cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לני ריפנשטאהל
רקדנית ושחקנית
משניתנה לה ההזדמנות לביים את הסרט "האור הכחול", היא לקחה אותה מיד. היא השתחררה מהסגנון של ארנולד פנק שאופיין בסיפורים ריאליסטיים בסט קסום והררי, ואת הסרט הפיקה וביימה (יחד עם קרל מאייר והרברט באואר) כסיפור רומנטי ומיסטי שהתאים יותר לשטח לדעתה. היא כתבה לתסריט, ביימה, כיכבה והפיקה את הסרט תחת שמה "Leni Riefenstahl Productions". "האור הכחול" זכה במדליית כסף בפסטיבל ונציה והוקרן ברחבי אירופה, אך בשאר העולם לא התקבל בזרועות פתוחות לרווחה, וריפנשטאהל האשימה בכך את המבקרים היהודים. ביציאה המחודשת לאקרנים של הסרט ב-1938, הושמטו מהכתוביות שמם של התסריטאי השותף הרברט באואר, והמפיק הארי סוקל, שניהם יהודים. ישנן טענות המאששות כי זו הייתה פקודתה של ריפנשטאהל. מאוחר יותר העבירה הבמאית את שמו של התסריטאי השותף לתועמלן הנאצי יוליוס שטרייכר. ריפנשטאהל קיבלה הזמנה מהוליווד להגיע וליצור סרטים, אך היא דחתה את ההצעה בטענה שהיא רוצה להישאר בגרמניה עם בן זוגה.
תעמולה וסרט תיעודי
ריפנשטאהל שמעה את המועמד לראשות ממשלת גרמניה אדולף היטלר נואם בכינוס ב-1932, והייתה מהופנטת מכישרונו כדובר ציבורי. היא תיארה את החוויה בספר הזכרונות שלה: על פי העיתון "Daily Express" בתאריך ה-24 באפריל 1934, לני ריפנשטאהל קראה את "מיין קמפף" בזמן הפקת הסרט "האור הכחול", מאמר העיתון מצטט את תגובתה: היא כתבה להיטלר בבקשה להיפגש עמו, ולאחר פגישתם הוצעה לה ההזדמנות לביים את הסרט "Sieg des Glaubens" ("ניצחון האמונה"), סרט שאורכו כשעה, על הכינוס החמישי של המפלגה הנאצית בנירנברג בשנת 1933. ריפנשטאהל הסכימה לביים את הסרט לאחר שתשוב מהפקת סרט בגרינלנד. הקטעים המעטים ששרדו, כנראה בשל השמדתו המכוונת לאור הופעתן בסרט של דמויות מפתח שחוסלו ב"ליל הסכינים הארוכות", מציגים אנדרלמוסיה קולנועית מבולבלת נעדרת סנכרון בין המצלמה למצולמים.
משהתרשם מכשרונה של ריפנשטאהל, ביקש ממנה היטלר שתצלם את הכינוס הבא בנירנברג ב-1934. תחילה, על פי ספר הזכרונות של ריפנשטאהל, היא סירבה ולא הייתה מוכנה ליצור עוד סרטים בעלי תוכן נאצי, ובמקום זאת הציעה לביים סרט המבוסס על האופרה האהובה על היטלר "Tiefland" ("ארץ שפלה") של המלחין הגרמני-צרפתי יליד סקוטלנד אז'ן ד'אלבר. ריפנשטאהל קיבלה מימון פרטי להפקה, אך הצילומים בספרד הורדו מהפרק. היטלר הצליח לשכנע אותה לצלם את הסרט "Triumph" במקום, בתנאי שהיא לא תתבקש ליצור עוד סרטים למען המפלגה. היא אף ביקשה מהיטלר את החופש לשוב ולשחק בסרטים: הסרט "ניצחון הרצון" מתעד את ועידת המפלגה הנאצית בנירנברג. הסרט צולם בידי 36 צלמים וכלל למעלה ממאה אלף ניצבים. סרטה של ריפנשטאהל, בשונה מהסרטים התיעודיים הנאציים הקודמים, לא היווה פרץ אידאולוגי בוטה. היא הצליחה להציג כינוס מפלגתי משמים בצורה סדורה. הכינוס לא היה רגיל, אלא נערך תוך כדי חשיבה מתמדת לגבי האספקט התיעודי. במידה רבה, נוצרה האחדה מסוימת בין בימוי הסרט ובימוי הכינוס שנעשה במידה רבה לטובת הסרט. השילוב יצר מפגן מפואר ומאורגן והעביר היטב את הכיוון הטוטאלי החדש של האמנות המגויסת ואת חשיבות השימוש במדיום הקולנוע ובצילום הפוטוגני כדי להגיע אל הציבור. הצלחה נוספת של ריפנשטאהל בסרט זה הייתה יישום עקרונות האידאולוגיה הנאצית באופן אמנותי: הפיהרר מועלה למדרגת אל כאשר הוא מצולם בתחילת הסרט בהגיעו לנירנברג במטוס לשמחתו של הקהל הבלונדיני. זוויות הצילום הנמוכות, הלונג שוטים המציבים את הפיהרר במרכז ההמון המסודר בשורות, כל אלו מאדירים את הפיהרר ומעבירים את המסר כי דמותו היא אייקון שסוגדים לו, שכן הפיהרר הוא המדינה. תצלום הפתיחה של הסרט, עננים אשר מתוכם מגיח מטוס הנושא את היטלר, מדגיש בבירור את עליונתו. מטוסו חג מעל העיר ומעל הצועדים שלמטה, אשר נראים קטנים. את הפתיחה מלווה יצירתו של המלחין ריכארד ואגנר, הנערץ על היטלר.
"ניצחון הרצון" הוכר כיצירה אפית וחדשנית בתחום הסרט התיעודי, הסרט הפך ליצירה הפועמת והמצליחה בגרמניה, אך נאסר לצפייה בארצות הברית מכיוון שהיה סרט תעמולה של המפלגה הנאצית. עותק של הסרט נשמר במוזיאון לאמנות מודרנית ונחשף בפני אנשים בודדים בלבד. הסרט זכה במספר פרסים בינלאומיים כדוגמה לשובר מוסכמות בתעשיית הקולנוע ואף נחשב לאחד מסרטי התעמולה המשפיעים ביותר אי פעם. הסרט הפך את לני ריפנשטאהל לבמאית הראשונה שקיבלה הכרה בינלאומית. בראיונות לסרט "The Wonderful, Horrible Life of Leni Riefenstahl" שנעשה ב-1993, ריפנשטאהל מכחישה בכל תוקף שהתכוונה לעשות סרט פרו נאצי, ושהיא הזדעזעה מהשימוש שנעשה בסרט.
ב-1936 הזמין היטלר את ריפנשטאהל לצלם את המשחקים האולימפיים בברלין. היא אף נסעה ליוון לצלם את האתר המקורי של המשחקים האולימפיים - אולימפיה, ושם סייע לה צלם יווני. חומרי הצילום הפכו במהרה לסרט מפורסם אחר, "אולימפיה", שתיאר את המשחקים האולימפיים שנערכו בשנה זו בברלין. הסרט, שהופק בשיתוף שר התעמולה יוזף גבלס, מאדיר את הנאצים כיורשי יוון הקלאסית ומציג את גרמניה כמדינה נאורה, המקדמת את הספורט באופן שוויוני. זו הייתה מטרתה של ריפנשטאהל, אשר כיוונה אל דעת הקהל במדינות אירופה המערבית. הסרט הוא שיר הלל לפולחן הגוף הנאצי ומוקיר את האתלטיות אותה ייחסו הנאצים לגזע הארי. סרט זה השפיע מאוד על הצילום המודרני של ספורט. ריפנשטאהל צילמה מתחרים רבים, לרבות האפריקאי-האמריקאי ג'סי אוונס, שאחר-כך יהפוך לצילום מפורסם מאוד.
הפרמיירה של הסרט "אולימפיה" נערכה ביום הולדתו ה-49 של היטלר, ב-1938. ריפנשטאהל חברה לסיור פרסום אמריקאי על מנת שהסרט יתקבל גם שם. היא הגיעה לניו יורק בנובמבר 1938, 5 ימים לפני ליל הבדולח, וכאשר החדשות על המאורע הגיעו לארצות הברית ריפנשטאהל טענה כי ידו של היטלר אינה במעשה. ב-18 בנובמבר קיבל אותה הנרי פורד בדיטרויט, והסרט "אולימפיה" הוקרן במועדון המהנדסים של שיקגו יומיים אחר כך. בהוליווד קיבל אותה הקונסול הגרמני ג'ורג' גיסלינג ב-24 בנובמבר. היא נפגשה עם וולט דיסני ב-8 בדצמבר, והוא לקח אותה לסיור בן 3 שעות של הפקת הסרט "פנטזיה".
לאחר שהתגלו יומני גבלס, גילו החוקרים שריפנשטאהל הייתה מיודדת עם יוזף גבלס ועם אשתו מגדה, יחד הם בילו באירועים והלכו לעיתים לצפות באופרה, אך גבלס היה מתוסכל מכך שריפנשטאהל עצרה את התקדמותו במפלגה וקינא בהשפעתה על היטלר, הוא ראה בה איום. גבלס אמנם העריך את ריפנשטאהל כיוצרת, אך לא הסכים עם התקציב המוגזם שהמפלגה הנאצית הוציאה על ההפקות של סרטיה.
