cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פני חימר
בסדרה באטמן - הסדרה המצוירת פני חימר הוא האלטר אגו של מאט הייגן. הייגן היה שחקן סרטי קולנוע עד אשר נפגע בתאונה שהשחיתה את פניו. תעשיין מושחת בשם רונלד דאגט מציע לו משחה מיוחדת שמאפשרת לו לעצב את פניו, וכך לשקם את הקריירה שלו. בתמורה למשחה, שהיא בעלת השפעות ממכרות, על הייגן להתחזות לאנשים שונים (על ידי שימוש במשחה ועיצוב פניו) ולבצע מעשי פשע עבור דאגט. באחת הפעמים הייגן מתחזה לברוס ויין ומפליל אותו. בסופו של דבר, כאשר הייגן לא יכול לשלם יותר לדאגט ולבצע פשעים עבורו, דאגט שולח בריונים ששופכים עליו מנת יתר מהמשחה - דבר ההופך אותו ל"פני חימר" - מפלצת גדולה העשויה מחימר היכולה לשנות את מראהה וצורתה בכוח הרצון.
יורי צורילו
ביוגרפיה
מאז 1993 הוא עבד במשך יותר מעשר שנים בתיאטרון אלכסנדרינסקי בסנקט פטרבורג.
פני חימר
בסדרה הבאטמן יש שני אנשים שעוטים את הזהות של פני חימר: איתן בנט ובזיל קרלו. בנט היה שוטר בגות'אם שעבד עם שוטרת בשם "איילין יאן" וחברו הטוב של ברוס ווין. ע"פ הסדרה הוא הפך להיות פני חימר בעקבות כך שנחשף לחומר של הג'וקר שגרם להמסת ליבו ולהפיכת עורו לגוש חימר מהלך.
יורי צורילו
קריירה
יורי צורילו התפרסם ב-1998, לאחר צאת הסרט העלילתי ההיסטורי "חרוסטליוב, המכונית! שביים אלכסיי גרמן, בו שיחק השחקן בתפקיד הראשי - האלוף בשירות חיל הרפואה יורי קליונסקי. יורי החל לשחק בסרט זה בגיל ארבעים וארבע וסיים בגיל חמישים ושתיים. בנוסף, על פי תנאי החוזה, לא הייתה לו כל זכות לשחק בסרטים אחרים במהלך כל תקופת הצילומים.
פני חימר
דמותו של פני חימר מדורגת במקום ה-73 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. את דמותו בסדרות האנימציה השונות של באטמן מדבב השחקן רון פרלמן.
יורי צורילו
קריירה
בשנות האלפים החל להופיע בתפקידים בסדרות הטלוויזיה פטרבורג העבריינית, כוח קטלני, החתרן, מותה של האימפריה, "הברונית המגואלת", המנטליסט, השר האחרון ו"הים השחור".
בשנת 2004 לוהק לגלם סוכן פ.ס.ב. בסרט הפעולה מספר אישי והופיע גם בשוברי קופות מקומיים דוגמת האי המיושב, הבוגאטיר האחרון, ויי ועצי אשוח 5.
עם זאת, הוא ידוע כשחקן דרמטי ושיתף פעולה עם אלכסיי גרמן שוב כשהשתתף בסרטו האחרון של גרמן קשה להיות אלוהים ובסרטו של יורי ביקוב, השוטה וגילם תפקידים גם בסרטים הפירמידה, "החיפוש", הסקיתי, "דוברובסקי" והזר.
בשנת 2019 כיכב צורילו בסרט "האוֹצֵר" (Куратор), המגולל עלילה שבה ראש עיריית עיר קטנה ליד מוסקבה נורה למוות בלשכתו. הרוצח הוא דימור קבסאדזה, איש עסקים בולט ועובד בנייה ממוצא גרוזיני. הפשע משנה את חיי העיר וסביבתה. דנילין, איש השירותים החשאיים לשעבר, קרדינל אפור מקומי, שידיו עושות את העבודה המלוכלכת, שמכיר אישית את דימור, מחפש את הרוצח. דנילין מכין מועמד חדש לראשות העיר ומחליט לחסל פיזית את חברו לשעבר ושותפו, כשהוא מטעה את דימור במוכנותו לארגן את חילוצו והברחתו למולדתו הקטנה בגאורגיה. דנילין עושה כל שניתן כדי להסתיר את עקבות הפעילות הפלילית של גורמים מושחתים וראשי המחוז.
אי-ידיעת החוק אינה פוטרת
אי-ידיעת החוק אינה פוטרת (בלטינית: ignorantia juris non excusat; או: ignorantia legis neminem excusat) הוא עיקרון משפטי שלפיו אדם אינו יכול לחמוק מאחריות ומאשמה רק מפני שלא היה מודע לקיומו של החוק שהפר.
הסבר
ההיגיון של העיקרון הוא שאם בורות הייתה תירוץ, אדם שהואשם בעבירות פליליות או שנתבע בגין עוולה נזיקית שביצע – יטען שלא היה מודע לחוק הנדון כדי להימנע מאחריות, גם אם באמת היה מודע אליו. לפיכך, החזקה בדין היא, שכל אדם מכיר את כל חובותיו על פי החוק. למרות שגם בעלי הכשרה משפטית משמעותית לא יכולים להיות מודעים לכל חוק, זהו מחיר שמבטיח שעצימת עיניים לא תפעל לזכותם של פושעים. בנוסף, יש להניח שבמשטר משפטי בו חל עיקרון זה, אנשים העוסקים בתחום עם מחויבויות מיוחדות, ילמדו על החוקים הרלוונטיים למחויבות זו. העיקרון לא יכול לחול על חקיקה סודית. לכן הוא רלוונטי לחוק שהוכרז עליו כהלכה. בישראל הדרישה הבסיסית היא שהחוק יפורסם ב"רשומות".
מערכות משפט רבות אינן מכירות באי-ידיעת החוק כאחת מההגנות במשפט הפלילי. למרות שהיא יכולה להוות שיקול בגזר הדין. יש מצבים בהם מוכרת אי-ידיעת החוק כטענת הגנה. בישראל נקראת טענת הגנה זו טעות במצב משפטי. אמנם, מדובר בחריג שמיושם רק במקרים קיצוניים בהם המעבר על החוק היה כמעט בלתי נמנע. בשונה מהגנה זו, יכולה להיות לנאשם טענה אחרת כי לא היה מודע לפרט עובדתי שרק בהתקיימו חל החוק. הגנה זו נקראת בישראל טעות במצב דברים והיא הגנה רווחת במערכות משפט רבות.
במקורות
מקור לעיקרון, אם כי אינו רלוונטי במיוחד להקשר המודרני, ניתן למצוא אצל פילוסופים יוונים ורומים. בדיאלוג מינוס מחזק סוקרטס את עקרון משפט הטבע שלא ניתן לשינוי ולכן מחייב גם ללא ידיעה פורמלית שלו. הפילוסוף הרומי קיקרו תיאר את משפט הטבע כמחייב אוניברסלית:
בישראל
פקודת החוק הפלילי נקבעה בשנת 1936 על ידי ממשלת המנדט. סעיף 8 בה קבע: "אי-ידיעת החוק אינה משמשת הצטדקות לכל מעשה, או אי מעשה, אשר באופן אחר היו מהוים עברה, מלבד אם נאמר בפרוש שידיעת העברין את החק היא יסוד מיסודות העברה". בחוק העונשין, שהחליף בשנת 1977 את פקודת החוק הפלילי, עוסק בעיקרון זה הקובע את ההגנה טעות במצב משפטי: "לעניין האחריות הפלילית אין נפקא מינה אם האדם דימה שמעשהו אינו אסור, עקב טעות בדבר קיומו של איסור פלילי או בדבר הבנתו את האיסור, זולת אם הטעות הייתה בלתי נמנעת באורח סביר."
תומאס טולמאץ'
תומאס טולמאץ' (באנגלית: Thomas Tollemache: סביבות 1651–1694), או תומאס טאלמאש (Thomas Talmash), היה איש צבא אנגלי.
ביוגרפיה
ב-1678 הוא התמנה לקפטן בצבא, ושירת בטנג'יר. ב-1685 מונה ללוטננט-קולונל ברגימנט רובאים, אך ויתר על התפקיד לאחר עלייתו לשלטון של המלך ג'יימס השני.
טולמאץ' נטש את המלך ג'יימס לטובת ויליאם מאוראנז' הפרוטסטנטי, שב-1688 הצליח להדיח את ג'יימס במהלך המהפכה המהוללת. תמורת שירותיו העניק לו ויליאם, שנקרא כעת המלך ויליאם השלישי, את משרת מושל העיר פורטסמות', וקולונל במשמר קולדסטרים; ב-1689 הוא נבחר לכהונה בבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז הבחירה מלמסברי, וכיהן במשך שנה אחת.
הוא שירת עם הרגימנט שלו במלחמת הברית הגדולה, ונלחם לראשונה בקרב וולקורט שנערך באוגוסט 1689. ב-1691 הוא שירת באירלנד בדרגת מייג'ור גנרל, וזכה לתהילה בקרב אקרוים ובמצורים על את'לון, גולוויי ולימריק. המוניטין שלו התחזק עוד יותר בעקבות ביצועיו המוצלחים בארצות השפלה בקרבות סטינקרק ונירווינדן.
בין 1691 ל-1694 כיהן בפעם השנייה והאחרונה בחייו בבית הנבחרים הבריטי, הפעם מטעם מחוז הבחירה צ'יפנהאם. בשנתו האחרונה בבית הנבחרים הוא הציע לתקוף את הנמל הצרפתי בברסט, ואף הוביל את המתקפה. אולם, הצרפתים קיבלו מודיעין מוקדם על ההתקפה המתוכננת, ותיגברו את חיל המצב ואת ביצורי הנמל. למרות שהוביל באומץ את החיילים האנגליים, הם ניגפו בקרב ונסוגו עם אבדות כבדות. טולמאץ' נפצע גם כן, נכנע לפציעותיו, ומת בפלימות' ביוני 1694. הוא נקבר בכנסיית סנט מרי שבכפר הלמינגהאם, סאפוק.
