cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דורית פלג
ביוגרפיה
בתחילת 1978 יצאה למסע ארוך בדרום אמריקה ובספרד. לאחר שובה ראו אור סיפוריה הראשונים בכתבי העת 'סימן קריאה' ו'עכשיו' (1983), וב-1985 התפרסם ספרה הראשון, קובץ הסיפורים "קווים לבנים".
במקביל לעבודתה כמהנדסת למדה פלג בחוג לקולנוע וטלוויזיה, באוניברסיטת תל אביב, וב-1984 הוענק לה על סרטה פרס ההצטיינות של הפקולטה. שנה אחר כך זכתה במלגות שהות ליצירה (Fellowships) במושבות האמנים יאדו ומיליי בארצות הברית, שם המשיכה לעבוד על הרומן הראשון שלה, אונה, שיצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-1988.
בלב 'אונה' עומדת השואה, המתגלמת במאבק בין שתי דמויות – אשה צעירה החיה את חייה הנוחים במנהטן, וילדה נודדת המנסה לשרוד בכל מחיר באירופה הקרועה במלחמה.
ב-1988 עזבה פלג את תחום הנדסת התוכנה, ומאז היא מנחה סדנאות כתיבה וקורסים בין-תחומיים בתחומי האמנויות, בין השאר במכללה האקדמית אורנים, בלסלי קולג', באקדמיה לאמנות בצלאל, ובבית הספר הגבוה לאמנות קלישר. כמו כן עבדה שנים רבות בהנחיית סדנאות כתיבה לילדים ונוער בעיירות פיתוח במסגרת 'אמנות לעם'. בד בבד, עבדה כלקטורית לספרות חו"ל של הוצאת 'הספריה החדשה', הוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב-1992 ראה אור ב'ספריה לעם' של הוצאת עם עובד הרומן קולה של הגברת פאני. הרומן מתבונן בדור שעלה ארצה אחרי המלחמה, המתמודד עם תביעותיהם של שני עולמות סותרים – חברת המהגרים של העולם הישן, וחברת-הצרכנות-שבדרך של עולמם הנוכחי. פאני, שהתחנכה בברלין שלפני-המלחמה כזמרת קלאסית ומוצאת עצמה פקידה אפרורית בחברת ייבוא בתל אביב, ממאנת לאחיזת-הצבת הכפולה הזאת. היא מנערת מעליה את שני העולמות כאחד; ומצליחה להוציא מן הכוח אל הפועל את קולה, קונקרטית ומטפורית, דווקא במועדון לילה יפואי זול בישראל של שנות השישים. הרומן זכה ככתב-יד ב-1988 במענק היצירה של קרן תל אביב לספרות ולאמנות לשנת 1988, וב-1993 בפרס עיריית חולון לספרות יפה. יצא לאור בתרגום אנגלי בבריטניה בשנת 2000 בהוצאת ג'ונתן קייפ, ושנה לאחר מכן ראתה אור מהדורה נוספת בהוצאת וינטייג'.
ב-1994 הוענק לפלג פרס היצירה לסופרים ומשוררים.
ב-1998 יצאה בהוצאת אבן חושן האסופה "שתי אגדות", ספר משותף עם הציירת מאיה כהן לוי, שזכה למענק היצירה של קרן תל אביב לספרות ואמנות. סביב 'הילדה אטי' מתנהל עולם ססגוני ועשיר, אך היא ספונה בביתה של סבתהּ, שלו שלושים וששה חדרים ותיבת תפירה אחת. הוריה שייכים זה-כבר לעולם הצללים, עולם הבין-לבין; אפשר אמנם להגיע אליו דרך המדור המתאים בתיבת התפירה של סבתא, אך מרגע שנכנסת, שוב איך לך חזרה. 'הפיל והדג', לעומתה, במהלך נגדי, זונחים מדף מאובק בחנות צעצועים ויוצאים לרבגוניותו וחיוניותו של העולם הגדול.
בשנת 2002 זכתה פלג בשנית בפרס היצירה של ראש הממשלה לספרות יפה.
בשנת 2010 הוציאה המחברת מהדורה חדשה (בכריכה חדשה) של 'פני המקום', בה הכניסה שינויים – היא כתבה מחדש את אקורד הסיום של הספר, והוסיפה פרק קצר לקראת סופו.
בשנת 2016 יצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן ספרה 'אמנות ההכרחי'. הספר זכה במקום הראשון לפרוזה בפרס י.ל. גולדברג לספרות עברית.
כחלק מפעילותה כיוצרת מנחה פלג במכללת אורנים, החל מ-2003, רצף של קורסים בין-תחומיים בתחומי האמנות, תחת הכותרת 'הזיקה בין האמנויות'. הנחת העבודה של רצף זה היא שעל אף השוני בשפת-המדיה של תחומי אמנות שונים, קיים דמיון יסודי – אולי אף זהות – בתהליכי החיפוש וההתפתחות של האמן, בתהליכי היצירה, ובאופני העיבוד של יצירות אמנות בכל התחומים.
חיים אישייים
פלג חיה בתל אביב, והיא אם לשני בנים.
קישורים חיצוניים
מאמרים פרי עטה
פרנץ טונדר
פרנץ טונדר (בגרמנית: Franz Tunder; 1614 – 5 בנובמבר 1667) היה מלחין ונגן עוגב גרמני מראשית תקופת הבארוק עד לאמצעה. הוא היווה חוליה מקשרת חשובה בין סגנון הבארוק הגרמני המוקדם, שהתבסס על מודלים ונציאניים, לסגנון הבארוק המאוחר יותר, שהגיע לשיאו ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך; נוסף לכך, מילא תפקיד חשוב בפיתוח הקנטטה הכוראלית.
ביוגרפיה
בין 1632 ל-1641 עבד טונדר בגוטורף כ"נגן עוגב ראשי" (Hoforganist). ב-1641 התמנה לנגן העוגב הראשי בכנסייה (הלותרנית) העיקרית של ליבק, ה"מריינקירכה", כממשיכו של פטר האסה. ב-1647 היה גם למנהלן ולגזבר הכנסייה. במשרה זו התמיד עד סוף חייו. מחליפו היה דיטריך בוקסטהודה, שנשא לאישה את בתו של טונדר, מרגרתה, בשנת 1668.
טונדר החל במסורת של "ערביות מוזיקליות", סדרה ארוכה של קונצרטים פתוחים לקהל במריינקירכה, שהמורכבים ביותר ביניהם היו לפני חג המולד. הראשון בסדרת הקונצטים האלה התקיים ב-1646. נראה, שבמקורם היו הקונצרטים האלה מופעי עוגב, שנועדו לאנשי העסקים שהתכנסו בעיר לקראת הפתיחה השבועית של הבורסה. הקונצרטים הללו נמשכו במאות ה-17 וה-18; הם נבדלו מקונצרטים אחרים בכך שהכניסה אליהם הייתה ללא תשלום (כיוון שנערכו בכנסייה), ובכך שהמקור למימונם הייתה הקהילה העסקית.
יצירותיו
לצד היינריך שיידמן ומתיאס וקמן היה טונדר חבר חשוב באסכולת העוגב הצפון-גרמנית; עם זאת, רק יצירות ספורות נשמרו ממכלול תפוקתו.
יצירות לעוגב 14 יצירות לעוגב הכוללות: פרלודים ופוגות, קנצונה, כוראל-פרלודים, כוראל-וריציות, כוראל-פנטסיות.
יצירות קוליות: 17 יצירות קוליות, חלקן בלטינית וחלקן בגרמנית.
ברנדן פרייזר
ברנדן ג'יימס פרייזר (באנגלית: Brendan James Fraser; נולד ב-3 בדצמבר 1968) הוא שחקן אמריקאי-קנדי, זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גילדת שחקני המסך, הידוע בעיקר מתפקידיו בסדרת הסרטים "המומיה", "הג'ונגל מת מצחוק", "לוני טונס: חוזרים לאקשן", "מסע אל בטן האדמה" ו"הלוויתן".
ביוגרפיה
פרייזר נולד באינדיאנפוליס שבאינדיאנה לקרול, יועצת מכירות, ולפיטר, עיתונאי, שניהם ילידי קנדה. לפרייזר 3 אחים. הוא ממוצא אירי, סקוטי, גרמני, צ'כי וקנדי צרפתי.
ב-27 בספטמבר 1998 נישא פרייזר לשחקנית אפטון סמית', ולזוג נולדו 3 בנים. ב-27 בדצמבר 2007 התגרשו בני הזוג.
קריירה
הסרט הראשון שבו השתתף היה "זר במגרש", בשנת 1992. ב-1994 הוא כיכב בסרט הקומדיה "רוק'נרול באוויר". שנה לאחר מכן הוא שיחק בסרט "The Passion of Darkly Noon". ב-1997 גילם פרייזר את ג'ורג' בסרט "הג'ונגל מת מצחוק". לאחר סרט זה הופיע פרייזר בעוד כמה סרטי קומדיה, כגון: "פגז מן העבר" (1999) ו"הרי את מכושפת לי" (2000). פרייזר הופיע בדרמה "אלים ומפלצות". בשנת 1999 גילם את ריק אוקונל בשובר הקופות "המומיה", ובסרט ההמשך, "המומיה חוזרת" (2001). ב-2008 השתתף פרייזר בסרט ההרפתקאות "מסע אל בטן האדמה" ובסרט השלישי בסדרת סרטי "המומיה": "המומיה: שובו של קיסר הדרקון". ב-2009, שיחק בסרט לב של דיו ושיחק בתפקיד אורח בסרט הפעולה "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ". כמו כן, הוא השתתף בכמה פרקים בסדרה "סקראבס" כאחיה של ג'ורדן.
