cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרן לב"י
פעילות בתחום הרפואה
קרן לב"י סייעה להקים מרפאות פיזיותרפיה ביחידות מובחרות, המרפאות מסייעות ללוחמים לקבל טיפול, ליווי רפואי ומעקב ביחידה ומורידות את אחוז הפציעות במידה דרסטית. הקרן גם תרמה מערכות ובובות סימולציה המאפשרות ללוחמים ולצוות הרפואי לדמות מצבים של טיפול ובכך לשפר את הכשירות של הצוותים. ב-10 שנים האחרונות, עד לשנת 2011, תרמה לב"י לתחום הרפואה צה"ל כ- 39 מיליון.
פעילות בתחום הדת
בשנת 2009 הועברו מיליוני שקלים מכספי תרומות באמצעות קרן לב"י לפרויקטים בתחום היהדות, ביניהם: הכנסת שישה ספרי תורה מהודרים לבסיסי צה"ל בשווי של מעל 800,000 שקלים, הקמת בית כנסת בצורת הסנה הבוער בבה"ד 1 בסך של כחמישה מיליון שקלים, אלפי ספרי תהילים ללוחמים במבצע עופרת יצוקה, ניידת תודעה להפצת תודעה דתית בקרב יחידות לוחמות בשטח, שיפוץ בתי כנסת ועוד.
ראו גם
שירותרום
ארמון האפיפיורים
ארמון האפיפיורים (בצרפתית: Palais des Papes) הנמצא באביניון שבדרום צרפת, הוא אחד מהגדולים והחשובים במבנים הגותים באירופה. הארמון נבנה בימי הביניים ומשמש כיום כמוזיאון.
היסטוריה
אביניון הפכה למקום שהותם של האפיפיורים בשנת 1309, כשאפיפיור קלמנס החמישי לא הצליח להתמודד עם המהומה האלימה שפרצה עם בחירתו. קלמנס העביר את מועצתו לאביניון, לתקופה שנודעה כאפיפיורות אביניון. קלמנס התגורר כאורח במנזר הדומיניקני באביניון, ויורשו, האפיפיור יוחנן העשרים ושניים הקים במקום מבנה מפואר. בשנת 1334 בתקופתו של האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר חודש ארמון הבישופים הישן, והעבודה נמשכה על ידי יורשיו עד שנת 1364. האתר נבנה על סלע טבעי בקצה הצפוני של אביניון, במקום המשקיף על נהר הרון. הארמון נבנה בשני שלבים עיקריים בשני חלקים שונים הידועים כארמון הישן (Palais Vieux) והארמון החדש (Palais Neuf). כשהסתיימה בנייתו, תפס הארמון שטח של כ-11,000 מטרים רבועים. הבנייה הייתה יקרה מאוד, ובמסגרתה הוצאו רוב הכנסות האפיפיור.
פיגוע מכונית התופת בעפולה
הפיגוע
בסביבות השעה 12:10 בצהריים, ערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה הגיע מחבל מתאבד בשם ראיד זכארנה, שהשתייך לחמאס, עם מכונית תופת לרחוב חטיבה תשע בעפולה, שהוא רחוב מרכזי בעיר ושימש אז כנתיב תחבורה בציר צפון-דרום, מכביש הסרגל לצפון הארץ (כיום משמש לכך כביש עוקף עפולה). המחבל נצמד עם מכוניתו לאוטובוס של "אגד" מספר 348 קו עפולה-מגדל העמק שאסף נוסעים במקום, בזמן שהתחנה הייתה עמוסה בנוסעים, פוצץ עצמו עם מכוניתו וגרם להרג ולפציעת הנוסעים.
ארמון האפיפיורים
היסטוריה
הארמון הישן נבנה על ידי האדריכל פייר פויסון ממיירפואה בהוראתו של האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר. בנדיקטוס הקפדן הרס את הארמון האפיסקופלי הישן והחליפו בבניין גדול ביותר שהוקם סביב קלויסטר ואשר בוצר היטב נגד התקפות. ארבע קשתות האכסדרה מאוגפות במגדלים גבוהים.
פיגוע מכונית התופת בעפולה
הפיגוע
בין הנוסעים שנרצחו היו נהג האוטובוס, תושבי עפולה ויישובים סמוכים, תלמידים שסיימו לימודיהם בשני בתי הספר התיכוניים שבקרבת מקום, או הגיעו לתחנה לאחר שנטלו חלק בטקס זיכרון של יום השואה בהיכל התרבות העירוני הסמוך, ונוסעים אחרים. רוב הפצועים היו תלמידים. ראש הממשלה יצחק רבין ספד לנרצחים. הפיגוע גרם לזעזוע בשל מספר הקורבנות וזהותם (בחלקם ילדי בית ספר).
ארמון האפיפיורים
היסטוריה
בזמנם של האפיפיורים קלמנס השישי, אינוקנטיוס השישי ואורבנוס החמישי, המבנה הורחב למה שמוכר כיום כארמון החדש. ז'אן דה לובר מונה בידי האפיפיור קלמנס השישי לבניית מגדל חדש ומבנים סמוכים, כולל קפלה גדולה ששימשה כמקום לעבודת האפיפיורים. שני מגדלים נוספים נבנו בתקופתו של אינוקנטיוס השישי. האפיפיור אורבנוס החמישי השלים את בניית חצר הארמון, ואיתה גם מספר בניינים כדי לתחומה. פנים הבניינים עוטר בדרך כלל בפרסקאות, שטיחי-קיר, ציורים, פסלים ותקרות עץ.
פיגוע מכונית התופת בעפולה
הפיגוע
מנהיג אש"ף, יאסר ערפאת, סירב לגנות את הפיגוע, ועורר את כעסן של ממשלות ישראל וארצות הברית שדרשו ממנו לעשות כן.
ארמון האפיפיורים
היסטוריה
האפיפיורים נטשו את אביניון ב-1378, ושבו לרומא, אך גרמו בכך לקרע המערבי, שבמהלכו האנטי-אפיפיורים קלמנס השביעי ובנדיקטוס השלושה עשר הותירו את ביתם באביניון עד שנת 1408. זה האחרון התבצר בארמון למשך עשר שנים, לאחר שצרו עליו ב-1398. המבנה נותר בידיה של האנטי-אפיפיורות למשך מספר שנים. העיר הייתה במצור משנת 1410 עד שנת 1411, אך הושבה לידי צירי האפיפיורות ב-1433.
פיגוע מכונית התופת בעפולה
הפיגוע
הפיגוע היה חלק מסדרת פעולות אלימות של החמאס, שביקש לצמצם את פער האבדות בין ישראל והפלסטינים ולקרוא תיגר על הלגיטימיות של הרשות הפלסטינית לבחור בדרך המשא ומתן עם ישראל. את הפיגוע תכנן המחבל יחיא עיאש, שהחל עוד בשנת 1992 לתכנן פיגועי התאבדות בתוך שטחי ישראל, בהם ניסיון הפיגוע ברמת אפעל. פיגוע ההתאבדות המוצלח הראשון של החמאס היה פיגוע התאבדות בצומת מחולה ב-16 באפריל 1993, שבו נהרג פלסטיני, תושב הכפר ברדלה, ושני חיילים נפצעו.
ארמון האפיפיורים
היסטוריה
אף על פי שהארמון נותר בידי האפיפיורים ביחד עם הערים הסמוכות לו למשך 350 שנים נוספות, מצבו התדרדר בהדרגה, וזאת למרות ששוקם בשנת 1516. כשפרצה המהפכה הצרפתית ב-1789, מצבו של הארמון היה בכי רע, והוא נכבש ונבזז בידי צבאות המהפכה. ב-1791 התבצע בו טבח המוני של מתנגדי המהפכה, שגופותיהם הושלכו למגדל דה לטרין שבארמון הישן.
פיגוע מכונית התופת בעפולה
הפיגוע
הפיגוע חל ביום הארבעים לטבח מערת המכפלה, הוא סיום תקופת האבל על פי דת האסלאם, והחמאס הכריז כי הפיגוע, כמו גם סדרת הפיגועים שבאה לאחריו, בוצע כנקמה. לטענת המזרחן מתי שטיינברג ניתן להצביע על הטבח בחברון כגורם ישיר למעבר החמאס למיקוד הפגיעה ביעדים אזרחיים בתוך הקו הירוק, החל מפיגוע זה, אולם ניסיונות לבצע פיגועי התאבדות בתוך הקו הירוק היו גם קודם.
ארמון האפיפיורים
היסטוריה
בתקופת נפוליאון שימש הארמון לצרכים צבאיים כקסרקטין וכבית כלא. הארמון נפגע קשות בתקופה זו, והוא פונה ושוקם רק בשנת 1906, כשהפך למוזאון לאומי. יופיו של הארמון פתוח כיום לציבור; הוא גם ביתה של ישיבת מחוז ווקלואה ושל ארכיוני המחוז. הישיבות מתקיימות באולם Salle du Conclave ששטחו כ-350 מ"ר וניתן להושיב בו כ-500 איש.
פיגוע מכונית התופת בעפולה
הפיגוע
באוקטובר 2011, במסגרת ההסכם בין ישראל וחמאס לשחרור גלעד שליט, שוחרר סעיד בדארנה, ממתכנני הפיגוע, שהיה אחראי גם לפיגוע ההתאבדות שבוע לאחר מכן בתחנה המרכזית בחדרה בו נרצחו 5 בני אדם.
הנצחת הקורבנות
בסמוך למקום הפיגוע הוצבה יד זיכרון, המונה את שמות שבעת הנספים היהודים (נרצחת נוספת הייתה פאדיה שלבי, ערבית מוסלמית מאכסאל). קורבנות הפיגוע מונצחים בשש אנדרטאות שונות המוצבות במקומות שונים בעפולה, וכן בגן שעשועים המכונה "פארק החמישה" שנתרם על ידי הקהילה היהודית בקונטיקט לזכר חמשת תושבי עפולה שנהרגו בפיגוע.
