cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חתולו של הרב
עלילה
הסרט מתרחש בקהילה היהודית של אלג'יריה בשנות ה-20. הרב של אלג'יר נותן לבִתו זלַבּיָה תוכי מדבר, אשר מרעיש מאוד, חתולו של הרב מתעצבן ואוכל את התוכי - וכתוצאה מכך מקבל את יכולת הדיבור. לאחר שהרב מגלה כי החתול מסוגל לדבר הוא מבין כי לחתול אין גבולות ודיבורו גס מאוד. הרב חושש שהחתול ישפיע לרעה על בתו והוא מחליט ללמד את החתול תנ"ך, משנה וגמרא כדי להחזירו לדרך הישר. החתול והרב דנים בנושאים תאולוגיים רבים והחתול משכנע את הרב שהוא רוצה להתגייר ולעשות בר מצווה. באותו הזמן הרב מקבל מכתב מהרשויות הצרפתיות כי ישנה משרה פנויה של רב אזורי, והוא מחליט להתמודד על המשרה ולומד יחד עם החתול לבחינה. הרב יוצא מהבחינה בתחושה שלא עבר אותה. בעקבות חשש זה החתול עובר על איסור ואומר בקול את שם ה', המסוגל לנסים, דבר שגורם לו לאבד את הקול.
הפקה
הפקת הסרט החלה ב-2007 על מנת ליצור "סרט מאתגר לילדים ומבוגרים כאחד". הסרט הוא הפרויקט הראשון של Autochenille Production, בשיתוף עם TF1 ו-France 3 בתקציב של €12,500,000. האנימטורים ציינו כי ההשראה לסגנון ההנפשה הגיעה מסרטיו של מקס פליישר (פופאי ובטי בופ).
על מנת ליצור את הסרט בצורה הטובה ביותר ב-2008, הרבה לפני תחילת הפקת ההנפשה, צולם הסרט כלייב אקשן שלאחר מכן שימש את האנימטורים ביצירת הסרט.
את פסקול הסרט הלחין וכתב אוליביה דָוויוֹ, וביצעו אנריקו מסיאס ולהקת הכליזמר אמסטרדם (Amsterdam Klezmer Band)".
גלזוב
גלזוב (ברוסית: Глазов; באודמורטית: Глаз, Глазкар) היא עיר ברפובליקת אודמורטיה ברוסיה.
היסטוריה
גלזוב מוזכרת לראשונה במקור מ-1678. היישוב הוקם ככל הנראה על ידי אודמורטים מכפר סמוך.
בצווה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה מ-1780 גלזוב קיבלה מעמד של עיר. ב-1793 במרכז העיר הוקמה קתדרלה מאבן. בין 1796–1818 בראשות עיריית גלזוב עמד פיוטר פיודורוביץ צ'ייקובסקי, סבו של המלחין הנודע פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, בתקופת כהונתו הוקמו בניין העירייה ובית החולים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה בעיר פעלו שני בתי חולים אשר טיפלו בפצועי המלחמה. לאחר מהפכת אוקטובר בסביבות העיר התנהלו מרידות כנגד השלטון הבולשביקי, אך הן דוכאו על ידי הצבא האדום. ב-2 ביוני 1919 העיר נכבשה על ידי צבאו של אלכסנדר קולצ'ק, אך כחודש לאחר מכן העיר חזרה לשלטונה של ברית המועצות.
אוכלוסייה
אוכלוסיית גלזוב לפי שנים:
דגל הפדרציה האוסטרלית
דגל הפדרציה האוסטרלית הידוע גם כ-נס ניו סאות' ויילס נוצר כתוצאה מניסיון לעצב דגל עבור האומה האוסטרלית בשנת 1830.
הדגל הוצא בלוח השנה של ניו סאות' ויילס של שנת 1831 ובביטאון משרד הדואר בידי קפטן ג'ון ניקולסון, מפקד נמל סידני אשר גם עיצב אותו. עיצובו של הדגל היה הדגל הקולוניאלי הלאומי משנת 1823 שקפטן ניקולסון עזר בעיצובו. כמו הדגל הקולוניאלי, דגל הפדרציה הציג את היוניון ג'ק והצלב הדרומי אך הצלב נצבע בצבע כחול, לא אדום ושובצו בו חמישה כוכבים ולא ארבעה.
צורתו של הדגל הייתה תלויה ביותר היכן ייצרו אותו, יצרנים שונים צבעו גוונים שונים של כחול, שיבצו כוכבים מחומשים במקום מתומנים או הציבו את הכוכבים במיקומים שונים על הצלב. הדגל דומה במקצת לדגל יוריקה אשר נוצר בשנת 1854 ותוכנן על בסיס דגלים כגון דגל הפדרציה על פי כמה היסטוריונים.
דגל הפדרציה הפך פופולרי לעין שיעור והונף לאורך חופה המזרחי של אוסטרליה במשך למעלה מ-70 שנה. הוא מעולם לא זכה להכרה רשמית אך הונף בידי חסידי הפדרציה האוסטרליים והיה בשימוש צי הסוחר האוסטרלי כתחליף לדגל לאומי. בשנת 1884 לורד דרבי ממשרד המושבות הבריטי אסר את השימוש בדגל על ספינות כנראה בגלל הדמיון לנס הלבן.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 הדגל היה בשימוש תנועות פוליטיות אשר דגלו ברעיון איחודה של אוסטרליה, תנועת כגון "אגודת הילידים האוסטרלית" או "ליגת הפדרציה האוסטרלית" אשר פעלו תחת הססמה "אומה אחת, גורל אחד, דגל אחד".
שנת בחג
שנת בחג היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג בחג היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום שלישי (ג). שנה מסוג בחג היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 353 ימים שבהם 50 שבתות.
שנת בחג נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה פשוטה חל בין יום השבת 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום ראשון 9 שעות ו-204 חלקים (3:11:20 בשעון המקומי בירושלים, 2:50:23 בשעון חורף ישראל). לכן בערך 5.7% מהשנים בלוח העברי הן מהסוג של שנת בחג. בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תשכ"ו, ה'תשנ"ג, ה'תשע"ג, ה'תשע"ז, ה'תשצ"ז, ה'תת"ד, ה'תתכ"ד.
קריאה בתורה והפטרות
בשנת בחג 50 שבתות כאשר בשתיים מתוכן לא קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת חול המועד פסח. על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (53, פרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (48), מחוברות הפרשות ויקהל ופקודי, תזריע ומצורע, אחרי מות וקדושים, בהר ובחוקותי, פרשות מטות ומסעי. בנוסף, מחוברות פרשות ניצבים ווילך, כך שיוצא שפרשת וילך נקראת פעמיים בשנה מסוג בחג.
פרשות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה:
טלמיה
טלמיה (ברומנית: Telemea - מטורקית: teleme) הוא שם כללי לכמה סוגי גבינות לבנות המיוצרים ברומניה, בדרך כלל חצי-קשות או קשות ומלוחות. הטלמיה מיוצרת מחלב פרות, נקבות תאו או כבשים ובאחת מגרסאותיה מתאפיינת במליחותה ובמרקם משחתי (קרמי).טלמיה כזאת מכילה כ-50% מים ו-25% שומן. לחלופין הגבינה יכולה לעבור תהליך הבשלה ההופך אותה ליבשה ופריכה, בשומה יותר ומלוחה יותר.
שנת בחג
קריאה בתורה והפטרות
אין קוראים הפטרת "מחר חודש" בכלל בשנה זו.
הר ברנהאם (ארץ אואטס)
הר ברנהם (באנגלית: Mount Burnham) הוא הר הבולט מהמרדות המערביים של רכס דניאלס, בארץ אואטס שבאנטארקטיקה.
טלמיה
גבינת טלמיה מוכרת בארצות אחרות בצורת גבינת פטה היוונית ובצורת גבינת קוטג'. החל משנת 2007, באיחוד האירופי, רק גבינות כבשים יוכלו לשאת את השם "פטה".
הר ברנהאם (ארץ אואטס)
ההר ממוקם 10 קילומטרים דרומית להר ביג ברד'ר שבהרי USARP.
טלמיה
החל משנת 2005 המותג "טלמיה" הוא מוגן ברומניה. הוכרו רשמית הסוגים הבאים: אנדריי דמירג'אן, אדנריי פופוב - בעיתון "ליברטאטיה" 28.08.2011
הר ברנהאם (ארץ אואטס)
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה ומופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1963.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של ג'יימס ב. ברנהאם (James B. Burnham), שהיה פיזיקאי חוקר יונוספרה, בתחנת הקוטב הדרומי בחורף האוסטרלי של שנת 1958 ובחורף האוסטרלי של שנת 1961.
אוסקר נגלי
פרופ' אוסקר נגלי (בגרמנית: Oskar Naegeli ; 25 בפברואר 1885 – 19 בנובמבר 1959) היה דרמטולוג במקצועו ושחמטאי שווייצרי שזכה באליפות השחמט של שווייץ בשנים 1910 ו-1936.
השתתפות באולימפיאדות
נגלי שיחק בנבחרתה האולימפית של שווייץ בארבע אולימפיאדות רשמיות ובאחת בלתי רשמית:
בשנת 1933 הפסיד נגלי דו-קרב מול סאלו פלור 2-4, באותה עת היה פלור אחד מהשחקנים החזקים ביותר בעולם. נגלי השתתף בתחרויות הבינלאומיות החזקות שהתקיימו בברן בשנת 1932 ובציריך בשנת 1934.
