cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פול קורקם
קשריו עם ישראל
קורקם ביקר בישראל ב-2013, אז הוענק לו פרס הארווי מידי נשיא הטכניון פרופ' פרץ לביא. בפברואר 2022 הוכרז כחתן פרס וולף לפיזיקה יחד עם אן ל'הולייר ופרנץ קראוס, והוא עתיד להגיע לישראל בשנית בחודש יוני 2022 למעמד הענקת הפרס.
סטלה דאלאס
התסריט מבוסס על הרומן "סטלה דאלאס" משנת 1923 של אוליב היגינס פרוטי.
העיבוד הראשון לרומן היה סרט אילם בשנת 1925. בשנת 1957 הופק רימייק לסטלה דאלאס בשם "סטלה" עם בט מידלר וג'ון גודמן בתפקידים הראשיים.
ברברה סטנוויק הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
אן אשלי הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
תקציר העלילה
סטלה מרטין (ברברה סטנוויק) היא בחורה צעירה ויפה שגרה עם הוריה ואחיה בעיירה קטנה במסצ'וסטס שרוב תושביה עובדים במנסרת עץ. היא שואפת להעלות את מעמדה החברתי. סטיבן דאלאס (ריצ'רד בויל) הוא המנכ"ל של המנסרה. הוא אביו של בנקאי עשיר שהתאבד לאחר שירד מנכסיו. בעקבות זאת גם בוטלו האירוסין של סטיבן לבחירת ליבו הלן והוא עזב הכל והתיישב בעיירה הזאת.
באמתלה של הבאת אוכל לאביה, היא מגיעה למנסרה ופוגשת "במקרה" את סטיבן הזקוק לבת זוג. מתפתח רומן שמסתיים בנישואין ובלידם בתם לורל "לולי".
הלידה גורמת לשנוי בהתנהגותה של סטלה. בניגוד לסטיבן הענוב והמנומס, היא מתחילה להתנהג באופן מוחצן במסיבות ומתרועעת עם בטלן ושתיין בשם אד מון (אלן הייל). סטיבן וסטלה לא מפסיקים לריב וכאשר הוא מקבל עבודה בניו יורק עם משכורת טובה, היא מסרבת לעבור לשם ונשארת בעיירה עם לורל. התנהגותה של סטלה היא מוחצנת ואנשים נרתעים ממנה. ביום ההולדת ה-13 של לורל הן מכינות מסיבה מושקעת ומצפות למוזמנים אבל אף אחד לא מגיע (כמו בהקיץ של אביה).
בניו יורק פוגש סטיבן את ארוסתו לשעבר הלן (ברברה או'ניל) שכעת היא אלמנה עשירה עם שלושה ילדים והקשר ביניהם נוצר מחדש. לורל המתבגרת (אן שרלי) מגיעה מדי פעם לבלות אתם והיא מתקבלת כחלק מהמשפחה.
סטיבן מבקש להתגרש מסטלה אך היא מסרבת והתנהגותה הופכת מוחצנת יותר. לורל מכירה את ריצ'רד (טים הולט) והרומן ביניהם מתהדק. סטלה מוזמנת לפגוש את אמו של ריצ'רד, ומגיעה לפגישה בשמלה צעקנית ובהתנהגות בוטה, כולם מצחקקים עליה ולורל בורחת מהמקום. רק אז מבינה סטלה שהתנהגותה גורמת נזק ללורל. היא נוסעת לניו יורק, נפגשת עם הלן ומשכנעת אותה לקבל את לורל כאחת מהמשפחה והיא מצידה תסכים לקבל גט מסטיבן שיוכל כעת להתחתן איתה. לורל מסכימה לעבור לגור בניו יורק. כאשר געגועיה לסטלה גוברים, היא מגיעה אליה וסטלה משקרת לה כי היא עומדת להינשא לאד ולעבור לדרום אמריקה. הקשר עם ריצ'רד מתהדק והם מחליטים להתחתן.
סטלה מוזמת לחתונה אבל לא רוצה "לקלקל" את החתונה בנוכחותה. היא עומדת בגשם בחוץ ומתבוננת דרך החלון הפתוח, בכומר המשיא את בני הזוג כשדמעות אושר זולגות מעיניה. זאת אחת הסצנות המפורסמות והמרגשות בהיסטוריה של הקולנוע.
יוניקה מינונה
יוניקה מינונה (ברומנית: Ionică Minune; נולד ב-13 בפברואר 1959) הוא שם הבמה של האקורדיוניסט הרומני אנה גאורגה (Ene Gheorghe), שכונה גם "מלך האקורדיוניסטים".
ביוגרפיה
אנה גאורגה נולד בכפר פייטרוסו, במועצה קוסטשט, במחוז בוזאו, במשפחה של צוענים מוזיקנטים. לסב של אנה גאורגה, הקובזר יון פטריקה (Ion Petrică), היו 11 בנים וכולם היו לאוטארים. כבר בגיל ארבע, בהדרכת אביו, התחיל גאורגה לנגן באקורדיון.
אנה גאורגה למד בבית הספר והיה תלמיד טוב, ששאף להיות שוטר, אולם אביו חלה ומת, והוא נאלץ בנסיבות אלה לצאת לעבוד כאקורדיוניסט, כדי לעזור בכלכלת המשפחה. בגיל 17 התחתן ועבר עם רעייתו לבוקרשט. הוא קיבל את כינויו, יוניקה מינונה (מינונה ברומנית פירושו "פלא") מחברו, נגן הצימבלום טוני יורדקה, שהתפעל מנגינתו, ונהג להציגו בשם זה בפני הציבור.
מינונה התפרנס היטב מנגינתו ולדבריו הרוויח יותר מזמרים והיה מקבל עבור ערב אחד יותר משכר חודשי של מנהל בית חרושת. מ-1979 התחיל להופיע גם מחוץ לרומניה, בצרפת, בספרד, באיטליה, ביפן, בגרמניה ואפילו במלזיה.
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים עבר מינונה להתגורר בצרפת ואפילו קיבל אזרחות צרפתית. בתקופה זו המציא את הסגנון המוזיקלי jazz manouche. ב-2006 שב והתיישב ברומניה.
מינונה חסר השכלה מוזיקלית מסודרת ואינו יודע לקרוא תווים. הוא אוהב בעלי חיים ומגדל כלבים וחתולים. מינונה אוהב ביגוד והנעלה איכותיים, של יצרנים מפורסמים ויש לו יותר מ-300 חליפות. פעם ייבא מיפן 2,5 טונות של בגדים ונעליים לצרכיו האישיים. יש לו גם מבחר גדול של שעוני יד, צמידים, מצתים, שרשראות וטבעות.
שלט חוצות
שלט חוצות הוא שלט פרסומת ענק המוצב במקום ציבורי. שלטי חוצות נמצאים לרוב בכבישים, בצמתים וברחובות שבהם תנועה רבה של הולכי רגל וכלי רכב.
שטחו של שלט חוצות שגרתי הוא כ-5–10 מ"ר, אך יש גם שלטים הגדולים במידה ניכרת מגודל זה.
שלטי חוצות סטטיים, המציגים מודעה אחת בלבד, עשויים מנייר או מפלריג. לוח אלקטרוני מאפשר שלטי חוצות דינמיים, שתוכנם משתנה ללא הרף. מבחינת תכנון פרסומי, שלטי חוצות מתוכננים להיות בולטים במיוחד ובעלי מסר קצר וקליט, מתוך הנחה כי הצופה נמצא בתנועה.
בנוסף לשלטי חוצות במיקום קבוע, על קיר בית שהוקצה לכך או במתקן שכל ייעודו הצגה של שלט חוצות, מוצבים שלטי חוצות באופן זמני בעת עבודות שיפוץ של בניין, לשם הסתרת הפיגומים.
בישראל
סעיף 214א לחוק העונשין קובע:
עבד אל-בהאא
עבדֻ אל-בהאא (פרסית וערבית عبد البهاء; נקרא בעברית גם עבדול בהאא; נולד בשם עבאס אפנדי; 23 במאי 1844 - 28 בנובמבר 1921) היה מנהיגה של הדת הבהאית לאחר מות אביו, בהאא אללה, מייסד הדת, שנפטר ב-1892. הקדיש את חייו לקידום אמונתו של אביו ועודד הקמה של מוסדות בהאיים מקומיים. לאחר שחרורו ממאסר יצא עבד אל-בהאא לסדרת מסעות במערב על מנת להפיץ את הדת מחוץ לגבולות המזרח התיכון. הוא מינה את נכדו שוגי אפנדי ליורשו.
תולדות חייו
נולד ב-1844 בטהראן כבנו הבכור של בהאא אללה, באותו יום שבו התרחשה הכרזת הבאב. שמו המקורי היה עבאס אפנדי, אך עם הזמן החליט לכנות את עצמו 'עבד אל-בהאא'- "משרתו של בהאא". הוא חונך על ידי אביו והושפע ממעמדו של בהאא אללה כמנהיג התנועה הבהאית הצעירה. הרדיפות שהיו מנת חלקה של המשפחה, וכן מעצרו של אביו, עיצבו את אישיותו. בדצמבר 1852, לאחר ארבעה חודשים שוחרר בהאא אללה מהכלא, וגורש מאיראן עם בני משפחתו. זמן קצר לאחר שהמשפחה הגיעה לבגדאד, נפרד בהאא אללה ממשפחתו ונדד להרי כורדיסטן לתקופה של שנתיים. באותה תקופה עבד אל-בהאא הקדיש את זמנו למדיטציה ולקריאה של כתבי הבאב. עבד אל-בהאא המשיך את נדודיו יחד עם אביו כשזה נשלח לאיסטנבול ב-1863, ולאחר מכן לאדירנה ולעכו. בתקופה זו היה עבד אל-בהאא לעוזרו המרכזי של בהאא אללה, והחל לרכז את מגעי הקהילה הבהאית עם העולם החיצוני.
