cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלכלת בריאות
מאפיינים מיוחדים של שוק הבריאות
במדינות רבות, היצע השירותים מוגבל על ידי רישיונות ממשלתיים. הן לגבי רישוי מקצועות בבריאות, רישוי מיטות ומכשירים רפואיים מיוחדים. זאת בניגוד לתיאורית השוק התחרותי שבו רמת ההיצע של סחורה מובטחת על ידי הכלל שאין סחורה אחרת שניתן לייצר עם אותם המשאבים כך שהתשואה המתקבלת מהשימוש במשאבים תגדל. דרך משמעותית נוספת לשליטה על ההיצע והאיכות היא הגבלת מספר המקומות ללימודי רפואה באקדמיה. בנוסף, הגבלות אלו מצמצמות לעיתים את מגוון האיכויות של השירותים והמוצרים בתחום הבריאות. לדוגמה שיטת הרישיונות והמכסות על כמות הסטודנטים לרפואה, בתנאי שהיא מגבלה אפקטיבית, מצמצת את מגוון הסטודנטים היכולים לגשת ולהשלים את לימודי הרפואה ולאחר מכן לספק שירותים רפואיים לצרכנים. זאת להבדיל מסחורות ושירותים בתחומים אחרים שבהם קיים מדרג רחב יותר של איכות.
המגבלות האתיות החלות על המטפל הרפואי נוקשות יותר מאשר אלו החלות על מוכרי שירותים או מוצרים בתחומים שונים. על המטפל הרפואי לדאוג בראש ובראשונה לרווחת המטופל, ברמה גבוהה מזו אשר מצופה ממוכרי שירותים או מוצרים בתחומים אחרים אשר רמת הרווחיות מהווה גורם מרכזי בפעילותם. ניתן לשייך לכך את העובדה שהרוב המוחלט של המיטות לאשפוז כללי במדינת ישראל מופעלים במסגרות שאינן למטרות רווח (בשנת 2018 כ -3% בלבד מהמיטות לאשפוז כללי במדינת ישראל הופיעו ברישיונם של ארגונים למטרות רווח). כמו כן, פערי הידע הקיימים בדרך כלל בין המטפל לבין המטופל יוצרים מצב של יתרון מובהק למטפל, כך שמתקיימת אסימטריות במידע. לצד זאת, חשוב לזכור כי פערי הידע קטנו במהלך עשרות השנים מאז נכתב מאמרו של ארו, זאת בין היתר הודות למהפכת המידע שחולל האינטרנט, וכיום מונגש למטופלים מידע רב על פרוצדורות רפואיות ועל מחלות. נושא אי הוודאות בקרב המטופל בעל חשיבות רבה, והגברת הוודאות בקרב המטופל חשובה הן לטובת הליך הריפוי והן מבחינת החששות לגבי מימון הטיפול. נדרש יסוד של אמון מיוחד בין המטופל למטפל הרפואי. במקרים רבים אין למטופל אפשרות לבצע ניסוי של השירות המסופק מראש אלא עליו להתנסות בו רק במועד אספקת השירות. כמו כן, ידוע שטיב היחסים בין המטפל למטופל משפיע על הצלחת הטיפול. לרוב א-סימטריות המידע ברורה לשני הצדדים ויחסי המטפל-מטופל "נצבעים" על ידי כך.
השוואה למודל התחרותי
בתחום הבריאות, הנושא הוא נרחב יותר מאשר ההבדל בין מוצר פרטי לציבורי, עלויות ותועלות פרטיות וציבוריות. להלן מספר דוגמאות:
לעיתים קרובות לא ניתן לפצל יחידה הנותנת שירות רפואי, ובמקומות שבהם קיימת צפיפות אוכלוסין נמוכה ייתכן מרחק רב בין חלק מהתושבים ליחידה. כמו כן, על מנת לשמור על רמה מסוימת של יעילות, על מרכזים רפואיים לשמור על גודל מינימלי מסוים.
לימודי הרפואה מוגבלים בכמות מקומות וקיים סבסוד של לימודים אלו. פתיחה של תחום זה לתנאי שוק חופשי זה אומר לבטל את המכסות ואת סבסוד שכר לימוד. ביטול המכסות יכול להוריד את איכות הרופאים וביטול סבסוד שכר הלימוד יכול להקשות על הסטודנטים לבחור את לימודי הרפואה הארוכים. אגב, ירידה באיכות הרופאים אינה בהכרח דבר רע מהבחינה הכלכלית.
במאמרו, Arrow מזכיר מספר שיטות לקביעת מחירים ונהלים להתחשבנות בין המטפל למטופל:
להסדרי התשלום עבור הספקת שירותים רפואיים ישנן השפעות רבות על התנהגותם של הישויות הפועלות במערכת הבריאות בתחומים כגון: מגוון השירותים, פריסתם, איכותם ורמת השימוש בהם, שביעות הרצון של המטופלים, מידת השוויוניות במערכת, קיום תמריצים להתייעלות, סך ההוצאה על בריאות.
בעקבות המאפיינים המיוחדים של שוקי הבריאות בעולם המערבי אשר לא מאפשרים לשווקים לפעול ברמת תחרותיות גבוהה, ממשלות נוהגות להתערב במחירי השירותים הרפואיים והתרופות. לדוגמה, במדינת ישראל מחירי התרופות והשירותים המסופקים במסגרת הרפואה הציבורית מפוקחים בשיטת מחיר מקסימלי מתוקף חוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, התשנ"ו-1996.
כלכלת בריאות בישראל
ההוצאה הלאומית לבריאות בשנת 2016 היוותה כ-7.2% מהתוצר הלאומי ועמדה על כ- 90 מיליארדי ש"ח. ההוצאה הפרטית לבריאות היוותה כ 36% מסך ההוצאה הלאומית לבריאות.
בחוק ביטוח בריאות ממלכתי מוגדרים הן התחולה של סל שירותי הבריאות והן הזכות של כל תושב להיות מבוטח בביטוח הבריאות הממלכתי. התושב רשאי לבחור באחת מארבע קופות החולים הקיימות. קופות החולים הן הגורם המבטח של רוב השירותים הניתנים במסגרת "סל שירותי הבריאות", כמפורט בתוספת השנייה לחוק ביטוח בריאות ממלכתי, ומדינת ישראל היא המבטחת בהקשר ליתר השירותים המוגדרים בסל, כמפורט בתוספת השלישית לחוק ביטוח בריאות ממלכתי.
עלות סל שירותי הבריאות לקופות החולים בשנת 2016 עמדה על סך של כ- 45.8 מיליארד ש"ח, המהווים כ-51% מסך ההוצאה הלאומית לבריאות. כ- 88.5% מעלות הסל, כ-40.5 מיליארד ש"ח, תוקצבה באמצעות מנגנון הקפיטציה.
מנגנון הקפיטציה - מנגנון חלוקה אשר בבסיסו ניצבת נוסחה אשר נועדה לחשב את נתח התקציב הדרוש לכל קופה בהתאם לצורכי מבוטחיה, ככל שהללו ניתנים למדידה ולכימות. מטרתה של נוסחה זו לייצר מצב שבו נינתן "פיצוי" לקופה אשר מבוטחיה צורכים יותר שירותי בריאות. הקצאה ראויה אמורה להפוך את הקופה לאדישה לסיכון הבריאותי של המבוטח, ובכך למנוע תמריץ לאי אספקה הוגנת של שירותי בריאות ולברירת מבוטחים על רקע מצבם הבריאותי, גיל, מגדר, מעמד סוציו-אקונומי או כל גורם רלוונטי אחר.
קיימים מנגנונים נוספים אשר משמשים כמקור למימון פעילות קופות החולים כגון: מנגנון תקצוב בעבור מבוטחים הסובלים ממחלות קשות במיוחד (כמו דיאליזה, גושה, המופיליה, טלסמיה ואיידס), הכנסות מהשתתפות עצמית של מבוטחים, ומבחני תמיכה של משרד הבריאות.
לקופות החולים השפעה לא מבוטלת הן על צד הביקוש לשירותים ותרופות והן על ההיצע של אלו:
סאלח שבתי
סאלח שבתי הוא סרט קולנוע קומי ישראלי בבימויו של אפרים קישון ובכיכובו של חיים טופול, שיצא בשנת 1964. זהו הסרט הישראלי הראשון שהיה מועמד לזכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וגם הראשון שזכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "סרט הזר הטוב ביותר". מאוחר יותר הופק גם כמחזמר.
רקע
"סאלח שבתי" החל כמערכון שכתב אפרים קישון ללהקת הנח"ל ב-1955, לתוכניתה השמינית, "בין מגל לחרב" ונקרא "סעדיה והסעד". על בסיס המערכונים שנוצרו בעקבות המערכון הראשון, יצר קישון סרט קולנוע בהפקתו של מנחם גולן, בו כיכב חיים טופול, ובתפקידים משניים השתתפו זהרירה חריפאי, גילה אלמגור, אסתר גרינברג, אריק איינשטיין, שייקה לוי, גאולה נוני, שרגא פרידמן ומרדכי ארנון. נערכו 45 ימי צילום, ועלות ההפקה הסתכמה ב-400,000 ל"י. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-2 ביוני 1964, בקולנוע חן בירושלים. הוא זכה להצלחה קופתית כבירה ומכר 1,184,900 כרטיסים, הישג המציב אותו כסרט השלישי הנצפה ביותר בתולדות ישראל. שמואל אור, מבקר "חרות", כתב כי "למרות ערכו האמנותי הירוד, שבר סאלח שבתי את כל שיאי הקופה... אין ספק: סאלח שבתי יהיה הסרט הישראלי הראשון, שללא כל מענקים וסובסידיות, יכסה את כל הוצאות הייצור שלו ויכניס רווח רב ליצרניו." הוא שווק לחו"ל, הצליח גם בבתי הקולנוע בארצות הברית, זכה בפרס גלובוס הזהב ואף הועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
העלילה מתרחשת בשנות החמישים לאחר הקמת מדינת ישראל, ומראה בצורה סאטירית את שהתרחש באותם זמנים, על קשיי העלייה והקליטה של עדות המזרח ויחסם של ילידי הארץ אליהם, הבירוקרטיה הבלתי אפשרית והפוליטיקה הישראלית הלא נקייה – כל זאת דרך דמותו של סאלח, עולה חדש שהגיע לישראל עם משפחתו ונאלץ להסתגל במהירות להווי החיים הישראלי.
