cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ארלס מורטרם שטרנברג
קורות חיים
צ'ארלס מורטרם שטרנברג נולד בלורנס, קנזס, למשפחת שטרנברג - משפחה ידועה ומפורסמת של ציידי מאובנים. שטרנברג עצמו מעולם לא רכש השכלה אקדמית באופן מסודר אלא הסתפק בסיום בית ספר תיכון. ב-1912 שטרנברג עבר עם אביו ושני אחיו, לוי שטרנברג וג'ורג' פ. שטרנברג לאוטווה, אונטריו בקנדה. הארבעה החלו לעבוד באלברטה ואספו דינוזאורים עבור "הסקר הגאולוגי של קנדה". עבודה זו התחרתה במשלחת של המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בניו יורק שאספה שלדים מאובנים רבים ושלחה אותם מקנדה לארצות הברית.
אחרי שלורנס למבה מת ב-1919, תפס שטרנברג את מקומו כמנהל היוזמה הפלאונטולוגית של "הסקר הגאולוגי של קנדה". מאמרו הראשון פורסם ב-1921 והשלים את מחקרו של למבה על הדינוזאור המשוריין פאנופלוזאור. מאוחר יותר נטל שטרנברג את האחריות על תיאורם המדעי של מאובני בעלי החוליות שמצא במסגרת הסקר הגאולוגי. הוא פרסם 47 מאמרים על מאובני בעלי חוליות, רובם על דינוזאורים, שרבים מהם מבוססים על תגליותיו המדהימות. ב-1948 הוא קודם לדרגת ביולוג-עוזר (Assistant Biologist) במוזיאון הלאומי של קנדה, שהייתה המקבילה לאוצר. ב-1949 הוא התקבל כעמית לחברה המלכותית של קנדה. Although he retired in 1950, his publications continued until 1970. מאוחר יותר עזר שטרנברג בהקמת הפארק הפרובינציאלי דינוזאור באלברטה. על תרומתו הרבה לפלאונטולוגיה הוא קיבל דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלגרי ואוניברסיטת קרלטון באוטווה.
שטרנברג היה חבר באגודת הבונים החופשיים וב-Civil Service Lodge No. 148 באוטווה.
ליאון פלדהנדלר
חלקו במרד בסוביבור
ליאון נשלח עם אשתו ובנו לסוביבור בתחילת אוגוסט 1942, במשלוח שכלל כ-1000 יהודים מהגטו שבעיירה. הוא הופרד מאשתו ובנו ברציף ההתפשטות במחנה, והועסק באיסוף ומיון הציוד. אשתו ובנו נשלחו אל תאי הגז מאותו מקום. יום למחרת הוא גילה בערמות הבגדים את בגדיהם והבין את אשר עלה בגורלם.
באביב 1943 הנהיג פלדהנדלר קבוצה קטנה של אסירי מחנה סוביבור, אשר התוו תוכנית בריחה מהמחנה. תוכניתם המקורית הייתה להרעיל מספר שומרים במחנה ולתפוס את נשקם, אך האס אס חשפו את הרעל וירו בחמישה אסירים יהודים כתגובה. תוכניות אחרות כללו הצתת המחנה באש, ובריחה בחסות ההמולה שתיווצר, אך המוקשים שהקיפו את המחנה, שהונחו על ידי האס אס בקיץ 1943, הפכו את התוכנית ללא מעשית.
הגעתו של אלכסנדר פצ'רסקי, קצין בצבא האדום, בסוף ספטמבר, במשלוח של שבויי מלחמה סובייטים, נתנה זריקת עידוד לתוכנית הבריחה. בתור חייל מנוסה, לקח על עצמו מיד פצ'רסקי את תפקיד הנהגת קבוצת הנמלטים-לעתיד, וביחד עם פלדהנדלר כסגנו, יצרה הקבוצה תוכנית בריחה אשר כלל הריגת סגל אנשי האס אס במחנה, שליחת שבויי המלחמה הסובייטים לפשוט על מחסני הנשק, ובריחה דרך השער הראשי של המחנה תוך כדי לחימה. המרד, אשר התרחש ב-14 באוקטובר 1943, התגלה כבר בשלביו הראשונים, לאחר ששומר גילה את גופתו של קצין האס אס רודולף בקמן אשר חוסל על ידי האסירים. אף על פי כן, כ-320 אסירים יהודים הצליחו לברוח אל מחוץ למחנה בחסות הקטטה שנגרמה כתוצאה מהמרד. 80 אסירים נהרגו במהלך הבריחה או מיד לאחריה. 170 נתפסו במהרה ונרצחו, כמו גם כל שאר דיירי המחנה אשר לא השתתפו בבריחה. חלקם של אלו שהצליחו להימלט, הצטרפו אל הפרטיזנים. מתוכם, 90 נהרגו בקרבות או על ידי משתפי פעולה ואנטישמים. 62 יהודים מסוביבור שרדו את המלחמה, מתוכם 9 אשר נמלטו קודם לכן.
רציחתו בלובלין
על פי רוב ההערכות, נרצח פלדהנדלר על ידי פעילי ימין פולנים, אשר חשדו שהם נמנים עם ארגון "הכוחות המזוינים הלאומיים" (בפולנית: Narodowe Siły Zbrojne), ארגון פולני לאומי חצי-צבאי, אנטישמי ואנטי-קומוניסטי, שהיה חלק מתנועת המחתרת הפולנית. אולם מסמך עדכני אחד לפחות, המציין את החקירה הלקויה והחלקית של האירועים על ידי ההיסטוריונים של אותה התקופה, ואת התיעוד המוגבל, העלה ספק באשר לנכונות הערכות אלו. הרצח של פלדהנדלר היה אחד מלפחות 118 רציחות של יהודים במחוז לובלין, בין קיץ 1944 לסתיו 1946.
לאון פלדהנדלר בתרבות
בסרט "הבריחה מסוביבור", שיצא בשנת 1987, גילם את פלדהנדלר אלן ארקין. תקופת חייו האחרונה בלובלין מתוארת ברומן "Wyjątkowo długa linia" מאת חנה קראל, אשר היה מועמד לפרס ניקה לספרות (בפולנית: Nagroda literacka Nike) היוקרתי.
סנטה קלרה (קובה)
סנטה קלרה (בספרדית: Santa Clara) היא עיר במרכז קובה, המשמשת כבירתו של מחוז ויה קלרה. היא שוכנת כמעט בדיוק במרכז קובה, באמצע הדרך בין הוואנה לקמגואיי, צפונית לטרינידד וצפונית מזרחית לסיינפואגוס, בגובה של 112 מ' מעל פני הים. בשנת 2011 התגוררו בה כ-219,660 תושבים.
העיר שינתה את שמה מספר פעמים. בתחילה נקראה קאיוֹ נוּאֶבוֹ, אחר כך דוֹס קאיוֹס, וִיָה נוּאֶבָה דה סנטה קלרה, פּוּאֶבְּלוֹ נוּאֶבוֹ דה אנטון דיאָס, וִיָה קלרה, ולבסוף סנטה קלרה.
היסטוריה
ב-15 ביולי 1689 הקימו את סנטה קלרה קבוצה של 175 מתיישבים, 138 מהם בני שתי משפחות שבבעלותן קרקעות באזור. יתר המתיישבים הגיעו מסן חואן דה לוס רמדיוס, אותה נטשו בשל התקפות חוזרות ונשנות של שודדי ים. גל נוסף של מתיישבים הגיע מעיר זו ב-1692, בעקבות דליקה שפקדה אותה.
זמן קצר לאחר שנוסדה, החלו לבנות בה מבני ציבור - כנסייה, תיאטרון, ספריות ציבוריות, ועוד. מיקומה המרכזי סייע בהתפתחותה, ועד המאה ה-19 הייתה לעיר הגדולה באזור, אף יותר מסן חואן דה לוס רמדיוס, ממנה התפתחה. ב-1867 הפכה העיר לבירת מחוז ויה קלרה, וזכתה לתנופה נוספת עם הנחת מסילת הברזל מהוואנה ב-1873.
בשלהי מאה ה-19 החלה ילידת העיר מרתה אָבְּרֶאוּ לתרום לפיתוח העיר. היא הקימה את תיאטרון "לה קארידאד" ("הצדקה"), את תחנת הרכבת, בתי ספר, תחנת כיבוי אש, ואפילו בית חולים פסיכיאטרי. גם את ביתה הגדול תרמה אבראו לעיר. בתחילה שימש הבית את ממשלת המחוז, וכיום שוכנת בו ספרייה ציבורית.
בסוף 1958 נערך בסנטה קלרה הקרב שהכריע את המערכה במהפכה הקובנית. ב-29 בדצמבר, הצליחו שתי קבוצות גרילה קטנות בהנהגתם של צ'ה גווארה וקמילו סיינפואגוס להכניע את חייליו של פולחנסיו בטיסטה ולהשתלט, בתוך שעה וחצי, על רכבת עמוסה ב-408 חיילים, בתחמושת ובאספקה. ב-31 בדצמבר, תקפו הכוחות המהפכנים את העיר. חייליו של בטיסטה, שהמוראל שלהם היה ירוד בעקבות תוצאות הקרבות הקודמים, נכנעו בקלות, במספר מקומות אף בלא שנורתה ולו ירייה אחת, ועד אחר הצהריים הייתה העיר בידי המורדים. בתוך 12 שעות עזב בטיסטה את קובה, מה שסלל את הדרך להשתלטותו של פידל קסטרו על המדינה.
אזור פארק וידאל
פארק וידאל (Parque Vidal) הוא למעשה הכיכר המרכזית של סנטה קלרה, וניצב בו פסל של מרתה אבראו. בשביל המקיף את הכיכר הונהגה בזמן השלטון הספרדי הפרדה גזעית בין שחורים ללבנים. מאז 1902, מופיעה התזמורת העירונית של סנטה קלרה בכיכר מדי שבוע.
