cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לפטוסטירקס
לפטוסטירקס (שם מדעי: Leptostyrax) הוא סוג נכחד של כריש נכחד מהסדרה דמויי עמלץ, אשר התקיים במשך תור הקרטיקון שבעידן המזוזואיקון שלפני 112 עד 89 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו לחופי ימים ברחבי אמריקה הצפונית, אפריקה, אירופה ואוסטרליה ובדומה לשאר מאובני כרישים כללו רק שיניים ולסתות, מאחר ששאר הגוף היה עשוי מסחוס.
סוג זה תואר בשנת 1900 בידי החוקר האמריקאי סמואל ונדל ויליסטון והוא הכיל שני מינים תקפים: Leptostyrax macrorhiza ו-Leptostyrax stychi.
מאפיינים
אורכו של כריש גדול זה הגיע ל-6.3 עד 8.3 מטרים, מה שהופך אותו בקלות לאחד מהגדולים שבכרישי הקרטיקון (אך קטן יותר מהפטיכודוס). במראהו הזכיר אולי עמלץ לבן והיה בעל מבנה שיניים משוננות גבוהות ששימשו לקריעת בשר. עם זאת הוא נחשב לקרוב יותר לכרישן שורי.
טורף זה כנראה צד לאורך הימים דגים, בטאים ואולי גם עופות ימיים וזוחלים ימיים קטנים יותר, אם כי בתורו נטרף בידי מוזאזאוריים.
מספר CAS
מספר CAS registry number) CAS), הוא מספר זיהוי יחיד במינו הניתן על ידי שירות התקצירים בכימיה (Chemical Abstracts Service – CAS) של האגודה האמריקנית לכימיה, לכל חומר שתואר בספרות המקצועית.
סוגי החומרים הממוספרים הם יסודות, איזוטופים, חלקיקים תת-אטומיים, מתכות, סגסוגות, מינרלים, אורגנומתכות, חלבונים, חומצות גרעין, פולימרים, תרכובות ותערובות נוספות.
מטרת המספור להקל על חיפושים במסדי נתונים, שכן אותו חומר מופיע לעיתים קרובות בשמות שונים. מרבית מסדי הנתונים של מולקולות בעולם תומכים היום בחיפוש לפי מספר CAS.
נכון לנובמבר 2013, המרשם של CAS כולל מעל 75 מיליון חומרים. כ-50 אלף מספרים חדשים נוספים בממוצע כל שבוע.
מבנה המספר
מספר CAS בנוי משלושה חלקים המופרדים במקפים. בחלק הראשון עד שש ספרות ובחלק השני שתי ספרות; שני חלקים אלה ניתנים לחומרים באופן עוקב, ללא משמעות למספרים. החלק השלישי הוא ספרת ביקורת, המחושבת כך: מסכמים את הספרה האחרונה, עם הספרה הלפני אחרונה כפול 2, עם הספרה שלפניה כפול 3, וכן הלאה. ספרת הביקורת היא השארית מחלוקת הסכום ב-10.
לדוגמה, מספר ה-CAS של מים הוא 7732-18-5; ספרת הביקורת היא 5, שכן:
8×1 + 1×2 + 2×3 + 3×4 + 7×5 + 7×6 = 105
השארית מחלוקת 105 ב-10 היא 5.
דוגמאות
יסוד
תרכובות
תערובות
יוסף גרשון הורביץ
הרב יוסף גרשון הורביץ (תרכ"ט, 1869-י"ד בניסן תשי"א, אפריל 1951) היה רבה של שכונת מאה שערים וראש ישיבת מאה שערים בירושלים במשך כ-46 שנים.
תולדות חייו
נולד בעיירה ירמיץ' בפלך מינסק ברוסיה הלבנה לר' אברהם הורביץ. נתחנך אצל אחי אמו, הרב שאול חיים הלוי הורוויץ שהיה אב"ד דוברובנה שבמחוז מוהילב ברוסיה הלבנה. באלול תרמ"ג עלה לארץ ישראל עם דודו. הרב שאול חיים הקים בתרמ"ה את הישיבה המרכזית במאה שערים, שבתחילה נודעה כישיבת "פרי עץ חיים", והביא את אחיינו ללמוד בה. בהמשך למד בבית המדרש "ישועות יעקב" בשכונת מאה שערים שדודו כיהן גם כרבה.
פעל עם חותנו להקמת תלמוד תורה ובחירת רב לקהילה היהודית ביפו. לאחר שנבחר הרב נפתלי הרץ הלוי וידנבוים כרב הראשון של יפו והמושבות, הפך הרב יוסף גרשון לתלמידו בתורת הנגלה ובתורת הנסתר. לאחר הקמת תלמוד תורה שערי תורה מינהו רבו למחנך ומשגיח במקום.
בשנת תרנ"ה שב עם חותנו לירושלים, ושם המשיך בלימודיו. למד בישיבת תורת חיים כשלצידו למדו בין השאר הרבנים יונה ראם וצבי פסח פרנק. בתרס"ה נבחר לרב שכונת מאה שערים וראש הישיבה הגדולה שבה, במקום דודו שהיה אז בן 81.
היה מרבני ירושלים הראשונים שהצטרפו ל"תנועת המזרחי" וממייסדי סניף ה"מזרחי" בירושלים שהיה הראשון בארץ ואת הקמתו הוביל הרב יצחק צבי ריבלין, ונשיא הוועידה הראשונה של הסניף שהתקיימה בהיכל ישיבת "מאה שערים". בנוסף שימש בתפקידים ציבוריים רבים: ציר אספת הנבחרים הראשונה של יהודי ארץ ישראל, ציר הוועידה הראשונה של ה"מזרחי" בארץ בתרע"ח וכן היה נשיא הכבוד של הוועידה השנייה של ה"מזרחי" בארץ שנה לאחר מכן לצד הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, יו"ר הוועד הכללי כנסת ישראל, יו"ר ועד העיר ליהודי ירושלים, חבר בית הדין הגדול לקהלות האשכנזים, חבר הנהלת "מפעל התורה למען הישיבות" כשסייע לרב מאיר בר-אילן בהקמתו, היו"ר הראשון של המועצה הדתית בירושלים, נשיא העדה האשכנזית, יו"ר ועד שכונת מאה שערים, עוד.
משום שבעת פטירתו לא ניתן היה להיקבר בחלקת הרבנים בהר הזיתים, הוא ביקש בצואתו להיקבר לצד חתנו ר' אברהם קרצמר בבית הקברות בטבריה.
יחסי אוקראינה–אנדורה
יחסי אוקראינה–אנדורה הם יחסי החוץ בין אוקראינה ואנדורה.
יחסים פוליטיים
היחסים בין אוקראינה לנסיכות אנדורה מאופיינים בהיעדר נושאים בעייתיים. הצד האנדורי מזהה שיתופי פעולה בתיירות ותרבות כתחומי שיתוף הפעולה העיקריים עם אוקראינה. בצד האוקראיני, הדגש העיקרי הוא על קיום קשרים פוליטיים, קידום נושאים הומניטריים, תמיכה הדדית בארגונים בינלאומיים, הקמת מסגרת משפטית ליחסים דו-צדדיים ותמיכה בעבודת קונסוליית הכבוד של אוקראינה באנדורה. הצד האנדורי ממשיך להתעניין במיוחד בשיתוף פעולה בנושא אימוץ ילדים אוקראינים.
סוגיית מינוי קונסול הכבוד של אוקראינה באנדורה והקמת הקונסוליה עומדת על סדר היום של היחסים הדו-צדדיים מזה זמן רב. בשנת 2008 הושלמו כל הפורמליות הפרוצדורליות הנדרשות, ואזרח אנדורה אנטוניו זורזאנו ריירה מונה לקונסול הכבוד. אוקראינה שייכת לשבע המדינות שיש להן קונסוליות כבוד באנדורה.
כתוצאה מהביקור נחתם הסכם בין קבינט השרים של אוקראינה לבין ממשלת נסיכות אנדורה על שיתוף פעולה בתחום התיירות. הסכם זה הפך למסמך הבין-ממשלתי הבינלאומי הראשון שנחתם בין הצדדים.
יחסי אוקראינה–בוסניה והרצגובינה
יחסי אוקראינה–בוסניה והרצגובינה הם יחסי החוץ בין אוקראינה ובוסניה והרצגובינה.
יחסים פוליטיים
בוסניה והרצגובינה הכירה בעצמאות אוקראינה ב-20 באפריל 1992, וב-12 באוקטובר אותה שנה הכירה אוקראינה בעצמאותה של בוסניה והרצגובינה. היחסים הדיפלומטיים כוננו ב-20 בדצמבר 1995. מאז ה-17 בנובמבר 2004 פועל סניף של שגרירות אוקראינה בקרואטיה בסרייבו.
מילון דו לשוני
מילון דו-לשוני הוא מילון המשמש לתרגום מילים או ביטויים משפה אחת לאחרת. מילון דו-לשוני עשוי להיות חד כיווני או דו כיווני. מילונים דו-כיווניים מורכבים בדרך כלל משני חלקים, כל אחד מהחלקים מציג מילים ומשפטים של שפה אחת לפי סדר אלפביתי יחד עם התרגום שלהם בשפה האחרת. בנוסף לתרגום, מילון דו לשוני בדרך כלל מציין את חלק הדיבר, מין, בניין וסימנים דקדוקיים אחרים כדי לעזור לדובר לא ילידי להשתמש במילה. מרכיבים נוספים שקיימים בחלק מן המילונים הם רשימות של ביטויים, מדריכי סגנון, טבלאות פעלים והפניות דקדוקיות. בניגוד למילון הדו-לשוני, מילון חד-לשוני מגדיר מילים וביטויים ולא מתרגם אותם.
