שמַחְבֵּלי זרימה אכן נפרסו במלואם לשם האטת המטוס.
תגובת הטייסים בעת סופת רעמים
חוקרי המועצה התמקדו גם במאפיין התנהגותי של טייסים לנוכח מזג אוויר קיצוני, כדי לפענח את ההשלכות על קבלת ההחלטות של טייסי טיסה 1420, בעת הגישה ל"ליטל רוק".
מומחים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ערכו מחקר סביב טיסות שנחתו בנמל התעופה "דאלאס פורט וורת'" (KDFW), במטרה לגלות מה גורם לטייסים להסכים לנחות דרך סופות רעמים. נתוני המחקר הראו שמתוך 1,952 סופות רעמים, 1,310 (67 אחוז) צוותי טיס חלפו דרכם במטרה לנחות. מסקנות המחקר מצאו שכאשר הטייסים חורגים בלוחות זמנים, הם לוקחים יותר סיכון גם אם זה בלילה, ובמיוחד אם המטוס לפניהם נחת למרות המזג האוויר הקיצוני. החוקר הראשי של המועצה גריג פייט אמר בראיון מאוחר יותר, שהוא הופתע לגלות שהטייסים מאמצים התנהגות כזו והוסיף שכאשר הם עומדים לחלוף את מכסה 14 שעות שלהם הם מתנהגים כ-"get there-it is" כלומר הם יעשו הכל כדי להגיע ליעד שלהם גם ברמת סיכון מקסימלית, שתגרום למותם.
מסקנות ה-NTSB לגורמי ההתרסקות.
ה-NTSB קובע כי הגורמים המסתברים לתאונה הזאת היו הכישלון של הצוות טיסה 1420, שהיה צריך להפסיק את המשך הגישה לנחיתה, כאשר סופות רעמים חמורות ועם כל הסכנות הקשורות בהן נכנסו לאזור שדה התעופה. הכישלון הנוסף של צוות היה באי-הבנה שמַחְבֵּלי הזרימה לא נפרסו במהלך הנגיעה במסלול.
הרשעות ופסיקות
תחילת דיוני המשפט הרבים החלו ב-15 בדצמבר 1999, לאחר שחבר השופטים של MDN גיבש את התביעות הפדרליות השונות, להליכים מקדימים, מאוחדים ומתואמים והגישו אותן בפני "וודס הנרי" השופט הבכיר של בית המשפט המחוזי במזרח ארקנסו. באותן אוסף תביעות אלו דרשו הנוסעים פיצוים ועונשים כנגד "אמריקן איירליינס".
בתחילת המשפט השופט "וודס" מחלק את הנוסעים לשתי קבוצות: נוסעים מקומיים ובינלאומיים, מאחר שחלים חוקים ועונשים שונים בכל קטגוריה על כל אחד/ת. לדוגמה, נוסע שטס עם כרטיס בינלאומי נשפט על ידי בית משפט בינלאומי (לפי אמנת ורשה) ויחולו לגביו פיצויים עונשיים שונים מאשר המחוזי. (השופט וודס פוסק רק בנוגע לנוסעים המקומיים בלבד.)
פסקי דין
"אמריקן איירליינס" גילתה אחריות להתרסקות ולכן הגיעה עם רוב המשפחות להסדר טיעון, למעט שלוש תביעות בסכומים 5.7 מיליון, 3.4 מיליון ו-4.2 מיליון שהוכרעו לבסוף כהפסד לתובעים (הנוסעים).
ארמגדון (סרט)
ארמגדון (Armageddon) הוא סרט קולנוע שובר קופות מסוגת הפעולה, מדע בדיוני וסרט אסונות. הוא יצא בשנת 1998, בבימויו של מייקל ביי ובכיכובם של ברוס ויליס, ליב טיילר ובן אפלק. בין היתר לצדם ממשחקים בילי בוב תורנטון, ויל פאטון, סטיב בושמי ומייקל קלארק דאנקן.
הסרט קיבל ביקורות שליליות, אך זכה להצלחה מסחרית כאשר הכניס למעלה מ-553 מיליון דולר והפך לסרט המכניס ביותר בשנת 1998.
עלילת הסרט
העלילה עוקבת אחר צוות קידוח בארות נפט המתמחה בקידוחים לעומקים גבוהים במיוחד מתחת לפני הים. הצוות, בראשותו של הארי סטאמפר (ברוס ויליס) נקרא לדגל כאשר אסטרונומים מבחינים באסטרואיד גדול המאיים לפגוע בכדור הארץ ולגרום למותם המיידי של כמחצית מתושבי העולם, ולמותם המאוחר יותר של שאר בני האדם, כתוצאה מהשלכות ההתנגשות.
