cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המהומות בקזחסטן (2022)
ההפגנות
בתגובה לפרוץ המהומות, הנשיא קאסם-ג'ומארט טוקאייב הכריז על מצב חירום באזור מנגיסטאו ואלמטי, החל מ-5 בינואר 2022. באותו יום, פוזר הקבינט ונזרבייב הודח מתפקידו כיושב ראש מועצת הביטחון. מצב החירום הורחב תוך זמן קצר לכל המדינה. בתגובה לבקשתו של טוקאייב, הסכים ארגון האמנה לביטחון קולקטיבי (CSTO) - ברית צבאית של רוסיה, ארמניה, בלארוס, קירגיזסטן, טג'יקיסטן וקזחסטן - להציב כוחות בקזחסטן. הצבת הכוחות נעשתה כביכול למען שמירת השלום, אך בפועל תפקידה היה לסייע לממשלת קזחסטן בדיכוי המהומות. ולדימיר פוטין תיאר את התערבות הברית כמאמץ מרוכז להגן על בעלות הברית האזוריות מפני מה שהוא תיאר כמהפכות צבע שנגרמו כתוצאה מהתערבות זרה בענייניהן הפנימיים. חיילי CSTO נפרסו תחילה בבנייני ממשלה בעיר הבירה, נור-סולטן (אסטנה), ולאחר מכן נפרסו באזורים נוספים.
השפעת המהומות
במהלך ההפגנות, כוחות משטרה פתחו באש על מפגינים ונערכו מעצרים נרחבים. כן הרשויות מקומיות דיווחו על הרס בתי עסק. דיווחים שהגיעו מכלי תקשורת שונים בעולם, בהם סוכנות הידיעות הצרפתית AFP וסוכנות הידיעות הרוסית TASS, שידרו קרבות יריות מאזורים שונים, ובהם מרכז העיר אלמטי. כוחות הביטחון הקזחיים דיווחו על הרוגים בקרב אנשיהם. לפי הרשויות המקומיות, שני קציני ביטחון נמצאו ערופים. עד 19 בינואר, מספר ההרוגים במהומות הגיע, לפי הדיווחים, ל-227.
השפעות כלכליות
מכיוון שקזחסטן היא מקור ל-40% מהאורניום בעולם, מחירי האורניום עלו מאז פרוץ ההפגנות. בנוסף, עקב הורדת האינטרנט במדינה, פעולות כריית מטבעות קריפטוגרפיים נפגעו, כאשר יכולת ההצפנה העולמית של מטבעות קריפטוגרפיים (ההאשרייט) ירדה ב-12%. ערב ההפגנות, כ-18% מיכולת ההאשרייט העולמי לביטקוין הייתה בשטח קזחסטן.
המהומות אף גרמו לנזק כלכלי משמעותי לבעלי ההון בקזחסטן. לפי פורבס, במהלך ההפגנות והמהומות, הונם של ארבעה מיליארדרים מקומיים הצטמצם ב-3 מיליארד דולר. במקביל, בתו וחתנו של הנשיא לשעבר נורסולטן נזרבייב הפסידו 200 מיליון דולר.
פדרו הרביעי, מלך אראגון
פדרו הרביעי (באראגונית: Pero IV d'Aragón; 5 בספטמבר 1319 - 5 בינואר 1387 הקרוי גם "פדרו חובב הטקסים" או "פדרו בעל הפגיון"), היה מלך אראגון, סרדיניה וקורסיקה (כפדרו הראשון), מלך ולנסיה (כפדרו השני) ורוזן ברצלונה וקטלוניה (כפדרו השלישי) מ-1336 ועד מותו.
אוריאל גורני
אוריאל גוֹרְני (גוֹרְניצקי) (10 ביוני 1921 – 1 באוגוסט 2002) היה עורך דין ישראלי בכיר, מראשוני עורכי הדין בישראל (מספרו בפנקס עורכי הדין היה 1081). כיהן כפרקליט מחוז תל אביב, היועץ המשפטי למערכת הביטחון, ושותף בכיר במשרד עורכי הדין גורניצקי ושות'.
פדרו הרביעי, מלך אראגון
ביוגרפיה
פדרו הרביעי נולד ב-5 בספטמבר 1319 לאלפונסו הרביעי, מלך אראגון ותרסה ד'אנטנסה, בתם של גומבאלד ד'אנטנסה וקונסטנס מאנטיון.
אוריאל גורני
ביוגרפיה
גורני נולד ב-1921 בריגה שבלטביה. עלה לארץ ישראל עם הוריו ושני אחיו בשנת 1936, וסיים את לימודי התיכון בגימנסיה הרצליה בשנת 1938. בשנים 1938–1939 למד פילוסופיה והיסטוריה כללית ויהודית באוניברסיטה העברית בירושלים. למד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים והוסמך כעורך דין יחד עם אחיו התאום, ירוחם גורניצקי, ביולי 1945. הוא המשיך בלימודי משפטים באוניברסיטת לונדון באנגליה, אותם סיים בהצטיינות, והוסמך כ-Barrister ביולי 1948. בשנת 1964 הוסמך לשמש כנוטריון בישראל. בשנת 1978 השתתף במחזור העשירי של הכשרה לעורכי דין מטעם אוניברסיטת הרווארד (Harvard Law School Program of Instruction for Lawyers).
פדרו הרביעי, מלך אראגון
ביוגרפיה
בשנת 1336 מת אביו אלפונסו הרביעי, מלך אראגון, ופדרו עלה במקומו לשלטון, תוך שהוא יורש את כל תאריו, למעט התואר "הרוזן מאורז'ל", שירש אחיו הקטן, ז'אומה. בשנת 1344 הדיח פדרו את ז'אומה השלישי, מלך מיורקה והפך למלך מיורקה.
אוריאל גורני
ביוגרפיה
במלחמת העצמאות שירת בחיל האוויר, ולאחר השחרור מהצבא הצטרף לאחיו התאום, עו"ד ירוחם גורניצקי, כשותף במשרד עורכי הדין גורניצקי שייסד אביהם, ישראל גורניצקי, בשנת 1938. כיום זהו אחד ממשרדי עורכי הדין המובילים בישראל, שרבים מבכירי עורכי הדין בישראל התחילו בו את דרכם.
פדרו הרביעי, מלך אראגון
ביוגרפיה
תקופת שלטונו הייתה מאופיינת בניסיונות לחזק ולייצב את ממלכתו מול גורמים אנטי-מלוכניים (איחוד אראגון), ונוכח מלחמות שניהל בסרדיניה, סיציליה, דרום איטליה, האיים הבלאריים ויוון. כיבושיו ביוון הקנו לו את התואר "דוכס אתונה ונאופטריה" בשנת 1381.
ב-6 בינואר 1387 מת פדרו הרביעי בברצלונה, ובנו חואן הראשון, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
אוריאל גורני
מעבר לשירות הציבורי
גורני עזב את המשרד זמנית כדי להתמנות לסגן פרקליט מחוז חיפה בתקופה שבה פרקליט המחוז היה עו"ד לני רבינוביץ'. באוקטובר 1951 מונה לפרקליט מחוז תל אביב, פרקליט המחוז הצעיר ביותר שמונה אי-פעם, וכיהן בתפקיד עד ינואר 1956, אז שב לעבוד במשרדו של אביו.
בשנת 1974 חזר גורני לשירות הציבורי כיועץ המשפטי למערכת הביטחון. הוא כיהן במשרה זו עד שנת 1981, במקביל לכהונותיהם של שרי הביטחון שמעון פרס, עזר ויצמן ומנחם בגין (בכהונתו הראשונה כשר ביטחון).
פדרו הרביעי, מלך אראגון
משפחתו
בשנת 1347 התחתן פדרו עם לאונור מפורטוגל, מלכת אראגון, בתם של אפונסו הרביעי, מלך פורטוגל וביאטריס מקסטיליה, אולם היא מתה מהמגפה השחורה שנה לאחר מכן.
אוריאל גורני
פרשת בן-ציון
גורני טיפל לאורך שנים רבות בתיק יהושע בן-ציון (מנהלו לשעבר של "בנק ארץ ישראל בריטניה"), אשר הורשע בשנת 1974 בגנבת כ-40 מיליון דולר מהבנק. גורני מונה לנאמן על נכסי בן-ציון, והביא לאיתור נכסים רבים של בן-ציון ולהשבתם למדינה.
תפקידים ציבוריים נוספים
במקביל לפעילותו המשפטית, כיהן גורני בתפקידים ציבוריים שונים, בהם דירקטור בתעשייה האווירית ונשיא ממס"י (מועדון מכוניות וסיירות ישראל). הוא עבד במחלקה לפיקוח על התעשיות הקלות במשרד האספקה והקיצוב (1942-1944), תקופה מסוימת במשרד מבקר המדינה, כיהן בוועדות בירור אתיות של מועצת העיתונות, כבוחן וכחבר בוועדות משמעת של לשכת עורכי הדין, כחבר בוועדת ערר לפי פקודת מס הכנסה ואף כחבר בוועד המפקח של הגימנסיה העברית "הרצליה", שם למד כנער.
פדרו הרביעי, מלך אראגון
לקריאה נוספת
"הקתדרלה ליד הים" מאת אילדפונסו פלקונס מתארת את הקרבות בתקופת כהונתו של המלך.
אוריאל גורני
תפקידים ציבוריים נוספים
כמו כן מונה גורני בשנת 1997 כחבר בוועדות המניות של בנק לאומי, על ידי השופטת (בדימ') שולמית ולנשטיין, יושבת ראש הוועד הציבורי שהוקם בנושא זה על רקע משבר מניות הבנקים שאירע בשנת 1983 (משבר הידוע בכינויו "פרשת ויסות מניות הבנקים").
