cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יורם כהן (רופא)
ביוגרפיה
במרכז הרפואי רמב"ם היה סגן מנהל מחלקה ומנהל היחידה לטיפול כימותרפי במכון האונקולוגי בשנים 1980–1985. בהיותו במרכז הרפואי רמב"ם הקים את שרות הלימפומה לצפון. פיתח עם מתכנתת תוכנה לעיבוד אינטראקטיבי של נתונים באונקולוגיה "Medata", ששימשה להקמת בסיס הנתונים של מחלקות ויחידות לאונקולוגיה בבתי החולים שונים, ולהקמת בסיסי נתונים לצורך מחקרים קליניים. שימש יועץ למספר בתי חולים בצפון הארץ: רוטשילד בחיפה, זיו בצפת, העמק בעפולה, פוריה ואחר-כך למרכז רפואי ברזילי באשקלון.
במישור האקדמי עבר את המסלול ממרצה, מרצה בכיר ופרופסור חבר במסלול הקליני (מ–1981) בבית הספר לרפואה של הטכניון בחיפה. משנת 1985 פרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2002 התמנה לפרופסור מן המניין וב-2004 פרש כפרופסור אמריטוס. הופקד על הקתדרה ע"ש ג'ולס האריס לאונקולוגיה בשנים 1986–2004. במסגרת פעילותו האקדמית הנחה שבעים סטודנטים לרפואה בעבודת הגמר שלהם ברפואה, ודוקטורט.
במועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל כיהן כיו"ר האיגוד לאונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה בשנים 2000–2008, במסגרתו הפריד את המקצוע לשני תתי-מקצועות: אונקולוגיה קלינית וקרינתית ויזם את הכינוס השנתי הארצי של המקצוע ISCORT. היה יו"ר ועדת בחינות באונקולוגיה (6 שנים) יו"ר ועדה מייעצת באונקולוגיה. היה חבר מערכת כתב העת "הרפואה".
רוב מחקריו הם מחקרים קליניים ועוסקים בהישרדות חולי סרטן. חיבר והיה שותף לחיבורם של כמאתיים מאמרים ומספר קרוב של תמציות בכנסים בינלאומיים.
כתב את הספר "סרטן השד : הסיכוי הוא בגילוי" בהוצאת פרולוג, 1996.
יורם כהן היה נשוי לחנה לבית בורנשטין, אחות (כללית בסורוקה) במקצועה, במשך 41 שנה עד למותה בשנת 2006. יש לו שלושה ילדים: פרופ' ארנון כהן, מומחה לרפואת עור ולניהול רפואי, סיגל כהן שיין – יועצת חינוכית, וסיון כהן - אמנית פלסטית. הוא מתגורר בתל אביב.
ממחקריו
ממחקריו של כהן (ראו cohen y, מאמרים בנושאים: אונקולוגיה ורדיותרפיה) באתר PubMed
ארנסט פסמן
ארנסט פסמן (בגרמנית: Ernst Feßmann; 6 בינואר 1881 – 25 באוקטובר 1962) היה גנרל גרמני ב-Heer (הצבא הגרמני) שהוביל את הדיוויזיה ה-267 בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה. לפני המלחמה הוא גם פיקד על אחת מדיוויזיות הפאנצר הראשונות.
ביוגרפיה
פסמן נולד ב-6 בינואר 1881 באאוגסבורג, ובשנת 1900 התגייס לצבא בוואריה. לאחר שירותו בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, הוא נותר לשרת ברייכסווהר לאחר המלחמה. לאחר תקופה של שנתיים במטה גדוד האופנוענים ה-7 הוא מונה למפקדו בשנת 1924. שנתיים לאחר מכן קיבל את הפיקוד על רגימנט הפרשים ה-17.
משנת 1931 ועד תחילת 1933, הוביל פסמן את הגדוד הממונע של רגימנט התותחנים השני, ואף שירת תקופה בברית המועצות בבית הספר הסודי פאנצרטרופנשול (Reichswehr) בקאזאן. בעקבות החלטתו של אדולף היטלר לפרק את בית הספר בסוף 1933, התמנה פסמן למפקד ה- Kraftfahrlehrkommando (פיקוד על אימון רכב) בצוסן. לאחר מכן פיקד על חטיבת פאנצר להר.
במרץ 1935, הרייכסווהר אורגן מחדש בתור הוורמאכט, והחלה הקמת חיל השריון הגרמני. פסמן מונה למפקד דיביזיית הפאנצר ה-3 בברלין ב-15 באוקטובר 1935, בדרגת גנרל-לויטננט. הדיוויזיה הייתה אחת משלוש האוגדות הראשונות שנוצרו. השתיים האחרות היו דיוויזיית הפאנצר הראשונה שהוקמה בויימאר בפיקודו של מקסימיליאן פון וייכס, ודיוויזיית הפאנצר השנייה שהוקמה בווירצבורג בפיקודו של היינץ גודריאן.
דיוויזיית הפאנצר השלישית נודעה בשם "דיוויזיית הדובים", על שם סמל הדיוויזיה שלה ורגימנט הפאנצר הראשון שלה נשאב במידה רבה מהפיקוד הקודם של פסמן, ה-Kraftfahrlehrkommkommando. מרבית פלוגות הפאנצר שלה, שכל אחת מהן כללה שמונה טנקים בלבד, החלו להצטייד באימונים עם פאנצר סימן 1. פסמן פרש מהוורמאכט בספטמבר 1937 כגנרל חיל השריון, אבל חזר לשירות פעיל עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
פסמן מונה למפקד הדיוויזיה ה-267 שהוקמה ב-26 באוגוסט 1939, ושירת עמה בחזית המערבית שם השתתף בפלישות לבלגיה וצרפת. לאחר נפילת צרפת במאי 1940, הוצבה הדיוויזיה לאורך התעלה האנגלית במשך שנה, לפני שהועברה מזרחה למבצע ברברוסה. לפני שהחלה הפלישה לברית המועצות, הוא הוחלף על ידי פרידריך-קרל פון וכטר. הוא מונה לתפקיד מטה בפרנקפורט ושירת שם עד שפרש שוב בשנת 1942. הוא שוחרר רשמית מהוורמאכט בשנה שלאחר מכן. הוא התיישב בפולאך לאחר המלחמה, ומת ב-25 באוקטובר 1962.
נהר אנאדיר
נהר אנאדיר (ברוסית: Ана́дырь) הוא הנהר המרכזי המזרחי ביותר ברוסיה, הוא קפוא ברוב חודשי השנה ואורכו 1,150 ק"מ.
הנהר יוצא במפרץ אנאדיר (שם נמצאת הדלתה שלו) שבים ברינג באוקיינוס הקרח הצפוני והוא עובר בהמחוז האוטונומי צ'וקוטקה. הנהר עובר בעיר אנאדיר, בירת המחוז האוטונומי צ'וקוטקה ומסתיים בהרי אנאדיר המצויים במרכז המחוז. סביב הנהר נמצאים יערות ובעלי חיים כמו דובים חומים, דובי קוטב, שועלי קוטב, שונרים, איילי הצפון ועוד.
אליפות העולם באתלטיקה 1999
אליפות העולם באתלטיקה 1999 הייתה אליפות העולם השביעית באתלטיקה, שנערכה בין 20 באוגוסט ל-29 באוגוסט 1999 באצטדיון האולימפי שבסביליה, ספרד. בתחרות השתתפו 1,821 אתלטים ואתלטיות מ-201 מדינות, ב-46 תחרויות (22 לנשים ו-24 לגברים).
אירועים בולטים
ארצות הברית זכתה במקום הראשון עם 10 מדליות זהב ו-17 מדליות בסך הכל, רוסיה  דורגה במקום שני עם 5 מדליות זהב ו-12 מדליות בסך הכל וגרמניה דורגה במקום שלישי עם 4 מדליות זהב ו-12 מדליות בסך הכל.
אלכס אברבוך השיג את המדליה הראשונה של ישראל באליפות העולם באתלטיקה, כאשר הצליח לזכות במדליית ארד בקפיצה במוט (5.80 מטר).
שיאי עולם
באליפות זו נקבעו שני שיאי עולם חדשים, 1 לנשים ו-1 לגברים.
נשים
סטייסי דרגילה קבעה שיא עולם בקפיצה במוט בתוצאה של 4.60 מטר.
גברים
מייקל ג'ונסון קבע שיא עולם בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.18 שניות (השיא הנוכחי, 2014).
מקצועות השדה
1 גרמן סקוריגין מרוסיה, שסיים ראשון בהליכה תחרותית ל-50 ק"מ בתוצאה של 3:44:23 שעות, נפסל בנובמבר 2001 בשל אמרוץ. 2 רביעיית השליחים מניגריה, שסיימה שלישית בתוצאה של 37.91 שניות, נפסלה ב-31 באוגוסט 2005, לאחר שאינוסנט אסונזה נמצא חיובי בבדיקת סמים מיוני 1999. 3 רביעיית השליחים מארצות הברית, שסיימה ראשונה בתוצאה של 2:56.45 דקות, נפסלה בשנת 2008 לאחר שאנטוניו פטיגרו הודה שהשתמש בהורמון הגדילה (HGH) ובאריתרופואטין (EPO) בין השנים 1997 - 2003.
