cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לונדע
היסטוריית המבנה
במוזיאון ישנן 3 קומות, על שטח כולל של 4,000 מ"ר המעוצב בצבעוניות שמזמינה את הילדים להתנסות בפעילויות השונות. בקומות נמצאים שמונה מתחמים שונים המחולקים לפי נושאים ויותר מ-50 פעילויות.
רואים עולם
מתחם שבו הילד לומד להתמצא בכדור הארץ ובחלל. התחנה כוללת מבוך, מגדל פיקוח, הכרת חיות העולם, הכרת מערכת השמש וכח המשיכה. המתחם כולל פעילויות והדגמות כגון גלובוס שעליו יש להצמיד מגנטי בעלי חיים בהתאם למקום בו חי בעל החיים. קיר טיפוס המציג שמות של הרים ברחבי העולם וגובהם. קיר עם מפת העולם עם שמות מדינות וסימני ההיכר שלהן, מבוך בנושא החלל ובו סממנים זוהרים בצורות המאפיינות אסוציאות הקשורות לחלל, למשל, חייזרים, חלליות וכוכבים. בנוסף, המתחם מציג מידע על כוכבים שונים ברחבי הגלקסיה ומסכי טלוויזיות המציגים סרטוני בריינפופ בנושא החלל.
מתחמי "זזים"
מתחם העוסק בפעילות אקטיבית בצורה מיוחדת, ומטרתו לפתח מוטוריקה גסה. לדוגמה, פעילות הכוללת חדר חושך שעוברות בו קרני לייזרים כשהמשימה היא לעבור דרכן מבלי "להיפגע מהן" ומשחק קליעה למטרה עם תותחי כדורים ענקיים שניתן לשאוב באמצעות שואבי ענק או לזרוק למטרות המצוירות. בנוסף, קיים מתחם זזים קטנים לפעוטות, ובו פעילויות המתאימות לגיל הרך, כגון קרוסלות וקיר מגנטי, מסלולי ריצה וקלידים ענקיים שמופעלים על ידי הליכה עליהם.
מתחם שפות
במתחם ישנה עמדת שידור, הקראה וצילום התהליך שבו הילד קורא קטעים ממגילת העצמאות, משולבת מילים בשפות שונות ומשחקי ארץ עיר ובהם תמונות של דברים שונים כגון חיות, בתים, מכוניות וחפצים ומתחתיהן כיתוב בשפה כלשהי :עברית, רוסית, אנגלית, ערבית, אמהרית ועוד.
מתחם רגשות וביטוי עצמי
במתחם מוצג באמצעים ויזואליים טווח הרגשות, באופן המסייע לילד להתמודד, להכיל ולהביע את עצמו אל מול הסביבה. במתחם נמצאות פעילויות הכוללות חדר ישיבה מיוחד ובו מסכים של סיטואציות שונות בטבע עליהם אמור להביע הילד את הרגשתו, מצלמות רגשות, המצלמות הבעות פנים של אנשים החווים רגש מסוים, וכדומה.
מתחם משאבים
במתחם זה הילד לומד איך לנהל משאבי זמן, כסף ותזונה, בהיבטים האישיים, החברתיים והמשפחתיים: איך לנהל תקציב, איך בונים לוח זמנים וכו'. הפעילויות המוצגות במתחם כוללות משחקים שמלמדים כיצד לקנות נכון, כיצד לחסוך כסף, כיצד לנהל כסף וזמן, כיצד להרוויח כסף וכו'.
מתחם תיאטרון
במתחם ישנה במה עם תאורה מתחלפת ושלל תלבושות, עמדת צילום התהליך של משחק הילד, בימוי והפקה של סצנות משחק שונות. המשתתפים יכולים לבחור תלבושות תפאורה וסיפור ולשחק כל דבר העולה בדעתם. ניתן לשחק קטע מתוך סדרות בערוץ "לוגי".הקטעים מוצגים על גבי מוניטור וברגע שמתחילים את ההצגה הקטע מצולם וניתן לראות אותו בסיום המשחק.
בנוסף, קיימים שני מתחמי חוץ הכוללים משחק סולמות ונחשים תלת־ממדי. המתחם כולל אזורי התארגנות ומזנון. לכל אורך המוזיאון בכל המתחמים והקומות והאזורים מפוזרים על גבי הקירות "בועות הידעת" עם עובדות מעניינות שונות על מבנה המוזיאון ועובדות הקשורות למתחם בו נמצאים.
אירוע הירי במינכן (2016)
אירוע הירי במינכן התרחש ב-22 ביולי 2016 במרכז הקניות "אולימפיה" בעיר מינכן שבגרמניה ובסמוך אליו.
צעיר איראני-גרמני בן 18, עלי דויד סונבולי, פתח בשעה 17:52 בירי מאקדח גלוק 17 אל עבר הסועדים בסניף מקדונלד'ס שמול קניון אולימפיה, אחר-כך נכנס לקניון, והמשיך במסע הירי. מרבית הקורבנות היו שם. לאחר מכן ברח מהמקום. בשעה 0:34 למחרת הוא נמצא מת לאחר שהתאבד בירייה בראשו.
בעקבות אירוע הירי נחסמו הרחובות בקרבת קניון "אולימפיה", תנועת התחבורה הציבורית בעיר נעצרה, ופסטיבל "טולווד" שהתקיים בקרבת מקום הופסק ומבקריו נשלחו לבתיהם. בנוסף, הופסקה תנועת הרכבות לעיר, והמשטרה הורתה לנהגים פרטיים להימנע מלהגיע אליה.
חקירת הפיגוע
ב-23 ביולי 2016, מפכ"ל משטרת בוואריה הוברט אנדרה הודיע שהיורה שביצע את הפיגוע, עלי דויד סונבולי, התגורר במינכן במשך יותר משנתיים, ולא ביצע את הפיגוע בעקבות שנאת זרים או בגלל סיבה פוליטית. "לא היו לו מניעים פוליטיים. הוא סבל מדיכאון והיה בטיפול פסיכיאטרי בשל כך", אמר אנדרה. עוד אמר כי היורה "התעניין מאוד באירועי ירי ורצח המוניים", וכי קיים "קשר ברור" בינו ובין אנדרס ברינג בריוויק, הפעיל הקיצוני שביצע את הטבח ההמוני במחנה הנוער בנורווגיה בדיוק חמש שנים קודם לכן, ב-22 ביולי 2011.
Beautiful, Dirty, Rich
Beautiful, Dirty, Rich (בעברית: יפה, מלוכלכת, עשירה) הוא הסינגל שיווקי הראשון של הזמרת האמריקאית ליידי גאגא. השיר יצא לאור כסינגל השיווקי הראשון מאלבומה, The Fame.
הסינגל יצא ב-16 בספטמבר 2008, תחת חסותן של חברות התקליטים, סטרימליין רקורדס, אינטרסקופ רקורדס, קון לייב רקורדס, וצ'ריטרי רקורדס. סינגל שיווקי זה הוא הסינגל השיווקי הראשון בכל הקריירה של גאגא, וביציאתו לא זכה להצלחה רבה ובשיאו הצליח להיכנס לשני מצעדים בלבד. בארצות הברית קיבל תואר זהב כאשר נמכר במעל ל-500,000 עותקים, ולקידומו גאגא ביצעה את השיר בשני הסיבובי הופעות הראשונים שלה, "The Fame Ball Tour" משנת 2008, ו-"The Monster Ball Tour" שהחל בשנת 2009 והסתיים ב-2011.
מסחר
השיר הופיע לראשונה בבריטניה במקום ה-89 עקב הורדות דיגיטליות רבות, ב-21 בפברואר 2009. בשבועו השני, עלה למיקום ה-83 שבו הוא הגיע לשיאו, ובשבוע הבא ירד למקום ה-87, שהיה השבוע האחרון שלו במצעד. במצעד שירי הדאנס של בילבורד, השיר הגיע לשיאו במקום ה-28 ב-3 באפריל 2010. בארצות הברית השיר מכר מעל ל-500,000 עותקים והגיע לתואר זהב.
וידאו קליפ
לסינגל יצא ווידאו קליפ שהועלה לאחר פרק זמן של כשנה מצאתו המקורית לערוץ ה-Vevo הרשמי של גאגא בתאריך ה--13 בדצמבר 2009. בקליפ נראית גאגא בתוך מבנה סגור עם פסלים, כשמספר רקדנים לצידה והיא מולבשת בבגדים חושפניים בצבעים אדום ולבן.
בין לבין נראית גאגא על הרצפה שוכבת על שטרות כסף רבים ושורפת חלק מהם כאשר היא נושכת אותם ומשחיטה חפצים נוספים שנמצאים במבנה. בחלק מהסצנות היא יושבת על כיסא ורוקדת על שולחן לצד חבריה. מספר צפיות הקליפ עומדות לחודש אוגוסט שנת 2017 על יותר מ-35 מיליון.
הופעות קידום
גאגא ביצעה את השיר בהופעותיה ב-"AOL Sessions", שם ביצעה גם את השירים "Just Dance", וגרסת פסנתר ל-"Poker Face", "Paparazzi", ו-"LoveGame". בערוץ ה-MTV שבבריטניה הופיעה גאגא עם השיר ועם שירים נוספים מהאלבום, ובעיקר ביצעה את השיר במהלך סיבוב ההופעות הראשון שלה בין השנים 2008–2009, "The Fame Ball Tour", וסיבוב ההופעות השני בין השנים 2009–2011, "The Monster Ball Tour".
מיקאל ווד מהמגזין "רולינג סטון", שיבח את גאגא על האנרגיה שלה בזמן הופעותיה עם השיר, וויטני פסטורק מהמגזין "Entertainment Weekly" אמרה על השיר כי קולה של גאגא הוא חזק, והוסיפה כי "הבחורה יודעת איך לבצע שירה". בשנת 2008, הופיעה גאגא עם השיר ועם שירים אחרים במסלול הדוגמנות, "Fashion At The Park", ובפסטיבל ה-"V" שנה לאחר מכן.
