cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שקיעת החמה
קביעת זמן שקיעת החמה
בדעה זו נקטו רוב הראשונים כהרמב"ן, הרשב"א והרא"ש, וכן פסק רבי יוסף קארו בשולחן ערוך. מחלוקת זו, היא מחלוקת ארוכה בעלת השלכות רבות והיא נתונה בפולמוס. כיום רק קבוצות מסוימות בעיקר בחוץ לארץ (כחסידות סאטמר ועוד) נוהגות כדעת ר"ת גם להקל, ואילו רוב הציבור הדתי והחרדי נוהג כשיטת הגאונים, חלקם גם לקולא וחלקם רק לחומרא.
דיני שקיעת החמה
זמן שקיעת החמה הוא הזמן בו מסתיימות קיום מצוות היום, כמו הנחת תפילין, נטילת ארבעת המינים ועוד, ואחריו מתחיל זמן בין השמשות, שהוא ספק יום ספק לילה.
כמו כן, זמן השקיעה קובע את סוף הזמן בו אפשר להתפלל תפילת מנחה, וגם למנהגים אחרים לא נופלים אפיים (תפילת תחנון) לאחר שקיעת החמה. הרב בעל התניא בסידורו כתב שאין למנוע מלהתפלל תפילת מנחה עד זמן השקיעה לפי ר"ת.
זמן השקיעה קובע גם לכניסת השבת, חגים ויום כיפור (מלבד תוספת זמן הנהוגה בכל מקום לפני מנהגו, בין 20 ל-40 דקות) וכן זמנים נוספים.
טיילור ראק
טיילור מדיסון ראק (באנגלית: Taylor Madison Ruck; נולדה ב-28 במאי 2000) היא שחיינית קנדית, זוכת שתי מדליות ארד אולמפיות (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, זוכת 4 מדליות מאליפות העולם (בריכת 25 מטר), מהן שתיים זהב (וינדזור 2016) במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, אלופה ושיאנית חבר העמים הבריטי (גולד קוסט 2018) במשחה ל-200 מטר חופשי ואלופת העולם לנוער (סינגפור 2015 ואינדיאנפוליס 2017) בעלת 13 מדליות, מהן 9 זהב.
ביוגרפיה
ראק נולדה בקלונה, קולומביה הבריטית. היא תלמד בשנה הבאה באוניברסיטת סטנפורד.
2015
באליפות העולם בשחייה לנוער שנערכה בסינגפור בסוף אוגוסט 2015 זכתה ראק ב-6 מדליות, 3 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 53.92 שניות, לפני חברתה לנבחרת פני אולקסיאק (54.65 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא משחקים חדש נוסף של 1:57.87 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב (שתי שחייניות ושני שחיינים) בשיא עולם חדש לנוער, מדליית כסף, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.71 דקות, המהירה באליפות ומדליות ארד, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.49 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה ראק בשתי מדליות ארד, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם סנדרין מיינוויל, שנטל ון לנדהם ופני אולקסיאק בשיא קנדה חדש של 3:32.89 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:30.65 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 3:31.89 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חוחפשי בשיא קנדה חדש של 7:45.39 דקות, אחרי ארצות הברית (7:43.03 דקות) ואוסטרליה (7:44.87 דקות).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינדזור, אונטריו בתחילת דצמבר 2016 זכתה ראק ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי. כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:51.69 דקות, המהירה בתחרות. מדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחהת בשלב המוקדמות ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא קנדה חדש של 1:52.50 דקות, אחרי פדריקה פלגריני מאיטליה (1:51.73 דקות) וקטינקה הוסו מהונגריה (1:52.28 דקות).
2017
באליפות העולם בשחייה לנוער שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה בסוף אוגוסט 2017 זכתה ראק ב-7 מדליות, 6 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא משחקים חדש נוסף של 1:57.08 דקות ובחמישה משחי שליחים, משחי שליחות 4x100 מטר חופשי, 4x200 מטר חופשי, 4x100 מטר מעורב, 4x100 מטר חופשי משולב ו-4x100 מטר מעורב. בארבעת המשחים הם קבעו שיאי עולם חדשים לנוער. כשחיינית ראשונה היא קבעה 53.63 שניות שיא משחקים חדש והתוצאה הטובה באליפות וכשחיינית רבעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.93 שניות. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.23 שניות.
2018
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט, קווינסלנד בתחילת אפריל 2018 היא זכתה ב-8 מדליות, 1 זהב, 5 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי ובשיא חבר העמים הבריטי חדש של 1:54.81 דקות, לפני אריארן טיטמוס שקבעה שיא אוקיאניה חדש של 1:54.85 דקות והשיאנית הקודמת אמה מקיאן (1:56.26 דקות), שתיהן מאוסטרליה. מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי ביחד עם ברונטה קמפבל מאוסטרליה בשיא קנדה חדש של 24.26 שניות ואחרי קייט קמפבל שקבעה שיא חבר העמים חדש של 23.78 שניות, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.42 דקות, אחרי חברתה לנבחרת קיילי מאס שקבעה שיא משחקים חדש של 2:05.98 דקות ולפני אמילי סיבום מאוסטרליה (2:06.82 דקות) ובשלושה משחי שליחות 4x100 מטר חופשי (במשחה זה כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 51.82 שניות), 4x200 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב. מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.08 שניות, אחרי ברונטה קמפבל שקבעה שיא מחקים חדש של 52.27 שניות וקייט קמפבל (52.69 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 58.97 שניות, אחרי קיילי מאס שקבעה שיא משחקים חדש של 58.63 שניות ואמילי סיבום (58.66 שניות).
תחרות השיא
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו באוגוסט 2018 זכתה ראק ב-5 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-3 ארד. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא משחקים ובשיא לאומי חדש של 1:54.44 דקות, לפני ריקאקו איקי מיפן שקבעה שיא אסיה חדש של 1:54.85 דקות וקייטי לדקי מארצות הברית (1:55.15 דקות), מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב אחרי קתלין בייקר מארצות הברית (2:06.41 דקות) ולפני רגן סמית' (2:06.46 דקות), שתיהן מארצות הברית. מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 52.72 שניות, אחרי קייט קמפבל מאוסטרליה שקבעה שיא משחקים ושיא אוקיאניה חדש של 52.03 שניות וסימון מנואל מארצות הברית (52.66 שניות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.47 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב. כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 51.72 שניות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה ראק ב-3 מדליות ארד, כולן במשחי שליחות. במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קיילה סנצ'ז, פני אולקסיאק ומרגרט מקניל בשיא לאומי חדש של 3:31.78 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:30.21 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 3:31.02 דקות, כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.19 שניות, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם קיילה סנצ'ז, אמילי אוברהולט ופני אולקסיאק בשיא לאומי חדש של 7:44.35 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 7:41.50 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 7:41.87 דקות, כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.41 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.96 שניות, במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.03 שניות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב בשיא לאומי חדש של 3:22.54 דקות, 43 מאיות השנייה ממדליית ארד. כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.12 שניות.
נורמלי (סדרת טלוויזיה)
נורמלי היא סדרת דרמה ישראלית, שעלתה לשידור ב-3 בנובמבר 2020. את הסדרה יצרו ליאור דיין ואסף קורמן, והאחרון גם הופקד על בימויה.
הסדרה היא בהשראת סיפורו האמיתי של ליאור דיין, אותו מגלם רועי ניק.
עלילה
הסדרה מציגה את סיפורו של נעם אשכנזי (רועי ניק), עיתונאי צעיר בן 25 שלקה בהתקף פראנויה קשה, לאחר שהסניף יותר מדי כדורי ריטלין שקנה מנערים בתיכון. הוא מוצא עצמו מאושפז במחלקה סגורה, שם הוא נאלץ להתמודד לראשונה עם סביבה זרה שכוללת אנשים קיצוניים וחוקים נוקשים. במחלקה הפסיכיאטרית הוא גם מוצא לראשונה אנשים שיכולים להבין ולקבל אותו כפי שהוא, מה שגורם לו להאמין שהוא מצא את המקום שהוא יכול להרגיש בו שייך. אלא שלמחלקה, ולצוות הרפואי שלה, חוקים משלהם.
הפקה
ב-2020 הסדרה השתתפה בפסטיבל Séries Mania.
הצילומים לסדרה הסתיימו ב-10 בספטמבר 2019.
חואקין צ'אפאפרייטה
חואקין צ'אפאפרייטה (בספרדית: Joaquín Chapaprieta; 26 באוקטובר 1871 – 15 באוקטובר 1951) פוליטיקאי ספרדי בימי הרפובליקה הספרדית השנייה וראש הממשלה למספר חודשים.