היסטוריה
הקיסר הרומי קלאודיוס (10 לפנה"ס - 54 לסה"נ) נודע בכך שכתב מילון אטרוסקי- לטיני, שאבדו עקבותיו.
מילון דו-לשוני משמעותי נוסף היה Mahavvyutpatti. מהטביוטאפאטי (Wylie: Bye-brtag-tu rtogs-pared-pa chen-po ), בתרגום: "הכרך הגדול של ההבנה המדויקת או האטימולוגיה החיונית", נערך בטיבט בשלהי המאה השמינית לסה"נ. אלפי מונחים סנסקריטיים וטיבטיים שנועדו לשמש כטקסטים בודהיסטים סטנדרטיים בטיבטית, והוא נכלל כחלק מהטנגיור הטיבטי.
מילונים מעברית וארמית לצרפתית של ימי הביניים היו מורכבים בקהילות היהודיות באירופה במאה הי-10 לסה"נ. אלה שימשו להבנה ולימוד של התלמוד ושל טקסטים יהודיים אחרים.
אתגרים
האתגר החשוב ביותר עבור לקסיקוגרפים מעשיים ותאורטיים הוא להגדיר את הפונקציות של מילון דו לשוני. מילון דו לשוני פועל כדי לעזור למשתמשים לתרגם טקסטים משפה אחת לשפה אחרת או כדי לסייע למשתמשים להבין טקסטים בשפה זרה. במצבים כאלה המשתמשים ידרשו שהמילון יכיל סוגים שונים של נתונים שנבחרו במיוחד עבור הפונקציה הזו. אם הפונקציה היא בהבנת טקסטים בשפה זרה, המילון יכיל מילים בשפה זרה והגדרות מקומיות, שנכתבו כדי שיוכלו להבין אותן על ידי האוכלוסייה המיועדת. אם המילון נועד לסייע בתרגום טקסטים, הוא יצטרך לכלול לא רק מילים מקבילות בין השפות אלא גם אוספים של ביטויים המתורגמים לשפת היעד הרלוונטית. כמו כן הוכח כי מילונים לתרגום מיוחד ללומדים צריכים לכלול נתונים המסייעים למשתמשים לתרגם מבנים תחביריים קשים, כמו גם מוסכמות ז'אנר ספציפיות לשפה.
שימוש
כדי להקל על הבעיה של מילה אחת בעלת משמעויות מרובות והתרגום שלה בעל מספר רב של משתנים, אך לא בהכרח משמעויות, המשתמש צריך לבצע בדיקה לאחור. בדוגמה הנ"ל באנגלית ובספרדית של כרטיס המילה, לאחר מציאת כרטיס זה מתורגם לתוך boleto ו infracción במילון אנגלית ספרדית, שתי מילים אלה בספרדית ניתן להסתכל בחלק ספרדית אנגלית כדי לעזור לזהות איזה מהם יש משמעות. חיפושים הפוך בדרך כלל ניתן לבצע מהר יותר עם תוכניות מילון ומילונים מקוונים.
פורמטים
מילונים דו לשוניים זמינים במספר פורמטים, ולעיתים קרובות כוללים את הדקדוק ודוגמאות השימוש. (למשל Yadgar Sindhi לאנגלית מילון )
הפצה
מילונים דו לשוניים זמינים עבור כמעט כל שילוב של שפות פופולריות. הם גם קיימים לעיתים קרובות בין זוגות שפה שבה שפה אחת פופולרית והשנייה אינה. מילונים דו לשוניים בין שתי שפות נדירות הם בעלי הרבה פחות סיכוי להתקיים.
נציבות הרייך קווקז
נציבות הרייך קווקז (בגרמנית: Reichskommissariat Kaukasien) היה שמו הגרמני של הממשל האזרחי הנאצי, שתוכנן בשטחי הקווקז, בשטחים הכבושים באזור הקווקז שהיו במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר חלק מברית המועצות, עם זאת הממשל לא יצא לפועל מעולם.
שלא כמו ארבע נציבויות הרייך האחרות שתוכננו, בגבולות המוצעים של נציבות הרייך שבקווקז הייתה אמרוה להיות רמת מסוימת של אוטונומיה עבור "קבוצות ילידים" שבאזור.
על פי התוכניות הנאציות, נציבות הרייך קווקז הייתה אמורה לכלול את הקווקז, צפון הקווקז ואף חלקים מהמחוז הפדרלי הדרומי שבדרום-מערב ברית המועצות. הערים הגדולות שהיו אמורות להיות בשטחי נציבות הרייך של הקווקז היו אסטרחן, אליסטה, ירוואן, באקו, מחצ'קלה, נלצ'יק, סטברופול, ולדיקווקז, גרוזני, קרסנודאר ועוד מספר ערים. בירת נציבות הרייך הייתה אמורה להיות בטביליסי.
תכנון הנציבות התאורטית
אלפרד רוזנברג טען כי יש צורך לתת למדינות שעל שטחיהן תוקם הנציבות אוטונומיה מסוימת. יתר על כן, במקרה וטורקיה תחליט לפתוח במלחמה נגד גרמניה הנאצית, הבטיח רוזנברג לממשלות פרו-נאציות שהוקמו בגאורגיה, אזרבייג'ן וארמניה שהנאצים יתנו להם שטחים גם על חשבון שטחם של הטורקים.
בנוסף לכך, רוזנברג הצהיר כי האינטרס העיקרי של גרמניה באזור הייתה גישה בלתי מוגבלת לשדות הנפט שיש בסמוך למייקופ וגרוזני. על אף שהיטלר הסכים עם התזה הזו של רוזנברג, הוא דחה את ההצעות להקמה קונפדרציה בשליטה רופפת של הנאצים בקווקז. במקום זאת היטלר האמין, שבעקבות ההיסטוריה של העמים והמדינות באזור שנלחמו זה בזה, יש צורך בשליטה נוקשה וקשוחה מאוד. היטלר אמנם קבע שיש צורך לנתק את הקווקז מרוסיה בכל תרחיש אך במקביל לא החליט האם יש צורך לספח את האזור לגרמניה וגם לא איזה ממשל יוקם באזור. לאחר בקשות מהדרג הצבאי, היטלר אישר לכוחות הגרמניים לתת לקבוצות אתניות בודדות בקווקז מידה של אוטונומיה אך עדייין סירב לתת עצמאות למדינות הקווקז. הכוחות הנאצים הונחו להתייחס לעמים שיושבים באזור כאל "חברים", ועבודות כפייה היו אמורות לגייס רק את הרוסים והאוקראינים שמתגוררים לצידם וזאת למרות שאין הבדלים בין העמים על פי תורת הגזע.
בסופו של דבר, רוזנברג הציע שלתפקיד הרייכסקומיסאר של האזור ימונה עמיתו הוותיק והגרמני-בלטי, ארנו שיקדנץ אך במקביל המליץ על האחראי על תוכנית ארבע השנים, הרמן גרינג למנות ראש "ועדת נפט" שיפעל לצידו של הרייכסקומיאר. הרמן נויבכאר, שהיה ראש עיריית וינה ולאחר מכן שליח מיוחד ביוון הכבושה, היה אמור לפעול לצידו של שיקדנץ בנושאים הכלכלים של אזור הקווקז. על פי הדיווחים, שיקדנץ השקיע זמן רב בתכנון לארמון עתידי שרצה לבנות לעצמו בטביליסי.
כחלק מהתכנון התאורטי של השלטון הנאצי בקווקז, הנאצים גם תכננו את השלטון שיקימו באזור מרכז אסיה, אזור שיוכל לאבטח את הגבולות המזרחיים של הרייך השלישי, התוכנית המתקדמת שביותר הייתה תכנון להקים את נציבות הרייך טורקסטן. התוכניות גם יכלו לעזור לגרמנים להתקדם לעבר המזרח התיכון, שם יוכלו להעביר כוחות שיסייעו לקורפוס אפריקה במערכה בצפון אפריקה ובהמשך במטרה לכבוש את פרס.
התוכניות להקמת אותה נציבות לא התקדמו מעבר לדיונים ראשוניים ותכנון על הנייר בעקבות התקדמות כוחות הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר שהצליחו לכבוש בשנית את אזור הקווקז מידי הנאצים. ההיסטוריון נורמן ריץ' טוען כי לאור העובדה שהכיבוש הגרמני בקווקז היה קצר, המדיניות שביצעו הגרמנים באזור אינה מעידה על העתיד האורך-טווח של האזור האם היה נשלט על ידי כוחות הציר לאורך קבע.
שחק אותה, סם
הגרסה הקולנועית של הסרט הייתה הסרט הראשון בו הופיע וודי אלן לצדה של דיאן קיטון. השניים, אשר היו לאחד הזוגות המפורסמים בהוליווד בשנות ה-70, החלו את הרומן שלהם בעת ששיחקו בגרסה התיאטרלית של המחזה. שיתוף פעולה זה הביא לכמה מהסרטים הבולטים בבימויו של אלן, כגון "הרומן שלי עם אנני" ו"מנהטן".
תסריטו של הסרט יצא לאור בעברית בהוצאת "אור עם".
תקציר העלילה
אלן פליקס (בגילומו של אלן), הוא מבקר קולנוע יהודי נוירוטי, אשר אך זה יצא מגירושים לא נעימים מננסי (סוזן אנספק). שני ידידיו, לינדה (אותה משחקת דיאן קיטון) ודיק (אותו משחק טוני רוברטס), מנסים לשכנע אותו לצאת שוב לפגישות עם נשים. הוא מסכים, ומסתבר כי הוא מקבל עצות ביחסיו עם נשים מדמותו של המפרי בוגרט.
