cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמילי דייוויסון
מורשת
דייוויסון קיפחה חייה למען המאבק. בתחילה לא נראה כי התקרית העלתה את מודעות הציבור לתנועה הסופרג'יסטית בכלל ולמאבק למען שוויון זכויות לנשים בפרט. הציבור ראה בה אישה שאינה בריאה בנפשה וההתעניינות בשלומו של הרוכב הייתה גדולה יותר מההתעניינות בשלומה. המלכה מרי שלחה מכתב לרוכב בו היא מאחלת לו החלמה מהירה מהמפגש עם "האישה האכזרית והמשוגעת".
בשנת 1918 החליטה הממשלה הבריטית להעניק זכות בחירה לנשים. "חוק ייצוג העם 1918" העניק זכות בחירה לנשים מעל גיל 30, ובלבד שהיו נשואות, או בעלות רכוש, או בעלות זכות בחירה באוניברסיטה. זאת בשעה שכל הגברים מעל גיל 21 קיבלו זכות בחירה. שוויון הצבעה מלא ניתן עשור מאוחר יותר, בשנת 1928, לכלל הנשים מעל גיל 21.
דייוויסון היא הדמות עליה מבוססת האופרה "אמילי" (Emily), שנכתבה על ידי טים בנג'מין (Tim Benjamin). דמותה מופיעה בסרט "סופרג'יסטיות", שיצא לאקרנים בדצמבר 2015. את דמותה מגלמת השחקנית נטלי פרס (Natalie Press). כמו כן, היא הנושא בשיר "אמילי דייוויסון" של זמר הרוק גרג קיהן (Greg Kihn). בנוסף, חבר הפרלמנט הבריטי טוני בן (Tony Benn) הצמיד לוח הנצחה לזכרה על ארון המטאטאים בו הסתתרה בליל מפקד האוכלוסין.
הציפור הכחולה (מחזה)
הציפור הכחולה (בצרפתית: L'Oiseau bleu) הוא מחזה מאת מוריס מטרלינק. בכורת המחזה נערכה בתיאטרון האמנותי של מוסקבה של קונסטנטין סטניסלבסקי ב-1908. ב-1910 הועלה המחזה בברודוויי. ב-1919 חיבר אלברט וולף את האופרה הציפור הכחולה על פי המחזה. למחזה נעשו מספר עיבודים לקולנוע, בהם סרט מ-1940 בכיכובה של שירלי טמפל, שנוצר כתגובה של אולפני המאה ה-20 ל"הקוסם מארץ עוץ" של אולפני MGM וסרט מ-1976, קופרודוקציה אמריקאית-סובייטית בבימויו של ג'ורג' קיוקור ובכיכובם של אליזבת טיילור, ג'יין פונדה, אווה גרדנר, סיסלי טייסון, רוברט מורלי ואחרים, שנועד להיות הצלחה ונחל כישלון חרוץ.
המחזה הוא מחזה סימבוליסטי בו מופיעים עקרונות ורגשות כדמויות דוברות במחזה. המחזה מעוצב כחלום ערב חג המולד ומתאים להצגה בערב חג המולד.
עלילת המחזה
המחזה מספר על שני ילדים, טילטיל (Tyltyl) הבן ומיטיל (Mytyl) הבת, בחיפושם אחר האושר המיוצג על ידי ציפור כחולה. במסעם החלומי, הם נעזרים בפיה הטובה ברילון (Bérylune), בכלב טיילו (Tylo), בחתולה טיילט (Tylette), באור המנורה, אש האח, הלחם, המים והחלב, שאת כולם הופכת הפיה לדמויות אנושית.
הילדים הם בני-עניים המקנאים בעשירים, הפיה מסבירה להם שהאושר אינו טמון בעושר ושאל להם לחפש אחר עושר אלא עליהם להיות מאושרים באמת. הילדים עורכים את החיפוש אחר האושר - הציפור הכחולה - במקומות רבים ושונים. בהם ארץ העבר, היער (שעציו מפצירים בילדים לנטוש את ההרפתקה), בחיי עושר ובקרב תינוקות שטרם נולדו.
לבסוף, אחרי שהם לא מוצאים את הציפור, מתברר שהציפור הייתה כל הזמן בביתם הדל.
על הבמה
המחזה הועלה בהפקה מלאה בתיאטרון הבימה ב-1952 בבימויו של רנטו מורדו לפי תרגומו של שמעון הלקין ובכיכובם של שושנה רביד ובתיה קנטור כילדים, שפרירה זכאי בתפקיד החלב ושלמה בר-שביט בתפקיד האש. ובהשתתפות מיטב כוכבי התיאטרון המבוגרים חנה רובינא בתפקיד הלילה, יהושע ברטונוב בתפקיד הכלב ורפאל קלצ'קין בתפקיד החתול.
בשנת 1962 הועלה המחזה כמחזמר בבימוי מנחם גולן, בתרגומו של אוריאל אופק ועם לחנים מאת מרדכי אולרי-נוז'יק בהפקת תיאטרון "תילון" ("התיאטרון ישראלי לילדים ולנוער" של מנחם גולן). שיר הנושא הוקלט על ידי מרים אביגל.
תרגומים
המחזה תורגם לעברית לפחות ארבע פעמים:
טדאוש איידוקביץ'
טדאוש איידוקביץ' (בפולנית: Tadeusz Ajdukiewicz; נכתב גם טדאוש איידוקייביץ'; 1852 – 9 בינואר 1916) היה צייר ריאליסטי פולני מראשית המאה העשרים, הידוע בזכות סצינות הקרב, הדיוקנאות, הנופים וציורי הסוסים שלו. הוא התחנך בקרקוב, ונהרג במאבק המזוין לעצמאות פולין במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
איידוקביץ' נולד בווייליצ'קה. בין השנים 1868–1873 למד בבית הספר לאמנויות היפות בקרקוב אצל ולדיסלב לושקביץ'. מאוחר יותר נסע לווינה ולמינכן במלגה יחד עם וויצ'ך קוסאק ולמד באטלייה של יוזף ברנדט, בין היתר.
בשנת 1877 נסע לפריז ולמזרח הקרוב עם הרוזן ולדיסלב בראניצקי. בשנת 1882 התגורר בווינה, שם עבד למען האצולה. הוא צייר דיוקן של הנסיך מוויילס בשנת 1883 בעת ששהה בלונדון.
איידוקביץ' נסע לקונסטנטינופול בשנת 1884, והתארח אצל הסולטאן עבדול חמיד השני. לאחר מכן עבד בסופיה, בסנקט פטרבורג ובבוקרשט. הוא הצטרף לחטיבה הראשונה של הלגיון הפולני בשנת 1914 שהוקמה על ידי יוזף פילסודסקי, ומת בקרב סביב קרקוב ב־9 בינואר 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בן דודו הראשון היה הצייר ההיסטורי הפולני זיגמונט איידוקביץ' (1861–1917), יליד ויטקוביץ.
יצירה
טדאוש איידוקביץ' ידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו העומדים, כמו דיוקנה של הלנה מודז'יבסקה, ובציוריו הרבים של סצינות קרב ודיוקנאות של רכיבת אצילים.
יצחק פייפר
ביוגרפיה
אביו, מור (משה צבי) פייפר, היה מנהל בית הספר היהודי בפאפה. אמו הייתה ריזל (רוז'ה) פייפר. תחילה למד בגימנסיה של הבנדיקטינים ולאחר מכן במכללה הקלוויניסטית. בין השנים 1906 לבין 1911 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט. בשנת 1911 קיבל את הדוקטורט בפילוסופיה בבודפשט, ובשנת 1912 קיבל סמיכה לרבנות.
שירים רבים שלו הופיעו בכתבי העת היהודיים. הוא היה מתרגם תנ"ך מצטיין. עבודותיו הרבות הופיעו גם ב"העלון הפילולוגי" וכן ב"המאה ה-20".
בשנים 1912–1944 עבד פייפר כרב (בערים שימג, בפץ' ובמונור), בשנת 1944 גורש למחנה הריכוז דכאו, שם הפך לרב המחנה. הוא מת זמן קצר לאחר שחרור המחנה. אשתו הייתה פרדריקה פייפר ובנו הרופא הוא יואל (מרצל) פייפר.
אדאסטוול
אדאסטוול (בהונגרית: Adásztevel) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם באדאסטוול מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 866 ובשנת 2020 רק 750 תושבים.
היישוב נקרא על שם אחד מנכדיו של ארפאד, טוול, שהתגורר במקום לתקופה.
יהודי אדאסטוול
באדאסטוול חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובמקום היה קיים בית קברות יהודי. חלק מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
הנרי טיילור
הנרי טיילור (באנגלית: Henry Taylor; 17 במרץ 1885 - 28 בפברואר 1951) היה שחיין בריטי, אלוף אולימפי בעל 8 מדליות מהן 4 זהב ושיאן עולם. הוא זכה ב-3 מדליות זהב מאולימפיאדה אחת, שיא בריטי שהושווה לאחר 100 שנה בשנת 2008 על ידי רוכב האופניים כריס הוי.
