cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'מפיירו בוניפרטי
לאחר הפרישה
בוניפרטי פרש ממשחק פעיל בגיל 33, כשלזכותו חמש אליפויות ושני גביעים, ובזמן פרישתו היה מלך השערים ומלך ההופעות במדי יובנטוס בכל הזמנים. שיא השערים של בוניפרטי החזיק מעמד במשך 45 שנים, עד שאלסנדרו דל פיירו, שבעצמו הוחתם ביובנטוס על ידי בוניפרטי בשנת 1993, עקף אותו בשנת 2006. בוניפרטי ממוקם היום במקום השביעי בכל הזמנים בטבלת ההופעות במדי יובנטוס, כשגם בטבלה זו מוביל היום דל פיירו. בוניפרטי ממוקם במקום ה-12 בטבלת הכובשים של הסרייה א' בכל הזמנים. בזכות נתונים אלו, זכה בוניפרטי להיכלל ברשימת פיפ"א 100, שנערכה על ידי פלה הברזילאי בשנת 2004 וכללה את 125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם.
זמן קצר לאחר פרישתו קיבל בוניפרטי תפקיד ניהולי ביובנטוס, ובין השנים 1971 ל-1990 שימש כנשיא הקבוצה. הוא סיים את תפקידו לאחר החלפת הבעלות על הקבוצה, אך שנה אחר כך הוחזר לתפקיד וכיהן בו למשך שלוש שנים נוספות. עד למותו החזיק בתואר נשיא של כבוד מטעם המועדון. בין השנים 1994 ל-1999, כיהן כנציג מפלגת הימין-מרכז "פורצה איטליה" בפרלמנט האירופי.
נפטר בטורינו ב-18 ביוני 2021, עקב אי ספיקת לב.
נכדו, פיליפו, גם הוא החל את דרכו ככדורגלן בקבוצת הנוער של יובנטוס, ואף ערך הופעה אחת במדי הקבוצה הבוגרת, במחזור האחרון של עונת. באותו משחק הוא שיתף פעולה בקישור עם אלסנדרו דל פיירו, ששבר את שיאו של סבו כמלך השערים בכל הזמנים של המועדון.
המערכה הבריטית בים הבלטי (1918–1919)
המערכה הבריטית בים הבלטי נערכה בשנים 1918 ו-1919, בשלבי הסיום של מלחמת העולם הראשונה, וכן זמן מה אחריה, כחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. למערכה זו נודע חלק חשוב בהשגת עצמאותן של אסטוניה ושל לטביה מרוסיה הסובייטית. עם זאת, אחת המטרות החשובות של הכוח הימי הבריטי, מניעת השתלטות הבולשביקים על פטרוגרד, לא הושגה.
רקע
למרות היותו זירה צדדית יחסית באותה מלחמה, כוחות רבים ושונים היו מעורבים בלחימה באזור הים הבלטי. במשך כל המלחמה היווה הצי הרוסי יריב רציני לזה הגרמני, שנחשב איכותי יותר. במהלך 1917 החלה האימפריה הרוסית להתפורר, והגרמנים ניצלו זאת, בין היתר, כדי לבצע את מבצע אלביון, בו השתלטו על האיים האסטוניים במזרח הים הבלטי. בתחילת השנה הבאה, המשיכו הגרמנים בכיבוש אסטוניה במלחמת העולם הראשונה. בסוף שנת 1917 אירעה ברוסיה מהפכת אוקטובר, אשר החלישה עד מאוד את הצי הרוסי, ובסופו של דבר, הוציאה את רוסיה מן המלחמה בהסכם ברסט-ליטובסק. במשך כל התקופה האמורה שאפו המדינות הבלטיות: ליטא, לטביה ואסטוניה, לעצמאות, לפעמים תוך שימוש באמצעים צבאיים. בנוסף, התרחשה בחציה הראשון של שנת 1918 מלחמת האזרחים בפינלנד. פעילות הצי הבריטי בים הבלטי, בתקופת מלחמת העולם, התבטאה בעיקר בהפעלת צוללות.
הציים המעורבים
למרות מגוון הצדדים המעורבים בסכסוכים השונים בים הבלטי, הכוחות הימיים המשמעותיים בהקשר זה היו הצי הרוסי הסובייטי והצי הבריטי, שלאחר תום מלחמת העולם הראשונה, יכול היה לשלוח לים הבלטי ספינות שטח.
הצי הבלטי הסובייטי
למרות שהצי הרוסי נחלש עקב המלחמה ועקב המהפכה, עדיין היה הצי הבלטי הרוסי-בולשביקי גורם משמעותי ביותר בהגנה על פטרוגרד. צי זה, אשר בסיסו העיקרי היה בקרונשטאדט, כלל דרדנוט אחת, מבין אוניות המערכה מסדרת סבסטופול, וכן כמה פרה-דרדנוט, סיירות, משחתות וצוללות. למרות שחלק מן הקצינים הצטרפו לצד ה'לבן', האנטי-בולשביקי, וקצינים אחרים נרצחו או נהרגו, עדיין נותרו בצי הבלטי הסובייטי קצינים שיכלו לשאת על שכמם את נטל הפיקוד. עם זאת, נאמנותם של הקצינים והמלחים בצי הסובייטי לא תמיד הייתה איתנה, וזה סבל לא פעם מהתקוממויות ומעריקות.
הצי הבריטי
הכוח הימי הבריטי עמד תחת פיקודו של תת-אדמירל אדווין אלכסנדר-סינקלייר (Alexander-Sinclair). כוחו הורכב מחמש סיירות קלות, תשע משחתות, שתי ספינות עזר וכן שתי ספינות מסוג מוניטור (ספינה). בקיץ 1919 אלה תוגברו בנושאת מטוסים, ה'וינדיקטיב' ('שוחר נקם', Vindictive). בינואר 1919 הוחלף אלכסנדר-סינקלייר ולתפקיד מונה תת-אדמירל וולטר קוואן (Cowan). הבסיס הבריטי היה תחילה בטאלין, ואחר כך, מתחילת יוני, עבר לביורקו סאונד (בשוודית: Björkö, בפינית: קויביסטו, Koivisto, ברוסית: ברזוביה, Берёзовые), בחלקו הפנימי של המפרץ הפיני וכ-130 ק"מ מערבה לפטרוגרד. תנאי החיים של המלחים, יחד עם עייפות מצטברת לאחר שנות מלחמת העולם, הביאו למספר התקוממויות בקרב צוותי האוניות, כאשר למזון הדל, תנאי השיכון ויחס המפקדים, נוספה גם תעמולה קומוניסטית.
פעילות קרבית
כללית, הצי הבריטי הגביל מאוד את פעילות הצי הבולשביקי ומנע ממנו תנועה במרחבי הים הבלטי. עליונותם הימית של הבריטים אפשרה להם לסייע לרוסים ה'לבנים' (האנטי-קומוניסטים), ללטבים ולאסטונים, בין אם המדובר היה בסיוע אש, בין אם בהנחתת תגבורות, בין אם באספקה.
ב-4 בדצמבר 1918 נתקלה הסיירת 'קסנדרה' (Cassandra) במוקש בעת סיור מצפון ללייפאיה וטבעה. 11 אנשי צוות נהרגו. ב-26 לחודש לכד הצי הבריטי שתי משחתות סובייטיות בעת שהפגיזו את נמל טאלין. שתי המשחתות נמסרו לממשלה הזמנית האסטונית, והפכו לגרעין הצי אותו הקימה. בחורף 1918–1919 פסקו הפעולות הימיות עקב הקרח והצי הבריטי נסוג לקופנהגן, בקחתו עמו פליטים מאזורי הקרבות, וכוחו הופחת. באפריל 1919 הטיל הצי הבריטי, שחזר למפרץ הפיני, ותוגבר, הסגר על קרונשטאדט. תוך כך אירעו מספר התכתשויות עם הצי הסובייטי. באחת מאותן התכתשויות, ב-31 במאי, ליד האי קוטלין, ניסו מספר משחתות בריטיות ללכוד משחתת סובייטית, והמשחתת 'ווקר' (Walker) שימשה כ'פתיון'. אלא שהמבצע השתבש עת פגעה הדרדנוט הסובייטית 'פטרופבלובסק' (Петропавловск) ב'ווקר' בשני פגזים, ממרחק של כ-12,800 מ'. שניים מאנשי צוותה נפצעו, ולמשחתת נגרם נזק.
תת אדמירל קוואן הגיע בהמשך למסקנה שנמל טאלין מרוחק מדי לצורך הטלת הסגר על קרונשטאדט, וב-5 ביוני העביר את הצי הבריטי לביורקו סאונד. ואכן, המעגן החדש הוכח כמתאים למשימה. ב-9 ביוני פשטו שתי משחתות סובייטיות על המקום והטביעו צוללת בריטית, לאחר שזו נלכדה בין שדה מוקשים בריטי לבין המשחתות. התקרית עוררה את הבריטים לשפר את מיגונו של המעגן החדש על ידי מכשולים ומוקשים. כמו כן, לבקשת הבריטים, סייעו כוחות ימיים פיניים באבטחת המקום. בשל הקרח, הפינים איבדו שלוש ספינות משמר תוך כדי פעילותם במקום.
