cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חואן מנואל דה רוסאס
מהפכת דצמבר
דורגו נסוג לתוך הפרובינציה, שם צפוי היה לקבל תמיכה מבעלי החוות ומרוסאס שהוצב שם כקולונל. הם הצליחו לגייס צבא קטן, אך הובסו בקרב נווארו ב-9 בדצמבר 1828. רוסאס יעץ לדורגו להימלט לסנטה פה, אך הוא סירב. רוסאס עצמו פנה לכיוון סנטה פה וחבר שם למושל אסטניסלאו לופס (Estanislao López), ודורגו נלכד על ידי לוואז'ה שחיסל אותו. דורגו הביע משאלה שמותו לא יגרום לגל של שפיכות דמים, אך חרף זאת - פרצה מלחמת אזרחים עקובה מדם לאחר שהגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) - בן בריתו של לוואז'ה - פלש לקורדובה בינואר 1829.
לוואז'ה עצמו חיסל את תומכיו של דורגו ושלח כוחות לכל רחבי הפרובינציה לפעול נגד הפדרליים, ובכך קוממו נגדם ביתר שאת את בעלי החוות והגאוצ'וס קשי היום; ולבסוף פנה לכיוון סנטה פה, כבש את רוסריו, אך הובס לבסוף בידי המושל לופס ורוסאס בקרב גשר מרקס (Puente de Márquez) ב-26 באפריל 1829.
לופס חזר לסנטה פה, ורוסאס הטיל מצור על בואנוס איירס, בה גברה ההתנגדות ללוואז'ה והאהדה לרוסאס. לוואז'ה התייצב לבדו וללא הודעה מוקדמת במפקדתו של רוסאס, המתין לשובו, וחתם ב-24 ביוני 1829 על הסכם קניואלאס (Cañuelas) לגבי עריכת בחירות, הצגת רשימת משותפת של אוניטריים ופדרליים, ובחירת פליקס דה אלסאגה ( Félix de Álzaga) כמושל.
האוניטרים לא כיבדו את ההסכם, הציגו מועמד משלהם, וניצחו בבחירות תוך שימוש באלימות. לוואז'ה חתם על הסכם חדש עם רוסאס שבעקבותיו נבחר כמושל הגנרל חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte) שכינס מחדש את הרשות המחוקקת שלוואז'ה הדיח ובכך סלל את הדרך לבחירה העתידית ברוסאס כמושל.
הממשל הראשון
הרשות המחוקקת בחרה ברוסאס כמושל ב-6 בדצמבר 1829, כשנה לאחר ההפיכה של לוואז'ה, תוך שהיא מסמיכה אותו להשיב את הסדר על כנו ומעניקה לו את "כל האמצעים השגרתיים והחריגים שימצא לנכון עד לכינוסה של רשות מחוקקת חדשה" . ניסוח זה שנתפס בדיעבד כהתרת רסן ואישור לשימוש ברוטלי בכח, היה כנראה ניסוח מקובל באותה תקופה בעת מינוי מושלים.
צעדו הראשון כמושל היה עריכת הלוויה רבת רושם לדורגו, ובכך הוא קנה את לבם של פשוטי העם בבירה, לאחר שכבר זכה לאהדת הכפריים בפרובינציה.
לאחר מכן פרסם את משנתו הלאומית והסמכותית, ואת תקוותו לשלטון ארוך ויציב.
הוא עצמו נקט בגישה פרגמטית, ולמרות שנחשב לפדרלי - בהיבטים שונים פעל כאוניטרי במציאות שהייתה פדרלית (הפירוד בין הפרובינציות והיעדר שלטון מרכזי).
מלחמת האזרחים בפרובינציות הפנימיות
הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) כבש את קורדובה והביס את פקונדו קירוגה (Facundo Quiroga), לעתיד - אחד הקאודיז'וס הבולטים בתקופת רוסאס ובן ברית שלו. רוסאס שלח משלחת לתווך בין השניים, אך בעקבות תבוסתו - קירוגה נמלט לבואנוס איירס, ורוסאס קיבל אותו כמנצח.
פס ניצל את ניצחונו כדי לפלוש לפרובינציות שסייעו לקירוגה ולהחליף שם את השלטון לאוניטרי; וכך נוצרו שני מחנות: קוריינטס התמהמהה בהצטרפותה להסכם הפדרלי (יחד בואנוס איירס, סנטה פה ואנטרה ריוס) בשל חילוקי דעות סביב השימוש בהכנסות ממכס בנמל בואנוס איירס, שרוסאס - בדומה לקודמיו האוניטרים - השתמש בהן לטובת בואנוס איירס - לחיזוקה ולשגשוגה.
בעקבות תבוסתם של האוניטרים בקרב פריילה מארטו (Fraile Muerto) ב-5 בפברואר 1831 - פס החליט לפקד בעצמו על הכוחות במזרח קורדובה, בגבול עם סנטה פה.
מנגד, קירוגה הביע את רצונו לחזור לחזית וביקש מרוסאס להעמיד כח צבאי לרשותו, וקיבל אסירים מהכלא איתם נע לכיוון דרום קורדובה, ובתוספת סיוע שקיבל בדרך מהפדרליים בשטח - כבש את הפרובינציות של קוז'ו ואת לה ריוחה בפחות מחודש.
ב-10 במאי 1831 הגנרל פס נפל בשבי באופן מפתיע לאחר שמונטונרה (יחידת פרשים לא סדירה) של לופס לכדה אותו בהטלה בולאדורה (פלצור (לאסו) המקובל בארגנטינה), ובעקבות כך - הגנרל גרגוריו אראוס דה למדריד (Gregorio Aráoz de Lamadrid) הועמד בראש האוניטרים. למדריד נסוג צפונה, הובס בידי קירוגה בקרב לה סיודדלה (La Ciudadela) ב-4 בנובמבר 1831, ועם כיבושה של טוקומן בידי הפדרליים - הליגה הפנימית התפרקה.
הוועדה הייצוגית בסנטה פה
בסנטה פה התכנסה הוועדה הייצוגית (La Comisión Representativa) ורבים ממציגי הפרובינציות ראו בסיום המלחמה בזדמנות לארגן את המדינה ולקבוע לה חוקה, אם כי רוסאס התמהמה וטען שיש קודם כל לארגן את הפרובינציות ולאחר מכן את המדינה כולה; ושהחוקה צריכה להיות בהמשך לסדר החדש ולא זו שמכוננת אותו; ולבסוף ניצל חילוקי דעות עם נציג קוריינטס כדי להחזיר את נציגיו מהוועדה, היא התפזרה ללא תוצאות באוגוסט 1832, ומלאכת הכנת החוקה נדחתה ב-20 שנה.
הארץ התחלקה בין שלושה מוקדי השפעה: היחסים בין שלושתם לא היו טובים במיוחד, אך במשך מספר שנים נוצר מעין טריאומווירט וירטואלי ששלט על הארץ כולה.
במכתב שרוסאס שלח ב-1832 לקירוגה הוא הביע משאלה לקיים את הרצון "האוניטרי" של העם ולאחד את המדינה, חרף היותו פדרלי.
הממשל בפרובינציה של בואנוס איירס
תקופת הממשל הראשונה של רוסאס הייתה תקופה של סדר אך לא של עריצות כמו השנייה, למרות שיש היסטוריונים המוצאים את יסודות השנייה בראשונה, ואף שיתף פעולה עם גורמים שבעתיד יאשים אותם באוניטריזם. בין היתר יש המאשימים אותו בכיבושם של איי פוקלנד (Islas Malvinas) בידי האנגלים, למרות שזה קרה ב-3 בינואר 1833, בתקופה בה משל חואן רמון בלקרסה (Juan Ramón Balcarce) שהחליף אותו בשעה שעסק בכיבוש המדבר .
בתקופת ממשל זה הושלטה משמעת בצבא, נקבעו תקנות מסחריות, נוסדו יישובים, מערכת המשפט הוחלה גם על יישובים באזורים הפנימיים של הפרובינציה שהיו רחוקים מהעיר בואנוס איירס, ונחתמו הסכמי שלום עם הצ'יפים האינדיאניים שסייעו לשמור על גבולות שקטים.
עם זאת, רוסאס לא נהנה מתמיכה בלתי מסויגת, ונאלץ להתמודד עם התנגדות עיקשת במהלך כהונתו.
בין הכהונות
בסוף 1832 רוסאס נבחר מחדש על ידי הרשות המחוקקת, אולם הוא סירב - או בשל האופוזיציה שעמדה מולו או מפני שרצה "שינסו להסתדר לבד", אך ללא ספק היה מדובר בוויתור טקטי בטרם ישוב לתפקיד בעתיד.
במקומו נבחר חואן רמון בלקרסה (Juan Ramón Balcarce) - מהגנרלים הבולטים במלחמת העצמאות של ארגנטינה, ומנהיג של קבוצה פדרלית שלא הזדהתה לגמרי עם רוסאס; והתפקיד עבר אליו ב-18 בדצמבר 1832.
המערכה במדבר
האזור המיושב בשטח בו שוכנת כיום הפרובינציה של בואנוס איירס כללה בתחילת המאה ה-19 רצועה צרה של כמה עשרות ק"מ לכל היותר לאורך חופי ריו דה לה פלטה ונהר הפרנה, רצועה שהלכה והתרחבה וכללה בשנות השלושים של אותה מאה את כל המחצית הצפונית של הפרובינציה. האזורים מדרום לקו גבול לא רשמי זה היו בשליטת שבטי האינדיאנים.
