cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התעללות מינית בילדים
תיעוד
המאמר הראשון העוסק בהתעללות מינית בילדים ראה אור בצרפת בשנת 1857: "מחקר רפואי-משפטי של תקיפות על רקע מיני" (Etude Médico-Légale sur les Attentats aux Mœurs), על ידי אוֹגִיסְט אַמְבּרוּאַז טַרְדְיֶה, פתולוג וחלוץ בתחום הזיהוי הפלילי.
עליית חשש הציבור
גל שני של פמיניזם הביא איתו מודעות גדולה יותר להתעללות מינית בילדים ולאלימות נגד נשים בארצות הברית, והפך אותם לסוגיות ציבוריות ופוליטיות כאחד. ג'ודית לואיס הרמן, פרופסור לפסיכיאטריה מאוניברסיטת הרווארד, כתבה את הספר הראשון העוסק בגילוי עריות בין אב לבתו, זאת לאחר שנחשפה למקרים רבים במהלך ההתמחות הרפואית שלה. הספר השני שלה, "טראומה והחלמה", נחשב לעבודה חלוצית וקלאסית, והוא שטבע את המונח הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
תביעות אזרחיות
בעקבות המודעות ההולכת וגוברת להתעללות מינית בילדים בארצות הברית, גדלו מספר התביעות האזרחיות בגין נזקים כספיים הנובעים מתקיפות על רקע זה. המודעות הגוברת עודדה קורבנות רבים לחשוף את עברם המר. מספר מדינות חוקקו חוקים המאריכים את חוק ההתיישנות על מנת לאפשר לקורבנות התעללות מינית בילדותם להגיש תביעה אזרחית ופלילית גם לאחר שהגיעו לגיל בגירות. כמו כן, התאפשר לתבוע ישויות כגון בתי ספר, ארגוני נוער וכנסיות, במצבים בהם היו אמונים על ביטחונם של הילדים ולא הצליחו למנוע התעללות מינית. כך למשל, מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 שילמו דיוקסיות קתוליות רבות ברחבי ארצות הברית כמיליארד דולרים לשם יישוב תביעות מעין אלה. עם זאת, ילדים ומבוגרים רבים חוששים להפעיל אמצעים משפטיים מחשש לסבל נוסף שהם עלולים לעבור על ידי הנאשמים בהליך המשפטי, בדומה למתרחש בתביעות משפטיות כנגד אנסי נשים.
בזמביה, מקרה של התעללות מינית בין מורה לתלמידתו הגיע לבית משפט גבוה במדינה, ביוני 2008. בפסק הדין נקבע תקדים שבמסגרתו הוענק לתובעת, תלמידה בת 13, סך של 45 מיליון קוואצ'ה זמבי (כ-50,000 שקלים).
אלפטרנזיט
אלפטראנזיט (AlpTransit), או קווי רכבת חדשים דרך האלפים (גרמנית Neue Eisenbahn-Alpentransversale; צרפתית Nouvelles lignes ferroviaires à travers les Alpes; אנגלית New Railway Link through the Alps), הוא שמו של מיזם של ממשלת שווייץ שבמסגרתו מוקמים קווי רכבת חדשים דרך הרי האלפים במטרה לשפר את התחבורה המסילתית בין צפון שווייץ ודרומה. במסגרת המיזם מוקמים שני קווי רכבת - האחד לאורך ציר גוטהארד במזרח המדינה, הנמצא בשלבי הקמה, והאחר לאורך ציר לטשברג, שהושלם ונפתח לתנועה בשנת 2007.
עיקרו של המיזם בחפירת סדרה של "מנהרות בסיס" אשר זכו לשמן בשל העובדה שהן מוקמות סמוך לבסיסם של ההרים שהן חוצות, ובגובה נמוך במאות מטרים מהמנהרות הוותיקות לאורך צירי תנועה אלה. בדרך זו מקצרות המנהרות את זמן הנסיעה לאורך הצירים, שכן הן חוסכות מהרכבות את הצורך לטפס לאורך מסילות רכבת מפותלות בטרם הן מגיעות לפתחי המנהרות. עוד מאפשרות המנהרות החדשות לרכבות משא במשקל כבד של עד 4,000 טון לעשות בהן שימוש. המנהרות החדשות נחפרות לפי סטנדרטים הנדסיים ובטיחותיים מתקדמים, והן עשויות בדרך כלל משני פירים מקבילים שבכל אחד מהם מסילת רכבת בודדת. הפירים מקושרים זה לזה במעברים רוחביים במרווחים של 300 עד 333 מטר. מנהרת בסיס הגוטהארד שאורכה 57 ק"מ, היא המנהרה הארוכה בעולם.
רקע ועלות
חציבת מנהרה לתחבורת רכבות מהירה דרך הרי האלפים הוצעה כבר ב-1975, אך התוכנית נגנזה בשל התנגדות הקנטונים המזרחיים של שווייץ. ב-1983 הכריזה ממשלת שווייץ כי הפרויקט אינו חיוני בשל התפתחות אמצעי תחבורה אחרים, אך ב-1986 שבה התוכנית ועלתה לדיון, ונבדקו חמש חלופות שונות. ב-2 במאי 1992 נחתם הסכם בין שווייץ לאיחוד האירופי שהסדיר את מעברן של סחורות דרך המדינה באמצעות מסילות הרכבת, והקמת שני הצירים אושרה במשאל עם שנערך ב-27 בספטמבר 1992, ובסוף השנה אישר גם הפרלמנט את הפרויקט. מאז יצאו עבודות הבנייה לדרך, עולות סוגיית עלותן ותועלתן לדיון מפעם לפעם. ב-1998 הוערכה עלות הפרויקט ב-14.7 מיליארד פרנק שווייצרי אך ב-2005 עודכנו הנתונים ל-22 ואף 24 מיליארד פרנק.
ציר גוטהארד
ציר גוטהארד הוא המזרחי בין שני הצירים והוא כולל שלוש מנהרות בסיס - מנהרת הבסיס גוטהארד במרכזו, מנהרת צימרברג בצפונו ומנהרת צ'נרי בדרומו. בין מנהרת הבסיס גוטהרד למנהרת צ'נרי מתוכנן להפתח בשנת 2015 קטע מסילת רכבת חדש בשם "גוטהארד דרום" (Gotthard-Süd), אך הקמתן של שתי מנהרות נוספות בסמוך לו - "מנהרת הריווירה" (Galleria della Riviera) ו"מסילה עוקפת בלינצונה" (Bahnumfahrung Bellinzona) - הוקפאה לעת עתה. הציר מוקם על ידי חברת "אלפטראנזיט גוטהארד אה גה" (AlpTransit Gotthard AG) השייכת לרכבת הפדרלית השווייצרית, שזכתה במכרז של ממשלת שווייץ. הפרש הגבהים המקסימלי לאורך הציר יגיע ל-550 מטר בלבד, דבר שיהפוך אותו למישורי למדי, למרות הסביבה ההררית אותה הוא חוצה, ויאפשר תנועת רכבות במהירות מקסימלית של 250 קמ"ש. זמן הנסיעה בין ציריך למילאנו צפוי להתקצר משלוש וחצי שעות לשעתיים וחצי בלבד.
מנהרת הבסיס גוטהארד
מנהרת בסיס הגוטהארד (Gotthard-Basistunnel; Galleria di base del San Gottardo) היא הארוכה בין כל המנהרות הנחצבות במסגרת הפרויקט. היא הושלמה ב-1 ביולי 2011 והייתה למנהרה הארוכה בעולם. אורכן הכולל של שתי המנהרות המקבילות המרכיבות אותה, יחד עם המעברים המקשרים ביניהן והפירים האנכיים, עומד על כ-152 ק"מ, ושתי המנהרות העיקריות הן באורך של 57.091 (המזרחית) ו-56.978 ק"מ (המערבית). שתי המנהרות מקושרות זו לזו במעברים רוחביים במרווחים של 325 מטר, ושתי תחנות רכבת תפעוליות היו אמורות לקום לאורכה כדי לאפשר לרכבות לעבור בין המנהרות, אך הקמתה של אחת מהן - פורטה אלפינה (Porta Alpina) בזדרון - הוקפאה בשנת 2007.
מועד פתיחת המנהרות לתנועה מתכונן לשנת 2016. המנהרות נחפרו בבסיסו של מסיב גוטהארד, כ-600 מטר מתחת למנהרת הרכבת הקיימת שנחצבה ב-1881 ואשר אורכה 15 ק"מ בלבד. פתחיה של המנהרה החדשה שוכנים בגובה של 320 מטר בארסטפלד (Erstfeld) בקנטון אורי בצפון, ובגובה של 475 מטר בבודיו (Bodio) בקנטון טיצ'ינו בדרום. המנהרה החדשה תאפשר להגדיל את משקלן של רכבות המטען החוצות את מסיב הגוטהארד מ-2,000 ל-4,000 טון, ותביא לירידה בתנועות משאיות דרך המדינה. רכבות נוסעים יוכלו לנוע במנהרה במהירות מקסימלית של עד 250 ק"מ, וקיבולת המנהרה תגיע ל-200 עד 250 רכבות ביום. עבודות הבנייה נערכו בחמישה אתרים שונים בו זמנית כדי לקצר את זמן הקמתו של הפרויקט.
