cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שרה רפפורט
חייה
באוקטובר 1921 עלתה שרה עם ילדיה לארץ והצטרפה לאליהו, שהיה בין חברי גדוד שומריה. המשפחה הייתה בין מקימי קיבוץ בית אלפא ושרה השתלבה שם בעבודה במטבח ובחינוך. במסגרת תפקידיה בקיבוץ עמדה בקשרים עם שכניו הערביים של הקיבוץ בבלד א-שייח' ויישובים אחרים. עם עזיבת אליהו את הקיבוץ ב־1930 נותרה בו שרה עד לפיצול הפנימי ('הטרנספר') ב־1940, אז עזבה עם קבוצת החברים שעברה לרמת יוחנן ושם חיה עד מותה ב־1980.
משפחתה
אליהו רפפורט היה ממשפחה יהודית ליברלית, מה שעורר את התנגדות הורי הצדדים לשידוך. הוא היה לדמות בולטת בחוגים הציוניים בווינה ובארץ ישראל, ופרסם מגוון רחב של מאמרים, סיפורים ושירים. לזוג נולדו חמישה ילדים: בגטינגן נולדו אלעזר (1911) ואסתר (1913). בעת שהותם בווינה נולדו התאומים רפאל וראובן (1917); ראובן נפטר לפני יום הולדתו השני. בנם האחרון, גבריאל 'גברוש' נולד בבית אלפא ב־1924 ולימים היה אלוף-משנה בצה"ל.
כתביה
השני, "Husseini und seine Frauen" (חוסייני ונשותיו), עוסק בחלוצה בשם דורה רוט מקיבוץ חירות (מכוון לעין חרוד) המתאהבת בבדואי בשם חוסייני, ומצטרפת אליו בחיפה לצד שלוש נשותיו. הספר עוסק בסוגיות כגון יחסי יהודים וערבים בארץ ישראל, כמו גם בשאלות של אהבה, משפחה ומעמד האישה בקיבוץ. בספר יש יסודות אוטוביוגרפיים ברורים, לצד ממד אוריינטליסטי המתבטא מהיקסמות היהודיה האירופית מן המזרח ומחייהם של ערביי הארץ. בשנת 2020, לאחר גילוי כתב היד בארכיונה האישי, פרסמו ההיסטוריונים משה סלוחובסקי ואנדראס קראס (Kraß) את הספר תחת השם "Die Jüdin von Cherut".
לקריאה נוספת
* Sarah Rappeport / Die Jüdin von Cherut. Berlin: Hentrich & Hentrich, 2020.
הגרוק
הגרוק (בשוודית: Mårran, בפינית: Mörkö) היא דמות ספרותית ואחת מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסן.
מאפיינים
הגרוק היא יצור גדול דמוי רוח בצבע סגול, נוכחותה מפחידה את כל מי שנקרה בדרכה. הגרוק איננה רעה, אך הטבע שלה הוא לייצר קור סביבה ולכן כולם מתרחקים ממנה והיא בודדה מאוד. היא מחפשת נחמה בחפצים שמסמלים אהבה כמו הקונכייה בצורת לב שסנורקה מצאה למומין בים. היא מתאהבת במומין ואף קנאית לו.
הגרוק מופיעה ללא הזמנה ובדרך כלל שותקת. עננת קור עוטפת אותה והאדמה קופאת מתחת לרגליה והצמחייה מתה בכל מקום בו היא דורכת. הגרוק נוהגת להתיישב על מדורות כדי להתחמם, ופעולה זו מכבה אותן.
למרות שהמומינים פוחדים מהגרוק, הם גם מרחמים עליה ועל בדידותה ונכות רוחה.
אפשר לומר שהגרוק היא סמל לאנשים שמייצרים סביבם אווירה קשה או חוסר נוחות (למשל פגועי נפש, חולים סופניים, נפגעי תקיפה, אנשים דיכאוניים), אנו מתרחקים מהם על מנת להגן על עצמנו מרגשות שליליים ומחוסר הנוחות שהם מייצרים סביבם ובכך למעשה מעצימים את הבדידות שלהם.
טרנופול (מחוז)
מחוז טרנופול (באוקראינית: Тернопільська область), הוא מחוז באוקראינה. מרכזו המנהלי הוא טרנופול, שדרכו זורם נהר סערט, יובל של הדנייסטר.
היסטוריה
מחלוקת פולין הראשונה ב-1772 ועד מלחמת העולם הראשונה היה רוב מחוז טרנופול הנוכחי חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית במחוז גליציה. רק הקטע הצפוני ביותר היה בגבולות רוסיה. מ-1918 עד מלחמת העולם השנייה השתייך מחוז טרנופול למדינה העצמאית החדשה של פולין. כפי שהיה מקובל בכל רחבי מערב אוקראינה, הייתה האוכלוסייה הלא אוקראינית מרוכזת בערים. לפני מלחמת העולם השנייה הורכבה אוכלוסיית המחוז מ-36% פולנים, 54% אוקראינים, ו-8% יהודים. הדבר השתנה באופן מהותי ובימינו מהווים האוקראינים כ-90% מאוכלוסיית המחוז.
מרכז המחקר והמידע של הכנסת
מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) הוא גוף מחקר הפועל בכנסת על מנת לספק לחברי הכנסת ולוועדותיה מידע אובייקטיבי ובלתי תלוי הדרוש להם לשם עבודתם. בהיעדרו של מידע כזה, תלויים חברי הכנסת והוועדות במידע המתקבל ממשרדי הממשלה ומשדלנים, שעשוי להיות מוטה לכיוון אינטרס מסוים.
המרכז מספק נתונים, מסמכי רקע, מסמכים ומחקרים מקיפים. מטרת המסמכים לעבד ולנתח נתונים בנושאים הנמצאים על סדר יומם של הכנסת, ועדותיה וחבריה, על פי דרישה או באופן יזום. מרכז המחקר והמידע מכין סקירות, השוואות בינלאומיות, מסמכים כלכליים ואומדני עלות של הצעות חוק המונחות על שולחן הכנסת. כמו כן, מבצע המרכז מעת לעת מעקב אחר יישומם של חוקים שהתקבלו בכנסת.
המרכז הוקם על ידי יושב ראש הכנסת אברהם בורג בשנת 2000. בשנת 2003 עוגנה לראשונה אחת מסמכויותיו בתקנון הכנסת, כאשר נקבע כי אם חבר הכנסת חולק על הערכת משרד האוצר באשר לעלותה התקציבית של הצעת חוק, הוא רשאי לבקש הערכה חלופית מהממ"מ. בשנת 2008 עוגן מעמדו גם בחוק הכנסת, עם חקיקתו של סעיף המחייב רשויות ציבוריות לספק לממ"מ מידע הדרוש לו ללא דיחוי, למעט מידע שהעברתו עלולה לפגוע בביטחון המדינה או ביחסי החוץ שלה, מידע שהכנתו כרוכה בהקצאת משאבים בלתי סבירה, מידע בעניין הליך משפטי תלוי ועומד, וכן טיוטות והתייעצויות פנימיות.
מבנה ארגוני
מאז 2017 בראש המרכז עומדת עו"ד הודיה קין. בין 2006 ל-2017, עמדה בראשו ד"ר שירלי אברמי. במרכז פועלים כ-40 רכזי מחקר ומידע, רובם בעלי תואר שני או שלישי בתחומי המשפט, הכלכלה ומדעי החברה והרוח.
במרכז מחלקה לפיקוח תקציבי וארבעה צוותים רב-תחומיים, החוקרים סוגיות בנושאים שונים. חוקרי המרכז מנפיקים כ-300 דו"חות בשנה, שנערכים לפי בקשת הח"כים או ועדות הכנסת. המרכז עוסק גם במחקר בין-פרלמנטרי, במסגרת תפקידו כמשקיף במרכז המחקר והמידע של הפרלמנט האירופי (ECPRD).
תחנה מרכזית רחובות
התחנה המרכזית של רחובות היא מסוף האוטובוסים המרכזי של העיר רחובות. נמצאת במרכז העיר, ברחוב ביל"ו.
מבנה התחנה
התחנה משולבת עם קניון רחובות, כאשר תחנות ההמתנה לאוטובוסים נמצאות מחוץ לקניון בצמוד אליו. היא פועלת משנת 2010.
שירות בתחנה
מהתחנה יוצאים קווי אוטובוס לתל אביב, המרכז והדרום, בין היתר לירושלים, ראשון לציון באר שבע, אשקלון וערים נוספות.
שירות עירוני
את קווי האוטובוס העירוניים ברחובות מפעיל אגד
יחסי פקיסטן–תוניסיה
יחסי פקיסטן–תוניסיה הם יחסי החוץ בין פקיסטן ותוניסיה.
היחסים בין שתי המדינות
המדינות משתפות פעולה במגוון ארגונים בינלאומיים, בעיקר האו"ם, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי וארגון המדינות הבלתי מזדהות. בינואר 1972 ערך ראש ממשלת פקיסטן זולפיקאר עלי בהוטו ביקור רשמי בתוניסיה; במאי 1990 ביקרה ראש ממשלת פקיסטן בנזיר בהוטו בתוניסיה, ואחריה הגיע ראש ממשלת פקיסטן נוואז שריף בפברואר 1991. ביולי 2003 ערך נשיא פקיסטן פרבז מושארף ביקור ממלכתי בתוניסיה. בפברואר 1974, שר החוץ של תוניסיה, חביב צ'אטי ייצג את ארצו בפסגת ה-OIC בלאהור.
