cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלל מיטלפונקט
יצירתו
במחזה "תאונה" (2004), בדק את המצפון של בני האדם והיחס לזר בחברה הבורגנית, דרך תאונת 'פגע וברח' שבה נהרג עובד זר סיני. בשנת 2009 הועלה המחזה באנגלית ב"תיאטר ג'יי", בוושינגטון, ובגרמנית בתיאטרון בעיר קיל שבגרמניה, ובהמשך בציריך. בשנת 2010 הוצג המחזה "מסילה לדמשק" של מיטלפונקט בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון.
ב-2006–2013 שימש מיטלפונקט כמחזאי הבית וכיועץ אמנותי של תיאטרון בית ליסין. במסגרת תפקידו זה שימש ב-2010 כשופט בפסטיבל "פותחים במה - פסטיבל בית ליסין למחזאות ישראלית". כמו כן נמנה ב-2012 על חבר השופטים של פרס קרן רבינוביץ' לתרגום מחזות על-שם עדה בן-נחום.
כתב ארבעה תסריטים לסרטי קולנוע: "שרגא קטן" (ביחד עם זאב רווח) (1978) ו"בובה" (1987) שקודם לכן העלה את התסריט כהצגה בתיאטרון, "ספר נשים (1984)" ו"שחקנים"" (1995). כמו כן שיחק בתפקידי משנה בסרטים "שרגא קטן" (1978) ו"ב-72 לא הייתה מלחמה" (1995).
חיים אישיים
מיטלפונקט נשוי לעיתונאית יעל דן ואב לשני ילדים מנישואיו עימה, ביניהם השחקנית והמדבבת מאיה מיטלפונקט, ולשני ילדים מנישואיו הראשונים. מתגורר בתל אביב. בשנת 2008 השתתף לצד אשתו יעל בסרטו של בנם אלון שנקרא "בשידור חי" בתפקיד קצר של איש ברחוב.
פוקסמיינד
פוקסמיינד (FoxMind) היא חברת משחקי קופסה ומשחקי חשיבה ישראלית, המוכרת בזכות כמה ממשחקי החשיבה המוכרים בישראל, "דאבל", "ג'ונגל ספיד", "חלומות" ועוד.
היסטוריה
החברה הוקמה על ידי דרור שמרת, נכון ל-2020, מנכ"ל החברה. החזון של החברה היה ועודנו "חברת משחקים שתהיה בה רוח ילדותית, כי אחרי הכל זהו קהל היעד העיקרי" . החברה מעסיקה בין היתר ממציאי משחקים השוקדים על המצאה של משחקים, לצד ייבוא והפצה של משחקים מחוץ לישראל. אמנם, מספר המשחקים שהחברה המציאה קטן יחסית, הוא כולל מגוון משחקים מוכרים כגון דאבל, חיות במשבצות, מה בתמונה ועוד. ההכנסה העיקרית של החברה מגיעה מייבוא והפצה בארץ של משחקי קופסה מחוץ לישראל. רבים מהמשחקי הקופסה בישראל מיוצרים על ידי פוקסמיינד, וביניהן חתחתול, חלומות, ג'ונגל ספיד, דוקטור יוריקה ועוד.
התקליטון הראשון
התקליטון הראשון (נקרא לפעמים גם התקליט הראשון) הוא כינויו של תקליט השדרים הרשמי הראשון של הזמר זוהר ארגוב שיצא בשנת 1977.
רקע
בשנת 1977 החליט זוהר להוציא תקליט ראשון משלו שיכלול שני שירים "חיכיתי שנים" ו"כל יום שעובר". הוא פנה לאולפני "קוליפון" ביפו, שלימים הפך לאולפני "סיגמא". לפי יאיר שרגאי מנהל האולפן - זוהר הגיע אליו לאולפן והקליט את שני שיריו בתוך שעה אחת בלבד.
לאחר הקלטת השירים פנה זוהר למאיר ראובני, שמאוחר יותר נהיה מפיקו, והאחרון דחה אותו בטענה שהוא צריך להשתפשף עוד והגרון שלו צריך להתפתח.
בנוסף לפנייה למאיר ראובני, זוהר גם שלח 30 תקליטונים לרשתות רדיו שונות, אך רובן התעלמו מהם והשמיעו את התקליטון רק פעם בודדת בתוכנית "מחט בערימת תקליטים".
שני השירים מופיעים גם בקלטת "המלך והנסיכים" שהופקה על ידי טל הפקות.
דסמוסטילוס
דסמוסטילוס (שם מדעי: Desmostylus) הוא סוג נכחד של פרסתן ימי מהסדרה הנכחדת דסמוסטיליים שבקבוצת האפרותריה. הוא חי בין סוף האוליגוקן עד סוף המיוקן באוקיינוס השקט מחופי מערב אמריקה הצפונית ועד איי יפן. הוא תואר בידי עתניאל מארש ב-1888. במשך הזמן התגלו שלושה מינים שונים מהסוג, כאשר מינים נוספים שתוארו נחשבים כיום לבלתי תקפים.
בניגוד לכל יונק ימי מודרני (למעט התחשאים) הוא היה אוכל צמחים כמו אצות וצמחי מים. הוא נחשב למותאם יחסית לשחייה ולהתאמה למים מאשר שאר קרוביו לסדרה ששחו באיטיות. ככל הנראה חי במים עד לעומק 30 מטרים, בקרבת החופים או אפילו במים מתוקים ושפכי נהרות.
המאובנים של יצור זה התגלו בחצי האי באחה קליפורניה ובמדינות קליפורניה, אורגון ווושינגטון שבארצות הברית וגם מזרחה עד ליפן.
משה בן-דוד (צורף)
משה בן-דוד  (נולד ב-1927) הוא צורף ומעצב תכשיטים ישראלי. בן-דוד היה מנהל מחלקת הצורפות בחברת "משכית" בשנים 1955 - 1977, כאשר היה לו חלק מרכזי בהעברת מסורת הצורפות התימנית הקלאסית לישראל. תכשיטים בייצורו מוצגים כיום במוזאון בהמבורג, וכן הוצגו בשני סרטי קולנוע.
חיים מוקדמים
משה בן-דוד נולד בעמק ביחאן שבדרום תימן בשנת 1927 תחת השם מוסא דאוד. בגיל ארבע התייתם בן-דוד מאביו, ועבר לגור עם דודו, סאלם סעיד דוד בעיר אלעילייה שבביחאן, ולמד ממנו את מלאכת הצורפות. בשנת 1949 עלו כלל בני קהילת ביחאן לישראל, כאשר בדרכם הם עברו בעיר עדן ובמחנה חאשד; בין עולים אלה נמנה משה בן-דוד, שעלה יחד עם אשתו חנה ובנו צדוק, בן חמישה חודשים.
עם עלייתו ארצה, נרשם מוסא תחת השם "משה דוד", והוסיף לשם משפחתו בשנות השישים את התיבה "בן", על מנת למנוע בלבול בין בני משפחה ששמותיהם הפרטיים חזרו על עצמם. בארץ הגיע בן-דוד למעברה, שם הפך לאחראי על השמירה, על מנת להימנע מעבודות דחק אחרות שהוצעו לו, וכן עסק בציד עזים מסתננות שחצו את גבול המעברה, בניגוד למדיניות הקיצוב של אותה תקופה. במהלך שהותו במעברה, הבחין אחד מקציני הביטחון הממונים על בן-דוד בשטיח אותו הוא הביא מתימן, והעביר את השטיח אל הסוכנות היהודית, שקיימה באותה עת מפעל בשם "אשת חיל" לעידוד מלאכה ועבודות יד בקרב העולים במחנות. השטיח תפס את תשומת לבה של רות דיין, שהייתה אחת מן המדריכות במפעל זה, ובמשך כשנה עבד בן-דוד בטווית שטיחים, עד ליציאת רות דיין מישראל לצורכי שליחות ולימודים. בראשית שנות החמישים ניסה בן-דוד לעסוק בצורפות באופן עצמאי ורכש חומרים לצורך זה, אך לא צלח בכך, כאשר הצעות המחיר אותן קיבל היו נמוכות מכדי לאפשר רווחיות.
משכית
בין השנים 1951–1954 עבד בן-דוד בהשקיה ובניהול פועלים בפרדסים. בשנת 1954 רות דיין, אשר שבה לישראל שנה קודם לכן, פנתה לבן-דוד על מנת שיעבוד במחלקת הצורפות של חברת "משכית" אותה הקימה באותו זמן. בן-דוד החל לעבוד במשכית בשנת 1955, ועבר לגור בנס ציונה. בן-דוד עבד בחברה משנה זו עד 1977, והחל משנת 1965 שימש כמנהל הייצור של מחלקת הצורפות. תחת ניהולו, המחלקה זכתה בארבע תעודות הצטיינות, כאשר מאפרה בעיצוב בן-דוד זכתה במקום שני ושלושי בתחרות עיצוב של מכון היצוא הישראלי בשנת 1965. בחברה עבדו גם אחיו של משה, חיים דוד וצדוק דוד. במשכית, עבן בן-דוד עם צורפים ואמנים מוכרים, כגון נחמיה עזז, ביאנקה אשל גרשוני, פיני לייטרסדורף, חנה ליבון ועוד. בשנת 1974 עיצב בן-דוד עשרה תכשיטים עבור סרטו של הבמאי הקפריסאי מייקל קאקויאניס, "סיפורם של יעקב ויוסף", שהופק באותו זמן בישראל. בשנות השבעים חל מפנה בעבודתו של בן-דוד ב'משכית', כאשר תהליך הפרטת החברה באותו עשור הוביל להתפטרותו. לאחר מלחמת ששת הימים חלה עלייה דרסטית במכירות החברה, שלוותה במכירתה לחברת משקיעי ישראל בשנת 1970. לאחר המכירה שקל בן-דוד לעזוב את החברה, אך נעתר לבקשת יעל דיין להישאר. המכירה לוותה בחילופי הנהלה, עם מינוי יהודה מילוא למנכ"ל ומאורי גולן למעצב ראשי. חילופים אלה הביאו לשינוי בדרכי הייצור, כאשר מחלקת הצורפות, שמיתוגה התבסס קודם לכן על עבודת יד, עברה למודל תעשייתי בו תפקידו של בן-דוד נהיה יותר ויותר משני. בעקבות זאת, עזב בן-דוד את החברה בשנת 1977; אחריו עזב גם המעצב מאורי גולן, ומחלקת הצורפות נסגרה באותה שנה. מעט לפני עזיבתו, השתתף בן-דוד בניסיון להקמת מפעל תכשיטים בעיר ימית שבסיני, שפורק בעקבות פינוי העיר בשנת 1982.
