cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפלגת הפועלים האתיופית
הוועדה ליצירת מפלגת פועלים אתיופית
על מנת להיות חבר בוועדה היה צריך להישבע אמונים לשלטון במקום לאידאולוגיה למרות שהמנכ"ל מנגיסטו הדגיש את החשיבות של האידאולוגיה ולטוהר שלה, הוועדה בסופו של דבר נהפכה לכלי בידי הדרג על מנת לחסל את אויביה מבחוץ במסווה של מפלגה אזרחית. הקשר עם הדרג התחזק יותר כאשר ראשי המחוזות שנבחרו על ידי הוועדה היו מהדרג ורבים מתפקידי המפתח במחוזות הגיעו מהדרג בנוסף לאנשי צבא. המודל הארגוני של הוועדה היה סובייטי ובתוך הוועדה היו חילוקי דעות בין תומכי האידאולוגיה של סטלין לזו של לנין. הגופים שקבעו את המדיניות בוועדה היה הוועדה המבצעת שמנה כשבעה חברים שהגיעו מהדרג והוועדה המרכזית שהורכבה מ-93 חברים קבועים בנוסף ל-30 שמתחלפים מדי פעם בשני הגופים הללו היו כחצי מהחברים היו מהדרג או אנשי צבא.
יצירת המפלגה החלוצית
התפקיד החשוב ביותר של המפלגה היה כאשר התקבלה חוקת 1987 שיצרה את הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה והמפלגה נהפכה ליותר חשובה מהממשלה עצמה וקבעה את דרכה של אתיופיה בין 1987–1991 ענפים של המפלגה שהיו קימים במחוזות השונים נהנו מחופש פעולה כל עוד לא סתרו את החלטות המפלגה. בראייה הלאומית אנשי צבא ופקידים וקבוצות האתניות המשפיעות האמהרים והתגרים (חבשים) שבאופן לאומי והיסטורי היו בעלי אידאולוגיה של "אתיופיה הגדולה" של האימפריה האתיופית לשעבר נדחפו לצד והגורם האתני נהפך לחסר משמעות.
סופה ופירוקה של המפלגה
לאחר הימלטותו של מנגיסטו ב-1990 ותחילת ההתמוטטות של ברית המועצות והפסקת התמיכה הסובייטית, המפלגה הפנתה עורף לאידאולוגה הקומוניסטית וטענה שהיא תומכת בקפיטליזם. לאחר הפלת המשטר באופן סופי על ידי ארגוני המורדים ובראשם האיחדג חברי המפלגה נאסרו וחלקם הוצאו להורג באשמת פשעים נגד האנושות.
אריתמטיקה (ספר)
אריתמטיקה הוא חיבור מתמטי מתקופת יוון העתיקה, שנכתב על ידי המתמטיקאי דיופנטוס ב.
הספר כולל אוסף בן 130 בעיות מעין אלגבריות. במקור החיבור חולק לשלושה עשר כרכים, אך רק שישה מתוכם השתמרו עד היום.
"אריתמטיקה" הוא ספר פורץ דרך, שנחשב לאחת הדוגמאות הבולטות ביוון העתיקה לאלגברה מוקדמת. הבעיות ב"אריתמטיקה" הן בעיות הדורשות טיפול במשוואות ליניאריות וריבועיות. הפתרונות שדיופנטוס החשיב, כמקובל בזמנו, הם רק מספרים רציונליים וחיוביים. משוואה דיופנטית הוא שם שניתן בעקבות הספר למשוואות המקבלות פתרון מסוג שונה דווקא: מספרים שלמים- בין אם חיוביים ובין אם שליליים, אך לא שברים.
מרבית המשוואות בספרו של דיופנטוס תוארו בצורה מספרית ולא גאומטרית, והיה בכך חריגה מהמסורת היוונית של ביסוס המתמטיקה כולה על הגאומטריה. במקום זאת, הוצגו בו בעיקר מקרים ספציפיים, עם נתונים מספריים המיוחדים לבעיה הנתונה.
כמקובל בזמנו, הצגת הנתונים נעשתה בצורה מילולית בעיקרה. למרות זאת, היה לו סימון מתמטי מתקדם מאוד ביחס לתקופתו, הכולל סימנים למשתנה (ϛ), לחזקה ריבועית, שלישית (K^T) וכך עד השישית, לחיסור (Ψ הפוך) ולשוויון (ι). חיבור סומן בהצמדת שני המחוברים, ואם אחד המחוברים הוא "איבר חופשי" (לא ידוע) סימנו דיופנטוס ב-M. לפיכך, היה זה שלב ביניים בין כתיבה רטורית (מילולית) לבין אלגברה סימבולית מודרנית.
דיופנטוס סימן, בכל תרגיל, רק משתנה אחד. את הבעיות שבהן נדרש דיופנטוס למצוא יותר ממשתנה אחד הוא צמצם לבעיות של משתנה אחד, מה שהפך את הבעיה לקשה בהרבה, ואף ציין יחסים בין משתנים שלא מחויבים מהגדרת השאלה, מה שצמצם את מספר הפתרונות. כדוגמה נביא את הבעיה ה-17 מהספר השלישי: "מצא שני מספרים, כך שאם מחברים את מכפלתם, מקבלים לכל אחד מהם או לסכומם ריבוע שלם [מכפלתם בתוספת כל אחד מהמספרים או בתוספת סכומם היא ריבוע של מספר שלם]". כדי להימנע משני משתנים, הוא הגדיר את המשתנים (בלשון אלגברית מודרנית) כ-x ו-4x-1. הגדרה זו מבטיחה שייתקיים אחד התנאים, שכן. הנחת יסוד זו הובילה אותו בסופו של דבר לפתרון לפיו x שווה ל-36/224 ו-4x-1 ל-65/224. פתרון זה הוא, למעשה, רק פתרון אפשרי אחד מתוך אינסוף פתרונות.
בספר נכללים גם מספר משפטים השייכים, בחלוקה מודרנית, לתורת המספרים; כך המשפט שקובע שאפשר לפרק כל מכפלה של שני מספרים שניתן להציגם כסכום של שני ריבועים לשני ריבועים בשתי צורות שונות. את הבעיה הבסיסית יותר, של מציאת מספרים השווים לסכום של שני ריבועים, הציג דיופנטוס, שהשתמש בגאומטריה במקרים מסוימים, כמציאת משולש ישר-זווית שאורך יתרו הוא x (עבור כל x שלם או רציונלי).
ספרו של דיופנטוס לא עורר הדים מיוחדים במערב בזמנו, וזכה להצלחה גבוהה יחסית דווקא במזרח. בבית החוכמה שבבגדאד, שפעל בתור הזהב של האסלאם, למשל, תרגמו את הספר. השפעתו הגדולה ביותר של הספר היא דווקא על תקופת ה"תחייה" המתמטית ברנסאנס. ב-1621 תרגם המלומד הצרפתי קלוד באשה, שהתעניין במתמטיקה ובחידות מתמטיות, את הספר ללטינית. תרגום זה הגיע לידיהם של מתמטיקאים חשובים מן התקופה, בהם פייר דה פרמה. פרמה, שהיה סקרן ובעל כישורים מתמטיים מבריקים אך לא התעניין בהשתלבות בקהילה המתמטית והתפרנס כמשפטן, כתב את חשובי משפטיו על שולי העותק של "אריתמטיקה" שהיה בידו, משפטים שקיבלו השראה מהכתוב בספר.
בנו של פרמה, קלמנט סמואל, פרסם את הערותיו בשולי העותק ביחד עם מכתביו והערותיו האחרות. משפטיו לא לוו, בדרך כלל, בהוכחות, ולכן כשהוציא קלמנס את הספר המתמטיקאים החלו במאמץ קדחתני להוכיח את משפטיו, שהאחרון בהם, המכונה "המשפט האחרון של פרמה" (עבור n טבעי גדול מ-2, לא קיימים מספרים טבעיים x ,y ,z המקיימים את המשוואה: ), הוכח בכלים מתמטיים מודרניים רק ב-1995. למשפט הגיע עקב סקירה של שלשות פיתגוריות, לאחר שהציב בחזקה במקום 2 n טבעי גדול משתיים. הערתו בשולי הספר, "גיליתי הוכחה נפלאה למשפט זה, אך שוליים אלו צרים מהכילה", הפכה ברבות הדורות לאחד המשפטים המפורסמים ביותר שכתב מתמטיקאי בעולם.
במשך שנים נראה באופן ודאי ששבעה משלושה עשר ספרי "אריתמטיקה" אבדו בשריפת הספרייה הגדולה של אלכסנדריה. אחת ההשערות הייתה שהיפאטיה כתבה פרשנות רק לששת הספרים הראשונים, והשאר נשכחו ואחר כך אבדו. אך ב-1968 החוקר פ. זסקין גילה 4 ספרים ערביים שעליהם נכתב שהם תרגום לכרכים 4-7 של "אריתמטיקה". חוקר אחר, ר. ראשאד, השווה את הספרים היווניים לערביים והגיע למסקנה שמדובר בתרגום של 4 ספרים שלא נמצאו עד היום. על פרשנות זו לא שוררת הסכמה כללית, וטענה אחרת היא שמדובר בפרשנות לספרים, אולי של היפאטיה.
Bella Voce
Bella Voce (בעברית: קוֹל יְפֵיפֶה) הוא אלבום האוסף השישי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום האוסף יצא לאור ב-15 בספטמבר 2009, על ידי חברת התקליטים גרין היל. אלבום האוסף הופץ על ידי חברת התקליטים גרין היל בארצות הברית בלבד (חברה בת של EMI).
אלבום האוסף כולל שירים מתוך האלבומים: Eden, La Luna, Classics ו-Harem.
