cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שרה בץ
תולדות חייה
בשנת 1952 עברה בץ לגור בבאר שבע. ראש העירייה, דוד טוביהו, ביקש ממנה שתנהל את בית הספר התיכון הראשון בעיר, אך היא סירבה. במקום זאת נתנה את הסכמתה לנהל את בית הספר היסודי "אחווה", בשל מספרם הגבוה במיוחד של עולים חדשים מקרב תלמידי בית הספר, ועל מנת להקנות להם ולהוריהם את השפה העברית. לאחר כשנתיים פתחה ביחד עם חיים נוי את בית הספר התיכון מקיף א' באר שבע בעיר העתיקה בבאר שבע (ברחוב אנילביץ', היום המרכז לאמנויות) ולימדה שם.
בשנת 1957 פתחה בץ את האולפן האקדמאי הראשון לעולים אקדמאים בבית יציב, ולאחר מכן באולפן מצדה היום אלטשול, אותו ניהלה במשך כ-25 שנה.
במקביל לימדה בשעות אחר הצהריים בסמינר למורים, בקורסים לעולים באוניברסיטת בן-גוריון וב.
בשנת 1959 נבחרה בץ למועצת העיר, מטעם מפא"י ובכך הייתה לאישה הראשונה שנבחרה למועצת העיר באר שבע. בשנת 1961 בשיאה של מתיחות פוליטית במפלגתה, אף הועלה הרעיון לבחור בה לראשות העירייה. כחברת מועצה היא פעלה למען החינוך בעיר.
בץ ומשפחתה הקימו את "בית מאיר בץ", על שם בעלה מאיר בץ, ברחוב הפלמ"ח, במקום בו עמד הצריף שבו התגוררה המשפחה. המשכן משמש לקמפוס של "מכללת עתיד". בעבר שימש את "המכללה למנהל".
חיים אישיים
היא נישאה למאיר בץ, מפקד בפלמ"ח, מהנדס, ממפתחי הנגב וממתכנני תעלת הימים. לזוג נולדו חמישה ילדים, אורי (החזאי), ניצן, אהובה, רותי ויגאל. היתה אחותו של הפילוסוף יוסף אגסי.
ספרים וחוברות
בהיעדר ספרי לימוד מתאימים לעולים חדשים, היא הקימה בביתה הוצאת ספרים פרטית, שבה היא הייתה המו"ל. היא חיברה ספרים וחוברות לעולים חדשים, ששימשו את האולפנים: סדרת ״הכיתה שלנו״ שנכתבה יחד עם מונה אפשטיין, הכוללת סיפורים נבחרים מהתנ״ך, תקופת בית שני, המשנה והתלמוד, הרצל, מלחמת העצמאות ועוד, ספרי דקדוק, חוברות לחגי ישראל, חוברות על ירושלים ועוד. כמו כן, חיברה חוברות הדרכה להורים. במשך כל השנים המשיכה שרה לתת בהתנדבות שיעורים בעברית לעולים חדשים.
הנצחה
אחד הרחובות בבאר שבע, בשכונת הכלניות, שכונת חדשה של בתים צמודי קרקע בצפון מערב העיר באר שבע, יקרא על שם שרה בץ (בשכונה זו כל הרחובות קרויים על שמות נשים).
מגלוזאורוס
מגלוזאורוס (שם מדעי: Megalosaurus; מיוונית עתיקה: "לטאה גדולה", μεγαλο מגלו - גדול, גבוה, σαυρος זאורוס - לטאה, זוחל) הוא סוג של דינוזאור טורף מתת-הסדרה תרופודה. הוא חי באמצע תור היורה, כ-166 מיליון שנה לפני זמננו ביבשת אירופה. שרידיו נתגלו בדרום אנגליה, צרפת ופורטוגל.
המגלוזאורוס, שנתגלה על ידי ויליאם באקלנד ותואר על ידי הפלאונטולוג הבריטי גדעון מנטל ב-1827 היה מראשוני הדינוזאורים שנתגלו, ובכך חשיבותו הגדולה.