בשנת 2010 שיחק בקומדיה השחורה "פראי ועצבני" בכיכובה של ברוק שילדס. בשנת 2013 שיחק בקומדיה "שיעור מוחות" של בילי קנט. ב-2016 השתתף בעונה השלישית של סדרת הדרמה "הרומן".
בשנת 2022 שיחק בסרטו של דארן ארונופסקי "הלוויתן". על תפקידו בסרט זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר.
תמרון היימליך
תמרון היימליך (באנגלית: Heimlich maneuver) הוא תמרון לפתיחת נתיב אוויר החסום על ידי גוף זר באמצעות הגברת הלחץ בחלל הבטן ובבית החזה. נעשה באמצעות לחיצת הבטן על הסרעפת ודחיקת האוויר בריאות בלחץ החוצה.
התמרון נקרא על שם הנרי ג'. היימליך, רופא יהודי-אמריקאי, שהמציא את התמרון.
יש לבצע תמרון היימליך בעת שנחסם נתיב האוויר לגמרי (חסימת נתיב אוויר חמורה) על ידי גוף זר.
סימני זיהוי
סימני הזיהוי של חסימת נתיב אוויר חמורה הם מאמץ נשימתי גובר, כיחלון, חוסר יכולת להשמיע קול או לנשום, מראה לחוץ, החזקת הצוואר וירידה במצב בהכרה עד לאובדן הכרה.
בתינוקות סימן זיהוי נוסף הוא בכי ללא קול.
ביצוע
צורת ביצוע התמרון, יש לוודא כי מדובר בחסימת נתיב אוויר מלאה. לאחר מכן המטופל נשען על המטפל בעמידה, התפיסה בחלל הבטן. יד אחת באגרוף כאשר הבוהן למעלה, היד השנייה מעליה, ואז מפעילים לחץ לכיוון פנים ומעלה. יש לבצע את התמרון שוב ושוב עד ליציאת הגוף הזר או עד שהמטופל מאבד את הכרתו.
בעבר (עד 2005) היה נהוג לבצע גם פעולות היימליך בשכיבה בחולים חסרי הכרה אך עם החידושים לנושאי החייאה הוחלט להפסיק פעילות זו ולבצע החייאה רגילה גם במצבי השתנקות לאור מחקרים שהצביעו שאין יתרון בביצוע פעולות היימליך בשכיבה על פני החייאה רגילה היותר נפוצה, מתורגלת וידועה בציבור.
ואלי אקספורט
עבודותיה האמנותיות כוללות התקנות וידאו, מיצג, קולנוע מורחב, אנימציות מחשב, צילום, פסלים ופרסומים העוסקים באמנות עכשווית.
ביוגרפיה
ואלי למדה במנזר עד גיל 14, למדה ציור ועיצוב בבית הספר הלאומי בתעשיית הטקסטיל בוינה, ועבדה תקופה קצרה בתעשיית הקולנוע כתסריטאית, עורכת ועוד.
הפמיניזם האוסטרי נאלץ להתייחס לעובדה שעד שנות ה-70 היה עדיין דור אוסטרי שגישתו כלפי נשים התבססה על האידאולוגיה הנאצית. הם גם נאלצו להתמודד עם רגשות אשם לגבי הטיפול בילדים מצד ההורים (האמהות) במשטר הנאצי. ואלי אקספורט, לפני מהפכתה הפוליטית והאמנותית, הייתה אם ורעיה. בשנת 1967, היא שינתה את שמה לואלי אקספורט (VALIE EXPORT) הנכתב באותיות גדולות כמו לוגו אמנותי, משילה את שמות אביה ובעלה ואת שם משפחתה החדש מתוך מותג סיגריות פופולרי. בשיחה עם ג'רי אינדיאנה ממגזין "בומב" (BOMB), אקספורט תיארה כך את השינוי בשמה:
כמו עמיתיה, היא חשפה את גופה לכאב ולסכנה בפעולות שנועדו להתמודד עם השאננות הגוברת והקונוונציונליזם של התרבות האוסטרית שלאחר המלחמה. אבל האבחון שלה לדרכים שבהן יחסי הכוח הגלומים בייצוגים בתקשורת משפיעים על הגוף ועל התודעה של נשים הופכת את פרויקט אקספורט לפרוייקט פמיניסטי מובהק.
קריירה מוקדמת
הופעות הגרילה המוקדמות של אקספורט הגיעו למעמד אייקוני בתולדות האמנות הפמיניסטית. "Tapp- und Tast-Kino" (נקישה ונגיעה בסינמה) בוצע בעשר ערים אירופאיות ב-1968-1971. בעבודתה המהפכנית המתוחכמת הזאת, לבשה ואלי אקספורט "אולם קולנוע" זעיר סביב גופה העירום העליון, כך שלא היה ניתן לראות את גופה אך ניתן היה לגעת ולהגיע אל חזית המכוסה וילונות של ה"תיאטרון". לאחר מכן הלכה לרחוב להזמין גברים, נשים וילדים לבוא ולגעת בה. התקשורת הגיבה לעבודה הפרובוקטיבית של ואלי בפאניקה ובפחד, ועיתון אחד כינה אותה מכשפה. אקספורט הגיבה, "היה באוסטריה מסע גדול נגדי".
חלק מעבודותיה האחרות הכוללות,"יריבים בלתי נראים", "סינטגמה","קורפרספליטר" הראו את גוף האמן בהקשר למבנים היסטוריים לא רק פיזית, אלא גם באופן סמלי. הקישור בין הגופני להתקדמות ההיסטורית של המרחב המגדרי והתפקידים הסטריאוטיפיים מייצגת את הגישה הפמיניסטית והפוליטית של אקספורט לאמנות.
סרטה הקצר של אקספורט ב-1973,"מרוחק, מרוחק"(remote, remote), מדגים את ההשלכות הכואבות של הגוף הנשי העומד בסטנדרטים חברתיים. ביצירה זו היא חופרת בציפורניה עם סכין במשך שתים עשרה דקות, כדי לייצג את הנזק שנגרם ו לגוף הנשי מנסיון לשמור על סטנדרט היופי והמסורת.
בתצלום שלה בשנת 1970, "גוף סימן פעולה" אקספורט מייצגת סדר יום טעון פוליטית באמצעות יצירות האמנות שלה. היצירה מכילה קעקוע של חגורת ביריות על הרגל העליונה של אקספורט. הבירית אינה מחוברת למעלה ורק מחוברת לפיסת גרב בתחתית - ולכן תלויה על הרגל. במקום שהבירית תגדיר את הגוף באופן אובייקטיבי, הגוף מגדיר את הבירית. באופן זה, נוצר היפוך תפקידים חברתיים ביחס לגוף הנשי.
בהופעה שלה בשנת 1968 "מכנסי פעולה: פאניקה של איברי המין" (Aktionshose:Genitalpanik), אקספורט נכנסה לקולנוע אמנות במינכן, לבושה מכנסיים נטולי פרווה והסתובבה בקהל עם איברי המין החשופים שלה בגובה הפנים. התצלומים הנלווים צולמו ב - 1969 בווינה, על ידי הצלם פיטר הסמן (Peter Hassmann). המופע בקולנוע האמנות ובתצלומים ב -1969 נועדו לעורר מחשבה על תפקידם הפסיבי של נשים בקולנוע ועל הקונפליקט בין היותה של המיניות דבר פרטי לבין המופעים שלה במקומות ציבוריים. סיפורים אפוקליפטיים קבעו שהופעה של "מכנסי פעולה" התרחשה בתיאטרון פורנו, וכללה את אקספורט מנופפת במכונת יריה ומאתגרת את הקהל, כפי שמתואר בכרזות ב-1969, אבל היא טוענת שזה מעולם לא קרה.
השוני בין ההופעה לבין מה שמכונה בדרך כלל "קולנוע" ברור, והוא חיוני למסר. בביצועי אקספורט, הגוף הנשי אינו ארוז ונמכר על ידי מנהלים ומפיקים גברים, אך הוא נשלט ומוצע בחופשיות על ידי האישה עצמה, בניגוד לכללים החברתיים ולמצוות המדינה. כמו כן, הקולנוע הרגיל שאושר על ידי המדינה הוא חוויה מציצנית במהותה, ואילו בביצועי אקספורט, ל"קהל " מגע ישיר ומישורי עם אדם אחר, וכמו כן עושה זאת בראייה מלאה של אקספורט ועוברי אורח.
קטעי וידאו פורצי דרך של ואלי, מול משפחתה (1971) היה אחד המקרים הראשונים של התערבות בטלוויזיה ושידור וידאו ארט. הסרטון, ששודר במקור בתוכנית הטלוויזיה האוסטרית קונטקטה(kontake) ב-2 בפברואר 1971, מציג משפחה אוסטרית בורגנית צופה בטלוויזיה בזמן ארוחת הערב. כאשר משפחות אחרות מהמעמד הבינוני צפו בתוכנית זו בטלוויזיה, הטלוויזיה הייתה למעשה מראה לחוויה שלהם עצמם וכך נוצר יחס סבוך בין הנושא, הצופה והטלוויזיה. בשנת 1977 יצא לאור הסרט באורך מלא הראשון שלה,"יריבים בלתי נראים". התסריט נכתב בשיתוף עם השותף לשעבר שלה, פיטר ווייבל. סרטה משנת 1985, "הפרקטיקה של אהבה", נכנס לפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה -35 של ברלין.
מאז 1995/1996 אקספורט החזיקה פרופסורה עבור ביצועי המולטימדיה באקדמיה לאמנויות מדיה קלן.
