cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרסי Black Reel
קטגוריות מיוחדות
פרסי Black Reel מיוחדים מתקבלים על יד הצבעה בוועדות של הקרן במקום על ידי הצבעת חברי האקדמיה. פרסים אלה אינם קבועים.
מועמדויות וזכיות
לסרט  For Colored Girls  מספר שיא, עם 14 מועמדויות. הסרטים " 12 שנים של עבדות " ו"סלמה" יש לכל אחד 8 זכיות, שזהו מספר השיא. מעולם הטלוויזיה, הסרט  Lackawanna Blues מחזיק בשיא המועמדויות (9) וגם שיא הזכיות (7).
סרטים
הסרטים שיאני המועמדויות כוללים:
קולנוענים
ספייק לי מחזיק בשיא  המועמדויות עם 27 מועמדויות כמפיק, במאי ותסריטאי.
יאניס בוטאריס
יאניס בוטאריס (ביוונית: Γιάννης Μπουτάρη; נולד ב -13 ביוני 1942 ) הוא איש עסקים ופוליטיקאי יווני, לשעבר ראש עיריית סלוניקי. ידוע בדעותיו כנגד אנטישמיות ולאומניות.
פרסי Black Reel
קולנוענים
זוהי רשימה של המועמדים (שחקנים, מפיקים, תסריטאים ובמאים) עם 5 או יותר מועמדויות (עד ל-2016):
יאניס בוטאריס
ביוגרפיה
יאניס בוטאריס נולד בסלוניקי בשנת 1942, בנו של היינן סטליוס בוטאריס ופני ולצ'וס. שני הוריו ממוצא ארומאני. מוצאה של משפחת אמו בעיר קרוסבו, כיום בצפון מקדוניה, ואילו משפחת אביו מהעיירה מוסקופול, כיום באלבניה.
פרסי Black Reel
זכיות
האינדיבידואלים עם שיאי הזכיות הם:
יאניס בוטאריס
ביוגרפיה
השכלתו היסודית הייתה בבית הספר היסודי הניסיוני של אוניברסיטת אריסטו בסלוניקי, השכלתו התיכונית במכללת אנטוליה, והוא סיים לימודי כימיה באוניברסיטת אריסטו בסלוניקי בשנת 1965 ובתורת היין ממכון היין של אתונה בשנת 1967. בצעירותו היה קשור למפלגה הקומוניסטית של יוון (KKE).
בשנים 1969 עד 1996 עבד בחברת היין המשפחתית Boutari, שבסיסה בנאוסה. הוא עזב את החברה כדי ליצור את חברת היין Kir-Yianni, המבוססת על שתי אחוזות בכפר הנטוש Giannakochori וב Amyntaio, בשנת 1998.
בתחילת שנות ה-90 הקים את "ארקטורוס", מקלט הדובים הראשון שהוקם בבלקן. באותה תקופה החוק לא התיר להחזיק דובים כרכוש פרטי אך מאחר שלמדינה לא הייתה דרך לטפל בדובים שהוחרמו החוק לא נאכף. מקלט הדובים פתר בעיה זו ואפשר להילחם בתופעת הדובים המרקדים וזימן תיירים למקום שתמכו בכלכלת הכפר נימפאיו.
בשנת 2019 השתתף בעצרת יום השואה בקיבוץ יד מרדכי והדליק את המשואה הנועלת את הטקס במעמד נשיא המדינה ראובן ריבלין.
ראש העיר סלוניקי
לאחר בחירתו לראשות העיר הגיע לישיבת המועצה הראשונה כשהוא עונד טלאי צהוב, במחאה על כניסתם של חברי מפלגת הנאו-נאצים "השחר הזהוב" למליאה.
בשנת 2012 נבחר ל"ראש העיר הטוב ביותר בעולם" לחודש אוקטובר, על ידי קרן ראשי העיר, שבסיסה בבריטניה.
בוטריס הכריז גם על רצונו לבנות מסגד אסלאמי, אנדרטאות ליהודי סלוניקי ולמהפכת הטורקים הצעירים. לדברי בוטריס, בניית האנדרטאות הללו תמשוך תיירים יהודים וטורקים לסלוניקי, שירצו לבקר בעיר הולדתם של אבותיהם.
ב־20 במאי 2018 הוא טופל בבית החולים לאחר שהוכה על ידי קבוצה של לאומנים קיצוניים יוונים שזעמו על הופעתו באירוע זיכרון לקורבנות היוונים הפונטיים על ידי העות'מאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה. הלאומנים טענו כי התקיפה היא תגובה להערה שנויית המחלוקת ("לא אכפת לי" אם כמאל אטאטורק הרג או לא הרג יוונים"). בוטאריס הכעיס שוב ושוב את המתמודדים ביוון כיוון שניסה להקל על היחסים בין יוון לשכנותיה וכי התנגד לדעות לאומניות בנוגע למחלוקת השמות של מקדוניה, להיסטוריה של יחסי יוון-טורקיה ושואת היהודים ביוון.   מצד שני הוא זוכה להערכה רבה בקרב המוסלמים והטורקים האתניים ביוון על מאמציו הפיוסיים ביחסי יוון-טורקיה, הקהילה היהודית והשמאל היווני.
נפתלי שם-טוב
נפתלי שם-טוב (נולד ב-13 במאי 1975) הוא חוקר תיאטרון ישראלי, סופר ומשורר. פרופסור חבר במחלקה לספרות, לשון ואמנויות באוניברסיטה הפתוחה.
ביוגרפיה
בתיכון למד במגמת כימיה בבית ספר צייטלין. מאוחר יותר הוא כתב, כי חוויות האינטגרציה והאפליה שחווה בבית ספר זה (כתלמיד מזרחי משכונות דרום תל אביב, שלומד בבית ספר הממוקם בצפון העיר) היו משמעותיות בעיצוב תפיסותיו החברתיות.
ב-1996, לאחר שחרורו משירות צבאי, חזר ללמוד משחק אצל אמיר אוריין. הוא גם השתתף בהצגה "פחמה דסט" (1997) בבימויו של פרופ' פיטר האריס, במסגרת התיאטרון הקהילתי.
משנת 1997 החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב, ושם למד את כל תאריו. במהלך לימודיו היה מלגאי של קרן אייסף, שדרכה פיתח תודעה פוליטית -מזרחית.
בשנים 1997–2000 למד לתואר ראשון בתיאטרון במסלול לתיאטרון קהילתי, וסיים את לימודיו בהצטיינות.
בשנים 2000–2001 למד לתעודת הוראה בתיאטרון בבית ספר לחינוך.
בשנים 2002–2008 למד במסלול ישיר לתואר דוקטור בתיאטרון. את עבודת הדוקטור שעסקה בפסטיבל עכו כאתר מאבק, כתב בהדרכת פרופ' שמעון לוי. בזמן לימודיו זכה במלגה ע"ש נתן רוטנשטרייך לתלמידי תואר שלישי מצטיינים.
בשנים 2009–2010 שהה בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה לפוסט-דוק., בהנחייתה של פרופ' שפרה שיינמן.
בין השנים 2002–2014 לימד במעמד של מורה מן החוץ במספר מוסדות ובהם: אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה, מכללת סמינר הקיבוצים ומכללת בית ברל. במקביל, לימד במסגרת סגל ההוראה של האוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2014 עבר מסגל ההוראה לסגל הבכיר של האוניברסיטה הפתוחה, וקיבל מינוי של מרצה בכיר במחלקה לספרות, לשון ואמנויות.
מחקרו
שם-טוב עוסק במחקרו בהיבטים חברתיים של תיאטרון ישראלי, תיאטרון קהילתי, תיאטרון חינוכי ותיאטרון לקהל צעיר. פרסם מאמרים וספרים בנושאים אלה. בשנים האחרונות שם-טוב מתמקד בתיאטרון מזרחי בישראל, וספרו האחרון עוסק במורכבות העשייה של אנשי תיאטרון ממוצא מזרחי וייצוגם-העצמי על הבמה.
להלן שלושה נושאים מרכזיים בהם עסק שם-טוב במחקריו על התיאטרון:
אימפרוביזציה תיאטרונית ככלי הוראה וכאופן ידיעה
בנושא זה עוסק שם-טוב בספרו הראשון. אימפרוביזציה אינה 'שליפה מהמותן' אלא התמודדות יצירתית עם אי-הוודאות השוֹרה בחדר החזרות בתיאטרון, בהוראה בכיתה ובחיים בכלל. אך האם ניתן ללמֵד לאלתר בין שמדובר באמנות או בהוראה ?
כיצד ניתן ללמד זאת, אם אימפרוביזציה היא מעשה ספונטני, בלתי - צפוי ויצירתי ? כיצד ניתן ללמד להתכונן למה שלא ניתן לחזותו, לאירוע מפתיע שאינו מתוכנן ביסודו? פרדוקס זה נמצא בבסיס האתגר של הספר. מודל הוראה מאלתרת ( improvisational teaching) עשוי להיות מפתח להתמודדות עם מורכבוּת זו, שהיא דחופה ומבקשת מענה בהכשרת מורים בפרט ובמעשה ההוראה בכלל. בספר מוצג המודל שמעבד את טכניקת האימפרוביזציה התאטרונית, המוכרת לקהל הרחב מתוכנית הטלוויזיה "של מי השורה הזאת ? ", לכדי הנחיות וכללים להוראה בכיתה. לכן יש לא מעט דוגמאות וסיפורי הוראה הממחישים את יישומו ומוסברים דרך המטפורה השייקספירית הידועה "העולם במה וכולנו שחקנים". לצד ההיבט הפרקטי המודל מתכתב עם מושגים תאורטיים במחקר החינוך, שופך עליהם אור חדש וחושף את זיקתם להוראה מאלתרת, כגון : חוויה והתנסות, רפלקציה ואינטואיציה, יצירתיות ודיאלוג ביקורתי.