באסטד
באסטד היא להקת פופ רוק בריטית שבה היו חברים ג'יימס בורן, מאט ויליס וצ'ארלי סימפסון.
היסטוריה
הלהקה הוקמה ב־2000 על ידי מאט וג'יימס. הם נפגשו במועדון, באותה שנה לג'יימס הייתה להקה בשם "הכלב החולה" לאחר שמאט ראה אותם מופיעים הוא התלהב והציע לג'יימס להקים להקה משלהם, שקיבל את הצעתו.
אף על פי ששניהם נהנו עד מאוד לנגן יחד, הם הסכימו שלהקה לא יכולה להיות מבוססת על שני חברים בלבד. על כן הם פרסמו מודעה בעיתון "שני בחורים מוכשרים בטירוף מחפשים חבר נוסף לשלישייה." רבים נענו למודעתם אך לאחר מבחנים שערכו השניים נבחר צ'ארלי.
בתחילת הדרך הלהקה ניקראה "באסטר" רק לאחר שחברתו של מאט התקשרה ל-MTV ריקווסט שהנחתה אז ג'רי האליוול מהספייס גירלז וביקשה להעלות אותם לשידור, ג'רי קראה להם בטעות "באסטד". לכן הם החליפו את שמם. הם אהבו את התהילה מהתוכנית, והחליטו לחפש חברת תקליטים שתקבל אותם ואת סגנון המוזיקה הייחודי שלהם. בשנת 2002 באסטד הוחתמה על ידי חברת התקליטים "יוניברסל". חצי שנה לאחר מכן באסטד נכנסו לראשונה לאולפן ההקלטות להקליט את אלבומם הראשון הקרוי על שמם. השיר הראשון שהם הוציאו בספטמבר של אותה שנה היה תחת השם What I go to school for. השיר עורר סערה גדולה ברחבי בריטניה והגיע לראש המצעדים.
בשנת 2003 הוציאה באסטד לחנויות את אלבומה השני הקרוי "A Present For Everyone", לאחר צאת אלבום זה באסטד זכתה להכרה בכל העולם. הם הצליחו בכל העולם, ואף זכו להיכנס לספר השיאים של גינס בתור "הלהקה היחידה בכל העולם שהסינגל הראשון שלה היה מקום שני, השני מקום ראשון, השלישי מקום שלישי והרביעי מקום שני." העתיד נראה מזהיר בשביל באסטד, אך בשנת 2004 צ'ארלי הקים להקת רוק בשם "פייטסטאר" [Fightstar] ובאסטד הודיעו על פרוק הלהקה. "פייטסטאר", הלהקה החדשה של צ'ארלי, הוציאה 3 אלבומים, והגיעה למקום הראשון עם השיר The English Way במצעד של מיי ספייס. הלהקה מצליחה בבריטניה. באפריל 2009 יצא האלבום החדש של הלהקה - "Be Human" וזכה אף הוא להצלחה גדולה.
מאט הוציא 2 סינגלים ודיסק בתור סולן וג'יימס הקים להקה חדשה בשם "סאן אוף דורק" אשר משמרת את הסגנון הייחודי של באסטד. הלהקה הצליחה מאוד בבריטניה.
ב-2013 הלהקה "מקפליי" הזמינה את חברי הלהקה להופיע איתם בסיבוב ההופעות לכבוד 10 שנים ללהקה, אך רק מאט וג'יימס הצטרפו לסיבוב ההופעות. לאחר ההצלחה הרבה בסיבוב הופעות שתי הלהקות החליטו ליצור איחוד זמני של שתי הלהקות בשם "מקבאסטד" הכולל את חברי להקת מקפליי ובאסטד -למעט צארלי (לפי דבריו של ג'יימס, טען שיש סיכויים שחזירים יעופו לפני שצארלי יחזור לבאסטד) .מקבאסטד הוציאו אלבום בשם Mcbusted. ב-10 בנובמבר 2015 באסטד הודיעו על איחוד וחזרתו של צארלי ללהקה, הלהקה צפויה לצאת לסיבוב הופעות במאי 2016.
טריניטי (מחוז, קליפורניה)
מחוז טריניטי (באנגלית: Trinity County) הוא מחוז בצפון-מערב מדינת קליפורניה בארצות הברית. מחוז טריניטי טרשי, הררי, מיוער בצפיפות, והוא שוכן לאורך הנהר טריניטי בתוך והרי קלאמת. זהו גם אחד משלושת המחוזות בקליפורניה ללא ערים מאוגדות. המחוז מאוכלס בדלילות, ורק ארבעה מחוזות אחרים בקליפורניה מכילים פחות תושבים. נכון למפקד האוכלוסין של 2020 היה גודל האוכלוסייה 16,112 תושבים. מושב המחוז הוא העיירה, והנקודה הגבוהה ביותר בו היא הר אדי (Mount Eddy) בגובה 2,752 מטרים.
היסטוריה
למחוז טריניטי יש היסטוריה עשירה של ילידים בני ה כלול ההופה של המזלג הדרומי (South Fork Hupa), צ'ימאריקו (Chimariko) ווינטו (Wintu).
מקור שם המחוז מהנהר טריניטי, שקיבל את שמו בשנת 1845 ממייג'ור פירסון בי רידינג (Pierson B. Reading), שהיה תחת הרושם המוטעה שהנהר נשפך לתוך. טריניטי הוא התרגום לאנגלית של המילה טרינידד (בספרדית: "השילוש הקדוש").
מחוז טריניטי היה אחד המחוזות המקוריים של קליפורניה, שנוצר בשנת 1850 בזמן הקמת המדינה. חלקים מהמחוז הועברו למחוז קלאמת ב-1852 ולמחוז המבולדט ב-1853.
גאוגרפיה
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחו של המחוז כולל של 8,310 קילומטרים רבועים, מתוכם 8,230 קילומטרים רבועים הם יבשה ו-73 קילומטרים רבועים (0.9%) הם מים. המחוז מכיל חלק נכבד מ ומ – אזור הטבע הבראשיתי השני בגודלו בקליפורניה.
מחוז טריניטי מורכב מחמישה אזורי מפקד אוכלוסין. אזור מפקד אוכלוסין 1.01 כוללת את הקהילות של דאגלס סיטי, לואיסטון, טריניטי סנטר וחלק מקופי קריק וויברוויל. מאפיינים בולטים הם סכר ואגם טריניטי, סכר ואגם לואיסטון, הנהר טריניטי ועמק לואיסטון. יש בה אוכלוסייה של 2,585 אנשים ב-1,424 קילומטרים רבועים, מה שמוביל לצפיפות אוכלוסין של 1.8 אנשים לכל קילומטרים רבוע. אזור מפקד האוכלוסין 1.02 כולל את רוב ויברוויל וקופי קריק. זהו אזור מפקד אוכלוסין המאוכלס ביותר במחוז, עם 4,558 אנשים. יש בו 1,162 קילומטרים רבועים, מה שמוביל לצפיפות אוכלוסין של 3.9 אנשים לכל קילומטר רבוע. מאפיינים בולטים הם אגן וויבר, האלפים של טרינטי, הר סקוט ונהר הטריניטי העליון. אזור מפקד האוכלוסין 2 כולל את אזור מורד הנהר של מחוז טריניטי. משמעות הדבר היא הקהילות של ג'נקשן סיטי, ביג פלאט, ביג באר, ברנט ראנץ', הוקינס באר וסלייר. הוא כולל 2,024 אנשים, ומאפיינים בולטים הם הנהר טריניטי, הרי האלפים של טריניטי והנהר ניו. אזור מפקד האוכלוסין 3 כוללת את הקהילות הייפורק, היימפום ווילדווד. יש בה 3,105 אנשים ב-1,553 קילומטרים רבועים, מה שמוביל לצפיפות אוכלוסין של 2 אנשים לכל קילומטר רבוע. מאפיינים בולטים הם המזלג הדרומי של הנהר טרינטי, הר סאות' פורק, עמק הייפורק, עמק היימפום, פסגת צ'נצ'לולה והייפורק באלי. אזור מפקד האוכלוסין 4 הוא הגדול ביותר לפי אזור אך דל האוכלוסייה ביותר במחוז עם 975 איש. הוא מכיל 2,157 קילומטרים רבועים, מה שמוביל לצפיפות אוכלוסין של 1.2 נפשות לקילומטר רבוע. הקהילה הגדולה ביותר ללא ספק היא מאד ריבר, כאשר הקהילה הקטנות יותר היא רות, קטנפום וזניה. מאפיינים בולטים כוללים את הר סאות' פורק, הנהר מאד, הנהר ואן דוזן, אגם רות, עמק רות, עמק קטנפום ועמק הואגלין.
קצין חי"ר וצנחנים ראשי
קצין החי"ר והצנחנים הראשי (הקַחצָ"ר) הוא קצין בדרגת תת-אלוף המשמש ראש חיל של יחידות חיל הרגלים בצה"ל ואחראי במסגרת תפקידו להכוונה המקצועית של יחידות החי"ר.
טריניטי (מחוז, קליפורניה)
גאוגרפיה
הקיץ נוטה להיות בהיר, שטוף שמש, חם ויבש מאוד, עם מעט גשם מיוני עד ספטמבר למעט כמה סופות רעמים בהרים בגבהים הגבוהים ביותר. ימי הקיץ באזורים המאוכלסים של המחוז נעים בין 32 ל-36 מעלות, ולילות הקיץ נעים בין 7 ל-13 מעלות. ימי החורף נעים בין 4 ל-10 מעלות, והלילות נעים בין 4- ל-2 מעלות. החורפים נוטים לכמות משקעים בשפע, הגדלים עם גובה ויורדים בעיקר כגשם מתחת ל-1,000 מטרים בקרקעית העמקים, ובעיקר כשלג מעל 1,000 מטרים על מדרונות ההרים. דצמבר, ינואר ופברואר הם הגשומים ביותר.