יחסי סחר
בשנת 2017 מחזור הסחר בין המדינות הסתכם בסך של 30 מיליון דולר. היצוא של פקיסטן לתוניסיה: אורז, בדים סינתטיים וכותנה, מוצרים כימיים, חוטי כותנה, עור, כלי ניתוח. יצוא תוניסיה לפקיסטן: ביגוד ופוספטים.
פאלקון 4.0
פאלקון 4.0 הוא משחק סימולציה מדמה טיסה של מטוס ה-F-16 פייטינג פלקון. המשחק הופץ בשנת 1998 בידי חברת MicroProse, והוא משחק המשך בסדרת משחקי ה-"Falcon" שראשיתה בשנת 1984. פיתוחו של המשחק המשיך באופן עצמאי בידי קבוצות שונות של מעריציו. על ההפצות הידועות נמנו SuperPak 3 ו-OpenFalcon בה נוספו למשחק דגמי מטוסים נוספים.
עלילת המשחק מתרחשת בראשית שנות ה-90 באזור קוריאה. לאחר תקיפת קוריאה הצפונית את שכנתה מדרום, נחלץ הצבא האמריקאי לעזרתה של קוריאה הדרומית. באירועי המשחק מעורבות גם סין, רוסיה ויפן. ניתן לשחק באזורי משחק נוספים ועל פי עלילות משנה נוספות.
מצבי המשחק השונים:
גרסה נוכחית
ב-24 באפריל 2022 הופצה גרסה 4.36 כעדכנית ביותר של משחק הסימולציה פאלקון BMS. פאלקון BMS היא תולדה של פיתוח קוד פתוח, מפתחים הכניסו שיפורים בקוד המקור לאחר שהחברה המפתחת פשטה רגל. הגרסה הנוכחית משדרגת את הסימולטור מכל הבחינות: הגרסה מופצת בחינם וניתן להוריד אותה באתר פאלקון של הקהילה הישראלית. בנוסף, הקהילה הישראלית של פאלקון בהובלת טייסת 108 הווירטואלית פיתחה את זירת ישראל. כלומר ניתן להטיס מטוסי קרב ישראליים של חיל האוויר הישראלי, להמריא מבסיסי צה"ל ולבצע משימות בזירת הים התיכון.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1968
זו הייתה האליפות הראשונה של "העידן הפתוח" בו גם מקצוענים קיבלו אישור להשתתף בתחרות. כמו כן, עבור השתתפות באליפות הספורטאים החלו לקבל פרסים משמעותיים. סך הפרסים היה 100 אלף דולר.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
מנצח תחרות 1967 ג'ון ניוקומב הודח ברבע הגמר. במשחק הגמר ארתור אש נפגש עם  טום אוקר  וניצח ב-5 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 64 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 1967 בילי ג'ין קינג הפסידה במשחק הגמר. במשחק הגמר וירג'יניה וייד נפגשה עם בילי ג'ין קינג וניצחה בשתי מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 45 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצחי תחרות 1967 ג'ון ניוקומב וטוני רוץ' הודחו הרבע הגמר. במשחק הגמר בוב לוץ וסטן סמית' נפגשו עם ארתור אש  ואנדרס חימנו  וניצחו ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
במשחק הגמר מריה בואנו ומרגרט קורט  נפגשו עם רוזמרי קזאלס ובילי ג'ין קינג  (מנצחות תחרות 1967) וניצחו ב-3 מערכות. למריה בואנו זו הייתה הזכייה הרביעית באליפות ארצות הברית הפתוחה. למרגרט קורט זו הייתה הזכייה השנייה באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים
התחרות לא נערכה
מר פיקלס
מר פיקלס (באנגלית: Mr. Pickles) היא סדרת טלוויזיה מונפשת שנוצרה על ידי ויל קרסולה ודייב סטיוארט לערוץ Adult Swim. הסדרה סובבת סביב משפחת גודמן, ובאופן ספציפי סביב הבן שלהם בן השש טומי וכלבו מר פיקלס (אדון מלפפון חמוץ בתרגום לעברית). הסדרה העלתה לאוויר 10 פרקי רבע שעה לעונה הראשונה שלה, שהוקרנה לראשונה ברשת ב -21 בספטמבר 2014 והסתיימה ב -23 בנובמבר 2014. העונה השנייה של הסדרה החלה ב-17 באפריל 2016 והסתיימה ב-26 ביוני 2016. העונה השלישית החלה ב-26 בפברואר 2018 והסתיימה כחודש לאחר מכן, ב-26 במרץ. ב-18 בנובמבר 2019, עלה לשידור הפרק האחרון של הסדרה.
עלילה
העלילה מתרחשת בעשור השני של המאה ה-21, בעיירה כפרית אמריקאית דמיונית. הדמויות המרכזיות הן בני משפחת גודמן, בייחוד הילד שלהם טומי והכלב שלו מר פיקלס, אשר מבלים יחד את ימיהם ומשתוללים סביב העיירה בהרפתקאות קלאסיות - תוך אי מודעות של טומי והמשפחה (פרט לסבו של טומי) לאופיו הרע הסודי של מר פיקלס אשר מניע אותו לברוח כדי להרוג, לכלוא ולבצע יחסי מין עם קורבנות אנושיים ולא אנושיים.
דמויות
מר פיקלס - הדמות הראשית. כלב המחמד של משפחת גודמן, מגזע בורדר קולי, אוהב לאכול חמוצים (ומכאן שמו). הוא גם נהנה מפציעה, הריגה ופולחן לשטן כמו גם עוסק באופן תדיר בהוללות מינית, לעיתים קרובות בסגנון סאדו-מזוכיסטי ובחטיפת בני אדם למגוון מטרות. הוא בעל כוחות היפנוטיים המאפשרים לו לשלוט בבעלי חיים מקומיים ולגרום להם לציית לרצונותיו. למרות הדרכים הרעות שלו, הוא מגן על טומי, הילד אשר מגדל אותו ולעיתים קרובות הורג את מי שאולי מתכוונים לפגוע בילד (לדוגמה פדופילים). יש לו סכסוך ארוך שנים עם סבא של טומי, שהוא בן המשפחה היחיד אשר מודע לאופיו המרושע. מר פיקלס מנצל לעיתים קרובות את היותו כלב ואת תמימותם של מרבית בני הבית כדי לגעת באזורים הפרטיים של אמו של טומי. המלונה של פיקלס מובילה למחבואו- מערכת מנהרות שמלאה בדם, מחוות לשטן, חלקי גופות, אסירים חיים, וכיסא שבו בדרך כלל אוכל את המלפפונים החמוצים שלו. הוא בעל אינטליגנציה ברמה גבוהה ביותר שמתבטאת, בין היתר במיומנויות מנתח ובמסוגלות לבנות אנדרואידים.
טומי גודמן (קולה של קטלין רוברוק) - בנה היחיד של משפחת גודמן, ילד קטן, נכה פיזית שלובש רגל-פלטה ורואה במר פיקלס כחברו הטוב ביותר, לעיתים קרובות מאכיל אותו במלפפון חמוץ בכל פעם שהוא מתנהג טוב. טומי מוגן לעיתים קרובות על ידי מר פיקלס והוא מגן על מר פיקלס, למשל כאשר הוא לקח על עצמו לחפש את מר פיקלס לאחר שנחטף על ידי שכירי חרב. בשל אישיותו הנאיבית (שכן הוא ילד), טומי בדרך כלל מתערב במצבים מסוכנים ומר פיקלס נוקט בצעדים כדי להציל אותו ולהיפטר מהאנשים הרעים המעורבים. כמו רוב הדמויות בתוכנית, טומי אינו מודע לאופיו המרושע של מר פיקלס.
סטנלי גודמן (קולה של ג'יי ג'ונסטון) - אביו של טומי שעובד כטלמרקטינג. הבוס של סטנלי מציק לו ללא הרף ; כתוצאה מכך, לסטנלי בקושי יש זמן לבלות עם משפחתו, במיוחד עם בנו. עם זאת, סטנלי אומר גם ומחויב למשפחתו., נראה מר פיקלס למרות שהם לא אינטראקציה הרבה לכבד אותו במידה. הוא אפילו הראה אי שביעות רצון כאשר זה נראה כאילו רופא עומד להביא נזק סטנלי.
בוורלי גודמן (קולה של ברוק שילדס) - האמא עקרת הבית של טומי לרוב היא רעיה צייתנית וכנועה לבעלה. בוורלי מתעלמת מאופיו המרושע של מר פיקלס ומתעלמת מאזהרות אביה לגביו. היא מתייחסת להתנהגות המינית של הכלב (למשל כאשר הוא מגשש ונוגע בה) כמעשים של כלב פשוט.
סבא גודמן (קולו של פרנק קוליסון) - סבו של טומי ואביה של גברת גודמן. הוא בן המשפחה היחיד אשר מודע לדרכים רעות של מר פיקלס והיה עד לכמה רציחות ומעשי זוועה אחרים שבוצעו על ידי מר פיקלס. עם זאת, רוב משפחתו ושריף העיירה מסרבים להאמין לטענותיו. הוא רואה במר פיקלס כמפלצת, והוא רק מנסה להגן על עצמו ומשפחתו מהטבע המרושע של הכלב.
