cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דמבוביצה
דמבוביצה (ברומנית: Dâmboviţa) הוא נהר הנובע מהרי פגראש, ברומניה. הנהר זורם דרך בירת רומניה, בוקרשט ונשפך לתוך הארג'ש ליד העיירה בודשט. נהר דמבוביצה הוא חלק מאגן הניקוז של הדנובה.
אורך הנהר 237 קילומטרים, חלק ממהלך הנהר עובר דרך המחוז הנושא את שמו, מחוז דמבוביצה.
מאיר עמר
ביוגרפיה
בשנת 2000 הפיק עבור חיים אוליאל את אלבום הבכורה שלו, "סנדוק לעג'ב". מתוך האלבום זכה השיר "סימני סערה" להצלחה מסחרית גבוהה בישראל, ואף הגיע למקום החמישי במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. בשנת 2001 יצא אלבומה השביעי של טיפקס, יושבים בבית קפה, שגם בו כל רצועתיו הופק על ידי עמר. הסינגל המוביל מתוכו, "יושבים בבית קפה", הגיע למקום השני במצעד השנתי של ה'תשס"א, והפך לשירו המצליח ביותר של עמר במצעדי הפזמונים. באותה שנה חבר לאיתי זילברשטיין, והם ייסדו את הצמד המוזיקלי "נערי רפול". אלבומם הראשון, "אהבה כתומה", יצא באותה השנה וכלל את השיר "החבר'ה הטובים" – שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה החבר'ה הטובים.
בשנת 2003 זכה הצמד להצלחה ראשונה ככותבים: "קצת משוגעת" של שרית חדד, שהגיע למקום ה-12 במצעד השנתי של ה'תשס"ג. שיר נוסף בעיבודם מאותה שנה הוא "אני לא זמין" בביצועו של מושיק עפיה. לאחר מכן פורסם אלבום אוסף של טיפקס בשם כל הלהיטים, ובו נכלל השיר "ריקודי עמבה" שהפקתו של עמר.
בשנת 2004 הלחין הצמד את השיר "אני אוהב אותך" לקובי פרץ, והשתתפו בהפקת השיר "חגיגה" של חדד. בשנת 2006 פורסם אלבומה של טיפקס, רדיו/מוזיקה/עברית. גם בו עיבד עמר את מרבית רצועותיו. בשנת 2012 הפיקו נערי רפול את שירן של ירדנה ארזי ודנה אינטרנשיונל "כשהגברים רוקדים".
נאדית
הנאדיות או נאדיות הריאה הם מבנים מיקרוסקופיים בצורת שלפוחיות, העטופים בנימי דם רבים ונמצאים בקצות הסימפונות בריאות. הנאדיות מתחילות להופיע החל מההתפצלות ה-16 בריאה. מספר הנאדיות עולה ככל שמתקדמים במורד העץ הריאתי.
מבנה הנאדיות מאפשר חילוף גזים יעיל בין חלל הנאדיות לדם, שכן שטח הפנים שלהן גדול ביותר ביחס לנפחן, בשל ממדיהן הקטנים. דבר זה גורם לכך שחלקיקי הגז מתנגשים אחד בשני ובדפנות הנאדית בקצב גבוה, ולכן מפעפעים בקצב גבוה. כאשר אנו שואפים אוויר, הנאדיות מתמלאות ומתאפשר פעפוע של חמצן ופחמן דו-חמצני בין הנאדיות לזרם הדם. הפחמן הדו-חמצני מפעפע מרקמות הגוף אל זרם הדם ומהדם אל הנאדיות ולבסוף נפלט החוצה. החמצן מפעפע אל זרם הדם ומשם לתאי הגוף, בהם נעשה בו שימוש להפקת אנרגיה בנשימה תאית.
כל נאדית חייבת להיות קטנה ובעלת דופן דקה, על-מנת שכמות משמעותית של גזים תוכל לפעפע דרכה. עובי דופן הנאדית הוא כעוביו של תא אחד בלבד. כמו כן לנימי הדם המקיפים נאדית, דפנות דקות במיוחד - הן בנויות בעצמן משכבת תאים אחת בלבד. נתונים אלה מגדילים את יכולתם של הגזים לפעפע בין חלל הנאדית וזרם הדם. תאי הדם האדומים נדחסים בזה אחר זה לנימי הדם הדקים שמסביב לנאדית, עובדה המשפרת יעילות מיצוי פעפוע הגזים מכל תא דם אדום.
בריאותיו של אדם בוגר יש בין 300 ל-450 מיליון נאדיות. בשל מספרן הגדול של הנאדיות, על אף נפחה הקטן של הריאה, שטח הפנים שלה עצום, ומאפשר חילוף של כמות גדולה של גזים. אילו היו נפרסות כל הנאדיות בריאה של אדם מבוגר זו ליד זו היה מתקבל שטח שבין 80 ל-120 מטרים רבועים, כשטח דירה בת ארבעה חדרים.
קאופוליקאן
קאופוליקאן (נ. 1558; בספרדית: Caupolicán; במפודונג: Kallfülikan שפירושו "אבן צור כחולה") היה טוקי (מנהיג צבאי נבחר של בני המפוצ'ה בימי מלחמה) מבני המפוצ'ה במהלך מלחמת האראוקו שירש את מקומו של לאוטארו, הטוקי שקדם לו.
האגדה גורסת כי על מנת להיבחר לטוקי הפגין קאופוליקאן את עליונותו הפיזית על ידי נשיאת גזע עץ במשך שלושה ימים ושלושה לילות. נוסף על הפגנת כוחו אילתר קאופוליקאן נאום פואטי שהשרה על אנשיו תחושות של גבורה ואחדות. לאחר שנפל בשבי הספרדים בקרב קנייטה (Cañete) אלו הוציאו אותו להורג בכך שאילצו אותו להתיישב על מוט מחודד בעוד שאשתו אולצה לצפות במחזה.
דמותו של קאופוליקאן הפכה לסמל להתנגדות בני המפוצ'ה לכובשים הספרדים ושמו מונצח בצ'ילה במקומות רבים בשמות רחובות, מוסדות, מקומות ציבוריים ואנדרטאות.
תירבות צמחי בר
תירבות צמחי בר הוא תהליך שבו האדם גידל וטיפח בעצמו צמחי בר, ומכך, במקרה או במכוון, ברר והתאים אותם לצרכיו, באמצעות ברירה סלקטיבית של תכונות (אללים) שיש בהם תועלת לצורכי האדם, כמו גודל, חיי מדף ארוכים, צבע וצורה ששונים במקצת מצורתם בטבע כך שיתאימו לצרכיו כצמחי תועלת, כצמחי מאכל או כצמחי נוי.
צמחים רבים: פירות, צמחי נוי וירק שבשימוש כיום על ידי האדם, שונים במקצת מתכונותיהם בטבע. חלק מתכונות צמחי הבר לא היו נוחות לגידול על ידי האדם, כמו מנגנון הפצת זרעים (למשל אצל אפונת בר בצורת פיצוץ) או מנגנון הבשלה מדורג. חלק מתכונות אלו היו מנגנוני הגנה שהצמחים פיתחו לצורך עמידותם ושרידותם. האדם שאף לשפר את הצמחים, כדי שיחזירו את ההשקעה שבגידולם.
באמצעות התירבות היה אפשר לבודד תכונות לא רצויות ולשפר תכונות קיימות כמו גודל הפרי כמו בתפוח, בתירס ובזית. חלק מהצמחים כמו העגבנייה, תפוח האדמה, החציל והשקד. תפוקת השמן הוגדלה בזית המתורבת יחסית לזית הבר.
לעיתים במהלך התירבות הצמחים אבדו תכונות טובות ונפגעו איכויות חיוניות כגון- עמידות למחלות מזיקות, טמפרטורות קיצונית, תנאי מליחות, עוצמת הריח הופחתה ומכך גם טעמם לא מודגש כמו בצורתם בבר, הערך התזונתי ירד. למשל בחיטה כמות החלבונים, הברזל והאבץ ירדה. במקרה זה חוקרים ישראלים ואמריקנים הצליחו לבודד את הגנים המעורבים בכך, וכיום ישנה תוכנית להעשיר מחדש את החיטה המתורבתת בתכונות החיוביות שאבדו לה.
היסטוריה
התירבות החל כבר כ-12,000 שנה לפני זמננו באפונה, בחיטה ובשעורה, שמחזור גידולם קצר ונמשך מספר חודשים, ולכן קל לבודד את התכונות הרצויות. צורת גידול זו יכלה להתאים לנוודים שעוברים ממקום למקום. בשלב התירבות הבא, לפני כ-6,000 שנה, תורבתו עצי פרי שניתן להצמיחם מזרעים או ייחורים כמו זית, גפן, תמר, תאנה ורימון. בצמחים אלו תקופת נתינת הפרי התארכה למספר שנים והתאימה לחקלאים שהתיישבו ביישובי קבע. בשלב השלישי תורבו עצים שמצריכים הרכבה כמו תפוח, אגס, דובדבן ושזיף. ההרכבה הייתה טכניקה שהתפתחה מאוחר יותר ודרשה מומחיות רבה. בתקופה הרומאית תורבו רוב הצמחים האחרים המוכרים לנו. בימי הביניים תורבתו הפטל ותות השדה. ישנם צמחים כמו אלון שלבלוטיו ערך תזונתי רב, שעד היום לא תורבתו, עקב קשיים שונים.
התירבות לא הוגבל לצמחי מאכל בלבד. גם צמחים ששימשו את בני האדם ככותנה תורבו. במהלך תירבות הכותנה נבחרו צמחים בעלי סיבים וגבעולים ארוכים וישרים. לעיתים היו בעלי חיים שהפריעו לתירבות כמו ציפורים במקרה של תות שדה, וסנאים במקרה של אלון.