מנהרת צימרברג
מנהרת צימרברג (Zimmerberg-Basistunnel) היא המנהרה הצפונית לאורך הציר והיא שוכנת דרומית לציריך. אורכה של המנהרה הוא 20 ק"מ, והיא מחולקת לשני קטעים - הצפוני באורך של 9.4 ק"מ (ZBT 1) הושלם בשנת 2003 ומאפשר תנועת רכבות במהירות מקסימלית של 160 קמ"ש. חפירת החלק הדרומי (ZBT 2) טרם החלה, ואף שהעבודה במקום הייתה אמורה להתחיל בשנת 2006, היא נדחתה מסיבות תקציביות. כדאיות הוצאתה לפועל נמצאת בדיון, בשל כך שציר גוטהארד יכול לתפקד גם ללא מימושו של השלב השני. עם זאת, בנקודת המפגש של שני הקטעים כבר הושלמה הקמתה של צומת תת-קרקעית.
מנהרת צ'נרי
מנהרת צ'נרי (Ceneri-Basistunnel; Galleria di base del Monte Ceneri) היא המנהרה הדרומית לאורך ציר גוטהארד. אורכה של המנהרה הוא 15.4 ק"מ והיא מתוכננת לקום בין בלינצונה מצפון ללוגאנו מדרום, שתיהן בתחומי קנטון טיצ'ינו. המנהרה אמורה לשרת גם את הרכבות האזוריות בדרום הקנטון, ולקצר את זמן הנסיעה בין לוגאנו ללוקרנו מ-50 ל-22 דקות. עוד תאפשר המנהרה תנועת רכבות משא כבדות בשל כך שהיא תמיר שיפועים מקסימליים בני 2.6% במסילה הקיימת, בשיפועים מרביים של 1.25% בלבד.
טקס תחילת העבודות נערך ב-2 ביוני 2006 וב-15 בפברואר 2008 נערך טקס לציון תחילת החציבה. הקמת המנהרה נערכת בארבע נקודות שונות, ששתיים מהן נגישות באמצעות מנהרה רוחבית שנחצבה לשם כך; הכל במטרה לקצר את זמן ההקמה. נכון ל-1 בינואר 2013 הושלמה חציבת 58% מאורך המערה, וזו אמורה להסתיים ב-2016. המערה מתוכננת להיחנך בסוף שנת 2019. עלות הקמת המנהרה מוערכת בכ-2.25 מיליארד פרנק.
ציר לטשברג
ציר לטשברג הוא הציר המערבי בין שני צירי הפרויקט, והוא חוצה את האלפים הברנינים ואת קנטון ואלה דרך מנהרת הבסיס לטשברג (Lötschberg-Basistunnel) שנחנכה ב-15 ביוני 2007 ודרך מנהרת סימפלון הוותיקה שמדרום לה. אורכה של מנהרת הבסיס לטשברג הוא 34.577, והיא מחברת בין פרוטיגן (Frutigen) בקנטון ברן בצפון לבין ררון על נהר הרון שבוואלה. מנהרת הבסיס הוקמה בגובה של 411 מטר מתחת למנהרת לוטשברג הוותיקה שנחנכה ב-1913 ושאורכה 14.6 ק"מ בלבד. הכניסה הצפונית של מנהרת הבסיס שוכנת בגובה של 776.5 מטר והדרומית בגובה של 654.2 מטר. בתווך מגיעה המנהרה לגובה של 828.2 מטר, והשיפועים בה מתונים ונעים בין 0.3 ל-1.3%. המנהרה החדשה ומנהרת סימפלון יוצרות יחדיו את ציר הרכבת המהיר בין ברן למילאנו ולטורינו, ורוב התחבורה החוצה את הרי האלפים באזור זה, עברה למנהרה החדשה מאז נכנסה לפעולה ב-9 בדצמבר 2007. מנהרת הבסיס לטשברג קיצצה 10 ק"מ ו-23 דקות ממשך הנסיעה בין ואלה לעיר ברן.
משיקולי תקציב, הוחלט, בשנת 1996 ולאחר שהפרויקט יצא לדרך, להוציאו אל הפועל בשלבים. בשלב הראשון לא נחצבו שתי מנהרות מקבילות לאורכה של כל מנהרת הבסיס, אלא רק ב-14 הק"מ הדרומיים שלה. ב-14 הק"מ האמצעיים נחצבו שתי מנהרות, אך באחת מהן לא הונחה מסילה, ואילו ב-6 הק"מ הצפוניים נחצבה מנהרה בודדת, כשמנהרת המחקר שנחפרה בעת עבודות הבנייה משמשת לה כנתיב הימלטות בשעת חירום. סך הכל נחצבו עד עתה מנהרות באורך כולל של 88.1 ק"מ, כולל מנהרות עזר ושירות. עוד הוקמו במסגרת הפרויקט שני גשרים באורך של 554 ו-817 מטר מעל נהר הרון ביציאה הדרומית של המנהרה, ומנהרה נוספת (מנהרת אנגשטליגה - Engstlige-Tunnel) שאורכה 2.6 ק"מ מצפון לה. עלותו הכוללת של המיזם הגיעה ל-4.3 מיליארד פרנק, והשלמת שלבים 2 ו-3 צפויה לעלות כמיליארד פרנק נוספים. שתי המנהרות המקבילות נמצאות במרחק של 40 מטר זו ומזו ולאורכן מעברים המקשרים ביניהן במרווחים של 333 מטר. המנהרה הוקמה על ידי חברת "בה אל אס אלפטראנזיט אה גה" (BLS AlpTransit AG), אשר ביצעה את עבודות החציבה החל ב-1999 בחמישה אתרים שונים, וזאת במטרה לקצר את משך הבנייה.
בשלב השני תונח מסילת רכבת גם במנהרה הקיימת ובשלב השלישי תושלם חציבת המנהרה החסרה. לפי התוכניות ועד להשלמת השלבים המאוחרים של הפרויקט, כ-110 רכבות - רובן רכבות מטען - יעברו מדי יום דרך המנהרה החדשה, וכ-66 רכבות נוספות ימשיכו וישתמשו במנהרה הישנה. רכבות מטען במשקל כולל של עד 3,250 טון ובאורך מרבי של 750 מטר יכולות להשתמש במנהרת הבסיס, דבר שלא התאפשר במנהרה הוותיקה. רכבות הנוסעים יוכלו להגיע למהירות מקסימלית של 250 ק"מ, ויוכלו לנוע דרך המנהרה ברווחים של 3 דקות זו מזו.
כף הורן
כף הורן (ספרדית: Cabo de Hornos בהולנדית: Kaap Hoorn, על שם העיר הורן בהולנד) הוא צוק סלעי החודר אל הים בארכיפלג ארץ האש, שבדרום צ'ילה. כף הורן הוא הקצה הדרומי של יבשת אמריקה הדרומית ומהווה את גבולו הצפוני של מעבר דרייק. הכף נמנה עם שלושת הכפים הגדולים. שמו של הכף ניתן לו על ידי משלחת ימית הולנדית בשנת 1616 שגילויו נזקף לזכותה.
מיקום
כף הורן נמצא באי הורנוס Hornus נחשב כמהווה את קצה יבשת דרום אמריקה בקצה הארכיפלג של ארץ האש (Tierra del Fuego) בנקודות המיקום 55°59′00″S, 067°16′00″W. הקייפ תוחם את החלק הצפוני של מעבר דרייק שהוא המיצר בין דרום אמריקה לאנטארקטיקה. המיצר הוא באורך 800 קילומטרים בין הנקודה הדרומית ביותר של אמריקה הדרומית בכף הורן, צ'ילה לאיי שטלנד הדרומיים הסמוכים ליבשת אנטארקטיקה. בנקודה זו, מתמזגים החלק הדרום-מערבי של האוקיינוס האטלנטי והחלק הדרום-המזרחי של האוקיינוס השקט והוא ממשיך דרומה אל עבר האוקיינוס הדרומי. 980 ק"מ דרומה מקייפ הורן נמצא חצי האי האנטארקטי שהוא חצי אי ביבשת אנטארקטיקה בחלק הצפוני ביותר ביבשת והקרוב ביותר לקצה הדרומי של דרום אמריקה.כף הורן זוהתה על ידי יורדי ים ועוגל לראשונה בשנת 1616 על ידי ההולנדי וילם שוטן והבלגי ג'ייקוב לה מאייר.
הכף נמצא בתחומי המים הטריטוריאליים של צ'ילה. חיל הים הצ'יליאני מאייש דרך קבע מגדלור הניצב על האי עליו גם קפלה קטנה Stella Maris chapel ומונומנט כף הורן Cape Horn Monument.
ייחוד
בשנת 2005 ארגון אונסק"ו UNESCO - United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization הכריז על אזור כף הורן כעל שמורה ביולוגית ואקולוגית בינלאומית.
בכף נמצאת אנדרטת זיכרון, כולל פסל גדול שנעשה על ידי הפסל הצ'יליאני José Balcells ובו צללית של אלבטרוס, לזכר המלחים שמתו בזמן שניסו "להקיף את הקרן". הוא הוקם בשנת 1992 ביוזמת המדור הצ'יליאני של אחוות קברניטי קייפ הורן.
גאוגרפיה
אחד המקומות הבודדים שנותרו כמעט בתולים על כדור הארץ, כף קרן צ'ילה הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסקו בשנת 2005. באזור בו כמעט ואין פעילות אנושית, בו אין זיהום והוא גם רחוק מפליטת תעשייה, בפינה זו של העולם חיו הצומח ובעלי החיים את חייהם מבלי לדאוג לשום דבר, עד כה.
צורת הנוף
כף הורן הוא מרבץ סלעי ענק המזדקר לגובה 425 מטרים מעל לפני הים והוא צופה על מימיו הגועשים של מעבר דרייק (Drake Passage).
אקלים
אזור של אקלים קר בשל מיקום בקוי הרוחב הדרומיים.
לא קיימות באזור תחנות מדידה או חיזוי מזג האויר.