הארי וצוותו משלבים פעולה עם נאס"א, אשר בקורס מזורז מכינה אותם לצאת לחלל החיצון בשתי מעבורות חלל משוכללות ובהן צוותים מעורבים של הארי ונאס"א. שני הצוותים מהווים גיבוי זה לזה. הצוותים מתוכננים לנחות על גבי האסטרואיד, לקדוח לעומק של 243 מטר (800 רגל) ולשתול בקרקעית הקידוח פצצת אטום. מטרת התוכנית היא לגרום לפיצוץ אשר יבקע את האסטרואיד לשני חלקים אשר יחטיאו את כדור הארץ. עם זאת, עליהם לעמוד בלוח זמנים מדויק שכן פיצוץ מאוחר מדי יביא להתרסקות שני חלקי האסטרואיד על גבי כדור הארץ.
בעוד שהמעבורות מתקרבות לאסטרואיד, אחת מהן, ועליה אחד מצוותי הקדיחה, נפגעת משברי האסטרואיד, מתרסקת עליו והקשר עימה נותק. המעבורת השנייה נפגעת אף היא ובעקבות כך נוחתת על מישור ברזל קשה לקידוח.
בעקבות החמצת נקודת הנחיתה מתקשים אנשי הצוות להשלים את המשימה, לאחר שמקדחותיהם נפגעות שוב ושוב מהקרקע הקשה, עד שלבסוף רכב החלל בו השתמשו כדי לקדוח נפגע מפיצוץ ומתעופף מהאסטרואיד. בעת שהכל נראה אבוד מגיעים לפתע שלושה ניצולים מהתרסקות המעבורת השנייה, אשר השתמשו ברכב החלל שלהם כדי לעשות דרכם אל מקום הנחיתה של הארי וצוותו. עם הרכב החדש מתחדשים מאמצי הקידוח וסמוך למועד הסופי מצליח צוות הקידוח להגיע לעומק הנדרש ולשתול את הפצצה.
תקלה עקב פגיעה במערכת ההפעלה המרוחקת של פצצת האטום, דורשת פיצוץ ידני ואנשי הצוות עורכים הגרלה מי יישאר מאחור להציל את העולם, ולמות בתהליך, בזמן שהאחרים ימריאו עם המעבורת ויחזרו לכדור הארץ. איי. ג'יי (בן אפלק), הארוס של בתו של הארי, גרייס (ליב טיילר), מועלה בגורל, אך ברגע האחרון הארי נאבק בו ולוקח את מקומו כדי להציל את חייו ומברך אותו לקראת נישואיו עם גרייס. המעבורת ממריאה, הארי מפוצץ את הפצצה וכדור הארץ ניצל.
במקביל לעלילה, הסרט מתאר פגיעות חלקים ושברים מהאסטרואיד בחלקים שונים בעולם בסצינות רבות אפקטים חזותיים.
סתירות בעלילה
במהלך הסרט ישנם כמה אירועים אשר סותרים את חוקי הפיזיקה. לדוגמה, בתחילת הסרט צוין כי האסטרואיד הוא בגודל מדינת טקסס כך שלא ניתן לפוצץ אותו בפצצת מימן בכמה סיבות: ראשית עוצמת ההדף של הפצצה החזקה בהיסטוריה, פצצת הצאר שהוטלה ב-1962 על ידי ברית המועצות תהיה לכל היותר כמה מאות קילומטרים, אך ספק אם בעוצמה חזקה דיה לסדר גודל של 800 ק"מ (גודלה של טקסס). זאת ועוד גודלה של פצצה זו ידרוש חללית גדולה בהרבה מזו שהוצגה בסרט מכיוון שפצצות מימן בגודל רב הן גדולות בהרבה מאילו שהוצגו בסרט ולא יוכלו לעלות לסיפון אותן חלליות.
בנוסף לכך, צוין במהלך הסרט כי מחצית מאוכלוסיית העולם תמות באופן מיידי. למעשה, אסטרואיד בגודל של קילומטרים בודדים יספיק כדי למחוק את יבשת אסיה, ואסטרואיד שקוטרו מאות ק"מ יכחיד את כל אוכלוסיית העולם באופן מיידי.
עוד במהלך הסרט השתמש הקוסמונאוט הרוסי בטכנולוגיית כוח משיכה - דבר שאינו קיים במציאות.