לאחר סיום כהונתו הראשונה - רוסאס החל לארגן את ההתפשטות דרומה בתיאום עם קורדובה, סן לואיס ומנדוסה; כאשר באותה תקופה גם צ'ילה נקטה בצעד דומה בשטחה. הוא הציע את תפקיד המפקד הכללי של כל הכוחות לפקונדו קירוגה, אך הלה סירב; ורוסאס החל להכין את כוחותיו בשטחי החוות שלו.
הכח העיקרי היה במזרח הפרובינציה בפיקודו של רוסאס, הוא הביס את הצ'יפים הבולטים בשטח וחתם על הסכמי שיתוף פעולה עם המשניים. הוא שילב בין פעולות התפשטות להסכמים חלקיים עד 1839 עת העדיף הסכם שלום כללי ויציב.
צ'ארלס דרווין חקר את האזורים הכבושים ואף תיאר חלק מהמערכות ביומן שלו ואת החיסולים ההמוניים שנעשו כלאחר יד וזעזעו אותו.
במערכה נכבשו שטחים מסוימים, אך הרבה פחות מאשר במערכה לכיבוש המדבר בידי חוליו ארחנטינו רוקה (Julio Argentino Roca) ב-1879. ההישג הגדול של רוסאס היה קניית נאמנותם של הצבא, בעלי החוות ודעת הקהל; ותמיכתן של הפרובינציות הדרומיות שראו עצמן בנות חורין לתקוף ולבזוז את שטחי האינדיאנים.
הסכמי השלום עם האינדיאנים כללו מתן אספקה שוטפת להם: מבחינת תושבי בואנוס איירס זה נראה כניצול תשלומי המיסים שלהם, אך בעיני האינדיאנים זה הצטייר כדמי שימוש באדמותיהם. מבחינת רוסאס זה הבטיח את נאמנותם כשהוא חזר למשול בפרובינציה.
מהפכת הרסטורטורים (השבת הסדר הישן על כנו)
בשעה שרוסאס היה שקוע בפעילותו הצבאית - התגלעו חילוקי דעות במחנה הפדרלי שמשל בבואנוס איירס בין נאמניו הליברליים של המושל בלקרסה, לבין נאמניו של רוסאס - בעלי חוות, אנשי צבא וסוחרים קטנים - שכינו את אנשיו של בלקרסה "גבּים שחורים" (Lomos negros) על שם הכרזות שלהם שצידן האחורי היה שחור.
העימות -באוקטובר 1833 - התנהל ברובו בעיתונות, והממשל סגר מספר ביטאונים משני הצדדים. הדמות הבולטת במחנה של רוסאס הייתה אשתו ויועצתו - אנקרנסיון אסקורה (Encarnación Ezcurra) - שכינסה מדי יום את תומכיו בביתם וארגנה הפגנות ואף פעולות אלימות.
אחד מבעלי כתבי העת - הרסטורטור של החוק (El Restaurador de la ley, משיב עטרת החוק ליושנה) - הועמד לדין, אנקרנסיון הפיצה ידיעות מפוברקות ברחבי העיר שגרמו למחאה ולהתגודדות של רבים מחוץ לעיר, ולעזרתם בא אחד הגנרלים שהטיל מצור על העיר וגרם לבלקרסה להתפטר מתפקידו כמושל.
במקום בלקרסה התמנה הגנרל חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte), אך הפרות הסדר של תומכי רוסאס -בני מעמד הביניים והמעמדות הנמוכים - שהתארגנו בחברה העממית הרסטורטורית (Sociedad Popular Restauradora) - רק התגברו. הזרוע החמושה של החברה העממית הרסטורטורית הייתה המסורקה (La Mazorca) - קבוצה של מחרחרי מהומות שתקפה את בתי מתנגדיו של רוסאס ואף אותם אישית; אך לא באותה היקף כפי שעוד יקרה בעתיד.
מספר חודשים מאוחר יותר - בתחילת 1834 - רוסאס שב לבואנוס איירס, ויאמונטה נאלץ להתפטר, ורוסאס נבחר במקומו; אך הוא סירב בתואנות שונות, ובמקומו נבחר ידידו ויו"ר הרשות המחוקקת - מנואל ויסנטה מסה (Manuel Vicente Maza), זה שליווה אותו בימי נעוריו.
הממשל השני
משפרץ עימות בין סלטה וטוקומן, מושל בואנוס איירס - מנואל ויסנטה מסה - שלח בעצת רוסאס את הגנרל פקונדו קירוגה בתור מתווך. בדרך קירוגה חוסל בידי שלוחם של האחים ריינפה (Reynafé) שמשלו אז בקורדובה, ב-16 באוקטובר 1835.
בשל תחושת אי היציבות והאלימות שנוצרה בעקבות הרצח - מסה התפטר ב-7 במרץ 1835, הרשות המחוקקת בחרה ברוסאס במקומו, רוסאס התנה זאת בקבלת סמכויות בלתי מוגבלות ללא צורך לתת עליהן דין וחשבון, ודרישותיו נענו. בטווח המיידי הרשות המחוקקת לא פוזרה ואף לא בתי המשפט, ויעבור זמן עד שהאופי הדיקטטורי של סמכויותיו יתגלה והוא יעשה בו שימוש.
הרצחו של קירוגה חיזק את מעמדו של רוסאס בתור המנהיג הבלתי מעורער של הפדרליים: קירוגה כבר לא היה בין החיים, מעמדו של אסטניסלאו לופס - מושל סנטה פה - שהיה מקורב לאחים ריינפה, נחלש יחד עם מקורביו כדוגמת חואן פליפה איבארה (Juan Felipe Ibarra) - מושל סנטיגו דל אסטרו - וחוסה פליקס אלדאו ( José Félix Aldao) - מושל מנדוסה.
מכיוון שלמדינה לא הייתה אז חוקה, מפלתו של רוסאס ב-1853 חייבה אתחקיקתה שכן הסמכויות שהחזיק בידיו בתור מושל בואנוס איירס היו נרחבות לאין שיעור מאלו של נשיא בפועל. ההיסטוריה הארגנטינאית מתייחסת אליו כאל עריץ ודיקטטור, הגם שזרמים רוויזיוניסטיים רואים בו מגן הריבונות הלאומית.
קודם שנכנס לתפקידו, הביטאון של תומכיו דרש עריכת משאל עם שיאשרר את התמיכה הרחבה בו, וזה קרה בין 26 ו-28 באפריל 1835: 9713 תמכו, 7 התנגדו; מתוך אוכלוסייה של כ-60,000 איש שמתוכם יש לנכות את הקטינים והנשים.
רוסאס נכנס לתפקידו ב-13 באפריל 1835 לקדנציה בת 5 שנים.
מהר מאוד הוא סילק מהשירות הציבורי ומהפיקוד בצבא את כל מי שנחשד באונטריות, ולאחר מכן חייב לכתוב סיסמאות תמיכה פדרליות בראשי המסמכים הציבוריים. מכיוון שהדגל הלאומי היה בצבעי תכלת-לבן שהיה גם צבעם של האוניטרים, הדגל של הפדרליים היה בכחול כהה - כמעט סגול.
הארגונים שתמכו בו בתקופה שקדמה לקדנציה השנייה של - החברה העממית הרסטורטורית בהנהגת אשתו אנקרנסיון והזרוע החמושה - המסורקה - המשיכו לפעול באין מפריע נגד יריביו.
לאחר שביצר את מעמדו בשלטון, כרת בריתות עם מנהיגי הפרובינציות האחרות שאיפשרו לו לשלוט על המסחר הימי ועל ענייני החוץ של הקונפדרציה.
חוק המכס (1835)
פדרו פרה (Pedro Ferré) - מושל קוריינטס - הוביל מהלך שקרא לנקיטה במדיניות כלכלה פרוטקציוניסטית - שימוש במכסי מגן על תוצרת חוץ מחד וסובסידיה לתוצרת המקומית מאידך - כדי להגן על הייצור המקומי שנפגע בגלל מדיניות הסחר החופשי.
בעקבות כך רוסאס פרסם את חוק המכס ב-18 בדצמבר 1835 שאסר יבוא מוצרים מסוימים והטיל מכס - בשיעור של עד 50% - על אחרים; אך שמר על רמת מיסוי נמוכה של כ-5% על מוצרי השקעה מיובאים שלא ניתן היה לייצר בארגנטינה. הוא קיווה לקנות בכך את לבם של המושלים האחרים, ואמנם צעדים אלו קידמו את הייצור בפרובינציות הפנימיות על חשבון היבוא שפחת.
אלכסנדר מליק-פאשאייב
אלכסנדר שמילייביץ' מליק-פאשאייב (בארמנית: Ալեքսանդր Մելիք-Փաշայան – אלכסנדר שאמיל מליק-פאשאיאן, ברוסית: Алекса́ндр Шами́льевич Ме́лик-Паша́ев; 23 באוקטובר 1905 – 18 ביוני 1964) היה מנצח ארמני-רוסי וסובייטי, יליד גאורגיה, מלחין, פסנתרן ומורה. בשנת 1951 הוענק לו התואר "אמן העם של ברית המועצות". נודע במיוחד כמנצח ראשי ומנהל מוזיקלי של תיאטרון האופרה בולשוי במוסקבה בשנים 1953–1963.
