cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המהפכה הקופרניקאית
ניקולאוס קופרניקוס
קופרניקוס מסביר מה הניע אותו להחליט לחקור מחדש את התאוריה המקובלת וגם מהסברו זה ניתן לראות עד כמה הוא רואה במעשה שליחות אלוהית, ולא יציאה כנגד הכנסייה:
קופרניקוס מציין את היקיטאס (פיתגוראי בן המאה הרביעית לפנה"ס) כאדם הראשון שהציע תאוריה לפיה השמש עומדת במרכז היקום.
ההקדמה לספר נכתבה על ידי אוסיאנדר, שהיה כומר בן זמנו של קופרניקוס. במשך שנים לא התפרסמה העובדה שלא קופרניקוס עצמו הוא זה שכתב את ההקדמה. אוסיאנדר מנסה למצוא מן פשרה שתאפשר לכנסייה לקבל את התאוריה הקופרניקאית ולא תפסול אותה על הסף:
אוסיאנדר מדגיש כי מדובר במודל תאורטי בלבד אשר משמש להסבר וניבוי של תנועות הכוכבים, אך אין צורך להניח כי אכן מדובר במציאות קיימת. כלומר, המודל הקופרניקאי מניח את השמש במרכז על מנת לקבל ניבויים מדויקים יותר, אבל זה לא אומר שהשמש אכן במרכז במציאות.
הספר נשלח לאפיפיור פאולוס השלישי והוחרם על ידי הכנסייה. אך במהלך מאה השנים שחלפו זכה לתהודת מה בעולם האסטרונומי.
יוהאן קפלר
יוהאן קפלר הגרמני פרסם את ספרו "אסטרונומיה נובה" בשנת 1609. עבודתו של קפלר מבוססת על תצפיות שערך טיכו ברהה. קפלר הצטרף לברהה ב-1600, ותפס את מקומו ב-1601. בשנת 1572 גילה ברהה בתצפיותיו כוכב שביט חדש, וכוכב שבת חדש (שהתגלה לימים כסופר נובה). גילויים אלו היו משמעותיים שכן פירושם ש כן מתקיימים שינויים. תצפיותיו של ברהה שאפו לדיוק רב מאוד של 8 מעלות ועליהן התבסס קפלר בעבודתו.
קפלר ניסוח בספרו שלושה חוקים, המכונים חוקי קפלר:
את החוק הראשון גיבש קפלר בעת שחקר את תנועת מאדים. בתקופתו הטרידה את החוקרים "התנועה לאחור" של מאדים (retrograde-ראו בתמונה משמאל), ולא נמצא פתרון מניח את הדעת לתנועה זו באמצעות גישת הטבעות. לאחר 11 שנים של מחקר וייאוש, ניסה קפלר לייחס למאדים תנועה אליפטית ולא מעגלית, והדבר תאם באופן מוחלט לתצפיות.
החוק השני של קפלר נגזר מתנועת כדור הארץ סביב השמש ומניח שככל שכוכב רחוק יותר מהשמש כך כוחה המגנטי (זה הכוח שאליו ייחס קפלר את התופעה) פועל עליו פחות והוא מאט את מהירותו, וככל שהוא קרוב יותר, כך הוא נע מהר יותר.
במחקרו של קפלר, בניגוד לזה הקופרניקאי אנו מגלים גם הסברים מיסטיים לתאוריות שלו, כך למשל:
ניתן לזהות בגישתו של קפלר מספר מאפיינים: ראשית, ניכר שהוא מייחס חשיבות מיסטית למספרים וסדר. חשיבות אפריורית וברורה מאליה שעליה מתבססים כל הדברים. שנית, ניכר שגם קפלר היה מאמין אדוק, ולא ביצע את מחקרו ככופר או כדי לסתור את דעת הכנסייה, אלא כמשרת את אלוהים בהביאו לכדי דיוק רב יותר את הידע על העולם שנברא.
חשיבות מחקרו של קפלר ניכרת במספר היבטים: ראשית, שבירת המעגלים והמעגלים המשניים וההנחה כי העולם אינו מתבסס על "הצורה המושלמת" כי אם על אליפסות. שנית, העמקת הגישה שלפיה דיוק מתמטי ותצפיות חשובים יותר מההגיון המקובל, וזאת באמצעות ניסוח חוקים מתמטיים לתנועת הכוכבים והוכחה שהם מתאימים בדיוק רב לתצפיות ולתחזיות. נוסף על כך, עצם ההנחה שכוכבים עוברים שטחים שווים בזמנים שווים סותרת את הגישה המקובלת בדבר תנועה בעולם העל ירחי, שהיא טבעית ומושלמת. מסקנה זו מנפצת למעשה את ההפרדה בין העולם העל ירחי לעולם התת-ירחי.
גלילאו גליליי
גלילאו גליליי פעל בתקופתו של קפלר, כמאה שנים לאחר תקופתו של קופרניקוס. האמצעי העיקרי שבו השתמש גלילאו במחקריו היה הטלסקופ, שהיה אמצעי חדשני לתקופתו. הוא שכלל את המצאתו של הנס ליפרסהיי מטלסקופ בעל הגדלה של פי 10 לטלסקופ בעל הגדלה של פי 30.
בשנת 1610 הוא פרסם את ספרו "השליח הכוכבי" (Siderius Nuncius) ובו הוא סוקר את תגליותיו באמצעות הטלסקופ:
גליליי מת בשנת 1642, אולם משנתו ועמדותיו לא נעלמו, והגותו שינתה את פני האסטרונומיה והמדע מקצה אל קצה.
מוטות מנייה
מוטות מנייה שימשו בסין העתיקה לפני המצאת החשבונייה. השיטה שבה מספר מיוצג באמצעות מוטות מנייה קרויה שיטת מספור המוטות. השיטה עושה שימוש במיקום עשרוני. הספרות 1 עד 9 מיוצגות בשני אופנים :
המהפכה הקופרניקאית
השפעות המהפכה הקופרניקאית
המהפכה הקופרניקאית חוללה טלטלה ברחבי אירופה, והובילה, לצד גורמים אחרים, לשינוי תפיסתי נרחב. כוחה של הכנסייה התערער, ונפתח הפתח לתקופה חדשה- העת החדשה.
המהפכה הקופרניקאית נחשבת לחלק מרכזי מאוד במהפכה המדעית, ומקובל לקבוע את שנת 1543 (שנת פרסום ספרו של קופרניקוס-על תנועת גרמי השמים) כנקודת הפתיחה של המהפכה.
מוטות מנייה
כתלות במיקום שלהם. למשל 126 מיוצג על ידי ⊤=| במקום על ידי ⊤|||. בדרך כלל מוטות אדומים משמשים למספרים חיוביים. מוטות שחורים משמשים למספרים שליליים.
המהפכה הקופרניקאית
שימוש מושאל במושג בתחום הפילוסופיה
במאה ה-18, הפילוסוף עמנואל קאנט הביא את שינויו של קופרניקוס בתחום האסטרונומיה כאנלוגיה לשינוייו בתחום האפיסטמולוגיה לאחר מכן, פילוסופים רבים הגדירו את עמדתו של קאנט כ"המהפכה הקופרניקאית של קאנט" או "המהפכה הקופרניקאית השנייה".
מוטות מנייה
מוטות מנייה יכולים לשמש למגוון רחב של חישובים ביניהם מציאת ערכו של π ופתרון מערכת משוואות ליניאריות. כתוצאה מכך, התו 籌 מקושר תדיר עם הרעיון של התכנון בסינית. למשל, "מדע השימוש במוטות מנייה" 運籌學 אינו אודות מוטות מנייה: משמעותו מחקר מעשי.
המהפכה הקופרניקאית
שימוש מושאל במושג בתחום הפילוסופיה
כיום המונח "מהפכה קופרניקאית" משמש באופן כללי כדי לתאר נקודת מבט חדשה לחלוטין, או שינוי גדול בתפיסה כלשהי.
מוטות מנייה
בשלב מסוים, התפתחה שיטת ספירה המבוססת על מוטות המנייה אך נכתבת ולא תלויה במוטות עצמם. בשיטה זו התווסף גם המספר אפס בצורת מעגל. לפני הכנסת הספרה 0, לא הייתה דרך להפריד בין 10007 ו-107, למשל, למעט הכנסת רווח גדול יותר בין 1 ו-7, כך שהוספת המספר פישטה את הכתיבה. במאה ה-13, בתקופת שושלת סונג, נוצרה גרסה שונה לספרות המוטות, שברבות הימים התפתחה לספרות הסוג'ואו.
סים-סנדר ונה
סים-סנדר ונה (באסטונית: Siim-Sander Vene; נולד ב-12 בנובמבר 1990) הוא כדורסלן אסטוני המשחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
המהפכה הקופרניקאית
הערות שוליים
mwl:Reboluçon científica Naturvetenskapliga revolutionen
סים-סנדר ונה
קריירה
ונה גדל בז'לגיריס קובנה, בה שיחק לסירוגין בעשר שנותיו הראשונות בקריירה. בתקופה זו יצא להשאלות במספר מועדונים, כמו ריזן לודוויגסבורג הגרמנית, ואף ריגה הלטבית, פרינאו פרינאי הליטאית, ועוד. ב-2013 החל להשתלב בקבוצה הבוגרת של ז'לגיריס, ועד לעזיבתו את הקבוצה ב-2016 רשם 39 הופעות ביורוליג. במהלך שנותיו בקבוצה זכה ונה ב-3 אליפויות (2014–2016) ובשני גביעים (2013 ו-2015).
ב-8 באוגוסט 2016 חתם בניז'ני נובגורוד הרוסית והעמיד ממוצעים של 10.5 נקודות, 4 ריבאונדים ו-37% לשלוש ביורוקאפ. בתום העונה זכה בתואר "כדורסלן השנה האסטוני". ב-16 באוגוסט 2017 חתם בפלקנסטרו רג'אנה האיטלקית, אך בספטמבר נפצע ברגלו, הושבת לשלושה חודשים ולא שיחק כלל במדי הקבוצה. ב-4 בינואר 2018 חתם בפלקנסטרו וארזה האיטלקית לשארית העונה, ובתום העונה נבחר שוב לכדורסלן השנה האסטוני.