ההיסטוריה של פסטיבל עכו
בנושא זה דן שם-טוב בספרו השני. שם-טוב פורש את ההיסטוריה של פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר מ-1980 ועד 2013. היסטוריה זו נפרשת דרך מודל חמשת ההיבטים ששם-טוב פיתח לאור תיאוריות של לימודי תיאטרון ולימודי פסטיבל בעולם: ניהול אמנותי; רפרטואר המופעים; ארגון תקציב ותשתיות; התקבלות – שיפוט, ביקורת וקהל; הקהילה העכואית המארחת. דרך חמשת היבטים אלה והזיקות ביניהם נפרשת הטענה המרכזית של הספר: פסטיבל עכו הוא אתר לחגיגה עבור קהילת התיאטרון הישראלי שממוקמת לרוב במרכז הארץ, ממעמד בינוני, לרוב ממוצא אשכנזי עם תפיסת עולם מרכז-שמאל-ליברלית. כמו כן, הפסטיבל הוא גם אתר לעימות ומתח בין המנהלים והמפיקים הוותיקים הבאים מהזרם המרכזי והפסטיבל הוא תחנה נוספת בקריירת הניהול האמנותי שלהם, לבין יוצרים צעירים ויוצרים ותיקים אלטרנטיביים הבאים משולי השדה ונאבקים על תנאים חומריים בסיסיים לקיום היצירה וצבירת הון סמלי בשדה. ברפרטואר המופעים ניתן לראות לא פעם תכנים וצורות שנעדרים מהזרם המרכזי. בנוסף מתקיים מתח וקונפליקט בין הקהילה העכואית המארחת – ערבים ומזרחים, לבין הפסטיבל כ"בועה תל אביבית" בעכו.
התיאטרון המזרחי בישראל
בספרו השלישי מתמקד שם-טוב בתיאטרון המזרחי הישראלי. תיאטרון מזרחי הוא אתר תרבותי לייצוג עצמי, שנוצר בדרך כלל על ידי אמנים ויוצרים מזרחים שעוסקים בתכנים, בחוויות חברתיות, ביסודות תרבותיים, בדתיים ומסורתיים ובשפות אמנותיות הקשורים למציאות החברתית ולהיסטוריה של המזרחים בישראל, במזרח התיכון ובצפון אפריקה. לרוב, תיאטרון זה התפתח מחוץ לזרם המרכזי, ורק מחזות מועטים חדרו למרכז השדה. הגדרה זו היא רק נקודת מוצא - גבולותיה נזילים והיא כוללת בתוכה אפשרויות שונות של ייצוג עצמי תיאטרוני מזרחי. מחקר תיאטרון ביקורתי נע בין היסטוריה של תיאטרון, צורות ופרקטיקות, ז'אנרים ושפות במה לבין פוליטיקה תרבותית העוסקת ביחסי כוח, בהגמוניה ובמשמעויות פוליטיות של שדה התיאטרון. מחקר זה נע בין שתי תפיסות אלה ושוזר ביניהן. לכן במרכזו אינה עומדת השאלה "כיצד התיאטרון עושה מזרחיּות?" כיצד התיאטרון מעצב אתניּות ושותף בכינונה? מהן הצורות התיאטרוניות העיקריות של תיאטרון מזרחי, ובאילו הקשרים חברתיים ותיאטרוניים נוצרו צורות אלה? כיצד כל אחת מהן יוצרת את הזהות המזרחית ומבליטה אותה? היסטורית, כיצד, מדוע ובאילו נסיבות נוצר תיאטרון מזרחי? כיצד הוא מתמודד עם יחסי הכוח בשדה התיאטרון, ובאילו אסטרטגיות הוא נוקט עם תשתית חומרית דלה? וכיצד הוא מתמודד מול שיח אוריינטליסטי שמכחיש את האתניּות ובו־זמנית מתייג אותה כשלילית ונחותה?. לכן הספר אינו בנוי כרונולוגית אלא פורש שבע צורות של תיאטרון מזרחי שבכל אחת מהן מובא ההקשר ההיסטורי, החברתי והתיאטרוני: תיאטרון קהילתי; הצגת היסטוריה; ריאליזם חברתי; תיאטרון פמיניסטי; מופע אוטוביוגרפי; מופע שירה; ותיאטרון במרוקאית.
כתיבת מחזות, סיפורים ושירים
שם טוב, עסק לצד פעילותו האקדמית גם בכתיבת מחזות, סיפורים ושירים.
ב-1996 קיבל מלגה להוצאתו לאור של ספר שיריו הראשון, "המילים של נפתלי".
במהלך השנים פרסם שם טוב סיפורים ושירים בכתבי עת שונים, כמו: "הכיוון מזרח" ו"מאזניים".
ב-2007 התפרסם שירו "אמא" ב"אדומה: אנתולוגיית שירה מעמדית". שיר זה, העוסק בפמיניזם כהה, זכה לאזכורים ולציטוטים רבים בעיתונות, ברדיו ובתערוכות שונות, והיה מקור לדיונים ולוויכוחים ברשתות החברתיות.
סיפורו "בלוק 30" שפורסם ב"מאזניים" כממואר העוסק בחוויות השכונה, עובד להצגה "בלוק 30" בבימויה של חנה ואזנה גרינולד ו"אנסמבל הפרחות".
משפחתו
נשוי לורד (בעלת תואר ראשון בהצטיינות ב"אוניברסיטה הפתוחה" ומשוררת). אב לשתיים.
מתגורר ברעננה.
אלקמיונידים
אלקמיונידים (ביוונית עתיקה: Ἀλκμαιωνίδαι) היו משפחה אצילה באתונה העתיקה שמקורם במשפחת הנלאידים בני נלאוס. נלאוס טען שמוצאו היה מאלקמיון, הנודע מסיפורי המיתולוגיה היוונית, כנינו של נסטור, הזקן היועץ והנרגן, אשר הופיע באיליאדה של הומרוס.
החבר הידוע הראשון של משפחת האלקמיונידים היה מגאקלס, אשר היה הארכון של אתונה במאה ה-7 לפנה"ס. מגאקלס היה האחראי להוצאתם להורג של קילון מאתונה ואחיו, בזמן ניסיון ההפיכה של קילון ב-632. הוצאה להורג זאת בוצעה ככל הנראה בזמן שקילון ואחיו היו תחת חסות דתית. מאחר שמגאקלס הוביל את סקילתם של האחים, נתפס הדבר כחילול קודש, וכתוצאה ממעשיו מגאקלס ומשפחתו הפכו למושא של קללה מתמשכת והוגלו מהעיר. הקללה הייתה כל כך משמעותית מבחינת האתונאים, עד שזמן מה לאחר גירושם מהעיר, גופותיהם של חברי משפחתו שנקברו בעבר בעיר, הוצאו מקברם ונלקחו מחוץ לגבולותיה ב-594 לפנה"ס בזמן שלטונו של סולון כארכון.
בזמן שלטון הטיראן פייסיסטראטוס, מגאקלס השיא את ביתו לפייסיסטראטוס, אולם משזה סירב להביא עימה ילדים לעולם, גירש אותו מגאקלס. מאוחר יותר טענו האלקמיונידים שגלו מרצון בעקבות חזרתו של פייסיסטראטוס ב-546, כנראה כדי שלא יוכלו להאשימם בשיתוף פעולה עם הטיראן, אולם עדויות ארכאולוגיות שנתגלו מוכיחות כי האלקמיונידים ככל הנראה אכן השתתפו בשלטון בתקופת חזרתו של פייסיסטראטוס שכן קלייסתנס משושלת האלקמיונידים היה ארכון בין 525-4. מגאקלס הצליח להתחתן עם אגריסטה, בתו של קלייסתנס הטיראן מסיקיון. נולדו להם שני בנים, היפוקרטס וקלייסתנס, הרפורמטור הנודע של הממשל האתונאי. ביתו של היפוקרטס, הייתה אימו של המצביא הנודע פריקלס.
החבר המפורסם האחרון של המשפחה היה אלקיביאדס אשר לקח תפקיד פעיל בחציה השני של מלחמת הפילופונוס. לאחר התבוסה האתונאית במלחמה זו, ירדה המשפחה מגדולתה ונעלמה מהתיעוד ההיסטורי.
עץ משפחתי
עץ המשפחה של שושלת האלקמיונידים.
מאיר רוזנבוים (קובה)
הרב מאיר רוזנבוים (תר"ע - ו' בטבת ה'תשס"ד) היה רבה של קהילת עדת ישראל והרב הראשי של יהדות קובה בין 1948 לחורף 1956–1957, לאחר מכן התגורר בוונצואלה, גואטמלה וניו יורק, בנו היחיד של רבי איתמר מנדבורנה שלא כיהן כאדמו"ר.
ביוגרפיה
הרב מאיר רוזנבוים נולד ב-12 באוגוסט 1910 בצ'רנוביץ (אז באוסטרו-הונגריה), לרבי איתמר רוזנבוים האדמו"ר מנדבורנה ולמלכה. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, שם למד בישיבת חברון. בשנת 1936 הוסמך לרבנות ובשנת 1937 עבר לניו יורק. בשנת 1948 הגיע הרב רוזנבוים לקובה כדי לאסוף כספים עבור האצ"ל ונבחר להיות רבה של קהילת עדת ישראל-כנסת ישראל בהוואנה, הרב רוזנבוים פתח בהוואנה בית ספר דתי בשם 'תחכמוני', מה שגרם לירידה ברישום לבית הספר של הקהילה הקונסרבטיבית בעיר, בעקבות המהפכה בקובה עזב הרב רוזנבוים את המדינה לוונצואלה, שם כיהן כרב בעיר הבירה, מוונצואלה עבר לגואטמלה ולמקסיקו, שם כיהן כרב קהילת 'אגודת אחים', בסוף ימיו פתח בית מדרש בפלטבוש, שם עבר להתגורר.