התורה האטומית
בכימיה ובפיזיקה, התורה האטומית היא תאוריה העוסקת בטיבו של החומר, וקובעת כי החומר עשוי מיחידות נפרדות "סופיות" הקרויות אטומים, בניגוד לדעה עתיקה יותר, שלפיה ניתן לחלק את החומר ליחידות הולכות וקטנות, עד אינסוף. התורה האטומית החלה כרעיון פילוסופי ביוון העתיקה ובהודו, ונכנסה לזרם המרכזי במדע בראשית המאה ה-19, כאשר תגליות בתחום הכימיה הראו כי החומר אכן מתנהג כעשוי מחלקיקים.
השם "אטום" (מהמילה היוונית "אטומוס", "בלתי ניתן לחלוקה") ניתן לחלקיק הבסיסי שמרכיב את היסודות, מאחר שהכימאים האמינו באותה תקופה כי לא ניתן לחלקו יותר. ובכל זאת, בתחילת המאה ה-20, באמצעות ניסויים שונים בתחום האלקטרומגנטיות והרדיואקטיביות, גילו פיזיקאים כי "האטום הבלתי ניתן לחלוקה" הוא גוש של חלקיקים תת-אטומים (אלקטרונים, פרוטונים ונייטרונים) אשר עשויים להתקיים גם בנפרד. זאת ועוד, בתנאים קיצוניים כגון בתוך כוכב נייטרונים, טמפרטורות גבוהות במיוחד ולחץ קיצוני מונעים מהאטומים להתקיים מלכתחילה, וקיימים רק החלקיקים התת-אטומיים. התחום במדע אשר חוקר את החלקיקים התת-אטומים הוא פיזיקת החלקיקים, והפיזיקאים העוסקים בו מקווים לגלות את טיבו היסודי האמיתי של החומר.
אטומיזם פילוסופי
הרעיון שלפיו החומר מורכב מיחידות בדידות ולא ניתן לחלקו ליחידות קטנות יותר היה קיים במשך אלפי שנים, אך רעיונות אלה התבססו על טיעונים פילוסופיים מופשטים ולא על ניסויים מדעיים. טיבם של האטומים בפילוסופיה היה שונה בצורה ניכרת בתקופות שונות ואצל תרבויות ואסכולות שונות, ולעיתים נכללו בו אף אלמנטים רוחניים. הרעיון הבסיסי של האטום אומץ על ידי מדענים אלפי שנים מאוחר יותר, מאחר שהסביר באופן אלגנטי תגליות חדשות בתחום הכימיה.
יוון
פרמנידס שלל את קיומם של תנועה, שינוי וריק. הוא האמין כי המציאות כולה היא מסה יחידה ובלתי משתנה - מושג הידוע כמוניזם, וכי שינוי ותנועה הם אשליות בלבד. מסקנה זו, וכן הטיעונים שהביאו אליה, עשויים להיראות מוזרים כאשר מתבוננים בהם באמצעות השיטה האמפירית המודרנית, אך פרמנידס דחה מפורשות את התפיסה החושית כדרך להבנת היקום, והשתמש במקום זאת בטיעונים מופשטים טהורים. ראשית, הוא האמין כי אין חלל ריק במציאות, והמושג שקול לאי-קיום: "אם הריק קיים, אזי הוא אינו שום דבר; ולכן הוא אינו ריק". מכאן הוא הסיק כי תנועה היא בלתי אפשרית, מאחר שאין ריק שאפשר לנוע לתוכו. הוא כתב גם כי "קיום" חייב להיות שלמות בלתי ניתנת לחלוקה, כי אם הוא היה ניתן לחלוקה, אזי היה קיים ריק שיכול היה לחלק אותו לחלקים קטנים יותר - והרי הריק אינו קיים. לבסוף, הוא קבע כי השלמות חובקת-הכל אינה יכולה להשתנות, מאחר שהיא כבר כוללת בתוכה את כל מה שקיים ושעשוי להתקיים.
דמוקריטוס קיבל את רוב טיעוניו של פרמנידס, פרט לרעיון שלפיו השינוי הוא אשליה. הוא האמין כי השינוי הוא אמיתי, וגם אם אין בו אמת, עדיין יש להסביר את מהות האשליה. לכן הוא תמך במושג של חלל ריק, וקבע כי היקום עשוי מישויות "פרמנידיות" בלתי ניתנות לחלוקה אשר נעות בריק. ישויות אלה, אשר "קיימות", הן אם כך בלתי ניתנות לשינוי ולחלוקה ("אטומוס", המילה היוונית ל"בלתי ניתן לחיתוך"), אך הסידור שלהן בחלל משתנה כל הזמן. כל האטומים של דמוקריטוס היו עשויים מאותו חומר, אך היו בעלי מגוון בלתי-מוגבל של צורות וגדלים; תכונה זו, ביחד עם האפשרויות השונות לסידורם בחלל, הסבירה את כל החומרים והעצמים השונים ביקום.
אסלאם
במהלך המאה ה-11 (תור הזהב של האסלאם), אטומיסטים אסלאמים פיתחו תאוריות אטומיות אשר היוו מיזוג של האטומיזם היווני וההודי. הרעיונות העתיקים של היוונים וההודים פותחו ונוספו עליהם רעיונות אסלאמיים חדשים, כגון האפשרות לקיומם של חלקיקים קטנים מן האטום. האסכולה המצליחה ביותר של האטומיזם האסלאמי הייתה האסכולה הפילוסופית של אשעריה, אשר באה לידי ביטוי במיוחד בעבודתו של הפילוסוף אל-ע'זאלי. באטומיזם אשעריתי, האטומים הם העצמים הגשמיים הנצחיים היחידים שבנמצא, וכל שאר תכולתו של העולם היא "מקרית", או ארעית. דבר מקרי אינו יכול להיות הסיבה לשום דבר אחר, פרט לתחושות, מאחר שהוא קיים לרגע קצר בלבד. מקרים בלתי צפויים אינם נגרמים מסיבות פיזיות טבעיות, אלא הם תוצאה ישירה של התערבותו הבלתי-פוסקת של אלוהים, בלעדיה שום דבר אינו יכול להתקיים. מכאן, הטבע תלוי באלוהים באופן מוחלט, רעיון אשר משתלב עם רעיונות אשעריתיים אסלאמיים אחרים העוסקים בסיבתיות או בהיעדר סיבתיות.
הולדתה
בראשית המאה ה-19 פיתח ג'ון דלטון את התאוריה האטומית שלו, שבה טען כי כל יסוד כימי מורכב מאטומים מסוג אחד ויחיד, אשר אינם ניתנים לשינוי או להשמדה, אך עשויים להתאחד על מנת ליצור מבנים מורכבים יותר - תרכובות. לא ברור כיצד בדיוק הגיע דלטון לתאוריה שלו, אך בכל מקרה, היא אפשרה לו להסביר מגוון של תגליות חדשות בכימיה שנעשו בידיו ובידי עמיתיו.
התגלית הראשונה הייתה חוק שימור החומר, אשר ניסח אנטואן לבואזיה ב-1789, וקובע כי סך המסה בתגובה כימית נשאר קבוע, כלומר למגיבים אותה מסה כוללת כמו לתוצרים. דלטון הסיק מחוק זה כי החומר אינו ניתן להשמדה.
התגלית השנייה הייתה חוק היחסים הקבועים. את החוק ניסח הכימאי הצרפתי ז'וזף לואי פרוסט ב-1799. לפי חוק זה, אם תרכובת מתפרקת למרכיביה היסודיים, אזי המסות של המרכיבים יהיו תמיד באותו יחס, ללא קשר לכמות או למקור של התרכובת המקורית. כך לדוגמה, אם מפרקים מים למרכיביהם, חמצן ומימן, מסת החמצן הנוצר היא תמיד פי שמונה ממסת המימן הנוצר, מכיוון שמולקולת המים מכילה אטום חמצן שמסתו 16 יחידות אטומיות, ושני אטומי מימן שמסתם 1. פרוסט יצר נחושת פחמתית במספר רב של דרכים, ומצא שבכל פעם המרכיבים היו באותה כמות יחסית כפי שהיו כאשר הוא פירק נחושת פחמתית טבעית.
דלטון למד את עבודתו של פרוסט והרחיב אותה באמצעות פיתוח חוק היחסים הכפולים: אם שני יסודות עשויים ליצור יותר מתרכובת אחת, אזי היחסים בין המסות של היסוד השני, כאשר הן משתלבות עם מסה קבועה של היסוד הראשון, יהיו יחסים של מספרים שלמים קטנים. זוג אחד של תגובות אשר חקר דלטון היו צירופים של "אוויר חנקני", אשר ידוע כיום כתחמוצת החנקן (NO), עם חמצן (O2). תחת תנאים מסוימים, גזים אלו הרכיבו תוצר שהיה בלתי ידוע בזמנו, אשר כיום ידוע כי היה חנקן דו-חמצני (NO2) - ביחס צירוף מסוים:
2NO + O2 → 2NO2
אך כאשר חזר על התגובה הכימית תחת תנאים אחרים, כמות כפולה בדיוק של תחמוצת החנקן (יחס של 1:2) הגיבה בשלמות עם החמצן ליצירת תוצר שונה - הידוע כיום כדו חנקן תלת חמצני (N2O3):
4NO + O2 → 2N2O3
דלטון האמין גם כי התורה האטומית תוכל להסביר מדוע המים סופגים גזים שונים ביחסים שונים; לדוגמה, הוא מצא כי מים סופגים פחמן דו-חמצני הרבה יותר טוב משהם סופגים חנקן. דלטון טען כי ההבדל נעוץ בהבדלי המסות והמורכבות של החלקיקים שמרכיבים את הגזים. ואכן, מולקולות פחמן דו-חמצני (CO2) הן כבדות וגדולות יותר ממולקולות חנקן (N2).