שריף (קולו של ויל קורסולה) – השריף ללא שם של העיר עתיקה. הוא גר עם אמו ואחותו. הוא מתנהג כמו ילד צעיר. הוא נקרא לעיתים קרובות על ידי סבא כאשר יש לו ראיות לכך שמר פיקלס הוא מרושע, אבל מר פיקלס בדרך כלל מצליח להטיל את האשמה על מישהו אחר או להסיר את הראיות וגורם לשריף להישאר ספקן בנוגע לטענותיו של סבא. באופן אירוני, למרות יכולותיו המפוקפקות כקצין משטרה, שריף הוא זוכה לעיתים קרובות עם הלכידה ומעצרם של יחידים מר פיקלס מגדיר לקחת את הנפילה, תורם לערים להציג שהשריף הוא רשמי אכיפת החוק מוסמכת.
סטיב - אדם המחמד של מר פיקלס, חי כעבד סאדו אשר הולך על ארבע ומתנהג ככלב, אפילו נובח. סטיב מתגורר במערות מתחת לבית של משפחת גוטמן. לעיתים קרובות הוא לוקח חלק בפעילויות המושחתות של מר פיקלס.
כלב (סוג)
כלב (שם מדעי: Canis) הוא סוג של טורף במשפחת הכלביים. בתוך סוג זה מצוי כלב הבית (Canis lupus familiaris) שהוא תת-מין מבוית של הזאב המצוי.
מינים שנכחדו
ככל הנראה גם בני תת-הסוג קסנוקיון משויכים לסוג, אף שהוגדרו לראשונה כסוג נפרד.
רייני רודריגז
רייני-אלנה רודריגז (באנגלית: Raini-Alena Rodriguez; נולדה ב-1 ביולי 1993) היא שחקנית וזמרת אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בתור טריש בסדרת הנוער של ערוץ דיסני "אוסטין ואלי" ובתור מאיה בלארט בסרטים "פול בלארט: שומר קניון" ו"פול בלארט 2: נשאר בווגאס".
ביוגרפיה
רייני נולדה בעיר בריאן, טקסס שבארצות הברית. היא אחותו הגדולה של השחקן ריקו רודריגז. בנוסף, יש לה שני אחים נוספים, ריי ורוי ג'וניור. הוריה, דיאן ורוי רודריגז, הם בעלי עסק בשם שירותי הצמיגים רודריגז. היא ממוצא אמריקני-מקסיקני.
בגיל 11 עברה עם אמה ואחיה ללוס אנג'לס כדי לפתח את קריירת המשחק שלה, לפי הצעתה של סוכנת כישרונות. מאז, רודריגז ואחיה עברו ללמוד במודל של חינוך ביתי.
קריירה
רודריגז שיחקה את טס בסרט "נשף סיום" משנת 2011 וזכתה בפרס השחקנית הטלוויזיה הצעירה הטובה ביותר בפרסי Imagen של שנת 2013.
בשנת 2012 רודריגז לקחה חלק בפסקול של הסרט "הצ'יוואווה מבוורלי הילס 3: ויוה לה פיאסטה!" עם השיר "Living Your Dreams" (בתרגום חופשי: "חייה את החלומות שלך").
בשנת 2020 החלה לדבב בסדרת האנימציה "עולם היורה: מחנה הקרטיקון" את דמותה של סמי גוטיירז.
בית הדין הקבוע לצדק
בית הדין הקבוע לצדק הוא בית דין שהוקם על ידי חבר הלאומים ב-1920. הוא התקיים באופן רשמי עד החלפתו בבית הדין הבין לאומי בהאג, עם הקמת האו"ם. בפועל עבודתו נפסקה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בית הדין נתן עשרות פסקי דין וחוות דעת מייעצות.
זהבי
{{פירושונים| שם משפחה עברי, שהוא לרוב עברות של שם יהודי-לועזי, שמכיל את המילה "גולד", כגון גולדברג או גולדשטיין.
ראו גם
}}
בית האופנה
בית האופנה (באנגלית: Fashion House) היא טלנובלה אשר שודרה ברשת My Network TV האמריקנית ובארץ בערוצים סטאר וורלד וערוץ 3. הסדרה מגוללת את סיפורה של מריה ג'יאני, בעלת חברת אופנה מצליחה אשר עושה הכול כדי להרוס את יריבתה המושבעת סופיה בלקלי. חוץ מהן, העלילה מציגה תככים, מזימות, בגידות ושקרים בעולם האופנה.
ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה
ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה נוסדה בי' בחשוון ה'ת"ש (1939) על ידי הרב משה צבי נריה במושב העובדים הדתי כפר הרא"ה והייתה חלוצת ישיבות בני עקיבא.
תולדות הישיבה
בעקבות סמינריון ההדרכה השני של תנועת הנוער בני עקיבא, שהתקיים בכפר הרא"ה, ובו נדון הצורך בהקמת מסגרות תורניות עבור הנוער הארץ ישראלי הדתי הוקמו "חוגים תורניים" בסניפי בני עקיבא בירושלים, חיפה ופתח תקווה. הלומדים שמרו על קשר בין החוגים בסניפים השונים ובמשך הזמן הגיעו להבנה שיש צורך בהקמת ישיבה ברוח בני עקיבא ואין להסתפק במסגרות הקיימות, ובהן גם ישיבת היישוב החדש בתל אביב. תלמידי החוגים התורניים פנו להנהלה הארצית של בני עקיבא, לרב משה צבי נריה ולבנימין שחור בדרישה להקים ישיבה שתהיה "חלוצית" ושילמדו בה בעברית, ישיבה ברוח תנועת בני עקיבא.
בקיץ ה'תרצ"ט (1939) יצאו חברי החוגים התורניים ל"מחנה הכנה לישיבה" שהתקיים בכפר הרא"ה בו כיהן כרב הרב שאול ישראלי אליו היו קשורים חברי החוגים. המחנה התנהל בליווי צבי קפלן כאח בוגר ואליו הצטרף גם הרב אברהם צוקרמן, קומונר סניפי חיפה והצפון. הרב נריה היה באותו הזמן ציר מטעם המזרחי בקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה ועל כן לא השתתף במחנה. תפקידו של המחנה היה לגבש את הגרעין לישיבה, מבחינה נפשית, לימודית וחברתית ולבחון האם אמנם מוכנים החברים למהלך נועז זה של הקמת ישיבה ראשונה מסוגה.
הרב נריה פנה למוסדות שונים בבקשת סיוע להקמת הישיבה אך פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 הציב קשיים רבים על גיוס הכספים. נשיא המזרחי העולמי הרב מאיר בר-אילן סירב לסייע בשל קשיים אלה, משה חיים שפירא הסכים לסייע בתקצוב לתקופת ניסיון, ואילו הרב יהודה לייב מימון הסכים לסייע להקמת הישיבה מכיסו שלו.
בי' באייר באה קבוצה נוספת של חברים ובראשה הרב אברהם צוקרמן אשר שימש כר"מ. תוכנית הלימודים התנהלה באופן דומה בשנים הבאות עד שבשנת העשור לישיבה פעל הרב צוקרמן להכנסת לימודי חול לישיבה, חרף התנגדותו של הרב נריה לעניין. לשיטתו של הרב צוקרמן חובתו ההלכתית של האב ללמד את בנו אומנות, חלה על לימוד לימודי חול המאפשרים הוצאת תעודת בגרות.
הישיבה הוקמה חרף התנגדויות בתוך תנועת בני עקיבא ובתחילה שולבו בה עבודת אדמה ולימודי קודש. רק לימים, בסוף שנות ה-40, עקב דרישת ההורים, ובעקבות הקמת מדרשית נעם, הוכנסו לישיבה לימודי בית ספר תיכון (על חשבון עבודת הכפיים) בניהול ד"ר שמואל אוירבך, וזאת חרף התנגדותו של הרב נריה (שהתבטא באוזני ישראל סדן: "יצמחו לי שערות על כף היד לפני שילמדו לימודי חול בישיבה") ובעידודו של שותפו לראשות הישיבה, הרב אברהם צוקרמן ששימש מורה לתנ"ך. ד"ר שמשון נוביק היה המורה הראשון לכימיה בישיבה.
הרצון של מייסדיה היה ליצור מוסד חינוכי שישלב בין הלימוד הליטאי, הרצינות של ישיבות המוסר, החמימות של תנועת החסידות והערנות החלוצית. בלשונו של הרב נריה, ליצור "צבר ללא קוצים". הישיבה התאפיינה בפתיחות ובנתינת אמון בתלמידיה, וכיוונה אותם להגשמה ציונית, המשך לימודים בישיבות גבוהות ושירות ביחידות קרביות בצה"ל. כ-100 מבוגרי הישיבה נפלו במערכות ישראל. מייסדי הישיבה כיוונו להגשמת חזונו של הרב קוק כפי שהתבטא בתנועתו שלא צלחה "דגל ירושלים".
כחלק משיטת חינוך זו, אפשר הרב נריה את קיומו של שיעור חסידות שבועי בספר התניא לתלמידי הישיבה על ידי המשפיע החב"די הרב מאיר בליז'נסקי, והמשיך לתמוך בשיעור גם כשתלמידים שהשתתפו בשיעור נמשכו לחסידות חב"ד ועברו ל ישיבת תומכי תמימים כפר חב"ד.
בראשית הישיבה ניתנו סמכויות רחבות לוועד התלמידים, שמנה חמישה חברים. הוועד היה אחראי על קביעת נוהלי הישיבה, קבלת תלמידים חדשים, מניעת סילוק קיימים וכדומה. כל תלמיד הגיע לתקופת ניסיון, ורק לאחר שהוועד אישר את קבלתו הוא היה הופך לתלמיד ולאחר מכן גם לחבר ולבעל זכות בחירה לוועד. ראשי הישיבה שיתפו את חברי הוועד בהכרעותיהם ולבטיהם.