תיאור
כיום משערים הפלאונטולוגים שהמגלוזאורוס היה תרופוד טורף הדומה באופן כללי לטירנוזאורוס רקס אך קטן יותר. אורכו היה כ- וגובהו למעלה מ-3 מטר.
איגוד הכדורשת הישראלי
איגוד הכדורשת הישראלי (Israel Catchball Association - ICA) הוא עמותה ללא מטרות רווח שהוקמה ב-2007 על ידי שמונה מייסדות, שחלקן משמשות חברות ועד מנהל של העמותה. זהו איגוד ספורט הנשים הגדול בישראל, על פי מספר הספורטאיות הבוגרות הרשומות בו.
האיגוד
האיגוד מכשיר את העתודה המקצועית של הכדורשת הישראלי בשיתוף המכללה האקדמית וינגייט (קורס מאמני כדורשת, קורס מאמני כדורשת בכירים, קורס מדריכי כדורשת, קורס שופטי כדורשת וקורס רשמים). האיגוד גם משמש כרגולטור בכל הנוגע לחוקת הכדורשת ומפיק את טורניר הכדורשת הבינלאומי באילת בכל שנה במרץ.
ענף הכדורשת אינו מוכר על ידי הממסד הישראלי כענף ספורט נתמך, אך המדינה (באמצעות רשם העמותות ומנהל התרבות והספורט), הכירה בעמותה כארגון הגג של פעילות הכדורשת בישראל הפועל כאיגוד לכל דבר ועניין.
ליגות איגוד הכדורשת
ליגות האיגוד מחולקות ומאורגנות על פי קריטריונים שונים:
שיתופי פעולה
איגוד הכדורשת פועל בשיתוף פעולה עם מכבי ישראל, מכבי העולמית, עיריות, רשויות מקומיות, מתנ"סים, איגוד הכדורעף, אתנה, מנהל התרבות והספורט, עמותות ספורט, התאחדות איל"ת ועוד.
אירועים
פעילותו המרכזית של האיגוד היא הפעלת ליגות הכדורשת הישראליות וניהולן השוטף והמקצועי, ובמהלך העונה הוא מקיים אירועים נוספים, כגון טורנירים בחגים, קייטנות, אירועי כדורשת על הדשא, על חופי הים ועוד.
הטורניר המרכזי של האיגוד הוא טורניר הכדורשת הבינלאומי באילת. הטורניר מתקיים משנת 2010 והוא אירוע ספורט הנשים הגדול ביותר בישראל. במהלך הטורניר מתקיים גם כנס הכדורשת הבינלאומי, בהשתתפות משלחות מקצועיות מהעולם.
ענף הכדורשת מיוצא לחו"ל על ידי האיגוד הישראלי - ובשיתוף פעולה עם מכבי העולמי, ה-JCC וארגון corporate games העולמי. עם התרחבות הפעילות התקיימו מספר טורנירים בינלאומיים - באילת, בבוקרשט, בבוסטון, לאס וגאס, מונטנגרו וקנדה.
כדורשת נערות
האיגוד מפעיל ליגת נערות לגלאי חטיבת הביניים והתיכון ומשתף פעולה באירועים ארציים בהשתתפות עשרות קבוצות, כגון אולימפיאדת הילדים, וספורטירשת.
אנרי ברביס
אנרי ברביס (בצרפתית: Henri Barbusse; 17 במאי 1873 – 30 באוגוסט 1935) היה סופר, פובליציסט, ועורך. פעיל קומוניסטי ופציפיסט צרפתי. מזוכי פרס גונקור.
