cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארמון הסנאט
במאה ה-19, שימש הבניין את בתי המשפט המקומיים ופקידים אחרים. בתקופת ברית המועצות היה זה חדר העבודה של לנין ומאוחר יותר היה למשכן ממשלת ברית המועצות. מאז 1991, משמש המבנה כמעון העבודה הרשמי של נשיא רוסיה.
פטרס
אתרים ומתחמים מרכזיים
האתר הבולט ביותר בפטרס הוא התיאטרון הרומאי, ששוקם ומשמש כתיאטרון פתוח להצגות וקונצרטים בתקופות הקיץ.
ארמון הסנאט
האולמות והחדרים
מעון העבודה הרשמי של נשיא רוסיה מורכב מכמה אגפים וכולל את אזור העבודה - ובו אולם הישיבות של המועצה לביטחון לאומי, משרדי היועצים הנשיאותיים ומשרד העבודה של הנשיא (המקבילה הרוסית לחדר הסגלגל), באזור זה ממוקמת גם הספרייה הנשיאותית על שם בוריס ילצין.
חדר העבודה הנשיאותי
משרד העבודה הנשיאותי (Рабочий кабинет президента России) שוכן במרכז אגף העבודה של המבנה בקומה השלישית, צמוד לאולם הישיבות של המועצה לביטחון לאומי וממול לספרייה הנשיאותית השוכנת ברוטונדה, החלק הצפון-מזרחי של המבנה, זהו הקבינט הנשיאותי וממנו עובד הנשיא.
המנהיג הרוסי הראשון שהתגורר כאן היה ולדימיר לנין, שאהב לקרוא ספרים ובחדרו נחו שני ארונות ספרים גדולים. לאחר מותו, הפך חדר העבודה למוזיאון וב-1993 הועברו חפציו של לנין למעון גורקי-9 במחוז מוסקבה. סטלין היה המנהיג היחיד שהשתמש בקרמלין כמעון העבודה והמגורים, הוא עבד מחדר העבודה שהיה חסר כל ייחוד והתגורר בדירה שנבנתה עבורו במיוחד במתחם. בחדר העבודה של ניקיטה חרושצ'וב, נחו דיוקנאות רבות שלו ודוגמאות של כלי טיס שאהב והוענקו לו על ידי מנהיגי מדינות. למעט לנין, שני המנהיגים שבאו אחריו שיכנו את חדר העבודה שלהם בקומה השנייה בארמון הסנאט.
החל מליאוניד ברז'נייב ועד היום, חדר העבודה שוכן בקומה השלישית של המבנה ולמעט שינויים קלים נותר המשרד כפי שהוא עוד מתקופת ברז'נייב.
עם נפילת ברית המועצות והיבחרו של בוריס ילצין לנשיא רוסיה הוא בחר להשתכן תחילה בבית הממשלה ורק מאוחר יותר בחדר עבודה בקומה השלישית. בתקופתו בוצעו שיפוצים נרחבים במבנה וחפצים רבים שנקשרו לשלטון הסובייטי הועברו למוזיאונים והובאו חפצים אחרים, הוצבו פסלים שונים ואף במהלך שיפוצים בחדר העבודה הישן של סטלין נתגלתה מנהרה חשאית, המובילה אל מתחת לקרמלין וילצין הורה לסתום אותה.
עם מינוי ולדימיר פוטין לנשיא הוא לא ערך שינויים מיוחדים, למעט אחד - הוא הורה להתקין מחשב ולחברו לאינטרנט ולהתקין תקשורת מאובטחת רציפה בין חדר העבודה הנשיאותי לחדר המצב של הקרמלין, ששוכן בסמוך לחדר העבודה. את מרבית זמנו בילה פוטין במעונו נובו אוגריובו.
דמיטרי מדבדב התקין בחדר מסכי טלוויזיה ומסכי מחשב רבים והמשיך להשתמש בחדר כחדר העבודה הנשיאותי, אך גם הוא לא הרבה לשהות בחדר העבודה הנשיאותי בקרמלין, אלא במעון בארוויחה במחוז מוסקבה.
החדר החגיגי
החדר הנציגותי (או "החדר החגיגי") (Представительский (парадный) кабинет), נקרא גם החדר הסגלגל הקטן (בלי קשר לחדר הסגלגל האמריקני) וכך כינה אותו הארכיטקט קזאקוב - חדר זה משמש את הנשיא בעת דיונים ושיחות עם מנהיגי מדינות זרות המגיעים לקרמלין. בגומחות השונות שבחדר ניצבים פסלי הקיסרים הרוסיים - פיוטר הגדול, יקטרינה הגדולה, ניקולאי הראשון ואלכסנדר השני.
אולם יקטרינה
האולם העיקרי הוא אולם יקטרינה (Екатерининский зал) - המשמש לעריכת טקסים חגיגיים וממלכתיים בהשתתפות הנשיא, כמו גם טקסי הענקת פרסים ועיטורים ממלכתיים.
ב-1812, ארמון הסנאט נהרס על ידי הצבא הצרפתי בהנהגת נפוליאון ושיקומו הושלם ב-1856. עד 1917 באולם הכיפה המרכזי של המבנה ניצב דוגמת כתר מוזהב שהוסר עם עליית הבולשביקים לשלטון והציבו במקומו את דגל ברית המועצות.
ב-25 בדצמבר 1991 הוסר הדגל הסובייטי והוחלף בדגל רוסיה שכעבור זמן הוצב לצדו הנס הנשיאותי הרוסי.
פטרס
אתרים ומתחמים מרכזיים
כמו כן ישנם הריסות מצודה ונציאנית, שריד משלטונה בעיר במהלך המאה ה-18, ששולטת על העיר ומשמשת כיום כאתר פתוח.
העיר משופעת במסעדות בתי קפה, פאבים ומרכזי קניות. קיים בה גם שוק שפועל בסופי שבוע ליד כיכר "פסילה אלאוניה", גן שעשועים באזור העיר, וקרנבל מפורסם שנערך בעיר בין חודשי פברואר-מרץ.
ערים תאומות
לפטרס 22 ערים תאומות:
שעווה
שַׁעֲוָה היא שם כולל לקבוצת חומרים מוצקים, המתרככים בטמפרטורה נמוכה יחסית ורובם ניתכים בטמפרטורה נמוכה מ-100 מעלות. ישנן שעוות ממקור מחצבי, צמחי, סינתטי, וגם שעוות שמקורן מן החי. במשנה ובתלמוד שעווה היא דונג, לדוגמה: (בתרגום: שעווה היא פסולת הדבש)
רוב סוגי השעווה המלאכותיים הם חומרים אורגניים המיוצרים מנפט. בדרך-כלל מדובר באלקאנים ארוכי שרשרת, בעלי 20 אטומי פחמן ויותר. החומר הידוע ביותר מסוג זה הוא פרפין.
השימוש המוכר ביותר של השעווה הוא ככל הנראה ייצור נרות, ציפוי גבינות בשעווה, אך מכלול השימושים גדול יותר, וכולל בעיקר סיכוך ושימון בתעשייה. שימוש נפוץ נוסף הוא מריחת שעווה על כלי רכב, לשם הקניית ברק והגנה.
נשים וגברים משתמשים בשעווה כאחת הדרכים להסרת שיער מגופם. על הגוף מניחים מדבקה המצופה בשעווה נוזלית. כשהשעווה מתקררת והופכת מוצקה נלכדות השערות בתוכה; אזי יש להסיר את המדבקה מהגוף. שיטה זו יעילה הרבה יותר מגילוח פשוט, שכן שורשי השיער מוסרים אף הם, דבר המונע גדילת שיער למשך זמן ארוך; חסרון השיטה הוא הכאב בו היא כרוכה, שנובע מכך ששורשי השיער קשורים לעצבים, ומשיכתם גורמת לכאב.
בגופם של בעלי חיים מיוצרת שעווה טבעית, בעלת הרכב אחר לגמרי. השעווה מופרשת לעיתים קרובות על ידי בלוטות חיצוניות (באוזניים, למשל, או על-גבי העור מבלוטות הזיעה), ומשמשת להגנה פיזית, סיכוך והרחקת פתוגנים.
שעווה בציור ופיסול
שעווה משמשת בכמה אופנים באמנות: כחלק משלב היציקה בפיסול. יוצקים שעווה בזמן יצירת דפנות תבנית היציקה. לאחר שהתבנית מוכנה מחממים את השעווה ומתיכים אותה כך שמתקבלת יציקה חלולה, דבר אשר יכול לחסוך חומר יקר וכן תורם ליציבות הפסל ולהפחתת משקל. המושג ביוונית עתיקה "ללא שעווה" פירושו שלם או נאמן מאחר שפסל אבן שנפגם הושלם בעזרת שעווה.
ברחבי העולם קיימים מוזיאוני שעווה רבים. הפסלים המוצגים בהם הם בדרך-כלל של אישים מפורסמים. במוזיאונים שוררת באופן תמידי טמפרטורה נמוכה כדי למנוע מפסלי השעווה להנמס. מוזיאון השעווה הידוע ביותר בעולם הוא מאדאם טוסו שבלונדון. גם בישראל היה מוזיאון שעווה ותיק - במגדל שלום שבתל אביב שנסגר ב- 1995. עד ל-2015, פעל מוזיאון שעווה ברחבת The MAX באילת.
סוג אחר של עבודה בשעווה הוא ציור שבו השעווה, המגוונת בפיגמנטים, משמשת כצבע. אמן בולט המשתמש בטכניקה זו כיום הוא הצייר האמריקאי ג'אספר ג'ונס.
ציור בעזרת שעווה היא טכניקה שהשתמשו בה במצרים העתיקה כדי לצייר על הקירות. הפיגמנטים עורבבו בשעווה נמסה וציירו על האבן או על הטיח ולבסוף ליטשו את הציור.
