cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם אבן-שושן
שנותיו המוקדמות
אבן־שושן קיבל את ראשית חינוכו, בגיל חמש עד אחת עשרה, ב"חדר המתוקן" הראשון בעיר שייסד אביו, שהיה סופר ומורה לתנ"ך, להיסטוריה ולעברית, וכתב גם ב"המליץ". את השכלתו הכללית רכש בבית ספר תיכוני כללי ממשלתי, שנקרא "בית הספר הריאלי". בשנות הפיכת אוקטובר, שהביאו לביטול בתי הספר התיכוניים ולהקמת מסגרת חדשה תחתם שנקראה: "קורסים להשכלה כללית", סיים את לימודיו ובשעות אחר הצהריים ובערב למד תלמוד בישיבת "שערי תורה". הוא עזר לאביו במפעל שהיה עסוק בו באותם ימים: פירוש חדש ל"עין יעקב". ככל שהתמסדה המהפכה, כך קשו חייהם של חובבי העברית; ה"חדר המתוקן" של אביו נסגר, אולם בכל זאת הוסיף האב ללמד עברית בביתו. אבן־שושן ידע גם יידיש ורוסית ברמה של שפת אם.
בגיל 16 הצטרף לתנועת הנוער הציוני "החלוץ הצעיר" והיה פעיל בה במחתרת. אחרי התיכון למד יחד עם חבריו לתנועה בבית ספר תיכון חקלאי שנה אחת שלמה, כהכנה לעלייתו לארץ ישראל, עד אשר עמדו השלטונות על כוונותיהם וסילקו אותם מבית הספר.
שנותיו הראשונות בארץ
באפריל 1925, כשנתיים מאוחר יותר וכשהיה כבן 18, הצליח לחמוק מעינו הפקוחה של שלטון הקומוניסטים ועלה לבדו לארץ ישראל בעזרת ויזה שאחיו הגדול, צבי, אשר היה מנהל המשרד הארץ ישראלי בוורשה, שלח לו. הוא הועבר מהאנייה לבית העולים שבתל אביב, ומשם נשלח לגבעת השלושה והיה במשך חצי שנה חבר פלוגת עין חרוד (שהייתה אז בפתח תקווה). בקיבוץ שובץ כסנדלר וכחקלאי.
כעבור חצי שנה, ובעקבות חולי וקושי בעבודתו החקלאית, פנה לעסוק בהוראה, מקצוע שהיה מקורב אליו עוד ברוסיה, שם עסק בהוראה חלקית, כשעזר לאביו, עוד מגיל 12, ללמד את התינוקות.
שנות עיסוקו בהוראה
הוא עלה לירושלים והתקבל מיד כתלמיד השנה השלישית בבית המדרש למורים בהנהלתו של דוד ילין. בשנת 1928 סיים את לימודיו והוסמך להוראה. מיד החל לעבוד בבית הספר היסודי הסמוך בבית הכרם, שם נהג לציין את קבלות השבת, את ראשי החודשים ואת החגים והמועדים. הוא מספר: אביו כתב לו באיגרת בתגובה:.
20 שנה היה אבן־שושן למורה בבית הכרם לכל הכיתות, מ־ג' עד ח'. לימים סיפר כי במהלכן הבחין בחוסרם של תלמידיו בעיתון ילדים, דבר אשר הניע אותו לייסד (עם שותפים) את העיתון "עתוננו" ("עיתון לילד ולנער; יוצא אחת לשבועַים על ידי חבורת מורים"). בבית הספר התיכון של בית הכרם לימד חשבון ובמשך מספר שנים עבד גם בסמינר כמדריך וכמורה ללשון.
תוך כדי עבודה למד באוניברסיטה העברית בירושלים: לשון עברית כמקצוע ראשי (והוסמך למקצוע זה בשנת 1943), תנ"ך וספרות כמקצוע שני. ובזכות מלגת לימודים (סְטִיפֶּנְדִּיָּה) של "מחלקת החינוך" (טרם היה קיים אז משרד החינוך) שזכה בה בשנת 1936, נסע לשנת השתלמות בחינוך באוניברסיטת לונדון, במחלקה להתפתחות הילד, ביקר שם בבתי ספר יסודיים רבים, ומהם חזר מלא תובנות על מילונאות ועל מצוקתם של התלמידים העבריים, אשר לא מצאו את מבוקשם במילונים המדעיים והסתבכו בהגדרות המיושנות והאקדמיות מדי, בעיניו. משחזר ארצה, כעבור שנה, השלים את לימודיו האוניברסיטאיים וקיבל תואר מוסמך אוניברסיטה. פרש מעבודתו כמורה בשנת 1967.
חיים אישיים
בשנת 1931 נשא את צִבְיָה כּגָן (נפטרה ב-1980 י' בטבת תשמ"א ונקברה בבית העלמין שבגבעת שאול בירושלים). לאחר תקופת היכרות קצרה נישאו ונולדו להם הבן יובל, שהיה לימים ספרן בספרייה הלאומית בירושלים, ובתם דפנה שפר.
עיסוקים ספרותיים ועיתונאיים
ראשית עיסוקו בספרות הייתה בשבועון הילדים "עִתּוֹנֵנוּ", שנדפס החל משנת 1932. אבן־שושן נמנה עם שלושת מייסדיו (עם יעקב רזניק וגדליהו אמיתי). אבן־שושן פרסם בו חידות ("אחודה נא"), סיפורים ובדיחות, גרסאות לסיפורי התורה, טקסטים בתחום המדע הפופולרי (את סדרת החוברות "עולם ומלואו", שהוציא לאור במקביל להוראה, תחילה בבית הספר העממי ואחר כך בתיכון בית הכרם, ואת "מאה פלא ופלא"), וכן שירים ומחזות. הוא תרגם לעברית מספרות הילדים והנוער בעולם ("גונב הגולפשטרום", "מאורעות דובון הקטן", "דובון, נבחן והגמד הרשע"). אבן־שושן העיד על המצב הכלכלי בתחילת דרכו של העיתון: "רצינו שיהיה זה לא רק עיתון לענייני ספרות בלבד, אלא שיהיה גם מקור לענייני ההווה ויספר מהמתרחש בארץ ובעולם. מצבנו היה תמיד דחוק. לא יכולנו אפילו לעמוד בהוצאותיו של גיליון אחד – שתי לא"י – והסופרים ויתרו על שכר־סופרים". השבועון היה נפוץ מאוד בארץ, אולם הוצאתו לאור פסקה בשנת 1937 בעקבות המצב הכלכלי הקשה ומשום שלא הצליח לעמוד בתחרות של "דבר לילדים" ושל "הארץ לילדים".
בשנת 1943 קיבל אבן־שושן תואר מוסמך מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים במקצועות לשון עברית, מקרא וספרות עברית.
מלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות היה אבן־שושן למפקד גזרה בליפתא שבירושלים, ונאלץ להפסיק את עבודתו לכדי שנה. בית הדפוס של המילון אף הופצץ על ידי האויב וכל הַסְּדָר המוכן שלו ("זאַץ") התפזר ונחרב.
מילונאות עברית ועיסוקים ציבוריים
בשנת 1951 מונה אבן־שושן לראש לשכת שר החינוך בן-ציון דינור, ובשנים 1951 ו-1952 היה למנהל המחלקה להנחלת הלשון ולהשכלה במשרד החינוך והתרבות. מ־1953 ועד 1967 ניהל את בית המדרש למורים ע"ש דוד ילין, עסק בהוראה פעילה בכיתה ויזם טיולים פדגוגיים ברחבי הארץ לטובת תלמידי בית המדרש, כדי שיוכלו להתחקות אחרי שיטות ההוראה המתקדמות בבתי החינוך של תנועת העבודה בארץ. בא' בסיוון תשל"ד (1974) נבחר לחבר־יועץ האקדמיה ללשון העברית, ובי"ד בחשוון תשל"ח (1977) נבחר לחבר האקדמיה. הוא היה חבר ועדת הדקדוק, הוועדה לעברית בת־זמננו והוועדות למונחי דקדוק לבתי הספר ולמונחי הפסיכולוגיה.
מותו
אברהם אבן־שושן נפטר ממחלה קשה ב-י' באב תשמ"ד (8 באוגוסט 1984) בביה"ח הדסה בירושלים, ונקבר בהר המנוחות שבגבעת שאול (ירושלים). התגורר ברחוב ארלוזורוב בירושלים.
דמותו
בתו העידה כי אנשים נהגו לפנות אליו ולבקש שם לתינוק ועצות לעברות שם משפחה, וכי חברות מסחריות פנו אליו לבקש שם למוצרים או לעסק חדש. בין היתר, המציא את שם החברה "סוגת".
פכים משפחתיים
אביו, חיים דוד רוזנשטיין, נפטר בגלות רוסיה, במינסק, בכ' באדר ה'תרצ"ד על סף עלייתו ארצה. בימי חייו, שש שנים שלמות לפני שנולד לו בנו המילונאי, קרא מעל דפי עיתון "המליץ" לחיבור מילון עברי מקיף:
מילון חדש
בתקופתו הראשונה כמורה וכמחנך עסק הרבה בספרות נוער ובמדע.
ראשית התעניינותו של אברהם אבן־שושן במילונאות עברית מעשית החלה בשנות עבודתו הראשונות בהוראה:
זה היה השלב הראשון במסעו הארוך של אברהם אבן־שושן במלאכת חיבור המילון. בתחילה, מטרתו המקורית הייתה חיבור מילון המותאם בעיקרו לתלמידים בבית הספר ולנוער, אך ככל ששקע יותר ויותר במלאכת המילון באיסוף החומר הלשוני ובעיצוב שיטת הגדרותיו, הגיע אבן־שושן להחלטה כי מתכונת זו של המילון, מבנהו ושיטתו מתאימים לכל קורא עברית, וכך צמח רעיון המילון החדש.