פעילות עצמאית
לאחר פרישתו ממשכית עבר בן-דוד לפעילות עצמאית בבית המלאכה שלו בנס ציונה. במסגרת זו השתתף בן-דוד ביריד שלושים שנה לעצמאות ישראל בפילדלפיה, וכן במספר רב של תערוכות ותחרויות בין לאומיות, וכן באירועים ביוזמת המכון לייצוא. בשנת 1981 השתתף בן-דוד בשחזור תכשיטים שמצא היינריך שלימן באתר הארכאולוגי של טרויה, לצורך הסרט גרמני "אוצרות טרויה" בבימוי קרל פרוכטמן. באותה תקופה החל בן-דוד לשלב ביצירתו פרטי יודאיקה, וכן ללמד את מלאכת הצורפות בביתו, כאשר בין תלמידיו נמנו בניו צדוק ורמי, הצורף אבי סופר ועוד. בשנות התשעים חזר בן-דוד לעבוד לצד רות דיין, כמדריך לעובדים בדואים במפעל בבעלות דיין ברהט. בשנת 1998 שחזר בן-דוד סט תכשיטי כלה וכלי בית מלאכה מתימן, ובשנת 2004 שחזר בן-דוד דגם בית מלאכה כפי שהיה בתימן. בשנת 2016 פורסם הספר "דיוקן צרוף", המתאר את חייו של בן-דוד ויצירתו. בשנת 2018 הופקד ארכיונו של בן-דוד, ובו כאלף צילומי תכשיטים, יציקות ואובייקטים שונים שבן-דוד יצר בספרייה הלאומית, והומר לפורמט דיגיטלי. באותה שנה, הוצגו יצירותיו בתערוכה "בין מסורת לחדשנות" במרכז מורשת יהדות תימן וקהילות ישראל בעיר רחובות.
רש"ר הירש
הרב שמשון בן רפאל הירש (רש"ר הירש, בגרמנית: Samson Raphael Hirsch; כ"ד בסיוון ה'תקס"ח, 20 ביוני 1808 – כ"ז בטבת ה'תרמ"ט, 31 בדצמבר 1888) היה רב גרמני, מאבות הנאו־אורתודוקסיה במאה ה־19. במקביל לעמידתו בראשות המאבק ברפורמים ובפוזיטיבים־היסטוריים ולקריאתו לדתיים השמרניים לפרוש מכלל הציבור היהודי שזנח את שמירת המצוות, דגל בעצמו במודרניזציה ואקולטורציה מקיפות ובהשתלבות לשונית, תרבותית ואזרחית באומה הגרמנית בגדרי שיטתו, "תורה עם דרך ארץ".
נעוריו ותחילת דרכו
נולד בהמבורג לרפאל-אריה הירש וגלה (אימו) לבית הרץ, אותם תיאר כמשפחה "נאורה ודתית" (erleuchtet religiös). סבו, הרב מנחם מנדל פרנקפורטר (1742-1823), היה ראב"ד אלטונה ומתלמידי הרב יהונתן אייבשיץ והתפרנס כסוחר. במכתביו הזהיר את ילדיו מספרי המשכילים, למעט נפתלי הרץ וייזל שאת שיטתו החינוכית אימץ בבית-הספר המודרני שהקים בעיר ב-1812. רפאל (ששינה את שם משפחתו להירש) היה מאוד דתי אך גם נאור; בין היתר היה מגולח למשעי, דבר שהיה עוד חריג אז. דודו של הילד היה משה מנדלסון-פרנקפורטר, מאחרוני משכילי גרמניה, שקרא לעצמו על שם משה מנדלסון. בילדותו למד הירש מפי סבו ואביו, וכן בישיבה שפתח סבו, אצל רבי נתן נטע עלינגען. אך הוריו שלחוהו לגימנסיה נוצרית בהנהלת יוהאן גוטפריד גורליט, בה רכש שליטה בלטינית ובלימודים כלליים. בשל כך, נעדר בסיס מוצק בתלמוד אבל חש אהבה עמוקה לתנ"ך. רק לאחר בר המצווה החל ללמוד גמרא באופן משמעותי.
מורו לתלמוד, ואחת הדמויות שהשפיעו עליו מאוד לצד סבו, היה חכם יצחק ברנייס. הוא הגיע לכהן כרבה של המבורג ב-1821, לאחר ריב ההיכל נגד הרפורמים המקומיים, אחריו עקב הירש בעניין כילד. חכם ברנייס היה בוגר אוניברסיטה אבל שמרן ואדוק. בשנות נעוריו שילב הירש בין לימודיו בגימנסיה, אליה נכנס ב-1826 ושהה בה שנתיים, לבין לימודי מקצועות הקודש אצל הרב ברנייס. במקביל שימש עוזר בבית מסחר. ב-1828 נסע אל רבי יעקב אטלינגר במנהיים, מגדולי התורה של אותה תקופה, ולמד ב'קלויז למלה' שבעיר עם צעירים אחרים שהוכשרו לרבנות. חשיפתו הקצרה לחינוך הישיבתי, להערכת יעקב כ"ץ, הביאה אותו כבר אז להכרה שמוסדות כאלה לא יוכלו לשרת את מטרותיו. לאחר כשנה בישיבה הזו קיבל ממנו היתר הוראה. ב-1829 פנה לרכוש השכלה כללית באוניברסיטת בון, שם למד תאולוגיה. אחד מידידיו באוניברסיטה היה אברהם גייגר, לימים מחשובי מנהיגיה של היהדות הרפורמית ואויבו הגדול. הם למדו בחברותא במשך קיץ 1830, ונותרו מיודדים עד שגייגר פרסם ביקורת נוקבת על "אגרות צפון" ב-1836. שהותו שם הייתה קצרה למדי, והוא אף לא סיים את חובותיו האקדמיות, ועל כן לא קיבל תואר אקדמי.
אולדנבורג ואמדן
ב-1830, עם פרישת רבה של דוכסות אולדנבורג, נתמנה הרש"ר הירש בהמלצתו למחליפו והוא רק בן 22. הוא היה מופקד על שבע קהילות שהתגוררו בהן בסך הכל כאלף יהודים. ב-5 באוקטובר 1831 התחתן עם הנה (יוהאנה) יידל, בתו של בנקאי שהייתה מבוגרת ממנו בשלוש שנים.
ביום הכיפורים ת"ר (18 בספטמבר 1839) הורה להשמיט את כל נדרי מ"טעמים שבהלכה"; שנה לאחר מכן הורה להשיבה, ונימק בפני הקהל כי אף ששינוי כזה מותר, עדיף שלא יעשה בידי רב בודד.
במהלך שהותו בעיר התפלמס בחריפות עם מנהיגים רפורמים, וכן עם שונאי תנ"ך נוכריים. מאבקו שם לא צלח; כשעזב ב-1841 מונה ברנרד וכסלר, רפורמי רדיקלי מתומכי שמואל הולדהיים, למחליפו. במהלך שהותו בעיר חיבר את ספרו "חורב" על הסברת טעמי המצוות ומיונן לסוגיהן. הוא התקשה להוציאו לאור ועל כן הקדים ליצירה הגדולה המיועדת פרסום של חוברת בשם "איגרות צפון". שתי היצירות נכתבו בגרמנית. את איגרות צפון פרסם תחת שם העט "בן עוזיאל".
ב-1841 מונה לרבם של שני המחוזות המערביים של ממלכת הנובר, ו, ועבר להתגורר באמדן. הוא פיקח על 11 קהילות ובהן כ-2,000 נפש. שם המשיך בפעילותו הפולמוסית נגד הרפורמים תחת הסיסמה "האמת מתקיימת, השקר לא מתקיים", וכן הרבה לעסוק בחינוך ובגמילות חסדים.
ניקלשבורג
בדצמבר 1843 עלה לראשונה שמו של הירש כמועמד למשרת הרב הראשי למוראביה – רשמית, "רב ואב"ד ניקאלסבורג ומדינות מאהרען ושלעזיען" – משרה שלא הייתה לה מקבילה באירופה בהיקף הסמכויות. ממקום מושבו בניקלשבורג היה נושאה אחראי על חמישים ושתיים קהילות שמנו כ־40,000 יהודים. יהדות מוראביה הייתה מפולגת ומסוכסכת בריבים בין אדוקים לליברלים עוד בימי הרב הראשי הקודם נחום טרייביטש, אם כי החבל היה עדיין מסורתי יחסית. הראשונים לרצות ברש"ר היו פרנסיה של ניקלשבורג, הירש קוליש ואהרן קרפלס, שאחזו בעמדות פרוגרסיביות והצליחו לשכנע את הממשל לערב הדיוטות בהליך. הם ותומכיהם בוועד הקהילה סירבו לשקול את הרבנים המסורתיים במחוז אך גם אלו הליברלים לא היו לרוחם. הרש"ר, שהתפרסם באירופה כולה עקב ספריו הפופולריים והנגישים בנושאי אמונה, שנודע ככריזמטי ושהתגורר בגרמניה המודרנית, נראה כמועמד אידיאלי, גם משום שכזר היה מחוץ למחלוקות הפנימיות. באוקטובר 1844 נבחר על ידי הפרנסים לאב"ד ניקלשבורג, אך למינוי לרב החבל נדרשה כבר הסכמה מרבני הקהילות. מועמדותו עוררה מיד התנגדות עזה: הרב שלמה קוועטש מלייפניק, מגדולי המחנה האדוק, סירב לקבל שמי שהגדיר כעם הארץ – כינוי הגנאי השגור כלפיו, בפי מבקריו, היה "למדן של סידור" – ייבחר. יחד עם רבנים מסורתיים אחרים זלזל בידיעותיו בתורה. מן הצד המתקדם, הרב צבי הירש פאסל, שהיה יריב ותיק של הירש, מחה והציע את עצמו. לבסוף, חוסר היכולת לאתר מועמד מקומי מוסכם ולחץ הפרנסים הותיר את הרש"ר כאפשרות הריאלית היחידה. ב־30 בדצמבר 1846 נבחר פה אחד על ידי ועדת רבנים בת שישה חברים שהכילה את כל קצוות הקשת במוראביה, מהרב אברהם נוידא הליברל ועד לקוועטש עצמו.