מלחמת העולם השנייה
ריפנשטאהל ניסתה לעבוד שוב על סרט שנזנח בעבר, "Tiefland", סרט המבוסס על אופרה האהובה על היטלר. בהוראה ישירה מהיטלר, ניתנו לה שבעה מיליון רייכסמארק (מארק גרמני דאז) כפיצוי. מתאריך ה-23 בספטמבר עד ה-13 בנובמבר 1940, היא צילמה בבוואריה. הניצבים ששיחקו כנשים ספרדיות ואיכרי ספרד, היו צוענים שנכלאו במחנה בזלצבורג, ונכפה עליהם להצטלם לסרט. הצילומים בסטודיו ליד ברלין החלו אחרי 18 חודשים באפריל 1942 ונמשכו עד הקיץ. מסמך ששרד ממרצאן מראה כי על 65 מהכלואים נכפה להשתתף בסרט. 50 תמונות שצולמו בבוואריה עזרו לזהות 29 מהכלואים שנכפה עליהם לעבוד עם ריפנשטאהל, ולאחר מכן נשלחו לאושוויץ בשבוע הראשון של מרץ 1943, על פי הצו של הימלר מדצמבר 1942. עד סוף חייה, למרות הראיות הסותרות, ריפנשטאהל טענה כי אחרי המלחמה פגשה את כל הניצבים שעבדו איתה בסרט. ריפנשטאהל תבעה את המפיקה נינה גלדיטס, שאמרה כי ריפנשטאהל בחרה בעצמה את הניצבים מהמחנה. גלדיטס מצאה את אחד הניצבים ששרד, והתאימה בין זכרונותיו ובין הצילומים שנמצאו בבואריה, ואלו תועדו בסרט שצילמה גלדיטס. בית המשפט הכריע לטובת גלדיטס באומרו כי ריפנשטאהל ידעה כי הניצבים מגיעים ממחנה ריכוז, אך הסכימו עם ריפנשטאהל על סעיף אחד (ממצא שהראה כי ריפנשטאהל לא יידעה את הניצבים כי הם יישלחו למחנות השמדה בתום הצילומים).
הנושא הועלה שוב ב-2002, כשהגיעה לגיל מאה, נתבעה ריפנשטאהל על ידי קבוצת צוענים בטענה שהיא מכחישה כי הנאצים טבחו בצוענים בזמן מלחמת העולם השנייה. היא התנצלה ואמרה: "אני מתחרטת על כך שהצוענים סבלו בתקופת הנציונל-סוציאליזם, זה ידוע כיום שרבים מהם נרצחו במחנות ריכוז".
ב-21 במרץ 1944 נישאה לפטר יקוב. בחתונה זו התראו ריפנשטאהל והיטלר בפעם האחרונה. ריפנשטאהל ויקוב התגרשו ב-1946.
באוקטובר 1944 ההפקה של הסרט "Tiefland" עברה לפראג לצילומים פנימיים. הסטים הפזרניים הפכו את הצילומים האלו ליקרים ביותר בסרט, אך הסתיימו תוך כמה ימים. הסרט לא עבר עריכה, ויצא לאחר עשר שנים.
עם התמוטטות הצבא הגרמני באביב 1945, ריפנשטאהל עזבה את ברלין, ונסעה בטרמפים עם קבוצת גברים. בניסיון להגיע לאמה, נתפסה ונלקחה לאחזקת גדודים אמריקאיים. היא החלה בסדרת הימלטויות ומעצרים, ולבסוף נמלטה ועשתה את דרכה לאמה באופניים רק כדי לגלות שהגדודים האמריקאיים צרו על הבית, אך הופתעה מהחביבות בה התייחסו אליה.
קריירה וחייה לאחר המלחמה
רוב הסרטים הקושרים את ריפנשטאהל למפלגה הנאצית והחומרים הלא גמורים נעלמו לקראת סוף המלחמה. ממשלת צרפת החרימה את כל ציוד העריכה שלה יחד עם סלילי הצילום של ההפקה "Tiefland". אחרי שנים של התנצחות חוקית אלה הוחזרו אליה, אך הסרט ניזוק וסצנות מפתח הוסרו. לאחר עריכה מחודשת יצא הסרט ב-11 בפברואר 1954, אך נאסר להכניסו לפסטיבל הקולנוע בקאן. אף על פי שריפנשטאהל חיה עוד מחצית מאה אחרי כן, היה זה הפיצ'ר (סרט באורך מלא) האחרון שהפיקה. היא ניסתה פעמים רבות ליצור סרטים במהלך שנות החמישים והשישים, אך נתקלה בהתנגדות, מחאה ציבורית וביקורת קשה. רבים מעמיתיה למקצוע נמלטו מגרמניה הנאצית להוליווד והביעו חוסר סימפתיה אליה.
ב-1956 בהשראת ספר של ארנסט המינגוויי "Green Hills of Africa" היא החלה בפרויקט שאפתני בצילום באפריקה. בעודה תרה אחר אתרי צילומים באפריקה כמעט איבדה את חייה בתאונת משאית. אחרי שהתעוררה מתרדמת בבית חולים בניירובי היא סיימה לכתוב את התסריט בבית החולים, אך עבודתה סוכלה על ידי מקומיים שלא רצו לשתף עמה פעולה ומזג אוויר גרוע (רק טסטים קצרים צולמו).
ב-1954 ז'אן קוקטו התעקש שהסרט "Tiefland" ישתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה, מאחר שהוא העריץ את הסרט. ב-1960 ריפנשטאהל סיכלה בהצלחה ניסיון של המפיק ארווין ליסר להשוות בין סצנות מהסרט "ניצחון הרצון" ובין צילומים של מחנות הריכוז מסרטו "מיין קאמפף". ב-1963 נפטר ז'אן קוקטו מהתקף לב, וכך בעצם נעצרו הניסיונות שלו ושל ריפנשטאהל להכניס את הסרט "Tiefland" לפסטיבל ונציה.
ב-1960 ריפנשטאהל אימצה את צילום הסטילס. היא נסעה פעמים רבות לאפריקה לצלם את שבטי הנובה בסודאן, שעמם חיה לסירוגין. בדרך זו למדה על תרבותם והיה לה קל יותר לצלם אותם. היא התקבלה אצלם בקלות מאחר שלא ידעו דבר וחצי דבר על עברה. התלווה אליה צלם הצעיר ממנה בארבעים שנה. הם היו יחד מאז שהיא הייתה בת 60 והוא היה בן 20. היא קיבלה אזרחות סודאנית בשל פועלה למען המדינה ולמעשה הייתה הזרה הראשונה לקבל דרכון סודאני. ספרי צילומי השבטים שלה, "The Last of the Nuba" ו "The People of Kau" פורסמו ב-1974 ו-1976 והיו לרבי מכר עולמיים. בשעה שהוכרזו כצילומי צבע מרהיבים, נמתחה ביקורת נוקבת מאת סוזן סונטג שטענה כי צילומים אלו הן עוד הוכחות לאסתטיקה הפשיסטית של ריפנשטאהל. ב-1975 הוענקה לריפנשטאהל מדליית זהב בגרמניה על הישגים בתחום הצילום, והיא אף מכרה את התמונות למגזין גרמני. היא צילמה את המשחקים האולימפיים במינכן ב-1972, ואת מיק ג'אגר ואשתו ביאנקה לסאנדיי טיימס. שנים לאחר מכן היא צילמה את הצמד זיגפריד ורוי מלאס וגאס. היא התחברה לאנדי וורהול והייתה לאורחת של כבוד במשחקים האולימפיים בשנת 1976 במונטריאול.
בגיל 72, ריפנשטאהל החלה לחזר אחר צילומים תת-מימיים, ושיקרה לגבי גילה כדי לקבל רישיון צלילה (היא טענה שהיא בת 52). ב-1978 הוציאה ספר של צילומים תת-מימיים "Korallengärten" (גני אלמוגים) ואחריו ספר נוסף ב 1990 "Wunder unter Wasser" (פלא מתחת למים). ב-22 באוגוסט 2002, ביום הולדתה המאה, הוציאה סרט שנקרא Impressionen unter Wasser (רושם תת-מימי), סרט תיעודי על החיים באוקיינוס. היא הייתה הצוללת המבוגרת בעולם באותו הזמן. ריפנשטאהל הייתה חברה בגרינפיס במשך שמונה שנים. בשנותיה המאוחרות ניסתה כל העת לטהר את שמה.
היא שרדה התרסקות מסוק בשנת 2000 בסודאן.
נישואים שניים ומותה
ב-2003, בגיל 101, נישאה ריפנשטאהל לצלם שליווה אותה בסודאן. היא סבלה ממחלת הסרטן ומתה בליל 8 בספטמבר 2003 בשנתה בביתה שבגרמניה. היא נקברה במינכן.
נאוקן
נאוקן (Neuquén) היא עיר ארגנטינאית בצפון פטגוניה, בירת פרובינציית נאוקן והעיר הגדולה ביותר בפטגוניה. העיר שוכנת בקצה המזרחי של הפרובינציה שהיא משמשת כבירתה, בסמוך למפגש הנהרות לימאי ונאוקן, וראשיתו של הריו נגרו, המהווה את המשכם. המטרופולין שלה כולל גם ערים בפרובינציית ריו נגרו, כגון צ'יפולטי. בשנת 2001 התגוררו בעיר כ-202 אלף נפש.
מקור שמה של העיר במילה "נוונקן" (nehuenken), שפירושה בשפת המפוצ'ה "חשוף לרוחות".
היסטוריה
ב-12 בספטמבר 1904 הוכרזה נאוקן כעיר, שמה הוחלף ל"נאוקן", והיא החלה לשמש כבירת הטריטוריה (שהייתה אז חלק מפרובינציית פטגוניה), במקום צ'וס מלל. ב-1955 כוננה פרובינציית נאוקן, ונאוקן העיר הייתה לבירתה.
במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים נותרה נאוקן עיירה קטנה וזניחה. ב-1930 התגוררו בה רק כ-5,000 תושבים. גילוי נפט במהלך שנות ה-60 של המאה העשרים שינה את המצב. העיר גדלה במהירות, והוקמו בה שדה תעופה ואוניברסיטה.