ראשית המלאכה – איסוף מילים שאינן מצויות במילונים הקיימים.
במשך כשלוש שנים (1942 עד 1945) שקד על מלאכת איסוף המילים. בריכוז כַּרְטֶסֶת המילים הוא עבר על מרבית הסִפרות והשירה העברית, האזין לחידושי השפה ברדיו ובעיתונות הכתובה, בשירה ובספרות העברית, בספרות המדע ובמשק המדינה. הוא רתם לעבודה בני משפחה, חברים, מורים, אנשי לשון וסטודנטים (את אנשי צוות איסוף המילים כינה "קריינים") והטיל על עשרות המתנדבים (והיו אף שהשתכרו על כך) לסמן כל מילה או צירוף מילים בספרות הכתובה שנראו להם ראויים לציון ("ידידי זיידמן, למשל, עבר בשבילי על כל עגנון").
בשלב הבא, כשהוא מצויד במבחר מילים רחב למדי, הוא החל במלאכת כתיבת המילון לגופה, רישום הערכים וניסוח הגדרות ברורות לכל ערך וערך. בשלב ניסוח ההגדרות למילים אבן־שושן נעזר בצוותי יועצים מקצועיים המומחים כל אחד בתחומו. במקביל, החליט לעטר את המילון בציורים, בין השאר, מעולם החי והצומח, מתוך תפיסה שמראה עיניים, נוסף להסבר מילולי, עשוי לתרום למשתמש.
במשך השנים עד מותו המשיך לעדכן את המילון, בהוצאת כרכי מילואים ומהדורות חדשות.
ב־1958 יצא למילון כרך מילואים.
בשנים 1966 עד 1970 יצאה לאור מהדורה מורחבת של המילון, שנקראה "המילון החדש". גם למהדורה זו יצא לאור כרך מילואים. מלאכת עדכון המילון והרחבתו נמשכה גם לאחר פטירתו של אבן־שושן על ידי ראובן סיוון ורפאל ספן.
בשנת 2003 יצאה לאור מהדורה חדשה של המילון שנערך על ידי משה אזר, חבר האקדמיה ללשון העברית, ונקרא על שמו של אבן שושן: "מילון אבן-שושן".
קונקורדנציה חדשה לתנ"ך
בשנת 1980 השלים אבן־שושן את מפעל "הקונקורדנציה החדשה לתורה, נביאים וכתובים". הקונקורדנציה הייתה ל"מבצע החשוב ביותר" של חייו ("התחלתי במה שאני, לפחות, רואה בה את עבודת חיי האמיתית – הקונקורדנציה לתנ"ך"). מהירות הכנתהּ – ובידי יחיד – דיוקה ונהירות סדר המלים והצירופים שבה, מייחדים אותה מקודמותיה, ומשמשים אנשי חינוך וחוקרי תנ"ך עד ימינו.
בשנת 1981 הוענק לו (ולזאב וילנאי) פרס ביאליק לחכמת ישראל בגין "הקונקורדנציה החדשה" בסך 1,800 שקל. בנימוקי ועדת השופטים לפרס ביאליק נאמר בין השאר:
חיבורים נוספים ופרסים
בשנת 1960 הוציא (יחד עם יוסף סגל) "קונקורדנציה לשירת ביאליק".
בשנת 1961 הוצא לאור הספר "לשון וּכתב" (הדפסה שנייה).
בשנת 1968 הוענק לו פרס ירושלים לחכמת ישראל ע"ש דויד ילין על מפעליו הלשוניים.
בשנת 1978 הוענק לו פרס ישראל ללשון העברית.
בשנת 1981 הוענק לו פרס ביאליק לחכמת ישראל.
מועצה אזורית עמק הירדן
בתחומי המועצה ישנם 22 יישובים, מתוכם 17 קיבוצים, 4 יישובים קהילתיים ומושב אחד. כמו כן נמצאת בתחומה המכללה האקדמית כנרת.
בשנת 2021 פורסם כי המועצה פתחה בתהליך לשינוי שמה למען מיתוג מחודש, בדומה לשכנתה נוף הגליל ולמועצות שדות דן, עמק המעיינות.
גאוגרפיה
גבולות המועצה הן:
ראשי מועצה
בדצמבר 2015, הודיע יוסי ורדי ששימש ראש המועצה במשך 13 שנים על התפטרותו מהתפקיד, זאת בהתאם לסיכום עם פרקליטות המדינה בעקבות פרשת תשלומי שכר עודפים למספר עובדי המועצה שהתרחשה בשנת 2007. במקומו מונה באופן זמני עוזי קרן מעין-גב, עד לבחירות שהתקיימו בתחילת פברואר 2016. בסבב הראשון לא התקבל הרוב הנדרש, בסבב השני שהתקיים בסוף פברואר 2016 נבחר עידן גרינבאום.
מואיז צ'ומבה
מוּאִיז קָאפֶּנְד צ'וֹמְבֶה (בצרפתית: Moïse Tshombé; 10 בנובמבר 1919 – 29 ביוני 1969) היה איש עסקים ופוליטיקאי קונגולזי. נשיא מדינת קטנגה במהלך משבר קונגו וראש הממשלה הרביעי של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בין השנים 1964 ל-1965. צ'ומבה הודח מראשות הממשלה בידי הנשיא ז'וזף קסא-וובו ולאחר שהואשם בבגידה בידי הדיקטטור מובוטו ססה סקו. צ'ומבה פעל להשיג תמיכה אירופאית בטענותיו לשלטון תחילה בקטנגה ובהמשך בכל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בכך שטען כי יפנה אל תמיכת הגוש המערבי במסגרת המלחמה הקרה.
ביוגרפיה
מואיז צ'ומבה נולד בדרום חבל קטנגה, קונגו הבלגית. אביו היה איש עסקים מצליח. צ'ומבה חונך בבית ספר מיסיונרי אמריקאי ולאחר מכן למד חשבונאות. בשנות החמישים קנה צ'ומבה את המניות של רשת חנויות בחבל קטנגה ובכך עירב את עצמו בתוך הפוליטיקה האזורית. צ'ומבה התערב בתוך ארגונים פוליטיים שקראו להקמת מדינה קונגולזית פדרלית ריבונית מהאימפריה הבלגית. ביוני 1960 השיגה קונגו עצמאות מבלגיה וז'וזף קסא-וובו מונה לנשיא הראשון של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. קסא-וובו ניהל מדיניות ממשל ריכוזית ולא העניק לחברי מפלגת CONAKAT בה היה מעורב צ'ומבה את תפקידי המפתח להם ציפו בממשל בקינשאסה. ביולי 1960 השיג צ'ומבה תמיכה מבלגיה אשר ציפתה כי ממשלה בראשותו תפנה לצד הגוש המערבי במסגרת המלחמה הקרה.
עוד באותו החודש החל צ'ומבה לתמוך במרד מזוין של חיילים קונגולזים נגד ממשל קסא-וובו, אותו כינה דיקטטור וקומוניסט. צ'ומבה הכריז על עצמאותה של מדינת קטנגה מקונגו ובכך החל משבר קונגו שהיה למלחמת אזרחים. צ'ומבה מונה לנשיא קטנגה והצליח לשמור במשך שלוש שנים על ריבונותה לנוכח התנגדות מצד הממשלה הקונגולזית וכוח משלחת צבאי של האומות המאוחדות. קטנגה, חבל הארץ העשיר ביותר בכל קונגו, נחשבה לפרס מצד משקיעים רבים וצ'ומבה התכוון להשתמש בכך כדי להעשיר את הונו ולהסדיר את מעמדו הפוליטי-כלכלי. צ'ומבה תחילה ניהל משא ומתן להסדר לאחר הדחתו של ראש הממשלה הקונגולזי פטריס לומומבה אך נטש את המגעים במטרה להביא לריבונות מלאה של קטנגה. לבסוף פגש צ'ומבה בכישלון דיפלומטי להביא להכרה בריבונותה של קטנגה ובתמיכה בלגית וצרפתית הוא ברח אל המדינה הספרדית.
שנה מאוחר יותר, ב-1964, לנוכח מרידות במזרח המדינה, הנשיא קסא-וובו קרא לצ'ומבה לקבל את משרת ראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ולהשקיט את המרידה. צ'ומבה עירב סחירי חרב אירופאים במאבק נגד המורדים במזרח ולאחר שהתגלה כי תכנן להדיח את הנשיא, קסא-וובו הדיח אותו מתפקיד ראש הממשלה. לאחר הדחתו, שב צ'ומבה אל המדינה הספרדית. בשנת 1967, כאשר החלו שמועות שעמד לשוב לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צ'ומבה נחטף ונלקח לאלג'יריה. באלג'יריה רשויות השלטון סירבו להסגיר אותו לידי הממשל הקונגולזי של הדיקטטור מובוטו ססה סקו, אשר האשים אותו בדבר בגידה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. צ'ומבה נשאר במאסר בית ליד אלג'יר עד למותו מהתקף לב בשנת 1969.
