cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי הרי גוואדלופה
מדבר
מערבית להרי גוואדלופה משתרע מצפון לדרום בשטח של 8 קילומטרים רבועים אזור של דיונות לבנות המכונה "דיונות חול הגבס" (Gypsum sand dunes) או "אגן המלח" (Salt Basin). האגן הוא גראבן, גוש סלע של קרום כדור הארץ שקוע בין שני העתקים מקבילים, תוצאה של תהליכים טקטוניים מהמיוקן לפני 26 מיליון שנים שגרמו גם להתרוממות פסגת גוואדלופה. פלגי מים התנקזו לאגן חסר המוצא. ככל שהמים התאדו, הושקעו באגן מלח וגבס, תהליך המתרחש גם בימינו. בפליסטוקן (בין לפני 1.8 מיליון שנים ועד לפני 10,000 שנים) הייתה כמות המשקעים גדולה הרבה יותר מבימינו ולכן נוצר אגם נרחב בחלק הנמוך של האגן, שעומקו נע בין 3 ל-13 מטרים. כשהאקלים נעשה צחיח האגם התייבש והרוחות הפכו לכוח המניע העיקרי ביצירת הדיונות. אזור זה הוא אגם יבש משום שבתקופות מסוימות בקיץ, כשיש כמות גדולה של משקעים, נוצר אגם בעומק של כמה סנטימטרים בלבד. גרגירי גבס יוצרים את הדיונות הלבנות הבוהקות המכוסות צמחייה שגובהן נע החל ממטר בקצה הדרומי ועד 20 מטרים של דיונות עקרות בקצה הצפוני.
אקלים
מזג האוויר משתנה עם הגובה כשהטמפרטורה ביום בפסגות הגבוהות יכולה להיות נמוכה בכ-10°C מעלות מהטמפרטורה במדבר למרגלות ההרים. הקיץ בפארק הלאומי גוואדלופה חם, הסתיו שקט ונוח והחורף ותחילת האביב קרירים עד קרים. רוחות עזות, סופות שלג, גשם קפוא או ערפל עשויים להתחולל בחורף או בתחילת האביב. המונסון של אמריקה הצפונית עשוי לחולל סופות רעמים בקיץ. הלילות קרים, אפילו בקיץ.
היסטוריה גאולוגית
בתור הפרם, בין לפני 299 ל-251 מיליון שנים, היו כל הלוחות הטקטוניים מאוחדים ליבשת-העל פנגיאה. מרבית אזורי טקסס וניו מקסיקו של ימינו שכנו בחלק המערבי של גוש יבשה גדול זה בסמוך לקו המשווה. את פנגיאה הקיף אוקיינוס נרחב, אבל לשון ים צרה, תעלת הובי (Hovey Channel), קישרה בין האוקיינוס לאגן פרם (Permian Basin), ים פנים-יבשתי שכיסה חלקים מהאזורים שהם כיום צפון מקסיקו ודרום-מערב ארצות הברית. לים פנימי זה היו שלוש זרועות, כשהזרוע המרכזית, המכונה אגן דלאוור (Delaware Basin), הייתה ים פנימי באורך 240 קילומטרים ורוחב 120 קילומטרים, שהשתרע על אזור שהוא כיום מערב טקסס ודרום-מזרח ניו מקסיקו.
באמצע תור הפרם התפתחה שונית, המכונה שונית קפיטן (Capitán Reef), לאורך שולי ים דלאוור. השונית שגשגה והתרחבה במשך מיליוני שנים עד שלפני כ-260 מיליון שנים לערך הצטמצמה תעלת הובי שקישרה בין ים דלאוור לאוקיינוס. המים בים דלאוור התאדו מהר יותר מאשר המים שהתחדשו, ועקב כך החלו מינרלים לשקוע מתוך המים לקרקעית הים ויצרו רצועות מתחלפות של מלחים ובוץ. בהדרגה מילאו משקעים אלו את האגן וכיסו את השונית.
לפני כ-80 מיליון שנים גרם לחץ טקטוני על השוליים המערביים של אמריקה הצפונית להתרוממות איטית של האזור הכולל את טקסס וניו מקסיקו. שינוי בתנועה הטקטונית לפני 20–30 מיליון שנים גרמו ליצירת העתקים תלולים בצד המערבי של אגן דלאוור. לפני 20 מיליון שנים גרמה תנועה לאורך העתקים אלו להתרוממות שונית קפיטן, שהייתה קבורה מתחת למשקעים, אלפי מטרים ממקומה המקורי מתחת לפני הים. הגוש המורם נחשף לרוחות וגשמים והמשקעים הרכים שכיסו את השונית נסחפו, וחשפו את השונית המאובנת העמידה יותר לסחיפה תוך יצירת הרי גוואדלופה.
החלקים בשונית קפיטן שנחשפו
הסלעים הנחשפים בפארק הלאומי הרי גוואדלופה בנויים ממשקעים של השונית, עורף השונית, קדמת השונית והאגן.
בעלי החיים שבים דלאוור
ים דלאוור שימש משכן למגוון נרחב של בעלי חיים מתור הפרם. על קרקעית הים הסלעית חיו קיפודי ים, צדפות דוּ-קְשָׂווֹתִיות וחבצלות ים. היו גם "אלמוגי הקרן" וטרילוביטים, אך הם היו נדירים יותר. אמוניטים ונאוטילוסאים, קבוצה מגוונת גדולה של סילוניות, קרובה לתמנונים ולדיונונים, נעו במים בחיפוש אחר טרף. עמוק על השונית התקבצו יחדיו ברכיופודים דמויי הצדפות, כשהם מעוגנים לקרקעית הים באמצעות האיבר השרירי המכונה רגלית. חיטחבים זעירים התקבצו למושבות שדמו למניפות תחרה עדינות. מרבית צורות החיים לא היו מסוגלות לחיות במים המלוחים מאוד של עורף השונית, אבל כפי שניתן ללמוד ממאובנים שנחשפו, היו כאלו שהסתגלו היטב. אלו כללו כחוליות, מקבצים של חוריריות מסדרת Fusulinida, דמויי הסיגר וצדפונאים.
המסלע של הרי גוואדלופה
המסלע במתלול של השלוחה הצפון-מערבית של הרי גוואדלופה המכונה "המתלול המערבי" (Western Escarpment) מייצג מעברים בין סלעים שנוצרו בים רדוד לסלעים שנוצרו בעומק הים של תקופת הפרם. המתלול המערבי משתרע מפסגת ברטלט (Bartlett Peak) עד אל קפיטן, כשביניהם מתנשאים פסגת שומרד (Shumard Peak) ופסגת גוואדלופה, הפסגה הגבוהה ביותר בטקסס. פני הצוק בנויים ממכלול השונית (reef complex) הבנוי בחלקו העליון מ"אבן גיר קפיטן" (Capitan limestone), ובחלקו התחתון מ"אבן גיר גואוט סיפ" (Goat Seep limestone). המדרונות מתחת לצוקים של פסגת ברטלט ופסגת שומרד בנויים מאבן גיר פסגת ויקטוריו (Victorio Peak Limestone), תצורת קטאוף (Cuttoff Formation) ואבן גיר בון ספרינג (Bone Spring Limestone) הקרויים יחד "מכלול חוף-כבש" (bank-ramp complex), שנוצרו ממשקעים קרבונטיים שלא עברו מילוט על החופים. חופים אלו השתרעו לאורך שבין 15 ל-30 קילומטרים ויצרו כבש המשתפל רק מעלה או שתיים כלפי האגן. במים רדודים אלו לא חיו האורגניזמים שאיגדו את המשקעים במכלול השונית.
מתחת לצוקים של פסגת גוואדלופה ואל קפיטן שוכנות שכבות אבן החול דקת-הגרגיר ואבן הטין של תצורות קניון צ'רי (Cherry Canyon Formation) וקניון בראשי (Brushy Canyon Formation). שכבות אלו נוצרו כשמשקעים של חול וטין מילאו ערוצים תת-ימיים באגן.
אקולוגיה
בסך הכול יש בפארק מעל ל-1,000 מינים של צמחים. הפארק הוא גם משכן לקרוב ל-400 מינים של דו-חיים, זוחלים ויונקים.
היסטוריה
במשך אלפי שנים הייתה להרי גוואדלופה היסטוריה סוערת. עדויות ארכאולוגיות הראו כי אנשים חיו במקום לפני למעלה מ-10,000 שנה בתוך המערות הרבות, מחסות הסלעים וסביבותיהן. האוכלוסייה של ציידים-לקטים המכונה פלאו-אינדיאנים עקבו אחר חיות הציד הגדולות ואספו צמחים ופירות בר למאכל. מסקנה זו נתמכת על ידי גילוי של ראשי חניתות, סלים, קדרות, ואמנות סלע.
אפאצ'י מסקלרו
הספרדים הגיעו לאזור החל מאמצע המאה ה-16, אבל לא ניסו להתיישב באזור. הספרדים הביאו איתם סוסים. שבטי אינדיאנים נוודים כדוגמת האפאצ'ים גילו במהרה את ערכם בזמן ציד או בזמן נדידה. האפאצ'ים בני שבט המסקלרו הגיעו לאזור זמן קצר אחרי הספרדים ונהגו לנוע באזור בחיפוש אחר חיות ציד הגדולות כדוגמת אייל פרדי שחור-זנב, אייל קנדי וכבש גדול-קרניים ולקצור את צמח האגבה (מסקל בספרדית) שנתן לבני השבט את כינויים, כמו גם צמחי מאכל אחרים. בנוסף לאספקת סיבים לחבלים, שמיכות וסנדלים, נהגו המסקלרו לצלות לבבות אגבה בבורות בישול גדולים ואכלו אותם או הכינו אותם לצריכה מאוחרת יותר. בשטח הפארק אותרו בורות צליית אגבה וחפצים אחרים של תרבות המסקלרו.