את ההשראה לדמותו של סאלח שאב קישון מעולה חדש, שהוא ומשפחתו התגוררו עמו בצריפון במעברת "שער העלייה" בחיפה, בשנת 1949. יש הרואים בשמו של סאלח כשם סימבולי המרמז בהומור קישוני לביטוי "סליחה שבאתי", כדוגמת הביטוי "סליחה שאני חי" (לאחר מלחמת ששת הימים הוציא קישון ספר הומוריסטי בשם "סליחה שניצחנו").
עלילה
סאלח שבתי הוא עולה שהגיע מאחת מארצות ערב יחד עם משפחתו המורחבת, אשתו ועוד שבעה ילדים (ודמות נוספת של אישה זקנה בלתי מזוהה שהצטרפה אליהם), בשנות ה-50 המוקדמות, מעט לאחר הקמת מדינת ישראל. עם הגיעו לישראל נשלח סאלח למעברה ומתרגל במהירות לחיי המקום ואף מגיע למעמד של מנהיג הקהילה, שנמצאת ליד קיבוץ אידאולוגי. עם התקרבות מועד הבחירות, נציגים ממפלגות שונות מציעים לו הצעות שונות (כמו למשל, שיכון), ומבקשים בתמורה שיפעל כקבלן קולות וידרבן את כל אנשי המעברה להצביע עבורם. אבל סאלח הוא אדם ישר ותמים מטבעו. הוא מתמודד עם הבירוקרטיה הישראלית הצעירה, מנצל את חולשותיה הידועות ולבסוף מנצח אותה וזוכה לדירת שיכון חדשה.
צילומים
הסרט צולם במצלמת "אריפלקס" של אולפני הרצליה, שהייתה מצלמת הקולנוע השימושית היחידה בישראל באותה תקופה. את הסרט צילמו במשך חמישה ימים בשבוע, היות וביום השישי השתמשו במצלמה כדי לצלם את יומן החדשות לקולנוע. קטעים מהסרט צולמו בפנימיית הכפר הירוק, השיכון המופיע בסרט צולם בשכונת יד התשעה בהרצליה. לצורך הצילומים, הוקם סט צילום בחורשת אקליפטוסים בהרצליה, בה הוקם שחזור של מעברה הכולל צריפונים ופחונים שעיצב יוסף קרל.
המחזמר
בתחילת 1987 החליט תיאטרון "הבימה" להעלות מחזמר המבוסס על הסרט, לקראת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל, עם מוזיקה שתלחין נורית הירש למילים של חיים חפר. בקיץ 1987 הוכרז שאפרים קישון יביים את המחזמר, אך יערוך בו שינויים בטקסט לעומת הסרט. חבר הכנסת מתי פלד העלה את הנושא בוועדת החינוך של הכנסת, כאשר זו אירחה את שר החינוך, יצחק נבון. שהיה ממונה על חגיגות שנת ה-40. פלד שלח לשר מכתב ארוך, ובו בקשה למנוע מתיאטרון הבימה להעלות הצגה המכילה, לפי תפיסתו, מסרים גזעניים הלועגים לבני עדות המזרח. במקביל החלה סערה תקשורתית בעד ונגד הצגת המחזמר. למרות זאת נמשכה ההפקה וזאב רווח וגאולה נוני לוהקו לתפקידים הראשיים. גם עפרה חזה הוזמנה להשתתף, אך דחתה את ההצעה.
בתחילת 1988, במהלך החזרות מספר שחקנים פרשו מהמחזמר, בעיקר בטענה שקיבלו תפקיד קטן וזניח, בהם אפי בן ישראל, נתן נתנזון, שושיק שני ושמוליק סגל. בנוסף התלוננו שחקני "הבימה" הקבועים, שהשחקנים שלוהקו להצגה שאינם עובדי התיאטרון, ירוויחו שכר העולה במאות אחוזים על שכר שחקני התיאטרון הקבועים. עם זאת שבוע לפני הצגת הבכורה, ביום העצמאות 1988, כבר נמכרו 80,000 כרטיסים. במהלך הצגת הבכורה הפגינו בחוץ קבוצה של כ-20 איש, בהם השחקן יוסף שילוח, בטענה שהמחזמר הוא גזעני.
מבקרי התיאטרון נתנו למחזמר ביקורות שליליות. שוש אביגל מ"חדשות" כתבה: "קישון לא במיטבו, מדביק רסיסי להקה צבאית למסכת קיבוץ, קיטש וקלישאות מכל כיוון, טלאים מכמה מחזות־זמר אחרים והכל עובר חביבי, כי הוא משחק על רגשות הקהל בסגנון אספת בחירות משנת 1981". יהודית אוריין בידיעות אחרונות" כתבה: "תחרות קשה וצמודה בין הרע מאוד לבין העוד יותר גרוע". אליקים ירון מ״מעריב" כתב: "אינני יודע איך לכנות את התפלות הזאת", והוסיף: "גם חפלה לא כדאי לקיים שלוש שעות, מחשש של קלקול הקיבה". מיכאל הנדלזלץ ב״הארץ" הגדיר את ההפקה "מחזמר פרווה". מירי פז כתבה ב״דבר": "סאלח שבתי׳ לא תוסיף כבוד להישגי התיאטרון הלאומי... הגרסה התאטרלית מרדדת את הטקסט להביך". למרות הביקורות המחזמר זכה להצלחה מסחרית גדולה. לאחר שהוצג ברציפות כחצי שנה בתיאטרון "הבימה", הוא המשיך להציג ברחבי המדינה, בהפקתו של משה יוסף, לרוב עם צוות השחקנים המקורי, ועד סוף 1989 הוצג כ-500 פעמים.
הפקות
1. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 21 באפריל 1988
השיר מתוך המחזמר, "אח יא-רב" (מילים: חיים חפר, לחן: נורית הירש), הפך ללהיט גדול בביצועו של רווח.
2. הדרן וצח כרמלי, 2002
3. התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 25 ביוני 2008
4. תיאטרון השעה הישראלי, הצגת בכורה: 26 במרץ 2014
5. תיאטרון תל אביב ("מאור מיימון הפקות"), הצגת בכורה: 9 במאי 2018 6. תיאטרון ארצי מייסודו של סמי לוי, הצגות בכורה: יוני 2021 7. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 2023,
ביקורת
למרות הצלחתו הכבירה של הסרט, במיוחד בקרב בני עדות המזרח, נמתחה עליו ביקורת קשה באמצעי התקשורת. הביקורת הייתה בשני פנים: על איכות הסרט ועל דרך הצגת הדמויות בו.
בשנים האחרונות הועלתה מצד מבקרים שונים טענה כי "סאלח שבתי" מציג את דמותו של בן עדות המזרח כדמות סטריאוטיפית ונלעגת, דמות של חסר השכלה שמצליח להסתדר בעזרת תחבולות שהוא נוקט ולא בעזרת כישורים אחרים. יחד עם זאת, הסרט לועג לא פחות לילידי הארץ, ה"צברים", ומתארם כיהירים ואטומים כלפי העולים ומי שאינו נמנה עם חברתם. קישון הגיב שאת הסרט יש לבחון במונחים סאטיריים, שהופנו בעיקר כלפי פוליטיקאים ואנשי השלטון ויחסם לאדם הפשוט.
חוקר הקולנוע הישראלי ,רמי קמחי, טוען כי סאלח שבתי הוא בעת ובעונה אחת סרט חדשני ושמרני. הוא חדשני מצד זה שהוא מחליף את המסטר נרטיב שהיה נהוג בקולנוע הישראלי עד לתקופתו- נרטיב של חניכה המתבסס על מעבר של הגיבור מגלותיות יהודית אל עבריות ישראלית- במסטר נרטיב שמיוסד על מעבר מפרה מודרניות למודרניות, ובכך שהוא הסרט הישראלי הראשון שיש בו גיבור מזרחי. הוא שמרני מצד זה שהוא מלהק את המזרחים בתפקיד הפרה מודרניים ואת האשכנזים בתפקיד האולטרה מודרניים, ובכך משרת את האליטות הציוניות האשכנזיות. סרטי הבורקס שפסעו בעקבות סאלח שבתי אמצו הן את הגיבור המזרחי, הן את הקונפליקט בין פרה מודרניות למודרניות והן את הצגתם של המזרחים כפרה מודרנים ואת האשכנזים כאולטרה מודרניים.
סאלח שבתי בתרבות
בתוכנית "זהו זה!" משנת 1985, נעשה פרק ששמו "סלאח שבאתי", שבא בעקבות אירועי "מבצע משה". בפרק סלאח (גידי גוב) הוא עתה נציג מרכז הקליטה הבא לקבל את העולה החדש דויד (מוני מושונוב).
