cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברודוויי (רחוב)
תיאור
דרומית לכיכר קולומבוס, זהו רחוב חד סטרי לכיוון דרום. מאז 2009 נאסרה תנועת כלי רכב בכיכר טיימס בין הרחובות 42 ל-47, ובכיכר הראלד בין הרחובות 33 ל-35 כחלק מתוכנית פיילוט; זכות הקדימה שלמה ושמורה לרוכבי אופניים ולהולכי רגל. מהחוף הצפוני של מנהטן, ברודוויי חוצה את ספויטן דויוויל קריק דרך גשר ברודוויי  וממשיכה דרך מארבל היל  (חלק לא רציף של רובע מנהטן) והברונקס לתוך מחוז וסטצ'סטר. דרך U.S. 9 ממשיכה וידועה בשם ברודוויי עד למפגש שלה עם דרך NY 117.
מנהטן תחתית
הקטע של ברודוויי התחתית מראשיתו בבאולינג גרין ועד לסיומו בפארק בניין העירייה הוא המיקום ההיסטורי של מצעדי הקונפטי בעיר, ולעיתים נקרא "קניון הגיבורים" במהלך אירועים אלו. ממערב לברודוויי, עד רחוב קאנאל, היה אזור המגורים האופנתי של העיר עד 1825 בקירוב. המזבלה העירונית יותר משילשה את שטח החוף של נהר ההדסון והוא נמצא כעת רחוק יותר מערבה, מעבר לטרייבקה ולבאטרי פארק סיטי.
ברודוויי מסמל את הגבול בין גריניץ' וילג' ממערב לאיסט וילג' ממזרח, ועוברת את אסטור פלייס. נמצא במרחק הליכה קצר משם לאוניברסיטת ניו יורק ליד פארק כיכר וושינגטון, הנמצא למרגלות השדרה החמישית. עיקול מול כנסיית גרייס נסלל סביב טברנה; מרחוב 10 הוא מתחיל את מסלולו האלכסוני הארוך על פני מנהטן, בכיוון צפון כמעט מוחלט.
מידטאון מנהטן
מכיוון שברודוויי קדמה לרשת הרחובות שתוכננה בתוכנית חברי הוועדה (1811) באי, ברודוויי חוצה את מידטאון מנהטן באלכסון, ומצטלבת הן ברחובות המזרח–מערב והן עם שדרות צפון–דרום. ההצטלבויות של ברודוויי עם שדרות, המסומנות על ידי "כיכרות עירוניים" (חלקם משולשים קטנים של שטח פתוח), גרמו ליצירת מגרשים מעניינים כלשהם, כדוגמת המגרש עליו ניצב בניין פלאטאיירון.
ברודוויי חוצה בכיכר יוניון את רחוב 14, מתמזג עם השדרה הרביעית, וממשיך את המסלול האלכסוני שלו במעלה העיר מהפינה הצפון-מערבית של הכיכר; כיכר יוניון הוא המקום היחיד בו החלק הפיזי של ברודוויי אינו רציף במנהטן (חלקים אחרים של ברודוויי במנהטן הם כיכרות להולכי רגל בלבד). בכיכר מדיסון, מיקומו של בניין פלאטאיירון, ברודוויי חוצה את השדרה החמישית ברחוב 23, והוא לא רציף לכלי רכב לקטע של בלוק אחד בין הרחובות ה-24 וה-25. בכיכר הראלד (רחוב 33 מערב), ברודוויי חוצה את השדרה השישית (שדרת האמריקות), ואינה רציפה לכלי רכב. חנות הכלבו מייסי'ס הראלד סקוור, בלוק אחד מצפון ישנה גם כן אי-רציפות בתנועת הרכבים, ממוקמת בפינה הצפון-מערבית של ברודוויי ורחוב 34 מערב ופינה דרום-מערבית של ברודוויי ורחוב 35 מערב; זוהי אחת מחנויות הכלבו הגדולות בעולם.
רצועה מפורסמת אחת ליד כיכר טיימס, שבה חוצה ברודוויי את השדרה השביעית במידטאון מנהטן, היא ביתם של תיאטראות רבים בברודוויי, המאכסנים מערך משתנה ללא הרף של הצגות מסחריות בקנה מידה גדול, ובמיוחד מחזות זמר. אזור זה של מנהטן מכונה לעיתים קרובות רובע התיאטרואות או הדרך הלבנה הגדולה, כינוי שמקורו בכותרת "נמצא בדרך הלבנה הגדולה" במהדורת ה-3 בפברואר 1902 של "טלגרם הערב של ניו יורק". הכינוי העיתונאי נוצר בהשראת מיליוני האורות על מרקיזות תיאטרון ופרסומות על שלטי חוצות שמאירות את האזור. לאחר שהפך למעשה לרובע החלונות האדומים של העיר בשנות ה-60 וה-70 (כפי שניתן לראות בסרטים נהג מונית וקאובוי של חצות), מאז סוף שנות ה-80 כיכר טיימס הופיעה כמרכז תיירות משפחתי, ולמעשה הופעלה ב-Disneyfied בעקבות רכישת החברה ושיפוץ תיאטרון ניו אמסטרדם ברחוב 42 ב-1993.
ה"ניו יורק טיימס", שממנו קיבלה הכיכר את שמה, פורסם במשרדים ברחוב 43 מערב 239; העיתון הפסיק להדפיס שם ב-15 ביוני 2007.
אפר וסט סייד
ברודוויי מצטלבת עם שדרת קולומבוס (הידועה כשדרה התשיעית מדרום לרחוב 59 מערב) ברחובות 65 ו-66 מערב, שם בית הספר ג'וליארד ומרכז לינקולן, שניהם ציוני דרך ידועים לאמנויות הבמה, כמו גם מקדש מנהטן ניו יורק של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים.
בין הרחובות ה-70 וה-73 המערבית, ברודוויי מצטלבת עם שדרת אמסטרדם (הידועה בשם השדרה ה-10 מדרום לרחוב ה-59 המערבי). ההצטלבות הרחבה של שני הצירים הייתה היסטורית אתר של תאונות דרכים רבות ונפגעים בהולכי רגל, בין היתר בשל מעברי החציה הארוכים. שתי חלקות אדמה קטנות בצורת משולשים נוצרו בנקודות שבהן ברודוויי חוצה את שדרת אמסטרדם. האחד הוא חלקה קטנטנה מגודרת של שיחים וצמחים ברחוב 70 המערבי הנקראת כיכר שרמן (למרות שהיא והצומת שמסביב נודעו ביחד גם ככיכר שרמן), והמשולש השני הוא גן שופע עצים הגובל בשדרת אמסטרדם ממש מעל רחוב 72 מערב ועד רחוב 73 מערב. כיכר ורדי, שנקראה בשנת 1921 על-שם האנדרטה שלה למלחין האיטלקי ג'וזפה ורדי, שהוקמה בשנת 1909, מגרש משולש קטן זה של המרחב הציבורי הוגדר כנקודת ציון נופית על ידי הוועדה לשימור ציוני דרך בשנת 1974, אחד מתשעה פארקים עירוניים שקיבלו את הכבוד. בשנות ה-60 וה-70, האזור המקיף את כיכר ורדי וגם את כיכר שרמן היה ידוע על ידי משתמשי סמים וסוחרי סמים מקומיים כ"פארק המחט" ("Needle Park"), והוצג באופן בולט בסרט הקשה והדרמטי מ-1971, "בהלה בפארק הסמים", בבימויו של ג'רי שצברג ובכיכובו של אל פצ'ינו בתפקידו השני על המסך.
מקלט הלבנים והאבן המקורי המוביל לכניסה של תחנת הרכבת התחתית של רחוב 72, אחת מ-28 תחנות הרכבת התחתית הראשונות במנהטן, נשאר ממוקם באחד מאיי התנועה הרחבים במרכז ברודוויי, בצד הדרומי של רחוב 72 המערבי. במשך שנים רבות, כל התנועה בברודוויי זרמה משני צידי המקלט הזה והכניסה לרכבת התחתית שלו, והנתיבים שלה במעלית העיר חלפו על פניה לאורך הקצה המערבי של כיכר ורדי המשולשת. בשנים 2001 ו-2002, שיפוץ תחנת רחוב 72 ההיסטורית והוספה של בית פיקוח שני לרכבת התחתית ומקלט נוסעים סמוך, ממש צפונית לרחוב 72, מול הבניין המקורי, הביאו ליצירת רחבה ציבורית עם מרצפות אבן ומקומות ישיבה נרחבים, מחברים את הבניין החדש יותר עם כיכר ורדי, ומחייבים להפנות את התנועה צפונה לשדרת אמסטרדם בלוק אחד. בעוד שהנתיבים לכיוון דרום של ברודוויי בצומת זה לא הושפעו מהבנייה החדשה, הנתיבים לכיוון צפון אינם צמודים עוד בצומת זה. נהגים יכולים להמשיך לאורך שדרת אמסטרדם לעלות לעיר או לפנות שמאלה ברחוב 73 המערבי כדי לחדש את הנסיעה בברודוויי.
כמה בנייני דירות בולטים נמצאים בסמיכות לצומת זה, כולל האנסוניה, בעלי ארכיטקטורה מעוטרת השולטת בנוף העירוני באזור זה. לאחר שהאנסוניה נפתח לראשונה כמלון, כלבי ים חיים גודלו במזרקות מקורות בתוך הלובי שלו. מאוחר יותר, זה היה ביתו של מועדון הלילה הידוע לשמצה Plato's Retreat. מיד צפונית לכיכר ורדי נמצא הבניין של Apple Bank for Savings, לשעבר בנק החיסכון המרכזי, שנבנה ב-1926 ותוכנן להידמות לבנק הפדרלי של ניו יורק. בברודוויי נמצא גם תיאטרון ביקון ברחוב 74 מערב, שהוגדר כנקודת ציון לאומית ב-1979 ועדיין פועל כמקום קונצרטים לאחר הקמתו ב-1929 כ-וודוויל ואולם מוזיקה, ומקום "אחות" לאולם המוזיקה רדיו סיטי.