ביוגרפיה
טיילור נולד באולדהאם שבלנקשייר לג'יימס, כורה פחם ואליזבת טיילור. ביל, אחיו הבוגר, גידל אותו לאחר מותם של הוריו בהיותו ילד צעיר והוא זה שלימד אותו לשחות, בתעלת הולינווד. בראשית דרכו הוא התאמן בשחייה בפארק אלכסנדרה שבעיר מגוריו, ובהמשך התאמן במועדון השחייה במרחצאות של צ'דרטון הסמוכה. הוא עבד למחייתו במפעל לטווית כותנה.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה טיילור במדליית זהב במשחה ל-1 מייל בתוצאה של 28:28.0 דקות, לפני חברו לנבחרת ג'ון ארתור ג'רוויס (30:07.6 דקות) ואוטו שיף מאוסטריה (30:53.4 דקות), במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 6:26.0 דקות, אחרי שיף (6:24.0 דקות דקות) וג'רוויס ובמדליית ארד במשחה שליחים 4x250 מטר חופשי, אחרי הונגריה (16:52.4 דקות) וגרמניה (17:16.2 דקות).
שיאן עולם
חודשיים לאחר המשחקים האולימפיים שבר טיילור במשחה ל-880 יארד את השיא העולמי (שיא זה הוכר כשיא גם במשחה ל-800 מטר).
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה טיילור ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 5:36.8 דקות, לפני פרנק בוריפר מאוסטרלאסיה (5:44.2 דקות) ושיף (5:46.0 דקות), במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא עולם חדש נוסף של 22:48.4 דקות, לפני חברו לנבחרת תומאס בטרסבי (22:51.2 דקות) ובוריפר (22:56.2 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 10:55.6 דקות, לפני הונגריה (10:59.0 דקות) וארצות הברית (11:02.8 דקות), בשלב חצי הגמר קבעה נבחרתו שיא עולם חדש של 10:53.4 דקות.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה טיילור במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 10:28.6 דקות, אחרי אוסטרלאסיה שקבעה שיא עולם חדש של 10:11.2 דקות וארצות הברית (10:20.2 דקות). בנוסף הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:48.2 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי לאחר שלא סיים את המשחה בשלב חצי הגמר, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 24:06.4 דקות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התגייס טיילור לצי המלכותי הבריטי. הוא המשיך לשמור על כושר כששחה סביב האוניה שלו שעגנה באגן המים סקפה פלו. הוא השתתף בקרב יוטלנד. עם סיום המלחמה הוא חזר לשחות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה טיילור במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 10:37.2 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 10:04.4 דקות ואוסטרליה (10:25.4 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 6:01.2 דקות וכן השתתף במשחה ל-1500 מטר חופשי אך לא סיים אותו.
טיילור פרש משחייה תחרותית בשנת 1926. הוא ספג מפלה לאחר שהפאב שבבעלותו בדובקרוס נסגר עקב קשיים כלכליים, הוא עבד כבלן במרחצאות בצ'דרטון ונאלץ למכור את מרבית הפרסים שבהם זכה על מנת לגייס מעט כסף למחייתו. הוא מעולם לא התחתן ונפטר אלמוני חסר כל בשנת 1951.
קרטין (פירושונים)
ראו גם
}}
טסלה סייברקוואד
בסיום ההצגה של הסייברטראק באולפן העיצוב של הטסלה בהות'ורן, הודיע אילון מאסק על "דבר נוסף", ובשלב זה הוצג הטרקטורון על גב הסייברטאק.
הטרקטורון הוזכר במפרט הסייברטראק. הסייברטראק תואר כבעל "מקום לארגז הכלים שלך, הצמיג והסייברקוואד, עם מקום פנוי". יום לאחר מכן, צייץ אילון מאסק, "טרקטורון דו-מושבי של טסלה יגיע בהתחלה כאופציה עבור הסייברטראק" בהוספת 100 דולר.
הסייברקוואד יכול להיטען על הסייברטראק בזרם של 120 או 240 קילו וואט.
טסלה סייברקוואד לילדים
בדצמבר 2021 חשפה טסלה טרקטורון אשר מבוסס על הסייברקוואד. הוא בעל מרכב יותר קטן ועם מהירות מוגבלת ל-16 קמ"ש ועם שעת שימוש לכל טעינה . מחיר הטרקטורון עומד על 1,900 דולר ליחידה, בשעות הראשונות למכירה נגמרו כל היחידות לפני שנפתח פס הייצור מחדש.
גרן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
צ'ולאמה
צ'ולאמה (ברומנית: Ciulama, בטורקית: çullama) הוא תבשיל רומני מיובא מהמטבח הטורקי.
הצ'ולאמה מבוססת על רוטב לבן עשוי מטיגון קמח ובצל בחמאה או שומן והוספת מי בישול של מיני בשר או חלב. את הצ'ולאמה מכינים עם פטריות מבושלות או בשר עופות או מיני בשר אחרים, כולל חלקי פנים, כמו כליות. מקובל להגיש את הצ'ולאמה עם ממליגה.
Try (שיר של פינק)
Try (בעברית: לנסות) הוא שיר שהקליטה הזמרת האמריקאית פינק, אותו הוציאה כסינגל השני מתוך אלבומה השישי, The Truth About Love. השיר נכתב והולחן על ידי בוסבי ובן ווסט, והופק על ידי גרג קורסטין. זהו שיר פופ-רוק העוסק בלקיחת סיכונים באהבה, ולא משנה מה ההשלכות.
השיר זכה לביקורות חיוביות מצד מבקרי המוזיקה, שציינו כי זוהי אחת הרצועות הבולטות באלבום. מבחינה מסחרית השיר זכה להצלחה, והגיע לראש המצעד הספרדי, ולעשירייה הפותחת באוסטרליה, אוסטריה, קנדה, גרמניה, איטליה, ניו זילנד, פולין, שווייץ, בריטניה וארצות הברית. הקלים לשיר בוים על ידי פלוריה סיגיסמונדי.
השיר נכלל גם כרצועה ב-Guitar Hero Live.
רקע ופרסום
פינק אישרה שהיא כותבת מילים ולחנים לאלבום השישי שלה, The Truth About Love, שלא היה ידוע שמו עדיין. האלבום יצא לאור בסופו של דבר בספטמבר 2012. גרסה מוקדמת לסינגל הראשי של האלבום, "Blow Me (One Last Kiss)", הודלפה ברשת ב-1 ביולי 2012, וכתוצאה מכך יצא הסינגל שבוע מוקדם מהמתוכנן. רייצ'ל רקה מהבוסטון גלוב ציינה כי Try, הסינגל השני מתוך האלבום, דלף גם הוא בספטמבר 2012. השיר בוצע במקור על ידי הלהקה GoNorthToGoSouth, המורכבת מבן ווסט ומייקל בוסבי. במקור הם חשבו לתת את השיר לקלי קלרקסון או לדוטרי; אדם למברט הקליט גרסה לשיר, אך לדברי בוסבי, הוא "פשוט לא היה מתאים". בסופו של דבר הושמע השיר לפינק. גרסתה של פינק לשיר הושמעה לראשונה ברדיו ב-6 בספטמבר 2012.
Try היה אחד מבין חמשת קליפי המילים שהעלתה פינק ב-12 בספטמבר, יחד עם הרצועות "Slut Like You", "Just Give Me a Reason", "How Come You're Not Here", "Are We All We Are".
המלכים הפרנקים
השושלת המרובינגית
נדידת העמים הביאה איתה את השבט הפרנקי לאזור גאליה. כלודיו, מלך הפרנקים היה הראשון לנהל מסעות כיבושים בערי האימפריה הרומית בשנת 428, והוא אבי השושלת המרובינגית. כלוביס היה הראשון לאחד את כל השבטים הפרנקים תחת שלטון אחד, והוא נחשב לאבי האימפריה הפרנקית.
לפי המסורת הגרמאנית, רכושו של אב מתחלק שווה בשווה בין בניו. הממלכה חולקה ואוחדה מספר פעמים בשל מסורת זו.
מכאן ואילך לא חולקה עוד האימפריה הפרנקית עד לחוזה ורדן. המלכים הפרנקים היו בשלב זה חסרי כוח ממשי, והכוח האמיתי היה בידי המאיורדומוס.
השושלת הקרולניגית
המשפחה הקרולינגית החזיקה בתפקיד המאיורדומוס תחת המלכים המרובינגים. בשנת 687 לקח לעצמו פפין הגוץ את התואר "דוכס ונסיך הפרנקים" אחרי שכבש את נויסטריה, נקודה זו נחשבת לתחילת שלטונו של פפין על האימפריה הפרנקית. במרץ של שנת 752 הפך פפין למלך הפרנקים, ביטל את משרת המאיורדומוס והדיח את השושלת המרובינגית. אחרי מותו של לואי הראשון פרצה בין שלושת בניו מלחמת ירושה, שהסתיימה בשנת 843 בחוזה ורדן, שחילק את האימפריה הפרנקית לשלוש ממלכות: פרנקיה המזרחית ניתנה ללואי השני, פרנקיה התיכונה ניתנה ללותאר (שקיבל לידיו גם את תואר הקיסר), ואילו פרנקיה המערבית ניתנה לשארל השני. בכך תמה תקופת האימפריה הפרנקית והחלו לצמוח הממלכות של צרפת וגרמניה.
הנרי סינגלטון (צייר)
הנרי סינגלטון (באנגלית: Henry Singleton: 19 באוקטובר 1766 – 15 בספטמבר 1839) היה צייר ומיניאטוריסט אנגלי.
ביוגרפיה
הנרי סינגלטון נולד בלונדון, אנגליה, למשפחה אמנותית. כשהיה בן שנתיים אביו מת, והוא גדל אצל דודו ויליאם סינגלטון (נפטר ב-1793), שלמד אצל אוזיאס האמפרי וצייר פורטרטים ומיניאטורות. דוד אחר, ג'וזף סינגלטון, הציג באקדמיה המלכותית (RA) בין השנים 1773 ל-1788. אחיותיו של הנרי מריה ושרה (לימים מקלרינאן) היו ציירות מיניאטורות שהציגו באקדמיה המלכותית בין השנים 1808 ל-1820 ובין 1787 ל-1806, בהתאמה.