קצין חי"ר וצנחנים ראשי
היסטוריה
ראשיתו של תפקיד קצין החי"ר והצנחנים הראשי בתפקיד "קצין הצנחנים הראשי" שהוכרז באוקטובר 1965. לתפקיד מונה אהרן דוידי ובמסגרת תפקידו היה אחראי להכוונת אימוני הצנחנים ביחידותיהם ובבית הספר לצניחה. ב-1 בינואר 1969 הורחבה אחריות התפקיד לאימוני כל חיילי חיל הרגלים, כאחד מלקחי מלחמת ששת הימים, ושם התפקיד שונה ל"קצין חיל רגלים וצנחנים ראשי". באותו זמן, זמן קצר לאחר הנהגת דרגת תת-אלוף בצה"ל, היה קצין החי"ר והצנחנים הראשי מפקד החיל היחיד שהוענקה לו דרגת תת-אלוף.
טריניטי (מחוז, קליפורניה)
גאוגרפיה
המשקעים נעים בין 760 ל-890 מילימטרים בגבהים נמוכים המבודדים מהשפעת החוף, כמו ביג בר, הייפורק וויברוויל, עד 1,400 או 1,530 מילימטרים בגבהים גבוהים, בצד החוף של הר סאות' פורק, או במקומות שבהם יש פערים בהר המאפשרים למשקעים לעבור. דוגמאות לתופעה אחרונה זו כוללות את סלייר (Salyer) ופורסט גלן (Forest Glen). אגם קלמיה (Kalmia Lake), בגובה של כמעט 2,250 מטרים באזור קניון קריק של האלפים של טריניטי, נחשב למקום המושלג ביותר בקליפורניה, גובר על אזור אגם הלן בפארק הלאומי הגעשי לאסן, שמקבל 15 עד 18 מטרים של שלג בכל חורף. כמות השלג הממוצעת בחלקים המאוכלסים של המחוז נעה בין 0–12 סנטימטרים בעמק טריניטי התחתון ועד לפחות 2.5 מטרים במקומות מעל 1,200 מטרים, כמו עמק אינידאן (Indian Valley) ממערב להייפורק (Hayfork).
קצין חי"ר וצנחנים ראשי
היסטוריה
במהלך מלחמת יום הכיפורים הועמד קצין החי"ר והצנחנים הראשי תא"ל עמנואל שקד בראש כוח למבצעים מיוחדים אשר כונה "כוח סלע". לאחר המלחמה, במסגרת ההרחבה של צה"ל, הוקמה עוצבת האש שבראשה עמד הקחצ"ר, ועל כן היא כונתה גם אוגדת הקחצ"ר.
טריניטי (מחוז, קליפורניה)
גאוגרפיה
במחוז ישנה מערכת נרחבת של נהרות ונחלים שוצפים, והשטח טרשי ומיוער, כשהנקודה הגבוהה ביותר בו היא הר אדי (Mount Eddy) בגובה 2,752 מטרים. הרי קלאמת משתרעים על חלק נרחב של המחוז.
קצין חי"ר וצנחנים ראשי
היסטוריה
בשנת 1979, בתכנונים להקמת מפקדת חילות השדה, תוכנן לבטל את תפקידי מפקדי החילות ובהם קצין החי"ר והצנחנים הראשי, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
טריניטי (מחוז, קליפורניה)
אקלים
האקלים במחוז טריניטי הוא ים-תיכוני עם ימי קיץ חמים מאוד, יבשים ושטופי שמש ושונות גבוהה של הטמפרטורות בין היום ללילה עקב הלילות הקרירים. שעות אחר הצהריים החמות מהווים ניגוד מוחלט לאקלים החוף המתון של מחוז המבולדט הקרוב יחסית. החורף קריר וגשום. להלן תנאי האקלים במושב המחוז ויברוויל. ישנם שונים במחוז מכיוון שהגבהים משתנים.
קצין חי"ר וצנחנים ראשי
מהות התפקיד
אחרי מלחמת יום הכיפורים, לאור הודעתו של אריאל שרון שהוא מוכן לשוב לצה"ל לכל תפקיד פיקודי, הציע הרמטכ"ל, מוטה גור, לשרון להיות קצין הצנחנים הראשי. בהצעה נאמר שהתפקיד אינו תפקיד מנהלי אלא "תפקיד שיש בו כר נרחב לפיתוח בתכנון מבצעים ובאימון כוחות והנחלת תורות לחימה". שרון דחה את ההצעה. לעומת זאת, כאשר ועדת כהן קבעה שעמוס ירון מנוע מלכהן בתפקיד פיקודי, הוא המשיך לכהן כקחצ"ר, תפקיד שנחשב לתפקיד מטה.
טריניטי (מחוז, קליפורניה)
פוליטיקה
טריניטי היה מחוז בעל נטייה רפובליקנית בבחירות לנשיאות ולקונגרס אם כי במאה ה-21 נוצר שוויון בין המחנות. אף מועמד דמוקרטי לא זכה במחוז מאז ג'ימי קרטר ב-1976 עד שברק אובמה ניצח את ג'ון מקיין בהפרש של 4% (50% נגד 46%) ב-2008. ב-2012, המחוז הצביע שוב לרפובליקני, אך במעט. רישום המצביעים במחוז משקף מגמה זו, כאשר רישום מצביעים למפלגה הדמוקרטית ולמפלגה הרפובליקנית כמעט שוויוני (דמוקרטים: 2,710, רפובליקנים: 2,716). מועמדים של מפלגה שלישית נוטים להצליח למדי במחוז טריניטי: ג'ורג' וולאס קיבל למעלה מ-13% מקולות המחוז ב-1968, וזה היה המחוז היחיד בקליפורניה שבו רוס פרו ניצח ב-1992. זה היה גם המחוז המוצלח ביותר בקליפורניה מבחינת פרו ב-1996, אף על פי שהוא לא ניצח במחוז שוב. גם ג'ון אנדרסון הצליח מאוד במחוז ב-1980, וכך גם מועמדים של מפלגה שלישית ב-2016.
קצין חי"ר וצנחנים ראשי
מהות התפקיד
קצין הצנחנים הראשי היה אחראי גם למבצעים מיוחדים ובהם פעילות סיירת מטכ"ל, שייטת 13 ולעיתים גם יחידות נבחרות מהצנחנים בשנות ה-70, עת ביצעו פשיטות בעזרת מסוקים. במסגרת זאת פיקד רפאל איתן על מבצע תשורה, עמנואל שקד פיקד על מבצע אביב נעורים ודן שומרון פיקד על מבצע אנטבה.
טריניטי (מחוז, קליפורניה)
פוליטיקה
מחוז טריניטי היה המחוז היחיד בקליפורניה שבו ברק אובמה ניצח ב-2008 וג'ו ביידן הפסיד ב-2020.
מחוז טריניטי נמצא במחוז הקונגרס השני של קליפורניה, המיוצג על ידי הדמוקרט ג'ארד הופמן.
קצין חי"ר וצנחנים ראשי
מהות התפקיד
כיום התפקיד מהווה סמכות על חיל הרגלים בהקשרי בניין הכוח, ומקביל לקציני חיל ראשיים כגון קצין שריון ראשי וקצין הנדסה ראשי.
טריניטי (מחוז, קליפורניה)
פוליטיקה
בסנאט של המדינה, טריניטי הוא חלק ממחוז הסנאט השני, המיוצג על ידי הדמוקרט מייק מקגווייר, וממחוז הקונגרס השני, המיוצג על ידי הדמוקרט ג'ים ווד.
בשנת 2010, הצביע מחוז טריניטי נגד הצעה 19 (Proposition 19), שהייתה הופכת את המריחואנה לחוקית ומטילה מס על גידולו. בשנת 2016 התבקשו תושבי מחוז טריניטי להצביע שוב על לגליזציה של מריחואנה לצריכת פרטית ברמת המדינה, בסיוע חוק השימוש למבוגרים במריחואנה (AUMA), הידוע גם בשם הצעה 64 של קליפורניה (California Proposition 64). ההצעה עברה במחוז עם 50.1% בעד לגליזציה. בכל המדינה, הצעה עברה עם 57.1% מהקולות.
תחבורה ציבורית
טריניטי טרנזיט (Trinity Transit) מספקת שירות אוטובוסים בין עירוני בימי חול בכבישי המדינה 3 ו-299, עם שירות מחבר בווילו קריק ורדינג. השירות ניתן גם מוויברוויל ללואיסטון והייפורק (יומי).
נמלי תעופה
יש במחוז חמישה נמלי תעופה: נמל התעופה טריניטי סנטר, נמל התעופה ויברוויל, נמל התעופה הייפורק, נמל התעופה היימפום ושדה התעופה רות.
2010
מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010 דיווח על אוכלוסייה של 13,786 נפשות. ההרכב הגזעי של מחוז טריניטי היה 12,033 (87.3%) לבנים, 59 (0.4%) אפרו-אמריקאים, 655 (4.8%) ילידים, 94 (0.7%) אסייתים, 16 (0.1%) תושבי איי האוקיינוס השקט, 217 (1.6%) מגזעים אחרים, ו-712 (5.2%) משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 959 אנשים (7.0%).
2000
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000, התגוררו במחוז 13,022 נפשות, ב-5,587 משקי בית ו-3,625 משפחות המתגוררות במחוז. צפיפות האוכלוסין הייתה 2 אנשים לכל קילומטר רבוע. היו 7,980 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 1 לכל קילומטר רבוע. ההרכב הגזעי של המחוז היה 88.9% לבנים, 0.5% שחורים או אפרו אמריקאים, 4.9% ילידים אמריקאים, 0.5% אסייתים, 0.1% תושבי איי האוקיינוס השקט, 0.9% מגזעים אחרים ו-4.4% משני גזעים או יותר. 4.0% מהאוכלוסייה היו היספנים או לטינים מכל גזע. 16.1% היו ממוצא גרמני, 13.4% אנגלי, 12.1% אירי ו-9.5% ממוצא אמריקאי לפי מפקד האוכלוסין 2000. 97.3% דיברו אנגלית ו-1.8% ספרדית כשפתם הראשונה.