בהצטלבותו עם רחוב 78 מערב, ברודוויי משנה כיוון וממשיכה ישירות לכיוון העיר ומתיישרת בערך עם רשת הרחובות של תוכנית חברי הוועדה. מעבר לעיקול נמצאים בניין הדירות ההיסטורי של Apthorp, שנבנה ב-1908, והכנסייה הבפטיסטית הראשונה בעיר ניו יורק , ששולבה בניו יורק ב-1762, הבניין הנוכחי שלה בברודוויי שהוקם ב-1891. הדרך פונה צפונה ועוברת בחשיבות היסטורית. בתי דירות כגון הבלנורד, בניין אסטור קורט , והאר נובו קורנוול.
בברודוויי וברחוב 95 נמצא הסימפוני ספייס, שהוקם בשנת 1978 כבית למופעי מוזיקה וריקוד אוונגרדית וקלאסית בתיאטרון הסימפוני לשעבר, שנבנה במקור בשנת 1918 כבית מוביל של "בית מוזיקה וסרטי קולנוע". ברחוב 99, ברודוויי עוברת בין גורדי השחקים השנויים במחלוקת של ה-Ariel מזרח ומערב.
צפון מנהטן והברונקס
לאחר מכן עוברת ברודוויי את הקמפוס של אוניברסיטת קולומביה ברחוב 116 במורנינגסייד הייטס, בחלקה על המסלול בו שכן בית המשוגעים בבלומינגדייל  משנת 1808 עד שעבר למחוז וסטצ'סטר ב-1894. עדיין במורנינגסייד הייטס, ברודוויי חולפת על פני הקמפוס דמוי הפארק של ברנרד קולג'. לאחר מכן, המרובע הגותי של הסמינר התאולוגי המאוחד, ובנייני הלבנים של בית המדרש לרבנים באמריקה עם החצרות הפנימיות המעוצבות שלהם, פונים זה לזה על פני ברודוויי. בגוש הבא נמצא בית הספר מנהטן למוזיקה.
לאחר מכן ברודוויי עוברת על פני קמפוס מנהטנוויל של אוניברסיטת קולומביה, והקמפוס הראשי של הסיטי קולג' של ניו יורק ליד רחוב 135; הבניינים הגותיים של קמפוס סיטי קולג' המקורי אינם מהעין, בלוק ממזרח. גם במזרח יש את האבנים החומות של המילטון הייטס. המילטון פלייס הוא קטע ששרד מרחוב בלומינגדייל, ובמקור הכתובת של ביתו של אלכסנדר המילטון, The Grange, שהועבר.
ברודוויי בעלת אפקט ירוק ודמוי פארק, במיוחד באביב, כאשר היא עוברת בין בית הקברות של כנסיית השילוש הקדוש בצפון העיר לקפלת טריניטי לשעבר, כיום כנסיית השתדלות  ליד רחוב 155.
בית החולים ניו יורק-פרסביטריאן שוכן בברודוויי ליד רחובות 166, 167 ו-168 בוושינגטון הייטס. הצומת עם שדרת סנט ניקולס ברחוב 167 יוצר את פארק כיכר מיטשל. ברחוב 178, דרך U.S. 9 הופכת מקבילה לברודוויי.
ברודוויי חוצה את הארלם ריבר, באמצעות גשר ברודוויי, למארבל היל. לאחר מכן, הוא נכנס לברונקס, שם הוא מהווה את הגבול המזרחי של ריברדייל והגבול המערבי של פארק ואן קורטלנד. ברחוב 253, NY 9A מצטרף עם U.S. 9 וברודוויי. (NY 9A מתפצל מברודוויי בשדרת אשבורטון ביונקרס.)
מחוז וסטצ'סטר
הפינה הצפון-מערבית של הפארק מסמנת את גבול העיר ניו יורק וברודוויי נכנסת למחוז וסטצ'סטר ביונקרס, שם היא ידועה כיום כדרום ברודוויי. הוא נוטה תמיד מערבה, קרוב יותר לנהר ההדסון, ונשאר רחוב מסחרי עירוני הומה. במרכז העיר יונקרס הוא יורד קרוב לנהר, הופך לצפון ברודוויי ו-9A יוצא דרך שדרת אשבורטון (Ashburton Avenue). ברודוויי מטפס לראש הרכס הסמוך עובר במקביל לנהר ולמסילת הרכבת, כמה רחובות מזרחית לשניהם כשהיא חולפת על פני בית החולים סנט ג'ון ריברסייד. השכונות הופכות ליותר מגורים והכביש מתפתל בעדינות לאורך ראש הרכס. ביונקרס חולפת ברודוויי על פני אחוזת פיליפס ההיסטורית, שראשיתה בתקופה הקולוניאלית.
היא נשארת מברודוויי כשהיא עוזבת את יונקרס אל הייסטינגס על ההדסון, שם היא מתפצלת למסלולים צפוניים ודרומיים נפרדים לאורך קילומטר אחד. העצים נעשים גבוהים יותר והבתים, הרבים והמופרדים מהכביש באמצעות גדרות אבן, הופכים גדולים יותר. נקודת ציון היסטורית לאומית נוספת, בית ג'ון וויליאם דרייפר, שהיה אתר של האסטרופוטוגרפיה הראשונה של הירח.
בכפר הבא, דובס פריי (Dobbs Ferry), ישנן תצפיות שונות מברודוויי על נהר ההדסון תוך כדי מעבר דרך אזור המגורים. ברודוויי עוברת ליד אמת המים העתיקה של קרוטון ובסמוך לרובע הקניות של הכפר. לאחר ההצטלבות עם שדרת אשפורד, ברודוויי חולפת על פני מרסי קולג', ואז פונה שוב שמאלה במרכז העיר ממש מעבר לכנסייה הפרסביטריאנית הדרומית , לכיוון "ארדסלי על ההדסון" וארווינגטון. וילה לווארו, ביתה של מאדאם סי ג'יי ווקר, המיליונרית האפרו-אמריקאית הראשונה, נמצאת לאורך הכביש המהיר. בקצה הצפוני של הכפר אירווינגטון, אנדרטה לזכר הסופר וושינגטון אירווינג, שעל שמו שונה שמו של הכפר, מסמנת את הפנייה לביתו בסאניסייד. ברודוויי נכנס לחלק הדרומי של טאריטאון, ברודוויי עובר ליד אחוזת לינדהרסט ההיסטורית, אחוזה ענקית שנבנתה לאורך נהר ההדסון בתחילת המאה ה-19.
צפונית מכאן, במרכז הטכני של קראפט פודס, גשר טפאן זי הופך להיות גלוי לעין. לאחר שחצה שוב מתחת ל-Thruway ו-I-87, כאן במקביל ל-I-287, ולאחר מכן הצטלבות עם כביש NY 119 בעל ארבעת הנתיבים, שבו 119 מתפצל מזרחה, ברודוויי הופך לרחוב הראשי הסואן של טאריטאון. כנסיית ישו אפיסקופלית, שבה התפלל אירווינג, נמצאת לאורך הרחוב. מסעדות וחנויות רבות ואיכותיות נמצאות לאורך הכביש הראשי הזה. מרכז העיר הזה מסתיים בקצה המזרחי של ניו יורק 448, שם ברודוויי משתפל שמאלה, בירידה, וארבעה שלטים מציינים שברודוויי פונה שמאלה, חולפת על פני הכנסייה ההולנדית העתיקה של סליפי הולו. לאחר מכן, הדרך נכנסת לסליפי הולו (לשעבר צפון טאריטאון), וחולפת על פני מרכז המבקרים ל-Kykuit, נקודת הציון ההיסטורית הלאומית שהייתה (וחלקית עדיין) האחוזה של משפחת רוקפלר. לאחר מכן עוברת ברודוויי את בית הקברות ההיסטורי סליפי הולו, הכולל את מקום מנוחתו של וושינגטון אירווינג ואת התפאורה של "האגדה על סליפי הולו".
קניון הגיבורים
הכינוי קניון הגיבורים משמש מדי פעם להקשר של קטע בברודוויי תחתית ברובע הפיננסי, שהוא המיקום של מצעד הקונפטי בעיר. המסלול המסורתי של המצעד הוא בכיוון צפון, המתחיל בבאולינג גרין ומסתיים בפארק בניין העירייה. רובו של המסלול מוקף בבנייני משרדים גבוהים משני הצדדים, המאפשרים תצפית על המצעד לאלפי עובדי משרד וזורקים את הקונפטי, הדומה לסופת שלגים של מנייר גרוס ומאפיין את המצעד.
בעוד שבצעדי אירועי אליפות ספורט טיפוסיים נזרקים כ-50 טונות של קונפטי ונייר גרוס, מצעד יום הניצחון על יפן שהתרחש ב-14-15 באוגוסט 1945 - לציון סוף מלחמת העולם השנייה - נזרקו כ-5,438 טונות של נייר, על סמך הערכות שסופקו, על ידי מחלקת התברואה של העיר ניו יורק.