יתרה מכך, כאשר המעבדה הרוסית החלה להתפרק, חלקים ממנה עפו כלפי מטה, לעבר כדור הארץ - מה שסותר את חוקי ניוטון כיוון שהחללית הייתה במסלול נפילה חופשית סביב כדור הארץ, ובהתבסס על כך אותו חלק שהתפרק היה אמור להמשיך במסלול הנפילה החופשית ולא לעבר החללית פרידום.
זאת ועוד במהלך הסרט בוצעו קידוחים בחלל - דבר שלא בוצע עד כה עקב פערים טכנולוגיים ומחסור בידע בנושא.
פסקול הסרט
שיר הנושא של הסרט - "I Don't Want To Miss A Thing" - בוצע על ידי אביה של ליב טיילר, סטיבן טיילר סולן אירוסמית'. המוזיקה המקורית של הסרט הולחנה ונכתבה בידי טרבור רבין.
שמן אבוקדו
תהליך הפקת השמן
בתחילת התהליך מכניסים את פרי האבוקדו לאחר שטיפה למערכת ייצור המפרידה את בשרו מהגרעין ומהקליפה. יתרת הפרי נטחנת לעיסת אבוקדו (גואקמולה) שאותה מעבירים למערבלים. במערבלים שוקעים חלקי הפרי והשמן מתחיל לצוף. השמן הנקי מועבר לאחסנה במכלים בתוך חדר קירור. השמן מאוחסן בבקבוקי זכוכית כהים המגינים עליו מפני קרינת UV.
שמן אבוקדו מופק בכבישה קרה אחת, ולו דרגת חמיצות מתחת לאחוז אחד.
נקודת העשן של שמן האבוקדו גבוהה ביחס לשמנים צמחיים אחרים, 255 מעלות צלזיוס, ולכן הוא מתאים גם לטיגון.
הרכב
השמן עשיר בחומצת שומן חד בלתי רווי (בעיקר חומצה אולאית חד בלתי רוויה 18:1), ומכיל כמות נמוכה של שומן רווי.
בשמן תכולה גבוהה של ויטמין E (טוקופרול), שהוא נוגד חמצון. כף (15 מ"ל) שמן אבוקדו מספקת כ-20% מהצריכה היומית המומלצת של ויטמין E למבוגרים, וכ-50%-35% מהצריכה היומית המומלצת לילדים ולבני נוער. בשמן נוגדי חמצון נוספים.
השמן עשיר בכלורופיל (40-60ppm).
נינטנדו 64
נינטנדו 64 (באנגלית: Nintendo 64 או בקיצור N64) היא קונסולת המשחק הביתית הרביעית מבית היוצר של נינטנדו. היא נקראת נינטנדו 64 בגלל מעבד ה-64 ביט שהיא מכילה. היא יצאה לאור ביפן ב-23 ביוני 1996, בארצות הברית ב-29 בספטמבר 1996 ובאירופה ב-1 במרץ 1997. נינטנדו 64 היא הקונסולה האחרונה מבית נינטנדו שהשתמשה בקלטות (cartridges) והייתה הראשונה שכללה בקרים עם סטיק אנלוגי. מחירה ההתחלתי של הקונסולה היה 199$ (בדולרים אמריקאים). נינטנדו 64 היא אחת מהקונסולות הביתיות הראשונות שהשתמשו בגרפיקה תלת־ממדית מלאה.
במקור, בפרסום הראשון שלה שמה היה Ultra 64 והיא תוכננה לצאת בנובמבר 1995 כדי להציג את קונסולת הדור החמישי של נינטנדו, אבל הפיתוח התעכב עד 1996, ומבחינה אסטרטגית הוחלט לשנות את שמה ל-"נינטנדו 64" שהיה בולט לפרסום.
הנינטנדו 64 זכתה להצלחה רבה בזכות הגרפיקה והמשחקים (במיוחד סופר מריו 64), אך כשלה במכירות נגד המתחרה שלה הפלייסטיישן והגיעה לסיומה ב-2002.
ביפן, נוצר תוסף לקונסולה זו בשם נינטנדו 64DD, המתפקד כמו ה - Famicom Disk System של ה-NES, המאפשר לשחק משחקי דיסקטים (DD הוא קיצור של Disk Driver). תוסף זה קיבל מספר קטן של משחקים ולא זכה לשחרור בארצות הברית ואירופה בשל כישלונו, אשר גרם לביטול משחק המשך למשחק המצליח, סופר מריו 64.
