cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rubber bridge
תוצאות
רישום התוצאות נעשה על גבי דף נייר, המחולק לשני טורים. בטור הראשון מופיעים שמות השחקנים היושבים בצפון-דרום ובטור השני שמות השחקנים היושבים במזרח-מערב. קו רוחבי מחלק את אזורי הרישום לתוצאות שמעל לקו ותוצאות שמתחתיו. התוצאות שמתחתיו הן תוצאות עבור ביצוע חוזים. התוצאות שמעליו הן לקיחות עודפות, נקודות עבור הכשלת חוזים, ששוחקו על ידי היריבים ובונוסים. הטבלה להלן מתארת את הניקוד שמקבלים.
דוגמאות:
בונוסים על משחק ו-Rubber
כאשר אחד הצדדים צובר 100 נקודות מתחת לקו הוא זכה במשחק (Game). במצב זה כל הנקודות שצבר היריבים מתחת לקו אינן נחשבות לצורך משחק. הן נחשבות בסיכום הכללי של הנקודות שמעל ומתחת לקו. הבונוס על זכייה במשחק הראשון הוא 300 נקודות מעל לקו. הצד שזכה במשחק, הופך לפגיע, כלומר: מגדיל את הבונוסים שהם מקבלים על ביצוע סלאם ואת העונש שהם מקבלים על אי-ביצוע חוזה.
זכייה במשחק שני נקראת זכייה ב-Rubber. על זכייה ב-Rubber מקבלים בונוס של 700 נקודות אם הצד השני לא זכה במשחק ובונוס של 500 נקודות אם הוא זכה במשחק.
בונוסים אחרים
נקודות על בונוסים נכתבות מעל לקו.
כאשר מבצעים חוזה ובאחת הידיים נמצאים הקלפים הגבוהים מקבלים בונוס נוסף. המונח קלפים גבוהים מתייחס לארבעת האסים או לרצף של הקלפים הגבוהים באחת הסדרות. כאשר מכריזים ומבצעים סלאם מקבלים בונוס על פי הטבלה הבאה:
הכפלה Double ו-Redouble
כאשר מבוצע חוזה מוכפל (הכרזת Double על ידי היריבים) מוכפלות הנקודות מתחת לקו ומתווספות 50 נקודות מעל לקו. כאשר מוכרז Redouble לאחר הכרזת Double של היריבים והחוזה מבוצע מוכפלות הנקודות מתחת לקו שמקבלים לאחר הכרזת Double ללא Redouble. דוגמה: על ביצוע חוזה של 1NT מקבלים 90 נקודות מתחת לקו. אם היריבים הכריזו Double מקבלים 180 נקודות מתחת לקו ותוספת של 50 נקודות מעל לקוו. אם הכרוז או שותפו הכריזו Redouble לאחר הכרזת Double של היריבים וביצעו את החוזה, הם יקבלו 360 נקודות מתחת לקו ו-50 נקודות מעל לקו.
במקרה של הכשלת חוזה מוכפל, מוכפלות הנקודות שמקבלים המגנים מעל לקו. במקרה של כישלון בחוזה שהוכרז Redouble מוכפלות הנקודות שמקבלים המגנים פי 4.
עונשים
במקרה של כישלון בביצוע החוזה, מקבלים היריבים נקודות מעל לקו, כמפורט בטבלה הבאה:
היסטוריה - שינויים בשיטת הניקוד
נוסף על כך, "בונוס העלבון" על ביצוע חוזה של כפל-כפליים היה רק 50 נקודות. ערך זה שונה ל-100 כך שביצוע חוזה בגובה חמש בסדרות המיינור, כפל-כפליים, עם לקיחה עודפת, יהיה עדיף תמיד (פגיע או לא פגיע) על סלאם לא מוכפל.
היסטוריה
Rubber Bridge הוא הגרסה המסורתית של משחק הברידג' שקדמה ל-Contract bridge המשוחק היום בתחרויות רשמיות. עד שנות ה-30 של המאה העשרים שיחקו Rubber Bridge.
בדצמבר 1931 ובינואר 1932 נערכה תחרות קבוצות ב-Rubber Bridge, שהוגדרה אז כ"קרב בברידג' של המאה". התחרות הייתה בין הקבוצות של אלי קלברסטון ושל סידני לנץ. שוחקו בתחרות מאה וחמישים rubbers,שבסיומם ניצחה קבוצתו של קלברסטון.
"קרב הברידג' של המאה" נחשב לאבן דרך בהתפתחות הברידג' כפי שאנו מכירים אותו היום. קלברסטון בנה שיטה חדשנית לאותה עת, הנקראת על שמו. בקבוצתו של לנץ, המתנגד הראשי לשיטה החדשה, שיחקו בכירי השחקנים של אותה תקופה, שאף הם חלקו על שיטתו של קלברסטון.
חוזה פריז (1947)
תשלום פיצויים
ההסכם קבע את סכומי הפיצויים בהם היה על חמש המדינות לשאת. ברית המועצות פעלה להגדלת הסכומים למירב, למעט במקרה של בולגריה אשר נתפסה בעיני הסובייטים כ"אשמה פחות". חובותיהן של הונגריה ורומניה כפי שנוסחו בהסכמי הכניעה שלהן הוכרו כמוגזמים, ותוקנו במסגרת ההסכם. להלן סכומי הפיצויים במיליוני דולרים בערכי שנת 1938:
TAM
TAM (בספרדית: Tanque Argentino Mediano, "טנק ארגנטינאי בינוני") הוא טנק בינוני תוצרת ארגנטינה, המתבסס על תובה של נגמ"ש הלחימה הגרמני מארדר.
טנק זה מהווה בסיס לכלי רק"ם נוספים, ביניהם תומ"ת (TAM Palmaria VCA-155) ונגמ"ש לחימה, בסך הכול יוצרו 280 טנקים וכלי רק"ם אחרים המבוססים עליו.
יצור
עלפי בקשה מארגנטינה שנדרשה עוד משנות השישים לחדש את ציוד הצבא המיושן שלה ובעיקר את הטנקים חפשה אחר אפשרויות רכש מחו"ל שלרוב לא צלחו לבסוף הוחלת כי יפותח טנק מקומי. עקב תעשיית הנשק הלא מפותחת בארגנטינה נחתם חוזה בין היצרני הרק"ם מרדר לתעשיית הנשק בארגנטינה לשיתוף פעולה בפיתוח הטנק שהחל משנות השבעים עד תחילת שנות השמונים עם כניסת הטנק הראשון לשירות בשנת 1981. היצור של הטנקים נמשך עוד עשור קדימה עקב בעיות כלכליות.
בשנים הראשונות לשירות הטנק נחשב לבין הטנקים באמריקה הלטינית אבל עד מהרה איבד את מעמדו לטובת רכישות מערביות של המדינות השכנות.
בשנת 2015 צבא ארגנטינה חתם על חוזה של 111 מיליון דולר עם ישראל לשדרוג 74 טנקים תוצרת ארגנטינה. לצבא הארגנטינאי הוצע שני עיצובים לשדרוג הטנק: TAM-2IP ,TAM-2C.
לחימה
הטנק TAM מעולם לא לכך חלק בקרב מלבד מספר טנקים שהוצבו בקרואטיה מטעם שליחות של האו"ם.
יצוא
לאורך השנים היו מספר ניסיונות ליצא את הטנק למדנות במזרח התיכון, בדרום מזרח אסיה, ובדרום אמריקה, אבל כל ניסיונות אלה כשלו.
מבנה ומאפיינים (TAM-הטנק)
הטנק שוקל כ-30 טון, צוות הטנק מכיל 4 אנשים מחירו 1,500,000 דולר. ומידות הטנק הם: אורך הטנק כולל תותח 6.75 מ', רוחב 3.25 מ', 2.42 מ'.
הנעה ועבירות
הטנק מגיע למהירות מרשימה של 75 קמ"ש לנסיעה קדים ואחור כאחד, טווה הפעולה של הטנק עד 800 ק"מ עם תוספת מכילה דלק.
חימוש
לטנק תותח חרוק קנה 105 מ"מ FM K.4 Modelo 1L עם 50 פגזים, שניי מקלעים 7.62 מ"מ.
מיגון
שריון הטנק הומוגני ונחשב דליל ביותר לימנו הוא כולל: השריון בקדמת התובה משופעת במיוחד ועד 50 מ"מ, צידי ואחורי התובה 10–20 מ"מ. קדמת הצריח עד 25–50 מ"מ וצדיו עד 30 מ'. בנוסף למדוכות עשן.
יש המכנים את TAM בשם ננס מרכבה על שם דמיון העיצוב המזכיר את הדגמים הראשונים של המרכבה עם מנוע מקדים צריח בצורת מעוין תותח 105 מ"מ, ועל כך שעבר שיפורים בישראל.
מרכז ידיעות קרב
מרכז ידיעות קרב או בראשי תיבות: מִי"ק (בצי האמריקאי מוכר בשם "חדר מבצעים", ואילו בצי המלכותי הבריטי מוכר בשם "מרכז ידיעות משימה") הוא מרכז טקטי הנמצא בספינות מלחמה, צוללות ומטוסי שליטה ובקרה צבאיים, שתפקידו לספק לפיקוד המשימה מידע עדכני ומקיף על תא השטח שבסביבת הכלים הלוחמים. בזרוע היבשה, מרכזים המשמשים למטרה זו נקראים לרוב "חמ"ל מבצעים".
הן המי"ק הספינתי והן המי"ק המוטס מאוישים ומצוידים לשם עיבוד וארגון נתוני הקרב, וזאת כדי להקל על מפקדי המשימה בעת קבלת ההחלטות. במרכז ידיעות קרב קיימים מספר סוגי עמדות, דוגמת מערכות קשר, ניווט, מכ"ם, סונאר וכן מערכות שליטה ובקרה (שו"ב). באמצעות מערכות אלו מספקים קצין המי"ק וסגניו תמונת מצב מפורטת, אותה הם מעדכנים כל העת.