כאשר העלילה מתקדמת, מסתבר כי ביחסיו עם נשים שומר פליקס על חזות כוזבת. הוא מנסה להיראות סקסי ומתוחכם, אך כל מאמציו כושלים כאשר לרוב, ברגע האמת, מתגלה אופיו הנוירוטי וחסר הביטחון.
עם התקדמות הסרט מסתבר כי הניצוץ קיים בין פליקס ובין לינדה, הנשואה לדיק. כמו דמותו של בוגרט בסרט "קזבלנקה", פליקס נקרע בין אהבתו ללינדה ובין רגשי המחויבות שהוא חש כלפי דיק.
סיומו של הסרט הוא פרודיה על סופו המפורסם של הסרט קזבלנקה, כולל לבישת מעילי הגשם הארוכים, המטוס והערפל. הדיאלוג השנון בא לחקות את הדיאלוג של הסרט המקורי, שכבר הפך למיתוס הוליוודי.
שם הסרט
שמו של הסרט במקור היה "נגן זאת שוב, סאם" והוא מחווה למשפט "נגן זאת, סאם" מתוך הסרט "קזבלנקה". בסרט "קזבלנקה" סאם (דולי וילסון), הפסנתרן בבר של ריק (המפרי בוגרט), מתבקש תחילה על ידי אילזה (אינגריד ברגמן) לנגן את שירו "בחלוף הזמן" (As time goes by) ("נגן זאת פעם אחת סאם, לזכר הימים שחלפו"). סאם משקר כי אינו זוכר את השיר, וריק אומר "נגן זאת, סאם". לאחר מכן מבקש ממנו ריק לנגן במילים "ניגנת בשבילה, נגן זאת בשבילי". השורה המפורשת "Play it again, Sam" אינה נאמרת על ידי ריק או אילזה.
השם העברי לסרט "שחק אותה סם" הוא טעות תרגום שנבעה כנראה מהעובדה שהמילה האנגלית לנגן (Play) זהה למילה לשחק.
בתרבות פופולרית
בדצמבר 2019, בשעשועון הטלוויזיה המרדף, נשאל איתי הרמן מי ביים את הסרט "שחק אותה, סם" והוא השיב: "וודי אלן". טעות זו "עלתה" 175 אלף ש"ח.
סלע נלסון (אנטארקטיקה)
סלע נלסון (באנגלית: Nelson Rock) הוא אי קטן מבודד, במפרץ הולם, למול חופי אדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
האי מורכב מסלע קהה, ומכוסה קרח.
האי ממוקם 5.6 קילומטרים צפונית לסלעי ויליאמס.
האי ממוקם 24 קילומטרים צפונית - צפון-מערבית מתחנת מוסון.
גילוי ומיפוי האי
האי מופה לראשונה בשנת 1954, על ידי רוברט ג'י. דוברס (Robert G. Dovers), במסגרת פעילות משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה; דוברס היה מפקד תחנת מוסון בשנת 1954.
מקור השם
שמו של האי ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
האי נקרא על שמו של רוברט אדוארד קלווין נלסון (Robert Edward Kelvin Nelson), שהיה תצפיתן מזג אוויר (מטאורולוגיה) בתחנת מוסון בשנת 1962.
נלסון סייע בשילוש סלע נלסון, ובהקמת משואה באי.
אנטואנט פיירוורקר
אנטואנט פיירוורקר (בצרפתית: Antoinette Feuerwerker, 24 בנובמבר 1912 - 10 בפברואר 2003) הייתה משפטנית צרפתייה ולוחמת פעילה בתנועת התנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
אנטואנט (אנטוניה, טוני, טויבה רושל) גלוק נולדה ב-1912 באנטוורפן, בלגיה למשפחה יהודית ממוצא פולני, הוריה פנחס גלוק-פרידמן צאצא ישיר של מנהיגי חסידות חוזרים למגיד דב בער ממזריץ' והניה שיפר.
משפחתה נדדה רבות באותן שנים. במהלך מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה מפולין לבלגיה, ומשם לשווייץ, שם נולדו שלושת אחיה, רוז וורפמן, הדוויג [היידי] וסלומון גלוק, לאחר מכן עברה המשפחה לגרמניה ולבסוף לצרפת, שם התאזרחו.
פוירוורקר למדה ב- Lycée des Pontonniers (כיום Lycée international des Pontonniers) בשטרסבורג.
לאחר סיום לימודי התיכון היא למדה משפטים, דבר נדיר באותם ימים לאישה. אחד מהפרופסורים שלה, רנה קפיטנט, הפך לשר החינוך (1944–1945) בממשלה הזמנית ושר המשפטים (התובע הכללי) (1968–1969) תחת שארל דה גול. היא עבדה במשרד עורכי הדין של רנה קפיטנט. היא סיימה את בית הספר למנהל עסקים (HEC).
עם משפחתה עברה לפריז, שם הכירה את דוד פיירוורקר, רב צעיר. הם נישאו בנובמבר 1939, בתחילת מלחמת העולם השנייה.
דוד, שהיה בקו מאז'ינו באותה תקופה, היה צריך לקבל אישור מיוחד כדי להשתתף בחתונה. ביוני 1940 עברה פיירוורקר ל-Brive-la-Gailard, שם בעלה היה הרב של שלוש מחלקות צרפתיות: Corrèze, Creuse ו-Lot. הם הצטרפו לתנועת ההתנגדות כדי להילחם בנאצים.
פיירוורקר השתתפה באופן פעיל בכל הפעילויות בתנועת ההתנגדות עם בעלה, הרב דוד פיירוורקר, בעיקר בגיוס סוכני קישור והפצת כתבי עת חשאיים. יחד עם ז'רמיין ריבייר, שהוכרה מאוחר יותר כחסידת אומות העולם, היא ארגנה את פינוי הצעירים שנרדפו על ידי הנאצים.
בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה היא הסתתרה במנזר קתולי עם בתה התינוקת, עטרה, ושרדה מתפוחי אדמה ומים. מאוחר יותר היא הוסתרה על ידי ז'רמיין גובלו, בתו של הפילוסוף הצרפתי אדמונד גובלו. אחותה, רוז וורפמן, שגורשה לאושוויץ, ניצלה. אחיה, רופא צעיר בן 29, ד"ר סלומון גלוק, גורש מצרפת בשיירה 73, שהובילה לקובנה בליטא ולרוואל (טאלין) באסטוניה, כדי לא לחזור.
ב ניי-סי-סן היא קיבלה מארז של מטבעות זהב לשמירה שהחביאה מתחת למיטת בעלה, ללא ידיעתו. הכסף שימש למימון הפעלת ספינת המעפילים אקסודוס.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה עברה עם בעלה לליון, שם כיהן כרב ראשי בין השנים 1944 ל-1946.
בין השנים 1946–1948 היה רבה של ניי-סי-סן, מחוץ לפריז.
בשנים 1948–1966 הם התגוררו בפריז, ברובע המארה, שם הפך בעלה לרב של בית הכנסת Rue des Tournelles.
פוירוורקר שיתפה פעולה עם בעלה במחקרו על האמנציפציה של יהודי צרפת.
ב-1966 הם התיישבו במונטריאול, קוויבק, בקנדה, שם לימד פוירוורקר משפטים וכלכלה בקולג' הצרפתי.
חיים אישיים
לפיירוורקר ולבעלה, דוד פיירקוורקר, נולדו שישה ילדים: עטרה, נתניה, אלי, הלל, עמנואל ובנימין. בעלה נפטר ב-20 ביוני 1980. היא עברה לישראל בשנת 2000, שם בילתה את שלוש השנים האחרונות לחייה. היא נפטרה ב-10 בפברואר 2003, בת 90, ונטמנה בסנהדריה, ירושלים, לצד בעלה.
מדליה
כלוחמת מתנדבת בתנועת ההתנגדות הצרפתית היא קיבלה את מדליית השחרור הצרפתית. מאוחר יותר העניקה לה ממשלת צרפת את פרס Palmes Académiques ו-Médaille de la Santé Publique, על תרומתה לחינוך הציבורי ולבריאות הציבור.
אנדרטת ולינגטון (דבלין)
אנדרטת ולינגטון (באנגלית: Wellington Testimonial באירית: Teistiméireacht Wellington) היא אנדרטה בצורת אובליסק שנועדה להנצחת ארתור ולסלי, הדוכס מוולינגטון, אשר הוקמה בפיניקס פארק שבדבלין, אירלנד. גובה האובליסק הוא 62 מטרים, ולפיכך הוא נחשב לגבוה ביותר באירופה והשני בגובהו בעולם.
האנדרטה ממוקמת בפינה הדרום-מזרחית של פיניקס פארק, בין דרך קונינגהאם מדרום לשדרות צ'סטרפיילד (החוצה את הפארק) מצפון. במרחק כ-80 מטרים מהאנדרטה ומצידה השני של דרך קונינגהאם, עובר נהר הליפי החוצה את העיר דבלין. בנוסף, בקרבת האנדרטה ממוקמות תחנת הרכבת יוסטון, בניין בית המשפט העליון ומפקדת הצבא.