נג'לא בודן רמדאן
ביוגרפיה
מאז ספטמבר 2016 היא מילאה את תפקיד ראש היחידה לניהול לפי מטרות ליישום פרויקט הרפורמה בהשכלה גבוהה במטרה לתמוך ביכולת התעסוקה של תעודות השכלה גבוהה, באותו משרד. ב־29 בספטמבר 2021 במהלך המשבר הפוליטי ביקש ממנה נשיא תוניסיה קייס סעיד להקים ממשלה ולאחר מכן להנהיג אותה. . ב־11 באוקטובר היא הושבעה לתפקיד. ב-1 באוגוסט 2023 הנשיא קייס סעיד החליף אותה באחמד אל-חשאני, ובכך היא סיימה את תפקידה.
נמר ערפילי
נמר ערפילי (נמרון; שם מדעי: Neo" ;Neofelis" – חדש, "felis" – חתול) הוא סוג בעל שני מינים של חתוליים נדירים החיים ביערות גשם טרופיים בדרום-מזרח אסיה. פרוותם מנומרת באליפסות חומות דמויות עננים.
הנמרונים הם בין הקטנים שבבני קבוצת החתולים הגדולים, קטנים אף מכמה חתולים קטנים כמו הפומה והברדלס. עם זאת כיום משייכים אותם לתת-משפחת החתולים הגדולים עקב קרבתם לפנתרים ועקב יכולתם לשאוג. אך למרות גודלם הקטן הם נחשבים לקרוביו של החתול הגדול ביותר מעולם - הסמילודון, אשר מבנה שיניהם הכולל ניבים ארוכים דומה מאוד.
מינים
בסוג זה שני מינים:
דבר הלמד מעניינו
המידה המדרשית דבר הלָמֵד מעניינו היא אחת משבע המידות של הלל הזקן ומשלוש עשרה המידות של רבי ישמעאל. לפיה, ניתן להפיק משמעות מקראית שאינה כתובה במפורש במקרא על סמך שחז"ל הבינו רוח מסוים בפרשה שבה מופיע פרט מסוים.
בימינו, תוקף מידה זו מחייבת את כל בני ישראל שגרים בחוצה לארץ לשמור על מצוות חובת הגוף שבתורה.
דוגמאות
מקרה בו מידה זו מנצחת פשט מקראי הנהו בפרשת נזקי בהמה שבהמה נגח איש והרגו. התורה אומרת במקרה זו. כלומר, לפי הבנת המקרא יש לבית הדין להעניש מוות את בעל הבהמה. והנה מידה זו הלומדת מעניין הפרשה (בפסוק הבא אחריו) שמדבר בעניין "כופר" ממוני מצלת את בעל השור מהבנת כוונת המקרא לעונשו בגזר דין מוות.
דוגמה נוספת המופיעה בתלמוד, היא פירוש הציווי המופיע בעשרת הדיברות. על אף שניתן היה לפרש ציווי זה כעוסק בגנבת ממון, ההלכה לומדת שמדובר ב"גנבת נפשות" האוסר לחטוף אדם ולמוכרו. פירוש זה מבוסס על מידת "דבר הלמד מעניינו" שכן שאר האיסורים המופיעים בעשרת הדיברות בסמיכות לציווי זה הם איסורים שעונשם מיתת בית דין (רצח, ניאוף), ועל כן גם את הציווי הזה יש לפרש כמתייחס לעבירה שעונשה מיתת בית דין, שהיא גנבת אדם (כמפורש ב).
מצוות חובת הגוף בחוצה לארץ
לדעת רב יהודה, מידה זו היא המחייבת את כל בני ישראל שגרים בחוצה לארץ לשמור על מצוות חובת הגוף שבתורה.
ראו גם
ספרא לוויקרא כב כח (שמדת גזירה שווה עדיף ממידת דבר הלמד מעניינו)
אדמונד קרטרייט
אדמונד קרטרייט (באנגלית: Edmund Cartwright; 1743 – 1823) היה ממציא אנגלי. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד מוקדם מאוד והמציא נול מכני. היה אחיו של מייגור ג'ון קרטרייט, רפורמטור פוליטי ורדיקאלי, וג'ורג' קרטרייט, חוקר חצי האי לברדור.
חייו
אדמונד קרטרייט, נולד ב-24 באפריל 1743. הוא למד בבית הספר של המלכה אליזבת הראשונה, בוויקפילד ורכש השכלה גבוהה באוניברסיטת אוקספורד. סיים ב־1766 תואר שני שלמד בקולג' מגדלנה, אוקספורד. שם קבל מלגת לימודים ונבחר לעמית המכללה. הוא הפך לאיש דת של הכנסיית האנגליקנית. קרטרייט החל את הקריירה שלו כמורה לדת, והפך בשנת 1779 לרקטור בכנסייה של גודבי מרווד, לסטרשייר. בשנת 1783, הוא נבחר ככומר בקתדרלת לינקולן. אף שהתפרסם כממציא, הוענק לו תואר דוקטור בתאולוגיה בשנת 1806.
הנול המכני
אדמונד קרטרייט תכנן את הנול המכני הראשון שלו בשנת 1784 וקיבל עליו פטנט בשנת 1785, אך הוא הוכיח את עצמו כחסר ערך. בשנת 1789 הוא רשם פטנט על נול נוסף ששימש כדגם בסיסי לממציאים אחרים ששכללו אותו. כדי שנול יהיה מונע בצורה מכנית ויהפוך להצלחה מסחרית, אדם אחד צריך להיות מסוגל להפעיל יותר ממכונה אחת, או שכל מכונה חייבת להיות בעלת יכולת ייצור גדולה יותר מייצור ידני.
קרטרייט הוסיף שיפורים, כולל תנועות שתי וערב, קביעת הגודל בזמן שהנול היה בפעולה. הוא החל לייצר בדים בדונקסטר באמצעות נולים אלו וגילה את חסרונותיהם. הוא ניסה לתקן זאת במספר דרכים: על ידי הוספת גלגלים וגלגלים אקסצנטריים להפעלה באופן דיפרנציאלי, על ידי שיפור מנגנון האריגה. כמו כן הוסיף מכשיר לעצירת הנול כש"הבוכייר " לא בין חוטיהשתי. במקביל מתיחה אוטומטית של הבד. בשנת 1792 רשם קרטרייט את הפטנט האחרון שלו למכונות אריגה. המצאה זו איפשרה לנול שלו לארוג במספר צבעים ובדוגמאות של פסים חוצים. עם זאת, כל מאמציו לא נשאו פרי מסחרי. התברר ששום מנגנון, מושלם ככל שיהיה, לא יכול היה להצליח כל עוד ישנם עיוותים ותקלות בזמן שהנול עובד בצורה מכני. תוכניותיו לשפר את פעולת הנול נכשלו. בעיות אלה נפתרו בשנת 1803, על ידי ויליאם רדקליף ועוזרו תומאס ג'ונסון על ידי המצאותיהם.
בשנת 1790 הקים רוברט גרימשו מגורטון, במנצ'סטר בית חרושת לאריגה, אותו התכוון למלא עם 500 נולים מכניים של קרטרייט, אך לאחר שהתקין 30 נולים, נשרף המפעל, ככל הנראה מעשה הצתה. ההצתה הייתה תוצאה של פחדי האורגים הידניים שחששו שהמכונה תגרום לפיטוריהם. לייזם לא היה הון להקים את המפעל מחדש.
בשנת 1809 קיבל קרטרייט מענק פרלמנט של 10,000 ליש"ט עבור המצאתו. במאי 1821 הוא נבחר לחבר של החברה המלכותית.
המצאות אחרות
קרטרייט גם רשם פטנט על מכונה לסירוק צמר בשנת 1789 ומכונה לייצור חבלים, בשנת 1792. הוא גם עיצב מנוע קיטור שהשתמש באלכוהול במקום במים.
משפחה
לאחר הענקת המענק הפרלמנטרי רכש קרטרייט חווה קטנה בקנט, שם העביר את שארית חייו. אדמונד קרטרייט נפטר בסאסקס ב־30 באוקטובר 1823 לאחר מחלה ממושכת.
בתו אליזבת (1780–1837) התחתנה עם הכומר ג'ון פנרוז וכתבה ספרים תחת שם בדוי - "גברת מרקהאם".
בתו השנייה מרי, התחתנה עם יו אדווין סטריקלנד, גאולוג ואורנתולוג בריטי, וכתבה את הביוגרפיה על אביה (1843).
יחסי ונצואלה–ניו זילנד
יחסי ונצואלה–ניו זילנד הם יחסי החוץ בין ונצואלה וניו זילנד.
סקירה כללית
ניו זילנד לא הכירה בתוצאות הבחירות לנשיאות בוונצואלה 2018, שבהן הוכרז ניקולאס מדורו כמנצח. בשנת 2019, במהלך המשבר הנשיאותי של ונצואלה, שר החוץ של ניו זילנד, וינסטון פיטרס, הביע כי המדינה צריכה "להחליט על עתידה באמצעות בחירות חופשיות והוגנות", וסירב לקחת צד בסכסוך או להציע הכרה רשמית למדורו או לחואן גואידו.
הר גבאן
הר גבאן או הר גוואן (באנגלית: Mount Gavaghan) הוא הר ברכס פורתוס, בהרי הנסיך צ'ארלס, באדמת מק. רוברטסון, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין הר קירקבי והר קרייטון.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
מקור השם
ההר נקרא ועל שמו של אי. ג'יי. גבאן (E.J. Gavaghan), שהיה מפעיל רדיו בתחנת מוסון בשנת 1963.
פיטר לי לורנס
פיטר לי לורנס (Peter Lee Lawrence), במקור קארל אוטו הירנבך (Karl Otto Hirenbach; 21 בפברואר 1945 – 19 באפריל 1974) היה שחקן קולנוע גרמני שהספיק לצבור מוניטין בתחום מערבוני הספגטי עד למותו בגיל 29.
