cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פונטה וקיו
הגשר נבנה לראשונה מעץ בידי הרומאים, ובשנת 1117 נהרס בשיטפון. הוא נבנה מחדש, הפעם מאבן, ונהרס בשנת 1332 עקב שרפה. הגשר הנוכחי הוקם בשנת 1345, ובמהלך השנים נבנו עליו חנויות, המעניקות לו את מראהו המיוחד. בעבר שימש הגשר בעיקר לקצביות; עם השנים, כדי לסלק מפגעי ריח מהגשר וסביבתו, הוצאו ממנו הקצביות, ואת מקומן כיום תופסות בעיקר חנויות תכשיטים, יצירות אמנות ומזכרות. מעל הגשר, בקומה שנייה, הוקם ב-1564 מסדרון וזארי שנועד לקשר את פאלאצו וקיו עם פאלאצו פיטי דרך גלריית אופיצי כמעבר פרטי לקוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה.
אנדרומדה
אנדרומדה (ביוונית עתיקה: Ἀνδρομέδα) היא נסיכה מהמיתולוגיה היוונית, שכעונש מפוסידון על התרברבותה של אמה, נכבלה בשלשלאות לסלע כקורבן למפלצת ים. היא ניצלה ממוות על ידי פרסאוס בנו של זאוס, ובעלה לעתיד.
הנושא היה פופולרי באמנות מאז התקופה הקלאסית, כמו גם מוטיב הנסיכה והדרקון בכלליות. מתקופת הרנסאנס התעורר העניין בסיפור המקורי, בדרך כלל לפי כתביו של אובידיוס.
מיתולוגיה
אנדרומדה הייתה נסיכה, בתם של קפאוס וקסיופאה, מלכי האתיופים (כל חופה הצפוני של אפריקה כונה "אתיופיה" ביוונית עתיקה).
על פי המסופר, יום אחד התפארה המלכה קסיופיאה שהיא יפה יותר מבנותיו של פוסידון אל הים (על פי גרסאות מסוימות היא התרברבה שבתה אנדרומדה יפה יותר מבנותיו של פוסידון ועל פי גרסה אחרת יפה יותר מאתנה). פוסידון כעס על כך, ובזעמו הציף את חופי ממלכת האתיופים ובנוסף שלח את המפלצת קטוס על מנת להעניש את בני האדם. לקפאוס וקסיופיאה נודע שהדרך היחידה שבה יוכלו להיפטר מהמפלצת, היא מתן בתם אנדרומדה לטרף לאותה מפלצת. לכן, כדי להציל את עמו, על פי עצת האורקל של אמון, כבל המלך האתיופי את בתו אנדרומדה לסלע אשר על חוף הים, מתוך כוונה להקריבה למפלצת.
פרסאוס, בנו של זאוס אבי האלים, עבר במקום וראה את אנדרומדה הכפותה. הוא התאהב בה, והבטיח שיהרוג את המפלצת, אם קפאוס יתן לו את בתו אנדרומדה לאשה. פרסאוס נלחם במפלצת כשהוא רכוב על פגסוס והפכה לאבן בעזרת ראשה הכרות של מדוזה. לאחר שהפך את המפלצת לאבן שחרר את אנדרומדה ונשא אותה לאישה. אחד מתשעת ילדיהם הוא אלקטריאון מלך מיקנה.
ארון סטנפורד
ארון סטנפורד (באנגלית: Aaron Stanford נולד ב-27 בדצמבר 1976) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
קריירה
תפקידו הקולנועי הגדול הראשון של סטנפורד היה בסרט האינדי דל התקציב משנת Tadpole" ,2002", בו גילם את אוסקר גרובמן, ילד בן 15 המאוהב באמו החורגת, בגילומה של סיגורני ויבר. על הופעתו הוא זכה במועמדות לפרס סטלייט. בשנים 2001 ו-2002 הוא הופיע מספר פעמים בסדרת הטלוויזיה "משמרת שלישית" בתור הנער הרוסי סרגיי.
הבמאי בריאן סינגר התרשם מההופעה של סטנפורד בסרט "Tadpole", וליהק אותו לתפקיד פיירו בשובר הקופות "אקס-מן 2", שהוקרן לראשונה בשנת 2003.
הוא שיחק באותו תפקיד בסרט השלישי בסדרת הסרטים אקס-מן, "אקס-מן 3: המפלט האחרון", שיצא במאי 2006.
סטנפורד גם כיכב בסדרת הטלוויזיה "Traveller", דרמה של ABC על שני חברים שמאמינים שהם נבגדים על ידי חברם הטוב (סטנפורד) במטרה לגרום להם להיראות כמי שקשורים במתקפת טרור.
סטנפורד הופיע ברימייק מ-2006 ל-"גבעות הפחד" של וס קרייבן. הוא גם זכה בפרס "One to Watch" בטקס פרסי הוליווד הצעירים ב-2006. באותה שנה, הוא כיכב בסרט הקומדיה "Live Free or Die" וגילם פושע קשוח בשם ג'ון רודגייט.
סנטנפורד דיבב את דמותו של פולונסקי במשחק הווידאו "Call of Duty: World at War".
ב-2009, הוא שיחק גאון פוקר בעייתי בפרק העונה השמינית של סדרת המשטרה "חוק וסדר: כוונה פלילית", וכן בפרק של הסדרה "מד מן".
בשנת 2010, הוא החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "ניקיטה" ששודרה ברשת CW בתפקיד בירקוף. דמותו מהסרט "גבעות הפחד" מופיעה במשחק הווידאו מ-2012 "Call of Duty: Black Ops II".
סטנפורד שיחק בתפקיד הראשי עיבוד הטלוויזיה לסרט "12 קופים", שהוקרן בבכורה בינואר 2015 ברשת Syfy. הוא שיחק בתפקיד חוזר בשישה פרקים בסדרת הטלוויזיה "אימת המתים המהלכים".
טורווזאורוס
טורווזאורוס (שם מדעי: Torvosaurus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד, טורף ממשפחת מגלוזאוריים, שחי בשלהי תור היורה, באמריקה הצפונית ואירופה.
מאפיינים
המין Torvosaurus tanneri נתגלה ב-1971 באמריקה הצפונית ואירופה ותואר ב-1979. המין Torvosaurus gurneyi התבסס על מאובנים שנתגלו ב-2006 בפורטוגל וכללו בעיקר חלקים מהלסת וסווג כמין חדש רק ב-2014.
טורווזאורוס היה אחד הטורפים הגדולים של תקופתו: אורכו הגיע עד ל-9–10 מטרים ומשקלו ל-2–4.5 טון. מבנה גופו היה אופייני לתרופוד טורף גדול: צוואר קצר וחזק שנושא גולגולת חזקה, לסת החמושה בשיניים חדות באורך 10 ס"מ, רגליים שריריות למרדף וזנב ארוך ומוצק שנועד לאיזון הגוף בעת מרדף אחרי טרף. זרועותיו היו קצרות (אך לא כמו של הטירנוזאוריים) וחזקות.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים.
PGP
Pretty Good Privacy (מאנגלית: "פרטיות טובה למדי") הוא מיזם לפיתוח חבילת תוכנה אשר יזם פיל צימרמן בשנת 1991, המאפשר ביצוע הצפנה מקצה-לקצה של מסרים בצורה קלה ופשוטה. מניעיו של צימרמן היו המאבק על הזכות לפרטיות, ומניעה בפועל של ניסיון חקיקה המונע שימוש בהצפנה חזקה.
רקע
בשנת 1991 הוגשה בסנאט של ארצות הברית הצעת חוק (מס' 266 למלחמה בפשיעה) אשר הציעה לחייב את כלל מוצרי הצופן לשלב דלת אחורית אשר תאפשר פיענוח של ההצפנה על ידי הממשלה (אם זה ידרש על ידי צו בית משפט, למשל). כמאבק בהצעת חוק זו, פרסם צימרמן את תוכנת ההצפנה שכתב ברשת יוזנט במטרה להפיכתה לאמצעי הצפנה מעשי, מתוך הבנה שקשה יהיה לממשל לכפות שינויים אם השימוש בהצפנה יהיה נרחב. הצעת חוק זו לא התקבלה, עקב מחאתם של פעילים לזכויות אדם וכן התנגדות תעשיות שונות להגבלה זו.
הצפנת מסרים
תוכנת ה-PGP היא בין הראשונות אשר עושות שימוש באלגוריתם ההצפנה הא-סמטרית RSA באופן הנגיש למשתמש הביתי. בשנות השמונים רק לצבא ארצות הברית ולממשלת ארצות הברית הייתה יכולת להריץ שיטות הצפנה מבוססות RSA, עקב משאבי החישוב הרבים הנדרשים מסוג הצפנה זה. צימרמן שהאמין שהזכות לפרטיות מגיעה לכולם, החל בפרויקט שמטרתו לתכנן מוצר חסכוני, יעיל ונגיש שיאפשר ביצוע הצפנה חזקה במשאבים מוגבלים (למשל, על מחשב האישי). ביצוע כלל פעולות הצופן באמצעות אלגוריתם ה-RSA דורש עיבוד מתמטי ניכר ולכן ההצפנה או הפענוח באמצעות שיטה זו על גבי מחשב אישי עשוי היה לארוך שעות. תוכנת ה-PGP פותרת בעיה זו באמצעות צירוף בין ה-RSA לאלגוריתם הצפנה סימטרית בשם IDEA. המפתח הפרטי, שהוא באורך קצר יחסית, מוצפן בצופן RSA (הצפנה א-סמטרית) וההודעה עצמה (שהיא ארוכה לרוב) מוצפנת בצופן IDEA.