הקמה ועיצוב האנדרטה
האנדרטה הוקמה מתוך כוונה להנציח את תרומתו של ארתור ולסלי, הדוכס מוולינגטון, כשנתיים לאחר שעמד בראש הקואליציה שהביסה את נפוליאון בונפרטה בקרב ווטרלו, והפך כך לאחד מהגיבורים הצבאיים החשובים של בריטניה בתקופה. בתקופה זו הוקמו מספר אתרים לציון הניצחון, ורבים מהם התרכזו בדמותו של ולינגטון. חשיבות ההקמה של אנדרטה לכבודו בדבלין נובעת מכך שזו עיר הולדתו. העבודה על האנדרטה התחילה בשנת 1817 בעיצובו של האדריכל האנגלי סר רוברט סמירק, אך בשנת 1820 נגמרו התקציבים לבנייתה והיא נותרה בלתי גמורה למשך מספר עשורים. רק ב-18 ביוני 1861 האנדרטה הושלמה ונפתחה לציבור.
לאורך ארבע הדפנות של בסיס האובליסק ישנם ארבעה לוחות ברונזה, הראשון מכיל כתובת לזכרו בעוד ששלושת האחרים מכילים תבליטים המתארים חלקים חשובים בחייו; 'חופש דתי ואזרחי' (של הפסל ג'ון הוגאן), 'ווטרלו' (של הפסל תומאס פארל) ו-'מלחמות הודו' (של הפסל ג'וסף רובינסון קירק). לוחות הברונזה נוצרו מתותחים שנלקחו שלל במהלך קרב ווטרלו (נוהג נפוץ בתקופה).
על שם האנדרטה נקראת גם 'דרך ולינגטון' אשר עוברת בסמוך לה בתוך הפארק.
הרחבות ספקטרליות
הרחבה ספקטרלית היא הופעה של הרחבה בקו הספקטרלי של קרינה אלקטרומגנטית הנפלטת ממקור כלשהו. קו ספקטרום מורחב מתקבל כאשר תדירויות הקרינה הנפלטת מתפלגות סביב ערך שיא כלשהו, ולא מופיעות כתדירויות בדידות, המייצרות ספקטרום קווי. בנוסף לתופעת ההרחבה, מרכז הקו הספקטרלי עשוי להיות מוסח מהמרכז הנומינלי של אורך הגל, תופעה הנקראת הסחה ונלווית לא פעם להרחבה.
סוגי הרחבות
להרחבה של קו ספקטרלי מספר סיבות שונות. את הללו ניתן לחלק לשתי קטגוריות עיקריות:
הרחבה בהשפעת תנאים לא-לוקליים
סוגים מסוימים של הרחבות הם התוצר של תנאים הפועלים בתחום נרחב של המרחב בו נעה הקרינה הנפלטת.
שילובי הרחבות
כל אחד מסוגי ההרחבות עשוי להופיע במשולב עם הרחבות אחרות. שילובים שונים ייצרו פרופילי ספקטרום שונים (למשל, פרופיל ווגט (Voigt) שהוא מופע של הרחבת דופלר גאוסיאנית במשולב עם הרחבת לחץ התנגשותית (לורנציאנית). בתנאים מסוימים, המנגנונים יפעלו במשולב (ישתלבו לא רק ברמת ההופעה), ואף עשויים לגרום להצרה ברוחב קו הספקטרום, כבמקרה של אפקט דיקה.
מייק קולטר
מייק רנדל קולטר (באנגלית: Mike Randal Colter; נולד ב-26 באוגוסט 1976) הוא שחקן קולנוע אמריקאי. קולטר פרץ לתודעה בזכות תפקידו של המתאגרף, ביג ווילי ליטל, בסרטו של קלינט איסטווד "מיליון דולר בייבי".
ביוגרפיה
קולטר נולד בקולומביה שבקרוליינה הדרומית, ארצות הברית וגדל בסנט מתיוס. הוא למד בתיכון קלהון קאונטי. קולטר למד במכללת בנדיקט למשך שנה, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת קרוליינה הדרומית, ושם קיבל תואר ראשון בתיאטרון בשנת 1999. הוא קיבל תואר שני (MFA) במשחק מבית הספר לאומנויות מייסון גרוס שבאוניברסיטת ראטגרס.
קריירה
בשנת 2014, קולטר החל לשחק כסוכן ג'יימסון לוק בהיילו. קולטר היה שחקן ראשי בסדרת הטלוויזיה היילו: רדת החשכה. הוא שיחק גם בתפקיד אורח את לוק קייג' בסדרה ג'סיקה ג'ונס שיצאה ב-20 בנובמבר 2015. ב-2016 שיחק קולטר כדמות הראשית בסדרה לוק קייג', שהיא חלק מהיקום הקולנוע של מארוול ששודרה ברשת נטפליקס.
קולטר עתיד לשחק בסרט הקומדיה טיול בנות שצפוי לצאת בשנת 2017 לצד רג'ינה הול, ג'יידה פינקט סמית' וקווין לטיפה.
פיתון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חיפוש (אלגוריתם)
במדעי המחשב, אלגוריתם חיפוש הוא אלגוריתם המשמש לחיפוש נתון נדרש במבנה נתונים. חיפוש הוא פעולה בסיסית בפיתוח תוכנה, למשל לשם אחזור מידע מבסיס נתונים, ולכן הושקע מאמץ בפיתוח אלגוריתמים יעילים לביצוע משימה זו. את האלגוריתמים ניתן לחלק לשני סוגים.
חיפוש ממצה
חיפוש ממצה הוא חיפוש המאפשר לקבוע שהנתון נמצא במערכת כמפתח לחיפוש. ובמקרה שהוא נמצא, ניתן לקבל את הנתונים שהוא מאנדקס.
החיפוש הבסיסי ביותר הוא חיפוש בכוח גס - מעבר על כל הנתונים לפי סדרם, עד למציאת הנתון המבוקש, אם הוא אכן נמצא. מקובל לכנותו חיפוש ממצה בסיסי, או אלגוריתם חיפוש נאיבי. זהו חיפוש בלתי יעיל, וכאשר מספר הנתונים שבהם יש לחפש הוא גדול, החיפוש נמשך זמן רב, במידה בלתי סבירה.
כאשר הנתונים ממוינים, ניתן לשפר משמעותית את החיפוש על ידי שימוש בחיפוש בינארי. הבעיתיות בשיטה זו היא הדרישה שהנתונים יהיו ממוינים מראש, והצורך לשוב ולמיינם בכל פעם שנתון חדש מוכנס למאגר או כשנתון קיים מוצא ממנו.
כדי לאפשר חיפוש מהיר מחד, ולהימנע מן הצורך למיין את הנתונים בכל פעם שחל בהם שינוי מאידך, פותחו מבני נתונים השומרים על הנתונים במצב ממוין.
מבנה נתונים בסיסי המאפשר זאת הוא עץ חיפוש, שהוא מבנה נתונים ממוין המאפשר הכנסה, הוצאה וחיפוש. עצי חיפוש משוכללים יותר כמו עץ אדום שחור ועץ AVL מאפשרים לבצע את הפעולות הללו במהירות (דהינו בסיבוכיות נמוכה).
לחיפוש בגרפים (כמו עצי החיפוש שהוזכרו לעיל) משמשים אלגוריתם חיפוש לעומק ואלגוריתם חיפוש לרוחב.
חיפוש הסתברותי
בחיפוש כזה מוסכם לפני תחילתו שבהסתברות ידועה, החיפוש לא יחשוף נתון שכן מצוי במערכת, ואף מפתח לנתון שכן מצוי.
1961 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1961.
הלוח המוסלמי
לוח השנה המוסלמי, או לוח השנה ההיג'רי (בערבית: تقويم هجري), הוא לוח שנה שעל פיו נקבעים חגי האסלאם ומועדיו. לוח שנה זה הוא לוח שנה ירחי, כלומר מבוסס על מספר קבוע של פעמים שבהן הירח משלים מחזור מופעים אחד שלם.
עקרונות בסיסיים
לוח השנה המוסלמי מורכב מ-12 מחזורי ירח, או חודשים, שהם 354–355 יום. יום מוסלמי מתחיל בערב עם שקיעת השמש ומסתיים בשקיעתה הבאה. כל חודש מוסלמי הוא בן 29 או 30 יום וחל עם מולד הירח, הנצפה מיד לאחר שקיעת החמה. ויש הרואים שתחילת היום הוא אחרי ראיית הירח הנולד והלילה קודמת ליום, לכן מנהגים רבים מתחילים בלילה ולא ביום, כמו תפילת התראויח ברמדאן, או הימנעות מגילוח הפנים בעשרת הימים הראשונים של חודש החג'.
מניין החודשים בלוח המוסלמי מבוסס על "ראייה בפועל של מולד הירח" (כלומר, לוח השנה המוסלמי אינו "לוח קבוע"). כאשר ראייה בפועל של מולד הירח אינה אפשרית מיד לאחר שקיעת השמש ביום ה-29, יום זה ייחשב כיום ה-30 לאותו החודש ורק למחרת יחול ראש החודש הבא.
חודשי השנה המוסלמית הם: מֻחַרַם, צַפַר, רביע אל-אוול, רביע א-ת'אני, ג'ומאדא אל-אולא, ג'ומאדא א-ת'אניה, רג'ב, שעבאן, רמדאן, שַׁוַאל, ד'ו אל-קעדה, ד'ו אל-חיג'ה.
כל שנה מוסלמית מתחילה ב-1 במֻחַרַם, החודש הראשון בשנה. מניין השנים המוסלמיות חל למן היום הראשון של שנת ההג'רה, כלומר מ-1 במוחרם, ה-16 ביולי 622. ההג'רה עצמה אירעה במהלך חודש רביע אל-אוול, או ספטמבר 622. להמחשה, שנת 2009 לפי לוח השנה הגרגוריאני, חופפת ברובה לשנת 1430 לספירה המוסלמית. 1 במוחרם לשנת 1430 המוסלמית חל ב-29 בדצמבר 2008, ואילו 1 במוחרם לשנת 1431 המוסלמית חל ב-18 בדצמבר 2009.