חואן מנואל דה רוסאס
חוק המכס (1835)
בהמשך, לנוכח הסגר הימי הצרפתי, רוסאס יפחית מעט את שיעורי המכס, אך לא לרמתם ההתחלתית.
אלכסנדר מליק-פאשאייב
ילדות וצעירות
מליק -פאשאייב נולד בשנת 1905 ביישוב שולאוורי, כיום שאומיאני, במחוז כארתלי תחתית שבגאורגיה, בימי האימפריה הרוסית, במשפחה של ארמנים שמצד האב מוצאם באזור שושה (שושי) (בחבל קרבאך). היישוב שולאוורי השוכן כ-40–50 ק"מ מטביליסי, היה מאוכלס בעיקר בארמנים. מליק-פאשאייב היה הבן הקטן מתוך שמונה ילדים, שמתוכם שרדו בילדות שישה בנים. האב, שאמיל, היה שופט. האם, יקתרינה גאורגייבנה, הייתה בת למשפחה הארמנית 'כלנתרוב (כלנתריאן) הוותיקה, שמוצאה הרחוק היה באזרבייג'ן. בני מליק-פאשאייב עברו לגור בהמשך בטביליסי. . אלכסנדר התייתם מאביו בגיל ארבע או חמש ואחיו הבכור, גאורגי, שהיה בוגר, משפטן בהכשרתו, לקח אותו לחסותו כל ילדי המשפחה קיבלו חינוך מוזיקלי ממורה פרטית לפסנתר, אולם אלכסנדר לא נמשך לשיעורה והיא הגדירה אותו לבלתי מוכשר למוזיקה. עם הזמן הוא הקסימו אותו הקלטות אופרות בגרמופון המשפחתי וכן מופעי האופרה שצפה בהם בבית האופרה של טביליסי. התחיל להתקדם בנגינת פסנתר, קריאת תווים וגם הלחנה בלימוד עצמי, בדרך כלל על ידי חיקוי אופרות שעיין. מאוחר יותר למד בקונסרבטוריון בטביליסי, אצל ניקולאי צ'רפנין.
חואן מנואל דה רוסאס
חוק המכס (1835)
פראגוואי שהסחורות הגיעו אליה דרך נהר הפרנה בהיעדר מוצא לים, סירבה להצטרף לצעדיו של רוסאס, ומכיוון שהוא חשש שסחורה זולה תוברח משם לארגנטינה דרך קוריינטס, הוא הטיל מכס גם על סחורה מקוריינטס.
רוסאס ניהל מדיניות כלכלית שמרנית: לא הדפיס כסף ולא הכניס את בואנוס איירס לחובות, אך גם לא פרע את החובות מתקופת שלטונו של ריוודוויה ומלחמת ארגנטינה–ברזיל. ריוודוויה הקים את הבנק הלאומי בשיתוף עם סוחרים אנגלים, אולם השטרות שהוא הנפיק איבדו במהירות את ערכם בשל הדפסה שלוחת רסן. רוסאס סגר אותו והקים במקומו את הבנק של הפרובינציה של בואנוס איירס (כיום - אחד הבנקים המסחריים החשובים בארגנטינה). השטרות שהנפיקה בואנוס איירס היו בשימוש בכל רחבי הארץ, והחליפו את השימוש בכסף בוליביאני שהיה מקובל עד אז.
אלכסנדר מליק-פאשאייב
הקריירה בטביליסי
בעידוד זמר האופרה יסצקי החל משנת 1921 פעל כפסנתרן-רפטיטור של תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי (כיום התיאטרון הגאורגי לאופרה ולבלט על שם פליאשווילי). בשנים 1923–1931 איוואן פליאשווילי, אחיו של המלחין הלאומי זכריה פליאשווילי, קידם אותו כמנצח במוסד מוזיקלי זה. המופע הראשון שמליק-פאשאייב ניצח עליו היה האופרה "ליילה" מאת ויקטור דולידזה. בבית האופרה של טביליסי התוודע מליק-פאשאייב לזמרים ידועים כמו סרגיי מיגאי, ולריה ברסובה, אלכסנדר פירוגוב, וסרגיי למשב הצעיר. בשנת 1924 ניצח מליק-פאשאייב על האופרות "פאוסט מאת גונו, "כרמן" מאת ז'ורז' ביזה ו"יבגני אונגין" מאת צ'ייקובסקי בבית האופרה והבלט של לנינאקאן (שחזרה כיום לשמה המקורי גיומרי) . בשנת 1929 ו-1931 הופיע גם בירוואן.
חואן מנואל דה רוסאס
מדיניות החוץ
רוסאס, למרות שהיה "רק" מושל בואנוס איירס, היה ממונה עקב כך על יחסי החוץ של הקונפדרציה הארגנטינאית.
בצפון התנהלה מלחמה בין ארגנטינה לקונפדרציה של פרו ובוליביה בין אוגוסט 1837 ויוני 1838 על רקע ניסיונות לפלוש לחוחוי וסלטה בתמיכתם של גורמים אוניטריים. את המלחמה ניהל פליפה הרדיה (Felipe Heredia) - מושל טוקומן - והיא מומנה על ידי בואנוס איירס. הרדיה היה הקאודיז'ו האחרון שלא עמד בצילו של רוסאס, אולם הוא חוסל בידי אחד מקציניו לאחר תום המלחמה.
אלכסנדר מליק-פאשאייב
לימודיו ופעילותו המוזיקלית ברוסיה
בעזרת מלגה ממשלתית בשנים 1928–1930 למד מליק-פאשאייב בקונסרבטוריון הממלכתי בלנינגרד (כיום סנט פטרסבורג). הוא למד אמנות הניצוח אצל ניקולאי מאלקו - עד להגירתו למערב - ואחר, רוב התקופה, אצל אלכסנדר גאוק. בתחום תאוריית המוזיקה השתלם אצל ח.ס. קושנריוב וו.ו.שצ'רבצ'וב. נכח גם בשעוריו של הזמר איוואן ירשוב. בתקופת שהותו בלנינגרד רושם עז עשו עליו כמה מהמנצחים האורחים מגרמניה, בעיקר ברונו ולטר ואוטו קלמפרר. אחרי סיום בהצטיינות את לימודיו בלנינגרד שב מליק-פאשאייב לזמן קצר בטביליסי ושיתף פעולה עם במאי האופרות ולדימיר לוסקי.
בולשוי תיאטר
החל משנת 1931 הוזמן על ידי מלינובסקאיה, מנהלת התיאטרון בולשוי, לעבוד אצלה במוסקבה. נענה בחיוב אחרי היסוסים וסירוב התחלתי, ובהתאם לבקשתו, הופיע לראשונה בבולשוי כמנצח על האופרה "אאידה". בשנת 1953 החליף את ניקולאי גולובנוב בתפקיד המנצח הראשי של התיאטרון בולשוי ונשאר בתפקיד עד שנת 1963. בתקופתו הורחב רפרטואר האופרה ליותר אופרות מן הרפרטואר ה"מערבי" (לרבות יצירות של ורדי, ז'ול מאסנה, רוג'רו ליאונקוואלו, ביזה, פוצ'יני ), גם כן כמה אופרות רוסיות חדשות מאת דמיטרי קבלבסקי או יורי שאפורין. בשנים 1933–1934 היה גם המנהל המוזיקלי של הסטודיו לאופרה שעל יד הקונסרבטוריון של מוסקבה. בשנת 1963 כיהן מליק-פשאשייב כמנהל מוזיקלי של אירועי "עשור התרבות הארמנית" במוסקבה. ב-1956 התמנה ליועץ לאריועי "העשור השני" שאורגנו במוסקבה. בשנת 1943 פונה יחד עם כל צוות התיאטרון בולשוי לעיר קויבישב (סמרה) והם מסרו את פרס סטלין שזכו בו לקרן ההגנה. עם ביצועי האופרה שבהם הצטיין ניתן למנות "רוסלן ולדומילה" מאת גלינקה, פיק דאם ו"נעלי המלכה" מאת צ'ייקובסקי, "מלחמה ושלום" מאת פרוקופייב, וילהלם טל מאת רוסיני מליק-פאשאייב ניצח גם יצירות סימפוניות מונומנטליות של בטהובן, ורדי, יוהנס ברהמס, צייקובסקי, רימסקי-קורסקוב, שוסטקוביץ' ואחרים. המנצח הגרמני הרמן אבנדרות שביקר בברית המועצות באותה תקופה העריך מאוד את ביצועה של תזמורת הבולשוי את האופרה של בטהובן, פידליו, מליק פאשאייב ניצח שוב באופרה של ירוואן בשנת 1958 וכמו כן ערך סיורי קונצרטים בחוץ לארץ. ניצח שם בין היתר על מופעי אופרה כמו הנסיך איגור (מאת בורודין 1958) ו"כרמן" מאת ביזה בפראג, "פיק דאם" (1961) בקובנט גרדן ב לונדון ובאוסטרבה, פאוסט בבודפשט, וכן אאידה (1963) שוב בקובנט גארדן עם גלינה וישנבסקאיה בתפקיד הראשי.
חואן מנואל דה רוסאס
מדיניות החוץ
היחסים עם ברזיל היו מעורערים אך לא התדרדרו לכדי מלחמה עד לקרב קסרוס (Caseros) בו הודח רוסאס ב-1852 ושגם כוחות מברזיל נטלו בו חלק.
הבעיות עם צ'ילה היו בעיקר על רקע היותה מדינת מקלט לחלק ממתנגדיו של רוסאס, שניסו ליזום משם פעולות נגד הפדרליים.