סלסטין בביארו
סלסטין היסיית' בביארו (נולד ב-29 באוגוסט 1978 בקדונה) הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
בביארו פרץ בגיל צעיר במדי אנדרלכט הבלגית, בטרם המשיך לקריירה ארוכה בפרמייר ליג, במדיהן של צ'לסי וניוקאסל. עם נבחרת ניגריה זכה בביארו במדליית זהב אולימפית במסגרת טורניר הכדורגל באולימפיאדת אטלנטה (1996). בהמשך, ייצג את ניגריה בשני טורנירי מונדיאל, בשלושה טורנירי גביע אפריקה לאומות ובטורניר אולימפי נוסף. בסך הכול לזכותו 27 הופעות במדי הנבחרת.
אנדרלכט
בביארו החל את דרכו בקבוצת הנוער של פלאטו יונייטד. בגיל 16 בלבד החל את הקריירה הבוגרת, כשחתם באנדרלכט הבלגית. על אף גילו הצעיר, היה בביארו לשחקן הרכב תחת המאמן יוהאן בוסקאמפ, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות בלגיה כבר בעונת הבכורה שלו, עם 22 הופעות ליגה. באותה העונה, במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות, היה בביארו לכדורגלן הצעיר בתולדות המפעל. כמו כן, הוא היה לצעיר ביותר שהורחק בכרטיס אדום במסגרת הטורניר, במשחקה של אנדרלכט מול סטיאווה בוקרשט.
עם פתיחת עונת, זכה בביארו בתואר נוסף עם אנדרלכט, הסופר קאפ הבלגי, לאחר שפתח בהרכב בניצחון 1–2 על קלאב ברוז'. באותה עונה היה בביארו למגן השמאלי הבכיר בהרכב, עם 28 הופעות ליגה, בהן קבע שיא קריירה אישי של חמישה שערים. עם זאת, קבוצתו סיימה את העונה כסגנית האלופה בלבד.
בביארו סיים את דרכו בקבוצה בה פרץ לאחר שלוש עונות, בהן כבש שמונה שערי ליגה ב-75 הופעות.
צ'לסי
לקראת עונת 1997/1998 חתם בביארו בצ'לסי האנגלית, לאחר שאותר על ידי הסקאוט לואיס דורקין באפריל 1997. סכום ההעברה הוערך בכ-2.25 מיליון ליש"ט, סכום השיא של צ'לסי לשחקן צעיר באותו הזמן. בביארו ערך את הבכורה תחת רוד חוליט מול סלובן ברטיסלאבה במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע. בדצמבר 1997, במסגרת משחק הפרמייר ליג מול טוטנהאם הוטספר, נפצע בביארו ונאלץ להחמיץ את המשך העונה. בשל כך, החמיץ את הניצחון על מידלסברו בגמר גביע הפוטבול ליג ואת הניצחון על שטוטגרט בגמר גביע המחזיקות. הוא סיים את עונת הבכורה שלו במועדון עם 13 הופעות בלבד, מהן שמונה הופעות ליגה.
תחת המאמן ג'אנלוקה ויאלי, שהחליף את חוליט במהלך העונה החולפת, שב בביארו להיות שחקן משמעותי בקבוצתו כבר בעונה לאחר מכן. הוא פתח בהרכב בניצחון 0–1 על ריאל מדריד במסגרת הסופר קאפ האירופי, וערך 28 הופעות ליגה באותה העונה, בהן כבש שלושה שערים, כאשר קבוצתו סיימה שלישית בטבלה בתום העונה. בעונת 1999/2000 זכה בתואר נוסף עם צ'לסי, גביע ה-FA, כאשר פתח בהרכב הקבוצה בניצחון 0–1 על אסטון וילה במשחק הגמר. כמו כן, היה שותף למסעה המוצלח של הקבוצה במסגרת ליגת האלופות, במהלכו העפילה צ'לסי עד לרבע הגמר והודחה בהארכה מול ברצלונה. בביארו הורחק במהלך ההארכה של משחק הגומלין.
בביארו פתח את עונת 2000/2001 עם זכייה במגן הצדקה, לאחר ניצחון 0–2 על מנצ'סטר יונייטד, בו פתח בהרכבה של צ'לסי. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן הוחלף ויאלי בקלאודיו ראניירי, ותחתיו זכה בביארו לפחות דקות ברוטציה, ובשתי העונות הבאות רשם 37 הופעות ליגה במצטבר, לאחר שהתמודד עם תחרות מצדם של וינסטון בוחארדה וגריים לה סו באותה העמדה. הגעתו של ויין ברידג' לקבוצה לקראת עונת 2003/2004 דחקה את בביארו לספסל, ואת העונה הזו סיים עם שש הופעות ליגה בלבד. עונה לאחר מכן, תחת המאמן ז'וזה מוריניו, שוב מצא עצמו בביארו כשחקן ספסל, ולאחר חצי עונה סיים את דרכו במועדון בתום שבע וחצי עונות, בהן כבש חמישה שערי ליגה ב-132 הופעות.
ניוקאסל יונייטד
בספטמבר 2006, במהלך משחק ליגה מול ליברפול, פגע בביארו בפניו של חלוץ היריבה דירק קאוט. המהלך נעלם מעיניו של שופט המשחק, אך בעקבות צילומי הטלוויזיה הורחק בביארו משלושה משחקים, הודה והתנצל על המעשה. ב-10 בפברואר 2007, לאחר ניצחון 1–2 על ליברפול, חשף גלן רודר, מאמן ניוקאסל, כי 12 שעות לפני המשחק הודיע לו בביארו כי אחיו דייוויד נפטר משחפת, אך ביקש לעלות לשחק על אף האירוע. בביארו הפגין יכולת טובה במשחק, וזכה להערכה רבה מצד המאמן ואוהדי הקבוצה. את העונה סיים בביארו עם 12 הופעות ליגה.
בביארו פתח באופן חלש את עונת 2007/2008. הוא לא שותף כלל בחצי הראשון של העונה, וב-10 בדצמבר 2007 הוחלט על שחרורו מהמועדון תמורת פיצוי. בסך הכול בשלוש שנים במועדון, רשם בביארו 47 הופעות ליגה.
לוס אנג'לס גלאקסי
ב-21 בינואר 2008, כחודש לאחר שחרורו מניוקאסל, הצטרף בביארו בהעברה חופשית ללוס אנג'לס גלאקסי מה-MLS, בחוזה לשלוש עונות. בכך, שב לשתף פעולה עם רוד חוליט, המאמן שהחתימו בצ'לסי כעשור קודם לכן.
תוך זמן קצר השתנו פני הדברים. בביארו התאכזב מהתנאים, בייחוד לאור העובדה כי שנה קודם לכן הוחתם דייוויד בקהאם במועדון בסכומים גבוהים. בין היתר, התאכזב בביארו מתנאי הטיסות והלינה, והאכזבה ניכרה ביכולתו באימונים בתקופת משחקי קדם-העונה. ב-3 במרץ, כחודש וחצי לאחר החתמתו, שוחרר בביארו מהמועדון על ידי חוליט והמנהל המקצועי אלכסי לאלאס. הוא שותף ב-45 דקות בלבד במשחקי ההכנה, במהלכן הספיק לספוג כרטיס צהוב ולגרום לפנדל.
מאז שחרורו מהגלאקסי, לא חתם בביארו באף קבוצה. הוא נבחן במדי פורטסמות', אך המאמן הארי רדנאפ ויתר על שירותיו. לבסוף הודיע רשמית על פרישה ביולי 2010, בגיל 32.
נבחרת ניגריה
בביארו החל את דרכו הבינלאומית כבר בגילאים הצעירים, וזכה עם ניגריה באליפות העולם עד גיל 17 שנערכה ביפן ב-1993. שנתיים לאחר מכן, ב-10 בנובמבר 1995, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ניגריה הבוגרת, במסגרת משחק הגומלין מול בגביע אפרו-אסיה לאומות. ניגריה ניצחה 0–1 במשחק, וזכתה בתואר.
בביארו נכלל בסגל של המאמן ז'ו בונפרר לטורניר הכדורגל באולימפיאדת אטלנטה (1996), והיה שם לשחקן מפתח בנבחרת הניגרית. הוא פתח בניצחונות 0–1 על ו-0–2 על  בשלב הבתים, וזכה למנוחה במשחק השלישי מול. הוא שב להרכב וכבש את השער השני בניצחון 0–2 על ברבע הגמר, וכן פתח בניצחון 3–4 בהארכה על. במשחק הגמר מול, כבש בביארו את שער השוויון של ניגריה בדרך לניצחון 2–3 ולזכייה במדליית הזהב. בביארו אף נכלל בנבחרת המצטיינים של הטורניר.
לאחר שחווה פציעה בברכו בדצמבר 1997, הספיק בביארו לשוב בזמן כדי להיכנס לסגל של בורה מילוטינוביץ' למונדיאל 1998 בצרפת. בביארו פתח בהרכב בניצחון המפתיע 2–3 על עם פתיחת הטורניר, ושמר על מקומו בניצחון 0–1 על, שהבטיח לניגרים העפלה משלב הבתים. הוא זכה למנוחה בהפסד 1–3 ל, אך על אף ההפסד, עלתה ניגריה לשלב הבא מהמקום הראשון בבית. בביארו שב להרכב בשמינית הגמר, שם נעצרה ניגריה בתבוסת 1–4 ל.
לאחר שהיה שותף לסגנות של ניגריה בגביע אפריקה לאומות 2000, כשפתח בהפסד ל במשחק הגמר בדו-קרב בעיטות עונשין, שימש בביארו כקפטן הנבחרת האולימפית לטורניר הכדורגל באולימפיאדת סידני (2000). ניגריה צלחה את שלב הבתים, אך הודחה ברבע הגמר על ידי.