ב-5 בספטמבר 2018 חתם על חוזה לשישה שבועות בבאסקט מנרסה הספרדית כמחליפו של ג'סטין דולמן שנפצע. בתום חוזהו חתם בפואנלברדה הספרדית, אך לאחר שבוע הפעיל סעיף בחוזהו שאיפשר לו לעבור לקבוצה שמשחקת ביורוליג, וחתם בגראן קנריה. בארבעה משחקי היורוליג בהם שותף, העמיד ממוצעים של 6.8 נקודות ו-39% לשלוש ב-15 דקות למשחק. בתום העונה זכה בשלישית בתואר "כדורסלן השנה האסטוני".
ב-1 ביולי 2019 שב לפלקנסטרו וארזה האיטלקית. ב-24 במאי 2020 שב לפואנלברדה הספרדית. ב-28 בספטמבר 2021 חתם לחודשיים בלימוז' הצרפתית. ב-4 בינואר 2022 שב לקדנציה שלישית בפלקנסטרו וארזה האיטלקית. ב-9 באוגוסט 2022 חתם בהפועל ירושלים. בחצי הגמר של ליגת האלופות בכדורסל נגד טנריפה, ונה הצטיין עם 15 נקודות ו3/3 ל3, כאשר ירושלים הייתה בפיגור 4 כשנותרו 47 שניות לסיום, ונה קלע שלשה עם עבירה שהשוותה את תוצאת המשחק, בזכות הסל הזה ירושלים עלתה לגמר אבל הפסידה לטלקום בון.
ונה החל לשחק בנבחרת אסטוניה בכדורסל ב-2009, וב-2020, לקראת משחקי מוקדמות אליפות אירופה בכדורסל 2022 – מונה לקפטן הנבחרת.
ויקטימולוגיה
ויקטימולוגיה (באנגלית: Victimology) היא ענף בקרימינולוגיה העוסק בקורבנות של פשעים, בסיבות להיותם של אנשים מסוימים קורבנות, בנטיות, התנהגויות ומעשים הגורמים לאנשים להפוך לקורבנות, במידת אשמתו האפשרית של הקורבן במעשה הפשע, ובמערכת היחסים בינו לבין הפושע ולמערכות המשפט והחברה.
יחסי אוקראינה–צרפת
יחסי אוקראינה–צרפת, הם היחסים בין צרפת לאוקראינה, אשר קיימים כבר מאות שנים, וקיים ביניהם שיתוף פעולה נרחב במגוון תחומים.
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות החלו באמצע המאה ה-11, כאשר בשנת 1048 משלחת דיפלומטית צרפתית נשלחה לקייב, כדי לקבל את ידה של אנה מקייב, בתו של יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, שהתחתנה בשנת 1051 עם אנרי, נסיך צרפת, בנו של רובר השני, מלך צרפת.
לאחר מכן כמעט ולא התקיימו יחסים מסוימים בין שתי המדינות. עם זאת, יש לציין את הגעתו של מפקד הזרוע הצבאית של בוגדן חמלניצקי לפונטנבלו באפריל 1645, ופגישתו עם הרוזן דה ברז'י שגריר צרפת בפולין, כדי לדון באפשרות של גיוס חיילים קוזאקים לצבא הצרפתי, ואכן, זה מ-2000 קוזאקים השתתפו במצור על דנקרק בשנת 1646, עם צבאו של נסיך קונדה.
ויקטימולוגיה
גישתו של סטפן שאפר
סטפן שאפר (1968) חקר סוגים שונים של אחריות לפשע הקורבן:
יחסי אוקראינה–צרפת
היסטוריה
עד לשנת 1918 היה שטח אוקראינה תחת שליטה אוסטרית ורוסית, אולם לאחר תבוסתם במלחמה בשנת 1918, נחתו חיילים צרפתים בנמל אודסה בדצמבר 1918, על מנת לתמוך בצבא הלבן בהתנגדותו לבולשביקים.
ויקטימולוגיה
גישתו של מרווינג וולפגנג
מרווינג וולפגנג (1958) עסק בתבניות רצח ויחסי קורבן עבריין, והוא זיהה מספר גורמים טיפוסיים ברצח האצת הקורבן:
יחסי אוקראינה–צרפת
היסטוריה
היחסים לא התחדשו עד דצמבר 1991 עם הכרזת העצמאות של אוקראינה, וב-3 ביוני 1992 נחתם בין המדינות הסכם הבנה ושיתוף פעולה הדדי. בעקבות אירועי המהפכה הכתומה שהתקיימו באוקראינה מנובמבר 2004 עד ינואר 2005, השתפרו היחסים בין שתי המדינות.
ויקטימולוגיה
גישתו של הנס פון הנטינג
הנס פון הנטינג (1941) טען שהקורבן היה גורם לפעולה עבריינית ברבים מן הפשעים. המסר שלו: "אם נסתכל רק בתוצאה של הפעולה העבריינית, אנו עלולים שלא לזהות את הקורבן האמיתי". יחד עם זאת, לא כל קורבן מתגרה, אלא לעיתים התרומה לפשע קשורה למאפיינים או לעמדות חברתיות שאינן בשליטת הפרט.
יחסי אוקראינה–צרפת
יחסים כלכליים
בשנת 2011 עם למעלה מ-2 מיליארד דולרים שהושקעו ויותר מ-300 חברות צרפתיות שפעלו באוקראינה, ניצבה צרפת במקום השביעי בהשקעות הזרות באוקראינה. היצוא הצרפתי לאוקראינה מוערך בשנת 2012 ב-1.058 מיליארד אירו. באותה השנה, היצוא אוקראיני אל צרפת הסתכם ב-539 מיליון אירו.
ויקטימולוגיה
גישתו של מנדלסון
מנדלסון (1956), שנחשב אבי תורת הקורבן, הרכיב קטגוריות של הקורבנות על פי דרגת האשמה:
יחסי אוקראינה–צרפת
יחסים כלכליים
בשנת 1994 הוקמה לשכת המסחר והתעשייה הפרנקו-אוקראינית (CCIFU; Chambre de commerce et d'industrie franco-ukrainienne) בשם איגוד הקהילה העסקית הצרפתית באוקראינה, אשר בנוסף מבטיחה את הייצוג וההגנה של חברות צרפתיות באוקראינה, ומנסה לפתח סחר בין שתי המדינות.
יחסים דיפלומטיים
צרפת מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ו-2 קונסוליות בחרקוב ולבוב. מאידך, אוקראינה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז בלבד.
קורפו (עיר)
קורפו (באיטלקית: Corfù; ביוונית: Κέρκυρα - נהגה קֶרקִירה) היא העיר הגדולה באי קורפו שביוון, ובירתן של היחידה האזורית קורפו ושל מחוז האיים היוניים.
האי קורפו נזכר במאה ה-8 לפנה"ס, ובשנת 734 לפנה"ס נוסדה בו מושבה קורינתית, ששכנה מדרום לעיר העתיקה של ימינו. העיר הייתה לנקודת מסחר בדרכי הים בין יוון לסיציליה ולאיליריה, ולאחר שנכבשה על ידי הרומאים בשנת 229 לפנה"ס, הייתה לראש הגשר במסעותיהם לכיבוש יוון והמזרח. במאה ה-5 ובה-6 פלשו הברברים אל האי, ותושבי העיר החלו מתרכזים במקום בו ניצבת כיום המצודה העתיקה, בפינה הצפון-מערבית של העיר.
במאה ה-13 ובמאה ה-14 נשלטה העיר על ידי ונציה, דספוטט אפירוס ונאפולי, ושוב תחת שלטון ונציה בשנת 1386. העיר נותרה בחזקת ונציה עד 1797 ובארבע מאות השנים האלה ידעה שגשוג ופריחה. לאחר מכן נשלטה על ידי הצרפתים והבריטים, וב-1864 הייתה לחלק מממלכת יוון. בשנת 2007 הוכרזה העיר העתיקה של קורפו כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה ואקלים
קורפו שוכנת על חצי אי קטן בחופו המזרחי של האי, והיא צופה אל חופי אפירוס ואלבניה שמעברו האחר של מצר קורפו, החוצץ בינה ובין היבשת. מדרום לה שוכן מפרץ גריצה (Γαρίτσα) הקטן ומצידה הדרום-מערבי שוכנת לגונת חלקיופולוס, שבה ממוקם גם נמל התעופה של העיר ושל האי. מצפון לעיר שוכן האי הקטן וידו (Βίδο) הממוקם במרחק של כקילומטר ממנה.
בצמוד לחופה של העיר שוכן אי קטן הנבדל ממרכזה של קורפו על ידי תעלה מלאכותית קטנה, ומעליה גשר פלדה. על האי ניצבת המצודה העתיקה (Παλαιό Φρούριο) ובצידו הצפוני שוכן נמל מנדראקי (Μανδράκι) הקטן שהיה נמלה הראשון של העיר. המצודה החדשה (Nέο Φρούριο) שוכנת ממערב למרכז האי והיא חולשת על הנמל הישן (Παλαιό λιμάνι) שמצפון לה ועל הנמל המודרני ששוכן צפונית-מערבית לה. בין שתי המצודות שוכנת העיר העתיקה, שמרכזה בכיכר הגדולה המכונה "כיכר ספיאנדאה" (Πλατεία Σπιανάδα), ולעיתים רק "הכיכר" (Πλατεία).