לואי אלתוסר
לואי פייר אלתוסר (בצרפתית: Louis Pierre Althusser; 16 באוקטובר 1918 – 22 באוקטובר 1990) היה פילוסוף מרקסיסט צרפתי.
דמותו של אלתוסר נחשבת כיום כשנויה במחלוקת, כיוון שחנק למוות את אשתו.
נעוריו
אלתוסר כתב שתי אוטוביוגרפיות, "L'Avenir dure longtemps" (העתיד נמשך זמן רב) ו"העובדות". מסמכים אלו מספקים את מירב הידע על חייו.
בריאותו
לאחר המלחמה יכול היה אלתוסר להשתתף סוף-סוף בקורסי האקול נורמל סופרייר. ואולם, בשל בריאותו הרופפת, נפשית וגופנית, קיבל טיפול חשמלי (electroconvulsive therapy) ב-1947. מתקופה זו ואילך סבל אלתוסר ממחלות נפש תקופתיות, עד סוף ימיו. בית הספר גילה התחשבות במצבו, והותיר לו לגור בגפו במרפאה של המוסד. אלתוסר חי עשורים רבים בתוך ה-ENS, למעט תקופות אשפוז.
לאחר מלחמת העולם
בשנת 1946 פגש אלתוסר את הלן ריטמן (Hélène Rytman), מהפכנית ממוצא יהודי-לטבי, שהייתה מבוגרת ממנו בשמונה שנים. מאז הייתה הלן לבת לווייתו של אלתוסר עד שזה רצח אותה בשנת 1980.
אלתוסר הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית (CPF) ב-1948, בתקופה בה אינטלקטואלים דוגמת מרלו-פונטי החלו לאבד את אמונם במפלגה. באותה שנה עבר אלתוסר את מבחני ה-agrégation (מבחנים לקבלת משרת הוראה במערכת החינוך הציבורית בצרפת) בפילוסופיה, עם דִּיסֶרְטַצְיָה על הגל, דבר שאפשר לו להפוך למדריך באקול נורמל סופרייר. בין תלמידיו הרבים הנחה אלתוסר גם את הפילוסופים מישל פוקו ואלן באדיו, ואת הפסיכואנליטיקן הלקאניאני ז'אק-אלן מילר.
לאחר הקונגרס המפלגתי העשרים ב-1956, מנהיג ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב החל להוקיע את משטרו של סטלין. עבור מרקסיסטים רבים, כולל רוז'ה גרודי (Garaudy), התאורטיקן המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. פירוש הדבר היה איחוי השורשים ההומניסטיים של המחשבה המרקסיסטית, כמו למשל ב"תיאורית הניכור". אלתוסר, עם זאת, התנגד למגמה זו והזדהה, גם אם בזהירות, עם הקו הביקורתי של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
ב-1977 חתם אלתוסר על עצומה שניסח מישל פוקו יחד עם אינטלקטואלים נוספים בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15 - גיל ההסכמה בצרפת).
רצח אשתו ומותו
ב-16 בנובמבר 1980 חנק אלתוסר למוות את אשתו. לפני כן היה שרוי מזה זמן בחוסר יציבות נפשית. על נסיבות המקרה ישנם עדיין ויכוחים, כשחלק טוענים שמדובר במעשה מכוון, ואילו אחרים רואים בו תאונה. אלתוסר טען שאינו זוכר במדויק את האירוע. אלתוסר אובחן כסובל מאחריות מופחתת, ולכן לא נשפט, אלא אושפז במקום זאת בבית החולים הפסיכיאטרי סנט-אן. הוא נותר באשפוז עד 1983. לאחר שחרורו עבר לגור בצפון פריז וחי בהתבודדות כשהוא ממעט לפגוש אנשים ואיננו עובד עוד, למעט על האוטוביוגרפיה שלו. הוא נפטר מהתקף לב ב-22 באוקטובר 1990 בגיל 72.
הגותו
לקרוא את הקפיטל, שכתב יחד עם כמה מתלמידיו (בינם אטיין באליבר, ז'אק רנסייר ופייר משרה [Macherey]), זכה גם הוא להצלחה ולהשפעה רבה; הספר הוא קריאה פילוסופית חדשה של ספרו של קרל מרקס, "הקפיטל". המחקר בוחן את מעמדה הפילוסופי של התאוריה המרקסיסטית כ"ביקורת הכלכלה הפוליטית". השפעת הספר על התאוריה המרקסיסטית הושוותה להשפעת "החזרה לפרויד" של ז'אק לאקאן על התאוריה פסיכואנליטית. לאלתוסר היו קשרים מורכבים עם הפסיכואנליטיקן לאקאן, והשפעתו ניכרת בכתביו.
אלתוסר מוכר, כמו כן, כתאורטיקן של מושג האידאולוגיה, ובה עוסק מאמרו הידוע, אידאולוגיה ומנגנוני מדינה אידאולוגיים: הערות לקראת מחקר. המאמר מבנה את מושג האידאולוגיה, שגם הוא פיתוח של תאוריית ההגמוניה של גראמשי; ואולם, בעוד שהגמוניה נקבעת כל כולה, בסופו של דבר, בידי כוחות פוליטיים, אידאולוגיה כמודל תאורטי נובעת גם ממושג ה"לא מודע" הפרוידיאני וממושג "שלב המראה" הלקאניאני, והיא מתארת את המבנים והמערכות שמאפשרים לנו לאחוז במושג של "עצמי" בעל משמעות ומובן. עבור אלתוסר, מבנים (structures) הם מה שמפעיל דיכוי אך מה שהוא בלתי נמנע - אי אפשר לחמוק מהאידאולוגיה; לא להיות מוכפף (subjected) לאידאולוגיה. ההבחנה בין אידאולוגיה ומדע או פילוסופיה אינה כה חדה ומובחנת, משום שגם הם נוטלים חלק בהפעלתה.
הוא תמך בתאוריית האפראטוס הקולנועי.
השבר האפיסטמולוגי
השבר האפיסטמולוגי שבו דן אלתוסר אינו אירוע כרונולוגי, אלא תהליך. אין בו ניצחון מובטח אלא מאבק מתמיד נגד אידאולוגיה: "לאידאולוגיה אין כל היסטוריה", הוא טוען.
דנייפר סמולנסק
דניֶיפר סְמוֹלֶנְסְק (ברוסית: ФК Днепр Смоленск) הוא מועדון כדורגל מקצועני רוסי מהעיר סמולנסק שהתקיים בשנים 2004–2019.
היסטוריה
המועדון נוסד לראשונה בשנת 2004 בשם מועדון הכדורגל סמולנסק במקום מועדון קריסטל סמולנסק שפורק והתמודד בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה בשנים 2005 - 2007 ובעונת 2011. בשנת 2008 נקרא דנייפר ובשנים 2016—2018 פעל כמרכז לפיתוח הכדורגל במחוז סמולנסק, שבבעלות ממשלת המחוז והתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה.
ב-2018 שונה שמו חזרה לדנייפר, אך שנה לאחר מכן פורק סופית.
מועדון "סמולנסק"
ב-5 בפברואר 2019, ממשלת מחוז סמולנסק הודיעה על כוונתה להקים מועדון כדורגל חדש במקום דנייפר תחת השם "סמולנסק", שנועד להתמודד בליגה השנייה, אך לא עבר את הליכי הרישוי והועבר לליגה השלישית לעונת 2019/2020.
אצטדיון הקבוצה
הקבוצה אירחה את משחקיה באצטדיון ספרטק בעיר שנבנה בשנת 1959 ומכיל 12,500 מושבים. אצטדיון משני נוסף בו הקבוצה התאמנה הוא אצטדיון האקדמיה הממשלתית לספורט של סמולנסק, המכיל 2,000 מושבים. אצטדיון נוסף, המשמש בעיקר את קבוצות הנוער בעיר הוא אצטדיון סאפה, המכיל 3,500 מושבים.
Clytus
Clytus הוא סוג ממשפחת היקרוניתיים. סוג זה כמו סוגים אחרים תחת שבט Clytini מאופיין בפסים הצהובים המעטרים את גוף החרק.
באירופה נפוץ מאוד המין Clytus arietus שקיבל את הכינוי העממי יקרונית הצרעה מאחר שצבעיו מזכירים את צבע הצרעה.
בישראל קיימים כמה מינים מסוג זה, כגון:
לואיזה אולדריץ'-בלייק
דיים לואיזה בראנדרת' אולדריץ'-בלייק DBE (באנגלית: Dame Louisa Brandreth Aldrich-Blake DBE  נולדה ב-15 באוגוסט 1865 נפטרה ב־28 בדצמבר 1925) בעלת מדליית מסדר האימפריה הבריטית הייתה מנתחת חלוצה ואחת הנשים הבריטיות הראשונות שנכנסו לעולם הרפואה המודרנית. היא נולדה בצ'ינגפורד, אז כפר במחוז אסקס. לואיזה אולדריץ'-בלייק סיימה את לימודי הרפואה בבית החולים המלכותי החופשי בשנת 1893. בשנת 1910 היא קיבלה את התואר השני בכירורגיה והייתה מנתחת לראשונה. בנוסף היא קודמה למעמד של מאסטר לכירורגיה והייתה מנתחת מובילה. לואיזה התנדבה לשירות רפואי צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא הייתה אחת האנשים הראשונים שביצעו ניתוח בסרטן צוואר הרחם, בסרטן המעי הגס ובסרטן פי הטבעת. כהוקרה על מחויבותה והישגיה, הוקם פסל המתאר אותה בכיכר טוויסטוק, בלונדון. הפסל הוצב בקרבת המקום בו הוכשרה לרפואה.
