cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צוללת
היסטוריה
צוללת המלחמה הראשונה הייתה ה"צב" אשר פותחה בשנת 1775, במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. צוללת זו אשר עוצבה בצורת ביצה יכלה להכיל חייל אחד. הצוללת הונעה באמצעות מדחף אשר החייל היושב בתוכה סובב על מנת לנוע. בשנת 1776 ניסתה הצוללת להטביע ספינה בריטית שעגנה על יד החוף אך נכשלה ונסוגה.
בשנת 1779 תוכננה הצוללת "נאוטילוס", על ידי הממציא האמריקני רוברט פולטון. פולטון הציע את המצאתו הן לצרפתים והן לבריטים, ובשנת 1800 היא נבנתה על ידי הצרפתים. הצוללת הונעה באמצעות מדחף אשר הופעל על ידי הצוות היושב בתוכה. לאחר מספר שנים, ומשלא הצליחו לשכלל את הצוללת כצוללת מלחמה, ויתרו עליה הצרפתים ולאחר מכן ויתרו עליה גם הבריטים.
צוללות מלחמה השתתפו גם במלחמת האזרחים האמריקנית. צבא האיחוד היה זה שהשתמש ראשון בצוללת בשם "אליגטור". הצוללת הייתה בנויה עם מכלי אוויר בתוכה ויכלה לשקוע לעומק. ההנעה של הצוללת המקורית הייתה מבוססת על חתירה ולאחר כשישה חודשים של ניסויים שינו את ההנעה להנעת מדחף שמסובב על ידי הצוות שיושב בתוכה.
צבא הקונפדרציה השתמש בצוללת "פיוניר" לצורכי הברחת אספקה, ובצוללת "האנלי" ככלי התקפי. עקרון ההתקפה של "האנלי" היה פשוט מאוד, אך קשה לביצוע. בקדמת הצוללת היה מוט ארוך ועליו חומר נפץ; הצוללת הייתה צריכה להתקרב לספינת האויב, להדביק עליה את חומר הנפץ, ולאחר שהייתה מתרחקת, הייתה מפעילה אותו.
צוללת כנשק אסטרטגי
צוללות מלחמה התחילו לשנות את תוצאות הקרבות או להביא יתרון אסטרטגי משמעותי במהלך מלחמת העולם הראשונה. לקראת סוף המלחמה, המציאו הבריטים את פצצות העומק, הנהיגו את שיטת השיירות, והתגברו במידה רבה על איום הצוללות הגרמניות. הצוללות הבריטיות הגיעו להישגים ניכרים עת חדרו אל הים הבלטי ואל ים השיש.
בעקבות זאת, ביקש הנרי סטימסון, מזכיר המדינה של ארצות הברית, בשנת 1930, בוועידה בינלאומית ימית בלונדון, להגיע להסכמה נגד בנייה ושימוש בצוללות, ששימשו לדבריו לפעילות בלתי אנושית. אל מול התנגדות צרפת ויפן הוחלט לקבוע שהשימוש בצוללות ייעשה באופן הומני, כדי למנוע פגיעה בבלתי מעורבים בלחימה.
במלחמת העולם השנייה הופעלו צוללות כנשק לגיטימי בפעילות שוטפת. לגרמניה הנאצית היה צי הצוללות הגדול ביותר, והיא השתמשה בו באופן אפקטיבי נגד הצי הבריטי. עם זאת, במאמץ אדיר, בו נטלו חלק הבריטים, האמריקנים והקנדים, הצליחו אלה להתגבר על איום הצוללות. בנוסף לתפקיד קרבי בזמן המלחמה, שימשו הצוללות גם ככלי לאיסוף מודיעין ולביצוע משימות מיוחדות כמו במהלך מבצע קיסר. במהלך המלחמה הפכה המשימה להטבעת אוניות אספקה לעיסוקו העיקרי של צי הצוללות הגרמני.
בזמן המלחמה הקרה, וכחלק ממרוץ החימוש, עברו הצוללות שינויים גדולים. אחד השינויים המשמעותיים ביותר היה התקנת כורים גרעיניים כמקור הכוח של הצוללות בשנת 1950, מה שאפשר לצוללת להישאר זמן רב מאוד מתחת לפני המים. צוללת כזו מכונה צוללת גרעינית. שינוי משמעותי נוסף היה במגוון כלי הנשק שהצוללת נשאה עימה. כלי הנשק המרכזיים היו טילים בליסטיים נושאי ראשי נפץ גרעיניים, שפותחו על ידי המעצמות על מנת ליצור איום אסטרטגי-קיומי על מדינות יריבות.
אובדן צוללות בציי המעצמות
אובדני צוללות התרחשו לא רק בעת מלחמה. הוותק של צי בהפעלת צוללות, אינו מהווה כשלעצמו חסינות.
אח"י דַּקָּר הייתה צוללת בשירות חיל הים הישראלי, שטבעה ב-25 בינואר 1968 בדרכה מבריטניה לישראל וכל 69 אנשי צוותה נספו. ב-28 במאי 1999, למעלה מ-31 שנים לאחר היעלמותה, נמצאו וזוהו שרידיה של ה"דקר" על קרקעית הים בעומק של כשלושה קילומטרים, בנתיב השיט המתוכנן לחיפה, במרחק של 485 קילומטרים מיעדה. לא נמצאו שרידי אנוש בצוללת או בקרבתה. המחקר ההנדסי הצביע על תקלה טכנית פנימית כסיבה שהביאה לאובדן הצוללת אך לא ניתן להצביע על סיבת הכשל המדויקת. הממצאים העידו כי הצוללת הייתה במצב של הפלגה בעומק פריסקופי בנתיב המתוכנן, כאשר אירע כשל טכני שגרם לאובדן השליטה בה ולחריגה בעומק הצלילה אשר הביאו אותה למצב בו לא יכול היה הצוות להצילה.
שתי צוללות של הצי המלכותי הבריטי אבדו בהתנגשות עם אניות. הצוללת HMS TRUCULENT בינואר 1950 והצוללת HMS AFFRAY  ביוני 1951.
לצי הצרפתי אבדו בשנים 1968 עד 1971 שתי צוללות ולשלישית קרתה תקלה שכמעט הביאה לטביעתה. שלושתן היו צוללות דיזל-חשמל, מסדרת דפנה. הצוללת מינרב אבדה ליד טולון בים התיכון בינואר 1968 בשעות הבוקר, המינרב נעה בצלילה רדודה, בתנאי ים קשים שיצרה סערת המיסטראל. הצי הצרפתי חיפש אחריה בשלוש השנים לאחר שאבדה אך היא לא נמצאה. הערכה היא שהצוללת התפרקה לשברים קטנים, הנמצאים באזור בו פני הקרקע מצולקים ובעומקים שבין 1,000 ל-2,000 מטר. לטקס האשכבה למינרב הגיע הנשיא שארל דה גול ואף צלל עם הצוללת האחות אורידיס. ב-4 במרץ 1970, בשעות הבוקר, טבעה האורידיס באותו אזור. רעש ההתרסקות נקלט בהידרופונים של הצי ועל פני הים השקט צפו עדויות. ספינות הצי הצרפתי עצרו מספר אניות סוחר שעברו בסביבה והעלה אותן לבדיקת תחתית במבדוק. מסקנתם הייתה שהסיבה לטביעה היא התנגשות עם האוניה התוניסאית טברג'ה. היות שבתחתית האוניה נמצאו סימני גירוד טריים. אף על פי שהאירוע קרה באור יום ובים שקט האוניה לא הרגישה דבר. ב-19 בפברואר 1971 נוצרה חדירת מים מצינור היניקה לצוללת פלורה מאותו דגם, בעת במזג אוויר גרוע באזור טולון. המים גרמו לקצר חשמלי ואובדן שליטה. הצוללת הצליחה לעלות לפני המים אך איבדה את כושר התנועה והיטלטלה בים הסוער עד שגוררת חילצה אותה לנמל. לאור תחקיר הצוות תוכנן ראש תורן היניקה מחדש והוחלף בכל הצוללות מדגם דפנה.
הצי הסובייטי איבד לפחות 16 צוללות מאז תום מלחמת העולם השנייה:
ב-4 במרץ 1968 את הצוללת K-129 מדגם "גולף" נושאת טילים בליסטיים, בעת סיור מבצעי בלב האוקיינוס השקט. צוללת זו הייתה יעד למבצע חילוץ על ידי ה-CIA, אשר הצליח כנראה באופן חלקי בלבד, ופרטיו לא פורסמו במלואם עד היום למרות עיסוק תקשורתי ניכר. הגרסה הרשמית של הצי הסובייטי טוענת שהצוללת טבעה בעת שינור כתוצאה מצלילה לעומק גדול מהמותר, אך גרסאות אחרות מסבירות את האירוע בהתנגשות, או בפיצוץ טורפדו בצמ"ט (צינור מוביל טורפדו, תא אחסון הטורפדו בצוללת) או במנוע הרקטי של טיל.
צוללת גרעינית אחרת אבדה לצי הסובייטי בשנת 1968 בים הארקטי. הצוללת (שמה לא ידוע) איבדה כושר תנועה, ונחה על קרקעית הים חודש שלם, עד שכל 90 איש אנשי צוותה גוועו. המבוכה לצי הסובייטי כה גדולה שהאירוע נשמר מידיעת העם הרוסי עד היום.
באפריל 1970 קרתה תקלה בכור של הצוללת הגרעינית K-8 מדגם נובמבר והיא טבעה במפרץ ביסקאיה בעת הניסיון לגרירתה עם 52 אנשי צוות.
טביעת הצוללת הרוסית קורסק - טבעה בים ברנץ ב-12 באוגוסט 2000. 118 אנשי צוות הצוללת נספו כולם באסון.
