cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנות מושגית
רעיונות אלו מהווים ניגוד מוחלט לתפיסת האמנות המסורתית בה היו חוקים מוגדרים לגבי החומר, הטכניקה והנושא. האמן במסורת הוא איש יוצר, במובן של יכולת ביצוע ברמה טכנית גבוהה, הפועל לפי מאפיינים של התקופה או הזרם, דושאן מרחיב את גבולות האמנות ונותן לה הגדרות מחודשות (אם כי אין בכוונתו להכריז ש-"כל אחד יכול להיות אמן").
משימת ההגשמה של הרעיון היא משימה קשה שמציבה קריטריונים גבוהים ועל כן גבולות האמנות לא נפרצו, כלומר, גם היום כאשר לכאורה הכול "מותר" באמנות, לא כולם הפכו לאמנים. היצירה "מזרקה" מייצגת את תחילתה של האמנות המושגית, היא שואלת שאלות על אודות האמנות בלבד, וכך הדיון על האמנות למעשה משחרר אותה מכבלי המציאות. לאורך התקופות האמנות הייתה כפופה למציאות, בחיקוי ובביטוי, דושאן מאפשר לאמנות לעסוק בעצמה, בשאלות הפילוסופיות שבאות מתוך התחום שלה בכך שהוא מתעלם מהמציאות החיצונית.
על פי הגישה, זאת הייתה עת בה האמנות מכריזה על אוטונומיה, משתחררת מהעתקה של הנראה ובוחרת לבטא את רעיונותיה בדרכיה שלה. מעתה הסגנון כבר לא כפוף לנושא, הוא הופך לביטוי העיקרי ביצירה וזאת באמצעות הקומפוזיציה, הצבע, התנועה, הקו והטקסטורה.
שיר גולדברג
שיר גולדברג (נולדה ב-14 בספטמבר 1976) היא במאית תיאטרון ישראלית ומכהנת כמנהלת אמנותית של תיאטרון באר שבע וכמנהלת פדגוגית-אמנותית של גודמן - בית ספר למשחק בנגב.
ביוגרפיה
שיר גולדברג נולדה וגדלה בחדרה. בתיכון למדה במגמה לאמנות פלסטית. בצבא שירתה ביחידת ההסרטה של חיל האוויר (שה"ד).
בתום שירותה הצבאי, בשנת 1997, גולדברג למדה תיאטרון באוניברסיטת תל אביב. היא בוגרת תואר ראשון במסלול בימוי (BA), בחוג לתיאטרון (2001); בוגרת תואר שני בבימוי (MFA), שני התארים בפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב (2005). בין מוריה היו הפרופסורים יוסי יזרעאלי, תום לוי, עדנה שביט ונורית יערי. פרויקט הגמר שלה היה בימוי המחזה "המדמה" מאת חנוך לוין, בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב. הייתה זו הבכורה העולמית של המחזה.
במחזור שלה למדה שחר פנקס ומאז הן עשו עבודות רבות ביחד, כשבדרך כלל פנקס כותבת וגולדברג מביימת. ההפקה הראשונה עליה עבדה הייתה "איש לכת", אותה כתבה וביימה עם משה פרלשטיין ושחר פנקס והציגה בפסטיבל עכו 2005, עליה זכתה בפרס הבמאית המבטיחה של השנה. כעבור שנה ביימה את הקברט המוזיקלי הסאטירי "היי יפה" שרץ עד היום (2014) בתיאטרון הקאמרי וברחבי ישראל. מבוסס על שני ספרי הדרכה לנשים: "היי יפה" ו"יופייך בידייך", שראו אור בישראל בשנות החמישים של המאה העשרים.
מאז סיום לימודיה גולדברג ביימה הצגות רבות בפרינג' ובבתי ספר למשחק ועבדה כדרמטורגית. לפרנסתן עבדו גולדברג ופנקס כתחקירניות ותמלילניות בטלוויזיה.
ב-2011 ביימה גולדברג את "בשר גבירותיי ורבותיי" מחזה מקורי מאת שחר פנקס בתיאטרון אנסמבל הרצליה. ב-2012 ביימה בתיאטרון החאן מחזה שכתבה פנקס על פי "תהלה" של עגנון. ב-2013 ביימה בהבימה את "אדם לא מת סתם", מחזה שכתבה פנקס על פי סיפורים של דבורה בארון. באותה שנה ביימה בחאן את "האדרת" מאת גוגול.
ב-2014 ביימה גולדברג את ההצגה "המאהב" בהבימה, על פי ספרו של אברהם ב. יהושע ואת הצגת הילדים "מסעות אודיסאוס" בתיאטרון גשר.
ב-2014 זכתה ביחד עם שחר פנקס בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לאמנים צעירים ומבטיחים, – על עיבודים של יצירות ספרותיות להצגות בעלות סגנון מיוחד, פיוטי ואימג'יסטי.
גולדברג מרצה ומעבירה סדנאות בימוי וניתוח טקסט דרמטי (בבתי ספר למשחק ובתוכנית הכשרה למדריכי דרמה) החל משנת 2011.
שיר נשואה ליריב לביא, יינן ולהם בן אחד.
כל העיר מרכלת עלינו
כל העיר מרכלת עלינו הוא אלבום הסולו הראשון של יהורם גאון שיצא בשנת 1965 אחרי שפרש מלהקת "שלישיית גשר הירקון" בה היה חבר יחד עם אריק איינשטיין ובני אמדורסקי. האלבום הורכב כולו משירים שכתב יוסי גמזו, ובהם הלהיט "איפה הן הבחורות ההן". באלבום ישנן מספר גרסאות עבריות לשירים שתורגמו משפות שונות. השיר "אז אראה לה" הוא עיבוד לשירו של דומניקו מודוניו, "Lazzarella". השיר "כמה אפשר לשבת" הוא עיבוד לשיר "Chanson Pour L'auvergnat", שבוצע במקור על ידי ז'ורז' ברסנס. השיר "היא חזרה מקניות" הוא עיבוד לשיר פורטוגזי שהתפרסם בביצוע הצרפתי של דריו מורנו ב-1958 בשם "Si tu vas à Rio". השיר "זה נדבק" הוא עיבוד לשיר "I Want to Hold Your Hand" של להקת הביטלס. השיר "רותה רותה" הוא עיבוד לשירו של ניקולה פאונה, "Frutta Frutta". השיר "בלי ידיים" הוא עיבוד לשירו של רנאטו קארוזונה, "La pansè".
רשימת השירים
כל התמלילים נכתבו על ידי יוסי גמזו
אשחר
אשחר (שם מדעי: Rhamnus) הוא סוג צמחים ממשפחת האשחריים. הסוג מונה כ-100 מינים הנפוצים ברובם בחצי-הכדור הצפוני.
מאפיינים
המינים השונים הם עצים או שיחים בעלי פרחים זעירים. פירות האשחר הם בתי-גלעין המכילים 2-4 גלעינים.
מיני האשחר משמשים לרוב ברפואה ובתעשייה. מהמינים השונים ניתן להפיק חומרים משלשלים וחומרי-צבע המשמשים לרוב בתעשיית העור והנייר.
בארץ ישראל נפוצים המינים אשחר ארצישראלי ואשחר רחב עלים המקובלים גם כצמחי-נוי. במדינת ישראל המינים: אשחר דו-זרעי (Rhamnus dispermus), אשחר הלבנון (Rhamnus libanotica), אשחר מנוקד (Rhamnus punctata) ואשחר רב-עלים (Rhamnus alternus) הם ערכי טבע מוגנים על פי חוק.
אופטימוס
אופטימוס או בכינויו השגור טסלה בוט (באנגלית: Tesla Bot ,Optimus), הוא רובוט דמוי אדם לשימוש כללי בפיתוח חברת טסלה.
היסטוריה
הרובוט הוכרז באירוע יום הבינה המלאכותית (AI) של החברה ב-19 באוגוסט 2021. מנכ"ל החברה אילון מאסק טען במהלך האירוע כי טסלה ככל הנראה תבנה אב טיפוס עד 2022.
מאפיינים
טסלה בוט מתוכנן להיות בגובה 173 ס"מ ובמשקל 57 ק"ג. על פי המצגת שהוצגה במהלך אירוע יום הבינה המלאכותית, טסלה בוט יהיה "נשלט על ידי אותה מערכת AI שמפתחת טסלה עבור מערכת הסיוע המתקדמת לנהג המשמשת במכוניות שלה". הוא יכול לשאת עד 20 ק"ג ולהרים עד 68 ק"ג וכן ללכת במהירות של 5 קמ"ש. המשימות שהמוצר יוכל לבצע הן כאלה שהן "מסוכנות, חוזרות על עצמן ומשעממות", כגון מתן סיוע בייצור.
איראן אינטרנשיונל
החדשות והניתוחים של איראן אינטרנשיונל צוטטו בפרסומי תקשורת מערביים, כולל BBC News, "הגרדיאן", "The Sydney Morning Herald", "דיילי טלגרף", פוקס ניוז, ו-"אינדפנדנט" כתבים מצוות הערוץ הופיעו כמומחים ברשתות BBC Radio 4, סקיי ניוז, תאגיד השידור האוסטרלי ו-ITN.
איראן אינטרנשיונל זמין בארצות הברית, קנדה, אפריקה, בריטניה ואירלנד, אירופה, המזרח התיכון וצפון אפריקה, עם לשכות באיסטנבול, פריז וושינגטון די. סי..
איראן אינטרנשיונל הוקמה בשנת 2017 וזמינה באינטרנט, באמצעות רדיו ודרך כל שידור לוויין לאיראן.