גורני היה בין מייסדי המכון הלאומי לשיקום נפגעי ראש בשנת 1975. פעמיים שימש כיושב ראש הנהלת המכון, בפעם השנייה משנת 1997 ועד לפטירתו; עבודתו במכון נעשתה בהתנדבות. בהקשר דומה, מונה גורני בשנת 1976 כחליפו של יוסף צ'חנובר לנאמן של "קרן מנה כץ", אשר מטרותיה לנהל פעילות המכוונת לסיוע לשיקום נכי צה"ל ובעיקר נכי צה"ל משותקי גפיים.
פרסומים משפטיים
על רקע מומחיותו במשפט פלילי, נשלח גורני מטעם היועץ המשפטי לממשלה לאוניברסיטת הרווארד בשנת 1954, במסגרת ההכנות לחקיקת החוק הפלילי הישראלי. במהלך שהותו בארצות הברית, ותוך כדי כהונתו כפרקליט מחוז תל אביב, כתב מאמר קצר אשר התפרסם ב-Harvard Law Review בשנת 1955, אשר כותרתו "American Precedent in the Supreme Court of Israel".
חיים אישיים
גורני היה נשוי לרות דונקלבלום, בתם של לאה דונקלבלום, שהייתה שחקנית בתיאטרון הארץ ישראלי וד"ר מנחם דונקלבלום, שהיה שופט בית המשפט העליון בהרכבו הראשון ונשיא הסתדרות עורכי הדין היהודיים בארץ ישראל בטרם קום המדינה. לזוג נולדו שתי בנות, פרופ' אורנה בלונדהיים, רופאת ילדים ונאונטולוגית בהכשרתה כיום מנהלת בית החולים העמק בעפולה, אשר ניהלה בעבר גם את בית החולים שניידר לילדים והייתה לאישה הראשונה שמונתה לתפקיד של מנהלת בית חולים כללי בישראל; וד"ר עדנה גורני, זואולוגית בהכשרתה וכיום מרצה לחברה ומגדר באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2010 ייסדה משפחתו על שמו את פרס גורני למשפט ציבורי, המוענק על ידי העמותה למשפט ציבורי בישראל, בשלוש קטגוריות.
שביט לאבג'וי
שביט לאבג'וי, לשעבר C/2007 E2, הוא שביט מחזורי בעל זמן הקפה של 53,851.67 שנים. השביט התגלה על ידי טרי לאבג'וי מקווינסלנד, אוסטרליה ב-15 במרץ 2007 בעזרת מצלמה דיגיטלית לצרכנים Canon 350D. בעת הגילוי היה השביט בעל בהירות נראית של 9.5+.
השביט נצפה בחצי הכדור הדרומי בעזרת טלסקופ קטן. בחצי הכדור הצפוני נראה השביט במיטבו ב-20 באפריל 2007 - 26 באפריל 2007. ב-25 באפריל 2007 עבר השביט במרחק של כ-0.44 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ, והגיע לבהירות של 7+. בתקופה זו ניתן היה לצפות בו בעזרת משקפת שדה או טלסקופ ביתי באזור קבוצת הכוכבים נשר.
אוטה פאוול
ביוגרפיה
פאוול נולד בשם אוטו פופר בפראג בשנת 1930, כבן שלישי למשפחת פופר. האב היה סוכן מכירות יהודי, האם נוצרייה. המשפחה ניהלה אורח חיים חילוני, נהגה לחגוג את החגים הנוצריים והיהודיים גם יחד, וראתה בצ'כיה מולדת. בילדותו נהג פאוול להשתתף במסעות דייג, וכך הכיר את עולם המים, בעלי חיים ימיים ומלאכת הדייג; בערוב ימיו יצורי המים ואמנות הדייג היוו יסוד עיקרי בסיפוריו.
במלחמת העולם השנייה, סבתו מצד אביו נשלחה אל תאי הגזים, ואילו אביו ושני אחיו הוגלו בתחילה לגטו טרזין ואחר כך למחנה הריכוז מאוטהאוזן. פאוול נותר עם אמו הנוצרייה כאזרח חופשי, והצניע את עובדת היותו בן לאב יהודי. בתום המלחמה חזרו אביו ושני אחיו ממחנה הריכוז. המשפחה שינתה את שמה מפופר לפאוול (פאוול הוא שם צ'כי ואילו פופר הוא שם בעל צליל גרמני).
כתב ספורט
לאחר המלחמה, הפך פאוול לשחקן הוקי קרח מצטיין בקבוצת הנוער של ספרטה פראג, אך מחלה קטעה את הקריירה שלו כשחקן פעיל, והוא הפך לזמן קצר למאמן בקבוצת הנוער של ספרטה פראג.
בשנת 1949 המליץ לו ידידו ארנושט לוסטיג להתמקד בכתיבה, והוא הפך לשדר ספורט ברדיו של צ'כוסלובקיה.
בשנת 1955 הוא שינה את שמו הפרטי מאוטו לאוטה פאוול.
קורנפלקס
קוֹרְנְפְלֵקְס (מאנגלית corn flakes, על פי האקדמיה ללשון העברית: פְּתִיתֵי תִּירָס) הוא מזון המוכן מגרעיני תירס אפויים, לרוב בתוספת סוכר או תוספות אחרות. הקורנפלקס משמש כאחד הסוגים הנפוצים ביותר של דגני בוקר, ולעיתים אף כייצוג גנרי של דגני הבוקר כולם.
אוטה פאוול
כתב ספורט
ב-1956 החל לעבוד כעיתונאי ספורט בכתב העת הצ'כי "סטדיום" (אצטדיון), ובו כתב מאמרים קצרים בנושאי ספורט. באותן שנים צ'כוסלובקיה הייתה מדינה קומוניסטית ועל אזרחיה הרגילים היו הגבלות יציאה מארצם; אך פאוול, בזכות היותו כתב ספורט, זכה לבקר במדינות המערב.
מחלתו
בשנת 1964, במהלך אולימפיאדת החורף באינסברוק, החל להראות סימנים של מחלת נפש, ואובחן כלוקה בהפרעה דו־קוטבית. בשנת 1966 מצבו הנפשי הידרדר והוא החל לקבל טיפולים נפשיים ואף התאשפז מרצונו בבתי חולים.
קורנפלקס
בשנת 1894, במהלך אחד מהניסיונות שערכו עם חיטה, הם שכחו גרעיני חיטה מבושלים מושרים וגילו אחר זמן מה שהם איבדו את הטעם, אך מכיוון שחסכו מאוד בהוצאות החליטו לא לזרוק אותם, וניסו לסחוט אותם במכבש ולאפות את הפתיתים שיצאו. להפתעתם הפתיתים האפויים יצאו טעימים למדי ואף עוררו התלהבות בקרב לקוחות בית ההבראה, שאהבו לאכול אותם בתוספת חלב. באותה שנה האחים רשמו פטנט על הפתיתים האפויים תחת השם "גראנוז" (Granose).
אוטה פאוול
מחלתו
בשנת 1971 יצא לאור בצ'כוסלובקיה קובץ סיפורים דק פרי עטו, "מות האיילות היפות." זהו קובץ הסיפורים היחיד שהתפרסם בימי חייו, ומופיע גם בספר "צלופחי הזהב" לאחר מותו. מסוף שנות השישים עד מותו, במהלך מחלתו, כתב את כל סיפוריו הליריים החשובים, שהתפרסמו לאחר מותו בספר "צלופחי הזהב".
קורנפלקס
האחים ערכו ניסיונות נוספים עם דגנים שונים ומצאו שהפתיתים המוצלחים ביותר יוצאים מתירס. לאור הצלחת הפתיתים, ויל קית', שהיה מנהל בית ההבראה, שכנע את אחיו להקים עסק לייצור ושיווק המוני של המזון החדש. תחילה נקרא המפעל "חברת פתיתי התירס האפויים של באטל קריק", והמוצר הראשון של החברה נקרא "פתיתי תירס קלויים" - "Toasted Corn Flakes". למרות ההצלחה סירב ג'ון הארווי בתוקף להוסיף סוכר לפתיתים, ועל רקע זה רב עם אחיו ועזב את העסק. כאשר בבאטל קריק הוקמו עוד כמה מפעלים לקורנפלקס, ויל קית' שינה את שם החברה ל"קלוג'ס" (Kellogg's) והבליט על האריזה את חתימתו, שהפכה לסמל החברה. אחד המפעלים המתחרים שהפך בכל זאת ליצרן גדול של קורנפלקס ושרד עד היום הוא "פוסט", שהוקם על ידי צ'ארלס ויליאם פוסט, שהיה אחד המטופלים בבית ההבראה.
אוטה פאוול
מחלתו
בשנת 1973 שם פאוול קץ לחייו, ונקבר בבית הקברות היהודי החדש בפראג ליד אביו.
קורנפלקס
כיום, נמכר ומשווק הקורנפלקס בשלל טעמים וצבעים על ידי חברות שונות.
הברכה על קורנפלקס
לדעת הגרש"ז אוירבך הרב בן ציון אבא שאול והרב משה פינשטיין מברכים על קורנפלקס העשוי מקמח תירס שהכל נהיה בדברו כיון שהתירס התרסק לגמרי, ועל קורנפלקס העשוי מפתיתי תירס מברכים בורא פרי האדמה. לעומתם, לדעת הרב מרדכי אליהו על כל סוג של קורנפלקס מברכים שהכל נהיה בדברו
Unfriendly Fire
ב-2010, הספר זכה בפרס ספרי סטונוול, שהוענק על ידי איגוד הספריות האמריקאי.