שירותו לבהאא אללה
בשנים שלאחר חזרתו של בהאא אללה מכורדיסטן, עבד אל-בהאא הפך לנציגו ולמזכירו האישי. הוא היה צעיר משכיל שידע ערבית, פרסית וטורקית על בוריין. עבד אל-בהאא היה בעל תכונות דיפלומטיות מולדות ומילא בשביל אביו תפקיד של מעין שר חוץ הן ברמה של אדמיניסטרציה מקומית והן ברמה של השלטון המרכזי באיסטנבול. הוא הגן על אביו מפני מבקשי רעתו, ונהייה לדמות אהודה בקרב החסידים הבהאים. בעקבות הנדודים הרבים של משפחתו, עבד אל-בהאא חווה באופן אישי את הקשיים שהערימו מולם הרשויות המקומיות, ולכן פעל למען הצדק אל מול סוהרים אלימים ופקידים עוינים. נדיבותו, שירותו הבלתי-אנוכי ודבקותו בעקרון הצדק, הפכו אותו לדמות אהודה ונערצת.
שנות כהונתו המוקדמות
עבד אל-בהאא ומירזא מוחמד עלי, בניו של בהאא אללה, יועדו לרשת את אביהם בזה אחר זה. בהאא אללה הועיד את השניים לתפקיד בדברים שכתב בצוואתו "כתאב עהדי"- "ספר צוואתי". בהאא אללה כינה את עבד אל-בהאא "ע'צנ-י-אעט'ם", כלומר: ענף האל העצום ביותר, ואת מירזא מוחמד עלי "ע'צנ-י-אכבר", כלומר: הענף הגדול ביותר. בהאא אללה השתמש בשני שמות התואר הללו כדי לרמוז שעבד אל-בהאא יהיה ראשון יורשיו, וזאת משום שבערבית "אעט'ם" מייצג מימד גדול יותר מ"אכבר". מירזא מוחמד עלי פירש אחרת את צוואת אביו ולאחר פטירת בהאא אללה ב-1892, פרצה מחלוקת עזה בין עבד אל-בהאא ובין מירזא מוחמד עלי בעניין הירושה. מסופר שבאחד מביקוריו בחיפה, לאחר שנפגש עם מאמיניו, צעד עבד אל-בהאא חזרה למעונו. לא פעם, על-אף התנגדותו, מאמיניו שחששו לחייו התלוו אליו על-מנת לספק לו ביטחון. באחד הלילות, ניסה אדם בשירות מירזא מוחמד עלי להתנקש בחייו של עבד אל-בהאא. אחד ממלוויו הניס את המתנקש ורץ לבדוק לשלומו של עבד אל-בהאא. עבד אל-בהאא לא הראה שביב של פחד והמשיך בדרכו באצילות ובצניעות. בתחילת דרכו כיורש בהאא אללה, עבד אל-בהאא היה צריך להתגבר על האופוזיציה של אחיו מירזא מוחמד עלי ושל מתנגדים אחרים, אך לבסוף הצליח לבסס את מעמדו כמנהיג התנועה הבהאית.ממוזער|טקס הענקת תואר האבירות הבריטי לעבד אל-בהאא (בתאריך ה-27 באפריל 1920), בו מצולם, בנוסף, מחזיק את אות האבירות, מירזא בדיע בושרואי, אביו של חוקר הספרות האנגלו-אירית, [[סוהייל בושרוי|סוהיל בדיע בושרואי, יליד נצרת. מירזא בדיע בושרואי, שירת נאמנה את עבדול בהאא' במשך כל ימי חייו ושימש בתור פקיד אדמיניסטרטיבי בכיר בממשלת המנדט.
פעילותו
בזמן מלחמת העולם הראשונה, עסק עבד אל-בהאא בפעילות הומניטרית. אזור ארץ-ישראל סבל רבות מפגעי המלחמה; חלקים רבים של האוכלוסייה היו בלי אוכל ומים והיו חוסרים רפואיים. עבד אל-בהאא דאג לא רק לקהילה הבהאית הקטנה בארץ אלא היה פטרון של כל האזור הצפוני. הוא אפשר מעבר של סחורות בגשרים שהיו בשליטתו, תרם כסף לכל תושבי האזור והיה מאוד פעיל ברווחה היומיומית הבסיסית המקומית. בעקבות הפעילות הזו הוא קיבל את תואר האבירות הבריטי ב-27 באפריל 1920. עבד אל-בהאא פיקח על התפשטות הדת הבהאית לטריטוריות חדשות, כגון צפון אמריקה ואירופה, קיבל זרם קבוע של עולי רגל מהמזרח ומהמערב וביצע התכתבות ענפה עם הבהאים וחוקרים בכל חלקי העולם.
בניית היכל הבאב והבאתו לקבורה
ב-1891, במהלך ביקורו השלישי בחיפה, בהאא אללה הפנה את תשומת לבו של עבד אל-בהאא לקבוצת עצים, והורה לו לקבור את שרידי הבאב בסמוך אליה. ב-1898, שש שנים לאחר מות בהאא אללה, החל עבד אל-בהאא בקיום צוואת אביו: קבורת הבאב על הר הכרמל הוא קנה את הקרקע על הר הכרמל, וניגש למלאכת בניית ההיכל. מאז שהבאב הוצא להורג ב-1850, שרידיו נשמרו באופן חשאי על ידי מאמינים בהאים באיראן. לאחר מסע מורכב וקשה, הגיעו לבסוף שרידי הבאב לעכו בינואר 1899, הודות לסיועם של מאמינים בהאים בטהראן. בעקבות היחלשותה של האימפריה העות'מאנית, חשש הסולטאן עבד אל-חמיד השני ממרידות פוליטיות. לכן כאשר מירזא מוחמד עלי, אשר התנגד לעבד אל-בהאא, דיווח לשלטונות העות'מאניים שמאחורי הקמת ההיכל על ידי עבד אל-בהאא יש כוונות זדוניות, נפתחה חקירה בעניין. עבד אל-בהאא הוגדר כעציר פוליטי ונאסר עליו לצאת מתחומי העיר עכו. ב-1908, בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים אשר הובילה לשחרור העצירים הפוליטיים, השתחרר עבד אל-בהאא מההגבלות שהוטלו עליו, וסיים את מלאכת בניית היכל הקבר של הבאב על הר הכרמל.
מסעותיו של עבד אל-בהאא אל המערב
בשנת 1908, המהומות בבירה העות'מאנית הגיעו לשיאן בהפיכת הטורקים הצעירים. בעקבות המהפכה, שחרר הסולטן עבד אל-חמיד השני את כל האסירים הפוליטיים והדתיים של האימפריה. לאחר עשרות שנים של מאסר וגלות, עבד אל-בהאא היה אדם חופשי. ב-1910 יצא עבד אל-בהאא למסע ארוך, כשהמוקד הראשון היה מצרים. הוא שהה שם שנה, תוך שהוא מבלה את ימיו בפגישות עם דיפלומטיים, אנשי רוח, מנהיגים דתיים ועיתונאים. בשלהי הקיץ של 1911, הוא הפליג לאירופה. שהותו באנגליה הייתה מלאה בפעילות בלתי פוסקת שכללה קידום תורתו של בהאא אללה ויישומם לנושאים עכשוויים. ב-1912 נסע עבד אל-בהאא לארצות הברית ולקנדה, שם שהה כתשעה חודשים. הוא נסע מחוף לחוף, ופנה לקהלים רבים במטרה להפיץ את התורה הבהאית. לאחר מסע ארוך שכלל את מצרים, אירופה ואמריקה, שב עבד אל-בהאא לארץ ישראל. מסעותיו של עבד אל-בהאא תרמו באופן משמעותי להתפשטות תורתו של בהאא אללה ולהקמת קהילות בהאיות באירופה ובאמריקה. הוא זכה להערכה רבה בקרב הציבור בשל פעילותו למען קידום השלום, זכויות נשים, שוויון ועוד.
חיבוריו
כבר מגיל צעיר, עבד אל-בהאא הפגין יכולות מחשבתיות מרשימות. ב-1861, כשהיה בן 17, חיבר את החיבור הראשון שידוע לנו עליו, פרשנות על החדית' "הייתי אוצר גנוז" ("I was a Hidden Treasure"). המסורת מספרת שזהו משפט שנאמר מפי האל, ועבד אל-בהאא חיבר פרשנות ארוכה ומעמיקה עליו.
מעמדו של עבד אל-בהאא כמנהיג הקהילה הבהאית התחזק מאוד, הן בזכות תובנותיו הדתיות שיוחס להן מקור אלוהי, והן בזכות יכולותיו לפרש את יצירות אביו באופן שנגיש יותר למאמינים. יצירותיו של עבד אל-בהאא, אשר קיבלו תוקף של דברי נבואה, כוללות יותר מ-27,000 חיבורים שונים. הן כוללות כתבים ישירים שלו, הרצאות ונאומים שלו שסוכמו בידי אחרים ושיחות עמו שהועלו על הכתב. יצירותיו עסקו בביטול הפערים התהומיים בין עושר ועוני, שוויון בין גברים לנשים, הנהגת חינוך חובה, השכנת שלום אוניברסלי כמטרה עליונה ועוד.
בזכות כושר הביטוי העילאי של עבד אל-בהאא ונגישות כתביו ונאומיו למאמין הבהאי המערבי, הוא הפך למנהיגם הרוחני המרכזי של המאמינים הבהאים במערב.
