cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרגובישטה (בולגריה)
כלכלה ותחבורה
51% מהתוצר המקומי הגולמי מגיעים ממסחר וקמעונאות, 13.4% מתעשייה, 10.2% מתחבורה ו-5% מחקלאות. למעלה ממחצית התמ"ג בתחום התעשייה מגיע מתעשיית המזון והטבק. הגידולים החקלאיים המרכזיים הם חיטה, שעורה, תירס, חמניות וענבים. כמו כן מגדלים צאן, בקר וחזירים לתעשיית הבשר והחלב. טרגובישטה מצויה על הכביש המהיר בין וארנה לסופיה ומקושרת לרשת כבישים בין עירוניים לערים הסמוכות. העיר מחוברת לרשת מסילות הברזל הבולגרית ותחנת הרכבת המרכזית בעיר מקושרת לקו הישיר סופיה – גורנה אוריאחוביצה - וארנה. כ-13 ק"מ מהעיר ממוקם נמל תעופה קטן המשמש לתעבורת נוסעים ותעבורת סחורות.
דמוגרפיה
אוכלוסיית טרגובישטה מצויה במגמת קיטון בשיעור שנתי של 5%, בשל אחוז תמותה הגדול מאחוז הילודה. 49.1% מהאוכלוסייה הם גברים ו-50.9% הן נשים. בראשית המאה ה-21 עמד שיעור האבטלה בטרגובישטה על 28.4%.
אקלים
בטרגובשיטה שורר אקלים ממוזג. הטמפרטורה שנתית הממוצעת היא 10.7oc וכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 585 מילימטרים. מהירות הרוח הממוצעת היא בין 4 ל-5 מטר לשנייה.
הקהילה היהודית
בטרגובישטה התגוררה קהילה יהודית קטנה בת כמה עשרות נפשות. הקהילה לא נכללה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה. לאחר מלחמת העולם השנייה עלו מרבית יהודי העיר למדינת ישראל. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובטרגובישטה נמנו 9 יהודים. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
מדעי המשטרה
מדעי המשטרה הוא שם כולל לשיטות מחקר מדעיות הקשורות לעבודת המשטרה. תחת שם זה ניתן למנות מחקרים מתחומי הקרימינולוגיה, שיטות של זיהוי פלילי, אבחונים פסיכולוגיים ופסיכיאטריים, משפטים, פנולוגיה ועוד. במדעי המשטרה כלולים הן מדעים מדויקים והן מדעי החברה.
הממלכה המאוחדת
מדעי המשטרה מפותחים במיוחד בבריטניה. רשויות החוק פיתחו מערכת ממוחשבת לאומית למלחמה בפשע, ובה נתונים רבים אודות עבריינים, כלי רכב ורכוש.
כמו כן פותח מאגר נתונים ובו כ-3.4 מיליון טביעות אצבע ונתוני DNA, הנמצא בשימוש משטרת בריטניה. בכל חודש נשלפות כ-3,000 התאמות מהמאגר.
בתחום התנועה, המשטרה פיתחה מגוון רחב של טכנולוגיות כדי להתמודד עם מהירות מופרזת, נהיגה בשכרות ועבירות תנועה נוספות.
בנגלדש
בשנת 2003 נחנכה המחלקה לקרימינולוגיה ומדעי המשטרה באוניברסיטת דאקה.
נבחרת פקיסטן בכדורסל
נבחרת פקיסטן בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של פקיסטן.
נבחרת פקיסטן היא מנבחרות הכדורסל החלשות באסיה. היא השתתפה עשר פעמים באליפות אסיה בכדורסל, האחרונה שבהן ב-1993. הישג השיא שלה הוא המקום השישי בשנת 1979.
נבחרת פקיסטן מעולם לא העפילה למשחקים האולימפיים או לאליפות העולם בכדורסל.
Mayday
Mayday (נהגה: "מֶיידֶיי") הוא אות מצוקה בינלאומי הנשלח באמצעות רדיו ומשמש להתריע על סכנת חיים לנמצאים על כלי שיט או כלי טיס. השומע קריאת חירום זו נדרש להגיע מיד לקורא הנמצא במצוקה ולסייע להצלת חיי הנמצאים על כלי השיט או כלי הטיס. קריאה זו זהה לשימוש בקריאה SOS בקוד מורס.
מקור המונח
ישנה סברה כי מקור המונח במשפט הצרפתי: venez m'aider - "בואו לעזרתי".
שימוש
בעת מצוקה נעשה שימוש בקריאה שלוש פעמים: Mayday Mayday Mayday וזאת על מנת למנוע מצב בו מילים דומות נשמעות כמו הקריאה לעזרה.
בקריאה יעשה שימוש כאשר יש סכנת חיים לנמצאים על כלי השייט או כלי הטיס כגון במקרה של סכנת טביעה, שרפה וכדומה.
היסטוריה
המונח הוצע על ידי פרדריק סטנלי מוקפורד בשנת 1923. מוקפורד היה בקר אווירי בנמל התעופה קרוידון שבלונדון והתבקש למצוא קריאת מצוקה אשר תשמש את הטייסים ואשר תובן לכולם. מרבית הטיסות שעברו דרך שדה תעופה זה באותה עת הגיעו משדה התעופה לה בורז'ה שבפריז ולכן בחר מוקפורד את הביטוי בצרפתית.
השימוש הראשון בביטוי אירע בשנת 1927 וניתן לו תוקף רשמי בשנת 1948.
דע מה שתשיב לעצמך
דע מה שתשיב לעצמך הוא ספר שכתב הרב זאב קרוב ומיועד לבני נוער, ועוסק בעיון ביסודות אמונה והשקפה לאור שאלות בדורנו. וביחס לתהליך שיבת עם ישראל לארצו בתקופה זו.
הספר
מטרתו של הספר היא לפתוח פתח לכניסה לעולם האמונה - הפרטי והלאומי, מחד גיסא, ולסכם ולגבש את הדברים עבור אלו שכבר נמצאים בעומק "עולמה של תורה" - מאידך גיסא. הרב קרוב כותב בהקדמה לספר, שהחליט לכתוב את הספר בעקבות מחסור בספרי אמונה המיועדים לבני נוער שנכתבו ברוחם של המהר"ל והרב קוק. הוא מתייחד בבירור נושאי היסוד על פי דברי המהר"ל והרב קוק באופן המונגש גם לאלו שאינם רגילים לעסוק בדבריהם העמוקים.
הספר מבוסס על שיעורים רבים שהעביר בישיבת ההסדר קרני שומרון ובמקומות נוספים, וכתוב בשפה פשוטה ומתאימה לבני נוער. הוא עוסק בשאלות רבות שנשאלות בדורנו, הן בענייני האמונה ועבודת ה' הפרטית של כל אדם לעצמו, והן בהסתכלות הלאומית הכללית בחזרת עם ישראל לשלוט בארצו לאחר אלפיים שנות גלות. הוא יצא לאור בהוצאת קורן בעזרת מייסדה ר' אליהו קורן, שהוא סביו של הרב קרוב. הספר קיבל את הסכמותיהם של ראש ישיבת כפר הרואה, הרב משה צבי נריה ושל ראש ישיבת מרכז הרב, שבה למד הרב קרוב, הרב אברהם שפירא, ונמכר ביותר מ-160 אלך עותקים.
Vi
vi (קיצור של המילה האנגלית "visual", "חזותי") הוא עורך טקסט נפוץ בסביבת יוניקס. בניגוד לרוב עורכי הטקסט הוא מתאפיין בכך שיש לו מצב עריכה נפרד ממצב הכנסה (כתיבה). גרסתו הראשונה נכתבה בברקלי (כחלק מ-BSD) על ידי ביל ג'וי בשנת 1976. בהמשך נוצרו לו גרסאות רבות. הנפוצה שבהם כיום היא Vim (קיצור של "Vi IMproved" - "vi משופר").
גרסאות נוספות של vi:
Vi, בנוסף ל-Emacs הם עורכי טקסט נפוצים מאוד בסביבת יוניקס. היריבות בין משתמשי שני עורכי הטקסט הייתה כבר לשם דבר.
גילי מוסינזון
גיל משה (גילי) מוסינזון (נולד ב-29 בספטמבר 1978) הוא כדורסלן עבר ישראלי ומפיק סרטי פורנוגרפיה.
ביוגרפיה
מוסינזון הוא בנו של הסופר יגאל מוסינזון, ובנה של היוצרת והמורה לאמנות חנה מוסינזון. אחיה של רנן מוסינזון, פעילה חברתית ואשת תקשורת, הגדולה ממנו בשנה. גילי הוא בוגר תיכון עירוני ה' בתל אביב ובוגר לימודי מאמני - כדורסל בווינגייט. היה נשוי בעבר ומנישואים אלו נולדו תאומים. בן דודן של ורד מוסנזון, משוררת וקופירייטרית, והסופרת דבורה עומר.
מוסינזון החל לשחק בקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב בעונת, שבסיומה ירדה לליגה השנייה. במהלך עונת סבל מפציעה בברכו, שהשביתה אותו מפעילות ספורטיבית לשנתיים.
ב-2002 חזר מוסינזון להפועל תל אביב, אך סיים את העונה ברמת השרון. אחרי עונה אחת במכבי ראשון לציון חזר לסיבוב שלישי בהפועל, שנמשך שתי עונות. ב-2006 שוחרר מהקבוצה, יחד עם יתר שחקניה הבכירים, עקב המשבר הניהולי שחוותה, ושהביא גם לירידתה הוולונטרית לליגה הלאומית.