בתוכנית "היהודים באים", נעשה מערכון על הסרט, בו חיים טופול (יוסי מרשק) עובד על המבטא של סלאח עם אפרים קישון (מוני מושונוב) ומנחם גולן (עידו מוסרי).
רביב
{{פירושונים| אישים:
מדע פתוח
ארגונים ופרויקטים
פרויקטים מדעיים גדולים הם בעלי סבירות גבוהה יותר ליישם מדע פתוח מאשר פרויקטים קטנים. פרויקטים שונים עורכים, תומכים, מפתחים כלים או מממנים מדע פתוח, וארגונים רבים מנהלים מספר פרויקטים, למשל, מוסד אלן למדעי המוח עורך מספר פרויקטים מדעיים ואילו המרכז למדע פתוח מכיל פרויקטים למחקר, תומך ויוצר כלים עבור מדע פתוח.
עריכת מחקרים
פרויקטים רבים למדע פתוח מתמקדים באיסוף ותיאום אוספים אנציקלופדיים של כמויות גדולות של נתונים מאורגנים. גן החיות הגלקטי ממיין גלקסיות; פרויקט ה-HapMap הבינלאומי ממפה את ההפלוטיפ של הגנום האנושי וסקירת השמים הדיגיטלית של סלואן מפרסמת מידע מכל מקור.
פרסום
החלפת מודל הפרסום הנוכחי היא אחת המטרות של מדע פתוח. המחירים הגבוהים של גישה לספרות הובילו למחאות כגון "מחיר הידע" ולאתר שיתוף מאמרים כגון Sci-Hub ול-"ICanHazPDF".
שמעון סוסן
שמעון סוסן (נולד בשנת 1959) הוא ראש המועצה האזורית חבל מודיעין משנת 2004.
ביוגרפיה
נולד ב-1959 במושב עזריקם להורים שעלו ממרוקו כחמש שנים קודם לכן. ברשות המשפחה הייתה רפת קטנה.
בשנת 1981 החל לעבוד בכפר הנוער בן שמן, תחילה כאב בית ובהמשך כקַנְיָן, והיה יו"ר ועד עובדי הכפר. במקביל השקיע בעסקים, והוא מחזיק ב-55% מחברת ש.י.ר (לשעבר "אחים סוסן") המחזיקה בשטחי מסחר על יד קריית מלאכי. באותה העת, החל להיות פעיל שטח במפלגת הליכוד, וב-1998 נבחר כחבר המועצה האזורית חבל מודיעין.
בינואר 2004 נבחר לראשות מועצה האזורית חבל מודיעין, כשגבר על פנחס עידן מאחיסמך. הוא זכה גם בבחירות ב-2008 כשגבר על טומי ברנדר מלפיד, וב-2013 איש לא התמודד מולו. הוא צמצם את הגירעונות של המועצה ופיתח את אזור התעשייה חמ"ן (חבל מודיעין) סמוך לשוהם המניב למועצה הכנסות גבוהות מארנונה. בתקופתו, הוכרזה חבל מודיעין כ"רשות איתנה" על ישי שרת הפנים איילת שקד. סוסן נחשב למקורב לפוליטקאים ברמה הארצית, בהם ישראל כ"ץ ודוד ביטן ובעיקר למשה כחלון, ואף היה פעיל מרכזי בהקמתה של מפלגת כולנו ושימש יו"ר עמית בקק"ל מטעמה.
בדצמבר 2017 נחקר סוסן בפרשת השחיתות המכונה תיק 1803 בחשד למעורבות בשוחד, אך לא נעצר. באפריל 2018 נעצר סוסן, יחד עם בכירים נוספים במועצה, בחשד לעבירות שונות, אך לאחר חקירה, באוקטובר התברר כי החשדות אינן נכונות והמשטרה החליטה להמליץ לסגור את התיק נגדו מחוסר אשמה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 ניצח את רוני אזרק מבית עריף, ונבחר לכהונה רביעית.
הרפתקאות גדולות בארכיאולוגיה
הרפתקאות גדולות בארכיאולוגיה הוא מקבץ סיפורי תגליות ארכאולוגיות בעריכת רוברט סילברברג אשר יצא לאור בעברית בשנת 1967 בהוצאת ספרים אחיאסף, 320 עמודים בכריכה קשה.
הספר יצא לאור לראשונה בהוצאת The Dial Press New-York בשנת 1964 והכיל עשרה סיפורים.
ספר זה פותח בהקדמה בת שישה עמודים מאת העורך ומכיל 13 פרקים: ההוצאה בארץ הוסיפה את הפרקים הדנים בתגליות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החל מגילוי שלדי האדם הקדמון הפרה-היסטורי במערות הכרמל, הסיפור המרתק של המגילות הגנוזות - כיצד נתגלו וכיצד נרכשו, וכלה בתגליות הארכאולוגיות החדישות ביותר: גילוי מכתבי בר כוכבא ושלדי לוחמיו במערות מורבעת.
סלופ
סְלוּפּ (באנגלית: sloop; מהולנדית: sloep או מצרפתית: chaloupe) הוא סוג של סירה או ספינת מפרשים בעלת תורן יחיד ומעטה אורכי, הכולל מפרש ראשי ומפרש קדמה אחד. קאטר, לשם השוואה, מניף מפרש ראשי ושני חלוצים לפחות, ותורנו מותקן קרוב יותר לירכתיים מאשר בסלופ.
מערך המעטה הנפוץ ביותר של מפרשיות כיום הוא מערך סלופ-ברמודה (Bermuda sloop) או בקיצור מערך ברמודי (Bermuda rig). מפרשית מסוג סלופ בת ימינו מניפה מפרש ראשי עם מנור ומפרש קדמה ללא מנור (חלוץ או חלוץ גנואה).
יולית
יוּלִית (שם מדעי: Coris) היא סוג של דג ממשפחת השפתוניים שמיניו חיים באוקיינוס ההודי באוקיינוס השקט, ובאוקיינוס האטלנטי. הם בעלי פנים מוארכים ולסת הפונה מעלה ובעלי צבעים מפוארים הבולטים לאורך השוניות בהם הם חיים.
בישראל חיות יוליות ממינים שונים בים האדום ובים התיכון.
מינים
בסוג יולית ישנם 27 מינים:
יהדות בלגיה
יהדות בלגיה היא הקהילה של יהודי בלגיה, מדינה השוכנת במערב אירופה.
היסטוריה
היהודים הראשונים באזור בלגיה של ימינו, הגיעו יחד עם הרומאים בין השנים 50 ל-60 לפנה"ס. הם מוזכרים כבר ב-1200 באזור בראבנט. בימי הביניים, במאה ה-13, אך קהילותיהם נחרבו באותה המאה ובמאה ה-14 בתקופת המגפה השחורה ובפרעות שנלוו לה. במאה ה-16 הגיעו לבלגיה אנוסים מספרד ומפורטוגל. הם הביאו לפיתוח תעשיית היהלומים בעיר אנטוורפן אך נאלצו לקיים את תפילותיהם בסתר. עם כיבושה של בלגיה ב-1713 על ידי אוסטריה, יהודים אשכנזים הגיעו לבלגיה. ב-1831, כשבלגיה זכתה בעצמאותה, היא הכריזה מיד על הכרה בזכויות היהודים. יהודי הקהילה, שמנו כ-1,000 נפש, התרכזו בארבע ערים: בריסל, אנטוורפן, לייז' ושרלרואה.
יהודי בריסל, שהיו נתונים יותר להשפעה צרפתית, התערו בחברה הלא היהודית ואילו באנטוורפן הפלמית, נהגו היהודים אורח חיים אדוק יותר. שוני זה בין ההקהילות היהודיות בערים הללו קיים עד היום. בסוף המאה ה-19 החלו גלי הגירה גדולים של יהודים לערי בלגיה בעיקר ממזרח אירופה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו אליה יהודים רבים מאוסטרו-הונגריה ורוסיה, שרובם מצאו בבלגיה תחנת מעבר בדרכם לארצות הברית אך מעטים מהם השתקעו במדינה. במהלך שנות ה-20 התייצב קצב ההגירה היהודית למדינה והוא גדל בשנות ה-30, בעיקר לאחר עליית היטלר לשלטון וכינון המשטר הנאצי בגרמניה. בסוף שנות ה-30 היו בבלגיה כ-66,000 יהודים שרק 10 אחוזים מהם אזרחים בלגיים וכל השאר נחשבו למהגרים.
יהדות בלגיה בתקופת השואה
לאחר כיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה לא הורע מצב היהודים באופן מהיר אלא בשלבים איטיים. בקיץ 1942 החלו הגרמנים לשלח את יהודי בלגיה למחנות עבודה והשמדה והשילוחים נמשכו עד שחרורה של בלגיה על ידי צבאות בעלות הברית בסתיו 1944. 28,902 מיהודי בלגיה נספו בשואה - כ-44 אחוזים מכלל בני הקהילה היהודית. הסיבה העיקרית לכך שרבים יחסית מבני הקהילה שרדו הייתה העזרה שהושיטה להם האוכלוסייה הבלגית. לכ-25,000 יהודים נמצאו מקומות מסתור במדינה, בין השאר במוסדות נוצריים שונים, הודות לשיתוף פעולה בין המחתרת היהודית בבלגיה, "הוועד להגנת היהודים בבלגיה", לבין ארגוני ההתנגדות הבלגיים. חלק מהילדים הוסתרו במשפחות נוצריות תוך שימוש במסמכים מזויפים (למשל אסתר גרנק) או במקומות מסתור (למשל על ידי רנה למור). הבלגים גם סייעו ליהודים רבים מהולנד שנמלטו דרך בלגיה לצרפת ושווייץ.
