cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
She Loves Control
"She Loves Control" (בעברית: "היא אוהבת שליטה") הוא שיר של הזמרת הקובנית-אמריקאית קמילה קביו, שנכלל באלבום הבכורה שלה,Camila משנת 2018. הוא נכתב על ידי הזמרת אילסי ג'ובר ומוסטפא אחמד ומפיקי השיר סקרילקס, פרנק דוקס ולואי בל. מבחינה מוזיקלית, "She Loves Control" הוא שיר EDM ורגאטון. השיר זכה לביקורות חיוביות באופן כללי ממבקרי מוזיקה, שהעריכו את הפקתו. מבחינה מסחרית, השיר נכנס למצעדים בנורווגיה ובבריטניה, והגיע למקומות 36 ו-40 בהתאמה. יתר על כן, השיר נכנס למצעדים בשווייץ, ספרד, קנדה, שוודיה והולנד, והגיע למקומות 59, 69, 77, 77 ו-81 בהתאמה. בבריטניה קיבל "She Loves Control" מעמד כסף על 200,000 עותקים שנמכרו במדינה.
הרכב
"She Loves Control" הוא שיר דאנס-אלקטרוני הכוללת גיטרה ספרדית ובס. בראיון משנת 2017, מעריץ שאל את קביו מה השיר אותו היא הכי אוהבת לבצע; היא השיבה ואמרה "אני מתרגשת לבצע את השיר הזה, הוא נקרא 'She Loves Control' ואני נרגשת לבצע אותו רק כי הוא מאוד כיף".
מפלגת עתיד מזהיר (איסלנד)
עתיד מזהיר (איסלנד) היא מפלגה ליברלית באיסלנד שנוסדה בשנת 2012.
היסטוריה
המפלגה הוקמה ב-4 בפברואר 2012, לקראת בחירות 2013. בשעת הקמתה למפלגה היו שני חברים בלבד, פונדם סטינגרימסון, שערק מהמפלגה הפוגרסיבית, ורוברט מרשל שערק מהברית הסוציאל-דמוקרטית. בבחירות 2013 זכתה המפלגה בשישה מושבים מה שהפך אותה למפלגה השישית בגודלה. מאז היבחרה לפרלמנט המפלגה הלכה וצנחה בכוחה הפרלמנטרי עד שבבחירות 2017 לא הצליחה להיבחר לפרלמנט.
הורדת ממד
בסטטיסטיקה, למידת מכונה ותורת האינפורמציה, תהליך הורדת ממד (dimensionality reduction) הוא תהליך של צמצום מספר משתנים מתוך כלל המידע, על מנת לשמר כמה שיותר מהמשמעות של המידע עצמו.
שיטות להורדת ממד
בחירת מאפיינים (Feature selection)- גישה בה ננסה לבחור תת-קבוצה של משתנים מתוך כלל המשתנים, לתת הקבוצה הזאת נקרא מאפיין (feature). המטרה בגישה זאת היא לבחור את המאפיינים שמייצגים בצורה אופטימלית את המידע.
הטלת מאפיינים (feature projection) - בגישה זו נמיר את המידע על ידי המרה של מידע המאופיין כמרחב בעל ממדים רבים (high-dimensional space) למידע המיוצג במרחב עם פחות ממדים. ההמרה יכולה להיות המרה ליניארית כמו בשיטת ניתוח גורמים ראשיים (PCA), והיא יכולה להיות גם המרה לא-ליניארית כמו ב-Autoencoders.
במקרים מסוימים, סוגים בסיסיים של ניתוח נתונים, כמו סיווג או רגרסיה יתבצעו בצורה יותר מדויקת על מידע שעבר הורדת ממדים מאשר על המידע המקורי.
הסלעים הנודדים
הסלעים הנודדים (ביוונית: Πλαγκταὶ - "משוטטים") היו במיתולוגיה היוונית קבוצה של סלעים שנעו בלב ים, והמעבר ביניהם היה מסוכן וכמעט בלתי אפשרי. היחידים שהצליחו לעבור בשלום את הסלעים היו יאסון והארגונאוטים, שספינתם הצליחה לנווט ביניהם. על פי הארגונאוטיקה, לאחר שעברה הספינה ארגו את הסלעים הם קפאו לנצח ולא המשיכו להתנגש, אורפאוס, שהיה משורר דגול ושר במהלך המעבר בין הסלעים טען שהסלעים קפאו בעקבות השירה שלו.
במסעם של הארגונאטים, על פי הארגונאוטיקה של אפולוניוס מרודוס, היו למעשה שתי קבוצות סלעים מסוכנים: "הסלעים המתנגשים" - הסימפלגדות (Symplegades), שני צוקי סלע אימתניים, שמקומם היה במצרי בוספורוס, בדרך הלוך, והסלעים הנודדים בדרך חזרה, ככל הנראה בקרבת סיציליה. ליאסון סייעה בניסיונו לחצות את הסלעים הנודדים תטיס, יחד עם שאר נימפות הים, הנראידות.
באודיסיאה להומרוס, מדריכה קירקה את אודיסאוס כי "הסלעים הנודדים" נחצו בשלום רק על ידי ארגו, ספינתו של יאסון, וכי קיימת דרך חלופית להגיע לאיתקה - מעבר דרך מפלצות הים סקילה וכריבדיס. אודיסאוס נענה לעצתה של קירקה, אך שישה מאנשיו מוצאים את מותם במלתעותיה של סקילה.
קיים ויכוח לגבי מיקומם של הסלעים: לפי האודיסיאה, מאחר שסקילה וכריבדיס שכנו במצר מסינה, הרי שהסלעים שוכנים בקרבת סיציליה. לפי גישה אחרת הם שוכנים בצפון מערב יוון, אולי בחופים סלעיים בקרבת האי לפקדה.
ביצירתו יוליסס קרא ג'יימס ג'ויס לפרק העשירי בשם "הסלעים הנודדים", אך ככל הנראה התכוון דווקא לשני הצוקים שבמצר בוספורוס.
אקלים בטיחות
אקלים בטיחות בארגון היא גישה חדשה יחסית, אשר על פיה הנהלת ארגון צריכה לעודד את העובדים לדווח על אירועי בטיחות, ולתגמל אותם על יזום תהליכים לשיפור הבטיחות. אקלים הבטיחות מעודד את המפעילים לדווח על ליקויים בתהליכים שעלולים לגרום לכשל, ומבטיח את ביטחונם האישי של המדווחים על ליקויים כאלו. במקום ועדות חקירה, ממנים ועדות תחקור, שתפקידן להסביר את נסיבות האירוע הבטיחותי, עם דגש על תנאי העבודה ועל תהליכי התפעול.
הגישה הפרואקטיבית
באופן מסורתי, המלחמה בתאונות מבוססת על הגישה הפרואקטיבית, שמחייבת פעילות מונעת ברמת הארגון וברמת הפרט. ברמת הארגון, אחריות ההנהלה היא ליצור תנאים שימנעו תאונות. ברמת הפרט, העובדים נדרשים לנהוג באחריות.
באקלים של הישרדות, עלולים מנהלים בכירים להרגיש עצמם נפגעים מחשיפה של ליקויים בתהליכים, ועלולים להתנקם באדם שדיווח על הליקוי. האשמת המפעיל שפעל בתום לב, על פי כללי ההתנהגות המקובלים בארגון, ולטובת הארגון, גורמת נזק רב לתהליכים של אבטחת בטיחות.
מחקרים של השנים האחרונות מראים שלא ניתן להסתפק בגישה הפרואקטיבית למניעת תאונות, מכיוון שההתנהגות הבטיחותית של העובדים מושפעת ביותר מאופן תגובת ההנהלה לאירועי בטיחות. בתהליכים המסורתיים של הפקת לקחים, ההנהלה מבקשת למנוע אירועי בטיחות עתידיים על ידי הרתעה, המבוססת על ענישת האדם שהיה סמוך למקום האירוע ברגע התרחשותו. ההנהלה מתייחסת אל העובד כאל "תפוח רקוב" שיש להרחיקו, כדי למנוע נזקים עתידיים. לצורך כך, ההנהלה נוהגת למנות וועדת חקירה, שתפקידה להצביע על התרשלות העובד במניעת האירוע.
ועדת חקירה
ועדות החקירה נוקטות בגישה של חוכמה לאחר מעשה, תוך התעלמות ממורכבות המצב בו היה נתון העובד המואשם בהתרשלות. לדוגמה, ועדת שימוע במשרד הבריאות החליטה להאשים את הצוות הרפואי במחדלי המערכת בעקבות מותה של יולדת, אף על פי ששחבר וועדת השימוע המליץ למשרד הבריאות להטיל את האחריות על המקרה על הנהלת בית החולים, כי "יהיה זה משגה להטיל את כובד האחריות למקרה זה על כתפיהם של אנשים מסורים ואחראיים אשר לא היו מסוגלים לתפקד כראוי בנסיבות שהוכתבו להם באותו לילה". החלטת ועדות החקירה להאשים את העובדים במחדלי המערכת היא צפויה, מכיוון שהמנדט שלה אינו למנוע את התאונה הבאה, אלא לחלץ את הממונים על הבטיחות משיני הביקורת הציבורית. הציבור מעוניין לראות את המערכת מטהרת את עצמה מן הנגע שנחשף, כדי להבטיח שמקרים כאלה לא יקרו בשנית: למראה ראשים נערפים, הוא נרגע, כמו במקרה של הש"ג בקרית שמונה. לציבור לא ברור מיהם האחראים למחדל, והוא סומך על ועדת הבדיקה. הציבור אינו מודע לכך שחברי ועדת הבדיקה הם נציגיהם של האחראים למחדל, והוא מקבל את המסקנה ש"הש"ג אשם". לציבור אין כלים לבדוק כיצד האשמת העובדים המעורבים באירוע אכן תורמת לבטיחות. העיתונות נסמכת על מידע מההנהלה, ובדרך כלל אינה מצליחה להצביע על האחראים, שבמסגרת תפקידם היו צריכים לדאוג לאבטחת הבטיחות, וצריכים להביא לשיפור הבטיחות.