אף על פי שהמסקלרו למדו להסתגל לסביבה קשה זו, הם לא יכלו להתמודד עם התקדמותם המהירה והבלתי רצויה של המתיישבים ממוצא אירופי לאזור. במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19 חצו מהגרים רבים את האזור בדרכם מערבה. ב-1858 הוקמה תחנת פיינרי (Pinery Station) בסמוך למעיינות פיין (Pine Springs), תחנת דיליז'נסים שנועדה לשרת את שירות הדואר הפרטי דואר בטרפילד אוורלנד (Butterfield Overland Mail). הדיליז'נסים של השירות חצו את ההרים במעבר גוואדלופה בגובה 1,687 מטרים. המתיישבים החדשים השתלטו על שטחים שלמים ועל מקורות המים היקרים. המסקלרו הגיבו באמצעות פשיטות על חוות וכרכרות. בתגובה שלח צבא ארצות הברית אלפי חיילים ופרשים שהקימו מצודות שנועדו להגן על נוסעים ומתיישבים מתקיפות האינדיאנים.
חיילי הביזון
בני שבט השאיין כינו את החיילים השחורים "חיילי הביזון" (Buffalo Soldiers) בשל עורם הכהה, השיער המתולתל ורוח הלחימה העזה. תנאי החיים של חיילים אלה היו קשים והם סבלו מדעות קדומות. במשך עשרים שנה בערך, הם ניהלו מלחמה נגד האינדיאנים במערב. חיילי הביזון יצאו למסעות רבים בהרי גוואדלופה. הסיורים הצבאיים בהרים תלולים וטרשיים אלו היו ארוכים ומתישים כשהחיילים נושאים עמם כמות מוגבלת של מזון ומים. מלבד העימותים הצבאיים עם לוחמי המסקלרו היו חיילי הביזון אחראים לחקור ולמפות את מרבית האזור שהידע עליו היה מועט. בחורף 1869 נשלח רגימנט הפרשים התשיעי בפיקודו של לוטננט קושינג להרי גוואדלופה על מנת לעצור את פשיטות האינדיאנים על מרכבות הדואר והיישובים. הרגימנט איתר והרס שני מחנות של המסקלרו. בשלהי המאה ה-19 גורשו כמעט כל המסקלרו מהרי גוואדלופה והועברו לשמורות.
המתיישבים
גם לאחר גירוש המסקלרו מהאזור לא קמו בו חוות קבועות. עבור מרבית המתיישבים היה האזור טרשי וצחיח מדי. פליקס מקקיטריק (Felix McKittrick) היה אחד מהמתיישבים האירופיים הראשונים בהרי גוואדלופה. הוא גידל בקר במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19. קניון מקקיטריק קרוי ככל הנראה על שמו. חוות פריחולה (Frijole Ranch) היה בית החווה הקבוע הראשון באזור. הוא נבנה בשנת 1876 על ידי האחים ריידר (Rader), והיה הבניין הגדול היחיד באזור. הוא שימש כמרכז קהילתי ומשרד דואר אזורי משנת 1916 עד 1942. בית חוות פריחולה שוחזר ומשמש מוזיאון תרבותי. בשנת 1908 נבנה בית חוות ויליאמס (Williams Ranch House), והוא נקרא על שמו של אחד ממקימיה, ג 'יימס אדולפוס ויליאמס. השופט ג'יי. סי. האנטר (J.C. Hunter) מוואן הורן בטקסס איחד את רוב החוות הקטנות באזור לתוך חוות הר גוואדלופה (Guadalupe Mountain Ranch). ב-1921 התרשם וולאס פראט (Wallace Pratt), גאולוג של חברת הנפט "Humble Oil and Refining Company", מיופיו של קניון מקקיטריק ולכן הוא רכש את הקרקע כדי לבנות שם שני בתים. שניהם שימשו כבתי קיץ עבור פראט ומשפחתו עד 1960. וולאס פראט תרם כ-24 קילומטרים רבועים מקניון מקקיטריק למדינה, שרכשה ממנו אחר-כך 323 קילומטרים רבועים נוספים. רכישות אלו היוו את הבסיס לפארק הלאומי הרי גוואדלופה שנפתח באופן רשמי לציבור בספטמבר 1972.
תיירות
קרוב ל-200,000 תיירים מבקרים בממוצע בפארק מדי שנה. עיקר הפעילות היא סיור בשבילים. הפארק מציע 120 קילומטרים של שבילים ברמות קושי שונות. פעילויות נוספות הן צפרות, רכיבה על סוסים וצפייה בכוכבים באזור שבו יש מעט מאוד זיהום אור. למבקרים מוצעים כ-20 אתרי מחנאות לרכבי נופש ואוהלים.
מרצדס-בנץ O405N
מרצדס-בנץ O405N (בגרמנית: Mercedes-Benz O405N) הוא אוטובוס נמוך רצפה אשר יוצר במספר תצורות, מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס בנץ אשר יוצר בין השנים 1989–2001.
דגמי "מרצדס-בנץ O405N" יוצאו למספר רב של ארצות באירופה.
גרניקה (ציור)
גֶרְנִיקָה (Guernica) היא אחת מיצירות האמנות המפורסמות של פבלו פיקאסו, שצוירה בשנת 1937. התמונה צוירה כתגובה להפצצת העיירה הבסקית גרניקה ב-26 באפריל 1937, בזמן מלחמת האזרחים בספרד, על ידי הנאצים, הפצצה שגבתה כ-1,600 הרוגים ועוד אלפי פצועים. הציור הוצג בפתח ביתנה של ספרד הרפובליקאית בתערוכה העולמית של פריז (1937).
כיום, גרניקה היא אחד מסמלי ההרס והאובדן של המלחמה כולה. הציור מוצג במוזיאון ריינה סופיה.
הציור
"גרניקה" היא ציור ענק ממדים בשחור-לבן שצויר בשמן על ידי פבלו פיקאסו. פיקאסו ראה תצלומי שחור-לבן של האירוע הטרגי של הפצצת גרניקה בעיתון, והחליט להגיב עליו באמצעות יצירה שתייצג לא רק את המקרה עצמו אלא תעורר את תחושות הכאב והסבל המשותפות לכל המלחמות. הוא שאף להראות באמצעותה את זוועות המלחמה ואת האיום שבחורבן.
היצירה הושפעה מהציור "ניצחון המוות" שבזמנו היה על קיר בית החולים בפלרמו, וכיום נמצא במוזיאון שבארמון אבאטליס (Palazzo Abatellis) בעיר.
במסגרת עבודות ההכנה ליצירתו "גרניקה" הכין פיקאסו כשישים רישומים וציורי הכנה. רק לאחר מכן ניגש להכנת היצירה עצמה. הוא החליט שצבעי הציור יהיו שחור, לבן ואפור כצבעי תצלומי העיתון שתיעדו את האירוע בגרניקה, וכן כדי ליצור את הרושם כי היצירה מעבירה את העובדות, את המראות כפי שהיו - כפי שעיתון מעביר עובדות. ניתן גם לראות מרקם של נקודות קטנות במילוי חלק מן הדמויות ביצירה, מרקם המסמל את הכיתוב הקטן בעיתון. סגנון הציור משלב כמה מסגנונות הציור של פיקאסו: קוביזם בעל אופי של קולאז', קיטוע ועיוות מטמורפוזי.
בציור לא מתוארים מטוסי קרב או פגזים; מתוארים רק אזרחים פשוטים. כל דמות בציור נושאת עמה משמעות סמלית מסורתית. אם המחזיקה בידיה את בנה המת היא תזכורת לציורי ה"פיאטה"; אישה המחזיקה לפיד היא תזכורת לפסל החירות בניו יורק; חייל מת האוחז בחרבו השבורה הוא סמל לגבורה; הסוס הגוסס בזעקה מזכיר את הסוס מציור של גויה "השלושה במאי 1808", וראש השור הוא סמל המזוהה עם ספרד שניתן לפרשנויות שונות כמו לכוחות הרשע. בכל הדימויים בולט הכאב המשותף לבני האדם ולבעלי החיים. פיותיהם של הדמויות ובעלי החיים פעורים, כולם מאוימים ומפוחדים, חלקם גוססים וחלקם מתים. הדמויות הנשיות מעוותות, גופן שבור ומפורק באלימות המדגישה את הזוועה, האישה העולה בלהבות, האם ותינוקה המת, והאישה הנסה על נפשה.
העששית ונורת החשמל, שני מקורות אור, מבטאים בגרניקה שני עולמות מנוגדים: העששית מרמזת על חיים פשוטים כפריים, לעומת נורת החשמל המסמלת את הקידמה הטכנולוגית אך היא מוקפת חודים המסמלים הרס ולאו דווקא קידמה. הסוס מסמל את האומה הספרדית הגאה אך הפצועה.
תחושת האימה נוצרת בעיקר באמצעות הצורות עצמן. מהות הצורות רק מוסיפה לתחושה זו. הצורות חתוכות כבקולאז'. הן מעוותות ומקוטעות, והגוף האנושי מפורק אל תוך הקרביים.
"גרניקה" מתארת סצנה כוללת בתוך חדר: את כל המראות הללו מאירה נורה, ובספרדית - Bombilla, המזכירה בצליל שלה את המילה Bomb - פצצה.
כאשר הוצג הציור לראשונה נשאל פיקאסו על ידי הנאצים "האם אתה עשית את זה?" ובתגובה ענה: "אני לא עשיתי את זה, את זה אתם עשיתם".
פיקאסו לא התיר להחזיר את הציור לספרד בזמן הדיקטטורה של פרנקו, הציור הוחזר לבסוף ב 1981.
כראמה
כַרָאמַה (בערבית: الكرامة) היא עיירה בירדן, בבקעת הירדן ליד גשר אלנבי, הידועה בעיקר בשל מבצע צה"ל נגד מפקדת הפת"ח שבתחומה ב-21 במרץ 1968. משמעות השם "כראמה" בערבית הוא "כבוד".