הדרך הלבנה הגדולה
בשנת 1880, קטע של ברודוויי בין כיכר יוניון לכיכר מדיסון הואר על ידי נורות קשת חשמלית בעיצובו של צ'ארלס פ. ברוש, מה שהפך אותו לאחד הרחובות המוארים החשמליים הראשונים בארצות הברית. בשנות ה-90, החלק שמרחוב 23 עד רחוב 34 היה מואר על ידי שלטי פרסום חשמליים עד כדי כך, שהציבור החל לקרוא לה "הדרך הלבנה הגדולה". כאשר רובע התיאטראות עבר למרכז העיר, השם הועבר לאזור כיכר טיימס.
הביטוי "הדרך הלבנה הגדולה" יוחס לשפ פרידמן (Shep Friedman), בעל טור ב"ניו יורק מורנינג טלגרף" ב-1901, ששאל את המונח מכותרתו של ספר על האזור הארקטי מאת אלברט פיין. הכותרת "נמצא בדרך הלבנה הגדולה" הופיעה במהדורת ה-3 בפברואר 1902 של מהדורת הערב של "ניו יורק טלגרם".
תיאור דיוקן של ברודוויי בתחילת המאה ה-20 ו"הדרך הלבנה הגדולה" בשעת לילה מאוחרת הופיע ב"אמן במנהטן" (1940) שנכתב על ידי האמן-היסטוריון ג'רום מאיירס: מוקדם בבוקר בברודוויי, אותו אור שמלטף את ראשי ההרים של קניוני קולורדו חושף בהדרגה את האנטומיה השקטה, השלדים החשופים של שלטי הברזל הענקיים שמכסים את השמים, נטולים כעת מהאטרקציות של הלילה הוולקני. כמעט ללא רוח חיים, הבדרנים העייפים של מועדוני הלילה וחבריהם מתרוצצים לחדריהם, נהגי מונית משווים הזמנות ורווחים, סצנת הרחוב העצומה קיבלה קריאת מסך, ההצגה הסתיימה.
ברודוויי היקר, שנים רבות אני שוכנת על גבולותיך. הכרתי את הצליל השקט של שחר שלך. עוד קודם לכן הייתי לוקח את הקפה שלי אצל מרטין, ברחוב 54 - עכשיו, אבוי, נעלם - שם הייתי רואה את יצורי חיי הלילה לפני היעלמותם עם עלות השחר.
באחד הלילות הגיעה למסעדה חקיינית מהוללת במלוא הדרה, ישירות ממועדון ממול. כמה נהגי מוניות החלו לצחוק עליה. היא לא הייתה מסוגלת יותר לשאת את ההתגרות שלהם, היא קמה והכתה את כל נהגי המוניות. ואז חזרה למועדון, רק כדי לקונן תחת דמעותיה המרות, "ראה איך הרסו לי את השמלה!"
זמנים עברו של ברי הצדפות ובתי הצ'ופ שנעלמו מברודוויי והיו ניצולים של מסורת של הפטרונים הספורטיביים שלהם, בעלי החיים הטובים במנהטן. חלפו הימים שבהם פרח בית הופמן בכיכר מדיסון, עם העירומים המפורסמים שלו מאת בוגרו; כאשר הברים היו ארמונות, כמעט בכל פינה ברחבי העיר; כשסטיב ברודי, שקפץ מגשר ברוקלין, השפריץ את כל המדינה בפרסום; כאשר אולמות הקונצרטים של באוורי חילקו כוסות בירה תמורת ניקל, עם מופע במה שנזרק פנימה; כאשר היכל המוזיקה של תייס עדיין הדהד ברחוב 14 עם העוגב המכני הגדול שלו, הפלא של ימיו, מקום של יופי, עם ציורים משובחים וחברה חופשית והגלוי ביותר של חיי נשים. מעברו השני של הרחוב היה טמאני הול, ולידו טוני פסטור, שבו נולדו כוכבי הבמה. טוני עצמו, בבגדי לבוש ומגבעת, שר את הבלדות שלו, טרופר אמיץ שהציג את ליליאן ראסל ואחרים לתהילה דרך הקהל שלו.
תחבורה
מדרום לצפון, עוברים על פני ברודוויי בנקודה זו או אחרת קווים שונים של הרכבת התחתית של ניו יורק, לרבות קו IRT שדרת לקסינגטון, קו BMT ברודוויי, קו IRT ברודוויי–שדרה שביעית וקו השדרה השמינית של IND (ה-IND השישית). "קו השדרה" הוא קו ראשי יחיד מצפון לדרום במנהטן שאינו עובר לאורך ברודוויי).
רכבות רחוב מוקדמות בברודוויי כללו את קו ברודוויי ואוניברסיטת פלייס של ברודוויי ושדרה השביעית (1864?) בין כיכר יוניון (רחוב 14) וכיכר טיימס (רחוב 42), קו השדרה התשיעית ואמסטרדם (1884) בין רחוב 65 ורחוב 71, רחוב ארבעים ושתיים, מנהטנוויל ושדרת סנט ניקולס ברנלווי של קו סניף ברודוויי (1885?) בין כיכר טיימס לרחוב 125, וקו קינגסברידג' של קינגסברידג' מצפון לרחוב 169. קו חשמלית, נפתח בברודוויי תחתית (מתחת לכיכר טיימס) ב-1893, ועד מהרה הפך לליבה של הרכבת מטרופוליטן סטריט, עם שני שלוחות: קו ברודוויי ושדרת לקסינגטון וקו ברודוויי ושדרת קולומבוס.
קווי החשמליות הללו הוחלפו בקווי אוטובוס בשנות ה-30 וה-40. לפני שברודוויי הפכה לחד סיטרית, קווי האוטובוס העיקריים לאורכו היו קו 6 (ברודוויי מתחת לכיכר טיימס) של ניו יורק סיטי אומניבוס (NYCO), קו 7 (ברודוויי ושדרת קולומבוס) ו-קו 11 (שדרות התשיעית ואמסטרדם), וכן M100 (Kingsbridge) ו-M104 (Broadway Branch) של תאגיד התחבורה. בנוסף, קווים 4 ו-5 של חברת האוטובוסים של השדרה החמישית השתמשו בברודוויי מרחוב 135 צפונה לוושינגטון הייטס, ו-קווים 5 ו-6 שלהם השתמשו בברודוויי בין רחוב 57 לרחוב 72. עם יישום תנועה חד-כיוונית, הועברו קווים 6 ו-7 לכיוון צפון לשדרה השישית.
החל משנת 2017, את ברודוויי משרתים הכבישים M4 (לשעבר FACCo 4), M7 (לשעבר NYCO 7), M55, M100 ו-M104. מסלולים אחרים המשתמשים בחלק מברודוויי כוללים את M5 (לשעבר FACCo 5), M10, M20, M60 Select Bus Service, Bx7, Bx9 ו-Bx20.
אוטובוסים של בי-ליין משרתים גם בברודוויי בתוך ריברדייל ומחוז ווסטצ'סטר. כבישים 1, 2, 3, 4, 6, 13 ועוד פועלים על חלק מברודוויי.
מבנים בולטים
ברודוויי שופעת מבנים היסטוריים מפורסמים רבים ומבנים שונים אחרים, כגון:
מבנים היסטוריים בברודוויי שנהרסו כוללים:
ברודוויי כמושג
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו להתמקם לאורכו, בחלקו המרכזי שבסמוך לכיכר טיימס (Times Square), בין הרחובות 40 ל-50 וסביבותיהם, התיאטראות העיקריות של העיר ניו יורק, ובמיוחד אלו שהתמחו בסוגת המחזמר. כך הפך המושג "ברודוויי" לשם נרדף לתעשיית התיאטרון הממסדית של העיר ניו יורק וארצות הברית בכלל – כפי שהמושג "הוליווד", שם אזור בלוס אנג'לס – הפך לשם נרדף לתעשיית הקולנוע האמריקאית. כפועל יוצא מכך נטבע גם המושג "אוף ברודוויי" (Off-Broadway – מחוץ לברודוויי) כשם נרדף לתיאטרון השוליים ותיאטרון פחות ממוסד ופחות ממוסחר. כיום, המונחים "ברודוויי" ו"אוף ברודוויי" בתחום התיאטרון מתייחסים יותר לסוגה, גודל ההפקה ומסחריותה מאשר למיקום הפיזי של התיאטרון.
ברחוב 28 מערב, המצטלב עם ברודוויי התפתחה תעשיית המוזיקה הפופולרית, שנועדה כדי לשרת את מחזות הזמר של ברודוויי. הרחוב, שזכה לכינוי "סמטת טין פאן" הפך לשם כולל לתעשיית המוזיקה הפופולרית בשיאה.
ביאר עדס
ביאר עדס (מערבית: بِيار عدس) היה כפר ערבי קטן בשרון (נפת יפו המנדטורית). הוקם כנראה באמצע המאה ה-19 על ידי אריסים מוסלמים שעיבדו אדמות של תושבי קלקיליה. ננטש באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות, ונחרב בסביבות יוני אותה שנה. על חורבות הכפר הוקמה שכונת "שיכון עולים" של הוד השרון והמושבים עדנים ואלישמע.
היסטוריה
הכפר ישב בנקודה חשובה במערך הדרכים העתיקות בארץ ישראל, צומת הדרכים העתיקות דרך הים ודרך יפו - שכם, ומעט ממערב להרי השומרון.
ב-4 ביוני 1924 רכשה חברת "הכשרת היישוב" באמצעות נציגה, יהושע חנקין, 4,197 דונם ממערב לביאר עדס, מהשייח' של אבו כישכ, תמורת 3.5 לירות ארץ-ישראליות לדונם, ועל אדמות אלו הוקמה המושבה מגדיאל מערבית לכפר. בשנת 1926 נחתם הסכם שלום בין תושבי מגדיאל וביאר עדס. תושבי הכפר הצהירו במהלך חגיגת ההסכם שהם שמחים על ההתיישבות היהודית בקרבתם המביאה פיתוח ושיפור בבריאות.