שגרירות אוסטריה בישראל
שגרירות אוסטריה בתל אביב היא הנציגות הדיפלומטית של אוסטריה לישראל.
אף על פי שהשגרירות קרויה שגרירות אוסטריה בתל אביב, הרי שלמעשה היא ממוקמת ברמת גן. השגריר הנוכחי הוא ניקולאוס לוטרוטי.
השגרירות ברמת גן כוללת קונסוליה כללית, ואת "פורום תרבותי אוסטרי" שמנוהל בידי ארנו מיטרדורפר. בנוסף לשגרירות ברמת גן, לאוסטריה יש קונסול כבוד בחיפה, ירושלים ואילת.
התקופה המנדטורית
בין מלחמות העולם, הרפובליקה האוסטרית הראשונה החזיקה בקונסוליה כללית בירושלים, ובלשכת מסחר בתל אביב ברחוב אחד העם. טרם האנשלוס הקונסול האוסטרי האחרון היה ד"ר איבו יורדה, ולאחר הפיכתה של אוסטריה למחוז אוסטמארק בגרמניה הנאצית, רכוש הקונסוליה לרבות ארכיונה הועברו לנציגות גרמניה בישראל המנדטורית, בדומה למה שנעשה ביתר נציגויות אוסטריה בעולם.
לאחר קום המדינה
בספטמבר 1973 השתלטו מחבלים פלסטינים על רכבת נוסעים שהובילה יהודים מברית המועצות אל מחנה מעבר "שנאו" באוסטריה, ממנו היו אמורים העולים להמשיך לישראל. באוקטובר 1973, לאחר החלטת ממשלת אוסטריה לסגור את מחנה המעבר בלחצי המחבלים, נערכה הפגנה מול השגרירות בהשתתפות כאלף איש.
ב-18 בדצמבר 1975, לאחר שעורך העולם הזה אורי אבנרי שרד את ניסיון ההתנקשות השני של אליהו גלילי, השגרירה יוהנה נסטור מסרה בשם השגרירות איחולי החלמה.
ב-1987, על רקע משבר היחסים בין ישראל לאוסטריה בשל היבחרו של קצין הוורמאכט לשעבר קורט ולדהיים לנשיא הרפובליקה, ישראל לא מינתה שגריר חדש לאוסטריה, ובתגובה לכך הוארכה כהונתה של השגריר ד"ר אוטו פליינרט מספר פעמים לאחר שכיהן מאז שנת 1981. בהמשך, בספטמבר 1989, נבחר ד"ר קורט הנגל, מנהל מחלקה במשרד החוץ האוסטרי, להיות הממונה על היחסים לקראת סיום כהונתו של פליינרט ב-1990. ב-1992, לאחר סיום כהונתו של ולדהיים כנשיא, הוסמך הנגל כשגריר בידי הנשיא החדש תומאס קלסטיל.
ב-2011, לאחר בניית מגדל ששון חוגי, השגרירות עברה מבית קריסטל שברמת גן אל המגדל החדש לצד נציגויות זרות נוספות (לפני בית קריסטל שכנה השגרירות ברחוב הרמן כהן שעל יד כיכר רבין).
פאשא (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
משחקים פטריוטיים
משחקים פטריוטיים (באנגלית: Patriot Games) הוא ספר מאת הסופר האמריקאי טום קלנסי. הספר, השני אודות ג'ק ראיין, איש חיל הנחתים והיסטוריון בעברו, המשמש כמנתח מודיעין של ה-CIA, קודם מבחינה כרונלוגית לספרו הראשון של קלנסי "המרדף אחר אוקטובר האדום". בניגוד לספרו הקודם עוסק הספר בנושא המלחמה בטרור, ומציג את הדילמה מולה ניצבת ארצות הברית הרואה בטרור פשע ולא פעולה מלחמתית.
תקציר העלילה
בהמשך מבצעים מילר וחבר מרעיו פעולת נקם בארצות הברית ופוצעים קשה את קרוליין ראיין, אשתו של ג'ק, ובתו סאלי בדרכן הבייתה. בעוד השתיים מחלימות מוסר ראיין הערכת נתוני המודיעין לגבי מתחם של קבוצת טרור המסייעת למחתרת האירית בלוב. כוח צנחנים צרפתי פושט על המתחם ושובה את הטרוריסטים. הנסיך מוויילס מחליט לבקר את ראיין ומשפחתו בארצות הברית, בביתו בפרגרין קליף אשר צופה על מפרץ צ'ספיק. שיאו של הספר מתרחש כאשר אנשי הפלג הקיצוני של המחתרת האירית, בהנהגת קווין אודונל ומילר, תוקפים את ביתו של ראיין, הורגים את סוכני השירות החשאי המאבטחים את ביקור הנסיך ומשפחתו ומתכננים לחטוף את הנסיך. ראיין, הנעזר בנסיך וברובי ג'קסון, חברו הטוב שהוא קצין בצי האמריקני וטייס קרב המתמחה בהטסת מטוסי F14, נאלץ בשנית להילחם על חייו. לבסוף לאחר קרב יריות מצליחים ראיין, בני משפחתו וחבריו, להימלט בסירה לאקדמיה הימית של הצי האמריקני. ובשיתוף כוחות הנחתים בפיקוד רב-סמל בריקנרידג' ומשמר החופים המוצבים שם, ללכוד את המחבלים. ראיין עצמו מתעמת עם מילר ועוצר אותו. הספר מסתיים בלידת בנו השני של ראיין, ג'ק ראיין הבן.
קולנוע
הספר עובד לסרט בשנת 1992 בבימויו של פיליפ נויס ובכיכובם של האריסון פורד (בתפקיד ג'ק), שון בין (בתפקיד הטרוריסט מה-IRA) וג'יימס ארל ג'ונס (בתפקיד אדמירל גריר).
Demidevil
Demidevil (בעברית: דמידוויל) הוא המיקסטייפ הראשון של הזמרת האמריקאית אשניקו. המיקסטייפ יצא לאור ב-15 בינואר 2021, על ידי חברת התקליטים פרלופון וגם וורנר רקורדס. מתוך המיקסטייפ יצאו שלושה סינגלים.
רקע והפקה
לאחר יציאתו של המיני-אלבום Hi It's Me, בשנת 2019, אשניקו הוציאה את הסינגל "Tantrum" ב-6 במרץ 2020. במקור השיר היה מיועד להיות הסינגל המוביל מהמיקסטייפ, אך לבסוף היא הפכה אותו לסינגל שלא מתוך אלבום. הדמות "demidevil", הוצגה לראשונה בקליפ "Tantrum", לצד אשניקו עצמה, תוך שהוצגה דמות נוספת לה קראו "Little Blue". לאחר מכן, התגלה שזהו שיר מתוך המיקסטייפ עצמו. (שם הדמות) אשינקו דיברה לראשונה על המיקסטייפ בסדרת סרטונים שפרסמה. האחרון מבין שלושת הסרטונים חשף את עטיפת המיקסטייפ, רשימת הרצועות ותאריך יציאתו ב-28 באוגוסט 2020. במקביל, הכריזה עליו פרטים נוספים ברשתות החברתיות שלה.
האלבום נתקל בכמה עיכובים לפני צאתו. תאריך ראשוני לצאתו היה 9 באוקטובר 2020, כאשר הוא הוכרז באוגוסט מוקדם יותר באותה שנה. המיקסטייפ סבל אז את העיכוב הראשון שלו בספטמבר בגלל "עיכובי משלוח" ומסיבות לא ידועות אחרות. המיקסטייפ נועד אז לשחרור ב-13 בנובמבר. עיכוב שני הוכרז באוקטובר 2020, כאשר מיקסטייפ תוכנן לצאת מהדורה מתוכננת ב-19 בפברואר 2021. בתחילת 2021, צוות הסחורה של קבוצת חברת ההקלטות ורנר רקורדס העביר בטעות הזמנות כולל עותקים פיזיים של המיקסטייפ לפני יציאתו ב-19 בפברואר. בעקבות שגיאה זו, אשניקו החליטה להקדים את צאת המיקסטייפ, ל-15 בינואר 2021.
סינגלים
הסינגל המוביל מהמיקסטייפ, "Cry", יצא לאור ב-17 ביוני 2020, בשיתוף עם המוזיקאית הקנדית גריימס. בסמוך ליציאתו, הועלה לו קליפ מונפש שנועד לעזור בקידום שלו. מאוחר יותר, הוא היה מועמד בטקס פרסי הקליפים בבריטניה בקטגוריית "סרטון הפופ הטוב ביותר - בריטניה".
השיר הראשון מהמיקסטייפ, "Daisy", יצאה כסינגל השני מתוכו ב-9 ביולי 2020. הקליפ שיצא עבורו ב-7 באוגוסט 2020, הכיל שיתוף פעולה עם חברת האודיו ביטס אלקטרוניקס ואפליקציית הסרטונים טיקטוק. מבחינה מסחרית, "Daisy" הגיעה למקום 24 במצעד הסינגלים הבריטי, והפך לשירה הראשון של אשינקו שהגיע לאבן דרך זו. השיר הגיע למקום השביעי במצעד השירים מתחת להוט 100 והפך לשירה השני שנכנס למצעד, לאחר שהראשון היה "Stupid".
לאחר שהקניטה אשניקו יום לפני צאתו לאור, "Deal With It" בהשתתפות הזמרת האמריקאית קליס, יצא כסינגל השלישי של המיקסטייפ ב-12 בינואר 2021. הוא הוקרן בבכורה ברדיו BBC 1 וקליפו פורסם יחד עם שירו של השיר.
ביקורות
בחודש יוני 2021, כלל בילבורד את האלבום ברשימת "האלבומים הטובים ביותר לשנת 2021 עד כה".