תוכן
בספר, פרנק טוען שהצבא הטיל איסורים על הומוסקסואלים מחשש שהשירות שלהם יכתים את האידאולוגיה הגברית של הצבא. פרנק טוען גם כי מדיניות אל תשאל, אל תספר, שנחקקה ב-1993 על ידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, בניסיון לקדם זכויות הומוסקסואליות בצבא, הגדילה באופן משמעותי את כמות השחרורים וההטרדות אל עבר הומואים בצבא, בעוד שעבריינים, אסירים לשעבר ונושרים מהתיכון התקבלו בזרועות פתוחות. בעוד שהמדיניות עצמה ביקשה מהחיילים ההומוסקסואליים שלא לדון על נטייתם המינית, בשביל לשמור על לכידות קבוצתית, הספר הציג ראיות אמפיריות שטוענות כי מדיניות זו גרמה להשפעות שליליות. על פי הספר, מכון ראנד הזמין דו"ח בן 500 עמודים שהראה כי שירות הומוסקסואלים בצבא ארצות הברית לא ישפיע כלל על המוכנות הצבאית. עם זאת, גנרלים התעלמו ממנו לטובת סרטון שהפיץ מפיק נוצרי שתיאר בצורה גרפית יחסי מין הומוסקסואליים.
לדברי פרנק, גנרלים, שהיו מעורבים בעבר ביצירת מגבלות על משרתים הומוסקסואליים, הודו בגלוי, במהלך ריאיונותיהם עם פרנק, כי מדיניות זו לא נוצרה על סמך נתונים אמפיריים, אלא על דעות קדומות ופחדים, כמו כן על לחץ מצד פעילים וארגונים הומופוביים. פרנק, עמית מחקר בכיר בפאלם סנטר, אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, שוחח עם שישה אדמירלים וגנרלים שסייעו בניסוח המדיניות מ-1993. הגנרל רוברט אלכסנדר, שעמד בראש הפאנל, אמר כי הממצאים היו סובייקטיביים לחלוטין ולא התבססו על נתונים ממשיים, וכי אף אחד מהמנזחים לא הבין לחלוטין מה המשמעות של "נטייה מינית". האדמירל בדימוס של צי ארצות הברית, ג'ון הדסון, שסייע לנסח מדיניות, אמר לפרנק כי הערכת השירות ההומוסקסואלי הייתה "מבוססת על שום דבר. זה לא היה אמפירי, זה לא נחקר, זה היה קרבי לגרמרי, אינטואיטיבי." סגן אלוף רוברט מגיניס, שסייע גם הוא בכתיבת המדיניות, אמר כי הוא מטיל ספק בשירות הומוסקסואליים בצבא "מסיבות פוליטיות" מאחר שהוא יודע שגישה זו תהיה יותר יעילה, מאשר מערכת מוסרית כנגד יחס שווה להומואים.
צבי וילינגר
צבי (וילי) וילינגר (1917–29 בנובמבר 2006) היה עסקן כדורגל ישראלי, שייסד את מיל"ן - קבוצת כדורגל הנשים הראשונה בישראל. במקביל ניהל את קבוצת הפועל חולון ואימן את מחלקת הנוער שלה.
ביוגרפיה
וילינגר נולד ב-1917 בחבל הקרפטים בצ'כוסלובקיה, ובנערותו החל ללמוד בישיבה בברטיסלאבה. כשמשפחתו גילתה שהוא משחק כדורגל במקביל ללימודיו, היא החליטה להחזירו לבית המשפחה החדש בטרנסילבניה, שם נשלח לישיבה אחרת. בסיום לימודיו החל לעבוד במפעל המשפחתי לייצור רעפים לגגות.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלח וילינגר יחד עם יהודי סאטו מארה לגטו סטמרנמטי שהוקם בעיר. ב-1944 הוא הועבר לברגן-בלזן ומשם לאושוויץ, שם שהה כשנה. לאחר מכן, הועבר וילינגר למחנה הריכוז דכאו, ובאפריל 1945 שוחרר על ידי הצבא האמריקאי יחד עם שאר ניצולי המחנה. לאחר המלחמה הוא חזר לסאטו מארה, ושב לעבוד במפעל של משפחתו שהוקם מחדש.
ב-1951 עלה וילינגר לישראל והתיישב בחולון. בתחילה הוא הועסק בבית חרושת לרהיטים, ולאחר כשנתיים עבר לעבוד כמנופאי ב"חמת" - שם עבד עד לפרישתו לגמלאות ב-1982.
בשנת 1993 זכה וילינגר בתואר "יקיר ההסתדרות בחולון" על תרומתו למפעלי ההסתדרות בעיר, וב-1997 קיבל את תואר יקיר העיר חולון.
פעילות בכדורגל
ב-1953 הצטרף וילינגר לקבוצת הפועל חולון, ושיחק בה עשר שנים כחלוץ. לאחר פרישתו, ובמשך עשרים שנה, הוא שימש כמאמן הנוער וכמנהל של הקבוצה. במקביל הוא המשיך לעבוד ב"חמת", שם ניהל את קבוצת הכדורגל של המפעל והוביל אותה לצמרת הליגה למקומות עבודה.
בשנת 1969 נסע וילינגר יחד עם הפועל חולון למחנה אימונים באוסטריה. באחד ימי האימון, הוא הגיע למשחק שבו התחרו נבחרות הנשים של אוסטריה ודנמרק והתרשם מהרמה הגבוהה שהופגנה בו. כשחזר ארצה, החל וילינגר לפעול להקמת קבוצת כדורגל נשים מתוך כוונה לפתח ליגת כדורגל לנשים בישראל. זמן קצר לאחר מכן, הוא הקים בחולון את מיל"ן, שנחשבת לקבוצת כדורגל הנשים שפעלה בארץ.
לאורך השנים שיחקה מיל"ן בעיקר מול קבוצות גברים באירועים מיוחדים ובליגה למקומות עבודה, אך גם ב-30 משחקים בינלאומיים מול קבוצות נשים. ב-1998, עם הקמת ליגת הנשים, פורקה מיל"ן ורוב חברותיה פרשו מכדורגל או עברו לשחק בקבוצות הליגה החדשה.
בנוסף על אלה, וילינגר גם ייסד ב-1990 את ליגת הכדורגל לוותיקים והמשיך לרכז אותה גם בשנות חייו האחרונות. הקבוצה שהקים יחד עם שאול הרשטט - "ותיקי הפועל חולון", זכתה באליפות המדינה לוותיקים כבר בשנה הראשונה לפעילות הליגה.
ב-2006 נפטר וילינגר בגיל 89 ונקבר בבית העלמין ירקון.
האניה ינגיהארה
האניה ינגיהארה (באנגלית: Hanya Yanagihara; נולדה ב-20 בספטמבר 1974) היא סופרת ועורכת אמריקאית, שהתפרסמה עם הצלחתו של ספרה השני חיים קטנים, אשר יצא לאור ב-2015. ינגיהארה גדלה בהונולולו, הוואי, והחל מ-2017 היא העורכת הראשית של מגזין הסטייל של הניו-יורק טיימס.
ביוגרפיה
ינגיהארה נולדה בלוס אנג'לס. אביה, רונלד ינגיהארה, דור רביעי למשפחה הוואית, הוא אונקולוג והמטולוג, אמה הגיעה מסיאול. בילדותה, גדלה ינגיהארה בהוואי ובעקבות עבודתו של אביה כחוקר, נדדה המשפחה להוואי, למרילנד, לקליפורניה, ולטקסס.
לטענתה, העובדה שגדלה בנדודים ועברה להתגורר בניו-יורק השפיעה על כתיבתה: "(...) כילדה אהבתי לנדוד ממקום למקום. רק אחר כך הבנתי שזאת דרך מאוד ייחודית, ולאו דווקא חיובית, להעביר ילדות (...). עם זאת, זה לימד אותי שהרעיון של בית פיזי הרבה פחות חשוב מהקשרים החברתיים שאתה יוצר. זה גם אפשר לי לראות את אמריקה כמו שהיא ולהבין טוב יותר את הניגודים שיש באמריקה. זאת מדינה גדולה כל כך שאתה לא באמת מסוגל להבין אותה עד שאתה נוסע בה".
קריירה מקצועית
בשנת 1995 לאחר שסיימה את לימודיה בסמית' קולג' במסצ'וסטס, עברה ינגיהארה להתגורר בניו-יורק, שם עבדה במשך מספר שנים בתחום יחסי הציבור. בין היתר עבדה כעוזרת מכירות ב"בלנטיין", חברת בת של הוצאת רנדום האוס.
סופרת
בעברה הייתה כתבה ועורכת של כתב העת קונדה נאסט טראבלר, ועזבה את המשרה הזו בשנת 2015 כשקיבלה את תפקיד סגנית העורך במגזין טי. יאנגיהארה אמרה על עבודתה כעורכת מגזין לצד כתיבת פרוזה בזמנה הפנוי: "מעולם לא עשיתי זאת בדרך אחרת".
ינגיהארה מעידה על עצמה, שבילדותה אביה הנחה אותה לקרוא מיצירותיהם של פיליפ רות, ושל "סופרים בריטים מעידן מסוים", כמו אניטה ברוקנר, אייריס מרדוק וברברה פים. הסופרים בני זמננו שהיא מעריכה ביותר הם הילרי מנטל, קאזואו אישיגורו וג'ון באנוויל.
ספרה הראשון "האנשים על העצים"
ספרה הראשון, "האנשים על העצים", זכה לשבחים והוכתר כאחד הרומנים הטובים ביותר לשנת 2013. הספר מבוסס על סיפור חייו האמיתי של הווירולוג דניאל קרלטון גאידושק.