יהדות בלגיה כיום
לאחר המלחמה הוקמו קהילות מחודשות בבריסל ואנטוורפן ויהדות בלגיה מהווה כיום הרביעית בגודלה באירופה. האוכלוסייה היהודית בבלגיה מונה כ-42,000 נפש, מתוכם כ-20,000 גרים בבריסל ו-20,000 באנטוורפן. . קהילות קטנות נוספות קיימות בשרלרואה, באוסטנד, בגנט, בליאז', במונס, בארלון ובקנוקה. רוב היהודים משתייכים לשכבה סוציו-אקונומית בינונית.
בבלגיה ישנם כיום 40 בתי כנסת, 30 מהם באנטוורפן (כולם אורתודוקסים) ו-10 בבריסל, כולל שני בתי כנסת רפורמיים. באנטוורפן קהילה אורתודוקסית בולטת, שמזכירה לעיתים קהילות גדולות במזרח אירופה שלפני השואה. פועלות בה כ-12 חסידויות, ובהן פשעווארסק, בעלז, גור, צ'ורטקוב, חב"ד, סאטמר וויז'ניץ. אנטוורפן שופעת מסעדות כשרות, חנויות מזון, וחנויות ספרים יהודים בעוד שבבריסל כמעט ולא קיימים שירותים מסוג זה. לעומת זאת בבריסל ישנם שני מרכזים קהילתיים רבי משתתפים, וכן מוזיאון לתולדות יהדות בלגיה. במשך השנים התבלטו היהודים באנטוורפן בעיסוקם בענף ליטוש היהלומים ובמסחר בהן. ההערכות הן כי המגזר מעסיק כיום כ-30% יהודים אף כי בשנות ה-80 היה מדובר ביותר מ-70% ומספרם הצטמצם עם התפתחות הטכנולוגיה והליטוש באמצעות מכונות. בשנות ה-2000, ובמיוחד בתקופת האינתיפאדה השנייה בישראל, אירעו מספר אירועים אנטישמיים בבלגיה, בעיקר בעיר אנטוורפן.
ב-24 במאי 2014 התפרץ אלמוני למוזיאון היהודי של בלגיה, ירה למוות בשלושה אנשים, ופצע נוספים. היורה הצליח לברוח מן המקום, באמצעות רכב מילוט.
ב-17 בדצמבר 2020 אישר בית הדין לצדק של האיחוד האירופי את האיסור על שחיטה כשרה בבלגיה, ודחה את עתירתן של הקהילות היהודיות והמוסלמיות במדינה, בהובלת הקהילה היהודית. בתגובה, משרד החוץ הישראלי ביקר את ההחלטה בנימוק של פגיעה בחופש הפולחן והדת באירופה.
ב-7 ביולי 2022, הפרלמנט בבריסל ברוב קולות נגד הצעת החוק לאסור שחיטה כשרה במחוז של הבירה. במחוזות הגדולים במדינה, וולוניה ופלנדריה, חל האיסור.
סטיב לנדקוויסט
סטיבן "סטיב" לנדקוויסט (באנגלית: Stephen "Steve" Lundquist; נולד ב-20 בפברואר 1961) הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם בסגנון חזה ומעורב אישי. לנדקוויסט הוא השחיין הראשון בהיסטוריה שפרץ את גבול שתי הדקות במשחה ל-200 יארד בסגנון חזה.
ביוגרפיה
לנדקוויסט נולד באטלנטה, ג'ורג'יה. הוא סיים את לימודי התיכון בג'ונסבורו, ג'ורג'יה בשנת 1979. בשנת 1984 הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת סאות'רן מת'ודיסט. סיים תואר שני בבית ספר לניהול באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1994. הכינוי שלו היה "לאנק", ומתחרהו העיקרי ויקטור דייוויס כינה אותו "המאיים".
בגיל 17, במסגרת המבחנים האמריקאיים לאליפות העולם בשחייה, קבע לנדקוויסט את שיאו העולמי הראשון במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.39 דקות. שיא זה החזיק מעמד 22 ימים.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, מערב גרמניה בשנת 1978 סיים לנדקוויסט במקום הרביעי המאכזב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. הוא החזיק בשיא העולם בתוצאה של 2:05.80 דקות, אחרי המנצח גרהם סמית' מקנדה ששיפר את השיא העולמי (2:03.65 דקות). בנוסף סיים במקום השביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.11 דקות, אחרי המנצח ולטר קוש ממערב גרמניה (1:03.56 דקות).
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בסן חואן פוארטו ריקו בשנת 1979 זכה לנדקוויסט בשלוש מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.82 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:21.97 דקות ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה ש 3:47.20 דקות.
לנדקוויסט נבחר לייצג את נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980) אך בגלל החרם האמריקאי עקב הפלישה הסובייטית לאפגניסטן נמנע ממנו להשתתף במשחקים.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982, זכה לנדקוויסט בשתי מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.75 דקות, לפני ויקטור דייוויס מקנדה (1:02.82 דקות) ובן ארצו ג'ון מופט (1:03.13 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב יחד עם ריק קארי, מאט גריבל וראודי גיינס כל אחד מהם היה שיאן עולם בעצמו במשחה אישי כששחה את המשחה. הוא שחה את סגנון החזה. הרביעייה האמריקאית קבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 3:40.84 דקות, לפני ברית המועצות (3:42.86 דקות) ומערב גרמניה (3:44.78 דקות). בנוסף הוא סיים במקום השביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:06.22 דקות, אחרי המנצח אלכסנדר סידורנקו מברית המועצות (2:03.30 דקות).
באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה בקלוביס, קליפורניה בתחילת אוגוסט 1983 קבע לנדקוויסט שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.34 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בקראקס ונצואלה בסוף אוגוסט אותה שנה זכה לנדקוויסט בשלוש מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:02.28 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.31 דקות ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב, בשיא עולם חדש שוב יחד עם קארי, גריבל וגיינס בתוצאה של 3:40.42 דקות. בנוסף הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:06.26 דקות, אחרי המנצח ריקרדו פראדו מברזיל (2:04.51 דקות).
אירוע השיא
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה לנדקוויסט בשתי מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חזה קבע שיא עולם חדש בתוצאה של 1:01.65 דקות לפני דייוויס (1:01.99 דקות) ופיטר אוונס מאוסטרליה (1:02.97 דקות). מופט שיאן העולם, קבע במוקדמות שיא אולימפי חדש בתוצאה של 1:02.16 דקות, איטי רק בשלוש מאיות השנייה משיאו העולמי, אך איכזב בגמר וסיים רק במקום החמישי בתוצאה של (1:03.29 דקות). במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, יחד עם קארי, פאבלו מוראלס וגיינס הם קבעו שיא עולם חדש בתוצאה של 3:39.30 דקות, לפני קנדה (3:43.23 דקות) ואוסטרליה (3:43.25 דקות). בנוסף הוא סיים במקום החמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.91 דקות, אחרי המנצח אלכס באומן מקנדה שקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 2:01.42 דקות.
לנדקוויסט יזכר בתור השחיין שבכה מרוב התרגשות כשנוגן ההמנון האמריקאי בטקס חלוקת המדליות למשחה 100 מטר חזה.
לנדקוויסט זכה לכבוד, כשנשא את הדגל האולימפי ביחד עם עוד שבעה ספורטאים אמריקאיים מהגדולים בהיסטוריה, בטקס הפתיחה באולימפיאדת אטלנטה (1996), עיר הולדתו.
פעילות ציבורית
לנדקוויסט הוא פעיל חברתי, פועל רבות בקהילה כדובר, מארח ויו"ר כבוד בארגונים רבים כגון: הוועד האולימפי האמריקאי, איגוד הסוכרת האמריקאי, הצלב האדום האמריקאי, קרן הגשמת חלום, קרן בית חולים של פלורידה, ספיישל אולימפיקס, סיסטיק פיברוזיס, שחייה למען מחקר בלוקמיה, טרשת נפוצה, "איסטר סילס" (ארגון צדקה ללא כוונת רווח, עזרה למען אוטיזם ולקויות נוספות), ועוד.
סון (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ניקולוז צכיטישווילי
ניקוֹלוֹז צְכּיטישווילי (בגאורגית: ნიკოლოზ ცქიტიშვილი; נולד ב-14 באפריל 1983) הוא כדורסלן גאורגי, ששיחק כפאוור פורוורד. הוא נבחר במקום החמישי בסיבוב הראשון של דראפט ה-NBA על ידי דנוור נאגטס, ושיחק מספר שנים בליגת ה-NBA.
היסטוריה
צכיטישווילי נולד בטביליסי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). כבר בצעירותו הוא בלט עקב גובהו המתנשא ל-2.13 מטר. בהיותו בגיל 18 בלבד, בינואר 2002, הוא עבר לשחק בליגת העל האיטלקית בקבוצת בנטון טרוויזו, כאשר מאמנה מייק ד'אנטוני הוא מאמן NBA שאימן את בנטון זמנית, וזכה עימה באליפות הליגה האיטלקית. הוא שיחק 13 משחקים העמיד ממוצע של 6.6 נקודות למשחק (השיא למשחק היה 15 נקודות), אף על פי ששיחק מעט. הוא הרשים בזכות יכול הקליעה שלו מבחוץ (יחסית לשחקן גבוה).