בשנת 2022, סקר עצמאי שבוצע על ידי הקבוצה לניתוח ומדידת עמדות באיראן (GAMAAN) ודווח על ידי ה-AIB מצא כי איראן אינטרנשיונל הוא המקור המשפיע ביותר לחדשות עצמאיות באיראן עם 33% מהקהל היומי. יותר ממחצית מ-27,000 המשתתפים בסקר דיווחו גם שהם בוטחים באיראן הבינלאומית "הרבה" או "במידה מסוימת".
חדשות
הערוץ משדר גם תוכניות טלוויזיה בנושאי ספורט, תרבות ופוליטיקה והפיק סרטים דוקומנטריים שהיו מועמדים לפרסים על ידי האגודה לשידורים בינלאומיים.
דיווחים בלעדיים
הערוץ היה הראשון לדווח על כמה מקרים בולטים ויש לו גישה לרשת של חושפי שחיתויות ומקורות בתוך איראן.
איראן אינטרנשיונל דיווחה באופן בלעדי על הארכת החופשה של נזנין זגרי-רטקליף, ובן זוגה ריצ'רד רטקליף התארח בערוץ מספר פעמים. הערוץ היה גם הראשון לדווח כי הראפר האיראני אמיר טאטאלו עומד בפני גירוש חזרה לאיראן מטורקיה, וגזר דינה של כוכבת הסרט "הסוכן", תראנה עלידוסתי.
במהלך מגפת הקורונה באיראן, הערוץ פרסם מסמכים בלעדיים הנוגעים לשחיתות ממשלתית ברמה גבוהה בנוגע לאספקת ציוד רפואי, כאשר האינדפנדנט כתב כי המסמכים "מתיימרים להראות כיצד גורמים במשטר האיראני התערבו ברכישת ציוד רפואי והטו חוזים דרום קוריאניים לערכות בדיקה לקורונה דרך חברות קש אל קרנות שמרניות שנשלטות על ידי מקורבים".
בדיווח על הוצאתו להורג של נאביד אפקרי, איראן אינטרנשיונל ראיינה באופן בלעדי את חוקרת איראן ועורכת הדין לזכויות אדם של אמנסטי אינטרנשיונל, רהה בהריני, שאמרה לערוץ כי "עם ההוצאה להורג הסודית שלא היה ידוע עליה קודם של נאביד אפקרי, שלטונות הרפובליקה האסלאמית שוב הראו את חוסר הרחמים והעריצות של מערכת המשפט האיראנית ברמה הבינלאומית".
פרשת זריף
ב-25 באפריל 2021 השיגה איראן אינטרנשיונל הדלפת קובץ שמע של שר החוץ האיראני, מוחמד ג'וואד זריף, בו הוא מותח ביקורת על משמרות המהפכה, וטען כי מפקד כוח קודס המנוח, קאסם סולימאני גרר את איראן למלחמת האזרחים בסוריה בגלל רוסיה. הנשיא ולדימיר פוטין רצה שכוחות איראנים בשטח ישלימו את המערכה האווירית הרוסית ויתמכו בבממשלת סוריה.
זריף גם הזכיר כי רוסיה רצתה לעצור את הסכם הגרעין ולהשאיר את איראן בסכסוך עם המערב.
מרכיבי ההקלטה גם גרמו לרפובליקנים בארצות הברית לקרוא להתפטרותו של ג'ון קרי מהמועצה לביטחון לאומי של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לאחר שזריף חשף במהלך ההקלטה כי קרי הודיע לו על פעולות ישראל בסוריה.
זכויות אדם
איראן אינטרנשיונל דיווחה על הפרות בולטות של זכויות אדם ברחבי איראן, כולל הוצאתו להורג של נאוויד אפקרי, הריגת רומינה אשרפי בת ה-14, מעצר וכליאה של האקדמאית הבריטית-אוסטרלית קיילי מור-גילברט וכריתת גפיהם של ארבעה גברים באיראן בגין גניבה.
ארם בולנדפז, פעילה לסבית ועיתונאית באיראן אינטרנשיונל הפיקה סרטים תיעודיים על קהילת הלהטב"ק בתוך איראן והייתה מבקרת קולנית של הפרות זכויות אדם נגד הקהילה.
ביוני 2020, איראן אינטרנשיונל דיווחה על סדרה של רציחות על כבוד המשפחה ואלימות על רקע מגדרי שהתרחשו באיראן, כאשר נרג'ס טבאלוסיאן, אנליסטית משפטית ועיתונאית באיראן אינטרנשיונל, בתה של האקטיביסטית זוכת פרס נובל שירין עבאדי, נאמה בפומבי לכלי תקשורת עולמיים על התגברות האלימות נגד נשים במדינה.
בנוסף להוצאה להורג של נאביד אפקרי, הערוץ דיווח רבות על מעצרם של אסירים פוליטיים באיראן. הערוץ דיווח על מעצרו והוצאה להורג אפשרית של הרופא האיראני-שוודי אחמד רזא ג'לאלי, דיווח כי 85 ילדים עומדים בפני הוצאה להורג במדינה, וכן, דיווח על מעצרו של במאי הקולנוע עטור הפרסים מוחמד רוסלוף.
היסטוריה
איראן אינטרנשיונל הוקמה ב-18 במאי 2017, במטרה לשרת את 80 מיליון האנשים שחיים באיראן ובפזורה האיראנית ברחבי העולם, בנוסף ליידע קהל עולמי על החדשות וההתפתחויות האחרונות באיראן וברחבי המזרח התיכון.
משרדי הערוץ נמצאים בלונדון והוא משדר לכל העולם, עם צוות עיתונאים מערוצי חדשות אחרים בשפה הפרסית שהצטרף לערוץ כולל Manoto, רדיו פרדא, BBC Persian Service וקול אמריקה.
מאז הקמתה, התחנה דיווחה על אירועים עולמיים, עם רשת של כתבים בינלאומיים. כולל דיווח על אירועים חשובים, כמו הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, הפיצוץ בנמל ביירות ב-2020, ההתנקשות בג'מאל ח'אשוקג'י ורצח מוחסן פח'רי-זאדה בדצמבר 2020.
בעלות
מסמכים תאגידיים של Volant Media מראים כי אזרח סעודי אחר, פאהד איברהים אלדג'תר, היה בעל המניות העיקרי של Volant Media לפני עאדל עבד אל כרים. אלדג'תר החזיק ביותר מ-75% ממניות Volant Media ממאי 2016 עד מאי 2018. פאהאד איברהים אלדג'תר היה יו"ר חברת הסלולר הסעודית Zain ממרץ 2013 עד פברואר 2016. Zain Saudi היא ספקית הסלולר השלישית בגודלה בערב הסעודית.
תוכן
לפי Middle East Eye, איראן אינטרנשיונל היא פלטפורמה תקשורתית לאופוזיציה האיראנית. קורוש זיעברי מאל-מוניטור כתב שהערוץ "אינו נרתע מלהציג את עצמו כארגון תקשורת אופוזיציוני" ונותן לעיתים קרובות את המיקרופון לאורחים המבקרים את ממשלת איראן. הערוץ כונה "כלי חדשות של הגולה האיראנית" על ידי בורזו דראגהי מהאינדיפנדנט.
הערוץ ידוע בכך שהעלה את קרנו של רזא פהלווי, היורש האחרון של כס המלכות האיראני לשעבר, על ידי סיקור מתמיד וראיון חוזר ונשנה שלו. הוא גם מספק סיקור נרחב של המפלגה מוג'אהדין ח'לק (MEK), כולל שידור חי של העצרות שלהם.
הערוץ לא משדר פרסומות.
תלונה איראנית לאופקום
בשנת 2018 הגיש שגריר איראן בבריטניה תלונה לאופקום, רגולטור התקשורת הבריטי בגלל הראיון של איראן אינטרנשיונל עם דובר ארגון בדלני לאחר שהארגון נטל אחריות על מתקפת טרור במצעד צבאי באהוואז שבמחוז ח'וזסטן, והרג 25 אזרחים ואנשי צבא. הערוץ שידר ראיון עם יעקוב הור אלטוסטרי, שהוצג כדובר הקבוצה, ולקח בעקיפין אחריות לפיגוע, כינה אותו "התנגדות נגד מטרות לגיטימיות". לאחר חקירה ארוכה קבעה אופקום כי איראן הבינלאומית לא הפרה כללים.
טענות לחוסר עצמאות עיתונאית
על אף שתחנת הטלוויזיה מצהירה כי היא "מקפידה על סטנדרטים בינלאומיים נוקשים של חוסר משוא פנים, איזון ואחריות", הועלו שאלות בנוגע לעצמאות העיתונאית שלה.
באוקטובר 2018, "הגרדיאן" ציטט מקורב אלמוני שאמר כי התוכן הושפע מרצון המשקיעים בערוץ, אך הכחיש דיווחים לפיהם המימון הגיע מסעודים הקשורים לנסיך הכתר הסעודי מוחמד בן סלמאן.
לשכת המס המרכזית
לשכת המס המרכזית הייתה גוף של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שתפקידו היה לגבות את "המס האחיד" - תשלום דמי חבר בהסתדרות. תשלום זה העניק גם את הזכות לטיפול רפואי בקופת חולים הכללית של ההסתדרות. חלק מכספי המס האחיד (שלמרות שמו, אינו מס) הועבר לקופת החולים הכללית לצורך מימון שירותי בריאות, וחלקו הועבר להסתדרות לצורך מימון פעילותה כארגון עובדים.