לנסקי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מזוזה
מְזוּזָה היא תשמיש קדושה יהודי הנקבע בצד הכניסה לבתי מגורים ומבנים אחרים ובכניסה לחדרים בתוך הבית. מזוזה מורכבת מקופסה קשיחה מוארכת הנקראת "בית המזוזה" ובתוכה יריעת קלף. על הקלף כתובות בכתב סת"ם הפרשיות "שמע ישראל" ו"והיה אם שמוע". מקום ההתקנה הנפוץ למזוזה הוא על מזוזת הדלת, או על הקיר הסמוך לה.
ישנה מצוות עשה לקבוע מזוזה (כלומר, קלף שעליו כתובות שתי פרשיות המזוזה) על דופן פתח בית מגורים ובפתחי חדרים בבית מגורים, וכן בשערי יישובים וערים (במידה וקיים שער).
מקור השם
בלשון המקרא מזוזה היא כל אחת משתי דפנות פתח (של בית או חדר), בין הסף (החלק התחתון של הפתח) והמשקוף (החלק העליון שלו). כך למשל בסיפור יציאת מצרים, מתואר כי בני ישראל נתנו על שתי המזוזות ומשקוף בתיהם את דמו של שה קורבן פסח, כסימון לבתי בני ישראל בעת מכת בכורות.
בספרות ההלכתית, השם "מזוזה" מכוון הן כלפי דפנות הפתח, והן כלפי תשמיש הקדושה.
מספר מפרשים מודרניים מזהים את המילה "מזוזה" לציון דפנות הפתח עם המילה האכדית "מנזז" שפירושה זהה; פירוש אחר גוזר אותה מהשורש "זיז" או "זוז".
מקור המצווה
מקור המצווה בשתי פרשיות בספר דברים: .
מצוות הכתיבה מפורשת כמתייחסת 'לדברים האלה' ולפיכך שתי פרשיות אלו הן שנכתבות במזוזה.
מטרת המצווה לשמש תזכורת תמידית לישראל, ביציאתם ובכניסתם לבית, שעליהם להאמין בייחודו של האל אחד ולהאמין בגמול על מצוות ועבירות.
במדרש
חז"ל החשיבו מאוד את קיום מצוות מזוזה, ואמרו כי הלבוש בתפילין וציצית ומזוזה בפתחו - מוחזק שלא יחטא, היות שפרשיות המזוזה הן תזכורת תמידית לאדם לגבי ייחוד השם ויראת שמיים. חז"ל ראו במצווה זו אחד מסממני הזיהוי של היהודי, ביחד עם ציצית ותפילין.
מנגד, אמרו כי מי שאין לו מזוזה לפתחו, הרי הוא "מנודה לשמים".
כמגן מפני צרה
ניתן למצוא מספר מקורות בדברי חז"ל לסגולת השמירה שבמזוזה. במסכת פאה בתלמוד הירושלמי מסופר על רבי יהודה הנשיא, שלאחר ששלח לו המלך הפרסי ארטבן מרגלית כמתנה החזיר לו מזוזה כמתנה באמרו "אתה שלחת לי דבר שאני שומר עליו, ואני שלחתי לך דבר שאתה ישן לך והוא שומר עליך". כמו כן מסופר במסכת עבודה זרה על אונקלוס הגר שאמר לשלוחיו של אדריאנוס הקיסר שבאו לאסרו ושאלוהו מדוע מנשק את המזוזה ענה: "מנהגו של עולם מלך בשר ודם יושב מבפנים ועבדיו משמרים אותו מבחוץ, ואילו הקב"ה - עבדיו מבפנים והוא משמרן מבחוץ". דברים דומים מובאים גם במסכת מנחות. בזוהר בפרשת ואתחנן נאמר על המזוזה שהיא שומרת על האדם מכל צדדיו, מבפנים ומחוץ. כלומר, שעל ידי המזוזה יש שמירה לנפש מיצר הרע ולגוף מכל צרה.
טור והשו"ע כתבו על עניין השמירה בהלכותיהם, אולם הדגישו שאין לקיים מצווה זו בגלל השמירה המובטחת, אלא משום שכך ציווה האל.
הרמב"ם ביקר בחריפות את אלו אשר כותבים בתוך המזוזה שמות של מלאכים לצורך שמירה. וכך הוא כותב בספרו היד החזקה:
מקובל בחוגים של שומרי מצוות שכאשר נופלת על האדם צרה גדולה כמו מחלה קשה או פשיטת רגל ואיבוד פרנסה, נוהגים לבדוק את המזוזות האם הן פסולות (פגם בכתב, רטיבות וכדומה פוסלים את המזוזה) ובמקרה שאכן התברר שהמזוזות פסולות מחליפים או מתקנים אותן מיד.
סימפוזיון (להקה)
סימפוזיון הוציאה לשוק את אלבום הבכורה "קונדבופר" (Kundabuffer) בינואר 2006. האלבום זכה לתהודה בינלאומית. בספטמבר 2006 האלבום יצא במהדורה שנייה בחברת התקליטים הקנדית יוניקורן דיגיטל (Unicorn Digital).
מזוזה
מבנה המזוזה
כאמור, המזוזה היא קלף עליו נכתבות בכתב סת"ם שתי פרשיות מהמקרא. מדובר בפרשיות שבתוכנן נזכר הציווי על מצות 'מזוזה': כיום מקובל לגלגל את יריעת הקלף שעליה כתובות הפרשיות, לעטוף אותה ביריעת ניילון להגנה, ולכסות אותה בבית המזוזה, הנעשה מחומרים שונים כדוגמת פלסטיק (לעיתים, פלסטיק שקוף), מתכת או עץ. אין הגבלה לגבי אורך המזוזה, והמקובל כיום הוא מזוזות באורך של בין 10 ל-12 ס"מ. עם זאת, מזוזה עם אורך קלף קטן מחייבת כתיבת סת"ם באותיות קטנות יותר, המועדות יותר להמחק ולהביא לפסילת המזוזה במשך הזמן, ועל כן יש המעדיפים מזוזה באורך גדול יותר.
סימפוזיון (להקה)
חברי הלהקה
אלעד אברהם פרש מההרכב עם סיום העבודה על אלבום הבכורה כדי להתמקד בלימודי מוזיקה. אריק חייט התאבד ב-27 בדצמבר 2008.
מזוזה
כתיבת המזוזה
המזוזה צריכה להיעשות מיריעת קלף אחת (מעור בהמה טהורה), סדר הכתיבה הוא תחילה פרשת 'שמע ישראל', ולאחריה פרשת 'והיה אם שמוע'. מזוזה העשויה משתי יריעות קלף או שסדר הפרשות בה הפוך - פסולה. באופן כללי דרך כתיבת המזוזה היא כדרך כתיבת ספר תורה על הלכותיה השונות, הן לגבי הכנת העור ועיבודו, והן לגבי הכתיבה (בכתב סת"ם (אשורית) ובדיו). עם זאת, בניגוד לעיבוד עור לספר תורה, אין צורך שעיבוד העור לקלף המזוזה יעשה לשם כתיבת מזוזה. מנגד, קלף מזוזה חייב להיות משורטט ואיכות הקלף צריכה להיות גבוהה יותר מקלף לספר תורה, לצורך עמידות המזוזה לאורך זמן.
דרישה נוספת מכתיבת מזוזה היא "כסדרן", כלומר כתיבה על פי הסדר מתחילת פרשת 'שמע ישראל' ועד סוף פרשת 'והיה אם שמוע', ללא חזרות לאחור לצורך תיקונים. בעקבות כך, מזוזה שבה הייתה טעות באות או מילה שהובחנה רק לאחר המשך הכתיבה - נפסלת, היות שלא ניתן לתקן לאחור לאחר המשך הכתיבה. דרישה זו משותפת גם לכתיבת פרשיות תפילין, אך לא בכתיבת ספר תורה.
אף שאין הגדרה מחייבת לגבי מספר שורות המזוזה ואורכן, מנהג הסופרים הוא לכתוב מזוזה ב־22 שורות, כאשר המילים הפותחות את השורות הן מילים קבועות. מנהג נוסף הוא להשאיר דווקא פרשה סתומה (ולא פרשה פתוחה) בין שתי פרשיות המזוזה.
מנהג נוסף הוא כתיבת המילה שדי (אחד משמותיו של ה', וגם ראשי התיבות של "שומר דלתות ישראל"), מצידו האחורי של הקלף, כמו גם כתיבת המשפט "כוזו במוכסז כוזו", משפט המורכב מהאותיות העוקבות (צופן א"ב ג"ד) שלאחר אותיות המשפט "יהוה אלהינו יהוה". כתיבת תוספות בצידו העיקרי של הקלף אסורה, והרמב"ם אף מונה העושה כך בין אלו שאין להם חלק לעולם הבא.
קדושת המזוזה קלה יותר מקדושת תפילין וספר תורה.
ברכה על קביעת מזוזה
המצווה חלה על גברים ונשים כאחד. ישנה ברכה מיוחדת לקביעת מזוזה: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו לקבוע מזוזה". מאחר שהחיוב על קביעת מזוזה חל בעת כניסה לבית מגורים, יש המשלבים אותה במסיבת חנוכת בית. יש המוסיפים ברכת "שהחיינו".
הפתחים המחויבים במזוזה
על פי ההלכה, ישנו חיוב לקביעת מזוזה בכל פתח בית מגורים וכן בפתחי חדרים בבית המשמש למגורים בדרך קבע, (לרבות חדרי שינה וחדרים המשמשים כמחסנים וכמגורי בעלי חיים) וכן בשערי חצרות (חדר מדרגות), עיירות ומדינות (כאשר ישנו שער כניסה מוסדר למקומות אלו). מבנים שאינם משמשים למגורים (כדוגמת בתי כנסת, בתי מדרש ומבני ציבור) - פטורים ממזוזה, ומנגד אין לקבוע מזוזה בפתח חדרים המשמשים בדרך קבע לחדרי שירותים וחדרי רחצה, דבר הנחשב לתשמיש מגונה. במקומות בהם ישנו שימוש כעין זה בדרך ארעי, יש לקבוע מזוזה, אך הומלץ לכסותה (בית המזוזה נחשב לכיסוי למזוזה).