חתימה על מסרים
תוכנת ה-PGP מאפשר למשתמש לבצע חתימה דיגיטלית על מסמכים הנשלחים, למשל, בדואר האלקטרוני. חתימה זו מבוססת על שימוש בפונקציית גיבוב קריפטוגרפית על מנת ליצור מההודעה המקורית מחרוזת קצרה אשר תלויה בהודעה המקורית (כל שינוי בהודעה המקורית, יוצר מחרוזת שונה לחלוטין). את המחרוזת הזו ניתן להצפין על ידי שימוש במפתח הפרטי של השולח (חתימה דיגיטלית מבוססת RSA), או על ידי שיטת החתימה DSA.
יצירת מפתח
תוכנת PGP יודעת ליצור עבור המשתמש מפתח ייחודי מבלי שיצטרך לתכנן שני מספרים ראשוניים מראש. בעת יצירת מפתח חדש, המשתמש מתבקש להקליד על תווים אקראיים במקלדת. התוכנה שואבת אקראיות מהשעון המובנה של המחשב, מהתווים שהוקלדו, וממרווחי הזמן שבין לחיצות המשתמש.
רשת אמון
עקרון האמון עליו מבוססת תוכנת PGP היא רשת אמון. כל אדם יכול לפרסם את המפתח הציבורי שלו עצמו, אך המפתח ייחשב אמין (או מאומת) רק אם שני אנשים שונים הצהירו כי אכן המפתח שייך לאותו אדם (ומגבים הצהרה זו בחתימה דיגיטלית על ההצהרה ועל המפתח). נדרש ששני החותמים יהיו חלק מרשת האמון הקיימת. שיטה זו היא, למעשה, המקבילה הווירטואלית של שיטת "חבר מביא חבר" בה ניתן לתת אמון בכל משתמש אשר אושר על ידי אחד מהחברים הקיימים.
חוק המינים בסכנת הכחדה
חוק המינים בסכנת הכחדה מ-1973 (באנגלית: Endangered Species Act of 1973) או ESA (ראשי תיבות שם החוק באנגלית) הוא החוק העיקרי בארצות הברית להגנה על מינים מאוימים או בסכנת הכחדה. החוק, שנועד להגן על מינים בסכנה קריטית מפני הכחדה כ"תוצאה מצמיחה ופיתוח כלכליים ללא דאגה ושימור נאותים", עבר בקונגרס של ארצות הברית ונחתם רשמית על ידי נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ב-28 בדצמבר 1973. בית המשפט העליון של ארצות הברית תיאר חוק זה כ"חקיקה המקיפה ביותר לשימור מינים בסכנת הכחדה שנחקקה על ידי אומה כלשהי".
מטרת החוק כפולה: למנוע הכחדה, ולשפר את מצבם של מינים בסיכון עד לנקודה שבה אין צורך בהגנות החוק. לכן הוא "מגן על מינים ועל המערכות האקולוגיות שבהן הם תלויים" באמצעות מנגנונים שונים. לדוגמה, סעיף 4 מחייב את הסוכנויות האחראיות על אכיפת החוק להגדיר מינים מאוימים או בסכנת הכחדה. סעיף 9 אוסר על "לקיחה" בלתי חוקית של מינים כאלה, שפירושה "להטריד, לפגוע, לצוד...". סעיף 7 מורה לסוכנויות הפדרליות להשתמש בסמכויותיהן כדי לסייע בשימור מינים שברשימה. החוק משמש גם כחקיקה מחייבת לביצוע ההוראות המפורטות באמנה בדבר סחר בינלאומי של מינים של חיות וצמחי בר בסכנת הכחדה (CITES).
בית המשפט העליון מצא כי "הכוונה הפשוטה של הקונגרס בחקיקת [ה-ESA] הייתה לעצור ולהפוך את המגמה של הכחדת מינים, יהיה המחיר אשר יהיה". החוק נאכף על ידי שתי סוכנויות פדרליות, שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (FWS) ו (NMFS). ל-FWS ול-NMFS הוקצו באמצעות החוק הסמכויות לפרסם כללים והנחיות במסגרת אסופת התקינה הפדרלית ליישום הוראותיו.
היסטוריה
הקריאות לשימור חיות בר בארצות הברית גברו בתחילת המאה ה-20 בשל הירידה הדרסטית הנראית לעין של מספר הפרטים של כמה מינים. דוגמה אחת הייתה סף הכחדה של הביזון, שבעבר היו עשרות מיליוני פרטים שלו. באופן דומה, גם הכחדת היונה הנודדת, שבעבר חיו מיליארדי פרטים שלה, עוררה דאגה. גם העגור האמריקאי זכה לתשומת לב נרחבת, שכן ציד פרוע ואובדן בתי הגידול שלו תרמו לירידה מתמדת באוכלוסייתו. עד 1890, הוא נעלם מתחום הרבייה העיקרי שלו בצפון-מרכז ארצות הברית. מדענים של אז מילאו תפקיד בולט בהגברת המודעות הציבורית לאובדן. לדוגמה, האנתרופולוג וחוקר הטבע האמריקאי הבליט את סכנת היכחדות הביזונים על ידי כתיבת מאמרים בכתב העת Forest and Stream.
כדי להתמודד עם החששות הללו, חוקק הקונגרס את חוק לייסי (Lacey Act) משנת 1900. חוק לייסי היה החוק הפדרלי הראשון שהסדיר את שוקי בעלי החיים המסחריים. הוא גם אסר מכירה בין מדינות של בעלי חיים שהומתו באופן בלתי חוקי. חקיקה נוספת באה בעקבותיו, כולל חוק שימור הציפורים הנודדות (Migratory Bird Conservation Act), אמנה משנת 1937 האוסרת על ציד של אובלנות ולווייתנים אפורים, וחוק ההגנה על העיטם לבן-הראש והעיט הזהוב משנת 1940.
חוק שימור המינים בסכנת הכחדה של 1966
למרות האמנות וההגנות הללו, אוכלוסיות מינים רבות עדיין המשיכו להצטמצם. על פי ההערכות נותרו בטבע עד 1941 רק 16 עגורים אמריקאיים. ב-1963, העיטם לבן-הראש, הסמל הלאומי של ארצות הברית, היה בסכנת הכחדה, כאשר נותרו רק 417 זוגות מקננים. אובדן בתי גידול, ירי והרעלת DDT תרמו להידרדרות בתפוצתו.
שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (FWS) ניסה למנוע את הכחדת המינים הללו. עם זאת, הוא חסר הן את הסמכות ההכרחית מהקונגרס והן את המימון הנדרש. בתגובה לצורך זה, העביר הקונגרס ב-15 באוקטובר 1966 את "חוק שימור המינים בסכנת הכחדה" (Endangered Species Preservation Act Pub.L. 89–669). החוק יזם תוכנית לשימור, הגנה ושיקום מינים נבחרים של דגים וחיות בר מקומיות. כחלק מתוכנית זו, הקונגרס אישר למזכיר הפנים של ארצות הברית לרכוש קרקעות או לממן בעלות חלקית של קרקעות שיקדמו את שימור המינים הללו.
מחלקת הפנים של ארצות הברית פרסמה את הרשימה הראשונה של מינים בסכנת הכחדה במרץ 1967. היא כללה 14 יונקים, 36 עופות, 6 זוחלים, 6 דו-חיים ו-22 דגים. כמה מינים בולטים שנכללו ברשימה ב-1967 היו דוב גריזלי, תנין אמריקאי, תחש נהרות קריבי ועיטם לבן-ראש. הרשימה כללה רק חולייתנים בשל ההגדרה המוגבלת של מחלקת הפנים ל"דגים וחיות בר".
חוק שימור המינים בסכנת הכחדה בוטל בעת חקיקת חוק המינים בסכנת הכחדה.
חוק שימור המינים בסכנת הכחדה של 1969
חוק שימור המינים בסכנת הכחדה משנת 1969 (Pub.L. 91–135) תיקן את חוק שימור המינים בסכנת הכחדה משנת 1966. הוא קבע רשימה של מינים בסכנת הכחדה עולמית. הוא גם הרחיב את ההגנות למינים שכוסו ב-1966, והוסיף מינים נוספים לרשימת המינים המוגנים. בעוד שחוק 1966 חל רק על "חיות ציד" וציפורי בר, החוק מ-1969 הגן גם על רכיכות וסרטנים. כמו כן, הוחרפו העונשים בגין ציד בלתי חוקי וכן בגין ייבוא או מכירה בלתי חוקיים של מינים אלה. כל הפרה עלולה הייתה להוביל לקנס של 10,000 דולר או לעונש של עד שנת מאסר אחת.
החוק קרא לכינון אמנה או אמנה בינלאומית לשימור מינים בסכנת הכחדה. החלטה של IUCN משנת 1963 קראה לכינוס בינלאומי בנושא. בפברואר 1973 התכנסה פגישה בוושינגטון הבירה. פגישה זו הפיקה את האמנה הבינלאומית המקיפה המכונה בראשי תיבות CITES או אמנה בדבר סחר בינלאומי של מינים של חיות וצמחי בר בסכנת הכחדה.