ראשית חייה וחינוך
לואיזה אולדריץ'-בלייק נולדה בצ'ינגפורד, אסקס, בריטניה לכומר פרידריך ג'יימס אולדריץ'-בלייק ואשתו לואיזה בלייק מוריסון, שהייתה עצמאית שעזרה לבעלה הכומר. היא עברה עם משפחתה לאזור וולש ביקנור שבמחוז הרפורדשייר הנמצא בדרום מערב בריטניה במהלך ילדותה וגרה בעיר עד יום מותה. היא הייתה לסבית והבת הבכורה במשפחתה. לאורך הקריירה שלה, אולדריץ'-בלייק נקשרה לבית החולים אליזבת גארט אנדרסון ליולדות, והפכה למנתחת בכירה בשנת 1910.
אולדריץ'-בלייק החלה את לימודיה בבית הספר במכללת הנשים צ'לטנהאם. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות מדרגה ראשונה בבית הספר לרפואה לנשים בלונדון בשנת 1894 בתואר ראשון במדעים ותואר ראשון דוקטור לרפואה (בקיצור: ד"ר; M.D.). אולדריץ'-בלייק סיימה את לימודיה לתואר שני בניתוחים כעבור שנה באוניברסיטת לונדון. היא המשיכה ללמוד את התארים הגבוהים ברפואה וכירורגיה באוניברסיטת לונדון, והפכה לאישה הבריטית הראשונה שקיבלה את התואר מאסטר לכירורגיה.
קריירה
בגמר לימודי ההסמכה ד"ר אולדריץ'-בלייק החלה לעבוד בבית החולים החדש לנשים וילדים בלונדון. היא עשתה את דרכה לדרגת מנתחת מובילה בזמן שעבדה בבית החולים המלכותי החופשי בעיר. בבית החולים המלכותי החופשי היא הייתה האישה הראשונה שמילאה באופן רשמי תפקיד של כירורגית בשנת 1895 והועסקה גם כרופאה מרדימה. בין השנים 1919 ועד 1925 עבדה בתור מנתחת יועצת בבית החולים המלכותי החופשי, תפקיד שהחזיקה בו עד יום מותה. היא עבדה במקביל גם בבית החולים Canning Town Women's Settlement Hospital.
במהלך מלחמת העולם הראשונה רבים מהצוותים הכירורגיים הגברים הוצבו בשירות פעיל מחוץ לבריטניה, וד"ר אולדריץ'-בלייק קיבלה על עצמה את האחריות המוגברת על הניתוחים והפכה לכירורגית יועצת בבית החולים. אולדריך-בלייק בילתה בחלק מחופשותיה בסיוע לבתי החולים הצבאיים בשנים 1914 עד 1916, במיוחד בצרפת בשיתוף פעולה עם ד"ר פרנסס איוונס מבית החולים של הצלב האדום האנגלו-צרפתי ועזרה כמנתחת אורחת בבית החולים של חיל העזר של צבא הנשים. אולדריץ'-בלייק זכתה לכינוי "מאדאם לה ג'נראלה" על ידי מטופליה. זמנה הושקע גם בפנייה לנשים אחרות במקצוע לצורך ארגון יחידות התנדבות. היא פנתה לכל אישה שהייתה רשומה ברשימת הרופאים שהוסמכו לרפואה על מנת לבקש ממנה שתשקול להתנדב לחיל הרפואה המלכותי של הצבא הבריטי ו-48 נרשמו. רבות מהן נשלחו לבסיס הצבאי הבריטי במלטה.
אולדריץ'-בלייק הייתה הראשונה שביצעה ניתוחים של סרטן צוואר הרחם, סרטן המעי הגס וסרטן פי הטבעת. היא הובילה והדריכה את המנתחים הבריטים כיצד לבצע את הניתוח על שם ארנס ורטהיים ומגיז לטיפול בסרטן צוואר הרחם. אולדריץ'-בלייק הוסיפה לאנציקלופדיה הרפואית של מיילדות ומחלות נשים ערך בשם "כאב כסימפטום לבעיות באגן". בשנת 1903 היא כתבה על "כריתה של פי הטבעת בשיטה חדשה" בכתב העת British Medical Journal. בשנת 1924 היא מילאה את תפקיד היו"ר וסגנית נשיא מחלקת המיילדות והגינקולוגיה שהייתה חלק מההסתדרות הרפואית הבריטית.
אף על פי שהיה לה מקצוע מאוד חשוב ונדרש, אולדריץ'-בלייק מעולם לא קיבלה שכר משמעותי עבור עבודתה.
אקדמיה
אולדריץ'-בלייק פעלה למען הכשרת סטודנטים בבית הספר בו היא בעצמה הוכשרה, בית הספר לרפואה לנשים בלונדון (משנת 2005 נקרא, בית הספר לרפואה של יוניברסיטי קולג' לונדון ). היא הפכה לסגנית הדיקן בשנת 1906 ודיקנית בית הספר בשנת 1914. עידודה של אולדריץ'-בלייק של נשים להצטרף לתחום הרפואי הגדיל את כמות הנשים בבתי הספר לרפואה כמעט פי שניים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מותה ומורשתה
אולדריץ'-בלייק נפטרה ב־28 בדצמבר 1925 מסרטן בביתה לאחר שעברה מספר ניתוחים בשבועות שקדמו למותה. כנסיית סנט פנקראס, בלונדון, קיימה עצרת זיכרון על שמה של דוקטור דיים לואיזה ברנדרית אולדריץ'-בלייק וציינה את קורות חייה ב־1 בינואר 1926 בסוף האירוע אפרה הועבר חזרה לביתה שבוולש ביקנור.
פרסים והצטיינות
בשנת 1925 בשנה שדוקטור לואיזה אולדריץ'-בלייק נפטרה היא מונתה לדיים מפקדת של מסדר האימפריה הבריטית ברשימת הכבוד לשנה החדשה בשנת 1925.
בתו של ריאן
בתו של ריאן (באנגלית: Ryan's Daughter) הוא סרטו של הבמאי דייוויד לין משנת 1970. אישה אירית צעירה ונשואה מנהלת רומן עם חייל אנגלי בתקופת מלחמת העולם הראשונה למורת רוחם של שכניה ובני עמה.
תקציר עלילה
רוזי ריאן, צעירה יפה ומפונקת, היא בתו של בעל הפאב בעיירה אירית קטנה השוכנת לחוף הים. היא מתאהבת במורה המבוגר ממנה בשנים רבות, ועל אף חוסר ההתאמה ביניהם הם מתחתנים. כשמגיע לעיירה קצין בריטי יפה תואר ופצוע מלחמה, רוזי נשבית בקסמיו ומנהלת איתו רומן. השנאה של התושבים האירים הלאומניים אל הכיבוש הבריטי, מופנית עתה אל רוזי. במקביל אנשי מחתרת ובראשם טים או'לירי מנסים להבריח דרך הים נשק ותחמושת, כל אנשי המקום באים לעזרתם אך הם נתפסים על ידי החיילים הבריטים. התושבים חושדים ברוזי והיא מואשמת בבגידה, לצידה עומדים רק בעלה, הכומר, האב קולינס, ושוטה הכפר האילם, מייקל.
ביקורת
מבקרי הקולנוע ביקרו את הסרט על כך שהדמויות מתגמדות בבימוי המוגזם של דייוויד לין. ייתכן שהביקורות המחמירות נבעו מהציפיות הגבוהות מדי מהסרט, אחרי שלושת הסרטים האפיים הקודמים שביים לין שהיו שוברי קופות. התגובות לסרט גרמו ללין להימנע מעשיית סרטים במשך יותר מעשר שנים.
פרסים
הסרט זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, וג'ון מילס זכה בפרס בקטגוריית שחקן המשנה על תפקידו כשוטה הכפר. שרה מיילס הייתה מועמדת לאוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, והסרט היה מועמד על עריכת סאונד.
קרב פורטלנד
קרב פורטלנד (באנגלית: Battle of Portland; בהולנדית: Driedaagse Zeeslag, "קרב שלושת הימים") נערך בין 18 ל-20 בפברואר 1653, והיה אחד הקרבות הימיים החשובים במלחמת הולנד-אנגליה הראשונה. בעקבותיו שונתה החשיבה הימית-צבאית.
הרקע למלחמות הולנד-אנגליה
תבוסת ספרד במלחמת שלושים השנים הביאה לידי כך שגם אנגליה וגם הולנד, בנות הברית משכבר הימים, רצו להשתלט על דרכי הסחר הימי העולמי, שהיה מקודם בשליטת ספרד ופורטוגל. להולנד היה צי הסוחר הגדול ביותר והיא שאפה להשתלט גם על הסחר בין אנגליה ומושבותיה. נקודת המפתח בסכסוך שהתפתח הייתה השליטה במימי התעלה האנגלית. עקיפת האיים הבריטיים באוקיינוס האטלנטי היה יקרה ומסוכנת מידי. לכן העדיפו ההולנדים להמתין עם אוניות הקרב במוצא הדרומי של התעלה לאוניות צי הסוחר שלהם וללוותן תחת משמר להולנד, לאורך התעלה, בואך הים הצפוני. גם האנגלים העדיפו לנהל את הקרבות במימי התעלה בגלל הקרבה לנמלי הבית והכרתם את התנאים המקומיים.
טרם קרב פורטלנד
לאחר חקיקת חוקי הסחר הימי (Navigation Acts), שהטילו הגבלות על הסחר וההובלה הימית לאנגליה ובמסגרתם נדרשו העוברים בתעלת למאנש לשלם 10% ממרכולתם כמס וכן להצדיע לאוניות המלחמה האנגליות, חוקים שההולנדים לא היו מוכנים לציית להם. נשלח לאנגליה בחודש דצמבר 1651 שגריר מיוחד, שדרש ביטול החוק. בעוד שהדיונים נערכים בלונדון, בית המחוקקים ההולנדי (State-General) החליט על גיוס צי של כ-150 אוניות מלחמה להגן על דרך הסחר במיצרי גיברלטר, בפיקודו של תת-אדמירל מרטן הרפרצזון טרומפ.