מגיש עזרה ראשונה בישראל
מגיש עזרה ראשונה (בראשי תיבות: מע"ר) הוא אדם שעבר קורס בעזרה ראשונה. בישראל, מוגדר כ"מגיש עזרה ראשונה" אדם שעבר הכשרה בין בחברה פרטית ובין אם במד"א. ישנו בלבול נפוץ בין מע"ר לחובש, אך למעשה מגיש עזרה ראשונה הוא רמת הכשרה בסיסית יותר במסגרת רפואת החירום בישראל (מבין רמות ההכשרה הנוספות - חובש, חובש בכיר, ופרמדיק).
הכשרה
חברות פרטיות ומגן דוד אדום מעביר סדנאות לביצוע החייאה בסיסית בבתי הספר בחלק מהמקומות בארץ. הסדנאות כוללות מספר שעות לימוד בהן התלמידים לומדים את שיטות ההחייאה והעזרה הראשונה ועוברים התנסות על בובה.
מתנדבי הנוער במגן דוד אדום בגילאי 15–18, עוברים הכשרה ארוכה יותר הנמשכת כ-60 שעות (כשבועיים). קורס 60 כולל את כל הנושאים הנלמדים בקורס מע"ר רגיל (44 שעות) אך בנוסף לזה לומדים החניכים גם את דרכי הטיפול במד"א במצבים שונים ומבצעים הכרה עם ציוד האמבולנס ותפעולו.
חברות פרטיות ומגן דוד אדום עורך קורסי החייאה לקבוצות מאורגנות במרכזי ההדרכה. לפי חוק מד"א, 60 שעות הם המינימום של שעות לימוד לקורס מע"ר (מגיש עזרה ראשונה - הדרגה הראשונה כאחד שעולה על אמבולנסים במד"א), ולכן קרוי הקורס "קורס 60".
באפשרות כל אדם לעבור קורס עזרה ראשונה בתשלום, בין אם על ידי מד"א ובין אם על ידי חברה פרטית. בתום הקורס מקבל כל העובר אותו תעודה המסמיכה אותו כמגיש עזרה ראשונה. קורס עזרה ראשונה סטנדרטי יארך כ-44 שעות ויכלול נושאים שונים כמו מצבי חירום בחולה, מצבי חוסר הכרה, טיפול בסיסי בטראומה, פגיעות בעלי חיים והחייאה בסיסית. קיימים קורסים קצרים יותר המוצעים על ידי מד"א (כמו קורס 22, קורס 8, קורס למצילים, קורס החייאת תינוקות, ועוד) וגם על ידי חברות פרטיות, אך התוכן הכללי בכל הקורסים כמעט זהה.
סמכויות
מגיש העזרה הראשונה מוגבל בסמכויותיו בהשוואה לדרגים הבכירים יותר ברפואת החירום.
השתלמויות מע"רים
מגישי עזרה ראשונה יכולים להתפתח במספר כיוונים במסגרת פעילות מד"א:
המסיימים בהצלחה נכנסים למערך התגובה המיידית של הארגון ומסייעים במענה רפואי ראשוני, כחלק פעיל מגדוד הכוננים.
ביקורת
כאשר מדובר במע"רים, ובפרט בנוער מד"א, הביקורת מתמקדת בהיבטים הבאים:
נאג'דובוש
נאג'דובוש (בהונגרית: Nagydobos) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי נאג'דובוש
יהודים התיישבו בנאג'דובוש במחצית הראשונה של המאה ה-19 ורובם עסקו במסחר זעיר. בשנת 1830 הוקם בית כנסת והתנהלה במקום קהילה עצמאית ובשנת 1885 הסתפחה לקהילת מאטסלקה. הקהילה הפעילה בית קברות יהודי שקיים עד היום.
על פי הרשום במפקד קהילות הונגריה רב המקום היה הרב דוד יונגרייז שהיה אב בית הדין בנירמגייש.
יער קהילתי
יער קהילתי (מכונה גם "יער עירוני") הוא אזור יחסית מצומצם של חורש טבעי או מיוער, אשר נמצא בסמוך לשטח בנוי, ושתושביו מעורבים באופן פעיל בטיפוחו, בפעילויות בתחומי היער ולעיתים אף בתכנונו. התושבים המעורבים בפעילויות היער הקהילתי נקראים "נאמני יער" ועוסקים בכך בהתנדבות.
פעילויות
נאמני היער בשיתוף עם המועצה המקומית וקק"ל מקדמים פעילויות קהילתיות בתחומים מגוונים כגון תרבות, ספורט, אומנות. כמו כן, הנאמנים מדיריכים סיורי ניקיון ביער, בהם גם לומדים על בעלי החיים והצומח ביער, על מיחזור, קיימות ושמירה על הטבע.
יערות קהילתיים בישראל
בעוד שהחוק בישראל מתייחס ליערות במסגרת "פקודת היערות (1936)", לא קיימת התייחסות מסודרת ליערות קהילתיים. מתן מעמד רשמי של יער קהילתי ניתן כיום על ידי הקרן הקיימת לישראל, בשיתוף המועצה המקומית והתושבים של אותו אזור.
יערות קהילתיים מוכרים
ישנם מספר יערות קהילתיים אשר מוכרים על ידי קק"ל והמועצה המקומית של אותו אזור:
מרחב מרכז
מרחב צפון
מרחב דרום
The Adventures of Mimi
The Adventures of Mimi הוא סיבוב ההופעות השישי של הזמרת מריה קארי אשר נועד לקדם את אלבומה The Emancipation of Mimi. במהלך סיבוב ההופעות הופיעה קארי פעמיים באפריקה, 32 פעמים בצפון אמריקה ו-6 פעמים באסיה החל מ-22 ביולי 2006 ועד ל-28 באוקטובר 2006. את סיבוב ההופעות החלה בתוניס וסיימה אותו ביפן. בסוף 2006 סיבוב ההופעות דורג במקום ה-24 ברשימת סיבובי ההופעות המרוויחים ביותר עם רווח של 27.9 מיליון דולר מ-30 הופעות בלבד. במהלך 30 הופעות אלה נמכרו 246,798 כרטיסים.
רקע
בחלק מההופעות קארי הזמינה את ידידה הזמר טריי לורנז על מנת לבצע איתה ביחד מספר שירים ואף בהופעה אחת ביצע גם מספר שירים משלו. בשאר ההופעות קטעים של הזמר שר הוצגו על גבי מסך בפעמים בהם השניים לא הופיעו יחד.
פטריציה רג'יאני
פטריציה רג'יאני (באיטלקית: Patrizia Reggian; נולדה ב-2 בדצמבר 1948) היא עבריינית מורשעת איטלקייה ואשת חברה לשעבר. היא הורשעה במשפט מתוקשר מאוד לאחר ששלחה רוצח שכיר כדי להרוג את בעלה לשעבר, מאוריציו גוצ'י.
ראשית חייה ונישואים למאוריציו גוצ'י
פטריציה מרטינלי נולדה בוינולה, מחוז מודנה, בצפון איטליה. היא גדלה בעוני ומעולם לא הכירה את אביה הביולוגי. כשפטריציה הייתה בת 12, אמה סילבנה נישאה ליזם העשיר פרדיננדו רג'יאני, שלימים אימץ את פטריציה לבתו.
כשהייתה כבת 22, פטריציה פגשה את מאוריציו גוצ'י, יורש בית האופנה גוצ'י, במסיבה ב-1970. ב-28 באוקטובר 1972 נישאו בני הזוג ועברו לניו יורק. אביו של גוצ'י, רודולפו גוצ'י, לא אישר בתחילה את הנישואים, מכיוון שהוא האמין שפטריציה מעוניינת להינשא לו בגלל עושרו אבל הוא העניק לבנו ולכלתו פנטהאוז יוקרתי באולימפיק טאוור בניו יורק. פטריציה הפכה פעילה בחוגים חברתיים בניו יורק, והשתתפה במסיבות ואירועי אופנה ואף התיידדה עם ג'קלין קנדי-אונאסיס. במהלך נישואיה ילדה שתי בנות. אלסנדרה נולדה ב-1977, ואלגרה נולדה ב-1981.
ב-1982, פטריציה ומאוריציו חזרו למילאנו. ב-1985, גוצ'י אמר לה שהוא נוסע לנסיעת עסקים קצרה לפירנצה. למחרת, הוא שלח חבר להגיד לפטריציה שהוא לא יחזור ושהנישואים הסתיימו. בשנת 1990, מאוריציו החל לצאת עם פאולה פרנצ'י, מה שגרם לטינה והן לקנאה אצל פטריציה. בשנת 1994 היא התגרשה רשמית מגוצ'י. כחלק מהסדר הגירושין, גוצ'י הסכים לשלם לפטריציה מזונות שנתיים של 1.47 מיליון דולר. על פי החוק, היא לא הורשתה יותר להשתמש בשם המשפחה גוצ'י, אבל היא המשיכה לעשות זאת בכל מקרה. היא צוטטה אומרת "אני עדיין מרגישה כמו גוצ'י – למעשה, הכי גוצ'י מכולם".
רצח בעלה לשעבר
ב-31 בינואר 1997, פטריציה נעצרה והואשמה בשכירת הרוצח שרצח את גוצ'י. המשפט זכה להתעניינות תקשורתית עזה, כשהעיתונות המקומית כינתה אותה "האלמנה השחורה". לטענת התובעים, המניע של פטריציה היה תערובת של קנאה, כסף וטינה כלפי בעלה לשעבר. הם טענו שהיא מעוניינת בשליטה באחוזת גוצ'י ורצתה למנוע מבעלה לשעבר להינשא לפאולה פרנצ'י. הנישואים לפרנצ'י היו גורמים לקיצוץ מזונותיה בחצי, ומצמצמים את הסיוע הכספי השנתי שלה ל-860,000 דולר בשנה, שהסתכמו, לדבריה, ב"קערת עדשים". הרוצח, בעל הפיצריה רווי החובות, בנדטו סראולו, נמצא שנשכר על ידי פטריציה באמצעות מתווכת בשם ג'וזפינה "פינה" אוריימה, מדיום שבין לקוחותיה היו אנשי החברה הגבוהה וידידתה קרובה של פטריציה.