מוסינזון היה אמור לפתוח את עונת בהפועל גלבוע/עפולה, אך נפצע ולא פתח את העונה. כשהחלים מפציעתו, חתם בהפועל גליל עליון. בעונת שב למכבי ראשון לציון, וחרף פתיחה מוצלחת של העונה, הושעה לאחר שהסתכסך עם המאמן מיקי דורסמן ועל אף זאת נבחר בסוף העונה ל"מלך הסלים הישראלי" (באתר "ספסל"). בסיום עונה זו הצטרף לקבוצת הפועל גליל עליון/קצרין מהליגה הארצית, אך לא הספיק לשחק בשורותיה. לאחר שהתברר כי הוא סובל מקרע במניסקוס, החליט לקחת חופש מכדורסל ולא לעבור סדרת ניתוחים נוספת. בעונת 2012–2013 החלים מהפציעה וחתם בקבוצת אליצור יבנה מהליגה הלאומית, אך כעבור כמה חודשים עזב את הקבוצה וחתם באליצור אשקלון מליגת העל, וכעבור כמה חודשים שוחרר עקב התנהגותו, אך לאחר כחודש חתם בשנית בקבוצה עד לסיום העונה.
ב-25 בפברואר 2013 הסתבך מוסינזון בתקרית בסיום משחקה של קבוצתו מול הפועל ירושלים. בסיום משחק זה, בו הפסידה קבוצתו, זרק מוסינזון כדור על מאמנה של ירושלים, שרון דרוקר, וכן התעמת עם מאמן הכושר של הקבוצה. בעקבות האירוע, הושעה מוסינזון עד לסיום העונה.
ב-23 בספטמבר 2013 חתם מוסינזון במכבי קריית גת מהליגה הארצית. בסיום העונה עלתה הקבוצה לליגה הלאומית. ב-1 בספטמבר 2014 חתם מוסינזון במכבי בת ים מהליגה הארצית.
בשנים האחרונות מאמן בליגת המכללות לכדורסל ומאמן את נבחרת הכדורסל של מכללת שנקר.
בשנת 2023 חזר גילי מוסינזון לשחק כדורסל במדי אליצור גבעתיים מהליגה הארצית.
נבחרת ישראל
מוסינזון שיחק בנבחרת הנוער ב-1996 ובנבחרת העתודה שהגיעה למקום העשירי באליפות אירופה בשנת 1998. הוא רשם הופעה אחת במדי הנבחרת הבוגרת, במשחק מול נבחרת דנמרק בשנת 2002.
בטלוויזיה
פרט לכדורסל ופרשנות ספורט בטלוויזיה, עוסק מוסינזון כתחביב במוזיקה (למד פסנתר אצל פרופ' ישראלה מרגלית אלמנתו של השחקן מאיר מרגלית) ובדוגמנות, והשתתף במספר תוכניות טלוויזיה. הוא מחברי להקת "הירקון 70", בה הוא מנגן על קלידים ושר ראפ. בשנת 2005 הנחה את פינת המוזיקה בתוכנית "זמן תרבות" בטלוויזיה החינוכית, וב-2006 היה אחד המשתתפים בתוכנית הכישרונות של ערוץ 10, "דה שואו", שירדה מהמסכים לאחר פרקים ספורים.
מוסינזון הוזכר לא פעם בסדרת הטלוויזיה "הרצועה", כיריבו של קפטן סלומוניקו, ואף השתתף בפרק סיום העונה השלישית.
בעונת 2010/11, שימש מגיש במגזין הכדורסל חמישיות בערוץ הספורט.
בשנת 2012 השתתף מוסינזון בעונה השביעית של תוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים" לצד הרקדנית אנסטסיה שפירו. השניים הודחו בהדחה הראשונה.
ב-2013 השתתף בתוכנית "מה שקורה באילת VIP" אשר משודרת בערוץ 24.
בשנת 2020 השתתף בעונה השנייה של נינג'ה ישראל VIP במקצה 2 והגיע למקום התשיעי.
פורנוגרפיה
בעשור השני של המאה ה-21 החל להפיק סרטי פורנוגרפיה.
חיים אישיים
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב במקום התשיעי ברשימת מפלגת "ארץ חדשה".
בספטמבר 2013 התחתן עם האמנית נירית אהרוני ברהאמס, אך לאחר מספר חודשים, השניים התגרשו.
במאי 2015 יצא מהארון בדף הפייסבוק שלו כביסקסואל. בדבריו תקף את ההומופוביה הקשה בספורט, המונעת מספורטאים לצאת מהארון. החזיק במערכת יחסים עם הדוגמנית סתיו סטרשקו. בנובמבר 2015 יצא עם המגישה שלמור שטרוזמן. ביולי 2019 פרסם שיצא גם עם הזמרת דנה אינטרנשיונל, המנחה אסי עזר והשחקנית רונה לי שמעון. אינטרנשיונל הכחישה זאת.
מתגורר בתל אביב.
סיכון מחושב
סיכון מחושב (באנגלית: Dangerous Minds) הוא סרט דרמה משנת 1995 בבימויו של ג'ון סמית' ובכיכובה של מישל פייפר.
תקציר העלילה
לואן ג'ונסון (מישל פייפר) היא חיילת מארינס לשעבר אשר עשתה הסבה להוראה, ומעוניינת לעבוד כמורה מחליפה. להפתעתה היא מתקבלת לעבודה כמורה במשרה מלאה בתוכנית "אקדמיה" לתלמידים מרקע חברתי וכלכלי קשה. היא מגיעה חדורת מוטיבציה לתפקיד, על אף הקושי שכיתה מסוג זה טומנת בחובה. עם הגעתה לכיתה היא אינה מצליחה להשתלט על התלמידים שעושים הכל על מנת לשבור את רוחה, כשם שעשו עם קודמותיה לתפקיד. במקום להישבר, היא קוראת ספרים בניסיון למצוא בהן דרכים להתגבר על הבעיה. היא משתמשת בשיטות בלתי מקובלות בהוראה על מנת למשוך את תשומת לבם של התלמידים: חלוקת ממתקים למשיבים תשובות נכונות, קיום תחרות דילן-דילן, שיעור קרטה, הבטחה לביקור בלונה פארק במקרה של הצלחה בלימודים, ביקורים אישיים בבתי התלמידים וכדומה, וכך היא זוכה באמונם. חרף גינוי מנהל בית הספר את שיטות הוראתה, לואן מתעלמת מהנהלים הרשמיים וממשיכה בדרכה. היא מלמדת אותם ספרות ושירה, ומלמדת אותם לאהוב זאת ואף ללכת לספריה ולקרוא באופן עצמאי. היא מעודדת אותם להאמין בעצמם בעקביות, והיא מדגישה בפניהם שציון "A" כבר ניתן להם ועליהם רק לשמור עליו.
לצד הצלחתה נתקלת לואן גם בקשיים. אמם של שני אחים בכיתתה אוסרת עליהם לבוא לבית הספר מכיוון שהחלו להשקיע בלימודיהם במקום לעזור בתשלום חשבונות הבית; תלמידה נוספת נכנסת להריון ומכוונת על ידי ההנהלה לעזוב לבית ספר לאמהות, על אף שהיא מבריקה לטענתה של לואן; והיא נאלצת להתמודד עם אמיליו, אחד התלמידים המשפיעים ביותר בכיתה, שהתחיל לצאת עם תלמידה מהכיתה שלא מזמן נפרדה מאסיר שהשתחרר זה עתה מהכלא ובא לנקום בו על כך שלקח לו אותה. כשנודע ללואן שאסון בפתח, היא לוקחת את אמיליו אליה הביתה ומשכנעת אותו לפנות למנהל ובכך "להציל אותו מהחיים של עצמו" וממה שתכנן- להרוג אותו לפני שהוא יעשה זאת לפניו. אמיליו משתכנע, נכנס לחדר המנהל, שמסלק אותו מכיוון שלא דפק קודם בדלת. אמיליו נרצח ולואן נשברת. היא מחליטה לעזוב, כי לא מצליחה להתגבר על רצף האירועים. התלמידים מתחננים בפניה שתישאר ומדגישים בפניה שהיא האור שלהם ושהם צריכים אותה ולבסוף היא משתכנעת ונשארת.
פסקול
שיר הנושא מהסרט, "Gangsta's Paradise" ("גן עדן של גנגסטרים") של Coolio, זכה בפרס גראמי בקטגוריית שירי ראפ.
משכן שילה (עלון שבת)
מבנה כתב העת ומרכיביו
הגיליון מודפס ב-64 עמודי צבע מלא (בגודל A4) על נייר כרומו, והוא כולל דברי תורה, הגות, הלכה, מוסר ויראת שמים, חידונים, סיפורים (קצרים ובהמשכים), קומיקסים ועוד.
הגיליון הוא כעין חוברת לימוד, כשבחציו הראשון בעיקר דברי התורה, ההגות וההלכה, ובחציו השני סיפורים ומיניהם וחידונים.
הגיליון משמר את המורשת ההלכתית של יהדות עדות המזרח ותימן בכך שמפרסם ליקוטים מדבריהם שאינם מצויים, אך מתפרסמים בו גם דברי רבנים מעדות אחרות. פינת הלכה בלווי חידות (מתוך כתבי הרב עובדיה יוסף), כותב הרב בנימין חותה.
מדור אחד מרכז דברי תורה קצרים, דבר תורה אחד לכל אחת מסעודות השבת. לידו מדור המרכז הלכות קצרות, לכל אחת מסעודות השבת.
בגיליון מספר סיפורי קומיקס בהמשכים, ע"פ סיפורי הרב אהרן מרגלית, נתנאל ובת-אל אפשטיין ועוד.
הגיליון מכיל "סיפורי צדיקים" קצרים, המיועדים (לפי הכתוב בגיליון) לקריאה לילדים לפני השינה, בכל גיליון סיפור לכל אחד מלילות השבוע.