על פי הרמב"ם ישנם עשרה תנאים שצריכים להתקיים כדי שפתח יהיה מחויב במזוזה:
למרות שאין חיוב לקבוע מזוזה בפתחי מבנים שאינם משמשים למגורים (משרדים, מקומות עבודה ובתי ספר), נהוג לקבוע מזוזות גם בהם. קביעת מזוזה בבית מדרש מוזכרת כבר בתלמוד הירושלמי.
מצוות מזוזה היא מצווה החלה על בית מגורים בו גרים יהודים, ללא הבדל בין גברים לנשים, ואף בית המיועד לקטנים חייב במזוזה.
בעקבות התנאי הדורש משקוף ותקרה לפתח החייב במזוזה, כמעט ואין כיום פתחי יישובים וערים החייבים במזוזה, מלבד מקומות יישוב עתיקים המוקפים חומה עם שערים. אוהלים פטורים ממזוזה היות שאינם משמשים לדירת קבע (ובאופן דומה גם סוכה שהועמדה רק לצורך חג הסוכות), וכן אין בהם פתח עם משקוף ודפנות.
מרפסת שאחת ממחיצותיה פרוצה לגמרי - פטורה ממזוזה.
מקום קביעת המזוזה
מקום המזוזה הוא בצד ימין של הפתח (ימין האדם הנכנס לבית או לחדר), בטפח החיצוני של הפתח, ובשליש העליון בגובה הפתח (עדיף בתחילת השליש העליון ובכל מקרה לא בתוך הטפח העליון של הפתח). המזוזה יכולה להיות גם בתוך עומק דופן הפתח, עד לעומק של טפח. על המזוזה להיות קבועה, ולא תלויה ומתנדנדת.
בקהילות עדות המזרח נוהגים לקבוע את המזוזה כשהיא אנכית, ואילו האשכנזים ויוצאי מרוקו נוהגים לקבוע אותה באלכסון.
ההבדל בין המנהגים מקורו בתקופות קדומות, כאשר בבבל נהגו לקבוע את המזוזה כשהיא אופקית, ואילו בארץ ישראל נהגו לקבעה כשהיא אנכית. המנהג הארץ ישראלי השתמר בקהילות עדות-המזרח, ואילו המנהג שהתקבע אצל בני אשכנז נובע, ככל הנראה, מכוונה לשלב בין שני המנהגים הקדומים.
בישראל כיום ניתן לראות הצבת מזוזות אופקיות (באלכסון), ואנכיות בבתים מכלל העדות, אופן הצבת המזוזה בשני המצבים הוא תקין וכשר, וזאת לאחר שקביעת המזוזה תהיה בשליש העליון מצד ימין של הנכנס לבית או לחדר.
הדר בשכירות
השוכר בית או דירה בחו"ל מתחייב במזוזה אם שוכר במשך שלושים יום, אך בארץ ישראל חייב במזוזה מיד. טעמו של דין זה הוא משום יישוב ארץ ישראל. האחריות על התקנת מזוזות היא על השוכר, אך מאידך גיסא, בעת עזיבתו אין לו ליטול את המזוזות בחזרה. במידה והבית מושכר מגוי, השוכר נוטל את המזוזות כדי למנוע מהן בזיון.
מגורים בבית ללא מזוזה
על אף שישנה חובה דתית לקבוע מזוזה בבית מגורים, העדר מזוזה מסיבות שונות אינו אוסר את הבית למגורים ולכניסה. יש חולקים על כך.
בדיקת מזוזה
בדיקה זו אינה צריכה להיעשות על ידי אדם מומחה, אלא כל אדם יכול להוריד אותה ממזוזת הבית, להתבונן ולבדוק אם ניזוקה בדרך כלשהי, ובמידה ולא נפגעה - להשיבה למקומה.
על פי התלמוד הבבלי יש לבדוק מזוזה של אדם פרטי פעמיים ב־7 שנים, ומזוזה של ציבור פעמיים ב־50 שנה. לדעת הרב שלמה זלמן אוירבך מזוזות שהן אטומות לגמרי ואין סיבה לחשוש שניזוקו, אינן צריכות בדיקה.
ביהדות הקראית
בעבר לא קיימו הקראים כלל מצוות מזוזה, בטענה שאין דברי הפסוק אלא אלגוריה המביעה את ההוראה לזכור היטב את דברי ה'.
אמנם בדורות האחרונים החלו הקראים להעמיד בפתח הבית דף כלשהו (בדרך כלל קלף), לרוב ממוסגר, עליו כתובים עשרת הדיברות. לפי פרשנותם למצווה, לא הגדירה התורה מהם הפסוקים שיש לכתוב (וגם לא מציינת שיש לכתוב על קלף) אלא רק מצווה באופן כללי שיש לכתוב משהו: "וּכְתַבְתָּם עַל מְזוּזוֹת בֵּיתֶךָ וּבִשְׁעָרֶיךָ".
מזוזה והיגיינה
בשל המגע של ידי אנשים רבים במזוזות הקבועות במקומות ציבוריים, עלולים להצטבר עליהן חיידקים מחוללי מחלות ולעבור לפה בנשיקת היד. במחקר שנערך בבית חולים אסף הרופא נדגמו שבעים מזוזות ונמצא שכולן מזוהמות בחיידקים שונים. זאת לעומת שלושים ידיות דלתות שנדגמו באותו בית חולים, ורק מקצתן נמצאו מזוהמות. בירור העלה שהמנקים אינם נוהגים לנקות את המזוזות ועורך המחקר המליץ ששגרת הניקיון תכלול גם אותן.
במרץ 2020, עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל, קבע הרב הראשי דוד לאו כי "אין לנשק ולגעת במזוזות מחשש לקורונה".
אנדרטת ויקטוריה
אנדרטת ויקטוריה (באנגלית: Victoria Memorial) היא אנדרטה במרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת. האנדרטה ממוקמת ברובע וסטמינסטר של העיר, למול חזית ארמון בקינגהאם, בפארק סנט ג'יימס.
האנדרטה תוכננה על ידי הפסל סר תומאס ברוק בשנת 1911 והוקמה על ידי האדריכל סר אסטון וב מ-2,300 טונות של שיש לבן.
האנדרטה כוללת פסל רחב ממדים של המלכה ויקטוריה, כאשר המלכה פונה לכיוון צפון מזרח לעבר המאל. לשני צידי המלכה שתי דמויות מתנת תושבי ניו זילנד. כמו כן האנדרטה כוללת פסל של מלאך הצדק הפונה לכיוון צפון מערב לעבר פארק גרין, מלאך האמת הפונה לכיוון דרום מזרח, ומלאך הצדקה הפונה לכיוון ארמון בקינגהאם. בראש האנדרטה פסל אלת הניצחון.
פסלונים קטנים בעלי אופי ימי סובבים את האנדרטה (פסלי בנות ים, בני ים והיפוגריפים) על מנת לסמל את עוצמתה הימית של האימפריה הבריטית.
הספירה הארמילרית
הספֵירה הארמילרית (Armillary sphere. בגירסות אחרות: האצטרולב הספרי, ארמיליה, ארמיל. מלטינית: armilla שפירושה צמיד או מעגל) היא דגם לספירה של כיפת השמים.
ממוזער|250px|הסְפֵרָה הארמילרית
הספירה הארמילרית הידועה המוקדמת ביותר הומצאה בידי המתמטיקאי היווני הקדום ארטוסתנס ב-255 לפנה"ס. גם הסינים המציאו אותה במאה הראשונה לפנה"ס, ובמאה ה-2 לספירה היה זאנג-הנג הראשון שלזכותו מיוחסת בנייתה של ספירה ארמילרית, שבה שימש כוח הנע הידראולי להנעתה הסיבובית.
מגוון דגמים של הספירה הארמילרית פותחו ברחבי מחוזותיה של הציוויליזציה ההלניסטית, והם שימשו כאמצעי הוראה החל מהמאה ה-3 לפנה"ס. דגמים גדולים ומדויקים יותר של הספירה הארמילרית שימשו אף כמכשירי עזר לתצפיות אסטרונומיות.
השערת הודג'
השערת הודג' (אנגלית: Hodge Conjecture) היא אחת מ-7 בעיות המילניום של מכון קליי.
המוטיבציה לפיתוח השערה זו התחיל מהצורך של מתמטיקאים להכליל הצגה של צורות גאומטריות, שכן אם ישנו ייצוג של כל הצורות הגאומטריות הקיימות על ידי צורות גאומטריות פשוטות יותר, ניתן להוכיח דברים רבים.
במאה העשרים פותחו שיטות רבות עוצמה לחקר הצורה של גופים גאומטריים מורכבים. הרעיון הבסיסי הוא לקרב את הצורה של הגוף הנתון באמצעות הדבקת גופים גאומטריים פשוטים זה לזה, בעלי ממד הולך וגדל. טכניקה שימושית זו הביאה להתקדמות משמעותית במיון גופים מסוגים שונים. ואולם, במהלך ההכללות הללו, ההקשרים הגאומטריים הפכו עמומים, ועלה מפעם לפעם צורך להוסיף אבני בנין שאין להם, לכאורה, מובן גאומטרי ישיר. השערת הודג' טוענת שעבור יריעות פרויקטיביות, שהן מרחבים מובנים באופן יחסי, אבני הבניין הקרויות מעגלי הודג' (הכללה מרחיקת לכת של העקומות הסגורות) הן צירופים ליניאריים (עם מקדמים רציונליים) של מעגלים אלגבריים.