האקלים בעיר הוא ים תיכוני, ומתאפיין בקיץ חם עם טמפרטורת מקסימום ממוצעת של 31.3 °C בחודש אוגוסט, ובחורף מתון עם טמפרטורת מינימום ממוצעות של כ-5 °C בחודש ינואר. משקעים יורדים לאורך כל השנה, אך בעיקר בעונת החורף, מחודש ספטמבר עד חודש אפריל. כמות המשקעים רבה יחסית, ומגיעה לממוצע של כמעט 1,100 מ"מ בשנה:
העת העתיקה
לפי דיודורוס סיקולוס, סטראבון ופלוטרכוס, ברבע השני של המאה ה-8 לפנה"ס סופחה קורפו על ידי ארטריה, עיר באי אביה במזרח יוון. בשנת 734 לפנה"ס הקימו הקורינתים מושבה שנקראה "קרקירה" או "קורקירה", ואשר שכנה דרומית לעיר העתיקה הנוכחית. מאוחר יותר שונה שמה של המושבה ל"חרסופוליס" ובעיר שלטו התרבות והשפה הדורית. קורפו הייתה לנקודת מסחר חשובה לאורך דרכי הים מיוון לסיציליה ולאיליריה, ועד מהרה ניתקה מקורינתוס והקימה מושבות משלה, בהן אפידמנוס, היא דורס באלבניה של ימינו. דבר זה גרם למשבר ביחסיה של קורפו עם קורינתוס, ולפי תוקידידס התחולל בין שתי הערים קרב ימי בשנת 664 לפנה"ס, ובו הייתה ידה של קורפו על העליונה. למרות זאת, לאחר מכן שבה קורינתוס וביססה את שליטתה באי עד שנת 585 לפנה"ס, עת הצליחה קורפו להינתק ממנה שוב. קורפו החלה טובעת מטבעות משלה ובתקופה זו היא הגיעה לשיא פריחתה. בסוף המאה ה-5 לפנה"ס פרצה בקורפו מלחמת אזרחים בין האריסטוקרטים והדמוקרטים, שנתמכו על ידי קורינתוס ואתונה בהתאמה, וקורפו נחלשה אט אט וירדה מגדולתה. בשנת 229 לפנה"ס נכבש האי על ידי הרפובליקה הרומית, והרומאים עשו בו שימוש כקרש קפיצה לכיבושיהם ביוון ובמזרח. בשנת 31 לפנה"ס הרס מרקוס ויפסניוס אגריפה את העיר, כעונש על כך שצידדה במרקוס אנטוניוס. בתקופת הקיסר קליגולה, במחצית הראשונה של המאה ה-1, הגיעה הנצרות אל העיר, כאשר שניים ממאמיניו של השליח פאולוס הקדוש, יאסון וסוסיפאטר, הביאוה לאי. הבישוף של קורפו השתתף בוועידת ניקיאה שנערכה בשנת 325 בניקאה.
ימי הביניים
עם חלוקת האימפריה הרומית הייתה קורפו לחלק מהאימפריה הביזנטית. הוונדלים פלשו לאי בשנת 455 ובעקבותיהם באו גם הגותים בשנת 551. עקב כך עברה האוכלוסייה בהדרגה להתגורר באזור שמצפון לעיר הקיימת, והתיישבה בצפון-מזרחו של חצי האי, מקום בו שוכנת כיום המצודה העתיקה. במאה ה-9 סבלה העיר מפלישות חוזרות ונשנות של שבטים סלאביים. בשנת 968 הופיעה קורפו לראשונה בכתובים בשמה הביזנטי "קרויפו", במכתב ששיגר הבישוף של קרמונה לקיסר הביזנטי ניקפורוס השני. עם תחילת השפעתה של ונציה בחלקו הדרומי של הים האדריאטי, היא החלה מגלה עניין באי אשר ניצב לאורך דרכי המסחר שלה אל מזרח הים התיכון. הוונציאנים הצליחו למנוע מהנורמנים מלהשתלט על האי, אך ב-1081 כבשו הנורמנים את האי לראשונה. הביזנטים הצליחו להשיבו לרשותם ב-1084, אך עד שנת 1185, בה שבו הנורמנים וכבשו את קורפו מידיהם שלוש פעמים נוספות. לאחר מסע הצלב הרביעי ב-1204, שבה העיר לשלטונה של ונציה למשך עשר שנים, וב-1214 השתלטה עליה דספוטט אפירוס. שלטונה של אפירוס נמשך 53 שנים עד 1267, אז השתלטו עליו מלכי נאפולי, אשר שמרו על שליטתה במקום עד 1368. נאפולי עשתה באי שימוש כמעוז צבאי, הן כנגד האימפריה הביזנטית והן כנגד ונציה. בתקופה זו התפתחה עיר ימי הביניים, אשר קמה על שתי הגבעות המבוצרות של המצודה העתיקה. הגבעה המזרחית נודעה כ"מצודת הים" (איטלקית: Castel da Mare), והגבעה המערבית כ"מצודת היבשה" (איטלקית Castel di Terra). סביב המצודה קמו חומות ומגדלי שמירה, אך במקביל החל מתפתח אזור מגורים חדש מחוץ לחומות, המקביל כיום לרחבת הספיאנאדה. זה זכה לכינוי "העיר החיצונית" (יוונית Ξόπολη - "קסופולי") או "אל בורגו" (איטלקית El Borgo). לפי מקורות מתקופה זו, הייתה הפרדה שלטונית ודתית בין תושבי העיר המבוצרת, לבין התושבים שהתגוררו מחוץ לחומות. מלכי נאפולי ביטלו את משרת הבישוף האורתודוקסי, ותואר הארכיבישוף של קורפו הוענק לאיש דת קתולי. בנוסף הפכו רוב הכנסיות האורתודוקסיות לקתוליות.
שלטון ונציה
המחלוקות הפנימיות בממלכת נאפולי במחצית המאה ה-14 גרמו לה לאבד עניין בקורפו. האצולה המקומית אשר הבינה כי האימפריה הביזנטית שוב אינה יכולה להעניק הגנה לאי, שלחה בחודש מאי 1368 משלחת של חמישה נציגים לוונציה, אשר ביקשה את חסותה של האחרונה ונשבעה לה אימונים. משלחת צבאית ונציאנית הגיעה לאי בראשית 1387 וצו רשמי הסדיר בכתב את יחסי האי והרפובליקה. ב-1402 רכשה ונציה את האי מנאפולי תמורת 30,000 דוקטים, ובכך הסדירה את שלטונה בקורפו גם במישור הבינלאומי. בתקופת שלטונה של ונציה הייתה האיטלקית לשפה הרשמית באי. הדת הקתולית זכתה תחילה להעדפה, אולם מאוחר יותר, ובברכתו של האפיפיור לאו העשירי, זכתה גם הכנסייה האורתודוקסית להגנה, וחופש הפולחן הובטח לה. העיר נשלטה על ידי ה"פרובדיטורה" (באיטלקית- Provveditore), נציב מטעם ונציה, והיא הייתה למחסן ענק של כלי נשק ושל סחורה. בעיר כיהנה אספה כללית שבה היו חברים בני האצולה, ואשר טיפלה בעניינים הפנימיים. 60 או 70 מחברי האספה הכללית, ומאוחר יותר עמד מספרם על 150, שימשו כמועצת העיר, וזו טיפלה, בין היתר, במינוי השופטים והשגרירים שנשלחו לוונציה. במאה ה-16 התגבש מעמד האצולה והפך למעמד סגור, שחבריו היו רשומים, כמו בוונציה, ב"ספר הזהב" (איטלקית Libro d'Oro). ב-1572 היו רשומות בספר זה 122 משפחות.
לעיר נודעה חשיבות ראשונה במעלה להגנת דרכי המסחר הימיות של ונציה, והיא הייתה למעוז מפני תקיפות מצד האימפריה העות'מאנית. בתקופה זו התפשטה העיר העתיקה, וביצוריה הוקמו מחדש בהתאם לשטח הבנוי החדש וחוזקו. במאה ה-15 התמקדה פעילות הבנייה במצודה העתיקה, ונמל מנדראקי שלחופה הצפוני, התפתח תוך שנוספו לו רציפים, עמדות עגינה ומחסנים. בתחילת המאה ה-16 נחפרה התעלה המלאכותית שחצצה בין המצודה העתיקה לעיר, וב-1516 פונתה הספיאנאדה הצמודה לתעלה מהמבנים ששכנו בה, ושני מגדלים מבוצרים הוקמו על גדות התעלה. ב-1537 שמו העות'מאנים מצור על העיר והעלו באש את השכונות שמחוץ לחומות. כ-20,000 מתושבי האי נלקחו בשבי על ידי העות'מאנים ונמכרו לעבדים, אך המצודה עליה הגנו 4,000 איש ו-700 תותחים לא נכבשה. בעקבות כך, שודרגו ביצורי העיר בסדרה של עבודות בניין נרחבות אשר התאימו את הגנת העיר לצורכי התקופה ולהתקדמות הארטילריה. כיוון שהעות'מאנים עקרו את הכרמים בעת המצור, עודדו הוונציאנים נטיעת עצי זית במקומם, כדי לענות על צורכיהם בשמן זית. במצור הטורקי השני ב-1571, שוב הרסו העות'מאנים את השכונות שמחוץ לחומות והרגו את תושביהן. בתגובה המשיכה ונציה וביצרה את העיר בין השנים 1576–1588, והפעם הקיפו הביצורים גם את הנמל ואת הפרוורים. המצודה החדשה הוקמה על גבעה נמוכה ממערב לעיר העתיקה, ונמל מנדראקי הורחב. המצודה העתיקה יוחדה אט אט לשימוש צבאי, האוכלוסייה החלה להתרכז בשכונות שמחוץ לה, והקתדרלה הועברה לשכונות החדשות. בסוף המאה ה-17 הוקם קו ביצורים חדש מדרום וממערב לביצורים הקיימים, וב-5 ביולי 1716, בטרם הסתיימו העבודות, הגיע צבא עות'מאני אשר כלל 30,000 חיילים אל קורפו, ושם עליה מצור בפעם השלישית. ההגנה הופקדה בידיו של הרוזן יוהאן פון דר שולנבורג (גרמנית: Johann Matthias Von der Schulenburg), שהדף את העות'מאנים בסיוע ציי המדינות הנוצריות, והעיר ניצלה. לאחר מכן המשיך פון דר שולנבורג ועסק בהשלמת בניית ביצוריה של קורפו במשך שנתיים. העבודות נשלמו לאחר עשור שנים.
