cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממלכת החשמונאים
צבא השדה
ראשיתו של הצבא החשמונאי היה בגרעין מורדים מתנדבים. בתקופת יונתן, שמעון והורקנוס הצבא היה במגמת התחזקות והתעצמות, אם בכמות החיילים ואם בחימוש ובפרשים. ולבסוף בימיו של ינאי ושלומציון הוא אף הוגדל וחוזק באמצעות שכירים זרים.
צבא הגרילה של יהודה המכבי היה בעל יכולות גופניות גבוהות, נועזות רבה, ותחבולתיות גבוהה, התבסס בעיקרו על מארבים ופשיטות והתמחה בעיקר בלוחמה הררית, כפי שניכר מניתוח כמה מקרבות המכבים. בקרבות חזיתיים למול העוצמה הסלאוקית הוא נחל כישלונות. למרות התבוסה של יהודה, שבה נהרג עם רבים מאנשיו, מורשת הקרב שלו המשיכה עם אחיו ועם הלוחמים ששרדו. על פי ספר מקבים צבא יהודה התרחב בזמנים מסוימים עד לכ-10,000 חיילים, אך גרעינו הבסיסי מנה כ-3,000 לוחמים מובחרים בלבד. על פי אבי-יונה צבא יהודה המכבי מנה בתקופה המקסימליסטית שלו 20–22 אלף איש, ולפי ניתוחים שונים של בר כוכבא פוטנציאל הגיוס של צבא יהודה נאמד בין 20 ל-40 אלף איש. בתקופה זו החימוש שלהם לקה בחסר, ובעיקר בתחום של שריון גוף, ודבר זה נתן את אותותיו לדעתו של בר כוכבא בקרבות שבהם הפסידו.
בתחילה בהנהגת יונתן ושמעון בשתי המערכות כנגד בקכידס הצליחו המורדים שאיישו את העיר בית בציי לגלות נועזות, תושייה ויכולת עמידה, וצבא החשמונאים הגיע ליכולת להנחיל מפלות לבקכידס, בטקטיקה משולבת של התבצרות ומתקפה. במהלך השנים הבאות יונתן שקד על שיקום, פיתוח, הגדלה ושיכלול הצבא החשמונאי. ככל שיונתן צבר כוח, משאבים ולגיטימציה, ואף קיבל הרשאה לייצר נשק, הוא הפך את צבאו לצבא מחומש ומיומן, שיכול לפעול בכל תנאי שטח. בשנת 152 נראה כבר שצבאו הגיע לסדר גודל של למעלה מ-30 אלף לוחמים.
בקרב עקרון שליד אשדוד ב-137 לפנה"ס שהתקיים בין בניו של שמעון: יוחנן הורקנוס הראשון ויהודה לקנדביוס, הנציב של אזור החוף שלוחו של אנטיוכוס סידטס, הצבא החשמונאי הנחיל תבוסה מוחצת לצבא הסלאוקי. בספר מקבים מסופר בפרוש כי בקרב זה לצבא החשמונאי היו פרשים והם הצליחו להעמיד צבא של 20,000 חיילים. קרב זה היה אבן דרך נוספת להתחזקות צבא החשמונאים, והוכיח כי רק צבא הממלכה או ריכוז גדול של כוחות יכול להביסם. ואמנם כאשר פלש ליהודה בימיו של השליט החשמונאי הבא אנטיוכוס סידטס בראש צבא גדול, הורקנוס לא העז להתעמת איתו והתבצר בירושלים, עד שהגיע איתו להסכם כניעה, שהותיר אותו כשליט ואסל, שבמסגרתה שלח את כוחותיו עם הצבא הסלאוקי למלחמה במזרח כנגד הפרתים. כאשר יוחנן הורקנוס הראשון הטיל מצור על שכם, וניסה לכבוש אותה, בא לעזרתם אנטיוכוס התשיעי-קיזיקנוס, אך בניו של הורקנוס יהודה אריסטובולוס הראשון ומתתיהו אנטיגונוס הראשון יצאו לקראתו, הנחילו לו תבוסה מוחצת ורדפו אחריו עד בית שאן.
לינאי המלך איש הכיבושים היה בלא ספק צבא גדול ומיומן, שהורחב באמצעות שכירים מקיליקיה ופיסידיה וכנראה אף מתראקיה. לא הייתה עיר שהוא צר עליה ויכלה לעמוד בפניו, ינאי ניהל שורה של מבצעים צבאיים מזהירים, והצליח להרחיב את תחום הממלכה החשמונאית באופן מרשים, גם כנגד הנבטים והיתורים. ועם זאת בקרבות בשדות פתוחים מול כוח סלאוקי רציני יוספוס מספר שלא היה קרב שניצח בו, ולמעשה מתואר שהוא נחל שורה ארוכה של כישלונות צבאיים: בידי צבאו של תלמי לתירוס (תלמי התשיעי) ליד צפון, בידי עבדת הראשון מלך הנבטים ליד גדר בגלעד (90), בידי דמטריוס השלישי אאוקריוס באזור שכם (89), בידי אנטיוכוס השנים עשר-דיוניסוס, באזור נחל הירקון, ואף כנגד ארטס. נראה שינאי המלך לא היה יכול להביא את צבאו לרמה של מעצמה צבאית אמיתית בקנה המידה של אותה תקופה. וניכר שצבאו היה בנחיתות גדולה למול צבאה של מלכת מצרים קלאופטרה השלישית, אך שקול למול צבאו של תלמי לתירוס. בקרב בשכם כנגד דמטריוס השלישי, שהיהודים עברו אליו, מנו חייליו השכירים 8,000 רגלים ו-1,000 פרשים, עם עוד 6,000 יהודים שהצטרפו אליו בשלב מאוחר של הקרב (קדמוניות). על פי שצמן היו לינאי המלך כ-50 אלף איש, לא כולל כוחות מילואים. על פי בר כוכבא בתקופתו הוסבו יחידות החי"ר המובחרות בסדר גודל של שני לגיונות לשיטת לחימה רומית.
שלומציון המלכה לדברי יוספוס הכפילה את גודל הצבא שהיה לינאי, וגייסה חיל שכירים גדול מאוד, "עד שהפילה פחד על השליטים מסביב ולקחה מהם בני־תערובות", אבל למרות צבאה הגדול, המבצע הצבאי בדמשק שבראשו עמד אריסטובולוס בנה, כנגד תלמי בן מינאי (מניאוס), מלך היטורים, לא הניב הישגים כלשהם. כשטיגראנס הגדול מלך ארמניה פלש לסוריה בראש צבא של כ-30 אלף חיילים, וכבש את הממלכה הסלאוקית ואף המשיך לכיוון ארץ ישראל, חששה המלכה והעדיפה לפייסו באמצעות "מתנות רבות ויקרות" במקום לנסות להתעמת איתו בשדה הקרב.
החל מתקופתו של יהודה היו לצבא החשמונאי מספר לא ברור של פרשים, והם יכלו להגיע לכמה מאות בתקופתם של יונתן, הורקנוס ואלכסנדר ינאי. בתקופתו של שמעון בקרב נגד קנדיביוש נזכר שימוש בפרשים בצבא החשמונאי.
ביצורים וטקטיקת מצור
לצבא החשמונאי היו מכונות מצור כנראה כבר בתקופת יהודה (חשבונות) שלפי הערכתו של בצלאל בר כוכבא נלקחו כשלל במסעות בעבר הירדן. במצור בגזר שנעשה בידי שמעון מתואר הלפוליס, מגדל ירי והבקעה שנעשה בו שימוש בגזר, אך את החקרא לא יכלו להפיל באמצעות מכונות, שלא היו מספיק משוכללות בידם, אלא באמצעות הרעבה.
חלק חשוב בביטחון הממלכה החשמונאית היוו הביצורים שהוקמו. שמעון התרסי ביצר את ירושלים, בית צור, גזר, יריחו (מבצר דוק), חדיד וטור שמעון (שמזוהה על ידי בועז זיסו עם חרבת טורה), שנבנה על ידו או על ידי בנו לזכרו, ואלכסנדר ינאי הוסיף עליו וביצר את גמלא, חמתן, אלכסנדריון (סרטבה), הורקניה, מכוור ומצדה. על פי יוספוס המתבסס על ניקולאוס איש דמשק, אלכסנדר ינאי גם הקים קו ביצורים מאנטיפטריס עד ליפו. קו זה כלל חפיר, חומה ומגדלי עץ לירי ארטילרי, ונועד לעצור פלישות מהים באזור זה. בצלאל בר כוכבא מפקפק בקיומו של קו ביצור זה מסיבות שונות.
גבולות
גבולות הממלכה היו דינמיים, והיו במגמה של התרחבות מתמדת עד לתקופתו של אלכסנדר ינאי. הגבולות הראשוניים היו מחוז יהודה. בין הרי גופנה בצפון לבין בית צור בדרום, ובין יריחו במזרח לבין אמאוס במערב. בנוסף לגבולות הבסיסים של יהודה, יונתן קיבל מאלכסנדר באלאס את העיר עקרון וסביבתה. ואת בית צור. וכן ביצר את חדיד בשפלה, ליד לוד, אך בתקופתו במצודת החקרא בירושלים ישב עדיין חיל מצב. בשנת 146 או 145 לפנה"ס קיבל יונתן מידי הסלאוקים שלשה פלכים נוספים - עפריים (אפרים), לוד ורמתיים, וגבולות יהודה התרחבו איפוא על חשבון נציבות שומרון. שמעון הצליח לכבוש את גזר ויפו ולפתוח פתח לים. ואף הצליח לכבוש את מצודת החקרא ולסלק משם את חיל המצב הסלאוקי.