בלוח המוסלמי לא נהוג עיבור שנים, והשנה המוסלמית מורכבת מ-12 חודשי ירח בלבד. להגדרה זו אין סייגים. לעומת לוח השנה העברי או לוח השנה הסיני, השנה המוסלמית אינה מתואמת עם השנה הטרופית (קרי, הקפת כדור הארץ את השמש). להמחשה, 33 "שנות שמש" (שנים טרופיות), שוות באורכן בקירוב ל-34 שנים בלוח המוסלמי. לכן, ניתן למצוא כי כל חודש מוסלמי פלוני מקביל לחודש עברי בשנה העברית, אך מדי 2–3 שנים אותו חודש מוסלמי יימצא מקביל לחודש עברי אחר. זאת בשל מנהג עיבור השנים הנהוג בלוח השנה העברי ואינו נהוג בלוח השנה המוסלמי. יחד עם זאת, באיראן ואפגניסטן נהוג לוח השנה ההיג'רי השמשי, שאינו לוח שנה ירחי אלא שמשי.
נכון להיום הצטבר פער של כ- שנים במניין השנים בין לוחות השנה המוסלמי והגרגוריאני, בעוד על פי המוסלמי חלפו כ- להג'רה, בגרגוריאני עברו.
התאריך המוסלמי היום הוא.
חגי האסלאם ומועדיו
כאמור, לעומת לוח השנה העברי, לוח השנה המוסלמי מבוסס על מחזורי ירח בלבד ואינו מתואם עם השנה הטרופית. הואיל והשנה המוסלמית קצרה מן השנה הטרופית ואינה מתואמת איתה, יוצא שמדי שנה בשנה חגי האסלאם ומועדיו "נודדים" על פני עונות השנה, בקצב של 10–11 ימים אחורנית (ביחס לשנה גרגוריאנית רגילה). כך יוצא שחגי האסלאם ומועדיו חלים בעונות שנה שונות ולא בעונה קבועה מסוימת. חג מוסלמי המתקיים בקיץ למשך מספר שנים, יתקיים בשנים אחרות בחורף. תופעה זו אינה מאפשרת יצירת חגים עונתיים או חקלאיים (באסלאם אין חגים הקשורים לטבע ולעונות השנה). כצפוי, מדי כמה שנים גם צום הרמדאן זז מעונה לעונה, עובדה המקשה במיוחד על הצמים בצום זה כאשר הצום חל בקיץ.
הלוח הערבי הקדום
הלוח הערבי הקדום שהיה מקובל בתקופה הטרום איסלאמית, שימש בסיס להחלת הלוח המוסלמי. לעומת הלוח המוסלמי, בלוח הערבי הקדום הונהגו שנים מעוברות כפי שהיה נהוג בלוח השנה הבבלי ועדיין נהוג בלוח השנה העברי.
מנהג עיבור השנים חדל בהחלת לוח השנה המוסלמי. זאת לפי דבר הפסוק בקוראן: "מניין החודשים אצל אללה שנים-עשר חודשים". על-פי המסורת המוסלמית פסוק זה הביא מוחמד מפיו של אללה במהלך חיג'ת אל-ודאע, החג' שקיים מוחמד לפני מותו.
ויליאם וילארד וירץ
ויליאם וילארד וירץ (באנגלית: .William Willard Wirtz Jr; 14 במרץ 1912 – 24 באפריל 2010) היה פוליטיקאי ופרופסור למשפטים אמריקאי, שכיהן בין 1962 ל-1969 כמזכיר העבודה של ארצות הברית תחת הנשיאים ג'ון פ. קנדי ולינדון ג'ונסון. וירץ היה אחרון חברי הקבינט של הנשיא קנדי.
וירץ הרחיב את תוכניות ההכשרה לעבודה, הגדיל את הסיוע למובטלים שאיבדו את עבודתם לסחר חוץ, יצר תוכניות אוריינות לעובדים ומתח ביקורת על הדעות הקדומות של איגודי הבנייה נגד כהי עור.
ביוגרפיה
וירץ נולד ב-14 במרץ 1912 בעיר דקאלב, אילינוי. בנם של אלפא בלה וויליאם וילארד וירץ האב, מאמן פוטבול, כדורסל ובייסבול מצפון אילנוי. הוא למד באוניברסיטת צפון אילינוי. בזמן שהיה סטודנט בקולג' בלויט פגש את ג'יין קוויסנברי, עמה התחתן ב-1936. לזוג וירץ נולדו שני בנים.
הוא סיים את לימודי המשפטים שלו בבית הספר הרווארד למשפטים ב-1937, ומיד מונה לפקולטה של קולג' המשפטים של אוניברסיטת איווה על ידי הדיקן של בית הספר (ושופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לעתיד) ויילי ראטלדג'. וירץ היה לפרופסור למשפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן מ-1939 ל-1942. במלחמת העולם השנייה היה עוזר ליועץ המשפטי של מועצת הרווחה המלחמתית של ארצות הברית. וירץ חזר ללמד משפטים בנורת'ווסטרן עד שחדל ב-1954. אחד מתלמידיו הבולטים באוניברסיטה הוא ג'ון פול סטיבנס (שופט העליון בעל אורך הכהונה השלישית באורכה בהיסטוריה של בית המשפט העליון של ארצות הברית).
היה פעיל דמוקרטי וכותב נאומיו של עדלי סטיבנסון, במסע הבחירות שלו לנשיאות ב-1952. וירץ מונה לתת מזכיר העבודה ב-1961. ב-25 בספטמבר 1962 נכנס לתפקידו כמזכיר העבודה של ארצות הברית, תפקיד אותו מילא בממשלים של הנשיאים ג'ון פ. קנדי ולינדון ג'ונסון, תקופה בה זכה לתשבחות על פעילותו כנגד השביתות של איגודי העובדים בשנות ה-60. אחת ממשימותיו הגדולות כמזכיר העבודה הייתה להתמודד עם המחסור של החקלאים בכוח אדם. המחסור נוצר עקב ביטול "תוכנית ברסרו"(אנ') שיצאה לדרכה ב-1942. התכנית הבטיחה לעובדים המקסיקנים בארצות הברית קיום תנאי מחיה סבירים (סניטציה, מחסה הולם ומזון), שכר מינימום של 30 סנט לשעה ומתן הגנה מפני כוחות חמושים. סיום התכנית הוביל למחסור בעובדים בענף החקלאות, מה שהוביל את וירץ להחליט על תוכנית בחודשי הקיץ שבמסגרתה יועסקו תלמידי תיכון בני 17 בעבודות חקלאיות במקום המהגרים המקסיקנים. 18,000 נערים גויסו לתוכנית, אך בפועל רק 3,300 מהם עבדו בסופו של דבר בשדות. רבים מהנערים עזבו תוך זמן קצר או ארגנו שביתות ומחאות כנגד תנאי העבודה הקשים הכוללים חום קיצוני ומגורים רעועים. אחרי קיץ אחד בלבד, בוטלה התכנית.
תחת הנשיא ג'ונסון הוא תמך בהוראה מתקנת ובהשקעה בנושרים ממוסדות החינוך. בנוסף תמך גם בתוכניות הכשרה למובטלים. יחסיו עם ג'ונסון עמדו בסכנה על רקע מברק ששלח וירץ לנשיא, בו הביע את חששו מההתערבות האמריקנית במלחמת וייטנאם.
אחרי כהונה של כ-7 שנים במחלקת העבודה של ארצות הברית, עזב את תפקידו והחל לעבוד במשרדי עורכי דין בוושינגטון די. סי.. על שמו נקראה בשנת 2000 הספרייה הרשמית של מחלקת העבודה.
חיים אישיים
וירץ היה נשוי לג'יין קויסנברי (1913–2002) ולהם שני בנים. הוא נפטר בשיבה טובה בדיור מוגן בוושינגטון די. סי. ב-24 באפריל 2010. וירץ היה במותו חבר הקבינט הזקן ביותר בזמנו ואחרון חברי הקבינט של ג'ון קנדי.
ההגירה הגאורגית לפולין
הפרומתאיזם הגאורגי
כחלק מהתפיסה הפוליטית של יוזף פילסודסקי, פרומתאיזם, התפתחה מערכת יחסים דיפלומטית פעילה בין פולין לבין הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, במטרה להקטין את כוחה של רוסיה הצארית, והישות שנוסדה אחריה, ברית המועצות, על ידי תמיכה בתנועות הלאומיות האנטי רוסיות העיקריות, בתוך תחומי רוסיה, ששאפו לעצמאות. קבוצת תנועת הפרומתאיזם הגאורגים הייתה הקבוצה הפעילה ביותר מבין התנועות שנתמכו על ידי פילסודסקי. פעילות זו לא נצפתה על ידי הבולשביקים, שארגנו, בשנת 1930, את ההתנקשות בנואה רמישווילי, מנהיג פוליטי גאורגי בולט, והמקדם הראשי של הפרומתאיזם.