הצי האמריקני - בפברואר 1968 קרתה תקלה טכנית שכמעט הביאה לטביעתה של הצוללת USS Chopper, SS-342, מסדרת בלאו. ב-11 בפברואר 1968, בעת אימון עם כלי שיט נגד צוללות, ליד קובה, בהיותה בעומק 150 רגל ובירידה מתונה, חל קצר חשמלי. הצוללת המשיכה לרדת והזווית גדלה. נגד ההיגוי העביר על דעת עצמו את המנועים מלא אחורה. הצוללת שהגיעה למצב כמעט אנכי בעומק 1000 רגל לפני שהירידה נעצרה. הצוללת התיישרה הזדקפה עלתה בניצב עד חציה מחוץ למים, נפלה ונשכבה בציפה אך ללא כושר תנועה. העיוותים בגוף הלחץ פסלו אותה לצלילות נוספות.
הצוללת הגרעינית USS Thresher, SSN-593 אבדה ב-10 באפריל 1963. בטביעה נספו כל 129 אנשי הצוות ומפליגים נוספים ממספנת הצי שהיו בה. הערכת ועדת החקירה הייתה שפקיעת ריתוך בצינור מים של מערכת הקירור בקרבת לוח החשמל הראשי, גרמה לריסוס המים שבתורו גרם קצר למעגלים חיוניים ושיתק את מערכת השליטה בהגאי הצוללת. האירוע נחשב לטראומתי במיוחד והביא למהפיכה מוחלטת בגישת הצי האמריקאי לנושא הבטיחות בבניית ותחזוקת צוללות.
הצוללת הגרעינית USS Scorpion, SSN-589 אבדה ב-5 יוני 1968 בלב האוקיינוס האטלנטי. הדעות בצי ארצות הברית חלוקות אם הסיבה לאובדן הייתה הפעלת טורפדו בתוך הצמ"ט, או מסיבה אחרת. אף על פי שטבעה לאחר USS Thresher, היא נבנתה לפניה ולכן גם לפני כניסת מערך הבטיחות ואבטחת האיכות לשימוש.
מבנה הצוללת
עקרון המעטפת הכפולה הועלה כבר במלחמת העולם הראשונה. בתקופה זו, שימשו הצוללות בעיקר ככלי לתקיפת ספינות אויב. רוב הזמן הן שייטו על פני המים וצללו מדי פעם לצורך תקיפה או לצורך התחמקות מרודפים. עם זאת, מרבית התקיפות בוצעו בלילה כשהצוללת בהפלגה על מימית. במהלך המלחמה, כאשר נעשה ניסיון להגדיל את עומק הצלילה המרבי, לשפר את יכולת התמרון ולהקטין את הגרר, התברר כי הצורה האופטימלית למעטפת על מנת שתוכל לעמוד בלחצים תת-מימיים גדולים יותר (עומק צלילה רב יותר), שונה מהותית מהצורה האופטימלית של מעטפת שתשיג חיכוך הידרודינמי קטן יותר (מהירות שיוט גבוהה יותר ושיפור יכולת התמרון). לכן, הוחלט להפריד בין שתי המעטפות, לתכנן אותן בנפרד ולהרכיבן אחת בתוך השנייה.
המעטפת החיצונית, או בשמה "המבנה הקל", בנוי בצורת סיגר. צורה זו מאפשר חיכוך הידרודינמי מינימלי בעת הצלילה. תפקידה המרכזי היא נשיאת ציוד רב אשר יכול לגרום ללחצים מיותרים על הצוללת אם יחובר לגוף הלחץ. תפקיד מרכזי נוסף הוא הגנת הצוללת, כלומר גם אם הצוללת תפגע במעטפת החיצונית שלה, לא יפגע כושר הפעולה שלה כל עוד המעטפת הפנימית שלה תקינה. על המעטפת החיצונית יש ציפוי גומי מיוחד אשר שומר על גלי הקול שבתוך הצוללת ובולע גלים שמשוגרים לכיוון הצוללת, ובכך מקטין את הסיכוי שלה להיחשף בידי צוללת אויב.
המעטפת הפנימית, או בשמה "גוף הלחץ", מאוחסנת בתוך המעטפת החיצונית. גוף הלחץ בנוי מפלדה או מטיטניום ואחראי על התנגדות ללחצים התת-מימיים ושמירת לחץ אטמוספירי נורמלי בתוך הצוללת. מתחת לפני המים הלחץ על הצוללת גדל בכאטמוספירה אחת על כל ירידה של 10 מטרים בעומק.
ציפה
כאשר הצוללת בצלילה, יש להקפיד גם על איזון אופקי, כלומר שהחרטום והירכתיים יהיו באותו עומק מים מכיוון שאם לא כן, תנועת הצוללת קדימה תגרום לכך שהיא תשנה בצורה לא רצונית את עומק הצלילה שלה. לצורך שמירה על האיזון מותקנים בחרטום ובירכתיים מכלים שנקראים מכלי איזון, והעברת מים מהחרטום לירכתיים או להפך מאפשרים לצוות לשמור על איזון אופקי של הצוללת.
הדרך לשלוט בעומק הצלילה בה רוצים שהצוללת תשהה נעשית בעזרת כנפיים קטנות שנקראות הגאי עומק. בדומה למטוס, מותקנים בגוף כנפיים המאפשרים לה לשלוט על שינויי עומק הצלילה מבלי לשנות את משקלה. הגאי עומק אלה הם בנוסף להגה כיוון שבעזרתו שולטים בכיוון ההפלגה של הצוללת.
הנעה
בתחילת הדרך, התבצעה ההנעה של הצוללת באמצעות הצוות היושב בתוכה, כלומר ההנעה של הצוללות הראשונות הייתה חתירה כמו בסירה רק מתחת לפני המים, או יותר מאוחר (לאחר שנכנס שימוש במדחף) החיילים שישבו בפנים סובבו את המדחף.
במאה ה-19 התחילו המהנדסים ליישם שיטות הנעה מכניות המבוססות על מנוע קיטור או מנוע שרפה פנימית. הצוללת הראשונה שהייתה מונעת במנוע היא ה"איסטניו 2" של המהנדס נרציס מונטריאול. בשנת 1867 הוא התקין עליה את מנוע הקיטור והפך אותה לצוללת מכנית. השיטה של מנוע קיטור לא הייתה יעילה מכיוון שהמנוע היה שורף גם את החמצן שנמצא בתוך תא הצוות. לאחר שהבין את הבעייתיות של מנוע זה המציא נרציס את מנוע האוויר אשר היה מפיק גם אוויר לתא הצוות וגם קיטור על מנת להניע את המדחף. לקראת סוף המאה ה-19, החלו הצוללות להשתמש במנוע דיזל שהניע גנרטור אשר סיפק חשמל למנוע חשמלי.
בשנת 1928 המציאו המהנדסים האמריקאים שיטה חדשה להנעת הצוללת. הם השתמשו בשני מקורות אנרגיה שונים בצוללת אחת. כאשר הצוללת צפה מעל פני המים היא הייתה משתמשת במנועי דיזל אשר היו מחוברים גם למצברים חשמליים וגם למנוע וכך הייתה הצוללת גם אוגרת חשמל במצברים וגם נעה, ואילו בזמן הצלילה הייתה משתמשת רק במצברים.
בשנת 1950 כאשר טכנולוגיות הגרעין התקדמו, הוחלט ליישם הנעה גרעינית גם בצוללות. המעבר להנעה בעזרת כור גרעיני איפשר לצוללת לבצע משימות ארוכות ולהפליג למרחקים גדולים מאוד. מגבלות הצוללת לשהות ארוכה מתחת למים עברו למישורים אחרים, אספקת המזון וטיהור האוויר. צוות הצוללת צורך חמצן ומייצר דו-תחמוצת פחמן. לשני הגזים הללו ישנן מגבלות של ריכוז באוויר על מנת לאפשר תפקוד אופטימלי של הצוות. לחמצן אסור לרדת מתחת לריכוז מסוים ולדו-תחמוצת הפחמן אסור לעלות מעל לריכוז מסוים. ישנם אמצעים לטפל בשתי המגבלות הללו, אבל לא עד לשהייה אינסופית בחלל הסגור.
אף על פי שהנעה גרעינית היוותה מנוף לשיפור גדול מאוד בביצועיה, הצוללת עדיין נושאת עליה גם מנוע דיזל ומצברים למקרה של תקלה בכור הגרעיני. התנאי היחיד למבנה צוללת על מנת שתוכל להיות מונעת באמצעות כור גרעיני הוא גודל מינימלי שיאפשר לשאת את הכור הגדול המוקף בדפנות עבות במיוחד של עופרת.
כיום משתמשות צרפת, אנגליה וארצות הברית בצוללות עם הנעה גרעינית בלבד, מפני שבהן הצוללות משתתפות במשימות במרחקים גדולים. מדינות נוספות אשר משתמשות בצוללות גרעיניות הן רוסיה, סין, הודו, וישנן מדינות נוספות המפתחות צוללות כדוגמת ארגנטינה וברזיל. לרוב המדינות אין יכולת פיתוח צוללות עקב היעדר טכנולוגיה.
בתחילת המאה ה-21 החלו להיכנס לשימוש צוללות עם מערכת הנעה Air Independent Propulsion (ר"ת: AIP), שהן מערכות הנעה לצוללות ללא תלות באוויר חיצון. מערכות אלו מבוססות על טכנולוגיית תאי דלק, המאפשרת למנוע המשולב דיזל-חשמל להשתמש בחמצן ללא צורך בצריכתו ממקור שמחוץ למים.
חיישנים
בצוללות מותקנים חיישנים מיוחדים לצורך גילוי מיקומי גופים זרים כגון: צוללות אויב, ספינות, ופני הקרקע התת-ימית, הנקראים סונאר.