היו 5,587 משקי בית, מתוכם ל-25.4% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 50.5% היו זוגות נשואים שחיו יחד, ל-10.1% הייתה בעלת בית ללא בעל נוכחות, ו-35.1% היו לא-משפחות. 29.5% מכלל משקי הבית היו יחידים, ול-11.1% היה מישהו שחי לבדו בן 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.29 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.80.
במחוז הייתה פריסת הגילאים של האוכלוסייה כדלהלן: 22.8% מתחת לגיל 18, 5.1% מ-18 ל-24, 22.7% מ-25 ל-44, 32.1% מ-45 ל-64, ו-17.2% שהיו בני 65 או מבוגרים יותר. הגיל החציוני היה 45 שנים. על כל 100 נקבות היו 104.2 זכרים. על כל 100 נשים בנות 18 ומעלה, היו 102.6 גברים.
ההכנסה החציונית למשק בית במחוז הייתה 27,711 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 34,343 דולר. לגברים הייתה הכנסה חציונית של 31,131 דולר לעומת 24,271 דולר לנשים. ההכנסה לנפש במחוז הייתה 16,868 דולר. כ-14.1% מהמשפחות ו-18.7% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 26.2% מאלו מתחת לגיל 18 ו-7.2% מבני 65 ומעלה.
בוריס קרלוף
בוריס קרלוף (Boris Karloff) הוא שם הבמה של השחקן הבריטי ויליאם הנרי פראט (באנגלית: William Henry Pratt; 23 בנובמבר 1887 – 2 בפברואר 1969), שהיגר לקנדה ובשנות ה-30 הופיע בהוליווד בסדרת סרטים על פי ספרה של מרי שלי, "פרנקנשטיין". סרטים אלו, בהם שיחק את מפלצת האדם שיצר ד"ר פרנקנשטיין מחלקי גופות, הקנו לקרלוף תהילה כשחקן בסרטי אימה.
קריירה
קרלוף, הצעיר מבין תשעה ילדים שנולדו לאדוארד ואליזה פראט, נכשל במכוון בבחינת שירות קונסולרי כדי להמשיך בקריירת משחק. הוא הפליג לקנדה בשנת 1909 ובשנה שלאחר מכן הצטרף ללהקת תיאטרון.
קרלוף המשיך לפעול בז'אנר האימה עד סוף הקריירה שלו, אף על פי שקיבל תפקידים אחרים, כולל זה של מר וונג בסדרת בלשים באולפני מונוגרפיה בשנות השלושים והארבעים ושל זה של ראש הודי בסרט "כבוש" של ססיל ב. דה-מיל (1947). באופן טיפוסי יותר, הוא שיחק רופאים ומדענים מטורפים, כמו בסרט יום שישי השחור (1940) וב"בית פרנקנשטיין "(1944). הוא גם זכה להצלחה בימתית נוספת בשנת 1950, כקפטן הוק במחזה המחודש פיטר פן.
הפופולריות של סרטי האימה דעכה לאורך שנות הארבעים, וקרלוף החל לעבוד בטלוויזיה כבר בשנת 1949. הוא כיכב אורח בתוכניות אנתולוגיה רבות ואירח כמה מופעים משלו, כולל המותחן הפופולרי (1960-62). בהמשך הוא זכה בפרס גראמי על הקלטת האודיו שלו לסיפור של ד"ר סוס. ב-1947 שיחק בסרט חייו הסודיים של וולטר מיטי לצידו של דני קיי.
מורשת
ב-22 בפברואר 2021 הכריז ארכיון וורנר ש"אי המתים", סרט אימה בכיכובו של קרלוף משנת 1945, יופץ בפורמט בלו-ריי ב-30 במרץ באותה שנה. זאת, אחרי שהסרט שוחזר מתשליל הניטראט המקורי. "ארכיון וורנר" הוא חטיבה באולפני האחים וורנר, האחראית על שחזור והפצה לצפייה ביתית של סרטים קלאסיים וסרטי פולחן מבית אולפני וורנר.
בסיס הצוללות בלוריאן
בסיס הצוללות בלוריאן היה מעגן צוללות מבוצר של גרמניה הנאצית שהוקם בעיר לוריאן במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא נבנה בין השנים 1941–1944, במהלך הכיבוש הגרמני בצרפת.
תולדות הבסיס
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה תכנן הצי הגרמני בונקרים כמעגנים מוגנים עבור הצוללות שלו. קרל דניץ החליט לבנות את הבסיס ב-28 ביוני 1940 על שטחו של נמל הדיג קרומון (Keroman), כמה ימים לפני הנמל ננטש, בין 15–21 ביוני.
הבסיס כלל שלושה בונקרים. בניית הבונקר הראשון החלה בפברואר 1941. בנייתו של הבונקר השני התחילה כשלושה חודשים לאחר מכן, הבונקר השלישי החל להיבנות כמה חודשים לאחר השני, וב-1944 התחילה העבודה על המבנה הרביעי. נדרשו 15,000 איש לבניית כל הבונקרים.
לוריאן סבלה רבות בעקבות מלחמה, בתים נבזזו, נהרסו ומשפחותיהם נפרדו וחלקם נאלצו לשלוח את ילדיהם למקומות אחרים, קרובים וגם לא.
בעלות הברית ערכו ניסיונות כושלים רבים להרוס את הבסיס בהפצצות אוויריות. לבסוף הוחלט להחריב את העיר לוריאן עצמה. מפציצים אמריקאיים ובריטיים הרסו את העיר בינואר 1943.
ב-7 באוגוסט 1944 הוטלה על הבסיס הפצצה טולבוי, שפותחה במיוחד כדי לפגוע ביעדים מבוצרים, אך היא גרמה לו נזק שטחי בלבד.
ב-1946 קראו את הבסיס על שם המהנדס סטוסקופף, שעבד בבסיס עבור הגרמנים, אך למעשה ריגל לטובת בעלות הברית, עד שנתפס על ידי הגסטפו והוצא להורג.
הבסיס שימש את הצי הצרפתי עד 1997, ומאז האתר מוקדש לפעילות אזרחית.
צוללות
בתחילת המלחמה היה לגרמניה 26 צוללות פעילות, לקראת סוף המלחמה היו 1000. הצוללת הראשונה שנכנסה ללוריאן היא הU-30 ב-7 ביולי 1940 ובאוגוסט הגיעו U-334 ,U-32 ,U-99.
עם הזמן צוללות נוספות פעלו בבסיס כמו U-48, U-38, U-101 ועוד וגרמו להרס רב אצל בעלות הברית, 2,500,000 טון ספינות ואספקה שטבעו בין יוני לספטמבר, 1940 בעוד שגרמניה הפסידה רק שתי צוללות בין יוני לאוקטובר באותה השנה. לתקופה הזאת צוותי הצוללות קוראים "The Happy Times".
הבונקר הראשון
הבנייה החלה בפברואר 1941 והסתיימה בספטמבר 1941, כשבעה חודשי עבודה. היו בו חמש מכלאות, ובכל מכלאה היה עגורן נייד. המכלאות בבונקר היו באורך 120 מטר וברוחב 85 מטר. גג המבנה היה עשוי בטון בעובי שלושה מטרים.
הבונקר השני
הבונקר השני הכיל שבע מכלאות, כל אחת באורך 138, ברוחב 120 מטר, ובגובה 18.5 מטר. בכל מכלאה היו שני עגורנים ניידים.
הבונקר השלישי
העבודה על הבונקר השלישי החלה באוגוסט 1941 והסתיימה בינואר 1943. המכלאות בבונקר היו באורך 170 מטר, ברוחב 135 מטר, ובגובה 20 מטר, הגג 7 מטר. הבונקר הכיל גם ציוד שלא היה בבונקרים האחרים, תחנות כוח, מכשירים לטיהור מים, מתקני אחסון וחדרי שינה ועוד, וכל זה בשביל פועלי הבסיס. הפועלים חיו בתוך הבונקר במהלך כל שעות היממה, כל השבוע.
הבונקר הרביעי
הבונקר הרביעי תוכנן בשביל הצוללת החדשה XXI אך לא נבנה בשל המלחמה הקשה.
צפון וולו
צפון וולו הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה ונקרא על שם המחוז ההיסטורי וולו. גובל בצפון-מזרח במדינת תיגראי, בצפון-מערב במחוז וג המרה, במערב במחוז דרום גונדר, בדרום במחוז דרום וולו ובמזרחו במדינת עפר. עד שנת 1991 נכלל במחוז וולו אחד מהמחוזות ההיסטוריים של אתיופיה. ערים ועיירות חשובות בנפה הם וולדייה בירת המחוז והעיר לליבלה המכונה בפי תושביה ירושלים החדשה.
היסטוריה
בימי הביניים ועד 1991 הייתה חלק מהמחוז ההיסטורי, וולו, שהיה חלק מהאימפריה האתיופית. עם התמוטטותו הסופי של השלטון המרקסיסטי ב-1991 וואלו פוצל למספר אזורים חצי מהמחוז שתושביו היו עפרים סופח למדינת עפר והחצי השני שבאמהרה התחלק לשני מחוזות צפון וולו ודרום וולו.
נפות
המחוז מחולק לעשר נפות שבנוסף להן העיר וולדייה שלה מעמד של נפה.