מיכל סנונית
מיכל סנונית (נולדה ב-1940) היא משוררת, סופרת לילדים, ועיתונאית ישראלית.
סנטה קלרה (קובה)
אזור פארק וידאל
מסביב לכיכר שוכנים כמה מבני ציבור חשובים:
מיכל סנונית
ביוגרפיה
מיכל סנונית נולדה וגדלה בקיבוץ עין החורש שבעמק חפר. אביה, ממשפחת לרנר - יהלומנים אמידים מאנטוורפן ואמה, גם היא יוצאת בלגיה, היו ממייסדי הקיבוץ.
סנטה קלרה (קובה)
אתרים הקשורים במהפכה הקובנית
אנדרטת ארנסטו צ'ה גווארה (Monumento Ernesto Che Guevara) שכונת בחלקה המערבי של העיר. היא הוקמה ב-1987, לציון 20 שנים למותו של גווארה. פסל גדול ממדים בדמותו של גווארה ניצב בראש בניין המשקיף על רחבה גדולה. בבניין עצמו מוזיאון המוקדש לגווארה ולקרב סנטה קלרה. ב-1997 הוצאו עצמותיהם של גווארה ו-17 מלוחמיו מקבר האחים בו נטמנו בבוליביה, ונקברו מחדש בתחום האנדרטה. בטקס הקבורה, שנערך ב-17 באוקטובר אותה שנה, הדליק פידל קסטרו לפיד הבוער מאז דרך קבע.
מיכל סנונית
ביוגרפיה
בנערותה עבדה כרועת צאן בקיבוץ. לאחר שירותה הצבאי חזרה לקיבוץ והחלה ללמוד ספרות ותיאטרון.
סנטה קלרה (קובה)
אתרים הקשורים במהפכה הקובנית
אנדרטת ההשתלטות על הרכבת החמושה (Monumento a la Toma del Tren Blindado) שוכנת במקום שבו השתלטו גווארה ואנשיו על הרכבת של צבא בטיסטה ב-1958. האנדרטה בנויה על בסיס 5 קרונות מאותה הרכבת ממש, והבולדוזר ששימש את המורדים. בקרונות תערוכה המתארת את מהלך הקרב.
מיכל סנונית
קריירה מקצועית
סנונית החלה את כתיבתה כבר בגיל צעיר, והוריה שמרו מחברות שירים וסיפורים שלה, כבר מכיתה ג' ,
סנטה קלרה (קובה)
אתרים נוספים
המוזיאון המחוזי אבל סנטמריה (Museo Provincial Abel Santamaria),בצפון העיר, מוקדש להיסטוריה של הטבע והאדם במחוז ויה קלרה. המוזיאון הוקם במקום שבו נכנעו כוחותיו של בטיסטה לצ'ה גווארה.
מיכל סנונית
קריירה מקצועית
לאחר שסיימה את לימודיה, עבדה כעיתונאית בעיתון "על המשמר", במסגרתו ניהלה ראיונות וערכה את נושאי התרבות, ובמשך כארבע שנים ערכה את המוסף השבועי שלו "חותם".
סנטה קלרה (קובה)
אתרים נוספים
כנסיית נואסטרה סניורה דל כרמן, אף היא בצפון העיר, הוקמה ב-1748, ובשנת 1846 נוסף לה צריח. בחצר הכנסייה אנדרטה לציון היווסדה של סנטה קלרה.
מיכל סנונית
קריירה מקצועית
במשך שנים רבות עבדה סנונית במסגרת "אמנות לעם", מרצה ומשוחחת עם ילדים ותלמידים בכל הארץ בנושאי ספרות.
דליה פרידלנד
דליה פרידלנד (נולדה ב-13 בפברואר 1935) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע, מדבבת וזמרת ישראלית. זוכת פרס אופיר (1999) ושלושה פרסי כינור דוד.
מיכל סנונית
קריירה מקצועית
היא כתבה 12 ספרי שירה לקוראים מבוגרים, שזכו להצלחה רבה, וספרים רבים לילדים, בהם עבדה עם מיטב המאיירים. ספריה לילדים זכו לתפוצה רבה.
בשנת 2021, קיבצה 500 שירים מפרי עטה במשך כ-55 שנים, בספרה "שירת מיכל - כל השירים"
ציפור הנפש
בשנת 1985, בזמן שהותה באיטליה, כתבה סנונית את הספר "ציפור הנפש". במקור נכתב הספר לילדים, ועד מהרה תורגם לעשרות שפות, הפך לרב-מכר בינלאומי וזכה בפרסים רבים. בישראל נמכר הספר בכ-100 אלף עותקים תוך פחות משנתיים. בשנת 1986 הוא עובד להצגה על ידי דניאלה מיכאלי, רחל שיין ארגמן ומיכל ורד, הן גם הפיקו לאחר מכן קלטת וידאו של ההצגה, שיצאה ב-1991. בינואר 1988 יצא אלבום של יוסי בנאי ונורית גלרון המבוסס על הספר, הכולל שירים שהולחנו על ידי אילן וירצברג ויוני רכטר וקטעי קריינות של יוסי בנאי. בשנת 1993 זכה הספר במקום הראשון בעולם בתחרות לספרי ילדים. בשנת 2004 הופקה סדרת אנימציה על פי הספר. בשנת 2009 עלה שוב כמחזה בפסטיבל ישראל, שזכה לביקורות אוהדות.
משיריה שהולחנו
"תחת עץ האהבה" (לחן: אילן וירצברג, ביצוע: נורית גלרון ויוסי בנאי), "בסוף כל הדרכים" (לחן: דרורה חבקין, ביצוע: הפרברים), "כשנגעת בי" (לחן: יסמין אבן, ביצוע: יסמין אבן וסימה לוי דוכין). בשנת 2008, עובד ספרה "ירמיאו החתול" ליצירה מוזיקלית שהלחין אייל באט וביצעה התזמורת הקאמרית הישראלית.
חיים אישיים
דודה מצד אביה, נספה בשואה, ואביה הקפיד לשמור על שם משפחתם לרנר, לזכרו, למרות הבקשה לעברות השם באותם ימים בארץ
סנונית הייתה חברה בעין החורש כ-20 שנה, נישאה ליהודה סנונית (הנדסאי בניין), שהיה ילד חוץ בקיבוץ שלה, ולהם 7 נכדים משלושת ילדיהם: השחיין ושחקן כדורמים טל סנונית, לליב, מנכ"לית הקרן לפיתוח לוד, ותמר פורר-סנונית שופטת לענייני משפחה
נישאה נישואים שניים לצבי אל-פלג עד לפטירתו ב-2015. אחותה היא העיתונאית ניבה לניר.
מתגוררת בתל אביב.
דליה פרידלנד
ביוגרפיה
פרידלנד נולדה בתל אביב כבת יחידה לחנה'לה הנדלר וצבי פרידלנד, ממייסדי תיאטרון "הבימה", וכבר מגיל צעיר שיחקה בהצגות תיאטרון במסגרת החוג הדרמטי של "גימנסיה הרצליה". בשירותה הצבאי במטכ"ל גילמה פרידלנד את תפקידה הראשון בתיאטרון "הבימה", במחזה "ליל סופה" (רינה), בבימויו של אביה. לאחר שסיימה את שירותה בצה"ל נסעה ללמוד משחק ב- Central School of Speech and Drama בלונדון. יחד עימה למדו השחקניות ונסה רדגרייב, אנה קרופר וג'ודי דנץ'. עם חזרתה הצטרפה פרידלנד לצוות השחקנים של "הבימה". בשנת 1965 התקבלה לקולקטיב "הבימה".
הייתה נשואה לשחקן התיאטרון מישא אשרוב. בתה היא המוזיקאית והיוצרת אילה אשרוב-קיילוס.
קריירה בתיאטרון
במשך ארבעים שנה שיחקה פרידלנד במספר רב של הצגות בתיאטרון "הבימה", בהן: "מסע ארוך אל תוך הלילה" (קאטלין), "מלחמה ושלום" (נטאשה), "בגדי המלך" (לילי מנרווה), "ליזיסטראטה" (מריני), "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (האני), "החולה המדומה" (טואנט), "בית הבובות" (נורה), "השחף" (נינה), "חתולה על גג פח לוהט" (מרגרט), "יום א' בניו יורק" (פגי טיילור), "המאהב" (שרה), "אותלו" (אמיליה), "יוליוס קיסר" (פורציה), "שש נפשות מחפשות מחבר" (הבת),"ידיים מזוהמות" (אולגה), "נשי טרויה" (קסנדרה), "יתוש בראש" (מאדם שאנדביז), "ארבע נשים" (דוזה), "בית המלאכה" (סימון), "ירמה" (דולורס), "תיבת הצללים" (אגנס), "הלילה השנים עשר" (מריה), "המשרתת צרלין" (הצגת יחיד) ו"המכשפה" (מירה'לה).
ב-1968 הוזמנה לשחק בתפקיד הראשי במחזמר "איי לייק מייק" של גיורא גודיק לצד מוטי ברכאן, ליאור ייני, ליה דוליצקיה, מוטי גלעדי, שולה חן ויגאל בשן. שירי המחזמר הופיעו באלבום הנושא את שמו, בו מבצעת פרידלנד מספר שירים, בהם "המלחמה משנה אנשים".
סנטה קלרה (קובה)
תחבורה
קווי אוטובוס סדירים מקשרים את סנטה קלרה עם הערים המרכזיות בקובה. מסילת הברזל מקשרת אותה עם הערים שממזרח לה, כגון קמגואיי, במאיו וסנטיאגו דה קובה ועם הערים שממערב לה, כגון הוואנה ומטאנסאס.
חינוך
אוניברסיטת מרתה אבראו דה לאס ויאס (Universidad Central Marta Abreu de Las Villas) הוקמה ב-1952. ב-12 הפקולטות שלה לומדים כ-4,000 סטודנטים.
