cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרקון מים אוסטרלי
דרקון מים אוסטרלי או חרדון מים אוסטרלי (שם מדעי: Physignathus lesueurii) הוא מין של זוחל מהסוג דרקון מים שבמשפחת החרדוניים החי באוסטרליה בין ויקטוריה לקווינסלנד והוא קרובו של המין דרקון מים סיני. כמה חוקרים מסווגים אותו למין עצמאי בסוג Intellagama. בדומה לקרובו גם מין זה מגודל כחיית מחמד.
זהו אחד הגדולים שבחרדונים ואורכו כ-60 סנטימטר בנקבות ועד למטר אחד בזכרים, לרבות הזנב הכולל שני שלישים מאורכם. המשקל הממוצע מגיע לקילוגרם אחד. החרדון בעל צבעים כהים-אפורים ומפוספסים בחום כהה. סביב העיניים ישנה "מסיכה" שחורה. הראש גדול ובעל ציצה מאחורי הראש והם בעלי זנבות ארוכים וחזקים וטפרים ארוכות ברגליהם.
החרדונים עצמם צריכים להיזהר מנחשים, מעופות גדולים כמו עופות דורסים והקוקבורה או מעורבני הפעמון ומפגיעת שועלים וכלבי דינגו.
ארמיית הפרשים הראשונה
ארמיית הפרשים הראשונה הייתה ארמיית פרשים של הצבא האדום בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה. היא קיבלה פרסום רחב בתעמולה הסובייטית בעקבות התפקיד המכריע בניצחון על הצבא הלבן וקרבתו של מפקדהּ ליוסיף סטלין.
הקמה והרכב היחידה
הארמייה הוקמה ב-17 בנובמבר 1919 לפי המלצת יוסיף סטלין בהתאם להחלטת הפיקוד העליון של הצבא האדום. היא הוקמה על בסיס קורפוס פרשים בפיקוד של סמיון בודיוני. בהמשך לארמייה סופחו יחידות נוספות שלא היו יחידות פרשים - יחידה אווירית, רכבות משוריינות. במהלך מבצעים לארמייה סופחו באופן זמני גם יחידות של חיל רגלים.
להלן הרכב הארמייה בשלבים השונים:
פעילות קרבית
ב-6 במאי 1919 בהתאם להחלטת מפקד הארמייה ה-10 אלכסנדר יגורוב הוקם קורפוס הפרשים ה-1 בפיקודו של סמיון בודיוני. הוא כלל דיוויזיית פרשים בפיקוד של יוסיף אפנאסנקו ודיוויזיה שנייה בפיקודו של אוקה גורודוביקוב. בודיוני היה מפקד הקורפוס. במהלך קיץ-סתיו 1919 היחידה הייתה במרכז הקרבות נגד הצבא הלבן והצליחה לנצח את פרשיה במספר קרבות.
בדצמבר 1919 על הארמייה הוטלה משימה במהלך מתקפה נגד הצבא הלבן לחצות את שורותיה ולחלק אותה ל-2 חלקים שלא יהיו קשורים אחד עם השני. במהלך דצמבר 1919 המטרה הושגה וארמיית הפרשים הראשונה ביחד עם יתר היחידות של הצבא האדום הגיעה בינואר 1920 אל רוסטוב על דון. בפברואר 1920 הארמייה עברה לאזור צפון קווקז. בסוף פברואר היא השתתפה בקרב הפרשים הגדול במלחמת האזרחים ברוסיה בו נלחמו מעל ל-10 אלף פרשים מכול צד. לאחר ניצחון בקרב זה מצבו של הצבא הלבן באזור היה קשה ביותר.
באפריל 1920 ארמיית הפרשים הראשונה עברה לחזית של המלחמה הפולנית-סובייטית. תחילת המלחמה הייתה מוצלחת מאוד. יחידות הצבא האדום שחררו את קייב והתקדמו לכיוון אוקראינה המערבית, אך במהלך אוגוסט 1920 הארמייה הפסידה לצבא הפולני באזור לבוב ובקרבות נוספים. תקופה מסוימת היא אף כותרה אך בסופו של דבר הצליחה לפרוץ את המצור. ב-8 בספטמבר ארמיית הפרשים הראשונה הצליחה לחצות את נהר בוג המערבי ולבסס את הקו ההגנה על הגדה המזרחית של הנהר. בישיבת מטה שנערכה לצורך הערכת מצב התברר שמצבה קשה ביותר: קצינים רבים נהרגו, קיים בלאי גדול בציוד, נדרשת מנוחה לחיילים ולסוסים ויש צורך בתגבורות.
ב-26 בספטמבר 1920 הארמייה עברה לעתודה. בסוף ספטמבר 1920, באזור בו הייתה ממוקמת הדיוויזיה ה-6, החלו מעשי ביזה, עריקה ופוגרומים נגד אוכלוסייה יהודית באזור. ב-28 בספטמבר נהרג נציג המפלגה בדיוויזיה, שניסה להשליט בה סדר. בסופו של דבר סוכם לפרק את היחידות שהיו מעורבות בפרשה תוך שלילת כל העיטורים והדגלים. חלק מהמעורבים בפרשה נשפטו להוצאה להורג (בהמשך, לרגל חגיגות השנה השלישית למהפכה, הומר עונשם של חלק מהנשפטים בתקופת מאסר), וקצינים שלא התערבו הורדו בדרגה. מפקד הדיוויזיה, יוסיף אפנאסנקו, הודח מתפקידו.
בסוף 1920 ארמיית הפרשים הראשונה השתתפה במבצע פרקופ והיה לה חלק חשוב בניצחון. במהלך חורף 1921 הפרשים לחמו נגד תומכי נסטור מאכנו ולאחר סיום הקרבות עברו לצפון קווקז.
במאי 1921 החל פירוק הארמייה אך המטה שלה היה קיים עד לאוקטובר 1923.
מפקדים בכירים
בפיקוד ארמיית הפרשים הראשונה היו קצינים שבהמשך עשו קריירה מרשימה בצבא האדום:
תיאור היחידה באמנות סובייטית
תיאור הקרבות של הארמייה היה חלק חשוב בתעמולה סובייטית לאחר סיום מלחמת האזרחים ברוסיה ועד לתחילת מלחמת העולם השנייה. לארמייה הוקדשו יצירות של איסאק בבל, ניקולאי אוסטרובסקי ווסבולוד וישנבסקי שהיו בין לוחמיה. כמו כן הוסרטו מספר סרטים. לכבוד מפקדי ופרשי הארמייה נכתב מארש ("מארש של בודיוני) שהיה להיט בברית המועצות בשנות ה-20 וה-30.
בשנת 1939 הוקם מוזיאון על הארמייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה נפגעה התהילה של הארמייה, בין היתר לאור אי-יכולת של מפקדיה סמיון בודיוני וקלימנט וורושילוב לתת מענה הולם לורמאכט.
תאוריית גילוי האותות
תאוריות גילוי האותות משמשת פסיכולוגים במחקר על קבלת החלטות בתנאי אי-ודאות. כמו כן, כחלק מענף הפסיכופיזיקה, תאוריות גילוי האותות, היא גישה שיטתית לבעיית הטיית התגובה ( נבחן עשוי להגיב לאות מסוים מתוך החלטה כי הוא קיים ולא מתוך חישה).
התאוריה משמשת גם בנושאי קבלת החלטות אנושיות בתחומים אחרים בהם קיימת דילמה דומה וגם בקבלת החלטות על ידי מערכות תוכנה, למשל: תוכנות אנטי-ספאם.
המודל
פגיעה הוא מצב בו מופעל גירוי או מתרחש אירוע ומבצע המטלה מגיב.החטאה הוא מצב בו מתרחש אירוע ומבצע המטלה אינו מגיב.אזעקת שווא מתארת תגובה כאשר לא מתרחש אירוע.דחייה נכונה היא מצב בו אין אירוע ואין תגובה.
היסטוריה
תיאורית גילוי האותות הוצגה בספרה המקיף של רוברטה וולשטטר על כישלון מערך ההתרעה בפרל הארבור. לטענת וולשטטר, הקושי שחוו מפעילי המכ"ם האמריקנים נבע מן הצורך להפריד בין הרעשים הרבים לבין האותות שיש להם משמעות ממשית. בשל כך, החיילים שתפקידם היה להתריע על תקיפה לא זיהו זאת בזמן, גם כאשר המכ"ם הציג את הנתונים הדרושים. וולשטטר אימצה בכך טרמינולוגיה מעולם האלקטרו-פיזי של הפעלת המכ"ם, כאשר היא מחברת בין אותות ורעשים פיזיקליים לבין אותות ורעשים תפיסתיים. מחקרים אלו היוו השראה לפיתוח מודל שייושם גם בהקשרים אחרים.
גישתה של וולשטטר, שהייתה פורצת דרך בחקר ההתרעה ופערי התפיסה האנושיים, זכתה ברבות השנים גם לביקורת לא מועטה. ביקורת מרכזית של שיטתה נמצאת בעבודתו של צבי לניר על הפתעת מלחמת יום הכיפורים. לטענתו, במקרים של הפתעה בסיסית הבעיה איננה בסינון הרעשים, אלא ביצירת מסגרת פרשנית כוללת רלוונטית, אשר בהיעדרה אין תוחלת לניסיון לברור את האותות מן הרעשים.
גילוי האותות בפסיכופיזיקה
הגישה מדגישה את תהליך השיפוט של האדם בדבר הגירויים. הפסיכופיזיקה הקלאסית מדגישה רק את הסף המוחלט, בעוד תיאורית גילוי האותות ממשיגה שני תהליכים נפרדים:
תהליך חישה
משקף את רגישותו של הצופה לגירוי, ברמה הפיזית.