קיימים שני סוגים של סונארים: סונאר פאסיבי וסונאר אקטיבי. לשני הסונארים אופן פעולה שונה. הסונאר האקטיבי שולח גלי קול באורך גל קצר יחסית וכאשר גל זה חוזר חזרה מהעצם הוא נקלט בהידרופון (מיקרופון תת-ימי). הסונאר מחשב את המרחק של העצם לפי פרק הזמן שנדרש לגלי הקול כדי לחזור, ואת מהירותו וכיוון תנועתו הוא מעריך לפי מספר אותות עוקבים המשודרים אליו. כאשר משתמשים בסונאר אקטיבי יש סיכויים גדולים מאוד להתגלות לאויב כי בדיוק באותו אופן צוללת אויב גם כן יכולה לקלוט ולהפיק מידע מן הגלים שנשלחים.
לעומת סונאר אקטיבי אשר שולח גלי קול, סונאר פאסיבי פועל בדרך שונה ולא שולח כלל גלים. סונאר פאסיבי הוא מחליש, ומסנן חלק מגלי קול הנעים במים וכך ניתן להאזין למנוע של כלי שיט ולכיוון תנועתו. השימוש בסונאר פאסיבי הוא פחות מדויק מסונאר אקטיבי, אך יתרונו הגדול הוא בכך שאם הצוללת נעה בשקט או המנועים דוממים לא ניתן יהיה לגלות אותה גם ממרחק קצר יחסית.
בנוסף לסונארים על כל צוללת מותקנים גם מכ"מים אשר עוזרים לגלות ספינות אויב. השימוש במכ"מים הוא גם כן פחות בטוח מכיוון שבדומה לסונאר האקטיבי הוא פועל על עיקרון של שידור גלים הניתנים לאיכון. לצד המכ"מים מותקנים גם גלאי מכ"ם פסיביים ESM, היודעים לקלוט ולזהות במדויק את מערכות מכ"ם האויב לפי החתימה הייחודית של הגלים המשודרים (ומכאן גם לזהות את הכלי הנושא את המכ"ם, למשל ספינה או כלי טיס מסוימים).
ניווט
לעומת זאת, במקרה של צוללת צבאית בפעילות מבצעית בשטחי מדינות זרות לא ניתן לצוף מעל פני המים. כאשר הצוללת נמצאת מתחת לפני המים קיימת בעייתיות כאמור גם בשימוש לניווט בעזרת סונאר אקטיבי, אשר שולח גלי קול ולפי הגלים החוזרים ניתן לדעת את המיקום במפות התת-ימיות. לכן, הדרך הבטוחה ביותר לנווט מתחת לפני המים היא על ידי מצפני גירוסקופ. מצפני גירוסקופ הם מצפנים שמוצאים את כיוון הצפון המדויק. בעזרת ידיעת הכיוון המדויק של הצוללת ומפה תת-ימית, ניתן לנווט גם מתחת לפני המים.
תקשורת
נקודת התורפה של צוללות היא החשש להתגלות, ולכן עליה לקיים תקשורת כשהיא מתחת לפני המים. נתוני התקשורת בין צוללות ובסיסים מושפעים מעובדה זו. מכיוון שגלי רדיו מתקשים לנוע בתוך מים מלוחים ישנן מספר שיטות לתקשורת בין צוללת לבסיס.
השיטה הראשונה, שהייתה מקובלת בזמן מלחמת העולם השנייה וגם בשנים הראשונות של המלחמה הקרה, היא תקשורת בעזרת אנטנה. הצוללות באותה התקופה נדרשו לעלות מעל פני המים על מנת להטעין את המצברים החשמלים שלהן. לכן, בזמן שהן היו מעל פני המים, היו מוציאות גם אנטנה ובעזרתה מקבלות נתונים או משימות וכן מעבירות מידע חוזר. שיטה זו הפכה לבלתי יעילה כאשר פותחו כורים גרעינים לצורכי הנעה, ולצוללת לא היה עוד צורך לעלות על פני המים. בנוסף, גבר גם הסיכון להתגלות בעת העלייה מעל המים, כתוצאה מהתפתחות טכנולוגיות המכ"ם והסונאר.
שיטה אחרת שיושמה בארצות הברית ובברית המועצות בזמן המלחמה הקרה הייתה תוכנית לתקשורת תת-ימית. באותם האזורים בהם שטו באופן קבוע הצוללות שלהן, הותקנו מתקנים תת-ימיים דמויי הידרופונים המחוברים בכבלים, ובעזרתם הוקמה רשת תקשורת תת-ימית שיכלה לשדר "אחורה" לבסיס האם. שיטה זו היא יעילה יותר, מפני שהיא לא מאפשרת גילוי של הצוללות, ועם זאת מאפשרת תקשורת יעילה. הבעייתיות של שיטה זו היא בפעילות במרחק גדול מאזורי הפריסה של התקשורת התת-ימית, ובמים טריטוריאליים של מדינה זרה.
שיטה נוספת והיעילה ביותר היא שיטת תקשורת בעזרת גלים בתדירות נמוכה מאוד (VLF) או גלים בתדירות נמוכה קיצונית (ELF). גלים מסוג זה הם בעלי אורך גל מאוד גדול לכן לא הוגבלה הצוללת במרחק שלה מהמדינה. גלים בתדירות נמוכה מאוד הם גלים בעלי תדירות 3 עד 30 קילוהרץ ואורך הגל שלהם הוא בין 10 עד 100 קילומטר. המגבלה היחידה היא בעומק הצלילה, מכיוון שבצלילה מתחת ל-20 מטר השידור הופך לבלתי יעיל. גלים בתדירות נמוכה קיצונית הם בעלי תדירות 3 עד 30 הרץ ואורך הגל שלהם נע בין 10,000 ל-100 אלף קילומטר. השיטה הזאת היא היעילה ביותר לצוללת, מכיוון שהיא לא מגבילה אותה בעומק צלילה או במרחק מבסיס האם. חסרונה של שיטה זו הוא בקצב העברת נתונים נמוך במיוחד, ולכן מערכות אלה משמשות בעיקר כדי ליידע צוללות לעלות לעומק המאפשר תקשורת באמצעים אחרים בעלי קצב תעבורה גבוה.
חימוש
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הותקנו על הצוללות תותחים לתקיפת כלי שיט ובהמשך מקלעים להגנה מפני מטוסי סיור. כלומר, על הצוללות היה לעלות מעל פני המים ואנשי הצוות היו צריכים לתפוס עמדות ירי, ורק לאחר ביצוע המשימה הייתה הצוללת מתחמקת בצלילה. לקראת מלחמת העולם השנייה החל השימוש בטורפדו, אשר גרסתו הראשונה הומצאה כבר ב-1866. הטורפדו נורה מתחת לפני המים ומשמש כנשק נגד צוללות או ספינות שטח.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בתקופת מלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות, החלו המעצמות לפתח טילי שיוט לתקיפת מטרות יבשתיות. הטילים הראשונים מדגם זה היו מטוסי קרב סילוניים שהוסבו למטוס ללא טייס עם ראש נפיץ, ובגלל גודלם וסרבול הפעלתם הצוללות היו צריכות לעלות מעל פני המים כדי לשגר את הטילים. כעבור זמן קצר פותחו טילי שיוט וטילים בליסטיים הניתנים לשיגור מתוך צינורות טורפדו (צמ"ט) גם בעת שהותן מתחת לפני המים. פיתוחים אלה הפכו את הצוללת לנשק אסטרטגי בעל יכולת של המכה השנייה.
בנוסף, מצוידות הצוללות במגוון אמצעי שיבוש שנועדו לבלבל ולשבש את החיישנים של כלי שיט וטורפדו של האויב במהלך קרב. אמצעים אלה כוללים למשל דמיים קוליים, הבנויים בצורת גליל הנפלט מגוף הצוללת ומייצר רעש הדומה לזה של מנוע הצוללת.
פרס לורנס אוליבייה לחביב הקהל
פרס לורנס אוליבייה לחביב הקהל הוא פרס שנתי המוענק על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטרון הבריטי המסחרי. הפרס נוסד בשנת 1976 בשם פרסי איגוד תיאטרון הווסט אנד ושמו הוחלף ב-1984 לכבודו של השחקן האנגלי לורד אוליבייה. הענקת הפרס הופסקה ב-2016.
פורד FK
פורד FK (באנגלית: Ford FK) היא משאית תוצרת יצרנית הרכב "פורד גרמניה" ("Ford Germany" הקרויה גם "Ford-Werke GmbH"), חברת בת של קונצרן הרכב "פורד", אשר יוצרה בין השנים 1951–1961.
אלכסנדר הייג
אלכסנדר הייג (באנגלית: Alexander Meigs Haig, Jr.; 2 בדצמבר 1924 – 20 בפברואר 2010) היה גנרל ומדינאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המדינה ה-59 תחת נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
בצעירותו
הייג נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, החל ללמוד באוניברסיטת נוטרדאם ועבר לאחר שנה לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית (וסט פוינט), שם סיים את לימודיו ב-1947. הוא השתתף במלחמת קוריאה בין 1950 ל-1951 ועוטר בשתי מדליות כוכב הכסף ובמדליית כוכב הארד.
תפקידו הבא היה פוליטי - עוזרו הצבאי של מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה, ועל כן לקח חופשה מהצבא כדי לקבל את המינוי. ב-1965 לבש שוב את מדים וב-1966 קיבל עליו את הפיקוד על גדוד בדיוויזיית הרגלים הראשונה בוייטנאם. באחד הקרבות הביס הגדוד בפיקודו חטיבת וייטקונג. על אומץ ליבו בשדה הקרב, לאחר שמסוקו הופל, קיבל את צלב השירות המצוין, העיטור השני בדרגתו של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. בנוסף עוטר הייג בצלב התעופה המצוין ובמדליית לב הארגמן, הוא קודם לדרגת קולונל ומונה למפקד חטיבה בדיוויזיית החי"ר הראשונה. ב-1967 שב לארצות הברית ופיקד על רגימנט צוערים בווסט פוינט.