יוחנן הורקנוס הראשון ביסס את ממלכת יהודה החשמונאית, והחל את תנופת הכיבושים, ובכיבושיו הכפיל את שטחה של הממלכה, תוך התרחבות לצפון ולדרום. כיבושיו היו לקראת השליש האחרון של שלטונו, שבהם הכניע תחתיו את העמים השכנים: האדומים, הנבטים והיטורים, והנהיג מדיניות חדשה של גיור בכפייה של אומה או קבוצה שלמה, שהפכה לדפוס פעולה קבוע של בית חשמונאי. במסגרת כיבושיו כבש את מידבא (129), את מחוז הר אפרים, ובה העיר שכם, וסמריה-שומרון כשהוא מגיע עד לסקיתופוליס-בית שאן ואף לעמק יזרעאל. ואת אדומיאה (125) ובה הערים מרשה ואדורים, שהעניקה לו עומק אסטרטגי, ושליטה על הדרכים המובילות לעזה. כיבושיו בעבר הירדן נתנו לו שליטה על חלק מ"דרך המלך" שנמשכה לאורך הרכסים ההרריים של עבר הירדן, ועומק אסטרטגי לפראה ולממלכה עצמה.
אריסטובולוס הראשון בשנת 104 לפנה"ס השתלט על הגליל, פרט לרצועת החוף המערבי, וייהד את הגליל אם באמצעות גיור בכפייה של שבט היטורים הערבי, אם בגיור מרצון, ואם בגירושם ויישוב יהודים מיהודה שם.
אלכסנדר ינאי, הכובש הגדול של ממלכת החשמונאים, שאף מת בשדה הקרב (מקדחת), בשרשרת של מלחמות בלתי פוסקות בעיקר כנגד הערים היווניות, כבש שטחים נרחבים בעמק הירדן הצפוני והדרומי מהנבטים, וכן את הגולן ועמק החולה, ושטחים נוספים כגדר, פלה, סלוקיה, גמלא, אנתידון, רפיח, רינוקורורה, ועזה. לאחר ניסיונו הכושל לכבוש את עכו, השתלט ינאי על שורה של ערי חוף הלניסטיות כמו דור, מגדל סטרטון (לימים קיסריה) ואפולוניה. מגמה זו השתייכה להתרחבות טריטוריאלית של יהודה לכיוון צפון-מערב בעיקר להשתלטות על בסיסי צי מסחרי וצבאי קיימים, וכן על קווי הגנה קדמית חשובה. בתקופתו מעט ערי חוף כמו עכו ואשקלון נותרו הלניסטיות. מדיניות הכיבושים שלו נועדה להשיג שליטה בשתי דרכי המסחר בארץ, "דרך המלך" ו"דרך הים", ובמיוחד בעזה שער המסחר לארץ, שהעשירו מאוד את קופת המדינה.
במותו של ינאי, הגיעה ממלכת החשמונאים לשיא התפשטותה. היא השתרעה מהגולן והגליל העליון ועד הנגב בדרום (באר שבע ודרומית לרפיח) ומחוף הים התיכון ועד עבר הירדן המזרחי כולל הבשן והגלעד ואף אזור מואב. למעט מובלעת ידידותית באזור אשקלון. בתקופתה של שלומציון נותרה הממלכה בגבולות שקדמו לה, ולא היה בה כל שינוי.
כיבוש גנאיוס פומפיוס מגנוס ביהודה היה סוף התרחבות הגאוגרפית של הממלכה החשמונאית. ביחד עם נטילת עצמאותה, פומפיוס קיצץ את גבולותיה, ונטל ממנה שטחים נרחבים: כל כיבושי אלכסנדר ינאי, יפו ואף עמק יזרעאל, כך שנותרו לה יהודה, אדום הדרומית, עבר הירדן היהודי והגליל. הוא גם שיקם את הערים ההלניסטיות שהחריבו החשמונאים, בחוף הים, בשומרון, בעמק יזרעאל, ואף בעבר הירדן הצפוני.
בירה
החל משנת 140 לפנה"ס ועד שנת 63 לפנה"ס, הייתה ירושלים בירת ממלכה עצמאית. כעיר בירה, ירושלים קיבלה תנופה ונבנו בה בנייני ציבור ומוסדות שלטון. מנהג העלייה לרגל העשיר אותה, ועליית יהודים מרחבי הארץ ומהתפוצות הרחיבה את גבולה באופן ניכר. ירושלים נהייתה מרכז פוליטי, דתי ותרבותי. והפכה מבירת פרובינציה יהודית לבירת ארץ רחבה, ובה נוכרים רבים.
אף שירושלים ממוקמת במקום מוגן בראש ההרים, ויש מעט צירים שמובילים אליה, שעל רובם קל להגן בכוחות מעטים, החשמונאים התכוננו לכל צרה שתבוא, והתחילו במפעל רב־ממדים של יישוב העיר העליונה וביצורה בהיקף רחב. בסביבות השנים 142–134 לפנה"ס, בתקופתו של שמעון, נבנתה החומה החשמונאית (המכונה החומה הראשונה), שהקיפה וביצרה את שטח הגבעה המערבית והעיר העליונה. החל מתקופה זו התמקמו עשירי ירושלים באזור העיר העליונה. החומה נמתחה מאזור מגדל דוד של ימינו (מגדל היפיקוס) מזרחה, לכיוון הר הבית, בתוואי נחל צולב; ודרומה, מהמצודה דרך הר ציון אל בריכת השילוח, ושוב צפונה, עד שפגשה בחומת הר הבית.
דמוגרפיה
בתקופה החשמונאית, על פי רפפורט, שכנו בארץ ישראל ארבע קבוצות עיקריות: יהודים, הלניסטיים (שעיקרם היה 30 ערי פוליס), שבטי נוודים, ואוכלוסייה אוריינטלית מקומית. עיקר המאבק הצבאי באוכלוסיות, היה בין תושבי הפוליס לבין החשמונאים, שבניגוד למדינות ההלניסטיות, ביקשו ליצור מדינה לאומית שתהיה חטיבה אתנית רצופה. מטרתם המדינית של החשמונאים הייתה לעקור יסודות שאי אפשר לייהדם, ולכן ערים הלניסטיות (מאזור שפלת החוף והדקאפוליס) כמו סאמריה, פחל, עזה וגדרה נהרסו ותושביהם גורשו, כאשר האוכלוסייה האוריינטלית (שגם היא דוכאה על ידי ערי הפוליס והייתה במעמד נמוך) ראתה בדרך כלל בעין יפה מעשים אלו.
על פי יוסף בן מתתיהו ופטולמאיוס מדיניות השליטים החשמונאים בתקופתו של יוחנן הורקנוס הראשון הייתה לגייר בכפייה את התושבים הנכריים או לגרשם. לעומתם טען סטראבון היווני כי האדומים התגיירו מרצון.
רוב ההיסטוריונים המודרניים כמו הלוי, וייס, ש"ד לוצאטו, בארון, גרץ, צ'ריקובר, מורטון סמית, שצמן ועוד קיבלו את דברי יוסף בן מתתיהו ופטולמאיוס, אף שהם מנוגדים לתפיסה ההלכתית הרווחת. לעומתם היסטוריונים כמו דובנוב, ג' אלון, רפפורט ואריה כשר סברו שהיה מדובר בתהליך של גיור מרצון. לדעתו של כשר, ניקולאוס איש דמשק (שעליו מתבסס בן מתתיהו), עיין את החשמונאים, התאמץ להציגם כטיראנים, וגולל עליהם אשמה של רדיפות דתיות, בעוד שהם עצמם היו קרבנות לרדיפות מעין אלו, ובדומה לכך גם פטולמאיוס האשקלוני, עיר שהייתה מאוימת בידי החשמונאים, לא נטה לחשמונאים חסד, והשתמש בנשק הלניסטי-תעמולתי כנגד החשמונאים. כשר סובר שגם היטורים בגליל התקרבו לעם ישראל מסיבות רבות והתגיירו מרצון, בתהליך הדרגתי בשל העוצמה היהודית, ההשפעה וכנראה גם התעמולה. רפפורט בוחר בדרך ביניים וסובר שיצא צו מלכותי לגיור האדומים, אך טוען שמרבית האדומים הסכימו לצו ברצון בשל המצע התרבותי הדומה וההלניסטיים שבהם נאלצו לגלות. רפפורט מוסיף על כשר שהיטורים היו שכבה דקה של כובשים שפלשו וגירושם מהגליל נתפס בידי אנשי הגליל המקומיים כמעשה של שחרור, שסלל את הדרך לגיור יציב של התושבים.
בסופו של דבר, גם האדומים וגם תושבי הגליל נטמעו תוך מספר דורות בעם ישראל באופן מובהק, כך שבכיבוש הרומאי גם אדום וגם הגליל היו חלק בלתי נפרד מארץ ישראל היהודית, האדומים הפכו לחלק מהלאומיות היהודית, ואף השתתפו באופן פעיל במרד הגדול. השומרונים שכבר עברו תהליך גיור, שהיה נתון במחלוקת, אף שהתבדלו מהאוכלוסייה היהודית לא גורשו ממקומותיהם, ונותרו תחת שליטת הממלכה החשמונאית.
כלכלה
הכלכלה המסורתית ביהודה התבססה על חקלאות שבה הענפים העיקריים היו דגן, גפן, שמן זית, תמרים, ורעיית צאן ובקר שהיו מימים ימימה הבסיס לכלכלה היהודית. באזור יריחו הופק בלסם, בושם שהיה יקר ערך ויקר מציאות. אספלט (חמר) שהיה לו ביקוש לאיטום ספינות ולתעשיית התמרוקים הופק מים המלח. חלק מהכלכלה החשמונאית התבסס על קשרי מסחר אם באמצעות העיר אשקלון, ואם באמצעות נמל יפו, שנכבש על ידם. החל מימי יוחנן הורקנוס הלכה והושגה השליטה על דרכי המסחר בארץ, "דרך המלך" ו"דרך הים", שהושלמה בימי אלכסנדר ינאי, ושהעשירה מאוד את קופת המדינה, שכן המכסים שהוטלו על שימוש בדרכים אלו היו בין 25% ל-50% מערך הסחורה שהועברה בהם. בתקופת החשמונאים מעמד האיכרים שנפגע בתקופת ההתייונות חזר למצבו הראשון.