הרב רוזנבוים למד באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת ניו יורק. בקובה לימד באוניברסיטת הוואנה. הרב רוזנבוים כתב ספרים רבים בעברית, יידיש, אנגלית וספרדית, כמו כן כתב טור קבוע בעיתון היידי "דער וועג" שיצא לאור במדינות אמריקה הדרומית, הוא חיבר גם עבודות אקדמיות רבות בעברית, ביידיש ובספרדית.
נפטר בפלטבוש בו' בטבת תשס"ד ונקבר בהר הזיתים סמוך לאוהל אדמו"רי נדבורנה.
יחסי בהוטן–מקסיקו
בין ממלכת בהוטן לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, ושתי המדינות לא מיוצגות האחת אצל השנייה, לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה, אולם שתי המדינות חברות באו"ם ובארגונים בינלאומיים נוספים.
מאז 2012 נעשו מאמצים לפנות לרשויות בהוטאניות במטרה לבחון את כינון היחסים הדיפלומטיים. עם זאת, מדיניותה של בהוטן היא ליצור רק יחסים דיפלומטיים עם המדינות המספקות כמויות נדיבות של סיוע בפיתוח.
בנובמבר 2010 שלחה ממשלת בהוטן משלחת בת עשרה חברים להשתתף בכנס האו"ם לשינוי אקלים בקנקון שבמקסיקו.
טריזן
טריזן (בגרמנית: Triesen) היא העיירה השלישית בגודלה בנסיכות ליכטנשטיין. נכון לדצמבר 2013 התגוררו בה כ-5,000 תושבים.
בתחומי העיירה נמצאות מספר כנסיות מהמאה החמש עשרה.
פסגת ה-Grauspitz, שגובהה 2,599 מטרים, הנקודה הגבוהה ביותר בליכטנשטיין, נמצאת במחוז טריזן.
יחסי ישראל–ליבריה
בין מדינת ישראל לרפובליקת ליבריה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים מאז שחודשו ב-1983. בעקבות מלחמת יום הכיפורים ניתקה ליבריה באופן חד-צדדי את יחסיה עם ישראל. כעשור מאוחר יותר התחדשו היחסים ומאוחר יותר נחתמו אמנות שיתוף פעולה בתחומי ביטחון כולל הסכם בנושא תעופה, כלכלה, טכנולוגיה ועוד. כיום יש יחסים דיפלומטיים מלאים. מנובמבר 2007 הודקו היחסים, וליבריה שוב נעזרת בישראל בענייני ביטחון וכלכלה.
הנציגות הדיפלומטית האמונה על ליבריה היא שגרירות ישראל באקרה, בירת גאנה.
כינון היחסים
ליבריה הצביעה בעד תוכנית החלוקה של האומות המאוחדות ב-29 בנובמבר 1947.
יחסים בילטרליים בין שתי המדינות נכונו לראשונה ב-1954. ב-14 באוקטובר 1958 הגיש ארנסט ג'רום ינסי, שגריר ליבריה הראשון בישראל את כתב האמנתו לנשיא המדינה. באותה השנה מונה איש ההגנה אהוד אבריאל לשגריר ישראל בליבריה. באפריל 1959 נחתם חוזה ידידות ראשון בין שתי המדינות. ב-1958, כששרת החוץ גולדה מאיר נסעה לסדרת ביקורים באפריקה, הציע לה השגריר אבריאל להשתתף בחגיגות יום השנה הראשון לעצמאות גאנה, ובאותה ההזדמנות לבקר גם בליבריה ובשאר מדינות כדוגמת ניגריה, חוף השנהב וסנגל. מאיר נחתה בבירת ליבריה מונרוביה כאורחתו של הנשיא ויליאם טאבמן. במונרוביה היא נועדה עם בני העם המקומיים ועם שרי הממשלה הליברית. שיאו של ביקור זה לדבריה הטקס בו הוכתרה לצ'יף עליון של שבט גולה.
הפעילות הישראלית בליבריה בשנות ה-60 כללה, משלחת של מומחים שנשלחה על ידי המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד החוץ, בה רופאים ומהנדסים, מספר יועצים צבאיים ואנשי עסקים שפעלו במדינה.
ניתוק היחסים
ב-2 בנובמבר 1973 החליטה ליבריה לנתק את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים והפגנת סולידריות עם מצרים. במאי 1974 שלח נשיא ליבריה ויליאם טולברט לישראל מברק, בו ברך במילים חמות את יצחק רבין לרגל ניצחונו בבחירות לכנסת השמינית שבמסגרתן נבחר לראשות ממשלת ישראל. טולברט הוסיף ושיבח במברק את ישראל שחתמה על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים. הוא הביע את תקוותו שהסכמים אלו יתרמו להתקדמות נוספת לקראת שלום ובר קיימא במזרח התיכון. על אף המתיחות והנתק ששרר בין שתי המדינות, ליבריה הצביעה נגד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם.
חידוש היחסים
את הודעת ליבריה על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם ישראל מסר הנשיא סמואל דו ב-13 באוגוסט 1983. ימים אחדים לאחר מכן, ב-22 באוגוסט, היה דו הנשיא האפריקאי הראשון מאז שנת 1973 שערך ביקור רשמי בישראל. דו ביקר בישראל מ-22 באוגוסט עד ה-28 באוגוסט. דו נפגש עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין. שני המנהיגים הסכימו לחדש את היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות. הם החליטו לשתף פעולה ולסייע במישורי החקלאות, הלוגיסטיקה, התחבורה אווירית ובשלל מישורים נוספים. בנוסף, נפגש דו עם עמיתו חיים הרצוג והשניים דנו בפעילותה החתרנית של לוב באפריקה. כמו במקרה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דו הדגיש בהודעה על חידוש היחסים את "הנימוק המצרי" כסיבה העיקרית לניתוק היחסים ב-1973. ליבריה רצתה להפגין סולידריות עם מצרים שחלק משטחה נכבש בידי צבא הגנה לישראל. דו אמר ש"סיבה זו אינה קיימת יותר, כי השטח הזה הוחזר למצרים שכוננה היא עצמה יחסים דיפלומטיים עם ישראל בעקבות הסכמי קמפ דייוויד".
בביקורו בירושלים אמר דו שהוא משוכנע שבידודה של ישראל על ידי מדינות אפריקה לא יעזור לפתירת הסכסוך הישראלי-ערבי. הוא החליט לחדש את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל כתוצאה מכך, בין היתר, שבאופן מסורתי הייתה ליבריה מדינה התומכת ללא סייג בעולם המערבי (עובדה שבאה לידי ביטוי סיוע נרחב לעיתים תכופות מארצות הברית). ארצות הברית מצדה הביעה רוגז ואי שביעות רצון מההפיכה הצבאית שבאמצעותה השתלט דו על השלטון, ושבמהלכה נרצח הנשיא ויליאם טולברט ושלוש עשר משריו הוצאו להורג. דו רצה אפוא לשפר את יחסיו עם ארצות הברית, וסבר כמו נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מובוטו ססה סקו, שיוכל לחזור ולרכוש מחדש את ידידותה על ידי התקרבות לישראל ובעזרת הקהילה היהודית בארצות הברית שהיא גם כן בעלת השפעה במדינתה. בזמן ביקורו של דו בירושלים אמר שר החוץ יצחק שמיר ש"ליבריה יודעת שלישראל קשרים אמיצים בארצות הברית, ובצדק סבור הנשיא דו שיהיה זה נכון להשתמש בקשרים אלו לסייע לליבריה".
הנשיא דו האמין שהקהילה היהודית העשירה בארצות הברית תוכל לסייע לו גם מבחינה כלכלית. בביקורו בישראל פגש הנשיא דו את חברי משלחת המגבית היהודית המאוחדת שהגיעה מארצות הברית, והזמין אותם "לבוא להצטרף אלינו ולהשתתף בביצוע השינויים ההיסטוריים המתחוללים בתקופה זו בליבריה". בוושינגטון הבירה הביעו סיפוק מחידוש יחסי ישראל-ליבריה וגילתה עניין בהמשך מתן סיוע לליבריה. במהלך שיחותיו בישראל ביקש דו לחדש את שיתוף הפעולה עם ישראל במישור הטכני, ובשובו לארצו בישר בנאום לאומה ששני הצדדים חתמו על הסכמים לשיתוף פעולה בשטחי השיכון, חקלאות, כלכלה, ספנות, ביטחון לאומי, תחבורה, תקשורת, ניהול משאבי אנוש, בנקאות והגנה אזרחית. בתקשורת הישראלית נמסר שישראל הבטיחה לעודד חברות בנייה ישראליות לסייע לליבריה בשיקום המדינה, להקים חברות ספנות ליברית ואף להקים חברה חקלאית שתפעל לקידום החקלאות ולשיגור מומחים חקלאיים לליבריה.
הסיוע של ארצות ערב לליבריה לא היה משמעותי ביחס לסיוע מארצות הברית וממדינות העולם המערבי. בין השנים 1982-1975 הגיעו כל ההתחייבויות של BEDAE (ראשי תיבות של Arab Bank for Economic Development in Africa - הבנק הערבי לפיתוח כלכלי באפריקה) לליבריה לכ-11 מיליון דולר ליברי, וההתחייבויות של כלל המדינות הערביות הגיעו ל-50 מיליון דולר. מסכומים אלו קיבלה ליבריה למעשה כ-13.6 מיליון דולר. לעומת זאת, ב-1981 קיבלה ליבריה ממדינות המערב 82 מיליון דולר (מזה 53 מיליון כמענקים) ושנה לאחר מכן ארצות הברית העניקה לליבריה 46 מיליון דולר.