סרט פלישה לבית
סרטי פלישה לְבַיִת (מאנגלית: Home invasion films, וגם: פלישה לבית והישרדות - Home invasion and survival) מהווים תת-סוגה של מותחני אימה, פעולה ופשע שעלילותיהם מתמקדות בחדירה אלימה ומאיימת של אדם אחד או יותר לבית מגורים שבו שוכנים בני אדם תמימים (יחיד, זוג, משפחה, קבוצת חברים, וכדומה) הנאלצים להילחם על חייהם ורכושם. החדירה נעשית במטרה לבצע פשע, כגון: שוד, סחיטה, השגת דבר-מה שלפולשים יש עניין בו, או רצח אקראי מתוך אלימות וסאדיזם לשמם. הפלישה עצמה והשלכותיה יתפסו את רובו המכריע של זמן המסך, אם לא את כולו. יש סרטים שכוללים סצנות פלישה שמטרתן לקדם את העלילה, אך אם אירוע הפלישה איננו מקור השתלשלות העלילה, סרט לא ייחשב בקטגוריה זו.
סרטים כאלה כוללים לרוב הפחדה פסיכולוגית או עינוי גופני או שניהם יחד, והם נחשבים בין סרטי האימה המפחידים ביותר, משום שחדירה לבית ולביטחון הפרטי היא איום ממשי יום-יומי. לפי מיון פנימי של סרטי אימה לסוגות (מותחן פסיכולוגי; אלימות גרפית; הֶרֶג; מפלצות וזומבים; תופעות על-טבעיות), סרטים העוסקים בפלישה לבית והישרדות משויכים לרוב לקטגוריות של מותחנים פסיכולוגיים וסרטי הרג, ועשויים לכלול אלימות גרפית. במשך השנים הופקו גם קומדיות ופרודיות על תת-סוגה זו. אין ודאות לגבי מקור תת-סוגה קולנועית זו וראשיתה. חוקר הקולנוע זאק הסטנד סבר שבמונחי תרבות פופולרית, ניתן להצביע כמקור על האגדה האורבנית "השמרטפית והאיש מלמעלה" שנפוצה בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20, אודות שמרטפית שאוימה על ידי גבר זר בטלפון ונרצחה אחרי שהתברר שהגבר נמצא בתוך הבית. אגדה זו זכתה למספר עיבודים קולנועיים, ובהם: "כשזר מתקשר" (1979), "צעקה" (1996) ו"חג מולד שחור" (1974; חודש פעמיים, בשנים 2006, 2019). החוקרת והסופרת פולה מרנץ כהן חזרה לתקופת הסרט האילם והביאה כדוגמה למאבק של משפחה בפולשים לביתה, את סרטו הקצר של ד.וו. גריפית' "The Lonely Villa" משנת 1909. העיתונאית אג'ה רומנו הצביעה על "Suspense" משנת 1913 של המפיקה והבמאית לויס ובר, כסרט שבישר את הפלישה לבית כסגנון קולנועי ומטפורה שאלפרד היצ'קוק השתמש בה ב"אליבי" (1954), ובשנת 1967 בנה עלילה שלימה של מאבק חתול ועכבר בין פולשים לדיירת, ב"בודדה באפלה". "מעיין הבתולים" של הבמאי אינגמר ברגמן משנת 1960 סימן ציון דרך, כאשר ברגמן שילב את תמת הפלישה לבית עם תמת הנקמה ההופכת את הקערה על פיה, ובעקבותיו באו סרטים שבהם הקורבן או אדם קרוב אליו אחרי הירצחו, יוצא למסע נקמה בפולשים.
בתסריטים מסורתיים, הפולשים הם בני אדם. אולם, על סמך ההגדרה המשפטית בארצות הברית לפלישה לבתים ("כניסה למגורים ללא רשות ובכוח", באנגלית: “Unauthorized and forceful entry into a dwelling") שלא כוללת את המושג "בן אדם", יש המרחיבים את ההגדרה גם לסרטים שבהם הפולש הוא גורם לא-אנושי, כגון שד. ערך זה עוסק בסרטים מסורתיים שבהם הפולשים הם בני אדם, ולא דן בפלישת שדים, זומבים, רוחות רפאים וכיוצא באלה.
תמות ומאפיינים
התמה המרכזית עוסקת בפריצה ותקיפה מצד האנטגוניסטים (הפולשים), וניסיונות הפרוטגוניסטים (הקורבנות) להגן על עצמם ועל הבית. לצד זאת, תיתכן תפנית שבעקבותיה הפולש הופך לניצוד, והדייר לַנָּבָל. עלילות של סרטי פלישה לבית כוללות מספר מוסכמות ומאפיינים קולנועיים, אך מקומו של כל מאפיין ומשקלו בעלילה יכולים להשתנות בהתאם לסיפור המסגרת.
מטעמי נוחות עריכה וקריאה, כאשר המושגים "פרוטגוניסט" (קורבן; דייר) ו"אנטגוניסט" (פולש; תוקף) מוזכרים להלן בגוף יחיד-זכר, הם נכונים גם בגופי רבים ונקבה.
הבית
בדרך כלל העלילה מתרחשת בבית פרטי, אך בהקשר הקולנועי, "בית" הוא הגדרה רחבה שכוללת גם בית קיץ, בקתת נופש או קרוואן, בית מלון או שהות אצל חברים, וכל מקום המשרה ביטחון ונינוחות על שוכניו, מפחית חשש לסכנה והופך אנשים לא-קרואים למסיגי גבול בעליל.
הפרוטגוניסט
קורבנות הפלישה מוצגים כבני אדם רגילים שאיתרע מזלם (בניגוד לסרטי סלאשר שבהם הקורבנות מביאים על עצמם את הצרה). אם היו בביתם, אזי דבר בלתי צפוי ונורא קרה. אם במקום אחר - הם היו במקום ובזמן לא נכונים. בכל מקרה, הקורבנות נקלעים למצב שלא הכירו מעולם, והם חסרי המיומנויות הדרושות למלחמה על החיים. מהסיבה הזו, פרוטגוניסטים בדרך כלל לא יהיו שוטרים, חיילים או כבאים בשירות פעיל. גם אם לפרוטגוניסט יש עבר צבאי או משטרתי, בעת העלילה הוא כבר לא היה בשירות פעיל. עם זאת, הפרוטגוניסטים צריכים להיות בעלי תושייה, כושר אלתור ונכונות לנקוט אלימות קשה לצורך הישרדות, כזו החורגת מההיבטים של הגנה עצמית, עד כדי רצח. אם הפרוטגוניסטים הם משפחה עם ילדים בגיל ההתבגרות או בוגרים יחסית, צפויים לצוף מתחים שנובעים מקונפליקטים בקשר הבין-דורי.
בסיום הסרט, חיי הפרוטגוניסט השתנו לנצח. ראשית, מאחר שהפתרון האפשרי היחיד הנתון לו הוא להרוג אדם אחר, אזי מרגע שנקט אלימות קיצונית, הוא לא יוכל עוד להתעלם מהפן הרצחני שבאישיותו, ולא יחזור להיות מי שהיה קודם לאירוע הפלישה. שנית, תחושת המצוקה והתלישות שנבעה מהפרת המרחב האישי והפקעת השליטה בו מידי הפרוטגוניסט, יוצרת רגש פחד רב-עוצמה שמזין את עצמו ולא מתפוגג במהרה.
האנטגוניסט
בדרך כלל, פורץ או תוקף עוטה מסכה או כובע גרב, ולובש בגד שחור לצורך הסוואה בשעות חשיכה. האנטגוניסטים הם אינטליגנטים, מתוחכמים ומיומנים במלאכת הפריצה ובהפעלת אלימות וטרור פסיכולוגי, לפחות במידה שתאפשר להם לשלוט במצב, לכפות את רצונם ולמנוע זאת מהפרוטגוניסטים. לעיתים קרובות, פולשים מבינים בטכנולוגיה, ינתקו קווי טלפון וחשמל, ויהרסו ציוד שעשוי לסייע לפרוטגוניסט
האנטגוניסט מוצג תמיד כבן-אנוש הפועל מתוך שיקול דעת, יהיו שיקוליו נוראים ככל שיהיו. הוא לא מפלצת חייתית או זומבי, ולא תחת השפעת קללה, וירוס או סם פסיכואקטיבי. מותו מידי הפרוטגוניסט, ככל שהוא מוצדק, הוא רצח לכל דבר.
בצפייה בסרטים שבהם מדובר בקבוצת פולשים, נמצא שבמקרים רבים יתגלעו חילוקי דעות וסכסוכים בין האנטגוניסטים בגלל נסיבות שונות, כגון: ניגודי אינטרסים לאור המניעים של כל אחד להשתתף בפשע, התייחסות מוסרית לנכונות לנקוט אלימות כלפי הדיירים עד כדי רצח על מנת להשיג את המטרה, או מתחים בין-אישיים שקדמו לביצוע הפשע.
דינמיקה בין הקורבן לפולש
לרוב, הפולשים לא מוכרים לקורבנות, ולכל הפחות, כך זה נראה בתחילת הסרט. יש סרטים שבהם התשובה נחשפת בהמשך העלילה. אם הבחירה בקורבן מסוים איננה אקראית, אזי המניע לפלישה לא יתגלה לפני חלוף מחצית זמן המסך. ייתכן שהצופה יידע את ההסבר, אבל לקורבן הדבר יתחוור בשלב מאוחר יותר. כושר האלתור של הפרוטגוניסט ויכולתו לקבל החלטות קשות ולשפוך דם, מציבות אותו לא אחת כתמונת מראה של האנטגוניסט, ולעיתים, שניהם מגלים מיומנויות דומות, כגון: יכולת לאלתר כלי נשק, לחמוק בין חללי הבית, להשתמש בטקטיקות הפחדה פסיכולוגיות ולהמשיך להילחם אחרי פציעה. כנגד זה, גם התוקף מגלה יכולת הישרדות גבוהה. הפרוטגוניסט לא רק שורד אלימות קשה מצד האנטגוניסט, אלא אף מאמץ אותה אחרי שהובאה אל ביתו, ולכן הסרט מתייחס ברגשות דו-ערכיים כלפי שניהם, משום שאלימותו של הקורבן מציבה אותו באותו מישור עם התוקף.