הפצה
בשונה מעלוני בית הכנסת, במשכן שילה אין פרסומות והמימון בא בעיקר מתרומות, וגם מהקדשות שמודפסות בתחתית כל עמוד ובשני העמודים שבסוף הגיליון (לעילוי נשמה, לרפואה ועוד).
לגיליון אין מינוי, אלא מפיצים. אנשים המעוניינים להפיץ את הגיליון בשכונתם, תורמים למערכת הגיליון סכום סמלי ומקבלים בכל שבוע מספר גליונות לחלוקה.
שלמה עמר
שלמה עמר (נולד ב-24 בנובמבר 1935) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם המערך.
ביוגרפיה
עמר נולד בחיפה ב-1935. ב-1950 התחיל לעבוד בקואופרטיב "אגד", ובמשך השנים מילא תפקידים מנהליים בקואופרטיב, וכן שימש יושב-ראש מזכירות "אגד".
כיהן בכנסת ה-11 מטעם מפלגת יחד והמערך. לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, נבחר עמר למקום ה-41 ברשימת המערך לכנסת, ועם זכייתה של הרשימה ב-39 מנדטים לא שב אל המשכן.
ב-1985 ביקש היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר מוועדת הכנסת להסיר את חסינותו של עמר, כדי שניתן יהיה להעמידו בגין עבירה על חוק האזנת סתר. הוועדה סירבה. שניים משותפיו של עמר לעבירה זו נשפטו והורשעו.
ב-1983 נקרא שלמה עמר לשירות מילואים בלבנון. כדי להתחמק מהחובה, סידר עמר עבודה באגד לאלברט אזולאי, והלה דאג לשחרר אותו. לאחר מכן, כאשר פוטר אזולאי, הוא נקם בעמר על ידי הדלפת הסיפור לעיתונות. נפתחה חקירת מצ"ח. בינואר 1986, בעיצומה של החקירה, זימן רם כספי, עורך הדין שייצג את עמר, את גיבורי הפרשה לפגישה במשרדי עורך הדין יגאל ארנון. במהלך הפגישה, שכונתה לימים "הפגישה הלילית", ניסה כספי לשכנע את אזולאי שלא להעיד נגד עמר. פסק הדין בפרשה ניתן ב-1989. עמר, אזולאי, כספי וארנון, ושלושה נאשמים אחרים, הורשעו. עמר נידון לארבעה חודשי עבודות שירות, כספי לשמונה חודשי מאסר על תנאי, וארנון נקנס אך זוכה בבית המשפט העליון.
שי קקון
שי קקון (נולדה ב-5 בנובמבר 2002) היא שייטת ישראלית. ייצגה את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020). המאמן האישי והקבוצתי שלה הוא ארז אליהו.
ביוגרפיה
קקון נולדה בשנת 2002 והיא מתגוררת בחדרה. למדה בתיכון חדרה. היא החלה ללמוד שיט תחרותי בגיל 10 בקייטנה ימית בשדות ים.
קקון הייתה אלופת ישראל לנוער בשיט תחרותי, בין השנים 2016–2020, ואלופת ישראל לבוגרות, בין השנים 2018–2021. היא אלופת העולם לנוער בלייזר 4.7 לשנת 2017. בשנת 2018 היא זכתה בתואר סגנית אלופת אירופה לנוער עד גיל 17 בלייזר רדיאל. שנתיים לאחר מכן, היא זכתה במדליית ארד באליפות העולם לנוער עד גיל 19.
קקון ייצגה את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020) בדגם לייזר רדיאל וסיימה במקום ה-30.
באליפות העולם שהתקיימה בעומאן בדצמבר 2021 הגיעה למקום ה-22, כשזוהי אליפות העולם הראשונה שלה לבוגרות.
אחרי החגים (ספר)
זהו רומן הבכורה של קנז. הוא עוסק בחיי משפחת וייס במושבה ותיקה בשרון בשנות שלטון המנדט הבריטי, מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 ועד סוף 1947. שתי גיבורות הרומן הן האחיות ריבה ובת שבע וסביבן בני משפחתם, כשכולם מסוכסכים בינם ובין עצמם ומצפים לשינוי שאינו בא. הספר נכתב במהלך כמה שבועות או כמה חודשים בשנת 1963 או ב-1964.
שם הספר
רוב המבקרים רואים בשם הספר את המשמעות הרווחת של הביטוי "אחרי החגים", בבחינת הבטחה ותקווה חסרת ממשות לשינוי שיבוא בעתיד הקרוב. הספר מסתיים במחשבותיו של המורה ברוכוב: "עתה ידע כי לעולם לא יכתוב את השיר. ... הקיץ כלה והחורף מתמהמה. העצים בחצרה של נחמה כבר השירו את פרי הגויאבה – שריחה כריח הסתיו. הדרכים מלאו אבק ובפרדסים ממתין הפרי לקטיף. אולם הגשם יבוא אחרי החגים. הוא יזלוג מגגות הבתים, ישטוף את החלונות ואת הברושים הזקנים שליד הגדרות, יַקוה שלוליות בצדי הדרכים. ובלילות יטרדו המרזבים.".
חלק ראשון: רחוב הרכבת
משפחת וייס מגיעה למושבה לאחר שעלתה מאירופה. האב רוכש בית ברחוב הרכבת שהיא דרך בין שדות ופרדסים והבית שבה הוא בית בודד בלב פרדסים. מיד לאחר רכישת הבית קונה האב, חיים, גם פרדס מניב. הוא לוקח את ברוך החסון כמשגיח בפרדס. הפרדס זוכה להצלחה חקלאית ומסחרית ווייס רוכש פרדסים נוספים. האחיות ריבה ובת שבע כבולות אחת אל השנייה ואל הוריהן ביחסי אהבה-שנאה. הן אינן יוצאות לעבוד, מבלות את זמנן בקריאת רומאנים ומלגלגות על כל אורחי המשפחה והמחזרים. ברכה וייס נפטרת לאחר מחלה. המורה ברוכוב, המאוהב בבת שבע, מחזר אחר הדסה פרידמן והם מתחתנים.
חלק שני: רחוב המיסדים
לאחר שברוך נרצח על ידי ערביי האזור כנקמה על שאנס רועה-ילדה, מאבד חיים וייס עניין בפרדס. הרצח "שבר בליבו שבר גדול.". הוא עובר עם שתי בנותיו לבית הגדול שרכש ברחובה הראשי של המושבה. הוא ממשיך בתהליך חזרה בתשובה שבו החל לאחר פטירת אשתו ברכה ונישא בשנית לחסידה הדתיה. בבית נפערים סדקים גדולים ונושר הטיח. חסידה, השנואה על ידי האחיות המאשימות אותה בקלפטומניה, מחזיקה את משק הבית בבית החדש ומארגנת את שיפוצו. בת שבע שלאנגפוס סידר לה עבודה בבנק מתאהבת בנחום שלומי, אך אביה מסכל בבוטות את הקשר הרומנטי והשנאה בבית הולכת ומתגברת.
מיקום העלילה
רוב החוקרים מייחסים את מיקום העלילה לפתח תקווה, שבה גדל קנז. יפה ברלוביץ, ילידת פתח תקווה ובת גילו של קנז, ממקמת את רחוב הרכבת שברומן ברחוב הרכבת שבצפון פתח תקווה ומזהה מקומות נוספים בפתח תקווה כגון: השוק הגדול, בית הכנסת הגדול, מגדל המים ועוד.
עם יציאת הספר ב-1964
הספר התקבל בביקורות מעורבות. המבקר יוסף שה-לבן פסל את הספר בשל "סיבות מוסריות-תימאטיות", גם שושנה שרירא ביקרה את הספר מסיבות מוסריות ואידאולוגיות וכמוה גם רבקה גורפיין. לעומתם, בחר נתן זך, מהבולטים בשדה הספרותי הישראלי באותה עת, בספר כדוגמה ל"מיטבה של הפרוזה החדשה". רוב המבקרים מצאו עניין רב ברומן וקיבלוהו באופן חיובי.
רבקה גורפיין ראתה בקנז כמצטרף למשמרת הסופרים החדשה בספרות העברית. היא כתבה: "למרות כל הסממנים הריאליים, הרי שלפנינו ספר שהוא שבעיקרו סמלי. מסופר בו על אנשים המונעים על ידי כוחות אירציונליים הקובעים את חייהם, את ניוונם, את מותם – בלי שמולם יתייצב מוסר, דת, שכל, גינוני החברה,". גורפיין מבקרת את קנז כי על אף כישרונו הניכר הוא בעל "אידאולוגיה שחורה" ועוסק רק בדמוניות ובכוחות ההרס המתרקמים באדם עצמו ובין איש לרעהו.
שושנה שרירא מוצאת בספר פגמים מוסריים ולאומיים. היא כותבת: "הוא מטיל אותם ואת יצריהם לתוך שטף החיים המושבתיים המוגנים כהלכה על ידי הוועד הלאומי והמוסדות העליונים: ... ולא במקרה כל יצר בא על פורקנו בלי שיבלמוהו, בלי שיעצרו בעדו. איש ואישה בלי רגשות ובלי אהבה משגיבה – משהו גויי לחלוטין ... היא אף מבקרת את קנז על כך שלטענתה הופך את היהודים לאלימים ואת הערבים לקרבנות: "ומסתבר שהיסוד היהודי הוא האלים כלפי היסוד הנכרי. במקרה זה – הערבי. שומו שמיים, יהודים בתקופת המנדט הטהורה והחלוצית מפתים ואונסים לאור היום."