הרש"ר עבר את הגבול ב־22 ביוני 1847. לאחר סדרת אירועים בת שבוע, הוא נכנס לתפקיד ב־30 בחודש, ט"ז בתמוז, בטקס חגיגי שניצחו עליו יצחק נח מנהיימר ושלמה זולצר ושפרנסים ורבנים מכל החבל נכחו בו. כהונתו הייתה רצופה פולמוסים עם שני המחנות. השמרנים, שזכרו את מנהג קודמיו ללבוש קאפטן וכובע פרווה, ראו בעין רעה את סגנון הופעתו ואת התעקשותו על שימוש בגרמנית טהורה. כשהתיר לערוך חופה בבית כנסת ולא מתחת לשמים, דבר שנחשב בעיני רבים לחוקות הגויים, עורר את כעס החרדים. כך גם נטען כלפיו שביכר את לימוד התנ"ך על התלמוד; לצד הערכה שזכה לה מפוסקים במחוז ובמדינות סמוכות, ספג גם תמיהה וזלזול. הוא אמנם עמד על השארת סדר התפילה כפי שהוא, אך הדבר כמעט ולא היה נושא לדיון בסביבה המסורתית יחסית של מוראביה ולכן הקנה לו נקודות מעטות בקרב יריביו השמרנים. במקביל לעימותיו עמם, הותקף מהאגף הליברלי בעיקר על ידי פאסל, ששטם אותו עוד מאז פרסום "איגרות צפון" אם כי תמך ביוזמות כמו הסמינר הרבני.
את ההתנגדות העזה ביותר עוררה תוכניתו להקים בניקולשבורג סמינר מודרני להכשרת רבנים על פי הדגם של ה"קולג'יו רביניקו" בפדובה. המוסד המתוכנן נתפש כאיום חמור בידי החוגים המסורתיים, שחששו עוד קודם מהביקורת של הירש על מוסד הישיבה (הגם שזו הייתה ממילא בצניחה מהירה אפילו בחבל האדוק) ומקריאותיו לרפורמה עמוקה בסדרי החינוך המקובלים. הם הכשילו את היוזמה, שקריסתה הייתה מהגורמים העיקריים שגרמו לו להבין כי חזונו בלתי ישים במוראביה ושעליו לעזוב.
במהלך אביב העמים, היה הרש״ר מראשי המאבק למען האמנציפציה ליהודים, שניתנה קצרות ב־1849 אך נשללה והוענקה לבסוף רק ב־1867. במאי 1848 אף נבחר כציר מטעם ניקלשבורג ללנדטאג המוראבי. הוא ארגן פעילות שתדלנות ענפה ופנה לציבור הנוצרי הרחב להעניק ליהודים שוויון זכויות. הירש סירב לארגן כל משלחת יהודית נפרדת ואף לתייג כל פעילות פוליטית משלו כיהודית, אלא התעקש תמיד להכליל את העניין היהודי בתוך המאבק הרחב יותר למען חוקה ליברלית. כשביקשו כמה קהילות לשגר משלחת יהודית לקיסר, שלל זאת הירש נחרצות וכתב למציעים כי: "אנו רוצים להיטמע אל תוך כלל האזרחים החברים במדינה, וככאלו אין לנו צורך בייצוג נפרד. רק בתחומים שהקונפסיות האחרות במולדתנו נוהגות כקבוצות דתיות מובחנות, נוכל גם אנו להיראות כך."
פרנקפורט
באותה שעה התרחשו אירועים הרי גורל בפרנקפורט דמיין. לאחר עשור בו הלכה וגברה יד הרפורמים בקהילה, גברה נחישות היסודות השמרניים להתנגד. הם היוו מיעוט מבוסס ובלתי-מבוטל – אפילו בעת מפלתם הכבדה בבחירות 1839, קיבלו הצירים האורתודוקסים שליש מן הקולות – שנהנה גם מתמיכת משפחת רוטשילד העשירה. החיכוך הפנימי, על רקע תהפוכות אביב העמים, הניע את הפרנסים ב-1849 לנסח חוקה חדשה לעדה. קבוצה של מסורתיים שאפה להקים מוסדות משלה ולמסד את מנייני התפילה הפרטיים שלהם (תופעה שהייתה נפוצה בגרמניה בקרב הרפורמים והאורתודוקסים גם יחד בקהילות שנשלטו על ידי הזרם הנגדי) לכדי בית-כנסת נפרד.
ב-28 בינואר 1850 הוגשה בקשה לסנאט של פרנקפורט כשהיא חתומה על ידי אחד-עשר חברים המבקשים רישיון להתארגנות "קהל עדת ישורון". לפי ההיסטוריון מספר זה של אחד-עשר חברים הפך ל"מיתוס מכונן" של הנאו-אורתודוקסיה בגרמניה, והונצח על ידי תועמלנים והיסטוריונים מטעמה.
ב-18 ביוני 1850 הסכים הסנאט להכיר ב"קהל עדת ישורון" כישות משפטית, אך חבריה היו עדיין חברים בקהילה היהודית הכללית. החברים הציעו את משרת הרב למיכאל זקש מברלין, והלה קיבל אותה ב-9 בנובמבר אך שינה לבסוף את דעתו. אנשי עדת ישורון פנו בבהילות למצוא מחליף ולבסוף עלה שמו של רש"ר, שמונה על ידם לאחר משא ומתן מזורז ותפס את מקומו בעיר באוגוסט 1851. באותו הזמן היה מאוכזב מכישלונו לבסס בית מדרש לרבנים במורביה ומהמכשולים שהערימו על תוכניותיו ראשי הקהילה, והפתיע כשבחר לנטוש רבנות חשובה לטובת קהילה קטנה וחדשה.
שהותו בפרנקפורט, כפי שציין מורגנשטרן, הייתה לפרק המכונן של פעילותו. המאורעות מהגעתו ועד לפולמוס הפרישה ב-1876 הפכו למה שההיסטוריון כינה "נרטיב פרנקפורט"; גרסתם כפי שהוצגה על ידי ממשיכי דרכו הייתה ליסוד חשוב של הנאו-אורתודוקסיה הגרמנית כולה. הרש"ר תואר כמי שהציל את אחרוני שומרי המצוות בעיר באמצעות סינתזה מוצלחת בין ערכי ההשכלה והתרבות הגרמנית ליהדות המסורתית, וגיבש קהילה משגשגת.
בפרנקפורט הוסיף חידושים עדכניים לדרכים הישנות. בית הכנסת נבנה בהדר רב, זימרה בו מקהלת גברים. בשחיטה הקפידו על היגיינה, ובעיקר, בבית הספר התיכון שולבו לימודי חול ולימודי קודש. בבית ספר זה, שאותו ניהל הוא בעצמו, אמור היה לגדול אותו יהודי אידיאלי המשלב 'תורה עם דרך ארץ'. קהילתו גדלה והצלחתה סייעה לביסוס קהילות דומות בערים גרמניות נוספות, ביניהן קהילת "עדת ישראל" בברלין שרבה היה רבי עזריאל הילדסהיימר. בפרנקפורט הוא כתב את פרשנותו לחומש ואת תרגומו לגרמנית. כן כתב פירושים לסידור התפילה ולתהילים.
מאידך, עורר מחאה דווקא מהיסודות המסורתיים ביותר. הוא סירב לנהוג כפי מנהגיה הישנים של פרנקפורט ואף הפר כמה מהם באופן בולט: בין היתר, התקין תפילה לשלום המלכות (שלא נאמרה מעולם בעיר החופשית, מחשש להעליב את הקיסר או את הרשויות) והקפות בשמחת תורה כמנהג פולין. כמה מניינים אורתודוקסיים עצמאיים, שהתקיימו בעיר כבר קודם, מעולם לא הצטרפו ל"עדת ישורון". הרב שלמה זלמן גייגר (אחיו הבכור של אברהם גייגר), מהאישים הבולטים במחנה האדוק בפרנקפורט, סנט בהירש על מנהגו לערוך הקפות בשמחת תורה במילים:.
ב-1854, כשפתח זכריה פרנקל, אבי הקונסרבטיביות, את בית המדרש לרבנים בברסלאו שנראה בעיני רבים מהאורתודוקסים כמענה לצורכי השעה, דרש רשר"ה שיבהיר באיזו מתודה הוא עומד ללמד במקום. במהלך השנים הבאות גינה את המחקר של פרנקל בכתובים; ב-1859, כשפרסם את ספרו "דרכי המשנה" בו קבע כי הלכה למשה מסיני משמעותה מנהגים עתיקים שהתקבלו ככאלה, יצא נגדו הירש למערכה ציבורית ממושכת שהחלה מפרסום מאמר מאת הרב ההונגרי גוטליב פישר בכתב-העת "ישורון". הירש תבע מפרנקל להצהיר אם הוא מאמין בכך שהתורה מן השמים במלואה, גם בעל-פה, וכשהלה פרסם הודעה עמומה בתשובה הוא תקף אותו בפומבי והכריז עליו ככופר גמור. כשהרמן כהן הצעיר שיגר אליו מכתב בו תיאר את שמירת המצוות הקפדנית של מנהל מכון ברסלאו וכיצד היה, בעת שיעוריו, מעיר לגבי סוגיות מסוימות כי "ירא השמים חייב להחמיר בכך!", ניצל הרשר"ה את ההזדמנות להדגיש את עמדתו. הוא פרסם את האיגרת ב"ישורון" וקבע כי כל אלה חסרי חשיבות אם אין בצדם אמונה נכונה.