מילאנו–סן רמו
מילאנו–סן רמו הוא מרוץ אופניים חד-יומי אשר פותח את עונת המרוצים הקלאסיים באירופה ועל כן נקרא גם "לה פרימוורה" (האביב). המרוץ אשר מתקיים בריביירה האיטלקית, לאורך החוף הצפוני של הים הליגורי, נחשב למרוץ החד-יומי הארוך ביותר. המרוץ נמנה עם חמשת המרוצים הקלאסיים החשובים ביותר הנקראים גם חמשת המונומנטים.
ההיסטוריה של המרוץ
יצירתו של המרוץ החלה בשנת 1906 עת חברו יומון הספורט האיטלקי הגאזטה דלו ספורט וגורמים אשר חפצו לפרסם את הריביירה האיטלקית, ובעקבות הצלחת הטור דה פראנס בצרפת, החליטו ליצור מרוץ אופניים באיטליה. המרוץ הראשון יצא לדרך בשנת 1907 בהשתתפות 36 רוכבים אשר זינקו ממילאנו והמנצח אשר הגיע ראשון לסן רמו היה הרוכב הצרפתי לוסיין פטי-ברטון. מייסד ומארגן המרוץ היה אאוגניו קוסטמניה. המרוץ אשר מוזנק מדי שנה, בשבת השלישית של חודש מרץ, התקיים כבר 113 פעמים. השנים היחידות בהן לא התקיים המרוץ (בשל מלחמה) הן: 1916, 1944 ו-1945. הרוכבים האיטלקיים, להם נחשב ניצחון במרוץ זה כשיא בקריירה שלהם, זכו ב-51 פעמים מתוך ה-113.
אנטיכריסט (ספר)
"אנטיכריסט" (בגרמנית: Der Antichrist) הוא שם ספרו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה שנכתב בשנת 1888, אך יצא לאור ב־1895. בספרו זה, מאשים ניטשה את הנצרות בפשעים כנגד האנושות והחיים עצמם שנמשכים אלפיים שנה. הנצרות על פי ניטשה יצאה נגד כוחות החיים שבאדם, גאוותו, העזתו וחירותו וכנגד חדוות החושים והאושר שלו.
ניטשה טוען שהנצרות, כדת ניהיליסטית, זקוקה הייתה לחולי בדיוק כמו שתרבות יוון זקוקה הייתה לבריאות, ועל גבם של החולי והעליבות בעולם, הפיצה עצמה ביחד עם תורת המוסר החולנית שלה.
הספר מהווה את ניסיונו של ניטשה לאחד את תורת "שינוי כל הערכים" שלו בעודו חי (הוא התמוטט שנתיים לאחר כתיבת ספר זה). הרעיונות האנטי-נוצריים היו כבר פזורים בספריו הקודמים. אך בספר מלחמתי זה, ניטשה ממקד את עצמו תחת התקפה קשה וחסרת תקדים כנגד הנצרות.
קארקאס (להקה)
קארקאס (Carcass, פגר באנגלית) היא להקת דת' מטאל בריטית. הלהקה נוצרה על ידי הגיטריסט ביל סטיר (Bill Steer) מהלהקה נפלם דת' (Napalm Death), יחד עם המתופף קן אוון (Ken Owen) בשנת 1985. הלהקה התבססה בעיר ליברפול שבאנגליה. בדמו הראשון של הלהקה, הודי בשם סאנג'יב (Sanjiv) ביצע את השירה. בשנת 1987, הצטרף ללהקה ג'פרי ווקר (Jeffrey Walker), זמר ובאסיסט, לשעבר מלהקת האלקטרו היפיז.
Carcass נחשבת לחלוצה בז'אנר הדת'גריינד ולממציאת סגנון הגורגריינד; הלהקה נחשבת גם לחלוצה בסגנון דת' מטאל מלודי, כאשר בתחילת שנות ה-90 הם החליפו את הז'אנר שלהם מדת'גריינד/גורגריינד לסגנון מלודי יותר של דת' מטאל.
היסטוריה
הלהקה התמקדה בעיקר בנושאים הנוגעים לתחום הרפואה ובשילובים ביזאריים של ציוד רפואי וכימיקלים עם האנטומיה האנושית, עקב כך רבים בעיתונות המוזיקה סברו כי אחד או יותר מחברי הלהקה למד רפואה. ממצאים מצביעים יותר על כך שהתמקדות זו הייתה שיטה לקידום אמונות צמחוניות (כדוגמת השיר "Exhume to Consume").
לאחר שהחלה את דרכה בתור להקת גורגריינד, שינתה הלהקה בהדרגה את הסאונד והמילים שלה. החל מהאלבום Necroticism: Descanting the Insalubrious יוכל המאזין הקשוב לשמוע ניסויים תאורטיים במוזיקה ויותר מלודיות ממה שניתן היה לשמוע לפני כן. אלבומם הידוע ביותר, Heartwork, לא הכיל ברובו את הטקסטים הגרוטסקיים של סגנון הגור. אלבום זה הכיל צליל מלודי ונקי יותר, עם מעברים מהמלודיה המורכבת יותר לקטעי גריינד.
מכיוון שהלהקה חתמה עם סוני (Sony) לפני הוצאת Heartwork, היו אוהדים שמצאו את ההתמסחרות שציפו לה. מאידך גיסא, היו שסברו כי מדובר בפסגה חדשה של כישרון וקומפוזיציה בסגנון הדת' מטאל, עם תצוגה של שליטה בפיתוח מוטיבים והרמוניה שאין לה הערכה מספקת אפילו בסצנת המטאל. למעשה, כיום מחשיבים רבים את קארקאס להשפעה מוקדמת (או לטענת חלקם, השפעה מייסדת) למספר סוגים של מטאל - גורגריינד, דת'גריינד ודת' מטאל מלודי. מייקל אמוט (Michael Amott) עזב את הלהקה מיד לאחר שהוקלט האלבום Heartwork, והוחלף זמנית על ידי מייק היקי (Mike Hickey), שהוחלף לאחר מכן על ידי קארלו ראגאדאס (Carlo Ragadas). להקת קארקאס התפרקה לאחר שהוציאה את האלבום Swansong, אלבום שגרר עוד ביקורת קשה מאוהדים לאור הריפים המלודיים והסאונד ה"מיינסטרימי", שגבל בת'ראש של שנות השמונים המאוחרות.
קן, ג'ף וקארלו המשיכו עם פרויקט בלאקסטאר (Blackstar), מלווים על ידי מארק גריפית'ס (Mark Griffiths), גיטריסט לשעבר של להקת קאת'ידרל (Cathedral). בלאקסטאר (לאחר מכן בלאקסטאר רייזיג (Blackstar Rising)) נכחדה לאחר שקן סבל משבץ מוחי. מייקל אמוט הקים את הרכב הבי מטאל ספיריטואל בגרז (Spiritual Beggars) ואת ארץ' אנמי (Arch Enemy), להקת דת' מטאל שוודית מצליחה. השינוי הסגנוני הגדול ביותר היה הופעתו של ביל סטיר בפיירבירד (Firebird), שלישיית רוק בסגנון אריק קלפטון.
הלהקה הופיעה בישראל שלוש פעמים בשנת 1992, אחת מהן במועדון הרוקסן, ופעם רביעית בשנת 1993. היא חזרה לישראל בפעם החמישית בדצמבר 2017 להופעה במועדון הבארבי.
עיטורי ירושלים
עיטורי ירושלים (בעבר הופיעה בשם עיטורי כהנים) היא חוברת הנערכת ויוצאת לאור מדי חודש על ידי ישיבת עטרת ירושלים (מוכרת גם כישיבת עטרת כהנים) בראשות הרב שלמה אבינר.
הנושאים בחוברת מתמודדים עם שאלות והתלבטויות רבות הנענות בתשובות מפורטות של הרב שלמה אבינר ושאר רבני הישיבה.
"עיטורי כוהנים" יצא לאור מה'תשמ"ג ועד כסלו ה'תשס"ז (2006). סך הכל יצאו בשם זה 267 חוברות, שהאחרונה שבהם היא גם חוברת 1 של "עיטורי ירושלים".
מצודת בהלא
מצודת בהלא (בערבית: قلعة بهلاء - קלעת בהלאא') היא אחת מארבע מצודות היסטוריות לרגלי ג'בל אח'דר (الجبل الأخضر) שבהרי חאג'ר (جبال الحجر) הנישא לגובה של 2,980 מטר בצפונה של עומאן.
המצודה נבנתה במאה ה-13 ובמאה ה-14 כאשר בני שבט בנו נַבְּהאן המקומיים שלטו על הסביבה. היא הוקמה בנווה המדבר של בהלאא ששימש כמעוזם, והיא שוכנת בליבו של היישוב, סמוך לשוק. ככל הנראה שכן במקום מבנה קודם כלשהו מהתקופה הטרום-אסלאמית, ושלב הבנייה האחרון התרחש במאה ה-16.
בשנת 1987 הוכללה המצודה ברשימת אתרי המורשת העולמית ושנה לאחר מכן הוכרזה כאתר בסיכון. עבודות שיקום נערכו בשנות התשעים של המאה ה-20 בהשקעה כוללת של 6 מיליון לירות שטרלינג, ובשנת 2004 היא הוסרה מרשימת האתרים בסיכון.
אילן רונן
אילן רונן (נולד ב־1948) הוא במאי תיאטרון ישראלי. שימש כמנהל האמנותי של התיאטראות החאן, הקאמרי והבימה וכנשיא ה - UTE (איגוד התיאטרונים האירופי). לאורך השנים ביים בארץ ובחו"ל למעלה מ - 96 הצגות.