המטבעות הן סממן שלטוני ברור וידוע, שגם מכניס רווח לשלטון, וכמעט כל שלטון מבקש להתהדר בו. מטבעות החשמונאים כולן היו עשויות מארד בלבד. הנחה מקובלת היא ששמעון לא טבע מטבעות כיוון שאנטיוכוס השביעי ביטל את הרישיון שנתן לפני ששמעון הספיק לנצלו. בנו יוחנן הורקנוס היה הראשון שטבע מטבעות בשנת 129 לפנה"ס. אף שהחשמונאים רצו לבטא את עצמאותם בטביעת מטבעות משלהם, ניכרת ההשפעה ההלניסטית על המטבעות שטבעו, כמו על עמים אחרים שיצאו לחירות. כיוון שהחשמונאים היו מוגבלים על פי הפרשנות המחמירה של איסור עשיית פסל ומסיכה, אין דמויות של השליטים על המטבעות וקל וחומר של אלילים יווניים אלא דגמים נייטרליים שנלקחו ממטבעות הלניסטיות כמו קרני שפע, קסדה, כף תמר, פרח שושן, כוכב, עוגן ועוד. בכמה מהמטבעות קיים כיתוב ביוונית.
יהודה המכבי כבש שטחים נוספים בארץ ישראל, ולכיבושים אלה היו השלכות כלכליות ברורות. עד תקופה זו, התגוררו היהודים בשטח מצומצם בתוך הארץ, ללא מוצא לים התיכון, ולא התערבו במסחר בינלאומי, כפי שהעיד יוסף בן מתתיהו. אבל החשמונאים הרחיבו מאוד את הממלכה, בעיקר בימי יונתן החשמונאי, וכן בימי אחיו שמעון ובנו יוחנן הורקנוס, ואחריהם בימי אלכסנדר ינאי.
מס על שימוש בנמל הייתה שיטת מימון מוכרת לשלטונות. שנים רבות אחר כך, נאלץ הורקנוס השני לשלם סכום גדול ליוליוס קיסר, על השימוש בנמל יפו. התשלום נקבע לכמות שנתית קבועה של חיטה. ענפי היצוא הבולטים בתקופת החשמונאים היו שמן זית ויין, אך לא חיטה. בשנות בצורת אף נאלצו לייבא חיטה ממצרים. אז כמו היום, יבוא סחורה יצר תחרות ומתיחות. יש אומרים שזה הרקע לגזירה שגזרו שניים מראשי הסנהדרין בתקופת החשמונאים: יוסי בן יועזר איש צרידה ויוסי בן יוחנן איש ירושלים, "גזרו טומאה" על ארצות הגויים ועל כלי זכוכית (דהיינו, הם קבעו שפירות מיובאים טמאים, ושכלי זכוכית מקבלים טומאה). הגזירה הגבילה מאוד את מעורבותם של יהודים במסחר הבינלאומי, ומנעה יבוא כלי זכוכית מהערים הפיניקיות בלבנון. הגזירה התקבלה בהתלהבות על ידי יצרני כלי הזכוכית היהודים בגליל.
מאפניינים תרבותיים כלליים
מאז שיבת ציון התרבות היהודית בוססה על התורה והמקדש. אמנם היו פערים שונים בפירוש ומימוש התורה בין הזרמים השונים, אך נראה שהחשמונאים הצליחו להתגבר על תופעות ההתייוונות כפי שהיו לפני שפרץ המרד, ולהמשיך להתמיד בחוקי התורה, אם בכתב ואם שבעל פה.
שאלות ההתייוונות של מדינת החשמונאים מוטלת במחלוקת בין החוקרים השונים. יש הרואים במדינה החשמונאית מדינה הלניסטית או מדינה שדמתה במידת מה לכזו, יש הכופרים בתפיסה הזו ויש המשאירים שאלה זו כפתוחה. רפפורט מונה מספר סממנים במלכות החשמונאית שיש בהם להצביע על תהליך הלניזציה הולך וגובר של השלטון החשמונאי, לצד סממנים שיש בהם מאפיינים יהודיים מובהקים, ולצד סממנים שיש בהם להצביע על ניסיון לשילוב בין השניים.
החל מיוחנן הורקנוס שמות שליטי המדינה כפולים: שם עברי ולצידו יווני. כפילות השמות כנראה מבטאים מגמה דואלית או רצון לשלב את היהודיות עם ההלניזם, ואף מסר של פתיחות כלפי ההלניזם ורצון להזדהות. גם במטבעות ניכרת מגמה דומה. מטבעות החשמונאים שיש בהם מאפיינים של מטבעות מאותה תקופה, נעדרים דגמים אנתרופומורפיים (דמויות אלים ואנשים) וזואומורפים (דמויות בעלי חיים) אלא יש בהם דגמים נייטרליים, עם שימוש גובר והולך ביוונית.
במעמדו של השליט החשמונאי, צירוף כהן גדול עם מנהיג צבאי של שמעון נעדר רכיב מובהק של שלטון יווני, והוא זכויות החקיקה והשיפוט שזכאי לו המלך, ששמעון ויתר עליהם בייסוד הממלכה החשמונאית. אך לנגד עיניהם של צאצאיו שביקשו מעמד מלוכני, עמד דגם של שליט הלניסטי. על פי המסורת מלכות בישראל שייכת לצאצאי בית דוד משבט יהודה, ולא לכהנים בני לוי שתחום הפעילות שלהם היה אמור להיות המקדש. ועל כן עצם נטילת המלכות בידי ינאי משבט הכהנים יש בו מעשה הלניסטי מובהק. גם למעשה ההתעטרות בעטרה שלו צביון הלניסטי, לעומת מלך יהודי שנמשח בשמן. גם ההוצאה להורג של המורדים בינאי, דומה למעשה השליטים ההלניסטיים. מעמדה של שלומציון כמלכה אישה יש בו סממן הלניסטי מובהק (כדוגמת קלאופטרה המצרית), שכן ביהדות אין לאישה מעמד כמלכה. השימוש בחיל שכירים שהחל בתקופת יוחנן הורקנוס, תוגבר אצל ינאי, והועצם מאוד בתקופת שלומציון, יש בו סממן הלניסטי נוסף.
על פי מנחם שטרן כישלון מדיניותו של אנטיוכוס והקמת מדינת החשמונאים הצליחו לעצור את הדינמיקה של שינוי פני החברה הגבוהה של היהודים והטמעת ההלניזם בהם. תהליך שהחל כבר שנים לפני הטלת הגזרות, בימי הרפורמה של יאסון. אף שהמדינה החשמונאית הושפעה מההלניזם, היא לא הפכה למדינה הלניסטית של ממש. אף שהיו בחלק מהמעמדות העליונים דוברי ארמית, עברית ויוונית, רובו של העם נותר דובר ארמית, שלשונו הספרותית נותרה עברית.
זרמים ביהדות בתקופת החשמונאים
הצדוקים היו הכהנים האריסטוקרטים, בני המעמד הגבוה ובעלי ההון, אנשי המקדש וכהני הדת, שהיו בעלי פתיחות להלניזם ולתרבות הכללית. הפרושים היו זרם רוחני של חכמי התורה, ששאף ליצירת תורת חיים, והחזיק בידיו את מערכת המשפט, הסנהדרין, והייתה לו תמיכה רחבה בהמון העם. ואילו האיסיים, היו כת נזירית, פציפיסטית, מתבדלת, שביקשה את טהרת הנפש וקרבת האל. לעיתים, הפרושים היו הזרם המועדף על השליט, ולעיתים, דווקא הצדוקים היו הזרם המקורב לשלטון.
יחסים בין ההנהגה לפרושים
בתחילת ימי הממלכה החשמונאית גילו הפרושים אהבה וכבוד לחשמונאים, וגם בהמשך היו שליטים שהייתה להם העדפה ברורה לפרושים. כך למשל הפרושים היו אהודים במיוחד על השליטים שנהו אחר הרוחניות, כמו יוחנן הורקנוס הראשון (עד שנוצר הקרע בסוף ימיו) ושלומציון המלכה. ואולם, באופן כללי, היחסים בין הפרושים לשלטון הידרדרו לאורך הזמן. בין הגורמים השונים להידרדרות זו, נמצאים מדיניות הכיבושים של ממלכת חשמונאי, הנאת השכבה העשירה משלל הכיבושים, חוסר הסכמה בנוגע למדיניות של גיור בכפייה, ולקיחת סמכויות שיפוט נרחבות, העסקת צבא שכירים, והשפעת התרבות ההלניסטית שהלכה והחריפה.
בסוף ימיו של יוחנן הורקנוס נוצר קרע בינו לבין חכמי הפרושים ככל הנראה בעקבות רצונו לחזק את מעמדו כשליט יחיד, ובדומה למלכים ההלניסטים - להרחיב את סמכויותיו וליטול לעצמו גם סמכויות חקיקה ושיפוט. הקרע בין מנהיגי הפרושים לבית חשמונאי החמיר בימי אלכסנדר ינאי, בגלל תהליכים של אימוץ התרבות ההלניסטית שהיו מובהקים מאוד בתקופת שלטונו התנהלות ממלכתו של ינאי לא התאימה לציפיות שהיו לפרושים ממדינה יהודית. לדעתם, הממלכה הייתה צריכה להתנהל על פי חוקי התורה ואילו חצרו של ינאי דמתה לחצר הלניסטית יותר מאשר לחצר של מלך יהודי. בנוסף הפרושים התנגדו לכך שהכתיר עצמו למלך, אף על פי שלא שייך לשושלת דוד.