מסגד הנביא
מסגד הנביא (ערבית: المسجد النبوي, "אלמסג'ד אלנבוי") הוא מסגד הממוקם בעיר מדינה שבערב הסעודית. זהו המסגד השני בחשיבותו באסלאם, אחרי מסגד אל-חראם במכה. הוא הוקם במקור על ידי מוחמד, והיה המסגד השני שנבנה מאז ומעולם. מתחת לכיפה הירוקה של המסגד נמצא קברו של מוחמד. המבנה הנוכחי הוא אחד המסגדים הגדולים בתבל והוא פתוח ברציפות יום ולילה בכל ימות השנה.
המסגד הוא תחת שליטתו של האפוטרופוס של שני המסגדים הקדושים במכה ובמדינה. מסגד הנביא ממוקם במה שהיה באופן מסורתי מרכז העיר, ושווקים ישנים נמצאים בקרבת מקום.
המסגד משמש כאתר חשוב לעלייה לרגל. עולי רגל מוסלמים רבים הממלאים את מצוות החג' בעיר מכה נוהגים ללכת גם למדינה לביקור במסגד שמילא מקום כה מרכזי בחייו של מוחמד ובו הוא קבור. בעיר ישנם מלונות רבים שנועדו לספק מקומות לינה למבקרים הרבים.
תולדות המסגד
האתר היה במקור בסמוך לביתו של הנביא מוחמד. הוא התיישב שם לאחר ההג'רה, מעברו לעיר מדינה בשנת 622 לספירה. הוא השתתף בעבודת הבנייה. המסגד המקורי שימש גם כמרכז קהילתי, בית משפט, ובית ספר דתי. בו עמדה במה מוגבהת לאנשים שלימדו את הקוראן.
בתקופה מאוחרת יותר נקברו במסגד גם שני הח'ליפים הראשונים אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב. שליטים אסלאמיים לאחר מכן הרחיבו מאוד את הבניין המקורי והפכוהו למסגד ענק. בשנת 1279 כיפת עץ נבנתה מעל קברו של מוחמד. הכיפה הנוכחית נוספה בשנת 1818 על ידי הסולטן העותמאני מהמוט השני, היא נצבעה בצבע ירוק בשנת 1837, ומכאן שמה "הכיפה הירוקה".
לאחר הקמתה של ממלכת ערב הסעודית בשנת 1932, המסגד עבר שינויים גדולים. בשנת 1951 המלך אבן סעוד הורה על בניית אגפים חדשים ממזרח וממערב לאולם התפילה. הצריחים הישנים הוחלפו על ידי שני צריחים בסגנון התחייה הממלוכית. שני צריחים נוספים הוקמו בצפון-המזרח וצפון-מערב למסגד וספרייה נבנתה לאורך הקיר המערבי.
ארכיטקטורה
המבנה שונה והורחב פעמים רבות במהלך ההיסטוריה. מתחת לאזור הכיפה הירוקה מצוי קברו של מוחמד שסביבותיו מכוסים בשטיח ירוק בעוד שאר המסגד מכוסה בשטיח אדום. ליד קברו של מוחמד מצויים קברי הח'ליפים הראשונים, אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב. קבר רביעי שמור לעיסא, לפי האמונה על פיה הוא יחזור וייקבר באתר. אזור הקברים הוא החלק החשוב ביותר במסגד ואליו מנסים עולי הרגיל להגיע. האזור יכול להכיל רק כמאה אנשים בו זמנית. ישנה מסורת לפיה תחינות ותפילות שנאמרו באזור זה יתקבלו.
אולם התפילה שנבנה בתקופה העות'מאנית פונה לכיוון דרום. עליו גג מרוצף שטוח המכוסה בכיפות קטנות שניצבות על בסיסים מרובעים. חלקים מחצר המסגד מוצלים בעזרת מטריות על עמודים.
קרן מיכאלי
קרן מיכאלי (נולדה בשנת 1979) היא דוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה
מיכאלי נולדה בגבעת עדה. למדה לתואר בספרות ופילוסופיה ועבדה כמורה לספרות ומחנכת בבית הספר בקיבוץ מעגן מיכאל.
בגיל 17 החלה לדגמן, בין היתר לחברת אמקור ולתה ויסוצקי, והתפרסמה כשהצטלמה בעירום בפרסומת של קסטרו מודל.
ב-1999 כתב מאור כהן בהשראתה של מיכאלי את השיר "הכי יפה בעולם".
ב-1999 כיכבה בקמפיין תדמיתי של המשביר לצרכן, שבו שיחקה במשחק אמת או חובה שבמסגרתו הסירה חלק מפרטי הלבוש. בשנה זו הייתה מועמדת לפרס "דוגמנית השנה" בטקס פרסי האופנה של ישראל.
ב-2002 הופיעה בקמפיין לחברת סמסונג שבו נראתה מאזינה למכשיר מתוצרת החברה. בשנה זו צולמה בעירום לשער המגזין האיטלקי "PHOTO".
ב-2007 הובילה את הקמפיין לרשת "בודי שופ", וב-2018 פתחה תצוגה בשבוע האופנה בתל אביב.
חיים אישיים
ניהלה מערכת יחסים עם דודי בלסר. ב-2005 התחתנה עם אסף, טייס קרב בן קיבוץ נחשונים, והתגרשה ממנו לאחר שנתיים. ב-2008 נישאה לאיש העסקים אילן בן דב ונולדו להם שלושה ילדים. מתגוררת בכפר שמריהו. ב-2015 התגרשו בני הזוג.
2023 מר חסון מקיסריה חיפש פרטים נוספים
סבאח הרביעי, אמיר כווית
סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח (בערבית: صباح الأحمد الجابر الصباح, תעתיק מדויק: צבאח אלאחמד אלג'אבר אלצבאח; 16 ביוני 1929 – 29 בספטמבר 2020) היה אמיר כווית החמשה עשר ומפקד הצבא שלה.
לפני שלטונו
נולד בכווית סיטי ב-1929 לאמיר כווית אחמד אל-ג'אבר א-סבאח ולאשתו העשירית, מונירה עות'מאן א-סעיד אל-עיאר (منيرة عثمان السعيد العيار). סבאח הוא אחיו של האמיר ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, ששלט בכווית בשנים 1977–2006, והוא שמינה אותו ב-2003 לתפקיד ראש ממשלת כווית. לפני כן כיהן כשר החוץ למשך 40 שנה (1963–2003).
לסבאח מיוחס תפקיד ביצירת פת"ח - התנועה לשחרור לאומי של פלסטין, באוקטובר 1959 בעיר כווית. כמה מהמנהיגים הראשונים של פתח, ואחר כך ארגון הארגון לשחרור פלסטין, שהוקם גם בכווית ב-1964, היו מקורבים לסבאח, כמו ח'אלד אל-חסן, שהיה יליד חיפה וברח לכווית ב-1952.
שלטונו
לאחר מות האמיר ג'אבר ב-15 בינואר 2006 ירש סעד אל-עבדאללה א-סאלם א-סבאח את התואר, אולם בשל גילו ומצבו הבריאותי החליטה האספה הלאומית של כווית ב-24 בינואר 2006 למנות את סבאח לכהונת האמיר. הוא הושבע ב-29 בינואר 2006.
ב-2010 עשרות מפגינים בכווית נעצרו בשל ביקורת על סבאח. מחלקת המדינה האמריקנית אמרה שיש לה חששות לגבי המקרה של הבלוגר והעיתונאי הכוויתי מוחמד עבדול-קאדר אל-ג'אסם, שעמד למשפט על כך שמתח ביקורת על משפחת א-סבאח השלטת, והאשים את ראש הממשלה נאצר אל-סבאח בניהול כושל, שחיתות. הוא עמד בפני עד 18 שנות מאסר אם יורשע.
בינואר 2013 נידון איאד אל-הירבי לשנתיים מאסר בגין ציוץ בטוויטר: "אנו קוראים לממשלת כווית לעמוד בהסכמים בינלאומיים שחתמה על כיבוד זכויות האדם. כאומה, כווית חייבת לפעול להרחבת חירויות, לא להגביל אותם".
אל-סבאח כלא כמה מחברי פרלמנט בשל ביקורת פומבית עליו. בפברואר 2013 גזר בית משפט בכווית שלושה חברי פרלמנט לשעבר לשלוש שנות מאסר בעבודת פרך בגין העלבת סבאח, ודן אדם אחר לחמש שנות מאסר בגין העלבת סבאח. באותה עת, יותר מ-300 אנשים נעצרו בכווית באשמת העלבתו.
בשנת 2016, גזר בית משפט בכווית על 16 בני אדם לשנתיים מאסר לאחר שנמצאו כשהם מפיצים מחדש נאום מ-2012 של מנהיג האופוזיציה מוסלם אל-ברק, אשר מתח ביקורת על סבאח. אל-ברק, חבר פרלמנט לשעבר, נידון לשנתיים מאסר ב-2015.
סבאח הרביעי נפטר ב-29 בספטמבר 2020 בגיל 91. אחיו נוואף, אמיר כווית ירש את השליטה.
משפחתו
היה נשוי לפטואה, דודניתו של אביו, עד מותה ב-1990. נולדו להם ארבעה ילדים: אחמד מת בתאונת דרכים ב-1969 וסלווא מתה מסרטן השד ב-2002.
אופרטור הצפיפות
בפיזיקה, אופרטור הצפיפות הוא אופרטור ליניארי המשמש לטיפול בתכונות סטטיסטיות של מערכת קוונטית. ההצגה המטריציונית של אופרטור הצפיפות בבסיס כלשהו מכונה מטריצת צפיפות.