בישיבה הושם דגש רב על אינטגרציה בחינוך, והתקבלו מלכתחילה תלמידים רבים בכל מחזור מעיירות פיתוח ושכונות מצוקה לצד ילדים מאזורים מבוססים. וניתן היה למצוא בישיבה לצד מגמות קלאסיות כפיזיקה, מדעי המחשב וביולוגיה, גם מגמות כמו תקשורת, ומדעי החיים. לאחר פטירת הרב נריה היה הרב אברהם צוקרמן לראש הישיבה היחיד. לאחר פרישתו לגמלאות הועברה הישיבה לניהול מרכז ישיבות בני עקיבא.
בשנת ה'תש"ע, לאחר שניהול הישיבה הועבר למרכז ישיבות בני עקיבא, ועם צמצום ניכר של מספר התלמידים, עברה לקמפוס בכפר הרא"ה ישיבה תיכונית תורנית בשם ישיבת בית אברהם (על-שם הרב אברהם שפירא). ישיבת בית אברהם הוקמה בשנת תשס"ח בניר גלים והיא מזוהה עם הציבור החרד"לי. ראש ישיבת בית אברהם הוא הרב אברהם יעקב שרייבר, שהיה רבו של כפר דרום. ישיבה זו נסגרה כעבור מספר שנים.
בשנת ה'תשע"ב סיים המחזור האחרון של הישיבה המקורית, מחזור ע"ב, את לימודיו בישיבה.
מבנה הישיבה ומעמדה ההיסטורי
הישיבה תוכננה על ידי מאיר בן אורי אשר גם צייר את ציורי הכיפה. המבנה הוקם ביוזמת מוסדות המזרחי עבור ישיבה חקלאית, שהקמתה התאחרה עד לשנות ה-50. המוסדות החליטו למסור אותו לרב נריה עבור הישיבה התיכונית.
דגם של הישיבה הוקם בפארק מיני ישראל בסוף שנת 2005. סדרת התעודה "הישיבה" שהוקרנה בערוץ 10, צולמה בישיבת כפר הרא"ה, על תלמידיה ורבניה.
מגפת הקורונה בערב הסעודית
התפשטות המגפה
ב-27 בפברואר הודיעו הרשויות בסעודיה כי יעצרו באופן זמני את העומרה, "העלייה הקטנה" לרגל לאתרים הקדושים בממלכה, שאותה מבצעים כ-19 מיליון מוסלמים מדי שנה.
ב-2 במרץ הודיעה ערב הסעודית על מקרה ראשון של הדבקה בנגיף הקורונה בשטחה- אזרח סעודי שחזר למדינה מאיראן דרך בחריין.
ב-9 במרץ הודיעה ערב הסעודית על השהיית כל הטיסות לאיחוד האמירויות הערביות, כווית, בחריין, מצרים, עיראק, לבנון, צרפת, גרמניה, עומאן, ספרד, טורקיה, איטליה, קוריאה הדרומית וסוריה עקב התפשטות נגיף הקורונה בשטחן.
ב-14 במרץ הודיעה ערב הסעודית על השהיית כל הטיסות הבינלאומיות אליה וממנה החל מ-15 במרץ למשך שבועיים.
ב-16 במרץ הודיעה ערב הסעודית על סגירת כל בתי הקפה והמסעדות ברחבי הממלכה.
ב-17 במרץ הודיעה ממשלת ערב הסעודית כי שני המסגדים הקדושים לאסלאם בערים מכה ואל-מדינה יסגרו לקליטת מתפללים המונית.
ב-23 במרץ הודיעה ערב הסעודית על מקרה מוות ראשון מנגיף הקורונה בשטחה.
ב-26 במרץ במהלך פגישת ה-G-20 בשיחת ווידאו, קרא מלך ערב הסעודית, סלמאן בן עבד אל-עזיז, לעמיתיו כי עליהן לסייע למדינות חלשות בעניין טיפול נגיף הקורונה.
ב-29 במרץ הודיעה ערב הסעודית על הטלת עוצר על ריאד, מכה, אל-מדינה וג'דה.
ב-5 באפריל הודיעה ערב הסעודית על סגר מלא על כמה ערים במדינה. ביניהן בירת המדינה, ריאד. סוכנות הידיעות הממלכתית של המדינה, SPA, דיווחה כי המעבר בין הערים ייאסר. עוד דווח כי התושבים יהיו רשאים לצאת מבתיהם לטובת צרכים חיוניים בלבד בין השעות 6:00 בבוקר ל-15:00 בצהריים. בין הערים נמנות גם העיר ג'דה שלחופי הים האדום, העיר טאיף הסמוכה למכה והעיר טבוק שבצפון-מערב המדינה.
ב-9 באפריל, פורסם שמושל ריאד היה במצב קשה אחרי שאובחן כחולה בנגיף. עשרות בני משפחת המלוכה נדבקו גם הם.
ב-12 באפריל מלך סעודיה סלמאן בן עבד אל-עזיז אישר את הארכת העוצר בממלכה עד להודעה חדשה בשל התפשטות נגיף הקורונה.
ב-5 ביוני, חודש העוצר בעיר ג'דה, לשבועיים.
שיא התחלואה היומית היה ביוני ואז החל לרדת באיטיות.
בתחילת חודש הרמדאן, האתרים הקדושים ביותר נותרו ריקים ממתפללים. המסגד הגדול של מכה ומסגד הנביא במדינה, שניהם בערב הסעודית, היו סגורים בשל התפשטות הנגיף. התפילות במסגד במכה בערב הראשון של הרמדאן הוגבלו לאנשי דת ואנשי ביטחון, והטקס הועבר בשידור חי בטלוויזיה. ביולי, היה חאג' מצומצם
באוקטובר, סעודיה פתחה מחדש את המסגד הגדול במכה לכמות מוגבלת.
בשנת 2020, הממלכה צמצמה באופן דרמטי את מספר עולי הרגל לכ-1,000. במרץ 2021, קבעה: רק מי שהתחסן נגד קורונה יוכל להשתתף בחאג'.
לוקא דין
לוקא דין (בצרפתית: Lucas Digne; נולד ב-20 ביולי 1993) הוא כדורגלן צרפתי המשחק באסטון וילה ובנבחרת צרפת בעמדת המגן שמאלי.
קריירה
דין התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ליל. ב-27 ביולי 2010 חתם בקבוצה הבוגרת ל-3 שנים, והמשיך לשחק במקביל. ב-26 באוקטובר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–3 על סדאן במסגרת גביע הליגה הצרפתי. בינואר האריך את חוזהו עד. ב-17 ביולי 2013 חתם ל-5 שנים בפריז סן-ז'רמן תמורת 15 מיליון אירו.
ב-26 באוגוסט 2015 הושאל דין לרומא האיטלקית עבור 2.5 מיליון אירו עד לסוף העונה.
ב-13 ביולי 2016 חתם בברצלונה לחמש שנים עבור 16.5 מיליון אירו.
ב-1 באוגוסט 2018 חתם באברטון האנגלית לחמש שנים עבור 20 מיליון אירו.
ב-13 בינואר 2022 חתם דין באסטון וילה תמורת 25 מיליון פאונד. יומיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 2–2 נגד מנצ'סטר יונייטד.
דין היה חלק מהסגל של כל הנבחרות הצעירות של צרפת, בקיץ 2013 זכה עם נבחרת הנוער בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20. במרץ, ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד. ב-13 במאי 2014 זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
תארים
פריז סן-ז'רמן
ברצלונה
בינלאומיים
קואליציית קוקוריקו
קואליציית קוקוריקו (בקרואטית: Kukuriku koalicija) היא רשימה המורכבת מארבע מפלגות שמאל ומרכז קרואטיות, שהוקמה לקראת הבחירות לפרלמנט שנערכו ב-2011. ראשי המפלגות התכנסו במסעדה בשם "קוקוריקו" בעיירה קסטב שבסמוך לרייקה ביולי 2009, הכינוי דבק בהם, והם אימצו אותו לקראת הבחירות.
בעת הרכבת הרשימה, מנו ארבע הסיעות שהרכיבו אותה 63 מבין 153 חברי הפרלמנט הקרואטי:
הרעיון להקים מסגרת משותפת למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ולמפלגה הליברלית דמוקרטית עלה לקראת הבחירות שנערכו ב-2007, אך לא יצא לפועל. בבחירות שנערכו אז ניצחה מפלגת הימין-מרכז האיחוד הדמוקרטי הקרואטי, ושתי המפלגות נותרו באופוזיציה. לאחר התפטרותו של ראש הממשלה איבו סאנאדר בשנת 2009, האיצו המפלגות את המגעים ביניהן, וגם האספה הדמוקרטית של איסטריה נטלה בהם חלק. לאחר מכן, הצטרפה גם מפלגת הפנסיונרים, וב-23 בנובמבר 2010 נחתם הסכם בין ארבע המפלגות להתמודדות משותפת בבחירות בשנת 2011.
בבחירות שנערכו ב-4 בדצמבר 2011 זכתה הרשימה המשותפת ב-81 מושבים מתוך 151. מבין 81 חברי הפרלמנט, 63 הם נציגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, 13 נציגי המפלגה הליברלית דמוקרטית, ו-3 נציגים לכל אחת מהמפלגות האחרות. הרוב המוחלט מאפשר למילאנוביץ' להרכיב ממשלה מבלי להיזקק לשותפים קואליציוניים נוספים פרט לבני בריתו מקואליציית קוקוריקו. היה זה ניצחון ראשון לגוש השמאל הקרואטי (שצבר, במצטבר, 90 מושבים) לאחר 8 שנים באופוזיציה.