אלכסנדר מליק-פאשאייב
בולשוי תיאטר
מליק פאשאייב נפטר מהתקף לב במוסקבה בשנת 1964, בגיל 58, זמן לא רב אחרי שאולץ בהפתעה לפרוש מתפקידו בבולשוי לטובת יבגני סבטלנוב. הוא הובא לקבורה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה (גוש ג)
חואן מנואל דה רוסאס
מדיניות החוץ
פראגוואי הכריזה רשמית על עצמאותה ב-1842 למרות שהייתה עצמאית באופן מעשי מזה עשרות שנים, והכרזה זו כוונה בעיקר כלפי רוסאס ששאף לצרף אותה לקונפדרציה הארגנטינאית, ולשם כך חסם את התעבורה אליה דרך נהר הפרנה כדי לאלצה להיכנס למשא ומתן איתו, אך ללא הועיל. יחד עם זאת - לא היו עימותים צבאיים בין הצדדים.
אלכסנדר מליק-פאשאייב
חיוו האישיים
מליק-פאשאייב היה נשוי לרקדנת הבלט מינה סולומונובנה שמלקינה (1995-1909), רקדנית סולנית של תיאטרון בולשוי בנו, אלכסנדר (אלכסנדר אלכסנדרוביץ') מליק-פאשאייב (יליד 1941) הוא אמן, חוקר רוסי ידוע בפסיכולוגיה של האמנות. בשנים 1934–1940 הזוג מליק-פאשאייב נמצא בידידות קרובה עם הסופר מיכאיל בולגקוב ואשתו, ילדה.
חואן מנואל דה רוסאס
מדיניות החוץ
באורוגוואי, הנשיא החדש מנואל אוריבה (Manuel Oribe) בשנת 1835 הצליח להשתחרר מהשפעת קודמות - פרוקטואוסו ריוורה (Fructuoso Rivera), אלא שריוורה בתמיכת אוניטריים גולים במונטווידאו - בהם לוואז'ה - שהדיח בעבר את מושל בואנוס איירס דורגו והודח בעצמו בידי רוסאס - וגורמים צבאיים מברזיל, הקים את מפלגת האדומים (el partido colorado) והצית את המלחמה הגדולה (la Guerra Grande) 1839-1851. באמצע 1838 החל המצור על מונטווידאו של האדומים בתמיכת הצי הצרפתי. אוריבה נאלץ להתפטר באוקטובר 1838 ועבר לבואנוס איירס.
הסגר הימי הצרפתי
הבעיות הגדולות היו עם צרפת: הצרפתים שמרו על פרופיל נמוך באזור במשך שני עשורים, עד שהמלך לואי פיליפ החליט להשיב לה את מעמדה כמעצמה, לאלץ מדינות חלשות לבצע ויתורים כלכליים, ואף להכפיפן לצרפת כמושבות או מדינות חסות. בדרום אמריקה היא שאפה להרחיב את השפעתה ואת סחר החוץ שלה. מתוך מודעות לכוחה של בריטניה, לואי פיליפ הכריז ב-1838 בפרלמנט שרק בתמיכת צי חזק ניתן יהיה לפתוח שווקים חדשים למוצרים הצרפתיים.
אלכסנדר מליק-פאשאייב
רומנסות
על שירים מאת אלכסנדר פושקין, איליה ארנבורג וכו'
חואן מנואל דה רוסאס
הסגר הימי הצרפתי
מכיוון שארגנטינה לא הייתה עדיין מאורגנת מבחינה חוקתית ושקועה במאבקים פנימיים, הצרפתים סברו שיוכלו להשיג בקלות ויתורים מסחריים. בנובמבר 1837, סגן הקונסול הצרפתי העביר לשר החוץ פליפה ארנה (Felipe Arana) דרישה לשחרור שני אזרחים צרפתיים שנחשדו בריגול לטובת בוליביה ובהברחות, הסכם מסחרי בתנאים דומים לאלו שבריטניה נהנתה מהם, ושחרור אזרחי צרפת מחובת השירות הצבאי (אז היה מדובר בשניים בלבד..).
ארנה דחה את התביעות, ומספר חודשים לאחר מכן, במרץ 1838, הצי הצרפתי הטיל סגר על נמל בואנוס איירס ועל השיט בנהרות של הליטורל (האורוגוואי והפרנה), תוך שהוא מציע לפרובינציות של הליטורל לצאת נגד רוסאס בתמורה להסרת הסגר נגדן.
אלכסנדר מליק-פאשאייב
מבחר דיסקוגרפיה
( איכותו המיוחדת של אמנותו נשמרה בהקלטות רבות עם תזמורת תיאטרון בולשוי:
חואן מנואל דה רוסאס
הסגר הימי הצרפתי
באוקטובר 1838 כח צרפתי כבש את האי מרטין גרסיה (Martín García) השולט על שפך נהר אורוגוואי לריו דה לה פלאטה, לכד את מגיניו ושחרר אותם בבואנוס איירס בצירוף מכתב הערכה לעמידתם האמיצה נוכח כח גדול בהרבה משלהם ומצויד טוב יותר.
אלכסנדר מליק-פאשאייב
קישורים חיצוניים
Бecкoмпрoмиccный pыџapь иcкуccтвa - האביר הבלתי מתפשר של האמנות
חואן מנואל דה רוסאס
הסגר הימי הצרפתי
הסגר השפיע על כלכלת הפרובינציה במונעו אפשרות לייצא, ופגע במגדלי הבקר ובסוחרים שרבים מהם החלו לתמוך באופוזיציה.
רק לגבי הנושא של שחרור אזרחי צרפת מחובת השירות הצבאי, רוסאס השתהה במשך כשנתיים בטרם השיב. ההתנגדות שלו לא הייתה עקרונית, אלא שהוא ציפה להתייחסות מכובדת כאל מדינה ריבונית, ורק כשצרפת שלחה שר בכיר הוא ניאות לחתום על הסכם כשווים מול שווים, ושם לסגר קץ באוקטובר 1840.
הדור של 1837
ב-1837 קמה קבוצה של אינטלקטואלים צעירים שדגלה באידיאלים של הרומנטיקה האירופאית ודמוקרטיה ליברלית, והזדהתה עם המורשת משנותיה הראשונות של ארגנטינה.
הקבוצה הקימה "סלון ספרותי" שנסגר בפקודת רוסאס, ותנועה סודית בשם "ארגנטינה הצעירה" (La Joven Argentina) שנוסדה בידי אסטבן אצ'ווריה (Esteban Echeverría) ב-1838; והשיגה כך מידה מסוימת של השפעה.
צעירים אלו שהיו צאצאי מהגרים, שאפו להוות אלטרנטיבה לפדרליים ולאוניטרים, עסקו ביצירה הספרותית הלאומית ומכאן - בזהותה המתגבשת של ארגנטינה, והשפעת הרעיונות שלהם באה לידי ביטוי בעיקר לאחר הדחתו של רוסאס ב-1852. לרוב רואים בהם מובילים חברתיים שתרמו לעיצוב פני האומה, אך בקרב היסטוריונים רוויזיוניסטיים הם מצטיירים כמתבטלים בפני התרבות האירופאית, מייבאי ערכים זרים ואף כבוגדים ומשתפי פעולה עם האויב.
עמדתם נגד מדיניותו של רוסאס כלפי הצרפתים הובילה לרדיפתם בידי המסורקה - הזרוע החמושה של רוסאס. איש מהם לא נרצח, אך רבים העדיפו לגלות בשל רדיפתם: הרוב למונטווידאו, והשאר לסנטיאגו דה צ'ילה; ובתור מתנגדים לרוסאס חברו מסיבות מעשיות לגולים האוניטריים.
פלרמו דה סן בניטו
במהלך השנים 1836–1838 רוסאס רכש שטח אדמה בסביבות בואנוס איירס והחל להקים שם מתחם מגורים עבור עצמו במשך כעשור שכלל בית מידות - הגדול מסוגו בפרובינציה באותם ימים, תעלות מים, אגם מלאכותי, שטח מיוער, פרקים ועוד; ולמקום קרא "פלרמו דה סן בניטו" (Palermo de San Benito) עם השלמת הפרויקט ב-1848.
מקור השם אינו ברור.
מלחמת האזרחים של שנות ה-40
ביוני 1838 הגיע לבואנוס איירס דומינגו קוז'ן (Domingo Cullen), מבכירי הממשל בפרובינציה של סנטה פה, במטרה לתווך בין רוסאס למפקד הצי הצרפתי; אולם מהר מאוד שינה טעמו והחל לדון עם האדמירל הצרפתי לגבי שיתוף פעולה בין סנטה פה לבינו נגד רוסאס. תוף כדי כך נפטר מושל סנטה פה ומקורבו של רוסאס עוד מזמן הדחתו של לוואז'ה - אסטניסלאו לופס (Estanislao López) - וקוז'ן מיהר לסנטה פה כדי להיבחר כמושל במקומו. רוסאס ומושל אנטרה ריוס - פסקל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) - לא הכירו בו בתואנה שהוא ספרדי, והובילו להדחתו והחלפתו בחואן פאבלו לופס (Juan Pablo López) - אחיו של המושל המנוח הקודם.