צורך מתמשך
המדע מדגיש את הצורך בחוקי הגנה על המגוון הביולוגי כמו ה-ESA. כמיליון מינים ברחבי העולם נמצאים בסכנת הכחדה. אמריקה הצפונית לבדה איבדה 3 מיליארד ציפורים מאז 1970. צמצום האוכלוסייה המשמעותית הזו היא הקדמה להכחדה. לחצי מיליון מינים אין מספיק בתי גידול להישרדות ארוכת טווח. מינים אלה צפויים להיכחד בעשורים הקרובים אם לא ישוקמו בתי הגידול. יחד עם כלי שימור אחרים, ה-ESA הוא כלי קריטי בהגנה על מינים בסכנת הכחדה מפני איומים מתמשכים עיקריים. אלה כוללים שינויי אקלים, שינוי שימוש בקרקע, אובדן בתי גידול, מינים פולשים ו.
חוק מינים בסכנת הכחדה
הנשיא ריצ'רד ניקסון הכריז על מאמצי שימור המינים הנוכחיים כלא מספקים וקרא ל להעביר חקיקה מקיפה של מינים בסכנת הכחדה. הקונגרס הגיב בחוק משוכתב לחלוטין, חוק המינים בסכנת הכחדה משנת 1973, אשר נחתם על ידי ניקסון ב-28 בדצמבר 1973 (Pub.L. 93–205). הוא נכתב על ידי צוות של עורכי דין ומדענים, כולל ד"ר, המנהל ראשון של (CEQ), מחלקה של משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית שהיא פועל יוצא של  (NEPA) משנת 1969. ד"ר טריין נעזר בקבוצת של אנשי מקצוע, כולל ד"ר ארל בייזינגר (Earl Baysinger) ב-EPA, דיק גטינג (Dick Gutting) וד"ר ג'רארד א. ברטרנד (Gerard A. Bertrand), ביולוג ימי בהכשרתו (אוניברסיטת המדינה של אורגון, 1969), שהועבר מתפקידו כיועץ המדעי הבכיר למפקד חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, כדי להצטרף לצוות החדש שהוקם בבית הלבן, המועצה לאיכות הסביבה (CEQ). הצוות, בהנהגתו של ד"ר טריין, שילב עשרות עקרונות ורעיונות חדשים בחקיקה המהווה ציון דרך, אך גם שילב חוקים קודמים, כפי שרצה חבר הקונגרס ג'ון דינגל מהמפלגה הדמוקרטית כשהציע לראשונה את הרעיון של "חוק מינים בסכנת הכחדה", תוך יצירת מסמך ששינה לחלוטין את הכיוון של שימור הסביבה בארצות הברית. לד"ר ברטרנד מייחסים כתיבת חלקים עיקריים מהחוק, כולל סעיף ה"לקיחה" הידוע לשמצה, 16 U.S.C. § 1538. "לא ידענו מה אנחנו לא יכולים לעשות", אמר ד"ר ברטרנד על החוק. "עשינו מה שחשבנו שהוא תקף מבחינה מדעית ונכון לסביבה".
המטרה המוצהרת של חוק המינים בסכנת הכחדה היא להגן על מינים וגם על "המערכות האקולוגיות שבהן הם תלויים". ההיסטוריון מקליפורניה היה נחרץ יותר כשאמר: "חוק המינים בסכנת הכחדה משנת 1972 הוא המגנה כרטה של התנועה לאיכות הסביבה".
ה-ESA מנוהל על ידי שתי סוכנויות פדרליות, שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (FWS) ו (NMFS). ה-NMFS מטפל במינים ימיים, ול-FWS יש אחריות על וכל שאר המינים. מינים המופיעים בשני בתי הגידול (למשל צבי ים וחדקן אטלנטי) מנוהלים במשותף.
במרץ 2008, דיווח הוושינגטון פוסט כי מסמכים הראו שהחל משנת 2001 הקים ממשל בוש "מכשולים בירוקרטיים נרחבים" שהגבילו את מספר המינים המוגנים במסגרת החוק:
בשנת 2014 העביר בית הנבחרים של ארצות הברית את "חוק השקיפות של מינים בסכנת הכחדה של המאה ה-21" (21st Century Endangered Species Transparency Act), שיחייב את הממשלה לחשוף את הנתונים שבהם היא משתמשת כדי לקבוע את סיווג המינים.
באוקטובר 2019, על פי דרישת הקרן המשפטית הפסיפית (Pacific Legal Foundation) והמרכז לחקר הקניין והסביבה (Property and Environment Research Center), שינו ה-FWS וה-NMFS תחת הנשיא דונלד טראמפ את כלל (d)§4 לטיפול ב"מינים מאוימים" וב"מינים שנמצאים בסכנת הכחדה חמורה" בצורה שונה, תוך מתן תוקף חוקי של יוזמות התאוששות פרטיות ובתי גידול למינים שרק "מאוימים". מתנגדים תומכי איכות הסביבה מתחו ביקורת על התיקון כ"הורס כמו דחפור" העובר דרך החוק ו"מטה את כף המאזנים לטובת התעשייה". כמה מבקרים, כולל מועדון סיירה, ציינו שהשינויים הללו מגיעים חודשים ספורים לאחר ש (IPBES) פרסמה את דו"ח ההערכה הגלובלית שלה על מגוון ביולוגי ושירותי מערכת אקולוגית, שמצא שפעילות אנושית דחפה מיליון מינים של החי והצומח עד סף הכחדה, ורק תשמש להחמרת המשבר. בית המחוקקים של קליפורניה העביר הצעת חוק להחמיר את התקנות של קליפורניה כדי לסכל את השינויים של טראמפ, אך הוטל עליה וטו על ידי מושל קליפורניה גווין ניוסם.
תוכן החוק
ה-ESA מורכב מ-17 סעיפים. הדרישות המשפטיות העיקריות של ESA כוללות:
תוצאות חיוביות
היו שטענו כי יש לייחס את ההתאוששות של מינים שנפגעו מ-DDT כמו עיטם לבן-ראש, שקנאי חום ובז נודד לאיסור על השימוש ב-DDT משנת 1972 על ידי הסוכנות להגנת הסביבה (EPA) ולא בשל חוק המינים בסכנת הכחדה. עם זאת, רישום המינים הללו בסכנת הכחדה הוביל לפעולות רבות שאינן מוכוונות DDT שננקטו במסגרת חוק המינים בסכנת הכחדה (כלומר רבייה בשבי, הגנה על בתי גידול והגנה מפני הפרעות).
מינים שאוכלוסייתם גדלה מאז שהוכנסו לרשימה בסכנת הכחדה כוללים:
רשימות מדינתיות של מינים בסכנת הכחדה
סעיף 6 לחוק המינים בסכנת הכחדה מעניק מימון של פיתוח תוכניות לניהול מינים בסכנת הכחדה על ידי סוכנויות חיות בר של המדינה. עקב כך הוכנו רשימות של מינים בסכנת הכחדה ומאוימים על ידי כל מדינה בגבולותיה. רשימות מדינות אלו כוללות לרוב מינים הנחשבים בסכנת הכחדה או מאוימים בתוך מדינה ספציפית, אך לא בכל המדינות, ולפיכך אינם נכללים ברשימה הלאומית של מינים בסכנת הכחדה או מאוימים. דוגמאות כוללות את פלורידה, מינסוטה, ומיין.
עונשים
ישנן דרגות שונות של הפרה של החוק. העבירות שהעונש בגינן הוא החמור ביותר הן סחר לא חוקי, וכל פעולה של "לקיחה" ביודעין (הכוללת פגיעה, פציעה או הרג) של מין בסכנת הכחדה.
העונשים על הפרות אלו יכולים להיות קנס מרבי של עד 50,000 דולר או מאסר של שנה אחת, או שניהם, וניתן לדרוש פיצויי נזיקין של עד 25,000 דולר לכל הפרה. רשימות של הפרות וקנסות מדויקים זמינות דרך אתר האינטרנט של מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי.
בנוסף לקנסות או מאסר, ניתן לבטל, להשעות או לשנות רישיון, היתר או הסכם אחר שהונפקו על ידי סוכנות פדרלית שהסמיכה אדם לייבא או לייצא דגים, בעלי חים או צמחים. כל היתרי ציד או דיג פדרליים שהונפקו לאדם שמפר את ה-ESA יכולים להתבטל או להיות מושעים למשך עד שנה.
שימוש בכסף שהתקבל עקב הפרות של ה-ESA
פרס ישולם לכל אדם שימסור מידע שמוביל למעצר, הרשעה או שלילת רישיון, כל עוד הוא אינו עובד מקומי, ממלכתי או פדרלי בביצוע תפקידים רשמיים. מזכיר הפנים רשאי גם לממן עלויות סבירות והכרחיות לטיפול בדגים, חיות בר, צמחים או יערות בשל העבירה שנגרמה על ידי הפושע. אם היתרה תעלה אי פעם על 500,000 דולר, נדרש מזכיר האוצר של ארצות הברית להפקיד סכום השווה לעודף לקרן השיתופית לשימור מינים בסכנת הכחדה.
