cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרכז מהות
גיל נשים ותעסוקה
המאבק העלה מודעות ציבורית כלפי המצב התעסוקתי הקשה של נשים מבוגרות, ולעובדה כי רבות מהן נפלטות מכוח העבודה שנים לפני גיל הפרישה הרשמי. בניגוד לדעת הממשלה החליטה הכנסת לדחות לשנת 2017, ובכפוף למסקנות ועדה ציבורית, את המשך העלאת גיל הזכאות לפרישה לנשים. המאבק בנושא גיל הזכאות לפרישה לנשים הווה נקודת מפנה בהתפתחות הדיון הציבורי ובמחויבות של ארגונים פמיניסטיים וארגוני שינוי חברתי לקידום מעמדן של נשים מבוגרות. החזון בדבר מדיניות העסקה רב-גילית הוא שהנחה את פעילות מרכז מהות. קידום כוח עבודה רב-גילי (Multi-Aged Workforce) מדגיש את היתרונות והחיוניות של טיפוח מגוון גילי במקומות העבודה, וזאת כמענה למגמת התבגרות האוכלוסייה. מדיניות העסקה רב-גילית תופשת תאוצה בעולם, אך עדיין אינה שכיחה בישראל. לפי המלצות מרכז מהות, גישה זו צריכה להוות עקרון מנחה מרכזי עליו יש להתבסס בפיתוח, תקצוב, קידום והטמעה של תוכניות שמטרתן שילוב תעסוקתי של מבוגרות ומבוגרים.
דוחות מחקריים על המציאות התעסוקתית-כלכלית של נשים
מרכז מהות פרסם חמישה דו"חות עדויות המתארים את שוק התעסוקה דרך מבטן, חוויותיהן ועמדותיהן של נשים הפועלות בו; נשים המתמודדות עם שוק תעסוקה מעורער ופוגעני, ואשר קולן לא זוכה לנוכחות הראויה. הדו"חות מעניקים מקום מרכזי ומאפשרים ביטוי וקול לאוכלוסייה מגוונת של נשים, ומדגישים את משמעות הסיפור התעסוקתי שלהן כמקור לידע כלכלי וחברתי חשוב. כתיבה פמיניסטית זו מציגה גישה אלטרנטיבית לשפה הכלכלית-תעסוקתית השלטת. כמסמכים שנולדו מעבודת השטח, נועדו הדו"חות לחזור אליו, להיות לעזר ולשמש כלי עבודה לכל מי שעניינן ועניינם תעסוקה. לפיכך, יחד עם עדויות, הם כוללים סקירת נתונים ומגמות, ומנוסחות בהם המלצות לקידום שינוי חברתי.
כנסים
כנס מרכז מהות, 2008
Vaadin
Vaadin היא פלטפורמת קוד פתוח לפיתוח יישומי אינטרנט. פלטפורמת Vaadin כוללת מערך רכיבי אינטרנט, ספריה אינטרנטית של Java ומערכת כלים ומתחילים. מוצר הדגל של Vaadin (בעבר Vaadin Framework) מאפשר חילול ממשקי משתמש אינטרנט HTML5 באמצעות שפת התכנות Java.
היסטוריה
הפלטפורמה החלה את דרכה בשנת 2001 כחלק מפיתוח של חברה פינית בשם IT Mill שבאותה תקופה ייצרה אפליקציות ללקוחות. על מנת לפתח את היישומים באופן יעיל יותר, IT Mill פיתחה החברה פלטפורמה שתסייע בבניית האפליקציות. בשלב הראשון בנתה החברה את המוצר לשימושה הפנימי.
בשנת 2002 החליטה IT Mill על שחרור הגרסה הראשונית של הפלטפורמה ברישיון קוד פתוח בשם "Millstone 3". עד שנת 2005 המשיכה IT Mill לשחרר גרסאות של "Millstone 3", בשלב זה פיתוח הפלטפורמה התקדם ונוספה עליו שכבה של טכנולוגיית AJAX. בעקבות כך הוחלט על שכתוב צד לקוח וצד שרת. שינוי זה סייע בכך שהשינויים בגרסאות הבאות היו שוליים.
שנת 2006 הביאה שינוי גדול נוסף בצד לקוח על מנת להתאימו לתכונות חדשות של AJAX והגרסה שוחררה בשם "IT Mill Toolkit 4". השינוי כלל הוספה של JavaScript ובעקבות כך היה קשה להמשיך לתחזק ולהרחיב את הגרסה הזו. מסיבה זו בשנת 2007 הוחלט להוריד את ה-JavaScript ולהחליף אותו ב-GWT. שינוי זה הוביל לכתיבתו מחדש של צד לקוח וגרסה חדשה יצאה בשם "IT Mill Toolkit 5".
בשנת 2010 המותג Vaddin היה מוכר בציבור יותר משם החברה (IT Mill) מסיבה זו החליטה החברה לשנות את שמה ולאמץ את שם החברה.
בשנת 2013 יצאה גרסה 7. בגרסה זו הכניסו את GWT כחלק מהמערכת. בנוסף, הוסיפו תכונות חדשות ושיפרו את המערכת בהתאם למשובים מהקהילה של Vaadin.
בשנת 2018 שוחררה גרסה 10 (גרסה 9 לא הייתה קיימת). היה זה השינוי המשמעותי ביותר בהיסטוריה של Vaadin. השינוי כלל שכתוב של הרכיבים ושכבת התקשורת.
רכיבי Vaadin
הרכיבים של Vaadin הם קבוצה מקיפה של רכיבי אינטרנט המיועדים למפתחי אתרי אינטרנט. בעזרת הרכיבים אלו ניתן לבנות בקלות יחסית אתר אינטרנט.
שימוש בסיסי
רכיבי Vaadin מותקנים בדרך כלל עם npm או bower. לדוגמה, הפקודה הבאה מתקינה את  :   לאחר ההתקנה, הרכיב יכול לשמש בדף אינטרנט כדלקמן:   להלן צילום מסך של הדף הקודם:
רכיבים זמינים
הטבלה הבאה מציגה רשימה של רכיבי האינטרנט של קוד פתוח ללא תשלום הכלולים ב- Vaadin: Vaadin Flow (בעבר Vaadin Framework) היא תשתית לבניית יישומי אינטרנט ואתרי אינטרנט. מודל התכנות של Vadadin Flow דומה Vaadin Framework's - היא משתמשת בשפת JAVA כשפת התכנות ליצירת תוכן אינטרנט. ארכיטקטורת Vaadin Flow היא של צד שרת כלומר רוב הלוגיקה פועלת בצד שרת. בצד לקוח, Vaadin Flow בנויה על גבי תקני Web Component.
Vaadin Flow כוללת תמיכה ברכיבי אינטרנט עבור מפתחי JAVA ומאפשרת שימוש בתבניות HTML (המבוססות על פולימרים) עם תקשורת אוטומטית של שרת-לקוח. הוא כולל גם את ממשק ה- API של ניתוב (חיבור רכיבי ממשק משתמש לכתובות אתר), חיבור נתונים (סנכרון שדות קלט עם מודלים לנתונים בצד השרת) ומניפולציה של ה-DOM בצד השרת.
שימוש בסיסי
להלן דוגמה בסיסית של שימוש ב- Vaadin Flow:  להלן צילום מסך של היישום הקודם:
מימוש ממשק המשתמש רק עם JAVA
Vaadin Flow מאפשרת שימוש במרכיבי ממשק קיימים וביצוע רכיבים חדשים באמצעות קוד JAVA הפועל בצד שרת. ניתן ליצור ולשנות את DOM מהצד שרת. הבנאי של קטע הקוד הבא מראה כיצד ליצור אלמנט  חדש, להגדיר , ולהוסיף מאזין לאירוע קליק:
שילוב רכיבי אינטרנט
שילוב רכיבי אינטרנט מסופק באמצעות ההערות  ו-. קטע הקוד הבא מראה כיצד לעטוף רכיב אינטרנט קיים ברכיב Java בצד השרת:
Router
Router הוא מושג ליבה ב-Vaadin Flow המאפשר ניווט באמצעות כתובות אתרים. ה-Router מאפשר חיבור של כתובות אתרים לרכיבי ממשק משתמש. הוא מבוסס על ממשק API HTML5 History המאפשר למשתמשי הקצה לנווט בין הדפים תוך שמירה על מצב הדף. קטע הקוד הבא מראה כיצד להשתמש בהערות  כדי להציג את הרכיב   כאשר משתמש הקצה מבקש כתובת אתר כגון   :
תבניות HTML
Vaadin Flow מאפשרת הגדרה של תבניות HTML עם תקשורת אוטומטית של שרת לקוח וחיבור נתונים (בעת שימוש בתבניות מבוססות פולימר ). להלן דוגמה לתבנית מבוססת פולימרים:  קטע הקוד הבא מראה כיצד לחבר את התבנית הקודמת למרכיב Java בצד השרת:
התאמה אישית של מראה ותחושת המשתמש
התאמה אישית של המראה ותחושת המשתמש ניתן לעשות עם CSS, סגנונות מותאמים אישית של HTML, או על ידי תצורות ערכות נושא מוכנות.
שילוב עבודה עם Spring Framework
Vaadin Flow כולל אינטגרציה עם Spring Framework 5 ו-Spring Boot 2.
1973 באסטרונאוטיקה
אירועים בולטים
במהלך השנה בוצעו 116 שיגורים, מהם 89 (כ-77%) על ידי ברית המועצות.
שיגורי לוויינים
שיגורים שנכשלו מסומנים ב אדום. שיגורים מאוישים מסומנים ב ירוק.