אלווש
אלווש (בפורטוגזית: Elvas ) היא עיר ומועצה עירונית ב, חלק מ, כ-200 קילומטרים מזרחית לליסבון בפורטוגל. העיר שוכנת על גבעה החולשת על המישור, כ-15 קילומטרים מערבית לעיר בדחוס בספרד, על מסילת הרכבת מדריד-בדחוס-ליסבון. בשנת 2011 התגוררו במועצה 23,078 תושבים, בשטח של 631.29 קילומטרים רבועים. בעיר גופא התגוררו ב-2011 16,640 תושבים. מבחינה מנהלית מחולקת המועצה העירונית ל-7 קהילות אזרחיות (פרגזיה)
אלווש היא בין הדוגמאות הטובות ביותר לשימוש אינטנסיבי במצד כוכב באדריכלות צבאית, והיא מוכרת כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו מאז 30 ביוני 2012 בשם "עיר חיל המצב והגבול אלווש וביצוריה".
מהפרהיסטוריה ועד הכיבוש הערבי
הממצאים העתיקים ביותר מגיעים מהתקופה הפלאוליתית, אך מעל לכל 23 הקברים (בפורטוגזית Antas) מהתקופה הכלכוליתית המוקדמת מתעדים את ההתיישבות הפרהיסטורית באזור במשך כ-6,000 שנה. היישוב המבוצר הראשון קם כאן בתקופת הברזל. בתקופת, היה אז סחר קבוע עם אזור הים התיכון. כלי חרס פיניקים ויוונים נמצאו בקשטרו דה סגוביה (Castro de Segóvia) בין אלווש לקמפו מאיור.
במהלך מסעות הכיבוש שלהם בתחילת המאה ה-2 לפני הספירה, הרומאים הכניעו גם את היישובים המקומיים של ה, שהפכו אז לחלק מהפרובינקיה הרומית לוסיטניה.
הרומאים ביצרו את המקום, שהיה עמדת ביטחון בנתיב המסחר בין אמריטה אוגוסטה (היום מרידה) דרך אבּוּרה (היום אבורה) לאוליסיפו (היום ליסבון). החפירות החשובות ביותר מימי הרומאים כוללות כאן, בין היתר. 23 וילות, 15 קברים ושתי מחצבות אבן.
מסביבות שנת 470 לספירה פלשו שבטים גרמניים למחוזות הרומאים בחצי האי האיברי. מאמצע המאה ה-6 היה אזור אלווש תחת שלטון הוויזיגותים, אך יש מעט ממצאים מאותה תקופה. שני עמודי שיש מיוחסים להם כאן.
מהמאה ה-12, איאלבקס הייתה יעד להתקפות נוצריות במהלך הרקונקיסטה. המורים כבשו מחדש את העיר בשנת 1166 לאחר שנכבשה לראשונה על ידי המלך אפונסו אנריקש. רק לאחר מצור מוצלח באופן זמני בלבד בשנת 1226 על ידי סנשו השני, מלך פורטוגל, נפלה אלווש לידי הצבאות הנוצרים בשנת 1229 (מקורות אחרים טוענים שהכיבוש סופי היה רק בשנת 1230).
מהכיבוש הנוצרי ועד השבת המלוכה ב-1640
אלווש קיבלה את זכויות העיר הראשונות שלו בשנת 1229, אשר אושרו בשנת 1263, לאחר נסיגת הערבים וסיום הרקונקיסטה הפורטוגלית. אלווש הפכה למקום מושבו של מחוז בדיוקסיה של אבורה עם ארבע קהילות. הביצורים הערביים הקיימים הורחבו ונבנו מחדש במאה ה-14 לאחר שסבלו מהזנחה. לדוגמה, המלך אפונסו הרביעי הורה על הקמת חומת מבצר שלישית סביב המקום לאחר ששהה כאן זמן מה. היא הושלמה בתקופת שלטונו של המלך פרננדו הראשון והיו בה 22 מגדלים ו-11 שערים.