אתגרים
יישום מוצלח של החוק היה מאתגר לנוכח התנגדות ופרשנויות שגויות תכופות של דרישות החוק. אחד האתגרים המיוחסים לחוק, על אף שנדון לעיתים קרובות, הוא העלויות המושתות על התעשייה. עלויות אלו עשויות להיות בדמות אובדן הזדמנויות או האטת פעולות כדי לעמוד בתקנות המפורטות בחוק. העלויות נוטות להתרכז בקומץ תעשיות. לדוגמה, הדרישה להתייעץ עם הגופים הממונים על יישום החוק על מיזמים פדרליים האטה לעיתים את פעילות תעשיית הנפט והגז. התעשייה דחפה לעיתים קרובות לפתח מיליוני דונמים פדרליים של שטחים עשירים בדלק מאובנים. יש הטוענים שה-ESA עשוי דווקא לעודד כפעולה מקדימה או לקיחת מינים רשומים או מוצעים על ידי בעלי קרקע. דוגמה אחת לתמריצים מעוותים כאלה היא המקרה של בעל יער, שבתגובה לרישום ה-ESA של הנקר האדום ציץ, הגביר את כריתת העצים וקיצר את הגיל שבו הוא חוטב את העצים שלו כדי להבטיח שהם לא יהיו בוגרים מספיק על מנת לשמש בית גידול מתאים לנקר. כמה כלכלנים מאמינים שמציאת דרך להפחית תמריצים מעוותים כאלה תוביל להגנה יעילה יותר על מינים בסכנת הכחדה. על פי מחקר שפורסם ב-1999 על ידי אלן גרין (Alan Green) ו (CPI) יש גם פרצות ב-ESA שמנוצלות בדרך כלל בסחר. פרצות אלו מאפשרות סחר מסוים במינים מאוימים או בסכנת הכחדה בתוך ובין מדינות.
כתוצאה מהמתחים הללו, ה-ESA נתפס לעיתים קרובות כמי שמעמיד את האינטרסים של תומכי השימור והמינים נגד התעשייה. מקרה בולט אחד בשנות ה-90 של המאה ה-20 כלל את הרישום המוצע של תת-המין הצפוני של לילית מנוקדת (Strix occidentalis caurina) והגדרת בית גידול קריטי. מקרה בולט נוסף הממחיש את המחלוקת הזו הוא המחלוקת הממושכת על שכווי לענה גדול (Centrocercus urophasianus).
הכחדות ומינים בסיכון
מבקרי החוק ציינו שלמרות מטרתו לאושש מינים כך שלא יהיו רשומים יותר, זה קרה רק לעיתים רחוקות. נכון לספטמבר 2022, כלומר בהיסטוריה של כמעט 50 שנה, נמחקו 83 מינים בלבד מהרשימה כתוצאה מהתאוששות. ואכן, מאז שה-ESA נחקק, כמה מינים שנכללו ברשימה נכחדו. רבים נוספים שעדיין רשומים נמצאים בסכנת הכחדה, למרות צעדי שימור שנקבעו בחוק. נכון לינואר 2020 מציינים השירותים הממונים על החוק כי אחד עשר מינים שהיו ברשימה נכחדו. מינים נכחדים אלה הם: (Puma concolor couguar) תת-מין של פומת ההרים שהוא טקסון מוטל בספק; כלב ים נזירי קריבי; ציפורי השיר: Melospiza melodia graminea, תת-מין של  (באנגלית Santa Barbara song sparrow); ' (באנגלית Dusky seaside sparrow), ממשפחת הפסרליים; ' (באנגלית Guam broadbill או Guam flycatcher); ומיני הדגים: ' (באנגלית Longjaw cisco); ' (באנגלית Tecopa pupfish); ו- (באנגלית Blue walleye או Blue pike).
עם זאת, מגיני החוק טענו שביקורות כאלה אינן מבוססות. לדוגמה, מינים רבים ברשימה מתאוששים בקצב שנקבע בתוכנית ההתאוששות שלהם. מחקרים מראים כי הרוב המכריע של המינים הרשומים עדיין קיימים, ומאות נמצאים בדרך להתאוששות.
מינים הממתינים להתווסף לרשימה
דו"ח משנת 2019 מצא שה-FWS מתמודד עם צבר של יותר מ-500 מינים שנקבעו שהם עשויים להצדיק הגנה. כל המינים הללו עדיין ממתינים להחלטה. החלטות לרשום או לדחות רישום של מינים אמורות להימשך שנתיים. עם זאת, בממוצע לקח לשירות הדגה וחיות הבר 12 שנים להגיע להחלטה סופית. ניתוח משנת 2016 מצא שכ-50 מינים עשויים להיכחד בזמן שהם ממתינים להחלטת רישום. מימון נוסף עשוי לאפשר לשירותים להפנות משאבים רבים יותר להערכות ביולוגיות של מינים אלה ולקבוע אם הם ראויים להחלטת רישום. בעיה נוספת היא שמינים שעדיין רשומים במסגרת החוק כבר נכחדו. לדוגמה, הרשימה האדומה של IUCN הכריזה ב-2013 על מין הדג Noturus trautmani (באנגלית Scioto madtom), האנדמי לאזור קטן באוהיו, כנכחד. הוא נראה לאחרונה בחיים בשנת 1957. עם זאת, FWS עדיין מסווג את מין שפמנון זה בסכנת הכחדה.
ביקורת על ה-ESA
הביקורת "תוצאות בלתי מכוונות" מתארת כיצד השלכות רגולטוריות יקרות עשויות לספק תמריץ הפוך לבעלי קרקעות לצמצם את אוכלוסיות המינים בסכנת הכחדה ובתי הגידול שלהם על אדמות פרטיות; הביקורת מתארת בדיקה של פעילות כריתת עצים בלמעלה מ-1,000 חלקות יער בבעלות פרטית בתחום התפוצה של הנקר האדום ציץ שבסכנת הכחדה, ומצאה שכאשר בעל קרקע הרגיש שגידול האורן הגיע לשלב כזה שיכול למשוך נקרים מקננים, היה סביר יותר לחטוב אותו, ללא קשר למחירי העצים בזמן הכריתה. דעה רווחת אחת היא שההגנות הניתנות למינים ברשימה מצמצמות את הפעילות הכלכלית. המחוקקים הביעו כי ה-ESA "נוצלה כנשק", במיוחד נגד מדינות במערב ארצות הברית, ומונעת ממדינות אלו לנצל את אדמותיהן.
בעוד שהתקן למניעת סכנה או שינוי מזיק חל רק על פעילויות פדרליות, פעילויות לא פדרליות כפופות לסעיף 10 בחוק ופעילויות פרטיות על אדמות פרטיות עשויות לדרוש אישורי שיקול דעת פדרליים (כגון חוק מים נקיים סעיף 404) מה שיפעיל את סעיף 7 של ה-ESA.
הגדרת שטח כבית גידול קריטי יכולה להגביל את הפעילויות המותרות בקרקעות פרטיות; עם זאת, הגדרת שטח כבית גידול קריטי אינה משפיע על הבעלות על הקרקע; אינה מאפשרת לממשלה לקחת או לנהל רכוש פרטי; להקים מקלט, שמורה, או אזור שימור אחר; או לאפשר גישה ממשלתית לקרקע פרטית.
מבקרי חוק המינים בסכנת הכחדה טוענים כי הוא מגן על יותר מדי תת-מינים ואוכלוסיות בנוסף למינים שלמים, וכי להחלטה לרשום מינים יש בסיס מדעי מועט או לא קיים. רישום מוקדם של מינים בסכנת הכחדה יכול לשפר משמעותית את הסיכוי להתאוששות מוצלחת ויכול לספק למנהלי קרקעות ולאזרחים אפשרויות רבות יותר להגן על צמחים ובעלי חיים נעלמים בעלות נמוכה יותר חברתית או כלכלית.
קישורים חיצוניים
The 1978 decision related to the ESA and the snail darter.
שיכון פקר
שיכון פקר הוא שכונה היסטורית ברמת השרון, המהווה כיום חלק משכונת קריית יערים, בצפון-מערב העיר. השכונה הוקמה בשנת 1953 כמענה למצוקת הדיור של ניצולי השואה מהעיירה נובוסליצה בחבל הארץ ההיסטורי בסרביה (כיום באוקראינה), אשר התגוררו באותה תקופה במעברות. בשכונה ניצב בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה", המנציח את זכר קורבנות השואה מהעיירה. בחצר בית הכנסת ניצבת אנדרטה לזכר קורבנות השואה מנובוסליצה, וקיר מורשת קהילת יהודי נובוסליצה וראשוני השיכון.
היוזמה להקמת השיכון
היוזמה להקמת שיכון לניצולי השואה יוצאי נובוסליצה הועלתה על ידי חברת הכנסת דאז חנה למדן, שעלתה לארץ מנובוסליצה בשנת ה-20. במטרה לגייס תרומות לבניית השיכון, לסייע לעולים החדשים שהגיעו לארץ חסרי כל, ולסייע ליהודים יוצאי העיירה שנותרו בברית המועצות, הקימו יוצאי נובוסליצה בישראל ועד פעולה בשם "ארגון יוצאי נובוסליצה", והוחלט לצאת למסע גיוס תרומות מקרב יוצאי העיירה שהיגרו לארצות אמריקה לפני מלחמת העולם השנייה. בשנת 1952, נפגשה חנה למדן עם מרדכי (מקס) פקר, יוצא נובוסליצה תושב לימה שבפרו. פקר הביע את רצונו להנציח את בני משפחתו שנספו בשואה, והתחייב לתרום 50,000 דולר להקמת שיכון שיקרא על שם משפחתו. נבחנו מספר חלופות למיקום השיכון, כולל הצעה להקימו בכפר סבא בשיתוף ועד יוצאי ליפקאני, אף היא עיירה בבסרביה. לבסוף אותר פרדס ברמת השרון, שבעליו, משה (מוריס) פורטנוי, מסר אותו כעיזבון לקרן הקיימת לישראל, והמועצה המקומית הועידה אותו לבנית שיכון לעולים חדשים.