עלילת הספר מתארת מסע של רופא צעיר ואנתרופולוג בשנת 1950 במסגרת משלחת לאי נידח במיקרונזיה בחיפוש אחר שבט אבוד. הם מצליחים ומוצאים לא רק את השבט, אלא גם קבוצה של שוכני יער שהם מכנים "החולמים", שמתברר שהם בעלי תוחלת חיים ארוכה באופן יוצא דופן, אך הם הולכים ונהיים סניליים יותר ויותר בהדרגה. פרינה חושב שהסיבה לתוחלת החיים הנדירה הזו היא צב נדיר. הוא הורג את אחד הצבים ומבריח פיסה מבשרו לארצות הברית. הוא מוכיח מדעית את התזה שלו, מרוויח תהילה עולמית ופרס נובל, אך עד מהרה הוא מגלה שיש לכך מחיר כבד.
הספר לא תורגם לעברית.
ספרה השני "חיים קטנים"
ספרה השני, חיים קטנים, ראה אור באנגלית במרץ 2015 וזכה לשבחי הביקורות. הספר היה מועמד לפרס מאן בוקר ברשימה הקצרה ובשנת 2015 זכה בפרס Kirkus לספרות פרוזה.
הספר ראה אור בעברית בספטמבר 2018 (הוצאת מחברות לספרות: זמורה-ביתן, דביר) תרגום מאנגלית: אמיר צוקרמן.
העלילה מתארת את סיפורם של ארבעה חברים ללימודים בקולג' קטן במסצ'וסטס שעוברים לניו יורק כדי להתחיל את מסלול חייהם: וילֶם טוב הלב ויפה התואר השואף להיות שחקן; גֵ'יי־בּי השנון ולעיתים אכזרי שחולם להיות אמן; מלקולם, ארכיטקט מתוסכל במשרד יוקרתי; וג'וּד החידתי והמופנם שהופך להיות מרכז הכובד של החבורה. העלילה מתארת את היחסים בין ארבעת החברים לאורך השנים. בבסיס הקשר המרובע עומד ג'וד, שלאחר כמה שנות היכרות איתם הוא הופך לעורך דין צמרת מצליח, אך למעשה הוא אדם שבור שנפשו וגופו מצולקים בעקבות ילדוּת טראומטית.
לאחר פרסום ספרה השני, חיים קטנים, שזכה לשבחים והפך להיות רב-מכר, אמרה ינגיהארה כי לאנשים בתעשיית ההוצאה לאור קשה היה להבין איך היא לוקחת עבודה במשרה מלאה כעורכת הראשית של מגזין טי. היא תיארה את עולם ההוצאה לאור כ"קהילה פרובינציאלית, פחות או יותר סנובית כמו תעשיית האופנה (...) קיבלתי הערות בוטות כמו: "או, מעולם לא ידעתי שיש שם (במגזין טי) תוכן ששווה לקרוא".
בין שלל הביקורות זכה הספר גם לביקורת שלילית בולטת בכתב העת The New York Review of Books מאת מבקר הספרות דניאל מנדלסון. הוא ביקר בחריפות את טכניקת הכתיבה של חיים קטנים, את תיאורי האלימות, שמנדלסון מצא אותם מיותרים מבחינה אתית ואסתטית ואת העמדה המוצגת בספר ביחס לייצוג של סגנון חיים הומוסקסואלי על ידי מחברת שהיא בחזקת הטרוסקסואלית.
ג'רלד הווארד, עורך הספר, הגיב על הביקורת החריפה של מנדלסון, ולא התייחס לכך שמנדלסון לא אהב את הספר אלא ל"רמיזה שלו לכך שלמחברת יש דרך כלשהי להכניס את הקוראים למצב של רחמים ואימה, עצב וחמלה" והרמיזה שלו לכך שהספר מיועד רק ל"סטודנטים באוניברסיטאות ולאלו שסיימו רק לאחרונה את לימודיהם שטופחו על ידי תרבות אוניברסיטאית מתירנית עד כדי כך שהם רואים את עצמם לא כסוכנים של חייהם אלא כקורבנות פוטנציאליים". בטענה לכך הגיב מנדלסון שהווארד צריך היה "להטיל פיקוח מחמיר על הסופרת בעת עריכת הספר באותה מידה בה הוא מפקח על מבקרי הספר".
המחברת מתארת את המיטב בתהליך כתיבת הספר: "מפואר כמו גלישה; זה הרגיש כמו להיסחף על גבי משהו שלא היה לי מספיק כוח לעלות עליו אבל היה לי מזל להיסחף איתו, גם אם רק לרגע. ברגעים הקשים ביותר חשתי, במידה מסוימת, כאילו אני מאבדת בעלות על הספר. באופן מוזר זה הרגיש כמו אחד האנשים שמאמצים גור אריות או נמרים כשהוא עדיין קטן ואפשר לשלוט בו, ואז להתבונן בו כשהוא גדל במורת רוח ויראה כשבתור בוגר, הגור מתהפך על הבעלים שלו".
ספרה השלישי "To Paradise" - "אל גן העדן"
ספרה השלישי, אל גן העדן, ראה אור בשנת 2022 (הוצאת כנרת) וגם הוא תורגם לעברית בידי אמיר צוקרמן. עלילת הספר מתרחשת בתקופות מקבילות באמריקה של השנים 1893, 1993 ו 2093.
חיים אישיים
מתגוררת בניו יורק החל משנת 1995.
עמרי חורש
עמרי חורש (נולד ב-28 ביולי 1981) הוא סופר ואיש תרבות ישראלי.
ביוגרפיה
חורש נולד ב-1981 בקיבוץ עברון. הוא הרביעי בין חמישה אחים ואחות. אביו, המשורר שלמה חורש, הוא בן הקיבוץ ואמו שוש חורש, שכתבה והוציאה לאור שני ספרי שירה לילדים גדלה בקיבוצים שמרת ומזרע. חורש סיים בשנת 1999 לימודי תיכון בבית החינוך אופק שבקיבוץ. טרום השירות הצבאי יצא לשנת שירות במסגרת גרעין הכשרה של תנועת השומר הצעיר בקן בן-גוריון בעיר חולון. שירת בחיל האוויר שירות צבאי בין השנים 2000–2003.
בשנת 2012 השלים תואר ראשון בלימודי תרבות ממכללת ספיר ובשנת 2016 תואר שני בלימודי השואה מאוניברסיטת חיפה.
מאז 2018 הוא משמש כמנהל הספרייה לקולנוע והארכיון בסינמטק תל אביב.
חיים אישיים
במהלך השנים התגורר חורש בחיפה, בשדרות, בפריז, בבאר-שבע ובאמסטרדם. כיום הוא מתגורר בתל אביב.
אבא יוסף הבנאי
אבא יוסף הבנאי היה חכם בדור הרביעי לתנאים, בן דורו של רבי מאיר.
ישנו אזכור אחד ממנו במדרש:
קברו ואגדת הצדיק הלבן
מסורת מאוחרת (שנת תק"ב, כ-1600 שנה אחרי תקופת אבא יוסף) אשר עברה מדור לדור מזכירה את קברו בצפת במערה. בסמוך לקבר נבנה בית כנסת על שמו, וכן בית ומקוה טהרה על שמו. אגדה מספרת כי פעם אחת גזר הפחה על יהודי צפת שיביאו לו כמה מאות תרנגולים לבנים. באותה עת תרנגול לבן היה נדיר, ורוב התרנגולים היו צבעוניים. יהודים עלו לציונו של אבא יוסף הבנאי, ובקשו שם רחמי שמים. אז התגלה אבא יוסף הבנאי לאחד מהם בחלום ואמר שיביאו לקברו כמה מאות תרנגולים צבעוניים, ובדרך נס הפכו התרנגולים ללבנים. מאז נקרא גם בשם 'הצדיק הלבן', או 'צדיק התרנגולות'. רוב הדעות מייחסות סיפור זה לרבי יוסף סרגוסי.
ולטה
וָלֵטָה או לה ולטה (La Valletta) היא בירת מלטה והבירה הקטנה ביותר בשטחה (כחצי קמ"ר בלבד) ובאוכלוסייתה באיחוד האירופי. שמה הרשמי של העיר שניתן לה על ידי אבירי מלטה הוא "Humilissima Civitas Valletta" (בלטינית "העיר הצנועה ביותר ולטה"), אך עם צמיחתה של העיר הוענק לה הכינוי ההפוך "Superbissima", היינו, "הגאה ביותר". בפי תושביה מכונה העיר לעיתים "איל בלט" (Il-Belt), היינו, "העיר" במלטית.
גאוגרפיה
העיר בנויה בתבנית שתי וערב ובה שבעה רחובות אורך ושמונה רחובות רוחב. שלושת רחובות האורך החשובים החוצים אותה מדרום מערב לצפון מזרח לאורך שיא גובהו של הרכס, הם רחוב הרפובליקה (Triq ir-Repubblika) במרכז, רחוב הסוחרים (Triq il-Merkanti) מדרום לו ורח' המאפיה (Triq l-Ifran) מצפון לו. מצירים אלה משתפלים רחובות הרוחב של העיר בתלילות עד לשפת הים המקיף אותה.
בעיר שלושה גנים קטנים למדי, שניים מהם לאורך החומה הדרומית - גני ברקה העיליים (Il-Barrakka ta' Fuq) שנוסדו כגן פרטי ב-1661, וגני ברקה התחתיים (Il-Barrakka t'Isfel) ובהם אנדרטה למצור הגדול ואנדרטה נוספת לאלכסנדר בול (Alexander Ball) שהיה משליטי האי הבריטים; וכן גן לאורך חלק מהחומה המערבית.
האקלים בעיר, כמו בכל מלטה, ים תיכוני אופייני. הקיץ שחון ולח, ועיקר המשקעים, כ-500 מ"מ בשנה בממוצע, יורדים בחודשי החורף.