השפעות שליליות
מחקרים של השנים האחרונות מראים שהאשמת העובדים הזוטרים גורמת לנזק לבטיחות. העובדים האחרים רואים בעובד שנענש שעיר לעזאזל, שהאשמתו מאפשרת להנהלה להסיט את הדיון הציבורי ממחדלי בטיחות שקיימים בארגון. בטווח הקצר, הנזק הוא שההנהלה נמנעת מתהליך של הפקת לקחים מהאירוע, במטרה למנוע תאונות דומות בעתיד. בעקבות תאונת האימונים צאלים א' הוקמה וועדת בדיקה שמצאה כשלים בתפקוד של מספר קצינים ביחידה. וועדת הבדיקה התעלמה מדיווחים על ליקויים בהוראות הבטיחות שאיפשרו את הכשל. תיקון הליקויים נעשה רק כעבור שנתיים, בעקבות תאונת האימונים צאלים ב'.
בטווח הארוך, התייחסות כזו גורמת לנתק בין ההנהלה לבין העובדים בתחום של אבטחת הבטיחות: מחשש לכך שיואשמו, העובדים נמנעים מלדווח על אירועי בטיחות, מעלימים מידע חשוב שעשוי לסייע לשיפור הבטיחות, נמנעים מליזום תהליכים למניעת תאונות, ויוזמים פעילויות יקרות, במטרה להגן על עצמם במקרה של אירוע בטיחותי. לדוגמה, רופאים נוהגים להפנות מטופלים לבדיקות מיותרות "ליתר ביטחון", מחשש שיתברר כי טעו בדיאגנוזה. במקרה של תאונה, האנשים שהיו מעורבים בה, גם אם הם בטוחים בחפותם, מנסים לטשטש עובדות, מכיוון שהם יודעים שוועדת החקירה מחפשת עדויות במטרה להאשים את הש"ג.
אבטחת אקלים בטיחות
חוקר התאונות סידני דקר הצביע על הצורך בחקיקה שתגביל את ועדות הבדיקה ותחייב אותן לעסוק אך ורק בדרכים לאבטחת הבטיחות, ולא תאפשר להם להסיט את הדיון למישור הרשלנות האישית של העובדים. כדוגמה הוא ציין את החוק האווירי של נורווגיה, האוסר על שימוש במידע שהתקבל בוועדות החקירה למטרת הרשעת מי שסיפק את המידע. התקן המוצע נועד לשמש בסיס לחקיקה לאקלים בטיחותי.
עקרון השיפור המתמיד
בתהליך אבטחת הבטיחות, הארגון נדרש להגדיר תהליך של שיפור מתמיד בתכונת החסינות של המערכת, על ידי זיהוי, אבחון והתמודדות בטוחה עם מצבים ואירועים בלתי צפויים. הכוונה היא שהמצבים והאירועים שהיו בלתי צפויים עד לאירוע הכשל, יהיו צפויים בגרסה המשופרת, ולפיכך ניתן יהיה להתמודד עימם בהצלחה בעתיד. עקרון השיפור המתמיד בארגון קובע את הצורך לחפש ולזהות אופני כשל, ולקיים תהליך של הפקת לקחים בכל מקרה של זיהוי אירוע שעלול להיחשב כבלתי צפוי.
עקרון שיתוף המידע
אחד התורמים הקריטיים לאווירה של אמון העובדים בהנהלה הוא שיתוף המידע בנושאי בטיחות בכל הרמות. מודל לשיתוף מידע כזה הוא על ידי פרסום דיווחי העובדים על מפגעים בטיחותיים באתר אינטרנט של החברה, באופן שכל עובד שהיה מעורב באירוע בטיחותי יכול לוודא ולהיווכח שההתייחסות אליו היא הוגנת.
עקרון אחריות הארגון
גורם עיקרי לכשלים ארגוניים הוא חוסר הגדרה או הגדרה חלקית ומעורפלת של אחריות וסמכויות במניעת הכשלים. ההנחה הסמויה היא שהמפעיל יכול למנוע את הכשלים, ושאם הוא לא הצליח בכך, הסיבה לכך היא התרשלות. לדוגמה, התקן IEC 60601-1-8 להתרעות במערכות רפואיות דורש לפרט בהוראות בספרות הנלווית למוצר פרטים, כגון אלגוריתמים, הדרושים לתפעול במצבים מורכבים, אותם מפתחי המערכת לא הצליחו להגדיר במדויק. כמו כן התקן מחייב את אנשי הצוות הרפואי לקרוא, להבין, ולפעול על פי הספרות הנלווית הנ"ל. ההנחה הסמויה היא שאנשי הצוות הרפואי ידעו להשתמש במידע זה בעבודתם השוטפת, וישכילו לפעול על פי ההגדרות והציפיות של אנשי הפיתוח, גם כשהם עובדים תחת לחץ זמן. בפועל, המפעיל יכול לעשות מעט מאוד למניעת הכשלים, והוא מתקשה להתמודד עם מצב חריגים עימם הוא לא זכה להתנסות.
עקרון אחריות הארגון אומר שהארגון צריך לפרסם הנחיות המגדירות את הכישורים ואת תרגולות התפעול, וליצור את התנאים בהם המפעילים יכולים וצריכים להשיג את הכישורים הללו, להגדיר הנחיות ולוודא שהמפעילים פועלים על פי ההנחיות, לזהות מצבי חריגה מההנחיות, להגדיר ולוודא תנאי הפעלה שיאפשרו מניעת כשלים, ולהגדיר תהליכים של הפקת לקחים.
דורבן מצויץ
דוֹרבָּן מצויץ (שם מדעי: Hystrix cristata) הוא מין של מכרסם מהסוג דורבן החי בצפונה של אפריקה ודרומה יותר אך גם באיטליה ובאי סיציליה.
מאפיינים
הדורבן המצויץ הוא דורבן גדול שאורכו 61–83 ס"מ ומשקלו 13–27 ק"ג, השני בגודלו אחרי דורבן הכף. הוא בעל קוצים שחורים-לבנים ושערות לבנות לאורך הגוף. הקוצים מזדקרים מהגב כלפי מעלה עד לעורף, ומכאן השם מצויץ. גם זנבו ארוך אבל אינו בולט. הראש קטן והעיניים והאוזניים אינם בולטות. כמו לרוב המכרסמים השיניים הקדמיות מתפתחות ביעילות, מה שעוזר לדורבן לכרסם כמעט כל דבר כולל גזעי עצים.
הדורבן חי במגוון אזורים מסוואנות עד מדבריות ואזורים הרריים. הדורבן הוא יצור החי בבדידות או עם בן זוג אחד ויוצא מהמאורה בלילה לאכול. הם צמחוניים וניזונים מעשבים, שורשים ופקעות. עם זאת מדי פעם הם יגוונו בנבלות, חרקים ואף חולייתנים קטנים. יש להם מעיים מגודלים העוזרים להם לעכל חומרים קשיחים.
לדורבנים יש מעט מאוד טורפים בטבע הכוללים אריות, נמרים או צבועים. כשטורף מתקרב הדורבן מקשיח את הקוצים וגורם להם לקרקש ביחד, מה שעשוי להבהיל את הטורף. אם זה לא עוזר הדורבן תוקע את הקוצים לתוך איבר רגיש כמו החוטם או הכפות והקוצים נתלשים. הפצע עשוי להזדהם ולגרום לפציעה קטלנית לעיתים. גם אנשים שהפתיעו דורבנים כבר מתו מהפציעות.
כמה להקות אריות באפריקה צדות דורבנים בתדירות גבוהה, כאשר כמה לביאות מטרידות את הדורבן ומסיחות את דעתו, בעוד אחרות נעות אליו מהכיוון הנגדי ונושכות את אפו. עם זאת זהו ציד מסוכן ולעיתים חלק מהלביאות נדקרות בכפותיהן או בפניהן.
קרב גנגוט
קרב גנגוט (ברוסית: Гангутское сражение, בשוודית: Sjöslaget vid Hangöudd) היה קרב ימי שהתרחש ב-7 באוגוסט 1714 בין הכוחות של רוסיה הצארית לבין כוח שוודי כחלק של מלחמת הצפון הגדולה. הקרב הסתיים בניצחון רוסי. קרב זה היה הניצחון הראשון של הצי הרוסי. הוא איפשר לרוסים פעילות חופשית בים הבלטי.
לקראת אביב 1714 דרום ומרכז פינלנד היו בשליטה רוסית. הרוסים שאפו לקבל מוצא חופשי לים הבלטי, אולם הים היה בשליטה שוודית, ואלו לא אפשרו לרוסים גישה בצורה שהרוסים שאפו אליה, לכן הגיעו הרוסים למקנה שיהיה עליהם להכניע את השוודים.