דליה פרידלנד
קריירה בתיאטרון
כמו כן השתתפה בערב מיצירות לורקה, "פרח הסכין והבושם" יחד עם מישה אשרוב. בנוסף, שיחקה פרידלנד בהצגת הבידור "בוטיק השקרים" עם זאב רווח ועוד.
באמצע שנות ה-80 העלתהה פרידלנד את הצגת היחיד "נולדתי לתיאטרון". בהצגה מספרת פרידלנד את סיפור חייה כשחקנית, בתם של שניים ממייסדי תיאטרון "הבימה". ההצגה הועלתה למעלה מ-1,000 פעמים.
בשנת 2004 הוזמנה על ידי גרי בילו, מנהל בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי", לגלם את פרוליין שניידר במחזמר "קברט".
בשנת 2008 השתתפה פרידלנד בהצגה "כ"ב תמונות", שזכתה במקום הראשון בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר. בשנת 2011 הוזמנה על ידי תיאטרון באר שבע להשתתף בקומדיה "אסיר בלב העיר" מאת ניל סיימון, בשיתוף עם תיאטרון הקאמרי.
במסגרת "פסטיבל עכו" 2015 השתתפה בהצגה "הנסיכה לא אוכלת צ'יזבורגר", שכתבה וביימה רותי אוסטרמן.
קריירה בקולנוע
מאמצע שנות השישים, השתתפה פרידלנד במספר סרטים ישראליים ובינלאומיים. בשנת 1965 שיחקה בסרטה הראשון, "רק לא בשבת" (Pas question le samedi) לצד השחקן הצרפתי רוברט הירש. הסרט זכה להצלחה והיה מועמד בתחרות פרסי גלובוס הזהב האמריקאי. ב-1968 השתתפה בסרט "אסירי החופש" לצידו של אלי כהן. הסרט, שכלל לראשונה דיאלוגים בשפה הערבית, ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 1968 וזכה לציון לשבח בפסטיבל הסרטים "פנום פן" 1968. ב-1971 שיחקה בסרט "שבע פעמים ביום" (... 7fois par jour) לצד ז'אן קוטיו, וב-1972 ב"לא ביום ולא בלילה" (Neither by Day Nor by Night), לצד אדוארד ג'י רובינסון. ב-1974 כיכבה בסרטו של הבמאי ג'ורג' עובדיה, "שרית" כדמות ראשית לצד יגאל בשן וירדנה ארזי, באותה השנה שיחקה בסרט נוסף של ג'ורג' עובדיה "יום הדין", הסרט העלילתי הראשון שתיאר את תקופת מלחמת יום הכיפורים לצד ניסים סרוסי. על משחקה בסרטים אלו זכתה לשבחים רבים, השתתפותה בסרט "שרית" זיכה אותה בתואר השחקנית האהובה ביותר על קוראי שבועון הבידור "להיטון".
ב-1999 חזרה לעולם הקולנוע כששחקה בסרט "החברים של יאנה" לצד אוולין קפלון, מוסקו אלקלעי ושמיל בן ארי. "החברים של יאנה" זכה בתשעה פרסי אופיר, בהם לסרט ולפרידלנד עצמה על תפקיד שחקנית המשנה. כמו כן, זכה הסרט בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים והשתתף בפסטיבלים שונים בעולם. בשנת 2001 השתתפה בסרט הטלוויזיה "שלוש אצבעות" לצד אריק לביא. כמו כן, השתתפה בסרטי סטודנטים בתפקידים ראשיים.
רדיו וטלוויזיה
לצד הופעותיה בתיאטרון ובקולנוע, השתתפה פרידלנד בתוכניות רדיו וטלוויזיה. לאחר שלקחה חלק בעשרות תסכיתי רדיו שהתבססו על מחזות קלאסיים, מודרניים וישראליים, והפכה לאחת השחקניות האהובות על קהל המבוגרים והילדים, הקדיש לה "קול ישראל" את תוכנית הדגל שלו "שלכם לשעה קלה". במסגרתה, ביצעה פרידלנד מערכונים ושירים, בהם השיר "בנות הבימה" יחד עם אילנה רובינא. השיר סיפר על ילדותן המשותפת כבנות של שחקני "הבימה".
כן השתתפה בסדרות הטלוויזיה "טקסי דרייבר", "מתי נתנשק" ו"בנות הזהב".
הטלוויזיה החינוכית הקדישה לפרידלנד את אחד מפרקי "הבימה - מערכה שנייה", סדרה דוקומנטארית, בת 6 פרקים המציגה את הביוגרפיות של הדור השני של שחקני "הבימה", אחרי דור המייסדים.
הופעות לילדים
לאורך שנות השבעים והשמונים, השתתפה פרידלנד באופן תדיר גם בתוכניות הטלוויזיה הלימודית והישראלית, בין היתר בתוכניות משירי מרים ילן שטקליס, ע. הלל, "זרעים של מסטיק" (עיבוד טלוויזיוני), "מועדון החתול שמיל" ובסדרות "על שפת הנחל" (אוגי האוגר) ו"הספינה המזמרת".
בעקבות הצלחת התוכניות והתקליטים לילדים, השתתפה פרידלנד בשלושה פסטיבלי שירי הילדים בשנים 1974 עד 1976 עם השירים: "החתול והעכבר", "השמן והרזה", "יה!" והנחתה שניים מהם בשנים 1974 ו-1976.
במשך כ-15 שנה הופיעה ברחבי ישראל בהצגת הילדים לשחקנית ותזמורת, "גברת קשקשת" שכתבה לאה נאור.
דיבבה גם בשתי סדרות אנימציה ובהן גם שרה את שיר הפתיחה "סיפורימפו" ו"מסיפורי שפת הנחל".
הופעות בעולם
בסוף שנות השמונים הופיעה פרידלנד בשפה האנגלית, עם השחקנית האנגליה אנה קרופר (Anna Cropper), ברחבי אנגליה וארצות הברית, בהצגות שנכתבו על ידן מתוך חומרים קיימים: If I Forget Thee o jerusalem ("אם אשכחך ירושלים" - טקסטים בשירה ופרוזה על ירושלים של שלוש הדתות) ו-Across The Bridge ("מעבר לגשר") - על פי שני ספרים של שתי ניצולות השואה. הצגה זו הוצגה ב- "NEW END THEATRE" בלונדון.
פרסים
פועלה האמנותי, לאורך שנות השישים, השבעים והשמונים, זיכה אותה בשלושה פרסי כינור דוד ובפרס "הצילינדר הנודד" מטעם "אמנות לעם". בשנת 1999 זכתה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט "החברים של יאנה". האלבום "זרעים של מסטיק" זכה בתקליט זהב.
אלן בארקין
אלן רונה בארקין (באנגלית: Ellen Rona Barkin; נולדה ב-16 באפריל 1954) היא שחקנית יהודייה-אמריקאית זוכת פרס אמי ומועמדת שני פרסי גלובוס הזהב ופרס טוני.
ביוגרפיה
בארקין נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק למשפחה יהודית ממעמד הביניים, בתם של אוולין וסול בארקין. למדה היסטוריה ודרמה ב"מכללת הנטר" ומשחק בבית ספר "אולפן השחקנים".
קריירה
בארקין פרצה לתודעה בתחילת שנות ה-80 בדרמה הקומית של בארי לוינסון "דיינר", בתפקיד בת', חברתו של לורנס שרייבר. הצליחה להרשים באודישן שעשתה לדרמה "רגעים קטנים של חסד" וקיבלה את תפקיד סו אן, בתו של הנווד האלכוהוליסט מאק סלדג' (רוברט דובאל). כן השתתפה לצידו של רנדי קוויד בדרמת הפשע "שחיתות בגדול", בסרטו העצמאי של ג'ים ג'ארמוש "נרדפי החוק" ובקומדיה הבדיונית "בוקארו באנזיי".
ב-1989 הופיעה בתפקיד הראשי במותחן הפשע "ים של אהבה", בתור הלן קרוגר, חשודה בפרשת רצח אותה חוקר הבלש פרנק קלר (אל פצ'ינו). ב-1991 הייתה בארקין מועמדת לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בקומדיה של בלייק אדוארדס, "יחי ההבדל הקטן", בתור אמנדה ברוקס, הזהות החדשה של הנרצח סטיב ברוקס. ב-1993 גילמה את קרוליין, אשתו המוכה של דוויט הנדסן (רוברט דה נירו) ואמו של טוביאס וולף (לאונרדו די קפריו), בדרמה הביוגרפית "כך הייתי". ב-1996 שיחקה במותחן האלים של טוני סקוט "המעריץ".
ב-1997 זכתה בארקין בפרס אמי על הופעתה בתור אישה מוכה ואלכוהוליסטית בהפקת הטלוויזיה "לפני שלאה היו כנפיים". ב-1998 גילמה בארקין את המלצרית בעיבוד הקולנועי של טרי גיליאם לספר "פחד ותיעוב בלאס וגאס". ב-1999 גילמה את אנט, אמה של אמבר אטקינס (קירסטן דנסט), המתמודדת בתחרות מלכת יופי בקומדיה "יופי מקומי". ב-2001 השתתפה בקומדיה "מישהו כמוך" בתור מנחת תוכנית הטוק שואו דיאן רוברטס שבהפקתה של ג'יין גודייל (אשלי ג'אד). ב-2004 שיחקה בסרטו של ספייק לי "היא שונאת אותי", בתור אחת הלקוחות של ג'ק ארמסטרונג (אנתוני מאקי).