מאז סוף המאה ה-18
הסכם קמפו פורמיו מ-1797 שם קץ לעצמאות ונציה, והאי ניתן לצרפתים ששלטו בו עד 1799. הצרפתים התקבלו על ידי התושבים כמשחררים, ספר הזהב נשרף בפומבי והשפה היוונית שבה להיות השפה הרשמית בעיר. אולם התקווה לסדר חדש ברוח החוקה הצרפתית התבדתה עד מהרה, עם הטלת מסים כבדים, ולאור מעשי ביזה ויחס מבזה כלפי הכנסיות האורתודוקסיות שהפגינו החיילים הכובשים. לאלה נוספה האכזבה מהתבדות התקווה לשחרור יתר שטחה של יוון מהשלטון העות'מאני, ויחס האוכלוסייה כלפי הצרפתים התחלף באיבה. ב-1799, לאחר מצור בן ארבעה חודשים, גורשו הצרפתים מקורפו על ידי כוח צבאי עות'מאני-רוסי. שנה לאחר מכן הוקמה באיים היוניים רפובליקת שבעת האיים, מדינת חסות עות'מאנית שקורפו שימשה לה כבירה. למרות שהישות החדשה נשאה אופי אוטונומי בלבד, ייחסו לה היוונים חשיבות רבה בשל כך שהייתה זו המדינה היוונית העצמאית הראשונה מאז כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453. לרפובליקה נוסחה "החוקה הביזנטית" שאושרה על ידי השער הנשגב באיסטנבול, ואשר נחשבה למתקדמת לזמנה. בתקופה זו שימש בן העיר יואניס קפודיסטריאס כמיניסטר המדינה, והוא פעל רבות לשיפור החינוך ולאימוצה של חוקה חדשה בשנת 1803. שינוי חשוב נוסף היה חידושה של משרת הבישוף האורתודוקסי של קורפו. הרפובליקה התקיימה עד 1807, עת ויתרו הרוסים על השליטה באיים היוניים ומסרו אותם שוב לידי הצרפתים, אשר שלטו בקורפו עד 1814. הפעם קיימו הצרפתים באי שלטון נאור, ונפוליאון, אשר ייחס לקורפו חשיבות אסטרטגית, חיזק את ביצורי העיר והציב סביבה 500 תותחים. הפעולה החשובה ביותר שנקטו הצרפתים בתקופה זו הייתה ייסודה של "האקדמיה היונית" ב-1808, שהייתה האוניברסיטה הראשונה ביוון המודרנית (ראו להלן).
ב-26 ביוני 1814 נכנע חיל המצב הצרפתי בקורפו לצבא הבריטי, וב-1815 מסר קונגרס וינה את השליטה באי לידי הבריטים. הבריטים הקימו בקורפו ובאיים הסמוכים לה את ארצות הברית של האיים היוניים, וקורפו אומנם שימשה כבירתה של המדינה, אך העיר איבדה את חשיבותה האסטרטגית. למדינה היה פרלמנט משלה ובו שני בתים, אך הלכה למעשה החזיק הנציב הבריטי בכוח השלטוני באיים. בתקופת השלטון הבריטי שנמשכה עד 1864, ידעה העיר תנופת פיתוח נרחבת, מערכת החינוך זכתה לארגון מחדש, והיא הפכה למרכז אינטלקטואלי יווני. הבריטים החלו להרוס את הביצורים בצידה המערבי של העיר כדי לפנות מקום לשכונות מגורים חדשות, והקימו אמת מים שפתרה את בעיית אספקת המים לעיר.
לאחר שגאורגיוס הראשון היה למלך יוון ב-1863, ובעקבות מגעים דיפלומטים ממושכים, העניקו הבריטים את הסכמתם לאיחוד האי עם ממלכת יוון, אשר יצא אל הפועל ב-21 במאי 1864. ביצורים נוספים נהרסו, ותפקידן הצבאי של המצודות בא אל סופו. קורפו הפכה ליעד תיירותי מועדף עבור האצולה האירופית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
במלחמת העולם הראשונה שימשה קורפו כבסיס צבאי של מדינות ההסכמה, ולאחריה ב-1923, הופצצה על ידי הצבא האיטלקי ונכבשה על ידי כוחותיו של בניטו מוסוליני באופן זמני. במלחמת העולם השנייה, נכבשה קורפו בידי האיטלקים בחודש אפריל 1941, והכיבוש נמשך כשנתיים וחצי. לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה ב-8 בספטמבר 1943, הפציצו הגרמנים את העיר מהאוויר והסבו לה נזק כבד, וב-14 בספטמבר 1943 כבשו את האי. הגרמנים ריכזו את יהודי העיר וגירשו אותם לפטרס ומשם לאתונה ולאושוויץ (ראו להלן). ב-9 באוקטובר 1944 שוחרר האי וחזר לשלטון יוון.
כלכלה ותחבורה
קורפו היא המרכז המנהלי של האי קורפו ושל מחוז האיים היוניים. היא העיר הגדולה באי, ולמעשה היא היישוב העירוני הגדול היחיד בו. כלכלת העיר נשענת על המסחר, התיירות ועל השירותים. בקורפו שוכן נמל התעופה הבינלאומי קורפו יואניס קפודיסטריאס (יוונית Κρατικός Αερολιμένας Κέρκυρας, Ιωάννης Καποδίστριας) שהוא נמל התעופה היחיד באי. מהנמל יוצרות טיסות סדירות לרחבי יוון ולאירופה, אולם עיקר נפח התנועה בו הוא בטיסות שכר, במיוחד לממלכה המאוחדת ולגרמניה. העיר מקושרת בשירות מעבורות תכוף היוצא מהנמל החדש שמצפון-מערב לעיר העתיקה אל איגומניצה שבאפירוס וכן לעיר פטרס בפלופונסוס. עוד יוצאות מהעיר מעבורות לבארי, ברינדיזי ולוונציה באיטליה.
תרבות, דת, חינוך וספורט
השלטון היווני באי החל לפני כ-150 שנים בלבד, וקדמו לו 600 שנות שלטון מערבי - איטלקי, צרפתי ובריטי - ואלה הותירו את רישומם באדריכלות, בתרבות ובאופייה של העיר. רוב האוכלוסייה הוא אומנם יווני אורתודוקסי, אך בעיר עדיין מתגוררים מיעוטים קטנים של איטלקים, יהודים ומלטים שהגיעו לאי במאה ה-19. הדיוקסיה הלטינית של קורפו-זקינתוס-קפלוניה הוקמה ב-1310, היא מונה כ-3,800 מאמינים וכפופה ישירות לכס הקדוש.
האקדמיה היונית נוסדה ב-29 במאי 1824 והייתה האוניברסיטה הראשונה ביוון המודרנית. במקור נועדה האוניברסיטה לקום באי איתקה, אך מלחמת העצמאות היוונית שפרצה ב-1821, הביאה לכך שנוסדה לבסוף בקורפו, הרחק ממוקד הקרבות. הקמת האקדמיה נתקלה בהתנגדות האצולה המקומית שביקשה לשמר את ההשכלה ברשותה, ובהתנגדות השלטון הבריטי שביקש למנוע הגירת סטודנטים לעיר מרחבי יוון ולהימנע מההוצאות הכרוכות בהפעלת המוסד. האקדמיה נסגרה עם איחוד האי עם ממלכת יוון ב-1864, בשל חוסר בתקציב. האוניברסיטה היונית הוקמה בשנת 1984 כממשיכתה של האקדמיה היונית, והחלה לפעול ב-1985. באוניברסיטה שש פקולטות להיסטוריה, שפות ותרגום, מוזיקה, מידענות, מחשבים ולאומנות מבני האוניברסיטה מפוזרים ברחבי העיר העתיקה.
בעיר פועלים מספר מוזיאונים. "המוזיאון לארכאולוגיה של קורפו" (יוונית Αρχαιολογικο μουσείο κερκυρας) שוכן מדרום לספיאנאדה. המבנה הוקם בין השנים 1962–1965 ונחנך ב-1967. המטרה העיקרית לשמה הוקם, היא לשמש משכן לגמלון הענק של מקדש ארטמיס בקורקירה העתיקה, שבו נראית הגורגונה כששני נחשים מקיפים את מותניה. משני עבריה רובצות שתי דמויות של בעלי חיים, הדומים לחתולים, כשהן מביטות לחזית. הגמלון מתוארך לשנת 585 לפנה"ס. ממצא ידוע נוסף במוזיאון הוא תבליט המתאר את משתה דיוניסוס (ראו לעיל). ב-1994 הוקמו שני אולמות תצוגה נוספים שבהם ממצאים שונים מרחבי האי, המתוארכים לתקופה שהחל בפרהיסטוריה ועד לתקופה הרומית.
"המוזיאון לאומנות אסיה" (יוונית μουσείο Ασιατικής τέχνης) השוכן בארמון מיכאל וגיורגיוס הקדושים מצפון לספיאנאדה, נוסד ב-1927 כמוזיאון סינו-יפני שבו כ-10,500 פריטים. ב-1974 הועשר האוסף ביצירות אומנות ממקומות אחרים באסיה, בין היתר באוסף של פסלים בודהיסטים והלניסטים מפקיסטן.
מוזיאונים אחרים הם "המוזיאון הביזנטי" (Βυζαντινό μουσείο), "המוזיאון לאומנות הקדרות" (Μουσείο κεραμικης τεχνης), "המוזיאון לשטרות כסף של הבנק היוני" (Μουσείο χαρτονομισματων Ιόνικνς τράπεζας), "המוזיאון הסרבי" (Σερβικο μουσείο; ראו להלן), "מוזיאון קפודיסטריאס" (Μουσείο Καποδίστρια) ו"הגלריה העירונית" (Δημοτική πινακοθήκη). בעיר מספר תזמורות שהחשובה שבהן היא "החברה הפילהרמונית של קורפו" (Φιλαρμονική Εταιρεία Κερκύρας) שנוסדה בשנת 1840 כאקדמיה למוזיקה.