אנטון לה-ויי
שנותיו הראשונות
אנטון לה-ויי נולד בשם הווארד סטאנטון לה-ויי, ב-11 באפריל 1930, בשיקגו. משפחתו עברה לקליפורניה, שם לה-ויי העביר את רוב שנותיו הראשונות, בעיקר באזור מפרץ סן פרנסיסקו. הוריו תמכו בעניין שהוא הראה בכלי נגינה, שכן הוא ניסה מספר כלי נגינה, ואהב במיוחד כלי מקלדת כמו העוגב.
בגיל 16, עזב לה-ויי את בית הספר, לטענתו כדי להצטרף לקרקס ולהשתתף בקרנבלים. בחורף 1948, החל לה-ויי לעבוד כקלידן בפאבים ובמועדוני לילה. ב-1950, פגש לה-ויי את קארול לנסינג, אותה נשא לאישה שנה לאחר מכן, כאשר היא הייתה בסך הכל בת 15. ב-1952, נולדה להם בת, קרלה לה-ויי. ב-1960, לה-ויי ולנסינג התגרשו, זאת לאחר שהוא הכיר את דיאן הגארתי (אנ'). לה-ויי והגארתי מעולם לא נישאו, אך הם היו בני זוג במשך כ-24 שנים, נולדה להם בת משותפת ב-1963.
פטירה
אנטון לה-ויי נפטר מבצקת ריאות ב-2 באוקטובר 1997, בסן פרנסיסקו, ארצות הברית. לאחר טקס הלוויה שטניסטי, גופתו של לה-ויי נשרפה.
ספריו
אנטון לה-ויי כתב את הספרים שלהלן :
סטניסלב מוניושקו
סטניסלב מוניושקו (בפולנית: Stanisław Moniuszko; 5 במאי 1819 – 4 ביוני 1872), מלחין פולני יליד בלארוס. נחשב כנציג הבולט ביותר של האופרה הלאומית הפולנית. שיריו, המוזיקה הדתית ושתי האופרות החשובות שלו "הלקה" ו"ארמון הרוחות", כמו כן שתי רביעיות המיתרים שהלחין, נמנים עד היום עם הרפרטואר המוזיקלי העולמי.
הרקע המשפחתי, ילדותו ולימודיו
נולד ביישוב אובייל על יד מינסק, בזמנו בפלך יגומן בגוברניה מינסק, כיום באזור צ'רוון של מחוז מינסק, במשפחה של בעלי אחוזות מיוחסת לשושלת האצילים לוביץ' ובעלת השכלה מוזיקלית. אמו, אלז'בייטה מג'רסקה, הייתה בת למשפחה ממוצא ארמני (מג'ריאנץ).
פעילותו בווילנה
בשנת 1840 התיישב בווילנה והתחתן עם אלכסנדרה מילר. בווילנה הועסק כנגן עוגב בכנסיית יוהנס הקדוש ועבד בו זמנית כמורה למוזיקה והחל משנת 1850 כמנצח בתיאטרון. ניצח על הרקוויאם של מוצרט בביצוע מקהלת חובבים, כמו כן על אורטוריות של היידן, מנדלסון ואחרים, ניצח גם על יצירות לתזמורת של בטהובן וגספארו ספונטיני, מלחין שהכיר אישית בברלין. בשנת 1854 בעזרת אכילס בונולדי הקים בווילנה חברת חובבים "צציליה הקדושה" וניצח את הופעותיה הפומביות פעמיים בשנה. בעת 18 שנות פעילותו בווילנה תרם רבות להפיכתה למרכז מוזיקלי חשוב.
מנצח האופרה בוורשה
אחרי הצלחת האופרה שלו "הלקה" בשנת 1858 מונה כמנצח האופרה (תאטר ולקי = התיאטרון הגדול) בוורשה וחי כל שאר שנותיו בעיר הזאת. בביקור בפריז בשנת 1862 הכיר את העמיתים הצרפתים בתחום האופרה, אובר וגונו.
החל משנת 1864 לימד תזמור והלחנה במכון למוזיקה בוורשה.
עם תלמידיו נמנו: צזאר קואי, הנריק יארצקי   וזיגמונט נושקובסקי.
תרומתו כמלחין
ביצירותיו שילב הסגנון הקלאסי הפולני עם השפעות איטלקיות, למשל של (וינצ'נצו בליני) ורומנטיות גרמניות – משוברט, מנדלסון, ורוסיות – מגלינקה. הצטיין כיוצר מנגינות שניכרת בהן השראה מהפולקלור הפולני, הבלארוסי והליטאי. לא מעט מהאופרות שלו נגעו בנימה ביקורתית בהיבטים חברתיים שבחיי האימפריה הצארית. באופרה שלו הכי ידועה, הלקה יש רואים תהודה למהפכות "אביב העמים" משנות 1848–1849 כשהיא נושאת מסר של מחאה נגד אי-הצדק החברתי. מבחינה מוזיקלית יוצא דופן השימוש בטכניקה הדומה ללייטמוטיב של וגנר ובתזמורה מורגשת השפעתו של קרל מריה פון ובר. גם האופרה החשובה האחרת שלו, "ארמון הרוחות", משקפת את האווירה בעם הפולני אחרי המרד מ-1863. גם האופרות "הרוזנת" ו"מילת כבוד" (Verbum nobile) חדורות רגשות פטריוטיים, בעוד שהאופרה "פאריה" מתייחסת שוב לעוולות חברתיים. שמו של מוניושקו כמלחין גדול הלך לפניו בשכבות רבות בעם בפולין. אחרי שנפטר מהתקף לב בוורשה בשנת 1872, בהלווייתו באו לחלוק לו כבוד אחרון במעין הפגנה המונית כ-60,000 אנשים. נקבר בבית הקברות פובאזקי בבירת פולין.
אריך בראואר
ד"ר אֶרִיךְ (עמנואל) בּרַאוּאֶר (נקרא גם ברויאר; בגרמנית: Erich Brauer; ) היה אנתרופולוג יהודי-גרמני.
ביוגרפיה
בראואר, יליד ברלין, היה גרפיקאי לפני שהפך אתנולוג. גם לאחר מעבר המקצוע הייתה האמנות חשובה לו; הוא עיטר את מכתביו וכתביו בציורים ובצילומים, ועסק גם בציור נוף ארץ-ישראלי. השתייך לקבוצת צעירים בברלין בעלי רקע משפחתי מתבולל שהתעניינה בציונות ובארץ ישראל, והיו חברי יוּנג יוּדה ("יהודה הצעיר"). בין חבריו בקבוצה זו נמנה גם גרשם שלום, שהיה מקורב אליו. השניים הוציאו לאור בשנים 1915–1916, שנות מלחמת העולם הראשונה, כתב עת ליתוגרפי בשם "המשקפיים בכחול לבן" (Die Blauweisse Brille, די בלאו-וייסה ברילה), שאותו הדפיסו בדפוסו של אביו של שלום, ובו התייחסו למלחמה מזווית יהודית וציונית, אך קומית והיתולית. בראואר כתב שם בסגנון אקספרסיוניסטי. בעקבות כתיבתם בעיתון הוזמנו לפגוש את מרטין בובר.
נפטר בגיל 47 ממחלה קשה בבית החולים בילינסון, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. שלושה ימים טרם מותו ניסח את תפקיד חייו: "אני אהיה האתנולוג של עם ישראל - גם אם עם ישראל איננו רוצה בכך". ספרייתו נתרמה על ידי משפחתו, כדי שתשמש ספרייה לאומית ואוניברסיטאית למדעי היהדות.
שמו העברי היה "עמנואל", אך הוא העניק לעצמו את השם "חירם", וטרח להזכיר שם בלתי נפוץ זה ולהסביר את משמעותו הסמלית.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית
מילארפה (סרט)
עלילה
בעת הולדתו של מילארפה, ערך אביו העשיר סעודה. כאשר שמע על הולדת בנו החליט לקרוא לו "מילה תופגה" שמשמעו "שמחה לשמוע", מאחר ששמח לשמוע על הולדת בנו. עוד בהיותו ילד קטן נפטר אביו. קודם לפטירתו כינס את אנשי הכפר וציווה כי רכושו יעבור לאחיו ואחותו עד הגיע בנו לגיל הבגרות, שאז יועבר לו הרכוש. מיד לאחר מותו של האב, גזלו הדוד והדודה את כל הרכוש בטענה שרכוש רב בבית אלמנה מהווה פרצה הקוראת לשודדים. הם הבטיחו לדאוג לכל צרכיה של האלמנה אולם פרנסו אותה ואת היתומים (מילארפה ואחיו) בצמצום רב. בשל עוניים לא יכול מילארפה לשאת את אהובתו. בהגיעו לגיל הבגרות כינסה האם את כל הכפר ודרשה את הרכוש, אולם הדוד העשיר סירב למסור לה את הרכוש בטענה שכל הרכוש היה שלו. האם החליטה לשלוח את מילארפה ללמוד קסם שחור על מנת לנקום בדודיו. לאחר צאתו לדרך שמע הדוד על כך ויצא לרדוף אחרי מלארפה. קוסם שעבר בדרך ועימו חלק מילארפה את אוכלו הציל אותו מפני הדוד. לאחר תום לימודיו שב מילארפה לבית דודו והרס את הכפר בסופת ברקים בהורגו רבים מבני הכפר ובהם דודתו (בשירה המספרת על חייו של מילארפה, ובניגוד למתואר בסרט, נותרה הדודה בחיים). דודו של מילארפה ואנשי הכפר יצאו לרדוף אחריו אולם הוא הביסם במפולת עפר. מילארפה חש ייסורי מצפון בשל ההרג המיותר ושב אל מורו, אשר אומר לו שזו הקארמה שלו, ומילארפה יצא ללמוד את הדרך להארה על מנת לשנות את הקארמה שלו.