בארקין הופיעה בתור אביגיל ספונדר, העוזרת של המלונאי המצליח וילי בנק (אל פצ'ינו), בסרט הפשע המצליח "אושן 13". ב-2010 שיחקה בדרמת הפשע "רחובות ברוקלין", בתור הסוכנת הפדרלית סמית', הפועלת עם הבלש הסמוי טנגו באטלר (דון צ'ידל). בנוסף הפיקה בארקין באותה שנה את הקומדיה הרומנטית "מכתבים לג'ולייט".
את הופעת הבכורה של על בימת ברודוויי עשתה ב-2011 במחזה "הלב הנורמלי" וזכתה בפרס הטוני.
בשנת 2012 היא שיחקה בסדרה "הנורמלים החדשים" בתור ג'יין, סבתה השמרנית וההומופובית של גולדי, הפונדקאית בסדרה.
בשנת 2016 שיחקה בדרמת האגרוף "ידי האבן" לצידם של רוברט דה נירו, אדגר רמירס, אשר, וג'ון טורטורו.
חיים אישיים
ב-1988 נישאה לשחקן האירי גבריאל ביירן. לזוג נולדו שני ילדים משותפים. הם נפרדו בשנת 1993 והתגרשו בשנת 1999. בשנת 2000 נישאה לאיש העסקים והמיליארדר האמריקאי-יהודי רונלד פרלמן, אך הם התגרשו בשנת 2006.
בת שבע הבלין
בת שבע הבלין - אינגבר היא מאיירת, סופרת וקומיקסאית ישראלית המשתייכת למגזר החרדי. התפרסמה בעיקר בזכות מדור הקומיקס "עקרת בית", קומיקס הומוריסטי למבוגרים, שפרסמה בשבועון בתוך המשפחה. כמו כן פרסמה סדרות קומיקס בעיתון החרדי לילדים קומיקס, קריקטורות בעיתון יתד נאמן וספרי קומיקס נוספים.
יצירה
הבלין החלה לאייר באופן מקצועי בשנות ה-20 לחייה. הפרויקט הראשון שבו עסקה היה איור 'מאורות הדף היומי לילדים'. לאחר מכן המשיכה באיור סיפורים של סופרים אחרים, אך עד מהרה החלה לכתוב סיפורים בעצמה. כך התחילה לפרסם בעיתון קומיקס סיפורי קומיקס שכתבה וציירה, ובהמשך התחילה בפרסום מדור קומיקס במוסף הנשים של עיתון משפחה, בשם "עקרת בית", שעסק בסצנות הומוריסטיות מהווי חייה של אשה חרדית. מדור זה זכה להצלחה רבה במיוחד. כיום מאיירת וכותבת קומיקסים בשם 'שיקום שכונה' ו'פסיכולוגיה בטוש' באותו עיתון. כמו כן איירה הבלין במשך תקופה ארוכה את מאמריו של חיים ולדר בעיתון יתד נאמן ופרסמה מספר ספרי קומיקס באופן עצמאי.
הבלין גם לימדה איור במשך תקופה קצרה, אך הפסיקה משום שחשה שהתלמידים אינם משקיעים מספיק בלימודים.
ביקורת
יצירותיה של הבלין זכו לביקורות חיוביות בעיקר. לדבריה של נעה לאה כהן, מבקרת אמנות, "יצירות הקומיקס שלה מציגות פריצת דרך משמעותית בנראות נשית חרדית, בחלל ויזואלי שעד כה היה גברי בלבד... הבלין היא, במידה רבה, הדור השני של הקומיקס החרדי אחרי יוני גרשטיין, מאייר שחזר בתשובה... הבלין היא 'מבפנים'. היא לא חוזרת בתשובה. היא בת של רב שעושה קומיקס המתאר את חיי עקרת הבית החרדית. זה מגיע ממקום מאוד תמים ומאוד לא מנסה לפרוץ דרך. לכאורה, הוא עוסק בסוגיות שיש בכל בית חרדי ממוצע, עם הרבה הומור וחן."
חיים אישיים
שם הנעורים של הבלין היה בת שבע דיסקין.
בשנת 2004 התחתנה עם ישראל צבי הבלין. בשנת 2014 נפטר בעלה מסרטן לאחר 8 שנים שהיה חולה. לזוג נולדו 2 בנות.
בשנת 2019 נישאה בשנית להלל אינגבר ונולד להם בן.
ספריה
{|
ספרים שאיירה
רבים מספריה של הבלין תורגמו ליידיש ולאנגלית.
שוקרוט גארני
שוקרוט גארני (בצרפתית: Choucroute garnie, ״כרוב כבוש מקושט״) הוא מאכל המזוהה עם חבל אלזס שבצרפת.
המתכון להכנתו של שוקרוט גארני כולל כרוב כבוש, עם נקניקיות וחלקי בשר לבן אחרים שעברו עיבוד מוקדם - בישול, המלחה ועישון. נהוג להכין את המתכון בתוספת תפוחי אדמה. סופר האוכל ג'פרי שטיינגרטן כתב, שכל מתכון מסורתי כולל גם פלפל שחור, ציפורן, שום, גרגרי ערער, בצלים, ותפוחי אדמה; רובם כוללים עלי דפנה ויין. הרכיבים השונים מבושלים בסיר למשך מספר שעות על גבי מצע הכרוב הכבוש.
גרסאות עיקריות
באלזס נוהגים לבשל את השוקרוט ביין לבן, ובגרמניה בבירה ושומן חזיר או אווז. מחוץ לאלזס יש החורגים מהיותו מאכל עניים ומבשלים אותו בשמפניה (שוקרוט רויאל) ומוסיפים לו חלקים יוקרתיים (כמו פואה גרא ובשר ציד). גרסת המטבח ההונגרי כוללת כרוב ממולא בתוספת מרכיבים אחרים. ניתן להוסיף לשוקרוט חתיכות כרוב שאינו כבוש על-מנת להפיק גרסה מעט פחות חומצית.
היסטוריה
השוקרוט התפתח כמאכל איכרים, שבמשך החורף הייתה תזונתם מבוססת על מזון משומר, ומקור שמו מהמילה "שוקרוטייר" - כבישת כרוב. למרות שבמקורו השוקרוט הוא מתכון גרמני, הביא הסיפוח הצרפתי של אזור אלזס ולוריין בעקבות שלום וסטפליה ב-1648 את התבשיל לצרפת ומאז הוא הפך לפופולרי ברחבי המדינה.
השוקרוט נפוץ כיום ברחבי צרפת כמשומר או בצורה שמוכנה לחימום במיקרוגל.
הונדורס הבריטית
הונדורס הבריטית היה שמה הקודם של מה שידועה היום כאומה העצמאית בליז, שהייתה הקולוניה הבריטית הראשונה על חופה המזרחי של מרכז אמריקה, דרום-מזרחית למקסיקו. האזור יושב לראשונה בידי הספרדים במאה ה-17, אך לאחר מכן הפך לטריטוריה בריטית מ-1871 עד ל-1964, כשהפכה לקולוניה בממשל עצמאי. בליז קיבלה עצמאות מלאה מהממלכה המאוחדת בשנת 1981. בליז הייתה הקולוניה הבריטית האחרונה על אדמת אמריקה.
היסטוריה
הפלישה הספרדית וכיבוש השטח התרחשו בשנת 1452. אף על פי כן, האוכלוסייה המקומית, בני שבט המאיה מרדו והצליחו להניס את הספרדים מהאזור בשנת 1546. הספרדים הצליחו לכבוש את בליז מחדש בשנת 1567.
ההתיישבות הבריטית באזור התחילה בשנת 1638 על ידי חוטבי עצים בריטיים. הקולוניה הייתה רבת ערך לאימפריה הבריטית בשל תרומתה לייצור צבע ובזכות עצי המהגוני שבה שהיו נחוצים לייצור ספינות של הצי המלכותי הבריטי.
מרד נוסף, בשנת 1642, הכריח את הספרדים לעזוב. ההתיישבות הבריטית המאסיבית יותר באזור החלה בשנות ה-50 של המאה ה-17 ומאז ועד תחילת המאה ה-19 הם השתמשו בתעשייה המקומית בעבדים שהביאו מאפריקה.
הקולוניה הבריטית הותקפה לעיתים קרובות על ידי הספרדים במאות ה-17 וה-18 בעקבות טענות טריטוריאליות לשטחה של בליז. בקרב מפורסם באפריל 1754 כוח בריטי צנוע של 250 איש הצליח להביס פלישה ספרדית של 1500 אנשים. בשנת 1763 חוזה פריז שכלל בין היתר הכרה ספרדית בהתיישבות הבריטית בטריטוריה שהייתה במחלוקת. הכרה זו אוששה גם בחוזה שלום פריז ב-1783. למרות זאת, מעשית, לא ויתרה ספרד על תביעתה לשליטה בשטח.
החוזים שנחתמו לא עשו הרבה כדי להחליש את הקרבות בין המתיישבים הספרדים לבריטים. התקפה ספרדית ב-15 בספטמבר 1779 הובילה להריסתה של בליז סיטי ולקיחת שבויים רבים להוואנה, קובה. ב-1797 פרצה מלחמה בין בריטניה לספרד והתקיפות הספרדיות על הקולוניה הבריטית התגברו. עם הרבה עזרה מהצי המלכותי המתיישבים הביסו את האויב בצורה משכנעת מאוד בקרב סנט ג'ורג' ב-10 בספטמבר 1798.
כשחוטבי העצים התקדמו פנימה, עמוק יותר לתוך הקולוניה בחיפושים אחרי עצי מהגוני הם נתקלו בבני המאיה. בסופו של דבר זה הוביל לקונפליקט בין בני השבטים לבין החיילים וחוטבי העצים הבריטיים כשהמקומיים ניסו לפנותם מהיערות שלהם. זה הוביל להתנגשויות רבות במאות ה-18 וה-19. תקיפה אחת של בני המאיה ב-1866 הייתה מוצלחת במיוחד והסתיימה בכיבוש אחד ממחנות חוטבי העצים ובידוד של כח בריטי קטן. הישג זה הכניס את המתיישבים לפאניקה. התקפה כושלת של בני המאיה על מצודה בריטית באורנג' ווק סימנה את התקיפה המשמעותית האחרונה של המקומיים נגד המתיישבים.