אחרי מלחמת ששת הימים הפכה כראמה למוקד מבוצר של ארגון הפת"ח. בעקבות הפצצות צה"ל, נמלטו מן העיירה מרבית תושביה המקומיים והיא הפכה לבסיס של אנשי הפת"ח.
בירדן קיים מקום נוסף בשם כראמה, על גבול ירדן–עיראק.
Super NES Classic Edition
Super NES Classic Edition היא קונסולת משחקי וידאו ביתית שמדמה את קונסלת הסופר נינטנדו. הקונסולה היא העתק מיניאטורי של קונסולת הסופר נינטנדו וכוללת 21 משחקים שיצאו במקור עבור קונסולת הסופר נינטנדו. הקונסולה יצאה במקור לשווקים באמריקה הצפונית ובאירופה ב-29 בספטמבר 2017.
אנטאל סרב
אנטאל סֶרְבּ (במקור שטרן, בהונגרית: Szerb Antal, 1 במאי 1901 בודפשט – 27 בינואר 1945 באלף) היה סופר, מסאי, מבקר ספרות, היסטוריון של הספרות, עורך ומתרגם הונגרי-יהודי.
ילדות וצעירות
סרב נולד בשנת 1901 בבודפשט במשפחה יהודית מתבוללת בבית ברחוב פרנץ דיאק 15. הוריו היו קארוי סרב, בעל מפעל שעונים וסוחר ולפי גרסה אחרת מנהל הסניף ההונגרי של חברת הנסיעות "גלובטרוטר", ואלזה, בת לבית הרצפלד. הם השתייכו למעמד הביניים היהודי המתבולל והתחתנו בבודפשט ב-19 באוגוסט 1900. ב-20 בדצמבר 1907 אנטאל הוטבל לנצרות הרומית-קתולית יחד עם אביו כשהסנדק שלו היה הכומר אוטוקאר פרוהאסקה, תאולוג וסופר קתולי הונגרי ממוצא צ'כי, בישוף סקשפהרוואר. סירב קיבל בהמשך חינוך קתולי ונרשם בשנת 1911 לגימנסיה הפיאריסטית בבודפשט. במשך 8 שנים היה סירב פעיל בתנועת הצופים והגיע לדרגה פיקודית בה. בשנה האחרונה 1919 נבחר ליושב ראש התלמידים בגימנסיה. המנטור שלו בתיכון הפיאריסטי היה המורה לשפה ולספרות הונגרית שאנדור שיק (שהוריו היו יהודים והמירו את דתם לנצרות בטרם נולד בנם שאנדור), שהיה כומר ומשורר דתי. הוא טיפח את משיכתו של סירב לכתיבה ספרותית. את שיריו ואת סיפוריו הראשונים פרסם סירב במסגרת החוג לספרות של התיכון. כעבור זמן פרסם במסגרת זו גם מספר מסות ודרמות. אחרי שסיים בהצטיינות את בחינות הבגרות בשנת 1919, למד במשך שנה פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת גראץ והשתכלל שם בשפה הגרמנית. בספטמבר 1920 עבר ללימודי פילולוגיה הונגרית וגרמנית באוניברסיטת בודפשט. הוא למד לבד באותה תקופה גם אנגלית וצרפתית. ב-24 ביולי 1924 סיים סירב את הדוקטורט שלו עם עבודה על יצירות המשורר פרנץ קלצ'יי. היה בן 20, בפברואר 1921 כשפרסם שישה שירים בכתב העת "Nyugat" (ניוגט - "המערב"), החשוב שבמגזינים לספרות בהונגריה. הוא כתב בהמשך בקורת ספרים באותו המגזין. גם מגזין אחר "Napkelet" (נאפקלט - "המזרח") התחיל לפרסם מכתביו. בימי לימודיו באוניברסיטה התאהב בצעירה בשם דורה שולץ לה נקדיש את השיר "ויולן" (Violaine). היא הייתה לימים מורה ואמנית. בהמשך נמנה סירב עם עורכיו של המגזין המדעי "מינרווה". בשנות לימודיו באוניברסיטה הצטרף לחוג התרבותי "באראבאשוק" (Barabásoknak - בני בראבא) שבו פעלו סטודנטים בעלי רקע דומה לשלו, יהודים מתבוללים שהתחנכו בחינוך קתולי, כמו המשוררד ג'ורג' שארקזי, וילמוש יוהאס, יאנוש פאלודי, לאסלו סדה, שהיה לימים נזיר כרמליטי בשם סוורין, מיהאי סדה שהפך מידו לנזיר פרנציסקנים.
פעילותו
עוד בהיותו סטודנט פרסם סירב מסות אודות גאורג טראקל ושטפן גאורגה ובמהרה קנה לעצמו שם כחוקר מוכשר של ספרות שחיבר בנוסף מחקרים מחכימים על ויליאם בלייק, הנריק איבסן ואחרים. בשנת 1925 השתלם בתחום המחזאות אמל דודו, ינה פאלודי, שניהל תיאטרון לקומדיה ועבד זמן קצר כבמאי בתיאטרון בלווארוש (המצודה) בבודפשט. באותה שנה ב-19 בדצמבר הוא התחתן עם עמליה אירן לאקנר, צעירה ממנו בחמש שנים, ובת של ד"ר ברטאלאן לאקנר ושל גיזלה לבית סאבורסקי. אולם בני הזוג התגרשו ב-1928. בשנים 1924 - 1929 בעזרת מלגות ערך סירב מסעות מחקר באיטליה ובצרפת ובשנת 1930 שוב בעזרת מלגה שהה למשך שנה בלונדון. בפריז פגש את סימון דה בובואר, שנזכרה עליו מאוחר יותר בתור "גבר מקסים מאוד, בעל חוש הומור ואינטליגנטי, שידע ספרות צרפתית ואנגלית ואת כל התרבות של מערב אירופה כפי שרק מרכז-אירופי יכול".
ב-1933 היה ליושב ראש אגודה שנקראה "האקדמיה ההונגרית לספרות". באותה שנה הוציא לאור את הרומן הראשון לו, "אגדת הפנדרגון" ששאב השראה מחוויותיו בעת שהותו בבריטניה. בהונגריה התפרנס בעיקר כמורה להונגרית ולאנגלית, בין היתר בתיכון למסחר על שם אישטוואן סצ'יני (1928) כשדרכו לקריירה אוניברסיטאית בימי שלטונו של מיקלוש הורטי נחסמה לפניו בגלל מוצאו היהודי. ב-1937 פרסם את ספרו השני והידוע "Utas és holdvilág" (מסע לאור ירח). באותה שנה עלה בידו בסופו של דבר להתקבל כמרצה לספרות באוניברסיטת סגד והועסק בה עד שנת 1943. כשבגלל שיוכו לגזע היהודי נשלח לעבודות בפריקת מטענים מסירות הובלה בבודפשט.
שנותיו הפוריות ביותר ותקופת השואה בהונגריה
בשנים 1934–1938 פרסם סירב את ספרו "תולדות הספרות ההונגרית" הידוע לקוראים רבים גם בימינו. ספרו על תורת הרומן, "Die Suche nach dem Wunder. Umschau und Problematik in der modernen Romanliteratur" (החיפוש אחרי הנפלא. מבט וסוגיות ברומן המודרני), פורסם תחת שמו בגרסה גרמנית - אנטון סרב. בתחום תורת הספרות הושפע סירב בהתחלה מחד על ידי וילהלם דילתיי ואסכולת ההיסטוריה הרוחנית הגרמנית, ומאידך על ידי הפסיכואנליזה של פרויד.
בשנת 1941 הוציא לאור גם את הספר "תולדות הספרות העולמית" הנהנה מהערכה רבה עד היום. השלטון אסר על הפצת ספרו על תולדות הספרות ההונגרית וסגר את הכתב העת הספרותי החשוב ניוגט. הרומן האחרון שלו שפורסם בהונגריה, ב-1942, היה "אוליבר השביעי", פנטזיה ברוח פירנדלו על מלך שזמם הפיכת ארמון נגד עצמו. ספר זה הופיע כ"תרגום" כביכול מאנגלית, מכיוון שבאותה תקופה כבר לא יכלו להתפרסם ספרים מאת מחברים יהודים. ב-1943 ספריו, כולל "תולדות הספרות העולמית" הוכנסו ברשימת הספרים האסורים בחוק. לימים, בימי השלטון הקומוניסטי עבר צנזורה קפדנית עם עריכה מחדש של הפרק על הספרות הסובייטית. הגרסה המקורית המלאה של הספר יכלה להתפרסם שוב בהונגריה רק ב-1990 אחרי נפילת השלטון הקומוניסטי.
בשנת 1943 הוא נלקח סירב לראשונה לשירות עבודה (עבודות כפייה של גברים יהודים עבור הצבא ההונגרי והגרמני). ב-5 ביוני 1944 נשלח לפרטראקוש (Fertőrákos) בשלהי שנת 1944 גורש למערב הונגריה למחנה הריכוז באלף, כפר נופש לשעבר של כ-1,000 תושבים על גבול הונגריה אוסטריה. יחד עם עוד אלפים מיהודי בודפשט שנמסרו שם לפיקוד האס אס לצורך העסקתם בפרך בבניית וביצור החומה הדרומית-מזרחית של הרייך. מעריצים שלו ניסו להצילו מגירוש באמצעות מסמכים מזויפים, אך סירב דחה את הצעתם כשביקש לחלוק את גורלו עם זה של שאר המגורשים בני דורו. ב-27 בינואר 1945 הוא הוכה למוות על ידי שומרים הונגרים אחרי שסירב לעבור מן המחנה ללא חברו גאבור הלאס. אשתו קלרה באלינט נפטרה בשנת 1992.