היסטוריה
לאחר שהסולטאן סולימאן המפואר הצליח לכבוש את האי רודוס מידי אבירי "מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים" המכונים גם ההוספיטלרים, ולהבריחם לאירופה ב־1522, קיבלו האבירים את השלטון על האי מלטה מידיו של קארל החמישי. הם ביצרו את האי והחלו להציק לטורקים בשוד ופשיטות על ספינות מוסלמיות תוך שהם מסכנים את נתיבי השיט של הטורקים לצפון אפריקה. במאי 1565 החליטה האימפריה העות'מאנית לחסל סופית את המסדר והטילה מצור על האי.
לאחר שהמצור הטורקי נכשל, ייסד הגראנד מאסטר (ראש המסדר), זא'ן דה לה ולט (Jean Parisot de la Valette), את העיר ביום 28 במרץ 1566, על חצי האי שיבראס שבקצהו הצפוני כבר ניצב אותה עת מבצר סנט אלמו. העיר שנקראה על שמו של לה ולט לאחר שמת ב-1568, תוכננה על ידי פרנצ'סקו לפרלי בתבנית שתי וערב, ובמרץ 1571 העתיק המסדר את מיקומו מבירגו (ויטוריוסה) אל ולטה. מרבית מבניה החשובים של העיר הוקמו בתקופת ההוספיטלרים, החל במאה ה-16 ועד כיבושו של האי על ידי נפוליאון בשנת 1798. חיילי נפוליאון בזזו את אוצרות ההוספיטלרים באופן שיטתי, אך הכיבוש הצרפתי נמשך שנתיים בלבד, ובשנת 1800 כבשו הבריטים את האי ואת העיר, ואלה היו לחלק מהאימפריה הבריטית באופן רשמי ב-1814. בתקופה זו שוב ידעה העיר תנופת פיתוח שהואצה עם פתיחתה של תעלת סואץ. העיר סבלה קשות מהפצצות הגרמנים והאיטלקים בעת המצור על האי במלחמת העולם השנייה, ועם עצמאותה של מלטה ב-21 בספטמבר 1964 הייתה לבירת המדינה.
אוכלוסייה וכלכלה
אוכלוסייתה של ולטה מנתה 6,315 תושבים בנובמבר 2005, ובמהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 צנחה באופן קבוע לכשליש משיאה, בעיקר כתוצאה מהגירה אל הפרוורים.
אף שהעיר משמשת כנמל החשוב ביותר במדינה ובשנים האחרונות הוקם בה מעגן לספינות טיולים, 70% מתושביה עוסקים בענפי התיירות, השירותים והממשל; ולמרות גודלה, בעיר עדיין מרוכזת עיקר הפעילות השלטונית והכלכלית במדינה.
תחבורה
רחובותיה של ולטה צרים וצפופים, וחלקם מיועדים להולכי רגל בלבד. קו אוטובוס מקיף את העיר לאורך חופיה ובשנת 2006 יצאה אל הפועל תוכנית "חנה וסע" המאפשרת להותיר כלי רכב פרטיים מחוץ לחומות העיר, בתחומי פלוריאנה, ולהמשיך אל תוכה בתחבורה ציבורית. תחנת האוטובוסים הראשית של העיר, שהיא הראשית במלטה כולה, ממוקמת גם היא בתחומי פלוריאנה, בסמוך לשער העיר (City Gate או Bieb il-Belt). קו מעבורת פנימי למטען מקשר בין העיר לאי גוזו ומהנמל שירותים ימיים בינלאומיים, בעיקר לסיציליה. נמל התעופה הבינלאומי של מלטה ממוקם מדרום לוולטה בעיר לואה, ומקושר אל העיר בקווי אוטובוס ובמוניות.
אתרים ותרבות
ולטה נהנית מעושר תרבותי ואדריכלי המרוכז בצפיפות רבה בכל קנה מידה, ואשר הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז עליה כאתר מורשת עולמית בשנת 1980. המבנים החשובים ביותר הם קתדרלת הרובע - יוחנן הקדוש (St John's Co-Cathedral), תיאטרון מנואל (Teatru Manoel), הכנסייה הכרמליתית שכיפתה חולשת על קו הרקיע של העיר, ארמון הגראנד מאסטר (Grandmaster's Palace), ארמונות האוברז' (Auberge) וחומות העיר ומבצר סנט אלמו (Fort Saint Elmo). בשנת 2015 נחנך בעיר בית הפרלמנט החדש.
קתדרלת יוחנן הקדוש
קתדרלת יוחנן הקדוש נבנתה על ידי ההוספיטלרים בין 1573 ל-1578 בהוראתו של הגראנד מאסטר ז'אן דה לה קסייר ויועדה להיות בית התפילה העיקרי של המסדר. הקתדרלה תוכננה על ידי האדריכל המקומי ג'רולאמו קסאר, ואף שחזיתה מזכירה מבצר צבאי, פנים המבנה עשיר בעיטורים בסגנון הבארוק. האביר והאומן הקלברי, מתיה פרטי (Mattia Preti) אחראי לעיטורי התקרה ולתמונות מחייו של יוחנן הקדוש שעל המזבחים. העיטורים ועבודות החריטה נעשו אין סיטו על קירות המבנה העשויים מאבן גיר מקומית, ולא הוצמדו אליהם לאחר שהוכנו מבעוד מועד. בקתדרלה שמונה קפלות, כמעט כולן מוקדשות לאחד משמונת הקדושים הפטרונים של שמונה לשונות המסדר (Langues), וכן קפלה נוספת שאינה משויכת לאף אחת מהן: בקתדרלה מספר יצירות אמנות ידועות, אך החשובה שבהם היא תמונתו של קאראווג'ו מ-1608, המתארת את עריפת ראשו של יוחנן המטביל. הציור הוא היחיד שנחתם על ידי האומן ונחשב ליצירתו הידועה ביותר.
ב-1816 העניק צו אפיפיור לקתדרלה מעמד זהה לזה של קתדרלת פאולוס הקדוש בעיר מדינה, ומכאן שמה "קתדרלה במשותף" (-Co).
תיאטרון מנואל
תיאטרון מנואל (Teatru Manoel) ברח' התיאטרון הישן (Triq it-Teatru l-Antik) הוא התיאטרון השלישי בגילו באירופה שעדיין מתפקד, ומשמש משכן לתיאטרון הלאומי ולתזמורת הלאומית של מלטה (Orkestra Nazzjonali). באולם התיאטרון האליפטי 650 מושבים ויש בו שלוש קומות של יציעים. המבנה בנוי בסגנון הרוקוקו המצועצע, מתקרתו בצבע התכלת (המטעה לחשוב כי מדובר בכיפה), משתלשלות נברשות וינאיות ויציעיו עשויים עץ ומצופים בזהב. מתחת לרצפה יש מאגר מים התורם לאקוסטיקה של האולם.
בשנת 1731 הורה הגראנד מאסטר אנטוניו מנואל דה ויליינה (António Manoel de Vilhena) על הקמתו של התיאטרון, ומימן את הקמתו, וזאת "להנאתם של הצנועים" (ad honestam populi oblectationem), סיסמה שנחקקה מעל כניסתו הראשית של המבנה. ההקמה הושלמה תוך עשרה חודשים והתיאטרון שנקרא אז "התיאטרון הציבורי" (Teatro Pubblico) והיה בצורת פרסה, החל לפעול בחודש ינואר 1732. לאחר הכיבוש הבריטי שונה שמו של התיאטרון ל"תיאטרון המלכותי" (Teatro Reale), וב-1812 הוא הורחב ונוספה לו קומת יציעים נוספת. ב-1866 חדל התיאטרון את פעולתו בעקבות הקמת בית האופרה המלכותית החדש בעיר, והוא הפך למקלט עבור חסרי בית וחברה שולית. עם זאת ב-1873 שונה שמו של המבנה לשמו הנוכחי והוא חזר לפעול למשך ארבע שנים.
בית האופרה המלכותית החדש חרב בהפצצת מדינות הציר ב-7 באפריל 1942, ולאחר המלחמה שוקם תיטרון מנואל על ידי ממשלת מלטה ונפתח שוב ב-1960.
ארמון הגראנד מאסטר
ארמון הגראנד מאסטר ששימש בתקופת ההוספיטלרים למגורי הגראנד מאסטר, משמש כיום כבית הנבחרים של מלטה ומשכנו הרשמי של נשיא המדינה. הארמון ששוכן בכיכר הארמון ברח' הרפובליקה במרכזה של העיר, תוכנן על ידי ג'רולמו קסאר והושלם בשנת 1571. בארמון התגוררו 21 גראנד מאסטרים מ-1575 עד הכיבוש הצרפתי ב-1798, וב-1800 היה למקום מושבו של המושל הבריטי.
חומות העיר ומבצר סנט אלמו
ולטה מוקפת חומה מכל עבירה וחלק ממנה צמוד לשפת הים. בקצה הצפון מזרחי של העיר שוכן מבצר סנט אלמו השולט על הכניסה לשני הנמלים של העיר. לפני הגעתם של ההוספיטלרים לאי, שכן במקום מגדל תצפית, וב-1533 החלו עבודות להרחבת המבנה, כך שבעת המצור העות'מאני ב-1565 כבר עמד במקום מבצר. המבצר ספג הפצצות טורקיות מסיביות, אך 100 האבירים ו-700 חיילים שבו, הצליחו להתנגד לטורקים משך חודש, עד נפילת המבצר ב-23 ביוני 1565. רק 9 חיילים נפלו בשבי ובודדים הצליחו להימלט מהמבצר בשחייה.
שער ויקטוריה
בולטה ממוקם שער בכניסה לעיר, שנבנה במאה ה-19 על ידי הבריטים.
בתקופת ההוספיטלרים
עם זאת, קיימות גם עדויות לכך שבקרב יהודי מלטה היו גם נאמנים לאבירים. קלייר אליאן אנגל (Claire-Eliane Engel) כתבה בספרה "ההיסטוריה של מסדר יוחנן הקדוש", כי בזמן המצור הגדול:
לפי סיפור אחד היו בין המתנדבים להגיע למבצר סנט אלמו הנצור גם שני יהודים, ומקור אחד מספר על יהודי בשם יוסף כהן אשר סיכל מזימה של עבדים מוסלמים להתנקש בגראנד מאסטר.