הפורמליזם של אופרטור הצפיפות הוצג על ידי ג'ון פון נוימן בשנת 1927.
הגדרה
אופרטור הצפיפות הוא כלי מתמטי שנועד לטיפול במערכת קוונטית הנמצאת במצב מעורב (mixed state), כלומר צבר של מערכות הנמצאות במצבים קוונטים שונים המתפלגים סטטיסטית. זאת בניגוד למערכת הנמצאת במצב טהור (pure state). אופרטור הצפיפות יכול לשמש גם לטיפול במערכת שהמצב שלה אינו ידוע בוודאות.
שימושים
השימוש העיקרי של אופרטור הצפיפות הוא חישוב ערכי תצפית של גדלים פיזיקליים.
ערך התצפית, כלומר הערך הממוצע המתקבל במדידת גודל פיזיקלי המתואר על ידי אופרטור \ A נתון על ידי:
מכניקה סטטיסטית קוונטית
עבור מערכת בשיווי משקל תרמודינמי, ניתן לכתוב את אופרטור הצפיפות על פי הצבר הרלוונטי. כך לדוגמה, עבור מערכת קנונית,, כאשר \mathcal{H} הוא ההמילטוניאן ו- היא פונקציית החלוקה.
דוגמה
נתבונן במערכת של חלקיקים בעלי ספין 1/2. נניח כי 80% מהחלקיקים במצב (ספין up בכיוון z) והשאר במצב  (ספין down בכיוון x). אופרטור הצפיפות המתאר את המערכת הוא:
המטריצה המתאימה לאופרטור כאשר עובדים בבסיס המצבים העצמיים של S_z היא:
ערך התצפית של מדידת הספין בכיוון x יהיה:
כלומר, קיבלנו שערך התצפית של S_x הוא (הערך של פעולת S_x על  ) כפול ההסתברות לקבל אותו (0.2).
כריס וולסטנהולם
כריסטופר טוני וולטסנהולם (באנגלית: Christopher Tony Wolstenholme; נולד ב-2 בדצמבר 1978) הוא מוזיקאי בריטי וחבר בלהקת הרוק הבריטית "מיוז". וולסטנהולם מנגן בבס ושר את קולות הרקע, לעיתים הוא גם מנגן בגיטרה וקלידים במקום בס, אך לרוב בהופעות חיות מנגן בקלידים מורגן ניקולס.
ביוגרפיה
וולסטנהולם נולד ברות'רהאם, דרום יורקשייר, אנגליה וכשהיה בן 11 עבר עם משפחתו לטיינמות', דבון. הוא ניגן בתופים בלהקה בזמן שדומיניק האוורד ומת'יו בלאמי ניגנו בלהקה אחרת. לאחר שנתיים בהן עבדו בסיסטים כושלים בלהקתם של האוורד ובלאמי, וולסטנהולם נטש את התופים והחל לנגן בבס, הוא הצטרף אליהם ויחד הם יצרו את "The Rocket Baby Dolls" שלאחר מכן שינו את שמם למיוז.
פליפ וילסון
קלרו "פליפ" וילסון ג'וניור (באנגלית: .Clerow "Flip" Wilson Jr; 8 בדצמבר 1933 - 25 בנובמבר 1998) היה קומיקאי ושחקן טלוויזיה אפרו-אמריקאי. וילסון שכונה "הכוכב השחור הראשון בטלוויזיה" היה לזוכה הראשון בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית על הנחיה ותפקידיו המגוונים בסדרת הבידור "המופע של פליפ וילסון".
ביוגרפיה
וילסון נולד בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי, בנם של קורנליה בולוק וקלירוו וילסון האב. וילסון החל את פועלו כקומיקאי ב"תיאטרון אפולו" שבהארלם וכאמן אורח בתוכנית המערכונים "Laugh-In". בשנת 1970 זכה וילסון בפרס גראמי על אלבום הקומדיה הטוב ביותר "The Devil Made Me Buy This Dress".
המופע של פליפ וילסון
בשנת 1970 עלתה לאוויר תוכנית הבידור "המופע של פליפ וילסון" בערוץ אן בי סי בהנחייתו של וילסון. וילסון הרבה לארח בתוכנית שחקנים ואומנים אפרו אמריקאים כגון חמישיית הג'קסונים. הסדרה שודרה במשך ארבע עונות שבמהלכן היא זכתה לפופולריות רבה.
וילסון שהיה הכוכב הראשי ומכותבי הסדרה זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרה הקומית (השחקן הראשון שזכה בפרס זה) ובשני פרסי אמי על הכתיבה.
חיים אישיים
וילסון נפטר ב-26 בנובמבר 1998 ממחלת סרטן הכבד במאליבו בגיל 64.
Songs from the Kitchen Disco
Songs from the Kitchen Disco (בעברית: שירים מן דיסקוטק המטבח) הוא אלבום האוסף השני של הזמרת-יוצרת האנגלייה סופי אליס-בקסטור. האלבום יצא לאור ב-13 בנובמבר 2020, על ידי חברות התקליטים EBGB's ו-Cooking Vinyl.
האלבום כולל סינגלים מכל אלבומי האולפן שלה: (Read My Lips (2001, (Shoot from the Hip (2003, (Trip the Light Fantastic (2007, (Make a Scene (2011, Wanderlust ו-(Familia (2016, כמו כן, ביצעה מספר גרסאות כיסוי לשירים של אמנים אחרים.
רקע והכרזה
בשנת 2019 הוציאה אליס בקסטור את The Song Diaries, אלבום האוסף הראשון שלה. אשר מורכב בעיקר מגרסאות כיסוי של 15 משיריה וקאבר לשיר "Love Is You" של קרול ויליאמס. האלבום הופק על ידי אד הרקורט (שהפיק גם את שני אלבומי האולפן האחרונים שלה), עם הפקה נוספת על ידי ריצ'רד "ביף" סטנארד ואש האוויס. באותה השנה היא גם יצאה לסיבוב הופעות "The Song Diaries Tour", בתוך בריטניה בליווי של להקה; סיבוב ההופעות כלל 14 תאריכים, שחולקו לשני לגים; אחד בסוף האביב והשני בסתיו.
במהלך הסגר של מגפת הקורונה אירחו אליס בקסטור, בעלה, הבסיסט דה פילינג, ריצ'רד ג'ונס וילדיהם, מספר הופעות חיות דרך האינסטגרם בשם Kitchen Disco Live, מדי יום שישי בערב במשך 10 שבועות.
סיבוב הופעות
בשנת 2021, תצא אליס בקסטור לסיבוב הופעות בבריטניה על מנת לקדם את האלבום. היא תקיים את ההופעה הראשונה במסגרתו ב-5 במאי בנוטינגהאם.
ציילסהיים
ציילסהיים (בגרמנית: Zeilsheim) הוא רובע במערב פרנקפורט אם מיין, גרמניה. הוא מחולק למחוזות (שטאדטבצירקה) ציילסהיים-מזרח, ציילסהיים-דרום וציילסהיים-צפון.
ציילסהיים היא הרובע המערבי ביותר בפרנקפורט. היא מעט כפרית באופייה והשדות סביבה צופים על הרי הטאונוס.
תשתיות
הרחוב הראשי של הרובע הוא Landesstraße 3018 שמוביל מקלקהיים (Kelkheim) דרך אונטרלידרבאך (Unterliederbach) וציילסהיים להופהיים (Hofheim am Taunus). דרך זו מכונה פאפנוויזה (Pfaffenwiese) או רחוב הופנהיים (Hofheimer Straße). זהו רחוב מרכזי המשמש תחבורה ציבורית. ציילסהיים מקושרת בקו אוטובוס למגדל התצפית בבוקנהיים, לגרייסהיים ולנידראד, ובאמצעות קווי אוטובוס אזוריים לשוואלבאך אם טאונוס והופהיים.
היסטוריה
היישוב בציילסהיים נוסד על ידי חברת Hoechst AG כדי לספק דיור לעובדים בסמוך למפעלים שלה. ישוב דומה הוא היימכן באונטרלידרבאך. הרחוב הראשי של היישוב נקרא ציילסהים החדשה (Neu-Zeilsheim). כמעט כל הרחובות המצטלבים מסודרים לפי האלף-בית. כיום במרכז היישוב ניצבת כנסייה שהוקמה בשנת 1912. בגבול המערבי של היישוב ניצב בניין בית הספר על שם קתה קולוויץ, שהוקם בשנת 1902.
בצפון ובדרום-מזרח לציילסהיים קמו היישובים טאונוסבליק (נוף טאונוס) ומרכנזידלונג (יישוב סיפורי אגדות). שמו של היישוב הצפון-מערבי נובע מהיכולת לראות את הרי הטאונוס ביום בהיר. מרכנזידלונג שוכן דרומית לכביש הראשי. השם מתייחס לחזיתות הבתים, המכילות תמונות מסיפורי האחים גרים.
הרובע הוקם לראשונה כעיירה העצמאית ציולפסהיים (Ciolfesheim) בשנת 794.
בשנת 1917 שולבה העיירה בעיר הכסט (Höchst). בשנת 1928 שולבה העיירה יחד עם הכסט בעיר פרנקפורט.
בציילסהיים פועל גם מוזיאון קטן עם תערוכות מתחלפות על תולדות הרובע.
מחנה העקורים בציילסהיים
בעת סיור של אנשי ה-"וועדה הבין-ממשלתית לפליטים" בפרנקפורט נחשפו לנגד עיני אנשי הוועדה מצבם של היהודים שנמצאים עדיין בין כותלי מחנות הריכוז באזור. מצבם של היהודים הביא את אנשי הוועדה הודעה למסקנה כי יש להקים מחנה קליטה ליהודים, שימוקם ברובע צלסהיים של העיר.