עוד קודם לכן, במהלך הקדנציה הקצרצרה שלו כמושל סנטה פה, קוז'ן כרת ברית נגד רוסאס עם מושל קוריינטס חנארו ברון דה אסטרדה (Genaro Berón de Astrada). אסטרדה, מצידו, חתם על ברית עם פרוקטואוסו ריוורה (Fructuoso Rivera) - נשיא אורוגוואי לשעבר ולעתיד ובן בריתם של האוניטרים. הברית לא החזיקה מעמד, אך אסטרדה הזדרז להכריז מלחמה נגד בואנוס איירס ואנטרה ריוס. אצ'אגואה - מושל אנטרה ריוס - פלש לקוריינטס, הרס את צבאו של יריבו בקרב פגו לרגו (Pago Largo) ב-31 במרץ 1839 בו אסטרדה עצמו נהרג.
במאי 1839, בתמיכה מדינית וכספית של בואנוס איירס וצבאית של מתנגדי ריוורה, אצ'אגואה פלש לאורוגוואי, הגיע סמוך למונטווידאו, אך הובס בידי ריוורה בקרב קגנצ'ה (Cagancha) ב-29 בדצמבר 1839, כשריוורה שב כבר לכס הנשיאות.
משהחלה פלישתו של אצ'אגואה לאורוגוואי, ריוורה החליט לפלוש בתגובה לאנטרה ריוס. הוא פנה למושל קוריינטס פדרו פרה (Pedro Ferré) שהעמיד את צבאו תחת פיקודו; יחד עם זאת - צבא קוריינטס הובס מהר מאוד משניסה לתקוף את סנטה פה.
הפיכת בני החורין מהדרום
הם בנו על תמיכתו של לוואז'ה - יריבו של רוסאס שהודח על ידו שנים קודם לכן, ואשר אמור היה לצלוח את ריו דה לה פלאטה ולנחות במפרץ סמבורומבון (Bahía de Samborombón) .
התוכנית נכשלה: לוואז'ה שינה את תוכניותיו ופנה לאנטרה ריוס, ורוסאס חיסל את מנואל מסה האב ואת רמון מסה הבן בסוף יוני 1839. בני החורין מהדרום הובסו בידי פרודנסיו רוסאס (Prudencio Rosas) - אחיו של חואן מנואל רוסאס - בקרב צ'סקומוס (Chascomus) ב-7 בנובמבר 1839, ומנהיגיהם חוסלו או נכלאו או נמלטו.
הקואליציה הצפונית
לאחר הרצחו של פליפה הרדיה (Felipe Heredia) - מושל טוקומן - ב-16 בנובמבר 1838 האוניטרים בצפון החלו להתארגן ותפסו את השלטון בטוקומן, סלטה, חוחוי וקטמרקה. רוסאס שחשש שהם ישתלטו על הנשק ששמלח למלחמה נגד בוליביה ופרו, שלח כח צבאי שישתלט עליו קודם, ובראשו הגנרל גרגוריו אראוס דה למדריד (Gregorio Aráoz de Lamadrid) - האוניטריסו שבעשור הקודם נלחם בראש הליגה הפנימית נגד פקונדו קירוגה והובס וגלה למונטווידאו.
האוניטרים הקדימו אותו, השתלטו על הנשק והקימו את הקואליציה הצפונית בראשות מרקו אבז'אנדה (Marco Avellaneda) מטוקומן, אביו של ניקולאס אבז'אנדה - לימים נשיא ארגנטינה. הם ניסו לצרף את חואן פליפה איבארה (Juan Felipe Ibarra) - מושל סנטיאגו דל אסטרו - ואת תומאס בריסואלה (Tomás Brizuela) - מושל לה ריוחה: הראשון סירב ונשאר נאמן לרוסאס, והשני התפתה לאחר שהובטח לו שיקבל את הפיקוד על כוחות הקואליציה.
בסוף 1840 למדריד פלש לקורדובה לאחר שקבוצת ליברלים הדיחה את מנואל לופס (Manuel López) - המושל הפדרלי של קורדובה - ותכננה הפיכות בסן לואיס ובמנדוסה ששתיהן נכשלו בסופו של דבר.
המערכות של לוואז'ה
חואן לוואזה (Juan Lavalle) פלש לאנטרה ריוס. בקרב הראשון, נגד המושל המקומי פסקואל אצ'גואה ( Pascual Echagüe), הוא ניצח, אך הפסיד בשני, ובעזרת הצי הצרפתי הצליח לחלץ את כוחותיו מאנטרה ריוס ונחת בצפון הפרובינציה של בואנוס איירס. הוא הגיע לקרבת העיר בה שימש כמושל שנים קודם לכן, והמתין שהיא תתמרד ותצטרף אליו. בניגוד לציפיתיו, העיר נשארה נאמנה לרוסאס, ואילו חייליו של לוואז'ה הם אלו שהחלו לערוק; בשעה שרוסאס ארגן את כוחותיו סביבו.
הטרור
כשהבין שלוואז'ה נמלט, רוסאס פתח במבצע חיסולים: עשרות נרצחו, מאות בתים נבזזו, והרחובות הפכו שוממים. תומכי האוניטרים נרדפו כמו כל מה שדבק בו צל חשד לאוניטריות, כולל כל מה שהיה בצבעי תכלת ירוק של האוניטרים; והכל נצבע באדום פדרלי: הבתים, הבגדים והמדים.
רוסאס לא ניסה לעצור את הטרור שהפך לספונטני וללא הוראות מפורשות ממנו, ורק משהיה בטוח שיצייתו לו - הורה להפסיק ואיים בסנקציות חמורות נגד מי שיפר את הנחיותיו, והאלימות פסקה בבת אחת.
הטרור של שנת 1840 היה שיאו של השימוש באלימות למטרות פוליטיות בידי רוסאס ותומכיו. חלק מההיסטוריונים טוענים שהשימוש חסר המעצורים בטרור אפיין את כל תקופת שלטונו של רוסאס, ואחרים טוענים שרק את התקופה הזו שנמשכה מספר שבועות, ובכל מקרה לא במשך כל תקופת שלטונו. בכל מקרה - רוסאס השתמש בטרור פחות כדי לחסל אויבים ויותר כדי לזרוע פחד.
ב-1842 הוא הכריז על עצמו כשליט יחיד בחסדי האל להצלת המולדת.
סוף מלחמת האזרחים
לוואז'ה, לאחר שנסוג מבואנוס איירס לסנטה פה, נסוג משם לקורדובה, והובס שם בקרב קבראצ'ו הראדו (Quebracho Herrado) ב-28 בנובמבר 1840 בידי מנואל אוריבה (Manuel Oribe) - נשיא אורוגוואי לשעבר וכעת מפקד הצבא הפדרלי. לוואז'ה נאלץ לסגת לטוקומן, שם הצטרף לזמן קצר ללמדריד - המפקד האוניטרי שחצה את הקווים פעמיים: הצטרף לרוסאס אך שב למחנה האוניטרי. למדריד הפנה את כוחותיו לקוז'ו, הם ניצחו בקרב אנגקו (Angaco) בסן חואן ב-16 באוגוסט 1841, אך הובס מייד לאחר מכן בקרב צקריז'ה (Chacarilla) ב-18 באוגוסט 1841. מפקד הכח - מריינו אצ'ה (Mariano Acha) - הוצא להורג לאחר מכן בידי המנצחים.
למדריד עצמו התמנה למושל מנדוסה, אך זמן קצר לאחר מכן הובס בקרב רודאו דל מדיו (Rodeo del Medio) ב-24 בספטמבר 1841, והוא יחד עם אלו ששרדו - נמלט לצ'ילה.
לוואז'ה עצמו לא המשיך לקוז'ו עם למדריד אלא המתין בטוקומן לאוריבה הפדרלי שהביס אותו בקורדובה, וניגף שוב בקרב פמאיז'ה (Famaillá) בספטמבר 1841. בן בריתו מרקו אבז'נדה חוסל, ולוואז'ה עצמו שנמלט לחוחוי נהרג שם מירי תועה, ונקבר בפוטוסי שבבוליביה, אליה נמלטו אחרוני האוניטרים מהצפון.
ההצלחה האירה פנים לאוניטרים דווקא בקוריינטס בה הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) הביס וחיסל את צבאו של מושל אנטר ריוס - פסקואל אצ'גואה (Pascual Echagüe) - בקרב קאגואסו (Caaguazú) ב-28 בנובמבר 1841. משם הוא פלש לאנטרה ריוס במקביל לפרוקטואוסו ריוורה (Fructuoso Rivera) שהגיע מאורוגוואי, והתמנה למושל; אך סכסוך עם פדרו פרה (Pedro Ferré) - מושל קוריינטס - אילץ אותו להימלט ולהשאיר את כוחותיו תחת פיקודו של ריוורה.
באותה תקופה, ג'וזפה גריבלדי - גיבורה הלאומי של איטליה לעתיד - השתתף בפעולות ימיות בנהרות של ארגנטינה ואורוגוואי. האדמירל הוותיק גיז'רמו בראון (Guillermo Brown) שהשתתף במלחמת העצמאות של ארגנטינה, במלחמת ארגנטינה–ברזיל ואף במלחמת האזרחים הזו לצידו של רוסאס - התפעל מאומץ הלב שגילה, אך התייחס למלחים האיטלקים כאל פירטים.
בסנטה פה, המושל חואן פאבלו לופס (Juan Pablo López) נמלט עם ריוורה למזרח אנטרה ריוס לאחר שאוריבה - מפקד הצבא הפדרלי - הביס אותו באפריל 1842, ושם הוא הובס שנית בקרב ארוז'ו גרנדה (Arroyo Grande) בדצמבר 1842.