בשנת 1807 התחתן הנרי עם בתו היחידה של בן דודו ויליאם סינגלטון.
הנרי סינגלטון מת בלונדון בגיל 72 ונקבר בכנסיית סנט מרטין-אין-דה-פילדס.
יצירה
אף שסינגלטון, כמו דודיו ואחותו, צייר גם מיניאטורות, הוא לא הקפיד על הז'אנר. הוא הציג באקדמיה המלכותית, בין 1784 ל-1839, כ-300 יצירות, חלק גדול מהן היו דיוקנאות, כאשר נושאי כתבי הקודש היוו חלק ניכר מיצירתו. הוא היה במשך שנים רבות המציג הוותיק ביותר של האקדמיה המלכותית. עבודותיו הוצגו גם במוסד הבריטי משנת 1806 ובחברה המלכותית של אמנים בריטים (RBA) מ-1824 ועד מותו ב-1839.
מגיל שש עשרה, סינגלטון עבד כצייר דיוקנאות מקצועי. הוא למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית מגיל שבע עשרה וזכה במדליית הכסף בשנת 1784. ציורו "משתה אלכסנדר" זכה במדליית הזהב בשנת 1788.
בשנת 1793, סינגלטון הוזמן על ידי האקדמיה המלכותית לצייר דיוקן קבוצתי של ארבעים אנשים מהאקדמיה. למרבה האירוניה, הוא מעולם לא הפך לחבר או לעמית באקדמיה.
בתחילת הקריירה שלו, סינגלטון נודע בזכות יצירות גדולות מהתנ"ך, שייקספיר או אירועים היסטוריים. אף על פי שעבודת הפורטרט שלו תמיד הייתה מבוקשת, הוא מעולם לא זכה להצלחה הגדולה כצייר היסטורי.
לורד נלסון, אדמירל ורנון, לורד האו וג'ון "מד ג'ק" פולר הם בין אלה שצייר את הדיוקנאות שלהם. זמן קצר לפני מותו השלים סינגלטון סדרה של תמונות כדי להמחיש את יצירותיו של שייקספיר.
איאת אבו שמיס
איאת אבו שמיס (בערבית: ايات ابو شميس; נולדה בשנת 1984) היא משוררת פלסטינית, אזרחית ישראל מיפו.
ביוגרפיה
איאת אבו שמיס נולדה ביפו למשפחה מוסלמית. למדה בבית הספר הצרפתי בעיר והיא דוברת חמש שפות: ערבית, עברית, צרפתית, אנגלית וספרדית.
אבו שמיס הוציאה שני ספרי שירה, הראשון "סל מלא שפות שותקות" יצא בשנת 2013, השני "אני זה שנים" יצא לאור בסוף שנת 2018. היא זכתה בפרס למשוררים בתחילת דרכם מטעם משרד התרבות לשנת 2015.
אבו שמיס כותבת שירה בעברית.
שיריה מתרכזים בהתרחשויות יומיומית המאפיינות חיי נשים, בקשריה עם משפחתה והסובבים אותה, ובכאביה ושמחותיה האנושיות.
בשנת 2015 הקולנוענית נוגה קלינסקי עשתה סרט על אבו שמיס.
שמיס זכתה בפרס סמי מיכאל לשוויון ולצדק חברתי לשנת 2020.
אבו שמיס נשואה ואם לילד.
מרים פרץ
מרים פרץ (נולדה ב-10 באפריל 1954, ז' בניסן ה'תשי"ד) היא אשת חינוך ישראלית ששניים מבניה, קציני צה"ל, נהרגו בקרב בעת מילוי תפקידם. מאז היא מרצה בקרב בני נוער וחיילי צה"ל. כלת פרס ישראל למפעל חיים לשנת 2018, על פעילותה לחיזוק הרוח היהודית-ישראלית. כמו כן, הדליקה משואה בטקס בהר הרצל בשנת 2014.
פרץ התמודדה בבחירות 2021 לתפקיד נשיאת מדינת ישראל, אולם הפסידה בהתמודדות ליצחק הרצוג.
ביוגרפיה
מרים פרץ נולדה וגדלה במלאח היהודי שבקזבלנקה שבמרוקו, בתם של איטו לבית ועקנין ויעקב אוחיון. למדה בבית ספר של רשת אליאנס. בשנת 1964 עלתה לישראל ושוכנה במעברת באר שבע - חצרים. עבדה כמנקה החל מכיתה ג'. בשנת 1970 עברו הוריה להתגורר בשכונה ד' בעיר. סיימה תואר ראשון בספרות והיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
באמצע שנות ה-70 נישאה לאליעזר פרץ. לאחר נישואיהם עברו לאופירה, שם עבד בעלה כמפקח של משרד הבריאות, והיא עסקה בחינוך והוראה. באופירה נולדו שני בניהם הגדולים, אוריאל ואלירז. לבני הזוג נולדו עוד שני בנים ושתי בנות.
בשנת 1982, בעקבות הסכם השלום עם מצרים, פונתה משפחת פרץ מביתה, יחד עם כל מתנחלי סיני. המשפחה הגיעה לגבעון, ומשם לגבעת זאב, שבה היא מתגוררת עד היום, ובה נולדו להם עוד ארבעה ילדים: הדס, אביחי, אליסף ובת-אל.
במשך כ־22 שנים ניהלה את בית הספר של תל"י בגבעת זאב. לאחר מכן, עד שנת 2022 בה פרשה לגמלאות, שימשה פרץ מפקחת במינהל חברה ונוער במחוז ירושלים של משרד החינוך.
שכול ועשייה ציבורית
פרץ שכלה שניים מבניה, אוריאל ואלירז, בעת שירותם בצה"ל. ב-25 בנובמבר 1998 נהרג בנה הבכור, סגן בן ה-22, מפקד מחלקת הסיור בגדוד 51 של חטיבת גולני, במארב בדרום לבנון, באזור מרכבה. בעלה אליעזר פרץ נפטר כשבע שנים לאחר מכן, בגיל 56, ממחלה קשה שהתפתחה אחרי מות בנו הבכור אוריאל. ב-26 במרץ 2010 נהרג בנה השני, רס"ן, בהיתקלות בחוליית מחבלים ברצועת עזה.
בעקבות מות בנה אלירז שנהרג כתוצאה מפגיעה של כדור ברימון שנשא עליו, היא נפגשה עם המהנדס איסר וקסלר שפיתח מנגנון מיוחד המונע מהרימון המאופסן להתפוצץ אם הוא סופג ירי או רסיס שננעצים בו.
בעקבות נפילת שני בניה מקדישה פרץ את חייה להנחלת המורשת היהודית והציונית ומרצה בפני קהילות יהודיות בישראל ובעולם, בני נוער וחיילי צה"ל. בשיא פועלה זה, אשר החל לאחר נפילת בנה הראשון ובוצע בהתנדבות, פגשה כאלף חיילים בשבוע, וכן בני נוער רבים, וקיבלה אלפי מכתבים, רבים מהם מאמהות שכולות אחרות. כן עורכת מפגשים עם נפגעי טרור. כונתה לעיתים בכלי תקשורת: "אם הבנים".
בשנת 2011 פרסמה סמדר שיר את הספר "שירת מרים", ובו סיפור חייה של מרים פרץ. עם מכירת העותק ה-40,000 זכה הספר באות "ספר פלטינה" מטעם התאחדות הוצאות ספרים בישראל. באותה שנה, עם פרישתה מהוראה, קיבלה את פרס "יקירת החינוך הדתי" מטעם ארגון המורים הדתיים. כן נאמה באותה שנה בטקס הפרידה הרשמי שנערך עם פרישת הרמטכ"ל גבי אשכנזי באוניברסיטת תל אביב.
בשלהי שנת 2014 חשפה כי ראש הממשלה בנימין נתניהו הציע לשריין אותה ברשימת הליכוד בבחירות לכנסת העשרים, אולם היא סירבה להצעה. לדבריה, במהלך השנים פנו אליה בהצעות פוליטיות דומות גם יאיר לפיד, נפתלי בנט, גדעון סער ואחרים.
בשנת 2019 נחנך במעמד חברי כנסת, קצינים בכירים ואישי ציבור, ביישוב גבעת זאב אולם ההרצאות "שבת אחים", לזכר שני בניה. האולם נבנה במטרה לאכלס את המשתתפים בהרצאותיה.
התמודדות לנשיאות מדינת ישראל
ב־19 במאי 2021 הגישה פרץ את מועמדותה לבחירות לתפקיד נשיאת המדינה, בתמיכת אחד־עשר חברי כנסת. בבחירות שהתקיימו ב-2 ביוני, קיבלה פרץ 26 מקולות חברי הכנסת וכך, הפסידה בהתמודדות ליצחק הרצוג, שזכה ל-87 קולות.
קשר עם יהדות התפוצות
במסגרת מסעותיה לחיזוק הקשר עם הקהילות היהודיות יצאה פרץ לשליחות מטעם קק"ל, קרן היסוד וההסתדרות הציונית למפגשים בלמעלה מ-15 מדינות בצפון אמריקה, דרום אמריקה, אפריקה ואירופה, נפגשה עם שגרירי ישראל, בתי הספר יהודיים, תנועות הנוער, קהילות יהודיות, ארגונים נוצריים וקהילות. כן נפגשה, בתיווך מרים אדלסון, עם ראשי ארגונים וקהילות בארצות הברית, שגרירת ארצות הברית באו"ם, ניקי היילי וסגן נשיא ארצות הברית, מייק פנס.