מאסר
ב-1998 נידונה פטריציה רג'יאני ל-29 שנות מאסר. לאחר מכן ביקשה לבטל את הרשעתה, בטענה שגידול מוחי השפיע על אישיותה. בשנת 2000, בית משפט לערעורים במילאנו אישר את ההרשעה אך הפחית את העונש ל-26 שנים. בשנת 2000 היא ניסתה להתאבד בתלייה עם סדין, אך היא נמצאה על ידי סוהרים.
בשנת 2005, למרות הכללים נגד חיות מחמד בכלא, הצוות המשפטי של פטריציה שכנע את הכלא לאפשר לה לאמץ חמוס בין כותלי הכלא. היא שוחררה על התנהגות טובה באוקטובר 2016, לאחר 18 שנות מאסר.
בתרבות הנפוצה
בשנת 2021 יצא סרטו של רידלי סקוט, בית גוצ'י המבוסס על נישואיה של פטריציה רג'יאני ורצח בעלה לשעבר מאוריציו גוצ'י (אדם דרייבר). את פטריציה מגלמת ליידי גאגא. במרץ 2021, רג'יאני שיבחה את הליהוק של ליידי גאגא בסרט, ואמרה שהיא נראית כמוה, אך הביעה רוגז על כך שגאגא לא נפגשה איתה לפני שקיבלה את התפקיד. גאגא הצהירה בראיונות כי אין לה עניין "לשתף פעולה" עם רג'יאני, אבל ליבה יוצא אל בנותיה. . . אכפת לי מאוד שזה חייב להיות מאוד כואב עבורם."
גביע הקונפדרציות 2013
גביע הקונפדרציות 2013 הוא טורניר ספורט אשר נערך בברזיל, כחלק מההכנות אל מונדיאל 2014 שנערך גם הוא במדינה. הטורניר, שבו השתתפו 8 נבחרות, החל ב-15 ביוני 2013 והסתיים ב-30 ביוני 2013, לאחר ניצחונה של נבחרת ברזיל 0-3 בגמר מול נבחרת ספרד. הטורניר היווה את מהדורתו התשיעית של גביע הקונפדרציות, המפגיש בין זוכות האליפויות היבשתיות, האלופה העולמית ומארחת גביע העולם. ברזיל, המארחת, הייתה גם האלופה המכהנת, והיא שמרה על תוארה בסיום הטורניר.
קבוצות משתתפות
1: נבחרת איטליה השתתפה בטורניר מכיוון שנבחרת ספרד זכתה גם ביורו 2012 וגם במונדיאל 2010, שני טורנירים המקנים לזוכיהם כרטיס לגביע הקונפדרציות
הטורניר
שמונה הנבחרות המשתתפות הוגרלו לשני בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. שתי הנבחרות שיסיימו ראשונות בכל בית יעלו לשלב חצי הגמר. המנצחות של חצאי הגמר יעלו למשחק הגמר, בעוד שהמפסידות שלהם יתמודדו ביניהן על המקום השלישי.
קאחה הישיר
קאחה הישיר (ברוסית: Непосредственно Каха) הוא סרט קומדיה רוסי שביים ויקטור שמירוב. הקרנת הבכורה התקיימה ב-12 בנובמבר 2020 בכל בתי הקולנוע הפתוחים ברוסיה, קזחסטן ובלארוס. הקרנת הבכורה של הסרט נקבעה תחילה ל-1 באפריל 2020, אך עקב מגפת הקורונה ברוסיה היא נדחתה ל-12 בנובמבר 2020. הסרט הפך לשובר הקופות הרוסי הראשון לאחר פרוץ המגפה, כשהרוויח למעלה מ-500 מיליון רובל.
עלילה
קאחה מתאהב בסופיה היפה, אך על מנת להתקרב לליבה, הוא צריך לעקוף את רכב ה-BMW החדיש של רוסלן באמצעות הגרוטאה שלו ולשכוח מידידותו עם סרגו.
עיטור הגבורה
היסטוריה
בטקס שנערך ב-17 ביולי 1949, בעקבות מלחמת העצמאות, הוענק לראשונה "אות גיבור ישראל" לשנים-עשר לוחמים, בזכות הצטיינותם יוצאת הדופן בשדה הקרב. הלוחמים המעוטרים גילו אומץ לב וסיכנו עצמם למען הצלת חבריהם או הצלחה במשימה. בין המעשים היו הזזת רכב שהפריע לכוחות צה"ל להמשיך בקרב תחת אש כבדה, פעולות חילוץ פצועים, השתלטות על משאית בשיירה ערבית בדרכה לתקוף את חיפה ופיצוץ אנייה מצרית. חלק מהאותות ניתנו לאחר מות הלוחמים במעשה הגבורה.
עד שנת 1975 הוענקו 40 עיטורי הגבורה. כאמור, העיטור מוענק לעיתים נדירות ועל מעשי גבורה יוצאי דופן; מספר המעוטרים בעיטור הגבורה מהווה פחות מ-5% מכלל מקבלי העיטורים (סה"כ עוטרו 864 חיילים וקצינים בעיטורי הגבורה, העוז והמופת), ופחות מ-2% מכלל מקבלי העיטורים והצל"שים ברמותיהם השונות (צל"ש רמטכ"ל, צל"ש אלוף, צל"ש מפקד אוגדה וצל"ש מח"ט). מאז מלחמת יום הכיפורים ועד היום (2023) לא הוענק עיטור זה.
15 ממקבלי האות נהרגו במהלך המעשה שבזכותו עוטרו (או שנפטרו זמן קצר לאחר הקרב מפצעיהם). ארבעה נוספים נהרגו בהמשך המלחמה או במלחמה מאוחרת יותר. שניים ממקבלי העיטור עוטרו גם בעיטור המופת - שלמה ניצני ואביגדור קהלני, ושניים נוספים זכו בציון לשבח אחד או יותר - דניאל ורדון ויוסי לפר. 20 ממקבלי האותות היו קצינים, הבכיר בהם היה סגן-אלוף בעת קבלת העיטור (אביגדור קהלני). 10 ממקבלי האותות היו טוראים. במלחמת העצמאות היו רוב הזוכים בעיטור חוגרים; במלחמת יום הכיפורים עוטר רק חוגר אחד בעיטור הגבורה, וכל השאר היו קצינים.
שבעה ממקבלי עיטור הגבורה באו משורות חטיבת הצנחנים הסדירה. חמישה היו מחטיבת יפתח, על גלגוליה השונים, ארבעה מחטיבת גולני וארבעה מחטיבה 14. שלושה ממקבלי העיטורים היו בחטיבה 8 ושלושה בחיל הים, שניים מהם משייטת 13. בחטיבה 27, חטיבה 55 וחטיבת גבעתי (בתש"ח) היו שני מקבלי עיטורים כל אחת. שאר מקבלי העיטורים באו מחטיבות 188, 401, 247, 45, 7, הראל והנגב. בחיל האוויר עוטר טייס אחד בעיטור הגבורה.
עיצוב העיטור
העיטור עוצב על ידי האמן חתן פרס ישראל דן ריזינגר, וצורתו מגן דוד שאת חזיתו מעטרים חרב וענף עץ זית. גב העיטור חלק. העיטור צמוד לסרט בצבע צהוב, ומוטבע על ידי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות. משקלו 25 גרם כסף בטוהר 935. האבזם מצופה בכרום. הצבע הצהוב נבחר לעיטור בעקבות הטלאי הצהוב שהוצמד ליהודים באירופה במהלך השואה. בראש הוועדה שהמליצה על עיצובם של עיטורי צה"ל עמד האלוף אפרים בן ארצי, אשר נימק את בחירת הצבע לעיטור באומרו כי:
זכויות המעוטרים
המעוטרים בעיטור הגבורה זכאים:
תודחליאש השלישי
תוּדְחַלִיַאש השלישי היה מלך האימפריה החתית משנת 1358 לפנה"ס, שהיה ככל הנראה בנו ויורשו של תודחליאש השני, אם כי הדעות בנושא חלוקות וזאת מפני שחלק מהחוקרים מפקפקים בהיותו דמות היסטורית אמיתית, בטענה שתודחליאש השלישי הוא לא אחר מאשר תודחליאש השני.
הרמוני (מודול)
בעת חיבור הרמוני לתחנת החלל עלה שטח המחיה של התחנה מ-420 מטרים מעוקבים של שטח ל-500.2, גידול של כעשרים אחוזים בשטח המחיה.
תודחליאש השלישי
בזמן מלכותו התנהלה סדרה של מלחמות מוצלחות בין החיתים לשבטי החַיָשָאש והקַשְקַש שהתאחדו תחת שלטונו הכריזמטי של מלכם. המלחמות נוהלו על ידי מפקד צבא החתים של תודחליאש השלישי - שופילוליומש הראשון שככל הנראה אף היה בנו, אשר הצליח להכניעם ולבסוף להחזיר את הבירה חזרה לחתושש.