בממשל ניקסון
ב-1969 פגש הייג את הנרי קיסינג'ר, היועץ לביטחון לאומי הנכנס תחת ממשלו החדש של ריצ'רד ניקסון. קיסינג'ר מינה אותו ליועץ צבאי של המועצה לביטחון לאומי ותחת חסותו של קיסינג'ר, שהיה איש סודו ומקורבו של ניקסון, הוכנס גם הייג למעגל היועצים של הנשיא עצמו. ב-1970 מונה לסגנו של היועץ לביטחון לאומי וסמכויותיו הדיפלומטיות הורחבו באורח ניכר. ב-1972 היה הייג שליחו של ניקסון לנשיא דרום וייטנאם נגוין ון תיו. תפקידו היה לשכנע את תיו לקבל את תנאי הפסקת האש שסיכם קיסינג'ר עם נציגי צפון וייטנאם. מטרה זו הושגה לבסוף, לאחר לחץ ניכר מוושינגטון, דרך הייג, על תיו.
ב-1973 התמנה הייג לסגן ראש המטה בצבא אך לאחר מספר חודשים נקרא על ידי ניקסון לשמש ראש הסגל של הבית הלבן במקום בוב הולדמן, שנאלץ להתפטר בשל מעורבותו בפרשת ווטרגייט. ניקסון בחר בו גם בזכות יחסיו הטובים עם קיסינג'ר, שהתמנה זמן קצר לאחר מכן למזכיר המדינה. בתקופת כהונתו הקצרה כראש הסגל ניהל הייג את המשבר ההולך ומחמיר, עד להתפטרותו של ניקסון ב-9 באוגוסט 1974. הייג היה בין אלו ששכנעו את ניקסון שאין לו ברירה אלא להתפטר.
שמו של הייג הוזכר פעמים רבות כמי שאולי היה "גרון עמוק", אף שבוב וודוורד והייג עצמו הכחישו זאת. רק עם חשיפתו של גרון עמוק האמיתי, מארק פלט, ב-2005, טוהר שמו של הייג מהחשד.
המפקד העליון של נאט"ו באירופה
לאחר שעזב את תפקידו בבית הלבן חזר הייג לצבא, קודם לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים) והתמנה למפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית מפקד העליון של כוחות נאט"ו באירופה, תפקיד אותו מילא בין 1974 ל-1979. בשנתו האחרונה בתפקיד ניצל מניסיון התנקשות בחייו על ידי פעילי באדר מיינהוף.
ב-1979 פרש מהצבא ועבר לסקטור הפרטי: הוא היה מנכ"ל חברת הענק יונייטד טכנולוג'יז עד 1981. במקביל שימר את קשריו הפוליטיים במפלגה הרפובליקנית.
מזכיר המדינה 1981-1982
הנשיא הרפובליקני הנבחר רונלד רייגן מינה את הייג למזכיר המדינה בינואר 1981. הוא שימש בתפקיד כשנה וחצי, והתפטר ביולי 1982. הרקע להתפטרותו היה נעוץ בחילוקי דעות בינו לבין רייגן ומזכיר ההגנה קספר ויינברגר בנושאי מדיניות חוץ. בעוד שוויינברגר היה "יונה" פוליטית, הייג נחשב ל"נץ" והשניים הרבו לחלוק האחד על השני. רייגן ביקש מהייג להתפטר לאחר שסירב לשאת ולתת עם ברית המועצות על הגבלת החימוש הגרעיני של המעצמות. גם לעובדה שלא היה חביב על רעיית הנשיא ננסי רייגן היה אולי חלק בדחיקתו החוצה.
ניסיון ההתנקשות בחיי רייגן
יותר מכל תרמה לירידת קרנו הפוליטית של הייג התבטאות לא מוצלחת אחת בעת משבר. ביום ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן, ה-30 במרץ 1981, אמר הייג לעיתונאים בבית הלבן: "אני השולט כאן" ("I'm in control here"). ההתבטאות הוצאה מההקשר שבו נאמרה, הובלטה בכוונה על ידי העיתונות, ונתפשה בציבור כניסיון של הייג לקחת את השלטון בכח ובניגוד להוראת החוקה. בפועל היה סגן הנשיא ג'ורג' בוש בדרכו לבית הלבן, ובמצב זה לא סביר היה שאחד משני האישים הקודמים למזכיר המדינה בירושת הנשיא, יושב ראש בית הנבחרים והנשיא הזמני של הסנאט, יתפטר מתפקידו וייקח עליו את סמכויותיו של רייגן הבלתי כשיר זמנית. במצב שנוצר צדק הייג בהערכתו כי הסמכות החוקתית היא שלו. אולם מבקריו טענו כי הדרך שבה אמר את הדברים, כשהוא מתנשם ומתנשף לאחר ריצה במעלה המדרגות, הייתה חשובה יותר מתוכנם. הוא נראה כגנרל עילג המתעלם מהחוקה ותופס בכח את רסן השלטון. די היה במראית העין הזו כדי לחסל למעשה את עתידו הפוליטי של הייג.
מלחמת פוקלנד
מזכיר המדינה הייג ניסה בלא הצלחה לתווך בין ארגנטינה לבריטניה עם פרוץ מלחמת פוקלנד, לפני הגעת הכוחות הבריטיים לאזור. ביקוריו בלונדון ובבואנוס איירס לא נשאו פרי והוא שב לוושינגטון ב-19 באפריל 1982.
יחסו לישראל ולמזרח התיכון
הייג נחשב לאחד ממזכירי המדינה הנוחים ביותר והאוהדים ביותר את ישראל. התבטאות מפורסמת שלו הגדירה את ישראל כ"נושאת המטוסים האמריקאית הגדולה ביותר בעולם, שאי אפשר להטביעה, שאין על סיפונה ולו חייל אמריקאי אחד, והממוקמת באזור חיוני לביטחון הלאומי האמריקאי". מחלקת המדינה האמריקאית הייתה מאז ומעולם בצד היותר שמאלי-ליברלי במסגרת הדיון האמריקאי הפנימי על יחסה לישראל, וזאת על רקע רצונה לשמר את הקשרים עם מדינות ערב. למרות זאת, שני מזכירי המדינה של רייגן, הייג וג'ורג' שולץ נחשבו למקורבים יותר לעמדות של הפנטגון.
מיד עם פרוץ מלחמת יום-הכיפורים, התקשר הייג, שהיה אז ראש צוות הבית הלבן, על דעת עצמו לסוכני ביון ישראלים ודיווח להם על "נשק סודי" חדיש נגד טנקים המצוי ברשות צבא ארצות-הברית. היה זה טיל "טאו" המסוגל לחסל טנק ממרחק של שלושה ק"מ בהצלחה של 97%. קבוצה של 40 קצינים ישראליים בלבוש אזרחי נשלחה בעקבות דיווחו זה לפורט-בנינג שבווירג'יניה, שם למדו את הפעלת הטיל. כל זאת עשה הייג מבלי ליידע את קיסינג'ר ואת ניקסון. הגנרל הייג הצליח לאחר מאמצים רבים לאסוף 4,000 טילי "טאו" ממחסני ארצות-הברית, אשר נשלחו לישראל וסייעו לה במלחמה.
קריירה מאוחרת
ב-1984 יצא לאור הספר "Caveat: Realism, Reagan, and Foreign Policy", שכתב הייג על ממשל רייגן. הספר זכה להצלחה שעודדה אותו לחזור ולנסות את מזלו בפוליטיקה הנשיאותית. אולם משלא הצליח לזכות במועמדות לנשיאות המפלגה הרפובליקנית ב-1988 פרש מן החיים הפוליטיים ופנה לעסקים. הוא היה לחבר במועצת המנהלים של מספר חברות אמריקאיות גדולות. בין היתר היה יועצה של חברת המחשבים קומודור.
בשנת 1985, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ב-1992 ראה אור ספר זכרונותיו "Inner Circles: How America Changed The World". מ-2005 הוא מנחה תוכנית טלוויזיה עסקית אשר למעשה אינה אלא תוכנית פרסומית הממומנת על ידי החברות הנידונות בה. בנוסף הוא אחד מראשי ועד אמריקאי הפועל למען שלום בצ'צ'ניה.
על שירותו הצבאי עוטר הייג באותות ועיטורים רבים בהם: צלב השירות המצוין, מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה, מדליית השירות המצוין, כוכב הכסף, אות לגיון ההצטיינות, צלב התעופה המצוינת, כוכב הארד, לב הארגמן, ומדליית האוויר.
הייג נפטר ב-20 בפברואר 2010 בגיל 86.
על שמו ולזכרו נקרא רחוב בשכונת רמות ב' בירושלים.
בנו בריאן הייג הוא סופר מתח מצליח.
יצחק עירוני
יצחק עירוני (גורודצר) (אפריל 1922 - 25 בספטמבר 1975) היה מנכ"ל התעשייה הצבאית (תע"ש) ומנכ"ל משרד הביטחון.
חייו
עירוני נולד באפריל 1922 בעיירה אלכסנדריה שבפולין (אז בפלך ווהלין, כיום במערב אוקראינה), בנם של רבקה ונח גורודצר. בשנת 1930, בילדותו, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. למד בגימנסיה העברית "הרצליה". כנער בן 15 הצטרף לארגון ההגנה. תחילה היה מקשר רכוב על אופניים ומחלק את ה"פתקאות" בין המפקדים. אחר כך עבר קורס מפקדי כיתות וקורס מפקדי מחלקות ב-1940 ושירת בתפקידי פיקוד והדרכה במנגנון הקבע של הארגון. נשלח לניו יורק במסגרת משלחת רכש ולאחר קום המדינה עבד במשרד הביטחון. השלים תואר מוסמך בהנדסת ייצור באוניברסיטת קולומביה ב-1953.