בסוף יוני 1714 התכנס הצי הרוסי במזרח פינלנד במטרה להנחית תגבורת לחיזוק הכוח הרוסי בעיר טורקו, הנמצאת כ-100 ק"מ מערבית לאזור. אספקת תגבורות ביבשה לכוח הרוסי שישב באזור לא הייתה אפשרית ולכן הוחלט להעביר את התגבורת והאספקה דרך הים. הצי השוודי חסם את הצי הרוסי להמשך המסע שלו ליעד. בשלב זה, פקד פטר הגדול על הצי להתארגן להעברת חלק מהספינות דרך לשון יבשתית שאורכה כ-2.5 ק"מ לצד השני של חצי האי. בהיוודע המהלך, פוצל הצי השוודי. החלק הראשון, בפיקוד נילס ארנשולד, החל בתנועה למקום בו צפויות היו הספינות הרוסיות לחזור לים, החלק השני החל בהכנות למתקפה על הצי הרוסי שנשאר במקום.
מהלך הקרב
פיוטר הגדול החליט לנצל את הפיצול בכוח השוודי. בבוקר 6 באוגוסט לא הייתה רוח כלל. כתוצאה מכך, התקשו ספינות המפרש השוודיות לנוע בים. כוח רוסי, שהורכב מ-20 ספינות משוטים, החל לעבור דרך הכוח השוודי אך במרחק גדול מספיק ממנו כדי לא להיות חשוף לכוח האש. לאחר הצלחת המהלך, ביצע כוח נוסף, בהיקף של 15 ספינות, את הפריצה. השוודים היו בדעה ששאר הכוח הרוסי ימשיך במהלך דומה והחליטו להחזיר את הכוח שקודם לכך נשלח למקום הנחיתה הצפוי של הרוסים. הרוסים ניצלו את יכולתם לנוע בעזרת משוטים וכוח בהרכב של 23 ספינות תקף את השוודים. תחילה השוודים עמדו יפה במתקפה, אך ההתקפה השלישית, בה השתתפו ספינות בכמות גדולה בהרבה, הייתה מוצלחת והרוסים הצליחו להשתלט על עשר ספינות שוודיות, כולל ספינת הדגל של מפקד הכוח, נילס ארנשולד, שנלקח בשבי. שאר הספינות עזבו לכיוון האי אלנד.
השלכות הקרב
הניצחון בקרב איפשר לרוסים לנוע בחופשיות במפרץ הפיני ובמפרץ הבוטני ולתת תמיכה משמעותית לכוח היבשה בפינלנד.
This Feeling
This Feeling הוא שיר של הצ'יינסמוקרס בהשתתפות קלסי בלריני. השיר נכתב והופק על ידי הצ'יינסמוקרס, יחד עם הכתיבה של אמילי וורן. השיר יצא לאור על ידי חברות התקליטים דיסרופטור רקורדס וקולומביה רקורדס ב-18 בספטמבר 2018, כסינגל השביעי מתוך אלבום האולפן השני של הצ'יינסמוקרס, Sick Boy. כמו כן, השיר מופיע במהדורת הדלוקס של אלבום האולפן השני של בלריני, Unapologetically.
נכון ליוני 2023, השיר הושמע למעלה מ-575 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-58 מיליון פעמים ביוטיוב.
לארי אובאנון
לארי אובאנון (באנגלית: Larry O'bannon; נולד ב-15 באוגוסט 1983 בלואיוויל, קנטקי) הוא כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע גובהו 1.94 מטר.
קריירה
אובאנון שיחק בעונת באוניברסיטת לואיוויל עמה הגיע עד לפיינל פור טורניר המכללות. בעונתו האחרונה במכללה רשם אובאנון ממוצעים של 15.2 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-2 אסיסטים למשחק.
אובאנון התחיל את הקריירה שלו במועדון הסרבי הכוכב האדום בלגרד עמה הגיע לגמר הליגה האדריאטית תוך כדי שהוא מעמיד ממוצעים של 8.9 נקודות ו3.2 ריבאונדים למשחק. את עונת פתח אובאנון במועדון האיטלקי אמאטורי אודינה ולאחר מכן עבר לנאפולי.את עונת  החל אובאנון באי כרתים במועדון היווני, אגו רת'ימנו בה שיחק 7 משחקים וקלע 8.9 נקודות למשחק. לאחר מכן עבר לאקדמיק סופיה עימה זכה באליפות בולגריה כשהוא קולע 8.6 נקודות ומוריד 3.3 ריבאונדים למשחק.
ב-31 בדצמבר 2008 חתם אובאנון במועדון הישראלי מכבי ראשון לציון, בעונת 2008/2009 הוא הציג יכולת טובה שעזרה למועדון להישאר בליגת העל בכדורסל ועל כן הוחתם לעונה נוספת במועדון (2009/2010).
בעונת 2010/2011 חתם במכבי חיפה, אך ממנה שוחרר במהלך חודש פברואר 2011 לאחר שסבל מספר חודשים מדלקת בתוספתן שגרמה לו להיעדר חודשיים ממשחק במדי הקבוצה והתברר שייאלץ להתאושש עוד חודש, מה שלא תאם את ציפיות הצוות המקצועי של הקבוצה.
בעונת 2012 שיחק אובאנון במדי בוקה ג'וניורס מליגת הכדורסל הארגנטינאית.
בעונת 2014/15 חתם אובאנון בקבוצת הפועל תל אביב שם הצטיין במשחקו הראשון בדרבי התל אביבי כאשר קלע 29 נק'.
קומדי סנטרל 100
קומדי סנטרל 100 או 100 הסטנדאפיסטים הגדולים ביותר של כל הזמנים היא תוכנית ספיישל של ערוץ הכבלים האמריקני קומדי סנטרל ששודרה באפריל 2004. בתוכנית נבחרו 100 הקומיקאים האמריקאים הגדולים ביותר של כל הזמנים (ברשימה ישנם 97 קומיקאים אמריקנים ו-3 קנדים הפועלים בעיקר בארצות הברית). שם התוכנית יכול להטעות משתי סיבות: מכיוון שהוא לא מציין את השיוך הלאומי, ומכיוון שחלק מהאנשים שנבחרו אינם סטנדאפיסטים במובן הצר של המילה אלא שחקנים-קומיים.
בית שיזופולי
שיזופולי (Sciesopoli) הוא שמו של מתחם בעיירה סלבינו, שלמרגלות האלפים בצפון איטליה, אשר שימש משנת 1933 ועד סוף מלחמת העולם השנייה כמעון קיץ לילדים מטעם המפלגה הפשיסטית. לאחר המלחמה הוסב על ידי חיילי הבריגדה היהודית, בראשותו של משה זעירי, ל"בית עליית הנוער". בבית התגוררו בתקופות שונות לאחר המלחמה כ-800 ילדים יהודים משארית הפליטה אשר הגיעו לאיטליה בדרכם לארץ ישראל. ילדים אלה נודעו בשם "ילדי סלבינו". "בית עליית הנוער" פעל בין ספטמבר 1945 לנובמבר 1948.
שיזופולי הפאשיסטי – בית נופש לנוער איטלקי פשיסטי
המתחם נבנה בתמיכתם של תורמים רבים אשר שאפו להקים מתחם הכשרה מודרני לספורטאים. בראש רשימת התורמים התנוסס שמו של בניטו מוסוליני, אשר תרם 5000 לירות איטלקיות מכיסו להקמת המבנה. מרבית התורמים תרמו עד כ-100,000 לירות מכיסם. המתחם כלל חדרי מגורים, אולם התעמלות, אולם קולנוע, בריכת שחייה, חדרי משרדים, כיתות לימוד ומלאכה, מרפאה, חדרי שירותים, מחסנים ומגרש למסדרים.
מיד לאחר הקמתו ועד לסוף מלחמת העולם השנייה שימש המתחם כבית נופש ופנימייה לבני נוער ממשפחות האליטה הפאשיסטית במילאנו. בני הנוער נשלחו למקום בחודשי הקיץ על מנת להכשירם לקראת הצטרפותם כחברי המפלגה הפאשיסטית הלאומית. בני הנוער התחלקו לשתי קבוצות, "ילדי הזאבה" (Figli della Lupa) היו הקבוצה הצעירה, ו"הבלילה" (Opera Nazionale Balilla) היו הקבוצה הבוגרת. המקום נוהל על ידי המפלגה, שדאגה להטמיע בנערים את עקרונות האידאולוגיה הפאשיסטית באמצעות תליית דגלים ותמונות של מוסוליני, ושימוש בסיסמאות פשיסטיות. בני הנוער עסקו בפעילויות ספורטיביות ובתרגילי סדר צבאיים. הם ערכו מפקדים ויצאו למסעות בהרי האלפים. פעולות אלה שימשו כהכנה לגיוסם לצבא. בנוסף, שימש המתחם גם כמרכז חברתי, והתקיימו בו מסיבות, הוקרנו סרטי קולנוע והצגות.
ב-25 ביולי 1943 הצביעה המועצה הפשיסטית העליונה על הדחתו של בניטו מוסוליני מהשלטון. ב-8 בספטמבר הורה היטלר על פלישת כוחותיו לשטחה של איטליה וכיבושה. היטלר הקים ממשלת בובות שנקראה רפובליקת סאלו, ומוסוליני שימש בה כ"ראש המדינה" וכשר החוץ, תחת חסות גרמניה. לאחר פלישת הגרמנים לאיטליה, ננטש מתחם שיזופולי.