בעקבות סיור הוועדה ומסקנותיה הוקם מחנה עקורים בציילסהיים על ידי חיילים וקצינים מהבריגדה היהודית. מחנה זה מנה כ-5000 יהודים עקורים, ניצולי שואה.
מחנה העקורים בציילסהיים מוקם  ברחובות סמוכים שפונו מתושביהם הגרמנים על פי בקשת בעלות הברית.
על פי עדויות באי המקום, מחנה העקורים בציילסהיים אופיין בתנאים טובים למדי והיהודים ששהו בו פיתחו קהילה יהודית מסורתית חסידית.
חלק ממאמצי שמירת הרוח של קהילה זו היה בהקמת סמינר 'בנות יעקב', סמינר זה פעל בצד תורני-לימודי וכן ניסה לחזק את רוחן של בנות הסמינר לאחר השבר שחוו בימי המלחמה.
מינהל
ציילסהיים מחולקת לשלושה מחוזות: צפון, דרום ומערב.
נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית
הנבחרת השתתפה בטורניר גביע דייוויס הראשון שנערך בשנת 1900, כאשר קבוצת סטודנטים מאוניברסיטת הרווארד התמודדה מול נבחרת בריטניה. נבחרת ארצות הברית זכתה בטורניר ובכך הפכה לזוכה הראשונה בגביע דייוויס.
הנבחרת היא נבחרת גביע דייוויס המצליחה ביותר בכל הזמנים, עם 32 זכיות בגביע דייוויס כאשר מתחת לה בדירוג נמצאת נבחרת אוסטרליה עם 28 זכיות.
זכייתה האחרונה של הנבחרת בגביע דייוויס הייתה בשנת 2007 לאחר ניצחון על נבחרת רוסיה במשחק הגמר.
הנבחרת שיחקה בבית העליון של הגביע לאורך כל שנות קיומו (החל מ-1981), למעט שנת 1988. הישג זה הוא שיא טורניר אותו היא חולקת עם נבחרת שוודיה ונבחרת צ'כיה. היא מחזיקה בשיא ההופעות הרצופות בבית העליון, שהחלו להיספר מאז 1989.
סגל הנבחרת
נכון ל-6 במרץ 2016 קפטן: ג'ים קורייר
אינצרסדורף שבקרמשטל
אינצרסדורף שבקרמשטל (בבווארית: Inzersdorf im Kremstal, בתעתיק IPA: ) היא עיירה במחוז קירכדורף אן דר קרמס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
גאוגרפיה
העיירה אינצרסדורף שבקרמשטל שוכנת בעמק קרמס שבאזור המנהלי טראונפירטל. כ-30% מאדמות העיירה מיוערות, ו-59% הן אדמות חקלאיות.
קבאלה
קבּאלה (אנגלית: Kabale) היא בירת מחוז קבאלה בדרום מערב אוגנדה.
גאוגרפיה
מחוז קבאלה הוא מחוז הררי בדרום מערב אוגנדה. שטח המחוז 1,827 קמ"ר והוא גובל עם מדינת רואנדה השכנה. גבעות ירוקות אך גם מעובדות היטב ממוקמות במחוז בגבהים שבין 1,219 מטר ל-2,347 מטר מעל פני הים. גובה זה גורם לטמפרטורה נמוכה יותר מבשאר המדינה והטמפרטורות הממוצעות בו נעות בין 15-20 מעלות צלזיוס ביום ל-10 מעלות צלזיוס בלילה. הלחות באזור זה גבוהה ונעה בין 90% בבקרים ל 42%-75% בשעות אחר הצהריים.
אוכלוסייה
מחוז קבאלה מונה נכון לשנת 2000 כ-629,400 תושבים, בעיקר משבט הבאקיגה. הצפיפות באזור עומדת על 344.5 בני אדם לקילומטר מרובע - המחוז השלישי הצפוף ביותר באוגנדה. כתוצאה מכך אדמת הגידול במחוז מחולקת מאוד ולבית ממוצע יש כשש או שבע חלקות על מספר גבעות.
מלבד אנשי שבט הבאקיגה, ניתן למצוא בו גם את אנשי שבט הבאטוואה (פיגמים) וקבוצות אתניות נוספות.
אטרקציות
האטרקציה העיקרית המביאה תיירים למחוז קבאלה היא גורילות ההרים. העיר שוכנת על הדרך לפארקים הלאומיים שבהם חיים בעלי החיים בסכנת הכחדה הללו פארק לאומי בווינדי ופארק לאומי מגהינגה.
אטרקציה נוספת באזור היא אגם בניוני היפה הממוקם שבעה קילומטרים מהעיר.
ויה סקרה
השם Via מעיד על כך שהדרך בראשיתה הייתה מחוץ לעיר, מעבר לפומריום של רומא. ההיסטוריון אפיאנוס מאלכסנדריה מספר שהתואר "קדוֹשה" הוענק לדרך בשל הברית שכרתו רומולוס וטיטוס טאטיוס מלך הסבינים, שאחריה מלכו על רומא במשותף.
גובהה של הדרך נע בין 28.3 מטרים בקצה המזרחי, ל-11.9 מטרים או 12.5 מטרים מעל פני הים, במרכז הפורום, 14 מטרים בסמוך למקדש רומולוס וכ-27 מטרים מעל פני הים בסמוך לגבעת הפלטין. בסמוך לדרך ניצבו מקדשים רבים וכן בית הבתולות הוסטליות. במערב הדרך נמצאים מקדשי יוליוס קיסר וקשת אוגוסטוס.
לאחר בניית הרגיה ומקדש יוליוס האלוהי בשנת 36 לפנה"ס עברה הדרך מצפון למבנים אלה, ופנתה דרומה לעבר מקדש קסטור.
בתקופת הקיסר אוגוסטוס היה רוחבה של הדרך כ-5 מטרים. לימים הוצרה הדרך, ונבנו מבנים על חלקיה.
בתקופת נירון שונה נתיב הדרך במקצת, בשל מפעלי הבנייה שהקים בפורום.
נוסף על מקדשים ומבני ציבור, היו לאורך הדרך מבני מגורים וחנויות, בעיקר חנויות תכשיטים. בתקופות שונות נהרסו חלק ממבני המגורים והחנויות שהיו לאורך הרחוב והדרך הורחבה ל-23 מטרים, ובתקופת קונסטנטינוס, עת הוקמה בזיליקת קונסטנטינוס, אף ל-30 מטרים.
יהודית המנדינגר
יהודית המנדינגר (בגרמנית: Judith Hemmendinger; נולדה ב-2 באוקטובר 1923) היא סופרת, עובדת סוציאלית, לשעבר אחראית על שירותי הרווחה במכס, בעלת אות לגיון הכבוד. במהלך מלחמת העולם השנייה עבדה כעובדת סוציאלית וייעצה בנושא פליטים לארגון אוז"ה. בשנים 1945–1947 ניהלה את בית היתומים היהודי לניצולי מחנה הריכוז בוכנוואלד בצרפת.
המנדינגר כתבה מאמרים וספרים על חוויית השואה וחייהם המאוחרים של ילדים ניצולי שואה.
ראשית חייה
נולדה כיהודית פייסט בבאד הומבורג שבפרברי פרנקפורט, לפיליפ [יהושע] פייסט, יליד פרנקפורט שעבד כמהנדס מכרות וחנה אייזנמן בעלת תואר דוקטור בזואולוגיה. המשפחה הייתה אמידה, משכילה ויהודית אורתודוקסית. פיליפ היה בנו של מייסד אגודת ישראל וראש הקהל בפרנקפורט, לואיס יהודה פייסט, שעמד בראש חברת המתכת "בר וזונדהיימר". אחותה הגדולה של יהודית הייתה שולמית-סלמה, שנישאה מאוחר יותר למשה קטן. כשיהודית הייתה בת שש אביה מצא עבודה באובון (Eaubonne), פרבר פריזאי, והמשפחה עברה לצרפת. חמשת ילדי משפחת פייסט למדו בבית ספר ציבורי ולמדו צרפתית ומקצועות חול, אך בבית דיברו גרמנית וקיבלו שיעורים פרטיים בעברית ותנ"ך. כששולמית, אחותה הבכירה של יהודית, הגיעה לגיל תיכון, המשפחה עברה לפריז על מנת שהילדים יקבלו חינוך טוב יותר.
מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1939, משפחת פייסט שהתה בחופשה השנתית במגב (Megève) שבדרום מזרח צרפת. פיליפ פייסט נעצר וגורש למחנה מעצר בנורמנדי יחד עם נציגים ויועצים מהשגרירות הגרמנית. ביוני 1940 הוא שוחרר ונסע לפריז בעצתם של הגרמנים שההו איתו במעצר ואילו המשפחה עברה לרואן (Roanne). הוא עזב את פריז לבקשת הרב שניאורסון להקים בית ספר יהודי בוויראון (Voiron). בדרכו לשם הוא נעצר ונשלח למחנות עד שבספטמבר 1943 הוא גורש לאושוויץ שם נרצח.