בסרט הנסיוני שלה, 1983, סינטגמה, אקספורט ניסתה להבנות מחדש את הגוף הנשי באמצעות מספר רב של "טכניקות מונטאז קולנועיות שונות - להכפיל את הגוף באמצעות שכבות, למשל". הסרט משקף את אמונתה של אקספורט כי הגוף הנשי טופל לאורך ההיסטוריה על ידי גברים באמצעות אמנות וספרות. בריאיון עם "ראיון מגזין", אקספורט דנה על הסרט שלה, סינטגמה (Syntagma), ואמרה, "הגוף הנשי תמיד היה תוצר של הבנייה".
בנסיון נוסף לחשוף את שליטתן של נשים על ידי גברים, העלתה אקספורט את דעותיה הנחרצות במאמר שנכתב עבור תערוכה שארגנה תחת הכותרת מגנא (MAGNA), גמיניזם: אמנות ויצירתיות. במאמר זה, שכותרתו "אמנות נשים כמניפסט" (1972), היא כתבה הצהרות מעצימות המכוונות כקריאה לפעולה, "תן לנשים לדבר כך שיוכלו למצוא את עצמן, זה מה שאני מבקשת כדי להשיג דימוי עצמי של עצמנו וכתוצאה מכך ראייה שונה של הפונקציה החברתית של נשים ". כאן הצביעה אקספורט על הדרך הלא צודקת שבה חיו נשים את חייהן בגבולות שנוצרו על ידי גברים. באותה מניפסט אקספורט גם אומרת "ניתן להבין את האמנויות כמדיום ההגדרה העצמית שלנו והוספת ערכים חדשים לאמנויות. ערכים אלה, המועברים באמצעות תהליך הסימון התרבותי, ישנו את המציאות לקראת התאמה של צרכים נשיים ". כאן היא מתייחסת ישירות אל העבודה שלה להתקדמות של העצמת נשים. עם כל יצירה חדשה אקספורט משנה את הדרך בה החברה רואה את הנשים.
עבודות
פילמוגרפיה נבחרת
אתחול אמצעי לאחסון נתונים
אתחול (או פרמוט, מלשון format) הוא תהליך הכנת אמצעי לאחסון נתונים מסוים (כגון דיסקט, דיסק קשיח או זיכרון הבזק) או מחיצה לשימוש. בפעולה זו כותב המחשב את מערכת הקבצים שנבחרה לתוך אמצעי האחסון. במקרים רבים האתחול משמש למחיקת מערכת הפעלה קיימת, או את כל הנתונים אשר קיימים באותו הכונן. למעשה, האתחול אינו דריסה של המידע שבתוך המחיצה או התקן האחסון, אלא מחיקה של מערכת הקבצים הכוללת את רישום הקבצים שבה. מסיבה זו, במקרים רבים ניתן להשתמש בכלים מתקדמים על מנת לשחזר חלקים מהנתונים בכונן שעבר אתחול, כל זמן שלא נכתבו על ההתקן או המחיצה נתונים אחרים.
קיימות מספר דרכים לפקוד על המחשב לבצע אתחול. חלקם דרך ה-BIOS או דרך פקודה פשוטה ב-DOS. תחת מערכת חלונות ניתן לבצע אתחול דרך חלון שורת הפקודה, דרך מאפייני הכונן (אם המחיצה אינה מחיצת מערכת) או בעזרת דיסק התקנה של חלונות.
אתחול אפשרי גם דרך תקליטון אשר הוכן מראש, הכולל מערכת הפעלה אשר נטענת בעליית המחשב ומכילה כלי אתחול. לדיסקים אלו מוכנסים לרוב גם כלים ועזרים שונים המסייעים בשחזור מערכת הפעלה הקודמת, או מסייעים בהתקנה של מערכת הפעלה חדשה.
אתחול ברמה נמוכה
אתחול ברמה נמוכה (אנגלית: Low level formatting) הוא השלב האחרון בתהליך ההכנה הפיזי של אמצעי לאחסון נתונים דיגיטלי (בעיקר דיסק קשיח) והפיכתו לכשיר לקליטת נתונים לוגיים.
הדיסקים הקשיחים הראשונים שיוצרו על ידי חברת IBM דרשו ביצוע אתחול ברמה נמוכה על ידי משתמש הקצה. ערכות שבבי BIOS מסוימות הכילו אופציה לביצוע אתחול ברמה נמוכה עד לראשית שנות ה-90. בדיסקים קשיחים רבים הייתה קיימת פקודה מובנית (50h) בערכת השבבים שלהם, שניתנה לביצוע מתוך מערכת ההפעלה הלוגית. בדיסקים קשיחים חדשים יותר, אופציה זו אינה נתמכת, אך קיימת אפשרות לביצוע אתחול ברמה נמוכה על ידי תוכנות מיוחדות, דבר הנעשה במעבדות מחשבים כאמצעי לתיקון סקטורים פגומים שאינם פגומים פיזית.
מחיקת החומר הכתוב מהדיסק הקשיח במהלך ביצוע אתחול ברמה נמוכה היא בלתי הפיכה ואינה ניתנת לשחזור. כאשר מגיעים להתחל, צריך לוודא שיש לך אחסן אתחול מתאים שמישם מגדירים את האתחול ...ויש באפשרות האתחול לא רק להתחיל מההתחלה אלא אפילו רק לתקן את מערכת הקבצים ולהשלים את הקבצים הפגומים
מכתבים לאמריקה
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת בתל אביב בשנת 1962. חיליק וולדמן (עידו פורט) בן ה-10 ואחיו גדלים עם הורים ניצולי השואה, שכל אחד מהם איבד את בן זוגו וילדיו הקודמים בשואה. הגעגועים למתים מערערים את יחסי ההורים והילדים חיים בחשש מתמיד מהתפרקות המשפחה.
באחד הימים, מוישה (רמי הויברגר), אביו של חיליק, חושד שג'ק וולדמן, יועצו של נשיא ארצות הברית המצולם בעיתון, הוא בנו, יענקל, שמוישה היה סבור שנרצח. מוישה כותב לו מכתב ומתחיל בסידורים לנסיעה לארצות הברית לשם פגישתו. שותפו של מוישה לעסק, פרויקה (דב גליקמן), מעודד את מוישה להאמין שיענקל חי ולהמשיך ולהתכונן לנסיעה, וזאת במטרה שהוצאות הנסיעה יצריכו את מוישה למכור לו את חלקו בעסק.
הזמן חולף וככל שהתשובה מג'ק וולדמן מתבוששת לבוא, נעכר מצב רוחו של מוישה וגם יחסיו עם בני משפחתו. מוישה מאיים לעזוב את הבית ולהתאבד. חיליק, שחושש לאביו מזייף מכתב תשובה אך מכתב זה רק מסבך את המצב.
קישורים חיצוניים
ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945 - 2008, ירושלים: הוצאת מאגנס – אשכולות, 2009, 189-193.
דייוויד הורוביץ (סופר)
דייוויד הורוביץ (באנגלית: David Joel Horowitz, נולד ב-10 בינואר 1939) הוא היסטוריון, סופר, פובליציסט ועורך יהודי אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, מראשי המתנגדים לאסלאם הרדיקלי בארצות הברית. מבקריו מתארים אותו כשמרן-פרובוקטיבי.
קורות חיים
הורוביץ נולד ב-1939, ברובע קווינס של ניו יורק, בחלק העשיר יותר של הרובע - פורסט הילס, סביבה שרובה היה יהודי. יש לו אחות אחת. הוריו, פיל ובלאנש הורוביץ, יהודים, חברי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית וסטליניסטים מובהקים, היו שניהם מורים בבית ספר תיכון. הורוביץ תיאר לימים את החינוך שקיבלו שני הילדים, מהוריהם, בספרו כיצד נאסר עליהם לראות בביתם סרטי נוער רגילים. במקום דוריס דיי ורוק הדסון הם נאלצו לדבריו, לראות סרטי תעמולה סובייטיים. באופן טבעי היה גם הורוביץ בצעירותו בעל דעות שמאליות מאוד, והחל מגיל 17 היה לאחד מדובריו המובהקים של השמאל החדש של ארצות הברית.
ב-1959 סיים הורביץ תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת קולומביה, ובאותה שנה גם נישא לאשתו הראשונה אליסה (לבית קראוטהאמר), אם ארבעת ילדיו (הוא התגרש ונישא שוב עוד שלוש פעמים. נשוי כיום לאשתו הרביעית אפריל לבית מלוויין).
עורך ירחון שמאל ואיש "הפנתרים השחורים"
בינואר 1968 חזר הורוביץ לארצות הברית והיה לאחד מעורכיו של ירחון השמאל "Ramparts", נושא הדגל של הפעילות כנגד מלחמת וייטנאם. אחד מבעלי הירחון באותה עת היה מרטין פרץ, יהודי אמריקאי אחר, שהפך עם השנים לנאו-קונסרבטיבי. הורוביץ גם שיתף פעולה באותה תקופה, עם הפנתרים השחורים ועם אחד ממנהיגיהם החשובים ביותר, יואי פ. ניוטון.