מסעם של הילדים ניצולי השואה לאיטליה
לאחר מלחמת העולם השנייה, נותרו ברחבי אירופה ילדים ובני נוער יהודים רבים יתומים ועקורים. הם יצאו מהמחנות, היערות, מקומות המסתור והמנזרים וחיפשו דרכים להשתקם. חיילי צבאות בעלות הברית דאגו להעברתם לבתי חולים ומחנות ששימשו את הצבא הגרמני בתקופת המלחמה, שם היו תחת השגחה ופיקוח של ארגוני העזרה לעקורים היהודים. שני הארגונים המרכזיים שפעלו למען הפליטים ברחבי אירופה היו אונרר"א, ארגון הסיוע לפליטים שפעל באזורי הכיבוש של בעלות הברית באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה, והג'וינט, ארגון סעד, רווחה וצדקה יהודי אמריקאי. ארגון נוסף היה "תנועת הבריחה", התארגנות ציונית האחראית ל של אלפי ניצולי שואה לארץ ישראל. תחילה אורגנה הבריחה באופן ספונטני אך לאחר מכן אורגנה על ידי "ההגנה".
לאחר תקופת החלמה במחנות של בעלות הברית, נאספו הילדים בקבוצות לפי מקום הימצאם על ידי הארגונים השונים. כבר בשנת 1944 החל לפעול באיטליה המרכז הגדול ביותר לפליטים יהודים, שהוקם על ידי חיילי הבריגדה היהודית ומתנדבים מהיישוב היהודי בארץ ישראל. בשנת 1945, שונה שמו ל"המרכז לגולה באיטליה". המרכז הפעיל יחידות מתנדבים עבריות רבות באיטליה.
הארגונים ובראשם חיילי הבריגדה, העבירו את קבוצות הילדים דרך האלפים לצפון איטליה, התחנה הראשונה בדרכם לארץ ישראל. הם הוסעו בחשאי ובגלוי למחנות מעבר בסביבות מילאנו, ורונה, מודנה, בולוניה ואחרות. במקביל, חצו את הגבול מאות פליטים אשר הגיעו ברגל, במשאיות וברכבות למחנות אלו גם כן. רובם נלקחו דרך האלפים לבית בויה אוניונה 5 (Via Unione) שבמילאנו, שהיה מקום ריכוז זמני לשארית הפליטה באיטליה, והופעל על ידי ארגוני העזרה היהודיים ו"המרכז לגולה".
העברתם של הילדים לשיזופולי
אזרח איטלקי בשם רפאל קנטוני ועוזרתו מתילדה קסין שמו להם למטרה לעזור לילדים היהודיים ולהחזירם לחיק היהדות, והחלו מארגנים קבוצות של ילדים ונוער במונה ובלוצרן. כדי להקים קבוצה נוספת הם פנו לעזרת משה זעירי, חבר קבוצת שילר, חייל הבריגדה שהוצב במילאנו והוא החל לארגנה. הקבוצה הראשונה כללה 20 ילדים מפולין ומהונגריה. זעירי, חברו לפלוגה טדי בארי, ופרופסור לואיג'י גוריני, פעלו להקמת בית שיספק את צורכיהם של הפליטים היהודים.
ביולי 1945 עברה הקבוצה עברה לבית בפיאצטורה, הסמוכה לעיר ברגמו.. לאחר שהקבוצה גדלה מאוד ונוספו לה מדי יום ילדים ניצולי מחנות, הבית כבר לא התאים לקליטת ילדים נוספים. לכן, הוחלט להעבירם לסלבינו.
גוריני, שהיה חבר בכיר במפלגה הסוציאליסטית, דאג לארגוני הנוער באזור ופעל רבות למען הפליטים היהודים. תחילה, הם פנו למשרדי המושל בברגמו, ובידם אישור מן המושל הצבאי של מילאנו להקמת הבית. המשרד לא נעתר לבקשותיהם מכיוון שהמבנה שימש באותה העת כסמינר לכמרים. נאמר להם כי אם ישיגו כתב ויתור החתום על ידי הקרדינל של מילאנו, המשרד יאשר להם להיכנס לבית. המשלחת הצליחה להשיג את האישורים הנחוצים ממשרד המנהל המרכזי בברגמו ולואיג'י גוריני זכה בשטר החכירה של שיזופולי תמורת דולר אחד לחודש, והפך לממונה הרשמי על המבנה מול השלטונות. בספטמבר 1945 קיבלו את האישור להשתמש בשיזופולי למימוש מטרותיהם
בראש הבית עמד משה זעירי, שהיה חייל ארץ ישראלי בצבא הבריטי בפלוגת ההנדסה 745 ("פלוגת סולל בונה") בבריגדה היהודית, ואיש חינוך.
לאחר שהייה קצרה במילאנו, הועברו הילדים בקבוצות קטנות לבית בסלבינו, שם הוכשרו לקראת העלייה לארץ וזכו לחיים חדשים. הילדים נאספו מרוסיה, רומניה, הונגריה, צ'כוסלובקיה, פולין, ליטא, גרמניה.
חיי היומיום בשיזופולי
המתחם יכול היה להכיל כ-400 נפשות בו זמנית. הילדים היו בגילאי 3 עד 18, רבים מהם יתומים. הם הגיעו לעיירה בקבוצות לפי המקום בו העבירו את המלחמה, ובעת הגעתם לבית, קיבלו את פניהם המדריכים הארץ ישראלים. אחת הקבוצות הראשונות שהגיעו לבית הייתה קבוצת "אחווה" של כ-30 ילדים מלודג'. הקבוצה הייתה מלוכדת ודוברת עברית ולאט לאט החלו להגיע לבית קבוצות רבות ומתחלפות של ילדים מאירופה. בעת שקבוצה אחת עלתה לארץ ישראל, קבוצה חדשה הגיעה לבית.
בחודשים הראשונים, היה מחסור במזון ובבגדים חמים וכתוצאה מכך המנות היו קצובות. ארגון הג'וינט וארגונים בארץ ישראל לא שלחו תחילה תרומות כספים ומזון לילדים, אך ככל שעבר הזמן, החלו להגיע תרומות מגורמים שונים, כגון אונרר"א, הג'וינט, הקהילה היהודית באיטליה בראשות עמנואלה קנטוני, ראש עיריית מילאנו באותה התקופה, ארגונים פרטיזנים אנטי פשיסטיים, והבריגדה היהודית.
הצוות
אנשי החינוך העבריים ובראשם משה זעירי, עשו ככל יכולתם למען הילדים ושימשו כאבא ואמא למענם. הם היוו חלק מרכזי בהתפתחותם של הילדים ובתהליך הכשרתם לעלייה לארץ ישראל.
חיילי הבריגדה היהודית היו הארגון הצבאי המשמעותי והמרכזי ביותר שפעל למען ילדי סלבינו. חטיבת הבריגדה פעלה באיטליה עד אוגוסט 1945. חיילי הבריגדה עזרו בדרכים שונות, בין אם בהעברת הילדים לבית, העברת מזון (העבירו 15% ממזונם לילדי סלבינו), ובין אם בניהול הבית והעברת בגדים. כמו כן, עשו החיילים רושם עז על הילדים ניצולי השואה. לראשונה, נתקלו הילדים בחיילים יהודים מארץ ישראל, אשר לחמו בפאשיסטים ובנאצים. החיילים תרמו להטמעת הערכים הציוניים בילדים, אשר רצו להילחם בארץ ישראל כמותם.
גם התושבים המקומיים היו מעורים בנעשה בבית ועודדו את הילדים בפעילותם.
צרכים בסיסיים
הילדים עברו תהליך של שיקום פיזי ונפשי מהתלאות אותן חוו בתקופת השואה. בפעם הראשונה מזה שנים קיבלו הילדים את הצרכים הבסיסיים הקיומיים שחסרו להם במהלך המלחמה. כל ילד קיבל מיטה ומזון, והמדריכים פעלו להחזרת שגרת החיים של בני נוער בגילם.
בנוסף, ניתנו לילדים השירותים הרפואיים להם נזקקו, כגון טיפולי כינים וטיפולים בדלקות ומחלות אותם נשאו מימי המלחמה.
תוך זמן קצר, הילדים התרגלו לחוקי הבית ולסדר היום, דבר שאפשר להם לחזור לתמימותם ולהרגיש שוב ילדים. אולם, טראומת השואה לא נעלמה, אלא נדחקה לצד, על מנת לפנות מקום לחיים המתחדשים.
הכשרה ולימודים
הילדים חולקו לכיתות לפי גילם, והתחנכו בתוכנית לימודים שנועדה להשלים את לימודיהם בתחומים כלליים אותם החסירו, וכן לימוד מלאכות שונות כמו מסגרות, נגרות ותפירה. בנוסף, הקפידו על חינוך ליהדות וציונות שנועד להכינם לעלייה לארץ ישראל, כולל לימוד עברית. ארבע שעות ביום הילדים עבדו בכל ענפי הבית, כשהם מנהלים את חייהם בכוחות עצמם, ללא שכירת עובדים מבחוץ.
תרבות ויהדות
בבית התקיימו חיי תרבות עשירים. מקהלת הילדים בניצוחו של משה זעירי הופיעה בפני בני הבית בחגים ובאירועים מיוחדים וזכתה להצלחה רבה. נערכו פעילויות של שירה, ריקודים, התעמלות, שמיעת סיפורים וחגיגות בשבתות ובחגים. הילדים הוציאו עלון בשם "ניבנו" ובו סיפורים, זיכרונות מבית ההורים ומאמרים פרי עטם.
