cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל ת'ורנטון
לוס אנג'לס קליפרס
בתחילת העונה, ת'ורנטון לא זכה לדקות משחק רבות כפי שהתרגל בליגת הקיץ, בעיקר בשל העובדה שרובן פטרסון אייש את עמדתו בחמישייה הפותחת. פטרסון נופה מסגל הקליפרס ב-13 בדצמבר 2007, במטרה לאפשר דקות משחק רבות יותר לת'ורנטון. במהלך העונה סבלו הקליפרס מגל פציעות של שחקנים, ביניהם פול דייוויס, אלטון ברנד וטים תומאס. מצב זה עזר לת'ורנטון לצבור דקות משחק רבות יותר והוא הפך לשחקן חמישייה בקבוצתו בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד. ככל שהעונה התקדמה, ת'ורנטון החל לצבור ביטחון ולשפר את משחקו.
ב-30 בינואר 2008 רשם ת'ורנטון שיא עונתי עם 33 נקודות נגד אטלנטה הוקס במשחק בו קבוצתו ניצחה בתוצאת 95-88. בנוסף, רשם ת'ורנטון דאבל-דאבל ראשון בקריירה שלו במשחק הפסד נגד פילדלפיה 76', במשחק זה רשם 18 נקודות ו-10 ריבאונדים.
ב-29 במרץ 2008 קבע ת'ורנטון שיא מועדון לרוקי לנקודות (גם שיא עונתי לקליפרס) עם 39 נקודות ב-13 מ-23 מהשדה ו-3 מ-6 לזריקות ל-3 נקודות, בנוסף ל-10 מ-12 מקו העונשין במשחק בו קבוצתו ניצחה 110-97 את ממפיס גריזליס.
ב-13 במאי 2008 נבחר ת'ורנטון לחמישיית הרוקיז של העונה.
ב-31 באוקטובר 2008 רשם ת'ורנטון דאבל-דאבל של 30 נקודות ו-11 ריבאונדים, שיא עונתי.
וושינגטון ויזארדס
ב-17 בפברואר 2010 הועבר ת'ורנטון בטרייד מהקליפרס לוושינגטון ויזארדס במסגרת טרייד משולש ששילב 6 שחקנים, במסגרתו אנטואן ג'יימיסון עבר לקליבלנד קאבלירס, ז'ידרונאס אילגאוסקאס, הזכויות על אמיר פרלדזיץ' ובחירת סיבוב ראשון בדראפט 2010 עברו לוויזארדס, דרו גודן עבר מוושינגטון לקליפרס וסבאסטיאן טלפייר עבר מהקליפרס לוויזארדס.
גולדן סטייט ווריורס
ב-1 במרץ 2011 הוא סיכם על שחרור מהויזארדס ונופה מהקבוצה. הוא חתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס ב-3 במרץ 2011.
ב-14 במרץ 2011 הוא קלע 23 נקודות נגד הסקרמנטו קינגס, מספר הנקודות הגבוה ביותר שקלע במדי הווריורס.
פוארטו ריקו
ב-19 בפברואר 2012 הוא חתם בקבוצה גואיאמה ויזארדס מליגת הכדורסל הבכירה של פוארטו ריקו, ה-BSN. במדי קבוצה זו השיג ממוצע של 18.7 נקודות למשחק.
סין
ב-29 בספטמבר 2012 חתם ת'ורנטון בקבוצת ג'ג'יאנג ליונס מליגת הכדורסל הסינית הבכירה, ה-CBA. בעקבות פציעה, הוא הוחלף בקבוצה במהלך העונה על ידי גארי פורבס.
Il divo
איל דיבו (באנגלית: Il Divo) היא להקה שהוקמה בבריטניה בשנת 2004, על ידי סיימון קאוול. להקה הורכבה מארבעה חברים: דייוויד מילר, סבסטיאן איזמברד, אורס בוחלר וקרלוס מרין שנפטר ב-19 בדצמבר 2021.
היסטוריה
הרעיון מאחורי היצירה של Il Divo בא לקאוול לאחר ששמע את השיר "Con te Partiro" בביצועו של אנדראה בוצ'לי תוך כדי צפייה ב"סופרנוס". בשנת 2004 הופיעה בבריטניה רביעיית זמרי האופרה "G4" והשתתפה בתוכנית הטלוויזיה של סיימון קאוול - "The X Factor". הם סיימו במקום השני, אך הוחתמו על ידי סוני מיוזיק אנטרטיינמנט. קאוול כבר היה מודע להערכה חדשה זו לקולות ליריים ומוזיקה קלאסית, והחליט להקים רביעייה בינלאומית (חברי הלהקה מגיעים מספרד, שווייץ, צרפת וארצות הברית, אם כי שם הלהקה הוא באיטלקית) שמשחזר את סגנון שלושת הטנורים.
הופעות
הלהקה הופיעה במדינות רבות ברחבי העולם, ובנובמבר 2017 קיימה שייט סביב מקסיקו וארצות הברית.
ב-19 ביוני 2018 הופיעה הלהקה לראשונה בישראל, בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב. שנה לאחר מכן, ב-26 באוקטובר 2019, הגיעה הלהקה להופעתה השנייה בישראל.
מותו של קרלוס מרין
ב 19 בדצמבר 2021 קרלוס מרין נפטר ממחלת הקורונה לאחר שנכנס לקומה בבית החולים במנצ'סטר.
אל-אנבאר
מחוז אל-אנבאר (בערבית: محافظة الأنبار – בתעתיק מדויק: מחאפט'ת אלאנבאר) הוא המחוז הגאוגרפי הגדול ביותר בעיראק.
גאוגרפיה
המחוז כולל את רוב שטחה המערבי של המדינה, וגובל בסוריה, ירדן וערב הסעודית. רוב אוכלוסיית המחוז היא של ערבים מוסלמים סונים, ובירתו היא העיר רמאדי.
שטח המחוז 137,808 קמ"ר. בשנת 2003 מנתה אוכלוסייתו 1,230,169 תושבים (על פי סטטיסטיקות האו"ם).
מקור שם המחוז מגיע מפרסית: "אנבאר" היא מילה פרסית שפירושה "מחסן נשק", ומקורה בפרסית האמצעית - אמברג. עם הטמעתן של מילים פרסיות בשפה הערבית לאחר הכיבוש הערבי של פרס, פירוש המילה בערבית היה ל"אסם". שמו ניתן לו משום שבו נמצאו המחסנים העיקריים לאחסון סחורות בממלכה הלקמידית.
המחוז נודע בשם דוליים כשם השבט הבדואי הסוני הגדול שמתגורר בתחומו, עד שנת 1962, עת שונה שמו לרמאדי, כשם בירתו. ב-1976 שונה שמו לאל-אנבאר.
בעבר היה המחוז בסיסו העיקרי של ארגון אל-קאעדה בעיראק, אולם לאחר מאמצים מתמשכים מצד הכוחות האמריקניים והכוחות העיראקיים, ולאחר מבצעים צבאיים רבים, מוגר הטרור במחוז כמעט לחלוטין. אל-אנבאר היה המחוז עם הרוב הסוני הראשון שעבר לידי שליטה מחוזית עיראקית. אחרי נסיגת הכוחות האמריקאיים מעיראק התגברו במחוז הסכסוכים האתניים בין הרוב הסוני לבין הממשלה השיעית של עיראק.
היום השלישי: התחדשות
היום השלישי: התחדשות (באנגלית: Independence Day: Resurgence) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי בבימויו של רולנד אמריך. הסרט הוא סרט המשך ל"היום השלישי" משנת 1996. בסרט מככבים ג'ף גולדבלום, ביל פולמן, ויויקה איי פוקס, ג'אד הירש וברנט ספיינר בדמויותיהם המקוריות מהסרט הראשון, לצד שחקנים חדשים: ליאם המסוורת', סילה וורד, ג'ואי קינג, שארלוט גינסבורג, ויליאם פיכטנר ועוד. הסרט יצא לאקרנים ב-24 ביוני 2016. הצילומים לסרט החלו ב-20 באפריל 2015 והסתיימו ב-22 באוגוסט 2015.
עלילה
במהלך 20 השנים שלאחר אירועי הסרט הראשון, הקהילה הבינלאומית מתאוששת ובונה הגנות לכדור הארץ תוך שימוש בטכנולוגיה שהצליחו לחלץ משאריות כוחות החייזרים. יחד עם זאת, החייזרים הצליחו לשלוח אות מצוקה לפני תבוסתם בעוד כוחות חייזרים אחרים הסתתרו במקומות אחרים ביקום. החייזרים בחלל העמוק קיבלו את אות המצוקה ומאיימים פעם נוספת על עתיד האנושות.
הפקה
האפשרות לסרט המשך ליום השלישי נידונה זמן רב, המפיק והתסריטאי דין דבלין ציין בעבר כי תגובת העולם לפיגועי 11 בספטמבר השפיעה עליו משמעותית במחשבה ליצירת סרט המשך. דבלין החל לכתוב עם רולנד אמריך תיאור כללי לתסריט, אך במאי 2004 אמריך אמר כי הוא ודבלין ניסו להבין כיצד להמשיך את הסיפור, אך זה לא עבד והם זנחו את הרעיון. באוקטובר 2009 אמריך אמר שוב כי יש תוכניות לסרט המשך, וכי אף נשקלת האפשרות לשני סרטי המשך על מנת ליצור טרילוגיה. ב-24 ביוני 2011 אישרו דבלין ואמריך כי הם מצאו רעיונות להמשכים והם רוצים שוויל סמית' יופיע בסרטי ההמשך. באוקטובר 2011 נודע כי המשא ומתן עם סמית' נעצר בעקבות סירובה של פוקס לתשלום שכר של 50 מיליון דולר לסמית' עבור שני סרטי המשך. ביולי 2012 דבלין הודיע כי סרט ההמשך עדיין בפיתוח וכי התסריט מתרחש בשנת 2012, 16 שנים לאחר אירועי הסרט הראשון.