בניגוד לרבים מחבריו לדעה לאחר מכן, יהודים אמריקאים נאו-קונסרבטיבים כמו נורמן פודהורץ עורך קומנטרי ואחרים, מסעו של הורוביץ על פני המפה הפוליטית האמריקאית, ימינה, לא החל בעקבות יחסו של השמאל החדש למדינת ישראל אחרי מלחמת ששת הימים. הוא המשיך לדבוק בשמאל הקיצוני גם לנוכח גילויי האנטישמיות שהופגנו בקרבו ורק בראשית 1975 החלו דעותיו להשתנות ימינה. את השינוי בדעותיו הוא מתאר בספר זיכרונותיו מ-1997, "Radical Son: A Generational Odyssey" (הוצאת The Free Press). עם זאת, כלפי חוץ הוא החל להפגין את השינוי הזה רק ב-1985, כעשור שנים אחר כך. לדברי הורוביץ בספרו האוטוביוגרפי, המאורע שהחל את השינוי בדעותיו היה הרצח של בטי ואן פטר, מנהלת חשבונות בתנועת הפנתרים השחורים, בדצמבר 1974. היה זה הורוביץ שהכניס אותה לתנועה, והוא האשים את אליין בראון, ממנהיגות התנועה, ברציחתה, בעזרת חברי פנתרים שחורים נוספים, משום שניסתה לפרסם מעשי שחיתות בתנועה. לא בראון ולא אף אחד אחר מחברי התנועה הואשם או הורשע במעשה, ולטענת ה-FBI מסמכי החקירה שעסקו ברצח הושמדו, אך הורוביץ היה משוכנע באשמת מנהיגי התנועה והוא תולה כיום באירוע זה את תחילת השינוי בדעותיו.
נאו-קונסרבטיבי ולוחם באסלאם הרדיקלי
הורוביץ חשף ברבים את תובנותיו הפוליטיות החדשות במאמר שכתב באביב 1985, יחד עם שותפו מזה שנים רבות, עוד בתקופת היותם יחדיו ממנהיגי השמאל ומעורכי Ramparts, הסופר פיטר קולייר. המאמר נקרא "Goodbye to All That", הוא הופיע בוושינגטון פוסט ובו הסבירו שני אנשי השמאל לשעבר, מדוע הצביעו ומדוע הם תומכים בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
דעותיו
הורוביץ טוען בין השאר, שהשמאל הקיצוני תומך באסלאם הרדיקלי, בין במתכוון ובין שלא במתכוון וכי מוחמד קרא להשמיד את היהודים. הוא יזם ב-2007, ביותר מ-100 קמפוסים בארצות הברית, שבוע מודעות ל"אסלאמו-פשיזם" - "Islamo-Fascism Awareness Week" וב-2008 יזם שבוע "עצירת הג'יהד בקמפוס" - "Stop the Jihad on Campus". הוא תומך בישראל בצורה נלהבת, טוען שירדן היא המדינה הפלסטינית ומתנגד ל"פתרון שתי המדינות".
שבירה אטמוספירית
שבירה אטמוספירית (באנגלית: Atmospheric refraction) היא סטייתן של קרני אור או גלים אלקטרומגנטיים אחרים מנתיב ישר כאשר הם מתקדמים דרך האטמוספירה, שנגרמת כתוצאה מהשינוי בצפיפות האוויר כפונקציה של הגובה מעל פני הים. שבירה זו נגרמת מהשינוי במהירות התקדמות האור דרך האוויר, שקטנה (מקדם השבירה גדל) עם הגידול בצפיפות. שבירה אטמוספירית בסמוך לקרקע היא הגורם לתופעת המיראז'. היא גורמת גם לעלייה או ירידה, כיווץ או מתיחה של הדמויות של עצמים מרוחקים, ומבלי לגרום בהכרח לתופעות מיראז'. אזורים טורבולנטיים באטמוספירה העליונה יכולים לגרום גם לנצנוץ. המונח "שבירה אטמוספירית" עשוי לשמש גם בהתייחס לשבירת גלי קול עקב השינוי במהירות הקול בגבהים שונים. כימות השבירה האטמוספירית הוא מרכיב חשוב הן במדידות מיקומים ארציות והן במדידות שמיימיות.
שבירת קרני אור מגרמי שמים גורמת להם להופיע גבוה יותר מעל האופק מאשר מיקומם האמיתי. בדומה לכך, שבירה ארצית גורמת לרוב לעצמים ארציים להופיע גבוה יותר ממיקומם האמיתי, אף על פי שבשעות אחר הצהריים האוויר שבסמוך לקרקע מתחמם ומתפשט (צפיפותו יורדת), כך שהקרניים מתעקלות למעלה וגורמות לעצמים להופיע נמוך יותר ממיקומם האמיתי.
כיוון שמידת השבירה האטמוספירית היא פונקציה של גורמים רבים, בהם גרדיאנט טמפרטורה, טמפרטורה, לחץ ולחות (כמות אדי המים, שמשפיעה במיוחד על אורכי הגל שבאמצע תחום התת-אדום), כמות המאמץ הנדרשת לקיזוז מוצלח של השגיאות הנובעות משבירה אטמוספירית עשויה להיות מרתיעה. שבירה אטמוספירית עשויה אף להפוך לחמורה עוד יותר כאשר גרדיאנטי הטמפרטורה חזקים, או כאשר השבירה לא אחידה בגלל שהאטמוספירה הטרוגנית, כמו למשל כאשר טורבולנציה מתחוללת באוויר. זה גורם לתנאי ראות גרועים, כמו נצנוצים ועיוותים רבים של הצורה הנצפית של השמש מעט לפני השקיעה או קצת אחרי הזריחה.
היסטוריה
ההיסטוריה של חקר השבירה האטמוספירית מהווה הדגמה חשובה להתפתחות הקונספציה המדעית. להלן מובאת סקירה קצרה שלה.
תאוריות יווניות מוקדמות
אריסטו (384–322 לפנה"ס) היה הראשון שקיבץ באופן שיטתי תצפיות אופטיות הקשורות לשבירה אטמוספירית, אם כי הוא לא ייחס אותן לשבירה כזו. ספרו "המטאורולוגיה" כולל את התיעוד המדעי הראשון של תופעת המיראז', ומכיל דיונים בתופעות הקשת בענן וההילה, כמו גם תיאורים של האפקטים הנגרמים מצפייה בעצמים מרוחקים שנמצאים בסמוך לקו האופק. אף על פי כן, בהסברו לתופעות אלו ניכר כי הוא ערבב בין גורמים שונים; למשל, הוא ייחס את תופעת אשליית הירח, שהיא תופעה פסיכולוגית גרידא, למקורות פיזיקליים בבסיסם. הראשון שכתב חיבור מתמטי "מסודר" על אופטיקה היה אוקלידס, אך תרומותיו נגעו בעיקר בחוקי הפרספקטיבה, ולא התייחסו כלל לשבירת אור.
המדען הראשון בעולם המערבי שהתייחס במפורש לשבירת אור היה ארכימדס (287–212 לפנה"ס), אשר קטע מכתביו, בו דן בבעיה של שינוי המיקום הנצפה של עצם כאשר הוא משוקע במים (עקב השתברות האור), השתמר. מן הקטע עולה כי הבין את עקרונות השבירה והדימות, ונטען גם שהדיאגרמה שלו מראה שהבין כי הדמות של עצם נקודתי משוקע נמצאת בדיוק מעל מיקום העצם המקורי, כלומר נמצאת על הקו שעובר דרך מיקום העצם ואנכי לקו שמפריד בין שני התווכים. לאפיון שנתן לאפקט ההשתברות של האור יהיה משקל חשוב בתאוריות יווניות מוקדמות על הסטת מיקומם הנצפה של גרמי שמים. עם זאת, אם ישנה התייחסות כלשהי של ארכימדס לשבירת אור הנגרמת על ידי האוויר עצמו, היא אבדה.
באנציקלופדיה הענפה שלו, פליניוס הזקן (23–79 לספירה) ציין תצפית "פרדוקסלית" של האסטרונום היפרכוס: ליקוי ירח שבו ניתן היה לצפות הן בירח והן בשמש, שהופיעו בכיוונים מנוגדים. מאוחר יותר, האסטרונום קלאומדס, בספרו "על התנועות הסיבוביות של הגופים השמימיים", הציע לראשונה הסבר לתופעת ליקוי הירח המוזר שנצפה על ידי היפרכוס, שקשר לראשונה בין הרעיון של שבירת אור על ידי האוויר שבאטמוספירה לתופעת ליקויי הירח הללו. כמו כן סיפק את ההסבר הנכון הראשון לתופעת ההגדלה של דמויות עקב שבירה. לבסוף, האסטרונום בן המאה ה-2 לספירה, תלמי, שעבודתו "אלמגסט" הייתה הבסיס לאסטרונומיה המערבית ב-1,000 השנים הבאות, ליטש לכדי שלמות את מודל השבירה האטמוספירית של העולם העתיק. כתביו מכילים אף רישומים מדויקים של זוויות שבירה כפונקציה של זוויות פגיעה, כך שקרוב לוודאי שהוא עמל רבות כדי לכמת את תופעת השבירה בצורה מתמטית, אך הדבר לא צלח בידו.
תרומות ערביות
אבן סהל, שפעל בבגדאד במאה ה-10, היה המתמטיקאי הראשון שניסח נכון את החוק שאנו מכירים היום כחוק סנל, אף שהוא לא ביטא אותו בעזרת סינוסים. החוק שניסח אבן סהל נשכח עד שבוטא שוב על ידי רנה דקארט ווילברורד סנל במאה ה-16.
להפצה ושימור הידע היווני על שבירה אטמוספירית בעולם הערבי תרם רבות המלומד אבן אל-היית'ם, בן זמנו של אבן סהל. תרומתו למדע השבירה הייתה בשימור התחום. בחלק מהמקרים הוא הרחיב ופיתח ידע שאחרים הציעו קודם לכן, בעיקר על בסיס המודל של תלמי, ובזכותו הידע הועבר לאירופה של ימי הביניים. מאוחר יותר, המלומד בן המאה ה-11 לספירה, אבן מועדח אל-ג'יאני שפעל בספרד המוסלמית, הצליח לחשב את גובה האטמוספירה במודל של תלמי בעזרת אפקטים של שבירה אטמוספירית. תלמי עצמו נימק את אי רצונו לחשב את שבירת קרני האור באטמוספירה בהיעדר ידע על "עומק האוויר", כלשונו. אבן מועדח זיהה שמשך הזמן של תופעת הדמדומים עשוי לשמש מפתח לחישוב גובה האטמוספירה, ונקב בערך 86.3 קילומטרים לגובה זה, ערך קרוב מאוד לערך המודרני.