יחסים בין ההנהגה לצדוקים
בימי כוהני בית חשמונאי הקבוצה הצדוקית בחברה תמכה והשתלבה בשלטונו של בית חשמונאי. הם העניקו חשיבות רבה למדינה החשמונאית. נטלו חלק בחיים המדיניים והצבאיים, וניהלו קשרים הדוקים עם ההנהגה החשמונאית. הדבר נבע מרצונם לשמור על מעמדם הגבוהה בחברה, ובאינטרס של בית חשמונאי לקשור איתם קשר מהיותם קבוצת "האצולה" המבוססת בחברה.
הצדוקים תמכו במדינויות שונות שבצעה הממלכה החשמונאית מתוך אינטרסיים אישיים לשלל וכוח: כמו מדינות הכיבוש. בין הגורמים שהביאו להתקרבות בין הצדוקים לשלטון הייתה החמרת השסע בין השלטון לפרושים.
יחסים בין ההנהגה לאיסיים
יחסם של האיסיים אל שלטון החשמונאים היה עוין. האיסיים התנגדו לאיחוד הכהונה הגדולה והשלטון המדיני בידי השליטים החשמונאים. הם טענו שהשלטון החשמונאי פוגע בקדושת בית המקדש, שהשלטון מושחת ומעוות את הדת היהודית, וראו בהם כופרים.
מורשת המדינה החשמונאית
בדברי חז"ל החשמונאים הועמדו בשורה אחת עם מנהיגי ישראל שהחזיקו מעמד במצבים קשים ותרמו להישרדותו של העם היהודי. בתקופת הגלות הארוכה, קיומה של המדינה החשמונאית הריבונית עורר תקווה שגלגלי ההיסטוריה יחזרו על עצמן, ועם ישראל יצא שוב משעבוד מלכויות ויהיה עצמאי כמקדם. יחס חיובי לחשמונאים מופיע אצל הרמב"ם והרמב"ן.
התנועה הציונית שהחלה בסוף המאה ה-19, מצאה במדינת החשמונאים דגם שניתן לאמץ אותו לחירות לאומית, צבאיות ואומץ לב. התייחסויות לכך ניתן למצוא אצל הביל"וים, הגדודים העבריים, חובבי ציון בבריטניה (המכבים הקדמונים), המכבי הצעיר, א"ד גורדון, זאב ז'בוטינסקי ועוד רבים אחרים.
ההתייחסות למקורות עתיקים
ההיסטוריון מנחם שטרן מצביע על כך שבעוד שהמקורות העיקריים לנושא מרד החשמונאים ולכינונה של המדינה החשמונאית הם יהודיים וניכרת בהם נקודת השקפה יהודית, המקורות העיקריים המשתקפים בחיבוריו של יוסף בן מתתיהו בנוגע לתקופת המלכות החשמונאית עצמה, הם הלניסטיים ובראשם ניקולאוס איש דמשק. על פי שטרן, בהיותו סורי-יווני ויד ימינו של הורדוס, שאף ניקולאוס לגמד ולטשטש במיוחד את הישגיו של אלכסנדר ינאי, שהיה אויב היישובים ההלניסטים ומאדיר בית חשמונאי, דבר שגורם לתיאורים דיסוננסים ורווי קונפליקטים, שכן מצד אחד נראה שינאי כבש והרחיב את שטחי הממלכה באופן חסר תקדים, ומצד שני אין שום תיאור של קרב שהוא מנצח בו. ביקורתו של בצלאל בר כוכבא חריפה הרבה יותר. על פיו התיאור של תקופת החשמונאים אצל יוספוס הוא הנחות מכל תת-התקופות של בית שני. בדבריו של יוספוס על תקופה זו, משולבים דבריהם של ניקולאוס ושל סטראבון, כאשר הם מגובבים זה ליד זה ושזורים בחוטים גסים, שלעיתים סותרים איש את רעהו. גם סטראבון עצמו היה מקור ביניים והוא מבסס את דבריו על מדינת החשמונאים משני מקורות: פוסידוניוס (שנטייתו לכתיבה סאטירית ומגמתית הרחיקה אותו מהאמת) וטימגנס. לדעתו של בר כוכבא נראה שסטראבון הוא דווקא המקור לתיאורים השליליים של בית חשמונאי ולא ניקולאוס. על כל פנים חוקרים רבים מודים שיש להתייחס בזהירות רבה לתיאוריו של יוספוס אודות ממלכת החשמונאים.
יחסי ישראל–מוזמביק
יחסי ישראל–מוזמביק הם היחסים בין ישראל למוזמביק. בין המדינות מתקיימים יחסים דיפלומטיים, פוליטיים, צבאיים, מסחריים, כלכליים ותרבותיים.
לישראל אין שגרירות במוזמביק, אך היא מיוצגת על ידי שגריר שאינו תושב מלואנדה, בירת אנגולה.
היסטוריה
היחסים בין המדינות הוקמו לראשונה ביולי 1993 בטקס בבניין האו"ם. ההסכם נחתם על ידי שגריר ישראל באו"ם גד יעקובי ומקבילו המוזמבי פדרו קומיסאריו אפונסו.
במרץ 2016 ביקר ראש הנציבות הפרלמנטרית לחוק החוקתי אדסון מקוצ'ואה בירושלים במסגרת ועידת ישראל ואפריקה: פוליטיקה ומנהיגות. את הכנס ארגן משרד החוץ הישראלי, מכון המחקר. ג' טרומן, האוניברסיטה העברית בירושלים והמרכז האפריקאי לשלום ודמוקרטיה. משלחת של פקידים מוזמביקאים ביקרה בישראל בחודש שלאחר מכן. הם קיימו שיחות על ניהול משק המים, חקלאות ומטאורולוגיה.
בשנת 2017 הארגון המוזמביקאי "ידידי ישראל הנוצרים של מוזמביק" התאמץ ברמה הממשלתית לפתוח שגרירות ישראלית ישירה למפוטו ושגרירות מוזמביקית במדינת ישראל.
באוקטובר 2018 זכתה חברת Mottech Water Solutions Ltd הישראלית במכרז להתקנת מערכת השקיה אלחוטית במוזמביק. לפני כן, מוטק עבדה על פרויקטים דומים בדרום אפריקה מזה 10 שנים.
במרץ 2019 סייעה ממשלת ישראל למוזמביק שנפגעה בציקלון אידאי. ישראל שלחה סיוע הומניטרי למוזמביק, כולל מערכות לטיפול במים.
יהודים במוזמביק
באמצע שנות התשעים הקהילה היהודית במדינה הייתה קטנה ביותר, אולם בית כנסת נשמר במפוטו.
מוזמביקנים בישראל
הכדורגלן מוזמביקני ז'ניטו חי בישראל ושיחק במועדון הכדורגל סקציה נס ציונה בשנים 2010–2011.
ארפוודסוניט
ארפוודסוניט הוא מינרל, חבר בקבוצת האמפיבול - קבוצה של אינוסיליקטים (סיליקטים במבנה דמוי שרשרות) מאפיים שהם מינרלים בוני הסלעים חשובים, אם כי הארפוודסוניט עצמו נדיר למדי. הארפוודסוניט בנוי משרשרת כפולה שבה שתי שורות של ארבעונים של סיליקט (SiO4) מתחברות אל שתי שורות אחרות דרך קטיונים של מגנזיום או ברזל או נתרן.
נוסחת המבנה הכימי של הארפוודסוניט היא: Na3( Fe2+, Mg)4Fe3+ Si8O22(OH)2. הסיבה להופעה כפולה של אטומי הברזל בנוסחת הארפוודסוניט נועדה להראות את קיומם של שני סוגים של אטומי ברזל. האחד בערכיות של 2 תופס מקומות זהים בסריג לאטום המגנזיום שערכיותו 2 משום ששני האטומים הם בגודל דומה, והשני בערכיות 3 הוא קטן יותר בנפחו.
הארפוודסוניט מתגבש במערך קריסטלוגרפי מונוקליני ובדרך כלל מופיע בתצורת סיבים או גבישים פריזמתיים מוארכים בתצורת כוכב בגוון שחור עד אפור כחלחל. משקלו הסגולי 3.44 עד 3.45 וקשיותו 5.5 עד 6 בסולם מוס.
הארפוודסוניט הוא המינרל העשיר בברזל בשורה האיזומורפית (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכולים להיות מוחלפים על ידי אטומים אחרים מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל) עם המינרל העשיר במגנזיום - מגנזיו-ארפוודסוניט. ניתן להבחין בין שני המינרלים רק בעזרת אנליזה כימית.
מבחינת תכונותיו האופטיות הארפוודסוניט הוא דו-צירי, והוא ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בולט. הוא נראה כחול-ירוק מזווית אחת, ירוק חום מזווית שנייה ואפור-סגול מזווית שלישית.
הארפוודסוניט נתגלה בשנת 1823 וקרוי על שמו של הכימאי השוודי מגלה הליתיום, יוהאן אוגוסט ארפוודסון (Johan August Arfwedson 1841-1792).
מקור ותפוצה
הארפוודסוניט הוא מינרל נדיר יחסית ונוצר בסביבת סלעי יסוד אלקליים כמו במחדרים הבהירים והעשירים בנתרן ובמינרלים נדירים של סיאניט נפליני ופגמטיטים אגפיאטיים וגרניטים פאראלקליניים יחד עם המינרלים נפלין, אגירין, אלביט, ריבקיט, קטופוריט וקוורץ, כמו בבתולית של גולדן הורן (Golden Horn – קרן הזהב) במחוז אוקאנוגן (Okanogan) במדינת וושינגטון (המקום בו נמצא לראשונה ב-1966 המינרל זקטזריט – zektzerite). מקומות נוספים כוללים את הר סנט-אילר (Mont Saint Hilaire) בפרובינציית קוויבק שבקנדה, מחדר לימאוססק (Ilimaussaq) - המקום בו נתגלה המינרל לראשונה, פגמטיטים בחצי האי קולה ברוסיה, במכרות באוקראינה, בחבל הריין בגרמניה, בלנגסונדפיורד בנורווגיה, מחוז בולדר בקולורדו ובמדינת ניו המפשייר בארצות הברית.