ביוגרפיה
בבחירות של 1933 הוא נבחר לפרלמנט כרפובלקני בלתי מפלגתי. בשנת 1935 הוא כיהן ארבעה חודשים כשר האוצר, שנדרש לארגן תקציב, אל מול גירעון יחסית גדול. על מנת לעשות זאת, התקציב של צ'אפאפרייטה הציע קיצוץ במנגנון הממשלתי תוך השארת תוכניות סוציאליות ועבודות ציבוריות. צ'אפאפרייטה גם דאג למחזר את ההלוואות של המדינה לריבית יותר נמוכה. אולם תוכניתו ספגה ביקורת מצד השמאל ואנשי השירות הציבורי. ב-19 בספטמבר 1935, הנשיא אלקלה סאמורה ניצל התפטרות של שני שרים מהממשלה על מנת למשוך את הממשלה יותר למרכז ומינה את צ'אפאפרייטה לראשות הממשלה. כראש ממשלה הוא המשיך במאמציו להעביר את התקציב, אולם כאשר ב-9 בדצמבר השותפה הראשית לקואליציה, ה-CEDA, התנגדה לחלק מסעיפי התקציב, הוא החליט להתפטר, דבר שהוביל בסופו של דבר לבחירות המוקדמות של פברואר 1936. בקשות הנשיא שינסה להקים ממשלה חדשה נענו על ידו בשלילה. עם זאת, הוא המשיך כשר אוצר בממשלתו של מנואל פורטלה ולדרס וניסה לגבש חזית ימנית לבחירות הקרבות שתהווה משקל נגד לחזית העממית של השמאל.
לאחר הבחירות, צ'אפאפרייטה היה שותף לביקורת הקשה של הנשיא אלקלה סאמורה כנגד ממשלת השמאל של מנואל אסאניה, בין השאר, על שהיא אינה אוכפת את החוק כלפי התפרעויות של השמאל, על הטיה של תוצאות הבחירות ועל רצונה לקיים בחירות מקומיות כלליות בבת אחת בכל המחוזות בניגוד לחוקה. צ'אפאפרייטה ביקש מהנשיא סאמורה לפטר את ממשלת אסאניה לאור התנהלותה ואמר לו שהוא יוכל לסמוך על הצבא שיעמוד מאחוריו.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית הוא פרש מהפוליטיקה.
צ'ליאבינסק (כדורגל)
צ'ליאבינסק (רוסית: Футбольный клуб Челябинск) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר צ'ליאבינסק שנוסד ב־1977. משחק בליגה הרוסית השנייה ושיחק באופן מקצועי משנת 1989 עד 1993 והחל מ־1997.
המועדון נקרא בעבר סטרלה צ'ליאבינסק (1977–1989) וזניט צ'ליאבינסק (1990–2008).
הישג השיא של הקבוצה הוא התמודדות בליגה הראשונה, בשנים 1992–1993.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה לראשונה בשנת 1977 כקבוצת סטרלה צ'ליאבינסק (Стрела) בחסות מפעל המכונות בעיר. עד שנת 1988 התמודדה הקבוצה באליפות מחוז צ'ליאבינסק ואף זכתה באליפות המחוז בשנת 1980, העפילה 5 פעמים לגמר גביע המחוז וזכתה בו פעמיים (1986–1987). הקבוצה התמודדות בליגות הנמוכות ברוסיה הסובייטית והשתתפה בליגה השנייה בברית המועצות.
בשנת 1990 שינתה הקבוצה את שמה והפכה ל"זניט צ'ליאבינסק". בשנת 1991 העפילה לליגה הרוסית הראשונה וסיימה במקום ה־12 בעונת הבכורה שלה, אך בעונת 1993 סיימה במקום הלפני אחרון מתוך 20 ואיבדה את מעמדה המקצועני. עד 1997 התמודדה בליגה הרוסית השלישית, אז העפילה לליגה הרוסית השנייה.
בשנת 2009 הקבוצה שינתה את שמה למועדון הכדורגל צ'ליאבינסק ואומצה על ידי העירייה. הישג השיא שלה היה העפלה לשמינית גמר הגביע הרוסי בעונת 2009/2010 כשהיא מתמודדת מול קבוצות כקריליה סובייטוב סמרה וגזוביק אורנבורג.
תרזינה
תרזינה (בפורטוגזית: Teresina) היא בירת מדינת פיאאוי הברזילאית והעיר הגדולה ביותר במדינה זו. זוהי עיר הבירה היחידה שאינה נמצאת על שפת הים במחוז הצפוני-מזרחי של ברזיל (Nordeste). החלק המרכזי של העיר נחצה על ידי הנהרות פרנאיבה ופוטי, כתוצאה מכך, העיר מכונה לפעמים "המסופוטמיה של המחוז הצפוני-מזרחי".
גאוגרפיה
החלק הצפוני של העיר, שני הנהרות מתאחדים וזורמים יחדיו לכיוון האוקיינוס האטלנטי. במקום ישנו פארק סביבתי שבו מתמזגים שני הנהרות, ובמה במה ממנה ניתן לצפות על הנהרות מטווח קרוב. מעבר לנהר פרנאיבה, אחרי תרזינה, שוכנת עיר קטנה יותר - טימון, ורחוק יותר, נמצא הגבול עם מדינת מרניאו.
תרזינה היא בית למעל 752,000 תושבים, המאוכלסים בשטח של 1,680 קמ"ר. באזורים העירוניים שלה מתגוררים כ-996,000 תושבים. האזור הסובב אותה מכונה "Chapada do Corisco" ("מישורי הברקים"): העיר עצמה מדורגת שלישית בעולם בהסתברות להתרחשות ברק.
שם העיר המקורי היה "Vila Nova do Poti", על שם נהר הפוטי הזורם בה, ולאחר מכן שונה לתרזינה לזכרה של הקיסרית תרזה כריסטינה, אשתו של פדרו השני, קיסר ברזיל. העיר משמשת כבירת המדינה מאז 1852, כאשר היא נוסדה על ידי מושל המחוז, ז'וסה סאראיבה, והעבירה את המטה המנהלי של המחוז פיאאוי מן העיר אואראס. תרזינה הייתה העיר המתוכננת הראשונה בברזיל (לפני הבירה המתוכננת הנודעת ברזיליה, שנוסדה ב-1960, ואף לפני בלו הוריזונטי, בירת מדינת מינאס ז'ראיס, שנוסדה ב-1897); נאמר שהעיצוב של העיר מזכיר לוח שחמט. היא ידועה כ"עיר הירוקה" בגלל המספר העצום של עצי המנגו שמרפדים את רחובותיה. מלאכה מקומית מפורסמת היא הקרמיקה. בעיר ישנה מצבת זיכרון המציגה את "Cabeça de Cuia" האגדי, דמות מהפולקלור המקומי.
עקב מיקומה בסמוך לקו המשווה, גבוהות הטמפרטורות בתרזינה והן נעות בין 26 ל-40 מעלות צלזיוס לאורך השנה. הטמפרטורות הנמוכות ביותר הן בחמשת החודשים הראשונים של השנה. התקופה החמה ביותר של השנה מתרחשת בין אוקטובר לדצמבר. הלחות גבוהה כל השנה, בשיעור נמוך יחסית של 40% וגבוה של כ-90%, אך הלחות הגבוהה ביותר (80% - 90%) היא בין מרץ ליוני.
מיכאיל השני, קיסר רוסיה
מיכאיל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Михаил Александрович Романов, הקרוי גם הצאר מיכאיל השני; 22 בנובמבר 1878 - 12 ביוני 1918), היה בנו של הצאר אלכסנדר השלישי, ואחיו של הצאר ניקולאי השני.
ראשית חייו
מיכאיל נולד ב-22 בנובמבר 1878 בארמון אניצ'קוב, סנקט פטרבורג, לאלכסנדר אלכסנדרוביץ', הצארביץ' של רוסיה ולדאגמאר, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל.
בשנת 1881 נרצח סבו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ואביו עלה לשלטון במקומו כאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה. בשל היותו הבן הצעיר במשפחה, ניהל מיכאיל חיים חסרי דאגות והוא אהב מאוד מכוניות ספורט ומרוצי סוסים.
משפחתו
בעת שירותו כקפטן ברגימנט קוזאקי משמר החיים, פגש מיכאיל את נטליה שרמטייבסקיה ושניהם התאהבו ממבט ראשון. מכיוון שנטליה כבר הייתה נשואה פעם שנייה ואף היה לה בת, היא לא נחשבה לכלה הולמת עבורו, אולם אף לאחר שהוא נשלח לרגימנט הוסארים בפלך אוריול הוא המשיך לשמור על הקשר עמה. בשנת 1910 נולד בנו גאורגי, ובשנת 1912 הם התחתנו בכנסייה האורתודוקסית הסרבית בווינה. בעקבות הנישואים סירב אחיו לאשר לו לחזור לרוסיה, ורק לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא סלח לו והכיר בנישואים כנישואים מורגנטיים. בשנת 1915 הוכר בנו גאורגי כבן חוקי, ואשתו קיבלה את התואר הרוזנת בראסובה.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ המלחמה הותר למיכאיל לחזור לרוסיה ועד מהרה הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים הפראיים והיה פופולרי מאוד בקרב חייליו. מיכאיל עם הדיוויזיה שבפיקודו נלחם בחזית האוסטרית ובמהלך מתקפת הקרפטים הגיע עם כוחותיו עד למרגלות הרי הקרפטים. בפברואר 1915 קיבל מיכאיל את עיטור מסדר גאורגי הקדוש, בשל הצלחתו בכיבוש סטניסלב.
המהפכה הרוסית
ב-2 במרץ (לוח יוליאני) / 15 במרץ (לוח גרגוריאני), 1917 השליט ניקולאי השני ויתר על כתר המלוכה לטובת אחיו, באומרו: "אנחנו מורישים את ירושתנו לאחינו הדוכס מיכאיל אלכסנדרוביץ' ונותנים לו את ברכותינו על כניסתו לתפקיד השליט".