מדידה על פי התאוריה
על מנת לבדוק את הטיית התגובה לגירוי מסוים, נהוג לבצע ניסוי המתבצע כך:
לוקווזאורוס
לוקווזאורוס (שם מדעי: Lukousaurus) הוא סוג של זוחל קדום שחי במשך היורה התחתון שלפני 196.5 עד 189.5 מיליון שנה. מאובניו התגלו בתצורת לופנג שביונאן, סין, והוא הוגדר ב-1940 בידי החוקר הסיני יאנג ג'ונגג'יין. משמעות שמו הוא: "הלטאה של גשר לוגו ", הידוע גם כ"גשר מרקו פולו" מדרום לבייג'ינג, אתר תקרית גשר מרקו פולו שהחלה את מלחמת סין–יפן השנייה. הסוג הכיל מין בודד - Lukousaurus yini.
סוג זוחל זה ידוע מגולגולת קשיחה עם שיניים מחודדות שהשתייכו לטורף. ככל הנראה היה זה דינוזאור תרופוד שאולי השתייך לקבוצת הצרטוזאוריה. חוקרים אחרים רואים בו זוחל דמוי-תנין מהקבוצה פסאודוסוכיה, אשר חי על היבשה. עם זאת ממבנה הלסת הוא לבטח היה שייך לקבוצה הגדולה ארכוזאורומורפה.
על פי הגולגולת היה זה זוחל קטן יחסית באורך של 2 מטרים, גובה 80 סנטימטרים בכתפיים ומשקל של 30 קילוגרם בקירוב. מבנה שיניו מרמזות שהיה טורף בעל עוצמת נשיכה חזקה.
יעקב חאביף
הרב יעקב חאביף (חביף ) היה רב, ספרא דדיינא, ש"ץ ודרשן באזמיר וביוזיל חיסאר.
תולדותיו
במשך שלושים שנה היה סופר בבית דין לגיטין של רבו, רבי חיים פאלאג'י, שמכנה אותו. היה מתנהג בחסידות וסיגופים כל ימיו והיה מתענה תעניות ל"ז שעות ותעניות הפסקות רבות, יותר מארבעים, והתמיד במנהגו זה גם בימיו האחרונים. בנוסף, היה מתלמידיו, וכן הסופר, של הרב יצחק נאבארו, מחבר ספר פני מבין. בנוסף, היה
בניו הם רבי חננאל מנחם ואברהם. בתו נישאה לרבי נסים יצחק אבן גבאי, שעסק בהדפסת ספרי חמיו.
האריך ימים, והיה בן יותר משמונים שנה עת הדפיס את ספרו. בימי זקנתו חלה וסבל מחולי. נפטר בכ"ו באדר א' ה'תרמ"א (1881). הרב יוסף פאלאג'י ספד בהלווייתו.
פסגת בלנדל
פסגת בלנדל או פסגת בלאנדל (באנגלית: Blundell Peak) היא פסגה סלעית הממוקמת בחצי האי סטורנס, שלחוף מפרץ פרידז באזור חוף אינגריד כריסטנסן, בארץ הנסיכה אליזבת, שבאנטארקטיקה.
גובהה של פסגת בלנדל הוא 160 מטרים מעל פני הים
פסגת בלנדל, היא הפסגה הגבוהה ביותר בחצי האי.
גילוי ומיפוי חצי האי
חצי האי ובכללו גם הפסגה מופו לראשונה על ידי קרטוגרפים נורווגים בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1936 – 1937}.
חצי האי נסקר לראשונה על הקרקע על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה (ANARE) בשנים 1968 ו-1969.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
הפסגה נקראת על שמו של א. א. בלנדל (A.A. Blundell), שהיה מפעיל רדיו בתחנת מוסון, בשנת 1968, ושסייע למשלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה לבצע במדידות טלורומטר מפסגת בלנדל אל גבעות ריינבולט בשנת 1968.
לקריאה נוספת
• Gary Johnston, Paul Digney, John Manning, UPGRADES TO THE AUSTRALIAN ANTARCTIC GEODETIC NETWORK, 2000/2001, P 5
ג'ואן סימס
איירין ג'ואן מריון סימס (באנגלית: Irene Joan Marion Sims; 9 במאי 1930 - 27 ביוני 2001) הייתה שחקנית אנגלייה, הזכורה בעיקר מהופעותיה בסדרת סרטי "Carry On", מגילום דמותה של מאדג' הרדקאסל בסדרה הקומית "בחלוף השנים" ובדמותה של גברת ומבלי, הטבחית חובבת השרי, בסיטקום "On the Up". פעלה גם כזמרת.
ביוגרפיה
ג'ואן סימס נולדה בשנת 1930 בלאינדון שבאסקס. היא הייתה בתם היחידה של ג'ון הנרי סימס, מנהל תחנת הרכבת בלאינדון, ושל אשתו גלדיס מארי סימס. עקב מגוריהם בתחנת הרכבת, היא גילתה עניין במשחק והייתה מופיעה לפני הנוסעים המחכים בתחנה. בגיל הנעורים החליטה שהיא רוצה להמשיך בעסקי השעשועים, ועד מהרה היו פניה למוכרות בקרב הפקות החובבים המקומיות.
ב-1946 ניסתה סימס להתקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), אבל נכשלה. האודישן הראשון שלה כלל גילום דמותו של פו הדב. היא התקבלה למכינה של האקדמיה (PARADA), ולבסוף בניסיון הרביעי התקבלה ל-RADA וסיימה את הלימודים ב-1950 בגיל 19. הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה במופע פנטומיים "The Happy Ha'penny" לצדו של סטנלי בקסטר בתיאטרון סיטיזנס בגלאזגו.
סימס הופיעה במספר פארסות של בריאן ריקס ותיאטרון אלדוויץ' ובהם במחזה, אולם עיקר הצלחתה הייתה במופעי רביו בעיקר משל פיטר מיירס. ב-1958 לוהקה למחזה "Breath of Spring" מאת פיטר קוק שהוצג בתיאטרון קיימברידג' ובהמשך הועבר לתיאטרון הדוכס מיורק, והוצג שם מאוגוסט 1958 עד אפריל 1959.
קריירת משחק
ב-1953 הופיעה סימס לראשונה בסרט קולנוע שהיה יחד עם ג'ורג' קול, ובעקבותיו בסרט "Trouble in Store" לצדו של נורמן ויסדום. ב-1954 שיחקה בתפקיד מיס דון בסרט "The Belles of St Trinian's", והופיעה בתפקיד קמע בסרט "רופא לעת צרה" בכיכובו של דירק בוגרד. סימס הפכה לשחקנית קבועה בסדרת סרטי "הדוקטור" שהופקו על ידי בטי בוקס, וכך משכה את תשומת לבו של בעלה של בוקס המפיק פיטר רוג'רס.
ב-1957 הופיעה סימס בתפקיד קטן בסרט "Carry on Admiral", שלא היה קשור לסדרת סרטי "Carry on" שהופקה מאוחר יותר.
ב-1958 קיבלה סימס תסריט מאת פיטר רוג'רס לסרט "Carry On Nurse". הסרט "Carry On Sergeant" זכה להצלחה קופתית גדולה בסתיו של אותה שנה, ורוג'רס והבמאי ג'רלד תומאס תכננו סרט המשך.
היא כיכבה בהתחלה ב-"Carry On Nurse", בהמשך ב-"Carry On Teacher", אחר כך ב-"Carry On Constable" ו-"Carry On Regardless". בעקבות בריאותה הלקויה השחקנית דיליס ליי החליפה את סימס בסרט "Carry On Cruising"; עם זאת סימס הצטרפה שוב לצוות השחקנים בסרט "Carry On Cleo".
הדמויות שגילמה סימס בסדרת הסרטים התפתחו מנשים שהן מושא לתשוקה, לרעיות מרושלות ומנדנדות, כמו אמילי באנג בסרט "Carry On Screaming". בעקבות להצלחת הסרט "Carry On Cleo" היא המשיכה לשחק בכל סרטי הסדרה המקורית עד האחרון שבהם "Carry On Emmannuelle". בסך הכל השתתפה סימס ב-24 סרטי "Carry On". היא לא חזרה לשחק בסרט "Carry On Columbus" מ-1992. בשנים 1969 ו-1970 הופיעה סימס בתוכנית הרדיו "Stop Messing About" יחד עם קנת' ויליאמס. לפני כן השתתפה בתוכנית הקומית "Play it Cool" ברדיו ה-BBC לצדם של יו פאדיק ואיאן קרמייקל.
ב-1989 הופיעה סימס בדמות מדיום בווידאו קליפ של השיר "Ouija Board, Ouija Board" של הזמר מוריסי.
בשנים 1990 עד 1992 שיחקה סימס בתפקיד גברת ומבלי בסדרה הקומית "On the Up" בכיכובו של דניס ווטרמן. החל מ-1994 גילמה את מאדג' הרדקאסל, אמו החורגת של ליונל (בגילומו של ג'פרי פאלמר), בסדרה הקומית "בחלוף השנים". סימס גם הופיעה בפרקים בסדרות טלוויזיה מצליחות כמו "על שוטים ואנשים" בפרק "The Frog's Legacy" ב-1987, בפרק "One Foot in the Algarve" בסדרה "רגל אחת בקבר", ובתפקידי אורח בתוכנית המערכונים של ויקטוריה ווד.