החברה הגבוהה (סרט)
החברה הגבוהה (באנגלית: High Society) הוא סרט מוזיקלי שהופק בידי אולפני הקולנוע MGM ב־1956. הסרט בוים על ידי צ'ארלס ולטרס והופק על ידי סול סיגל, את המוזיקה והשירים כתב קול פורטר. הסרט מבוסס על מחזה בשם "סיפור פילדלפיה" שהועלה על בימות ברודוויי (המחזה הופק גם לסרט "סיפור פילדלפיה" שראה אור ב־1940).
בסרט זה שיחקה גרייס קלי את תפקידה האחרון בקולנוע, לפני שהיא הפכה לנסיכת מונקו, למעשה הסרט יצא אל האקרנים כשלושה חודשים לאחר נישואיה לנסיך רנייה השלישי ממונקו. קלי אשר הייתה בת 26 בזמן הצילומים, לא הייתה הבחירה הראשונה לתפקיד וזאת עקב גילה הצעיר. בזמן יציאת הסרט אל האקרנים, היה בינג קרוסבי בן 53 ואילו פרנק סינטרה וסלסט הולם היו מעבר לגיל ארבעים. הבחירה הראשונה לתפקיד הייתה אליזבת טיילור, אך היא לא יכלה לקבל את התפקיד עקב התחייבויות קודמות.
האזכור של פסטיבל ג'אז בעלילת הסרט, איפשר לבמאי לשתף את לואי ארמסטרונג שהיה אחד מכוכבי הג'אז הגדולים בכל הזמנים, להנאתם של חובבי המוזיקה והגברת המכירות של הסרט.
עלילה
סיפור הסרט נסב סביב אשת החברה הגבוהה, טרייסי לורד (גרייס קלי), העוסקת בהכנות לחתונתה. טרייסי מתכוונת להתחתן עם ג'ורג' קיטריג' (ג'ון לאונד) המנופח מחשיבות עצמית והמשעמם. העיתונאי החטטן, מייק קונור (פרנק סינטרה) והצלמת ליז אימברי (סלסט הולם) מתכוונים לכסות את האירוע הנוצץ. בעלה לשעבר של טרייסי, שעדיין מאוהב בה, סי. קיי. דקסטר-האבן (בינג קרוסבי), מופיע לפתע, לכאורה כדי להשתתף בפסטיבל ג'אז, אך למעשה כדי לנסות להשיב את טרייסי חזרה אליו. במהלך האירועים מייק גם כן מתאהב בטרייסי והיא בו ועתה על טרייסי לבחור מבין השלושה.
מגילת החורבן של יהודי רומניה
מגילת החורבן של יהודי רומניה (1940–1944) היא אחת משבע מגילות השואה. המגילה עוסקת בשואת יהודי רומניה. המגילה באה לסכם את האירועים הטרגיים שהתרחשו ב"רומניה הגדולה" (România Mare) בין השנים 1940 - 1944. בסיום התקופה נותרו ברומניה 450,000 יהודים מתוך 800,000 שהיו בתחילתה. לפי אתר יד ושם הייתה האוכלוסייה לפני המלחמה 609,000 ומספר הנספים נע בין 271,000 לבין 287,000 יהודים. לפי אומדנים אלה, מספר היהודים ברומניה היה בסוף המלחמה בין 422,000 לבין 438,000.
מטרת הכתיבה
מחבר המגילה ביקש להישאר אנונימי. לדעת דוקטור יעקב גלר מה"מרכז ללימודי יהדות" באוניברסיטת בר-אילן הוא קרוב לוודאי הרב בנימין וילנר, ששהה בשנות המלחמה במחנות הריכוז טרגו ז'יו (Târgu-Jiu) ברומניה גופה, וגרוסולובו Grosulovo וואפניארקה Vapniarka. בטרנסניסטריה. מטרת המגילה, כפי שמצוטט במאמר:
בסיום המגילה משבח מחברה את המשטר הדמוקרטי, שהביא לשחרור היהודים:
דברי שבח אלה, לדעת דוקטור גלר, מנעו מהרב בנימין וילנר מלחשוף את שמו.
פרקי המגילה
המגילה מביאה בשישה פרקים את התלאות שעברה יהדות רומניה בשנת השואה:
הפרק הראשון
בפרק זה מסופר על שני הפוגרומים הראשונים שנעשו ביהדות רומניה:
הפרק השני
בפרק זה מסופר על שני פוגרומים נוספים:
הפרק השלישי
בפרק מתוארת פרשת הרצח של יהודי טרנסניסטריה, שכונתה "אושוויץ של רומניה". יהודי מחוז דורוחוי וחבלי הארץ בוקובינה (Bucovina) ובסרביה (Basarabia) גורשו לטרנסניסטריה. מתוך כ-150,000 המגורשים מתו כ-90,000 מחמת הקור, הרעב, מגפות הטיפוס והדיזנטריה ורצח על ידי הגרמנים והרומנים.
הפרק הרביעי
בפרק מבכה בעל המגילה, את מצבם הקשה של כ-150,000 יהודי צפון טרנסילבניה. באוגוסט 1940, לפני מלחמת העולם השנייה, גרמניה הנאצית ואיטליה של מוסוליני הכריעו בתכתיב וינה על העברת צפון טרנסילבניה מריבונות רומנית לריבונות הונגריה. לאחר שיהודים אלה רוכזו בגטאות גדולים הם גורשו למחנות המוות באושוויץ. בסוף המלחמה, במאי 1945, התברר כי יותר מ-120,000 יהודים נרצחו.
הפרק החמישי
בפרק מעלה המחבר את הטבח החמישי וכן מבכה את טביעת שתי אוניות המעפילים: סטרומה (Struma) ב-24 בפברואר 1942 (ז' באדר תש"ב) ומפקורה (Mefkura) ב-5 באוגוסט 1944 (י"ז במנחם אב תש"ד), שהפליגו מנמל קונסטנצה שבים השחור לכיוון ארץ ישראל, כשהן מובילות יותר מ‑1,100 מעפילים, והוטבעו בים ליד נמל איסטנבול.
פרק הסיום
המחבר מתאר את כוונתם של הפשיסטים להפוך את רומניה ל"יודן-ריין" – נקייה מיהודים. הם אף הכינו קרונות להובלתם של היהודים למחנות ההשמדה ברגן-בלזן ואושוויץ. ההצלה באה בזכות שחרור המדינה על ידי הצבא האדום, וכך ניצלו יותר מ-400,000 יהודים. מספר הנרצחים והנעדרים היה 385,306 נפש.
לוח שנה (כלי)
לוח שנה הוא כלי מוחשי, שבאמצעותו ניתן להציג את לוח השנה המופשט. בלוח השנה ניתן למצוא מידע רלוונטי מסוגים שונים, כגון:
בנוסף ניתן לרשום בלוח השנה פעולות שנקבעו למועד מסוים, כגון המועד שבו יש להתייצב לבדיקה אצל רופא השיניים או המועד שנקבע לישיבה מסוימת.
במשך שנים רבות היה לוח השנה מודפס על גבי נייר, במגוון רחב של וריאציות. בשלהי המאה העשרים, עם התפתחות המחשוב, פותחו תוכנות להצגתו של לוח השנה, ובשימוש משרדי נעשה שימוש נרחב בתוכנות המאפשרות גם זימון פגישות לתאריך מסוים. אמצעי אלקטרוני נוסף שהפך לתחליף ללוח השנה המסורתי הוא מחשב כף יד. גם בדגמים רבים של טלפונים סלולריים מתאפשרת הצגה של לוח שנה.
לוחות השנה הנפוצים מציגים את הלוח הגרגוריאני, בישראל מוצג בנוסף גם הלוח העברי.
לוח קיר
לוח קיר הוא לוח שנה עשוי דפי נייר, שתלוי על הקיר. הגרסה הנפוצה של לוח זה מציגה בדף אחד חודש אחד, וכן מקובלים, אף נפוצים פחות, לוח קיר המציג שבוע בכל דף או יום אחד בלבד בכל דף. בנוסף למימוש המטרה הפונקציונלית של לוח שנה, משמש לוח זה (בעיקר בגרסתו החודשית) כאלמנט קישוטי, שבו מופיעים צילומי נוף, ציורים, תצלומי דוגמניות וכדומה. לעיתים ניתנים לוחות קיר על ידי יצרנים ונותני שירות כאמצעי פרסום, ובמקרה זה כולל הלוח רכיב המציין את דבר המפרסם.
לוח עד
לוח שנה שאינו מציין את ימות השבוע, ומתאר לוח שנה לפי שיטה אחת בלבד (למשל, רק לוח עברי או רק לוח גרגוריאני). הלוח מיועד לרישום תאריכים חשובים, כך שיישמרו לשנה הבאה.
רמיפריל
בישראל קיימת תרופה המשלבת רמיפריל עם תרופה נוספת בשם הידרוכלורותיאזיד. שילוב זה מגביר את יעילות התרופות לטיפול בהורדת לחץ הדם ועודפי נוזלים בגוף.
רמיפריל אושרה לראשונה כתרופה בשנת 1989.
מנגנון הפעולה
בתגובה לירידה בלחץ הדם או ירידה בריכוז נתרן בכליות או ירידה בנפח הדם מתקיים שחרור חלבון הרנין מתאי הכליה ומוביל לייצור החלבון אנגיוטנסין אשר מעביר אות לבלוטת יותרת הכליה לייצר ההורמון אלדוסטרון.
כחלק מהקסקדה המפורטת האנזים ACE מסיר שני שיירים מאנגיוטנסין I והופך אותו לאנגיוטנסין II:
אופן השימוש
מומלץ לתת רמיפריל PO פעם-פעמיים ביום, במינון של 2.5 מ"ג עד 20 מ"ג מנה יומית.
טיפול באי ספיקת לב / לאחר אוטם בשריר הלב: 1.25-2.5 מ"ג פעמיים ביום (שתי המנות עם מינון שווה), ועד 5 מ"ג ביום.