רבים מהמובסים חוסלו בפקודות אוריבה ורוסאס, ומלחמת האזרחים תמה לעת עתה.
העשור האחרון
לחוק המכס מ-1836 הייתה השפעה משתנית, והוא יושם באופן סלקטיבי בכפוף לסגרים הימיים של המעצמות הזרות. שני אלו היטיבו עם הפרובינציות הפנימיות, ואנטרה ריוס היא דוגמה טובה לכך.
בתקופה זו הגיע גל הגירה גדול מאירופה: אירלנד, גליסיה, ארץ הבסקים ואנגליה; הם לא בחרו בהתיישבות חקלאית נפרדת אלא השתלבו בחברה הקריאולית. אירים ובסקים עסקו בגידול בקר והפכו בהמשך לבעלי חוות, גידול כבשים החליף את גידול הפרות, והדבר הוביל לגידול ביצוא הצמר שיצר תלות באנגליה שהייתה הקניינית הגדולה אז.
החברה הארגנטינאית נותרה נטולת אופוזיציה שכן מי שלא הזדהה עם הפדרליים נאלץ לגלות או שחוסל, והדבר היה נכון גם בבואנוס איירס וגם בפרובינציות בהן שלטו בעלי בריתו של רוסאס.
בין בעלי ברית אלו ניתן למנות גם את חוסטו חוסה דה אורקיסה (Justo José de Urquiza) מושל אנטרה ריוס: הוא היה הגנרל המצליח ביותר מבין הפדרליים: לאחר ניצחונו של אוריבה בקרב ארוז'ו גרנדה בדצמבר 1842 וחיסולה הסופי של הקואליציה הצפונית, כל ההישגים הפדרליים היו בזכות אורקיסה וצבא אנטרה ריוס בצירוף תגבורות מבואנוס איירס. אורקיסה היה אדם עשיר, וניצל את הגעתו לשלטון כדי להתעשר יותר; ובשל מעמדו הצבאי - רוסאס העדיף להתעלם מההברחות מאנטרה ריוס למונטווידאו הנצורה: מצד איד אורקיסה היה שותף למצור, אך מצד שני הרוויח מההברחות לשם.
מדיניות דתית
היחסים עם הכנסייה הקתולית היו מורכבים: רוסאס היה קתולי מאמין, אך ראה עצמו כממשיכה של מדיניות הסמכות המלכותית (Patronato regio) שהעניקה סמכות להתערבות בענייני הכנסייה למלכים במדינות הקתוליות.
כך הוא קיבל ב-1836 את מסדר הישועים והעניק להם הטבות שונות, אך משסרבו לתמוך בו בפומבי - הוא התעמת איתם ולבסוף הם נאלצו לגלות למונטווידאו.
שאר הכנסיות תמכו בו בפומבי, ערכו מיסות לציון הצלחותיו, דמויות הקדושים הולבשו באדום - צבעם של הפדרליים, ואפילו דיוקנו של רוסאס עצמו צורף להם. כל זה נעשה בשיתוף פעולה של מריאנו מדראנו (Mariano Medrano) - הבישוף של בואנוס איירס במהלך שלטונו של רוסאס.
אחד האירועים המפורסמים מאותה תקופה היה הרומן האסור בין קמילה או'גורמן והכומר לדיסלאו גוטיירס (Ladislao Gutiérrez) שזכו לתמיכת האוניטרים ממונטווידאו, נמלטו מבואנוס איירס, ולבסוף חוסלו בפקודת רוסאס.
המצור על מונטווידאו והתקוממות חדשה בקוריינטס
לאחר שחיסל את בקואליציה הצפונית בקרב ארוז'ו גרנדה בדצמבר 1842, התפנה מנואל אוריבה (Manuel Oribe) - נשיא אורוגוואי לשעבר וכעת מפקד הצבא הפדרלי - להיפרע מפרוקטואוסו ריוורה (Fructuoso Rivera) - נשיא אורוגוואי בעבר ובהווה ופטרונם של האוניטרים הגולים במונטווידאו; והטיל מצור על העיר בשנת 1843.
ריוורה גורש מהעיר במהלך המצור, אך אוריבה מעולם לא הצליח ללכוד אותו.
במהלך כל התקופה הזו, מיטב כוחותיה של בואנוס איירס צרו על מונטווידאו. תקופה זו מוכרת גם בתור "המלחמה הגדולה" (La Guerra Grande: 1839-1851).
קוריינטס התמרדה שוב נגד רוסאס ב-1843 בראשות האחרים מדרייגה (Madariaga), אך המרד לא התפשט לפרובינציות האחרות. רק ב-1846–1847 אורקיסה הצליח להביסם ולאחד את ארגנטינה מאחורי רוסאס.
הסגר האנגלי-צרפתי
רוסאס אסר על השייט בנהרות הפנימיים (הפרנה והאורוגוואי) במטרה לכפות את חוק המכס של בואנוס איירס - הנמל היחידי שסחר עם אירופה - חוק שהיטיב עם בואנוס איירס אך פגע בכל שאר הפרובינציות. אנגליה ניסתה לכפות שיט חופשי כדי למכור את תוצרתה.
בעקבות כך, הציים של אנגליה וצרפת הטילו סגר ימי על נמל בואנוס איירס ב-18 בספטמבר 1845 ומנעו מהצי שלה לסייע לאוריבה שצר על מונטווידאו; והצי של בואנוס איירס בפיקודו של גיז'רמו בראון נלכד למעשה בידי הצי הבריטי.
הצי המשותף הפליג במעלה הפרנה כדי ליצור קשר עם קוריינטס ועם פרגוואי שהחלה אז להיפתח ליחסי חוץ . הם הביסו בדרך את כוחותיו של רוסאס בקרב וואלטה דה אובליגדו (Vuelta de Obligado) ב-20 בנובמבר 1845, אך הובסו ב-4 ביוני 1846 בקרב קבראצ'ו (Quebracho), ויותר לא ניסו לשוט בנהרות.
סן מרטין שחי אז באירופה, כתב לרוסאס מכתב הוקרה ושלח אליו לאות הערכה את חרבו שעמה - כך כתב - הגן על עצמאות יבשת אמריקה. עוד קודם לכן הוא ציווה לו את חרבו עמה נלחם במאיפו (Maipú) ובצ'קבוקו (Chacabuco) - שני הניצחונות הגדולים על המלוכנים בצ'ילה; זאת כהוקרה על ההגנה על כבודה של ארגנטינה כנגד ההתערבות החיצונית.
בריטניה הסירה את הסגר ב-1847, וצרפת ב-1848; והן חתמו על הסכמים עם רוסאס ששמו קץ לעימות, והסדירו את נושא השיט בנהרות הפנימיים של ארגנטינה ואורוגוואי.
המפלה
עם נסיגתן של אנגליה וצרפת שתמכו בעקיפין באוניטרים הנצורים במונטווידאו, המעצמה היחידה שעמדה לצידם הייתה ברזיל. רוסאס ראה במלחמה עם ברזיל עובדה בלתי נמנעת, החליט לנצל אותה כדי לכבוש שטחים במיסיונס המזרחית . הוא הכריז עליה מלחמה ומינה כמפקד צבאו את חוסטו חוסה דה אורקיסה (Justo José de Urquiza) - מושל אנטרה ריוס.
פדרליים רבים ביקרו אותו על צעדו זה שנתפס בעיניהם כהנצחת מצב המלחמה בשביל להימנע מהשינויים החוקתיים הנדרשים בארגנטינה, שהוא התחמק מהם בעבר.
האוניטרים הבינו שלא יוכלו להדיחו לבדם מבלי להעביר לצידם חלק מהמחנה הפדרלי, והגנרל חוסה מריה פס שם יהבו על אורקיסה שיעשה זאת.
ב-1 במאי 1851 הוא פרסם הצהרה שקראה תיגר על מנהיגותו של רוסאס, וכלל דרישה לרפורמות חוקתיות שיגבילו את הדומיננטיות של בואנוס איירס. הוא ניצל את מנהגו של רוסאס "להתפטר" מדי שנה מתפקידיו הלאומיים בתחום יחסי החוץ בידיעה ש"התפטרותו" תידחה; והודיע שהוא - אורקיסה - מקבל אותה.
לאחר מכן הוא כפה על אוריבה שצר על מונטווידאו להגיע להסכם עם האוניטרים הנצורים לגבי השלטון באורוגוואי; וגייס לצבאו רבים מחיליו על ציודם לצבא הגדול (El Ejercito Grande) שהקים.
רק בשלב זה הוא עבר לסנטה פה והדיח את המושל אצ'גואה, ולאחר מכן פלש לפרובינציה של בואנוס איירס ותקף את רוסאס. לאחר שמפקד הצבא שרוסאס גייס נטש את תפקידו, רוסאס עצמו נטל את הפיקוד והובס בקרב קסרוס (Caseros) ב-3 בפברואר 1852. הוא עזב את שדה המערכה, וחתם על מכתב התפטרות.
שנים רבות לאחר מכן, לאחר שהוא עצמו יודח ויפרוש מכס הנשיאות חזרה לאנטרה ריוס - אורקיסה יביע חרטה על הדחת רוסאס.
גלותו ומותו של רוסאס
רוסאס מצא מקלט אצל הקונסול הבריטי, ולמחרת הועלה על אחת מאוניות המלחמה, הפליג לאנגליה, התיישב בסמוך לסאות'המפטון והקים שם אסטנסיה (estancia, חווה בסגנון המקובל בארגנטינה). כל זה במדינה עימה התעמת במשך חלק גדול משנות שלטונו.