ב-1803 הציג דלטון בעל-פה את הרשימה הראשונה שלו של משקלים אטומיים של מספר חומרים. המאמר פורסם ב-1805, אך דלטון לא ציין בו כיצד הגיע לערכים אלו. את השיטה חשף לראשונה ב-1807 ידידו תומאס תומסון, במהדורה השלישית של ספר הלימוד של תומסון, "מערכת הכימיה". בסופו של דבר פרסם דלטון הסבר מלא בספר הלימוד שלו, "שיטה חדשה של פילוסופיה כימית", בשנים 1808 ו-1810.
דלטון העריך את המשקלים האטומיים באמצעות יחסי המסות שבהם הם התרכבו, כאשר המימן היווה את היחידה הבסיסית. למרות זאת, דלטון לא הבין כי ביסודות מסוימים, האטומים קיימים בצורה טבעית כמולקולות - לדוגמה, חמצן טהור קיים בטבע כ-O2. הוא גם האמין, בצורה שגויה, כי התרכובת הפשוטה ביותר של שני יסודות תמיד מכילה אטום אחד מכל סוג (כלומר, מים הם HO ולא H2O). טעויות אלה, נוסף על דיוק מוגבל של הציוד שבו הוא השתמש, גרמו לשגיאות רבות בטבלה. לדוגמה, הוא האמין כי אטומי חמצן היו כבדים פי 5.5 מאטומי מימן, מאחר שבמים הוא מדד 5.5 גרם של חמצן לכל גרם אחד של מימן. אך לאמתו של דבר, אטום חמצן כבד פי 16 מאטום מימן.
את הפגמים בתאוריה של דלטון תיקן אמדאו אבוגדרו ב-1811. אבוגדרו טען כי נפחים שווים של כל שני גזים, בטמפרטורה ולחץ שווים, מכילים מספר שווה של מולקולות - במילים אחרות, המסה של חלקיקי הגז אינה משפיעה על נפחו. טענה זו, הנקראת חוק אבוגדרו, איפשרה לו להסיק את טבעם הדו-אטומי של גזים רבים על ידי מדידת הנפחים שבהם הם יצרו תגובות. לדוגמה, מאחר ששני ליטרים של מימן מגיבים עם ליטר אחד בלבד של חמצן ליצירת שני ליטר של אדי מים (בלחץ וטמפרטורה קבועים), הרי שמולקולת חמצן יחידה מתפרקת לשני חלקים ליצירת שני חלקיקי מים. לכן הצליח אבוגדרו לתת הערכות מדויקות יותר למשקל האטומי של חמצן ויסודות רבים אחרים, ולבסס את ההבחנה בין מולקולות ואטומים.
ב-1827 הבחין הבוטנאי רוברט בראון כי חלקיקי אבקה אשר צפו במים התנועעו בקביעות ללא סיבה נראית לעין. ב-1905 שיער אלברט איינשטיין כי התנועה הבראונית הזו נגרמת על ידי מולקולות מים אשר פוגעות ללא הרף בחלקיקי האבקה, ופיתח מודל מתמטי משוער שתיאר אותה. המודל אושר בניסוי ב-1908 על ידי הפיזיקאי הצרפתי ז'אן-בטיסט פרן, וסיפק אישור נוסף לתאוריה החלקיקית (ומכאן, לתאוריה האטומית).
גילוי החלקיקים התת-אטומיים
תומסון האמין כי הגופיפים נוצרו מהאטומים שבאלקטרודות. מכאן הוא הסיק, כי את האטומים ניתן לחלק, וכי הגופיפים היו אבני הבניין שלהם. על מנת להסביר את מטענו הנייטרלי של האטום בכללותו, הוא הניח כי הגופיפים פוזרו בים או ענן של מטען חשמלי; מודל זה ידוע כמודל עוגת הצימוקים.
מאחר שנתגלה כי האטומים דווקא כן ניתנים לחלוקה, בסתירה לשמם, המציאו הפיזיקאים מאוחר יותר את המונח חלקיקים יסודיים, לתיאור חלקיקים שבאמת אינם ניתנים לחלוקה.
גילוי הגרעין
מודל עוגת הצימוקים של תומסון הופרך ב-1909 על ידי אחד מתלמידיו, ארנסט רתרפורד, שגילה כי רוב המסה והמטען החיובי של האטום מרוכז בחלק קטן מאוד מנפחו, כנראה בדיוק במרכז.
בניסוי עלה הזהב שיגרו הנס גייגר וארנסט מרסדן, עמיתים של רתרפורד אשר עבדו בהדרכתו, חלקיקי אלפא דרך יריעה דקה של זהב ולעבר מסך פלואורסצנט אשר הקיף את היריעה. עקב המסה הזעירה של האלקטרונים, התנע הגבוה של חלקיקי האלפא והפיזור האחיד של המטען החשמלי שנחזה לפי מודל עוגת הצימוקים, ציפו הנסיינים כי כל חלקיקי האלפא יעברו דרך האטומים ללא הסטה ניכרת, או ייבלעו בהם. לתדהמתם, חלק קטן מחלקיקי האלפא חוו הסטה משמעותית. תוצאה זו הביאה את רתרפורד להציע את המודל הפלנטרי של האטום, שבו אלקטרונים נקודתיים נעו במסלולים בחלל מסביב לגרעין האטום, כמו כוכבי הלכת (פלנטות) הנעים סביב השמש.
גילוי האיזוטופים
ב-1913, בעת ניסויים עם תוצרי התפרקויות גרעיניות, הבחין הרדיוכימאי פרדריק סודי כי נראה שיש יותר מיסוד אחד בכל תא בטבלה המחזורית. מרגרט טוד טבעה את המונח "איזוטופ" עבור יסודות אלו.
באותה שנה, ג'יי ג'יי תומסון ערך ניסוי שבו ניתב זרם של יוני ניאון דרך שדות מגנטים וחשמליים, אשר פגעו בלוח צילום בצד השני. תומסון הבחין בשני אזורים זוהרים על לוח הצילום, אשר הצביעו על שני מסלולי הסטה שונים. הוא הסיק מכך כי לחלק מיוני הניאון הייתה מסה שונה מלאחרים, ולכן הם נעו במסלול אחר. טבעה של המסה המשתנה יוסבר לאחר מכן על ידי גילוי הנייטרונים ב-1932.
גילוי החלקיקים הגרעיניים
ב-1918 הפציץ ארנסט רתרפורד גז חנקן בחלקיקי אלפא והבחין כי גרעיני מימן נפלטו מן הגז. רתרפורד הסיק כי גרעיני המימן בקעו מגרעיני החנקן עצמם - כלומר, הוא ביקע את האטום.
מאוחר יותר גילה רתרפורד כי המטען החיובי של כל אטום שווה תמיד לזה של מספר שלם של גרעיני מימן. גילוי זה, בנוסף לעובדה כי המימן היה היסוד הקל ביותר הידוע, וכי המסה האטומית של כל יסוד אחר הייתה כפולה שלמה בקירוב של המסה האטומית של המימן, הביאו אותו למסקנה כי גרעיני המימן הם חלקיקים ייחודיים והם המרכיבים היסודיים של כל הגרעינים האטומים: פרוטונים. ניסויים נוספים שערך רתרפורד מצאו כי מסת הגרעינים של רוב האטומים עולה על זו של הפרוטונים שבגרעין. הוא הניח כי המסה העודפת מורכבת מחלקיק שהיה בלתי ידוע עד אז, שהיה בעל מטען חשמלי נייטרלי; לחלקיקים אלה הוא קרא באופן זמני "נייטרונים".
ב-1928 הבחין ולתר בותה כי כאשר מפציצים בריליום בחלקיקי אלפא, הוא פולט קרינה נייטרלית מבחינה חשמלית, אשר חודרת דרך חומר בקלות. מאוחר יותר התגלה כי קרינה זו עשויה לשחרר אטומי מימן מתוך שעוות פרפין. בתחילה סברו כי זו קרינת גמא, מאחר שלקרינה זו (המורכבת מפוטונים באנרגיה גבוהה) הייתה השפעה דומה על אלקטרונים במתכת, אך ג'יימס צ'דוויק מצא כי אפקט היינון היה חזק מכדי שייגרם על ידי קרינה אלקטרומגנטית. ב-1932 הוא חשף יסודות שונים כגון מימן וחנקן ל"קרינת הבריליום" המסתורית, ובאמצעות מדידת האנרגיה של החלקיקים הטעונים הנרתעים מהחומר, הסיק כי הקרינה הורכבה מחלקיקים נייטרליים, בעלי מסה דומה לזו של הפרוטון - הנייטרונים.
על גילוי הנייטרונים קיבל צ'דוויק את פרס נובל בשנת 1935.
המודל הקוונטי של האטום
המודל הפלנטרי של האטום סבל ממספר בעיות. ראשית, לפי נוסחת לרמור של תורת החשמל והמגנטיות הקלאסית, חלקיק טעון מואץ פולט גלים אלקטרומגנטיים; מכאן שחלקיק בעל מטען חשמלי, כגון האלקטרון, יאבד אנרגיה בקצב קבוע וינוע במסלולים קרובים יותר ויותר לגרעין, עד שיתנגש בו תוך שבריר שנייה. תופעה נוספת שהמודל הפלנטרי לא הצליח להסביר היא מדוע אטומים מעוררים פולטים קרינה בספקטרום שאינו רציף - כלומר, רק באורכי גל מסוימים.
