cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי יפן–פקיסטן
מדיניות המבט למזרח של פקיסטן
זמן קצר לאחר שהתמנה לראש הממשלה בנובמבר 1990, החליט ראש הממשלה נוואז שריף לבקר ביפן ביולי 1991, תוך שהוא מציג מימד חדש ביחסי החוץ של פקיסטן. עם זאת, הביקור נדחה כתוצאה ממהפיכות מבית. הביקור נערך ב-16–19 בדצמבר 1991, והיה בנושא השקעה ועסקים גרידא. סוגיה מעוררת מחלוקת הייתה סביב תוכנית הגרעין של פקיסטן ויפן גם קישרה בין מדיניות הסיוע שלה לתוכנית הגרעינית של פקיסטן ועיכבה את חבילת ההלוואות שלה עד שהתקיימו דיונים דו צדדיים בנושא האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT). למעשה, יפן עקבה אחר הקווים האמריקאים בנושא הגרעין לאחר נסיגת הכוחות הסובייטים באפגניסטן. פרויקט הכבישים המהיר של פקיסטן בין לאהור לאסלאמאבאד גרם גם הוא ביקורת יפנית כאשר הפרויקט הוענק לחברה הרב לאומית מדרום קוריאה, דייהו בשנת 1991.
במאמץ לגבש קשרים נוספים בין פקיסטן ליפן, ערך ראש הממשלה בנזיר ביקור רשמי ביפן בינואר 1996 כדי לקיים שיחות עם מקבילו, ריוטרו האשימוטו, שנמנע מהתערבות ביחסי הודו–פקיסטן הסבוכים במיוחד לאחר התפתחויות גרעיניות בדרום אסיה. יפן רצתה שגם פקיסטן וגם הודו יחתמו על האמנות נגד גרעין. בעקבות הניסוי הגרעיני של פקיסטן ב-28 במאי 1998, יפן הטילה סנקציות כלכליות על פקיסטן.
9/11
ראש הממשלה, יושרו מורי, ביקר בפקיסטן ב-20–21 באוגוסט 2000, והביקור היווה פריצת דרך דיפלומטית ביחסי פקיסטן-יפן לאחר הניסוי הגרעיני. פיגועי 11 בספטמבר הטילו על פקיסטן לחץ ביטחוני וכלכלי נוסף. האירוע עזר לחידושם של קשרי הביטחון של פקיסטן-יפן, אשר הגיעו לידי ביטוי במהלך מלחמת אפגניסטן. יפן הבינה את חשיבותה של פקיסטן להוציא את הטליבאן מקאבול כאשר הוועידה הבינלאומית לשחזור התקיימה בטוקיו ב 11–21 בינואר 2002.
הנשיא גנרל פרבז מושארף ביקר ביפן ב-12–15 במרץ 2002. הביקור היה עמוס מאוד בדיונים הקשורים למאבק בטרור באפגניסטן. פקיסטן הצטרפה ל"מבצע חופש מתמשך" של יפן - OEF-MIO, במטרה להילחם במחבלים באוקיינוס ההודי. במסגרת המבצע קיבלה פקיסטן מתקן דלק ומים מתוקים מכלי שיט יפניים עד ינואר 2010 מלבד ספינות של 26 מדינות אחרות בעלות הברית.
ראש הממשלה ג'וניצ'ירו קואיזומי ביקר בפקיסטן ב-30 באפריל–1 במאי 2005. בצד הכלכלי, התרחשה פריצת דרך משמעותית בכל הנוגע לחידוש סיוע בהלוואות ין יפניות חדשות לפקיסטן. בתגובה לביקורו של קוזומי בפקיסטן, ביקר ראש הממשלה שאוקט עזיז ביפן ב-8–11 באוגוסט 2005.
שינוי פרדיגמה
הרעיון היפני שנקרא "קשת הביטחון והחופש" עלה בשנת 2006 בשיתוף פעולה עם הודו ואוסטרליה, והיווה קפיצת מדרגה להודו בצורה של שיתוף פעולה גרעיני אזרחי, ואישור ויתורים ספציפיים להודו לאספקת גרעין. מפעלים וחלקים בקבוצת הספקים הגרעיניים (NSG) בשנת 2008, העבירו לאסלאמאבאד הודעות שליליות אודות הציר ההודי-יפני ההולך וגדל באזור. התפתחויות אלה הציגו שינוי פרדיגמה ביחסי פקיסטן–יפן.
נציגויות דיפלומטיות
יפן מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד ו-4 קונסוליות בקראצ'י, לאהור, פשאוור וכוויתה. מאידך, פקיסטן מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו וקונסוליה כללית באוסקה.
שלמה ברום
שלמה ברום (נולד ב-16 באפריל 1949) הוא תת-אלוף בצה"ל בדימוס וראש החטיבה לתכנון אסטרטגי באג"ת. כיום הוא חוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
שירות צבאי
ברום גדל בפתח תקווה ולמד בתיכון ע"ש אחד העם. עם גיוסו לצה"ל שובץ בלהק המודיעין של חיל האוויר. בהמשך השלים קורס קצינים והמשיך במסלול קידום בלהק המודיעין. במלחמת לבנון הראשונה שימש ראש ענף זירה מזרחית, כמו כן שימש כראש מחלקת המחקר בלהק המודיעין וכנספח צה"ל בדרום אפריקה. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כראש החטיבה לתכנון אסטרטגי בדרגת תא"ל. ברום לקח חלק במשאים ומתנים ובתהליך השלום עם הפלסטינים, ירדן וסוריה.
בשנת 1998 השתחרר מצה"ל והצטרף כחוקר למרכז יפה למחקרים אסטרטגיים. בשנת 2000 שימש כסגן היועץ לביטחון לאומי. לאחר מכן שב לתחום המחקר האקדמי במכון למחקרי ביטחון לאומי. בשנים 2005–2006 שימש כחבר בוועדה שבראשה עמד דן מרידור, שהוקמה כדי לבחון את אסטרטגיית הביטחון ואת הדוקטרינה של מדינת ישראל.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
פאביו קנבארו
פאביו קנבארו (באיטלקית: Fabio Cannavaro; נולד ב-13 בספטמבר 1973) הוא מאמן כדורגל איטלקי וכדורגלן עבר ששיחק בעמדת הבלם. בעברו שימש כקפטן נבחרת איטליה, עמה זכה במונדיאל 2006, והחזיק בשיא ההופעות בתולדות הנבחרת. קנבארו נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים בעולם וזכה בתוארי כדור הזהב וכדורגלן השנה בעולם בשנת 2006.
דרין
דרין (באלבנית: Drin או Drini; במקדונית: Дрим) הוא נהר בצפון אלבניה.
פאביו קנבארו
קריירת משחק
בקיץ 2002, נמכר לאינטר מילאנו תמורת 32 מיליון אירו. אולם השנתיים בהן שיחק ב"נראזורי", אשר אומנו על ידי הקטור קופר, נחשבו כאכזבה יחסית. יכולתו הייתה בינונית והוא סבל מפציעות רבות. בקיץ 2004, אחרי אליפות אירופה לאומות, בה נכשלה נבחרת איטליה (כולל קנבארו ששיחק במדיה) כישלון חרוץ, הציע לו המאמן פאביו קאפלו חוזה ביובנטוס, אותה החל אז לאמן. לקנבארו יועד תפקיד מרכזי בקבוצה המחודשת שבנה קאפלו. הוא חזר לשתף פעולה עם ליליאן טוראם וג'אנלואיג'י בופון, חבריו מפארמה ויחדיו הם יצרו שוב את קו ההגנה המצטיין של הליגה האיטלקית.
דרין
גאוגרפיה
אורכו של הנהר 160 ק"מ, והוא הנהר הארוך במדינה. הוא נוצר ממיזוגם של נהר הדרין הלבן, שמקורו בהר ז'לייב שבקוסובו ונהר הדרין השחור שמקורו באגם אוחריד במקדוניה, בסמוך לעיר קוקס שבצפון-מזרח המדינה. הוא זורם מערבה, ומתפצל לשני נתיבים - הדרומי נשפך לים האדריאטי בסמוך לעיר לז'ה, והצפוני נשפך לנהר בויאנה, סמוך לעיר שקודרה. החלק הצפוני קצר ב-15 ק"מ מהדרומי, אך זורמים בו יותר מים, והוא מכונה בשל כך "הדרין הגדול" (Drini i Madh). בעבר זרם אף הוא ישירות לים האדריאטי, אך שיטפון שאירע ב-1858 היטה את מסלולו.
פאביו קנבארו
קריירת משחק
שתי העונות שלו ביובנטוס הסתיימו בשתי אליפויות. הגנת יובנטוס נחשבה באותן שנים כאחת מהחזקות ביותר בכל אירופה, מעמדו של קנבארו עלה והוא ביסס את מעמדו כאחד מטובי הבלמים בעולם.
דרין
גאוגרפיה
בין 1973 ל-1986 הקימה ממשלת אלבניה לאורך הנהר שלושה סכרים לשם הפקת אנרגיה הידרואלקטרית: וָאוּ אי דֶייס, פיֶירזָה וקוֹמאן. הסכרים יצרו אגם מלאכותי לאורך תוואי הנהר, אגם קומאן (או אגם פיירזה), ולשם כך הועתקה העיר קוקס ממקומה. האגם משתרע גם על שטח קטן הנמצא בתחומה של קוסובו, ויצירתו ללא תיאום עם ממשלת יוגוסלביה גרמה למתיחות בין המדינות, שגם כך לא היו ביניהן יחסים דיפלומטיים. לאורכו של חלק מהאגם, בין קומאן לפיירזה, פועל שירות מעבורות, שלאחר נפילת השלטון הקומוניסטי במדינה ופתיחת שעריה הפך לאטרקציה תיירותית.