פולמוס הפרדת הקהילות
בפרנקפורט עמד הרב הירש בראש המערכה להפרדת הקהילה האורתודוקסית מהקהילה הכללית, שנטתה לרפורמיות. לבד מניסיונות ההתערבות של הוועד בעצמאותה של "עדת ישורון", הוא ראה בעצם השיתוף עניין אידאולוגי ומהותי של מתן לגיטימציה לכופרים. בחוק הגרמני נשמרה ההתייחסות לקהילות היהודיות ברוח העבר, כגופים שכל היהודים היושבים בשטחן משתייכים להן מעצם לידתם, אלא אם כן המירו דת. ב-1876 הצליח הירש, בעזרת חבר הפרלמנט היהודי יצחק אדוארד לסקר, לשכנע את הממשלה להרחיב את תחולת החוקים שאפשרו לנוצרים לפרוש מכנסייתם, ללא צורך לעבור לדת אחרת, גם על היהודים (בשינוי זה הייתה הרחבה נוספת של היחס לקהילה היהודית בעידן האמנציפציה, לא עוד גוף קורפורטיבי פוליטי, אלא עדה דתית שיש לדון בכלים של חופש דת).
משקמה האפשרות המעשית, קרא לכל האורתודוקסים לפרוש מקהילת פרנקפורט דמיין הוותיקה שנשלטה על ידי הרפורמים ולהצטרף לקהילה האורתודוקסית החדשה. רוב חברי קהילתו, בראשות הלמדן הקשיש ר' משה מיינץ, סירבו להתפלג מהקהילה הישנה, וטענו כי יש להשתמש בחוק לכל היותר כדי לכפות על הוועד לספק את כל צורכיהם הדתיים. מתנגדי הפרישה גייסו לעזרתם לבסוף את אחד מחשובי רבני גרמניה, הרב זליגמן בר (יצחק דב) במברגר מווירצבורג. במברגר הכריע כדעת סיעת מיינץ, כי כל עוד מסופקים צורכי הדת אין סיבה לפרוש ויש אולי אף חיוב להישאר. בין הירש לבמברגר פרץ פולמוס הלכתי ואישי שהיה מלווה השמצות קשות: במברגר, שהיה שמרן בשאלת הפתיחות לתרבות הגרמנית, סירב לראות ביריבו המודרני-מדי לטעמו סמכות הלכתית, והתקשה להבין מדוע אין הוא נכנע בפני מיינץ; הירש ראה בבמברגר סמל לקהילה הישנה, על החינוך הישיבתי והמעמד הרבני האליטיסטי שהשתרר על ההמון, שאבד עליה הכלח לשיטתו ושאותה ביקש להחליף במודל דמוקרטי ושוויוני יותר. לבסוף, הרוב הגדול של חברי "עדת ישורון", כשהם מצוידים גם בלגיטימציה ההלכתית מצד הרב מווירצבורג, סירבו לפרוש: לכל היותר 80 משפחות מתוך בין 300 ל-350 הלכו בעקבות הירש. לקריאתו להתפלג הייתה השפעה מועטה אף ביתר גרמניה, וברחבי המדינה הוקמו רק מעט קהילות נפרדות. עד למלחמת העולם השנייה, התנהל בתוך הציבור האורתודוקסי – שמנה בין 15% ל-20% מיהודי גרמניה – ויכוח בין המיעוט הקטן שבחר בדרך הירש (Austrittorthodoxie, "אורתודוקסיה מתפלגת") לרוב שנותר בתוך הקהילות המאוחדות (Gemeindeorthodoxie, "אורתודוקסיה קהילתית").
שנותיו האחרונות
ב-1880 בערך, התנגד הירש לפרסום הספר "דבר אזהרה לישראל" מאת הרב הילה וכסלר. הילה, מקובל פרנקוני, חלם חלומות אותם פירש כנבואה אודות חורבן גמור הצפוי להתחולל ליהודי אירופה, וקרא להם לעלות לארץ ישראל. התנגדותו של הירש נבעה בעיקר מיחסו השלילי הכללי לדברי אגדה ומיסטיקה; במכתב שהוצא ככל הנראה על ידו, קבע המחבר כי מי שטוען לחלומות נבואיים בימים אלו חייב להיות רמאי או מטורף.
בעקבות הפרעות והגזרות ברוסיה פנה הרב יצחק אלחנן ספקטור אל הרש"ר הירש ואישים נוספים בבקשה שיסייעו ליהדות רוסיה, על ידי הפעלת לחץ בדעת הקהל העולמית, וכן על ידי שימוש בקשרים דיפלומטיים. הרש"ר הירש נענה למשימה. ופנה לגורמים שונים, בהם קיסר גרמניה וילהלם הראשון, שהיה דודו של הצאר אלכסנדר השלישי, בבקשה להתערבות. כמו כן, פרסם מאמרים בעיתונות הגרמנית על המתרחש ברוסיה, מאמרים שתורגמו והועתקו לעיתונים נוספים, וגייס כספים לסיוע לפליטים היהודים שברחו מרוסיה. בנוסף, פנה לרבני הקהילות בגרמניה, וביקש מהם לקבוע ימי צום ותפילה בקהילותיהם.
הרב הירש נפטר בגיל שמונים והותיר אחריו עשרה ילדים. בנו בכורו היה הרב מנדל הירש אשר ניהל את מוסדות החינוך של קהל עדת ישורון. אחת מבנותיו היא ציפורה סופי שהתחתנה עם הרב שלמה זלמן ברויאר, שמילא את מקומו של הרב הירש ברבנות בפרנקפורט. בת אחרת היא הסופרת שרה גוגנהיימר.
טעמי המצוות במשנתו
רש"ר הירש סיווג את המצוות בשישה חלקים המבוססים על שלושה עקרונות יסוד: אמת, צדק ואהבה: רעיון זה הוצג לראשונה בספרו איגרות צפון, והורחב בספר חורב אותו סידר רש"ר הירש לפי שישה חלקים אלו.
רבים נוטים לראות את עיקר חידושו בפרשנותו הסמלית למצוות; כפי שהוצג לעיל נראה שזאת אמת חלקית. בחלקי ה"עדות" וה"עבודה" המעשים והדיבורים סמליים לגמרי, וה"משפטים", ה"חוקים" וה"מצוות" הם מעשיים על פי רוב, אם כי לפעמים משולב בהם האלמנט הסמלי. פרשנותו למצוות סתרה את הגישה הרציונלית של הרמב"ם, שעליה לא היסס רש"ר הירש למתוח ביקורת.
יחסו לתרבות הכללית
שנות ה־40 של המאה ה־19 עמדו בסימן בירור והצטללות עמדות ביהדות גרמניה לאחר דור של בוקה ומבולקה שהתלוותה למודרניזציה המואצת; בעוד שמורי ההלכה הקשישים המעטים שנותרו ראו בהיכחדות החברה הישנה אסון וחורבן, הירש, שמעולם לא היה רב מסורתי, ראה בכך התפתחות חיובית והזדמנות להשיב את היהדות לתפארתה מקדם ומעבר לעיוותים שדבקו בה – בין היתר בתחום החינוך, שהירש שאף להנחיל בו את העקרונות ההומניסטיים והרציונליים ברוח הנאורות. רק עלייתם של כוחות רדיקליים יותר משמאל, בעיקר עם הצטללותה של התנועה הרפורמית, מיקמה אותו בקוטב השמרני־ריאקציונרי, וגם זה רק באופן יחסי ובגרמניה בלבד. הירש תמך ברעיונות ההשכלה המתונה. הוא אף אימץ שינויים חיצוניים רבים בסדרי בית־הכנסת, כמו מקהלה וכובד ראש בתפילות. במקביל היה קיצוני לגבי כל סטייה מעיקרי הדת, ועל בסיס זה תקף את הרפורמים והקונסרבטיבים, שמייסדיהם בגרמניה נטו לזהירות והמעיטו בשינויים מעשיים. ממניע זהה פסל כל עיסוק במדעי היהדות, שפגעו לדעתו במעמד הבלתי־מעורער של כתבי הקודש והמסורת.
פרופ' כתב:
יחסו ללאומיות גרמנית ויהודית
הרש"ר הירש הורה על הזדהות של כל יהודי עם הלאומיות והתרבות של המדינה בה התגורר, ולהשתלב עד כמה שאפשר בחיי המדינה, כל עוד זה לא הביא לסתירה כלשהי להלכה היהודית . התפיסה הזאת לא נבעה מניתוק בין הלאומיות לדת, אלא נבעה מהחיוב ההלכתי להיות נאמנים לעם המארח, באשר יהיה . על פי זה יש להבין את הערצתו לפרידריך שילר והסיבה שנשא דרשה חגיגית לילדי בית הספר שלו לרגל יום הולדתו המאה של המשורר ב־1859 . את השירים והתרבות של שילר הכירו תלמידיו בבית ספר, אשר גדלו בתרבות הגרמנית, ולכן ראה לנכון להתייחס ובאהדה לדברים הטובים בתרבות זו ולקרב אותה ליהדות . אך בשום אופן לא ראה את היהודים כבעלי לאומיות הארץ שמארחת אותם ובני דת משה, אלא "אף על פי שתהיו מתי מספר, תהיו גוי בין גויים, חטיבה לאומית מיוחדת בין האומות" . "בבשרו 'ולקחתי אתכם לי לעם', הכריז ה' על התכלית החיובית של גאולת מצרים. לא 'קהילה כנסייתית', שתתפלל אליו - אם לדבר במושגים ובלשון של זמננו - ביקש ה' לכונן, כי אם 'עם', 'אומה', ציבור בעל צביון חברתי', 'מדינה', חייבת לצמוח מגאולה זו, מדינה אשר כל הווייתה "החברתית" תהיה נעוצה בה', בנויה על ידו, מיוסדת עליו, מעוצבת על ידו ומוקדשת לו".