לורנס שיחק בסרטו של סרג'ו לאונה "הצלפים" ב-1965, כחברה של אחותו של קולונל מורטימר (בגילומו של לי ואן-קליף) שנרצח על ידי אינדיו. סרטים נוספים בהם שיחק: "ימים של אלימות" (1967), "הזעם של ג'וני קיד" (1967), "האיש שהרג את בילי הנער" (1967), ו"הקסם השחור" (1971).
לורנס מת ב-19 באפריל 1974 כנראה מגידול במוח, אולם יש הטוענים כי התאבד.
תותח אורליקון
אורליקון (באנגלית: Oerlikon), הוא שם כולל לסדרת תותחים קלים אשר עוצבו על ידי הגרמני ריינהולד בקר (Reinhold Becker) לאחר מלחמת העולם הראשונה, ונמצאים עדיין בשימוש.
היסטוריה
הפיתוח המקורי של בקר לתותח אוטומטי קל בקוטר 20 מ"מ התבסס על מנגנון של טעינה עצמית (blowback) כתוצאה מן התנועה אחורנית של בית המחסנית בהשפעת לחץ הגזים הנוצר בעת הירי. הדגמים הראשונים היו בעלי קצב אש של כ-300 כדורים לדקה, ומהירות לוע של כ-490 מטר לשנייה, ושימשו בעיקר כנשק נגד מטוסים וכתותח מוטס.
לאחר המלחמה וכתוצאה מן האיסור שהוטל על גרמניה לפתח ולייצר כלי נשק, הועבר המשך היצור והפיתוח של התותח לחברה שווייצרית. בשנת 1924 הוצג דגם מהיר וחזק יותר של התותח בעל קצב אש של כ-350 כדורים לדקה.
בשנת 1927 הוצג דגם נוסף של התותח בעל מהירות לוע גבוהה משמעותית של 830 מטר לשנייה אשר הושגה על חשבון הקטנת קצב האש לכ-280 כדורים בדקה. מטרת השינוי היה לשפר את עוצמת האש ואת יכולתו של התותח לשמש כנשק נגד טנקים ונגד מטוסים.
בשנת 1935 הציגה החברה פיתוח משמעותי נוסף של התותח אשר היה ניתן להתקנה בתוך או מתחת לכנפיים של מטוסי קרב. הדגמים שהותקנו על מטוסי הקרב היו בדרך כלל בעלי קצב אש של כ-500 כדורים בדקה ומהירות לוע של כ-600 מטר לשנייה. השינוי דרש בנוסף גם פיתוח של מנגנון הפעלה מרחוק על ידי הטייס. בנוסף לכך, ובמטרה להתגבר על הצורך לחימוש מחדש מדי זמן קצר, פותחו מחסניות תוף גדולות יותר עבור התחמושת שהכילו עד 100 כדורים לעומת המחסניות בנות 15 הכדורים מן הדגמים הראשונים.
בשנות ה-30 מכרה החברה לחברות אחרות במדינות זרות רישיונות לפתח ולייצר דגמים נוספים של התותח. בתקופת מלחמת העולם השנייה הותקן התותח במטוסי הקרב מדגם מסרשמיט הגרמנים וזירו היפניים ונכנס לראשונה באופן משמעותי גם כנשק המותקן באוניות הקרב כנשק נגד מטוסים. התותחים הראשונים בצי הבריטי הותקנו ב-1941, ונכנסו לשירות בצי האמריקני בשנת 1942 כאשר הם מחליפים את המקלע הכבד של בראונינג.
כיום משמש התותח בעיקר כנשק בפעילות ביטחון שוטף והגנה חופית בספינות סיור קלות.
נכון לשנת 2011 תותח מסוג זה הוצא משירות בחיל הים הישראלי. במקומו נכנסו לשירות עמדות מיני טייפון, מק"כ 0.5 אינץ' וטייפון בעל תותח בושמאסטר 25 מ"מ בהתאמה.
יחסי אינדונזיה–בלארוס
יחסי אינדונזיה–בלארוס הם היחסים הבילטרליים בין אינדונזיה לבלארוס.
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-18 ביוני 1993.
במאי 2000 ביקרה משלחת מבלארוס באינדונזיה בראשות סגן ראש ממשלת בלארוס.
באוגוסט 2011 החלה פעילותה של שגרירות בלארוס באינדונזיה.
הלכה ברורה (ספר)
הלכה ברורה הוא ספר שחיבר הרב דוד יוסף. תכניו של הספר נערכו על ידי המחבר יחד עם צוות אברכים שבראשו הוא עומד. הספר מיועד לספרדים ואשכנזים כאחד. על כל סעיף בשולחן ערוך, מובאות ההלכות הקשורות לסעיף, ובנוסף לכך מובאים טעמי ההלכה ומקורות ההלכה.
היסטורית הספר
עד כה (תש"ף) יצאו 19 כרכים. הכרכים הראשונים (עד הכרך השביעי), המבארים את הלכות השכמת הבוקר ותפילת שחרית וכל הקשור בתפילה (תפילין, ק"ש וכו'), הגיעו בסימני השולחן ערוך לסימן קכ"ז ודברו על ענייני תפילה וברכות. כרך ח' הוא הכרך הראשון שמתעסק בהלכות ברכות, בשנת תשע"ב יצא לאור הכרך הי"ג שהתחיל לעסוק בהלכות שבת. בשנת תשע"ד יצאו שני כרכים חדשים העוסקים בדיני "אמירה לנוכרי בשבת", וכן בדין "הנאה ממלאכת נכרי בשבת" (בשולחן ערוך סימנים: רנ"ב, רע"ו, ש"ז, שכ"ה ועוד). בשנת תשע"ה יצא כרך נוסף על סימן שי"ח (הלכות שבת - אפיה ובישול). הכרכים הוקדשו לעילוי נשמת אביו הרב עובדיה יוסף. בשנת תשע"ז יצא כרך ארבעה עשר (הלכות שבת ח"ב, סימנים רנג-רנט). בשנת תשע"ח כרך חלק ט"ו (הלכות שבת ח"ג, סימנים רס-רסו). בשנת תשע"ט יצא כרך ט"ז (הלכות שבת ח"ד, סימנים רסז - רעד). בשנת תש"פ יצא כרך י"ז (הלכות שבת ח"ה, סימנים ערה - רפו). בשנת תשפ"א יצא כרך י"ח (הלכות שבת ח"ו, סימנים רפז - ש). בשנת תשפ"ב יצא כרך י"ט (הלכות שבת ח"ז, סימנים שא - שב).
ספר נוסף שניתן להכליל בסדרת הספרים הוא "כי בא השמש", אשר עוסק בענייני בין השמשות ותוספת שבת. יצא לאור בשנת תשע"ז, לקראת יום השנה השלישי לפטירת אביו. מהדורה שנייה של הספר נדפסה במדור "אוצרות יוסף" בכרך י"ד.
מבנה הספר
הספר נכתב על בסיס שיעור שנותן הרב דוד יוסף כל יום שבת.
הספר כולל שלושה חלקים, בדומה לספר משנה ברורה: ובנוסף הספר מכיל נספח בשם "שו"ת אוצרות יוסף" ובו שאלות ותשובות בהלכה בעניינים אקטואליים.
כמו כן, יצאו לאור 2 חלקים של קיצור שולחן ערוך הלכה ברורה (סימנים: א-קכ"ז, קכ"ח-רל"ט).
עבדים (שיר)
רקע
השיר נכלל באלבום הסולו השלישי של סחרוף, "נגיעות".
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשנ"ט (1999) של רשת ג' דורגם השיר במקום ה-18.
השיר מתחיל בפרפרזה על מזמור על נהרות בבל (תהילים קל"ז) "עַל נַהֲרוֹת בָּבֶל שָׁם יָשַׁבְנוּ, גַּם-בָּכִינוּ, בְּזָכְרֵנוּ אֶת צִיּוֹן". בשיר זה הנהר הוא "נהר אספירין", תרופה נגד כאב ראש. הדובר נמצא "במקומות המוכרים" אך הוא שקוף בעיני החברה. בהמשך הדובר מתאר תהליך של התפכחות מחלום ומציאות אוטופית. בפזמון מתאר הדובר תחושה של עבדות ומציין כי כולנו עבדים של מישהו. השיר גם מתכתב עם שירו של יהודה הלוי, "עבדי זמן", בשיר עבדים אף על פי שיש לנו הכל, בדומה ל-"עַבְדֵי זְמָן עַבְדֵי עֲבָדִים הֵם" משירו של רבי יהודה הלוי.
אלכסנדר פוקרישקין
אלכסנדר איוואנוביץ' פוקרישקין (רוסית: Александр Иванович Покрышкин) (6 במרץ 1913 - 13 בנובמבר 1985), טייס ואלוף הפלות סובייטי בעל 59 הפלות של מטוסי אויב. מרשל בחיל האוויר של ברית המועצות ומגיבורי מלחמת העולם השנייה. בעל שלושה עיטורי "גיבור ברית המועצות".
בעיני רבים נחשב פוקרישקין לטקטיקן מוכשר של לוחמת האוויר, מעין מקבילו הסובייטי של ורנר מלדרס הגרמני. הוא נלחם בנחישות לשנות את טקטיקות לוחמת האוויר המיושנות של חיל האוויר הסובייטי, עת תקפו הגרמנים ב-1941, לעיתים במחיר סיכון הקריירה שלו. הוא ביקר בחריפות את השיטות הוותיקות שעלו בחיי טייסים רבים, ולימד את עמיתיו תמרונים וטקטיקות אותן המציא בעצמו, גם לאחר שקורקע במשפט צבאי שנערך לו. עם זאת, שמועה הגיע לאוזני מספר בכירים במוסקבה, והוא הוחזר לשירות ואף קודם בדרגה. עד סוף המלחמה כבר פורסמו וחולקו כתביו לכל טייסי הקרב של ברית המועצות והוא עצמו עסק באופן אינטנסיבי באימון טייסים צעירים.