הרמוני (מודול)
מקור השם
השם המקורי של היחידה היה "נוד 2". במרץ 2007 הסתיימה תחרות בין יותר מ-2200 תלמידים מ-32 מדינות בגילאים של גן עד תיכון על בחירת השם. התחרות נקראה "אתגר נוד 2", והיא דרשה מהמשתתפים ללמוד על התחנה, לבנות מודל שלה ולכתוב חיבור שמסביר מדוע השם שלהם הוא זה שמתאים ל"הרמוני".
תודחליאש השלישי
לפי חלק מהמקורות החיתיים לא נחשב תודחליאש השלישי אף פעם למלך בפועל ובעקבות זאת נשא את הכינוי: תודחליאש "הילד" או "הצעיר". תודחליאש השלישי נהרג זמן קצר לאחר הכתרתו, בשנת 1358 לפנה"ס, על ידי קבוצת קצינים שקשרו נגדו קשר, ובראשם שופילוליומש הראשון, שאף הוכתר תחתיו למלך.
הרמוני (מודול)
מפרט
הרמוני שוקל 14,288 קילוגרם והוא המחבר השני בין שלושה אל החלק הראשי של התחנה. התכנון של הרמוני הוא במידה רבה על בסיס המודל הלוגיסטי הרב תכליתי, תא מדוחס שמביא ציוד ואספקה לתחנה במשימות של המעבורות והוא ניתן להחזרה לכדור הארץ. נוסף על כך הוא תוכנן על בסיס קולומבוס, רכיב שנבנה על ידי סוכנות החלל האירופית.
הסכם בנייה
במסגרת הסכם בין נאס"א לסוכנות החלל האירופית יחידת "הרמוני" נבנתה על ידי חברת טאלאס אליניה ספייס, שבסיסה ברומא. היחידה הגיעה למרכז החלל קנדי שבפלורידה ב-1 ביוני 2003 לאחר שהועברה מאיטליה בעזרת איירבוס בלוגה. "הרמוני" במקור הועברה מידי סוכנות החלל האיטלקית לידי סוכנות החלל האירופית ולאחר מכן לנאס"א במכון לעיבוד חלקי תחנת החלל. העברה זאת סיימה הסכם גדול בין נאס"א לסוכנות החלל האירופית שנחתם בטורינו ב-8 באוקטובר 1997. האסטרונאוט האיטלקי פאולו אנג'לו נספולי ליווה את הרמוני לתחנת החלל על גבי משימה STS-120.
שיגור לחלל
הרמוני שוגרה בהצלחה אל תחנת החלל במשימה STS-120 ב-23 באוקטובר 2007 על ידי מעבורת החלל דיסקברי, בתור רכיב עיקרי של התחנה ושמו ISS-10A.
ב-26 באוקטובר, הקנדארם2 הוציא את הרמוני מתוך תא המטען של המעבורת וחיבר אותה באופן זמני לחיבור הצד של יוניטי, למחרת ב-27 באוקטובר נכנס הצוות לתוך המודול. לאחר שהמעבורת עזבה את הרמוני, היא הועברה לקדמת דסטיני, כאשר זה הוא מיקומה הנוכחי והסופי. חיבור זה דרש מצוות התחנה לבצע שלוש פעילויות חוץ ריכביות על מנת לסיים את החיבור.
Come Undone (שיר של דוראן דוראן)
רקע
מילות השיר נכתבו על ידי סיימון לה בון סולן הלהקה כמתנה לאשתו יסמין. השיר לא היה מיועד להיכנס לאלבום אך נכנס לבסוף.
הזמרת טסה ניילס ביצעה בשיר קולות רקע. בשיר סימפול של קטע מהשיר Ashley's Roachclip שיצא בשנת 1974.
השיר הגיע למקום השביעי במצעד בילבורד הוט 100, ולמקום ה-13 בבריטניה.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ לשיר בוים על ידי ג'וליאן טמפל. הוא צולם באקווריום של לונדון ומופיעים בו דגים גרום-לשוניים. בסרטון נראית בחורה הקשורה בשלשלאות בתוך המים. בסיסט הלהקה ג'ון טיילור שולב בווידאו קליפ, אך לא השתתף למעשה בנגינתו. במקום זה השתמשה הלהקה בסינתיסייזר בס.
זקי צ'ליק
מהמט זקי צ'ליק (בטורקית: Mehmet Zeki Çelik; נולד ב-17 בפברואר 1997) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת המגן הימני ברומא ובנבחרת טורקיה.
קריירת מועדונים
צ'ליק היה באקדמיית הנוער של בורסאספור משנת 2009 עד שעלה לקבוצה הבוגרת בשנת 2015. באותה השנה, הוא הושאל לקבוצת קרקבייספור.
בעונה שלאחר מכן, הוא הצטרף לאיסטנבולספור. לאחר שהציג יכולת ברמה גבוהה, הוא זכה לזימון לנבחרת טורקיה בשנת 2018, חרף הימצאות הקבוצה בליגת המשנה הטורקית.
ב-8 ביולי 2018, צ'ליק חתם על חוזה לחמש שנים בליל מליגת העל הצרפתית. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, הוא ערך בניצחון הליגה 1–3 על סטאד רן ב-11 באוגוסט.
לאחר ארבע עונות בליל, צ'ליק עבר לרומא מהסרייה א'.
קריירה בינלאומית
צ'ליק ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת טורקיה במהלך משחק ידידות מול נבחרת רוסיה ב-5 ביוני 2018, שנגמר בתוצאת תיקו אחת.
משתנה עזר
בסטטיסטיקה ובעיקר באקונומטריקה, המתודה של משתנה עזר נועדה לאפשר מדידת סיבתיות כאשר ניסוי מבוקר אינו אפשרי ויש חשש של אנדוגניות של אחד המשתנים.
דוגמה
נחשוב על מודל ליניארי המנסה לאמוד את השפעת העישון על הבריאות, ובפרט על תוחלת החיים:
כך ש-y הוא מספר השנים שחי הפרט, x הוא כמות הסיגריות שהפרט מעשן בחודש ו-\varepsilon הוא השגיאה. מכיוון שלעישון יש קורלציה עם התנהגויות לא בריאות אחרות. נקבל כתוצאה אפקט חזק מהאפקט האמיתי.
לכן עלינו לעשות ניסוי מבוקר בו נורה לאנשים לעשן מספר מסוים של סיגריות וכך נוכל לבודד את האפקט. מחקר כזה אינו אתי ויקר מאוד. כך שעלינו למצוא פתרון אחר.
שיטת האמידה
ניתן לחשוב על משתנה עזר כרגרסיה דו שלבית. בשלב הראשון נאמוד את המודל:
הביטוי הוא אותו חלק בx שאינו מתואם עם הטעות, שכן הוא פונקציה ליניארית של z שאינו מתואם עם הטעות
משה בליטנטל
משה בליטנטל (7 בנובמבר 1911 – 13 באוגוסט 1989) היה מראשי תנועת פועלי אגודת ישראל, כיהן כראש החזית הדתית בחיפה וכחבר מועצת עיריית חיפה וסגן יושב ראש המועצה הדתית בעיר.
ביוגרפיה
נולד בעיירה אפטא שבפולין, למשפחה מחסידות גור, בנם של יהודה אריה ושרה לבית יעקובוביץ. בעל השכלה תורנית. היה חבר מזכירות ההנהלה הארצית של צעירי אגודת ישראל בפולין.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. נישא לשפרה אורנשטיין. בשנת 1940 מונה למזכיר סניף פועלי אגודת ישראל בחיפה. בתקופת המנדט הבריטי סייע בהעפלה, דאג לקליטת העולים, לדיור ולעבודה עבורם.
היה חבר מפקדת ההגנה, חבר הנהלת המגבית להתגייסות, חבר בהנהלת כופר היישוב ויו"ר ועדת הגיוס לצה"ל בחיפה.
היה ממקימי שיכון פא"י בקריית אליעזר בעיר. שימש כשופט עירוני בחיפה, וכיהן כחבר במועצה הציבורית שהקימה ממשלת ישראל לענייני הסכם השילומים.
לאחר מותו נקרא רחוב על שמו בשכונת רמת אלמוגי בחיפה.
בנו, אריה בליטנטל, היה סגן ראש העיר חיפה מטעם אגודת ישראל. נכדו הוא הסופר יאיר חסדיאל.
ורה קרפקינה
ביוגרפיה
קרפינה נולדה בקוטלניץ' שבמחוז קירוב. אביה היהודי גויס לצבא האדום בשנת 1941 ונהרג בקרבות. היא התאמנה בוולוגדה ואחר כך עברה לקייב עם בעלה.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה קרפינה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 46.3 שניות ובמקום 9 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.9 שניות.
אלופת אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 זכתה קרפקינה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם רימה אוליסקינה, מריה איטקינה ואירינה טורובה בתוצאה של 45.8 שניות.
בתחרות שנערכה בקייב ב-27 ביולי 1956 קבעה קרפקינה בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם גלינה וינוגרדובה, סיניידה ספרונובה ומריה איטקינה, שיא עולם חדש של 45.2 שניות. באולימפיאדת מלבורן (1956) היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.6 שניות ובמקום 9 בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.1 שניות.