מוטיב המאפיין סרטים רבים הוא שהאנטגוניסט, "האחר", מוזמן או מתקבל בבית בסבר פנים יפות וגינוני אירוח, ובהדרגה מתרחש תהליך שבו הוא הופך לעוין, המארחים מסתכנים בהפיכתם לבני ערובה בביתם-הם, והאימה מועצמת דווקא כאשר התוקף מוזמן ברצון אל הבית, ומתברר שהקורבן, מתוך שיפוט לקוי, הוא האחראי לגורל שפקד אותו. במקרים כאלה, ייתכן שהתהליך ישקף תפקוד לקוי של התא משפחתי.
סוד נסתר
במהלך העלילה צפוי להיחשף "סוד נסתר" שנושאים איתם הדמויות או המקום, ומשמעותו היא שהדברים אינם כפי שהם נראים כלפי חוץ. מוטיב הסוד הנסתר מאפיין סרטים של אלפרד היצ'קוק, כגון "צל של ספק" ו"פסיכו", וחוזר בסרטים מאוחרים כגון "The Guest" שביים אדם וינגרד (2014).
כלי נשק
ייתכן שימוש באקדחים, רובים וסכינים, וכן בכלי הפריצה עצמם ובאמצעים מאולתרים. בניגוד לסרטי סלאשר, כלי נשק בסרטי פלישה לבית אינם בהכרח אייקוניים או סמלים פאליים, אלא אמצעים שהקורבן יכול להשתלט עליהם ולהפנותם נגד הפולש, יכולת המשקפת תושייה שתאפשר לו לשרוד בסוף הסרט.
סיוע משטרתי
קריאה למשטרה תתברר כחסרת תועלת. הגעת שוטרים במהלך הסרט לא תסיים את האירוע: שוטר יגיע באיחור או יהסס או יחוסל על ידי הפולש, וייתכן שיתגלה כמשתף פעולה עם האנטגוניסט. בסרטים רבים שוטרים מגיעים לקראת סוף הסרט, אחרי שהמאבק בתוך הבית הוכרע.
שכנים
אם מתגוררים שכנים בקרבת הבית, הם לא יהיו מודעים למתרחש ולא ישמעו קריאות לעזרה או לא יבינו אותן. במקרים קיצוניים, השכנים כבר מתים (הפולשים עברו דרך ביתם) או שהם מודעים לאירועים האלימים, אך יישארו אדישים ויעדיפו לא להתערב.
בעלי חיים
כאשר המשפחה המותקפת מחזיקה בבית חיית מחמד, החיה תיהרג במהלך הסרט. גורל דומה צפוי לבעלי חיים שהפולשים מביאים איתם, כגון כלבי תקיפה. אולם במרבית המקרים, מות החיה לא ייראה על המסך, משום שהצופים נוטים לחמול על בעלי חיים יותר מאשר על דמויות אנושיות.
The Ambassador
The Ambassador (השגריר) הוא סרט תיעודי דני משנת 2011, שיצר וביים הקולנוען והעיתונאי הדני מאדס בריגר. הסרט היה מועמד לפרס חבר המושבעים בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2012.
סרט פלישה לבית
נקמה
מעשה נקמה, אם יתרחש, איננו חלק מאירוע הפלישה שהניע את העלילה, אלא אירוע נפרד, והדמות הנוקמת לא בהכרח תהיה קורבן הפשע בעצמו, אלא דמות המקורבת מאוד לקורבן. נקמה כוללת מספר מאפיינים:
The Ambassador
תוכן
היוצר מאדס בריגר, שהוא עיתונאי חוקר במקצועו, פועל כסמוי ומתחזה לדיפלומט ואיש עסקים בשם קורטזן, כשמטרתו, לכאורה, היא להקים מפעל גפרורים ברפובליקה המרכז-אפריקאית ולספק עבודה לשבט פיגמים; במציאות, הוא חושף שחיתות המקושרת לתיווך במכירת תפקידים דיפלומטיים כשהוא מצליח לרכוש את תפקיד קונסול מיוחד מטעם ליבריה לרפובליקה המרכז-אפריקאית עבור סכום של 150,000 ליש"ט, וכן ליהלומי דמים, שהברחתם היא לכאורה המטרה האמיתית מאחורי היוזמה העסקית. במהלך ההתנהלויות שמצולמות בסרט, בריגר מצליח להערים על דיקטטורים ומקורביהם, ובה בעת גם על שבט הפיגמים החפים מפשע.
סרט פלישה לבית
היפוך נראטיב הפלישה לבית
מעבר לסרטים העושים שימושים במרכיבי העלילה המתוארים לעיל במינונים שונים, הופקו סרטים שחורגים מהנראטיב המקובל והופכים את מאפייניו על פיהם. בעקבות זאת נוצרה קטגוריה קולנועית הנקראת באנגלית Reverse Home Invasion (בתרגום חופשי: פלישה לבית במהופך): עלילות שבהן אנשים עם כוונות זדוניות מפתים קורבנות תמימים לבוא אל ביתם או חוטפים אותם לשם כדי לממש את זממם, או שהקורבנות נכנסים בתום לב לבית שבו שוכן רוצח, או שהפולשים בוחרים את הבית "הלא נכון" מבחינתם ומנסים לברוח. בקטגוריה זו נכללים סרטים כגון "הבית האחרון משמאל" (1972, חודש בשנת 2009), הסרט הראשון בסדרת "המנסרים מטקסס" (1974, חודש בשנת 2003), "The Perfect Host" (קומדיה שחורה משנת 2010), "ההזמנה"  (2015), "לא לנשום" (2016), "תברח" (2017), "Unlisted Owner"  (2017) ו"Tau"  משנת 2018.
The Ambassador
מחלוקת
כתוצאה מהתוכן השנוי במחלוקת שבסרט, ממשלת ליבריה איימה לנקוט בצעדים משפטיים נגד בריגר. איש העסקים ההולנדי וילם טיסן, אשר על פי הסרט תיווך את מכירת התואר הדיפלומטי, ניסה ללא הצלחה להשיג צו למניעת הקרנת הסרט בפסטיבל אידפא, הפסטיבל הבינלאומי לסרטים תיעודיים באמסטרדם. לדברי התקשורת הדנית, טיסן ממשיך לבקש סעד משפטי בדנמרק על כך שצולם במצלמה נסתרת.
ביקורת
הסרט התקבל באופן חיובי על ידי המבקרים, ויש לו דירג של 76% באתר Rotten Tomatoes. קייל סמית, מבקר הניו יורק פוסט, קרא לסרט "פיסת קולנוע גרילה מדהימה, מצחיקה, וחיונית."
סרט פלישה לבית
טכניקות הפקה
כדי להעצים את תחושת הפחד אצל הצופה, רווחות טכניקות של שימוש בזוויות צילום ותנועות מצלמה, תאורה וצליל.
The Ambassador
ביקורת
קרסטן קסטלן, מבקר ההוליווד ריפורטר, "כתב: "הסרט מאוד קל לצפייה, הוא בבירור (וללא בושה) נצלני, לעיתים קרובות פוגעני – אבל הוא ללא ספק חושף אמיתות לא נעימות על מרכז אפריקה באופן כללי, שחיתות בפרט ותאוות בצע אישית בנוסף. ולמרות הכחשת הבמאי – הסרט אולי מומן בחלקו ממכירת יהלומי דמים."
סרט פלישה לבית
זוויות צילום ותנועות מצלמה
צילום לונג שוט של הבית נועד לתאר את בידודו, וצילום מתוך הבית כלפי חוץ גורם לצופה לראות מנקודת מבט אישית שמציבה אותו בנעליו של הפרוטגוניסט. צילומי תקריב מדגישים את פחדי הפרוטגוניסט וממחישים לצופה עד כמה הָאִיּוּם קרוב. כמו כן, מקובל שימוש במצלמה ידנית רועדת שיוצרת תחושת טירוף, אי-התמצאות ופאניקה, במיוחד בבתים גדולים דמויי מבוך. "הקפצת בהלה" נוצרת כאשר האנטגוניסט נכנס לפריים, באמצעות מעבר פתאומי מלונג שוט לתקריב.
שימוש בזווית צילום גבוהה או נמוכה נועד להדגיש את יחסי הכוחות בסרט. למשל, זווית צילום נמוכה מנקודת המבט של הפרוטגוניסט מתארת את האנטגוניסט כחזק יותר, ומראה לצופה מהפרספקטיבה של הקורבן כיצד נוצר הפחד.
המבקר דניאל קרקלנד סבור שלמצלמה, אותה הוא מכנה "מלכת אימת הפלישה לבית", יש תפקיד מכריע בסרטים אלה משום שהיא הפעלן היחיד החופשי לנוע בחללים המוגבלים, יכולה להתקרב, להתרחק ולברוח בניגוד לגיבורים, וכל פריט שהמצלמה מתמקדת בו הופך להיות משמעותי בעלילה. לטענת קרקלנד, סרטים רבים מקטגוריה זו נשכחים משום שהם מתמקדים באלימות ובזעם במקום ביחסים בין המצלמה לקורבנות, ואפילו הפקות במרחב גדול יותר כושלות בסוף מכיוון שהמצלמה לא מקבלת דגש ראוי.
תאורה
תאורה מאופקת וחלשה היוצרת אצל הצופה תחושת מועקה, טיפוסית לסרטים כאלה, משום שפשעי פריצה מתרחשים בעיקר בלילה. לצורך הזה משתמשים בטכניקות תאורה שונות, כגון קיארוסקורו, טכניקת ניגוד אור-צל שבה נעשה שימוש בסרטי אימה עוד משנות ה-20 של המאה ה-20.