ביוגרפיה
ברביס נולד ב-1873 בצרפת, באנייר-סיר-סן, קרוב לפריז, כאמצעי מבין שלושה ילדים ובן יחיד. אביו, אדריין ברביס, עיתונאי ומבקר תיאטרון צרפתי, בוגר לימודי תאולוגיה בז'נבה היה צאצא למשפחה פרוטסטנטית מהרי סוון בדרום צרפת ולאם אנגלייה, אן ברביס לבית בנסון, הוא התייתם מאמו לפני שמלאו לו שלוש שנים, ואז עבר לגור עם אביו ברובע מונמארטר בפריז. אביו התחתן בשנית. ברביס למד בבית ספר קלוויניסטי בפריז. בשנים 1891-1884 למד ב"מכללת רולן", בה היו לו מורים דגולים כמו סטפאן מלארמה, פייר ז'נה ואנרי ברגסון. אחרי מבחני הבגרות בספרות ובמדעים, למד ברביס בסורבון לתואר ראשון בספרות. זכה בתחרות שירה של העיתון "ל'אקו דה פארי", אז בניהולו של קטול מנדס. הכרותו עם מרסל שווב ועם מנדס פתחה בפניו את דלתות החוגים הסימבוליסטים. בשנים 1894-1893 שירת ברביס בצבא בקומפיין וב-1898 התחתן עם אחת הבנות של קטול מנדס ושל המלחינה אוגוסטה הולמס, אליון מנדס (Helyonne Mendès).
בשנת 1914, בגיל 41, התגייס בהתלהבות לצבא הצרפתי, כדי להשתתף במלחמת העולם הראשונה ושירת בחזית במשך 17 חודשים, עד סוף 1915. ברביוס פרסם כבר ב-1908 את הנובלה L'Enfer (התופת) אך לפרסום זכה ב-1916, לאחר פרסום הרומן Le Feu (האש), המבוססת על ניסיונו בשדה הקרב. עבור רומן זה זכה בפרס גונקור היוקרתי. ב-1918 נסע לברית המועצות, שם הצטרף למפלגה הבולשביקית. ב-1923 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית ובהמשך היה פעיל מאוד בקידום התעמולה והמטרות הקומוניסטיים. ב-1927 נערך במוסקבה קונגרס של ידידי ברית המועצות וברביס השתתף בו.
ב-1928 ייסד שבועון בינלאומי בשם Monde ועמד בראשו עד מותו ב-1935.
ברביס היה ממעריצי לב טרוצקי ואף הקדיש לו ספר, אך לאחר שטרוצקי הודח מתפקידיו תקף אותו ברביס, הצטרף לתעמולתו של סטלין וכתב ביוגרפיה של סטלין.
ברביס הוביל מתקפה חריפה נגד פנאיט איסטרטי, לאחר שזה פרסם את ספרו וידוי עבור מנוצחים ובו ביקורת על הנעשה בברית המועצות. הסופר לקה בדלקת ראות ב-1935 בזמן אחד מביקוריו החוזרים בברית המועצות, התאשפז בבית החולים של הקרמלין והלך לעולמו במוסקבה. גופתו הובלה לצרפת ונקברה בבית החולים פר לשז בפריז.
ולאדו ינבסקי
ולדימיר ולאדו ינבסקי (במקדונית: Владимир Владо Јаневски; נולד ב-27 בנובמבר 1960) הוא זמר-פופ ומלחין מקדוני מפורסם, אשר שיריו נחלו הצלחה רבה במדינתו. ינבסקי מנגן על גיטרה, פסנתר ובמערכת תופים, יתר על כן שולט באופן שוטף בדיבור אנגלית, גרמנית, איטלקית ורוסית. כמו כן ייצג את מדינתו באירוויזיון 1998 וזכה במקום ה-19.
ביוגרפיה
ולדימיר ינבסקי נולד סקופיה, בירת מקדוניה, למד שפה וספרות אנגלית באוניברסיטת סקופיה. את תחילת דרכו המוזיקלית פתח כחבר בלהקות מקומיות. בשנת 1991 פתח בקריירה עצמאית בתור זמר וזכה להצלחה מסחררת במדינתו. בשנת 1992 ניסה להשתתף במוקדמות תחרות האירוויזיון לשנה זו כנציג יוגוסלביה, והגיע למקום ה-11. ינבסקי ניסה שנית להשתתף במוקדמות האירוויזיון בשנת 1998, הפעם תחת נציגות מקדוניה, וזכה לייצג את מדינתו לראשונה (אחרי שבשנת 1996 נופתה מהתחרות בשלב הסינון המקדים) עם השיר "Ne zori, zoro", שהגיע למקום נמוך בתחרות ועל כן לא השתתפה באירוויזיון בשנה שלאחר מכן.