תורת הקוונטים גרמה למהפכה רבתי בפיזיקה בתחילת המאה ה-20, כאשר מקס פלאנק ואלברט איינשטיין העלו את ההשערה כי אנרגיית האור נפלטת או נקלטת במנות בדידות (קוונטים). ב-1913 שילב נילס בוהר את הרעיון הזה במודל האטום של בוהר, שבו האלקטרונים מקיפים את הגרעין אך ורק במסלולים מסוימים בעלי ערכים קבועים של תנע זוויתי ואנרגיה, כאשר המרחק מהגרעין - רדיוס המסלול - הוא פרופורציונלי לאנרגיה של האלקטרון.
במודל זה, האלקטרונים לא קרסו אל עבר הגרעין, מאחר שהם לא יכלו לאבד אנרגיה בצורה רציפה; במקום זאת, הם יכלו לבצע רק קפיצות קוונטיות בין רמות האנרגיה הקבועות מראש. כאשר זה קרה, נפלט או נבלע אור בתדירות פרופורציונית לשינוי באנרגיה - ומכאן התדירויות הבדידות של האור שנצפו בתהליך זה.
המודל של בוהר הצליח לחזות רק את קווי הספקטרום של המימן; הוא לא הצליח לחזות את אלה של אטומים מרובי אלקטרונים. וחמור מכך, כאשר טכנולוגיית הספקטרוגרפיה השתפרה, נתגלו גם באטום המימן קווי ספקטרום נוספים, אשר מודל בוהר לא הצליח להסביר אותם. ב-1916, ארנולד זומרפלד הוסיף מסלולים אליפטיים למודל בוהר, על מנת להסביר את קווי הפליטה הנוספים, אך שינוי זה הפך את המודל לקשה מאוד לשימוש, והוא עדיין לא פתר את בעיית האטומים מרובי האלקטרונים.
ב-1924 שיער לואי דה ברויי כי כל החלקיקים הנעים - ובפרט, חלקיקים תת-אטומים כגון אלקטרונים - מפגינים תכונות דמויות-גל. ארווין שרדינגר, אשר הוקסם מהרעיון, חקר האם ניתן להסביר את תנועתם של האלקטרונים באטום כגלים ולא כחלקיקים. משוואת שרדינגר, אשר פורסמה ב-1926,
מתארת את האלקטרון כפונקציית גל במקום כחלקיק נקודתי, והיא חזתה בצורה אלגנטית רבות מהתופעות הספקטרליות אשר מודל בוהר נכשל בהסברתן. על אף שרעיון זה היה נוח מבחינה מתמטית, היה קשה להמחישו בדמיון, והוא נתקל בהתנגדות.
אחד ממבקריו, מקס בורן, שיער כי פונקציית הגל של שרדינגר לא תיארה את האלקטרון, אלא את כל המצבים האפשריים שלו, ולכן ניתן להשתמש בה על מנת לחשב את ההסתברות למציאת אלקטרון בכל מיקום נתון מסביב לגרעין.
מאחר שפונקציית גל כוללת זמן בנוסף למיקום, לא ניתן להפיק ממנה ערכים מדויקים הן עבור המיקום והן עבור התנע של חלקיק בכל נקודה נתונה בזמן; עיקרון זה ידוע כעקרון אי-הוודאות. עיקרון זה סתר את מודל בוהר, עם המסלולים המעגליים המסודרים והמוגדרים היטב שלו. המודל המודרני של האטום מתאר את מיקומי האלקטרונים באטום במונחים של הסתברויות. אלקטרון עשוי, באופן פוטנציאלי, להימצא בכל מרחק אפשרי מהגרעין, אך - בתלות ברמת האנרגיה שלו - נוטה להתקיים לעיתים קרובות יותר באזורים מסוימים מסביב לגרעין מאשר מבאחרים. האזור בו הסיכוי למציאת אלקטרון מסוים הוא מרבי נקרא אורביטל אטומי.
גאומטריה אלגברית
גאומטריה אלגברית היא ענף במתמטיקה העוסק בשילוב של אלגברה מופשטת (בעיקר אלגברה קומוטטיבית) עם גאומטריה. גאומטריה אלגברית עוסקת בלימוד אוסף הפתרונות של מערכת משוואות פולינומיליות. כאשר ישנו יותר ממשתנה אחד, שיקולים גאומטריים הופכים להיות חשובים לצורך הבנת התופעות השונות המתרחשות. הגאומטריה האלגברית עוסקת לרוב בניסיון להבין את מכלול הפתרונות של משוואות פולינומיליות, ולרוב אינה עוסקת בחיפוש פתרון מסוים. בענף זה נחקרים יריעות אלגבריות (algebraic varieties) והכללות שלהן: סכמות (schemes). ענף הגאומטריה האלגברית הוא אחד העמוקים ביותר בכל המתמטיקה, הן מבחינה רעיונית, והן מבחינת הטכניקות שמשתמשים בהן בתחום.
התאפסות בו זמנית של מספר פולינומים
בגאומטריה אלגברית קלאסית, האובייקטים המרכזיים שנחקרים הם קבוצות ההתאפסות של אוסף של פולינומים. לדוגמה, הספירה הדו-ממדית במישור האוקלידי התלת-ממדי ניתנת להגדרה כאוסף הנקודות  המקיימות: . דוגמה נוספת היא קבוצת הפתרונות המשותפת של שני הפולינומים \,x-y = 0 ו-. קבוצה זו היא אוסף הנקודות מהצורה.
יריעות אפיניות
נניח כי k הוא שדה. בגאומטריה אלגברית קלאסית הניחו כי השדה הוא \mathbb{C} - שדה המספרים המרוכבים, אך רוב התוצאות נשארות נכונות גם אם k הוא שדה סגור אלגברית כלשהו.
נסמן ב (או בקיצור אם ברור מיהו k) את הקבוצה \,k^n, ונקרא לה המרחב האפיני ה-n ממדי מעל k. המטרה של ההגדרה ה"לכאורה מלאכותית" הזאת היא להדגיש את העובדה ש הוא בסך הכול אוסף נקודות, ושאנו "שוכחים" מהמבנה של \,k^n כמרחב וקטורי. פונקציה נקראת רגולרית אם היא ניתנת לכתיבה בתור פולינום. כלומר, אם קיים פולינום כך שלכל נקודה  מתקיים. פונקציות רגולריות על המרחב האפיני ה-n ממדי הן, אם כן, בדיוק פולינומים ב-n משתנים מעל k. את אוסף הפונקציות הרגולריות על נסמן ב-.
נניח כי S היא קבוצה של פולינומים ב-. קבוצת ההתאפסות של S, המסומנת ב-(V(S (ישנם ספרים בהם קיים גם הסימון (Z(S), מוגדרת להיות אוסף כל הנקודות במרחב האפיני שבהן כל הפולינומים ב-S מתאפסים. במילים אחרות,
.
תת קבוצה נקראת קבוצה אלגברית אם קיימת קבוצה  כך ש-\,A = V(S).
שאלה טבעית לשאול בשלב זה היא השאלה הבאה: בהינתן תת-קבוצה, האם ניתן לשחזר את קבוצת הפולינומים המתאפסים על U? אם U היא תת-קבוצה כלשהי של, נגדיר את \,I(U) להיות אוסף כל הפונקציות הרגולריות המתאפסות על כל U. במילים אחרות, . נשים לב כי אם f ו-g מתאפסות בכל נקודה ב-U אז כך גם f+g, וכן אם f מתאפסת בכל נקודה ב-U ואם h היא פונקציה רגולרית כלשהי, אז גם h \cdot f מתאפסת בכל נקודה ב-U. לפיכך, לכל תת-קבוצה U של, הקבוצה \,I(U) היא אידיאל בחוג. כעת עולות שתי שאלות טבעיות:
על מנת להשיב על השאלה הראשונה מגדירים את טופולוגית זריצקי (על שם אוסקר זריצקי). זוהי טופולוגיה על המשקפת ישירות את המבנה האלגברי של. ההגדרה של טופולוגית זריצקי היא שתת-קבוצה היא קבוצה סגורה אם ורק אם A היא קבוצה אלגברית. ניתן להראות ש-\,U=V(I(U)) אם רק אם U היא סגורה בטופולוגית זריצקי. התשובה לשאלה השנייה ניתנת על ידי משפט האפסים של הילברט. אחת הדרכים לנסח את משפט האפסים היא ש\,I(V(S)) שווה לרדיקל האידיאל הנוצר על ידי S. הרדיקל של אידיאל I (מסומן ב-\,\sqrt{I}) מוגדר להיות אוסף כל האיברים שחזקה כלשהי שלהם נמצאת ב-I, כלומר . האינטואיציה ללקיחת הרדיקל של האידיאל היא כדי לבודד את הגורמים המאפסים את הקבוצה האלגברית בכפליות של 1, כי אם פולינום בחזקה כלשהי מתאפס על קבוצה של ערכים אז גם הפולינום עצמו יתאפס על אותה הקבוצה. לעיתים נוח יותר לעבוד עם תתי קבוצות של האידיאל היוצר את U, ועל פי משפט הבסיס של הילברט כל אידיאל ב הוא נוצר סופית.
קבוצה סגורה במרחב טופולוגי נקראת אי פריקה אם לא ניתן להציגה כאיחוד של שתי תתי קבוצות סגורות המוכלות בה ממש. קבוצה אלגברית אי פריקה נקראת יריעה אלגברית. ניתן להראות שקבוצה אלגברית היא יריעה אלגברית אם ורק אם קבוצת הפולינומים שמאפסים אותה היא אידיאל ראשוני.