הוא קיבל שם מעט מאוד ביקורים, אך עמד בקשרי מכתבים עם ידידו לגבי חייו ולגבי אקטואליה פוליטית. לברטולומה מיטרה הוא הציע להקים בבואנוס איירס מדינה נפרדת. הוא מעולם לא למד אנגלית או כל שפה אחרת זולת ספרדית.
הוא מת שם ב-17 במרץ 1877 כשלצידו ביתו מנואליטה.
משהגיעה הידיעה על מותו לבואנוס איירס, הממשל אסר על קיום מיסות ואירועים לזכרו, וארגן טקס לזכר מי שהוגדרו בתור "קורבנות עריצותו".
בשנת 1989 שרידיו הועברו לבואנוס איירס, והוא נקבר בבית הקברות לה רקולטה.
לאחר הדחת רוסאס
לאחר הדחת רוסאס, אורקיסה כינס את הקונגרס החוקתי בסנטה פה שפרסם את החוקה הארגנטינאית של 1853, ובשנת 1854 מינה אותו לנשיא ארגנטינה. בואנוס איירס שנשלטה על ידי קואליציה של אוניטרים ותומכים של רוסאס סירבה לקבל את החוקה, והתנתקה מהמדינה.
ההתנתקות של בואנוס איירס נכשלה, ומלחמות האזרחים בעשורים הבאים תמכו בדיעבד בחוסר האמון של רוסאס בחוקה ככלי להשגת הסכמה לאומית.
המושלים שבאו בעקבות רוסאס נהגו במקרים רבים באכזריות דומה לשלו, התייחסו לאויביהם כאל פושעים, וחיסלו רבים מהם.
רבים ממתנגדיו של רוסאס שנמלטו בעיקר למונטווידאו אך גם לצ'ילה - החלו לשוב לאחר נפילתו, וביניהם מנהיגיה העתידיים של ארגנטינה: ברטולומה מיטרה, פאוסטינו סרמיינטו, וחואן באוטיסטה אלברדי (Juan Bautista Alberdi) - מנסח החוקה של 1853.
רק לאחר העברת עצמותיו לקבר בבואנוס איירס הוקם לראשונה מונומנט לזכרו באחת מכיכרות העיר. בעיר אין אף רחוב לזכרו, אם כי יש כמה ביישובים אחרים בארגנטינה. דמותו מופיעה על שטרות בני 20 פסו.
פטרסון ג'וזף
פטרסון ג'וזף (באנגלית: Paterson Joseph; נולד ב-22 ביוני 1964) הוא שחקן בריטי. ב-1990 שיחק בהפקות של הלהקה השייקספירית המלכותית של המחזות "המלך ליר" ו"עמל אהבה לשווא". בטלוויזיה הוא מוכר מהופעותיו בסדרה "חדר מיון" (1997–1998), בתפקיד אלן ג'ונסון בסיטקום של ערוץ 4 "פיפ שואו" (2003–2015), בסדרה "מחלקה אלטרנטיבית" (2004–2006), בסדרה "ניצולים" (2008–2010), בסדרה הקומית "Boy Meets Girl" (2009), ובתפקיד מפקח בילוש וס לייטון בסדרה המשפטית "חוק וסדר: בריטניה" (2013–2014). בקולנוע שיחק בסרטים "החוף" (2000), "איאון פלקס" (2005) וב-"The Other Man".
תיאטרון
ב-1991 זכה ג'וזף בפרס איאן צ'ארלסון על הופעתו בתפקיד אוסוולד במחזה "המלך ליר", בתפקיד דומיין במחזה "עמל אהבה לשווא", ובתפקיד המרקיז דה מוטה במחזה "The Last Days of Don Juan" כולם עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
עוד הופיע בתיאטרון בתפקיד הראשי ב"אותלו" ובמחזות "הנרי הרביעי", "המלך ליר" ו"המלט" בעיר ניו יורק. ב-2012 גילם את ברוטוס בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה "יוליוס קיסר" שמתרחש באפריקה. ב-2004 השתתף בפרויקט עבור ערוץ 4 בצילום סרט דוקומנטרי בשם "שייקספיר שלי", בו הוא ביים גרסה של "רומיאו ויוליה" בהשתתפות עשרים צעירים שאינם שחקנים מאזור הרלסדן שבלונדון. ב-2006 היה ג'וזף פטרון של "OffWestEnd.com", רשימת תיאטראות מחוץ לזרם המרכזי. ב-2006 וב-2007 שיחק בתפקיד ראשי במחזה "The Royal Hunt of the Sun" ובמחזה "הקיסר ג'ונס" בתיאטרון אוליבייה בלונדון. ב-2015 הופיע ג'וזף בהצגת יחיד שכתב בשם "Sancho: An Act of Remembrance" המבוסס על חייו של איגנסיוס סנצ'ו, שהועלה באוקספורד וברמינגהם ובסיבוב הופעות בארצות הברית.
טלוויזיה
ג'וזף שיחק בתפקידים רבים בטלוויזיה הבריטית בדרמות וגם בקומדיות. בין שאר תפקידיו היו רובן ב"וויליאם ומרי" לצדו של מרטין קלונס; מארק גרייס בסדרה הרפואית "חדר מיון", מרקיז דה קארבאס בסדרת הפנטזיה "Neverwhere"; אלן ג'ונסון בסדרה "פיפ שואו"; לינדון ג'ונס ב"מחלקה אלטרנטיבית" ובתפקיד שורטי בפרק הראשון של הסדרה "יריחו".
הוא השתתף בסדרת הדרמה שזכתה לשבחים "Sex Traffic", בעיבוד הטלוויזיוני של המחזה "Elmina's Kitchen" מאת קוויים קווי ארמה, בשני פרקים בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" "זאב רע" ו-"The Parting of the Ways" בתפקיד רודריק שהוא משתתף בגרסה עתידית של השעשועון "החוליה החלשה" ולבסוף הורגים אותו הדאלקים. עוד השתתף בתפקידי משנה בסדרה הקומית "Dead Ringers". ב-2006 הופיע בתוכנית המערכונים "That Mitchell and Webb Look" בתפקיד סיימון, מתחרה בשעשועון "Numberwang".
ב-2007 שיחק ג'וזף בשתי עונות של הסיטקום המדע בדיוני "Hyperdrive" של ה-BBC, וגילם את בנג'מין מדוקס בסדרת הדרמה "ג'קיל". הוא דיבב את ק. או. ג'ו בסדרת האנימציה הממוחשבת "Chop Socky Chooks".
ב-2008 שיחק בתפקיד גרג פרסטון בסדרה "ניצולים" גרסה מחודשת של ה-BBC לדרמת המדע בדיוני באותו שם משנות השבעים של המאה העשרים. ב-2010 חזר וגילם את אותה דמות בעונה השנייה של הסדרה. עוד ב-2008 הופיע ג'וזף בתפקיד מתנקש בשם פטריק פינץ' בפרק בסדרה "The Fixer".
ב-2009 הוזכר שמו בין המועמדים לתפקיד הדוקטור ה-11, אבל לבסוף מאט סמית נבחר לתפקיד.
ב-2013 וב-2014 הופיע ג'וזף בתפקיד מפקח בילוש וס לייטון בגרסה הבריטית של הסדרה "חוק וסדר". ב-2014 החל להופיע בתפקיד "הולי ויין" גילקרסט בסדרת הדרמה של HBO "הנותרים", וב-2015 גילם את גנרל ארנולד גיינס במיני-סדרה "You, Me and the Apocalypse".
ב-2016 היה ג'וזף הקריין בסרט הדוקומנטרי "Inside Obama's White House" של ערוץ BBC Two.
קולנוע
בשנת 2000 הופיע ג'וזף בתפקיד קיטי בסרט ההולווידי "החוף" לצדו של לאונרדו דיקפריו. ב-2005 שיחק בתפקיד ג'ירו בסרט "איאון פלקס" בהפקת סרטי פרמאונט בכיכובה של שרליז ת'רון.
הופעות קוליות
ב-2011 חזר להופיע ב"דוקטור הו" בדרמת אודיו בשם "Earth Aid" בתפקיד ויקטור אספינוזה.
חיים אישיים
ג'וזף חי בצרפת עם אשתו ובנו. לפני שפנה לקריירת משחק הוא היה שף.
סואסאט
סואסאט (בגרינלנדית: Suaasat) הוא מרק גרינלנדי מסורתי. הוא עשוי באופן מסורתי מבשר כלבי ים, אך יכול להיות עשוי גם מלוויתן, מאייל הצפון או מעופות ימיים.
המרק כולל לעיתים קרובות בצל ותפוחי אדמה והוא מתובל במלח, פלפל שחור ועלי דפנה. את המרק לעיתים קרובות מעבים באורז או בהשריה של שעורה במים למשך הלילה, כך שהעמילן מופרש למים.
אנתוני איררדי
'''אנתוני "טוני" ר. איררדי (באנגלית: Anthony "Tony" R. Ierardi''') הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל ששירת כראש אגף מבנה הכוח, משאבים והערכה במטות המשולבים.
ביוגרפיה
איררדי נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה. ב-1982 סיים תואר ראשון בניהול באוניברסיטת וושינגטון ולי שבוירג'יניה והתגייס לצבא ארצות הברית.