מכיוון שבעלילות רבות זרם החשמל מנותק ואין בזירת ההתרחשות מקור אור ראשי, נוצרת תחושת חוסר ישע של הפרוטגוניסטים הנעזרים במקורות חלופיים אשר אמנם מספקים אור, אך מצד שני יוצרים צללים המקשים על הצופה ויוצרים אצלו תחושת אי-נוחות.
פסקול
צלילים דיאגטיים שנובעים מההתרחשות על המסך, משמשים ליצירת מתח ופחד. הם יהיו חזקים מהרגיל, ובתהליך ערבול הצליל הם מוגברים כדי ליצור חרדה. צלילים לא-דיאגטיים שנוספים כרקע, יוצרים אווירה כאוטית, וצלילים החוזרים על עצמם ללא הרף גורמים לדברים שגרתיים להיראות ולהישמע אבנורמליים (כגון: חזרתיות של תיבת נגינה או הקלטה פגומה). במוזיקת הרקע רווח שימוש בצלילים קונטרפונקטליים היוצרים ניגוד מול הדמות או המעשים הנראים על המסך. חולשת הקשר בין ההתרחשות למוזיקה מעצימה את רשעותו של האנטגוניסט ואת תחושת המועקה (כגון: מוזיקה קלאסית או שיר רך המלווה מעשה רצח).
הקשרים תרבותיים
הבמאי וס קרייבן אמר שסרטי אימה לא יוצרים פחדים, אלא משחררים פחדים קיימים. סרטים כאלה מאפשרים ליחיד להתמודד עם פחדיו ומלמדים על תרבות החברה שבו נוצרו. סרטי אימה בכלל, מבטאים חרדות חברתיות קולקטיביות שמקורותיהן תרבותיים, וסרטי פלישה לבית מבטאים פחד אוניברסלי חוצה-תרבויות: הפחד מהפרת המרחב הביתי ומהלא-נודע שמחוצה לו. אך כל תרבות מגדירה ויוצרת סיפורי אימה באופן שונה, ולכן האופן שבו קולנוענים מעבדים אותם, שונה ותלוי בחוויות התרבותיות של מדינות המוצא שלהם. סרטי פלישה לבית נחשבים למטפורה חברתית לקסנופוביה ולפחד מפני פלישת "האחר", האאוטסיידר שאיננו משתלב בחברה, למרחב הפרטי, ואולם, גם כאשר מדובר בסוגיות אוניברסליות של פערים חברתיים וקונפליקט בין מעמדות, זוויות ההתייחסות יהיו שונות.
הקולנוע האמריקאי עוסק בהרחבה בנושא הפלישה לבית. מבקרת סרטי האימה הקנדית קלי מק'נילי סבורה שהסרטים האמריקאיים ניזונים מתחושת הצורך של האזרחים ליטול לידיהם את ההגנה על ביטחונם האישי, כפי שבא לידי ביטוי בוויכוח על הזכות לשאת נשק, ומוּנָעִים על ידי פרנויה וחוסר אמון כלפי כוחות מבחוץ והקרובים להם בתוך המדינה, פרנויה ששורשיה מגיעים עד תקופת המקארתיזם ו"הסכנה האדומה" של שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. זאת, תוך אלימות שמקורותיה נובעים מתקופות ואירועים אלימים לאורך ההיסטוריה של האומה האמריקאית (טבח ילידים, תקופת העבדות, מלחמת האזרחים, תקופת היובש, מלחמת וייטנאם, המלחמה הקרה, משפטי המכשפות בסיילם, מעשי רצח פוליטיים, כתות קיצוניות, התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, חוקי ג'ים קרואו והקו קלוקס קלאן, מהומות לוס אנג'לס ואלימות משטרתית, ועד אירועי ירי בבתי ספר).
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר בא גל סרטי אימה שאותו הובילו הובילו סרטי פלישה לבית, מפלצות ופאונד פוטג'. בתת-סוגה של פלישה לבית חלו תמורות, כאשר סכנות שנחשבו מופשטות ונדירות, הפכו לממשיות ובלתי נמנעות, וסרטים ביטאו פרנויה, חרדת מלחמה ואבל. אירועי מפתח מפחידים החלו להתרחש לאור יום לאחר עשורים של פחדים בחושך, תוך התמקדות בזוגות ומשפחות שבאופן אקראי הפכו לקורבנות בביתם.
בקולנוע הצרפתי, פלישה לבית היא נושא עיסוק משמעותי של זרם הקיצוניות הצרפתית החדשה שהתהווה בראשית המאה ה-21 ודוגל בסרטים אפלים חפים מרגשות. סרטי פלישה לבית של אסכולה זו מאופיינים באלימות קיצונית הכוללת אלימות גופנית-ביולוגית ומינית עם אלמנטים של ניצול וגור. קלי מק'נילי קושרת בין ביטויי אלימות אלה לבין התמודדות החברה הצרפתית עם קסנופוביה, ממשלה ימנית-קיצונית וחוסר אמון וחרדה ציבוריים ששורשיהם מגיעים עד המהפכה הצרפתית והכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
נשים ומגדר
משום שפגיעוּת הקרבנות היא מוטיב מרכזי בסרטי פלישה לבית, ומבחינה היסטורית הבית נחשב מרחב נשי, תת-סוגה זו נוטה להתמקד בנשים. סרטים רבים מתארים את דמות האישה הפרוטגוניסטית באופן סטריאוטיפי כדי להדגיש את רשעות האנטגוניסט, מבליטים את היות הנשים דמויות פגיעות ומחזקים סטריאוטיפים שליליים, בנוסף לאלימות פיזית ומינית. בעוד שמגברים מצפים להילחם ולהגן על קניינם, נשים מוזהרות תדיר שהפרת המרחב הפרטי שלהן עלולה להסתיים בתקיפה מינית או מוות. בנוסף לסטריאוטיפ האישה החלשה, קולנוענים נוטים להשתמש בקלישאות שליליות נוספות, כגון שבירות, תמימות ואף מודעות עצמית נמוכה. כאשר מדובר באנטגוניסטית (אישה תוקפת), היא תוצג כמופרעת נפשית ("חיזור גורלי"; "דרושה שותפה רווקה"), בעוד גבר יוצג כפושע קר רוח. כשמדובר בזוג פרוטגוניסטים, אישה וגבר, הגבר יהיה לרוב חסר אונים כמו בת-זוגו, אלא שבמקרים רבים השוויון המגדרי מושג כאשר הגבר סובל מפציעה מוקדמת המצדיקה את חולשתו ("דרושה שותפה רווקה"; "חדר פנוי").
העיתונאית מריה ראמוס טוענת שסרטי פלישה לבית נוטים לעשות שימוש יתר בקלישאת "הנערה האחרונה", זו אשר נשארת להכריע לבדה את האנטגוניסט, ובתחילת הסרט זוהתה כחוליה החלשה, הרכרוכית המייבבת. במקרים שבהם הנערה האחרונה חורגת מהתבנית הזו ומגלה תושייה, באופן כלשהו היא נענשת על כך, ונשים חזקות מבחינה מנטלית לא שורדות. מבחינת ראמוס, הבעיה היא שדווקא נשים שלא מאיימות על האגו הגברי, הן שנענשות, וסרטים אלה הם מטפורה של שגרת חיי הבית והאלימות שנשים חוות יום-יום. באופן דומה, קימברלי ריצ'י סבורה שדמות הנערה האחרונה, גם אם היא שורדת ואף הורגת את האנטגוניסט, רק במזל היא לא עוברת עינויים או אונס. כמו כן, תסריטאים משתמשים בדמות האם כדי לעורר חמלה על אשה המגנה על צאצאיה, כהצדקה לאלימות. ריצ'י סבורה שבעידן של Me Too, כאשר נשים נוטלות כוח חזרה לידיהן, הן ראויות ליחס שונה בסרטים. אף על פי שתסריטאים מתקנים את מעמד האישה בקולנוע בראייה פמיניסטית, ריצ'י לא רואה שינוי בתיאורי נשים בסרטי פלישה לבית.
על אף האמור לעיל ולמרות היבטים סקסיסטיים בולטים בתיאור דמות האישה, סרטים כאלה יכולים להעצים אותה ולאפשר לה לצאת מנצחת. במאה ה-21 מזוהה שינוי מגמה, וסרטי פלישה לבית מציגים יותר נשים קשוחות המסוגלות להגן על עצמן. כמו כן, יש המצביעים על התפתחויות בתיאור האישה בקולנוע ההוליוודי, החל מפרוטגוניסטית חסרת אונים, עבור באישה המשיבה מאבק אך מוכרעת, ועד דמות האישה החזקה והעצמאית המכריעה את תוקפיה בניגוד לסטריאוטיפים המקובלים.
כאשר מדובר בזוג, בניגוד לסוגות אחרות, הגבר איננו האביר המגן על אהובתו, אלא שניהם לכודים, מפוחדים ונאבקים באותה מידה, אם כי בתפקידים מסוימים יהיו הבחנות מגדריות (האישה תעיר את הגבר בבהלה; הגבר ייצא לבדוק מחוץ לבית והאישה תמתין מפוחדת). העיתונאית אניה סטנלי מצביעה על כך שבקולנוע האמריקאי התפקידים שוויוניים יחסית, בעוד שבאירופה קיימת נטייה לשמר הבחנות מגדריות. בני זוג לבדם, נחשפים לסכנה רק אם ינסו להיאבק או לברוח, אך אם מדובר במשפחה עם ילדים, התסריט מדגיש את ההורים המסכנים עצמם כדי להגן על ילדיהם. בהיעדר הילדים (נהרגו או ברחו), תפקיד ההורים בעלילה יחזור למאפייני הישרדות.