מניע נוסף שגרם לנשיא דו לחדש את קשרי מדינתו עם ישראל היה רצונו לשיתוף פעולה בתחום הערכת המודיעין, בשל חששו מחתרנותו של מנהיג לוב, מועמר קדאפי. חששו זה פורסם והודגש באמצעי תקשורת בישראל ובעולם המערבי. עיתון לונדוני ציטט בכירים במשרד החוץ הישראלי שאמרו: "לדו הייתה הרגשה שלוב חותרת גם תחת משטרו מאז שסילק כמה מידידי לוב והגוש המזרחי מממשלתו". חששות אלו גברו עוד יותר לאור נוכחות קדאפי בצ'אד. בריאיון לעיתון לטיים מגזין דו טען שקדאפי תכנן התנקשות בחייו, ובמסיבת עיתונאים בישראל גילה בנוסף שר החוץ של ליבריה ש"קדאפי תכנן לפי שנה התנקשות בראש המדינה, ובידינו הוכחות רבות על מקור האיום הזה". בהודעה המשותפת של הנשיא דו ונשיא מדינת ישראל חיים הרצוג בתום ביקורו של דו בישראל, הם גינו "מדיניות ההתפשטות והחתרנות של לוב".
ישראל פינתה את שגרירותה במונרוביה בעקבות מלחמת האזרחים בליבריה. לליבריה הייתה שגרירות בראשות ממונה על היחסים שמאז 2005 אינה מאוישת.
במאה ה-21
בשנת 2002 שיגרה ליבריה רק שני משתלמים בקורסים בישראל ושתי המדינות שיתפו פעולה במיזמים ובקורסים במישורי הרפואה הציבורית והפיתוח הקהילתי. בשלהי 2015 ביקר בישראל נשיא הסנאט של ליבריה, ארמה זולו ג'אלה. היה זה הביקור הראשון אי פעם של ראש הפרלמנט הליברי בישראל. בפגישה עם מקבילו הישראלי, יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין, אמר ג'אלה כי העם הליברי מעריץ את אומץ הלב של אזרחי ישראל ו"אנחנו יכולים ללמוד מכם רבות בנושאי חדשנות, טכנולוגיה, חקלאות ומחקר רפואי". ג'אלה גם הודה במיוחד לישראל על עזרתה לארצו הבאה לידי ביטוי במרפאות ניידות, הכשרה רפואית ושיגור צוותים ורופאים ישראלים לליבריה, וסיוע במניעת התפרצויות נגיף האבולה.
ב-2016 ביקרה נשיאת ליבריה אלן ג'ונסון-סירליף ופמלייתה שנלוותה לה בישראל. היא נפגשה עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין והודתה לו על הסיוע שמספקת המדינה היהודית למאבק באבולה, וכן דנו השניים במאבק בטרור. היא נועדה גם עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ועם שרת המשפטים איילת שקד וביקרה ביד ושם ובכותל המערבי. ג'ונסון-סירליף קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה.
ביוני 2017 הגיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לביקור קצר בליבריה על סמך הזמנה שהוצאה לו בפסגה הקודמת של ארגון ECOWAS באבוג'ה בירת ניגריה. הביקור יצא לפועל בזכות נחישותה של נשיאת ליבריה אלן ג'ונסון-סירליף, שהייתה באותה העת יו"ר הארגון. נתניהו השתתף בפסגת ה-ECOWAS, ובכך היה למנהיג הלא-אפריקאי הראשון שנטל חלק בפסגה זו.
בינואר 2018 הושבע נשיאה החדש של ליבריה, ג'ורג' ואה, ואת מדינת ישראל ייצג באירוע השגריר עמי מהל, שאף הגיש לו הזמנה מראש הממשלה נתניהו לביקור בישראל.
בסוף פברואר 2019 ביקר ג'ורג' ואה בירושלים וערך פגישה עם ראש עיריית ירושלים משה ליאון.
במרץ 2019 נפגש הנשיא עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ביוני 2022 משלחת מליבריה שהגיעה לביקור בישראל הודיעה כי הוחלט לפתוח משרד סחר בירושלים. המשרד ישמש בעתיד בסיס לשגרירות.
שון ליווינגסטון
שון פטריק ליווינגסטון (באנגלית: Shaun Patrick Livingston; נולד ב-11 בספטמבר 1985 בפאוריה, אילינוי) הוא כדורסלן עבר אמריקאי.
ראשית חייו
ליווינגסטון נולד בפאוריה שבאילינוי. בבית הספר היסודי הוא הוביל את נבחרתו בזכיות באליפות בין השנים 1999–2000. ליווינגסטון החל לשחק כדורסל תחרותי בתיכון. אחרי שנתיים בתיכון ריצ'וודס עבר ליווינגסטון לתיכון פאוריה, שם הוביל את נבחרתו לזכייה באליפות בין השנים 2003–2004. בשנת 2004 שיחק ליווינגסטון במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, ובאותה שנה הוא זכה בתואר מר אילינוי.
לוס אנג'לס קליפרס (2004–2008)
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ויתר ליווינגסטון על הירשמות למכללה, ובמקום זאת הלך ישירות לדראפט ה-NBA. הוא נבחר במקום הרביעי בדראפט ה-NBA‏ 2004 בידי לוס אנג'לס קליפרס. ליווינגסטון נחשב גבוה יחסית לעמדת הרכז בה הוא משחק במקור, ובגלל נוכחותו של סם קאסל בעמדה זו את רוב הדקות שלו הוא קיבל בעמדת הקלע. בעונתו הראשונה בקליפרס העמיד ממוצעים של 7.4 נקודות עם 5.0 אסיסטים והוסיף שיא קריירה של 1.1 חטיפות בממוצע למשחק. בחודש אפריל הוא זכה בתואר רוקי החודש באזור המערב.
בעונתו השנייה בקליפרס היה שותף לאחת העונות המוצלחות בהיסטוריה של המועדון. ממוצעיו האישיים לעומת זאת ירדו ועמדו על 5.8 נקודות עם 4.5 אסיסטים בממוצע למשחק. בשתי העונות הראשונות בקריירה שלו שיחק ליווינגסטון 91 משחקים בלבד מתוך 164 המשחקים של קבוצתו. בפלייאוף של אותה עונה קלע ליווינגסטון 7.5 נקודות עם 4.8 אסיסטים ו-4.7 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ליווינגסטון סבל מפציעות לכול אורך שלוש העונות הראשונות שלו בליגת ה-NBA. בעקבות ריבוי הפציעות הוא פספס 145 משחקים מתוך 246 משחקים של קבוצתו. הפציעה החמורה ביותר ארעה ב-26 בפברואר 2007, במהלך משחק נגד שארלוט בובקאטס, עת נפצע ליווינגסטון פציעה חמורה בברכו השמאלית. בסיום עלייה לצעד וחצי, ליווינגסטון נחת בצורה רעה על הרצפה, החליק וסובב פיקת הברך שלו. כתוצאה מכך ארבע רצועות הברך – שתי הרצועות הצולבות, המינסקוס והרצועה המדיאלית – נקרעו, עצמות רבות נפגעו והפיקה עצמה נשברה. הפציעה הייתה כה נדירה שערוץ ESPN ששידר אותה הזהיר את הצופים מהקיצוניות שלה.
הפציעה מנעה ממנו לשחק לחזור בעונת 2006/2007 וכן בעונה שלאחריה. ב-16 ביוני 2008 אישרו הרופאים לליווינגסטון לחזור למגרשים. בסיום עונת 2007/2008 נגמר חוזהו עם הקליפרס והם החליטו שלא לחדש אותו.
נדידה בליגה (2008–2014)
ב-3 באוקטובר 2008 חתם ליווינגסטון במיאמי היט על חוזה לשנתיים. במהלך עונת 2008/2009 שיחק 4 משחקים בלבד. ממוצעיו היו הנמוכים ביותר בקריירה שלו עד אז, כשקלע 2.3 נקודות עם 1.0 אסיסטים בממוצע למשחק. ב-7 בינואר 2009 הועבר לממפיס גריזליס בטרייד, אך שוחרר מבלי לשחק אף משחק.
ב-7 במרץ 2009 חתם ליווינגסטון בטולסה 66' (מליגת הפיתוח של ה-NBA), ששייכת לקבוצת ה-NBA אוקלהומה סיטי ת'אנדר. לאחר מספר שבועות חתם ליווינגסטון בת'אנדר, בהם שיחק בעונת 2008/2009 8 משחקים וקלע 7.8 נקודות עם 2.0 אסיסטים בממוצע למשחק. בעונתו השנייה באוקלהומה שיחק 10 משחקים בלבד בהם קלע את ממוצע הנקודות הנמוך ביותר בקריירה שלו, כשקלע 1.0 עם 1.3 אסיסטים בממוצע למשחק.
ב-22 בדצמבר 2009 שוחרר ליווינגסטון מהת'אנדר. ב-26 בפברואר 2010 חתם על חוזה לשבוע אחד בוושינגטון ויזארדס. בהמשך החוזה הוארך עד לסיום העונה. הוא הספיק לשחק בוויזארדס 26 משחקים, בהם קלע 9.2 נקודות עם 4.4 אסיסטים בממוצע למשחק, בנוסף, בסוף אותה עונה, קלע שיא קריירה של 24 נקודות נגד בוסטון סלטיקס.
ב-23 ביוני 2011 עבר בטרייד למילווקי באקס, בטרייד משולש שכלל גם את הסקרמנטו קינגס והשארלוט. בעונה זו, שהייתה עונה מקוצרת, שיחק 58 משחקים וקלע 5.5 נקודות למשחק בלבד.