מאיה בז'רנו
מאיה בז'רנו (נולדה בישראל ב-23 בפברואר 1949) היא משוררת וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה
מאיה בז'רנו נולדה בקיבוץ אילון בשנת 1949 ללאה בז'רנו, אחות ילדים, ולאון בז'רנו, יליד בולגריה, פעיל השומר הצעיר ומנהל מכון הרנטגן ביפו. בז'רנו גדלה בכפר חיטים וביפו, ובגיל 11 עברו הוריה לבת ים. בילדותה למדה כינור, תחילה בביתה ולאחר מכן מוזיקה וחליל צד אצל מורים פרטיים כחנוך תל אורן ושם טוב לוי.
בתום לימודיה בתיכון עירוני א' התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר. בהמשך החלה ללמוד באוניברסיטת בר-אילן, שם רכשה תואר ראשון ותעודת הוראה בספרות עולם, עברית ופילוסופיה. עם מוריה אז נמנו אסא כשר, חיים שהם וברוך קורצווייל.
עם סיום חוק לימודיה התיישבה בירושלים ולימדה ספרות בתיכוני ערב, אז גם החלה בלימודי ספרנות באוניברסיטה העברית, במקביל לעבודתה בבית הספרים הלאומי בגבעת רם.
באותה עת הכירה את פרופסור גבריאל מוקד, עורך כתב העת "עכשיו", שהכיר בכישרונה, ופרסם את ספר שיריה הראשון. משנת 1978 הוציאה לאור 9 ספרי שירה נוספים. ב-1989 הוציאה הזמרת שלומית אהרון אלבום בשם אישי ואהובי, שבו שרה 8 משיריה של בז'רנו, שהולחנו בידי ירון בכר ויובל דור.
כיום עובדת בספריית בית אריאלה, ובמסגרת זו מעבירה הוראת שירה והדרכה בסדנאות. מתגוררת בתל אביב ואם לבת.
קישורים חיצוניים
משירי מאיה בז'רנו:
בטא במזבח
β במזבח הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים מזבח עם בהירות נראית מדרגה 2.85 (מעט בהיר יותר מ-α במזבח למרות שציוני באייר שלהם מרמזים את ההפך), שנמצא במרחק של כ-645 שנות אור ממערכת השמש. כמו כל כוכבי הקבוצה, אין לכוכב שם משלו, למרות שהקבוצה הייתה ידועה בעת העתיקה והיא אחת מ-48 הקבוצות שהגדיר תלמי.
מאפיינים
β במזבח הוא על-ענק כתום מסוג ספקטרלי K0-1 Ib (לפעמים מסווג כענק כתום בהיר מסוג ספקטרלי K3 IIa), מסתו מוערכת בכ-8.2 מסות שמש ורדיוסו כ-130 רדיוסי שמש, כ-60% מרדיוס המסלול של כדור הארץ סביב השמש (כ-0.6 יחידה אסטרונומית). טמפרטורת פניו היא כ-4,200 קלווין והוא קורן בעוצמה גדולה פי 2,400 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך טמפרטורת פניו נמוכה בכ-1,600 קלווין מזו של השמש ולכן רוב קרינתו היא בתחום התת-אדום, כך שעוצמת הארתו הכוללת היא למעשה פי 5,600 מזו של השמש. גילו של β במזבח צעיר יחסית ומוערך בכ-50 מיליוני שנים בלבד, אך הוא כבר נמצא בשלב מתקדם מאוד של התפתחותו ולקראת סוף חייו לאחר שהמימן שבליבתו כבר אזל ותהליכי ההיתוך עברו לשכבות חיצוניות יותר וגרמו להתנפחותו ולהתקררותו.
פחות ממעלה מדרום ל-β במזבח נמצא הכוכב γ במזבח ובעבר שיערו שהם קשורים כבידתית זה לזה, אך למעשה γ במזבח נמצא במרחק גדול בהרבה ורק במקרה השניים נראים קרובים זה לזה.
מאורוליקוס
פרנצ'סקו מאורוליקו או מאורוליקוס (באיטלקית: Francesco Maurolico, בלטינית: Maurolycus 16 בספטמבר 1494 - 21 או 22 ביולי 1575) היה איש אשכולות, אסטרונום ומתמטיקאי איטלקי ממוצא יווני מתקופת הרנסאנס. תרם תרומות משמעותיות בתחומי הגאומטריה, האופטיקה, חקר חתכי חרוט, מכניקה קלאסית, מוזיקה ואסטרונומיה.
מאורוליקוס נולד במסינה שבסיציליה, למשפחה ממוצא יווני (מברוליקוס) אשר התיישבה באי, כנראה לאחר כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453. מאורוליקוס קיבל חינוך רחב. אביו, אנטוניו, היה רופא ולמד אצל החוקר היווני המפורסם קונסטנטין לסקאריס. כמו כן היה אחראי על ביצורי העיר מסינה. משפחת מאורוליקוס גרה בווילה בפאתי לעיר.
בשנת 1521 קיבל על עצמו מאורוליקוס את הדת הנוצרית הרומית-קתולית. בשנת 1550 הצטרף למסדר הבנדיקטינים והיה לנזיר במנזר סנטה מריה של פארטו (Santa Maria del Parto) בקסטלבואונו. בשנת 1552 מונה לראש המנזר שליד קתדרלת סן ניקולו במסינה.
הישגים מדעיים
בין תגליותיו בתחום האסטרונומיה ניתן למנות סופרנובה שהופיעה בקסיופאה בשנת 1572. טיכו ברהה תיעד תגלית זו ב-1574, והיא ידועה כיום בשם סופרנובה 1572 או הסופרנובה של טיכו.
בשנת 1569 התמנה מאורוליקוס לפרופסור באוניברסיטת מסינה.
מותו ומורשתו
מאורוליקוס מת במסינה.
על שמו קרוי מכתש בולט על פני הירח.
ניר דבורי
ניר דבורי (נולד ב-30 בינואר 1972) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ככתב הצבאי של חברת החדשות קשת 12.
ביוגרפיה
דבורי נולד למשפחת חקלאים מקיבוץ אילון. עם גיוסו לצה"ל התנדב ליחידה 669 בחיל האוויר אך לא סיים מסלול, עבר הכשרה כלוחם ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. לאחר השחרור מהשירות הסדיר, המשיך דבורי לשמש ביחידה כאיש מילואים.
הוא בוגר בית הספר לעיתונאים "כותרת" בתל אביב. דבורי הצטרף לערוץ 2 בשנת 2002, כתחקירן של "אולפן שישי". בשנת 2005 עבר לתפקיד כתב צבאי בחברת החדשות של הערוץ. אחת מחשיפותיו זיכתה אותו בעמדת שמירה על שמו בבסיס הקריה, לאחר שחשף את מחדלי השמירה בבסיס.
בחודש מאי 2021 דווח כי דבורי מונה כיועץ לחברת CyberBee לאחר שהשקיע בה.
ביטאליקה
ביטאליקה היא להקת מחווה הומוריסטית לשתי להקות שונות מאוד - מטאליקה והביטלס. שירי הלהקה מורכבים מצירוף של שירי שתי הלהקות, כאשר המילים בשירים הן תערובת של שירי הביטלס ושירי מטאליקה, ואילו הסגנון הוא הבי מטאל, בסגנון נגינה ושירה הדומה למטאליקה. מלודיות השירים מורכבות הן ממלודיות של הביטלס והן ממלודיות של מטאליקה עם נטייה למלודיות של הביטלס. שמות השירים מהווים שילוב בין שמות שירי שתי הלהקות, לדוגמה השיר "For Whom Michelle Tolls" הוא שיר המשלב את השיר "Michelle" של הביטלס עם השיר "For Whom the Bell Tolls" של מטאליקה.
ניר דבורי
ביוגרפיה
בסרטון, שהופץ, דבורי משבח את המיזם וקורא לצופים להשקיע בו את כספם.
ביטאליקה
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 2001 כמתיחה, על ידי הזמר ג'יימז לנפילד והגיטריסט קרק האמטסון. האלבום הראשון שלהם, "A Garage Dayz Nite" (בתרגום חופשי: לילות של ימי גראז') הוא משחק מילים על שמות שני אלבומים: "A Hard Day's Night" של הביטלס ו"Garage Inc." או האוסף "Garage Days Re-Revisited" של מטאליקה. האלבום הוקלט כדי לשמש כמזכרת מהפסטיבל הראשון בו הופיעה הלהקה, "פסטיבל המתיחות" (Spoof Fest), שהתקיים באותה שנה במילווקי. תפוצת אלבום זה לא הייתה רחבה, ועשרות בודדות בלבד ממנו חולקו למקורבים של חברי הלהקה. מאוחר יותר באותה שנה, אחד מעותקי האלבום הגיע לידיו של דייוויד דיקסון, תושב מילווקי, שיצר דף אינטרנט שכלל קובצי mp3 של שירי הלהקה, ונתן לה את שמה - ביטאליקה. הלהקה לא הייתה מודעת לקיומו של דף האינטרנט, עד שפגשה את דייוויד דיקסון בקיץ של שנת 2002, כשהוא נושא בידיו ערימה של מכתבי מעריצים מכל רחבי העולם. לאחר בקשות חוזרות ונשנות של מעריצי הלהקה שביקרו באתר, הוציאה להקת ביטאליקה את אלבומה השני "ביטאליקה", הידוע גם בשם "האלבום האפור" (The Grey Album), שיצא באינטרנט ב-1 באפריל 2004. גם שמו של אלבום זה מתייחס לאלבומים של שתי הלהקות, אשר שתיהן הוציאו אלבום הנושא את שמם בלבד, וזכו לכינוי על שום הצבע השולט בעטיפת האלבום - הביטלס את "האלבום הלבן" ומטאליקה את "האלבום השחור".