הקמת השיכון
טקס הנחת אבן הפינה לשיכון פקר נערך ב 12 במרץ 1953, במעמד ראש המועצה המקומית דאז צבי בנימיני. בהתאם למדיניות המועצה המקומית, צורפו למשתכנים גם מספר משפחות עולים שהתגוררו במעברת רמת השרון, שלא היו מיוצאי נובוסליצה. בסך הכל נבנו בשיכון 38 בתים דו-משפחתיים, בשטח של 47 מ"ר, ובסגנון אחיד - קומה אחת, גג בטון שטוח, שני חדרים ומטבח. בקלף שהוכנס לאבן הפינה נכתב:
בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה"
בשנת 1964 נחנך בשיכון פקר בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה". בית הכנסת הוקם על ידי ארגון יוצאי נובוסליצה, באמצעות תרומות שהרימו יוצאי נובוסליצה בישראל ומחוצה לה. בין שלושת ספרי התורה הראשונים שהוכנסו לבית הכנסת, היה ספר תורה מקורי מנובוסליצה, שהועבר לפרו בשנים שלפני המלחמה. על קירותיו הפנימיים של בית הכנסת מונצחים שמותיהם של קורבנות השואה מנובוסליצה. בשנת 1986 הוקמה בחצר בית הכנסת אנדרטה לזכרם של 37 הצעירים היהודים שהוצאו להורג על ידי הצבא הרומני ב 28 ביולי 1941, ערב גירוש יהודי נובוסליצה לטרנסניסטריה. האנדרטה הוקמה על ידי עטיה מליכזון, שנאסרה יחד עם 37 הצעירים אך שוחררה ברגע האחרון.
הרב חיים אדלשטיין, בנו של הרב יעקב אדלשטיין זצ"ל רבה של רמת השרון, משמש כיום כרב בית הכנסת.
קיר מורשת קהילת יהודי נובוסליצה וראשוני שיכון פקר
בחזית חצר בית הכנסת ניצב קיר מורשת קהילת יהודי נובוסליצה וראשוני שיכון פקר. הקיר מציג את תולדות הקהילה היהודית בנובוסליצה, חורבנה בשואה ותקומתה במדינת ישראל, ומנציח את שמות ראשוני שיכון פקר. קיר המורשת נחנך ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 2018, בטקס בהשתתפות ראש עיריית רמת השרון, ראשת העיר נובוסליצה, רב בית הכנסת, יוצאי נובוסליצה וצאצאיהם, ותושבי השיכון.
גבולות השיכון
שיכון פקר ההיסטורי כלל 40 מגרשים, בשטח כולל של כ-30 דונם. השיכון התפרש בסמטאות וברחובות החוצים את ציר הרחובות המרי ויעקב כהן, מרחוב המעפילים בצפון ועד רחוב קדושי סטרומה בדרום.
שמות הרחובות
שמות הרחובות בשיכון פקר קשורים בחלקם ליהדות בסרביה, וחלקם קשורים לתקופת ההעפלה והמרי בשלטון הבריטי:
השיכון בהווה
כיום שיכון פקר מהווה חלק משכונת קריית יערים, השכונה הצפון מערבית של רמת השרון. חלק מבתי השיכון הורחבו עם השנים, וחלקם נהרסו לטובת קוטג'ים דו-משפחתיים מודרניים. כיום נותרו באזור רק בודדים מבתי השיכון המקוריים.
שמחה נהיר
שמחה נהיר (1 ביולי 1907 – 1 בנובמבר 1975) היה איש חינוך ארץ-ישראלי בתקופת היישוב ובעשורים הראשונים של מדינת ישראל. כיהן כסגן מנהל בית הספר הריאלי העברי בחיפה בין השנים 1955 - 1975 וחיבר ספר לימוד, "עיקרי תורת המשפט" וחוברות עבודה.
ביוגרפיה
נהיר, במקור קופשטיק, נולד בשנת 1907, בעיר בילה צרקווה במחוז קייב באוקראינה לצבי קופשטיק, שהיה רב העיר, ולרבנית אסתר בת רבי ישראל ליב. עלה לארץ ישראל עם הוריו בחנוכה תרפ"ה (12/1924), והתקבל מיד לגימנסיה הרצליה, אותה סיים במחזור י"ד (תרפ"ו). בניגוד לרוח התקופה, פנה יחד עם אחותו, לימים הרבנית יונה חיה בנדיקט, ללימודי השכלה גבוהה, והיה בין שלושה עשר הבוגרים של המחזור הראשון של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1931.
ב-1934 הצטרף נהיר לסגל מורי בית הספר הריאלי בחיפה. הוא לימד בכיתות התיכוניות לשון עברית, הבעה, תנ"ך, ספרות עברית ופילוסופיה, ריכז את ההוראה של המקצועות האלו בבית הספר, ובתפקידו זה עסק רבות בהדרכת מורים.
במקביל להוראה עסק בניהול חינוכי: היה המנהל הראשון של בית בירם (1949) והאחראי הראשון מטעם בית הספר הריאלי על הפנימייה הצבאית לפיקוד. משנת 1955 ועד פטירתו בשנת 1975 היה סגנו וממלא מקומו של מנהל בית הספר, ד"ר יצחק שפירא. בתפקידיו אלו קבע שיטות ונהלים אשר הונהגו בבית הספר למשך שנים ארוכות.
נהיר נישא לברינה (1901–1979) ולזוג נולד בן (אברהם מנחם).
הנצחתו
ב-1976, ביום השנה למותו של נהיר, נערך ב"בית בירם" טקס קריאת ספרייה על שמו.
משנתו החינוכית וכתביו
על בסיס ניסיונו כמורה היה ברור לנהיר שיש ללמד אוריינות בהדרכה שיטתית הדרגתית ורצופה על מנת לתת בידי התלמיד כלים להבעה, כלים שיעשו את ההבעה בכתב ובע"פ למעניינת יותר, לרהוטה, לרציפה, למתפתחת בדרך הגיונית, למשכנעת, וכל זאת מבלי לפגוע ביצירתיות הרגשית והמחשבתית שלו.
נהיר דגל בהוראה שתקנה הרגלי דיבור וכתיבה החל מן המשפט הבודד וגמור בחיבור בן פסקות אחדות; דגש רב הושם על שלמות הפסקה הבודדת. גישה זו הייתה בניגוד קוטבי לאסכולה שרווחה באותה תקופה, אסכולת "היצירה החופשית בחיבור" מבית מדרשו של יוסף עזריהו. את גישתו פרסם בסדרת מאמרים בהד החינוך, מאמרים שזכו לתגובה גם בעיתונות היומית, ובהמשך לסקירה מקיפה. תפיסתו המקורית של נהיר הייתה נושא ללימוד במחלקה הפדגוגית באוניברסיטת תל אביב בקורס למתודיקה של הוראת דרכי החיבור (בהנחית ד"ר נחמה ליבוביץ).
נהיר האמין שהדרך הטובה ביותר להטמעת גישתו איננה במאמרים תאורטיים בספרות המקצועית, כי אם בכתיבת ספרי לימוד שיהיו עזר שימושי למורה בהוראת האוריינות. ספריו עוסקים מצד אחד בניתוח אנליטי של המשפט למרכיביו, ומצד אחר בהדרכה לכתיבת חיבור. בסוף שנות הארבעים של המאה ה-20 פרסם את הספר עיקרי תורת המשפט שעסק בתחביר הלשון העברית. הספר התאפיין בהגדרות ובדוגמות ברורות, שהבהירו את מבנה המשפט העברי על כל חלקיו ולווו בתרגילים רבים. במחצית השנייה של המאה ה-20 זה היה ספר הלימוד המקובל והנפוץ ביותר בארץ בבתי הספר התיכונים ובאוניברסיטאות.
סדרת ספריו כיצד אכתוב חיבור, המשתרעת מכיתות היסוד ועד לסוף התיכון, פותחת בכתיבה של משפט בודד בכיתות היסוד, מתרכזת בפסקה לגווניה השונים (סיפור, תיאור, הסבר וטיעון) בשכבת הביניים, ומסתיימת בכתות הגבוהות בתיכון בחיבור בן פסקות אחדות ובכתיבת תמצית. מאז שראו אור ועד ימינו, משמשים ספריו של נהיר, ובראשם "עיקרי תורת המשפט", כמקור התייחסות בקרב חוקרי הלשון העברית.
מעבר לפעילותו בבית הספר הריאלי, פעל נהיר במישור הארצי בהשתלמויות ובמסגרות אקדמיות בכתב ובעל-פה להנחלת גישתו לאוריינות. ספרי הלימוד שכתב בנושא הבעה ותחביר הם התשתית לספרי הלימוד העכשוויים באוריינות, גם לאלו הנוקטים גישות אחרות.
מחמם מים מיידי
מחמם מים מיידי הוא מתקן המחמם מים באופן מיידי עם פתיחת הברז המשמש לצריכת המים (להבדיל מחימום מראש). מתקנים אלה צורכים חשמל או גז בישול כמקור אנרגיה לחימום המים.
מחמם מים מהיר חשמלי
מחממים אלו פועלים בשיטה בה המים זורמים דרך דוד קטן. בתוך הדוד ישנו גוף חימום חשמלי. עם פתיחת ברז המים מנגנון אוטומטי מזהה זרימת מים והוא דורך מפסק המפעיל את גוף החימום. המים הקרים נכנסים מצד אחד של הדוד ויוצאים בקצה השני. בשל המעבר הצר בתוך הדוד הקטן, המים הקרים שעוברים דרכו מתחממים במהירות. המחמם מצויד בתרמוסטט המגן מפני התחממות יתר.
יעילות המכשיר נמדדת בשני פרמטרים מרכזיים, ההספק החשמלי של גוף החימום וספיקת המים.