"מועדון הספורט של קורפו" (Αθλητικός Όμιλος Κέρκυρα) הוא מועדון הכדורגל המקומי שנוסד ממיזוג של מספר מועדונים קודמים ב-1967, והוא אימץ את שמו הנוכחי ב-1969. בשנת 2004 הצליחה קבוצת הכדורגל של המועדון להעפיל אל ליגת העל היוונית לעונה אחת, ולעונה נוספת בשנת 2006. משחק הקריקט פופולרי גם הוא בקורפו, שריד מהשלטון הבריטי, והמשחק הראשון נערך ב-23 באפריל 1823 בין שתי קבוצות של חיילים בריטים שנים לאחר מכן התגבשה קבוצה מקומית ששיחקה כנגד החיילים האנגלים, ולאחר עזיבת הבריטים הסתפקו השחקנים המקומיים במשחקי חוץ כנגד חיילי אוניות מזדמנות של חיל הים המלכותי. לאחר מלחמת העולם השנייה החלו קבוצות קריקט בריטיות להגיע לקורפו כדי לשחק כנגד המקומיים. מגרש הקריקט הראשון היה בספיאנאדה, בה עדיין נערכים משחקים, אך לאחר שחלק ממנו הפך למגרש חניה לכלי רכב, הוכשר מגרש נוסף מחוץ לעיר. בכל שנה נערכים באי כמאה משחקי קריקט, ו-11 מ-14 קבוצות הקריקט ברחבי יוון הן מהאי.
הספיאנאדה
הספיאנאדה (יוונית Πλατεία Σπιανάδα; שיבוש של "אספלנדה" באיטלקית - Esplanada. במפה מימין בצידו הימני של החלק הצבוע בצהוב) היא הכיכר המרכזית בעיר, והיא שוכנת בצידה המזרחי, לאורך חוף הים והתעלה המפרידה בינה ובין המצודה העתיקה. אורכה של הספיאנדה מצפון לדרום עומד על 560 מטר, רוחבה המרבי מגיע במרכזה לכ-200 מטר. הכיכר תופסת כשליש משטחה של העיר העתיקה. במקום זה שכנו בתיה הראשונים של העיר שהוקמו מחוץ למצודה העתיקה, ובתחילת המאה ה-16 הם נהרסו כדי לשפר את הגנת המצודה. הכיכר שימשה כשוק וכרחבת מצעדים, ובתקופת נפוליאון ניטעו בה עצים. היא קיבלה את אופייה הנוכחי במאה ה-19, והיא מחולקת לשני חלקים.
החלק הצפוני הוא רחבת דשא שלאורך צידה המערבי אכסדרה הידועה בשם "ליסטון". המבנה הוקם בין השנים 1804–1814 בהשראת רחוב ריבולי בפריז. חלק זה של הכיכר מיועד גם למשחקי קריקט, ספורט פופולרי בעיר מאז השלטון הבריטי, אך חלק ממנו הפך למגרש חניה. חלקה הדרומי של הכיכר מעוצב כגן עצים שביניהם שבילים, ובו רוטונדה נאו-קלאסית ופסלים, של יואניס קפודיסטריאס, הרוזן יוהאן פון דר שולנבורג, ומספר נציבים בריטים. מצפון לכיכר שוכן ארמון מיכאל וגיורגיוס הקדושים (יוונית Ανάκτορο Αγίων Μιχαήλ και Γεωργίου) אשר נבנה בין השנים 1818–1823 ושימש כמעונו הרשמי של הנציב הבריטי בקורפו. לאחר שהשלטון הבריטי בא לסופו הפך הארמון למעונו הרשמי של מלך יוון וכיום הוא משמש כמוזיאון לאומנות אסייתית.
המצודה העתיקה
המצודה העתיקה (Παλαιό Φρούριο. מסומנת באדום בצידה הימני של המפה שמשמאל) שוכנת על שתי פסגות צוקיות על אי סמוך לחופה המזרחי של העיר העתיקה. צורתו של האי כשל מלבן באורך של כ-600 מטר ממזרח למערב, וברוחב של כ-300 מטר לכל היותר מצפון לדרום. האי היה מחובר בעבר ליבשה, אך לאחר שתעלה מלאכותית נחפרה בבסיסו, הוא נותק ממנה, וכיום הוא מחובר אליה בגשר בודד להולכי רגל באורך של 60 מטר. הגשר עשוי פלדה והוא החליף גשר הרמה קודם. מצפונו ומדרומו של הגשר ניצבים על גדות התעלה שני מגדלי שמירה המכונים "מרטיננגו" (איטלקית Martinengo) ו"סאבורניאן" (Savorgnan). מעבר למגדלי השמירה נמתח חפיר יבש ברוחב של 22 מטרים שמעליו גשר אבן משנת 1603, ומעבר לו מתחיל חלקה המרכזי של המצודה.
המבנה הראשון הוא מבנה קסרקטין בריטי מהמאה ה-19. בצידה הדרומי של המצודה ניצבת כנסיית גאורגיוס הקדוש שנבנתה בשנת 1830 בסגנון דורי. זו הייתה כנסייה אנגליקנית שהוקמה עבור החיילים הבריטים, והיא בנויה בצורת בזיליקה שבה שלוש ספינות. לאחר איחודה של קורפו עם ממלכת יוון הפך המבנה לכנסייה אורתודוקסית, והיא נפגעה באורח קשה בעת ההפצצה הגרמנית ב-1943. בצידה הצפוני של המצודה שוכן נמל מנדראקי, המשמש כיום כמעגן סירות. שתי פסגות המצודה מבוצרות במבנים בני שלושה מפלסים, והן נודעות כ"מצודת הים" (איטלקית Castel da Mare) על הפסגה המזרחית, ו"מצודת היבשה" (Castel di Terra) על הפסגה המערבית, הקרובה אל העיר. האוכף שביניהן מבוצר גם הוא ומכונה "הסיטדלה". באי שרדו מבנה ונציאני ששימש כבית כלא, ואשר לו הוסיפו הבריטים קומה נוספת, מבנה בית החולים וארבעה מחסני נשק. כיום שוכנים במצודה העתיקה מספר מוסדות ציבור, ובהם הארכיון של נומוס קורפו, הספרייה הציבורית, לשכת משרד התרבות, מספר פקולטות של האוניברסיטה היוונית ומספר חדרים המוקדשים לתערוכות ולאירועים אחרים.
העיר העתיקה
העיר העתיקה של קורפו (מסומנת בצהוב במפה משמאל) שוכנת על שלוש גבעות נמוכות בין שתי המצודות שממזרח וממערב לה, ובין חופי הים מצפון לקו הביצורים החיצוני מדרום. היא מתאפיינת בבנייה צפופה וברשת רחובות וסימטאות שרוחבם מטר עד שלושה מטרים, וכן בכיכרות קטנים. כל אלה נבנו ללא סדר של ממש. חלקה הדרומי של העיר העתיקה הסמוך לחומה הדרומית, נבנה באופן מאורגן יותר והרחובות בו רחבים יותר. צורתם כשל מניפה המתפרשת ממרכז העיר לכיוון דרום, והם נחצים על ידי רחובות שכיוונם ממזרח למערב. רחובות אלה הובילו מהמצודה העתיקה אל ארבעת שעריה של העיר בתקופה הוונציאנית המאוחרת. בשל מצוקת השטח, נבנו בתי העיר העתיקה לגובה, וחלק מהמבנים הם בני שש קומות. חזיתות הבתים הוונציאנים מתאפיינות במרפסות אבן ובארקדות בקומת הקרקע, והן צבועות בדרך כלל בגווני אוכרה. מסגרות הדלתות מקושתות לעיתים בפסלים, והחלונות ערוכים בשורות. במאה ה-19 נהרסו חלק מהבתים ופינו את מקומם למבנים חדשים וגדולים יותר, שתפסו גם את שטח החצרות.
חצי האי שבדרום העיר
חצי האי שבדרום העיר כלוא בין מצר קורפו ממזרח לבין לגונת חלקיופולוס שבמימיה הוקם מסלול הטיסה של שדה התעופה של קורפו. בחלקו הצפוני של חצי האי שכן האקרופוליס של העיר בעת העתיקה. כיום ניצבים במקום זה כנסיית יאסון וסוסיפאטר הקדושים שהביאו את הנצרות אל העיר, ווילה "מון רפו" (יוונית Μον ρεπό; צרפתית Mon repos). הכנסייה הוקמה במאה ה-12 בסגנון ביזנטי ובה איקונות של שני הקדושים מהמאה ה-17. וילה "מון רפו" הוקמה ב-1824 כמעון הקיץ של הנציב הבריטי בקורפו, ולאחר איחודו של האי עם יוון נמסרה למשפחת המלוכה היוונית. בשנת 1921 נולד בווילה הנסיך פיליפ.
בקצה הדרומי של חצי האי שוכנת רחבה מוגבהת שנבנתה על ידי חייליו של נפוליאון כמשטח לתותח בודד שהיה אמור להגן על הכניסה ללגונת חלקיופולוס. התותח העניק את שמו לרחבה (Κανόνι - "קנוני"), וזו צופה לעבר שני איים קטנים במצר הים הצר המשמש ככניסה ללגונה. האי הקרוב מחובר אל היבשה במזח ועליו שוכנת "כנסיית הבתולה של ולכרנה" (Παναγίας των Βλαχερνών) מהמאה ה-17. על האי הרחוק המכונה "פונדיקוניסי" (Ποντικονήσι - "אי העכבר"), שוכנת מצודה קטנה, ולפי האגדה המקומית מקורו של האי בזעמו של פוסידון, אל הים, אשר הפך את ספינתו של אודיסאוס לאבן.