איראן אינטרנשיונל
טענות לחוסר עצמאות עיתונאית
לפי ה"וול סטריט ג'ורנל" "כמה עיתונאים באיראן אינטרנשיונל התלוננו שההנהלה דוחפת קו פרו-סעודי, נגד הקו של הרפובליקה האיסלאמית". העיתון ציטט כתב לשעבר בתחנת הטלוויזיה התחנה מבצעת "דחיפה שיטתית ומתמשכת מאוד" של הקו הסעודי.
לשכת המס המרכזית
עם התשלום החודשי של המס האחיד קיבל החבר בול אותו היה צריך להדביק במקום המתאים ב"פנקס חבר ההסתדרות" (כרוך בכריכה אדומה), בארגונים גדולים הייתה גבייה מרוכזת דרך משכורת העובדים שקיבלו את הבולים עם קבלת המשכורת. החל מאמצע שנות השבעים הודפס הבול כחלק מתלוש המשכורת הניתן לתלישה לשם הדבקתו בפנקס החבר. עם כניסתו לתוקף של חוק ביטוח בריאות ממלכתי בינואר 1995 נותק הקשר בין קופת חולים הכללית ובין ההסתדרות, ומימון שירותי בריאות נעשה דרך המוסד לביטוח לאומי. ההסתדרות ממשיכה בגביית דמי חבר מחבריה. עם סיום תפקידו נקרא הגוף בשם "לשכת המס המרכזית בע"מ".
איראן אינטרנשיונל
רדיפת צוות התחנה
בדצמבר 2019, שאנטי דאס מהטיימס דיווח כי איראן מנהלת "מסע הפחדה" נגד אנשי תחנת הטלוויזיה, מקפיאה את נכסיהם, חוקרת את קרוביהם ו"מאיימת לחטוף אותם מרחובות בריטניה אם לא יעזבו את עבודתם". משרד המודיעין האיראני כינה בעבר את עובדי איראן אינטרנשיונל כ"אויבי המדינה", וכתב באתר האינטרנט שלו כי מי ש"משרת זרים" והוא "אויב מדינה" ייענש. בעיתון גם נכתב במאי 2020 כי הממשלה האיראנית יצרה חשבונות מדיה חברתית פיקטיביים על מנת לערער על אמינות התחנה ולבצע מעקב אחר עוקביה. אינסטגרם ספגה ביקורת על כך שאיפשרה לחשבונות אלה לפעול.
פניש
פניש (בפורטוגזית: Peniche) היא עיירת חוף הממוקמת אשר במערב פורטוגל.
העיר מארחת מדי שנה, בחוף סופרטובוס, את אליפות העולם בגלישה (WSL).
העיר נמצאת במרחק של כ-100 ק"מ מהעיר ליסבון, כ-157 ק"מ מהעיר קוימברה וכ-263 ק"מ מהעיר פורטו.
האי ברלנגה (Berlengas) נמצא כ-10 ק"מ מהחוף ונחשב לחלק מהעיר, האי נחשב לאחד משמורות הטבע הראשונות בעולם וניתן לבקר בו באמצעות מעבורת ימית היוצאת מפניש.
היסטוריה
העיר נבנתה בשנת 1864 על חצי אי סלעי שגילו גאולוגים והיא ידועה בעיקר בזכות החופים הארוכים שלה.
פניש הייתה מעורבת באירועים היסטוריים שונים בעלי אופי לאומי ובינלאומי והייתה יעד מרכזי לתקיפות של שודדי ים וכיבוש על ידי מעצמות זרות.
כחלק מהגנה על חוף הים, העיר ותושביה, בשנת 1557 הורה המלך ז'ואאו השלישי על בנייתו של מבצר פניש.
במהלך השלטון האוטוריטרי במהלך המאה העשרים, המכונה אסטאדו נובו, או הרפובליקה השנייה, שימש המבצר כבית כלא של קומוניסטים ומתנגדי משטר אחרים.
כלכלה
פניש היא מרכז תיירות פופולרי המוכר בזכות חופי הים המרהיבים שבה הפונים לשלשה כיוונים שונים וזה הופך אותם לאחד ממיקומי הגלישה הטובים ביותר באירופה.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על פעילויות דייג, יחד עם מגזר תעשייתי הכולל מרכזי מסחר ותיירות ושטחים נרחבים המשמשים לחקלאות.
ביבליומטריקה
ביבליומטריקה (באנגלית: Bibliometrics) היא מערכת של שיטות לצורך מחקר או מדידה של טקסט ומידע. ניתוח ציטוטים וניתוח תוכן של מסמכים כתובים הם כלים הנמצאים בשימוש תכוף בתחום הביבליומטריקה. בעוד ששיטות ביבליומטריות נמצאות בשימוש בעיקר בתחום מדעי המידע, למחקר ביבליומטרי יישומים רבים בתחומים אחרים. בתחומי מדע רבים יש שימוש בשיטות ביבליומטריות כדי למדוד את השפעת תחום המחקר באופן כללי, השפעת קבוצה של חוקרים על תחום המדע בו הם עוסקים, או השפעת מאמר מסוים על תחומו. אבן הבניין של הניתוח הביבליומטרי הכמותי היא ההפניה ממאמר מחקרי אחד למשנהו. מספר ההפניות להן זוכה מאמר משמש כבסיס ליצירת מדדים נגזרים כמו האימפקט פקטור ומדד הירש (h-index).
יישום
ממשלת בריטניה שוקלת לעשות שימוש בשיטות ביבליומטריות ככלי עזר להערכת מצוינות במחקר באוניברסיטאות במדינה.
אגני-5
נתונים
בתחילה סירב ה-DRDO לחשוף את הטווח של אגני-5,  אולם מאוחר יותר, תיאר ראש ה-DRDO טווח של כ 5,500–5,800 ק"מ. דו וונלונג, חוקר באקדמיה למדעים צבאיים של ה-PLA, אמר ל-Global Times כי טיל בעל טווח של כ-8,000 ק"מ.
מרכז הביון (NASIC) של חיל-האוויר האמריקאי העריך כי עד יוני 2017 לא היו עדיין טילי אגני-5 בפריסה מבצעית.
בינואר 2018 בוצע ניסוי שיגור לטווח של כ-5,000 ק"מ שהסתיים בהצלחה.
מלכת השערים של כל נבחרת לאומית
ערך זה מפרט את מלכת השערים בכל הזמנים עבור כל נבחרת כדורגל נשים. רשימה זו אינה רשימת מלכות השערים לנבחרות לאומיות, מכיוון שלכמה מדינות יש שתי שחקניות ומעלה עם יותר שערים מאשר מלכת השערים של מדינה אחרת.
פיטר פינץ'
ביוגרפיה
פינץ' נולד בלונדון, בנם של כימאי ומטפס הרים אוסטרלי בשם ג'ורג' פינץ׳ (אשר ניסה לטפס על האוורסט במשלחת הראשונה ביחד ג'ורג' מאלורי) ושל אלישיה גלאדייס פישר הבריטית, הוריו של פינץ' התגרשו כאשר היה בן שנתיים. כשהגיע לגיל 40 נחשף לעובדה שג'ורג' פינץ' אינו אביו הביולוגי, ושאביו האמיתי היה חייל בצבא ההודי. במשמורת על הילד זכה ג'ורג' ופיטר נלקח מאמו ועבר לגור עם "סבתו" לורה פינץ' בהודו ובצרפת, לפני שנסע בגיל 10 לאוסטרליה לגור עם דודו בסידני. למד במוסדות לימוד צרפתיים עד לגיל 10 ולאחר מכן בתיכון מקומי בסידני.
קריירת משחק
לאחר שסיים את לימודיו החל להופיע עבור במאית התיאטרון האוסטרלית דוריס פיטון, הופיע במופע הוודוויל "Royal Easter Show" השנתי שהופק לקראת חג הפסחא. בעקבות המלצות שקיבל עבר פינץ' לשדר ברדיו האוסטרלי ולאחר מכן גם השתתף בסדרת דרמה. את כישוריו גילה שחקן הקולנוע לורנס אוליבייה שהזמין אותו להופיע על בימות התיאטרון בלונדון. פינץ' סבל מפחד במה ולכן החליט לנטוש את התיאטרון ועבר בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 לסרטים אוסטרלים כגון: "העכברים של טובורק", "הרכבת של אבנט" ו"מצאתי מכלאה".
עבר להוליווד ב-1950 והשתתף בסרט "סיפור מיניבר", ב-1956 קיבל תפקיד גדול ראשון בעיבוד הקולנועי "עיירה כמו אליס" עליו קיבל את פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי, באותה שנה הופיע בסרט המלחמה הבריטי "הקרב על נהר פלאט". ב-1959 זכה לתפקיד מרכזי בדרמה של פרד זינמן "סיפורה של נזירה", שם גילם את ד"ר פורטונטי. בתחילת שנות ה-60 זכה בשני פרסי באפט"א, פרס MIFF ופרס דב הזהב לשחקן הטוב ביותר במסגרת פסטיבל ברלין על הופעותיו הראשיות בסרטים "משפטי אוסקר ויילד" ו"אין אהבה לג'וני". שיחק בסרט ההרפתקאות "מעוף הפניקס" בדמותו של קפטן האריס, בדרמה התקופתית של ג'ון שלזינגר "הרחק מן ההמון הסוער" ובדרמה הבריטית "אוכל הדלעת".
שיתוף הפעולה השני של פינץ' ושל הבמאי ג'ון שלזינגר היה ב-1971 בסרט "יום ראשון הארור", עבורו היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב וזכה בפרס הבאפט"א הרביעי שלו. בסרט הופיע פינץ' כד"ר דניאל הירש, רופא יהודי הומו מזדקן החולם על נסיעה משותפת ליוון עם אמן צעיר המנהל מערכת יחסים מקבילה עם גרושה בשם אלכס גרווייל (גלנדה ג'קסון).