במהלך המרד הערבי הגדול תקפו תושבי ביאר עדס את המושבה. בעקבות מידע על המצאות כנופיות בכפר פשטו 25 לוחמים של האצ"ל בפיקודו של משה מולדבסקי על הכפר ב-28 במאי 1939. הם ירו על בתים במרכז הכפר ועל פי ההודעה הרשמית הרגו גבר וארבע נשים ופצעו שלושה. בעקבות זאת פשט הצבא הבריטי על כפר סבא וביצע מעצרים. זאב ז'בוטינסקי כעס על הפגיעה בנשים ודרש להימנע מכך. ביישוב המאורגן גינו את הפעולה, אולם נשמעו גם קולות שטענו שפעולות דומות נעשו גם על ידי ההגנה. דוד בן-גוריון כתב: "לא נטמא את מלחמתינו במעשי תועבה וטירוף דעת שנתפסו להם בריונים משוסים בביר עדס ..." ואליעזר ליבנה כתב "אם יש יסוד להשערה שצעירים יהודים ביצעו את מעשה הזוועה בביר עדס - הרי זה מקרה ראשון במינו. עצם האפשרות של השערה כזאת מחייבת חשבון נפש חמור...", אולם המשיך וקבע: "ממשלת ה.מ. שכנעה במעשים בוטים, שפעולות טירוריסטיות, ותהיינה האיומות ביותר, סופן להביא כבוד ותועלת למעורריהן ... מעשה הזוועה בביר עדס ... האחריות המוסרית לו איננה מוטלת בספק: היא כולה אנגלית".
על פי סקר הכפרים 1945 נאמדו בכפר 300 נפש.
הכפר נכלל בשטח המדינה היהודית לפי תוכנית החלוקה. בסוף פברואר 1948 נהרג יהודי מאש שנורתה ממארב בזמן שהיה בדרכו לעבודה בפרדסי מגדיאל. בעקבות זאת התפתחו חילופי אש בין כוחות ערבים שהתמקמו בכפר לבין אנשי מגדיאל וחיילי חטיבת אלכסנדרוני, בהם נהרגו שני יהודים וכתשעה ערבים.
בלילה שבין 4 ל-5 במרץ 1948, תחת גשם שוטף ובאזור בוצי, תקפו חיילי אלכסנדרוני את הכפר הרגו כ-15 איש ופוצצו בו עמדות ירי, אולם הכוונה לפוצץ בתים שולטים בכפר לא הושגה. חיילי אלכסנדרוני לא כבשו את הכפר מחשש להתערבות של הבריטים. לחיילי אלכסנדרוני היו מספר פצועים, אחד מהם מת לאחר מכן מפצעיו. למחרת נמשכו חילופי האש ושניים ממגיני מגדיאל נהרגו. אולם בעקבות הקרב נטשו הלוחמים הערבים את ביאר עדס ותושבי המקום עזבו עמם. לאחר הקרב הושג הסכם הפסקת אש ותושבי הכפר שבו לבתיהם. אולם הפסקת האש לא האריכה ימים. אנשי הלח"י תקפו את הכפר ופוצצו בו כ-30 בתים והכפר ננטש שוב ב-12 באפריל. הקרן הקיימת לישראל, בהוראתו של יוסף ויץ, הרסה את בתי הכפר ביוני 1948.
יאסווה
קבוצת איי יאסווה היא ארכיפלג של כ-20 איים געשיים בטריטוריה המערבית של פיג'י. שטח האיים מוערך בכ-135 קילומטרים רבועיים. בשטחי האיים מתגוררים כ-5000 תושבים.
המתחם הגעשי יאסווה מורכב משישה איים עיקריים, ואיים קטנים רבים נוספים. הארכיפלג, אשר מתמתח לאורך של כ-80 קילומטרים לכיוון צפון-מזרח, החל מנקודה כ-40 קילומטרים צפון-מערבית ללוטוקה. הוא געשי והררי, ומכיל פסגות בגובה של 250–600 מטרים מעל פני הים.
עד שנת 1987, היו האיים סגורים לתיירות, וזאת עקב הוראתו של מלך האיים, וחוסר רצונו בתיירות יבשתית באיים. החל משנות ה-50 היו הפלגות של אוניות תענוגות סביב האיים, אך ללא ירידת התיירים מן הסיפון. טרם עידן התיירות, המקומיים באיים חיו בהרמוניה וקהילתיות שבטית שלווה. עם פתיחת האיים לתיירות יבשתית, נפתחו באיים מספר אתרי נופש. כיום, האיים נחשבים לאחד היעדים התיירותיים המובילים בפיג'י. כמו כן, שוניות האלמוגים הייחודיות באזור הן אחת מן האטרקציות המרכזיות באיים, אשר חפצים בצלילה ובשימוש בשנורקל.
באי נאנויה לוו שבמרכז איי יאסווה צולם הסרט הלגונה הכחולה.
אוסטריה תחתית
אוסטריה תחתית (בגרמנית: Niederösterreich) היא מדינה בצפון-מזרח אוסטריה, הגדולה ביותר בשטחה מבין מדינות אוסטריה, משתרעת על שטח של 19,174 קמ"ר סביב וינה, והשנייה בגודל אוכלוסייתה, עם אוכלוסייה של כ-1.5 מיליון תושבים. בירתה היא סנקט פלטן מאז 1986, והיא עיר הבירה החדשה ביותר באוסטריה. גובלת עם סלובקיה וצ'כיה בצפון-מזרח, ובדרום מערב עם מדינות אוסטריה שטיריה, אוסטריה עילית ובורגנלנד.
חלוקה מינהלית
אוסטריה תחתית מתחלקת לארבעה אזורים: ולדפירטל, מוסטפירטל, אינדוסטריפירטל וויינפירטל. עמק ואכאו שבין הערים מלק וקרמס שבמוסטפירטל, מפורסם בנופיו, תרבותו ויינותיו.
אוסטריה תחתית מחולקת לארבע ערים אוטונומיות, ועשרים ואחד מחוזות באופן רשמי, אך פיזית ישנם 573 מחוזות שונים.
הרים
בסוגריים מופיעה הפסגה הגבוהה ביותר במטרים.
בלו אויסטר קאלט
בלו אויסטר קאלט (באנגלית: Blue Öyster Cult, בתרגום לעברית: כת הצדפה הכחולה) היא להקת רוק כבד אמריקאית. הלהקה נודעת בעיקר בזכות שני הלהיטים: "Don't Fear) The Reaper)" ו- "Burnin' For You".
עוד שני להיטים נודעים של הלהקה הם "Godzilla" ו "Astronomy" שלאחר מכן נעשה לו גרסת כיסוי על ידי מטאליקה.
היסטוריה
הלהקה שהחלה את דרכה בשנת 1967 בשם Soft White Underbelly נוסדה על ידי גיטריסט בשם דונלד רוזר ומתופף בשם אלברט בושארד. בשנת 1971 שינתה הלהקה את שמה לבלו אויסטר קאלט ושנה לאחר מכן הוציאה את אלבום הבכורה שלה. אלבומה הרביעי של הלהקה Agents of Fortune היה נקודת הפריצה של הלהקה לתודעת הציבור. אלבום זה הכיל את הלהיט הגדול ביותר של הלהקה, Don't Fear) The Reaper), שהתאפיין בשימוש רב בקאמפאנה; שלושה נגנים שונים טענו לאחר מעשה שהם אחזו בכלי בעת ההקלטה, והשימוש בו הפך לבסיס למערכון ידוע של סאטרדיי נייט לייב. להיט זה נכלל לאחר מכן בסרט האימה "ליל המסכות" ובספר המתח "הנעלמים" של הרלן קובן. עם הזמן הלהקה הוציאה עוד כמה אלבומים שזכו למעמד אלבום פלטינה והחליפה הרכבים. למעשה עד היום הלהקה עדיין קיימת בהרכב שונה במקצת מההרכב המקורי של הלהקה.
יקטרינבורג
יקטרינבורג (ברוסית: Екатеринбург) היא עיר ברוסיה בהרי אורל, במרכז מחוז סברדלובסק, והמחוז הפדרלי של אורל. בין 1924 ל-1991 נקראה סברדלובסק.
העיר נמצאת באורל המרכזית במורדות המזרחיים על גדות הנהר איסט, יובלו של הנהר טובול, שהוא יובלו של אירטיש. אוכלוסיית העיר מונה כ-1,400,000 תושבים (2010), והיא הרביעית באוכלוסייתה ברוסיה (אחרי הערים מוסקבה, סנקט פטרבורג ונובוסיבירסק). דרך העיר עוברת הרכבת הטרנס-סיבירית. בעיר נמצאת נציגות של האקדמיה הרוסית למדעים והעיר נחשבת כמרכז הרביעי בחשיבותו ברוסיה לפיתוח המדע.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1723 על ידי וסילי טטישצ'ב לפי צו של פטר הגדול לבניית בית חרושת להפקת ברזל בהרי אורל. את שמה העיר קיבלה משמה של יקטרינה הראשונה, אשתו ויורשתו של פטר. העיר נבנתה לפי תוכניתו של האדריכל קוטוזוב, חניך בית הספר לארטילריה בסנקט פטרבורג. העיר נבנתה במטרה להוות חלון ליבשת אסיה, כמו שסנקט פטרבורג לאירופה. מבנה העיר מעיד שלתוכנית המתאר שלה השתמשו בתוכניות המתאר הכי משוכללות של התקופה מגרמניה, הולנד וצרפת.