אף על פי שההולנדים היו יורדי ים מצטיינים, הם סבלו מנחיתות כי אוניותיהם היו בעלות שוקע נמוך, כדי לשוט בבטחה במימיהם הרדודים, מה שהגביל את גודל הספינות וכוח האש שלהן. בעוד שלאנגלים היו אוניות בעלות שוקע עמוק, מה שאיפשר הגדלת האוניות וממילא את מספר התותחים הימיים המוצבים עליהן ואת עוצמת האש. כמו כן, אנגליה בהיותה אי, השקיעה את כל משאביה הצבאיים בבניית הצי ואילו הולנד הוכרחה להקצות חלק ממשאביה לקיום צבא יבשתי גדול.
אלמנט נוסף: אנגליה בהיותה מדינה אגררית, סיפקה לעצמה את מירב צרכיה ויכלה לעמוד במצור לזמן ארוך. כלכלת הולנד לעומת זאת הייתה מבוססת על סחר בינלאומי ודיג. משום כך הייתה מחויבת בהמשך ההפלגות של צי הסוחר וצי הדייג ואבטחתם.
ב-1652, בטרם הושלמה בניית הכח, מנה הכוח ההולנדי 115 אוניות קרב בראשות המפקדים: טרומפ, ויט דה-ויט' ההולנדים ויוהאן אוורסטן מזיילנד, שלושתם השתתפו בקרב הגדול כנגד הארמדה הספרדית ב-21/10/1639 והיו בעלי ניסיון ימי-קרבי עשיר. הכח האנגלי מנה 85 אוניות, בראשות המפקדים" אלוף הימים (General-at-Sea) רוברט בלייק, ריצ'רד דין וג'ורג' מונק, שהיו למעשה חיילים שהוסבו להיות ספנים, לבד מהראשון שהיו לו מוניטין מסוימים כמי שהשתתף בהסגר על ליסבון בשנת 1650. אוניית הדגל של תת-אדמירל טרומפ ברדרודה (Brederode) הייתה בת 59 תותחים, האוניות המדורגות תחתיה היו בנות 40 תותחים והיתר בנות 20–30 תותחים. מצד שני, אוניית הדגל האנגלית סוביירין (Soverign) הייתה בת 100 תותחים, כן היו להם 18 אוניות בנות 40 תותחים ויותר. העליונות הצבאית של האנגלים הייתה אפוא ברורה.
מהלך הקרב
ב-18 בפברואר החל הקרב: הכוח של בלייק היה מפוזר ונמצא "מתחת לרוח" ביחס להולנדים, מה שהקנה להולנדים יתרון בתימרון. לנוכח הכוחות ההולנדיים כינס בלייק את אוניותיו אולם רוח מערבית מנעה מהפלגה הלבנה של מונק, שהייתה מרוחקת כדי 5 מייל לכנוס לכיוון הכוח העיקרי. כך הייתה לטרומפ עדיפות צבאית אולם זה לא מנע מבלייק מלהשיב אש על האוניות התוקפות אותו.
בעוד בלייק נלחם נגד טרומפ, דה-רויטר ואוורטסן (Evertsen), שניסו לבודדו, התאחדו הפלגות הכחולה והאדומה ובתרגיל ימאות מבריק שטו "מול הרוח", הקיפו את אגפו הימני של טרומפ וביצעו "סיבוב" וכך התייצבו בעורפם של ההולנדים "מעל לרוח". כוחותיו של טרומפ נחלצו בקושי ממצבם המסוכן. דה-רויטר, באוניה קטנה בת 28 תותחים הצליח להשתלט על ה"פרוספריטי" (Prosperity) בת 54 תותחים אולם נאלץ לנטוש אותה לנוכח עדיפותם של יריביו.
מונק ניסה להגיע לאתר הקרב אולם נתקל בכוחותיו של אוורטסן, ונחלץ רק לאחר קרב שארך 4 שעות. לכל צד אבדו שתי אוניות ואוניות רבות ניזוקו. בשעות הלילה התארגנו ההולנדים ושיירת אוניות הסחר המשיכה בדרכה, מוקפת באוניות המלחמה. גם יום המחרת לא הביא הכרעה וכשעברו הציים ליד האי וייט, האנגלים ירו ממרחק, בעיקר כדי לשבש את מהירות המסע. אף על פי שלא גרמו לנזק, תחמושת ההולנדים החלה לאזול. למרות ניסיונות חוזרים ונשנים, לא הצליחו האנגלים לשבור את המערך ההולנדי, שהמשיך בהפלגתו צפונה.
למחרת, הגיעו הספינות ההולנדיות למי החופים, מקום שלא יכלו הספינות האנגליות לשוט ולתמרן בגלל השוקע העמוק של ספינותיהם. האנגלים פרצו לתוך השיירה והתחולל קרב בטווחים מאוד קצרים, כשההולנדים מוגבלים בעוצמת האש בגלל מחסור באבק שרפה. להולנדים אבדו 20 עד 40 אוניות-סוחר ו-12 אוניות מלחמה (חלקן טבעו וחלקן נשבו) בעוד שלאנגלים אבדו בין 1 ל-3 אוניות מלחמה בלבד. עם זאת – מרבית השיירה עברה בהצלחה.
תוצאות הקרב
מפקדי הצי ההולנדי חזרו ודרשו מהממשלה בניין אוניות קרב ייעודיות ולא להסתפק בהסבת אוניות-סוחר למטרה זו. ההולנדים הפסידו גם בקרבות הבאים ונגרמו להם אבדות קשות, אולם האנגלים לא יכלו להתמיד במצור וכך שני הצדדים היו בשלים להגיע להסכם שלום. קרומוול מיתן את דרישותיו וההולנדים קיבלו את עקרון ריבונות אנגליה במימיה. היריבים חתמו על חוזה וסטמינסטר בתאריך 22 באפריל 1654 והשלום נכנס לתוקפו ב-8 במאי. ההולנדים קיבלו עליהם את תנאי חוקי הסחר הימי, אם כי בפועל לא קיימו אותם. מה שגרם, בבוא הזמן, להתפרצות מלחמות נוספות.
על מותו של תת-אדמירל מרטן טרומפ במלחמה, בקרב סכוונינגן, נאמר בהולנד: "מהו צי ללא נשמה?"
פיתוח תורת המלחמה
אלוף הימים בלייק בשוכבו מחלים במיטתו, לאחר פציעתו בקרב, פיתח את תורת המלחמה הימית כתשובה להצלחת ההולנדים להעביר את שיירות הסחר. הוא השתדל לתת פתרון לכל מצב שיתפתח תוך כדי קרב ימי. התורה התפרסמה כקובץ "הוראות לחימה" (Fighting Instructions) וקובץ "הוראות הקבע לשיוט" (Sailing Instructions), שיצאו לאור ב-1653. הוראות אלו חייבו את מפקדי הצי. ואכן, הקצין הממוצע יצא ידי חובתו כאשר ציית להוראות, אולם מאידך, ההוראות חנקו או מנעו כל מחשבה רעננה או יוזמה. נזקקה אנגליה לגאון אסטרטגי כאדמירל הוריישו נלסון שיחרוג מהמוסכמות ויכתיר אותה כמלכת הימים.
הייתה זו הפעם הראשונה שציים נלחמו כיחידות מאורגנות, תחת תורת לחימה מוגדרת, ולא כהתנגשויות ספורדיות בין אוניות קרב או אוניות סוחר שחומשו והוסבו לספינות קרב.
המיסוד של תורת הלחימה חייב שינוי מבני של אוניית המלחמה מאוניית סוחר חמושה לאוניות הקו מדרגות שונות.
ישו (יהדות)
ביהדות, ישו הוא דמות או כמה דמויות בספרות היהודית - התלמוד הבבלי, המדרשים, וספר תולדות ישו. אף שהקטעים המכילים שם זה מעורפלים קמעה ואף מעט סותרים לפעמים, נראה כי הכוונה לפחות בחלקם היא לישו מנצרת, אבי הנצרות.
אזכוריו של 'ישו' בספרות התלמודית
השם "ישו" מופיע בחמישה סיפורים קצרים בגרסאות הלא-מצונזרות של התלמוד והתוספתא:
קיימות כמה דעות באשר לזהותו של האיש או האנשים שבקטעים אלה:
ההנחה השכיחה ביותר היא כי השם "ישו" המופיע במקורות הרבניים, אכן מכוון לדמותו של משיח הנוצרים, הוא ישוע מנצרת (ביוונית Ἰησοῦς או Iēsoûs), שלהלן ייקרא "ישוע". בגלל זהות השמות הללו, ובשל העובדה שבמספר כתבי יד מופיע גם הכינוי "הנוצרי" (שפירושו, לפי דעה אחת, הוא "איש מנצרת"), חלק מהאזכורים, או רובם, פורשו כמתייחסים לישוע משיח הנוצרים.
ברם קיימים הבדלים ניכרים בין הסיפורים על ישוע בבשורות לבין האזכורים הקצרים של ישו בתלמוד ובתוספתא, בין היתר בתקופת הזמן שבה חי.