בישראל ניתן למצוא ארפוודסוניט בנורדמרקיט (סוג של סיאניט) של מכתש רמון. בסביבה הקרובה ניתן למצוא ארפוודסוניט בחצי האי סיני: במיקרוגרניטים בוואדי קביליה (באזור הדרומי מזרחי של סיני); ובקוורץ פורפירים באזור ג'בל מוסא וג'בל קתרינה.
ערכים (כתב עת)
כתב-העת ערכים היה ביטאון המפלגה הקומוניסטית הישראלית (רק"ח) לשאלות התאוריה והפרקטיקה, שיצא לאור מאוגוסט 1969 ועד דצמבר 1996. העורך הראשי של כתב העת היה ד"ר וולפגנג ארליך.
בינואר 1973 החל להופיע דו-ירחון בשם "בעיות השלום והסוציאליזם", שהיה המהדורה העברית של כתב העת של התנועה הקומוניסטית הבינלאומית, אותו הוציאה לאור מערכת ששכנה בפראג. גם עורכו האחראי של כתב עת זה היה ד"ר וולפגנג ארליך.
באוגוסט 1975 אוחדו שני כתב העת, "ערכים" ו"בעיות השלום והסוציאליזם", וכתב העת המאוחד נקרא: "ערכים, כתב עת לבעיות השלום והסוציאליזם". בינואר 1991, לאחר קריסתם של המשטרים שהיו בברית המועצות ובצ'כוסלובקיה, נפסקה הוצאתו לאור בפראג של כתב העת "בעיות השלום והסוציאליזם". בעקבות זאת, חזר כתב העת בעברית לשמו "ערכים".
המדורים הנפוצים ב"ערכים" היו: מדיניות, חברה, כלכלה, עובדים, בינלאומי, התנועה הקומוניסטית, העולם הערבי, תרבות, זיכרונות ומסמכים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
טד צ'יאנג
חייו
צ'יאנג נולד בפורט ג'פרסון, ניו יורק. שני הוריו נולדו בסין, והיגרו לטייוואן עם המשפחות שלהם במהלך המהפכה הקומוניסטית, לפני שהיגרו לארצות הברית. צ'יאנג השלים לימודי תואר במדעי המחשב מאוניברסיטת בראון ב-1989. במקביל, צ'יאנג השתתף בסדנת כתיבה לסופרי מדע בדיוני ידועה בשם "קלריון". לדבריו, ל"קלריון" השפעה רבה על כתיבתו. החל מ-2002 הוא עובד בתור בתור כותב טכני בתעשיית התוכנה ומתגורר בבלוויו (Bellevue), בסביבות סיאטל, וושינגטון.
צ'יאנג לא פרסם סיפורים רבים, אך קיבל פרס נבולה כבר על סיפורו הראשון, "מגדל בבל" (1990). ומאוחר יותר עוד אחד על סיפורו "סיפורי חייך" (1999). כמו כן קיבל פרס הוגו ונבולה על הנובלטה שלו, "גהנום הוא העדרו של אלוהים" (2001). צ'יאנג דחה מועמדות לפרס הוגו נוסף עבור סיפורו: "לאהוב את מה שאתה רואה: דוקומנטרי" כיוון שהסיפור הוגש בלחץ עמידה בלוח זמנים, וצ'יאנג לא היה מרוצה מהתוצאה הסופית. סיפורו "שבעים-ושתים אותיות" (העוסק בעיקר בגלמים) קיבל את "פרס סיידוייז עבור היסטוריה אלטרנטיבית".
בשנת 2015 ביקר טד צ'יאנג בישראל כאורח הכבוד של פסטיבל אייקון 2015.
יצירותיו
רשימה של הסיפורים הקצרים, הנובלטות או הנובלות שפרסם:
ריטליקס
ריטליקס בע"מ (באנגלית: Retalix) הייתה חברת תוכנה ישראלית שעסקה בפיתוח מערכות תוכנה לרשתות קמעונאיות, בעיקר למרכולים וחנויות נוחות, החל מתוכנה לקופות מבוססות PC ועד לניהול שרשרת האספקה לחנויות. מטה החברה היה ברעננה. בפברואר 2013, נרכשה על ידי תאגיד NCR ונהייתה לחברת בת בשם אן. סי. אר ישראל בע"מ.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1982 בשם "Point of Sale" על ידי בארי שקד ובריאן קופר. שקד, אז סטודנט באוניברסיטת בר-אילן, זיהה בתקופת ההיפראינפלציה ששררה אז בישראל, את הצורך במערכות מחשב לעדכון אמין ומהיר של המחירים המשתנים בקופות הרושמות ברשתות הקמעונאיות. לאחר הצלחה בשוק הישראלי החלה החברה לשווק את מוצריה בצפון אמריקה דרך חברה אמריקאית בשם דטה צ'קרס.
בשנת 1994 פרצה החברה לשוק הבינלאומי כשזכתה בחוזה לאספקת תוכנה לקופות של רשת המרכולים הבריטית טסקו. באותה שנה ביצעה החברה הנפקה ראשונה בבורסה בתל אביב וגייסה סכום של 3 מיליון דולר. בשנת 1998 ביצעה החברה הנפקה מוצלחת בבורסת NASDAQ. אחרי ההנפקה רכשה מספר חברות בישראל וארצות הברית, והרחיבה את סל המוצרים שלה.
בשנת 2000 החברה שינתה את שמה לריטליקס במסגרת התרחבות פעילותה מתוכנה לקופות (Point of Sale) למבחר רחב של תוכנות לניהול קמעונאי. בין לקוחות החברה נמנו כ-500 רשתות קמעונאות ברחבי העולם, בהן קרפור בצרפת ובאיטליה, טסקו, סיינסבורי'ס ומוריסונס בבריטניה, וולגרינס ופאבליקס בארצות הברית, וולוורת'ס וקולס באוסטרליה ו-BP במדינות שונות בעולם. בין לקוחות החברה בישראל נמנו הרשתות שופרסל, ריבוע כחול, המשביר לצרכן, סטימצקי, פז ודלק.
בשנת 2009 ביצעה קרן פימי יחד עם קבוצה של חמישה חברים יוצאי אמדוקס השקעה אסטרטגית בריטליקס, רכשה כ-20% ממניות החברה והעבירה לידיה את השליטה. הקבוצה מינתה את אחד מחבריה, אלי גלמן, ליו"ר הדירקטוריון, וכן מינתה למנכ"ל החדש את שוקי שפר, גם הוא בכיר לשעבר באמדוקס. ב-2010, כאשר מונה גלמן למנכ"ל אמדוקס, מינה הדירקטוריון את אבי נאור, לשעבר נשיא ומנכ"ל אמדוקס, ליו"ר החדש.
בנובמבר 2012 הכריז תאגיד NCR על רכישת חברת ריטליקס מידי קרן פימי ושותפיה תמורת 750 מיליון דולר. הרכישה הושלמה בחודש פברואר 2013, והחברה נמחקה מהמסחר בבורסה. שמה של החברה שונה ל"אן. סי. אר ישראל בע"מ". המנכ"ל שוקי שפר עזב את החברה בספטמבר 2013.
לאחר הרכישה, פיטרה בהדרגה חברת NCR מאות עובדים בישראל, והעסיקה במקומם עובדים בהודו. בספטמבר 2015 התאגדו העובדים הנותרים בישראל בהסתדרות הכללית. באפריל 2017, פתחו העובדים בשביתה.
טאקויה מורייאמה
טאקויה מורייאמה (ביפנית: 村山拓哉; נולד ב-8 באוגוסט 1989) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
בינואר 2019 מורייאמה חתם בהפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית והפך לכדורגלן היפני הראשון ששיחק בישראל. ב-8 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 0-0 נגד בית"ר תל אביב רמלה. ב-17 במאי, במחזור האחרון של עונת 2018/19, כבש את שער הבכורה שלו בניצחון החוץ 5-2 על הפועל אכסאל.
ב-2 בפברואר 2020 חתם מורייאמה עד לסיום העונה בהפועל עכו מהליגה הלאומית.
גביע הפדרציה 1977
גביע הפדרציה 1977 הייתה התחרות ה-15 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
התחרות נערכה במגרשי מועדון הטניס באיסטבורן. התחרות נערכה בחסות של קולגייט והייתה פתוחה לכל נבחרת שתרשם.
התחרות החלה ב-13 ביוני בהשתתפות 32 נבחרות והסתיימה ב-18 ביוני 1977.
המנצחת של התחרות הייתה ארצות הברית שניצחה במשחק הגמר את נבחרת אוסטרליה וזכתה בגביע בפעם השישית והשנייה ברציפות.
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו פאולינה פלד וחגית צוברי. בסיבוב הראשון הן זכו בניצחון טכני על. בסיבוב השני הן הפסידו ל 0:3.
מבצע לשון אדומה
מבצע לשון אדומה הוא מבצע הונאה צבאית שביצע צה"ל במהלך תקופת ההמתנה בחזית המצרית לפני מלחמת ששת הימים. המבצע נועד להטעות את המודיעין המצרי, ולייצר הערכת מודיעין לפיה המאמץ העיקרי הישראלי יתנהל בדרום סיני, ושמטרתו היא כיבוש שארם א-שייח' דרך כונתילה ונח'ל.