בשנים מאוחרות יותר נאבקה סימס בדיכאון. מצבה החמיר כאשר בתקופה של שנתיים מתו הסוכן שלה פיטר פייד, חברתה הטובה הטי ג'אקס ואמה. בתקופה זו התחילה להדרדר לאלכוהוליזם. ב-1999 סבלה סימס משיתוק על שם בל, ובשנת 2000 שברה את הירך אבל החלימה היטב. עוד בשנת 2000 הופיעה בסרט הטלוויזיה "The Last of the Blonde Bombshells" לצדן של דיים ג'ודי דנץ' ואולימפיה דוקאקיס.
קריירה מוזיקלית
בשנת 1963 הקליטה סימס מספר שירים. "Hurry Up Gran" ו-"Oh Not Again Ken" יצאו כתקליט סינגל, ואחריהם השירים "Spring Song" ו-"Men". את שני התקליטים הפיק ג'ורג' מרטין בלייבל פרלופון, אבל אף אחד מהם לא הגיע למצעד הסינגלים הבריטי. זה לא הרתיע אותה מלהקליט סינגל נוסף ב-1967 שכלל את השירים "Sweet Lovely Whatsisname" ו-"The Lass With the Delicate Hair". גם תקליט זה נכשל במצעדים, והסינגלים האלה הם נדירים למדי. החל ל-2009 השירים "Spring Song" ו-"Men" זמינים להורדה מ-ITunes ומאתרי מוזיקה אחרים. השתתפה גם בהקלטה המקורית מ-1961 של "The Lord Chamberlain Regrets" ושל "The Water Gypsies".
חיים אישיים
סימס לא התחתנה מעולם, כמו עמיתה לסדרת סרטי "Carry On" קנת' ויליאמס. ויליאמס שהיה הומוסקסואל הציע לה נישואים לשם נוחות אבל היא דחתה אותו. החל מ-1958 היא גרה במשך שלוש שנים עם השחקן טוני באיירד, אבל כל פעם שהוריה הגיעו לביקור היא ביקשה ממנו להוציא את החפצים שלו מדירתם.
אחרי שסיפרה לאמה שהיא חיה עם באייר, כתב לה אביה בקשיחות, וגינה את מערכת היחסים. היא השיבה שהם צריכים להשלים עם מצבה מכיוון שטוני הוא חלק חשוב מחייה. בששת החודשים הבאים לא הייתה בקשר עם הוריה. לסימס שהייתה בת מסורה, הייתה הפרידה מהוריה קשה מאוד. היא המשיכה לחיות עם באיירד.
מערכת היחסים ביניהם החלה לקרטע ככל שהיא הצליחה בעבודתה כשחקנית לעומת כישלונותיו כשחקן. היא למעשה פרנסה אותו עד שלבסוף נפרדו. אחר כך הייתה לה מערכת יחסים עם ג'ון וולטרס אותו הכירה מזה זמן רב. הוא היה עוזר מנהל במה במחזה "High Spirits" שבו הופיעה. הם נפרדו אחרי שגרו יחד כשנתיים.
בנובמבר 2000 אושפזה סימס בבית חולים ואחרי סיבוכים בניתוח שגרתי נפלה לתרדמת. היא נפטרה ב-27 ביוני 2007. גופתה נשרפה בקרמטוריום פאטני וייל, ואפרה פוזר בשטח בית הקברות.
טוני קארון
טוני קארון (באנגלית: Tony Karon) הוא עיתונאי יהודי דרום אפריקאי הפועל בארצות הברית.
חייו
נולד בקייפטאון ולמד באוניברסיטת קייפטאון היסטוריה כלכלית. בנעוריו היה פעיל בתנועת הבונים דרור. בין השנים 1987 ל-1990 היה עורך המגזין New Era שמתח ביקורת על משטר האפרטהייד ולכן נסגר תדירות והיה פעיל נגד המשטר. אחר כך שימש ככתב ועורך בעיתונים Cape Times וב-Mail & Guardian.
בשנת 1993 עבר לניו יורק ומאז מתגורר בעיר עם אשתו ובנו. הוא שימש כעורך של Foxnews.com, אתר האינטרנט של פוקס ניוז וככתב של המגזין Time Out. בשנת 1997 הצטרף ככתב לעניינים בינלאומיים באתר האינטרנט של הטיים מגזין וכיום משמש כעורך בכיר באתר וכותב מדי פעם טורים וכתבות. כמו כן מתראיין מדי פעם ברשתות פוקס ניוז, CNN וב-MSNBC.
טוני קארון הוא מבקר חריף של מדינת ישראל ומתנגד לציונות. במאמר דעה שפרסם באוקטובר 2010 בבלוג שלו (ואשר ראה אור גם באתרי חדשות נוספים), קארון מתנגד לעצם קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית וטוען כי "לנתניהו אין מנדט של העם היהודי לטעון כי מדינת ישראל היא הבית הלאומי של היהודים בעולם. יהודים רבים כמוני מתנגדים לכך".
שאנדור פלנר
שאנדור פלנר טורוני-תואר אצולה (בהונגרית: Toronyi Fellner Sándor; פשט, 21 בינואר 1857 – בודפשט, 14 בינואר 1945) היה אדריכל יהודי-הונגרי, יוצר משמעותי של תחילת המאה ה-20. מעבודותיו העיקריות הן הארמון הישן של משרד האוצר ההונגרי בטירת בודה ובניין בית המשפט העליון ההונגרי ברחוב מרקו בפשט.
ביוגרפיה
שאנדור פלנר נולד במשפחה יהודית כבנם של אנטל פלנר (1807–1881) ושל בורבאלה היימן (1837–1901). הוא היה למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה, באקדמיה לאמנויות יפות בווינה ולאחר מכן בבית הספר לאמנויות יפות בפריז. מגיל עשרים ושניים חי ועבד בבודפשט. הוא תכנן וילות פרטיות, בתי מגורים וטירות באזור הכפרי בסגנון אקלקטי. פלנר פרסם את הדו"ח הסקר שלו על קפלת בקוץ בעיר אסטרגום יחד עם היסטוריון האמנות קארוי פולסקי. הוא ניספה בשואה, מותו נגרם כתוצאה מדלקת ריאות רק ארבעה ימים לפני שחרור בודפשט.
משפחתו
אשתו הראשונה הייתה אידה גולדשטיין (1868–1907), ממנה נולד בנו בשם קלמן ב-4 במרץ 1895.
בנו: קלמן אנטל ג'רג' פלנר (1895–?). כלתו בין 1923 לבין 1939 הייתה: ינקה סילאשי.
נכדיו הם ג'רג' פלנר ושנדור פלנר. אחיינו היה פרנץ פלנר רופא וזמר אופרה.
אברהם בן יעקב (נוסע)
אברהם בן יעקב (בערבית: إبراهيم بن يعقوب الإسرائيلي الطرطوشي - איברהים בן יעקוב הישראלי הטרטושי) היה סוחר-נוסע יהודי אשר שימש כשליח באירופה מטעמו של החליף של קורדובה במחצית השנייה של המאה העשירית.
חייו
לא קיים מידע רב ומאומת על חייו האישיים המוקדמים. המקור העיקרי לכך הם תאוריו שלו אודות מסעותיו. מטרת נסיעותיו הייתה ככל הנראה בעיקר לצורך קידום יחסי המסחר והכלכלה, עובדה המצביעה על עיסוקו שלו כסוחר, אך הוא שילב בהם גם פעילות דיפלומטית ואיסוף מידע עבור החליף. בנוסף לכך גילה עניין בנושאים נוספים כגון אתנוגרפיה, רפואה ואקלים המצביעים על השכלה ותחומי עניין נרחבים יותר.
ההיסטוריונים לאופולד פון רנקה ואליהו אשתור טוענים כי בן יעקב היה רופא יהודי ממוצא ספרדי שחי באזור קטלוניה של ימינו. לעומת זאת החוקרים פיטר אנגלס וברנרד לואיס טוענים כי ככל הנראה מדובר ביהודי שהמיר את דתו לאסלאם אך שמר על שמו המקורי מטעמי מסורת.
מסעותיו
כמו כל המידע אודות בן יעקב גם המידע בעניין מסעותיו ומטרתם שנוי במחלוקת בין החוקרים וזאת מכיוון שלא קיים מידע אובייקטיבי מוסמך ומדויק אודותיהם. המידע היחיד כאמור מגיע מכתביו ורישומיו שלו עצמו ואלו נתונים לפרשנות מחקרית.
בן יעקב סייר ברחבי אירופה, מאירלנד שבמערב דרך פולין שבמזרח ועד סיציליה שבדרום. בדרכו עבר בצרפת, גרמניה ואיטליה של ימינו.
נסיעותיו באזור ממלכת פרנקיה המזרחית כללו ביקור בערים מיינץ, שפייר וורמס והוא הגיע עד לאזורים הסלאביים במזרח היבשת כולל הערים פראג, המוזכרת בשמה לראשונה בכתביו, קרקוב, ולאזור צפון גרמניה והים הבלטי. תיאור מסעותיו מהווה מקור מידע חשוב במיוחד אודות מיישקו הראשון, השליט הראשון של פולין וכן על חיי הויקינגים בהדבי ולאורך החוף הצפוני של גרמניה בנסיכויות מקלנבורג ופומרניה.
בדיווחיו מתאר בן יעקב שתי פגישות שערך עם אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וזאת למרות שלוחות הזמנים של מסעותיו אינם חופפים תקופה של יחסים דיפלומטים בין ספרד המוסלמית ומדינות מרכז אירופה. פגישה אחת נערכה בשנת 961 או 962 ברומא כאשר הוא משמש כנציגו של החליף עבד אל רחמן השלישי מקורדובה, זמן קצר לאחר הכתרתו של אוטו הראשון לקיסר. החוקר אבורחמן עלי אל האג'י טוען כי הפגישה לא נערכה עם הקיסר אלא עם האפיפיור יוחנן השנים עשר. הפגישה השנייה ומועדה גם הם שנויים במחלוקת. היא נערכה ככל הנראה בשנת 965 במגדבורג או בשנת 973 במרסבורג. הפגישות הללו נערכו במהלך מסעו של בן יעקב לאורך הנהרות אלבה וזאלה לפגישות עם היהודים ששימשו כמפעילי מכרות המלח באזור.