לבקשת הנשיא שמעון פרס השתתפה לצדו בביקור במוסקבה, ונפגשה עם וטרנים ממלחמת העולם השנייה. בהמשך הוזמנה על ידו להשתתף בפורום מצומצם של מנהיגים ישראלים, וערכה מפגש עם ברק אובמה נשיא ארצות הברית.
הוקרה
בשנת 2003 זכתה ב"פרס גנגר על מצוינות בניהול בית ספר" מטעם קרן תל"י.
בשנת 2010 קיבלה את פרס בגין מטעם מרכז מורשת מנחם בגין על היותה "סמל למסירות והקרבה" ופועלה "למען הסברה עבור מסירות למען מדינת ישראל".
בשנת 2014 נבחרה פרץ להדליק משואה ביום העצמאות ה-66 למדינת ישראל.
ב-7 ביוני 2016 קיבלה פרץ תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
בדצמבר 2017 קיבלה את אות יקירת הרשות מטעם מינהל חברה ונוער במשרד החינוך, בו היא עובדת כמפקחת, "על תרומה והתנדבות לבניית חברת מופת בישראל".
באפריל 2018, ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל, קיבלה פרץ את פרס ישראל למפעל חיים על "חיזוק הרוח היהודית-ישראלית". בטקס הענקת הפרסים נשאה דברים בשם מקבלי הפרס. נאומה בטקס הענקת פרסי ישראל עורר תגובות חיוביות רבות בציבור, חלקן אף קראו לבחור במרים פרץ כנשיאה הבאה של מדינת ישראל ושר החינוך נפתלי בנט הורה ללמד את טקסט נאומה בטקס בבתי הספר.
בשנת 2018 קיבלה את אות פול האריס על ידי מועדון רוטרי ישראל.
בשנת 2020 בחר בה העיתון "מקור ראשון" למקום החמישי ברשימת משפיעי הציבור הדתי-לאומי בישראל, אחרי יוסי כהן, אביחי מנדלבליט, מאיר בן שבת ועמית סגל, כ"אישה שפועלת יום יום כדי להפוך את מדינת ישראל למקום טוב יותר עבור כל אזרחיה".
ב-24 ביוני 2021 קיבלה פרץ תואר דוקטור לשם כבוד מהמרכז האקדמי שלם.
זאמי (מכתש פגיעה)
מכתש זאמי הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של הפילוסוף מתחום האסתטיקה, השחקן והמחזאי היפני זאמי מוטוקיו. האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1976.
ג'וניוס ג'אייווארדנה
ג'וניוס ריצ'רד ג'אייווארדנה (בסינהלית: ජුනියස් රිචඩ් ජයවර්ධන, בטמילית: ஜூனியஸ் ரிச்சட் ஜயவர்தனா; 17 בספטמבר 1906 - 1 בנובמבר 1996), ידוע בסרי לנקה בראשי התיבות ג'יי.אר, היה מדינאי ופוליטיקאי סרי לנקי שהיה מנהיג סרי לנקה מ-1977 עד 1989. הוא כיהן כראש ממשלת סרי לנקה מ-1977 עד 1978 וכנשיא סרי לנקה השני מ-1978 עד 1989. הוא היה מנהיג התנועה הלאומנית בציילון (כיום בסרי לנקה) וכיהן במגוון תפקידים בממשלה בעשורים הבאים לעצמאותה של המדינה. הוא היה חבר ותיק במפלגה הלאומית המאוחדת והוביל אותה לניצחון מוחץ בבחירות 1977 ושימש כראש ממשלה במשך חצי שנה לפני שהפך לנשיא בעל הסמכויות הביצועיות הראשון של המדינה על פי החוקה המתוקנת.
ראשית חייו והשכלה
ג'אייווארדנה, שנולד למשפחה ציילונית בולטת באי עם קשר חזק עם למקצוע המשפטי, היה הבכור מבין 11 ילדים. אביו היה השופט יוג'ין וילפרד ג'אייווארדנה, נשיא בית המשפט העליון של ציילון ואמו הייתה אגנס הלן דון פיליפ  וויג'וורדנה, בתו של סוחר אמיד. דודיו היו הקולונל תיאודור ג'אייווארדנה, השופט ולנטיין ג'אייווארדנה והעיתונאי בראון ד'ויג'אייווארדנה.
הוא גודל בידי אומנת אנגלית וקיבל את השכלתו היסודי שלו בבישופ קולג' שבקולומבו ואת השלכתו התיכונית רכש בקולג' המלכותי בקולומבו. בקולג' המלכותי הוא שיחק בקבוצת הקריקט של המכללה. מאוחר יותר היה שימש כמזכיר של איחוד בוגרי המכללה.
ב-1926 ג'אייווארדנה הלך ללמוד באוניברסיטת ציילון קולג' כדי לדעת קרוא וכתוב באנגלית, לטינית וללמוד לוגיקה וכלכלה. הוא קיבל רשומה אקדמית מכובדת והראה עניין רב בספורט. בשנת 1928 הוא עבר ללמוד חוק ומשפט במכללה למשפטים של אוניברסיטת ציילון והתמחה בתור עורך דין, החל את התמחותו בבר לא רשמי, לתקופה קצרה. ג'אייווארדנה המיר את דתו מנצרות לבודהיזם בצעירותו.
קריירה פוליטית
ג'אייווארדנה לא עסק בחוק זמן רב. ב-1938 הוא הפך לפעיל במפלגת הקונגרס הלאומי של ציילון (CNC), שהייתה הפלטפורמה הארגונית לתנועה הלאומנית של ציילון (שמה של המדינה שונה ב-1972 ל"סרי לנקה"). הוא נבחר אל המועצה המדינה בשנת 1943. במהלך מלחמת העולם השנייה, ג'אייווארדנה, יחד עם לאומנים אחרים, יצר קשר עם האימפריה היפנית ודיבר על מרי אזרחי ולהוציא את הבריטים מן האי.
נשיא סרי לנקה
ג'אייווארדנה נבחר לנשיאות סרי לנקה ב-1978. כנשיא הוא ניסה להפסיק את המהומות שהוצתו במסגרת מלחמת האזרחים בסרי לנקה על ידי הכרה אוטונומית בטיגריסי השחרור של טאמיל אילם צפון ובמזרח המדינה.
יחסו לישראל
ג'אייווארדנה היה ידיד ותיק של ישראל, בעל אישיות דומיננטית שהתערב במהלכים מדיניים של הממשלה בניגוד לקודמיו בתפקיד שנהגו שלא להתערב בהחלטותיהם של ראשי הממשלה השונים שכיהנו בימי כהונתם. באותה התקופה החל משא ומתן עם ישראל בחשאי. בימי כהונתו לישראל הוצע לחדש את היחסים (שנותקו ב-1970) באופן חלקי תוך הקמת "מדור אינטרסים" שיפעל בחסות אחת מהשגרירויות של אחת ממדינות העולם המערבי בקולומבו. בסרי לנקה הסכימו לכך, בתנאי ש"מדור האינטרסים" יפעל בחסות שגרירות ארצות הברית בעיר. בראשית שנת 1984 מחלקת המדינה של ארצות הברית הודיעה כי מסכימה לתוואי, אם כי הוחלט שה"מדור" לא ישוכן במשכן השגרירות עצמה אלא במשרד נפרד משלו.
ב-1 ביוני 1984 נחתם הסכם בנדון. לראש המדור נתמנה דוד מתני. בתחילת דרכו של ה"מדור" דאג הנשיא ג'אייווארדנה להסתיר את הידיעה על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם ישראל מפני שר החוץ שאהול חאמיד המוסלמי, אך לא לאורך זמן. חאמיד לא גילה התנגדות לכך ובצעד מפתיע סייע לנשיא להתגבר על המחלוקת שצעד זה הביא אתו. משרד החוץ של סרי לנקה פרסם הודעה ובה נכתב שהאמריקאים סייעו לסרי לנקה להשיג סיוע מישראל בלחימה נגד הטרור הטמילי. סרי לנקה פנתה בנוסף לישראל למדינות אחרות, אך רק ישראל נענתה לכך.
תעלת יוקטן
תעלת יוקטן (בספרדית: Canal de Yucatán) הוא מצר ים באמריקה האמצעית, המפריד בין חצי האי יוקטן ממערב וקובה ממזרח, ומקשר בין מפרץ מקסיקו מצפון לבין הים הקריבי מדרום.
רוחבה של התעלה הוא כ-200 קילומטר.
קרב נארווה (1944)
קרב נארווה (2 בפברואר – 10 באוגוסט 1944) היה קרב רחב היקף בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה שנערך בין פברואר ליולי 1944 בין גזרת "נארווה" של קבוצת ארמיות צפון בוורמאכט לבין חזית לנינגרד של הצבא האדום. הקרב נערך על השליטה במצר הים נארווה (מחוז אידה-וירו) והוביל לפריצת הדרך של הצבא האדום לחבל הארצות הבלטיות.
כחלק ממדיניות החזית הנרחבת שקידם סטלין, שלפיה הצבא האדום קידם סדרת מבצעים רחבי היקף לכל אורך חזית המלחמה במזרח, במקביל לקרב נארווה נערכו גם מבצע דנייפר-קרפטי ומבצע לבוב-סנדומייז'. מבצע לנינגרד-נובגורוד שהחל בינואר הוביל לשחרור לנינגרד מהמצור שהוטל עליה ולנסיגת הצבא הגרמני לקו מגננה על גדות נהר נארווה. הקרב חולק למעשה לשני קטעים עיקריים: הקרב על ראש הגשר לנארווה והקרב על קו המגננה טננברג. במהלך הקרב הצבא הגרמני גייס בכפייה אזרחים אסטונים והמחתרת הלאומית האסטונית תמכה בגרמנים מתוך ציפייה כי ישיבו את ריבונותה של אסטוניה.