רומנים
סרב מתאר בו את הממלכה המאוחדת ותושביה, במיוחד של אנגליה ולונדון, בה בילה המחבר במשך שנה. מדובר בסיפור בלשי המתחיל במוזיאון הבריטי ומסתיים בטירה וולשית. במרכז העלילה עומד פילולוג הונגרי שהרפתקאותיו מספקות לקורא חוויה קתרטית. המדינה מתוארת מנקודת מבט של המבקר הזר, בדרך המתקרבת לפעמים לפרודיה. בספרו העיוני "החיפוש אחרי הנפלא: סקירה וסוגיות ברומן המודרני" טען סירב שמתוך כל הז'אנרים הספרותיים הוא העדיף את הרומן הפנטסטי. בז'אנר זה מתמזגים פרטים מחיי היום יום עם מעשים פנטסטיים שהוא קרא להם "הנפלא". הספר מתמקד בגבור הראשי, מיהאי, צעיר מבריק, רומנטי, אך מתוסבך, היוצא לירח דבש עם כלתו, ארז'י. חיש מהר, על בקבוק יין, חשף מיהאי בפניה את החוויות הביזריות שחווה בילדותו, תוך רמז לתשוקותיו הבלתי פתורות לארוטיזם ולמוות. בסופו של דבר נוצרה בין שני הנשואים הטריים אי התאמה ברורה שהביאה את מיהאי להבין שאינו מוכן להיות בעלה של ארז'י. הוא עזב אותה כדי לצאת לבד למסע בפרובינציה האיטלקית ולבסוף ברומא. הוא חווה מחדש את הלהטי דמיונו הנערי, יצר מגע מחודש עם ידידים משכבר שעברו שינויים או נשאר כפי שהיו, כל אלה על רקע נופים זרים מרשימים והחיוניות המיוחדת של תושביהם. סירב חוגג בספר את הפולחן האקזוטי של איטליה, מוטיב שלחזר בעבר ובהווה בכתביהם של אלפי סופרים תוך השלכת רשמי המסע שלו באיטליה על רוחו של הגיבור. הסופר בודק בו זמנית את הקשרים בין אהבה לנעורים בסביבה הבורגנית. בעיני סיימון שאמה מדובר "באחד הספרים המדהימים ביותר שנכתבו במאה העשרים אם בכלל".
ספרי מסע
זהו יומן מסע באיטליה הגולל בפני הקורא את רשמי המחבר בערים בצפון איטליה - ונציה, בולוניה, ראוונה ואחר כך במדינה העתיקה של סן מרינו. המונטאלה שבסן מרינו נתן השראה לכותרת היומן.
תרגומים
סרב תרגם בעיקר מאנגלית, אך גם מצרפתית, גרמנית ואיטלקית מיצירותיהם של אנטול פראנס ("תאיס"), פ.ג'.וודהאוס, יו וולפול, סומרסט מוהם, הנס פאלאדה, ג'קומו קזנובה, ארנסט קורציוס, יוהאן הויזינחה ואחרים.
קישורים חיצוניים
ספריו ברשת: (Petri Ljukonnen, Ari Pesonen - Kuusankosken kaupunginkirjasto 2008 הספרייה העירונית קוסאנקוסקי)
ג'ים קאמינגס
ג'ים קאמינגס (באנגלית: Jim Cummings; נולד ב-3 בנובמבר 1952) הוא מדבב וזמר אמריקאי, שהופיע בכמעט 400 תפקידים שונים. הוא ידוע בעיקר בתור המדבב של הדמויות המצוירות פיט (בסדרות הטלוויזיה של מיקי מאוס), טאז השד הטסמני (בטאז-מאניה), פו הדב וטיגר.
קריירה
תפקידי הדיבוב הראשונים של קאמינגס היו בדיסני, שם החליף את האל סמית' בתפקיד פו הדב בשנת 1988. הוא החל להחליף את קולו של פול וינצ'ל בתפקיד טיגר לסירוגין בטרם החליף אותו באופן רשמי בשנת 2000 ב"טיגר: הסרט". בשנת 1991 החל לדבב גם בהאחים וורנר הנפשה בתפקיד טאז השד הטסמני בסדרה "טאז-מאניה" (הוא דיבב דמויות נוספות בסדרות של האחים וורנר, ביניהם "אנימניאקס" ו-"Bah, Humduck! A Looney Tunes Christmas").
בעת שדיבב את סקאר בסרט "מלך האריות" פיתח השחקן ג'רמי איירונס בעיות בקולו בעת ביצוע השיר "Be Prepared" ("נתכונן"), ולכן קאמינגס החליף אותו בנוסף לתפקידו בתור הצבוע אד. לימים שימש קאמינגס ככפיל לזמרים ראסל מיינס (בסרט "פוקהונטס") וכריסטופר לויד (בסרט "אנסטסיה").
הוא גם מדבב דמויות רבות מדיסני שדובבו בעבר על ידי סטרלינג הולוויי לאחר שהלה נפטר בשנת 1992, ביניהם פו הדב, הנחש קא מ"ספר הג'ונגל" והחתול החייכן (חתול צ'שייר) מ"אליס בארץ הפלאות". בזיכיון "פו הדב" מדבב גם את טיגר.
חיים אישיים
קאמינגס נולד בינגסטאון ומשם עבר לניו אורלינס, שם עיצב וצייר דמויות במרדי גרא. הוא למד בתיכון אורסולין וסיים את לימודיו בשנת 1970.
בהמשך התחתן ועבר לאנהיים, שם ניהל חנות וידאו בראשית שנות ה-80 בטרם החל את קריירת הדיבוב שלו בסוף 1984. בשנת 2001 נישא לסטפני קאמינגס ולהם שתי בנות. כמו כן יש לו שני ילדים מנישואיו הקודמים. בשנת 2011 התגרש מסטפני.
ג'יימס הורנר
ג'יימס הורנר (באנגלית: James Horner; 14 באוגוסט 1953 – 22 ביוני 2015) היה מלחין יהודי-אמריקאי של מוזיקת סרטים. ידוע בזכות שילוב מרכיבים קוליים ואלקטרוניים בהרבה מתכלילי סרטיו ובשימושו הנפוץ במרכיבים של מוזיקה קלטית, כשבחלק מהסרטים משתתפת תזמורת שלמה בנגינת הפסקול. הורנר זכה בשני פרסי אוסקר עבור הלחנות הפסקול והשיר "My Heart Will Go On" לסרט טיטניק ב-1997. ביוני 2015 נהרג בהתרסקות מטוס.
קורות חיים
הורנר נולד בשם ג'יימס רוי הורנר בלוס אנג'לס, קליפורניה, כבנם של ג'ואן (לבית פרנקל) ושל הארי הורנר, שהיה ארט דיירקטור בתעשיית הקולנוע ולעיתים במאי קולנוע. החל לנגן על פסנתר בגיל חמש. הורנר שהה בשנותיו המוקדמות בלונדון, שם למד בקולג' המלכותי למוזיקה. ממוריו הבולטים היה ג'רג' ליגטי. הוא קיבל תואר ראשון במוזיקה מאוניברסיטת דרום קליפורניה, ולאחר מכן קיבל תואר שני והחל לעבוד על הדוקטורט שלו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שם למד ביחד עם פול ציהארה ואחרים. לאחר מספר עבודות הלחנה עבור מכון הסרטים האמריקאי במהלך שנות השבעים, באה לקיצה קריירת ההוראה שלו בתאוריית המוזיקה באוניברסיטת לוס אנג'לס והורנר הפך להיות מלחין סרטים.
מוזיקת סרטים וטלוויזיה
הורנר החל להלחין מוזיקה לבמאי ומפיק הסרטים דלי התקציב רוג'ר קורמן; הקרדיט הראשון שניתן לו כמלחין היה בסרטו עתיר התקציב של קורמן Battle Beyond the Stars. עבודתו עוררה תשומת לב גדלה והולכת בהוליווד, שעודדה אותו ליטול על עצמו מיזמים גדולים יותר ויותר. הורנר ביצע פריצת דרך ב-1982, כשנקרתה בידו ההזדמנות להלחין את המנגינה לסרט מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן וכך ביסס את מעמדו כמלחין מן השורה. הורנר המשיך להלחין מוזיקה להפקות קולנועיות גדולות במהלך שנות השמונים, בכללן 48 שעות (1982), המצור על יבשת קרול (1983), מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק (1984), קומנדו (1985), קוקון (1985), שובו של הנוסע השמיני (1986, הסרט שזיכה אותו במועמדות הראשונה שלו לפרס האוסקר), וילו והנסיכה (1988), אבא, גלורי ושדה החלומות (ב-1989).
לחניו של הורנר זכו לחיים נוספים כשהשתמשו בהם לסרטים אחרים. קטע מהמנגינה לשובו של הנוסע השמיני דורג חמישי בקטגוריית הפסקול המושמע ביותר של מוזיקה לסרטים.
באופן מוזר, עבור מספר סרטים שאת הפסקולים שלהם הלחין מייקל קיימן הורנר הלחין את המוזיקה של הטריילרים, המוזיקה שכתב הורנר לווילו והנסיכה מחליפה את מנגינת הנושא שקיימן כתב עבור הרימייק של שלושת המוסקיטרים (1993).
במהלך שנות השמונים וראשית שנות התשעים, הפגין הורנר את כישרונו גם בכתיבת מוזיקה תזמורתית עבור סרטי ילדים (בייחוד אלה שהפיקה חברת אמבלין אנטרטיינמנט), ובהם פייבל והחלום האמריקאי (1986), המסע לעמק החלומות (1988), פייבל במערב הפרוע (1991), We're Back! A Dinosaur's Story ב-1993, וכן קספר ו-Balto (שניהם ב-1995).