התפרקות האימפריה הספרדית בעולם החדש (1811-1822) לא קטעה את התביעה הספרדית לשליטה בבליז. השכנה החדשה ממערב, הרפובליקה העצמאית גואטמלה שקמה ב-1821 ראתה את עצמה יורשת של התביעה הספרדית באזור.
בשנת 1824 היו כ-2,500 עבדים בבליז. בשנת 1838 העבדות בוטלה באופן רשמי.
התביעה הגואטמלית
בשנת 1859 חתמו גואטמלה ובריטניה חוזה שהביע הכרה בריבונות הבריטית בבליז ונקבעו גבולות ברורים בין בליז לגואטמלה. הטריטוריה הוכרזה רשמית כקולוניה בריטית בשנת 1862 וקיבלה את השם הונדורס הבריטית לראשונה באותה שנה. בחוזה הסכימו שני הצדדים על סלילת דרך בין בליז סיטי לגואטמלה סיטי. ב-1940 גואטמלה הפרה את החוזה בעקבות אי שיתוף פעולה בריטי בסלילת הדרך וחידשה את תביעתה באזור. בהמשך איימה גואטמלה בפלישה צבאית בעקבות תביעתה אך בניגוד לספרדים היא לא מימשה את האיום מתוך פחד מפני תגובה של הצבא הבריטי לכל ניסיון פלישה.
התביעה הגואטמלית מאז ובשנים הבאות עיכבה את שחרורה של הונדורס הבריטית ומתן עצמאות לקולוניה. ב-1973 שונה שמה חזרה לבליז אך רק התערבות של האומות המאוחדות ב-1980 איפשרה מתן פתרון אמיתי. האו"ם דרש להפוך את בליז לעצמאית וכך היה כשהמדינה הכריזה על עצמאותה ב-21 בספטמבר 1981. היא הפכה לחברה עצמאית בחבר העמים הבריטי תחת המלכה של בליז, אליזבת השנייה, (מלכת חבר העמים הבריטי).
עד ל-1991 גואטמלה סרבה בתוקף להכיר בישות העצמאית בליז. החל מאוקטובר 2006 יש שוב קונפליקט טריטוריאלי בין גואטמלה לבליז.
פוליטיקה
עד ל-1884 לא היה השלטון בהונדורס הבריטית מוסדר כראוי. בימים המוקדמים הפעילו המתיישבים מערכת שלטון מקומית שהתבססה על מפגש פומבי, בדומה למפגש העירוני הנהוג בניו אינגלנד. ב-1765 קיבלו התושבים על עצמם מערכת חוקים שנקראה "הקוד של בארנבי", וזו הייתה בשימוש עד ל-1840. בשנה זו קמה מועצה מבצעת. בשנה זו קיבלה הונדורס הבריטית את שמה, אם כי עדיין המשיכו להתייחס אליה כ"בליז". ב-1853 נזנח המפגש הפומבי לטובת אספה מחוקקת שחלקה נבחרה על ידי קבוצה מצומצמת של בעלי זכות בחירה. בהמשך קם משרד ממשל בריטי שירש את סמכויות המועצה ב-1874 בניהולו של פקיד ממשל.
ב-1935 הורחבה זכות הבחירה גם לתושבים בעלי הכנסה נמוכה יותר. ב-1954 אומצה שיטת בחירה כוללת לכל המבוגרים ורוב המושבים במועצה הפכו להיות נבחרים. מערכת ממשל מקומית הוקמה ב-1961 וב-1964 קיבלה הקולוניה את הזכות לקיים ממשל עצמי.
כלכלה
הכלכלה המקומית התבססה על היערות וכללה תעשיית עץ וצבע. נפילה במחירי העץ בו השתמשו להפקת צבע בשנות ה-70 של המאה ה-18 גרמו להטיה משמעותית של העיסוק באזור בחטיבת עצי מהגוני. תעשייה זו שלטה בכלכלה המקומית עד לאמצע המאה ה-20. חטיבת עצי המהגוני דרשה כח עבודה גדול יותר וזה הוביל לעלייה בייבוא של עבדים אפריקאים בעיקר מהקולוניות הקאריביות של בריטניה. בעקבות תנאי עבודה קשים במיוחד היו 4 מרידות עבדים בקולוניה, הראשונה ב-1765 והאחרונה ב-1820. העבדות בוטלה סופית ב-1838. יצוא מהגוני המשיך להיות הענף השולט בגלל שהחקלאות המשיכה להיות לא משתלמת בעקבות מיסי יצוא לא הוגנים והגבלות מסחר. פקידי ממשל של הקולוניה הציעו תמריצים בשנות ה-60 של המאה ה-19 שהובילו להגירה של אמריקאים מדרום ארצות הברית (בעיקר לואיזיאנה) במהלך ואחרי מלחמת האזרחים האמריקנית. מתיישבי הקונפדרציה פיתחו באזור את תעשיית הסוכר והוכיחו שהיא יכולה להיות רווחית במקום בו אחרים נכשלו בעבר.
המחסור בכלכלה מגוונת השאיר את עתידה של הקולוניה בידי הטלטולים בשוק המהגוני. השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20 והוריקן הרסני במיוחד בשנת 1931 פגעו בכלכלה עוד בצורה קשה עוד יותר מבעבר והרעו את תנאי המחיה שלא היו טובים גם קודם. תעשיית העץ הייתה בירידה החל מ-1914 מלבד עלייה חדה לזמן קצר בשנים 1939–1945 במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנות ה-50 החקלאות סוף סוף הפכה לחלק משמעותי מהכלכלה ובשנות ה-70 גם הדיג תפס מקום חשוב בכלכלת בליז. רפורמה אגררית אחרי מלחמת העולם השנייה סייעה בהבראת הכלכלה המקומית.
דמוגרפיה
מפקד אוכלוסין מ-1790 מצא ששלושת רבעי מהאוכלוסייה הם עבדים אפריקאים. עבדים אלה היו לאבותיהם של הבליזים הקריאוליים. אף על פי כן, אחרי שהמסחר בעבדים נפסק ב-1807 ויחד עם אחוז תמותה גבוה ואחוז ילודה נמוך אחוז האפריקאים האתניים בבליז ירד. אחוז הלבנים באוכלוסייה היה באופן יציב לאורך השנים קרוב ל-10%. מאז המסטיסים הפכו להיות הרוב באוכלוסייה והיום הם מהווים קרוב ל-50% מהאוכלוסייה של בליז המודרנית. הצאצאים של בני המאיה עדיין חיים שם היום ומהווים בערך 11% מהאוכלוסייה.
כמות התושבים בקולוניה הייתה מאז ומעולם קטנה יחסית. ב-1790 היא עמדה על כ-4,000 תושבים. ב-1856 היא הוערכה בכ-20,000 תושבים. עד 1931 היא גדלה ל-50,000 תושבים, וב-1946 התגוררו בה קצת פחות מ-60,000 תושבים. עד 1970 האוכלוסייה הוכפלה ועמדה על כמעט 120,000 איש. בערוב ימי הונדורס הבריטית בשנת 1980 לפני קבלת העצמאות חיו בקולוניה 145,000 איש.
לשם ההשוואה, שטחה כמעט זהה לשטחה של מדינת ישראל ואכן ניתן לומר בוודאות שהצפיפות בה הייתה תמיד נמוכה מאוד.
מעשיות האחים גרים
מעשיות האחים גרים (בגרמנית: Kinder- und Hausmärchen, בתרגום מילולי: "מעשיות הילדים והבית") הן אסופה מפורסמת של 200 מעשיות גרמניות, שנערכה על ידי האחים יאקוב ווילהלם גרים (שנודעו בשם האחים גרים) ופורסמו לראשונה בשני כרכים: הראשון בחג המולד של 1812, אשר כלל 86 מעשיות, והשני ב-1815, אשר כלל 70 מעשיות.
מעשיות אלו נחשבות חלק בלתי נפרד מן הפולקלור הגרמני והכלל-אירופאי הימי-ביניימי, ותורגמו ליותר מ-70 שפות. למעשיות האחים גרים חשיבות רבה בהבנת הסיפור העממי ותפוצתו הרבה, ובחקר הפולקלוריסטיקה והאתנופואטיקה.
למעשיות יצאו במשך השנים מספר עיבודים לסדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע, כמו סימסאלה גרים, ואגדות האחים גרים.
מאפיינים צורניים
כמעט בכל מעשיות האחים גרים נכללים המאפיינים הצורניים הבאים: משחקי מילים (משחקים אלו אובדים פעמים רבות בתרגומים השונים), דו-שיח בין הדמויות, שילוש של אלמנטים: מניין הגיבורים, מספר המשימות שהגיבור מבצע, תכונותיו של גיבור, תאריו של הגיבור, מספר הפעולות שדמות מבצעת, מספר המצבים וכיוצא באלה, שאלות רטוריות וחזרות. כפי שגילה ב-1988 חוקר מעשיות האחים גרים הפרופ' היינץ רלקה, מרבית הפתגמים לא היו קיימים במהדורה הראשונה של המעשיות אלא נוספו במהדורות המאוחרות.
מאפיינים תוכניים
בכל המעשיות מופיעים לפחות שניים ממאפייני המעשייה (מתוך מאפיינים רבים יותר שיש למעשיות): היפוך מצבים, עימות בין גיבורים והגשמת משאלה כמוסה.