המדידה היחידה נמדדה בקייפ הורן במשך שנה בין 1882 - 1883. נמדדו משקעים בכמות של 1,357 מ'מ 53.4 אינץ' והטמפרטורה הממוצעת שנמדדה הייתה 5.2 צלזיוס, 41.4 פרנהייט. מהירות הרוח הממוצעת שנמדדה הייתה 30 קמ"ש 19 מייל לשעה עם משאבים ערים של למעלה מ-100 קמ"ש, 62 מייל לשעה המתרחשים כל עונות השנה.
בשנים אלה, הטמפרטורות נמדדות באופן מסודר מאושואיה Ushuaia הנמצאת 144 ק"מ / 91 מייל מקייפ הורן. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ, ינואר - פברואר היא בטווח של 14 מעלות צלזיוס/57 פרנהייט - ל-5 צלזיוס/42 פרנהייט. בחורף ממוצע הטמפרטורות נע בין 4 צלזיוס/40 פרנהייט - ל-2-צלזיוס/29 פרנהייט. עננים גבוהים מכסים את השמים מיולי עד דצמבר ינואר. גשמים קלים יורדים במשך כל השנה.
בקצה הדרומי של יבשת אמריקה אנו יכולים למצוא כמה מהמים הנקיים ביותר וכמה מהיערות הירוקים החיים בעולם. אזור שהצליח לחמוק מהצמיחה המהירה של האוכלוסייה האנושית.
עם זאת, גם נופים אלה החלו לסבול מהשפעות שינויי האקלים. למרות שמדובר באזור מוגן, החוקרים לא יודעים אם הוא יוכל לעמוד בפני פלישת מינים שמגיעים מצפון.
מינים קיימים
כף הורן הוא הגבול הדרומי של טווח הפינגווין המגלן.
מינים שנכחדו
הטמפרטורות עולות בהדרגה על 6 מעלות צלזיוס באזור זה וגורמות לכך מחזור החיים של חרקים ימיים, כמו זבובים שחורים, מתקדם. כאשר המקום הזה מתחמם, חילוף החומרים של מינים מסוימים מואץ וגורם לקיצור מחזור חייהם. יש לכך השפעות על המערכת האקולוגית, במיוחד על ציפורים נודדות.
צמחייה
משלחת מחקר משנת 2019 מצאה את העץ הדרומי ביותר בעולם צומח, אשור מגלן כפוף בעיקר לקרקע, במדרון הפונה לצפון-מזרח בפינה הדרומית-מזרחית של האי.
היסטוריה
כף הורן נקראה על שם העיירה הורן Hoorn בהולנד.
במאות ה-19 ותחילת המאה ה-20, ספינות קליפר הפליגו סביב קייפ הורן במסעותיהם בין אירופה לאסיה. הרוחות הסוערות והסערות המתרחשות באזור גרמו לאוניות מפרש רבות להתרסק על האיים הסלעיים, ואלפים מתו בניסיון להיחלץ מעבר לקייפ הורן. המלחים שחזרו הביתה בשלום סיפרו לעיתים קרובות סיפורים מחרידים על חוויותיהם של קייפ הורן.
לאורך תקופה ארוכה היווה המעבר בכף הורן נקודת ציון במסען של אוניות הקְלִפָּר, אוניות מפרש אשר נשאו סחורות ברחבי העולם.
מורנו
מורנו (Moreno) הוא שם משפחה שמקורו בספרדית ופורטוגזית. פירושו בעל צבע כהה, אדם שחרחר, בעל שיער או עור כהים. תואר זה נגזר משמם של המורים. באיטלקית נכתב השם Morano. {{פירושונים| אישים:
כף הורן
היסטוריה
מגלה-הארצות הבריטי הנודע ג'יימס קוק היה האיש, שתרם יותר מכל אדם אחר לפניו למיפוי איי האוקיינוס השקט. במסעו בשנים 1769 ו-1770 הפליג סביב כף הורן.
מורנו
ראו גם
}}
כף הורן
היסטוריה
ציוני דרך חשובים בדרך אל הקוטב היו גילוי הארצות דרומית לכף הורן ב-1619, חציית החוג האנטארקטי של קפטיין ג'יימס קוק ב-1773, והתצפיות המאושרות המוקדמות ביותר של יבשת אנטארקטיקה ב-1820.
הפלגות
הכף הוא אתר שיט מפורסם ברמת הקושי שלו וכולל את המגדלור הדרומי בעולם. זה נקרא לעיתים קרובות סוף העולם, כי מזג האוויר הוא לעיתים קרובות סוער מאוד והגלים גבוהים. השיט בכף הורן מאופיין בקרחונים, בסערות, גלים גבוהים וזרמי ים חזקים. נתונים אלה הפכו את הכף לאתר טביעתן של אוניות רבות במהלך ההיסטוריה.
למרות קיום החלופות, שיט סביב כף הורן נחשב לאחד האתגרים הבולטים בקרב שייטי יאכטות, וחלקם עוברים בנתיב זה בניסיונם להקיף את העולם.
הצורך להקיף את יבשת אמריקה הדרומית בכף הורן פחת במידה ניכרת עם פתיחתה של תעלת פנמה בשנת 1914. לאחר פתיחת תעלת פנמה נאלצות רק אוניות בקטגוריית קייפסייז להקיף את כף הורן במסען בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט. אולם, שיט סביב כף הורן נחשב לאחד האתגרים הבולטים בקרב שייטי יאכטות, חלקם עוברים בנתיב זה בניסיונם להקיף את העולם, אולם כמעט כולם בוחרים לעבור בתעלות ים צפונית לכף הורן עצמו כגון מצר מגלן או תעלת ביגל. חלקם עוגנים במעגן שקט בסמוך ומחכים למזג אוויר רגוע כדי לשוט סביב כף הורן.
לקריאה נוספת
רועי קורן, גברים בעבודה: אחד בסירה אחת, 2012 https://www.calcalist.co.il/consumer/articles/0,7340,L-3584743,00.htm
איב מיכאל, נסיך, כתר 2003. עמ' 291
דווה סובל, קו האורך, כתר. תרגום נילי לנדסברג. עמ' 24
סרחיו רמירס, אלף ואחת מיתות, כתר. עמ' 29
הבנייה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית
הבניה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית היא תופעה של בניה בלתי חוקית המתבצעת על ידי בדואים בפזורה הבדואית שבנגב, בעיקר באזור הסייג. נכון ל-2021, על פי הערכות שונות, בניה זו מתפרשת על פני שטח של כ-600,000 דונם בהם כ-2,000 מקבצי בנייה הכוללים בסך הכל כ-86,000 מבנים שנבנו באופן לא מוסדר וללא היתר בניה.
תופעת הבניה הבלתי חוקית שזורה בסוגיות נוספות הנוגעות למגזר הבדואי שבפזורה: תביעות הבעלות של הבדואים על קרקעות בנגב גורמות לחסמים בפיתוח והתיישבות בחלקים נרחבים באזור הסייג והנגב הצפוני בכלל, ומתמרצות בדואים המתגוררים בפזורה שלא לעבור ליישובים. המחסור בשירותים חברתיים שונים יוצר חיי עוני ומחסור עבור חלקים גדולים באוכלוסייה שבפזורה. האנרכיה השוררת בפזורה והליקויים באכיפה ובמשילות של מדינת ישראל מביאים עימם תרבות פשיעה ושליטה של ארגוני פשע. תופעת הפוליגמיה בקרב הבדואים בישראל ואחוז הפריון הגבוה במגזר הבדואי מעצימים את התופעה.
הבדואים בנגב בשלטון העות'מאני והבריטי
עד סוף המאה ה-19 היו הבדואים המתגוררים כיום בנגב נוודים באזור שבין סיני, הגליל וערב הסעודית. בתוך השבטים הבדואים היה מנגנון פנימי של שלטון ומשפט מסורתי. לכל שבט הייתה טריטוריה שבה הוא נדד ממקום למקום, כאשר גודלה של הטריטוריה השתנה מקילומטרים בודדים עד לאלפי קילומטרים, הכל לפי כוחו של השבט ותוצאות המלחמות בין השבטים. השלטון העות'מאני נמנע מלהתערב בחיי הבדואים ובדרכים שהיו נהוגות בקרבם לפתרון סכסוכים.
ב-1896 החל השלטון העות'מאני להתערב בסכסוכים בין השבטים, ובתוך כך סימן את הגבולות בין טריטוריות השליטה של שבטי הבדואים. הבדואים החלו לשלם מיסים והשלטון פעל לאכיפת החוק בקרב האוכלוסייה. אף על פי שהשלטון העות'מאני נהג ביד קשה עם הבדואים, הם הרוויחו משלטון החוק ביטחון, יציבות ווודאות. לצד זאת הלאימו הטורקים את משאבי המים, שהיו העילה הנפוצה ביותר לסכסוך בין שבטים, והקימו את העיר באר שבע. כתוצאה מיציבות זו, עברו הבדואים ממצב של נוודות לשלב הנוודות למחצה, הכולל בין השאר בניית בתי אבן ועיבוד שטחים חקלאיים.
עם ריבוי ענפי החקלאות וסחר הקרקעות לעומת ענף המרעה, הלך והצטמצם האופי הנוודי של הבדואים בנגב. אדמות הנגב זכו בתחילת המאה ה-20 לעניין רב מצידם של פלאחים ערבים מאזור חברון ועזה, ובהמשך גם לעניין מצידם של יהודים ציונים, התעניינות שהעלתה את ערך הקרקע והפכה את הסחר בקרקעות למקצוע רווחי. גם השלטון המנדטורי תרם לביסוסם של הבדואים באדמות הנגב בכך שסייע בחפירת בארות בתחומי השבטים, וכן ביצירת מקומות עבודה בסלילת כבישים.