סדרת מתקפות נגד של הוורמאכט נגד ראש הגשר של הצבא האדום עיכבו את תנועת הכוחות כמו גם תנאי השטח הבוצי בתקופת האביב שהאטו את הפעילות הצבאית. מטרה העיקרית של הצבא האדום, להשתלט מחדש על אסטוניה ולהיעזר בה כבסיס מבצעי במאבק מול פינלנד במלחמת ההמשך ונגד גרמניה במבצע פרוסיה המזרחית, כשל, עקב העובדה שההתנגדות הגרמנית החריפה הובילה להתמשכות הקרב ולעצירת ההתקדמות הצבאית הסובייטית בחזית הצפון-מזרחית במשך מעל חצי שנה (שבעה וחצי חודשים).
פני השטח
לשטח היה תפקיד משמעותי בפעולות סביב נארווה. הגובה מעל פני הים באזור הוא לעיתים רחוקות מעל 100 מטרים, והאדמה מבותרת על ידי נתיבי מים רבים, כולל נהרות נארווה ופליוסה. עיקר האדמה באזור מיוערת, וביצות גדולות מציפות אזורים בגובה נמוך. השפעת השטח על הפעולות הייתה של תקשורת; בגלל הביצות, רק אזורים מסוימים התאימו לתנועת חיילים בקנה מידה גדול.
פעולות קודמות
ב-14 בינואר 1944, חזית לנינגרד פתחה במתקפת קרסנוי סלו-רופשה, שמטרתה לאלץ את הארמייה הגרמנית ה-18 לסגת מעמדותיה ליד אורניינבאום. ביום השלישי למתקפה, פרצו הסובייטים את הקווים הגרמניים ודחפו מערבה. קבוצת ארמיות צפון פינתה את האוכלוסייה האזרחית של נארווה.
המטרות הסובייטיות
עד 1944, זה היה נוהג שגרתי למדי עבור הסטאבקה להקצות משימות חדשות ושאפתניות יותר לחזיתות הפעילות שלה בזמן שהכוחות המזוינים הסובייטים מבצעים פעולות התקפיות גדולות. הרציונל היה שלחץ בלתי פוסק עלול לגרום להתמוטטות גרמנית. לקראת מסע החורף של 1943/1944, הורה סטלין ל לבצע התקפות גדולות לאורך כל החזית הסובייטית-גרמנית, בהמשך לאסטרטגיית "החזית הרחבה" שנקטה מאז תחילת המלחמה. זה עלה בקנה אחד עם הרציונל רב השנים שלו שאם הצבא האדום יפעיל לחץ לאורך כל החזית, ההגנות הגרמניות עלולות להישבר לפחות בקטע אחד. מסע החורף הסובייטי כלל תקיפות גדולות לאורך כל מרחב החזית באוקראינה, בלארוס, וקו פנתר הגרמני, באזור הים הבלטי.
הפריצה דרך איסטמוס נארווה, הממוקמת בין מפרץ פינלנד לאגם פייפוס, הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית גדולה לכוחות המזוינים הסובייטים. הצלחה במבצע האסטוני הייתה מספקת נתיב ללא הפרעה להתקדם לאורך החוף לטאלין, מה שיאלץ את קבוצת ארמיות צפון הגרמנית לברוח מאסטוניה מחשש להידחק לפינה. עבור הצי הבלטי, שנלכד במפרץ המזרחי של מפרץ פינלנד, טאלין הייתה היציאה הקרובה ביותר ל. נסיגת קבוצת ארמיות צפון מאסטוניה הייתה הופכת את פינלנד לנתונה להתקפות אוויריות ואמפיביות שמקורן בבסיסים אסטוניים. הסיכוי לפלישה לפרוסיה המזרחית דרך אסטוניה קרץ ביתר שאת לסטבקה, שכן היא עלולה להביא לעצירת התנגדות גרמנית. בהשתתפותם של לאוניד גובורוב, מפקד חזית לנינגרד, ולדימיר טריבוץ, מפקד הצי הבלטי, הוכנה תוכנית להשמדת קבוצת הארמיות צפון. סטלין הורה על לכידת נארווה בכל מחיר לא יאוחר מ-17 בפברואר:
לאחר כישלון חזית לנינגרד, סטלין הוציא צו חדש ב-22 בפברואר: לפרוץ את הגנת "נארווה", לחסל את הכוחות הגרמנים באסטוניה, להפנות שתי ארמיות לדרום מזרח אסטוניה, להמשיך לעבור דרך לטביה, ולפתוח את הדרך למזרח פרוסיה ולמרכז אירופה. באותו יום הציגה ברית המועצות לפינלנד תנאי שלום. בעוד שפינלנד ראתה את התנאים כבלתי מקובלים, המלחמה המתנהלת סביבם נראתה מסוכנת מספיק כדי לשמור על הפינים במשא ומתן. כדי להשפיע על פינלנד, סטלין היה צריך לכבוש את אסטוניה. משאלתו הפכה לפקודה למפקדי חזית לנינגרד, כשראשיהם מונחים על כף המאזניים. לאחר תגבורת במרץ 1944, חזית נארווה קיבלה את ריכוז הכוחות הגבוה ביותר בכל נקודה בחזית המזרחית.
הכוחות הסובייטים
שלוש ארמיות סובייטיות נפרסו בריכוז מרבי של כוחות במרץ 1944. ארמיית ההלם השנייה הוצבה מצפון לנארווה, הארמייה ה-59 הוצבה דרומית לנארווה, והארמייה ה-8 מדרום לארמייה ה-59, לאורך הנרב באורך 50 ק"מ, נהר המשתרע עד אגם פייפוס. מידע מפורט על גודל הכוחות הסובייטיים בחזית נארווה במהלך מסע החורף-אביב לא פורסם על ידי מקורות כלשהם. אי אפשר לתת סקירה כללית על החוזק הסובייטי עד שהמידע הארכיוני של הצבא האדום יפורסם או יוגש לחוקרים שאינם רוסים. ההיסטוריון האסטוני, האנס ולטר, העריך את מספר החיילים הסובייטים בקרב נארווה ב-205,000, מה שמתאים למספר הדיוויזיות, מוכפל בגדלים של הדיוויזיות שהניח ההיסטוריון האסטוני מארט לאר. סדר הכוחות של חזית לנינגרד, נכון ל-1 במרץ 1944: גזרות נפרדות: בתחילת מתקפת נארווה (יולי 1944), חזית לנינגרד פרסה 136,830 חיילים, 150 טנקים, 2,500 תותחי סער ו-800+ מטוסים.
המטרות הגרמניות והפיניות
הפיקוד העליון הגרמני (OKH) האמין שחשוב לייצב את החזית על נהר נארווה. פריצת דרך סובייטית כאן הייתה פירושה אובדן החוף הצפוני של אסטוניה ואיתו אובדן השליטה במפרץ פינלנד, מה שיעניק לצי הבלטי הסובייטי גישה לים הבלטי. פריצת דרך של הצי הייתה מאיימת על השליטה הגרמנית בכל הים הבלטי ועל משלוח יבוא עפרות ברזל משוודיה. אובדן נארווה היה פירושו שדלק שמקורו במרבצי פצלי הנפט הסמוכים של קוהטלה-יארווה (32 קילומטרים מערבית לנארווה על החוף) יימנע ממכונת המלחמה הגרמנית. גנרל-אוברסט גאורג לינדמן אמר בפקודתו היומית לדיוויזיית הרגלים ה-11:
בעוד פינלנד ניהלה משא ומתן עם ברית המועצות לשלום, ה-OKH התרכז בחזית נארווה, תוך שהוא משתמש בכל האמצעים כדי לשכנע את פיקוד ההגנה הפיני שההגנות הגרמניות עומדות להחזיק מעמד. הפיקוד הגרמני הודיע בפירוט לעמיתיהם הפיניים על האירועים בחזית נארווה בזמן שמשלחת של פיקוד ההגנה הפיני ביקרה בנארווה באביב 1944. מלבד היותו מסדרון צר המתאים היטב להגנה, השטח באזור נארווה נשלט על ידי יערות וביצות. ממש מאחורי נהר נארווה שוכנת העיר עצמה, ממוקמת באופן אידיאלי כמעוז שממנו כוחות הגנה יכולים להשפיע על הלחימה הן מצפון והן מדרום לעיר לאורך עמק הנהר.
מטרות תנועת המחתרת האסטונית
במהלך כיבוש אסטוניה על ידי גרמניה הנאצית, הציפיות האסטוניות להחזרת עצמאותם החלו להתמעט. בהתאם לחוקת אסטוניה, רשמית עדיין בתוקף, פוליטיקאים אסטונים הקימו ועדה לאומית מחתרתית של הרפובליקה של אסטוניה, שהתכנסה ב-14 בפברואר 1944. מכיוון שהנשיא קונסטנטין פטס נכלא על ידי השלטונות הסובייטיים, ראש המדינה בפועל, על פי החוקה, היה ראש הממשלה לשעבר יירי אולאוץ. המנהל העצמי של אסטוניה שמינתה גרמניה ביצע בעבר כמה שיחות גיוס כלליות שלא צלחו, שהיו בלתי חוקיות על פי אמנות האג (1899 ו-1907) ומנוגדות דלעתו של אולאוץ.