קיימים שני דגמים עיקריים למחממים אלו:
מחמם מים מהיר המופעל על גז ביתי
מחממים אלו פועלים בשיטה בה המים זורמים דרך צינור נחושת ארוך ומסולסל כאשר קצהו השני מחובר לצינור המים החמים הראשי. החלק המסולסל של הצינור ממוקם מעל או בין שני מבערים המחוברים למערכת הגז הביתית. חיישן המזהה זרימת מים פותח את ברז הגז ומפעיל מצת אלקטרוני המדליק את המבערים. מבערים אלו מחממים את צינור הנחושת דרכו זורמים המים. מכיוון שמסלול המים דרך הצינור המסולסל ארוך, עובר מספיק זמן כדי שהמים יספיקו להתחמם. כך מסופקים מים חמים ללא הגבלה באופן מיידי.
מחמם מים באמצעות השראה אלקטרומגנטית
מחמם מים זה פועל על ידי אלקטרומגנט שיוצר שדה אלקטרומגנטי בין שתי אלקטרודות, בין שתי האלקטרודות מוצב צינור מתכת. האלקרומגנט מחליף את הקוטביות שלו בתדירות גבוהה, בכל חילוף קוטביות האלקטרונים מסתדרים בצינור המתכת באופן הפוך, ולמעשה בשל התדירות הגבוהה הם רוטטים במהירות. תנועה זו גורמת לחימום הצינור. במחמם המים מופעלת משאבה שמזרימה מים או כל נוזל אחר באופן אקטיבי בצינור המתחמם. הנוזלים סופחים את החום בניצולת גבוהה מאוד 97% מהאנרגיה המושקעת ויוצאים בטמפרטורה גבוהה עד כ-C° 110.
קישורים חיצוניים
Instant hot water dispenser Бойлер Bojler Chauffe-eau Värmesystem הייסע וואסער סיסטעם
ג'ון ברקינרידג' (סגן נשיא)
ג'ון קבל ברקינרידג' (באנגלית: John Cabell Breckinridge; 16 בינואר 1821 - 17 במאי 1875) היה עורך דין, פוליטיקאי וחייל מקנטקי. הוא ייצג את המדינה בבית הנבחרים ובסנאט, והיה סגן נשיא ארצות הברית הצעיר ביותר תחת הנשיא ג'יימס ביוקנן (1857-1861). הוא היה חבר בסנאט במהלך פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, אולם הושעה משם לאחר שהצטרף לצבא קונפדרציית המדינות של אמריקה. הוא הסנאטור היחיד שהורשע בידי הסנאט בבגידה. הוא מונה למזכיר לענייני צבא בקונפדרציה. הוא היה נכדו של ג'ון ברקינרידג', התובע הכללי, בנו של מזכיר מדינת קנטקי, קבל ברקינרידג', ואביו של קליפטון ברקינרידג', חבר קונגרס מקנטקי.
לאחר שירות ללא קרב במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, נבחר ברקינרידג' כנציגה של המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של קנטקי ב-1849, ותמך בזכות המדינות בברית להכריע בנושא העבדות בארצות הברית. הוא נבחר לבית הנבחרים ב-1851, ושיתף פעולה עם סטיבן דאגלס בתמיכה בחוק קנזס נברסקה. לאחר שינוי במחוזות הבחירה, החליט ברקינרידג' לא לרוץ לעוד כהונה. הוא נבחר להיות סגנו של ג'יימס ביוקנן במהלך הבחירות של 1856. לאחר ניצחון הדמוקרטים בבחירות, ברקינרידג' לא הצליח להשפיע על ביוקנן, ולא הצליח להשפיע על הסנאט. ב-1859, נבחר לעוד כהונה בסנאט שנועדה להתחיל ב-1861.
לאחר נטישת הדמוקרטים הדרומיים את המפלגה ב-1860, הפלגים הצפוניים והדרומיים של המפלגה התכנסו ובחרו בדאגלס ובברקינרידג', בהתאמה, כמועמדיהם לנשיאות. מפלגת האיחוד החוקתי בחרה בג'ון בל. שלושת האנשים פיצלו את הקול הדרומי, ואפשרו למועמד המפלגה הרפובליקנית, אברהם לינקולן, לזכות בבחירות, על אף ניצחונו של ברקינרידג' ברוב מדינות הדרום. לאחר היבחרו לסנאט, ניסה ברקינרידג' להוביל פשרה שתשמור על האיחוד, אף על פי ששבע מדינות דרומיות כבר פרשו ממנה. תומכי האיחוד השתלטו על המועצה המחוקקת של קנטקי כשהנייטרליות שלה הופרה.
לאחר מכן, ברקינרידג' הצטרף לקונפדרציה ומונה לבריגדיר גנרל. לאחר מכן הושעה מהסנאט. לאחר קרב שילה באפריל 1862, קודם לדרגת מייג'ור גנרל, ובאוקטובר פיקד על צבא מיסיסיפי. רבים טענו ששכרותו הובילה לתבוסת הקונפדרציה בקרב סטונז ריבר ובקרב מישינרי רידג', והוא הועבר לחזית המזרחית והופקד על כוחות הקונפדרציה בעמק שיננדואה. לאחר מכן ניצח בקרב ניו מרקט. על ברקינרידג' הוטל להגן על האספקה בטנסי ובווירג'יניה. בפברואר 1865 מונה לשר המלחמה בממשל הקונפדרציה ושימש בתפקיד עד לתום המלחמה. במסגרת התפקיד, בראייתו את הפסד הקונפדרציה בלחימה, ביקש להביא להסכם כניעה שיכבד את עמדת הממשל, אך עסק בכך אל מול התנגדות נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
לקראת תום הלחימה חשש מהאשמתו בבגידה במדינה וביקש לצאת את גבולות המדינה. יחד עם קבוצת תומכים הפליג ברקינרידג' מחופי פלורידה אל קובה וממנה עבר לבריטניה, קנדה ושב בשנית לבריטניה. עד 1868 טייל באירופה. במרץ 1869 שב לקנטקי, לאחר שהוענקה לו חנינה בידי הנשיא אנדרו ג'ונסון, ולעיסוק במשפטים. ברקינרידג' דחה קריאות לשובו לחיים הציבוריים. פציעות מימי המלחמה החמירו את בריאותו ולאחר שני ניתוחים, הוא מת ב-17 במאי 1875.
נעוריו
ג'ון קבל ברקינרידג' נולד בסמוך ללקסינגטון שבקנטקי לג'וזף קבל ברקינרידג' ולמרי קליי סמית' ב-16 בינואר 1821. הוא היה הרביעי מבין שישה ילדים, והבן הזכר היחיד. אמו הייתה נינה של חותם על הכרזת העצמאות, ואביו היה מזכיר מדינת קנטקי. בפברואר, המשפחה עברה עם מושל המדינה לאחוזה בפרנקפורט.
באוגוסט 1823, מגפת קדחת פגעה בפרנקפורט, והמשפחה עברה ללקסינגטון. אביו מת מהקדחת, ומשפחתו עברה לגור אצל סבתו. ברקינרידג' למד מסבתו על סבו, ג'ון ברקינרידג', ששירת בסנאט, והיה תובע כללי בממשל תומאס ג'פרסון. כמחוקק, ברקינרידג' הוביל את עיקרון "זכויות המדינות" והתנגד לחוקי הזרים וההסתה.
לאחר ויכוח בין אמו וסבתו, המשפחה עברה לדנביל, כדי לגור עם אחותו ובעלה. דודו, ויליאם ברקינרידג', היה בפקולטה בקולג'. ברקינרידג' עצמו סיים את לימודיו האקדמיים בדנביל שבקנטקי בשנת 1839, ולאחריו למד בקולג' ניו ג'רזי וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון. הוא הוסמך לעריכת דין בשנת 1840.
קריירה משפטית
לאחר שהסיק שלקסינגטון הייתה מלאה בעורכי דין, עבר ברקינרידג' להתגורר בברלינגטון שבאיווה, אז טריטוריה. הוא שקל להשתקע באילינוי, אולם שם היו עורכי דין כסטיבן דאגלס ואברהם לינקולן. ברקינרידג' השתקעה באיווה, והפך לעורך דין מוצלח ביותר. הוא התפקד למפלגה הדמוקרטית, ובפברואר 1843, הפך לחבר הוועידה המפלגתית המקומית. רוב משפחתו הייתה חברה במפלגה הוויגית, והצטרפותו לדמוקרטים גרמה לסכסוך משפחתי.
במאי 1843, ביקר בקנטקי וניסה לפייס בין אמו ושאר משפחתו. לאחר שחלה בשפעת, החליט להישאר שם בקיץ. באותה תקופה הכיר את מרי בירץ', ובספטמבר התארס לה. באוקטובר, חזר לאיווה כדי לסגור את עסקיו, והקים משרד עורכי דין בלקסינגטון. הוא נישא למרי ב-12 בדצמבר 1843, והשתקע בג'ורג'טאון בקנטקי. נולדו להם שישה ילדים: ג'וזף קבל, קליפטון ברקינרידג', שכיהן לאחר מכן כחבר קונגרס מארקנסו, פרנסיס, ג'ון מילטון, ג'ון ויטרספון ומרי דאשה. לאחר שהשיג ביטחון ביכולותיו כעורך דין, חזר ללקסינגטון ב-1845.
מלחמת מקסיקו-ארצות הברית
כתומך במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ברקינרידג' ביקש להתמנות לתפקיד בגדוד של ויליאם באטלר, אולם באטלר לא יכול היה להציע לו תפקיד הולם. ביולי 1847, נאם בלוויה לכבוד בני קנטקי שנהרגו בקרב בואנה ויסטה, והנאום גרם להנרי קליי, אביו של אחד מההרוגים, לבכות.