בעקבות הקידמה והסדר החדש, התנתקו הבדואים בהדרגה מתפיסת הטריטוריה השבטית והחלו להתייחס לקרקע במושגים של בעלות פרטית. אמנם, למרות תחושת השייכות שלהם כלפי הקרקעות – לא נרשמו המקרקעין בנגב על שמם של הבדואים בטאבו, והקרקעות נותרו רשומות כאדמות מוואת – קרקע באזור לא מיושב ששייכת למדינה. המרשם היחיד שהתבצע ביחס לקרקעות בנגב הוא מרשם עסקאות מכירת קרקע מבדואים לגופים ציונים בתקופת המנדט הבריטי. מרשם זה נועד להוכחת קיומה של העסקה בלבד, ולא שימש כראיה לבעלות המוכר על הקרקע.
במלחמת השחרור ולאחריה
רוב הבדואים לא נטלו כל חלק במלחמת העצמאות. ההערכות הן כי ערב הקמת המדינה חיו בנגב בין 55,000 ל-80,000 בדואים. באופן חריג ממדיניות שיבת הפליטים של ישראל, אישר ראש הממשלה דוד בן-גוריון לכ-10,000 בדואים שגורשו במהלך המלחמה  לשוב להתגורר בנגב במקום ייעודי: אזור הסייג – שטח של כ-1.1 מיליון דונם בין באר שבע, דימונה וערד בו רוכזה כל האוכלוסייה הבדואית בתופת הממשל הצבאי.
על פי נתונים רשמיים שונים, בין השנים 1951–1954 התגוררו בנגב בין 11,000 ל-13,000 בדואים בלבד. התיישבותם של הבדואים באזור הסייג לא הוסדרה ביישובים חוקיים, ומדינת ישראל ראתה בהתיישבות הבדואים באופן כזה מצב זמני שיש להסדירו בפתרון קבע. אמנם, ניסיונות ההסדרה לאורך השנים נחלו הצלחה חלקית בלבד, ולמעשה חלה עלייה מתמדת במספר המבנים הבלתי חוקיים של בדואים בנגב, ובעיקר באזור הסייג. בנייה בלתי חוקית זו נקראת הפזורה הבדואית.
אופי הבניה
בשנים הראשונות נבנו המבנים באופן סמוי מן העין, תוך הסתרתם באמצעות צריפים ואוהלים, על מנת להתחמק מאכיפה. אמנם מתחילת המאה ה-21, עם שינוי מדיניות האכיפה כלפי מבנים בלתי חוקיים בפזורה, צומצם החשש מהריסה וכיום נבנים באופן גלוי מבנים גדולים. הבנייה כוללת מבני מגורים, חנויות, תחנות דלק ועוד. רוב הבניה הבלתי חוקית היא על אדמות מדינה, בין השאר על שטחי אימונים, שמורות טבע ותחומי כבישים, ולעיתים הבניה הבלתי חוקית פולשת לקרקע פרטית.
מספר המבנים הבלתי חוקיים
בשנת 1945 היו בנגב 290 מבנים בלתי חוקיים. מספר המבנים הלא חוקיים הלך וגדל עם השנים וגם קצב הבנייה גדל, כאשר שיא הגידול בבניה היה בשנים 2001–2004. במניין המבנים קיימות שיטות ספירה שונות: הספירה הרשמית של רשויות אכיפת החוק מונה כל מבנה שדורש היתר בניה לפי חוק התכנון והבניה, לרבות גדר קלה, סוללות עפר, יריעות צל וכדומה. לעומת זאת, עמותת רגבים ביצעה מחקר על פי צילומי אוויר ובחנה רק מבנים משמעותיים כגון מבני אבן ועץ, סככות קבע, יציקות בטון וכדומה.
מספר התושבים בפזורה הבדואית
למדינת ישראל אין דרך ממשית לדעת מה כמות התושבים בפזורה והיכן הם מתגוררים. בשל העובדה שהאוכלוסייה אינה מוסדרת ביישובים חוקיים, רשות האוכלוסין וההגירה לא מצליחה לעקוב באופן מלא אחר שינויי האוכלוסין. גם הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מציינת כי הנתונים שהיא מציגה על האוכלוסייה הבדואית הם חלקיים בלבד. לפי מאגר מידע של אוניברסיטת בן-גוריון, נכון ליולי 2022 מתגוררים 84,723 תושבים בפזורה הבדואית, שהם כ-30% מכלל האוכלוסייה הבדואית בנגב.
כך למשל ב-2016 היו רשומים במועצה אזורית אל קסום 3,097 תושבים בפנקס הבוחרים, בעוד על פי נתוני המועצה מספר התושבים בה הוא כ-24,000. בשונה משאר האזרחים בישראל, בתעודת הזהות של תושבי הפזורה לא כתוב מה מקום המגורים שלהם, אלא לאיזה שבט הם משתייכים.
השלכות
לבניה הבלתי חוקית בפזורה השלכות אזרחיות וחברתיות רבות. ראשית, חוסר היכולת של המדינה להתמצא בכמות התושבים בפזורה ובמקום מגוריהם מקשה על סיפוק שירותים אזרחיים בסיסיים לתושבים וכן על אכיפת החוק בפזורה. כמו כן, הבניה הבלתי חוקית פוגעת ביכולת התכנון של מיזמי הסדרה ובניה של יישובים חוקיים.
היישובים בפזורה סובלים מהעדר תכנון ותוכנית מתאר. חוסר במוסדות חינוך לילדים ותרבות האנרכיה מגבירים את העוני, האלימות והפשיעה בקרב הבדואים שבפזורה, תופעות שמשפיעות גם על שאר הבדואים בישראל ואף על מדינת ישראל כולה.
האנרכיה השוררת בפזורה גם היא מעודדת צמיחה של ארגוני פשיעה כמו גם הפרת חוק ספונטנית. בנוסף, השבטים בפזורה מנהלים רעיית צאן באופן לא מבוקר, הביוב אינו מוסדר ובמאות אתרים מושלכת פסולת באופן לא חוקי תוך פגיעה חמורה בצמחייה, שמורות הטבע, בעלי החיים שבמדבר ובאיזון האקולוגי.
המדיניות של ישראל כלפי הבניה בפזורה
מדינת ישראל מחפשת מפעם לפעם פתרונות לסוגיית הבניה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית. הסוגיה כוללת מספר בעיות משנה:
תביעות הבעלות
כחלק מתהליך רישום המקרקעין בישראל, הוגשו על ידי בדואים כ-3,220 תביעות בעלות על קרקעות בנגב. השטחים שנתבעה כלפיהם בעלות היו בהיקף של 776,856 דונם, כ-3.5% משטח מדינת ישראל. רוב התביעות נגעו לשטחים שכבר הוחזקו על ידי התושבים הבדואים באזור הסייג.
בתחילה, הגיש מינהל מקרקעי ישראל הליכי על הקרקעות הנתבעות. פסקי הדין שניתנו קבעו בעקביות מלאה כי הקרקעות בנגב הן אדמות מוואת, ולכן הן שייכות למדינה. למרות הניצחון המובטח בשדה המשפטי, במהלך שנות ה-70 השתנתה המדיניות: במקום הגשת תביעות־נגד על הקרקעות הנתבעות, הוחלט לקדם הליכי פשרה מול תובעי הבעלות על מנת להגיע להסדר מוסכם. אמנם, עד 2002 הושגו פשרות עבור 100,000 או 140,000 דונם בלבד, ולכן החליטה ממשלת ישראל ב-2003 לחדש את הליכי התביעות הנוגדות עבור הקרקעות. ואכן, עד שנת 2011 נרשמו על שם המדינה כ-90,000 דונם במסגרת תביעות נגד. במקביל נמשכו הליכי פשרה, וכלפי קרקעות רבות הושגה פשרה לאחר שנפתח כלפיהן הליך של תביעת־נגד מצד המדינה.
בשנת 2011 ביקשה הפרקליטות מבית המשפט להקפיא את הליכי התביעות הנוגדות, בתקווה שכך ייווצרו יחסי אמון עם תובעי הבעלות הבדואים ויושגו הסכמות. רשות מקרקעי ישראל התנגדה להקפאת ההליכים, בטענה כי היא תבלום את המשך רישום הקרקעות על שם המדינה, ובלימה כזו גורמת גם להאטה בשיווק קרקעות ולהתייקרות עלויות הבניה.
מהקמת המדינה הוסדרו כ-160,000 דונם עד 2017, בעוד כ-140,000 דונמים הוסדרו עד 2020 בדרך של הכרעה משפטית. סך הכל הוסדרו מעט יותר מ-300,000 דונמים, שהם כ-40% משטח תביעות הבעלות.
סוגיית תביעות הבעלות קשורה לתופעת הבנייה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית בכמה היבטים: ראשית, המדינה מתקשה לספק לתושבים תשתיות חיוניות (מים, חשמל, כבישים ועוד) בשטחי הפזורה בהם קיימות תביעות בעלות, שכן היא נאלצת להציב את התשתיות רק באישור תובעי הבעלות. שנית, הזיקה של תובעי הבעלות לקרקע מונעת מבדואים אחרים לעבור להתגורר בקרקע זו, ואף לאחר שהמדינה זוכה בהליך המשפטי ורושמת את הקרקע על שמה – יתר הבדואים נמנעים ממגורים בקרקע של הבדואי שתבע את הבעלות עליה, מחשש לסכסוך ולשפיכות דמים. בנוסף, התמריצים שמציעה המדינה במסגרת הליכי הפשרה הלכו וגדלו עם השנים, והם מוצעים כמענק חד פעמי לכל משפחה שתעבור לגור בערים וביישובים המוסדרים, כך שבדואים רבים בעלי תביעת בעלות העדיפו להמתין להזדמנות משתלמת שתיווצר עבורם כאשר ילדיהם יתבגרו ויהיו זכאים בעצמם למענק. עם זאת, יש טוענים שלמרות הקשר בין תביעות הבעלות להסדרת ההתיישבות הבדואית, יש לפתור כל סוגיה בנפרד מחברתה ולא ליצור תלות ביניהן.