רקע
ב-1961 הוקם גדוד ההונאה 577, שנועד לאפשר לצה"ל לבצע הונאה צבאית ברמה האסטרטגית, באמצעות בִיוּם חטיבת שריון. מפקד הגדוד, סא"ל ראובן קולנשר, אימן אותו עד 1966, אז מונה לראש מטה אוגדת ההונאה 49, שהוקמה על בסיס הגדוד. בפועל, כללה האוגדה ב-1967 חטיבת חיל רגלים, שתי פלוגות שריון, כלי צמ"ה ומכשירי קשר שעמדו תחת פיקודו של שלמה אמבר ושיועדו לייצר היקף תקשורת המדמה אוגדה מלאה. תוכנית ההונאה הצה"לית, שאושרה ב-1964 על ידי הרמטכ"ל, יצחק רבין, נשארה על כנה עד פברואר 1967. באותו הזמן, מטרת התוכנית הייתה להניא את צבאות ערב מיציאה למלחמה כנגד ישראל.
ב-14 במאי 1967, יום העצמאות, החלו להגיע ידיעות כי כוחות צבא מצרים החלו להיכנס לסיני, וב-16 במאי הורתה ממשלת מצרים לכוח החירום של האומות המאוחדות להתפנות מחצי האי. שתי הפעולות הללו היו לאות הפתיחה של תקופת ההמתנה.
תפקיד אוגדת ההונאה בתוכנית "קלשון"
תוכנית "קלשון" הייתה התוכנית הצה"לית לביצוע מתקפה יזומה בחזית המצרית שמטרתה כיבוש סיני. על פי התוכנית, תוכננה המתקפה להתנהל בשני מאמצים התקפיים - מאמץ עיקרי דו-אוגדתי בדרום סיני ומאמץ משני אוגדתי בצפון סיני, ובמקביל אליהם מאמץ הונאה במרכז סיני. תפקיד אוגדת ההונאה בתוכנית היה ריתוק האויב בגזרה המרכזית, ולהיערך לתנועה בציר בארותיים-קוסיימה לכיבוש קוסיימה.
בעקבות פינוי כוח האו"ם, החל אגף המבצעים בעדכון התוכניות המבצעיות, בעודו מתבסס על תוכנית "קלשון". התוכנית החדשה כונתה "קרדום".
תפקיד אוגדת ההונאה בתוכנית "קרדום 1"
תוכנית "קרדום" התבססה על הנחת היסוד לפיה הדיוויזיה ה-4 המצרית לא תיכנס לסיני, ותשאיר את המרחב העורפי בסיני ריק. על פי התוכנית, המאמץ העיקרי יהא מאמץ אוגדתי לכיוון ביר חסנה וג'בל ליבני דרך מעברי לוץ וכונתילה, והמאמצים המשניים יהיו מאמץ אוגדתי בצפון - כיתור רצועת עזה, כיבוש אל עריש ושבירת הכוח בג'בל ליבני, ומאמץ אוגדתי בציר ניצנה-אבו עגילה ובציר בארותיים-קוסיימה-אבו עגילה שנועד לרתק את המצרים בקדמת סיני, ולמנוע את חופש התנועה שלהם. במסגרת התוכנית, יועדה אוגדת ההונאה 49 לדמות היערכות של חטיבת שריון במרחב שבין ביר עסלוג' לבין צאלים, באזור באר שבע.
ב-23 במאי נודע כי נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, הורה על סגירת מצרי טיראן למעבר כלי שיט לישראל. בנוסף, זוהו שינויים בהיערכות המצרית, ביניהם עיבוי המערך בקדמת סיני והכנות להעברת דיוויזיה 4 לסיני. ידיעות אלו העמידו את היתכנות ביצוע תוכנית "קרדום" בספק.
תפקיד אוגדת ההונאה בתוכנית "קרדום 2"
כניסת הדיוויזיה ה-4 המצרית לסיני יצרה במטה הכללי של צה"ל חשש כי אין לצה"ל די כוח לכיבוש סיני. לאור החששות הללו, סיכם רמ"ח אגף המבצעים, יצחק חופי, כי אוגדה 84 תכבוש את רצועת עזה ושאר פיקוד הדרום יגן בגזרתו. ישעיהו גביש, אלוף פיקוד הדרום, ראה מהלך זה כחוסר אמון בכוחו של צה"ל, ודרש שהכוחות יתקדמו על ציר החוף לכיוון אל עריש ותעלת סואץ. במסגרת התוכנית, שכונתה "קרדום 2", יועדה אוגדת ההונאה 49 לביים מערך משוריין באזור הר צניפים.
פעולת ההונאה
ב-26 במאי נפרסה אוגדת ההונאה 49 באזור ההיערכות שמול כונתילה, והחלה להקים מחנות (שהיו ריקים), לנהל תקשורת אלחוטית בהיקף נרחב, לבצע סיורי מפקדים, פריצות צירים ותנועות סרק באזור מצפה רמון. אמצעים נוספים בהם נעשה שימוש לטובת ההונאה היו מעבר האוגדה בבאר שבע, בדימונה ובמצפה רמון, שסוקר על ידי דובר צה"ל ועיתונאים זרים, ונערך על ידי הצנזורה הצבאית על מנת שייראה ככוח רב, הסעת טנקים מחטיבה 14 על מובילי טנקים ביום והחזרתם במסווה בלילה, הדלפות מידע למצרים באמצעות סוכנים כפולים לפיו המאמץ העיקרי יהא בדרום סיני לכיוון שארם א-שייח', הפעלת רכבת אווירית צבאית לאילת, ביצוע סיורים מוטסים וימיים באזור שארם א-שייח' ואימוני הנחתת גייסות מהים. פעולה נוספת הייתה הכנת אוניית אספקה בנמל מאסאווה (אז באתיופיה), בדומה לאוניית האספקה שנשלחה לשארם א-שייח' במלחמת סיני. כמו כן, נערכה חטיבה ממוכנת 8 באזור הר צניפים כחלק ממהלך ההטעייה.
ב-27 במאי הגיבו המצרים להונאה, והחלו להניע כוחות למרחב שמדרום לכונתילה, ובהם מג'מועת שאזלי - כוח מיוחד בסדר גודל דיוויזיוני, ומג'מועה דיוויזיונית נוספת בפיקוד הגנרל יאקוט. בנוסף, נעו דיוויזיות הקו השני לכיוון זה, דיוויזיית החי"ר ה-6 נלקחה מביר חסנה ונערכה על ציר נח'ל-מעבר המיתלה שבעורף כונתילה, ודיוויזיה השריון ה-4 החלה לנוע בלילה שבין ה-2 ביוני ל-3 ביוני ממישור המליז דרומה.
ב-2 ביוני גילתה גיחת צילום מצרית כי במרחב שמול הציר הדרומי בסיני ערוכה חטיבה אחת בלבד. בעקבות התגלית, ניתנה הוראה לכוחות רבים לחזור צפונה, אך לא היה לכוחות המצרים די זמן לחזור. בנוסף, המעבר התכוף בין עמדות הוביל לשחיקת הכוח המצרי. באותו היום עברה אוגדת ההונאה 49 לאזור מישורי פארן על מנת להיערך מול מגמ'ועת שאזלי, מה שיצר מצג שווא של תנועת כוחות ושיירות בסד"כ אוגדתי.
תוצאות המבצע
הסטת הכוחות דרומה אפשרה לאוגדה 84 בפיקוד ישראל טל לפרוץ בציר החוף של סיני מול כוחות דלים בהרבה מהצפוי. בנוסף, מיקומן של ארבע הדיוויזיות שהוסטו דרומה אפשר לאוגדת המפץ בפיקוד אריאל שרון לאגף את הכוחות המצריים במרחב ביר חסנה. ההונאה המוצלחת, יחד עם מבצע מוקד, הובילה לכך שב-6 ביוני הורה פילדמרשל עבד אל-חכים עאמר על נסיגה של כל הכוחות מסיני, ולבסוף לסיום הלחימה בסיני וכיבוש חצי האי ב-8 ביוני.
סמכות מקומית
סמכות מקומית היא סוגיה בסדר הדין האזרחי, ואחת הטענות המקדימות, אשר יש להעלות אותן בהזדמנות הראשונה. קביעת הסמכות המקומית עונה על השאלה באיזה מחוז שיפוט יתנהל הדיון. לכל בתי המשפט של אותו המחוז, יש סמכות מקומית מקבילה לאותו תיק.
בית המשפט, בניגוד למצב בסמכות עניינית, אינו חייב לבדוק האם הוא שופט בסמכות מקומית.
אם ישנה הוראה בחוק, אשר מסמיכה בית משפט מקומי ספציפי לצורך עניינים מסוימים, הרי שלא תהיה משמעות לדברים האמורים בתקסד"א לעניין הסמכות המקומית. למשל, קיימים כללים נפרדים לענייני משפחה ירושה ופירוק חברות.
הסכמת הצדדים
בנושא הסמכות המקומית, יש משמעות רבה להסכמת הצדדים טרם המשפט. הנושא קבוע בתקנה 5 לתקסד"א (תקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד-1984): "'היה קיים הסכם בין בעלי הדין על מקום השיפוט, תוגש התובענה לבית המשפט שבאזור שפוטו מצוי אותו מקום; לא הוסכם בין בעלי הדין שמקום השיפוט המוסכם יהיה מקום שיפוט ייחודי, יכול שתוגש התובענה לבית המשפט שבאותו מקום או לבית משפט אחר לפי תקנות 3 או 4.'" כאמור, יש לזכור כי הסכמת הצדדים תיבחן רק אם אין הוראה בחוק, אשר נותנת את הסמכות לבית משפט ספציפי. בבית משפט לתביעות קטנות, לדוגמה, אין תוקף להסכם שיפוט, והסמכות תיקבע על פי הדין. בדרך כלל, אם ישנה הסכמה מוקדמת, היא באה לידי ביטוי בתור סעיף בחוזה. ישנם 2 סוגים של סעיפי הסכמי שיפוט:
הסכם שיפוט כללי / מקביל / תניית שיפוט מקבילה
דוגמה להסכם שיפוט מסוג זה, הוא סעיף האומר כי: הפרשנות של בתי המשפט לסעיף מסוג זה, היא כי מותר לכל אחד מהצדדים, אך לא חובה עליו, לפנות אל בתי המשפט של מחוז דרום, גם אם הסוגיה הרלוונטית אינה אמורה להתברר שם על פי כללי הסמכות המקומית.