פאביו קנבארו
קריירת משחק
מיד לאחר טורניר הגביע העולמי של 2006 ועם קריסתה של יובנטוס בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א', הצטרף קנבארו למאמנו קאפלו ולחברו למדי יובנטוס, אמרסון, ועבר לריאל מדריד והיה שותף לזכיית הקבוצה באליפות ספרד כבר בעונתו הראשונה, ב-19 במאי 2009 חתם קנבארו בקבוצתו לשעבר יובנטוס, לאחר שחוזהו בריאל מדריד תם.
ביולי 2011 הודיע על פרישתו מכדורגל.
נבחרת לאומית
מהיותו נער, שיחק קנבארו בכל הנבחרות הצעירות של איטליה. הוא אף היה שותף לנבחרת עד גיל 21, אותה אימן צ'זרה מאלדיני, אשר זכתה בשתי אליפות אירופה רצופות (1994, ו-1996). בקיץ 1996 הוא נטל חלק באולימפיאדת אטלנטה במדי הנבחרת האולימפית. את חולצת הנבחרת הבוגרת הוא לבש לראשונה בינואר 1997, במשחק מוקדמות מונדיאל 1998 נגד צפון אירלנד. מאז ועד היום קנבארו נחשב כמעוז ההגנה האיטלקית, לרוב, לצד אלסנדרו נסטה אשר מרכיב יחד עמו קו הגנה הנחשב לאחד הטובים ביבשת. קנבארו השתתף במונדיאל 1998, בו הודחה איטליה בדו-קרב בעיטות עונשין מול המארחת והאלופה צרפת. ביורו 2000 שוב נוצחו האיטלקים על ידי הצרפתים, הפעם בגמר. במונדיאל השני של קנבארו, מונדיאל 2002, הודחו קנבארו והנבחרת האיטלקית בשמינית הגמר על ידי קוריאה הדרומית.
במונדיאל 2006 איטליה לא הבריקה במיוחד בשלב הבתים המוקדמים, אבל הציגה הגנה חזקה בראשותו של קנבארו וספגה רק שער אחד עד למשחק הגמר, וגם זה היה שער עצמי. במהלך הטורניר ערך קנבארו את הופעתו ה-95 ובכך הפך לשחקן עם מספר ההופעות הרביעי בגודלו בנבחרת. במשחק הגמר, אשר התעלה לרמה גבוהה של ההגנות, ניצחה לבסוף איטליה לאחר הארכה ודו-קרב בעיטות עונשין. קנבארו, הקפטן הוותיק של נבחרת איטליה, זכה לקבל לידיו את גביע העולם ולהניפו לקול תשואות האוהדים האיטלקיים.
קריירת אימון
לאחר פרישתו של מרצ'לו ליפי מאימון, מונה קנבארו למאמנה של קבוצת גואנגג'ואו אוורגראנד הסינית, שאותה אימן ליפי לפני הפרישה. ב-9 ביוני 2016 התמנה לתפקיד מאמן טיינג'ין קואנג'יאן מליגת המשנה הסינית.
חיים אישיים
בפברואר 2015 נידון לעשרה חודשי מאסר בפועל בשל כניסה לנכס שהוחרם ממנו על ידי המשטרה.
הדיאלקטיקה של המין
פיירסטון הייתה מנהיגה של הזרם הרדיקלי החדש בפמיניזם, וספרה – כמו שני ספרי התאוריה הפמיניסטים האחרים שיצאו באותה שנה, "פוליטיקה מינית" של קייט מילט, ו"הסריסה" של ג'רמיין גריר – עורר עניין וסערה, והיה לרב מכר.
פיירסטון טוענת בספר שקיימת הקבלה בין המהפכה לשחרור מעליונות לבנה וגזענות, לבין המהפכה לשחרור מהפטריארכיה וסקסיזם. היא גם עורכת השוואה בין תאוריה פמיניסטית לתאוריה פרוידיאנית.
סיכום התוכן
נשים, כך פיירסטון מצהירה, הן מעמד מיני מדוכא. הן נוצלו – באופן קבוע ושיטתי – לטובת המעמד הגברי השולט. השורש של אי השוויון הוא ביולוגי, תוצר של הטבע, אשר הטיל את כל האחריות הרבייתית על מחצית האוכלוסייה. מה שהתחיל כמגמה של הטבע, אומץ לתוך המוסדות שיסדו הגברים למען האינטרסים שלהם, בחברה בה הם שולטים.
פיירסטון טוענת כי הדיכוטומיה המינית הביולוגית, וחלוקת העבודה ברבייה על פי הביולוגיה, היא לא רק שורש השליטה הגברית, אלא גם של ניצול מעמד כלכלי, גזענות, אימפריאליזם וחוסר אחריות אקולוגי. אי-השוויון המיני, לדבריה, הוא "דיכוי שמקורו מעבר להיסטוריה המתועדת לממלכת החיות עצמה": במובן זה, לפי התאוריה של פיירסטון, שליטה גברית היא אוניברסלית ובלתי נמנעת, אך כיום קיימים תנאים תרבותיים וטכנולוגיים שמאפשרים את מיגור שליטה זו, ושמיגור כזה הוא אפילו הכרחי להישרדות הגזע האנושי.
פיירסטון מתארת את גישתה כמטריאליזם דיאלקטי יותר קיצוני מזה של קרל מרקס ושל פרידריך אנגלס. היא מאמינה כי בעיסוק שלהם עם תהליכים כלכליים, מרקס ואנגלס נכשלו לתפוס "את התשתית המינית של הדיאליקטיקה ההיסטורית." בניגוד לאנגלס, היא טוענת כי שליטה גברית היא מבוססת ביולוגיה, וככזו הייתה קיימת הרבה לפני מוסד הרכוש הפרטי והמשפחה הפטריארכלית המונוגמית שהיא היא תוצר של הרכוש הפרטי. בתאוריה שלה, שליטה גברית היא תוצאה של "המשפחה הביולוגית", כי נשים וילדים היו תלויים בגברים לקיומם, למשל בגלל תקופת ההריון, הלידה וההנקה של המין האנושי.
תלות זו של נקבות וילדים על הזכרים גורמת ל"עיוותים פסיכוסקסואליים של האישיות האנושית", עיוותים שתוארו על ידי זיגמונד פרויד. פיירסטון מתארת את התאוריה הפרוידיאנית כ"פמיניזם מוטעה", שכן לפיה ההבדל האמיתי בין הניתוח של פרויד לזו של פמיניסטיות רדיקליות הוא שפרויד ותלמידיו מקבלים את ההקשר החברתי שבו הדיכוי המיני מתפתח כבלתי ניתן לשינוי. פרויד הראה כי המקור של דיכוי והבחנות מעמדיות-מיניות הוא במהות הבלתי שוויונית של היחסים בתוך המשפחה הביולוגית: נשים וילדים כאחד מדוכאים על ידי האב החזק יותר. הילד הצעיר מזדהה תחילה עם האם, איתה הוא חולק דיכוי, אך עד מהרה ההזדהות שלו מתחלפת לאב, שמכוחו הוא פוחד אבל אותו גם נועד לרשת ביום מן הימים. בתהליך זה הוא נעתר לטאבו גילוי העריות ולהפרדה בין הקפדנית בין מיניות ורגש הנדרשת, ואשר מהווה את הבסיס הפסיכולוגיו לדיכוי פוליטי ואידאולוגי. בעוד הילדה הצעירה גם מקנאת בכוחו של האב, היא לומדת שלא יכולה לרשת אותו, אלא רק לחלוק כוח זה בעקיפין, על ידי חנופה לזכר הדומיננטי.
וזאת הסיבה, מסבירה פיירסטון, ש"המהפכה המינית" לא הביאה לשחרור עבור נשים, אשר עדיין כבולות על ידי הסטנדרט הכפול, וכן הצורך לשלב בין אהבה ומיניות. על ידי ביטול המשפחה הביולוגית והטאבו נגד גילוי עריות, המהפכה הפמיניסטית תגדיל את ההזדמנות האמיתית לאהבה הטרוסקסואלית, וגם תתן לגיטימציה לכל סוג אחר של מין בהסכמה.
המהפכה הפמיניסטית שפיירסטון מתארת מניחה מראש חברה סוציאליסטית, אך הולכת רחוק יותר. חברות סוציאליסטיות קיימות ניסו להרחיב את תפקידיהן של נשים בחברה, מבלי לשנות אותם מהיסוד, כדי לשלב נשים בעולם של זכרים, במקום לבטל את המעמד המיני בכללותו. בעוד שבמהפכת המעמדות הכלכליים, הפרולטריון ישתלט על אמצעי הייצור, במהפכה הפמיניסטית הנשים ישתלטו על אמצעי הרבייה כדי לצאת מדיכוי ביולוגי ולמגר את המעמדות המיניים. כאשר המטרה היא "לא רק השבת שליטה מלאה לנשים על גופן, אלא (זמנית) ליטול שליטה על פריון המין האנושי". בחברה חדשה זו שתצמח, אמצעי הרבייה יהיו כה מתקדמים שילדים יוכלו להיוולד לכל מין, או עצמאית מהמינים. כאשר לא ייוולדו הילדים לנשים בתוך משפחה ביולוגית, יהיו מגוון סוגים של יחידות הורות חברתיות, כולל זוגות שחיים ביחד ומשקי בית של אנשים שאינם קשורים בקשרי משפחה, אשר יתחייבו חוזית להישאר יחד מספיק זמן כדי לספק בית עבור הילדים שלהם עד שאלו יהיו מוכנים לצאת אל העולם, דבר שיקרה בגיל מוקדם יותר מהנהוג כעת. היא מדברת גם על כך השחרור מהתכתיבים הביולוגיים יחד עם המהפכה ה"קיברנטית" שהיא צופה, ישימו קץ לא רק לסוגי העבודה המנוכרת והרפטטיבית, אלא של עבודה בכלל, המוגדרת ככל פעילות אשר לא מבוצעת למען עצמה. טכנולוגיה תבטל עבודות משק בית ועבודות מונוטוניות וקשות אחרות, ותשאיר את כולם חופשיים לעשות עבודה אשר מתגמלת במהותה. ולמצב זה קראה פיירסטון "קומוניזם קיברנטי".