ב-1950 הצטרף לתעשייה הצבאית, שימש כעוזרו של המנכ"ל צבי דר, ב-1957 מונה לסגן המנכ"ל וביולי 1967 לממלא מקומו.
ב-15 באוקטובר 1967 מונה למנכ"ל התעשייה הצבאית, במהלך כהונתו התמודד עם הדרישה מתע"ש לספק את צורכי הצבא בעקבות האמברגו הצרפתי על ישראל ובמהלך מלחמת ההתשה.
ב-1972 מונה למנכ"ל משרד הביטחון, וכיהן בתפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים. ב-1975, בהיותו במשלחת לפנטגון עם שר הביטחון שמעון פרס, נפטר מהתקף לב.
קהילה לומדת וירטואלית
קהילה לומדת וירטואלית או קהילת לימוד וירטואלית היא קהילה וירטואלית שעיקרה הוא פעילויות לימודיות. קהילה לומדת וירטואלית מורכבת מקבוצה של אנשים בעלי נושא או תחום עניין משותף, העוסקים בהחלפת ידע ועיבוד מידע. לעיתים באה קהילה מסוג זה כדי להמשיך את הלמידה לאחר שעות בית הספר, תוך סיוע לתלמידים שאין להם עזרה בבית, במטרה ליצור תהליך חינוכי קבוצתי של בניית-ידע.
קהילות לימוד וירטואליות מציעות למורים דרכים חדשות להוראה שלא היו אפשריות בתהליכי ההוראה המסורתית, כיוון שהן משלבות בין הטכנולוגיה הווירטואלית המאפשרת אותה (אינטרנט) לבין רעיונות חינוכיים מתקדמים. בנוסף, בולטת בהן הקהילתיות. כמו כן, קהילות לימוד וירטואליות מתאפיינות בקשרים בין אישיים, קשרים חברתיים ותהליכי שיתוף ידע, ההופכים אותן לקהילות לומדות. רק קהילות המשלבות את שלושת המאפיינים האחרונים ראויות להיקרא קהילות לימוד וירטואליות. דוגמה לקהילה לומדת בישראל, ניתן למצוא באתר "צפונט" המופעל על ידי משרד החינוך (מחוז צפון).
הקמת קהילות לימוד וירטואליות, נשענת על תאוריות שיתוף ומסורת תאורטית של מספר הוגים. ביניהם: ז'אן פיאז'ה שטען כי באמצעות שיתוף פעולה עם השווים להם במעמד, ילדים מסוגלים לאמץ דרכי חשיבה חדשות. לב ויגוצקי, שהציע כי תהליך הלמידה הוא תהליך חברתי. בנוסף, גם הווארד גארדנר שבתאוריה שלו על אינטליגנציות מרובות עמד על כך שאנשים שונים לומדים בדרכים שונות.
הקמת הקהילה ומדדים להצלחתה
קהילת לימוד וירטואליות תקום לרוב אחרי מילוי השלבים הבאים:
תנאי להצלחה קהילה הוא לכידות קבוצתית ותחושת שייכות, הגורמת לכך שכל תלמיד מרגיש שפרט לאחריות שיש לו על עצמו ועל תהליך הלמידה שלו, יש לו גם אחריות על הלמידה של חברי הקהילה האחרים. פעמים רבות, מורים אינם מתוגמלים על השקעתם הנוספת בקהילה, למרות שהיא המשך של עבודתם בבית הספר.
דוגמה לקהילת מורים חינוכית טובה הייתה קהילת המורים ב IOL, שהפסיקה פעילותה עקב סגירת האתר.
דוגמאות לקהילת מורים קיימות:
מדד נוסף להצלחת קהילה הוא בשיתוף הידע שמפגינים חבריה, במוכנותם לתרום מהידע האישי שלהם לכלל. זאת, למרות שפעמים רבות לאנשים יש רתיעה מלשתף (שמא מישהו זר יעשה שימוש ברעיון). ככל שהפרטים בקבוצה ירגישו בה טוב יותר, הם יסכימו לשתף יותר בידע שברשותם. לרוב הצלחת קהילה היא כשמתקיים דיון, כשיש אי הסכמה או וויכוח, אחרת - הקהילה אינה אטרקטיבית.
על פי ד"ר צבי קרניאל - קהילת לימוד וירטואלית מצליחה תהיה קהילה שבה מתבצעות שלוש פעולות בו זמנית (ברבדים שונים): בהמשך הוא אמר שהתגבשות הקהילה תכלול את השלבים הבאים:
טכנולוגיה
כדי לקיים קהילת לימוד וירטואלית יש לוודא כי חברי הקהילה יכולים לתקשר האחד עם השני. מאחר שהקהילה לא נפגשת פיזית, יש לאפשר לחבריה מפגשים וירטואליים. הרשת הפנימית אינה מתאימה בדרך כלל לקיום תהליכי E-learning או להקמת קהילה, ולכן יש לפנות לשרת מארח חיצוני, ולרוב הדבר כרוך בתשלום. כדי שתקום קהילה, יש לספק בה מפגשים ענייניים-לימודיים, והן מפגשים חברתיים, או כאלו שנועדו לחלוק חוויות. לשם כך צריך לבחור בין כלים סינכרוניים, או כלים א-סינכרוניים. באופן מעשי, כל קהילות הלימוד הווירטואליות נעזרו בקבוצת דיון (פורום) לצורך שמירת הקשר וניהול הדיונים (בחלק משמעותי מהן נעשה שימוש בכלי תקשורת נוספים). פורום הוא סביבה ממוחשבת, מבוססת טקסט, שפותחה במטרה לתמוך בלמידה שיתופית אינטראקטיבית סביב נושא משותף, וניתנת לתיעוד .
אוכלוסיית היעד
מאחר שעל הלומדים לגשת למקורות מידע ולדעת לחפש מידע בשפע הרב ובשפות שונות שמציע האינטרנט, והיות ומצפים מהלומד להפעיל שיקול דעת ולהבחין במידע שגוי, יש להניח כי נושא הלמידה ברשת יתאים לתלמידי חטיבת הביניים ומעלה. לגילאים המוקדמים יותר ניתן לשלב למידה מונחית ברשת בשגרת הלימודים הרגילה ולהפנותם למידע באתרים שנבחרו וסוננו מראש. לכן, לכיתות היסודי מומלץ להשתמש בכלי ה-WebQuest (חקרשת) המגדירים שאלת חקר ומפנים לאתרים בהם החומר הכתוב יהיה בעברית וברמת ההבנה של התלמיד.
תלמידים כיום שונים מתלמידי העבר בנקודות מסוימות הגורמות להתאמתם ללימוד בקהילה וירטואלית: ההכרה של האינטרנט, מאחר שמדובר בכלי תקשורת נפוץ בעולם המערבי. יש לו יכולת להשתמש בטכנולוגיה, עקב הפיכתו של המחשב האישי לכלי הנמצא בשימושם של רבים. עם זאת, ישנם חוקרי חינוך הטוענים כי רמת הקשב של התלמידים כיום, עקב הגרויים הרבים להם הם נחשפים, צרה יותר.
מאפייני קהילה
מאפייני קהילת לימוד וירטואלית כוללים את מאפייני הקהילה הרגילה, את מאפייני קהילה וירטואלית, את מאפייני e-learning ובנוסף אליהם את: עצם הידיעה שאני יכול לפנות לחבר בקהילה, על מנת לשאול אותו שאלה, המתבססת על הידע האגור אצלו. בפועל, ישנם גם מצבי ביניים (קהילה ציבורית מסויגת) בהם כל אחד מוזמן לקרוא כאורח את הכתוב, כולו או חלקו, אבל מוגבל בכתיבה לאזור מסוים או כלל אינו רשאי לכתוב.
הפרדוקס של הצלחת המורה
אם מורה מצליח ללמד את תלמידיו את הטכניקה ולגרות אותם להשתתף בקהילה לומדת, התלמידים רוכשים כלים ויכולים לגלוש החוצה מהקהילה לתחומי עניין נוספים, ואז הצלחתו עלולה לגרום למיעוט משתתפים.
סטאר 944
דגם "סטאר 944" הוצג לראשונה בשנת 1999.
אואנומאוס
אואנומאוס מגדר (ביוונית: Οἰνόμαος ὁ Γαδαρεύς; המאה ה-2 לספירה) היה ציניקן בתקופה הרומאית המאוחרת.
חייו
אואנומאוס היה תושב העיר גדר בה התקיימה קהילה הלניסטית. שמו נזכר בכרוניקות של הירונימוס וגאורגיוס סינקלוס כפילוסוף חשוב. ידוע בעיקר בשל כתיבתו כנגד האורקלים המופיעים בכתבי אוזביוס מקיסריה.
היו חוקרים שהציעו לזהותו עם אבנימוס הגרדי המוזכר בדברי חז"ל בתלמוד ובמדרשים כפילוסוף המיודד עם רבי מאיר. על אף שהצעה זו אינה בלתי אפשרית אין לה הרבה מקורות מובהקים המשכנעים בצדקתה.
כתביו
על פי סודא אואנומאוס כתב מספר כתבים פילוסופיים:
משפחה בטרנס
משפחה בטרנס הוא סרט תיעודי העוקב אחר משפחה שבה אב המשפחה עמית צוק, עבר ניתוח לשינוי מין. הסרט זכה בפרס פסטיבל דוקאביב לסרט הטוב ביותר בשנת 2018. הסרט הופק עבור ערוץ Yes דוקו ושודר בו לראשונה ב-2018.