פינץ' נפטר ב-14 בינואר 1977 מהתקף לב בבית מלון בברלי הילס, כשבועיים לפני שהופעתו זיכתה אותו בפרס גלובוס הזהב וכחודשיים לפני טקס האוסקר בו הפך השחקן האוסטרלי הראשון בהיסטוריה שזוכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לאחר מותו. את הפרס עלתה לקבל אלמנתו אלנתה פינץ'.
עוד לפני מותו זכה לגלם את דמותו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין בסרט "פשיטה על אנטבה", המתאר את סיפורו של המבצע של סיירת מטכ"ל "מבצע יונתן", הופעתו זיכתה אותו במועמדות לפרס אמי.
חיים אישיים
היה נשוי שלוש פעמים במהלך חייו: נישואיו הראשונים היו לבלרינה הרוסייה תמרה טשינרובה, השניים היו לשחקנית הדרום אפריקאית יולנדה טרנר. פינץ' נישא בפעם השלישית למייביס "אלתה" בארט. לטענתה של השחקנית ויויאן לי הוא ניהל עמה רומן במהלך הסרטת הסרט "הליכת פיל". לפינץ' ארבעה ילדים משלושת נישואיו.
נקבר ב"בית הקברות הוליווד לנצח" שבהוליווד, לוס אנג'לס.
רוברט שומאן
רוברט אלכסנדר שומאן (בגרמנית: Robert Alexander Schumann; 8 ביוני 1810 – 29 ביולי 1856) היה מלחין, פסנתרן ומבקר מוזיקה גרמני. שומאן היה אינטלקטואל ואסתטיקן אשר היה מעורה בתחומי האמנויות השונים ובעיקר בתחום הספרות. היה אחד המייצגים הבולטים של התקופה הרומנטית במוזיקה. יצירתו האישית מאוד שאבה את יסודותיה ממקורות הבארוק והתקופה הקלאסית, אך עם זאת שברה מוסכמות מוזיקליות ופרצה רבות מן המסגרות שהיו נהוגות במוזיקה בתקופתו. עד שנת 1840 פרסם שומאן יצירות לפסנתר בלבד; לאחר מכן חיבר יצירות לפסנתר ותזמורת; ארבע סימפוניות, לידר (שירים לקול ולפסנתר) רבים, מוזיקה קאמרית ואופרה.
ביוגרפיה
נולד ב-1810 כילדם החמישי של אוגוסט ויוהאנה שומאן ובגיל שבע החל את לימודיו בנגינה בפסנתר. בגיל עשר כבר הופיע לראשונה בפני קהל. את ניסיונותיו הראשונים בהלחנה ערך בשנת 1822, בגיל 12. שומאן התעניין, בצד המוזיקה, בתחום הספרות, ובשנת 1825 יסד יחד עם עשרה חברים מספסל הלימודים מועדון ספרות.
בשנת 1828, בגיל 18, סיים שומאן את לימודיו בליצאום בהצטיינות וקיבל אות כבוד מהמוסד. לאחר טיול, במהלכו פגש במינכן את המשורר היינריך היינה, החל שומאן ללמוד משפטים בלייפציג. באותה שנה פגש את הפסנתרן פרידריך ויק, אשר זיהה את כישרונו וראה בו פסנתרן וירטואוז לעתיד. בעידודו של הפטרון החדש לא ויתר שומאן על הקריירה המוזיקלית והתאמן ברצינות לקראת קריירה של פסנתרן קונצרטים במקביל ללימודי המשפטים. מפאת העומס הרב הבין שומאן שעליו לקבל החלטה ובגיל 20 ביקש מאמו רשות, וקיבל אותה, לנטוש את לימודי המשפטים על מנת להתמקד בנגינה. פרידריך ויק לקח את שומאן תחת חסותו והציע לו לעבור לגור עמו בביתו על-מנת שיוכל להתרכז בנגינה.
בשנת 1830 התפתחה באחת מאצבעות ידיו פגיעה כרונית, שמנעה ממנו את המשך הקריירה כפסנתרן. טיבה ומקורה של המחלה אינם ברורים. יש הטוענים כי הפגיעה נגרמה עקב שימוש במכשיר מיוחד שפיתח שומאן עצמו על מנת לנסות לפתח את גמישות האצבעות. טענה אחרת גורסת כי הפגיעה נגרמה עקב טיפול תרופתי שקיבל כנגד מחלת העגבת.
ב-1831 יצר שומאן את "אֵיזביוס" ו"פלורסטאן" - שתי דמויות דמיוניות מנוגדות (זה הראשון מופנם וחולמני ואילו השני נמרץ וערני) אשר בהן השתמש לאפיין קטעים שונים במוזיקה שלו. שומאן קרא בפירוש לחלק מהקטעים שכתב בשמות הדמויות המייצגות מוטיבים, ואף חתם בשמן מאמרים שכתב. כשנה מאוחר יותר החמירה הפציעה באצבעו וזו הפכה משותקת לחלוטין. שומאן הבין כי עליו לוותר על קריירת המְבצע ולהתמקד בהלחנה. הגולל שנסתם על יעודו כפסנתרן ושני מקרי מוות משפחתיים באותה שנה ערערו את מצבו הנפשי של שומאן ובאוקטובר 1833 ביצע ניסיון התאבדות בקפיצה מהחלון. בשנת 1834 נערך בלייפציג הכנס ראשון של קבוצת ה"Davidsbündler", "בני ברית דוד", קבוצה של מוזיקאים שקיבץ סביבו שומאן ושהתאגדו יחד במטרה למחות כנגד ה'טכניקטיזציה' של המוזיקה. מטרת הקבוצה הייתה לנסות ולהילחם בתופעה של הפיכת המוזיקה לבמה להפגנת וירטואוזיות שטחית שגרמה, לדעת חברי הקבוצה, להפיכת אולמות הקונצרטים למופע קרקס ראווה נטול השראה של יכולות טכניות בנגינה. באופן כללי, חילק שומאן את המוזיקאים בתקופתו לשלוש קבוצות: "רומנטיקאים", להם ייחס שומאן עומק ומודרניזם אומנותיים, ובהם מלחינים כגון פליקס מנדלסון, ואביה של קלרה ויק, פרידריך ויק. לקבוצה השנייה קרא "קלאסיקאים", כלומר מלחינים שכתבו בסגנון ה"מיושן" לפי דעתו. שומאן השתמש ביוזף היידן כסמל לכתיבה מיושנת ואף כינה אותו "סבא היידן" (פרפרזה על "פאפא היידן"). לקבוצה שנמנתה מעלה, אשר לחבריה התייחס שומאן כאל וירטואוזיים נעדרי כישרון מוזיקלי, הוא הדביק את הכינוי פיליסטיזם (Filistism), כביכול אויבי דויד. בין מלחינים אלו מנה שומאן את פרנץ ליסט, לפחות בצעירותו.
באותה עת ייסד שומאן, יחד עם חברים אלה, את כתב-העת Neue Zeitschrift für Musik (הביטאון החדש למוזיקה), ושימש כמבקר, ככותב וכעורכו של העיתון. ב-1838 ערך שומאן ניסיון להעביר את מערכת העיתון לווינה. הניסיון נכשל ושומאן חזר כעבור כמה חודשים ללייפציג.
באותן שנים, התאהב שומאן בקלרה ויק, בתו של מורו לפסנתר ופטרונו, שהייתה צעירה ממנו בתשע שנים. בין השניים החלה להתפתח מערכת יחסים, למורת רוחו של ויק, שניסה להפריד ביניהם. קלרה הייתה תלמידתו המצטיינת של אביה, היא כתבה מוזיקה ואף קיימה קריירה כפסנתרנית שהתמורה הכספית עבורה שימשה חלק ניכר מהכנסותיו. ויק יצא למלחמה נגד בתו, גרש אותה מביתו והיא עברה לגור אצל אמה בברלין. הוא ניסה לפגוע בפרנסתה, ירק בפניו של שומאן כאשר פגש אותו ברחוב, והציב בפני הזוג תנאים בלתי מציאותיים כדי לקבל את הסכמתו לנישואין. נישואים ללא הסכמת ההורים לא היו באותה תקופה דבר שבשגרה. ושומאן נאלץ לפתוח במאבק משפטי מול האב על-מנת לשאת את בחירת ליבו לאישה. בשנת 1840 איפשר בית המשפט לשומאן ולקלרה להתחתן ללא רשות אביה. השניים נישאו בספטמבר של אותה שנה בשנפלד (Schönfeld), ליד לייפציג, יום לפני יום הולדתה העשרים ואחת של קלרה.
שנות נישואיו הראשונות של שומאן היו מן המאושרות והפוריות ביותר בחייו.
עם זאת חיבוריו הסימפוניים לא זכו לביקורות נלהבות. הבעיות הכלכליות העיקו עליו, ונסיעותיה של קלרה להופעות כסולנית נערצת העיקו עליו. פרידותיהם גרמו לו לחרדה, והצטרפותו אליה גרמה לו להרגיש כגרורה שלה.
באפריל 1843, בגיל 33, התמנה שומאן לפרופסור להוראת הלחנה, קריאת פרטיטורות ונגינה בפסנתר בקונסרבטוריון מנדלסון בלייפציג - מינוי שגרם לו הקלה מבחינה כלכלית, אולם הוא לא הצליח כמורה, כיוון שהיה מופנם מכדי לעורר עניין בתלמידיו.
באותה שנה הסתיים הנתק בין משפחת שומאן לבין אביה של קלרה, שהפך לסב של ילדיהם.