תגובות
"הדיאלקטיקה של המין" יצא בזמן של שינויים חברתיים סוחפים, והציבור הגיב בעוצמה לספר, כמו שהגיב לפוליטיקה מינית של קייט מילט, והסריסה של ג'רמיין גריר – שני ספרי תאוריה פמיניסטית שיצאו באותה השנה. כמו הספרים הללו, ספרה של פיירסטון הפך לרב מכר ולימים נחשב לקלסיקה פמיניסטית. שלא כמו השניים האחרים, הוא עורר תגובות נזעמות במיוחד. בניגוד לפמיניזם שכבר התחיל להיות מוכר, אם עדיין לא מקובל, פיירסטון דחתה מכל וכל את הרעיון של הטמעת נשים במערכת הקיימת, ודרשה במקום זאת פירוק המערכת ובנייתה מחדש. החוקרת מרי אן וורן, ב-1980, תיארה את הספר כ"הצגה הברורה והנועזת ביותר של הפמיניזם הרדיקלי עד כה".
ג'ולייט מיטשל טענה שפיירסטון מפרשת את פרויד לא נכון, ולא מבינה כהלכה את ההשלכות של תאוריה פסיכואנליטית על פמיניזם. היא מצביעה על כך שפיירסטון, כמו גם סימון דה בובואר, מייחסת את תסביך אלקטרה לפרויד, בעוד קארל יונג הוא זה שטבע את המונח. היא אומרת שהפרשנות של פיירסטון לפרויד מוטעית בכך שהיא מצמצמת את ההבניות הפסיכולוגיות של פרויד למשפחה הגרעינית וליחסי הכוחות שבה, בעוד פרויד השתמש בהן כמטפורות שלא מוגבלות למרחב זה.
רוזלינד דלמר סברה שפיירסטון מתעלמת מעיקר התאוריות של פרויד, ומרי אובריאן, בספרה The Politics of Reproduction (1981), מבקרת את עבודתה של פיירסטון כ"רדוקטיבית, ביולוגיסטית, לא מדויקת היסטורית וגסה באופן כללי". ההיסטוריון ארתור מרוויק תיאר את "הדיאלקטיקה של המין" כאחד משתי עבודות מפתח של הפמיניזם הרדיקלי, לצד פוליטיקה מינית של גייט מילט. הסופר ג'ף הרן כתב ב-The Cambridge Companion to Marx 1991, שהגישה של פיירסטון היא בעלת השפעה משמעותית וארוכת טווח, בכך שהעירה את העניין בשליטה ברבייה ביולוגית, פוריות, ואפילו מיניות כבסיסים לפטריארכיה.
פיירסטון דיווחה שוולרי סולאנס, כותבת מניפסט החלאה, אמרה לה ש"הדיאלקטיקה של המין" לא נשא חן בעיניה.
סוזן פלודי כתבה שלמרות הביקורת על הארגון מחדש הרדיקלי של אמונות חברתיות, לכמה מן העקרונות הבסיסיים של "הדיאלקטיקה של יחסי מין" יש משמעות מתמשכת. ההצעה לרבייה מחוץ לרחם, על מנת לשחרר נשים מתפקיד "אמצעי הרבייה" לא היה אפשרי מבחינה מדעית באותו זמן, אבל מרכיבים ההכרחיים להצעה זו הם מן השגרה ברפואה היום. פלודי כתבה, "כצפוי, ההצעה עוררה יותר זעם מאשר חשיבה טרייה, אם כי רבים מרעיוניה של פיירסטון —זכויות ילדים, הקץ לעבודה "זכרית" ונישואים מסורתיים, יחסים חברתיים שעברו שינוי באמצעות מהפכת מחשבים "קיברנטית"—הסתברו כראיית הנולד."
Orinoco Flow
Orinoco Flow שהופץ גם בשם Orinoco Flow (Sail Away), הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת והמוזיקאית האירית אניה, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Watermark. השיר יצא לאור ב-15 באוקטובר 1988, על ידי חברות התקליטים גפן רקורדס והאחים וורנר, כסינגל המוביל מתוך האלבום. הוא שהה בראש מצעד הסינגלים הבריטי במשך שלושה שבועות וקיבל שתי מועמדויות לפרס גראמי בקטגוריות "הווידאו קליפ הטוב ביותר" ו"ביצוע העידן החדש הטוב ביותר", במהלך טקס פרסי גראמי ה-32.
בשנת 2020 דירגו בגרדיאן את "Orinoco Flow" במקום ה-77 ברשימת "100 הסינגלים הגדולים ביותר בבריטניה בכל הזמנים".
רקע וכתיבה
השיר הופץ כסינגל המוביל מאלבום האולפן השני של אניה, Watermark, באוקטובר 1988. הוא זכה להצלחה עולמית והגיע למקום הראשון במספר מדינות, ביניהן בלגיה, אירלנד, הולנד, שווייץ ובריטניה. במצעד הסינגלים הבריטי שהה השיר במשך שלושה שבועות במקום הראשון. בארצות הברית הגיע למקום ה-24 במקום באפריל 1989.
בשנת 1998 יצא לאור הרמיקס הרשמי של "Orinoco Flow" לציון עשור מצאתו המקורית. כלפי מילותיו הופנו ביקורות שונות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם לראשונה ביוטיוב ב-22 באוקטובר 2008, כאשר עלה לערוץ הרשמי של אניה. הוא בוים על ידי מייקל גוגן.
משה רוח
משה רֶוַח (נולד ב-29 בינואר 1940) הוא רופא ישראלי, שבין השנים 1983–1987 היה קצין רפואה ראשי בצה"ל, ובין השנים 1987–2005 מנהל המרכז הרפואי רמב"ם בחיפה. בשנים 2010–2021 כיהן בהתנדבות כיו"ר הנהלת מכבי שירותי בריאות.
ביוגרפיה
נולד בסופיה, בולגריה. בשנים 1965-1958 למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמית. בשנת 1966 החל בשירות סדיר בצה"ל כרופא גדודי בגדוד שריון 52, תפקיד שאותו מילא גם במלחמת ששת הימים. בשנים 1968-1967 היה קצין רפואה חטיבתי בחטיבה 14 בסיני. בשנת 1969 היה בשליחות בכורדיסטן. במלחמת יום הכיפורים שירת כרופא חטיבתי של חטיבת אגרוף הברזל. בשנים 1974–1976 היה רופא פיקודי בפיקוד הדרום, בשנת 1980 מונה לסגן קרפ"ר, ובשנים 1983–1987 שימש קצין רפואה ראשי בדרגת תת-אלוף.
ב-17 בינואר 1987 החל לכהן כמנהל המרכז הרפואי רמב"ם, כיהן בתפקיד זה במשך למעלה מ-18 שנה, תקופה ארוכה יותר מכל מנהל שקדם לו. היה חבר הפקולטה לרפואה של הטכניון בדרגת פרופסור חבר ופרסם למעלה מ-30 מאמרים בירחונים רפואיים.
בשנים 2010–2021 כיהן כיו"ר הנהלת מכבי שירותי בריאות.
נשוי לדינה ואב ל-3 בנות.
א-סרפנד
א-סרפנד (בערבית: الصرفند; תעתיק מדויק: אלצרפנד) היה כפר ערבי בחוף הכרמל, שנכבש וננטש בזמן מלחמת העצמאות. במקומו הוקם המושב צרופה.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בא-סרפנד הייתה אוכלוסייה של 204 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 38 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 188 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 290 תושבים מוסלמים. שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,409 דונם. אשר מתוכם הוקצו 22 לחקלאות שלחין, ו-3,244 לגידולי דגנים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה היהודית.
במלחמת העצמאות
הכפר חלש על כביש תל אביב–חיפה, ותושביו תקפו תנועה יהודית בכביש. במסגרת קרבות עשרת הימים, כחלק מהנסיון להשתלט על המשולש הקטן ולפתוח לתנועה את הכביש, הותקף הכפר ב-16 ביולי, תוך סיוע בהפגזה מאוניות חיל הים. הכפר ננטש במהלך הקרב.
תמונות
מפות היסטוריות של א-סרפנד
מרדית ברוקס
ביוגרפיה
מרדית ברוקס היא אחת מגל הזמרות-יוצרות שהתפרסמו בשנות ה-1990 בעקבות הצלחותיהן של רוקריות אלטרנטיביות כמו ליז פייר ופי ג'יי הארווי, אך דומה בסגנונה יותר לזמרות כמו אלאניס מוריסט ושריל קרואו. ברוקס גדלה באורגון, בת לשריף המקומי ומעצבת פנים. יש לה אח ואחות. היא גילתה עניין מוקדם במוזיקה, אהבה בלוז, R&B, ורוק קלאסי, ולמדה לנגן גיטרה ולכתוב שירים כשהייתה בגילאי ההתבגרות. בשנות ה-1970 הקימה להקה עם חברות בשם Sapphire.