הקהילה בעת החדשה
לאחר כיבוש מלטה על ידי נפוליאון הגיע מצב זה לסיומו והיהודים שוחררו. עם בוא האנגלים התיישבו בוולטה יהודים גם מגיברלטר, אנגליה, טורקיה, פורטוגל, דוברובניק וצפון אפריקה. ב-1846 הוזמן יוסף תייר לשמש כרבה הרשמי הראשון של מלטה בתקופה המודרנית, ובית כנסת הוקם ברחובה הראשי של ולטה. מאוחר יותר הועבר בית הכנסת לרח' ספורס ושוב לדירה ברח' אורסולה הקדושה. בית כנסת זה נהרס בשנת 1979 כאשר האזור שוקם ונבנה מחדש. כיום מונה הקהילה היהודית בוולטה ובמלטה כולה מספר עשרות.
ערים תאומות
לוולטה יש עיר תאומה אחת, והיא:
מחמוד א-נאשף
ביוגרפיה
א-נאשף נולד בשנת 1906 בטייבה.
לקראת הבחירות לכנסת הרביעית, שהתקיימו ב-3 בנובמבר 1959, הקים א-נאשף את רשימת מפלגת חקלאות ופיתוח ועמד בראשה. הרשימה זכתה רק במנדט אחד, למרות סקרים בקרב הציבור הערבי שהראו כי למפלגה יש פוטנציאל להגיע עד ל-3 מנדטים.
א-נאשף נפטר בגיל 73 ב-10 בנובמבר 1979.
מרב העתיקה
מרב (בטורקמנית: Mary; ברוסית: Мерв; בפרסית: مرو) הייתה עיר ונווה מדבר בטורקמניסטן במרכז אסיה, ששכנה על דרך המשי. בעבר נקראה מרגיאנה, אלכסנדריה ואנטיוכיה במרגיאנה (יוונית Αντιόχεια της Μαργιανήs). מספר תרבויות הקימו יישובים באתר, וקיימת השערה שבמהלך המאה ה-12 הייתה מרב העיר הגדולה בעולם.
האתר כולל מספר מתחמים סמוכים זה לזה, שכל אחד מהם הוקף בחומה והיה מאוכלס בתקופה אחרת, ועם נטישתו לא אוכלס שוב, אלא מתחם חדש הוקם תחתיו.
ארבע ערים מבוצרות חשובות הוקמו במרב לאורך ההיסטוריה שלה: סביב ארבעה מתחמים אלה שוכנים מבנים רבים נוספים, והשטח כולו נכלל בפארק הארכאולוגי של מרב. בשנת 1999 הוכרזה מרב העתיקה כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה
העיר שוכנת בנווה מדבר ששטחו כ-5,000 קמ"ר בדלתת נהר מורגאב. היוונים כינו את הנהר בשם מרגיאנה, והוא זורם מהרי הינדו-כוש צפונה דרך המדבר קאראקום. מיקומה בדלתה העניק לעיר שני יתרונות: ראשית שימש הנהר כעורק תחבורה נוח מהאזור ההררי של אפגניסטן מדרום ועד למדבריות קאראקום ולעבר נהר אמו דריה שמצפון; ושנית, הנהר שימש כמקור מים ליישוב, והיה לנקודת עצירה טבעית בשערי המדבר לאורך דרך המשי. העיר ממוקמת על צומת דרכים חשוב המובילות צפונה לבוכרה ולסמרקנד, מערבה לאשגבאט ודרומה לעבר אפגניסטן ולאיראן.
תקופת הברונזה
החפירות הארכאולוגיות באזור מראות על התיישבות במקום כבר באלף השלישי לפנה"ס. ההתיישבות הקדומה במקום במהלך תקופת הברונזה, היינו בין השנים 2500 עד 1200 לפנה"ס, קמה בחלקו הצפוני של נווה המדבר, הקרוב יותר אל מקורות המים. באזור זה התגלו תילים - קללי (Kelleli), אג'י-קוי (Adji Kui), טאיפ (Taip), תל גונור (Gonur depe) וטוגולוק (Togoluk): עם השיפור באמצעי ההשקיה והובלת המים, התפשטו היישובים דרומה והרחק מגדות הנהר.
תקופת הברזל
מתקופה זו שני מתחמים חשובים:
התקופה העירונית - ארג קלה וגאיור קלה
המרכז העירוני ההיסטורי התפתח מזרחית לנווה המדבר בסביבות שנת 500 לפנה"ס. הוא הורכב ממספר ערים מבוצרות סמוכות, והשתרע על שטח של יותר מ-12,000 דונם. החשובה שבערים אלה - ארק קלה (Erk Kala - "מצוקת ארק") נזכרה במספר מקורות כתובים בתקופת הממלכה האחמנית, והידוע שבהם הוא כתובת ביסותון של דריווש הראשון שנחקקה בסלע על מורדותיו של הר במערב איראן. מתחם ארג קלה מוגן על ידי חומות ותעלה, שגוננו על מבצר שנישא לגובה של עד 30 מטר, ארמונות, מקדשים ובתי מגורים. מרב הייתה לחלק ממלכתו של אלכסנדר מוקדון, ופליניוס הזקן טען כי העיר ההלניסטית הוקמה על ידי אלכסנדר עצמו. באותה עת שונה שמה של העיר לאלכסנדריה, אך לא ברור אם אלכסנדר אכן ביקר בה.
לאחר חלוקת העולם ההלניסטי, נותרה העיר בשטחה של האימפריה הסלאוקית. בשנת 290 לפנה"ס חידש אנטיוכוס הראשון את היישוב במרב בשטחן של ארג קלה וגאיור קלה (Gyaur kala - "מצודת גאיור"), וקרא את שמה של עירו "מרגיאנה אנטיוכיה" (Margiana Antiochia). אורך החומות סביב המתחם מגיע לכשמונה ק"מ והן עשויות משלוש שכבות שונות. מבנה החומות דומה לחומות שהוקמו בתקופה ההלניסטית באנטוליה, אך הן נבנו מלבני-בוץ ולא מאבנים. החומה השלישית והמאוחרת מהשלוש נבנתה מלבנים גדולות, ככל הנראה בתקופת האימפריה הסאסאנית. היקפן של החומות מראה על חשיבות העיר, ומתקופה זו לא נמצאו ביצורים בסדר גודל כזה בכל מרכז אסיה. החומות גוננו על שטח של 3400 דונם, וכמו כל עיר יוונית, התאפיינה גאיור קלה בתוכנית שתי וערב, בתיאטרון ובאגורה. ארק קלה המשיכה ושימשה כמבצר לעיר החדשה שקמה בגאיור קלה. באתר נמצאו מטבעות רבים, דבר המצביע על יציבותה הכלכלית של העיר לאורך תקופה ארוכה.
המקום המשיך והיה נושב על ידי הפרתים ובשנת 53 לפנה"ס התיישבו במרב כ-10,000 רומאים שנלקחו כשבויים על ידי הפרתים בקרב חרן. לאחר הפרתים שלטו הסאסאנים במרב, ובתקופה זו ישבו בה בני דתות שונות. בראש וראשונה רווחה בה הזורואסטריות שהייתה הדת הרשמית של הממלכה, אך ישבו בה גם בודהיסטים, מאמיני המינות המניכאיסטית והמינות הנסטוריאנית, שלה שימשה מרב כמרכז חשוב.
כמו כן העיר נזכרת כבר בתלמוד הבבלי (מסכת עבודה זרה דף לא עמוד ב) בשם מרגואן, בסיפור מסע של האמורא רב שמואל בר ביסנא.
Rock with You
Rock with You הוא שיר של הזמר והיוצר מייקל ג'קסון שיצא בנובמבר 1979. השיר היה הסינגל השני מהאלבום "Off the Wall". השיר הפך ללהיט ענקי בעיקר בארצות הברית כאשר הגיע לראש מצעד הבילבורד והיה לסינגל הרביעי הטוב ביותר לשנת 1980.
מרב העתיקה
התקופה הערבית והסלג'וקית - סולטאן קלה
בשנת 651 נרצח השליט הסאסאני האחרון יזדגרד השלישי לא הרחק מהעיר והח'ליף עות'מאן בן עפאן כבש אותה. העיר הפכה לבירת חבל ח'ראסאן של האימפריה המוסלמית של בית אומיה, ושימשה כבסיס הראשי של צבאות הערבים בכיבושיהם את מרכז אסיה.
בהנהגתו של המצביא הפרסי אבו מוסלים הייתה העיר החל בשנת 748 לאחד ממוקדי התמיכה בבית עבאס במאבקו בבית אומיה. מרב שמרה על חשיבותה כמוקד כוח פוליטי לאחר שבית עבאס התבסס בבגדאד, ובין השנים 813-818 קבע הח'ליף אל-מאמון את בירתו במרב, כך שהלכה למעשה היא שימשה בירת העולם המוסלמי בתקופה זו.
אבו מוסלים החל בהקמתה של סולטאן קלה המהווה את המתחם העירוני הגדול במרב, ממערב לגאיור קלה. עד מהרה הוקף המתחם החדש בחומות והפך למרכזה של העיר החדשה אשר שגשגה משך מאות שנים. המתחם המקורי היה בשטח של כ-4 קמ"ר, ובהמשך התווסף לו מתחם בשטח של כ-2-3 קמ"ר. חלק גדול מחומות העיר שרד עד היום. החומות נבנו מלבני בוץ ונישאו לגובה של 8-9 מטר, ומגדלי שמירה נבנו במרווחים של 15-35 מטר. תחילה היו החומות דקות ולא יכלו להעניק מענה לצורכי המגננה של העיר, אך במהלך המאה ה-12 הן עובו וחוזקו באופן משמעותי. מחוץ לחומה הראשית נבנתה חומה נוספת ובהמשך נבנתה חומה סביב פרבר נוסף בשם איסכנדר קלה (Iskender kala). עם זאת, מערך החומות המפותח לא מנה את הכיבוש המונגולי בראשית המאה ה-13.