שיאנית עולם
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכתה קרפקינה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.3 שניות ומדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.7 שניות, אחרי הית'ר ארמיטייג' מבריטניה (11.7 שניות). שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקייב ב-13 בספטמבר היא השוותה בריצת 100 מטר את שיא העולם של שירלי סטריקלנד מאוסטרליה בתוצאה של 11.3 שניות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה קרפינה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 6.37 מטר, 3 ס"מ משיא העולם של הילדרון קלאוס מגרמניה, לפני האלופה האולימפית היוצאת אלז'בייטה קז'סינסקה מפולין (6.27 מטר) והילדרון קלאוס (6.21 מטר). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.2 שניות, בשלב המוקדמות הן קבעו תוצאה של 45.0 שניות ובמקום 12 בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.0 שניות.
רינגו (סדרת ספרים)
רינגו הוא שמה של סדרת חוברות וספרי כיס בכריכה רכה בסוגת המערבון שיצאה לאור בהוצאת רמדור בשנים 1967–1982.
מקור ההשראה לספרים אלו היו מערבוני הספגטי ובמיוחד סרטיו של ג'וליאנו ג'מה בהם שיחק ג'מה דמות בשם "רינגו", נגזרת של המילה "גרינגו": "אקדח לרינגו" או "האקדוחן" (Una pistola per Ringo; 1964), "שובו של רינגו" (Il ritorno di Ringo; 1965) ו"לילו הגדול של רינגו" (1967 ;La Grande Notte Di Ringo).
אף שעטיפת הספרים הכריזה כי הסופר שכתב אותם הוא "ג'ף מקנמרה" הרי רוב הספרים נכתבו במקורם בעברית על ידי עיתונאים וסטודנטים, כנהוג בשנים אלו לגבי ספרות זולה, בדומה לספרי פטריק קים שיצאו אף הם באותה הוצאה.
הגיבור, רינגו, אופיין לרוב כלוחם אמיץ למען הצדק.
DKW ג'וניור
DKW ג'וניור (גרמנית: DKW Junior) היא מכונית סופרמיני שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית DKW בין השנים 1959–1963.
אב טיפוס של ה-DKW ג'וניור הוצג ב-1957.
חברת המכוניות והאופנועים DKW
דה-קה-וו: DKW) Dampf-Kraft-Wagen)
חברת DKW נוסדה ב-1916 כחברה לאביזרי קיטור ומכוניות קיטור. ב-1920 הייתה DKW יצרנית האופנועים הגדולה בעולם.
בשנת 1932, אוחדו אאודי, DKW, הורך וונדראר (Wanderer) לחברה אחת - אוטו אוניון AG (Auto Union). סמל החברה - ארבע טבעות שלובות נועד לסמן את איחוד ארבע החברות.
קונצרן הרכב הגרמני פולקסווגן רכש את החברה בשנת 1964.
אל-מסתנצר
אל-מסתנצר באללה (מילולית: המבקש ניצחון מן האל, בערבית: المستنصر بالله) היה שם שלטונם של מספר ח'ליפים מבית עבאס ומהשושלת הפאטמית.
מניפסט ברצלונה
מניפסט ברצלונה הוא מנשר שהוציא מיגל פרימו דה ריברה ב-23 בספטמבר 1923 בו הכריז על נטילת השלטון בספרד לידי הצבא שבראשותו, הסביר את הסיבות לכך ודרש מהאזרחים ציות.
במניפסט ברצלונה טען דה ריברה שהוא נאלץ ליטול את השלטון בידיו, למרות שאין לו שאיפות, בגלל שחיתות הפוליטיקאים, אנדרלמוסיה שמתבטאת ברציחות ומעשי שוד שכיחים, תעמולה ללא הפרעה של גורמים קומוניסטים ומהפכניים אחרים וקריאות של גורמים מתבדלים להתנתק מספרד. ריברה מציין מעשה חיובי אחד של הפוליטיקאים, מאבק בהימורים, אך מציין שהפעילות בתחום זה אינה מספיקה.
במניפסט מכריז ריברה שבכל אזור במדינה יתפוס את השלטון המושל הצבאי של האזור והוא יתפוס שליטה בנקודות מרכזיות ובמרכזים של מהפכנים קומוניסטים ואחרים. המניפסט מציין שלא יינתן שימוש בטלפון ובאמצעי תקשורת אחרים לפקידים אשר לא ישרתו את השלטון החדש. רבירה קורא להימנע משפיכות דמים ומדגיש שלא יהסס לנקוט אמצעים כלפי מי שיפעל נגד שלטונו.
פתיחת המנשר וסיומו מדגישים את הלאומיות הספרדית בהתאם לסיסמה: "תחי ספרד, יחי המלך". ריברה מדגיש שהוא זוכה לתמיכה רחבה בעם, שמכל המעמדות בעם וכל דרגי הצבא תמכו בו גם אם לא דיברו איתם לפני כן. המניפסט מסתיים באמירה שאת המהלך שעשה ישפטו העם וההיסטוריה.
קוטה קינבאלו
קוֹטַה קִינַבַּאלוּ (במלאית: Kota Kinabalu, בג'אווי: کوتا کينا بالو; בסינית: 亚庇, נהגה "יַאבִּי"; נודעה בעבר בשם ג'סלטון) היא בירת מדינת סבה במלזיה. העיר שוכנת בצפון האי בורנאו, על חוף ים סין הדרומי, בחלקה המזרחי של מלזיה. בעיר מתגוררים 452,058 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה
במחצית השנייה של המאה ה-19 חברת צפון בורנאו הבריטית החלה להקים מושבות ברחבי צפון בורנאו. ב-1882 החברה הקימה התיישבות באי קטן מול המקום בו נמצאת כיום קוטה קינבאלו. ההתיישבות הותקפה על ידי שבטי ילידים ב-1897 ונחרבה. החברה החליטה להעביר ב-1898 את ההתיישבות ליבשה שם היה קל יותר להגן עליה, אך המקום הראשון ביבשה שנבחר לא התאים. לפיכך ב-1899 ההתיישבות הועברה למיקומה הנוכחי, בקרבת כפר דייגים קטן בשם אַפִּי. ההתיישבות נקראה ג'סלטון על שמו של צ'ארלס ג'סל, שהיה סגן יושב ראש החברה.
ג'סלטון הפכה למרכז מסחרי גדול בצפון בורנאו והנמל שלה ייצא סחורות רבות, כמו גומי וראטאן, מחלקים שונים בצפון בורנאו.
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות האימפריה היפנית כבשו את ג'סלטון ביחד עם יתר בורנאו, כיבוש אשר במהלכו נהרסו חלקים נרחבים מהעיר. בזמן הכיבוש שם העיר שונה בחזרה לאפי. התושבים המקומיים ניסו למרוד ביפנים מספר פעמים ללא הצלחה. החלקים של העיר שנותרו על כנם כמעט הושמדו לחלוטין במהלך ההפצות של בעלות הברית בקרב בורנאו ב-1945.
לאחר המלחמה חברת צפון בורנאו הבריטית חזרה לנהל את העיר, אך היא לא יכלה לעמוד בהוצאות הכספיות של שיקומה והעבירה את הניהול של ג'סלטון ישירות למושבת הכתר של צפון בורנאו שהוקמה ב-1946 בשטחים שחופפים כיום למדינת סבה. הממשל החדש החליט לשקם את ג'סלטון ולהפוך אותה לבירת המושבה במקום העיר סנדקן.
ב-1963 צפון בורנאו ועוד מספר מושבות בריטיות אחרות באזור קיבלו עצמאות והתאחדו למלזיה. שטחי מושבת הכתר של צפון בורנאו הפכו למדינת סבה וג'סלטון נותרה בירת המדינה החדשה. ב-22 בדצמבר 1967 ראש השרים של סבה העביר החלטה לשינוי שמה של העיר ל"קוטה קינבאלו". משמעות השם היא "העיר של קינבאלו" והיא נקראת כך על שמו של הר קינבאלו, שנמצא במרחק של 50 קילומטרים צפון-מזרחית ממנה בפארק הלאומי קינבאלו.
כלכלה
קוטה קינבאלו היא המרכז הכלכלי של סבה. הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה ותיירות.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת סבה של מלזיה (Universiti Malaysia Sabah).
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי קוטה קינבאלו, הנמצא במרחק של 7 קילומטרים ממרכז העיר. הנמל המציע טיסות ליעדים במלזיה ובמזרח אסיה.
ערן דולב
ערן דולב (נולד ב-23 במרץ 1939) הוא רופא פנימי, פרופסור לרפואה שכיהן כקצין רפואה ראשי בצה"ל.
ביוגרפיה
דולב נולד ב-1939 בתל אביב בשם ערן זונדלביץ'. אביו היה שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב ואימו הייתה מורה. את לימודי התיכון השלים בעירוני א'. דולב סיים את לימודי הרפואה במסגרת עתודה אקדמאית באוניברסיטה העברית. את שירותו הצבאי החל בשנת 1965 כרופא גדודי בחטיבת הצנחנים, שבה שירת במהלך הפשיטה על העיירה הירדנית א-סמוע ב-13 בנובמבר 1966 ובקרבות החטיבה בפתחת רפיח במלחמת ששת הימים. לאחר מכן שימש כקצין הרפואה של סיירת מטכ"ל ובשנת 1968 נטל חלק במבצע תשורה, פשיטת צה"ל על שדה התעופה של ביירות, ובאותה שנה מונה במינוי לשעת חירום כקצין רפואה אוגדתי (1968–1972). באותה עת סיים את התמחותו ברפואה פנימית ובשנת 1972 מונה לקצין רפואה פיקודי של פיקוד הדרום, תפקיד בו החזיק במלחמת יום הכיפורים.