מנהג קבוע בסדר היום הייתה הנפת דגל הלאום במגרש המסדרים.
המדריכים שאפו לשמור על החגים והמסורות היהודיים אשר נשכחו בתקופת השואה. הם ערכו קבלות שבת, שתלו עצים בט"ו בשבט, אספו עצים ביערות בל"ג בעומר וישבו בצוותא בחדר האוכל בליל הסדר. לעיתים גם נסעו למילאנו כדי לראות אופרות וליהנות מבילויים נוספים. המדריכים אף שינו את שמותיהם של הילדים לשמות עבריים.
בין הילדים ששהו בבית, היו גם ילדים למשפחות חרדיות, אשר לפני המלחמה ניהלו אורח חיים דתי. כאשר הגיעו ילדים אלה לשיזופולי, שאפו רבים מהם לחזור לאורח חייהם הקודם, אך החיים בשיזופולי היו חילוניים, ולא ניתן להם המענה לצרכיהם. לדוגמה, כלי המטבח לא היו כשרים, וקבלת השבת נערכה כשעתיים לאחר כניסתה. המדריכים הציוניים דחקו את הדת מחיי היומיום, והעדיפו להכשירם לערכי הציונות לקראת העלייה לארץ. לאחר המלחמה, עדויות אלה, כמו גם עדויות מבתי ילדים נוספים באיטליה, הגיעו אל חברי תנועת פועלי אגודת ישראל בארץ ישראל. בעקבות עדויות אלה, נשלחו שליחים דתיים מארץ ישראל אשר ניסו לספק למחנות העקורים ובתי הילדים הללו מזון כשר ולעשות ככל יכולתם על מנת שישמרו את מנהגי הדת.
העלייה לארץ
הילדים עזבו בקבוצות לפי סדר הגעתם ועלו לארץ כחלק מעליית הנוער של מפעל ההעפלה, שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב'. הקבוצה הראשונה עזבה ב-1946והאחרונה בנובמבר 1948, כחצי שנה לאחר הקמת המדינה, אך כבר מספטמבר 1948 הפסיקו להגיע ילדים חדשים לבית. סך הכל עברו בבית כ-800 ילדים. הילדים עלו לארץ ישראל בדרכים לגאליות ובלתי לגאליות באניות מעפילים. רבים מהם נתפסו בדרכם לארץ על ידי הבריטים והועברו למחנות המעצר שהקימו הבריטים בעתלית ובקפריסין. החפצים בבית אשר נתרמו או נרכשו על ידי זעירי וחבריו, כגון ספרים וכלים שונים, נארזו בארגזים גדולים עליהם נכתבה הכתובת "קיבוץ סלבינו", בציפייה שהחפצים יגיעו לידי הקבוצה המגובשת שעלתה לארץ ישראל בשנים האחרונות.
ריכוזים גדולים של ילדי סלבינו היו על סיפון האניות "חיים ארלוזורוב", "כתריאל יפה" ו-"אנצו סרני". לאחר עלייתם לארץ, ילדי סלבינו התפצלו לקבוצות שונות כגון קבוצת משמר השרון, קבוצת שילר וקבוצת גורדוניה. הם נקלטו בקיבוצים ויישובים כגון חניתה, כפר רופין, ראש הנקרה, כפר המכבי, אבוקה ומזרע. כמו כן, הם הקימו את קיבוץ צאלים.
לקבוצה האחרונה שעזבה את סלבינו הצטרף משה זעירי, אשר חזר למשפחתו בארץ ישראל כחייל משוחרר.
הכרה והנצחה
לאחר עזיבת הילדים, הבית שימש נזירות קתוליות. שנים לאחר מכן, הציבה עיריית מילאנו הציבה מגבלות על הקצאת השימוש במבנה, והוא אף היה בסכנת הריסה.
בביקור איחוד במקום, אשר נערך על ידי הילדים בהיותם בוגרים בשנת 1983, קיבעו הם במקום את השלט "שם הוחזרה להם חדוות הנעורים הגזולה והאמונה באדם". הביקור לווה על ידי הסופר אהרן מגד, אשר בעקבותיו כתב את הספר "מסע הילדים אל הארץ המובטחת - פרשת ילדי סלבינו" - המספר על תולדות המקום ועל קורות חלק מהילדים שחיו בו.
העמותה אחראית להנצחת זיכרון סיפור ילדי סלבינו, לארגון מפגשים שנתיים של הילדים ובני משפחותיהם, ולעריכת הרצאות בפני דור ההמשך.
בשנת 2009 נחנכה תערוכה חדשה המנציחה את ילדי סלבינו, "ילדי סלבינו – משואה לתקומה". התערוכה הוצגה במכון משואה לחקר השואה ולאחר מכן הועברה ליד ושם.
בנוסף, נערכים ב"משואה" ימי עיון לתלמידי חטיבות הביניים בנושא הנצחת השואה. במסגרת ימי העיון נערכת סדנא הנקראת "ילדים ניצולים למחרת השחרור". הסדנא מתמקדת בחשיפה לסיפוריהם האישיים של ניצולי השואה והעברת הסיפור לדורות הבאים באמצעות חקר הנושא.
בשנת 2013 הופק ביוזמת המרכז האוניברסיטאי למולטימדיה באוניברסיטה העברית בירושלים סרט על חייו של שמוליק שילה. במהלך הסרט הוא מבקר בתחנות שונות בחייו, בילדותו בפולין, במחנה עבודה שבו היה בשואה, וגם בבית עליית הנוער בסלבינו.
באביב 2015, נערך "כנס ילדי סלבינו" בקיבוץ צאלים, במהלכו נחתם ברית ערים תאומות בין העיר סלבינו לבין מועצה אזורית אשכול.
בספטמבר 2015, יזמה העמותה מפגש בשיזופולי, שכלל כ-12 מילדי הבית ומשפחותיהם, במהלכו ביקרה הקבוצה בבית וערכה טקס במעמד ראש עיריית סלבינו ותושבי העיירה שהגיעו לחלוק כבוד למקימי הבית, למדריכים ולילדים.
בספטמבר 2016 נפתחה התערוכה "נאום תשובה לרב חובלים איטלקי" במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב על עלייה ב' מאיטליה בשנים 1945–1949 וחיי שארית הפליטה באיטליה ויחסיהם עם האיטלקים. בתערוכה מוצגים סרטי ארכיון נדירים ותמונות מקוריות של מחנות עקורים, בית הילדים בסלבינו, הבריגדה היהודית ומפעל ההעפלה לארץ ישראל.
ב-19 במרץ 2017, יצא רוכב האופניים האיטלקי ג'ובאני בלואיזי למסע של כ-2000 ק"מ לזכר ילדי סלבינו. תחילה רכב באיטליה ופקד אתרי זיכרון הקשורים לשואה ולעקורים באיטליה, ובמיוחד בתחנות הקשורות לילדי סלבינו. משם עבר במעבורת ליוון, רכב לאתונה ומשם לישראל. ב-19 באפריל 2017 הגיע ג'ובאני לישראל. מארגני החלק הישראלי במסעו דאגו שיבקר באתרים הנוגעים לזכר השואה ומחנות העקורים, כגון מחנה המעצר בעתלית. כמו, במקומות בהם חיים היום ילדי סלבינו, שנותרו בחיים, או אצל בני הדור השני. המסע הסתיים בערב יום השואה. בלואיזי רכב על אופניו לירושלים להשתתף בעצרת המרכזית לשואה ביד ושם, וביום השואה קיבל את פניו השגריר האיטלקי בירושלים.
ספידי קלקסטון
קרייג אליוט "ספידי" קלקסטון (באנגלית: Craig Elliot "Speedy" Claxton; נולד ב-8 במאי 1978) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2001–2009. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן סן אנטוניו ספרס, ולאורך 7 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 9.3 נקודות, 4.3 אסיסטים, 2.5 ריבאונדים ו-1.5 חטיפות למשחק.
קריירת מכללות
קלקסטון נולד וגדל בעיר המפסטד שבלונג איילנד, ניו יורק, ובשנת 1996 החל ללמוד באוניברסיטת הופסטרה אשר בהמפסטד. בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1999/2000, הוביל אותה להעפלתה השלישית אי פעם לטורניר אליפות המכללות, עם ממוצעים של 22.8 נקודות, 6.0 אסיסטים, 5.4 ריבאונדים ו-3.3 חטיפות למשחק. במשחק הראשון של הטורניר הפסידה הופסטרה לאוניברסיטת המדינה של אוקלהומה, בתוצאה 66–86.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 2000 נבחר קלקסטון בבחירה ה-20, על ידי פילדלפיה 76'. בשל פציעה בברכו החמיץ את כל עונת, בה העפילה פילדלפיה לגמר ה-NBA. בתחילת עונתו הראשונה בליגה,, "ניצל" קלקסטון את פציעתו של כוכב הקבוצה אלן אייברסון, והצטיין עם 20 נקודות במשחק הראשון, 22 נקודות במשחק השלישי ו-23 נקודות במשחק הרביעי. בהמשך שימש כמחליפו של אייברסון מהספסל, ועד לסיום אותה עונה רשם ממוצעים של 7.2 נקודות ו-3.0 אסיסטים למשחק.