הסופרים המזהים את ישו התלמודי כישוע הנוצרי בדרך כלל גם מניחים כי "ישו" הוא צורה עברית השקולה ל-"Ἰησοῦς". אך מקינזי וכן גיל סטודנט כתבו כי השמות אינם זהים ואין להניח שהם שקולים, ואפילו היו השמות שקולים, אי-אפשר להניח שמדובר בישוע, כי ישו/ע היה שם נפוץ. אכן, בתרגום השבעים (המאה ה-3 לפנה"ס) ובטקסטים יהודיים בשפה היוונית, כמו כתביהם של פילון האלכסנדרוני ושל יוסף בן מתתיהו (המאה ה-1 לספירה), Ἰησοῦς הוא הצורה הסטנדרטית של השם העברי הנפוץ "יהושע" כמו גם של הצורה המקוצרת "ישוע", צורה שהתחילו להשתמש בה בתקופת הבית השני. הצורה "ישו" לא נמצאת כלל בשימוש בכתבים מלפני התלמוד והתוספתא. במקרה של ישוע משיח הנוצרים, קלמנט מאלכסנדריה (המאה ה-2) וקירילוס מירושלים (המאה ה-4) טענו כי הצורה היוונית הייתה הצורה המקורית, שלא באה מצורה עברית כלשהי. במאה ה-19 סבר כי "ישו" מתכוון לישוע, וטען שזה צורה מקוצרת של "ישוע", בלי ה"ע" כי כבר לא הגו אותה. כמו כן, היו סקונפילד, ג'רמיאס ודוד פלוסר כתבו כי "ישו" היה ההגייה הצפונית, הגלילית, הנובעת מ"ע" שקטה. לעומתם, יחזקאל קוטשר, כתב כי אף-על-פי שלא ביטאו דוברי העברית בגליל את ה"ע", עדיין תמיד כתבו אותה, וגם ביטאו את הפתח הגנובה שבאה לפניה, ולכן אף אחד לא היה מבטא את "ישוע" כמו "ישו". זאת ועוד, לדעתו אפילו במחוזות הגליל, ברוב האזורים כן ביטאו את ה"ע". יתר על כן, לדבריו ייתכן שלא רק שהביטוי התלמודי "ישו" איננו צורה של השם "ישוע", אלא שהוא גם איננו שם בכלל, אלא ראשי התיבות של הביטוי "ימח שמו וזכרו", ביטוי המשמש לגינוי אויבי העם היהודי, אחרי מותם. כך מסביר הספר מימי הביניים "תולדות ישו" את השם "ישו".
הסיפורים ב"תולדות ישו" מביאים ביחד את כל הסיפורים האלה מהתלמוד ומהתוספתא וגם סיפורים דומים לסיפורים שבבשורות וסיפורים ממקורות אחרים, כדי לארוג סיפור אחד בו בהחלט משתמשים בשם "ישו" עבור ישוע הנוצרי, למרות העובדה שב-"תולדות ישו" כתוב ש"ישו" הוא ראשי תיבות עבור "ימח שמו וזכרו". המקור הזה חיזק את טענתם של מי שסברו ש"ישו" תמיד היה שם גנאי במתכוון עבור השם ישוע, טענה המופיעה כבר בספרו של יוהאן אנדריאס אייזנמנגר "Entdecktes Judenthum" בשנת 1700. אייזנמנגר טען כי חל איסור אצל היהודים להגיד את שמותיהם של אלילים, וכי היו חייבים לשבש את שמותיהם ולהטיל בהם דופי, וכך גם עשו לשמו של ישוע כי הוא אלוהי שקר. אייזנמנגר טען שהשם הנכון היה "ישוע", ומכיוון שהיהודים לא ראו אותו כמושיע או אפילו כמי שנושע, הם הורידו את ה"ע" משמו. האנסן (Kai Kjaer-Hansen) מציין שיהודים מניחים ש"ישו" הוא הצורה הנכונה בעברית בשביל האיש מנצרת, והם משתמשים בצורה זו בלי כוונה להעליב, אבל האנסן ממליץ לא להשתמש בצורה הזאת בגלל שמקורה ככל הנראה כמונח של עלבון.
השאלה על זהותו של ישו המופיע בתלמוד הייתה תמיד שאלה רגישה מכיוון שדמותו מתוארת כדמות שלילית בתלמוד, והדברים השליליים שנאמרו עליו בספרות היהודית שלאחר חתימת התלמוד הביאו לתגובות שליליות מצד הנצרות כנגד התלמוד, ואף לאנטישמיות.
האזכורים התלמודיים ל-"ישו" שימשו כראייה כי ישוע אכן היה דמות אמיתית, אבל גם שימשו יהודים בבואם להתווכח כנגד ההנחות התאולוגיות של הנצרות בנוגע למשיחם.
לסיכום, קיימות לפחות שלוש גישות לשאלה של היחס בין ישו שבתלמוד לבין ישוע:
תלמוד בבלי
בחלק מכתבי היד (של מינכן, פריז, והסמינר התאולוגי היהודי), מופיע הכינוי "הנוצרי" ברוב המקרים האלה.
זינדלר ומקינזי מציינים כי "הנוצרי" לא נמצא בכתבי יד אחרים (של פירנצה, המבורג, וקארלסרוהה) מלפני הצנזורה, כאשר הקטע נמצא בכתב היד.
בתוספתא, שנכתבה ב-220 לספירה בערך, הכינוי "הנוצרי" לא מופיע, אבל עד המאה ה-12 המילה "נוצרי" כבר הפכה למונח הסטנדרטי עבור הכריסטיאנים, ו"ישו הנוצרי" היה המונח הסטנדרטי עבור ישוע. למשל, הרמב"ם משתמש במונח זה במשנה תורה שלו, בהקשר בו ברור שהכוונה היא לישוע.
בן פנדירא
באזכור לשם "ישו" בתוספתא, נמצא גם בסמיכות לו הכינוי "בן פנדירא".
השם פנדירא איננו מוכר מקברות או כתובות. לעומת זאת השם פנתרא (Pantera) (צורה לטינית של היוונית Πάνθηρας או "Pantheras", "נמר") כן נמצא באותה התקופה, אם כי הוא אינו נפוץ. השם "Pantera" נמצא למשל על קברו של חייל רומאי מתחילת הספירה בבינגרברוק שבגרמניה. הפילוסוף היווני הפגני קלסוס (המאה ה-2) כותב שאביו האמיתי של ישוע היה חייל רומאי בשם פנתרס (Pantheras).
רוברט אייזלר סבור כי פנדירא אינו שם אמיתי אלא שם גנרי לבוגד או מסגיר. לדוגמה, באיליאדה, פנדארוס בוגד ביוונים בהשליכו חנית במנלאוס ובכך מפר את שביתת הנשק שהוסכמה בין הצדדים בשבועה חמורה. לכן שמו של פנדרוס הפך לשם כללי עבור בוגד, כמו שמו של בנדיקט ארנולד בארצות הברית. השם "פנדרוס" הובא לעברית כ"פנדר", ונמצא בבראשית רבה נ' בביטוי "קול פנדר", כאילו "קול בוגד". אפשר להבין "פנדירא" כמו האקוויוולנט בארמית. לכן יכול להיות ש"בן פנדירא" הוא תיאור של סוג איש, כמו "בן בליעל". השם דומה גם לשם פנדראוס במיתולוגיה היוונית, ויש דמיון בין המסופר בתולדות ישו לבין הסיפור של פנדראוס.
בן סטדא
שם נוסף שנמצא בתוספתא ובתלמוד הוא "בן סטדא". כינוי זה לא נכרך ישירות לשם ישו אלא בעקיפין. בתלמוד הבבלי מצוטט קטע המזהה את בן סטדא ואת בן פנדירא כשני כינויים לאותו האדם. הציטוט מופיע באגביות בתוך דיון בנושאים אחרים, והכינוי בן סטדא מפורש שם כמדרש השם למוצאו של בן פנדירא.
במסכת שבת מובא הדיון בהקשר לכתיבה בקעקוע על הגוף. "והלא בן סטדא הוציא כשפים ממצרים בסריטה שעל בשרו?" במסכת סנהדרין הציטוט מובא בהקשר לאימרה המסבירה כיצד לתפוס מסית לעבודה זרה על ידי עדים מוסתרים על מנת שיוכלו לסקולו בדין, ואגב נאמר שם שכך עשו במקרה של בן סטדא:
מהציטוט הנזכר ניתן להסיק שאותו האדם היה בנה של מרים מגדלא נשיא (=קולעת שער לנשים) המכונה גם "סטדא" (=סוטה), שהייתה נשואה לאדם בשם פפוס בן יהודה, והיה לה מאהב נוסף בשם פנדירא. אותו פפוס בן יהודה מוזכר פעם נוספת בתלמוד בבלי לגבי כך שהתנהגותו "נועל בפני אשתו ויוצא" גרמה לאשתו לזנות תחתיו, שמתוך שכפה עליה לא להתראות בפני זרים גרם לה לשנא אותו ולבגוד בו, כך על פי פירושו של רש"י לאותו מאמר. לא מובהר באותו מאמר אם אותו האדם היה בנו של פפוס או בנו של פנדירא, אולם כינויו כבן פנדירא על שם המאהב מחזק את האפשרות השנייה שהוא היה בנו.
הדמות של מרים המוזכרת כאן מעוררת עניין נוסף. "מרים מגדלא (=קולעת) שיער נשייא (=נשים)" מוזכרת אף במקומות נוספים בתלמוד בבלי. במסכת חגיגה במעשייה שמספר מלאך המוות לאחד האמוראים, כך לפי חז"ל, על אודות שליחות שנשלח מאלוהים לטול את נשמתה של מרים מגדלא נשייא, אולם מלאך המוות טעה בשליחותו ונטל את חייה של מרים אחרת, וחייה של מרים מגדלא נשייא נצלו. יש הסבורים ש"מגדלא שיער נשייא" הוא לשון נקייה עבור זונה. יש הקושרים שם זה למרים המגדלית, ומסבירים שהמשמעות של "מרים המגדלית" היא "מרים מעצבת (=גודלת, בארמית) השיער", במקום ההבנה המסורתית כאזכור לעיר מגוריה, מגדלא.