צילומים
הצילומים החלו במאי 2015, באלבקרקי, ניו מקסיקו והסתיימו ב-22 באוגוסט 2015.
הפצה
במקור הסרט תוכנן להפצה ב-3 ביולי 2015. ב-12 בנובמבר 2013 הוכרז כי הפצת הסרט נדחתה ליולי 2016. בהמשך פוקס שינו את תאריך ההפצה ל-24 ביוני 2016.
שיווק
ב-13 בדצמבר 2015 שוחרר קדימון ראשון לסרט.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
יוסף שלמה דלמדיגו
רבי יוסף שלמה דֶלמֶדיגו (Delmedigo; דלמדיגו – שיבוש המילה "דל מדיקו", שפירושה "הרופא" בלטינית) (כרתים, כ"ה בסיוון ה'שנ"א, 1591 – פראג, י"ד בתשרי ה'תט"ז, 1655) המכונה גם יש"ר מקנדיה או מקנדיאה, היה רב, פילוסוף, רופא, מתמטיקאי ואסטרונום. כינויו יש"ר הוא ראשי תיבות של יוסף שלמה רופא, וקנדיה/קנדיאה הוא שמה הקדום של הרקליון, בירת כרתים.
ביוגרפיה
עד גיל חמש עשרה למד בעיקר תלמוד, פוסקים וקבלה, וכן כמה שפות: יוונית, איטלקית, ספרדית ולטינית. ב-1604 נסע הרב היש"ר לפדובה שבאיטליה, שם למד רפואה ומדעים. בין היתר, למד גם אצל גלילאו גליליי. בהיותו בפדובה ביקר מספר פעמים בוונציה, שם הכיר את ר' אריה די מודינה ואת שמחה לוצאטו. בשנת שע"ג (1613) סיים את לימודיו האוניברסיטאיים בפדובה ושב לביתו, שם אסף ספרים עד שספרייתו מנתה כ-7000 ספר. בתקופה זו הוא החל להתרועע עם הקראים.
בשנת שע"ו (1616), בגיל 25, עזב את עירו, משפחתו וכל ספריו, וחי בבדידות כנווד במשך כ-27 שנים. בנדודיו ביקר במצרים, שם פגש מורה באוניברסיטת קהיר והתווכח עמו, וכן נפגש עם ראש העדה הקראית יעקב האלכסנדרוני. משם פנה לקושטא, בה רכש ספרי פילוסופיה רבים, ונפגש עם ראשי הקראים, אך שם - החל לעסוק בתורת הקבלה. מקושטא נדד לליטא, שם עסק ברפואה, והיה לרופאו האישי של נסיך ליטא, יאנוש רדזיוויל, בין השנים 1620–1624. בימים היה עוסק ברפואה, ובלילות בתלמוד, קבלה ומחקר. לימים, שימש כרב ואב בית דין של המבורג ודרשן בקהילת הספרדים. בעקבות מגפה שפרצה בשכונת מגוריו בעירו, עקר לגליקשטט, עיר חדשה בצפון מזרח המבורג. כיוון שלא היו בעיר זו יהודים רבים, עזב משם לאמסטרדם, בה שימש כרב ודרשן בשלוש השנים הבאות, (שפ"ח-שצ"א). ישנם הסבורים שהרב היש"ר למד גם 11 שנים ביאשי שבנסיכות מולדובה, אצל רבי שלמה בן ארויו, ואולם פרט ביוגרפי זה שנוי במחלוקת.
את סוף ימיו עשה הרב היש"ר בפראג, שם נפטר ב-1655 ונטמן בבית הקברות היהודי העתיק. על מצבת קבורתו נחקק: "אב"ד בהאמבורג ובגלילות אמשטרדם".
יחסו לקבלה
ספרו של דלמדיגו, "מצרף לחכמה", משבח את חכמת הקבלה. בהקשר לכך מסופר כי עיסוקו בתורת הקבלה החל בעקבות פגישה עם רבי יעקב בן נחמיאש, מחכמי קושטא בזמנו, בה הודה כי למרות ידיעותיו המופלגות בפילוסופיה הוא מחבב את תורת הקבלה, והוכיחו כי תורת הקבלה דומה לפילוסופיה של אפלטון. אחר כך, בדרכו לפולין, פגש ברבי שלמה בן ערבי, רב העיר יאשי שבנסיכות מולדובה ורופאו של הנסיך המושל, אצלו למד קבלה ורפואה במשך 11 שנים מ-1619, לפי אחת הגרסאות.
למרות זאת יש הטוענים שדעתו של דלמדיגו ביחס לקבלה נשארה שלילית: הרב שמואל מוהליבר סיפר שעשיר אחד ביקש מדלמדיגו לכתוב ספר בשבח חכמת הקבלה, ובעקבות כך כתב את הספר "מצרף לחכמה". אך נטען כי המעיין בספר וקורא בין השורות מבין שכוונתו היא הפוכה. טענה זו מוכחת במכתב של דלמדיגו אל אחד שביקש ממנו הדרכה בלימוד, שנדפס בתחילת ספר מאסף בכותרת "מלא חפנים" שהדפיס גייגר; המכתב ידוע בכינוי "אגרת אחוז". בחלק הגרמני של ספרו מקדים גייגר לתרגום האיגרת סיפור קורות חייו, כתביו ואישיותו של דלמדיגו, ודבריו מהווים חיזוק להשערתו של הרב מוהליבר.
אצל הרב חיד"א בשם הגדולים, לאחר דברי הערכה מיוחדים על הרב דלמדיגו:, מופיעה רמיזה-הבהרה בנושא יחסו לקבלה:.
חיבוריו וספריו
את עיקרי מחקריו המדעיים כתב יש"ר בספרו "ספר אֵילִם", שיצא לאור בשנת 1629 באמסטרדם. הספר מכיל תשובות לשאלות בנושאי אסטרונומיה ומתמטיקה, שהפנה אליו חכם קראי, זרח בן נתן מטרוקי. כן מובאים בספר חידושים מתמטיים עדכניים לזמנו, מהם שטרם יצאו בדפוס, של מתמטיקאים ידועים. גלילאו גליליי מוזכר כמה פעמים בספר, אותו הוא מכנה בתואר "רבי". הוא מזכיר לעיתים את השימוש שעשה בטלסקופ, ומייחס המצאתו לגליליי. הספר הודפס שוב במהדורה נוספת בשנת 1864 באודסה.
משערים כי חיבר קרוב לעשרים וחמישה ספרים, חלקם הגדול נותרו בצורת כתבי יד. רשימת ספריו הידועים: שני הספרים 'נובלות חכמה' ו'מצרף לחכמה', והספר בחינת הדת של ר' אליהו דלמדיגו, נדפסו יחד תחת השם תעלומות חכמה בבסיליה בשנת שפ"ט.
גביע אפריקה לאומות 1984
גביע אפריקה לאומות 1984 היה הטורניר הארבעה עשר של אליפות אפריקה לאומות, אליפות הכדורגל של אפריקה שמאורגנת על ידי קונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF). הטורניר נערך בחוף השנהב בין ה־4 ל-18 במרץ 1984. בטורניר הגמר השתתפו 8 קבוצות שחולקו לשני בתים של ארבע נבחרות כל אחד. שתי הראשונות בכל בית עלו לחצי הגמר. זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה לאחר שנצחה במשחק הגמר את 3–1.
בית א'
המשחקים שוחקו באצטדיון פליקס הופואה-בואני, אביג'אן.
בית ב'
המשחקים שוחקו באצטדיון בואקה, בואקה.
Echoes (אלבום)
Echoes (בעברית: הדים) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הבריטית מגי ריילי. האלבום יצא לאור ב-30 באפריל 1992, על ידי חברת התקליטים EMI. כמו כן, מתוך האלבום יצאו הסינגלים; "What About Tomorrows Children", "", "" ו-"Tears in the Rain".
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים שבנורווגיה.
רקע ויציאה
האלבום הופק על ידי ארמנד וולקר, הראלד שטיינהאור, כריסטיאן שולצה וסטפן זאונר. האלבום יצא על גבי תקליט, ותקליטור. בשנת 2008, יצא האלבום מחדש על ידי חברת התקליטים מירור אימייג' רקורדס. ב-AllMusic הפנו כלפיו ביקורת חיובית, תוך שהעניקו לו שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
פרק זמן מסוים לאחר צאתו, הועלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
ריפוי עבדו של שר המאה
ריפוי משרתו של שר המאה הוא אחד מהנסים של ישו שבוצע על ידי ישו מנצרת ומופיע בבשורות מתי ולוקס (שניהם חלק מהבשורות הסינופטיות). תיאור נס זה אינו מופיע בבשורות מרקוס או יוחנן.
סיפור נס הריפוי
על פי סיפור נס הריפוי הזה, ישו מגיע לכפר נחום, שר מאה (סנטוריון), מפקד צבאי רומי, שנמצא שם מבקש את עזרתו של ישו מכיוון שעבדו חולה, הוא כמו משותק, סובל מאוד בכל אברי גופו. קהל יהודי שנאסף סביבו תומך בבקשה של שר הצבא הרומי מכיוון שהוא טוב ליהודים ועוזר להם. ישו מציע ללכת לביתו של שר המאה ולרפא את עבדו. אולם שר המאה אומר בענווה רבה: "בִּי אֲדֹנִי אַל־נָא תִטְרַח כִּי־נְקַלּתִי מֵאֲשֶׁר תָּבוֹא בְּצֵל קוֹרָתִי", כלומר מי אני ומה אני, אני לא ראוי, שאדם יקר וחשוב כמוך יטרח יבוא לביתי, אני יודע שיש לך סמכות מלמעלה. כשם שאני יכול לצוות לאנשים הכפופים לי לבוא ולצאת, ולבצע כל פעולה למעני, כן גם אתה, בעל סמכות משמים לדבר והנער שלי ירפא. ישו מתרשם מאוד מהאמונה הכנה והגדולה שמפגין שר המאה (על אף היותו רומאי ולא יהודי), ואומר לנוכחים סביבו "אֹמֵר אֲנִי לָכֶם גַּם־בְּיִשְׂרָאֵל לֹא־מָצָאתִי אֱמוּנָה גְּדוֹלָה כָזֹאת" והוא עונה בחיוב לבקשת שר המאה, "לך ויהיה לך וכאמונתך כן יהי לך", מה שגורם לכך שהעבד נרפא מיד, עוד באותה שעה.