ילדות וגיוס לצבא
פוקרישקין נולד בנובוסיבירסק לאב שהחליף את העיסוק בחקלאות לעבודה בתור פועל במפעל. פוקרישקין גדל בשכונה ענייה ושורצת פשע, אך כבר בגיל 12 החל להתעניין בתעופה. בשנת 1928 החל לעבוד בבניין ושנתיים לאחר מכן לא שעה להפצרות אביו ועזב את ביתו ללמוד במוסד להכשרת טכנאים. הוא למד שנה וחצי ולאחר מכן החל לעבוד במפעל לייצור תחמושת. התנדב לצבא במטרה להגיע לקורס טיס, אך באופן מפתיע הקורס שלו בוטל באמצעו וכל חניכיו נשלחו להכשרת מכונאי מטוסים.
תחילת המלחמה
פוקרישקין הוצב ביוני 1941 בבלץ, מולדובה, בקרבת הגבול הרומני. בסיסו הופצץ ב-22 ביוני, היום הראשון למלחמה בחזית המזרחית. קרב האוויר הראשון שלו היה אסון מבחינתו: הוא הבחין במטוס קרב בלתי מזוהה, ורק לאחר שהפיל אותו הבחין בסמלי הכוכב האדום על כנפיו. היה זה מפציץ סובייטי קל מדגם סוחוי Su-2, מטוס חדיש שדבר קיומו נשמר בסוד אף מפני טייסי הצבא האדום. פוקרישקין סיכן עצמו וחלף ביעפים חוזרים ונשנים מול עמיתיו במטוסי המיג-3, תוך שהוא מונע מהם מלצלוף ב"מטוסי האויב" האחרים. טייס המטוס שהפיל פוקרישקין ניצל, אך המקלען של המפציץ נהרג.
למחרת הפיל את מטוס האויב הראשון שלו, היה זה מסרשמיט Bf 109 חדיש. ב-3 ביולי הוא הופל לראשונה באש תותחי נ"מ גרמניים מאחורי קווי האויב. הוא הצליח לחזור ברגל במסע בן 4 ימים ליחידתו. באותה עת הוא החל להבחין עד כמה היו מיושנים מטוסי הצבא האדום וטקטיקות הלחימה שלו בהשוואה ללופטוואפה. הוא החל לתעד את כל הקרבות שבהם השתתפו הוא וטייסי הטייסת שלו, וכתב תחקירים מעמיקים לעצמו. בתקופה זו הוא נלחם, כיתר טייסי הצבא האדום, בתנאים של נסיגה מתמדת בפני הנאצים, מחסור בתחמושת, בדלק ובקרת אוויר מועטה או לא קיימת. מאוחר יותר הוא כתב "מי שלא נלחם ב-1941-1942, לא יידע באמת את טעמה של המלחמה".
פוקרישקין ניצל באותם ימים מספר פעמים ממוות: קליע חדר מימין לתא הטייס שלו, קרע את רתמות הכתף וניתז מצד שמאל תוך שהוא חותך את סנטרו ומתיז דם על כל חופת התא. מספר פעמים פצצות שלא התפוצצו נחתו ממש בין רגליו, בעת שבסיסו הותקף על ידי צמד "שטוקות". פוקרישקין ניסה להגן על בסיסו מפני המפציצים באמצעות מקלע אותו פירק ממפציץ אחר והשעין על גוף מטוסו, אך למרבה מזלו השטוקות הטילו את פצצותיהם לעברו נמוך מדי, ואלו לא נדרכו ולא התפוצצו.
ב 5 באוקטובר 1941 מטוסו הופל על ידי מסרשמיטים גרמניים באזור אורחובו, שם נחת נחיתת אונס בלב כוחות סובייטיים שהיו בנסיגה חפוזה. הוא ארגן מספר חיילים ומשאית כדי להציל את מטוסו, אך בשל לחץ הנסיגה נאלץ לבסוף לשרוף את המטוס כדי שלא יפול שלל.
במהלך שנת 1941 הוצבה יחידתו באזור קוטובסק, וממטוסי המיג-3 שלהם פורקו מקלעי 12.7 המ"מ לצורך התקנה במטוסים חדישים יותר. המטוסים נותרו עם חימוש של צמד מקלעי 7.62 מ"מ בלבד. היחידה הוסטה לתקיפות קרקע שכן חימוש זה לא יכול להתמודד עם מטוסי הקרב הגרמניים. הטייסת קיבלה 10 מטוסי פוליקרפוב I-16 וכמה מטוסי יאק-1 לחיפוי. בסתיו 1941 הטיס פוקרישקין מיג-3 בתנאי מזג אוויר קשים ביותר, שגרמו להתרסקות שניים מעמיתיו, במטרה לאתר את קבוצת הטנקים של אוואלד פון קלייסט שעקבותיה אבדו לסובייטים באזור שאחטי. פוקרישקין הסתכן בטיסה בגובה נמוך ביותר בתנאי מזג אוויר קשים ואיתר את קבוצת הפיקוד. על מבצעו זה הוא קיבל את עיטור מסדר לנין.
בסוף קיץ 1942 הועברה יחידתו מהחזית לאימונים במטוסי הבל P-39 איירקוברה החדישים שנתקבלו מארצות הברית. פוקרישקין הסתכסך רבות באותה תקופה עם מפקדיו על רקע שיטות הקרב המיושנות שלומדו, שלדעתו לא עמדו במבחן המלחמה. פוקרישקין נשפט במשפט צבאי בגין מרדנות, פחדנות וסירוב פקודה. הוא קורקע, נשללו ממנו סמכויות הפיקוד וחברותו במפלגה בוטלה. עם זאת, עד מהרה התערבו לטובתו בכירים ממוסקבה שביטלו את המשפט והחזירוהו לתפקידו הקודם.
קרבות בקובן
פוקרישקין זכה במרבית הניצחונות האוויריים שלו במהלך המערכה על חצי האי טאמאן באזור קובן בשנת 1943. הגרמנים התעקשו להחזיק בחצי האי לאחר נסיגתם מהקווקז, וריכזו בו כוחות חזקים מקבוצת ארמיות A, והצבא האדום ניסה לחסל את ראש הגשר הגרמני באזור. במסגרת הלחימה סביב חצי האי טאמאן, נערכו קרבות אוויר נרחבים בשמים מעל שדה הקרב. טייסות הקרב הסובייטיות המריאו מקובן והתנגשו בכוחות הלופטוואפה, שפעלו מחצי האי קרים, שכללו גם טייסות נודעות JG דוגמת 51 'מאלדרס', JG 52 ו-JG 3 'אודט'. בכל יום התרחשו באזור קרבות אוויר בהם השתתפו עד 200 מטוסים משני הצדדים בבת אחת.
פוקרישקין המציא באותה עת מספר טקטיקות חדשניות, כשיטת ה"מטוטלת" לפטרול אווירי. באמצעות שימוש בבקרת קרקע קדמית, שליטה ובקרה מתקדמים ומכ"ם קרקעי השיג חיל האוויר הסובייטי את הניצחון האווירי המשמעותי הראשון על הלופטוואפה.
1944-1945
בפברואר 1944 הוצע לפוקרישקין קידום ותפקיד מטה קל כאחראי על הכשרת טייסים. הוא דחה הצעה זו והעדיף להישאר בטייסתו ובדרגתו, אך עם זאת הוא טס פחות במשימות קרביות, שכן התעמולה הסובייטית הציגה אותו כגיבור נדיר ומותו היה עלול להיות אסון תעמולתי. פוקרישקין שהה רוב זמנו בבונקר הפיקוד של הרגימנט והנחה את עמיתיו ברדיו. ביוני 1944 הוא הועלה לדרגת קולונל ופיקד על דיוויזיית המשמר האווירית התשיעית.
ב-19 באוגוסט 1944 הוענק לפוקרישקין אות גיבור ברית המועצות בפעם השלישית, לאחר שהשלים 550 גיחות קרב ו 53 הפלות רשמיות. הוא היה האדם הראשון שקיבל עיטור זה שלוש פעמים, והיחיד שקיבל אותו בזמן המלחמה עצמה. לאחר קבל עיטור זה נאסר עליו לחלוטין לטוס, אך הוא הצליח להתחמק מספר פעמים ולהשיג הפלות נוספות.
מטוסיו של פוקרישקין
פוקרישקין החל את המלחמה במטוס מיג-3, שבו הפיל 11 מטוסי אויב. באוגוסט 1942 הוסבה יחידתו, רגימנט משמר של מטוסי קרב מס' 16, למטוסי בל P-39 "איירקוברה" שהגיעו מארצות הברית במסגרת העזרה מבנות הברית המערביות דרך "השאל-החכר". הטייסים הסובייטיים חיבבו מטוס זה ומצאו אותו בן תחרות למסרשמיט Bf-109 ואף עליון על הפוקה-וולף Fw 190 בגובה נמוך. פוקרישקין חיבב מטוס זה בשל עוצמת האש של תותח 37 המ"מ הראשי שלו, ואף התקין מערכת אשר בלחיצת הדק ירתה בתותח הראשי ובמקלעי ה-0.5 אינץ' בכנפיים בבת אחת. פוקרישקין תיאר בכתביו כיצד מטוסי האויב היו מתפרקים לגזרים במטח משולב שכזה. הטייסת של פוקרישקין הייתה מיועדת מספר פעמים למעבר למטוסי קרב חדישים כמו La-5 ומטוסי יאק-9, אך פוקרישקין סירב שכן ראה את La-5 כנחות בכוח האש שלו, ועם אלכסנדר יאקובלב היה לו סכסוך אישי.
ב-1944 הוא הסכים לעבור למטוסי La-7. אחד מידידיו, טייס קרב מנוסה בשם אלכסנדר קלובוב, נהרג בתאונת נחיתה בעת ההסבה לLa-7 בשל תקלה טכנית במערכת ההידראולית של המטוס. פוקרישקין ביטל את ההסבה וכפי הנראה טייסתו צוידה במטוסי P-63 "קינגקוברה". מטוסים אלו לא הותרו לשימוש נגד גרמניה, אלא במקרה של מלחמה כנגד יפן בלבד, ולכן השימוש בהם לא אוזכר במקורות רשמיים. עם זאת, טייסי קרב וצוותי נ"מ גרמניים זיהו בוודאות מטוסים כאלו בחזית המזרחית.
