cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מתקפת ההאקרים על סרטי סוני
עקב זאת החליטה "סרטי סוני" בתחילה לגנוז את הסרט ולא להפיצו. אך חזרה בה מהחלטתה לבסוף והצהירה כי הסרט יופץ ב-25 בדצמבר 2014 בבתי הקולנוע בארצות הברית.
ההאקרים
קבוצת "שומרי השלום" הוא הכינוי לקבוצת ההאקרים שאיימה לבצע פיגועי טרור בסגנון 11 בספטמבר באולמות הקולנוע שבהם יוקרן הסרט "ראיון סוף". לדעת קהילת המודיעין האמריקאית מדובר בקבוצת האקרים הנתמכת על ידי ממשלת קוריאה הצפונית ואולי אף לשכה 121 או לשכה 91 של לשכת הסיור המרכזית בקוריאה הצפונית (הסוכנויות הממשלתיות ללוחמת סייבר חשאית וכפופה לצבא קוריאה הצפונית)
המניע האפשרי לתקיפת מחשבי החברה הוא הפצת הסרט "ראיון סוף" שהופק על ידי סרטי סוני ומגולל עלילה בדיונית בדבר ניסיונותיהם של שני עיתונאים אמריקאים להתנקש בחייו של מנהיג קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-און. בכירים צפון קוריאניים כבר הביעו בעבר שאט נפש מהפצתו המתוכננת של הסרט. בדצמבר 2014 ממשלת ארצות הברית האשימה את קוריאה הצפונית באחריות למתקפה והנשיא ברק אובמה אף האשים את קוריאה הצפונית בניסיון לכפות צנזורה על ארצות הברית ולמנוע הפצת סרט בידורי ותו לא.
לשכת החקירות הפדרלית בארצות הברית קישרה באופן רשמי בין ממשלת קוריאה הצפונית למתקפות הסייבר חרף דחייתה של קוריאה הצפונית האשמות מסוג זה. הממשל בקוריאה הצפונית אף הציע לנהל חקירה משותפת בנושא.
יותר מחודש לאחר המתקפה פרסמה חברה לאבטחת מידע חשד לפיו מאחורי המתקפה עומדת עובדת לשעבר בסרטי סוני שכעסה על פיטוריה מהחברה.
הטיה לטובת העצמי
הטיה לטובת העצמי (באנגלית: Self-serving bias) היא מונח בפסיכולוגיה חברתית, המתאר את הנטייה של האדם ליחס את כישלונותיו לגורמים ולנסיבות חיצוניים, בעוד את הצלחותיו הוא מיחס לגורמים פנימיים-אישיים.
דפוס ייחוס זה משרת את הדימוי העצמי החיובי של האדם, בכך שהוא מעצים את ההשפעה החיובית של הצלחות, ומצמצם את ההשפעה השלילית של כישלונות. להטיה הסבר מוטיבציוני, לפיו אנשים מעוניינים לקבל אחריות על הצלחות ולהימנע מכך במקרה של כישלונות, וכן הסבר קוגניטיבי, לפיו אנשים נוטים להשקיע מאמצים רבים בהשגת מטרתם ולכן מייחסים את ההצלחות לגורם פנימי ("השקעתי ולכן הצלחתי"), ואת הכישלונות לגורם חיצוני ("השקעתי, אך גורם שאינו תלוי בי הכשיל אותי").
הכתם העיוור של ההטיה
אנשים מתקשים להודות בקיום ההטיה הזו, אף על פי שאנשים מזהים את ההטייה הזו בקלות אצל אחרים. הם מסוגלים לכעוס כשהם שמים לב להטיה הזו אצל השני, אך עם זאת לא לשים לב לקיום ההטיה אצלם.
בתרבות הפופולרית
בתרבות הישראלית, נודע הפתגם העברי כי "להצלחה אבות רבים אך הכישלון יתום הוא". פירושו הוא שאנשים אוהבים לקחת תחת אחריותם מעשים שגררו עימם תוצאות חיוביות, אך מסירים מעצמם אחריות כשמדובר במעשים שגררו עימם תוצאות שליליות.
לקריאה נוספת
אולג קומליק, אגוצנטריות והטיה לטובת העצמי בניהול משא ומתן, משאבי אנוש 259-260, עמ' 12–18 (2009).
שושלת קוריץ
שושלת קוריץ היא שושלת אדמו"רים של רבי פנחס מקוריץ, תלמידו של הבעל שם טוב.
רבי יהודה מאיר משפיטובקה
בנו הגדול רבי יהודה מאיר חתנו של רבי יעקב שמשון משיפיטובקה. היה תלמידו של רבי חיים מקרסנה שהכתירו לאדמו"ר. כיהן כרבה של שיפיטובקה. נפטר כ"ט בניסן תקפ"ט. חתניו היו רבי יוסף מאוסטילא, רבי חיים מקוסוב, רבי אריה לייב וורטהיים מבנדר ו(בזיווג ראשון-) רבי מאניס עלנבויגן מלבוב ו(בזיווג שני) רבי מיכל מקאשיווקא.
בנו היה רבי דב בערצ'ה מטלוסט. היה חתנו של רבי נפתלי הירץ מזינקוב ובזיווג שני של רבי צבי הירש מזידיטשוב. כיהן כרב בסקאלה, שיפיטובקה וטלוסט. לאחר פטירת אביו החל לכהן באדמו"רות. נפטר בכ"ו באדר תר"י. חתניו היו רבי יעקב יצחק רבינוביץ מפשיסחא ורבי אהרן מסלחוב נינו של רבי צבי בן הבעל שם טוב. בנו הרביעי היה רבי יהודה מאיר משאץ, אביו של רבי יעקב שמשון אביהם של הרב רבי מאיר שפירא מלובלין ושל רבי אברהם שפירא, האדמו"ר מטלוסט בארצות הברית.
בן שלישי היה רבי פנחס משיפיטובקה.
צאצאים נוספים של רבי יהודה מאיר כיהנו באדמו"רות:
רבי משה מסלאוויטא
בנו השני היה רבי משה מסלאוויטא. חתן רבי יצחק דיין בפולנאה (אביו של רבי גדליה מליניץ). כיהן ברבנות סלאוויטא ופתח בעיר את בית הדפוס בסלאוויטא. נפטר ט' בכסלו ת"ר. חתניו היו רבי יצחק טברסקי מקוריסטשוב ורבי פנחס מצ'רני-אוסטראה.
בנו הגדול רבי שמואל אבא נולד בשנת תקמ"ד. היה חתנו של רבי אריה לייב מחמלניק (נכד רבי אלימלך מליז'נסק). בשנת תקצ"ה ישב עם אחיו במאסר בעקבות הלשנת שקר לשלטונות על הריגת עובד בבית הדפוס. לאחר שחרורו בשנת תרט"ז החל לכהן באדמו"רות. נפטר בטפליק בה' באדר תרכ"ד. בנו היה רבי אריה לייב מז'יטומיר. חותנו של רבי ברוך הגר מויז'ניץ. חתניו היו רבי גדליה אהרן מליניץ, רבי יעקב יצחק ממקארוב רבי פנחס יוסף שפירא בן דודו רבי דב בער מטלוסט.
בן שלישי היה רבי מרדכי. בין צאצאיו ששימשו באדמו"רות:
אופוסום פטגוני
אופוסום פטגוני (שם מדעי: Lestodelphys halli) הוא סוג של אופוסום קטן שאנדמי לאזור הפטגוניה בדרום אמריקה הדרומית ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1934 על ידי הזואולוג האמריקני ג'ורג' הנרי המילטון טייט. האופוסום הפטגוני הוא יונק הכיס בעל התפוצה הדרומית ביותר מבין הכיסאים.
תיאור
האופוסום הפטגוני הוא סוג קטן וכבד למדי. אורך ראשו וגופו 13–14 ס״מ, אורך זנבו 8–10 ס״מ ומשקלו עד 76 גרם. מבנה גופו גוצי ומוצק, ראשו גדול וחרוטי, ואוזניו קצרות ועגולות. העיניים גדולות ושחורות, האף קטן וריבועי. מכיוון שהתזונה שלו מורכבת בעיקר מבשר, יש לו התאמות מורפולוגיות שפחות אופיינות לאופוסומים: לוע קצר יותר, קשת זיגומטית רחבה ולסתות חזקות עם עוצמת נשיכה מוגברת, וניבים ארוכים וישרים במיוחד. הזנב עבה במיוחד, ונועד לאגור שומן עבור תקופות קרות שבהם יש מחסור במזון.
האופוסום הפטגוני בעל פרווה עבה, רכה וצפופה שנועדה להגן עליו מהקור השורר בבית גידולו בדרום היבשת. צבעה הכללי נע בין אפור כהה מאוד לאפור בהיר, כסוף, חום-אפרפר או חום חיוור. לעיתים יש כתמים מפויחים לא מוגדרים על הכתפיים, הגב והזרועות. החלק התחתון של הגוף בולט בצבעו הלבן-קרם, וכולל את המותניים, הגפיים, המפשעה, הבטן, החזה והגרון. הראש בצבע אפור כהה עד חום חיוור, והפנים לבנבנות. על החרטום יש לעיתים קרובות פס דהוי, אך העיניים חסרות טבעות שחורות האופיינות לאופוסומים הקטנים. האוזניים והחוטם ורדרדים והאף אדמוני. הזנב וכפות הידיים והרגליים בצבע ורדרד, וקצה הזנב לבנבן.
תפוצה
האופוסום הפטגוני אנדמי לאזור הפטגוניה באמריקה הדרומית והוא מצוי אך ורק בארגנטינה; הטווח העיקרי שלו נמצא בפרובינציות: צ'ובוט, סנטה קרוס, ריו נגרו וקצה נאוקן, לצד אוכלוסיות מבודדות בפרובינציות לה פמפה ומנדוסה. בית הגידול שלו כולל מישורי טרשים, כיסי סבך נמוכים וערבות-עשב של הפטגוניה והפמפס הדרומי, אזור שבו יש רוחות עזות וחורפים ארוכים וקשים.