הקמת ערים
ב-1962 התקבלה לראשונה הצעה בממשלה להקמת יישובי קבע לבדואים בנגב. בעשורים שלאחר מכן נבנו שבע עיירות בדואיות בנגב, שהיו אמורות להכיל את כל תושבי הפזורה. בתחילה הוקמה העיירה תל שבע ב-1967, לאחר מכן הוקמה העיר רהט ב-1971. בשנים 1979–1990 הוקמו עוד 5 עיירות: שגב שלום, חורה, ערערה בנגב, כסייפה ולקיה.
המדינה מעניקה תמריצים עבור מעבר של בדואים מהפזורה לערים. החל משנות ה-70 היה זכאי כל צעיר בדואי למגרש של 800 עד 1,000 מ"ר, ולסבסוד מרבי של עלויות פיתוח. עם השנים הלכו התמריצים וגדלו, כאשר החלק הגדל הוא הפיצוי על המבנים הלא חוקיים שנהרסים במעבר ליישוב המוסדר. נכון לשנת 2018, סכום הפיצוי עומד על כ-250,000 ש"ח, בנוסף לקבלת מגרש חינם ביישוב המוסדר.
כיום רוב הבדואים בנגב הם תושבי הערים. עם זאת, למרות התמריצים, מגרשים רבים בערים המוסדרות נותרו ללא ביקוש. רבים מתושבי הפזורה נמנעים מלעבור לערים מסיבות שונות: חלקם נרתעים מהחיים העירוניים ומעדיפים חיי כפר, חלקם נמנעים מלעבור בשל פער חברתי ותרבותי בינם לבין תושבי הערים הפלאחים – שהם בעלי מעמד כלכלי נמוך משל תובעי הבעלות שחיים בפזורה, וחלקם ממתינים להטבות נוספות בסל הפיצויים שיקבלו מהמדינה עבור המעבר לעיר. סיבה נוספת לכך שהערים לא מאוכלסות היא סוגיית תביעות הבעלות: כאמור, בשל חשש מסכסוך דמים נמנעים בדואים מלעבור לקרקע שיש כלפיה תביעת בעלות של בדואי אחר, זאת אפילו אם המדינה זכתה בהליך המשפטי והקרקע נרשמה כאדמות מדינה.
הקמת יישובים כפריים
בעקבות חוסר ההצלחה החלקי, החליטה ממשלת ישראל בשנים 2003 על הקמת 8 יישובים בעלי אופי כפרי שיספקו מענה טוב יותר עבור צורכיהם של הבדואים. היישובים אוגדו תחת מועצה אזורית אבו בסמה. בהמשך נוספו עוד 3 יישובים למועצה. בשנת 2012 פוצלה מועצה אזורית אבו בסמה לשתי מועצות אזוריות: מועצה אזורית אל קסום ומועצה אזורית נווה מדבר.
את היישוב הכפרי תראבין א-צאנע הקימה המדינה באזור ריק מהתיישבות הפזורה. ואכן, היישוב נבנה באופן התואם את התוכניות וסופקו בו רוב התשתיות, כך שהמקום נעשה אטרקטיבי ומעבר שבט התראבין אליו היה אפקטיבי. אמנם, שאר היישובים הוקמו על בסיס שטח שכבר היה בנוי באופן בלתי חוקי בפזורה, והקמת היישובים הייתה למעשה הכרה בהם למפרע, תוך תיחום גבול סביב היישובים לשטח שתאושר בו בניה מתוכננת וסדורה. עם ההכרה ביישובים והקצאת השטחים לתכנון, החלו הבדואים שכבר ישבו במקום לבנות כמות גדולה של בתים ללא תכנון ואישורים, מתוך הבנה ששטח זה עתיד להיות מוסדר וערכו צפוי לעלות. בעקבות זאת, התשתיות ברוב היישובים הכפריים המוסדרים נותרו לקויות:
בשל עתירות שהתקבלו בבג"ץ נאלצה מדינת ישראל להעניק לתושבי הפזורה שירותי חינוך, בריאות, רווחה ועוד. ומכיוון שהתשתיות ביישובים החוקיים נותרו לקויות בדיוק כמו ביישובים שבפזורה, התוצאה הייתה כי לא היה הבדל של ממש בין תנאי החיים ביישובים המוסדרים לבין תנאי החיים ביישובים הלא חוקיים, ולכן רוב תושבי הפזורה לא התכנסו ליישובים הכפריים המוכרים אלא בחרו להישאר לגור בפזורה ללא דרישות לתשלום ארנונה ודרישות בירוקרטיה נוספות.
רוב היישובים שהוסדרו הוקמו בין השאר על אדמות שיש כלפיהן תביעות בעלות. כאמור, כל זמן שתביעת הבעלות אינה מוסדרת לא ניתן לקבל היתר בניה בשטח הנתבע. לפיכך, התקשתה המדינה לפתח את היישובים, ובאופן אבסורדי הבנייה הבלתי חוקית התעצמה דווקא לאחר הכרה בהם. על פי מחקר של עמותת רגבים, בשנת 2005 היו ביישובים הכפריים של מועצה אזורית אבו בסמה 7,781 מבנים בלתי חוקיים, ועד שנת 2018 נוספו בשטחי היישובים יותר מ-10,000 מבנים בלתי חוקיים.
באוגוסט 2016 החליטה הממשלה על הקמת יישוב חדש שיסדיר את ההתיישבות בוואדי אל-נעם. תוכנית המתאר מתוכננת על שטח של 11,740 דונם.
באפריל 2022 החליטה ממשלת ישראל ה-36 על הקמת שלושה יישובים חדשים: עבדה, רכמה וח'שם זנה. בדומה לרוב היישובים הכפריים שהוקמו, גם הקמת יישובים אלו תסדיר בדיעבד שטחים בהם קיימת כבר בנייה בלתי חוקית.
הצפיפות ביישובים הכפריים שהקימה המדינה
רוב היישובים הכפריים הוקמו על שטחים נרחבים, וחלקם משתרעים על שטח גדול אף יותר משטחי העיירות הבדואיות. הצפיפות בכלל היישובים הכפריים נמוכה פי 23 מרמת הצפיפות הכללית בישראל. לפי בדיקה שערכה עמותת רגבים ב-2017, היו בתחומי היישובים כ-8,500 דונמים פנויים מהתיישבות שניתן לכנס אליהם תושבים מהפזורה.
אכיפה
פעולות אכיפה כנגד בנייה בלתי חוקית בישראל מתבצעות על ידי מגוון גורמי אכיפה מכוחם של חוק התכנון והבנייה, חוק המקרקעין, חוק מקרקעי ציבור וחוקים נוספים. הגופים האמונים על אכיפה בפועל הם: מערך הפיקוח ברשות מקרקעי ישראל שתפקידו למנוע פלישה לאדמות מדינה, ועדות של הרשויות המקומיות והאזוריות שתפקידן לאכוף את דיני התכנון והבניה, והסיירת הירוקה שתפקידה לפקח על הבניה בשטחים הפתוחים. גורמים אלו מקבלים אבטחה מיחידת יואב – יחידה ייעודית במחוז דרום של משטרת ישראל. המחלקה להנחיית תובעים מוסמכי היועץ המשפטי לממשלה בפרקליטות המדינה מטפלת בתיקים הפליליים כנגד עברייני הבנייה. כל גורמי האכיפה פועלים בהתאם לסדר עדיפויות שמקדם את תוכניות ההסדרה. תיאום בין הגורמים השונים והתוויית מדיניות אכיפה נעשים באמצעות מנהלת תיאום פעילות אכיפה דיני מקרקעין (מתפ"א) במשטרת ישראל.
בשנים 1998–2001 הממשלה החליטה על הפסקת פעולות האכיפה כלפי בניה בלתי חוקית בפזורה הבדואית. לאחר מכן חודשה האכיפה מעט. על פי נתונים שמסרה מתפ"א, בשנים 2012–2017 עלה מספר הריסות המבנים הבלתי חוקיים בנגב, ובשנים 2018–2019 ירד באופן משמעות מספר המבנים שנהרסו על ידי הרשויות, ולעומת זאת עלה מספר הבתים שנהרסו באופן עצמי. סך הכל עלה מספר המבנים הבלתי חוקיים שנהרסו מ-369 מבנים בשנת 2012 ל-2,241 מבנים בשנת 2019.
לפי מתפ"א, נתונים אלו מלמדים כי אכיפה מצד הרשויות מובילה להרתעה ולאכיפה עצמית של עברייני הבניה, שמעדיפים שהריסת המבנים תתבצע על ידם ולא בידי הרשויות. עם זאת, מספר המבנים שנבנו בשנים אלו עדיין עולה על מספר המבנים שנהרסו. פעולות האכיפה של הרשויות מתמקדות דווקא בתחומי היישובים החוקיים ובבנייה חדשה בפזורה הבדואית, ולא במקבצים הקיימים משכבר בפזורה הבדואית. התוצאה היא שפעולות האכיפה בולמות רק באופן חלקי את התרחבות הפזורה הבדואית, ואינן נוגעות בבניה הבלתי חוקית שכבר קיימת.