שנותיו האחרונות
בזקנותו עבד אל-בהאא נשאר נמרץ להפליא. הוא היה אב אוהב לא רק לקהילה הבהאית בחיפה, אלא לקהילה הבהאית הבינלאומית המתפתחת. בתוך כתביו נמצאות הנחיות להקמת מסגרת ארגונית לקהילה הבהאית העולמית. ב-28 בנובמבר 1921 נפטר עבד אל-בהאא. בחייו הספיק לראות כיצד הדת הבהאית מתרחבת ומתקיימת ברחבי העולם. בהלווייתו השתתפו אלפי מאמינים בעלי רקע דתי שונה, וזאת כאות הערכה לפעילותו ולמאמציו לקידום אחדות האנושות. לפני מותו הוא מינה את שוגי אפנדי נכדו בן בתו הבכורה ליורשו. עבד אל-בהאא הובא לקבורה באחד מחדרי מקדש הבאב שעל הר הכרמל.
אי סוגיאמה
אָי סוּגִיָאמָה (ביפנית: 杉山愛; נולדה ב-5 ביולי 1975) היא טניסאית עבר יפנית, מהטובות והפופולריות במזרח הרחוק. סוגיאמה נולדה בטוקיו וכיום מתגוררת במושבה קאנגוואה שביפן. דורגה בשיאה (9 בפברואר 2004) במקום השמיני בעולם ביחידות, ובמקום הראשון בעולם בזוגות (23 באוקטובר 2000).
תחילת הקריירה
אי סוגיאמה החלה את דרכה בגיל צעיר בהדרכתה של אימה פוסקו, שהיא עצמה מדריכת טניס מקצועית באקדמיה "פלאם אינטרנשיונל לטניס" ביפן. במאי 1991, דורגה סוגיאמה במקום הראשון בעולם לנוער ובשנת 1992 החלה לשחק טניס מקצועי, כשמארגני טורניר טוקיו היוקרתי העניקו לה כרטיס חופשי למוקדמות, שם היא הודחה כבר בסיבוב הראשון. פריצתה הראשונה החלה כאשר העפילה בשנת 1993 מהמוקדמות לטורניר וימבלדון, וכבר אז הוכיחה כי מעבר להיותה טניסאית יחידים מצוינת, היא גם הולכת לכבוש את סבב הזוגות.
המשך הקריירה
סוגיאמה המשיכה לשחק בטורנירים השונים, אך לא באותה ההצלחה הן בטורנירי היחידים וגם בטורנירי הזוגות. תוארה האחרון של אי היה בגולד קוסט (אוסטרליה) בתחילת 2004. בשנת 2009 הכריזה סוגיאמה על פרישתה מטניס מקצועי.
רשימת תארים
בסך הכול מחזיקה אי סוגיאמה בשישה תוארי יחידים בקריירה וב-36 תוארי זוגות.
להלן תוארי היחידים של סוגיאמה:
טורסטן פינק
טורסטן פינק (בגרמנית: Thorsten Fink, נולד ב-29 באוקטובר 1967 בדורטמונד שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר ומאמן ויסל קובה בהווה.
ווטנשייד וקרלסרוהה
פינק גדל בבורוסיה דורטמונד, ועלה מקבוצת הנוער לקבוצת המילואים, אך לא הצליח להשתלב בקבוצה הבכירה, ובשנת 1989 עבר לוטנשייד 09 ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. כבר בעונה הראשונה שלו בקבוצה, סייע פינק לווטנשייד להעפיל אל הבונדסליגה, בה נשארה הקבוצה במשך ארבע עונות רצופות. בתום עונת 1994 ירדה ווטנשייד בחזרה לליגת המשנה, ופינק בחר לעזוב לקרלסרוהה. בווטנשייד פינק צבר בחמש עונות 162 הופעות וכבש 26 שערים. בקרלסרוהה שיחק פינק שלוש עונות והפך לבורג חשוב בקישור של הקבוצה. פינק כבש בקרלסרוהה 11 שערים ב-92 משחקים, ובקיץ 1997 עבר לבאיירן מינכן, לאחר שקיבל הצעות רבות.
באיירן מינכן
פינק שיחק שש עונות בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן, אך ירד לקבוצת המילואים בשנת 2003, ומדי פעם חזר לקבוצה הבכירה. פינק צבר 150 הופעות בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן והבקיע ארבעה שערים. עם באיירן מינכן זכה פינק בארבע אליפויות הבונדסליגה ושלושה גביעים מקומיים. בזירה הבינלאומית, פינק זכה עם באיירן מינכן בליגת האלופות בשנת 2001, אך לא שיחק במשחק הגמר נגד ולנסיה. פינק זכה באותה שנה בטורניר הגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון בגמר על בוקה ג'וניורס, כשהוא פותח בהרכב באותו משחק. בגמר ליגת האלופות 1999, בו הפסידה באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד משני שערים בתוספת הזמן, פינק נכנס כמחליף בדקה ה-80, והיה אשם באופן ישיר בשער הראשון כאשר לא הצליח להרחיק את הכדור מראיין גיגס שבישל את השער לטדי שרינגהאם.
בשנת 2006 פרש פינק ממשחק פעיל, כאשר לא הצליח להתגבר על פציעה בברך.
קריירה בינלאומית
פינק לא שיחק מעולם בנבחרת גרמניה, ולזכותו הופעה אחת בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 בשנת 1989.
פ.צ. בזל
בקיץ 2009 חתם פינק בפ.צ. בזל, שם אימן שנתיים. עם בזל זכה פינק בשתי אליפויות בליגת העל השווייצרית ובגביע אחד. לפינק הייתה שערורייה בבזל, שם הואשם בגזענות על ידי השחקן הזמבי פוואיו טמבו, שאף עזב את הקבוצה, לאחר שלטענתו פינק אמר לאחד מעוזריו שיורידו את הקוף מהעץ, בהתייחס לטמבו.
באוקטובר 2011 עזב פינק את פ.צ. בזל לטובת המבורג.
המבורג
המבורג פתחה את עונת 2011/12 עם שישה הפסדים משמונה משחקים, ופינק הוזעק מפ.צ. בזל להציל את המצב, וחתם לשלוש שנים. בתשעת המשחקים הבאים המבורג לא הפסידה, אך בכל זאת ניצלה בקושי רב מירידה אל הבונדסליגה השנייה לראשונה בתולדותיה. בעונה העוקבת המבורג סיימה שביעית, אך פינק היה רשום כמאמן על התבוסה 9-2 לבאיירן מינכן באליאנץ ארנה. בתחילת עונת 2013/14 פוטר פינק מהקבוצה עקב פתיחת עונה חלשה.
אפואל ניקוסיה
בינואר 2015 חתם פינק באפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית. פינק שמר על הקבוצה בצמרת, אך פוטר בחודש מאי באותה שנה בעקבות הפסד במשחק צמרת לאפולון לימסול, אף על פי שהקבוצה הייתה רק שתי נקודות מהמקום הראשון כאשר נשארו עוד שני משחקים לתום העונה.
אוסטריה וינה
במאי 2015, באותו חודש בו פוטר פינק מאפואל ניקוסיה, חתם באוסטריה וינה מהבונדסליגה האוסטרית לשנתיים, עם אופציה להארכה בשנה נוספת. בעונת הבכורה שלו באוסטריה וינה, 2015/16, סיים פינק עם הקבוצה במקום השלישי בליגה. בעונת 2016/17 פינק השיג הישג נאה עם אוסטריה וינה, כשסיים עמה במקום השני בבונדסליגה האוסטרית. בעונת 2017/18 רשם פינק רצף תוצאות חלשות ופוטר מהקבוצה בפברואר 2018.
גראסהופרס ציריך
באפריל 2018 מונה פינק כמאמן גראסהופרס ציריך מליגת העל השווייצרית, שהייתה שקועה בתחתית הליגה. פינק וגראסהופרס נשארו בליגה בתום עונת 2017/18. עונת 2018/19 הייתה עונה חלשה במיוחד עבור גראסהופרס ופינק, שפוטר במרץ 2019 לאחר שרשם רצף של שמונה משחקים בהם השיג נקודת ליגה אחת בלבד.
ונסן קאסל
ונסן קאסל (בצרפתית: Vincent Cassel; נולד ב-23 בנובמבר 1966 בפריז, צרפת) הוא שחקן קולנוע צרפתי זוכה פרס סזאר, ידוע בתפקידיו בסרטים "אחוות הזאבים", "אושן 12", "מחיר הבגידה", "סימנים של כבוד" ו"ברבור שחור".
ביוגרפיה
קאסל נולד בפריז בשם ונסן קרושון (Crochon) לעיתונאית סבין ליטקיו ולשחקן ז'אן פייר קאסל. לקאסל אח בשם מתיאס, ראפר בעל להקה בשם "Rockin' Squat", ואחות בשם ססיל, גם היא שחקנית קולנוע.
קאסל נישא בשנת 1999 לשחקנית ודוגמנית האיטלקייה מוניקה בלוצ'י, שאיתה הופיע במספר סרטים צרפתיים: "אחוות הזאבים", "דוברמן" ו"בלתי הפיך", הזוג הכיר בשנת 1996 על סט הסרט "הדירה". לזוג שתי בנות. ב 2013 הזוג התגרש. ב 2018 נישא לטינה קונאקיי.
קריירת משחק
תפקידו הראשון של קאסל בקולנוע הצרפתי היה ב-1995 בדרמת הפשע "השנאה". בסרט גילם קאסל את וינץ, צעיר יהודי היוצא עם חבריו סעיד ואיבֶּר למסע לילי שבמהלכו הם נתפסים בידי המשטרה, מאחרים את הרכבת האחרונה חזרה לביתם בפרבר, מנסים ללא הצלחה לגנוב מכונית ומתעמתים עם כנופיית גלוחי ראש. סרטים צרפתיים נוספים בהם הופיע קאסל היו "הדירה" שם גילם את מקס, איש עסקים מצליח שנקלע למשולש רומנטי והמותחן האלים "דוברמן" שבו משחק קאסל את דוברמן, מנהיג כנופיה שעוסקת בשוד בנקים.