בקיץ 1942 החלה המנדינגר לעבוד בבית מחסה לילדים אשר הוחבאו מטעם ארגון USSAC. בינואר 1943 נסעה תחת זהות בדויה (Jacqueline Fournier) לטלוירז (Taluyers) שבמזרח צרפת והצטרפה להכשרה שכללה 22 צעירים יהודיים שכולם נשאו מסמכים מזויפים ופעלו תחת זהות בדויה. שם פגשה את בן זוגה, קלוד המנדינגר. בספטמבר 1943 נקראה על ידי אמה לסייע למשפחה לברוח לשווייץ לאור מעצרו וגירושו של אביה. המנדינגר ומשפחתה חצו את האלפים ברגל בסיועו של מדריך, אך נעצרו לאחר שחצו את הגבול לשווייץ והוחזקו במעצר בז'נבה. לאחר שחרורם ממעצר נשלחה משפחת פייסט למחנה פליטים שם עבדה המנדינגר כמורה. במחנה, שמעה שהאוז"ה מכשיר עובדים סוציאליים להתמודד עם מצבים שלאחר המלחמה ונרשמה להכשרה והתקבלה. היא רצתה מאוד לעזוב את המחנה וכחלק מעבודתה ראיינה ילדים פליטים שנסעו עם מסמכים מזויפים במטרה לגלות את זהותם האמיתית ולאחדם עם משפחותיהם.
אחרי המלחמה
במאי 1945 המנדינגר נענתה לקריאה של אוז"ה להתגייס למאמץ לדאוג לילדים ניצולי מחנה בוכנוואלד. היא הגיעה לבית היתומים בשאטו דה אמבלוי (Chateau d'Ambloy) והחליפה את המנהל שהתקשה להתמודד עם הנערים. מיוני 1945 ועד מאי 1947 ניהלה את בית היתומים היהודי של פליטי מחנה הריכוז בוכנוואלד, ובהמשך בטאוורני שליד פריס. עם ילדי בוכנוואלד שבהם טיפלה נמנים אלי ויזל והרב ישראל מאיר לאו. היא נשארה בבית היתומים עד ספטמבר 1947 כשלאחרון הילדים נמצא סידור קבוע.
אחרי המלחמה חודש הקשר בינה לבין מי שיהיה בעלה לעתיד קלוד המנדינגר, הם התחתנו ועברו לגור בישראל.
השכלה ומחקר
ב-1981 קבלה תואר דוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת שטרסבורג.
בספרה ילדי בוכנוואלד שיצא לאור בעברית, אנגלית וצרפתית חזרה המנדינגר אל הילדים בהם טיפלה אחרי המלחמה.
חיים אישיים
המנדינגר מתגוררת בירושלים יחד עם בעלה קלוד, יש לה שלושה ילדים, נכדים ועשרות נינים.
זרם הקרח פריגנו
זרם הקרח פריגנו (באנגלית: Ferrigno Ice Stream) הוא זרם קרח ארוך בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
אורכו של זרם הקרח 28 קילומטרים.
זרם הקרח נשפך לתוך מפרץ אלטאנין דרומית מערבית לחצי האי וירת'.
מתחתיו של זרם הקרח התגלה בשנת 2010 בקע פריגנו - עמק ביקוע אשר, בשל גודלו, מושווה לגרנד קניון שבארצות הברית.
מקור השם
זרם הקרח נקרא על שמה של ג'יין ג'י. פריגנו (Jane G. Ferrigno) מהסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
פריגנו הייתה המומחית במשך כמה עשרות שנים, החל משנות ה-70 ואילך, בשימוש בתצלומי לוויין לחקר קרחונים ולהכנת מפות, והייתה אחת מראשי הצוות מטעם הסקר הגאולוגי בהכנת מפות רדיומטריות של אנטארקטיקה.
לקריאה נוספת
• Christie, F. D. W., R. G. Bingham, N. Gourmelen, S. F. B. Tett, and A. Muto (2016), Four-decade record of pervasive grounding line retreat along the Bellingshausen margin of West Antarctica, Geophys. Res. Lett., 43, 5741–5749, doi:10.1002/2016GL068972
• Andrea Mustain, Ferrigno Rift, Antarctica ‘Grand Canyon,’ Discovered Beneath Ice, 07/25/2012 03:02 pm ET Updated Dec 06, 2017
• Joseph Cheek, Newly discovered Ferrigno Rift Valley in West Antarctica, International Polar Foundation
• Frazer D. W. Christie, Robert G. Bingham, Noel Gourmelen, Simon F. B. Tett, Atsuhiro Muto, Four‐decade record of pervasive grounding line retreat along the Bellingshausen margin of West Antarctica, https://doi.org/10.1002/2016GL068972
שרביטן שביר
שרביטן שביר (שם מדעי:Ephedra fragilis) הוא צמח מטפס, הנפוץ ביערות ובחורש ים תיכוני, ממערכת חשופי הזרע. הצמח הוא חד ביתי חסר פירות ובמקומם יש לו איצטרובלים חד מיניים, המשמשים מאכל לציפורים.
עליו של השרביטן השביר מנוונים, וממוקמים כמעין נדן קרומי על הגבעול, הירוק תמיד.
השרביטן השביר נפוץ מבאר שבע וצפונה, והוא מטפס על עצים שיחים וגדרות של מטעים.
אביניון
אביניון (בצרפתית Avignon) היא עיר בדרום צרפת. בעיר עצמה מתגוררים כ-91,000 איש, וכ-505,000 איש באזור המטרופוליטני שמסביבה (נכון ל-2019). העיר ידועה בעיקר בזכות ארמון האפיפיורים (צרפתית: Palais des Papes), שבו חיו האפיפיורים במשך המאה ה-14.
אביניון היא בירתו (צרפתית: préfecture) של מחוז ווקלוז שבפרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. היא ממוקמת על גדתו המזרחית של נהר הרון, מספר קילומטרים לפני התמזגותו עם הדוראנס. העיר ממוקמת דרום-דרום-מזרח לפריז, 229 ק"מ דרומית לליון, ו-88 ק"מ צפון-צפון מערב למרסיי. צורתה של אביניון היא אובלית, לא מאוכלסת ביותר, אך מכוסה בחלקה הגדול בגנים ובפארקים. אביניון חשופה לרוחות אלימות, שהחזקה שבהן היא המיסטרל. היא מרכזו של האזור המטרופוליטני אביניון הגדולה, המכיל כשתים עשרה מועצות משני צידיו של הרון.
העת העתיקה
אזור אביניון יושב לראשונה לפני שנים רבות; האזור הסלעי בקצה הצפוני של העיר, המשקיף אל הרון, כנראה היה מיקומו של מבצר הגבעה הקלטי. השם "אביניון" כנראה לקוח משמו של שבט האויניו. בעיר הייתה מושבת מסחר פיניקית משגשגת, בקרבת המושבה הימית מסלת (מרסיי המודרנית). עדות לנוכחות הפיניקית ניתן למצוא בכתובת הפיניקית מאביניון. תחת השלטון הרומי, הייתה אביניון לאחת הערים המשגשגות בגאליה נארבוננסיס, המחוז הטרנס-אלפי הראשון באימפריה הרומית. רק מעט מתפארת תקופה זאת נותרה בעיר.
ימי הביניים
במאה ה-5, העיר נפגעה קשות במהלך הפלישה הברברית, ועברה מיד ליד פעמים רבות, בין הגותים, בורגונדי, האוסטרוגותים והמלכים הפרנקו-מרובינגים של אוסטרזיה. ב-738 נפלה העיר לידי הסרצנים, ונהרסה שנה לאחר מכן בידי הפרנקים.
בסופה של המאה ה-12, הכריזו תושביה בשנית על עצמאותם, אך זו רוסקה ב-1226 במהלך מסע הצלב נגד הקתרים, לאחר שתושביה סירבו לפתוח את שערי העיר ללואי השמיני ולשליחו האפיפיורי. העיר נכנעה לאחר שלושה חודשי מצור (10 ביוני עד ל-13 בספטמבר 1226) וכעונש, הוכרחו להפיל את ביצוריהם, ולכסות את חפירות העיר. ב-7 במאי 1251 הפכה אביניון לטריטוריה משותפת של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה ושל אלפונס דה פואטייה, אחיו של לואי השמיני. ב-25 באוגוסט 1271, במותו של אלפונס דה פואטייה, אביניון והשטח המקיף אותה קונטה ונסן (שנשלט בידי רקטור משנת 1274) אוחדו עם הכתר הצרפתי.
אביניון והאפיפיורים
בשנת 1290, פיליפ הרביעי, שירש מאביו את כל זכויותיו של אלפונס דה פואטייה, הרוזן האחרון של טולוז, העביר את הזכויות לשארל השני, מלך נאפולי ורוזן פרובאנס. לאור העובדה שגדתו המזרחית של נהר הרון סימנה את גבול האימפריה שלו, כשהציף הנהר את אביניון, מיסה קרלו את העיר, מכיוון שבמהלך תקופות אלו, הייתה אביניון טכנית בתוך גבולותיו. בשיא כוחותיה, ג'ואנה הראשונה, מלכת סיציליה, שהייתה רוזנת פרובאנס, מכרה את העיר לקלמנס השישי תמורת 80,000 פלורין, ב-9 ביוני 1348, ומאוחר יותר, הפכה העיר למושבם של יותר אנטי-אפיפיורים ואפיפיורים רבים.
ב-1309 העיר נבחרה בידי האפיפיור קלמנס החמישי כמקום שהותו. באותו הזמן, העיר נשלטה בידי מלכי סיציליה של בית אנז'ו. מה-9 במרץ 1309 עד ל-13 בינואר 1377 הפכה העיר למקום מושבם של האפיפיורים במקום רומא. אביניון השתייכה לאפיפיוריות עד לשנת 1791, שבמהלך אותה השנה נכבשה על ידי המהפכנים הצרפתים.
אביניון הייתה משכנם של שבעה אפיפיורים:
החומות שנבנו בעיר על ידי האפיפיורים משומרות היטב. מאחר שלא היו מוגנים היטב, החליטו האפיפיורים להסתמך על ביצור ארמונם, "ארמון האפיפיורים". ארמון גותי זה, עם קירות בעובי חמישה מטרים, נבנה בין השנים 1335 ו-1364 על סלע טבעי. גודלו אמנם חשף אותו, אך הפך אותו לבלתי חדיר.