פונקציות רגולריות
בדומה לכך שההעתקות הטבעיות על מרחבים טופולוגיים הן פונקציות רציפות, והעתקות הטבעיות על יריעות חלקות הן פונקציות חלקות, ישנה קבוצה של העתקות טבעיות על קבוצות אלגבריות, הנקראות פונקציות רגולריות. פונקציה רגולרית על תת-קבוצה אלגברית V של מוגדרת להיות צמצום של פונקציה רגולרית על  במובן שהוגדר לעיל (כלומר צמצום של פולינום).
ייתכן שתחילה הדרישה שכל פונקציה רגולרית תהיה ניתנת להרחבה על המרחב כולו נראית לא טבעית, אך למעשה המצב דומה מאוד למרחבים טופולוגים נורמלים, שם משפט ההרחבה של טיצה מבטיח שפונקציה רציפה על קבוצה סגורה ניתנת להרחבה לפונקציה רציפה על המרחב כולו.
בדומה לכך שאוסף הפונקציות הרגולריות על יוצרות חוג חילופי, כך גם אוסף הפונקציות הרגולריות על קבוצה אלגברית V כלשהי. חוג זה מסומן ב-\,k[V], ונקרא חוג הקואורדינטות של V.
מכיוון שפונקציות רגולריות על V הן צמצומים של פונקציות רגולריות על המרחב כולו, הרי שקיים קשר בין חוגי הקואורדינטות שלהם. באופן מפורש, שתי פונקציות רגולריות f ו-g על V הן שוות אם הן מזדהות על V. כלומר, f=g אם לכל נקודה \,x \in V מתקיים \,f(x)=g(x), או. לכן, \ f=g אם ורק אם ולפיכך ניתן לזהות את חוג הקואורדינטות על V עם חוג המנה.
הקטגוריה של יריעות אפיניות
בעזרת פונקציות רגולריות מיריעות אפיניות ל נוכל להגדיר פונקציות רגולריות בין שתי יריעות אפיניות. תחילה נגדיר פונקציות רגולריות מיריעה אפינית למרחב האפיני: נניח כי V היא יריעה אפינית ב. נבחר m פונקציות רגולריות על V ונסמנן ב-. נאמר שפונקציה f מ-V ל- היא פונקציה רגולרית אם לכל מתקיים . אם W היא יריעה אפינית ב, נאמר ש f היא פונקציה רגולרית מ-V ל-W אם התמונה של f מוכלת ב-W. הקטגוריה של יריעות אפיניות מוגדרת להיות הקטגוריה שהאובייקטים שלה הם יריעות אפיניות והמורפיזמים הם פונקציות רגולריות. המשפט הבא מאפיין את הקטגוריה של יריעות אפיניות:
הקטגוריה של יריעות אפיניות היא הקטגוריה ההפוכה (כלומר אותם אובייקטים ומורפיזמים הפוכים) לקטגוריה של k-אלגבראות נוצרות סופית שהן תחומי שלמות.
המרחב הפרויקטיבי
נתבונן ביריעה \,V(y-x^2). אם נצייר אותה נקבל פרבולה. כאשר המשתנה x גדל, שיפועו של הישר העובר דרך הראשית ודרך הנקודה \,(x,x^2) הולך וגדל. לעומת זאת, כאשר x קטן, שיפועו של הישר הזה הולך וקטן. אם נשווה זאת ליריעה \,V(y-x^3), נראה שכאשר x גדל השיפוע גדל כמקודם, אך כאשר x קטן, השיפוע שוב גדל. לפיכך ההתנהגות "באינסוף" של \,V(y-x^2) שונה מההתנהגות "באינסוף" של \,V(y-x^3). ישנו קושי להגדיר את המושג "התנהגות באינסוף" במרחב האפיני.
הפתרון לבעיה זו הוא הצגת המרחב הפרויקטיבי. המרחב הפרויקטיבי מתקבל מהמרחב האפיני על ידי הוספה של "נקודות באינסוף". המרחב הפרויקטיבי הוא האנלוג של הגאומטריה האלגברית למרחבים שהם האוסדורף קומפקטים. באמצעות הוספה של נקודות באינסוף למרחב, נוספות נקודות באינסוף גם ליריעות האפיניות, ומתקבלות יריעות פרויקטיביות. הנקודות באינסוף מאפשרות לקבל מידע נוסף על היריעה.
מבחינה אלגברית, על מנת לטפל ביריעות פרויקטיביות מגדירים את המושג של קואורדינטות הומוגניות, המאפשרות להשתמש בטכניקות אלגבריות בגאומטריה פרויקטיבית. הצגתו של המרחב הפרויקטיבי גרמה לכך שטענות רבות בגאומטריה אלגברית הפכו פשוטות יותר. לדוגמה, משפט בזו קובע שמספר נקודות החיתוך של שתי יריעות פרויקטיביות שווה בדיוק למכפלת הממדים של היריעות. למשפט זה אין אנלוג כה מוצלח במרחב האפיני. לפיכך, למרחב הפרויקטיבי חשיבות רבה בגאומטריה האלגברית.
נקודת המבט המודרנית
הגישה המודרנית לגאומטריה האלגברית מגדירה מחדש את האובייקטים הבסיסיים בתחום. יריעות (אפיניות או פרויקטיביות) מהוות מקרה פרטי של מושג הסכמה שהומצא על ידי אלכסנדר גרותנדיק. תורת הסכמות מתחילה בהבחנה שאם k-אלגבראות נוצרות סופית שהן תחומי שלמות מהוות אובייקטים גאומטריים, אז אולי ניתן לראות בחוגים קומוטטיביים כלשהם מבנים גאומטריים. בכך מהוות סכמות מבנים גאומטרו-אלגבריים כלליים יותר, ודרך נוחה לעבודה עם חוגים קומוטטיביים. שפת הסכמות הוכחה כשפה יעילה מאוד לעבודה עם אובייקטים גאומטריים והפכה לאבן פינה בגאומטריה האלגברית המודרנית.
היסטוריה והערות נוספות
המתמטיקאי הפרסי עומר ח'יאם (נולד ב־1048) המציא שיטות כללית לפתרון משוואות ממעלה שלישית על ידי חיתוך של פרבולה ומעגל. עומר ח'יאם אף שילב את השימוש בטריגונומטריה ותורת הקירובים על מנת למצוא פיתרונות למשוואות אלגבריות באמצעות כלים גאומטריים.
העיסוק המודרני בגאומטריה אלגברית החל באמצע המאה ה-19, עם תוצאות של יוליוס פלוקר ואחרים. פלוקר הוכיח (ב-1839) שלכל עקום ב- המוגדר על ידי פולינום הומוגני ממעלה רביעית, כדוגמת עקום פרמה, יש בדיוק 28 ישרים המשיקים אליו פעמיים. תוצאה דומה מאותו זמן: לכל עקום ב- המוגדר על ידי פולינום הומוגני ממעלה שלישית, יש בדיוק תשעה ישרים המשיקים לו השקה משולשת (ישר משיק השקה משולשת למשטח, אם לצמצום של משוואת המשטח אל הישר יש שורש משולש). ארתור קיילי הראה ב-1849 שכל משטח חלק ב- המוגדר על ידי פולינום הומוגני ממעלה שלישית (כגון ) מכיל בדיוק 27 ישרים. קבוצת חוקרים איטלקים המשיכה את המחקר של עקומים ומשטחים במחצית הראשונה של המאה ה-20. סגנונם היה אינטואיטיבי ולא עמד בדרישות הריגורוזיות של המתמטיקה המודרנית.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, הבינו אוסקר זריצקי, אנדרה וייל ואחרים שיסודות הגאומטריה האלגברית צריכות להיבנות על אלגברה קומוטטיבית ותורת ההערכות. אלגברה קומוטטיבית פותחה על ידי דויד הילברט, מקס נתר, עמנואל לסקר, אמי נתר, וולפגנג קרול ואחרים. במשך זמן רב לא היו יסודות אחידים לגאומטריה האלגברית.
אחת מקבוצות היריעות אשר לא ניתן להבין ישירות מהמשוואות המגדירות אותן היא היריעות האבליות, שהן יריעות פרויקטיביות שהנקודות שלהן הן גם חבורות אבליות. הדוגמאות הידועות ביותר ליריעות אבליות הן עקומים אליפטים, שהם בעלי תאוריה עשירה מאוד, והיוו כלי חשוב בהוכחת המשפט האחרון של פרמה, ובעלי שימושים גם בקריפטוגרפיה (ראו גם - הצפנה מבוססת עקומים אליפטיים).
רובה של הגאומטריה האלגברית עוסקת בטענות מופשטות לגבי יריעות, אך שיטות אפקטיביות לביצוע חישובים קונקרטיים בפולינומים תוך שימוש בטכניקות של גאומטריה אלגברית פותחו אף הן. הטכניקה החשובה ביותר היא בסיסי גרובנר הממומשים בכל המערכות האלגבריות הממוחשבות.
לקריאה נוספת
ספרים קלאסיים, לפני המצאת מושג הסכמה:
ספרים מודרניים שאינם משתמשים במושג הסכמה:
ספרים אשר משתמשים בשפת הסכמות:
באינטרנט:
דגל מינסוטה
דגל מדינת מינסוטה הוא דגל כחול שבמרכזו נמצא סמל המדינה, מוקף במעגל פנימי מזר של פרח המדינה, שבתוכו הכיתובים 1858, שנת ייסוד המדינה, 1819 שנת הקמת מצודת סנלינג בשטח מינסוטה ו-1893 שנת אימוץ הדגל. במעגל חיצוני סביב הסמל מופיעים 19 כוכבים בחמישה מקבצים על רקע לבן, לציון היותה של מינסוטה המדינה ה-19 בארצות הברית, כאשר במקבץ העליון מופיע כוכב גדול המייצג את מינסוטה.