בקיץ 2002 נבחר צכיטישווילי בדראפט ה-NBA על ידי דנוור נאגטס, כשהוא אחד משני הזרים שנבחרו בעשיריה הראשונה. בעונתו הראשונה בקבוצה, בה נחשב לשחקן הצעיר ביותר בליגה, שיחק דקות מעטות בלבד. בשנתיים שבאו לאחר מכן המשיך לדשדש, לא קלע יותר מארבע נקודות למשחק ולא הוריד מעל שני ריבאונדים למשחק.
ב-25 בפברואר 2005 מכרו דנוור נאגטס את הכרטיס של צכיטישווילי לגולדן סטייט ווריורס יחד עם רודני וייט, בתמורה לאדוארדו נאחרה ולואיס פלורס. לאחר ששיחק 12 משחקים במדי הווריורס הוא חתם באופן עצמאי במינסוטה טימברוולבס. בינואר 2006 הוחלף צכיטישווילי, לאחר שעבר עונה מאכזבת, והועבר לפיניקס סאנס, שמאמנה מייק ד'אנטוני כבר הכיר אותו מתחילת דרכו בבנטון טרוויזו. באותה שנה בחן צכיטישווילי אפשרות להצטרפות למכבי תל אביב כאשר המאמן הנכנס נבן ספאחיה רצה בהצטרפותו, אולם לאחר שסיים את שירותו במדי נבחרת גאורגיה בכדורסל, הודיע כי פניו מועדות למחנה האימונים של סיאטל סופרסוניקס. באוגוסט 2007 הושלמה החתמתו של צכיטישווילי בטראמו האיטלקית.
בקיץ 2016 חתם צכיטישווילי בקבוצת אל מנאמה, המשחקת בליגה הבחריינית הבכירה. בספטמבר 2017 חתם בדינמו טביליסי. בדצמבר 2017 חתם בבייבלוס קלאב מהליגה הלבנונית.
קבורה (יהדות)
קבורת המת היא מצוות עשה מהתורה לקבור את המתים. מת שנמצא ללא אחראים לקבורתו מכונה מת מצווה וההלכה מחייבת כל יהודי שנתקל בו לדאוג לקבורתו, גם תוך הפסד גדול או היטמאות כהן למתים. ההלכה משתמשת במושג "כבוד המת" בקביעת פרטי הדינים של הקבורה.
מצוות איסור הלנת המת מחייבת שהקבורה תיערך ללא דיחוי, מלבד עיכובים החיוניים לכבוד המת.
מקור המצווה
הציווי ההלכתי לקבורת נפטר נלמד מהפסוק - פסוק המכיל מצוות לא תעשה ומצוות עשה כאחד. יש לציין שהפסוק מדבר על נידון למוות בבית דין שלאחר שהומת - צריך לתלות אותו כדי לפרסם ולהרתיע:. מזה למדים בקל וחומר: אם יש חובה לדאוג לכבודו של חוטא שהוצא להורג - קל וחומר לכל אדם.
עיקרון קבורת הנפטר מבוסס גם על מספר מקורות נוספים במקרא. ההתייחסות היא לא רק לנפטרים יהודים אלא אף לאלו שאינם יהודים וכך מסופר כי יהושע תלה את מלך העי, ולעת ערב קבר אותו תחת גל אבנים. אחד העונשים הקשים לאדם שהוא לא יקבר כראוי ונבלתו תהיה מושלכת על הארץ למאכל לחיות ועופות, ואחת הקללות מ"פרשת התוכחה" במקרא היא:. התלמוד רואה בחיטוט קברים עונש קשה:.
היבט ראשון שבו בא לידי ביטוי העיקרון של כבוד המת הוא באיסור הלנת המת; כלומר, שאין להשתהות שלא לצורך בקבורת הנפטר. הקבורה מהווה יישום של התפיסה ההלכתית של "כבוד המת", וכל זמן שלא נקבר הרי הוא שרוי בביזיון, ולכן ביום שניתנה רשות לקבור את הרוגי ביתר לאחר מרד בר כוכבא, תיקנו חכמים ביבנה את ברכת "הטוב והמטיב" בברכת המזון, כהודאה על השבת כבודן האבוד של הגופות.
אופן הקבורה
מהות הקבורה היא הטמנת המת בקרקע עטוף בתכריכים, אבל "הנותן מתו בארון ולא קברו בקרקע עובר משום מלין את המת". לפי ההלכה, הדרך הראויה היא לקבור את המת בקרקע עצמה בלי להניחו בארון, אך גם כאשר מניחים את המת בארון הטמון בקרקע - מקיימים את מצוות הקבורה. יש להניח את המת כשהוא שוכב על גבו ופניו כלפי מעלה.
קבורה דו-שלבית
קבורה דו־שלבית היא סוג קבורה שהתקיימה בתקופה הראשונה. בשיטת הקבורה הזו, לאחר שנקבר הנפטר במערה, היו ממתינים עד שיתעכל בשר גופת הנפטר. לאחר כשנה, כשהתעכל הבשר ומגופת המת נשארו רק העצמות, היו אוספים את העצמות ומעבירים אותם אל המקום המיועד להם - חדר ובו עצמות כל מתי המשפחה ("מאספה") בתקופת בית ראשון, וגלוסקמאות בתקופת בית שני. ארון הקבורה היה נטמן באדמה או במערה ובכך היה בא אל סופו תהליך קבורת הנפטר. כשפסק המנהג לקבור את הנפטר באופן דו שלבי פחת השימוש בהלכה הרלוונטית - יום ליקוט עצמות. עם זאת הלכה זאת מצויה בשימוש גם בימינו אנו. בעשור השלישי של המאה העשרים ואחת התחדשה העניינות בשיטה זו על מנת לפתור את מצוקת המקום של הקבורה בארץ.
הימנעות מקבורת מתים בדרגות שונות זה לצד זה
לפי המשנה, יש לקבור את הנידונים למוות בבתי קברות מיוחדים, אחד למי שנידונו למיתה בסיף או בחנק, והשני למי שעברו את העברות החמורות ביותר ונידונו למיתה בסקילה או בשריפה. התלמוד מכליל זאת: "וכשם שאין קוברין רשע צדיק כך אין קוברין רשע חמור אצל רשע קל". בעקבות כך ישנן בתי קברות עם חלקות המיועדות לשומרי שבת בלבד.
בעיקר ישנה הקפדה שלא לקבור יהודים וגויים זה לצד זה, הלכה שבאופן מסורתי עלתה בקנה אחד עם המנהג הרווח לייעד בתי קברות שונים לבני דתות שונות. נכון לשנת 2020, מרבית הנפטרים בישראל הם יהודים הנקברים בבתי עלמין אזרחיים (לא צבאיים) בחלקות המיועדות ליהודים בלבד. באשר לבתי העלמין הצבאיים, עד שנות התשעים הנופלים הגויים נקברו בדרך כלל בחלקות צבאיות בבתי עלמין דרוזיים או מוסלמים. בעקבות מספר מקרים שקרו בתקופת הרב שלמה גורן כהרב הראשי לצה"ל, הוא הורה שההלכה שאין לקבור יהודי עם גוי אינה שייכת במקרה של אדם שהצטרף למלחמה למען העם והארץ, הנחשב כחסיד אומות העולם, במיוחד כשהוא מזרע ישראל. בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 ואילך, התרבו חללי צה"ל שאינם יהודים לפי ההלכה, אך למשפחתם שורשים יהודיים, עלו לארץ מכח חוק השבות, ונקלטו בחברה היהודית. באותה תקופה הרבנות הצבאית נהגה לקבור חללים אלו בקצה בתי העלמין הצבאיים, במרחק ניכר משאר החלקות. בשנת 1993 נוהג זו עורר סערה תקשורתית, ובעקבותיה הוחלט לקבור חללים שאינם יהודים לפי ההלכה, בחלקות נפרדות אך בתוככי בתי הקברות. הרבנות הצבאית ניסתה למצוא פתרון שיקיים את ההלכה ובמקביל ישביע את רצון משפחות החללים, גם אלו שמתנגדות להפרדה, וגם המשפחות הדתיות שדורשות אותה. בתקופת הרב הצבאי הראשי ישראל וייס, הוא התייעץ עם הרב עובדיה יוסף, הרב יוסף שלום אלישיב והרב מרדכי אליהו, שחייבו הרחקה של ארבע אמות (כשני מטר) או לחלופין עילית בין הקברים. לפיכך הוחלט על קבורת הגויים בחלקות נפרדות, מרכזיות ומכובדות בבתי העלמין הצבאיים. בתקופת הרב רפי פרץ כרב הצבאי הראשי, הוחלט על קבורה החללים היהודים והגויים באותן חלקות, כשבין החללים היהודיים והגויים מפרידים אלמנטים שונים כגון שבילים ועצים. בשנת 2020, בתקופת הרב אייל קרים כרב הצבאי הראשי, הוחלט על קבורה ללא כל הפרדה גלויה לעין, אלא באמצעות העמקת קברי הגויים בעשרים סנטימטר ובנוסף הוספת חציצה בתוך קבריהם.