אקולוגיה
האופוסום הפטגוני חי בבדידות ופעיל בעיקר בשעות הלילה. הוא מסוגל לקפוץ ולטפס בקלות על עצים, אך מעדיף לתור אחר רמשים ומכרסמים על האדמה. הוא חופר עם טפריו הארוכים בשלג ובאדמה כדי למצוא מחסה או כדי לגלות מכרסמים, לטאות ורמשים, ומתמודד עם טמפרטורות קרות במיוחד או מחסור במזון באמצעות כניסה למצב של קהיון; במצב זה, טמפרטורת גופו צונחת והוא נכנס למעין תרדמת קצרה שנמשכת בדרך כלל 2–7 שעות כדי לחסוך זמנית באנרגיה בתקווה שהמצב ישתפר לאחר מכן. במקרים קשים יותר, הוא עשוי לשהות בתרדמת עד 4 ימים. כדי להתמודד עם מחסור במזון, האופוסום הפטגוני צובר שומנים בזנבו העבה, שמשמש אותו כמאגר חירום בעת הצורך. עובי הזנב משתנה במידה ניכרת בהתאם לתדירות האכילה שלו. בשבי, אופוסומים פטגונים יצרו קינים מחומרים צמחיים, ובניגוד לרוב קרובי משפחתם, הם אינם מפגינים התנהגות תוקפנית בשבי כלפי אופוסומים מאותו המין.
בניגוד לרוב האופוסומיים שהם אוכלי-כל, האופוסום הפטגוני מוגדר כטורף, מאחר שמרבית תזונתו מבוססת על בשר והוא גם המזון המועדף עליו בשבי; בהתאם לכך יש לו התאמות מורפולוגיות קלאסיות של טורף בגולגולת ובשיניים. הוא צד בעיקר ציפורים קטנות, לטאות ומכרסמים למחייתו, אך אינו בוחל גם בחרקים ופירות כאשר הם זמינים. כאשר אפשרויות הציד מצטמצות בחורף, האופוסום מסוגל לצוד גם מתחת לשלג. טורפיו העיקריים של האופוסום הפטגוני הם אוח זוטר ותנשמת לבנה. האופוסום עלול להפיק סדרה של ציוצים וצווחות בתגובה לאיום, ובדומה למינים אחרים במשפחה, פוער את פיו כדי להתגונן ועשוי לנשוך כאשר אין לו אפשרויות בריחה.
האופוסום הפטגוני חי כאמור בבדידות, והזכרים והנקבות נפגשים רק בעונת רבייה. תקופת ההיריון קצרה יחסית, ובסיומה הנקבה ממליטה שגר של כתריסר וולדות או יותר שנתלים על בטנה. היא מניקה אותם במשך מספר חודשים, והם נגמלים בקיץ ובתחילת הסתיו בתקופה שבה יש שפע במזון.
מצב
האופוסום הפטגוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, והעדר אינדקציות לפגיעה משמעותית בו. אין איומים גדולים המרחפים על המין, אך האוכלוסיות הצפוניות מאוימות במידה מסוימת מאובדן בית גידול לחקלאות ורעיית חיות משק, והמגמה הכללית של האוכלוסייה נמצאת בירידה. האופוסום הפטגוני נמצא במספר אזורים מוגנים, ונדרשים מחקרים נוספים כדי לקבוע את היקף התפוצה של המין.
אביבה
אביבה (באנגלית: Aviva) היא חברת ביטוח בריטית רב לאומית אשר בסיסה בלונדון שבאנגליה. יש לה כ-33 מיליון לקוחות בכ-16 מדינות,שווי החברה. נכון למאי 2022 עומד על 15.6 מיליארד ליש"ט. בממלכה המאוחדת, אביבה היא המבטחת הכללית הגדולה ביותר, והיא החברה המובילה בביטוחי חיים ופנסיות.
המותג "Aviva" הוא פלינדרום על המונח הלטיני "viva" - לחיות/חיים.
אביבה מתמקדת גם בשווקים באירופה ובאסיה, ובמיוחד בשווקים הצומחים בסין, ודרום-מזרח אסיה. אביבה היא גם המבטחת הכללית השנייה בגודלה בקנדה. אביבה נסחרת בבורסה לניירות ערך בלונדון, ומנייתה נכללת במדד FTSE 100.
תאודור מומזן
ביוגרפיה
אביו של מומזן לא היה יכול להרשות לעצמו לשכור מורה לילדיו, ולימד אותם בעצמו בשעות הפנאי שלו. נראה שלאביו של מומזן הייתה השכלה וחיבה מסוימת לעולם ולשפות הקלאסיות, דבר שהשפיע עמוקות על בנו. במהלך ילדותו והתבגרותו למדו תאודור ואחיו גם באופן עצמאי, ויצרו לעצמם תוכנית לימוד פרטית. האחים הצליחו להרחיב את ידיעותיהם בספרות ובלשון הלטיניות והיווניות במידה שחרגה מעבר להשכלה הרגילה שלה זכו בני גילם בחינוך פורמלי.
רק כאשר הגיע מומזן לגיל 17, בשנת 1834, החל לקבל חינוך פורמלי, כאשר החל ללמוד, יחד עם אחיו טיכו, בגימנסיה שבעיר אלטונה, בזכות מלגה שקיבלו. בשנותיו בגימנסיה התבלט מומזן בלימודיו, והרחיב את הידע שלו בספרות עתיקה ובספרות צרפת ואנגליה. מומזן השתתף באופן פעיל באגודה מדעית שהקימו תלמידי הגימנסיה ואף שימש בה כמזכיר ויושב ראש. באפריל 1838 סיים מומזן את לימודיו בגימנסיה, ובאותה שנה נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת קיל. מומזן הצטיין בלימודיו והרחיב את ידיעותיו במשפט הרומי ובהיסטוריה של רומא. בין העבודות שחיבר בשנות לימודיו ניתן למנות את מחקרו על הטריבונים הארארים, עבודה על "השבטים הרומים מבחינה מנהלתית" (De romische tribus in adminsitarativer beziehung) ועבודתו על "האגודות הרומיות" (de collegiis et sodalieiis romanorum).
תחנתו הראשונה באיטליה הייתה פירנצה, שם עסק בעיקר במחקר על מכתבי קיקרו. מפירנצה הגיע מומזן לרומא, שם התקבל על ידי המכון הארכאולוגי הגרמני במקום, ועבד לצד חוקרים גרמנים בולטים נוספים, כגון חוקר האפיגראפיות וילהלם הנצן. במהלך שהותו ברומא החל מומזן לפרסם מאמרים בקצב הולך וגדל תחת חסות המכון. באותה תקופה גם נחשף מומזן להשפעתו של החוקר בארטלומיו בורגסי מסן מרינו, ששיטות העבודה החדשניות שלו בתחומי האפיגרפיה והנומיסמטיקה (חקר מטבעות) נחשבו בעיני מומזן למושלמות. מומזן ראה בבורגסי מורו ורבו, ואף חשף בפניו את תוכניתו רחבת היריעה לקבץ את כל הכתובות הלטיניות באוסף מקיף אחד ("אוסף הכתובות הלאטיניות"). מומזן החל לעבוד על אוסף זה באיטליה, לצד כתיבת מחקרו "הכתובות הלטיניות של ממלכת נאפולי". כמו כן ניצל מומזן את שהותו באיטליה להעמיק את לימודיו בחקר הניבים של עמי איטליה התחתית.
בשנת 1847 חזר מומזן לגרמניה ולעבודתו הקודמת כמורה בבית הספר לבנות בהמבורג. בשנת 1848 פרצו ברחבי ערי אירופה מהומות ומרידות אביב העמים ומומזן, כמו משכילים ואנשי רוח רבים בני התקופה, נטל חלק פעיל במאבק. אחרי שנפצע במהומת רחוב בהמבורג, התמנה לחבר מערכת של עיתון ממשלת שלזוויג הולשטיין המורדת. מאוכזב מהתנהלות התנועה, נטש אותה מומזן ועבר ללייפציג, שם התקבל לסגל האוניברסיטה המקומית. שלוש השנים בהן שהה בלייפציג היו שנות פריחה עבורו. הוא הוציא לאור בשנת 1852 את "הכתובות הלטיניות של ממלכת נאפולי", החל לכתוב את דברי ימי רומא, ופרסם מספר מאמרים ועבודות חשובות. דעותיו הליברליות והתנגשותו עם שלטונות פרוסיה הביאו לפיטוריו, לצד שני חברי סגל נוספים בשנת 1851. שנה לאחר מכן החל מומזן ללמד באוניברסיטת ציריך.
בשנת 1854 נשא לאישה את מארי ריימר (במהלך נישואיהם נולדו לזוג שישה עשר ילדים, שמהם שנים עשר הגיעו לבגרות), והוזמן לשמש כפרופסור קבוע למשפט הרומאי בברסלאו. בשנה זו יצא לאור הכרך הראשון של "דברי ימי רומא". מומזן קיווה שבברסלאו יוכל להמשיך בעבודתו על אוסף הכתובות הלטיניות, אך נאלץ לדחות את חלומו. בשנים אלה המשיך את עבודתו על הכרך השני של ההיסטוריה של רומא, שיצא לאור בשני חלקים בשנים 1855 ו-1856.
בשנת 1857 הוזמן מומזן על ידי האקדמיה הפרוסית למדעים לעבור לברלין, כחבר האקדמיה, לשם פרסום אוסף הכתובות הלטיניות, יצירה שעליה המשיך ועבד לאורך כל הקריירה המדעית שלו. הוא עבר לברלין בשנת 1858 ומשנת 1861 ועד סוף ימיו שימש פרופסור באוניברסיטת ברלין. שנים אלה היו השנים הפוריות ביותר בחייו המדעיים של מומזן, במהלכן הוא פרסם את חיבוריו ההיסטוריים החשובים ביותר: "משפט המדינה הרומי" בין השנים 1871–1888, ו"אוסף הכתובות הלאטיניות" בעריכתו, שהחל להופיע משנת 1863 ואילך.