בינואר 2023 קיבלה ממשלת ישראל החלטה להשתמש במערכת של רפא"ל הכוללת לוויינים, מצלמות ושומרים, כדי למנוע פלישות לקרקעות.
חוק קמיניץ
בעקבות פעילותה של ועדה להסדרת הבנייה הבלתי חוקית בראשות המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, ארז קמיניץ, התקבל באפריל 2017 תיקון מס' 116 לחוק התכנון והבניה. התיקון בעיקרו מאפשר אכיפה מנהלית (ללא הליך משפטי) נגד עבירות בנייה, ומחמיר את הענישה על עבירות אלו.
תיקון זה הביא לירידה משמעותית בעבירות הבניה, אך מנגד הועלו טענות נגד החוק, בעיקר במגזר הערבי, והיו אף שדרשו לבטלו. בעקבות טענות אלו הודיע משרד היועץ המשפטי לממשלה כי תוקל האכיפה כנגד מבני מגורים בלתי חוקיים בשטחים חקלאיים עד לאישורה של תוכנית מתאר לבנייה חוקית באזורים אלו.
פייר-אנרי דה ואלנסיין
פייר-אנרי דה ואלנסיין (בצרפתית: Pierre-Henri de Valenciennes; ) היה צייר צרפתי.
ביוגרפיה
דה ואלנסיין נולד בטולוז ולמד באקדמיה לציור שבעיר אצל צייר בשם ז'אן-בטיסט דספאקס. באמצעותו הכיר את העיטורים הקלאסיים המסורתיים של נושאי התנ"ך. ב-1769 מאתיו דובורג, פרקליט וסוחר מטולוז, הזמין את דה ואלנסיין למסע לרומא. ב-1771 שב לצרפת ובסוף אותה שנה הגיע לפריז, שם התגורר אצל אחיו של דובורג. הוא למד באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול אצל תלמידו של פרנסואה בושה, גבריאל-פרנסואה דויין שהתמחה בציורים היסטוריים, מה שגרם לדה ואלנסיין להרחיב את שליטתו בנושאים המסורתיים של הציור.
ב-1777 שב לרומא ונשאר באיטליה עד 1781. הוא ערך מסעות בקמפניה ובאזורים שהשתייכו לממלכת נאפולי וסיציליה. חוברת בשם "מסע לנאפולי ולסיציליה, 1779" מעידה על מסעותיו אלה שבהם התנסה בציור נוף כפרי בחיק הטבע. הוא הקדיש את מרבית זמנו ללימוד הציור של גופים תלת-ממדיים אצל פרופסור ידוע למתמטיקה ברומא. מאוחר יותר הודה דה ואלנסיין כי הייתה זו הכרותו עם הצייר קלוד ז'וזף ורנה, במסעו בחזרה לפריז דרך שווייץ ב-1781, שאפשרה לו להפוך את התאוריה שלמד ברומא למיומנות מעשית כצייר.
ב-1785 שב לרומא, אך כעבור שנתיים חזר לפריז וב-28 ביולי 1787 התקבל כחבר האקדמיה לאמנויות היפות שבעיר. הוא הציג שם את ציורו "קיקרו מגלה את קברו של ארכימדס" (כיום במוזיאון דז אוגוסטין בטולוז). ציור זה הוצג גם בסאלון (תערוכת הציורים מיסודה של האקדמיה לאמנויות היפות) של 1787 יחד עם ציוריו "העיר העתיקה אגריגנטום" (כיום במוזיאון הלובר בפריז) ו- "נוף ביוון העתיקה" (כיום במוזיאון לאמנות בדטרויט).
ב-1796 פתח סטודיו והחל בשנה זו עד 1800 שימש כפרופסור לציור תלת-ממדי של בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. בין תלמידיו נמנו ז'אן-ויקטור ברטן, ואשיל-אטנה מישאלון שמאוחר יותר היו מוריו של ז'אן-בטיסט קאמי קורו. הוא פיתח את התנסותו כצייר במסה "יסודות הציור התלת-ממדי לשימושם של ציירים" שפורסמה ב-1800. מסה זו של דה ואלנסיין, שנחשב לאבי ציור הנוף ההיסטורי, שימשה כמדריך לשני דורות רצופים של ציירי נוף.
פייר-אנרי דה ואלנסיין מת בפריז ב-1819 נקבר בבית הקברות פר לשז.
תקופת השופטים האתיופית
תקופת השופטים (בגעז: ዘመነ መሳፍንት, זמנה מספנת) היא תקופה שנמשכה בין השנים 1769–1855 באתיופיה, ונקראת על שם ספר שופטים. בתקופה זו השלטון על הארץ התחלק בין מצביאים, כוחו של הקיסר היה קטן והשפעתו הייתה בעיקר סביב עיר הבירה גונדר. בתקופה זו היה גם סכסוך דתי בין הכנסייה האורתודוקסית האתיופית לבין מוסלמים אתיופיים. סכסוך זה שימש לעיתים קרובות כתירוץ ללחימה בין המצביאים השונים.
היסטוריה
התאריך המסורתי להתחלתה של התקופה נקבע לתאריך 7 במאי 1769 כאשר ראס מיכאל סהול הדיח את הקיסר ייואס ועד ה-11 בפברואר 1855 כאשר הוכתר קאסה חיילו לקיסר בשם תוודרוס השני, הביס את כל המצביאים ואיחד מחדש את האימפריה האתיופית. כמה מההיסטוריונים מתארכים את הרצח של ייואס הגדול ל 13 באוקטובר 1706 וירידת כוחם של מלכי גונדר כהתחלת התקופה. אחרים מתארכים את התקופה להתחלת מלכותו של ייואס הראשון ב-26 ביוני 1755.
על רציפות השושלת איימו האצילים על ידי הצבת מועמדים משלהם. למשל, לאחר מותו של הקיסר טאוופילוס פחדו האצילים הראשיים של אתיופיה שהמחזור של שאיפות שאפיינו את שלטונם של טאוופילוס ותקלה היימנות הראשון ימשיך אם יבחר קיסר מהשושלת הסולומונית לכן הם בחרו לקיסר אחד משלהם - את יוסטוס, כקיסר אתיופיה. אך תקופת שלטונו הייתה קצרה והכתר הושב לשושלת הסולומונית.
תקופת ייאסוס השני
תקופת מלכותו של ייאסוס השני הביאה שוב את האימפריה למצב קשה. ייאסוס השני קיבל את הכתר כילד, ונתן לאמו - הקיסרית מאנטאוואב לשחק תפקיד עיקרי כעוצר. מאנטאוואב הייתה אישה בעלת עוצמה והאישה הראשונה שהוכתרה בדרך כזאת בהיסטוריה האתיופית. היא הוכתרה כשליטה בזמן שהקיסר היה בשלטון. מעבר לבירה גונדר סבלה האימפריה מסכסוך אזורי בין אוכלוסיות שהיו חלק מהאימפריה במשך מאות שנים - האגאווים, האמהרים, השוואנים, התגרים והאוכלוסייה החדשה - בני עם האורומו. מאנטאוואב השתדלה לחזק את הקשרים בין המונרכיה לאורומו על ידי נישואים בין בנה לבתו של אחד ממנהיגי היג'ו אורומו, ניסיון שנכשל בטווח הארוך.
ניסיונה להמשיך בתפקיד זה לאחר מות בנה - ייאסוס השני ב-1755, בתקופת מלכותו של נכדה ייואס הראשון הביא אותה לידי סכסוך עם ווביט אלמנתו של ייאסו השני, שהאמינה כי כעת הגיע זמנה לשרת בתור עוצר. כאשר ייואס הראשון ירש את הכתר בגלל מותו הפתאומי של אביו נדהמו אצילי גונדר לגלות שהוא העדיף לדבר בשפת האורומו מאשר בשפה האמהרית והעדיף את קרובי משפחתה של אמו מבני היג'ו אורומו על פני הקווארנים ממשפחת סבתו.
תקופת ייואס הראשון
הסכסוך בין שתי המשפחות האלו הוליך את מאנטאוואב לזמן את קרובי משפחתה ותומכיה מקווארה לגונדר כדי לתמוך בה. ווביט לעומת זאת זימנה את קרוביה מהיג'ו אורומו. הסכסוך ביניהן הפך לסכסוך צבאי. האצילים זימנו את הראס מיכאל סהול לתווך בין שתי המחנות. הוא הגיע והצליח בפיקחותו לתמרן ולסלק את שני הצבאות ואת תומכיהן וחיזק את כוחו. בסופו של דבר הפך מיכאל למנהיג של המחנה האמהרי-תגרי (המחנה הנוצרי).
מלכותו של ייואס הראשון סימנה מאבק בין הראס (דוכס) החזק מיכאל סהול ובין קרובי משפחתו של הקיסר ייואס בני האורומו. ייואס היה תלוי באופן כמעט מוחלט בבני האורומו והעדפתו למנהיגים מן האורומו על פני האמהרים או התגרים, התחזקה. יחסיו עם מיכאל סהול התדרדרו. עד שלבסוף ב-7 במאי 1769 הודח הקיסר ייואס הראשון על ידי מיכאל סהול ולאחר שבוע נהרג על ידו. הייתה זו הפעם הראשונה שקיסר איבד את כתרו בדרך אחרת פרט למוות טבעי, מוות במלחמה או התפטרות מרצון. מהלך זה הוביל לכך שכעת הייתה האימפריה בידיהם של האצילים הגדולים והמפקדים הצבאיים. לדעת רבים זוהי נקודת הפתיחה של התקופה.