בשנת 1932, החל משא ומתן לחוזה פולני-סובייטי, שהאיץ את נפילת תנועת הפרומתאיזם, אף על פי שהגאורגים המשיכו בפעילותם במגוון ארגונים סוציאליים ותרבותיים. החשובה ביותר מביניהם הייתה "ועדת גאורגיה" שנוסדה מוקדם בשנת 1921 על ידי מספר אינטלקטואלים גאורגים שהונהגו על ידי סרגו קורולאשווילי. הם יצרו קשר עם מרכזי ההגירה הפוליטי הגאורגיים באירופה. בראשם זה שבפריז. הוועדה ארגנה מגוון מפגשים ופעילויות סוציאליות, וסיפקה תמיכה למהגרים הגאורגים. היא הוציאה לאור גם מספר פרסומים משלה: "פרו גאורגיה" (1922) ו"פרו פרטיה" (1923). בשנים 1923–1924, היה קורולאשווילי עורך העיתון "שלוס ושודו", שעסק בנושא הבעיה הגאורגית. הגאורגים ארגנו גם את "ארגון הסטודנטים הגאורגים" ו"האגודה הפולנית-גאורגית" שהונהגה על ידי הנסיך פאוול טומאנישווילי. מגבלות פיננסיות הגבילו פעילות נרחבת של ארגונים אלה.
הגאורגים והשירות בצבא הפולני
מיד לאחר נפילת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, פנה נואה ז'ורדניה, ראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בגלות, למדינות הידידותיות, במיוחד לצרפת, יוון ופולין, לעזור לו לשמר סגל צבאי מקצועי. ממשלת פולין הגיבה מיידית, והחל משנת 1922 ועד לשנת 1924, מאות אצילים שהיו קצינים גאורגים הומלצו על ידי ממשלת ז'ורדניה, והתקבלו לבתי הספר הצבאיים של פולין. מספר קצינים מקצועיים מצבא הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה לשעבר עברו אימונים במרכזי ההכשרה הפולנים. למרות שהפולנים לא התחייבו לכך, למעשה גויסו קצינים אלה לצבא הפולני כקצינים. כתוצאה מכך עמד מספר אנשי הצבא הגאורגים ששירתו בצבא הפולני על 1,000 איש.
עם התפרצות מלחמת העולם השנייה, רוב הקצינים הגאורגים השתתפו בהגנה מפני הפלישה הגרמנית לפולין, וחלק מהם פיקד על רגימנט של חיילים פולנים. הידועים ביותר מביניהם היו: מספר קצינים גאורגים נישבו על ידי הכוחות הסובייטים במהלך המערכה בשנת 1939. גנרל צ'חיידזה, מייג'ור ממלדזה, קפטן סחירטלאדזה וקפטן רוסיאשווילי נהרגו במהלך טבח יער קאטין, משנת 1940 ועד 1941. הרבה אחרים בילו מספר שנים בגולאגים.
בתום המלחמה, רוב הגאורגים היגרו למערב אירופה או הוגלו למחנות סובייטים. מעטים (כמו גנרל ולריאן תַאבִּידזֶה ) נותרו במחתרת הפולנית האנטי קומוניסטית מספר עשורים.
קריטודוס
קריטודוס (שם מדעי: Cretodus; מילולית: "שן קרטיקונית") הוא סוג נכחד של כריש נכחד מהסדרה דמויי עמלץ, שהיה קרוב ללפטוסטירקס. הוא התקיים במימי הקרטיקון העליון שבין הקנומן לקוניאק, לפני 100 עד 89 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר למדע ב-1965 בידי החוקר סוקולוב. הוא התגלה לאורך אמריקה הצפונית באזור הים הפנימי המערבי הקדום וכן במספר מאובנים באירופה, אפריקה וייתכן שגם באסיה. המאובנים כללו בעיקר שרידי שיניים ולסתות אך גם חוליית בודדות שלו התגלו.
כריש זה דמה בצורתו לכריש טיגרי מודרני, אך היה קרוב יותר לעמלץ לבן והיה בעל טורי שיניים משוננות בעלות אמייל ולפי הערכות הוא הגיע לאורך של 5 עד 9 ואף 11 מטרים, אצל המין הגדול ביותר - C. crassidens. הוא התבסס על טרף של דגים גדולים, היבודונטים ועל צבים ימיים, כאשר מאובן מאיטליה של צב ים קרטיקוני התגלה עם סימני נשיכה שהתאימו למבנה לסתותיו. ככל הנראה הוא חי בדומה לעמלצים מודרניים וסייר לאורך האוקיינוסים בחיפוש מזון.
מינים
סוג זה כולל 5 מינים:
האיחוד הלאומי
האיחוד הלאומי הייתה רשימה וסיעה משותפת של מפלגות ימין ישראליות.
הכנסת החמש עשרה (1999–2003)
האיחוד הלאומי הוקם במרץ 1999, לקראת הבחירות שעמדו להתקיים במאי אותה שנה, לכנסת החמש עשרה. הוא הוקם כאיחוד של מולדת (מפלגתם של רחבעם זאבי ובני אלון שהוקמה עוד ב-1988), תקומה (חנן פורת וצבי הנדל, שפרשו מהמפד"ל במרץ 1999) וחירות (בני בגין, מיכאל קליינר ודוד ראם, שפרשו מהליכוד בפברואר 1999). זה היה צירוף של פורשי מפלגות קיימות, עם מפלגות חדשות שהוקמו בעקבות חתימת הסכם ואי בסוף 1998. השאיפה הייתה להשיג סיעה משמעותית בכנסת, שתמנע מהליכוד בראשות בנימין נתניהו, בקדנציה הראשונה שלו כראש הממשלה, להוסיף ולוותר על שטחים מארץ ישראל, כפי שכבר עשה לדעתם בהסכם ואי.
בבחירות עצמן הפסיד נתניהו לאהוד ברק וגם הרשימה החדשה נכשלה יחסית לציפיותיה וזכתה ב-4 מושבים בלבד. בעקבות זאת, מיד לאחר הבחירות, ועוד לפני תחילת תקופת כהונת הכנסת החדשה פרש זאב בנימין בגין, באומרו שהוא נותר מנהיג ללא ציבור. חברי הכנסת מטעם הסיעה, עם תחילת כהונת הכנסת ה-15, היו לפיכך: רחבעם זאבי, חנן פורת, בני אלון ומיכאל קליינר. כמה חודשים אחר כך, באוקטובר 1999 פרש מהכנסת גם חנן פורת, שפינה מקום לצבי הנדל. הסיעה נותרה באופוזיציה לצידו של הליכוד.
ב-1 בפברואר 2000 התאחדה הסיעה עם סיעת ישראל ביתנו בראשות אביגדור ליברמן, ליצירת מסגרת חדשה - איחוד לאומי-ישראל ביתנו. נציג חרות מיכאל קליינר, שממילא כבר היה בסכסוכים אישיים עם שאר שלושת חברי הכנסת של הסיעה, התנגד לאיחוד ובעת יצירת הסיעה המאוחדת התפלג ממנה ויצר מחדש את סיעת חרות - התנועה הלאומית.
ב-6 בפברואר 2001 התקיימו בישראל הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה - 2001, כאשר הכנסת ממשיכה בכהונתה, בהרכבה הקודם. בעקבות ניצחונו של אריאל שרון בבחירות אלה, על אהוד ברק, הקים שרון ממשלה חדשה, שבמרכזה מפלגת הליכוד, שהייתה קודם לכן באופוזיציה. ליברמן וזאבי נכנסו לממשלה זו גם הם, כשרי התשתיות הלאומיות והתיירות, בהתאמה. בנוסף להם התמנה מטעם הסיעה המאוחדת גם יורי שטרן, כסגן שר במשרד ראש הממשלה.
ב-16 באוקטובר 2001 הגישו זאבי וליברמן את התפטרותם מממשלת שרון, במחאה על נסיגת צה"ל משכונות אבו סניינה וח'רת א-שייח בחברון, דבר שלטענתם חשף את יהודי חברון לאיומים של ירי צלפים מצד ארגוני הטרור הפלסטיניים. למחרת היום, ב-17 באוקטובר 2001, בטרם נכנסה ההתפטרות לתוקף, נרצח רחבעם זאבי על ידי מחבל פלסטיני מהחזית העממית, במלון הייאט במזרח ירושלים.
בעקבות הרצח משך ליברמן את התפטרותו וסמוך אחר כך נבחר כמנהיג הסיעה המשותפת במקום זאבי. בני אלון גבר בבחירות פנימיות על פלמח זאבי, בנו של רחבעם זאבי ונבחר למנהיג מולדת ובעקבות זאת מונה כמחליפו של זאבי במשרד התיירות. בכנסת, מחליפו של זאבי היה אורי אריאל.
בסופו של דבר פרשה הסיעה מהממשלה כחצי שנה אחר כך, ב-14 במרץ 2002, תוך שהיא מבקרת בחריפות את מדיניות ההבלגה בה נקטה הממשלה באותה עת למול השתלשלות אירועי האינתיפאדה השנייה. כשבועיים אחרי הפרישה, ב-27 במרץ אירע הפיגוע במלון פארק בנתניה ויומיים לאחר מכן החל מבצע חומת מגן, אולם הסיעה נותרה באופוזיציה לממשלת שרון עד תום כהונת הכנסת.
הכנסת השש עשרה (2003–2006)
בבחירות ינואר 2003 התמודדה הרשימה המאוחדת תחת השם "איחוד לאומי" וזכתה ב-7 מושבים בלבד בכנסת: שלושה לישראל ביתנו (ליברמן, שטרן ונודלמן), שניים לתקומה (הנדל ואריאל) ושניים למולדת (אלון ואריה אלדד). התוצאה הזו היוותה ירידה במנדט אחד לעומת תוצאות הבחירות הקודמות, כשהאיחוד הלאומי וישראל ביתנו רצו בנפרד. רשימת חרות של קליינר, שהיה עד פברואר 2000 חלק מהמפלגה, ורץ כעת בנפרד יחד עם ברוך מרזל, זכתה בכאחוז אחד מקולות המצביעים, אותו מנדט שחסר לאיחוד הלאומי. רשימת קליינר לא עברה את אחוז החסימה.