יום אחד לאחר מכן, (3 במרץ / 16 במרץ 1917) מיכאיל חתם על מנשר, שבו הצהיר: "אני נחוש בדעתי לתפוס כוח עליון רק אם זהו רצונו של עמינו האדיר, שצריכים כרגע להקים ממשל וחוקים יסודיים חדשים של המדינה הרוסית, על ידי הצבעה כללית ודרך נציגים באספה המכוננת." למשך יום אחד נטר מיכאיל את התקווה שייבחר על ידי האנשים כמושל, אך זה לא קרה.
היסטוריונים חלוקים בדעותיהם האם לראות במיכאיל כצאר האחרון. חלק טוענים שנהיה צאר ברגע שהתפטרותו של ניקולאי נכנסה לתוקף, ומיכאיל עצמו היה צריך להתפטר גם הוא כדי לוותר על הכתר. בנוסף, הם טוענים, הוא שלט מבחינה טכנית כצאר למשך יום אחד. אחרים טוענים שהוא היה הופך לצאר רק אם היה מקבל את התפקיד במלואו וללא תנאים, דבר שלא קרה.
באופן מעשי קשה לראות בו צאר מהסיבות הבאות:
ב-21 באוגוסט 1917 נעצרו מיכאיל נטשה ומזכירו ניקולס ג'ונסון בפקודת אלכסנדר קרנסקי במעצר בית, אולם כעבור זמן קצר שוחרר ואף הותר לו לעזוב את המדינה. מיכאיל ניסה להגר לבריטניה, אולם הבריטים סירבו לתת לו אשרת כניסה, משום שדעת הקהל לא אהדה את בני בית רומנוב.
בסתיו אותה שנה פרצה מהפכת אוקטובר והבולשביקים תפסו את השלטון, ועד מהרה נעצר מיכאיל שוב במעצר בית. ב-7 במרץ 1918 נכלא מיכאיל על ידי הצ'קה וב-11 במרץ הוא נשלח לעיר פרם, אליה הוא הגיע ב-19 במרץ לאחר מסע מפרך בן שמונה ימים. במאי אותה שנה הצטרפו אליו אשתו ובנו וחגגו עמו את חג הפסחא האורתודוקסי, אולם מיד לאחר מכן לחץ עליה מיכאיל שיעזבו את רוסיה מחשש לחייהם. ב-18 במאי עזבו נטליה וגאורגי את רוסיה, ובתחילת יוני חלה מיכאיל בבעיות קיבה.
מותו
ב-12 ביוני 1918 נלקחו מיכאיל ומזכירתו על ידי מספר אנשים מחוץ למלון בעיר פרם שם גר ולאחר מכן נלקחו לפאתי העיר, שם נורו וגופותיהם נשרפו. נקודת המבט הרשמית הסובייטית הייתה שאנשים אלו היו עובדים מקומיים, ששנאו את המשטר הצארי וסלדו מסגנון חייו העשיר של מיכאיל. מסמכים אחרים מראים, שהצו להוציא אותו להורג ניתן על ידי המשטרה החשאית המקומית.
מייקל בארקר
מייקל ג'ורג' הנרי בארקר (באנגלית: Michael George Henry Barker; 15 באוקטובר 1884 – 21 במאי 1960) היה קצין של הצבא הבריטי שלחם בשתי מלחמות העולם, בעיקר כמפקד הקורפוס ה-1 במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במאי 1940.
ראשית חייו
מייקל בארקר נולד ב-15 באוקטובר 1884 בוולס שבסומרסט. הוא התגייס לצבא הבריטי כסגן משנה בגדוד ה-4 (מיליציה), רגימנט מזרח סארי ב-28 בפברואר 1902, ושירת עם גדוד זה בדרום אפריקה במלחמת הבורים השנייה, וחזר לביתו באוקטובר 1902. לאחר שובו, הוא נהיה קצין קבע ברגימנט לינקולנשייר בשנת 1903. הוא שירת לאורך כל מלחמת העולם הראשונה עם רגימנט לינקולנשייר וזכה באות השירות המצוין (DSO) בשנת 1917, וסיים את המלחמה בשנה שלאחר מכן כלוטננט קולונל.
בין המלחמות
זמן קצר לאחר תום המלחמה הוא למד במכללה לפיקוד ומטה, קיימברלי, ומאוחר יותר פיקד על גדוד 2, רגימנט יורק ולנקסטר מ-1927 עד 1931, בטרם הועלה לדרגת בריגדיר כקצין מטה של הפיקוד המזרחי. הוא הפך למנהל הגיוס והארגון במשרד המלחמה בשנת 1936 ולמפקד הכוחות הבריטים בפלסטינה ובעבר הירדן בשנת 1939, במהלך השלבים האחרונים של המרד הערבי בארץ ישראל.
מלחמת העולם השנייה ואחריתו
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא כיהן כמפקד הקורפוס ה-1 מאפריל 1940, לפני שהוחלף בשלבים האחרונים של קרב דנקירק על ידי גנרל הרולד אלכסנדר, שהיה מפקד הדיוויזיה ה-1. על פי אלן ברוק מפקד הקורפוס ה-2 הוא סבל מהתמוטטות עצבים, ולא תפקד במהלך הקרבות.
קצין שהיה כפוף לו, מונטגומרי, העיר כי "רק משוגע ייתן קורפוס לבארקר." שירותו הצבאי הפעיל הסתיים, והוא שירת כשנה כראש פיקוד אלדרשוט לפני שפרש מהצבא בהמשך אותה שנה.
בארקר נפטר בשנת 1960, בן 75 בקולצ'סטר, אסקס.
חיים אישיים
בארקר התחתן עם ברברה מוד בנטל באסקס באוקטובר 1914. הוא היה אביו של מייקל ג'ון יוסטס בארקר (1915–1995), שהפך בין היתר לסוחר מלח, והיה, לכאורה, אהובו של סטיבן ספנדר, ובהמשך, ויסטן יו אודן במשך תקופה במלחמת העולם השנייה. "ג'ק", כידוע, כתב אוטוביוגרפיה, "לא נאנק שם!", שפורסם בשנת 1962.
אדוארד ניקולייב
אדוארד ולנטינוביץ' ניקולייב (ברוסית: Эдуард Валентинович Николаев; נולד ב-21 באוגוסט 1984) הוא נהג מרוצי ראלי רייד רוסי. נודע במיוחד בשל השתתפותו בקטגוריית המשאיות במרוץ ראלי דקר, בה ניצח 4 פעמים.
קריירת מרוצים
ניקולייב ערך את הבכורה בראלי דקר בשנת 2006 כמכונאי בקבוצת קאמאז בצוותו של סרגיי רשטינקוב. את התחרות סיים הצוות במקום ה-18. שנה לאחר מכן עבר לצוותו של אילגיזאר מרדייב וסיים את המרוץ במקום השני. בשנת 2009 סיים שוב במקום השני, הפעם כחבר בצוותו של ולדימיר קגין.
בשנת 2010 עבר לראשונה לתפקיד הנהג בראלי דרך המשי אותו סיים כמנצח. בשנת 2011 ערך את הבכרה כנהג בראלי דקר וסיים במקום השלישי, אך בפער של יותר משלוש שעות מקגין שניצח את המרוץ. הפרישה של קגין ופירדאוס קבירוב קידמה את ניקולייב לתפקיד הנהג המוביל בקבוצה והמועמד לזכייה. התנגשות עם רכב בסטייג' הרביעי של התחרות הובילה לפסילתו. בשנת 2013 לא הצליח לנצח אף סטייג' במהלך המרוץ, אך ניצח את המרוץ לאחר שהקדים ב-37 דקות את חברו לקבוצה, אייראט מרדיב.
ארבע שנים לאחר הזכייה הראשונה, זכה במרוץ בפעם השנייה, הישג עליו חזר בשנתיים הבאות.
הבאקכות
הבאקכות (ביוונית: Βάκχαι) היא טרגדיה יוונית מאת אוריפידס, ככל הנראה הטרגדיה האחרונה שכתב. המחזה, שזכה למקום ראשון בפסטיבל הפאנאתנאיה, חג יווני שנערך פעם ב-4 שנים, ושבמסגרתו נערכה תחרות בין מחזות.
המחזה מתאר את פולחן האל דיוניסוס, ומציג אותו כדמות במחזה (השחקן המגלם אותו היה אמור להופיע עם מסכה מחייכת תמיד, גם לנוכח הזוועות המתרחשות על הבמה). דיוניסוס תובע משליט תבאי, פנתאוס, הכרה בקיומו וסגידה לו. פנתאוס מסרב, ובתמורה לוקות נשות העיר, ובראשן אמו של פנתאוס, ב"שיגעון באקכי" ורוצחות אותו.
במהלך ה"שגעון הבאקכי" (המילה "באקכי" פירושה השילוב בין דיוניסוס למאמין בו) היו הנשים רוקדות עירומות ביער, משתכרות, ומסוגלות לבתר אדם בידיהן החשופות, ולאכול את בשרו.