ניר דבורי
ביוגרפיה
השתתפות של כתב חדשות בקמפיינים פרסומיים מנוגדת לתקנון האתיקה העיתונאית כמו גם להוראות חוק הגנת הצרכן, שאוסר על הפצת פרסומות בהשתתפות של עיתונאי ללא "הבחנה ברורה בין עבודתו המקצועית לבין הפרסומת".
ביטאליקה
היסטוריה
מאוחר יותר באותה שנה, צירפה ביטאליקה לשורותיה את הבסיסט קליף מקברטני והמתופף רינגו לארס והחלה להופיע במקומות שונים, כשחברי הלהקה מערבים אלמנטים שונים מסגנון ההופעות של הביטלס ושל מטאליקה. כשהופיעו בתור מופע חימום ללהקת דרים ת'יאטר, מתופף הלהקה, מייק פורטנוי, הצטרף ללהקה וניגן איתה. ב-2007 הוציאו את אלבומם השלישי, "Sgt. Hetfield's Motorbreath Pub Band", גם הוא משחק מילים: "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" של הביטלס ושמו של חבר להקת מטאליקה, ג'יימס האטפילד, חובב אופנועים מושבע והשיר Motorbreath מהאלבום Kill 'Em All.
ב-2008 הוציאה ביטאליקה סינגל בשם "All you need is blood", פארודיה על השיר All You Need Is Love, כשבאלבום ישנם 14 טראקים, ובכל אחד מהם שרים ביטאליקה את אותו השיר בשפות שונות, שכולל גם עברית. בגרסה העברית, השיר מתחיל עם המנגינה של התקווה וכמו כן יש בו אזכור לצביקה פיק.
אוביטוארי
אוביטוארי (באנגלית: Obituary, בתרגום חופשי: נקרולוג) היא להקת דת' מטאל אמריקאית שהוקמה בטמפה, פלורידה בשנת 1984, במקור תחת השם Xecutioner.
ביטאליקה
חברי הלהקה
חברי הלהקה בחרו לעצמם שמות במה המשלבים את שמות חברי הביטלס ומטאליקה.
אוביטוארי
אוביטוארי הייתה אחת ממנהיגותיה של סצנת הדת' מטאל המשפיעה של פלורידה של סוף שנות השמונים. חברי הלהקה הצליחו עם מספר אלבומים בשנות התשעים, ביניהם Cause of Death ו-Slowly We Rot שנחשבים למוצלחים ביותר. אוביטוארי אינה רק אחת מלהקות הדת' הראשונות, אלא גם אחת מהלהקות הראשונות שאימצו את הגראולינג האגרסיבי יותר.
הלהקה התפרקה ב-2000 על רקע סירובו של ג'ון טארדי לקחת חלק בסיבוב הופעות. טרבור פרס הקים להקת דת' חדשה בשם קטסטרופיק.
אוביטוארי התאחדה ב-2004 והוציאה את אלבומה הראשון מזה שמונה שנים, Frozen In Time. אלן ווסט נפרד מאוביטוארי ב-2005 כדי להתרכז בלהקה נוספת שלו בשם לואוברואו.
ביורן איטלינג
ביורן איטלינג (בשוודית: Björn Daniel Arne Yttling; נולד ב-16 באוקטובר 1974, אומאו) הוא זמר-יוצר גיטריסט ומפיק מוזיקלי שוודי.
ביוגרפיה
ביורן איטלינג נולד באומאו, שוודיה. הוא התחיל להלחין ולנגן בגיל שמונה. בהמשך הוא עבר לעיר וסטרוס בה למד מוזיקה. בהיותו שם ביורן איטלינג הכיר את פטר מורן וביחד עם גון אריקסון בשנת 1997 הם הקימו טריו אינדי רוק בה איטלינג היה מנגן גיטרה והיה כותב שירים. הלהקה הוציא מספר רב של אלבומים שזכו להצלחה במיוחד בשנים 2006–2011. במרץ 2020 הלהקה הוציאה את האלבום התשיעי שלה והיה מתוכנן סבב הופעות בארצות הברית שנדחה.
בנוסף לפעילות בלהקה, ביורן איטלינג עסק בהפקת אלבומים וכתיבת שירים לאמנים אחרים כמו ליקה לי, כריסי היינד, פרנץ פרדיננד, אלכס וינסטון ועוד. בסך הכל הוא הפיק 20 אלבומים.
בשנת 2014 הוא היה בין התורמים העיקריים לאלבום חדש של כריסי היינד.
פראנס-אוליביה ז'יסבר
פראנס-אוליביה ז'יסבֶּר (צרפתית: Franz-Olivier Giesbert; נולד ב-18 בינואר 1949 בוילמינגטון, דלאוור) הוא עיתונאי וסופר צרפתי. הוא עבד ב"לה פיגארו" בשנים 1988–2000, והחל לעבוד בשבועון "לה פואן" בשנת 2000. בשנת 2013, הוא כתב תסריט לסרט תיעודי על היחסים שלו עם נשיא צרפת לשעבר, ניקולא סרקוזי, "secrets d’une présidence" ("סודות של נשיאות").
Chairiot solo
Chairiot solo היא מכונית חשמלית בתצורת מכונית מיקרו, אשר נבנתה כדי להקל את השינוע של אוכלוסיית הנכים. אדם נכה יכול לגלגל את כיסאו לתוך הרכב דרך הדלת האחורית. הנהג בכיסא הגלגלים יכול להפעיל את הרכב מבלי לעזוב את כיסא הגלגלים האישי המאובטח על מיקום הנהיגה.
דגם ה-"Chairiot solo" יועד לנהיגה עירונית בלבד. הוא מתוצרת Chairiot Mobility Inc האמריקאית ומורכב בסין משנת 2014.
זהו הדגם הראשון בעולם, המאפשר לנכה ולכיסא הגלגלים כניסה עצמאית ובטוחה לדגם, מבלי שהנהג יצטרך לקום מכיסא הגלגלים.
מטה היצרן ממוקם בעיר ריברסייד, בקליפורניה, ארצות הברית והדגם מורכב בסין.
יורם רבין
יורם רבין (נולד ב-19 באוגוסט 1967) הוא עורך-דין ופרופסור למשפטים במסלול האקדמי המכללה למנהל שמכהן כנשיא המכללה. שימש מאז 2015 ועד 2019 בתפקיד היועץ המשפטי למבקר המדינה. בין השנים 2011 ל-2016 שימש בתפקיד דיקן הפקולטה למשפטים ע"ש שטריקס של המסלול האקדמי המכללה למנהל. כתב וערך ספרים בנושאים של משפט ציבורי, זכויות אדם ודיני עונשין. ממייסדי התנועה לחופש המידע. חבר הוועד המנהל של העמותה למשפט ציבורי בישראל. היה חבר בוועדת דוברת לרפורמה בחינוך (2005).
ביוגרפיה
יורם רבין נולד וגדל בקיבוץ נען והוא דור שלישי למייסדי המקום. אביו - עפר רבין - איש שריון, נלחם במספר מלחמות ישראל ונפצע במלחמת יום כיפור. סבו מצד אביו, יוסף (יוסק'ה) רבינוביץ, הוא ממייסדי קיבוץ נען (1930). סבו מצד אמו, שמעון אנוך, אף הוא ממייסדי קיבוץ נען. לאחר שהשלים לימודי תיכון בבית הספר האזורי על שם י.ח. ברנר שבקיבוץ גבעת ברנר התגייס רבין לצה"ל, שירת כקצין חקירות ביחידת מצ"ח ולאחר מכן כמפקד בסיס מצ"ח דן. בשירות המילואים שימש כשופט צבאי בדרגת רס"ן.
לאחר שחרורו מצה"ל למד משפטים בבית הספר למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למנהל, וקיבל תואר ראשון (.LL.B); בשנת 1995 התקבל כחבר בלשכת עורכי-הדין ועבד תקופה קצרה כעורך-דין במשרד עורכי דין פרופ' יובל לוי ושות' (כיום משרד תדמור ושות' פרופ' יובל לוי ושות'). במקביל לעבודתו כעורך דין המשיך בלימודי משפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, שם השלים בהצטיינות את לימודי התואר השני (.LL.M) והתואר שלישי (PHD) במשפטים. את עבודת המאסטר כתב בנושא זכות הגישה לערכאות בהנחייתה של פרופ' דפנה ברק-ארז. בשנת 1998 התפרסמה עבודת המאסטר בספר בשם "זכות הגישה לערכאות כזכות חוקתית". את עבודת הדוקטורט כתב בנושא הזכות החוקתית לחינוך אף היא בהנחייתה של פרופ' דפנה ברק-ארז. בשנת 2002 התפרסמה עבודת הדוקטורט בספר בשם "הזכות לחינוך".
נושאי המחקר וההוראה העיקריים של רבין הם משפט ציבורי (חוקתי ומנהלי), דיני זכויות האדם וזכויות חברתיות וכן דיני עונשין. ספריו ומאמריו צוטטו פעמים רבות בפסקי דין של בתי המשפט בישראל. הוא לימד גם כמרצה מן החוץ בפקולטות למשפטים של האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת רייכמן.