המזרח התיכון היה בעולם העתיק מוקד חשוב של תירבות צמחים ובעלי חיים. גם צמחים שתורבתו במערב אירופה, מקורם היה במזרח התיכון. הבוטנאי והאגרונום אהרון אהרונסון התפרסם כאשר גילה בשנת 1906 את חיטת הבר ('אם החיטה'), במדרונות שמעל לבית הקברות של ראש פינה. תגליות ארכאולוגיות בכרמל וצפונית לים המלח מעידות כי גם זית הבר גדל אף הוא בארץ ישראל. גם שעורה וקיטניות כמו אפונה ועדשים תורבתו באזור זה. החמצה תורבתה בדרום טורקיה. הרימון גדל בר דרומית לים הכספי, התפוח במרכז אסיה, וגפן הבר באזור שמצפון מזרח אפגניסטן ועד מרכז טורקיה. לעומת זאת ירקות כמו העגבנייה, תפוח האדמה והתירס תורבתו בדרום אמריקה.
ניר פורז
ניר פורז (14 במאי 1971 – 14 באוקטובר 1994) היה קצין צה"ל ששירת בסיירת מטכ"ל ונהרג במבצע החילוץ של נחשון וקסמן שנחטף בידי חמאס. על פעולתו במסגרת החילוץ זכה פורז לצל"ש הרמטכ"ל.
קורות חייו
ניר פורז נולד ב-14 במאי 1971. אביו, מעוז פורז, היה טייס חיל האוויר שנהרג במלחמת יום הכיפורים, בעת שבנו היה בן שנתיים וחצי. פורז גדל והתחנך ברמת השרון. הוא למד בבית הספר היסודי "גולן" ובתיכון רוטברג בעיר. לפי נוהלי צה"ל, לא יועד פורז לשירות ביחידה קרבית, אך הוא בחר במסלול קרבי, והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים במחזור גיוס אוגוסט 89 עבר מסלול הכשרה מלא כלוחם ביחידה. עם תום המסלול יצא לקורס קצינים. עם סיום הקורס שב לסיירת מטכ"ל כמפקד צוות. בין היתר השתתף פורז ב-21 במאי 1994 במבצע עוקץ ארסי בו נחטף מוסטפא דיראני מביתו שבלבנון.
ניסיון החילוץ בביר נבאלא
ביום שישי, 14 באוקטובר 1994, נודע לשירות הביטחון הכללי כי נחשון וקסמן, חייל צה"ל שנחטף חמישה ימים קודם לכן, נמצא בביר נבאלא שמצפון לירושלים. ראשי מערכת הביטחון החליטו על פעולת חילוץ.
בעת החטיפה היה פורז בחופשה לקראת שחרורו מצה"ל ויציאה ללימודים, והוחזר מחופשתו כדי לפקד על הכוח שיועד לפרוץ לבית בו הוחזק החייל החטוף. לאחר שאומתו הפרטים שהתקבלו מהנהג הפלסטיני שהסיע את נחשון וקסמן הוחלט לפרוץ לבית. לאחר רדת החשיכה, בשעה 19:15, ניסה הכוח לפרוץ לבית החד-קומתי מכמה מקומות באמצעות פיצוץ דלתות הברזל. הפיצוץ לא צלח, הדלתות לא נפרצו, וכתוצאה - המחבלים ירו בווקסמן למוות עם הישמע הפיצוץ. גם פורז עצמו נורה ונהרג עם הפריצה לבית, בראש חייליו.
על פעולת החילוץ זכה ניר פורז בצל"ש הרמטכ"ל לאחר מותו.
לאחר מותו עסקו אמצעי התקשורת בשאלות מוסריות באשר למדיניות צה"ל בשיבוץ חיילים יתומים כלוחמים. פולמוס דומה התעורר לאחר נפילת טייס הקרב אסף רמון, בנו של אילן רמון.
הנצחתו
על שמו של פורז נקראו דואתלון בעיר מגוריו רמת השרון, מרכז לחקר נדידת הציפורים בישראל בלטרון, תומכני עורקים של חברת מדינול, כדוגמת נירפלקס, פיוניר, אקסוטניר ועוד. כמו כן, פרויקט "ניר סקול" של אוניברסיטת הרווארד בשיתוף חברת מדינול, שהוא פרויקט פילנתרופי בו משתתפים בני נוער ישראלים, פלסטינים וירדנים. הפרויקט מחולק לשניים: החלק המדעי והחלק החברתי. באמצעות ארבעה מפגשים בני שבוע וחצי במשך שנתיים נפגשים בני הנוער במקומות שונים ברחבי הארץ, בדרך כלל בערים מעורבות, לומדים קרדיולוגיה ואת תולדות הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בעיר יהוד הוקם גן הנצחה לזכרם של פורז ונחשון וקסמן.
ב-2011 נתרם ספר תורה לעילוי נשמתם ולזכרם של ניר ושל אביו מעוז. הכנסת ספר תורה לבית הכנסת בר יוחאי התקיימה ברמת השרון על ידי קהילה ראשית בנוכחות משפחת פורז.
דגם התומכן הראשון של חברת "מדינול", שזכה להצלחה רבה בעולם, נקרא "ניר", על שמו של ניר פורז. גם הדגמים הבאים של החברה כללו בשמם את השם "ניר".
יזד
יזד היא עיר במרכז איראן ובירת הפרובינציה הקרויה על שמה, כ-502 ק"מ דרום-מזרחית לבירה טהראן. העיר שוכנת בשיפולים המזרחיים של הרי הזגרוס, מערבית למדבר לוט ודרומית למדבר כוויר, בגובה 1,216 מטרים מעל פני הים, כשההרים הסובבים אותה מתנשאים עד לגובה של כ-4,000 מטרים. במפקד האוכלוסין האחרון של איראן, בשנת 2016, התגוררו בעיר יזד 529,673 בני אדם.
יזד היא אחת הערים ההיסטוריות החשובות באיראן. העיר נבנתה בתקופת האימפריה הפרסית על ידי המלך יזדגרד הראשון, ששלט בשנים 339–420 והנציח את שמו בעיר. בסביבתה של העיר מגדלים דגנים, ירקות ופירות לצורכי המקום, ולייצוא - כותנה, פרג אופיום ותות לתולעי משי. יזד ידועה כמרכזה של הדת הזורואסטרית, ואחד מאתרי העיר הוא מגדל השתיקה בו מניחים מאמיני הדת את מתיהם מאכל לציפורים, בהתאם למצוות הדת האוסרת את קבורת הגוף באדמה או את שריפתו.
ב-2017 המרכז ההיסטורי של העיר הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מבנים ואתרים
ביזד נמצאת מערכת מים מפותחת, הכוללת תעלות מים מסועפות. בגלל מזג האוויר החם השורר בעיר, בתים רבים כוללים "ארובות רוח" (פרסית: بادگیر): מבנים צרים וגבוהים המשמשים ל"לכידת" רוח לשם קירור הבתים. כמו כן, בעיר מצויים "בורות קרח" (פרסית: یخچال): מבנים חרוטיים ששימשו לאחסון קרח ודברי מזון.
בחוצות העיר ניצב מגדל שתיקה זורואסטרי, בו נהגו הזורואסטרים להניח את מתיהם. בעיר נמצא גם מקדש אש זורואסטרי הפעיל משנת 470.
במאה ה-12 נבנה ביזד המסגד הגדול בעיר (مسجد جامع یزد). תרשים המסגד מופיע על גבי שטר 200 ריאל.
יהדות יזד
בגלל בידודה היחסי של יזד משאר איראן, נחשבים היהודים היזדים לעדה בפני עצמה והם משמרים מנהגים ומסורות נפרדות מזו של שאר יהדות איראן.
היהודים ביזד התפרנסו בעיקר ממסחר במשי ומכירת תותי עץ.
רוב היהודים ביזד הם שומרי מסורת, תורה ומצוות. כיום חיים ביזד כ-8 משפחות יהודיות, כ-40 תושבים יהודים.
ביזד קיימים כיום בתי כנסת עתיקים רבים, אך לצורך תפילה במניין, כל התושבים היהודיים מתפללים ביחד באותו בית הכנסת. התפילות מתנהלות באופן קבוע, שחרית מינחה וערבית, גם בימי חול וגם בשבתות וחגים.
הילדים היהודים ביזד לומדים בבתי ספר מעורבים עם גויים. כדי לשמור על היהדות והמסורת, הילדים הולכים אחרי הצהרים לחוגי יהדות, עברית ומסורת ישראל.
נשיאה השמיני של מדינת ישראל, משה קצב, הוא יליד העיר.
יהדות יזד בארץ ישראל
לאחר עלייתם ארצה של קהילה גדולה מיהודי יזד, שוכנו העולים בשכונת הבוכרים בירושלים. הקהילה בנתה לעצמה את בית כנסת היזדים, ברחוב אדניהו הכהן, המשמש כבית כנסת מרכזי של בני העדה שעלו לארץ ישראל עד היופ, בהנהגתו של רב העדה היזדית בארץ ישראל, הרב יוסף שרגא.
סופרגול
סוּפרגוֹל הוא שמו של אלבום איסוף מדבקות מאת חברת P.M.I, בשיתוף עם ידיעות אחרונות, שיצא לאור בישראל מדי שנה מאז 1998 ועד ל-2018. האלבום מכיל את תמונותיהם של כדורגלני ליגת העל, כדורגלנים בכירים בעולם ועוד. האלבום שווק על ידי חברת בר שיווק והפצה. בנוסף לקלפים שהם נאספים באמצעות רכישת חבילת קלפים, יש גם קלפים מיוחדים המכונים "אסים" אותם ניתן להשיג בדרכים שונות, לרוב באמצעות רכישת מוצרים של חברות אשר מעורבות בתהליך האיסוף לצורכי פרסום. האלבום כולל גם תחרויות נושאות פרסים.