למניעת שבץ או אוטם בשריר הלב (בחולים עם סיכון גבוה): 2.5-5 מ"ג פעם ביום, ועד למנה מרבית של 10 מ"ג ביום מחולקת לשתי מנות שוות.
מטופלים הנמצאים בטיפול דיאורטי, צריכים להפסיק את הטיפול לפני מתן רמיפריל ואם לא מתאפשר, יש להתחיל רמיפריל במינון נמוך של 1.25 מ"ג פעם אחת ביום.
צנורות
צִנורות הוא קובץ סיפורים קצרים מאת אתגר קרת, שיצא לאור בשנת 1992. זהו ספרו הראשון של קרת, ועם צאתו לאור זכה לביקורות טובות אך נמכר רק בכ-800 עותקים. לאחר מכן פרסם קרת את "געגועי לקיסינג'ר" ומשזה הצליח, החלו להימכר מהדורות רבות של "צִנורות", שיצא בעקבות זאת במהדורה מעודכנת.
הספר כולל 56 סיפורים קצרים ובהם הסיפורים: "יומולדת", "כוכי", "צפירה" ו"דבק מטורף" המשקפים ומבטאים את ההווי הישראלי, החל מיום השואה ועד איומים עקב הלשנה.
רמיפריל
אופן השימוש
כמו כן, בשבועיים הראשונים לטיפול יש לנטר את תפקודי הכליות, ולבצע בדיקות של רמות הנתרן והאשלגן בדם.
קישורים חיצוניים
https://www.infomed.co.il/drugs/ramipril-ramitens-tritace/
צנורות
עיבוד בימתי
יוצרי ההצגה: אילן תורן (עיבוד, בימוי ותפאורה), מרינה בלטוב (עיצוב תנועה), נדב ויקינסקי (מוזיקה) ויהלי תורן (הדרכה קולית).
רמיפריל
קישורים חיצוניים
https://www.clalit.co.il/he/medical/pharmacy/Pages/medicines.aspx?idd=5351
צנורות
עיבוד בימתי
השחקנים הם בוגרי הסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב: ישי בן משה, קרן ברי, אילנית גרשון, בועז טרינקר, יואב דונט, אופיר נהרי, אורן סולו, ויטלי פרידלנד ועירית קשני.
רמיפריל
קישורים חיצוניים
https://www.drugs.com/monograph/ramipril.html
Camoni
מורסיה (קהילה אוטונומית)
אזור מורסיה (בספרדית: La Región de Murcia; השם מורסיה נהגה בספרדית: murθjaˈ, מורת'יה) הוא קהילה אוטונומית (ומחוז) בספרד, השוכנת בדרום-מזרח חצי האי האיברי, בין אנדלוסיה במערב לוולנסיה במזרח, ובין חוף הים התיכון בדרום לקסטיליה-לה מנצ'ה בצפון. עיר הבירה של האזור היא מורסיה, אם כי בית המחוקקים שוכן בקרטחנה. שליש מהאוכלוסייה של מורסיה מתגוררת בעיר הבירה. מורסיה מורכבת ממחוז יחיד בעל אותו שם.
לפני המוסלמים
ראשית ההיסטוריה של מורסיה בשנת 229 לפנה"ס, אז הקימו הקרתגנים בראשותו של עזרובעל את קרתגו החדשה (Carthago Nova בפי הרומאים) במקום שבו שוכנת היום קרטחנה, סביב גרעין התיישבות קיים של בני המסטיה (Mastia). העיר נכבשה על ידי הרומאים רק 20 שנה מאוחר יותר (209 לפנה"ס) במלחמה הפונית השנייה, והפכה לאחת מערי הנמל הרומאיות החשובות ביותר לאורך חוף הים התיכון. הרומאים, בעיקר בתקופתו של אוגוסטוס, בנו בעיר מבנים ציבוריים רבים, מקדשים ואמפיתיאטרון. ערים נוספות שהתפתחו באותה תקופה היו בגסטרי (Begastri, כיום Cehegín) ואליוקרוקה (Eliocroca, לורקה של היום). מבחינה אדמיניסטרטיבית האזור השתייך לפרובינקיה הרומית היספניה טארקוננסיס (Hispania Tarraconensis).
הקהילה הנוצרית באזור התפתחה מוקדם יחסית; הבישוף הראשון מהאזור היה הבישוף של לורקה, שהתמנה לתפקידו ב-309. כמו ביתר האזורים באירופה, התפוררותה של האימפריה הרומית גרמה לאנרכיה ולהתבססות של שליטים מקומיים. קרטחנה נבזזה בידי שבטים גרמאנים בשנת 415. מאוחר יותר נכבש כל האזור בידי הויזיגותים. למעט תקופה של כ-50 שנה של שלטון ביזנטי, הצליחו הוויזיגותים לשמור על שלטונם עד הכיבוש המוסלמי.
התקופה המוסלמית
בשנת 713, שנתיים לאחר תחילת הפלישה המוסלמית לחצי האי האיברי, נכנע מושל האזור הוויזיגותי לכוחות המוסלמיים. בהסכם הכניעה ניתנה לנוצרים אוטונומיה מסוימת במסגרת "ממלכת תוּדמיר", שכללה את הערים אוריוולה (Orihuela), אליקנטה, בגסטרי (סאחין, Cehegín), מולה (Mula), לורקה, אלש (Elx) ואיו (Eio). אזור מורסיה נכלל בתחום שלטונה של אמירות קורדובה (בין 754 ל-929). תקופה זו התאפיינה בסכסוכים תכופים בין המוסלמים לנוצרים, שהביאו בין היתר להריסתה של איו. באפריל 825 ייסד עבד א-רחמן השני את העיר מורסיה. תקופת החליפות של קורדובה (929 עד 1031) הייתה תקופה של שגשוג לעיר מורסיה.
לאחר נפילת החליפות הייתה מורסיה מרכזה של טאיפה (ממלכה מוסלמית קטנה). ב-1091 נכבשה על ידי המוראביטון שאיחדו מחדש את ספרד תחת שלטון מוסלמי; לאחר נפילתם, בתקופת הטאיפות השנייה, עלה מעמדה של מורסיה תחת שלטונו של אבן מרדניש, "המלך הזאב" (El Rey Lobo) (אמצע המאה ה-12), שכרת ברית עם ממלכת קסטיליה והביא לשגשוג כלכלי ותרבותי בממלכתו. בתקופת הטאיפות השלישית (החל מ-1228), תחת שלטונו של אבן חוּד, הגיעה מורסיה לשיא גדולתה לזמן קצר, ואף נקבעה כעיר הבירה של אל-אנדלוס.
מהרקונקיסטה ועד היום
הרקונקיסטה הגיעה למורסיה במחציתה השנייה של המאה ה-13, וב-1266 מלך קסטיליה אלפונסו העשירי סיפח אותה רשמית לממלכתו. ב-1296 חיימה השני מלך אראגון ניצל סכסוך ירושה בקסטיליה כדי לכבוש את מורסיה ולספחה לממלכת ולנסיה. אולם ימי שלטונה של אראגון במורסיה היו קצרים, שכן ב-1305 נחתם חוזה אלש שבמסגרתו הוחזר מרבית שטחה של מורסיה לממלכת קסטיליה.
ב-1833 חולק האזור לשתי פרובינציות: מורסיה ואלבסטה (Albacete). זו האחרונה מהווה חלק מהקהילה האוטונומית של קסטיליה-לה מנצ'ה מאז הקמתה ב-1978.
גאוגרפיה
השלוחה המזרחית של הרי הסיסטמה פניבטיקו (Sistema Penibético) תופסת חלק ניכר מהשטח. שרשרת ההרים מגיעה קרוב לחוף, ולכן יש בו צוקים רבים. בין ההרים יש עמקים מיושבים, שהמשמעותי מביניהם הוא עמק נהר סגורה (Segura). בצפון האזור, בסביבת חומיה (Jumilla) ויקלה (Yecla) יש שלוחה של הרמה הספרדית (המסטה, Meseta).
בחוף בן 250 הקילומטרים יש לגונה גדולה שנקראת Mar Menor (הים הקטן), המופרדת מהים התיכון ב-Manga del mar Menor (השרוול של הים הקטן). כן בולטים לאורך החוף מפרץ מסרון (Mazarrón) וכף פלוס (Palos).
שרשרת ההרים, שמגיעים עד לגובה 2001 מטר, חוסמים את ענני הגשם מהים התיכון ובכך גורמים לאקלים היבש יחסית: 300 מ"מ גשם בשנה בממוצע.
דמוגרפיה
בשנת 2003 נמנו באזור מורסיה 1,334,431 תושבים. פיזור האוכלוסייה אינו שוויוני: מרבית היישובים מתרכזים באזורי חקלאות השלחין; כמו כן האזורים ההררים כמעט ואינם מיושבים, לעומת אזור החוף והעמקים הפנימיים. בעבר הייתה מגמה של הגירה לפרובינציות עשירות יותר, בעיקר לברצלונה, אך מגמה זו נבלמה מעט החל מ-1975. 21% מהאוכלוסייה עוסקת בחקלאות, 33% בתעשייה ו-46% בשירותים.
כלכלה
החקלאות היא הפעילות הכלכלית המרכזית של האזור. חקלאות הבעל (ללא השקיה), שהקפה הולך וקטן, מתרכזת בגידול דגנים (בעיקר שעורה), שקדים, זיתים וגפנים. על אדמות השלחין המתרחבות, שמושקות ממימי נהר סגורה, מגדלים פירות וירקות.
במורסיה יש תעשיית מוצרי מזון מפותחת, וכן יקבים רבים. ידועים גם מפעלי המלח של לורקה והמספנות של קרטחנה. כמו כן נמצאים באזור מפעלים כימיים, מפעלי מתכת ועוד.
מעט התיירות מתרכזת באזור החוף (Costa Blanca).