ביוגרפיה
יליד קיבוץ עין גב. בשנת 1954, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר עם הוריו לקיבוץ גנוסר, בו גדל. בגיל 13 עבר עם משפחתו לנתניה. שם החל את פעילותו הדרמטית, במסגרת החוג הדרמטי של תיכון טשרניחובסקי בעיר, בניהולו של המחזאי יעקב בר נתן. בשנת 1972 סיים את לימודיו בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי. למד בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, ומשם החל בקריירה ענפה ומצליחה כבמאי תיאטרון וכמנהל אומנותי.
בימוי וניהול אומנותי בתיאטרון החאן הירושלמי (1975 - 1982)
עם סיום לימודיו בבית צבי (1972) התבקש אילן רונן על ידי מנהל בית הספר דאז, דוד ברגמן לשמש כמורה ובמאי בבית הספר. באותה שנה כתב וביים עם התלמידים את ההצגה "טוב למות בעד עצמנו" שהוזמנה לאחר מכן לעלות על "בימת צוותא" בתל אביב והוצגה בה בהצלחה רבה.
לאור ההצלחה הגדולה של ההצגה מילכוד 22, אותה כתב וביים בעקבות ספרו הנודע של ג'וזף הלר בתיאטרון החאן, מונה בגיל 27 בלבד למנהלו האומנותי של התיאטרון בהמלצת הבמאי מייקל אלפרדס, שפרש מתפקידו כמנהל אומנותי ולהקת שחקני החאן. רונן כיהן בתפקיד בשנים 1975–1982. בין ההצגות הבולטות שביים בתיאטרון החאן, "מלחמות היהודים" מאת יהושע סובול, "ג'ונגל הערים" מאת ברטולט ברכט, ועיבוד ל"אידיוט" על פי דוסטויבסקי.
בשנים 1984-1983 ביים בתיאטרון חיפה את המחזות "עקומים" מאת מרטין שרמן ו"מחכים לגודו" מאת סמואל בקט. האחרונה זכתה לשבחים רבים בארץ ובעולם בשל הפרשנות הפוליטית שהעניק רונן למחזה, בהפקה דו לשונית (עברית וערבית) שזכה בשל כך לפרסום, בין היתר, בספר "Directing Beckett" מאת Lois Oppenheim מאוניבסיטת מישיגן (1994) ובספרו של פרופסור דייוויד ברדבאיי (David Bradby) "Waiting for Godot" בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (2001), בו נבחרה כאחת ההפקות המשמעותיות שהוצגו בעולם. ב-1994 הוזמנה ההצגה לפסטיבל הבינלאומי במנצ'סטר.
בשנת 1977 היה שותף להקמת הבמה הסאטירית בתיאטרון "צוותא" יחד עם הלל מיטלפונקט ויהושע סובול וביים את "חזרה בתשובה" מאת סובול ו"ויהי חור" מאת סובול ומיטלפונקט.
במאי בית ומנהל אומנותי בתיאטרון הקאמרי (1982 - 1992)
בשנת 1982 נבחר לבמאי הבית וחבר הוועדה האומנותית של תיאטרון הקאמרי ושנתיים לאחר מכן מונה לתפקיד המנהל האמנותי של התיאטרון. בתקופת כהונתו טיפח דור חדש של מחזאים כגון שמואל הספרי, מוטי לרנר וגלעד עברון. אימץ את אנסמבל רנה ירושלמי תחת מטריית תיאטרון הקאמרי. גילה וטיפח דור חדש של שחקנים כגון שולי רנד, רמי הויברגר, ענת וקסמן ורמי ברוך. בין ההצגות הבולטות של רונן בתקופת זו: "טוב" מאת ס.פ. טיילור, "קסטנר" מאת מוטי לרנר ו"מיכאל קולהאס", עיבוד על פי היינריך פון קלייסט. האחרונה זכתה להצלחה בינלאומית חסרת תקדים והוזמנה לפסטיבל אדינבורו היוקרתי, לפסטיבל הבינלאומי בוורשה (1987/88), ויצאה לסיבוב הופעות במספר ערים בגרמניה וכמו כן במוסקבה וסנט פטרסבורג. בשנת 1990, בעקבות הצלחתה ההצגה "גם הוא באצילים", הוזמן אילן רונן לביימה בתיאטרון מאלי במוסקבה. וכך, היה רונן לביים הישראלי הראשון שביים ברוסיה הקומוניסטית.
בימוי והקמת קבוצת הצעירים
בשנת 1995 החל לביים בתיאטרון הבימה. בין ההצגות הראשונות בבימויו בתיאטרון הלאומי, החייל האמיץ שוויק מאת ירוסלב האשק, קן הקוקייה (תרגום ובימוי) מאת דייל וסרמן ו"קרוב יותר" מאת פטריק מרבר
בשנים 1996–2004 הקים, ביים וניהל את "קבוצת הצעירים של תיאטרון הבימה". מטרתו של רונן הייתה ליצור חממה לבוגרי בתי הספר למשחק ולשחקני תיאטרוני פרינג', שתאפשר להם להתפתח בהדרגה בתיאטרון וליצור יחד עימו תיאטרון המחפש אתגרים תיאטרוניים, המקרב אליו קהלים צעירים. הקבוצה הפכה לאחת מגולות הכותרת של התיאטרון עם הצגות בולטות כמו "מנדרגולה", "מלחמת אחים" ו"מעגל הגיר הקווקזי", שאף זכתה להצלחה בינלאומית בפסטיבל הבינלאומי בפראג בשנת 2000. קבוצת הצעירים של תיאטרון "הבימה" המשיכה את פעילותה עד שנת 2016, בניהולם של סיגל אבין (2005 - 2009) ושי פיטובסקי (2009 -2013). הצלחת הקבוצה, הפכה למודל לחיקוי לתיאטרונים כמו בית לסין, גשר, חיפה ובתיאטרון הקאמרי שהקימו קבוצות מסוג זה לתקופות משתנות.
ניהול אומנותי בתיאטרון "הבימה" (2004 - 2016)
בשנת 2004 מונה אילן רונן למנהל האומנותי של תיאטרון הבימה. במהלך כהונתו נאלץ התיאטרון לעזוב את משכנו הקבוע לרגל שיפוץ הבניין למשך כחמש שנים, שבעקבותיו פנה רונן להנהלת תיאטרון הקאמרי ויזם עימה סדרה של שיתופי פעולה על מחזות מאתגרים מבחינה אומנותית: "חברון", "אנטיגונה", "החגיגה", "אלוף הבונים", "הכיתה שלנו", "חשמלית ושמה תשוקה" (בבימויו של רונן), "אישה בורחת מבשורה" ו"הילד החולם". שיתוף פעולה דומה נעשה עם הנהלת תיאטרון באר שבע בהצגה "אנה קרנינה" (בבימויו של רונן). כתוצאה מהשיפוץ והשכרת אולמות חלופיים, נאלצה הבימה להתמודד עם משברים כלכליים חסרי תקדים. רונן צרף ללהקת השחקנים כוכבים כמו יוסי בנאי, אבי קושניר, יבגניה דודינה ורבים אחרים. מעמדם אומנם סייע למשוך קהל להצגות, אך במקביל ההחלטה ספגה ביקורת רבה על משכורות העתק ששולמו להם בעת שהתיאטרון היה בגירעון חמור. במקביל, טיפח רונן דור חדש של יוצרים צעירים כמו יעל רונן (בתו), שי פיטובסקי מנהל קבוצת הצעירים, מאור זגורי, שחר פנקס, שיר גולדברג וכפיר אזולאי.
בין ההצגות הבולטות הנוספות שביים אילן רונן בתקופת כהונתו כמנהל אומנותי בהבימה: "כתר בראש" מאת יעקב שבתאי, "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן (תרגום ופזמונים: נתן אלתרמן), "יהוא" מאת גלעד עברון ו"לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה.
על אף ההצלחה בזירה הבינלאומית ספג התיאטרון במהלך כהונתו של רונן ביקורת מצד גורמים מסוימים בתקשורת שבחרו להתעלם מהצלחות על הבמות החשובות ביותר בלונדון, ניו יורק, מוסקבה וורשה ברלין ועוד ומתחו ביקורת על "רפרטואר שנוי במחלוקת, הפקות שלא מצליחות לגרוף פרס וירידה במספר המנויים". . כל זאת, למרות שבתקופת כהונתו זכו הצגות "הבימה" לפרסי התיאטרון הישראלי בקטגוריות שונות. ביניהן: "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (2005); "אדם לא מת סתם" (2013); "יהוא" (2015); "אישה בורחת מבשורה" (2016) (יחד עם ת. הקאמרי) ועוד.
מסעות לחוץ לארץ ושיתופי פעולה בינלאומיים
בתקופתו כהונתו של אילן רונן כמנהל אומנותי הוזמנה הבימה להופיע על הבמות החשובות באירופה, בהצגות בבימויו, בבימוי חנן שניר - במאי הבית של התיאטרון, שי פיטובסקי - מנהל קבוצת צעירי הבימה באותה תקופה והמחזאית-במאית יעל רונן: "מלחמה" מאת לארס נורן שהוזמנה להופיע בפסטיבלים בטורינו, בוקרשט ובודפשט, "אנה קארנינה", שהוזמנה אף היא היא לבוקרשט, "מסילה לדמשק" מאת הלל מיטלפונקט, שהוזמנה להופיע במוסקבה, "הסוחר מוונציה" שייצגה לראשונה את התיאטרון הישראלי על בימת תיאטרון הגלוב בלונדון. "הקמצן", בבימויו, פתחה את הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בסין, שהתקיים ב - "People's Arts Theater", בייג'ינג, 2016. כמו כן, ההצגה "לבד בברלין" שהוצגה בברלין, "היום שלפני היום האחרון", שהועלתה בברלין, ו"מוריס שימל" מאת חנוך לוין שהוזמנה להופיע בוורשה.