העת החדשה
ויטלו, מלומד ממוצא פולני-גרמני שרכש את השכלתו באוניברסיטת פדובה, כתב במאה ה-13 את הספר "פרספקטיבה", שעיקר חשיבותו בכך שהוא העביר את הידע של אבן מועדח אל-ג'יאני לאירופה. העבודות של ויטלו ואבן מועדח שלטו בידע האירופאי על אופטיקה ושבירה אטמוספירית במשך כ-400 שנה. עבודתו של ויטלו הודפסה בשנים 1535 ו-1572, ובשנת 1572 פרסם פרידריך ריזנר מהדורה של הכתבים של אבן מועדח וויטלו.
האסטרונום הדני טיכו ברהה, הידוע בזכות תצפיותיו האסטרונומיות המדויקות והנרחבות, היה הראשון שפיתח ופרסם טבלאות לתיקון שיטתי של מקור השגיאה הנובע משבירת קרני אור באטמוספירה. הרישומים המדויקים שלו שירתו רבות את מחקריו של יוהאנס קפלר, שעבודתו על שבירה אטמוספירית מייצגת נקודת מפנה במחקר בנושא. קפלר היה הראשון שציין את העיוות האנכי בדמות של השמש כאשר היא בסמוך לאופק (כך שדמותה הופכת אליפטית), והתקרב מאוד להסבר כמותי מלא של אפקט נובאיה זמליה – מיראז' שגורם לכך שנראה כי השמש זורחת מוקדם ממה שצפוי. כמו כן, הוא התמקד בשבירות אנומליות, והיה הראשון שניסה לספק להן הסבר.
כוכב (סמל)
סמל הכוכב, כאידאוגרמה, מסמל בדרך כלל כוכב אסטרונומי, שעל שמו הוא מכונה.
שימוש סמלי
בהרלדיקה הכוכב הוא הסמל למעמד אבירי, וכל צו של האבירות כולל את הסמל הזה בדרך כלשהי. משתמשים בו גם לציון קדנסיה, אות חניכה, לבן השלישי.
באומנות הנוצרית, ברונו הקדוש נושא צלב על חזהו; דומיניק הקדוש, המברט הקדוש ופטר הקדוש של אלקנטרה נושאים כוכב על ראשם או מצחם.
מספר כוכבים בשורה יכולים להצביע על סקלה של מגוון איכויות. ככל שמספר הכוכבים גבוה יותר, כך האיכות גבוהה יותר.
סמל הכוכב יכול לשמש כחיזוק על התנהגות נאותה או הישג ראוי לציון.
תוכנות רבות משתמשות בכוכב לסימון פריטים כחשובים במיוחד, למשל בדפדפנים רבים יש כפתור עם כוכב להוספת הדף לסימניות.
כוכב מחומש
כאשר הכוכב המחומש מצויר עם קודקודים במרחקים שווים, צלעות שוות וזווית של 36° בכל קודקוד, נקרא לפעמים כוכב מחומש מוזהב, בשל יחס הזהב המופיע בו במספר מקומות כיחס בין האורכים של קטעים שונים.
אם מחברים את קודקודי הצדדים, נוצר פנטגרם. פנטגרם הוא הצורה הפשוטה ביותר של מסלול אוילרי של מצולעי כוכבים, ולו משמעויות סמליות של מיסטיקה וכישוף. הפנטגרם הוא אוניקורסלי, משמע שניתן לציירו כשם שמציירים קו, בלי להרים את היד מן הדף.
הכוכב המחומש המוזהב הוא אידאוגרמה נפוצה מאוד בעולם המערבי, והוא מקושר במיוחד לכוח צבאי ומלחמתי. בארצות קומוניסטיות (כמו סין ווייטנאם) ישנם סמלים (הפטיש והמגל) שגם הם מכילים כוכבים מחומשים.
בבולאות הכוכב המחומש מסמל בולים שלא הוחתמו.
בעת העתיקה, הכוכב המחומש ייצג את סמל הטירוף.
כוכב מחומש סגול הוא סימן המסחר של חברת סלקום.
כוכב משושה
הכוכב המשושה הוא נדיר כאידאוגרמה בתרבויות המערביות. באסטרולוגיה הוא מציין כוכב יציב, כוכב שנראה כי אינו זז בהשוואה לשאר הכוכבים בשמיים.
אם מחברים את הקצוות המשותפים של הכוכב המשושה, כך שנוצרים שני משולשים שלובים, מתקבל סמל המכונה מגן דוד, שהוא סמל היהדות הנפוץ והמודרני ביותר (מגן דוד משמש גם בנצרות, אך לא לעיתים קרובות).
כוכב משושה מוכר בעולם המערבי כסמלם של כוחות אכיפת החוק. בארצות הברית למשל, תג השריף הוא בצורת כוכב משושה.
כוכב משושה, המוכר בשם "Bierstern" או "Brauerstern", היה סמלה של גילדת יצרני הבירה. בישראל זהו כסמלה של בירה "גולדסטאר".
צורה אחרת של כוכב שכזה מופיעה בסמל הנקרא "כוכב החיים" (Star of Life). הסמל מורכב מ3 מלבנים המצטלבים זה בזה, היוצרים צורת כוכב, ומטה אסקלפיוס במרכזו. סמל זה משמש כוחות חירום רפואיים בארצות הברית.
כוכב משושה אוניקורסלי
כוכב משושה אוניקורסלי הוא כוכב משושה שניתן לצייר אותו כשם שמציירים קו (באופן דומה לצורה בה מציירים כוכב מחומש): בלי להרים את היד מן הדף. הקצוות של כוכב זה הם יותר "חדים" מאלה של כוכב משושה רגיל ("מגן דוד").
הכוכב הזה משמש כאחד מסמלי הפילוסופיה הדתית האוקולטיסטית ת'למה, שם ניתן לפעמים למצוא פרח בעל חמישה עלים במרכזו.
בפוליטיקה
כוכב משובע מופיע בדגל וסמלים הרלדיים של אוסטרליה. בהקשר האוסטרלי, הכוכב המשובע מייצג את שש המדינות של אוסטרליה, כל קודקוד מייצג מדינה, כאשר הקודקוד הנוסף הוא בשביל הטריטוריות המאוחדות. הכוכבים המשובעים עומדים מנגד לווקסילולוגיה באופן שגרתי יותר מהכוכבים המחומשים.
החותם של הלאום הצ'רוקי הוא בעל כוכב משובע חד.
בתאגידים
חברת המשלוחים Maersk וחברת המחשבים (The Future Company (TFC משתמשות בכוכב המשובע בלוגו המסחרי שלהן.
בתרבות
כוכב משובע (הפטגרם) ידוע ככוכב האחד עשר או ככוכב הפיות, סמל קדוש לוויקנים שהולכים אחר תרבות הפיות. באותה מידה, הסמל אומץ כאמצעי זיהוי על ידי חברים בתת-התרבות אות'רקין, שמורכבת מאנשים שמחשיבים עצמם כלא אנושיים. עם זאת, השתמשו בהפטגרם הקהה בקבלה.
משתמשים בהפטגרם גם בנצרות כדי לסמל את שבעת ימי הבריאה, והוא הפך לסמל מסורתי להרחקת השטן, זו הסיבה בגינה רוב תגי השריף הם בצורה הפטגונית. בדתות נוצריות רבות, ההפטגרם ידעו גם כסמל השלמות (או אלוהים).
בסדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין מציין הכוכב המשובע (Seven-Pinted star) את האמונה ב"שבעת האלים" הנפוצה בעולם הדמיוני של וסטרוז, זהו גם שמו של החיבור המרכזי של האמונה.
כוכב מתושע
הכוכב המתושע הוא סמלה של הדת הבהאית. המספר 9 נחשב מקודש ובעל משמעות רבה בדת.
11 קודקודים
בדגלה של פדרציית מלאיה הופיע כוכב בעל 11 קודקודים, שסימל את אחדות 11 מחוזות מלאיה.
12 קודקודים
דגל מדינת האי נאורו שבאוקיינוס השקט מכיל כוכב בעל 12 קודקודים, שמסמל את אחדות שנים-עשר השבטים היושבים באי.
14 קודקודים
כוכב בעל 14 כוכבים מופיע בדגל מלזיה המודרנית. הוא מבוסס על הדגל הקודם של פדרציית מלאיה, ומסמל את אחדות המדינות המרכיבות את מלזיה: 11 המדינות במלאיה, מדינות סראוואק וסבה שבאי בורנאו, והשלטון המרכזי.
דומברוביצה
דומברוביצֶה (בפולנית: Dąbrowice) הוא כפר במחוז קוטנו שבפרובינציית לודז' בפולין, כ-22 ק"מ צפונית מערבית לקוטנו, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
לדומברוביצה הוענקו במאה ה-15 זכויות עיר, ובמהלך המאה ה-16 התפתח היישוב, אך לאחר מכן ירד מעמדו, ובשנת 1870 ניטלו ממנו זכויות העיר.
יהודי דומברוביצה
יהודים החלו להתיישב בדומברוביצה במאה ה-18, ובשל מספרם המועט יחסית, השתייכו יהודי המקום לקהילת לנצ'יצה הסמוכה. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-500 יהודים, קרוב לרבע מסך תושביו.