אביניון, שבתחילת המאה ה-14 הייתה חסרת כל חשיבות מיוחדת, עברה פיתוח מופלא בזמנם של שבעת האפיפיורים ושני האנטי-אפיפיורים ששכנו בה. מצפונה ומדרומה של אבן הדום, בערך במיקומו של ארמון הבישופים, נבנה ארמון האפיפיורים, בצורת מבצר מרשים המורכב ממגדלים, המחוברים בקשתות אחד למשנהו. ארמון האפיפיורים בנוי בסגנון גותי של דרום צרפת. דוגמאות אחרות לסגנון זה ניתן לראות בכנסיית סן דידיר, כנסיית סן פיטר, כנסיית סן אגריקול, וכמו כן גם במגדל השעון. הפרסקואות שבתוך ארמון האפיפיורים וכנסיית אביניון נוצרו בעיקר על ידי אמנים מסיינה.
לאחר נטישת האפיפיורים
לאחר השבת האפיפיורות לרומא, הממשל הרוחני באביניון הופקד בידיו של נציג האפיפיור, לרוב, חשמן-אחיין. האפיפיור אינוקנטיוס השנים עשר ביטל את הנפוטיזם, ומשרד הנציגים באביניון בוטל ב-7 בפברואר 1693, דבר שגרם להעברת השלטון באביניון לקהילת אביניון (מחלקה של המועצה האפיפיורית, ששכנה באביניון). בתקופה זו, מושלה של אביניון היה החשמן המזכיר של המדינה. קהילת אביניון אוחדה עם קהילת לורטו, וב-1774 סגן-הנציג מונה לנשיא הקהילה, אך מינוי זה מנע ממנו כמעט כל סמכות אחרת.
המועצה הציבורית הורכבה מכארבעים ושמונה חברים, ונבחרה על ידי התושבים, מתוכם ארבעה כמרים וארבעה דוקטורים מהאוניברסיטה. המועצה נפגשה תחת נשיאותו של שופט-השלום הראשי של העיר, בא כוחו של הנציג האפיפיורי, שנבחר מדי שנה. תפקידם של חברי המועצה היה להחליט על האינטרסים החומריים והכלכליים של העיר. החלטותיהם היו צריכות להגיע לסגן-הנציג לאישור. שלושה קונסולים, שנבחרו מדי שנה על ידי המועצה, הופקדו על האדמינרטציה של רחובות העיר.
שרידתה של אביניון כמובלעת אפיפיורית הייתה מעט לא יציבה, כשהכתר הצרפתי ניהל בית סוהר גדול ועמיד רק מעבר לנהר.
מהמאה ה-15 והלאה ניסו מלכי צרפת שוב ושוב לספח את אביניון לממלכתם. ב-1476 לואי האחד עשר, כעוס על כך ששארל, דוכס ונדום התמנה ללגייט, שלח כוחות לכיבוש העיר, עד שדרישתו תמולא וג'וליאנו דלה רוברה ימונה ללגייט. לאחר שרוברה מונה לחשמן, הסיג לואי את כוחותיו מן העיר.
העת החדשה
ב-1536, פרנסואה הראשון פלש לטריטוריה האפיפיורית, במטרה להפיל את קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מכיסאו, שאז שלט בטריטוריה הזו. כשנכנס לעיר, קיבלו אותו אנשיה בצורה פתוחה ומקבלת. כשחזר לצרפת, קיבלו כל תושבי אביניון את אותן הפריבילגיות שקיבלו שאר תושבי צרפת, כמו הזכות לעבוד במשרות מדיניות.
ב-1583, אנרי השלישי ניסה לקיים עסקת חליפין על העיר, ובעדה לתת את סאלוזו, אך עסקה זו לא עלתה יפה, ונדחתה על ידי האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר.
סעד, אמיר כווית
סעד אל-עבדאללה א-סאלם א-סבאח (בערבית: سَـعد العَبـد اللـه السّـالم الصّبـاح; 1930 – 13 במאי 2008), משושלת א-סבאח, היה אמיר כווית למשך עשרה ימים. בין השנים 1978 עד 2003 כיהן כראש ממשלת כווית עד שניתן התפקיד לסבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח. אחר כך היה נסיך הכתר, ועם מות האמיר ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח ב-15 בינואר 2006 הפך הוא להיות אמיר כווית. האספה הלאומית של כווית הודיעה כי תפקיד האמיר יילקח ממנו בשל בריאותו הרופפת, והחליטה ב-24 בינואר 2006 למנות את סבאח הרביעי לכהונת האמיר. הוא הושבע ב-29 בינואר 2006. סעד מת מהתקף לב ביום הולדתו ה-78.
אביניון
העת החדשה
ב-1663, כגמול על תקיפת חיל המשמר של הוותיקן את דוכס סרקואה, שגרירו של לואי הארבעה עשר ברומא, תקף וכבש לואי את העיר, אך החזירהּ לאחר מספר חודשים לידי האפיפיורים.
ב-1688, בוצע ניסיון נוסף לכיבוש אביניון, שנכשל. ומשנת 1688 עד לשנת 1768 נותרה אביניון שלווה, וללא כל מלחמות או כיבושים.
לואי החמישה עשר, מאוכזב מפעילותו של האפיפיור קלמנס השלושה עשר, כבש את הטריטוריה של מדינת האפיפיור בתחומי צרפת שכללה את אביניון, והחזיק בה משנת 1768 עד שנת 1774. לואי שינה את מבנה מוסדות צרפת לזה הנמצא באביניון. לאחר הטבח הרצחני בלה גלאסירה של חסידי האפיפיוריות, שבוצע על ידי הרפובליקנים, הכריזה ועדת אביניון על ניתוקה מצרפת ב-14 בספטמבר 1791. ב-25 ביוני 1793, הושבה אביניון לצרפת, והיא אוחדה יחד עם הקומטה וניסיה ונסיכות אורנג' לשעבר ליצירת המחוז הרפובליקני המודרני - וקלואה.
ב-30 במאי 1814, הסיפוח הצרפתי הוכר בידי האפיפיור. ארקול קונסאלבי פתח במחאה חסרת השפעה על קונגרס וינה של 1815, אך אביניון מעולם לא הושבה לידי האפיפיוריות. ב-1815 הבונפטריסט-מרשל גיליאם מארי אן ברון נרצח בעיר על ידי חסידי המפלגה המלוכנית, במהלך מה שנקרא הטרור הלבן.
יהודי אביניון
עוד מהמאה ה־2 לספירה מוצאים עדויות להימצאות קהילה יהודית בעיר אביניון. עדויות משמעותיות לנוכחותם של היהודים נמצאת במעורבות יהודית במרד שפרץ בעיר במאה ה־4 נגד בישוף בשם סטפן.
במאה ה־15, לאחר חזרת האפיפיור לרומא, החלה הסתה מצד הכמורה המקומית והתושבים הגויים נגד יהודי אביניון. היהודים מעתה הואשמו בכל צרה שבאה על תושבי העיר, מגפות, מלחמות ואף הצפות של הנהר. גם נטישת האפיפיורים נתלתה באשמת היהודים. האוכלוסייה המקומית החלה להתקומם, וכדי להרגיע את ההמון החלו האפיפיורים להטיל סנקציות על יהודי אביניון. ב־1457 אסר פיוס השני על היהודים למכור מוצרי מזון ולקחת ערבון מנוצרים. ב־1513 תיקן לאו העשירי שורת תקנות שנועדו להגביל את השתתפות היהודים במסחר התבואה. פיוס החמישי, לאחר שקודמו פיוס הרביעי ביטל חלק מהחוקים המפלים, החריף את הסנקציות נגד היהודים והכריז על שמיטת חובות כללית של חייבים נוצרים לנושים יהודים. כמו כן, חייב האפיפיור את היהודים לשאת על בגדיהם אות קלון בלכתם ברחוב. ועד העיר גם הוא תיקן תקנות מגבילות ובכך הפך מצב היהודים באביניון לבלתי־נסבל. כל תקנו אלו נועדו כדי להשכיח את חמת ההמון על היהודים ולספק את יצרם בהתנגדותם ליהודים, אולם למרות זאת זעמם לא שכח.
בשנת 1569 גורשו היהודים מאביניון, בהוראתו של האפיפיור פיוס החמישי, אך במשך השנים הבאות הצליחו לחזור אט אט למשכנם. במהלך המאה ה־17 המשיכו שליחי הכנסייה בניסיונות להצר את צעדי היהודים, ולגרום להמרת דת המונית. העיון בתלמוד נאסר, ובשבתות וחגים אולצו היהודים לשמוע בבית הכנסת דרשתו של מטיף נוצרי. רדיפות אלו נמשכו עד המהפכה הצרפתית אז הושתו חוקי שוויון על האוכלוסייה, ובכללה היהודים. לאחר המהפכה הצרפתית עזבו רוב היהודים את העיר והקהילה שינתה פניה. הקהילה מונה כיום כאלף חברים ונחשבת לקהילה האחרונה הפעילה מבין "ארבע קהילות", קהילות יהודי האפיפיור. רוב מוחלט מחבריה הם מהגרים מצפון אפריקה שאינם בעלי מנהגים דומים ליהודים המקומיים כך שקהילת אביניון ההיסטוריות אינה קיימת עוד.
מוניטריזם
מוניטריזם היא אסכולה כלכלית נאו-קלאסית בכלכלה המודרנית המבכרת שימוש במדיניות מוניטרית כאמצעי לוויסות הביקוש המצרפי ושוללת התערבות פיסקלית ישירה של הממשלה בכלכלה.