לטענת חוקרים אחרים בן יעקב לא שימש כשליח אלא נסע מטעם עצמו לצורך ענייני המסחר הפרטיים שלו. לטענתם לא קיים שום תיעוד של פגישה בין נציגים מוסלמים לשליטים ממרכז אירופה. יחד עם זאת מקורות ערביים, פולנים ובולגרים מעידים על מפגש שנערך בפסח שנת 973 בין אברהם בן יעקב והדוכס הפולני מיישקו הראשון בעיר קוודלינבורג במהלך מפגש שגרירים ממדינות אירופיות רבות.
רשמי מסעותיו של אברהם בן יעקב הועלו על הכתב ככל הנראה רק כאשר חזר לספרד במסגרת דין וחשבון שמסר לחליף. הכתבים לא שרדו בשלמותם אך ציטוטים של קטעים מתוכם נמצאו בעבודותיהם של חוקרים מתקופות מאוחרות יותר אשר כתבי היד שלהם כן נמצאו ופוענחו. המקור העיקרי למידע נמצא בעיקר בעבודותיו של אבו עבדולה אל-בכרי.
כיום ידוע כי אברהם בן יעקב הוא אבּראהים אל-טוּרטוּשי, שחלקים מתיאוריו על אירופה הצפונית, התיכונה והמערבית, נשמרו בידי אל-עוּצ'רי (המאה ה-11) וצוטטו על-ידי הגאוגרף אל-קַזְוינִי  (המאה ה-13).
תכנים
מניתוח הכתבים ניתן להפיק מידע רב ואמין ממקור ראשון אודות אירופה והחיים בה בסוף המאה ה-10.
בן יעקב נותן תיאור מפורט של חיי המסחר כולל מחירים של סחורות ומקורות היצור שלהם. הוא מביא תיאור של המצב הצבאי, אך גם מנהגים חברתיים והיסטוריה מפורטת של חיי היום יום של בני האדם בתחומי החקלאות, הבריאות והמזון. את רוב המידע שלו מביא בן יעקב מתוך התבוננות ישירה ומתוך שיחות שקיים עם האנשים הפשוטים. הוא מגלה עניין אישי רב בהיסטוריה ובתרבות של ימי הביניים. הוא מבקר בבתי אנשים, ובעקבות זאת מתאר בפירוט ודיוק רב תהליכי חיים כגון רחצה והיגיינה אך גם שימוש במכשירים לצורך חימום ובישול, כלי רכב ובניית עגלות משא.
600-609 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 609 - 600 לפנה"ס
כריס קובאק
כריס ויליאם קובאק (באנגלית: Kris William Kobach; נולד ב-26 במרץ 1966) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כתובע הכללי של מדינת קנזס מאז 2023. בעבר כיהן כמזכיר המדינה ה-31 של מדינת קנזס בשנים 2019-2011. בעבר כיהן כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית בקנזס וחבר מועצת העירייה של אוברלנד פארק. הוא היה המועמד הרפובליקני לייצוג קנזס בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי שלה בבחירות 2004, אם כי הפסיד לחבר בית הנבחרים המכהן, דניס מור מהמפלגה הדמוקרטית.
מנהל השנה ביורוליג
פרס מנהל השנה ביורוליג ע"ש ג'יאנולואיג'י פורלי הוא פרס המוענק מדי עונה החל מעונת למנהל הספורטיבי (או מנהלים) המצטיין ביורוליג. הזוכה נבחר על פי הצבעותיהם של המאמנים הראשיים של כל הקבוצות המשתתפות במפעל באותה עונה. החל מ-2014 הפרס נקרא על שמו של ג'יאנולואיג'י פורלי, שהיה בעלי קבוצת וירטוס בולוניה במשך שנים ארוכות, ונשיא היול"ב הראשון.
כריס קובאק
פועלו קובאק בא לידי ביטוי בולט בהשקפותיו הנציות על ההגירה לארצות הברית ובמעורבותו ברישום חוקי אנטי-הגירה נוקשים בערים אמריקאיות שונות. קובאק ידוע גם בקריאותיו לחוקי זיהוי בוחרים נרחבים בארצות הברית ולרישום אמריקאים מוסלמים. קובאק העלה גם טענות על מה שכינה "הונאת הבוחרים בארצות הברית" בידי זרים, אם כי מחקרים ומבדקי עובדות הגיעו למסקנה וקבעו שטענותיו משוללות כל בסיס וכוזבות.
נתיבי נפט
נתיבי נפט, חברה ממשלתית ישראלית, שטיפלה במאגרי הנפט בחצי האי סיני אחרי מלחמת ששת הימים. החברה ידועה בעיקר בשל פרשת השחיתות שנכרכה בניהולה, ואשר הובילה להקמת ועדת חקירה ממלכתית, ועדת ויתקון. הוועדה ניקתה את המעורבים ממרבית הטענות.
כריס קובאק
כמזכיר המדינה של קנזס, יישם קובאק כמה מחוקי זיהוי הבוחרים המחמירים ביותר בארצות הברית, ונלחם על פסילתם של קרוב ל-20 אלף מצביעים מפנקס הבוחרים. לאחר שקובאק דחף לחקירה ניכרת והעמדה לדין, הרשיעו בתי משפט בקנזס תשע הרשעות בגין הונאת בוחרים. כל ההרשעות עסקו בפרשות הצבעות כפולות, ומרבית מושאי פרשות אלה היו בוחרים שלא הבינו כיאות את זכותם לבחור.
נתיבי נפט
היסטוריה
מוטי (מרדכי) פרידמן היה בעל חברה שהתמחתה בחיפושי וקידוח נפט, החל מ-1954, לאחר שנחקק חוק הנפט. במהלך מלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים, מתוך מטרה שיתחיל בהפקת נפט בשדה הנפט באבו רודס עוד עם שלהי המלחמה. מיד לאחר המלחמה הוחלט כי הטיפול בנפט בסיני יעשה על ידי חברה ממשלתית, והוקמה חברת "נתיבי נפט", שמחצית ממניותיה היו בבעלות משרד הביטחון והמחצית השנייה בבעלות משרד האוצר. פרידמן גויס לניהול החברה במעיין "שירות מילואים". ב-21 ביולי 1967 הועבר בפעם הראשונה נפט מאבו רודס לישראל. החברה הקימה מתקן קידוח באבו רודס ואף הקימה ליד השדה יישוב לעובדים בשם "שלהבת". עד 1973 סיפקה החברה כמחצית מתצרוכת הנפט של ישראל. עם זאת, הפקת הנפט בסיני נשמרה כסוד, והתגלתה רק עם חשיפת פרשיית השחיתות בחברה.
את פרשת השחיתות חשף הגאולוג דוד ניב ב-1971. בתחילת שנות ה-70, בעת שעבד במכון הגאולוגי, כתב ניב תזכיר שכלל שלושה חלקים. שני החלקים הראשונים עסקו בשאלות מקצועיות בנושא חיפושי נפט בים התיכון ובנושא הכלים הארגוניים לחיפושי נפט שהקימה מדינת ישראל. החלק השלישי התבסס על שמועות שהגיעו לאזניו ובתזכירו ביקש מהגורמים המוסמכים לבודקם. השמועות היו כי במקום להעסיק את "לפידות" - חברה ממשלתית לחיפושי נפט שכבר הייתה קיימת וחיפשה תעסוקה, הקים צבי דינשטיין, סגן שר האוצר באותה עת, חברה חדשה - "נתיבי נפט" שבה הועסק מקורבו, מרדכי פרידמן, כמנכ"ל. על פי הטענה, נוהלה "נתיבי נפט" בשחיתות, בזבזנות והייתה מעורבת בעסקאות שוחד. בעיתונות דווח כי פרידמן, שכיהן קודם לכן כבעליה ומנהלה של חברת קידוחי נפט פרטית, מכר את ציודה של החברה הפרטית שבבעלותו תמורת סכום רב לחברה בשם "מדבר", אשר מצידה שילמה סכום זה לכיסו של פרידמן, מכיוון שציפתה לקבל חוזי קידוח מטעם "נתיבי נפט".
בנובמבר 1971 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט אלפרד ויתקון, שהיו בה חברים גם מאיר זורע ואברהם קליר. זאת הייתה הפעם הראשונה שהממשלה עשתה שימוש בכלי של ועדת חקירה ממשלתית לבירור שערוריות. את ניב והמדינה ייצג בדיוני הוועדה עורך הדין רם כספי. ממצאי הוועדה, שפורסמו באפריל 1972, ניקו את פרידמן ודינשטיין מהאשמות שהוטחו בהם. היו שטענו כי תלונתו של ניב הייתה כנה וכי הוא אינו אשם בהולדת הפרשה שהתעוררה על ידי גורמים אינטרסנטיים בתוך הממסד השלטוני שניצלו את תזכירו כדי לבוא חשבון עם יריביהם.
פרידמן מצידו התפטר מהנהלת החברה בראשית 1972. גם לאחר התפטרותו נמשכה חקירת המשטרה, ופרידמן הואשם והורשע בשורת עבירות של העלמת הכנסות ועבירה על חוקי מטבע חוץ.
מאיר גירון החליף את פרידמן בניהול החברה, ואחריו מונה כמנהל המהנדס ד"ר מיכאל קיש.