לאחר 20 שנים שבהם יצאו חוברת הסופרגול, בשנת 2019 לא הופק האלבום והוחלף על ידי גרסה ישראלית של אלבום Adrenalyn XL, מבית חברת Panini Group, אשר זכתה במכרז של מנהלת הליגות לכדורגל. אלבום זה הוחלף בשנה העוקבת בידי אלבום Football Stars.
ביקור נשיא אוקראינה זלנסקי בארצות הברית (2022)
רקע
ב-24 בפברואר 2022 פלשה רוסיה לאוקראינה באירוע שהחל את מלחמת רוסיה-אוקראינה. בתחילת המלחמה סירב הנשיא זלנסקי להצעת ארצות הברית להתפנות למקלט, וטען ש"אני זקוק לנשק, לא לטרמפ". במהלך שנת המלחמה הראשונה, העבירה ארצות הברית נשק ותחמושת בשווי כולל של מעל 50 מיליארד דולר, דבר שהציב אותה בראש רשימת המדינות התומכות באוקראינה. בכל שנת המלחמה הראשונה (2022) זלנסקי לא יצא מתחומי אוקראינה. זהו ביקורו השני של זלנסקי בבית הלבן. בביקורו הראשון ב-2019 נפגש עם הנשיא דונלד טראמפ, שבין השאר, אמר לו כי "הוא מקווה שהוא והנשיא פוטין יסתדרו ויפתרו את הבעיות ביניהם".
הביקור
ב-20 בדצמבר 2022 ערך הנשיא זלנסקי ביקור אצל מגיני העיר באחמוט, וקיבל מהם דגל אוקראינה החתום על ידי הלוחמים. בשעות הלילה המאוחרות של אותו היום פרסמה ננסי פלוסי, יושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, הודעה לנבחרי הציבור האמריקאי שעליהם להתייצב למחרת ל"אירוע דמוקרטי מכונן". לאחר מכן פורסם כי הנשיא זלנסקי בדרכו לארצות הברית במטוס של הצבא האמריקאי. במהלך הביקור ערך זלנסקי מספר פגישות עם ראשי הממשל האמריקאי, בראשם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן. בהצהרה משותפת שנשאו שני הנשיאים הודה זלנסקי לעם האמריקאי על התמיכה במאמץ המלחמתי של ארצו, וביידן הבטיח להעביר לאוקראינה מערכות הגנה אווירית מתקדמות מסוג פטריוט.
חוק שירות לאומי-אזרחי
חוק שירות לאומי-אזרחי, התשע"ד-2014 נועד ליצור מסלול לשירות לאומי-אזרחי לבחורי ישיבות מעל גיל 21, כתחליף לשירות בצה"ל.
היסטוריה חקיקתית
הצעת החוק הוגשה לכנסת על ידי הממשלה ב-10 ביולי 2014, בשם "הצעת חוק שירות אזרחי לתלמידי ישיבות (הוראת שעה)". במהלך הדיון בוועדה שונה שמו של החוק.
בהכנת החוק לאישור הכנסת עסקה הוועדה לשוויון בנטל, בראשותה של ח"כ איילת שקד, שהוקמה על ידי ממשלת ישראל השלושים ושלוש כדי להסדיר את גיוס בני ישיבות ושירות החרדים בצה"ל ובשירות לאומי-אזרחי. הוועדה עמלה שבעה חודשים תוך ויכוחים רבים על תיקון מס' 19 לחוק שירות ביטחון וחקיקת חוק שירות לאומי-אזרחי. שקד אמרה שהחוק אינו מושלם ולא שוויוני, אך הוא נחקק לתכלית ראויה - שילוב החרדים בחברה, בצבא ובמשק, ושלא ציפתה להשיג יותר ממה שהחוק השיג, שכן כפיית גיוס על החרדים לא תשיג את מטרתה. כמו כן אמרה שהחוק מכיר בחשיבות של לימוד התורה ומתחשב בחרדים.
החוק אושר בכנסת ב-12 במרץ 2014. 67 חברי כנסת הצביעו בעד החוק, ורק ח"כ אחד, יוני שטבון, התנגד לו. האופוזיציה החרימה את ההצבעה על חוק זה ועל חוקים נוספים שהובאו לאישור הכנסת באותו שבוע, לנוכח החלטת ועדת הכנסת מספר ימים לפני כן לקבוע סדרי דיון מיוחדים בהצעת החוק בהתבסס על סעיף 98 לתקנון הכנסת. במקביל לחוק זה אושר תיקון מס' 19 לחוק שירות ביטחון, במסגרתו נוסף לחוק פרק ג'1: שילוב בוגרי ישיבות ומוסדות חינוך חרדיים, המקנה סמכות להפנות מיועד לשירות ביטחון שהוא תלמיד ישיבה לשירות לאומי-אזרחי.
הצעת החוק עוררה התנגדות חריפה בקרב היהדות החרדית בישראל, שערכה, בין השאר, הפגנה נגד גיוס בני ישיבות בהשתתפות מאות אלפי מפגינים. עם אישור החוק אמר הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, מנהיגו של מחנה הרוב בציבור החרדי-ליטאי בישראל, על יוזמי החוק: "הקב"ה יעזור שנזכה בקרוב שכל אלה יירדו לגיהנום ויגיע להם כל מיני צרות, ושלא יישאר מהם שום זכר, יימח שמם וזכרם".
הוראות החוק
השירות לפי חוק זה נערך בשני מסלולים עיקריים, בנוסף קיים מסלול הכולל ביצוע הכשרה מקצועית המאפשרת פרנסה בתחום לאחר תום השירות.
למימוש החוק תוקם רשות השירות הלאומי-אזרחי, והיא תסמיך גופים מפעילים להפעלת משרתים בשירות לאומי-אזרחי. כהוראת מעבר תתפקד מינהלת השירות האזרחי-לאומי, שהוקמה מכוח החלטת הממשלה מס' 2295 מיום 19 באוגוסט 2007, כרשות לשירות לאומי-אזרחי.
החוק כולל שתי הסתייגויות באשר לאופי השירות:
תקופת השירות:
סעיף 33 לחוק קובע: "לא ייפגע מעמדה או שילובה של אישה, בשל שירותם של משרתים בשירות לאומי-אזרחי לפי חוק זה".
החוק קובע כי "בין המשרת בשירות לאומי–אזרחי ובין הגוף המפעיל והרשות לא יחולו יחסי עובד ומעביד. עקב כך, החוק מקנה במפורש למשרת אחדות מהזכויות הניתנות לעובדים:
חסידות קוצק
חסידות קוֹצְק היא חצר חסידית שנוסדה על ידי רבי מנחם מנדל מורגנשטרן בשנת ה'תקפ"ח (1827) בטאמשוב ועברה לעיירה קוצק בסוף שנת ה'תקפ"ט (1829) ופעלה בפולין עד לשואה.
היסטוריה
מייסד החסידות היה רבי מנחם מנדל מקוצק, אחד המיוחדים באדמו"רי פולין, התפרסם בחריפותו, בפרישותו, בחדות אמרותיו הנוקבות, בהנהגתו התקיפה ובחתירה קיצונית לאמת. בשנים האחרונות מיעט בעריכת טישים ובקבלת קהל וכן התנגד לעשיית 'עניין' ממופתים, מחסידיו הוא דרש עבודה עצמית, חתירה מתמדת לשלמות, ביקורת וענווה. חסידות קוצק התאפיינה בחריפות, בלמדנות ובמנהגים רבים שהיו זרים לאנשים שמחוץ לה. בעשרים השנים האחרונות לחייו (משנת ת"ר עד תרי"ט) כמעט שלא יצא מביתו.. למרות זאת, החסידות המשיכה לגדול וסחפה אחריה רבים.
לאחר פטירתו (כ"ב שבט, ה'תרי"ט - 1859), בחרו רוב חסידיו, כולל שני בניו של הרבי מקוצק, רבי בנימין ורבי משה ירוחם ושני חתניו רבי אברהם בורנשטיין ורבי דב זאב רפפורט בדודם תלמידו רבי יצחק מאיר אלתר מגוּר כאדמו"ר. אף על פי שדרכם של אדמו"רי גור הייתה מתונה מזו של הרבי מקוצק, ניתן לזהות מאפיינים שווים בשתי החסידויות; לכן, נחשבת חסידות גור כממשיכה של חסידות קוצק ופשיסחא.
חסידות נוספת שיצאה מבית קוצק היא חסידות סוכטשוב, שנוסדה על ידי רבי אברהם בורנשטיין, חתנו של רבי מנחם מנדל, והחלה לפעול אחרי פטירתו של רבי חנוך העניך מאלכסנדר ( י"ח אדר ה'תר"ל), ממשיכו של רבי יצחק מאיר אלתר. שתי החסידויות הללו (גור וסוכטשוב) מאופיינות כחסידיות למדניות, כהמשך לשיטת קוצק ופשיסחא.
רבי דוד מקוצק
רבי דוד מורגנשטרן (תקס"ט – כ"ב בתמוז תרל"ג) היה האדמו"ר השני מקוצק, תלמידו של רבי שמחה בונים מפשיסחא ובעיקר תלמידו של אביו. נשא את הרבנית טויבא גרינוולד בת רבי צבי הערשל דישקעס מאופוצ'נו בי"א באלול ה'תקפ"ז. התפרנס מחנות שנוהלה על ידי אשתו. היה סמוך לאביו כל השנים, ולאחר פטירתו מילא את מקומו בעיירה קוצק. כאביו, גם דברי התורה שלו היו קצרים וחריפים. אף על פי שהיה בעל כישרון כתיבה, הוא לא כתב את תורתו, והיא מצויה בספרים שונים. בשנת ה'תשמ"ט הודפסו דברי תורתו שנלקטו על ידי נכדו רבי מנדל מאיר מסוקולוב בתוך הספר 'שארית ישראל'. ב-ה'תשס"ז (2007) יצא לאור הספר "אהבת דוד השלם", המלקט את תורתו ותולדות חייו.