את הופעתו הראשונה בהוליווד עשה קאסל בשנת 1998 בדרמה הביוגרפית "אליזבת", בסרט גילם קאסל את דמותו של אנרי השלישי, מלך צרפת. ב-1999 הופיע קאסל בסרטו של לוק בסון "ז'אן ד'ארק" בתור ז'יל דה רה, אביר צרפתי היוצא יחד עם ז'אן ד'ארק (מילה יובוביץ') להילחם בכיבוש האנגלי בתחילת המאה ה-14.
בשנת 2000 שיחק קאסל במותחן הפעולה "נהרות הארגמן", בסרט הופיע קאסל כשוטר צעיר ובודד בשם מקס בעל חושים חדים שהיה בעברו גנב מכוניות. הוא חוקר השחתת קברים לילית בידי חבורת מגולחי ראש, ובעיקר את חילול קברו של ילד קטן שנעלם לפני 20 שנה.
בשנת 2001 הופיע קאסל בפנטזיית האימה הצרפתית "אחוות הזאבים", בסרט הופיע קאסל כז'אן פרנסיס דה מורנז'יאס שנשלח על ידי מלך צרפת במטרה להרוג חיה נוראית שמטרידה את ההרים בדרום מערב צרפת. כן השתתף במותחן הקומי "על שפתיי" בו הוא מגלם את פול אנז'לי, עוזרה החדש של קלרה, עובדת כמזכירה בחברה גדולה, אותה מגלמת השחקנית עמנואל דבו. קאסל דיבב את רובין הוד בקומדיית האנימציה "שרק".
ב-2002 שיחק קאסל בדרמת הפעולה האלימה "בלתי הפיך", בסרט גילם את מרכוס, חברה של בחורה בשם אלכס (מוניקה בלוצ'י). כאשר אלכס נאנסת בידי סרסור יוצא מרכוס ביחד עם בעלה לשעבר של אלכס על מנת לנקום. ב-2004 השתתף קאסל בסרט ההמשך לקומדיית הפשע של סטיבן סודרברג "אושן 12", בסרט הופיע כפרנסואה טולור, "שועל הלילה", גנב רב פעלים המשתמש ביכולותיו הפיזיות. ב-2005 הופיע קאסל במותחן "מחיר הבגידה" בתור הנבל פיליפ לארוש, שודד סאדיסט שפועל עם אישה בשם ג'יין/לוסינדה (ג'ניפר אניסטון) הנראית תמימה לחלוטין אך מתבררת כמפתת עשירים סדרתית.
בשנת 2007 לוהק קאסל לתפקיד ראשי בדרמת הפשע של דייוויד קרוננברג "סימנים של כבוד", בסרט מגלם את דמותו של קיריל בנו קצר הרוח של סמיון, בוס המאפיה הרוסית בלונדון. כמו כן שיחק קאסל בסרט השלישי בסדרת סרטי הפשע של סטיבן סודרברג "אושן 13". בסרט חוזר קאסל לגלם את פרנציוס טולור "שועל הלילה" ומחליט לשתף פעולה עם טרי בנדיקט (אנדי גרסיה). בשנת 2008 אחרי שהיה מועמד שלוש פעמים, זכה קאסל בפרס סזאר על תפקידו בדרמת הפשע הביוגרפית המורכבת משני חלקים "אויב הציבור מספר 1". בסרט גילם קאסל את ז'אק מרין אויב הציבור מספר 1 בצרפת של שנות השבעים. במשך קרוב לשני עשורים, היה מרין עבריין בלתי ניתן לעצירה, הוא שדד בנקים, פרץ לבתים חטף אנשים וברח בכל הזדמנות שהייתה לו מבתי הכלא. כמו כן זכה על הופעתו בפרס לומייר. ב-2010 כיכב בדרמה של דארן ארונופסקי "ברבור שחור" בתור המנהל האומנותי של להקת המחול "ניו יורק סיטי בלט" תומא לֶרואה.
בשנת 2016 שיחק לצד מריון קוטיאר בסרט "זה רק סוף העולם" של הבמאי הקנדי קסבייה דולן.
התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן
התוכנית, שבה לומדים 15 סטודנטים מדי שנה, מיועדת לתלמידים בעלי עניין בנושאים בין-תחומיים ובעלי יכולות אישיות גבוהות. מטרתה לאפשר לתלמידים להתעמק בתחומי ידע שונים לפי תחומי העניין שלהם, להשוות בין המתודולוגיות שלהם ולהתמודד עם בעיות בין-תחומיות.
תוכנית הלימודים
משך התוכנית 4 שנים. על אף שבשל אופייה משתנה מסלול הלימודים מסטודנט לסטודנט, ניתן לחלק באופן גס את שנות הלימודים לשניים:
במסגרת התוכנית נחקרות שאלות מחקר המשלבות מספר דיסציפלינות. נושאים בינתחומיים לדוגמה שנחקרים על ידי תלמידי התוכנית הם שפה ומוח (תחום המשלב את מדעי המוח, פסיכולוגיה, ביולוגיה, פילוסופיה ובלשנות), מודלים חישוביים של התנהגות חיידקים, אינטליגנציה מלאכותית, אומץ לב מוסרי, בחינת הבסיס הביולוגי והפילוסופי לרגשות ולתודעה ועוד.
התוכנית אינה מיועדת לתלמידים המעוניינים להתמחות בתחום ידע אחד ספציפי, או לכאלה המבקשים לרכוש מקצוע כמו רפואה, עריכת דין או הנדסה.
קבלה לתוכנית
תהליך המיון לתוכנית כולל בין היתר ריאיון אישי ובחינת קונקורס. בניגוד לדעה הרווחת, אין נהוגים חתכי קבלה לפי ציונים, כגון בבגרות או בפסיכומטרי, ואלה מהווים רק גורם אחד המשוקלל יחד עם גורמים נוספים, כגון תחומי עניין, התנסות ולימודים קודמים במסגרות שונות, והפגנת סקרנות ויכולות למידה.
בתרבות
בשנת 2017 ראה אור בהוצאת קוראים ספרה של גלי וינרב "מצטיינים", העוסק בשני סטודנטים בתוכנית הבין-תחומית המגיעים מרקעים משפחתיים שונים מאוד הן מבחינה רגשית והן מבחינה סוציו-אקונומית, ובמהלך תקופת לימודיהם עוברים תהליך של חיפוש עצמי ונקשרים זה לזה.
אברהם וילנצ'יק
אברהם וילנצ'יק (1917 – 25 בפברואר 1943) היה איש לח"י שהוצא להורג על ידי אנשי לח"י בהרצליה בשנת 1943.
חייו
אברהם וילנצ'יק תושב הרצליה היה אחד מראשוני חברי לח"י, בתקופה שהלח"י נקרא עדיין "אצ"ל בישראל". הוא נעצר על ידי הבריטים חודשיים לאחר השוד בבנק אפ"ק שהתרחש ב-16 בספטמבר 1940, בו שדדו אנשי לח"י, לאור היום, סכום של 4,406 וחצי לירות (סכום השווה למיליוני שקלים של היום), בבנק אנגלו-פלשתינה, בסניפו ברחוב בן-יהודה בתל אביב.
מעצרו של וילנצ'יק היה ביחד עם מעצרם של עשרות מחבריו בפשיטה שערכה המשטרה בכל רחבי הארץ בנובמבר 1940. המעצר היה בהתאם לתקנות החירום המנדטורית ולווילנצ'יק יוחסה חברות בלח"י. הוא הוחזק במעצר במחנה המעצר בלטרון ולאחר מכן במחנה המעצר מזרעה ליד עכו. הוא שוחרר ממעצרו ב-20 בפברואר 1943, לאחר 26 חודשי מעצר. שחרורו התאפשר לאחר שראש המועצה המקומית הרצליה השתדל למענו אצל השלטונות, אך הוא חויב להתייצב פעמים בשבוע בתחנת המשטרה ביפו.
וילנצ'יק גילה עמדה נייטרלית במחלוקת שבין האצ"ל לבין הלח"י. בעת מעצרו בלטרון הוא סיפר לחבריו כי הוא עומד לפרוש מן הלח"י ולחזור לאצ"ל יחד עם חברי לח"י אחרים. לעומת זאת לטענת אנשי הלח"י הוא קנה את שחרורו מהמעצר בנכונותו למסור לבריטים מידע על הלח"י.
ד"ר שלמה רזניק, איש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, שחקר את נושא המחתרות וסופר אלמוני שכינה עצמו "י. עוקב", בספרו "המעש השחור", מסכימים כי המטרה העיקרית להתנקשות בחייו של אברהם וילנצ'יק הייתה לתת משמעות מפחידה לסיסמת הלח"י השאובה משירו של אברהם שטרן "חיילים אלמונים": "משורה ישחרר רק המוות" ("שורה" = שורת הלוחמים). זאת על מנת שחברי לח"י אחרים שחלפה בלבם במחשבה לעזוב את הלח"י יחשבו פעמיים לפני שיעשו כן.
לעומתם מתי שמואלביץ, איש הלח"י ולימים מנכ"ל משרד ראש הממשלה, סיפר כי בשנת 1969 הוא פגש בקצין לשעבר מן המודיעין הבריטי בארץ ישראל שסיפר לו כי אכן וילנצ'יק מסר מידע רב ערך לבריטים ובתמורה זכה לשחרור מהכלא.