ב-2015 מונה ליועץ המשפטי למבקר המדינה. בספטמבר 2019 פרש מתפקידו זה ומונה לנשיא המסלול האקדמי המכללה למנהל.
יורם רבין נשוי ואב לשלושה.
מחקריו
מחקריו של יורם רבין עוסקים במשפט הציבורי – הכולל את המשפט החוקתי והמשפט המנהלי - וכן במשפט פלילי. בתחום המשפט הציבורי הוא כותב בעיקר בנושאי זכויות אדם ואזרח, בדגש על זכויות חברתיות כגון זכות הגישה לערכאות והזכות לחינוך וכן בנושאים של חופש מידע וביקורת המדינה. בשדה המשפט הפלילי עוסקים מחקריו של רבין בעקרונות דיני העונשין, לרבות בסוגיות של אחריות פלילית וסוגיות הקשורות לענישה.
מחקריו בתחום המשפט הציבורי (משפט חוקתי ומשפט מנהלי)
זכות הגישה לערכאות – ספרו הראשון של רבין שראה אור בשנת 1998 ומספר מחקרים נוספים שבאו בעקבותיו עוסקים בזכות הגישה לערכאות. באופן ראשוני נדונים במחקרים אלו הטעמים המצדיקים מתן מעמד חוקתי לזכות הגישה לערכאות, ובהינתן מעמד זה בהשפעתה של זכות זו על מגוון של הסדרים ובעיקר על תחום סדרי הדין האזרחיים. כתיבה זו של רבין זכתה להתייחסות נרחבת בספרות ובפסיקה. במחקר מאוחר יותר, שנכתב בעקבות פרשת דיראני, פיתח רבין (ביחד עם ליאב אורגד) דיון בדבר היקפה הראוי של זכות הגישה לערכאות של נתיני אויב. המודל שפיתחו אורגד ורבין במחקר זה, בדבר היקפה הראוי של זכות הגישה לערכאות של נתיני אויב, אומץ בדיון הנוסף בפרשת דיראני על ידי השופט מלצר.
הזכות לחינוך – ספרו השני של רבין, שראה אור בשנת 2002, ומספר מאמרים שנכתבו לאחריו עוסקים בזכות לחינוך. במחקרים אלו הונחה תשתית להכרה בזכות החוקתית לחינוך. המודל שפיתח רבין במחקרים אלו מציב שלוש זכויות בשדה החינוך: הזכות לקבל חינוך; הזכות לבחור חינוך והזכות לשוויון בחינוך. נטען, כי זכויות אלו פעמים מתנגשות ופעמים משלימות – וכי הפתרון של הבעיות החוקתיות בתחום החינוך נעוץ באיזון הראוי בין זכויות אלו. כך למשל, על בסיס מודל זה גרס רבין, כי האיזון הראוי בין זכותו של הילד לקבל חינוך לבין זכותם של ההורים לבחור חינוך עבור ילדם מחייבים להחיל את תוכנית הליבה על בתי הספר החרדיים. כתיבה זו של רבין זכתה להתייחסות נרחבת בפסק הדין העקרוני שניתן בבג"ץ רובינשטיין (בהרכב מורחב של 9 שופטים), ואשר בו נדונה חוקתיותו של חוק מוסדות חינוך תורניים ייחודיים, התשס"ח-2008, שעיקר עניינו במתן פטור מלימודי ליבה למוסדות חינוך חרדיים. במחקרים נוספים בתחום הזכות לחינוך הניח רבין את התשתית העיונית להכרה בזכותם של הורים לחנך את ילדיהם בבית. בנוסף הוזמן רבין לכתוב את הערך "הזכות לחינוך" באנציקלופדיה למשפט חוקתי השוואתי של אוניברסיטת אוקספורד ומכון מקס פלאנק (הערך נכתב ביחד עם מתן גוטמן).
סמכותם של בתי המשפט לבטל חקיקה של הכנסת - במחקריו הביע רבין את דעתו בזכות סמכותם של בתי המשפט בישראל לבטל חקיקה של הכנסת מכוח חוקי היסוד החדשים - חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק-יסוד: חופש העיסוק. בסדרה של שלושה מחקרים, שנכתבו ביחד עם ארנון גוטפלד, נערכה השוואה היסטורית ומשפטית בין פסק-הדין של בית המשפט העליון בעניין בנק המזרחי, שבו נקבעה סמכותו של בית המשפט לקיים ביקורת שיפוטית על דברי חקיקה של הכנסת, לבין פסק הדין הקלאסי של בית המשפט העליון האמריקאי בעניין Marbury v. Madison, שבו נטל בית המשפט העליון האמריקאי את סמכות הביקורת השיפוטית. לדעתם של רבין וגוטפלד, סמכותו של בית המשפט העליון בישראל לקיים ביקורת שיפוטית על חקיקה של הכנסת והסמכות להתערב אצל הרשות המחוקקת ולקיים עליה פיקוח ובקרה נטועים בצדק במסורת מערבית ותיקה שהתבססה בפסק הדין החלוצי בפרשת Marbury v. Madison.
ביקורת המדינה – עם מינויו של רבין לתפקיד היועץ המשפטי של מבקר המדינה, הטיל עליו המבקר לערוך את כתב העת "עיונים בביקורת המדינה" והוא החל לקדם מחקר בתחום זה. מחקר בתחום ביקורת המדינה, שנכתב ביחד עם תהילה וינוגרד, בדק לראשונה את סמכויותיו של מבקר המדינה ביחס לביקורת מדינה אשר מעלה חשש לביצוע עבירות פליליות.
הזכות לשוויון – מחקרים נוספים שכתב רבין בתחום המשפט הציבורי עוסקים בזכות לשוויון, בעיקר בזכות לשוויון של מיעוטים; בשוויון של חסרי אמצעים; ובחובה לקדם שוויון באמצעות הכלי של העדפה מתקנת.
מחקריו בתחום המשפט הפלילי
חיבורו המרכזי של רבין בתחום המשפט הפלילי, שנכתב ביחד עם ד"ר יניב ואקי, הוא ספרו "דיני עונשין". המדובר בחיבור מקיף בן שלושה כרכים, המסכם את עקרונות האחריות הפלילית ועקרונות הענישה, ומשמש כספר הבסיס בתחום. הספר ראה אור לראשונה בשנת 2008, ובשנת 2014 ראתה אור המהדורה השלישית. ספר זה מצוטט תדיר על ידי בתי המשפט בישראל. שני מחקרים נוספים שפרסמו רבין וואקי זכו לתהודה בולטת בפסיקת בתי המשפט. הראשון, מאמר בנושא הבניית שיקול הדעת השיפוטי בענישה, אשר פורסם סמוך לאחר תיקון 113 לחוק העונשין, ואשר פירש לראשונה את העקרונות שנקבעו בו; השני, מחקר בנושא האחריות הפלילית בגין המתת עובר. במחקר זה נטען, כי בהתאם לדיני העונשין בישראל ניתן להרשיע אדם בעבֵרה של גרימת מוות בנסיבות שבהן עוּבּר ספג פגיעה לפני הלידה אך נולד חי ומת רק לאחר-מכן. טענתם זו של רבין וואקי אומצה על ידי בית המשפט העליון בפרשת חורי.
אחי, איפה אתה?
"אחי, איפה אתה?" (באנגלית: "?O Brother, Where Art Thou") הוא סרט מסוגת קומדיית פשע מוזיקלית משנת 2000 שביים ג'ואל כהן. הסרט הוא עיבוד מודרני לסיפור האודיסאה של הומרוס. שם הסרט לקוח מהסרט מסעות סאליבן, שגיבורו האידיאליסט שואף להפיק סרט חברתי, המבוסס על ספר בדיוני בשם "אחי, איפה אתה?".
עלילת הסרט
במדינת מיסיסיפי של שנת 1937, בתקופת השפל הגדול, יוליסס אוורט מק'גיל, או כפי שהוא מכונה, אוורט, נידון למאסר ולעבודות פרך בעוון עיסוק בעריכת דין ללא רישיון. אוורט, בעל תחכום מסוים ויכולת השפעה על שני בורים מקומיים, פיט ודלמאר, שנידונו גם הם למאסר, בורח עימם מעבודות הפרך כדי לחזור אל עירו ואל אשתו. כדי לשכנעם לברוח עימו, הוא מספר להם על אוצר בלום שאותו קבר בקרקעו של עמק המיועד להצפה, בטרם נכנס לכלא.
העלילה מסתבכת כאשר השלושה מאבדים את הדרך ופוגשים שלל דמויות מגוונות, שרובן מעכבות אותם ומעמידות אותם בסכנה.
תחילה מסיע את השלושה נהג עיוור של קרונית-יד. הוא מנבא שהם אכן ימצאו אוצר, אך לא את זה שהם מחפשים. השלושה לנים באסם בביתו של וואש, דודנו של פיט, אשר מסגיר אותם לשריף המקומי קולי, והם נאלצים להימלט בעזרתו של בנו הקטן של וואש, הנוהג במכוניתו.
לאחר שהם נפטרים מהילד, השלושה אוספים במכונית את טומי, גיטריסט שחור שטוען שמכר את נשמתו לשטן, בתמורה להצטיינות בנגינה. כדי להשיג מזומנים, הם מקליטים עם טומי שיר, ומכנים עצמם בענווה "נערי הקרקע הבוצית" (The Soggy Bottom Boys) - מחווה ללהקת הבלוגראס האמיתית "נערי ההר הערפילי". הם שוב נאלצים להימלט מהמשטרה, ומבלי שידעו, השיר הופך ללהיט ברחבי דרום המדינה. שם הם פוגשים לראשונה את מושל המדינה, פאפי או'דניאל, המתמודד לתקופה נוספת וזקוק ליחסי ציבור.