רבי ישראל מפילוב וצאצאיו
רבי חיים ישראל מורגנשטרן (ת"ר – י"ב בסיוון תרס"ה, 1905). ישב תחילה בקוצק ואחר כך בפילוב. ניהל חצר גדולה, שאליה הגיעו רוב חסידיו של אביו. היה אדמו"ר בעל דעות מקוריות ועצמאיות וניסה ליזום פעולות של קניית קרקעות בארץ ישראל ועלייה לארץ של ציבור שומר מצוות. בניו מילאו את מקומו אחרי פטירתו.
רבי צבי הירש מלומאז' וצאצאיו
בנו השני של רבי דוד, רבי צבי הירש מלומאז' (תרי"ב – ג' באלול תרפ"ו, 1926), נשא בשנת ה'תרכ"ז בזווג ראשון את מרת יוטע הענא בתו של האדמו"ר רבי שלמה יהושע בן האדמו"ר רבי יעקב אריה מראדזימין, לאחר פטירתה בשנת ה'תרמ"ב נשא בזווג שני את מרת שרה מנוחה בת החסיד ליפא לנדברג, היא לא האריכה ימים ונפטרה, אז נשא בזווג שלישי את מרת פייגה לאה בת האדמו"ר רבי דוד גולדמן.
בשנת תרל"ג לאחר פטירת אביו והוא בן 21 החל לכהן כאדמו"ר בראדזימין, לאחר הסתלקות רבי יעקב אריה מראדזימין ביום י"ח בתמוז ה'תרל"ד עבר לקוצק אחר כך ליאראוו, ומשם ללומאז' הסמוכה לראדזימין שם התגורר שנים ארוכות, משם עבר לסעראצק ולפראגה, ובסוף ימיו התגורר בוורשה ברחוב דז'יקא .הנהגתו הייתה בחריפות של קוצק מהולה באהבת ישראל בנוסח ראדזמין, עבור חסידיו היה קאצקער רבי ו'לעמך' ראדזימין רבי. חידושי תורתו שנשארו בכתב יד אצל בנו רבי יחיאל מאיר הודפסו לראשונה בספר 'אמת ואמונה' מהדורת ה'תשפ"א. דברי תורה נוספים נמצאים בספרים 'שארית מנחם' ו'שמן לנר' של תלמידו הרב שמואל יעקב רובינשטיין אב"ד פריז, בניו של רבי צבי הירש שימשו כאדמו"רים לאחר פטירתו.
יחסי הפיליפינים–ישראל
יחסי הפיליפינים–ישראל הם יחסים מלאים וחמים מאז כינון היחסים הדיפלומטיים ביניהם בשנת 1957, בתחום הכלכלה, הסחר, התרבות ועוד.
הפיליפינים הייתה המדינה היחידה מבין מדינות אסיה שתמכה ב-1947 בתוכנית החלוקה של האומות המאוחדות. היא תמכה בקבלת ישראל לאומות המאוחדות והכירה בה בשנת 1949. למרות היחס החם שהפגינה כלפי המדינה הצעירה, משרד החוץ קבע כי אין עניין בכינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לפיליפינים והסתפק במינוי קונסול כבוד ישראלי בפיליפינים בלבד. לאחר שמשה שרת ביקר בפיליפינים בשנת 1956 הוחלט על כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. הראשון שייצג את ישראל בפיליפינים לאחר כינון היחסים היה יעקב שמעוני.
בשנת 1962 נפתחה שגרירות ישראל במנילה, ושגרירות הפיליפינים נפתחה בתל אביב.
עם תחילת שנות השבעים, היחסים התקררו בהדרגה. כלכלת הפיליפינים נחלשה, וזו הייתה זקוקה לתמיכתן הכלכלית של ארצות ערב העשירות בנפט. נשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס, בניגוד לקודמיו, יצא בהצהרות אנטי-ישראליות וצידד בעמדות המדינות הערביות במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בהמשך השנים חזרו היחסים להיות חמים יותר, ונוצרו שיתופי פעולה כלכליים ופוליטיים. בשנת 1997 חתמו שתי המדינות על מזכר הבנות למיסוד הדיאלוג המדיני בין משרדי החוץ שלהן. שיתוף הפעולה הכלכלי הבולט ביותר בין שתי המדינות הוא בתחום העובדים הזרים. בישראל בין 30,000 ל-50,000 עובדים זרים מהפיליפינים, המועסקים בעיקר בתחום הסיעוד. בשנת 2018 ביקר לראשונה נשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה בישראל.
בעצרת האו"ם
בדיונים המוקדמים על גורל ארץ ישראל בשנת 1947, הפיליפינים הביעה התנגדות לחלוקה, ובמקום זאת הציגה פתרון של משטר נאמנות של האו"ם. בהתקרב ההצבעה היו הערכות שונות לגבי עמדת הפיליפינים. היו שהעריכו שהיא תימנע ואחרים סברו שתצביע נגד החלוקה. בדיון הסופי בוועדה שהקים האו"ם לבחינת מסקנות ועדת אונסקו"פ, שבו היה על הוועדה להכריע האם להגיש לעצרת הכללית את תוכנית החלוקה, נעדר נציג הפיליפינים מההצבעה. למרות ההימנעות אמר נציג הפיליפינים למחרת הדיון בנאום בעצרת הכללית לקראת ההצבעה, כי הפיליפינים לא יתמכו בתוכנית לחלוקת ארץ ישראל, בציינו שגם הפיליפינים עמדה בפני סכנת ביתור, והוא לא יוכל לתת יד לכך. עם זאת, ההערכות היו שבהצבעה נציג הפיליפינים יימנע. בפועל, בהצבעה הייתה הפיליפינים המדינה היחידה מבין מדינות אסיה שתמכה בתוכנית החלוקה של האומות המאוחדות. בשנת 1949, לאחר פטירתו של סול בלום, נטען בעיתונות שנציג הפיליפינים התכוון להיעדר מההצבעה ובלחץ אישי של סול בלום, שתמך בפיליפינים, שינה את עמדתו והצביע בעד תוכנית החלוקה.
בהמשך, הפיליפינים הצביעה בעד החלטה 273 של העצרת הכללית של האו"ם, שקיבלה את ישראל כאחת מהמדינות החברות באומות המאוחדות.
יחסים מוקדמים (1948–1956)
לאחר קבלת עצמאות ישראל הפיליפינים הכירה בישראל ב-1 באפריל 1949. נוסח מברק ההכרה היה:
משרד החוץ הישראלי החליט כבר אז שאין צורך לכונן עם הפיליפינים יחסים דיפלומטיים מלאים והסתפק במינוי קונסול כבוד ישראלי בפיליפינים בלבד. לתפקיד זה מונה ארנסט סימקה, יהודי ותיק, ידוע, שחי במנילה. ב-6 בפברואר אישר משרד החוץ של הפיליפינים את מינויו של סימקה לתפקיד. בחודש אוגוסט 1954 קודם סימקה והפך מקונסול כבוד לקונסול כללי של כבוד. בספטמבר של אותה השנה מינתה ממשלת הפיליפינים את גרשון מרון כקונסול כללי מטעמה בתל אביב-יפו ואת זאב סלומון כקונסול בחיפה.
ישראל הוזמנה לשגר לפיליפינים משלחת של רצון טוב. כמו כן, בישראל ביקרו אישי ציבור רבים מהפיליפינים, ביניהם שר האוצר של הפיליפינים. משלחת מסחרית מטעם ישראל ביקרה בפיליפינים מ-28 בפברואר עד 5 במרץ 1955. חברי המשלחת נמנו עם המשלחת בראשותו של דוד הכהן שביקרה קודם לכן ברפובליקה העממית של סין. באותה התקופה רכשה ישראל מהפיליפינים מוצר אחד בלבד - קופרה - בעוד הפיליפינים לא קנתה מישראל דבר. אותה משלחת בדקה את האפשרות שייחתם הסכם מסחרי בין שתי המדינות ובני-שיחה מהפיליפינים ביקשו מישראל שתשגר מומחים להשקיה וחקלאות באמצעות האומות המאוחדות או במישרין.
באותם ימים ראשונים של התפתחות יחסי הפיליפינים-ישראל אירע אירוע שהביך את משרד החוץ. קונסול הכבוד, ארנסט סימקה, הודיע למחלקת אסיה של משרד החוץ הישראלי כי שר החוץ הפיליפיני, גנרל קרלוס פ' רומולו, שנודע בעמדתו האנטי-ישראלית עוד מתקופת כהונתו כנציג מדינתו באומות המאוחדות, הופיע בחודש מרץ 1954 בארצות הברית בהרצאות שונות מטעם המגבית היהודית המאוחדת וקיבל תשלום שנע בין 700 ל-1,000 דולר אמריקני להרצאה. שגרירות ישראל בוושינגטון אישרה את אמיתות הידיעה ודיווחה שרומולו מתאר בנאומיו את ישראל כמבצר הדמוקרטיה במזרח התיכון וקרא לסייע לה.