המוסר אינו מפורש וברור ברוב המעשיות, ובחלקן הניכר קיימת מערכת הנחשבת מעוותת של שכר ועונש (צדיקים סובלים לשווא, חוטאים זוכים בגמול וכו'). בעייתיות המסר מתווספת למאפיינים אכזריים, אלימים וגסים רבים, כמו שריפת אדם (ב"ילדתה של מאריה"), קניבליזם (בסיפור "האוקרלו"), הרג סתמי (כמו זה המופיע ב"אדון קורבס") וצורות רצח ועינויים אכזריות נוספות, החוברות ליצירת הדימוי הבעייתי הידוע של המעשיות מבחינה מוסרית. במספר מעשיות יש אף גילויים של אנטישמיות מובהקת (כמו בסיפור "היהודי בקוצים").
היסטוריה
מלאכת העריכה של מעשיות אלו בוצעה על ידי איסוף של מעשיות קיימות רבות ממספר רב של מספרים המכונים בשפת המחקר אינפורמטורים ובעיקר עקרות-בית גרמניות. במלאכה זו הוכוונו האחים גרים על ידי אוספי סיפורים קודמים ובעיקר לודוויג אכים פון ארנים וקלמנס ברנטאנו, אך בשונה מהם לא הוסיפו קטעים או כתבו מחדש מעשיות. עם זאת, האחים גרים עיבדו את מרבית מעשיותיהם, ובעיקר הוסיפו יסודות עממיים אופייניים לפולקלור הגרמני.
המעשיות פורסמו בכתב לראשונה בשני כרכים: הראשון בחג המולד של 1812, אשר כלל 86 מעשיות, והשני ב-1815, אשר כלל 70 מעשיות. כרכים אלו גררו תגובות רבות ומיידיות ובעיקר דברי ביקורת. הביקורת הספרותית טענה כי המעשיות אינן מהוקצעות וערוכות באופן מספק, משעממות, וכוללות יסודות אלימים, גסים ובלתי מוסריים.
ב-1825 הביאה ביקורת זו את וילהלם גרים לפרסם את "מהדורה קטנה": מהדורה בת 50 מעשיות אשר זכתה לעשר הדפסות בחייהם של האחים גרים. המעשיות המלאות זכו אף הן למהדורות מספר, בשנים 1819, 1837, 1840, 1843, 1850. הנוסח השביעי והסופי יצא ב-1857, כמהדורה שלמה בעלת מיספור קבוע.
אהוד יערי
אהוד יערי (נולד ב-1 במרץ 1945) הוא עיתונאי, איש רדיו וטלוויזיה ישראלי, פרשן לענייני המזרח התיכון, האסלאם והערבים. משמש כיום כפרשן של חברת החדשות לענייני ערבים. חתן פרס סוקולוב ופרס רשות השידור.
קורות חיים
יערי נולד במטולה בשנת 1945, סבתו מצד אמו (שולמית יערי) הייתה מניה צ'יזיק, אחותם של יצחק חרפי וחנה צ'יזיק. בן דודו הוא מנכ"ל משרד האוצר לשעבר, רם בלינקוב ובן דוד נוסף שלו הוא איתמר צ'יזיק. לדבריו, בקרב משפחתו קיימת מסורת לפיה חלק ממוצאם הוא מהכוזרים. הוא בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1968 היה עוזר למתאם פעולות הממשלה בשטחים, האלוף שלמה גזית במשרד הביטחון. בשנים 1969–1975 היה כתב לענייני ערבים בעיתון "דבר" ובגלי צה"ל. משנת 1975 שימש כפרשן לענייני המזרח התיכון בערוץ הראשון. משנת 1987 שימש כעמית ב"מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב". מ-1990 בעל טור ב"ג'רוזלם ריפורט", מבית ה"ג'רוזלם פוסט".
במהלך שנים אלה שהה תקופות ארוכות במצרים ובלבנון, ושנה אחת (1997) היה שליח הערוץ הראשון בוושינגטון. כמו כן, ערך ראיונות בלעדיים עם מנהיגי העולם הערבי, ביניהם אנואר סאדאת, חוסני מובארכ, בשיר ג'ומאייל, חסן מלך מרוקו, עבדאללה מלך ירדן ויאסר ערפאת; שרי החוץ: הסורי - פארוק א-שרע, התוניסאי - חביב בן-יחיא, העומאני - יוסוף בן-עלווי ועוד. ערך גם ריאיון עם ביל קלינטון. במהלך שהותו בלבנון יחד עם בני ליס הוא נתפס בידי אנשי צבא דרום לבנון, וכמעט הוצא להורג ביריות: הצוות נצטווה לעמוד לאורך קיר, ומול כל איש צוות נעמד חייל של סעד חדאד, כשרק התערבותו של תפקד שידיאק הצילה אותם.
יערי היה בין הדוברים הבולטים נגד הסכמי אוסלו. לטענתו, הוא כמעט הוחרם בידי התקשורת הישראלית בעקבות כך, והעברתו לוושינגטון ב־1997 הייתה למעשה יציאה לגלות, שבאה בעקבות לחצים פוליטיים על הערוץ הראשון, שכללו גם ניסיונות להדיח את יערי מתפקידו.
מעשיות האחים גרים
היסטוריה
עם הזמן רכשו מעשיות האחים גרים מעמד סמלי בתרבות הגרמנית כמייצגי הפולקלור הגרמני, וזאת בשל הנאמנות הרבה לפולקלור זה. וכך, כאשר החוקר אקסל אולריק ניסח את מאפייני היסוד של הסיפור העממי, נתגלה כי כולם התקיימו במעשיות אלו.
אהוד יערי
קורות חיים
בשנת 2000 עבר לחברת החדשות, ששידרה אז בערוץ 2, שם הפך לפרשן לענייני ערבים, תפקיד בו הוא משמש עד היום. ביולי 2008 הצטרף כעמית בכיר ב"מכון אדלסון למחקרים אסטרטגיים" שבמרכז שלם.
משפחתו
היה נשוי לחוה יערי, ממנה התגרש לאחר שהורשעה יחד עם אביבה גרנות ברצח התיירת מלה מלבסקי ונידונה למאסר עולם.
יערי נשוי בשנית לדגמר שטראוס-יערי, עיתונאית לשעבר ברשת ABC.
מעשיות האחים גרים
היסטוריה
תהליך זה אירע על רקע התעצמות תנועת הרומנטיקה, והתעוררות הלאומיות הגרמנית, אשר חיזקו את מעמד הפולקלור והעניקו לו חשיבות רבה. תחילת המאה ה-19 היא תחילתה של התנועה הרומנטית, אשר טיפחה לאומיות ואידיאליזציה של העם ושל העבר. כחלק מתנועה זו, האחים גרים התעניינו במקורות הלשון, בכוונה לחזור למקורות ולפולקלור. כבר בתקופתם של האחים גרים הושמעה ביקורת כלפי היסודות האכזריים השכיחים כל כך ביצירותיהם. ואמנם, האחים מציינים במבוא לספרם מ-1819, כי במהדורה החדשה הם השמיטו כל ביטוי שאיננו הולם את גיל הילדות. ביקורת רבה במיוחד כלפי סיפורי גרים התעוררה לאחר מלחמת העולם השנייה, כשבעלות הברית תלו את אכזריותם של הגרמנים במעשיות ששמעו בילדותם, ובעקבות זאת הגבילו את השימוש במעשיות בספרי הלימוד (German Educational Reconstruction Bulletin, July-August 1999) לאחר מלחמת העולם השנייה ספגו המעשיות ביקורת, כחלק מביקורת הרומנטיקה והלאומנות, שהביאו לעליית הנאציזם. נטען כי לאכזריות, לאלימות ולמסרים האנטישמיים הגלומים במעשיות אלו הייתה השפעה לא מעטה על התפתחות נטיות מקבילות בקרב הנוער הגרמני ובקרב תומכי המפלגה הנאצית, נטייה אשר קושרה ללאומנות הגרמנית. ביקורת זו הביאה לאיסור פרסום ושימוש במעשיות על ידי מעצמות הכיבוש במערב גרמניה. בשנות ה-40 של המאה ה-20 ניסו חוקרי פולקלור להגן על מעשיות האחים גרים מפני הביקורת הקשה נגדן, וכחלק מניסיון זה קידמו רבות את המחקר עליהן. במסגרת מחקר זה נתגלתה למשל העובדה כי המעשיות אכן עובדו על ידי האחים גרים. האחים גרים טענו שהם הלכו וחיפשו את מקורותיהן של הגרסאות, אך בפועל הגרסאות היו כבר מעובדות והגיעו אליהם ממקור שני ושלישי. מעשיות האחים גרים, שנאספו מתוך מטרה מחקרית מפורשת, מילאו את ייעודן העיקרי לא בשדה הפילולוגיה, כפי שהועידו אותן אוספיהן, כי אם בספרות ילדים, בהופכן מנוף אדיר להפצת המעשייה ולקירוב הילדים אליה. מסתבר, כי גם האחים גרים, שהקפידו לרשום את המעשיות כפי שסופרו להם, לא היססו מלשנות אותן מהוצאה להוצאה, לאחר שהתברר כי קהל קוראיהן העיקרי הם ילדים.
אהוד יערי
משפחתו
ליערי בן ובת. בנו, יצחק (צחי) יערי, בחר להמיר את דתו ולהתנצר. בשנת 2005 הואשם יצחק בשורה של מעשי הטרדה ופגיעה בפרטיותה של מיקי חיימוביץ', מגישת חדשות ערוץ 10. אולם ההליכים המשפטיים נגדו הופסקו לאחר שבית המשפט קבע כי אינו כשיר לעמוד לדין.
אחיו, יהודה יערי, הוא עיתונאי המרצה באוניברסיטת אריאל ועורך בעיתון "ידיעות אחרונות".
מעשיות האחים גרים
המחלוקת סביב התאמתן של אגדות האחים גרים לילדים
בקרב אנשי ספרות ומחנכים מתקיימים חילוקי דעות לגבי התאמתן של אגדות האחים גרים לילדים. המצדדים במעשיות האלה כחומר קריאה לילדים טוענים כי הן מעניקות לילד חוויה, הנאה ופורקן מרגשות אשם, מפחדים ודחפים מודחקים.