במהלך העימותים בין מלך פורטוגל פרננדו הראשון לבין ממלכת קסטיליה, הייתה אלווש יעד להתקפות של קסטיליה בשנת 1381. הודות לביצוריה, עמדה העיר במצור של 25 יום שמנע מהצבא הצרפתי-ספרדי להתקדם הלאה אל ליסבון. כתוצאה מכך, כוחות אנגלים שהוזעקו לעזרה בפיקודו של אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק הצליחו להגיע לשם באין מפריע ולסייע לאלווש הנצורה. לאחר התכתשויות קלות, נמנע קרב בין הצבאות שנפגשו כאן כתוצאה מחתימת הסכם השלום ב-17 ביולי 1381. הסכסוכים המזוינים הבאים לאחר שעוררה מלחמת אזרחים ומלחמה עם קסטיליה, הסתיימו לאחר קרב אלז'וברוטה ב-14 באוגוסט 1385, והחל שלב של התאוששות ושלום. ממלכת פורטוגל המאוחדת התפתחה לאחר מכן, התעצמה, והפכה למעצמה ימית.
המלך מנואל הראשון קידם את אלווש למעמד של עיר (Cidade) בשנת 1513, והיא תוכננה מחדש בסגנון הרנסאנס. כמה רחובות, הכיכר המרכזית של העיר, בית העירייה ואמת מים חדשה החדשה, שהושלמה רק ב-1622, נבנו על פי תוכניות של האדריכל פרנסיסקו דה ארודה (Francisco de Arruda). בשנת 1570 הפכה אלווש לבישופות ונבנו כאן כמה מנזרים חדשים. אלווש הייתה שותפה לשגשוג של המדינה, הודות לעושר שהגיע כתוצאה מהפעילות של האימפריה הפורטוגזית. בעקבות המשבר של משפחת המלוכה הפורטוגלית, והאוניה הפרסונלית שלאחר מכן עם ספרד (1580–1640), גם אלווש חוותה דעיכה. כבר ב-3 בדצמבר הכריזה העיר על תמיכתה במהפכה שפרצה ב-1 בדצמבר 1640, שבעקבותיה הושבה העצמאות לפורטוגל. ב-1659 הטילו הספרדים מצור על העיר, אך הובסו ב.
מהשבת המלוכה ועד הדיקטטורה של "המדינה החדשה"
בשל מעורבותה של פורטוגל במלחמת הירושה הספרדית, הייתה העיר שוב זירת פלישות ספרדיות ב-1704. מיקומה האסטרטגי החשוב עדיין, הפך את אלוש למקום מושבה של אחת משתי אקדמיות צבאיות שזה עתה נוצרו ב-1732 (השנייה הוקמה באלמיידה, ואילו השתיים הראשונות נשארו בליסבון ובוויאנה דו קשטלו). אלווש התכוננה שוב למלחמה כאשר פורטוגל הצטרפה למלחמת שבע השנים בשל דבקותה בברית עם אנגליה. פורטוגל הייתה לאחר מכן שוב יעד להתקפות ספרדיות. המצביא הגרמני וילהלם, רוזן שאומבורג-ליפה קיבל פיקוד על צבא פורטוגל מראש הממשלה האבסולוטי מרקיז פומבל והוביל לוחמה המתבססת על הגנה. הוא בנה עוד הגנות באלווש. העיר עצמה לא הושפעה במידה רבה מפעולות מלחמה, כשם שכמעט ולא הייתה לחימה בכל המדינה, ולכן המלחמה בפורטוגל ידועה בשם Guerra Fantástica ("מלחמת פנטזיה"). חוזה פריז ב-1763 סיים את המלחמה לפני שהיא הורגשה גם כאן. הביצורים של אלווש הורחבו עוד יותר, שכן התברר המשך החשיבות האסטרטגית הגבוהה של העיר. אלווש הייתה כעת אחד מהביצורים היבשתיים החזקים בעולם.
במהפכה הליברלית של 1820, הכנסייה והצבא ששלטו באלווש עמדו לצד המלוכנים. לאחר ניצחונם של הליברלים ב הלכה וירדה חשיבותה של אלווש ללא הרף. כאשר נוצרו מחוזות הממשלה ב-1835, כחלק מהרפורמה המנהלית הליברלית, הפכה הקטנה יותר, אך הנאמנה יותר לממשלה החדשה, לבירת המחוז. באלווש, לעומת זאת, הצטמצמו המתקנים הצבאיים, ועם החוקים וההפקעות הליברליים, והאנטי-כנסייתיים, נעלמו מספר מנזרים מקומיים. בנוסף, אנז'לו דה נוסה סניורה דה בואה-מורטה (Ângelo de Nossa Senhora da Boa-Morte), שהיה בתפקיד מאז 1832, הפך לבישוף האחרון של אלווה. כתוצאה מכך, התגברה הגישה האנטי-ליברלית באלווש. כדי להתמודד איתה, מונה בסוף 1840 למושל עיר חיל המצב, שתפקידו היה גם להפחית את מצב הרוח האנטי-ליברלי באלווש. במחצית השנייה של המאה ה-19 חוותה אלווש פריחה יחסית, במיוחד לאחר פתיחת הדרך החדשה (Estrada Real) לליסבון ב-1857, והגעת מסילת הברזל ב-1863. המסחר שגשג והתפתחו בעיר חוגים אינטלקטואלים כתוצאה מהצלחת התמריץ הכלכלי המכונה "השזיפים של אלווש" (בפורטוגזית: Ameixas de Elvas, סוג של קינוח). בשנת 1880 נפתחה ספריית העיר והופיעו בעיר מספר עיתונים.