בשנת 2002 שוב היה שותף לשני טורנירים מרכזיים. הראשון היה טורניר גביע אפריקה לאומות 2002, שם סיימה נבחרתו במקום השלישי, ובהמשך נכלל בסגל של המאמן פסטוס אוניגבינדה לטורניר מונדיאל 2002. לאחר ההצלחה בשלב הבתים ב-1998, הפעם כשלה ניגריה כשסיימה אחרונה בבית, וללא ניצחון. בביארו פתח בהפסדים 0–1 לארגנטינה ו-1–2 ל, ולא שותף כשניגריה נפרדה בשוויון 0-0 עם.
בביארו זומן לסגל הנבחרת לגביע אפריקה לאומות 2004, אך נזרק מהסגל יחד עם יעקובו איגביני ועם ויקטור אגאלי בעקבות בעיות משמעת. על אף שלא פרש רשמית מהמדים הלאומיים, הוא לא שותף עוד במשחקיה של ניגריה. בסך הכול לזכותו 27 הופעות בינלאומיות.
חיים אישיים
אחיו של בביארו, עמנואל, היה גם הוא כדורגלן, ששיחק בעמדת השוער ונכלל אף הוא בסגל המנצח של ניגריה לאולימפיאדת אטלנטה. בין היתר שיחק עמנואל בבשיקטש הטורקית.
בשנת 1999 זוכה בביארו מאשמת תקיפה. בעקבות כך, תבע את עיתון דיילי סטאר הבריטי, שרמז בכותרתו כי בביארו הואשם באונס, וזכה להתנצלות ולפיצויים.
בשנת 2011 הצהיר בביארו על פשיטת רגל.
אליוט קוואן
ביוגרפיה
קוואן נולד בלונדון וגדל בקולצ'סטר שבאסקס. יש לו אח ואחות צעירים ממנו. הוא למד בפנימיה "Uppingham School" בראטלנד. אחרי כן למד דרמה באוניברסיטת ברמינגהאם ונרשם ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, אותם סיים ביולי 2001. בין השנים 1994 ו-1996 היה קוואן חבר בתיאטרון לנוער "National Youth Music Theatre". הוא מנגן בגיטרה ובצ'לו.
בין סרטי הקולנוע בהם הופיע קוואן היו "מצפן הזהב", "חופשייה ומאושרת", "The Christmas Miracle of Jonathan Toomey", "אהבה וצרות אחרות", ובסרט "Howl".
בתיאטרון שיחק במחזה "The Revenger's Tragedy", במחזה "Women Beware Women" מאת תומאס מידלטון, ב"הנרי החמישי", במחזה "השחף" וב"הגברת עם הקמליות". הוא גילם את סטנלי קוואלסקי בהפקה מחודשת של "חשמלית ושמה תשוקה" בתיאטרון דונמאר ורהאוס. מ-23 באפריל ועד 27 ביוני 2010 כיכב קוואן בתפקיד מקבת' במחזה "מקבת'" בתיאטרון הגלוב לצדה של לורה רוג'רס בתפקיד ליידי מקבת'.
קוואן כיכב בתפקיד לורד גורינג במחזה "בעל אידיאלי" של אוסקר ויילד בתיאטרון וודוויל בווסט אנד של לונדון בין 4 בנובמבר 2010 ו-19 בפברואר 2011.
ב-2010 דיבב קוואן את דמותו של אלק טרווליאן במשחק הווידאו "GoldenEye 007" עבור קונסולת Wii.
חיים אישיים
קוואן חי בדלסטון שבלונדון. ב-7 באוגוסט 2011 השתתף בתחרות שחייה באגם ציריך, כדי לגייס כספים עבור "Guy's and St. Thomas's Neonatal Unit" לזכרו של אלפי בלקסל.
קתדרלת אוטרכט
שמאל|ממוזער|250px|שרידי הקתדרלה ממוזער|שמאל|250px|מראה הקתדרלה והמגדל כשהייתה שלמה הקתדרלה על-שם מרטינוס הקדוש הייתה הקתדרלה המרכזית של הדיוקסיה של אוטרכט במהלך ימי הביניים והיא למעשה הקתדרלה היחידה בהולנד. הקתדרלה, המוקדשת לכבודו של הקדוש מרטין מטור, הפכה לכנסייה פרוטסטנטית אחרי 1530 ומהפכת הרפורמציה. מבנה הקתדרלה בנוי בסגנון גותי, בדומה לכנסיות שנבנו בצרפת, אך בניגוד לסגנון הצרפתי הטהור, רק עם מגדל אחד, שגובהו 112 מ' והוא כיום אחד מסמלי העיר אוטרכט. בעקבות חשיבותו של המגדל החליטה עיריית אוטרכט לאסור הקמת מבנים הגבוהים ממגדל הקתדרלה.
היסטוריה
הכנסייה הראשונה שהוקדשה למרטינוס הקדוש הוקמה בסביבות 600 לספירה בידי הכהונה הפרקנית תחת פטרונותם של מלכי השושלת המרובינגית, אך נהרסה בהתקפת הפריזים (Frisians) על אוטרכט זמן קצר לאחר מכן. וויברורד הקדוש (שמת ב-739), השליח הנוצרי אל הפריזים, הקים כנסייה שנייה המוקדשת למרטינוס סמוך לאתר שבו שוכנת כיום הקתדרלה. כנסייה זו נהרסה בידי הנורמנים במאה ה-9. היא נבנתה מחדש בידי הבישוף בלדריק במאה ה-10 ונהפכה בתקופה זו לכנסייה הראשית (מינסטר) של אוטרכט. מאוחר יותר נהפכה לקתדרלה.
הקתדרלה נהרסה בשרפות ונבנתה מחדש מספר פעמים. כנסייה בסגנון הרומנסקי נבנתה בידי אדאלבולד, בישוף אוטרכט, ונחנכה ב-1023. בניין זה, הידוע כ-Adalbold's Dom, נהרס בחלקו בשריפה ב-1253, שהרסה את רוב אוטרכט.
ב-1674 הרסה סופת טורנדו את הספינה הראשית של הקתדרלה, אך המגדל המערבי, בית הרוחב (טרנספט) ובית המקהלה, עם תמיכותיו הדואות, ניצלו מההרס. בעקבות זאת, נזנחה הקתדרלה ההרוסה, ובמקום הספינה הראשית הוקמה כיכר עירונית עם עצים. נעשו ניסיונות שחזור בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 אך רק בשנת 2004 החלו בבנייה מחודשת של הספינה הראשית שתאחד את המגדל עם בית המקהלה.
האזור שבו עמדה הספינה הראשית עמד בהריסותיו במשך שנים רבות מחוסר כסף לפעול לפינויו, ונודע עם הזמן כמקום מפגש להומוסקסואלים (או "סדומאים", כפי שנקראו אז). באותם ימים נאמר שה"סדומאות" נפוצה בעיקר בקרב איטלקים וצרפתים, שנכחו בעיר לרגל החתימה על שלום אוטרכט, וכי הם שבחרו במקום כמקום מפגש. בסופו של דבר, בשנת 1730 החליטו הרשויות לשים קץ לדבר, ופתחו בחקירה שבסופה נלכדו שמונה עשר הומוסקסואלים והוצאו להורג בחניקה. זו הייתה יריית הפתיחה לשנתיים של צעדים הומופוביים בכל הולנד, שבמהלכן הוצאו רבים להורג. בהולנדית קיימים עד היום הביטויים "הוא מגיע מאחורי הכנסייה" ו"אוטרכטי", שהם כינויי סלנג להומוסקסואלים. כיום ניצבת בכיכר שלפני הכנסייה, במקום שפעם עמדו בו ההריסות, אנדרטה לזכרם של קורבנות הרדיפות ההומופוביות.
יחסי ארצות הברית–ספרד
יחסי ארצות הברית–ספרד הם היחסים הבילטרליים בין ספרד וארצות הברית ברמה הרשמית. הבסיס ליחסים בין מדינות הונח עוד בימי הקולוניזציה של האימפריה הספרדית באמריקה. הספרדים היו הראשונים ליישב את פלורידה ולאחריה גם את ניו מקסיקו, קליפורניה, אריזונה, נבדה, טקסס, לואיזיאנה. ההתנחלויות הספרדיות הראשונות מצפון למקסיקו, אשר נודעו אז כ"ספרד החדשה" היו של אותם הכוחות אשר הובילו בהמשך את הבריטים לאזור זה. היסטוריית היחסים של ספרד וארצות הברית הוגדרה לא פעם כ"יחסי אהבה-שנאה".
על פי דוח המנהיגות העולמי של ארצות הברית משנת 2012, 34% מהספרדים מאשרים את הנהגת ארצות הברית, כ-33% מסתייגים ו-34% לא בטוחים. על פי סקר ה-BBC העולמי לשנת 2013, 43% מהספרדים רואים את השפעת ארצות הברית באופן חיובי, כאשר רק 25% מביעים דעה שלילית. עם זאת, סקר שנערך ב-2017 על ידי מכון המחקר פיו הראה ש-60% מהספרדים היו בעלי השקפה שלילית על ארצות הברית, ורק 31% היו בעלי דעה חיובית. מחקר זה הראה גם כי רק ל-7% מהספרדים בוטחים בנשיא ארצות הברית הנוכחי, דונלד טראמפ, בעוד ש-70% לא בוטחים בו.