בשנות השמונים, היא הייתה חברה בלהקה בשם The Graces, אשר חתמה חוזה הקלטות עם A&M Records. היא הקימה את הלהקה יחד עם ג'ינה קלמבוטי, שמאוחר יותר הצטרפה ללהקת ההופעות של ברוס ספרינגסטין, ושרלוט קאפי, שהייתה חברה בלהקת הגו-גוז. אך ברוקס התאכזבה מהניסיון עם הלהקה, והחליטה לקחת הפסקה מהמוזיקה. היא נישאה, והתחילה לנהל מסעדה יחד עם בעלה. בינתיים, היא המשיכה לכתוב מוזיקה.
ב-1995 היא פגשה את מי שהפכה לאמרגנה, לורי לוי. הוא עודד אותה לחזור להיות מוזיקאית מקצועית. היא סיפרה מאוחר יותר שחלק מאכזבתה מעולם המוזיקה היה בשל האחיזה החזקה של מוזיקת גראנג' על עולם הרוק.
הצלחה עם Blurring the Edges ו-"Bitch"
בשנת 1995 ברוקס חתמה על חוזה הקלטות עם קפיטול רקורדס. הסינגל הראשון שלה, "Bitch", יצא כעבור שנתיים, והפך ללהיט מיידי. בעקבות הצלחה זו, היא קיבלה מועמדויות לפרסי גראמי לשנת 1998 בקטגוריות ביצוע הרוק הווקאלי הטוב ביותר של זמרת, ושיר הרוק הטוב ביותר. השיר הגיע למקום שני במצעדים בארצות הברית ובקנדה, ולמקום ראשון בבריטניה. באוסטרליה הסינגל הגיע לפלטינום, והשיר נמצא ברשימת 100 השירים הגדולים של VH1 .
השיר היה להמנון פמיניסטי ושל תרבות אלטרנטיבית, כשיר הלל לנשים שמתבטאות באופן בלתי מתנצל בפני עולם שרואה אותן כ" רק ילדה".כשיצא האלבום,  Blurring the Edges, הוא הגיע לרמת פלטינום בארצות הברית, ופלטינום כפול בקנדה, וטיפס למקום 22 בבילבורד 200, ולמספר 5 במצעד האלבומים הבריטי. האלבום הופק על ידי דוד ריקטס, שגם ניגן קלידים (בין כלים אחרים) באלבום. ברוקס עשתה סבבי הופעות בארצות הברית ובאירופה ב-1997 ו-1998 כדי לתמוך באלבום, וגם השתתפה בפסטיבל לילית בשנתיים אלו.
ב-30 במרץ 1998, בארגנטינה, היא פתחה את הופעתם של הרולינג סטונז. במהלך הסט שלה הקהל דרש שהרולינג סטונז יצאו, והפכו לאלימים, וזרקו חפצים, כולל אבנים וטמפונים, לבמה. ברוקס נחבלה בעינה. היא הופיעה שוב ביום למחרת, הפעם כשהיא לובש חולצת כדורגל ארגנטינאית, אבל הקהל שוב זרקו עליה דברים, וברוקס, אחרי ששרה את "Bitch", זרקה את החולצה על הרצפה וירדה מהבמה.
המשך קריירה
בשנת 1999 ברוקס הקליטה את האלבום השני שלה,''Deconstruction. הרצועה "Sin City", הוקלט עבור הסרט "עיני נחש" ''בכיכובו של ניקולאס קייג'.
בשנת 2002, היא הפיקה את האלבום של ג'ניפר לאב יואיט, BareNaked והופיעה בתוכנית VH1Divas Las Vegas כסולנית גיטרה יחד עם סלין דיון ואנסטסיה.
בשנת 2004 חתמה ברוקס על חוזה הקלטות חדש עם SLG Records, והוציאה מחדש את האלבום Bad Bad One בשם Shine. הסינגל "Shine" שימש כמוזיקת הנושא בתוכנית ד"ר פיל בשנים 2004-08.
בשנת 2007 ברוקס הוציאה אלבום ילדים, If I Could Be... היא זכתה בעיתונות לכינוי "Mommy Rocker", והסינגל "Drive The Car" הגיע למקום ראשון ברדיו ילדים XM.
חיים אישיים
ברוק הייתה נשואה לראסל ג'קסון בין השנים 1991–1998. ב-2003 היא נישאה שנית, ומנישואים אלה נולד בן בשם טרוי.
ברוקס התחילה להיות פעילה למען זכויות בעלי חיים אחרי שמצאה זאב-כלב היברידי מאחורי ביתה, וגילתה שהוא ברח מבית גידול בו הוחזקו עשרות זאבי כלבים, והיא פעלה יחד עם מרכז שיקום לרפא את הניצולים ולהחזיר אותם לסביבה טבעית.
מונק (סדרת טלוויזיה)
מונק (באנגלית: Monk) הייתה סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה קומית-משטרתית, זוכת פרס אמי, אודות הבלש הפרטי אדריאן מונק (השחקן טוני שלהוב), הסובל מהפרעה טורדנית-כפייתית (OCD) ומפוביות רבות. הסדרה עלתה לשידור בארצות הברית ב-12 ביולי 2002 ברשת הכבלים האמריקאית USA, ופרק הסיום שלה שודר ב-4 בדצמבר 2009. יוצר הסדרה הוא אנדי ברקמן.
עלילה
אדריאן מונק, גבר בשנות הארבעים לחייו, היה בלש מבריק במחלק הרצח של משטרת סן פרנסיסקו, עד שאשתו טרודי נרצחה בפיצוץ מכונית מסתורי ב-1998. מותה של אשתו גרם למונק להתמוטטות עצבים. הוא התפטר מהמשטרה, הסתגר בביתו וסירב לצאת במשך 4 שנים. בעזרתה של האחות המטפלת שרונה פלמינג הוא הצליח סוף סוף לצאת מביתו, והחל לשמש כיועץ חיצוני למשטרה במקרי רצח מסובכים. פקד לילנד סטוטלמייר ופקח רנדי דישר נעזרים במונק בכל פעם שהם נתקלים בקשיים או במבוי סתום בחקירות שלהם. תשומת לבו האובססיבית של מונק לפרטים מאפשרת לו להבחין בכל חוסר התאמה קטן, לזהות דפוסי פעולה וליצור הקשרים שאחרים מתקשים למצוא. במקביל לחקירות השוטפות, מונק ממשיך כל הזמן לחפש מידע הקשור למותה של אשתו - המקרה היחיד שהוא לא הצליח לפתור.
בעונה השלישית, שרונה מחליטה להינשא מחדש לבעלה לשעבר, ועוברת לגור בניו ג'רזי. החל מהפרק ה-10 בעונה השלישית מחליפה אותה בתפקיד העוזרת של מונק נטלי טיגר, ברמנית לשעבר ואם חד-הורית לילדה בת 11.
בפרק הראשון של העונה השביעית מתבשרים הצופים על מותו מהתקף לב של הפסיכיאטר הקבוע של מונק, ד"ר צ'ארלס קרוגר. מונק מקבל את הבשורה בצורה קשה ומתחיל בחיפושים אחר פסיכיאטר חדש. לאחר מספר ניסיונות כושלים הוא מוצא לבסוף את ד"ר נבן בל, אותו מגלם השחקן הוותיק הקטור אליזונדו. התפתחות זו בעלילה נכפתה על יוצרי הסדרה, לאחר שהשחקן שגילם את ד"ר קרוגר, סטנלי קאמל, נפטר באופן פתאומי באפריל 2008, בהפסקה שבין צילומי העונה השישית לעונה השביעית.
בפרק הסיום של הסדרה נפתרת תעלומת הירצחה של אשתו של מונק, שלא נתנה לו מנוח במשך 12 שנים, והוזכרה פעמים רבות במהלך שמונה עונות הסדרה. מתברר שפתרון התעלומה היה מצוי בכל השנים האלה בקלטת וידאו שהשאירה טרודי באריזת מתנה טרם מותה, ושאותה סירב מונק לפתוח לאחר מותה. הרוצח של טרודי היה שופט פדרלי, איתו ניהלה רומן בעת שהיה מרצה שלה למשפטים, ושממנו נכנסה להריון. מונק מגלה שלמרות שנאמר לטרודי שבתה מתה ביום בו נולדה, היא בעצם נותרה בחיים ונמסרה לאימוץ. מונק מאתר את בתה של טרודי (אותה מגלמת אלונה טל), ששמחה לפגוש אותו ולהכניס אותו לחייה.
הופעות אורח
הסדרה משופעת בהופעות אורח, שהבולטות שבהן היו של ברוק אדמס (אשתו במציאות של טוני שלהוב), ג'ייסון אלכסנדר, ג'ון טורטורו, ג'יימס ברולין, ברוק ברק, גארי קול, אליס קופר, טים קארי, טים דיילי, פולי דרייפר, צ'ארלס דרנינג, כרמן אלקטרה, קורן (להקה), האווי מנדל, אנדרו מקארת'י, מלקולם מקדואל, לורי מטקאלף, לארי מילר, אלפרד מולינה, קווין נילון, ווילי נלסון, ג'אדג' ריינולד, אנדי ריכטר, שרה סילברמן, סנופ דוג, סטנלי טוצ'י, סטיבן ובר, וירג'יניה מדסן, אליזבת' פרקינס, קרייג טי. נלסון ואלונה טל.
נעימת הנושא
בעונה הראשונה, נעימת הנושא הייתה קטע ג'אז אינסטרומנטלי, שנכתב על ידי ג'ף בייל ובוצע על ידי הגיטריסט גראנט גייסמן. נעימת הנושא זכתה בפרס אמי על היותה נעימת הנושא הטובה ביותר של סדרה לשנת 2003. החל מהעונה השנייה נעימת הנושא הוחלפה לשיר בשם "זה ג'ונגל שם בחוץ" (במקור: "It's A Jungle Out There"), בביצועו של רנדי ניומן. ניומן והשיר שכתב זכו בפרס אמי על נעימת הנושא הטובה ביותר של סדרה לשנת 2004.