היסטוריה
הדגל עוצב במקור בשנת 1893 על ידי אמיליה הייד סנטר ממיניאפוליס. במקור, צד אחד של הדגל היה לבן והצד השני כחול. כמו כן, הכוכבים לא היו בתוך טבעת לבנה, אלא ישר על הרקע, וסרט אדום הופיע בתחתית הדגל ביחד עם הכיתוב "מינסוטה". בשנת 1957 שונה הדגל למתכונתו הנוכחית כדי שיהיה יותר פשוט. בשנת 1983 שונה סמל המדינה ובהתאם גם הדגל השתנה.
הארבעה
הארבעה הוא הכינוי שבו נזכרו ארבעת חברי ההגנה:, , ו, שנהרגו ב-22 בפברואר 1946 במהלך התקפה על מחנה הצבא הבריטי בשרונה שבתל אביב, המקום הנקרא כיום הקריה. ההתקפה הייתה חלק מפעולת מחאה נגד סגירת שערי הארץ בפני עולים יהודים.
באותו יום ההגנה ערכה פעולות חבלה בבסיסי המשטרה הניידת הבריטית בשפרעם, בכפר ויתקין, בג'נין ובשרונה. ארבע הפעולות תואמו לשעה מוסכמת, אך רק השתיים הראשונות בוצעו בהצלחה. הכח בג'נין נסוג לאחר שכוונת התקיפה נחשפה.
הארבעה גדלו והתחנכו בתל אביב, ואחרי מותם הובאו בה לקבורה, בבית העלמין נחלת יצחק. מסע ההלוויה הפך למפגן הזדהות המוני עם דרך המאבק בשלטון הבריטי. מעל 50 אלף איש ליוו את הארבעה בדרכם האחרונה למרות מזג האוויר הסוער.
קונסיסטוריה
בימי קדם
במקור הייתה למילה הלטינית "קונסיסטוריוס" המשמעות של "לשבת בצוותא", כמו המילה היוונית "סינאדריון" (שממנה נוצר המונח סנהדרין).
באימפריה הרומית התייחס המושג בייחוד לישיבות רשמיות של Comites consistoriales, כלומר חברים בחצר הקיסר שתוארם Comes, שמונו לשמש לקיסר כיועצים בעניינים רשמיים חשובים, כדוגמת חוקי גיוס והחלטות כתובות אחרות, בדומה למועצת החצר של מלך פיאודלי. הם נכנסו לתמונה ככוח אלטרנטיבי רשמי לכס הקיסרות כאשר הסנאט הרומי, שלכאורה על פי החוק שמר על מעמדו התחוקתי הגבוה מכיוון שהרפובליקה מעולם לא הסתיימה באופן רשמי, איבד את רוב חשיבותו הפוליטית, וצומצם לחותמת גומי. אבל הכוח האמיתי יכול היה לשכון בעיקר במקומות אחרים, תלוי בחסדים של הקיסר ובתככים האישיים.
הכנסייה הקתולית
ה"קונסיסטוריה" היא מפגש רשמי של חבר החשמנים (בלטינית: Collegium Cardinalium) של הכנסייה הקתולית, מלבד כאשר הם נאספים לבחור אפיפיור חדש (במקרה זו המפגש קרוי קונקלווה, ועל אספה זו חלים כללי חברות, נוהל וסודיות מיוחדים). קונסיסטוריות מתקיימות בקריית הוותיקן על מנת לדון בנושאים שהם בתחום הטיפול של חבר החשמנים, בדרך כלל ייעוץ לאפיפיור על עניינים חשובים הקשורים לכנסייה הקתולית.
מכיוון שהאפיפיור ממנה חשמנים חדשים בנוכחות חבר הקרדינלים, חובה לכנס קונסיסטוריה. זהותם של הקרדינלים העתידיים מוכרזת בדרך כלל זמן מה מראש, אך רק בזמן הקונסיסטוריה מתבצעת ההעלאה לדרגה בפועל, שכן אז האפיפיור מפרסם רשמית את צו ההעלאה בדרגה. מינויים של אנשים לקרדינלים שמתו בטרם התקיימה הקונסיסטוריה או שהאפיפיור מת בטרם התקיימה הקונסיסטוריה מתבטלים. עם זאת, המועמד לא חייב להיות נוכח בקונסיסטוריה על מנת שההעלאה בדרגה תיכנס לתוקפה.
הכיפה, הכובע בעל ארבע הפינות, והגאלרו הם בגוון אדום-שני מיוחד הקרוי צבע קרדינל, האופייני לכל בגדי הקרדינלים. כאשר קרדינל העומד בראש דיוקסיה מת נוהגים לתלות את הגאלרו בתקרת הקתדרלה שלו.
בקונסיסטוריה מוקצית בדרך כלל לכל קרדינל כנסייה בדיוקסיה של רומא. אף על פי שהאפיפיור פאולוס השישי ביטל את מעורבותם המעשית בניהול כנסיות אלו, הקרדינלים "נוטלים פיקוד" על כנסיות אלו באופן רשמי בזמן מאוחר יותר.
בכנסייה הפרוטסטנטית
בכנסייה הפרוטסטנטית בגרמניה ובסקנדינביה נעשה שימוש במילה קונסיסטוריה (Konsistorium וכו') לתאר קבוצת אנשי דת המסונפים לקתדרלה.
בכנסיות הקלוויניסטיות קונסיסטוריה היא גוף המנהל של הקהילה המורכב מפקידים נבחרים וכולל את הזקנים והדיאקונים, בדומה לגוף המכונה Session בכנסיות פרסביטריאניות.
יוזף שטראוס
יוזף שטראוס (בגרמנית: Josef Strauß; 20 באוגוסט 1827 – 22 ביולי 1870) היה מלחין אוסטרי בעל שורשים יהודים, בנו השני של יוהאן שטראוס האב ואנה-מאריה שטריים ואחיהם של יוהאן שטראוס הבן ואדוארד שטראוס.
קונסיסטוריה
אצל יהודים
השימוש ביהדות במונח "קונסיסטוריה" מתייחס לגוף המנהל קהילות יהודיות של מחוז או מדינה; כמו כן המחוז המנוהל על ידי הקונסיסטוריה. יהודים במדינות שתחת השפעה צרפתית עשו שימוש במונח בתחילת המאה ה-18, בזמן נפולאון וכן כאשר התנועה לשוויון מדיני דרשה יצירה של גוף מייצג שיוכל לנהל משא ומתן רשמי עם הממשלה בשם היהודים, וכאשר הרצון לרפורמה בין המעמדות המשכילים תבע הקמת גוף שיקבל אחריות ליישם החלטות דתיות.
יוזף שטראוס
ביוגרפיה
נולד בווינה. אביו ייעד אותו לקריירה צבאית בבית המלוכה ההבסבורגי. אך בסופו של דבר, קיבל הכשרה בתור מהנדס ואכן עבד במשרה זו בווינה. יוזף שטראוס ניחן בכישרונות רבים והיה אמן, צייר, פואטיקן, זמר, דרמטורג, מלחין וממציא.
קונסיסטוריה
צרפת בתקופת נפוליאון
הניסיון הראשון להקים קונסיסטוריה כזו נעשה על ידי נפוליאון. ב-1804 הוא כינס את אספת הנכבדים היהודים, שהחלטותיה אושרו על ידי הסנהדרין של פריז שהתכנס אחר כך. על פי צו שפרסם נפוליאון ב-17 במרץ 1808 הוא ארגן, בחסות המשרד הצרפתי לענייני דתות, קונסיסטוריה (צרפתית: Consistoire). על פי הצו, כל מחוז שבו לפחות 2,000 יהודים חייב לייסד קונסיסטוריה. מחוז שבו מספר היהודים נמוך מכך יכל היה להתאחד עם מחוז אחר, אבל לא היה מחוז בו הייתה יותר מקונסיסטוריה אחת. מעל קונסיסטוריות מחוזיות אלו הייתה קונסיסטוריה מרכזית. כל קונסיסטוריה הייתה מורכבת מרב ראשי (מינוי ממשלתי), רב נוסף אם ניתן, ושלושה חברים חילונים, שניים מהם תושבי העיר שבה שכנה הקונסיסטוריה. הם נבחרו על ידי עשרים וחמישה "מכובדים", שמונו על ידי הרשויות. זכאים להצטרף לקונסיסטוריה היו יהודים שהגיעו לגיל 30 שנה, שמעולם לא פשטו רגל, ושמעולם לא עסקו בהלוואה בריבית קצוצה. הקונסיסטוריה המרכזית כללה שלושה רבנים ראשיים ושני חברים חילונים. בכל שנה פרש אחד החברים, והחברים הנותרים בחרו, באישור השלטונות, את יורשו.
יוזף שטראוס
ביוגרפיה
הוא הצטרף לתזמורת המשפחתית ביחד עם אחיו בשנות ה-50 של המאה ה-19.
קונסיסטוריה
צרפת בתקופת נפוליאון
נפוליאון דרש שהקונסיסטוריות ידאגו שההחלטות שהתקבלו באספת המכובדים ואושרו על ידי הסנהדרין של פריז יבוצעו על ידי הרבנים; שבבתי הכנסת ישמרו על כללי הנימוס; שהיהודים יעסקו בעבודות כפיים; ושידאגו לכך שאף אחד לא יתחמק מהשירות הצבאי. הקונסיטוריה המרכזית פיקחה על הקונסיסטוריות של המחוזות השונים, והייתה בעלת הזכות למנות רבנים.