הפיליפינים הייתה המדינה האסייתית הראשונה (וכמעט היחידה) שבה היו יכולים ספורטאים ישראלים להופיע. בין התאריכים 1–9 במאי 1954 נערכו במנילה משחקי אסיה. השתתפו במשחקים אלו משלחות ספורט מרוב מדינות אסיה פרט לארצות ערב האסיאתיות. גם ארצות אסיה המוסלמיות השתתפו במשחקים. ישראל שיגרה משלחת זעירה שמנתה שלושה ספורטאים, ואלו זכו בשתי מדליות זהב, מדליית כסף אחת ומדליית ארד אחת. קונסול ישראל בפיליפינים ארנסט סימקה אמר: אי לכך הייתה חשיבות לנוכח החרמת ישראל באירועי ספורט אסייאנים בתקופה מאוחרת יותר. עם זאת, הייתה למשרד החוץ (ולראש ממשלת ישראל משה שרת) דעה שלילית על אופן התנהגות הפיליפינים כלפי ישראל מאז הדיונים באומות המאוחדות ב-1947 ועד ועידת באנדונג.
משנת 1956 עד לשנות השישים
בעקבות מסעו של משה שרת לאסיה וביקורו במנילה ב-28 בספטמבר 1956 חלה התקדמות משמעותית ביחסים בין שתי המדינות. בשיחה בינו לבין נשיא הפיליפינים, ראמון מאגסאיסאי, הוסכם על כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. באותה תקופה היו לישראל רק שתי נציגויות דיפלומטיות תושבות באסיה: בטוקיו שביפן ובראנגון (כיום יאנגון), אז בירת בורמה. בפיליפינים לא רצו שהציר הלא-תושב של ישראל יבוא מטוקיו, מכיוון שזכר הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה היה עודנו טרי. לפיכך הוטל תפקיד ייצוגה של ישראל בפיליפינים על יעקב שמעוני, הציר בראנגון. הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא הפיליפינים ב-13 במרץ 1957. יעקב שמעוני סיים את תפקידו בראנגון, והוחלף על ידי דניאל לוין, שהגיש את כתב האמנתו כציר לא-תושב ב-20 בפברואר 1958. ישראל אף פתחה משרד במנילה, בראשותו הזמנית של דוד גולן. שגריר הפיליפינים ברומא הגיש את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי בחודש אוגוסט 1957. למרות פתיחת המשרד הישראלי בפיליפינים, הפיליפינים לא פתחה משרד בישראל.
בתאריכים 25 – 29 בינואר 1962 ביקרה שרת החוץ הישראלית גולדה מאיר בפיליפינים במסגרת סיורה ביבשת אסיה. בסיום ביקורה פורסמה הצהרה משותפת מטעמה ומטעם סגן נשיא הפיליפינים שכיהן גם כשר החוץ. ההצהרה פירטה תוכניות לשיתוף פעולה בין שתי המדינות בתחומי פיתוח כלכלי-חקלאי, קואופרציה, חינוך, בריאות, מדע ותרבות. בהצהרה זו נכללה גם הכרזה על העלאת דרג היחסים לשגרירויות. יחיאל אילסר קודם באותו הרגע מציר לשגריר. בהצהרה נאמר כי שגרירות הפיליפינים בישראל תיפתח בירושלים, אך לחץ מצד חברי פרלמנט מוסלמים הביא לכך שהשגרירות נפתחה בחודש אפריל בתל אביב-יפו. מהפיליפינים הגיע שגריר תושב לישראל. בעקבות ביקורה של גולדה מאיר נוסדה "האגודה לידידות הפיליפינים-ישראל".
משתלמים מהפיליפינים, יחידים וקבוצות, החלו להגיע לישראל ב-1958. הם השתתפו בקורסים של המכון האפרו-אסיאתי של ההסתדרות, במרכז ההכשרה לנשים על הר הכרמל ובהשתלמויות שונות אחרות ובלימודים אקדמיים. גם מומחים מישראל הגיעו לפיליפינים. ממשלת הפיליפינים עשתה ניסיונות רבים לשלב מומחי חקלאות ישראלים בפיתוח אזורי באי מינדנאו שבדרום המדינה. הממשלה עודדה מתיישבים נוצרים מן האיים הצפוניים צפופי האוכלוסייה להתנחל בדרום המוסלמי המאוכלס בדלילות. לפי דו"ח שהגישו סוקרים ישראלים ששהו בפיליפינים, נראה כי הם לא הבחינו במתיחות האתנית-דתית בדרום הפיליפינים. בכל מקרה, ישראל הייתה בת מזל בכך שלא הסתבכה באזור הדרום שמרד בממשלה הנוצרית. בקיץ 1963 נחתם הסכם לשיתוף פעולה במחקר גרעיני לצורכי שלום והסכם ידידות נוסף בין שתי המדינות. שלוש שנים לאחר חתימת ההסכם הציע שר החוץ אבא אבן לשגריר ישראל במנילה להגיע לשיתוף פעולה עם הפיליפינים בתחום הרפואה, תחום בעייתי פחות מהתחום הגרעיני ונחוץ יותר למדינה המתפתחת.
משנות השישים עד לשנות השבעים
תקופת נשיאותו של דיוסדאדו מאקאפאגאל במחציתו הראשונה של העשור השישי של המאה ה-20 הייתה תקופה פרו-ישראלית מובהקת. מאגאפאגאל ורעייתו ביקרו בישראל בחודש אפריל 1960, כאשר עדיין כיהן כסגן הנשיא. יחסו החם והאוהד כלפי ישראל בא לידי ביטוי בעת ביקורה של שרת החוץ גולדה מאיר בפיליפינים בחודש ינואר 1962 כאשר שידר נאום ברדיו למשתתפי "יריד המזרח הבינלאומי" בתל אביב-יפו. בנאום הוא דיבר על שיתוף פעולה בין ישראל לפיליפינים, נאום רווי ביטויי הוקרה לישראל. הנשיא מאגאפאגאל דאג בנוסף לאשרור הסכם לסיוע טכני בחקלאות ובפיתוח כפרי ב-16 במרץ 1964.
התקררות היחסים
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 חלו שינויים רבים במדיניותה הידידותית של הפיליפינים כלפי ישראל. היו לכך שתי סיבות מהותיות: הראשונה הייתה כלכלית - הפיליפינים הייתה תלויה בייבוא נפט גולמי מארצות המזרח התיכון ומספר רב של עובדים אזרחי הפיליפינים, כמאה אלף במספרם, עבדו בארצות אלו. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הגיעו לפיליפינים העברות הכספים של עובדים אלו, הכנסות שנאמדו ביותר ממיליארד דולר בשנה. הכנסה זו הייתה חשובה לפיליפינים, שסבלה ממחסור במטבע חוץ. התלות הכלכלית של הפיליפינים הידקה את יחסי הפיליפינים עם ארצות ערב והובילה למניעת איבתן כלפי הפיליפינים, שתמכה באופן מובהק בישראל. הסיבה השנייה הייתה פוליטית ופנימית: מרידת המיעוט המוסלמי באיים בדרום המדינה שנמשכה עוד משלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 הלכה והתעצמה בסוף שנות ה-60 והגיעה לשיאה בשנות ה-70, בתקופת נשיאותו של פרדיננד מרקוס.
המורדים המוסלמים קיבלו נשק ותמיכה כלכלית מלוב, הכשרה ואימונים במלזיה ובסוריה, וגם הארגון לשחרור פלסטין תמך בהם. ערב הסעודית ואיראן תמכו במורדים מבחינה מדינית והפעילו לחצים על ממשלת הפיליפינים. עניין המרד נדון בקביעות בפגישות השנתיות של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. המדינות החברות בארגון גינו את ממשלת הפיליפינים על יחסה למיעוט המוסלמי, והופעלו עליה איומים באמברגו מצדן.
הנשיא מרקוס ניסה שלא להרגיז את העולם הערבי והמוסלמי ופעל לריכוך הביקורת נגדו בארצות אלו. הוא חתר להידוק קשרי מדינתו עם המדינות המוסלמיות במטרה למתן את תמיכתן במורדים המוסלמים. בין הפיליפינים והמדינות המוסלמיות כוננו יחסים דיפלומטיים ובחלקן אף נפתחו שגרירויות תושבות של הפיליפינים במדינות המוסלמיות. מרקוס ניסה להיעזר במדינות מוסלמיות (במיוחד בלוב ובערב הסעודית) כמתווכות בינו לבין המורדים. היחסים עם ישראל נשארו תקינים ומלאים אך הם התקררו במידה רבה. הנשיא מרקוס נקט מחוות פרו-ערביות ואנטי-ישראליות באומות המאוחדות בכלל ובארגונים בין-לאומיים בפרט כפי שנהגו ממשלות אחרות שהזדקקו לתמיכה ערבית. למרקוס היה חשוב גם לְהָזֵם ולהפריך את ההאשמות כי הפיליפינים היא מדינת חסות של ארצות הברית.
במלחמת יום הכיפורים בשנת 1973 מיהרה ממשלת הפיליפינים לצדד בעמדות הערבים נגד ישראל. ב-8 בנובמבר 1973 נערך טקס הגשת כתב ההאמנה של השגריר המצרי במנילה. במהלך הטקס דיבר מרקוס בגנותה של ישראל וקרא לה לסגת מן "האדמות הערביות" שכבשה מידי מצרים וסוריה חודש לפני כן. שבועיים לאחר הטקס פרסמה ממשלת הפיליפינים הצהרה אנטי-ישראלית נוספת ובה התבטא הנשיא מרקוס בדבר זכותם של הפלסטינים להגדרה עצמית. עוד הוסיף ש"הכיבוש הישראלי" המתמשך הוא "פגיעה חמורה בעקרונות המרכזיים של מגילת האומות המאוחדות". ב-22 בנובמבר מסר שר החוץ הפיליפיני קרלוס רומולו איגרת לפייסל, מלך ערב הסעודית שכללה את הצהרתו של הנשיא מרקוס. בחודש דצמבר, בזמן ביקורו בפיליפינים של עבד אל-חלים ח'דאם, שר החוץ וסגן ראש ממשלת סוריה, חזר מרקוס והצהיר על תמיכת הפיליפינים בהחלטה 339 של מועצת הביטחון של האו"ם הקוראת לנסיגה ישראלית משטחים ערביים. הפיליפינים הכירה בארגון שחרור פלסטין כנציג הלגיטימי של הרשות הפלסטינית בפיליפינים.