הבנק הלאומי הרוסי למסחר
הבנק הלאומי הרוסי למסחר (ברוסית: Российский национальный коммерческий банк) הוא בנק מסחרי לאומי רוסי שהוקם ב־25 בינואר 1991 במוסקבה. זהו הבנק הגדול ביותר ברפובליקת קרים והעיר סבסטופול, כשהמשרד הראשי ממוקם בסימפרופול.
בשנת 2014 הפך לבנק הרוסי הראשון שפעל בשטח הרפובליקה של קרים והעיר הפדרלית סבסטופול. מאז ינואר 2016, בעל המניות היחיד בבנק הוא המדינה, 100% מהמניות הן בבעלות הפדרציה הרוסית באמצעות הסוכנות הפדרלית לניהול נכסי המדינה (Rosimushchestvo). זהו הבנק הגדול ביותר בחצי האי קרים עם יותר מ־2.1 מיליון לקוחות פרטיים וכ־65 אלף עסקים.
הבנק מפתח באופן פעיל קווי עסקים קמעונאיים וארגוניים. פעילות הבנק מכוונת לפיתוח השוק הפיננסי האזורי וליצירת כלכלה אזורית יציבה על ידי מתן שירותים ללקוחות המבוססים על קו מוצרים רחב המשתמש בערוצי שירות מרוחקים. הבנק לוקח חלק ביישום פרויקטים הגדולים ביותר של השקעות ובנייה בשטח חצי האי קרים, כמו גם תוכניות משמעותיות מבחינה חברתית בתחומים כמו מדע, תרבות, אמנות, ספורט, חינוך ובריאות.
החל מ־1 באוגוסט 2020 החברה מדורגת במקום ה־31 מבחינת גודל הנכסים בקרב הבנקים הרוסים. מהווה לספונסר הראשי של מועדון הכדורגל סבסטופול
הדפס ישראלי
ראשיתו של ההדפס הישראלי הוא בדפוס העברי הארץ-ישראלי מן המחצית השנייה של המאה ה-19. התחום כולל שימוש בטכניקות הדפס שונות כגון חיתוך עץ, תצריב, הדפס אבן ועוד. עם זאת התפתחות ההדפס האמנותי בארץ ישראל ואחר כך במדינת ישראל איננה יכולה להיתרגם לציר התפתחותי רציף, כי אם למסורות המקיימות ביניהן יחסים של השפעות הדדיות לצד ביטויים של ניתוק והתעלמות, שנגרמו הן על ידי השפעות אמנותיות שונות והן על ידי התפתחות האמצעים הטכנולוגיים.
ההדפס וראשית הדפוס בארץ-ישראל
את ראשית תחום ההדפס המודרני בארץ ישראל ניתן למצוא במחצית השנייה של המאה ה-19, אז הוקמו בירושלים כמה בתי דפוס שעסקו בהדפסת טקסטים ובהם שולבו דימויים אמנותיים שונים. בית הדפוס העברי הראשון הוקם על ידי ישראל ב"ק בצפת ב-1833 אך נהרס שם במרד הדרוזים, שוקם על ידו ונהרס שוב ברעש האדמה בצפת. ב-1841 הוקם מחדש בירושלים בסיוע ישראל יפה (המדפיס מקאפוסט) אשר הביא עמו לארץ גם כן מכונת דפוס שנהרסה בהתקפה על שיירתו וביחד הצליחו לשחזר משתי המכונות ההרוסות מכונה אחת. ב"ק עבד עם מכבשים וכלים ליציקת אותיות שהביא עמו מאירופה. המכבש הראשון היה מכבש דמוי שולחן עשוי עץ, שפלטת מתכת כבדה שהונחה על הנייר יצרה את פעולת ההדפסה. בשנת 1842 קיבל ב"ק את מכבש הדפוס "משאת משה ויהודית" מידי משה מונטפיורי, ששטח משטח ההדפסה שלו היה באורך של 85 ס"מ וברוחב של 57 ס"מ. הספר הראשון שהדפיס ב"ק בירושלים היה "סדר עבודת הקודש" מאת חיים יוסף דוד אזולאי. עמוד השער שלו מעוטר בדגם היברידי שנוצר בטכניקת פיתוח-העץ. במרכז התיאור דימוי של שער בעל שני עמודים בסגנון איוני, הנושאים אפריז דקורטיבי ועליו עלי אקנטוס. סביב השער יצר בק מסגרת עיטורית ובה דגמים צמחיים. במקביל פעלו בירושלים בתי דפוס נוצריים כגון "דפוס סנט ג'יימס" הארמני, שנוסד ב-1833, בית הדפוס הפרנציסקני, שהחל לפעול בשנת 1846 בניהולו של סבסטיאן פרטשנר, בית הדפוס של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, שהוקם בשנת 1853 ובית דפוס נוסף, פרוטסטנטי, שהוקם בשנת 1885 במתחם בית היתומים שנלר.
העיסוק המרכזי של בתי הדפוס היה הדפסת טקסטים בטכניקה של דפוס בלט. אולם בסדר הדפוס שולבו לעיתים איורים שונים. היו אלו איורים שנוצרו בטכניקה של פיתוח עץ או פיתוח מתכת והיו מוגבלים בגודל ההדפס. חלק הארי של העיטורים הוקדש לעמוד השער של הספר. עמוד זה כלל לרוב מסגרת עיטורית שנוצרה מלוח הדפס או דימוי של ארץ-הקודש. בנוסף, יצרו בתי הדפוס עוד מגוון של דברי דפוס כגון תעודות מעוטרות, לוחות "מזרח" ועוד. בתי הדפוס יצרו בעצמם חלק מן הגלופות, בעוד חלק אחר הוזמן מאמנים עצמאיים. אברהם לייב מונזון, לדוגמה, יצר כמה מן הגלופות עבור בית הדפוס שלו, בעוד אחרות נוצרו על ידי אמנים כמאיר רוזין. בלוח "שיוויתי" שנוצר על ידי שמעון ישראל שיין, לדוגמה, שולבו שלוש גלופות (לוחות הדפס) המכילים תיאורים של הכותל המערבי, קבר רחל וקברי מלכי בית דוד עם ציור ידני ועם הטבעה ידנית של חותמות המכילות עיטורים שונים. במקרים רבים נעשה שימוש חוזר באיורים אלו עבור דברי דפוס שונים ואף הועברו בין בתי דפוס שונים.
השימוש הראשון בטכניקת הדפס אבן (ליתוגרפיה) בארץ ישראל נעשה על ידי בדפוס סלומון, שהוקם על ידי יואל משה סלומון ומיכל הכהן, אשר למדו את הטכניקה בקניגסברג. כבר בעת לימודיהם הדפיסו הכהן וסלומון חוברת ליתוגרפית בשם "מזבח אבנים", ובה פרטו את תהליך יצירת הדפס האבן. לפני כן אמנים שונים הדפיסו הדפיס אבן בבתי דפוס שונים בעולם. שמואל שולמאן, לדוגמה, הדפיס בשנת 1884 עבודות בבית הדפוס "פאטהא ליטהא-גראפיע" שבביירות. אחרים נסעו להדפיס באירופה. ההחלטה של בעלי "דפוס סלומון" לייבא את הטכניקה לארץ ישראל נבעה, כנראה, מן הרצון לשמש כאלטרנטיבה לבית הדפוס של ב"ק, שהיה במשך כ-20 שנים מונופול בתחום ההדפס היהודי. אחת העבודות הראשונות של בית הדפוס הייתה ה"שושנתא" (1862), שהיוותה גרסה מקומית של עיטור דקורטיבי שנשאב מן המסורת האירופית. לצד התיאורים שולבו בהדפס תצלומים מעובדים של מקומות כגון יד אבשלום, מגדל דוד, הכותל המערבי ועוד.
בית דפוס נוסף שהיה ידוע ביצירותיו האמנותיות היה דפוס א.ל. מונזון, שהחל את פעילותו בשנת 1892. בית הדפוס החל לפעול עם מכבש יד ובשנת 1894 הביא מאירופה מכונה אוטומטית שיכלה להפיק כ-1,000 עמודים לשעה. חלק מרכזי בעבודת בית הדפוס עשה שימוש בטכניקת הדפס האבן. בין היתר יצר הדפסים, בגודל של עד חצי גיליון (50x70 ס"מ), מעבודותיהם של אמנים כרוזין, משה בן יצחק מזרחי ואחרים. בעבודותיהם החלו לעשות שימוש גם בתצלומים בטכניקה ליתוגרפית, כשהם ממשיכים לשבצם במסגרת של המסורת היהודית. התצלומים הועברו אל האבן הליתוגרפית בתהליך שכלל שימוש בגלופה צרובה ונייר העברה ("דקלקומניה פפיר"; באנגלית: Decalcomania).
1950-1900: מאירופה לארץ-ישראל - ראשית ההדפס האמנותי המודרני
בעוד אנשי היישוב הישן תפסו את האמנות כאומנות דתית המשרתת את הליטורגיה, הרי שבראשית המאה ה-20 הלכה ותפסה האמנות מקום רב יותר בתרבות העברית החדשה. ביטויים של יהדות החלו לקבל גם משמעות לאומית, בעקבות התרחבות התנועה הציונית באירופה. האמנים שהגיעו מגרמניה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, כשהם כבר אמנים מנוסים ובעלי מעמד בתחום ההדפס, תרמו יותר מכל לפיתוח מדיום זה בארץ-ישראל. נקודת ציון מרכזית נוספת בהתפתחות תפיסה זו קשורה להקמתו של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" בירושלים בשנת 1906.