מקורות מהברית החדשה
סיפור ריפוי של עבד שר המאה - הסנטוריון, מופיע הן בבשורת מתי והן בבשורת לוקס. להלן ציטוטים מן הברית החדשה באותם קטעים.
על המקורות לתיעוד
סיפורו ריפויו של עבד שר המאה אינו מוזכר בבשורת מרקוס, המוקדמת מבין ארבע הבשורות (על פי השערותיהם של אחדים מפרשני הברית החדשה). אחת התיאוריות טוענת שחומר אשר אינו מצוי בבשורת מרקוס, אך כן מצוי בבשורות מתי ולוקס, הגיע אולי ממקור קדום אבוד המכונה "Q" (קיצור לשם Quelle = מקור בגרמנית) אם זה נכון, קטע זה עדיין יהיה חריג, כפי שמאמינים שהמקור - "Q" היה אוסף של אמרות וציטוטים מדברי ישו (רשימת דרשות וציטוטים), ללא כל קשר לחומר אחר; אלא שסיפורו של עבד שר המאה כולל חומר רקע מפורט. זה יהיה גם סיפור הנס היחיד שמקורו ב "Q". אפשרות אחת היא שרק הדיאלוג תועד במקור- "Q", ושגם בשורות מתי ולוקס הוסיפו את פרטי הרקע מהיסטוריה שסופרה בעל פה.
בשורת יוחנן אכן מתעדת את סיפורו של ישו שריפא את בנו של פקיד מלכותי בכפר נחום ממרחק בבשורת יוחנן ד:54-46. פרשנים חדשנים אחדים מתייחסים אל שני הסיפורים כאל אותו אירוע. עם זאת, בפרשנותו של ר. ת. פרנס על בשורת מתי הוא מציג טיעונים לשוניים כנגד ההשוואה של בן לעבד ולפי פרשנותו שתי העדויות צריכות להיחשב כנסים נפרדים. גם מריל סי. טני, בפרשנותו על בשורת יוחנן ואורוויל דניאל, ב"הרמונית הבשורה" שלו רואים בהם שני אירועים נפרדים ושונים.
שימוש בליטורגיה
המילים של שר המאה (Centurion) משמשות בתפילה הגישה הצנועה הכלולים בליטורגיקה האנגליקנית, המתודיסטית, הפרסביטריאנית, ונוצרית אחרת כחלק מליטורגיקה של סעודת האדון. המילים משמשות גם כחלק מטקס הקודש ב פולחן הרומי של הכנסייה הקתולית.
אמונה כגורם לריפוי המאמין
חלק נכבד מן הנסים שבצע ישו וכן גם הנסים שבצעו שליחיו, היו מבוססים בדגש על האמונה שנמצאה אצל מי שעליהם פעלו הנסים. ישו אומר גם במקרה של אותו שר מאה רומי, וגם במקרה של האלמנה הכנענית מצור בנס גירוש השדים מבתה, וכן גם אמונתה של האישה זבת הדם, ועוד במקרים אחרים, שאמונם היא שהושיעה אותם. אך בפרספקטיבה רחבה יותר יש לייחס את אמונה לא רק לנושא הריפוי הפיזי אלא גם לריפוי הרוחני באמונה, הישועה שיש בידי ישו להעניק.
המשמעות של "עבד" (או "משרת")
בשורת לוקס ז: 2 ו -ז: 10 מתייחסת לאיש שנרפא כ- doulos=δούλος, שמשמעותו באופן חד משמעי כ"עבד" או כ"משרת", אך גם שר המאה (הסנטוריון) עצמו המכנה אותו "נערי" שיש לו מספר משמעויות יותר מעורפלות כגון "ילד" או "נער צעיר" (למשל, מתי ב:16, לוקס ב:43, לוקס ח:51, ששם זה מתייחס לנערה), "בן" (יוחנן ד:51) ו"עבד" (לוקס טו:26, מעשי השליחים ד:25).
ארגוס מצויץ
ארגוס מצויץ (שם מדעי: Rheinardia) הוא סוג של עופות ממשפחת הפסיוניים, הקרוב לטווס ולמין ארגוס גדול ובו 2 מינים השוכנים ביערות דרום-מזרח אסיה. בעבר היה בסוג מין יחיד - ארגוס מצויץ וייטנאמי.
תיאור
הארגוס הוא עוף גדול המגיע לאורך 1.9-2.3 מ', בתוספת הזנב הארוך של הזכרים ומשקלו 1.5 ק"ג בממוצע. הארגוס הוא עוף חום ובעל נקודות לבנות לאורך גופו. הראש כתום עם עור כחול סביב לעיניים ומקור ורוד. הרגליים לבנות ועל הראש ציצות רחבות שהקנו לו את שמו. הנקבה לעומת הזכר הרבה יותר מוסווה אם כי צבעה חום מנוקד וראשה בעל פסים שחורים. כמו כן הזנב שלה קצר מאוד והיא קטנה מהזכר.
הארגוסים חיים בחבורות קטנות ביערות גבוהים בדרום-מזרח אסיה, בווייטנאם, לאוס ומלזיה. הוא מחפש ביער חסרי חוליות קטנים, זוחלים קטנים, רכיכות, פטריות ועלים למאכל. הוא מסוגל לעופף למרות אורך הזנב אך אינו מוצלח בכך ותעופתו מסורבלת. הוא עושה את זה בעיקר כדי לברוח מטורפים יבשתיים או כדי לעופף לעבר ענפים נמוכים. הוא עושה זאת בעיקר כדי למצוא נקבות ולקרוא להם.
פאל סאלאי
פאל סאלאי (בהונגרית: Szalai Pál; 1915, בודפשט – 1994, לוס אנג'לס) היה קצין בכיר במשטרת בודפשט, חבר במפלגת צלב החץ בשנות מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.
קורות חיים
ב-1929, בגיל 14, הצטרף סאלאי לתנועת הצופים ההונגרית. ב-1939 הצטרף לתנועה הלאומנית ההונגרית הפרו-נאצית, מפלגת צלב החץ, אך לאחר שלוש שנים עזב את המפלגה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
סאלאי שהה בטרנסילבניה ובאוקטובר 1944, עם עליית צלב החץ לשלטון בהונגריה, חזר לבודפשט. למרות שעזב את המפלגה גויס סאלאי לשורות משטרת בודפשט והיה קצין בכיר במשטרה. עד שחרור בודפשט בתחילת 1945 השתמש סאלאי בתפקידו כדי לסייע ליהודים, להזהירם מפני חיפושים ומעצרים, לשמור על רכושם, לספק להם מסמכים שיאפשרו להם לעזוב את גטו בודפשט, ואף כדי לשלוח שוטרים שיגנו עליהם מפשיטות של אנשי צלב החץ. הוא גם סייע למאמצי ההצלה של ראול ולנברג.
בין מניעיו לסייע ליהודים היה חברו מילדות, קארוי סאבו, שלימים הוכר גם הוא בתור חסיד אומות העולם. סאלאי ניצל את תפקידו כקצין כדי להעביר לסאבו מסמכים שבהם זוהה סאבו בתור בלש של משטרת הביטחון ההונגרית. באמצעות מסמכים אלה יכול היה סאבו להסתובב בבודפשט באופן חופשי ולסייע ליהודים.
בדצמבר 1944 קרב הצבא האדום לבודפשט, ואנשי צלב החץ פרעו ביהודים. בינואר 1945 פרצו אנשי צלב החץ לבנייניהן של שגרירויות זרות וגררו החוצה יהודים רבים בלא התחשבות במסמכיהם, מסמכים לפיהם זוהו היהודים בתור אזרחי מדינות זרות ולכן היו אמורים להיות מוגנים. אנשי צלב החץ שדדו רבים מהם ורצחו אותם. גם אנשי צוותים רפואיים וכן מאושפזים בשני בתי חולים בבודפשט, מחוץ לגטו בודפשט, נרצחו.
ב-8 בינואר נכנסה קבוצה חמושה של אנשי צלב החץ לבניין שגרירות שוודיה בבודפשט. אנשי צלב החץ הוציאו יהודים מהבניין, גררו אותם אל שפת הדנובה, ירו בהם למוות והשליכו את גופותיהם אל הנהר. למעלה ממאה יהודים אחרים הובאו לתחנת המשטרה והועמדו אל הקיר לקראת הוצאתם להורג. אוטו פליישמן, אחד מאנשי צוותו של ולנברג, הזעיק את סאלאי. סאבו, שעקב אחרי אנשי צלב החץ שגררו את היהודים, הודיע לסאלאי היכן נמצאים היהודים. סאלאי וסאבו, בליווי משטרתי, הגיעו אל תחנת המשטרה והתעמתו עם אנשי צלב החץ. סאבו הציג את עצמו בתור נציג השגרירות השוודית, וסאלאי - בתור איש צלב החץ, למרות שלא היה כזה. לבסוף שוחררו היהודים והושבו לשגרירות השוודית. בין עשרות הניצולים על ידי סאבו וסאלאי היו לארס ארנסטר, לימים ביוכימאי וחבר ועדת פרס נובל, וכן יעקב שטיינר , לימים פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטה העברית. אביו של שטיינר היה בין היהודים שנורו ב-25 בדצמבר 1944 על גדת הדנובה.
סאלאי סייע ליהודים רבים וביניהם גם לשחקן קלמן רוז'אהדי שהעיד לטובתו אחרי שנת 1945 בפני בית הדין העממי.