שגריר ישראל בפיליפינים דניאל לאור נפגש לשיחה עם שר החוץ קרלוס רומולו בניסיון לעצור את גילויי העוינות במדיניותה של הפיליפינים כלפי ישראל. רומולו הודה שהוא עצמו המליץ על תמיכה גלויה יותר בכל הנוגע לעניין הערבי וכי הנשיא מרקוס קיבל את עמדתו בנידון. מכאן הגיעו הצהרות חוזרות ונשנות מצד הממשלה, שר החוץ והנשיא על תמיכת הפיליפינים בדרישה שישראל שתיסוג מכל השטחים הכבושים ותכיר בזכויותיהם של הפלסטינים. השגריר לאור התלונן על ההצהרות הפיליפיניות באומות המאוחדות, על הצבעותיה נגד ישראל ועל שהתגלו קשיים בשיגור משתלמים מישראל לפיליפינים. שר החוץ רומולו הצדיק את התנהגות ממשלתו בקשיים שהנשיא מרקוס ניצב בפניהם, בייחוד המרד המוסלמי בדרום המדינה, לחץ מדינות ערב והאיום בחרם נפט.
חזרה ליחסים חמים
פעילות הסיוע של ישראל בפיליפינים פחתה בתקופת כהונתו של הנשיא פרדיננד מרקוס, אך היו גם פעולות שנמשכו גם בימי נשיאותו האנטי-ישראלית. אחת החשובות שבהן הייתה סיוע של מומחים מישראל בהקמת כפר חקלאי שיתופי של ישראל בפיליפינים בשם "ריו קירקטה", שתוכנן על ידי המועצה הפיליפינית הלאומית לכוח אדם ונוער ונוסד בשנת 1971 באי לוזון. בדיעבד הסתבר כי הניסיון להקמת יישוב ישראלי על כל מאפייניו לא צלח בסביבה הפיליפינית מחמת הרקע הכלכלי, החברתי והמנטלי השונה מהסביבה הישראלית וגם עקב ביצוע לקוי של הממסד הפיליפיני. הפעילויות השונות של ישראל בפיליפינים חזרו לחיים בימי נשיאותה של יורשתו, קורסון אקינו.
מאז החתימה על הסכם הסיוע הישראלי ב-1964 ועד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 השתלמו בישראל כ-350 פיליפינים בתחומי החקלאות, הרפואה, ארגוני נשים וכיוצא בזה. בפיליפינים פעלו במרוצת אותן שנים אלו עשרות של מומחי חברת תכנון המים לישראל ומדריכים חקלאים. אותם מומחים ערכו סקרים, ארגנו שיעורי סמינר וקורסים ועסקו בהדרכה בתחומי עניין שונים. אישים פיליפינים רבים, ביניהם פוליטיקאים, שרים, חברי הקונגרס הפיליפיני וקציני צבא ביקרו בישראל בעוד ששרים ישראלים, חברי כנסת, קצינים ואמנים שונים ביקרו בפיליפינים. בסוף שנת 1972 הגיע נפח המסחר בין שתי המדינות לכמיליון ושלוש מאות אלף דולר אמריקני בסך הכל, מזה מיליון דולר ייצוא ישראלי.
תקרית הרצוג
בסוף שנת 1986 אירעה תקרית שהעיבה למדי על יחסי הפיליפינים-ישראל. נשיא מדינת ישראל חיים הרצוג ערך ביקורים שונים בכמה ממדינות אסיה. הרצוג תכנן לבקר גם בפיליפינים, והתכוון לשהות בה כיומיים בחודש נובמבר של אותה השנה. תוכנית הביקור נדונה בין שגריר ישראל במנילה לבין סגן נשיא הפיליפינים, שכיהן גם כשר החוץ, ועם כמה מאנשי הסגל הדיפלומטי של הנשיאה קורסון אקינו. הביקור אושר, ברם כשהתקרב מועד הביקור נתגלו היסוסים מהצד הפיליפיני. פקידים במשרד החוץ במנילה חששו מתגובות שליליות של המדינות המוסלמיות השכנות, בייחוד מלזיה, והזהירו כי הביקור עלול להיות כרוך בקשיים ובאי-נוחות. באותם הימים התנהל משא ומתן בין הנשיאה אקינו לבין מנהיג המורדים המוסלמים בדרום, כך שהרשויות הדיפלומטיות בפיליפינים לא היו יכולות להרשות לעצמן ביקור של נשיא המדינה היהודית, שעלול היה להפריע למשא ומתן עם המורדים המוסלמים, שהושפעו מעמדות מלזיה ומדינות מוסלמיות אחרות. בפיליפינים הציעו לבטל את הביקור ולהודיע כי "הנשיא חולה", ולכן לא יגיע לביקור.
משנות התשעים ואילך
למרות תקרית הרצוג, יחסי הפיליפינים-ישראל נמשכו כתקנם ובאו לידי ביטוי בתחום פעולות הסיוע הטכני. עשרות משתלמים מהפיליפינים הגיעו לישראל במטרה להשתתף בקורסים שונים לחקלאות, פיתוח חקלאי, קהילתי, חברתי וכלכלי רפואה ציבורית ועוד. יחד איתם רבים אחרים למדו בקורסים שמומחים ישראלים במגוון תחומים העבירו בפיליפינים. ב-6 ביוני 1994 נחתם הסכם בין ישראל והפיליפינים הסכם לשיתוף פעולה טכני שנכנס לתוקפו ב-30 במאי 1996. הסכם נוסף נחתם בין שתי המדינות בנושא שיתוף פעולה בתחומי הדואר והתקשורת ב-27 בינואר 1998. אישים רשמיים, ביניהם שר החוץ של הפיליפינים ביקרו בישראל. בשנת 1999 ביקר בישראל נשיא הפיליפינים לשעבר, פידל ראמוס.
ב-4 ביולי 2017, ועדת המורשת של אונסק"ו אישרה ברוב קולות הצעה ביוזמת מדינות ערב הקובעת שישראל אינה הריבון בירושלים ומגנה את ישראל על החפירות הארכאולוגיות בעיר העתיקה. הפיליפינים הייתה מבין שלוש המדינות שהתנגדו להצעה (לצד ג'מייקה ובורקינה פאסו).
ב-2 בספטמבר 2018, הגיע נשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה לביקור של מספר ימים בישראל. בפעם הראשונה בה נשיא מכהן של הפיליפינים מגיע לביקור בישראל מאז נוסדו הקשרים הדיפלומטיים בין המדינות ב-1957. בעקבות ביקורו, חתם נשיא הפיליפינים דוטרטה ואשרר שני הסכמים חדשים בין שתי המדינות בתחומי הסיעוד והמלונאות. הסכם הסיעוד עליו חתם מעגן את זכויותיהם של מהגרי העבודה הפיליפינים בישראל ודרכי גיוסם, ההסכם בתחום המלונאות יאפשר, בתוך זמן יחסית קצר, הבאה של יותר מאלף מהגרי עבודה פיליפינים לעבודות שונות בבתי המלון בישראל.
ביולי 2023 פורסם כי ישראל תספק לפיליפינים מטוסי סיור תוצרת אלביט.
הערכה
ההצלחה בשימור היחסים הטובים בין ישראל לפיליפינים מיוחסת למספר גורמים, בהם, היותה של הפיליפינים מדינה נוצרית והקשר התנ"כי של אוכלוסייתה לישראל, היותה של הפיליפינים מקורבת לארצות הברית ולא לברית המועצות, והעובדה שהפיליפינים היא ארכיפלג המשוחרר מלחצים של מדינות שכנות.
יחסי תרבות
לרגל חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל בשנת 2008, הוכן דגל ישראל עצום-ממדים שהיה אז הדגל הגדול בעולם, ביוזמתה ובמימונה של האחות גרייס גלינדס-גופאנה, אשת עסקים פרו-ישראלית מהפיליפינים.
ב-2009 הוקמה אנדרטה לכבוד הפיליפינים סמוך לאנדרטת השואה בראשון לציון. האנדרטה נועדה להוקיר תודה לבני העם הפיליפיני שפתחו את שעריהם ליהודים שברחו מתופת השואה לפיליפינים. האנדרטה נועדה לכבד את תפקידה של ממשלת חבר העמים הפיליפינית תחת שלטונו של מנואל קזון בהציעה מקלט בטוח ליהודים והענקת 10,000 אשרות לפליטים היהודים שנמלטו מן המשטר הנאצי.
יריד התיירות והתרבות של הפיליפינים הוא יריד שנתי בחיפה. ביולי 2013 נפתח היריד במרכז הקניות קסטרא, שאורגן על ידי שגרירות הפיליפינים בתל אביב ועל ידי עיריית חיפה.
נטבוק
נטבוק (באנגלית: Netbook) הוא מחשב נייד קל משקל וקטן ממדים. מקור השם הוא בפרפרזה על הכינוי המקובל למחשבים ניידים בשפה האנגלית Notebook, תוך שימוש בהלחם עם המילה "נט" (אינטרנט). השם הגנרי נטבע על שם המוצר הראשון מסוג זה - הנטבוק של פסיון (Psion).