ראשית העת החדשה
בשנת 1492 לאחר גירוש ספרד, הגיעו לקורפו יהודים מקרב מגורשי ספרד, בהם גם דון יצחק אברבנאל, וב-1540 הגיעו לאי יהודים רבים מחבל פוליה שבאיטליה ומאתרים נוספים במרחב האיטלקי. המהגרים החדשים נדחו על ידי היהודים הוותיקים שנקראו "גרקה" (יוונים, איטלקית Greca), בשל שאיפתם של הראשונים להכתיב את אורח החיים היהודי, ובשל חששה של הקהילה "היוונית" מקיפוח זכויותיה מדורי דורות. היהודים מאיטליה, שניהלו קשרים הדוקים עם הרפובליקה של ונציה, הקימו קהילה נפרדת שנקראה "הקהילה האיטלקית" או "קהל קדוש איטליאנו קורפיאטו". שתי הקהילות נמנעו מלהתחתן האחת בשנייה, ולכל אחת היה בית כנסת ובית קברות משלה. מרכזה של הקהילה האיטלקית, או ה"פולייזית", היה בין החומות, סמוך למצודה החדשה; בעוד שהיהודים היוונים, אשר שמרו על מורשת "רומניוטית", התגוררו מדרום לעיר העתיקה, במקום שזכה לשם "הר היהודים" (היגוי מקומי: יודאיקו אורוס) או "הבראידה".
בשנת 1537 נהרס בית הכנסת הראשון של הקהילה האיטלקית שכונה "הפולייצה" (איטלקית Poulieza). תחתיו הוקם בית כנסת אחר שכונה "וקיה" (Vecchia - "הישנה") או ה"מדרש". הוא עלה באש ב-1926, והוקם מחדש, אך נהרס בהפצצה הגרמנית ב-1943. לקהילה "היוונית" היה בית כנסת משלהם שכונה "קהל קדוש תושבים", במאה ה-19 הם הקימו את בית הכנסת החדש (Nuova - "נואובה"). והוא מבנה בית הכנסת היחיד הפועל בעיר כיום.
העת החדשה
ב-1571 הורו הוונציאנים על גירוש כל היהודים מתחומי הרפובליקה, אך קהילת קורפו ניצלה מהגזרה בשל כך שהוכרה כתורמת ונאמנה לעיר ולאי. ב-9 בפברואר 1602 שוב אולצו היהודים לשאת אות קלון, וב-1622 הם חויבו להתגורר בגטו בצפון-מערבה של העיר העתיקה. בגטו התגוררו גם נוצרים, לא היו בו שערים והוא לא נסגר עם רדת הלילה. עם הכיבוש הצרפתי בשנת 1797 בוטלו כל ההגבלות, וליהודים אף הוענקו מספר פריבילגיות. חלק מהן בוטלו על ידי הבריטים, כאשר כבשו את האי בשנת 1814. היהודים זכו לשוויון אזרחי עם איחוד האי עם ממלכת יוון ב-1864, אך בפועל חיזק האיחוד את הלאומיות היוונית, בדומה ובמקביל לעלייתה בארצות אירופה, ויחד עימה גברה גם האנטישמיות.
הקהילות היהודיות קיימו את כל המוסדות המקובלים, ובהם מערכת חינוך, גמילות חסדים וחברה קדישא. במאה ה-19 פעל חוג להוראת עברית באקדמיה היונית, אולם רוב היהודים היו עניים; בית הקברות היהודי היווני הוקם על שטח שניתן לקהילה על ידי פון דר שולמבורג כאות הוקרה על סיוע היהודים בהדיפת המצור הטורקי ב-1716. בסמוך לו שכן בית הקברות הפולייזי שהוקם על שטח שניתן לקהילה על ידי הוונציאנים בתמורה לשטח אחר. הבנים זכו לחינוך בסיסי וקצר בשל הצורך לסייע בפרנסת המשפחה, והבנות לא זכו לחינוך כלל.
יהודי קורפו עסקו בכל משלחי היד, והיו בקרבם יצואני שמן זית, יצרני סבון, ויזמים ופועלים בתעשייה זעירה. מספר אנשי עסקים מקרב הקהילה עסקו ביבוא ויצוא של לולבים ואתרוגים מנמל קורפו; בראשית המאה ה-19 קמו להם מתחרים, שטענו ש"אתרוגי קורפו", כלומר הנסחרים על ידי אנשי קורפו, אינם כשרים. בקרב היהודים היו גם בעלי מקצועות חופשיים כמו רופאים, עורכי דין ונוטריונים, אולם הרוב עסקו במסחר: יבואנים, סיטונאים ובעלי חנויות קטנות, סבלים ורוכלים. במאה ה-19 פעל בעיר בית הדפוס של יוסף נחמוּלי אשר הדפיס דברי דפוס בנושאי דת וחולין. בין היתר הוציא לאור את העיתון "כרוניקה איסראליטיקה" (Cronica Israelitica - איטלקית "כרוניקה יהודית") בין השנים 1861–1863. מאוחר יותר, בין השנים 1864–1879 פרסם נחמוּלי את כתב העת "פמיליה איסראליטיקה" (Famiglia Israelitica איטלקית "משפחה יהודית"). הרב לוי פרסם מצידו את העיתון "משה, אנטולוגיה יהודית" (Mosé, Antologia Israelitica) בין השנים 1878–1885, וב-1899 החל מתפרסם ירחון ביוונית בשם "ישראליטה כרונוגראפוס" שנועד לקרב בין היהודים לשכניהם.
היחסים בין יהודי קורפו לשכניהם הנוצרים היו טובים לכאורה, אך מתחת לפני השטח התקיימו רגשות אנטישמיים, שהתפרצו ב-1891, כאשר בחצר ביתו של אחד היהודים, התגלתה גופה ערופת ראש של ילדה. הייתה זו ילדה יהודיה בשם רובינה סארדה, אך הנוצרים האמינו כי מדובר במריה דסילה, נערה נוצרייה שאומצה על ידי חייט יהודי. הרוחות בקרב הנוצרים סערו ורק התערבות הבישוף מנעה פוגרום, שכונה על ידי יהודי קורפו "הגזרה". עקב כך היגרו כ-3,000 מ-5,000 יהודי קורפו, בעיקר בעלי היכולת, לטריאסטה שבאיטליה ולאלכסנדריה שבמצרים ואף לשווייץ.
המאה ה-20
בעיר פעלו שתי אגודות ציוניות - האחת הוקמה בשנת 1906 ונקראה לבסוף "תאודור הרצל", והאחרת קמה ב-1931 וכונתה "אור בא". בשנות מלחמת העולם השנייה עבר האי מיד ליד. תחילה כבשה אותו איטליה הפשיסטית. לאחר שנכנעה יוון לבעלות הברית, כבשו הנאצים את האי ב-27 בספטמבר 1943. שני בתי הקברות חוללו ונהרסו על ידם. וב-8 ביוני 1944 הורו בצו כי על כל יהודי האי להישאר בבתיהם. כמאתיים מהיהודים הצליחו לברוח בו ביום. עם שחר, ביום המחרת, עצרו הגרמנים את כל יתר 1,795 יהודי קורפו בכיכר העיר, וגירשו אותם באסדות לפטרס ומשם לאתונה.
יחד עם יהודים ממקומות אחרים ביוון נשלחו היהודים ברכבת מיוון למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. בהגיעם לשם, ב-30 ביוני 1944, נשלחו שני שלישים מהם ישירות אל תאי הגזים. השאר הועבדו במפעלי המחנה. רק 121 מהם ניצלו; מיעוטם שבו לקורפו ורובם עלו לישראל. מבין יהודי קורפו שהסתתרו בתקופת המלחמה חלק התערו באוכלוסייה המקומית וחלק הגרו מן האי. בשנת 1946 התגוררו בו כ-140 יהודים. בית הקברות היהודי הישן נהרס לגמרי על ידי שלטונות האי ב-1959, וכיום עושה הקהילה היהודית שימוש בבית קברות אחר השוכן בסמוך לבית הקברות הקתולי בעיר.
ב-25 בנובמבר 2001 הוקם בעיר קורפו יד זיכרון ליהודי קורפו שנספו בשואה. כיום מתגוררים בקורפו כ-65 יהודים בלבד.
ערים תאומות
לקורפו קשרי ערים תאומות עם 14 ערים:
מגידו
מגידו הייתה עיר במערב עמק יזרעאל, בצפון ארץ ישראל. {{פירושונים|
צריחון
צריחון (Pinnacle; מכונה בעברית גם פינקל בעקבות שמו הלועזי) הוא צריח מחודד קטן השכיח מאוד באדריכלות הגותית. בנייה של צריחונים מקובלת מאוד כסיומת עליונה של קתדרלות גותיות רבות, בראש מגדל הפעמונים או צריחים גדולים במבנה, סביב שפת הגג של המבנה ובראשן של תמיכות דואות.
מקור המילה האנגלית הוא במילה הלטינית "pinnaculum" שפירושה "נוצה קטנה".
היסטוריה
מספר היסטוריונים טענו שלא היו צריחונים באדריכלות רומנסקית, אך כיפות חרוטיות על תמיכות עגולות, עם סיומת מחודדות, לא היו נדירות בצרפת בתקופות מוקדמות. אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק הביא בתור דוגמאות את כנסיות סן ז'רמה וסן רמי, וישנה כיפה מחודדת דומה בחזית המערבית של קתדרלת רוצ'סטר.
בתקופת הרומנסק של המאה ה-12 מובאות שתי דוגמאות לצריחונים: אחת בברדון בווסטרשייר והשנייה בקליב בג'לוצ'סטרשייר. בדוגמאות אלה התמיכות הזדקרו כלפי מעלה ויצרו צריח מרובע שהסתיים בפירמידה, באופן דומה לצריחונים של סגנון הגותי האנגלי המוקדם שבא אחרי הרומנסק באנגליה.