תקופת יוהנס השני ואחרים
כקיסר הוכתר כעת נסיך מזדקן יוהנס השני. ראס מיכאל רצח גם אותו ואז הוכתר הקיסר תקלה היימנות השני. בתקופת שלטונו של קיסר זה הובס מיכאל סהול בשלושה קרבות בסארבקאסה, על ידי שלטון הטריומווירט יחד עם גושו מאמהרה ורוונד בווסן מבאגמדיר. כל האנדרלמוסיה הזו גרמה לכך שקיסרים עלו לשלטון, הודחו, חזרו לשלטון וחוזר חלילה. כמו תקלה גיורגיס הראשון המפורסם שקבל את הכתר שש פעמים והודח שש פעמים. חבר אחר של השושלת - דמטריוס אולץ להיכנס לתוך הארמון הקיסרי בניגוד לרצונו, על מנת שישמש כקיסר צעצוע.
בינתיים נהג אמחה ייאסאס מלך שוואה בחכמה ולא נכנס ללחימה האין-סופית. הוא הקדיש את כוחותיו על מנת לגבש את שלטונו ולייסד את העיר אנקובר. יורשיו המשיכו בדרכו ולא התערבו במתרחש בגונדר עד אשר עלה לשלטון בשוואה מנליק השני וכמה שנים מאוחר יותר הוכתר כקיסר אתיופיה וממלכת שוואה סיימה את תפקידה.
מלחמת האזרחים
השנים הראשונות של המאה ה-19 הופרעו על ידי קרבות עזים בין ראס גוגסה מבאגמדיר, ולבין ראס וולדה סלאסי מתיגראי, שנלחמו על השליטה עם קיסר הצעצוע אגוואל ציון. לבסוף ניצח וולדה סאלאסי ולמעשה שלט על אתיופיה באופן מוחלט עד מותו ב-1816 בגיל שמונים. הדג'אזמאץ סבגאדיס מעגמה, ירש בכוח את וולדה סאלאסי ב-1817 על מנת להתמנות למצביא של תיגראי.
מלחמת האזרחים העקובה מדם הזו השאירה את אתיופיה מבודדת, בידוד שהופרע על ידי נוסעים אירופאים מעטים מאוד. אחד מהם היה הרופא הצרפתי צ'ארלס ז'אק פונכאט שהגיע לשם ב-1698 דרך ממלכת סאנאר והנילוס הכחול. ב-1769 נכנס לארץ ג'יימס ברוס כשמטרתו לגלות את מקורות הנילוס. הוא הגיע לנמל מאסאווה ב-ספטמבר 1769 ופנה לכיוון אקסום וגונדר. הקיסר תקלה היימנות השני קיבל אותו בסבר פנים יפות. ברוס עזב את אתיופיה ב-1772 דרך ממלכת סאנאר והנילוס.
סוף התקופה
סוף תקופת השופטים בא עם עלייתו של קאסה חיילו הידוע יותר בשמו הקיסרי תוודרוס השני. בתחילה פעל כנגד השכנה סודאן. קאסה סלל את דרכו לשלטון באמצעות שליטתו על דמביה. הוא ניהל סדרת קרבות עם גור אמבה (ב-27 בספטמבר 1852) והקרב האחרון שלו היה בדאראסגיה (1855). הוא הצליח להשתלט על כל אתיופיה וסיים את המאבקים הפנימיים. עם הכוח הקיסרי שוב בידיו של איש יחיד הסתיימה תקופה זו (למרות מספר סממנים שעדיין לא נעלמו לגמרי), ואתיופיה נכנסה לתקופה המודרנית.
זיהוי ביומטרי
זיהוי ביומטרי מתייחס למכלול השיטות המשמשות לזיהוי בני אדם אשר מבוססות על זיהוי תכונה או תכונות פיזיות או התנהגותיות. בתחום טכנולוגיית המידע, בפרט, הזיהוי הביומטרי משמש לצורך ניהול בקרת גישה. הזיהוי הביומטרי משמש גם לצורך זיהוי קבוצות של אנשים הנמצאים תחת מעקב.
ניתן לחלק את המאפיינים הביומטרים לשתי קבוצות עיקריות:
ארצות הברית
בעקבות פיגועי ה-11 בספטמבר 2001 הפכה ממשלת ארצות הברית לאחת התומכת העיקריות ביותר בעולם בשימוש באמצעים ביומטריים כאמצעי למלחמה בטרור. ארגון ה-FBI החל לפתח הקמת מאגר ביומטרי אשר עלותו קרובה למיליארד דולרים, ובו יאוחסנו נתוני DNA, טביעות אצבע ונתונים ביומטריים נוספים. המחשבים אשר יהיו בעלי גישה לנתונים יאוחסנו באזור תת-קרקעי מאובטח בגודל של מגרש פוטבול. גם המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית ויחידת המחקר DARPA החלו לעסוק בפיתוח מערכות זיהוי תווי פנים מתקדמות. מחלקת טכנולוגיית עיבוד מידע (Information Processing Technology Office) פיתחה טכנולוגיה מתקדמת אשר באמצעותה ניתן לזהות אדם ממרחק של 150 מטר לפי תווי הפנים שלו בלבד.
במהלך 2008 הוציא ג'ורג' בוש הוראה נשיאותית אשר קראה לשיתוף פעולה הדדי ב"איסוף, אחסון, שימוש, ניתוח ושיתוף של נתונים ביומטריים, מידע ביוגרפי ומידע נלווה של אנשים" בקרב המחלקות והסוכנויות של הממשל הפדרלי האמריקאי. בשנת 2005 התקבלה ההחלטה להנפיק בעתיד דרכונים ביומטרים (מבוסס תמונה). ארגונים במדינות רבות בעולם אשר פועלים לשמירת פרטיות הביעו ביקורת על פוטנציאל השימוש לרעה בטכנולוגיה זו, לצורך פגיעה בחירויות האזרח ובפרטיות, והם מדגישים את הסיכון שכרוך בגנבת זהויות. בשלב זה, ישנן חששות חלקיים בארצות הברית (ובאיחוד האירופי), כי המידע עלול לדלוף לגורמים פליליים אשר ישתמשו בנתונים כדי לזהות אנשים מרחוק לביצוע פשעים שונים, ובהם חטיפת אישים.
לאחר מספר שנים של פיתוח המאגר, אימצה ארצות הברית שימוש בתעודת זהות מתקדמות בקרב קבלני כוח אדם ובקרב הכוחות הצבאיים במתקנים הצבאיים האמריקנים. כרטיס זה מכיל נתונים ביומטריים המבוססים על דיגיטציה של צילומי פנים. הכרטיס מכיל צילומים והולוגרמות מיוחדות אשר מצמצמות באופן משמעותי את הסיכון שבזיוף הכרטיסים. למעלה מ-10 מיליון כרטיסים מסוג זה הונפקו עד היום.
לדברי ג'ים ואיימן, מנהל המרכז הביומטרי הלאומי באוניברסיטת סן חוזה, אתר הנופש דיסניוורלד בפלורידה הוא האתר בו נעשה השימוש באמצעים ביומטריים בקנה המידה הגדול ביותר בארצות הברית. עם זאת, מערכת בקרת הגבולות האמריקנית אמורה לעבור בעתיד הקרוב את דיסניוורלד בהיקף השימוש בה.
ישראל
במרץ 2008 אישרה ממשלת ישראל הצעת חוק הקוראת ליצירה מאגר ביומטרי לכל אזרחי ישראל. בעקבות כך, אזרחי ישראל יחויבו בעתיד למסור את טביעות אצבעותיהם ותמונתם תילקח לצורך זיהוי תווי פנים. מתנגדי החוק הזהירו כי קיומו של מסד נתונים מסוג זה עלול לפגוע בחירויות האזרח וכי דליפה אפשרית של המאגר תשמש עבריינים או גורמים עוינים כלפי אזרחי ישראל. החוק אושר בדצמבר 2009. ביולי 2013 החל הפיילוט המאגר הביומטרי למשך כשנתיים, ולאחר מכן שר הפנים, סילבן שלום, הורה להאריכו בתשעה חודשים, עד סוף מרץ 2016.
ב-27 בפברואר 2017 אישרה הכנסת תיקון לחוק, שהופך נטילת נתונים ביומטריים לחובה במסמך מזהה מטעם המדינה. כהוראת שעה לחמש שנים נקבע שנתוני טביעת אצבעות יועברו למאגר רק בהסכמת התושב שממנו ניטלו.
בשנת 2020 דו"ח מבקר המדינה התייחס לניהול המאגר הביומטרי על ידי המדינה ומתח ביקורת לפיה בחלק ממאגרי המידע שאוספת הממשלה "נרשמו פערים רבים לעומת המצב הרצוי, וקיים פוטנציאל סיכון גדול למידע הביומטרי בהיבטי אבטחת מידע ופרטיות".
הגדה המערבית
ב-2019 נחשף שימוש בטכנולוגית זיהוי פנים מבוססת בינה מלאכותית, מתוצרת אניוויז'ן, באמצעות רשת מצלמות הפרושות בגדה המערבית ובמזרח ירושלים וכי האוכלוסייה הפלסטינית שימשה לאימון ולשיפור את המערכת.
ב-2021 חשף העיתון וושינגטון פוסט כי ישראל עושה שימוש נרחב באפליקציית "זאב כחול" לצילום וזיהוי פנים ביומטרי והצלבת המידע עם מאגר "להקת זאבים" לצורך מעקב, שליטה ואיסוף מידע על כלל האוכלוסייה הפלסטינית בגדה המערבית, כולל מי שאין מידע הקושר אותם לפעילות טרור.
ב-2023 חשף דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל מערכת ניסיונית לזיהוי פנים בשם "זאב אדום" המותקנת במחסומים בחברון מאפשרת לסרוק, לשמור ולהצליב מידע ביומטרי באופן אוטומטי.