בשנת 1995 הלחין הורנר שישה פסקולים, ביניהם עבודות, שזכו הן להצלחה כלכלית והן לשבחי הביקורת בסרטים לב אמיץ ואפולו 13. ההצלחה הכלכלית הגדולה ביותר של הורנר הגיעה ב-1997 בפסקול של הסרט טיטניק, שזכה לפופולריות עצומה והושפע במידה רבה מהמוזיקה של להקת הClannad . האלבום היה לפסקול שובר קופות עם מכירות של מעל 24 מיליון עותקים ברחבי תבל, במקום השלישי בין רבי המכר הגדולים מאז ומעולם; מקדימים אותו רק הפסקול של ויטני יוסטון בסרט שומר הראש (מעל 37 מיליון) והפסקול של הבי ג'יז עבור הסרט שיגעון המוזיקה (40 מיליון). ב-1997 זכה הורנר בפרס האוסקר על הפסקול הדרמטי המקורי הטוב ביותר ועל השיר המקורי הטוב ביותר עבור השיר My Heart Will Go On (אותו כתב בצוותא עם ויל ג'נינגס), נוסף לכך גרף שלושה פרסי גראמי ושני פרסי גלובוס הזהב.
מאז ה"טיטאניק" המשיך הורנר להלחין פסקולים להפקות ענק (בכללם הסערה המושלמת, נפלאות התבונה, וזורו 2). פרט למיזמים גדולים, עסק הורנר לעיתים בעבודות קטנות יותר (כגון אייריס וג'ון וBobby Jones: Stroke of Genius). הורנר הרבה להלחין נעימות לסרטיו של הבמאי רון הווארד, שותפות שהחלה בסרט קוקון ב-1985. ניתן לשמוע את נעימת הסיום של הורנר מהסרט גלורי בטריילר לסרטו של הווארד מלכודת אש.
הורנר הלחין מוזיקת נושא חדשה עבור חדשות הערב של רשת CBS. שיר הנושא הוצג כחלק מהופעת הבכורה של המגישה קייטי קוריק ב-5 בספטמבר 2006. מאז אימצו את השיר רוב תוכניות החדשות של רשת CBS.
שיחק בהופעת אורח כאיש צוות בסרט מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן.
ב-2015 מת הורנר בהתרסקות מטוסו.
טים רות' (גיטריסט)
טים רות' (נולד ב-6 בדצמבר 1975) הוא גיטריסט וזמר הרקע של להקת הפרוגרסיב מטאל/דת' מטאל מלודי הקנדית אינטו איטרניטי.
רות' מנגן כבר 18-19 שנים על גיטרה, בתקופה זאת פיתח לעצמו טכניקת נגינה לא שגרתית של פריטה לסירוגין, סוויפינג וטאפינג. השירה שלו מורכבת משירה נקיה וגבוה של פאוור מטאל, וכן צרחות בלאק מטאל. רות' פרסם ביוטיוב מספר סרטונים בהם הוא מלמד את הצופים לנגן שירים של אינטו איטירניטי על גיטרה, וכן מספר שיעורי טכניקה.
אלכסנדר אלכסנדרוב
אלכסנדר וסילייביץ' אלכסנדרוב (ברוסית: Александр Васильевич Александров 8 ביולי 1883 - 13 באפריל 1946) היה מלחין סובייטי, ממייסדי מקהלת הצבא האדום ומלחין ההמנון של ברית המועצות.
קורות חייו
אלכסנדר אלכסנדרוב נולד בכפר פלקחינו, מדרום-מזרח למוסקבה. כבר בנעוריו התבלט בשירה ובגיל צעיר התקבל למקהלת קתדרלת קאזאן בעיר סנקט פטרבורג. אחר כך למד מוזיקה, הלחנה ונגינה אצל המלחין ונגן הפסנתר ניקולאי קארלוביץ' מטנר בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, שם קיבל בשנת 1918 תואר פרופסור. ב-1923 היה אלכסנדרוב ממייסדי מקהלת הצבא האדום, שהוקמה כדי לבדר את חיילי הצבא ששרתו במזרח הרחוק. ב-1941 הוא הלחין את השיר מלחמה קדושה (ברוסית: Священная война קרי: סְבְיָאשְצֶ'נָיָה ווֹיְנָה), שהפך למעין המנון קרב של חיילי הצבא האדום, וב-1943 הלחין את ההמנון הלאומי של ברית המועצות.
ינוקא
ינוקא ("תינוק" בארמית) הוא כינוי שהיה מקובל בקרב חסידי מזרח אירופה לאדמו"רים אשר הוכתרו כשאינם עוד בגיל בר מצווה (בני 13) ולעיתים כונו כך מכיוון שאינם עוד בוגרים או גדולים בתורה כדי להיות אדמ"ורים.
המונח מושפע ככל הנראה מספר הזוהר שבו מוזכרים ילדי פלא בעלי יכולות רוחניות מופלאות. אחד מהם הוא הינוקא מכפר סכנין, שהיה בנו של רב המנונא סבא.
היסטוריה
הינוקא הראשון בתנועת החסידות הוא כנראה רבי אברהם מפרוהוביטש (בנו של רבי שלום שכנא מפראהביטש ואחיו הגדול של רבי ישראל מרוז'ין) שהתמנה לאדמו"ר בשנת תקס"ג בגיל 16, לאחר פטירת אביו. אחד הידועים שבין האדמו"רים הללו הוא הרב ישראל מסטולין שכונה "הינוקא מסטולין". גם האדמו"ר הנוכחי מקרלין-סטולין הרב ברוך שוחט הוכתר לאדמורו"ת בעודו "ינוקא". שני ינוקות נוספים שמונו במאה ה-19 היו רבי שלמה בן ציון מצ'רנוביל ורבי מנחם נחום מטולנא טולטשין.
ינוקא נוסף הוא רבי יהודה זונדל בידרמן בן רבי שמעון נתן נטע מלעלוב ביתר.
הבחור מרדכי יוסף ליינר נתייתם מאביו רבי יעקב מראדזין בשנת ה'תשס"ט טרם היותו בר מצווה אך אינו משמש עדיין באדמו"רות.
לעיתים הדבר גרם לפילוג; כך למשל האדמו"ר מבעלז, הרב ישכר דב רוקח, שעם פטירת דודו האדמו"ר רבי אהרן מבעלז ב-1957 היה רק בן תשע, וזקני החסידות החליטו להכתירו לאדמו"ר עד שיגיע לגיל 18, קיבל עד להכתרתו את הכינוי "הינוקא". קבוצת חסידים קטנה שלא קיבלה את המינוי פרשה מחסידות בעלז, ולאחר שנים קיבלה על עצמה את מרותו של בן-דודו, רבי יהושע רוקח ממחנובקה.
משמעות דתית
מושג הינוקא מבטא תפיסה קיצונית של המשכיות וירושה במושג ה"צדיק" (האדמו"ר), גם בטרם הוכיח הינוקא את עצמו.
דגל באדן
דגל באדן מציג שילוב של פסים בצבעי צהוב ואדום, צבעיה ההרלדיים של המדינה הגרמנית ההיסטורית באדן.
ביקולור בצבעי אדום-צהוב ששמש כדגלה של הדוכסות הגדולה של באדן (1806 - 1918) בשנת 1871 ובשנת 1891 שונה לתצורת טריבנד צהוב-אדום-צהוב. בעקבות שקיעתה של המונרכיה בגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, המשיך הדגל להיות דגלה של רפובליקת באדן עד לעליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933 וביטולם של כל הסמלים הלאומיים הגרמניים.
לאחר מלחמת העולם השנייה חצייה הדרומי של באדן נכלל באזור הכיבוש הצרפתי ונקרא בשם דרום באדן, ודגל באדן ההיסטורי נקבע כדגלה ושימש אותה עד לפירוקה של המדינה ואיחודה אל תוך המדינה המודרנית באדן-וירטמברג בשנת 1952.
צחראש לבן
צַחרֹאש לבן (שם מדעי: Oxyura leucocephala) הוא ברווז קטן, היחידי בעולם בעל זנב נוקשה וזקור, מקבוצת ברווזים זקופי-זנב. הצחראש הלבן הוכרז ב-1994 כמין בסכנת הכחדה עולמית.
פירוש השם
בגלל זנבו המיוחד, ניתן לצחראש השם המדעי - Oxyura שפירושו "חד-זנב". בגלל ראשו הגדול במיוחד בצבע לבן צח אצל הזכר, ניתן לו שמו העברי, וכן שמו האנגלי White headed Duck - " ברווז לבן-ראש".
מידע כללי
המין הוגדר לראשונה על ידי חוקר איטלקי בשם סקופולי בשנת 1769, והפרט הראשון שהוגדר מצוי כיום במוזיאון הטבע בטורינו שבאיטליה.
תפוצה ונדידה
תפוצתו של הצחראש הלבן היא נרחבת, מספרד במערב ועד מונגוליה, מערב סין ואפילו עד הודו, אך תפוצתו במזרח אסיה מקוטעת וקטנה למדי. הוא נכחד כמקנן בארצות רבות כמו איטליה, צרפת, הונגריה, אלבניה, יוגוסלביה, יוון, ישראל, מצרים וכנראה גם מאוקראינה וארמניה, כבר בתחילת המאה ה-20.
נתיבי הנדידה של הצחראשים הלבנים עדיין לא ידועים בוודאות, וזאת בגלל מיעוט הטיבוע והמעקב אחריהם. האוכלוסייה המרכז-אסייתית, המקננת בקזחסטן וברוסיה, חורפת ככל הנראה במערב אסיה, בטורקיה ובמזרח התיכון, עד יוון. האוכלוסייה המזרח-אסייתית, המקננת בדרום רוסיה ובמונגוליה, חורפת ככל הנראה בפקיסטן. הצחראש הלבן מגיע לאזורי הקינון בסוף מרץ ואת אזורי הקינון הצפוניים הוא עוזב החל מאמצע אוקטובר.