רשימת סרטי פלישה לבית
הרשימה שלהלן מבוססת על בסיס הנתונים האינטרנטי IMDb, מאגר הביקורות Rotten Tomatoes, כתבות העוסקות בקטגוריה זו וביקורות סרטים. הסרטים מפורטים לפי סדר כרונולוגי עולה של מועדי יציאתם.
אברהם לזר
אברהם לזר ("בטו", 1923 – 7 באוגוסט 2020, י"ז באב ה'תש"ף) היה ראש מועצה אזורית דרום השרון בשנים 1981–1994.
ביוגרפיה
לזר נולד בסקופיה, יוגוסלביה למשפחה דתייה, ברוכת ילדים. אחותו עלתה לישראל.
כשהיה בגיל שש הוא הצטרף לתנועת השומר הצעיר. בשנת 1941, עם פלישת הנאצים ליוגוסלביה, קבוצתו של לזר בתנועת הנוער, לקחה את ציוד הצופיות והצטרפה איתו לפרטיזנים. הם לחמו ביערות מונטנגרו. לזר נשבה בידי הגרמנים, בעת שרוב משפחתו נלקחה להשמדה. לזר עלה לישראל אחרי מלחמת העולם השנייה.
לזר היה תושב קיבוץ רביבים ומשם עבר לגור בבצת, ומשם למושב שדי חמד. הוא שימש בתפקידים ציבוריים מגוונים. הוא נבחר לראשות מועצת דרום השרון בדצמבר 1981. בפעם השנייה בה נבחר לתפקיד, בינואר 1986, נציגי היישובים במועצה, בחרו בו פה אחד. הוא שירת בתפקיד עד שנת 1994 – ובתום הקדנציה השלישית פרש לגמלאות.
היה נשוי לטובה, ולזוג נולדו ארבעה בנים.
נפטר ב-7 באוגוסט 2020.
דוטינחם
דוטינחם (, בסקסונית תחתית הולנדית: Deutekem) היא עיר במחוז חלדרלנד שבהולנד. העיר שוכנת לאורך גדת נהר האייסל בחלק של המחוז הקרוי אחטרהוק והיא העיר המאוכלסת ביותר בו.
היסטוריה
על פי ממצאים ארכאולוגיים הכוללים גולגולות, שברי כלי חרס וראשי חיצים מצור, האזור היה מיושב על ידי ציידים-לקטים כבר לפני 11,000 שנים לפני זמננו. לאחר ציידים-לקטים אלו התיישבו במקום שבטים קלטים וגרמאניים כמו הפרנקים והסקסונים. מטבעות רומיים נמצאו במקום וקיימות גם עדויות ארכאולוגיות על פעולות בזיזה של הויקינגים באזור.
האזכור הראשון של השם דוטינחם מגיע ממסמך משנת 838 בו מוזכר שם המקום כ-villa Duetinghem, יישוב בו הייתה כנסייה קטנה. אזכור נוסף הוא משנת 887 בשם Deutinkem, מבצר עם כנסייה שניתן לבישוף של אוטרכט. הכתיב של שם המקום השתנה במשך השנים והשמות Duttichem, Duichingen, ו-Deutekom הם רק דוגמאות.
במשך זמן רב נותרה דוטינחם מקום קטן, אך סביב שנת 1100 היא החלה לגדול ולאחר שסבלה מכמה פשיטות ביזה, נבנתה לעיר חומה. ב-1236 הוענקו לה זכויות של עיר על ידי אוטו השני, רוזן חלרה וזוטפן, ובתמורה העלתה העיר מיסים וגייסה חיילים לצבאו של הרוזן. מועצת העיר הוציאה חוקים עבור בקובץ שנקרא Keurboek van Doetinchem’ (ספר החוקים של דוטינחם), שקבע עונשים חמורים על הפרתם.
ב-1226 עמדה דוטינחם בפני סכנה הולכת וגוברת של פשיטות ביזה ועקב כך הוגבהה החומה במטר אחד. בחומה היו ארבע נקודות תורפה שבמשך הזמן הוחלפו בשערי עיר גדולים שהיו ידועים בשמות: Hamburgerpoort (נבנה ב-1302), Waterpoort, Gruitpoort ו-Hezenpoort. מאוחר יותר נכרה חפיר סביב לחומה ובחזיתו סוללה. טחנת הקמח המרכזית של העיר, walmolen (בהולנדית: wal – סוללה, molen – טחנה), ניצבת על שרידי הסוללה. למרות אמצעי הגנה אלו, הוטל מצור על דוטינחם מספר רב של פעמים ובמהלך המרד ההולנדי (1648-1568) הוטל עליה מצור והיא נכבשה פעמיים. יחד עם זאת, בסופו של דבר נעשו החומות מיותרות, או אולי חסרות תועלת וב-1672 הן נהרסו. אף על פי כן, רק במחצית השנייה של המאה ה-19 הוסרו שערי העיר ורוב הסוללה.
סכמת קירוב פולינומית
סכמת קירוב פולינומית (PTAS) היא מחלקת סיבוכיות של בעיות אופטימיזציה להן ניתן למצוא פתרון מקורב ככל שנרצה על ידי אלגוריתם קירוב בסיבוכיות פולינומית לגודל הקלט בהתייחס ל-\varepsilon כקבוע.
דוטינחם
היסטוריה
כבר מימים קדומים, הייתה דוטינחם מרכז שווקים חשבו עבור האיכרים שמכרו בה את תוצרתם. השוק נבנה ופעל בכיכר המרכזית שנקראה סימפולספלין ממש עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
סכמת קירוב פולינומית
הגדרה
בעיה נמצאת במחלקת PTAS אם ורק אם קיים אלגוריתם קירוב שמקבל \varepsilon כלשהו וקלט לבעיה, כאשר OPT הוא הפתרון האופטימלי עבור קלט זה, ומחזיר תשובה שהיא לפחות עבור בעיית מקסימום או לא יותר מ- עבור בעיית מינימום, בסיבוכיות פולינומית לגודל הקלט ובהתייחס ל-\varepsilon כקבוע, מה שמאפשר שהאלגוריתם יהיה אקספוננציאלי ביחס ל-.
דוטינחם
היסטוריה
דוטינחם ספגה כמות ניכרת של אסונות. בנוסף לפעמים בהם הוטל עליה מצור, ב-1527 החריבה שרפה גדולה את רוב שטחה של העיר, כולל את הארכיון העירוני (ומשמעות הדבר שתאריכים רבים בהיסטוריה המוקדמת של העיר הם במידה מסוימת בלתי מהימנים) וב-1580 נספתה רוב אוכלוסיית העיר במגפת דבר. כמו כן סבלה העיר משיטפונות לעיתים מזומנות. עם זאת, למרות העובדה שדוטינחם שוכנת במרחק של פחות מ-10 ק"מ מגבול גרמניה, בשל הנייטרליות של הולנד במלחמת העולם הראשונה, תושבי העיר לא חוו דבר ממוראות המלחמה להוציא כוחות משמר גבול שהוצבו בסמוך לה. גם במלחמת העולם השנייה יצאה העיר במחיר לא גבוה במיוחד בשלבים הראשונים של המלחמה. כוח הכיבוש המקומי היה קטן יחסית והעיר אף לא הושפעה באופן משמעותי ממוראות הרעב של חורף 1944-1945. יחד עם זאת, כמה אסירים הוצאו להורג לאחר שהיו מעורבים בירי למוות של קצין גרמני חשוב בעיירה פוטן על ידי המחתרת ההולנדית ולרוע המזל, במרץ ובאפריל 1945 נחרב חלק ניכר ממרכז העיר על ידי הפצצות בעלות הברית שכוונו לערים הגרמניות הסמוכות או שכוונו להרוס את מערכי ההגנה הגרמנים בדוטינחם. עד היום לא הוכרע מה היו הכוונות של הפצצות אלו. העיר עצמה שוחררה ב-1945 על ידי כוח רגלים קנדי לאחר קרב קצר.
סכמת קירוב פולינומית
הגדרה
מחלקה זאת היא תת-קבוצה ממש של מחלקת הסיבוכיות APX שמאגדת את כל הבעיות שקיים להם אלגוריתם קירוב פולינומי, אלא אם כן P=NP מה שיגרור זהות בין הקבוצות.
דוטינחם
היסטוריה
בעשורים שלאחר המלחמה צמחה דוטינחם ותוך כמה שנים עברה בגודלה את שכנותיה באזור אחטרהוק, קרי דוסבורח, וינטרסווייק וזוטפן. החברה ההולנדית, פיליפס, הפעילה בית חרושת בעיר במשך כמה שנים. בין השנים 2003 – 2005 צמחה העיר באופן מהיר ביותר, כאשר שכונות חדשות כמו דיכטרן נבנו בה והתחום המוניציפלי של דוטינחם כולל כמה כפרים מחוצה לה כמו ווהל. בראשית העשור השני של המאה ה-21 המשיכה דוטינחם לגדול והיא העיר בעל שיעור הצמיחה הגדול ביותר בחלדרלנד.
סכמת קירוב פולינומית
סכמת קירוב פולינומית מלאה
תת קבוצה ממש (אלא אם כן P=NP) של אלגוריתמים אלו היא סכמת קירוב פולינומית מלאה (FPTAS). באלגוריתמים אלו הסיבוכיות פולינומית גם בגודל הקלט וגם ב-. לדוגמה, לבעיית תרמיל הגב יש אלגוריתם שכזה.
דוטינחם
אתרים חשובים
הכנסייה הראשית של העיר הניצבת בכיכר המרכזית, כנסייתה קתרין הקדושה (Catharinakerk) נהרסה כמעט לגמרי בהפצצות של מלחמת העולם השנייה ועבודות השיקום שלה נמשכו מ-1948 ועד 1963. למרות שבמקור היא כנסייה קתולית, ב-1591 היא הוסבה להיות כנסייה של הנצרות הרפורמית ההולנדית. בעיר קיימות שתי טירות, De Kelder (המרתף) וסלנגנבורח.