מחשבי נטבוק נוטים להיות חלשים ממחשבים ניידים אחרים, אך מנגד - קלים וזולים יותר. קהל היעד שלהם הוא משתמשי ענני מחשוב, אשר לא צריכים כוח עיבוד גדול, או משתמשים אחרים אשר דרישותיהם בתחום זה צנועות.
מאפיינים
מחשבי הנטבוק לרוב שוקלים כקילוגרם וגודלם לרוב קטן מזה של מחשבים ניידים רגילים, על אף שישנן גרסאות באורך של כ-30 ס"מ. כתוצאה, לרוב צג המחשב יהיה קטן מידות אף הוא (לרוב 9-10 אינץ'), ובמידה רבה יכתיב את גודל המחשב עצמו. מקלדת המחשב תהיה אף היא פעמים רבות קטנת מידות ולעיתים בסידור מעט שונה ממקלדות מחשב רגילות, על אף שסידור QWERTY למקשי האותיות נותר בעינו.
עקב הגודל הקטן, והרצון לחסוך באנרגיה ובכך לאפשר אורך חיי סוללה ארוך, יכולת העיבוד גם היא נחותה לרוב מזו של מחשבים ניידים רגילים. רוב מחשבי הנטבוק מתבססים על מעבדי Atom של אינטל או מעבדי AMD ו-VIA Technologies. מגבלות אלו משפיעות בהתאם גם על היכולת לשאת מערכות הפעלה המצריכות כושר עיבוד גבוה, ולכן מקובל במחשבים אלו להשתמש ב-Windows XP או מערכות הפעלה מבוססות לינוקס, בעוד מערכות הפעלה חדישות יותר, כגון Windows Vista, עלולות להכביד על משאבי העיבוד של הנטבוק או, במקרה שאלו מוגבלים במיוחד, לא לפעול כלל.
הנטבוק מתבסס על יכולת התקשרות לרשת האינטרנט, לרוב באמצעים אלחוטיים, לשם ביצוע משימות שונות שאינן יכולות להתבצע על גבי המחשב עצמו. רוב מחשבי הנטבוק מצוידים באמצעי להתחברות WiFi לרשתות מחשבים ולאינטרנט, ולעיתים גם יכולות בלוטות'. הדיסק הקשיח של הנטבוק גם הוא איננו גדול במיוחד, ולעיתים אף אין מדובר בדיסק קשיח של ממש, אלא בזיכרון פלאש. אלו נוטים להכיל כמות זיכרון פנוי קטנה במיוחד, בעוד אחרים, הכוללים דיסק קשיח של ממש, מגיעים לעיתים גם ל-150 ג'יגה בייט ויותר.
בשנת 2011 גוגל השיקה נטבוק ייחודי, שמתבסס כמעט אך ורק על חיבור לאינטרנט, בדמות מחשב ה-Chromebook.
היסטוריה
פסיון היו הראשונים שייצרו נטבוק, ואף טבעו את המונח כמותג למספר מחשבים שיצרו החל באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. עם עליית הדרישה למחשבים ניידים זולים יותר על חשבון יכולת עיבוד, בין השאר בעקבות פרויקט מחשב נייד לכל ילד, החלו בשנות ה-2000 חברות שונות לעסוק בפיתוח מחשבי נטבוק.
פריצת הדרך הייתה ככל הנראה מחשב ה-ee PC של חברת ASUS, שצבר פופולריות רבה לקראת סוף 2007. בעקבות הצלחתו מיהרו חברות נוספות לפתח מחשבי נטבוק, בהן MSI ,Acer ועוד. חברות אחרות, כגון HP ו-דל, יצרו גרסאות "מיני" של המחשבים הניידים הרגילים שלהן. מכירות הנטבוק המשיכו לנסוק ואט-אט החלו לנגוס בנתח השוק של המחשבים הניידים, וב-2009 צפויים להימכר כ-35 מיליון מחשבי נטבוק. לאחרונה מכירת שוק הנטבוקים החלה לצנוח והטאבלט תפס את מקומם.
נמל התעופה של ברצלונה-אל פראט
נמל התעופה של ברצלונה (יאט"א: BCN; ICAO: LEBL), נקרא גם אל פראט (El Prat) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם כ־12 קילומטר דרומית-מערבית ממרכז ברצלונה. אל פראט הוא נמל התעופה השני בגודלו בספרד (לאחר נמל התעופה מדריד-בראחס) והגדול ביותר בקטלוניה. זהו בסיס הפעולה המרכזי של חברת וולינג איירליינס וכן עיר היעד העיקרית של אייר אירופה, איבריה איירליינס וLevel. נמל התעופה משמש בעיקר לטיסה אל יעדים מקומיים, אירופיים וצפון אפריקאים, אך משרת גם טיסות לדרום-מזרח אסיה, אמריקה הלטינית וצפון אמריקה.
שירות המעבורת האווירית של ברצלונה-מדריד, הקרויה בספרדית "Puente Aéreo" או בקטלנית "Pont Aeri", שמשמעו "גשר אווירי" היה למסלול האווירי העמוס ביותר בעולם עד שנת 2008, עם המספר הגבוה ביותר של הטיסות היוצאות (971 בשבוע) ב-2007. לוח הזמנים התקצר מפברואר 2007, בעקבות חנוכתה של הרכבת המהירה בין מדריד לברצלונה אשר הפכה פופולרית במהירות.
ב-2009 עברו בנמל התעופה כ-27,311,765 נוסעים, גידול של כ-9.8% בהשוואה לשנת 2008.
היסטוריה
שדה התעופה הראשון של ברצלונה, הממוקם באל רמולר, החל את פעולתו ב-1916. עם זאת, לא היה ניתן להרחיבו, ומסיבה זו נחנך שדה התעופה אל פראט ב-1918. המטוס הראשון של הטיסה הראשונה שנחתה בנמל היה מדגם Latécoère Salmson 300 אשר הגיע מטולוז כנחיתת ביניים ויעדו הסופי היה בקזבלנקה. שדה התעופה שימש כמטה של ה-Aeroclub של קטלוניה וכבסיס של הצי צפלין של חיל הים הספרדי. שירותים מסחריים מתוזמנים החלו ב-1927 בשירותם של איבריה איירליינס לנמל התעופה העתיק ביותר בספרד, הממוקם במדריד, Cuatro Vientos. טיסה זו הייתה הראשונה של חברת איבריה איירליינס.
ב-1948 נבנה מסלול טיסה (07-25), והופעל שירות בינלאומי על ידי פאן אמריקן וורלד איירווייז לניו יורק תוך שימוש במטוס מדגם לוקהיד קונסטליישן. בין השנים 1948 ל-1952 נבנה מסלול טיסה נוסף (16–34), בצורה אנכית לקודמו וכמו כן מסלולי האצה וטרמינל לקבלת נוסעים (אשר חודש ב-1968). ב-1963 הגיע נמל התעופה לכמיליון נוסעים בשנה, וב-1965 נבנה מגדל פיקוח. ב-3 באוגוסט 1970 חנכה פאן אמריקן וורלד איירווייז שירות סדיר בין ברצלונה, ליסבון וניו יורק שהופעל באמצעות מטוס הנוסעים בואינג 747. ב-4 בנובמבר באותה השנה הפעילה איבריה איירליינס שירותי טיסות סדירות בין אל פראט לנמל התעופה מדריד-בראחס. ב-1976, נבנה טרמינל מיוחד עבור שירותיה של איבריה איירליינס וטרמינל בלעדי עבור מטענים. ב-1977 עברו בנמל התעופה כחמישה מיליון נוסעים.
משנות ה-70 עד לתחילת שנות ה-90 עבר נמל התעופה פיתוח ובנייה מואצת לקראת אולימפיאדת ברצלונה שהתקיימה ב-1992. במסגרת הפיתוח עבר הנמל מודרניזציה, הרחבת הטרמינל הקיים (טרמינל B) ובניית שני הטרמינלים האחרים (טרמינל A וטרמינל C), אשר כללה הקמת גשרי עלייה למטוס.
בתחילת המאה ה-21
עם הקיטון בתעופה האזרחית ב-1999 והמשבר במגזר התעופה ב-2001, הועברו טיסות רבות מנמלי התעופה של הערים הקטלניות ז'ירונה וראוס לאל פראט, דבר שסייע לנמל התעופה לצלוח את המשבר. היקף התנועה בנמל גדל באופן משמעותי בעשור הראשון של המאה ה-21 והגיע לשיא של 32,898,249 נוסעים בשנת 2007. עובדה זו וביסוסה של ברצלונה כיעד תיירותי ראשון במעלה, הביאו להקמתו של טרמינל 1 החדש שנחנך ב-16 ביוני 2009, וטרמינלים A, B ו-C הפכו לטרמינלים 2A, 2B ו-2C בהתאמה. טרמינל 1 משתרע על-פני שטח של 544,066 מטר רבוע ובו 50 גשרי עלייה למטוס. רחבת החניה למטוסים סביב טרמינל 1 משתרעת על-פני שטח של 600,000 מטר רבוע, והוא ממוקם בין שני מסלולי הטיסה המקבילים.
התנועה האווירית של חברות תעופה זולות גדלה באופן משמעותי בעשור השני של המאה ה-21, במיוחד לאחר יצירת בסיס הפעלה עבור וולינג איירליינס וקליקאייר באל פראט. וולינג וקליקאייר התאחדו ביולי 2009 ומאז הן פועלות בשם וולינג איירליינס. ישנה פעילות נוספת של חברות תעופה זולות אחרות בשדה התעופה, ביניהן ויז אייר, איזיג'ט וריאנאייר.