עיקרי הכלכלה המוניטריסטית
התפיסה מנוגדת לכלכלה קיינסיאנית. בעוד שהכלכלן הנאו-קיינסיאני מאמין ביכולתה של מדיניות פיסקלית להשפיע על התוצר ורמת האבטלה ורואה בהוצאות הממשלה כלי מקרו-כלכלי חשוב, הכלכלן המוניטריסט רואה בהתערבות ממשלתית כזו תופעה מזיקה שאין ביכולתה לגרום לתוצאות המיוחלות, משום שהגידול בביקוש לכסף והאינפלציה יבטלו את השפעותיה.
אביניון
ארמון האפיפיורים
ארמון האפיפיורים (צרפתית Palais des Papes) הנמצא באביניון שבדרום צרפת, הוא אחד מהגדולים והחשובים במבנים הגותים באירופה. הארמון נבנה בימי הביניים, בין השנים 1336 ל-1364 על סלע טבעי ושימש גם כמבצר.
מוניטריזם
עיקרי הכלכלה המוניטריסטית
במקום התערבות פיסקלית, דוגלת הכלכלה המוניטריסטית בפיקוח הדוק על היצע הכסף מצדו של הבנק המרכזי על מנת להשיג יציבות מחירים, וכתוצאה ממנה שגשוג כלכלי.
שורשיה של התאוריה בשתי אסכולות כמעט סותרות: הגישה אל הכסף של הכלכלנים הקלאסיים בני המאה ה-19, כדוד ריקרדו, ולעומתה התאוריה הקיינסיאנית של הכסף, המתייחסת לשוק הכסף בדגש על צד הביקוש שמניע את הכלכלה.
אביניון
גשר סן בנזה
גשר סן בנזה (צרפתית Pont Saint-Bénezet) הוא גשר בעיר אביניון בפרובאנס שבדרום צרפת, הקרוי על שמו של בנזה הקדוש, והידוע גם כ"גשר אביניון". במקור גישר הגשר על נהר הרון והוליך צפונה מאביניון לעיר השכנה וילנב לז אביניון (Villeneuve-lès-Avignon), אך הוא נהרס במהלך שיטפון שסחף חלקים גדולים ממנו ב-1669. הגשר, ממנו שרדו ארבע קשתות בלבד, מוכר מאז שנת 1995, יחד עם ארמון האפיפיורים ומספר מבנים נוספים באביניון, כאתר מורשת עולמית.
אוניברסיטת אביניון
אוניברסיטת אביניון (1303-1792), הוקמה מבתי הספר הקיימים בעיר, והוכרזה רשמית בשנת 1303, על ידי האפיפיור בוניפקיוס השמיני. מחלקת המשפטים באוניברסיטה, הייתה המחלקה החשובה ביותר בה, ואף הייתה המחלקה היחידה בה למשך זמן מסוים. במחלקה שילבו לימודי חוקי האזרחות, לבין לימודי חוקי הכנסייה.
מוניטריזם
מוניטריסטים בולטים
אבי המוניטריזם המודרני הוא הכלכלן האמריקאי רב ההשפעה מילטון פרידמן. ב-1963 הוציאו פרידמן והכלכלנית אנה שוורץ את ספרם "ההיסטוריה המוניטרית של ארצות הברית 1867-1960", סקירה של גלי הגאות והשפל הכלכליים של כמאה שנים מנקודת מבט מוניטריסטית התולה אותם בעודפי או חוסרי היצע בשוק הכסף בהתאמה.
מוניטריסט אחר הוא נגיד הבנק הפדרלי לשעבר פול וולקר.
אביניון
אוניברסיטת אביניון
ב-1413, האנטיאפיפיור יוחנן העשרים ושלושה הקים את מחלקת התאולוגיה באוניברסיטה, שבתחילתה הכילה מספר תלמידי מועט. למחלקת האמנות באוניברסיטה מעולם לא הייתה חשיבות גדולה. רק במאות ה-16 וה-17, נפתחה באוניברסיטה מחלקת רפואה. בין השנים 1303 ו-1475, בישוף אביניון מונה גם לנשיא האוניברסיטה; גם כשהפך הבישוף לארכיבישוף, נותר נשיא האוניברסיטה. סגן הלגייט האפיפיורי, שייצג את המנהיג הציבורי (במקרה הזה, האפיפיור), היה בעיקר קצין שיפוטי, תפקיד שעקף בחשיבותו אף את הרקטור.
מוניטריזם
התפתחות היסטורית
מוניטריזם הפך להיות פופולרי בראשית שנות השבעים כאשר הכלכלה הקיינסיאנית כשלה בניסיון להסביר כיצד ייתכן מצב של סטגפלציה, אינפלציה המלווה במיתון ובאבטלה. נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר מינה את פול וולקר לנגיד הבנק הפדרלי וזה הטיל מגבלות משמעותיות על היצע הכסף והשיג יציבות מחירים, גם אם במחיר של מיתון חריף.
אביניון
אוניברסיטת אביניון
רקטור האוניברסיטה נבחר על ידי דוקטורי מחלקת המשפטים. מאז שהפך האפיפיור למנהיג הרוחני של הציבור, ולאחר 1348, שליטה של אביניון, הוא החל להשפיע על כל ענייני האוניברסיטה. ב-1413, יוחנן העשרים ושלושה העניק פריבילגיות נרחבות לאוניברסיטה, כמו הרחבת שטח-השיפוט של האוניברסיטה, ופטור ממיסים. מאוחר יותר, התעניינו באוניברסיטה בהקמת מחלקות אחרות כמו פוליטיקה, גאוגרפיה, וחינוך, ולכן, חיפשה האוניברסיטה יותר את תשומת לבה של פריז, מאשר את זו של רומא. במהלך המהפכה הצרפתית, האוניברסיטה החלה להתדרדר, וחשיבותה החלה לדעוך. היא נסגרה וננטשה סופית ב-1792. כיום, האוניברסיטה הישנה הוחלפה באוניברסיטה המודרנית של אביניון ווקלואה.
קתדרלת אביניון
קתדרלת אביניון היא קתדרלה רומנסקית, שעיקרה נבנה במאה ה-12. המוצב החשוב ביותר בקתדרלה הוא פסל מוזהב של בתולה הממוקם על המגדל המערבי. המאוזוליאום של האפיפיור יוחנן העשרים ושניים הוא אחת מהיצירות היפות בקתדרלה. הוא יצירת מופת, ודוגמה לפיסול הגותי מן המאה ה-14.
מוניטריזם
אסכולת שיקגו
"אסכולת שיקגו" הוא כינוי לקבוצה של כלכלנים מהזרם הניאוקלאסי שמקורה באוניברסיטת שיקגו. האסכולה דוחה את הכלכלה הקיינסיאנית ומקדמת על פניה את המונטריזם. באמצע שנות ה-70 אנשי האסכולה פנו לקדם את הכלכלה הניאוקלאסית המבוססת על ציפיות רציונליות. כלכלנים בולטים הנמנים עם אנשי האסכולה הם: ג'ורג' סטיגלר, מילטון פרידמן, גארי בקר ויוג'ין פאמה.
אביניון
כנסיות קטנות
בעיירה ישנן כנסיות רבות, ביניהן כנסיית סאן פיר, בעלת דלתות עץ מגולפות, כנסיית סאן דידיר וכנסיית סאן אגריקול, שלושתן בנויות בסגנון גותי.
בית כנסת
בית הכנסת בעיר נבנה בשנת 1348 ובמתחמו נבנו גם אולם שמחות, מאפייה, משחטה, אטליז ומקווה טהרה. הבניין שנמצא כיום באזור נבנה בשנת 1845 – ואת מבנהו הנוכחי עיצב ארכיטקט נוצרי שעיצב את המבנה על בסיס עיצוב מקדשים יווניים. הצבעים שבהם נצבע תוך בית הכנסת היו שונים מהמקובל באותה תקופה וביחס לבתי הכנסת האחרים בפרובנס, דבר המייחד את בית הכנסת הזה על פני שאר בתי כנסיות של יהודי פרובנס וארבע קהילות.
הגטו היהודי
הכיכר ליד בית הכנסת בעיר נקראת "כיכר ירושלים", לזכר הגטו היהודי באזור והקהילה הגדולה שהתקיימה בעיר. מצוקת המחייה באזור הגטו אילצה את היהודים לבנות את מגוריהם בגובה כמה קומות, ובטיחותם בהתאמה, על כן הגטו היהודי כלל בתים גבוהים ביחס לבתי האזור. שאריות של הבתים ניתן לראות ברחובות יעקב ואברהם הסמוכים לבית הכנסת.
פסטיבל אביניון
פסטיבל תיאטרון מפורסם מתרחש מדי שנה באביניון. הפסטיבל החל להתקיים בשנת 1947, ובו מתקיימים גם אירועים שונים כמו פסטיבל ריקוד, מוזיקה ובתי קולנוע. במהלך הפסטיבל, נעשה שימוש רחב במבנים העתיקים באביניון. כל קיץ, כ-600,000 איש מגיעים כדי לצפות בפסטיבל. במהלך הפסטיבל מתרחשים שני אירועים - "פסטיבל הפנים" המציג הצגות בתוך ארמון האפיפיורים; ו"פסטיבל החוץ" הידוע בהצגות והופעות הרחוב המתרחשות במהלכו.
תחבורה
באביניון ישנה תחנה של מסילת הברזל SNCF, הממוקמת מחוץ לביצורי העיר העתיקה. מחוץ לעיר ישנה גם תחנה של TGV, המשרתת את LGV ואת רשת הרכבות המהירות. העיר ממוקמת על גדתו של הרון, אחד מנתיבי המים העיקריים בצרפת.