החבורה נקלעת לנהר שבו נשמעת שירה ענוגה של שלוש כובסות בנהר. שירת הנשים מושכת את הגברים באופן בלתי נשלט, והן משקות אותם בויסקי מתירס, עד לאובדן חושיהם. כשהם מתעוררים משכרונם, פיט נעלם, ורק בגדיו נותרים על הסלעים, ומהם מגיחה קרפדה. דלמאר מבין שהשלוש היו סירנות שהפכו את פיט לקרפדה. בהמשך הם פוגשים את דן טיג הגדול שתום-העין, המשכנעם שהוא מוכר ספרי תנ"ך, ולאחר מכן שודד אותם ומועך באכזריות את הקרפדה-פיט.
אוורט מגלה שאשתו פני שינתה את שם משפחתה, סיפרה לבנותיהם שאביהן נדרס על ידי רכבת, ושהיא מאורסת לוורנון וולדריפ, איש יחסי ציבור. אז מגלים השניים שפיט חי, והוא שוב אסיר בשלשלאות. דלמאר לוחש לו באולם קולנוע: "חשבנו ש'תה קרפדה", ובתגובה לוחש פיט: "אל תחפשו את האוצר!" בלילה הם מתגנבים לתאו ומשחררים אותו. בדרך, פיט מספר להם שהסירנות הסגירו אותו למשטרה, ושתחת עינויים נאלץ לספר להם על מקום האוצר. בתגובה, מתוודה אוורט בפניהם שאין אוצר כלל. פיט כועס מאוד, מפני שנותרו לו רק שבועיים עד שחרורו מהכלא, וכעת יגזרו עליו חמישים שנות מאסר, והוא צפוי להשתחרר בגיל 84. דלמאר מתנחם בכך שהוא יהיה רק בן 82.
בהמשך השלושה נקלעים לעצרת של ארגון KKK, שבה עומדים לתלות את טומי. הם מצילים אותו, ובמהומה שפורצת, מתברר ש"המכשף הגדול" (תפקיד שהתקיים בארגון ה-KKK) הוא לא אחר מאשר הומר סטוקס, מתמודד אחר על משרת המושל. אוורט משכנע את החבורה לסייע לו להשיב את אשתו, והם מתגנבים לאספת בחירות של סטוקס, מחופשים לנגנים עממיים. הם מתחילים לשיר את שירם הידוע, ומופתעים כשהקהל מזהה אותו ומריע בהתלהבות. סטוקס מזהה אותם, ודורש לסלקם, אך בכך הוא נחשף כמי שניהל את טקסי ה-KKK. בתגובה, הקהל מגרשו מהעיר. המושל או'דניאל מנצל את ההזדמנות, משנה את עורו ומכריז על חנינה לכל החבורה. פני מסכימה להינשא לאוורט, בתנאי שימצא את טבעת הנישואין, שנמצאת בביקתה בעמק המיועד להצפה. בהגיעם לעמק, מתברר שהשריף ואנשיו אורבים להם. השריף מתכחש לחנינה שהעניק המושל, ומצווה לתלות אותם. ברגע האחרון ובאורח נס, מגיע שיטפון שמטביע את השריף ואת כל צוותו, וממציא לידי החבורה את הטבעת האבודה. הסצנה מזכירה את סיפור המבול התנ"כי, ובאופן סמלי החברים ניצלים מטביעה באמצעות ארון מתים שצף על פני המים.
כמו בסיפור האודיסאה, לסרט יש סוף טוב, אם כי אירוני ברוח הקומדיה השחורה: אוורט מעניק לפני את הטבעת, אך היא טוענת שזו אינה הטבעת הנכונה. אולם בניגוד לאודיסאה, כל חבריו של אוורט שבים בשלום. כמו כן, אוורט לא הורג איש ממחזריה של אשתו - אף על פי שבסרט, אשתו לא הגיעה לדרגת הנאמנות החסודה של פנלופה, שחיכתה לאהובה עשרים שנה ודחתה את כל מחזריה.
האודיסאה כבסיס לסרט
הרמזים השונים לסיפור האודיסאה פזורים לכל אורך הסרט, במספר רבדים:
השחקנים והדמויות
יוליסס אוורט מק'גיל (ג'ורג' קלוני): הדמות המובילה את הסרט והאיש שמוביל את החבורה שבורחת מהכלא. כריזמטי, בעל חשיבות עצמית גבוהה וכושר התנסחות. בורח מהכלא רק כדי להחזיר אליו את אשתו, פני. בשונה מאודיסאוס המקורי, אוורט הוא ההפך מאיש מלחמה - הוא מוכה בקרב אגרוף בידי המחזר של אשתו, והוא אובססיבי למשחות שיער, עובדה המובילה אליו בכל פעם את רודפיו. עם זאת, אוורט מגלה שוב ושוב נאמנות עמוקה לחבריו למסע, ומסכן את חייו כדי להצילם.
פיט הוגוואלופ (ג'ון טורטורו): אחד החברים שבורח עם אוורט. בור חסר השכלה ובעל נטיות אלימות, אך עדיין הפחות טיפש מבין השניים.
דלמאר אודונ'ל (טים בלייק נלסון): החבר השני שבורח עם אוורט ונגרר אחריו לכל מקום. הוא "שוטה הכפר", דבר שמתבטא בהערות טיפשיות-תמימות שנאמרות מצידו לכל אורך הסרט. על פי עדות יוצרי הסרט, נלסון היה היחיד בצוות שממש קרא את סיפורי האודיסאה.
טומי ג'ונסון (כריס ת'ומס קינג): נגן גיטרה שחור ומסתורי, שדמותו מבוססת על אמן הבלוז רוברט ג'ונסון. החבורה אוספת אותו כטרמפיסט ומתיידדת איתו, הם מקליטים איתו שיר תחת השם "נערי הקרקעית הבוצית" כשהוא מלווה אותם בגיטרה. הוא נפרד מהחבורה במהלך הסרט, אך באחד מרגעי השיא שלו, הם מחלצים אותו מידי הקו קלוקס קלאן. בסוף הסרט הוא מופיע איתם מול קהל רב כאחד מ"נערי הקרקעית הבוצית". במהלך הסרט מועלית פעמים רבות הטענה כי הוא מכר את נשמתו לשטן בתמורה ליכולות הנגינה הייחודיות שלו (בדומה לאגדה דומה אודות רוברט ג'ונסון).
דן טיג הגדול (ג'ון גודמן): נוכל גדול ממדים ובעל רטייה, מתחזה למוכר ספרי תנ"ך ושודד את אוורט ופיט, ובהמשך הסרט מתגלה כחבר בקו קלוקס קלאן.
פני (הולי האנטר): אשתו של אוורט. התארסה לוורנון וולדריפ, יועץ התדמית של המועמד למושל מדינת מיסיסיפי, בזמן שאוורט ישב בכלא.
פאפי או'דניאל (צ'ארלס דרנינג): מושל מיסיסיפי הכושל והמגושם, המתמודד לקדנציה נוספת. פוליטיקאי מן מהמניין שישנה את התנהגותו ודעותיו רק לצורך מטרותיו הפוליטיות. דמותו מבוססת על מושל טקסס באותה תקופה, ווילברט לי "פאפי" או'דניאל, שהיה כותב שירים בעצמו. מייצג בסרט את מנלאוס (מלך ספרטה).
השריף קולי (דניאל פון-בארגן ), הרודף באובססיביות אחר חבורת הנמלטים לאורך כל הסרט. דמותו מתאימה לתיאורו של השטן, כפי שמתאר אותה טומי: בעל עיניים גדולות וריקות. הוא מייצג בסרט את פוסידון.
ג'ורג' נלסון (מייקל בדאלוקו): פושע שדמותו מבוססת על הפושע בייבי פייס נלסון, שהיה פעיל באותה התקופה. בעל התנהגות אלימה מאוד, סובל מתסביך נחיתות שנובע מקומתו הנמוכה ומפניו העגלגלות והילדותיות שהעניקו לו את הכינוי "בייבי פייס", ונכנס לדיכאון בכל פעם שמכנים אותו בכינוי זה.
האמר (פירושונים)
{{פירושונים|
אחר
}}
האקדמיה המלכותית למוזיקה של שוודיה
האקדמיה המלכותית למוזיקה של שוודיה (בשוודית: Kungliga Musikaliska Akademien) היא אקדמיה שנוסדה בשנת 1771 על ידי גוסטב השלישי, מלך שוודיה, והיא אחת האקדמיות המלכותיות השוודיות. האקדמיה היא ארגון עצמאי, הפועל לקידום התפתחות המוזיקה מן ההיבט האמנותי, המדעי, החינוכי והתרבותי. מנהל האקדמיה הוא פרדריק וטרקוויסט.
כשנוסדה האקדמיה, היה רק אחד מן השותפים להקמתה מוזיקאי מקצועי, פרדיננד סלבל הבן.
באקדמיה 170 חברים שוודיים, השייכים לחוגים שונים של תעשיית המוזיקה והיא מקיימת ועדת מחקר, הפעילה מאז שנות ה-80' של המאה ה-20. חבריה עוסקים בחקר דרמה מוזיקלית, ארכאולוגיה מוזיקלית, התפתחויות עתידות בחיי המוזיקה ומוזיקה בחברה רב-תרבותית. האקדמיה גם מפרסמת ביוגרפיות שונות, דיונים, כתבים אנליטיים וכדומה, והיא מציעה מלגות לסטודנטים למוזיקה ופרסים שונים על תרומות יוצאות-דופן בתחום.