אמנם, הרש"ר הירש לא ראה בחיוב של ישיבה בין האומות בנאמנות בתור התכלית והשאיפה של היהדות, אלא רק התנהלות זמנית המותאמת לחיי הגלות . כאשר מטרת השהות הזאת, בין היתר, היא למען ייקחו הגוים דוגמה מהעם היהודי ועמידתם האיתנה בחוקי המוסר האלוהיים, וכך יתחנכו לאותן שאיפות נעלות של התורה לתיקון עולם והתנהלות מוסרית בינאישית וכלל אנושית. אך אחרי השלב הבסיסי הזה, יש את השלב השני, והוא "נועד להתגשם בארץ ישראל. שם ישכון ישראל בדד מן האומות. הוא לא רק יהיה מבורך, אלא ממנו תצא הברכה, והוא יהיה מקור הברכה – וישכן ישראל בטח בדד עין יעקב " . ומדבריו אלה, נראה שהרש"ר הירש לא רק ראה שהברכה העיקרית שישראל ישפיעו על האומות תהיה דווקא כשיהיו אומה לכודה בתוך עצמה בארצה, אלא שרק ככה באמת תיתכן ברכה שלמה על שאר העמים. ומשמעות הישיבה "בדד" הזאת מגדיר הרש"ר הירש : "הוא יחיה בארצו הגדורה בגבולותיה ולא ירבה קשרים עם עמים אחרים. הוא יקיים את תפקידו הפנימי הלאומי כעם בעל חברה לאומית, והוא לא יבקש את גדולתו כגוי בין גוים, כגוף לאומי המרשים בכוחו ובגבורתו".
הרש"ר הירש לא ראה צורך להדגיש כל כך את הלאומיות המובדלת של עם ישראל, אלא דווקא את המקום בו מתחברים העמים כולם עם ישראל. בזה הוא ראה את התפקיד של עם ישראל להשפיע על כל האומות, ולא רק להקים לעצמו לאומיות ומדינה מתבדלת מנותקת מכל העמים. הלאומיות היהודית, לשיטתו, לא הייתה כהבדלה שיש בה מן הבדלנות מהגוים, אלא כדי להוות דרך לאנושות כולה, וממילא גם החיים בהבדלה ובדידות מהעמים נועדו בסופו של דבר לחזור להשפיע על כל הגוים ללכת בעקבותם. "בישראל ייפתח רחם האנושות, בישראל ייפתח המצעד, אליו חייבים להצטרף כל העמים כבניי" . ואכן בשביל ייעוד זה של ישראל, "ניתנה לו הווייה לאומית".
יש להבין את ההמתנה שלו לקראת הגאולה, ואת ראיית פעילות תנועת חיבת ציון כ"עברה לא מעט", כהבנה שהגאולה לא תבוא כל עוד עם ישראל לא ימלא את תפקידו הלאומי של קיום התורה. ואדרבה! כל תחייה לאומית אמורה לגרור אחריה דווקא קיום רצון ה' במסגרת הלאומית, ולכן גם קיום רצונו אמור להוות תנאי לתחייה לאומית זו. "קמתם לתחייה לאומית מן המוות הלאומי, בניגוד לכל הסדר הטבעי של הדברים. ועתה שומה עליכם להתהלך כעם תחת הנהגתו הישירה של ה', המעידה על ה' לבדו, וכך תהיו לעם נחלה לה' – הנחלה הראשונה שחזרה אליו מן ההתנכרות והאלהת הטבע. נועדתם להיות כוכב שביט הדורך בשמי העמים, על מנת להחזיר את העמים אט אט". ולגבי היחס לארץ ישראל מהצד הלאומי, הוא כותב: "כל זרת וזרת בארץ ישראל קדושה הייתה לה׳ ולתורתו. בחוגים אחרים משמשים הארץ והעצמאות הלאומית מטרה, והחוקים – אמצעים למטרה זו. בישראל — התורה היא המטרה, ורק כאמצעי למטרה זו קבל ישראל את שתיהן: ארץ ועצמאות".
את ברית המילה ראה הרש"ר הירש כמצווה לאומית, ואת קרבן פסח כ"קרבן הלאומי" . ומתוך כך, המאפיינים של קרבן הפסח גם היוו מאפיינים ליסוד האומה הישראלית. לכן החיוב לאכול את קרבן הפסח בבית אחד הבין כך "לא יחידים ולא המון עם, אלא בתים, אנשים שהתאחדו בקבוצות משפחה – הם הם היסוד שעליו בונה ה' את עמו" , וכך ברית המילה מהווה תכונה אישית של הבא להצטרף לבית ששם ה' נקרא עליו. ויתר על כן כתב : "כשם שחפץ ה' לראות את הציבור רק כהשתקפו בבתים, כן ביקש ה' לראות את הבית רק במסגרת הכלל. אל יהיה הבית יחידה בודדת השייכת רק לעצמה, אלא כל בית הוא מקום – מטע, בו רוחו הלאומית ותפקידו הלאומי של הכלל יטופחו ויגיעו לידי השלמתם". ממילא, מתוך השקפה זו, מובנת מאד ההווא אמינא של התורה שדווקא הבכורים ישמשו ככהנים, שכן המייצג של כל משפחה הוא הבכור שלו, וכנציגי המשפחות של האומה היהודית היה לבכורים להתלכד יחד לחבר את כל "קבוצות משפחתיות אלה לציבוריות לאומית אחת".
הרב הירש ראה בתכונות אופי השונות בכל שבט מישראל כמכוון לכך ש"כל שבט ייצג סגולה לאומית מיוחדת", שאז עם ישראל בכללותו "יגלה לאומות את כוחו של האל המתגבר ומשתלט על כל דבר ארצי ואנושי ומעצב אותו כרצונו, לפיכך – אל תהא דמותו חד צדדית, כעם למופת ייצג סגולות לאומיות שונות זו מזו" , ובעצם עם ישראל אמורים להוות בבואה של כל האנושות כולה, וכל אדם בעולם ימצא בתוך עם ישראל סגולה לאומית המותאמת לאופיו וכך גם הוא יוכל לעבוד את ה' לפי הדרך שהשבט ההוא בעם ישראל מייצג.
ההשקפה הלאומית של הרש"ר הירש נותנת הסבר נוסף לשאלת שורש האנטישמיות. ובאמת, אי אפשר לא לראות שדווקא הרפורמים, אלה שהרש"ר הירש נלחם בהם במלחמת קודש, השילו מעל עצמם הסממן הלאומי בו הרש"ר הירש רואה כסיבה לשנאתם של האומות: "עצם הופעת ישראל כגוי, כעם בין העמים, כשהוא חסר את כל מה שיתר העמים מבססים עליו את קיומם הלאומי, מערער את כל השיטה החברתית והמדינית של שאר אומות העולם, עד שאין לך דבר שהוא מבקש יותר מלמחות את ישראל מבין העמים" . אמנם כאמור, מצד שני, דווקא הלאומיות היהודית הזאת עוד תביא לישועת העמים ותיקון העולם כאשר כל גויי הארץ יכוונו את דרכם ומוסרם על פי תורת ישראל.
בדרשתו בט' באב תרט"ו (1855) תקף רב רפורמי שטען כי המשך האבלות ביום הצום מהווה בגידה במולדת. הרש"ר אמר כי לו היו היהודים מייחלים לחידוש לאומי בלבד – היה הלה צודק לחלוטין, אך הדבר היחיד שמתאבלים עליו הוא ריבונות התורה. באוקטובר 1850, במכתב תשובה ששלח לשי"ר מפראג בנוגע לילד שלא נימול ושהוריו תבעו לרשמו כחבר הקהילה, הביע רש"ר הירש את עמדתו כי ראשית כל, אסור לבקש את הרשויות להתערב. הפתרון לסחף ההמון מהדת לא היה בניסיון לכפותה עליו כמימים ימימה אלא בהיפרדות:.
יחסו לפרשנות אגדות חז"ל
הרש"ר הירש כתב, שאגדות חז"ל מבטאות את רוח היהדות, אך לא באופן מפורש, כי אם ברמזים. זאת על מנת שעיקר התורה תישאר בעל פה והכתובים ישמשו רק כמזכירים.
ביחס לסמכות דברי חז"ל בחלקי האגדה שבתלמוד ובמדרש, נקט הרש"ר הירש גישה מבדלת בין דברי חז"ל ההלכתיים לאלו העוסקים בענייני אגדה:
יחסו לארץ ישראל ולגלות ולשיבה לארץ ישראל
הרש"ר הירש רואה בארץ ישראל את "ארץ התורה", המקום הייעודי – גם מבחינה גשמית גרידא – לקיום התורה, וה' רוצה שהיא תתקיים דווקא שם, והיא איננה רק כאמצעי בר תחליף בכל ארץ אחרת. הרש"ר הירש מכנה את הארץ: "גן עדן לעם התורה האלוהית", וזה מפני שהיא אחד משלושת העדים הנצחיים על גילוי כבוד ה' בעולם, בכך שהיא מגיבה בשפת שכר ועונש בהתאם לקיום או אי קיום התורה, דבר שלא קיים בשום ארץ אחרת. לכן גם ממילא, הצעד הראשון בגאולת ישראל - וגאולת העולם בכלל - הוא בכניסה לארץ ישראל, ודווקא משם יהיו אור לגוים.