עלילה
עלילת המחזה מתחילה, בארמון תבאי, כאשר האל דיוניסוס משחזר מלפני אנשי תבאי את מהלך מסעו ואת הסיבה לשובו אל עיר הולדתו. דיוניסוס מסביר את אירועי הולדתו מבת התמותה סמאלה, בת קדמוס, והאל זאוס, אשר מתה בלידתו בגלל חזיז הברק שממנו הרה לדיוניסוס. כמה מיושבי העיר אינם משתכנעים מהסיפור כי זאוס עבר את סמאלה. למעשה אחיותיה של אימו, סמאלה, טוענות כי מדובר בשקר גס וכי אחותם למעשה הרה מגבר זר ולא מהאל זאוס, וכי חזיז הברק נשלח כעונש על שקריה שזאוס עיבר אותה. בעקבות דברי הנשים, אשר לא היו מוכנות לקבל את דיוניסוס כאל ולקיים את פולחנו, מקלל דיוניסוס את נשות תבאי ומכה אותן לשאת בטירוף עז. הן בורחות מבתיהן ומתחילות לחגוג בהרים הרחוקים. פנתאוס המלך, מגיע לשם מחופש לאישה כדי להציץ בפולחנן, מתגלה ונקרע לגזרים בידי אמו אגאואה ואחיותיה.
הפרולוג ושאלת ההתחפשות
כבר מתחילת המחזה יש הפרה של עקרון המרחבי. האל נמצא בציר המאוזן ולא בציר האנכי. מבחינה זו אנו רואים איך האלים יכולים לנוע מלמעלה למטה. ההפרה הזו כרוכה בהתחפשות של דיוניסוס, אל התיאטרון, שלמעשה מנסה להונות את השחקנים. יש כאן התחפשות כפולה: שחקן המתחפש לאל שמחופש לאדם.
הוא יורד כדי לנקום מפני שאינו זוכה לאמון בתבאי. האמונה קשורה בקשר הדוק לשאלת הזהות של האל לפיכך חייבים להבין את היחסים בין סמלה, אמו של דיוניסוס, לאל זאוס אביו. דיוניסוס מספר כי אמו היא בת תמותה שקיימה יחסים עם זאוס. הרה גילתה את הרומן והופיעה לפני סמלה ההרה בדמותה של זקנה חכמה. השתיים התחברו והתיידדו, וסמלה אף נאותה להפקיד בידי הרה את הסוד בקשר לזהות אביו של התינוק. אולם הרה העמידה פני לא-מאמינה וזרעה ספקות ולבטים בלבה של סמלה, עד שהאחרונה דרשה מזאוס לחשוף את עצמו בפניה. זאוס עשה כן, אך תפארתו האלוהית הממה את סמלה והרגה אותה. עם זאת, זאוס הציל את העובר ונטעו בתוך ירכו, ולאחר מספר חודשים דיוניסוס נולד. מאחר שלפי הקונבנציות של התיאטרון, דמות המספרת את קורות חייה חייבת לדבור אמת, אנו הקהל מאמינים לה אבל אין זה אומר כי הדמויות במחזה עצמו יאמינו לה. רק הקהל יודע את זהותו האמיתית של דיוניסוס, לעומת זאת הדמויות צריכות להתבסס על ההיגיון כדי לשפוט. המיתוס אינו מתקבל על הדעת בידי הרציונל ולכן הטענה של פנתאוס בנוגע לסיפור הולדתו של דיוניסוס מתקבלת יותר על הדעת. הקהל יודע על קיומו של דיוניסוס כאל מאחר שעבורו בחג עולה המחזה, והן על קיומו במחזה בשל הופעתו בפרולוג. האירוניה הטראגית של המחזה מבוססת על הפער בין הידע של הצופה לידע של פנתאוס, שאינו יכול לדעת שקיומו של האל אמיתי. הפער הזה בידע הוא קריטי עבור פנתאוס, אך הידע הזה יהיה ברשותו רק כאשר יהיה כבר מאוחר מידי. במילים אחרות, במרכז העלילה השאלה היא שאלה דתית, שבה לא רק פנתאוס צריך לעסוק אלא גם הקהל עצמו. בתום המחזה, אנו מבינים כי כדי לדעת האם קיימים או לא קיימים האלים אפשר לדעת רק שכבר מאוחר מידי.
בנוסף, יש בעיה נוספת עם דיוניסוס. יש כאן בלבול זהות עמוק. זה הוא אל התיאטרון, אל ההתחפשות, כלומר הזהות שלו אינה ברורה וזו בעיה גדולה: מי הוא האל עצמו? לכן לאורך כל המחזה זהותו אינה ידועה. דיוניסוס עצמו מדבר על עצמו בגוף שלישי וגם הבאקכות שלו מאמינות שהוא נציג של האל ולא האל עצמו.
מוטיב השיגעון
כבר בפרולוג דיוניסוס מגדיר את התנהגות הנשים כטירוף והוא בעצמו זה שגרם להן להשתגע. יש מתח ומאבק בין בינה ויציאת הדעת. הטירוף הוא כה עמוק שגורם לאנשים להתנהג כמו חיות (לביאות, נחשים וכו'). הטירוף בא לידי ביטוי בחיים מחוץ לבית, שכן לפי התפיסה היוונית הנשים צריכות להיות בתוך הבית ועתה יציאתן מהבית מרמזת על רע. יש בגישה זו ערכים עמוקים יותר מרק שוביניסטיות. התפיסה הייתה כי האישה היא המאחדת את הבית, ברגע שהנשים יוצאות, העיר והמשפחה מתפרקת. חלק מכך נובע מהשאלת זהות האב של הולד ותפיסות אחרות קשורות ליכולת האישה להכיל את חילוקי הדעות בבית. דיוניסוס מכריז על כך שהוא ישיג באלימות את מה שלא השיג עד כה מרצון. בנוסף הוא מגדיר את עצמו כאל הנשים ואכן בספרות הוא מתואר מעט כאישה.
שיחת תירסיאס וקדמוס
השאלה המרכזית שעולה בשיחת תירסיאס וקדמוס היא שאלת השיגעון והשפיות. אחרי שאנו פוגשים במקהלה, נכנס תרסיאס שקורא לקדמוס (השליט הקודם של תבאי). תירסיאס הנביא (שתמיד צודק) טוען כי רק שניהם שפויים וכל השאר חסרי בינה מאחר שמאמינים באל דיוניסוס. יש כאן בעיה מאחר ששפיות נקבעת על פי רוב האנשים. כלומר במקרה זה אנו רואים כי דווקא אי השפיות היא השפיות אך האמונה באל נתפסת בידי כלל החברה כטירוף. לפחות בתחילת הטרגדיה.
מסכת מועד קטן
מַסֶּכֶת מוֹעֵד קָטָן היא מסכת במשנה ובתלמוד העוסקת בדיני חול המועד ובדיני אבלות. דיני האבלות שבה, שהם רוב הפרק השלישי, הם מהדברים הבודדים המותרים ללימוד בתשעה באב.
הבאקכות
שיחת תירסיאס וקדמוס
פנתאוס מוצג כאיש עריץ ויש לזכור כי היוונים תפסו עצמם כאנשי חירות ששוחררו מהטיראניות אולם בטרגדיה לעריצים יש מקום חשוב באופן בו הם מנהלים את העיר כפי שקראון מוצג במחזה אנטיגונה. פנתאוס, שליט תבאי, מייצג במחזה איזשהו מובן של סדר שמתאר את המצב בעיר כמהפכה, שכן כל הנשים הסתלקו מהבתים ונמצאות בהרים. הוא מסביר כי לא ניתן לנהל עיר בתוך טירוף כזה, שהרי עיר מבוססת על גבולות ודבריו מעידים על גישה הגיונית ומתבקשת בהקשר של שלטון תקין.
מסכת מועד קטן
על מנת להבדיל את המסכת מכלל סדר מועד, נקראה המסכת "מועד קטן", כיוון שרובה עוסק בחולו של מועד. רוב הראשונים והגאונים קוראים לה מסכת משקין על פי המילה הראשונה של המסכת.
הבאקכות
שיחת תירסיאס וקדמוס
רעיון הטירוף ומשמעותו עולה בדיאלוגים נוספים. למשל בדיאלוג בין קדמוס לפנתאוס, טוען הראשון כי האחרון משוגע מפני שאינו מאמין בדיוניסוס ואף מציע לו, למען הסר ספק בלבד, שיצטייר כמי שמאמין בו. הטיעון הזה בעיתי במקרה זה משום שפנתאוס עלול להפסיד הרבה אם יקיים את הפולחן - בעיה המציגה את הפער הקיים בין חשיבה על פעולות המתאימות להווה לפעולת המתאימות לעתיד. במילים אחרות, בהווה, אם פנתאוס יאמין בדיוניסוס הוא יצטרך לשתף פעולה עם ההרס מוסדות העיר שכן בעולם הבקכאות השיגעון הוא תמידי. לכן פנתאוס מסרב, מתעקש ונשבע להעניש את הנשים על אי הסדר בעיר. מבחינה לוגית טיעוניו של פנתאוס משכנעים ונכונים למי שמביט על החיים על סמך ההווה בלבד. מבחינת הטווח הרחוק הטיעון הזה בעיתי מאחר שפנתאוס יובל אל הרס עצמו וכך גם של העיר מאחר שמונע מהנשים לעבוד את האל, והוא יעניקו על כך.
מסכת מועד קטן
בתלמוד הבבלי יש למסכת זו 28 דפים על פי דפוס וילנא.
הבאקכות
הופעת השליח המתאר את מעשי הבאקכות
מעשי הבאקכות יכולות להעשות רק בזכות האל. הדברים שרואה השליח הם עדות ראייה ואיש אינו מבקר את הדבר. זה אמור להוכיח לפנתאוס כי יש אל, מאחר שהנשים מסוגלות לעשות דברים בלתי אפשריים. פנתאוס טוען מנגד כי הנשים אינן יכולות לשלוט בעיר ולכן יש כאן התנגשות כדי לשלוט בעיר חייבים לדכא את התקוממות הנשים ומצד אחר בעשייה של המעשה הזה מדובר על אקט ההיבריס, כי הנשים פועלות על פי צו האל ולכן האל יעניש אותם. שוב, פנתאוס עומד אל מול שתי בחירות אשר שתיהן נוראות.