בתום המלחמה שימש כשנה רופא אזרחי בקריית שמונה, בסיומה מונה לרופא בכיר במחלקה הפנימית של בית החולים שיבא. בשנת 1976 השתתף דולב במבצע יונתן באוגנדה. בשנת 1977 מונה לסגן מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים, ובשנת 1978 חזר לשירות צבאי פעיל כסגן קצין רפואה ראשי וכעבור שנה מונה לקצין רפואה ראשי, תפקיד בו החזיק במהלך מבצע שלום הגליל ועד 1983. לאחר מכן נשלח מטעם צה"ל לארצות הברית והשתלם בבית הספר לרפואה של משרד ההגנה האמריקאי. התמחותו הספציפית היא מחלות עצם וחילוף החמרים של המינרלים ובנוסף הוא מומחה למינהל מערכות בריאות מאז שנת 1987.
דולב סיים לימודי היסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב (1966–1967) ולימד היסטוריה במכון כהן להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות באוניברסיטה תל אביב (1983–1984). הוא מלמד היסטוריה של הרפואה באוניברסיטת תל אביב והרצה על כך גם באוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל.
בין השנים 1996–2002 הוא שימש יו"ר הלשכה האתית של ההסתדרות הרפואית בישראל. דולב הוא פרופסור חבר לרפואה, בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור לרפואה צבאית ולהיסטוריה של הרפואה הצבאית USUHS. פרסם מאמרים רבים בנושאי מחלות העצם ומשק המינרלים, רפואה צבאית, תולדות הרפואה הצבאית, אתיקה רפואית ומאפייני מחלת השחפת בארץ.
בשנת 2020 הצטרף לעמותה הפרטית "מועצת החירום הציבורית למשבר הקורונה" שמחתה נגד הכרזת מצב החרום בשל נגיף הקורונה והביע התנגדות לחיסון הגורף נגד קוביד-19 של נשים בהריון ללא ניסוי בטיחות ראוי. זאת בניגוד לעמדת הרוב המוחלט של הרופאים המומחים בארץ ובעולם, גם בתחום רפואת נשים ומיילדות, שסברו שאין סיכון. הוא פרש מהעמותה בשנת 2021 ותמך בחיסון נגד COVID-19.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1868
הבחירות הכלליות בבריטניה 1868 התרחשו בתאריכים 17 בנובמבר–7 בדצמבר 1868. בבחירות אלו ניצח ויליאם גלאדסטון מן המפלגה הליברלית את בנג'מין דיזראלי מן המפלגה השמרנית. היו אלה הבחירות הראשונות בבריטניה שבהן הצביעו יותר ממיליון איש- כמעט פי 3 מהבחירות הקודמות בשנת 1865. היו אלה הבחירות האחרונות שבהן כל מושבי הפרלמנט אוישו על ידי נציגי שתי מפלגות בלבד.
איסמעיליה (מחזה)
איסמעיליה הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט המגולל את סיפור חברותם של שלושה גברים: מיקי הגינקולוג, עמי העיתונאי וקריץ השיפוצניק, שראשיתה בעת שירותם הצבאי במלחמת יום כיפור, וקיצה עשרים וחמש שנים מאוחר יותר, בסלון וילה בפרבריה העירוניים האמידים של ישראל. "חייהם של השלושה: עבודתם, נישואיהם, בגידותיהם, הבטחות הנעורים שהבטיחו פעם איש לרעהו ואיש איש לעצמו עמדו תמיד בסימן המלחמה ההיא".
המחזה הוצג לראשונה בשנת 2002 בתיאטרון בית ליסין, בבימויו של מיטלפונקט, עם ששון גבאי, נתן דטנר ואבי אוריה ולאחר מכן ב-2017 בתיאטרון הקאמרי, גם הפעם בבימויו של מיטלפונקט ועם עמוס תמם, מיכה סלקטר ואלון דהן.
תמצית העלילה
המחזה נפתח בפגישה מקרית בין קריץ, אדם נע-ונד בחופים בחו"ל בחיפוש עצמי לבין מיקי, גינקולוג מצליח. השניים שירתו יחד במלחמת יום הכיפורים עם חבר שלישי, עמי. מאוחר יותר נפגשים השלושה בביתו של מיקי הנמצא בשלבי שיפוץ, ובמסגרת הדיאלוג המשולש ביניהם נפתחים פצעי העבר המשותף. אף שלכאורה עמי הוא זה שיצא פגוע מהמלחמה, הרי שמתברר שהן קריץ, הלוזר והן מיקי המצליחן יצאו ממנה פגועים לא פחות. במהלך הפגישה הטעונה מתברר כי קריץ הציל במלחמה את חייו של מיקי, אבל מיקי אינו מכיר לו טובה על כך. לאחר המלחמה הרס למעשה עמי את הקריירה של קריץ בעקבות כתבה שעשה עליו. בנוסף, מיקי מעורב בפרשיית שחיתות של מסחר בביציות, וגם בוגד עם אשתו של עמי, חברו הטוב. עמי, שהפך לאלכוהוליסט לאחר שאיבד את מעמדו בעיתון, מגלה באיחור את הבגידה של אשתו עם חברו הטוב, ולבסוף נוקם קריץ, הנדמה בתחילה כדמות החביבה ביותר, בשני חבריו. שלושת הגברים מציגים "חתך רוחב של גבריות ישראלית בגיל הביניים, שבו החיים כבר לא נראים כמו סיפור אגדות, וקשה כבר להחביא את הכישלונות, הבגידות והפחדים. לא פלא שבמצב כזה הזיכרונות של ימי המלחמה יחזרו כמו חלום רע ויערבלו את חייהם".
המחזה מבוסס בעיקר על דיאלוגים שנונים ועל מיומנות ההצגה של שלושת השחקנים היחידים.
הפקות
המחזה הועלה לראשונה בהפקת תיאטרון בית ליסין בעונת 2002, בבימויו של מיטלפונקט וב-2017 הועלה המחזה מחדש בבימויו של מיטלפונקט, והפעם על במת הקאמרי.
ביקורת
רוב הביקורות היללו את ההצגה, הן במופעה הראשון והן בשני, ובפרט את עבודת הצוות של השחקנים ואת המצוינות האישית של כל אחד מהם בנפרד עם זאת, היו שביקרו את ה"דברנות" הרבה שבמחזה, שכמעט לא קורה בו דבר מלבד דיבורים ואת הקהות הרגשית של מיטלפונקט, המתבונן על הסיטואציה בריחוק מסוים ומתוך אירוניה דקה מבקר התיאטרון של "הארץ", איתן בלום, ראה בהצגת המחזה בשנת 2017 אנכרוניזם, בשל הייצוגים הגבריים שעבר זמנם.
נינה קסיאן
נינה קסיאן (ברומנית: Nina Cassian; 27 בנובמבר 1924 - 14 באפריל 2014) הייתה משוררת, סופרת, מתרגמת, פסנתרנית ומלחינה רומניה יהודיה.
קורות חיים
קסיאן נולדה בשנת 1924 בגאלאץ, רומניה בשם רנה אניה קסיאן (Renée Annie Cassian) לאביה, יוסף קסיאן-מטסארו, היה מתורגמן מהשפה הגרמנית לשפה הרומנית, חייל מצטיין במלחמת העולם הראשונה בעל העיטור הרומני "גבורה ואמונה" מדרגה שנייה ולאמה, ז'אנה מבית שמילוביץ'. לאחר שנתיים עקרה משפחתה לברשוב ורק בחופשות הקיץ הייתה חוזרת לגאלאץ. בגיל חמש כבר ידעה לקרוא וקיבלה שיעורי נגינה וכבר בגיל זה הלחינה את הואלס הראשון וחיברה את השיר הראשון. בהיותה בת 11 עברה משפחתה לבוקרשט. קסיאן למדה בבית ספר לאומנויות, יחד עם מקסימיליאן הרמן מקסי.
בשנת 1943 התחתנה עם הסופר ולדימיר קולין. בשנת 1948 התגרשה מבעלה והתחתנה עם סופר אחר שהיה גם מורה לצרפתית ומבקר, א. י. שטפנסקו.
הספר הראשון שלה הוכרז כ"אויב העם" על ידי השלטונות הקומוניסטים, לכן נאלצה לשנות את סגנונה, כדי להתאימו לדרישות השלטון. חרף מאמציה היא נכשלה שוב כאשר לא תיארה את לנין כנדרש ופרצה שערורייה. היא כתבה בשלב זה 4 ספרים שמאוחר יותר התכחשה להם מנקודת מבט אסתטית. היא פנתה לספרות הילדים, שם היה לה חופש רב יותר במשחקי מילים ופנטזיות לשוניות. בין השנים 1955–1957 הפסיקה לכתוב והחלה לחבר יצירות מוזיקליות. בתחום זה, טענה, לא יוכלו להאשימה ברמיזות בלתי תקינות פוליטית. לאחר מות סטלין ותחילת הדה-סטליניזציה כתבה ספר אחר ספר.
בשנותיה האחרונות קסיאן חיה בניו יורק וכתבה את זיכרונותיה. היא נפטרה בניו יורק ב-14 באפריל 2014.
עין ספיר
עין ספיר הוא מעיין הנובע מתוך מערה חצובה בסלעי הגיר למרגלות מושב אבן ספיר בהרי ירושלים. מי המעיין יוצרים ברכה גדולה בתוך המערה.
המעיין נקרא על שם הרב יעקב הלוי ספיר, שד"ר, חוקר כתבי יד ותייר. מחבר הספר אבן ספיר על מסעו חוצה היבשות לקהילות יהודיות רחוקות, בהן תימן.