בספטמבר 1975 הסכימה ישראל, כחלק מהסכם ההפרדה בין ישראל למצרים, לפנות את אבו רודס. נתיבי נפט למעשה חדלה לפעול ב-1977.
חברת נתיבי נפט אינה קיימת עוד באופן רשמי, ומופיעה כחברה ממשלתית במעמד "חברה מחוקה" במאגר רשם החברות במשרד המשפטים.
מנהל השנה ביורוליג
מרקו באלדי הגרמני, חוזה אנטוניו קוארחטה הספרדי ופאוליוס מוטיונאס הליטאי הם היחידים שזכו בתואר יותר מפעם אחת (2 תארים כ"א).
כריס קובאק
ביוני 2017 הודיע קובאק כי יתמודד למעומדות הרפובליקנית לתפקיד מושל קנזס נגד מושל קנזס המכהן, ג'ף קולייר. ב-7 באוגוסט 2018, ניצח קובאק את המושל קולייר בפער בן 191 קולות בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית, וקולייר פרש מהמרוץ למשרד המושל ב-14 באוגוסט. קובאק התמודד בבחירות הכלליות מול מועמדת המפלגה הדמוקרטית לורה קלי והמועמד העצמאי גרג אורמן. ב-6 בנובמבר 2018 הפסיד בבחירות הכלליות למועמדת הדמוקרטית קלי.
ילדות והשכלה
קובאק נולד במדיסון, עיר הבירה של מדינת ויסקונסין ב-26 במרץ 1966, ומשפחתו עברה לטופיקה שסקנזס כשהיה בן שבע. אביו היה בעל סוכנות רכבי ביואיק, והוא עבד כשהיה תלמיד בבית ספר תיכון. ב-1984 סיים קובאק את לימודיו בתיכון החקלאי וושבורן שבטופיקה, ושם היה לנשיא כיתתו ואחד מהתלמידים שנשאו את נאום הפרידה. הוא בוגר במדע המדינה מאוניברסיטת הרווארד, וסיים את לימודיו לתואר ראשון בכבוד רב ביותר. מנהל המרכז לעניינים בינלאומיים של אוניברסיטת הרווארד, פרופסור סמואל הנטינגטון, היה המנחה האקדמי בפקולטה של קובאק מ-1984 עד 1988. הנטינגטון האמין שהגירה לארצות הברית, במיוחד ממקסיקו ומאמריקה הלטינית, מהווה את האיום המסוכן ביותר למה שכינה "הזהות האמריקאית". כשקובאק לימד משפטים באוניברסיטת מיזורי-קנזס סיטי, נדרשו תלמידיו ללמוד את כתביו של הנטינגטון.
מאוניברסיטת הרווארד, המשיך קובאק ללימודי תואר דוקטור (D Phil) בפוליטיקה באוניברסיטת אוקספורד, כשלימודיו שם התאפשרו בזכות תוכנית המלגות ע"ש ג'ורג' מרשל. כששב אל ארצות הברית, הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת ייל ב-1995. קובאק שימש כעורך של כתב העת המשפטי של בית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל. בתקופה זו פרסם קובאק שני ספרים. הראשון, "משאל עם: דמוקרטיה ישירה בשווייץ" (הוצאת דארטמות', 1994) והשני, "הון פוליטי: המניעים, הטקטיקות והיעדים של העסקים הפוליטיים בדרום אפריקה (הוצאת אוניברסיטת העיתונות באמריקה, 1990).
אקטיביזם בתחום ההגירה
בין השנים 1995–1996 התמחה קובאק אצל השופטת דינל ריס טאצ'ה בבית המשפט העשירי לערעורים של קנזס. הוא החל את הפרופסורה שלו באוניברסיטת מיזורי-קנזס סיטי (UMKC) זמן קצר לאחר מכן. בשנת 2001, נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, אישר לו להיות חלק מעמיתי הבית הלבן ולעבוד אצל התובע הכללי של ארצות הברית ג'ון אשקרופט. בסוף תקופתו כעמית בבית הלבן, נשאר בוושינגטון כיועץ לתובע הכללי. זמן קצר לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הוביל קובאק צוות של עורכי דין וחוקרים שגיבשו והקימו את מערכת הביטחון הלאומי של כניסה למערכת יציאה (NSEERS). נוסף על כך, הוא לקח חלק בארגון מחדש של המועצה לערעורי הגירה (Board of Immigration Appeals) ב-2002. לאחר ששירותו עבור הממשלה הפדרלית של ארצות הברית הגיע לקצו, הוא חזר אל אוניברסיטת מיזורי-קנזס סיטי כדי ללמד משפטים עד שנבחר למזכיר המדינה של קנזס. ב-2003, הוחרפו עמדותיו של קובאק בתחום ההסתננות, ואחרי הפיגועים אמר: "התברר לנו כי עלינו לשפר בצורה קיצונית את הפיקוח על גבולותינו. התאפשר מצב שאיפשר לטרוריסטים להיכנס למדינה מבלי שיעלו על עקבותיהם, ולפעול על אדמתנו ללא הפרעה".
בעודו מתמודד לקונגרס, ייצג קובאק סטודנטים מחוץ למדינה מטעם "הפדרציה לרפורמה אמריקאית בהגירה" (FAIR), בתביעה משפטית נגד מדינת קנזס, בעניין חוק של קנזס המקציב שכר לימוד למהגרים באופן בלתי-מתועד. התביעה נדחתה בשל היעדר זכות עמידה לתובעים. בשנת 2005 הגיש קובאק תביעה מטעם המכון המשפטי לרפורמת הגירה של הפדרציה, וערער על חוק דומה בקליפורניה. בחודש ספטמבר 2008, בית המשפט לערעורים של קליפורניה קבע כי החוק הקליפורנאי המקציב שכרי לימוד למסתננים מונע מכוח חוק הפדרלי. בחודש נובמבר 2010, בית המשפט העליון של קליפורניה הפך פה אחד אחת ההחלטה של בית המשפט לערעורים, ומצא כי החוק לא היה מבוסס דיו, על שום שהחוק דורש שהייה בת שלוש שנים בקליפורניה וסיום לימודים תיכוניים בקליפורניה.
בשנת 2010, קובאק הגיש תביעה נוספת בענייני הקצבות שכרי לימוד למסתננים בפעם השלישית, הפעם בנברסקה. התביעה נדחתה בבית המשפט המחוזי בנברסקה בדצמבר אותה שנה, בשל חוסר זכות עמידה לתובעים. קובאק מילא תפקיד משמעותי בניסוח חוק התמיכה באכיפת החוק וביטחון שכונותינו, הנחשב כחוק המחמיר והרחב ביותר שנחקק בארצות הברית בעשורים האחרונים נגד ההגירה הבלתי החוקית למדינה. החוק זכה לתשומת לב לאומית בארצות הברית ועורר מחלוקת רבה.
קובאק הגיש תביעות רבות והתדיין בבתי משפט במטרה להגן על ערים ומדינות שחוקקו חוקים שמנעו הגירה בלתי חוקית. הוא היה התובע הראשי בהגנה על העיר הזלטון שבפנסילבניה, אשר תקנותיה, אוסרות להעסיק ולהשכיר מסתננים, נפסלו על ידי שופט פדרלי בפנסילבניה ושוב בידי בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים. בחודש יוני 2011, בית המשפט העליון של ארצות הברית הפך את החלטת בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים, והשיב את התיק אל בית משפט הזה לבדיקה מחודשת. בחודש יולי 2013 הסתיים הדיון בבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית.
קריירה פוליטית
ב-26 במאי 2009 הודיע קובאק על התמודדותו לתפקיד מזכיר המדינה של קנזס. הוא ניצח את מזכיר המדינה המכהן, כריס ביגס, ב-2 בנובמבר 2010 ומונה לתפקיד בידי המושל סם בראונבק. קובאק זכה לתמיכה מנציגה לשעבר של טנסי בסנאט של ארצות הברית, פרד תומפסון, וכן מהתובע הכללי לשעבר ג'ון אשקרופט (אשר היה הממונה עליו במחלקת המשפטים של ארצות הברית). ג'ו ארפאיו, השריף השנוי במחלוקת של מחוז מריקופה שבאריזונה, הביע את תמיכתו בקובאק גם. לאחר בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא אחרי הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, היה קובאק מועמד לתפקיד מזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית. כשהגיע קובאק לפגישה עם טראמפ, החזיק בידו קלסר עם מסמכים שהיו גלויים לעיני מצלמות העיתונות. המסמכים שבקלסר הכילו יוזמה להפעלה מחדש של מאגר נתונים מיוחד על מוסלמים בארצות הברית, ובעיקר לעקוב ולהקשות מאוד על מוסלמים, בעיקר "ממדינות בעייתיות", מלהיכנס למדינה, ואף למנוע זאת מהם, ולתעד אותם בצורה נוקשת יותר בעת ביקורת הגבולות.
ב-8 ביוני 2017 הודיע קובאק כי בכוונתו להיות מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל קנזס. הוא התמודד בבחירות המקדימות הרפובליקניות מול מושל קנזס המכהן, ג'ף קולייר, וב-7 באוגוסט 2018 הביס אותו. ביולי 2019 השיק קובאק את מסע הבחירות שלו לסנאט של ארצות הברית לקראת הבחירות לסנאט האמריקאי ב-2020, לאחר פרישתו של הסנאטור פט רוברטס. יריבו העיקרי של קובאק בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית רוג'ר מרשל, שגרף 40% מהקולות לעומת 26 האחוזים של קובאק. תשעה מועמדים אחרים חילקו את 33.5 האחוזים שנותרו. לאחר מכן, בשנת 2022, הכריז על התמודדותו לתפקיד התובע הכללי של קנזס. הוא ניצח בבחירות הכלליות, והשובע לתפקידו בראשית ינואר 2023.