ב-26 ביוני 2012, נשלח בטרייד ליוסטון רוקטס ומייד נחתך. ב-15 בנובמבר חתם שוב בוושינגטון, אך קלע 3.7 נקודות בלבד ונחתך ב-23 בדצמבר. אחרי יומיים חתם בקליבלנד קאבלירס, שם פתח 12 פעמים בחמישייה וסיים את העונה עם ממוצע של 7.2 נקודות ו-3.6 אסיסטים.
גולדן סטייט ווריורס (2014–2019)
ב-11 ביולי 2014 חתם ליווינגסטון על חוזה בגולדן סטייט ווריורס. בעונתו הראשונה שיחק 78 משחקים, מספר המשחקים הגבוה בקריירה שלו. אף על פי שחזר לעלות למשחק מהספסל, כרכז המחליף של סטפן קרי, לליווינגסטון היה חלק לא מבוטל בזכייה של גולדן סטייט באליפות לאחר שניצחה 4–2 בגמר את קליבלנד קאבלירס. בעונה זו שיחק כ-18 דקות למשחק בעונה הסדירה ובפלייאוף.
בעונת 2015/2016, היה שותף בשבירת השיא הקבוצתי לפתיחה הטובה בהיסטוריה, 24–0, ובהמשך העונה בקביעת שיא הניצחונות לעונה אחת. בשני הסיבובים הראשונים של פלייאוף 2016, עקב פציעה של סטפן קרי, עבר ליווינגסטון באופן זמני לעמדת הרכז הראשון והיה מרכיב חשוב בהצלחת הקבוצה להגיע לגמר ה-NBA. במשחק הראשון בגמר הפלייאוף היה ליווינגסטון איש המשחק בניצחון הווריורס על קליבלנד קאבלירס, וקבע שיא קריירה אישי למשחק בפלייאוף, עם 20 נקודות. בהמשך הסדרה כבר הובילה גולדן סטייט 3–1, אך הפסידה בשלושת המשחקים הבאים ולא הצליחה לזכות באליפות שנייה ברציפות.
בעונות ו- המשיך ליווינגסטון להציג יכולת יציבה כרכז המחליף של הווריורס, וזכה עמה בשתי אליפויות NBA נוספות.
ב-10 ביולי 2019, לאחר 5 שנים שכללו 3 אליפויות ו-5 העפלות רצופות לגמר, ליווינגסטון והווריורס הגיעו לסיכום על התרת חוזהו בקבוצה. ב-13 בספטמבר הודיע ליווינגסטון על פרישתו ממשחק, בגיל 34.
גיליס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תומאס נייט
תומאס נייט (באנגלית: Thomas Otis Knight; 4 בפברואר 1951 – 7 בינואר 2014 ) היה עבריין נמלט אמריקאי שהוצא להורג בפלורידה בגין רצח. בשנת 1974 רצח נייט זוג במיאמי, לאחר שאילץ אותם למשוך 50,000 דולר מהבנק שלהם. בזמן שהמתין למשפט, נייט ועשרה אסירים נוספים נמלטו מהכלא, ובמהלך בריחתו רצח מוכר בחנות בשוד מזוין. הוא צורף לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI ב-12 בדצמבר 1974, ונלכד ב-31 בדצמבר 1974. הוא נידון למוות בשנת 1975, וב-1980 רצח סוהר. לאחר ששהה שלושים ותשע שנים באגף הנידונים למוות, הוא הוצא להורג ב-7 בינואר 2014. הוא מחזיק בזמן הארוך ביותר לאסיר באגף הנידונים למוות בארצות הברית.
ביוגרפיה
נייט נולד ב-4 בפברואר 1951 בפורט פירס, פלורידה. הוא היה השני מבין תשעה ילדים, והגיע ממשפחה עם היסטוריה של מחלות נפש. אביו היה אלכוהוליסט אלים שהכה את ילדיו באופן קבוע ואנס פעם אחת את אחותו של נייט בפניו. כשנייט היה בן תשע, הוא נעצר מספר פעמים בשל גניבות. בגיל חמש עשרה הוא נשלח לכלא לאחר שהורשע בפריצה. בגיל 19 הוא אושפז בבית החולים המדינתי של צפון-מזרח פלורידה בשל מנת יתר, ואובחן עם הפרעת אישיות פרנואידית.
רצח הזוג גאנס
ב-17 ביולי 1974, נייט ניגש לבוס שלו, סידני גאנס, במגרש חניה. גאנס שכר את נייט לעבודה עשרה ימים בלבד קודם לכן. חמוש ברובה, נייט הכריח את גאנס להיכנס למכוניתו והורה לו לנסוע לביתו במיאמי ביץ' ולאסוף את אשתו, ליליאן גאנס. לאחר מכן נייט הורה לבני הזוג לנסוע לבנק במרכז מיאמי ולמשוך 50,000 דולר במזומן. בזמן שסידני הלך למשוך את הכסף, הוא סיפר על המצב לצוות הבנק, שיצר קשר עם ה-FBI ומשטרת מיאמי. כאשר סידני חזר למכונית, נייט הכריח אותם לנסוע לאתר בנייה מבודד, ואז ירה בשניהם למוות. משטרת מיאמי מצאה את הרכב עם דלתות פתוחות, כאשר ליליאן נמצאה מתה בתוך הרכב וסידני בסמוך אליו, שניהם עם פצעי ירי בצווארם. ארבע שעות וחצי לאחר מכן, נייט נלכד על ידי המשטרה, כשבידיו הרובה והכסף.
הבריחה מהכלא והמצוד
ב-19 בספטמבר 1974, בעודו ממתין למשפט, נייט ועשרה אסירים נוספים נמלטו מהכלא במחוז מיאמי-דייד. בתוך יומיים נלכדו שמונה מתוך אחד עשר הנמלטים, אך נייט ושניים נוספים לא נתפסו. בעודו במנוסה, נייט ביצע מספר מעשי שוד חמושים. ב-21 באוקטובר 1974, נייט ואדם נוסף שדדו חנות משקאות בקורדל, ג'ורג'יה, ויצאו עם שלל בסך 641 דולר. המוכר ויליאם קלפפר נורה שלוש פעמים על ידי נייט במהלך השוד ומת מפצעיו, ומוכר נוסף נורה פעמיים אך שרד.
ב-12 בדצמבר 1974 צורף נייט לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI, וב-31 בדצמבר 1974 הוא נלכד על ידי כוחות מיוחדים של ה-FBI בניו סמירנה ביץ', פלורידה, כשברשותו שלושה כלי נשק גנובים. נייט היה הנמלט ה-328 שהוצב ברשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר של ה-FBI, ובילה כמעט שלושה שבועות ברשימה לפני שנלכד. בסך הכל, נייט בילה קצת יותר משלושה חודשים כאסיר נמלט.
רצח הסוהר
ב-21 באפריל 1975 נייט נידון למוות על רצח סידני וליליאן גאנס. ב-12 באוקטובר 1980, בעת ששהה באגף הנידונים למוות בבית הסוהר פלורידה, נייט דקר למוות את הסוהר ריצ'רד בורק באמצעות כף שהושחזה, בעת שבורק ליווה אותו למקלחת הכלא. על פי הדיווח, נייט דקר את בורק מפני שהנהלת הכלא לא אפשרה לו להיפגש עם אמו בלי לגלח קודם את זקנו. ב-20 בינואר 1983 נייט נידון שוב למוות, בגין רצח בורק.
משפט והוצאה להורג
בהיותו בכלא, נייט התאסלם ושינה את שמו לאסקרי עבדאללה מוחמד. הוצאתו להורג של נייט נדחתה פעמים רבות בגלל ערעורים שהגיש, ובכך הפך נייט לאסיר שהמתין באגף הנידונים למוות את משך הזמן הארוך ביותר, 39 שנים. הוא הוצא להורג ב-7 בינואר 2014, באמצעות זריקת רעל.
סמל האיים הבלאריים
סמל האיים הבלאריים הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית האיים הבלאריים שבספרד. הסמל מעוצב כמגן "ספרדי" זהב שעליו ארבעה פסים מאונכים אדומים. פס אלכסוני כחול (לעיתים מופיע כסגול) מתוח מהפינה השמאלית העליונה לפינה הנגדית. הסמל יורש את עיצובו מסמלה של ממלכת מיורקה ההיסטורית, כשמקור המגן (ללא הפס האלכסוני) הוא סמלה של ממלכת אראגון שכבשה את האיים מידי המוסלמים במאה ה-13. הסמל מוקף בעיטורי זהב.
הסמל נאסר לשימוש לאחר עלייתו לשלטון של פרנסיסקו פרנקו, כמו שאר הסממנים הלאומיים של האוטונומיות. ב-1978, לאחר כניסת החוקה הספרדית לתוקף, אומץ הסמל וחזר השימוש בו. הוא נקבע כסמל רשמי בחוק ב-21 בנובמבר 1984.
איי סאן בלאס
איי סאן בלאס (באנגלית: San Blas Islands) הם ארכיפלג הכולל 365 איים הממוקמים ברצועת חוף ארוכה ודקה בחוף הקאריבי בצפון מזרח פנמה שבאמריקה המרכזית. באיים אלו חיים בני הקונה האינדיאנים.
גאוגרפיה
איי סאן בלאס הם ארכיפלג המורכב מקבוצה של 365 איים קטנים בקרבת החוף הקאריבי של פנמה. הם מתאפיינים בחולות לבנים ועצי קוקוס ודקל. רק כ־50 מהאיים מיושבים. הגשם באיים מועט מאוד ולא ניתן לקיים חקלאות ירקות. המים ברובם מליחים ומשמשים לרחצה. את מי השתייה מביאים בסירות מהנהרות ביבשת.