הפלות
על פי זכרונותיו ויומניו של פוקרישקין, הוא הפיל למעלה מ-100 מטוסי אויב. עם זאת, חיל האוויר הסובייטי לא החשיב באופן רשמי מטוס אויב כמופל אם שרידו לא נמצאו. לכן מטוסי אויב רבים שהפיל פוקרישקין מעל שטח האויב לא נזקפו לזכותו. בנוסף לכך, פוקרישקין השתתף במנהג של טייסים סובייטים רבים אחרים, ולפיו ביום שנהרג בו טייס - נרשמות כל הפלות טייסתו על שמו, כדי שמענק ההפלה הנדיב יגיע למשפחת הטייס ההרוג ויסייע בקיומה. בנוסף, החלק המכריע של הפלות פוקרישקין היה לפני 1943, שכן מקיץ 1944 נאסר עליו באופן מוחלט להשתתף בקרבות אוויר. לולא איסור זה היה קרוב לוודאי משיג הפלות רבות נוספות, שכן באותה עת שלט הצבא האדום בשמי החזית המזרחית.
הפלות מתועדות לפי כתבי פוקרישקין:
ינשוף חזק
ינשוף חזק (שם מדעי: Ninox strenua) הוא מין דורס לילה שהוא ממיני הינשופיים הגדולים בעולם והגדול ביותר ביבשת אוסטרליה. מין זה הוא טורף על מרשים הניזון כמעט מכל יצור קטן ובינוני ביערות דרום מזרח אוסטרליה.
מאפיינים
הינשוף החזק מגיע למוטת כנפיים של 112–135 ס"מ ומשקלו מגיע עד 2.5 ק"ג. הוא עוף חרישי בעל נוצות פלומתיות בצבע חום מנומר מעט עם ראש קדמי המזכיר ראש של עיט ולא של ינשוף, בעיקר בעיניים הצהובות והגודל.
הוא חי בעיקר ביערות ושדות ממוזגים ברחבי אוסטרליה ומשחר לטרף בלילה, אז עיניו הגדולות מעניקות לו יתרון על טרפו. הוא חוטף בחשאיות כל יצור קטן שהוא יכול לתפוס לרבות פוסומים שונים, פוסום אוסטרלי, כיסנאי דואה, קואלה, עטלפי פרי, חולדה, ארנבונים, קקדו, דגרתיליים, ברווזים, ציפורי שיר שונות, זוחלים ודו-חיים שונים ואפילו דורסי יום ולילה אחרים, בעיקר תנשמות כמו תנשמת מפוייחת גדולה ותנשמת מסכה אוסטרלית. הוא יכול לתפוס יצורים ששוקלים עד 380 גרם והוא הורג את הטרף באמצעות טפריו העצומים. כמו מרבית הינשופים הוא נוהג לישון ביום בין העצים.
סימורג (משגר לוויינים)
סימורג (בפרסית: سیمرغ, תעתיק מדויק: סימרע', שפירושו: "יצור אגדי מעופף") הוא שמו של משגר לוויינים מפיתוח וייצור איראני, שנחשף לראשונה ב-2 בפברואר 2010.
על פי דיווחי הטלוויזיה של איראן נועד משגר זה לשאת לחלל את הלוויינים האיראנים מסבאח וזאפאר. הטיל עושה שימוש בטכנולוגיית הטיל שיהאב, אולם בשלבו הראשון מאוגדים ארבעה מנועים רקטיים במקום אחד במשגר הלוויינים הקודם של איראן, סאפיר.
לטיל שני דגמים: האחד בעל שני שלבים ומונע בדלק נוזלי. השני בעל שלושה שלבים ומונע בדלק מוצק.
נתונים טכניים
(נמסרו על ידי דוברים איראנים רשמיים ביום הצגת המשגר לציבור)
שיגורים
עדכני לפברואר 2020:
צבוע (סוג)
צבוע (שם מדעי: Hyaena) הוא סוג של דמויי חתול ממשפחת הצבועיים החיים בערבות ואזורים תת-מדבריים.
אלו טורפים חזקים ועמידים הניזונים בעיקר מנבלות ויצורים חלשים. נפוצים באפריקה והמזרח התיכון עד הודו.
מינים
בסוג שני מינים:
יחסי אזרבייג'ן–וייטנאם
יחסי אזרבייג'ן–וייטנאם הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו רשמית ב-23 בספטמבר 1992.
אגם אוניאמסי
שלושה מיסיונרים, שישבו באזור החוף של מזרח אפריקה, שמעו על אזור יונאמזי בצפון-מערב מדינת טנזניה והגזימו בגודלו כך שכלל חלק גדול מפנים היבשת. הם שמעו על אגם גדול, ודמיינו גוף מים עצום שיהיה מקורם של נהרות הבנואה, הנילוס, הזמבזי והקונגו. הם ציירו מפה המציגה את "אגם אוניאמסי" הענקי שפורסמה בשנת 1855. המפה דרבנה את המשלחת של ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק לחקור את אזור האגמים הגדולים באפריקה, שם הם גילו כי אגמים ויקטוריה, טנגניקה וניאסה היו גופי מים נפרדים. רק בשנת 1877 אושר כי אגמים האלה הם המקורות של הנילוס, הקונגו והזמבזי, גם אם בנפרד.
רקע כללי
האגמים הגדולים של מזרח אפריקה כוללים את האגמים אלברט, אדוארד, קיבו וטנגניקה, כולם שוכנים בזרוע המערבית או האלברטיני של מערכת הבקעים במזרח אפריקה. אגם ויקטוריה ממזרח לשרשרת זו ואגם ניאסה (מלאווי) מדרום. אגם ויקטוריה הוא האגם השלישי בגודלו בעולם, והוא שוכן על הרמה שבין הזרועות המערבי והמזרחי של הבקע האפריקאי. בניגוד לאגמים הארוכים, הצרים והעמוקים של הבקע, אגם ויקטוריה הוא רחב ושטוח יחסית.
אזור אונימאסי שוכן סביב העיר טבורה, בין החוף לאגם טנגניקה, וכולל את מחוזות טבורה, נגה וקהאמה ברמת המערב של טנזניה המודרנית. במאה ה -19 נקראו התושבים שם אנשי Nyamwezi על ידי נוסעים שהגיעו מבחוץ, אם כי מונח זה כיסה קבוצות שונות ומגוונות. האזור שכן בצומת בו התפצלו מסלולי הסחר מהחוף, כאשר מסלול אחד המשיך מערבה לנמל אוג'יג'י באגם טנגנייקה ואילו האחר הוביל צפונה לממלכות בוגנדה ובוניורו. סוחרי החוף התיישבו ביונימווזי, חלקם עם מאות שומרים חמושים היטב. הניומווזי סיפק את מרבית הסבלים לשיירות שאורגנו על ידי ערבי החוף והסוואהילים, וגם ניהלו שיירות משלהם. הניימווזי היו סוחרים למרחקים ארוכים ברחבי מזרח אפריקה.
השנהב לא היה בשימוש נרחב על ידי הניומווזי, אך בשלב מסוים הם התוודעו כי קיים שוק מעבר לים למוצר, והחלו לשאת שנהב לאורך המסלול מטבורה לחוף האוקיינוס ההודי אזור זנזיבר. יש תיעודים של הסולטאן סייד סעיד מזנזיבר שניהל משא ומתן עם שליחים מיונימווזי בשנת 1839 למעבר בטוח השיירות בפנים היבשת. הניימווזי לא מכרו את בני עמם כעבדים, מכיוון שהם היו זקוקים לכוח אדם לסחר השנהב, אולם לאחר שנות ה-50 של המאה ה-19 החל סחר העבדים להיות חשוב. עבדים שהובאו מאגן הקונגו או מאזור האגמים הגדולים היו מוחזקים בטבורה, ואז נשלחים לחוף בקבוצות קטנות למשלוח הלאה.
קשרים אירופיים מוקדמים
בתחילת 1844 נתן הסולטאן סעיד סעיד למיסיונר הגרמני יוהאן לודוויג קראפף (1810 - 1881) אישור להקים מסיון בחוף. קראפף הגיע למומבסה ב־13 במרץ 1844. אליו הצטרף בשנת 1846 יוהנס ריבמן (1820–1876). ב־12 בנובמבר 1848 התחיל ריבמן במסע אל פנים הארץ. העלון של המיסיונרים דיווח כי "המטרה הסופית, שאליה יצאו המיסיונרים שלנו, הייתה להגיע לאונמאסי, אותה מדינה פנימית בה מתפצלים הדרכים למזרח אפריקה ומערב אפריקה." נאמר כי אוניאמסי נמצאת סביב 150 עד 200 שעות מערבית לממלכת צ'אגה, ששכנה על מורדות הר קילימנג'רו.
ב־10 ביוני 1849 הגיעו ג'ייקוב ארהרט (1823–1901 ) וג'ון וגנר לתחנת המסיון ריבאי ליד מומבסה. ואגנר נפטר ב־1 באוגוסט 1849. באביב 1850 נסעו ארהרד וקראפף במורד החוף המזרחי של אפריקה ממומבסה. במסע הם פגשו סוחרים מאוניאמווזי. קראפף תיעד כי שיירה של שלושה עד ארבעה אלפי אנשים מאונאימווזי הגיעו לחוף בחודש דצמבר לאחר מסע של שלושה חודשים, ויצאו למסע חזרה בחודש מרץ או אפריל. ערביי זנזיבר היו עוינים כלפי אירופאים שהגיעו לאוניאמווזי.