ישנן 3 אוכלוסיות עיקריות של הצחראש הלבן:
מספרם של הפרטים בכל האוכלוסיות ירד בשנות השלושים של המאה העשרים מ-100,000 פרטים לכ-10,000 פרטים בלבד. נתון זה כולל את הירידה המשמעותית, מ-11,000 ל-3,000 פרטים, באתר החורף העיקרי של המין בטורקיה - Burdur golu.
בישראל הצחראש הלבן הוא ברווז חורף נדיר יחסית, אם כי הוא מתרכז במספרים גדולים בשני אזורי מאגרים - במאגרי תשלובת הקישון שהוקמו ב-1981, ובמאגרי שפלת יהודה שהוקמו בתחילת שנות ה-80. בחורף 2005 הגיעו לישראל 1481 פרטים, מהם 980 במאגרי הקישון ו-501 פרטים במאגרי שפלת יהודה. וזוהי הכמות הגדולה ביותר שנצפתה בישראל.
מבנה גוף והתנהגות
אורכו של הצחראש הלבן הוא עד 48 ס"מ. ראשו של הזכר הוא גדול עם מקור גדול בצבע תכול שבסיסו עבה מאוד. הראש שלו בצבע לבן עם כיפה שחורה. הבטן התחתונה בהירה ושאר חלקי הגוף בצבע חום. באחד מהמופעים שלו הוא נראה עם ראש שכולו כהה. הנקבה והצעיר ניכרים בפס אורך כהה שחוצה את הצבע הלבן בראש.
הצחראש הלבן נחשב לשחיין מצוין, אשר מותאם היטב למים וכמעט שאינו מבקר על הקרקע. הליכתו נראית מגוחכת למדי ולרוב אינו עף גם בשעת סכנה, אלא מעדיף לברוח בשחייה או בריצה מהירה על פני המים, דבר שמקל על ציידים לצוד אותו. הוא מותאם לחיות במקווי מים רדודים (בעומק של 0.5-3 מטרים), הנמצאים דווקא באזורי אקלים יבש. הקינון עצמו מבוצע בגדות מקווי מים עם צמחייה צפופה, בעיקר בסבך קנים וסוף. רבים מבתי הגידול הלחים המאפיינים מין זה הם זמניים, או קבועים למחצה, ועובדה זו גורמת, ככל הנראה, לתנודות משמעותיות באוכלוסיותיו של הצחראש הלבן ובתפוצתו. הצחראש תלוי במים יותר ממרבית מיני הברווזים. רגלי המשוטים שלו ממוקמות בקצה האחורי של גופו, תכונה המשפרת את ביצועיו במים אך אינה מאפשרת לו להלך בקלות על החוף. מרבית הצחראשים החורפים בישראל שוהים במאגרי מי קולחין ורק מקצתם במקווי מים מתוקים או מליחים.
את מזונו מחפש הצחראש הלבן בעיקר בלילה, תוך כדי שחייה וצלילה. מין זה מתלהק בחורף בקבוצות גדולות והפרטים ניזונים יחד כקבוצה, אשר מובדלת מיתר הברווזים השוהים במאגרי המים. הצחראש הלבן ניזון בעיקר מחומר צמחי רקוב הצף על פני המים ומזרעים שונים, וכן מהחי, בעיקר מחרקי מים שונים. הוא ניזון גם מרכיכות, תולעים וצמחי-מים.
לצחראש הלבן דו-פרצופיות זוויגית בולטת, כשהזכר צבעוני ובולט והנקבה דהויה כהסוואה למקום דגירתה. הקשר בין בני הזוג הוא עונתי בלבד והזכר אינו משתתף בגידול האפרוחים. לא כל הבוגרים של הצחראשים הלבנים מתרבים כל שנה, מה שמקטין את שיעור הרבייה של האוכלוסייה. הדגירה שלהם נמשכת 22–24 ימים והאפרוחים מגיעים לעצמאות בגיל 8–9 שבועות. ברוסיה מוטלות הביצים בעיקר במהלך חודש יוני. הקן נבנה על ידי הנקבה והוא בנוי ממשטח העשוי גבעולי קנים ועלים. צבען של הביצים לבן מוכתם. בקן 5–10 ביצים, המוטלות במרווחים של יום וחצי בין ביצה אחת לשנייה.
סכנת ההכחדה
ב-1994 הוכרז הצחראש כמין בסכנת הכחדה עולמית, וב-2002 הוא נרשם בספר האדום של האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) וכן בשתי אמנות של האו"ם להגנת בעלי-חיים, האחת נקראת CMS (Conservation of Migratory Species), העוסקת בהגנה על מינים נודדים, והשנייה Convention on International Trade in Endangered Species) CITES) המגדירה מיני בעלי-חיים האסורים במסחר. מלבד זאת הוא רשום בספרים האדומים של ארצות רבות, לרבות ישראל.
ב-8 בדצמבר 1994 התקיים כנס של קבוצה מקצועית על ידי The Wildlife & Wetlands Trust) WWT), בשטרסבורג, צרפת, כדי לדון בפעולות להצלתו של המין באירופה. הכנס נערך בהשתתפותם של מומחים מבולגריה, דנמרק, גרמניה, יוון, איטליה, מרוקו, הולנד, פקיסטן, רומניה, ספרד, שווייץ, תוניסיה, טורקיה, אנגליה וישראל. המגבלה של הדיון בוועדה היה חוסר מעורבותם של נציגים ממדינות מסוימות ממערב אסיה וממזרח אירופה, כמו רוסיה ואזרבייג'ן, שם מרוכזת מרבית אוכלוסייתו של מין זה.
האיום העיקרי לאוכלוסיית הצחראש הלבן באזורים שונים כמו ברוסיה ובקזחסטן הוא נסיגה מתמדת בשטחם של מקומות המחיה המתאימים. ירידה זו נובעת הן משינויים אקלימיים והן מניצול-יתר של מים לצורכי חקלאות. התייבשות מקווי מים כתוצאה מבצורות ממושכות הביאה לירידה משמעותית בשכיחות הצחראש הלבן באזורים שונים. מתחילת שנות האלפיים, נעשים מאמצים גדולים בספרד ובטורקיה להקים מאגרים מלאכותיים, על מנת לאושש את אוכלוסיותיו של הצחראש הלבן שמתמעטות, בין היתר, בגלל ייבוש הולך וגדל של מאגרי מים טבעיים ולגונות. כך למשל בספרד, כ-%60 מהלגונות בחבל אנדלוסיה התייבשו לחלוטין.
אתאיזם יהודי
אתאיזם יהודי הוא אתאיזם בקרב יהודים. מאחר שהמונח "יהודי" מציין גם מוצא אתני ותרבות (ולא רק דת), המונח "אתאיזם יהודי" איננו אוקסימורון.
אתאיזם מאורגן בקרב יהודים במאה ה-20
ארגונים אתאיסטיים וחילוניים יהודיים לדוגמה הם הבונד הסוציאליסטי בפולין בראשית המאה ה-20 והיהדות החילונית-הומניסטית בארצות הברית. גם האינטלקטואלים של תרבות היידיש הסובייטית, ששאפו לבסס לאום יידי במסגרת ברית המועצות וחלקם פעלו במסגרת הייבסקציה, היו חדורים רוח אתאיסטית.
צחראש לבן
סכנת ההכחדה
סכנה נוספת שמשפיעה על הכחדת הצחראש הלבן היא סכנת הצייד. מין זה קל ביותר לצייד, והוא ניצוד בארצות מתפתחות, בהן הצייד מותר או שאכיפת החוק בהן לא קיימת. כמו כן, הפיזור האקראי של כדרורי העופרת שבקליעים חושפת אותו לפגיעה גם כאשר הירי לא מבוצע באופן מכוון לעברו, והוא חשוף להרעלה כתוצאה מבליעת כדורי העופרת המזהמים את מקווי המים, אשר שוקעים לקרקעית ומצטברים שם. יש הסוברים כי הצייד ואיסוף הביצים בארצות כמו צרפת, איטליה, יוגוסלביה ומצרים היו בין הגורמים הקריטיים להכחדתו הסופית של מין זה כמקנן.
אתאיזם יהודי
אתאיזם בישראל
נכון ל-2005, בין 15% ל-37% מהאוכלוסייה בישראל הגדירו עצמם כאתאיסטים, כאגנוסטים, או כלא-מאמינים באלוהים. לפי סקר של עיתון הארץ מספטמבר 2015, 25% מאזרחי ישראל היהודים הגדירו עצמם כלא מאמינים באלוהים.
צחראש לבן
בישראל
לייבוש הביצות והאגמים בארץ הייתה השפעה עצומה על מגוון מיני בעלי החיים והצמחים. בין הביצות החשובות שיובשו היו ביצות החולה, ביצות כבארה וביצות מישור החוף, ובהמשך גם ביצות העמקים הפנימיים ובקעת הירדן. הייבוש לווה לרוב בניצול מקורות מי הנחלים הן לשתייה והן להשקיית שטחים מעובדים, עד להכחדה כמעט מוחלטת של נופי הביצה בישראל. שינויים אלה השפיעו באופן ניכר על תפקודן של המערכות האקולוגיות הלחות. ייבוש הביצות ובתי הגידול הלחים הביא ככל הנראה להכחדת הצחראש הלבן כמקנן בישראל, אם כי אין עדויות ישירות לכך, וייתכן שהוא נכחד עוד לפני הייבוש.
אתאיזם יהודי
אתאיזם בישראל
נושא האתאיזם שימש גם כנושא מרכזי בכתבי עת יהודים מסוימים וביניהם כתב העת הישראלי אפיקורוס וכתב העת היידי-סובייטי דער אפיקוירעס.