CBGB
המועדון נפתח ב-1973 ובמהלך 1974, בטרם נוצר המושג פאנק, החלו להופיע במועדון להקות שהקדימו את הפאנק האנגלי. תחילה הופיעה להקת טלוויז'ן ואחריה: פטי סמית', בלונדי והראמונס. גם בשנים שלאחר מכן היה המועדון ביתן של להקות צעירות שניגנו חומר מקורי בסגנון הפאנק ורוק אלטרנטיבי לסוגיו. המועדון נסגר ב-2006 בהופעת נעילה של פטי סמית'.
ונסן אוריו
ונסן אוריול (בצרפתית: Vincent Jules Auriol; 27 באוגוסט 1884 – 1 בינואר 1966) היה פוליטיקאי צרפתי שכיהן כנשיא צרפת בשנים 1947–1954.
ראשית חיים והכניסה לפוליטיקה
בשנת 1914, אוריו נבחר ללשכת הצירים מטעם המפלגה הסוציאליסטית. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1942. הוא גם כיהן כראש עיריית מורט שבגארון עלית ממאי 1925 ועד ינואר 1947. בדצמבר 1920 סירב להצטרף למפלגה הקומוניסטית של צרפת.
אוריו הפך לדובר המוביל של מפלגתו בנושאים כלכליים. הוא עמד בראש ועדת הכספים בלשכת הצירים בשנים 1924–1926. תפקידו הראשון בקבינט היה כשר האוצר תחת לאון בלום. בתקופה זו ירד ערכו של הפרנק הצרפתי ב-30% מול הדולר האמריקאי, מה שהוביל לבריחת הון ומיתון כלכלי. מצב זה הוביל להתפטרותו של בלום מראשות הממשלה. בממשלה שלאחר מכן (1938) ממשלתו השמרנית של אדואר דאלאדיה מהמפלגה הרדיקלית הוקמה ב-10 באפריל 1938 והחזירה את אוריו ללשכת הצירים.
אוריו היה אחד מ-80 הצירים שהצביעו נגד הסמכויות שניתנו לראש הממשלה אנרי פיליפ פטן ב-10 ביולי 1940 שהביאו למשטר וישי הפרו-נאצית. כתוצאה מכך, הוא הוחזק במעצר בית עד שנמלט למחתרת הצרפתית באוקטובר 1942, ונלחם במסגרתה במשך שנה. אוריו ברח ללונדון באוקטובר 1943. הוא ייצג את הסוציאליסטים באספה המייעצת הצרפתית החופשית (שאורגנה על ידי שארל דה גול באלג'יר מאוחר יותר באותה שנה). ביולי 1944 הוא ייצג את צרפת בוועידה המוניטרית והפיננסית של האומות המאוחדות שבארצות הברית.
לאחר המלחמה
מלבד המלחמה הבלתי נגמרת בהודו-סין, האימפריה הקולוניאלית של צרפת התפרקה תחת נשיאותו של אוריו. העימותים במרוקו, מדגסקר, אלג'יריה ותוניסיה נעשו תכופים יותר. בשנת 1951 נוסדה החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה, ובשנת 1953 הפילו הצרפתים את מוחמד החמישי, מלך מרוקו לאחר שדרש אוטונומיה רבה יותר. צרפת ניהלה מלחמת דיכוי אכזרית במדגסקר, וכלאה את מנהיג העצמאות התוניסאי חביב בורגיבה ב-1952.
כשכהונתו של אוריו כנשיא קרבה לסיומה, הוא בחר שלא התמודד מחדש. ב-16 בינואר 1954 ירש אותו רנה קוטי. באותה העת אוריו טען כי "העבודה הרגה אותי; הם קראו לי לצאת מהמיטה בכל שעות הלילה כדי לקבל התפטרות של ראשי ממשלה" (היו כ-18 ממשלות שונות במהלך שבע שנותיו כנשיא).
לאחר נשיאותו, אוריו כתב מאמרים בנושאים פוליטיים, והפך לחבר במועצה החוקתית של צרפת ב-1958 עם הקמת הרפובליקה החמישית הצרפתית. הוא התפטר מהמפלגה הסוציאליסטית באותה שנה. הוא פעל ללא הצלחה נגד החוקה החדשה במשאל העם הלאומי של 1958. הוא התפטר מתפקידו במועצה החוקתית ב-1960 כמחאה נגד נשיאותו של שארל דה גול. בשנת 1965 אוריו תמך במועמדותו של פרנסואה מיטראן לנשיאות.
ב-1 בינואר 1966 אוריו מת בבית חולים ברובע השביעי של פריז ונקבר בדרום מערב צרפת.
חיים אישיים
ב-1 ביוני 1912 אוריו נישא למישל (1896–1979). שש שנים לאחר מכן נולד לבני הזוג בן בשם פול (1918–1992).
מקסי רודריגס
מקסימיליאנו רובן רודריגס (ספרדית: Maximiliano Rubén Rodríguez; נולד ב-2 בינואר 1981 ברוסאריו, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקיצוני. רודריגס שיחק כקשר באגפים ונחשב בעבר לאחד השחקנים החשובים של אתלטיקו מדריד, ואף כיהן כקפטן שלה במשך שנתיים.
קריירת מועדונים
רודריגס החל את הקריירה שלו בניואל'ס אולד בויס, מועדון כדורגל ארגנטינאי המתמחה בייצוא שחקנים מוכשרים לאירופה. אחרי שנה אחת בלבד בקבוצה הוא הושאל בקיץ 2001 על ידי ריאל אוביידו הספרדית. המעבר המהיר לאירופה התברר כטעות ורודריגס חזר לניואל'ס לשנה נוספת.
ב-2002 רכשה אותו אספניול הספרדית בשורותיה הפך רודריגס לאחד השחקנים הטובים בספרד, עונת השיא שלו בקבוצה הייתה האחרונה בקבוצה במהלכה כבש 15 שערי ליגה. בקיץ 2005 הוא הועבר לידי אתלטיקו מדריד תמורת סכום של 12 מיליון יורו, רודריגס המשיך להצטיין והפך במהרה לאחד מעמודי התווך של הקבוצה ממדריד. בעונת עזר לקבוצה לסיים במקום הרביעי ובכך להעפיל למוקדמות ליגת האלופות.
בינואר 2010 נרכש על ידי ליברפול האנגלית בשל ירידה בזמן המשחק שלו באתלטיקו מדריד ורצונה העז של ליברפול לחיזוק.
ב-13 ביולי 2012 חזר רודריגס למועדון נעוריו, ניואלס אולד בויס הארגנטינאית.
נבחרת ארגנטינה
רודריגס היה שותף לזכייתה של נבחרת הנוער של ארגנטינה באליפות העולם ב-2001.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת ביוני 2003 במשחק הידידות של ארגנטינה מול יפן. הוא היה בסגל ארגנטינה לגביע הקונפדרציות שנערך ב-2005 בגרמניה ולמונדיאל 2006. הוא היה אחד ממצטייני הנבחרת הארגנטינאית במהלך המונדיאל וכבש 3 שערים, צמד מול סרביה ושער מרהיב מול מקסיקו בהארכה, שער אשר העלה את ארגנטינה לרבע הגמר.
יודנפלאץ
יודנפלאץ (במקור בגרמנית: Judenplatz, בעברית: כיכר היהודים) היא כיכר ברובע אינרה שטאדט שבוינה, שהייתה מרכז הקהילה היהודית של וינה בימי הביניים. הכיכר משקפת את הקהילה היהודית בעיר לאורך הדורות. ארכאולוגים מצאו מתחת לכיכר את בית הכנסת העתיק של העיר וניתן לראותו מתוך המוזיאון היהודי שבכיכר. בכיכר אנדרטה מפורסמת לזכר נרצחי שואת יהודי אוסטריה בצורת ספריה.
היסטוריה
יהודי וינה החלו להתיישב בעיר באזור שנת 1150 תחת שלטון בית באבנברג, והם התיישבו באזור זה של היודנפלאץ. האזור מוזכר בכתב לראשונה בשנת 1294 בשם "שולהוף" (Schulhof), שם שניתן לאזור עד לפוגרום בשנת 1421. באזור היהודי היו כ-70 בתים וגרו בו כ-800 יהודים שהיו סוחרים, בנקאים ומלומדים. הבתים נבנו בצורה צפופה ומרובעת כך שיהיו כמעין חומה, ושערים הושמו בפתחי האזור. היודנפלאץ הייתה לב האזור ושכנו בה: בית חולים יהודי, בית כנסת, בית מרחץ, בית רב הקהילה ומוסדות הלימוד. בית הכנסת שכן בפינה המזרחית של הכיכר, בצומת הרחובות יורדנגסה (Jordangasse) וקורנטגסה (Kurrentgasse).
בשנת 1420, תחת שלטונו של אלברכט החמישי, החלו פרעות ביהודי אוסטריה שהסתיימו בגירושם מהממלכה. רכושם נבזז, בתיהם נמכרו או נלקחו, ובית הכנסת פורק ואבניו נלקחו לבניית אוניברסיטת וינה. החל מפרעות אלו פסק להיות היודנפלאץ מרכז היישוב היהודי בעיר וגם לאחר חזרת היהודים לעיר הם התיישבו בגטו חדש בלאופולדשטאט.
אנדרטת השואה
בחלק הצפוני של הכיכר ניצבת במרכזו אנדרטה לזכר קרבנות שואת יהודי אוסטריה. האנדרטה נוצרה על ידי האמנית הבריטית רייצ'ל וייטריד והוצבה במקומה ב-25 באוקטובר 2000. האנדרטה בגודל 10 על 7 מטרים ובגובה 3.8, ונראית כמעין ארון ספרים גדול המסמל את הפן הרוחני של העולם היהודי. לצד האנדרטה חקוקים על לוח בטון שמות 41 הערים והמחנות אליהם הגיעו יהודי אוסטריה בתקופת השואה.