מדינות תחת שלטון צרפת
שיטה זו יושמה גם בארצות השונות שהיו בשליטה ישירה או עקיפה של צרפת בתקופת נפוליאון, כדוגמת הולנד, בלגיה והקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה. בממלכת וסטפאליה שנשלטה על ידי ז'רום בונפרטה, אחיו הצעיר של נפוליאון, נקבע מבנה קונסיסטוריאלי בצו מ-31 במרץ 1808. הוא היה מורכב מנשיא, שיכול היה להיות רב או עסקן חסר הסמכה לרבנות, שלושה רבנים, שני עסקנים, ומזכיר אחד. היה זה בעיקר הודות למאמציו של ישראל יעקבסון, שקיווה ליישם באמצעות כלי זה את רעיונות הרפורמה שלו. חוזר של קונסיסטוריה זו ביטל את האיסור על קטניות בפסח. אף אחד מארגונים אלה לא שרד את סוף התקופה הנפוליאונית למעט הארגון בבלגיה.
יוזף שטראוס
ביוגרפיה
בשנת 1853, כשאחיו יוהאן חלה, יוזף לקח את תפקיד ראש התזמורת והמנצח. והקהל קיבל אותו בזרועות פתוחות והעריך את לחניו הראשונים.
קונסיסטוריה
מדינות תחת שלטון צרפת
הרצון להחדיר רפורמות, והקושי להפוך אותן לאהודות כל עוד היו אלו החלטות אישיות, הובילו במהלך המאה ה-19 לכמה ניסיונות להקמת קונסיסטוריה או סינוד שיוכלו, באמצעות הצבעה מחייבת, ליישב את הקשיים שנוצרו כאשר צורכי הזמן התנגשו בחוק המסורתי.
צרפת מסוף תקופת נפוליאון ועד תחילת המאה ה-20
בשנת 1830 כבשה צרפת את אלג'יריה ויהודי צרפת נחלצו לטובת אחיהם האלג'יראים. יהודי צרפת הביאו להקמת קונסיסטוריה באלג'יריה בשנת 1845. מטרתה באלג'יריה הייתה להקנות תרבות צרפתית ליהודים, לטפח את נאמנותם לצרפת ולעבור למקצועות מועילים כגון חקלאות ותעשייה.
יוזף שטראוס
חייו האישיים
יוזף שטראוס נשא לאישה את קרולין פְּרוּקְמָאייֶר בכנסיית סנט יוהאן-נפּוֹמוּק בווינה ב-8 ביוני 1857.
קונסיסטוריה
צרפת מסוף תקופת נפוליאון ועד תחילת המאה ה-20
בתוניסיה לא קמה קונסיסטוריה, וזאת למרות העובדה שתוניסיה חסתה בצילה של צרפת. הסיבה לכך קשורה למאבקי השליטה שהיו בתוניסיה בין איטליה וצרפת. כל מדינה רצתה להרחיב את שליטתה בתוניסיה. ידוע היה לכולם שהקהילה האיטלקית היא המשכילה מבין השניים. לפיכך, יהודי צרפת הניחו שאם תוקם קונסיסטוריה מי שיעמוד בראשה יהיו האיטלקים וכוחם במדינה ייחלש. לכן, בחרו שלא להקים קונסיסטוריה בתוניסיה.
יוזף שטראוס
חייו האישיים
לשטראוס נולדה בת בשם קרולינה-אנה במרץ 1858.
קונסיסטוריה
צרפת מסוף תקופת נפוליאון ועד תחילת המאה ה-20
מאז הצו של נפוליאון מ-17 במרץ 1808, בוצעו מספר שינויים בשיטת בחירת הנציגים, וכמה מהדרישות שהקצו לרבנים תפקיד של מלשינים בוטלו. השינויים החשובים ביותר היו החוקים של לואי פיליפ (25 במאי 1844) ושל נפוליאון השלישי (15 ביוני 1850 ו-29 באוגוסט 1862), והחוק של ה-12 בדצמבר 1872, שקבע מערכת שבה יש זכות הצבעה לכל בבחירות לקונסיסטוריות. בראשית המאה ה-20 פעלו שתים-עשרה קונסיסטוריות: פריז, נאנסי, בורדו, ליון, מרסיי, באיון, אפינאל, ליל, בזאנסון, אלג'יר, קונסטנטין ואוראן. בכל אחת היה רב ראשי של המחוז הקונסיסטוריאלי ושישה חברים חילונים, יחד עם מזכיר. לכל קונסיסטוריה היה נציג בקונסיסטוריה המרכזית, שהייתה מורכבת משנים-עשר חברים ומלבדם, הרב הראשי של פריז. מושבה היה בפריז.
אקדמיה
במילה "קונסיסטוריה" (Konsistorium) נעשה שימוש במובן של "דירקטוריון האוניברסיטה" בחלק מהאוניברסיטאות בגרמניה, סקנדינביה ופינלנד (konsistori). במדינות אחרות נותנים לגוף זה שמות חלופיים כדוגמת "סנאט" בישראל.
יוזף שטראוס
מותו
במרבית חייו, יוזף שטראוס היה חולני. הוא סבל מהתעלפויות כרוניות וממגרנות רבות. במהלך מסע הופעות בפולין, בשנת 1870 הוא נפל, מחוסר-הכרה, מבמת המנצח.
אשתו הביאה אותו בחזרה לווינה, וב-22 ביולי 1870 נקבע מותו.
היו שמועות שסיבת מותו הייתה בעקבות מכות שקיבל מחיילים רוסיים שיכורים לאחר ששטראוס סירב להופיע מולם ערב אחד.
סיבת מותו מעולם לא נקבעה באופן חד-משמעי, זאת לאחר שאשתו סירבה בתוקף לניתוח שלאחר-המוות.
בין יצירותיו:
לאוטארו
לאוטארו (בספרדית: Lautaro; מקור במפודונג: Leftraru, שפירושו קרקרה מצוייצת (Crested Caracara) מהירה; סביבות 1535–1557) היה טוקי (מנהיג צבאי נבחר של בני המפוצ'ה בימי מלחמה) מבני המפוצ'ה בשלב הראשון של מלחמת האראוקו.
חייו
לאוטארו היה בנו של לונקו (מנהיג מפוצ'ה בימי שלום), ובשנת 1550, בהיותו כבן 15 שנים, נשבה בידי פדרו דה ואלדיביה, הקונקיסטאדור כובש צ'ילה, ואולץ לשמש עבורו כסייר. אף על פי כן שמר לאוטארו על קשרים עם בני המפוצ'ה, ובו בזמן למד את דרכיהם של הספרדים ואת דרכם לנהל מלחמה. לאחר כשלוש שנים בשבי נקרתה לפניו ההזדמנות לחזור לאנשיו ולנקום במשעבדיו בהעבירו לידיהם את הידע שצבר, כגון אופן השימוש בסוסים ופיתוח טקטיקות לחימה כנגד הספרדים. לאטארו נבחר כטוקי ובקרב טוקאפל (Tucapel; 25 בדצמבר 1553) הובסו ולדיביה ואנשיו בידי בני המפוצ'ה בהנהגתם של קאופוליקאן וקולוקולו (Colocolo), ועל אף נסיונותיו של לאוטארו להציל את חיי השבויים הספרדיים, לא עלה הדבר בידו.
בשנים שלאחר מכן השתתף לאוטארו במספר קרבות במסגרת העימות המתמשך שזכה לשם מלחמת האראוקו, ביניהם המצור על קונספסיון בשנת 1554. בשנת 1557, בקרב מטקיטו (Mataquito) הפתיעו הספרדים, תחת פיקודו של פרנסיסקו דה וייאגרה (Villagra) את מחנה המפוצ'ה בו שהה לאוטארו, הביסו את המפוצ'ה והרגו את לאוטארו.
השפעתו התרבותית
לאוטארו הפך לאחד מסמליה של מלחמת האראוקו, לאב טיפוס של מנהיג צבאי צ'יליאני נועז ומקורי וכסמל להתנגדות המפוצ'ה לכיבוש הספרדי. במאה ה-19 הועלתה התנגדות המפוצ'ה לספרדים על נס בידי תומכי העצמאות, ולאוטארו הפך לסמל התנגדות הלאומיות הצ'יליאנית הצעירה לכיבוש של המלוכנים נאמני הכתר הספרדי.
בספרות הונצח לאוטארו כגיבור בפואמה האפית לה אראוקנה (La Araucana), שחיבר אלונסו דה ארסייה (Alonso de Ercilla) על כיבוש צ'ילה. במאה ה-20 קשר לו כתרים המשורר הצ'יליאני חתן פרס נובל לספרות פאבלו נרודה.
על שמו נקראה לשכת לאוטארו (Logia Lautaro), אגודת סתרים שהוקמה בסוף המאה ה-18 ערב מלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית בידי פרנסיסקו דה מירנדה (Miranda) במטרה להביא את העצמאות, ואשר על חבריה ניתן למנות את סימון בוליבר, חוסה דה סן מרטין ואת ברנרדו או'היגינס.
אטלנטיק - חברה לדיג וספנות
"אטלנטיק - חברה לדיג וספנות בע"מ", הייתה חברה ישראלית לדיג מעמקים, שהפעילה אוניות דיג בעיקר באוקיינוס האטלנטי.
רקע להקמה
שני אנשי עסקים ישראלים, רב חובל מילה ברנר ויעקב מרידור הקימו את חברת "אטלנטיק" בשנת 1960, לאחר שחברת דיג קודמת שלהם ("ישראל-ניפון"), שהפעילו במשותף עם חברה יפנית, נסגרה לאחר שנת פעילות אחת בלבד. ברנר, שיזם את הכניסה לתחום הדיג, האמין בחשיבותו כמקור לאספקת חלבונים מן החי לאוכלוסיית ישראל, כמקובל במדינות אירופה.