לאחר שמושל קנטקי קרא לגיוס עוד שני גדודים מתנדבים באוגוסט, ברקינרידג' ניסה שוב להצטרף לצבא. המושל הוויגי היה צריך דמוקרט אחד, ובחר בברקינרידג'. ב-6 בספטמבר 1847, התמנה לקצין בגדוד המתנדבים השלישי של קנטקי. הגדוד עזב את קנטקי ב-1 בנובמבר, והגיע אל וראקרוס ב-21 בנובמבר. לאחר שכמה אנשים חלו בווראקרוס, הגדוד מיהר אל מקסיקו סיטי. רבים טענו שפרט ליומיים במהלך המסע, הלך ברקינרידג' ברגל ואפשר לחיילים העייפים להשתמש בסוסו. כשהגדוד הגיע למקסיקו סיטי ב-18 בדצמבר, הקרב כבר כמעט נגמר. הגדוד לא לחם ונשאר בעיר כנציג הצבא הכובש עד 30 במאי 1848.
בשל דרישה לכישוריו כעורך דין, מונה כיועץ במשפט של חייל שהואשם בידי הגנרל וינפילד סקוט. החייל ניסה למנוע מסקוט להיבחר לנשיאות, ופרסם מכתבים שטענו שסקוט לא היה אחראי לניצחונות בקרבות. ברקינרידג' לא ידע על כך וייצג את החייל. הוא תשאל כמה עדים במהלך המשפט.
לאחר שחזר ללואיוויל ב-16 ביולי 1848, הגדוד פורק ב-21 ביולי. מעל 100 חיילים מתוך 1,000 מתו ממחלות במקסיקו.
קריירה פוליטית
ברקינרידג' תמך בנשיא הדמוקרטי ג'יימס פולק במהלך הבחירות של 1844. הוא החליט שלא לנסות להיבחר לתפקיד רשם המחוז לאחר שהחליט להתעסק יותר במשפטים. הדמוקרטים ביקשו ממנו להתמודד על מושב בקונגרס אולם הוא סירב ותמך במועמדם, שכשל לבסוף. כאזרח פרטי, התנגד למסקנת וילמוט, שדרשה איסור על עבדות בטריטוריות שנכבשו ממקסיקו. במהלך הבחירות ב-1848, תמך בלואיס קאס.
בית הנבחרים של קנטקי
באוגוסט 1849, אזרחי קנטקי בחרו בצירים לאספה החוקתית של המדינה, בנוסף לנציגיהם לסנאט. דודיו של ברקינרידג', שהתנגדו לעבדות, ניסו לבחור מועמדים דומים אליהם לאספה ולמועצה. לכן, תומכי העבדות הגישו רשימת מועמדים משל עצמם, כולל שמו של ברקינרידג'. ברקינרידג' היה בעליהם של חמישה עבדים, והכריז על התנגדותו להתערבות בחקיקה לגבי העבדות. למרות תמיכתו בעבדות, הוא היה חבר באיגוד הבונים החופשיים, שהתנגדו לעבדות באופן רשמי. הוא גם ייצג עבדים משוחררים בבתי המשפט ותמך בשחרור עבדים מרצון. בנוסף, תמך ביישוב שחורים משוחררים בליבריה.
כשבית הנבחרים התכנס, ברקינרידג' קיבל את מירב הקולות בבחירות לתפקיד יו"ר הבית, אולם לא השיג את הרוב המוחלט הדרוש. עקב כך פרש מהמרוץ. הוא הנהיג את הפלג הדמוקרטי בבית הנבחרים. הוא תמך במימון ל"שיפורים פנימיים" (עבודות תשתית יזומות), עקרון וויגי בעיקרו. בזמן הדיונים בקונגרס על פשרת 1850 שהציע הנרי קליי, ארבעת הוויגים בוועידה ליחסים פדרליים בבית הנבחרים דרשו מהצירים של קנטקי בקונגרס לתמוך בה כבסיס להתיישבות בטריטוריות החדשות. ברקינרידג' הרגיש שההחלטה מעורפלת מדי והגיש דעת מיעוט שדרשה מהממשל הפדרלי לא להתערב בנושאי העבדות במדינות ובטריטוריות.
שלושה ימים לפני תום המושב, עזב ברקינרידג' כדי לטפל בבנו החולה, שמת ב-18 במרץ 1850. בעקבות האבל, התעמק ברקינרידג' בעבודתו, ודרש מקנטקי לאמץ חוקה חדשה. החוקה אושררה ברוב גדול במאי. הדמוקרטים ביקשו שברקינרידג' ינסה להתמודד על מושבו שוב, אולם הוא סירב, עקב הבעיות המשפחתיות בגלל מות בנו ומשבר כלכלי שהיה נתון בו.
כהונה ראשונה (1851-1853)
ברקינרידג' היה ציר בוועידה הדמוקרטית המקומית ב-8 בינואר 1851, לצורך בחירת המועמד לתפקיד המושל. כעבור שבוע, הכריז על התמודדותו בבחירות מטעם מחוזו לבית הנבחרים. המחוז היה ביתו של הנרי קליי, והיה מעוז וויגי מובהק. בבחירות הקודמות, הדמוקרטים לא ניסו אפילו להתמודד במחוז. יריבו של ברקינרידג', לזלי קומבס, היה מחוקק לשעבר ומקורב לקליי, וגם יוצא מלחמת 1812. היה ברור שינצח בבחירות בקלות. באפריל, המועמדים ערכו עימות בפרנקפורט, ובמאי, טיילו ברחבי המחוז, כשהם נואמים בכל יום. ברקינרידג' המשיך להטיף לפירוש מצומצם של חוקת ארצות הברית, והתנגד למכסי המגן הוויגים בטענה שחופש המחשבה קשור קשר הדוק לסחר חופשי. קולו החזק ואישיותו הכריזמטית עמדו בניגוד לקומבס הקשיש. בסופו של דבר, זכה ברקינרידג' בשלושה אזורים מתוך שבעה במחוז, אולם הצליח לנצח ברוב דחוק בבחירות. הדמוקרטים זכו בחמישה נציגים בקנטקי, וגם הצליחו לנצח בבחירות לתפקיד המושל.
תומכי ברקינרידג' רצו לבחור בו לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, אולם הוא סירב לכך ובחר בלין בויד, גם הוא מקנטקי. למרות זאת, השניים היו מסוכסכים, ובויד מינה את ברקינרידג' לוועדה לענייני חוץ, ועדה שולית בעיקרה. ברקינרידג' לא התבלט בנושאי חקיקה. הוא הגן על חוק העבד הנמלט והתנגד לניסיונו של אנדרו ג'ונסון לחלק אדמות במחיר מוזל מתוך חשש שדבר זה יצור מדינות ללא עבדות. למרות שטען שיש לממן באופן ממשלתי רק פרויקטים לאומיים של שיפורים פנימיים, הוא הקצה משאבים רבים לקנטקי וניסה להעביר חוקים שיעזרו לחקלאים ממחוזו.
לאחר יציאת הקונגרס לפגרה, ביקר ברקינרידג' אצל הנרי קליי הגוסס, ונאם הספד לכבודו במושב הבא של הקונגרס. הוא נחשב ליורשו של קליי. הוא תמך בפרנקלין פירס כמועמד נשיאותי. למרות שפירס הפסיד בקנטקי בהפרש של 3,200 קולות, ברקינרידג' השפיע עליו יותר מאשר השפיע על הנשיא הוויגי היוצא, מילרד פילמור. כשבוע לאחר כניסתו של פירס לתפקיד, הציע לו פירס מינוי כמושל טריטוריית וושינגטון. לאחר ששקל את העניין, החליט להישאר בקנטקי ולנסות להיבחר שוב לבית הנבחרים.
כהונה שנייה (1853-1855)
הוויגים, שרצו לזכות שוב במושב בקונגרס, בחרו בתובע הכללי בקנטקי, ג'יימס הרלאן. אולם חלק מהפלגים הוויגים התנגדו אליו והוא פרש במרץ. רוברט לטצ'ר, שהיה חבר קונגרס בעברו וניצח כבר ב-14 בחירות בקנטקי ללא הפסד, נבחר כמועמד חלופי. שני המועמדים נאמו רבות בין מאי ואוגוסט. לטצ'ר היה מנוסה, אולם לא היה מלוטש בנאומיו והתפרץ בכעס הרבה פעמים. ברקינרידג', לעומתו, נאם ברוגע. גם יריבים של ברקינרידג', שהתנגדו לנושאי העבדות, תמכו בו על פני לטצ'ר. לטצ'ר ניסה לטעון שברקינרידג' התנגד לעבדות, אולם ברקינרידג' הציג את תמיכתו העקבית בנושא, וטען שלטצ'ר היה זה שהיה עוין את בעלי העבדים. בבחירות של השנה הקודמת, המחוז בחר בוינפילד סקוט, המועמד הוויגי, בהפרש של יותר מ-600 קולות, אולם ברקינרידג' ניצח את לטצ'ר בהפרש של 526 קולות.
מבין 234 חברי בית הנבחרים, ברקינרידג' היה מתוך שמונים שחזרו אל מושבם כנציגים. בגלל הותק שלו, הוא מונה לוועדת המיסוי והתקציב, אולם לא ניהל אותה כפי שרבים ציפו. הוא תמך בפירס בנושא העבדות ובנושא זכויות המדינות, וגם תמך בזכות מדינות הדרום לפרוש מהאיחוד, אולם טען שפרישה מהאיחוד לא תפתור את הבעיות. תמיכתו ביישוב מחדש באפריקה איזן את תמיכתו בעבדות, והוא נחשב למתון.