הבריטים, באמצעות כוחות ימיים קלים, פשטו פעמיים על נמל קרונשטאדט. בפשיטה הראשונה, ב-17 ביוני, בה נטלו חלק שתי ספינות, הוטבעה הסיירת 'אולג' (Олег), אם כי רוב אנשי ציוותה ניצלו. פשיטה זו נועדה, בין היתר, לסייע למרידה במצודת קרסנאיה גורקה (Красная Горка, 'הגבעה האדומה') שבסמוך לקרונשטאדט, אשר חיל המצב שלה הפנה נשקו כנגד הסובייטים. בסופו של דבר המרידה דוכאה. הפשיטה השנייה, בה נטלו חלק שמונה ספינות, נערכה ב-18 באוגוסט. שבע מן הספינות חדרו לנמל והשמינית שמשה כ'מוצב פיקוד'. הבריטים, אשר איבדו שלוש ספינות קלות, טענו לנזקים לדרדנוט 'פטרופבלובסק (אונייה, 1911)' ולפרה-דרדנוט 'אנדריי פרווזווני' (Андрей Первозванный), אלא שמן הצד הסובייטי דווח על נזק לספינה השנייה בלבד. כן הוטבעה ספינת עזר סובייטית. ב-16 ביולי הבריטים איבדו שתי שולות מוקשים במפרץ הפיני, כתוצאה מפגיעה במיקוש סובייטי.
ב-1 בספטמבר אבדה לבריטים המשחתת 'ויטוריה' (Vittoria) מפגיעת טורפדו ששוגר על ידי צוללת, סמוך לקרונשטאדט. שלושה ימים אחר כך אבדה משחתת בריטית נוספת, 'וורולם' (Verulam), ממוקש, במפרץ הפיני. בסתיו 1919 הצי הבריטי סייע באש למתקפת הצבא הלבן על פטרוגרד, אשר נוהלה בפיקודו של הגנרל ניקולאי יודניץ', אשר לפיקודו עמדו גם חיילים אסטוניים. הסובייטים, מצדם, ניסו להגביל את הפעילות האמורה על ידי פיזור מוקשים. שלוש מן המשחתות שזרעו את אותם מוקשים טבעו ב-21 באוקטובר, עת ניסו לערוק, כאשר נקלעו לשדה מוקשים, זו הפעם בריטי. משחתת סובייטית רביעית הצליחה לערוק ונמסרה לידי הבריטים.
סוף דבר
כישלון התקפת הצבא הלבן על פטרוגרד בסוף שנת 1919, נתלווה לעזיבת הצי הבריטי עקב הקרח. אלה, יחד עם הסכם טרטו (Tartu), בין רוסיה הסובייטית לאסטוניה, ב-2 בפברואר 1920, נתנו את האות לעזיבת הצי הבריטי את הים הבלטי. במערכה זו הבריטים איבדו סיירת קלה, שתי משחתות, שני מוניטורים, צוללת, ארבע שולות מוקשים ושלוש ספינות משמר.
צ'רגוגגוגמנצ'אוגגוגצ'אובנגנגמאוג
צָ'אוּבָּנָגָנגָמַאוּג (באנגלית ובשפת הלוּפּ: Chaubunagungamaug, ידוע גם כאגם ובסטר, Webster Lake) הוא אגם בתחומי העיירה ובסטר שבמסצ'וסטס, ארצות הברית. האגם ממוקם בסמוך לגבול מסצ'וסטס-קונטיקט ושטחו 1,442 אקרים (כ-5.84 קמ"ר). מאז 1921 ידוע האגם בשם ארוך הרבה יותר הכולל 45 אותיות באנגלית ו-14 הברות: צָ'רגוֹגָגוֹגמָנצָ'אוּגָגוֹגצָ'אוּבָּנָגָנגָמַאוּג (באנגלית:  Lake Char­gogg­a­gogg­man­chaugg­a­gogg­chau­bun­a­gung­a­maugg) שם האגם מושך אליו תיירים רבים והוא זכה לפרסום מעבר לגבולות מסצ'וסטס בשל היותו העצם הגאוגרפי בעל השם הארוך ביותר בכל ארצות הברית.
אטימולוגיה
שם האגם לקוח מהשפה הנכחדת "לוּפּ", שפה אמרינדיאנית ממשפחת האלגונקוויאן, ובדרך כלל משמעותו "מקום הדיג על הגבולות - מקום מפגש נייטרלי". תרגום מתאים יותר על פי האנתרופולוג איב גודארד הוא "אגם המחולק על ידי איים".
לדוברי שפות האלגונקוויאן היו כמה שמות שונים לאגם, כפי שתועד במפות ישנות וברישומים היסטוריים. עם זאת, כל השמות הללו דומים בחלקם וכמעט לכולם אותו פירוש. בין השמות האחרים היו Chabanaguncamogue ו-Chaubanagogum.
במפה של מסצ'וסטס משנת 1795 מופיע השם המכיל שמונה הברות Chargoggagoggmanchoggagogg. בסקר שבוצע באגם ב-1830 מופיע השם Chaubunagungamaugg, השם המוקדם יותר המכיל שש הברות. בשנה שלאחר מכן, הן העיירה דאדלי והן העיירה אוקספורד שגבלו אז עם האגם, הוציאו מפות בהן מופיע השם בעל שמונה ההברות, Chargoggagoggmanchoggagogg. האנתרופולוג איב גודארד מחשיב את השם מ-1831 כגרסה של צייר המפות ששיבש את השם האמיתי תוך בלבול עם אגם מנצ'אוג הסמוך.
קביעת השם הארוך ב-1921
השם המוגזם באריכותו Lake Char­gogg­a­gogg­man­chaugg­a­gogg­chau­bun­a­gung­a­maugg, הוא שם חלופי בן 45 אותיות בגרסתו האנגלית שניתן לגוף מים זה, מצוטט לעיתים קרובות כשם הארוך ביותר של עצם גאוגרפי בארצות הברית. הוא גם אחד משמות המקומות הארוכים בעולם. רבים מתושבי האזור, ואתר האינטרנט הרשמי של ובסטר, מחשיבים את הגרסה הארוכה כנכונה.
התרגום ההומוריסטי של שם האגם הוא: "אני אדוג בצד שלי, אתה תדוג בצד שלך, ואף אחד לא ידוג באמצע". הן השם המוגזם והן התרגום ההומוריסטי שלו הומצאו ככל הנראה על ידי עורך העיתון The Webster Times, לורנס דאלי. לדברי גודארד, יצר דאלי את השם המוגזם בשנת 1921 בערך.
גאוגרפיה
שטחו של אגם ובסטר הוא 1,442 אקרים (5.84 קמ"ר). אורך חופיו הוא 17 מיל (27 ק"מ). הוא שוכן בדרום מסצ'וסטס, בסמוך לגבול עם קונטיקט. זהו אגם המים המתוקים השלישי בגודלו במסצ'וסטס, לאחר לונג פונד הגדול ממנו במעט ומאגר קוובין  הגדול מהם בהרבה. עומקו הממוצע הוא 13 רגל (4 מטרים) ועומקו המרבי הוא 49 רגל (15 מטרים).
אף על פי שהאגם הוא טבעי, על מוצאו ניצב סכר שמרים את מפלס המים הטבעי בכ-60 ס"מ. מלכתחילה יועד הסכר לספק מים למפעל טקסטיל ובסופו של דבר הוחזקו זכויות המים של האגם על ידי חברת Cranston Print Works. כיום הסכר נמצא בבעלות שמורת הטבע של אגם ובסטר.
איים
בשטחו של האגם ניצבים 7–8 איים. כמה מהם מיושבים ומעטים מביניהם קטנים מאוד ולא מיושבים. האיים הם:
מרינות
באגם ובסטר קיימות שתי מרינות:
סטארה נובה ואניה
סטארה נובה ואניה (במקדונית: Стара нова бања), המוכר גם בשם חמאם אסקי-יאני (במקדונית: Ески-јени амамот), הוא חמאם טורקי שנמצא בבזאר הישן בסקופיה, ליד אוניברסיטת סקופיה, מסגד סולטאן-מוראטובה ומגדל השעון.
היסטוריה
החמאם נבנה במהלך המאה ה-15 או ה-16. ברעידת האדמה של 1963, החלק הקדמי של החמאם נהרס. כיום, הריסות החמאם משמש כאנדרטה תרבותית במקדוניה הצפונית.
ארכיטקטורה
ידוע שהחמאם היה די גדול והשתייך לקבוצת החמאמים הבודדים שנבנו על ידי האימפריה העות'מאנית. במראהו המקורי, הייתה למבנה כיפה גדולה, המונחת מעל גג מתומן, שבנוי מלבנים. בראש הכיפה, היה מגדלור ששימש להארת חדר ההלבשה, שהואר גם דרך החלונות שהוצבו בחזית הדרומית והמערבית של החדר. באמצע הבניין, הייתה מזרקה. משרידי הקירות, ניתן לראות שהמבנה היה מעוטר נטיפים.
אגודה ישראלית לפסיכומטריקה
האגודה הישראלית לפסיכומטריקה (בכתיב מקוצר, אפי; באנגלית, Israeli Psychometric Association או ISPA) מאגדת אנשי מקצוע מתחום המדידה וההערכה החינוכית והפסיכולוגית (פסיכומטריקה).
האגודה הוקמה במטרה לקדם את המחקר והעשייה בתחום המדידה החינוכית והפסיכולוגית ולעודד פיתוח ויישום של מבחנים סטנדרטיים ושיטות הערכה. לשם כך האגודה פועלת למען שכלול כלי המדידה ושיטות ההערכה, התוויית והפצת שיטות חדשות וכלים מתודולוגיים עדכניים, וביסוס היישום המושכל של כלים אלו לצד התרעה על שימוש לקוי במבחנים או הצבעה על פרשנות מוטעית של תוצאותיהם. בנוסף האגודה פועלת כדי לעודד קשרים מקצועיים, שיתוף פעולה וחילופי מידע בין העוסקים והחוקרים בתחום המדידה וההערכה.
כינוסים שנתיים
האגודה הישראלית לפסיכומטריקה מקיימת כינוסים שנתיים בט"ו בשבט (או במועד סמוך לו) החל משנת 2005.
מטרת הכינוסים היא להיות פורום להרצאות וחילופי רעיונות, להצגת תוצאות של מחקרים ולדיון במגוון נושאים ויישומים בתחום הפסיכומטריקה.