בנוסף, נערכו מספר שיתופי פעולה אומנותיים, בינלאומיים: שיתוף פעולה עם התיאטרון בוורוצלאב, פולין (ההצגה טיקוצ'ין –בת ים), שיתוף פעולה מחזאים גרמנים וישראלים עם תיאטרון דיסלדורף, פסטיבל קריאה של מחזות פוליטיים בלונדון ובתל אביב עם התיאטרון הלאומי הבריטי, שיתוף פעולה עם תיאטרון שַאוּבִּיהנֶה ברלין בברלין וההצגה "דור שלישי", שיתוף פעולה עם התיאטרון בגראץ בנושא המהגרים במסגרת תיאטרון אירופה ושיתוף פעולה עם התיאטרון בשטוטגרט, התיאטרון הלאומי באוסלו ובלגרד בנושא הטרור.
בסוף שנת 2016 פרש אילן רונן מהניהול האמנותי של תיאטרון הבימה.
פעילותו לאחר הפרישה מתפקיד מנהל אומנותי בהבימה
מאז פרישתו מתפקיד מנהל האומנותי של הבימה, ממשיך רונן כבמאי עצמאי בתיאטראות הקאמרי, בית ליסין, חיפה, באר שבע, בתיאטרון גשר ובתיאטראות בחו"ל. בין ההצגות שביים: "קרום" מאת חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי, "מי מפחד מווירגיניה וולף" מאת אדוארד אלבי בהבימה, "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט ועיבוד לספרו של דויד גרוסמן, "הזמן הצהוב", בתיאטרון ביפו. שתי ההצגות זכו בפרס "קיפוד הזהב". "אוסלו" מאת טי. רוג'רס ו"זוג" מאת עדנה מזי"א בתיאטרון בית לסין. לאחרונה ביים את "[ר]אבולוציה" מאת יעל רונן בתיאטרון גשר, "טריאז'" מאת מאיה ערד יסעור בתיאטרון בית ליסין ואת "לאופולד-שטאט" מאת טום סטופארד בתיאטרון הבימה.
בימוי בחו"ל
בשנת 1990 הוזמן לביים את המחזה "גם הוא באצילים" בתיאטרון מאלי במוסקבה וכך היו רונן והתפאורנית רות דר ליוצרי התיאטרון הראשונים מישראל המוזמנים לעבוד במוסקבה הקומוניסטית. ב - 2015, הוזמן לביים את המחזה "אוגוסט מחווז אוסייג'" בתיאטר קופורסטרדאם בברלין.. בשנת 2017, הוזמן רונן שוב לתיאטרון "מאלי", בו ביים את "ביקור הגברת הזקנה". בשנה זו, ביים גם את "הכל חייב להבריק" מאת נח היידל בתיאטר קופורסטרדאם.
משפחתו
אשתו, רחל הפלר, הייתה שחקנית תיאטרון החאן והקאמרי וכיכבה בתוכניות ילדים בשנות ה-70, ביניהן טלפלא ועברית בסימן טוב. בתו יעל רונן ממשיכה את דרכו ופועלת כבמאית ומחזאית בתיאטרונים המקומיים ובתיאטראות בולטים בגרמניה, אוסטריה ופולין. בעשר השנים האחרונות משמשת כבמאית ומחזאית קבועה ב"תיאטרון גורקי" בברלין. בנו מיכאל רונן, בוגר מסלול בימוי בבית הספר LAMDA (אקדמיית לונדון למוזיקה ואומנויות דרמטיות) בלונדון, שימש כעוזר הבמאי תומאס אוסטרמאייר ולאחר מכן כבמאי הבית של תיאטרון הבאלהאוז בברלין. בעשור האחרון בחר להפוך ליזם פרויקטים בתחום האימרסיב (immersive), Metaverse ו-NFT. מתגורר עם משפחתו בטופאנגה, לוס אנג'לס. חתנו לשעבר הוא השחקן יוסף סוויד.
עין חרוד
עין חרוד הוא קיבוץ בעמק חרוד בעמק יזרעאל שהוקם על ידי חברי גדוד העבודה בי"ח באלול תרפ"א (21 בספטמבר 1921) והתפלג בשנת 1952 לשני קיבוצים: עין חרוד מאוחד ועין חרוד איחוד.
היסטוריה
עין חרוד הוקם על ידי אנשי העלייה השנייה והעלייה השלישית, חלוצים וחלוצות חברי גדוד העבודה ואנשי "השומר", שעלו לקרקע בסמוך לפתחו של מעין חרוד בי"ח באלול תרפ"א, 22 בספטמבר 1921, בערבו של יום. תחילה באו לאתר כ-35 חברים מהקבוצה שעבדה בראס אל עין (ראש העין של ימינו) ליד פתח תקווה, ולמחרת הצטרפו כ-39 חברים ממחנה גדוד העבודה במגדל. היישוב השיתופי שאותו הקימו נקרא בתחילה: "פלוגת גדוד העבודה בעמק יזרעאל". מנהיגי היישוב הבולטים בראשיתו היו שלמה לביא, יהודה אלמוג ומנחם אלקינד, ואחר גם יצחק טבנקין. עין חרוד הוקם מלכתחילה על פי תכנית "הקבוצה הגדולה" אשר הגה שלמה לביא ואושרה על ידי ההסתדרות הציונית בקונגרס הציוני ה-12, הסתדרות העובדים, ומפלגות הפועלים: "הפועל הצעיר" ו"אחדות העבודה".
בקיץ תרפ"ג 1923 התפלג קיבוץ עין חרוד מ"גדוד העבודה". הצטרפו אליו חבורות חלוצים, והוא הפך ל"קיבוץ ארצי" שפלוגותיו פזורות ברחבי הארץ. עין חרוד וקיבוצים נוספים הקימו ב-1927 את "הקיבוץ המאוחד". בקיץ 1929 חזרו והצטרפו אל "הקיבוץ המאוחד": כפר גלעדי, תל יוסף ורמת רחל, קיבוצי "גדוד העבודה" שהתפרק.
ב-1926 עבר הקיבוץ למקום הקבע שלו, בגבעת "קומי". (במקומו התיישב ארעית גרעין המייסדים של קיבוץ בית השיטה, עד שעבר למקום הקבע; וכן התגוררו ליד מעין חרוד קבוצות מתיישבים נוספות).
ב-1927 בִיקרה בעין-חרוד משלחת רבנים ובהם הראי"ה קוק, כחלק ממסעה ביישובים החקלאים בצפון הארץ. הרב ניסה לדבר על לבם של חברי הקיבוץ לשמור מצוות, ובין השאר, להתחתן כדת משה וישראל; לפי המסופר קצת מדבריו השפיעו "ועוד באותו לילה הועמדו בעין חרוד שמונה עשרה חופות".
ב-1931, בעת שהיה הקיבוץ הראשון שחתם על חוזה התיישבות עם הסוכנות היהודית, מנתה אוכלוסיית הקיבוץ 240 חברים, 160 ילדים ו-25 תושבים.
הקיבוץ משתמש באדמות שהשתייכו לכפרים הפלסטיניים אלקומיה וטמרה, כאשר הראשון חרב ב-1948 ואילו השני קיים כיום.
בשנת 1952, כחלק מן המאבק בתנועת העבודה והפילוג בקיבוץ המאוחד, התחולל גם פילוג בקיבוץ עין חרוד. הקיבוץ התפצל לשני קיבוצים: עין חרוד מאוחד (שנשאר בקיבוץ המאוחד) ועין חרוד איחוד. לאחר דין ודברים קרקעות הקיבוץ ונכסיו פוצלו וחולקו לשניים, בין שני קיבוצים באותו אתר; האחד של נאמני מפ"ם והשני של תומכי מפא"י. בשנת 1954 עברה הקבוצה המזוהה עם מפא"י ואשר פרשה מן הקיבוץ המאוחד, לאתר סמוך על גבעת קומי שבאדמות הקיבוץ והקימה את "עין חרוד איחוד". הקיבוץ עין חרוד הוותיק, שבו נשארו החברים שזוהו בעבר עם מפ"ם, נקרא מאז בשם "עין חרוד (מאוחד)".
בספרות העברית
שם המקום שימש באופן סמלי בספרו של עמוס קינן: הדרך לעין חרוד.
אריה מערות
אריה מערות (שם מדעי: Panthera leo spelaea) הוא תת-מין נכחד של אריה שחי בתקופת הפליסטוקן באירופה, צפון אסיה וצפון אמריקה. הוא ידוע ממאובנים ומציורי מערות מהתקופה הפלאוליתית העליונה, ומכאן שמו. אוכלוסיית אריה המערות נכחדה לפני כ-14,000 שנה, בשלהי תקופת הקרח האחרונה.
תיאור
תת-מין זה של האריה היה אחד האריות הגדולים ביותר. לשלד של זכר בוגר, שנמצא בשנת 1985 באזור גרמניה, היו כתפיים בגובה 1.2 מטרים ואורך גוף של 2.1 מטרים ללא הזנב, ומשקלו היה בין 160–350 קילוגרם. זהו בערך הגודל של זכר גדול של האריות כיום. פרטים אחרים שנמצאו היו גדולים אף יותר. מכאן, שאריה המערות היה גדול ב-8% - 10% מהאריות המודרניים כיום, אך קטן מהאריה האמריקני.
אריה המערות ידוע מציורי מערות וגילופי שנהב. אלו מצביעים על כך שהיו לו אוזניים עגולות וזקורות, זנב עבות, פסים דהויים בדומה לטיגריס ורעמה פרימיטיבית כלשהי סביב הצוואר.