בפברואר 1944, כאשר הגיעה חזית לנינגרד לסביבת נארווה והשיבה הסובייטית הפכה לאיום ממשי, החליף אולאוץ את עמדתו בגיוס הגרמני. בנאום רדיו ב-7 בפברואר, אולאוץ נימק כי אסטונים חמושים יכולים להיות שימושיים הן נגד הגרמנים והן הסובייטים. הוא גם רמז כי לחיילים אסטונים על אדמת אסטוניה תהיה: "... משמעות רחבה הרבה יותר ממה שאני יכול ואוכל לחשוף כאן". יחד עם פוליטיקאים אסטונים אחרים, אולאוץ ראה בהתנגדות נגד הכוחות המזוינים הסובייטים אמצעי למניעת השבת הכוח הסובייטי והשבת עצמאותה של אסטוניה לאחר שהמלחמה תסתיים. קריאת הגיוס קיבלה תמיכה עממית וההתגייסות כוננה כוח של 38,000 איש, אשר חולק לשבעה רגימנטים של משמר הגבול ודיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-20 (האסטונית). בשילוב עם רגימנט הרגלים הפיני ה-200 (אסטונים מרצון בצבא הפיני), והמתגייסים בתוך הוואפן אס אס, בסך הכל 70,000 חיילים אסטונים לחמו לצד הגרמנים ב-1944.
הקמת פלגת הארמייה נארווה
בפברואר 1944, הקורפוסים ה-50 וה-54 יחד עם קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 היו באגף השמאלי של הארמייה ה-18 כאשר הם נסוגו לנארווה. ב-4 בפברואר נותקה קבוצת שפונהיימר מהארמייה ה-18 והוכפפה ישירות לקבוצת ארמיות צפון. כתמיכה בכוחות שכבר היו במקום, הורה היטלר על תגבורת. דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, עם למעלה מ-10,000 חיילים וציודם, הועברה מבלארוס לאסטוניה דרך שדה התעופה בטארטו ב-1 בפברואר. שבוע לאחר מכן, הרגימנט ה-5 של דיוויזיית גרוסדויטשלנד הגיע לחזית. גדוד הגרנדירים גנזן (גדוד אד-הוק שהוקם מיחידות חילופיות של הצבא בפולין) נשלח מגרמניה והגיע ב-11 בפברואר. שלושה ימים לאחר מכן הועברה דיוויזיית הרגלים ה-214 מנורווגיה.
במהלך השבועיים הבאים נוספו לקבוצה יחידות שונות, ביניהן דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-11, מספר דיוויזיות של הוורמאכט, הדיוויזיה האסטונית וגדודי משמר הגבול האסטוני המקומי ומשטרת העזר האסטונית. גנרל חיל הרגלים אוטו שפונהיימר הוחלף בגנרל יוהנס פריסנר וקבוצת שפונהיימר שונתה לפלגת הארמייה נארווה ב-23 בפברואר. קבוצת ארמיות צפון הורתה על פריסת פלגת הארמייה ב-22 בפברואר בעמדות הבאות: קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 נפרס בנארווה, ראש גשר איבנגורוד בגדה המזרחית של הנהר ומצפון לנרווה; הקורפוס ה-43 נגד ראש הגשר Krivasoo מדרום לעיר; הקורפוס ה-26 בגזרה שבין ראש הגשר קריבאסו לאגם פייפוס. נכון ל-1 במרץ 1944, היו בסך הכל 123,541 איש הכפופים לקבוצת הארמיות, בסדר הכוחות הבא: יחידות נפרדות:
גזרה מזרחית, הגנת החוף (דיוויזיית הנ"מ ה-2) יחידות צבאיות אחרות: בקיץ 1944, דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, ושבע דיוויזיות חי"ר, נלקחו מחזית נארווה.
הקמת ראשי גשר
הרוסים פתחו את מתקפת קינגיזפ-גדוב ב-1 בפברואר, וקורפוס הרובאים ה-109 של ארמיית ההלם השנייה כבש את העיירה קינגיזפ ביום הראשון. הארמייה ה-18 הגרמנית נאלצה לסגת לעמדות חדשות על הגדה המזרחית של נהר נארווה. יחידות קדמיות של ארמיית ההלם השנייה חצו את הנהר והקימו כמה ראשי גשר בגדה המערבית מצפון ומדרום לעיר נרווה ב-2 בפברואר. ארמיית ההלם השנייה הרחיבה את ראש הגשר בביצת קריבאסו דרומית לנארווה חמישה ימים לאחר מכן, וניתקה זמנית את מסילת הרכבת נרווה-טאלין מאחורי קורפוס הפאנצר אס אס ה-3. גובורוב לא הצליח לכתר את קבוצת הצבא הגרמני הקטנה יותר, שהזעיקה תגבורת. אלה הגיעו בעיקר מהאסטונים החדשים שהתגייסו, עם מוטיבציה להתנגד לשיבה הסובייטית הממשמשת ובאה. במקביל, קורפוס הרובאים הסובייטי ה-108 הנחית יחידות על פני אגם פייפוס 120 קילומטרים דרומית לנארווה והקים ראש גשר סביב הכפר מיראפאלו. בצירוף מקרים הגיע לאותו אזור גדוד ה-1, רגימנט הגרנדירים אס אס ה-45 (האסטוני ה-1), שהיה בדרכו לכיוון נארווה. גדוד של רגימנט הרגלים ה-44 (המורכב מאנשי מזרח פרוסיה), הגדוד ה-1, הרגימנט האסטוני ה-1 וטייסת תקיפה השמידו את ראש הגשר הסובייטי ב-15–16 בפברואר. מבצע הנחיתה ב-Mereküla נערך כאשר 517 לוחמי חטיבת הנחתים העצמאית 260 נחתו ברובע החוף של Mereküla מאחורי קווי קבוצת שפונהיימר. עם זאת, היחידה הושמדה כמעט לחלוטין.
המתקפות על נארווה, 15–28 בפברואר ו-1–4 במרץ
קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 הסובייטי וקורפוס הרובאים ה-124 פתחו במתקפה חדשה על נארווה ב-15 בפברואר. ההתנגדות של יחידות מקבוצת שפונהיימר התישה את הצבא הסובייטי, שהפסיק את המתקפה שלו. שני הצדדים השתמשו בהפוגה להכנסת כוחות נוספים. רגימנטים 45 ו-46 של מתנדבי האס אס הטריים (האסטוני 1 ו-2) בליווי יחידות של דיוויזיית "נורדלנד" השמידו את ראשי הגשר הסובייטיים מצפון לנארווה עד 6 במרץ. הארמייה ה-59 שזה עתה הגיעה תקפה מערבה מביצת קריבאסו וכיתרה את הנקודות החזקות של דיוויזיית הרגלים ה-214 וגדודי האוסט ה-658 וה-659 האסטונים. ההתנגדות של היחידות המכותרות העניקה לפיקוד הגרמני זמן לנוע בכל הכוחות הזמינים ולעצור את התקדמות יחידות הארמייה ה-59.
6–24 במרץ
חיל האוויר הסובייטי ביצע תקיפה אווירית, ושיטח את העיר ההיסטורית נארווה ב-6 במרץ. הלם אווירי וארטילרי של 100,000 פגזים ופצצות ביחידות "נורדלנד" ו"נדרלנד" באיבנגורוד הכשיר את הדרך להתקפה של דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-30 ב-8 במרץ. קרבות קשים בו-זמנית התרחשו מצפון לעיר, שם ניסה קורפוס הרובאים ה-14 שנתמך על ידי הארטילריה של קורפוס הרובאים האסטוני ה-8 להקים מחדש ראש גשר. רגימנטים של דיוויזיית האס אס האסטונית הדפו את ההתקפות, וגרמו לאבדות סובייטיות כבדות.
התקפות אוויריות סובייטיות נגד אזרחים בעיירות אסטוניות היו חלק מהמתקפה, שמטרתה לאלץ את האסטונים להתרחק מתמיכה בצד הגרמני. סניף התעופה הסובייטי לטווח ארוך תקף את בירת אסטוניה טאלין בלילה שבין 8 ל-9 במרץ. כ-40% מהבניינים נהרסו בעיר; 25,000 בני אדם נותרו ללא קורת גג ו-500 אזרחים נהרגו. התוצאה של התקיפה האווירית הייתה הפוכה ממה שהתכוונו הסובייטים, שכן אנשים חשו סלידה מהזוועות הסובייטיות; גברים נוספים נענו לקריאת הגיוס הגרמנית.
התקפת הטנקים הסובייטית בתחנת אובר נעצרה על ידי פלוגה של גדוד הטנקים הכבדים 502 ב-17 במרץ. המתקפה שלאחר מכן נמשכה שבוע נוסף עד שהכוחות הסובייטיים ספגו מספיק אבדות כדי לעבור לעמדה הגנתית. זה אפשר ל"פלגת הארמייה נארווה" לקחת את היוזמה.
מתקפת שטראכוויץ
קבוצת הקרב שטראכוויץ השמידה את טריז כוחות ההלם של הארמייה ה-8 הסובייטית בקצה המערבי של ראש הגשר קריבאסו ב-26 במרץ. קבוצת הקרב הגרמנית השמידה את הקצה המזרחי של ראש הגשר ב-6 באפריל. גנרל מיור היאצינט פון שטראכוויץ, בהשראת ההצלחה, ניסה לחסל את כל ראש הגשר אך לא הצליח להמשיך בשל הפשרת האביב שהפכה את הביצה לבלתי עבירה עבור טנקי טיגר. עד סוף אפריל מיצו הצדדים את כוחותיהם הדדית. שקט יחסי השתרר בחזית עד סוף יולי 1944.