תסמונת הבניין החולה
תסמונת הבניין החולה (באנגלית: SBS - Sick Building Syndrome) הוא מונח המתאר מצבים שבהם דיירי בניין סובלים מהשפעות בריאותיות חריפות הקשורות לזמן שהותם בבניין, מבלי שניתן להצביע על מחלה או גורם מסוים שהביאו לכך. דו"ח של ארגון הבריאות העולמי משנת 1984 העלה כי לגבי עד 30% מכלל הבניינים החדשים והמשופצים ברחבי העולם קיימות תלונות הקשורות לאיכות אוויר ירודה בבניינים.
נהוג לייחס את התסמונת לבעיות במערכת החימום, באוורור ובמערכות מיזוג האוויר. סיבות נוספות המוזכרות הן זיהומים הנוצרים מחומרי בניין, תרכובות אורגניות נדיפות, עובש, אוורור לקוי של אוזון (שייתכן ומגיע ממכונות משרדיות), כימיקלים תעשייתיים וחוסר באוויר צח.
לרוב ההתמודדות עם התסמונת נעשתה בדיעבד, באמצעות הגדלת כניסת אוויר צח מבחוץ, אולם בבנייה ירוקה נעשה ניסיון למנוע את הבעיה מראש באמצעות מזעור השימוש הממושך בתרכובות אורגניות וחיסול התנאים המעודדים צמיחה של עובש.
תסמינים
חשיפה של בני אדם לביו-אירוסולים תועדה כגורמת השפעות בריאותיות שליליות. ביניהן גירוי בעיניים, באף, בגרון ובעור; רעילות של מערכת העצבים ובעיות בריאות כלליות; תגובה של רגישות יתר; מחלות זיהומיות; ותחושות טעם וריח לא טבעיות.
תופעות אלרגיות מסוימות קשורות בנוכחות של פטריות וחיידקים באוויר לח של בנייני מגורים ומשרדים.
ארגון הבריאות העולמי סיווג את התסמינים לכמה קטגוריות כלליות, ביניהן: כאלה הקשורים בגירוי בריריות (גירוי בעיניים, באף ובגרון); כאלה הקשורים ברעילות של מערכת העצבים (כאבי ראש; עייפות ועצבנות); כאלה הקשורים באסתמה או דמוי־אסתמה (לחץ בחזה, אסתמה וצפצופים באוזניים); כאלה הקשורים ביובש של העור, תלונות גסטרואנטרולוגיה ועוד.
למרות פירוט זה, דיירים חולים בבניין יכולים לדווח על תסמינים שאינם נראים כקשורים, והמפתח לגילוי התסמונת הוא זיהוי שכיחות מוגברת של מחלות כלליות או התחלה של החמרה בתוך פרק זמן קרוב — בדרך כלל פרק זמן של כמה שבועות. לרוב הדיירים יחוו הקלה בתסמינים כשיעזבו את האזור המסוים, ועם זאת יכולים להיות השפעות ארוכות טווח על מערכת העצבים שאינן עוברות בעת עזיבת האזור.
גורמים
התסמונת יכולה להיגרם מאוורור לקוי, זיהומים כימיים ממקורות פנימיים או חיצוניים או מזהמים ביולוגיים. תרכובות אורגניות נדיפות שנחשבות זיהום כימי עלולות לגרום לתופעות חריפות בקרב הדיירים. חיידקים, עובש, אבקנים וכן וירוסים שונים עלולים לגרום לתסמונת.
ASHRAE זיהתה כי אוויר עירוני מזוהם שאינו עומד בתקני איכות האוויר EPA, דורש התקנה של מערכות סינון אוויר המבוססות על גז, עם מסנני פחם, ספוג וכדומה.
בנוסף קובעת ASHRAE כי גורם מפתיע נוסף לירידה בקצב האוורור נובע מעודף האנרגיה המושקעת לצורכי עמידה בתקני IAQ בשילוב עם שיפור באיכות וגימור הריהוט בבית וחומרי הניקוי.
מניעה
ייתכן שוני בדיווח על התסמונת בין המגדרים, שכן נשים נוטות יותר לדווח על תסמינים באופן כללי מאשר גברים. מאידך מחקרים מסוימים מצאו שלנשים אכן יש מערכת חיסונית המגיבה יותר וכי לנשים יש נטייה רבה יותר ליובש בריריות ואדמומיות בפנים. בנוסף ייתכן כי נשים נחשפות יותר לגורמים סביבתיים שכן יותר מהן עוסקות בעבודות פקידותיות ונחשפות למיכון משרדי, בעוד שגברים לעיתים קרובות יותר עובדים בחוץ.
היסטוריה
בשלהי שנות ה-70 דווחו תסמינים לא ספציפיים על ידי דיירים בבתים שזה עתה נבנו, משרדים ומרפאות. בתקשורת התייחסו למכלול תופעות אלו כאל "מחלת המשרד" (office illness). המונח "תסמונת הבניין החולה" נטבע על ידי ארגון הבריאות העולמי בשנת 1986, כאשר הארגון העריך כי 10-30% מבנייני משרדים חדשים שנבנים במערב "סובלים" בעיות אוויר תוך-מבני.
כבוד (סרט)
כבוד הוא סרט פשע ישראלי שיצא לאקרנים ב-2010 בבימויו של חיים בוזגלו, עם זאב רווח, עמוס לביא, שמיל בן ארי וחיים זנאתי בתפקידים הראשיים.
תסמונת הבניין החולה
היסטוריה
סביבות תוך-מבניות ברמת תחזוקה ירודה משכו את תשומת הלב של חוקרים. כך למשל מחקר אלרגיה בשוודיה (SOU 1989: 76) מיתג "בניין חולה" כגורם למגיפות אלרגיה, מה שביסס את החששות שהיו קיימים קודם לכן. על כן בשנת 1990 בוצע מחקר מקיף אודות תופעת "בניין חולה" במסגרתו נבדקו באופן נרחב גורמים פיזיקליים וכימיים שונים המצויים בבניינים. הבעיה קיבלה תשומת לב מודגשת יותר ויותר בתקשורת ותוארה כ"פצצת זמן מתקתקת" וכמות המחקרים בנושא הלכה וגדלה.
חוק התארים 1963
ויתור על תואר
החוק נחקק כתוצאה משתדלנות של טוני בן שהיה חבר בית הנבחרים הבריטי מטעם מפלגת הלייבור. ב-1960 אביו נפטר והוא ירש ממנו את התואר ויקונט סטרנגייט'. כפועל יוצא הוא איבד את מושבו בבית הנבחרים - מכיוון שאדם בעל תואר אצולה לא יכול להיות חבר בו - והפך אוטומטית לחבר בית הלורדים. בן לא היה מרוצה מכך, וכתוצאה משתדלנותו נחקק חוק שמאפשר לאדם לוותר על תואר שקיבל בירושה.
האציל שמעוניין לוותר על תוארו חייב לעשות זאת בתקופה של שנה לאחר שירש את התואר או אם היה צעיר מגיל עשרים ואחד לעשות כך שנה לאחר שהגיע לגיל הזה. אנשים שירשו תואר לפני חקיקת החוק ומעוניינים לוותר עליו צריכים לעשות זאת בטווח של שנה מחקיקת החוק.
כבוד (סרט)
ב-2011 הופקה סדרת הטלוויזיה המבוססת על הסרט בשם "הכבוד של מרציאנו", גם היא בבימויו של חיים בוזגלו ובה השתתפו רוב שחקני הסרט.
חוק התארים 1963
ויתור על תואר
הוויתור על התואר הוא בלתי הפיך ומזמן הוויתור בעל התואר לשעבר ואשתו לא זכאים לעשות שום שימוש בתואר או ליהנות מכל הטבה שנובעת מהחזקת התואר, ובאופן דומה לא חלות עליהם ההגבלות שנובעות מהחזקה בתואר האצולה. כמו כן אי אפשר להעניק לאדם שוויתר תואר אצולה העובר בירושה נוסף. עם מותו של האדם שוויתר התואר עובר לאדם הבא אחריו בסדר הירושה לתואר האצולה שעליו הוא ויתר.
תסמונת הבניין החולה
היסטוריה
בשלהי שנות ה-90 נוצרו ספקות לגבי תקפות המושג "בניין חולה". בעבודת דוקטורט שהוגשה בסטוקהולם בשנת 1999 נבדקה המתודולוגיה של המחקר הקודם. כמו כן מחקר דני משנת 2005 הראה פגמים בניסויים הקודמים. בעקבות כך הוצע לקבוע כי תסמונת הבניין החולה אינה באמת תסמונת עקבית ואינה מחלה הניתנת לאבחון באופן אינדיבידואלי. בשנת 2006 המועצה הארצית השוודית לבריאות ורווחה המליצה בכתב העת הרפואי Läkartidningen כי "תסמונת הבניין החולה" לא תשמש כאבחנה קלינית תקפה. מהלכים אלו הביאו לכך כי ירדה משמעותית הנטייה להשתמש במונחים כגון "בניינים חולים" ו"תסמונת הבניין החולה" במחקרים. יחד עם זאת, הרעיון נותר בתרבות הפופולרית, ככזה שיוצר התייחסות לקבוצת סימפטומים הקשורים להנדסת מבנים בכלל וסביבות עבודה ירודות בפרט. "בניין חולה" כיום הוא, אפוא, ביטוי המשמש בעיקר בהקשר של בריאות במקום העבודה והמגורים.
חוק התארים 1963
בית הלורדים
מאז האיחוד של ממלכת סקוטלנד וממלכת אנגליה נקבע שלא כל האצילים הסקוטיים יוכלו לשבת בבית הלורדים של המדינה המאוחדת אלא שמספרם יוגבל לשישה עשר, שיבחרו על ידי אצילי סקוטלנד לכהן בבית הלורדים. החוק ביטל את ההסדר הזה והשווה את מעמדם של האצילים בסקוטים בבית הלורדים לזה של האצילים האנגליים והבריטיים.