ברקינרידג' היה בן בריתו של סטיבן דאגלס מאילינוי, ותמך ברעיון "ריבונות העם", שדאגלס הביע בחוק קנזס נברסקה. הוא האמין שהעברת החוק תחסל את נושא העבדות בפוליטיקה הלאומית - למרות שבפועל ההפך קרה - והוא תיווך בין דאגלס ופירס לצורך העברת החוק. במהלך העימות על החוק, אתגר ברקינרידג' חבר קונגרס לדו-קרב ברובים. החוקה של קנטקי מנעה ממשתתפים בדו-קרב להיבחר למשרה ממשלתית, ואם הדו-קרב היה קורה, הקריירה הפוליטית של ברקינרידג' הייתה מסתיימת.
פרישה מבית הנבחרים
בפברואר 1854, העביר הרוב הוויגי באספה הכללית של קנטקי - למרות וטו מצד המושל - חוק ששינה את מחוזות הבחירה, והחליף מחוזות תומכי ברקינרידג' במחוזות שהתנגדו לו. דבר זה, לצד עליית תנועת "שאינם יודעים דבר" בקנטקי, פגע בסיכויו של ברקינרידג' להיבחר שוב, והוא החליט לפרוש מבית הנבחרים. לאחר התפטרותו של השגריר בספרד, שניסה לספח את קובה, הציע פירס לברקינרידג' להתמנות לשגריר. ברקינרידג' סירב לכך מסיבות אישיות.
כשהוא רוצה לטפל באשתו החולה ולחדש את הונו, חזר ברקינרידג' לעריכת דין בלקסינגטון. בנוסף לכך, הוא השקיע בקרקעות במינסוטה ובויסקונסין, שאז היו טריטוריות. כשמושל מינסוטה עצר את ניסיונו לאשר מסילת רכבת, דרש מפירס לפטר את המושל ולהתמנות במקומו. פירס לא הצליח לעשות זאת. בנוסף, קידם ברקינרידג' את מרוצי הסוסים במדינתו.
סגן הנשיא של ארצות הברית
כציר לוועידה הדמוקרטית ב-1856, תמך ברקינרידג' בפירס. לאחר שאיבד פירס את תמיכתו, ניסה ברקינרידג' להעביר את התמיכה לחברו, סטיבן דאגלס. למרות זאת, דאגלס לא הצליח להשיג את רוב הצירים ופרש, כשג'יימס ביוקנן נבחר להיות המועמד. לאחר מכן, הוחלט לאזן את ביוקנן בבחירתו של ברקינרידג', שהיה מקובל על תומכי דאגלס ופירס, כמועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. עשרה אנשים התמודדו על התפקיד, ושמונה משלחות תמכו בברקינרידג', שהגיע למקום השני. בסיבוב השני, מספר גדול של צירים התחיל לתמוך בו, והאחרים העבירו את תמיכתם אליו במהירות. הוא נבחר פה אחד.
בניגוד לרוב המועמדים באותה התקופה, ברקינרידג' ניהל מסע בחירות במהלך הבחירות. בעשרת הימים הראשונים של ספטמבר, נאם נאומים בערים שונות. הוא טען שהרפובליקנים מחויבים לשחרור העבדים, ושבחירה בהם תפרק את האיחוד. נוכחותו של ברקינרידג' עזרה לדמוקרטים לנצח בקנטקי - שהמפלגה לא ניצחה בה מאז 1828 - בהפרש של 6,000 קולות. ביוקנן וברקינרידג' זכו ל-174 אלקטורים מול ג'ון פרימונט הרפובליקני, שזכה ל-114, ומילרד פילמור, שזכה ל-8. בעת השבעתו היה ברקינרידג' בן 36 והוא האדם הצעיר ביותר לכהן בתפקיד (נכון ל-2020), מבוגר רק בשנה מהגיל הנדרש בחוקה.
ביוקנן לא אהב את העובדה שברקינרידג' תמך בפירס ובדאגלס לפני שתמך בו, והיחסים ביניהם הפכו למתוחים.
ביוקנן לא התייעץ עם ברקינרידג' בנוגע למינויים, ולא נפגש איתו יותר מדי. כשברקינרידג' וביוקנן תמכו בצירופה של קנזס לאיחוד כמדינת עבדות במקום לתת לתושביה להצביע על כך, רוב הדמוקרטים הצפוניים, כולל דאגלס, הפסיקו לתמוך בהם. לאחר מכן מכר את השפחה האחרונה שהייתה לו. הוא לא תמך בדאגלס במהלך ניסיונו להיבחר מחדש לסנאט, והיחסים ביניהם הוחמרו.
למרות שהיה יושב הראש של הסנאט, השתתפותו בדיונים הוגבלה. ב-4 בינואר 1859, התבקש לנאום, ודרש מהקונגרס לשמור על שלמות האיחוד. הוא התנגד להתערבות הממשל בענייניהן של המדינות, וטען שהפרישה מהאיחוד, על אף שהייתה חוקית, לא תפתור את הבעיות.
ב-1859, האספה הכללית בקנטקי התכנסה כדי לבחור את מועמדה לסנאט, שנתיים לפני הבחירות. רבים ציפו שברקינרידג' ובויד יהיו המועמדים המובילים, אולם מצבו הבריאותי של בויד גרם לפרישתו ב-28 בנובמבר 1859, וברקינרידג' נבחר ב-12 בדצמבר. בנאומו, תמך בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, שאישר את חוקיות העבדות, וטען שהרפובליקנים מנסים להוביל לשוויון זכויות ולמרד שחורים. הוא דרש להתנגד לכך.
בחירות 1860
בתחילת 1859, החל ברקינרידג' לנסות להתמודד על המועמדות הדמוקרטית. בינואר 1860 אמר למשפחתו שאינו רוצה להיות מועמד, למרות האהדה שזכה לה לעומת חוסר האהדה של ביוקנן. דאגלס נחשב למועמד המוביל, אבל היה משוכנע שברקינרידג' יהיה המועמד. דבר זה, יחד עם חוסר תמיכתו של ביוקנן בברקינרידג' ותמיכתו של ברקינרידג' בחוקי עבדות פדרליים, הובילו לפילוג.
ברקינרידג' לא נכח בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1860, אבל הנחה את תומכיו לא לתמוך בו כל עוד ג'יימס גות'רי, גם הוא מקנטקי, נשאר מועמד. במהלך 57 סיבובים, שמר דאגלס על המספר הגדול ביותר של הקולות, אולם לא השיג רוב. גות'רי נשאר במקום השני. הוועידה התפזרה והתכנסה שוב בבולטימור ב-18 ביוני.
הצירים הדרומיים, שעזבו את הוועידה בגלל חוסר רצונה של המפלגה לכלול חוקי עבדות במצע שלה, לא הגיעו לוועידה. הצירים מאלבמה ומלואיזיאנה הוחלפו בתומכי דאגלס, וכך הוא נבחר. הצירים המוחים התכנסו כעבור חמישה ימים בבולטימור, והעניקו תמיכה לברקינרידג' פה אחד. למרות שדאג למצב המפלגה, הסכים ברקינרידג' להיות המועמד. באוגוסט, הסנאטור ממיסיסיפי, ג'פרסון דייוויס, ניסה לפשר בין דאגלס, ברקינרידג' וג'ון בל, שהיה מועמד מפלגת האיחוד החוקתי, כדי שיפרשו לטובת מועמד פשרה. ברקינרידג' ובל תמכו בכך, אולם דאגלס לא הסכים לוותר.
רבים ידעו שברקינרידג' טען שפרישה מהאיחוד היא חוקית, והאשימו אותו בניסיון לפרק את האיחוד. הוא טען שהוא אזרח אמריקני, ושמעולם לא חשב על דבר פרט לחוקה ולאיחוד. הוא לא זכה לתמיכה בצפון, אולם המדינות הדרומיות תמכו בו במובהק. דבר זה היה מעניק לו רק 120 מתוך 303 קולות, אולם כדי לזכות בצפון, היה עליו להתנתק מהדרום, וכך יפסיד אותו לבל. תומכי ברקינרידג' האמינו שהסיכוי היחיד שלהם היה שבית הנבחרים יכריע בבחירות. היה עליו לזכות בעוד שתי מדינות, ולנצח את לינקולן, שציפו שיזכה ב-15 מדינות.
בקרב מרובע, ברקינרידג' הגיע למקום השלישי מבחינת הקולות, וזכה ל-18.1% מהקולות, אולם זכה למספר השני בגובהו של אלקטורים. לינקולן זכה ל-180 קולות, ברקינרידג' ל-72, בל ל-39 ודאגלס ל-12 בלבד. למרות שברקינרידג' זכה בדרום, הוא ניצח באזורים כפריים ללא הרבה עבדים. בל ודאגלס זכו לתמיכה באזורים העירוניים עם מספר גבוה יותר של עבדים. בנוסף, ברקינרידג' זכה גם במרילנד ובדלאוור. בל ניצח גם בקנטקי. לינקולן ניצח בכל מדינות הצפון, פרט לניו ג'רזי שתמכה גם בדאגלס. בעזרת תמיכתו של ביוקנן, ברקינרידג' השיג יותר קולות מדאגלס בפנסילבניה והשתווה איתו בקונטיקט, אולם לא השיג עוד תמיכה בצפון. כסגן הנשיא, היה על ברקינרידג' להכריז על לינקולן כמנצח בבחירות ב-13 בפברואר 1861.