צחראש לבן
בישראל
באמצע שנות ה-30 החלו בבנייה של בריכות דגים קטנות, ובשנות ה-70 הוקמו מאגרי מים גדולים, בעיקר ברמת הגולן, על ידי נציבות המים ומשרד החקלאות. במהלך שנות ה-80 החלה הקמתם של מאגרי מי קולחין ברחבי הארץ למטרת מחזור מים לשימוש בחקלאות, ואלה החלו לשמש עבור בעלי החיים כתחליף מלאכותי לביצות ולאגמים שיובשו בעבר. מינים רבים של עופות מים, גם כאלה שתמעטו ונעלמו מהארץ, מצאו בהם את בית הגידול המועדף מחדש. כיום מהווים ייבוש ושאיבת יתר של מאגרי המים בשפלת יהודה, איום ממשי על הצחראש הלבן ומיני עופות מים נוספים. הייבוש נגרם עקב הגדלת מכסות הגידולים החקלאיים וכן בגלל צריכה מוגברת של מים בעונות השחונות.
אתאיזם יהודי
בתנועה הציונית
רבים ממנהיגי התנועה הציונית היו לא מאמינים או שהאמינו באל לא אישי (לא פרסונלי). למרות היותם לא מאמינים חלקם המשיכו לשמור מצוות דאורייתא (מהתורה), או רק מצוות לא תעשה כדוגמת אהרן דוד גורדון שבסוף ימיו קיים רק את מצוות אלו.
חוזה המדינה בנימין זאב הרצל הצהיר כי "האופן שאני רואה את אלוהים הוא שפינוזיסטי, והוא גם דומה לפילוסופיה של הטבע של המוניסטים. אלה שהמהות השפינוזיסטית היא בשבילי רפה מדי והאתר הלא-נתפס של המוניסטים הוא זוהר ומרחף מדי. ואולם אני יכול לדמות לעצמי רצון הנוכח תמיד, שהרי אני רואה שהוא פועל באי אלה תופעות. אני רואה אותו כפי שאני רואה את פעולת השריר".
צחראש לבן
בישראל
ביולי 2017 תועד לראשונה קינון של צחראש בצפון הארץ.
מדינת שומר הלילה
מדינת שומר הלילה הוא מונח מתחומי מדע המדינה והפילוסופיה הפוליטית המתאר צורת ממשל שבה המדינה מתערבת בצורה מינימלית בחיי האזרחים, ותפקידה היחיד הוא לקיים צבא, משטרה, ובתי משפט, וכך להגן על האזרחים מפני תוקפנות, גנבה, הפרת חוזים, הונאה, ולאכוף זכויות קניין; כך שהמדינה עוסקת אך ורק באכיפת עקרון האי-תוקפנות. שם השיטה מרמז על תפקידה המינימלי של המדינה, והיא משמשת כמין "שומר לילה" הדואג רק לשלום האזרחים.
בריטניה של המאה ה-19 נחשבת למודל של מדינת שומר לילה ביחס לשאר המדינות האירופאיות באותה תקופה.
אטימולוגיה
המונח נטבע על ידי הסוציולוג הגרמני פרדיננד לסל בנאום בברלין ב-1862. לסל ביקר את התפיסה ה"בורגנית" של מדינה שתפקידה כשל "שומר הלילה", המגן מגנבה בלבד. המונח הפך במהרה לתיאור של ממשלה "קפיטליסטית", על אף שבאותה תקופה המונח "ליברליזם" קיבל משמעות יותר פרוגרסיבית. הכלכלן לודוויג פון מיזס טען שלסל ניסה להגחיך את מודל הממשל המוגבל, אך הוא לא מגוחך יותר מממשלות שמעסיקות את עצמן "בהפצת עיתונים, ייצור כפתורי מכנסיים ובהכנת כרוב כבוש".
צידוקים
ליברלים מצדיקים את המודל בכך שהוא הגזירה הלוגית המתאימה מעקרון האי-תוקפנות. הם טוענים שאנרכיזם כשלעצמו אינו פרקטי מפני שאין בכוחו לאכוף את עקרון האי-תוקפנות, ומכיוון שאכיפת החוזים פתוחה לתחרות אין הכרח שמישהו ישמור על עקרון האי-תוקפנות. הפילוסוף הליברטריאני רוברט נוזיק עסק במושג בספרו "אנרכיה, מדינה ואוטופיה".
לטענתו, יש להפריד לחלוטין בין החלק הציבורי לחלק הפרטי במדינה, ובה בעת לצמצם מאוד את הכוח והשליטה של המדינה על הפרט. נוזיק גרס כי יש להפריט את הכול ולא לתת למדינה יכולת שליטה כלשהי על הפרט או על זכויותיו. חריגה של המדינה לסמכויות מעבר להגנה ואכיפת חוזים תוביל להפרת הזכויות של אזרחי המדינה.
כוח באום
כוח באום (באנגלית: Task Force Baum) היה כוח משימה סודי ושנוי במחלוקת שפעל במלחמת העולם השנייה, הוקם על ידי גנרל צבא ארצות הברית ג'ורג' פטון ופעל תחת פיקודו של קפטן אברהם באום. הכוח פעל בסוף חודש מרץ 1945. לבאום ניתנה המשימה לחדור 80 קילומטרים מאחורי קווי הגרמנים ולשחרר שבוי מלחמה המוחזקים במחנה OFLAG XIII-B, ליד המלבורג שבגרמניה. קיימות מחלוקות סביב הסיבה האמיתית למשימה, ויש הטוענים כי מטרתה הייתה לשחרר את ג'ון ווטרס, חתנו של פטון שנלקח בשבי בתוניסיה בשנת 1943. תוצאות המשימה היו כישלון מוחלט; מתוך כ-300 חיילי הכוח, 32 נהרגו במהלך המשימה ורק 35 הצליחו לחזור לשטחים בשליטת בעלות הברית, השאר נלקחו כשבויים. כל 57 הטנקים, ג'יפים וכלי רכב אחרים אבדו במשימה.
מחנה המלבורג
מחנה המלבורג היה ממוקם 3 קילומטרים דרומית מהעיר שעל שמה הוא נקרא. לפני מלחמת העולם הראשונה וגם לפני מלחמת העולם השנייה הוא שימש כמחנה אימונים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הוסב למחנה שבויים וחולק ל-2 חלקים, הראשון (Stalag XIII-C) היה אזור לחוגרים המשרתים בבעלות הברית, והאזור השני (Oflag XIII-B) היה לקציני בעלות הברית.
במקור כל הקצינים השבויים במחנות השבויים היו קצינים סרבים. המחנה פוצל בהמשך לאזור לקצינים אמריקאיים ולאזור לקצינים סרבים. החלק האמריקאי הוגדל בחופזה בינואר 1945, בעקבות כמות גדולה של שבויי מלחמה מהקרב על הבליטה.
בעקבות התקדמות הסובייטים לעבר גרמניה בחורף 1944, פונה מחנה שבויי מלחמה בפולין ב-21 בינואר 1945, ו-1,290 השבויים שבו הועברו מערבה לתוך גרמניה ואז דרומה להמלבורג. בין שבויי המלחמה היה גם לוטננט קולונל ג'ון ווטרס, חתנו של גנרל פטון, שנפל בשבי בתוניסיה בפברואר 1943. קולונל פול גודי, הקצין הבכיר ביותר במחנה, שמר תיעוד של השבויים, דבר אשר סייע למודיעין האמריקאי להבין היכן שבויים קציניו.
התנאים במחנה היו גרועים. חורף 1944 נחשב לאחד הקרים ביותר. כל אחד משבעת הבניינים במחנה היה דחוס ב-200 אנשים. הטמפרטורה הממוצעת בבניינים הוערכה במינוס 7 מעלות צלזיוס.
אוכל היה בעייתי כמו חימום. בתחילה השבויים במחנה התקיימו מדיאטה של 1,700 קלוריות ליום, פחות מ-2000 הקלוריות הממולצות ליום לאדם במצב מנוחה. הכמות הנ"ל נחתכה כאשר אספקת המזון צומצמה ואוכלוסיית המחנה גדלה, עד להערכה של 1,070 קלוריות ליום. רבים במחנה סבלו מירידת משקל של יותר מ-23 קילוגרמים. דיזנטריה עקב תנאי הסניטריה הירודים במחנה החלישה את השבויים עוד יותר.
גנרל פטון הקצה את המשימה על פיקוד קרב B, הדיוויזיה המשוריינת הרביעית, בפיקודו של לוטננט קולונל קרייטון אברמס. אברמס רצה להשתמש בכל פיקוד הקרב שלו (2 גדודים וסיוע ארטילרי) אך בקשתו נדחתה, ובמקום פלוגה אחת של טנקים בינוניים, פלוגה של חי"ר משוריין ומחלקה של טנקים קלים הוקצו לכוח המשימה. מפקד גדוד הטנקים שהיה מיועד לפקד על המשימה היה חולה והציע כי באום, מפקד המפקדה של הגדוד, יובל את הכוח שתוכנן לצאת בשעות הערב המאוחרות של ה-26 במרץ.
מבנה כוח המשימה
בסך הכל מנה הכוח 11 קצינים, 303 חיילים, 16 טנקים, 28 זחל"מים ו-13 כלי רכב אחרים.
הפשיטה על המלבורג
בערב ה-26 במרץ, כוח המשימה הגיע לאשפנבורג ונתקל באש כבדה שניטרלה מספר כלי רכב, כולל אחד מטנקי השרמן. רק בבוקר למחרת הצליח הכוח לפרוץ ראש גשר ועבר את קווי הגרמנים.
הבעיה הגדולה של הכוח במשימה היה העדר המפות, שהיו רק ב-15 מתוך 57 הרכבים, והעדר הידע לגבי מיקומו המדויק של המחנה. הדבר האט את התקדמות הכוח בצורה משמעותית וגרם לו לספוג יותר אש מאשר תכנן. נוסף על כך, מטוס סיור גרמני זיהה את הכוח כאשר התקרב למחנה, מה שאפשר לגרמנים לתאם התנגדות למשימה. מספר משחיתי טנקים יאגדפנצר 38(t) הצר גרמניים נשלחו לסיוע.