בית המזרחי
הבית נבנה בשנת 1694 וכיום שוכן בו המוזיאון היהודי של וינה. במוזיאון נמצאים אוספים של פריטי יודאיקה, אומנות ותרבות של יהדות אוסטריה עד לתקופת השואה. באוסף היודאיקה נמצאים גם שרידי פעמוני כסף שנאספו מבתי כנסיות שנשרפו בליל הבדולח. בקומת המרתף של המוזיאון ניתן לראות חפירות ארכאולוגיות מימי הביניים ושרידים של בית הכנסת העתיק שהיה בכיכר. בקומה העליונה שוכן בית כנסת המשמש את יהודי וינה כיום.
פסל לסינג
בדרום הכיכר ניצב פסל של גוטהולד אפרים לסינג, שנחשב לגדול המחזאים בתקופת הנאורות הגרמנית, שנוצר על ידי זיגפריד צ'רוקס בשנת 1931. לסינג כתב את המחזה "נתן החכם" המביא את רעיון הסובלנות בכלל וכלפי היהודים בפרט. הנאצים הרסו את הפסל לאחר האנשלוס והוא נבנה מחדש מברונזה על ידי צ'רוקס בשנת 1962. בשנת 1981 הוא הוצב חזרה במקומו המקורי ביודנפלאץ ושם הוא נמצא עד היום.
פנתר לימה
פנתר לימה (באנגלית: Panther Lima) היא מכונית ספורט במרכב רודסטר עשוי פיברגלאס. הדגם יוצר על ידי יצרנית הרכב Panther Westwinds בין השנים 1976–1982 ויוצרו ממנו 897 יחידות.
המנועים שהורכבו בדגמי "פנתר לימה" היו מנועי יצרנית המכוניות הבריטית ווקסהול, דגמי ווקסהול ויוה HC וווקסהול מגנום.
בריידי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סאטורן סדרה S
סאטורן סדרה S (באנגלית : Saturn S series) היא מכונית משפחתית גדולה וקומפקטית מתוצרת חטיבת תאגיד סאטורן (קרוי גם : Saturn LLC) מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצר בין השנים 2002–1990 (דגם שנת 1991) בארצות הברית
הישרדות (תוכנית טלוויזיה ישראלית)
הישרדות (תחילה נקראה הישרדות 10, על שם הערוץ בו שודרה) היא גרסה ישראלית לתוכנית המציאות הטלוויזיונית האמריקאית "הישרדות" ("Survivor"). התוכנית בגרסתה הישראלית עלתה לאוויר בערוץ 10, ב-15 בדצמבר 2007, והייתה סדרת הדגל של הערוץ במשך כחמש שנים. באוגוסט 2012, לאחר שערוץ 10 נקלע לקשיים כלכליים, רשת מדיה רכשה את זכויות ההפקה והשידור של התוכנית מידי חברת ההפקה CASTAWAY. אך בפועל פורמט התוכנית עבר לידי רשת רק באוקטובר 2014, כאשר ערוץ 10 וחברת CASTAWAY חתמו על הסכם פשרה לאחר שנתיים של מאבק משפטי. מאז התוכנית שודרה בערוץ 2 (תחת הזכיינית רשת), כשמאז הפיצול משודרת בערוץ רשת 13.
פורמט
פורמט התוכנית מבוסס על תוכנית המציאות האמריקאית "הישרדות" של ערוץ CBS. ההבדל העיקרי בין ההפקה האמריקאית לישראלית הוא בכך שאורכה של עונה בארצות הברית היא של כ-14 פרקים הנמשכים 45 דקות, בעוד שבישראל לכל עונה יש יותר מ-30 פרקים שאורכם בין שעה לשעה וחצי.
חברת ההפקה אוספת קבוצת אנשים שמספרם, מוצאם, דתם ומינם משתנה מעונה לעונה, ולכאורה אין ביניהם קשר מוקדם. קבוצה זו נשלחת לחוף נטוש וקשה למחיה או לאי בודד, והם נדרשים לחיות שם תקופת זמן יחדיו, לרוב כשהם מחולקים לקבוצות משנה המתחרות זו בזו. המשתתפים נדרשים להתמודד במשימות שונות ועל פי תוצאות המשימות הם מקבלים תגמולים שונים ונקבעים המשכם או הדחתם במשחק.
שיטת המשחק
פסקה זו מתייחסת רק למאפייני המשחק המשותפים לכל העונות. השינויים בשיטת המשחק בכל אחת מהעונות מתוארים תחת הערכים המתאימות לעונה.
בשלב ההתחלה – המתמודדים מחולקים לשני שבטים, בכל שבט ישנה אותה כמות מתמודדים. השבטים חיים במתחמים שונים, ומתחרים זה בזה במשימות אתגריות:
לאחר ההצבעה וספירת הקולות המנחה מכריז על המודח שמכובה לו הלפיד והוא יוצא ממסגרת המשחק או מועבר למסגרות משחק אחרות כגון: "אי המתים", "אי התקווה", "וילת השורדים", "הזומבי", "הבקתה" וכולי. שם יכולה להינתן לו הזדמנות לחזור למשחק.
במועצת השבט הראשונה כל מתמודד נדרש להדליק את לפידו באש. האש מסמלת את ה"חיים" של השורד במשחק וכאשר הוא יוצא ממסגרת המשחק מכובה לו האש, כלומר ה"חיים".
בשלב האיחוד – אחרי מספר הדחות, שני השבטים מתאחדים לשבט אחד, וההתמודדות הקבוצתית הופכת להתמודדות אישית. המתמודדים ממשיכים להתחרות זה בזה במשימות הבאות:
לאחר ההצבעה וספירת הקולות המנחה מכריז על המודח שמכובה לו הלפיד והוא יוצא ממסגרת המשחק או מועבר למסגרות משחק אחרות כגון: "אי המתים", "אי התקווה" וכולי. שם יכולה להינתן לו הזדמנות לחזור למשחק. בשלב השני של המשחק כל מודח מגיע למסגרת משחק אחרת וזוכה להיות מושבע במשחק. למושבעים יש חלק חשוב בהחלטה של מי יהיה ה"שורד האחרון".
בשלב הסופי – פרק הסיום של התוכנית, שלושה שורדים אשר הגיעו לשלב הסופי, מתמודדים על תואר "השורד האחרון" אשר מקנה את הפרס הראשון שמוצע בתוכנית. חבר המושבעים שואל את המתמודדים הסופיים מספר שאלות שעוזרות לכל אחד מהם להגיע להחלטה עבור מי להצביע. כמו כן, רשאים המתמודדים הסופיים, לשאת נאום סיום, על מנת לנסות לשכנע את חבר המושבעים שהם ראויים לזכות בתואר "השורד האחרון". בסיום סדרת השאלות, ניגש כל אחד מחבר המושבעים להצביע בהצבעה חשאית בעד האדם שלדעתו זכאי לתואר "השורד האחרון".
מעבר לזכיינית רשת
הסדרה הופקה על ידי חברת אבוט-רייף-המאירי עבור ערוץ 10 ובאוגוסט 2012, קנתה זכיינית רשת (לשעבר בערוץ 2), את זכויות השידור של התוכנית. מאז החל מאבק משפטי בין השניים על זכויות השידור והפקת התוכנית הופסקה למשך כמספר חודשים. אולם לאחר כשנתיים של מאבקים משפטיים, באוקטובר 2014 הודיע ערוץ 10 כי הוא מוותר על זכויות שידור התוכנית לטובת זכיינית ערוץ 2 רשת וכן הוא מושך את התביעה על זכויות שידור התוכנית. בנובמבר 2015 שודרה לראשונה התוכנית בערוץ 2, בעונתה השביעית, לאחר שהופקה עבור הזכיינית "רשת" ושודרה במסגרת שידוריה, לאחר העברת הבעלות על זכויות השידור לפורמט בארץ. בעונה זו גם הוחלפה חברת ההפקה של התוכנית. בעקבות מעבר האפיקים, התוכנית עברה ב-2019 לשידור ברשת 13. עונה זו היא הראשונה לעלות לשידור לאחר המיזוג של "רשת" עם ערוץ עשר.
תוכניות נלוות
בהווה:
בעבר:
משטח דם
מִשְׁטַח דָּם הֶקֵּפִי הוא בדיקת דם שבה נמרחת טיפת דם על גבי זכוכית נושא של מיקרוסקופ לצורך בחינה מיקרוסקופית של תאי הדם. בדיקה זו מסוגלת לזהות ולאפיין מחלות של מערכת הדם, וכן זיהומים טפיליים בדם, כגון מלריה ו.
הכנה
ההכנה של משטחי דם מתבצעת על ידי הנחת טיפה של דם בקצה האחד של זכוכית נושא ומריחתה באמצעות זכוכית מכסה לאורך זכוכית הנושא. מטרת המריחה היא השגת אזור שבו תאי הדם מרוחקים מספיק זה מזה על מנת שאפשר יהיה לספור אותם ולאפיין אותם.
לאחר המריחה המשטח מושאר לייבוש באוויר, ולאחר מכן מקובע על ידי טבילה קצרה במתנול. הקיבוע הכרחי לצביעה טובה יותר והבלטה של התאים במשטח. לאחר הקיבוע המשטח נצבע בצביעות המאפשרות הבדלה בין סוגי התאים.
בשגרה נצבעים משטחי הדם בצביעות צביעת רומנובסקי, צביעת רייט או צביעת גימזה. צביעות אלה מאפשרות זיהוי של הפרעות בתאי הדם הלבנים, תאי הדם האדומים ובטסיות הדם. לאחר הצביעה נצפית שכבת הדם הדקה במיקרוסקופ בהגדלה של עד 1000X. התאים אז נספרים וצורתם נבחנת ומתועדת.