במקרא בתלמוד ובמדרש
קבורה בארץ ישראל נחשבת לזכות גדולה, דבר זה נלמד מיעקב אבינו שביקש מבניו שיעלו את עצמותיו לקבורה בארץ ישראל לאחר מותו, וכן יוסף. גם על אברהם אבי האומה הישראלית מסופר במקרא שקנה מערת קבורה לאשתו שרה במחיר יקר וכתב האבן עזרא (שם) "נזכרה זאת הפרשה להודיע מעלת ארץ ישראל על כל הארצות לחיים ולמתים". בתלמוד אמרו: במדרש מסופר שיעקב שילם את כל ממונו לעשיו עבור הזכות להקבר בארץ ישראל, ואמרו "אתה מוצא באבות העולם אין סוף על מה שנצטערו על קבורת ארץ ישראל".
מעלת הקבורה בארץ
רבינו בחיי מבאר שהמעלה בקבורה בארץ היא מחמת ג' טעמים: א. ארץ ישראל קדושה ומכפרת העונות ככתוב: (ישעיה לג, כד) "העם היושב בה נשוא עון", וכתיב: (דברים לב, מג) "וכפר אדמתו עמו". ב. ארץ ישראל קרובה לשער השמים, לכן הנשמה לא תצטרך לטרוח ולהתגלגל בשביל לשוב לשרשה. ג. מתי ארץ ישראל חיים תחלה לימות המשיח, אבל מתי חוצה לארץ אינם חיים, ורק הצדיקים יזכו לבא לארץ על ידי צער גלגול מחילות ואז יקומו לתחיה כמובאר בגמ' (כתובות קיא, א).
פינוי קברים
בשל השמירה על כבוד המת נאסרה פתיחת קברים לצורך העברת עצמות נפטרים ממקום למקום. וכך נכתב בתלמוד הירושלמי: הפרשנים מסבירים הלכה זו בשני טעמים: הראשון - בגלל ניוול המת, כלומר פגיעה בכבודו בכך שרואים אותו במצב של ריקבון או כשלד ועצמות. השני מטעם מיסטי - משום שהזזת שרידי המתים מדאיגה את נשמותיהם, המפחדות מיום הדין הגדול העתיד לבוא.
ישנם מקרים בהם מותר לפנות מתים מקבריהם, וכך נאמר בברייתא: . הפרשנים מסבירים ש"קבר הנמצא" הוא קבר שהתגלה בתוך שדה פרטי, והמת נקבר שם ללא רשותו של בעל השטח. קבורתו של מת זה נעשתה בגזל ולכן מותר לפנותו. "קבר הידוע" פירושו קבר שנעשה ברשותו של בעל השטח, ולכן אסור לפנותו גם כשהבעלות מתחלפת. קבר המזיק את הרבים הוא קבר שגורם היזק כלשהו לציבור. דוגמה ל"קבר המזיק את הרבים" הוא קבר הסמוך לדרך ציבורית, שהעוברים שם עלולים להיטמא בטומאת מת עקב נוכחות הקבר. קבר כזה מותר בפינוי על מנת למנוע נזק מן הרבים. הלכות אלו נפסקו גם בשולחן ערוך
בתוספתא מובא כי מותר לפנות קבר כאשר העיר גדלה, והשטח המיושב בעיר מתקרב אליו ומקיף אותו:.
הרשב"א התיר הוצאת נפטר מקברו על מנת להעבירו לקבר המשפחתי, שנחשב כקבר מכובד יותר וכך נכתב גם בערוך השולחן:
פינוי לשם קבורה בישראל
בשולחן ערוך מסויג איסור פינוי המת בשני מקרים: .
אמנם בירושלמי אמרו על העלאת גופת נפטר לארץ ישראל "ותבואו ותטמאו את ארצי", ורק ביוסף הצדיק ויעקב שהיו אנוסים לגור בחו"ל מותר להביאם. גם בזוהר מחמיר בזה מאוד. בנוסף יש מצדדים שבזמנינו שקל לעלות לארץ ישראל ולא עלה, ורוצים להעלות לאחר מיתה, לפעמים עלייתו כשהוא מת דווקא עלול להביא קטרוג ח"ו. ומיהו אם רצה לעלות לארץ ישראל או שעסקו היה בהרבצת תורה בחו"ל, בוודאי הוא טובה לנשמתו ליקבר בארץ הקודש שעל זה נאמר וכפר אדמתו עמו, לדוגמה הלווייתו של הרב משה פיינשטיין, שנפטר בארצות הברית, נערכה בירושלים, והרב נקבר בהר המנוחות.
לעיתים מועלות עצמות נפטרים זמן רב לאחר מותם, אם בעקבות בקשתם המפורשת או עקב החלטת צאצאיהם. כך לדוגמה יעקב אבינו ביקש מיוסף כי ידאג לקבור אותו בארץ ישראל:. עצמותיו של יוסף הועלו לקבורה בארץ ישראל על ידי בני-ישראל כשעלו ממצרים על פי בקשתו קודם פטירתו (שמות יג, יט), ובשעת יציאת מצרים משה עצמו נשא עמו את ארונו של יוסף שבו הייתה גופתו החנוטה. דוגמאות מימינו הם העלאת עצמות החיד"א, הרב מאיר שפירא, זאב ז'בוטינסקי, בנימין זאב הרצל ובני משפחתו ואחרים.
בנושא העלאת עצמותיו של משה מונטיפיורי לקבורה בארץ ישראל התגלעה מחלוקת בין הפוסקים: לפי דעה אחת, משתמע מפסק ההלכה בשולחן ערוך כי ניתן להעלות כל עצמות שהן לארץ ישראל, וכך אכן פוסק הרב עובדיה יוסף. לעומתו מסייג זאת הרב משה פיינשטיין, וטוען כי עניין זה שייך רק "לבנים הרוצים בטובת אביהם, אבל לא לאחרים". כלומר, לדעתו אין היתר להעלות כל עצמות שהן לארץ ישראל באופן אוטומטי, אלא רק במקרים מיוחדים. בקרב חסידי ברסלב ניטשה מחלוקת בשאלה האם לפעול להעלאת עצמותיו של הרב נחמן מברסלב ממקום קבורתו באומן לארץ ישראל.
פינוי קברים במדינת ישראל
לאחר קום המדינה נדרש הרב צבי פסח פרנק לנושא פינוי חללים מבתי קברות בירושלים לבית הקברות הצבאי בהר הרצל. הרב פרנק פסק כי אין להעביר חללים לבית קברות אחר, בייחוד כאשר הדבר כרוך בשבירת עצמות, אולם הוא התיר פינוי חללים שנקברו ללא סדר אלו על אלו. העברת גופותיהם של חללי צה"ל לבית קברות צבאי מוסדרת בחוק בתי קברות צבאיים, התש"י-1950.
העברת מתים מקברם או הריסת קברים עתיקים, לצורך עבודות בנייה או חפירות ארכאולוגיות באזור נתקלת בהתנגדות עזה של הציבור החרדי, ובפרט ארגון "אתרא קדישא" המוביל התנגדות זו.
קבורה בתרבות היהודית
בכל הדורות דאגו היהודים להביא את מתיהם לקבורה ב"קבר ישראל" - בית קברות של יהודים בלבד, ופעמים שנעשו מאמצים גדולים כדי לפדות גופות יהודים שנהרגו כדי להביאם לקבורה יהודית. כך גם הוקם בכל קהילה יהודית ארגון שתפקידו הוא הדאגה לטיפול במת על פי ההלכה ושמירה על כבודו - "חברה קדישא".
השפעתה של תפיסה יהודית זו מגעת עד למשפט במדינת ישראל, וכך קובע בית המשפט העליון:
רחוב בן-יהודה (ירושלים)
רחוב בן-יהודה הוא רחוב מסחר ראשי בלב מרכז העסקים הראשי של ירושלים, המהווה את אחת הצלעות של "המשולש הירושלמי". הרחוב מקשר את כיכר ציון שעל רחוב יפו לרחוב קינג ג'ורג', ובהמשך לרחוב בצלאל. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוסב חלקו העיקרי למדרחוב, יחד עם מספר רחובות קטנים סמוכים.
תכנון הרחוב וסלילתו
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בדצמבר 1917, החל השלטון החדש לתכנן את חזותה של ירושלים ואת מערכה העירוני. בימי השלטון העות'מאני שקדם לבריטים לא זכתה ירושלים אף לא לתוכנית אב אחת, וכל המבנים והשכונות שמחוץ לחומות נבנו באופן ספורדי, בהתאם לשיקוליהם ולתקציבם של הבונים.
הבריטים החליטו להעתיק באופן רשמי את מרכז העסקים הראשי של ירושלים מערבה, לאורך רחוב יפו. לצורך כך השמישו כמה עשרות דונמים של שדות וכרמים, בין שכונת נחלת שבעה ובית היתומות 'טליתא קומי', שנקנו מהיוונים-האורתודוקסים. עד אז נקרא השטח "גן אנטימוס", על שמו של נזיר יווני אורתודוקסי שעיבד שם את האדמה. מומחים בריטיים עמלו על תכנונו של "משולש" רחובות גדול, שיהווה מוקד משיכה לבעלי עסקים ולקונים.
כבר ב-1922 נסלל הרחוב, שהתפצל בזווית חדה מרחוב יפו על יד נחלת שבעה ונמתח לכיוון דרום-מערב, לאורך "גן אנטימוס", עד סמוך לבית טליתא קומי. שנתיים לאחר מכן, ב-1924, סללו הבריטים כביש נוסף בניצב לרחוב יפו, סמוך לבית החולים ביקור חולים, בכיוון צפון-דרום, ומגיע עד בניין טרה סנטה. רחוב זה, שנקרא על שם המלך ג'ורג' החמישי, התחבר לרחוב יפו ולרחוב האלכסוני, וכך הושלם "המשולש".