ב-1781 קיבלה יקטרינבורג מעמד של עיר בתקופת יקטרינה השנייה. באותה שנה דרך העיר נסלל הכביש הראשי ממוסקבה לסיביר. ב-1807 ניתנו לעיר זכויות מיוחדות כעיר ל"תעשייה הררית" היחידה ברוסיה.
לאחר המהפכה הבולשביקית הוגלה ליקטרינבורג הצאר ניקולאי השני, עם בני משפחתו, ובה הוצאו להורג ללא משפט ב-1918 בבית איפטייב. ב-1924 הוסב שם העיר לסברדלובסק, על-שם המנהיג הבולשביקי יעקב סברדלוב. בוריס ילצין עמד בראש מחוז סברדלובסק מ-1976 עד 1985. ב-1977, לפי החלטת הפוליטביורו, נהרס בית איפטייב. ב-1990 במקום שעמד הבית התחילה בניית כנסייה אורתודוקסית. שמה הקודם של העיר הוחזר ב-1991, בהוראת נשיא רוסיה ילצין.
ב-2 באפריל 1979 ארעה תקלה במפעל לייצור נשק ביולוגי בעיר, ונבגים של אנתרקס נפלטו לאוויר הפתוח. הגרסה הרשמית של שלטונות ברית המועצות הייתה שמדובר בהתפרצות טבעית של גחלת שמקורה בבשר נגוע. מספר ההרוגים מוערך במאה. בשנת 1986 החלה הקמה של מגדל הטלוויזיה של יקטרינבורג שלא הסתיימה בעקבות חוסר תקציב. המגדל נהרס בשנת 2018.
בבחירות שנערכו בספטמבר 2013 נבחר לראשונה לראשות העיר נציג מפלגת האופוזיציה הרוסית ולא חבר מפלגת השלטון, הפעיל החברתי יבגני רויזמן שגבר על יריבו ממפלגת רוסיה המאוחדת. ב-15 בפברואר 2013 התפוצץ מטאור באוויר בסמוך לעיר וגרם לפציעתם של כ-1,200 תושבים בכל האזור.
פוליטיקה וממשל
הדומה העירונית של יקטרינבורג הוא הגוף המחוקק העירוני ובו 36 חברים הנבחרים לתקופת כהונה בת 5 שנים, הבחירות האחרונות נערכו ב-24 בספטמבר 2013. מאז 2018 האספה המחוקקת של מחוז סברדלובסק החליטה כי ראש העיר ייבחר מעתה והלאה בהצבעה חשאית של חברי הדומה העירונית, אחת לארבע שנים. ב-25 בספטמבר 2018 נציגי הדומה העירונית בחרו בהצבעה חשאית את סגן מושל מחוז סברדלובסק, אלכסנדר ויסוקינסקי לתפקיד ראש העיר, מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת. מולו התמודדו יושב ראש הדומה ויקטור מסלאקוב והפרקליטה נאדז'דה אבאקומובה.
בעיר נמצאים גם גופי השלטון של מחוז סברדלובסק ולכן בעיר שוכן מעון מושל מחוז סברדלובסק בית האספה המחוקקת של מחוז סברדלובסק ובית ממשלת מחוז סברדלובסק השוכן בגורד שחקים המכונה "הבית הלבן". יקטרינבורג נחשבת למרכז המחוז הפדרלי המרכזי ובה גם שוכן מעונו של הנציג הנשיאותי במחוז. ביקטרינבורג נמצא גם מטה הפיקוד של המחוז הצבאי המרכזי ונציגויות של 30 גופים פדרליים של הממשלה הפדרלית.
ביקטרינבורג ממוקמת אחת משתי הקונסוליות של שגרירות ארצות הברית במוסקבה.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה קולצובו, אחד מנמלי התעופה העמוסים במדינה שנמצא במרחק של כ-16 קילומטרים דרום-מערבית לעיר.
בעיר עצמה פועלות מספר מערכות תחבורה ציבורית, בהן מערכת חשמליות והרכבת התחתית של יקטרינבורג הכוללת קו אחד.
ספורט
בעיר פועלות כמה קבוצות ספורט גדולות שמשחקות בליגות הבכירות ברוסיה, כמו:
יקטרינבורג היא אחת הערים שאירחו משחקים במונדיאל 2018 ולצורך כך שופץ האצטדיון המרכזי בעיר.
הקהילה היהודית
אזור אורל אינו חלק מתחום המושב, לפיכך לא ידוע על התיישבות יהודית בעיר בתקופת שלטון הצאר ברוסיה.
כיום קיימת בעיר קהילה יהודית פעילה ותוססת המונה מעל חמישה עשר אלף חברים. לקהילה בניין מרכזי רחב ידיים ומודרני המכיל בנוסף לבית כנסת גם בית ספר יסודי ובית ספר תיכון. רב הקהילה הוא הרב זליג אשכנזי (בן הרב מרדכי שמואל אשכנזי), המשמש גם כשליח חב"ד בעיר, הוא משמש גם כרב הראשי של כל מחוז סברדלובסק. הקהילה מקיימת שיעורי ערב לקהל מבוגר וכן מארגנת אירועים לכבוד חגי ישראל.
ערים תאומות
ליקטרינבורג יש 9 ערים תאומות:
קלאופטרה הראשונה, מלכת מצרים
קלאופטרה הראשונה אפיפנס (סביבות 204 – 176 לפנה"ס) הייתה נסיכה מבית סלאוקוס. היא נישאה לתלמי החמישי בשנת 193 לפנה"ס והפכה למלכת מצרים.
משפחתה
קלאופטרה הייתה בתם של אנטיוכוס השלישי ולאודיקה השלישית, אחותם של אנטיוכוס הרביעי וסלאוקוס הרביעי שהיו מלכים בבית סלאוקוס.
היו לה לפחות 3 ילדים:
קורות חייה
בשנת 197 לפנה"ס, כבש אנטיוכוס השלישי מספר ערים באסיה הקטנה שהיו לפני כן בשליטת בית תלמי. הרומאים תמכו במצרים. במסגרת  משא ומתן לשלום שהתנהל בשנת 196 לפנה"ס בין הצדדים בליסימאכיה  (עיר הלניסטית בתראקיה), הציע אנטיוכוס להשיא את בתו קלאופטרה עם תלמי החמישי. הם התארסו ב-195 לפנה"ס והתחתנו ברפיח ב-193 לפנה"ס. באותה עת היה תלמי החמישי בן 16 וקלאופטרה הראשונה בת כ-10 שנים. על פי יוסף בן מתתיהו קלאופטרה קיבלה כנדוניה לנישואים  את קוילה-סוריה ולכן טענו מלכי בית תלמי שהשטח הזה שייך למצרים. הוא כותב:. בפועל הבעלות על האזור נשארה ביד הסלאוקים שקיבלו את השטח בעקבות קרב בניאס שהתרחש בשנת 198 לפנה"ס.
באלכסנדריה נקראה קלאופטרה "הסורית". כחלק מפולחן בית תלמי היא הוכתרה יחד עם בעלה בתואר אפיפנס. בנוסף בהתאם למסורת המצרית נקראה גם אחותו של תלמי החמישי. בוועידה של כוהני דת מצריים שהתקיימה בממפיס בשנת 185 לפנה"ס, הועברו אליה כל הכיבודים שתלמי החמישי קיבל בשנת 196 לפנה"ס ונכתבו על גבי אבן רוזטה.
בשנת 187 לפנה"ס קיבלה מינוי של יועץ רם מעלה למלך, ובשנת 180 לפנה"ס לאחר מותו של בעלה, שלטה קלאופטרה כעוצרת במצרים בשם בנה תלמי השישי. היא הייתה המלכה המצרית הראשונה ששלטה לבדה על מצרים. ניתן להסיק זאת מטקסטים שנכתבו על גבי פפירוסים שנכתבו בין השנים 176-179 לפנה"ס, בהם היא מופיעה בתואר "תיאה אפיפנס" ושמה מופיע לפני שמו של בנה. היא גם טבעה מטבעות שבהם שמה מופיע לפני שמו של בנה.
זמן קצר לפני מותו תכנן תלמי החמישי לצאת למלחמה כנגד בית סלאוקוס שנשלט באותה עת על ידי סלאוקוס הרביעי שהיה אחיה של קלאופטרה. עם עלייתה לשלטון היא הפסיקה את כל ההכנות ליציאה למלחמה.
ממצא ארכאולוגי בישראל
בשנת 2010 בעת חפירות שבוצעו בתל קדש שבגליל העליון על ידי משלחת חפירות של אוניברסיטאות מישיגן ומינסוטה, נמצא מטבע זהב הנושא דמות אישה. משקלו של המטבע הוא 27.71 גרם הנחשב מטבע גדול. גודלו של המטבע הוא פי 6 ממשקל של מטבע ממוצע. על פי השערתו של דונלד צבי אריאל, ראש ענף מטבעות ברשות העתיקות, הדמות המוטבעת על המטבע היא של ארסינואי השנייה או קלאופטרה הראשונה.
יחסי יוון–סנט לוסיה
יחסי יוון–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין סנט לוסיה.
סקירה כללית
בין הרפובליקה ההלנית לבין סנט לוסיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה סנט לוסיה לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
על פי המידע שמתקבל מדי זמן מה משגרירות הרפובליקה ההלנית בוונצואלה - אין קהילה יוונית מסודרת בסנט לוסיה ואין יוונים שמתגוררים במדינה עצמאית. יוון הציעה בעבר עזרה הומניטרית לסנט לוסיה בעת הוריקן שעבר במדינה.