במקביל לעבודתו המדעית, נטל מומזן חלק פעיל בחיים הפוליטיים של פרוסיה. הוא שימש כציר מטעם מפלגת הקדמה בבית הנבחרים הפרוסי בין השנים 1863–1866, ציר מטעם הליברלים הלאומיים בין השנים 1873–1879, וציר של פלג ליברלי שמאלני בין השנים 1881–1884. בפעילותו הציבורית התמקד בתחומי המדע והחינוך, אך התערב גם בנושאי מדיניות וחברה. מומזן היה חבר קבוע באופוזיציה, ולא חשש להביע ביקורת על דרכי התנהלות המדינה. התנגדויות אלה הגיעו לשיאן בחיכוך עם ביסמרק ב-1881 בקשר למדיניות מכסי המגן שזה הפעיל. התנגדותו של מומזן הובילה להשלכתו לכלא לתקופה קצרה באשמת הוצאת דיבה, עד שזוכה ויצא לחופשי. בסוף הקריירה הפוליטית שלו קרא מומזן לשיתוף פעולה בין הליברלים לבין הסוציאל-דמוקרטים.
בשנת 1899 יצא לאור ספרו "משפט העונשין הרומאי", האחרון שהודפס בחייו. שנה לפני מותו זכה מומזן בפרס נובל לספרות לשנת 1902. בהודעה לעיתונות שפרסמה האקדמיה השוודית, נומקה זכייתו במילים הבאות כך:
את עבודתו האחרונה, "הקודקס תאודסיאנוס", עליה עבד בהיותו מעל לגיל 80, לא זכה מומזן לראות בדפוס. הוא מת ב-1 בנובמבר 1903, בגיל 86.
עבודתו המדעית
תרומתו של מומזן להתפתחותה של ההיסטוגרפיה הרומית המודרנית הייתה עצומה. חוקרים רבים רואים בו אבי המחקר המודרני של רומא. מומזן חיבר והוציא לאור מעל לאלף עבודות, מאמרים ומחקרים, רובם פורצי דרך בסגנונם, בשיטות המחקר, ובניתוח ההיסטורי שהציעו. אף על פי שפרסומו הרחב בא לו בזכות חיבוריו על ההיסטוריה הרומית, תרומותיו הגדולות היו בתחומי חקר המשפט הרומי, וחקר האפיגראפיות (מחקר כתובות על אבן או עץ) שהוא היה אחד מחלוציו. חוץ משני ענפים חשובים אלו, עסק מומזן גם בענפיו האחרים של המחקר ההיסטורי המודרני, כגון חקר מטבעות, פרוסופוגרפיה (תולדות אישים), פאפירולוגיה וארכאולוגיה.
מאבק באנטישמיות
התיעוד הראשון שידוע על יחסו של מומזן לאנטישמיות היא הצהרה של אנשי ציבור ורוח משנת 1880, שעליה חתם, אשר תיארה את האנטישמית כ"חרפה לאומית" (כנגד הפטיציה האנטישמית). בשנת 1881 כתב מומזן את המאמר "משהו על היהדות שלנו" בה הוא יצא נגד האנטישמיות בגרמניה, והגיב על טענתו הגזענית של היינריך טרייצ'קה, "היהודים הם אסוננו". מומזן היה הנוצרי החשוב היחיד שהביע את התנגדותו לטרייצ'קה, עמיתו באוניברסיטת ברלין. הוא הכתיר את טרייצ'קה כ"נביאה האמיתי" של האנטישמיות החדשה, שאינה אלא "טירוף המוני". עם זאת, מומזן גם ביקר את היהודים: "שום משה לא יוביל אותם חזרה לארץ המובטחת. בין שימכרו מכנסיים או ימכרו ספרים, הם חייבים...לזנוח את מוזרותם". מומזן האמין בתרומתם החיובית של היהודים לגרמניה, ותבע השתלבות מלאה של היהודים בחייה. עם הקמת האגודה למלחמה באנטישמיות ב-1891 הצטרף מומזן לשורותיה, ושימש בה כחבר פעיל.
אוליבר קאן
במונדיאל 2002, הוא זכה בכדור הזהב של אדידס – פרס השחקן הטוב ביותר, (קאן הוא השוער היחיד בהיסטוריה שזכה בפרס זה) ובפרס יאשין – פרס השוער הטוב ביותר בגביע העולם בכדורגל, בו ספג רק שלושה שערים. הוא שיחק עם הנבחרת גם בטורינירים יורו 2000 ויורו 2004. בין השנים 1998–2002 נבחר ארבע פעמים ברצף לתואר שוער השנה באירופה. בתקופה זו נחשב בעיני רבים לשוער הטוב בעולם.
במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קאן שימש החל מינואר 2020 כחבר דירקטוריון בבאיירן מינכן, ב-27 במאי 2023 פוטר מתפקידו.
קרלסרוהה
קאן החל לשחק בקרלסרוהה כאשר היה בן שש, בקבוצה בה שיחק אביו רולף בשנות ה-60 של המאה ה-20. תחילה שיחק כשחקן שדה, ואחר כך הועבר לעמדת השוער. קאן הוקפץ לסגל הקבוצה הבוגרת של קרלסרוהה בעונת 1987/88, כמחליף לשוער הבכיר, אלכסנדר פמולה. בנובמבר 1987 ערך קאן את הופעת הבכורה בהרכב, בניצחון הביתי 4-0 על פ.צ. קלן. עם זאת, רק בשנת 1990 קאן הפך לשוער הבכיר של הקבוצה, תחת המאמן וינפריד שפר. קאן הפך עד מהרה לאחד השחקנים החשובים בקבוצה, שהיוותה קבוצה חזקה בגרמניה באותן שנים, ואף הגיע עמה לחצי גמר גביע אופ"א בעונת 1993/94, שם הודחה הקבוצה על ידי רד בול זלצבורג, כאשר בדרך לשם, קאן היה שותף למשחק שכונה "הנס של הווילדפארקשטדיון", בו הביסה קרלסרוהה את ולנסיה בתוצאה 7-0, לאחר הפסד 3-1 באצטדיון מסטאייה. הצלחתו של קאן בקרלסרוהה גררה התעניינות ממועדונים גדולים, ולאחר שנבחר בשנת 1994 כשוער השנה בגרמניה, ואף זומן לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 1994, עבר קאן לבאיירן מינכן בקיץ 1994.
באיירן מינכן
בקיץ 1994, לאחר שהצטיין במדי קרלסרוהה, הוחתם קאן במועדון הפאר באיירן מינכן, כמחליפו המיועד של השוער ריימונד אאומן. באיירן מינכן שילמה עבורו 4.6 מיליון מארק גרמני לקרלסרוהה, סכום עתק עבור שוער בימים אלה. קאן סבל בעונתו הראשונה בבאיירן מקרע ברצועה הצולבת, שהשבית אותו לאורך תקופה ארוכה, בה שימש השוער סוון שויאר כשוער הראשי. בעונתו השנייה של קאן בבאיירן מינכן, 1995/96, הקבוצה זכתה בגביע אופ"א לאחר ניצחון במפגש כפול על בורדו בשלב הגמר. בעונת 1996/97 זכה קאן באליפות הראשונה שלו במדי באיירן מינכן, ובגביע הליגה הגרמנית, ונבחר בפעם השנייה בקריירה כשוער השנה בגרמניה, לאחר שזכה כבר בתואר זה כששיחק בקרלסרוהה. זו הייתה זכייה ראשונה מתוך שש זכיות רצופות בתואר זה עבור קאן.
בעונת 1997/98 זכה קאן עם באיירן מינכן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על דיסבורג. בעונת 1998/99 זכה קאן באליפות הבונדסליגה, אך היה חלק מאחד המשחקים הטראומטיים ביותר בהיסטוריה של באיירן מינכן, שהובילה 1-0 בגמר ליגת האלופות 1999 מול מנצ'סטר יונייטד, אך הפסידה 2-1 לאחר שקאן ספג שני שערים בתוספת הזמן. על אף זאת, נבחר שוב קאן כשוער השנה בגרמניה. בעונת 1999/00 זכה קאן בדאבל, כשהקבוצה זכתה באליפות, וניצחה את ורדר ברמן בתוצאה 3-0 בגמר הגביע הגרמני. קאן נבחר בתום עונה זו ככדורגלן השנה בגרמניה. בעונת 2000/01 קאן ספג כרטיס אדום ביזארי, כאשר באיירן מינכן פיגרה 3-2 מול האנזה רוסטוק במשחק ליגה, ובהתקפה האחרונה במשחק קאן עלה לעזרת ההתקפה בבעיטת קרן לטובת באיירן מינכן, והבקיע שער בידו. עם זאת, קאן ובאיירן זכו בתום עונה זו באליפות השלישית ברציפות, אליה הוסיפו זכייה בליגת האלופות לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על ולנסיה בגמר ליגת האלופות 2001. קאן נבחר לאיש המשחק בגמר זה, בו הדף שלוש בעיטות של שחקני ולנסיה, ולאחר הניצחון הלך לנחם את שוערה של ולנסיה, סנטיאגו קניסארס, שאף הוא הציג משחק נהדר בגמר זה. בתום העונה, קאן נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה בפעם השנייה ברציפות. באותה שנה, זכה קאן עם באיירן מינכן בגביע הבין-יבשתי לאחר ניצחון בגמר על בוקה ג'וניורס, אך הפסיד לליברפול במשחק הסופר קאפ האירופי.