לאחר המלחמה
בשנת 1953 הוכן משפט ראווה בבודפשט, שמטרתו הייתה להאשים את הציונים בהיעלמותו של ולנברג, תוך טענה שוולנברג לא הגיע לברית המועצות. בין העצורים היו סאלאי וסאבו. בשנות התשעים עשתה הסופרת והעיתונאית ההונגרייה-יהודייה מריה אמבר מחקר על המשפט, וגילתה חומרים מארכיונים שנפתחו לאחר התפרקות ברית המועצות. בין חומרים אלה נמצאו ציטוטים מטענותיהם של מתיאש ראקושי וארנה גרה (יהודים שניהם), מראשי הקומוניסטים בהונגריה, שבהם נקבע שהציונים אשמים במותו של ולנברג. סאלאי, בתור מסייע ליהודים, נחשד בתור אוהד הציונות, ומשפטו התנהל במקבל למשפט הרופאים. לאחר מות סטלין ומותו של לברנטי בריה בסוף 1953, שוחררו חלק מהנאשמים במשפט, בהם סאבו, אך סאלאי שוחרר רק ב-1955. הוא היגר לארצות הברית, התיישב בקליפורניה, שינה את שמו לפאול סטרלינג (Paul Sterling) ומת בלוס אנג'לס בשנת 1994.
הכרה והנצחה
בשנת 2008 הוכר סאלאי בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
מניסקוס
המֵנִיסְקוּס (TA: Meniscus articularis) הוא מבנה עשוי רקמה סחוסית פיברוטית הנמצא במפרק הברך בין עצם הירך לבין השוקה. בעברית נקרא סהרון בשל צורתו.
בכל ברך ישנם שני מניסקוסים: צידי (Meniscus lateralis) ותיכון (Meniscus medialis). תפקידם לבלום זעזועים ולפזרם באופן שווה על כל המפרק, בעיקר בעת הליכה, קפיצה ופעילות מאומצת.
פגיעה בשלמות המבנה של המניסקוס בברך מובילה לפגיעה ביכולת התנועה של המפרק המלווה בכאבים. למרבית המניסקוס אספקת דם דלה ולכן רוב הפגיעות במבנהו לא מתאחות מעצמן או אף בעזרת התערבות ניתוחית. הטיפול הנפוץ בקרע של המניסקוס המלווה בתסמינים שלא חלפו הוא בעזרת טיפול שמרני, אופציה נוספת היא ניתוח ארתרוסקופיה שבמהלכו מוסר חלק מהמניסקוס. בחלק מהמקרים, במקום להוציא את החלק הקרוע, תופרים אותו.
טקיסקיאק
טקיסקיאק (בספרדית: Tequixquiac, בנאוואטל: Tequixquiāc, באוטומי: Mbixe) היא מועצה אזורית בנפה סומפנגו שבמדינת מקסיקו במקסיקו. היא נמצאת במרכזה של מקסיקו ומשתייכת למטרופולין של מקסיקו סיטי. היישוב המרכזי בה הוא סנטיאגו טקיסקיאק. המועצה מנתה בשנת 2010 33,907 תושבים ושטחה הוא 80.34 קמ"ר. המועצה שוכנת במעבר הצפוני הנפתח מעמק מקסיקו, כ-120 ק"מ צפונית-מזרחית מן העיר טולוקה, בירת המדינה הפדרטיבית מקסיקו.
מקור השם
משמעות השם של המועצה הוא "המקום עם מי מלחת". המדובר בהלחם בסיסים בין שלוש מילים בשפת נאוואטל: "טקיסקי" (Tequixqui) שמשמעותה היא "מלחת" (סלפטרו) או נתרן פחמתי (טקסקיטה tequesquite), "אַטל" (atl) שמשמעותה "מים" ו"ק" שמשמעותה "מקום". בשפת אוטומי היא נקראת "מבישה" או "ביחה", שמות שמשמעותם היא "המקום על גבעה פתוחה", הלחם של המילים "מבי" (mbi=גבעה ואדמה מתפשטת), ו"שה" (xe="פתוח וחופשי"). יישוב בשם זה מוזכר בפנקס המיסים של הקיסר צ'ימלפופוקה.
סמלי המועצה
דגל המועצה אומץ ב-25 ביולי 2011. הוא מורכב משלשה צבעים כמו דגל מקסיקו: תכלת, לבן וירוק. במרכז כתוב שמה של המועצה כפי שמצוין בקודקס הקדום של המיסים.
גאוגרפיה
טקיסקיאק שוכנת בצפונה של מדינת מקסיקו, 84 ק"מ צפונית למקסיקו סיטי, במעבר בין בקעת מקסיקו ובין בקעת מסקיטל. המועצה גובלת בצפון ובמערב עם אפאסקו, בדרום עם המועצה האזורית סומפנגו, בדרום-מערב עם וֶוֶטוקה (Huehuetoca), ובמזרח עם וייפוקסטלה ואטוטונילקו דה טולה, שבמדינת אידלגו. הגובה המרבי של המועצה הוא 2,820 מ', כשהמרכז העירוני סנטיאגו טקיסקיאק נמצא בגובה 2,340 מ'. המועצה חצויה על ידי שתי תעלות שנוצרו על ידי הנהר ריו גראנדה דה סנטיאגו והנחל שוטה, והנשפכות לנחל סלאדו ("מלוח").
היסטוריה
לפי עדות הממצאים הארכאולוגיים, האזור יושב עוד לפני 35,000 שנה על ידי אוכלוסייה שככל הנראה חצתה את מצר ברינג מאסיה לאמריקה. אחת מהתגליות החשובות ביותר, שהתגלתה במקום בשנת 1870, הייתה חפץ אמנותי בדמות ראש של כלב שגולף מעצם סקרום של בעל חיים ממשפחת הגמלים והידוע כ"עצם הסקרום מטקיסקיאק". גילו הוערך לכ-12,000 שנה. המתיישבים הראשונים באזור היו אצטקים ואוטומי (עם שנחשב "צ'יצ'ימקי"), שניצלו את התנאים הגאוגרפיים - בעיקר משאבי המים העשירים, על מנת לפתח חקלאות וגידול הבקר.
בערך בשנת 1168 הוקם באזור יישוב של "צ'יצ'ימקים". במהלך השנים השליטה על המקום עברה לידי הטולטקים, הטפאנקה ואחר כך האצטקים. קיסר האצטקים, צ'ימלופוקה, כבש אותה ואת האזור מסביב בערך ב-1415. טקיסקיאק הייתה לחלק מהמחוז טפאנקה של האימפריה האצטקית.
לאחר נפילת טנוצ'טיטלאן בידי הרנאן קורטס ולוחמיו הספרדים, טקיסקיאק הוענקה כאחוזה לשניים מאנשיו - בונה הספינות מרטין לופס ואנדרס נונייס. האוכלוסייה המקומית, ששועבדה לפי חוקי ה"אנקומיינדה", נוצלה במחצבות אבן הסיד ובעבודות פרך אחרות. נזירים פרנציסקנים הקימו ביישוב את כנסיית "סנטיאגו השליח" שנבנתה בכמה שלבים. ב-2 במרץ 1552 הוכר היישוב כקהילה עצמאית וב-1590 הכנסייה סנטיאגו השליח הוכרה כמרכז של יחידה טריטוריאלית כנסייתית - פרוקיה.
טקיסקיאק הייתה בין הראשונות באזור שהכריזו על עצמן כמועצות אזוריות ב-19 בנובמבר 1820 במסגרת מקסיקו העצמאית.
בימי שלטונו של הנשיא פורפיריו דיאס נבנו מנהרות שניקזו את אגן העמק מקסיקו על מנת למנוע שיטפונות. הפרויקט, שנוהל על ידי המהנדסים פרנסיסקו גאראי ומיגל איגלסיאס, הסתיים ב-17 במרץ 1900. בשנת 1954 בעת כהונת הנשיא אדולפו רואיס קורטינס נבנתה מנהרת מים חדשה.
מועצת טקיסקיאק
היישובים המאוכלסים ביותר בטקיסקיאק לפי מפקד 2010:
No Mythologies to Follow
No Mythologies to Follow (בעברית: אין מיתולוגיות לעקוב אחריהן) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הדנית מו. האלבום יצא לאור ב-7 במרץ 2014 על ידי חברות התקליטים RCA ו-Chess Club. מתוך האלבום יצאו שבעה סינגלים.
ג'יימס רנדי
ג'יימס רנדי (באנגלית: James Randi; 7 באוגוסט 1928 – 20 באוקטובר 2020) היה קוסם וספקן מדעי, שהתפרסם בעיקר כחושף תרמיות פסאודו-מדעיות. כחלק מפעילותו זו יסד רנדי קרן המבטיחה לתת פרס בסך מיליון דולר לכל אדם שיצליח להדגים יכולות על-טבעיות כלשהן בתנאים מבוקרים שיוסכמו על שני הצדדים.
רנדי, הנודע גם כ"רנדי המדהים" (The Amazing Randi), נחשב לאחד הקוסמים החשובים ביותר של המאה ה-20 ולממשיך דרכו של הקוסם המהולל הארי הודיני (שניהם התמחו בקסמי הימלטות ושניהם הקדישו את חייהם לחשיפת נוכלים המתחזים לבעלי כוחות על טבעיים).
ביוגרפיה
רנדי נולד בשם רנדל ג'יימס המילטון זווינג' בטורונטו, קנדה. היו לו אח ואחות צעירים ממנו. הוא החל לקחת שיעורי קוסמות לאחר שהחל לקרוא ספרי קוסמים בגיל 13. ב-1946, החל להופיע באופן מקצועי כקוסם. בשנות ה-60 עבד רנדי במועדוני לילה בפיליפינים. ב-1987 קיבל אזרחות אמריקאית.