ביוני 1998 מונה למפקד הגדוד הראשון ברגימנט הפרשים השביעי ובהמשך שימש קצין מבצעים של דיוויזיית הפרשים הראשונה. לאחר לימודים במכללת המלחמה של הצי מונה ביוני 2002 למפקד החטיבה הראשון של דיוויזיית החי"ר השנייה בקוריאה הדרומית וביולי 2004 מונה לראש מטה הדיוויזיה.
בספטמבר 2005 מונה לראש מחלקת פיתוח יכולות במרכז שילוב היכולות של הצבא. בשנים 2006–2008 פיקד על כוח המשימה המשותף של מחלקת ההגנה של ארצות הברית ופיקוד צפון למלחמה בסחר בסמים ובטרור שמפקדתו בפורט בליס.
ביוני 2008 הוצב באפגניסטן כסגן מפקד לנושא תכנון בפיקוד העברת השליטה הביטחונית. בנובמבר 2009 מונה לכראש מחלקה באגף מבנה הכוח, משאבים והערכה של המטות המשולבים, במסגרת זו שימש מנהל קבוצת התכנון לפתרון בעיית מטעני הצד (IED) שבמשרד תת-מזכיר ההגנה. ביולי 2010 מונה לראש אגף מחלקת ניהול הכוח במטה צבא ארצות הברית. בדצמבר 2010 קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
ביוני 2012 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה בפורט הוד, בתקופה שבה הקורפוס השלישי הוצב באפגניסטן שימש גם כמפקד בפועל של בסיס פורט הוד. במרץ 2014 מונה לסגן מפקד הקורפוס השלישי ושירת בתפקיד עד יולי אותה שנה. מיולי עד דצמבר 2014 שימש עוזר מיוחד למנהל מטה הצבא.
בדצמבר 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש אגף מבנה הכוח, משאבים והערכה במטה צבא ארצות הברית. ב-2015 מונה לראש אגף מבנה הכוח, משאבים והערכה במטות המשולבים במקום מארק רמזי. הוא שירת בתפקיד עד אוגוסט 2019.
לאחר פרישתו מונה לראש מטה חברת Rebellion העוסקת בפיתוח תוכנה בתחום הביטחוני.
איררדי בעל תואר שני בלימודי אמריקה הלטינית מאוניברסיטת ג'ורג'טאון, בוגר המכללה לפיקוד ומטה של צבא מקסיקו (Escuela Superior de Guerr), בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי. נשוי לאנג'לה ואב לשניים.
AccessiBe
אקססיבי (באנגלית: AccessiBe) היא חברת תוכנה ישראלית-אמריקאית, המפתחת תוכנה להנגשת אתרי אינטרנט באמצעות בינה מלאכותית.
היסטוריה
אקססיבי הוקמה בשנת 2018, על ידי דקל סקופ, גל ויזל ושיר אקרלינג, במטרה לפתח תוכנה להנגשת אתרי אינטרנט לאנשים עם מוגבלויות באמצעות בינה מלאכותית.
בחודש מאי 2020, גייסה החברה כ-12 מיליון דולר בסבב גיוס סדרה A.
בחודש פברואר 2021, סגרה את סבב הגיוס שלה עם סכום של כ-28 מיליון דולר.
בחודש יולי 2021, רכשה את חברת Routier וגייסה לשורותיה את מייסדי החברה גל ברקת וניב פנסו לתפקידי הנהלה.
בחודש אוגוסט 2021, שחררה החברה את accessFlow, פלטפורמה לבדיקות נגישות ואת accessCampus המשמש כמרכז למידה למפתחים, מעצבים ומנהלי מוצר.
בחודש ספטמבר 2021, פתחה החברה את משרדיה במנהטן, במטרה להכפיל את כמות העובדים.
רנסוקה איסוגאי
רנסוקה איסוגאי (ביפנית: 磯谷 廉介 - "איסוגאי רנסוקה"; 3 בספטמבר 1886 - 6 ביוני 1967) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה ובמהלך הכיבוש היפני של הונג קונג כיהן כמושל הונג קונג בין ה-20 בפברואר 1942 ועד ה-24 בדצמבר 1944.
קורות חיים
איסוגאי נולד במחוז היאוגו, ולמד באקדמיה הצבאית הקיסרית, אותה סיים בשנת 1904. לאחר מכן למד במכללת הצבא היפני.
בין השנים 1928–1930 פיקד על גדוד חיל הרגלים השביעי. בין השנים 1931–1937 כיהן בתפקידי מטה בצבא יפן, ועם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה בשנת 1937 החל לפקד על הגדוד העשירי של חיל הרגלים בסין.
בשנת 1938 עבר למנצ'וקוו וכיהן כראש המטה צבא קוואנטונג. בעקבות כישלונו בקרב חלקין גול נקרא בשנת 1939 לשוב ליפן והוצא לגמלאות.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה בזירת האוקיינוס השקט, בדצמבר 1941, נקרא איסוגאי בשנת 1942 לשוב לשירות צבאי, וב-20 בפברואר 1942 מונה לתפקיד מושל הונג קונג מטעם שלטונות הכיבוש היפני ובהמלצת ראש ממשלת יפן הידקי טוג'ו.
במהלך כהונתו כמושל הונג קונג הייתה המושבה הבריטית הכבושה נתונה לממשל צבאי. איסוגאי מיקם את מפקדתו במלון פנינסולה שבחצי האי קאולון. בתקופה זו היה מצבה הכלכלי של המושבה הכבושה בשפל, ורבים מתושביה סבלו מרעב. מתקפות אוויריות של חיל האוויר של ארצות הברית, אינפלציה שנגרמה בשל השימוש בין צבאי יפני ומחסור בדלק הביאו להפסקת התחבורה הציבורית במושבה ועצירת המסחר בה.
בשל מצבם של תושבי הונג קונג, היה איסוגאי שנוא על ידי תושביה. במטרה לשפר את המורל ייסד איסוגאי את מנהג מרוצי הסוסים מדי יום ראשון - מנהג הקיים עד ימינו. כמו כן, בתקופתו שופץ בית הממשלה של הונג קונג ונוספו לו אלמנטים אדריכליים יפנים.
איסוגאי פרש מתפקידו כמושל ב-24 בדצמבר 1944 ושב ליפן. בתום המלחמה נאסר, ונשפט בבית הדין הסיני הצבאי לפשעי מלחמה בנאנג'ינג. איסוגאי נידון למאסר עולם אולם שוחרר בשנת 1952 והורשה לשוב ליפן. הוא נפטר בשנת 1967.
אני צועד במוסקבה
אני צועד במוסקבה (ברוסית: Я шагаю по Москве) הוא סרט סובייטי משנת 1964 בבימויו של גאורגי דאנליה והופק על ידי אולפני מוספילם. בסרט מככבים ניקיטה מיכאלקוב, אלכסיי לוקטוב, יבגני שטבלוב וגלינה פולסקיקה. בסרט מופיעים בהופעת קמע ארבעה אמנים עממיים של ברית המועצות: רולאן ביקוב, ולדימיר בסוב, לב דורוב ואינה צ'וריקובה.
הסרט, שנחשב לאחד הסרטים המאפיינים את עידן ההפשרה של חרושצ'וב, הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן ב-1964 וזכה בפרס עבודת הצילום של הצלם ואדים יוסוב, הידוע בעיקר בזכות שיתוף הפעולה שלו עם אנדריי טרקובסקי.
פסקול
נעימת הנושא המפורסמת, שבוצע על ידי מיכאלקוב, נכתבה על ידי המלחין אנדריי פטרוב.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–סין
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–סין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה העממית של סין. היחסים בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין סין החלו בשנת 1932. לאחר מלחמת האזרחים הסינית ב-1949 התמקדה הרפובליקה הדומיניקנית ביחסיה עם טאיוואן בטענה שהיא סין האמיתית. לאחר שניתקה את יחסיה עם טאיוואן ב-30 באפריל 2018 כוננה הרפובליקה הדומיניקנית יחסים עם הרפובליקה העממית של סין.
הרפובליקה הסינית
בשנת 1932 ביקר השגריר הסיני לקובה, בסנטו דומינגו, ושתי המדינות החלו לנסח אמנה בין שתיהן. שתי המדינות חתמו על האמנה ב-11 במאי 1940. הרפובליקה הסינית והרפובליקה הדומיניקנית כוננו את יחסיהן ב-9 באפריל 1941.
בתאריך ה-13 ביולי 1943 הממשלה הלאומית של הרפובליקה הסינית כוננה משימה דיפלומטית בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית. השגריר של הרפובליקה הסינית לקובה שימש גם כשגריר הסיני לרפובליקה הדומיניקנית. בחודש אוקטובר 1946 כוננה והקימה הרפובליקה הדומיניקנית משימה דיפלומטית בנאנג'ינג, בירת הרפובליקה הסינית. כאשר הממשלה הלאומית הובסה במלחמת האזרחים הסינית הועברה הנציגות לטאיפיי, טאיוואן, הנציגות מוקמה מחדש ב-8 במרץ 1953.
גם לאחר החלטה 2758 של העצרת הכללית של האו"ם ב-1971 הקובעת כי: "הרפובליקה העממית של סין היא הממשלה הסינית היחידה הלגיטימית ונציגי ממשלת הרפובליקה העממית של סין הם הנציגים החוקיים הבלעדיים של סין באומות המאוחדות", המשיכה הרפובליקה הדומיניקנית ביחסיה התקינים עם ממשלת סין הלאומית היושבת בטאיוואן.