מחוז
מחוז הוא תחום טריטוריאלי המוגדר במסגרת חלוקה מנהלית של מדינה. חלוקת מדינה למחוזות (עם או בלי מידה מסוימת של שלטון עצמי במסגרת השלטון המקומי) נפוצה במדינות רבות. המונח מחוז עשוי לקבל משמעויות שונות ממדינה למדינה. לעיתים קרובות מחולק המחוז ליחידות משנה מוניציפליות כגון נפות ולעיתים כפוף המחוז לסמכות מנהלית גבוהה יותר של יחידה שלטונית שנקראת פרובינציה.
למחוזות גם שמות שונים הנובעים מדרך היווצרות שונה, המתאימה להלך-הרוח באומה ספציפית או בתקופה ספציפית, כגון:
אורוגוואי
באורוגוואי ישנם כ-19 מחוזות (departamentos, דפרטמנטוס), המחולקים לנפות. בכל מחוז נערכים בחירות נפרדות לראשות המחוז, מעבר לבחירות הרגילות לראשות הערים והממשלה. במקרים רבים הנסיעה ממחוז למחוז בכבישים מחויבת באגרת נסיעה.
איטליה
איטליה מחולקת ל-20 מחוזות, מהם חמישה הם בעלי מעמד אוטונומי מיוחד.
איראן
איראן מחולקת ל-30 מחוזות.
אנגליה
באנגליה, מחוז הוא השיטה הבולטת ביותר של שלטון מקומי. המחוזות עוסקים בגביית מסים (לרבות מס הכנסה מעסקים), בתכנון, בדיור, בבריאות ובתחומים נוספים. המחוז הראשון, מחוז עיר הבירה לונדון, הוקם בשנת 1965.
ארצות הברית
בארצות הברית קיימים מספר סוגים של מחוזות:
בחריין
בבחריין יש ארבעה מחוזות: מחוז הדרום, מחוז הבירה, מחוז הצפון ומחוז מוחארק. עד סוף 2014 היה מחוז חמישי בבחריין שנקרא אז "מחוז המרכז" ובסופו של דבר הוא התפרק ושטחו סופח על ידי מחוז הבירה ומחוז הדרום.
בלגיה
חלק מהערים בבלגיה מחולקות למחוזות.
הודו
הודו מחולקת ל-602 מחוזות, שהוקמו בתקופת השלטון הבריטי. המחוז עוסק בשירותים הממשלתיים ובגביית מיסים.
הונג קונג
הונג קונג מחולקת ל-18 מחוזות, ובראש כל מחוז עומדת מועצה מחוזית.
הונגריה
מבחינה אדמיניסטרטיבית הונגריה מחולקת ל-19 מחוזות (megye, מֶדיֶה) ועיר הבירה.
טורקיה
טורקיה מחולקת מאז 1941 לשבעה מחוזות (יחיד bölge, רבים bölgeler). למחוזות אין משמעות אדמיניסטרטיבית והם משמשים לצרכים סטטיסטיים בלבד.
יפן
ביפן, מחוז כולל עיירות וכפרים בלבד, ללא ערים. התפקיד המנהלי של המחוזות בוטל בשנת 1923.
ישראל
מדינת ישראל מחולקת לשישה מחוזות ראשיים וחמישה-עשר מחוזות משנה המכונים נפות.
נאורו
נאורו מחולקת ל-14 מחוזות.
ניו זילנד
בניו זילנד, מחוז הוא שטח שאינו כולל עיר.
סין
ברפובליקה העממית של סין מתקיימת חלוקה מנהלית למחוזות (省). ל-31 יחידות מנהליות בסין יש מעמד של מחוז, מתוכן 22 הן מחוזות, חמש מכוּנות אזורים אוטונומיים, ארבע הן מחוזות עירוניים, ושתיים נקראות אזורים מנהליים מיוחדים.
פולין
פולין מחולקת ל-379 מחוזות (powiat), מתוכם 65 מחוזות ערים. כל מחוז מתחלק לרשויות מקומיות (Gmina).
פורטוגל
פורטוגל מחולקת ל-18 מחוזות, ובכירי המחוז ממונים על ידי הממשלה.
פקיסטן
פקיסטן מחולקת ל-130 מחוזות, שהוקמו בתקופת הכיבוש הבריטי. בכירי המחוז נבחרים על ידי התושבים.
פרו
פרו מחולקת ל-1747 מחוזות, שמרכיבים פרובינציות ואזורים.
קנדה
באונטריו, מחוז כולל שטח שבבעלות המדינה, ולא בבעלות פרטית. המחוזות הראשונים הוקמו בשנת 1858, והם כוללים שירותי רווחה לתושבים. במערב ובצפון קנדה, הממשלה הפדרלית הקימה חמישה מחוזות, בשנים 1876 ו-1882.
קניה
קניה מחולקת לפרובינציות, וכל פרובינציה מחולקת למחוזות.
שווייץ
שווייץ מחולקת ליחידות שלטוניות שנקראות קנטונים, ומהוות מעין פרובינציות. רוב הקנטונים מחולקים למחוזות.
תאילנד
תאילנד מחולקת לפרובינציות, וכל פרובינציה מחולקת למחוזות.
אפריקה ישראל להשקעות
אפריקה ישראל להשקעות בע"מ היא קונצרן השקעות והחזקות ישראלי-בינלאומי, בעל ניסיון רחב בתחום ההשקעות נדל"ן בישראל ובחו"ל. החברה עוסקת בעיקר בפיתוח קרקעות ומגורים בישראל, ברוסיה ובמזרח אירופה. היא מחזיקה בחברות בנות העוסקות בבניית בנייני מגורים ופיתוח מקרקעין, נדל"ן מניב בישראל ובחו"ל וכן בפרויקטים של תשתיות, מפעלי תעשייה, ועוד. אפריקה ישראל מגורים בנתה את שכונות ה"סביונים", ובמצטבר אלפי יחידות דיור ברחבי ישראל.
היסטוריה
חברת אפריקה ישראל להשקעות נוסדה בשנת 1934 על ידי משקיעים יהודים מדרום אפריקה (ביניהם יעקב גרי שכיהן כמזכיר החברה אחר כך כיו"ר ואפרים הכטר) כדי לסייע בפיתוח היישוב היהודי בארץ ישראל. שמה המקורי היה 'אפריקה ארץ ישראל להשקעות בע"מ' (באנגלית: Africa Palestine Investments Limited). בשנת 1967 היא שינתה את שמה לשמה הנוכחי. לאחר הקמת המדינה ובמשך השנים הרחיבה החברה את פעילותה המסחרית והפיננסית. בשנת 1952 נתמנה למנהל החברה דוד הורוביץ (שכיהן אחר כך כנגיד הראשון של בנק ישראל). בשנות ה-40 של המאה ה-20 הצטרפה למחזיקי המניות באפריקה ישראל חברת מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים ומניות החברה נסחרו בלשכת החליפין לניירות ערך.
בשנת 1955 הקימה החברה את היישוב סביון. בשלב הראשון שווקו במקום מגרשים בני 5 דונם הכוללים שני דונם פרדס, לצורך בנה ביתך. בהמשך הקימה את שכונת רימון ממערב לסביון ושכונת "גבעת סביון" מצפון. בשנת 1972 הקימה החברה את פארק המדע קריית ויצמן, בתחום המוניציפלי של נס ציונה, מטרת הפארק הייתה לקשר בין המדע לתעשייה. בשנת 1985, הקימה את "מתחם קשב" בלוד מרכז המיחשוב של בנק לאומי.
בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים נרכשה השליטה בחברה על ידי בנק לאומי. בשנת 1973 הפכה לחברה ציבורית ומניותיה החלו להיסחר בבורסה בתל אביב. בשנים 1978 – 1996 שימש שלמה גרופמן נשיא ומנכ"ל ראשי של החברה.
בשנת 1996, החל מאבק שליטה בחברה כאשר אנשי העסקים מוטי זיסר ואיתן ורטהיימר רכשו כ-13% מהמניות. במקביל ניהל בנק לאומי מכרז לרכישת כל השליטה באפריקה ישראל ותכנן למכור את השליטה בחברת מגדל ביטוח לחברת ג'נרלי (אפריקה ישראל הייתה בעלת מניות במגדל באותה עת). לבסוף מכרו זיסר ו-ורטהיימר את מניותיהם ברווח גדול תוך מספר חודשים.
סמל החברה הנוכחי הוא עדכון שנעשה בשנת 2004 על ידי עדלי סטוק ורינת לייבוביץ. המקור עוצב בשנת 1981 על ידי דן ריזינגר.
בשליטת לב לבייב
בינואר 1997 רכש לב לבייב מידי בנק לאומי, ורטהיימר וזיסר %53 ממניות השליטה ו-%47 ממניות ההון באפריקה ישראל, תמורת 190 מיליון דולר, ששיקפו שווי חברה של 400 מיליון דולר לאפריקה. אך מיד לאחר שרכש את החברה היא נקלעה למשבר, לביב הכריז שבניגוד לתוכנית המקורית של קניון רמת אביב, שבנייתו הייתה לפני שלבי סיום, המסעדות ובתי הקולנוע שבו לא יהי פתוחים בשבת. אך החברות השותפות לפרויקט התנגדו, וגם שוכרים שכבר חתמו על חוזים. הסכסוך פגע בשווי מנית החברה, ובסוף 1998 אפריקה ישראל להשקעות נסחרה בשווי של כ-200 מיליון דולר, חצי מהשווי בו רכש את החברה.
עם זאת, אחר כך, לבייב הרחיב במהירות את עסקי החברה על ידי הנפקת איגרות חוב והנפקה של חברות הבת בבורסה. דניה סיבוס הונפקה בשנת 2000, אפריקה ישראל נכסים בשנת 2004, אפריקה ישראל מגורים בשנת 2006 ו"אפי פיתוח" בשנת 2007. סך הכול בין השנים 1997–2007 גייס כ-7.5 מיליארד שקל באיגרות חוב וכ-6 מיליארד שקל בהנפקת מניות.