בן סטדא מוזכר גם בתלמוד הירושלמי. במסכת שבת ובמסכת בסנהדרין באותו הציטוט בסוגיות המקבילות לתלמוד הבבלי שאוזכר בפיסקאות הקודמות. אולם עם שינוי קל, בתלמוד ירושלמי במסכת סנהדרין מופיע השם "בן סוטרא". אותו הציטוט מופיע אף בתוספתא המקבילה לסוגיה.
השם "סטדא" הוא שם ללא משמעות מובנת, בתלמוד מנסים לפרשו כרמיזה וקיצור למשפט "סוטה זאת (מבעלה)" (בארמית, "סטדא דא מבעלא"). אולם לא נמצאו אזכורים אחרים לשם זה מלבד כאן. ייתכן אולי שסטדא היה שמו האמיתי של ההורה של אותו האדם. כמו כן יש הקושרים אותו לשמעון מגוס, עקב כך שבספר האפוקריפי מעשי פטרוס, מתאר שמעון מגוס את עצמו כ-"huios ho stadios" (הבן העומד, או: הבן העמיד). סיפורי תולדות ישו מערבים דברים על בן סטדא מהתלמוד יחד עם דברים אחרים מהסיפורים על שמעון מגוס במעשי פטרוס, ולכן ייתכן שסטדא הוא שמעון מגיס עצמו. אחדים מנסים לצדד ולתמוך בגרסת התלמוד הירושלמי "סוטרא", ואומרים שאין זה גרסה משובשת לשם "סטדא" על אף שהאחרים נוטים לראותה כשיבוש מוטעה של השם "סטדא".
קשר עם ישו הנוצרי
בסביבות 178 לספירה טען קלסוס בכתבו נגד הנצרות ששמע מאיש יהודי כי מרים, אם ישו גורשה מבעלה בשל ניאוף עם חייל רומי בשם "פנתרס" (Pantheras), ושהוא אביו האמיתי של ישו. הדמיון בין "פנתרס" לבין "פנדירא" מצביע על כך שמקור טענתו של קלסוס היה אותו הסיפור שהוכנס אחר כך לתלמוד. קלסוס גם מספר כי ישו ירד למצרים ושם רכש כוח לעשות ניסים, חזר לארץ ישראל והכריז שהוא אליל. גם בסיפורי תולדות ישו מוצאים את הפרטים האלה מרוכזים, ויכול להיות שזה מקור הכינוי "ישו בן פנדירא" הנפוץ בין היהודים ככינוי לישו.
בתרגום השבעים של התנ"ך משתמשים במילה "פרתנוס" (parthenos) לתרגם את המילה "עלמה" בפסוק "הנה העלמה הרה וילדת בן וקראת שמו עמנו אל" (ישעיה ז, יד). אחדים טוענים כי קל לראות שהשם "פנתרס" (Pantheras) נובע מהמילה "פרתנוס" (עלמה בתולה) בחילוף אותיות, ושהתלמידים בתחילת הנצרות אולי קראו לו "ישו בן פרתנוס" כי לטענתם הוא נולד לבתולה.
אפיפניוס מסלמיס אומר כי אוריגנס השיב לטענתו של קלסוס ש"פנתרס" היה שם משפחתו של יוסף בעלה של מרים בגלל אביו יעקב, המכונה "פנתר". לעומת זאת, תורת יעקב (634 לספירה) טוענת כי פנתר היה סבה של מרים.
תוספות כותבים במסכת חגיגה כי "מרים מגדלא שער נשייא" היא "אמו של פלוני" וככל הנראה הכוונה לישו. מאידך, תוספות במסכת שבת, (בסוגיית בן פנדירא) כותבים "אומר רבנו תם דאין זה ישו הנוצרי, דהא בן סטדא דאמרינן הכא דהוה בימי פפוס בן יהודה דהוה בימי רבי עקיבא... ויש"ו היה בימי יהושע בן פרחיה... ור' יהושע הוה קדים טובא לרבי עקיבא". כלומר, בן סטדא לא יכול להיות ישו, מאחר שהוא בן אשתו של פפוס בן יהודה, שהיה בתקופת ר' עקיבא, הרבה אחרי ישו שהיה בימי יהושע בן פרחיה.
"ניתן לבסס מעל כל ספק את קיומו האישי של ישו כיהושע בן פנדירא. סיפור אחד אומר, לפי מסורת יהודית אמיתית, 'האיש ההוא היה תלמיד ליהושע בן פרחיה', וגם 'הוא נולד בשנה הרביעית למלך אלכסנדר ינאי למרות טיעוניהם של תלמידיו כי הוא נולד במלכות הורדוס'. זאת אומרת יותר ממאה שנים לפני התאריך שנותנות הבשורות! אבל אפשר להראות יותר מזה, שהוא נולד אולי זמן מה לפני השנה 102 לפני הספירה (בכל מקרה הנקודה איננה חשובה ביותר). יהושע בן פרחיה היה נשיא הסנהדרין--החמישי במספר כאשר עזרא היה הראשון--אחד האנשים האלה המקבלים והמוסרים את התורה שבעל פה, כפי שאומרים, ישירות מהר סיני. לא יכול להיות שניים באותו שם. בן פרחיה התחיל ללמד כרב בשנת 154 לפנה'ס. אפשר להניח שהוא לא נולד אחרי 170-180 לפנה'ס, ושהוא ירד מצרימה עם תלמידו לא מאוחר מ-100 לפנה'ס. כי מסופר שהוא ברח שמה בגלל רדיפות הרבנים, כנראה אזכור למלחמה האזרחית בה הפרושים מרדו נגד המלך אלכסנדר ינאי--לכן בסביבות 105 לפנה'ס. אם מניחים שגיל תלמידו יהושע בן פנדירא היה 15 שנה, אזי מקבלים באופן טבעי שיהושע בן פנדירא נולד כנראה בסביבות 120 לפנה'ס." התאוריה של מאסי, שזה היה ישו של הברית החדשה, היא מחוץ לגדר המקובל במחקר בנושאים האלה ואיננה מקבלת תמיכה מאף מומחה לברית החדשה.
תלמידיו של ישו
בברייתא נאמר כי "חמישה תלמידים היו לו לישו: מתאי, נקאי, נצר ובוני ותודה".
סיפורי תולדות ישו של ימי הביניים
אין גרסה סטנדרטית של תולדות ישו. קיימות כמה גרסאות, ויש הבדלים ביניהן הן בגישתן לדמויות המרכזיות, הן בפרטי הסיפורים. הן נכתבו כנראה על ידי כמה אנשים.
סיפורי תולדות ישו מערבבים דמויות מהתלמוד (ישו, בן סטדא, בן פנדירא), מהמיתולוגיה היוונית (Pandareos), מהבשורות (ישוע), ושמעון מגוס ממעשי פטרוס. בגרסאות ביידיש נכנס אפילו אלמנט (בקשר לעץ הצלב) מהסיפור של האליל הנורדי בלדר: כל הצמחים למעט אחד נשבעו לא להרוג אותו. הסיפורים מסבירים את השם ישו כמו "יימח שמו וזכרו", אבל מצדיקים את השימוש ב"ישו" באומרם כי זה משחק מילים בשמו האמיתי, יהושע.
אף-על-פי שסיפורי תולדות ישו מזהים את ישו ואת ישוע, הם נכתבו הרבה אחרי האזכורים הראשוניים בתלמוד ובתוספתא שעליהם הם בוססו, ואי-אפשר להסיק מהם שכותבי התלמוד התכוונו גם הם לישוע.
רבי חיים ויטאל, בספרו "שער הגלגולים", בתוך רשימה ערוכה של קברי הצדיקים ומקומות הקדושים בארץ ישראל, כתב: "בלכתך מצפת לצד צפון ללכת אל כפר עין זיתון, דרך אילן אחד של חרוב, שם קבור יש"ו הנוצרי." ככל הנראה הדבר סותר הן את המסורת של היהודים לישו, והן את המסורת הנוצרית. שכן לפי שניהן פעל בירושלים ובה נהרג. בספר 'מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל' (משנת 2011) הובאה הוכחה מכתב היד המקורי של חיים ויטאל שלא התכוון לקברו של ישו (בשער הגלגולים מוזכרים מלבד קברי צדיקים גם מקומות היסטוריים, לדוגמת בארה של מרים). אלא, בנו עורך הספר (שמואל ויטאל), שינה בין "דרך אילן אחד של חרוב של יש"ו הנוצרי" - ל"אילן אחד של חרוב, שם קבור יש"ו הנוצרי".
זיהוי ישו וישוע
יהודים ונוצרים הניחו בדרך כלל שהשם ישו בתלמוד ובתוספתא עוסק בישוע הנוצרי. לפחות מהמאה ה-12, ישו הוא הכינוי המקובל בעברית. ולפי ערכים ב-אנציקלופדיה היהודית, באנציקלופדיה יודאיקה ובאנציקלופדיה העברית, חלק גדול מהסיפורים על ישו בספרות הרבנית מפורשים כמדברים על ישוע. זאת גם דעתו של סטיבן ביים, של הוועד היהודי-אמריקאי, של דוד קרמר, פרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה, ושל טרווארס הרפורד, שחיבר את הספר "Christianity in Talmud and Midrash".
הטענה שישו הוא ישוע מבוססת על הזהות בין השמות "ישו" או על הדמיון לשם "ישוע", ועל כך שרבים רואים ב"ישו" את הצורה הארמית או העברית של "Ιησους". יש אפילו כתבי יד של תוספתא שבהם כתוב "ישוע" במקום "ישו". אפשר גם לטעון כי הצורה "ישו" באה מ"ישוע" על ידי אי-הגיית ה-ע'.