קיבוץ ג'
קיבוץ ג' של השומר הצעיר הוקם בפברואר 1925 על ידי בוגרי תנועת השומר הצעיר שעלו מרומניה, היו בין מקימי היישובים מעברות וגבעת חיים.
בתחילה ישבו מקימי הקיבוץ בתוך מחנה "קיבוץ השומר הצעיר ב'" בנהלל, ולאחר מכן נדדו עם קיבוץ ב' למחנה האוהלים של הקיבוצים בעפולה. ב-1926 עלה קיבוץ ב' על הקרקע והקים את קיבוץ משמר העמק, ואילו חברי קיבוץ ג' נותרו במחנה בעפולה ויצאו לדרכם העצמאית. ב-1927 חבר קיבוץ ג' למשמר העמק ולקיבוצי השומר הצעיר בהרצליה (מקימי מרחביה) ובעין גנים (מקימי עין שמר), ויחד ייסדו את הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
בעפולה עסקו החלוצים בבניית העיר ומשנעצרה העבודה במקום הם עברו למחנה באזור ג'ידרו (קריית ים של היום) ועסקו בסלילת כבישים באזור. ב-1928 נדד המחנה לבת גלים שבחיפה וחברי הקיבוץ השתלבו בעבודות הקמת הנמל, עבודות בנחל קישון ובפעילות הפוליטית של מחנה הפועלים בעיר.
בשנת 1929 הצטרפו לקיבוץ בוגרי השומר הצעיר מבולגריה ומהונגריה. הכוונה לישב את קיבוץ ג' בתל טורא ממערב לכפר ברוך לא יצאה אל הפועל בגלל מחסור בקרקע.
בסוף 1929 חל פילוג בין חברי הקיבוץ על רקע פוליטי. כמחצית מהחברים נותרו נאמנים לדרך הפוליטית של הקיבוץ הארצי וכעבור כמה שנים הקימו את קיבוץ מעברות בעמק חפר. החצי האחר (בראשות יצחק בן אהרון) בחר להצטרף למפלגת מפא"י שהוקמה אז ולאחר גירושם מתנועת השומר הצעיר הם חברו לאנשי אפיקים בהקמת תנועת נצ"ח. לאחר משא ומתן עם יצחק טבנקין התקבל פלג זה של קיבוץ ג' לתנועת הקיבוץ המאוחד, קלט עולים רבים מאוסטריה וצ'כיה, וב-1932 הקים בעמק חפר את קיבוץ גבעת חיים.
שחור-לבן
צילום שחור-לבן הוא מונח המשמש בעיקר בתחום הקולנוע והצילום לתיאור צורות שונות של טכנולוגיה חזותית. בצילום שחור-לבן התמונה מורכבת מווריאציות שונות של בהירות ולא מווריאציות בצבעים. תמונות שחור-לבן טיפוסיות אינן מורכבות מגוני שחור ולבן בלבד אלא בעיקר מגוונים אפורים, ולעיתים גם מצבעים אחרים, כגון תמונות ספייה (Sepia; תצלום בגוון חום-כהה).
רוב הטכנולוגיות החזותיות נוצרו בתחילה בצבעי שחור-לבן ורק בהמשך פותחו בצבע:
ראובן שניר
ראובן שניר (נולד ב-6 בספטמבר 1953) הוא פרופסור מן המניין בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה, כיהן בעבר כדקאן הפקולטה למדעי הרוח. מתרגם מערבית לעברית, חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (2014).
ביוגרפיה
הערכים על הספרות הערבית-יהודית שהתפרסמו ב-Encyclopedia of Modern Jewish Culture, שבה שימש שניר כעורך תורם (Contributing Editor), הם הראשונים שהתפרסמו באנציקלופדיה בינלאומית כלשהי על התרבות היהודית-ערבית המודרנית.
שניר נבחר לדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה באוקטובר 2010 וסיים את כהונתו באוקטובר 2015.
שניר נשוי ואב לשתי בנות. מתגורר בחיפה.
תיאור מחקריו
לאחרונה התחיל שניר לעסוק בנושא הזהות בספרות הערבית, בזיקה הדוקה עם החידושים התאורטיים בתחום המחקר במערב בנושא זה בעשורים האחרונים, תוך התמקדות במודל הדוחה את קיומן של זהויות אותנטיות נפרדות, המתבססות על מקור אחיד או התנסויות משותפות, ורואה בזהות תגובה לגירוי חיצוני, או אפילו מתייחס למודעות העצמית של הפרט כתוצר של הפנמת השקפתם של אחרים (פרטים, קהילות או מוסדות חברתיים) שעמם בא הסובייקט במגע, להם הוא משתייך או במסגרתם הוא פועל. דייוויד יום סיפק את התשתית הפילוסופית לכך בהתייחסו לעצמי כצרור של רשמי חושים, המשתנים בכל פעם שהפרט חווה חוויה חדשה או נזכר בחוויה ישנה. לפי מודל זה, זהות היא תמיד סובייקטיבית, נזילה ויחסית, היא איננה יכולה להיות שלמה ומלאה ונמצאת תמיד בתהליך מתמשך של התהוות. מאחר שכל זהות נסמכת על שלילת זהות אחרת, זהות היא תמיד תוצאה זמנית, נסיבתית ולא יציבה של מערכות יחסים מבעד לסימון שוני והבדל. מודל זה שם דגש על ריבוי זהויות ונקודות שוני מאשר על זהות יציבה וקבועה. בעת ובעונה אחת, בשל ריבוי הזהויות והיותן נזילות ולא יציבות, יש צורך להתייחס לאספקטים נוספים כמו גזע, מעמד ומגדר. כלומר, מאבק על זהות אינו יכול להתעלם מן הפוליטיקה של הייצוג. זו הייתה תרומתה של המחשבה הפוסטמודרנית שהדגישה את העובדה שזהות היא פועל יוצא של הבנייה חברתית ותרבותית ושהיא מתגבשת בתוך מערך של יחסי כוח. מאחר שהיא משרתת את המאבק בקבוצות הדומיננטיות בחברה, הזהות משתנה בהתאם לנסיבות ולצרכים הפוליטיים. תובנות מתחום המחקר התאורטי של הזהות עומדות בבסיסו של ספר חדש של שניר הנמצא בכתובים והעוסק בזהות הערבית-יהודית.
ספרות ערבית מודרנית: מודל היסטורי פונקציונלי דינמי
ספר זה ( Modern Arabic Literature: A Functional Dynamic Historical Model) יצא לאור בהוצאת יורק שבטורונטו בשנת 2001. בספר נעשה ניסיון לבנות מודל למחקר הספרות הערבית המודרנית, תוך התבססות על תיאורית הרב-מערכת, ההבחנה בין ספרות קנונית לבין ספרות לא-קנונית, ויחסי הגומלין בין המערכת הספרותית למערכות חברתיות אחרות. התבוננות באופי המחקר של הספרות הערבית לאורך המאה העשרים ומעקב אחר הפרסומים המחקריים בתחום, כולל עבודות הדוקטור הנכתבות באוניברסיטאות שונות בעולם, מגלה שרובו ככולו של המחקר האקדמי מתרכז בפלח צר מאוד של הספרות הערבית: ספרות קנונית למבוגרים, הכתובה בלשון הספרותית. שאר המגזרים נתפסים כדחויים ולא ראויים למחקר אקדמי רציני. המודל ששניר מציע כופר בטענה שהספרות הפופולרית, הנצרכת על ידי ההמונים, חסרת ערך ספרותי ומתבסס על ההנחה שבכל מגזרי הספרות, הן הקנוניים והן הפופולריים, יש פסגות ושיאים ספרותיים, לצד יצירות חסרות ערך ספרותי. אין כל סיבה להניח, כפי שכל קורא יודע מתוך ניסיונו האישי, שהשתייכותה של יצירה כלשהי למגזר ספרותי קנוני - שירה, רומן, ספור קצר או מחזה - מבטיח את ערכה הספרותי והפואטי. לעומת זאת, העובדה שיצירה מסוימת היא יצירה פופולרית ונצרכת על ידי המונים, כמו למשל שיר הכתוב בלשון הערבית המדוברת או סיפור בלשי, לא יכולה למנוע ממנה להיות בעלת ערך ספרותי נשגב. די להתבונן בתהפוכותיה של יצירה כמו אלף לילה ולילה, שעד למאה התשע עשרה נתפסה כיצירה פופולרית חסרת ערך ספרותי אך כיום נחשבת לאחת מפסגות הספרות הערבית בכל הדורות, כדי להיווכח שערכן של יצירות ספרות חורג מקטלוגן ליצירות קנוניות ופופולריות. המודל שמציע שניר רואה בספרות הערבית רב-מערכת הכוללת את כל הטקסטים הספרותיים הכתובים ערבית, כולל טקסטים המיועדים לילדים וספרות מתורגמת. הכתיבה הספרותית הערבית מתפרשת אפוא על שישה מגזרים, הנחלקים בין הספרות הקנונית והלא-קנונית: בין המגזרים דלעיל מתקיימים יחסי גומלין הדוקים ולא פעם סופר, המפרסם יצירות בתחום הספרות הקנונית למבוגרים, שולח ידו גם בכתיבה לילדים, יוצר בתחום הספרות העממית ולעיתים עוסק גם בתרגום. כך, למשל, המשורר המצרי אחמד שוקי (1932-1868), "נסיך המשוררים" בשליש הראשון של המאה העשרים, נחשב לאחד היוצרים המרכזיים בספרות הערבית בחצי הראשון של המאה העשרים, אך הדבר לא מנע ממנו לכתוב גם לילדים ואף ליצור בתחום השירה העממית. מובן מאליו שכאשר אותו יוצר שולח ידיו בתחומים שונים יש לצפות להפריה הדדית בין התחומים הללו, הן במישור של מכלול יצירתו והן במישור הכלל ספרותי. המודל מאפשר הפניית מבט מחקרי לתחומים כמו ספרות ילדים קנונית ולא קנונית, ספרות מתורגמת וז'אנרים פופולריים כמו שירה עממית, ספרות בלשית, ספרות מדע בדיוני וכדומה. עוד מראה שניר שהמערכת הספרותית היא אוטונומית ופועלת על פי חוקים פנימיים אך בעת ובעונה אחת היא מקיימת יחסי גומלין דיאכרוניים עם מערכות אחרות: דת, תקשורת, לשון, מגדר, פוליטיקה, כלכלה. שניר פרסם מאמר ראשוני בעברית המציג את המודל הזה שנים מספר לפני צאתו לאור של הספר.