בשנת 2000, מכר לבייב לארקדי גאידמק 10% ממניות החברה תמורת השקעה של 75 מיליון דולר. שנה אחר כך, גאידמק מכר חזרה ללבייב את החזקותיו באפריקה ישראל ולבייב הגדיל את החזקותיו בחברה ל-66.1% ממניותיה. בתחילת 2007, רכש לבייב מידי בנק לאומי נתח נוסף של כ־15% מאפריקה ישראל תמורת כ־1.1 מיליארד שקל, עסקה שמומנה ברובה על ידי בנק הפועלים. בדצמבר 2006, זכתה החברה במכרז להקמת הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב תמורת 7.16 מיליארד שקל.
המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 שגרר עמו ירידה חדה בערך הנדל"ן של החברה השפיע קשות על החברה, מה שגרם למניית אפריקה ישראל לצנוח בכ-95% מהשיא ולאיגרות החוב להגיע לתשואות של למעלה מ-50%, תשואה אופיינית לחברות שיש ספק גדול לגבי יכולת החזר החוב שלהן. בדו"ח לסיכום שנת 2008 הציגה החברה הפסד שיא בסך 4.9 מיליארד שקלים. באוגוסט 2009 הודיעה החברה כי קיים חשש שלא תצליח לעמוד בהתחייבויותיה בעתיד. מספר חודשים לאחר מכן הגיעה החברה להסדר חוב עם בעלי איגרות החוב, שכלל מחיקת חוב ופריסת יתרת החוב, זאת תוך פיצוי בעלי החוב במניות של החברה והחברות הבנות אפי פיתוח ואפריקה ישראל נכסים.
מכירת החברה למוטי בן משה
בשנת 2015 הפסידה החברה 1.7 מיליארד ש"ח. בדו"ח הכספי לשנה זו נכללה הערת עסק חי. בשנת 2016 הפסידה החברה 2.73 מיליארד ש"ח, וגם בשנה זו נכללה בדו"חותיה הערת עסק חי. בשנת 2016 החל משא ומתן על הסדר חוב שני לחברה, מאחר שלבייב לא עמד בתנאי ההסכם הראשון מ-2009.
במהלך המשא ומתן על הסדר חוב התקבלו שתי הצעות לרכישת החברה, מאנשי העסקים נתי סיידוף ומוטי בן משה. בדצמבר 2017, מחזיקי איגרות החוב קיבלו את הצעתו של בן משה לרכישת החברה תמורת 2.4 מיליארד שקל ולקבל החזר של 2.3 מיליארד שקל מתוך חוב כולל של כ-3 מיליארד שקל. בינואר 2018, הוציאה רשות המיסים שני צווי שומה לחברה, שמחייבים אותה לשלם 245 מיליון שקל במזומן, דבר שהביא לעיכוב בהשלמת ההסדר, שאושר לבסוף בספטמבר 2018.
בינואר 2020 הושלם הסדר חוב לחברה, שכלל את הפיכת החברה לחברה פרטית ומכירתה לחברת "לפידות קפיטל" שבשליטת יעקב לוקסנבורג (80%) ולחברת אלטשולר שחם גמל ופנסיה (20%).
אפריקה ישראל תעשיות
בשנת 2007, רכשה אפריקה ישראל את מלוא השליטה בחברת "פקר פלדה" (העוסקת בייצור,עיבוד ומכירת צנורות,פרופילים ומוצרי פלדה) ממשפחת פקר. אפריקה ישראל רכשה 30% ממניות פקר לראשונה בשנת 1993. פקר פלדה הוקמה בשנת 1933 על ידי נפתלי פקר. בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים הוקמה חברת הבת נגב קרמיקה. באפריל 2017 קרן ויולה קרדיט וקבוצת משקיעים בהובלת איש העסקים יריב לרנר חתמו על הסכם לרכישת נגב קרמיקה. ביולי 2018, פנו לבית משפט המחוזי הנושים העיקריים של אפריקה תעשיות (לשעבר "פקר פלדה"), הבנקים הפועלים ולאומי, בבקשה למנות מטעמם כונסי נכסים זמניים על נכסי אפריקה תעשיות עקב חובות של כ-700 מיליון שקל (כ-250 מיליון שקל ללאומי וכ-200 מיליון שקל הפועלים).
מתחם "חמי טבריה"
מתחם "חמי טבריה" נרכש בשנות ה-40 של המאה העשרים ובשנות ה-60 של המאה העשרים פיתחה אותו חברת אפריקה ישראל כאתר תיירות ונופש. הוקמו מרחצאות "חמי טבריה הצעירה" והמלונות "גני חמת" ו"גלי כנרת". בשנות ה-80 של המאה העשרים החליטה החברה להוסיף אגף חדש לבית המלון "גני חמת". בחפירות שנערכו לצורך יציקת היסודות נתגלו עצמות וקברים רבים, עקב העובדה שמיקומו של בית המלון נשק לבית העלמין העתיק של טבריה. עם היוודע המקרה פרצו שוב הפגנות ומחאות רבות, בטבריה ובריכוזים חרדיים בישראל. לבסוף הוצעו להנהלת המלון פתרונות הלכתיים-טכניים לפיהם יישארו הקברים במקומם, ובניית האגף התבצע על הגבהה מיוחדת. עם זאת בעדה החרדית החליטו להטיל חרם על בנק לאומי שהחזיק במניות אפריקה ישראל. בשנת 2009, מכרה אפריקה ישראל את "חברת חמי טבריה בע"מ" שמחזיקה בקרקעות ובמרחצאות בשטח של כ-250 דונם, ובמלון "גני חמת" (שנקרא אז "הולידיי אין טבריה"), לאיש העסקים יחזקאל מורד.
בית סוהר אלה
בית סוהר אלה אמור היה להיות בית הסוהר הפרטי הראשון בישראל. הוא הוקם בין 2005 ל-2009 ומכיל כ-800 מקומות. בית הסוהר הוא הוקם בידי חברת א.ל.א. ניהול והחזקה, בבעלותן של אפריקה ישראל ומנרב, שהייתה גם אמורה להפעיל אותו במשך 25 שנים. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון בבג"ץ הפרטת בתי הסוהר, בה נקבע כי הפרטת בתי סוהר אינה חוקתית, רכש שירות בתי הסוהר את בית הסוהר מידי החברה.
התזמורת הפילהרמונית של אוסלו
התזמורת הפילהרמונית של אוסלו (בנורווגית: Oslo-Filharmonien) היא תזמורת סימפונית שמקום מושבה הקבוע באוסלו, נורווגיה. מקום משכנה של התזמורת הוא באולם הקונצרטים של אוסלו. המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של התזמורת מאז 2020 הוא קלאוס מקלה.
היסטוריה
ראשיתה של הפילהרמונית של אוסלו בשנת 1879, כאשר אדוורד גריג ואחרים ייסדו את האגודה המוזיקלית של קריסטיאניה (בנורווגית: Kristiania Musikerforening). התזמורת ניגנה גם בתיאטרון הלאומי. בשנת 1919 התארגנה התזמורת מחדש כ"תזמורת הלהקה הפילהרמונית" (Filharmonisk Selskabs Orkester). בשנת 1979 שונה שמה לתזמורת הפילהרמונית של אוסלו ובשנת 1996 היה הארגון למוסד עצמאי בתוקף חקיקה בפרלמנט הנורווגי.
אף כי התזמורת שומרת על רמתה הגבוהה מאז ייסודה, בניהולם של מנהלים מוזיקליים שונים ידועי שם, הרי רבים סבורים, שמאריס יאנסונס, בתקופת כהונתו בין השנים 1979 ל-2002, הקפיץ אותה קדימה יותר מכל מנצח אחר. בשנים אלה הפיקה התזמורת הקלטות מהימנות של הסימפוניות מאת צ'ייקובסקי ויצאה לסיורים בינלאומיים.
בספטמבר 1994 הוזמנה התזמורת יחד עם המוזיקאי הישראלי יאיר דלאל להשתתף בטקס הענקת פרסי נובל לשלום ליצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת, שם דלאל והתזמורת ביצעו את השיר "זמן אל-סלאם" בביצוע מיוחד אליו חברו הזמר ירון סופר, המנצח זובין מהטה וארבע מקהלות ילדים: מקהלת מורן, מקהלת הילדים של בית חנינא, מקהלת ילדים פלסטינית ומקהלת ילדים נורווגית.
פרננדו פסואה
פרננדו אנטוניו נוגיירה פסואה (בפורטוגזית: Fernando António Nogueira de Seabra Pessoa; 13 ביוני 1888 - 30 בנובמבר 1935), סופר ומשורר, נחשב לגדול המשוררים המודרניים של פורטוגל.
חייו
פסואה נולד בליסבון בשנת 1888. אמו הייתה מורה לשפות ואביו היה פקיד ממשלתי. כשהיה בן חמש נפטר אביו משחפת. שנה לאחר מכן נפטר גם אחיו, ואמו נישאה בשנית לקונסול פורטוגל בדרום אפריקה, שהייתה באותן שנים קולוניה בריטית. בשנת 1896 עבר פסואה להתגורר בעיר דרבן עם אמו ואביו החורג, ושם עברו עליו שנותיו המעצבות. כבר בשנת 1901, כשהיה בן 13, החל פסואה לכתוב שירים באנגלית, והוא המשיך בכך עד שנת 1923.