כבוד (סרט)
תקציר העלילה
משפחות מרציאנו וברדוגו הן משפחות פשע ישראליות ממוצא מרוקאי. יש ביניהן מאבקי שליטה בעיקר על בתי קזינו באירופה. המשטרה בראשות קצין המשטרה נפתלי (אורי אברהמי) המכונה "שטרודל" (רמז לקצין המשטרה אפרים ארליך "קרמשניט") מנסה להילחם בהן וקוצר הצלחה חלקית.
תסמונת הבניין החולה
היסטוריה
תסמונת הבניין החולה נדדה במהירות מהתקשורת לבית המשפט, שכן מהנדסים ואדריכלים הואשמו ברשלנות שהביאה לתסמונת, מה שגרר גם את חברות הביטוח שביטחו את אנשי המקצוע. ההליכים המשפטיים הסתמכו על עדים מומחים, רפואיים וטכניים, יחד עם מנהלי בניין, קבלנים ויצרנים של חומרי גמר וריהוט, שהצביעו על קשר סיבתי. הליכים אלו הסתיימו בדרך כלל בהסכמי פשרה שלא כללו קביעות נחרצות וגורפות. חברות הביטוח נדרשו לקשר בין טיעוני הגנה הנסמכים על תקנים מקצועיים לבין קביעה של בית משפט כי בבניין מודרני אטום, על מערכות האוורור והמיזוג לייצר אוויר הראוי לנשימה על ידי אדם. ASHRAE נטלה על עצמה משימה ליצירת תקן לאיכות אוויר תוך-מבני - (IAQ (Indoor Air Quality.
כבוד (סרט)
תקציר העלילה
לאון מרציאנו (זאב רווח) הוא ראש משפחת הפשע מרציאנו אותה הוא מנהל עם בניו דניאל (חיים זנאתי), ססי (רפי אמזלג) והיועץ שלו מישל (ז'יל בן דוד). הוא מקפיד על משמעת וסדר במשפחת בעיקר בקידוש של ערב שבת בו יושבים כולם עם שומרי ראש שעומדים בשני הצדדים, ומחכים לקבל חתיכה מהחלה אותה בוצע הבוס לאחר שהוא מקדש על היין.
תסמונת הבניין החולה
היסטוריה
המחקר האמפירי של ASHARE קבע כי תקן לאיכות אוויר "מקובלת" הוא פונקציה של קצב תחלופת אוויר חיצוני (אוויר צח). ASHRAE קבעה רמת פחמן דו-חמצני של PPm 1,000 שתנוטר באמצעות פריסה רחבה של חיישני בקרה ברחבי המבנים, כדי להבטיח תאימות. קביעת תקן זה הביאה ככל הנראה לסיומה של מגפת תסמונת הבניין החולה. לאורך השנים, חומרי הבניין הותאמו ביחס לפוטנציאל פליטות, העישון נעלם מבניינים, האוורור הותאם יותר ויותר לתקן שנקבע להתקנה ותחזוקה. לפי ASHRAE כל אלו תרמו למגמה של שיפור באיכות האוויר התוך־מבני שהגיעה בכמות הולכת וגדלה של בניינים, לרמה של "מקובל".
כבוד (סרט)
תקציר העלילה
באותו זמן מתנהל קידוש גם אצל משפחת ברדוגו, משפחת פשע שבראשה עמוס ברדוגו (עמוס לביא) ואחיו הרצל (שמיל בן ארי). הרצל נמצא כעת במאסר ועמוס נעזר באח מוסף, מיכאל (אייל רוזלס). עמוס נשוי לריימונד (אוולין הגואל) אך בוגד בה עם נערת הליוי ורוניקה (מרינה שויף).
לאון נראה חביב כלפי חוץ אך קשוח וחסר מצפון. כאשר הוא מארח על היאכטה שלו "ידיד" ותיק (אהרון איפלה) הוא מזכיר לו ביצוע רצח לפני 40 שנה ודוקר אותו למוות. בתו רונית (מורן אטיאס) מתאהבת בחשאי בלולו (אריק משעלי) שעובד עם משפחת ברדוגו. הוא נחטף ודחפור דורס אותו למוות. דניאל מביא את רונית אחותו לצפות בגופתו כדי שלא "תחטא" שוב. את בנו ססי מדיח לאון מתפקידו לאחר שהסתבך בעסקת סמים ללא רשותו.
על עניין של שליטה בקזינו בסרביה מתחוללת מלחמה בין שתי המשפחות. מירו מרציאנו (לירון לבו) הוא היחיד מהמרציאנים שלא נגרר לפשע. הוא כעת סרן בצנחנים וחותר להפסיק את המלחמה. גבי ברדוגו (נטלי עטיה) היא עורכת דין והיחידה מהמשפחה שלא נגררה לפשע. מירו נפגש עם גבי ומשכנע אותה לפעול למען סולחה.
מירו וגבי מצליחים לשכנע את משפחותיהם לערוך סולחה. הסולחה נערכת בים המלח בתיווכו של עורך דין (ששי גז).
מריה יוזפה, דוכסית בוואריה
מריה יוזפה, דוכסית בוואריה (בגרמנית: Maria Josepha von Bayern; 20 במרץ 1739 - 28 במאי 1767)  הייתה בתו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואשתו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה
מריה יוזפה נולדה ב-20 במרץ 1739 בארמון נימפנבורג, מינכן, לקרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה ומריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ווילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג.
ב-13 בינואר 1765 התחתנה מריה יוזפה עם יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשר התאלמן שנתיים קודם מאשתו הראשונה איזבלה, נסיכת פארמה, וב-25 בינואר באותה שנה מומשו הנישואים בווינה. נישואי הזוג לא היו מאושרים, ואף לא נולדו להם ילדים.
ב-18 באוגוסט 1765 מת חמיה פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעלה הוכתר כיוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1767 פרצה מגפת אבעבועות שחורות, וב-28 במאי באותה שנה מתה מריה יוזפה בארמון שנברון, וינה.
בשנת 1779 פרצה מלחמת הירושה הבווארית, שבה טען יוזף השני לזכותו על בוואריה בשם אשתו המנוחה מריה יוזפה.
חוק יסוד: הממשלה (בחירה ישירה)
חוק יסוד: הממשלה שנחקק ב-1992, שידוע גם בשם "חוק הבחירה הישירה", אמור היה להיות השלב הראשון ברפורמה שהוצעה בשנות ה-90 בשיטת הבחירות בישראל. בעקבות כישלונו היחסי של החוק לא המשיכה הרפורמה, ובשנת 2003 הוחזרה שיטת הבחירות לקדמותה בשינויים מינוריים. שלושה ראשי ממשלה נבחרו בבחירות ישירות על פי הוראת החוק (בנימין נתניהו, אהוד ברק ואריאל שרון בסדר זה), בטרם בוטל.
רקע
מאז הכריזה על עצמה האספה המכוננת כבית מחוקקים, הייתה נהוגה בישראל דמוקרטיה פרלמנטרית, המבוססת על הצבעה ארצית לכנסת (בית המחוקקים), והרכבת ממשלה מתוכה. הנשיא היה מטיל על אחד מחברי הכנסת (בדרך כלל, על יושב ראש הסיעה הגדולה ביותר) להרכיב ממשלה, שהייתה מכהנת מכוח אמון הכנסת.
הממשלות שהוקמו בצורה כזאת היו ממשלות קואליציה שהתבססו על רוב בכנסת. ריבוי המפלגות והתיקו הפוליטי הביאו לאי-יציבות במערכת, שהתבטא בניסיונות תכופים להרכיב מחדש קואליציות שיחליפו ממשלות מכהנות. בראשית שנות ה-90 הגיע לשיאו המיאוס בקרב הציבור מההתנהלות הפוליטית, שנתפסה בעיניו כמאופיינת בציניות, כלנתריזם וסחר-מכר. ב-1990 התרחש האירוע שכונה "התרגיל המסריח" - ניסיונו של ח"כ שמעון פרס להפיל את ממשלת האחדות הלאומית על ידי הצעת אי אמון, והרכבת ממשלת שמאל-חרדים. הניסיון כשל, וח"כ יצחק שמיר הקים ממשלת ימין-דתיים-חרדים. בעת הרכבת ממשלתו, נתקל בתביעות פוליטיות רבות (כדוגמת תביעתו של יצחק מודעי ל"ערבות עשרת מיליון הדולרים" והחוק של אגודת ישראל להגבלת פרסום תועבה בשלטי חוצות ובאוטובוסים). רבים ראו דרישות אלה כסחטנות, והססמה "מושחתים, נמאסתם!" הפכה לשגורה בפי העם. הועלו הצעות רבות לשינוי שיטת המשטר, ביניהן הצעות להנהגת בחירה ישירה של ראש הממשלה, ואף למעבר למשטר של דמוקרטיה נשיאותית כנהוג בארצות הברית.
תוכנו של חוק הבחירה הישירה
החוק קבע שמועמד לראשות הממשלה חייב להיות בן 30 ומעלה, ולעמוד בראש רשימת מועמדים לכנסת (למעט בבחירות מיוחדות). רשאיות להציע מועמד לראשות הממשלה הן מפלגה או מספר מפלגות, שמיוצגות בכנסת (היוצאת, אם יש בחירות לכנסת, ובמקרה זה עליהן להגיש גם רשימת מועמדים לבחירות לכנסת הבאה) על ידי 10 חברי כנסת ומעלה, או רשימה לכנסת (למעט בבחירות מיוחדות) ש-50,000 בעלי זכות בחירה הצהירו על תמיכתם במועמדה לראשות הממשלה.