ביקורתו של אלי שביד היא מעורבת. מצד אחד הוא טוען כי קיים אי-רצון של הקורא להמשיך ולקרוא בספר כיוון שפעולת הגיבורים בתוך מעגל העלילה נעדרת מוטיב גלוי שאפשר להיאחז בו ולבוא לידי הערכה על זהותם האישית. הם אינם משתפים את הקורא ברגשותיהם "ועל כן אי אפשר להשתתף אתם בעולמם". אולם בקריאה נוספת הוא מוצא כי גיבורי הרומן נאבקים על מוטיב כלשהם בחייהם. "הם משתדלים מאוד להיות אנשים נורמליים, היינו לחדור אל חוג הבנתו והשתתפותו של הזולת. אלא שהם נכשלים במאבקם, וכישלונם מוטבע בהם מן הצעד הראשון. ... כוח רצונם להשליט את תודעת האחריות על עצמם הוא מועט מאוד. עד מהרה הם נכנעים, ... אולם אז ורק אז מתגלים הגיבורים כפי שהם באמת. המנומק בהתנהגותם אינו שייך להם. רק במה שמעבר למנומק הם שבים אל עצמותם.". שביד מזהה השפעה של סופרים אמריקאים בתיאורם את שקיעת דרום ארצות הברית וטוען כי קנז העתיק את ניסיון עולמם אל מציאותה של מושבה יהודית בארץ ישראל, "שכל אנשיה שוקעים הרחק מהתרחשותם של מאורעות היסטוריים ומפעלתנותם של חיי חברה וחיי כלכלה וחיי רוח", אך תוהה: "אבל האם אפשר להעתיק דרך תיאור ודרך הסתכלות שעוצבו באווירה כל כך מיוחדת, למציאות שלפחות מלכתחילה התפתחה אחרת לגמרי?".
בשנים מאוחרות יותר
ב-1978 טען דן עומר כי "אחרי החגים" הוא רומן "מן המעולים והפשוטים שנכתבו במהלך שנות המדינה".
גרשון שקד כתב ב-1980 כי "הניגוד שבין משפחת וייס, הזרה מקרוב באה אל המושבה הקטנה, ובין משפחת פרידמן והמורה ברוכוב הוא ניגוד שבין תשוקה, טירוף ומוות ובין ניסיון להסתגלות למצבים אנושיים.". שקד התייחס ב-1998 ל"אחרי החגים" בהשוואה ליצירות אחרות של קנז, כגון "מומנט מוסיקלי" ו"התגנבות יחידים" שבהן מתוארות דמויות צעירות "שייסורי המין ואכזבות הקיום עדיין לפניהם. ... הדמויות בנובלות אחרי החגים והאשה הגדולה מן החלומות הן כבר לאחר יאוש, והמציאות האלימה חוזרת ומוכיחה להן שהעתיד צופן מה שנגזר עליהן משכבר בילדותן.".
יפה ברלוביץ רואה ברומן גם את שקיעתה של המושבה. היא טוענת שקנז "מצטרף ביצירתו זו לז'אנר ספרותי ישראלי שהחל להופיע בראשית שנות החמישים והתפתח בשנות השישים, ואפשר למיינו תחת הכותרת "הקינה על ארץ ישראל שאבדה".
כמו שביד ב-1964, כך גם עמוס עוז טען ב-2012 כי כבר ב"אחרי החגים" "ניכר איזה יסוד ויליאם-פוקנרי בתיאורי המושבה הקפוצה, המתחסדת, הצדקנית והרוחשת סודות אפלים עד סף גילוי העריות. אבל האכזריות שבתיאור, באחרי החגים ובספרים אחרים, מהולה אצל קנז בחמלה דקה.".
תרגום
ב-1987 יצא הספר לאור בתרגום לאנגלית: "After the holidays", בהוצאת Harcourt Brace Jovanovich שבסן דייגו, בתרגומה של דליה בילו. ב-1998 יצא הספר לאור בתרגום לגרמנית: "Nach den Feiertagen", בהוצאת Suhrkamp שבפרנקפורט, בתרגומה של אנה בירקנהאור.
עיבודים לתיאטרון ולקולנוע
ב-1989 הועלה עיבוד הספר למחזה לתיאטרון ב, לפי עיבוד של שמואל הספרי ובבימויו של אהרן אלמוג. השחקנים: יוסי גרבר (חיים), שלומית אדר (ברכה), רבקה נוימן (בת שבע), סנדרה שדה (ריבה), זהרירה חריפאי (חסידה), ענת מנדלסון (הדסה), יוסי קאנץ (ברוכוב), אבינועם מור חיים (פרידמן), רוברטו פולק (לאנגפוס), זארה ותניאן (ברוך) ואסתר גרינברג (נחמה).
ב-1994 יצא למסכים סרט הקולנוע הישראלי, "אחרי החגים, לפי תסריט ובבימויו של אמנון רובינשטיין, עם גדליה בסר (חיים), חגית דסברג (ריבה) ומיכאלה עשת (בת שבע) בתפקידים הראשיים. בתפקידי משנה: יהודית סולה (ברכה), מרים גבריאלי (חסידה), צחי נוי (לאנגפוס), טובה פרדו (גב' לאנגפוס), רוברטו פולק (ברוכוב), גיליה שטרן (הדסה), איצ'ו אביטל (נחום שלומי), פיני מיטלמן (ברוך), רות גלר (נחמה), ליאת ביין (מאשה הרשקוביץ), שמואל וולף (הרשקוביץ), שרלי אברג'יל (פועל).
מערכת הדודקאנס במלחמת העולם השנייה
מערכת הדודקאנס במלחמת העולם השנייה (בין 8 בספטמבר 1943 ל-22 בנובמבר 1943) הייתה ניסיון של בעלות הברית להשתלט על איי הדודקאנס הנמצאים בדרום הים האגאי. האיים הוחזקו בידי איטליה, ועם כניעתה לבעלות הברית בספטמבר 1943, נוצרה הזדמנות לשני הצדדים הלוחמים לתפוס את האיים ולהחזיק בהם. וינסטון צ'רצ'יל דחף לפעולה וראה בתפיסת האיים הזדמנות לדחיקת רגלי הגרמנים מהאזור, תוך שימוש באיים כבסיס לפעולות אוויריות וימיות נגד הגרמנים בבלקן. אנשי הפיקוד העליון של בעלות הברית, ובמיוחד דווייט אייזנהאואר, התנגדו למבצע וסברו כי יש להקצות את מרב המשאבים לפלישה המתוכננת לנורמנדי. כאשר החלה הלחימה, היו הגרמנים נחושים להחזיק באיים, ובעלות הברית יצאו למבצע בכוחות חסרים וללא חיפוי אווירי מספיק. הניסיון כשל, ובתוך חודשיים וחצי נפלו כל איי הדודקאנס לידי הגרמנים, תוך אבדות קשות לבעלות הברית בכוח אדם ובציוד. המערכה נחשבת לאחד הניצחונות הגרמניים האחרונים במלחמה.
השליטה האיטלקית בדודקאנס וביוון
איי הדודקאנס שבדרום הים האגאי, שאוכלוסייתם יוונית אתנית, היו מאז המאה ה-16 בשליטת האימפריה העות'מאנית, ונכבשו על ידי איטליה, במלחמתה עם טורקיה, בשנת 1912. איטליה הפכה את האיים האלו לבסיסי צבא, אוויר וצי, ששימשו מוקד לשאיפות ההתפשטות של איטליה הפשיסטית באזור מזרח הים התיכון. רודוס, הגדול שבאיי דודקאנס, היה בסיס ימי עיקרי של האיטלקים, והאי לרוס, שבו שכן נמל מים עמוקים טבעי, בוצר אף הוא, והיה לבסיס ימי ואווירי, שכונה על ידי מוסוליני "קורג'ידור של הים התיכון".
לאחר נפילת יוון, עם ההתערבות הגרמנית במלחמת איטליה–יוון באפריל 1941 ונפילת כרתים במאי 1941, שימשו יוון ואייה כבסיסים לצבאות גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית. שטחה של יוון חולק בין גרמניה, איטליה, ובולגריה שקיבלה אף היא רצועה בצפון יוון.
הרקע לפלישה והוויכוח האסטרטגי
תבוסת מדינות הציר במערכה בצפון אפריקה באוקטובר 1942, הסיטה את מוקד ההתעניינות של בעלות הברית המערביות, בריטניה וארצות הברית אל עבר השטחים שבשליטת איטליה במזרח הים התיכון. נפילת המשטר הפאשיסטי ביולי 1943 נראתה כהזדמנות טובה להשתלט על כל השטחים שהחזיקו האיטלקים, לרבות איי הדודקאנס.
בשלב זה היו חילוקי דעות אסטרטגיים עמוקים בין צ'רצ'יל ובין האמריקנים, ובראשם אייזנהאואר. האסטרטגיה הבריטית המסורתית במלחמה ביבשת אירופה, הייתה להחליש אותו באמצעות שימוש בכוח ימי, ולתקוף ב"בטן הרכה", במקום בעל חשיבות אסטרטגית משנית. בשיטה זו האויב מוחלש לאטו. כך, למשל, הגה צ'רצ'יל במלחמת העולם הראשונה את הפלישה לגליפולי, מתוך רצון להביא לפריצת דרך, ולהחלשת מעצמות המרכז, בעת שהחזית בצרפת ובבלגיה הייתה שקועה במלחמת חפירות ללא מוצא. צ'רצ'יל ראה בפלישה לאיטליה ובמבצעים בבלקנים משום מעקף אסטרטגי מסוג זה. הרעיון היה להכות בגרמנים במקום אליו קווי התקשורת והאספקה משובשים, ובו ריכוז מתאים של כוח ימי ואווירי יכול ליצור עליונות אף ביבשה. אייזנהאואר, לעומתו, סבר שיש לרכז מאמץ עיקרי בתקיפת החוף הצרפתי המבוצר, ואין להחליש את המאמץ העיקרי, שיגיע לשיאו בפלישה לנורמנדי, על ידי הסטת כוחות לחזיתות משניות.