מישלין אוסטרמייה
מישלין אוסטרמייה (בצרפתית: Micheline Ostermeyer; 23 בדצמבר 1922 – 17 באוקטובר 2001) הייתה אתלטית צרפתייה-יהודיה רב גונית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב מלונדון 1948. נוסף לכך הייתה פסנתרנית בינלאומית שהופעיה בקונצרטים והקליטה יצירות רבות.
קורות חיים
אוסטרמייה נולדה ברנג'-דו-פלייה, במחוז פה-דה-קאלה וגדלה בתוניסיה. היא אחיינית-רבא של הסופר הנודע ויקטור הוגו ואחיינית של המלחין לוסיין פארוש. היא החלה ללמוד לנגן בפסנתר כבר בגיל 4. בגיל 14 עזבה את בית הוריה בתוניסיה על מנת ללמוד בקונסרבטואר של פריז. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היא חזרה לתוניסיה, שם ניגנה רסיטל לפסנתר פעם בשבוע כחצי שעה ברדיו של תוניס.
באותה תקופה החלה להשתתף במשחקי כדורסל ובתחרויות באתלטיקה. בתום המלחמה היא המשיכה הן בספורט והן בלימודי הפסנתר בקונסרבטוריון.
קריירה בספורט
באליפות אירופה שנערכה באוסלו, נורווגיה בשנת 1946 זכתה אוסטרמייה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.84 מטר. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.57 מטר.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה אוסטרמייה ב-3 מדליות מהן 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 13.75 מטר, לפני אמליה פיצ'יניני מאיטליה (13.09 מטר) ואינה שיפר מאוסטריה (13.08 מטר), כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 13.14 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.92 מטר לפני אדרה קורדייל-ג'נטיל מאיטליה (41.17 מטר) ובת ארצה ג'קלין מזיאה (40.47 מטר) ומדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.61 מטר, אחרי אליס קוצ'מן מארצות הברית (1.68 מטר) ודורות'י אודם-טיילר מבריטניה (1.68 מטר).
אוסטרמייה התגוררה והתחתנה בביירות, לבנון באוקטובר 1952. היא זכתה עם מועדון אגודת הספורט הארמנית בתואר אלופת צפון אפריקה ולבנון בכדורסל בשנת 1953.
קריירה כפסנתרנית
הקונצרט הראשון של אוסטרמייה בפסנתר נערך בתוניס ב-12 ביוני 1935, בהיותה בת 12. לאחר שזכתה בפרס ראשון בפסנתר בקונסרבטוריון ב-13 ביולי 1946 היא השתתפה בתחרות בינלאומית לפסנתר שנערכה בז'נבה, שווייץ בשנת 1947 וסיימה במקום רביעי מתוך 900 מתחרים. היא הופיעה בקונצרטים רבים. היא מלמדת תורת המוזיקה בקונסרבטוריון של לוריאן, במשך כשמונה שנים. לאחר מות בעלה בשנת 1965, מסרטן הלבלב, היא עברה ללמד בקונסרבטוריון של סן-ז'רמן-אן-לה במשך כשתים עשרה שנים.
אריה לייב הרשלר
תולדות חייו
נולד בירושלים, בנו של אלימלך דב מקרלין. אביו הקדיש את כל זמנו ללימוד תורה וסירב לקבל על עצמו משרה תורנית. נפטר בגיל 35 (1827 – 1862). ר' לייב למד בישיבת עץ חיים אצל הרב משה נחמיה כהניו. נישא לבתו של אהרן-השל שוב ממאה שערים.
לאחר נישואיו התגורר בסמוך לחותנו בשכונת מאה שערים ופעל לפיתוחה וכן היה פעיל באגודות הצדקה והחסד של השכונה. בתקופה זו היה תלמידו ומקורבו של הרב זלמן בהר"ן.
דיין
במשך תקופה שימש ר' לייב כספרא דדיינא בבית הדין של עדת הפרושים בירושלים. בשנת תרנ"ב (1892) התמנה כדיין בבית דין זה, לצדו של הרב שמואל סלנט, ושימש בתפקידו עשרים וחמש שנה. מאז היה מוכר ביישוב הישן בירושלים בשמו ובכינויו ר' לייב דיין (בהגייה אשכנזית: ר' לייב דייען"), וכמעט שלא נודע בשמו הרשמי. כמו כן כונה "ר' לייב מלך'ס" (על שם אביו אלימלך) ו"ר' אריה לייב ד"ץ" (דיין צדק).
בשנת תרס"ח (1908) חתם על כרוז של בית הדין (יחד עם הרב משה נחום ולנשטיין והרב צבי פסח פרנק), שבו דחו את התערבותו של האדמו"ר רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב כנגד פסק ההלכה של רבני ירושלים המתיר מצות מכונה בחג הפסח.
ר' לייב דיין שימש רבות כבורר במחלוקות וסכסוכים ציבוריים ופרטיים שנתגלעו בירושלים ומחוצה לה. הרב קוק המליץ במכתב להנהלת כרמל מזרחי לקחתו כבורר.
מייסד שכונות ירושלים
בשנות ה-80 של המאה ה-19 רכש ר' לייב דיין את הקרקע הסמוכה לשכונת מאה שערים לצורך בניית שכונה חדשה. בעלי הקרקע היו ערבים תושבי הכפר ליפתא והם מכרו לו את הקרקע במחיר מוזל בשל בעיות ניקוז קשות באזור. בשנת תרמ"ו (1886) הוקמה במקום שכונת בית ישראל על ידי ר' לייב דיין ועמו קבוצת חברים ובהם הרב חיים זוננפלד.
ר' לייב דיין שימש כרבה של השכונה וכראש ועד השכונה. יזם והקים את המוסדות והארגונים של השכונה ובנה את בתי כנסת שלה, ובראשם בתי הכנסת המרכזיים "בית יעקב" ו"באר שבע". בהשתדלותו הוקמו בשכונה בניינים וחדרים ששימשו כמבנים לתלמוד תורה ולמגורי עניים. בחלקם חרות על קירותיהם "בהשתדלות ר' לייב דיין" ו"נדבת... על ידי ר' לייב דיין".
לאחר הקמת שכונת בית ישראל המשיך ר' לייב דיין ביוזמותיו להקמת שכונות חדשות בירושלים שמחוץ לחומות. בשנת תרמ"ט (1889) הקים עם קבוצת חברים את שכונת שערי פינה. בשנת תרס"ז (1907) ייסד יחד עם הרב נסים אלישר את "חברת גבעת שאול" שהקימה את שכונת גבעת שאול.
פעילות ציבורית
בעשור הראשון של המאה ה-20 היה ר' לייב דיין מראשי הרבנים ועסקני הציבור שפעלו בנושאים הציבוריים בירושלים. הוא שימש כתובת מרכזית לסיוע ועזרה לאנשי היישוב הישן. כיהן בתפקידים ציבוריים רבים. היה נשיא הוועד הכללי "כנסת ישראל", ממייסדי בית התבשיל הכללי והגבאי שלו, כמו כן היה גבאי של הישיבות המרכזיות של ירושלים באותה תקופה: עץ חיים, מאה שערים ותורת חיים.
היה חבר בבית המשפט הממשלתי, שהיה מורכב מהפחה הטורקי, הקאדי המוסלמי, הפטריארך היווני ונציג הרבנים היהודים. כמו כן היה נציג היהודים האשכנזים במועצת העירייה. היה דובר ערבית רהוטה.
פטירתו והנצחתו
ר' לייב דיין נפטר בשנת 1917, ונקבר בהר הזיתים. הוא הונצח בשם רחוב בשכונת בית ישראל, הנקרא על שם כינויו הנפוץ לייב דיין. ברחוב שוכנת ישיבת מחנה ישראל לחוזרים בתשובה. ביום שבת י"ח באדר תשס"ב (2 במרץ 2002) התרחש פיגוע התאבדות ברחוב בסמוך לישיבה ונהרגו בו 11 בני אדם ועשרות נפצעו, רבים מהם אורחים שבאו לאירוע בשבת בישיבה.
הקדש ר' לייב דיין
ר' לייב דיין היה חשוך בנים. בשנת תר"ס (1900) הקדיש חלק מהחצר שבבעלותו לטובת "ילדי העניים האשכנזים בשכונת בית ישראל". בשנת תרפ"א (1921) הקדישו יורשיו (אחיינו ואשתו) חלק מהחצר לתלמוד תורה עץ חיים. הנהלת עץ חיים הקימה במקום סניף של תלמוד תורה, שפעל בו במשך כארבעים שנה. מאז שנת תשל"ה (1975) פועל במקום תלמוד תורה של חסידות קרלין.
רייזן
{{פירושונים| מחשבים
אישים:
גאוגרפיה:
ראו גם
}}
ישיבת איילת השחר
ישיבת איילת השחר, ידועה גם כישיבת אילת, היא ישיבה גבוהה וישיבת הסדר באילת בראשות הרב יוסף רודריגז.
הישיבה, מקבוצת הישיבות המכונות ישיבות הקו, הוקמה בשנת ה'תשנ"ז (1997) על ידי ישיבת מדברה כעדן. בישיבה לומדים כ-120 תלמידים.
הישיבה מחנכת לשירות בצה"ל, חלק מהתלמידים בה מתגייסים דרך המסלול של ישיבת ההסדר, וחלק מתגייסים לשירות מלא או להסדר מרכז.
צוות הישיבה
הר"מים הם הרב יניב רזניק, הרב יחיאל בן גיגי, הרב אלישיב שטרנברג, הרב ליאור בנדט הרב יוחאי קפלן, והרב אריה רוטשילד.