בשנת 1844 ערכו שומאן ואשתו סבב הופעות ברוסיה. במשך ארבעת חודשי הנסיעה סבל שומאן התקפי דיכאון. הוא חש נחיתות כלפיה, וזמני הנסיעות המשותפים שלהם גזלו מזמן חיבור יצירותיו. באותה שנה מכר שומאן את עיתונו לפרנץ ברנדל ובחודש דצמבר של אותה שנה העתיק את מקום מגוריו לדרזדן.
באותו קיץ עבר שומאן התמוטטות נפשית. הוא לא היה מסוגל להאזין למוזיקה, "היא חותכת את עצבי כמו בסכין".
שומאן סבל מתסמינים (שהסימנים הראשונים שלהם התגלו כבר בשנת 1833 כהתקף דיכאון חמור שחזר על עצמו כמה פעמים עם פאזות של התרוממות נפש). עתה באופן הדרגתי התפתחו אצלו פחדים מבניינים גבוהים, ממתכות (אפילו ממפתח) ומחשבות שווא על כך שמישהו מנסה להרעיל אותו. בהדרגה החל להחלים, ואז המשפחה עזבה את לייפציג לדרזדן ומשם לדיסלדורף.
ב-1854 ביצע שומאן ניסיון התאבדות בקפיצה לנהר הריין, לאחר תלונות חוזרות ונשנות על כך שהוא שומע תו אחד ללא הפסקה. אמנם חייו ניצלו על ידי דייג, אך הוא ביקש לאחר ניסיון ההתאבדות להתאשפז במוסד לחולי נפש. הוא ביקש שקלרה לא תבוא לבקר אותו, אולם ניהל איתה תכתובת במשך זמן מה, התעניין בילדיו, בנגינתה ובכתבי היד של התווים שכתב. בתחילת ינואר 1855 רופאיו חשבו שיהיה מסוגל לקבל ביקור של ברהמס, אולם בעקבות ביקור נוסף של ברהמס חלה נסיגה חמורה במצבו, ומלבד כמה הבלחות שקע במצב פסיכוטי.
חוקרים סבורים כי עגבת הייתה מקור תחלואיו הגופניים והנפשיים. שומאן נפטר ב-29 ביולי 1856, בגיל ארבעים ושש, ככל הנראה כתוצאה מהרעלת כספית, בה השתמשו לטיפול בעגבת. הוא נקבר בבון ובשנת 1880 הוקם לכבודו פסל בדמותו על הקבר.
ברהמס נשאר חבר קרוב של המשפחה ותמך בקלרה האלמנה המבוגרת ממנו בארבע עשרה שנים. הקשר ביניהם נשאר אפלטוני למרות אופיו הסוער והרגשי. השניים עבדו יחדיו על פרסום יצירותיו של שומאן.
משפחתו
אביו של שומאן נפטר כאשר שומאן היה בן 16, באוגוסט 1826. באותו החודש התאבדה בטביעה אחותו אמילי. שבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1833 נפטרו אחיו יוליוס וגיסתו רוזאלי. זו גם השנה בה ביצע שומאן את ניסיון ההתאבדות.
שומאן נישא לקלרה ויק בעקבות המאבק המשפטי ובשנת 1841 נולד ילדם הראשון. במהלך 13 השנים הבאות נולדו לזוג שבעה ילדים נוספים.
הנצחה
הר שומאן באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של רוברט שומאן.
הנריק וויקטוריה איוונסקי
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
זמן קצר לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, היה הנריק פעיל בהקמת "הארגון הצבאי היהודי". והקדיש את עצמו לתמיכה ביהודים, במסגרת ההתנגדות הפולנית (ארמייה קריובה). ויקטוריה סיפקה ליהודי הגטו ציוד בסיסי, נשק, תחמושת וחומרי הדרכה, שהוברחו דרך תעלות הביוב או בעגלות שהביאו גושי סיד ומלט לגטו. הנריק טיפל ביהודים שברחו מתוך הגטו אל הצד הארי של העיר, וסיפק להם מקומות מסתור בבתי חולים, בדירות מסתור, ובכנסיות. הוא צייד אותם במסמכים מזויפים. בין הניצולים בעזרתם היה יוסף צלמייסטר.
במהלך מרד גטו ורשה באפריל 1943 הגבירו הנריק וויקטוריה את מאמצי ההצלה. הם טיפלו ביהודים שברחו וסיפקו להם מקומות מסתור. הנריק וויקטוריה החביאו בדירתם קבוצת יהודים והצילו אותם ממוות. הנריק עצמו לחם במהלך המרד לצד היהודים בקרב על כיכר מוראנובסקי.
לאחר המלחמה
ויקטוריה נדבקה בשחפת מיהודייה שהסתירה בדירתה, ונפטרה מהמחלה. בבעלותו של הנריק הייתה טבעת קשר מחתרתית יחידה מסוגה. לפני מותו מסר איוונסקי לחיים לזר את הטבעת, שהעביר אותה ליד ושם בשנת 2004.
טכנאי קול
טכנאי קול או טכנאי סאונד (מכונה לרוב סאונדמן) הוא בעל מקצוע שעוסק בהיבטים הטכנולוגיים של אמצעי ההקלטה וההשמעה. תפקידו של טכנאי הקול באולפן הוא בחירת מיקרופונים, עיצוב הצליל בעזרת מכשירים שונים, ערבול הצלילים מערוצים שונים ותפעול מכשירי ההקלטה. בהפקה עם הקלטה רב ערוצית הערבול, העריכה ועיצוב הצליל הסופי נעשה לאחר ההקלטה.
במקרים רבים משתלב תפקידו של הטכנאי באולפן בהפקה המוזיקלית וההחלטות המתקבלות על ידיו הן אומנותיות ולא רק טכניות, כדוגמת אלן פרסונס, אשר הפיק את האלבום "The Dark Side of the Moon", או נייג'ל גודריץ', אשר הפיק את האלבום "OK Computer".
במקרים אחרים, טכנאים אחראים לתפעול של מערכות הגברה, הקלטות חוץ לטלוויזיה, תעשיית הקולנוע ושידורי רדיו וטלוויזיה.
יש טכנאי קול ששותפים לפיתוח של מכשירים שונים, וניתן למצוא טכנאי קול בצוותי-הפיתוח של חברות טכנולוגיה שונות בתחום המוזיקה, השידור והטלפוניה.
בקרת צליל
הכלים החשובים ביותר לטכנאי הם אוזניות או רמקולים אמינים במיוחד (מוניטורים) שאותם הטכנאי מכיר היטב, זאת לשם קבלת "תמונה אמיתית" של הצליל. עזרים אלו בנוסף לאוזניו של הטכנאי הם מעין מערכת ייחוס אקוסטית אישית העוזרת לו לקבל החלטות נכונות ולהבין את המתרחש בהפקה. ישנם מקרים בהם הטכנאי משתמש באותה מערכת הגברה של הקהל או של המאזינים וכאן הוא משמש כמאזין או כנציג הקהל עם אמצעים ואפשרות להשפיע על איכות הצליל וצורתו הסופית.
אסתר אטינגר
ביוגרפיה
אסתר אטינגר נולדה בירושלים, להורים שעלו לארץ ישראל מפולין לפני מלחמת העולם השנייה וגדלה בתל אביב. התחנכה בבית הספר בית יעקב בתל אביב. היא בוגרת האוניברסיטה העברית בספרות עברית ובהיסטוריה של עם ישראל, כן למדה בבית ספר לספרנות, עבדה במשרד החינוך והתרבות ובבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי וכן בספריה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
במשך שנים אחדות ערכה תוכנית ביקורת ספרים ב"קול ישראל", בנוסף ערכה והגישה אנתולוגיות ספרותיות בנושאים שונים. מלבד ספרי השירה כתבה אטינגר רומן אחד, 'פלא לילה', ושני רומנים בלשיים עם הסופרת רות אלמוג, תחת שם העט "אלמוג אטינגר". בנוסף כתבה תסריט לסדרת טלוויזיה וביקורות ספרים בעיתון הארץ ובעיתונים נוספים. בשנת 2019 יצא לאור ספרה "שלום לך דודי", שנכנס לרשימה הארוכה של פרס ספיר.
אטינגר נשואה לאהרון ואם לארבעה ילדים, בהם העיתונאי יאיר אטינגר.
פצצה מתקתקת
פצצה מתקתקת הוא השם הנפוץ לניסוי מחשבתי במוסר העוסק בשאלת הצדקת עינויים במקרה בו העינויים יצילו חיי אדם. בישראל משמש המושג להצדקת שימוש בצעדים חריגים דוגמת סיכול ממוקד ולחץ פיזי מתון כדי למנוע פעולת טרור העומדת להתרחש.
תרחיש הפצצה המתקתקת
בידי הרשויות עצור אדם היודע כי עומדת להתרחש פעולת טרור שתגבה קורבנות רבים. נתון כי אדם זה יגלה את המידע הנחוץ למניעת פעולת הטרור אך ורק אם יעבור עינויים. נשאלת השאלה: האם יש לענות אותו?
במערכת הביטחון הישראלית
במערכת הביטחון הישראלית המונח משמש לציון אירוע חבלני ספציפי העומד להתרחש בזמן הקרוב אשר יש לעשות כל מאמץ על מנת לסכלו, וכן לציון מחבל העומד לבצע פעולת טרור בזמן הקרוב.