בחזית הדודקאנס ראה צ'רצ'יל חשיבות מרובה. לדעתו, כיבוש הדודקאנס, והשתלטות על מרחב הים האגאי, עשויים היו להביא להצטרפותה של טורקיה הנייטרלית למלחמה, לצד בעלות הברית. התועלת האסטרטגית העשויה לקום מכך הייתה עצומה - פריצת מעבר יבשתי אל ברית המועצות, במקום להסתכן בשיירות הימיות הארוכות אל מורמנסק או בדרך החתחתים דרך המפרץ הפרסי ופרס. ברית המועצות, על אף הישגיה בקרב סטלינגרד בסוף 1942 ותחילת 1943, והצלחתה בקרב קורסק ביולי של שנה זו, עדיין נזקקה לחימוש ולאספקה שהופנו אליה מן המערב במאמצים גדולים. בוועידת קזבלנקה ניתן האישור להכנת התוכניות לכיבוש הדודקאנס, וב-27 בינואר 1943 הורה צ'רצ'יל לאנשיו להתחיל בהכנות למבצע.
התוכניות, שכונו "מבצע אקולייד" (Accolade - תהילה), תוכננו למתקפה ישירה על רודוס וקרפתוס, עם כוחות בסדר גודל של שלוש דיוויזיות רגלים, בריגדה משוריינת, ויחידות עזר. הוחלט להתרכז בדודקאנס, ולנטוש את הרעיון לכבוש אף את כרתים, המבוצרת היטב, ובה חיל מצב גרמני. הבעיה העיקרית של המתכננים הייתה שאלת ההתמודדות אל מול הלופטוואפה שנהנה מעדיפות אווירית בזירה. הכוחות האוויריים של בעלות הברית בקפריסין ובמזרח התיכון הוסטו לתמיכה במבצע האסקי, הפלישה לסיציליה. לחץ אמריקאי הוביל להסטת כוחות ימיים דרושים ביותר, להכנות למבצע אוברלורד, הפלישה לנורמנדי, שעדיין היה מצוי בשלבי תכנון ומועדו המדויק עדיין לא נקבע. הפיקוד העליון האמריקני התייחס לתוכניות בחשדנות ובעוינות, וראה בהן בעיקר יתרונות פוליטיים לבריטניה במאזן הכוחות האירופי שלאחר המלחמה. אירועי חודש יולי 1943, נפילתו של מוסוליני שהביאה בעקבותיה את הכניעה האיטלקית, ופלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר, הביאו להסטה נוספת של כוחות מזירת הדודקאנס. היה ברור כי אם הבריטים חפצים בכיבוש הדודקאנס, יהיה עליהם לעשות זאת בעצמם. אך גם בכך עמד הפיקוד העליון של בעלות הברית בדרכן של תוכניותיו של צ'רצ'יל. הדיוויזיה ההודית ה-8 שאומנה לצורך המבצע מזה מספר חודשים וקיבלה כבר פקודת מבצע לפעול בדודקאנס ב-1 בספטמבר, נשלחה פתאום ב-26 באוגוסט אל בורמה, בפקודת ראשי המטות המשולבים. מפקד הצבא הבריטי במזרח התיכון, איש אמונו של צ'רצ'יל, הגנרל הנרי מייטלנד וילסון, לחץ לפעולה בכל מקרה. עמדה לרשותו רק הבריגדה ה-234, יחידה מיוחדת בשם קבוצת המדבר ארוכת הטווח, וכוחות ימיים ואוויריים מועטים ביותר.
לאחר הכניעה האיטלקית, פתח משטרו החדש של פייטרו באדוליו במגעים לשיתוף פעולה עם בעלות הברית, ובעת הכניעה ברור היה כי החיילים הנאמנים לבאדוליו יילחמו לצד בעלות הברית אם ייקראו לכך. לאחר הכניעה השתלטו הגרמנים על חלקי יוון היבשתית שהוחזקו על ידי איטליה, השתלטות שלוותה לעיתים בהתנגדות איטלקית, ולרוב במעשי זוועה ופשעי מלחמה של הגרמנים נגד האיטלקים שלחמו לצדם בעבר. ניתן היה לצפות שהאיטלקים המחזיקים באיי הדודקאנס המבוצרים יתנגדו בכוח לפלישה גרמנית, ויסייעו לבעלות הברית, אם מרגשות כעס או נקמה כלפי הגרמנים, ואם מחשש לגורל חבריהם ביבשת. ביום שלאחר פרסום דבר הכניעה האיטלקית, בשידור רדיו של אייזנהאואר ובאדוליו ב-8 בספטמבר, הורה צ'רצ'יל לווילסון: "זאת השעה להסתכן. אלתר והעז".
היערכות הכוחות והמאבק ברודוס
עם ההכרזה על הכניעה האיטלקית, היה ברצונם של אנשי חיל המצב האיטלקים בדודקאנס ללחום לצד בעלות הברית, או פשוט, להניח את נשקם ולשוב לבתיהם. הדבר לא היה פשוט. לצידם של 40,000 האיטלקים על האי, החזיקו הגרמנים חיל מצב. עם הידיעות על הכניעה האיטלקית, בתחילת ספטמבר 1943, תוגבר חיל המצב בכוח בן 7,000 חיילים, בפיקודו של גנרל לוטננט אולריך קלימן. רודוס הייתה המרכז האדמיניסטרטיבי של הדודקאנס, ועל אדמתה היו שלושה שדות תעופה צבאיים, שהפכו אותה למטרה נחשקת לשני הצבאות היריבים.
ב-8 בספטמבר נחתו כוחות בריטיים באי קסטלוריזו וחברו לחיל המצב האיטלקי שם. במהלך הימים שלאחר מכן תוגבר הכוח הבריטי באי. ב-10 בספטמבר הוצנחה ברודוס משלחת בריטית בת לוחמים אחדים, בפיקודו של רב-סרן ג'ורג' ג'ליקו, איש המבצעים המיוחדים ובנו של האדמירל ג'ון ג'ליקו שפיקד על הצי הבריטי בקרב יוטלנד במלחמת העולם הראשונה. מטרת המשלחת הייתה לחבור אל המפקד האיטלקי, האדמירל איניגו קמפיוני, ולשכנעו להצטרף אל כוחות בעלות הברית. חיל המצב האיטלקי מנה 40,000 לוחמים, ולו היה נלחם, היה סיכוי כי רודוס לא תיפול בידי הגרמנים. תגובתם המהירה של הגרמנים, וההעברה המהירה של כוחותיהם לרודוס סיכלה את המבצע. במהלך המהומה שחוללה הפלישה הגרמנית, והעימותים של הכוח הפולש עם חיל המצב האיטלקי, הצליח ג'ליקו להימלט.
גם נפילת רודוס, בירת הדודקאנס, לא הביאה את צ'רצ'יל ווילסון לזנוח את המבצע המתוכנן בדודקאנס. ראשי המטות המשולבים שישבו בוושינגטון, וניסו לקבל נוסח סופי להחלטות ועידת קוואדרנט שהתכנסה בקוויבק באוגוסט 1943, החליטו ב-10 בספטמבר כי הם מאשרים את פעולת הדודקאנס. מייטלנד הורה על נחיתות בקוס, לרוס וסאמוס, כשהוא מקווה כי רודוס תיפול לאחר מצור ימי כשם שנפלה לידי הטורקים ב-1522.
ההערכה הבריטית כי יצליחו בכיבוש לרוס, קוס וסאמוס התבססה על העובדה שכיבוש רודוס על ידי הגרמנים ניצל במלואו את משאביהם של הגרמנים בים האגאי, ובעוד שהבריטים התכוננו לפלישה מזה כתשעה חודשים, והקצו לה יחידות שנועדו לכך, הגרמנים נקלעו למצב שלא היה מתוכנן מבחינתם, ניצלו את מלוא כוח האדם היבשתי, האווירי והימי שעמד לרשותם בזירה זו, ולא היה באפשרותם להתנגד באופן יעיל לפלישת הבריטים לאיים אלו. הבריטים, לעומתם, נהנו בשלב זה מעליונות ימית, ומחיפוי אווירי של שתי טייסות ספיטפייר של חיל האוויר של דרום אפריקה, שקבעו את מושבן באי קוס לאחר כיבושו.
מבחינת הגרמנים, נראה היה המצב בים האגאי חמור בשלב זה, ומפקדי הוורמאכט דרשו מהיטלר כי יורה על פינוי רודוס וכרתים. היטלר דחה את הדרישה בטענה כי ההשפעה הפוליטית של נפילת כרתים והדודקאנס תהיה חמורה בהרבה מהסיכון הצבאי שבהחזקתם.
בין 10 בספטמבר ל-17 בספטמבר התפרשו באיים אנשי הבריגדה ה-234 הבריטית בפיקוד מייג'ור ג'נרל בריטורוס. החטיבה החזיקה קודם לכן במלטה הנצורה, בתנאים קשים ביותר. יחד עמם פעלו אנשי הכוחות המיוחדים "קבוצת המדבר ארוכת הטווח" (LRDG) ו"שירות הסירות המיוחד" (SBS), ביחד עם קבוצת קומנדו יוונית, שכונתה הגדוד הקדוש על שם הגדוד הקדוש של תבאי. הכוחות כבשו את קוס, קאלימנוס, סאמוס, לרוס, סימי ואסטיפליה. במבצע השתתפו ספינות בריטיות, לצד ספינות הצי ההלני המלכותי, שעל אף כניעתה של יוון כשנתיים וחצי קודם לכן, פעלו לצד הצי הבריטי בזירת הים התיכון. הגרמנים פעלו אף הם במהירות. ב-19 בספטמבר נתפסו על ידי הגרמנים קרפתוס, קאסוס, האיים הספוראדיים והאיים הקיקלאדיים. ב-23 בספטמבר ניתנה הפקודה לגנרל לוטננט פרידריך-וילהלם מילר, מפקד דיוויזיית החי"ר המוצנחת ה-22 של הוורמאכט, שהוצבה בכרתים, לכבוש את קוס ואת לרוס.