לותר ואנדרוס
לותר רונזוני ואנדרוס ג'וניור (באנגלית: Luther Ronzoni Vandross Jr.; 20 באפריל 1951 – 1 ביולי 2005) היה זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי. במהלך הקריירה שלו מכר ואנדרוס מעל 35 מיליון תקליטים ברחבי העולם, וקיבל שמונה פרסי גראמי, כולל ביצוע הרית'ם אנד בלוז הטוב ביותר בארבע פעמים שונות. הוא זכה בסך הכל בארבעה פרסי גראמי בשנת 2004 כולל פרס הגראמי לשיר השנה על שיר שהוקלט זמן לא רב לפני מותו, "Dance with My Father".
ביוגרפיה
ואנדרוס נולד בבית החולים בלוויו, בשכונת מפרץ קיפס במנהטן, ניו יורק. הוא היה הילד הרביעי ובנם השני של מרי אידה ואנדרוס ולותר ואנדרוס, האב. אביו היה רפד וזמר, ואמו הייתה אחות. ואנדרוס גדל בלואר איסט סייד במנהטן בניו יורק, בשיכון של דיור ציבורי. בגיל שלוש, קיבל מכשיר פונוגרף, ולימד את עצמו לנגן בפסנתר משמיעה. אביו של ואנדרוס נפטר מסוכרת כשהיה בן שמונה. משפחתו עברה לברונקס כשהיה בן תשע.
ואנדרוס סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ויליאם הווארד טאפט בברונקס בשנת 1969, ולמד באוניברסיטת מערב מישיגן במשך שנה לפני שנשר כדי להתמקד בקריירה במוזיקה.
קריירה
ואנדרוס החל את הקריירה המקצועית שלו כזמר רקע, בשנת 1972, באלבום של רוברטה פלאק ודוני האת'וויי. הוא שר קולות רקע לאמנים רבים, ביניהם: צ'אקה חאן, בן אי. קינג, בט מידלר, דיאנה רוס, קרלי סיימון, ברברה סטרייסנד, דייוויד בואי, קט סטיבנס, גארי גליטר, רינגו סטאר, האחות סלדג', ודונה סאמר.
בשנת 1975 כתב יחד עם דייוויד בואי את השיר "Fascination" עבור האלבום "Young Americans" של בואי. אחר כך הופיע בסיבוב ההופעות של בואי כזמר רקע בספטמבר 1974. ואנדרוס גם כתב את השיר "Everybody Rejoice/A Brand New Day" למחזמר The Wiz בברודוויי בשנת 1975.
בשנת 1980, אירעה פריצת הדרך בקריירה של ואנדרוס כזמר מוביל עם הרכב הפופ-דאנס Change, קונספט מוזיקלי שיצר איש העסקים הצרפתי-איטלקי ז'אק פרד פטרוס. בלהיטים של ההרכב משנת 1980, "The Glow of Love" ו-"Searching", ואנדרוס היה הסולן הראשי. בראיון שנערך במגזין Vibe בשנת 2001 אמר ואנדרוס כי "The Glow of Love" היה "השיר היפה ביותר ששרתי בחיי".
ואנדרוס הוציא סדרה של אלבומי רית'ם אנד בלוז מצליחים במהלך שנות השמונים והמשיך בעבודתו גם כזמר רקע. במהלך שנות השמונים הגיעו שניים מהסינגלים של ואנדרוס למקום הראשון במצעד הרית'ם אנד בלוז של בילבורד: "Stop to Love", בשנת 1986, ודואט עם גרגורי היינס - "There's Nothing Better Than Love". ואנדרוס הפיק את אלבום הקאמבק עטור-הפרסים של ארתה פרנקלין, "Jump to It", ב-1982. הוא גם הפיק את אלבום ההמשך, Get It" Right" מ-1983.
בשנת 1983 הייתה לו ההזדמנות לעבוד עם ההשפעה המוזיקלית העיקרית שלו, דיון וורוויק, כשהפיק, כתב שירים ושר בכמה שירים באלבומה הרביעי עבור אריסטה רקורדס.
בשנת 1990 כתב, הפיק ושר קולות רקע בלהיט של ויטני יוסטון, "Who Do You Love" שהופיע באלבומה I'm Your Baby" Tonight".
בשנות התשעים הוציא לאור בהצלחה אלבומים נוספים, החל מ-"Power of Love" ב-1991 שכלל שני להיטים מובילים. הוא זכה בפרס הגראמי הראשון שלו עבור ביצוע הרית'ם אנד בלוז הטוב ביותר בשנת 1991. הוא זכה בפרס הגראמי בשנת 1992 עבור ביצוע הרית'ם אנד בלוז הטוב ביותר, והשיר שלו "Power of Love/Love Power" זכה באותה שנה בפרס הגראמי עבור שיר הרית'ם אנד בלוז הטוב ביותר. בשנת 1992 גם שר דואט עם ג'נט ג'קסון, "The Best Things in Life Are Free", שהפך ללהיט.
ואנדרוס שוב נכנס לצמרת המצעדים בשנת 1994, יחד עם מריה קארי, בגרסת כיסוי לדואט של ליונל ריצ'י ודיאנה רוס "Endless Love". הוא נכלל באלבום "Songs", אוסף שירים אשר היוו השראה לוואנדרוס לאורך השנים. בטקס פרסי הגראמי לשנת 1997 הוא זכה בפעם שלישית עבור ביצוע הרית'ם אנד בלוז הטוב ביותר, עם השיר "Your Secret Love".
אלבום אוסף הלהיטים השני שלו, שיצא בשנת 1997, וריכז את מרבית להיטיו משנות התשעים והיה אלבומו האחרון שיצא באמצעות Epic Records. אלבומו הראשון בלייבל החדש של קלייב דייוויס, שכותרתו "לותר ואנדרוס", יצא בשנת 2001.
בשנת 2003 הוציא ואנדרוס את האלבום "Dance with My Father". הוא מכר 442,000 עותקים בשבוע הראשון והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים בילבורד 200. שיר הנושא הוקדש לזכרונות ילדותו של ואנדרוס מריקודים עם אביו. בווידאו קליפ של השיר מופיעים ידוענים שונים לצד אבותיהם ובני משפחה אחרים.
מותו
ונדרוס סבל מסוכרת ויתר לחץ דם. ב-16 באפריל 2003 לקה ונדרוס בשבץ מוחי קשה בביתו בניו יורק, והיה בתרדמת כמעט חודשיים. השבץ השפיע על יכולתו לדבר ולשיר, וחייב אותו להשתמש בכיסא גלגלים.
בטקס פרסי הגראמי לשנת 2004 הופיע ואנדרוס בקטע וידאו מוקלט מראש, כדי לקבל את פרס שיר השנה על "Dance with My Father", באומרו: "כשאני נפרד זה לעולם לא הרבה זמן, כי אני מאמין בכוח של אהבה" (ואנדרוס שר את שש המילים האחרונות). אמו, מרי, קיבלה את הפרס באופן אישי מטעמו. הופעתו האחרונה בפומבי הייתה ב-6 במאי 2004 בתוכנית של אופרה וינפרי. ואנדרוס נפטר ב-1 ביולי 2005, במרכז הרפואי JFK באדיסון, ניו ג'רזי, בגיל 54 מהתקף לב.
פיל היל
פיליפ (פיל) טול היל הבן (באנגלית: ; 20 באפריל 1927 - 28 באוגוסט 2008) היה נהג מרוצים אמריקאי. זכה באליפות הפורמולה 1 בעונת 1961 וניצח 3 פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן ו-3 פעמים במרוץ 12 השעות של סברינג.
קריירת מרוצים
היל נולד בפלורידה, מיאמי וגדל בסנטה מוניקה, קליפורניה בה חי עד למותו. בין השנים 1945 ל-1947 למד לתואר במנהל עסקים באוניברסיטת דרום קליפורניה, אך עזב את הלימודים לפני סיומם והחל לעבוד כמכונאי בקבוצות מרוץ. במרץ 1958 זכה יחד עם פיטר קולינס במרוץ 12 השעות של סברינג. ביוני זכה ביחד עם אוליבר גנדביין במרוץ 24 השעות של לה מאן לאחר שנהג במרבית הלילה בתנאים קשים תחת גשם כבד ויולי השתתף בגרנד פרי צרפת, מרוץ הבכורה שלו בפורמולה 1, כשהוא נוהג בקבוצת מזארטי. באותה שנה. הצמד ניצח שוב את המרוץ בשנים 1961 ו-1962. בעונת 1959 הצטרף לקבוצת פרארי, במהלכה הגיע שלוש פעמים לפודיום וסיים רביעי באליפות הנהגים. באותה שנה ניצח בפעם השנייה במרוץ 12 השעות. בעונתו השנייה השיג את ניצחון הבכורה, כשסיים ראשון את הגרנד פרי האיטלקי. בעונת 1961 ניצח בגרנד פרי הבלגי. הניצחון מיקם אותו במקום השני, אחרי וולפגנג פון טריפס בן קבוצתו, כשנותרו רק שני מרוצים לסיום העונה. תאונה קטלנית שאירעה במהלך הגרנד פרי האיטלקי הובילה למותו של פון טריפס, יחד עם 15 צופים שהיו בקהל באותה עת. פיל, שניצח בתחרות, זכה באליפות. הוא רשם גם זכייה כפולה במרוצי הסיבולת בלה-מאן ובסברינג והשיג ניצחון נוסף בלה-מאן גם בשנה שלאחר מכן.