רנדי התפרסם כאדם הראשון שחשף את תכסיסיו של אורי גלר שהתיימר לכופף כפיות בכוח המחשבה בלבד ואף הפיל אותו בפח בתוכניתו של ג'וני קרסון. בשל כך, התרסקה הקריירה של אורי גלר בארצות הברית והוא נאלץ להעתיק את מקום מגוריו לאנגליה בה הוא גר עד 2013.
רצונו של רנדי לחשוף תרמיות על-טבעיות התחיל כבר בגיל ההתבגרות. הוא סיפר כי בצעירותו נכח במופע קסמים בו הקוסם ביקש מתנדב מהקהל. רנדי, שעסק קצת בקסמים בעצמו הרים את היד. להפתעתו, הקוסם השיב לו: "בחור צעיר, אתה קוסם בעצמך, לא כן?". אחרי המופע ניגש רנדי לקוסם ושאל אותו איך הוא ידע זאת. הקוסם אמר לו שהוא לא ידע. זה היה טריק שהוא ניסה בכל פעם שביקש מתנדב מהקהל. כשהטריק הצליח הוא זקף זאת ליכולותיו כקוסם, וכאשר "נכשל" פשוט המשיך במופע כרגיל עם אותו מתנדב.
רנדי נחשב למותג של הגינות ויושרה בכל העולם גם בעיני העולם האקדמי. הוא טיפח כמה מהקוסמים הגדולים בעולם בהם צמד הקוסמים הפרועים "פן וטלר" הנחשבים כממשיכי דרכו.
במשך השנים הגיש עשרות תוכניות טלוויזיה אודות שרלטנות ורמאות בעולם העל-טבעי ואף הנחה סדרת תוכניות בהן בדק את מהימנותם של מספר אנשים הטוענים לכוחות מיוחדים.
לאורך כל שנות פעילותו בתחום בדיקת העולם העל טבעי, הציע רנדי סכומי כסף גדולים לכל מי שיצליח להוכיח כוחות מיוחדים בתנאים מבוקרים.
בשנות ה-90, הציע רנדי לאורי גלר לקיים את מבחן האמינות ולזכות בפרס הכספי. גלר השיב כי אין לו רצון לערוך את המבחן משום שאינו מחבב את רנדי. על כך השיב רנדי: "אם הוא לא מחבב אותי זו סיבה מספיק טובה לעבור את המבחן ולקחת ממני מיליון דולר, לא?". עד היום, איש לא זכה בפרס זה.
רנדי הלך לעולמו ב-20 באוקטובר 2020.
חיים אישיים
במרץ 2010 יצא מהארון כהומוסקסואל.
מכוון
מַכְוֵון (בלועזית: טיוּנֶר) הוא התקן המשמש במכשירי קשר, רדיו וטלוויזיה ותפקידו העיקרי הוא קליטת גלים אלקטרומגנטיים (בפרט גלי רדיו) לברור את הגל הדרוש, לעבדו ולבסוף להציגו במוצאו בתצורה המתאימה. שמו ניתן לו כי הוא מאפשר לברור ולכוון במדויק אל התדר הרצוי. ישנם טיונרים המאפשרים כוונון על ידי כפתור ידני וישנם טיונרים דיגיטליים הנשלטים על ידי שבב ממוחשב. במקלטי רדיו יש בדרך כלל שני חלקים עיקריים:
במוזיקה
טיונרים משמשים גם בעיקר לכיוונם של כלי נגינה כמו פסנתרים או גיטרות למיניהן. לדוגמה, הכיוון הסטנדרטי של גיטרה הוא (מהמיתר התחתון למיתר העליון) מי, סי, סול, רה, לה, מי. הטיונר עוזר לכוון את הגיטרה כך שכל מיתר יפיק את הצליל המדויק שהוא אמור להפיק.
ישנם טיונרים אנלוגיים, שמקבלים את הצליל ומציגים אותו על ידי חוגה וישנם טיונרים דיגיטליים שעושים זאת על ידי סקאלה של נורות.
כיום קיימות אפליקציות המבצעות את תפקיד הטיונר.
רונית עמיאל
רונית עמיאל-ג'רבי (נולדה ב-24 ביולי 1960) היא עורכת דין ישראלית. בין השנים 2012–2018 שימשה כפרקליטת מחוז מרכז בפרקליטות המדינה. נודעה כתובעת הראשית במשפטו של נשיא המדינה משה קצב.
ביוגרפיה
רונית עמיאל נולדה בכפר סבא וגדלה בראשון לציון לדורה, אחות, ויוסף ג'רבי שהיה אזרח עובד צה"ל. בעלת תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 2006–2008 יצאה לחופשה ללא תשלום מעבודתה בפרקליטות המדינה, לטובת לימודים בקרן מנדל-ישראל והיא בוגרת מחזור ט"ו של הארגון.
בפרקליטות המדינה
במסגרת תפקידה ניהלה תיקים רבים, בין הידועים שבהם פרשת קבלת אזרחות ישראלית לראשי ארגוני פשיעה רוסים, רצח הנער טל רייכמן, תיק השוחד של השר לשעבר סאלח טריף, רצח חנניה אוחנה, משפטם של האנסים יובל קמפלר ומרדכי מרציאנו, ניהלה את תיקו של רגב שוובר שפוצה בידי המדינה לאחר ששוטרים התעללו בו, ועוד. עמיאל נודעה במיוחד כמי שניהלה, החל מקיץ 2007, את התיק בו הורשע נשיא המדינה משה קצב באשמת אונס, הטרדה מינית ועוד.
פרקליטת מחוז מרכז
בסוף ינואר 2018, כשנתיים קודם סיום מועד פרישתה המתוכנן, פרשה עמיאל מתפקידה בפרקליטות המדינה, לדבריה בשל "תחושת מיצוי".
לאחר סיום תפקידה בפרקליטות המדינה
מאז פרישתה, לדבריה, בחרה לא לעסוק בעריכת דין שגרתית והיא עובדות עם עמותות ציבוריות בעלות גוון חברתי. משמשת כיושבת ראש הוועד המנהל של עמותת "לא עומדות מנגד". באפריל 2018, במסגרת פרשת המסרונים בתיק "בזק – וואלה", העידה עדות אופי בבית המשפט לטובתה של השופטת רונית פוזננסקי כץ אשר נחשדה בפרשה.
במאי 2019, לצד משפטנים נוספים, חתמה על עצומה כנגד חקיקת פסקת התגברות והרחבת חוק החסינות. ביוני 2020 פרסמה בחשבון הפייסבוק שלה פוסט בו תקפה את התנהלותו התקשורתית של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו. דבריה קיבלו תהודה תקשורתית רבה. בינואר 2022 הביעה תמיכה בהסדר טיעון עם נתניהו במסגרת משפטו, זאת בתנאי שיודה בעבירות בהן הואשם ויוטל עליו קלון.
חברת "קרן החירום של ראש העיר" של עיריית תל אביב.
חיים אישיים
נשואה לעורך הדין תגר עמיאל ואם לשלושה. עוסקת בפיסול. אחיה הבכור הוא פרופ' אלי ג'רבי ואחיה הצעיר הוא הסופר והחוקר עופר רגב.
ליאדי
ליאדי (או לַאדִי, בבלארוסית וברוסית: Ляды) היא עיירה קטנה בנפת דוברובנה שבמחוז ויטבסק, בלארוס בסמיכות לגבול עם רוסיה. העיירה שימשה כמרכז חסידות חב"ד במשך תקופה ארוכה.
העיירה הוקמה במאה ה-17, על הדרך בין מוסקבה לוורשה. לאחר קביעת הגבול בין פולין ורוסיה בנהר המיריה (Мерея) הסמוך בהסכם אנדרוסובו, המקום הפך לנקודת מעבר גבול ומכס, וקהילה יהודית נוצרה במקום.
יהודי העיירה
בשנת 1847 התגוררו בעיירה 2,137 יהודים ובשנת 1897 התגוררו בעיירה 3,763 יהודים (מתוך 4,483 תושבים). בעת פלישת הנאצים לעיירה, ב-1941 הוקם בעיירה גטו, וביום הראשון של חג הפסח ה'תש"ב (ה-2 באפריל 1942) הוצאו להורג 2,000 מיהודי העיירה.
חסידות חב"ד וליאדי
האדמו"ר הזקן, מייסד חסידות חב"ד, התגורר בתחילה בעיירה ליאזני שליד העיר ויטבסק. בשנת ה'תקנ"ט (1798) נעצר בידי השלטונות, לאחר שקהילת פינסק דיווחה לשלטונות כי תורת החסידות כוללת בתוכה יסודות חתרניים כנגד שלטון הצאר. הוא הובל לעיר הבירה פטרבורג, ושוחרר באותה שנה בי"ט בכסלו (27/11/1798). שנתיים אחר כך, בשנת תקס"א, נקרא שוב לחקירה, ואחרי כחודשיים שוחרר בתאריך 16/12/1800.
לאחר ששוחרר ממאסרו אסרו עליו השלטונות לחזור לליאזני ואילצו אותו להישאר בפטרבורג. בהשתדלותו של הנסיך סטניסלב ליובאמירסקי, שהיה מקורב לשלטון, התירו לאדמו"ר לעבור לעיירה ליאדי, ובה התגורר במשך 11 שנים. הוא נמלט ממנה בעת פלישת נפוליאון לרוסיה ב-1812, ובמהלך המסע נפטר. אף על פי שהתגורר בעיר רק בשנותיו האחרונות, הוא נקרא על שמה: רבי שניאור זלמן מלַאדִי.
שנים לאחר מכן, בשנת תרכ"ט (1869) התיישב בעיירה נינו, האדמו"ר רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון, והקים בה את חצר ליאדי ענף של חסידות חב"ד. עם פטירתו בשנת תר"מ (1880) התמנה בנו רבי יצחק דובער שניאורסון למלא את מקומו כאדמו"ר עד לפטירתו ביום כ' ניסן תר"ע (1910).