האיחוד הלאומי הצטרפה לקואליציה ולממשלת שרון השנייה, שהוקמה בפברואר 2003 וכללה את הליכוד, שינוי, האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו והמפד"ל. בני אלון נשאר בתפקיד שר התיירות ואילו ליברמן התמנה לשר התחבורה.
בראשית יוני 2004, לקראת ולצורך השגת רוב בהצבעה בממשלה על תוכנית ההתנתקות, פיטר ראש-הממשלה שרון את השרים ליברמן ואלון, שניים מהמתנגדים לה. בעקבות הפיטורין, פרשה מפלגת האיחוד הלאומי מהקואליציה. כמו כן, פרש ח"כ מיכאל נודלמן (ישראל ביתנו) מהסיעה, עקב תמיכתו בהתנתקות בניגוד לעמדת הסיעה. ב-6 ביוני 2004 אושרה תוכנית ההתנתקות בממשלה, לאור הרוב שנוצר בה לאחר פיטורי שני שרי האיחוד הלאומי. המפד"ל, ששריה התנגדו לתוכנית, נשארה למרות זאת בממשלה, למעט השר אפי איתם וסגן השר הרב יצחק לוי, שהתפטרו. איתם ולוי עזבו בהמשך את המפד"ל, הקימו את מפלגת ציונות דתית לאומית מתחדשת, שנקראה לאחר מכן אח"י, ובאוגוסט 2005, לקראת הבחירות לכנסת ה-17 ב-2006 הצטרפו לאיחוד הלאומי.
לקראת סוף אוקטובר 2004 אושרה תוכנית ההתנתקות, בכנסת, בהצבעה דרמטית בה התפצלה סיעת הליכוד לשני חלקים שווים פחות או יותר, תומכי ומתנגדי התוכנית. בראשית נובמבר, בעקבות אישור זה וכחצי שנה לאחר פרישת איתם ולוי, פרש מהממשלה גם החלק השני של המפד"ל, בראשות זבולון אורלב. בשלב זה, חלק זה של המפד"ל עדיין לא הצטרף לאיחוד הלאומי. באותה עת ובמקביל הודיעה גם מפלגת "ישראל ביתנו", שבבחירות הבאות היא תרוץ בנפרד. בפברואר 2006 היא אכן עזבה את הרשימה.
הכנסת השבע עשרה (2006–2009)
האיחוד הלאומי החלה את המירוץ בבחירות לכנסת ה-17, כשהיא כוללת בששת המקומות הראשונים ברשימתה שני נציגים מכל אחת מהמפלגות שהרכיבו אותה - מולדת, ציונות דתית לאומית מתחדשת ותקומה. עם זאת, לאחר לחצים מצד רבנים ותנועות ציבוריות של פעילי ימין הוסכם ב-9 בפברואר 2006 על רשימה משותפת של מפלגות האיחוד הלאומי והמפד"ל, בה הוצבו ששת נציגי האיחוד הלאומי בתשעת המקומות הראשונים, בשילוב שלושה נציגים מהמפד"ל. הרב מרדכי אלון סירב לבקשה שהופנתה אליו לעמוד בראשות הרשימה המאוחדת ובמקומו הוצב בראשותה הרב בני אלון.
עוד לפני הבחירות, ב-1 בפברואר 2006 הגיעו חברי הכנסת של האיחוד הלאומי (אפי איתם, הרב בנימין אלון, פרופ' אריה אלדד ואורי אריאל) אל המאחז עמונה, על מנת למנוע את הריסתו על ידי כוחות המשטרה. במקום פרצו עימותים אלימים בין המתנחלים למשטרה, במהלכם נפצעו ופונו לאשפוז גם איתם ואלדד, לאחר שהוכו על ידי השוטרים. בעקבות האירועים הקשים הוציא האיחוד הלאומי הודעת גינוי ומחאה חריפה תחת הכותרת "במקום בו מכים ח"כים - נגמרת הדמוקרטיה" ותבע להקים ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת מה שלטענתם התפרש כאלימות המשטרה בעמונה.
בבחירות שנערכו במרץ 2006, ניצחה מפלגת קדימה בראשות אהוד אולמרט, שירש את אריאל שרון חודשיים קודם לכן, בעיצומה של מערכת הבחירות, בעקבות האירוע המוחי שאירע לשרון. רשימת האיחוד הלאומי - מפד"ל לא עמדה בציפיות מרכיביה וזכתה בתשעה מושבים בכנסת, בלבד, מהם שישה לנציגי האיחוד הלאומי. ישראל ביתנו לעומת זאת, זכתה להצלחה גדולה בהתמודדותה העצמאית והשיגה בבחירות 2006, 11 מנדטים. רשימות ימין נפרדות בראשות ברוך מרזל ומיכאל קליינר, שרצו גם בבחירות אלה, השיגו ביחד פחות מאחוז אחד מהקולות ולא התקרבו אפילו לאחוז החסימה, שעמד הפעם על 2%.
הממשלה שהקים אהוד אולמרט כללה רשימות מרכז - שמאל, ביחד עם ש"ס, כאשר האיחוד הלאומי - מפד"ל התייצבה באופוזיציה, לצידה של מפלגת הליכוד המצומקת (12 מושבים בלבד). "ישראל ביתנו", שהייתה תחילה באופוזיציה גם היא, הצטרפה לממשלה באוקטובר 2006, כעבור כחצי שנה, זמן קצר לאחר תום מלחמת לבנון השנייה.
הכנסת השמונה עשרה (2009–2013)
בדצמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה שנועדו להתקיים בפברואר 2009 החליטו תקומה ומולדת להתאחד עם המפד"ל, ליצירת מפלגה חדשה - הבית היהודי, שאמורה הייתה להתמקד בנושאי ערכים וחינוך ופחות בנושא ארץ ישראל השלמה. מתוך תשעת הח"כים המקוריים של המפלגה, חמישה פרשו תוך כדי ביצוע מהלך האיחוד: אפי איתם ומפלגת אח"י שלו, וכן אליהו גבאי מהמפד"ל, הצטרפו לליכוד, אריה אלדד פרש, על מנת לעמוד בראש התקווה - מפלגה ציונית לאומית - מפלגת ימין בעל אופי חילוני ושני ח"כים נוספים, צבי הנדל מתקומה ויצחק לוי מאח"י פרשו לחלוטין מהחיים הפוליטיים.
מארבעת הח"כים שנותרו, נשארו בבית היהודי בסופו של דבר שניים בלבד. מלאכת הכנת הרשימה החדשה הופקדה בידי ועדה ציבורית עצמאית, אולם לאחר פרסום הרשימה המיועדת לכנסת וערב סגירת רשימות המועמדים, פרשו ממנה שני חברי הכנסת של "האיחוד הלאומי", בני אלון ממפלגת מולדת, שהוצב במקום ה-17 הבלתי ריאלי ופרש בעקבות זאת מהחיים הפוליטיים ואורי אריאל ממפלגת תקומה, שהוצב אמנם במקום השלישי ברשימת הבית היהודי, אך בחר בסוף לחזור ולהצטרף לחבריו לאיחוד הלאומי שפרשו עוד קודם לכן. הטענה של הפורשים הייתה, שהוועדה המסדרת מעלה בתפקידה בכך שכללה את כל חברי הכנסת של המפד"ל ברשימה הסופית, בעוד רק אחד מחברי האיחוד הלאומי (אריאל) הוצב בין עשרת המועמדים הראשונים. תקומה ומולדת הפורשות, נשארו לפיכך עם השם "האיחוד הלאומי", בעוד המפד"ל רצה בנפרד תחת השם "הבית היהודי". התקווה - מפלגה ציונית לאומית, שבראשה עמד אריה אלדד, חזרה והצטרפה אל תקומה ומולדת תחת השם האיחוד הלאומי, וכמו כן הצטרפה אליהן גם מפלגת ארץ ישראל שלנו של הרב שלום דב וולפא וברוך מרזל.
בראש רשימת האיחוד הלאומי החדשה - ישנה הזו הוצב הפעם יעקב כץ (כצל'ה), מראשי המתנחלים, מנהל מוסדות קריית הישיבה בית אל, ממייסדי גוש אמונים, ומי שהיה עוזר שר השיכון לענייני התיישבות, אריאל שרון, בשנים 1990 - 1992 ולאחר מכן המנכ"ל של ערוץ 7.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה זכתה הרשימה ב-4 מושבים בכנסת, אחד יותר מהבית היהודי. חברי הכנסת מטעמה היו יעקב כץ ואחריו אורי אריאל נציג "תקומה", פרופ' אריה אלדד מ"התקווה", והרב ד"ר מיכאל בן ארי מ"ארץ ישראל שלנו" (בפועל נציג חזית יהודית לאומית של מרזל). נציג מולדת אורי בנק, שהוצב במקום החמישי, לא נכנס ובכך לראשונה מאז הקמת האיחוד לא יוצגה מולדת בכנסת. לאחר הבחירות והקמת ממשלת נתניהו השנייה נשארה הסיעה באופוזיציה, בעוד הבית היהודי כמו גם ישראל ביתנו מצטרפים לממשלה.