קראפף כתב, "עיינתי לאחרונה במאמר שכתב על אגם ניאסה ועל אגם אוניאמסי, ונראה כי יש להם נפח מים זהה ... מילידים אחרים אני יודע לפחות שהם מבחינים בבירור בין אגמי הניאסה לאגם האוניאמסי. אך שהפעלתי את הכלל לחוסר אמון בכל הדיווחים הילידיים, עד אשר הם יאושרו על ידי התבוננות אישית, אני לא אומר דבר נוסף בנקודה זו." קראפף העריך כי נהר הניגר ויובלו הבנואה, נהר הקונגו, הנילוס וקילימאני (כנראה הזמבזי) יצאו כולם ממרכז אפריקה. לדעתו אגם אונימאסי יכול לספק את המים לכל הנהרות הגדולים.
המפה של ארהרט
ג'ייקוב ארהרט בילה שישה חודשים בטנגה בחקר שפת קיסמברה, שם שמע את סיפוריהם של סוחרי שנהב שביקרו בפנים הארץ. לדברי ריבמן, שפורסמו בזכרונותיו של קראפף, הם הציגו בפניו כי אגם אונימאסי הוא פשוט המשך לאגם ניאסה. האחרון, לדבריהם, סוטה מערבה מכיוונו הצפוני, ואז מתפשט אפילו למרחב גדול יותר מאשר עד כה, כדי להתקרב להרים העוברים במרכז היבשת. ההרים יוצרים מחסום בלתי חדיר לזרמי המים. הצד הצפוני של המכשול הררי מכיל את מקורות הנילוס, אגם צ'אד, ונהר צ'אד, ואילו הצד הדרומי שולח את מימיו בחלקו לאוקיינוס האטלנטי, על ידי נהר קונגו או זאיר, בחלקו לאוקיינוס ההודי ... וגם, לפי דעתי מאוד סביר, לאגם הגדול של פנים הארץ עצמו. ארהרט הופתע מהעובדה שנוסעים שונים שיצאו ליבשה מנקודות שונות בחוף המזרחי של אפריקה הגיעו כולם לים פנימי, והכין מפה המבוססת על בסיס המידע הזה כולל ממצאי קרפף וריבמן. בנובמבר 1854 "בשעה שדיברנו על הבעיה עם ריבמן באותו הרגע הבזיקה לשנינו ונפתרה הבעיה מתוך ההנחה הפשוטה כי היכן שהשערה גאוגרפית עד כה הניחה קיום של ארץ הרים אדירה, עלינו לחפש כעת עמק עצום וים פנימי." על המפה שצייר ריבמן מצוינים שלושת האגמים כאגם אחד גדול מאוד בצורת S.
בשנת 1855 הוחזר ארהרט בגלל בריאות לקויה, ולקח איתו את המפה. ריבמן כתב מכתבים לעלון המיסיונרי שפרסם אותו בשנת 1855, ובו הוא קרא לאגם אונימאסי. הוא אמר שעל פי דיווחים של סוחרים, שנחשבו אמינים על ידי המיסיונרים, האגם התארך מקו הרוחב 0.5 ° N עד 13.5 ° S ומקו האורך 23.5 ° E עד 36 ° E, והיה בגודל שטח של 13,600 מיילים מרובעים, לעומת 7,860 מיילים מרובעים לים השחור ו -7,400 מיילים מרובעים לים הכספי. המפה פורסמה לראשונה ב- Calwer Missionsblatt בהמשך שנת 1855, ושוב בשנת 1856. אוגוסט היינריך פטרמן פרסם את המפה ב- Mittheilungen שלו, אך הזהיר כי ייתכן שהמיסיונרים הגיבו בהגזמה לידיעות שהם קבלו. הוא סיפק סקיצה משלימה המציגה את האגם המשתרע בין 7 ° S ל־12 ° S ו- 22.5 ° E עד 30.5 ° E, שליש מגודלו המשוער של ריבמן. המפה שוחזרה בפרסומים אחרים עם פרשנויות.
פרדיננד דה לספס ראה גרסת עט ודיו של המפה שנעשתה על ידי "מר ריבמן ממובאר, בחוף הזנגאובר." במכתב מאפריל 1857 לאקדמיה למדעים של פריז הוא העיר שהים הפנימי גדול יותר מהים השחור. לספס כתב, "קיומו של ים כזה אושר לי במהלך שהותי בח'רטום על ידי עולי רגל ממכה, המאכלסים את מרכז אפריקה, ומסר כעדות את מחמוד פאשה, אחד משרי המשנה למלך. הפרטים מתאימים למפה של מר ריבמן. עולי הרגל הוסיפו כי הם ראו כלי שיט גדולים יותר באוניאמסי מאשר אלה שבהם הפליגו במורד ים סוף."
הדיווחים על שלג על בכיפת הקילימנג'רו והר קניה, סמוך לקו המשווה, עוררו מחלוקת ניכרת. סר פרנסיס גולטון, שזכה במדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית בשנת 1853 בגלל מחקרו בדרום מערב אפריקה, פרסם בעיתון של החברה את המפה של ארהרט. גלטון רצה לנסוע לאפריקה כדי לאשר את הדיווח על הר קילימנג'רו. אבל הוא לא החלים במלואו מהמשלחת הקודמת שלו. במקום זאת, החברה המלכותית הגאוגרפית שכנעה את ממשלת בריטניה להקציב ₤ 1,000 למסע של ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק לחקור את האגם הגדול, או האגמים, ולקבוע אם הם מקור הנילוס. המפה נודעה בכינוי "מפת השבלול" על שם צורת הים הפנימי אוניאמסי או ניאסה. ברטון כינה אותה מפת המשימה של מומבסה.
חקר
ברטון וספיק הגיעו לזנזיבר ב־20 בדצמבר 1857, ביקרו את ריבמן בתחנת המסיון Kisuludini שלו וביקרו בפוגה, בירת ממלכת אוסאמארה. ברטון פגש את המלך קימווערי ניומבאי, שהיה פעם לוחם רב עוצמה ששלט על דרכי הסחר לפנים מזרח אפריקה. הם יצאו לפנים הארץ ב־26 ביוני 1858. לאחר שנסעו באזור הררי הם הגיעו לרמה הפנימית של אוניאמסי. בעמדת המסחר הערבית בקאזה (כיום טבורה) הם רשמו את הגובה אלף מ'.
בקאזה ברטון וספיק מצאו אוכלוסייה מעורבת של ניאמווזי, טוטסי וערבים שעסקו בגידול בקר וטיפוח מזונות כמו אורז, קסבה והדרים. ברטון כינה את יוניאמווזי הגן של אפריקה הבין-טרופית. הארץ משופעת משם לאגם טאקניקה או אוניאמסי, שאליה הגיעו ב־3 במרץ 1849 ושם רשמו גובה של 568 מ'
ברטון וספיק מצאו כי האגם משתרע על פני 480 מיילים צפונית מאוג'יג'י, שם הוא סגור על ידי רכס הרים בצורת סהר. תושבי המקום אמרו להם שהאגם הגיע עד קו רוחב 8° דרומית. מאוחר יותר מסר דייוויד ליווינגסטון מידע עקבי על ידי סוחר ערבי שפגש בדרכו בדרום האגם, ונוסע סוואהילי שאישר גם כי "טקניאקה" לא היה קשור לאגם ניאסה מדרום. ברטון וספייק חזרו לקאזה, שם נאלץ ברטון לנוח בעוד ספיק נסע צפונה כדי לחקור את אגם ויקטוריה (המכונה גם אגם Ukerewe), והגיע אליו ב -3 באוגוסט 1849. ספיק רשם גובה של 1,155 מטר ונאמר לו כי נהר יוצא מצפון האגם. הוא זיהה אותו כמקור לנילוס.
ורני לובט קמרון נשלח בשנת 1873 כדי לסייע לדייוויד ליווינגסטון. זמן קצר לאחר שעזב את זנזיבר נודע לו כי ליווינגסטון מת, אך הוא המשיך לאוג'י. הוא עקף את אגם טנגניקה וגילה כי יש לו מוצא כלפי מערב, ונכנס ליובל של נהר קונגו. קמרון המשיך לאוקיינוס האטלנטי, והפך לאחד האירופאים הראשונים שעשו חצייה ממזרח-למערב של אפריקה המשוונית.
רק לאחר שסטנלי הקיף את אגם ויקטוריה בשנים 1874–1875, אושר כי האגם הוא מקור הנילוס הלבן. עם שובו של סטנלי לזנזיבר בשנת 1877, נפתרה השאלה האחרונה סביב ניקוז האגמים הגדולים.
קראפף שיער כי היה אגם אחד גדול שמזין את הקונגו, הזמבזי, הנילוס והבנואה. התברר כי למעשה קיימים שלושה אגמים שמזינים את הנהרות הגדולים - קונגו, זמבזי והנילוס.
כשל הרכבה
כשל הרכבה הוא כשל לוגי של ערפול מקבוצת כשלי הפצה, המתרחש כאשר מסיקים שמשהו נכון ביחס ל"כלל" מתוך העובדה שהוא נכון ל"חלק" מהקבוצה. לדוגמה, אם נאמר: "גלגלי המכונית מסתובבים במהירות, לכן המכונית כולה תסתובב במהירות", המשפט לא יהיה נכון, משום שהמכונית בנויה מחלקים שונים, ורבים מהם כלל אינם בנויים להסתובב. כשל זה מצוות לעיתים קרובות לכשל הכללה חפוזה שבו מגיעים למסקנה על בסיס דוגמה לא מספקת.
דוגמאות:
הנרי וודסוורת' לונגפלו
הנרי וואדסוורת' לונגפלו (באנגלית: Henry Wadsworth Longfellow; 27 בפברואר 1807 – 24 במרץ 1882) היה משורר אמריקאי פטריוטי. רוב חייו התגורר בקיימברידג' במדינת מסצ'וסטס בבית ששימש בעבר את ג'ורג' וושינגטון.