אמנם, מצד שני, אין ארץ ישראל סיבת התאחדות של שבטי ישראל, ולא מתוך הארץ נולדה האומה הישראלית, אלא דווקא במדבר. דווקא שם הרחק מגבול הארץ נהיו ישראל לעם וקיבלו את החוקה שלהם התורה, וגם ניתן לקיים אותה – אמנם באופן מוגבל – בכל תפוצות תבל. רק אחרי שקיבלו את החובה המוטלת עליהם – עלו לארץ התורה ששם יקימו את מצוותיה, ורק בקיומה של התורה תלוי כל השגשוג של עם ישראל בארצו.
מפורסם מכתב שהרש"ר הירש כתב בתגובה לאיגרת ששלח אליו הרב קלישר מראשוני חובבי ציון. שם רואים בבירור שהרש"ר הירש התנגד לרעיון לאומי מצד עצמו, ללא ריח התורה, וחשש מפני הפיכת הרעיון הלאומי של ארץ ישראל למטרה בפני עצמה, שיכול להביא לשכחת העיקר – קיום התורה. ממילא, גם לא איבדו עם ישראל תפקיד וייעוד בגלות, וגם שם עליהם לקיים את הייעוד של גילוי מלכות ה' בעולם, שגם יגיע לפסגה שלו כאשר ישוב ה' ויקבץ אותנו חזרה לארץ ישראל שוב להקים את "מדינת התורה". לא יוכלו ישראל לקיים את תפקידם בין אומות העולם בצורה מושלמת, אלא דווקא בארץ ישראל כשהם "בטח בדד עין יעקב" פרודים מן האומות.
מתוך כך מובן, אם כן, מה שכותב הרש"ר הירש – על פי דברי ירמיהו הנביא – שבארצות הגולה, יחד עם האבל על חורבן ארצנו והתקווה לגאולה, עלינו מצד אחד לדעת להשתלב בנאמנות למדינה המארחת ולדעת שכאשר תגיע העת ה' ידאג לגאול אותנו מהגלות, דבר שרק יתקיים כאשר נמלא את חובותינו על פי התורה. הרי התורה יכולה להתקיים בחוץ לארץ מחד, וגם לא נוכל לשוב ללאומיותנו השלמה בארץ בלי קיום התורה כהלכה.
בנוסף, מדבריו בחורב ומהמכתב שלו לרב קלישר משתמע שהייתה לו עוד סיבה להתנגדות לפעולה אקטיבית לקידום הגאולה, וזהו איסור שלושת השבועות שבחז"ל, אך הוא לא שלל עקרונית פעולות התיישבות של יחידים בארץ ישראל, והיה שותף בפעילות ארגון הפקוא"מ, שסייע ליישוב הישן בארץ, ואף פרסם מכתב קריאה לסיוע למושבה פתח תקווה.
"איגרות צפון"
בשנת ה'תקצ"ו 1836 הוציא רש"ר הירש את ספרו הראשון, איגרות צפון, בשם העט "בן עוזיאל". הספר נכתב בשפה הגרמנית כחליפת מכתבים בין בנימין, הצעיר היהודי המתלבט, לבין חברו נפתלי, רב צעיר השומר אמונים למסורת. בנימין שוטח את טענותיו ותלונותיו על היהדות, ונפתלי מעורר אותו לשים לב לכך שכל היכרותו עם היהדות היא חלקית, חיצונית ושטחית, והוא לא בחן מעולם את השקפותיה של היהדות ביחס לשאלות היסוד, לתכלית האדם, ולתפקידו של עם ישראל. לאורך האיגרות נפתלי סוקר את משמעותה של היהדות ואת תפקידן של המצוות, ודרך כך משיב לתלונותיו של בנימין. הוא מסביר שבמהלך הדורות נשמר במסירות הקיום המעשי של המצוות, אך הרוח שעומדת בבסיסן נשכחה, ובשל כך בני הדור פוגשים יהדות בלתי מובנת ורבים מהם עוזבים אותה. הוא מציב כמשימה לדור את שאיבת רוח היהדות מתוך היהדות עצמה – התנ"ך ודברי חז"ל, ולא ממקורות חיצוניים, ובכך להפוך את היהדות למובנת. הוא מציג את תוכניתו לכתיבת ספר שיבאר את המצוות וטעמיהן; ספר זה יצא כתקדים לספר חורב, ע"פ דרישת המו"ל לבחינת ההתעניינות בנושאי הספר.
לימים תורגמו 'איגרות צפון' גם לעברית (מספר פעמים ועל ידי מתרגמים שונים). בהוצאה החרדית נצח הודפס החיבור עם צנזורה ועריכה של חלק קטן מן האיגרות, כך שיסתירו את ביקורתו של רש"ר הירש על החרדיות המזרח אירופית (לה הוא רומז בדבריו כנגד היצמדות טכנוקרטית לדקדוקי מצוות מעשיות מצוות אנשים מלומדה), את הבעת ריחוקו מעולמה הרעיוני והספרותי של הקבלה, ביקורתו על גישתו של הרמב"ם וכן על הנטייה הישיבתית להתעלם מלימוד התנ"ך במקורו. ההוצאה האחרונה היא של מוסד הרב קוק משנת תשע"ז, תרגום של ד"ר אברהם פורת, ובלי הצנזורה של הוצאת נצח.
"חורב"
לאחר הצלחתו של איגרות צפון, בשנת ה'תקצ"ז הודפס הספר 'חורב'. הספר מחולק למאמרים בנושאי המצוות ו"המידה המוטלת עלינו לקיימן". הספר כתוב בסגנון דיבור רטורי, כמו היה הרב הירש נואם אל הקורא דרך דפי הספר. חורב זכה לתפוצה רחבה ולביקוש רב, בגרמניה ומחוצה לה. לספר היה תפקיד מכריע בתהליך השיבה ליהדות המסורתית בגרמניה וגלילותיה. תקדים זה פתח שערים בפני רחוקים לשוב אל היהדות בשפתם, והביא בעקבותיו רבנים ואנשי חינוך לכתוב ספרים נוספים בהגות והשקפה יהודית בשפה המדוברת. תפוצת הספר 'חורב' הביאה למינויו של הרב הירש לתפקיד רב הקהילה החדשה האותודוקסית בפרנקפורט.
כאמור, ספרי הרב הירש נחלו הצלחה כבירה. צבי גרץ, לימים היסטוריון נודע, שהיה אז בחור צעיר, התרשם מהם כל כך עד שהגיע לביתו של הרש"ר הירש כדי ללמוד ממנו ועשה במחיצתו שלוש שנים מחייו. בהמשך חייו, אף על פי שפנה והפך לאחד ממבשרי היהדות הקונסרבטיבית ולאויבו המושבע, כינה גרץ את הרש"ר הירש "מורה בלתי נשכח" ו"ידיד אבהי".
כתבים נוספים
מעבר לספריו המפורסמים של הירש, חורב, איגרות צפון ופירושו הגדול לתורה (במסגרתו גם תרגם את התורה וההפטרות) כתב הירש עוד מגוון גדול של ספרים ומאמרים בתחומים שונים ביהדות. חלק ממאמריו של הירש התפרסמו לראשונה בכתב העת "ישורון" אותו יצר הירש ולימים נאספו ופורסמו באוספים ייעודיים. עד כה תורגמו רק חלק מכתביו הנוספים של הירש לעברית ולאנגלית, ואלו פורסמו בבמות שונות. כלל כתביו הוצאו לאור במקובץ בין 1902 ל-1910, בדפוס קאופמן שבפרנקפורט, בשישה כרכים. אוסף זה תורגם ברובו לאנגלית על ידי הוצאת פלדהיים בשם Collected Writings of Rabbi Samson Raphael Hirsch. כמו הצנזורה של "איגרות צפון" בהוצאת נצח, אי-פרסום של כתבים אחרים נבע מהקושי של העולם האורתודוקסי עם דעותיו. דרשתו הנלהבת לזכר פרידריך שילר, לדוגמה, עוררה מבוכה לאחר השואה ולא תורגמה. בין כתבים וספרים נוספים אלו ניתן למנות:
נוסף לכל אלו כתב הירש מאמרים נוספים בסוגיות כגון: מעמד האישה ביהדות (פורסם בלקט כתביו באנגלית ובגרמנית וכן בעברית בלקט "ישורון", הוצאת "תפוצה", 1983), ערכיו המוסריים-חברתיים של התלמוד, מעמדה של האגדה, מאמרים הקשורים לפולמוס הפרדת הקהילות, מאמרים שונים הקשורים לתפיסתו על תורה ודרך ארץ או אף נושאים אחרים כמו מאכלות אסורות.
מורשתו
בערוב ימיו פעל למען איחוד עולמי בין החרדים, שהיווה בסיס לאגודת ישראל. ככלל, היו מנהיגיה הראשונים של אגודת ישראל, אישים כמו הרב ד"ר יצחק ברויאר והרב יעקב רוזנהיים, תלמידיו ותלמידי שיטתו. תרמה לכך התנגדותו לשלילת הגלות. תפיסתו נתנה בסיס להתנגדות לציונות. זאת, אף שנקט בחייו כמה פעולות סיוע ליישוב היהודי בארץ ישראל.
עוד בראשית המאה ה־20 החלו צעירים, דור שלישי ל"תורה עם דרך ארץ", להתרחק מרעיונותיו תחת השפעת מה שכונה אז "כת האוסטיודן". נכדו יצחק ברויאר ואחרים העריצו את יהודי מזרח אירופה, שנראו להם אותנטיים ושורשיים, בניגוד למה שתפשו כקיום המנוון ומלא־הסתירות של הוריהם שהיו שקועים בתרבות הגרמנית. רגשות אלה באו לידי ביטוי בין היתר בהקמת 'אגודת ישראל' ב־1912, ובעיקר בפנייה של רבים בגרמניה לקבל חינוך בישיבות בליטא ובפולין. הבוגרים שיצאו משם, כמו הרב יחיאל מיכל שלזינגר, תוארו על ידי מרדכי ברויאר כנציגי מגמת "הלאה מהירש!" התגברות האנטישמיות ועליית היטלר לשלטון ב־1933 נראו כאישור גורף לתחושות אלה. בעוד שרבים הגנו על הסינתזה ההירשיאנית וסירבו להסכין עם קביעת הנאצים שהם זרים לתרבות אירופה, אחרים אימצו במלואו את האתוס הלמדני והמסתגר של המזרח. ב־1934 חיבר שמעון שוואב הצעיר את "שיבה ליהדות" (Heimkehr ins Judentum), בו תיאר את "תורה עם דרך ארץ" כצורך השעה שנכפה על רשר"ה בתוקף הנסיבות; הייתה זו התנערות מפורשת ראשונה של חניך השיטה ממנה.