השוללים נשענים על ארבעה טעמים עיקריים:
יהודים ואנטישמיות במעשיות האחים גרים
דמויות יהודיות לוקחות חלק פעיל במספר מעשיות, ובשלוש מתוכן מוצגות באופן אנטישמי.
הנוסח המקובל (הברית החדשה)
הנוסח המקובל (בלטינית: Textus Receptus, בעברית על דרך הלועזית: טקסטוס רצפטוס) הוא נוסח הברית החדשה בשפת המקור היוונית, כפי שנערך והוגה על ידי סדרת מלומדים באירופה הנוצרית בין 1516 ל-1633, מתוך מספר כתבי-יד ביזנטיים מאוחרים יחסית. הרצפטוס שימש בסיס לתרגומים הפרוטסטנטיים הקלאסיים של הברית החדשה ללשונות אירופה, ועד סוף ה-19 נחשב למוסמך ולקאנוני במערב. ביקורת המקרא הורידה את קרנו, אם כי חוגים אוונגליקלים שמרניים עדיין דבקים ברצפטוס ובתרגומיו. המונח "טקסטוס רצפטוס" או "נוסח מקובל" עשוי להתייחס גם לכל גרסה מסורתית-קאנונית של חיבור עתיק.
ארסמוס, למרות ביקורתו על התנהלות הכנסייה, נותר קתולי נאמן ופולמוסיו נשארו כמעט אקדמיים. אך רק שנה לאחר צאת ספרו, פרצה הרפורמציה הפרוטסטנטית ושאלת תרגום הביבליה הפכה באחת לבעלת משמעות פוליטית עליונה. מרטין לותר ומרעיו, שיצאו נגד סמכות האפיפיור, ביססו את תביעותיהם על עליונות "כתבי הקודש לבדם", וביקשו לזקק את המקורות מתחת לשכבות הפרשנות המסורתית שנוספו עליהם. לותר תרגם את מהדורת ארסמוס השנייה לגרמנית כחלק מהביבליה שהפיץ לציבור הרחב. ויליאם טינדייל השתמש במהדורת ארסמוס השלישית כבסיס לתרגום המקיף הראשון של הביבליה לאנגלית מ-1526, והיא שימשה גם כמקור של מתרגמי ביבליית ז'נבה. בתגובה למרד בסמכותה, קידשה הכנסייה הקתולית את הוולגטה הלטינית בוועידת טרנטו ב-1546, וציוותה על מלומדיה להכין גרסה מוסמכת של התרגום הלטיני מאת הירונימוס. מדיניות זו הותירה את העניין הממשי במקור היווני של הברית החדשה כמעט רק בקרב הפרוטסטנטים.
טרטיף
טרטיף (מצרפתית: Tartuffe) היא קומדיה מאת המחזאי הצרפתי מולייר, המצטיינת בסגנונה החריף והעוקצני ובביקורת הנוקבת שבה על אנשי הדת והכנסייה, ונחשבת לאחת המעולות שביצירותיו. הדעות חלוקות אם יש ב"טרטיף" ביקורת על נוכלים במסווה של קנאות דתית בפרט או שמא יש בו ביקורת על הדת עצמה. דמותו של טרטיף עצמו הפכה זה מכבר שם נרדף לצבוע ונוכל. המחזה הועלה לראשונה על הבמה במלואו ב־1667.
העלאת המחזה
המחזה עורר את חמתם של הכמורה והחוגים הדתיים בצרפת שראו במולייר כופר ואסרו על הצגתו של "טרטיף" בציבור. תקופה מסוימת היה המחזה מועלה בהופעות פרטיות בגרסאות מקוצרות עד שלבסוף הועלה באופן מלא ובפני קהל צופים גדול ב־5 באוגוסט 1667, דבר שרק הגביר את חמת הכנסייה. אחרי שנתיים של התפלמסות חריפה שהתנהלה בין מולייר ואנשי הדת, התערב בעניין המלך לואי ה-14 והמחזה הועלה שנית ב־5 בפברואר 1669, לאחר שהסוף הרע הוחלף בסוף טוב, המציג את המלך כמי שמציל את המצב ומעניש את האשמים. מאז ועד היום המחזה מוצג ואהוב והוא ידוע מאוד.
המחזה בעברית
המחזה תורגם לעברית לראשונה על ידי נחמן רוזנקרנץ ב-1901, ומאוחר יותר בידי נתן אלתרמן והועלה פעמים רבות בתיאטראות בישראל.
בשנת 1950 ב בתרגום של חיים חפר ויוסף מילוא בבימוי מילוא.
בשנת 1970 בתיאטרון חיפה, בבימוי ג'ילברטו טופאנו, בתפקיד טרטיף עודד קוטלר.
בשנת 1974 בבימויה ובתרגומה של עדנה שביט, בתיאטרון באר שבע בתפקיד טרטיף דב רייזר.
תרגום נוסף הוא של יהושע סובול, בגרסה שהובלעו בה רמיזות טקסטואליות וחזותיות ליחסי דת-מדינה בישראל, עלה לראשונה בתיאטרון חיפה בשנת 1985. והועלה פעמיים בתיאטרון גשר בבימוי יבגני אריה, פעם ראשונה ב-1995, עם ישראל דמידוב בתפקיד טרטיף ופעם שנייה ב-2009, עם אלכסנדר סנדרוביץ' כטרטיף, בהשתתפותה של חנה לסלאו.
בשנת 1989 עלתה הפקה ב"הבימה" בתרגום אהוד מנור, בבימוי במאי אורח מגרוגיה, רוברט סטורועאה.
בשנת 2001 עלה ב המחזה "הרב קמע", עיבוד של שמואל הספרי על פי השלד הסיפורי של "טרטיף" שהועבר למציאות ישראלית. איש הדת הנלעג והצבוע טרטיף נהפך בגרסה זו ל"רב קמע".
בשנת 2014 המחזה עלה בתיאטרון בית ליסין בתרגום מחורז וממושקל של אלי ביז'אווי, תרגום שזכה בפרס קרן רבינוביץ' לתרגום מחזות על שם עדה בן נחום לשנת 2014 ולימים ראה אור בהוצאות "לוקוס". בבימויו של אודי בן-משה ובכיכובם של ששון גבאי כאורגון ומיה דגן כדורין.
בפסטיבל ישראל, אביב 2014, עלתה הפקה של הבמאי לבאן צולדזה, המנהל האמנותי של התיאטרון הלאומי בטביליסי.
עלילה
טרטיף, איש דת נוכל וצבוע מצליח להשיג דריסת רגל בביתה של משפחה נכבדת. אורגון אבי המשפחה (אותו גילם מולייר) ואימו הזקנה מאדאם פרנל מאמינים להעמדות הפנים שלו, מעריצים אותו ובטוחים שהוא אכן איש אדוק שכולו טוב לב וחסד. האמון של אורגון בטרטיף כה חזק, עד שמריאן, בתו, נדרשת על ידו להתחתן עם טרטיף במקום עם אהובה, ואלר. אלמיר, אשתו של אורגון, דאמיס בנו, דורין המשרתת ושאר בני המשפחה מבינים שמדובר בנוכל ומנסים להאיר את עיניהם, אולם מאמציהם אינם מועילים להם.
לבסוף מוצאת אלמיר כיצד לחשוף בפני אורגון בעלה את פרצופו האמיתי של טרטיף: היא מחביאה את בעלה מתחת לשולחן מכוסה במפה, מורה לו לשמור על שקט ומזמנת את טרטיף למקום. אורגון הנדהם רואה כיצד טרטיף מחזר בלהט אחרי אשתו ומבין שמדובר בנוכל, אך מאוחר מדי: אורגון העריץ את טרטיף וראה בו את ידידו הטוב ביותר ולכן העניק לו מסמכים חשובים בהם הוא משתמש כעת כדי לקבל בעלות מלאה על הבית ולפנות משם אותו ואת משפחתו. המשפחה כולה מצויה בחרדה עד שמתברר כי המלך שומר אמונים לאורגון ששירת אותו בעבר, וכך מופיעים לבסוף חיילי המלך ועוצרים את טרטיף הרשע כראוי לו. המחזה מסתיים במשתה מפואר, בו נערכת גם החתונה של מריאן וואלר.
פיני טבגר
ביוגרפיה
טבגר נולד בירושלים להורים שעלו מברית המועצות. סבו הוא הפיזיקאי פרופ' בן ציון טבגר, מפעילי היישוב היהודי בחברון. גדל בקריית אתא. למד בבית הספר למשחק ניסן נתיב (1997-2000) במחזור של פיני למדו גם אורי אומנותי, מולי שולמן, מעיין בלום ואחרים.
בוגר החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב (2008).
קריירה
מיד לאחר שסיים ללמוד בניסן נתיב שיחק טבגר בסדרה ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2," דקות של תהילה" והדרמה "איש השלג" שביים וכתב עמרי לוי ושיחק לצד שמיל בן ארי, עמוס לביא ויעל פוליאקוב. באותה שנה שיחק בסרט הקצר "מבצע YY" שביים וכתב עודד לוטן.
השתתף בסדרות טלוויזיה, בהן: "הילדים מגבעת נפוליאון", "כנפיים ". כמו כן השתתף בסרט בוצ'אצ'י בתפקיד טייס קרב שמתנשא על טבח בבסיס חיל האוויר. ב-2003 שיחק בסר "להיות כוכב" בבימויו של ארנון צדוק".
בשנים 2004-2005 שיחק בשתי העונות הראשונות של השיר שלנו בתפקיד נחי (נחמן) בן חגי.