כמו ישוע (לפי הבשורה על-פי יוחנן), ישו הוצא להורג בערב פסח. כתב היד של פירנצה מוסיף שזה היה ערב שבת, כמו בכל ארבע הבשורות. אפשר לפרש את הכינוי "הנוצרי", שמופיע בחלק מכתבי היד, כמו "איש מנצרת".
יש הרואים את המילה היוונית parthenos (בתולה) בכינוי פנדירא או פנדרא - כשיבוש או כמשחק מילים. אחרים רואים את שמותיהם של חלק משנים-עשר השליחים ברשימה של חמשת תלמידי ישו--מתי (או מתאי), אחד השמות ברשימה, היה גם שם של אחד השליחים, ו"תודה" דומה לשם שליח אחר, Thaddaeos. יש אפילו המזהים את תלמידי ישוע: יוחנן ואנדראס, עם "בוני" ו"נצר".
כדי להסביר מיעוט התייחסויות לישוע בתלמוד, ישנם הטוענים כי:
ישו כאמצעי ספרותי
בזמן האחרון, חוקרים מסוימים טוענים כי הסיפורים על ישו נותנים לנו תמונה מורכבת יותר של האינטראקציה בין היהדות הרבנית לבין הנצרות. בעוד שבזמן הבית השני הפרושים היו כת אחת בין כתות אחרות, האמוראים והתנאים ביקשו לקבוע את היהדות הרבנית כנורמה ליהדות. כמותם, גם הנוצרים הראשונים טענו שהם התעסקו במסורת התנ"כית כדי לפרש מחדש את תורת היהודים ואת ערכיהם. הגבול, לפעמים מטושטש, שבין הרבנים לבין הנוצרים בתקופה המוקדמת ההיא היוותה אתר חשוב בו היה צריך להבדיל בין דיון לגיטימי ובין "מינות". הרב ג'פרי רובינשטיין (Jeffrey Rubenstein, פרופסור באוניברסיטת ניו יורק) ודניאל בויארין (פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי) טוענים שזה יהי דרך הסיפורים על ישו שהרבנים התעמתו עם הגבול המטושטש הזה.
ג'פרי רובינשטיין טוען כי הסיפורים ב"חולין" וב"עבודה זרה" מגלים יחס אמביוולנטי בין הרבנים לנצרות. לדעתו, הסיפורים בתוספתא מראים שלפחות חלק מהיהודים האמינו כי בנצרות היו מרפאים אמיתיים, ושלדעת הרבנים זה היווה סכנה גדולה. לגבי הסיפור בעבודה זרה, דניאל בויארין סבור כי יעקב מסכניא היה מטיף נצרי, ורבי אליעזר נעצר בחשד שהוא נצרי (כתוב "על דברי מינות"). כשההגמון (השופט) שואל אותו האם הוא באמת עוסק בדברים הללו, הוא נותן תשובה דו-משמעית "נאמן דיין עלי". בוירין מציע שזה תשובה בסגנון האח ארנב, להבדל להתנהגות של הנוצרים בתקופה ההיא, שהייתה להגיד את אמונתם אף-על-פי ההשלכות, כלומר, מוות. רבי אליעזר התכוון לאלוהים, אבל ההגמון חשב שהוא התכוון לו, ושחרר אותו. לדעת רובנשטיין ובוירין, הסיפור מראה שהיו יותר מגעים במאה השנייה בין הנוצרים לבין הרבנים מאשר מה שחושבים בדרך כלל. לדעתם, הסיפור על הדבר שיעקב למד מישו היה אמור ללעוג בנצרות. לפי רובנשטיין, שיטת הלימוד, שבה משתמשים בפסוק מהתנ"ך כדי להוכיח תשובה לשאלה לגבי התורה, היא משותפת לרבנים ולנוצרים הראשונים. אך התוכן הוולגרי היה אמור כנראה להיות פרודיה של ערכים נוצריים. בוירין סבור כי הטקסט מכיר שהייתה אינטראקציה בין הרבנים והנוצרים, למרות האנטיפתיה ביניהם בשאלות של דוקטרינה.
לדעת רובנשטיין, הסיפור בסנהדרין קז ע"ב מכיר בייחוס בין הנוצרים ליהודים, מכיוון שישו מוצג כתלמיד של רב חשוב. בו בזמן הסיפור מראה פחד יסודי אצל היהדות הרבנית. לפני חורבן הבית בשנת 70, היהודים היו חלוקים לכתות שונות, כאשר כל אחת ביקשה להעביר הבנתה של התורה. היהדות הרבנית הפנימה את הוויכוחים האלה לגבי התורה, ובו בזמן גינו ופסלו כל מחלוקת וכתות. במילים אחרות, עודדו דיון וויכוח בתוך הכת שלהם, אבל היה להם אסור להתרחק יותר מדי, שמא זה יגרום לחלוקה ביהדות. אף-על-פי שבסיפור אין עובדות אמיתיות לגבי חיי ישוע, הטקסט כן משתמש בפיקציה לגבי ישוע כדי להעביר מסר אמיתי לגבי הרבנים (ראו רובנשטיין, "Rabbinic Stories"). יתר על כן, רובנשטיין רואה בסיפור זה תוכחת לרבנים שהיו יותר מדי חריפים או מחמירים. בוירין סבור כי הרבנים ידעו היטב מה חשבו הנוצרים על הפרושים, וכי הסיפור מכיר בעמדה של הנוצרים שישוע היה מוכן לסלוח ואילו הרבנים לא היו מוכנים, אבל בכל זאת הסיפור מדגיש את הצורך, לפי הרבנים, לסלוח.
ביקורת על זיהוי ישו כישוע
מומחים רבים סבורים כי הנצרות הקדומה הייתה רק אחת מכמה כתות שהתחרו נגד היהדות הרבנית, ולכן החכמים של התלמוד לא שמו לב במיוחד לישוע או לנצרות.
ז'רמי מנז
ז'רמי מנז (בצרפתית: Jérémy Ménez; נולד ב-7 במאי 1987) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת פריז מהליגה הצרפתית השנייה. לזכותו 24 הופעות במדי בנבחרת צרפת.
מנז הפך לשחקן הצעיר ביותר שחותם על חוזה מקצועני בליגה הצרפתית, כשעשה זאת בעונת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סושו בעונת 2004-05. עם סושו הוא השתתף פעם ראשונה בליגה אירופית, בגביע אופ"א. אחרי שנתיים במועדון, הצטרף למונקו, שם הרשים, ולאחר שנתיים נוספות, חתם בקבוצה האיטלקית רומא.
עם רומא שיחק בליגת האלופות והופיע ביותר מ-100 משחקים במדי הקבוצה. אחרי שלוש עונות ברומא, בשנת 2011, חתם מנז במועדון הצרפתי פריז סן-ז'רמן. בעונת 2014, עבר בהעברה חופשית למילאן האיטלקית. בקיץ 2016 עבר לבורדו.
ביוני 2017 חתם באנטליהספור הטורקית ובינואר 2018 חתם בקלוב אמריקה המקסיקנית.
בקיץ 2019 חתם בקבוצת פריז מהליגה הצרפתית השנייה.
אליהו משה פאניז'יל
הרב אליהו משה פאניז'יל (ט"ו בשבט ה'תר"י, 28 בינואר 1850, ירושלים - כ"ט בטבת ה'תרע"ט, 1 בינואר 1919, ירושלים) היה הראשון לציון, דיין, דרשן, מחבר, משורר ושד"ר. ראש ועד הגבאים של בית החולים משגב לדך.
קורות חיים
נולד בירושלים לרבי יהודה בכר ישראל התחנך בבית הספר למל ועל ידי רבי רפאל מאיר פאניז'יל, כאשר הגיע הקיסר פרנץ יוזף לירושלים היה הנער אליהו משה בראש בית הספר שקבלו את פניו. בבגרותו התמנה למורה לתלמוד והלכה בבית הספר למל. בשנת תרכ"ו, 1866 נשא לאישה את שרה ג'ויה, ונולדו להם מספר ילדים אך הם נפטרו בעקבות מחלות אשר התפרצו בירושלים, רק בנו הרב יוסף חי פאניז'יל נשאר בחיים. בבגרותו כיהן רבי אליהו משה כדיין בבית הדין בירושלים, ושימש כאחד מהדרשנים המפורסמים בירושלים, דרשותיו עסקו בעיקר בטוהר המידות ואהבת הבריות ופעמים רבות כיון את דבריו גם לעסקנים ובעלי השררה בעיר ובהשפעת דבריו נעשו שינויים ברבים מהמוסדות. גדולתו כדרשן הביאו את רבני ירושלים למנות את רבי אליהו משה כשד"ר, הוא נסע לארצות רבות ובניהם תוניסיה, אלג'יריה, לוב, מרוקו, איטליה, הודו ואוזבקיסטן (עיר המחוז בוכרה), ופעל למען מוסדות רבים בירושלים.
בית החולים משגב לדך
בעקבות התחלואה הרבה בירושלים והתנאים הסניטרים הקשים אשר שררו בעיר העתיקה הקים הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד בשנת תרל"ט (1879) את חברת משגב לדך ורבי אליהו משה היה ראש ועד הגבאים שלה. בשנת תרמ"ט (1889) עם העברתו של בית החולים רוטשילד אל מחוץ לעיר העתיקה בירושלים, הוקם במבנה הישן בית החולים משגב לדך, כאשר רבי אליהו וגבאי בית החולים קנו את חצר בית החולים רוטשילד ושילמו על כך 20,000 פרנק. כסף זה לא היה בקופת בית החולים ועל כן ערבו אישית הרב והגבאים לשטרות הקניה. כדי לפרוע את החוב יצאו רבי אליהו משה והרב יצחק אשכנזי לצפון אפריקה לאסוף את הסכום וכן לגייס תרומות נוספות להרחבת בית החולים, וכך היה בית החולים משגב לדך לבית החולים היחיד בעיר העתיקה.