משסיים את לימודי התיכון בשנת 1905 חזר לליסבון, ועד יום מותו לא יצא עוד מהעיר. בליסבון עבד פסואה לפרנסתו כמנסח תכתובות מסחריות עבור חברות עסקיות. בשנת 1914 הקים עם אלמאדה נגריירוש ומריו דה סא-קרנירו את כתב העת "אורפאו", שנחשב פורץ דרך בזמנו. בנוסף לפעילותו בחוגים הספרותיים של ימיו, הוא גילה עניין רב במיסטיקה ובאסטרולוגיה. פסואה לא נישא מעולם, אך לאחר מותו נמצאה חלופת מכתבים שלו עם אהובתו.
כתביו
פסואה חיבר את כתביו תחת מספר רב של שמות עט, 70 לכל הפחות. אולם בניגוד לשמות עט רגילים, אלה ששימשו את פסואה היו דמויות מפותחות, בעלות ביוגרפיה, אישיות וסגנון כתיבה משל עצמן. חלקן אף קיימו ביניהן מערכות יחסים מורכבות וביקרו זו את יצירתה של זו. דמויות אלה, שהיו כולן פרי-רוחו של פסואה עצמו, כונו בפיו הטרונימים. שלושת ההטרונימים המרכזיים של פסואה היו אלברטו קאיירו, ריקארדו רייש ואָלְוַורוּ דה קמפוש.
הטרונימים שתורגמו לעברית
שלושת ההטרונימים העיקריים שבהם פרסם פסואה את שירתו הם אלברטו קאיירו, ריקרדו רייש ואלוורו דה קמפוש. מכלול השירה שלהם תורגם לעברית והתפרסם בשלושה ספרים, בתמיכת המפעל לתרגום ספרות מופת ובהוצאת כרמל בין השנים 2004 ו-2008.
צ'סטר הרדינג
צ'סטר הרדינג (באנגלית: Chester Harding: 1 בספטמבר 1792 – 1 באפריל 1866) היה צייר פורטרטים אמריקאי, הידוע בציוריו של דמויות מפורסמות בארצות הברית ובאנגליה.
פרננדו פסואה
הטרונימים שתורגמו לעברית
ההטרונים אלברטו קאיירו נולד ב-1889 ונפטר בשנת 1915. הוא היה משורר טבע, חסר השכלה פורמלית, אשר שליטתו בשפה הפורטוגלית הייתה בסיסית בלבד. פסואה פרס את מכלול כל שיריו של אלברטו קאיירו בספר שתרגומו העברי נקרא "מהחלון הגבוה ביותר". את ההקדמה לספר כתב הטרונים אחר, ריקרדו רייש.
צ'סטר הרדינג
ביוגרפיה
הרדינג נולד בקונווי, מסצ'וסטס ב-1 בספטמבר 1792. הוא היה הרביעי מבין שנים עשר ילדים שנולדו לאמו, אוליב (לבית סמית') הרדינג, ולאביו, אבל הרדינג. הוא גדל במדינת ניו יורק, והיה נער בעל גוף חזק. משפחתו עברה לקלדוניה, ניו יורק, כשהיה בן ארבע עשרה, והוא היה צריך לעזור בפרנסת המשפחה.
פרננדו פסואה
הטרונימים שתורגמו לעברית
אלוורו דה קמפוש, יליד 1890, היה אף הוא תלמידו של אלברטו קאיירו. במקצועו הוא היה מהנדס ימי, שרכש את השכלתו באוניברסיטת גלאזגו. דה קמפוש היה משורר מודרניסט, שהרבה להסתובב בעולם והתנסה בסמים. אחת ההשפעות המרכזיות על כתיבתו הוא המשורר האמריקאי וולט ויטמן. סגנון כתיבתו של דה קמפוש פילוסופי מאוד, אך גם סוער וקפריזי, והוא נע בין מגלומניה קיצונית לתחושת אפסות מוחלטת. כמה משיריו פורסמו בעברית בקובץ "כל חלומות העולם", ושורה מתוך שירו "חנות הטבק" היא שהעניקה לקובץ את שמו. מכלול שירתו של דה קמפוש ראה אור בתרגום לעברית, והוא כלול בספר "מה עשיתי מן החיים?".
צ'סטר הרדינג
קריירה
במלחמת 1812 הוא צעד כמתופף עם המיליציה לסנט לורנס. לאחר מכן הוא הפך לרוכל, שומר פונדק וצייר בית, וצייר שלטים בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא עבד כצייר שלטים כשנה, כאשר הכיר ציירי פורטרטים נודדים, שהוביל אותו לנסות את אותה אמנות. לאחר שהצליח לצייר דיוקן של אשתו, הוא הקדיש את עצמו בהתלהבות למקצוע.
פרננדו פסואה
הטרונימים שתורגמו לעברית
הטרונים חשוב אחר הוא ברנרדו סוארש, שמגדיר את עצמו כ"עוזר מנהל חשבונות". הוא איננו משורר, ורשימותיו המהורהרות והפסימיות, המהוות מעין יומן, תורגמו לעברית תחת הכותרת "ספר האי-נחת". יצירה זו של פסואה לא נשלמה, והיא נמצאה בין עיזבונותיו. המהדורה העברית של הספר היא הראשונה שכוללת את כל הפרגמנטים מהם הוא מורכב, כמו גם את הערות העריכה שכתב פסואה עצמו.
צ'סטר הרדינג
קריירה
הוא צייר כמה פורטרטים אחרים בפיטסבורג, ואז נסע לפריז, קנטקי, שם סיים 100 דיוקנאות בחצי שנה במחיר של 25 דולר כל אחד. הוא עשה מספיק כסף כדי לממן לימודים באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה. לאחר מכן התבסס בסנט לואיס, ובסופו של דבר המשיך דרכו כצייר פורטרטים נודד. באוגוסט 1823 נסע לאנגליה והקים סטודיו בלונדון ובילה שלוש שנים בלימוד וציור. הוא זכה להצלחה רבה, צייר אנשי מלוכה ואצולה, ולמרות היעדר חינוך מוקדם ומעמד חברתי, הוא הפך לחביב בכל המקומות.
פרננדו פסואה
פרס פסואה
החל משנת 1987 הוענק פרס פסואה. הוא מוענק עבור תרומה יוצאת דופן לתרבות פורטוגזית בתחומים שונים. בשנת 1989 הפרס הוענק למריה־ז'ואאו פירש, הפסנתרנית היחידה שקיבלה את הפרס. הפרס מוענק כל שנה לזוכה בודד. בשנת 1994, סירב ארברטו אלדר לקבל את הפרס.
צ'סטר הרדינג
פורטרטים
הוא צייר דיוקנאות של רבים מהגברים והנשים המפורסמים בתקופתו. בין האנשים שישבו אצלו היו ג'יימס מדיסון, ג'יימס מונרו, ג'ון קווינסי אדמס, ג'ון מרשל, ניקולס בראון, ג'וניור, דאדלי לוויט פיקמן, צ'ארלס קרול, ועוד. הרדינג הוא הצייר הידוע היחידי שצייר את דניאל בון בחיים. עבודתו האחרונה הייתה דיוקנו של האלוף ויליאם ט. שרמן. דיוקנו של דניאל ובסטר הגיע ללשכת עורכי הדין בניו יורק, וג'ון רנדולף לגלריית קורקורן בוושינגטון הבירה.
חיים אישיים
ב-14 בפברואר 1815 התחתן הרדינג עם קרוליין מטילדה וודרוף (1795–1845) בקלדוניה שבמחוז ליווינגסטון, ניו יורק. קרוליין הייתה בתו של ג'יימס וודרוף. יחד הם היו הורים לתשעה ילדים, כולל ארבעה בנים, שניים שנלחמו כל אחד בצד אחר במלחמת האזרחים.
אשתו נפטרה ב-27 באוגוסט 1845 בספרינגפילד, מסצ'וסטס.
הרדינג נפטר בבוסטון ב-1 באפריל 1866, ונקבר בבית העלמין ספרינגפילד בספרינגפילד.
צאצאים
דרך בנו הוראס, הוא היה סבו של ויליאם פ.ג הרדינג (1864–1930), יו"ר הפדרל ריזרב ונשיא בנק הפדרל ריזרב של בוסטון, וצ'סטר הרדינג (1866–1936), המושל של אזור תעלת פנמה בין השנים 1917–1921, אשר בסוף חייו הפך גם לצייר פורטרטים ידוע.
Me Too
"Me Too" (באנגלית:, האשטאג מי טו; בעברית: "#גםאני") היא תנועה חברתית-פמיניסטית-בין-לאומית שיוצאת נגד הטרדות ותקיפות מיניות. התנועה החלה להתפשט באופן ויראלי באוקטובר 2017 כהאשטאג ברשתות חברתיות במטרה להמחיש את השכיחות הגבוהה של אלימות מינית. ההאשטאג נוצר בעקבות פרשת התקיפות המיניות של הארווי ויינסטין, מפיק ובמאי סרטי קולנוע הוליוודי נודע שהואשם על ידי למעלה מ-100 שחקניות בתקיפה והטרדה מינית, ובאונס, במשך תקופה שנפרשת על פני שלושה עשורים.
הפעילה החברתית האמריקאית טראנה בורק השתמשה בביטוי לראשונה בשנת 2006 כדי להעלות את המודעות לתופעה של אלימות מינית כלפי בנות מיעוטים בארצות הברית. הביטוי הפך לפופולרי ונפוץ מאוד בשנת 2017, לאחר שהשחקנית האמריקאית אליסה מילאנו השתמשה בו כהאשטאג בחשבון הטוויטר שלה. מילאנו עודדה קורבנות של הטרדה מינית להשתמש בהאשטאג כדי לחשוף את ממדי התופעה. מיליוני נשים וגברים ברחבי העולם שיתפו אותו, ביניהם ידוענים רבים. לאחר שההאשטג #MeToo הפך לוויראלי בסוף 2017, פייסבוק דיווחה שכמעט מחצית מהמשתמשים האמריקאים של החברה היו חברים של מישהו שפרסם כי הותקף או הוטרד מינית.