בסגנון זה ובסגנונות שבאו אחריו, בעיקר באדריכלות הגותית, הגיע הצריחון לידי שימוש נאות ונרחב שהשתלב יפה בסגנון הגותי. מבחינה מבנית הצריחון סיפק משקל ועומס כדי להטות את מאמצי הקמרונות הגבוהים אל עבר התמיכות הדואות ומשם להטות את המאמצים הצדדיים כלפי מטה, אל עבר עמודים עבים וגדולים. כך מנעו בנאי הקתדרלות מהקירות הגבוהים והדקים לקרוס הצידה עקב לחץ מהקמרונות הגבוהים. בנוסף, הצריחונים עצרו מאבני גמלונים להחליק כלפי מטה וכן איזנו את העומס של הצריחים הגדולים. צריחונים שימשו גם להוספת מומנט כנגד אלמנטים המזדקרים החוצה מהמבנה כגון גרגוילים וקורבלים. מבחינה עיצובית הצריחונים חיזקו את הקווים האנכיים במבנה והגדילו את השאיפה שלו כלפי מעלה. סידור הצריחונים בשורות ובמרווחים קבועים יצר עיצוב דומה לשיני חומה מבוצרת.
בתקופה הגותית האנגלית המוקדמת התמיכות הקטנות הסתיימו לעיתים קרובות ב"גבלט", סיומת משולשית משופעת, ואילו התמיכות הגדולות והחשובות יותר הסתיימו בצריחונים שנתמכו בעמודים מורכבים (אומנות צרורות). בתקופה זו הצריחונים נתמכו רק על ידי העמודים המורכבים והיו פתוחים מלמטה; במבנים רבים מתקופה זו ואלו שאחריה הצריחונים יצרו גומחות (נישות) שהכילו פסלים. בזמן התקופה הגותית האנגלית המקושטת, החזיתות השונות מעל העמודים הזוויתיים הסתיימו לעיתים קרובות בגבלט, בעוד שאלה של התקופה המקושטת היו עשירים יותר וקושטו בקרוקטים וסיומות מחודדות (Finials), ולפעמים בקישוטי Ballflower. דוגמאות טובות לצריחונים כאלה ניתן למצוא בבוורלי מינסטר ובמעלה הצריח של כנסיית סנט מרי, אוקספורד. צריחונים מהתקופה הגותית האנגלית הניצבת שונים אך במעט מאלה של התקופה המקושטת, בעיקר בקרוקטים ובסיומות המחודדות שעוצבו בסגנון מאוחר יותר. המגדלים של הקתדרלות האנגליות מאופיינים ב-4 צריחונים הניצבים בפינות, לעיתים על חשבון צריח מחודד מרכזי גדול.
בצרפת, צריחונים, כמו צריחים מחודדים, היו בשימוש מוקדם יותר מאשר באנגליה. ישנם צריחונים קטנים על זוויות המגדל ב-Abbey of Saintes. ברולה ישנם צריחונים במקומות דומים, כל אחד מהם מורכב מארבעה עמודים קטנים, עם חופות ובסיסים המסתיימים בצריחים פרמידיים. בכל הדוגמאות לעיל החלונות הסייתמו בקשת חצי-עגולה.
באדריכלות הגותית המאוחרת בצרפת ומרכז אירופה הורכבו הצריחונים מעמודים שלעיתים היו ביניהם נישות לפסלים, ומעליהם צריחון מחודד בעל צורה של פירמידה ריבועית או חרוט המעוטר בקרוקטים וסיומת מחודדת (Finial).
השימוש בצריחונים ירד עם נטישת הסגנון הגותי לטובת הסגנונות הקלאסיים של הרנסאנס והבארוק אך חזר לעדנה עם התחייה הגותית.
מגידו (קיבוץ)
מגידו (מְגִדּוֹ) הוא קיבוץ בעמק יזרעאל ובמועצה אזורית מגידו, המשתייך לתנועת הקיבוץ הארצי. הוא נוסד ב-1949 בידי ניצולי השואה, פרטיזנים ולוחמים מפולין ומהונגריה שעלו ארצה.
היסטוריה
במהלך מלחמת העצמאות נכבשה העיירה לג'ון על ידי חטיבת גולני. רוב תושביה ברחו לאום אל-פחם, ובתי העיירה נהרסו. על אדמות הכפר ההרוס, ב-2 בפברואר 1949 הוקם קיבוץ מגידו על ידי קבוצה של השומר הצעיר על שם יוסף קפלן שיצאה ממשמר העמק. המייסדים היו בעיקר יוצאי פולין שעלו לאחר השואה, חלקם דרך מחנות המעצר בקפריסין. חברי הקבוצה התפצלו בין גת, עין השופט דן ונגבה לצורך וחיזוק הקיבוצים וקבלת הכשרה. החברים בנגבה אף השתתפו בקרבות להגנת המקום במלחמת העצמאות. לאחר קרבות משמר העמק הגיעו אליו חברי הגרעין לחזק את הקיבוץ.
בשנות ה-50 נוספו למייסדים במועדים שונים קבוצות עולים מלבנון, מקסיקו ומארצות דרום אמריקה. הקיבוץ מנה 460 נפש בשנת 1995.
בשנת 2003 הופרט הקיבוץ, והוא מתנהל כיישוב קהילתי, למעט חדר האוכל שאינו פעיל שמר הקיבוץ על אופיו וסממניו הקיבוציים. בשנת 2008, הוקמה שכונת הרחבה בקיבוץ. שכונה זו קרויה "מגידו החדשה" או בלשונם של תושבי המקום "ההרחבה". בהרחבה שוכנות כ-120 משפחות. רוב דיירי ההרחבה עובדים מחוץ לקיבוץ. דיירי ההרחבה הם חברי הקהילה והם שותפים מלאים בחיי התרבות והחברה של הקיבוץ אך אינם חברי אגודה שיתופית. בית הספר היסודי שבו לומדים רוב ילדי הקיבוץ הוא בי"ס "פלגים" בקיבוץ הזורע. לאחר מכן עוברים הילדים לבית הספר התיכון האזורי "מגידו" בסמוך לקיבוץ עין השופט.
בשנת 2013, עמותת הנוער בלדנא, במסגרת פרויקט "עודנא" ("שבנו"), שכרה את שירותיו של האדריכל שאדי חביב אללה, והוא הכין תוכנית אדריכלית, רעיונית, להקמה מחדש של היישוב לג'ון, הפעם כעיר, בצמוד לקיבוץ מגידו, על אותן אדמות שהמדינה הפקיעה. שאדי (38), תושב הכפר עין מאהל שליד נצרת, מספר שלעבודה שלו קדם דיון נוקב בין בני הנוער שיזמו את הפרויקט - האם להסתפק בחזרה למרחב, או לאדמות המופקעות עצמן. "המסקנה היתה שהם רוצים לחזור לאותה נקודה. החזון הוא לבצע זאת ליד הקיבוץ, באזור שכיום הוא אזור פתוח, שאין בו בנייה". בשנת 2023, מועצה אזורית מגידו ונציגים של תושבי וואדי ערה פרסמו הודעה משותפת המדגישה קיום פרויקטים משותפים לרווחת כל תושבי האזור, יהודים וערבים, בהקפדה שלא לפגוע באף אחד מיישובי האזור, וב דיון משותף בכל בקשה לשמור את בתי הקברות ואת אתרי התפילה באופן המכבד את המתים ואת החיים.
כלכלה
ענפי חקלאות: כותנה, גידולי שדה וזיתים. רפת ולול.
בקרבת הקיבוץ: אתר ארכאולוגיה- תל מגידו, נחל הקיני עם טחנות קמח עתיקות.
קלוד סימון
קלוד סימון (בצרפתית: Claude Simon; 10 באוקטובר 1913 - 6 ביולי 2005) היה סופר צרפתי וזוכה פרס נובל לספרות. הוא נולד באנטננריבו, מדגסקר, ונפטר בפריז, צרפת.
סגנון והשפעה
סימון מזוהה לעיתים קרובות עם תנועת "הרומן החדש" שאליה שייכים גם אלן רוב-גרייה (Alain Robbe-Grillet) ומישל בוטור (Michel Butor); סגנון הנראטיב המקוטע שלו מביא לידי ביטוי כמה ממאפייניה של תנועה זו (במיוחד ברומן Triptyque מ-1973), אף על פי כן הוא שומר על כישרונו לספר סיפור ולעצב דמויות. למעשה, לסימון יש הרבה יותר מן המשותף עם ממשיכיו המודרניים, במיוחד ניכרת השפעתם של מרסל פרוסט וויליאם פוקנר. שימושו של סימון במשפטים ארוכים, חדורי מודעות עצמית (שלפעמים משתרעים לאורך דפים רבים, עם סוגריים, שלעיתים קוטעים פיסקה שמסתיימת רק עמודים אחרי כן), ניתן להבחין בהם בהתייחסות לסגנונו של פרוסט. יתר על כן, סימון משתמש במוטיבים מסוימים שמאפיינים את פרוסט (למשל ב"דרך פלנדריה" המספר, סרן de Reixach, נורה בידי צלף המסתתר מאחורי עץ עוזרד, או haie d'aubépines, אזכור לפגישה בין גילברט והמספר שנערכה ליד עץ העוזרד, ברומן של פרוסט "בעקבות הזמן האבוד"). השפעתו של פוקנר ניכרת בשימושו הנרחב של סימון בפרקי זמן קטועים ובשימושו הנרחב בדיבור עקיף, שבו קולות המספר (שלעיתים אינו מזוהה) וזרמי התודעה המבעבעים לתוך מילותיו של המספר. רוחו של פוקנר עולה במיוחד ברומן L'Acacia מ-1989, שם משתמש סימון בתאריכים המכסים תקופת זמן כרונולוגית ארוכה, במקום כותרות הפרקים; טכניקה אותה שאל מספרו של פוקנר "הקול והזעם".