היסטוריה ותפוצה
אריה המערות התפתח מתת המין הקדום יותר אריה מאובן (Panthera leo fossilis, לעיתים קרוי Panthera fossilis), שהופיע לראשונה באירופה לפני כ-700,000 שנים.
סביבה
אריה המערות קיבל את שמו מכיוון ששרידים רבים שלו נמצאו במערות, אך קיים ספק אם הם התגוררו באמת בתוכן. הוא חי בסביבות רבות, אך העדיף סביבת אזורי מרעה ויערות חורש, שם היו בעלי חיים אוכלי-צמחים בינוניים וגדולים אותם הוא צד. עקבות מאובנות שלו ביחד עם אלו של אייל הצפון מראות לנו שהוא אף התקיים בסביבה תת-ארקטית.
טורף פעיל זה ככל הנראה צד את בעלי החיים אוכלי הצמחים הגדולים של תקופתו, בהם: סוסים, איילים, אייל הצפון, ביזון ואף ממותות צעירות או זקנות. בנוסף נראה שהוא צד אנשים במספר הזדמנויות, ייתכן שאנשים חלשים או תועים. במערות מסוימות נמצאו שרידי אריות לצד דובי מערות וייתכן שהאריות ניסו לצוד את הדובים אך נהרגו בידיהם בתהליך.
חיות קטנות היו בדרך כלל מופלות על ידי מכה עם הכפות הקדמיות ומוחזקות לאחר מכן בעזרת 2 הרגליים הקדמיות. לאחר מכן באה נשיכה חזקה, בעורף או בצוואר ולפעמים אף בחזה. האריה לא רץ מהר כמו הטרף שלו, אך הוא היה מסוגל להדוף אותו מאחורה או לרוץ עד אליו ולהפיל אותו בעזרת הכפות הקדמיות שלו. בצורה זו היה שיווי המשקל של חיה רצה מתערער בקלות. מספר ציורים שלהם מראים מספר פרטים צדים יחד, בדומה לציד של לביאות.
האריה היה מהנפוץ שבטורפי עידן הקרח יחד עם צבוע המערות וכן זאבים ודובים חומים. לא ברור ממה נכחד אך ייתכן שעקב תחרות עם האדם, ציד בידי האדם ואולי כתוצאה מההתחממות של סוף התקופה, בה החלו לגדול יערות מחטניים במקומם של הערבות שופעות הטרף של הפליסטוקן, מה שגרר היעלמות של מזונו.
סיווג
אריה המערות מוגדר לעיתים כמין משל עצמו, בשם Panthera spelaea ולעיתים כתת-מין של אריה תחת השם Panthera leo spelaea. לפחות גורם אחד, בהתבסס על צורת הגולגולת, מחשיב אותו כקרוב של הטיגריס. אולם, מחקר גנטי ופלאו-גנטי מראה שהוא היה קרוב לאריה המודרני, ממנו התפצל לפני כ-500,000 שנה. אולם, עדיין לא ברור אם צריך להחשיב אותו כתת-מין של האריה או כמין נפרד בעל קרבה לאריה.
בתרבות
אריה המערות הופיע בסדרה ענקי עידן הקרח.
ויצ'יטה
ויצ'יטה (באנגלית: Wichita) היא העיר הגדולה במדינת קנזס בארצות הברית ומשמשת כבירת מחוז סדג'וויק. העיר נמצאת בדרום מרכז המדינה על גדות הנהר ארקנסו והיא ידועה כמרכז התרבותי של המדינה. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2020, מנתה אוכלוסיית העיר 397,532 נפש. נתון זה ממקם את ויצ'יטה במקום ה-49 בארצות הברית מבחינת גודל האוכלוסייה.
במטרופולין של ויצ'יטה היו באותה שנה 647,610 תושבים, האזור הסטטיסטי ה-93 בגודלו מבחינת גודל האוכלוסייה. אזור זה כולל את המחוזות בטלר, הארווי וסאמר.
ויצ'יטה ידועה גם בהיותה מרכז לייצור מטוסים בארצות הברית. בשל כך היא מכונה "בירת האוויר העולמית". בעיר שוכנים שישה מפעלי ענק לייצור מטוסים וכן בסיס של חיל האוויר האמריקני.
רשת הטלוויזיה CNN דרגה את העיר ביולי 2006, כעיר התשיעית הטובה ביותר למחיה, מבין עריה הגדולות של ארצות הברית.
היסטוריה
כחמישים שנה לאחר גילוי אמריקה, בשנת 1541, ביקר באזור הקונקיסטאדור הספרדי פרנסיסקו וסקס דה קורונדו, בחיפושיו אחר "ערי הזהב" האגדתיות. קורונדו נתקל בשבט אינדיאני הנקרא ויצ'יטה, שחי באזור זה ובנה בו אוהלי נוודים. באותן תקופות טרם נוסדה במקום התיישבות של קבע, שכן האינדיאנים נדדו דרומה לאוקלהומה, מקום בו החליפו סחורות עם סוחרים צרפתיים, בעקבות כיבוש העיר על ידי כוחות ספרדיים אשר הגיעו מהעיר מדריד.
בשנת 1863, בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית, שבו בני ויצ'יטה לאזור והקימו להם מבני עשבים למגורים. בשנת 1868 הוקמה העיר באופן רשמי. התפתחותה של העיר הצעירה הייתה מהירה, וסמוך להקמתה נמתחה מסילת הרכבת והגיעה אליה. סוחרי בקר רבים הובילו בהמות מטקסס וממקומות נוספים בדרום אל ויצ'יטה, שאף זכתה עקב כך בכינוי "Cowtown" - "עיר הפרות". המיזוג הנפיץ של הבוקרים, האינדיאנים וטיפוסים נוספים, יצר בעיר מציאות קלאסית של "המערב הפרוע", ואנשי חוק רבים הופיעו בה במטרה לפקח על הבוקרים חמי המזג ולמנוע מהומות, אלימות, התכתשויות ופריעת חוק. (אחד הנודעים באנשי חוק אלו, היה ואייט ארפ).
ב-1914–1915 התגלה נפט באזור ויצ'יטה והעיר הפכה למרכז של הפקת נפט. הכסף שהופק מתעשיית הנפט הושקע בתעשיית המטוסים שהייתה עדיין בחיתוליה. ב-1917 נבנה בה המטוס הראשון, ססנה קומט, ובתחילת שנות ה-20 נבנו 43 מטוסי "סנונית". תעשיית המטוסים המשיכה לצמוח ולהתפתח, והעיר זכתה בכינוי "הבירה האווירית העולמית".
דקוטה לותר
דקוטה לותר (באנגלית: Dakota Luther; נולדה ב-7 בנובמבר 1999) הוא שחיינית אמריקאית, אלופת העולם בבריכת 25 מטר (מלבורן 2022) במשחה ל-200 מטר פרפר.
ויצ'יטה
היסטוריה
השפל הגדול והמצב הכלכלי של שנות ה-30 פגעו בכלכלת העיר ובהגירה אליה, אך לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה הצמיחה לעיר, ובין השנים 1940–1960 גדלה האוכלוסייה ביותר מכפליים.
דקוטה לותר
ביוגרפיה
לותר נולדה וגדלה באוסטין, טקסס. אמה, ויטני הדג'פאת', הייתה שחיינית מצטיינת, סגנית אלופה אולימפית (אטלנטה 1996) במשחים ל-100 מטאר גב ול-200 מטר גב. היא מתאמנת באוניברסיטת ג'ורג'יה.
ויצ'יטה
דמוגרפיה
בין השנים 1950–1970 התרחש בעיר שינוי דמוגרפי משמעותי. עד 1950 היו הלבנים רוב מוחלט ויציב, וכמות השחורים באוכלוסייה הכללית של העיר עמדה על כ-5%. במהלך שני העשורים הבאים הוכפל שיעורם באוכלוסייה לכדי 9.7%. בהמשך המאה העשרים התחזקה מגמה זו, ואף על פי שאוכלוסיית העיר גדלה במאה אלף איש נוספים, פחת אחוז האוכלוסייה הלבנה מ-95% ל-75%. גם בשנות ה-90 התחזקה הגירת מיעוטים לעיר, ושיעורם של האינדיאנים, האסייתים והפולינזים באוכלוסייה, זינק מאחוז אחד לכעשרה אחוזים בסוף המאה.
דקוטה לותר
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יולי 2017 סיימה במקום 15 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.55 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:08.86 דקות ועלתה לשלב חצי הגמר מהמקום העשירי.
ויצ'יטה
גאוגרפיה ואקלים
לפי מדידות רשמיות, משתרעת ויצ'יטה על שטח של 359.8 קמ"ר. 8.2 קמ"ר מתוכם הם מים והיתר יבשה. העיר שוכנת על רמה שגובהה הממוצע הוא כ-400 מטר מעל פני הים.
עקב מיקומה של העיר בעומק היבשת, הרחק מן האוקיינוסים, שורר בה אקלים יבשתי לח, המתאפיין בקיץ חם ולח ובחורף יבש וקר. הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בחודש החם - יולי, היא 34 מעלות צלזיוס, ובחודש הקר - ינואר, הטמפרטורה המינימלית הממוצעת עומדת על כמינוס 7 מעלות צלזיוס. ממוצע הגשמים השנתי בוויצ'יטה עומד על 760 מ"מ, ובשנים גשומות נמדדת כמות משקעים של 1,020 מ"מ. בחורף שכיחים ימי שלג, הנערם על הקרקע עד לעומק של 44 ס"מ בממוצע.
בעונות המעבר סובלת העיר מפגיעתן של סופות רעמים חזקות, פגיעות ברקים ומטחי ברד עזים. לעיתים פוקדות את העיר סופות טורנדו. בשנות התשעים של המאה העשרים נפגע האזור מסופות הטורנדו אנדובר (1991) ואוקלהומה (1999).