כל פרסומיו של שניר מתבססים, במידה זו או אחרת, על התובנות והמסקנות של המחקר דלעיל.
שירתו של המשורר העיראקי המוסלמי עבד אל-והאב אל ביאתי (1999-1926)
ספרו של שניר 'שתי יחידות תפילה באהבה: עיון ביצירתו של עבד אל-והאב אל-ביאתי' (رؤوبين سنير، ركعتان في العشق : دراسة في شعر عبد الوهاب البياتي (بيروت: دار الساقي، ٢٠٠٢).
המחקר התפרסם בהוצאת דאר אל-סאקי בביירות בשנת 2002 והוא עדיין הספר היחיד של מחבר ישראלי כלשהו שפרסמה הוצאה לבנונית מרכזית זו. אחד מתנאיה של ההוצאה לפרסום הספר היה שלא יהיה בספר אזכור כלשהו שהוא נכתב על ידי חוקר ישראלי ולכן הושמטו פרטים על המחבר ועל השתייכותו לאוניברסיטה ישראלית. כותרת הספר מבוססת על אמירה מפורסמת של המיסטיקן המוסלמי אל-חסין בן מנצור אל-חלאג', שהוצא להורג בשנת 922 לספירה בעקבות קריאתו האקסטטית "אנא אל-חק (אני האלוהים)". האמירה עושה אבחנה בין תפילתו של המוסלמי הרגיל לאלוהים לבין יחסיו האינטימיים של המיסטיקן עם אהובו האלוהי: "שתי יחידות תפילה ביחסי האהבה של המיסטיקן עם האלוהים מחייבות היטהרות בדם". המוסלמי מחויב בהיטהרות במים לפני התפילה ובהיעדר מים בחול, אולם כדי להיות מוכן ליחסי האהבה האינטימיים עם האלוהים, אומר אל-חלאג', חייב המיסטיקן להקיז את דמו ולהיטהר בו, דהיינו, יחסי האהבה של המיסטיקן עם האלוהים מחייבים הקרבה עצמית ובעצם מוות. יש באמירה זו אלמנטים שנתפסו ככפירה באסלאם, אלא אם מתייחסים אליה באופן מטפורי, שכן האיחוד האקסטטי המוחלט בין המיסטיקן לאלוהים אינו מתיישב עם המערכת הדתית הנורמטיבית המחייבת פער שלא ניתן לסגור אותו בין האל לבין המאמין.
הספר עושה שימוש באמירה דלעיל כבסיס לתפיסה שצמחה בשירה הערבית בראשית שנות השישים ושניסתה לשלב בין המיסטיקה האסלאמית ובין המאבק לתיקון החברה הערבית. משוררים כמו הסורי עלי אחמד סעיד (אדוניס) (נולד ב-1930), המצרי צלאח עבד אל-צבור (1981-1931), והעיראקי עבד אל-והאב אל-ביאתי (1999-1926), שבו עוסק הספר, אימצו תפיסה של "שיר מסכה" והתייחסו לאל-חלאג' כמדיום דרכו הביעו את תפיסותיהם הרוחניות והחברתיות. הספר כולל חמישה פרקים שכל אחד מהם מייצג שלב בהתפתחותו הספרותית של אל-ביאתי וביחסו לשירה, מבעד לניתוח מדוקדק של אחד משיריו בכל פרק. בשל העיסוק בדמותו של אל-חלאג' ובאמירותיו האקסטטיות, הנתפסות ככפירה, הכניס המרכז ללימודים אסלאמיים של אוניברסיטת אל-אזהר בקהיר את הספר לרשימה השחורה של ספרים שאסורים בהפצה: ד”ר טאהא אבו כרישה, שכתב את הנימוקים להחרמת הספר, טען שכותרת הספר משקפת זלזול ופגיעה בקודשי האסלאם מה גם שעבד אל-והאב אל-ביאתי, שביצירתו דן הספר, לא הקפיד על כתיבה בהתאם לכללי הכתיבה הפיוטית הערבית המסורתית.
התיאטרון הפלסטיני
מחקר זה ((Palestinian Theatre (Literaturen im Kontext), ראה אור בהוצאת וייסבאדן בשנת 2005 והוא הראשון שהתפרסם בלשון האנגלית על התפתחותו של התיאטרון הפלסטיני, עוסק בהולדת התנועה הדרמטית הפלסטינית בראשית המאה העשרים והתפתחותה עד סוף שנות השמונים. עד פרסומו של הספר הייתה מושרשת במחקר תפיסה שאין לפלסטינים תיאטרון, בוודאי לא היה להם קודם לשנות השבעים של המאה העשרים. באמצעות מקורות ראשוניים, קטעי ארכיון ועיתונות מראה שניר שכבר ברבע הראשון של המאה העשרים היו ניסיונות לפתח תיאטרון פלסטיני, בעיקר במסגרת מוסדות תרבותיים וחינוכיים בחברה הפלסטינית, ובשנות השלושים והארבעים הייתה פריחה תאטרונית שבמסגרתה פעלו להקות תיאטרון שהעלו הצגות מתורגמות או מקוריות ואף ניסו לחקות את התיאטרון המצרי, שבחצי הראשון של המאה העשרים היה המפותח ביותר בעולם הערבי. בעקבות התפתחות התודעה התאטרונית בקרב הפלסטינים, בעיקר בעקבות סיבובי הופעות שלהקות תיאטרון מצריות נהגו לערוך בעריה המרכזיות של פלסטין, יוצרים מקומיים ייסדו להקות תיאטרון תוך שמירה על יחסי גומלין עם הארצות השכנות.
התנופה של התפתחות התיאטרון הפלסטיני בשנות הארבעים נקטעה לחלוטין עם "הנכבה" של 1948, כאשר הפלסטינים פוצלו בין המיעוט הפלסטיני שנותר במדינת ישראל, הפלסטינים בגדה המערבית תחת השלטון הירדני ואלה שברצועת עזה תחת שלטון מצרים, נוסף על המוני הפליטים במחנות במדינות ערב ובמדינות אחרות. התיאטרון הפלסטיני, שהיה על סף פריצה אל התודעה הכלל-ערבית, נעלם לחלוטין מן המפה התרבותית הערבית - שלא כז'אנרים כמו השירה והסיפורת, מחייב התיאטרון אמצעים חומריים לא מעטים, ואנשי התיאטרון הפלסטינים מצאו עצמם חסרי יכולת להתמודד עם הנסיבות החדשות. הממסד הישראלי ניסה למלא את החלל במגזר הערבי ולתמוך "תרבות חיובית" בגבולות מדינת ישראל, דהיינו ספרות ותיאטרון מגויסים שאינם מתנגדים למשטר ושמבססים דו-קיום בין היהודים לערבים. ואמנם היו ניסיונות לפתח תיאטרון בחיפה ובנצרת, בעיקר בחסות ההסתדרות, שניסתה לכוון את חיי התרבות במגזר הערבי בישראל בהתאם לצורכי הממסד השלטוני.
שניר מנסה להראות בספר כיצד הפעילויות התרבותיות בחסות הממסד אמנם הצליחו לעורר למראית עין עניין בקרב המיעוט הפלסטיני אבל לאורך זמן הובילו לתוצאה הפוכה: התחושה של הפלסטינים תושבי ישראל שהממסד חותר לטשטש את מאפייני התרבות הלאומית הפלסטינית הביאה, כפי שמתברר בדיעבד, לחיזוק התודעה הלאומית הפלסטינית והדבר בא לידי ביטוי בפעילויות תרבותיות אנטי-ממסדיות שאותם הובילה המפלגה הקומוניסטית. מפלגה זו הצליחה בפעילותה התרבותית לשמר את גחלת היצירה הפלסטינית ובעצם שימשה בשנות החמישים והשישים כמסגרת האופוזיציונית הפלסטינית האותנטית היחידה שטיפחה אנשי עט בעיקר מעל דפי אכסניות ספרותיות כמו הירחון אל-ג'דיד והעיתון אל-אתחאד, לצד הוצאת ספרים שניסתה להוציא לאור יצירות של כותבים פלסטינים המתנגדים למשטר הישראלי. יחד עם זאת, עד 1967 לא הצליחו הפלסטינים להקים תיאטרון מקצועי החופשי לחלוטין מהשראה ממסדית, מה גם שהצנזורה הישראלית מנעה כל ניסיון של התארגנות תרבותית רצינית. לאחר מלחמת ששת הימים והאיחוד המחודש בין הפלסטינים בישראל לבין אלו בגדה המערבית וברצועת עזה, החלה פריחה של התיאטרון הפלסטיני בעיקר בירושלים וברמאללה.