פרס אפי
האגודה הישראלית לפסיכומטריקה מקיימת תחרות דו-שנתית על פרס לעבודת מחקר בתחום המדידה וההערכה.
מטרת הפרס היא לעודד חוקרים צעירים לבצע מחקרים בתחום המדידה וההערכה במסגרת לימודי תואר שני או שלישי, ולהעניק להם הכרה על כך. הפרס מוענק מדי שנתיים בכינוס השנתי.
מועצת האגודה
מועצת אפי מנהלת את ענייני האגודה. המועצה מורכבת משישה חברים מן המניין של האגודה, כולל היו"ר וסגן היו"ר ( המכונה "היו"ר הנבחר"), ומנושאי תפקיד מקצועי (גזבר, מזכיר ויועץ משפטי).
היו"ר המכהן, היו"ר הנבחר ושאר חברי המועצה - למעט נושאי תפקיד מקצועי - נבחרים על ידי חברי האגודה אחת לשלוש שנים.
פעילות המועצה מבוקרת בידי ועדת ביקורת המורכבת משני חברים, אף הם נבחרים על ידי חברי האגודה אחת לשלוש שנים.
פרסומי האגודה
באתר האגודה הישראלית לפסיכומטריקה מתפרסמים כלי עזר לעוסקים בתחום הפסיכומטריקה והמדידה, ובהם עקרונות פעולה וקודים אתיים, לקסיקון מונחים בעברית ובאנגלית, והנחיות לחיבור מבחנים אקדמיים.
כמו כן האגודה מפרסמת מידעון מקוון ("מידעונט" ) המהווה פלטפורמה להחלפת מידע ודעות בתחום המדידה וההערכה. במידעונט מתפרסמים עדכונים, חידושים, דעות ומידע חשוב לעוסקים בתחום ולמתעניינים בנעשה בתחום הפסיכומטריקה בישראל.
מידע על כנסים ופרסומים בפסיכומטריקה
האגודה הישראלית לפסיכומטריקה מספקת מידע עדכני בדבר קיומם של כנסים ופרסומים בארץ ובעולם שעשויים לעניין את חברי האגודה.
יעקב מצר
יעקב (קובי) מצר (נולד ב-1942) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים והנשיא השמיני של האוניברסיטה הפתוחה.
ביוגרפיה
בשנת 1967 קיבל תואר ראשון בכלכלה ובהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1969 קיבל תואר שני בכלכלה ובשנת 1972, תואר דוקטור (Ph.D) לכלכלה, שניהם מאוניברסיטת שיקגו. תחום מחקרו העיקרי הוא היסטוריה כלכלית. חלק ממחקריו הוקדשו לנושאים שונים בהיסטוריה הכלכלית של רוסיה הצארית ושל ארצות הברית, ביניהם חקר תרומת הרכבת להתפתחות השוק הכלל ארצי ברוסיה, וסוגיות בכלכלת העבדות בארצות הברית. בעשורים האחרונים עוסקת עבודתו בעיקר בכלכלת ארץ ישראל המנדטורית וישראל ובהיבטים כלכליים של אתנו-לאומיות ושל חברות מתיישבים.
בשנת 1972 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, ובמהלך השנים כיהן בה כראש המחלקה לכלכלה (בשנים 1990–1992), דיקן הפקולטה למדעי החברה (בשנים 1995–1999), חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה (בשנים 2001–2003), יו"ר מייסד של רשות הספריות האוניברסיטאית (בשנים 2003–2009), ויו"ר המועצה המדעית של הוצאת הספרים ע"ש מאגנס (בשנים 2011–2013). שימש פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת סטנפורד, באוניברסיטת נורת'ווסטרן ובבית הספר לכלכלה של לונדון. היה חבר מערכת של כתבי עת מובילים בהיסטוריה כלכלית, חבר הוועדה האקדמית המנהלת של האגודה הבינלאומית להיסטוריה כלכלית (בשנים 1998–2006), נשיא האגודה הישראלית לכלכלה (בשנים 2009–2010). בשנת 1994 הופקד כפרופסור מן המניין על הקתדרה להיסטוריה כלכלית על שם אלכסנדר ברודי באוניברסיטה העברית, ובשנת 2010 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
ב-3 בספטמבר 2013 החל לכהן כנשיא האוניברסיטה הפתוחה וסיים את תקופת כהונתו בת חמש השנים ב - 30 בספטמבר 2018.
חבר המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
האסכולה המינימליסטית
האסכולה המינימליסטית היא אסכולה בחקר המקרא הרואה בתנ"ך אך ורק נראטיב מיתולוגי, ללא שום ביסוס היסטורי.
האסכולה המינימליסטית אינה תנועה מאוחדת, אלא תווית שניתנה לכמה חוקרים באוניברסיטאות שונות שהחזיקו בדעות דומות, בעיקר נילס פיטר למצ'ה ותומס ל. תומפסון מאוניברסיטת קופנהגן, קית' וויטלאם מאוניברסיטת סטרלינג, ופיליפ ר. דייוויס מאוניברסיטת שפילד. המינימליזם הוליד ויכוחים אינטנסיביים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 - המונח "מינימליסטים" היה למעשה מונח גנאי שניתן על ידי מתנגדי האסכולה, שכונו כתוצאה מכך "מקסימליסטים", אך למעשה אף אחד מהצדדים לא קיבל אף אחד מהתיוגים.
ה"מקסימליסטים", או נאו-אולברייטיאנים (מחדשי הגישה של הארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט לחקר המקרא), מורכבים משתי קבוצות די ברורות, הראשונה המיוצגת על ידי הארכאולוג ויליאם דיוור וכתב העת Biblical Archaeology Review, השנייה על ידי חוקר המקרא איאן פרובן והאגיפטולוג קנת' קיטשן. אף על פי שהוויכוחים בין ה"מקסימליסטים" לבין ה"מינימליסטים" היו סוערים בחלק מהמקרים, רוב החוקרים תפסו את דרך הביניים בהערכת הטיעונים של שתי האסכולות.
בישראל ניתן התיוג "מינימליסטים", בין השאר, לשני ארכאולוגים מאוניברסיטת תל אביב, זאב הרצוג וישראל פינקלשטיין. הרצוג עורר סערה במאמר שפרסם ב-29 באוקטובר 1999 במוסף סוף השבוע של עיתון "הארץ", תחת הכותרת: "התנ"ך - אין ממצאים בשטח", בה הוא תיאר את התהפוכות שעברה הארכאולוגיה המקראית במהלך 70 שנים של חפירות בארץ ישראל:
"."פינקלשטיין פרסם בשנת 2001 באנגלית את הספר "The Bible Unearthed" ובשנת 2003 בעברית בשם: "ראשית ישראל: ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון היסטורי", בו הביא טיעונים רבים התומכים באסכולה המינימליסטית. מצד ה"מקסימליסטים" בישראל בולט חוקר המקרא ישראל קנוהל שבספרו "מאין באנו", שפורסם ב-2008, טוען שאמנם ודאי שסיפורי התנ"ך לא התרחשו בדיוק כפי שנכתבו, אולם לרוב הסיפורים בתנ"ך יש גרעין היסטורי-עובדתי, שאותו אף ניתן בקירוב לגלות.
התפתחות האסכולה
כבר בתחילת המאה ה-20, סיפורי בריאת העולם, תיבת נח ומגדל בבל - פרקים א' עד יא' של ספר בראשית - היו נתונים לבדיקה מקיפה של חוקרי המקרא, היסטוריונים וארכאולוגים, שהגיעו למסקנה שאלו רק סיפורי מיתולוגיה או אגדת עם. ונקודת המוצא של חוקרי המקרא הייתה שהתיעוד ההיסטורי בתנ"ך מתחיל עם סיפור שלושת האבות. אולם חוקרי המקרא זיהו במשך הזמן אנכרוניזמים (כשלים כרונולוגיים) רבים בסיפור, כגון: שהגמל לא בוית בזמן אברהם (ביות הגמל מתוארך רק ל), אברהם פוגש באבימלך הפלשתים (אך הפלשתים הגיעו לכנען רק מאוחר יותר), שם עירו אור כשדים (אך הכשדים הגיעו לאזור ב) אברהם נרדף עד העיר דן (בראשית יד יד) (אך העיר נקראת דן רק כאשר שבט דן מתיישב בה מאוחר יותר). עד מהרה התפתח קונצנזוס מדעי שמקורם של סיפורי האבות במסורות נפרדות, מאזורים שונים בישראל ויהודה הקדומות, ושילובן למסורת אחת נעשה ביהודה תוך הדגשת עליונותה. תפיסה זו גם תואמת את השערת התעודות, שאינה כופרת בהיסטוריות של סיפורי התנ"ך, אך מציעה הסבר כיצד נכתב וכיצד שולבו בו מסורות שונות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נערכו חפירות מקיפות בתל יריחו, בראשות הארכאולוגית הבריטית קתלין קניון, בהם היא חשפה כי יריחו הייתה נטושה לאורך אמצע סוף המאה ה-13 לפנה"ס, הזמן המשוער של קרב יהושע וכיבוש יריחו. עבודתו של קניון אוששה בשנת 1995, על ידי תיארוך פחמן-14 אשר תארכו הרס העיר לסוף המאה ה-17 או ה-16 לפני הספירה. יישוב קטן ללא חומה נבנה מחדש במאה ה-15 לפנה"ס, אך התל לא היה מאוכלס מסוף המאה ה-15 ועד המאות ה-10/9 לפנה"ס. בעקבות חפירות תל יריחו התפתח קונצנזוס מדעי שלספר יהושע יש ערך היסטורי מועט. מקורו בתקופה הרחוקה מהזמנים שהוא מתאר, וכוונתו תאולוגית בעיקרה כיצד עם ישראל ומנהיגיו נידונים לציית לחוקים המפורטים בספר דברים. סיפורה של יריחו וכיבוש שאר כנען מייצג את התעמולה הלאומית של ממלכת יהודה, ואת תביעותיה לשטחה של ממלכת ישראל לאחר 722 לפנה"ס; פרקים אלו שולבו מאוחר יותר בגרסה מוקדמת של יהושע, שככל הנראה נכתבה בשלהי תקופת מלכותו של המלך יאשיהו (שלט בשנים 640–609 לפנה"ס), והספר תוקן והושלם לאחר נפילת ירושלים בידי הבבלים בשנת 586, ואולי לאחר החזרה מגלות בבל בשנת 538.