צמח שאבאד
צֶמַח שַׁאבַּאד (5 בפברואר 1864–1935) היה עורך עיתונות ביידיש, רופא ופוליטיקאי יהודי ליטאי, בין שתי מלחמות העולם.
נצרות קתולית
נצרות קתולית (מיוונית [καθολικός] – כללי, כוללני), או נצרות רומית-קתולית היא הקהילה הגדולה ביותר בנצרות אשר מרכזה בקריית הוותיקן ובראשה עומד האפיפיור. מורכבת מהכנסייה המערבית-לטינית, הנוהגת לפי המסורת המערבית, ומ-22 כנסיות אוטונומיות, הנוהגות לפי המסורת המזרחית. מספר הנוצרים הקתוליים בעולם מוערך בכ-1.3 מיליארד מאמינים. לכנסייה הקתולית היה חלק חשוב ועיקרי בעיצוב תרבות המערב.
צמח שאבאד
חייו
צמח שאבאד נולד בגטו היהודי בווילנה, לאב סוחר שחי כל ימיו במוסקבה. עם מות אביו הוצא מה"חדר" והועבר לגימנסיה רוסית. בשנת 1881, עבר עם הוריו למוסקבה, לאחר שלוש שנים החל ללמוד באוניברסיטה בעיר, ובשנת 1883 סיים את לימודיו עם תזה בנושא מחלת הסוכרת. כמו כן היה חבר בולט בתנועות שונות, בהן חברת מרבי השכלה, הס"ר ו"הקבוצה הדמוקרטית היהודית". לאחר זמן חזר לווילנה, והפיץ את רעיונות התנועה המהפכנית בעיר. בעקבות מהפכת 1905 נאסר על ידי השלטונות וישב כחצי שנה בכלא. הוא נידון לגלות, שהומרה לאחר השתדלויות רבות אצל השלטון בהרחקה מהמדינה למשך שלוש שנים. התגורר במשך שנתיים בגרמניה, בשווייץ ובאנגליה, ובשנת 1907 הורשה לחזור לווילנה. עם שובו חזר לפעילותו הציבורית, והשתייך להסתדרות הדמוקרטית של המיעוטים הלאומיים. בעת מלחמת העולם הראשונה התנדב לשרת כרופא צבאי, ונשלח לחזית גליציה. עם תום המלחמה הצטרף וייסד ועדי-עזרה רבים לפליטים ונצרכים יהודים. ייסד וניהל מוסדות ציבור רבים, והיה רופא ילדים מפורסם. בשנת 1911 העלה רעיון הקמת החברה ההיסטורית אתנוגרפית יהודית בליטא, חזון שהגשים עצמו.
שאבאד הקים, ערך והוציא לאור במשך שנים רבות דו-שבועון ביידיש, בשם "פאלקס-געזונט", לבריאות העם, ותרם רבות לקידום הבריאות, ההיגיינה והרפואה המודרנית בקהילת וילנה. כתב-העת נתקיים משנת 1923 ועד יוני 1940 (כתב העת המשיך לצאת בווילנה גם אחרי מותו של צמח שאבאד). היה מקימה של "המפלגה היהודית הדמוקרטית", ששמה הוחלף לאחר מכן ל"מפלגה העממית", חבר במועצת העיר, ונציג ב"סיים" הפולני כחבר רשימת המיעוטים.
נצרות קתולית
מבנה הכנסייה הקתולית
בראש המערכת ההיררכית של הקהילה הקתולית עומד האפיפיור, הנחשב לממשיך דרכו וליורשו הרוחני של השליח פטרוס הקדוש, הבישוף הראשון של רומא. סמכותו מוחלטת לא רק באמונה ומוסר אלא גם בענייני משמעת וניהול הכנסייה; הדוגמה הקתולית גורסת כי במקרים בהם האפיפיור מדבר בענייני דוֹגמה, ומכריז על כך, הוא אינו יכול לטעות. בפועל, אף אפיפיור לא טען שעשה זאת מאז 1950. אפיפיור ממונה לאחר מות האפיפיור המכהן או התפטרותו, לאחר שמועצת החשמנים, גוף מייעץ לאפיפיור, מתכנסת ובוחרת אפיפיור חדש (קונקלווה).
מתחת לאפיפיור ולחשמנים נמצאים בישופים, העומדים בראש מחוזות כנסייתיים (דיוקסיות); חלק מהבישופים נקראים בתארים שונים במקצת, כגון "פרימאס", "ארכיבישוף" ו"מיטרופוליטן", בעיקר מסיבות טקסיות והיסטוריות. בישופים ממונים לתפקיד על ידי בישופים אחרים על ידי סמיכת ידיים, ועל-פי המסורת הנוצרית ישנה שלשלת סמיכה לבישופות הנמשכת עד לשליחים – כלומר, הבישופים הם יורשיהם הרוחניים של השליחים, מייסדי הכנסייה.
מתחת לבישופים פועלים כמרים ודיאקונים. בנוסף לכך, לאפיפיור מצייתים מספר מסדרי נזירים.
צמח שאבאד
חייו
במסגרת פעילותו הציבורית והציונית סייר ד"ר שאבאד עם קבוצת רופאים ליטאים בארץ ישראל ב-1932. במהלך מסעו נערכה לכבודו ולכבוד ד"ר אבא לפין מקובנה, קבלת פנים על ידי ועדת הבריאות של כנסת ישראל והסתדרות הרופאים בירושלים.
נצרות קתולית
מבנה הכנסייה הקתולית
מלבד הכנסייה הלטינית, שהיא הכנסייה העיקרית בקהילה הקתולית, בקהילה חברות עוד 22 כנסיות אוטונומיות, שלהן אמונות זהות לאלה של הכנסייה הלטינית, אך בניגוד לה, הן נוהגות לפי המסורת המזרחית; בראשן עומדים פטריארכים. בעיקרן כנסיות אלה הן "בנות-זוג" קתוליות של זרמים כנסייתיים מזרחיים – אורתודוקסים, אוריינטלים ואשורים.
תאולוגיה
הכנסייה הקתולית מאמינה בשילוש הקדוש, דהיינו שהאל הוא אחד בשלוש פנים (hypostases). האל האב הנצחי הוא המקור של האלוהות, וממנו נובעים הבן (ישו) ורוח הקודש, שגם הם נצחיים כמו האב. השילוש הוא שלוש צורות אלוהיות נפרדות שאינן מתערבבות ואינן חופפות, שכולן הן מאותה מהות. כמו כן, האל, בדומה לאל בשאר הדתות המונותאיסטיות, הוא כל-יכול, כל-יודע ונמצא בכל מקום בו-בזמן.
צמח שאבאד
חייו
צמח שאבאד זכה להיכנס לאחד מספרי הילדים המפורסמים ביותר בשעתם, "לימפופו", מאת סופר הילדים הרוסי הנודע קורניי צ'וקובסקי (תרגם: נתן אלתרמן; צייר וחרט: יהושע קוברסקי; הוצאת עם עובד, תל אביב; תש"ג, 1943). בזכרונותיו סיפר צ'וקובסקי, כי התכוון להנציח את הרופא היהודי המפורסם מווילנה, בדמותו של "דוקטור אויזמר", הרופא המיטיב מציל החיות (בעקבות "דוקטור דוליטל" מאת יו לופטינג). הוא טיפל בילדים יהודים ונוצרים ללא הבדל והיה מוערך מאוד בווילנה שם הקימו לזכרו ב-2007, אנדרטה בצורה פסל בו הוא משוחח עם ילדה.
משפחתו
בשנת 1897 התחתן צמח שאבאד בווילנה עם שיפרה גרודזנסקי, איתה חי עד סוף ימיו. שיפרה נרצחה בידי הנאצים בגטו וילנה בשנת 1943. מנישואין אלו נולדו שלושה ילדים:
נצרות קתולית
תאולוגיה
הכריסטולוגיה שבה מחזיקה הקהילה הקתולית היא דיופיזיטיות, דהיינו שישו, שהוא התגלמות בן האלוהים בגוף אדם, מורכב משתי מהויות, אלוהית ואנושית; כמו כן, הקתולים מאמינים בדיותליטיות, כלומר בקביעה שלישו היו שני רצונות נפרדים, אלוהי ואנושי, אשר תמיד נמצאו בהסכמה מלאה. בניגוד לאורתודוקסים, המאמינים כי רוח הקודש נובעת רק מהאל-האב ללא קשר לבן, הקתולים מאמינים כי רוח הקודש נובעת הן מהאל-האב והן מהבן (ראו פסוקית ומהבן).
הכנסייה הקתולית רואה את עצמה כממשיכתה של המסורת הנוצרית כפי שנוסדה בידי ישו והשליחים ונמסרה מדור לדור במסורת הקדושה. הכנסייה הקתולית רואה בתנ"ך הנוצרי את המקור החשוב ביותר למסורת זו, שכן לשיטתה, התנ"ך הנוצרי נכתב בהשראת רוח הקודש. עם זאת, היא גורסת כי אין להסתמך על התנ"ך הנוצרי לבדו, וכי הדרך היחידה להבינו כהלכה היא לאור מסורת הפירושים הנוצרית. מקורות נוספים למסורת הם החלטותיהן של ועידות אקומניות וכתביהם של אבות הנצרות. כמו כן, הכנסייה הקתולית שמה דגש מיוחד על הכנסייה כגוף שנוסד על ידי ישו בעצמו והחף מטעות עקב השגחתה של רוח הקודש.
בניגוד לאורתודוקסים, הקתולים גורסים כי האפיפיור הוא עליון על שאר הפטריארכים לא רק בכבוד שיש לחלוק לו כיורשו של פטרוס הקדוש, אלא גם במהות, וכי ממלכת השמיים תכבד את ההחלטות שמקבל האפיפיור על האדמה; כי בנוסף על הגיהנום וגן העדן קיים גם כור המצרף, שבו ממרקים את נשמות החוטאים לפני שתוכלנה להיכנס לגן העדן; וכי גם מריה הבתולה, אמו של ישו, נולדה בהיריון טהור (conceptio immaculata), שאינו נגוע בחטא הקדמון.