בהוויה החרדית (שיוצאי מזרח אירופה נעשו בה דומיננטיים לגמרי) נדחקה דרכו הצידה, בכל מובניה של "תורה עם דרך ארץ": יורשיו באגודת ישראל נאלצו להתמודד עם מתן סמכויות גורפות ואף חוץ־הלכתיות למעמד ההנהגה הרבני, בניגוד להשקפה הדמוקרטית־קהילתית בענייני הלכה שהתחנכו עליה, ועם התנגדות חזקה לתרבות האירופאית. בהמשך המאה, נמוגה כמעט כליל השפעת הנאו־אורתודוקסיה. בעולם החרדי מתורצת כיום "תורה עם דרך ארץ" כאמצעי חירום שהיה נכון לשעתו בלבד כדי למנוע נטישה המונית של הדת; עם זאת, בשל מעמדו המכריע כמייסד ארגונים ושיטות שהיה להם חלק מרכזי בהקמת אגודת ישראל, ובניגוד לרבנים חדשניים אחרים בני דורו, רש"ר כן נחשב כרב מקובל בקרב הציבור והגותו נלמדת, לעיתים תוך הסתייגות או התעלמות מקטעים שונים במשנתו. שוואב, שהיה לאידאולוג חרדי ליטאי, המליץ לצנזר שני מכתבים בשו"ת 'שמש מרפא' בהם דן הירש באי־תקפותן של התפישות המדעיות של חז"ל מפני ש"הם שנויים במחלוקת וודאי לא יובנו, ופרסום רק היה מביא צרות". בחוגים אחדים, בעיקר בקרב יוצאי גרמניה בארצות הברית, נשתמר העיון והעיסוק במורשת 'תורה עם דרך ארץ' כערך מרכזי. נכדו, הרב יוסף ברויאר, כתב, והסביר כי תורה עם דרך ארץ היא שיטה התקפה בכל מפגש חרדי עם המודרנה, ואיננה הוראת שעה.
היפורתודוס ספטמפסכיאטוס
היפורתודוס ספטמפסכיאטוס (שם מדעי: Hyporthodus septemfasciatus) הוא מין של דג גרם ממשפחת הדקריים ותת-משפחת הדקרים, המצוי בטבע במזרח האוקיינוס השקט שלחופי סין, הונג קונג, טאיוואן, קוריאה ויפן וייתכן שאף במערב אוסטרליה כשתצפיות מאזורים מערביים יותר נובעים מטעות בזיהוי. הוא שייך לסוג היפורתודוס אך חלק מהחוקרים רואים בו בן לסוג דקר.
מין זה יכול להגיע לאורך 155 ס"מ ולמשקל של 62.8 ק"ג אך לרוב אינו עולה על אורך של 1 מטר. הוא בעל גוף עגלגל עם גוף חום ועליו פסים כהים לאורכו, הראש רחב עם לסתות גדולות ובולטות המותאמות לבליעת טרף גדול והסנפירים קצרים אך רחבים ומעוגלים בצורתם. הסנפירים כהים יחסית בקצוות.
הוא מצוי לאורך מזרח האוקיינוס השקט סביב שוניות אלמוגים בעומק של 5 עד 30 מטרים ומחפש מזון של דגים אחרים וסרטנים. לאורך חופי יפן המין נידוג למאכל במגוון מאכלים של המטבח היפני. למרות זאת האוכלוסיות שלו אינם בסכנת הכחדה.
משפחת המומינים והשיטפון הגדול
משפחת המומינים והשיטפון הגדול (בשוודית: Småtrollen och den stora översvämningen) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון אשר פורסם לראשונה בשנת 1945 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זה היה הספר הראשון בסדרת המומינים. הספר אשר יצא לשווקים במהלך סוף מלחמת העולם השנייה, נחשב לעיתים רבות בתור פריקוול לסדרת ספרי המומינים משום שרוב הדמויות הראשיות מוצגות רק בספר הבא בסדרה "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים". הספר לא תורגם לעברית.
עלילת הספר
מומינאמא מותקפת בהמשך על ידי חרק מסוג ארינמל אך האחרים מצילים אותה. לאחר מכן הם מאתרים את השמנטפים ומקבלים את אחת הסירות שלהם. בהמשך, לאחר שטרול-ים מוביל אותם ליבשת מרוחקת, החבורה מגיעה למגדלור בו חי ילד עם שיער אדמוני אשר מציין בפניהם כי הוא ראה את מומינאבא. בעקבות כך מומינאמא, מומינטרול וסניף ממשיכים בדרכם בעוד שטוליפה נשארת לגור עם הילד אדום השיער.
לאחר מכן מתחיל שיטפון. החברה מצליחה להציל בדרכם חתולה ואת גוריה. בהמשך הם מוצאים מסר בבקבוק ממומינאבא ובסיוע חסידה הם מאתרים את מומינאבא אשר מצא מקלט על עץ. הם מצילים את מומינאבא והולכים למקום אחר שאליו לא הגיע השיטפון. בהמשך הם מאתרים את בית המומינים, אותו מומינאבא בנה בעצמו עבור המשפחה, אשר נסחף בשלמותו בשיטפון.
קינטנה רו
מדינת קינטנה רו (בספרדית: Quintana Roo; רשמית: המדינה החופשית והריבונית קינטנה רו, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Quintana Roo) היא אחת מ-31 מדינות מקסיקו. היא ממוקמת בדרום-מזרח מקסיקו, במזרחו של חצי האי יוקטן, ובכך היא המדינה המזרחית ביותר מבין מדינות מקסיקו. היא גובלת במדינת יוקטן בצפון-מערבה, במדינת קמפצ'ה במערבה ובבליז בדרומה. עיר בירתה היא צ'טומל.
העיר המאוכלסת ביותר בקינטנה רו היא קנקון. נכון ל-2010, התגוררו בה 705,000 נפש. האזור שופע באתרי תיירות נופש ותיירות היסטורית ובכללם האי קוסומל, והשמורה הביוספרית ואתר המורשת העולמית סיאן קאאן.
הסוכנות הממלכתית להגנה וחקירות
הסוכנות הממלכתית להגנה וחקירות (בבוסנית, קרואטית, סרבית לטינית: Državna agencija za istrage i zaštitu, SIPA, סרבית קירילית: Државна агенција за истрагу и заштиту, СИПА) היא סוכנות המשטרה הרשמית של בוסניה והרצגובינה. הסוכנות נמצאת תחת ניהול ישיר של משרד הביטחון של בוסניה והרצגובינה.
היסטוריה
הארגון הוקם בשנת 2002 במקומה של סוכנות ההגנה והמידע (בוסנית: Agencija za zaštitu informacija) של הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה. היא הוקמה בעיר הבירה בסרייבו בשנת 1992 על ידי משרד הפנים, אולם עקב המצב באותה תקופה עם פרוץ מלחמת אזרחים, היחידה התמקדה יותר בלחימה עירונית. לאחר המלחמה נחתם הסכם דייטון, שהביא לפירוק הסוכנות וליצירת SIPA, הסוכנות הממלכתית להגנה וחקירות, אשר הוקמה בשנת 2002 על ידי משרד הפנים.
בהתאם לחוק הסוכנות הממלכתית לחקירות והגנה ובהתאם לתקנות אחרות, SIPA מבצעת משימות הנמצאות בתחום שיפוטה ברחבי בוסניה והרצגובינה. זהו גם הכלי הבסיסי ליציבות המדינה וכלי הגורם לתושבי בוסניה והרצגובינה להרגיש בטוחים ובטוחים מפני איומים במדינה.
פעילויות SIPA כוללות מעצרים של אנשים החשודים בביצוע פשעי מלחמה, כמו גם חקירת פעילויות הלבנת הון, מאבק בפשע מאורגן ומלחמה בטרור, מתן תוכנית להגנת עדים, תמיכה, והקמת ופיתוח יחידות מיוחדות, המקבילות המקומיות ל-SWAT האמריקני או ל-SOBR הרוסי.
ארגון
SIPA התחילה עם שלושה עובדים בלבד, ואילו כיום היא מונה מעל 850 עובדים העובדים ב-11 יחידות ארגוניות במטה הסוכנות ובארבעה משרדים אזוריים בערים סרייבו, טוזלה, באניה לוקה ומוסטר. הסוכנות עוסקת במניעה, חשיפה וחקירת פשע מאורגן, מאבק בטרור וסחר בלתי חוקי - איתור פושעי מלחמה, מאבק בסחר באנשים.
מאסטר שף
מאסטר שף היא תוכנית מציאות ישראלית המשודרת, החל מ-14 באוקטובר 2010, בעבר בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת ומנובמבר 2017 בקשת 12, בהפקת "גיל הפקות". במרכז התוכנית הישראלית בשלנים חובבים, חסרי ידע מקצועי בבישול, שמתחרים ביניהם על התואר "המאסטר שף של ישראל".
התוכנית מבוססת על תוכנית בריטית בשם זהה, ששודרה לראשונה ברשת ה-BBC בשנת 1990 ומשודרת מאז תחת זיכיון בכעשר מדינות ברחבי העולם. ברוב המדינות, בדומה לישראל, זכתה התוכנית לשיעורי צפייה גבוהים במיוחד ולביקורות מצוינות. טרום התוכנית, נוסעים הנבחרים להתלמדות אצל שפים שונים לתקופה בת חודשיים עד שלושה.