התנופה לפיתוח האסכולה המינימליסטית הגיעה בעקבות מלחמת ששת הימים, ופתיחת אזורי סיני, יהודה ושומרון בפני ארכאולוגים ישראליים שערכו חפירות וסקרים ארכאולוגים בהיקף נרחב. כך שלא רק שלא נמצאו ממצאים התומכים בסיפור יציאת מצרים וסיפור ממלכת דוד ושלמה המאוחדת, שהתקיימה עד נהר הפרת, כפי שמתואר בתנ"ך אלא שהממצאים סתרו במקרים רבים את סיפורי התנ"ך. החפירות הנרחבות גם חשפו כי ערים מרכזיות בסיפורי הכיבוש והתנחלות השבטים כלל לא התקיימו בתקופת הברונזה המאוחרת, ערב תקופת הברזל ותקופת ההתנחלות, ומדובר דווקא בערים שסיפורי כיבושיהן הם מהמפורטים ביותר: יריחו, העי, גבעון, וחברון. החורבנות שכן התרחשו קרו בתהליך הדרגתי שארך יותר ממאה שנים, מאמצע המאה ה-13 ועד שלהי המאה ה-12 לפסה"נ. לפיכך מסע הכיבוש כמתואר במקרא ובתוך דור אחד, לא יכול היה להתקיים. לעומת זאת הערים הכנעניות נחלשו וחרבו בהדרגה מסיבות שונות וכתוצאה מזעזועים גלובליים במזרח הקדום של סוף תקופת הברונזה, תהליך שנחקר בצורה מקיפה במשך השנים וקיבל את השם משבר תקופת הברונזה המאוחרת.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, סיפורי התנ"ך על יציאת מצרים וכיבוש כנען כבר לא נחשבו היסטוריים בקונצנזוס המדעי, אך החוקרים המשיכו להשתמש בתנ"ך כמקור ראשוני לתיעוד אירועים פוליטיים שסודרו בסדר כרונולוגי, כאשר את התפקיד העיקרי ממלאים מלכים (בעיקר מלכי יהודה). במקביל, כלים וגישות חדשות הובאו לידי ביטוי בידע של חוקרים על העבר של ארץ ישראל, בעיקר שיטות וגישות ארכאולוגיות חדשות (למשל, שיטת סקרי פני השטח, ששימשו למיפוי שינויים באוכלוסייה, שאינם מתועדים בנרטיב המקראי), ומדעי החברה (עבודה חשובה ברוח זו הייתה "The Emergence of Early Israel in Historical Perspective", של רוברט קוט וקית' ויטלם, שהשתמשו בנתונים סוציולוגיים כדי לטעון, בניגוד לתמונה המקראית, שהמלוכה היא שיצרה את ישראל, ולא להפך).
על רקע זה צמחה "האסכולה המינימליסטית" בשנות ה-90 של המאה ה-20, שקבעה כי כל מחקרי ארץ ישראל ותולדותיה אינם יכולים להסתמך במידה רבה על הטקסט המקראי, שהוא לא אמין.
בעקבות פרסום מאמרו של זאב הרצוג "התנ"ך – אין ממצאים בשטח" ב-1999, והפולמוס הציבורי שהוא עורר, יזמו מרכז דינור של האוניברסיטה העברית ויד יצחק בן-צבי כנס שכותרתו "הפולמוס על האמת ההיסטורית במקרא". ההרצאות שנישאו בכנס רוכזו בספר בשם זה שיצא בהוצאת יד יצחק בן צבי ב-2001. רוב החוקרים בכנס הסכימו במידה רבה כי הטקסט המקראי אינה מדויק מבחינה היסטורית. חוקר המקרא יאיר זקוביץ הסביר בהרצאתו:.
המשך המחקר הארכאולוגי ב, תוך שימוש נרחב באמצעים מודרניים (דוגמת: תיארוך פחמן 14, פלאוגנטיקה, ארכאוזואולוגיה ופלינולוגיה) קידם את עיקרי האסכולה המינימליסטית לקונצנזוס המדעי, ומרבית הארכאולוגים מסכימים שרוב הנראטיב המקראי אינו מבוסס היסטורית, יותר מאשר עם אמירות לפיהן הארכאולוגיה הצליחה להוכיח שהכתוב במקרא הוא אמת היסטורית.
עיקרי האסכולה
החוקרים שזכו לכינוי "מינימליסטים" אינם קבוצה מאוחדת, ולמעשה מכחישים שהם יוצרים קבוצה או "אסכולה". פיליפ דייוויס טוען שניתן לתארך את עיקר התנ"ך לתקופה הפרסית (המאה ה-5 לפנה"ס), נילס פטר למצ'ה מעדיף את התקופה ההלניסטית (מאות 3 עד 2 לפנה"ס), בעוד ווייטלם לא נתן דעה על כך כלל. באופן דומה, בעוד שלמצ'ה סבור שכתובת תל דן (כתובת מאמצע המאה ה-9 לפנה"ס, שכנראה מזכירה את שמו של דוד) היא כנראה זיוף, דייוויס וויטלאם לא. כך שבפועל, ההסכמה בין המינימליסטים היא בעיקר על כך שהתנ"ך הוא מקור מידע מוטל בספק על ישראל הקדומה.
התנ"ך כמסמך מקור היסטורי
הראשונה מבין שתי הטענות המרכזיות של המינימליסטים, מבוססת על הנחת היסוד שכתיבת היסטוריה לעולם אינה אובייקטיבית, אלא כוללת בחירה של נתונים ובניית נרטיב תוך שימוש ברעיונות מוקדמים על משמעות העבר. העובדה שההיסטוריה היא אף פעם לא נייטרלית או אובייקטיבית, מעלה שאלות לגבי הדיוק של כל תיאור היסטורי. המינימליסטים טוענים שהמבנה הספרותי של ספרי ההיסטוריה התנ"כית הוא כל כך גלוי, וכוונותיהם של המחברים הן כל כך ברורות, שהחוקרים צריכים להיזהר מאוד מלהתייחס אל הספרים האלה כמדויקים. גם אם התנ"ך כן משמר מידע מדויק כלשהו, לחוקרים אין את האמצעים לנפות את המידע הזה מההמצאות שאיתן הוא אולי עורבב.
המינימליסטים אינם טוענים שהתנ"ך הוא חסר תועלת כמקור היסטורי; אלא, הם מציעים שהשימוש הנכון בו הוא בהבנת התקופה שבה הוא נכתב, תקופה שחלקם ממקמים בתקופה הפרסית (מאות 5–4 לפני הספירה) ואחרים בתקופה ההלניסטית (מאות 3–2 לפני הספירה).
ההיסטוריה של עם ישראל
הטענה השנייה היא ש"ישראל הקדומה" כשלעצמה היא רעיון שקשה להגדיר במונחים של היסטוריוגרפיה. ראשית, ישנה ישראל האידיאלית שיצרו מחברי התנ"ך – "ישראל המקראית". במילותיו של נילס פיטר למצ'ה:
חוקרים מודרניים לקחו היבטים של ישראל המקראית, וחיברו אותם עם נתונים ממקורות ארכאולוגיים ולא מקראיים כדי ליצור גרסה משלהם של "ישראל הקדומה". לשניהם אין קשר רב עם הממלכה שנהרסה על ידי אשור בערך בשנת 722 לפני הספירה, "ישראל ההיסטורית". הנושאים האמיתיים לכתיבת היסטוריה בתקופה המודרנית הם או ישראל ההיסטורית הזו או ישראל המקראית, הראשונה היא מציאות היסטורית והשנייה היא יצירה אינטלקטואלית של מחברי המקרא. קשורה לכך ההבחנה כי חוקרי המקרא המודרניים ריכזו את תשומת לבם אך ורק בישראל, ביהודה ובהיסטוריה הדתית שלהן, תוך התעלמות מהעובדה שאלו היו רק חלק די זניח ממכלול רחב יותר, שכלל ממלכות וערי מדינה נוספות באזור.
אסכולות דומות
אסכולות דומות צמחו גם בחקר תולדות האסלאם, התקופה המוסלמית המוקדמת וההיסטורִיּוּת של מוחמד; חקר הנצרות וההיסטורִיּוּת של ישו.
גיום דופיטרן
ברון גיום דיפיטרן (בצרפתית: Guillaume Dupuytren; 6 באוקטובר 1777, פייר-בופייר, אוט ויין – 8 בפברואר 1835, פריז) היה אנטומיסט וכירורג צבאי צרפתי. שמו הונצח בשמן של כמה תופעות פתולוגיות, ביניהן כוויצת כף היד על שם דופיטרן, אותה תיאר בשנת 1831 וסוג של שבר של הקרסול. שימש ככירורג אישי של המלכים לואי השמונה עשר, שארל העשירי ולואי פיליפ.