ארבעת סימני הכנסייה: הכנסייה הקתולית היא אחת (ואין בלתה), קדושה (כי מכילה את רוח הקודש), קתולית (כללית במרחב ובזמן) ואפוסטולית (כל כומר ובישוף קתולי הוא בן לשושלת הסמכה שמגיעה אחורה עד לאחד מ12 השליחים)
ראשית ימי הכנסייה
האמונה הנוצרית התפשטה במהירות בזכות פאולוס, פטרוס ויתר השליחים, וקהילות גדולות של נוצרים קמו באגן הים התיכון, ובמיוחד בערים המרכזיות רומא, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים (מאוחר יותר מחוזות כנסייתיים אלה, יחד עם קונסטנטינופול, יצרו את הפנטארכיה). עד מהרה, על אף התנגדות קיסרי האימפריה הרומית, הדת החדשה התבססה, התפתחה ויצרה לעצמה מערכות מנהליות מקומיות. לתקופה זו שייך גם השימוש המוקדם ביותר במונח "הכנסייה הקתולית": הוא נזכר לראשונה באיגרת שכתב איגנטיוס הקדוש בישוף אנטיוכיה לנוצרים בסמירנה בשנת 107.
קרנה של הנצרות החלה לעלות בשנת 313, עת פרסם הקיסר קונסטנטינוס את צו מילאנו, אשר קבע כי את רדיפת הנוצרים בכל רחבי האימפריה הרומית יש להפסיק. כמה שנים לאחר מכן, ב-325, כונסה ביוזמת קונסטנטינוס ועידת ניקיאה, אשר קבעה את עיקרי האמונה הנוצרית. אך עם גודל הקהילה הנוצרית באו גם מחלוקות: היו כמה הייררכים רבי מעלה בכנסייה אשר הטיפו לגרסאות שונות של התאולוגיה הנוצרית. גישות אלה, אשר נדחו על ידי הקהילה הנוצרית בוועידות אקומניות אחרי ניקיאה, הן המינויות.
אחרי ועידת ניקיאה
בשנת 431 כונסה ועידת אפסוס, אשר קבעה כי אין להפריד יתר על המידה את מהויותיו האלוהית והאנושית של ישו ולכן אמו מריה הבתולה היא יולדת האל. מתוך קביעה זו צמחה גישה, שגרסה כי לא זו בלבד ששתי המהויות של ישו התאחדו בגופו, אלא גם במהותן; גישה זו נודעה בשם מונופיזיטיות, אף שחסידיה מעדיפים את השם מיאפיזיטיות (משום שמונופיזיטיות היא גישה קיצונית יותר). גישה זו גונתה בשנת 451 בוועידת כלקדון, וקביעה זו גרמה לפילוג חמור בקהילה הנוצרית: הקהילה האוריינטלית פרשה מהכנסייה, והמחוזות הכנסייתיים של אלכסנדריה ואנטיוכיה חלוקים מאז ועד היום בשאלה זו, ולכל סיעה מערכת כנסייתית משלה.
קרע נוסף שהתרחש בכנסייה הוא מאבק האיקונוקלאזם, שראשיתו בכך שקיסר האימפריה הביזנטית לאו השלישי כפה על פטריארך קונסטנטינופוליס לקבוע, כי כיבוד איקונין הוא אסור, שכן הוא עבירה על הדיבר השני: "לא תעשה לך כל פסל וכל תמונה" וגו'. אף על פי שרבים מתושבי הקיסרות קיבלו על עצמם הכרעה זו, רבים אחרים סירבו לעשות כן והמשיכו במנהגי כיבוד האיקונין. בנוסף לכך, הקהילה הנוצרית המערבית סירבה לקבל קביעה זו והכריזה על קרע עם הקיסרות, אשר נפתר רק עם ניצחונם של מכבדי האיקונין אשר קובע באמצעות ועידת ניקיאה השנייה.
הפילוג הגדול
החל מתקופה מסוימת, החל צל של פילוג בין המזרח למערב לרחף מעל לנצרות. הסיבות לכך היו הן תאולוגיות – הכנסייה האורתודוקסית טענה כי הקתולים סילפו את הקרדו על ידי הוספת פסוקית ומהבן (filioque), במאה ה-9, והן פוליטיות – הקתולים טענו כי לבישוף של רומא, הלא הוא האפיפיור, עליונות על שאר הפטריארכים, ולכך ההייררכים האורתודוקסים לא הסכימו. על חילוקי דעות אלה נוספו הבדלי מנהג, לשון ותרבות ועלבונות מן העבר – למשל, בוועידת קוויניסקסט הקהילה המזרחית ניסתה לכפות את מנהגיה על הקהילה המערבית. המתח בין המזרח למערב הגיעו לשיאו בשנת 870, כאשר הקהילה המזרחית והמערבית כמעט ונפרדו שנית מהסיבות הנזכרות לעיל במהלך ועידת קונסנטינופוליס הרביעית, שהעילה המיידית לכינוסה הייתה ויכוח על כס פטריארך קונסטנטינופוליס.
בשנת 1054 הכנסייה התפצלה סופית לכנסייה הקתולית ולכנסייה האורתודוקסית, כאשר שליחי האפיפיור לקונסטנטינופוליס גינו כמה ממנהגי האורתודוקסית והכריזו עליהם אנאתמה (חרם חמור), ופטריארך קונסטנטינופוליס הכריז בתגובה אנאתמה על האפיפיור וכל תומכיו (במילים אחרות, על כל הנצרות המערבית). משנה זו, הקהילה הקתולית נחשבת לקהילה נפרדת בתוך הנצרות. ניסיונות לאחות את הקרע לא צלחו, ולאחר מסע הצלב הרביעי (1204), שבו הצלבנים הקתולים בזזו את קונסטנטינופוליס ופירקו את הקיסרות הביזנטית, הדבר הפך לבלתי-אפשרי למעשה.
מאבק האינווסטיטורה
עד למאה ה-11 השלטון החילוני היה למעשה עליון על הכנסייה: השלטונות החילוניים היו אלה שמינו את הבישופים בארצותיהם, ופעמים רבות הם העניקו את התפקידים היוקרתיים (מחוז כנסייתי היה מקור נאה להכנסות באותם ימים) למרבה במחיר. המצב הזה זכה לתמיכת הכנסייה (בדמות האפיפיור) משום שגם האפיפיורים מונו על ידי קיסר הקיסרות הרומית הקדושה והיו לכן תלויים בו. באמצע המאה ה-11 הכנסייה החליטה לשנות מצב זה, שהיה לרעתה. קבוצה של בכירים כנסייתיים ניצלה את העובדה שעל כס הקיסרות עלה הינוקא היינריך הרביעי, ובשנת 1059 כינסה כנס כנסייתי שבו נקבע כי האפיפיור לא ימונה על ידי הקיסר, אלא ייבחר על ידי מועצת החשמנים (וכך הדבר קורה עד עצם היום הזה). בכך האפיפיורות יצאה משליטת הקיסר, והכנסייה הייתה מוכנה להטות את מאזן הכוחות לטובתה.
מאבק האינווסטיטורה נמשך כמה עשורים נוספים על-פי אסטרטגיה דומה (האפיפיור נלחם מול קיסר סורר על ידי ניסיון לעורר מרד בגרמניה), והגיע לסיומו עם חתימת הסכם וורמס ב-23 בספטמבר 1122. לפי הסכם זה, האפיפיור מינה את הבישופים לבדו (אף שלקיסר הייתה יכולת השפעה לא-פורמלית על המינוי), ורק לאחר מכן הם נשבעו אמונים לקיסר כוואסאלים שלו, לשם השלמת ההליך הפורמלי בלבד.
גלות אביניון והפילוג המערבי
בשלהי המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14, התפתחה מחלוקת חדשה בין האפיפיורות לשלטונות החילוניים, האפיפיור בוניפקיוס השמיני ופיליפ הרביעי מלך צרפת. פיליפ רצה להטיל מס על רכוש כנסייתי וטען כי לשלטונות החילוניים ישנה סמכות על ההייררכים הכנסייתיים השוכנים בתחומם; בוניפקיוס, מנגד, טען בעקבות גרגוריוס השביעי, כי הכנסייה והאפיפיור עליונים על כל המלכים באשר הם. המאבק הגיע לשיאו בשנת 1303, שבה פיליפ האשים את האפיפיור בכפירה (זה האחרון תכנן בתגובה לכך להדיח את כל הכמורה הצרפתית) ומשלחת של חיילים צרפתים עצרה אותו בסיוע יריביו הפוליטיים; אף שהאפיפיור שוחרר כעבור ימים מספר על ידי האוכלוסייה המקומית, הדבר היווה מכה קשה הן לו באופן אישי והן למוסד האפיפיורות כולו.