בסיום עונת 1962 עזב את קבוצת פרארי והצטרף לקבוצת ATS, שהוקמה שנה קודם על ידי פורשי פרארי. במהלך העונה סיים רק מרוץ אחד ולא צבר נקודות. בעונת 1964 נהג עבור קבוצת קופר ובסיומה פרש מתחרויות פורמולה ועבר להתחרות בקטגוריות מכוניות ספורט עד לפרישתו הסופית בשנת 1967.
לאחר הפרישה
לאחר שפרש מתחרויות הרכב הקים יחד עם קן ווהן את חברת "היל וווהן", שעסקה בשחזור כלי רכב קלאסיים. העסק הצליח מאוד במהלך שנות ה-70 וזכה במספר פרסים. היל היה שותף בעסק על לשנת 1995.
בנוסף, שימש כפרשן בתוכנית הספורט של ערוץ ABC וכתב פעמים רבות במגזין הרכב "Road & Track". הכתבות עסקו בעיקר בדגמים ומרוצים היסטוריים. היל שימש שופט בתחרות המכוניות הקלאסית המתקיימת מדי שנה בפבל ביץ', קליפורניה.
היל היה נשוי לאלמה שעימה הביא לעולם שלושה ילדים: דרק, ונסה וג'ניפר. בנו, דרק, התחרה באליפות העולם בפורמולה 3000 בין השנים 2001–2003, אך נאלץ לפרוש עקב מחלתו של אביו.
באוגוסט 2008 נלקח על ידי משפחתו לסיור במוזיאון מכוניות המרוץ ההיסטורי במונטריי, קליפוניה ולאחריו אושפז בבית החולים בעיר. מספר ימים לאחר מכן נפטר בעקבות סיבוך שנגרם ממחלת הפרקינסון שממנה סבל.
איגרת חוב מלחמה
איגרת חוב מלחמה היא איגרת חוב ממשלתית המונפקת במטרה לממן פעולות צבאיות בעיתות מלחמה. איגרות מלחמה מגייסות הון עבור הממשלה וגורמות לציבור האזרחי תחושת השתתפות במאמץ המלחמתי. שיטה זו אף יעילה כאמצעי לשליטה בשיעורי אינפלציה, בעת שהכלכלה נמצאת בפעילות-יתר, על ידי הוצאת כסף מן המחזור עד לאחר תום המלחמה. עם תום המלחמה ניתן להפוך את איגרות המלחמה לנזילות, לעודד את הצריכה במשק, ובכך לסייע לכלכלה לעבור לפעילות בעיתות שלום. עידוד הציבור לרכוש איגרות מלחמה מלוות לעיתים בפנייה לפטריוטיזם ולמצפון הציבור. איגרות מלחמה ממשלתיות נוטות להניב רווחים נמוכים ממחירי השוק ומוצעות במגוון רחב של שיעורי השקעה כדי שיהיו זמינים לכל כיס. בחלק מן המדינות שהשתתפו בשתי מלחמות העולם היו איגרות המלחמה לכלי משמעותי בגיוס ההון הדרוש לניהול המלחמה.
עד מלחמת העולם הראשונה
לאורך תקופה ארוכה בהיסטוריה ממשלות נהגו ללוות כסף מן הציבור כדי לממן מלחמות. בדרך כלל פניית הממשלה הייתה נעשית לקבוצה קטנה של מממנים עשירים, כך למשל נתן מאיר רוטשילד, אולם באותם ימים לא היה הבדל בין חובות שנצברו במהלך מלחמה או בעיתות שלום. אחד השימושים הראשונים בביטוי "איגרת מלחמה" נעשה עת שהקונגרס האמריקני גייס 11 מיליון דולר באמצעות חקיקה מ-14 במרץ 1812, כדי לממן את מלחמת 1812, אולם גיוס ההון לא נעשה מן הציבור. ייתכן שאיגרות המלחמה הישנות ביותר שעדיין לא נפרעו הן איגרות בריטיות (קונסולים) שהוצעו לראשונה בשנת 1751 ואשר חלקן מימנו את המלחמות הנפוליאוניות.
היה זה הבנקאי האמריקאי ג'יי קוק (Jay Cooke) אשר מכר לראשונה איגרות מלחמה לציבור הרחב, כשהוא פונה לרגשי הפטריוטיזם של הציבור. בין השנים 1862 ו-1864 קוק השתמש באנשי מכירות כדי לגייס מן הציבור למעלה מחצי מיליארד דולר באיגרות מלחמה שנשאו ריבית שנתית בשיעור 6% כדי לתמוך במדינות האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית. בעת מלחמת האזרחים הונפקו איגרות מלחמה על ידי ממשלות האיחוד והקונפדרציה גם יחד. על פי הערכות 62% מתקציב המלחמה של האיחוד מומן מכסף שגויס באמצעות איגרות מלחמה.
בבריטניה, עם נפילת ממשלת אסקווית', בדצמבר 1916, והתמנותו של בונאר לואו לשר אוצר, השתנתה מדיניות הממשלה. סדרה שלישית של איגרות מלחמה הוצעה לציבור בינואר 1917, בהנחה של 5% על הערך הנקוב ובריבית בשיעור 5% (או 4% ללא מס ל-25 שנים), שיעור ריבית שלויד ג'ורג' תיאר אותו כ"עונש". מחזיקי איגרות מלחמה מסדרות קודמות יכלו להמירן לסדרה החדשה. מתוך 2.075 מיליארד ליש"ט שגויסו בסדרה זו, רק 844.75 מיליון ליש"ט היו כסף חדש, והיתרה הייתה המרת איגרות חוב מסדרות קודמות. על סדרת איגרות המלחמה הבריטית השלישית כתב בספרו המדינאי הסקוטי תומאס ג'ונסטון: "לא היה כובש זר שהיה יכול לתכנן שוד מושלם יותר ושיעבוד של האומה הבריטית."
האימפריה האוסטרו-הונגרית
ממשלת אוסטרו-הונגריה הבינה כבר מן השלבים הראשונים למלחמה כי לא תוכל להסתמך על הלוואות שקיבלה מן המוסדות הבנקאיים הגדולים באימפריה כדי לממן את ההוצאות הגדלות של המלחמה. משכך יישמה מדיניות למימון המלחמה, דומה לזו של הקיסרות הגרמנית: בנובמבר 1914 הונפקה איגרת המלחמה הראשונה. בדומה לאיגרות המלחמה בגרמניה, אף האיגרות באוסטרו-הונגריה הונפקו על פי תוכנית מסודרת, מדי מחצית השנה, בחודשים מאי ונובמבר. איגרות המלחמה האוסטרו-הונגריות הראשונות נשאו ריבית שנתית של 5% ומועד פדיונן היה חמש שנים. השווי הנקוב של האיגרת הזולה ביותר היה 100 כתרים.
אפילו יכולותיהם הכלכליות המוגבלות של ילדים היו יעד לגיוס הון לצורכי המלחמה. כיוון שהשווי הנקוב של האיגרת הזולה ביותר, 100 כתרים, הייתה מעבר לאמצעים הכלכליים של ילד, בשנת 1915 החלה תוכנית גיוס הון ולפיה ילדים יכלו לקנות איגרת מלחמה אף אם היה בידם סכום כסף הנמוך מן השווי הנקוב, ואילו היתרה שולמה בהלוואה בנקאית שניתנה לילד. תוכנית זו זכתה להצלחה רבה בקרב הילדים והנוער באוסטרו-הונגריה ויותר מ-13 מיליון כתרים גויסו בשלושת מסעות הגיוס הראשונים של איגרות מלחמה לילדים.
ארצות הברית
בין השנים 1917 ו-1918 ארצות הברית הנפיקה איגרות מלחמה בשם "ליברטי בונדס" (liberty bonds) כדי לגייס הון למימון מעורבותה במלחמת העולם הראשונה. ביוזמת שר האוצר האמריקאי, ויליאם גיבס מקאדו, החל מסע פרסום אגרסיבי למכירתן לציבור, אשר ברובו נשען על רגשות פטריוטיים. משרד האוצר עבד בשיתוף פעולה הדוק עם הוועדה למידע ציבורי בפיתוח מסע הפרסום לאיגרות המלחמה, אשר עשה שימוש במונחים מושאלים מאוצר המילים הצבאי.
איור כרזות הפרסום לאיגרות המלחמה האמריקאיות הוטל על אמנים מפורסמים והופיעו בהן אף כוכבי קולנוע. אל ג'ולסון, מרי פיקפורד, דאגלס פיירבנקס וצ'ארלי צ'פלין, היו כמה מן הידוענים שפרסמו את איגרות המלחמה בציבור. צ'פלין אף הופיע בסרט קצר, אשר הופק מכספו, בשם "האיגרת" (The Bond). אף בני נוער חברי תנועת הצופים מכרו איגרות מלחמה בסיסמה: "כל צופה יציל חייל". מסע הפרסום הביא להתגייסות קהילות בכל ארצות הברית למכור איגרות והביא להצלחה גדולה במכירתן, עד כי איגרות המלחמה מן הסדרות השלישית עד החמישית זכו לביקוש יתר. על פי האגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס, "כיוון שמלחמת העולם הראשונה עלתה לממשלה יותר מ-30 מיליארד דולר (בהשוואה להוצאה ממשלתית כוללת של 970 מיליון דולר לשנת 1913 כולה), הרי שתוכניות אלה הפכו חיוניות לגיוס כספים.". ממשלת ארצות הברית גייסה 21.5 מיליארד דולר באמצעות איגרות מלחמה. רוב המימון לא הגיע מן הציבור הרחב, אלא ממוסדות בנקאיים שראו ברכישת האיגרות ערוץ השקעה טוב בתקופת המלחמה.