עבודתו של לונגפלו הייתה מאוד פופולרית בתקופתו וגם בימינו. שיריו נחשבים רגשניים בלשון פשוטה וברורה. לונגפלו היה משורר נערץ עוד בחייו ויום הולדתו השבעים היה מעין חג לאומי בארצות הברית, שכלל צעדות, נאומים וקריאה משיריו.
מבנה ליגות הכדורגל באנגליה
מבנה ליגות הכדורגל באנגליה מבנה של כ-480 ליגות כדורגל המחוברות זו לזו על ידי שיטה שבה מדי שנה הקבוצות הראשונות עולות לליגה גבוהה יותר והקבוצות האחרונות יורדות לליגה נמוכה. כ-7,000 מועדוני כדורגל מתחרים במסגרת הליגות השונות; רובם המכריע הוא אנגלי, אולם מסיבות היסטוריות ישנו מספר קטן של קבוצות ולשיות המתחרות אף הן.
בחמשה הדרגים העליונים יש ליגה אחת בכל דרג. בדרגים הנמוכים יותר יש מספר ליגות אזוריות בכל דרג, כאשר מספר הליגות הולך וגדל ככל שהדרג נמוך יותר.
היררכיית הליגות
בקודקוד ה"פירמידה" ניצבת הליגה הבכירה בכדורגל האנגלי, היא ליגת-העל האנגלית, הידועה בשם הפרמייר ליג (FA Premier League). בליגה זו, אשר נוסדה ב-1992, מתחרים 20 המועדונים הבכירים במדינה, כאשר המנצחת מוכתרת בתואר אלופת אנגליה.
הדרג השני של הכדורגל המקצועני באנגליה מורכב מליגת הכדורגל האנגלית, או "הפוטבול ליג" (The Football League). ליגה זו מחולקת לשלוש ליגות נוספות, שבכל אחת מהן משחקות 24 קבוצות: פוטבול ליג צ'מפיונשיפ (Football League Championship) היא הליגה השנייה בהיררכיה, הפוטבול ליג הראשונה (Football League One) היא הליגה השלישית בדירוג, והפוטבול ליג השנייה (Football League Two) היא הליגה הרביעית.
קודם להקמתה של הפרמייר ליג ב-1992, התחרו כל 92 המועדונים הבכירים במסגרת הפוטבול ליג שפוצלה לארבע ליגות, שנקראו "הליגה הראשונה", "הליגה השנייה" וכו'. מסיבה היסטורית זו, נהוג לכנות את 92 המועדונים בארבע הליגות העליונות בשם "קבוצות ליגה" (League Clubs), והמועדונים שאינם נכללים בארבע הליגות הבכירות מכונים "מחוץ לליגה" (Non-League Clubs). המונח League בהקשר זה כוונתו ל"פוטבול ליג" במבנה הקודם. הקבוצות ב-4 הליגות הבכירות זכאיות להשתתף בגביע הפוטבול ליג.
הליגות שב-7 הדרגים שמתחת לפרמייר ליג והפוטבול ליג (כלומר מהדרג החמישי עד האחד-עשר) ידועות באופן קיבוצי בתור "מערכת הליגות הלאומית" (National League System, בר"ת NLS) ונמצאות תחת פיקוחה של התאחדות הכדורגל האנגלית. מערכת הליגות הלאומית כוללת בסה"כ 91 ליגות ובהן למעלה מ-1,600 קבוצות. קבוצות אלה, בנוסף לקבוצות ב-4 הליגות הבכירות, זכאיות להשתתף בגביע ההתאחדות לכדורגל, אם כי בפועל מספר המשתתפות בגביע הוא כ-700 "בלבד" (בעונת 2008-09 נרשם שיא של 762 קבוצות שהשתתפו בגביע ההתאחדות).
הבכירה מבין הליגות במערכת הליגות הלאומית היא הנשיונל ליגה (Conference National) עם 24 קבוצות, המהווה את הדרג החמישי במדינה, ומתחתיה שתי ליגות אזוריות עם 22 קבוצות כל-אחת המהוות את הדרג השישי של הפירמידה: נשיונל ליגה דרום (National League South) ונשיונל ליגה צפון (National League North).
הדרג השביעי במבנה ליגת הכדורגל האנגלית מונה שלוש ליגות אזוריות: בפרמייר ליג הצפונית (Northern Premier League) מתחרות קבוצות מצפון אנגליה; בליגה הדרומית (Southern League) מתחרות קבוצות ממרכז אנגליה, דרום ודרום-מערב אנגליה ומספר קבוצות מוויילס; ובליגת איסטמיאן (Isthmian League) מתחרות קבוצות מדרום-מזרח אנגליה (כולל לונדון). לכל אחת מהליגות הללו יש שתי ליגות משנה, ובסה"כ 6 ליגות, המהוות את הדרג השמיני במבנה ליגת הכדורגל האנגלית.
חלק לא קטן מהמועדונים בפוטבול קונפרנס (הדרג החמישי והששי) הם מקצועניים לחלוטין, והאחרים הם חצי-מקצוענים. מהדרג השביעי ומטה, חלק קטן מהקבוצות הן חצי-מקצועניות והרוב המכריע הן חובבניות.
בדרג התשיעי יש ארבע-עשרה ליגות אזוריות, בדרג העשירי שש-עשרה ליגות, שרובן הן ליגות משנה של הליגות בדרג התשיעי. בדרג האחד-עשר, הנמוך ביותר במסגרת "מערכת הליגות הלאומית", יש למעלה מ-40 ליגות אזוריות, המאורגנות בדרך כלל לפי מחוזות.
כל אחת מהליגות הללו מאורגנת באופן שונה במקצת, אולם לכולן יש דבר אחד במשותף: מתחתיהן יש עוד עשרות רבות של ליגות, כל אחת מכסה אזור גאוגרפי קטן יותר ויותר. באזורים מסוימים פירמידת הליגות מונה יותר מעשרים דרגים (הליגה הנמוכה ביותר במבנה הליגות היא הליגה הרביעית של בריסטול דאונס פוטבול ליג, הנמצאת בדרג ה-24). השיטה בנויה כך שלכל מועדון אנגלי - קטן כגדול - יש סיכוי תאורטי לעלות לליגה בכירה יותר או לרדת לליגה נמוכה יותר.
גבעת האם
גבעת האם (נקראת בערבית תל אבו חנזיר) היא גבעה בזלתית בגובה 196 מטר מעל פני הים הנמצאת במורדות הגולן, בשולי עמק החולה. בדומה לכפר סאלד הנמצא כקילומטר וחצי מדרום, גם הגבעה קרויה על שמה של הנרייטה סאלד, אשר כונתה "אם עליית הנוער".
גאוגרפיה
הגבעה היא גבעה בזלתית המתנשאת לגובה של 196 מטרים מעל פני הים. הגבעה נמצאת ממזרח לכביש 918, כקילומטר וחצי מצפון לכפר סאלד וכשני קילומטרים מדרום לשאר ישוב. תל עזזיאת נמצא כקילומטר וחצי מצפון-מזרח לגבעה.
היסטוריה
בתחילת מלחמת העצמאות נכבש הגבעה על ידי הסורים, אולם כוחות צה"ל הצליחו לכבוש את הגבעה מחדש במהלך קרבות עשרת הימים ביולי 1948. עם תום המלחמה הייתה הגבעה לאחת הנקודות הבודדות בצד הישראלי של גבול ישראל-סוריה שלא הייתה בנחיתות טופוגרפית מול המוצבים הסורים מן העבר השני של הגבול. בשנת 1956 הפך המקום למוצב של האו"ם אשר החזיק בו כנקודת תצפית קבועה על גבול ישראל-סוריה. מספר ימים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים פינו כוחות האו"ם את המוצב.
מלחמת ששת הימים
במהלך תקופת ההמתנה הוצבה במקום פלוגה מהחטיבה המרחבית 3 (חטיבת אלכסנדרוני).
עוד לפני המלחמה תוכננה הגבעה כנקודת זינוק אפשרית לכיבוש רמת הגולן לפי תוכנית "מקבת" של פיקוד הצפון. התוכנית ניצלה את היתרון הטופוגרפי של הגבעה ואת המדרון המתון יחסית בצפון רמת הגולן כדי להכניס כוחות חטיבתיים בציר העולה מגבעת האם אל דרך הפטרולים הסורית, ומשם לכיבוש מוצבי הקו הראשון והשני של הסורים.
ב-9 ביוני, לאחר שניתן האישור לתקיפת הצבא הסורי, החלו כוחות צה"ל בתנועה משטחי הכינוס שלהם אל גבעת האם. חטיבה 8 עברה ראשונה בגבעת האם בסביבות השעה 11:00 בדרכה לכיבוש קלע וזעורה. הגבעה הופגזה על יד ארטילריה סורית וסמוך אליה נפגע זחל"ם של החטיבה מפגיעה ישירה של פגז ארטילריה. שבעה חיילים נהרגו, כולל סמג"ד מאחד מגדודי החטיבה. בסביבות השעה 13:35 יצאה חטיבת גולני לדרכה מגבעת האם אל רמת הגולן בדרכה לכיבוש תל פאחר, תל עזזיאת ומוצבים סורים נוספים. בהמשך היום שימשה הדרך העולה מהגבעה כציר תנועה עיקרי לרמת הגולן עבור כוחות נוספים כמו גם לשיירות מנהלתיות. פצועים מהקרבות במעלה הרמה פונו לאחור תוך שימוש בדרך העוברת למרגלות הגבעה.
מראה הגבעה
בסמוך לגבעה הוצב זחל"ם אשר נפגע במהלך הקרב על תל פאחר במלחמת ששת הימים.
בסמוך לבונקר הבטון של האו"ם בראש הגבעה נבנתה פינת תצפית ובה הוצבו שלטים המתארים את כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים על ידי כוחות שריון, רגלים והנדסה. השלטים חודשו בשנת 2017 במלאת 50 שנים למלחמה.