ערים תאומות
לוויצ'יטה יש חמש ערים תאומות ברחבי העולם:
דקוטה לותר
2019
באוניברסיאדה שנערכה בנאפולי, איטליה ב-2019 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר (2:07.92 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר (58.82 שניות).
אלופת עולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן, אוסטרליה ב-15 בדצמבר זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:03.37 דקות, לפני האלי פליקינר מארצות הברית (2:03.78 דקות) ואליזבת דקר מאוסטרליה (2:03.94 דקות).
טבח ננקינג
טבח ננקינג, הידוע גם בכינוי אונס ננקינג (או נאנג'ינג), היה אירוע רצח ואונס המוניים אשר בוצע על ידי הצבא האימפריאלי היפני בעיר ננקינג שבסין ובסביבתה, במהלך מלחמת סין–יפן השנייה. מעשי הטבח החלו ב-13 בדצמבר 1937, היום בו נפלה ננקינג בידי היפנים, ונמשכו כשישה שבועות. על פי הערכות שונות, באירועים נרצחו בין 150 אלף ל-300 אלף אזרחים וחיילים סיניים, וכ-20,000 נשים סיניות נאנסו.
יפן מעולם לא הודתה באופן רשמי בביצוע הטבח, והיפנים מקפידים לכנות את האירוע "תקרית ננקינג". ביפן מתנהל מאז שנות ה-80 ויכוח ציבורי נוקב לגבי אחריותה לטבח, וכמה ראשי ממשלות הביעו התנצלות מסויגת לגבי הסבל שהסבה יפן לסין ולמדינות דרום-מזרח אסיה בעת הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה.
רקע
לאחר הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931, פלש הצבא היפני, ביולי 1937, ממנצ'וריה לסין ובכך נפתחה מלחמת סין–יפן השנייה. היפנים העריכו כי ההתנגדות תהיה קלה וכי יוכלו לכבוש את סין כולה בתוך שלושה חודשים בלבד, אולם תוכניותיהם השתבשו לאחר שהסינים גילו התנגדות עיקשת באזור שאנגחאי, שהייתה המטרה הראשונה של חיל הכיבוש היפני. רק לקראת אמצע נובמבר 1937 הצליחו היפנים לכבוש את שאנגחאי לאחר שנגרמו להם אבדות כבדות בקרבות פנים אל פנים. למטה הכללי בטוקיו דווח על מורל נמוך של החיילים היפנים בשטח. דווח אף על מעשי זוועה שעשו הסינים בשבויי מלחמה יפנים. בשל האבדות והמורל הנמוך החליט הפיקוד בטוקיו לא להרחיב את המלחמה לשאר סין. למרות זאת, ב-1 בדצמבר הורה הפיקוד היפני לצבאו לתקוף את ננקינג, שהייתה הבירה של הרפובליקה הסינית, ושכנה כ-250 קילומטרים משנגחאי, במעלה נהר היאנגצה.
ההתקדמות לננקינג
בחודש נובמבר, לאחר שהתגברו על ההתנגדות בשנגחאי, החלו כ-50 אלף חיילים יפנים להתקדם לעבר ננקינג שהייתה מאורגנת ומוגנת פחות משאנגחאי. עם התקדמות הצבא היפני החלה האוכלוסייה הסינית להימלט כשהיא מותירה אחריה אדמה חרוכה ומציתה שדות, יערות, בסיסים, בתים, מחסנים וכל דבר שיכול היה להביא תועלת ליפנים.
ב-7 בדצמבר הורה הצבא היפני לכוחותיו להימנע מכל פעולה בלתי חוקית כלפי אזרחים סינים, כולל ביזה או ירי. החיילים היפנים הוזהרו מפני עונשים חמורים לכל מי שיפר את ההוראה. במהלך התקדמותם לעבר ננקינג פזרו היפנים כרוזים בהם הודיעו כי לא יגלו רחמים כלפי מי שיעז להתנגד להם אך לא יפגעו באזרחים תמימים והם קראו לחיל המצב הסיני להיכנע ולפתוח את שערי העיר. משלא נענו הורה מפקד הכוח היפני לפתוח במתקפה.
ב-12 בדצמבר, יומיים לאחר תחילת המתקפה היפנית, הורה המפקד הסיני, גנרל טאנג שנג צ'י, לכוחותיו לסגת. הנסיגה התנהלה באי סדר מוחלט ותוך בהלה. היו חיילים סינים שפשטו את מדיהם ולבשו בגדים אזרחיים בניסיון להיטמע בתוך האוכלוסייה האזרחית. אחרים נורו בגבם על ידי חבריהם בעת מנוסתם. אלה שברחו מחוץ לעיר התרכזו על גדות הנהר יאנגצה, אך אז התברר שאין במקום סירות שיוכלו להעבירם לגדה השנייה או להבריחם במורד הנהר. היו שקפצו למים הקרים וטבעו. ב-13 בדצמבר 1937 נכנסו היפנים לעיר מוקפת החומה כשהם נתקלים בהתנגדות קלושה בלבד. הצבא הסיני הניח את נשקו וכ-90 אלף מחייליו נכנעו.
הטבח והאונס
רצח שבויי המלחמה הסינים החל לאחר שהם הובלו במשאיות למקומות מרוחקים בפרברי ננקינג. קצינים יפנים עודדו את חייליהם הצעירים לדקור את השבויים, לחסלם בכידונים ואף לערוף את ראשיהם, כדי להעצים את סבלם ולחשל בכך את החיילים לקראת המשך המערכה בסין. היפנים גם דאגו לתעד באמצעות מצלמות קולנוע את הזוועות. בצילומים נראים חיילים יפנים מחייכים בשעה שהם כורתים את ראשי החיילים הסינים ומצטלמים אתם למזכרת. חלק מהשבויים נורו על ידי מכונות ירייה. אחרים נקשרו והוצתו חיים לאחר שנשפך עליהם דלק.
לאחר חיסול שבויי המלחמה, היפנים התפנו לטפל בנשים המקומיות והחלו לצוד אותן ללא הבחנה, זקנות, צעירות, נשים בהריון וילדות. כ-20 אלף נשים נאנסו, חלקן עברו אונס קבוצתי, ואחר כך נדקרו למוות בכידונים. על פי עדויות, במקרים מסוימים הכריחו היפנים גברים לאנוס את בנותיהם ובנים לאנוס את אימהותיהן. בית הדין הצבאי הבינלאומי לפשעים שבוצעו במזרח הרחוק, שהוקם לאחר כניעת יפן (The International Military Tribunal for the Far East), או בקיצור IMTFE, קבע כי לפחות 20 אלף נשים סיניות נאנסו על ידי החיילים היפנים. בכל רחבי העיר נמשכו כל העת מעשי רצח כשהיפנים יורים אל תוך ההמון המבוהל.
מעשי הרצח לוו במעשי ביזה ושוד. אזרחים סינים שלא יכלו לשאת את הסבל עלו על גגות וקפצו אל מותם. אלפים נורו על גדות נהר יאנגצה, שהתמלא בגופות צפות. מעשים אלה נמשכו מאמצע חודש דצמבר 1937 ועד תחילת פברואר 1938, במשך כשישה שבועות. אלה שלא נורו במקום נלקחו אל מחוץ לעיר, שם נאלצו לכרות במו ידיהם בורות לשם הושלכו אחר כך גופותיהם. הסינים טוענים כי בתום מעשי הרצח והזוועה פעלו היפנים להרגיע את האוכלוסייה המקומית באמצעות חלוקת אופיום וכי כ-50 אלף סינים התמכרו להרואין. נשים סיניות הפכו לשפחות מין של החיילים היפנים.
אזור הביטחון בננקינג
דיווחים על הנעשה בננקינג הופיעו בעיתונות היפנית וגם במערב, כולל בניו יורק טיימס, ובמגזינים רידרס דיג'סט וטיים אך התקבלו בספקנות. את העדות המרכזית סיפקה קבוצה של כ-20 אזרחים זרים, אמריקנים ואירופאים, שכללה מיסיונרים, רופאים ואנשי עסקים שהתגוררה ברובע הזרים בעיר. מפקדי הצבא היפני הסכימו להכיר במתחם שהשתרע על שטח של כ-8 קמ"ר כעל אזור ביטחון שהוא מחוץ לתחום לחיילים היפנים. באזור הונפו דגלי הצלב האדום וזרמו אליו כ-300 אלף סינים שמצאו בו מקלט. כמעט כל מי שנותר מחוץ לשטח חוסל.
איש העסקים הגרמני יוהאן ראבה (John Rabe), שהניף את דגל צלב הקרס של גרמניה הנאצית, הציל בבניין בו התגורר כ־600 סינים. המקום הפך למוזיאון שנפתח ב-2006. ראבה תיעד את הזוועות ביומן אישי שבו כתב בין השאר: "אם לא הייתי רואה זאת במו עיני, לא הייתי מאמין". ראבה, ומיסיונרים אחרים שהיו עמו במקום, פנו מספר פעמים לקונסול היפני בננקינג ודרשו ממנו להפסיק את הטבח, אך לא זכו למענה.
הכומר ג'ון מקגי, שהיה ראש משלחת הצלב האדום בננקינג, טיפל במו ידיו בפצועים רבים בבית החולים של העיר, ותיעד את הפצועים במצלמת 16 מ"מ. הנתינים הזרים הצליחו להבריח את התמונות, סרט הצילום והידיעות מחוץ ליפן ולפרסמן בכלי תקשורת בארצות הברית, אך הם לא הצליחו לגרום להפעלת לחץ בינלאומי על יפן או להביא להתערבות בינלאומית להפסקת הטבח.