הרחוב האלכסוני, הראשון שנסלל במסגרת תוכנית המע"ר החדשה, תוכנן להיקרא על שם דמות מן התרבות הבריטית, אולם עם סיום סלילתו נפטר אליעזר בן-יהודה, מחייה שפה העברית, והבריטים החליטו להנציח את שמו ברחוב החדש. רחוב בן-יהודה התפתח מאוד והפך לאחד הצירים החשובים ביותר במרכז ירושלים. סביבותיו התמלאו בחנויות, משרדים וקומות מגורים.
המדרחוב
סגירת הרחוב לכלי רכב ופיתוחו כמדרחוב הסתיימו ב-1983, לאחר תכנונים ודיונים רבים בשאלת יישום בנייתו. לאורך רחוב בן-יהודה, אשר היה ציר תחבורה חשוב במרכז העיר, היו תחנות מוניות רבות וגם הסוחרים עצמם לא העריכו את התועלת שבהפיכה למדרחוב. לבסוף, לאחר תכנון והכנות של למעלה מ-10 שנים, שכללו פיזור תחנות המוניות, הוקם המדרחוב ונהפך עם פתיחתו לרחוב המסחר המצליח בירושלים ולאבן שואבת לתושבים ותיירים רבים. תחום המדרחוב כלל, מלבד חלק מרחוב בן-יהודה עצמו (בקטע שבין כיכר ציון לרחוב המלך ג'ורג'), גם את רחוב בן הלל, רחוב לונץ ורחוב דורות ראשונים. חלקו העליון של רחוב בן-יהודה, בקטע שבין רחוב המלך ג'ורג' לרחוב בצלאל, המשיך לשמש תנועת כל רכב.
בסוף שנות התשעים עבר המדרחוב שיפוץ, כולל החלפת הריצוף כחלק משדרוג מרכז העיר.
ב-4 בספטמבר 1997 אירע פיגוע התאבדות משולש במדרחוב, וגרם למותם של 5 אנשים.
המאה ה-21
ב-1 בדצמבר 2001 אירע פיגוע התאבדות כפול במדרחוב וגרם למותם של 11 איש ולפציעתם של 188.
החל משנת 2002 החלו להתקיים בו מדי קיץ אירועי "חוצות העיר" ויריד "חוצות היוצר" הועבר אליו, לצורך עידוד המסחר במרכז ירושלים, לאחר שזה נפגע קשות באינתיפאדה השנייה בשל מספר רב של פיגועי התאבדות שהתרחשו בו.
בקיץ 2005 הוחזר פסטיבל "חוצות היוצר" לבריכת הסולטן ליד העיר העתיקה, אך אירועים אחרים המשיכו להתקיים ברחוב מדי שנה. למן סיום האינתיפאדה בשנת 2004, החל המדרחוב לשקוק שוב חיים. מסעדות שסגרו את שעריהן בתקופת הפיגועים הגדולה נפתחו מחדש, ואליהן נוספו בתי קפה, פאבים ועסקים נוספים.
מדרחוב בן-יהודה שמר על עליונותו ומרכזיותו גם כשנפתחו בירושלים קניונים ואזורי מסחר אחרים, דוגמת קניון מלחה. בכך התבלט המדרחוב כרחוב ייחודי, אשר שומר על מעמדו המרכזי גם בשנות ה-2000 וזאת בניגוד לרחובות מסחר מרכזיים אחרים בארץ, כגון רחוב דיזנגוף בתל אביב ורחוב החלוץ בחיפה, אשר מאז תחילת שנות ה-90 זוהרם הועם.
בשנת 2005 רושת כל המדרחוב באינטרנט אלחוטי.
ברנאר דאבורדייא
ברנרד דאבורדייא (בצרפתית: Bernard Dubourdieu; 28 באפריל 1773 – 13 במרץ 1811) היה אדמירל צרפתי שהוביל את הכוחות הצרפתיים-ונציאניים בקרב באי ליסה ב-1811, שבמהלכו הוא מצא את מותו.
ביוגרפיה
דאבורדייא החל את דרכו בגיל 16 על ספינת סחר. בשנת 1792 הצטרף דאבורדייא לצי ועלה במהירות בסולם הדרגות לסמל. הוא התגלה כבעל תושייה ויוזמה כאשר פיקד על הספינה האנטרפרנן (Entreprenant). הוא הועבר לפריגטה טופז (Topaze) ובשנה שלאחר מכן הוא פיקד על בלאטאוצ' ט.ר. משייטת של ו.י.ל..
דאבורדייא נלכד בטולון על ידי ספינה הבריטית והועבר לגיברלטר, משם דאבורדייא הצליח לנוס על נפשו ללוריאנט. בעקבות המהלך הועלה בדרגה סגן של ואיסאיא enseigne de vaisseau, דאבורדייא הפליג על ספינת הקורבטה גאיאט (Gaieté). הספינה נלכדה ודאבורדייא נכלא בבית סוהר עד שנת 1799.
דאבורדייאנלכד בפעם השלישית באלכסנדריה בשנת 1800, הוא קודם לסגן של ואיסאיא de vaisseau. בשנת 1805 הועלה לדרגת סרן של פריגטה. ב-1807, במהלך פיקודו על הפריגטה Pénélope, לכד 13 אוניות סוחר – משא בריטיות. ב-27 בפברואר 1809, ביחד עם הפריגטה פאולין Pauline, לכד את אוניית הוד מלכותו פרוסארפין (HMS Proserpine) אשר הייתה במשימה להטיל מצור על טאולון.
ב-23 באוקטובר 1810 פשט דאבורדייא על האי ליסה ולכד 6 אניות בריטיות בנמל. משימתו של דאבורדייא הייתה לכבוש את האי ולהקים שם בסיס. דאבורדייא הועלה לדרגת אדמירל ויצא להפלגה עם שש פריגטות לקרב ליסה, שבמהלכו הביסו הבריטים את הצי הצרפתי ודאבורדייא נהרג בגיל 38.
ניו ג'רזי דווילס
ניו ג'רזי דווילס (באנגלית: New Jersey Devils) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מניוארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המטרופוליטני שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה בקנזס סיטי ב-1974 והצטרפה ל-NHL בעונת 1974/75 תחת השם קנזס סיטי סקאוטס, עברה ב-1976 לדנוור כקולורדו רוקיז, וב-1982 עברה לניו ג'רזי.
הדווילס זכו שלוש פעמים בגביע סטנלי, האחרונה שבהן ב-2003.
1974 - 1982: ימי קנזס סיטי ודנוור
הקבוצה לא הצליחה להכות שורשים בקנזס סיטי, הן מההיבט המקצועי והן מהיבט הקשר לקהילה. בשתי עונותיה בעיר סיימה הקבוצה עם מאזנים גרועים, כאשר בעונה השנייה - עונת 1975/76 - השיגו מאזן של 12 ניצחונות לעומת 56 הפסדים ו-12 תיקו. עד היום זהו המאזן הגרוע ביותר של הקבוצה, כולל התקופות בדנוור ובניו ג'רזי. ב-27 המשחקים האחרונים של העונה לא ניצחה הקבוצה ולו במשחק אחד.
עם תום העונה, כאשר התברר שלמשחקי הקבוצה נמכרו 2000 מנויים עונתיים בלבד לעונה הבאה, בחרו בעלי הקבוצה למכור אותה.
הרוקיז שיחקו בדנוור שש עונות, כאשר האולם הביתי שלהם היה "מקניקולס ארנה" אותו חלקו עם קבוצת ה-ABA, ולאחר מכן ה-NBA, דנוור נאגטס.
בדנוור לא השתנה מצבה המקצועי של הקבוצה באופן ניכר. מתוך שש העונות היא עלתה לפלייאוף רק פעם אחת, בעונת 1977/78, וגם זאת למרות מאזן רע מאוד של 19 ניצחונות לעומת 40 הפסדים ו-21 תיקו. רק הבית החלש שבו שיחקה סייע לה לעלות לפלייאוף מהמקום השני בו. בפלייאוף נוצחו הרוקיז בסיבוב הראשון על ידי פילדלפיה פליירס. השחקנים הבולטים בשורותיהם באותה תקופה היו רנה רובר, שחקן וותיק שהיה קודם לכן כוכב גדול בבאפלו סייברס, והצעיר לני מקדונלד שהפך מאוחר יותר לכוכב על במדי קלגרי פליימס.
1982 - 1993: התבססות ועלייה לצמרת
עם המעבר לניו ג'רזי בקיץ 1982 נערך סקר אוהדים לבחירת שמה. האוהדים בחרו ברוב גדול את השם "דווילס" (Devils - "שדים"), על שמו של "השד מג'רזי", יצור מיתולוגי שחי כביכול ביערות שבדרום המדינה. הקבוצה התמקמה בעיר מזרח רד'רפורד, באולם "ברנדן בירן ארנה" שהיה מוכר יותר בשם האזור בו ניצב, "מדולנדס" (Meadowlands). ניצחון הבכורה שלהם הושג מול מי שתהפוך ליריבה הגדולה שלהם, ניו יורק ריינג'רס.
חמש העונות הראשונות בניו ג'רזי היו קשות מאוד לקבוצה, כשבכולן סיימה אחרונה בבית שלה. עם זאת, המאזנים של הקבוצה הלכו והשתפרו, והקבוצה בנתה את עצמה עם בחירות דראפט טובות ובראשן החלוצים פט ורביק וקירק מאלר.