המערה
המערה בה נובע המעיין נוצרה באופן טבעי. בשנת 2014 נערך סקר במערה. החוקרים סברו שהמערה נוצרה מתהליכים גאולוגיים ברובם טבעיים אשר במהלך השנים נהרסה.
בארץ קיים מעיין נוסף בשם זה, הממוקם בתחומי אום אל-פחם ושמו בערבית עין חאלד.
מאיר חרץ
ביוגרפיה
חרץ נולד כמאיר-חיים ליבוביץ' (בנו של לייב) חרץ נולד בכפר שורי במחוז סורוקי שבפלך בסרביה, אז באימפריה הרוסית (כיום בנפת דוקיה של רפובליקת מולדובה) וגדל בעיירה מרקולשט. הוא היה חבר השומר הצעיר ופעיל בקרן קיימת. בנערותו בימי השלטון הרומני הוא עזב את משפחתו ואת מרקולשטי ועבר לצ'רנוביץ שם החליף מספר מקצועות. הוא החל לפרסם שירים בכתב עת שויבן שיצא לאור בבוקרשט ונערך על ידי יעקב שטרנברג ושלמה ביקל, כמו כן פרסם מספר שירים בצ'רנאוויצר בלעטער ב-1935, שהתקבלו יפה אצל מבקרי ספרות. הוא למד בסמינר למורים בצ'רנוביץ (יחד איתו בבית הספר למדו גם יחיאל שרייבמן, אליעזר פודריאצ'יק, ברל רויזן וצבי צלמן). לאחר סיפוח של בסרביה וצפון בוקובינה לברית המועצות הוא עבר לקישינב והחל ללמד יידיש וספרותה בבית ספר תיכון.
עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה הוא התפנה למרכז אסיה. בסוף 1945 עבר לבירת ברית המועצות, מוסקבה, אך זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לצ'רנוביץ, הוא פרסם עבודות באייניקייט ושטערן. הוא נרדף על ידי השלטונות הסובייטיים; במרץ 1949 נעצר ושוחרר רק ב-1955. לאחר השחרור שב לצ'רנוביץ. הוא פרסם שירים בפאלקסשטימע, יידישע שריפטן וסאוועטיש היימלאנד.
בשנת 1972 עלה לישראל, ובארץ ערך יחד עם יוסף קרלר את ירושלימער אלמאנאך.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
משה צימרמן (היסטוריון)
משה צימרמן (נולד ב-25 בדצמבר 1943 בירושלים) הוא היסטוריון ישראלי המתמחה בהיסטוריה של גרמניה. פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית ומנהל מרכז קבנר להיסטוריה גרמנית.
ביוגרפיה
צימרמן למד בבית הספר היסודי והתיכון "מעלה" בירושלים. למד לתואר ראשון, לתואר שני ולדוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטה העברית.
במקביל לעבודתו המחקרית באוניברסיטה, עסק צימרמן בפיתוח תוכניות לימוד בהיסטוריה במשרד החינוך בשנות השבעים. הוא כיהן כיו"ר הוועדה לתוכניות לימודים לחטיבת הביניים בהיסטוריה בשנות התשעים. בנוסף כתב ספרי לימוד בהיסטוריה לחטיבת הביניים ולחטיבה העליונה. צימרמן כתב פליטונים בעיקר בעיתונות דוברת גרמנית, וכן פרסם ספרים על ישראל והסכסוך הישראלי-פלסטיני בשפה הגרמנית.
בשנת 1993 זכה במלגת הומבולדט למדענים מצטיינים. כן זכה בשנת 1997 בפרס לחוקרים זרים מטעם ה-DAAD, וב-2002 בפרס על שם ליאופולד לוקאס על הצטיינות מיוחדת במחקר מטעם אוניברסיטת טיבינגן. בשנת 2006 זכה בפרס לסינג לביקורת מטעם אקדמיית לסינג בוולפנביטל.
פעילות ציבורית ופרשיות דיבה
לצד פעילותו האקדמית מרבה צימרמן להביע את דעותיו במדיה הכתובה והמשודרת בישראל ובגרמניה. בשל סגנונו החריף והתבטאויותיו הנחשבות לשנויות במחלוקת והמשתייכות לצד השמאלי של השדה הפוליטי הישראלי נקלע לא אחת לסערות תקשורתיות וסכסוכים משפטיים לפי חוק איסור לשון הרע. מלבד תחום התמחותו, מרבה צימרמן להתראיין ולכתוב מאמרי דעה בסוגיות שונות הנמצאות על סדר היום הציבורי ומשמש כפרשן לענייני יחסי ישראל-גרמניה, פוליטיקה וספורט. לפי היסטוריון פרופ׳ דן מכמן המכהן כראש המכון לחקר השואה ע"ש ארנולד וליאונה פינקלר באוניברסיטת בר-אילן והעומד בראש המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם היו אלה "סיבות פוליטיות חוץ-מחקריות" שהביאו לפופולריות התקשורתית של צימרמן גם בגרמניה, ולאו דווקא "תרומה מחקרית חשובה".
פרשת ידיעות תקשורת
ב-28 באפריל 1995 פורסמה כתבה במקומון "ירושלים" של קבוצת ידיעות תקשורת תחת הכותרת "פרופ' משה צימרמן: ילדי מתנחלי חברון הם בדיוק כמו נוער היטלר" בה יוחסו לו הדברים הבאים:
לאחר שעוררו הדברים סערה תקשורתית, החליט לבסוף היועץ המשפטי לממשלה שלא לפתוח בהליכים להעמדתו של צימרמן למשפט פלילי בשל תוכנה של הכתבה. תביעה אזרחית בגין ההשוואה בין חיילים המתנדבים לשרת בשטחים לגרמנים שהתנדבו לאס אס נדחתה לאחר שמנה בית המשפט שלושה מבחני עזר וקבע כי אין התובעים יכולים להוכיח כי מדובר בפגיעה אישית. במקביל הגיש חבר הכנסת רחבעם זאבי תביעה אזרחית נוספת בגין לשון הרע כנגד צימרמן על שכונה בכתבה בשם הגנאי "נאצי". שופט בית משפט השלום ברחובות צבי הרטל קבע לזאבי פיצוי בסך 20,000 ₪, אך מאוחר יותר התקבל ערעורו של צימרמן על פסק הדין.
תביעה נוספת הוגשה על ידי משפחת שני בשם ילדי חברון. ההגנה טענה כי דבריו של צימרמן שובשו על ידי כתב ידיעות תקשורת וכי צימרמן התייחס בדבריו לילדים מסוימים שהופיעו בתוכנית רדיו וכתבת טלוויזיה ודיברו בשבחו של ברוך גולדשטיין ושאת חינוכם של אלה השווה לחינוך הנוער ההיטלראי. כן נטען כי דיבר בכלליות על "מגזר שלם" בחברה הישראלית לו הוא מייחס "פוטנציאל נאציסטי". השופטת מרים מזרחי דחתה התביעה ונטתה לגרסתו של צימרמן. בפסק הדין ביססה את החלטתה על דיני חוזים וקבעה כי הופרה הבטחתו של המראיין לאפשר לצימרמן לבחון את נוסח הכתבה לפני פרסומה על מנת שיוכל לוודא את דיוק הפרטים מבחינה מחקרית ולתקנם. בנוסף נכתב בפסק הדין כי "התובעים אינם טוענים כי הם אותם ילדים ששיבחו את פעולת גולדשטיין" שאליהם התכוון צימרמן בכתבה. בהמשך דחה בית המשפט השלום תביעה לביטול פסק הדין ולמשפט חוזר שהגישה ידיעות תקשורת בתואנה שהוסתר מבית המשפט מידע חיוני. לפי הבקשה, עד מטעם ההגנה, הכתב הגרמני יורגן הוגפה, "עשה יד אחת" עם צימרמן כשהעיד, מצד אחד, בפני בית המשפט כי מתן האפשרות למרואיין לעיין ולתקן את הכתבה בטרם פרסומה היא בגדר המקובל במקצוע בעוד שמן הצד השני לא ציין בעדותו כי סמוך לאותו מועד הופיעו שתי כתבות פרי עטו במגזין הגרמני דר שפיגל בהן מיוחסות לצימרמן התבטאויות דומות לאלו שהכחיש במשפטו. התביעה נדחתה בנימוק שאין בראיות עילה מספקת למשפט חוזר.
לאחר הרצחו של זאבי בידי מחבל ערבי קיבל בית המשפט המחוזי את ערעורו של צימרמן שטען כי "הציטוט בכתבה בלתי מדויק" וכי לא ערך כלל השוואה בין תנועת מולדת, בראשה עמד אז זאבי, למפלגה הנאצית, אלא לתנועת הימין הקיצונית "שטאלהלם". הערעור התקבל ברוב של שני שופטים כנגד אחת. השופטת מיכל רובינשטיין טענה בדעת מיעוט כי:
בהמשך דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב תביעת פיצויים שהגיש צימרמן כנגד ידיעות תקשורת בה העריך את הנזק שנגרם לו ולתדמיתו ב-2,101,000 שקלים, אך צמצם את הסכום ל-1,200,000 שקלים מטעמי אגרה. השופטת ענת ברון נמקה את החלטתה בפסק הדין בטענה "כי התובע עשה לו מנהג לערוך השוואות של מבקריו ומתנגדיו לגורמים ולגופים שפעלו באירופה בשנות השלושים של המאה העשרים, השוואות אשר מהן הוא מנסה להתנער בשלבים מאוחרים יותר באמצעות פרשנות מקילה ומתפלפלת". וכן:
בהמשך ערער צימרמן על פסק הדין לבית המשפט העליון אך משך את הערעור בהמלצת בית המשפט.