בעקבות טענות על שימוש בלתי מבוקר בעינויים במהלך חקירתם של עצירים פלסטינים על ידי השב"כ, הוקמה ועדת לנדוי, שפרסמה בשנת 1987 דו"ח שבא לקבוע קריטריונים לשימוש באמצעי חקירה זה. עיקר הדו"ח: התרת שימוש בלחץ פיזי מתון בחקירות, והגמשה של הכללים כאשר מדובר בחקירה העוסקת ב"פצצה מתקתקת".
בפסק דין של בג"ץ משנת 1999 נקבע שאמצעים אלו אינם חוקיים, אולם במקרים שבהם יוכח ששימשו לסיכול פיגוע צפוי, הצורך בהם עשוי להצדיק הימנעות מנקיטת צעדים נגד החוקרים. ההחלטה על הפעלת הנוהל מתקבלת בהתייעצות עם ראש השירות ונמסרת עליה הודעה ליועץ המשפטי לממשלה.
בעקבות השימוש שנעשה בו בדיווחים באמצעי התקשורת חלחל הביטוי בהשאלה אל שפת היומיום כמטבע לשון, ומשמעותו הורחבה לתיאור מצבים הרי אסון מסוגים שונים העתידים לקרות.
מושב לצים
מושב לצים הוא ביטוי מקראי המופיע במזמור הראשון בספר תהלים:<BR>
לביטוי פרשנות רחבה, שעיקרה הוא מושב משותף של אנשים שאינם עוסקים בדברי תורה וחכמה וכתוצאה מכך ישיבתם מאופיינת בקלות דעת וחוסר רצינות כלפי כל דבר ועניין, וזו תכונה שלילית בראי היהדות.
הגמרא במסכת קידושין מגדירה "לץ" מי שאינו עוסק במקרא, במשנה או ב"דרך ארץ" - פרנסה. כלומר: מי ש"מבלה" את זמנו, בהבלים. במסכת עבודה זרה מגדירה הגמרא כ"מושב לצים" ישיבה בתיאטראות שעיסוקם הוא להצחיק את האנשים, פעילות שכל מטרתה היא בידור והנאה רגעית. מכאן גוזרים רבים איסור על ישיבה משותפת באירועים בידוריים, צפייה בתוכניות וסרטים שאין בהם תועלת או הרחבת דעת או צפייה באירועי ספורט וכיוצא בזה.
גיגייה
גיגייה (בהונגרית: Gyügye) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה. על גנות נהר סומש.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית גיגייה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-323 תושבים בשנת 1990 עד 248 תושבים בשנת 2020.
יהודי גיגייה
יהודים חיו בגיגייה בתקופות זמן שונות ובמקום ישנו בית קברות יהודי ובו מספר מצבות ישנות. בשנת 1944 כבר לא חיו יההודים בכפר, אך יש תיעוד על יהודי אחד מבני הקהילה בשואה.
יהודה יצחק ברמן
ביוגרפיה
נולד בחרקוב בשנת 1904 (תרס"ד) לישראל ברמן, ששימש כשו"ב. למד בישיבות מינסק, סלבודקה וטלז. התחתן עם רייזל, בתו של הרב מרדכי שלמה הלוי מובשוביץ. אחר נישואיו כיהן כרב בעיר קלינצי. עלה לארץ בשנת 1934, והתגורר בתל אביב שם היה לרב שכונת ברנר (כיום חלק משכונת כרם ישראל).
לימד בישיבת 'היכל התלמוד' בתל אביב. תקופה קצרה שימש ראש ישיבה בישיבת 'אחי תמימים' בתל אביב.
נפטר במאי 1965 (כ"א באייר תשכ"ה), ונקבר בחלקת הרבנים בזיכרון מאיר בבני ברק.
משפחתו
לרב ברמן היו שלושה בנים ובת. ראש ישיבת פוניבז' הרב מרדכי שלמה ברמן, היה בנו.
גאבור קיראי
גאבור פרנץ קיראי (בהונגרית: Gábor Ferenc Király, נולד ב-1 באפריל 1976) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת השוער.
קריירת מועדונים
קיראי התחיל את הקריירה שלו בסומבטהיי האלאדאש במדיה שיחק 4 שנים. בקיץ חתם בהרטה ברלין ושימש כשוער שני במועדון. לאחר שהרטה פתחה את העונה עם רצף הפסדים, החליט המאמן לתת לקיראי את ההזדמנות. ב-28 בספטמבר 1997 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון נגד פ.צ. קלן. במשחק זה רשמה הרטה את ניצחון הבכורה שלה בליגה באותה עונה. קיראי היה השוער הראשון של המועדון עד לתחילת עונת בה איבד את מקומו בהרכב ובתום העונה עזב את המועדון.
בקיץ חתם בקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג. את העונה התחיל כשוער שני אך מהר מאוד הפך לשוער הראשון של המועדון, אך בתום העונה ירדה פאלאס לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. במהלך חופשת חג המולד של עונת הפסיד את מקומו בהרכב למשך שלושה שבועות, אך לאחר מכן חזר להרכב של פאלאס. בנובמבר הושאל לוסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג לשבועיים על מנת לשמש כשוער שני. כעבור זמן קצר נשאר בפרמייר ליג כאשר הושאל לחודש לאסטון וילה. בינואר חזר לפאלאס.
בתום עונת שוחרר מפאלאס וחתם בברנלי. בינואר הושאל לבאייר לברקוזן כשוער שני. ב-3 ביוני 2009 חתם במינכן 1860. אחרי המשחק השני של עונת יצא קיראי לבלות עם חבריו לקבוצה וכתוצאה מכך איבד את מקומו בהרכב ושוחרר מהמועדון.
ב-28 באוגוסט 2014 חתם בפולהאם מאנגלית. ב-13 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בפולהאם בהפסד 3-0 לרדינג. בתום העונה שוחרר מהמועדון וחזר לסומבטהיי האלאדאש, מועדון נעוריו.
ב-22 במאי 2019, בגיל 43, הכריז כי הוא פורש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
קיראי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה בשנת נגד  ומאז החל לשמש כשוער ראשון בנבחרת. בעקבות ההפסד המביך ל ב-11 באוקטובר 2006, הודח מתפקידו כשוער הראשון של הנבחרת. בשנת חזר להרכב הנבחרת. ב-12 בנובמבר 2015 ערך את הופעתו ה-100 במדי הנבחרת במשחק בו ניצחה הונגריה 0-1 את במסגרת פלייאוף מוקדמות יורו 2016. קיראי ייצג את נבחרת הונגריה ביורו 2016 כשהוא בן יותר מ-40, דבר שהפך לכדורגלן המבוגר ביותר שמשחק באליפות אירופה בכל הזמנים. נבחרתו הודחה בשלב שמינית הגמר כשהפסידה 0–4 ל. ב-2 באוגוסט 2016 הודיע על פרישה מהנבחרת.
גד (פירושונים)
{{פירושונים|
פאריסוב
פאריסוב (בפולנית: Parysów; ידועה בעברית גם כפוריסוב) הוא כפר במחוז גרבולין שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1444, ובשנת 1538 הוענקו לו זכויות עיר. זכויות אלה ניטלו מהיישוב בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר.
יהודי פאריסוב
במאה ה-19 נוסדה בכפר חסידות פוריסוב.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,900 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות היהודיות השונות.
בנובמבר 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו פרצה בהמשך מגפת טיפוס הבהרות. על יושבי הגטו הוטל לשלם תשלומי כופר, ובאביב 1942 נרצחו בו מספר יהודים, ובהם חלק מחברי היודנרט. בקיץ 1942 הובאו לגטו שביישוב יהודים מסטוצ'ק לוקובסקי ומיישובי הסביבה הנוספים.
ב-27 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שביישוב אנשי ס"ס ושוטרים ומכבי אש פולנים, וב-2 באוקטובר שילחו את 3,440 היהודים שנותרו בו למחנה ההשמדה טרבלינקה. בשעת האקציה נרצחו במקום 39 מיושבי הגטו.
אמיר אור
אמיר אור (נולד ב-1 ביולי 1956 בשם אמיר אביאל) הוא משורר וסופר ישראלי, מתרגם ועורך, מייסד עמותת הליקון.
ביוגרפיה
אמיר אור הוא משורר וסופר ישראלי מוביל, עורך ומתרגם. אור נולד בתל אביב, דור שלישי בארץ, ולאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה, חי בשנות ה-20 לחייו בהודו, ביוון ובהולנד, ועבד בין השאר כרועה צאן, פועל בניין ומסעדן. מאוחר יותר הקים בירושלים מרכז למדיטציה ותרפיה, וכן ניהל מסעדה בשם 'זורבה הבודהה'. הוא למד באוניברסיטה העברית פילוסופיה (תואר בוגר בפילוסופיה 1988) ומדע הדתות (מוסמך 1989), ולאחר מכן לימד שם על הדת היוונית העתיקה.
שירה ופרוזה
אור פרסם עד כה בעברית שלושה עשר ספרי שירה ושני רומנים. שיריו התפרסמו באנתולוגיות ובכתבי עת בחמישים שפות ובלמעלה מארבעים ספרים באסיה, באירופה ובאמריקה.
ספרו הראשון, "אני מביט מעיני הקופים" (1987) הוגדר כספר של 'התנסויות רליגיוזיות', וגם בהמשך הרבה לעסוק בשירתו בדתות ובמיתוסים. ספריו הבאים, "פנים" ו"פדיון המת", נגעו במוות ככוח פועל בחיים ולאו דווקא כניגוד להם, בהתאם לתפיסות פגניות; ואילו ספרו "יום" ערוך במתכונת של סידור תפילה יהודי, ועוקב אחרי פרקי יומו של המתפלל מנקודת מבט אישית.