ונצואלה
ניקולאס מאדורו הציע לפתור את בעיית המזון בוונצואלה על ידי מאגר ביומטרי שימנע מאזרחים לקנות כמות גדולה של מזון. החוק יצא לפועל בין דצמבר 2014 לינואר 2015.
בוונצואלה קיים עוד לפני חוק הדרכונים ביומטריים מאז יולי 2007. דרכונים שהונפקו קודם לכן נשארו בתוקף עד לפקיעתן. בנוסף, גם הזיהוי להצבעה בבחירות הוא באמצעות טביעות אצבע.
מרכז פרס לשלום ולחדשנות
אודות המרכז
בשנת 2003 נערך טקס הנחת אבן הפינה ל"בית פרס לשלום", הבניין החדש של המרכז בשכונת גבעת עלייה ביפו. המגרש עליו נבנה הבניין היה בעבר חלק מבית החולים הממשלתי ביפו, שנסגר בשנות ה-80. הבניין תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי מסימיליאנו פוקסס. שטחו הוא כ-2,500 מ"ר ובו חמש קומות. בבניין משרדי הנהלת המרכז, חדרי סדנאות, אודיטוריום, מרכז מידע ומרכז מבקרים. מסביב לבניין קיים "פארק השלום": פארק ציבורי פתוח אשר מגיע עד קו החוף. בעבר שכנה בקומה השלישית של הבניין לשכתו של שמעון פרס.
מנכ"לית המרכז היא אפרת דובדבני ונשיא הכבוד אורי סביר. שמעון פרס שימש כנשיא הכבוד עד למותו ב 2016. נכון ל-2018 יו"ר הוועד המנהל הוא חמי פרס והחברים האחרים בו הם: אורי סביר, יונתן קולבר, מנואלה דבירי, צבי ימיני, צביה ולדן, ד"ר יוני פרס, ד"ר נוף עתאמנה אסמעיל ותמיר פרדו. בעבר היו חברים בוועד גם אברהם נאמן, רפי אדרי, טלי ליפקין-שחק, עליזה גורן, אילן חת, משה תאומים ועוד.
בשנת 2016 החליט ארגון אונסק"ו לחתום על הסכם לשיתוף פעולה עם מרכז פרס לשלום, במסגרתו יאמץ אונסק"ו מספר פרויקטים של המרכז מתחום החינוך לשלום ועידוד לדו קיום בין ישראלים ופלסטינים. ההסכם כולל שיתוף פעולה בין הארגונים, החלפת מידע, אימון אנשי צוות והכשרה מקצועית. במעמד חתימת ההסכם הוענק לפרס פסל "Tree of Peace" כהערכה על תרומתו (זאת לאחר שבשנת 1993 הוענק לשמעון פרס פרס לשלום על שם פליקס הופואה-בואני מטעם אונסק"ו). ב-19 בדצמבר 2018 הוצב במרכז פרס ארונה של רונה רמון שנפטרה לאחר מאבק בסרטן והציבור עבר על פני הארון וחלק לרמון כבוד אחרון. ושם התקיים טקס האשכבה בנוכחות משפחה, חברים ונשיא המדינה, ראובן ריבלין.
תחומי פעילות
המרכז מפעיל פרויקטים בתחומים: טכנולוגיה, עסקים, חקלאות, ספורט, חינוך ורפואה. תוכניות המרכז פונות למשתתפים מכל המגזרים, המינים והגילאים.
בתחום הרפואה
בתחום הרפואה המרכז מקדם פרויקטים: הכשרת רופאים: הפרויקט עוסק בעידוד הכשרה מקצועית של רופאים פלסטינים על ידי אנשי מערכת הבריאות הישראלית. המרכז נעזר בידע הרפואי בישראל כדי לסייע בקידום של מערכת הבריאות הפלסטינית.
Saving Children: הפרויקט מטפל בצרכים הומניטריים של ילדים פלסטינים הנזקקים לטיפולים מצילי חיים שאינם זמינים להם במערכת הבריאות הפלסטינית.
בתחומי היזמות והעסקים
המרכז פועל בתחום שיתוף הפעולה הכלכלי אזורי. לצד שיתופי פעולה כלכליים מופעלות במסגרת המרכז גם סדנאות לבניית יכולות ופיתוח מקצועי של קשרים עסקיים וסביבתיים.
פרויקט קידום שותפויות עסקיות חוצות גבולות מקדם שיתוף פעולה כלכלי אזורי דרך מחקר משותף, פיתוח מקצועי, וחיבור עסקי בין חברות ואנשי מקצוע בעלי השפעה באזור.
מרכז החדשנות של ישראל
ביוני 2016 הכריז מרכז פרס לשלום ולחדשנות על הקמת מרכז החדשנות של ישראל. המרכז נפתח למבקרים בשנת 2019 והוא מיועד לביקור של תיירים ומשלחות עסקיות וממשלתיות מישראל ומהעולם. המרכז מציג את סיפורה של מדינת ישראל מיום הקמתה עד היום תוך התמקדות בהתפתחויות בתחומי הטכנולוגיה והחדשנות. הסיור במרכז כולל בין היתר ציר זמן של החדשנות הישראלית, הולוגרמות של אישים בתחום (בין היתר: גיל שוויד, פרופ' רות ארנון, פרופ' אמנון שעשוע), קפסולת מציאות מדומה ותערוכה שנתית מתחלפת בה מוצגים פיתוחים בתחום מהשנה החולפת.
ריינג'ר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נעמי שינדלר
נעמי שינדלר (1919–26 באפריל 1991) הייתה ציירת, פסלת ואמנית ישראלית.
נעוריה ותחילת דרכה
נעמי, נולדה להוגו לוי- סוחר אריגי משי ולפרידה ראדל מקאנסיבס בברלין. גדלה בבית יהודי, חופשי ששמר על המסורת והשתייך לקהילה הרפורמית של הרב יואכים פרינץ. נטיית האם הייתה ציונית ואילו אביה התקרב לציונות רק לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון. בשנת 1931 התייתמה נעמי מאביה. כמו יהודים רבים בברלין של שנים אלו, החלה נעמי את לימודיה בבית הספר היהודי ממלכתי והייתה בבית ספר התיכון על שם קרל מרקס שבו למדו רוב היהודים עד לעליית הנאצים לשלטון.
בעת עליית הנאצים לשלטון, בשנת 1933 פוזרו התלמידים מבית הספר ונעמי עברה לפנימיה יהודית בסביבת ברלין, אשר נשלטה ברוח הציונות של מרטין בובר. בשנת 1936 עלתה שינדלר לארץ ישראל, במסגרת עליית הנוער, והגיעה אל קיבוץ איילת השחר. בקיבוץ נפגשה עם יחיאל שינדלר, השניים התחתנו והקימו את ביתם בקיבוץ.
בשנת 1949 נעמי ובעלה עזבו את הקיבוץ ועברו לירושלים. בשנת 1953 עברו לקיבוץ הגושרים, שם עבדה כמורה וכאחות לסירוגין. לשניים שלושה בנים; אורי, דן ועמוס. נעמי הייתה אשת משפחה ונושא האמהות שימש כמוטיב ביצירותיה.
יצירה ואומנות
מגיל צעיר לקחה נייר ועיפרון והחלה לבצע רישומים וציורים. לאחר שעלתה ארצה והגיעה לקיבוץ, התעורר בה הצורך והרצון להגשים את נטייתה לאמנות והקיבוץ איפשר לה לקחת חופשה של ארבעה חודשים שבהם למדה פיסול. נעמי קיבלה מלגת לימודים בבצלאל ללימודים מלאים של ארבע שנים, אך לא מימשה את המלגה כיוון שבאותה התקופה עוד לא הייתה מגמת פיסול בבצלאל. לאחר ארבעת חודשי החופשה שקיבלה מהקיבוץ, חזרה לעבוד ופיתחה את יצירתה בכוחות עצמה, עד שבשנת 1942 הצטרפה לאולפן של א. אבני ולמדה ציור ופיסול אצל משה שטרנשוס. בשנת 1943 הציגה נעמי את עבודותיה בפרוזדורי בית הבימה שם התקיימה תערוכת אמנים. הן במהלך מגוריה בקיבוץ והן בירושלים, השתתפה נעמי בקורסים לפיסול בהדרכת רודי להמן. בנוסף, היא למדה אצל יצחק דנציגר.
נעמי הייתה חברה באגודת האמנים והפסלים ולקחה חלק מהצגה בתערוכות קבוצתיות ובהן תערוכת אמני חיפה והצפון ב”בית האמנים" בשנת 1958. שנה זו הייתה משמעותית בדרכה וכשהצטרפה לבעלה לשליחות בפאריס הציגה את יצירותיה בתערוכה ב"טרקלין הסתיו" ולאחר מכן הוצגו יצירותיה גם ב"טרקלין האנדפנדן". במהלך שהותה בפריז, השתתפה נעמי בתערוכות שונות וכן זכתה להעמיק את לימודיה בתחום האמנות והפיסול בקורסים מקומיים.
בשנת 1962 הציגה נעמי את יצירותיה בגלריה לאמנות ברחוב בן-יהודה, בתל אביב ובסתיו של אותה שנה הציגה בתערוכה משותפת לאמנים נוספים במוזיאון לאמנות חיפה. בשנת 1963 השתתפה בתערוכה נודדת במסגרת אמנים בוגרים של "עליית הנוער". בין היתר הוצגה התערוכה במרכז תרבות העמים לנוער בירושלים, המשכן לאמנות בעין חרוד בית שאגל בחיפה מוזיאון תל אביב ויד לבנים בפתח תקווה. בשנת 1965 עזבה המשפחה להתגורר בצפת, עיר האמנים.