בלטה במיוחד בשנות השבעים להקת התיאטרון "אל-בלאלין" (הבלונים) במזרח ירושלים שבשנת 1977 שימשה גרעין להקמת תיאטרון אל-חכוואתי במזרח ירושלים, שבעצם מסמן את תור הזהב של התיאטרון הפלסטיני המקצועי. ”חכואתי" בערבית הוא מספר הסיפורים המסורתי שהיה נוהג לבקר בבתי הקפה ובליווי כלי נגינה כמו הרבאב היה מספר סיפורים מן המורשת הערבית העממית, כמו סיפורי אלף לילה ולילה, אבו זיד אל-הלאלי וענתרה. מתן השם חכואתי לתיאטרון הירושלמי בא לדחות על הסף את הטענה השכיחה אצל חוקרים מערביים שלא היה לערבים תיאטרון ושהם המתינו עד למאה התשע עשרה ולמגע עם התרבות המערבית כדי לחקות את התיאטרון המערבי. בכלל, מלומדים ערבים מנסים להוכיח שהמגע עם התרבות המערבית בעת החדשה, שסייע להתפתחות התרבות הערבית, לא יצר סוגות ספרותיות חדשות יש מאין שהרי, עוד לפני המגע עם המערב, ידעו הערבים צורות עובריות של הרומן, הסיפור הקצר והתיאטרון, הגם במובנים אחרים שאינם עולים בקנה אחד עם מה שהיה מוכר בתרבות המערבית. כך, למשל, סיפורי אלף לילה ולילה, ה”מקאמות”, האגרות, הופעות מספרי הסיפורים וכדומה. יתרה מזו, עולה אפילו טענה שלא רק שהערבים לא חיקו את תרבות המערב אלא שבמגע בין התרבות הערבית לתרבות המערבית בתור הזהב באל-אנדלוס במאות העשירית והאחת עשרה חיקו אנשי המערב את התרבות הערבית וכך יצרו למשל את הרומן המערבי.
יצירתם הספרותית של "היהודים הערבים"
ספרו של שניר "ערביות, יהדות, ציונות: מאבק זהויות ביצירתם של יהודי עיראק" יצא לאור בהוצאת מכון בן צבי בשנת 2005. הספר מתחקה אחר הזיקה בין היהודים לתרבות הערבית מאז ימי הג'אהליה ועד המאה העשרים, ומתמקד בקהילת יהודי עיראק, בעיקר יהודי בגדאד, שזיקתם לתרבות הערבית הייתה ההדוקה ביותר בעת החדשה, יותר מכל קהילה יהודית אחרת. יתרה מזו, בשנות העשרים של המאה העשרים צמח בבגדאד חזון לאומי כלל-עיראקי, חברתי ותרבותי שססמתו "הדת לאלוהים והמולדת לכולם” – מדינאים, מחנכים ואנשי ספרות ואמנות מוסלמים, נוצרים ויהודים חתרו לבנות את עיראק כמסגרת לאומית ערבית חילונית בהשראת הישגי הציוויליזציה המודרנית. היהודים נתפסו כשותפים טבעיים לבניית המדינה העיראקית החדשה והדבר בא לידי ביטוי בהצהרות של מנהיגים, מאמרים בעיתונות וספרים. המחקר עוסק בנסיבות צמיחתו של החזון בקרב יהודי עיראק, ביחסי הגומלין בין המערכת התרבותית הערבית-יהודית לבין זו הערבית-אסלאמית ובאופייה של היצירה, שהתפתחה מתוך העדפה פנימית אסתטית מודעת של הלשון והתרבות הערבית. מבעד לאספקלריה הספרותית ביטאו משוררים וסופרים יהודים פטריוטיות עיראקית והתלהבות עזה לפעול בשדה היצירה הערבית והדבר זכה לעידוד מצד בני הדתות האחרות בעיראק. כך, למשל, מטבעת אל-פראת בבגדאד החלה להפיץ בראשית שנת 1924 ספר חדש, ראשון מסוגו על יהודי עיראק, הנושא את הכותרת נזהת אל-משתאק פי תאריח' יהוד אל-עראק (טיולו של המשתוקק בתולדות יהודי עיראק) שכתב יוסף רזק אללה ע'נימה (1950-1885).
אבן אל-סמואל הוא אנור שאול (1984-1904), אחד מאותם אנשי תרבות אנציקלופדיסטיים המופיעים כדבר שבשגרה בכל תהליך של רנסאנס תרבותי המתרחש בקרב אומות מתעוררות. מאחר שכל רנסאנס מסוג זה מהווה שלב מעבר מפרק זמן שנתפס אז כבלתי מפותח לפרק זמן מפותח יותר, מתעוררים צרכים תרבותיים, שבשל תקופת הדמדומים בין שתי התקופות, טרם נמצאו האנשים שביכולתם למלאם בשלמותם, ואת מקומם מחליפים אותם "בעלי אלף מלאכות" (Jacks of all trades), אשר בכורח הנסיבות המיוחדות והודות לכישרונותיהם הרב-גוניים מצאו עצמם עוסקים בתחומים רבים ומגוונים בעת ובעונה אחת. קשה להעלות על הדעת תחום תרבותי שאנור שאול לא שלח בו את ידו: סופר, משורר, מחזאי, שחקן, עורך, עיתונאי, מורה, מילונאי, מתרגם, מוציא לאור ועוד. שאול אימץ את הכינוי אבן אל-סמואל, דהיינו ”בנו של אל-סמואל [בן עאדיאא']”, שהיה משורר ערבי בן הדת היהודית בתקופת הג’אהליה, עוד טרם עלו המוסלמים על בימת ההיסטוריה. בכך ביקש שאול להדגיש את המכנה התרבותי המשותף בין בני האומה המקומית המתחדשת, למרות השתייכותם לדתות שונות. העובדה שמכנה משותף זה היה אז משאת נפשם של מוסלמים לא מעטים, כולל המלך פיצל הראשון (1933-1883), עודדה מאוד את היהודים. עידוד רב הם גם שאבו מנאומים של המלך פיצל או מתוך העיתונות העיראקית של אותם שנים על המכנה הלאומי העיראקי והאתני המשותף הקושר בין בני כל הדתות בעיראק. המלך פיצל עצמו התבטא באופן זה עוד בהיותו בסוריה טרם הגיעו לעיראק, בהרצאה בפני המועדון הערבי בחלב ב-9 ביוני 1919: "אנחנו ערבים, החיים מחברים בינינו ורק המוות מפריד בינינו”. טרם הכתרתו כמלך עיראק הוא נפגש עם מנהיגי הקהילה היהודית והכריז: "בטרמינולוגיה של הפטריוטיזם, אין יהודים, מוסלמים ונוצרים. יש רק דבר אחד שנקרא עיראק... אני מבקש מכל העיראקים בני מולדתי להיות רק עיראקים... אין כל הבחנה בין מוסלמים, נוצרים ויהודים".
סאטע אל-חצרי (1968-1880), המנהל הכללי של משרד החינוך העיראקי בין השנים 1927-1923, ביקש, בהשראתו של המלך פיצל, ליצור מכנה משותף לבני כל העדות בעיראק ואף גרס ש"כל אדם המדבר ערבית הוא ערבי". אלא שהאביב של בגדאד היה קצר. החרפת המאבק בין הציונות לבין התנועה הלאומית הערבית והקמת מדינת ישראל הביאו להגירת הרוב המכריע של יהודי עיראק למדינה היהודית. הטשטוש בהבחנה בין המושגים "יהודי" לבין "ציוני" בקרב קובעי הטעם בתרבות הערבית גרם לדחיקת היוצרים היהודים לשוליה הדחויים של תרבות זו. לכך הצטרף יחסו המתנשא של הממסד הקנוני העברי בישראל לתרבות הערבית כעוינת ונחותה. גסיסתה של היצירה הערבית של היהודים הייתה אפוא בלתי נמנעת. הספר מתחקה אחר החזון ושברו. הוא פורש ומנתח את שירת הברבור של הכתיבה היהודית בלשון הערבית ומראה כיצד לאחר יותר מאלף וחמש מאות שנים נסתם בימינו אט אט הגולל על מעורבות אקטיבית של יהודים בתרבות הערבית. המחקר גם בוחן את הניסיונות להחיות את הספרות הערבית של היהודים בישראל של שנות החמישים, אחרוני המוהיקנים של היהודים כותבי הערבית, כמו יצחק בר-משה (2003-1927) וסמיר נקאש (2004-1938), המעבר לכתיבה לעברית, והאימוץ ההדרגתי של הנורמות המערביות של המרכז הקאנוני של התרבות העברית.
דת, מיסטיקה וספרות ערבית מודרנית
ספר זה של שניר (Religion, Mysticism and Modern Arabic Literature) יצא לאור בהוצאת הראסוביץ בוייסבאדן בשנת 2006. הספר עוסק בזיקות המורכבות שבין האסלאם, בעיקר המיסטיקה האסלאמית, לבין הספרות הערבית המודרנית, ובעצם בין הדיבור והכתיבה, דהיינו הספרות, לבין השתיקה, שהיא משאת נפשם של המיסטיקנים. ההשראה לספר באה מאמירתו של המיסטיקן המוסלמי בשר בן אל-חארת', שהיא המוטוֹ של הספר: "אם אתה אוהב לדבר, אתה צריך לשתוק. ואם אתה אוהב לשתוק, אתה צריך לדבר." חמישה מוקדים בספר: הספרות הנכתבת בחוגים המוסלמים והזיקה הסינכרונית בינה לבין המערכת הספרותית החילונית, יחסי הגומלין בין הספרות הערבית והמערכת הדתית בחתך דיאכרוני, המגמה הנאו-צופית בספרות הערבית המודרנית, יצירתו של המשורר המצרי צלאח עבד אל-צבור (1981-1931), שהוא בעל זיקה הדוקה הן בביוגרפיה שלו והן ביצירתו עם הצופיות, ומורכבותו של טקסט אחד שבו מתגלמת המגמה המיסטית בשירה הערבית המודרנית - "קינה לאל-חלאג'" של הסורי עלי אחמד סעיד המכונה אדוניס (נולד ב-1930). הספר משלים ומסכם את מחקריו הקודמים של שניר בנושא המגמה המיסטית בספרות הערבית המודרנית.
גלויות בבוקר: פלסטינים הכותבים עברית
זהו מחקר של יצירתם של הסופרים הפלסטינים הכותבים עברית בישראל, בעיקר של נעים עריידי (נולד ב-1948) ואנטון שמאס (נולד ב-1950).