הסובייטים כובשים את נארווה
פריצת הדרך הסובייטית בבלארוס והמתקפה הקרלית אילצה את קבוצת ארמיות צפון להסיג חלק גדול מחייליה מנארווה לגזרה המרכזית של החזית המזרחית ולפינלנד. מכיוון שלא היו מספיק כוחות להגנת קו החזית לשעבר בנארווה ביולי, החל הצבא הגרמני בהכנות לנסיגה לקו ההגנה של טננברג בגבעות סינימאד, 16 קילומטרים מנרב. מפקדי חזית לנינגרד לא ידעו על ההכנות; הם תכננו מתקפה חדשה על נארווה. כוחות הלם מהחזית הפינית רוכזו ליד העיירה, והעניקו לחזית לנינגרד עדיפות של 4:1 הן בכוח האדם והן בציוד. לפני שהכוחות הגרמניים יישמו את תוכניתם, פתחה הארמייה ה-8 הסובייטית במתקפה; הגדוד ה-1, הרגימנט האסטוני ה-1 ורגימנט הרגלים ה-44 הדפו את המתקפה, והסבו אבדות כבדות לארמייה ה-8. הדיוויזיות "נורדלנד" ו"נדרלנד" באיבנגורוד פינו את עמדותיהם בשקט בלילה שלפני ה-25 ביולי. הפינוי בוצע על פי התוכניות הגרמניות עד שארמיית ההלם ה-2 חידשה את המתקפה בבוקר. בתמיכת 280,000 פגזים מ-1,360 תותחי סער, חצתה הארמייה את הנהר מצפון לעיירה. הגדוד ה-2, הרגימנט האסטוני ה-1 מנע מארמיית ההלם הסובייטית לכבוש את הכביש המהיר מאחורי הכוחות הנסוגים. פעולת ההגנה הובילה להשמדת הרגימנט ה-48 "גנרל סייפרדט" מתנדבי הפאנצרגרנדיר אס אס עקב טעויות טקטיות. הכוחות הסובייטיים כבשו את נארווה ב-26 ביולי.
קו טננברג
דיוויזיות הרובאים 201 ו-256 של החלוץ הסובייטי תקפו את קו טננברג וכבשו חלק מגבעת בית היתומים, המזרחית ביותר של האזור. פלוגת הנ"ט, רגימנט הפאנצרגרנדיר אס אס ה-24 "דנמרק" החזיר למחרת את הגבעה לידי הגרמנים. קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 הדף את הניסיונות הסובייטיים הבאים ללכוד את הגבעות על ידי טנקים למחרת. גדוד סיור 11 של האס אס וגדוד 1 של רגימנט הגרנדיר ה-47 (האסטוני ה-3) פתחו במתקפת נגד במהלך הלילה שלפני 28 ביולי. ההסתערות קרסה תחת אש הטנקים הסובייטית שהשמידה את הגדוד האסטוני. בקרב נמרץ שהועבר ליום המחרת ללא הפסקה בלחימה, אילצו שתי הארמיות הסובייטיות את הכוחות הגרמנים לסגת לעמדות חדשות בגבעת הגרנדירים, המרכזית.
באמצעות תגבורת מהירה המשיכו שתי הארמיות הסובייטיים בהתקפותיהם. הסטבקה דרשו את השמדת פלגת הארמייה נארווה ואת לכידת רקוור עד 7 באוגוסט. ארמיית ההלם השנייה ירדה ל-20,000 חיילים עד 2 באוגוסט, בעוד שניסיונות רבים תוך שימוש בטקטיקות ללא שינוי לא הצליחו לשבור את ההגנה הרב-לאומית של "קבוצת נארווה". לאוניד גובורוב, מפקד חזית לנינגרד, סיים את המתקפה ב-10 באוגוסט.
נפגעים
פלגת הארמייה נארווה איבדה 23,963 הרוגים, פצועים ונעדרים בפברואר 1944. במהלך החודשים הבאים ועד ל-30 ביולי 1944 אבדו 34,159 גרמנים נוספים, מתוכם 5,748 הרוגים ו-1,179 נעדרים. סך הנפגעים הגרמנים בשלב הראשוני של המערכה היה כ-58,000 איש, מתוכם 12,000 הרוגים או נעדרים בפעולה. מ-24 ביולי עד 10 באוגוסט 1944 קברו הכוחות הגרמניים 1,709 לוחמים באסטוניה. בתוספת הכוחות הנעדרים בפעולה, מספר ההרוגים בתקופה מוערך ב-2,500. בהתייחס ליחס הסטנדרטי של 1/4 מהפצועים כאבידות בלתי ניתנות להשבת, מספר ההרוגים הגרמנים בתקופה המאוחרת של הקרב היה כ-10,000. סך ההרוגים הגרמנים במהלך קרב נארווה מוערך ב-14,000 הרוגים או נעדרים ו-54,000 פצועים או חולים.
המתקפה הבלטית
ב-1 בספטמבר הודיעה פינלנד על הפסקת שיתוף הפעולה הצבאי עם גרמניה כדי לחתום על שביתת נשק עם ברית המועצות. ב-4 בספטמבר פתחה פינלנד גישה לסובייטים למימי פינלנד. כשהמתקפה הסובייטית בריגה מאיימת להשלים את כיתורם, החלה קבוצת ארמיות צפון בהכנות לנסיגת הכוחות מאסטוניה במבצע בשם הקוד אסטר. מסדרונות התחבורה האפשריים הוכנו ביסודיות באמצעות מפות במטה. ב-17 בספטמבר 1944, כוח ימי בפיקודו של ויצה-אדמירל תאודור בורכרדי החל בפינוי גורמים בעוצבות הגרמניות ואזרחים אסטונים. בתוך שישה ימים פונו כ-50,000 חיילים ו-1,000 אסירים. גורמי הארמייה ה-18 באסטוניה נצטוו לסגת ללטביה.
במהלך הנסיגה מאסטוניה, שחרר הפיקוד הגרמני אלפי מתגייסים אסטונים ילידים משירות צבאי. הפיקוד הסובייטי החל בגיוס ילידים בלטים כאשר אזורים הובאו לשליטה סובייטית. בעוד שחלקם בסופו של דבר שירתו בשני הצדדים, אלפים הצטרפו ליחידות הפרטיזנים של "אחי היערות" כדי להימנע מגיוס.
קווי התקשורת היבשתיים של קבוצת ארמיות צפון נותקו לצמיתות מקבוצת ארמיות מרכז והיא נדחקה לכיס קורלנד, אזור חוף הים הבלטי הכבוש בלטביה. ב-25 בינואר, אדולף היטלר שינה את שמה של קבוצת ארמיות צפון ל"קורלנד", תוך שהוא מבין במרומז שאין אפשרות לשקם מסדרון יבשתי חדש בין קורלנד לפרוסיה המזרחית. הצבא האדום החל בכיתור וצמצום הכיס, מה שאיפשר לסובייטים להתמקד בפעולות לעבר פרוסיה המזרחית. קבוצת הצבא קורלנד נשמרה כאפשרות להיות איום גדול. פעולות הצבא האדום נגד כיס קורלנד נמשכו עד לכניעת קבוצת ארמיות קורלנד ב-9 במאי 1945, כאשר קרוב ל-200,000 גרמנים נלקחו שם בשבי.
תוצאה עבור פינלנד
ההגנה הגרמנית הארוכה במהלך קרב נארווה מנעה מהסובייטים את השימוש באסטוניה כבסיס נוח לפלישות אמפיביות והתקפות אוויריות נגד הלסינקי וערים פיניות אחרות. תקוותיו של הסטבקה לתקוף את פינלנד מאסטוניה ולכפות עליה כניעה פחתו. ראש ההגנה הפיני, קארל גוסטף אמיל מנרהיים, הזכיר שוב ושוב לצד הגרמני שבמקרה שכוחותיהם באסטוניה ייסוגו, פינלנד תיאלץ לעשות שלום גם בתנאים לא נוחים ביותר. לפיכך, הקרב הממושך על נארווה סייע לפינלנד להימנע מכיבוש סובייטי, שמר על יכולת ההתנגדות שלה ואיפשר להם להיכנס למשא ומתן על שביתת הנשק במוסקבה בתנאים שלהם.
פליטים אזרחיים
עיכוב ההתקדמות הסובייטית אפשר ליותר מ-25,000 אסטונים ו-3,700 שוודים לברוח לשוודיה הנייטרלית ול-6,000 אסטונים לפינלנד. אלפי פליטים מתו על סירות וספינות שטבעו בים הבלטי. בספטמבר פונו לגרמניה 90,000 חיילים ו-85,000 פליטים אסטונים, פינים וגרמנים ושבויי מלחמה סובייטים. העלות הגרמנית היחידה של פינוי זה הייתה אובדן ספינת קיטור. פינויים נוספים של הצי הגרמני הגיעו בעקבות הנמלים של אסטוניה, שבהם טבעו עד 1,200 בני אדם בהתקפות סובייטיות.
הכיבוש הסובייטי מחדש
השלטון הסובייטי של אסטוניה הוקם מחדש בכוח, ובעקבותיו הגיעה הסובייטיזציה, שבוצעה בעיקר בשנים 1944–1950. הקולקטיביזציה הכפויה של החקלאות החלה ב-1947 והושלמה לאחר גירושם של 22,500 אסטונים במרץ 1949. כל החוות הפרטיות הוחרמו וחקלאים הוכרחו להצטרף למשקים הקיבוציים. מלבד ההתנגדות המזוינת של אחי היערות, פעלו מספר קבוצות מחתרת של סטודנטים לאומניים. רוב חבריהם נידונו לתקופות מאסר ארוכות. פעולות הענישה פחתו במהירות לאחר מותו של סטלין ב-1953; מ-1956 עד 1958, רבים מהמגורשים והאסירים הפוליטיים הורשו לחזור לאסטוניה. עצורים פוליטיים ועוד רבים אחרים שוחררו. פשעים נגד האנושות בוצעו לאורך כל תקופת הכיבוש עד סוף שנות ה-80. אף על פי כן, הניסיון לשלב את החברה האסטונית במערכת הסובייטית נכשל. אף על פי שההתנגדות המזוינת הובסה, האוכלוסייה נותרה אנטי-סובייטית. זה עזר לאסטונים לארגן תנועת התנגדות חדשה בסוף שנות ה-80, להחזיר את עצמאותם ב-1991, ולאחר מכן לפתח במהירות חברה מודרנית.
היצור מן הביצה (סדרת טלוויזיה)
היצור מן הביצה (באנגלית: Swamp Thing) היא סדרת רשת אמריקאית מסוגת סיפורת גיבורי-על-אימה המבוססת על דמות באותו שם מסדרת ליגת הצדק האפל של חברת DC קומיקס. אורכה של סדרת הרשת הוא עשרה פרקים והיא עלתה לשידור ב-31 במאי 2019 בשירות הזרמת המדיה DC Universe. למרות ביקורות טובות, הסדרה בוטלה קצת אחרי שידור הפרק הראשון.
תקציר העלילה
אבי ארקיין חוזרת לבית ילדותה שבגרנד מארה, לואיזיאנה, על מנת לחקור וירוס ביצות קטלני. היא מתיידדת עם המדען שסר חינו אלק הולנד. לאחר שהולנד מת בתאונה טרגית, ארקיין מגלה את המסתורין שאופף את הביצה המקומית, ושייתכן שהולנד לא מת כלל.
פיתוח
ב-2 במאי 2018 הוכרז ששירות הזרמת המדיה DC Universe הזמין מצוות ההפקה סדרה שתתבסס על דמותו של היצור מן הביצה. מארק ורידן וגארי דאוברמן היו אמורים לכתוב את תסריט עבור הפרק הראשון של הסדרה ובמקביל להפיק בפועל את בסדרה לצדו של היוצר ג'יימס ואן ומייקל קלייר. ב-4 בספטמבר 2018, נודע שהבמאי לן וייסמן יביים את הפרק הראשון בנוסף להיותו מפיק בפועל.
בנוסף, הוכרז שאף על פי שהסדרה תופץ בשירות DC Universe, היא לא תתקיים באותו היקום יחד עם סדרות לייב אקשן אחרות של השירות, כולל "טיטאנים" ו"סיירת האבדון".
ב-17 באפריל 2019, הוכרז שהפקת הסדרה תקוצר באופן בלתי צפוי בשל חילוקי דעות בין חברות ההפקה ומשכך, עונתה הראשונה של הסדרה תכלול 10 פרקים במקום 13 פרקים.
ליהוק
בספטמבר 2018, הוכרז שהשחקניות קריסטל ריד ומריה סטן לוהקו לתפקיד ראשי בדמויותיהן של אבי ארקיין וליז טרמיין, בהתאמה. בסוף אוקטובר ובראשית נובמבר 2018, נחשף שג'ריל פרסקוט לוהקה לדמותה של מאדאם קסאנדו, וירג'יניה מדסן לוהקה לדמותה של מריה סאנדרלנד, ויל פטון לוהק לדמותו של אייברי סאנדרלנד, אנדי בין לוהק לדמותו של אלק הולנד לצדו של דרק מירס שלוהק לדמותו של היצור מן הביצה, הנדרסון וייד לוהק לדמותו של מת'יו קייבל וקווין דורנד לוהק לדמותו של ג'ייסון וודרו.
בספטמבר 2018, ג'ניפר בילס לוהקה לתפקיד משני בדמותה של השריף לוסיליה קייבל. בדצמבר 2018, איאן זירינג לוהק לתפקיד משני בדמותו של דניאל קאסידי, וכעבור חודש, לאונרדו נאם לוהק לתפקיד משני בדמותו של הארלן אדוארדס.
צילומים
צילומי הסדרה החלו בתחילת נובמבר 2018 בוילמינגטון שבקרוליינה הצפונית.
שידור
על פי תוכניותיה של שירות הזרמת המדיה DC Universe, הסדרה עתידה לעלות לשידור ממאי 2019 עד לסוף אוגוסט 2019. ב-29 במרץ 2019, הוכרז כי הסדרה עתידה לעלות לשידור ב-31 במאי 2019.
חיים לוינסון
חיים דב לוינסון (נולד ב-7 באוגוסט 1984) הוא עיתונאי ישראלי, בעל טור ב"הארץ", אורח קבוע במהצד השני עם גיא זהר ובשידורי הזכיינית "קשת", מגיש תוכניות בערוץ הכנסת ובתחנת הרדיו 103FM.
ביוגרפיה
נולד בירושלים למשפחה חרדית שעלתה בשנת 1981 מארצות הברית, ולמד בתלמוד תורה חב"ד בשיכון חב"ד ובתיכון מל"ד בעיר. עבד ככתב במקומון הירושלמי "כל הזמן", ולאחר מכן במקומון ידיעות ירושלים.
בשנת 2004 החל לעבוד ככתב לענייני חרדים ב"ידיעות אחרונות". בשנים 2006–2014 למד באוניברסיטה הפתוחה לימודי תואר ראשון במדעי החברה והרוח ותואר שני בלימודי דמוקרטיה בין-תחומיים.
בשנת 2008 החל לעבוד בעיתון "הארץ", תחילה כרכז כתבים, והחל מיולי 2009 ככתב המסקר את המתנחלים.
במהלך שנות עבודתו ב"הארץ" התבלט במספר סיפורים בלעדיים שעוררו הדים בישראל ובעולם:
בנובמבר 2016 פסק בית משפט השלום בירושלים שעל "הארץ" לשלם פיצוי בסך 20,000 ש"ח וכן הוצאות משפט לתושב קריית ארבע, משום שבכתבה מאת לוינסון נטען שהוא שימש סוכן שב"כ. בנוסף חויב העיתון לפרסם תיקון לידיעה. ביוני 2016 מונה לוינסון לכתב הפוליטי, וסיים את עבודתו ככתב לענייני התנחלויות.
במקביל לעבודתו בעיתון הגיש לוינסון בשנים 2015–2016 תוכנית ברדיו גלי ישראל עם יפעת ארליך. החל מאפריל 2016 הגיש אחת לשבוע עם אראל סג"ל את תוכניתו בגלי צה"ל, ולאחר מעברו של סג"ל לרדיו 103FM הוא שידר עימו שם.
לוינסון משמש כחבר פאנל קבוע בתוכנית "ערב ערב" בתאגיד "כאן", ו"חדשות הבוקר" של קשת בהנחיית ניב רסקין. לצד פעילותו העיתונאית לוינסון מפעיל חשבונות פופולריים עם עשרות אלפי עוקבים ברשתות החברתיות פייסבוק וטוויטר. הוא ידוע בסגנונו העוקצני והמתריס. הוא מופיע תדיר ב"הצינור" בערוץ 13 בעקבות דברים שפרסם בפייסבוק. לוינסון הרבה לפרסם בטוויטר ציוצים סאטיריים, ובפרט גרסאות סאטיריות של שער "ישראל היום". פעמים אחדות הכניס מידע לא ראוי לערכים בוויקיפדיה העברית ופרסם ציוץ על כך.
במאי 2018 נקלע למאבק משפטי מול היחצ"ן רני רהב. לוינסון פרסם בטוויטר תמונה של מכונית, לטענתו מכוניתו של רהב, חונה באדום-לבן, וכינה אותו "חזיר חניה". רהב הגיש נגדו תביעת לשון הרע על סך 100,000 ש"ח, ואליה השיב לוינסון בתביעת דיבה עקב דברי רהב שהוא מסובך בחובות והיה מעורב באלימות במערכת "הארץ". במאי 2021 פסק בית המשפט כי בגין דברי רהב אודות החובות, עליו לשלם פיצוי בגובה 27,500 ש"ח ללוינסון. בנוסף, מאחר שהמכונית המצולמת לא הייתה של רהב, ומאחר שלוינסון לא בדק את הפרסום, לא עומדת לו הגנת "אמת דיברתי" בלשון הרע. בית המשפט פסק פיצוי לרהב בסך של 17,500 ש"ח ותוספת בגובה 10,000 ש"ח בגין ציוצים אחרים . הפיצויים של שני הצדדים התקזזו האחד עם השני.
בינואר 2020 פרש לוינסון מהגשת התוכנית עם אראל סגל ברדיו 103fm, ועבר להגיש את התוכנית דקלוינסון בכאן רשת ב לצד ירון דקל ומאוחר יותר לצד עקיבא נוביק במקום עמית סגל ששידר לצד דקל קודם לכן. ביוני 2022 חזר לשדר תוכנית אקטואליה יומית יחד עם העיתונאי אראל סג"ל בתחנת הרדיו 103fm. באפריל 2023 פוצץ לוינסון את השידור ועזב את האולפן, כאשר בתגובה אמר סג"ל שלא יגיש עמו יותר. מאוחר יותר התנצל לוינסון בפני המאזינים על השפה הגסה שבה השתמש בשידור.
בינואר 2023 החל להשתתף באופן קבוע בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" של כאן 11.
לוינסון הוא מבקר חריף של מפעל הפיס אשר לטענתו מרושש את השכבות החלשות.
חיים אישיים
לוינסון בזוגיות ואב לשניים. מתגורר בשכונת קריית שלום בתל אביב.