נושאים
למרות ההשפעות שתוארו בפרק הקודם "סגנון והשפעה", הרי שעבודתו של סימון היא מקורית ביותר, הן נושאית והן סגנונית. מלחמה היא נושא קבוע ביצירותיו (היא נוכחת בצורה זו או אחרת כמעט בכל עבודותיו של סימון) וסימון מעמיד לעיתים זו מול זו את חוויותיהם של אנשים שונים ושל קונפליקטים היסטוריים שונים ברומן אחד; המלחמה הגדולה (מלחמת העולם הראשונה) ומלחמת העולם השנייה ב-L'Acacia (תוך שהוא מתאר את השפעתה של המלחמה על אלמנותיהם של החיילים), המלחמות שבאו בעקבות המהפכה הצרפתית ומלחמת העולם השנייה ב-Les Géorgiques. בנוסף לכך, רבים מהרומנים עוסקים במושג ההיסטוריה המשפחתית, המיתוסים והאגדות הללו שמועברים לאורך דורות, שניתן למוצאם בעבודתו של סימון, פעילים בחיי הגיבורים הראשיים. בהתאם לכך, הרומנים משתמשים במספר רעיונות מרכזיים שחוזרים ונשנים בצרופים שונים בין הרומנים (טכניקה בה משתמשת גם מרגרט דיראס), במיוחד התאבדותו של אבי המשפחה במאה ה-18 ומותו של שאר בשרו בן המאה העשרים מירי צלף. לבסוף, כמעט בכל הרומנים של סימון נוכחים סוסים; סימון בעצמו היה פרש מוכשר ולחם בחטיבת הפרשים במהלכה של מלחמת העולם השנייה (חטיבת הפרשים שקיומה האבסורדי בעידן של מלחמה ממוכנת היא נושא עיקרי בספריו "דרך פלנדריה" ו"Les Géorgiques".)
אולם הנושא העיקרי בו מטפל סימון הן הדרכים שבהן חווים אנשים את הזמן, הרומנים השונים שלו עוסקים תכופות בדימויי גיל הזיקנה (כמו הזקנה קסנדרה ב"Les Géorgiques"), שניתן לראותם תכופות בעיניים של ילד שמתקשות להבין. שימושו של סימון בהיסטוריה משפחתית היא ניסיון אחר להראות איך אנשים חיים לאורך ההיסטוריה - תוך שהוא משווה בין אנשים מדורות שונים, שחיו בזמנים שונים, ומשתייכים לאותה המשפחה.
ספריו
ספריו שתורגמו לעברית
ספריו
כלב ים נזירי הוואי
כלב ים נזירי הוואי (שם מדעי: Neomonachus schauinslandi) הוא מין בסוג כלב ים נזירי והמין היחידי שנותר בסוג, לאחר היכחדות המין כלב ים נזירי קריבי. כלב ים נזירי זה מצוי בסכנת הכחדה ונפוץ באיי הוואי. שמו ניתן לו בשל ראשו העגול המכוסה בשערות קצרות, המזכיר מראה נזיר מימי הביניים. ייתכן ששמו משקף גם את העובדה שכלב הים הנזירי חי חיים בודדים יותר, בהשוואה לכלבי ים אחרים שמתאספים לעיתים במושבות גדולות. מקורו של כלב הים הנזירי הוואי הוא מאבות קדמונים שהתקיימו לפני זמן רב והם הקדמונים שבמשפחת כלבי הים, אלו נפרדו מכלבי הים האחרים לפני כ-15 מיליון שנה.
תיאור
לכלבי הים הנזיריים הוואי הבוגרים עור חום במקצת. כלבי הים הצעירים הם כסופים עם בטן, בית חזה וצוואר לבנים. הגורים שחורים וצמריים עם שיער קצר ורך. משקלו של כלב ים בוגר 180–270 ק"ג בעוד שמשקלו של גור הוא כ-11–15 ק"ג.
עיקר פעילותם היא בלילה, אז הם צוללים בחיפושם אחר מזון, ואילו במהלך שעות היום החמות הם נחים. הם מסוגלים לצלול לעומקים של 500 מטרים ואף יותר.
ההזדווגות נעשית תחת המים. רוב ההמלטות מתרחשות בין מרץ ליוני לאחר היריון האורך עד 11 חודש, כשבדרך כלל נולד גור אחד בכל המלטה. הנקבות ממליטות ומניקות את גוריהן על החוף. הגורים נגמלים מיניקה בגיל שישה שבועות. במהלך זמן ההנקה ממעטת האם לאכול ומפחיתה עד 90 ק"ג ממשקלה.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בסביבות גיל חמש שנים. תוחלת חייהם של כלבי הים הנזיריים נעה בין 25 ל-30 שנים.
אוכלוסייה ושימור
כלבי הים הנזיריים הוואי נמצאים בסכנת הכחדה. על פי סקר שנערך ב-2016, חיים פחות מ-1,400 פרטים. כלב הים הנזירי הוואי הוכר באופן רשמי כמין בסכנת הכחדה ב-23 בנובמבר 1976 ובימינו הוא מוגן על פי חוק.
במהלך השנים האחרונות חלה ירידת באוכלוסייתם של כלבי הים עקב ההתפשטות המהירה של פעילות האדם אף לאזורים המבודדים והמנותקים באיי הוואי הצפוניים. בעבר נודעה לכלבי הים הנזיריים חשיבות כלכלית והם ניצודו בשל בשרם, שמן, או עורם. בהוואי, הגורמים הבאים תרמו לירידה באוכלוסייתם: מוות מטריפה בידי כרישים, ירידה בשיעור הישרדותם של הגורים כתוצאה מהפרעות האדם, הרעלה, יחס זכרים גבוה ביחס לנקבות במהלך תקופת הרבייה והסתבכות ברשתות דיג.
בולנט אג'וויט
מוסטפא בּוּלֶנט אֶג'וויט (בטורקית: Mustafa Bülent Ecevit; 28 במאי 1925 - 5 בנובמבר 2006) היה ראש ממשלת טורקיה במשך ארבע כהונות, בין השנים 1974 ל-2002. אג'וויט, שהיה גם משורר, מחבר ועיתונאי, כיהן בתפקיד ראש הממשלה ב-1974, ב-1977, מ-1978 עד 1978 ומ-1999 עד 2002. הוא היה מנהיג מפלגת העם הרפובליקאית (CHP) ובהמשך גם מנהיג מפלגת השמאל הדמוקרטית. אחרי ההפיכה הצבאית ב-1980, נאסר עליו להשתתף בחיים הפוליטיים אך במשאל עם שהתקיים שבע שנים לאחר מכן בוטלה ההגבלה והוא שב לשלטון.
חייו האישיים
אג'וויט נולד באיסטנבול לאב שהיה פרופסור לרפואה משפטית באוניברסיטת אנקרה. בשנת 1944 הוא סיים את לימודיו בבית הספר האמריקאי "רוברט סקול" והחל לעבוד כמתורגמן במשרד הראשי של לשכת העיתונות. הוא נישא לבת כיתתו רשאן אראל ב-1946. באמצע שנות החמישים הוא נסע לארצות הברית הודות למלגה שקיבל ממחלקת המדינה שלה, ועבד כעיתונאי בשני עיתונים בצפון קרוליינה.
בפוליטיקה
אג'וויט נבחר לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה בפעם הראשונה ב-1957. בין השנים 1961–1965 היה שר העבודה ותרם להסדרת הזכות להתאגדות ולשביתה בחוק. ב 1966 היה למזכ"ל מפלגת העם הרפובליקאית. בשנת 1971 התפטר ממשרתו במחאה על החלטת מפלגתו לתמוך בממשלה זמנית שנוסדה בשל הפיכה צבאית. שנה לאחר מכן הוא ירש את איסמט אינני בראש מפלגתו והיה לראש ממשלת קואליציה עם מפלגת ההצלה הלאומית של ארבקאן. ממשלה זו זכורה ביותר בשל הוראתה לפלוש לקפריסין ב-20 ביולי 1974.
בהפיכה צבאית שהוביל הגנרל קנן אוורן הודח אג'וויט ממשרת ראש הממשלה ב-12 בספטמבר 1980. משאל עם שנערך ב-1987 הסיר את האיסור על השתתפותו בפוליטיקה והוא היה ליו"ר מפלגת השמאל הדמוקרטי, במקום אשתו. מפלגה זו לא נכנסה לפרלמנט בבחירות 1987 ובבחירות 1991 זכתה ב-7 מושבים בלבד. בחירות 1995 היו מוצלחות יותר ואז זכתה מפלגתו ב 75 מושבים מתוך 550. אג'וויט היה לסגן ראש הממשלה בממשלתו האחרונה של מסוט ילמז. בשנים 1998–1999 הוא היה לתקופה קצרה ראש הממשלה בפועל עד לבחירות 1999. לפני בחירות אלה נתפס עבדוללה אג'לאן, מנהיג ה-PKK, והדבר העלה את האהדה לאג'וויט והקנה למפלגתו את מספר המושבים הרב ביותר בפרלמנט. אג'וויט כיהן בפעם האחרונה כראש ממשלה בקואליציה עם מפלגת המולדת של ילמז ועם מפלגת התנועה הלאומית של בהצ'לי.
ממשלתו האחרונה ביצעה מספר רפורמות לייצוב כלכלת טורקיה והכינה את הקרקע לשיחות עם האיחוד האירופי. עם זאת, הקשיים ביישום הרפורמות קרעו קרעים בקואליציה של אג'וויט והכריחו אותו לפזר את ממשלתו ולערוך בחירות חדשות בשנת 2002. בבחירת אלה כבר היה ברור שאג'וויט זקן ותשוש, ומפלגתו לא נכנסה כלל לאספה הלאומית. הוא פרש מהפוליטיקה ב-2004.
ב-18 במאי 2006 נתקף בשבץ מוחי ואושפז בבית החולים הצבאי גולנה באנקרה כשהוא בתרדמת. הוא מת ב-5 בנובמבר אותה שנה בשל כשל נשימתי בעודו חסר הכרה. לווייתו נערכה שישה ימים לאחר מכן, והוא נקבר בבית העלמין הממלכתי של טורקיה באנקרה, בלוויית ענק שהשתתפו בה כמיליון איש.
פלבונואיד
הפלבונואידים או ביופלבונואידים (בלטינית: flavus, צהוב), שנודעו בעבר גם בשם כולל "ויטמין P", הם קבוצת תרכובות המסונתזות על ידי צמחים ומצויות בפירות וירקות.