ילדות וצעירות
גיום דופיטרן נולד בשנת 1777 בכפר פייר בופייר במחוז ויין עילית, בחבל לימוזן של פעם, כ-20 ק"מ דרומית מן העיר לימוז', בדרך לטולוז. הוא גדל במשפחתו של עורך דין דל אמצעים בשם ז'אן-בטיסט דופיטרן, שעבד בעיר בורדו, ושל אשתו, מרי-מדלן לבית פור. כמה מאבותיו היו כירורגים ביישוב הולדתו. ילדותו של דופיטרן לא הייתה קלה. בגיל שלוש, יש אומרים, אף נחטף על ידי אשה אלמונית, שנמלטה איתו בעגלת הדואר. אביו דהר אחריה והצליח להחזירו הביתה. דופיטרן למד תחילה במכללה (קולז') בעיירה מניאק-לאוואל. בשנת 1789, בגיל 12, בנדיבותו של קצין פרשים, מכר של המשפחה, המשיך את לימודיו במכללת "קולז' דה לה מארש" ברחוב סנט ז'נבייב בפריז. בעקבות סגירת המכללה בשנת 1793 על ידי המהפכנים, ברוח הזמן ובהשפעת הקריאות "המולדת בסכנה!", ביקש להתגייס לצבא. אולם אביו עמד על כך שילמד מקצוע חופשי כמוהו וכמו הסב שהיה כירורג, ורשם אותו כסטאז'ר בבית הספר לרפואה ולכירורגיה שליד בית החולים סנט אלקסיס בלימוז'. הוא לא נשאר שם הרבה זמן ובגיל 16 נסע לפריז כדי להמשיך בלימודיו באוניברסיטה. התחנך בבתי החולים שאריטה וסלפטרייר ועל ספסלי ה"אקול דה סאנטה", בעת לימודיו חי דופיטרן חיי עוני, האגדה מספרת שבהיעדר נרות לתאורה בחדרו, נעזר בהדלקת פיסות שומן שהיה מוציא מהגופות שניתח. ב"שאריטה" היה דופיטרן תלמידו של אלקסיס בואייה (1833-1757), כירורג שהיה כמוהו יליד חבל לימוזן, מהעיירה איזרש. מורה אחר שהשפיע עליו היה מנהל בית הספר לרפואה, מישל-אוגיסטן טורה (1810-1749) שפעל ב"אוטל דה דייה". באותה תקופה בתי הספר לרפואה הישנים נסגרו על ידי המהפכנים שראו בהם דוגמה לניוון המדע תחת "המשטר הישן" המלוכני. במקומם עודדו נציגי המהפכה את ענף הכירורגיה שתפס תאוצה והגיע באותם הימים להישגים מרשימים יותר מאשר הרפואה הפנימית. בגיל 18 התמנה דופיטרן לעוזר נתיחות אנטומיה (prosector) ב"אקול דה סאנטה", תפקיד שלא סיפק לו אמצעי פרנסה סבירים, אולם הקנה לו ידע וניסיון רב בתחומי האנטומיה, הפיזיולוגיה והכימיה. ב"סלפטרייר" הטיל עליו ז'אן-ניקולה קורביזר את האחראיות על הנתיחות. כשרצו לגייסו לצבא, בגלל תפקידו החיוני, קיבל דופיטרן פטור לפי בקשה מפורשת של בית הספר לרפואה. בשנת 1797 סיים את לימודיו באוניברסיטה והתערה בקהילת הרופאים בפריז. בגיל 24 עלה למעמד מדריך ללימודי אנטומיה וכתב מונוגרפיה על האנטומיה הפתולוגית על בסיס ניסיונו בנתיחות.
הקריירה האקדמית והמקצועית
דופיטרן לימד שיעורי פתולוגיה, כשלצידו עבד כעוזר הוראה רנה לאנק. שניהם הקימו ביחד את החברה לאנטומיה, אולם היחסים ביניהם הפכו במהרה לעכורים. נסיבות פוליטיות הביאו לדחיית טקס קבלת התואר דוקטור לרפואה לשנת 1803. עבודת הדוקטורט של דופיטרן נקראה "הצעות בכמה נושאים באנטומיה, פיזיולוגיה ואנטומיה פתולוגית". דופיטרן המשיך ללמד אנטומיה ובגיל 25 זכה במכרז עבור משרת כירורג בבית החולים אוטל-דייה בפריז. ב-1808 התמנה לסגנו של הכירורג הראשי פלטאן בבית חולים זה. פלטאן, נציג של האסכולה הישנה, אטם אוזנו לרעיונות החדשניים שהעלה דופיטרן. המנטור של דופיטרן בעבר, גספאר-לוראן בל, הפך בינתיים, החל מ-1804 לכירורג האישי של הקיסר נפוליאון וליווה את הצבא במסעותיו. דופיטרן הסתכסך לבסוף איתו, סירב להתחתן עם בתו ונשא כעבור 3 חדשים אישה אחרת: ז'נבייב אזקני לאמבר דה סנט אוליב, 17 שנים צעירה ממנו.
בשנת 1812 הגיע דופיטרן לתפקיד המיוחל של פרופסור לרפואה ניתוחית (כירורגיה) במקום רפאל ביינווני סבטייה, וב-9 בספטמבר 1815 התמנה לכירורג ראשי של בית החולים אוטל דייה, תפקיד שבו כיהן למעלה מעשרים שנה. בתקופתו בית החולים "אוטל דייה" קנה לעצמו מעמד מוביל בין בתי החולים באירופה.
בשנת 1816 הוענק לו תואר האצולה "ברון". דופיטרן היה לכירורג החצר המלכותית בימי המלכים שארל העשירי ולואי פיליפ. בשנת 1825 נבחר כחבר באקדמיה למדעים במסגרת המכון של צרפת. בשנת 1833 נפגע דופיטרן מאירוע מוחי. בשנת 1834 אחרי עבודה בלתי פוסקת, לקח סוף סוף חופשה מבית החולים, וערך טיול באיטליה. בשובו חידש את פעילותו הרפואית, אך מצב בריאותו הידרדר. כעבור שנתיים הוא נפטר בפריז, בגיל 58, כתוצאה מאבסצס באדר. לפני מותו סירב לניתוח. דופיטרן הובא לקבורה בבית הקברות פר לשז בגוש 38.
חייו הפרטיים
ב-21 במרץ 1810 התחתן דופיטרן עם ז'נבייב אז'ני לאמבר דה סנט אוליב (ילידת 1794). ב-16 באוגוסט 1811 נולדה להם בת יחידה, אדלין. לפחות משנת 1826 בני הזוג נפרדו. אדלין נשארה אצל אביה והייתה למרכז דאגותיו. ב-1832 היא נישאה לרוזן לואי דה בומון, ובהמשך ילדה שלושה ילדים. עד מותו סירב דופיטרן להתפייס עם אשתו.
מורשתו המקצועית
דופיטרן שילב בפעילותו הענפה ביקורים במחלקה בוקר וערב, ניתוחים רבים, הוראה לסטודנטים ומעקב רפואי של מטופלים רבים בקליניקה הפרטית שלו. תואר כמורה מזהיר, מאבחן מבריק וכירורג בחסד. היה תובעני מאוד ובקורתי כלפי תלמידיו ועמיתיו. עורר בקורות רבות, ויש שכינו אותו בכינויים לא מחמיאים. כך ז'אק ליפרנק קרא לו "השודד מאוטל דייה" ופייר-פרנסואה פרסי טען שהיה "ראשון בין כירורגים ואחרון בין בני אדם". הכירורג ז'וף-פרנסואה מלגן העיר על דופיטרן:"אי אפשר לבקש את התהילה כשאתה רודף רק את הפרסום".
יעקב שנברג
ד"ר יעקב שֶנברג (בגרמנית: Jakob Schönberg; 8 בספטמבר 1900 – 1 במאי 1956) היה מלחין ומוזיקולוג יהודי-גרמני.
גיום דופיטרן
מורשתו המקצועית
דופיטרן טיפל במגוון רחב של מקרים - מנפגעי חבלות ועד למחלות מערכת העיכול ומחלות גינקולוגיות. הוא ביצע ושכלל כמעט את כל הניתוחים שהיו ידועים בתקופתו, המציא גם שיטות ניתוח חדשות, ביניהן צילוק המעי באמצעות בקעים חנוקים. בשנת 1812 ביצע כריתה של חלק מהלסת התחתונה במקרה של סרטן של החניכיים.המטופל שרד 21 שנה אחרי הניתוח. דופיטרן פיתח טכניקה כירורגית לטיפול בסרטן צוואר הרחם. חבים לו גם סיווג חדש של הכוויות - לשש דרגאות חומרה (1832) ותיאור ברור של הפתולוגיה של הנקע המולד של מפרק הירך.(1826) הוא היה בין הראשונים שביצע בהצלחה ניקוז של אבסצס מוחי באמצעות טרפנציה והשתמש בשיטתו זו גם בטיפול בפרכוסים אפילפטיים. הוא נודע גם כמי שטיפל בנפוליאון ב טחורים. ספרו החשוב ביותר היה "ספר הלימוד המקיף על הסטומה הרפואית" שבו יישם את העקרונות שנוסחו על ידי ג'ון האנטר. דופיטרן כתב בתחומו מאמרים ללקסיקון לרפואה ופרסם מאמרים מדעיים על ניתוחי סטומה רפואית במעיים (1828), ליגטורות של העורק התת-בריחי (1819) , על שבר עצם הפיבולה, על טיפול במפרצת עורקית על ידי לחץ, טיפול כירורגי בפיתול הצוואר (1822) באמצעות חתך בגיד השריר הסובב ראש הקצר (sterno-mastoid tenotomy). , הוא תיאר ראשון את כוויצת היד הנושאת את שמו וביצע בשנת 1831 ניתוח ראשון של הפרעה זו. פרסם על כך מאמר בעיתון הרפואי "לאנסט" בשנת 1834. ספרו החשוב ביותר היה "ספר הלימוד המקיף על הסטומה הרפואית" שבו יישם את העקרונות שנוסחו על ידי ג'ון האנטר.