אזרחי סנט לוסיה המבקשים לנסוע ליוון יכולים לעשות זאת ללא אשרה. אזרחי יוון המבקשים לנסוע לסנט לוסיה יכולים לעשות זאת ללא אשרה למשך 90 ימים.
עונת 2022/2023 בליגה המאוחדת של VTB
עונת 2022/2023 בליגה המאוחדת של VTB היא העונה ה-13 של ליגת ה-VTB, והעונה ה-9 שבה הליגה היא הליגה הראשונה ברוסיה. העונה הסדירה החלה באוקטובר 2022 והפלייאוף יסתיים ביוני 2023 עם הגמר.
זניט סנקט פטרבורג היא האלופה המכהנת, לאחר שניצחה את צסק"א מוסקבה בגמר עונת.
שינויי פורמט
בעונה זו העונה הסדירה חולקה לשני שלבים, מאחר שאף קבוצה אינה משתתפת בתחרויות האירופיות עקב מלחמת אוקראינה–רוסיה. בשלב הראשון משחקות 12 קבוצות בשני סיבובים, ולאחר מכן מחולקות הקבוצות לשני בתים: בית א' עם שש הקבוצות הראשונות מהשלב הראשון ובית ב' עם שש הקבוצות האחרונות מהשלב הראשון.
בשלב השני, הקבוצות משחקות ביניהן בבתים שלהן במשך שני סיבובים נוספים. בפלייאוף כל הסדרות משוחקות בשיטת הטוב מ-7, למעט רבע הגמר שהוא בסדרות הטוב מ-5.
קבוצות
בסך הכל 12 קבוצות מתמודדות בליגה, כולל 10 קבוצות מהעונה הקודמת (שמונה קבוצות רוסיות, קבוצה בלארוסית וקבוצה קזחית אחת) ושתי קבוצות רוסיות שהצטרפו לעונה זאת (סמרה ו-MBA מוסקבה). שתי קבוצות רוסיות נוספות (אורל יקטרינבורג ורונה מוסקבה) הגישו בקשה להשתתף, אך לא מילאו את הדרישות להצטרף לליגה.
אבראהים ג'ורג' ח'יראללה
אבראהים ג'ורג' ח'יראללה (בערבית: ابراهیم جورج خیر اللہ ; 11 בנובמבר 1849- 6 במרץ 1929) היה ממייסדי הקהילה הבהאית בצפון אמריקה.
תחילת חייו ואימוץ הדת הבהאית
ח'יראללה נולד בהר הלבנון. הוריו היו חברים בכנסייה האורתודוקסית המלכיתית. ח'יראללה ואחותו כמעט ולא הכירו את אביהם, שנפטר כאשר ח'יראללה היה בן שנתיים.
ב-1866 ח'יראללה החל ללמוד רפואה בקולג' הסורי פרוטסטנטי. מאחר שהיו מעט מאוד עבודות זמינות בסוריה עבור אלו שרכשו חינוך מערבי, ח'יראללה עבר למצרים, בה היה מחסור בעובדים משכילים. ח'יראללה לימד שנה באקדמיה האמריקאית הפרוטסטנטית באלכסנדריה, ובין השאר עסק גם בסחר בכותנה ובסוכר, החזיק בחנות לאריגים והיה קבלן של עבודות ציבוריות.
ח'יראללה נישא לסורית נוצרייה ולשניים היו שתי בנות, נאביהה ולביבה, ובן בשם ג'ורג' אבראהים. לאחר מות אשתו, ח'יראללה נישא בשנית לאישה קופטית אך הנישואים כשלו והשניים התגרשו. בהמשך, ח'יראללה נישא שוב לאישה יווניה.
ח'יראללה התעניין מאוד בקסם והאמין שחזרה על פסוקים מהתנ"ך תוכל לעזור לו להשיג כל מה שחפץ בו. כחלק מחיפושיו אחר כוחות קסם, ח'יראללה פגש ב-1889 קוסם שעסק בקסם שחור, וזה ניסה לשכנע אותו לוותר על רעיונותיו להשיג כוחות קסם והציע לו לפגוש את חאג'י עבד אלכרים-י-טהראני, שהיה ידוע בזכות עיסוקו בקסם לבן. טהראני דרש מח'יראללה לשרוף את ספריו שעסקו בקסם השחור, קיבל אותו כתלמידו והחל ללמד אותו אודות הדת הבהאית.
התלהבותו של ח'יראללה מהדת החדשה הובילה אותו לספר לאחרים אודותיה. הוא הכיר את חברו הטוב, אנטון חדאד, לטהראני ובמהרה חדאד רצה ללמוד את כתביו של בהאא אללה.
המעבר לארצות הברית ולימוד הדת
אימוץ הדת החדשה לא הסיט את ח'יראללה משאיפותיו להשיג כוחות קסם. ח'יראללה האמין שהדת הבהאית העניקה לו את היכולת לגלות את סודות הטבע ושאף להיות ממציא. ח'יראללה ראה בארצות הברית הזדמנות לקדם את המצאותיו וטהראני תמך בתוכניתו לנסוע למערב. השניים הסכימו ביניהם שעל ח'יראללה לנסוע לניו יורק ולהזמין אנשים לאמץ את הדת. טהראני עזר לח'יראללה לשכנע את חדאד לנסוע איתו וככל הנראה מימן את הנסיעה.
ח'יראללה הגיע לניו יורק בדצמבר 1892. הוא התיישב בשיקגו והחל ללמד באופן פעיל אודות הדת והעביר שיעורים אותם כינה שיעורי "מחפשי האמת". בתוך שנתיים ח'יראללה העביר את רשמיו לעבד אלבהאא' ודיווח לו על ההצלחה יוצאת הדופן של מאמציו.
ב-1895 ח'יראללה עבר לקנושה, ויסקונסין, שם החלה להתגבש קהילה בהאית, והמשיך להעביר שיעורים. בשנה שלאחר מכן דווח כי מספר המאמינים בשיקגו וקנושה נאמדו במאות. ח'יראללה גם ביקר בקנזס סיטי, ניו יורק, אית'קה ופילדלפיה, שם הצליח לזכות בעוד כמות גדולה של תומכים. ח'יראללה טען שהצליח לגרום בשנתיים הראשונות בלבד לעבודתו לכאלפיים אמריקאים להמיר דתם לדת הבהאית. כ-700 חיו בשיקגו, בין 250 ל-300 בקנושה, ראסין ומילווקי, 400 בניו יורק והשאר בבוסטון וערים גדולות אחרות.
במשך חמש שנים התעמולה של ח'יראללה התבצעה בשקט, אך בהתמדה וללא הפרעה ומבלי למשוך הרבה תשומת לב מחוץ לארצות הברית. בשל הצלחתו להפיץ את תורתו של בהאא' אללה במערב, חי'ראללה קיבל מעבד אלבהאא' את הכינויים "הכובש של אמריקה", "קולומבוס השני" ו"פטר של בהאא'".
פרסומים ושיעורים
ח'יראללה ערך בהרצאות שהעביר שינויים בדוקטרינה הבהאית כדי להתאימה לטעם האמריקאי ולתרום להבנתה. בולט במיוחד הוא שימושו בנבואות התנ"ך. בכל עבודותיו ח'יראללה ניסה להראות כיצד הדת הבהאית היא התגשמות הנבואות התנכיות, ובההא' אללה הוא חזרתו של ישו. ח'יראללה תקף את עקרונות הנצרות האמריקאית שראתה את משימתו של ישו במונחים של הושעת אנשים מחטא. ח'יראללה ראה את משימתו של ישו בהטפה לבשורות הטובות של ממלכתו של האל. הפירוט המלא של הוראתו של ח'יראללה נמצא בספריו Báb-ed Dín, the Door of True Religion ו-(Behá'u'lláh (the Glory of God.
המשיכה לשיעורי "מחפשי האמת" לא נבעה רק מתוכן השיעורים, אלא אישיותו של ח'יראללה גם כן הייתה משמעותית. ח'יראללה נודע כאדם מרתק ואינטליגנט ונתפס בעיני אנשים כנלהב וכן. גם המסתורין שיחק תפקיד משמעותי במשיכה של אנשים לשיעוריו של ח'יראללה. אף על פי שח'יראללה הכחיש שתורתו החדשה היא סודית, ככל הנראה רבים מ"מחפשי האמת" חשו שהם נכנסים לחברה סודית.
העלייה לרגל לעכו וההיפרדות מעבד אלבהאא'
ב-1898 הפילנתרופית פיבי הרסט אימצה את הדת הבהאית והביעה את כוונתה לבקר את עבד אלבהאא' בארץ הקודש. הרסט הזמינה כמה מאמינים, וביניהם ח'יראללה ואשתו, והחלה לארגן את עלייתם לרגל לעכו. יחד עם עוד מאמינים אמריקאים, ביניהם לואה גטסינגר ומאי בולס, הקבוצה הגיעה לעכו.
ב-1899 שרידי גופתו של הבאב הגיעו לעכו לידיו של עבד אלבהאא'. באותה שנה, עבד אלבהאא' הגיע להר הכרמל, מקום שנבחר על ידי בהאא' אללה, והניח שם את אבן היסוד למבנה הקבר של הבאב. עבד אלבהאא' לווה על ידי חי'ראללה, ובכך ניתן לו הכבוד להיות האדם היחיד שליווה את עבד אלבהאא' במעמד זה.