החוק קבע שראש הממשלה הנבחר חייב להציג ממשלה בפני הכנסת תוך 45 יום מפרסום תוצאות הבחירות, ולקבל את אמון הכנסת בממשלה שהציג (אם הכנסת לא תביע אמון בממשלה, היא תתפזר וייערכו בחירות חדשות לכנסת ולראשות הממשלה). אם לא יציג את הממשלה, ייערכו בחירות מיוחדות. הכנסת יכולה בכל עת, ברוב של 61 מחבריה, להביע אי-אמון בראש הממשלה, אך בכך היא תחליט גם על התפזרותה וייערכו גם בחירות לכנסת (החלטה זו נועדה להגביר את יציבות הממשלה). לחלופין, הכנסת יכולה להעביר מכהונתו ראש ממשלה, ברוב של 61 מחבריה בגלל עבירה שיש בה קלון, או ברוב של 80 מחבריה מכל סיבה אחרת, ואז ייערכו בחירות מיוחדות והכנסת לא תפוזר; הכנסת יכולה גם להעביר שר מכהונתו, ברוב של 70 חברי כנסת. אם ראש הממשלה התפטר, נפטר או חדל לכהן כחבר כנסת (למעט במקרה שהוא לא היה חבר כנסת ונבחר בבחירות מיוחדות כמועמדה של מפלגה), ייערכו בחירות מיוחדות.
החוק קבע במקור הגבלות על מספר השרים וסגני השרים: נקבע שהממשלה תכלול בין 8 ל-18 שרים, ולא יותר מ-6 סגני שרים. ההגבלות על מספר השרים (למעט ההגבלה שיהיו לפחות 8 שרים) וסגני השרים בוטלו בשנת 1999.
החוק נתן סמכויות רחבות לראש הממשלה לצרף שרים לממשלתו, להעביר שרים וסגני שרים מכהונתם, לקבוע ולשנות את חלוקת התפקידים בין השרים, להעביר סמכויות וחובות בין השרים ושטחי פעולה בין המשרדים, לקבוע ולשנות את משרדי הממשלה, ולמנות ועדות שרים. פעולות אלה לא דרשו את אישור הכנסת, מלבד העברת סמכויות וחובות שנקבעו בחוק בין השרים. החוק העניק לראש הממשלה קול נוסף במקרה של שוויון בהצבעה על החלטת ממשלה.
החוק תיקן מספר תיקונים נוספים בשיטת המשטר, שנשארו תקפים גם לאחר ביטולו:
החוק קבע לראשונה שריון לחוק יסוד: הממשלה החדש: ניתן לשנותו רק ברוב של 61 חברי כנסת, בקריאה הראשונה, השנייה והשלישית. רוב זה הושג לצורך ביטול הבחירה הישירה בשנת 2001.
תהליך חקיקת החוק
ארבע הצעות חוק פרטיות שמהן הורכב החוק הסופי הוצעו על ידי מגוון חברי כנסת ועברו בקריאה טרומית ב-19 במרץ 1990, ארבעה ימים לאחר הצעת האי אמון. ההצעות עברו בניגוד לעמדת הממשלה כפי שהובאה בידי שר המשפטים, דן מרידור. הצעות החוק הובאו ללא שינוי על ידי ועדת חוקה, חוק ומשפט לדיון בקריאה ראשונה ועברו כולן בקריאה ראשונה ב-28 במאי 1990.
במהלך הדיון בוועדה לקראת הקריאה השנייה והשלישית אוחדו כל הצעות החוק להצעה אחת שמטרתה להנהיג בחירה ישירה של האזרחים בראש הממשלה ולהגביר את יציבות הממשלה, תוך מתן אפשרות פיקוח מוגברת לכנסת (בין היתר בנוגע לתקנות ולהכרזה על מצב חירום). הצעת החוק המקורית לא דרשה את אמון הכנסת כתנאי להקמת הממשלה, ואפשרה להביע אי-אמון בראש הממשלה (שגורר גם את התפזרות הכנסת) או להעביר שר מכהונתו ברוב של 70 חברי כנסת, או להדיח את ראש הממשלה ברוב של 80 חברי כנסת, וכן נקבע כי היא תחול כבר בבחירות הקרובות (הבחירות לכנסת השלוש עשרה). שני מרכזי המפלגות הגדולות, מפלגת העבודה והליכוד, קיבלו החלטות בנוגע לתמיכת המפלגות בחוק: מפלגת העבודה החליטה לתמוך בחוק, והליכוד החליט להתנגד לו.
בין נימוקי התומכים בהצעה:
המתנגדים הזהירו, בין היתר, ממצב שבו המפלגות הקטנות יגדלו (כיוון שהמצביעים יבחרו במפלגה המועדפת עליהם ביותר, לאחר שיבטיחו את תמיכתם בראש הממשלה מטעם מפלגה גדולה) ולכן כוחן של המפלגות הגדולות יהיה קטן יותר ויהיה דווקא קשה יותר להקים ממשלה. בנוסף, המתנגדים הצביעו על קשיים וסתירות שהיו להשקפתם בהצעת החוק.
ההצעה, שלה הוגשו הסתייגויות רבות, הובאה בפני הכנסת לקריאה שנייה ושלישית ב-2 בינואר 1992, ונערך עליה דיון ארוך וטעון שנמשך ב-6 בינואר וב-7 בינואר. בשעה 1:17 בלילה החלו ההצבעות. במהלך ההצבעות התקבלו מספר הסתייגויות ששינו את החוק, על חודו של קול: בין היתר, נקבע שמינוי השרים דורש את אישור הכנסת, שהצעת אי-אמון יכולה להתקבל ברוב של 61 (ולא 70) ושקבלתה לא תדרוש את התפזרות הכנסת, ושיבוטלו המגבלות החדשות שהוסיף החוק על תקנות לשעת חירום. נוסף על כך, בקריאה שנייה נדחו מספר סעיפים מהותיים בהצעה. לכן הופסקה ההצבעה, וב-13 בינואר החליטה הכנסת להחזיר את הצעת החוק לוועדה לדיון נוסף.
ב-18 במרץ 1992 הובאה מחדש בפני הכנסת הצעת החוק, שבה נערכו שלושה תיקונים, שנענו לחלק מההסתייגויות שהתקבלו אך לא לכולן:
הצעת החוק אושרה בקריאה שנייה ושלישית באותו יום והפכה לחוק, כאשר 55 חברי כנסת הצביעו בעד החוק בקריאה השלישית ו-32 התנגדו. בעד החוק הצביעו גם מספר חברי כנסת מהליכוד, למרות המשמעת הסיעתית, ובהם בנימין נתניהו (סגן שר במשרד ראש הממשלה, ולימים ראש הממשלה הראשון שנבחר לפי החוק החדש) ואוריאל לין (יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט, שניהל את הדיונים בהם עוצב החוק, ונימק בדיון את חשיבותו של החוק).
במערכת הבחירות לכנסת השלוש עשרה עמד יצחק רבין בראשות מפלגת העבודה, שתמכה בחוק הבחירה הישירה. על אף שהחוק טרם חל בבחירות אלה, התגלו כבר אז מרכיבים אישיים במערכת הבחירות, כשהמפלגה ביססה את תעמולת הבחירות שלה על דמותו עם הססמה "ישראל מחכה לרבין". מפלגת העבודה זכתה בבחירות אלה, תוצאה שכונתה "המהפך השני".
הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה
תוצאות הבחירות לראשות הממשלה:
הבחירה הישירה הביאה להצבעה למפלגות מגזריות והקטינה את כוחן של המפלגות הגדולות. ש"ס החרדית, המפד"ל הדתית וישראל בעלייה מפלגת העולים קיבלו קולות רבים מבני המגזרים אליהם פנו, בעוד שהמפלגות הגדולות פנו לציבור כולו. בנימין נתניהו הקים לבסוף קואליציה שהסתמכה על הליכוד-גשר-צומת, ש"ס, המפד"ל, ישראל בעלייה, יהדות התורה, הדרך השלישית ומולדת (שבע סיעות שבסך הכול מהוות 68 ח"כים). ממשלת ישראל העשרים ושבע כיהנה כשלוש שנים בלבד.
הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה
בבחירות הבאות, ב-1999, זכתה ישראל אחת (רשימתו של ראש הממשלה הנבחר, אהוד ברק, שהורכבה ממפלגות העבודה, גשר ומימד) ב-26 מנדטים בלבד, ותהליך הפיצול הפרלמנטרי והתחזקות המפלגות הקטנות העמיק.
שש הרשימות שזכו במספר הקולות הרב ביותר באותן בחירות:
הבחירות לראשות הממשלה:
לבסוף הרכיב ברק ממשלה שהשתתפו בה ישראל אחת, ש"ס, מרצ, מפלגת המרכז, ישראל בעלייה, המפד"ל ויהדות התורה. בתמיכת הסיעות הערביות, היה לברק רוב של 85 ח"כים (מ-10 סיעות שונות).
ממשלת ישראל העשרים ושמונה כיהנה רק שנה ו-8 חודשים. התפטרות ברק ב-7 בדצמבר 2000 הביאה לבחירות חדשות.
תפוס אותי אם תוכל
תפוס אותי אם תוכל (באנגלית: Catch Me If You Can) הוא סרט דרמת מתח אמריקאי, בבימויו של סטיבן ספילברג, שיצא לאקרנים ב-16 בדצמבר 2002. בכיכובם של לאונרדו דיקפריו, טום הנקס וכריסטופר ווקן. הסרט עוסק בחייו של נוכל מתוחכם המתחזה בין היתר לטייס, רופא ועורך דין.