כהונתו כראשון לציון
בשנת תרס"ז, 1907, לאחר פטירתו של הראשון לציון היש"א ברכה התעוררה בירושלים מחלוקת קשה על מינוי הראשון לציון, מחלוקת זה פגעה במצבה הסוציאלי והרוחני של הקהילה היהודית. ראש רבני האימפריה הטורקית "החכם באשי" רבי משה הלוי נאלץ להכריע במחלוקת זו והחליט כי ימנה את רבי אליהו משה אשר עבר בטורקיה מחזרתו משליחות בבוכרה כראשון לציון וזאת כי הכיר את גדולתו בתורה ואת פועלו הרב למען הקהילה בירושלים וכן בהיות רבי אליהו משה רחוק ממחלוקת זה היה נראה כי הוא יוכל להביא שלום ולשקם את מוסד ה"ראשון לציון", מינוי זה אושר עי ידי השלטון הטורקי וניכנס לתוקף בח' בניסן תרס"ז,23 במרץ 1907.
עיקר מאמציו של רבי אליהו משה היו בשיקום המצב הסוציאלי של העיר וזאת על ידי הגדלת התרומות שנתרמו לעיר, הקמת בית הזקנים הספרדי, ובניית בתים במגרש קבר שמעון הצדיק שישמשו עולים מתימן ופרס, לאחר השתפרות המצב הסוציאלי בעיר פיקח הרב על חיזוק מוסדות החינוך התורני בעיר בתלמודי התורה ועד ישיבת "תפארת ירושלים", וכן בהסדרת משלוח השד"רים לארצות שונות.
בנו, רבי יוסף חי, אשר היה משפטן ושלט בשפות רבות סייע לאביו בקשרים עם המוסדות הממשלה הטורקית והביא לפניהם את בעיות היישוב היהודי בארץ ישראל ובירושלים בפרט. בשנת תרס"ח, 1908, התרחשה מהפכת הטורקים הצעירים והשולטן עבדול חמיד הודח מתפקידו ואיתו הודח רבי משה הלוי ובמקומו מונה רבי חיים נחום אשר תמך שזמנו במינוי של רבי יעקב מאיר לתפקיד הראשון לציון ועל כן פרצה מחדש המחלוקת על מינוי זה. בעקבות כך בחודש טבת תרס"ט, 1909 רבי אליהו משה כינס בבית הכנסת ריב"ז את רבי ותושבי העיר והכריז כי הוא פורש מתפקידו בכדאי למנוע ריב ומחלוקת.
ערוב ימיו
גם לאחר פרישתו מתפקיד הראשון לציון המשיך רבי אליהו משה בעבודתו הרוחנית ופועלו למען היישוב היהודי ושימש כנציג הקהילה הספרדית בירושלים. לאחר מלחמת העולם הראשונה בשנת תרע"ח, 1918 כאשר הגיע המצביא אלנבי לירושלים קיבל אותו הרב, ובמסיבה שנערכה לכבודו ב"ארמון" של בית משפחת יהודיוף, נשא הרב נאום:
כתביו
רבי אליהו משה הוציא לאור היה ידוע כמשורר ומלחין, רבים מפיוטיו גם לקהילות יהודיות מערב ובמגרב וזאת כי הרב ניחן בקול ערב והיה משורר אותם לקהילות בהם היה שד"ר. חלק מפיוטיו יצאו לאור בספר הפיוטים "יגל יעקב" ולאחר מכן בספר "ישמח ישראל".
רבי אליהו משה כתב שני חיבורים אשר נשארו בכתב יד והם: אחדים מחידושיו הודפסו בהמאסף בעריכת הרב בן ציון קואינקה שנה א' סימן נ"ז.
מגדל שעון
מגדל שעון הוא מגדל שבו קבוע שעון, ופעמים רבות שניים או ארבעה שעונים הפונים לכל אחד מצדדיו. פעמים רבות מגדלי שעונים הם חלק מכנסייה או ממשכנה של רשות מקומית, ובמקרים רבים הם צוברים פרסום כאלמנט נופי בולט, או אף כסמלו של היישוב בו הם ניצבים. לעיתים מודיע השעון במגדל על השעה, או על חלק ממנה, גם באמצעות צלצול פעמונים או צליל או סדרת צלילים אחרת, העשויה להשמע כקטע מוזיקלי.
היסטוריה והתפתחות
מגדלי השעון הראשונים הופיעו בימי הביניים. עד המאה ה-20 לא היה ברשות רוב האנשים שעון כיס, ומגדלי השעונים סיפקו את הצורך הבסיסי לדעת את השעה. המגדלים הראשונים התריעו על השעה רק באמצעות צלצול, פעמים רבות לצרכים דתיים, ולא נחשבו לאלמנט אדריכלי בפני עצמו. כדי שצליל הפעמונים ישמע למרחוק, מוקמו אלה בראשם של מגדלים במרכז העיר, ואלה היו לעיתים המבנים הגבוהים ביישוב.
עם השנים נוספו שעונים ויזואליים למגדלים כדי לאפשר לתושבים להתעדכן בשעה בכל זמן נתון. השעונים הוויזואליים הראשונים כללו רק את מחוג השעות, שכן די היה במידת דיוק זו. עם זאת הפיכתם של מגדלי השעונים למבנים שעיני התושבים נשואות אליהם, הביאה לכך שהוענקה תשומת לב רבה לחזותם האדריכלית והאומנותית. בד בבד הופיעו מגדלי שעונים ששעוניהם הראו נתונים רבים נוספים כמו נתונים אסטרונומיים, התאריך, גלגל המזלות ועוד. השעונים במגדלי השעונים מעוצבים בצורות שונות תוך שימוש בספרות, אותיות, סמלים ואלמנטים אחרים.
בארץ ישראל
בעשור הראשון של המאה ה-20 צוינו ברחבי האימפריה העות'מאנית 25 שנה לשלטונו של הסולטאן עבדול חמיד השני. בתקופה זו נבנו שישה או שבעה מגדלי שעון ברחבי ארץ ישראל: ביפו, צפת, חיפה, חאן אל-עומדאן בעכו, ובשכם. חמש שנים מאוחר יותר נבנה מגדל שעון נוסף בשער יפו בירושלים. מגדל השעון בשער יפו פורק בשנות ה-20 של המאה ה-20 ובמקומו נבנה בכיכר אלנבי בניין מגדל השעון, שנהרס בשנת 1934. ישנה מחלוקת האם מגדל השעון בנצרת משתייך אף הוא לקבוצה זאת.
ב-3 במאי 2004 הנפיק השירות הבולאי סדרת בולים בשם "מגדלי שעון עות'מאניים בישראל". הסדרה כוללת חמישה בולים כל אחד מהם במחיר נקוב 1.30 ש"ח. הסדרה כוללת את המגדלים, בצפת, ירושלים, עכו, חיפה ויפו.
דוכסות ברג
דוכסות (רוזנות) ברג (בגרמנית: Grafschaft (Herzogtum) Berg בהולנדית: Graafschap (Hertogdom) Berg) הייתה מדינה - במקור רוזנות, לימים דוכסות - בחבל הריין של גרמניה. בירתה הייתה דיסלדורף. היא התקיימה כישות פוליטית מובהקת מראשית המאה ה-12 עד המאה ה-19.
שם המחוז מתקיים במונח הגאוגרפי המודרני Bergisches Land, לעיתים קרובות הוא מובן בטעות כ-bergiges Land (ארץ הררית).
הקמה
הרוזנים של ברג הופיעו בשנת 1101 כענף זוטר של השושלת האצונית, אשר עקבה אחר שורשיה לממלכת לותרינגיה של המאה ה-9, וב הפכה לשושלת החזקה ביותר באזור הריין התחתון.
בשנת 1160 התפצל השטח לשני חלקים, אחד מהם הפך מאוחר יותר לרוזנות מארק, שחזר לרשות השושלת המשפחתית ב. החזק ביותר מבין השליטים הראשונים של ברג, אנגלברט השני מברג מת בהתנקשות ב-7 בנובמבר 1225. בשנת 1280 העבירו הרוזנים את חצרם משלוס בורג שעל נהר וופר לעיר דיסלדורף. אדולף השמיני, רוזן ברג לחם בצד המנצח בקרב וורינגן נגד חלרה ב-1288.
כוחה של ברג גדל עוד יותר ב. רוזנות ייליך התאחדה עם רוזנות ברג ב-1348, ובשנת 1380 העלה הקיסר ואצלב את רוזני ברג לדרגת דוכסים, ובכך נוצרה דוכסות יוליך-ברג.
בעיות ירושה
בשנת 1509, יוהאן השלישי, דוכס קלווה, ערך נישואים אסטרטגיים למריה פון גלדרן, בתו של וילהלם הרביעי, דוכס ייליך-ברג, שהפכה ליורשת לאחוזות אביה: יחליך, ברג ורוזנות ראוונסברג, אשר תחת החוק הסאלי של האימפריה הרומית הקדושה גרמו לנכסים לעבור לבעלה של היורשת האישה (נשים לא יכלו להחזיק ברכוש אלא באמצעות בעל או אפוטרופוס). עם מות אביה בשנת 1521 נכחדה שושלת הדוכסים מייליך-ברג, והנחלות עברו לפיכך לשלטונו של יוהאן השלישי, דוכס קלווה - יחד עם הטריטוריות האישיות שלו, רוזנות מארק ודוכסות קלווה באיחוד אישי. כתוצאה מאיחוד זה הדוכסים של הדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג שלטו בחלק גדול ננורדריין-וסטפאליה של ימינו, למעט המדינות הכנסייתיות של הארכיבישוף של קלן ושל הבישוף של מינסטר.