את עונת 2001/02 סיימו קאן ובאיירן מינכן ללא תארים, ובמקום השלישי בבונדסליגה, מרחק שתי נקודות מהאלופה בורוסיה דורטמונד ונקודה מהסגנית באייר לברקוזן. בעונת 2002/03 קאן היה חלק מעונה חלשה של באיירן מינכן בליגת האלופות, אותה סיימה מוקדם מהצפוי, עם שתי נקודות בלבד בשלב הבתים מתוך 18 אפשריות. למרות זאת, בתום אותה עונה זכתה באיירן מינכן בדאבל נוסף, לאחר זכייה באליפות בפער של 16 נקודות מהסגנית שטוטגרט, ובגביע הגרמני לאחר ניצחון 3-1 על קייזרסלאוטרן בגמר. בעונה זו קאן ביצע טעויות רבות, אך עדיין שמר על אפודת השוער הראשון. גם בעונת 2003/04 קאן לא חזר ליכולתו הקודמת, ואף ספג שער מבעיטה חלשה של רוברטו קרלוס מריאל מדריד בשמינית גמר ליגת האלופות, שבדיעבד גרמה להדחתה של באיירן מינכן מהמפעל. בעקבות כך, זכה קאן לביקורות שליליות רבות. באיירן מינכן נשארה בידיים ריקות בעונה זו גם בליגה וגם בגביע הגרמני.
בשתי העונות הבאות, קאן ובאיירן מינכן זכו בשני דאבלים רצופים, כאשר באיירן מינכן זכתה בשתי אליפויות ופעמיים בגביע הגרמני, לאחר ניצחונות בגמר של 2004/05 בתוצאה 2-1 על שאלקה 04 ובגמר של 2005/06 בתוצאה 1-0 על איינטרכט פרנקפורט. בשנת 2006, לפני משחק מול ארמיניה בילפלד, קאן נפגע בעינו מכדור ששלח אליו שוער המשנה מיכאל רנסינג במהלך אימון שוערים, ומסיבה זו החמיץ את המשחק, ורנסינג עמד בשער במקומו. בעונת 2006/07 כשלו קאן ובאיירן מינכן, שסיימו במקום הרביעי בלבד בבונדסליגה, ואיבדו את מקומם בליגת האלופות בעונת 2007/08.
קאן ערך 429 הופעות ליגה במדי באיירן מינכן, והוא ממוקם במקום השני בטבלת שיאני ההופעות של באיירן מינכן בבונדסליגה, לאחר ספ מאייר. לקאן סך הכל 557 הופעות ליגה במצטבר, בקרלסרוהה ובבאיירן מינכן יחדיו, נתון הממקום אותו במקום השלישי בטבלת שיאני ההופעות של הבונדסליגה בכל הזמנים, לאחר קרל היינץ קורבל ומנפרד קאלץ, והוא השוער עם מספר ההופעות הגדול ביותר בבונדסליגה. קאן אף מחזיק בשיא הבונדסליגה לשמירה על רשת נקייה, עם 197 משחקים כאלו.
קריירה בין-לאומית
קאן זומן לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 1994, כאשר עוד היה שחקן של קרלסרוהה, אך לא היה מועמד לשחק, שכן השוער הבכיר היה בודו אילגנר, ומחליפו הראשון היה אנדראס קפקה. ביוני 1995 ערך את הופעת הבכורה במדים הלאומיים בניצחון 2-1 על נבחרת שווייץ. קאן זומן לסגל הגרמני ליורו 1996, בו זכתה נבחרת גרמניה, אך לא שותף כלל, ושימש ביחד עם אוליבר רק גיבוי לאנדראס קפקה. גם את מונדיאל 1998 ראה קאן מהספסל, כאשר קפקה עדיין היה השוער הראשון.
לאחר פרישתו של קפקה מהנבחרת, קאן הפך באופן מיידי לשוער הראשון, ועמד בשער הנבחרת ביורו 2000, בו כשלה גרמניה והודחה כבר בתום שלב הבתים. לאחר הטורניר קאן ירש את סרט הקפטן מאוליבר בירהוף. בשנת 2001, קאן היה שותף לתצוגת נפל של הנבחרת, בתבוסה 5-1 לנבחרת אנגליה על אדמת גרמניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, שאילצה את נבחרת גרמניה לעבור מפגש פלייאוף כפול מול נבחרת אוקראינה, שבסיומו גרמניה ניצחה והעפילה למונדיאל 2002 עצמו. הציפיות מנבחרת גרמניה לקראת המונדיאל היו נמוכות, אך גרמניה הגיעה עד לגמר, כאשר קאן סופג שער אחד בלבד בששת המשחקים שקדמו לגמר. בגמר מונדיאל 2002 הפסידו קאן ונבחרת גרמניה בתוצאה 2-0 לנבחרת ברזיל. קאן שיחק פצוע בגמר זה, אך סירב לתלות את ההפסד בפציעתו. למרות ההפסד בגמר, קאן זכה בכל תואר אישי אפשרי במונדיאל זה, בו הציג יכולת מצוינת. קאן זכה בכדור הזהב לשחקן המצטיין, והיה השוער הראשון בהיסטוריה לזכות בפרס זה. קאן זכה גם בפרס יאשין (כפפת הזהב) לשוער המצטיין, ונכלל בנבחרת מצטייני הטורניר.
במונדיאל 2002, הוא זכה בכדור הזהב של אדידס – פרס השחקן הטוב ביותר, (קאן הוא השוער היחיד בהיסטוריה שזכה בפרס זה) ובפרס יאשין – פרס השוער הטוב ביותר בגביע העולם בכדורגל, בו ספג רק שלושה שערים. הוא שיחק עם הנבחרת גם בטורינירים יורו 2000 ויורו 2004. בין השנים 1998–2002 נבחר ארבע פעמים ברצף לתואר שוער השנה באירופה. בתקופה זו נחשב בעיני רבים לשוער הטוב בעולם.
במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
בשנת 2004 קאן השתתף עם נבחרת גרמניה ביורו 2004, אך כמו ביורו 2000, כשלה גרמניה והודחה כבר בשלב הבתים. לאחר טורניר זה, קאן העביר את סרט הקפטן למיכאל באלאק. בנוסף, פוטר מאמן הנבחרת רודי פלר, והוחלף ביורגן קלינסמן, שהנהיג שיטת רוטציה בין קאן, לבין השוער המחליף הוותיק שלו ינס להמן, על מנת לעודד תחרות בין קאן ולהמן, שהיו ידועים כמתחרים ויריבים עיקשים. הדבר נראה בגביע הקונפדרציות 2005, בו גרמניה סיימה שלישית וערכה חמישה משחקים, כאשר קאן ולהמן התחלקו במשחקים ביניהם ואף עם השוער השלישי טימו הילדברנד. באפריל 2006 הכריז קלינסמן כי להמן יהיה השוער הראשון של גרמניה במונדיאל 2006 שנערך בגרמניה. על אף שקאן לא הסתיר את חוסר שביעות רצונו מהחלטתו של קלינסמן, הוא הסכים לשמש שוער שני, ואף עמד מאחורי להמן, ובירך אותו על תצוגתו ברבע הגמר מול נבחרת ארגנטינה, בה הדף שני פנדלים בבעיטות ההכרעה, וסייע לגרמניה להעפיל לחצי הגמר. להמן המשיך לעמוד בשער גם בחצי הגמר, בו הפסידה גרמניה בתוצאה 2-0 לנבחרת איטליה. במשחק על המקום השלישי, בו ניצחה גרמניה 3-1 את נבחרת פורטוגל, הוחלט לכבד את קאן בחולצת ההרכב, בהופעתו האחרונה במדים הלאומיים. מיכאל באלאק אף ויתר עבורו על סרט הקפטן למשחק זה. קאן הצטיין במשחק זה, ולאחריו הכריז על פרישה מהנבחרת לאחר 86 הופעות, מתוכן 49 כקפטן. קאן מעולם לא זכה עם גרמניה במונדיאל, אך סיים פעם אחת במקום השני ופעם אחת במקום השלישי.
חיים אישיים
קאן נולד בקרלסרוהה, למשפחה עם שורשים בגרמניה ובלטביה. אחיו הגדול של קאן, אקסל, שיחק בקרלסרוהה כאשר זו שיחקה בליגת הבונדסליגה השנייה.
בשנת 2008 שימש קאן פרשן ואנליסט למשחקי נבחרת גרמניה ביורו 2008 עבור ערוץ ZDF הגרמני. בשנת 2009 שימש קאן חלק מצוות שיפוט של הטלוויזיה המרכזית של סין לאיתור השוער הסיני הצעיר הטוב ביותר. בשנת 2011 החל קאן במגעים עם ערוץ SAT 1 הגרמני ליצירה של תוכנית דומה בגרמניה.
בשנת 2009 דחה קאן הצעה של שאלקה 04 לשמש כמנג'ר בקבוצה.
בשנת 2010 קיבל קאן תואר מאסטר במנהל עסקים מאוניברסיטת האגן שבגרמניה, ובמקביל קיבל רישיון לאמן קבוצות כדורגל.
באפריל 2011 נקנס קאן בסכום של 125 אלף אירו על העלמת מס, מאחר שלא הצהיר על רכישה של מוצרי יוקרה בסך 6000 אירו בדובאי.
בשנת 2015 חברת משחקי המחשב קונאמי הצהירה שקאן יככב במשחק פרו אבולושן לשנת 2016 כאחת מאגדות הכדורגל של המשחק. ראוי לציין שמסיבה לא ידועה, קאן לא אישר עד אז להשתמש בשמו במשחקי מחשב ומשתמשים בשם ינס מאסטרמאן (מאסטרמאן הוא שם בדוי, וינס הוא שמו של יריבו המר ביותר, ינס להמן).
מגררת
מִגרֶרֶת (נקראת גם: מַגְרֶדֶת, פֻּמְפִּיָּה) היא כלי מטבח שמטרתו גירור מוצרי מזון לרצועות או ריסוקם לרסק. המגררת עשויה לרוב נירוסטה (אף שישנן מגררות פלסטיק) ועל דפנותיה בליטות ששפתיהן חדות המשמשות לחיתוך, ובצמוד להן נקבים שדרכם עוברות פיסות המזון החתוך. המגררת מיוצרת בגדלים שונים: המגררות הגדולות משמשות להכנת המזון, והקטנות משמשות בעיקר בעת הגשת המזון, כגון מגררת לגירור גבינה מעל פסטה.