הסכם שיפוט ייחודי / תניית שיפוט ייחודית
הסכם שיפוט ייחודי יאמר דבר אחר, למשל: במקרה זה, לא משנה לאיזה בית משפט תהיה הסמכות המקומית, הרי שהשיפוט יהיה בסמכותם של בתי המשפט במחוז ירושלים.
תובענה במקרקעין
מדובר בתקנה 4 לתקסד"א, והכוונה היא לתובענה שכולה במקרקעין.
תניית שיפוט ייחודית גוברת על קביעה זו, ובמידה ותניית השיפוט היא מקבילה, ניתן להגיש את התובענה גם במחוז השיפוט הקבוע בתניית השיפוט.
מחוז ירושלים
מחוז ירושלים הוא "מחוז ברירת המחדל", במקרים בהם ישנה תובענה אשר אין לה מקום שיפוט מתאים לפי תקסד"א או כל דין אחר. זאת, על פי תקנה 8 לתקסד"א. על פי תקנה זו בפועל כל יישוב ביהודה ושומרון נחשב כמקום שאינו כלול באזור שיפוט מוגדר במחוזות האחרים. לפיכך, כל תביעה הנוגעת ליישובי יהודה ושומרון נדונה בבתי המשפט במחוז ירושלים.
נוקיה 208
נוקיה 208 הוא טלפון סלולרי מתוצרת נוקיה. הדגם הושק לראשונה באפריל 2013 יחד עם נוקיה 207.
מפרט טכני
המכשיר מעוצב כמו מכשירים אחרים בדור שלפני הסמרטפון, והוא כולל לוח מקשים ומסך TFT LCD בגודל 2.4 אינץ' ברוזולוציה של 240X320. המכשיר כולל מצלמה ללא מבזק, ברזולוציה של 1.3 מגה פיקסל.
הכשרת המכשיר
מכשירים רבים מדגם זה 'הוכשרו' על ידי ועדת הרבנים לענייני תקשורת לשמש כטלפון כשר, על ידי הסרת המצלמה, הסרת האפשרות לשליחת מסרונים, הסרת האפשרות לבלוטות' במצב גלוי, חסימת האפשרות להכנסת כרטיס זיכרון ושינויים נוספים בחומרה ובתוכנה. המכשיר נפוץ במגזר החרדי בישראל.
יוהנס ראו
יוהנס ראו (בגרמנית: Johannes Rau; 16 בינואר 1931 - 27 בינואר 2006) היה פוליטיקאי גרמני מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, כיהן כנשיא גרמניה.
חייו
בנו של מטיף, עבד כעיתונאי ובפרסום פרוטסטנטי. בשנת 1952 הצטרף למפלגת העם הגרמנית החדשה, ארגון פציפיסט נוצרי שמאלי. בשנת 1957 עבר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD).
ראו הקים את מלגת יוהנס ראו, לאירוח תלמידים מישראל אצל משפחות גרמניות ברחבי גרמניה למשך שמונה ימים. לאחר מכן מטיילים התלמידים ברחבי ברלין במשך חמישה ימים עם מארחיהם.
נפטר בברלין בגיל 75.
מסוף קריית אונו
מסוף קריית אונו הוא מסוף אוטובוסים בקצה הדרומי של העיר קריית אונו, מהמסוף יוצאים קווי אוטובוס לאזור בקעת אונו וגוש דן.
מועדון פינת הרחוב
מועדון פינת הרחוב (בפורטוגזית: Clube da Esquina, בתעתיק עברי: קלובּי דָה אֶסקִינָה) היה קולקטיב מוזיקאים ברזילאי, שמקורו במדינת מינאס ז'ראיס. זהו גם שמו של אלבומם הכפול משנת 1972. בגרסה האמריקאית של האלבום, הוא נמכר תחת שמם של מילטון נסימנטו ולו בורז'ס.
"מועדון פינת הרחוב" משלב סגנונות פרוגרסיב רוק, בוסה נובה וג'אז, יחד עם השפעות של מוזיקת קאונטרי ברזילאית ומוזיקה קלאסית. גם הפלאטרס והביטלס השפיעו מאוד על יצירות "מועדון פינת הרחוב".
יחד עם טרופיקליה, נחשב "מועדון פינת הרחוב" לתנועה המוזיקלית הברזילאית אשר תהודתה בעולם בעידן פוסט הבוסה-נובה היא הרבה ביותר (החל בשנות השישים המאוחרות וכלה בשנות השבעים המוקדמות).
קורות מועדון פינת הרחוב
ב-1963 עזב מילטון נסימנטו את טרס פונטס (Três Pontas), עיר השוכנת בפנים הארץ במדינת מינאס ז'ראיס, והגיע לבלו הוריזונטה, במטרה ללמוד ולחפש עבודה. הוא התגורר בבניין לוי, בו גרה לא מכבר משפחת האחים בורז'ס. באחד הימים, לאחר שצפו נסימנטו ומרסיו בורז'ס יחדיו שלוש פעמים ברצף בסרט ז'יל וג'ים של פרנסואה טריפו, החלו שניהם לחבר שירים (מילטון כבר ניגן באותה התקופה במספר בארים בבלו הוריזונטה). מרסיו חיבר את המילים ומילטון את הלחן. החל מאז, חלקו של מרסיו בכתיבת המילים היה המשמעותי ביותר בדברי ימי "מועדון פינת הרחוב" ובשלב מאוחר יותר שיתף בכך פעולה בעיקר עם פרננדו בראנט. לאחר צאת האלבום הראשון, "מועדון פינת הרחוב" (Clube da Esquina), משנת 1972, יצא ב-1978 תחת אותו השם האלבום "מועדון פינת הרחוב 2", אשר כלל גם שירים של אמנים אשר לא היוו חלק ממועדון פינת הרחוב (לדוגמה, שיקו בוארקי).
רומא
רומא (באיטלקית ולטינית: ) היא בירת איטליה. העיר משתרעת על פני שתי גדותיו של נהר הטיבר באזור לאצְיוֹ. בעברה הייתה הבירה של הרפובליקה הרומית ואחר כך של האימפריה הרומית ששלטה על שטחים נרחבים באירופה ומסביב לים התיכון. לאחר התמוטטות האימפריה המשיכה רומא לשמש כמרכז של הדת הנוצרית הקתולית, וכן כמרכז תרבותי, כלכלי ובעיקר תיירותי ברמה עולמית. ברומא נמצאת קריית הוותיקן, שהיא המדינה היחידה בעולם שתחומה בתוך עיר.
סמלה של העיר רומא מכיל את ראשי התיבות SPQR. ראשי תיבות אלו, שהיו גם סמל הלגיונות של האימפריה הרומית, מסמלים את האמרה הלטינית: Senatus Populusque Romanus - "הסנאט והעם של רומא". ראשי תיבות אלו מופיעים במקומות רבים בעיר כולל עמודים ומכסי ביוב.
נכון ליולי 2023, ראש העיר הוא רוברטו גואלטיירי.
רומא העתיקה
העיר רומא הוקמה באמצע המאה ה-8 לפני הספירה על ידי שבט הלטינים. בני שבט זה התיישבו באזור הפורה ליד נהר הטיבּר בתחילת האלף הראשון לפני הספירה. פרנסתם העיקרית הייתה חקלאות. התושבים נקראו רומאים על שם עירם, ושפתם הייתה לטינית - על שם השבט. בחפירות בעיר רומא, נתגלו התיישבויות שקדמו לרומאים, שהחלו בתקופת האבן.
לפי המסורת הרומאית, נוסדה העיר ב-21 באפריל בשנת 753 לפנה"ס על ידי רוֹמוּלוּס שרצח תוך כדי כך את אחיו התאום, רֶמוּס. רומולוס הקים את העיר בגבעת הפאלאטיום, במקום בו ניצלו שניהם על ידי זאבה שהניקה אותם לאחר שהונחו בסל על נהר הטיבר במצוות אמוליוס דודם. הזאבה המיניקה ושני התינוקות הם הסמל של העיר רומא עד היום. לפי המסורת, העיר בה נולדו רמוס ורומולוס נוסדה על ידי איניאס בן אחת ממשפחות המלוכה בעיר טרויה שנדד באיטליה אחרי נפילתה של עירו.
ברבות הימים התפתחה העיר רומא והשתלטה על כל שטח איטליה. בהמשך, במהלך המאה ה-2 לפנה"ס גיסותיה של העיר ביססו את שליטתה ברוב אגן הים התיכון ואירופה תוך שהם מייצאים את התרבות והשפה הלטינית של בני רומא.
במאה הראשונה והשנייה לספירה גדלה אוכלוסיית רומא באופן ניכר. חלק מהמצטרפים לתושביה היו עבדים או שבויי מלחמה שהובאו לעיר והועבדו בה וחלק אחר היו מהגרים מרצון שהגיעו מכל רחבי האימפריה, כולל יהודים שחיזקו את הקהילה היהודית הקיימת בעיר.
בשנת 313 פרסם קיסר רומא קונסטנטינוס את צו מילאנו שהפך את דת הנצרות האסורה לדת מותרת באימפריה וייסד את הכנסייה הקתולית שמרכזה ברומא. בכך הפכה העיר להיות מרכז הדת הנוצרית שתמשיך להשפיע עליה ולקבע אותה כמרכז עולמי עד העת החדשה. בשנת 391 הפכה הנצרות ל"דת המדינה", הדת הרשמית של הקיסרות הרומאית.