לקראת עונת הועבר בטרייד לסן אנטוניו ספרס, תמורת ג'ון סלמונס ומארק בראיינט. בסיום פלייאוף 2003 זכה עם הספרס באליפות ה-NBA השנייה של המועדון, כמחליפו מהספסל של טוני פארקר. לאורך הפלייאוף שותף בכל 24 משחקי קבוצתו, וקלע 5.2 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 2003 חתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס. בתקופתו עם הווריורס פתח במרבית המשחקים, ותרם 11.7 נקודות ו-5.2 אסיסטים בממוצע למשחק.
בפברואר 2004, לאחר כעונה וחצי בגולדן סטייט, הועבר עם דייל דייוויס בטרייד לניו אורלינס הורנטס, בתמורה לבארון דייוויס. עד לסיום עונת קלע 11.3 נקודות ומסר 4.9 אסיסטים למשחק עבור ההורנטס.
מנורת שמן
מנורת שמן או נר שמן היא מכשיר פשוט המשמש לתאורה לאורך זמן על ידי שמן או דלק בערה.
ניתן למצוא שימוש בנרות שמן מהתקופה הפלאוליתית העליונה ועד היום. לפני הופעת התאורה החשמלית, שימש נר השמן כאמצעי תאורה בסיסי, אך היום הוא משמש בעיקר ליצירת אווירה, כתחליף לנרות, או כאמצעי לתאורת חירום בזמן הפסקת חשמל.
בארצות אגן הים התיכון השתמשו בנרות שמן זית עד המאה ה-19. הנרות יוצרו בייצור המוני ממתכת (בעיקר נחושת או ברונזה), אך מעבר לכך לא השתנה עיצובן בן אלפי השנים. בשנת 1780 המציא הכימאי השווייצרי איימה ארגנד מנורת שמן עם פתילה מעוגלת בתוך ארובה מזכוכית שהפיקה אור בעוצמה של 6 עד 10 קנדלה. ב-1853 החליפה אותה מנורת הנפט. באזורים כפריים ובעיירות הקטנות השתמשו במנורות אלה גם במהלך המאה ה-20. האור הבוקע ממנורת שמן זית בהיר הרבה יותר מזה המיוצר על ידי נר, אך הרבה פחות ממנורת ארגנד, מנורת הנפט או הפראפין.
מבנה ותפקוד
מנורות שמן שימשו לא רק לתאורה, אלא גם בטקסי קבורה או פעולות קדושות אחרות. המנורות נמצאו בבתים פרטיים וכמו כן במקומות ציבוריים, כגון מקדשים ומבני ציבור.
על ידי חקירה של עיצוב המנורות, הסמלים המופיעים עליהן, המבנה שלהן, קישוטיהן והחומר ממנו הן עשויות, ניתן לזהות את גילן וכנראה את סביבתן. המנורות יכולות ללמד אותנו על תרבותם של המשתמשים בהן ואת מעמדם החברתי. לעיתים עיצוב מנורת השמן חושף ייצוג של מערכת הרבייה של האישה. מנורות שמן הודיות עם חלק מרכזי בולט אמורות להקרין את איבר המין הזכרי על הרחם של האישה, כאשר האור הנוצר מסמל, ברוב המקרים, את 'מקור החיים'.
אורכה הטיפוסי של מנורת שמן מחרס הוא 7-10 ס"מ ועומקה 3 ס"מ. עובי הדופן הטיפוסי הוא חצי ס"מ. מנורות עם יותר מפיה אחת גדולות יותר בדרך כלל.
הפתיל
הפתיל מוכנס לזרבובית ומגיע עד תא השמן. רוב המנורות מגיעות עם פתיל אחד; לחלקן יש יותר, בין 2 ל-20. עם זאת, ככל שמותקנים יותר פתילים, כך צריכת השמן תהיה גדולה יותר.
הפתיל יוצר מחומרים שונים כגון פשתן, גומא או סיבים שונים. פתיל דק צורך שמן לאט יותר מפתיל עבה. עם זאת, עובי הפתיל אינו משפיע בצורה משמעותית על גודל הלהבה.
דלק הבערה
בארצות המערב השמן העיקרי היה שמן זית, אולם שמן דגים, אגוזים, צמחים שונים ונפט גולמי שימשו גם הם כדלק בערה. במצרים העתיקה השתמשו בשמן קיקיון ובהודו בשמן שומשום, שמן בוטנים וחרדל.
עבודת יד
לפני המצאת הגלגל מנורות שמן היו מיוצרות בעבודת יד.
אובניים
האובניים הומצאו בתקופת הברונזה התיכונה ובאמצעותם יצרו מנורות שמן עד המאה ה-3 לפנה"ס. בתקופה ההלניסטית יותר ויותר מנורות יוצרו על ידי תבניות יציקה.
תבניות
השימוש בתבניות יציקה התפתח לראשונה ביוון ובמצרים במהלך המאה ה-3 לפנה"ס. בתקופת הרומאים, השתמשו בתבניות באופן נרחב בחלקיה השונים של האימפריה הרומית. השימוש בתבניות המשיך על המאה ה-8 לספירה. התבניות עשויות מאבן, חרס או טיח.
סיווג המנורות
מסווגים את המנורות על פי קריטריונים שונים:
אחר
סיווג על פי צורה, מבנה, עיצוב ועל פי דימויים סמליים, דתיים, מיתולוגיים, ארוטיים, דימויי קרבות וציד.
סיווג על פי קטגוריות
ניתן לסווג מנורות שמן עתיקות על פי שבע קטגוריות ראשיות:
בהלכה
הפרק השני של מסכת שבת, פרק 'במה מדליקין', עוסק ברובו בשמן ובפתילות הכשרים להדלקת נר שבת במנורת שמן, כאשר הכשרות מותנית בכך שהאור המופק יהיה יציב, ויתבטל החשש שאדם ינסה להגביר את האור הלקוי בשבת, ויעבור בכך על מלאכת מבעיר. בנוסף ישנם הלכות נוספות הנוגעות לשימוש המותר לאור הנר בשבת עקב החשש שאדם ישכח ויבוא להטות את הנר כדי להגביר את אורו. הלכות נוספות קשורות להלכות מוקצה.
Contigo Quiero Estar
Contigo Quiero Estar (בעברית: אני רוצה להיות איתך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה, מתוך אלבום הבכורה שלה, Selena. השיר יצא לאור בשנת 1989, על ידי חברת התקליטים EMI לטין, כסינגל הראשון מתוך האלבום וכסינגל הבכורה שלה.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד השירים הלטיניים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אלחנדרו מונטיגר, הולחן על ידי מונטיגר והופק על ידי ז'וזה בהר, אברהם קינטנייה ג'וניור וסלינה. מבחינה לירית, השיר בוחן את הרגשות של סלינה ומספר על הרצון שלה להיות קרובה יותר מבחינה רומנטית למאהב שלה. דברה ורגס כתבה בספרה כי השיר "סימן את תחילתה של הקריירה הבינלאומית שלה [סלינה]".
כמה עשורים לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-2 מיליון השמעות.
ביקורת וגרסאות כיסוי
דבוה ורגס כתבה בספרה Dissonant Divas in Chicana Music: The Limits of la Onda כי השיר "סימן את תחילתה של הקריירה הבינלאומית שלה [סלינה]". הלהקה המקסיקנית לוס רייס דה מקסיקו הקליטה גרסת מריאצ'י לשיר באלבומה Reyes De Mexico Lo Lindo Ti.
הלהקה הפוארטו ריקנית "מופע הרמוניה לתזמורת" הקליטה גרסת מרנגה וקומביה של השיר, שנכללו באלבומה Merengues y Cumbias.
מגילת הנחושת
מגילת הנחושת (3Q15) היא אחת ממגילות מדבר יהודה. בשונה מיתר המגילות הכתובות על גבי קלף, מגילה זו חרוטה על גבי נחושת ומופיעה בה רשימת אוצרות (60 או 64) הכוללים כמויות עצומות של זהב, כסף, מטבעות וכלים יקרי ערך, לצד קידוד מקומות המחבוא של אוצרות אלה (שמשקלם הכולל מוערך בכ-100 טונות) לעזרת המטמינים ו/או ממשיכי דרכם, כשיעבור זעם וניתן יהיה לשוב ולשלוף את המטמונים.
היסטוריה
המגילה התגלתה בבדיקה שנערכה במערות קומראן על ידי משלחת משותפת של מוזיאון רוקפלר, בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ובית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, שיצאה במרץ 1952 לבדוק את אזור מערות קומראן. במרחק של כק"מ וחצי מצפון למערת קומראן מס' 1, נמצאה מערה ובה מגילות רבות, בהן מגילת הנחושת. המגילה נתגלתה כשהיא מחולקת לשני חלקים.
המגילה התגלתה בעת שקומראן הייתה בשלטון ממלכת ירדן, ונלקחה למוזיאון לארכאולוגיה של ירדן בעמאן. במשך ארבע שנים לא נגעו במגילה מחשש שתתפורר בזמן הפתיחה, ולכן הייתה מונחת בארון התצוגה כפי שנמצאה. פרופ' ק.ג. קון מאוניברסיטת גטינגן זיהה את הכתוב בעברית בחלק החיצוני של המגילה, והפנה את תשומת לב חוקרי המגילות לדבר. חוקר המגילות ג'ון מרקו אלגרו לקח את אחד משני המקטעים לפרופ' רייט-בייקר (Wright Baker) מאוניברסיטת מנצ'סטר, שהצליח לנסר עם מסור עדין את המגילה ל-18 לוחות נחושת, שאותם ניתן לפענח.