המאבק בין בעלות הברית
עם תחילת המערכה, לאחר אובדן רודוס, ומשהסתבר כי הכוחות הניתנים להקצאה למבצע אינם שלוש דיוויזיות כי אם בריגדה מתוגברת בכוחות מיוחדים, נראתה המערכה לפיקוד העליון של בעלות הברית, ובמיוחד לדווייט אייזנהאואר, כאבודה מראש ואבן נגף בדרכן של בעלות הברית, שהיו זקוקים לכוחות אלו אם בהכנות לאוברלורד, ואם במערכה האיטלקית. צ'רצ'יל, ועמו וילסון הנאמן, ראו את הדברים אחרת. מבחינתו של צ'רצ'יל היו איי הדודקאנס המפתח לים האגאי ולים התיכון כולו. רבים חשו כי המדובר באובססיה אישית של צ'רצ'יל שרצה לשחזר את הנסיבות של קרב גליפולי, שהביאה לפרישתו מהממשלה במלחמת העולם הראשונה, אך זו הפעם, לנצח. התחושה הייתה כי מעורבות אישית זו מביאה להקצאת כוחות למערכה הצפויה לכישלון מראש, תוך סיכון התוכניות לחזיתות האחרות.
במקביל למערכה זו התפתחו מבצעים אחרים באזור הים התיכון. מבצע האסקי, הפלישה לסיציליה, שהחל ביולי 1943, התפתח בספטמבר לכדי מבצע אוואלאנש, מבצע בייטאון ומבצע סלפסטיק, הפלישה לאיטליה גופא. כל אחד ממבצעים אלו דרש כוחות מרובים, והקצאה של משאבים בכוח אדם, בציוד, באוניות ובמטוסי קרב.
ב-22 בספטמבר הודיע וילסון כי בכוונתו להפעיל דיוויזיה ובריגדה משוריינת לכיבוש רודוס, והוא זקוק לאוניות, לנחתות ומטוסי תובלה. צ'רצ'יל העלה את דרישותיו להקצאת הכוחות למערכת הדודקאנס בפני אייזנהאואר, ונתקל בסירוב. לאחר מכן, בעוד המערכה נמשכת, ונתקלת בכישלונות צבאיים, לאחר נפילת האי קוס לידי הגרמנים, שב והעלה את הדרישות בפני הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. רוזוולט דחה אותו בטענה כי אסור להעמיד בסכנה את תכנונו של "אוברלורד". מששב ונדרש לנושא כתב לצ'רצ'יל, כי אינו מבין לאן ילכו בעלות הברית אם יכבשו את האיים, ולאן ילכו הגרמנים אם יישארו האיים בידיהם. צ'רצ'יל המשיך ולחץ, ודרש להביא העניין בפני מועצת המטות המשולבים, אך בשלב זה הסתבכה המערכה לכיבוש איטליה, והיו ידיעות על קרב גדול המתוכנן מדרום לרומא, ולא ניתן היה להקצות כוחות לים האגאי. צ'רצ'יל חש כי לאחר שהקצה כוחות בריטים ניכרים הרבה מעבר להסכמות בין בעלות הברית בוועידת קוויבק, הן ל"אוברלורד" והן למערכה האיטלקית, מנע ממנו אייזנהאואר את ההצלחה בדודקאנס. בזכרונותיו הוא כותב - "המטה האמריקאי כפה את דעתו; עכשיו היו הבריטים צריכים לשלם את המחיר"
נפילת האי קוס
על אדמתו של האי קוס היה שדה התעופה היחיד הניתן לשימוש על ידי בעלות הברית בדודקאנס. שני הצדדים ייחסו לאי חשיבות עליונה. הבריטים תיגברו את שדה התעופה ב-24 תותחי נ"מ בופורס 40 מ"מ, ובמקביל, החל, ב-18 בספטמבר קורפוס האוויר העשירי של הלופטוואפה, בהפצצות כבדות על עמדות בעלי הברית באי. לצורך המתקפה תוגבר קורפוס האוויר העשירי בצורה ניכרת, ומנה עד 1 באוקטובר 362 מטוסים.
הבריטים החזיקו באי כ-1,500 חיילים, מהם 680 לוחמי חי"ר והיתר אנשי צוות של ה-RAF. כ-3,500 חיילים איטלקים היו אף הם על אדמת האי. ב-3 באוקטובר החלו הגרמנים בנחיתות מוצנחות ואמפיביות על האי, במבצע שכונה "Unternehmen Eisbär" (מבצע דוב הקוטב). למחרת, נכנעו הכוחות הבריטים. צ'רצ'יל בזכרונותיו טוען כי היה ביד הצי הבריטי לטרפד את השיירה הגרמנית הנושאת את הגייסות, לולא קיבלו האוניות הבריטיות פקודה מהמפקדה העליונה להיערך במלטה, לצרכים שלא היו דחופים. נפילת קוס הייתה מהלומה קשה לבעלות הברית, מכיוון שמעתה נמנע מהלוחמים בדודקאנס חיפוי אווירי רגיל, והיו זקוקים להקצאת מטוסי קרב ארוכי טווח. על אדמת האי נפלו בשבי 1,388 בריטים ו-3,145 איטלקים. מפקד הכוחות האיטלקים, הקולונל פליצ'ה לג'ו, ועמו 101 מקציניו, הוצאו להורג על ידי הגרמנים, לפי פקודתו של היטלר להוציא להורג קצינים איטלקים שיילחמו לצד בעלות הברית ויפלו בשבי
הכוחות הגרמנים
הכוחות הגרמנים שנאספו ל-"Unternehmen Leopard" ("מבצע נמר"), ששמו הוסב לאחר מכן ל"מבצע טיפון", בפיקודו של גנרל לוטננט מילר, כללו את דיוויזיית הרגלים ה-22, גדוד צנחנים, ותגבורת של אנשי יחידות מיוחדות. כוח הפלישה נאסף בנמלי קוס וקאלימנוס, וכוח עתודה נוסף של 4,000 לוחמים, אשר נאסף באתונה, המתין להובלה בדרך האוויר.
הקרב
ב-12 בנובמבר 1943 ב-4:30 לפנות בוקר, לאחר חמישים ימי הפצצות אוויריות, נחתו כוחות הגרמנים הראשונים בקצה הצפון מזרחי של האי. התותחנים האיטלקים לא הצליחו למנוע את הנחיתות. נחיתות נוספות אירעו ליד העיר לרוס עצמה, שהוגנה על ידי אנשי גדוד הצלפים המלכותי האירי. אלו הצליחו למנוע נפילת עמדות מפתח, אך לא הצליחו למנוע את הנחיתות עצמן.
העמדות הבריטיות היו פרוסות בדלילות לאורך החוף, והתקשורת ביניהן קשה. הכוחות הגרמנים ניצלו את עליונותם המספרית ושליטתם האווירית. 500 צנחנים נחתו ב"צוואר האי" שבין המפרצים, ולמעשה פיצלו את הכוח המגן לשניים. התקפות נגד של הבריטים כנגד התוקפים נכשלו, ובמהלך הלילה שבין 12 בנובמבר ל-13 בנובמבר הגיעו לאי תגבורות גרמניות רבות נוספות. בליל 14 בנובמבר נחתו באי שתי פלוגות בריטיות מגדוד מערב קנט שהחזיק באי סאמוס. הנחיתות הללו היו מועטות מדי ומאוחרות מדי, ולא הייתה להן השפעה של ממש מול קצב הזרמת הכוחות הגרמנים. הלחימה המשיכה ב-14 בנובמבר וב-15 בנובמבר.
בבוקר 16 בנובמבר התברר למפקד הבריטי, בריגדיר טינלי, כי המצב מחייב את כניעתו. 3,200 בריטים ו-5,350 איטלקים נכנעו ונפלו בשבי. 520 גרמנים נפלו בקרב, וכן 187 בריטים, 164 איטלקים, 68 מלחים מהצי המלכותי היווני, ו-20 אזרחים.
המערכה הימית
שדה הקרב היה למעשה שרשרת של איים, ושני הצדדים נשענו על הכוח הימי שעמד לרשותם לשם הצלחת המבצעים, העברת תגבורות ואספקה. בתחילה, הייתה הנוכחות הימית של שני הצדדים בעצמה נמוכה. רוב ספינות בעלות הברית הועסקו בחזית האיטלקית, בעוד שהגרמנים לא הצליחו לארגן כוח ימי משמעותי בים האגאי. הגרמנים נהנו, עם זאת, מעליונות אווירית משמעותית, שהביאה אבדות רבות לספינות בעלות הברית.
על הימאים הגרמנים בפיקודו של אדמירל משנה וורנר לאנג, מפקד הזירה האגאית של הצי הגרמני, הוטלה המשימה לפעול כנגד חילות המצב של בעלות הברית, ובו זמנית להעביר את שבויי המלחמה האיטלקים שנתפסו באיים ליוון. משימה זו התבצעה תוך אבדות קשות. מהצד השני, ספגו גם בעלות הברית אבדות. ב-14 בספטמבר אירעה האבידה הראשונה המשמעותית של בעלות הברית, כאשר הצוללת היוונית קאצוניס הושמדה על ידי ציידת צוללות גרמנית. ב-23 בספטמבר הטביעו הבריטים ספינת טורפדו גרמנית וספינת משא גרמנית. על סיפון ספינת המשא היו 1,576 שבויים איטלקים. טרגדיה דומה אירעה חודש לאחר מכן כאשר מפציצים אמריקנים השמידו ספינה גרמנית שנשאה על סיפונה 2,389 שבויים איטלקים, מהם רק 539 שרדו.