יעקב שנברג
קורות חיים
יעקב שנברג (קרוב רחוק של ארנולד שנברג) נולד בעיר פירת שבממלכת בוואריה, גרמניה. אביו, דוד שנברג, שהיה חזן בבית הכנסת קלאוס (Claus-Synagoge) בעיר, זיהה את כישרונו המוזיקלי בגיל צעיר, ובגיל חמש החל שנברג ללמוד נגינה בפסנתר. בשנים 1906–1916 למד בבית הספר הריאלי היהודי (Israelitischen Realschule) בפירת, ומ-1916 עד 1919 בבית הספר התיכון הגבוה בנירנברג. לאחר מכן למד בבית הספר הטכני הגבוה בדרמשטאדט ובאוניברסיטת ברלין. בשנת 1925 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ארלנגן. הדיסרטציה שלו, שעסקה בזמרה המסורתית של הליטורגיה היהודית בגרמניה באמצעות חקירה מוזיקולוגית של האנתולוגיה החזנית של אברהם בר, "בעל תפילה" (1877) (Die traditionellen Gesänge des israelitischen Gottesdienstes in Deutschland: musikwissenschaftliche Untersuchung der in A. Baers "Baal t’fillah" gesammelten Synagogengesänge), התפרסמה ב-1926 (ושוב ב-1971).
גיום דופיטרן
מורשתו המקצועית
מעבודתו צבר דופיטרן רכוש ניכר, ששוויו הוערך ב-1830 ל-3 מיליון פרנק. שליש מזה הוא תרם למלך שארל העשירי שהוגלה. סכום בשווי 200,000 פרנק תרם לפקולטה לרפואה והוא שימש להקמת קתדרה לאנטומיה פתולוגית ולייסוד מוזיאון אנטומי על שמו בידי מתייה אורפילה. כמו כן הקים קרן לסיוע לרופאים במצוקה. תלמידיו הנאמנים היו אדולף מרקס (1865-1797) שירש את כליו ואת ספריו, ופאיאר (1855-1802)
חייו הפרטיים
דופיטרן היה נשוי
יעקב שנברג
קורות חיים
בשנות ה-20, בימי גרמניה של ויימאר, עבד כמבקר מוזיקה של העיתון "נירנברגר צייטונג" (Nürnberger Zeitung) בנירנברג וכיועץ מוזיקלי עבור הרדיו של בוואריה (הרדיו של בוואריה) שבמינכן. בשנת 1923 הושמעה ברדיו של בוואריה יצירתו התזמורתית הראשונה, "Prelude Symphonique" ('פרלוד סימפוני'), ובהמשך הושמעו עוד מיצירותיו. בנוסף חיבר מוזיקה לסרטים; כמה מיצירותיו אלה פורסמו בהוצאת Schott Music (מיינץ) ו-Boosey & Hawkes (לונדון).
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, איבד שנברג את משרתו ב"נירנברגר צייטונג" וברדיו של בוואריה. הוא עבר צפונה לבירה לברלין, שם עבד כמבקר מוזיקה עבור העיתון היהודי "יידישה רונדשאו" (Jüdische Rundschau). בתקופה זו התקרב אל הזמר העברי בארץ ישראל, מה שהשתקף גם ביצירותיו. ב-1935 פרסם בהוצאת יודישער פערלאג בברלין בחסות "מכבי" ו"החלוץ" את השירון "שירי ארץ ישראל", שכלל 230 שירים עבריים עם תווים. יצירתו "סוויטה חסידית" (Chassidische Suite) בעלת שלושת הפרקים (נכתבה במקור לפסנתר, אחר-כך עובדה לתזמורת) בוצעה מספר פעמים בגרסה התזמורתית בשנים 1936–1938 במסגרת היידישער קולטורבונד בברלין ובפרנקפורט.
גיום דופיטרן
מונחים רפואיים הנושאים את שמו
בדרך כלל מדובר בשבר בבסיס הפטישון הפנימי, וכן בפטישון החיצוני, כ-5–6 ס"ם מעל השוליים התחתונים שלו, שבו התנגודת היא הקטנה ביותר.
ציטוטים
.
יעקב שנברג
קורות חיים
באוגוסט 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, היגר לאנגליה. הוא התגורר בה קרוב לעשור, אך רק מעט ידוע על תקופה זו. ככל הנראה, הוא לא הוסיף לחבר מוזיקה לאחר הגירתו. בינואר 1948 הגיע לניו יורק. באותה שנה ביצע הפסנתרן ריי לב את "סוויטה חסידית" בקרנגי הול. שנברג לימד בבית הספר טריניטי בניו יורק ולאחר מכן בבית הספר למוזיקה קרנגי באינגלווד שבניו ג'רזי.
יעקב שנברג נפטר בניו יורק ב-1956 עקב גידול מוחי, בגיל 55.
גיום דופיטרן
ספרים ופרסומים אחרים
חלק גדול מתרומותיו לכירורגיה ולרפואה ומהרצאותיו ושיעוריו פורסמו על ידי תלמידיו. "הצעות בכמה נושאים של אנטומיה, פיזיולוגיה ואנטומיה פתולוגית" "תזכיר על כמה מחקרים של האדון ברון דה דופיטרן" Revue médicale française et étrangère, Paris, 1829; 1: 367—368 Journal universel et hebdomadaire de médecine et de chirurgie pratiques et des institutions médicales, Paris, 1831, 2nd series; 5: 352—365 כללו דו"חות שהקיפו את כל יום העבודה של המנתח - לרבות תאורי המקרים, עם אנמנזה, נתונים אנטומיים-פתולוגיים, אבחנה מבדלת, הטיפול, המהלך אחרי הניתוח ובמקרים של מוות - ממצאי הנתיחה שלאחר המוות. (הסטומה הרפואית - שיטה חדשה לטיפול ב"שיעורים לקליניקה כירורגית בבית החולים "אוטל דייה" בפריז) (תזכיר על שיטה חדשה לניתוח האבנים בדרכי השתן) (על החבלות והמחלות של העצמות) (הפרעות של מערכת כלי הדם, מחלות החלחולת ובעיות כירורגיות אחרות)
קישורים חיצוניים
Figures de la Haute-Vienne au temps de Napoléon, Limoges, Conseil général de la Haute-Vienne - Archives départementales, 2004). (דמויות של מחוז הוט-וייאן בתקופת נפוליאון) ROBERT M. GOLDWYN
יעקב שנברג
קורות חיים
בשנת 2012, יותר מחמישים שנה לאחר מותו, הוציאה חברת התקליטים classic production osnabrück (CPO) דיסק כפול עם שירים ומוזיקה קאמרית מאת שנברג.
בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה שמור אוסף יעקב שנברג, ובו יצירותיו בכתב יד מסביבות השנים 1923–1950, וכן כתבים שפורסמו ושלא פורסמו מסביבות השנים 1936–1966. אוסף נוסף, במכון ליאו בק בניו יורק, כולל תוכניות לקונצרטים וביקורות על יצירותיו של שנברג מהשנים 1921–1948, ומאמרים מאת שנברג (בעיקר בנושאי מוזיקה ותרבות) מהשנים 1920–1938.
שכונת המשולשים
שכונת המשולשים, הידועה גם בשם "חוף הזהב", היא שכונה בקיסריה, סמוך לקיבוץ שדות ים ולתחנת הכוח של חדרה. בעבר הוקמו בשכונה בתי קיט שגגותיהם גבוהים ומשולשים בצורתם. בתים אלו הפכו לאורך השנים לוילות נופש בעלות גגות מרובעים, וכיום נותרו בתים משולשים ספורים שעדיין מאוכלסים על ידי תושבי קבע.
המשולשים נוצרו באמצעות לוחות בטון שהונחו זה על זה בצורת אות A. בכל בית משולש שני מפלסים, המחוברים ביניהם במדרגות. שטחו הכולל של כל בית כ-40 מטר. לכל בית חצר צמודה של כ-300-400 מטר.
היסטוריה
השכונה נבנתה בראשית שנות ה-70 על ידי חברת "דיור לעולה", על האדמות השייכות לברון רוטשילד, ולפיכך הן מנוהלות על ידי החברה לפיתוח קיסריה ולא המועצה האזורית. שמה הרשמי של השכונה היה "קייט ושייט", בהקשר לקרבה למועדון השייט של קיבוץ שדות ים. הבתים נרכשו בתקופה זו ברובם על ידי רופאים, עורכי דין ופרופסורים מהמעמד הגבוה בירושלים, כבתי נופש הסמוכים לים.
ב-2008 קיבלו בעלי הבתים אישור להרוס את הבתים המשולשים, בעקבות השימוש שהיה בעבר בבניית הבתים באזבסט כחומר חיפוי. במקומם הותר לבנות בתים נמוכים בעלי גג שטוח, בשטח מקסימלי של 80 מטר מרובע.
המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן
זהו המכון הגדול והפעיל ביותר בתחומי ההיסטוריה והסוציולוגיה של המדעים והרעיונות בישראל ואחד מששת המכונים המובילים בעולם בתחומו.
תחומי מחקר
המכון עוסק בהיסטוריה של המדע והיסטוריה אינטלקטואלית, בעיקר אירופאית; פילוסופיה של המדע, בדגש על התקופות שלאחר המהפכה המדעית; אנתרופולוגיה של הידע; היסטוריה ופילוסופיה של הביולוגיה; היסטוריה של הטכנולוגיה; היסטוריה ופילוסופיה של המתמטיקה מהעת העתיקה ועד למודרנה; לימודי תרבות, בדגש על היבטים ביקורתיים של תרבות המערב; הסתכלות ביקורתית על מדע ויהדות, כולל בהקשר של החברה בישראל.