עם זאת, בעלייה לרגל לעכו נזרעו הזרעים הראשונים של הניכור בין ח'יראללה לבין עבד אלבהאא'. במהלך המסע ח'יראללה הבחין בחיכוך בין עבד אלבהאא' לאחיו, מירזא מחמד עלי. במהלך מסעו של ח'יראללה, אנטון חדאד נשאר בארצות הברית והיה כעת מוכר בקרב הבהאים, ובשל כך היווה מתחרה עבור ח'יראללה להיות הסמכות בקהילה הבהאית האמריקאית. בנוסף, האמריקאים הבהאים לא היו צריכים עוד לפנות לח'יראללה לשם הדרכה, אלא יכלו לכתוב באופן ישיר לעבד אלבהאא'.
ח'יראללה שלח איום לפיו אם עבד אלבהאא' לא יעזור לו עם תמיכה כספית מהמאמינים, לא ימנה אותו לראש הקהילה הבהאית בארצות הברית, לא יאשר את פרסום הספר שכתב ואת תרגומו לפרסית, או שלא יתכחש לאלו שהפריכו את הוראתו של ח'יראללה, הוא יפנה נגדו ויעבור לתמוך באחיו.
ח'יראללה קיבל מחדאד מכתב שנכתב עבורו על ידי עבד אלבהאא'. במכתב נרשם כי ח'יראללה, או אף מורה אחר, לא צריכים לצפות להתמנות לתפקידי הנהגה, שכן בהאא' אללה אסר על כך שבדת הבהאית יכהנו אנשי דת. בכך, התקווה של ח'יראללה לקבל מינוי רשמי בקהילה הבהאית האמריקאית נגוזה. הדרך היחידה דרכה יכול היה להחזיק בסמכות הייתה להסית את הבהאים נגד עבד אלבהאא'. אף על פי שהבהאים במזרח התיכון ואיראן התעלמו ממחמד עלי, אחיו של עבד אלבהאא', ח'יראללה הרגיש שייתכן שיהיה ניתן לשכנע את האמריקאים בתוקף סמכותו.
ח'יראללה חש מאוים גם מהזוג אדוארד ולואה גטסינגרס. הזוג ידע על הסתירות הקיימות בין תורתו של ח'יראללה לזו של עבד אלבהאא'. מאחר שחשש שהזוג יחשוף את טעויותיו, ח'יראללה ניסה לחתור תחת השפעתם בקהילה על ידי כך שהטיל ספק בצורה פומבית בהבנתם את הדת והתמריצים שלהם ללמדה.
לאחר עריקתו של ח'יראללה, עבד אלבהאא' נקט במספר צעדים בניסיון לצמצם את השפעתו של ח'יראללה בארצות הברית. בקיץ 1900, טהראני ביקר בארצות הברית וניסה להשיב את ח'יראללה לסיעתו של עבד אלבהאא'. בנובמבר של אותה שנה, חאג'י מירזא חסן מח'ורסאן, תומך אדוק של עבד אלבהאא', איים על חי'ראללה שיחזור בו מכפירתו ויחזור לתמוך בעבד אלבהאא'. ח'יראללה הגן על עמדתו אל מול תומכיו של עבד אלבהאא' בשני חיבורים שנקראו "עובדות עבור בהאים" (Facts for Behaists) ו"שלוש השאלות" (The Three Questions).
הקהילה התפצלה לשניים, בעוד רוב הקהילה הבהאית בארצות הברית תמכה בעבד אלבהאא'. הקהילה שהייתה נאמנה לעבד אלבהאא', ניתקה את קשריה עם ח'יראללה. רוב המאמינים האמריקאים, אפילו אלו שח'יראללה לימד בעצמו, נטשו אותו בשל כפירתו. הווארד מקנט, שניסה להישאר נייטרלי במהלך המשבר, גם כן ניתק קשר עם ח'יראללה. מבלי ההנהגה של מקנט, התומכים הבודדים של ח'יראללה בניו יורק חדלו מלהיות מאורגנים. תמיכה בח'יראללה המשיכה להתקיים בשיקגו ובמיוחד בקנושה. ח'יראללה העריך שמספר התומכים בו לאחר המשבר עמד על 300 איש, אך הודה שהרוב נשארו עם עבד אלבהאא'.
הבהאים מסבירים את עריקתו של ח'יראללה בכך שהוא הונע על ידי גאווה, התעוור כתוצאה מהצלחתו הגדולה בצפון אמריקה ושאף לשליטה מוחלטת על האמונות והפעילויות של תלמידיו.
לאחר הפיצול
ח'יראללה המשיך להציע ללמד את מי שהיה מעוניין בכך, אך בעוד בתחילת דרכו הצליח להמיר מאות תוך שנים ספורות, כעת הצליח להמיר מספר מצומצם מאוד של אנשים. ח'יראללה לא היה יכול עוד ללמד שעבד אלבהאא' מהווה את חזרתו של ישו, ומאחר ומחמד עלי לא טען לסמכות מיוחדת או ליכולת כלשהי, הוא לא יכול היה לטעון את הטיעון הזה לגביו.
הספר האחרון של ח'יראללה היה ניסיון אחרון להחיות את התנועה שלו. "O Christians! Why do you believe not in Christ!" מ-1917 מכיל הפרכה של התקפות של שלושה מיסיונרים פרוטסטנטים כלפי הדת הבהאית.
ההיפרדות של ח'יראללה מהקהילה הבהאית היוותה מכה לקהילה בצפון אמריקה. עבור אחדים, האמונה התנפצה והם עזבו את הדת הבהאית. רוב חברי הקהילה הפכו לא פעילים. בודדים נשארו חברים פעילים בקהילה הבהאית ואלו היו מי שפנו לכתביו של בהאא' אללה ובנו מחדש את הדת הבהאית בצפון אמריקה.
אבראהים ח'יראללה נפטר ב-1929.
רחובות (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תפיסת קרקעות ביהודה ושומרון
תפיסת קרקעות ביהודה ושומרון היא שאלה המהווה סוגיה ביטחונית לאומית, משפטית, מדינית וערכית, המלווה את מדינת ישראל מאז שצה"ל כבש את שטחי יהודה ושומרון במלחמת ששת הימים. הפקעת הקרקעות שימשה בהתחלה לצרכים צבאיים וביטחוניים, אולם עם חידוש מפעל ההתנחלות ביהודה ושומרון, הופקעו קרקעות גם לצרכים אזרחיים. תפיסת קרקעות זו הייתה ועודנה מוקד מחלוקת ערכית, משפטית ופוליטית ארוכת שנים.
המצב המשפטי ביו"ש
מצבם המשפטי של שטחי יהודה ושומרון עבר תהפוכות רבות לאורך השנים. מאחר שישראל לא סיפחה את שטחי יו"ש מוגדר מעמדם המשפטי כ"שטח כבוש" ולפי החוק הבינ"ל על המדינה המחזיקה בשטח כבוש להשתדל לשמור על מערכות החוקים שהיו קיימות במקום לפני הכיבוש. אי לכך החוק המיושם בפועל על שטחי יו"ש יונק מהחוק העות'מאני, חוקי המנדט הבריטי, החוק הירדני, חוקי מדינת ישראל (בפרט תקנות יו״ש) והמשפט הבינלאומי. שטחים אלו הם מעין "יצור כלאיים משפטי", כפי שכינה אותם אמנון רובינשטיין, ללא מערכת חוקים ברורה ומוסכמת. מצב חוקתי זה נמשך למעשה עד היום, ולמרות מספר הלכות שנקבעו על ידי בית המשפט העליון, המצב דה פקטו השתנה רבות לאורך השנים.
רוב הקרקעות ביהודה ושומרון לא רשומות בטאבו והבעלות עליהן נקבעה על פי החוק הטורקי משנת 1858. על פי חוק זה, הקרקעות ניתנו למי שעיבד אותן באופן רציף, וקרקעות שלא עובדו ולא היו קרובות לכפרים, מרחק של כ־2.5 קילומטר או מרחק בו צעקה לא נשמעת, נחשבו אדמות מדינה.
תחת השלטון הירדני
לאחר מלחמת העצמאות, הגדה המערבית ומזרח ירושלים היו בשליטת ממלכת ירדן, ובשנת 1950 היא סיפחה שטחים אלו. סיפוח זה הוכר דה-פקטו על ידי רוב מדינות העולם, וקיבל הכרה רשמית מצד הממלכה המאוחדת. במהלך התקופה בה שלטה ירדן על שטחים אלו, האדמות שהיו רכוש יהודי לפני 1948 טופלו על פי הפקודה המנדטורית למסחר עם האויב (Trading with the Enemy Ordinance, 1939). על פי פקודה זו, על הנציב העליון למנות אפוטרופוס לנכסי נתיניו של האויב, עליו להחזיק בנכסים עד לתום המלחמה, ואסור לסחור בהם. עד למלחמת ששת הימים, בה נתפסו שטחים אלו על ידי צה"ל, הירדנים פעלו על פי פקודה זו ולא חוקקו חוקים נוספים הנוגעים לשטח. שר הפנים הירדני התמנה אפוטרופוס על הרכוש שהיה בבעלות יהודית, ומקובל על המשפטנים הישראליים שחקרו את הנושא כי מאמציו לשמור על הרכוש היהודי היו לרוב מוצלחים.