בשנת 1037 נעו הסלג'וקים מאזור ימת אראל לכיוון דרום-מערב, וכבשו את מרב שהייתה למרכז ממלכתם בין המאה ה-11 למאה ה-13. גם הסלג'וקים קבעו את מרכזם בעיר בסולטאן קלה וזה השתרע בתקופתם על שטח של 6000 דונם. הסולטאן מליקשאה (Melikşah) הקיף את העיר בחומה וכשהתפתחה העיר והתרחבה הקיף אותה הסולטאן אחמד סנג'ר בחומה נוספת וארוכה יותר. המאוזוליאום של סנג'ר, מבנה רבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 27 מטר ולו שתי כניסות וכיפה גדולה, ניצב בסולטאן קלה עד היום. בתקופה זו כינו גאוגרפים פרסיים וערבים את העיר בשמות כמו "אם העולם" ו"בירת העולם הפרסי המזרחי", ולפי הערכה, בין 1145-1153, התגוררו במרב כ-200,000 תושבים. מרב הייתה בין הערים החשובות בתקופה וייתכן שהגדולה בעולם כולו באותה עת.
מאז המאה ה-16
בשנת 1505 נכבשה העיר על ידי האוזבקים, אך הם גורשו על ידי הספווים לאחר חמש שנים בלבד. בשנת 1787 צורפה העיר לאמירות בוכרה ושליטת הפרסים בה הסתיימה. לאחר מספר שנים הסכרים נהרסו והאוכלוסייה גורשה לאזור בוכרה. בכך הסתיימו 4500 שנות יישובה של מרב העתיקה. בשנת 1883 כבשו הרוסים את האזור שהיה לחלק מהאימפריה הרוסית ושנה לאחר מכן הקימו בסמוך לעיר העתיקה מרכז מנהלי שהתפתח בתקופה הסובייטית לעיר המודרנית מארי. ב-1886 הגיעה לעיר המסילה הטרנס-כספית. ב-1991 הייתה מרב לחלק מטורקמניסטן העצמאית.
המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים
המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים (באנגלית: International Campaign to Ban Landmines, בר"ת: ICBL) הוא קואליציה של ארגונים לא ממשלתיים שמטרתם המשותפת לאסור על השימוש במוקשים נגד אדם. המאמץ העולמי זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1997, יחד עם השגרירה הבולטת שלו ג'ודי ויליאמס.
היסטוריה
מקורו של המאמץ, ב-1991, בקריאות בו זמנית של מספר ארגונים לא ממשלתיים, לאסור על השימוש במוקשים נגד אדם. באוקטובר 1992 הסכימו שישה ארגונים לשתף פעולה במטרה לנסות ולהשפיע על מקבלי ההחלטות בעולם, והקואליציה נוסדה באופן רשמי. ששת הארגונים המייסדים כללו את Human Rights Watch (משמר זכויות האדם), Handicap International (ארגון המסייע לנכים ברחבי העולם), Physicians for Human Rights (רופאים למען זכויות אדם), Vietnam Veterans of America Foundation (ארגון שנוסד על ידי חיילים אמריקאים ותיקי מלחמת וייטנאם), Mines Advisory Group (ארגון סיוע לנפגעי מוקשים) ו-Medico international (ארגון למתן סיוע סוציאלי).
ב-1993 נוסדה ועדת ההיגוי של המאמץ שכללה את ששת הארגוניים המייסדים. ג'ודי ויליאמס, ממקימות הארגון, הייתה מתאמת הפעולות, האסטרטגית הראשית ודוברת הארגון, והביאה לשיתופי פעולה מוצלחים עם ממשלות רבות וארגונים שונים, ביניהם האומות המאוחדות והצלב האדום. עם השנים, צמח שיתוף הפעולה עד ליצירת רשת של מעל 1100 ארגונים ביותר מ-60 מדינות. אחת מהדמויות הבולטות שתמכו בארגון הייתה דיאנה, הנסיכה מוויילס, שדאגה לסייר בשדות מוקשים באנגולה ובבוסניה והרצגובינה ולמשוך את תשומת לב התקשורת למאבק.
הישגו המרכזי של הארגון הגיע ב-1997, עם החתימה על אמנת אוטווה על ידי 133 מדינות (ו-156 מדינות נכון ל-2008). אמנת אוטווה אוסרת על פיתוח, ייצור ושימוש במוקשים נגד אדם, ומחייבת פינוי כל שדות המוקשים נגד אדם, הקיימים בתחום המדינות החותמות, בפרק זמן של 10 שנים. על הסכם אוטווה לא חתמו המעצמות הגדולות, ארצות הברית, רוסיה, סין והודו. גם מדינת ישראל אינה חתומה על ההסכם.
בשנת 1997 זכה הפרויקט וג'ודי ויליאמס בפרס נובל לשלום (מחצית הפרס לכל אחד).
מירה עווד
מירה אנואר עווד (בערבית: ميرا أنور عوض, תעתיק מדויק: מירא אַנְוָר עַוַצ'; נולדה ב-11 ביוני 1975) היא זמרת, שחקנית, מנחת טלוויזיה, מלחינה, פזמונאית ואקטיביסטית פוליטית ערבייה-ישראלית.
ביוגרפיה
עווד גדלה והתחנכה בכפר ראמה, ישראל, והיא מגדירה עצמה גם כפלסטינית. אביה ערבי-נוצרי והוא רופא משפחה. אמה בולגרייה-נוצריה ומומחית לשפות סלאביות. הוריה נפגשו כאשר האב למד רפואה בבולגריה.
עווד בוגרת רימון בית ספר למוסיקה.
בדצמבר 2013 נישאה עווד לקוסטה מוגילביץ', ישראלי ממוצא אוקראיני וחצי-יהודי.
כמוזיקאית
את דרכה המוזיקלית החלה עווד בגיל 16 כסולנית להקת "סמאנה", להקה ששרה רוק מערבי בערבית.
בתחילת שנות ה-2000, הנחתה ב"זאפ לראשון" בערוץ הראשון.
בשנת 2005 נטלה חלק באלבום "ממעמקים" של הפרויקט של עידן רייכל, שם שרה בערבית את השיר "عزﻳﻨﻲ" ("עזיני") שאת מילותיו כתבה בעצמה. בשנה זו השתתפה עווד בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "זמן" אשר הגיע למקום האחרון.
בשנת 2009 נבחרה, ביחד עם אחינועם ניני, עימה היא משתפת פעולה בהופעות והקלטות לאורך שנים, לייצג את ישראל באירוויזיון 2009 שהתקיים במאי 2009 במוסקבה. השתיים שרו במשותף את השיר "עינייך", המוכר באנגלית כ-"There Must Be Another Way" ("חייבת להיות דרך אחרת") הנושא מסר של שלום וקיום משותף, שהגיע למקום ה-16 (מבין 25 מדינות). עווד היא הערביה הראשונה שייצגה את ישראל בתחרות זו. באוגוסט 2009 זכתה לאות הוקרה, ביחד עם אחינועם ניני, מראש עיריית לורד בצרפת.
ביוני 2009 הוציאה עווד את אלבומה הראשון, "בהלוואן" ("לוליינית"). את רוב שירי האלבום כתבה עווד בעצמה, חלקם בערבית וחלקם באנגלית. התקליט הופק על ידי הגיטריסט עמוס עבר-הדני. במקביל יצא גם אלבום דואטים משותף לעווד ולאחינועם ניני בשם "There Must Be Another Way", שכלל את שירי הקדם אירוויזיון, ביצוע לשירם של הביטלס "We Can Work It Out", ומספר שירים חדשים נוספים.
בשנת 2009 היא נבחרה ל"זמרת השנה בערבית" של קול ישראל לצד אליאס ג'וליאנוס שנבחר לזמר השנה, אלבומה זכה בתואר "אלבום השנה".
עווד הלחינה את המוזיקה להצגת היחיד בערבית "לא ספינת נוח" בבימויו של השחקן נורמן עיסא. על כך זכתה בפרס על המוזיקה הטובה ביותר בפסטיבל הצגות יחיד בערבית "מסרחיד".
ב-2010 חתמה על חוזה הקלטות עם תאגיד סוני להפקת שלושה אלבומים בינלאומיים, הראשון שבהם בשנת 2011.
באפריל 2011 יצא אלבומה השני, "All My Faces", שהופק בתאגיד סוני בשיתוף פעולה עם המפיק והיוצר קארלוס ג'ין. בשנה הזאת עווד שרה בטקס "מדליית החופש" בפילדלפיה ארצות הברית, בו ביל קלינטון העניק את מדליית החופש של שנת 2011 לטוני בלייר. ב-2011 עווד גם שימשה זמרת-אורחת במופע של זמר האופרה האיטלקי אנדריאה בוצ'לי שנערך במצדה.
בשנת 2013 שיתפה פעולה פעם נוספת עם עידן רייכל, כאשר שרה באלבום "רבע לשש" של הפרויקט של עידן רייכל את השיר "انا انا وانت انت" ("אנא אנא ואנתה אנתה", כלומר "אני אני ואתה אתה"). עווד כתבה את מילות השיר על פי לחן של רייכל.
ביוני 2013 שיתפה פעולה עם להקת המטאל הישראלית Orphaned Land כאשר שרה באלבומם "All Is One" את השיר "Through Fire And Water".