במהלך השנים 2008–2012 הנחה טבגר את שלוש עונותיה הראשונות של תוכנית המציאות "היפה והחנון" בערוץ 10. בשנת 2009 שיחק בסדרה "מה שנחוץ לרווק", שכתבה עירית לינור. באותה שנה שיחק במחזה "ע' 17" פרי עטם של שי להב ויוני זיכהולץ שעלה בתיאטרון הקאמרי.
טבגר שיחק ב"יותר איטי מלב", סרטם של ינאי גוז ויוני זיכהולץ (2012). הוא גילם את דמותו של פרדי - גבר חרדי, שמנהל חיים כפולים: ביום הוא בעל לאשה ואב לילדה, אותם הוא אוהב ובלילה הוא טרנסקסואל, שלובש בגדי נשים ושוכב עם גברים. הוא שר את "העיר הלבנה", שיר הנושא של הסרט, ביחד עם הזמרת שרה סיני, שגם משחקת בסרט. טבגר זכה על משחקו בסרט בפרס מיוחד על תפקיד פורץ דרך בפסטיבל הבינלאומי השביעי לקולנוע גאה, ביוני 2012.
בתיאטרון בית ליסין שיחק ב"שבטים" ו"אוצר יקר".
ב-2016 השתתף בפרסומת של שוקו "יטבתה". 2022 השתתף בהצגה החדשה אני פה בגלל אשתי מאת גדי צדקה הנמצא בתיאטרון העברי.
עשייה כבמאי קולנוע
במהלך לימודיו ביים 2 סרטים קצרים- "ויצמן 10" (2006) ו"פינחס" (2008 ) לאחר שסיים את לימודיו ביים את הסרט הקצר "טיפות" (2012).
שלושת סרטיו הוקרנו בפסטיבלים בכל העולם, שודרו בטלוויזיה וזכו בפרסים.
טבגר כתב תסריט באורך מלא המבוסס על סרטו הקצר "פינחס" עליו קיבל מענק פיתוח מקרן יהושוע רבינוביץ'. כמו כן, פותח בחממת התסריט הבינלאומית סם שפיגל" ואף זכה בחממה (יולי 2017).
(2018) הסרט קיבל מימון מקרן יהושוע רבינוביץ' ויצא תחת השם "יותר ממה שמגיע לי".
מוזיקה
במהלך 2017 השיק קמפיין מימון המונים וגייס 40,000 ש"ח להשלמת אלבום הבכורה שלו שמורכב מחומרים שכתב והלחין ושהפיק אדם בן אמיתי. בינואר 2019 האלבום יצא לאור.
גם ביים בסטודיו למשחק "בימת הנוער כפר סבא" את ההצגה "איך שיר נולד".
חיים אישיים
מתגורר ביפו ואבא לילד.
שבע אימהות
שבע אימהות הוא ספר פרשנות בחיבורה של הסופרת יוכי ברנדס שנכתב בשנת 2010. בחיבור זה מתארת המחברת שבע דמויות נשיות מרכזיות בתנ"ך.
תקציר
שבע הדמויות עליהן כותבת יוכי ברנדס הן: בת לוט (אימו של מואב), תמר (כלתו של יהודה), מרים הנביאה, בת פרעה, רות המואביה, מיכל בת שאול, ואסתר המלכה. ברנדס מתארת ומפרשת את תפקיד הנשים האלו בדברי ימי עם ישראל תוך כדי שימוש במקורות מקראיים נוספים, מקורות תלמודיים ופרשנות אישית שמנסה להסביר את המניעים של סופרי המקרא ופרשנות חז"ל בהמעטת דמותן של הנשים.
המחברת מנסה להסביר את מניעיה של בתו של לוט לאנוס את אביה לאחר חורבן סדום ועמורה, מעריצה את תושייתה של תמר, כלתו של יהודה, שהצליחה באמצעות נשיותה להעמיד זרע שיהפוך אף לזרע המלוכה, מנסה להסביר מדוע מרים הנביאה שהייתה גם אחות משה רבנו כמעט ואינה מוזכרת בתורה, מעריצה נשים כמו בת פרעה ואשת רבי עקיבא שהעזו למרוד בהוריהן בשם הצדק, מפארת את דמותה של נעמי ורות המואביה שאף זכתה להיות סבתו של דוד המלך, חוזרת על הערצת אהבתה של מיכל בת שאול לדוד ועל הישגי חוכמתה של אסתר המלכה שהצילו את עם ישראל מאבדון. יש שביקרו את העמדות המבוטאות בספר.
ניווחיין
ניווחיין (בהולנדית: Nieuwegein, ) היא עיר בת כ-61,000 נפש במרכז הולנד, מחוז אוטרכט. שטחה של העיר הוא 25.68 קמ"ר ושוכנים בה 2,582 אנשים לקמ"ר. העיר מוקפת בנהרות שתוחמים את העיר. נהר לק מדרום, ויאנן מצפון, אייסלסטיין ממערב והאוטן ממזרח.
העיר שוכנת כ-7 ק"מ מאוטרכט, העיר הרביעית בגודלה בהולנד. במקור העיר הייתה מורכבת משני יישובים, ורייסווייק ויוטפאאס, שהתמזגו ונעשו לעיר אחת בשנת 1971. העיר הוקמה כדי לתת מענה לגידול המהיר באוכלוסיית אוטרכט הסמוכה. במעמד הקמת העיר בשנת 1971 בשטחו התגוררו כ-12 אלף אנשים, אך כבר בשנת 1980 אוכלוסייתו הגיע לכ-50 אלף.
העיר מוקפת בשלושה כבישים מהירים המהווים כבישי טבעת סביבה ומאפשרים גישה נוחה ממנה לאוטרכט, מה שהופך את העיר למאוד נוחה למרות היותה ממוקמת בפרברים. כמו כן רכבת קלה מחברת בינה לבין אוטרכט. העיר ממוקמת על אדמה שיובשה בעבר מהים, וגובהה הוא 4-5 מטרים מתחת לפני הים. מצויה בה רשת תעלות המנקזות את המים הרבים המציפים את האזור.
תוספת (הרלדיקה)
בהרלדיקה, תוספת (Augmentation) היא כל שינוי או הוספת פריטים בשלט הרלדי, אשר בדרך כלל מעניק שליט או ריבון בתור טובה, פרס או הכרה במצוינות.
הענקת שלט הרלדי חדש לגמרי איננה נחשבת לתוספת. כמו כן, הענקת תוספת אינה אפשרית למי שאינו בעל שלט הרלדי.
ארמן פיליפ בארטוס
ארמן פיליפ בארטוס (באנגלית: Armand Phillip Bartos; 1910 – 29 בדצמבר 2005) היה אדריכל ונדבן יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה
בארטוס מפורסם בישראל בעיקר כאחד משני האדריכלים שתכננו את היכל הספר במוזיאון ישראל בירושלים. הבחירה בבארטוס ובאדריכל פרדריק ג'ון קיזלר עוררה מחלוקת בזמנו בקרב האדריכלים הישראליים, הן בגלל הבחירה בשני אדריכלים זרים, שהאחד מהם (קיזלר) לא הספיק לסיים את לימודי האדריכלות באירופה; אבל גם בגלל שההחלטה עוררה טענות לנפוטיזם: בארטוס היה נשוי לרות-סלסט לבית גוטסמן, בתו של המממן העיקרי של הפרויקט, דוד שמואל גוטסמן.
בין עבודותיו האחרות: "באלפר הול", הבניין המרכזי של ישיבה יוניברסיטי ואולם הרצאות אוניברסיטת באפאלו.
אנדרו בודן
אנדרו בודן (באנגלית: Andrew Boden; נפטר ב-20 בדצמבר 1835) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת פנסילבניה.
ביוגרפיה
בודן נבחר לקונגרס ה-15 וה-16 של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, והיה חבר בו כ-4 שנים, בין השנים 1817–1821. בודן השתתף בקונגרס ב-233 הצבעות, מתוך 253 שהיו בזמן כהונתו. לאחר הקונגרס ה-16 במקומו נכנס ג'יימס מקשרי ובודן חזר לעבודתו בתור עורך דין.
בודן נפטר בקרלייל בשנת 1835. מקום קבורתו אינו ידוע.
קרייזלר סיגמא
קרייזלר סיגמא (באנגלית: Chrysler Sigma) היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי חברת "קרייזלר אוסטרליה", (Chrysler Australia) האוסטרלית בין השנים 1977–1980.
בין השנים 1980 - 1987 יוצר ה"קרייזלר סיגמא" על ידי "Mitsubishi Motors Australia", חברת בת של מיצובישי מוטורס היפנית.
אליפות אירופה לאומות באתלטיקה 2019
אליפות אירופה לאומות באתלטיקה 2019 נערכה בין ה-9 באוגוסט ל-11 באוגוסט 2019 בארבע ערים שונות. תחרות הסופר ליג נערכת בבידגושץ', פולין, תחרות הליגה הראשונה נערכת בסאנס, נורווגיה, תחרות הליגה השנייה נערכת ב, קרואטיה ותחרות הליגה השלישית נערכת בסקופיה, צפון מקדוניה.
מזון כלבים
מזון כלבים הוא מזון שעוצב במיוחד ומיועד לצריכה על ידי כלבים. כמו לכל אוכלי הבשר, לכלבים יש שיניים חדות, ויש להם שטחי גסטרואינטסטינליים קצרים המותאמים יותר לצריכת בשר ופחות למזון מן הצומח. על אף המבנה הביולוגי הזה, כלבים עדיין הצליחו להסתגל לאורך אלף שנים והתבססו על שאריות בשריות ולא-בשריות של המין האנושי ושגשגו על מגוון מיני מזונות. ישנם מחקרים המצביעים על כך שיכולת הכלבים לעכל פחמימות בקלות היא ההבדל העיקרי בין כלבים וזאבים.
בארצות הברית לבדה, שוק המזון לכלבים צפוי להגיע ל-23.3 מיליארד דולר עד שנת 2022.