רקע
"משפחה בטרנס" יצא בשנת 2017 בבימויו של אופיר טריינין ובהפקתם של אופיר טריינין וטל ברדה. הסרט השתתף בפסטיבל דוקאביב וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר. ביוני 2018 שודר הסרט בערוץ יס דוקו.
הסרט עוסק בעמית וגלית צוק, הורים לארבעה ילדים ותושבי נהריה. בני הזוג נישאו בשנת 1996 לאחר שהכירו בגיל 15, והם מנהלים יחד עסק עצמאי. בשנת 2014 לאחר שנות נישואין רבות גילה עמית לאשתו כי הוא רוצה לשנות את מינו.
עלילה
הסרט מתחיל בשלב בו עמית צוק גילה לרעייתו כי הוא רוצה להפוך לאשה. הסרט מלווה את עמית צוק בתהליך שינוי המין, לרבות גילוי לסביבה הקרובה, נטילת ההורמונים, ניתוח לשינוי מין שביצע בתאילנד, ההחלמה מהניתוח, וטקס נישואין שערך הזוג בשנית. הסרט מתאר את הקשיים אותם החל הזוג לחוות בחיי הנישואין, עדי כדי פרידה וגירושין בהמשך.
הסרט מספק הצצה לנעשה שנה אחרי הפרידה: גלית החלה לקיים זוגיות עם אשה ואילו ועמית נישאה לבת זוגה שירלי צוק.
יוזף מטיאס האואר
יוזף מטיאס האואר (גרמנית: Josef Mattias Hauer; 19 במרץ 1883 - 22 בספטמבר 1959) היה מלחין אוסטרי ותאורטיקן מוזיקה. עיקר פרסומו בא לו מפיתוח שיטת הלחנה בכל שנים עשר הטונים, ללא תלות בארנולד שנברג ושנים לפניו.
חייו
האואר נולד בוינר נוישטאדט ומת בווינה. השכלתו המוזיקלית המוקדמת כללה סיטאר, צ'לו, ניצוח מקהלה ועוגב, אבל לא כללה, כמסתבר, תאוריה וקומפוזיציה, שכן האואר הציג את עצמו כאוטודידאקט. בשנת 1918 פרסם את עבדתו הראשונה בתאוריה של המוזיקה (תאוריית גון-צלילים, מבוססת על זו של גתה, ובאוגוסט 1919 המציא את השיטה שלו לחיבור מוזיקה בשנים עשר טונים. טכניקות ההלחנה של האואר מגלות גיוון יוצא מן הכלל, החל בטכניקות של אבני בניין לשיטות המשתמשות בסדרת אקורדים, שמקורה בשורת שנים עשר הטונים ("מלוס"). למעשה, שיטות ההלחנה שלו משתנות כמעט מיצירה ליצירה. 44 מה שמכונה "טרופ'ס" והשימוש שעושים בהם בקומפוזיציה ("trope-technique") מהותיים לשיטות שנים עשר הטונים של האואר. בניגוד לשורת שנים עשר הטונים שמכילה רצף קבוע של שנים עשר טונים, טרופ מורכב משני הקסאכורדים משלימים, שאין בהם רצף טונים קבוע. הטרופים משמשים לעיון בשיטת שנים-עשר הטונים מבחינת המבנה והמרווח.
כתיבתו של האואר הייתה פורייה, הן במוזיקה והן בתיאור שיטותיו, עד 1938, כשהנאצים צירפו את המוזיקה שלו לרשימה של מוזיקה מנוונת. הוא השכיל לשמור על פרופיל נמוך ונשאר באוסטריה כל שנות מלחמת העולם השנייה, בלי לפרסם דבר; אבל גם לאחר המלחמה הייתה תנובת פרסומיו זעומה, אם כי כתב, קרוב לוודאי, כמה מאות יצירות, שנשארו בכתב יד.
משנות ה-20' השתמשו כמה סופרים בדמותו של האואר כמודל, למשל ב-"Die Sonnenmelodie" של אוטו שטוסל וב"ורדי" של פרנץ ורפל (מטיאס פישבק). עוד נמצא שהוא שימש - יחד עם ארנולד שנברג ותאודור אדורנו - גם כמודל לדמותו של אדריאן לוורקין ברומן "דוקטור פאוסטוס" של תומאס מאן. באחרית ימיו דיבר האואר על מאן, כמו גם על אדורנו, במרירות רבה, כיוון שהרגיש שהשניים לא הבינו אותו נכונה. אדורנו כתב על האואר, אבל בנימת זילזול,
כל יצירותיו הרבות של האואר לאחר 1940 כונו "Zwölftonspiel" או "Zwölftonmusik" (משחק שנים עשר הטונים, או מוזיקת שנים עשר הטונים).
1993 בישראל
1993 בישראל (ה'תשנ"ג - ה'תשנ"ד) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 45 שנה מיום היווסדה. האירוע הבולט בה היה הסכם אוסלו.
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1993)
אידה לופינו
אידה לופינו (באנגלית: Ida Lupino; 4 בפברואר 1918 – 3 באוגוסט 1995) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית ילידת בריטניה וחלוצת במאיות הקולנוע, היא גם השתתפה בהפקת וכתיבת חלק מסרטיה.
תולדות חייה
לופינו נולדה למשפחת אמני במה. אביה, סטנלי לופינו, היה קומיקאי, ואמה, קוני אמרלד, הייתה שחקנית. דודה, לופינו ליין (Lane), היה שחקן ומנהל תיאטרון. למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון. עד שנת 1933 שיחקה במספר סרטים בריטיים לפני שעברה להוליווד שם קיבלה תפקיד ראשי בהפקה של עליזה בארץ הפלאות. בהמשך שיחקה בעשרות סרטים בחברת האחים וורנר, בהם "הנוסעים בלילה", "זאב הים" ו"הרי הסיירה הגבוהים" (שלושתם מ-1941) לצד האמפרי בוגרט ובבימויו של ראול וולש.
האולפנים גילו חוסר נחת הולך וגובר כיוון שלופינו סירבה לשחק בתפקידים שתפסה כמעליבים ומשפילים. לופינו גם החלה להשתעמם מעבודתה כשחקנית, כאשר חבורת גברים מבצעת את התפקידים המעניינים יותר של כתיבה, בימוי, הפקה ועריכה. יחד עם בעלה קוליר יאנג הקימה ב-1947 את חברת ההפקה העצמאית "The Filmakers". החברה הפיצה 12 סרטים, שבשישה מתוכם השתתפה לופינו בבימוי, הפקה וכתיבה. ב-1950 כתבה וביימה את הסרט "Outrage", שעסק באונס. ב-1953 יצרה את הסרט האפל הראשון שיצרה אשה, "הטרמפיסט". בשנת 1948 הייתה לאזרחית ארצות הברית.
בשנות השישים והשבעים ביימה בעיקר פרקים בסדרות טלוויזיה כ"אלפרד היצ'קוק מגיש", "אזור הדמדומים", "המופע של דונה ריד", "הנמלט" ו"מעשי כשפים". כן השתתפה כשחקנית בפרקים בסדרות "בוננזה", "קולומבו", "אזור הדמדומים", "המלאכיות של צ'רלי" ועוד.
ב-1966 ביימה את "הצרה עם מלאכים" בכיכובן של היילי מילס ורוזלינד ראסל.
ב-1974 השתתפה כשחקנית בסרט "The Devil's Rain", הופעה שזיכתה אותה בפרס סאטורן לשחקנית המשנה.
קישורים חיצוניים
שני קיניסו, הכוכבת שהייתה במאית, מתוך סינמטק - כתב עת בהוצאת סינמטק תל אביב
ודראן צ'ורלוקה
ודראן צ'ורלוקה (בקרואטית: Vedran Ćorluka; נולד ב-5 בפברואר 1986 בדרוונטה, בוסניה והרצגובינה, יוגוסלביה לשעבר) הוא כדורגלן קרואטי בינלאומי המשחק בעמדת המגן בלוקומוטיב מוסקבה ובנבחרת קרואטיה.
קריירת מועדונים
צ'ורלוקה נולד במודראן, כפר קטן ליד דרבנטה, בבוסניה והרצגובינה, יוגוסלביה דאז, אבל רשמית הוא נחשב ליליד דובוז' כיוון שנולד בבית החולים שבעיר. הוא החל לשחק כדורגל במערכת הנוער של מועדון הפאר הקרואטי דינמו זאגרב בגיל 8, והרשים מגלי כישרונות רבים מאקדמיית הנוער של המועדון. הקריירה המקצוענית של צ'ורלוקה החלה בשנת 2003, אבל במהלך אותה העונה הוא לא שיחק עבור הקבוצה הבכירה. הוא נשלח בהשאלה לקבוצת אינטר זאפרשיץ' בה שיחק עונה אחת, ועזר לקבוצה לסיים במקום השני בליגת העל הקרואטית, לפני שחזר לשחק בדינמו זאגרב ב-2005. אחרי שייצב את עצמו כשחקן מפתח במועדון, הוא גילם תפקיד חשוב בזכייה של דינמו באליפות קרואטית 3 שנים ברצף (הוא שותף לזכייה בשתיים מן האליפויות). הוא זכה עם דינמו גם בגביע הקרואטי בשנת 2006.
אחרי כמה עונות רצופות מעולות שלו, צ'ורלוקה חתם במועדון האנגלי מנצ'סטר סיטי ב-2 באוגוסט 2007. סיטי לא פרסמה את סכום הקנייה שלו, אבל התקשורת בקרואטיה דיווחה שעלות העסקה הייתה בסביבות ה-8 מיליון פאונד. המגן בן ה-21 חתם על חוזה ל-5 שנים במנצ'סטר.