לאחר מלחמת ששת הימים
לאחר מלחמת ששת הימים, בה כבש צה"ל את מזרח ירושלים ואת יהודה ושומרון, התבצעה הפרדה חוקתית בין שני האזורים. בתאריך 27.6.1967, חוקקה הכנסת תוספת לפקודת סדרי השלטון והמשפט. לפקודה נוסף סעיף 11ב', הקובע כי "המשפט, השיפוט והמנהל של המדינה יחולו בכל שטח של ארץ ישראל שהממשלה קבעה בצו". תיקון זה נותן למעשה לממשלה את הסמכות לספח למדינת ישראל כל שטח של ארץ ישראל המנדטורית. יום לאחר התיקון לפקודה, פרסמה הממשלה צו הקובע את גבולות ירושלים המזרחית ומספח אותה לישראל. בג"ץ נדרש מספר פעמים לשאלה האם סיפוח זה מהווה ריבונות לכל דבר ועניין, אחד מפסקי הדין גרר גם דיון בכנסת, בו אישר שר החוץ כי הכוונה הייתה לספח את ירושלים המזרחית לישראל.
לעומת מזרח ירושלים, שטח הגדה המערבית, או יהודה ושומרון, לא סופח מעולם לישראל ולא הוחלה בו הריבונות הישראלית. מאידך גיסא, ישראל גם מעולם לא הכירה בריבונות אחרת על שטחים אלו או בהיעדר ריבונותה עליהם. לאחר תפיסת השטח, ישראל לא קיבלה על עצמה את תחולת אמנת ז'נבה הרביעית ביהודה ושומרון. הסבר אפשרי להימנעות זו הוא החשש שהכרה בתחולת האמנה למעשה תאשר שהשטח שייך לארצו של "אחד מבעלי האמנה". ישראל הצהירה לאחר תפיסת השטח כי היא מקבלת עליה באופן וולונטרי את הוראותיה ההומניטריות של האמנה, אולם לא פירטה מהן הוראות אלו. לימים קבע בית המשפט העליון כי המבחן הרלוונטי לתחולת האמנה הוא מבחן עובדתי, המתקיים גם במקרה של שליטת ישראל ללא סיפוח על יהודה ושומרון, ללא קשר להכרה בריבונות קודמת. לרוב נטה בית המשפט העליון להתייחס לתקנות האג ואמנת ז'נבה בפסיקותיו, גם אם לא תמיד קיבל אותן ככתבן.
אף על פי שהסיפוח הירדני של שטחי יהודה ושומרון לא הוכר על ידי העולם בכלל, ועל ידי ישראל בפרט, הכירה ישראל בתחולתו של החוק הירדני בגדה. ניסיונות להתנגד לתחולתו של חוק זה נדחו בבית המשפט העליון. המשמעות דה יורה של ההכרה בחוק הירדני הייתה למעשה הכרה בשלושה רבדים חוקיים. הראשון הוא חוק הקרקעות העות'מאני משנת 1858, השני הוא החוק המנדטורי והשלישי הוא החוק הירדני. על רבדים אלו נוספו תחיקת הביטחון הצבאית הישראלית, כללי המשפט הבינלאומי הפומבי והמשפט המנהלי הישראלי. החוק העות'מאני היה זה ששימש להכשרת תפיסתן של רוב הקרקעות, על ידי הגדרתן כאדמות מדינה לפי חוק זה.
עשור של הכרעות משפטיות
בשנות ה־70 של המאה העשרים נדרש בית המשפט העליון פעמים רבות לסוגיית תפיסת הקרקעות ביהודה ושומרון. הסוגיות העיקריות שאיתן היה צריך בית המשפט להתמודד היו תחולתה של אמנת ז'נבה ושל אמנות האג. פסקי הדין הראשונים התייחסו בעיקר להפקעת קרקעות לצרכים צבאיים, ועם התפתחות מפעל ההתנחלות, עברו לדון בשימוש האזרחי בקרקעות.
תקדים ימית
הפעם הראשונה בה נצרך בית המשפט העליון לשאלת תפיסת הקרקעות בשטח הנתון לתפיסה לוחמתית הייתה בתחילת שנות ה־70, בבג"ץ הידוע בשם בג"ץ ימית. (בג"ץ 302/70, שיח' סולימאן חסיין עודה אבו חילו ואח' נ' ממשלת ישראל). העותרים היו בדווים שאדמתם הופקעה לצרכים ביטחוניים. הדיון המשפטי לא נסב כלל על התיישבות של אזרחים במקום. בדיון זה לא נקבעה הלכה לגבי תחולתה של אמנת ז'נבה בשטח הנתון לתפיסה לוחמתית, אולם פסק הדין התייחס לאמנה וקבע שהיא אינה מופרת על ידי פעולת ההפקעה. הסעיף הראשון שנדון היה הסעיף האוסר על העברת אוכלוסיית הכובש לשטח הכבוש, מה שלא היה רלוונטי במקרה זה כי דובר על תפיסה לצורך צבאי. הסעיף השני שנדון היה הסעיף האוסר על העברה כפויה של אוכלוסייה מהשטח הכבוש אל תוך שטח המדינה הכובשת. לגבי סעיף זה נקבע כי אינו מופר, כי העותרים הועברו ממקום למקום בתוך השטח התפוס. כבר במהלך המשפט נחשפה חוברת שהכין משה דיין, עם תוכנית להקמת עיר על השטח המופקע. חשיפה זו עוררה סערה גדולה, והחוברת נגנזה. לבסוף הוקמו התנחלויות בשטח המופקע, וגם העיר ימית הוקמה לא הרחק משם.
בג"ץ בית אל
הדיון המשפטי הראשון בתפיסת קרקעות ביהודה ושומרון היה בשנת 1978, בבג"ץ בית אל. (בג"ץ 606/78, 610/78, סולימאן תופיק איוב ואח' נגד שר הביטחון ואח'). העתירה התנגדה לתפיסת קרקעות בצו של המושל הצבאי בשכם שנועדה לצורך הקמת התנחלות (בית אל). העותרים טענו כי תפיסת קרקעותיהם והשימוש בהם לצורכי התנחלות יהודית אינם צורך צבאי אמיתי, וכמו כן טענו כי הפעולות אינן חוקיות לפי כללי המשפט הבינלאומי. המשיבים הגיבו כי ההתנחלות תהיה חלק מהמערך הביטחוני באזור, בליווי תצהיר האלוף אברהם אורלי, שהסביר כיצד הקמת יישובים אזרחיים תחזק את הביטחון באזור. השופט אלפרד ויתקון קיבל את עמדת המשיבים, ונימק "אין לפקפק בכך שנוכחותם בשטח של יישובים – אפילו אזרחיים – של אזרחי המעצמה המחזיקה תורמת תרומה נכבדה למצב הביטחוני שבאותו שטח ומקילה על הצבא את מילוי תפקידו. אין צורך להיות מומחה לענייני צבא וביטחון כדי להבין שאלמנטים חבלניים פועלים ביתר קלות בשטח המאוכלס אך ורק באוכלוסייה אדישה או אוהדת כלפי האויב, מאשר בשטח, שבו נמצאים גם בני אדם העשויים לעקוב אחריהם ולהודיע לשלטונות על כל תנועה חשודה." שאר השופטים הצטרפו פה אחד לחוות הדעת, והעתירה נדחתה. גם בפסק דין זה לא נקבעה הלכה משפטית מחייבת לגבי תחולת תקנות האג ואמנת ז'נבה, אולם השופט ויתקון חיווה את דעתו שהן לא נעשות באופן אוטומטי חלק מהמשפט המחייב. הממשלה חיבקה בשתי ידיים את פסיקת בית המשפט, ולאחר פסק הדין אף הכריז ראש הממשלה, מנחם בגין, כי "יש שופטים בישראל".
בג"ץ אלון מורה
בשלב מסוים ביקשו שניים מראשי המתנחלים, מנחם פליקס ואברהם שבות להצטרף כמשיבים לעתירה ובית המשפט אישר את בקשתם. תצהירו של מנחם פליקס היווה גורם משמעותי בפסק הדין, והביא לתוצאה ההפוכה מזו שביקש פליקס להשיג. פליקס הסביר בתצהירו כי חברי הגרעין התנחלו באלון מורה מתוקף הצו האלוהי לרשת את ארץ האבות. הוא התייחס לנימוק הביטחוני כנימוק משני, ואמר שהוא "אינו מעלה ואינו מוריד", וכי "ההתנחלות בארץ ישראל, שהיא הייעוד של עם ישראל ומדינת ישראל הינה ממילא ביטחונם, שלומם וטובתם של העם והמדינה."
בית המשפט, באותו ההרכב שנתן את פסק הדין הקודם, הגיע הפעם לתוצאה כמעט הפוכה. חוות הדעת הנגדיות מגורמים ביטחוניים בכירים, ובעיקר תצהירו של פליקס, גרמו לבית המשפט להחליט כי שיקולי הביטחון היו תוצר לוואי. בפסק הדין קבע בג"ץ כי הצו שהוציא בנימין בן אליעזר בטל, ועל המדינה לפנות את המתנחלים מאדמות העותרים.
לאחר פסק הדין, התכנסו ראשי המתנחלים והחליטו לדחות את פינוי ההתנחלות. לאחר עשרים יום הם אף פתחו בשביתת רעב. שר החקלאות, אריק שרון, ביקש מהממשלה "למנות צוות משפטנים שיחסן את ההתנחלויות מפני התערבות בג"ץ." גוש אמונים פרסם מסמך המסביר את עמדת הגוש כלפי פסיקת בג"ץ. על פי המתנחלים, העובדה שהמשטר שהנהיגה ישראל הוא משטר של כיבוש צבאי (הניסוח וההדגשה במקור), פוגעת במפעל ההתנחלויות. בהמשך המסמך נאמר כי "הפיקציה הביטחונית החזיקה מעמד כל עוד לא אחזו הערבים – בייעוץ בעידוד אמריקני – בנשק הבג"ץ." על פסק הדין אמרו כי הוא שומט את הקרקע מתחת לכל מפעל ההתיישבות היהודי בשטחים המשוחררים.