לאחר נפילת המלוכה הפורטוגלית והכרזה על הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה ב-1910, התקרר האקלים הפוליטי גם באלווש, שם המפלגה המלוכנית זכתה שוב בבחירות בשנת 1921. לאחר המרד המלוכני הכושל ב-18 באפריל 1925, מספר מהפעילים שלהם ריצו תקופות מאסר באלווש, כולל מנואל גומז דה קוסטה. כאן הם תכננו את ההפיכה שלהם ב-28 במאי 1926, את הדיקטטורה הצבאית ואת "" הפשיסטית למחצה, שעמדה מאז 1932 בראשות המשטר. המקום עבר מודרניזציה כמה פעמים בתמיכת המשטר החדש. עם הקמת בית הקולנוע ראו בעיר מספר חידושים, בעיקר בשנות הארבעים, ובהם רובע הבנייה החדש, ההרחבה הראשונה של העיר מחוץ לחומות העיר החיצוניות. בנוסף למספר רב של מבנים חדשים, הוקמה כאן ה הראשונה בפורטוגל, ה"פוסדה דה סנטה לוזיה" (Pousada de Santa Luzia).
ממהפכת הציפורנים ועד ימינו
עם מהפכת הציפורנים ב-25 באפריל 1974 וסופה של "המדינה החדשה", חוותה העיר שינוי חיצוני ופנימי עקב רובע הבנייה החדש והדמוקרטיזציה של מתקניה. מאז שנות ה-80 חלה פריחה כלכלית, במקביל להתפתחות הכללית של המדינה. עם הידלדלות החשיבות של תפקוד הגבול והחקלאות שלה כתוצאה מהצטרפות פורטוגל לאיחוד האירופי ב-1986, נעצר גם הפיתוח הכלכלי של העיר. למרות כל ההתקדמות, היא הצליחה להפיק תועלת מועטה יחסית משנות הפריחה הכלכלית בפורטוגל במהלך שנות ה-90.
אזור האלנטז'ו, שאליו שייכת אלווש, עדיין נחשב לחלש מבחינה מבנית ומושפע מירידה באוכלוסייה. אבל אלווש היא גם עיר עם איכות חיים. השבועון אספרסו (Expresso) מיקם את העיר במקום ה-12 בסקר שלו ב-2007 על הערים הכי ראויות למגורים בפורטוגל. העיר מצפה לגידול בתיירות כתוצאה מהכרה בה כאתר מורשת עולמית, ומתוך מימוש ההשקעה הגדולה הספרדית-פורטוגזית שהוכרזה מאז 2006 בפארק הלוגיסטי "Plataforma logística Elvas / Badajoz".
אתרי תיירות ותרבות
220 מונומנטים אדריכליים רשומים במועצה העירונית אלווש (נכון ל-26 ביולי 2013). הידועים ביותר כוללים את המבצר והמצודות החיצוניות, חומות העיר ואת אמת המים של אמוריירה (Aqueduto da Amoreira) באורך 7,540 מטרים, בגובה של ארבע קומות, עם מפתחים של עד 14 מטרים. בנייתה החלה בשנת 1498 והושלמה בשנת 1622 והיא סמלה של העיר. מספר רב של מבנים דתיים, מזרקות, בתי ספר, אחוזות, גנים ומבני ציבור היסטוריים כמו תחנת הגבול קאיה (Estação Fronteiriça do Caia), הקולנוע המרכזי ובניין התחנה מהווים את רוב המבנים המוגנים. המבנים בעיר העתיקה כוללים את הקתדרלה לשעבר, שנחנכה בשנת 1537 והכנסייה של מנזר סנטו דומינגו, שנוסדה בסביבות 1550. העיר העתיקה כולה, על רחובותיה המפותלים וכיכרותיה, בתי האר דקו שלה, מזרקותיה וכנסיותיה, היא בניין מוגן.