בעיר קיימות שלוש טחנות קמח. במרכז העיר ניצבת ה- walmolen, שבחלקה התחתון שוכנת לשכת התיירות העירונית. בדיכטרן קיימת טחנה הקרויה אאורה (בלטינית: תחתונה) ובמזרח העיר ניצבת טחנה הקרויה בניקמולן. כל הטחנות הללו פתוחות לביקור.
ספורט
דוטינחם היא ביתה של קבוצת הכדורגל המקצוענית דה חראפסחאפ. אצטדיון הבית של הקבוצה שופץ ולאחר שנים רבות בהם חלק מהקהל צפה במשחקים בו בעמידה, צוידו כל היציעים בו במושבים. גג האצטדיון נצבע בכחול ובלבן, צבעי הקבוצה.
קיטווה
קיטווה (באנגלית: Kitwe), המוכרת גם בשם קיטווה-נקנה (באנגלית: Kitwe-Nkana), היא עיר במחוז קופרבלט, זמביה. באזור העיר, נמצאת אוניברסיטת קופרבלט.
גאוגרפיה
העיר נמצאת כ-50 ק"מ מבירת מחוז קופרבלט, נדולה, וכ-287 ק"מ מבירת זמביה, לוסקה.
תנועה ותחבורה
העיר נמצאת ליד הכבישים T3 ו-M18. שדה התעופה הקרוב ביותר לעיר, שדה התעופה סאות'דאונס, נמצא כ-10 ק"מ מהעיר. נמל התעופה הבין-לאומי סימון מוונסה קפויפי נמצא כ-54 ק"מ מהעיר.
שריל היינס
שריל היינס (באנגלית: Cheryl Hines; נולדה ב-21 בספטמבר 1965) היא שחקנית, קומיקאית, מפיקה ובמאית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידה כשריל דייוויד בסדרת הטלוויזיה זוכת פרס גלובוס הזהב "תרגיע".
ביוגרפיה
היינס נולדה במיאמי ביץ', פלורידה לג'יימס ורוזמרי היינס, וגדלה בעיר טלהסי שבפלורידה, שם הייתה חברה בתיאטרון השחקנים הצעירים לאורך כל שנותיה בתיכון. היינס למדה גם במרכז הטכני בעיר ובקולג' הקהילתי של טלהסי. היא גדלה וחונכה כקתולית ויש לה שני אחים ואחות. היא סיימה לימודי תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת מרכז פלורידה.
תחילה היא עבדה כמלצרית, כתבת בטלוויזיה ובמוקד טלפוני. היא עברה להוליווד על מנת לפתח קריירת משחק, ושימשה כעוזרת האישית של רוב ריינר.
קריירה
ב-2000 החלה לשחק בקומדיית המצבים "תרגיע" בתפקיד אשתו של לארי דייוויד, ועל תפקידה קיבלה שתי מועמדויות לפרס אמי לשחקנית משנה בסדרה קומית לשנים 2003 ו-2006.
ב-2002 הופיעה בפרק של "כולם אוהבים את ריימונד". ב-2004 דיבבה בסדרת האנימציה "אב הגאווה" ברשת NBC. ב-2005 שיחקה בקומדיה "כלה להשגה".
ב-2008 שיחקה בקומדיה "החדר של בארט". ב-2009 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה הקומית "באימהיות". בשנת 2010 היא שיחקה בעונה הרביעית של סדרת הדרמה "אחים ואחיות" בתפקיד מנהלת קמפיין פוליטי. ב-2012, היא שיחקה בסרט הטלוויזיה "קסם של הורים - הסרט: חג המולד".
ב-29 בינואר 2014, היינס קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ב-2016 השתתפה בסרט "מר תשע נשמות", בסרט "הנדבן" ודיבבה בסדרת אנימציה של FOX "בנו של זורן". ב-2017 השתתפה בסרט הקומדיה "אמהות רעות 2: לשרוד את החג", ובסרט "וילסון". באותה שנה שבה לגלם את דמותה של שריל דייוויד בסדרה זוכת פרס גלובוס הזהב "תרגיע", לעונה תשיעית לאחר כ-6 שנים שירדה מהשידור. ב-2017, דיבבה את דמותה של סוזן בפרק בסדרת האנימציה "בוטן וחמוצניק". ב-2018, השתתפה בתוכנית המציאות "מטבחי הגיהנום".
בשנת 2020, הצטרפה לעונה השנייה של סדרת הסיטקום "הקונרים". באותה שנה החלה לשפוט בתוכנית המציאות "I Can See Your Voice" המשודרת ברשת פוקס; (המבוססת על פורמט קוריאני באותו שם) ודומה באופיה לתוכנית "הזמר במסכה".
בשנת 2022 הצטרפה לקאסט העונה השנייה של הסדרה זוכת הפרסים של HBO Max - "הדיילת" בדמותה של דוט קרלסון, הממונה של בנג'מין ב-CIA.
בימוי והפקה
בשנת 2006 ביימה פרק מתוך הסדרה "נשות הקמפוס", ששודרה אז ברשת הטלוויזיה Oxygen. היינס גם הפיקה שלושה פרקים מתוך העונה השנייה.
בשנת 2009 ביימה את סרטה הקולנועי הראשון "עד שתאהב אותי", בו כיכבו מג ראיין, טימותי האטון, קריסטן בל וג'סטין לונג.
חיים אישיים
כשנולד להיינס אחיין עם שיתוק מוחין, היינס יצרה קשר עם הארגון "United Cerebral Palsy" לקבלת תשובות ומשאבים. עם הזמן, היא התחברה עם הארגון וניצלה את מעמדה כדי לעזור להעלות את המודעות שלהם. היינס מכהנת בדירקטוריון הנאמנים של הארגון. היינס ומשפחתה זכו בסכום של 25,000 דולר עבור UCP בשעשועון "טוטו משפחתי", בפרק ששודר ב-12 ביולי 2015.
בדצמבר 2011 החלה היינס לצאת עם העורך דין והפעיל החברתי רוברט קנדי ג'וניור, אחיינו של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי. הם הודיעו על אירוסיהם בסוף חודש אפריל 2014, ונישאו ב-2 באוגוסט 2014.
היינס ידועה גם כשחקנית פוקר חובבת עם זכיות בהיקף של 50,000 $ סך הכל.
ברונקס (סרט)
תקציר עלילת הסרט
מרסיי. הכל מתחיל בקטל שנגרם על ידי אנשי שבט אורסוני. ריצ'רד ורונסקי, שוטר החטיבה למלחמה בכנופיות בשיטות לא שגרתיות, מוצא את עצמו אחראי על החקירה, מול יריביו מחלק BRB, בפיקודו של קוסטה, הידוע במעשיו הבעייתיים. מנהל חדש, נציב האגף, אנג'ל לאונאטי, מגיע לסדר את מרסיי ולשלוט בכלבים המטורפים בצוותו. אבל כולם מבינים במהרה שלא יקבלו כלום בלי קורבנות או סיכונים. במיוחד כאשר בתו של הנציב מתחככת באנשי היחידה למלחמה בכנופיות, שאנשי השכונות הצפוניות תוקפות את הקורסיקאים, אחרי שעד מרכזי נרצח כשהוא במעצר המשטרה וכי המשטרה שולחת את הסוכן המר ביותר שלה. אז ורונסקי ואנשיו, כדי להציל את עורם, נאלצים לצאת נגד הכנופיות המסוכנות ביותר.
יוסף זמוסטיאנו
יוסף זמוסטיאנו (1 ביולי 1931– 4 ביולי 2020) היה ראש המועצה האזורית "הירקון" בשנים 1960 עד 1980. פעל לאיחודה עם המועצות השכנות לה, ליצירת המועצה האזורית דרום השרון. ממייסדי מושב נוה ירק.
קורות חיים
זמוסטיאנו נולד בסבן, רומניה, למשפחה אמידה, שעסקה במסחר ובחקלאות. כשהנאצים פלשו לרומניה, הם לקחו את כל הגברים החסונים מהיישוב לעבודות כפייה. זמוסטיאנו נותר עם אמו, אחיו וסבו. הנאצים ירו במקום, באחדים משכניו. זמוסטיאנו עבר עוד תלאות רבות בשואה.
זמוסטיאנו שימש בתפקידים ציבוריים שונים כחבר מושב נוה ירק. נבחר לראשות המועצה במקום ראש המועצה סנדו דוד. זמוסטיאנו היה בן 29 כשנבחר והיה ראש המועצה הצעיר ביותר בארץ. שימש בתפקיד בין השנים: 1960–1980.
התחתן בשנת 1961, ולזוג נולדו שלוש בנות.
קולנוע בריטי
קולנוע בריטי מיוחס לתעשיית הקולנוע הבריטית, המשמעותית כבר למעלה ממאה שנה. בעוד שמספר הפקות הסרטים הגיע לשיא של כל הזמנים בשנת 1936, בדרך כלל חושבים ש"תור הזהב" של הקולנוע הבריטי התרחש במהלך שנות ה-40, במהלכן פעלו הבמאים דייוויד לין, מייקל פאוול וקרול ריד אשר הפיקו את יצירותיהם המוערכות ביותר. שחקנים בריטיים רבים צברו הצלחה ביקורתית והכרה עולמית, כמו מגי סמית', רוג'ר מור, דניאל קרייג, טום הולנד, מייקל קיין, שון קונרי, דניאל דיי-לואיס, ג'ודי דנץ', גארי אולדמן, אמה תומפסון וקייט וינסלט. כמה מהסרטים עם ההצלחה הקופתית הגדולה ביותר אי פעם נעשו בבריטניה, כולל השלישיות והרביעיות בהכנסות הגבוהות ביותר ("הארי פוטר" וסרטי "ג'יימס בונד").
בשנת 2017 הופקו בממלכה כ-285 סרטים באורך מלא, מתוכם 213 סרטים עלילתיים, 5 סרטי אנימציה ו-66 סרטים דוקומנטריים. סרטים אלו הניבו רווח של כ-1.38 מיליארד לירות שטרלינג.