על במת התיאטרון
לאחר לימודיה ב"רימון", בשנת 1998, החלה לשחק בתיאטרון. בשנת 2002 התפרסמה כשנבחרה לגלם את דמותה של לייזה דוליטל במחזמר, "גבירתי הנאווה", בתיאטרון הקאמרי לצדו של עודד קוטלר כפרופסור היגינס.
ב-2006 השתתפה במחזה המוזיקלי "מקום אחר ועיר זרה" ושנה אחר כך, בהצגה "זה הים הגדול" של התיאטרון הקאמרי.
בשנת 2008 נבחרה וצורפה ל"קרן למצוינות בתרבות" בקטגוריה שחקנית תיאטרון.
בטלוויזיה ובקולנוע
בשנת 2003 הנחתה את התוכנית "שביל הסיפורים" בטלוויזיה החינוכית.
בשנים 2007–2013 שיחקה בסדרת הקומית "עבודה ערבית" בערוץ 2 אצל קשת, בה גילמה את דמותה של אמאל, עורכת דין פמיניסטית ערבייה העובדת באגודה לזכויות האזרח.
בשנים 2012–2013 הנחתה עווד תוכנית טלוויזיה בשם "אחלה יום" בטלוויזיה החינוכית, לצד מעצב האופנה יובל כספין.
באפריל שנת 2014, השתתפה באירוע TEDxHIT-Interaction ובו דנה על הליכה על חבל דק בין ניגודים (אקרובט- בהלוואן).
פעילות פוליטית
בבחירות המוניציפליות ב-2008 הייתה עווד מועמדת למועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם מפלגת "עיר לכולנו". היא חברה בפורום "הסיעה המורחבת" המנחה את חברי המועצה של המפלגה.
ב-2009 היא תמכה בבחירות לכנסת ישראל במפלגת חד"ש.
הדלק, התעורר, נשור
"הדלק, התעורר, נשור" (באנגלית: Turn On, Tune In, Drop Out) הוא ביטוי מתקופת תרבות הנגד שנטבע ב-1966 בידי הפסיכולוג, הסופר המשורר ד"ר טימותי לירי. לירי, שהיה חסיד נלהב של צריכת LSD, הפך את הביטוי לפופולרי לאחר שהשתמש בו בכנס Human Be-In שנערך בינואר 1967 בפארק שער הזהב בפני קהל של 30,000 היפים. בנאומו באותו הכנס אמר:
הביטוי עודד רבים לאמץ שינויים חברתיים דרך השימוש בסמים פסיכדליים ועל ידי התנתקות מהמוסכמות והיררכיות הקיימות בחברה והוא אף אומץ כמוטו של הליגה לגילוי רוחני
בראיון בשנת 1988 שערך עמו העיתונאי ניל שטראוס, לירי ציין שהסלוגן "ניתן לו" בידי מרשל מקלוהן במהלך ארוחת צהריים בניו-יורק. לירי הוסיף שמקלוהן "התעניין מאוד ברעיונות ושיווק, והוא התחיל לשיר משהו כמו "Psychedelics hit the spot / Five hundred micrograms, that's a lot" ללחן של הפרסומת של פפסי דאז, ואז הוא התחיל לשיר "Tune in, turn on, and drop out".
הביטוי הוא גם הכותרת של אלבום ספוקן וורד בעל אותו שם שיצא ב-1966 בניו-יורק בידי דייוויד הנקוק. באלבומו של הנקוק ניתן לשמוע את לירי, ללא ספק תחת השפעת LSD, מדבר ארוכות על השקפותיו על העולם, המין האנושי, משמעות החיים, חוויית השימוש ב-LSD ונושאים נוספים. לירי עצמו הוציא אלבום בעל אותו שם ב-1967, אשר כלל נאום קצר יותר ולווה במוזיקת רוק.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 טען לירי ש"ה-PC הוא ה-LSD של שנות ה-90".
אבישי כהן (חצוצרן)
אבישי כהן (נולד ב-23 במאי 1978) הוא מוזיקאי ג'אז, חצוצרן ומלחין ישראלי. בעל קריירה בינלאומית.
ביוגרפיה
כהן גדל בתל אביב. הוא נחשף למוזיקה בבית בזכות הוריו, ובעקבות אחיו הבוגרים, יובל וענת, שלמדו לנגן בכלי נשיפה, החל לנגן בחצוצרה בגיל צעיר ולמד בקונסרבטוריון למוזיקה ביפו. כבר בגיל 10 ניגן בביג בנד של בית הספר רימון, ובגיל 12 היה בין חברי המחזור הראשון של המגמה ללימודי ג'אז בבית הספר לאמנויות תל אביב (יחד עם הסקסופוניסט אלי דג'יברי). הוא זכה להופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה והשתתף בפרויקטים רבים אחרים, כמו בסרטה של נירית ירון "ילדה גדולה", שיצא בשנת 1987 (כילד שעומד על גג ומנגן בחצוצרה), בהקלטות אולפן ובתוכניות טלוויזיה (למשל, "לילה גוב"). בתיכון למד כהן בתלמה ילין וניגן בהרכב ביג בנד. עם סיום התיכון קיבל מלגת לימודים למכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון ועבר להתגורר שם. בשנת 1996, כשהוא בן 17, השתתף בהקלטות אלבומו של שלום חנוך, "ערב ערב" , ומאז התארח בכל אלבומיו של חנוך (למעט "אור ישראלי").
בשנת 1997 זכה במקום שלישי בתחרות הג'אז לחצוצרנים על שם ת'לוניוס מונק ועבר לניו יורק. לדבריו, "חלמתי על ניו יורק מהרגע שהגעתי לבוסטון. לא עניין אותי ללמוד, רציתי לכבוש את העולם. לצאת עד 08:00, להסתובב, לעלות על הבמה בגֶ'אמים - החיים האלה התאימו לי". הוא ריכז את פעילותו, כמו ישראלים רבים, במועדון "Smalls" וגיבש יחד עם נגן הקונטרבס עומר אביטל הרכב ששילב פאנק (Funk), סווינג, מוזיקה לטינית, מוזיקה מאפריקה ומוזיקה מהמזרח התיכון, בעיקר בקטעים מקוריים פרי עטם של כהן ואביטל. ההרכב אירח נגנים וזמרים שונים במועדון וזכה להצלחה רבה ולביקורות חיוביות.
בשנת 1999 השתתף בהקלטות אלבומו של אסף אמדורסקי, "מנועים שקטים", ובאלבומו של אלון אולארצ'יק, "אולארצ'יק ג'אז", שהוקלט בהופעה חיה במועדון "הקמלוט" בתל אביב.
בשנת 2002, פגישה מקרית בברצלונה עם יונתן אבישי, חבר ילדות, הובילה להקמת ההרכב Third World Love יחד עם עומר אביטל (קונטרבס) ודניאל פרידמן (תופים). באותה שנה הקליטו חברי הרביעייה את אלבום הבכורה שלהם "Third World Love Songs" בחברת התקליטים "Fresh Sound Records". הרביעייה, שהייתה פעילה כעשור, הקליטה סך הכל חמישה אלבומים והופיעה ברחבי העולם..
אלבומו הראשון כמוביל הרכב, "The Trumpet Player", יצא ב-2003, אף הוא בחברת התקליטים "Fresh Sound Records", וזכה לשבחי הביקורת.
ב-2007 החל בהקלטת הטרילוגיה "The Big Rain Trilogy", ובה האלבומים "After The Big Rain" שיצא ב-2007, "Flood" ו-"Seven", שיצאו שניהם ב-2008. עוד באותה שנה, 2007, הופיע כהן בסרטו של רידלי סקוט "אמריקן גנגסטר" (באחד מרגעי השיא של הסרט, מלווה נגינת החצוצרה של כהן את דנזל וושינגטון כאשר הוא יורה ברחוב).
תקופת ECM
בשנת 2016 החל פרק חשוב ומשמעותי בקריירה המקצועית של כהן, כשהוציא את אלבומו השמיני, "Into The Silence", בחברת התקליטים ECM. את הלחנים לאלבום כתב כהן מספר חודשים לאחר מות אביו והוא מוקדש לו. יחד עם כהן משתתפים באלבום יונתן אבישי (פסנתר), אריק רביס (בס)undefined ונאשיט וייטס (תופים)undefined. שנה לאחר מכן, ב-2017, הוציא כהן אלבום נוסף בחברת ECM, הפעם בהרכב של הרביעייה שלו, "Cross My Palm With Silver". בשנת 2019 יצא בפעם הראשונה, אחרי חברות משותפת של שנים רבות, אלבום דואט שלו עם יונתן אבישי, "Playing the Room", שהוקלט ב-Auditorio Stelio Molo RSI, בלוגאנו.
בשנת 2020 הוציא כהן את אלבומו הרביעי ב-ECM, "Big Vicious". בשונה מאלבומיו הקודמים, באלבום הזה מנגנים לצידו של כהן גם שני מתופפים ושני גיטריסטים וחוץ מג'אז מסורתי יש בו שילוב של מוזיקת רוק, פסיכדליה, גרוב ופאנק. אחד הקטעים באלבום נקרא "King Kutner ("קוטנר המלך"), במחווה לשדרן הרדיו יואב קוטנר, שגם אירח אותם לג'אם בתוכנית הרדיו שלו בגל"צ. קטע נוסף הוא גרסת קאבר לשיר "Teardrop" של ההרכב הבריטי מאסיב אטאק. חברי ההרכב (הנקרא גם הוא ביג וישס, Big Vicious), המלווים את כהן מספר שנים בהופעות בישראל וגם בהקלטת האלבום הם: יונתן אלבלק ועוזי פיינרמן (גיטרות), זיו רביץ ואביב כהן (תופים).