הרב יעקב סופר מגיע לשלושה ימים מדי שבוע ומעביר בעיקר חבורות ושיעורי אמונה. הרב אלי בזק והרב גולן סעדון מגיעים פעם בשבוע ומלמדים שיעורי אמונה וכן גם הרב דניאל מילר - ראש ישיבת עטרת נחמיה, שהיה בעבר ראש כולל האברכים של הגרעין התורני במקום.
כמו כן לימדו בעבר בישיבה: הרב אסף שטראוס, הרב טוביה בלייכר (בנו של הרב משה בלייכר), הרב יעקב לנזר (כיום רב היישוב בני נצרים), הרב עמיאל נאומבורג (כיום ר"מ בישיבת נצר מטעי באריאל), הרב הלל רוטקוף (כיום ראש הישיבה הגבוהה בבני נצרים), הרב אליעזר מאיר ועוד.
ג'ים לוסקוטוף
ג'יימס "ג'ים" לוסקוטוף הבן (באנגלית: .James "Jim" Loscutoff Jr; 4 בפברואר 1930 – 1 בדצמבר 2015) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בקבוצת בוסטון סלטיקס מליגת ה-NBA בין השנים 1955–1964. ב-7 מתוך 9 עונותיו זכה עם הסלטיקס באליפות ה-NBA, וממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 6.2 נקודות ו-5.6 ריבאונדים למשחק.
בשנת 1964 ביקשו הסלטיקס להפריש את גופייתו עם המספר "18", כהוקרה על תרומתו למועדון, אך משסירב הופרשה לבסוף גופייה עם כינויו "LOSCY".
קריירת מכללות
לוסקוטוף נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ובין השנים 1948–1950 למד ב"מכללה הטכנולוגית גרנט" שעל יד סקרמנטו. בשנת 1950 עבר ללמוד באוניברסיטת אורגון, אך לאחר שנה אחת התגייס לצבא ארצות הברית, במדיה שירת במשך כשלוש שנים. בשנת 1954 חזר לאוניברסיטת אורגון, וכשחקן קבוצת הכדורסל שלה קלע 19.6 והוריד 17.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
קריירת משחק
לאורך עונת, בסיומה הפסידה בוסטון בסדרת הגמר, שותף לוסקוטוף בחמישה משחקים בלבד בשל פציעה. בין העונות – זכה עם הסלטיקס בשש אליפויות NBA רצופות, כשחקן ספסל בכיר. בקיץ 1964, לאחר 9 עונות עם הסלטיקס, פרש ממשחק.
ב-1 בדצמבר 2015 נפטר לוסקוטוף כתוצאה מסיבוך במחלת פרקינסון ודלקת ריאות, בגיל 85.
יוזפוב
יוּזֶפוּב (פולנית: Józefów; יידיש: יוזעפאף) היא עיר השוכנת ליד ורשה, בפרובינצית מזוביה שבמזרח פולין.
העיר נמצאת במפגש הנהרות ויסלה וסוידר (אחד מיובלי הויסלה).
בנימין זאב הרצל
בנימין זאב תאודור הרצל (בגרמנית: Theodor Herzl; בהונגרית: Herzl Tivadar; י' באייר ה'תר"ך, 2 במאי 1860 – כ' בתמוז ה'תרס"ד, 3 ביולי 1904) היה עיתונאי, משפטן, סופר, מחזאי ומדינאי יהודי; מפתח רעיון הציונות המדינית ומייסד הציונות כתנועה לאומית-מדינית ממוסדת בתנועה הציונית, ואחר כך בציבוריות היהודית ביישוב בארץ ישראל וברחבי העולם, וכן בספרות, ביצירה ובמחקר. בשל פועלו הציוני נהוג לכנות את הרצל "חוזה המדינה".
מאז כינוס הקונגרס הציוני הראשון בשנת 1897 אותו יזם הרצל, הפכה התנועה הציונית לתנועה מדינית ומעשית, דינמית ומשמעותית. רעיונותיו של הרצל מצאו הד בקרב חלקים מיהדות אירופה, בעיקר במזרחה. על אף כישלונותיו הדיפלומטיים, הצליח בגיבוש פרהסיה יהודית לאומית בדמות מוסדותיה של התנועה הציונית, שהיו המסד להקמת מדינת ישראל.
משפחתו
הרצל נולד בעיר פשט (כיום חלק מבודפשט), בירת ממלכת הונגריה שהייתה חלק מהקיסרות האוסטרית. בני משפחתו היו מעורים בחברה הכללית. אביו, יעקב הרצל, היה בן למשפחה שמוצאה משלזיה, בוהמיה ומוראביה. בתחילת המאה ה-18 עברה המשפחה דרומה והתיישבה בבלגרד וכעבור 20 שנה עברה לזֶמלין. בזמלין היה סבו של הרצל, שמעון לייב הרצל (1805-1879) שמש בית הכנסת של הקהילה הספרדית בעיר, בתקופה שכיהן בה הרב יהודה שלמה אלקלעי, ממבשרי הציונות. בשנת 1856 עבר יעקב הרצל לבודפשט.
אמו של הרצל, ארנסטינה, ז'אנטה נאנט לבית דיאמנט (1836, פשט – 1911, וינה) הייתה בת למשפחה אשכנזית משכילה ומעורה בתרבות ובספרות הגרמנית. במאה ה-18 היגרה משפחתה להונגריה ממוראביה וסלובקיה.
הוריו של הרצל נישאו ב-1857. יעקב הרצל פתח בבודפשט עסק משלו, ולאחר נישואיו עם ז'אנט, שגשגו עסקיו במהירות והוא התרחב גם לתחום הבנקאות. הוא שימש פרק זמן בתפקיד מנהל "בנק הונגריה", ועסק גם במסחר בעצי יערות. המשפחה הייתה אמידה, עד למשבר הכלכלי במדינה שפרץ בשנת 1873, אז איבד את הונו. לאחר מכן, תוך מספר שנים, הפך שוב לאדם אמיד. יעקב וז'אנט הרצל שמרו על נאמנות למסורת אבות: היו פוקדים את בית הכנסת הגדול של בודפשט בימי חג ומועד, הדליקו נרות שבת וקידשו על היין בשבת. בבית המשפחה דיברו גרמנית והונגרית, והשתמשו גם באוצר מילים עִברי ויִידִי, שהיה נהוג בסביבה היהודית ובטקסים הדתיים. בשנת 1867 ניתן ליהודים במדינה, כחלק מהחוקה, שוויון זכויות בפועל. אליו נלוותה אצל המנהיגות ההונגרית הציפייה כי יהודי המדינה, שחונכו על ברכי השפה והתרבות הגרמנית, יתקשרו אל התרבות המדיארית והלאומיות ההונגרית.
ילדותו ונעוריו, 1860–1878
הרצל נולד והתגורר בילדותו בבית הנמצא סמוך לבית הכנסת הגדול של הקהילה הנאולוגית ברחוב דוהאן בבודפשט, שבנייתו הסתיימה ב-1859. אביו היה מהמתפללים שם, ועלייתו לתורה כבר מצווה נערכה בו ב-3 במאי 1873. הוריו ערכו לו גם קונפירמציה בביתם. מאוחר יותר עברה המשפחה לבניין בולט אחר בסביבת כיכר ויגאדו. תחילה למד הרצל בבית ספר יסודי יהודי, וב-1869 הועבר לגימנסיה ריאלית ציבורית. הוא למד בבית הספר הזה יותר מארבע שנים, במהלכן חלה ירידה בציוניו. עניינו במדע פחת והלך ובמקביל נתעוררה בו התלהבות ללימודים הומאניים, לשירה גרמנית והיסטוריה גרמנית. כעבור יותר מ-30 שנה טען כי "רוח אנטישמית" שררה בבית הספר הזה ולאחר שאחד המורים הסביר כי גם היהודים נחשבים עובדי אלילים, החליט להפסיק את לימודיו בו. בפברואר 1875, באמצע שנת הלימודים, הוציאו אותו הוריו מבית הספר הריאלי. בהמשך אותה שנה, עבר ללמוד בגימנסיה האֶוַנגֶלית של פשט, שרוב תלמידיה היו יהודים. בגיל 15 התחיל להתעניין בפוליטיקה. בתקופת בית הספר התיכון התעניין בספרות גרמנית, היסטוריה גרמנית ופוליטיקה גרמנית. הוא קרא הרבה ושני המשוררים החביבים עליו היו היינריך היינה וניקולאוס לנאו. בבית הספר החדש השתפרו ציוניו מאוד ובשנת לימודיו האחרונה כבר היה תלמיד למופת.
לקראת בחינות הגמר, החליטו הוריו לעקור לווינה, בירת אוסטרו-הונגריה, כדי לתת לו את האפשרות ללמוד באוניברסיטה הטובה ביותר בקיסרות. ב-7 בפברואר 1878 חלתה פאולינה, אחותו בת ה-19, בטיפוס והיא נפטרה. אמו לא רצתה להישאר בבית והמשפחה החליטה לעבור לווינה מיד. הרצל הוצא מבית הספר והמשפחה יצאה לדרכה פחות משבוע לאחר ההלוויה. ביוני 1878 חזר הרצל לבודפשט כדי לעבור את בחינות הבגרות. פרט לגרמנית ולימודי הדת, הוא עבר את המבחנים בקושי, בציונים נמוכים.