המשך המערכה אופיין באבדות קשות לשני הצדדים, אך אובדן החיפוי האווירי לאחר נפילת קוס חייב את הבריטים להסתפק במשימות של העברת ציוד לאיים סאמוס ולרוס, משימות שבוצעו במיוחד בחסות החשיכה. בין 22 באוקטובר ל-24 באוקטובר טבעו שתי ספינות בריטיות שעלו על מוקשים ליד קאלימנוס ומשחתת יוונית, "אדריאס" נפגעה קשה, אך הצליחה להגיע לחופי טורקיה.
בליל שבין 10 בנובמבר ל-11 בנובמבר הצליחו הבריטים להפגיז את קוס ואת קאלימנוס מן הים, על מנת לנסות ולפגוע בכוחות הגרמנים המתרכזים לקראת הקרב על לרוס. לפעולה זו הייתה השפעה מזערית. הפלישה ללרוס התבצעה בחלקה בהנחתה מן הים, כאשר את הכוחות המנחיתים ליווה צי של 25 ספינות גרמניות, רובן ציידי צוללות, סירות טורפדו, ושולות מוקשים. במהלך הלילות שלאחר מכן ניסה הצי הבריטי לאתר ולפגוע באוניות הגרמניות, אך ללא הצלחה. הבריטים ניסו להפגיז מן הים את נקודות הנחיתה הגרמניות בלרוס, אך עם נפילת לרוס ב-16 בנובמבר התרכזו הבריטים בחילוץ החיילים מחופי לרוס ומסאמוס, ואף הצליחו להביא למקום מבטחים כאלף מהם, וכן מספר איטלקים, ואף שבויים גרמניים. בשלב זה הפעילו הגרמנים את מטוסי הדורנייר DO-217 המתקדמים, שהיו חמושים בטילים נשלטי רדיו מסוג הנשל Hs-293. אלו הביאו לפגיעה קשה במשחתת הבריטית "רוקווד" ב-11 בנובמבר ולהטבעת המשחתת "דולברטון" יומיים לאחר מכן. סך הכול איבדו הציים של בעלות הברית, בריטים ויוונים, שש משחתות ושתי צוללות, וארבע משחתות וארבע סיירות נזוקו.
סיום המערכה
אחת התוצאות הטראגיות של נפילת איי הדודקאנס לידי גרמניה, היא משלוחם של 1,700 יהודי רודוס ו-120 מיהודי קוס אל אושוויץ, ביולי 1944. רק כ-150 מהם שרדו. הקונסול הטורקי, סלאחטין אולקומן הצליח להציל 42 יהודים בעלי דרכונים טורקיים. הקהילה היהודית של רודוס, קהילה ספרדית עם שורשים רומניוטים, שכנה במקום עוד מהמאה השנייה. רודוס הייתה תחת שלטון איטלקי עוד מלפני תחילת המלחמה, אך הפגיעה ביהודים בוצעה רק אחרי הכיבוש הגרמני.
הפריצה לאלקטרז
הפריצה לאלקטרז (באנגלית: The Rock, בתרגום: "הסלע") הוא סרט פעולה אמריקני שיצא לאקרנים בשנת 1996. הסרט בוים על ידי מייקל ביי ומככבים בו שון קונרי, ניקולס קייג' ואד האריס. עלילת הסרט מתרחשת בכלא אלקטרז ובאזור מפרץ סן פרנסיסקו. הוא הופק על ידי דון סימפסון וג'רי ברוקהיימר ושוחרר על ידי חברת ההפצה Buena Vista Pictures. הסרט מוקדש לסימפסון, שמת חמישה חודשים לפני השקתו. זה היה הסרט הראשון שבו קייג' וברוקהיימר עבדו ביחד.
תקציר העלילה
קבוצה של שכירי חרב יוצאי סיירת חיל הנחתים, ובראשם פרנסיס איקס. האמל (האריס), בריגדיר גנרל בדימוס בחיל הנחתים, גונבים מאגר של טילים מחומשים בגז הקטלני VX מתוך מחסן צבאי מאובטח בכבדות. למחרת, האמל ואנשיו משתלטים על אלקטרז במהלך סיור מודרך וכולאים 81 תיירים בתאי הכלא כבני ערובה. האמל מציב אולטימטום בן 40 שעות לפנטגון: הוא ישגר את הטילים הגנובים נגד האוכלוסייה של סן פרנסיסקו, אלא אם כן הממשלה תשלם כופר נפש ופיצויים למשפחות של חיילי חיל הנחתים שמתו במשימות בלתי חוקיות חשאיות תחת פיקודו ומותם לא כובד כיאות. הפנטגון וה-FBI מפתחים תוכנית לכבוש מחדש את האי עם צוות בקומנדו הימי ומומחה נשק כימי מגויס בשם ד"ר סטנלי גודספיד (קייג'). גודספיד בהתחלה חושב שהוא רק מייעץ לצוות, אך עד מהרה הוא לומד שהוא גויס בשל התמחותו בלוחמה כימית.
מתוך הבנה כי כל כניסה של הצוות בנקודה מעל פני הים תראה על ידי אנשיו של האמל, מנהל ה-FBI וומאק (ג'ון ספנסר) פונה לאסיר ג'ון פטריק מייסון (קונרי), קפטן בשירות האווירי המיוחד לשעבר אשר עבד כסוכן חשאי בעבור MI6. וומאק עצר אותו בעבר וכלא אותו, באופן בלתי חוקי, במשך עשרות שנים בתנאי מאסר מחמירים בכלא פדרלי. הסיבה שבגללה וומאק פונה למייסון, למרות סלידתו מכך, היא מכיוון שמייסון הוא האסיר היחיד בתולדות אלקטרז אי פעם שהצליח להימלט דרך המנהרות התת-קרקעיות של אלקטרז. וומאק מציע עסקה למייסון: מייסון יסייע לצוות ובתמורה ישוחרר מהכלא. לאחר שמייסון מסכים לעסקה וומאק קורע את אישור שיחרורו של מייסון, כאשר מייסון לא רואה זאת. מייסון, בעודו במעצר תחת פיקוחו של הסוכן המיוחד ארנסט פקסטון (ויליאם פורסיית), מצליח לברוח כדי לראות את בתו ג'ייד (קלייר פורלני). גודספיד רודף אחריו, מגיע אליו ומשקר לבתו של מייסון שמייסון עובד עם ה-FBI. גודספיד משכנע את מייסון לשתף פעולה כדי לפתח תוכנית חדירה. וומאק מסכים לכך שמייסון יעזוב את הכלא מכיוון שהוא מעריך שהצוות יצליח רק אם מייסון יצטרף אליהם ויסייע להם.
הצוות מצליח לחדור לאלקטרז דרך המנהרות התת-קרקעיות של אלקטרז בהדרכתו של מייסון. חייליו של האמל אורבים להם בחדר המקלחות של הכלא והורגים את כל חיילי צוות הפריצה מלבד מייסון וגודספיד שנותרו בחיים. פקסטון מתכנן לבטל את המשימה, אבל וומאק, שמודע לכך שמייסון הוא איש ה-MI6 ובעברו יוצא השירות האווירי המיוחד, מסכים לתת להם להמשיך ואומר כי מייסון וגודספיד הם התקווה האחרונה שלהם. מייסון מנסה לעזוב את הכלא, אך גודספיד מצליח לשכנע אותו לעזור לו לנטרל את הטילים. תוך שימוש בידע של מייסון על הכלא, הם מחסלים בשקט צוותים קטנים של כמה נחתים ומנטרלים 12 מתוך 15 טילים שבידי האמל. האמל מאיים ברמקול להוציא להורג בן ערובה אם הנותרים מ"הקומנדו הימי" לא יכנעו ויחזירו את שבבי ההדרכה שנגנבו מהטילים (האמל לא מודע לכך שגם מייסון וגם גודספיד אינם מהקומנדו הימי). רק מייסון נכנע להאמל, ומתחזה כאדם היחיד בצוות ששרד, על מנת לקנות לגודספיד מעט זמן נוסף. אף על פי שגודספיד מצליח לנטרל טיל נוסף, הנחתים לוכדים אותו זמן קצר לאחר מכן. לאחר שכל צוות הפלישה מת או נתפס, הצבא מתכנן תוכנית גיבוי: תקיפה אווירית על ידי מטוסי F/A-18 שמחומשים ב"פלזמה תרמית", דבר שינטרל את הגז הרעיל אבל יהרוג את כל מי שנמצא על האי כולל את בני הערובה, מייסון וגודספיד.