סוגיית החלפת נעימות הנושא זכתה לאזכור, בסוג של הומור עצמי, בפרק "מר מונק וכוכב הטלוויזיה", שעסק בשחקן שמגלם בלש בסדרת טלוויזיה, כאשר במהלך הפרק מספר דמויות מציינות שהייתה מחלוקת לגבי החלפת נעימת הנושא של אותה סדרה. בין הדמויות הייתה גם המעריצה האובססיבית מארסי מייבן, שגולמה על ידי שרה סילברמן. בסוף הפרק היא מפצירה במונק להבטיח לה, שהוא לעולם לא ישנה את נעימת הנושא, אם אי פעם הוא יקבל סדרה משלו. כשמונק נעתר ומבטיח לה (רק כדי שיוכל לחזור למיטה), מושמעת ברקע נעימת הנושא המקורית של הסדרה.
בפרק "מר מונק והראפר", בעונה השישית, הופיע בתפקיד אורח סנופ דוג, וביצע גרסת כיסוי בסגנון היפ הופ ל"זה ג'ונגל שם בחוץ".
פרסים ומועמדויות
נכון לשנת 2009, טוני שלהוב היה מועמד לפרס אמי שבע פעמים ברציפות, עבור כל אחת משבע העונות הראשונות של הסדרה.
פרסים בהם זכתה הסדרה
פרס אמי: פרס גלובוס הזהב: פרס גילדת שחקני המסך:
פרסים להם הייתה הסדרה מועמדת
פרס אמי: פרס גלובוס הזהב: פרס גילדת שחקני המסך:
עורק הכליה
עוֹרֵק הַכִּלְיָה (TA: arteria renalis) הוא עורק בבטן היוצא מאבי העורקים ומספק דם לכליה. דרך עורקי הכליה עובר כשליש מתפוקת הלב.
מהלך
עורקי הכליה יוצאים מצדדיו של אבי העורקים, ממש מתחת לעורק מתלה המעי העליון, בכיוון שוקי הסרעפת. קוטרם כחצי סנטימטר. בשל מיקומם של אבי העורקים, הווריד הנבוב התחתון והכליות, עורק הכליה הימני ארוך יותר ומעט נמוך יותר מן השמאלי. העורק הימני עובר מאחורי הווריד הנבוב התחתון, וריד הכליה הימני, ראש הלבלב והחלק היורד של התריסריון. לעומתו, העורק השמאלי נמצא מאחורי וריד הכליה השמאלי, גוף הלבלב ווריד הטחול, והוא נחצה על ידי וריד מתלה המעי התחתון.
סעיפים
בטרם מגיע עורק הכליה לשער הכליה הוא מתפצל לארבעה או חמישה ענפים. הענפים הקדמיים נעים בין וריד הכליה לשופכן, כשווריד הכליה מלפנים והשופכן מאחור, ואילו ענף אחורי אחד או יותר נעים על פי רוב מאחורי השופכן. מעורק הכליה מתפצל גם עורק יותרת הכליה התחתון, המספק דם לבלוטת יותרת הכליה, לשופכן ולשרירים ורקמות נוספים.
שונות באוכלוסייה
לעיתים קרובות ניתן למצוא עורקי לוואי לכליה, במיוחד בצד שמאל, שכן הם יוצאים על פי רוב ישירות מאבי העורקים, מעל או מתחת לעורק הכליה הראשי. עורקים אלה אינם נכנסים אל הכליה בשער הכליה, אלא חודרים את חלקה העליון או התחתון של הכליה.
היבטים קליניים
היצרות עורק הכליה תביא ליתר לחץ דם, מאחר שהכליות המושפעות מכך חשות בנפח דם נמוך ומפרישות רנין על מנת להעלות את לחץ הדם ולשמור על אספקת הדם לכליות. מחלה זו מאובחנת על ידי אולטרה סאונד דופלר של עורקי הכליות. הטיפול בה הוא באמצעות אנגיופלסטיה ותומכנים.
טרשת עורקים גם כן עלולה לפגוע בעורקי הכליה ולהוביל לאספקת דם ירודה לכליות, ואף לאי-ספיקת כליות.
שמואל רשבסקי
שמואל רשבסקי (באנגלית: Samuel Herman (Sammy) Reshevsky, בפולנית: Szmul Rzeszewski; 26 בנובמבר 1911 – 4 באפריל 1992) היה שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן בינלאומי. אחד משחקני השחמט המובילים בארצות הברית. זכה באליפות ארצות הברית שמונה פעמים, והפסיד בדו-קרב לקביעת המנצח בשנת 1973. רשבסקי היה מועמד לאליפות העולם שלוש פעמים, בשנים 1948, 1953 ו-1968. כמו כן חיבר ספרי שחמט.
ביוגרפיה
רשבסקי נולד כילד שישי למשפחה יהודית בעיירה אוזורקוב שעל יד לודז', אז חלק מהאימפריה הרוסית, היום בפולין. הוא למד לשחק שחמט בגיל ארבע, ומיד הוכרז כילד פלא. בגיל 6 כבר שיחק סימולטנית נגד כמה יריבים מבוגרים ובגיל 8 ניצח בקלות יריבים מנוסים, והשתתף במשחקים סימולטניים. בשנת 1920 היגרו הוריו לארצות הברית כדי להתפרנס מהופעות בנם. בקיץ 1921 שיחק רשבסקי בכיסוי עיניים נגד הארי בורוכוב וניצח אותו פעמיים. בשנת 1922 שיחק רשבסקי בגיל 11 בתחרות האמנים בניו יורק, וניצח את דוד ינובסקי.
בבגרותו לא היה רשבסקי שחמטאי מקצועני. הוא ויתר זמנית על משחק השחמט ולמד באוניברסיטת שיקגו, שם סיים את לימודי ראיית החשבון בשנת 1934. הוא פירנס את משפחתו בעבודה כרואה חשבון. בשנת 1941 נישא לנורמה מינדיק ולזוג נולדו שלושה ילדים.
רשבסקי היה יהודי אורתודוקסי ולא שיחק בשבת. מנהלי התחרויות בהן שיחק שבצו את משחקיו תוך התחשבות ברצונו זה.
קריירה שחמטאית
רשבסקי ניצח באליפויות ארצות הברית בשנים 1936, 1938, 1940, 1942, 1946 ו-1969. כמו כן חלק את המקום הראשון עם רוברט ביירן בשנת 1972 אך הפסיד בדו-קרב לקביעת המנצח. הוא התחרה במספר שיא של 21 אליפויות ארצות הברית, ובכל אחת מתחרויות אלה סיים עם מאזן חיובי. בין יתר השיאים שרשבסקי מחזיק: 15 פעמים סיים בין שלושת הראשונים בתחרות, שיחק את מספר המשחקים הרב ביותר (269) וזכה במספר המשחקים הרב ביותר (127). רשבסקי ניצח באליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה בטולסה בשנת 1931. חלק את המקום הראשון עם ראובן פיין באליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה בשיקגו בשנת 1934. הקריירה הבינלאומית של רשבסקי החלה בשנת 1935 במסע לאנגליה, שם ניצח בתחרות ירמוט עם 10/11. לאחר מכן ניצח בתחרות מרגייט, שם ניצח בין היתר את אלוף העולם לשעבר חוסה ראול קפבלנקה.
! מקום !! שם !!01!!02!!03!!04!!05!!06!!07!!08!!09!!10!!תוצאה
בשנת 1936 הוזמן לתחרות השחמט בנוטינגהאם 1936 הנחשבת עד היום לאחת התחרויות החזקות שהתקיימו אי פעם, שם חלק רשבסקי מקום שלישי. הוא ניצח את יפים בוגוליובוב, אלכסנדר אלכין, עמנואל לסקר, מילן וידמר, וסיים בתיקו עם מיכאל בוטביניק.
שנה מאוחר יותר חלק מקום ראשון בתחרות קמרי, לטביה עם סאלו פלור וולדימיר פטרוב. בזמרינג באדן 1937 חלק מקום 3 - 4 עם חוסה ראול קפבלנקה, נקודה וחצי אחרי פאול קרס.
! מקום!! שם !!01!!02!!03!!04!!05!!06!!07!!08!!תוצאה
בשנת 1938 חלק מקום רביעי בתחרות אברו בהולנד, בה השתתפו שמונת השחקנים החזקים ביותר בעולם. בין היתר ניצח את מקס אויבה ואת ראובן פיין.
! מספר !! style="text-align:right" | שם !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! תוצאה
רשבסקי ניצח בפעם השלישית באליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה בבוסטון בשנת 1944.
רשבסקי היה מתחרה רציני על אליפות העולם ממחצית שנות ה-30 ועד למחצית שנות ה-60 של המאה ה-20. הוא היה אחד מחמשת רבי האמנים שהתחרו באליפות העולם שהתקיימה בהאג ובמוסקבה בשנת 1948 וחלק מקום שלישי עם פאול קרס אותו ניצח, ואחרי מיכאל בוטביניק ווסילי סמיסלוב.
בשנת 1950 הוענקה לרשבסקי דרגת רב-אמן על ידי פיד"ה, הפדרציה העולמית של השחמט, בפעם הראשונה שהוענקו דרגות על ידי הפדרציה. למרות שהיה זכאי להשתתף בתחרות המועמדים על אליפות העולם בבודפשט הוא לא שיחק. הדעה הכללית היא שמשרד החוץ האמריקאי מנע מרשבסקי לשחק משום המלחמה הקרה ועובדה זו עקבית עם כך שהשחקן היחיד הנוסף מארצות נאט"ו, מקס אויבה מהולנד, לא שיחק גם כן. בשנת 1991 אמר רשבסקי כי ההחלטה לא לשחק הייתה שלו.