כרגיל, הוא מצא את עצמו גם כשחקן הרכב קבוע בפרמייר ליג במדי קבוצתו החדשה. למרות תצוגה נוראה שלו בתבוסה של מנצ'סטר סיטי לצ'לסי 6-0 בסטמפורד ברידג', הוא נשאר שחקן הרכב בעונתו הראשונה באנגליה, וסיים אותה במקום התשיעי עם הסיטי, דבר שהקנה לקבוצה את ההשתתפות במוקדמות לגביע אופ"א בעונה הבאה. בכמה משחקים בודדים, הוא תופקד כקשר הגנתי במהלך העונה, ודווקא הוא גילה כישרון מרשים בתפקיד הלא אופייני לו.
הוא כבש את שערו הראשון עבור הסיטי בהפסד 2–4 לאסטון וילה במחזור הפתיחה של עונת 2008–2009. בסיבוב המוקדמות השני של גביע אופ"א, צ'ורלוקה כבש בעיטת עונשין בניצחון בבעיטות הכרעה של מנצ'סטר סיטי על הקבוצה הדנית מיידטלנד, אחרי שהתוצאה בסיכום שני המשחקים עמדה על 1-1. משחקו האחרון עבור הסיטי היה ב-31 באוגוסט 2008, נגד סנדרלנד, בסיומו הוא מסר את חולצתו לקהל.
ב-1 בספטמבר 2008, הוכרז שטוטנהאם רכשה את שירותיו של צ'ורלוקה ל-6 שנים עבור 8.5 מיליון פאונד, וצירפה אותו לעמיתו לנבחרת הקרואטית לוקה מודריץ'.
בינואר 2012 הושאל לבאייר לברקוזן עד סוף העונה.
ביולי 2012 חתם חוזה בלוקומוטיב מוסקבה ל-4 שנים, המוסקבאים שלמו לטוטנהאם 7 מיליון יורו עבורו.
נבחרת קרואטיה
צ'ורלוקה החל לשחק עבור הנבחרת הקרואטית עד גיל 21 ולבסוף הרשים את מאמני הנבחרת הבוגרת, אשר זומן אליה במהרה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת קרואטיה במשחק ידידות נגד אלופת העולם דאז נבחרת איטליה, ב-16 באוגוסט 2006, בליבורנו. קרואטיה ניצחה במשחק 0–2, וצ'ורלוקה שהיה אז בן 20, נכנס למשחק במהלך המחצית השנייה והרשים מאוד בהופעתו.
במהלך טורניר המוקדמות ליורו 2008, הוא הפך לשחקן הרכב קבוע תחת המאמן סלאבן ביליץ'. קרואטיה סיימה את המוקדמות במקום הראשון בבית 5, מעל רוסיה ואנגליה הפייבוריטיות. צ'ורלוקה ייצג את קרואטיה גם בטורניר הגמר של יורו 2008, עד שהודח עם נבחרתו על ידי נבחרת טורקיה.
חייו הפרטיים
ב-21 ביולי 2018 נישא לזמרת פרנקה באטליץ' שייצגה את קרואטיה באירוויזיון 2018.
1951 בברית המועצות
1951 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-34 למהפכת אוקטובר.
אירועים בולטים
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-40 ועד לתחילת שנות ה-50 בשטחים ליטא, אסטוניה ולטביה התנהל מאבק מזוין בין מוסדות השלטון הסובייטי לבין מחתרות מקומיות ("האחים של יערות") שנתמכו על ידי התושבים המקומיים. כמו כן, במערב אוקראינה פעל צבא מחתרתי שדגל בעצמאות אוקראינה.
נדיר צור
נָדִיר צוּר  (9 במרץ 1952 – 12 בספטמבר 2014) היה איש רדיו ישראלי, שכיהן כעורך ומגיש תוכניות בגלי צה"ל ובקול ישראל, חוקר מדע המדינה, סופר ומשורר.
ביוגרפיה
צור נולד וגדל בירושלים, בן לאברהם (יליד תל אביב) ואסתר (ילידת ברזיל). למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" בעירו ואת לימודיו התיכוניים עשה בתיכון ליד האוניברסיטה (ליד"ה). בשנות ה-70 שירת בגלי צה"ל, שם שימש כעורך, כתב ומגיש. בשנת 1979 חלה בשיתוק ילדים, ולאחר מכן עבד כעורך תוכניות רדיו. בשנת 1988 עבר לעבוד בקול ישראל, שם היה עורך בחטיבת החדשות, עורך התוכניות "היום-הזה", "צבע הכסף", מנהל מחלקת הנוער, ובשנים האחרונות ערך את משדרי האקטואליה בחטיבת החדשות של קול ישראל (רשת ב'): "הערכת מצב", "על ימין ועל שמאל" ו"הדרה".
סיים לימודים לתואר בוגר במדע המדינה וביחסים בינלאומיים (בהצטיינות) ותואר מוסמך במדע המדינה (בהצטיינות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2001 (תשס"ב) קיבל ממנה תואר דוקטור. את עבודת הדוקטור ("רטוריקה של מנהיגים ישראליים במצבי-לחץ") עיבד לספר "רטוריקה פוליטית: מנהיגים ישראלים במצבי לחץ", שראה אור ב-2004 בהוצאת הקיבוץ המאוחד וזכה בפרס האגודה הישראלית למדע המדינה לספר בעברית לשנת תשס"ה.
בשנים 2002–2005 למד לפוסט-דוקטורט במרכז לחקר הביטחון הלאומי באוניברסיטת חיפה. לאחר מכן שימש כחוקר במכון טרומן למען קידום השלום של האוניברסיטה העברית בירושלים; במקביל שימש כחוקר אורח במרכז חיים הרצוג לחקר המזרח-התיכון ודיפלומטיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולאחר מכן חזר לשמש חוקר במרכז לחקר הביטחון הלאומי שבחיפה. תחומי מחקרו היו פסיכולוגיה פוליטית, כלי השפעה של מנהיגים (לרבות רטוריקה), מצבי-לחץ בסכסוך הישראלי-ערבי וממדים רציונליים ואי-רציונליים של ביטחון לאומי.
פעילותו העיתונאית התפרסה על פני כלי תקשורת רבים. הוא היה מגיש בערוץ 1, עורך בערוץ 2 והרבה לכתוב מאמרים בתקשורת הכתובה, בעיתונים "דבר", "על המשמר" ו"הארץ" וכן בכתבי עת שונים. חיבר תמלילים לפזמונים ותסריטים לסרטים, והיה חבר באקו"ם. ב-2005 הוענק לו אות מפעל חיים מטעם המרכז העולמי של בני ברית בעבור "מצוינות בסקירה של העיתונות, הכתובה, המשודרת והמקוונת – על יהדות התפוצות".
פרסם שורה של ספרים ובהם ספרי עיון, ספרי ילדים וספרי שירה (שהבולט שבהם הוא "אזהרת מסע", 2012).
צור כיהן כיו"ר חוג ידידי מילב"ת (המרכז הישראלי לאביזרי עזר, בינוי ותחבורה לנכה) וכחבר הנהלת צאל"ה (צוותים אזרחיים לשיפור החברה). היה חבר האגודה הישראלית למדע המדינה ועמותה הישראלית לחקר הפוליטיקה, ואחראי על קשרי החוץ באיגוד הארצי של עיתונאי ישראל.
נפטר ב-2014, בגיל 62. הותיר אישה, תהילה (גרנות), ושני ילדים. אחיו היה המוזיקאי ואיש קול ישראל חיים צור.
קישורים חיצוניים
מטוריו:
ממאמריו:
משיריו:
ליגת העל הארמנית
הפרמייר ליג הארמני (בארמנית: Բարձրագույն Խումբ) היא ליגת הכדורגל הבכירה בארמניה. הליגה מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של ארמניה.
הקבוצות בליגה
להלן הקבוצות המתמודדות בליגת העל הארמנית בעונת 2022/2023:
אליפות ארמניה הסובייטית (1936 - 1991)
בזמן שליטת ברית המועצות בארמניה SSR, לכל רפובליקה סובייטית הייתה אליפות רפובליקה אזורית, ומעליה הייתה ליגת המשנה הסובייטית, ממנה היו מעפילות הקבוצות מכל ברית המועצות הסובייטית לליגה הבכירה, ליגת העל הסובייטית. הקבוצות הארמניות לא הצליחו להעפיל לליגה הבכירה, למעט קבוצה ארמנית אחת - אררט ירוואן שהצליחה לשחק בליגת העל הסובייטית ואף לזכות בה פעם אחת ב-1973, וסיימה כסגנית האלופה שם עוד פעמיים.
שאר הקבוצות הארמניות הגיעו רק לליגת המשנה אחרי שזכו באליפות המקומית אך לא ביססו את מעמדן בליגת העל.
טבלת אליפויות הליגה הסובייטית האזורית לפי קבוצה
אלו הקבוצות שזכו באליפויות המקומיות בארמניה הסובייטית בין השנים 1936 - 1991.
ליגת העל הארמנית (1992 ואילך)
בשנים שלאחר התפרקות ברית המועצות הליגה גדלה מאוד - משמונה מועדונים בלבד בכל המדינה שחולקו לשתי ליגות למספר גדול יותר של מועדונים כאשר בליגה העליונה לבדה ישנם כיום עשרה מועדונים בליגה הבכירה.
שלוש העונות הראשונות של הליגה הארמנית התנהלו בין האביב לסתיו אך בעונת 1995/1996 שונתה הליגה למבנה של קיץ עד אביב. בין עונת 1994 לעונת 1995/96 שוחקה באביב 1995 עונת מעבר בת 10 מחזורים שבה חולקו הקבוצות לשני בתים של 6 קבוצות. בעונה זו לא הוכרזה אלופה. לאחר שתי עונות במתכונת קיץ עד אביב (1995/96 ו-1996/97), חזרה הליגה בעונת 1998 למתכונת אביב עד סתיו. בתווך שוחקה שוב עונת מעבר בת 18 מחזורים בסתיו 1997 שבה זכתה ירוואן.