עם תחילת מלחמת ששת הימים נמצאה המגילה במוזיאון בעמאן, בניגוד לקרעי מגילות אחרות שהיו במוזיאון רוקפלר. כיום שמורה המגילה במוזיאון ירדן בעמאן.
ידועות שלוש הוצאות מדעיות של המגילה: של ז'וזף מיליק, של ג'ון מרקו אלגרו, ושל בן-ציון לוריא, שהיא היחידה בעברית.
לאחר גילוי המגילה הובחן כי קיימים קשרים בינה לבין מסכת כלים (כלי המקדש) שהתפרסמה בספרו של המקובל רבי נפתלי הרץ בכרך מפרנקפורט עמק המלך, שנדפס באמסטרדם שנת ת"ח (1648). חיבור עלום זה מתאר את אוצרות המקדש שהוטמנו במקומות שונים, אשר בתחילתו נכתב כי נרשמו לראשונה בידי כותביה על לוח נחושת.
תוכן המגילה
המקומות המוזכרים במגילה אינם ידועים ברובם. לא ידוע מקור האוצר ולמי היה שייך, אך ישנן מספר השערות בנוגע לטיב האוצר: אוצר פרעוני, אוצר בית המקדש הראשון או אוצר בית המקדש השני שהוסתר טרם נפילת ירושלים בידי הרומאים, אוצר שהיה שייך לכת שחיה בקומראן או אוצר שלא היה קיים כלל.
בן-ציון לוריא סבר שמדובר באוצרות בית המקדש השלישי. לטענתו, בתקופת בר כוכבא החלו בתהליך הקרבת קורבנות (אם כי לא בהיקף מלא) בהר הבית, וכי בעקבות הקרבות נאלצו הכוהנים להטמין את הכלים לעתיד לבוא. בזאת מנסה לוריא לאחר את זמן כתיבת המגילה מן המקובל במחקר. מסכת כלים, לטענתו, נכתבה בצורה דומה לגבי אוצרות בית המקדש של הורדוס.
הפסקאות במגילה הן בעלות מבנה קבוע: סדר הערכים והמקומות אינו קבוע במיקום ברור ונראה כי הרשימה היא רשימה שהועתקה ממקור אחר. ישנה תופעה של שכפול של חלק מהמקומות המוזכרים במגילה, לדוגמה אותו אתר נראה שמופיע בכיתוב שונה: "בתל של כחלת" "במזרח כחלת". נראה שאם אכן הוטמנו הפריטים בוצע הדבר במספר מחזורים ולכן חוסר העקביות בין הרשומות שמופיעות על אותו מיקום פיזי במקומות שונים ברשימה.
פסקאות נבחרות
בחרובא שבעמק עכור תחת
המעלות חבואה למזרח אמות
משקל ככרן שבעשרה KEN
בנפש בנדבך השלישי עשתות
זהב 100
10.
בבור [ש]תחת החומא מן המזרח
בשן הסלע כדין של כסף שש
מאות ותחת הסף הגדול
ביגר שלפי צוק הקדרון
חפור אמות שלוש ככ 7
46.
באשוח שיבית הכרם בבואך
לסמולו אמות עסר כסף
48.
תחת יד אבשלום מן הצד
המערבי חפוור אמות שתין עסרה
ככ 80
תל כחלת/כחלת
תל כחלת מוזכר מספר פעמים במגילת הנחושת, כמחבוא של מספר רב של פריטים, כולל העתק המגילה. אין זיהוי לתל כחלת, אולם ניתן ליצור מפת מיקומים בתל - להלן דוגמה:
רענן כץ
רענן כץ (נולד ב-20 במאי 1936) הוא איש עסקים, שחקן כדורסל בעבר ועסקן כדורסל ישראלי.
קורות חיים
רענן כץ נולד בקיבוץ גבעת ברנר לאב מורה ולאם עקרת בית. כשהיה בן 10 עבר לקיבוץ דפנה שבגליל העליון, שם החל לשחק כדורסל.בגיל 15 עבר עם משפחתו לאזור המרכז ושיחק כדורסל במדי הפועל פתח תקווה ולאחר מכן בעונת 1958/1959 שיחק בהפועל חולון, עונה לאחר מכן שיחק בהפועל רמת גן, ושתי עונות במכבי תל אביב. בשנת 1962 נסע לבוסטון שבארצות הברית, שם הצטרף למחנה האימונים של הבוסטון סלטיקס, אך נחתך מהסגל הסופי של הקבוצה ברגע האחרון. לפרנסתו הוא השתתף במופע הבידורי של קבוצת האולסטאר ההארלם גלובטרוטרס, עד שהחל לעסוק בנדל"ן. הוא קנה דירות, שיפץ אותן ומכר אותן, ולאחר 6 שנים היו בבעלותו 1,800 דירות. כץ מתגורר במיאמי שבפלורידה, נשוי ואב לארבעה ילדים.
דרכו במיאמי
במהלך שנות השמונים החל לקנות מרכזי קניות וגרם להצלחתם, יחד עם התעסקותו בנדל"ן שהחלה גם במיאמי. בשנת 1986 הוא הפך לשותף בבעלות על קבוצת הכדורסל מיאמי היט, איתה לקח 3 אליפויות, אחת ב-2006 שהייתה האליפות הראשונה של המועדון ושתיים רצופות בשנים 2012–2013 והוא ממשיך להיות חלק ממנה עד היום.
השנים במכבי תל אביב
בשנת 2003 רכש כץ 9% מהבעלות במכבי תל אביב מ "חברת גיבור ספורט", לאחר מכן הוא קנה חלקים נוספים ולבסוף החזיק בשליש מהבעלות על המועדון. במהלך 7 השנים שהיה במועדון, עד שנת 2009, הגיע המועדון לגמר 4 פעמים וזכה באליפות פעמיים ברציפות. בשנת 2009 לאחר סכסוך מתוקשר עם גורמים אחרים במועדון הוא עזב אותו, ומכר את חלקו בשווי של 7 מיליון דולר.
חברת RK
חברת RK הוקמה על ידי כץ והוא גם בעליה כיום. בבעלותה למעלה מ-6,000,000 של מטרים רבועים של שטחי מסחר ו-100,000 של שטחי משרדים. הונו של כץ כיום מוערך בכמיליארד דולר, ובמיאמי החליטו לקרוא רחוב על שמו של המיליונר, "שדרות רענן כץ".
התרומה לכדורסל הישראלי
לאורך כל השנים מאז שעזב את מכבי תל אביב תרם כספים לגופים שונים בכדורסל הישראלי. בשנת 2013 תרם כ-100,000 דולר הן לנבחרת הבוגרת והן לאקדמיית הכדורסל, בנוסף לכל הכספים שתרם לקבוצות בכירות בהזדמנויות שונות, כגון הפועל חולון, הפועל גליל עליון והפועל ירושלים. מלבד כל תרומותיו, מסוף שנת 2013 הוא מעניק מלגה בסך 1,000 דולר לשחקן הישראלי המצטיין בליגת העל מדי מחזור.
בתמורה לחסות בסך מיליון שקלים בשנה אותה העניק לקבוצת הכדורסל מכבי חיפה, נקרא היכל הספורט רוממה על שמו למשך כשנה.
Samo mi se spava
Samo mi se spava (בעברית: אני רק רוצה לישון) הוא שיר מאת הזמר והיוצר הסרבי לוק בלאק, שיצא לאור ב-2 בפברואר 2023. השיר ייצג את סרביה באירוויזיון 2023 שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת לאחר הזכייה ב-Pesma za Evroviziju 23, הבחירה הלאומית של סרביה לאירוויזיון באותה שנה.
רקע
בראיונות סיפר בלאק שהוא יצר את השיר כבר באפריל 2020 בעזרת חבר לבנוני, מג'ד כפורי. עוד לפי בלאק, השיר מתאר את עצמו כמבודד מהעולם. במהלך מגפת COVID-19, הוא היה "מנוכר מאוד מהעולם", רק שיחק במשחקי וידאו וצפה בסרטי אנימה במיטתו במהלך הסגרים. הוא גם סיפר כי השיר מדבר על אנשים שצריכים להתעורר.
קדם אירוויזיון
Pesma za Evroviziju '23 היה הגמר הלאומי שאורגן על ידי RTS לבחירת המועמד הסרבי לאירוויזיון 2023. הבחירה כללה שני חצאי גמר, שכל אחד מהם מורכב מ-16 שירים כל אחד, שנערך ב-1 וב-2 במרץ 2023, בהתאמה, וגמר ב-4 במרץ 2023 שהורכב מ-16 שירים.
Samo mi se spava נבחר להופיע בחצי הגמר הראשון במקום השמיני. לאחר העפלה מחצי הגמר הראשון במקום השישי, השיר הוגרל להופיע במקום העשירי בגמר. בגמר, השיר צבר סך של 20 נקודות, כאשר 10 נקודות מגיעות מהקהל ו-10 מחבר השופטים, זכה במירב הנקודות, ובכך זכה בתחרות, ולכן זכה בקדם הסרבי לאירוויזיון 2023 וייצג את סרביה באירוויזיון 2023 שיתקיים בחודש מאי בליברפול שבממלכה המאוחדת.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. סרביה שובצה למחצית הראשונה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. סרביה הופיעה שלישית, לפני לטביה ואחרי מלטה. ב-9 במאי 2023 ביצע בלאק את "Samo mi se spava" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה הוא נמנה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. סרביה הופיעה חמישית, לפני צרפת ואחרי פולין.