תחרות המועמדים בציריך, בשנת 1953 הייתה כנראה ההזדמנות הטובה ביותר של רשבסקי להגיע לדו-קרב על אליפות העולם, אך הוא סיים במקום שני משותף עם דוד ברונשטיין אחרי וסילי סמיסלוב.
רשבסקי העפיל פעם נוספת לתחרות המועמדים בשנת 1967, אך הפסיד ברבע הגמר לוויקטור קורצ'נוי.
בשנת 1952, אירחה ניו יורק את שמונת המשחקים הראשונים בדו-קרב לא פורמלי על אליפות העולם החופשי, בין רשבסקי ורב האמן הפולני-ארגנטינאי מיגל ניידורף. חמישה משחקים נוספים התקיימו במקסיקו-סיטי וחמישה בסן סלבדור. רשבסקי ניצח 11-7. שנה לאחר מכן התקיים דו-קרב גומלין בבואנוס איירס ורשבסקי ניצח שוב 9.5-8.5.
במהלך הקריירה הארוכה שלו, הוכיח רשבסקי כי הוא שחקן דו-קרב שקשה מאוד להתמודד איתו. בשנת 1941 הוא ניצח את ישראל הורוביץ בדו-קרב לקביעת הזוכה באליפות ארצות הברית +3 =13 -0. בשנת 1942 ניצח את יצחק קשדן +6 =3 -2. בשנת 1952 ניצח את סבטוזר גליגוריץ' +2 =7 -1. ב-1956 ניצח את ויליאם לומברדי +1 =5 -0. ב-1957 ניצח את ארתור ביסגאייר +4 =4 -2 ואת דונלד ביירן +7 =0 -3. בשנת 1960 ניצח את פאל בנקו +3 =5 -2. רק בשנת 1968, בגיל 57 הפסיד לראשונה בדו-קרב, לוויקטור קורצ'נוי.
רשבסקי שיחק בלוח הראשון בנבחרת ארצות הברית בדו-קרב מול ברית המועצות בשנת 1955, דו-קרב שהתקיים במוסקבה, וניצח את אלוף העולם המכהן מיכאל בוטביניק 2.5-1.5.
בשנת 1961 שיחק רשבסקי בניו יורק ובלוס אנג'לס דו-קרב מול בובי פישר. הגב' פיאטיגורסקי ארגנה את הדו-קרב שהיה אמור להיות בן 16 משחקים בין פישר שזכה באליפות ארצות הברית באותה שנה לבין רשבסקי והקצתה 8,000 דולר למנצח. פישר פרש מהתחרות כשהתוצאה הייתה 5.5:5.5 (שני ניצחונות לכל שחקן ושבע תוצאות תיקו) בטענה שגב' פיאטיגורסקי קובעת שעות שנוחות לה למשחקים ואינן נוחות לו. רשבסקי ניצח טכנית וקיבל את הפרס הכספי שהובטח לזוכה.
במהלך הקריירה הארוכה שלו שיחק רשבסקי מול 11 מ-12 אלופי העולם הראשונים, החל מעמנואל לסקר ועד אנטולי קרפוב והוא השחקן היחיד שמחזיק בשיא זה. (הוא פגש את גארי קספרוב אך לא שיחק מולו). הוא ניצח שבעה אלופי עולם: את לסקר, חוסה ראול קפבלנקה, אלכסנדר אלכין, מקס אויבה, מיכאל בוטביניק, וסילי סמיסלוב ובובי פישר. את פישר ניצח בין היתר במסגרת אליפות ארצות הברית בשנת 1965. ששת השחקנים הראשונים החזיקו באליפות העולם ברציפות משנת 1894 ועד 1960. פישר החזיק בה משנת 1972 ועד 1975.
מלבד אליפויות ארצות הברית, ניצחונותיו של רשבסקי בתחרויות חשובות כוללים את סירקוז 1934, הייסטינגס 1937/38, לנינגרד-מוסקבה 1939, הוליווד 1945 (אליפות פאן-אמריקה), ניו יורק 1951 (תחרות זיכרון למוריס ורטהיים), הוואנה 1952, ניו יורק 1956, דאלאס 1957, חיפה-תל אביב 1958, בואנוס איירס 1960, נתניה 1969 ורייקיאוויק 1984 בגיל 73.
רשבסקי המשיך להתחרות ברצינות למעשה עד פטירתו. הוא ניצח את יריבו הוותיק, וסילי סמיסלוב במשחק תחרותי בשנת 1991 בגיל 80.
רשבסקי נפטר בניו יורק בשנת 1992.
משחקים מנותחים
לבן: ז'אק מיזס  שחור:    שמואל רשבסקי    מרגייט 1935
בעמדה תמימה למראה רשבסקי זוכה ברגלי, מחזיר אותו מיד ומעביר לעמדת סיום עם מספר רגלים זהה לשני הצדדים. ניהול הסיום הוא מלאכת מחשבת.
לבן: וסילי סמיסלוב  שחור:    שמואל רשבסקי    האג 1948
במשחק זה מקבל סמיסלוב אחיזה חזקה במרכז הלוח כמעט מתחילת המשחק. הוא מחזק את אחיזתו מסע אחר מסע עד שיריבו מחליש את אחיזתו באחד הרגלים וזה נופל. מרגע שסמיסלוב ביתרון של רגלי הוא מעביר את המשחק במהירות לשלב הסיום. סיום רגלים וצריח שאותו הוא משחק בצורה מושלמת.
לאחר המסע ה-37 של השחור האסטרטגיה של סמיסלוב לשלב הסיום היא להעמיד את הצריח ב-א7 משם הוא ישלוט על השורה השביעית ובו זמנית יפקח עין על הרגלי החופשי של השחור. המלך הלבן יתקדם בהדרגה עד ל-ז6 ומשם יוכל לסלק את הרגלים השחורים באגף המלך.
לבן: שמואל רשבסקי  שחור:    מיגל ניידורף   דאלאס 1957
במשחק זה רשבסקי מציב את הפרש ב-ד6 כדי להשתלט על המרכז. לאחר מכן הוא יוצר רגלי מעבר באגף המלכה כדי להעסיק את יריבו באגף זה ולבסוף הוא מעביר את ההתקפה לאגף המלך. ניידורף לא מסוגל להגן על כל האגפים בו זמנית. משחק מאלף של רשבסקי בו הוא מעביר את ההתקפה מצד לצד.
הופעות באולימפיאדות השחמט
רשבסקי שיחק באופן קבוע בלוח העליון של נבחרת ארצות הברית באולימפיאדות השחמט. בסך הכול הוא שיחק בשמונה אולימפיאדות שהתפרסו על פני 37 שנים: 1937, 1950, 1952, 1958, 1964, 1968, 1970 ו-1974. בסיועו זכתה נבחרת ארצות הברית במדליית זהב בשנת 1937 ובמדליית ארד בשנת 1974. רשבסקי עצמו קיבל מדליית ארד אישית על ביצועיו בלוח הראשון בשנת 1950. סך התוצאות שלו באולימפיאדות הן +39 -12 =42 (63.5%).
סגנון משחקו
רשבסקי היה שחקן קשוח ובעל תושייה שהצטיין במיוחד במשחק עמדתי, אך בעל יכולת לשחק גם שחמט טקטי מבריק כאשר העמדה התאימה לכך. הוא השתמש בכמות זמן עצומה לשלב הפתיחה של המשחק, טקטיקה מסוכנת שלעיתים אילצה אותו לשחק את יתר המשחק בזמן מועט מאוד. גישה זו לעיתים בלבלה את יריביו וערערה את ביטחונם, אך לעיתים הביאה לשגיאות גסות מצדו. חוסר הידיעה (היחסי) של שלב הפתיחה במשחק, ונטייתו להיקלע לדוחק-זמן עשויות להיות הסיבות שבגללן, על אף כישרונו הגדול, הוא לא הצליח להפוך לאלוף העולם. הוא עצמו הכיר בכך בספרו משנת 1976.
רשבסקי עצמו אפיין את סגנונו באמירה ש"סגנוני הוא בין זה של טל לזה של פטרוסיאן". בציטוט זה יש הרבה מן האירוניה, משום ששני אלופי העולם המוזכרים בו מייצגים שני סגנונות קיצוניים מנוגדים, אך הוא גם תואם את המציאות כפשוטה, כפי שהסביר רשבסקי בספרו משנת 1976:
ספרים שכתב
רשבסקי ערך טורים רבים בבטאוני שחמט וכן את הטור של העיתון הניו יורק טיימס.
תעלת מוזר
תעלת מוזר (באנגלית: Moser Channel) היא מצר ים ותעלת מים עמוקים תת-ימית, המפרידה בין איי הקיז המרכזיים ואיי הקיז הדרומיים במדינת פלורידה שבארצות הברית.
התעלה התת-ימית מקשרת בין האוקיינוס האטלנטי במזרח לבין הים הקריבי (מפרץ פלורידה ומפרץ מקסיקו) במערב.
התעלה מאפשרת החלפת מים בין מפרץ פלורידה הסגור באופן יחסי, לבין האוקיינוס הפתוח שממזרח לו, והיא אחת מארבע תעלות המים העמוקים שמאפשרים החלפת מי החופים של דרום מערב פלורידה (יחד עם תעלת הוק, ותעלת לונג קי).
מעל התעלה עובר גשר שבעת המילים.