ספרד במהפכה האמריקאית
במהלך המהפכה האמריקאית ספרד הכריזה מלחמה על בריטניה כבעלת ברית של צרפת, וסיפקה אספקה ותחמושת לכוחות האמריקאים. ככזו, ספרד בחרה לסייע לשלוש עשר המושבות במלחמת העצמאות של ארצות הברית ולהילחם לצידם נגד בריטניה. עם זאת ספרד לא הייתה בת ברית של הפטריוטים. היא לא רצתה להכיר בעצמאותה של ארצות-הברית, משום שלא האמינה במהפכנים. ההיסטוריון תומאס ביילי כותב על ספרד: "אף כי היא הוקסמה מהסיכוי למלחמה [נגד אנגליה] ולהשבת נקמה, אך היא נחרדה מצל הבלהות של רפובליקה אמריקנית חזקה ורבת עוצמה. מדינה חדשה כזו עשויה להגיע אל האלגייני ועמק המיסיסיפי ולתפוס טריטוריה שספרד רצתה לעצמה. גרוע מכך, היא עלולה בסופו של דבר לתפוס את המושבות של ספרד בעולם החדש".
בין הספרדים הבולטים ביותר במהפכה האמריקנית היה ברנרדו דה גאלבס ממדריד, רוזן גאלבס, שהביס בשנת 1779 את המעילים האדומים במנצ'אק, בבאטון רוז' ובנאצ'ז. הוא שחרר את עמק המיסיסיפי התחתון מהכוחות הבריטיים והפיג את האיום על בירת לואיזיאנה, ניו אורלינס. בשנת 1780, הוא כבש מחדש את מוביל ובשנת 1781 הוא תפס את ימת פנסקולה וחופיה, מה שהותיר את האימפריה הבריטית ללא בסיסים במפרץ מקסיקו. כהוקרה על מעשיו למען האינטרס האמריקאי, לקח אותו ג'ורג' וושינגטון לימינו בתהלוכת ה-4 ביולי, יום העצמאות האמריקאי, והקונגרס של ארצות הברית ציין את עזרתו של גאלבס במהפכה.
תורם בולט נוסף היה דון דייגו דה גרדוקי, אשר מונה לשגריר הראשון של ספרד בארצות הברית בשנת 1784. גרדוקי הכיר היטב את ג'ורג' וושינגטון, וצעד איתו במצעד הבכורה לאחר שנבחר לראשונה. קרלוס השלישי, מלך ספרד המשיך את הקשר עם וושינגטון, ושלח לו מתנות כמו חיות משק מספרד אותם וושינגטון ביקש בשביל החווה שלו במאונט ורנון.
ספרד וארצות הברית בסוף המאה ה-18
שגריר ארצות הברית הראשון בספרד היה ג'ון ג'יי, אשר מונה ב-27 בספטמבר 1779. משימתו הייתה להשיג סיוע כספי, אמנות מסחריות והכרה בעצמאות האמריקאית. בית המשפט המלכותי של ספרד סירב לקבל את ג'יי באופן רשמי כשגריר ארצות הברית, שכן הוא סירב להכיר בעצמאות האמריקנית עד 1783, מחשש כי הכרה כזו עלולה לעורר מהפכה במושבות שלהם. עם זאת, ג'יי, שכנע את ספרד להלוות 170 אלף דולר לממשלת ארצות הברית. הוא עזב את ספרד ב-20 במאי 1782. יורשו של ג'יי, ויליאם קרמייקל, התחתן עם אישה ספרדייה ונקבר בבית הקברות הקתולי במדריד. כמו כן נרקמו כמה קשרים ידידותיים: ג'ורג' וושינגטון הקים את תעשיית גידול הפרדות של ארצות הברית באמצעות חמורים גדולים באיכות גבוהה שנשלחו אליו ממלך ספרד (כמו גם מהמרקיז דה לה פאייט).
אמנת פינקני, הידועה גם בשם "חוזה סן לורנצו" או "חוזה מדריד", נחתמה בסן לורנצו דה אל אסקוריאל ב-27 באוקטובר 1795 והוציאה מן הכוח אל הפועל את כוונות הידידות בין ארצות הברית לספרד. היא גם הגדירה את הגבולות בין ארצות הברית למושבות הספרדיות והבטיחה את זכויות השייט של ארצות הברית בנהר המיסיסיפי.
ראשית המאה ה-19
היחסים בין ספרד לארצות הברית הדרדרו במהלך המאה ה-19 שכן שתי המדינות התחרו על טריטוריה ועל משאבים בעולם החדש. סכסוכים פוליטיים והבדלי תרבות השפיעו על היחסים בין שני העמים ויצרו מסורת של קונפליקט בעל אופי לא ידידותי. מורשת של בעיות, דימויים עוינים וחשדות הדדיות השפיעו עמוקות על היחסים בין הצדדים.
במלחמת חצי-האי שני מלכים יריבים נאבקו על השליטה בספרד. הראשון פרננדו השביעי מבית בורבון ומנגד אחיו של נפוליאון, ז'וזף בונפרטה, שזכה לחסותו של ז'וזה הראשון. לאורך כל המלחמה דאגה ארצות הברית לשמור על עמדה נייטרלית.
השגריר לואיס דה אוניס שהגיע לניו יורק ב-1809, שייצג את ממשלתו של פרננדו השביעי, סירב לקהל להציג את אמנתו לנשיא ג'יימס מדיסון. הוא הוכר רשמית על ידי ממשלת ארצות הברית רק בשנת 1815, לאחר תבוסתו של נפוליאון - אם כי בינתיים הוא התבסס בפילדלפיה וניהל באופן לא רשמי פעילות דיפלומטית ענפה.
שתי המדינות מצאו את עצמן בצדדים מנוגדים במהלך מלחמת 1812. עד 1812 המשך קיומן של מושבות ספרדיות ממזרח לנהר המיסיסיפי גרם לטינה בארצות הברית. עבדים נמלטים הלכו לשם והתחמשו. ספרד הפסיקה להחזיר עבדים נמלטים בשנת 1794. עם תמיכה חשאית מוושינגטון, המתיישבים האמריקאים בפלורידה מרדו נגד השלטון הספרדי וספרד איבדה את מערב פלורידה. בין 1806 ל-1821, האזור המכונה "מדינת סבין החופשית" היה אזור בין טקסס הספרדית לטריטוריית לואיזיאנה של ארצות הברית ששני הצדדים הסכימו לשמור על נייטרליות עקב מחלוקות על האזור.
הסכם אדמס-אוניס בין שתי המדינות נחתם בשנת 1819. האמנה הייתה תוצאה של מתיחות גוברת בין ארצות הברית וספרד בנוגע לזכויות טריטוריאליות בתקופה של כוח ספרדי מוחלש בעולם החדש. בנוסף להענקת פלורידה לארצות הברית, האמנה יישבה סכסוך גבול לאורך נהר סאבין בטקסס וקבע היטב את הגבול של שטח ארצות הברית ותביעות דרך הרי הרוקי ומערבה ל בתמורה לכך שארצות הברית תשלם לתושבים תביעות נגד ממשלת ספרד עד סכום כולל של 5,000,000 דולר וויתור על תביעות משלה על חלקים מטקסס ממערב לנהר סאבין ואזורים ספרדיים אחרים.
עד אמצע שנות ה-20 של המאה ה-19 האמינו הספרדים שארצות הברית רוצה לשלוט בעולם החדש כולו על חשבון ספרד, בהתחשב בתנועות העצמאות באמריקה הלטינית כהוכחה לכך. ב-1821 כתב ספרדי שהאמריקאים "רואים את עצמם עדיפים על כל אומות אירופה". בארצות הברית, ספרד נתפסה כמדינה נחשלת, גסה ורודנית שהתנגדה לדוקטרינת מונרו ולגורל המובהק. עם זאת, ספרות מסע על ספרד נמכרה היטב בארצות הברית, וכתביו של וושינגטון אירווינג, ששימש כשגריר ארצות הברית בספרד, יצר איזו רוח ידידותית בארצות הברית כלפי ספרד.
אמצע המאה התשע עשרה
המתיחות נמשכה לאורך המאה ה-19. המלכה איזבלה השנייה, אשר שלטה בין 1833 ל-1868, הפכה לדמות דומיננטית ביחסי ספרד–ארצות הברית. ב-1839 היא התערבה בפרשת אמיסטד, על רקע גורלה של הסקונר לה אמיסטאד ו-53 העבדים שנשאה. איזבלה הייתה אחת מכמה טוענים לבעלותם, וגם לאחר החלטתה ב-1841, בעקבות החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, המשיכה ממשלת ספרד ללחוץ על פיצוי. היא עירבה את ארצה במלחמת איי צ'ינצ'ה (1864–1866), שהעמידה את ספרד מול נחלותיה לשעבר של פרו וצ'ילה. השגריר האמריקני לצ'ילה, יו ג'דסון קילפטריק, היה מעורב בניסיון לבוררות בין הצדדים במלחמת איי צ'ינצ'ה. הניסיון נכשל, וקילפטריק ביקש ממפקד הצי האמריקני קומנדר רוג'רס להגן על הנמל ולתקוף את הצי הספרדי. האדמירל קאסטו מנדז נונייז הגיב באופן מפורסם: "אאלץ להטביע את [הספינות של ארצות הברית], כי גם אם תישאר לי ספינה אחת אמשיך בהפגזה. ספרד, המלכה ואני מעדיפים כבוד ללא ספינות מאשר ספינות ללא כבוד." (" España prefiere honra sin barcos a barcos sin honra".) במהלך מלחמת איי צ'ינצ'ה, האדמירל הספרדי פארחה הטיל מצור על הנמלים הראשיים של צ'ילה. אולם, החסימה של נמל ולפראיסו, גרם נזק כלכלי כה גדול לאינטרסים של צ'ילה ולאינטרסים זרים, עד שהממשלות הבריטיות והאמריקניות הגישו מחאה רשמית.