החי במדגסקר
הפאונה של מדגסקר הוא מונח המתאר את כל בעלי החיים במדגסקר, כיום ובעבר. הפאונה של מדגסקר מיוחדת ומגוונת מאוד יחסית לשאר העולם, ומכילה מינים אנדמיים רבים; כמעט כל הזוחלים והדו-חיים שבמדגסקר, בנוסף למחצית מהציפורים וכל הלמורים הם מינים אנדמיים לאי. הסיבה לגיוון הגדול נעוצה בבידוד של כ-70 מיליון שנה משאר העולם – כאשר האי נפרד מאפריקה לפני כ-165 מיליון שנה, ומהלוח ההודי לפני כ-88 מיליון שנה.
לפני הגעת בני אדם לאי, לפני 2,000 שנה, חיו בו מגוון עצום של חיות גדולות ומיוחדות, שמקורן באבות משותפים עם חיות רבות מאפריקה. גומחות אקולוגיות רבות מולאו על ידי בעלי חיים שאינם מצויים באף מקום אחר, כחלק מתהליך של אבולוציה מתכנסת. עם זאת, לאחר הגעת בני האדם לאי, רבים מהמינים נכחדו, ובעיקר המגהפאונה.
למרות זאת, ולמרות בירוא יערות נרחב, האי מדגסקר עדיין מכיל מגוון עצום של בעלי חיים, שרבים מהם אנדמיים.
היסטוריה
מדגסקר הוא אי גדול באוקיינוס ההודי, בצד המזרחי של מערב אפריקה. על פי תאוריית נדידת היבשות האי מדגסקר היה חלק מיבשת-העל גונדוונה. החוף המערבי שלה נוצר כאשר אפריקה התנתקה ממדגסקר לפני 165 מיליון שנה. לפני 88 מיליון שנה התנתק האי מהודו.
בגלל בידודה, האי תואר כ"יקום מקביל" בגלל הייחודיות והנדירות של חלק רב מהצמחים ובעלי החי שלו. סבורים שהמאפיינים של בעלי חיים אלו משקפים את ההתנתקות מיבשת-העל גונדוונה, עם מיליוני שנים של אבולוציה בבידוד לאחר ניתוקו משאר היבשות.
לא רק שהאי מכיל אחוז ניכר של אנדמיות, גם מינים נפוצים מאוד באפריקה כמו ג'ירפות, קרנפים, אריות, זברות ואנטילופות כלל לא קיימים במדגסקר. למרות השוני הרב, רבים סבורים שמקור רוב בעלי החיים ביבשת הוא ביבשת אפריקה (או דרום אמריקאי), והבידוד הוא שאיפשר לבעלי חיים שנכחדו במקומות אחרים לשרוד, ולהתפתחות של בעלי חיים חדשים לגמרי.
יונקים
הלמורים הם היונקים המזוהים ביותר עם מדגסקר, והם אנדמיים לאי. בהיעדר קופים ותחרות אחרת, פרימטים אלו הסתגלו למגוון רחב של בתי גידול, והתפצלו למינים שונים. הגדול שבלמורים הוא האינדרי שמגיע למשקל 10 ק"ג והוא חסר זנב. בעבר היו מינים גדולים יותר כמו למור ענק ולמור הקואלה שכנראה הוכחדו בידי האדם.
עופות
תועדו כ-280 מינים של עופות החיים במדגסקר, כאשר 200 מהם גם מתרבים שם. אלו אומנם מספרים נמוכים יחסית לגודל האי הטרופי, אך מעל 100 מינים הם אנדמיים. ישנם כ-5 משפחות עופות עיקריים אשר אנדמיים למדגסקר, או משותפות רק עם ארכיפלג קומורו: מסיטיים, כחלים קרקעיים, הקורול, צווחני מדגסקר והוונגיים. האפיאורניים היו עופות חסרי יכולת תעופה שנישאו לגובה 3 מטרים והגיעו למשקל של מעל חצי טון. סבורים שהיכחדותם קרתה ב-1,000 שנה האחרונות, כתוצאה מהתיישבות בני אדם.
זוחלים
מדגסקר מונה מעל ל-300 מיני זוחלים, כאשר מעל ל-90% מהם אנדמיים. המגוון הרחב של מינים אלו מקורו במספר מינים מועט שהגיעו לאי לפני התפצלותו. זיקיות מרובות מאוד באי, כאשר כחצי מסך כל מיני הזיקיות בעולם אנדמיות למדגסקר. שאר משפחות הלטאות באי הן שממיתיים, חומטיים, קורדיליים ואיגואנות מדגסקר. ידועים על מעל ל-60 מיני נחשים באי לרבות הנחשים חנקי מדגסקר, שאף אחד מהם אינו מסוכן לאדם. ידועים על 6 מיני צבים יבשתיים (רובם מהסוגים Pyxis וצב מדגסקר), כאשר חמישה מהם אנדמיים, ואחד מהם (צב בל מפריק) הובא בידי האדם. במים מצויים צבים נוספים כמו צב קסדה אפריקני וצב ראשתן מדגסקרי. בנוסף, חופי האי משמשים לקינון על ידי מגוון צבי ים כגון צב ים חום, צב ים ירוק, צב ים קרני וצב ים זיתני. הזוחל הגדול ביותר החי במדגסקר כיום הוא תנין היאור. תנין אנדמי לאזור שנכחד היה הוואיי.
דגי מים מתוקים
במדגסקר יש שפע רב של דגים אנדמיים. המגוון המלא אינו ברור לגמרי, כיוון שמינים חדשים מתגלים כל הזמן. עם זאת, ההערכות נעות בין 135 ל-150 מיני דגים שמוגבלים למים מתוקים. ביניהם יש שתי משפחות המוגבלות לחלוטין למדגסקר: השפמנונים מהמשפחה Anchariidae והאידרונאים מהמשפחה Bedotiidae. בנוסף, חלק מהסוגים אנדמיים למדגסקר, והם כוללים סוגי אמנוניים, דוסמריים, אדרניים ודגליליים.
הפאונה של דגי המים המתוקים במדגסקר הצטמצמה באופן דרסטי עקב איבוד בית גידול (זיהום, בירוא יערות, בניית סכרים וכו'), על ידי דיג יתר, ועל ידי מינים שהובאו על ידי בני אדם.
דל-זיפיות
כ-38 מינים של תולעי-אדמה תועדו בשבע משפחות שונות. מתוכן 59% אנדמיות.
חרקים
במדגסקר ישנו מגוון גדול של חרקים, כאשר רובים אנדמיים. יש אלפי מינים ששייכים לקבוצות כמו חיפושיות ועשים. ידועים כיום 100,000 מיני חרקים בקירוב, והמספר רק גדל. ידועים כ-80 מינים של מקלונאים, כאשר חלקם גדולים וצבעוניים, ואילו חלקם קטנים ומוסווים היטב. בנוסף, חלק גדול מגמלי השלמה באי גם הם מוסווים היטב. ידועים למעלה מ-100 מיני תיקנאים, הכוללים גם את התיקן הלוחש - אחד ממיני התיקנים הגדולים ביותר בעולם, אשר אנדמי למדגסקר.
היתושים במדגסקר מכילים כ-235 מינים, כאשר 138 מהם אנדמיים.
האי מדגסקר הוא הבית של אחד העשים הגדולים ביותר בעולם - עש הירח המדגסקרי (Comet Moth), וגם של הדבורה הקטנה ביותר בעולם, Liotrigona bitika עם אורך גוף של פחות מ-2 מ"מ. אחד העשים הידועים של האי הוא העש "Xanthopan morganii" אשר לו חדק ארוך המשמש להגיע לפרחי "Angraecum sesquipedale", כפי שגילה המדען צ'ארלס דרווין.
עכבישאים
עכביש קליפה דארוויני, שהתגלה בשנת 2009, מפורסם עקב רשת הקורים הענקית שלו, המהווה את רשת הקורים הגדולה ביותר בעולם. הקורים שלו חזקים פי 2 מקורי עכביש רגילים, והם חזקים אפילו יותר מקוולאר.
איבוד טבע
ראיות מצביעות על כך שבני האדם הראשונים הגיעו למדגסקר רק לפני כ-2,000 שנה. המתיישבים המקוריים, המלגשים כנראה הגיעו בסירות מפולינזיה או אפריקה, והביאו איתם צורת חקלאות בשם "טאווי". בשיטה זו, חקלאי מגיע ליער, כורת עצים ושורף אותם. לאחר מכן הוא זורע אורז ונותן לו לצמוח עם הגשמים. לאחר מכן החקלאי עוזב את החלקה, לעיתים עד 20 שנה, לתת לצמחייה לצמוח מחדש. באופן תאורטי שיטה זו אינה פוגעת בצמחייה, ואף מעודדת אותה. אך עם גדילת האוכלוסייה במדגסקר, תדירות חקלאות זו הלכה ועלתה, דבר שגרם להשמדת יערות רבים ולנזק אקולוגי חמור. אומנם לא ידוע הנזק המדויק, אך מעריכים שכיום נשארו רק 10% מיערות מדגסקר.
מספר מחומש
בתורת המספרים, מספר טבעי p הוא מספר מחומש אם אפשר לסדר p עצמים בצורת סדרה של מחומשים משוכללים בעלי קודקוד משותף. זהו מספר מצולע מסדר 5, בדומה למספר משולשי (סדר 3) ומספר ריבועי (סדר 4).
לפי הנוסחה הכללית למספר מצולע, המספר המחומש ה-n הוא:
20 המספרים המחומשים הראשונים הם:.
אם מתירים גם n שאינם חיוביים מקבלים את סדרת המספרים המחומשים המוכללים.
20 המספרים המחומשים המוכללים הראשונים הם:.