מדי שנה מקיים המכון בשיתוף עם מרכז אדלשטיין באוניברסיטה העברית ומכון ון ליר סדרת מפגשים שמוקדשים לנושאים שונים מתחומי ההיסטוריה והפילוסופיה של המדעים. הקולוקוויום הוא על שם פילוסוף המדע יהושע בר-הלל.
מקטעי אוקזקי
מקטעי אוקזקי (באנגלית: Okazaki fragments) הם מקטעי DNA שנוצרים לזמן קצר על הגדיל המאחר (lagging strand) במהלך שכפול DNA. הם התגלו בשנת 1968 על ידי הביולוגים היפניים רייג'י וצונקו אוקזקי, בעל ואישה, בשיתוף עם קולגות נוספים שלהם בזמן שחקרו את הכפלת ה-DNA בחיידק Escherichia coli.
רובם המוחלט של התהליכים הביולוגיים מתרחשיים בכיוניות של 5' ל-3'. לכל אחד מהנוקלאוטידים ב-DNA חמישה אטומי פחמן, כאשר אטום הפחמן מספר 3 נמצא בקצה אחד של הנוקלאוטיד ואטום הפחמן מספר 5 נמצא בקצהו השני. אל אטומי הפחמן הללו נקשרים הנוקלאוטידים הבאים ברצף. על מנת שהנוקלאוטידים המקבילים בשני הגדילים יקשרו זה לזה בקשרי מימן, כיוונם של שני הגדילים חייב להיות הפוך, כך שבקצה אחד של המולקולה יהיה גדיל שאטום הפחמן החמישי יהיה בקצהו (לא קשור לאף נוקלאוטיד), ובגדיל השני אטום הפחמן השלישי יהיה בקצה (לא קשור לאף נוקלאוטיד). ולכן, כיוון הקשירה של הנוקלאוטידים של שני הגדילים מקצה אחד לשני של המולקולה יהיה שונה (של אחד מהם יהיה מאטום הפחמן החמישי לכיוון השלישי, ושל השני יהיה מהפחמן השלישי לחמישי).
החוקרת אוקזקי ועמיתיה למחקר הסיקו, שלא נמצא מנגנון שיכול לגרום להכפלת ה-DNA בעזרת האנזים DNA פולימראז בכיוון 3' ל-5', אלא רק בכיוון 5' ל-3'. לפי ממצאים אלה, הם שיערו שההכפלה בגדיל שכיוונו 3' ל-5' תהיה מקוטעת: ימוקמו עליו תחלים במרחק קצר אחד מהשני (100-200 נוקלאוטידים באיקריוטיים), ומהם תתחיל הכפלה לכיוון ההפוך, עד לתחל הבא. המקטעים הקצרים של ה-DNA המוכפל בגדיל זה בין תחל אחד לשני נקראו מקטעי אוקזקי.
ההכפלה בגדיל 5' ל-3' מתבצעת מהר יותר מההכפלה בגדיל 3' ל-5', ולכן גדיל ה-5' ל-3' נקרא הגדיל המקדים, וגדיל ה-3' ל-5' נקרא הגדיל המאחר.
לקריאה נוספת
ביולוגיה - האחידות והמגוון של החיים, 2015, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה
שולזינגר
ראו גם
}}
חמשת מלכי מדין
אֱוִי, רֶקֶם, צוּר, חוּר ורֶבַע הם חמשת מלכי מִדְיָן הנזכרים בתורה ב.
בסיפור הולדת מדין מוזכרים חמשת בניו, עֵיפָה וָעֵפֶר וַחֲנֹךְ וַאֲבִידָע וְאֶלְדָּעָה, ועל כן ניתן לשער שהם היו חמשת שבטי מדין, עליהם מלכו חמשת המלכים. בתורה לא מופיע מידע נוסף על מלכים אלו או על צורת שלטונם המשותפת.
במלחמת מדין
העילה למלחמה הייתה מחמת שהמדיינים הכשילו את בני ישראל בשיטים בעבודה זרה לפעור ובזנות עם בנותיהם. בהקשר לגורם השני מוזכרת באופן ספציפי כזבי בת צור, בתו של השלישי מבין מלכי מדין ("בַת נְשִׂיא מִדְיָן"), שזינתה עם זמרי בן סלוא ונהרגה עמו על ידי פינחס.
רקם ופטרה
לפי יוסף בן מתתיהו, המלך רקם היה המייסד של פטרה, עיר עתיקה שמאוחר יותר נקשרה לנבטים. הוא מציין שבתקופתו, בקרב האוכלוסייה המקומית עדיין כינו את העיר בשם רקם, על שם מייסדה, המלך רקם. המחקר המודרני מאמת עובדה זו וקובע כי הנבטים כינו את העיר בשם רקם (ר|𐢛ק|𐢚ם|𐢒), צורת האיות באלפבית הארמי (בו השתמשו הנבטים) לשם 'רקם' המקראי.
אוקונומיאקי
אוקונומיאקי (ביפנית: お好み焼き) הוא חביתית יפנית מתובלת. המאכל מקובל ברחבי יפן ונפוץ בעיקר באזורי קנסאי והירושימה. התוספות, והבלילה נוטות להשתנות בהתאם לאזור בו הוא מוגש. לדוגמה, אוקונומיאקי בטוקיו הוא בדרך כלל קטן מאוקונומיאקי בהירושימה או בקנסאי.
אוקונומיאקי בקנסאי
סגנון הבישול של האוקונומיאקי באזור קנסאי הוא הסגנון המוביל של בישול אוקונומיאקי במטבח היפני. תערובת האפייה של הגרסה עשויה מקמח, בטטה מגורדת, מי דאשי, ביצים וכרוב מגורר. לעיתים מכילה תערובת האפייה מרכיבים נוספים כגון: בשר, בצל ירוק, תמנונים, דיונונים, שרימפסים, ירקות שונים, קימצ'י, מוצ'י או גבינות אחרות. אוקונומיאקי נחשב כאוכל הנשמה של אוסקה, העיר המרכזית בקנסאי.
אוקונומיאקי בהירושימה
באזור הירושימה, המרכיבים מרובדים באוקונומיאקי ולא מעורבבים. הרבדים בדרך כלל עשויים מכרוב וחזיר ומעוד מרכיבים פוטנציאליים כמו תמנון, דיונון וגבינה. אטריות (אודון, יאקיסובה ועוד) הן תוספות נפוצות לאוקונומיאקי, לצד ביצת עין ורוטב אוקונומיאקי. כמות הכרוב בה משתמשים בדרך כלל גדולה יותר פי ארבעה או שלושה מן כמות הכרוב בה נהוג להשתמש באוקונומיאקי בסגנון קנסאי.
הירנומה קיאיצ'ירו
הירנומה קיאיצ'ירו (ביפנית: 平沼 騏一郎; 28 בספטמבר 1867 - 22 באוגוסט 1952) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-35.
ראשית חייו
הירנומה נולד בעיר צויאמה שבמחוז אוקיאמה, למשפחת סמוראים זוטרה. הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת טוקיו ב-1888, ולאחר מכן החל לעבוד במשרד המשפטים.
הירנומה יצא בגלוי כנגד השחיתות בפוליטיקה של יפן, וגישה זו התרחבה לאחר זמן מה גם להשפעות זרות, כגון סוציאליזם ודמוקרטיה ליברלית. יחד עם גנרל סדאו אראקי הוא הקים את הקבוצה הלאומנית קוקוהונשה (国本社). הוא הפך לנשיא בית המשפט העליון של יפן ב-1921.
בתקופת שלטונו של ימאמוטו גונבאה התמנה הירנומה לתפקיד שר המשפטים של יפן. במהלך כהונתו הוא סייע בהקמת משטרה חשאית שנועדה להילחם בקומוניזם, בסוציאליזם, ובשאר אידאולוגיות אותן ראה כחתרניות. ב-1924 הוא התמנה ליושב ראש בית האצילים והצטרף למועצה הקיסרית. ב-1926 הוענק לו תואר הקזוקו "דאנשאקו" (ברון).
מועצת הקיסר
הירנומה ישב במועצה הקיסרית במשך עשור, במהלכו צבר השפעה רבה. הוא התנגד לרפורמות הכלכליות של ראש הממשלה ואקצוקי רייג'ירו, ולאישור אמנת לונדון מ-1930. לאחר שהצבא פעל על דעת עצמו ונכנס למנצ'וריה ב-1931, גייס הירנומה את תמיכת הממשלה בצעד, ואף סייע בהקמת מדינת הבובות היפנית מנצ'וקוו, ואף דרש את פרישת יפן מחבר הלאומים. ב-1936 הוא התמנה לנשיא המועצה הקיסרית.
ראש הממשלה
הירנומה התמנה לתפקיד ראש הממשלה ב-5 בינואר 1939. הדיון ששלט בפוליטיקה היפנית בתקופת כהונתו היה האם צריכה יפן לחבור לגרמניה הנאצית על מנת לנטרל את האיום שהציגה ברית המועצות. הירנומה תמך בהסכם אנטי-קומוניסטי, אך חשש שהסכם כזה עלול לגרור את יפן למלחמה עם ארצות הברית ועם בריטניה, בעוד מרבית כוחות צבא יפן עסוקים במלחמת סין–יפן השנייה. לאחר החתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב באוגוסט 1939, התפטרה ממשלתו של הירנומה בעקבות כישלון זה ביחסי החוץ שלה, ובעקבות התבוסות הצבאיות היפניות בקרב חלקין גול במונגוליה.