מנוע פריסת תצוגה
מנוע פריסת תצוגה (באנגלית: layout engine, rendering engine), הוא רכיב תוכנה המפענח תוכן בשפת תגיות (כדוגמת HTML, XML, תמונות וכדומה) ומידע על פורמט ההצגה הרצוי (כמו CSS, XSL וכדומה) ומוציא כפלט מידע מעוצב שלרוב מוצג על הצג או מודפס.
בעבר היווה מנוע פריסת התצוגה חלק בלתי נפרד מהדפדפן, אולם עם התפתחות הקוד הפתוח ויישומים נוספים שהציגו תוכן בשפת תגיות, כגון תוכנות דואר אלקטרוני, הופרד מנוע הפריסה מהדפדפן והוא משרת מספר יישומים. דוגמאות למנועי פריסת תצוגה נפוצים הם:
נחל תענך
נַחַל תַּעְנַךְ הוא נחל אכזב בשומרון הצפוני ובעמק יזרעאל באזור חבל התענך, המהווה אחד מיובליו של נחל קישון.
דניאל בל
דניאל בֵּל (באנגלית: Daniel Bell; 10 במאי 1919 – 25 בינואר 2011) היה סוציולוג יהודי-אמריקאי, אחד הבולטים בחקר ההחברה הפוסט-תעשייתית, ובחקר אידאולוגיות פוליטיות. בשנות ה-40 של המאה ה-20 נחשב בל לאחד מחברי קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק, המרקסיסטים אך אנטי קומוניסטים, יחד עם בוגרים נוספים של הסיטי קולג' של ניו יורק, כמו נורמן פודהורץ, אירווינג קריסטול, נייתן גלייזר, קלמנט גרינברג, סידני הוק, אירווינג האו, סימור מרטין ליפסט ועוד, רובם ככולם יהודים שהוריהם היגרו ממזרח אירופה. במהלך שנות ה-60 הפכו רובם, בהם בל עצמו, בהדרגה, לאנשי ימין-מרכז ובהמשך לראשי הזרם הנאו-קונסרבטיבי.
ביוגרפיה
בל נולד ב-1919 בברוקלין, ניו יורק, לבנימין בולוצקי ואנה קפלן, יהודים יוצאי פולין. אביו נפטר בהיותו בן פחות משנה, ואמו גידלה אותו תחילה במעון יום ליתומים ולאחר מכן אצל קרובי משפחה. בן 13 הוא היה כשהיא שינתה את שם משפחתם מ"בולוצקי" ל"בל" ואז הוא גם הצטרף לראשונה ל"ליגה הסוציאליסטית לצעירים" ובהמשך היה לכתב ואחר כך גם עורך ביטאונה "המנהיג". הוא למד בקולג' העירוני של ניו יורק, וסיים את לימודיו שם ב-1939, כאחד מבני הדור השני של "האינטלקטואלים של ניו יורק". בניגוד למרבית חבריו, הוא העדיף להתכחש ליהדותו וכינה את עצמו אתאיסט. החל ללמד מדעי החברה באוניברסיטת שיקגו (1945 –1948) ובמקביל ועד 1956 שימש כתב לענייני עבודה ב"פורצ'ן". ב-1952 עבר ללמד באוניברסיטת קולומביה, שם גם סיים את הדוקטורט ב-1960. באותה שנה יצא לאור ספרו הראשון - "קץ האידאולוגיה", שהרעיון המרכזי שלו מבוסס על סדרת מאמריו מתקופתו ב"פורצ'ן", על ירידת השפעתה של האידאולוגיה ובעיקר זו המרקסיסטית, באמריקה. הוא התמנה כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה והמשיך ללמד עד 1969. ייסד ב-1965 יחד עם חבריו אירווינג קריסטול ודניאל פטריק מויניהאן את ה"פאבליק אינטרסט" – רבעון נאו-קונסרבטיבי רב השפעה, וכיהן בו כעורך שותף יחד עם קריסטול עד 1973, עת הוחלף על ידי חבר אחר לקבוצתם, נייתן גלייזר. בשנים 1969 - 1990 שימש פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
נחל תענך
ראשיתו של הנחל במספר אפיקים קטנים בין הכפרים עאנין וח'רבת א-טייבה שבצפון מערב הרי שומרון, ברום של כ-300 מטרים מעל פני הים.
דניאל בל
ביוגרפיה
בל נישא לאשתו הראשונה נורה פוטצ'ניק ב-1943, התגרש לאחר לידת בתו, נישא שנית, התגרש שנית ב-1949, ונישא בשלישית, באותה שנה, למבקרת הספרות פרל קצין, ממנה נולד לו בנו דייוויד בל, לימים היסטוריון ידוע בזכות עצמו.
דעותיו
בל כינה את עצמו "סוציאליסט בענייני כלכלה, ליברל בפוליטיקה ושמרן בענייני תרבות". תרומותיו המרכזיות של בל, אשר נוסחו בספריו, הפכו לאבני דרך בהגות הסוציולוגית. ספריו המרכזיים הם: "קץ האידאולוגיה" (1960), "הסתירות התרבותיות של הקפיטליזם" (1976), ו"ביאת החברה הפוסט תעשייתית" (1973).
נחל תענך
אפיקו של הנחל הוא בכיוון צפון מזרח, והוא עובר למרגלות תל תענך והכפר תיעניכ, בעמק המכונה "ואדי עזם". בהמשך נכנס הנחל לעמק יזרעאל, וחובר לנחל קישון בין היישובים דבורה וגדיש.
דניאל בל
דעותיו
הספר שהיקנה לו את עיקר פרסומו – "קץ האידאולוגיה" – מסביר מדוע המרקסיזם, שפעם היה הכוח המניע של השמאל כולו, הפך כיום לבלתי רלוונטי, משום שניתן לדעתו כיום לגשר על הפערים וחוסר השויון בחברה ובכלכלה גם בדרכים שונות מאלה שמציע מרקס.
בספרו "ביאת החברה הפוסט תעשייתית", בל תיאר סוג חדש של חברה. לטענתו, החברות הפוסט-תעשייתיות תהיינה מבוססות על מידע ומוכוונות שירותים. משמע, בניגוד לעבר, כאשר חברות ביססו עושרן על משאבים טבעיים כיהלומים, פחם וכדומה, חברות פוסט-תעשייתיות ייצרו ויפיצו מידע, ויהיו בהן יותר נותני שירותים מאשר נניח, חוואים או כורים. לפי בל, חברות פוסט-תעשייתיות תחלפנה את החברות התעשייתיות כמערכת הדומיננטית.
נחל תענך
שמו של הנחל הוא כשמה של העיר המקראית תענך, שלצד תלה הגדול הוא עובר.
דניאל בל
דעותיו
לפי בל, לחברה פוסט-תעשייתית שלושה מרכיבים:
מאז פרסום הספר, רבות מתחזיותיו של בל התאמתו: הוא צדק בתחזיתו אודות צריכה המונית, אך נכשל לחזות את המחיר החברתי לכך, כגון אובדן ביטחון תעסוקתי או אבטלה המונית. למרות זאת, עבודתו של בל מוערכת מאוד בשדה המחקר הסוציולוגי, בין השאר בזכות הבחנתו כי המודרניות הפכה לנרטיב מיושן.
יורם בן-זאב
יורם בן-זאב (נולד ב-20 ביולי 1944) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס, כיהן כשגריר ישראל בגרמניה.
ביוגרפיה
בן-זאב נולד בארץ ישראל ב-1944. הוא שירת כקצין בצה"ל ונפצע במהלך מלחמת ששת הימים. סיים תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון, מדע המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשרד החוץ החל לשרת ב-1973, שימש קונסול בהונג קונג, ב-1974 מונה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל במנילה שבפיליפינים. ב-1977 מונה לעוזר בכיר למנהל אגף המזרח התיכון במשרד החוץ, ב-1980 מונה לסגן דובר המשרד. בשנים 1981 עד 1985 שימש נספח לענייני תקשורת ויחסי ציבור בקונסוליה הישראלית בלוס אנג'לס. בשנים 1987 עד 1993 שימש יועץ לנשיא מדינת ישראל חיים הרצוג. לאחר חתימת הסכמי אוסלו מונה למתאם מיוחד לתהליך השלום בין ישראל לפלסטינים ובין ישראל ומדינות ערב. ב-1995 מונה לקונסול כללי בלוס אנג'לס. ב-1999 מונה לראש אגף צפון אמריקה במשרד החוץ, בתפקיד זה שימש יועץ לראש הממשלה אהוד ברק במהלך ועידת קמפ דייוויד (2000). בדצמבר 2007 מונה לשגריר ישראל בגרמניה, תפקיד בו כיהן עד 2012.
לאחר פרישתו ממשרד החוץ מונה לדירקטור בחברת אלביט מערכות.
יעקב עורב
יעקב (בודה) עורב (27 במרץ 1921 – 24 בספטמבר 1995) היה אגרונום ישראלי שהתמחה בניצול שיטפונות והשבחת מרעה, בייחוד באזורים צחיחים. מרכז חייו ועבודתו היה בנגב וב-1993 הוא זכה בפרס בן-גוריון המוענק לאישים שתרמו להתפתחות הנגב. היה ממיסדי קיבוץ שדה בוקר.
קורות חייו
עורב נולד בעיירה גולוב-דובז'ין שבפולין, בנם האמצעי של שמואל וחנה צ'רנוברודה. משפחתו עלתה לארץ ישראל ב-1935 לאחר שאבי המשפחה חש כי "האדמה בפולין מתחילה לבעור" והמצב טומן בחובו סכנה ליהודים. אבי המשפחה העביר גם לארץ ישראל את בית החרושת המשפחתי לגבינה, "מטע".