הרמן שטרוק וממשיכיו
האמן היהודי הבולט בתחום ההדפס באירופה היה הרמן שטרוק, שהיה קשור אל אמנים אקספרסיוניסטים רבים ואף היה חבר בתנועת "הזֵצֵסְיוֹן הברלינאי", והציג בתערוכותיה באופן עקבי עד שנת 1913. לצד תאורי נוף, הרבה שטרוק לתאר את דיוקנאות ותיאורי ז'אנר של חיי היהודים, בעיקר במזרח-אירופה. הוא עשה זאת במגוון של טכניקות הדפס כגון הדפס אבן ותצריב. במשך השנים פרסם כמה קבצים של הדפסים כספר, אולם ספרו הידוע והמצליח של שטרוק "אמנות התחריט" (Die Kunst des Radierens), שיצא בברלין בשנת 1908 בהוצאת פאול קסירר. הספר תיאר את תהליך הדפסת התחריט, תוך מתן הדגמות ואיורים מאת שטרוק. בעקבות הפופולריות של הספר, שנבעה מפנייתו לקהל האמנים ולציבור הרחב גם יחד, הודפס הספר בארבע מהדורות נוספות בין השנים 1912–1923. ספר ביסס את פרסומו של שטרוק כאמן מוביל בתחום ההדפס.
גם יעקב שטיינהרדט ויוסף בודקו, שלמדו הדפס אצל שטרוק, הרבו לעסוק בתיאור נושאים מן "שטעטל" לא רק כתיאור אתנוגרפי, כדרכו של שטרוק, אלה כביטוי רוחני. חלק מן השינוי נבע מהשפעת האקספרסיוניזם על אמנים אלו. אצל שטיינהרט, לדוגמה, התבטאה השפעה זו באווירה תיאטראלית עשירה בפאתוס ובביטויים גרוטסקיים.
שטיינהרט יצר בין השנים 1935-1907 כ-250 תצריבים, אולם בארץ-ישראל עבר לעבוד במדיום חיתוך עץ, כשהוא משלב בו חלקים עשויים בפיתוח-עץ, הן בשל חוסר האפשרות שלו להפקת תצריבים אלו והן כביטוי להשפעת האור הארצישראלי, שהתבטא בעבודותיו בשימוש בניגודיות בין שחור ולבן, המאפיינת מדיום זה.
לצד יצירותיהם העצמאיות יצרו השניים גם איורים בטכניקות ההדפס השונות עבור פרסומים עבריים שונים שיצאו באירופה באותה עת. בין אלו ידועים פיתוחי העץ שיצר שטיינהרט לספר יונה (1924) ול"הגדה של פסח" (הוצאת פרדיננד אוסטרטג, ברלין, 1923), שלוותה בטקסט קליגרפי שיצרה פרנציסקה ברוך וכן הדפסי האבן שיצר בודקו לספר "והיה העקוב למישור" (1919)* מאת ש"י עגנון וההדפסים למהדורת ה-50 (הוצאת חובבי השירה העברית, ברלין, 1923) של כתבי חיים נחמן ביאליק.
1930-1906: בצלאל ואומנות הדפוס
עם הקמת "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" הגיע לירושלים אפרים משה ליליאן, מן המאיירים הבולטים באירופה. סגנונו האמנותי נבע מן ה"יוגנדסטיל" האירופי ויצירתו ביטאה את התפיסה הלאומית הציונית המרכזית באותה עת. ליליאן נהג ליצור גם תצלומים, שעל פיהם היה יוצר את איוריו ואת הדפסיו. על אף העובדה ששהה בירושלים זמן קצר בלבד, סגנונו השפיע על סגנון העיצוב המרכזי של בצלאל.
בשנת 1909 נפתחה ב"בצלאל" מחלקה להדפס אבן שבראשה עמד אברהם גרשוביץ (גרשוני). מחלקה זו הדפיסה מספר מצומצם של יצירות אמנות, בעיקר של אמנים כשמואל בן-דוד ויעקב שטארק. עם זאת איכות ההדפסה הייתה לא טובה ולא התאימה להפקת מהדורות גדולות, בעיקר בשל הציוד הטכני. שץ עצמו העיד ב-1917 כי בית הספר היה ציוד "לעשות עלים לניסיון", אולם "מכונת-דפוס אין לנו". בנוסף לניסיונות האמנותיים יצרה המחלקה גם עבודות מסחריות כגון הדפסת ספרי לימוד וחומר אחר כגון קלפי משחק "לוטו" בעיצוב שמואל חרובי. עיקר היצירה הליתוגרפית בבצלאל כללה הדפסים ריאליסטיים של דיוקנאות ותיאורי ז'אנר, כמו גם מעט עבודות מסחריות.
בשנת 1919 נשלח לווינה ישראל הירשפלד, תלמיד בצלאל בשנים 1915–1917, במטרה ללמוד בצורה מקצועית את מלאכת דפוס האבן. כל זמן שהותו שם ניהל חליפת מכתבים עם מורי בצלאל כאבל פן, בוריס שץ ואחרים שביקשו ממנו לרכוש מכבש וציוד ליתוגרפי לבצלאל, על אף העובדה שלא שלחו אליו כספים לשם כך. בשנת 1921 נסע לווינה פן בעצמו ורכש מכבש וציוד נלווה. על מכבש זה הדפיס פן את סדרת האיורים לתנ"ך שיצר. הדעות חלוקות בקשר לטכניקת ההדפסה של עבודות אלו. בעוד פן הצהיר על שימוש בדפוס אבן, אחרים טוענים כי מדובר בסוג של דפוס אופסט, כיוון שאבני ירושלים, שעליהם טען פן כי יצר את העבודות, אינן מתאימות לשמש כבסיס להדפס אבן.
לצד בצלאל הקימו בשנת 1923 זאב רבן ומאיר גור אריה חברה בשם "בית עבודה לעבודות אינדוסטריאליות" ובמסגרתו הוקם "דפוס גרפיקה", שבו הדפיסו כרזות בגודל מצומצם ווהדפסים שונים בסגנון יונגסטיל, רובם בטכניקת הליתוגרפיה. אמן נוסף שפעל בתחום באופן עצמאי היה יעקב איזנברג, שהדפיס את תחריטים בסדנה שהקים בביתו בירושלים.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ניכרת הייתה השפעת האמנות המודרניסטית בקרב מקצת תלמידי בצלאל השונים שהמשיכו את לימודיהם באירופה או נחשפו לאמנות בת התקופה. היו אלו עבודות שביססו אופוזיציה אמנותית לבית הספר שביטאה את הלך הרוח של תקופת מגדל דוד. אמנים כנחום גוטמן, ישראל פלדי ואחרים יצרו עבודות אקספרסיביות בתחריט ובעיקר בחיתוך עץ. מבין עבודות אלו ידועה סדרת ההדפסים "מבקשי אלוהים" (1923), שיצר ראובן רובין, וסדרת ההדפסים "יפו" (1925) של ישראל פלדי. לתהודה מאוחרת זכתה גם סדרת "טורא אפורה" (1924) שיצר אריה אלואיל באירופה והוצגה בישראל רק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
1950-1930: מגיבוש העם לגיבוש העצמי
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל תחום ההדפס לקבל חשיבות רבה יותר בשדה האמנות הארצישראלי. התפתחות התחום הייתה קשורה קשר הדוק אל העלייה החמישית, במסגרתה הגיעו אל ארץ ישראל ואל ירושלים אמנים רבים. אמנים אלו, שהגיעו רדופים מארצות מוצאם בגרמניה ואוסטריה, ביקשו להמשיך את רוח המודרניזם האירופית בכלל ואת מורשת תנועות האמנות הגרמניות כגון הבאוהאוס והאקספרסיוניזם בפרט.
בולים שהוציאה קרן קיימת לישראל ציטטו דימויים שנשאבו מאמנים כשטרוק, ליליין, בודקו שטיינהרט ואחרים, ושיקפו את השקפת העולם של יוצרי ההדפס האמנותי, שדימוייו יכלו - באותה עת - לעבור בקלות מאמנות פרטית ללאומית.
פתיחת מוזיאון תל אביב, בשנת 1934, לוותה בהקדשת אחד משני האולמות של "בית דיזנגוף" לעבודות בתחומי ההדפס השונים. דוגמאות נוספות לחשיבותו הגוברת של התחום ניתן למצוא במאמר שפורסם ב-20 באוקטובר 1935 בעיתון "הארץ" שכותרתו "לשאלת הגרפיקה העברית". ובהדפסת "מלון למונחי הגרפיקה" שהוציא מרדכי נרקיס בשנת 1937 בהוצאת מוסד ביאליק וועד הלשון העברית. הוצאת המילון שיקפה את פעילות "בית הנכות בצלאל" בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 ואת הצורך ליצור מונחים אחידים וברורים למונחי ההדפס השונים. המילון של נרקיס, שהוקדש להרמן שטרוק לרגל יום הולדתו ה-60, נבנה אל מול השפה הגרמנית, שמונחיה "שגורים ביותר בפי הגרפיקאים החיים בארץ".