באל פראט פועלים שלושה מסלולי טיסה (מתוכם שניים מקבילים), 07L/25R ו-07R/25L (האחרון נפתח ב-2004) ומסלול טיסה מצטלב 02/20. התפעול בנמל התעופה מוגבל אך ורק לכללי טיסת מכשירים מלבד כללי טיסת ראייה תברואתיים, מקרי חירום וממשלה.
קשר לישראל
נכון ל-2018 קיימו חברות התעופה הבאות קו טיסה מתל אביב לברצלונה: אל על, סאן דור, ארקיע, אייר אירופה, וולינג איירליינס, איבריה ונורוויג'ן אייר שאטל.
הינדה הלנה ניימן גרין
הינדה הלנה "הלה" ניימן גרין (1912, זיכלין, פולין – 1943, ינובסקה, לבוב) הייתה היסטוריונית ומשוררת. השיר "לשתות לחיים עם המוות" שכתבה לאחר שנשלחה למחנה הריכוז ינובסקה הפך ל"המנון אסירי המחנות" באזור לבוב.
ביוגרפיה
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון של יצחק קצנלסון בלודז', עברה לוורשה על מנת ללמוד באוניברסיטה. היא סיימה תואר מוסמך בהיסטוריה, פסיכולוגיה וספרות, ועבודת המחקר שהגישה לקבלת ההסמכה עסקה בתרומת היהודים להתפתחות האורבנית של לודז בתחילת המאה ה־19. גרין המשיכה את דרכה באקדמיה וכתבה עבודת דוקטורט בנושא התנכלויות הגרמנים ליהודים בימי הביניים. העבודה הוגשה לאוניברסיטה של ורשה ב־1 בספטמבר 1939 אך אבדה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה באותו יום. במהלך לימודיה בוורשה פרסמה גרין מספר יצירות בעיתונות הספרותית, עבדה כמורה בבתי ספר וכמורה פרטית לשפות גרמנית וצרפתית.
ב־1937 נישאה לסופר, העיתונאי והזמר ירחמיאל גרין. השניים תכננו את עלייתם לארץ ישראל, אך בשל פרוץ המלחמה לא עלה הדבר בידיהם. עם פרוץ המלחמה הם ברחו מזרחה והשתקעו בלבוב, שם נולד לבני הזוג ילד (או תאומים) שנעלם במהלך המלחמה. בני הזוג הועברו למחנה העבודה ינובסקה עם הקמתו ביחד עם כל תושבי גטו לבוב. במהלך שהותה בינובסקה הייתה גרין פעילה במחתרת וארגנה ערבים ספרותיים בסתר שבהם הוקראו יצירות שכתבו האסירים. כמה ניסיונות לחלצה מהמחנה על ידי המחתרת לא צלחו, אך בשל פרסומם של בני הזוג נדחתה הוצאתם להורג עד לחיסול הסופי של המחנה, בנובמבר 1943. אחייניתה, בתה של אחותה גניה, היא נחמה בידרמן יוזמת יום האם בישראל.
יצירתה
גרין נודעה בכשרון הכתיבה שלה מילדותה. בין השנים 1932–1939 היא פרסמה שירים בעיתוני יידיש כגון פריינד וליטערארישע בלעטער ובכתבי עת בשפה הפולנית. שיריה הושפעו בעיקר מחוויות הרעב והעוני בילדותה, במלחמת העולם הראשונה, וממות אמה בטרם עת ב־1932.
הרומן הראשון שכתבה עסק בחיי הסטודנטים היהודיים בוורשה הודפס והוצאתו לאור נקבעה לתאריך ה־9 בספטמבר 1939 אך בשל הכיבוש הנאצי של וורשה ההוצאה לאור בוטלה והטקסט אבד.
בעת שהותה במחנה הריכוז ינובסקה, כתבה גרין את השיר "לשתות לחיים עם המוות" ללחן של מוזיקה עממית. השיר הושר מדי בוקר בצעדות האסירים אל מפעלי הכפייה, והפך ל"המנון אסירי המחנות" באזור לבוב. כותרת השיר מתייחסת לסיפור שמקורו במחנה ינובסקה, בו מתוארים שני אסירים שחופרים את קבר ההמונים בדיונות החול שליד המחנה. כשהם מסיימים מוציא אחד מהם בקבוק יין ששמר בסתר לקידוש של שבת, ושניהם עורכים את הקידוש האחרון, תוך שהם "שותים לחיים עם המוות". המילים הקשות של השיר עומדות בניגוד מפתיע למנגינה העליזה, של השיר שמספר במקור על חתול שיכור שגונב אוכל בשוק. ניגוד זה נבע מדרישות השומרים הנאציים לשיר שירים שמחים, ומאידך, הבעת צערם העמוק וייאושם של האסירים שאיבדו את כל בני משפחותיהם.
קומניה
קומניה הוא שמה של ארץ הקומנים. הקומנים חיו בימי הביניים במרחבי הערבה שבין הונגריה במערב ובין קזחסטן ודרום סיביר במזרח. מחוזות הקומנים בין הנהרות דון ודניסטר כונו קומניה הלבנה והמערב שכלל את מולדובה ואת מזרחה של ולאכיה, זכה לכינוי קומניה השחורה, ומכאן התגלגל שמה לולאכיה השחורה. מחוזות קומניים סמוך לנהר טיסה וליד העיר דברצן נקראו קומניה הגדולה וקומניה הקטנה.
אה"מ רודני
אה"מ רודני (Rodney) הייתה אוניית מערכה מסדרת "נלסון", ששירתה בצי המלכותי הבריטי בשנות ה-30 של המאה העשרים ובמלחמת העולם השנייה. האונייה נקראה על שמו של אדמירל סר ג'ורג' ברידג'ס רודני (George Brydges Rodney), מחשובי האדמירלים הבריטיים במאה ה-18.
האונייה תוכננה ונבנתה תחת ההגבלות שבריטניה קיבלה על עצמה באמנת וושינגטון משנת 1922, שבה קיבלו על עצמן המעצמות הימיות העיקריות (ארצות הברית, בריטניה, יפן, צרפת ואיטליה) מגבלות על בניית אוניות מלחמה, כדי למנוע מרוץ חימוש ימי. בהתאם למגבלות אלו הוגבל ההדחק ל-35,000 טון. מכיוון שהמטרה הייתה להתקין באונייה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ), תוכננה האונייה כך שכל צריחי התותחים יהיו בחלקה הקדמי של האונייה. מיגון האונייה צומצם והוגבל לחלקים חיוניים בלבד, ומהירות האונייה צומצמה. למרות כל המגבלות הללו נחשבו רודני, ואניית האחות שלה, אה"מ נלסון, לאוניות המערכה החזקות ביותר בעולם, עד להופעתן של אוניות מערכה חדישות יותר מ-1936 ואילך.
תחילת בנייתן של שתי האוניות בסדרה זו היה באותו יום, 28 בדצמבר 1922, בבירקנהד. האונייה הוכנסה לשירות בנובמבר 1927, שלושה חודשים אחרי אחותה. עלות בנייתה הייתה 7.617 מיליון לירות שטרלינג, במחירי אותה תקופה.
שירות מבצעי
רודני שירתה מאז כניסתה לשירות ועד תחילת מלחמת העולם בצי האטלנטי או בצי הבית (Home Fleet). ב-1931 נטלו מלחי רודני חלק במרד אינברגורדון (Invergordon Mutiny) במחאה על פגיעה בשכרם. בסוף דצמבר 1939 הוכנסה האונייה לשיפוץ עקב קשיים במערכת ההיגוי שלה.
בעת המערכה בנורווגיה, 1940, נפגעה האונייה מפצצה בת 500 ק"ג שהוטלה ממטוסים גרמניים. בספטמבר 1940, כאשר היה חשש כבד בבריטניה מפלישה גרמנית, הועברה רודני לפעילות בתעלת למאנש, ובסיס הבית שלה שונה מסקפה פלו, המעגן העיקרי של הצי הבריטי, לרוזית'. בנובמבר ובדצמבר של אותה שנה עסקה האונייה בתפקידי ליווי שיירות בין בריטניה להליפקס, נובה סקוטיה. בינואר 1941 השתתפה רודני במרדף אחרי סיירות המערכה גנייזנאו ושרנהורסט, שיצאו לפשיטה באוקיינוס האטלנטי. המרדף הסתיים ללא תוצאות, אך לקראת סיום הפשיטה הגרמנית יצרה רודני קשר עין עם שתי האוניות הגרמניות. אלה האחרונות ניתקו מגע עקב כוח האש העדיף של האונייה הבריטית וההוראה שהייתה להן לא להסתבך בקרב עם אוניות שטח בריטיות. האוניות הגרמניות הצליחו לחמוק לברסט.
הקרב מול ביסמרק
בלילה שבין ה-18 במאי ל-19 במאי 1941 יצאה אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק, מלווה בסיירת הכבדה פרינץ אויגן לפשיטה באוקיינוס האטלנטי. לאחר שהטביעה את סיירת המערכה הבריטית אה"מ הוד ופגעה קשות באוניית המערכה אה"מ פרינס אוף וויילס בקרב מצר דנמרק ב-24 במאי, חמקה ביסמרק אל האוקיינוס האטלנטי. הצי הבריטי אסף כל יחידה אפשרית כדי לפגוע בביסמרק, שהיוותה סכנה חמורה לכל התעבורה הימית לבריטניה, וכן כדי להשיב את כבודו האבוד של הצי הבריטי. ב-26 במאי הצליחו מפציצי טורפדו מדגם פיירי סורדפיש, שהמריאו מנושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל לפגוע במערכת ההיגוי של הביסמרק; האונייה החלה לנוע במעגל גדול, ללא יכולת לשלוט על כיוון תנועתה, ומהירותה ירדה לשבעה קשרים.