עורב למד בגימנסיה הרצליה וסיים בשנת 1939, מחזור כ"ז (נמנו על מחזורו גם אריה לובה אליאב ושמואל (שמוליק) שמעוני, בנו של הסופר והמשורר דוד שמעוני). את כינויו, "בודה" קיבל בזמן לימודיו בגימנסיה "הרצליה", מחברו שמוליק שמעוני. את שם המשפחה "צ'רנוברודה" היה קשה לחבריו בבית הספר לבטא והכינוי "בודה" נקלט מיד. היה חבר "ההגנה" מגיל 16.
בשנת 1941, במלחמת העולם השנייה, הוא התגייס לצבא הבריטי ולחם במספר חזיתות. לאחר שחרורו, בשנת 1943 החל ללמוד חקלאות; תחילה באוניברסיטה העברית על הר הצופים ולאחר מלחמת העצמאות בפקולטה לחקלאות ברחובות. את לימודיו סיים בשנת 1950 לאחר שהפסיק אותם לשנתיים כדי להצטרף לשורות הלוחמים במלחמת השחרור. עורב לחם בגדוד מוריה במסגרת חטיבת עציוני. בין היתר היה בגוש עציון ויצא משם עם השיירה האחרונה, שיירת נבי דניאל ב-27 במרץ 1948. חברו שמוליק שמעוני אמר לו, לאחר שנחלץ מהשיירה בחיים, כי הוא הפסיד הספד נפלא: "ב- 27 במרץ, במלאת לו 27 שנים, נפל בקרב".
הוא סיים את לימודיו ב-1950 ועבר לנגב. תחילה עסק בניסיונות באזור עין יהב וב-1952 נמנה עם מייסדי שדה בוקר. באותה עת הוא אף החל לעבוד במסגרת משרד החקלאות. לאחר שנתיים עזב את שדה בוקר ועבר להתגורר בבאר שבע.
מרכז עבודתו של עורב היה צמח המלוח הקיפח. הוא סבר כי שתילה נרחבת של צמח עמיד זה, באזורים חצי צחיחים בנגב, שאינם מתאימים לחקלאות בעל, תהווה פתרון לבעיית המרעה הקייצי באזורים אלו. באותן שנים גם הבדואים שבנגב התפרנסו מרעיית מקנה וגם חלק מהיישובים העבריים בנגב החזיקו בעדרי צאן ובקר שנסמכו על מרעה בשטחים לא חקלאיים.
עורב נשלח בשנת 1965 במסגרת מש"ב - המחלקה לשיתוף בינלאומי לניז'ר אשר במערב אפריקה, שם שהה עם משפחתו שנתיים. בניז'ר רבים זוכרים את עורב כ"איש שהביא לנו מים וחיים". בשנת 1972 נשלח מטעם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם לבוצואנה. הנסיעות לעבודה באפריקה היו דרושות לו להרוויח כסף לבניית הסכרים שיתפסו את השיטפונות שיוריקו את הנגב, מבלי להוביל מים יקרים כל כך מן הצפון. עורב פרסם מאמרים על חיזוי בצורת, הוציא חוברת ובה פירוט צמחי נוי שאינם זקוקים להשקיה מתמדת, כתב מדריך שדה לאזורים שחונים בהוצאת האו"ם ופרסם מאמרים רבים בנושאים מגוונים כגידול עז סיני בערבה, עדר הפרות הברהימיניות של נאות הכיכר, צמחייה ועצי נוי ללא השקיה ועוד.
נפטר בעיר מגוריו, באר שבע, בערב ראש השנה תשנ"ו, כ"ט באלול תשנ"ה, 24 בספטמבר 1995.
שדה בוקר
חיידק המדבר דבק בעורב בזמן לימודיו באוניברסיטה. הוא רצה להתגורר במקום שיש כדבריו "רק אדמה ושמים" ושכל מה שייעשה בו יהיה מבראשית. בשנת 1950 סיים עורב את לימודי החקלאות בפקולטה לחקלאות ברחובות ובירושלים ומחליט לעבור לנגב. לימים סיפר גם על שיר בוקרים שביטא את רצונו המיוחד במרחבים הפתוחים "don't fence me in" היה השיר ובתרגום חופשי "אל תגדרו אותי". לחבר ששאל אותו "מה פתאום לנגב? בנגב נרקבים!" ענה "בנגב לא נרקבים, בנגב מתייבשים..." ב-17 ביולי 1950 בודה נבחר על ידי משרד החקלאות להקים ולעמוד בראש תחנת הניסיונות בעין-וייבה היא עין יהב.
במקביל, בבואו לחופשות בתל אביב, שימש ביתו של עורב כמקום התכנסות ודיונים של חבורת המייסדים של שדה בוקר. ב-10 בינואר 1950 נקראו לביתו של עורב המייסדים, חגי אבריאל (איברל), יורם מור (מיצ'ק), אהרון ברוך (אהרונצ'ו), איתן מינץ, צבי וולטר, אמנון רבינוביץ', רפאל בכרך, דני הלל (בוגוסלב) ואלקנה פרויליך, לאספה בה הכריזו רשמית על הקמת האגודה שנרשמה בשם "שדה בוקר – חווה לגידול מקנה". את השם "שדה-בוקר" הציע בודה וההצעה התקבלה.
ב- 15 במאי 1952 עלה שדה בוקר על הקרקע. בטקס נכחו בין היתר משה דיין, אלוף פיקוד דרום ואהוד אבריאל, מנכ"ל משרד ראש-הממשלה. כשהאורחים חזרו צפונה נשארו להקים את היישוב החדש יורם מור (מיצ'ק), אהרון ברוך (אהרונצ'ו) ועורב (בודה).
בשנת 1954 הגיע דוד בן-גוריון להתיישב בשדה בוקר ולכבודו נטעה יחידת מילואים עצי סרק בשדרה מהכביש הראשי ליישוב. באותה העת היו מובילים את המים במיכליות מבאר שבע והשימוש בהם היה במשורה. בודה עקר את השתילים. "במצב המים של שדה בוקר", הסביר לבן-גוריון בשיחה ביניהם, "אין מקום לעצי סרק הזקוקים להשקיה מתמדת".
אספת החברים החליטה על סילוקו של בודה בשל עקירת עצי הסרק אולם ביטלה את ההחלטה לבקשתו של בן-גוריון. ביוני 1954, חצי שנה לאחר עקירת העצים, פרש בודה משדה בוקר זאת בשל מה שראה כסטייה מהדרך שבה החליט הגרעין המייסד ללכת. הצטרפותו של בן-גוריון ליישוב גרמה לשינוי בחייו: המוביל הארצי הוארך עד לשדה בוקר. בודה עזב את שדה בוקר ועבר לבאר שבע.
פרס בן-גוריון
ב-1993 הוא זכה בפרס בן-גוריון המוענק לאישים שתרמו להתפתחות הנגב:
ספנסר ג'ונסון
ספנסר ג'ונסון (באנגלית: Spencer Johnson; 24 בנובמבר 1938 - 3 ביולי 2017) היה סופר אמריקאי, שחיבר בעיקר ספרי עזרה, הגשמה עצמית וניהול. ספרו הידוע ביותר הוא רב־המכר "מי הזיז את הגבינה שלי?". ספריו נמכרו ביותר מ-40 מיליון עותקים ותורגמו ל-42 שפות. בערוב ימיו התגייר.
ג'ונסון נולד בדקוטה הדרומית. הוא בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת דרום קליפורניה (1963), ובעל תואר דוקטור ברפואה מהקולג' המלכותי למנתחים באירלנד. במהלך חייו גר בהוואי וניו המפשייר. מת בסן דייגו, קליפורניה, בגיל 78.
ספריו (רשימה חלקית)
מלבד ספריו כתב ג'ונסון גם סדרת ספרים לילדים. סדרה זו כוללת 43 סיפורים הכתובים כביוגרפיה פיקטיבית של דמויות שונות המשמשות כאלגוריה למעלות טובות.
מודרניזם קטלאני
מודרניזם קטלאני (קרוי גם מודרניסטה) הוא הווריאציה הקטלאנית של סגנון האדריכלות והאמנות פלסטית הנקרא בצרפתית "אר נובו", בגרמנית "יוגנדסטיל" ובווינה "הזצסיון הווינאי". הריכוז הגדול ביותר של מבנים בסגנון זה נמצא באזור האישמפלה בברצלונה. החוקרים אינם תמימי דעים באשר לתאריכי תחילת הסגנון וסופו, אולם רובם מסכימים כי הוא צמח בשנות השמונים של המאה ה-19 וגווע לפני 1930. הכל מציינים את התערוכה העולמית של ברצלונה (1888) כאירוע שהזניק את הסגנון לתודעה הבינלאומית.
מאפייני הסגנון
הסגנון שואב את השראתו מן הצומח ושם דגש על קווים טבעיים ומעוגלים, על צבעוניות רבה ועל חומרים פשוטים ומקומיים. בחלק מן החומרים נעשה שימוש לא שגרתי, כגון בנייה עירונית אלגנטית בלבנים אדומות שיועדו למבני תעשייה או ציפוי בקרמיקה צבעונית מזוגגת. כן נעשה שימוש ברשתות ברזל ופלדה מצופות בטון, עץ, זכוכית צבעונית ונחושת לצורך עיצוב וקישוט.
רקע
תקופת השקט הפוליטי היחסי שכונתה "אל טורנו פסיפיקו" הביאה לשגשוגו המהיר של מעמד הבורגנות העשירה, במיוחד בברצלונה (בראשם התעשיין העשיר אוסביו דה גואל, פטרונו של האדריכל אנטוני גאודי). עובדה זו, יחד עם המגרשים הגדולים שנוצרו כתוצאה מתכנון רובע אישמפלה, סיפקו עבודה בקנה מידה גדול לאדריכלים. הבורגנים, ובפרט בעלי הבתים הפונים לשדרות הראשיות של הרובע, פסץ' דה גראסיה ואבינגודה דיאגונל, ביקשו להרשים את עמיתיהם בחזיתות מרשימות. עם זאת, היצירתיות האדריכלית שהוגבלה במידת מה בעיצוב החזיתות פרצה בעיצוב מתחמים מוסתרים יותר כארובות שעל הגגות, האורוות והמרתפים, שחלקם משמשים כיום כמוזאונים. במקביל, חיפשה ספרד כאומה להחיות את סגנונה המקורי ה"מורי" באמצעי בנייה חדישים, תוך אימוץ מקומי של רעיונות האדריכלות הנאו-מורית. מתיחת קווים מאפיינים של הסגנון כגון עיטורים מהצומח וצבעניות רבה, תוך החירות שמאפשרים חומרי בנייה מודרניים כבטון, פלדה וזכוכית, הניבו את רעיונות המודרניסטה.