מסכת מועד קטן
מיקומה של המסכת בסדר מועד
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, המסכת היא מסכת האחת עשרה בסדר מועד שבמשנה ובתלמוד. וכך הוא מקומה על פי סדר התלמוד הבבלי שבידינו. הרמב"ם מציין כי רבי "סידר אחר מגילה מועד קטן, מפני שיש בינו ובין ימי פורים הצטרפות, שבשניהם אסור התענית וההספד".
הבאקכות
שיר המקהלה
השיר עצמו אינו עוסק באהבה אלא בהיבריס, אנשים שאינם מאמינים למיתוס של דיוניסוס. אפרודיטה היא אלה משנית ביצירות כשל הומרוס אולם במחזות היא תופסת מעמד טוב יותר כמו למשל באנטיגונה. בכל אופן, אפרודיטה מוזכרת בפנטזיות של פנתאוס. המקהלה רוצה להגיע לקפריסין. קפריסין היא אי, כלומר יבשה שמוגבלת בידי מים. באי עצמו אין גבולות ולכן המקהלה חפצה להגיע לשם. כך יש חיבור בין הבאקכות לאפרודיטה (חוסר גבול מיני) ודיוניסוס (חוסר גבולות). לכאורה, המקהלה מגבילה את המקום בה היא מתפרצת, בקפריסין, כדי ששם באמת תוכל להשתולל אבל תבאי הופכת להיות "קפריסין השנייה" מאחר שבה נעשה חוסר הגבולות. בשיר מקהלה זה נרמז על דו המיניות של הבקכאות. זה רמז לא רק לבקכאות עצמן אלא לתיאטרון כולו בו גברים משחקים בתפקידי נשים.
מסכת מועד קטן
מיקומה של המסכת בסדר מועד
לעומת זאת מדברי רש"י ותוספות בסוף המסכת נראה שיש להם סדר אחר בסידור המסכתות ומסכת זו היא אחרונה בסדר מועד, ולאחריה באה מסכת יבמות שהיא הראשונה מסדר נשים. וכך הוא מקומה בתלמוד הירושלמי שבידינו.
הבאקכות
לראות ולדעת (ὁράω οἶδα)
שני הפעלים של לראות ולדעת הם מרכזים במחזה. דיוניסוס מזהיר את פנתאוס שוב ושוב כי הוא אינו מבין את כל מה שהוא רואה כך למשל הוא אינו יודע כי דיוניסוס מחופש לאדם. היחידים שמבינים ויודעים זאת הם הקהל. השאלה של לראות ולדעת קשורה לזהות למשל מי הוא האל דיוניסוס. השאלה של מה אני רואה תהיה מרכזית בהמשך העלילה כאשר ואמו של פנתאוס תראה אריה אבל רק אחרי ההתפכחות (אנאגנורסיס, ἀναγνώρισις), תבין כי היא הרגה את בנה. כשפנתאוס יוצא מן הארמון לאחר שהתחפש הוא אומר שהוא רואה כפול, כלומר פי שניים מהראייה הרגילה. ראיה זו אינה מעצימה את הראייה אלא מעצימה את העיוורון.
מסכת מועד קטן
פרקי המסכת
בסה"כ במסכת 24 משניות.
פירוש רש"י
פירוש רש"י המודפס על המסכת איננו מרש"י, אלא מורכב ברובו הגדול מפירוש רבנו גרשום, ורק פחות מעשרים אחוז ממנו נלקחו מפירוש רש"י. בעל דקדוקי סופרים כבר שיער כי הפירוש המודפס על הדף הוא מרבנו גרשום מאור הגולה, ובמקומות בהם לא פירש, הוסיפו המדפיסים מפירושו של רש"י. פירוש רש"י למסכת פורסם על ידי אפרים קופפר (בשנת תשכ"א) מתוך כתב יד שנמצא בספריית האסקוריאל בספרד (ודפים בודדים מתלמוד בבלי מועד קטן עם פירוש רש"י דפוס ראשון שבספרד (ואדי אלחאגרא, ה'רמ"ב)). ועם הוספות (על פי השוואה להכתב יד, ודפים נוספים מדפוס ספרד שהגיעו לידינו בינתיים, ועין יעקב דפוס ראשון (פיזרו, רע"ו), ועל פי השוואה לחיבורי הראשונים (ובראשם הנלקט מרש"י על הרי"ף) והאחרונים המעתיקים מפירוש רש"י) על ידי יוסף יצחק קעלער (בשנת תשס"ז), והפירוש הזה מיוחס לרש"י (על פי השוואת נוסח הכתב יד לנוסח דפוס ספרד והעתקות הראשונים וראשוני האחרונים שהשתמשו בפירוש רש"י שבכתבי יד או דפוס ספרד (רבינו עובדיה מברטנורא, ר' אייזיק שטיין בביאורו על הסמ"ג, רבינו יעקב בן חביב בעין יעקב (דפוס ראשון), ורבינו שלמה סירליאו (מפרש הירושלמי)]. פירוש רש"י המודפס סביב פסקי הרי"ף (בסוף המסכת), נאמן כמעט לחלוטין לפירוש רש"י האמיתי (שבכתב יד אסקוריאל), והוא משמש כעד נוסח נוסף. אמנם, ברוב המסכתות פירוש רש"י להלכות הרי"ף איננו אלא עיבוד דברי רש"י, ואין הוא נאמן למקור, אולם במסכתות מועד קטן וסוכה מדובר בהעתקה מדויקת על פי רוב של פירוש רש"י לתלמוד.
התוספות
פירוש התוספות על המסכת הוא מרבנו שמואל בן רבנו אלחנן נכדו של ר"י הזקן (ובדף ב ע"ב ד"ה קא מרפויי נלקח מפירוש רשב"ם שנעתק על ידי האור זרוע בהלכות שבת מלאכת חורש).
חיבור נוסף על המסכת הוא שיטה לתלמיד רבנו יחיאל מפריז המיוחס ככל הנראה לרבנו ידידיה בן ישראל מנירנברג, תלמיד חבר של המהר"ם מרוטנבורג.
הבאקכות
מותו של פנתאוס
גם אמו של פנתאוס עיוורת, וחושבת כי בנה הוא למעשה אריה ולכן היא מציעה לשאר הנשים לצוד אותו. זה הוא טשטוש כפול אצל הבקכאות. מצד אחד הנשים המתנהגות כמו חייה ומצד שני שהן מזהות את פנתאוס כחיה בזמן שהוא אדם. ההתפכחות שלה כרוכה בכאב, בדומה למה שקרה לאיאס. ברגע שהאדם רואה למה גרם לו האל הוא מוכה בכאב איום. גם קדמוס נענש, הוא האמין באל ועבד אותו, אך האל לא מתחשב במאמינים שלו אם בני המשפחה חוטאים. העונש על חוסר האמונה חורג מכל פרופורציה שהשכל האנושי מסוגל להכיל או להבין.
מסכת מועד קטן
נימוקי יוסף
החיבור המודפס סביב הרי"ף בכותרת פירוש רבינו נסים (=הר"ן) איננו פירוש הר"ן אלא החיבור 'נמוקי יוסף' מרבי יוסף חביבא. וכבר עמדו על כך מדפיסי ש"ס וילנא וציינו את שני המחברים, בצורה הבאה: (רבנו ניסים) [נמוקי יוסף].
הבאקכות
מותו של פנתאוס
בסוף המחזה מתגלה. האל חוזר לעולם האלי ומציג כיצד האל יכול לשנות זהויות אבל האדם, ברגע ששינה את זהותו הוא למעשה הוביל על עצמו מוות. האל מוצג כחסר רחמים כשהוא מנבא עתיד קשה מאוד למשפחה של פנתאוס. הוא מצהיר על אלוהותו שלו ככוחנית. לכן, גם אם יש פה אישור מוחלט לקיומו של האל, הוא בעצם מעביר מסר מאוד ברוטאלי על קיום בעולם של טירוף, של אל שפולחנו מטורף, ואי ציות לו מוביל לעונש נורא.
הפקה בעברית
בשנת 1971 עלה המחזה ב, בשם "הבכחאי", בתרגום עיבוד ובימוי של אריה זקס, עיצוב תפאורה של עדה המאירית ומוזיקה של יוסי מר-חיים. במחזה השתתפו בין היתר: ליאור ייני בתפקיד האל דיוניסוס, יאיר רובין, מוטי בהרב ועליזה רוזן. המחזה כלל קטעי ריקוד ארוכים שיצרה גבי אלדור וסרט שהוקרן ברקע, והוא זכה לביקורות מעורבות. במהלך הצגת המחזה באולם "בית העם" בירושלים (מרכז ז'ראר בכר), התפרעו כ-300 תלמידי ישיבה מחוץ לאולם בניסיון להפסיק את ההצגה, מאחר שהסרטון שהוקרן במהלכה כלל קטעי עירום. אחר כך הסכימה עיריית ירושלים לאסור את הצגת המחזה באולם העירוני. בשנת 2008 עלה המחזה בבית צבי.