בהיעדר מקורות מימון עצמאיים חיפשו השניים שותף, ולאחר משא ומתן הוקמה בסופו של דבר שותפות עם חברת הבנייה "רסקו" שרצתה באותה תקופה להרחיב את תחומי פעילותה ועם משקיעים מקנדה.
צי האוניות
בשנת 1963 הזמינה "אטלנטיק" במספנה נורווגית שתי אוניות דיג חדשות: "עזגד 2" ו"עזגד 3", שהייתה מצוידת במיטב החידושים האלקטרוניים. הספינות החלו לפעול כשנתיים מאוחר יותר, ובמקביל הוצאה הספינה הראשונה, "עזגד", משירות, מאחר שכבר הייתה מיושנת.
ב-1970 רכשה החברה את האונייה "ים סוף", והספינה "עזגד 2" נמכרה. אוניית הקירור "סאגו" (שנחכרה) הובילה את שלל הדגים מחופיה הדרומיים של אפריקה לישראל. ב-1982 הונפקה החברה לציבור במטרה לגייס הון להמשך תוכנית הפיתוח, ובעקבות זאת נרכשה הספינה "עזגד 4".
אזורי הדיג
בתחילת דגו אוניות החברה באזור האיים הקנריים. שלל הדיג מוין: הדגים הכשרים הובאו לנמל חיפה ואילו הדגים הלא-כשרים שווקו באירופה. שיווק הדגים מהנמל לנקודות המכירה בארץ נעשה באמצעות "תנובה".
בסוף שנות ה-60 החלו ספינות החברה לפעול באזור דיג חדש מול חופי נמיביה, והביאו משם את דג הבקלה שנקלט היטב בישראל. בתחילת שנות ה-70 הורחבו אזורי הדיג גם לחופי דרום אפריקה. מפת אזורי הפעילות של ספינות הדיג של "אטלנטיק" כוללת גם שדות דיג בצפון האוקיינוס האטלנטי, מול חופי גרינלנד, קנדה וארצות הברית. וכן בים סוף.
קשיים כלכליים וסגירת החברה
החברה התקשתה להתחרות בדגים שיובאו ממדינות אחרות, טענה שאיכות הדגים המיובאים ירודה ודרשה להטיל מכס גבוה על דגים מיובאים. מנגד טענו יבואני הדגים שאטלנטיק אינה חברה ישראלית שכן צוותי האוניות שלה הם זרים ולא ישראלים.
פעילות החברה לוותה בקשיים כבר מתחילת דרכה:
למרות הקשיים הצליחה החברה להשיג רווחים קטנים והמשיכה לספק דגים באיכות טובה לשוק הישראלי.
עם זאת, בראשית שנות ה-80 התעוררו קשיים נוספים שפגעו בפעילות "אטלנטיק":
התוצאה לא איחרה לבוא. בשנת 1985 עברה "אטלנטיק" לכינוס נכסים. בניסיון לאושש את החברה מסר כונס הנכסים את האוניות להפעלתה של חברת דיג דרום אפריקאית, אך "אטלנטיק" איבדה בתקופה זאת את נכסיה העיקריים – זכויות הדיג בחופי דרום אפריקה.
ז'ול ברבה ד'אורביי
ז'ול -אָמֵדֵה בַּרְבֶּה ד'אוׂרְבִי(אִ)י (בצרפתית: Jules-Amédée Barbey d'Aurevilly; 2 בנובמבר 1808 - 23 באפריל 1889) היה סופר צרפתי.
ביוגרפיה
ברבה ד'אורביי נולד בעיירה סן-סובה-לה-ויקון במחוז מאנש (כיום בחבל נורמנדי תחתית בצרפת) למשפחה נורמנית עתיקה. מילדותו התחנך ברוח הקתוליות והמונרכיזם, מאוחר יותר עבר להתגורר עם דודו שהיה רופא ושהפיח בו רעיונות ליברליים. ב-1827 עבר לפריז כדי ללמוד ופגש במשורר והסופר הצרפתי מוריס דה גרן שהפך לידידו. לאחר שעבר את בחינות הבגרות החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של קאן שבחבל מולדתו ושם ניסה לפרסם כתב עת לספרות (1832.
בהשפעת הסופר והפילוסוף ז'וזף דה מסטר הפך ברבה ד'אורביי מדמוקרט רפובליקני למלוכני חסר מעצורים הבז לקדמה ולערכים הבורגניים של המאה התשע עשרה. הוא קיים אורח חיים ראוותני, נשבע אמונים לכנסייה הקתולית (1846) והפך לאחד מדובריו של האבסולוטיזם.
הרומן הראשון שלו "אהבה לא אפשרית" (1841) לא זכה להצלחה בציבור. הצלחתו הספרותית החלה ב-1852 כאשר כתב מאמרים בכתבי עת שונים שבהם שיבח את יצירותיהם של אונורה דה בלזק, של סטנדל, של גוסטב פלובר ושל שארל בודלר.
לברבה ד'אורביי נודעה השפעה על סופרים רבים ובהם הנרי ג'יימס ומרסל פרוסט.
ברבה דאורביי נפטר בפריז ונקבר בבית הקברות מונפרנאס שבעיר. ב-1926 הועברו עצמותיו לחצר הכנסייה של עיירת מולדתו, סן-סובה-לה-ויקון.
לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה
לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה (בצרפתית: Louis Ier de Bourbon-Condé; 7 במאי 1530 - 13 במרץ 1569), היה גנרל, מנהיג ההוגנוטים.
ביוגרפיה
לואי היה בנו של שארל דה בורבון, דוכס ונדום. הוא היה צאצא של לואי התשיעי מלך צרפת, ראה את עצמו כמועמד לכתר צרפת, והתנגד לבית גיז שהיו לו תביעות דומות לכתר. יריבות זו בין בית גיז הקתולי לבין בית בורבון שתמך בהוגנוטים, הייתה אחת הסיבות למלחמות הדת בצרפת.
כגנרל בצבא הצרפתי, בשירותו של אנרי השני, מלך צרפת, לואי הראשון דה קונדה לחם נגד הספרדים במצור שהטיל צבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על העיר מץ שבחבל לורן (1552 ), ובמצור שהטיל צבאו של פליפה השני, מלך ספרד על העיר סן-קנטן שבחבל פיקרדי (1557).
אחרי מות אנרי השני ביולי 1559, נודעה לבית גיז השפעה רבה על בית המלוכה. קטרינה דה מדיצ'י, שהייתה עוצרת בשם בנה פרנסואה השני, המשיכה ברדיפת ההוגנוטים ורבים מהם נידונו למיתה. ב-1560 ההוגנוטים בהשפעת בית בורבון, קשרו קשר לחטוף את המלך פרנסואה השני, ולשים קץ להשפעת בית גיז בחצר המלכות. לואי הראשון דה קונדה הואשם בכך שידו הייתה בקשר, והוא נקרא להופיע בפני בית הדין המלכותי, אולם שוחרר מחוסר הוכחות. מאוחר יותר באותה שנה דה קונדה, שהואשם בכך שניסה להקים צבא ולהכריז על מדינה עצמאית, נשפט ונידון למיתה. אך ב-5 בדצמבר, חמישה ימים לפני ביצוע גזר הדין, נפטר המלך פרנסואה השני כשהוא בן 16 שנה בלבד, ואמו, העוצרת, קטרינה דה מדיצ'י, ביטלה את הרשעתו של דה קונדה.
אחרי טבח ואסי (1 במרץ 1562) שבו נרצחו אנשי כפר הוגנוטים בידי אנשי צבאו של פרנסואה הדוכס מגיז, דה קונדה הכריז על רצונו לשחרר את בית המלוכה מהשפעת בית גיז. בקרב דרה (19 בדצמבר 1562) דה קונדה נפל בידי הקתולים בפיקודו של פרנסואה הדוכס מגיז, אך גם אן דה מונמורנסי, שהיה ממנהיגי הקתולים, נפל בידי ההוגנוטים. נערכו שיחות שבהן דה קונדה וגאספאר דה קוליני השני ייצגו את ההוגנוטים, ואן דה מונמורנסי ייצג את הקתולים. בשיחות אלה שהובילו להסכם אמבואז (19 במרץ 1563) זכו ההוגנוטים למידה מסוימת של סובלנות דתית, ומלחמת הדת הראשונה הסתיימה.
ב-1564, בהשפעת הישועים, בוטלו הזכויות שניתנו להוגנוטים. דה קונדה הצטרף לכוחותיו של דה קוליני בעיר לה רושל (19 בספטמבר 1567) והם התקדמו לעבר פריז. התקדמותם נבלמה בקרב סנט דני (10 בנובמבר 1567) על ידי אן דה מונמורנסי שנהרג בקרב זה.
לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה נפצע קשה בקרב ז'רנאק (13 במרץ 1569) ונרצח על ידי הקתולים אחרי שנפל בשבי. בנו, אנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה המשיך בדרכו כגנרל הוגנוטי.
משפחתו
לואי התחתן ב-22 ביוני 1551 עם אלינור דה רוסי דה רואי, בתו של שארל דה רואי. היא הביאה עמה את הנדוניה שלה ואת העיירה הקטנה קונטי-סור-סלס, מדרום-מערב לאמיין, שתעבור לבנם השלישי, אביהם של הנסיכים דה בורבון-קונטי. היו להם 8 ילדים:
ב-8 בנובמבר 1565 הוא התחתן עם פרנסואז ד'אורליאן-לונגוויל, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
משה גאון
משה גאון (נולד ב־4 ביולי 1964) הוא יועץ אסטרטגי פוליטי בינלאומי, אסטרטג שיווק ופרסום, יזם ומשקיע בחברות הי טק, איש עסקים ומבעלי חברת גאון אחזקות.