הגניוס היהודי
הודות לסטטיסטיקות אין מחלוקת על קיום התופעה, אך גם אין הסבר מוסכם לסיבות התופעה וההשערות השונות, שהועלו, שנויות במחלוקת.
הדוגמות להצטיינות, תבונה גבוהה מאוד, אצל בעלי המוצא היהודי מגוונות מאוד והן נעות בין מדענים כמו אלברט איינשטיין לקוסמים כמו הארי הודיני ובין סופרים רבי מוניטין להוגי דעות שהשפיעו על הסדר העולמי כולו. המגוון ותחומי העיסוק הושפעו ממצב היהודים במהלך ההיסטוריה וגם מאיסורים דתיים, דוגמת האיסור על מתן הלוואות בריבית.
התפלגות הזוכים היהודים בפרסי נובל
התפלגות הזוכים ממוצא יהודי לפי התחומים בהם הפרס מחולק (לא כולל מוסדות ביחס הזוכים):
הוגי דעות ואנשי רוח יהודים בולטים
בעם היהודי (תחילה אצל העברים) צמחו, עוד בימי קדם, אנשי רוח המוכרים ברחבי העולם, בעיקר הודות להנצחתם בדתות אברהמיות. חלק מהדמויות לא הוכח קיומם, אך הקיום הרוחני חזק גם היום, כך משה, המנהיג והמחוקק, כך נתן הנביא עם משל כבשת הרש, כך ישעיהו עם חזון אחרית הימים ויתר הנביאים. שורת הנביאים הייתה ארוכה, חלקם זכו לחיבוק מדת אחת או יותר וחלקם לא, אך כל הנביאים ניסו להביא בשורות חדשות.
מימי קדם נקשרה הפילוסופיה היהודית עם ההגות הדתית וכבר פילון האלכסנדרוני ניסה באמצעות הפילוסופיה לגונן על הדת היהודית. מרבית הנוצרים הראשונים היו יהודים וראו עצמם כיהודים וכך גם מנהיגיהם החל מישו ומרבית שליחיו ומבשריו. הפילוג היהודי-נוצרי הוביל לפולמוס היהודי-נוצרי והוגי דעות מלומדים משני הצדדים לקחו חלק במחלוקת דתית-רוחנית זו, כמו בדיאלוג עם טריפון היהודי. בארצות בהן חיו יהודים תחת שלטון נוצרי הם אולצו לעיתים לשלוח את נציגיהם לפולמוסים כפויים, כמו משפט פריז, שהסתיים בהחלטה על שרפת התלמוד או ויכוח ברצלונה שהסתיים עם ניצחון הרמב"ן, אך בגלל זה גורש הרמב"ן מספרד. בוויכוחים מסוג זה, כמו בויכוח טורטוסה היהודים הועמדו במצב בו יפגעו בכל מקרה, אם ינצחו בוויכוח וגם אם יפסידו בוויכוח. בתקופות אלה ההוגים היהודים התמקדו בנושאי דת ומוסר ובלטו ביניהם רב סעדיה גאון, הרמב"ם, רלב"ג ועוד. יהודה הלוי מצא דרך משלו להציג אפולוגטיקה פילוסופית ב"ספר ההוכחה והראיה להגנת הדת הבזויה והשפלה" (ספר הכוזרי). ההוגה היהודי הראשון, שהגותו יצאה מגדרות העולם היהודי היה ברוך שפינוזה, אבי ביקורת המקרא.
בני תנועת ההשכלה היהודית הובילו לשינויים בקהילות היהודיות ובלטו הוגים כמו נפתלי הרץ וייזל ומשה מנדלסון. במקביל להם, במקום אחר, הרב שניאור זלמן מלאדי הציע דרך אחרת, את דרכה של חב"ד. נחמן קרוכמל, מחבר "מורה נבוכי הזמן", היה ממייסדי תנועת חכמת ישראל.
האמנציפציה ליהודים במערב אירופה ובמרכזה פתחה את הדרך ליהודים לקחת חלק בחיים הפוליטיים ולהשתתף בחיי הרוח. קרל מרקס, בהקפיטל ובהמניפסט הקומוניסטי, הניח את היסודות הרעיוניים של הסוציאליזם והקומוניזם, תוך מאבק אידאולוגי עם פרדיננד לסל, הוגה המפלגה המודרנית ואבי הסוציאל-דמוקרטיה. אדוארד ברנשטיין הוביל אל הסוציאל-דמוקרטיה והיה בין מייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ומאוחר יותר, הרברט מרקוזה הלך בדרך של נאו-מרקסיזם. משה הס חיבר את הסוציאליזם עם הציונות ויצר את הסוציאליזם הציוני.
לציונות היו צורות שונות, שהתבססו על מצעים רעיוניים שונים. הראשון שהגה את הציונות המדינית, המעשית והפוליטית היה הרב יהודה חי אלקלעי, שהושפע מרבו - הרב יהודה ביבאס. אחרים, הובילו מאוחר יותר את הזרמים השונים:
חלוקה רעיונית נוספת של הציונות יצרה את הזרמים הבאים:
בנוסף להוגי הדעות הסוציאליסטים והוגי הדעות הציונים היו גם אחרים, איין ראנד מייסדת פילוסופיית האובייקטיביזם, תיאודור לסינג, שאבחן לראשונה את האוטואנטישמיות, עמנואל לוינס, שהעלה את שאלת הזהות ודן ב"אחר", ישעיה ברלין, שהבדיל בין שני מושגי החירות, קרל פופר, תורם חשוב לפילוסופיה של המדע, הפילוסוף ז'אק דרידה אבי הזרם וטובע המונח דקונסטרוקציה, לודוויג ויטגנשטיין, מחבר המאמר הלוגי-פילוסופי וחנה ארנדט, חוקרת יסודות הטוטליטריות.
מדינאים ופוליטיקאים בולטים
לאחר מהפכת אוקטובר עלתה לשלטון באימפריה הרוסית, שהפכה לברית המועצות, המפלגה הבולשביקית ורבים מנציגיה היו יהודים. ללנין היה רק סב אחד יהודי, אך מסביבו היו יהודים רבים, לאון טרוצקי (נולד בשם לייב דוידוביץ' בְּרוֹנשטיין), מקסים ליטבינוב (נולד בשם מאיר חנוך וולך-פינקלשטיין), גנריך יגודה (חנוך בן גרשון יהודה), גריגורי זינובייב (אובסיי-גרשון אהרונוביץ' רדומיסלסקי), לב קמנייב (לב רוזנפלד), יעקב סברדלוב, לזר קגנוביץ' ורבים נוספים. גם מנהיג המנשביקים היה יהודי, יולי מרטוב (יוליוס צדרבוים).
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה פרצו מהפכות במדינות נוספות, בחלק ממדינות גרמניה, בהונגריה ועוד. בראש המהפכנים הקומוניסטים עמדו לא מעט יהודים, כך בהונגריה, בהנהגת בלה קון וכך בבוואריה, שם היה קורט אייזנר ראש ממשלת הרפובליקה החופשית של בוואריה וארנסט טולר היה ראש ממשלת הרפובליקה הסובייטית הבווארית. גם בצמרות של המפלגות הקומוניסטיות והסוציאליסטיות האחרות באירופה הייתה נוכחות מוגברת של יהודים, הרבה מעבר לחלקם באוכלוסייה. נוכחות זאת יצרה בעיני רבים זיהוי של הקומוניזם עם היהדות ואפילו נתנו לכך שם: יודאו-קומוניזם. זיהוי זה הגביר והעמיק את האנטישמיות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כשהצבא האדום השתלט על מדינות מזרח ומרכז אירופה והמפלגות הקומוניסטיות עלו לשלטון, בין הקומוניסטים המובילים היו יהודים רבים, אף כי במהלך המלחמה עברו יהודי אירופה את השואה ומספרם הכללי התמעט. ברומניה התבלטו שרת החוץ אנה פאוקר וסגן ראש הממשלה יוסיף קישינבסקי, בהונגריה ראש הממשלה מתיאש ראקושי, בצ'כוסלובקיה ראש הממשלה רודולף סלנסקי. רבים מהיהודים האלה נפלו קורבן לטיהורים, הואשמו במשפטי ראווה, נשלחו לכלא או אפילו הוצאו להורג.
גם במדינות לא קומוניסטיות הגיעו בעלי מוצא יהודי לצמרת הפוליטית, כך קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי, כך רות דרייפוס, האישה הראשונה שהייתה נשיאת שווייץ, כך זיגפרידס אנה מאירוביץ' בלטביה, כך יהושע חסן ראש השרים הראשון של גיברלטר.
גם מחוץ ליבשת אירופה, בארצות בהן הקהילות היהודיות היו קטנות, היו בעלי מוצא יהודי שהגיעו למעמד פוליטי-מדיני גבוה, כך היו ג'וליוס ווגל, פרנסיס בל וג'ון קי, ראשי ממשלות ניו זילנד, אייזק אייזקס וזלמן כהן, המושלים הכלליים של אוסטרליה, יהודה סימון, אפרים גולדנברג וסלומון לרנר גיטיס, ראשי ממשלות פרו, ג'נט ג'אגן ראש הממשלה ונשיאת גיאנה, פרנסיסקו אנריקס, נשיא הרפובליקה הדומיניקנית, מקס דל ואיה ואחיינו אריק דל ואיה, נשיאי פנמה, חואן לינדו שהיה נשיא של שתי מדינות, הונדורס ואל סלוודור, ריקרדו מדורו שהיה נשיא הונדורס, הני אימן ואחיו מייק אימן, ראשי ממשלות האי הקריבי ארובה, דייוויד מרשל, השר הראשי של השלטון העצמי בסינגפור. במרוקו, באמצע המאה ה-20 כיהן לאון בן זקן כרופאו האישי של המלך מוחמד החמישי וכשר היהודי הראשון בממלכה. אנדרה אזולאי משמש במשך עשורים רבים במהלך המאה ה-20 והמאה ה-21 כיועץ למלך מרוקו, מאז כהונת המלך חסן השני.