בשנת 2013 בעונה השלישית, בפרק הגמר שברה התוכנית את שיאי המדרוג של כל הזמנים (מאז שהחלו מדידות המדרוג), עם שיא של 46.6% אחוזי צפייה.
"מאסטר שף" היא זוכת שלושה "פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה" לשנים 2015, 2017 ו-2020 בקטגוריה "תוכנית המציאות הטובה ביותר".
מהלך התוכנית
במרכז התוכנית מתחרים בשלנים חובבים, המבשלים לביתם ולהנאתם ואינם עוסקים בבישול כמקצועם העיקרי, על תואר "המאסטר שף של ישראל", מומחה הבישול.
בתחילתה של כל עונה בשלב הראשון נבחנים מתמודדים רבים במבחני מיון מול חבר שופטים מקצועי, שמחליט האם מגיע להם לעלות לשלב הבא. לשלב השני עולים 50 מתמודדים. מתמודדים אלו נוסעים לחו"ל להתלמדות אצל שפים שונים לתקופה בת חודשיים עד שלושה חודשים.
בשלב השני המתמודדים מגיעים לשלב מחנה האימונים, בו הם לומדים מושגים מעולם הבישול, מתנסים בבישול מקצועי ונבחנים במבחני מעבר שונים. לאחר שלב זה מנופים 36 מתמודדים (בכל העונות מלבד העונה הראשונה, בה נופו 38 מתמודדים). 14 המתמודדים הנותרים הם "נבחרת העונה" והם נכנסים לתוכנית (מהעונה השנייה, השלישית, הרביעית והשביעית נבחרת העונה הורכבה מ-14 מתמודדים, ועונת הילדים שהתקיימה בשנת 2012 הנבחרת הורכבה מ-16 מתמודדים).
בכל פרק בתוכנית מוטלות על המתחרים משימות שונות ומגוונות, כמו: יצירת מנות, שחזור מנה קיימת ושימוש בחומר גלם קיים או נבחר ליצירת מנה. בסוף כל פרק הדחה השופטים מנפים את המתחרה שביצועיו היו פחות טובים משל האחרים.
היסטוריה
משדר הגמר של העונה הראשונה היה המשדר הנצפה ביותר בישראל באותה השנה (שנת 2010). משדר הגמר של העונה השנייה היה המשדר הנצפה ביותר בטלוויזיה המסחרית בישראל, מאז החלה מדידת הרייטינג, עם 46.1% אחוזי רייטינג ומעל ל-50% אחוזי רייטינג ברגעי השיא.
משדר הגמר של העונה השלישית שבר שיאים והיה למשדר הנצפה ביותר בישראל בטלוויזיה המסחרית בכל הזמנים, עם שיעור צפייה של 46.6% אחוזי רייטינג, כשברגע השיא שיעור הצפייה עמד על 52.3% אחוזי רייטינג. בינואר 2014 החלה שידורה של העונה הרביעית של התוכנית.
בתחילת שנת 2015 החלה עונת ה-VIP של התוכנית אשר צולמה שנתיים קודם לכן. לעונה זו היה ממוצע אחוזי צפייה יחסית נמוכים, כאשר בגמר הושגו 32.5% צפייה בלבד.
ב-21 ביוני 2015, החל שידור העונה החמישית. בגמר של עונה זו, הושגו 35.2% צפייה בלבד, מה שהופך את גמר זה לגמר הכי פחות נצפה בכל משדרי הגמר של מאסטר שף (מתוך חמש העונות הרגילות).
בשנת 2011 יצא לאור הספר "מאסטר שף: ספר המתכונים, עונה ראשונה", בהוצאת "כנרת זמורה ביתן" - ספר בישול עם כל המתכונים שנכללו בעונתה הראשונה של התוכנית. בשנתיים שלאחר מכן, ראו אור ספרי המתכונים המסכמים את אלה שנעשה בהם שימוש בשתי העונות שלאחר מכן, "מאסטר שף: ספר המתכונים, עונה שנייה" ו"מאסטר שף: ספר המתכונים, עונה שלישית" - גם הם בהוצאת "כנרת זמורה ביתן". בהמשך, ב-2015, עוד במהלך העונה החמישית, לקראת השלבים הסופיים, פורסם ספר המתכונים של אותה עונה בתוכנית.
מאסטר שף ילדים (2012)
"מאסטר שף ילדים" היא תוכנית ספין אוף של "מאסטר שף", בה נשמרים חוקי התחרות הרגילים אך מתמודדים רק ילדים ונערים בגילאים 8–14.
עונת ה-VIP (2015)
עונה זו צולמה עוד ב-2013, אך שידורה נדחה בכשנתיים.
עונה שישית (2016)
העונה האחרונה ששודרה במלואה בערוץ 2 (קשת).
עונה שמינית (2019)
העונה השמינית עלתה לשידור ב-28 במאי 2019, בקשת 12. בעונה זו הוסיפו את אלמנט "סינר הזהב", אשר מוביל את הנבחנים ישירות לנבחרת.
ספיישל VIP 1 (2019)
לעונה זו נוסף גם ספיישל VIP ששודר ב-16 בנובמבר 2019, כמעט חודשיים לאחר גמר העונה. הפרס בספיישל זה היה אבזור וציוד מטבח לתרומה. בספיישל זה החליף מאיר אדוני את אייל שני, אשר היה בחוץ לארץ בעת הצילומים.
עונה תשיעית (2020–2021)
שידור העונה התשיעית החל ב-9 בדצמבר 2020.
ספיישל VIP 2 (2022)
הספיישל עלה לשידור ב-6 בפברואר 2022.
ספיישל VIP 3 (2022)
הספיישל עלה לשידור 7 בפברואר 2022.
עונה עשירית (2022)
שידורי העונה העשירית החלו ב-15 ביוני 2022 והסתיימו ב-29 באוקטובר. בעונה זו הצטרפה רותי ברודו לסגל השופטים.
ספיישל VIP 4 (2022)
הספיישל עלה לשידור ב-30 באוקטובר 2022.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות:
ביקורות:
STS-54
STS-54 הייתה המשימה ה-3 של אנדוור וה-53 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-13 בינואר 1993 ונמשכה קרוב לשישה ימים. המטרה העיקרית של המשימה היה הצבת לוויין תקשורת TDRS-F במסלול.
תיאור המשימה
המעבורת שוגרה ב-13 בינואר 1993 מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי. ביום הראשון של המשימה שוחרר למסלול לוויין תקשורת TDRS-6 שהוא הלוויין החמישי ברשת תקשות של נאס"א TDRS. בהמשך הצוות פעל לפי תוכנית וביצע ניסויים בתחום חקר קרני רנטגן, חוסר משקל, ביולוגיה והשפעל שהייה בחלל על עצמות.
ביום החמישי של המשימה מריו רנקו וגרגורי הארבו ביצעו פעילות חוץ רכבית שנמשכה 4 שעות ו-28 דקות. מטרת פעילות זו היה לבחון יכולת עבודה של אסטרונאוטים בתא המטען הפתוח של המעבורת כהכנה להרכבת חלקים של תחנת החלל הבין-לאומית.
המעבורת נחתה ב-19 בינואר במסלול נחיתה 33 במרכז החלל קנדי.
שבט קמפבל
שבט קמפבל (באנגלית: Clan Campbell, בסקוטית גאלית: Na Caimbeulaich) הוא שבט סקוטי, ששטחו ההיסטורי נמצא כיום במחוז ארגייל וביוט שבמערב סקוטלנד, הממלכה המאוחדת.
שבט קמפבל התעצב לכדי ישות שבטית סביב המאה ה-13 באזור לוך או בארגייל שבמערב סקוטלנד, במהרה הפך לשבט חשוב עם כוח פוליטי רב בסקוטלנד כשהוא מחליף נאמנויות בין שליטים סקוטים לכתר האנגלי. השבט היה מרכיב פוליטי וצבאי חשוב בכל אירוע או מערכה צבאית בסקוטלנד, כולל מלחמות אנגליה-סקוטלנד, מלחמת האזרחים האנגלית ומרידות היעקוביטים. החל מהמאה ה-17 השבט נותר בנאמנות לכתר האנגלי ואנשי השבט גויסו ללא פחות מ-16 רגימנטים בצבא אנגליה (ובהמשך הצבא הבריטי), בהם רגימנט המשמר השחור (הרגלים ה-42) ורגימנט ההיילנדרים ארגיילשייר (הרגלים ה-91) שהוקמו על ידי ראשי השבט עבור הצבא הבריטי (שניהם כיום חלק מהרגימנט המלכותי של סקוטלנד).
היסטוריה
באופן מסורתי מקורות השבט מיוחסים לממלכת סטרת'קלייד הבריטונית (התקיימה עד המאה ה-11) אשר התפרסה באזור דרום-מערב סקוטלנד. האזכור הכתוב הראשון למשפחת קמפבל הוא משנת 1263, כאשר מלך סקוטלנד אלכסנדר השלישי מכנה את האציל גילספי ממנסטרי באיגרת רשמית בשם "גלספי קמפבל". משפחת קמפבל המוקדמת שכנה באחוזות באזורי דרום-מזרח ומרכז סקוטלנד בתקופה זו, אך באמצעות נישואים עם יורשת ממשפחת אודוין (O' Duine) מלוך או שבאזור ארגייל בהדרגה מרכז הכוח של השבט המתהווה נוצר בארגייל. בעשורים הראשונים כונה השבט שבט אודוין על שם האחוזה שירשו בני השבט ובהמשך השבט שינה את שמו לשבט דירמיד (Diarmid) על שם חזיר בר מהמיתולוגיה הקלטית המוקדמת (שדמותו משמשת גם כיום כסמל השבט).