לקראת עונת 1987/88 הפתיעו הדווילס כשמינו את לו למוריילו, מאמן מצליח בליגת המכללות NCAA, לנשיא ומנהל הקבוצה. למוריילו היה חסר ניסיון באימון או ניהול קבוצה מקצוענית. למרות זאת, למוריילו הצליח בבחירותיו כשבחר בדראפט את הכוכב הצעיר ברנדן שאנהן ומינה את המאמן ג'ים שנפלד במהלך העונה. העונה הפכה למוצלחת ביותר של הקבוצה עד אז, בניצוחם של ורביק (46 שערים) ומאלר (37 שערים). עם ניצחון במשחק האחרון של העונה הרגילה הצליחו הדווילס לעלות לפלייאוף בפעם השנייה בתולדותיהם, והראשונה מאז המעבר לניו ג'רזי, על חשבונה של היריבה הגדולה, הריינג'רס. לראשונה בהיסטוריה של הקבוצה - כולל ימי קנזס סיטי ודנוור - היא סיימה את העונה הרגילה במאזן חיובי.
בפלייאוף הפתיעו הדווילס את ניו יורק איילנדרס וניצחו, לראשונה מאז היווסדם בקנזס סיטי, סדרת פלייאוף. הסדרה הבאה, מול וושינגטון קפיטלס, הסתיימה בניצחון בשבעה משחקים והדווילס עלו לגמר חטיבת "נסיך ויילס" (כיום החטיבה המזרחית).
בגמר החטיבתי נוצחו הדווילס על ידי בוסטון ברואינס בשבעה משחקים, כאשר אחרי המשחק השלישי נרשמה תקרית בה תקף המאמן שנפלד מילולית בצורה חריפה את השופט במשחק. השופט, שנפל אל הקרח, טען ששנפלד גם דחף אותו. הליגה השעתה את שנפלד מהמשחק הרביעי, והדווילס, בצעד חסר תקדים, פנו אל מחוץ לגופי המשמעת של הליגה וערערו לבית המשפט העליון של ניו ג'רזי, שהפך את ההחלטה. במחאה, החליטו שופטי המשחק הרביעי לא לשפוט בו, והמשחק שוחק לבסוף עם שופטים מחליפים שגויסו אד הוק. לאחר שהתקיים שימוע לקבוצה היא נקנסה, ושנפלד הושעה ממשחק אחר בהמשך הסדרה.
עונת 1989/90 הייתה משמעותית בעיקר לחלק ההגנתי של הקבוצה. נפילת מסך הברזל הביאה לקבוצה שלושה מהמגינים הטובים בעולם, מגיני נבחרת ברית המועצות - ויאצ'סלב פטיסוב, סרגיי סטריקוב ואלכסיי קסטונוב. הדווילס חזרו לפלייאוף, אך נוצחו בסיבוב הראשון על ידי וושינגטון קפיטלס. עונת 1990/91 הסתיימה בצורה דומה, עם הפסד בסיבוב הראשון לפיטסבורג פינגווינס אחרי שהדווילס שמטו יתרון 3:2 בסדרה.
לעונת 1991/92 התייצבו הדווילס ללא ברנדן שאנהן, אך עם רכש שהתגלה כמשמעותי הרבה יותר - סקוט סטיבנס, מגן שכיכב בשנות ה-80 בוושינגטון קפיטלס והגיע אחרי עונה אחת בסנט לואיס בלוז. לקראת סיום העונה צורף לסגל מגן נוסף, שחקן צעיר ועטור פרסים מליגות הצעירים של קנדה, סקוט נידרמאייר. אף על פי שההגנה המעובה הובילה את הדווילס למאזן טוב בעונה הרגילה, שוב הסתיים הפלייאוף באכזבה עם הפסד בשבעה משחקים בסיבוב הראשון, הפעם לניו יורק ריינג'רס. בעונת 1992/93 הדווילס ניסו את מזלם עם המאמן הרב ברוקס, שאימן את נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) והוביל אותה להישג הגדול בתולדותיה, ה"נס על הקרח". אולם כאשר שוב הודחו הדווילס בסיבוב הראשון, זו העונה הרביעית ברציפות, פוטר ברוקס ובמקומו הובא ממונטריאול קנדיאנס המאמן ז'ק למר.
1994 - 2003: שנים של הצלחה ותחילת עידן מרטן ברודר
בעונת 1993/94 העלו הדווילס לעמדת השוער הראשון את מרטן ברודר, שוער ששיחק בקבוצה-בת שלהם בליגה משנית והספיק לשחק עבורם בארבעה משחקים בעונת 1991/92 כששני השוערים שהיו אז בקבוצה נפצעו. עם עונת רוקי מצוינת של ברודר, עליה זכה בגביע קאלדר כרוקי השנה בליגה, עלו הדווילס לפלייאוף עם מאזן מצוין של 47 ניצחונות לעומת 25 הפסדים ו-12 תיקו. חלק נכבד בהצלחה היה לטקטיקה ההגנתית שהגה המאמן למר, טקטיקה שהתבססה על הצבת ארבעה משחקניו באזור הנייטרלי שבמרכז זירת הקרח כדי למנוע מהקבוצה היריבה לפתח התקפה עוד בתחילתה - טקטיקה שזכתה לכינוי "מלכודת האזור הנייטרלי".
בפלייאוף פגשו הדווילס בסיבוב הראשון את באפלו סייברס והשוער הכוכב שלה, דומיניק האשק, בסדרה שהפכה לעימות הגנתי בראשות שני השוערים. הסדרה נמשכה שבעה משחקים כאשר במשחק השישי מככבים שני השוערים במשחק שהוכרע בשער בודד בהארכה הרביעית לטובת הסייברס. הדווילס ניצחו במשחק השביעי ועלו לסיבוב השני. בסיבוב השני, מול בוסטון ברואינס, נקלעו הדווילס לפיגור משמעותי כשנוצחו בשני המשחקים הראשונים בבית, אולם בגיבו בארבעה ניצחונות רצופים כדי לעלות לגמר החטיבה המזרחית מול יריבתם המושבעת, ניו יורק ריינג'רס, סדרה שהפכה לאחת הגדולות בתולדות הליגה. לאחר שהדווילס ניצחו במשחק הראשון במדיסון סקוור גארדן בשתי הארכות, עבר יתרון הביתיות מצד לצד כאשר כל קבוצה ניצחה בשני משחקים, כך שלמשחק השישי ב"מדולנדס" הגיעו הדווילס עם אפשרות לעלות לראשונה בתולדותיהם לסדרת גמר גביע סטנלי. הם אכן הובילו 2:0 עם תום השליש השני, אלא ששלושער של קפטן הריינג'רס מרק מסיה כפה משחק שביעי ומכריע, שבו גילו הריינג'רס יתרון ברור. יכולת מצוינת של ברודר בשער כפתה על הריינג'רס שתי הארכות בטרם הצליחו להכניע אותו לנצח בסדרה, בדרך לזכייה המפורסמת בגביע שסיימה עבורם 54 שנות בצורת.
עונת 1994/95 הייתה עונה מקוצרת שהחלה רק בינואר עקב סכסוך עבודה בין הליגה לשחקניה. הדווילס שפתחו את העונה המקוצרת בצורה פושרת סיימו אותה חזק ועלו לפלייאוף, כאשר ברודר המשיך להציג יכולת גבוהה בשער, והקבוצה התבססה על שחקניה הוותיקים - החלוץ סטפן רישה בעונתו הרביעית ולידו ג'ון מקלין ששיחק בקבוצה עוד בשנותיה הראשונות בניו ג'רזי, וחלוץ וותיק נוסף, קלוד למיה. בהגנה המשיך לככב סקוט סטיבנס ולצידו סקוט נידרמאייר. עוד לפני הפלייאוף התחזקה הקבוצה גם בחלוץ הוותיק ניל ברוטן, מגיבורי ה"נס על הקרח" מ-1980.
בסיבוב הראשון הדיחו את בוסטון ברואינס בחמישה משחקים, כאשר המשחק החמישי היה המשחק הרשמי האחרון ב"בוסטון גארדן" המיתולוגי. בסיבוב השני נפלו הפיטסבורג פינגווינס במלכודת האזור הנייטרלי והדווילס עלו בפעם השנייה ברציפות לגמר החטיבה המזרחית. אף על פי שנוצחו פעמיים ב"מדולנדס" הצליחו הדווילס לנצח את פילדלפיה פליירס ולעלות לראשונה בתולדות הקבוצה לסדרת גמר גביע סטנלי.
בסדרת הגמר פגשו הדווילס את אלופת המערב, דטרויט רד וינגס. הרד וינגס נחשבו למועמדים הברורים לניצחון בסדרה, אולם ביצוע מושלם של "מלכודת האזור הנייטרלי" הותיר אותם ללא תשובה, והדווילס ניצחו בסדרה ניצחון מכריע וזכו בגביע סטנלי ראשון, כשהרד וינגס לא מנצחים ולו משחק אחד. קלוד למיה נבחר ל-MVP של הפלייאוף וזכה בגביע קון סמיית'.
עונת 1995/96 הייתה היפוך גמור של העונה הקודמת, כאשר במשחק האחרון של העונה הרגילה נוצחו הדווילס על ידי הקבוצה החלשה בליגה, אוטווה סנטורס, והחמיצו את העלייה לפלייאוף. זו הייתה הפעם הראשונה ב-26 עונות שהאלופה היוצאת לא עולה לפלייאוף.