איגור פטרוב
איגור גריגורוביץ' פטרוב (באוקראינית: Ігор Григорович Петров, ברוסית: И́горь Григо́рьевич Петро́в; נולד ב-30 בינואר 1964) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדות קשר התקפי בקבוצת שחטאר דונצק בתקופת ברית המועצות.
בשנת 1991 הגיע פטרוב לישראל ובמשך 3 שנים שיחק בקבוצות ישראליות - בית"ר תל אביב ומכבי עירוני אשדוד. שיחק 3 משחקים במדי נבחרת אוקראינה. בשנת 1994 שב לאוקראינה ושיחק 4 שנים נוספות בליגת העל האוקראינית.
אחרי פרישתו ממשחק פעיל הוא החל בקריירת האימון. בהתחלה היה עוזר מאמן בקבוצת שחטאר דונצק במשך עונה אחת ולאחר מכן אימן את קבוצת אולימפיק דונצק במשך 7 שנים.
יוהנס בלוק
גנרל חיל הרגלים יוהנס בלוק (בגרמנית: Johannes Block; 17 בנובמבר 1894 – 26 בינואר 1945) היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
בלוק נולד ב-17 בנובמבר 1894 בעיר האלה, שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, באוגוסט 1914, הוא התגייס לחיל התותחנים של צבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט ארטילריית השדה ה-75. בתחילת 1915 הוא עבר לחיל הרגלים והצטרף לרגימנט הרגלים ה-36 (גנרל פלדמרשל הרוזן בלומנטל). הוא לחם בחזית המערבית ונפצע. הוא החלים בדצמבר 1915 והועבר לחזית המזרחית. ב-11 במאי 1916 הוא הועלה לדרגת לויטננט, ושנה לאחר מכן מונה למפקד גדוד חיילי סער. על חלקו במהלך המלחמה הוא קיבל את שתי המחלקות של צלב הברזל ואת אות הפציעה. הוא הצטרף לרייכסווהר ונותר בו אף לאחר המעבר לצבא של 100,000 אשר במסגרתו סולקו קצינים זוטרים רבים. בסתיו 1923 הוא הוצב בבית הספר למקצועות חי"ר במינכן. בזמן ששהה במינכן, פתחו אדולף היטלר ואריך לודנדורף בפוטש במרתף הבירה. בלוק הצטרף אליהם בצעדה אל פלדהרנהלה, אולם לאחר דיכוי הפוטש סולק מהצבא בדרגת אובר-לויטננט. ב-1 ביולי 1934 הוא חזר אל הצבא בדרגת האופטמן. הוא מונה למפקד פלוגה, וב-1 במרץ 1936 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-4. ב-1 באוגוסט 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, לחם בלוק עם הגדוד שבפיקודו במערכה בפולין. ב-14 במרץ 1940 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-202, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. ב-1941 הוא לחם עם הרגימנט במבצע ברברוסה, וב-1 באוגוסט של אותה שנה הועלה לדרגת אוברסט. בשל הישגי הרגימנט שלו בקרבות נגד הסובייטים, הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל. ב-15 במאי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-294, וב-1 בספטמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 בינואר 1943 הוא קודם לדרגת גנרל לוטננט, וב-22 בנובמבר של אותה שנה הוספו עלי אלון לצלב האבירים שלו. ב-24 בדצמבר 1943 הוא הועבר לכוחות המילואים, וב-1 באפריל 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-8. ב-25 באפריל של אותה שנה הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-13 ולחם עמו בקרבות באוקראינה כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. ב-15 ביוני הוא הועבר לפקד על קורפוס הפאנצר ה-56 אשר היה חלק מהארמייה התשיעית. ב-1 ביולי 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. הוא נהרג ב-26 בינואר 1945 במהלך מבצע ויסלה-אודר בעיר קיילצה שבפולין. הוא היה בן 50 במותו.