לאה גרונדיג
לאה גרוּנדיג (בגרמנית: Lea Grundig; שם נעוריה: לנגר (Langer); 23 במרץ 1906 – 10 באוקטובר 1977) הייתה אמנית רישום ותחריט יהודייה גרמנייה קומוניסטית, שחייתה ופעלה מרבית שנותיה בגרמניה בין שתי מלחמות העולם ובגרמניה המזרחית בתקופת השלטון הקומוניסטי עד מותה.
בתחילת דרכה האמנותית תארה בעבודותיה את חיי הפועלים ופשוטי העם. בסוף העשור השני של המאה העשרים שימשו לה פועלים ומחוסרי עבודה נושא לציור דיוקנאות אותם הכינה בגיר שחור ובפחם. יצירותיה כקומוניסטית פציפיסטית תחת המשטר הנאצי בין השנים 1933–1939 משקפות את הסבל והיאוש של היהודים והקומוניסטים נרדפי השלטון בתקופת הרייך השלישי לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. בין השנים 1940 ו-1949 שהתה גרונדיג בארץ ישראל בה ציירה את נופיה, חיי היום יום בארץ ויצירות המתארות את השואה. גולת הכותרת של עבודותיה העוסקות בשואה היא סדרת רישומים הנקראת "בגיא ההריגה". כמו כן איירה ספרי ילדים רבים שיצאו לאור בארץ ישראל. יצירותיה לאחר ששבה לגרמניה המזרחית ב-1949 משקפות את סבלו של מעמד הפועלים תחת עול המשטר הקומוניסטי.
ילדות ונעורים
לאה גרונדיג נולדה ב-1906 בדרזדן, סקסוניה שבגרמניה למשפחה יהודיית אורתודוקסית אמידה, בתו של סוחר. אביה עסק בייצור רהיטים ואמה בתפירת בגדים. עוד בילדותה התמרדה נגד המסורת האורתודוקסית שנשמרה בבית הוריה. בגיל 14 הצטרפה לתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס". "התלהבתי", כתבה לימים באוטוביוגרפיה שלה (בגרמנית): "כאן הוצבה מטרה, כאן ניתנו תשובות לשאלות וכאן מצאתי דרך נעימה לפגוש אנשים, למצוא חברים וידידים. יצאתי מהצרוּת והמוגבלות של משפחתי. שאפנו להגיע לפַּלֶשְׂתִינָה, לבנות את הארץ, להיות לחקלאים או לפועלים". כפי שהעידה לימים, התקופה הקצרה בתנועת הנוער הייתה מהשנים היפות והמאושרות של חייה.
לימודי אמנות והצטרפות למפלגה הקומוניסטית
לדברי גרונדיג, אביה אילץ אותה ללמוד בבית ספר למסחר "כדי שתביא תועלת", אך שאיפתה הייתה להיות ציירת. בסופו של דבר נכנע אביה להפצרותיה, וב-1922 שלח אותה לבית הספר המקצועי לאמנויות בדרזדן. משם המשיכה את לימודיה בבית הספר לאמנות "דֶר וֶג" (Der Weg, הדרך). מ-1924 עד 1926 למדה גרונדיג באקדמיה לאמנויות ומלאכות (Kunstgewerbeakademie) בדרזדן והשתתפה בכתת אמן של אוטו גוסמן, שם התחברה אל הציירים אוטו דיקס, וילהלם לכניט, אוטו גריבל והאנס גרונדיג, שעתיד היה להיות בעלה. ב-1926 הצטרפה ביחד עם האנס גרונדיג וסטודנטים נוספים מהאקדמיה למפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD). מאוחר יותר, בשנת 1929 (לאחר נישואיהם), נמנו האנס ולאה עם מייסדיה ופעיליה הפוליטיים של התאחדות האמנים החזותיים המהפכנים של גרמניה (Asso, בראשי תיבות: ARBKD) בדרזדן. הארגון עסק בהכנת והפצת חומרי תעלומה גרפית כגון כרוזים, עלונים ומודעות עבור המפלגה הקומוניסטית.
רדיפה, מאסרים וגירוש מגרמניה
בפברואר 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, יצאה תקנת חירום "למען הגנת העם הגרמני" שהסמיכה את שר הפנים לאסור אסיפות ופרסומים העלולים לפגוע בביטחון המדינה. ב-28 בפברואר צורף לתקנה חוק לשעת חירום "להגנת האומה מפני האלימות המסוכנת של הקומוניסטים", בטענה שהקומוניסטים הם שהציתו את בניין הרייכסטאג יום קודם לכן. החוק ביטל את חירויות היסוד האזרחיות והוביל להפיכת גרמניה למדינת משטרה, שבה אין לפרט הגנה. אימתם של בני הזוג גרונדיג מפני הגסטפו גברה עם מאסרו של הצייר ג'וני פרידלנדר, שכנם וידידם שהיה אף הוא קומוניסט וחבר ב-Asso. הייתה תקופה שבה יצאו השניים מביתם רק כשהם מחופשים; האנס הרכיב משקפי שמש, חבש מגבעת אמנים גדולה ולבש מכנסי שק, ולאה, כך תיאר זאת, "נראתה כאילו שייכת לארגון כנסייתי". מעתה היה עליהם לנקוט משנה זהירות, מאחר שכל אדם ברחוב עשוי היה להיות מלשין שחיכה להזדמנות להסגיר אנשים לגסטפו. "נזהרנו ובדאגה התבוננו שמא מישהו עוקב אחרינו ברחוב. רק בשעות מסוימות נפגשנו עם חברים, כאשר האוויר נראה נקי", כך כתב האנס באוטוביוגרפיה שלו. גם ביתם לא היה מוגן מחיפושי הגסטפו; בדיעבד, לא זכרו את מספר הביקורים. לאה והאנס סרקו ללא הרף את תכולת הסטודיו לוודא שאין בו חומר מרשיע, ונאלצו להחביא יצירות רבות.
ב-1936 נאסרו בני הזוג עם שובם מביקור בשווייץ, אך שוחררו לאחר מספר ימים. במאי 1938, עקב האשמת הזוג בסיוע לחבר מחתרת להסתתר, שולח האנס למחנה הריכוז זקסנהאוזן ולאה למחנה ראוונסבריק, משם שוחררה בדצמבר 1939 וגורשה לברטיסלאבה (בירת סלובקיה) עם איסור רשמי לשוב אי פעם לגרמניה.
עלייה ושהות בארץ ישראל
באוקטובר 1940 עלתה לאה גרונדיג על אוניית המעפילים "פאסיפיק" שהפליגה לארץ ישראל מנמל טולצ'אה שברומניה במסגרת ההעפלה שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב'. בסוף נובמבר 1940 הגיעה האונייה לנמל חיפה, לאחר שנתפסה על ידי הבריטים בלב ים. הכוונה לגרש את המעפילים לאי מאוריציוס, שונתה בגלל אסון הפאטריה, וגרונדיג הועברה למחנה המעצר בעתלית, שם שהתה עד ששוחררה באוקטובר 1941. לאה גרונדיג הביאה ארצה את כל עבודותיה ומספר עבודות של הנס בעלה. בתקופת שהותה בעתלית סייעה לרופא המחנה, ד"ר אַווֶרְבָּך (Auerbach), שטיפל בחולי המחנה, רבים מהם חולי שחפת. לאה גרונדיג תיעדה את עבודתו בציוריה, ונרקמה ביניהם ידידות אמיצה שנמשכה עד פטירתו.
לאחר שחרורה עברה לגור בתל אביב. שם חודש הקשר בינה לבין נחום איתין (איתן), מומחה לגלופות דפוס מֶצֶנָט אמנות ואמנים ובנם של רבקה ואהרון איתין מ-66 המשפחות מייסדות תל אביב והם חיו יחד בדירתו כבני זוג. איתן הכיר את גרונדיג עוד בתקופת לימודיו בבית הספר לתעשיית הגלופות בגרמניה, אחרי סיום לימודיו באקדמיה לאמנות של פריז. עם עלייתה של גרונדיג לארץ הוא "סידר" לה סרטיפיקט אצל הבריטים. ב-1946, כשנודע לה שבעלה האנס שרד את המחנות ושב לדרזדן, החליטה לאה גרונדיג לחזור אליו. גרונדיג השאירה אצל איתן את כל ציוריה. מ-1946 עד 1948, שהתה גרונדיג בקיבוץ גבעת חיים (בארכיון קיבוץ גבעת חיים איחוד נותרה סדרת רישומים פרי מכחולה המציגים דימויים מהקיבוץ).
השיבה לגרמניה
בקשתה של גרונדיג לשוב לדרזדן, שעתה הייתה בתחומי גרמניה המזרחית, נתקלה תחילה בסירוב השלטונות הקומוניסטיים בגלל האיסור לחזור אי-פעם לגרמניה שהטילו עליה הנאצים בעת גירושה ב-1939. מסתיו 1948 המתינה בפראג ובאביב 1949 בוטל האיסור וגרונדיג חזרה לדרזדן והתאחדה עם האנס, שכיהן כרקטור באקדמיה לאמנות בדרזדן.