הספר "שיר טאהירה" יוצא דופן בין ספריו של אור, שכן נכתב לא כשירה אלא כאפוס בפרוזה שקולה. הספר הוא 'תרגום בדיוני' מטוכארית מתוך אפוס קדום של עם מומצא – הטוכארים, עם ממוצא איראני שישב בטורקיסטאן הסינית ותרבותו נעלמה לגמרי. אור הוסיף לטקסט מאמר ובו פרשנות היסטורית לטקסט, אך הבהיר כי מדובר בטקסט בדיוני ולא בתרגום אמיתי. הספר זכה לשבחים רבים ואף נבחר בידי המבקרת נועה מנהיים כספר היחיד בעברית ברשימת 'ספרי הפנטזיה הגדולים של כל הזמנים' שערכה.
ספרו "מוזיאון הזמן", נכתב במקביל בעברית ובאנגלית, ויצא בשנת 2007 בישראל ובלונדון. ספרו "החיה שבלב" 2010 הוא מבחר ושירים חדשים בנושא אהבות ויחסים. "משא המשוגע" 2012 – כולל שירי מחאה ותוכחה, וספרו "שלל – שירים נבחרים 2013-1977" 2013 הוא מבחר מקיף משירתו. בספר שיריו "כנפיים" 2015, אור חוזר אל המסע האנושי הגדול, המסע להיות, בהרבה אמפתיה, אירוניה, ותקווה. בו בזמן הוא גם חוזר ב"כנפיים" אל שירת החרוז והמשקל ומשלב תכנים עכשוויים בצורות שיריות קלאסיות.
ספרו האחרון בפרוזה הוא "הממלכה" 2015 סיפור חייו של דויד בשר ודם – דויד השאפתן, פורע החוק, האסטרטג, המאהב, הפוליטיקאי, המשורר, העריץ והאב. בו בזמן "הממלכה" אינו רק רומן היסטורי אלא גם סאטירה על חיינו בארץ, המשתמשת בדרכי ביטוי עכשוויות ומציגה באור ביקורתי ואירוני את סיפורנו הלאומי; הממלכה מכוונת עוקץ חריף כלפי הממלכתיות הישראלית החדשה המעצבת את חיינו כיום, ומזמינה את החברה הישראלית לדיון מחודש במיתוסים של התנ"ך ושל המורשת היהודית. ספרו "על הדרך" 2018 הוא אסופת שירי מסע שכתב בסוגת ההייקו, ואיורים של האמנית לוסי אלקויטי. ספרו האחרון עד כה, "ילד" 2018, עוסק בחוויות כאובות מילדותו של המשורר, באהבה נכזבת, ובמסע של חיי האדם.
מסות ומאמרים
אור פרסם לאורך כשלושים שנה מסות ומאמרים בתחומי עיון ומחקר שונים: היסטוריה, חברה, מקרא, דתות, ספרות, שפה ופילוסופיה. מאמריו התפרסמו בעיתונות, במאספי מאמרים, באנתולוגיות ובכתבי עת בארץ, ובחו"ל – באנגליה, ארצות הברית, גרמניה, יפן ופינלנד. מבחר ממאמריו ומסותיו כונס בספר שיחה – מאמרים נבחרים 1988-2018.
תרגום
אור עסק החל מתחילת שנות ה-90 בתרגום לעברית של שירה קלאסית יוונית ואנגלית, וכן של שירה יפנית בשיתוף עם אשתו דאז, אקיקו טקהאשי. הוא פרסם אחד עשר ספרי שירה ופרוזה בתרגומו לעברית, ביניהם תרגום לספר הנוצרי הבשורה על פי תומא והמנון הפנינה. על תרגומיו מן השירה היוונית העתיקה זכה בפרס כבוד לתרגום מטעם שר התרבות. מבחר מתרגומיו מן הקלסיקה ועד ימינו כונס בספר עֵבֶר – תרגומים נבחרים 1987-2017.
פרסים
אור הוא חתן פרס השירה האירופי "זר הזהב" לשנת 2020. שיריו זיכו אותו, בין השאר, בספר הכבוד של הפליאדות על תרומתו לשירת העולם, מלגת פולברייט ליוצרים, פרס ראש הממשלה, פרס ברנשטיין (לספר שירה עברי מקורי), פרס אאונמי של פסטיבל טטובו, פרס שירת היין של פסטיבל סטרוגה, פרס ע"ש סטפן מיטְרוב ליוּבישה', מונטנגרו, פרס אטלס השירה האירופי, פרס 'העולם דרך השירה' של פסטיבל בלוּ־מטרופוליס, מונטריאול, מדליית הומרוס האירופית לספרות ואמנות, בריסל, פרס הדירקטוריון של אקו"ם על תרומתו לספרות העברית, פרס ולדילאוו ריימונט ופרס ויניציוס פולין 2021, ופרס שאבְּדה גוּצְהה ניו יורק 2022. כן הוענקו לו חברויות כבוד של אוניברסיטת איווה, המרכז ללימודים יהודיים באוקספורד, בית היינריך בל אירלנד, פונדסיון ולפראיסו, טירת הות'ורנדן, ליטררישה קולוקוויום, לה־טריי ועוד.
פעילותו הציבורית והחינוכית
אור כיהן כיו"ר הוועדה לבדיקת מעמד האמן היוצר והמבצע של "חזון תרבות 2000", וחתום על הדו"ח בנושא (דו"ח אור) שהוגש לשר התרבות דאז, מתן וילנאי. כיהן כחבר מייסד של ההתאחדות האירופית לתוכניות כתיבה EACWP ושל 'תנועת השירה העולמית WPM, והמתאם הישראלי של 'משוררים למען השלום' שליד האו"ם.
עריכה
אור ייסד וערך את כתב העת 'הליקון' משך 22 שנה. כן שימש כעורך כתב העת 'שלם'. ייסד וערך את סדרות השירה "הליקון" ו"פגסוס", ובהן בין השאר את ספרי חזי לסקלי, חדוה הרכבי, אשר רייך, נורית זרחי, ישראל אלירז, אמירה הס, אגי משעול ושרון אס. כן ערך אנתולוגיות בארץ ובעולם, בין השאר את קובץ העיונים 'אחרת' (עם אהרן אמיר, 2002), את קובץ העיון, הפרוזה והשירה 'עורו הישראלים' (2017) ואנתולוגיות שירה במקדוניה, סלובניה ועוד. אור לימד עריכה בבית הספר לשירה של הליקון, אוניברסיטת בן-גוריון, אוניברסיטת תל אביב, בית הסופר תל אביב וכן בארצות הברית, צ'כיה, אוסטריה, אנגליה, ארצות הברית ויפן. כיהן כעורך הישראלי בכתבי העת הבי"ל 'אטלס', 'לווייתן' ו'בְּלֶסוק' וכעורך של סדרת השירה 'כתוב' בהוצאת 'פרדס'. על פועלו העריכתי הוענק לו הפרס לעריכה ספרותית מטעם שרת התרבות 2018.
קישורים חיצוניים
מכתביו:
על כתביו:
מעלה הזיתים
מעלה הזיתים היא שכונה יהודית בדרום רכס הר הזיתים בירושלים, הממוקמת סמוך לדרך יריחו הישנה. היא צמודה לשכונה הערבית ראס אל עמוד וצופה על הר הבית ועל העיר העתיקה.
בנייה
בשנת 2006 הסתיים אכלוס שלב א' בכ-40 משפחות, והחלה בנייה של שלב ב' בשכונה. בשנת 2011 היו בשכונה כ-100 משפחות.
בגלל שהשכונה נבנתה על קרקע פרטית, על מנת לרכוש דירה בשכונה יש לעבור ועדת קבלה שבה חברים נציגי הקבלן ובעל הקרקע.
אוכלוסייה
השכונה היא דתית-לאומית, וכל תושבי השכונה הם יהודים דתיים. מתגוררים בה הרבנים נעם ישראל הרפז צבי ישראל טאו ויוסף קלנר. מבין התושבים המקוריים שאכלסו את השכונה בשנת 1997, נותרו 2 משפחות בלבד (שלווין וקינג).
רב השכונה הוא הרב רפאל שנור.
במקום בית כנסת, בית מדרש ללימוד סדר קדשים, תנועת נוער, גני ילדים ופעוטונים. ככל המתחמים היהודיים במזרח ירושלים מתחם מעלה הזיתים מאובטח מטעם משרד השיכון.
אתרים קרובים
השכונה ממוקמת במרחק 200 מטרים מקברו של ראש הממשלה מנחם בגין ובמרחק של 400 מטרים ממערת הקבורה של האדמו"ר מגור.
מעברו המזרחי של כביש הגישה לשכונה עמדה בעבר תחנת המשטרה של מחוז ש"י. התחנה התפנתה בשנת 2008 ובשנת 2012 סופח שטח התחנה לשכונה. בשנת ה'תשע"א נבנתה במתחם שכונת מעלות דוד (ביזימת עמותת אלע"ד והקדש הבוכרים).
ביזון אמריקאי
ביזון אמריקאי (שם מדעי: Bison bison) נקרא גם בופאלו אמריקאי או בקיצור בופאלו, הוא מין יונק צמחוני דמוי שור גדול-ממדים, המשתייך למשפחת הפריים. הביזון האמריקאי הוא היונק היבשתי הגדול ביותר באמריקה הצפונית, ואחד ממיני הפריים הגדולים ביותר בעולם, שלישי רק לגאור ולתאו האסייתי, הנפוצים בעיקר בהודו וסביבתה.
כיום הביזון מצוי כיום בעיקר במישורים הגדולים של קנדה וארצות הברית, שם הוא רועים בעדרי ענק שבעבר היו גדולים אף יותר ועדיין הוא מצוי בסיכון ומצב שימור בטבע הוא: "קרוב לסיכון".