תקופת לימודיו, 1878–1883
בשנת 1881 הצטרף הרצל לאגודת הסטודנטים (גרמנית: Burschenschaft) "אַלְבִּיַה" (Albia), בעלת הצביון הלאומי-גרמני, שסיסמתה הייתה, ברוח תנועות השחרור של העת החדשה: "כבוד, חופש, מולדת" ("Ehre, Freiheit, Vaterland"). הרצל היה אחד מארבעה חברים יהודים ב"אלביה". כינויו בהתאגדות היה "טאנקרֶד", שמו של "נסיך הגליל" המפורסם, ממנהיגי מסע הצלב הראשון. ב-11 במאי 1881 אף השתתף פעם אחת בדו-קרב המסורתי "מנזור" (Mensur). בחורף 1881–1882 חי חיי התבודדות ובתוך מספר שבועות קרא יותר ממאה ספרים. אחד מהם היה ספרו האנטישמי של אויגן דירינג, "השאלה היהודית כשאלה גזעית, אתנית ותרבותית". לימים טען הרצל כי רק אחרי שקרא את הספר הזה, נתן דעתו לראשונה על הבעיה היהודית. ב-5 במרץ 1883 ערכה "אלביה" אזכרה לריכרד וגנר, שמת בחודש הקודם. הדובר הראשי באספה ההמונית היה הרמן באהר, שזכה לתשואות רמות כשדיבר בזכות הפאן-גרמניות ה"ארית" ו"אנטישמיות וגנרית". האספה פוזרה על ידי המשטרה ובאהר הושעה מהאוניברסיטה. ב-7 במרץ חיבר הרצל מכתב אל האגודה, בו הביע את צערו על כך שהאזכרה הפכה ל"הפגנה אנטישמית" וטען כי "מי שאינו מוחה בקול רם נגד מאורעות כאלה שותף באחריות להם". הוא כתב, "ברור למדי כי בהיותי מוכתם בכתם של 'שמיות'... הייתי נמנע כיום מלבקש להתקבל כחבר באגודה" והודיע על התפטרותו ממנה. אלא שחברי האגודה הזועמים סירבו לאשר את התפטרותו וב-3 באפריל הודיעו לו במכתב על הדחתו.
דוקטור למשפטים, 1884–1885
במאי 1883 עברה משפחת הרצל לרובע הראשון, האריסטוקרטי. בתחילת יולי 1883, ניגש לבחינה הממשלתית במשפטים, אולם לא השיג בה תוצאות טובות, וב-9 ביולי יצא לבדו למסע לשווייץ ולגרמניה למשך שלושה שבועות. ב-1884 ניגש לבחינות הסיום ובחודש מאי הוכתר בתואר "דוקטור יוריס" (דוקטור למשפטים). לאחר מכן נסע שוב לגרמניה וממנה לצרפת, והוקסם מהעיר פריז, בה שהה כמעט חודש ימים. ביולי 1884 חזר לווינה ונעשה מתמחה בבית המשפט המחוזי. בתקופה זו החל לצמח זקן. במהלך חורף 1884–1885 הסתבך בשלושה סכסוכים שונים, שבסופם הזמין את יריביו – פרקליט, מזכיר ועד הבורסה ואדם שתפס את כסאו במועדון – לדו-קרב, אחד מהם באקדחים, אולם שלושתם לא יצאו לפועל. לאחר תשעה חודשי התמחות, קיבל הרצל העברה לזלצבורג, כדי שיוכל לבקר את הוריו שביוני 1885 עברו להוֹל שבאוסטריה עילית, לצורך ריפוי של אביו שסבל ממיחוש-אזניים. הרצל החליט שלא לעסוק בפרקליטות ולאחר שבעה שבועות בזלצבורג, כשנסתיים הריפוי של אביו, התפטר ממשרתו. לאחר מכן יצא שוב למסע, בגרמניה, בלגיה והולנד. רגשותיו כאוסטרי הקשור לתרבות הגרמנית העמיקו, ובשובו לווינה ויתר על אזרחותו ההונגרית ונעשה אזרח אוסטרי. הרצל עסק במקצועו רק שנה אחת, ומאז התמסר כמעט לגמרי לעיתונאות, לתיאטרון ולספרות. לדבריו, עזב את מקצוע המשפטים בגלל "תקרת הזכוכית" שמנעה קידום יהודים שעסקו במקצוע.
נישואים, עיתונאות ותיאטרון, 1886–1892
בפברואר 1886 הכיר הרצל את יוליה (ז'ולי), בתו של יעקב נשאואר, תעשיין מיליונר, והתאהב בה. ביולי אותה שנה נסע לבזל, לפריז ולנורמנדי, שם נשאר עד אמצע אוגוסט, וכתב מאמרי-מסע שהודפסו בעיתונים בווינה ובברלין. בעקבות כאבי ראש כרוניים, נסע ב-26 בפברואר 1887 לאיטליה למשך יותר מחודש, ובעת שהותו בה כתב סדרת פיליטונים, בשלים יותר מאלה שכתב עד אז. באפריל חזר לווינה, ואז כבר היה די מפורסם בחוגים הספרותיים. העיתונים הדפיסו את הטורים שלו. אחד מהם היה ה"נוֹיֶה פְרַיֶה פְּרֶסֶה" (Neue Freie Presse), העיתון הווינאי החשוב ביותר. רק בספטמבר 1887 נפגש שוב עם ז'ולי. בסתיו אותה שנה פרסם הרצל מספר פיליטונים ישנים בצורת ספר בשם "חדשות מוונוס" (Neues von der Venus). עם הזמן הפך לאחד הטובים ביותר שבפיליטוניסטים בעולם הדובר גרמנית. כבר בתקופת לימודי המשפטים, החל הרצל לנסות להעלות על הבמה מחזות פרי עטו, קומדיות קלות, אולם במשך השנים נדחה מספר פעמים על ידי התיאטראות שפנה אליהם ובראשם הבורגתיאטר (התיאטרון העירוני) של וינה. בפברואר 1888 הועלה סוף־סוף מחזה פרי־עטו על הבמה – הקומדיה "הוד רוממותו". הצגת הבכורה בתיאטרון הגרמני בפראג זכתה לתשואות וביקורות טובות וכעבור מספר שבועות הועלה המחזה גם בברלין. באביב 1888 פרסם אוסף מסות, סיפורים קצרים ורשמי-מסע בספר בשם "ספר הסכלות" (Buch der Narrheit). בקיץ נסע דרך גרמניה לאנגליה, בה שהה כחודש ימים. סדרת המאמרים שכתב במסע התפרסמה גם היא ב"נויה פרייה פרסה". באמצע אוגוסט חזר לאוסטריה דרך גרמניה. כשחנה בלילה במיינץ, בדרכו החוצה מבית בירה, הטיח בו בריון צעיר את הגידוף האנטישמי "הפ הפ!" וכל הנוכחים פרצו בצחוק רם. זו הייתה הפעם הראשונה שחווה אנטישמיות באופן אישי. בווינה פנה אל הוגו ויטמן וכתב איתו את הקומדיה "מסיגי גבול" (Wilddiebe), שהתקבלה לבורגתיאטר והוצגה זמן רב בפני אולמות מלאים, ומאוחר יותר גם בתריסר תיאטראות ברחבי גרמניה. במאי 1889 קיבל הבורגתיאטר את מחזהו "הפליט" (Der Flüchtling). המחזה הוצג לראשונה תחת שמו המלא של הרצל, וההצגה זכתה בשבחים רבים.
ב-25 ביוני 1889 נישא הרצל לז'ולי. הטקס נערך בעיירת הנופש רייכנאו ואת טקס הקידושין ערך ד"ר אדולף ילינק, הרב הראשי של וינה. ביולי-אוגוסט בילה הזוג בירח דבש בשווייץ וצרפת. עד נישואיו, התגורר הרצל בבית הוריו. עתה עבר הזוג להתגורר בדירה ברובע הראשון של וינה. נישואיו של הרצל לז'ולי היו כישלון חרוץ כבר מתחילתם, שכן למרות עושרה של משפחתה, מעמדה נופל בהרבה מזה של משפחת הרצל. במרץ 1890 נולדה בתו הבכורה, פאולינה. עוד בפברואר אותה שנה, עלה על הבימה בפראג המחזה החדש שכתב, "מה יאמרו הבריות?" (Was Wird Man Sagen) – סאטירה אנטי-פמיניסטית על הנישואים. בשנת 1890 הוצגו מחזותיו בכ-17 תיאטראות בגרמניה ואוסטריה, אולם באוקטובר אותה שנה נחל המחזה "מה יאמרו הבריות?" כישלון חרוץ ושוב לא נמצא אף תיאטרון שהסכים לקבל מהרצל מחזה. בפברואר 1891 התאבד חברו, היינריך קאנא. התאבדותו זעזעה את הרצל והגבירה את עצבותו מחיי הנישואים האומללים שהעיקו עליו. הרצל נטה לדיכאונות וז'ולי ניסתה להתאבד. ב-10 ביוני 1891 נולד בנו, הנס, שלא נימול לאחר לידתו. הלידה לא קירבה בין בני הזוג והרצל אף איים על ז'ולי במכתב באלימות גופנית שיפעיל נגדה: באוגוסט אותה שנה, נפרד הרצל מאשתו. הוא נסע לצרפת, והודות לרשמי המסע שלו שפורסמו ב"נויה פרייה פרסה", הציע לו העיתון בתחילת אוקטובר 1891 לשמש ככתב העיתון בפריז. בפברואר 1892 הגיעו ז'ולי והילדים לבקרו בפריז. זו הייתה הפעם הראשונה שראה את ילדיו מזה שבעה חודשים. באפריל עברו אשתו וילדיו להתגורר איתו בדירתם החדשה, ברובע מהודר בפריז, וכעבור מספר שבועות עברו להתגורר איתם גם הוריו של הרצל.