קאמורה
הקאמורה (Camorra; בהגייה נאפוליטנית: בהגייה טוסקנית: ) היא סוג של אגודת סתרים וארגון פשע איטלקי בין-לאומי, שמקורו באזור קמפניה ובירתו נאפולי. לעיתים מבלבלים את הקאמורה עם המאפיה הסיציליאנית, אך שני הארגונים נפרדים ובעלי אופי שונה.
ראשיתו של הארגון, מן הוותיקים והגדולים באיטליה, עוד במאה ה-16. בניגוד למבנה הפירמידלי שהתאפיינה בו המאפיה הסיציליאנית, המבנה הארגוני של הקאמורה ניתן לתיאור כמבנה פדרטיבי; כתוצאה מכך נוטות קבוצות של הקאמורה לפעול בנפרד זו מזו.
השימוש הרשמי הראשון במילה במשמעותה הנוכחית מוכר מצו מלכותי משנת 1735 שאישר את הקמתם של שמונה בתי הימורים בנאפולי. סבורים כי מקור המילה בהלחם בסיסים של "קאפו" – "בוס", ומשחק הרחוב הנאפוליטני "מורה", שבו שולפים שני אנשים את ידיהם בו-זמנית, בעוד קהל המהמרים המתקהל סביבם מהמר על מספרן הכולל של אצבעות השחקנים השלופות (גרסה מורכבת קמעה של משחק "זוג או פרט"). בשל אופיו, נאסר המשחק בידי השלטונות, והחלו מתארגנות קבוצות שתבעו דמי חסות תמורת שמירה על הנאספים ומארגני ההימורים מפני המשטרה.
הקאמורה, כארגון גדול ובעל כוח, נולדה לתוך הכאוס השלטוני של מפנה המאה ה-19, בעקבות המהפכה הצרפתית. מאז הסתעפה פעילות הקבוצות השונות המרכיבות אותה, ורמת השפעתה של הקאמורה על המערכת הפוליטית ידעה עליות ומורדות.
בשנת 1983 העריכו רשויות אכיפת החוק האיטלקיות כי קיימות רק כתריסר חמולות של הקאמורה. ב-1987 עלה מספרן ל-26, ודו"ח אחר מ-1988 דיווח על 32 חמולות קאמורה. מעריכים כי קיימות למעלה מ-100 משפחות קאמורה וקרוב ל-7,000 חברים בנאפולי ובסביבתה הקרובה. רוברטו סביאנו, עיתונאי חוקר ומחבר הספר "קאמורה - המאפיה של נאפולי", סבור כי הרשת המאורגנת של חמולות הקאמורה מגמדת את המאפיה הסיציליאנית, את נדראנגטה ואת שאר ארגוני הפשע של דרום איטליה – הן במספר חבריה ובאלימותה האכזרית והן בהיקף השפעתה הכלכלית.
Evaru (סרט)
Evaru (מטלוגו: מי) הוא סרט מתח פשע הודי, בבימויו של וונקאט רמג'י, המהווה גרסה מחודשת לסרט הספרדי "אורח בלתי נראה". הסרט הופק על ידי פרל ו. פוטלורי, פאראם ו. פוטלורי וקווין אן, בכיכובם של אדיווי סש, רג'ינה קסנדרה ונייב צ'נדרה ועוקב אחר סיפורו של שוטר מושחת בשם ויקראם וסודב כשהוא חוקר מקרה פתוח שנסגר לכאורה של אישה שהרגה את האנס שלה. המוזיקה הולחנה על ידי סריצ'אראן פקאלה. הסרט יצא לאקרנים ב-15 באוגוסט 2019.
עלילה
קונור, מדינת טַאמִיל נַאדוּ, הודו. סאמירה מהא, רעייתו של איש העסקים הנודע ראול מהא יורה למוות בקצין המשטרה אשוק קרישנה, שלכאורה אנס אותה. התיק מוגש כמעשה של הגנה עצמית אך המשטרה ומשפחתו של אשוק שוכרים את רטנקאר, עורך דין פלילי מכובד. עורך דינו של סאמירה, באנרג'י, פונה למפקח המשטרה המושחת ויקראם וסודב, שממוקם בקונור. הוא לוקח שוחד מסאמירה כדי לוודא שרטנקאר לא יגלה ראיות מפלילות.
ויקראם פוגש את סאמירה בחדר במלון ולוחץ עליה לחשוף באופן מלא את פרטי המקרה כדי שיידע היכן הם עומדים להגנתם. סאמירה מכריזה ללא הרף שאשוק כפה את עצמה עליה עד שויקראם מראה לה הוכחה לכך שראול הוא הומוסקסואל. סאמירה חושף אז שהיא רק בת לוייתו של ראול, מה שמאפשר לו לשמור על הופעתו כגבר הטרוסקסואלי נשוי תוך שהוא מתמכר לאינטרסים המיניים האמיתיים שלו באופן פרטי. לטענתה, היא התיידדה עם אשוק לאחר נישואיה אך הוא ניסה לנצל אותה. ויקראם חושף אז תמונה של סאמירה עם אשוק משנות הלימודים באוניברסיטה ומכריח אותה להתוודות שהיא הכירה אותו עוד בקולג'. השניים היו מאוהבים אך נפרדו כאשר הוריו של אשוק לא קיבלו את מערכת היחסים שלהם בגלל מעמדה של סאמירה אז. שנתיים לפני כן הם נפגשו במקרה והתחילו מחדש את מערכת היחסים שלהם.
ויקראם מספר לסאמירה על מקרה היעדרות שהוא עובד עליו. לפני שנה, חולה סרטן בגיל העשרה, אדרש ורמה, הגיש תלונה על היעדרות של אביו וינאי. בתחילה העדיף ויקראם החל לטפל בתיק כאשר אדרש שיחד אותו מרות לחץ מאוחר יותר מצד הממונים עליו לדחות את התיק. ויקראם גילה כי וינאי קיבל שיחות מתחנת משטרה בפנג'אגוטה לעיתים קרובות לפני היעלמותו ומכוניתו הושארה פגומה מחוץ לבניין של אתר הנופש שבבעלותו. אדרש ואמו גם נתנו הקפיצו נערה בשם וישנבי בליל היעלמותו של וינאי. מהטלפון של וינאי עקב ויקראם אחר הצילום האחרון שצילם בכביש בקונור, שם גילה מראה צדדית מנותקת ממכונית שחורה. ויקראם עקב אחר המכונית השחורה לסוכנות השכרה בהיידראבאד ומצאה שהיא הושכרה על שם ווישנבי קרישנה על ידי בעלה, אשוק, שממוקם בתחנת משטרת פנג'אגוטה. מאוחר יותר נודע לו שאדרש התגנב לאירוע בהיידראבאד שאשוק עבד בו כדי להתעמת איתו. אשוק אישר שלא בכוונה שהוא מכיר את וינאי והתכונן לירות באדרש, אך ויקראם הציל אותו. לפני שעזבו את האירוע הבחין אדרש והצביע על "וישנבי", שהיא למעשה סאמירה.
סאמירה מכחישה שהייתה בקונור באותה תקופה, אך ויקראם מגלה שהטלפון הנייד הישן שלה נמצא עם הדם של וינאי וקשר אותה ואת אשוק למקרה וינאי ורמה. סאמירה מגלה שלפני שנה היא ואשוק נסעו לקונור למפגש כאשר היא התנגשה בטעות עם וינאי. אשוק השיכור התמודד עם וינאי עד שסאמירה גרמה לו לעצור. הם הגיעו לבניין נופש שאשוק תכנן לקנות ופגשו שוב את וינאי, שהיה הבעלים של הנכס. עם זאת, בהתבסס על המפגש הקודם שלהם, וינאי סירב למכור אותו. סאמירה ניסתה להרגיעו, אך וינאי גילה שהוא חבר משפחה של ראול ויודע שהיא ארוסתו. הוא ממליץ לסאמירה לסיים את הרומן עם אשוק. לפתע, אשוק זועם הכה באגרוף את וינאי וגרם לו למעוד מעל הגדר וליפול לתוך היער, בעומק מאה מטרים.
וינאי בקושי היה בחיים כאשר מיהרו למטה אז אשוק מנע מסאמירה להתקשר לאמבולנס והרג את וינאי. כשנפטר מהגופה, סאמרה ברח מהיער ולקח טרמפ עם אישה ובנה הסובל מסרטן, כשפניו מכוסות. עד מהרה היא הבינה שהם משפחתו של וינאי לאחר שגילתה שהיא הרימה את הטלפון שלו במקום שלה. עם הגעתו לביתם השאיר סאמירה את הטלפון ברכב ונמלטה. היא התקשרה לאשוק ממכשיר טלפון נייד והוא אסף אותה, ולאחר מכן הם עזבו את קונור. שנה לאחר מכן, הם נסחטו על ידי אלמוני כדי להביא שתי נשים לאתר הנופש של וינאי. בחדר החליטו סאמירה ואשוק במקום להתוודות בפני משפחתו של וינאי ולהצהיר שהם זקוקים זה לזה בלבד. הם החלו לקיים יחסי מין כאשר אשוק ניסה להרוג את סאמירה כדי להציל את עצמו, אך היא נלחמה בחזרה והרגה אותו.
ויקראם לא מאמין לה ומאמין כי סאמירה באמת הרגה את וינאי מאחר שהיה לה יותר רווח מהרצח. ויקראם מגלה שהוא היה הסחטן, שרצה כסף שיעזור לטיפולו של אדרש, ויודע שאשוק תכנן להודות מראש; אשוק התקשר לוויקראם (בתור הסחטן) לפני שנכנס לאתר הנופש והחזיק אותו בטלפון בכיס האחורי במהלך שיחתו עם סאירה. היא הרגה את אשוק כשסיפר לה את כוונותיו וביים את הסצנה כדי שיראה כאילו הוא אנס אותה. בידיעה שוויקראם מתכוון לעזור לאדרש, סאמירה מציעה לו כסף כדי להסיר את הגופה ולהפיל את מותו של וינאי על אשוק כדי להשמיד את הראיות של רטנקאר נגדה בבית המשפט. כדי להבטיח את שיתוף הפעולה שלו, מאיימת סאמירה לחשוף בפני הממונים על ויקראם את השוחד הראשוני שלקח כדי לעזור לה.