גם עיצוב הפנים הושפע מהסגנון, שנתן אותותיו בעיצוב המדרגות, המעקות, קישוט התקרות ואף הרהיטים.
Wolf Pack
Wolf Pack (בתרגום חופשי לעברית: להקת זאבים) היא סדרת דרמת נעורים על-טבעית אמריקאית, שנוצרה על ידי ג'ף דייוויס עבור שירות הזרמת המדיה "פרמאונט+" ומבוססת על סדרת ספרים באותו השם מאת אדו ואן בלקום.
הסדרה עלתה לשירות "פרמאונט+" ב-26 בינואר 2023.
פיתוח
בספטמבר 2021, נמסר כי ג'ף דייוויס, יוצר ומפיק סדרת הנעורים "זאב צעיר", שוקד על פיתוח סדרה המבוססת על סדרת הספרים "Wolf Pack" מאת אדו ואן בלקום עבור שירות הזרמת המדיה "פרמאונט+".
במהלך ריאיון בספטמבר 2022, הצהיר דייוויס הצהיר כי על אף ששתי הסדרות חולקות את אותן האולפנים באטלנטה ואת צוות ההפקה, כמו כן גם שתי עלילותיהן עוסקות באנשי-זאב מתבגרים, שתיהן נפרדות לחלוטין, ולכל אחת מהן מיתולוגיה ויצורים משלה.
ליהוק
ב-20 ביוני 2022, נמסר מטעם "פרמאונט+" על ליהוקם של קלואי רוז רוברטסון, בלה שפרד, ארמני ג'קסון וטיילר לורנס גריי לצוות השחקנים הראשי. ב-21 ביולי 2022, הופיעה שרה מישל גלר במהלך הפאנל של "זאב צעיר" בכנס הקומיק-קון, סן דייגו, במהלכו הודיעה על הצטרפותה לצוות השחקנים הראשי. ב-14 בספטמבר 2022, נמסר על ליהוקו של רודריגו סנטורו.
ב-7 באוקטובר, הכריזה "פרמאונט+" על צוות השחקנים המלא של העונה הראשונה.
צילומים
צילומי הסדרה החלו ב-21 ביולי 2022 והסתיימו באמצע נובמבר 2022. על אף שעלילתה של הסדרה מתרחשת בדרום קליפורניה ובסביבותיה, בחרו המפיקים לצלם באטלנטה, ג'ורג'יה, בשל תוכנית זיכוי המס של ג'ורג'יה עבור הפקות טלוויזיוניות, שקיזזה את עלות הצילומים ב-30% מהתקציב הכולל.
NSU
NSU הייתה חברה גרמנית לייצור אופניים, אופנועים וכלי רכב ממונעים מסוגים שונים.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1886 כיצרנית אופניים והמשיכה לייצור אופנועים משנת 1900 ואילך. חברה גרמנית זו החלה בייצור מכוניות בשנת 1906 ובהמשך דרכה ייצרה מגוון סוגי כלי רכב ממונעים עד ייצור הדגם האחרון והמפורסם, ה-Ro80, אשר היווה מרכיב משמעותי בנפילתה וסגירת מפעליה בשנת 1977.
ההשראה שהובילה לפיתוחם של דגמים חדשים נבעה מיצירת הקשר בין NSU לבין המהנדס פליקס ונקל, שהביא לפיתוחו של מנוע רוטארי חדש המכונה כיום מנוע ונקל. גם אז הצליחה חברת NSU לייצר רק שני דגמים אשר צוידו במנועי ונקל, הספיידר ונקל וה-Ro80, לפני שנקלעה שוב לקשיים ונמכרה בסופו של דבר לחברת פולקסווגן הגרמנית בשנת 1969. פולקסווגן החליטה למזג את NSU עם חברה אחרת שרכשה בשם 'אוטו יוניון' ולבסוף למכור את המכוניות תחת מותג של אחד מתתי החברות של 'אוטו יוניון' ששמו היה אאודי. מפעל נקרסולם המקורי של NSU משמש כיום את אאודי בייצור מכוניות היוקרה שלה.
ראו גם
אתר עם כל הפרטים הטכניים אודות דגמי ה-NSU
אלפונס אבאזה
אלפונס אבאזה (בצרפתית: Alphonse Abaza; 22 בפברואר 1909 – 10 בנובמבר 1984) היה רופא פנימי וצבאי צרפתי, ממוצא יהודי, יליד רומניה. הוא כיהן כפרופסור בקולג' לרפואה של צרפת בפריז.
ביוגרפיה
אלפונס אבאזה נולד ב-1909 בבוקרשט, בירת רומניה כבנם של נאיה אבאזה ואליזה לבית ברמן. אחרי לימודי רפואה בפריז, ב-1931 התחיל לימודיו בבתי החולים של פריז. ב-1934 קיבל אזרחות צרפתית. הוא סיים ב-1937 דוקטורט רפואה MD באוניברסיטת פריז עם עבודה בנושא "שחפת, גדילה והתבגרות – נתונים אנתרופומטריים וניסויים". בימי מלחמת העולם השנייה התגייס אבאזה לצבא הצרפתי. אחרי כיבוש צרפת על ידי הנאצים, חוק מדצמבר 1942 אסר עליו לעבוד כרופא בקרב האוכלוסייה הנוצרית. אבאזה התגייס לתנועת ההתנגדות האנטיפשיסטית וביוני 1943 חבר לכוחות "צרפת החופשית" בלונדון עם דרגת קפטן. בשנים 1945–1946 פעל אבאזה כסגן מנהל המחלקה לבקרה אפידמיולוגית ולמודיעין רפואי של אונרר"א, סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות, שפעלה בשנים 1943–1948. הוא התיישב בצרפת והמשיך בה בפעילות מקצועית ומחקרית בתחום הרפואה הפנימית. החל מ-1948 עבד כראש מחלקה רפואית בבית החולים בווילנב-סן-ז'ורז'. הוא כיהן כפרופסור בקולג' לרפואה בפריז. נפטר בפריז בשנת 1984.
תסמונת הוט-אבאזה
ב-1953 תיאר אבאזה תסמונת המתאפיינת בהשמנה מהירה, חמורה וחולפת של נשים בזמן היריון ובמיוחד אחרי לידה, שכונתה "תסמונת יאנג". היא התלוותה בתמותה מוגברת של העוברים או התינוקות, תינוקות בעלי משקל יתר מופרז עם גדילת יתר, העלולים ללקות בסוכרת, הפרשת יתר של חלב אצל האמהות. אבאזה ייחס אותה להפרשה מוגברת של הורמון הגדילה. התסמונת תוארה ב-1954 גם על ידי הרופא הבלגי ז'וזף-פייר הוט שייחס אותה לליקוי בקליפה של בלוטת יותרת הכליה. שם התסמונת כיום הוא תסמונת הוט-אבאזה או תסמונת יאנג.
חייו הפרטיים
לא השאיר ילדים. השאיר אחות – פליסיה קופה.
רשומות ההיסטוריון
מבנה
ביצירה 130 כרכים (או "מגילות" או "פרקים"), אשר מחלקים את החומר לקטגוריות הבאות:
סגנון
בניגוד לרשומות היסטוריות מאוחרות יותר אשר אימצו את ההשקפות הקונפוציאניות, וכמו כן טענו כי הקיסרים קיבלו את מנדט השמיים והשמיצו טוענים כושלים לכתר, ידועות רשומות ההיסטוריון בהיותן סיפורת אובייקטיבית וליברלית. תכונות אלו הועברו גם לסגנון הכתיבה של שירה ופרוזה בדורות הבאים.
רוב הכרכים של קטגוריית "הביוגרפיות המסודרות" מציגים תיאורים מלאי חיים של אירועים ודמויות. מעריכים כי הסיבה לכך נעוצה בסיפורים שעברו מפה לאוזן מימי קדם, ואשר שימשו בין המקורות ליצירה, אם כי בצורה מבוקרת על מנת לאזן בין האמינות והדיוק של המידע. לדוגמה, המידע על ניסיון ההתנקשות של גִ'ינְג קֶה בקיסר הראשון היה על פי המתואר עדות של עד ראייה שניתנה על ידי סבא-רבא של חבר של אביו של סְה-מָה צְ'ייֵן. אותו סבא-רבא שימש פקיד זוטר בחצר צ'ין ובמקרה נכח בטקס הדיפלומטי לכבוד גִ'ינְג קֶה.
ניתן לראות ברשומות ההיסטוריון כי כישוריו הדיפלומטיים של סְה-מָה צְ'ייֵן איפשרו לו להדגיש צדדים חיוביים של שליטים בביוגרפיות הקיסריות, ובמקביל להחדיר מידע שלילי לפרקים אחרים. לפיכך יש לקרוא את הרשומות במלואן על מנת לקבל תמונה מלאה. ישנם גם פרטים סותרים בחלקים שונים של היצירה, והדבר כנראה משקף מקורות שונים שבהם השתמש סְה-מָה צְ'ייֵן. הסתירות מרמזות שהיצירה לא עברה עריכה סופית.