התיזה המרכזית במאמר היא שהתרבות הישראלית סובלת מדיסוננס קוגניטיבי מובנה: מצד אחד, היא מזלזלת בתרבות הערבית ורואה בה תרבות נחותה והעדות הטובה ביותר לכך היא שהערבית איננה נחשבת בישראל כנכס אינטלקטואלי. מצד שני, התרבות הישראלית רואה עצמה כתרבות פתוחה וליברלית המעניקה הזדמנות שווה למיעוט הפלסטיני. הדיסוננס הזה גורם מאז הקמת המדינה אי נוחות רבה ומתמשכת לאינטלקטואלים יהודיים, בעיקר לאלה השייכים לצד השמאלי של המפה הפוליטית, אשר מטיפים לפתרון צודק לבעיה הפלסטינית וליחס הוגן למיעוטים. הפתרון שנמצא לדיסוננס הזה ואשר מאפשר לאינטלקטואלים היהודים הישראלים לחיות בשלום עם עצמם, הוא ההקפדה לשלב נציגים ערבים בפעילויות תרבותיות שונות. אשר על כך, תמיד ניתן למצוא נציג ערבי, מעין ”ערבי מחמד” תורן, בתרבות הישראלית, הגם שאין התעניינות ממשית ביצירתו מלבד עצם קיומו כנציג המאפשר הקהיית אי הנוחות דלעיל. דא עקא שנציגים אלה מעולם לא ייצגו את התרבות הערבית הפלסטינית המקומית, גם מפני שעצם ה”בחירה” בנציג מסוג זה חותרת תחת מעמדו בתרבות הפלסטינית והוא הופך אט אט לשייך יותר לתרבות העברית מאשר לתרבות הערבית. מעניין לעקוב אחר תגובותיהם של ”נציגים” אלה לאורך השנים: כך למשל, אנטון שמאס נלחם על מעמדו כנציג ואף ניסה לשנות את גישתה של התרבות העברית, אלא שכשלונו המוחלט התחוור גם לו, ולאחר פרסום הרומן העברי ערבסקות (1986) נטש את הכתיבה בעברית, ונטישת הכתיבה בעברית התלוותה גם בנטישת המולדת והוא כעת פרופסור לספרות באוניברסיטת מישיגן האמריקאית. לעומתו נעים עריידי נהנה ממעמדו על קו התפר בין שתי התרבויות. סייד קשוע (נולד ב-1975) כבר מודע למעמדו כערבי מחמד ומתייחס באירוניה לתרבות הישראלית וליחסה לתרבות הערבית.
היברידיות, הדרה, וטיהור תרבותי: יהודי עיראק והממסד הישראלי האשכנזי ההגמוני
שניר כתב על המאבק שהתנהל בשנות החמישים של המאה העשרים בישראל בין הנרטיבים השונים, בעיקר בין הנרטיב הציוני-אשכנזי לזה היהודי-ערבי, שבו דגלו לטענתו יהודים שהיגרו מארצות ערב.
הנרטיב הציוני-אשכנזי הצליח לכפות עצמו על יהודי ארצות ערב, בעוד הנרטיב היהודי-ערבי נמחק לחלוטין. לדעתו של שניר ההדרה של הזהות היהודית-ערבית מן השיח הדומיננטי בישראל הסתייעה במידה רבה בהדרה דומה של אותה זהות מצד הלאומיות הערבית. מפגש אינטרסים נדיר זה, מצד שתי תנועות עוינות ומתחרות, לא הותיר כל סיכוי לזהות הערבית-יהודית והיא כעת נחלתם של אינטלקטואלים בודדים העושים בה שימוש לניגוח הציונות מבלי שיהיה להם סדר יום תרבותי כלשהו.
יבואו ברברים אחרים
זהו מחקר של הקובץ ורד אקל (ורדים פחות) של מחמוד דרוויש (2008-1941) מן היפים בקבציו השיריים, וניתוח מדוקדק של אחד משיריו, "יבואו ברברים אחרים".
זהו אחד הקבצים הבודדים של דרויש שבו המכלול של השירים מציג פואטיקה ייחודית ובעלת משמעות כוללת: הקובץ כולל 50 שירים הכתובים בסגנון "השירה החופשית" (שער חר), אותה רגל שירית בעוד מספר הרגלים בכל שורה משתנה, החריזה פונקציונלית ולא אחידה, כל השירים בערך באותו אורך, כולם עושים שימוש באותה רגל פרוזודית (מתקארב), וקריאתם ברצף עשויה לשמש כהיסטוריה חליפית של ה"נכבה" והמתרחש בנפש הפלסטינית מאז ועד היום. הזיקה ההדוקה בין השירים והיותם חלקים בפסיפס פואטי ייחודי איפשר למשורר הפלסטיני סלמאן מצאלחה (נולד ב-1953) לעשות שימוש בכל כותרות השירים ולפרסם שיר הבנוי רק מהכותרות הללו בסדר שקבע מצאלחה (אל-אתחאד, 24 ביולי 1987.)
קישורים חיצוניים
ראיונות ראיון שהתפרסם בשלושה חלקים באתר האינטרנט elaph.com
תרגומים תרגומים לעברית: שניר תרגם רבות מהספרות הערבית לעברית, בין השאר באכסניות כמו הארץ, דבר, על המשמר, עתון 77, מאזנים, מפגש והליקון. להלן מספר תרגומים:
תרגומים לערבית: תרגומיו התפרסמו במפגש ובפראדיס ובאתרי אינטרנט שונים, בעיקר במדור הספרותי של אתר האינטרנט elaph.com, שעורכו הוא המשורר העיראקי הגולה עבד אל-קאדר אל-ג'נאבי (נולד ב-1944). להלן מספר תרגומים: אנתולוגיה מן השירה העברית המודרנית, הכוללת הקדמה ותרגומים לערבית משירתם של אבא קובנר, יהודה עמיחי, פנחס שדה, דן פגיס, נתן זך, דליה רביקוביץ, דוד רוקח, יעקב בסר, אגי משעול, יצחק לאור, רוני סומק, אמיר אור, אבי אליאס, רובי שונברגר, רפי וייכרט, אלה בת-ציון וריקי דסקל.
תרגומים משירתו של דן פגיס לערבית:
תרגומים נוספים לערבית:
חדרי הארמיטאז'
חדרי הארמיטאז' (באנגלית: Hermitage Rooms) היו קבוצת חדרים בבית סומרסט בלונדון, שבהם הוצגו בשנים 2000–2007 תערוכות מתחלפות של אוספי מוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג שברוסיה. שיתוף הפעולה הסתיים והחדרים אינם מכונים עוד בשם זה, אך עדיין משמשים לתצוגות.
היסטוריה
פרויקט הצגת אוספי הארמיטאז' בלונדון החל בראשית שנות ה-90 ביוזמת הבארון ג'ייקוב רוטשילד. הפרויקט ממומן מתרומות ומדמי הכניסה שמשלמים המבקרים בו. לצורך הפרויקט הוקצו מספר חדרים באגף הדרומי של בית סומרסט. חדרים אלה שופצו בסגנון המזכיר את ארמון החורף, ונפתחו לציבור בשנת 2000.
התערוכה הראשונה שהוצגה נקראה "אוצרותיה של יקטרינה הגדולה", ואחריה הוצגו תערוכות של יצירות אמנות, תמונות, כלי חרס ואמנות איסלמית. בשנת 2003 לקח על עצמו מכון קורטולד לאומנות את האחריות לניהול חדרי הארמיטאז'.
גרסון גולדהבר
גרשון גולדהבר (באנגלית:Gerson Goldhaber; 20 בפברואר 1924 – 19 ביולי 2010) היה פיזיקאי יהודי-אמריקאי ואחד ממגלי המזון מסוג D, שהוכיח את קיומו של הקווארק קסום.
קורות חיים
גולדהבר נולד בקמניץ, גרמניה. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, משפחתו עקרה לקהיר. ב-1942 עבר לירושלים כדי ללמוד פיזיקה באוניברסיטה העברית. שם פגש את שולמית לאו, שהייתה סטודנטית לכימיה, והם נישאו ב-1947. בסוף אותה שנה הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית עם תואר שני בפיזיקה, ואשתו, שולמית גולדהבר, לימים פיזיקאית דגולה, זכתה בתואר שני בכימיה.
לאחר סיום לימודיהם הוא היגר לארצות הברית עם אשתו, ושניהם פנו ללימודי דוקטורט באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
עם קבלת התואר ב-1950, קיבל משרת מרצה באוניברסיטת קולומביה. מאז 1953 הוא עבד במעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
אשתו, שולה, נפטרה ב-1965. להם נולד בן. ב-1969 גרשון נישא בשנית, ליהודית, סופרת ומשוררת. להם שתי בנות.
ב-1974 היה בצוות של ברטון ריכטר, שגילה את המזון עם הקוורק הקסום. ב-1976 ריכטר קיבל על כך את פרס נובל, וגולדהבר קיבל על כך את פרס פאנופסקי.
IPython
IPython (קיצור של: "Interactive Python") הוא מעטפת פקודה עבור מחשוב אינטראקטיבי במספר שפות תכנות. במקור, פותחה מעטפת הפקודה עבור שפת פייתון, המציעה אינטרוספקציה של טיפוסים, מדיה עשירה, בדיקת נכונות תחביר המעטפת, השלמה אוטומטית של שורת פקודה והיסטוריה של הקבצים שנכתבו ו/או נערכו. IPython מספק את התכונות ("פיצ'רים" ) הבאות:
מרשל סהלינס
מרשל דייוויד סהלינס (באנגלית: Marshall David Sahlins; 27 בדצמבר 1930 – 5 באפריל 2021) היה אנתרופולוג יהודי-אמריקאי.