עיון במסמכים אלו חושף כי המונח "גרפיקה" כלל בתוכו הן את הדפס האמנותי והן את תחום העיצוב הגרפי. עירוב זה יישאר כעקרון מנחה בלימודים של בית הספר "בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות" שהוקם בשנת 1935 בירושלים. תוכנית הלימודים של בית-הספר שאפה להעלות את הרמה האמנותית של העיצוב בארץ, תוך מתן אפשרויות פרנסה מעשיות לתלמידיו. גישה מעשית זו הדגימה את העובדה כי התעשייה העברית (ובמידה מסוימת גם העיר העברית) החלה לשמש ביטוי לגיטימי נוסף לעשייה הציונית. על כן בבית-הספר, שמנהלו הראשון היה בודקו, לא נפתחה מגמת אמנות, כי אם מגמה לגרפיקה שימושית, שבראשה הועמד רודי דויטש (דיין). במחלקה עסקו בעיקר בדפוס אבן, שהייתה הטכניקה המסחרית פופולרית ביותר באותה עת.
יעקב שטיינהרט, שעלה לארץ-ישראל בשנת 1933 פתח, במה שהיה ביתו של בוריס שץ, סטודיו לציור ולהדפס שהיווה מעין אופוזיציה ל"בצלאל החדש", שיוסף בודקו היה מנהלו. לאחר מותו של בודקו, בשנת 1940, הצטרף שטיינהרט לצוות המורים של בצלאל והפך למנהל מחלקת הגרפיקה של בית הספר. במהלך התקופה התמעטה חשיבותן של טכניקות ההדפסה הקלאסיות, כליתוגרפיה, חיתוך עץ ותחריט לסוגיו כטכניקה הדפסה מסחרית, שנדחקו על ידי פיתוחי טכניקת האופסט. אולם, טכניקות אלו זכו לחיים מחודשים דרך שיעורי האמנות בבית הספר.
סביב "בצלאל החדש" קמה במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 קהילה קטנה של אמנים שהרבו לעסוק בטכניקות גרפיות ובתוכן גם הדפס אמנותי לסוגיו. מבט כוללני ביצירותיהם מצביע על ההשפעה העזה של התרבות הגרמנית בכל הקשור למסורת התרבות ("בילדונג"). בהדפסיהם של אמנים אלו, ובהם מירון סימה, איזידור אשהיים ויעקב אייזנשר, כמו גם בעבודותיהם של אמנים שפעלו במנותק מקבוצה זו, כאריה אלואיל, פאול קונראד הניך, אברהם גולדברג, ליאו רוט ואחרים, בולט הניסיון לשלב בין הסגנון האירופי לבין סממנים של מציאות ארצישראלית מקומית ושל מוטיבים ותמות ציוניים. פעמים רבות לווה הדבר גם באימוץ של סממנים ביוגרפיים-פסיכולוגיים, שהיו על-פי-רוב חסרים ביצירותיהם של אמני בצלאל ההיסטורי.
1970-1950: ההדפס במדינת ישראל
הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, איננה מהווה נקודה היסטורית משמעותית בתולדות האמנות הישראלית, לבד מכמה ביטויים של לאומיות ופיתוח איקונוגרפיה סביב מלחמת העצמאות. עם זאת, פתיחתה של ארץ ישראל להגירה יהודית הביא אוכלוסייה גדולה שהחלה להתחנך על פי מסורת ההדפס הישראלית הצעירה, שהובלה בשנים אלו על ידי יעקב שטיינהרדט בבצלאל החדש. נערים רבים שהגיעו לארץ ישראל במסגרת "עליית הנוער", או עם משפחותיהם לאחר השואה, כגון יעקב פינס, אברהם אופק, אביגדור אריכא, יהודה בקון, משה הופמן ואחרים, הפכו לאמנים הישראלים הבולטים בתחום ההדפס של שנות ה-50 וה-60.
נשענים על מסורת ואתוס מקומי של פריז כבירת האמנות העולמית, המשיכו אמני רבים לנסוע להמשך לימודי אמנות בצרפת ובאירופה, בלי להיות מודעים לשינוי בשדה האמנות העולמי, ולהתפתחות ארצות הברית כמרכז אמנות. אריה רוטמן, לדוגמה, נסע בשנת 1959 ללמוד באקדמיה ז'וליאן ואחר כך למד בפריז בסדנת התחריט של ג'וני פרידלנדר (Johnny Friedlander). טוביה בארי למד בבוז-אר (1963-1961), והמשיך להתמחות בסדנת תחריט של פרידלנדר. לעומתם, מילכה צ'יזיק נסעה ללימודים במזרח גרמניה (1965-1961), שם התוועדתה אל טכניקות ההדפס השונות באקדמיה לאמנות במינכן.
ההשפעות הצרפתיות והגרמניות הביאו לאימוץ של טכניקות מודרניסטיות, כגון השימוש של אריה רוטמן בטכניקה צילומית של הליוגרבור (Heliograveur), ואחרים ל"המצאה" של טכניקות אמנותית אחדות (ברוח הסוריאליזם המאוחר). מירון סימה, לדוגמה, הוסיף לחיתוכי-העץ שלו, כדוגמת "הכלה", טקסטורות שהודפסו מבדים ורשתות, שביקשו הן להעשיר את מרקם ההדפס, והן להעמיק את הריאליזם שלו. בנוסף, המחסור בחומרים זמינים בישראל הביא אמנים רבים להשתמש בטכניקות נוספות זמינות כגון חיתוך לינול (לינולאום), כתחליף לחיתוך-העץ. אפילו רודי להמן, על אף יחסו העז למסורת האומנות, התנסה בשימוש בחומרים חדשים. בין היתר היה מראשוני האמנים שיצרו חיתוכי-עץ על עץ לבוד ("דיקט").
שדה ההדפס האמנותי אליו נחשפו תלמידים אלו עם שובם לישראל היה מצומצם מאוד. לא רק שלא היו בנמצא מקומות להדפיס בהם מהדורות של הדפסים, הוא גם נחשב כאמנות משנית. באלבום "הגרפיקה הישראלית" שיצא בשנת 1960 כתב אויגן קולב כי "תערוכות של גרפיקה בלבד נחשבות (שלא בצדק!) לתצוגות פחות מכובדות". אלישבע כהן, אוצרת המחלקה לרישומים והדפסים בבית הנכות בצלאל ובמוזיאון ישראל, הייתה צריכה בשנת 1965 להוציא את החוברת "ההדפס מהו?" (1965), על מנת לחשוף את התחום בפני מבקרי המוזיאון. על כן אין פלא כי בתערוכה הכללית השנתית של אגודת הציירים והפסלים בישראל של שנת 1963, לדוגמה, הוצגו רק 7 עבודות בהדפס מתוך 375 יצירות. גם בתערוכת "תצפית" של שנת 1964, שנתפשה כמתקדמת יותר מבחינה אמנותית באותה עת, היה טוביה בארי האמן היחיד מבין יותר מ-30 אמנים שהציג הדפסים.
אולם, באותה-עת נתפש ההדפס בחוגים שונים כביטוי של "טעם טוב". דוגמה לכך ניתן למצוא בפרסומיו של משה שפיצר, שהזמין איורים עבור פרסומים של הוצאת "תרשיש" שנעשו בטכניקות הדפס שונות. בין עבודות אלו בולטים פיתוחי העץ של אביגדור לואיזדה ל"בין כוכב ודשא" (1942) של יצחק שנהר והפיתוחים של אביגדור אריכא ל"כלב חוצות" (1958) וכן חיתוכי העץ שיצר יעקב פינס לספר "מיכאל קולהאס" (1953).
בשנת 1965 נפתחה סדנת ההדפס של בית האמנים תל אביב, תחת חסותה של אגודת הציירים והפסלים ובניהולו של טוביה בארי. הסדנה נתנה לאמנים לראשונה מקום עבודה ליצירת עבודות בטכניקות התחריט. באותה עת פתח בארי סדנה נוספת ב"מכון אבני".
1990-1970: בין אוונגרד למיסוד
במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20 זכה תחום ההדפס לפריחה חסרת תקדים בישראל. מגוון של סדנאות הדפס אפשרו לאמנים ליצור בטכניקות השונות של מדיום זה. מספר אמנים החלו לעסוק בהדפסות ובהכנת גלופות עבור אמנים אחרים בסטודיו שלהם. משה גבעתי הקים בחיפה סדנת הדפס שעסקה בעיקר בטכניקה של ההדפס-רשת. דוד (דדי) בן שאול, הדפיס בטכניקת הדפס-אבן, ואבישי אייל, שעבד במדיום התחריט, הקימו בנפרד סטודיו בירושלים. עם זאת, הקמת הסדנאות גדולות ייתרו את פעילותיהם העצמאיות של אמנים אלו. איצ'ה ממבוש הקים עוד בשנות ה-60 של המאה ה-20 בעין הוד סדנת הדפס שנוהלה על ידי אורה להב שאלתיאל. בשנת 1972 הקים יעקב הראל סדנת הדפס מסחרית שתהפוך ל"הראל מדפיסים ומוציאים לאור". בשנת 1974 הוקמה בירושלים "סדנת ההדפס ירושלים" על ידי אריק קילמניק. הסדנה הוקמה כחברה לתועלת הציבור והייתה קשורה בתחילה לאגודת האמנים בירושלים. ב-1975 הקים מוזיאון ישראל סדנת הדפס ציבורית נוספת - מרכז ברסטון לגרפיקה שמוקמה בחוצות היוצר. בנוסף, פעלו עוד כמה בתי דפוס שעסקו גם בהדפסה אמנותית.