בריטניה
באוגוסט 1914 היו יתרות הזהב של בנק אנגליה בגובה תשעה מיליון ליש"ט (שער החליפין היה £1 = US$4.85). עקב חששות של הבנקים כי הכרזת מלחמה תביא לבהלה בציבור ומשיכת כספים המונית, האריך שר האוצר הבריטי דייוויד לויד ג'ורג' את חופשת הבנקים (Bank holiday) בשלושה ימים, זאת כדי לאפשר חקיקה מיוחדת בפרלמנט, שאיפשרה את ניתוק ההצמדה של הלירה שטרלינג מתקן הזהב. על פי החוק החדש משרד האוצר הדפיס שטרות בשווי נקוב של 300 מיליון ליש"ט, מבלי שהונחו בכספות הבנק יתרות זהב נוספות, ובאופן זה יכלו הבנקים לשלם למי שביקש למשוך כספים. אחד הבנקאים הבולטים בתקופה, וולטר ליף (Walter Leaf), תיאר את הצעד שנקט משרד האוצר כ"מלווה מלחמה ללא ריבית, ללא הגבלת זמן, וככזה היה זה צעד מהיר וריווחי מנקודת המבט של הממשלה."
איגרות המלחמה נושאות ריבית הראשונות בבריטניה הוצעו לציבור בנובמבר 1914, בריבית שנתית של 3.5%, ומועד פדיונן היה בין השנים 1925–1928. הסדרה הראשונה גייסה 332 מיליון ליש"ט, בעוד שהאיגרות נשאו ערך נקוב של 350 מיליון ליש"ט ונמכרו ב-5% הנחה. הסדרה השנייה של איגרות המלחמה הוצעה לציבור ב-1915 וגייסה 901 מיליון ליש"ט, בריבית שנתית של 4.5%. 176 מיליון ליש"ט מתוכם היוו המרה של איגרות ישנות בריבית של 3.5% ו-138 מיליון ליש"ט היוו המרה של מחזיקי איגרות עם ריבית בשיעור 2.5% ו-2.75%. הממשלה אף התחייבה כי אם בעתיד תצא סדרה נוספת של איגרות מלחמה בריבית גבוהה עוד יותר, יוכלו רוכשי האיגרות מן הסדרה השנייה להמירן לשיעור הריבית החדש. בזכרונותיו הביע לויד ג'ורג' צער על כך שממשיכו בתפקיד, רג'ינלד מק'קנה (Reginald McKenna) המשיך והעלה את הריבית בשעה שבמשק האנגלי היו מעט מאוד ערוצי השקעה אלטרנטיביים. צעד זה לא רק שהעלה את שיעור תשלומי הריבית השנתית הממשלתית ל-100 מיליון ליש"ט, אלא שהעלה אף את שיעורי הריבית הכלליים במשק בתקופת השפל שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
בהשוואה לצרפת, ממשלת בריטניה הסתמכה יותר על מימון קצר מועד באמצעות שטרי אוצר ואיגרות חוב ממשלתיות שהונפקו במהלך המלחמה. שטרי האוצר סיפקו את עיקר המימון שהיה דרוש לצורכי הממשלה הבריטית בשנת 1916, והונפקו לתקופות פדיון של 3, 6, 9, ו-12 חודשים בריבית של 5%. אף שאלה לא הוכרזו רשמית כאיגרות מלחמה, מן הפרסומים עליהם מטרתם הייתה ברורה. פרסומת לשטרי האוצר בריבית 5%, מאפריל 1916 קראה:.
ב-30 ביוני 1932 הכריז נוויל צ'מברלין כי ממשלת בריטניה עושה שימוש בזכותה לפדות את איגרותה המלחמה הנושאות ריבית של 5% בכסף מזומן, או בהמשך ההלוואה בריבית מופחתת של 3.5%. אף שהממשלה הייתה חייבת לתת התראה של 90 יום למהלך כזה, למחזיקי האיגרות שהחליטו לפדותן עד ל-31 ביולי הוצע בונוס של 1% ללא מס. נכון לחודש מרץ 2012 עדיין קיימות איגרות מלחמה בסך 1.939 מיליארד ליש"ט, מתקופת מלחמת העולם הראשונה, שלא נפדו.
גרמניה
שלא כמו בצרפת ובריטניה, בעת פרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה גרמניה במידה רבה מחוץ לשוקי הכלכלה העולמיים. משכך, הייתה גרמניה מוגבלת במידה רבה להלוואות בשוק המקומי, אותן היא עודדה בעזרת סדרה של חוקי מימון שהעביר הרייכסטאג. המימון הציבורי התבצע באופנים שונים, המוכר שבהם היה גיוס הון בעזרת איגרות מלחמה (Kriegsanleihe).
במהלך המלחמה התנהלו תשעה מסעות גיוס הון בעזרת איגרות מלחמה, בדומה לשיטה באוסטרו-הונגריה, בכל שישה חודשים יצאה סדרה חדשה של איגרות. מסע הפרסום לכל סדרה ארך מספר שבועות בכל פעם, במהלכו היה שימוש באמצעי תעמולה מגוונים בכל אמצעי התקשורת הקיימים. רוב איגרות המלחמה הבטיחו תשואה של 5% וניתן היה לפרוע אותן בתוך תקופה של עשר שנים, בתשלומים דו-שנתיים. בדומה לאיגרות מלחמה במדינות אחרות, אף מסעות הפרסום לאיגרות המלחמה בגרמניה התמקדו בעידוד הפטריוטיזם והאיגרות נמכרו באמצעות הבנקים, סניפי הדואר ומוסדות פיננסיים אחרים.
בדומה למדינות אחרות, רוב המשקיעים באיגרות מלחמה לא היו אנשים פרטיים אלא מוסדות וחברות גדולות במשק. חברות תעשייה, קרנות של אוניברסיטאות, בנקים מקומיים ורשויות ממשל מקומי היוו את הנתח העיקרי בהשקעה באיגרות מלחמה. הלחץ שהופעל על הציבור ועידוד רגשות פטריוטיים במטרה להגביר את רכישת איגרות המלחמה, הוכחו כאמצעים יעילים לגיוס כ-100 מיליארד מארקים. על אף הצלחתן, איגרות המלחמה הגרמניות גייסו רק שני שלישים מן ההון שנדרש לכיסוי הוצאות המלחמה. באותה עת, הריבית שהתחייבה הממשלה לשלם על האיגרות הוסיף לנטל התקציב וחייב משאבים כספיים נוספים.
קנדה
מעורבותה של קנדה במלחמת העולם הראשונה החלה בשנת 1914, מלווה המלחמה הראשון גויס מן הציבור בנובמבר 1915, והחל מן הסדרה הרביעית, בנובמבר 1917, החלו איגרות אלה להיות מכונות בשם "ויקטורי בונדס" (Victory Bonds). מלווה המלחמה הראשון נשא ריבית של 5.5% והונפק לתקופות פדיון של 5, 10 ו-20 שנים, בערך נקוב שהחל מ-50 דולר קנדי. המלווה זכה לביקוש יתר וגייס מן הציבור 398 מיליון דולר, בממוצע כ-50 דולר לכל אזרח. הסדרות השנייה והשלישית של ה"וויקטורי בונדס" הופצו בשנים 1918 ו-1919 והכניסו עוד 1.34 מיליארד דולר. לאלה אשר ידם לא הייתה משגת קניית איגרות מלחמה מסוג ויקטורי, הנפיקה הממשלה תלושי חסכון מלחמה.
ארצות הברית
בקיץ 1940, לאור הצלחותיה של גרמניה הנאצית בכיבוש פולין, דנמרק, נורווגיה, בלגיה, הולנד, וצרפת, החלה ארצות הברית להתכונן בחשאי לכניסה למלחמת העולם השנייה. אחד ממוקדי הדאגה העיקריים של הממשל האמריקאי היה נושא מימון המלחמה. רבים מיועציו של הנשיא רוזוולט תמכו בהעלאת שיעור המס והטלת מלווי חיסכון על הציבור, כפי שגרס הכלכלן הבריטי ג'ון מיינרד קיינס. באופן תאורטי, גישה כזו הייתה מאפשרת הגדלת הוצאות הממשלה מבלי לעודד דהירה אינפלציונית. לעומת זאת, שר האוצר האמריקאי הנרי מורגנטאו העדיף תוכנית הלוואות מרצון והחל לתכנן בסתיו 1940 תוכנית איגרות מלחמה לאומית. כוונתו הייתה לנצל את האהדה לה זכו "איגרות התינוקות" (Baby Bonds), אשר נועדו למלחמה בהשפעת העוני בקרב תינוקות בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, עם האלמנטים הפטריוטיים שהיו באיגרות המלחמה, ה"ליברטי בונדס", של מלחמת העולם הראשונה.
ועדת מימון המלחמה מונתה לפקח על מכירת כל איגרות המלחמה בארצות הברית, ומועצת הפרסום המלחמתית קידמה את מכירת האיגרות. לקידום מכירות האיגרות נעשה שימוש באמנות פופולרית של התקופה, כך למשל, בדמויות מתוך סדרות הנפשה של האחים וורנר ותערוכת ציורים נודדת של נורמן רוקוול. במסעי גיוס כספים לאיגרות המלחמה השתתפו אף רבים מכוכבי הוליווד. למעלה מ-250 מיליון דולר בפרסום נתרמו בשלוש השנים הראשונות להפצת האיגרות. במהלך המלחמה כ-85 מיליון אמריקאים רכשו איגרות מלחמה בשווי כולל של 185.7 מיליארד דולר.