במהלך כל כהונת הכנסת השמונה עשרה תיפקדה הרשימה באופוזיציה בלבד. עם זאת, חברי הכנסת מטעמה היו פעילים בשורת עניינים: חבר הכנסת כץ כיהן כיושב ראש הועדה המיוחדת לבעיית העובדים הזרים והיה בין השאר גם יושב ראש השדולה לחיזוק ההתיישבות בערבה ויושב ראש השדולה למניעת הגירה בלתי חוקית לישראל והסדרתה ועוד. חבר הכנסת אריאל היה יושב ראש הועדה לביקורת המדינה, יושב ראש ועדת משנה לעניין מפוני גוש קטיף וצפון השומרון והיה בין השאר גם נציג האופוזיציה בהוועדה למינוי שופטים, חבר ועדת הכספים, חבר ועדת המשנה לענייני תקציב הביטחון ועוד. חבר הכנסת אלדד כיהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון, חבר בוועדת האתיקה, יושב ראש השדולה למאבק בשחיתות המינהל הציבורי, יושב ראש השדולה למען יש”ע, ועוד. וחבר הכנסת בן ארי היה חבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט, יושב ראש השדולה למען נפגעי תופעת המסתננים הבלתי חוקיים, יושב ראש השדולה לקביעת יום ראול וולנברג וחסידי אומות העולם ביום הולדתו של ראול וולנברג (4 באוגוסט), ועוד.
המפלגה כולה וחברי הכנסת שלה, כל אחד מהם בנפרד, דורגו גם במקום הגבוה ביותר במדד הפעילות הלאומית, בדו"ח החצי-שנתי שמפרסם ארגון מטות ערים, עם ציון ממוצע של מעל 95.
ב-18 באוקטובר 2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה התפצלה "האיחוד הלאומי" פעם נוספת. שניים מהח"כים, נציגי תקומה כץ ואריאל, חתמו על טיוטת הסכם לריצה משותפת עם מפלגת הבית היהודי בבחירות לכנסת ה-19, אך אריה אלדד ("התקווה") ומיכאל בן-ארי (איש "ארץ ישראל שלנו" שפרש כעת לחזית יהודית לאומית) פרשו מהאיחוד והקימו רשימה חדשה בשם עוצמה לישראל והחליטו לרוץ בנפרד. ב-19 בנובמבר 2012 אושרה בוועדת הכנסת בקשתם להתפלג מסיעת האיחוד הלאומי ולהקים את סיעת עוצמה לישראל.
ב-29 בנובמבר 2012 הסכימו "הבית היהודי" ושני הח"כים שנותרו באיחוד הלאומי על רשימה משותפת בבחירות. נפתלי בנט ישמש כראש הסיעה ובעשירייה הראשונה ישובצו ארבעה מאנשי תקומה באיחוד הלאומי. המועמדים בעשירייה זו: נפתלי בנט, אורי אריאל, ניסן סלומיאנסקי, הרב אלי בן דהן, איילת שקד, אורי אורבך, זבולון כלפא, אבי וורצמן, מוטי יוגב ואורית סטרוק. הרשימה המשותפת כללה גם את מפלגת מולדת ויו"ר מולדת אורי בנק הוצב במקום ה-17 ברשימה המאוחדת שרצה תחת השם "הבית היהודי בראשות נפתלי בנט - מיסודם של האיחוד הלאומי מפד”ל החדשה". ארץ ישראל שלנו, שנותרה ללא ייצוג בכנסת לאחר פרישת בן ארי מהמפלגה, לא הצליחה במגעים עם גופים שונים ולא התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה.
המישור המדיני-ביטחוני
האיחוד הלאומי הייתה ממוקמת ימינה מהמפד"ל אך שמאלה מחירות וכ"ך. ב-2012 התפצלה, כאשר חלק ממנה (בעיקר מפלגת תקומה) רץ במסגרת רשימת הבית היהודי וחלק אחר רץ במסגרת רשימת עוצמה לישראל.
האיחוד הלאומי היא סיעה ימנית, שתומכת בהתיישבות בכל רחבי ארץ ישראל השלמה (ובפרט בהתנחלויות) ובמדיניות תקיפה כנגד הטרור הפלסטיני. הסיעה תומכת בפעולות צבאיות כנגד הטרור, דוגמת מבצע חומת מגן והסיכולים הממוקדים ואף דרשה להגבירם. היא תומכת גם בעונשים קשים לפעילי טרור: "כל גורם עוין שיפעיל טרור או יסייע לטרור נגד מדינת ישראל ואזרחיה, יגורש לאלתר מתחומי ארץ-ישראל, תהא דתו ואזרחותו אשר תהא." בפרט, מתנגדת הסיעה למה שהיא תפשה כניסיונות של מי שהוגדרו על ידה כשמאל הקיצוני (הגדרה הכוללת גם את "שלום עכשיו" ו"מרצ" וכל מה שנמצא שמאלה מהן) לכבול את ידיה של ישראל במאבק כנגד הטרור, להסית את דעת הקהל העולמית נגדה וליצור פרובוקציות שמטרתן להכפיש את צה"ל והמתנחלים. דוברי הסיעה הרבו לגנות התבטאויות שנויות במחלוקות של ח"כים ופעילי שמאל בולטים.
הסיעה התנגדה להקמת מדינה פלסטינית ממערב לנהר הירדן וקראה לפירוק הרשות הפלסטינית, שנהפכה, לדבריה, לחממת טרור. הסיעה הציעה 3 פתרונות לבעיה הפלסטינית:
במישור יחסי החוץ תומך האיחוד הלאומי ביצירת ברית עם מדינות שונות בעולם וחיזוקה על בסיס המלחמה בטרור, בייחוד הטרור מצד האסלאם הפונדמנטליסטי. האיחוד טען שיש לפתח קשרים עם מדינות נוספות פרט לארצות הברית, על מנת שישראל לא תהפך לתלויה בה.
צביון המדינה
הסיעה דגלה בביצור זהותה היהודית-ציונית של מדינת ישראל וקראה לנקוט באמצעים קשים כנגד תנועות ואנשים החותרים תחת קיומה של המדינה או מתנגדים לאופיה היהודי-ציוני-דמוקרטי. כדי לשמור על רוב יהודי וביצור האופי היהודי באוכלוסייה דגל האיחוד הלאומי בעידוד עליה, חיזוק הקשר עם יהודי התפוצות, הגברת החינוך היהודי (לרבות גיור) בקרב עולים חדשים וסיוע בקליטת העולים.
מיעוטים: לפי תפיסת האיחוד הלאומי: "כל אזרח במדינת ישראל חייב לקבל את העיקרון של מדינת ישראל כמדינה יהודית וציונית. כל אזרח במדינת ישראל חייב להצהיר נאמנות לדגל הכחול- לבן, להמנון ה"תקווה" ולחוקיה של מדינת ישראל". במקביל, יש לשלול את האזרחות הישראלית מכל אלו המעורבים בפיגועי טרור, ומזדהים עם ארגוני טרור הפועלים נגד המדינה. בפרט, יש להוציא אל מחוץ לחוק את התנועות הפועלות נגד המדינה וערכיה, כדוגמת התנועה האיסלמית.
לפי עמדת הסיעה, היחס לבני מיעוטים יהיה שוויוני בנושא הזכויות האישיות, כל עוד ישמרו נאמנות למדינה וימלאו את חובותיהם. הסיעה מציעה לחייב בני מיעוטים שלא ישרתו בצה"ל בשירות לאומי (שנושא אופי חברתי) במקום זאת. בעוד היחס בפועל כלפי ערביי ישראל הוא חשדני ועוין, היחס של האיחוד לדרוזים חיובי יותר. לשיטתם, העדה הדרוזית היא חלק אינטגרלי של מדינת ישראל ונאמנה לה. לכן יש לשפר את מעמדם ומצבם הכלכלי-חברתי של הדרוזים ולהשוות רמת החיים והתשתיות של הדרוזים לאלה של המגזר היהודי.
בנושא דת ומדינה, לא הייתה לאיחוד עמדה מוצהרת וזאת עקב הרכבו שכלל את המפלגה הדתית תקומה מצד אחד ואת מפלגת ישראל ביתנו החילונית מצד שני. למרות זאת הוסכם שבנושאי דת ומדינה יש לשמור על צביונה היהודי של ישראל וזאת בעיקר על ידי חיזוק החינוך על מורשת ישראל והערכים היהודיים. האיחוד התנגד לכפייה דתית וסבר שגם על החרדים לתרום למדינה במסגרת שירות צבאי/לאומי חובה. האיחוד תומך בעידוד יצירת מסגרות המשלבות שירות צבאי/לאומי ולימודי תורה (כגון ישיבות הסדר והנח"ל החרדי). כמו כן, אחד הדגלים המרכזיים של הרשימה המשותפת, היה חיזוק החינוך היהודי ושמירת אופייה היהודי של מדינת ישראל, עם דגש על חיזוק מוסדות הציונות הדתית והגופים התורניים.
התיישבות
סיעת האיחוד הלאומי דוגלת בחיזוק ההתיישבות בכל שטחי ארץ ישראל השלמה, כאשר דגש מיוחד הושם על חיזוק ההתיישבות היהודית בירושלים (משני צידי הקו הירוק) כבירת ישראל והעם היהודי לנצח. בין השאר דרשה הסיעה את העברת שגרירות ארצות הברית מתל אביב לירושלים והריסתם של בתים ערביים שנבנו בניגוד לחוק.
האיחוד הלאומי תומך גם בחיזוק ההתיישבות היהודית בשטחי יהודה ושומרון (ועד לביצוע תוכנית ההתנתקות, לה התנגד, גם בשטחי רצועת עזה). האיחוד קרא לסיפוח היישובים הישראלים ביש"ע והחלה מלאה של החוק והריבונות הישראלית עליהם. האיחוד תמך בהפיכת המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון באריאל לאוניברסיטה.