ג'ושוע סלוקום
ג'ושוע סלוקום (באנגלית: Joshua Slocum 20 בפברואר 1844 - 14 בנובמבר 1909 או מעט אחר כך) היה האדם הראשון שהקיף את כדור הארץ כשייט יחיד. הוא נולד בנובה סקוטיה והתאזרח בארצות הברית, ימאי והרפתקן אמריקאי, וסופר בעל-שם. בשנת 1900 כתב ספר על מסעו, Sailing Alone Around the World, שהיה לרב-מכר עולמי. בין השאר נתן השראה לסופר הרומני ראדו טודוראן, שחיבר ספר הרפתקאות בשם !Toate pînzele sus (כל המפרשים מעלה!) בעקבות מסע היחיד של סלוקום. הוא נעלם ללא עקבות בנובמבר 1909 יחד עם ספינתו, הספריי.
ילדות בנובה סקוטיה
ג'ושוע סלוקום נולד במאונט הנלי, אנאפוליס, מחוז נובה סקוטיה. הוא היה החמישי בין אחד-עשר ילדיהם של ג'ון סלוקומב ושרה ג'יין סלוקומב. מוצאו של ג'ושוע מצד אביו היה מקווייקר שנודע בשם "ג'ון הגולה" ועזב את ארצות הברית סמוך ל-1780 בגלל התנגדותו למלחמת העצמאות של ארצות הברית. כשותפים להגירת הלויאליסטים, נאמני הממלכה המאוחדת לנובה סקוטיה, קיבלה משפחת סלוקומב 500 אקר (2000 דונם) של אדמה חקלאית במחוז אנאפוליס בנובה סקוטיה.
התנסויותיו הראשונות של סלוקום במים היו על סירות מפרש, ששייטו סמוך לחוף, מנמלים קטנים לאורך מפרץ פאנדי. כשמלאו לו שמונה, עברה משפחת סלוקומב ממאונט הנלי אל האי ברייר במחוז דיגבי, בפתחו של מפרץ פאנדי. סבו של ג'ושוע מצד אמו היה שומר המגדלור במקום. אביו, איש מחמיר וקפדן, החל לעסוק בתפירת מגפי עור לדייגים המקומיים, וג'ושוע עזר בבית המלאכה, אך אוויר הים משך אותו הרבה יותר מריח העור. הוא נכסף לחיי הרפתקאות הים, הרחק מאביו התובעני ומן הדוחק הגדל והולך בבית עם כל כך הרבה אחים ואחיות.
פעמים אחדות ניסה לברוח מהבית, ובסופו של דבר, בגיל 14, הצליח והשכיר עצמו לשמש כנער-שרת וטבח על ספינת דייגים, אך לאחר זמן קצר חזר הביתה. בשנת 1860, אחרי הולדת הילד האחד-עשר במשפחת סלוקומב ובעקבותיה מות אמו, עזב ג'ושוע בן השש-עשרה את ביתו לבלי שוב. הוא וחברו חתמו בהליפקס על חוזי העסקה כימאים פשוטים באוניית סוחר, שפניה מועדות לדבלין, אירלנד.
שנים ראשונות בים
מדבלין, עבר סלוקום לליברפול ועלה כמלח פשוט על אוניית סוחר בריטית בשם "טנג'יר", שהפליגה לסין. במשך שנתיים כימאי, הקיף פעמיים את כף הורן, נחת בבטאוויה בהודו ההולנדית, וביקר באיי מלוקו, מנילה, הונג קונג, סייגון, סינגפור וסן פרנסיסקו. בזמן ההפלגה, למד לבחינת מועצת הסחר ובגיל שמונה-עשרה קיבל תעודת הסמכה מלאה כקצין שני. תוך זמן קצר עלה בדרגות והיה לקצין ראשון על אוניות בריטיות, שהובילו פחם ותבואה בין האיים הבריטיים לסן פרנסיסקו.
בשנת 1865 התיישב סלוקום בסן פרנסיסקו, היה לאזרח אמריקה ולאחר תקופה של דייג סלמון ומסחר בפרוות בטריטוריית אורגון בצפון-מערב, חזר לים כרב חובל של ספינה חד-תורנית בסחר החופים בין סן פרנסיסקו לסיאטל. האונייה הראשונה שקיבל לפיקודו להפלגה בים הפתוח, בשנת 1869, הייתה ה"וושינגטון", שעליה חצה את האוקיינוס השקט, מסן פרנסיסקו לאוסטרליה וחזרה דרך אלסקה.