פרשת הארץ
ב-24 אוגוסט 2002 פרסם עיתון "הארץ" כתבה מפרי עטה של ענת פרי תחת הכותרת "אירופה כבר הייתה שם". פרי, שהייתה בעבר תלמידתו של צימרמן ועמלה באותה העת על עבודת הדוקטורט שלה בהיסטוריה כתבה במאמרה:
בית המשפט דחה תביעת דיבה שהגיש צימרמן כנגד פרי והעיתון ופסק כי על צימרמן להשתתף בשכר טרחתם של הנתבעים בסך 75,000 שקלים. השופטת יהודית שבח נמקה את החלטתה:
כן כתבה כי "הודה, למעשה, התובע בקבלת מימון מגורמים גרמניים, ואף חזר בו מן הנטען בכתב התביעה לפיו עצם האמירה לפיה מקבל הוא מימון גרמני - מהווה לשון הרע." לגבי הטענה כי התמיכה מוענקת לו בשל עיסוקו ודעותיו קבעה השופטת שבח כי זו "מהווה הבעת דעה מובהקת...ומשום כך מותרת היא. … התובע גם הרי מודה במו פיו, אם כי בצורה מתחמקת, כי התמיכה ניתנת רק כאשר נשוא התמיכה עוסק בגרמניה, ומאשר למעשה קיומו של קשר בין התמיכה לבין התוכן."
בסיכום פסק הדין כתבה השופטת שבח:
ב-10 במרץ 2005 הגיב צימרמן על ההחלטה לעיתון "הארץ": "שעם כל הכבוד מדובר בפסיקה של בית משפט השלום, שעליה כבר הגשתי ערעור לבית המשפט המחוזי". לבסוף משך את ערעורו בהמלצת השופטים.
הליגה נגד השמצה
צימרמן היה גם האישיות הישראלית הציבורית הראשונה שהליגה למניעת השמצה נדרשה לפעול בעניינה. מנהלה הלאומי של הליגה, אברהם פוקסמן, פנה לראשי האוניברסיטה העברית ודרש את התייחסותם לנושא בהתבטאויותיו של צימרמן. מנגד דרש צימרמן את התנצלותו של מי שהיה אז ראש הקהילה היהודית בברלין, אלכסנדר ברנר, על שטען כי "העובדה שפרופסורים באוניברסיטה העברית משווים בין ישראל והנאצים מלבה את האנטישמיות בגרמניה". מדוברות האוניברסיטה נמסר לעיתון "הארץ" כי "פרופ' צימרמן הביע את דעותיו הפרטיות, שלא במסגרת אקדמית. לפיכך להנהלת האוניברסיטה העברית אין כל עניין להביע דעה לגבי התבטאויות אלו". "הארץ" ציטט את תגובתו של צימרמן לפניה לראשי האוניברסיטה ולמבקריו, בהם גם פרופ׳ יעקב ברגמן מבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית במילים: "לא לכל כלב שנובח ברחוב אני צריך להגיב", ו"אנשים קודם כל צריכים לדעת את העובדות לפני שהם מתחילים להשתולל". תחילת הפרשה הייתה בפנייתו של פרופ׳ יעקב ברגמן הליגה למניעת השמצה. ביקורתו של ברגמן על האוניברסיטה ועמיתיו חורגת מתחום הפוליטיקה: "רבים מהם מקדישים את עיקר מאמציהם לעבודה במקומות אחרים, ממעטים בפרסומים או מפרסמים מאמרים לא חשובים בכתבי עת בינוניים וירודים".
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
הקו העירוני
הקו העירוני הוא השם שניתן לקטע של הקו הירוק שחצה את העיר ירושלים בין 1948 ל-1967. הקו, באורך שבעה קילומטרים, היווה קו גבול זמני לפי הסכם שביתת הנשק עם ירדן, שחילק את העיר בין מזרחה שנכבש על ידי הלגיון הירדני במלחמה, לבין מערבה, שהייתה לבירת מדינת ישראל. העיר העתיקה נשקה לקו העירוני מצידו המזרחי, ונותרה בשליטה ירדנית. משני צידי הקו פרסו הצדדים ביצורים ומכשולים, ובניינים שונים בעיר לאורך הקו שימשו כעמדות צבאיות.
היסטוריה
ב-30 בנובמבר 1948, עם שוך קרבות מלחמת העצמאות בירושלים והתמוססות ההפוגה השנייה בגזרת הדרום, נפגשו בבית נטוש בשכונת מוסררה, משה דיין, מפקד חטיבת עציוני, ועבדאללה א-תל, המפקד הירדני. על גבי מפה בקנה מידה של 1:20,000 שרטטו שני המפקדים את גבולות הפסקת האש בזירת ירושלים. דיין שרטט בעיפרון שעווה ירוק את קו העמדות שבשליטה ישראלית, ותל התווה בעיפרון אדום את קו העמדות הירדני. השטח בין שני הקווים, יחד עם עובי העפרונות בהם שרטטו השניים את הקווים על המפה, קבע שטחי הפקר לאורך הקו. באותה עת נראה היה לצדדים כי מדובר בקו הפסקת אש זמני, ולא ייחסו משמעות מיוחדת לאי-דיוקים שנבעו מעובי העיפרון, סטיות קלות בשרטוט וקטעים לא-רציפים בקו. שני המפקדים המקומיים, הצליחו למצוא הסדר שימנע את חילופי האש והתקריות הבלתי-פוסקות בעיר בעזרת אנשי האו"ם וחתמו על 'הסכם הפוגה כנה', ששם קץ לחילופי האש וקבע קו הפוגה מוסכם. הצלחת המגעים עודדה את הצדדים ואת אנשי האו"ם להמשיך בשיחות ולנסות להרחיב את תחולתו של ההסכם.
כעבור חודשים אחדים, בעת הדיונים ברודוס באפריל 1949 על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, נמצא כי מפת דיין-תל היא המסמך הרשמי היחיד המציין את הקו בירושלים המחולקת בהסכמת שני הצדדים. כך הפכו אותם קווים בלתי-מדויקים ששורטטו ברישול לגבול בינלאומי מחייב. הקווים הגסים חצו וביתרו שכונות, רחובות ואף בתים, והיוו מקור לא-אכזב לוויכוחים וסכסוכים בין המדינות. לאורך הקו החזיקו שני הצדדים עמדות וביצורים, חלקם בבתי מגורים ומוסדות ציבור עירוניים. בשטחי ההפקר הונחו מוקשים.
כל העיר העתיקה, השכונות שמצפון אליה, והר הזיתים היו בתחום הירדני. מערב העיר, וכן מובלעת על הר הצופים בצפון-מזרח העיר היו בתחום הישראלי. באזור ארמון הנציב היה שטח מפורז בשליטת האו"ם, והארמון עצמו נקבע כמטה משקיפי האו"ם. בין שני חלקי העיר היה מעבר בשער מנדלבאום. המעבר נוהל על ידי אנשי מכס ישראלים וירדנים, ושימש בעיקר למעבר דיפלומטים ואנשי או"ם, וכן למעבר של צליינים נוצרים בחג המולד. מן המעבר יצאה שיירה דו-שבועית אל המובלעת הישראלית בהר הצופים.
שכונות ירושלים המערבית שלאורך הקו היו לשכונות ספר שמגורים בהן נחשבו מסוכנים, ועל כן הפכו לשכונות מצוקה שאוכלסו במעוטי אמצעים והתאפיינו בעוני ובהזנחה. עם אלה נמנו השכונות שמואל הנביא, מאה שערים, מוסררה, ממילא וימין משה.
הקו העירוני חצה את ירושלים במשך 19 שנה, עד למלחמת ששת הימים ביוני 1967. בצהרי ה-5 ביוני כבשו הירדנים את ארמון הנציב מידי האו"ם ובכך החלו הקרבות הקרקעיים בירושלים. חטיבת ירושלים כבשה עוד באותו יום את הארמון וכן את המוצבים שמדרום לו. אור ליום 6 ביוני, יומה השני של המלחמה, פרצו כוחות הצנחנים את הקו העירוני בחלקו הצפוני, ומשם כבשו את השכונות שמצפון לעיר העתיקה וחברו אל הר הצופים המבודד. בצהרי ה-6 ביוני פרצו לוחמי חטיבת ירושלים את הגדרות שחצו את שכונת אבו תור, ועם כיבוש השכונה השלימו את כיתור העיר העתיקה. העיר העתיקה נכבשה בידי צה"ל בכ"ח באייר תשכ"ז- 7 ביוני 1967, המצוין בעקבות זאת כיום ירושלים. מיד בתום המלחמה הופלו הגדרות וחומות הבטון שביתרו רחובות ושכונות, פורקו הביצורים והוסרו המוקשים. ריבונות ישראלית הוחלה על מזרח ירושלים, ושני חלקי העיר אוחדו מוניציפלית תחת עיריית ירושלים, שעשתה מאז מאמצים רבים לטשטש ולהעלים את צלקות הקו העירוני.
הקו העירוני אינו קיים עוד כגבול מדיני, אך במובנים רבים חלקו ממשיך להתקיים עד היום ולחלק את העיר אתנית ותרבותית. כיום מקובל להתייחס אליו במושג "קו התפר", אף על פי שחצייתו אינה מורגשת בהיעדר הגדרות.