אדולף מריקס
אדולף מריקס (באנגלית: Adolph Marix; 1848 - 24 באפריל 1919) היה קצין אמריקאי יליד גרמניה בחיל הים האמריקאי.
קורות חיים
נולד בסקסוניה והיגר כילד עם משפחתו לארצות הברית. בשנת 1864 החל ללמוד באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, ובשנת 1868 היה לבוגר היהודי הראשון של האקדמיה.
שירת על ספינת הקרב USS Maine שהתפוצצה בנמל הוואנה, והתמנה כשופט חוקר להתפוצצות זו. הצטיין בשירותו במלחמת ארצות הברית–ספרד. הוא סיים את שירותו הצבאי בשנת 1910 בדרגת סגן אדמירל.
איהן מנסיז
איהן מנסיז (נולד ב-10 באוגוסט 1975 בבוואריה, גרמניה) הוא כדורגלן טורקי אשר התפרסם בקבוצה האיסטנבולית בשיקטאש, ממנה עבר לקבוצה ויסל קובה ביפן.
הוא כיכב עם נבחרת טורקיה בכדורגל במונדיאל 2002 וכבש שלושה שערים בטורניר, שניים מהם היו במשחק על המקום השלישי מול קוריאה הדרומית, שנתנו את הניצחון לטורקיה. את בכורתו עם הנבחרת, עשה מנסיז בתור מחליף בשלב ההפעלה למונדיאל נגד מולדובה באוקטובר 2001. הוא הגיע לנבחרת בזכות עונה מרשימה בבשיקטאש בשנת 2001, כשהוביל את טבלת מלך השערים של טורקיה ועזר לקבוצתו להגיע למקום השלישי.
קפטן תחתונים והפלישה מהחלל של מנהלות המטבח המרושעות ממש
קפטן תחתונים והפלישה מהחלל של מנהלות המטבח המרושעות ממש (באנגלית: Captain Underpants and the Invasion of the Incredibly Naughty Cafeteria Ladies from Outer Space) הוא ספר מאויר לילדים מאת הסופר והמאייר האמריקני דייוויד "דאב" פילקי אשר יצא לאור בשנת 1999. זהו הספר השלישי בסדרת ספרי קפטן תחתונים.
בשנת 2010 יצא הספר בתרגומו של ארז אשרוב בעברית.
תקציר העלילה
בספר המשך זה הרולד וג'ורג' שוב בצרות, והפעם זה באמת לא באשמתם! חללית מסתורית נחתה על הגג של בית הספר היסודי על שם ג'רום חרבנוביץ' ומתוכה יצאו שלושה חייזרים שמאיימים להשתלט על העולם. אחרי שהפכו את כל התלמידים והמורים לחנונים זומבים מזוויעים, נראה שאף אחד לא יוכל לעצור אותם. אף אחד, מלבד קפטן תחתונים!
קהילות בהאיות באיראן לפני המהפכה האסלאמית בשנת 1979
הדת הבהאית נוסדה באיראן באמצע המאה ה-19 על ידי הנביא בהאא אללה ועד לשנת 1960 רוב המאמינים בעולם המשתייכים לדת הבהאית היו ממוצא איראני. אף על פי שחוקתה של איראן מגנה על המיעוטים הדתיים במדינה, היא איננה מכירה בדת הבהאית כפי שהיא מכירה בדתות האחרות כגון יהדות, נצרות, והדת הזורואסטרית, דבר אשר יצר קשיים רבים לבהאים באיראן. עד לשנת 1979 מנתה הקהילה הבהאית באיראן עקב ריבוי טבעי כ-350 אלף מאמינים, אך כיום מספר המאמינים הבהאים באיראן קטן בהרבה, וזאת בעקבות המהפכה האסלאמית שהתרחשה בשנת 1979 ואיתה גלי אלימות וכליאה אשר הביאו את הבהאים להגר לאירופה וארצות הברית.
אף על פי שמאמיני הדת הבהאית לאורך ההיסטוריה האיראנית היו למיעוט אתני הנרדף והמדוכא ביותר, הקהילה הבהאית, למרות המגבלות עליה וגלותם של אנשי הדת הבהאית מאיראן, הצליחה באופן עצמאי לקיים פעילות ענפה בכל תחומי החיים. הקהילות הבהאיות התרכזו בעיקר באזורים כגון איספהאן, יזד, שיראז, טהראן, חוראסאן, מזנדאראן, פרס, כשאן ותבריז. באזורים אלו ניתן לראות פעילות ענפה לקראת סוף המאה ה-19 אשר ברובה עסקה בהקמת מוסדות חינוך עצמאיים, אספות ואדמיניסטרציה.
תחום החינוך
תחום החינוך הוא אחד מעמודי התווך בדת הבהאית, וילדים (בנים ובנות) כבר מגיל חמש נשלחו למוסדות חינוך אשר בהם הם למדו קרוא וכתוב ופעולות חשבון פשוטות. לאחר הקניית החינוך הבסיסי הילדים עברו ללימודים מתקדמים ששם הם למדו את השפה הפרסית והאנגלית, ספרות ושירה, קוראן, היסטוריה וגאוגרפיה. יתר על כן, בשלב השלישי, החינוך התמקד בלימודי אסטרונומיה, רפואה ומתמטיקה מתקדמת. בית הספר הבהאי הראשון שעבד בשיטה זו הוקם במזנדאראן בשנת 1870, ולאחר מכן בטהראן, תבריז ובערים וכפרים נוספים. ניתן לראות שההשקעה של הבהאים בחינוך אכן השתלמה ובהאים במאה ה-19, שהשתייכו בדרך כלל למעמד סוציו-אקונומי נמוך התקדמו למעמד ביניים משכיל במאה ה-20 בזכות ההשכלה שרכשו.
נשים והנהגה
יתר על כן, כתוצאה ממשנתו של בהאא אללה, קהילות הבהאיות התאפיינו בפתיחות כלפי נשים ולהן היה תפקיד מפתח בקהילה לדוגמה, בטהראן, פאטימה סולטאן שהייתה ממשפחה צבאית מבוססת השתמשה בקשריה על מנת לשחרר מאמינים בהאים שנאסרו בלא עוול בכפם. דוגמה נוספת היא איסמאת ח'אנום אשר יזמה מפגשים שבועיים על מנת לשדך בין נשים וגברים בהאים וליוותה אותם עד לחתונה המיוחלת.בנוסף, בשנת 1954 הנשים היו מארגנות הכנסים והאספות הרשמיות של הבהאים, דבר אשר העניק להן כוח רב בקהילה. אף על פי שבהוראת המנהיגים של הדת הבהאית, הבהאים בעצמם לא לקחו חלק בפעילות הפוליטית באיראן, ניתן היה לראות בהאים בתפקידי מפתח של הממשל לדוגמה, מירזא מחמד עלי ח'אן בתבריז. דוגמה נוספת היא בחוראסאן שבה בזכות הקשרים שיצרו עם גורמי הממשל, הבהאים קיבלו תפקידים ממשלתיים שעזרו להם לקבל אוטונומיה על הקהילה הבהאית באזור, וכך להמשיך ולקיים פעילות בהאית ענפה.
בין השנים 1878–1925
בהמשך לעשייה הענפה של הקהילות בהאיות הוקמה בשנת 1878 בטהראן אספה עליונה של הקהילות הבהאיות, מעין קדם ל"בית הצדק העולמי" שיקום בשנת 1963, שבה נאספו בכירי הקהילות הבהאיות באיראן והתייעצו במגוון תחומים בניסיון ליצור חזית אחידה בנושאים אלו. לאחר מכן, בשנת 1880 אספות אלו התקיימו גם בפרובינציות; חוראסאן, מזנדאראן, פרס וכשאן. יתר על כן, בשנת 1907 הוקמה קרן לתרומות עבור הבהאים ובשנת 1917 הוקמה קרן לטובת הילדים הבהאים, קרנות אלו הוקמו על מנת לעזור בנטל ההוצאות של הקהילה הבהאית אשר לא קיבלה תקציבים מהשלטונות האיראנים לפעילותה. בין השנים 1880 עד 1920 חיו באיראן כ-100 אלף בהאים אשר מרבית פעילותם התרכזה בטהראן. הקהילה הבהאית בטהראן עד לשנת 1960 מנתה כשלושת אלפים מאמינים והייתה הקהילה הגדולה ביותר באיראן, קהילה זו הייתה אחראית על קשרי החוץ עם הקהילות הבהאיות האחרות בעולם, על תחום החינוך ועל התחום האדמיניסטרציה.
משנת 1925 ואילך
עלייתו לשלטון של רזא שאה פהלווי (רזא ח'אן) בשנת 1925 הפיחה רוח חיים בקהילות הבהאיות באיראן והם הצליחו לפתוח בתי ספר חדשים, בתי מרחץ, ספריות ובתי קברות שהם תחזקו בעצמם. יתר על כן, הקהילה הבהאית הגדולה בטהראן הצליחה בשנת 1930, לפתוח מרכז ייחודי בהאי אשר עסק בכל הרכוש ואתרים קדושים של הבהאים בכל איראן, לאחר מכן בשנות ה-50 שינה המרכז את פניו והפך למקום מפגש לנוער הבהאי ובית הארחה. בנוסף לכך, בשנת 1940 הוקם בית יתומים בהאי. עם עלייתו של שוקי אפנדי להנהגת הקהילה הבהאית הוא נקט במדיניות של התפשטות הדת הבהאית בעולם בצורה מסיבית מקודמיו, והמשלחות של בהאים שהגיעו לאיראן הביאו ידע שעזר לפתוח מרפאה אזורית שגם מי שאינו בהאי רצה לקבל בה טיפול עקב הצלחתה. בנוסף, לכך המשלחות הביאו איתן שלל שפות זרות והם תרמו לחינוך הבהאי.