בארצות הברית, שבה חיה הקהילה היהודית השנייה בגודלה בעולם, ליהודים הייתה נציגות בבית הנבחרים מעל לחלקם באוכלוסייה, אך מעולם לא הגיע יהודי לתפקיד הנשיא או סגנו. פרנסיס סלוודור היה היהודי הראשון שכיהן כחבר בבית נבחרים מדינתי בארצות הברית. אחריו דייוויד לוי יולי היה היהודי הראשון שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית והיהודי הראשון שנבחר לסנאט האמריקאי. קרוב משפחתו של לוי, יהודה פיליפ בנימין, היה סנאטור שכיהן כתובע הכללי, שר המלחמה ושר החוץ של ממשלת קונפדרציית המדינות של אמריקה (הדרום בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית). בעלי המוצא היהודי, ג'וש בולטן, קנת דוברשטיין היו ראשי סגל הבית הלבן, הנרי מורגנטאו (הבן), ג'ק לו, לורנס סאמרס, רוברט רובין, סטיבן מנושין היו מזכירי האוצר, ארתור גולדברג היה מזכיר העבודה, וולט רוסטו, הנרי קיסינג'ר מי שכיהן כיועץ לביטחון לאומי ובהמשך כמזכיר המדינה של ארצות הברית. הוא היה ליהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה, והראשון שכיהן בשני התפקידים במקביל) וסנדי ברגר היו יועצים לביטחון לאומי, קספר ויינברגר היה מזכיר ההגנה ומדליין אולברייט הייתה מזכירת המדינה,
בנימין זאב הרצל, הוגה ומוביל זרם הציונות המדינית, קנה לו שם עולמי עוד בטרם קמה מדינת היהודים שחזה. גם דוד בן-גוריון, שהוביל את היישוב היהודי בארץ ישראל להכרזת העצמאות ולניצחון במלחמת הקוממיות קנה את מקומו כמדינאי. מנחם בגין, חסיד ארץ ישראל השלמה שחתם על ויתורים טריטוריאליים למען כריתת הסכם השלום בין ישראל למצרים זכה להיות חתן פרס נובל לשלום וכך גם יצחק רבין ושמעון פרס על חתימת הסכם העקרונות, שנועד להוביל לשלום בין מדינת ישראל ובין הפלסטינים.
מדענים בולטים בתחום מדעי הטבע
נכון ל-2015, על פי ההערכות היו בעולם כולו כ-14.7 מיליון יהודים, שהיוו כ-0.2% מאוכלוסיית העולם. בשנת 1900 אומדן אוכלוסיית העולם היה של 1,650,000,000 תושבים ואומדן מספר היהודים היה 10,600,000, שהיוו 0.64% מהאוכלוסייה הכללית. בשנת 1950, אחרי השואה, מספר היהודים היה כ-11,500,000 ואוכלוסיית העולם הייתה כ-2,520,000,000 בני אדם ומכאן שהיהודים היו 0.46% מאוכלוסיית העולם. מספר הזוכים ממוצא יהודי בפרס נובל לפיזיקה הוא 52 מתוך 204 זוכים והם מהווים 25.5% מהזוכים. מספר הזוכים ממוצא יהודי בפרס נובל לכימיה הוא 36 מתוך 175 זוכים והם מהווים 20.6% מכלל הזוכים. מספרים אלה מצביעים על בולטות עצומה של הזוכים ממוצא יהודי, בולטות שאינה עומדת בשום יחס פרופורציוני עם חלקם באוכלוסייה.
מדענים בולטים בתחום המתמטיקה ומדעי המחשב
הפרס היוקרתי במתמטיקה הוא מדליית פילדס. הפרס מוענק אחת לארבע שנים לעד ארבעה מתמטיקאים מתחת לגיל ארבעים, ונועד לתת הערכה ועידוד למתמטיקאים צעירים, שהגיעו להישגים יוצאי דופן. פרס טיורינג הוא פרס בינלאומי בתחום מדעי המחשב, שמוענק על ידי ה-ACM, האגודה למכונות מחשוב, בגין הישג יוצא דופן בתחום מדעי המחשב. בתחום זה שקול הפרס מבחינת יוקרתו לפרס נובל, אשר אינו מוענק בתחום מדעי המחשב. 30% מהזוכים במדליית פילדס ו-25% ממקבלי פרס טיורינג הם ממוצא יהודי. פרס אבל הוא פרס יוקרתי המוענק מדי שנה על ידי מלך נורווגיה מאז 2003 למתמטיקאים מכל העולם בעלי הישגים בולטים ויוצאי דופן. גם בין הזוכים בפרס אבל יש בולטות חריגה מאוד של בעלי מוצא יהודי, 36% (8 מתוך 22; עד 2020 כולל). כ-42% מזוכי פרס בוכר (עד 2020 כולל), פרס המוענק כל שלוש שנים על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה, הם ממוצא יהודי. שליש מהזוכים בפרס וולף למתמטיקה, נכון ל-2017 כולל, הם ממוצא יהודי.
מדענים בולטים בתחום הרפואה ומדעי החיים
בימי הביניים המעמד החברתי של הרופא היה נמוך, לכן זה היה אחד המקצועות שהיהודים היו יכולים לעסוק בו. גדולי הרופאים היהודיים היו אסף הרופא (המאה ה-6~), שבתי דונולו (982-913 באיטליה), יצחק בן שלמה הישראלי (המאה ה-10 במצרים), בבגדאד קנה לעצמו שם גדול אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי, שכונה על ידי בני זמנו "היחיד בדורו" ובמצרים היה הרמב"ם (המאה ה-12) אשר היה מסוללי הדרך לרפואה מונעת. הרופאים היהודיים קנו לעצמם מוניטין רב, רבים שרתו בחצרות המלוכה והיו מקורבים לאצולה, אך בשל דתם לא הורשו ללמד באוניברסיטאות. אסף הרופא כתב ספר רפואה בעברית במאה השישית, מה שמצביע על קהל קוראים של רופאים יהודים ושבתי דונולו כתב בעברית, במאה העשירית, את "ספר המרקחות", שכלל 120 מרשמים.
בשנת 1473 הגיע לחצרו של שליט נסיכות מולדובה, שטפן הגדול, הרופא הנכבד "יצחק בק" (Isaac beg), שתואר כ"ספרדי בן האמונה היהודית". יצחק בק בא בשליחותו של אוזון חסן, השאה של פרס הטורקמנית שניסה להשיג בני ברית נגד הסולטאן מהמט השני. מצוין בהקשר זה שרבים מהרופאים היהודים באימפריה העות'מאנית שימשו, בנוסף להיותם רופאים, גם כיועצים פוליטיים, דיפלומטיים, אנשי עסקים ובנקאים.
כלכלנים בולטים
העברי הראשון שהתבלט ופעל ככלכלן היה יוסף ומאז ועד ימינו בני ישראל התבלטו מאוד בתחום הכלכלה. היהודים שרתו שליטים רבים בתחום הכספים והכלכלה ובין זוכי פרס נובל לכלכלה חלקם של בעלי המוצא היהודים עובר את 40%, יותר מבכל תחום אחר. מדליית ג'ון בייטס קלארק היא פרס שמעניקה התאחדות הכלכלנים האמריקאית לכלכלן אמריקאי (או שעיקר עבודתו בארצות הברית) מתחת לגיל 40, שלדעת ההתאחדות תרם את התרומה הגדולה ביותר למחשבה ולידע הכלכלי. 65% מהזוכים במדליית ג'ון בייטס קלארק היו ממוצא יהודי - יהודי ארצות הברית מהווים פחות מ-2% מאוכלוסיית ארצות הברית. שליש (5 מתוך 15) מבין יושבי הראש של פדרל ריזרב, כולל שלושת האחרונים, הם ממוצא יהודי. רבע (3 מתוך 12) מנשיאי הבנק העולמי הם ממוצא יהודי, כולל הנשיא הראשון וגם שניים מתוך 11 יושבי הראש של קרן המטבע הבינלאומית.
שר האוצר הראשון של עיראק היה היהודי ששון חזקאל.
אנשי עסקים בולטים
יהודים רבים בלטו במהלך ההיסטוריה בתחומי המסחר והעסקים, הרבה מעבר לחלקם היחסי באוכלוסייה. ההצלחה העסקית של היהודים הוסיפה את הקנאה כמניע לאנטישמיות. התבלטות היהודים במסחר וצבירת עושר נעשו למרות מגבלות שהוטלו עליהם, למשל מיסים מיוחדים, מפעם לפעם גזילת רכושם וגירושם ממקומותיהם או מחיקת חובותיהם של השליטים ושל הלא יהודים. המלווה בריבית היהודי נמשל לספוג, שהשליטים טובלים בכסף נוצרי ולאחר מכן סוחטים אותו לתוך מטמונם.
בתל הנרי סטרוסברג כונה בארצות הגרמניות "מלך מסילות הברזל", הברון מוריס הירש סלל את מסילות הברזל באימפריה האוסטרו-הונגרית, משפחת פוליאקוב סללה מסילות ברזל באימפריה הרוסית, משפחת ברודסקי השתלטה על תעשיית הסוכר באימפריה הרוסית וכך עשתה משפחת ויסוצקי לגבי שיווק התה. ישראל פוזננסקי, שכונה "מלך הכותנה", הקים תאגיד ענק בלודז'.