ויקרם שואל היכן גופתו של וינאי וסאמירה מסבירה כי לאחר שדחפה את וינאי מהמעבר, הוא נעלם כשירדה ליער. סאמירה אמרה לאשוק לברוח במכונית בזמן שהיא מחפשת אחר וינאי, ובסופו של דבר מצאה שהוא הגיע לכביש. סאמירה ארבה לווינאי, הרגה אותו וקבר את גופתו באתר בנייה סמוך ליד מקדש לפני שנסעה בטרמפ עם משפחתו. בהלם על אכזריותה, מגלה ויקראם מיקרופון ששתל בחדר. לאחר מכן סאמירה כוונת אליו אקדח אך המשטרה מגיעה ועוצרת אותה על מעשי הרצח של וינאי ואשוק כשויקראם עוזב. היא מוחה כי ויקראם מושחת אך השוטר הראשי מגלה שהוא ויקראם וסודב והאיש שרק עזב הוא למעשה אדרש ורמה.
אדרש במקור הגיע עם המקרה של אביו לויקראם וסודב האמיתי, וחשד בסאמירה כשראה אותה במגזין וזיהה אותה כ"וישנאבי". לאחר שוויקראם סירב לטפל בתיק בגלל לחץ מצד הממונים עליו, אדרש אסף את הראיות בעצמו במשך למעלה משנה כשהוא מחלים מסרטן. לאחר רצח אשוק, הציע אדרש לוויקראם שייקח את זהותו של הקצין ויפגש עם סאמירה במטרה לגרום לה להתוודות. הסרט מסתיים בכך שאדרש ואמו מגיעים לאתר בו קברה סאמירה את גופת אביו.
הפקה
הסרט צולם בהיידראבאד ובקודאיקנאל, עד יולי 2019.
שיווק
הטיזר הרשמי של הסרט הועלה ב-4 באוגוסט 2019 על ידי חברת PVP Cinema.
קבלה
פורטל Firstpost נתן 3.5 מתוך 5 כוכבים ואמר "זהו סרט שדוחף אותך לעמוד בקצב הפעולה, הדרמה והשיחות בין הדמויות הראשיות, כי השטן טמון בפרטים."
טיימס אוף אינדיה נתן 3 מתוך 5 כוכבים שקבעו "Evaru מותח לעומקו ויש לו כמה ערכים טכניים ראויים, אבל הסרט כן מרפה מעצמו עם פערים בקריינות".
שאן
שאן (בגרמנית: Schaan) היא העיירה הגדולה ביותר בנסיכות ליכטנשטיין. העיר ממוקמת במרכז המדינה, צפונית לבירה ואדוץ. שאן גובלת בעיירה השווייצרית בוקס (Buchs), שבקנטון סנט גאלן.
אוליבר סקיפ
אוליבר ויליאם סקיפ (נולד ב-16 בספטמבר 2000) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת טוטנהאם הוטספר.
קריירה
סקיפ החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של בנג'ו טייגרס לפני שעבר לטוטנהאם הוטספר ב-2008. ב-29 באוגוסט 2018, חתם סקיפ על חוזה לשלוש שנים עם טוטנהאם. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של טוטנהאם בניצחון 1-3 בגביע הליגה על וסטהאם יונייטד ב-31 באוקטובר 2018. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במשחק בית נגד סאות'המפטון, כאשר נכנס כמחליף מאוחר בניצחון 1-3, וערך את ההופעה הראשונה שלו בהרכב ב-15 בדצמבר 2018, בניצחון 0-1 על ברנלי. בעונת 2020/21, הוא הצטרף לקבוצת נוריץ' סיטי בהשאלה. סקיפ כבש את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1-3 על בירמינגהאם סיטי ב-23 בפברואר 2021. סקיפ עזר לנוריץ' לזכות באליפות הצ'מפיונשיפ והוא נכלל בנבחרת העונה לשנת 2021.
נבחרת לאומית
אוליבר סקיפ שיחק בנבחרות הצעירות של אנגליה עד גילאים 16, 17 ו-18. ב-30 באוגוסט 2019, הוא נכלל לראשונה בסגל של נבחרת אנגליה עד גיל 21. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-11 באוקטובר 2019, כמחליף בתיקו 2-2 נגד סלובניה במריבור. ב-14 ביוני 2023, סקיפ נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21.
טריזנברג
טריזנברג מורכבת מתשעה כפרים: גאפלי, מאלבון, מאסצ'קה, רוטנבודן, סאמינה, סילום, סטג, סוסקה, וואנגרברג.
וקטור מצב (גאוגרפי)
וקטור מצב המתאר מצב גאוגרפי הוא קבוצה של נתונים המתארים את המצב המדויק אודות מיקומו של אובייקט במרחב וכן תיאור התנועה שלו. מתוך וקטור כזה ניתן, בעזרת חישובים מתמטיים לשערך את מיקום האובייקט ותנועתו בנקודות שונות בזמן, בעבר או בעתיד.
וקטור מצב גאוגרפי מכיל בדרך כלל שבעה אלמנטים. שלושה המתארים מיקום, שלושה המתארים מהירות ואחד המתאר נקודה בציר הזמן. אם מתארים מיקום במרחב N-ממדי אז וקטור המצב \textbf{x} שייך למרחב.
או בפשטות:
כאשר:
לנוכח החופש הקיים בבחירת מערכת צירים עבור המיקום, וקטור מצב יכול להיות מבוטא במגוון של מערכות צירים (כגון NED, ECEF ואחרים).
דויטשה רייכסבאן
דויטשה רייכסבאן (בגרמנית: Deutsche Reichsbahn, ראשי תיבות: DRB; בעברית: רכבת הרייך הגרמני) היה שמה של הרכבת הלאומית הגרמנית שנוצרה ממסילות הברזל של מדינות האימפריה הגרמנית שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
החברה נוסדה בשנת 1920 בשם דויטשה רייכסאייזנבאן כאשר רפובליקת ויימאר הלאימה את הרכבות בגרמניה שנוהלו בעבר על ידי מדינות גרמניה (רפובליקת ויימאר נקראה רשמית הרייך הגרמני ומכאן השימוש במילה 'רייך'). בשנת 1924 הרכבת אורגנה מחדש בשם דויטשה רייכסבאן-גזלשאפט (בגרמנית: Deutsche Reichsbahn-Gesellschaft – ראשי תיבות: DRG; בעברית: חברת הרכבות של גרמניה), חברת רכבות פרטית להלכה, אשר הייתה בבעלות מלאה של גרמניה. בשנת 1937 הולאמה שוב וקיבלה את השם דויטשה רייכסבאן. לאחר האנשלוס בשנת 1938 החברה השתלטה גם על הרכבת הפדרלית האוסטרית (BBÖ).
גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית נוסדו בשנת 1949. גרמניה המזרחית השתלטה על הרכבות שבשטחה ושמרה על השם המסורתי. במקביל, הרכבת בגרמניה המערבית הפכה לרכבת הפדרלית הגרמנית (DB). הרכבת הפדרלית האוסטרית הוקמה בשנית בשנת 1945, ושמה הנוכחי ניתן לה בשנת 1947.
בינואר 1994, בעקבות איחוד גרמניה, רכבת הרייך הגרמני התמזגה לתוך הרכבת הפדרלית הגרמנית כדי להקים מודל גרמני חדש עבור גרמניה המאוחדת - הדויטשה באן. מבחינה טכנית, הדויטשה באן כבר איננה גוף ממשלתי, אך כלל מניותיה בבעלות המדינה.
1920: דויטשה רייכסאייזנבאן
הדויטשה רייכסאייזנבאן (בגרמנית: Deutsche Reichseisenbahnen ר"ת: DRB בעברית: רכבת הרייך (הקיסרי) הגרמני) הוקמה ב-1 באפריל 1920 כאיחוד חברות הרכבת הקיימות של פרוסיה, בוואריה, סקסוניה, וירטמברג, באדן, מקלנבורג ואולדנבורג. איחוד חברות הרכבת היה נחוץ בשל החוקה החדשה של רפובליקת ויימאר אשר הטילה את האחריות למסילות הברזל על הממשלה הלאומית. הרכבות שהתמזגו:
דויטשה רייכסבאן
הדויטשה רייכסבאן (בגרמנית: Deutsche Reichsbahn, בראשי תיבות: DRB; בעברית: רכבת הרייך הגרמני) במהלך הדיקטטורה הנאצית, יחד עם אמצעים אחרים של השגת שליטה מוחלטת, רשת הרכבות הוצבה שוב בשליטה ממשלתית ישירה ב-10 בפברואר 1937 באמצעות חקיקה חדשה. כדי להדגיש זאת, צלבי קרס נוספו לסמל עיט הרייך (העיט, סימן מסורתי לריבונות הלאומית של גרמניה) שעל הקרונות, יחד עם הכיתוב 'הרייך הגרמני', למרות שביטוי זה היה דו-משמעי.
יריחו (נפה)
נפת יריחו היא אחת מ-16 נפות הרשות הפלסטינית. הנפה ממוקמת במזרח יהודה ושומרון. בירת הנפה היא העיר יריחו.