בשנת 395 פוצלה האימפריה הרומית בין האימפריה הרומית המזרחית שנודעה יותר מאוחר לאחר קצה, בכנוי אימפריה הביזנטית והאימפריה הרומית המערבית שרומא המשיכה לשמש כמרכזה. אימפריה זו התפרקה במהלך המאה החמישית ורומא נשלטה על ידי מלכים אוסטרוגותים שישבו צפונית לה. מלכים אלו היו בני שבטים גרמאנים גותים שהתיישבו בצפון איטליה.
המאה השישית הייתה הרסנית לעיר רומא. היא עברה כמה פעמים מידי המלכים האוסטרוגותים לידי האימפריה הביזנטית. תוך כדי הכיבושים היא נבזזה ומעמדה הכלכלי והצבאי דעך. בהמשך אותה מאה גם פגעה בעיר מגפה.
מנפילת האימפריה לעיר האפיפיורים
בשנת 598 נחתם הסכם שלום שהכיר באפיפיור כ"פטריארך של רומא" ובכך הקנה לעיר מעמד מוגן ועצמאי. בשנים שלאחר מכן, עם העברת שטחים לשליטה ישירה של האפיפיורים, הפכה רומא לבירת מדינת האפיפיור.
במשך כל ימי הביניים הייתה רומא נתונה באופן רשמי לשליטת האפיפיור אף על פי שבפועל היו מאבקי כוח בין האפיפיורים לאצולה המקומית ולקיסר של האימפריה הרומית הקדושה, ששטחיה היו חופפים במידה רבה לגרמניה של המאה ה-21, אשר ראתה בנצרות הקתולית וברומא את מקור סמכותה והייתה מחויבת להגן על הכנסייה. שני אירועים בולטים חרגו מהסדר הזה במהלך ימי הביניים. הראשון מביניהם היה העברת מקום מושבם של האפיפיורים לאביניון שבצרפת ביוזמת האפיפיור קלמנס החמישי למשך חמישים שנה והשני היה מרד שפרץ בניסיון לא מוצלח לכונן ברומא רפובליקה בשנת 1434.
שלטון האפיפיורים קיבע את מעמדה של רומא כמרכז הנצרות וכמוקד כוח פוליטי. כתוצאה מכך הייתה העיר גם מרכז כלכלי ותרבותי. בעוד פירנצה הייתה מרכז הרנסאנס רומא הייתה מרכז תקופת הבארוק שטבעה את חותמה על הארכיטקטורה של העיר לאורך המאה ה-17.
איחוד איטליה
שלטון האפיפיורים ברומא הופרע לראשונה מאז ימי הביניים כאשר כוננה בעיר רפובליקה קצרת יומין בשנת 1798 בעקבות המהפכה הצרפתית.
בשנת 1848, שנת "אביב העמים" החלו ברחבי חצי האי האיטלקי מרידות מקומיות כנגד אוסטריה ששלטה בצפון איטליה וכנגד נסיכויות מקומיות. בהשראת מרידות אלו הוקמה ברומא, פעם נוספת "הרפובליקה של רומא". גם רפובליקה זו לא האריכה ימים והיא הסתיימה בחזרתו של האפיפיור מלווה בצבא הצרפתי שהתגייס למשימה מכיוון שנשיא צרפת, לואי נפוליאון (לימים שינה שמו לנפוליאון השלישי) היה זקוק לתמיכת הקתולים.
זרעי המרידות השפיעו על איחוד איטליה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19. בגלל ההגנה הצרפתית על מדינת האפיפיור, נמנעו מובילי האיחוד לכלול בו את רומא וכך כללה הממלכה החדשה את כל חצי האי מלבד ליבו, רומא.
מלחמת צרפת–פרוסיה שפרצה בשנת 1870 החלישה את צרפת ואפשרה לצבא האיטלקי לכבוש את רומא ולספח אותה לממלכת איטליה. רק שנה לאחר כיבושה הוכתרה רומא באופן רשמי כבירת איטליה המאוחדת לאחר שפירנצה נשאה בתואר זה במשך מספר שנים.
המעמד של האפיפיור, ו"מדינת האפיפיור" שלו נשאר לא מוגדר במשך כ-60 שנים. האפיפיור הכריז על עצמו כ"אסיר בואתיקן" בעוד המדינה האיטלקית לא מתנכלת לו, אבל גם לא מכירה בקיומו או בריבונות שלו. ב-1922 עלה בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה לאחר המצעד על רומא. תחת משטרו הכירה איטליה בוותיקן בהסכמים הלטרניים משנת 1929. מ"מדינת האפיפיור" ששלטה ברוב איטליה במשך אלף שנים נותרה רק עיר קטנה בשטח של 440 דונם.
מאז איחוד איטליה עד למלחמת העולם השנייה גדלה אוכלוסיית רומא מ-212,000 ליותר ממיליון נפש. ב-4 ביוני 1944 שוחררה רומא והייתה הבירה הראשונה של מדינות הציר שנתפסה על ידי בעלות הברית.
תרבות, אמנות ותיירות
רומא היא אחת הערים העשירות בעולם באמנות, היסטוריה ודת. רומא היא גם מרכז גדול של מסחר, בתי דפוס, הוצאה לאור וייצור. רומא המודרנית עדיין מכילה מונומנטים רבים מעברה, כולל בזיליקת פטרוס הקדוש, בזיליקת סנטה מריה מג'ורה ובזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו. יותר מכל עיר אחרת בעולם, רומא משלבת את ההיסטוריה שלה באופן אינטגרלי בחיי היום יום. רוח העבר-בתוך-הווה חיה ומשגשגת במטרופולין איטלקי מסוגנן זה, ולכן מגיעים אליה תיירים רבים.
בשנת 1980 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של רומא כאתר מורשת עולמית.
בשנת 1991 אירחה רומא את תחרות האירווזיון.
בתוך רומא נמצאת מדינת הוותיקן - מדינת האפיפיור, שקטנה בשטח ואוכלוסייה אך עשירה ביצירות אמנות נדירות ויקרות.
כבר בשנת 1303 הוקמה בעיר אוניברסיטה ספיאנצה שפועלת עד היום ונחשבת לאוניברסיטה הגדולה באירופה עם מעל 140 אלף סטודנטים. במטרה להקטין לחץ עליה, בשנת 1982 הוקמה אוניברסיטה נוספת - אוניברסיטת תור ורגטה של רומא.
תחבורה
בעברה נודעה רומא כמרכז של רשת הדרכים המסועפת של האימפריה הרומית עליהן נאמר "כל הדרכים מובילות לרומא". אמרה זו נכונה במידה מסוימת גם בעת החדשה, אך הדרכים מובילות לכביש הטבעת של רומא. קוטרו של הכביש, המכונה Grande Raccordo Anulare, הוא 20 קילומטר ולצידיו נמצאות ערי הלוויין של רומא ומרכזים עסקיים רבים.
רומא עצמה מקושרת לרשת הרכבות האיטלקית עם מספר תחנות רכבת שהמרכזית ביניהם היא רומא טרמיני שלצידה מסוף אוטובוסים נרחב. במרכז העיר מצויים גם שלושה קווי רכבת תחתית של הרכבת התחתית של רומא. תכנון הרכבת התחתית החל בשנות ה-30 של המאה ה-20, החל שירות הרכבות החל לפעול רק ב-1955. בסוף שנת 2018 הוחל בבניית קו הרכבת התחתית הרביעי. ברומא כמה קווי חשמליות (tram).
בגלל הצפיפות הנמוכה של הפרברים של רומא ומעבר עסקים רבים לפארקים ליד כביש הטבעת, תושבים רבים משתמשים בכלי רכב פרטיים לצורכי הגעה לעבודה. מסיבה זו נאסר בימים ושעות מסוימים על כלי רכב פרטיים להיכנס למרכז העיר. כביש הטבעת שמקיף את העיר פקוק גם הוא רוב שעות היום.
נמל התעופה של רומא הוא נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י על שם לאונרדו דה וינצ'י (אף על פי שהוא התגורר ברומא רק שש שנים ורוב פעילותו הייתה בצפון איטליה). נמל התעופה ידוע גם כ-"פיוּמיצ'ינוֹ" על שם עיירת החוף שלידה הוא שוכן. סמלו הוא FCO. הנמל מקושר לעיר בכביש מהיר ובקו רכבת.
יהדות רומא
יהדות רומא היא אחת הקהילות היהודיות הוותיקות בעולם וקיימת כמעט אלפיים ומאתיים שנה. בשנת 161 לפנה"ס נוצר הקשר הראשון בין היהודים לבין רומא כאשר הגיעו לרומא שליחי החשמונאים. ב-1555 הורה אפיפיור פאולוס הרביעי הוא ג'אן פּיָיטרוֹ קָראפָה כי ליהודים מותר לגור רק באזור הסגר היהודים שכונה בדיעבד גטו רומא. עם הכרזת עצמאות איטליה, חשו יהודי רומא איטלקים לכל דבר, אך "בני דת משה", ונבחרו למשרות שלטוניות בכירות.
ב-1938, עם חקיקת חוקי הגזע באיטליה, חלה הרעה במצבם של יהודי איטליה וניטלו מהם חלק מזכויותיהם האזרחיות. בשנת 1943 הצבא הגרמני הגיע לרומא ושלח יהודים למחנות ההשמדה. עד לשחרור העיר על ידי בעלות הברית נרצחו כ-2,000 מיהודי רומא, מחציתם במחנות השמדה.
לאחר מלחמת העולם השנייה קהילת רומא היא הגדולה ביותר של יהודי איטליה ומונה, נכון לתחילת המאה ה-21 כ-15,000 יהודים. ברומא פועלים עשרה בתי כנסת, שהגדול והחשוב בהם הוא בית הכנסת הגדול של רומא.
ספורט
רומא אירחה את אולימפיאדת 1960.