למרות הצלחתה של הקהילה הבהאית בתחילת תקופתו של רזא שאה, בשנת 1934 המצב של הקהילות הבהאיות באיראן הורע בצורה משמעותית. הרעה זו נובעת מעליית הרייך השלישי בגרמניה ואיתה רעיון הגזע הארי אשר קסם מאוד לרזא שאה. בהשפעותיו של רעיון זה בשנת 1935 שינה רזא שאה את שם ארצו מפרס לאיראן ונקט במדיניות של רפורמות שונות על מנת להידמות למדינות אירופה ולייצור אחידות בין כל הקבוצות באיראן, והבהאים שביקשו להישאר אוטונומיים וייחודיים בקהילתם, לא התאימו למשנה זו. בין השנים 1934–1938 נסגרו בפקודת השלטונות כל בתי הספר הבהאים, המוסדות הגדולים של הקהילות ונכלאו מאות בהאים באשמת קשירת קשר נגד השלטונות. בנוסף, בשנת 1955 נסגר מרכז הבהאי הגדול בטהראן.
התמודדות הבהאים עם הקשיים עד למהפכה האסלאמית בשנת 1979
אף על פי שהשלטונות ניסו באופן מכוון לפגוע בקהילות הבהאיות הן לא וויתרו, ואף המשיכו לחנך את ילדיהם בבתים משותפים שיצרו ללמידה של כל שכבות הגיל. בנוסף לכך, הקהילות הבהאיות באיראן נעזרו בקהילות הבהאיות בעולם שעד לשנת 1960 מנו כ-150 קהילות, עזרה זו התבטאה בתעמולה תקשורתית של הקהילות הבהאיות בעולם על מנת להראות את הזוועות שמתרחשות באיראן נגד הקהילות הבהאיות. עזרה זו של הקהילות הבהאיות בעולם נשאה פרי וניתן לראות שבשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 השתפר מצבם של הבהאים באיראן והופסקו מעשי טבח נגדם. שיפור זה לא נמשך שנים רבות כיוון שבשנת 1979 התרחשה המהפכה האסלאמית אשר בה נרצחו ונאסרו מאות מאמינים בהאים. עקב המצב רבים מן המאמינים הבהאים היגרו לאירופה וארצות הברית וכיום, לא נותרו קהילות בהאיות גדולות באיראן.
LASIK
LASIK (ראשי תיבות באנגלית של המושג: Laser-Assisted in-Situ Keratomileusis, ובעברית: שינוי פני הקרנית באמצעות לייזר), הוא ניתוח לתיקון הראייה בלייזר, שמטרתו לתקן ליקויי ראייה ולהקטין את תלותם של מוגבלי הראייה במשקפיים או בעדשות מגע. במהלך ניתוח ה-LASIK, מבוצע חיתוך שכבה של העין (אשר נקראת "מתלה"), והסטת המתלה לשם שיוף הקרנית בהתאם לפרמטרים של ראיית המטופל, ושיקולים אופטיים. לאחר ביצוע שיוף הקרנית, מוחזרת שכבת המתלה למיקומה הקודם. לרוב, שיפור יכולת הראייה של המטופל מיידי (בשונה משיטות תיקון ראייה כגון PRK ו-LASEK, בהן שיפור הראייה הדרגתי ונמשך מספר ימים).
ליקויי ראייה המטופלים באמצעות LASIK
שני סוגי ליקויי ראייה נפוצים מטופלים באמצעות הליך זה:
שלבי הניתוח
קביעת עומק החיתוך נעשה באמצעות טבעת המונחת על גבי העין המנותחת, עליה נע סכין החיתוך.
החלמה
פעמים רבות שיפור הראייה של המנותח הוא מיידי, ולרוב אינו מלווה בכאב ניכר, תהליך החלמת העין המנותחת ובפרט תהליך החלמת המתלה אורך כשבועיים, במהלכם נותר כיסוי הפלסטי המגן על גבי המתלה. במהלך שבועיים אלו זולף המנותח טיפות נוגדות זיהום ודלקות במטרה למנוע סיבוכים. בסיום תקופת ההחלמה מוסר הכיסוי הפלסטי מן העין המנותחת.
סיבוכים נפוצים
לניתוח ה-LASIK קיימים מספר סיבוכים נפוצים אפשריים, ובניהם:
שמואל ברזאני (אדוני)
הרב שמואל ברזאני אדוני (מאות 16–17), פוסק הלכה, פייטן ומקובל, עמד בראש ישיבה בכורדיסטן. מגדולי הרבנים בכורדיסטן בדורות האחרונים.
ביוגרפיה
הרב שמואל ברזאני (אדוני) נולד בערך בשנת ש"כ (1560) בעיר ברזאן שבכורדיסטן. אביו, הרב נתנאל הלוי (אדוני), עמד בראש קהילת יהודי מוסול, והיה איש קדוש בעיני יהודי כורדיסטן וסביבותיה. מפאת כבוד תורתו הוא כונה "אדוֹניִ", שם שדבק ביורשיו לתפקיד הרבנות. הרב שמואל לא ידע קרוא וכתוב עד גיל מאוחר, ועבד במלאכת האריגה. אגדה המועברת במסורת אצל יהודי כורדיסטן, מספרת שזכה לגילוי אליהו הנביא ואליהו הבטיח לו כי יזכה להיות חכם גדול בתורה. מאז התחיל להבין וללמוד. לאחר שלמד תורה ונהיה לחכם גדול, ויסד ישיבה גדולה בעיר מוסול, אליה נהרו מכל רחבי כורדיסטן ובבל. הרב שמואל נודע בחייו כמקובל ואף נזכר בכתביו של רבי חיים ויטאל.
בשלהי שנת שס"ו (1606), בזמן מרידות השבטים נגד השלטון העות'מאני, ועקב התערערות ביטחון היהודים בכורדיסטן עבר לדמשק. כשחזר לכורדיסטן שימש כרבה של העיר עקרא בכורדיסטן. משם עבר לעיר עמדיה, ושימש כרב העיר.
הוא הוטרד ממצבם התורני הירוד של יהודי כורדיסטן, ומהמחסור במנהיגים רוחניים ובפוסקי הלכה. הוא הקים מספר ישיבות בבארזאן, בעקרה , בעמידיה ובמוסול, כדי לטפח בהן תלמידי חכמים שיוכלו לשמש את הציבור כרבנים, חזנים, ושוחטים. הישיבות התקיימו מתרומות של נדבנים יהודיים תושבי האזור. את כל כספי התרומות השקיע בישיבות, והוא ומשפחתו חיו חיי דוחק.
חכם שמואל אדוני נפטר בין השנים שפ"ה (1625) לשצ"ה (1635), ויש מסורת כי נפטר ביום כ"ג שבט שצ"ג (1633).
בתו של חכם שמואל ברזאני, אסנת ברזאני, התחתנה עם בכיר תלמידי אביה, חכם יעקב מזרחי. היא מכונה התנאית אסנת, בשל ידיעותיה הרבות בתורה ובקבלה, ובשל הניסים שחוללה. כשנפטר בעלה עמדה בראש הישיבה, שהקים אביה, ועמדה בקשר עם גדולי חכמי תקופתה.
חיבוריו
חיבוריו של חכם שמואל אדוני כוללים דרשות, הלכות, פיוטים, תפילות, חידות ומשלים. חלקם נדפסו ב'ספר אבני זיכרון' חלקם עדיין בכתב יד.
בשנת תשס"ג פרסם מכון 'אהלי אברהם יעקב' ספר הנקרא "כתבי ר' שמואל אדוני", ובו כלולים חלק מחיבוריו שהיו בכתב יד. ואלו הם:
TAAG נתיבי אוויר אנגולים
ל-TAAG שותפות קוד עם אייר פראנס, בריטיש איירווייז, קניה איירווייז, KLM, לופטהנזה, רויאל אייר מרוק, בראסלס איירליינס, וסאות' אפריקן איירווייז.
היסטוריה
בשנת 1937 נשיא פורטוגל, אנטוניו קרמונה הורה להקים חברת תעופה באנגולה. בספטמבר 1938הוקמה החברה תחת הכינוי DTA כחטיבה של מינהל הרכבות, הנמלים והתחבורה האווירית באנגולה הפורטוגזית. החברה הייתה בבעלות ובניהול הממשלה, שאישרה רכישת כחמישה מטוסים, ששניים מתוכם לא נמסרו בפועל לאור פרוץ מלחמת העולם השנייה. הטיסות הראשונות החלו ב-17 ביולי 1940, תוך שימוש במטוסים דו-כנפיים. המסלולים הראשונים היו בין לואנדה לבין פואנט נואר ולוביטו. הטיסות הופסקו לסירוגין במהלך מלחמת העולם עקב מחסור בחלקי חילוף, אך עד סוף המלחמה חברת התעופה חידשה את פעילותה. שני מטוסים שנרכשו מקונגו הבלגית ב-1944 אפשרו ל-DTA לחדש את שירותיה. במרץ 1946 החלו טיסות לקינשאסה. חברת התעופה הצטרפה לארגון חברות התעופה הבינלאומי בשנת 1951. בשנה זו החלו טיסות גם מפוטו, אך יעד זה נזנח בשנים שלאחר מכן מחוסר כדאיות כלכלית. DTA גם הפעילה קו לליווינגסטון בשנים 1951–1952. ב-1956 הושק קו של כ-1,100 קילומטרים לסאו טומה.