מקורות היצירה
סְה-מָה היה בן לשושלת של היסטוריונים של קיסרי האן. אביו, סְה-מָה טָאן, שימש היסטוריון ראשי ובנו ירש את מקומו. לפיכך הייתה לסְה-מָה צְ'ייֵן גישה לארכיונים, צווים ורשומות של תחילת ימי שושלת האן, כמו גם לספרים עתיקים הרשומים על כפיסי עץ ובמבוק, אשר קדמו לתקופת האן. סְה-מָה צְ'ייֵן היה היסטוריון שיטתי וחשדן, הוא לא הסתפק בכתובים אלא גם טרח לראיין אנשים ולסייר ברחבי סין על מנת לאמת את המידע. לדוגמה, הוא כותב כי "שמע" שלשְׂיָאנְג יוּ' ולשליט האגדי שׁוּן היה אישון כפול בעין אחת. בפרק הראשון "רשומות חמשת הקיסרים" כתב "הגעתי במערב עד הר קוֹנְג והר דונג (בגאנסו), בצפון עד גְ'ווֹלוּ (בחביי), במזרח התקרבתי לים, ובדרום ליאנגצה ולנהר חְווָאי".
בפרק 13, "טבלת שושלת יוחסין של שלושת העידנים" הוא כותב "קראתי את כל שושלות היוחסין של המלכים (dieji 谍记) אשר בנמצא מאז זמנו של הקיסר הצהוב". בפרק 14, "תיעוד שנתי של האדונים הפיאודליים" נכתב "קראתי את כל הרשומות המלכותיות (chunqiu li pudie 春秋曆譜諜), עד זמנו של המלך לִי מג'ואו".
אמינות
ג'וזף נידהם ציין ב-1954 כי בניגוד אליו היו הרבה מלומדים שפקפקו בכך שרשומות ההיסטוריון מכילות מידע אמין לגבי תקופות רחוקות כמו זו של שלושים מלכי שושלת שאנג (סביבות 1600-1050 לפנה"ס). אותם חוקרים ציינו שלא ייתכן שלסְה-מָה צְ'ייֵן הייתה גישה לחומר כתוב אשר פירט היסטוריה שהתרחשה אלף שנים לפני זמנו. הגילויים הקשורים בעצמות הניחוש בחפירות באָנְיָאנְג בירת שאנג (היא יִין שׂוּ) תאמו לעשרים ושלושה משלושים המלכים המאוזכרים ב"רשומות ההיסטוריון". על פי נידהם תגלית ארכאולוגית זו מוכיחה כי לסְה-מָה "היו חומרים אמינים למדי בהישג יד - עובדה המדגישה שוב את החשיבה ההיסטורית המעמיקה של הסינים".
הכרך הראשון עוסק בתקופת חמשת הקיסרים. שם, מלבד אזכור קצר של שֶׁנּוֹנְג/קיסר הלהט, סְה-מָה צְ'ייֵן השמיט את שלושת המלכים שקדמו לחמשת הקיסרים תוך שהוא מודה כי מקורותיו היו בלתי אמינים. לא ידועה הסיבה לכך שהמקורות נחשבו בעיניו ללא אמינים, אף כי ידוע שמקורות שקדמו לזמנו כגון ספר הטקסים והשירים של צ'וּ סותרים זה את זה בנוגע לפרטי התקופה. סְה-מָה גם התעלם מתיאורים של כוחות ותכונות על-טבעיים שיוחסו לשליטי התקופה, בהיותם גיבורי תרבות. בכך ייתכן שנתן לאלים מראית עין של דמויות היסטוריות.
מסירה ותוספות מאוחרות
לאחר השלמת רשומות ההיסטוריון ב-91 לפנה"ס, כתב היד הכמעט-שלם הוחבא בביתה של בתו של סְה-מָה צְ'ייֵן, סְה-מָה יִינְג (司馬英), על מנת להימנע מהשמדתו בידי הקיסר ווּ ויורשו הקיסר גָ'או. "רשומות ההיסטוריון" הופצו לבסוף בתקופת שלטונו של הקיסר שׂוֵ'אן על ידי בנה של אותה בת, יָאנְג יוּ'ן (杨惲), אחרי 20 שנה שבהן הוסתרו.
מומחים תמיד היו חלוקים לגבי השינויים שנעשו בטקסט במהלך התקופה. ברור שהטקסט הושלם בסביבות 91 לפנה"ס, על פי המכתב לזֶ'נְאָן, אשר בו סְה-מָה צְ'ייֵן מציין את מספר הפרקים המדויק של כל חלק ביצירתו. לאחר מותו (כפי הנראה שנים מעטות לאחר המכתב), זכו אנשים מעטים לחזות ביצירה כולה, אולם עדיין נוספו לה מספר קטעים. ההיסטוריון לְיוֹ גְ'גִ'י (劉知幾, 661-721) דיווח על כחמישה עשר מלומדים אשר הוסיפו חומר לרשומות ההיסטוריון לאחר מותו של סְה-מָה צְ'ייֵן. רק התוספות של צ'וּ שָׁאוסוּן (褚少孫, c.105 - c.30 BCE) קיבלו ציון מפורש בדמות המשפט "מר צ'ו אמר" ("褚先生曰"). כבר במאה הראשונה לספירה טענו בָּאן בְּיָאו ובָּאן גוּ כי עשרה פרקים מרשומות ההיסטוריון חסרים. מספר רב של פרקים העוסק במאה הראשונה של שושלת חאן (הווה אומר המאה השנייה לפנה"ס) תואם לחלוטין לפרקים המתאימים ב"ספר חאן". לא ברור אם פרקים אלו הגיעו במקור מרשומות ההיסטוריון או מ"ספר חאן". החוקרים איב הרוואה (Yves Hervouet, 1921-1999) ואנתוני הולסווה (Anthony Hulsewé 1910-1993) סברו כי הפרקים האבודים מרשומות ההיסטוריון הושלמו בעזרת פרקים מ"ספר חאן".
מהדורות
העותק הנפוץ המוקדם ביותר של רשומות ההיסטוריון, בכתב יד, נוצר בתקופת שושלות הדרומיות והצפוניות (420–589 לספירה). המהדורה המודפסת המוקדמת ביותר, אשר נקראה "רשומות ההיסטוריון, מקבץ הערות" (史記集解) פורסם במהלך שושלת סונג הצפונית. מהדורת חְוָאנְג שָׁאנְפֿוּ, שהודפסה בתקופת שושלת סונג הדרומית היא המהדורה המוקדמת ביותר של "שילוב ההערות של שלושת המומחים" (三家注).
בתקופה המודרנית, פרסמה חברת הספרים ג'ונְגְחְווָה (中華書局) בבייג'ינג את הספר במהדורות של סינית מסורתית ושל סינית מפושטת. מהדורת "שילוב ההערות של שלושת המומחים" מ-1959 (מהדורה שנייה, 1982), אשר מבוססת על מהדורת בית ההוצאה לאור גִ'ינְלִינְג, מכילה הערות מובנות בטקסט ונחשבת למהדורה מודרנית בת סמכא.
אלו המהדורות הידועות ביותר של רשומות ההיסטוריון:
מהדורות מוערות
ישנן שלוש מהדורות מוערות ומבוארות ל"רשומות ההיסטוריון". חְוָאנְג שָׁאנְפֿוּ איחד את השלוש לכדי "שילוב ההערות של שלושת המומחים". לאחר יציאת גרסת שָׁאנְפֿוּ, הפכה "שילוב ההערות של שלושת המומחים" לקריאת חובה ללומדי "רשומות ההיסטוריון" ולומדי היסטוריה סינית עתיקה בכלל. במהלך שושלת צ'ינג פרסם לְיָאנְג יוּ'שֶׁנְג את "רישום הסתייגויות בנוגע לרשומות ההיסטוריון". בתקופה המודרנית, המלומד היפני טאקיגאווה קאמטארו (Takigawa Kametaro) פרסם ספר תחת הכותרת "מחקר טקסטואלי של ההערות לרשומות ההיסטוריון".
מרחב פתרונות
באלגברה ליניארית, מרחב הפתרונות, מרחב האפסים או הגרעין של מטריצה A הוא קבוצת כל הווקטורים שפותרים את המשוואה. כלומר זהו אוסף הפתרונות של מערכת המשוואות הליניאריות ההומוגונית המיוצגת על ידי A. את מרחב הפתרונות מסמנים. מרחב הפתרונות הוא תת-מרחב וקטורי של המרחב הווקטורי F^n, כאשר F הוא השדה שמעליו מוגדרות המשוואות, ו-n הוא מספר העמודות ב-A (שהוא מספר הנעלמים במערכת המשוואות). זאת משום שסכום פתרונות הוא פתרון, וכפל בסקלר של פתרון הוא פתרון.
אם T היא העתקה ליניארית שמיוצגת על ידי מטריצה A לפי בסיס סדור B של התחום של T, אז הוא מרחב וקטורי הקואורדינטות של הגרעין  לפי B, ושני המרחבים איזומורפיים.
הממד של נקרא האפסיות של A ומסומן. לכל מטריצה A עם n עמודות מתקיים, כאשר הוא דרגת A. המשפט המקביל להעתקות הוא , כאשר V הוא התחום של T.
לפי הגדרתו מרחב הפתרונות של מטריצה הוא מרחב הווקטורים העצמיים השייכים לערך עצמי 0. אם המטריצה היא מטריצה הפיכה מרחב הפתרונות מתנוון וכולל רק את וקטור האפס. מרחב פתרונות לעולם אינו ריק כי הוא תמיד כולל את וקטור האפס. באופן כללי, המרחב העצמי של ערך עצמי \lambda של מטריצה A הוא.
דירוג מטריצות מבוסס על הפעלת פעולות אלמנטריות על מטריצה שמשנות אותה, אך שומרות על מרחב הפתרונות שלה. שיטת הלכסון של גאוס מתבססת על כך לשם פתרון מערכות של משוואות ליניאריות; מביאים את המטריצה שמייצגת את המערכת למצב מדורג קנוני ממנו קל לקרוא את מרחב הפתרונות, שהוא אוסף הפתרונות למערכת.
דוגמה
נבחן את המטריצה. מערכת המשוואות המתאימה היא:
שפתרונה (0,t,-t), כאשר t פרמטר הנבחר בחופשיות. על כן מרחב הפתרונות הוא הישר במרחב התלת־ממדי העובר דרך (0,1,-1) והראשית. , שכן ישר הוא חד-ממדי.