מקור הביטוי
לאחר שנחשפה פרשת הארווי ויינסטין, באוקטובר 2017, השחקנית אליסה מילאנו השתמשה בצמד המילים כהאשטאג ברשת טוויטר, ועודדה נשים נוספות להשתמש בו כדי לתאר מקרים שבהם חוו הטרדה מינית ותקיפה מינית, ובכך להדגים עד כמה נפוצים מקרים אלה. מיליוני נשים וגברים השתמשו בהאשטאג כדי לתאר מקרים כאלה, בהם גם מפורסמים רבים.
מילאנו כתבה: "אם כל הנשים שהוטרדו או הותקפו מינית יכתבו "Me Too" כסטטוס, יהיה לאנשים מושג עד כמה זו בעיה גדולה." מילאנו ייחסה את הביטוי לבורק, ואמרה שדבריה "מחממים את הלב ומעוררים השראה."
התפשטות הקמפיין בארצות הברית
ב-16 באוקטובר 2017 נרשם שיא השימוש בביטוי ברשתות החברתיות בארצות הברית, והוא הוזכר 500,000 פעמים בטוויטר. באותו יום השתמשו בו כ-4.7 מיליון איש בפייסבוק, והוא צוטט ב-12 מיליון הודעות.
בין הנשים ששיתפו באמצעות "Me Too" את המקרים בהן הוטרדו או הותקפו נמנו מפורסמות רבות, בהן פטרישה ארקט, ביורק, ליידי גאגא, הת'ר גראהם, אלן דג'נרס, רוזריו דוסון, ויולה דייוויס, שרה היילנד, אוון רייצ'ל ווד, אליזבת וורן, ריס וית'רספון, ג'סיקה ולנטי, מארן לווין, מוניקה לווינסקי, מרלי מטלין, אליסה מילאנו, דברה מסינג, אנה פקווין, כריסטינה פרי, אמריקה פררה, שריל קרואו ואמילי רטאייקאוסקי.
נחשפו גם מקרים של גברים שנפגעו מהטרדה מינית או מתקיפה מינית, בהם השחקן אנתוני ראפ, שלדבריו קווין ספייסי ניסה לתקוף אותו מינית. היו גם מספר גברים ששיתפו ברשתות החברתיות מקרים בהם הטרידו בעבר נשים ומצרים על כך.
ריבוי מקרי ההטרדה המינית שנחשפו עורר דיונים בנושא הטרדה ותקיפה מינית לא רק בהוליווד, אלא גם בתעשיית המוזיקה, באקדמיה ובפוליטיקה. בין השאר נדונו נושאים אלה במספר בתי מחוקקים בארצות הברית, והסנאטוריות היידי הייטקאמפ, מזי הירונו, קלייר מקסקיל ואליזבת וורן יזמו דיונים בנושאים אלה, ואף שיתפו בפומבי מקרים שבהם חוו הטרדה מינית או תקיפה מינית.
בסוף שנת 2017 הכריז מגזין טיים על "שוברות השתיקה" – אותן נשים אשר לקחו חלק בקמפיין העדויות על ההטרדות המיניות – בתור "איש השנה של 2017". במגזין נימקו את הבחירה הלא שגרתית בחשיבות של הקמפיין, שלדבריהם סיפק "מטרייה של סולידריות עבור מיליוני אנשים לצאת החוצה עם סיפורי ההטרדה המינית שלהם", בנוסף לתפקידו החשוב של הקמפיין בהגברת המודעות לנושא, וכמו כן ב"כוח" שהוא נותן לנשים מול אותם גברים חזקים שעמדו במוקד הקמפיין בתחילתו.
טענות על הטרדה מינית או תקיפה מינית
זמן קצר לאחר שנחשפו ההאשמות נגד הארווי ויינסטין, טענו נשים וגברים טענות דומות לגבי גברים נוספים, בהם ביל או'ריילי, בן אפלק, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, דייוויד בליין, דמיאן גרין, אנדי דיק, דסטין הופמן, אוליבר סטון, סטיבן סיגל, קווין ספייסי, רומן פולנסקי, ג'רמי פיבן, ואל קילמר, לואי סי. קיי., ברט ראטנר, טרי ריצ'רדסון, גארי שנדלינג, רוברט שפירו, וודי אלן ומורגן פרימן.
נגד השחקן האמריקאי ביל קוסבי עלו טענות על תקיפה מינית החל משנת 2000. טענות אלה התגברו מאז אוקטובר 2014, והביאו להעמדתו לדין. ב-26 באפריל 2018 הרשיע אותו בית המשפט בפנסילבניה בתקיפה מינית. ב-3 במאי 2018 סילקה האקדמיה האמריקאית לקולנוע את קוסבי משורותיה במסגרת המלחמה שלה נגד עבירות מין בתעשייה.
ב-25 במאי 2018 הסגיר הארווי ויינסטין עצמו לתחנת משטרה במנהטן. הוא עמד לדין באשמת אונס, הורשע ונדון ל-23 שנות מאסר.
בספטמבר 2018 התפטר מנכ"ל CBS, לאחר שנשים אחדות טענו שהטריד אותן מינית.
באוגוסט 2018 פרסם "הניו יורק טיימס" את טענותיו של השחקן ג'ימי בנט על הטרדה מינית שחווה ב-2013 מצד השחקנית אסיה ארג'נטו, כאשר היה בן 17, והיא בת 37. בעקבות הטענות פוטרה ארג'נטו מתפקידה כשופטת ב-X-Factor איטליה.
בספטמבר 2018 טענו נשים אחדות שדייוויד קיז הטריד אותן מינית, ובעקבות זאת יצא קיז לחופשה מתפקידו כיועץ התקשורת של בנימין נתניהו לתקשורת הזרה.
השפעת התנועה על המערכת הכלכלית והעסקית
קיים ויכוח ארוך שנים לגבי השאלה האם המטרה של חברה היא רק השגת מירב הרווחים עבור בעלי מניותיה, או שהיא אמורה לפעול לטובת כל בעלי העניין בה, כגון עובדיה, צרכני מוצריה, והסביבה בה היא פועלת. תנועת מי טו הוסיפה נקודת מבט נוספת לוויכוח זה. בהשפעתה, ננקטו בארצות הברית מהלכים אקטיביים על ידי בעלי מניות לקידום שוויון בין המינים בנושאים שונים, ובכללם מניעת הטרדות מיניות, עידוד תרבות ארגונית שוויונית ועוד. שחקנים מרכזיים בשוק ההון האמריקאי, כגון חברת ההשקעות BlackRock ו-State Street עדכנו את מדיניות ההצבעה שלהם כדי שזו תכלול התחשבות בגיוון הדירקטוריון, ואילו קרן הפנסיה הגדולה בארצות הברית, CalPERS, תיקנה את עקרונות הממשל התאגידי הראויים מבחינתם, כדי לעודד חברות לספק גילוי בנוגע למדיניותן בתחום ההטרדות המיניות.
תוצאה נוספת של תנועת Me Too, ובעיקר של חשיפת ההתנהגות של כמה מבכירי המנהלים ויושבי הראש של חברות עסקיות גדולות, היא הכללה של מה שקיבל את הכינוי "סעיף ויינשטיין" (על שמו של הארווי ויינסטין שהיה אחד הגורמים לייסוד התנועה) בהסכמים וחוזים בתחום הרכישות והמיזוגים של חברות. סעיף זה בא להבטיח כי החברה הנרכשת תחשוף בפני הרוכשים כל מידע שברשותה הקשור לתלונות להטרדה מינית נגד נושאי משרה בה. מעבר למשמעות הכלכלית של סעיף זה, יש לו גם השפעה חברתית, בכך שחברות עסקיות ימנעו מלהסתיר אירועי הטרדות מיניות ויפעלו במהירות במקרי תלונות בנושא, וזאת מאחר שאחרת עלולות להיפגע כלכלית בהמשך דרכן.
תוצאה נוספת של התנועה היא מחאה מאורגנת של עובדים בחברות רב-לאומיות במטרה לשנות את התרבות הארגונית בנושא הטרדות מיניות ואפליה מגדרית. ב-18 בספטמבר 2018 כ-1,500 עובדים בחברת מקדונלד'ס מ-10 מדינות בארצות הברית, יחד עם פעילים חברתיים נוספים צעדו לעבר מרכז החברה בשיקגו במחאה על אי טיפול החברה בהטרדות מיניות ברשת המסעדות בבעלותה. ב-1 בנובמבר 2018 כ-20,000 עובדים של חברת גוגל מ-50 ערים שונות ומדינות שונות (כולל ישראל) יצאו ממקום עבודתם כמחאה על הטרדות מיניות ובדרישה לשינוי התרבות הארגונית. אחת התוצאות של מחאה זו הייתה הכרזה של גוגל ב-8.11.2018 על ביטול הסעיף בהסכמי ההעסקה של עובדיו שחייב אותם להסכים לתהליכי בוררות פנימית במקרי תלונות בנושא הטרדות מיניות ואסר עליהם להגיש תביעות בבתי משפט. מיד לאחר מכן פייסבוק, איירבינבי ואיביי הודיעו גם הן על שינוי זה. בכך חברות אלה הצטרפו למיקרוסופט ואובר, שביטלו סעיף זה שנה קודם לכן.