עד שעות אחר הצהריים של ה-27 במרץ, טנקים הגיעו לטווח הראייה של המחנה. כמה מהשומרים במחנה התנגדו, על אף שרבים מהם ברחו או נכנעו. החלק הסרבי במחנה נפגע מאש האמריקאים ככל שהם התקרבו למחנה, זאת בשל המדים האפורים שגרמו לכוח לחשוב כי מדובר בגרמנים. מפקד המחנה, גונתר פון גוקול, קרא לקולונל ג'ון ווטרס במטרה לנסות לארגן הפסקת אש. ווטרס הסכים לפעול כמתווך. ווטרס ומספר שבויים נוספים, כולל קצין גרמני אחד, התנדבו לצאת לעבר הכוח האמריקאי על מנת להודיע להם על ירי על כוחותיהם. בעוד שהתקרבו לכוח, חייל גרמני ללא מדים ירה בווטרס לפני שהקצין הגרמני היה יכול להסביר את המצב. הוא נלקח חזרה למחנה וטופל על ידי רופאים סרביים שהוחזקו במחנה.
כמחצית מכוח באום הצליח להגיע להמלבורג. כאשר התקרבו למחנה אלפי אסירים צעקו צעקות שמחה, באום הבין במהרה כי המחנה מכיל הרבה יותר מ-300 קצינים אותם היו אמורים לשחרר במקור. לאחר שחישב מחדש את כוח האדם שעומד לרשותו, הוא קבע כי לא יותר מ-200 יוכלו לחזור עם הכוח לשטחים בשליטת בעלות הברית. הוחלט כי רק קצינים בדרגת מייג'ור ומעלה יורשו לחזור על גבי רכבי הכוח, בעוד שהחיילים שירצו יוכלו לצעוד לצד הכוח, או לחזור בכוחות עצמם לקווי בעלות הברית, כ־80 ק"מ מערבית למיקומם. מכיוון שרוב האסירים היו תשושים רובם החליטו להישאר במקום. ווטרס שלא היה יכול ללכת, הושאר מאחור במחנה.
חזרה לשטחי בעלות הברית
כוח המשימה עזב את המחנה בשעה 8 בערב כדי לחצות שוב את קווי הגרמנים. עד אז צצו בעיות נוספות. לא היה ירח באותו לילה, לכן רק תאורה מלאכותית יכלה לסייע בניווט, דבר אשר יזוהה בקלות על ידי הכוחות הגרמניים באזור. רק רכבי הסיור יכלו לסייר לפני הכוח למצוא נתיב מילוט.
שאר כוח המשימה אורגן מחדש לאחר שנסוגו במהירות בשעות הבוקר המוקדמות מהאזור אל אזור שקט יותר. בשלב הזה לכוח לא היה מספיק דלק על מנת לחצות את הקווים, ועל כן הכוח נע בשעות היום על מנת להגיע רחוק ככל הניתן בתנאי ראות טובה. קולונל גודי ידע שרוב השבויים לא יצליחו לחזור בכוחות עצמם לשטחי בעלות הברית, והציע כי מרבית הפצועים יצעדו בחזרה למחנה השבויים. קולונל גודי עצמו החליט לא להאט את שאר הכוח והחל לצעוד חזרה בעודו מחזיק דגל לבן.
באום נתן את הפקודה לנוע חזרה לשטחי בעלות הברית בבוקר ה-28 במרץ. כאשר הכוח החל נוע הוא נתקל באש מכל הכיוונים. הגרמנים הקיפו את האזור בו הכוח שהה במהלך הלילה, ופתחו באש עם הסימן הראשון לתנועה. בידיעה כי אין אפשרות להתגבר על המתקפה, באום הורה כי כל איש לעצמו. הקרב נמשך דקות בודדות לפני שהניצולים שלא ברחו ליערות נלכדו כשבויי מלחמה. באום הצליח לברוח ליערות עם שני חיילים, כמו גם מספר שבויי מלחמה ששוחרו על ידי הכוח מהמחנה.
תוצאות
באום נורה במפשעה בעת שניסה להימלט לשטח בעלות הברית ונלכד על ידי "צבא העם" (Volkssturm). הוא הצטרף לווטרס בבית החולים הסרבי במחנה המלבורג, אשר שוחרר על ידי הדיוויזיה המשוריינת ה-14 ב-6 באפריל, רק 9 ימים לאחר שכוח באום נכשל בשחרור המחנה.
פטון הציע לכאורה בתחילה לבאום את מדליית הכבוד על הצלחה בהשלמת המשימה. מכיוון שמדליה כזאת מצריכה תחקור של האירועים שהביאו להענקתה, פטון רצה להימנע מכך, באום קיבל את צלב השירות המצוין אשר הוענק לו באופן אישי על ידי פטון.
קיימת מחלוקת האם פטון ידע כי חתנו מוחזק במחנה, אך רבים במחנה וכן באום מאמינים כך. יומנים שפטון חשף לציבור מצביעים על כך שהוא לא ידע כי ווטרס במחנה טרם הגעת הכוחות לשם, אך מכתב שכתב לאשתו מיד לאחר שכוח המשימה עזב מצביע אחרת."'שלחתי כוח למקום שנמצא 40 מייל מזרחית מהיכן שג'ון [ווטרס] וכ-900 אסירים מוחזקים בו. הייתי עצבני כחתול... כאשר כולם חוץ ממני חשבו שמדובר בסיכון גדול מדי... אם אאבד את הכוח, יהיה מדובר בתקרית חדשה. אך לא אאבד אותו.' (The Longest Winter, עמוד 207)" גנרל אייזנהאואר נזף בפטון על התקרית. בעוד פטון הודה בכישלון המשימה, הוא הגן על מעשיו מתוך חשש שהגרמנים הנסוגים יהרגו את אסירי המחנה. למעט טבח מלמדי במהלך הקרב על הבליטה, הרג אסירים אמריקאים לא היה נפוץ. לפי פטון הטעות הייתה בשליחת כוח קטן מדי לביצוע המשימה, הוא אמר "אני יכול להגיד שבמהלך כל המערכה באירופה, אני לא יודע על טעויות שעשיתי למעט הכישלון באי שליחת כל פיקוד הקרב לכבוש את המלבורג."
עם זאת, פטון טען כי המשימה האמיתית של הכוח הייתה להסיט את תשומת הלב של הכוח הגרמנים מהתנועה המסיבית של הארמייה השלישית צפונית להמלבורג. פטון התעקש כי משימה זו הושלמה מכיוון שהסטת הכוחות הגרמנים להמלבורג, גרמה להם לאבד את המעקב אחר כוחות הברית בצפון. בנוסף כוח באום הטעה את הגרמנים לחשוב כי כוחות הברית יתקפו ממערב במקום התוכנית המקורית שבה תקפו מהצפון.
לה סייבה
לה סייבה (בספרדית: La Ceiba), היא עיר נמל על חוף הים הקאריבי בצפון הונדורס ובירת מחוז אטלנטידה. בעיר מתגוררים כ-197,000 תושבים (הערכה מ-2010). נהר ה"ריו קנגרחל" עובר דרך העיר ונשפך לים. מדרום לעיר משתרע "פארק לאומי פיקו בוניטו" על שטח של 546.30 קמ"ר.
העיר הוכרזה באופן רשמי כ"בירת התיירות האקולוגית של הונדורס", כמו גם "בירת הבידור של הונדורס".
היסטוריה
העיר הוקמה ב-1872 והוכרזה כעיר בתאריך 23 באוגוסט 1877. העיר נקראת על שם עץ סייבה ענק שגדל בסמוך למזח הישן, שהחזיק מעמד עד לסוף שנת 2007 ונפל לים. במהלך הזמן העיר משכה מהגרים מהונדורס ומהעולם ותעשיית הבננות באזור צמחה.
כלכלה
העיר היא עיר הנמל השנייה בחשיבותה בהונדורס אחרי פוארטו קורטס. בנוסף כלכלת העיר מסתמכת על חקלאות וייצוא אננס הוא ענף כלכלי מרכזי של העיר.
תיירות
לה סייבה ידועה כבירת התיירות של הונדורס, הודות לקרבתה לחוף, חיי הלילה הפעילים בה ומגוון פארקים ואטרקציות אחרות בעיר ובסביבתה.
בכל שנה, בשבת השלישית או רביעית של חודש מאי, מתקיים בעיר "הקרנבל הגדול הבינלאומי של לה סייבה", לכבודו של איזידור החקלאי, הקדוש המגן של לה סייבה. בתקופה זו גודשים את העיר כ-500,000 תיירים.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הטכנולוגית של הונדורס וקמפוסים של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של הונדורס והאוניברסיטה הקתולית של הונדורס.
תחבורה
בנוסף, מנמל לה סייבה פועל שירות מעבורת לאיי איסלס דה לה באיה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי גולוסון הנמצא ממערב לעיר ומציע טיסות לערים מרכזיות בהונדורס, מקסיקו, איי קיימן, קנדה, בליז ואל סלוודור.
נמודסמוס
נמודסמוס (שם מדעי: Pneumodesmus) הוא סוג נכחד של פרוק-רגל קדום שהתקיים ביו סוף תקופת הסילור שלפני 428 מיליון שנה, אך כיום סביר יותר שחי בתחילת הדבון.
לה סייבה
ספורט
בענף הכדורגל מייצגות את העיר שתי קבוצות בליגה הלאומית הבכירה. קבוצת סוציאל וידה (שתי אליפויות) וקבוצת דפורטיבו ויטוריה (אליפות אחת ושני גביעים). שתיהן מארחות ב"אסטדיו סייבניו" המכיל 20,000 מקומות ישיבה.