ההיסטוריון הרומנטי וושינגטון אירווינג (1783–1859) מונה לשגריר על ידי הנשיא ג'ון טיילר בשנים 1842–1846. ההיסטוריה, המנהגים והתחרות של ספרד פיתו את אירווינג. הוא העריץ את ראש המדינה בפועל, יורש העצר באלדומרו אספרטרו, ואז הסתבך במאבק כוחות עם הקורטס חנרלס הספרדי. הדיווחים הרשמיים של אירווינג על מלחמת האזרחים והמהפכה שלאחר מכן הביעו את הקסם הרומנטי שלו עם יורש העצר כמגן האבירים של המלכה הצעירה איזבלה, הוא כתב בהטיה אנטי-רפובליקנית, לא דיפלומטית. למרות שאספרטרו, שהודח ביולי 1843, נותר גיבור שנפל בעיניו, אירווינג החל להסתכל על ענייני ספרד בצורה מציאותית יותר.
קובה
אבל סוגיית קובה היא ששלטה ביחסים בין ספרד לארצות הברית בתקופה זו. במקביל לכך שארצות רצתה להרחיב את הסחר וההשקעות שלה בקובה בתקופה זו, פקידים ספרדים אכפו שורה של תקנות מסחריות שנועדו להרתיע את יחסי הסחר בין קובה לארצות הברית. ספרד האמינה שהפלישה הכלכלית האמריקאית תביא לסיפוח פיזי. של האי; הממלכה עיצבה את מדיניותה הקולוניאלית בהתאם.
במכתב ליו נלסון, שגריר ארצות הברית לספרד, תיאר שר החוץ ג'ון קווינסי אדמס את הסבירות של "סיפוח קובה" לארצות הברית בתוך חצי מאה למרות המכשולים: "אבל יש חוקים של כבידה פוליטית כמו גם של כבידה פיזית; אם תפוח מנותק על ידי הסערה מהעץ, הוא אינו יכול לבחור אלא ליפול ארצה. קובה, מנותקת בכוח מהקשר הבלתי טבעי שלה עם ספרד, ואינה מסוגלת לתמיכה בעצמה, יכולה להימשך רק לכיוון האיחוד הצפון אמריקאי, אשר באותו אופן חוק הטבע אינו יכול לגרש אותה מחיקו."
בשנת 1850, ג'ון א. קוויטמן, מושל מיסיסיפי, פנה אל הפיליבסטר נרסיסו לופז כדי להוביל את משלחת הפיליבסטר שלו לשנת 1850 לקובה. קוויטמן דחה את ההצעה בגלל רצונו לכהן בתקופת כהונתו כמושל, אך כן הציע סיוע ללופז בהשגת אנשים וחומר למשלחת.
בשנת 1854 הוכנה הצעה סודית המכונה מניפסט אוסטנד על ידי דיפלומטים אמריקאים לרכוש את קובה מספרד תמורת 130 מיליון דולר, ובכך להקים מדינת עבדים חדשה. המניפסט נדחה עקב התנגדויות חריפות של פעילי ביטול העבדות כאשר התוכניות התפרסמו. כאשר הנשיא ג'יימס ביוקנן נאם בקונגרס ב-6 בדצמבר 1858, הוא מנה כמה תלונות נגד ספרד, שכללו את היחס לאמריקאים בקובה, היעדר תקשורת דיפלומטית ישירה עם הקפטן הכללי של קובה, תקריות ימיות וחסמים מסחריים לשוק הקובני. "האמת היא שקובה", קבע ביוקנן, "במצבה הקולוניאלי הקיים, היא מקור מתמיד לפגיעה ולעצבנות לעם האמריקאי". ביוקנן המשיך לרמז כי ייתכן שארצות הברית תיאלץ לרכוש את קובה והצהיר כי הערך של קובה לספרד "חסר חשיבות יחסית". הנאום זעזע את פקידי ספרד.
סנטו דומינגו
מקור נוסף של סכסוך ויריבות היה הקפטן הכללי של סנטו דומינגו, שנוצר מחדש כשספרד סיפחה את הרפובליקה הדומיניקנית העצמאית לבקשת הנשיא פדרו סנטנה ב-1861. ארצות הברית וספרד התחרו ביניהן על השפעה בהיספניולה במהלך שנות ה-1850 וה-1860; ארצות הברית הייתה מודאגת מהתרחבות צבאית אפשרית של ספרד ב ובמפרץ מקסיקו (שתקשה על רכישת קובה).
ספרד ומלחמת האזרחים האמריקאית ולאחריה
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, האיחוד היה מודאג מסיוע אירופי אפשרי ל וכן מהכרה דיפלומטית רשמית ברפובליקה המתפרקת. בתגובה להתערבות אפשרית של ספרד, הנשיא אברהם לינקולן שלח את קרל שורץ, שלדעתו היה מסוגל ונמרץ, כשגריר לספרד. תפקידו העיקרי של שורץ היה לחסום את ההכרה הספרדית בקונפדרציה וסיוע לה. חלק מאסטרטגיית האיחוד בספרד היה להזכיר לבית המלוכה הספרדי שהיו אלה תושבי הדרום, כיום הקונפדרציה, שלחצו לסיפוח קובה. שורץ הצליח במאמציו; ספרד הכריזה רשמית על נייטרליות ב-17 ביוני 1861. עם זאת, מאחר שהאיחוד והקונפדרציה לא חתמו על הסכם רשמי המבטיח שקובה לעולם לא תאוים, מדריד נשארה משוכנעת שהאימפריאליזם האמריקני יתחדש ברגע שמלחמת האזרחים תסתיים.
הורציו פרי היה מזכיר הנציגות האמריקאית במדריד. אשתו הספרדייה, קרולינה קורונדו (1820–1911), אחת המשוררות הידועות ביותר שכתבו בספרד באמצע המאה ה-19, מילאה תפקיד. היא גם ניהלה משא ומתן עם משפחת המלוכה הספרדית בפרטיות ובאמצעות סדרה של שירים שפורסמו בהרחבה, קידמה את מטרותיו של ממשל לינקולן, במיוחד את ביטול העבדות. בתקופה שבה נשים לא הוזמנו לשיחות פוליטיות פומביות, קורונדו הצליחה לטעון באופן משכנע נגד המורשת האימפריאלית של ספרד ולעודד תמיכה לתקן את הטעויות הקולוניאליות בעבר של מדינתה, במיוחד את הכנסת העבדות ביבשת אמריקה.
מרד גדול פרץ בקובה, מלחמת עשר השנים (1868–1878). הנשיא יוליסס גרנט גילה עניין רב; וברור שהוא העדיף שקובה תקבל עצמאות מספרד. הוא הציע מדיטציה אמריקאית, אך ספרד סירבה והמרד התפוגג אט אט. למזכיר המדינה של גרנט, המילטון פיש, הייתה גישה מאוזנת יותר. פיש גם פתר את פרשת וירג'יניוס בשנים 1873–1875.
מלחמת ארצות הברית–ספרד
מלחמת ארצות הברית–ספרד החלה באפריל 1898. פעולות האיבה נעצרו באוגוסט של אותה שנה, והסכם פריז נחתם בדצמבר.
דיפלומטים אמריקאים נענו לדרישות הקהילה העסקית להתרחבות מעבר לים. השגריר האניס טיילור ניסה לתמוך בעסקים אמריקאים בנוגע לקובה. התעלמו ממנו במידה רבה, והוא האשים את חוסר הכשירות של מדריד. ביוני 1897, הנשיא ויליאם מקינלי מינה את סטיוארט ל. וודפורד לתפקיד השגריר בספרד, בניסיון אחרון לשכנע את ממשלת ספרד למכור את מושבותיה. ספרד סירבה וניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית ב-21 באפריל 1898.
המלחמה הייתה הסכסוך הראשון שבו התרחשה פעולה צבאית על ידי מעורבות תקשורתית. המלחמה צמחה מתוך עניין של ארצות הברית במאבק למהפכה בין הצבא הספרדי לאזרחי המושבה הקובנית שלהם. עיתונות צהובה אמריקאית עוררה את להבות העניין במלחמה על ידי יצירת זוועות במהלך מלחמת העצמאות של קובה, כדי להצדיק התערבות במספר מושבות ספרדיות ברחבי העולם, כמו פוארטו ריקו, הפיליפינים, גואם ואיי קרוליין.
סיפורים רבים נופחו, הוצגו בצורה שגויה או שונו לחלוטין על ידי עיתונאים כדי לשפר את האפקט הדרמטי שלהם. תאודור רוזוולט, שהיה עוזר מזכיר הצי בתקופה זו, רצה להשתמש בסכסוך הן כדי לעזור לרפא את הפצעים שעדיין טריים ממלחמת האזרחים האמריקאית, והן כדי להגביר את כוחו של הצי האמריקני, ובו זמנית לבסס את ארצות הברית כמעצמה על הבמה העולמית. רוזוולט הפעיל לחץ על הקונגרס של ארצות הברית לבוא לעזרת העם הקובני. הוא הדגיש את החולשה והנשיות הקובנית כדי להצדיק את ההתערבות הצבאית של ארצות הברית.
מהומות בהוואנה על ידי "Voluntarios" הפרו-ספרדיות נתנו לארצות הברית את התירוץ המושלם לשלוח את ספינת המלחמה USS Maine. לאחר הפיצוץ הבלתי מוסבר של ה-USS Maine, המתח בקרב העם האמריקני הועלה בעקבות הקמפיין האנטי-ספרדי שהאשים את ספרד בזוועות נרחבות, והסעיר את דעת הקהל האמריקאית.