ההיסטוריה של תעשיית הקולנוע הושפעה לעיתים קרובות מניסיונות להתחרות בתעשייה האמריקאית. רבים מהבמאים והשחקנים האמריקאים הבולטים הם למעשה ילידי בריטניה, ובהם אלפרד היצ'קוק, כריסטופר נולאן, רידלי סקוט, צ'ארלי צ'פלין וקרי גרנט. אמנים אלו זכו להצלחה בעיקר בעבודתם בארצות הברית.
מדי שנה מוענקים פרסי BAFTA על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה ונחשבים למקבילה הבריטית לפרסי אוסקר.
היסטוריה
הסרט הנע הראשון בעולם צולם בלידס על ידי לואי לה פרינס בשנת 1888 וכן הסרטים הראשונים שפותחו על ניטרוצלולוזה נעשו בהייד פארק בשנת 1889 על ידי הממציא הבריטי ויליאם פריז גרין, שרשם פטנט על התהליך בשנת 1890. האנשים הראשונים שבנו והפעילו מצלמה עובדת של 35 מ"מ בבריטניה היו רוברט וו פול ובירט אקרס. הם יצרו את הסרט הבריטי הראשון "אירוע בקוטג' קלובלי" בפברואר 1895, זמן קצר לפני שהם הסתכסכו על פטנט המצלמה. תוך זמן קצר נפתחו מספר חברות קולנוע על מנת לספק את הביקוש לסרטים חדשים.
אף על פי שהסרטים הבריטיים המוקדמים ביותר תיעדו אירועים יומיומיים, בתחילת המאה ה-20 כבר החלו להיווצר סרטים עלילתיים קצרים שהיו בעיקר דרמות וקומדיות. בנוסף על כל, הופקו עיבודים למחזות שייקספיר ורומנים של דיקנס.
בשנת 1898 הוקמה חברת בריטיש-גאומונט כחברת בת של חברת הקולנוע הצרפתית גאומונט, אשר ידועה בתור חברת הקולנוע הראשונה ואף הוותיקה ביותר שפועלת כיום. חברה זו בנתה את אולפני ליים גרוב במערב לונדון בשנת 1915 בבניין הראשון שנבנה בבריטניה אך ורק לצורך הפקת סרטים. כמו כן בשנת 1898 הוקמו אולפני הפוורת' בלמבת שבדרום לונדון על ידי ססיל הפוורת', שהחלו להפיק סרטים ביורקשייר.
בשנת 1902 הוקמו אולפני אילינג על ידי וויל בארקר, והפכו לאולפן הקולנוע הוותיק ביותר הפועל בעולם כיום. בשנת 1906 הופק סרט האנימציה הבריטי הראשון.
בשנת 1914 נוסדה אולפני אלסטרי ונרכשו בשנת 1928 על ידי לודוויג בלאטנר יליד גרמניה, שהמציא מערכת הקלטת פלדות מגנטיות שאומצה על ידי ה-BBC בשנת 1930.
בשנת 1920 פתחה גאומונט את אולפני איסלינגטון. באותה השנה הוקמו אולפני קריקלווד על ידי סר אוסוולד סטול, והפכו לאולפן הקולנוע הגדול ביותר בבריטניה, הידועים בהפקת סדרות הסרטים "פו מנצ'ו" ו"שרלוק הולמס".
רבים מהסרטים הבריטיים עם תקציבים גדולים יותר בשנות השלושים הופקו על ידי אולפני לונדון, שהוקמו על ידי ההונגרי אלכסנדר קורדה.
בשנת 1980 נוצרו רק 31 סרטים במדינה, ירידה של 50% לעומת השנה הקודמת והמספר הנמוך ביותר מאז 1914. מספר ההפקות המשיך לצנוח בשנת 1981 ל-24 סרטים. הענף ספג מהלומות נוספות מירידות הנוכחות, שהגיעו לשפל של 54 מיליון בשנת 1984.
עם הסרת ההיטלים בירוקרטיים שונים, הוקמו בתי קולנוע רבים. בשנת 1989 כבר נמכרו למעלה מ-100 מיליון כרטיסים בממלכה.
משה בן-יוחנה
משה בן-יוחנה (נולד ב-12 בפברואר 1975) הוא בסיסט, זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
בן-יוחנה נולד ברחובות, וגדל באילת ובהרצליה. בן לאשר וציפורה ולו שלושה אחים. בילדותו למד פסנתר, גיטרה וגיטרה בס. בזמן שלמד בתיכון היובל בהרצליה ייסד ביחד עם חבריו, שגיא שובל, מירון ספוז'ניקוב ואורן לוין את להקת "הספנתעיר" שזכתה בתחרות להקות צעירות והופיעה רבות במועדון הרוקXן. בתום לימודי התיכון הקליטה הלהקה את אלבומה הראשון שנקרא "אולי ההר הוא קצת יותר מידי צחיח והמישור ירוק ורך". בשירותו הצבאי היה חובש קרבי בגדוד 931 של חטיבת הנח"ל. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד מוזיקה בבית הספר רימון, שם התרכז בעיקר בלימודי ג'אז. בסיום לימודיו ברימון החל לימודי קונטרבס אצל המורה ניר קונפורטי והחל לנגן בהרכבי ג'אז שונים.
לצד התפתחותו כמוזיקאי החל ללמד במרכז המוזיקה רעננה כמורה לבס, רכז הרכבים ובהמשך מונה לסגן מנהל המרכז ואחראי בו על לימודי מוזיקה בת זמנינו. בשנת 2010 הקים שתי מגמות מוזיקה ברעננה ומשמש כרכז בהן עד היום. בשנת 2011 שיתף פעולה עם הסופר אשכול נבו והלחין שיר מתוך סיפרו "ארבעה בתים וגעגוע".
מאוחר יותר יצרו השניים ערב המשלב בין סיפוריו של אשכול לשיריו של בן-יוחנה, איתו הם מופעים מאז.
ב-2015 הוציא בן-יוחנה את אלבום הבכורה שכתב והלחין, "אתה ואני ומיטל" בהפקתו של עמיר לב, איתו הופיע ברחבי ישראל וכן בפסטיבלי סולם יעקב, יערות מנשה ואינדינגב.
ב-2016 פגש את שדרן הרדיו והפסנתרן בועז כהן. יחד בנו מופע המשלב בין סיפוריו של כהן לשיריו של בן-יוחנה, איתו הופיעו ברחבי ישראל.
ב-2019 החל את הקלטת אלבומו השני, מתוכו פורסם הסינגל הראשון "שבוע" בהפקת אבי ליבוביץ' והסינגל השני "את בצבעים" בהפקתו של גיל סמטנה.
נשוי לתמר ולהם שלושה ילדים.
החרם על אולימפיאדת מוסקבה (1980)
החרם על אולימפיאדת מוסקבה ב-1980 היה אחד משורה של צעדים שיזמה ארצות הברית כדי למחות על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. ארבע שנים לאחר מכן, ב-1984, החרימו ברית המועצות ומדינות נוספות את אולימפיאדת לוס אנג'לס.
רקע
הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בדצמבר 1979 דרבנה את נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר להציג ב-20 בינואר 1980 אולטימטום שאם תוך חודש לא ייסוגו כוחותיה של ברית המועצות מאפגניסטן, ארצות הברית תטיל חרם על משחקי אולימפיאדת מוסקבה באותו קיץ. בפגישתו עם חברי הוועד האולימפי הבינלאומי ב-24 באפריל, הודיע יושב ראש הוועד האולימפי הלאומי של ארצות הברית, רוברט קיין, שארצות הברית תהייה מעוניינת לשלוח את נבחרתה האולימפית למוסקבה אם יתחוללו "שינויים יוצאי דופן במצב הבינלאומי".
עוד לפני מועד פקיעת האולטימטום האמריקאי, ארגן נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי, מייקל קילנין, פגישות עם הנשיא קרטר ועם המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ליאוניד ברז'נייב, בניסיון להציל את המשחקים. קילנין עמד על כך שהמשחקים האולימפיים יתקיימו כמתוכנן והנשיא קרטר הבהיר שוב שעמדת ארצות הברית בנוגע לחרם תעמוד בעינה, אלא אם כן ברית המועצות תיסוג מאפגניסטן.
פגישת קבוצת בילדרברג באאכן בסוף אפריל כללה דיונים על השלכות החרם. הוסכם שהעולם יקבל את החרם כצעד שיהווה לא הרבה יותר ממחאה רגשנית ולא כצעד אסטרטגי. נציג מאפריקה שהשתתף במפגש הביע דעה שונה. הוא האמין שבין אם תהיה תמיכה של מדינות נוספות בחרם ובין אם לאו, החרם יהווה מחאה סמלית שתשפיע על ברית המועצות. ממשל קרטר הפעיל לחץ משמעותי על חברות נאט"ו לתמוך בחרם, אך לא כולן עשו כן.
הוועדים האולימפיים הבינלאומיים מחו על הלחץ שהופעל על ידי ארצות הברית ועל ידי מדינות אחרות שתמכו בחרם, שכן הם ראו בחרם כצעד בלתי ראוי להשיג מטרות פוליטיות וסברו שהקורבנות של צעד כזה יהיו הספורטאים עצמם. קנצלר גרמניה, הלמוט שמידט אמר שבעלות בריתה של ארצות הברית "צריכות לבצע בפשטות את מה שנאמר להן".
יישום החרם
המתאגרף מוחמד עלי נשלח על ידי ממשלת ארצות הברית לטנזניה, ניגריה וסנגל כדי לשכנע את מנהיגיהן להצטרף לחרם. נאמר רבות בתקשורת המקומית האמריקאית שהתגובות להצהרותיו הפומביות של עלי בטנזניה הוכיחו ששליחותו נחלה כישלון.