דוגמה לפופולריות הגואה של המדיום ניתן היה למצוא בפעילותו של הגרפוטק הישראלי, שאמנם בשנת 1978 טרם פתח את שעריו לציבור, אך הספיק כבר לאסוף כ-1300 עבודות של 105 אמנים שונים. בשנות ה-90, כבר הספיק הגרפוטק לאסוף כ-4,000 עבודות של כ-200 אמנים והיה נגיש לציבור ב-6 מרכזים ברחבי הארץ. ברשימה משנת 1975 תיאר אדם ברוך את הפופולריות הגואה של ההדפס האמנותי באותן שנים בישראל ובעולם. ברוך הפריד בין שעתוק עבודות ישנות למדיום ההדפס לבין יצירות אמנות העושות שימוש ביקורתי בטכניקות השונות של המדיום. בנוסף, החלו ניסיונות לתצוגות שיטטיות של הדפס. בשנת 1978 הוצגה באוניברסיטת תל אביב התערוכה "30 אמנים ישראלים: הדפסים אמנותיים". ובמהלך שנות ה-80 נעשו ניסיונות למסד טריאנלה לגרפיקה במוזיאון חיפה לאמנות.
בשונה ממרבית האמנים שפעלו בתחום, בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, המשיכה קבוצה של אמנים את פעילותה האוונגרדית בכל הקשור לבחינת האובייקט האמנותי גם במדיום ההדפס. אמנים כבוקי שוורץ, מיכאל גיטלין, בני אפרת, ואחרים, הדגישו את אופיו הפלאסטי של הנייר, על ידי שימוש אמצעים אמנותיים שונים כגון שימוש ב"חזרתיות" ו"סדרתיות", או באמצעות הדגשת פלטת ההדפס כאובייקט או על ידי בקיפול ועיוות של מצע הנייר. פנחס כהן גן, לדוגמה, עשה בשנת 1980 שימוש בפלטות שהודפסו על גיליונות נייר שלמים, והותירו בו חללים נגאטיבים. בעבודות של מנשה קדישמן כגון "אדמה בקועה" (1983), שחזר האמן את פעולותיו הפיסוליות והמיר אותן למדיום ההדפס, תוך יצירת עימות בין טבע לתרבות. עיסוק ייחודי בפני השטח של ההדפס נמצא גם ביצירותיה של ג'ויס שמידט, שיצרה הדפסים בטכניקות של תלחיץ. עיסוקה בעשיית נייר הוביל אותה לעשות שימוש בנייר עשוי מתנן בהדפסיה.
מבחינה טכנית בולטת בתקופה זו הפריחה של טכניקת הדפס האבן. את ההתפתחות העיקרית של הטכניקה בישראל בתקופה זו ניתן לזקוף לזכות פעילותו של מרכז ברסטון לגרפיקה, שהכשיר בשנתו הראשונה דפסים-אמנים בטכניקה זו. אלימה, שלמדה בטכניקה זו ב"ברסטון", ייבאה את טכניקת הדפס זו לסדנת ההדפס בבית האמנים בתל אביב ואל המכללה לאמנות חזותית בבאר שבע. ביצירתה העצמאית שילבה את טכניקת הדפס האבן עם טכניקות אחרות כגון הדפס רשת ותצריב. במידה רבה גווע השימוש בטכניקה זו בתחילת שנות ה-90, עם סגירתו של מרכז ברסטון.
לעומת טכניקות הדפס-האבן והתחריט, טכניקת דפוס הרשת (או "דפוס-משי" כפי שנקראה באותה עת) נתפשה כטכניקה משנית, בעיקר בשל היותה חסרת מסורת אמנותית. השימוש בטכניקה בתעשייה בישראל החל אמנות בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, אולם עד לשנות ה-70 לא היה בשימוש אמנותי נפוץ. אמנם כבר בשנת 1949 הרצתה עלי גרוס (יערי) על סריגרפיה (דפוס-רשת) במסגרת התערוכה "הגרפיקה מהי?" בבית הנכות בצלאל. אולם, דוגמה מוקדמת לשימוש אמנותי במדיום ניתן למצוא בכריכת הקטלוג של תערוכת איקה בראון, שהתקיימה בתל אביב-יפו בשנת 1959 ועל כריכתה הופיע דימוי מופשט בשני צבעים ושהודפס בטכניקה זו. דוגמה נוספת היא הספר "הרי ירושלים וכל הייסורים" (1967) מאת מלאכי בית-אוריה בהוצאת תרשיש. הספר לווה בהדפסי רשת שנוצרו על ידי מרים בת-יוסף והודפסו בבית דפוס מסחרי - "דפוס שהר בית חרות".
את התפתחות המשמעותית בשימוש בטכניקה בשדה האמנות ניתן לייחס לצבי טולקובסקי, שחזר מלימודי אמנות בארצות-הברית ולמד שם את הטכניקה. בסוף שנות השישים שב טולקובסקי לישראל ובשנת הלימודים 1970-1969 סדנה לדפוס-רשת בבצלאל. פעילות הסדנה התמקדה בשיעתוק צילומי אל הדפסים, בעזרת אמולסיות, בהשפעת הפופ ארט האמריקאי. בנוסף, החל טולקובסקי ללמד גם בית האמנים בתל אביב-יפו, שם נעשה שימוש בהדפס-רשת כחלק ממגוון של טכניקות כקולוגראף. ביטוי למעמדו האמביוולטי של דפוס הרשת ניתן למצוא אצל ביצירתו של משה גרשוני, שהוזמן ליצור סדרת עבודות הדפס בסדנת ההדפס ירושלים בשנת 1984. גרשוני העיד כי הייתה לו דחייה ממדיום ההדפס, "בייחוד מדפוס רשת, שייצג בעיני את הגרפיות הקיצונית ביותר". עם זאת, עבודותיו בטכניקה זו, ובהן "אבינו מלכנו" (1984), "צדקה וחסד" (1984) ועוד, זכו להצלחה אמנותית ומסחרית כאחד.
עם זאת, חלק הארי של ההדפסים נעשה בטכניקות התצריב השונות. עבודות אלו נשאו אופי פיגורטיבי, ונשענו על שפה אקספרסיבית. יצירות של אמנים כרענן לוי, עופר ללוש, תמרה ריקמן, דוד בן-שאול נשאו אופי רישומי ועשו שימוש בטכניקות מסורתיות כתצריב ואקווטינטה. לצידם, פעלו אמנים שילבו גם טכניקות חדשות בעבודותיהן כגון אורי ליפשיץ, ששילב בעבודות כגון "מיסטר רבינוביץ" (1968) תצריב עם תצריב צילומי. יגאל תומרקין, לדוגמה, חיבר בהדפס "פייטה, פייר פאולו פאזוליני" (1979) מספר לוחות הדפס העשויים בטכניקות של תצריב צילומי, ובהם שילב רישום בתחריט יבש. הלוחות חוברו בצורה קולאז'ית, נחתכו ועוותו על מנת להעניק להן אופי אקספרסיבי וליצור בקומפוזיציה חללים נגטיבים. אצל אמנים כאיוון שוובל, אסף בן מנחם ואברהם אילת, שימשה אקספרסיביות זו כביטוי לסמליות או תוכן מטאפיזי. בסדרת ההדפסים הידוע "קדיש" (1984), לדוגמה, יצר משה גרשוני סבך של סמלים ודימויים, שביטאו עמדה מורכבת כלפי היהדות והאל היהודי.
2010-1990
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה להתפתח "אמנות מדיה חדשה", שעשתה שימוש בדימויים ויזואליים שנוצרו בעזרת "שיעתוק טכני", ללא הצורך בשימוש בתהליך ידני של יצירת לוחות ההדפסה וההדפסתו הידנית. אפשרויות השימוש בגרפיקה הממוחשבת ואמצעי ההדפסה הדיגיטליים, שהתפתחו בתקופה זו, החליפו באופן מוחלט את עשית העיצוב הידנית. השימוש באמצעים אלו גם הוביל לתפיסת תחום ההדפס האמנותי כארכאי. דבר זה הוביל לסגירה וצימצום פעילותם של סדנאות הדפס רבות במהלך שנות ה-2000. בין היתר נסגרו הסדנאות הלימודיות של המדרשה לאמנות, וזו של בצלאל צומצמה במידה רבה.
גם פעילותן של סדנאת מקצועיות צומצמה, והן הפסיקו להפיק עבודות במהדורות גדולות ועברו להדפסת עבודות במהדורות בנות כ-12–18 עותקים בלבד. סדנת "ברסטון" נסגרה ב-1990 לאחר בעיות ניהול ואילו סדנת ההדפס בבית האמנים בתל אביב, עברה ממתן שרותי הדפסה של מהדורות לעיסוק במתן אפשרות לעבודה עצמית ובהוראה של הטכניקות השונות. עיקר העשייה האמנותית הממוסדת התכנס אל "מרכז גוטסמן לתחריט", שהוקם בקיבוץ "כברי" בשנת 1993, אל סדנת "הראל" בתל אביב-יפו ואל "סדנת ההדפס ירושלים", שחוותה תקופה של שגשוג בפעילותה של הסדנה, עם מעברה למודל עסקי ואמנותי חדש במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20.
צמצום התחום הוביל את מרבית האמנים המרכזיים שפעלו בתחום ההדפס כעופר ללוש, לארי אברמסון, שרון פוליאקין, אסף בן צבי, הילה לולו לין ואחרים, לתפוש את המדיום כשני ביצירתם. עם זאת, אמנים כאורית חופשי, אסף בן מנחם ואחרים הפכו את המדיום לעיקרי בעבודתם.