המלחמה הסתיימה לאחר ניצחונות ימיים מכריעים של ארצות הברית בפיליפינים ובקובה, רק 109 ימים לאחר פרוץ המלחמה. הסכם פריז, שסיים את הסכסוך, העניק לארצות הברית בעלות על המושבות הספרדיות לשעבר של פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם.
ספרד פנתה למורשת המשותפת לה ולקובנים. ב-5 במרץ 1898, רמון בלאנקו אי ארנס, מושל קובה הספרדי, הציע למקסימו גומז שהגנרליסימו הקובני והחיילים יצטרפו אליו ואל הצבא הספרדי בהדיפת ארצות הברית מול מלחמת ארצות הברית–ספרד. בלנקו פנה למורשת המשותפת של הקובנים והספרדים, והבטיח לאי אוטונומיה אם הקובנים יעזרו להילחם באמריקאים. בלנקו הכריז: "כספרדים וקובנים אנו מוצאים את עצמנו מתנגדים לזרים מגזע אחר, בעלי אופי תופס... הגיע הרגע העליון שבו עלינו לשכוח את חילוקי העבר, ועם ספרדים וקובנים מאוחדים למען למען הגנתם שלהם, להדוף את הפולש. ספרד לא תשכח את העזרה האצילית של בניה הקובניים, וברגע שהאויב הזר יגורש מהאי, היא, כמו אם אוהבת, תחבק בזרועותיה בת חדשה בקרב אומות העולם החדש, שמדברות באותה שפה, נוהגות באותה אמונה, ומרגישה את אותו דם ספרדי אציל זורם בעורקיה." גומז סירב לדבוק בתוכנית של בלנקו.
בספרד, גל תרבותי חדש בשם "דור 1898" הגיב לטראומה העמוקה שגרמה המלחמה ההרסנית הזו, וסימן את רנסאנס התרבות בספרד.
היחסים בשנים 1898–1936
למרות שרבים מהשקרים והקונוטציות השליליות נגד ספרד והעם הספרדי הוכחו ככוזבים, תוצר של התעמולה של מלחמת ארצות הברית–ספרד, לקח זמן רב לאחר תום המלחמה עצמה עד שהשקרים התגלו, והם תרמו במידה רבה לשחזור חדש של המיתוס של האגדה השחורה נגד ספרד.
המלחמה גם הותירה שריד של סנטימנט אנטי-אמריקאי בספרד, שאזרחיה חשו תחושה של בגידה מצד המדינה שלה הם עזרו להשיג את עצמאותם. היסטוריונים ועיתונאים רבים הצביעו גם על אופייה המיותר של מלחמה זו, מכיוון שעד לאותו זמן, היחסים בין ספרד וארצות הברית תמיד נהנו מתנאים ידידותיים מאוד, כאשר שתי המדינות פתרו את המחלוקות ביניהן בהסכמים הדדיים שהועילו לשני הצדדים, כגון מכירת פלורידה לפי תנאי הסכם האמינות.
ספרד, תחת אלפונסו ה-13, נותרה נייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה, והמלחמה הועילה מאוד לתעשייה וליצוא הספרדיים. במקביל, ספרד קלטה כוח גרמני קטן בגינאה הספרדית בנובמבר 1915 וגם פעלה להקלה על סבלם של שבויי מלחמה. ספרד הייתה חברה מייסדת של חבר הלאומים ב-1920 (אך פרשה במאי 1939).
שתי המדינות היו מעורבות במלחמת מכסים לאחר שתעריף פורדני-מק'מבר הועבר ב-1922 על ידי ארצות הברית; ספרד העלתה את המכסים על סחורות אמריקאיות ב-40%. בשנת 1921, הזהירו בארצות הברית מפני חוק פורדני, ובניו יורק טיימס נכתב ש"צריך לזכור שהספרדים הם עם שמרני. הם קשורים לדרכיהם ויש להתגבר על אינרציה רבה לפני שהם יאמצו מכונות ומכשירים כמו שמיוצאים ברובם מארצות הברית. אם המחיר של מכונות מודרניות, שאינו מיוצר בספרד, מוגדל בצורה מוגזמת במכסים גבוהים, הנטייה של הספרדים תהיה פשוט להסתדר בלעדיו, ואסור להעלות על הדעת שהם ירכשו אותו בכל מקרה כי צריך להשיג אותו מאיפשהו".
בשנת 1928, קלווין קולידג' בירך את המלך אלפונסו בטלפון; זה היה השימוש הראשון של הנשיא בקו טלפון טרנס-אטלנטי חדש עם ספרד.
מבחינה תרבותית, במהלך שנות ה-20, הרגשות הספרדיים כלפי ארצות הברית נותרו אמביוולנטיים. מאמר ב"ניו יורק טיימס" מ-3 ביוני 1921, שנקרא "איך ספרד רואה את ארצות הברית", ציטט עיתון ספרדי (אל סול) שהכריז כי "ארצות הברית היא אומה צעירה, אדירה ובריאה". המאמר באל סול גם הביע את הדעה כי "ארצות הברית היא אומה של מציאות, המצהיר כי ספרד במדיניות החוץ שלה אינה בעלת איכות זו". העיתון הספרדי, בדיון על היחסים בין ספרד לארצות הברית, טען גם "שבעיית רכישת עמדה דומיננטית ברפובליקות הדרום אמריקאיות צריכה להיחקר במרץ על ידי ספרד".
בשנת 1921, לואיס ארקוויסטיין כתב ספר בשם El Peligro Yanqui ("סכנת היאנקי"), שבו הוא גינה את הלאומיות האמריקאית, המיכון, האנטי-סוציאליזם ("סוציאליזם הוא כפירה חברתית שם") ואדריכלות, ומצא פגם מיוחד בגורדי השחקים של המדינה, שלדעתו הפחיתו את האינדיבידואליות והגדילו את האנונימיות. עם זאת, ארצות הברית הפעילה קסם ברור לסופרים ספרדים במהלך שנות העשרים. בהיותו בארצות הברית, פדריקו גרסיה לורקה שהה, בין היתר, בניו יורק, שם למד זמן קצר בבית הספר ללימודים כלליים של אוניברסיטת קולומביה.
מלחמת האזרחים הספרדית 1936–1939
הנשיא פרנקלין רוזוולט מינה את ההיסטוריון האהוב עליו קלוד באוורס (1878–1958) כשגריר בספרד, 1933–1939. באוורס ניבא שחוסר הנכונות של וושינגטון לנקוט בפעולה במהלך מלחמת האזרחים בספרד יהפוך מלחמה רחבה יותר לבלתי נמנעת, אולם השפעתו הייתה מינימלית בוושינגטון.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים בספרד ב-1936, ארצות הברית נותרה נייטרלית ואסרה על מכירת נשק לשני הצדדים. זה עלה בקנה אחד עם מדיניות הנייטרליות האמריקאית, והן עם הסכם כלל-אירופי לא למכור נשק לשימוש במלחמת האזרחים בספרד פן תסלים למלחמת עולם. הקונגרס אישר את האמברגו בהצבעה כמעט פה אחד. רק על חימוש הוטל אמברגו; חברות אמריקאיות יכלו למכור נפט ואספקה לשני הצדדים. רוזוולט העדיף בשקט את ממשלת השמאל הרפובליקנית, אך לחץ עז מצד הקתולים האמריקאים אילץ אותו לשמור על מדיניות של נייטרליות. הקתולים זעמו על העינויים השיטתיים, האונס וההוצאה להורג של כמרים, בישופים ונזירות על ידי גורמים אנרכיסטיים של הקואליציה הנאמנה. הלחץ המוצלח הזה על רוזוולט היה אחד מקומץ ההצלחות במדיניות החוץ שנרשמו בלחצים הקתוליים על הבית הלבן במאה ה-20. גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית סיפקו אמצעי לחימה, סיוע אווירי וחיילים ללאומנים, בראשות פרנסיסקו פרנקו. ברית המועצות סיפקה סיוע לממשלת הנאמנים, וגייסה אלפי מתנדבים להילחם, ביניהם כמה מאות אמריקאים בגדוד אברהם לינקולן. לאורך כל הדרך תמכו כוחות הצבא הספרדי בלאומנים, והם דחקו בהתמדה את כוחות הממשלה אחורה. אולם עד 1938, רוזוולט תכנן לשלוח בחשאי מטוסי קרב אמריקאים דרך צרפת לנאמנים הנואשים. הדיפלומטים הבכירים שלו הזהירו שהדבר יחמיר את המשבר האירופי, ולכן רוזוולט נמנע מכך.
הלאומנים, בראשות פרנסיסקו פרנקו, קיבלו תמיכה חשובה מכמה גורמים בעסקים האמריקאיים. חברת הנפט ואקום שבבעלות אמריקאית בטנג'יר, למשל, סירבה למכור לאוניות רפובליקניות, ועם פרוץ המלחמה, חברת הנפט של טקסס הפנתה את מסלולי מכליות הנפט שהיו לכיוון הרפובליקה לעבר נמל טנריף שבשליטת הלאומנים, וסיפקה טונות של בנזין באשראי לפרנקו עד תום המלחמה. יצרניות הרכב האמריקאיות פורד, סטודיבייקר וג'נרל מוטורס סיפקו סך של 12,000 משאיות ללאומנים. לאחר שהמלחמה הסתיימה, חוסה מריה דוסיניאג, שהיה באותה עת תת-מזכיר במשרד החוץ הספרדי, אמר, "ללא נפט אמריקאי ומשאיות אמריקאיות, והקרדיט האמריקאי, לעולם לא היינו יכולים לנצח במלחמת האזרחים".