לצד השפעות אלה, ייתכן שהתנועה יוצרת גם תוצאות שליליות מבחינתה. על פי טענותיהם של בעלי תפקידים בכירים במספר ארגונים, מאז התחזקות מגמת ה-Me Too, חברות מנסות להקטין את הסיכון להתרחשות אירועי הטרדה מינית או התנהגות בלתי הולמת כלפי נשים, על ידי מזעור האפשרויות לקיום אינטראקציות בין גברים בעמדות בכירות לנשים העובדות בארגון. התוצאה של מגמה זו היא שלילת הגישה לשניים מהמשאבים החשובים לקידומן המקצועי של נשים – חשיפה לבעלי עמדות בכירות וקבלת מנטורינג מהם. טענות נגדיות פוסלות את הטענה, בנימוק שגם לפני תנועת Me Too הגברים בעולם העסקי לא ששו לקדם נשים לעמדות ניהול בכירות, והשימוש בטיעון זה מהווה רק תירוץ להמשך אפליית הנשים.
בעקבות פרסום התנועה והגברת המודעות, גבר השימוש בתפקיד מתאם האינטימיות בסרטים וסדרות טלוויזיה כדי להגן על השחקנים.
התפשטות הקמפיין הבינלאומי
ההאשטאג "Me Too" נפוץ ב-85 מדינות לפחות, בהן הודו, פקיסטן והממלכה המאוחדת. במספר מדינות הוא תורגם לשפה המקומית. הקמפיין בצרפת, למשל, קרא לחשוף שמות של מטרידים סדרתיים באמצעות ההאשטאג "BalanceTonPorc", שפירושו "הוקיעי את החזיר שלך".
הפרלמנט האירופי כינס ישיבה מיוחדת לדיון במקרים של הטרדה מינית ואלימות מינית בפרלמנט ובמשרדי האיחוד האירופי בבריסל.
בסין פורסם הקמפיין בהבלטה בכלי התקשורת הממלכתיים, לצד טענות לפיהן זו תופעה מערבית משום ש"הגבר הסיני חונך לכבד נשים". מיליוני גולשים סינים הגיבו בזעם לטענות אלה והזימו אותן.
עצומה ב"לה מונד"
בעצומה שהתפרסמה בעיתון הצרפתי "לה מונד", חתמו מאה שחקניות, יוצרות ואקדמאיות צרפתיות על הטענה כי "ציד המכשפות" שבא בעקבות פרשות התקיפה וההטרדה המינית בהוליווד מאיים על החופש המיני. נאמר בעצומה, בין היתר, כי "החופש לפתות ולהציק הוא חיוני", כדי לשמור על החופש המיני.
הנשים החתומות על העצומה קובעות שגברים צריכים להיות חופשיים להתחיל עם נשים: "אונס הוא פשע, אבל ניסיון חיזור, גם אם הוא עיקש או לא מוצלח, אינו כזה. היצר המיני הוא מטבעו פרוע ואגרסיבי, אבל אנחנו מספיק חדות הבחנה כדי לא לבלבל בין ניסיון להתחיל עם מישהי לבין תקיפה מינית".
בהודעה שפרסמו הנשים בנושא כתבו: "בעקבות פרשת הארווי ויינסטין חלחלה ההבנה הלגיטימית אודות האלימות המינית המופעלת על נשים, בין השאר במסגרות מקצועיות, בהן גברים מסוימים מנצלים לרעה את כוחם. זה היה תהליך הכרחי. אבל פריצת הסכר הופכת היום להפך הגמור: מורים לנו איך לדבר, להשתיק את כל מה שעשוי להרגיז, ומי שמסרבות ליישר קו נחשבות לבוגדות ושותפות לדבר עבירה".
חותמות העצומה ציינו שלדעתן, במקום לעזור לנשים, ברגע שהקמפיין עבר את הגבול והפך למוגזם, הוא משרת למעשה את אויבי החופש המיני – קיצונים דתיים, ריאקציונרים, ומי שחושבים בהתאם למוסר הוויקטוריאני שנשים הן חסרות יישע, שיש להגן עליהן. עוד הן כתבו: "אנחנו מגיעים לגבול הגרוטסקה כאשר בשוודיה הצעת חוק מבקשת לחייב פרטנרים להסכים מפורשות או בכתב ליחסי מין. עוד קצת ונגיע לעולם בו שני מבוגרים שמעוניינים לשכב זה עם זה יצטרכו לסמן וי דרך אפליקציה, ולאשר מסמך המפרט את התנוחות שהם מסכימים להן, ואלה שלא".
לקראת סוף העצומה ציטטו החותמות את הפילוסוף רואן אוז'יאן, שלדבריהן הגן על הזכות להעליב כהכרחית ליצירה האמנותית. באותו אופן, הן טענו שהן מגנות על הזכות להציק, כהכרחית לחופש המיני.
ביקורות נוספות
המבקרת והמסאית האמריקאית דפני מרקין פרסמה מאמר בעיתון הניו יורק טיימס "בפומבי אנחנו אומרות MeToo#, בינינו לבין עצמנו יש לנו חששות", ובו הסתייגה מקמפיין Me Too, בנימוק שחלק מההאשמות שהועלו בו הן מעורפלות, אנונימיות וגבוליות.
מאמר מאת אנדרו סאליבן בניו יורק מגזין תיאר את קמפיין Me Too, שבו רבות מהמתלוננות נותרות אנונימיות, כמקארתיזם.
בישראל
הקמפיין הגיע גם לישראל. ב-18 באוקטובר 2017 פורסמה ב"ידיעות אחרונות" כתבת שער נרחבת בנושא הטרדה מינית ואלימות מינית בליווי ההאשטאג "גם אנחנו". בכתבה תיארו מספר נשים מקרים בהם חוו הטרדה מינית או תקיפה מינית, בהן גאיה קורן, שירי מימון, נעם פרתום, בת חן סבג, מיטל דוהן ויעל אבקסיס.
למחרת פרסם העיתון כתבת המשך, ובה טורים אישיים של טיטי איינאו, אורנה בנאי ודניאלה לונדון. בכתבה העידה אורנה בנאי כי נאנסה מספר פעמים "לא על ידי גבר זר שהתנפל עלי בסמטה חשוכה, אלא על ידי גברים שהכרתי ונאלצתי לשכב איתם כי הם רצו, כי הם דרשו, כי צריך היה לספק אותם ואת הרעב שלהם".
לאחר מכן שיתפו נשים רבות ברשתות החברתיות מקרים של הטרדה מינית או תקיפה מינית. בין הנשים ששיתפו מקרים אלה נמנו לימור לבנת, רחל עזריה ומעין קרת. גם בחברה הערבית בישראל פרסמו נשים עדויות על תקיפות מיניות שעברו, ביניהם הפעילה הפמיניסטית ניהאל רחאב אבו ג'והר שהתראיינה ל-CNN בערבית וסיפרה על הטרדה מינית שעברה במקום עבודתה.
סילבי קשת פרסמה שבשנת 1963 הותקפה על ידי יוסף לפיד, שניסה לאונסה.
אושרת קוטלר פרסמה מקרה בו קיבלה בעבר הצעה מגונה מאלכס גלעדי, ולאחריה פרסמה נרי ליבנה האשמה חמורה יותר כלפיו. נשים נוספות טענו שגלעדי אנס אותן. בעקבות זאת גלעדי השעה עצמו מתפקידו כנשיא "קשת", ובהמשך הגיש תביעת דיבה נגד קוטלר וליבנה.
נשים נוספות, שלא הזדהו, התלוננו על העיתונאי חיים יבין. בעקבות תלונות של נשים, שלא הזדהו, נגד השדרן נתן זהבי, יצאו להגנתו עמיתיו יגאל סרנה ורון קופמן. בעקבות זאת אחת המתלוננות הזדהתה בשמה. זהבי הכחיש את המעשים שיוחסו לו. זהבי הגיש תביעת דיבה נגד העיתונאית הדס שטייף, שפרסמה טענות אלה, וב-7 באפריל 2019 קיבל בית המשפט את תביעתו וחייב את שטייף לשלם לזהבי 390 אלף ש"ח כפיצויים, בתוספת הוצאות משפט.
בפברואר 2018 פורסמו בוואלה! תרבות עדויות תלמידים לשעבר של המורה יוני לוקאס בבית הספר התיכון "תלמה ילין", ובבית ספר לאמנויות בתל אביב, שטענו כי בשנות ה-80 ובשנות ה-90 המורה פיתה אותם בשנות להגיע ל"שיעור פרטי" או ל"אודישנים", ושם הטריד ותקף אותם מינית. לוקאס טען בתגובה: ""אני לא זוכר שום מקרה מהמקרים המפורטים מלבד המקרה של הסרעפת. צריך לומר שבכל הנוגע ללחיצות על הסרעפת, זה חלק מעבודת השחקן.".
בהמשך אותו חודש פורסמה כתבה לפיה האמן בועז ארד ניהל קשר מיני עם אחדות מתלמידותיו בבית הספר "תלמה ילין", בהן קטינות. ארד אישר שאכן קיים קשרים רומנטיים ומיניים עם מספר מצומצם של תלמידות אך לטענתו קשרים אלו התקיימו רק לאחר שאותן נערות סיימו את לימודיהן, ואיים שיתאבד אם הכתבה תתפרסם. יום לאחר מכן שם קץ לחייו.
באפריל 2018 הדליק השחקן זאב רווח משואה במסגרת חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל, חרף טענות על הטרדה מינית שהועלו כלפיו וחקירתן נסגרה מחוסר ראיות.
באוגוסט 2018 פורסמו טענות להטרדה מינית נגד הראל ויזל, מנכ"ל ובעל השליטה בחברת פוקס-ויזל. הפרסום הוביל לירידה של 13% בשערן של מניות החברה. על פי דיווח החברה, השופטת בדימוס אורנית אגסי שמונתה כבודקת חיצונית בנושא מצאה כי "לא היו אירועי הטרדה מינית בחברה על ידי בכירי החברה ומנכ"ל החברה, כי החברה מתנהלת בהתאם להוראות החוק למניעת הטרדה מינית באופן קפדני ויעיל, וכי לא נמצא פגם בהתנהלות החברה ומנהליה בהקשרים האמורים".