עד אפריל 1960 הצי הורכב מארבעה מטוסי ביץ' 18, שבעה מטוסי DC-3 ושלושה מטוסי DH.89. שנה לאחר מכן, DTA הפכה לחברת התעופה האפריקאית השלישית שהזמינה מטוסי פוקר F27 ששולבו בצי בשנת 1962. באותה התקופה החל קו גם לוינדהוק. בשנת 1973 החברה עברה רפורמה מבנית, פורקה והוקמה מחדש תחת שמה הנוכחי. החברה הייתה תחת שליטת ממשלת אנגולה (51%), טאפ אייר פורטוגל (29%) ובאופן פרטי (20%). ב-1974 הוזמנו ארבעה מטוסי בואינג 737-200. בעקבות עליית הקומוניסטים לשלטון ועצמאות המדינה, TAAG הפכה לחברת הדגל הלאומית. בשנת 1976 הוטל אמברגו אמריקאי של כמספר חודשים בעקבות מלחמת האזרחים במדינה. עד מרץ 1980 היה ל-TAAG צי של Fשלושה מטוסי בואינג 707-320C, שלושה מטוסי בואינג 737-200C, שישה פוקר F27 וארבעה מטוסי יאק-40. היעדים באותה התקופה כללו את ברזוויל, סאו טומה, לאגוס, מפוטו, ליסבון, מוסקבה, פריז ורומא. ב-8 ביוני, מטוס יאק-40 התרסק את כל 19 הנוסעים שהיו על הסיפון נהרגו. ב-16 במאי 1981,ארבעה נוסעים נוספים נהרגו בתאונה. בשנים שלאחר מכן התרחשו תאונות קטלניות נוספות. בנוסף על כך, החברה נכנסה לקשיים כלכליים בשנת 1984.
בשנת 1990 לחברה היו כ-18 יעדים בתוך אנגולה, וכן טיסות בינלאומיות לנמל התעופה ברלין שנפלד, ברזוויל, הוואנה, קינשאסה, ליסבון, לוסקה, מפוטו, מוסקבה, פריז, ריו דה ז'ניירו, רומא, סאל וסאו טומה. ב-1997 TAAG רכשה בואינג 747-300 קומבי מסינגפור איירליינס.
במהלך 2008, TAAG השיקה קו חדש לבייג'ינג.
בסוף ספטמבר 2014, נחתמו הסכמי שיתוף פעולה בין TAAG לבין אמירטס. ההסכמים כללו שיתוף קוד טיסה ותיאום מועדון הנוסע המתמיד. בשנת הפעילות המלאה הראשונה במסגרת ההסכם, ההפסדים השנתיים קטנו באופן משמעותי. החוזה בוטל באופן חד צדדי על ידי אמיריטס ב-2017 בגלל חוסר רווחיות.
כיום TAAG היא בבעלות מלאה של ממשלת אנגולה. TAAG היא בעצמה הבעלים הבלעדי של אנגולה אייר צ'רטר, המפעילה הובלת מטענים באפריקה.
צי
TAAG מפעילה את המטוסים הבאים (נכון לספטמבר 2020):
תכלת וארגמן בעולם העתיק
התכלת והארגמן הם טקסטילים צבועים, שתפסו מקום נכבד בין מוצרי היוקרה של העולם העתיק. במקרא הם מוזכרים במלאכת המשכן, בבניין בית המקדש, בבגדי כהונה ובמצוות ציצית; וכן בין פרטי לבוש מלכותי ובמרכולתה של העיר צור. בתעודות קדומות כגון תעודות חתיות, אשוריות ואחרות, הם מופיעים ברשימות המס והשלל וכן ברשימות מסחריות בשמם האכדי "תַּכִּילְתּוּ ואַרְגַמַנוּ" או כלוגוגרם. ZA.GIN.GE6 לתכלת ו-ZA.GIN.SA5 לארגמן.
מקורם של התכלת והארגמן לא פורט במקרא. פילון האלכסנדרוני ויוספוס פלביוס מעידים בספריהם שהארגמן הופק ממקור ימי. הפקתו של התכלת ממקור ימי נשנית במשנת חז"ל.
בסהר הפורה הקדום
התכלת והארגמן (ta-kil-tu ו-ar-ga-man-nu, או בשומרוגרמות SÍG.ZA.GÌN.SA5 לארגמן ו-SÍG.ZA.GÌN.MI לתכלת), מוזכרות ברשימות מנחה שונות שהובאו לפני תגלת-פלאסר השלישי.
צבע ה'פורפורה' בעולם היווני והרומי
בעולם היווני והרומי כונו טקסטילים אלו בשם אחד: 'פּוֹרְפִירַס' ביוונית או 'פּוּרְפּוּרָה' (purpura) בלטינית. הפקת צבע ה'פורפורה' מן החלזונות פרחה בעיקר בחוף הפיניקי, והוא הפך מזוהה עם הפיניקים. אף השם פיניקיה (כנען ביוונית ) קשור לשם היווני לצבע הארגמן. מבין הערים הפיניקיות התפרסמה בעיקר צור, העיר הפיניקית הראשית, בטיבם של מוצרי הפורפורה שלה. סטראבון, שביקר בצור במאה הראשונה לספירה, מספר "כי הפורפורה הצורית היא הטובה מכולם, וכי לצור מספר עצום של מצבעות". הוא אף מזכיר את עושרה הרב, שנצבר בזכות מיומנותם של תושביה העוסקים במלאכת הצביעה. הארגמן אף הופיע על מטבעות צור כאחד מסמליה, ובשפות שונות נקרא עד היום "ארגמן צורי" או "ארגמן פיניקי". גם חז"ל מציינים, שעושרו של שבט זבולון, שנחל נחלה באזור זה, נובע, בין היתר, מפרנסתו על החילזון.
הפורפורה הפכה לסמל של יוקרה ומעמד חברתי. שפת הטוניקה של הסנטורים ברומא הייתה רצועת פורפורה רחבה; לפרשים הרומיים הותרה רצועה צרה בלבד; זר פורפורה קישט את שפת הטוגה של הקונסולים, והקיסר היה לבוש טוגה שכולה פורפורה. החל מתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס נעשתה הפורפורה 'צבע קיסרי' והוטלו מגבלות שונות על שימוש בה מחוץ למשפחת הקיסר. בשנת 424 אסר תאודוסיוס השני את השימוש הפרטי בפורפורה.
הדים למגבלות אלו נמצאים בדברי הגמרא:
הצטמצמות והפסקת השימוש בצבע ה'פורפורה'
מסע הצלב הרביעי ב-1204, שזרע הרס בממלכת ביזנטיון, ונפילת קונסטנטינופול בידי הטורקים ב-1453, שמו קץ לתעשייה עתיקה זו, בת אלפי השנים.
ניתן למנות כמה סיבות להצטמצמות ולהעלמות תעשיית הפורפורה בעת העתיקה:
להפסקת הטלת פתיל תכלת בציצית בידי היהודים היו שני גורמים נוספים:
עד המאה ה-19
עם הפסקת השימוש בפורפורה לא פסקה ההתעניינות בה. כבר במאות הראשונות אחרי היעלמותה, וכן בתחילת העת החדשה, סקרו מספר חוקרים בעבודותיהם את הידוע להם בנושא זה, בהסתמך בעיקר על הספרים הקלסיים של העולם היווני-רומי העתיק, ובמיוחד על ספריהם של אריסטו - "תולדות בעלי החיים", פליניוס - "אנציקלופדיה ריאלית" וויטרוביוס - "על האדריכלות".
גם בעולם היהודי, למרות הפסקת השימוש בתכלת כחלק ממצות ציצית, לא נעלמה לגמרי הידיעה על זיהויה עם הפורפורה. כך מוצאים אנו את הרב יאיר חיים בכרך, בעל ה"חוות יאיר", בפירושו לשולחן ערוך "מקור חיים" (סי' יח סע' ב), את הרב יעקב עמדין בפרק ד' בספרו "מטפחת ספרים", את הרב בנימין מוספיא ב"מוסף הערוך" על ספר "הערוך" (ערך 'פורפורא'), ואת הרב אברהם הרופא פורטאליאוני בספרו "שלטי גיבורים" שנדפס במנטובה בשנת ה'שע"ב (1612) מזהים את התכלת עם הפורפורה.
כמה חוקרים של המאה ה-17 דיווחו על מציאת מינים שונים של חילזון הפורפורה, אף מחוץ לאגן הים התיכון. כן דיווח, למשל, וּוליאם קול (Wulliam Cole) מבריסטול בשנת 1681 ב-Acta Eruditorum על מציאת Purpura lapillus בחופי בריטניה. עוד לפניו, בשנת 1648, תומאס גייג' (Thomas Gage) היה הראשון לדווח על השימוש במין Purpula patula לצביעה בידי האינדיאנים בחופי מרכז אמריקה.
מהמאה ה-19 והלאה
המחקרים הבולטים והיסודיים בתחום זה נעשו על ידי החוקר האיטלקי ברתולומיאו ביזיו בשנים 1832–1860, והחוקר הצרפתי Henri Lacaze-Duthiers בשנת 1857.