לביזון האמריקאי שני תת-מינים קיימים:
מאפיינים
לביזון פרווה עבה מאוד המגנה עליו מפני הקור באמריקה הצפונית; הפרווה עבה וצמרית במיוחד באזור הראש והעורף. בחורף הופכת פרוות הביזון לכהה ועבותה יותר, ואילו בעונות השנה החמות יותר, פרוותו בהירה יותר ודלילה יותר. פרט בוגר יכול להגיע לגובה 2 מטרים, לאורך 3 מטרים ולמשקל הנע בין 450 קילוגרם לטון אחד כשהשיא המתועד מגיע ל-1,750 קילוגרם. לשני תת-המינים של הביזון קרניים קצרות יחסית ומעוקלות, שבהן הם משתמשים ללחימה בתוך העדר וכן להגנה מפני טורפים. עונת הרבייה של הביזונים היא בחודשים אוגוסט וספטמבר; תקופת ההריון נמשכת עד האביב. כמעט תמיד ההמלטה היא של עגל יחיד. תקופת ההנקה שבה העגל צמוד לאימו נמשכת שנה, במהלכה הוא גדל ויכול להתמודד לבד עם אויביו. הביזונים מגיעים לבגרות בגיל 3 שנים, וחיים בין 18 ל-22 שנים בטבע; בשבי הם יכולים להגיע אף לגיל 35 עד 40 שנים.
הביזון הוא מעלה גירה וניזון מעשבים ומשיחים נמוכים. בחורפים קשים הביזון שובר את מעטה הקרח בעוצמה כדי להגיע לצמחייה כמו טחבים וחזזית הקבורים מתחת לשלג והוא אף יכול לעכל עצה מעצים.
אקולוגיה
לביזון אויבים טבעיים מעטים מאוד אשר מעיזים לתקוף פרטים בוגרים, בשל עוצמתם וגודלם והיותם מגוננים בעדרים גדולים. זאבים מנסים לעיתים קרובות לתקוף פרטים צעירים או חולים. לביזון שיטת הגנה שיתופית: כשקבוצת זאבים מנסה לתקוף את העגלים, העדר יוצר סביבם מעגל סגור כשקרני כולם מופנות כלפי האויב, דבר המקשה מאוד לתקוף את הצעירים. עם זאת ביזונים מותשים עשויים לפרק את המבנה, מה שמקל על הזאבים לטרוף כמה מהם ועדיין הם מסתכנים בכך ולעיתים אף נהרגים בניסיון הציד. גם דובי גריזלי לעיתים צדים פרטים חולים או צעירים אף שפרטים בוגרים מהווים סיכון גדול עבורם והם יעדיפו לאכול מנבלותיהם, לעיתים בחמיסה מזאבים.
נבלות ביזונים מושכים עליהם אוכלי נבלות שונים לרבות דובים, קויוטים, שועלים ומגוון עופות דורסים.
הביזון האמריקאי והאדם
לפני הגירת האדם הלבן חיו באמריקה הצפונית כ-60 מיליון ביזונים. הביזונים ניצודו במיליוניהם באמריקה הצפונית על ידי המתיישבים הלבנים לשם עורותיהם ובשרם והגיעו לסף הכחדה. הביזון גם היה המין הראשון שהושב לטבע בסיועם של גני החיות בתחילת המאה הנוכחית. גן החיות של רובע ברונקס בניו יורק היה הראשון בין גני החיות בעולם שהחל בתוכנית ההשבה לטבע של הביזון, וכך הושבו הביזונים לשמורות באמריקה הצפונית והכחדתם הכוללת נמנעה. למרות זאת ציד הביזונים נמשך, אם כי בהיקף קטן בהרבה. גם הילידים של אמריקה הצפונית התקיימו במידה רבה מאוד על ציד הביזון, כדי להשיג את חלבו, בשרו ועורו, אולם היקף הציד שלהם לא היה בהיקף של הכחדה.
כיום, האינטראקציה העיקרית בין מטיילים לבין הביזונים מתקיימת בפארקים הלאומיים של ארצות הברית, בעיקר ילוסטון וגרנד טיטון, בהם הביזונים מתקיפים אנשים יותר מאשר דובים. הביזונים אינם אלימים מטבעם אך גם מתקרבים מסקרנות לאנשים ובעתות דחק ופחד לעיתים גם יתקפו אנשים המתקרבים אליהם או אל גוריהם יתר על המידה, כשהם אף לא נרתעים מיריות אקדחים. עוצמת הפגיעה של קרני או פרסות ביזון חזקה ויכולה להרוג בקלות, כשמספר תאונות קטלניות קרו בפארקים מתיירים שלא נשמרו. הביזונים יכולים גם לרוץ במהירות גבוהה פי שלושה לעומת בני אדם והפקחים בשמורות מזהירים לשמור על מרחק של לפחות 20 מטרים מהביזונים להגנה.
הרולד פינטר
הרולד פינטר (באנגלית: Harold Pinter; 10 באוקטובר 1930 – 24 בדצמבר 2008) היה מחזאי, שחקן, תסריטאי, במאי תיאטרון ומשורר יהודי-בריטי. כתב לתיאטרון, לרדיו, לטלוויזיה ולקולנוע. עבודותיו הראשונות קשורות בתיאטרון האבסורד. חתן פרס נובל לספרות לשנת 2005.
קורות חיים
פינטר נולד בהאקני שבלונדון, למשפחה יהודית ממעמד הפועלים. מוצאם של אביו ג'ק פינטר ושל אימו פרנסס מוסקוביץ הוא מזרח-אירופי. בגלל שם אביו פינטר הדומה לשם פינטו הנפוץ בתפוצות הספרדיות באנגליה היו ספקולציות (אולי בעידוד הסופר עצמו) כי הוא ממוצא יהודי פורטוגזי. כשהגיע לגיל הגיוס סירב פינטר לשרת בצבא מטעמי מצפון. הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, אך לא סיים את לימודיו.
עבודותיו המוקדמות
בצעירותו פרסם שירה והחל לעבוד בתיאטרון כשחקן ובמאי בשם הבמה דייוויד בארון. מחזהו הראשון, "החדר", הוצג לראשונה בידי סטודנטים באוניברסיטת בריסטול בשנת 1957.
"מסיבת יום הולדת" (1958) היה בתחילה כישלון, למרות ביקורות חיוביות בסאנדיי טיימס בידי מבקר התיאטרון המוביל הרולד הובסון, אך בעקבות הצלחת "השַמָּש" (The Caretaker), שביסס אותו, הוא חזר להיות מקובל. מחזות אלה, ושאר עבודותיו הראשונות כמו "הביתה" (The Homecoming) (1964), תויגו לעיתים כמציגים "קומדיה של הסכנה". לרוב החלו מחזותיו בסיטואציה תמימה, והפכו לאיום ואבסורד בכך שהדמויות שיחקו בדרך שנראית לא מוסברת הן לקהל והן לעיתים, לדמויות האחרות. בעבודותיו של פינטר ניכרת השפעתו של סמואל בקט, ושני המחזאים הפכו לחברים לאורך שנים רבות. פינטר היה נשוי (1956–1980) לשחקנית ויוויאן מרצ'נט. היו אלה נישואים משבריים. הוא אביו של בן אחד - דניאל, המנוכר ממנו. ב-1980 נישא פינטר לסופרת ליידי אנטוניה פרייזר. נפטר בגיל 78 ממחלת הסרטן.
כיוונים חדשים
פינטר החל לביים לעיתים קרובות יותר בשנות השבעים, והפך לבמאי חבר בתיאטרון הלאומי ב-1973. מחזותיו המאוחרים הפכו קצרים יותר ועסקו בנושאים שנחשבו פוליטיים יותר. לעיתים קרובות הם נטו להיות אלגוריות אודות דיכוי. בתחילת שנות השבעים החל פינטר להביע את קולו בנושאים פוליטיים, כשהוא נוקט בעמדות שמאלניות. הוא מחה על הפרות של זכויות האדם ודיכוי והעלה אותם לדעת הקהל. מכתבים פרי עטו התפרסמו לעיתים תכופות בעיתוני בריטניה כמו הגארדיאן והאינדיפנדנט.
בשנת 1985 נסע פינטר לטורקיה ביחד עם המחזאי האמריקני ארתור מילר ופגש קורבנות רבים של הדיכוי הפוליטי שם. באירוע שערכה השגרירות האמריקנית לכבודו של מילר, במקום להחליף בדיחות, דיבר פינטר על אנשים שעברו הלם חשמלי באברי המין, דבר שגרם לזריקתו החוצה מהאולם. מילר, בתמיכה, עזב את השגרירות יחד עמו. ניסיונו של פינטר בעריצות בטורקיה ובדיכוי השפה הכורדית נתנה לו השראה למחזה משנת 1988 "שפת ההר". בשנת 1985 זכה בפרס דייוויד כהן. בשנת 1999 ביקר פינטר את הפגזות נאט"ו בקוסובו. הוא גם התנגד לפלישת ארצות הברית לאפגניסטן ועיראק. פינטר הפך למבקר קיצוני של ממשלות ישראל, בסוגיית הכיבוש והשליטה בשטחי יהודה ושומרון. עם זאת היה חשוב לו מאוד שקולו ויצירותיו יישמעו בישראל, ואף שלח את נאומו בטקס קבלת פרס נובל למתרגמו העברי, אברהם עוז, על מנת שיתורגם ויפורסם (בעיתון הארץ) במקביל לשידורו בטקס בסטוקהולם.