שר הפנים
לאחר התפטרותו מראשות הממשלה, קיבל הירנומה את תפקיד שר הפנים בממשלתו של פומימרו קונואה, משרה בה החזיק עד 1941. במסגרת תפקידו תמך הירנומה ברעיון השינטו המדיני, אך בד בבד הסתייג מפעולותיו של שר החוץ יוסוקה מצואוקה ומההסכם התלת-צדדי שחתם עם גרמנית הנאצית ועם איטליה הפשיסטית ב-1940. בעקבות התפטרותו של קונואה באוקטובר 1941, התפטר גם הירנומה.
ג'ושין
הירנומה שימש ג'ושין, או יועץ בלתי רשמי, לקיסר הירוהיטו במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר מותו של סיונג'י קינמוצ'י, הגנרו האחרון מתקופת מייג'י, ב-1940, מילאו הג'ושין את מקומם. הקבוצה כללה את ראשי הממשלה לשעבר יונאי מיצומאסה, קונואה ונובויוקי אבה, כולם תומכי מדיניות חוץ אגרסיבית. באפריל 1945 מונה הירנומה פעם נוספת לתפקיד נשיא המועצה הקיסרית.
קריפר
קריפרים הם אויבים בדיוניים שתוקפים בהתפוצצות ליד מטרתם, והם גם מהאנטגוניסטים העיקריים של משחק הווידאו מיינקראפט. קריפרים צורפו למיינקראפט בעדכון אלפא של המשחק ב-31 באוגוסט 2009. מאז שחרורו, הקריפר הפך לסמל מוכר מאוד של מיינקראפט, והופיע באופן בולט במרצ'נדייזינג ובפרסום של מיינקראפט.
היסטוריה
הקריפרים נוצרו כתוצאה משגיאת קידוד בשלבי האלפא של פיתוח מיינקראפט. יוצר מיינקראפט, מרקוס פרסון, פיתח את הקריפר סביב המראה המוזר של דגם החזיר. פרסון ערבב את הממדים, כאשר האורך והגובה הוחלפו. זה, בשילוב עם ה-AI של הסתכלות על השחקן מובילים לכך שהקריפר יהפוך למוב עוין. בהתנהגות מוקדמת היו קריפרים שמסוגלים לגרום לנזק תגרה על השחקן והתפוצצו רק לאחר שנהרגו, אולם זה השתנה במהירות להתנהגות שהייתה יותר מזוהה עם התגנבות שהביאה אותם לתקוף עם שחרור מתוזמן של פיצוץ, אשר מנוטרל כאשר הם מתים.
בשנת 2011 נערך לוגו מיינקראפט כדי לשלב את הפנים של הקריפר באות "A".
השפעה
הקריפר הפך לאייקון נרחב ומוכר של מיינקראפט, ולעיתים קרובות נחשב לאחד האויבים החשובים ביותר של מיינקראפט. הפרצוף הפיקסלי של הקריפר שולב ב-"A" של לוגו מיינקראפט, כמו כן נעשה בו שימוש בתלבושות וקוספליי רבים של ליל כל הקדושים. הקריפר הוצג במספר סטים של לגו מיינקראפט והיה המוקד העיקרי של אחד.
הקריפר מופיע כתחפושת Mii שניתן לרכוש ב-Super Smash Bros. Ultimate.
דגני בוקר
ביולי 2020, שותפות משותפת בין אולפני מוג'אנג לבין קלוגס הובילה להכרזה על Minecraft Creeper Crunch, דגני בוקר ממותגים רשמיים של Minecraft ובהם מופיע בהבלטה קריפר על האריזה. הוא היה אמור להיות זמין לשחרור בחנויות בארצות הברית באוגוסט 2020. בנוסף, כל חבילה כוללת קוד ייחודי שניתן לממש עבור פריט לבוש קוסמטי של מיינקראפט.
בתרבות
הקריפר היה נושא למספר רב של אזכורים ופרודיות לתרבות הפופ.
בפרק "" בעונה 25 של הסיטקום המצויר "משפחת סימפסון", מו סיזלאק מופיע כקריפר ומתפוצץ בסוף "קטע הספה" של שיר הנושא.
בסביבות יולי 2019, השיר "Revenge" מאת ג'ורדן מרון, שנוצר ב-19 באוגוסט 2011, חזר לפופולריות כמם אינטרנטי.
אנטוניו, אב המנזר של קראטו
אנטוניו, אב המנזר של קראטו (1531 - 26 באוגוסט 1595), היה מלך פורטוגל למשך 20 יום בשנת 1580, אך הודח על ידי פליפה השני, מלך ספרד.
ביוגרפיה
אנטוניו נולד בליסבון בפורטוגל בשנת 1531, ללואיש מפורטוגל, דוכס בז'ה, בנו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל, ולפילגשו ויולאנטה גומז, בתו של פדרו גומז. אנטוניו התחנך בקוימברה, מונה לחבר המסדר הריבוני הצבאי של מלטה ולאב המנזר במנזר קראטו, ובשנת 1571 מונה למושל הפורטוגזי בטנג'יר ובמרוקו.
בשנת 1580 מת אנריקה, מלך פורטוגל, ועם מותו החל מאבק ירושה על הכתר, בין אנטוניו, קתרינה, דוכסית ברגנסה ופליפה השני, מלך ספרד. מכיוון שקתרינה הייתה אשה ופליפה היה זר, נתמך אנטוניו על ידי האצולה הפורטוגזית, אולם מכיוון שהיה בן לא חוקי נתמך פליפה על ידי חלק גדול מהאצולה הפורטוגזית. ב-24 ביולי אותה שנה הוכתר אנטוניו כמלך פורטוגל, אולם ב-25 באוגוסט הובסו כוחותיו של אנטוניו בקרב אלקאנטרה על ידי כוחותיו של דוכס אלבה, ובעקבות כך תפס פליפה השני, מלך ספרד את השלטון.
בתחילה עבר אנטוניו לאי טרסיירה, משם ניהל ממשלה גולה עד לשנת 1583. לאחר מכן עבר אנטוניו לצרפת עם תכשיטי הכתר הפורטוגזי, ומאוחר יותר עבר להתגורר באנגליה, שם אף סייע לפרנסיס דרייק במאבק נגד הארמדה הספרדית בשנת 1587. מאוחר יותר חזר אנטוניו לצרפת, שם ירד מנכסיו לאחר שמכר את כל תכשיטי הכתר. בשנותיו האחרונות התגורר אנטוניו בצרפת ואף קיבל קצבה קבועה מאנרי הרביעי, מלך צרפת, וב-26 באוגוסט 1595 מת אנטוניו בפריז.
משפחתו
מכיוון שאנטוניו היה איש דת נאסר עליו להתחתן, אך היו לו כמה ילדים לא חוקיים.
מודרניות התנהגותית
בתחומי האנתרופולוגיה והארכאולוגיה הפרהיסטורית, מודרניות התנהגותית (אנגלית: Behavioral Modernity) או מודרניות תרבותית (Cultural Modernity) הוא מונח כולל לאוסף של יכולות תרבותיות, התנהגותיות ושכליות אשר משותפות לכל חברות האדם בימינו, וכן לאתרים ארכאולוגים מן התקופה הפלאוליתית העליונה, ומבדילות אותם מתרבויות פרהיסטוריות עתיקות יותר ופחות מתקדמות, כמו אלו האופייניות לאתרי התקופה הפלאוליתית התיכונה והתחתונה. בחקר האבולוציה של האדם, הופעתה של מודרניות התנהגותית או תרבותית מתייחסת לשלב שממנו בני-אדם פרהיסטוריים כבר לא נבדלו ביכולותיהם מבני-אדם החיים בימינו.
למרות מחלוקות מדעיות על הגדרתו המדויקת של אוסף היכולות המרכיבות מודרניות התנהגותית, מוסכם על מרבית החוקרים בתחום שהיא כוללת חשיבה מופשטת, תכנון לעתיד ושימוש בסמלים ובטקסים, דוגמת אלו שבשפה ובאמנות. באתרים פרהיסטוריים, מודרניות התנהגותית מתבטאת בעיקר בשרידי אמנות פרהיסטורית מצורות שונות, בתכשיטים ובפיגמנטים לקישוט, בקבורה טקסית המלווה במנחות קבורה, ובכלים משוכללים ומקושטים ממגוון חומרים כמו אבן, עצם ושן.
המחקר מראה שמודרניות התנהגותית הופיעה במלואה לפני כמה עשרות אלפי שנים, בראשית התקופה הפלאוליתית העליונה, באתרי הומו ספיינס מודרני אנטומית, אך יש חוקרים המזהים גילויים ראשונים שלה באתרים קדומים יותר, גם כאלו המקושרים עם ניאנדרטלים ואף עם אוכלוסיות ומינים קדומים יותר בסוג האדם. מקובלת השערה שמודרניות התנהגותית מעידה על מהפכה תרבותית וקוגניטיבית, דוגמת הופעתן של שפת דיבור מודרנית ומודעות עצמית, אולי כתוצאה משינוי אבולוציוני כלשהו ברצף הגנום האנושי ובמבנה המוח, אשר יצרו את האנושות המודרנית.
קבורה טקסית
כל חברות האדם המודרניות מקיימות טקסים שונים לטיפול בגופות המתים, בדרך כלל בקבורה אך לעיתים גם בדרכים אחרות כגון בשריפה. הטקסים קשורים בקשר הדוק לתרבות של חברות אלו, כמו למנהגי כבוד המת ואמונות בדבר חיים לאחר המוות. מנקודת מבטה של הארכאולוגיה הפרהיסטורית, החוקרת חברות אדם שמנהגיהן ואמונותיהן אינן ידועות פרט לעדויות הארכאולוגיות, חשיבותה של הקבורה הטקסית היא בסימנים שהיא מותירה על שלדים עתיקים וסביבם. סימנים כאלו עשויים להיות סידור הגופה בתנוחה מסוימת, צביעתה בפיגמנטים של צבע, וציודה במנחות קבורה כמו כלים, תכשיטים ומזון.