שטח הנפה הוא כ-593 קמ"ר. על פי מרשם האוכלסין של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2007, בנפה התגוררו כ-42,320 נפשות, שחיו ב-7,615 משקי בית. מתוכם, 16,658 תושבים (או כ-39%) היו מתחת לגיל 15 וכ-19,137 (או 45%) היו פליטים רשומים. על פי מרשם האוכלסין לשנת 1997, בנפה התגוררו כ-32,713 נפשות.
חלוקת משנה
רשימת יישובים בנפת יריחו:
גלפנד
גלפנד הוא שם משפחה שמקורו ביידיש ומשמעותו פיל.
משה יצחק אשכנזי (טדסקי)
משה יצחק אשכנזי (טֶדֶסְקִי - Tedeschi, טריאסט, 6 ביוני 1821 – 17 ביוני 1898), היה מורה ומחנך, סופר, פרשן המקרא ומתרגם יהודי-איטלקי. רוב ימיו הוא עסק בהוראה, להוציא תקופה קצרה של כהונה כרבנות באיספלטרו. הספרים שכתב ופרסם יצאו בעיקרם למטרות חינוכיות ונשענו על הפרשנות היהודית המסורתית בשילוב עם הפרשנות היהודית המתונה, שהתפתחה מימי משה מנדלסון ועד שד"ל, שהיה גם אחד ממוריו של אשכנזי.
שמו
באוטוביוגרפיה הקצרה שהוסיף אשכנזי לספרו "שמחת הרגל" הוא כתב:
השם "אשכנז" היה נהוג אצל היהודים ככינוי לגרמניה. השם טדסקי באיטלקית גם הוא פירושו גרמני, והוא היה רווח ככינוי לבני הקהילות האשכנזיות באיטליה. משמע שני שמות המשפחה של משה יצחק העידו על מוצאה של משפחתו מגרמניה.
קורות חייו
על פי האוטוביוגרפיה של אשכנזי הגיע אביו, שמואל אשכנזי, מדלמטיה עקב ההתנכלויות ליהודים, והתיישב בטריאסט, שם נישא לבלהה בת יוסף פינקרלי. נולדו להם ארבעה בנים ושתי בנות, כאשר משה יצחק הוא בן הזקונים להוריו. האב ניהל עסק מוצלח בשותפות עם אחיו, אך בשנת 1827 ירד מנכסיו והוא נאלץ לשמש כשליח ציבור בקהילה עד פטירתו בשנת 1831, בהיות משה יצחק בן עשר.
כבר בילדותו קיבל אשכנזי חינוך מסורתי משולב עם לימודים כלליים, הכוללים חשבון, גאוגרפיה, גאומטריה, פיזיקה, איטלקית וגרמנית. כמו כן, השתלם בלימודי הפדגוגיה, ובגיל 17 החל ללמד תלמידים ולעזור בפרנסת המשפחה. בד בבד המשיך ללמוד תורה עם חבריו ומוריו. הוא עשה חיל בהוראה וובלימודים כאחד, עד שהתקבל בברכה בביתו של שד"ל כשהגיע מדי שנה לביקור בפאדובה
בשנת 1880 נישא אשכנזי לשרה בת עמנואל גימילי. הוא מציין באוטוביוגרפיה שלא נולדו להם ילדים. שמונה שנים לאחר שהחל ללמד, הפקידו בידיו גם את הוראת הלימודים הכלליים ואהבת תלמידיו פיצתה אותו, לדבריו, על החסך בילדים. למעלה משלוש מאות תלמידים היו לאשכנזי, וביניהם כמאה תלמידות.
הפסקה קטנה לקח אשכנזי מהוראה, לאחר שבשנת 1860 נענה לבקשת מוקיריו ועבר לכהן כרב באיספלטרו, אלא שלדבריו, שכרו היה מועט בהרבה מהשכר שהרוויח מהוראה, ועל כן שב לאחר זמן מה לעירו והמשיך בהוראה ובכתיבת ספריו. בגיל 63 כתב אשכנזי את קורות חייו בספרו, ובסוף דבריו הוא מציין את גאוותו המיוחדת בתלמידותיו, שהוריהן לא ילמדו אותן והוא תורם לכך שלא תהיינה כשאר העלמות.
ספריו
תכלית עבודתו של אשכנזי בספריו הייתה בעיקר פדגוגית. פירושיו הם פרי עיון מתמיד במקרא, יחד עם תלמידיו וחבריו, שהיו כולם מבית מדרשו של שד"ל. המגמה ששררה באיטליה, בניגוד למזרח אירופה ומרכזה, הייתה ברוחו של משה מנדלסון להתייחס לתנ"ך כבעל ערך אסתיטי ודתי-מוסרי ולא באספקלריה של הפירוש התלמודי.
ספרו הידוע והמקיף ביותר הוא הספר "הואיל משה", ספר בן שמונה כרכים שיצא במהלך מספר שנים ומכיל פירוש עממי למקרא שנועד בעיקר למטרות חינוכיות ונשען על הפרשנות היהודית המסורתית בשילוב עם זו המדעית המתונה בהשפעת משה מנדלסון ושד"ל. הכרך הראשון הוא הערות ופשטים על חמישה חומשי תורה. כר' ב' על נביאים ראשונים. כר' ג' ביאור על ישעיהו, ירמיהו ויחזקאל, כר' ד' ביאור חדש על תרי עשר, כר' ה' על ספר תהילים, כר' ו' על חמש מגילות וספר משלי, כר' ז' ביאור חדש על ספר איוב וכר' ח' מכיל פירושים על ספרים שונים.
אוטוגלידה
אוטוגלידה הוא שעשועון ישראלי לילדים שמשודר בערוץ לוגי. את התוכנית הנחה בעונה 1 ליאור כלפון ובעונות 2-3 הנחה את התוכנית בן פרי. בעונה הראשונה בשונה משאר העונות בסדרה צולמה בכל רחבי הארץ, בכל תוכנית הגיע המנחה לעיר אחרת באוטו הגלידה שלו המכונה "לקי". בעונות 2-3 הסדרה צולמה בחווה בתל אביב.
חוקי המשחק
בכל תוכנית מגיע ילד לאוטו הגלידה. הוא מנסה לענות נכונה על שאלות ולזכות בגלידה. לאחר שענה על שאלה, הוא יכול לבחור טעם אחד לגלידה שאולי הוא יקבל. לאחר שענה על עוד שאלה הוא בוחר טעם שני לגלידה, וכן הלאה. לאחר שענה נכון על שלוש שאלות הוא מקבל הזדמנות לפרוש מהמשחק, ולקבל את הגלידה שהשיג, או להמשיך ולנסות להשיג תוספות לגלידה (סירופ שוקולד, סוכריות, מסטיקים, גומי, מרשמלו ועוד). כדי להשיג את התוספות לגלידה יש לענות על שאלה המכונה "שאלת הצ'ופר" והיא שאלת נכון / לא נכון. במידה והילד טועה ב"שאלת הצ'ופר" הוא מפסיד את הגלידה שהיה אמור לקבל.
לאורך כל המשחק יכול המתמודד לטעות פעם אחת. היה וטעה יותר מפעם אחת, הוא נפסל. ישנו "גלגל הצלה", שנותן למתמודד אפשרות לקרוא לחבר כדי שיעזור לו לענות נכון על השאלה.
משתתף המפסיד במשחק מקבל קרחון או סוכרייה.
במהלך העונות הגיחו לביקור מיטב מנחי ערוץ הילדים כגון דון לני גבאי, טל מוסרי, קובי מחט ועוד
פינה נוספת
בעונה השנייה מיכל גבריאלוב הנחתה פינה נוספת בתוכנית. בשעשועון זה המנחה שואלת ארבע שאלות, כשבכל שאלה הפרס גדול יותר מזה של השאלה הקודמת, עד שבשאלה האחרונה הפרס הוא כל שלושת הפרסים הקודמים. במשחק זה יש אפשרות למתמודד לתת את הפרסים שקיבל לאחד מארבעת המתמודדים האחרים. בספיישלי ראש השנה פסח ושבועות של הסדרה בן פרי הנחה פינה זאת.
פול ון ביורן
פול מת'יוז ון ביורן (באנגלית: Paul Matthews van Buren; 20 באפריל 1924 – 18 ביוני 1998) היה תאולוג אפיסקופלי, כומר וסופר אמריקאי. פרופסור לדת באוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה במשך 22 שנים. ון ביורן דחה את האמונה בגורמים על-טבעיים והיה מחשובי הוגי אסכולת "מות האלוהים". הוא שאף לכונן נצרות שתהיה מבוססת על התנהגות מוסרית וחשיבה נטורליסטית בלעדית, עם ראיית ישו כמורה בן-תמותה ולא אלוהים.
ביוגרפיה
ון ביורן למד בהרווארד קולג', וסיים את לימודיו במכללה עם תואר ראשון בממשל ב-1948. לאחר מכן למד בבית הספר התאולוגי האפיסקופלי, וקיבל תואר ראשון בתאולוגיה "קדושה" (sacred theology) בשנת 1951. לאחר קבלת התואר הראשון הוא הוסמך ככומר אפיסקופלי בדיוקסיה של מסצ'וסטס. הוא קיבל תואר דוקטור לתאולוגיה בשנת 1957 מאוניברסיטת בזל שבשווייץ, שם למד תחת קרל בארת. כפרופסור באוניברסיטת טמפל, הוא נחשב לאחד ממנהיגיה של האסכולה התאולוגית "מות האלוהים" , אף על פי שהוא עצמו דחה את השם הזה לתנועה כ"המצאה עיתונאית" וזיהה עצמו כמייצג "נצרות חילונית".
הוא מת ממחלת הסרטן ב-18 ביוני 1998, בגיל 74. ון ביורן היה נשוי להיסטוריונית האומנות אן הגופיאן (1927–2008; ).
עבודותיו
להלן רשימה חלקית של עבודותיו: