cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ההפיכה הצבאית בסודאן (2021)
מוקדם יותר בשנת 2021 התרחש ניסיון אחר להפיכה צבאית, שנכשל.
המהפכה הסודנית
הנשיא עומר אל-בשיר, ששלט במדינה מאז ההפיכה ב-1989, הופל מהשלטון על ידי הצבא בשנת 2019 לאחר שבועות של הפגנות המוניות. מועצת המעבר הצבאית השתלטה על המדינה. המפגינים קיבלו ייצוג על ידי הארגון הפוליטי כוחות החופש והשינוי, שהסכימו להסכם חלוקת כוחות עם הצבא, תוך הקמת מועצת הריבונות סודאנית. על פי הסכם בין כוחות החופש והשינוי לבין מועצת המעבר הצבאית, תהליך המעבר היה אמור להימשך כשלוש שנים ושלושה חודשים. בהסכם נקבע שמועצת הריבונות תורכב מחמישה אזרחים שייבחרו על ידי ה-FFC, חמישה אנשי צבא שייבחרו על ידי ה-TMC ואזרח נוסף שייבחר בהסכמה בין שני הארגונים. בנוסף נקבע שהמועצה תונהג על ידי איש צבא למשך 21 חודשים – אל-בורהאן – ולאחר מכן על ידי מנהיג אזרחי במשך 18 חודשים. העברת ההנהגה תוכננה להתקיים בנובמבר 2021, זמן קצר לפני ההפיכה, שבמהלכה פוזרה המועצה.
ב-20 באוגוסט 2019 מועצת המעבר מינתה את עבדאללה חמדוכ לראשות הממשלה, והוא הושבע לתפקידו יום לאחר מכן. חמדוכ היה המועמד המועדף על ה-FFC.
ניסיון ההפיכה הצבאית בספטמבר
בספטמבר 2021 סיכלה הממשלה ניסיון להפיכה צבאית. לדברי שר ההסברה במדינה, המבצעים היו "שורדי המשטר לשעבר" שניסו להשתלט על כלי התקשורת, שידורי הממשלה ועל הפיקוד המרכזי הצבאי. בעקבות התקרית נעצרו 40 אנשי צבא. מאז, גבר המתח בין המנהיגים הצבאיים והאזרחים כאשר מנהיגי הצבא החלו לדרוש רפורמות בקואליצייה של ה-TMC וה-FCC, וקראו להחליף את הממשלה.
ההפגנות באוקטובר
ב-16 באוקטובר יצאו המפגינים לרחובות בדרישה להפיכה צבאית. הם קראו לגנרל עבד אל-פתאח אל-בורהאן, יו"ר מועצת הריבונות, להשתלט על המדינה.
ב-21 באוקטובר קיימו מפגינים אשר תומכים בצבא, ישיבה מחוץ לארמון הנשיאות, בעוד שאלפים יצאו לרחובות לתמיכה בממשלת המעבר.
אירועים
ב-24 באוקטובר 2021 עצר הצבא הסודני לפחות חמישה בכירים בממשלת סודאן. מאוחר יותר דווח על הפסקות אינטרנט נרחבות ברחבי סודאן. על פי עדות הסוכנות רויטרס, אנשי כוחות התמיכה המהירה הוצבו ברחובות ח'רטום בזמן ההפיכה.
מאוחר יותר באותו יום הכריז עבד אל-פתאח אל-בורהאן על מצב חירום והודיע על פירוק הממשלה ומועצת הריבונות. בנאום בטלוויזיה הצהיר כי ממשלה טכנוקרטית חדשה תוביל את המדינה עד הבחירות הבאות, שיתקיימו ביולי 2023.
מעצרים
על פי נתוני השידור שבבעלות סעודיה אל חדת, כוחות הצבא לקחו את ראש הממשלה עבדאללה חמדוכ למעצר בית לאחר שצרו על ביתו. אל-בורהאן טען, ב-26 באוקטובר, שחמדוכ לא נעצר, אלא מוחזק למשמורת למען ביטחונו האישי בביתו של בורהאן עצמו. יום למחרת שוחרר חמדוכ לביתו.
בנוסף לראש הממשלה, נעצרו שר התעשייה אברהים א-שייח', מושל חרטום, איימן חאליד ושר המידע, חמזה באלול. כמו כן, נעצרו חברי מועצת הריבונות השלטונית, מוחמד אל-פיקי סולימאן, ופייסל מוחמד סאלח, יועץ התקשורת של ראש הממשלה. דיווחים שיצאו לאחר מכן טענו כי הם הובאו ל"מיקום לא מזוהה". דיווחים של עדים ציינו כי הצבא נפרס ברחבי הבירה ומגביל את תנועת האזרחים. הטיסות הבינלאומיות הושעו לאחר סגירת נמל התעופה הבינלאומי ח'רטום.
בסודאן
לאחר ההפיכה פרסם משרדו של חמדוכ הודעה שבה נקרא הציבור להפגין באמצעים לא אלימים נגד ההפיכה, ו"לקחת חזרה את המהפכה מהגנבים". ארגונים אזרחיים בסודאן, ובכללם ה-FFC, איגוד בעלי המקצוע, אגודת הבנקאים ואיגוד הרופאים, גינו את ההפיכה וקראו גם כן לאזרחים לצאת להפגין. במהלך היום פרצו הפגנות נרחבות בח'רטום ובעיר השכנה, אומדורמאן. גם משרד האינפורמציה, שהיה עדיין בשליטה של אנשים הנאמנים לשלטון חמדוכ, פרסם הודעה שבה גונתה ההפיכה.
ההפגנות נמשכו גם בימים שלאחר ההפיכה, ובתקשורת דווח על לפחות עשרה הרוגים מירי אש חיה מצד כוחות הצבא. מפגינים הקימו בריקדות ברחובות והציתו צמיגים לאות מחאה. בנוסף דווח שכוחות הצבא עוברים מבית לבית כדי לעצור את מנהיגי ההפגנות.
ב-30 באוקטובר אירעו הפגנות המוניות של מתנגדי ההפיכה. לפי הערכת הגרדיאן, הפגנות התקיימו בכל רחבי המדינה תחת הכותרת "מצעד הדמוקרטיה", והשתתפו בהן מאות אלפי אזרחים. מועצת הרופאים של סודאן טענה בטוויטר שאנשי צבא סודאנים פתחו באש על מפגינים שהתקרבו לבניין הפרלמנט באומדורמאן ושלפחות שלושה מפגינים נהרגו ומאה נפצעו. בכיר בממשל ארצות הברית העריך שבין 20 ל-30 אזרחים נהרגו.
ב-17 בנובמבר התקיים גל נוסף של הפגנות בכל רחבי המדינה, שבו השתתפו מאות אלפי מפגינים. המשטרה טענה שרק מפגין אחד נהרג בהפגנות, אך מועצת הרופאים במדינה דיווחה על 15 הרוגים.
בעולם
ב-25 באוקטובר, ארצות הברית השהתה את תקציב הסיוע לסודאן, בסך 700 מיליון דולר. הבנק העולמי השהה את תקציב הסיוע לסודאן בסך 500 מיליון דולר, וקרן המטבע הבינלאומית השהתה את הזכות של סודאן למשוך 150 מיליון דולר מהקרן. נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן פרסם ב-28 באוקטובר הודעה לעיתונות לפיה ארצות הברית, האיחוד האירופי, מועצת הביטחון של האו"ם וארגונים אחרים תומכים בזכותו של העם הסודאני להפגין וקוראים לחזרתה של הממשלה האזרחית.
נציבת האו"ם לזכויות אדם, מישל בצ'לט, אמרה ב-5 בנובמבר שמאז ההפיכה זכויות אדם במדינה נפגעות באופן שגרתי ושההפגנות נתקלו בשימוש מופרז בכוח, שהוביל למותם של 13 מפגינים לפחות. לדבריה, מלבד המעצרים הפוליטיים והירי על המפגינים, כוחות הצבא עצרו גם מפגינים רבים ועיתונאים, ופשטו על מערכות של כלי תקשורת, על מנת לפגוע בחופש הביטוי של האזרחים.
הסכם לסיום המשבר
ב-21 בנובמבר 2021 חתמו ראש הממשלה עבדאללה חמדוכ והגנרל עבד אל-פתאח אל-בורהאן על הסכם, לפיו חמדוכ יחזור לראשות הממשלה בתמיכת הצבא. מעמד החתימה על ההסכם שודר בטלוויזיה, וחמדוכ, שהיה עד אותו היום במעצר בית, נשא נאום לאומה, בו הוא הסביר שהוא חותם על ההסכם על מנת למנוע שפיכות דמים. ההסכם כולל 14 נקודות, בכללן הקמת ממשלה טכנוקרטית שבראשה יעמוד חמדוכ, שחרור כל העצורים הפוליטיים שנתפסו על ידי הצבא במהלך ההפיכה, הקמת פרלמנט ובית משפט חוקתי והשלמת יתר מוסדות המדינה.
לאחר החתימה על ההסכם פרצו הפגנות של אזרחים שמתנגדים להשפעה של הצבא על ענייניה האזרחיים של סודאן. בהסכם נקבע שתקופת המעבר תנוהל על פי הסכם פוליטי שיגדיר את היחסים בין כוחות הצבא, הממשלה וארגונים אחרים, אך לא נקבע מה יהיו פרטי ההסכם. חלק מהמפגינים ראו בהסכם כניעה של חמדוכ וצפו שבעקבותיו תהיה לצבא השפעה רבה יותר על הממשלה. בנוסף, ההסכם לא התייחס לקואליציית ה"כוחות לשינוי ולחופש" (FFC) ו"לאיגוד אנשי המקצוע הסודאנים", שהיו קודם לכן צד להסכם עם הצבא וכוחות בולטים במהפכה הסודאנית. ארגונים אלה דחו את ההסכם, והשרים המזוהים עם ה-FFC הגישו את התפטרותם. לאחר החתימה, היו שהמשיכו להפגין נגד חלקו של הצבא בשלטון.
מחנה הריכוז קולדיץ
מחנה הריכוז קולדיץ (בגרמנית: KZ Colditz) היה אחד ממחנות הריכוז הראשונים שהקים השלטון הנאצי במדינת סקסוניה.
היסטוריה
המחנה הוקם ב-21 במרץ 1933 בטירת קולדיץ כתת-מחנה של מחנה זקסנבורג. האסירים הראשונים הובאו למחנה ב-21 במרץ 1933. עד אוגוסט כבר היו במחנה כ-700 אסירים. בסוף 1933 היו במחנה גם מעל 20 עדי יהוה.
ב-18 באוגוסט 1934 הוכרז על פירוק המחנה. עם זאת, יחידת עובדים נשארה במקום - ככל הידוע 66 עובדים, שהיו במעמד של אסירים - והמחנה המשיך לפעול, כתת-מחנה של מחנה זקסנבורג, כך שככל הנראה יושמה הוראת הסגירה והפירוק רק באופן חלקי, אם בכלל. בפנקס הנהלת המחנה נרשמו כניסות אסירים ויציאתם עד 15 באוגוסט 1934, ולא ברור אם נותרו שם אסירים גם לאחר מכן.
בשנת 1944 הוקם בקולדיץ תת מחנה של מחנה הריכוז בוכנוואלד, שגם הוא היה ידוע בשם "מחנה הריכוז קולדיץ", ונוהל על ידי חברת "האסאג".
מבנים, סגל, אסירים
קומפלקס הבניינים של מחנה הריכוז הורכב משני בניינים בני ארבע קומות כל אחד, בית ראשי, כנסייה ובניינים נוספים בהם נכלאו האסירים. באתר התגוררו עוד 78 אסירים שעבדו בבניין נוסף, סדנת עבודה שהתקיימה עוד מ-1803. כל אחד מהבניינים היה סגור, כך שמכל בחינה מעשית היה כל בניין מחנה ריכוז נפרד וכך גם הכנסייה. בתחילה שמרה המשטרה על המחנה, אך לאחר שבועיים החליפו אותה אנשי אס-אה ואס-אס. יוזף קנפקה (Joseph Knöpke) עמד בראש חקירות האסירים והיה ככל הידוע גם מפקד המחנה. בהנהלת המחנה עמד גם ואגנר, וכן מספר שומרים - כמאה אנשי אס-אה ומספר אנשי אס-אס, בהם אסירים מורשעים.
בפנקס המחנה נרשמו 2,311 אסירים, רובם קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים. גם חברי המפלגה הנאצית שהביעו ביקורת על הגאולייטר המקומי מרטין מוצ'מן נכלאו במחנה זה.
האסירים גרו במפעלים שבהם עבדו, וישנו על מזרני קש. במבנים לא היו שולחנות או ספסלים. צרכים נעשו בדליים, ולכל שני אסירים הייתה מגבת אחת. האסיר לשעבר ברונו זיגל  דיווח שהמתקנים העתיקים שבהם נעשה שימוש לשם עשיית צרכים בימי הביניים, שימשו כעת להשפלת אסירים, שכן היה עליהם לרוקן את השפכים ממתקנים אלה בקבוצות של חמישה.
האסירים הורשו להיפגש עם בני משפחותיהם במשך עשר דקות, פעמיים בחודש, וגם זאת רק בנוכחות שומריהם. עם היכנסם למחנה הוכרחו לרוץ במעלה המדרגות הלולייניות של המבנים, עד לעמדת ההרשמה, בעודם מוכים באלות גומי. חלק מהאסירים נבחרו על ידי השומרים לשם כליאה במרתפי הטירה, ושם הוכו למוות. לאחר מספר ניסיונות התאבדות, הורו מפקדי המחנה להשאיר את האורות בבניינים דולקים כל הלילה, כדי לאפשר ביקורת פתע בכל עת.
חלק מהאסירים הועסקו בסלילת דרכים וחלקם - בעבודה במפעל בקולדיץ. חלקם עבדו בבניית מפקדה של המפלגה הנאצית, וחלקם הועסקו שם בעבודות פקידותיות.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בנובמבר 1949 הרשיע בית משפט בחמניץ שמונה משומרי המחנה בפשעים נגד האנושות, ונגזרו על כל אחד מהם מספר שנות מאסר.
גרייס קלי
הנסיכה גרייס ממונקו (באנגלית: Princess Grace of Monaco; נולדה כגרייס פטרישיה קלי; באנגלית: Grace Patricia Kelly; 12 בנובמבר 1929 – 14 בספטמבר 1982), הייתה שחקנית אמריקנית זוכת אוסקר, אשר נישאה לרנייה השלישי, נסיך מונקו. היא אמו של השליט הנוכחי של הממלכה, הנסיך אלבר השני.
ביוגרפיה
קלי נולדה בפילדלפיה למשפחה קתולית ממוצא אירי, בת לחברה הגבוהה. אביה, ג'ון ב. קלי היה אלוף אולימפי בחתירה שזכה ב-3 מדליות זהב בשתי אולימפיאדות (אנטוורפן 1902 ופריז 1924), מיליונר, אשר עשה את הונו בעצמו. משפחתה של האם הייתה ממוצא גרמני. היא הייתה אחת מארבעה ילדים, היו לה שתי אחיות ואח.
קריירה
על אף שמשפחתה התנגדה לכך, הפכה קלי לדוגמנית ולאחר מכן לשחקנית קולנוע. בשנת 1951 הופיעה בתפקיד משני בסרטה הראשון "ארבע עשרה שעות", דרמה העוסקת באדם העומד על בניין גבוה ומבקש להתאבד. תפקיד זה הביא לתפקידה החשוב הראשון - אשתו הצעירה של השריף ויל קיין (גרי קופר) הנוטשת את עקרונותיה הפציפיסטים והקוויקרים ומסייעת לבעלה בקרב אקדחים כנגד פושעים היוצאים להורגו בסרט "בצהרי היום" (1952). הסרט נחשב לטוב בסוגו, ועל אף שתפקידה של קלי היה תפקיד משני, הופעתה המרשימה משכה תשומת לב רבה.
סרטה הבא "מוגמבו" (1953) היה דרמה על משולש אהבים שהתרחש בקניה. קלי שיחקה לצד הכוכבים הגדולים קלארק גייבל ואווה גרדנר. על תפקידה בסרט הייתה קלי מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, אך לא זכתה בו.
קלי משכה את תשומת לבו של הבמאי אלפרד היצ'קוק, אשר אהב לשלב בסרטיו נשים מטיפוס "הבלונדינית הקרירה", וקלי נראתה בעיניו כהתגשמותו המושלמת. בסרט "Dial M for Murder" (הוקרן בישראל כ"אליבי") (1954) שיחקה את רעייתו של ריי מילאנד הזומם להרגה. לאחר מכן שיחקה בסרט "חלון אחורי" (1954) לצידו של ג'יימס סטיוארט. תפקיד זה נחשב לאחד מתפקידיה הטובים, בו היא משחקת את חברתו של סטיוארט הצלם, המרותק לכיסא גלגלים, וסבור כי הוא ראה מחלונו מעשה רצח אכזרי. הסרט נחשב לאחד מסרטיו החשובים של היצ'קוק. את סדרת הסרטים הללו סיימה בסרט "לתפוס גנב" (1955), קומדיית מתח רומנטית לצידו של קרי גרנט, אשר צולמה בנסיכות מונקו.
בשנת 1955 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "נערת הכפר", בו שיחקה כאשתו של זמר אלכוהוליסט הדוחפת אותו לשוב לבמה.
ב-1955 שימשה כשופטת בתחרות היופי מיס אמריקה.
הקומדיה המוזיקלית "החברה הגבוהה" (1956) הייתה סרטה האחרון, מאחר שנישואיה לנסיך רנייה הביאו אותה לפרישה מקריירת המשחק.
חיים אישיים
גרייס ניהלה מערכות יחסים עם רבים מכוכבי הוליווד - גרי קופר, ויליאם הולדן, ריי מילאנד ואחרים, שהיו מבוגרים ממנה וחלקם נשואים. בקלארק גייבל התאהבה בעת הסרטת הסרט "מוגמבו", ולאחר מכן התייחסה אליו במילים "מה עוד ניתן לעשות כאשר את לבד באוהל באפריקה עם קלארק גייבל?". בעת צילומי הסרט "החברה הגבוהה" ניהלה קלי רומן עם בינג קרוסבי אשר שיחק לצידה. קרוסבי היה מבוגר ממנה באותה עת ב-26 שנה.
לאחר שנים של מערכות יחסים עם מפורסמי הוליווד, חיזר אחריה הנסיך רנייה השלישי מבית גרימלדי, נסיך מונקו. הנסיך, הרווק בן ה-32, שאף לשאתה לאישה בגלל גילו המבוגר יחסית והצורך להעמיד צאצא לשושלת בית גרימלדי אליה השתייך. קלי עברה בדיקת פוריות לוודא את פריונה, שכן בהיעדרו של יורש ראוי, עלולה הייתה מונקו להיות מסופחת לצרפת. בהיותה קתולית לא יכול היה רנייה להתגרש ממנה אילו לא הייתה פורייה. נטען גם כי הצעת הנישואים של רנייה לקלי באה בשנים של משבר כלכלי בנסיכות, והקשר עם הכוכבת ההוליוודית ישיב וימקד את הזרקורים אל הנסיכה החדשה ויחזיר לבית המלוכה את תפארתו וישיב את התיירים ואת בעלי הממון שעברו ממנה לניס ולקאן.
רנייה וקלי נישאו ב-1956 בטקס מרהיב שסוקר בכל כלי התקשורת. עוד לפני נישואיה הופתעה קלי לשמוע מרנייה כי הוא מצפה ממנה לפרישה מוחלטת מעולם הקולנוע, אך העדיפה את הנישואים הנוצצים על הקריירה המפוארת, ופרשה בשיאה.
רנייה אף הוא לא היה זר לעולם הקולנוע, ובמשך שש שנים לפני נישואיו לקלי קיים מערכת יחסים עם השחקנית הצרפתייה ז'יזל פסקל. נטען כי היחסים נפסקו כאשר בדיקה רפואית העלתה כי פסקל אינה מסוגלת להרות, אך לאחר מכן נישאה פסקל לאחר וילדה לו ילדים.
לזוג המלכותי נולדו שלושה ילדים: הנסיכה קרוליין, הנסיכה סטפני, והנסיך אלבר השני, כיום נסיך מונקו.
מותה
בשנת 1982 לקתה גרייס בשבץ בעודה נוהגת במכונית. כתוצאה מכך התרסקה המכונית, וקלי נפצעה קשה ומתה למחרת. בתה סטפני, שישבה לצדה, סבלה מפגיעות קלות. קלי נקברה בקתדרלת סנט ניקולא במונטה קרלו, מונקו.
חתול אמריקני קצר-שיער
חתול אמריקני קצר-השיער הוא גזע של חתול הבית.
היסטוריה של הגזע
מקורו המדויק של הגזע אינו ידוע, אך חתולים אלה דומים לקצר-השיער האירופאי שהובא לאיים הבריטים על ידי הרומאים בתחילת המאה העשירית לספירה, סבורים שצבעו המקורי של חתול זה הוא טאבי חום. עם השנים חתולים מבויתים נוספים הובאו לאנגליה והתרבו באופן טבעי, מה שהוסיף מגוון הן לצבעי החתולים והן למבנה.
המתיישבים שהגיעו מאירופה לצפון אמריקה לקחו עמם בספינותיהם חתולים כדי שיגנו על החוות ומחסני המזון מפני עכברים. קיימות עדויות שעל המייפלאור היו חתולים שנלקחו על מנת לצוד עכברים. בבואם לאמריקה, נאלצו החתולים הללו להתאים את עצמם לסביבה החדשה, ותוך כדי זיווג בינם לבין עצמם, פיתחו מאפיינים ומראה ייחודיים. בראשית המאה העשרים גזעי חתולים זרים שיובאו לאמריקה (ארוכי-פרווה וסיאמיים) איימו לשנות את "חתולי החווה" היפים ובעלי האופי הנוח. בניסיון להציל את הזן, מגדלים בחרו את החתולים הטובים ביותר והחלו בתוכנית של גידול בררני, על מנת לשמר את המראה והאופי כשהדגש היה על דוגמת הפרווה המרהיבה. גזע זה הוא אחד מחמשת הגזעים הראשונים שנרשמו והוכרו כגזע על ידי אגודת חובבי החתולים האמריקאית, בשנת 1906. במקור, נקרא הגזע "קצר-שיער מבוית" (Domastic Shorthair). בשנת 1966 הוחלט לשנות את שם הגזע ל"קצר-שיער אמריקני" (American Shorthair) כדי להדגיש את האפיון האמריקאי שלו, ולהבדילו מגזעים קצרי-שיער אחרים. זהו חתול גזעי לכל דבר שאינו דומה לחתולי האסמים והמשוטטים האמריקאיים. החתול הגזעי הראשון שנרשם היה מסוג עשן כחול שנקרא באסטר בראון. הגזע התקבל על ידי כל ארגוני החתולים האמריקניים בשנות ה-60. חתולים אלה מוצגים בתערוכות החתולים בהצלחה רבה בכל רחבי ארצות הברית.
מבנה כללי
לעומת קרובו הבריטי קצר השיער, האמריקאי הוא חתול אתלטי, בעל גוף גדול ומוצק יותר. זהו חתול חזק ובריא, אשר אינו מצריך טיפוח מיוחד, כמו כן הגזע אינו סובל ממחלות גנטיות אופייניות.
גודל ומשקל: הזכרים גדולים משמעותית מהנקבות, משקלם של הזכרים הוא 5–7 ק"ג, והנקבות שוקלות בין 3.5–5.5 ק"ג. החתול מגיע לגודלו המלא בגיל 3–4 שנים.
תוחלת החיים של הגזע היא 15–20 שנים.
מוכרים כמעט 80 צבעים ודוגמאות פרווה שונות לגזע. צבעים חלקים: שחור, כחול, אדום, קרם ולבן, עשן, קמיאו ושיידד, ביקולור, קליקו וואן.
דוגמת הפרווה הפופולרית היא הטאבי על כל גווניו כאשר הפופולרי ביותר הוא הטאבי הכסוף.
אמה תומפסון
דיים אמה תומפסון (באנגלית: Emma Thompson; נולדה ב-15 באפריל 1959) היא שחקנית קולנוע ותסריטאית בריטית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב, שני פרסי באפט"א ופרס אמי.
ביוגרפיה
תומפסון נולדה בשכונת פדינגטון, לונדון, הממלכה המאוחדת. אביה היה השחקן אריק תומפסון ואמה - השחקנית פילידה לאו. גם אחותה, סופי תומפסון, היא שחקנית.
תומפסון למדה ספרות אנגלית בניונהם קולג' בקיימברידג' והייתה חברה במועדון "Footlights".
קריירה
אחרי האוניברסיטה זכתה להכרה כשהופיעה לצדו של קנת בראנה בסדרת טלוויזיה דרמטית של ה-BBC, "תהפוכות מלחמה" (Fortunes of War), המבוססת על ספר של אוליביה מנינג. תומפסון ובראנה התחתנו באוגוסט 1989, וגילמו יחד דמויות של בני-זוג בסרטים "רצח מן העבר", "הנרי החמישי" ו"מהומה רבה על לא דבר". הם התגרשו באוקטובר 1995, תומפסון נישאה לשחקן גרג וייז, ונולדה להם בת בשנת 1999.
תומפסון גילמה תפקידים בקומדיות רומנטיות כמו "ארוך ומשגע" (The Tall Guy) וגם בסרטים רציניים יותר: "זיכרונות מאחוזת הווארד", "שארית היום" ו"אורחת בחורף" בבימויו של אלן ריקמן ובהשתתפות אמה.
ב-1992 זכתה בפרס האוסקר כשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה ב"זיכרונות מאחוזת הווארד", והייתה מועמדת לפרס גם עבור תפקידיה בסרטים "בשם האב" ו"שארית היום". בשנת 1996 זכתה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור התסריט שכתבה לסרט "על תבונה ורגישות" לפי הרומן של ג'יין אוסטן. בסרט זה גם גילמה את התפקיד הראשי של אלינור דשווד, כשאת בן זוגה בסרט, אדוארד פררס, מגלם יו גרנט.
ב-2003 שיחקה בסרט "חטופים בארגנטינה". הופיעה בסרטים הארי פוטר והאסיר מאזקבאן והארי פוטר ומסדר עוף החול בתפקיד סיביל טרלוני.
החלטה 233 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 233 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, אשר אומצה בתאריך 6 ביוני 1967, לאחר דיווח בעל פה של המזכיר הכללי או תאנט על פרוץ מלחמת ששת הימים ועדכון על המצב במזרח הקרוב, קראה לממשלות הנוגעות בדבר לנקוט בכל האמצעים להפסקת כל פעילות צבאית באזור, והטילה על המזכיר הכללי לעדכן את המועצה בהתפתחויות.
אמה תומפסון
קריירה
בשנת 2008 שיחקה תומפסון בדרמה הרומנטית "הזדמנות אחרונה לאהבה" לצד דסטין הופמן.
החלטה 233 של מועצת הביטחון של האו"ם
ההחלטה התקבלה פה אחד וללא הסתייגויות.
אמה תומפסון
קריירה
בשנת 2017 שיחקה בסרט הפנטזיה "היפה והחיה", המבוסס על סרט האנימציה של חברת וולט דיסני "היפה והחיה" מ-1991. במאי אותה שנה שיחקה לצד אדם סנדלר ובן סטילר בקומדיה "סיפורי מאירוביץ" בבימויו של נואה באומבך.
תומפסון פעילה בקרן למלחמה באיידס שייסד הזמר אלטון ג'ון.
ביוני 2018 זכתה תומפסון בתואר גבירה-מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (DBE) מטעם המלכה אליזבת' השנייה, במסגרת טקס הענקת תוארי הכבוד ביום הולדתה של המלכה.
קו מייסון-דיקסון
קו מייסון-דיקסון (באנגלית: The Mason-Dixon line) הוא קו שסומן ונמדד על ידי שני המודדים והמדענים צ'ארלס מייסון וג'רמייה דיקסון (המדידות הסתיימו באוקטובר 1767) ומפריד בין המדינות פנסילבניה ודלאוור ובין מרילנד ווירג'יניה המערבית (ראו מפה).
הקו מסמן כיום מעין גבול המפריד מבחינה תרבותית ופוליטית בין צפון-מזרח ארצות הברית לדרומה (המכונה גם דיקסי).
סכסוך אדמות
בשנת 1632 העניק מלך אנגליה צ'ארלס הראשון ללורד בולטימור הראשון, ג'ורג' קלברט, את המושבה מרילנד. חמישים שנה לאחר מכן העניק צ'ארלס השני את האדמות שמצפון למרילנד לויליאם פן (לימים מדינת פנסילבניה). כעבור שנה העניק צ'ארלס השני לפן גם את חציו המזרחי של חצי האי דלמרווה (מדרום-מזרח לפנסילבניה, כיום חלק ממדינות דלאוור, מרילנד ווירג'יניה). בשל כך (בגלל חפיפה בשטחים שהוענקו לשתי המשפחות) נוצר בלבול גדול בשאלת מקומו של הגבול בין שתי המושבות.
משפחות קלברט ופן העבירו את הסוגיה לפסיקתו של בית המשפט האנגלי וראש בית המשפט העליון באנגליה החליט שהגבול שבין חלקה הדרומי של פנסילבניה לחלקה הצפוני של מרילנד יהיה 24 קילומטר מדרום לפילדלפיה. לאחר כעשור הסכימו המשפחות על הפשרה ויצאו למדוד את הגבול. מדידת הגבול הייתה משימה קשה מאוד והיה צורך לגייס מודדים מקצועיים מאנגליה.
המדידה
צ'ארלס מייסון וג'רמייה דיקסון הגיעו לפילדלפיה בנובמבר 1763. מייסון היה אסטרונום שעבד במצפה המלכותי בגריניץ' ודיקסון היה מודד מפורסם. השניים כבר עבדו יחד לפני משימת המדידה במושבות.
משימתם הראשונה לאחר בואם לפילדלפיה הייתה לקבוע את מקומה המדויק לחלוטין של פילדלפיה. משם, החלו למדוד את הקו שנע מצפון לדרום שחילק את חצי האי דלמרווה לשטחים של פן וקלברט. רק לאחר שהשלימו את המשימה הזאת המשיכו השניים לסמן את הקו ממזרח למערב שבין פנסילבניה למרילנד.
הם קבעו במדויק את הנקודה שנמצאת 24 קילומטר מדרום לפילדלפיה, ומאחר שתחילת הקו הייתה ממערב לפילדלפיה, הם החלו את מדידותיהם במזרח. המודדים הציבו מצבת אבן במקום שממנו החלו את המדידה.
המסע והמדידה במערב היו קשים ואטיים. המודדים התמודדו עם סכנות רבות, בעיקר בשל האינדיאנים תושבי האזור. לצמד היו מדריכים אינדיאנים, אבל כשהגיעו המודדים 36 ק"מ ממזרח לנקודת הסיום שלהם אמרו להם המדריכים לא להמשיך מחשש לתושבים עוינים באזור, ובשל כך לא השלימו המודדים את משימתם. ב-9 באוקטובר 1767, כמעט ארבע שנים לאחר שהחלו במדידות, הסתיימה התווייתו של קו מייסון-דיקסון שאורכו 373 קילומטר.
השפעות
כחמישים שנה לאחר המדידות נכנסו הגבולות שבין שתי המדינות לאור הזרקורים בעקבות פשרת מיזורי (בשנת 1820). הפשרה ביססה את הגבול בין מדינות העבדות שבדרום למדינות ה"חופשיות" שבצפון (אף על פי שדלאוור הייתה מדינת עבדות במסגרת מדינות האיחוד). אותו גבול שנקבע בפשרה קיבל גם הוא את השם "קו מייסון-דיקסון" מפני שראשיתו במזרח לאורך הקו המקורי, והוא נמשך דרומה עד לנהר אוהיו ולאורכו ועד למקום שבו הוא נשפך למיסיסיפי.
יש מי שטוענים שכינוייה של דרום ארצות הברית: "דיקסי" (Dixie) או ארץ דיקסי (Dixie Land) נובע משמו של ג'רמייה דיקסון.
קו מייסון-דיקסון בתרבות ובאמנות
מארק נופלר, סולן להקת הדייר סטרייטס בעבר, כתב שיר בשם "הפלגה לפילדלפיה" בו הוא מדבר על המודדים של קו מייסון - דיקסון.
מיס תבל 2013
מיס תבל 2013 היא תחרות מיס תבל ה-62 במספר. התחרות נערכה באולם הקונצרטים קרוקוס סיטי הול בעיר קרסנוגורסק שבמחוז מוסקבה. זוהי הפעם הראשונה בה רוסיה מארחת את התחרות, והפעם השלישית בה התחרות נערכת באירופה.
התפאורה על במת התחרות נבנתה על בסיס הכיכר האדומה של העיר.
את התחרות הנחו העיתונאי ומגיש הטלוויזיה תומאס רוברטס, הזמרת מלאני בראון, מנחת הטלוויזיה והסטייליסטית ג'ני מאי וסגנית מיס תבל 2012 ג'נין טוגונון מהפיליפינים.
במסגרת החלק האומנותי של הערב הופיעו פאניק! אט דה דיסקו וסטיבן טיילר.
קיום התחרות ברוסיה לווה במחלוקת עקב הפרת זכויות אדם המתקיימת במדינה.
הערוץ הראשון הרוסי היווה את רשת השידור הרשמית של התחרות.
סף דפיברילציה
סף הדפיברילציה (באנגלית: Defibrillation threshold) הוא מונח המתאר את כמות האנרגיה המינימלית הדרושה להחזרת קצב תקין ללב שנמצא בהפרעת קצב. דוגמה לסף הדפיברילציה יכולה להיות כמות האנרגיה בג'ול הנדרשת כדי להפסיק פרפור עליות ולחזור למקצב סינוס תקין. סף הדפיברילציה ניתן להערכה בלבד (מכיוון שהדפיברילציה עצמה יכולה להתבצע רק פעם אחת) ומשתנה בהתאם להפרעת הקצב. דירוג סף הדפיברילציה הנדרש לפי הפרעת הקצב מהסף הנמוך לגבוה: תרופות מסוימות, במיוחד סוטלול, נוטות להאריך להוריד את הסף הזה, בעוד שאחרות כגון אמיודארון עשויות להעלות אותו. בדיקת סף הדפיברילציה היא חלק אינטגרלי מקוצב לב מושתל או פנימי, הבדיקה מכונה לעיתים DFT
הישאם אבראהים
הישאם אבראהים (נולד בשנת 1977) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש כקצין שריון ראשי. קודם לכן שימש בין היתר כמפקד חטיבה 460, סגן מפקד עוצבת הגליל, מפקד חטיבת אגרוף הברזל, מפקד גדוד 532 ומפקד גדוד 82 בחטיבה 7.
ביוגרפיה
אבראהים נולד, גדל והתחנך במע'אר. התגייס לצה"ל לחיל השריון בשנת 1996, ושובץ בגדוד 77 של חטיבה 7. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. בסיום קורס הקצינים שב לגדוד 77 ומונה למפקד מחלקה, והשתתף בלחימה בדרום לבנון, בין היתר כשתפס קו במוצב הבופור. בהמשך שימש כקצין מבצעים וכמפקד פלוגה בגדוד. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 77. בהמשך שימש כקצין אג"ם של חטיבת הבקעה בין השנים 2007–2008. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבה 7 בין השנים 2009–2010.
בשנת 2010 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 82 בחטיבה 7, ושימש בתפקיד עד שנת 2012. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 532 בחטיבה 460 בין השנים 2012–2014, והוביל אותו בין היתר במבצע שובו אחים ובמבצע צוק איתן. בשנת 2015 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אגרוף הברזל, ושימש בתפקיד עד שנת 2017. לאחר מכן מונה לסגן מפקד עוצבת הגליל בין השנים 2017–2019. ב-26 במאי 2019 מונה למפקד חטיבה 460. באפריל 2020 נבחר על ידי הרמטכ"ל, אביב כוכבי, להדליק את משואת צה"ל ביום העצמאות ה-72 למדינת ישראל. את תפקידו סיים ב-28 ביולי 2021. לאחר מכן יצא ללימודים במב"ל.
ב-11 ביולי 2022 הועלה לדרגת תא"ל וב-4 באוגוסט נכנס לתפקידו כקצין שריון ראשי.
השכלה וחיים אישיים
אבראהים מתגורר במע'אר, נשוי למנאר ואב לארבעה ילדים. בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמרכז האקדמי רופין, ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה. קיבל מהמרכז האקדמי רופין "אות במ"ה" (אות לבוגרים מעוררי השראה), על קריירה צבאית פורצת דרך ועל היותו סמל לדו-קיום ותרומה למדינה.
פסקוגל
פַסקוֹגָל (שם מדעי: Phascogale – מילולית: "סמור כיס"), הוא סוג של טורף כיס קטן דמוי עכבר ממשפחת נמיות הכיס הכולל 3 מינים החיים לאורך החופים של יבשת אוסטרליה. הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1824 על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טֶמינק, אך המינים שבו היו מוכרים כבר זמן רב קודם לכן תחת סוגים אחרים. הפסקוגל ידוע בזנבו הארוך אשר מתאפיין בציצת שיער ארוכה ובולטת.
מאפיינים
הפסקוגל דומה במבט שטחי לפוסום או לעכבר, אך ניתן לזהותו בנקל עקב זנבו הארוך והיוצא דופן; הזנב שאורכו שווה לאורך גוף הפסקוגל, בעל ציצת שיער שחורה אשר גדולה במיוחד ובולטת לעיני הרואה. פרוותו לרוב בצבע אפור-כסוף בחלק העליון, ולבנבן בחלק התחתון ובסנטר; האוזניים והחוטם ורדרדים, העיניים גדולות ושחורות ועל המצח פס שחרחר דהוי. הוא בעל חוטם מחודד ואוזניים עגלגלות וגדולות. ההבדל בין המינים בא לידי ביטוי בעיקר בצבע של הזנב עצמו (אפרפר או אדמדם). טווח אורך הגוף בין המינים נע בין 12 ל-26 סנטימטר, וטווח המשקל נע בין 70 ל-310 גרם.
הפסקוגל הוא שוכן יערות, ובכלל זה הן יערות נשירים יבשים והן יערות גשם. הוא פעיל לילה המבלה את שעות החשיכה בחיפוש אחר טרף זעיר כדוגמת חרקים, זוחלים קטנים, חסרי חוליות, עכבישאים, ואף עופות ויונקים קטנטנים (במיוחד את עכבר הבית אשר קטן ממנו בצורה ניכרת); הוא עשוי מדי פעם גם לינוק צוף. את שעות היום הפסקוגל מבלה בשינה בקינים שבנה מזרדים ועלים בין ענפי העצים או על הקרקע. בעת שהפסקוגל נמצא בפעילות, ציצת הזנב הגדולה שלו מזדקפת ושערותיה סומרות, ותפקידה להסיח את תשומת ליבו של הטורף מתנועותיו של הפסקוגל. מיני הפסקוגל מאוימים בעיקר על ידי מינים פולשים כדוגמת השועל האדום וחתול הבית, ואובדן בית הגידול המיוער שלהם לטובת מרעה.
ביולוגיה
הפסקוגל הוא יונק טריטוריאלי אשר מסמן את שטחו באמצעות שתן או צואה. הטריטוריה של הנקבה משתרעת על כ-40 דונם, לעומת הטריטוריה של הזכר שגדולה יותר ומשתרעת על 100 דונם. הנקבות מפגינות התנהגות טריטוריאלית תוקפנית כלפי נקבות אחרות, בעוד שהזכרים רגועים יותר ושטחם חופף לזכרים אחרים או לנקבות - להוציא את עונת הרבייה.
עליזה אורבך
ביוגרפיה
עליזה אורבך נולדה בשנת 1940 בחיפה. היא בוגרת האוניברסיטה העברית בפילוסופיה ובמקרא. לאחר לימודי התואר הראשון עסקה שנים אחדות בהוראה בבית הספר התיכון של הגימנסיה העברית בירושלים. בגיל 25 קבלה את המצלמה הראשונה מסבתה לכבוד נסיעה מחוץ לישראל. בשנת 1972 החלה לצלם באורח מקצועי ובשנת 1974 הציגה לראשונה תערוכת יחיד בנושא "נוער ישראלי", שנדדה ברחבי העולם מטעם משרד החוץ הישראלי. בין השנים 1972–1989 עסקה בצילום לעיתונות בארץ ובעולם. תצלומיה התפרסמו בעיתונים כגון "הארץ", "ג'רוזלם פוסט", "הניו יורק טיימס", "הטיימס", "די צייט" ועוד. אורבך הייתה נשואה למבקר וחוקר האמנות גדעון עפרת. בתם היא אמנית הווידאו עדן אורבך עפרת. חיה ופעלה בירושלים.
פסקוגל
ביולוגיה
עונת הרבייה של הפסקוגלים מתרחשת בין מאי ויולי. בדומה למיני האנטכינוס, גם אצל מיני הפסקוגל הזכרים חיים רק שנה אחת ומתים בתום עונת רבייה קצרה ותובענית; עם תחילת העונה, הזכרים הופכים לחסרי מנוחה, מפגינים אגרסיביות רבה כלפי זכרים אחרים, והם מבלים את העונה הקצרה בחיפוש אובססיבי אחר נקבות. בתום עונת הרבייה הראשונה, כמעט כל אוכלוסיית הזכרים מתה כתוצאה מלחץ, תשישות ושינויים פיזיולוגיים בגוף. הנקבות חיות כ-3 שנים, ולרוב הן ממליטות רק שגר אחד. כחודש לאחר עונת הרבייה, הנקבה ממליטה 6–8 וולדות זעירים; בדומה למספר טורפי כיס אחרים, לנקבת הפסקוגל חסר את הכיס ה"אמיתי" שנמצא אצל הקנגוראים, ותחת זאת יש לה כיס מדומה בדמות קיפול עור זמני סביב בלוטות החלב. הוולדות נשארים בכיס המדומה כ-7 שבועות, ולאחר מכן האם מעבירה אותם לקן יבש בעצים שבו הם נשארים כ-20 שבועות נוספים עד לגמילה המלאה.
עליזה אורבך
ביוגרפיה
עיקר עבודתה של אורבך היה בתחום תצלומי הדיוקן והצילום התיעודי ההומני. בצילומיה עסקה אורבך במספר תימות מובילות: דיוקנים - אורבך תיעדה חלוצים, יוצאי ברית המועצות, יוצאי אתיופיה וניצולי שואה. נשים - אמהות ונשים עובדות. צילומי נוף וצילומים שליוו את כתיבתה.
פרסמה אלבומי תצלומים שבולטים שבהם צולמו לאורך שנים ועסקו "אמהות" (1997), "ראשונים" (1990), "נשים בעבודה" (2003) ועוד. תצלומיה מאופיינים בהדגשת המבט האנושי לצד הדגשת מבטו של האמן על ידי הדפסת הפריים המלא (ללא חיתוך), על ידי שימוש בהדפסות שחור/לבן, ובנטייה לגרעיניות.
צילומיה של אורבך מצויים באוספים של מוזיאונים כגון מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, המוזיאון הפתוח לצילום, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, מוזיאון על התפר, ובאוספים פרטיים שונים כגון אוסף לוין. בשנת 2017 התקיימה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיה של עליזה אורבך במשכן לאומנות עין חרוד.
משפחתה תרמה את ארכיונה האישי לספרייה הלאומית בשנת 2018.
אריה רודריגז
אריה רודריגז (נולד ב-15 במרץ 1946 באלכסנדריה) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה
רודריגז היה יחיד להוריו והוא עלה איתם ארצה ממצרים בשנת 1957.
בשנותיו הראשונות בארץ הוא שיחק בתיאטרון ילדים בעיר מגוריו באר שבע בניהולו של מנהל בית ספרו שמשון לימון. ב-1963 הוא פרש מלימודיו התיכוניים והחל לעבוד בעבודות פקידותיות שונות. לאחר פרסום קובץ סיפוריו הראשון "גן האגמים" (1977) הוא התקבל לעבודה כספרן באוניברסיטת בן-גוריון, שבה המשיך לעבוד עד סוף 1992. בשנת 1994 הוא עבר עם משפחתו לירושלים.
בין השנים 2002–2004 יצא לאור (בשלוש מהדורות מורחבות) ספרו "ספר הסומא" בשיתוף בית חינוך עיוורים בירושלים, והוא הקדיש אותו לאביו שהתעוור בסוף ימיו. הספר עוסק בנושא העיוורון ביהדות, באגדה ובהלכה.
אחרי קובץ סיפוריו הראשון פורסמו שני קבצים נוספים: "הקיפאון הגדול" (1985), "המארחים" (1989) וספר הגותי בשם "החורבה הנטושה" (2007). בשנת 2012 יצא לאור בהוצאת "גוונים" הרומן הקצר הראשון שלו "הבית בעיירה".
במהלך שנות הארבעים לחייו התקרב אריה רודריגז במידה רבה לאמונה היהודית.
גרגורי אריקסון
גרגורי מ' אריקסון (באנגלית: Gregory M. Erickson; נולד ב-23 במרץ 1964 באנקורג', אלסקה) הוא מדען אמריקאי המתמחה בפלאוביולוגיה, פלאונטולוגיה וזואולוגיה בדגש על הארכוזאורים: דינוזאורים, תנינאים, עופות ופטרוזאורים. הוא פרופסור לאנטומיה ופלאונטולוגיה של בעלי חוליות באוניברסיטת המדינה של פלורידה. בנוסף, הוא אוצר מוזיאון הטבע של האוניברסיטה, עמית מחקר במספר מוסדות וכן מגיש ויועץ מדעי לתוכניות טבע ומדע פופולרי.
מחקר ותגליות
הוא חקר את קצב הגדילה והאונטוגניה של דינוזאורים ובעיקר תרופודים וטירנוזאורוס, וחישב כיצד הם הגיעו לממדי ענק וכמה שנים חיו. בנוסף, הראה שמוצא העופות הוא מדינוזאורים מנוצים.
הוא חקר את התנינאים ובמיוחד את הביומכניקה ועוצמת הנשיכה האדירה שלהם, שמהווה מרכיב חשוב בהצלחתם. במסגרת מחקר זה הוא מדד את עוצמת הנשיכה של מיני תנינאים רבים בשלבי גדילה שונים, ולפיהם העריך את עוצמת הנשיכה של תנינאי ענק דוגמת הדיינוסוכוס, שהגיעה ל-, ושל הטירנוזאורוס. הוא מדד עוצמת נשיכה של בתנין ים באורך, שהייתה בזמנו שיא גינס (עד שד"ר בריידי באר מדד עוצמת נשיכה של  בתנין היאור).
הוא גילה, תיאר והגדיר מספר סוגי דינוזאורים בהם גואנלונג (2006) ולימוזאורוס (2009).
יהודה כרמל
יהודה כרמל (1914–2007) היה איש המוסד, איש השב"כ, חבר ארגון ההגנה, חבר קיבוץ יגור, ממקימי הקיבוץ חניתה, מהראשונים לארגון הש"י ואחד מחוטפיו של אדולף אייכמן.
ילדותו
כרמל נולד בליטא בשם יהודה בין. היה הבכור מבין 5 אחים, זלמן, דניאל, הילל ומיכאל והוא עצמו וגדל בבית מקדם ציונות. בבית שבו גדל דיברו פולנית, רוסית, עברית ויידיש, דבר שעזר לו בעתידו. כשהיה בן 16,ברח מהבית, עלה לבדו לארץ ישראל והפך לחלוץ.
ראשית חייו לאחר העלייה ארצה
עת שהגיע לארץ ישראל בשנת 1930 החליט כרמל להתיישב בקיבוץ יגור. בקיבוץ הוא נחשף לפעולות ההתיישבות בארץ והשתתף בהקמת הקיבוץ חניתה שהיה אחד מקיבוצי חומה ומגדל. משהגיע לארץ חבר לארגון ההגנה ואף קיבל את עיטור לוחמי ישראל ואת אות ההגנה והיה אחד הראשונים לארגון הש"י, שהיה ארגון המודיעין הראשון בארץ ישראל. הוא איבד את אצבעותיו הקמיצה והאמה בידו השמאלית בפיצוץ רימון שהיה בתאונה, כנראה בעלייה לחניתה, שם גם חרך את ברכו כשחיפש מחסה בזמן הירי.
לאחר הקמת ארץ ישראל
לאחר הקמת המדינה כרמל נשאר במערך המודיעין ושירת כשליח מטעם המוסד והיה צריך לשנות את שם משפחתו כדי שלא יקשרו אותו למשפחתו שנספתה בשואה ו\או משפחתו שנשארה בליטא (שאז הייתה חלק מברית המועצות), וישתמשו בכך לניצולו ולהשגת מידע. את שמו שינה לכרמל מכיוון שזה היה שם נפוץ וגם של ההר שלמרגלותיו שכן הקיבוץ בו גר הרבה משנותיו בארץ, קיבוץ יגור. את משלחתו ברומניה עשה בשלהי שנות החמישים, והיה בתפקיד סגן שגריר ישראל, אף על פי שמסר מודיעין. במבצע זה, אשתו שימשה כפקידה זמנית בשגרירות, והצטרפה למשלחת מכיוון ששלטה בשפה הרומנית.
לאחר שליחויות אלה הוא הפך לאיש שב"כ. הוא היה ביחידת כידון בשב"כ ואף נבחר להשתתף בחטיפת אייכמן בתור כפילו. הוא נבחר לתפקיד זה מכיוון שהיה לו ניסיון והכשרה מתאימה. כמו כן, היה לו מבנה גוף דומה לזה של אייכמן (אותה כמות שיער, עיניים כחולות, קומה דומה וכו'). הוא נכנס לארגנטינה עם הצוות בזהות בדוייה בשם "זאב זכרוני" ששימשה להוצאת אייכמן מארגנטינה, ואף היה אזוק אליו בטיסה בה הוא הובא לארץ.
בשנת 2007 הוא נפטר בגיל 93.
חיים אישיים
הוריו ושלושה מאחיו נספו בשואה ורק אחד, זלמן, שרד ועלה לארץ ישראל וכמו אחיו יהודה עצמו, התיישב ביגור. כרמל הכיר את אשתו לאה במסגרת ארגון ההגנה, כשהייתה בש"י. בנו היחיד, אבנר, נולד בשנת 1947. אשתו נפטרה בשנת 1999.
לאחר מותו
בשנת 2009 קיבלו כל המשתתפים בחטיפת אייכמן תעודת הוקרה חתומה על ידי ראש הממשלה, אהוד אולמרט, ומראש המבצע, רפי איתן, אותה בנו אבנר קיבל בשמו, שכן כרמל הלך לעולמו שנתיים לפני כן.
בסרט "מבצע פינלה" המתאר את חטיפת אייכמן, נראתה על המסך תמונה של כרמל ככפיל של אייכמן.
וולונג
וולונג (שם מדעי: Wulong; מילולית ממנדרינית: "דרקון רוקד") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שחי בתור הקרטיקון (גיל האפטיאן). הוא התגלה בסין בתצורת ג'יופוטאנג שבמחוז ליאונינג, ותואר בשנת 2020 בידי החוקרת אשלי ויליאם פוסט. הסוג כלל מין יחיד - Wulong bohaiensis. הדינוזאור חי לפני כ-120 מיליון שנה מזמננו.
הוולונג היה קרובו של המיקרורפטור, וכמותו היה מכוסה בנוצות ששימשו לדאייה בין העצים. הוולונג הגיע לאורך 80 סנטימטרים עם זוג נוצות זנב ארוכות ומפוארות באורך של 50 סנטימטרים בקירוב והיה בעל עצמות חלולות. הגולגולת שלו הייתה מוארכת מאוד, הרבה יותר ארוכה מהשוק והזכירה את לסתות הסינאורניתוזאורוס הטורף, בעיקר במבנה השיניים החדות שאולי הכילו ארס.
דינוזאור זה כנראה היה טורף של בעלי חיים קטנים ביער והוא היה יכול לדאות בין העצים תוך שימוש בכנפיו.
ג'וזפה מסרייה
ביוגרפיה
מסריה נולד ב-17 בינואר 1886 למשפחת חייטים בעיירה מנפי בנפת אגריג'נטו שבסיציליה. בצעירותו עברה המשפחה לעיר מרסלה שבנפת טרפאני. ב-1902 הוא היגר לארצות הברית. הוא הצטרף למשפחת מורלו שהתבססה בהארלם ובחלקים מאיטליה הקטנה בדרום מנהטן. ב-1909 הוא נלכד בידי משטרת ניו יורק והורשע בפריצה. הוא נידון למאסר על תנאי. ב-23 במאי 1913 הוא נידון לארבע עד שש שנות מאסר בגין פריצה מדרגה שלישית.
נוער הגבעות
"נערי הגבעות" מתאפיינים לרוב בגידול פאות רחבות וארוכות וזקנים, ובכיפות סרוגות גדולות. לעיתים קרובות הם חיים במסגרת קומונה ותחת הנהגתן של דמויות סמכותיות כגון אברי רן ומאיר אטינגר. רבים מהם רואים את עצמם כממשיכי דרכם של החלוצים ועוסקים ברעיית צאן או בעבודת אדמה. על פי הערכות משנת 2021 ישנם כ-400 נערי גבעות, שפרושים בכ-50 מאחזים וכ-30 חוות בכל רחבי יהודה ושומרון.
ג'וזפה מסרייה
ביוגרפיה
ב-1920 סלבטורה ד'אקילה הכריז מלחמה על משפחת מורלו. ד'אקילה הורה לאומברטו ולנטי להיפטר מהנהגת משפחת מורלו. ב-7 במאי 1922 אנשיו של ולנט ירו למוות בראש המשפחה וינצ'נזו טרנטובה. שעות ספורות לאחר מכן, נפל שומר ראשו של טרנטובה, סילבה טגליאגמבה, קרבן למארב של חמושים. הוא נפצע קשה ומת מאוחר יותר מפצעיו. לא ברור לחלוטין מי עמד מאחורי ההתנקשות בטגליאגמבה. יש הטוענים שהיו אלו אנשיו של ולנטי, בעוד אחרים סבורים שמסרייה עשה זאת במטרה לתפוס את הנהגת משפחת מורלו.
נוער הגבעות
חלק מנערי הגבעות מעורבים במקרי אלימות כלפי פלסטינים. בשנת 2021 נערי גבעות היו מעורבים ב-308 מקרים כאלה, אשר שמונה מתוכם הוגדרו על ידי השב"כ כפיגועים.
ג'וזפה מסרייה
ביוגרפיה
כך או כך, יום למחרת נקלעו אנשיו של מסרייה לקרב יריות מול אנשיו של ולנטי, בסמוך לתחנת משטרה. שישה אנשים נהרגו לפני שהמשטרה התערבה. ולנטי הצליח להימלט, אולם מסרייה נלכד. הוא שוחרר כעבור זמן קצר. ב-9 באוגוסט ארבו חמושים ליד דירתו של מסרייה ופתחו באש לעברו. הקליעים חוררו את כובע הקש שלבש, אולם הוא הצליח להימלט. אירוע זה העניק לו כבוד מחודש בקרב המאפיונרים, והוא זכה לכינוי "האיש שיכול להתחמק מקליעים". יומיים לאחר מכן, נרצח ולנטי, ככל הנראה בהוראת מסרייה. ב-10 באוקטובר 1928 מסרייה הורה על רציחתו של סלבטורה ד'אקילה.
מותו של ד'אקילה הפך את מסרייה למאפיונר החזק ביותר בניו יורק. תחת הנהגתו שגשגה משפחת מורלו. אנשיה זכו לכינוי "הפיטים המשופמים", על שם שפמיהם המטופחים בקפידה. עם זאת בניטו מוסוליני החל לרדוף את המאפיונרים בסיציליה, והם החלו להימלט בהמוניהם לארצות הברית. עד מהרה הוצפה ניו יורק בגל חדש של מאפיונרים צעירים שסברו שמסרייה ואנשיו מיושנים. מסרייה ראה בעין ראה את הקמת משפחת הפשע של סלבטורה מרנזנו אשר פעל בניו יורק כידו הארוכה של ויטו קשופרו.
ב-1930 נידון קשופרו למאסר עולם באיטליה על רצח ישן. מאסרו הותיר את מרנזנו ואנשיו ללא הגנה וללא הוראות. מסרייה סבר שהגיעה שעתו לתפוס חזרה את השלטון בעיר. מסרייה הורה לרצוח את ויטו בונוונטרה ואת גספר מילאזו, אנשיו של מרנזנו. בתגובה, פתח מרנזנו במלחמה שנודעה בתור "מלחמת הקסטלמארזים". המלחמה גבתה מחיר כבד משני הצדדים, אולם אף אחד מהם לא הצליח להגיע להכרעה.
בתיווכו של ג'וזף בוננו, הגיע מרנזנו להסדר עם קבוצת מאפיונרים צעירים בהנהגת לאקי לוצ'יאנו שנודעו בכינוי "הטורקים הצעירים". מרבית חברי הקבוצה היו למעשה יהודים ואירים, אולם לוצ'יאנו רצה להיכנס לעולם הפשע האיטלקי. מרנזנו הבטיח להפוך את לוצ'יאנו לסגנו אם יחסל את מסרייה. ב-15 באפריל 1931 שוכנע מסרייה להיפגש עם לוצ'יאנו במסעדת נובה וילה טאמארו בקוני איילנד. לוצ'יאנו ומסרייה שיחקו קלפים, ולפתע ביקש לוצ'יאנו ללכת לשירותים. באותו רגע נכנסו למסעדה אלברט אנסטסיה, ויטו ג'נובזה, ג'ו אדוניס ובאגסי סיגל. הם ירו על מסרייה מטווח קרוב ועזבו את המקום במהירות. צ'ירו טרנובה ("מלך הארטישוק") היה אמור לנהוג ברכב המילוט, אולם ברגע האמת הוא היה מזועזע מכדי לעשות זאת. באגסי סיגל נאלץ לדחוף אותו החוצה ולנהוג בעצמו.
לוצ'יאנו נעצר ונחקר במשטרה בחשד למעורבות ברצח מסרייה, אולם שוחרר לאחר שהציג אליבי. חשד המשטרה הופנה לאחר מכן אל מאפיונר בשם ג'ון גיוסטרה, אולם הוא עצמו נרצח כעבור זמן קצר. התיק נסגר מחוסר ראיות.
נוער הגבעות
מקור השם
השם "נוער הגבעות" מתייחס לגבעות ביהודה ושומרון שאליהן התייחס אריאל שרון בהכרזה שנשא במרכז הליכוד ב -16 בנובמבר 1998: "רוצו ותפסו גבעות. תפסו גבעה ועוד גבעה. תפסו את ראש הגבעות. כל מי שנמצא שם צריך לזוז, צריך לרוץ, צריך לתפוס כמה שיותר גבעות, להרחיב את השטח. כל מה שנתפוס יהיה בידיים שלנו. כל מה שלא נתפוס יהיה בידיים שלהם." ההכרזה נועדה לסכל את שיחות השלום, ובמיוחד לחבל בהסכם ואי שנחתם באותה עת בין בנימין נתניהו לבין הרשות הפלסטינית.
מתנחלים צעירים רבים נענו להכרזתו של שרון והקימו מאחזים על הגבעות בשיטת "יצירת עובדות בשטח".
מאפיינים
המינוח "נוער הגבעות" מתייחס לקבוצות רבות של צעירים, חלקם בני נוער אך רובם בגיל 20 ומעלה, שחלקן שונות זו מזו במידה רבה.
חלק מהצעירים הם בני הדור השני בהתנחלויות הוותיקות שהולכים בדרכי הוריהם, כלומר מיישבים שטחים נוספים ביהודה ושומרון. אחרים הם צעירים דתיים, מהערים הגדולות. חלק מן הנערים משתייך למסגרות לימוד רשמיות, רשמיות למחצה או אלטרנטיביות, בתוך זרם החינוך הממלכתי דתי. לעיתים מסגרות אלו הן בעלות אופי שיקומי בלבד ולעיתים מיישמות גם תוכן חקלאי-התיישבותי.
נערי גבעות רבים קרובים לתופעת החסידות החדשה. ההתיישבות שלהם במקומות נידחים נובעת מרצונם לחיות באופן טבעי תוך גידול ואכילת מזון אורגני, רעיית צאן וכדומה. הם רואים את עצמם כחלוצים וכממשיכי דרכם של היהודים מתקופת המקרא שהתגוררו בממלכת ישראל.
נוער הגבעות מורכב ממספר תתי-זרמים. לאחר ההתנתקות מגוש קטיף התאגדו רוב נוער הגבעות סביב תנועת "נוער למען ארץ ישראל". בהמשך הקבוצה התפלגה למספר זרמים: תנועת נחלה בראשות דניאלה וייס והרב משה לוינגר ותנועת "גרעיני הערים העבריות" בראשות מאיר ברטלר. עם השנים חדלה הפעילות של שתי התנועות בבניית הגבעות, ותנועת נחלה הסבה את פעילותה בעיקר לארגוני מחאה ציבוריים. במקביל, התחברו נערי הגבעות לתנועות אחרות, כגון תנועת אר"י ישאג בראשות הרב אברהם סגרון ותנועת דרך חיים בראשות הרב יצחק גינזבורג.
רבים מהם אימצו לעצמם מראה הכולל כיפות צמר גדולות, לבישת הציצית מעל הבגד, פאות עבותות ומסולסלות (גוזמבות).
בדיון של ועדת החינוך של הכנסת בשנת 2016 טען נציג משרד החינוך כי רוב נערי הגבעות הם נוער בסיכון, אשר האידאולוגיה היא בשבילם כיסוי וטריגר להוצאת כעסים. לפי ד"ר סער הראל, מנהל אגף חינוך ונוער במשרד החינוך, נערי הגבעות מגיעים מכל הארץ ולא רק מיהודה ושומרון, רובם מהחינוך הממלכתי-דתי, כ-20% מהחינוך החרדי ומיעוטם מהחינוך הממלכתי.
מחקר משנת 2018 מחלק את נוער הגבעות לשתי קבוצות עיקריות: "אידיאליסטים", שהגיעו עם השקפה אידאולוגית מוצקה, כהגשמה של האידיאלים שעליהם חונכו, ובדרך כלל מקיימים קשרים טובים יותר עם הוריהם; ו"אינדיבידואליסטים", שהתגלגלו לגבעות מסיבות אישיות. בקרב הסוג השני יש מי שבעקבות החיים בגבעה מצאו משמעות והתקדמו בגיבוש זהותם, ויש מי שנמצאים במשבר אישי ולא מצאו את מקומם גם בגבעה.
אידאולוגיה
מצוות יישוב ארץ ישראל ובמיוחד באזורי יהודה ושומרון, כדי לקבוע עובדות בשטח, היא מרכיב חשוב באידאולוגיה של נוער הגבעות. רבים מהם רואים ביישוב ארץ ישראל ובהקמת מאחזים חדשים יסוד מרכזי בקיום רצונו של האל ובהחשת הגאולה.
רבים מהצעירים הקרויים "נוער הגבעות" מתגוררים בבקתות עץ או אוהלים. אצל חלקם הדבר נובע מתפיסה של נוחות, חזרה לפשטות ומהירות בנייה. במקרים אחרים הדבר נובע מחוסר אמצעים לאחר שכוחות הביטחון הורסים את המבנים שבהם הם גרים. מסיבה זו הם גרים לעיתים גם ללא קורת גג.
רבים מהם מחזיקים בעמדות ימין רדיקלי וחלקם שואפים להקים מחדש את מלכות ישראל על פי התורה. חלקם מעורבים בהתנגדות אקטיבית לפינויי מאחזים ביהודה ושומרון ורבים מבני הדור הקודם אף השתתפו בפעולות המחאה כנגד תוכנית ההתנתקות.
לקראת ראש השנה תשפ"א, פרסם העיתונאי שחר גליק רשימה שהופצה לדבריו בקרב אנשי נוער הגבעות, בה מופיע סיכום של פעולות תג מחיר שבוצעו לכאורה על ידיהם במהלך שנת ה'תש"פ, בהם הצתת עשרות כלי רכב, פגיעה באלפי עצים, תקיפת ערבים וכדומה. גליק הדגיש שמדובר ב"הודעת גאווה" לא רשמית ושהמשטרה סרבה לספק נתונים על אמיתות המספרים.
פגיעה בפלסטינים
צעירים מנוער הגבעות ביצעו פעולות אלימות כלפי פלסטינים. גורם ביטחון התבטא בשנת 2018 שאופן פעולתם של נערים אלה היה מאורגן ומתוחכם, הם פעלו כשהם רעולי פנים ובפעולות מסוימות ידיהם היו מכוסות כדי להימנע מהשארת טביעות אצבע, והם אף נמנעו משימוש בפלאפונים, דבר המקשה על איתורם ומעצרם.
קבוצה זו ביצעה פשעי שנאה, בהם פעולות תג מחיר, ניסיון להצתת מסגד בעקרבה ותקיפה אלימה של רועי צאן. בשנים 2014 עד 2018 הוגשו כ-100 כתבי אישום בכל שנה, נגד צעירים מנוער הגבעות על אירועים אלה. לקבוצה מיוחסים אלפי אירועים אלימים, בהם עשרות פיגועי טרור. בשנת 2018 נחקרו 152 אירועים אלימים שבוצעו נגד פלסטינים ונגד כוחות הביטחון, מהם 4 אירועים הנחשבים לפיגוע.
לאחר שנחקק חוק המאבק בטרור ביוני 2016, נעשה בו שימוש במשפטיהם של נאשמים בפעולות "תג מחיר", וקבוצות מנוער הגבעות שביצעו מעשים אלה הוגדרו כארגון טרור.
במרץ 2018 נגזרו עונשי מאסר של שנתיים וחצי עד חמש שנים על שלושה נאשמים שהורשעו בפעולות "תג מחיר", ובהן עבירות של חברות בארגון טרור, הצתה, תקיפה בנסיבות מחמירות ממניע גזעני, חבלה בכוונה מחמירה, השחתת פני מקרקעין ממניע גזעני. מורשעים אלה ושני מורשעים נוספים ערערו לבית המשפט העליון, אך זה דחה את ערעורם (פרט למורשע אחד שקיבל הקלה בעונשו). בפסק הדין נקבע כי מעשיהם של שניים מהמערערים "מהווים מעשי טרור במסגרת ארגון טרור, הן לפי ההגדרות הרחבות של פקודת מניעת טרור והן לפי ההגדרות הממוקדות של חוק המאבק בטרור".
במשפטו של הקטין א' מפרשת הפיגוע בדומא נקבע כי קבוצה אלימה מאנשי נוער הגבעות היא ארגון טרור. על פי עדותו של א' המתוארת בפסק הדין, הוא היה שייך לקבוצה ובה כ-100 חברים מנוער הגבעות המבצעים פעולות "תג מחיר" ביישובים פלסטיניים, בהן פעולות תקיפה, גניבה והצתת מבנים ורכבים באופן העלול להביא לפגיעה בגוף ובנפש. הנאשם הבהיר כי מטרתה של הפעילות האלימה היא לערער את הסדר והביטחון הציבורי. בין החברים בקבוצה נמנו גם רוצחי מוחמד אבו ח'דיר ומציתי כנסיית הלחם והדגים. לדברי השופטים, קבוצה זו עונה על ההגדרות של ארגון טרור, ודבריו של א' מוכיחים מעבר לספק סביר כי יש להרשיעו בעבירה של חברות בארגון טרור, לפי הגדרתו בחוק המאבק בטרור. א' ביקש לערער על הרשעתו בחברות בארגון טרור, אך ערעורו נדחה. בנימוקים לדחייה כתב השופט יוסף אלרון: "דפוסי הפעילות של המערער וחבריו זהים לאלו של ארגוני טרור אחרים, המבקשים לקדם סדר מדיני וחברתי חדש בהתאם להשקפת עולמם, תוך ביצוע פעולות אלימות כלפי הציבור."
בעונת המסיק נפוצה התופעה שבה אנשי נוער הגבעות פוגעים בעצי זית של פלסטינים, על ידי עקירתם או פגיעה בשורשים או בגזע העץ. לעיתים מתבצעת פעולה זו כאשר הפלסטינים לא רשאים לשהות בשטח המטע שלהם לאחר שהוא הוכרז כשטח צבאי סגור. העיתונאי דני קושמרו ראיין בשנת 2011 שלוש צעירות תושבות המאחז רמת מגרון. אחת מהן, אלירז, ניהלה את הפורום "ארץ מולדת" בערוץ 7 שבו מתעדכנים אנשי נוער הגבעות על אירועים צפויים. היא נעצרה בעבר על השחתת מקרקעין ורכבים פלסטיניים. בראיון היא מסבירה את המניעים לעקירת עצי זית:
שימוש בצווים מנהליים כנגד נוער הגבעות
לעיתים משתמשת מערכת הביטחון כלפי נערי הגבעות בצווים מנהליים, העוקפים את ההליך הפלילי הרגיל ואת הצורך בהוכחות אשר יוצגו בבית המשפט. צווים מנהליים הם כלים הכוללים הרחקות התושב מביתו או מכלל יו"ש, צו איסור יצירת קשר האוסר על יצירת קשר עם רשימת אנשים, מעצר בית האוסר לצאת מתחום מסוים, ומעצר מנהלי בו העצור כלוא ללא משפט.
פינלנד באירוויזיון 2022
פינלנד השתתפה באירוויזיון 2022, שהתקיים בטורינו שבאיטליה, עם השיר "Jezebel" של דה ראסמוס. זו הייתה השתתפותה ה-55 של פינלנד בתחרות הזמר של האירוויזיון. הנציג והשיר של המדינה לאירוויזיון נבחר באמצעות קדם לאומי בשם "Uuden Musiikin Kilpailu 2022", שהופק על ידי רשות השידור הפינית Yle.
רקע
קדם לאירוויזיון 2022, פינלנד השתתפה בתחרות חמישים וארבע פעמים מאז הצטרפותה בשנת 1961. המיקום הגבוה ביותר אליו הגיעה נרשם בשנת 2006, כש-"Hard Rock Hallelujah" בביצוע לורדי הגיע למקום הראשון. מאז שנת 2004, כשאיגוד השידור האירופי הקים את שלב חצי הגמר, הצליחה פינלנד להעפיל לגמר תשע פעמים.
באירוויזיון 2021 שלחה פינלנד את להקת בליינד צ'אנל עם השיר "Dark Side". הם הגיעו למקום השישי עם 301 נקודות.
רשימת המשתתפים
נפתחה תקופת הגשה על ידי Yle שנמשכה בין ה-1 בספטמבר 2021 ל-6 בספטמבר 2021. לפחות אחד מהכותבים והזמרים היו צריכים להחזיק באזרחות פינית או להתגורר בפינלנד לצמיתות כדי שהשיר יזכה להתחרות. פאנל של שמונה מומחים שמינה Yle בחר שבעה מועמדים לתחרות מתוך 312 ההצעות שקיבלו. השירים המתחרים הוצגו ב-13 בינואר 2022, בעוד שסרטוני השירים שלהם יצאו לאור בין ה-13 ל-21 בינואר 2022.
הגמר
הגמר ישודר ב-26 בפברואר 2022.
באירוויזיון
המהדורה ה-66 של האירוויזיון התקיימה בטורינו, איטליה והורכבה משני חצאי גמר ב-10 במאי וב-12 במאי 2022, ומגמר ב-14 במאי 2022. על פי כללי האירוויזיון, כל מדינה משתתפת, למעט המדינה המארחת וחמש המדינות הגדולות (גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), נדרשת להיות אחת מעשר המדינות שיעפילו מאחד משני חצאי הגמר לגמר. ב-25 בינואר 2022 נקבע בהגרלת חצאי הגמר כי פינלנד תופיע בחלק הראשון של חצי הגמר השני.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2022, סדר השירים לחצי הגמר הוחלט על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. פינלנד הופיעה ראשונה, לפני ישראל. ב-12 במאי 2022 ביצעה דה ראסמוס את "Jezebel" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2022. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-13 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. פינלנד הופיעה רביעית, לפני שווייץ ואחרי פורטוגל. ב-14 במאי הופיעה הלהקה בגמר התחרות. עם תום הקראת התוצאות הויא דורגה במקום ה-21 עם 38 נקודות.
אייב הולצמן
אייב (אברהם) הולצמן (באנגלית: Abe Holzmann; 19 באוגוסט 1874 - 16 בינואר 1939) היה מלחין אמריקאי של מוזיקה קלה.
ביוגרפיה
הוא נולד בניו יורק. אביו, יעקב הולצמן, היה מהגר מגרמניה או הונגריה. את חינוכו המוזיקלי שכלל תאוריה, קומפוזיציה ונגינה בפסנתר קבל בגרמניה ואחר כך בקונסרבטוריון למוזיקה בניו יורק.
הולצמן הלחין קטעים קצרים של מוזיקת רגטיים, וכן מארשים וואלסים. רוב יצירותיו התפרסמו בעיקר בארצות הברית. יצירות רבות נמצאות בפסקול של סרטים רבים וסדרות טלוויזיה.
ב-1901, לרגל בחירתו של תאודור רוזוולט לנשיא ארצות הברית, חיבר הולצמן את יצירתו המפורסמת ביותר - המארש !Blaze Away.
יצירה זו מפורסמת בכל העולם בהרכבים שונים, בעיקר לתזמורות כלי נשיפה. יש גם ביצוע של טכנאי קול שהקליט בקולו את קבוצות הכלים השונים על פסקולים שונים שחיבורם נותן אפקט של תזמורת שלמה.
In the Morning
In the Morning (בעברית: בבוקר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ג'ניפר לופז. השיר יצא לאור ב-27 בנובמבר 2020, על ידי חברות התקליטים היטקו רקורדס וניויוריקן רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום.
קווין אנדרסון
קווין אנדרסון (באנגלית: kevin anderson; נולד ב-18 במאי 1986) הוא טניסאי דרום אפריקאי מקצועי. בשיאו דורג במקום ה-5 בעולם (16 ביולי 2018). כיום (נכון ל-מאי 2022) מדורג במקום ה-107 בעולם (בדירוג סבב ה-ATP). הישג השיא של אנדרסון הוא פעמיים הגעה למשחק הגמר בטורניר גראנד סלאם, אליפות ארצות הברית (2017), שבו הפסיד לרפאל נדאל מספרד (1 בעולם) ב-3 מערכות (3–6, 3–6, 4–6) וגמר אליפות וימבלדון (2018), שבו נוצח על ידי נובאק ג'וקוביץ' בשלוש מערכות (6-2, 6-2, 7-6).
In the Morning
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי, דניאל רונדון, ג'קסון פוט, ג'יימס אברהארט, לופז, ג'רמי דוסולייט, ג'וני סימפסון, פטריק אינגונזה, טים סומרס והופק על ידי, ג'קסון פוט, ג'וני סימפסון. עטיפת הסינגל צולמה על ידי הצלמים מרט אלאס ומרקוס פיגוט. העטיפה מציגה את לופז על רקע שחור כאשר גופה עירום מכלל בגדים. לאחר חשיפת העטיפה קיבלה לופז שלל של תגובות על כך שאינה לבושה בה כלל.
קווין אנדרסון
ביוגרפיה וחייו הפרטיים
אנדרסון נולד וגדל ביוהנסבורג, דרום אפריקה. אביו מייקל ואמו ברברה עסקו בעבר בתחום ההנדסה וכיום אביו מתעסק במלונאות, אחיו הצעיר גרגורי אף הוא שחקן טניס מצטיין. הוא החל לשחק טניס בגיל 6 בשנת 2007 סיים קווין את לימודיו באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ארצות הברית. ב-2006 זכה באליפות הלאומית בזוגות יחד עם ריאן רואו. בנובמבר 2011 התחתן עם קלסי אוניל, והשניים מתגוררים בדיירלי ביץ, פלורידה.