בעשור הראשון של המאה ה-21 שלטה בליגה פיוניק ירוואן שזכתה ב-10 אליפויות רצופות, מ-2001 עד 2010. בשנת 2012 שונתה הליגה בחזרה למבנה של קיץ עד אביב (דו שנתי) והחל מעונת 2012/2013 הליגה משוחקת במתכונת זו.
מ-2015 עד 2018 שלטה בליגה אלאשקרט מהעיר ירוואן, שזכתה בשלוש אליפויות רצופות. בעונת 2018/2019 זכתה העולה החדשה אררט-ארמניה, ושיחזרה את הצלחתה גם עונה לאחר מכן.
אנתרקס (סרט, 2017)
אנתרקס הוא סרט פאונד פוטג' ישראלי משנת 2017, מותחן קונספירציה שיצר וביים שי שרף והפיקו אלעד פלג וחגי ארד.
הצגת הבכורה העולמית התקיימה בישראל ב-14 בדצמבר 2017, במסגרת פסטיבל אוטופיה, והסרט יצא לבתי הקולנוע ב-12 ביולי 2018.
עלילה
השנה היא 2006. נועם קפלן (אודי פרסי), יותם אביבי (ליאור חסון) ושי שרף (עמית אפשטיין) הם חיילי מילואים בסיירת מובחרת. קצין בצוות שלהם, דני קליין (זיו פלג), משרת בצבא הקבע, בדרגת סרן. נועם נשוי למיכל (אורטל בן שושן), אחות במקצועה הנמצאת בהיריון עם בנם הראשון, ואביבי נשוי לשלי (דנה מיינרט). חבר נוסף שלהם, אלון, מת בנסיבות עלומות.
במהלך אירוע לזכרו של אלון, אביבי מתעלף ומאושפז בבית חולים. הרופאה ד"ר יניר (סנדרה שונוולד) מסבירה שהוא לקה בוואסקוליטיס. הם מספרים לה על הניסוי, והיא לוקחת מנועם ומשי דגימות דם לבדיקה. מיכל כועסת על נועם שלא סיפר לה, וכעת היא חוששת לגורל תינוקם. ד"ר יניר דוחקת בהם להשיג את פירוט מרכיבי החיסון לבדיקה, כי אין לה סיווג ביטחוני מתאים. נועם ושי מציעים לפרוץ לארכיון של מנהלת הניסוי, או לחשוף את הפרשה בתקשורת. דני מתנגד ועוזב בזעם. אחות באה להחליף לאביבי אינפוזיה, הוא מתחיל לפרכס ומורדם, ושי חושד שמישהו חיבל באינפוזיה בזדון. נועם ושי נוסעים בשנית עם מיכל למנהלת הניסוי. מיכל מצליחה להתגנב לארכיון ומוצאת מכתב המודיע לרופא בשם ד"ר אביגדור כץ על פיטוריו מהמכון הביולוגי. נועם פוגש את ד"ר כץ במרפאה שלו, דורש את רשימת מרכיבי החיסון ומאיים לחשוף את שמו של כץ בתקשורת, אולם כץ מכחיש קשר בין הניסוי למחלה של אביבי. כאשר שי חוזר לדירתו בערב, הוא מוצא פורץ שמטפל במחשב שלו. השניים נאבקים והפורץ נמלט. בינתיים, אלמוני שולח לכתובת הדואר האלקטרוני של מיכל סרטון ממצלמות אבטחה במנהלת הניסוי, שבו היא נראית נכנסת לארכיון, והם מבינים שנחשפו. דני מגיע ומספר שבעקבות פנייה שלו למפקדת קצין רפואה ראשי, קידומו נעצר והוא שוחרר משירות. לאור ההתנכלויות, גם דני משתכנע שהמקרים של אלון ואביבי קשורים לניסוי. נועם, דני ושי מתפרצים באלימות למרפאה של כץ, והוא נותן להם דף שהכין מראש עם רשימת מרכיבי החיסון. ביוצאם, הרכב השחור שעקב אחריהם מנסה לדרוס אותם, ללא הצלחה. נעם מתלונן על כאבי בטן, ומאושפז, מטופל ומשוחרר מיד, דבר שנראה למיכל תמוה, וד"ר יניר מבטיחה להתקשר כאשר יתקבלו תשובות המומחים.
שי מוצא בפורומים באינטרנט עוד חיילי מילואים שהשתתפו בניסוי. ניסיון שלו לפרסם ידיעה באתר חדשות נבלם, ומתארגנת הפגנה מול שער הקריה בתל אביב, בה נשמעות קריאות בגנות הרמטכ"ל חלוץ. שוטר יס"מ מגיע, דורש לפזר את ההפגנה ועוצר את דני, אשר משוחרר מהמעצר אחרי שרוב האישומים בוטלו. דני, שי, נועם ושלי (בשם אביבי) מוזמנים לפגישה במפקדת חיל הרפואה, שם נמסר להם שהצבא מוכן להכיר באחריותו לניסוי ולטפל בנפגעים ומשפחותיהם, כנגד חתימה על הצהרת סודיות. במהלך החתימה מתברר ששמו של שי לא מופיע ברשימת הנסיינים, והוא מודה בבושה שלא התנדב לניסוי אחרי שהתייעץ עם אמא שלו, מיקרוביולוגית במקצועה, אך הוא לא הזהיר את חבריו. אחר כך, שי מביע באוזני אימו תחושה שהוא בגד בהם.
אביבי מת. מגיע הרופא ד"ר דותן, מספר שד"ר יניר הושעתה מעבודתה עקב תביעה בגין רשלנות רפואית, ומודיע שתוצאות הבדיקות שוללות קשר בין מרכיבי החיסון למותו של אביבי. החברים מפקפקים בדבריו, נוסעים לשוחח עם כ"ץ, אך מתברר שהאיש התאבד. מאחד הנוכחים בשבעה, נודע להם שכץ היה קשור לחברת תרופות בשם "ג'רום". בינתיים, מיכל מקבלת מסמך שהשאיר ד"ר כץ עבורה בדלפק האחיות, עם מחקר הכולל את מרכיבי החיסון, כאשר אחד המרכיבים מחוק. הם מציגים את המחקר לד"ר יניר שמבינה שכאשר הניסוי בוצע, במכון כבר ידעו שיש בעיה בהרכב החיסון. היא תמהה מדוע רשימת המרכיבים מודפסת על דף של חברת "ג'רום". נועם מוצא באינטרנט שמנכ"ל "ג'רום", פרופסור עדי כהן, עבד במכון הביולוגי בתקופת הניסוי, וכעת ברור להם שהוא האחראי לניסוי.
דני לוקח את שני המסמכים ונוסע אל מפקדת קצין רפואה ראשי, לנסות לברר אם קרפ"ר ידע מראש על המרכיב הבעייתי בחיסון, אך בהגיעו לחנייה, שני אלמונים מתנפלים עליו, מכים אותו קשות ונמלטים. נועם ושי מגיעים למשרדי "ג'רום", חוטפים את עדי כהן, ותחת איומי מזרק נגוע בדמו של נועם, כהן מתוודה שהניסוי נעשה עבור חברה אמריקאית ש"ג'רום" היא חברה בת שלה, מכיוון שמנהל התרופות האמריקאי לא אישר ניסויים בבני אדם, והוא עצמו קידם את אישור הניסוי בישראל בנימוק ביטחוני, תמורת שוחד. נועם ושי מכניסים את כהן למכוניתם ונוסעים אל חברת החדשות בנווה אילן. בדרך, הרכב השחור מתנגש בהם בעוצמה, והשלושה נהרגים.
תמונות הסיום כוללות צילומי כותרות אותנטיות שהופיעו באתרי האינטרנט של חדשות ערוץ 2 ועיתון "הארץ", על רקע דברי קריינים (לינוי בר-גפן ואורן וייגנפלד) המדווחים על חשיפת הפרשה.
הפקה
הבמאי שי שרף ביסס את העלילה על סיפורו האישי. כחייל ביחידת מגלן, שרף היה עד לביצוע הניסוי, כאשר ראה אנשי צבא מגיעים ומקימים אוהל שחור שאליו הוכנסו הנסיינים לקבל את הזריקות. לדבריו, בעקבות הצפייה בתחקיר "עובדה", הוא החל לשאול את עצמו שאלות על הקשר בין אדם למולדתו, ושאלות אלה הביאו אותו ליצור את הסרט. פגישת שי בסרט עם אימו היא קטע מפגישה אותנטית של הבמאי עם אימו האמיתית.
כמקובל בסרטי פאונד פוטג', אין מוזיקת רקע, והפסקול מורכב מרעשי סביבה. הסרט מסתיים בשיר "זכות הצעקה" של להקת "נקמת הטרקטור" (נענע דיסק, 1 בינואר 1992).
הפצה
הסרט יצא להקרנות מסחריות בבתי הקולנוע בישראל ב-12 ביולי 2018.
ביקורות
רון פוגל כתב באתר "סרט", ש"אנתרקס" הוא יצירה מדוקדקת, מותחת ומבהילה של שי שרף, והסרט הוא "אגרוף ישיר וכואב לבטנו של הצופה". פוגל מוסיף שלדעתו, זה הסרט הבולט ביותר במתחרים על פרס "אופיר", והוא ראוי לפרסים גם על התסריט והצילום. איתן וייץ הביע את דעתו ש"אנתרקס" הוא ההפתעה הגדולה ביותר, ומדבר בסרט פאונד פוטג' מבדר, מותח וחכם.