הקרע המערבי
בין השנים 1378–1417 סערה הכנסייה הרומית-קתולית, לא סביב סוגיות תאולוגיות אלא על רקע פוליטי, סערה זו הובילה לקרע בכנסייה ולפילוג שנמשך 40 שנה. הפילוג נבע משובו המוקדם של כס האפיפיור מאביניון לרומא בימי האפיפיור גרגוריוס האחד עשר בשנת 1378, חזרה ששמה קץ לאפיפיוריות אביניון (העיר אליה הועבר מושב האפיפיור על ידי האפיפיור קלמנס החמישי בשנת 1309), אחרי מותו של גרגוריוס באותה השנה, התחוללו מהומות ברומא שכוונתן הייתה להבטיח כי יבחר אפיפיור איטלקי. הקרדינלים שחששו מזעם ההמון בחרו באורבנוס השישי, אורבנוס התגלה כעריץ ונוטה להתקפי זעם, לאחר שראו מה עלה מבחירתם התחרטו הקרדינלים ובחרו אפיפיור נוסף קלמנס השביעי. קיומם של שני אפיפיורים מתחרים יצרו סערה בכנסייה, בעבר כבר היו מקרים של שני אפיפיורים, אך מעולם לא מונו שניים בידי בחירי הכנסייה האמונים על תהליך בחירת האפיפיור. עתה נאלצו המנהיגים השונים של מדינות אירופה לבחור באחד הצדדים הניצים ולדחות את המתחרה. צרפת, אראגון, דוכסות בורגונדיה, קסטיליה ולאון, דוכסות סבויה, נאפולי וסקוטלנד בחרו להזדהות עם קלמנס שקבע את מושבו באביניון. אנגליה, צפון איטליה, סקנדינביה, הונגריה, אירלנד, פולין ומרכז אירופה הנמצא תחת שלטון הקיסרות הרומית הקדושה תמכו באורבנוס אשר ברומא. הקרע היה עמוק כל כך והטיעונים הפוליטיים עמוקים כל כך עד שאפילו קדושי הכנסייה נאלצו לבחור צד להזדהות עמו. המחלוקת העמיקה במועצת פיזה שהתכנסה בשנת 1409 במטרה לפתור את המחלוקות, אך הדיונים בה הובילו רק לידי בחירת אפיפיור שלישי והעמקת המחלוקת.
הקרע הגיע לידי סיום בועידת קונסטנץ שהתכנסה בשנת 1417, הוועידה הדיחה את האנטי-אפיפיורים יוחנן העשרים ושלושה ובנדיקטוס השלושה עשר וקיבלה את התפטרותו של גרגוריוס השנים עשר (שהתפטר שנתיים קודם לכן) ומינתה אפיפיור חדש ומוסכם, מרטינוס החמישי. האפיפיורים היושבים ברומא הוכרו כאפיפיורים הלגיטימיים והוכרז כי מעתה והלאה אין לאף מועצה כוח מעל האפיפיור המכהן וכי רק האפיפיור עצמו יכול לסיים את תפקידו.
ועידת הוותיקן הראשונה
עם עלותו של האפיפיור פיוס התשיעי ניעורו תקוות לליברליזציה בכנסייה. ואולם, פיוס, שאכן החל את דרכו כאפיפיור ליברלי, התאכזב מדרך זו ונעשה למוביל הקו השמרני. קו זה בא לידי ביטוי בשנת 1864 באנציקליקה המכונה "קוואנטה קורה" הקובעת פסלותן של אידאולוגיות מודרניות וקורא למאמיני הכנסייה להתגונן מפניהן. ידוע במיוחד "סילבוס הטעויות", שהופיע כנספח לקוואנטה קורה, ובו מנויות הדוקטרינות הפסולות מבחינת הכנסייה. ביטוי נוסף לקו השמרני והתקיף של פיוס בא לידי ביטוי בוועידת הוותיקן הראשונה, שזומנה ב-1869, כונסה ב-1870 וארכה כמה שנים. בוועידה זו אימצה הכנסייה את הדוגמה (dogma) בדבר האלטעות של האפיפיור, לפיה האפיפיור איננו טועה כאשר הוא מורה מכסאו (ex cathedra) בענייני אמונה ומוסר באופן המחייב את כלל הכנסייה.
ועידת הוותיקן השנייה
במהלך שנות החמישים של המאה העשרים, התאולוגיה הקתולית ולימודי הקודש התחילו להתרחק מהסכולסטיקה החדשה ומהפירוש המילולי של כתבי הקודש שהיו תגובת הכנסייה למודרניזציה מוועידת הוותיקן הראשונה ועד למאה העשרים. בקרב הכנסייה החלו להשמע קולות שקראו לשלב את התאולוגיה הכנסייתית יחד עם ההתייחסות המודרנית לאדם והשינויים בכל תחומי החיים. בעקבות זאת כונסה ועידת הוותיקן השנייה בהוראת האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה בשנת 1962 ונחתמה תחת האפיפיור פאולוס השישי בשנת 1965. בין החלטות הוועידה ניתן למנות את הקריאה להשתתפות פעילה יותר של המאמינים בפולחן הדתי, הדגשה רבה יותר של כתבי הקודש, הצהרת ה"נוסטרה אטאטה", שכוללת קריאה לפלורליזם כלפי הדתות האחרות, וכן הצהרה הדוחה את הטענה כי היהודים בני זמננו אחראים למותו של ישו, וקוראת להימנע משנאה, רדיפות וגילויי אנטישמיות כלפי יהודים.
סקרמנטים
הקהילה הקתולית, כמו הקהילה האורתודוקסית, מכירה באותם שבעה סקרמנטים, או פעולות-מסתורין, שהן חלק מהותי מהגאולה של המאמין, ואלו הם: טבילה, אישוש, סעודת האדון, וידוי, משיחה בשמן, נישואין והסמכה לכמורה.
תפילה
בכנסייה הקתולית וכן בכל הכנסיות הנוצריות התפילה הידועה והמוכרת ביותר היא "תפילת האדון" שידועה כאבינו שבשמיים, תפילה נוספת שידועה היא תפילת "שלום לך מרים" שנכתבה במאה ה-13. עם זאת, הקתולים משתמשים בהרבה תפילות שלקוחות מהברית הישנה, במיוחד מספר [תהלים] שבו על פי הטענה הנוצרית יש עדות קדומה לבואו של ישו. תפילות נוספות שמוכרות הן תפילת שמעון ובנדיקטוס (תפילת זכאריה), והקראדו (תפילת אני מאמין), שגם הוא נאמר כתפילה ונוצרים חוזרים אליו בכל יום ראשון.
איקונין
האיקונין הוא חלק חשוב מהפולחן הרומי קתולי, והתפתח עוד בראשית בכנסייה. מטרתו הקדומה של האיקונין שמסמל את ישו, מרים אמו, קדושים ואירועים תנ"כיים, הייתה להקל על אלו שאינם מבינים את הכתוב בכתבי הקודש בהמחשה של האירועים בתמונות או בפסלים בכנסיות. הדבר היה חשוב כל כך לכנסייה הקתולית שהיא הייתה המתנגדת הראשית "למלחמת התמונות" בקיסרות הבזנטית ולצו המלכותי של ליאו ה-3 שאסר על פולחן האיקונין. בימי הרפורמציה, פרוטסטנטים רבים השחיתו והרסו מבני אומנות רבים ודתיים שנראו בגדר עבודת אלילים ובמיוחד פסלים ותמונות של אפיפיורים.
פולחן הקדושים
קדוש הוא אדם אשר הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה הקתולית בתהליך קאנוניזציה. הכרזתו של קדוש היא הרמה הרוחנית הגבוהה ביותר, שאליה אדם מאמין נוצרי קתולי יכול לשאוף. ישנן שתי דרכים להכריז על אדם כקדוש אשר התפתחו לאורך ההיסטוריה של הכנסייה הנוצרית. האחת היא היותו מרטיר והשנייה על פי מידת המוסריות והניסים שהאדם ביצע. פולחן הקדושים התפתח עוד מראשית הנצרות על ידי הכנסייה אשר קידשה מרטירים שהיו אנשים שקיפחו את חייהם למען האל, וסביבם התפתח פולחן קברי קדושים, והשראה לסיפורי קדושים. במהלך מרוצת השנים המשיכה הכנסייה להכריז על קדושים מקומיים על מנת לזכות בנאמנות האוכלוסייה המקומית, והעלאת וחיזוק השייכות של הקהילה לדת הנוצרית. ברוב המקרים נתפסים הקדושים כמעין דרך נוספת שאיתה ניתן לתקשר בצורה מקורבת יותר לאל על ידי תפילה לקדוש, קיום חג לכבוד הקדוש, עלייה לרגל לקבר שלו ותפילה לשרידיו. לרוב הקדושים מיוצגים על ידי איקונין. שרידי קדושים הם חפצי פולחן עיקריים אשר מייצגים את הקדוש בימי הביניים והם כיום נחשבים לחפצי קודש יקרי ערך בידי הנוצרים המאמינים אשר רואים בשרידי הקדושים כמסוגלים להעניק סגולה ולבצע ניסים. סיפורי הקדושים חוברו ברובם במאה ה-13 בספר הקרוי מקראת הזהב. חגם של כל הקדושים מצוין ב-1 בנובמבר ביום כל הקדושים.
חגים ומועדים
ימי החג של הכנסייה הקתולית (Sollemnitas) הם ימי החג בלוח השנה של עבודת האלוהים. ימים אלו נועדו בדרך כלל לציון אירוע בחייו של ישו, אימו מרים, או קדושים חשובים אחרים. קיום המצווה מתחיל בערב שלפני התאריך האמיתי של החג. בשל חשיבותם של הימים החגיגיים, שלא כמו בימי חג מסורתיים, הימים החגיגיים עולים בחשיבותם על חשיבותו של יום ראשון ונחגגים גם אם הם חלים ביום ראשון.
דמוגרפיה
לכנסייה הקתולית יש מאמינים ברוב מדינות העולם, וסך מאמיניה כ-1.1 מיליארד איש. באירופה, הקתולים הם רוב באיטליה, ליטא, צרפת, ספרד, פורטוגל, אוסטריה, ליכטנשטיין, פולין, הונגריה, צ'כיה, סלובקיה, סלובניה, קרואטיה, אירלנד, בלגיה ולוקסמבורג. כמו כן הקתולים מהווים רוב מוצק בכל רחבי אמריקה הלטינית, בשל הפצת הקתוליות על ידי המיסיונרים והקונקיסטדורים הספרדים והפורטוגזים במהלך המאה ה-16. באפריקה הקתוליות נפוצה בעיקר במושבות-לשעבר שנשלטו בידי בלגיה, צרפת ופורטוגל, הקתוליות בעצמן; באסיה, רק בשתי מדינות יש רוב קתולי – הפיליפינים ומזרח טימור. בנוסף לכך, ישנן קהילות קתוליות גדולות בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.