כאשר מייסון משתמש בניסיון הייחודי שלו כדי שהוא וגודספיד יוכלו לברוח מהתאים שלהם, הוא מגלה לגודספיד מדוע הוא הוחזק שם במשך שנים כה רבות - על גנבת מיקרופילם של הסודות הכמוסים ביותר של ארצות הברית, כולל תקרית רוזוול ורצח קנדי. בזמן שהם מחפשים את שני הטילים האחרונים, האמל משגר אחד מהם, אבל משנה את הקואורדינטות ברגע האחרון וגורם לטיל לשנות את מסלולו לכיוון הים, כך שהטיל לא יפגע באף אחד. כאשר הקפטנים פריי ודארו (גרגורי ספורלדר וטוני טוד) מתרגזים על כך, האמל מסביר שכל המבצע היה למטרות הפחדה וקבלת הכופר, ולא הייתה לו שום כוונה להרוג חפים מפשע. הוא מזמין אותם לצאת עם בני הערובה מאלקטרז עם טילי ה-VX הנותרים כדי לכסות על נסיגתם, בעוד הוא יישאר, על מנת שרק הוא יתפס וייקח על עצמו את האחריות המלאה למעשים שנעשו. כאשר הם מבינים שלא ישלמו להם, פריי ודארו, יחד עם סמל קריספ (בוקים וודביין) יורים בהאמל ובשני בפיקוד, מייג'ור טום בקסטר (דייוויד מורס), ומתכננים לירות את הטיל האחרון על סן פרנסיסקו. עם נשימתו האחרונה, אומר האמל לגודספיד את מיקום הטיל האחרון. גודספיד מגיע לטיל ולפתע דארו צץ ומנסה להרוג את גודספיד באמצעות נשקו. כשגודספיד מזהיר אותו שאם הוא יפגע בטיל שניהם ימותו כתוצאה מהגז הוא מנסה להרוג את גודספיד בידיו ונהרג כאשר גודספיד יורה את הטיל האחרון בו. הטיל מעיף את דארו מחוץ לכלא ומשפד אותו על עמוד ברזל. גודספיד לוקח כדור גז שהשתחרר מראש הנפץ, אך הוא מותקף על ידי פריי שמתחיל לחנוק את גודספיד למוות. תוך שימוש ב-VX כדי להגן על עצמו, גודספיד דוחף את כדור הגז לתוך הפה של פריי ומפוצץ אותו, דבר שחושף את שניהם לגז. גודספיד מזריק לעצמו בלב אטרופין בזמן שפריי מת מגז ה-VX. גודספיד מסמן עם זיקוקים ירוקים לאותת כי האיום חלף, אבל רק אחרי שאחד מהטייסים יורה פצצה, שמעיפה את גודספיד לתוך הים. הפצצה פוגעת בקצהו של האי ולא פוגעת באף אחד אחר.
שחקנים
השחקנים קסנדר ברקלי, דייוויד מרשל גראנט, סטיוארט וילסון ופיליפ בייקר הול הופיעו ללא קרדיט בסרט.
בשלב מסוים בהפקה היה נראה שארנולד שוורצנגר יגלם את דמותו ד"ר סטנלי גודספיד. שוורצנגר ויתר לבסוף על התפקיד מכיוון שלא אהב את התסריט.
הכנסות
הסרט הופק בתקציב של 75,000,000$. הסרט היה שובר קופות בזמנו וגרף סך של 134,069,511$ בארצות הברית ו-200,993,110$ ברחבי העולם, ובסך הכל סכום עולמי כולל של 335,062,621$. בשנת 1996, זה היה הסרט השביעי בגובה הכנסות הסרט בארצות הברית, והסרט הרביעי בגובהו בארצות הברית מבחינת הכנסותיו העולמיות.
הפקה
רוב הקטעים בסרט צולמו בבית הכלא לשעבר באלקטרז בשעות הלילה. שון קונרי החליט להישאר בזמן הצילומים באלקטרז והתגורר בקראוון שהובא לשם עבורו.
היו מתחים במהלך הצילומים בין הבמאי מייקל ביי לבין מנהלי חברת וולט דיסני שפיקחו על הצילומים. בפרשנות מיוחדת עבור אוסף ה-DVD, ביי נזכר בתקופה שבה הוא התכונן לעזוב את הסרט והלך לפגישה עם המנהלים כאשר פנה אליו שון קונרי לבוש בגולף. קונרי, שגם הפיק את הסרט, שאל את ביי לאן הוא הולך, וכאשר ביי הסביר לו שיש לו פגישה עם המנהלים, שאל קונרי אם הוא יכול להתלוות אליו. ביי ציית וכשהגיעו בחדר הישיבות, הלסתות של ה"מנהלים ירדו כשהם ראו את קונרי מופיע מאחוריו". לפי ביי, קונרי הגן על ביי והתעקש שהוא עושה עבודה טובה וצריך להישאר לבד על הסרט.
הסצנה שבה וומאק, מנהל ה-FBI, נזרק מהמרפסת צולמה במלון פיירמונט בסן פרנסיסקו. הצילומים הובילו לטלפונים רבים למלון על ידי אנשים שראו אדם תלוי על המרפסת.
צנזורה
ב-DVD המקורי שהופץ בבריטניה, הסצנה שבה קונרי זורק סכין לתוך גרונו של השומר ואומר לקייג' "אתה לא צריך להסס" נחתכה, אם כי התמונה עצמה הוצגה בטלוויזיה הבריטית. כתוצאה מכך, כאשר קונרי אומר לקייג' בסצנה מאוחרת יותר "אני שמח שלא היססת זמן רב מדי", הסצנה איבדה את השפעתה על צופים שלא ראו את הסצנה הראשונה. חיתוכים אחרים כללו הקטנת ההשפעות של היריות המרובות לתוך רגליו של גמבל בחדר המתים לפגיעה אחת; חיתוך תמונה שמציגה תקריב של גמבל צורח כאשר המזגן מועך אותו; הקול כשמייסון משסף את צווארו של מרינה ושני פצעי ירי עקובים מדם (של האמל ובקסטר), שניהם לקראת סוף הסרט.
כאשר הסרט הוצג בבכורה בטלוויזיה הגרמנית (RTL), הוא הוצג בשתי גרסאות: מהגרסה הראשונה (החל מהשעה 20:15) נחתכו רוב הקטעים האלימים והדם. צנזורה זו הרחיקה לכת עד כדי שלא ניתן היה לדעת כמה מהחיילים שרדו. הגרסה השנייה התחילה ב-01:00, והשאירה את כל הסצינות שלמות. אותו עיקרון חזר על עצמו גם בהקרנה השנייה של הסרט.
פרסים והכרה
הפריצה לאלקטרז זכה במספר פרסים קטנים, כולל "הצמד הקולנועי הטוב ביותר" עבור קונרי וקייג' בטקס פרסי MTV Movie כמו גם במועמדות לפרס האוסקר עבור המוזיקה הטובה ביותר (קווין אוקונל, גרג פ' ראסל וקית' א ווסטר). בשלב זה הוא בעל דירוג "טרי" (67%) באתר Rotten Tomatoes על פי 48 ביקורות, מה שהופך אותו לסרט עם דירוג הטריות הגבוה ביותר של מייקל ביי והסרט הראשון והיחיד שלו שמוגדר כ"טרי".
הסרט נבחר למהדורת DVD מוגבלת על ידי "אוסף קריטריון", שמפרסם בעיקר סרטי arthouse, וסווג ברשימת "סרטים קלאסיים ועכשוויים חשובים" ו"הקולנוע במיטבו". במאמר התומך בבחירתו של הפריצה לאלקטרז נתן רוג'ר איברט, שהיה ביקורתי מאוד כלפי רוב הסרטים המאוחרים יותר של ביי, 3.5 כוכבים מתוך ארבעה כוכבים לסרט, וכינה אותו "הסרט נמצא בראשו של הז'אנר בגלל התסריט, הדיאלוגים השנונים והמיומנות בצילום והאפקטים המיוחדים".
סטניסלב שושקביץ'
סטניסלב סטניסלבוביץ' שושקביץ' (בבלארוסית: Станіслаў Станіслававіч Шушкевіч; 15 בדצמבר 1934 - 3 במאי 2022) היה יו"ר הפרלמנט של בלארוס והנשיא בפועל בשנים 1994-1991. הוא תמך בכלכלת שוק והיה לו תפקיד מרכזי בהקמת חבר המדינות.
לפני שהחל בפעילותו הפוליטית היה שושקביץ' אחד המדענים המובילים בבלארוס. הוא היה חבר באקדמיה הבלארוסית למדעים, דוקטור לפיזיקה ולמתמטיקה, פרופסור, מחבר של מספר ספרים, 150 מאמרים וממציא של כ-50 פטנטים. על פעילות זו זכה למספר עיטורים.
ב-8 בדצמבר 1991, בעקבות הפסגה המשולשת בבלאבז'סקאיה פושצ'ה עם בוריס ילצין וליאוניד קרבצ'וק, חתם על הסכם לפירוק ברית המועצות ועל הקמת חבר המדינות. בסוף 1993, אלכסנדר לוקשנקו, יו"ר הוועדה הפרלמנטרית למלחמה בשחיתות, האשים כ-70 אנשי ממשל בכירים, ביניהם את שושקביץ', במעילה בכספי המדינה למטרות אישיות. האשמותיו של לוקשנקו הביאו להצעת אי אמון בפרלמנט שהתקבלה, ושושקביץ' הוחלף בוויאצ'סלב קביץ', איש המפלגה הקומוניסטית. חקירה שהתנהלה בעניין השחיתות זיכתה את שושקביץ' מכל אשמה.
ביולי 1994 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לנשיאות בלארוס. שישה מועמדים התמודדו על המשרה, ביניהם לוקשנקו, שושקביץ' וקביץ', כאשר האחרון נחשב לפייבוריט ברור. לתדהמת רבים, בסיבוב הראשון לוקשנקו זכה ב-45%, ואילו קביץ' ושושקביץ' קיבלו 15% ו-10% בהתאמה. שושקביץ' פרש מהחיים הפוליטיים.
בשנת 2002 תבע שושקביץ' בתביעה תקדימית את משרד הביטחון הסוציאלי הבלארוסי: הוא תבע פיצוי בטענה שבשל מדיניות לא נכונה ואינפלציה, התכווצה קצבת הגמלה שלו ל-1.80 דולר. בשנת 2004, הוא ניסה להתמודד לפרלמנט, אך מועמדותו נדחתה על ידי ועדת הבחירות.
שושקביץ' הפך לאחר מכן למבקר מוביל של לוקשנקו ותומך נלהב באופוזיציה הליברלית במדינה. ב-2012 האשים לוקשנקו את שושקביץ' בחתרנות בבלארוס ועל שושקביץ' נאסר לעזוב את המדינה. שושקביץ' היה פחות פעיל פוליטית בשנותיו ולא מילא תפקיד בהפגנות בבלארוס נגד הממשלה שפרצו לאחר שלוקשנקו טען לניצחון בבחירות לנשיאות באוגוסט 2020.