חוק יסוד: הממשלה (בחירה ישירה)
הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה - 2001
בפברואר 2001 נערכו הבחירות האחרונות לראשות הממשלה. בבחירות ניצח אריאל שרון מהליכוד. גודל סיעתו (19 ח"כים) גרם לו להרכיב קואליציה רחבה עוד יותר, שנשענה על בערך 9 סיעות ורוב של פחות מ-80 ח"כים.
תפוס אותי אם תוכל
הסרט מבוסס על חייו של פרנק אבגנייל.
חוק יסוד: הממשלה (בחירה ישירה)
ביטול החוק
חוק הבחירה הישירה הביא למצב בו רבים שקודם לחוק הצביעו למפלגתו של מי שרצו שיהיה ראש הממשלה (אחת המפלגות הגדולות), הצביעו בפתק הצהוב לראש הממשלה ובפתק השני הצביעו למפלגה אחרת ששיקפה יותר את השקפת עולמם או למפלגה שייצגה את המגזר שלהם. תוצאה זו גרמה להחלשת כוחו של ראש הממשלה הנבחר, שמצא את עצמו עומד בראש מפלגה קטנה יחסית. עובדה זו הייתה הגורם העיקרי להחזרת השיטה הקודמת של משטר פרלמנטרי טהור.
ב-27 במאי 1998, במהלך כהונת הכנסת הארבע עשרה, אושרה בקריאה טרומית (ברוב של 50 מול 45 חברי כנסת, וביוזמת חברי הכנסת עוזי לנדאו ויוסי ביילין) הצעת חוק לביטול הבחירה הישירה (למעשה, כמו חוק הבחירה הישירה עצמו, הייתה זו הצעה לחוק יסוד: הממשלה חדש שיחליף את חוק היסוד הקיים), למרות התנגדותם של מנהיגי המפלגות הגדולות, בנימין נתניהו (מנהיג הליכוד וראש הממשלה) ואהוד ברק (מנהיג מפלגת העבודה ויושב ראש האופוזיציה), ולמרות התנגדותה של הממשלה, אך בתמיכת חברי כנסת ממפלגות רבות (כולל הליכוד והעבודה). במקביל, התנהל מסע ציבורי שקרא לביטול החוק. המשך שלבי החקיקה דרש רוב של 61 חברי כנסת לפחות בכל אחת משלוש הקריאות. ההצעה אושרה לקריאה ראשונה למרות התנגדותו של יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט, חנן פורת, וב-21 בדצמבר 1998 אושרה בקריאה ראשונה ברוב של 62 תומכים מול 57 מתנגדים. באותו יום החליטה הכנסת על פיזורה.
תפוס אותי אם תוכל
עלילה
סצנת הפתיחה מראה את סוכן ה-FBI, קארל הנראטי (טום הנקס) מגיע לכלא במרסיי בשנת 1969 כדי להיפגש עם האסיר החולה פרנק הבן שבדיוק נכשל בניסיון בריחה.
חוק יסוד: הממשלה (בחירה ישירה)
ביטול החוק
לאחר הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה ניסו המציעים לחדש את הליכי החקיקה. לאחר היחלשות ממשלתו של אהוד ברק, שהיה מתומכי הבחירה הישירה, התחדש הדיון בוועדת חוקה, חוק ומשפט, וב-12 בדצמבר 2000 החליטה הוועדה להציע לכנסת להחיל דין רציפות על הצעת החוק. ההצעה אושרה על ידי מליאת הכנסת ב-1 בינואר 2001. הדיון בהצעה התחדש בוועדה לאחר הבחירות, שבהן נבחר אריאל שרון, ולבסוף אישרה הכנסת ב-7 במרץ 2001 (ביום הקמת הממשלה החדשה בראשות אריאל שרון, ובתמיכתו) בקריאה שנייה ושלישית את הצעת החוק לביטול הבחירה הישירה, ברוב של 72 תומכים מול 37 מתנגדים בקריאה השלישית, החל מהבחירות לכנסת השש עשרה שנערכו בשנת 2003.
החוק החדש לא חזר בדיוק לשיטה המקורית, אלא הוסיף לה תיקונים. 9 התיקונים שצוינו לעיל נותרו על כנם. נוסף על כך, נקבע "אי אמון קונסטרקטיבי" - בהצעת אי אמון חייבים לציין את שמו של חבר הכנסת המועמד להרכבת הממשלה, ואם ההצעה מתקבלת, הוא ירכיב את הממשלה (הכנסת תתפזר רק אם הוא לא יצליח בכך). גם החוק החדש היה משוריין כך שאפשר לשנותו רק ברוב של 61 חברי כנסת.
תפוס אותי אם תוכל
עלילה
בינתיים קרל הנראטי, סוכן הונאת בנקים של ה-FBI, מתחיל לעקוב אחריו תוך כדי שנתקל בחוסר מענה מצד מפקדיו אשר מזלזלים בחשיבות פשע ההונאה. אחרי שכמעט נתפס, פרנק מחליט לשנות את זהותו לרופא לתקופה קצרה וכך מכיר את ברנדה (איימי אדמס), עוזרת רופא צעירה אשר הוריה גירשוה מביתה. פרנק מחליט להציע לה נישואין בתקווה שהוריה יקבלו אותה חזרה בגלל היותה מאורסת לרופא. השניים נוסעים להוריה אשר חיים בלואיזיאנה, שם "מגלה" פרנק למשפחה שבעבר למד גם עריכת דין וברצונו לחזור למקצוע זה. לאחר שאביה משתכנע ברצינותו נרשם פרנק למבחני עריכת הדין. הזוג המאורס מתגורר אצל הוריה של ברנדה ומתכנן את החתונה.
בעיצומה של מסיבת האירוסין, מגיע הסוכן קרל הנראטי בליווי משטרתי. פרנק נבהל ובורח במהרה מביתה של ברנדה לאחר שמסביר לה בקצרה את השתלשלות העניינים. פרנק מגיע לאירופה וממשיך בזיופים עד שלבסוף נתפס על ידי קרל הנראטי העקשן. הוא נשלח לכלא בצרפת ולאחר זמן רב מועבר למשפט בתוך גבולות ארצות הברית. הוא נידון ל-12 שנות מאסר. במהלך המאסר מגיע אליו לביקור קרל הנראטי ומבקש את עזרתו בפיענוח צ'ק מזויף. קרל מציע לפרנק לעבוד איתו ולרצות את יתרת מאסרו בעבודה עבור ה-FBI.
בסצנה האחרונה נראים קרל ופרנק יושבים מסביב לשולחן במשרדי ה-FBI. קרל שואל את פרנק בפעם השלישית "איך עברת את מבחני עריכת הדין בלואיזיאנה?" תשובתו של פרנק היא שלא רימה במבחנים ועבר אותם לאחר שלמד שבועיים ברציפות. קרל שואל אותו האם זאת האמת, פרנק מחייך ולא משיב.
הכנסות
הסרט היה בעל תקציב גדול יחסית של 52 מיליון דולר והכניס בקופות 352 מיליון דולר, מה שהפך אותו לאחד הסרטים הכי מצליחים של סטיבן ספילברג, בתקופת שנות האלפיים. בסרט בלט לאונרדו דיקפריו, שהיה פייבוריט להיות מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר", אך לא נכלל ברשימה. לעומת זאת, כריסטופר ווקן, נכלל ברשימת המועמדים לפרס האוסקר בקטגוריית "שחקן המשנה הטוב ביותר".
משפט וצבא
משפט וצבא הוא כתב העת של הפרקליטות הצבאית. ככלל, עסק כתב העת בסוגיות משפטיות, בסוגיות צבאיות ובסוגיות המשיקות לשתיהן: משפט צבאי, דיני מלחמה, דין משמעתי בצה"ל, ועוד. כתב העת הפסיק את פעילותו בשנת 2015, ונכון להיום הוא אינו פעיל.
כתב העת החל לצאת לאור בדצמבר 1983. לאחר הוצאת הגיליון ה-12, בדצמבר 1991, חלה הפסקה בפעילותו, והוא שב ויצא לאור רק ב-1999. החל משנה זו הוא החל יוצא לאור באמצעות בית הספר למשפט צבאי של הפרקליטות הצבאית, עד שנת 2015 כאמור.
חברי המערכת היו קצינים בפרקליטות הצבאית, ולצדם פועלת ועדה מייעצת, בה חברים (נכון לשנת 2009) פרופ' שבתאי רוזן (נשיא כבוד), השופט ד"ר עודד מודריק (יו"ר), פרופ' אריאל בנדור, השופטת פרופ' דפנה ברק-ארז, השופט ד"ר יגאל מרזל, השופט ד"ר מנחם פינקלשטיין, פרופ' יובל שני ופרופ' עמוס שפירא.
יש עם מי לדבר (קו קשב ומידע)
יש עם מי לדבר הוא קו קשב ומידע המיועד להומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים, בני משפחותיהם וחבריהם.
הקמה
הקו החל את דרכו בשנת 1979 במסגרת פעילות "הקו הלבן", אשר נתן לראשונה מענה טלפוני ודיסקרטי לקהילת הלהט"ב בארץ. בסוף דצמבר 1992 נפתח קו שירות חדש 056, לשיחות וייעוץ עם פסיכולוגים לאנשי הקהילה ומשפחותיהם. בתחילת שנות ה-90, בעקבות קבלת פניות רבות במשרדי אגודת הלהט"ב, הוחלט להכשיר מערך של מתנדבים אשר יקבל את פני המגיעים לבית האגודה ויאפשר שירות שיחות פנים אל פנים, שירות זה נקרא "יש עם מי לדבר" והוא פעל במקביל לפעילות "הקו הלבן".