מלחמת העולם השנייה
ספרד הפרנקואיסטית הזדהתה עם מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה. בעודה נייטרלית באופן רשמי, מכרה ממשלתו של הגנרל פרנקו ציוד ניכר, במיוחד טונגסטן, לשני הצדדים, כולל גרמניה הנאצית. אלפים התנדבו ב, שנלחמה למען הציר. ככל שגרמניה נחלשה, ספרד צמצמה את מכירותיה. השגריר אלכסנדר וו. וודל (1939–1942) הצליח לפתור מחלוקת על חברת הטלפונים הלאומית, חברה בבעלות אמריקאית (ITT) שניהלה את מערכת הטלפונים של ספרד. הוא ושר החוץ רמון סראנו סונייר לא אהבו מאוד זה את זה. הרבה יותר מוצלח היה ההיסטוריון קרלטון ג'יי הייז ששימש כשגריר מ-1942 עד 1945. הוא הותקף בזמנו משמאל בשל היותו ידידותי יתר על המידה עם פרנקו, אך מקובל לדעת כי הוא מילא תפקיד חיוני במניעת כניסת פרנקו לצד מדינות הציר במהלך המלחמה. ההיסטוריון אנדרו נ. ביוקנן טוען שהייז הפך את ספרד ל"בעלת בריתה השקטה של וושינגטון".
ג'ון פ' וילסון טוען שהייז ארגן וזירז מאמצי סיוע לפליטים יהודים שנעו בספרד. מועצת פליטי המלחמה של ארצות הברית דגלה במדיניות דינמית יותר של הצלה ולא רק סיוע. תקוות המועצה התאכזבו יותר מהרתיעה הספרדית מאשר מהייז. ההיסטוריונית אמט קנדי דוחה את הטענות שהייז היה מעריץ של פרנקו. במקום זאת הוא היה "מבקר קשוח של ה'פשיזם' של הקאודיו". הייז מילא תפקיד מרכזי בהצלת 40,000 פליטים - צרפתים, בריטים, יהודים ואחרים מהיטלר. הוא עזר להם לחצות את הרי הפירנאים לספרד והלאה לצפון אפריקה. הוא הפך את ספרד ל"מקלט מהיטלר". בפרישתו, גילה קנדי, הייז דגל בדיפלומטיה סבלנית, במקום בנידוי או חתרנות לספרד של פרנקו. זו הייתה המדיניות שאימץ הנשיא דווייט אייזנהאואר כשפרנקו הוביל את ספרד לברית עם ארצות הברית בשנות ה-50. ועדת ההפצה היהודית האמריקאית פעלה בגלוי בברצלונה.
ארצות הברית ופרנקו
עם תום מלחמת העולם השנייה סבלה ספרד מההשלכות הכלכליות של בידודה מהקהילה הבינלאומית. ספרד נחסמה מהצטרפות ל, בעיקר על ידי הגוף הקומוניסטי הגדול בצרפת. לעומת זאת, הפקידים האמריקאים ב-1946 "שיבחו את ה'טרנספורמציה' החיובית שהתרחשה ביחסי ארצות הברית–ספרד". ארצות הברית נזקקה לספרד כבעלת ברית הממוקמת אסטרטגית ב נגד ברית המועצות לאחר 1947.
הנשיא הארי טרומן החזיר את השגריר האמריקאי מספרד (אך היחסים הדיפלומטיים לא נותקו רשמית), הרחיק את ספרד מהאו"ם ודחה כל סיוע של תוכנית מרשל לספרד. עם זאת, ככל שהמלחמה הקרה הסלימה, התמיכה בספרד עלתה בחדות ב, בקונגרס, בקהילה העסקית ובגורמים משפיעים אחרים, במיוחד קתולים ומגדלי כותנה. ההתנגדות הליברלית לספרד דעכה לאחר שגורם השמאלני הנרי וולאס נפרד מהמפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות ב-1948; קונגרס ארגוני התעשייה הסיר את התנגדותו החריפה והפך פסיבי בנושא. כששר החוץ דין אצ'יסון הגביר את הלחץ שלו על טרומן, הנשיא עמד לבדו בממשל שלו שכן הממונים הבכירים שלו רצו לנרמל את היחסים. כאשר סין נכנסה למלחמת קוריאה ודחקה את הכוחות האמריקאים לאחור, הטיעון לבעלי ברית הפך לבלתי ניתן לעמוד בפניו. טרומן הודה ש"נשלט ונשחק", התרצה ושלח שגריר והעמיד הלוואות בסוף 1950.
יחסי המסחר השתפרו. היצוא לספרד עלה מ-43 מיליון דולר ב-1946 ל-57 מיליון דולר ב-1952; היבוא לארצות הברית עלה מ-48 מיליון דולר ל-63 מיליון דולר. ברית רשמית החלה עם החתימה על הסכם מדריד ב-1953. ספרד התקבלה לאומות המאוחדות ב-1955.
בין 1969 ל-1977, התקופה של הנרי קיסינג'ר כיועץ לביטחון לאומי וכשר החוץ של ארצות הברית בתקופת ממשלי ניקסון ופורד, מדיניות החוץ של ארצות הברית כלפי ספרד הושפעה מהצורך האמריקאי להבטיח גישה לבסיסים עבור הצבא על אדמת ספרד. מתקנים צבאיים של ארצות הברית בספרד שנבנו בתקופת פרנקו כוללים את תחנת הצי רוטה ובסיס האוויר מורון, ומתקן חשוב היה קיים בטוריון דה ארדוז. טוריון עבר לשליטה ספרדית ב-1988. רוטה נמצא בשימוש מאז שנות ה-50. חיוני לאסטרטגיית המלחמה הקרה, הבסיס אכן היה מוצב עליו במשך זמן מה, ובשיא גודלו, בתחילת שנות ה-80, היה ביתם של 16,000 מלחים ובני משפחותיהם. נוכחותם של בסיסים אלו בספרד הייתה מאוד לא פופולרית בקרב העם הספרדי (לפי סקר מ-1976 של לואי האריס אינטרנשיונל, רק 1 מכל 10 ספרדים תמך בנוכחות האמריקאית במדינה); מדי פעם נערכו הפגנות נגדם, כולל הפגנה במהלך ביקורו של הנשיא רונלד רייגן בספרד ב-1985.
התקופה לאחר פרנקו
הנשיא ריצ'רד ניקסון ספד לפרנקו ולאחר מותו של פרנקו ב-1975, הצהיר: "הגנרל פרנקו היה ידיד נאמן ובעל ברית של ארצות הברית".
ב-1976 חתמו ספרד וארצות הברית על הסכם ידידות ושיתוף פעולה (Tratado de Amistad y Cooperación), במקביל למערכת הפוליטית החדשה בספרד, שהפכה למונרכיה חוקתית בראשותו של חואן קרלוס הראשון, עם קרלוס אריאס נבארו כראש הממשלה. חואן קרלוס כבר יצר קשרי ידידות עם ארצות הברית. בתור נסיך, הוא היה אורח של ניקסון ב-26 בינואר 1971. ניקסון סיכם את הביקור במילים אלו:
נוצר מתח קצר ביחסים לאחר ניסיון ההפיכה הספרדית ב-1981 של גורמים נאו-פרנקואיסטים במשמר האזרחי ובצבא הספרדי, שמזכיר המדינה אלכסנדר הייג כינה "פרשה פנימית". חודש לאחר דיכוי ההפיכה, ביקר הייג במדריד כדי לתקן את היחסים עם המלך, ראש הממשלה לאופולדו קלבו-סוטלו ומנהיג האופוזיציה פליפה גונזלס כדי למנוע מניסיון ההפיכה להפריע לכניסתה של ספרד לנאט"ו. הייג גם ניסה ללא הצלחה לגרום לספרד להתנגד לנוכחות הקומוניסטית במרכז אמריקה, כולל ממשלת הסנדיניסטה בניקרגואה.
בשנת 1987, חואן קרלוס הראשון הפך למלך ספרד הראשון שביקר במושבה הספרדית לשעבר של פוארטו ריקו. באותה שנה, חואן קרלוס הקדיש פסל של קרלוס השלישי, מלך ספרד מאת פדריקו קולאו-ואלרה ברחוב אולברה, לוס אנג'לס. קרלוס הורה על הקמת העיר שהפכה ללוס אנג'לס.
הסכם על שיתוף פעולה ביטחוני נחתם על ידי שתי המדינות בשנת 1989 (הוא תוקן בשנת 2003), במסגרתו אישרה ספרד לארצות הברית להשתמש במתקנים מסוימים במתקני הכוחות המזוינים הספרדיים. ב-7 ביוני 1989 נחתם הסכם על שיתוף פעולה תרבותי וחינוכי.
מלחמת עיראק
ראש הממשלה חוסה מריה אסנאר תמך באופן פעיל בג'ורג' וו. בוש ובראש ממשלת בריטניה טוני בלייר ב. אסנאר נפגש עם בוש בפגישה פרטית לפני הפלישה לעיראק ב-2003 כדי לדון במצב במועצת הביטחון של האו"ם. העיתון הספרדי אל פאיס הדליף תמליל חלקי של הפגישה. אסנאר עודד ותמך באופן פעיל במדיניות החוץ של ממשל בוש ובפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003, והיה אחד החותמים על מכתב השמונה, שהאמין לקיומן של ראיות לכאורה להפצת הגרעין של ממשלת עיראק. רוב האוכלוסייה הספרדית, כולל כמה מחברי ה-Partido Popular של אסנאר, היו נגד המלחמה.