במשך שלוש-עשרה שנים הפליג מנמל סן פרנסיסקו, להעביר מטען מעורב לסין, אוסטרליה, איי התבלינים ויפן. בין 1869 ל-1889, פיקד על שמונה אוניות, שבארבע הראשונות מהן ("וושינגטון", "קונסטיטיושן", "בנג'מין איימר" ו"אמטיסט") היה שכיר של בעלים אחרים. בהמשך פיקד על ארבע אוניות שהיו בבעלותו, אם בשלמות ואם חלקית.
משפחה בים
זמן קצר לפני חג המולד 1870, עגנו סלוקום וה"וושינגטון" בסידני. שם פגש אישה צעירה בשם וירג'יניה אלברטינה ווקר ותוך חודש חיזר אחריה ונשא אותה לאישה. נישואיהם נערכו ב-31 בינואר 1871. מיס ווקר, לגמרי במקרה, הייתה אמריקאית, שמשפחתה הניו יורקית היגרה מערבה לקליפורניה בעת הבהלה לזהב של 1849 ולבסוף המשיכה, בדרך הים, לאוסטרליה והשתקעה שם. וירג'יניה הצטרפה לסלוקום בהפלגותיו ובמהלך שלוש-עשרה השנים הבאות נולדו לזוג שבעה ילדים, כולם בלב ים או בנמלים זרים. ארבעה מהילדים, הבנים ויקטור, בנג'מין איימר וגרפילד והבת ג'סי הגיעו לגיל בגרות.
משרת הפיקוד הבאה שלו הייתה על ה"בנג'מין איימאר", אוניית סוחר בנתיב הסחר של דרום האוקיינוס השקט. אך הבעלים ירד מנכסיו, מכר את האונייה לבלי להודיע לסלוקום, והוא ווירג'יניה מצאו את עצמם תקועים בפיליפינים ללא אונייה.
ה"פאטו"
בתקופת שהותו בפיליפינים, בשנת 1874, ארגן סלוקום, לפי הזמנת אדריכל בריטי, פועלים ילידים לבניית אוניית קיטור בת 150 טון במספנה במפרץ סוביק. כחלק מן התשלום על העבודה, קיבל סלוקום את המפרשית הדו-תורנית "פאטו" ("ברווז" בספרדית), הספינה הראשונה שהייתה שלו בזכות ובדין.
הבעלות על ה"פאטו" הקנתה לסלוקום את החירות והעצמאות שלא ידע עד אז. לאחר ששכר צוות ימאים, חתם על חוזה להעברת מטען לוונקובר בקולומביה הבריטית. מכאן ואילך, השתמש ב"פאטו" כאוניית משא למטען כללי לאורך החוף המערבי של צפון אמריקה ולמסעות הלוך ושוב בין סן פרנסיסקו להוואי. במשך תקופה זו גם הגשים סלוקום שאיפה נושנה, להיות לסופר; הוא היה לכתב זמני לעיתון "הדבורה של סן פרנסיסקו".
בני הזוג סלוקום מכרו את ה"פאטו" בהונולולו באביב 1878. בשובם לסן פרנסיסקו קנו את ה"אמטיסט". על ספינה זו עבד עד 23 ביוני 1881.
בהמשך קנה הזוג סלוקום שליש בבעלות על "אור הצפון 2". האונייה הגדולה הזו הייתה בת 79 מ' לאורך, 15 מ' בנקודה הרחבה ביותר שלה ובטן האונייה בעומק 9 מ'. כושר הנשיאה שלה היה 2000 טון על שלושה סיפונים. אף כי ג'ושוע סלוקום ראה באונייה זו את "הפיקוד הטוב ביותר שלי", הרי תקופת פיקודו עליה הייתה נגועה במרידות ובבעיות מכניות. בנסיבות משפטיות מטרידות (שנגרמו מטיפולו לכאורה בראש המורדים) מכר את חלקו ב"אור הצפון 2" בשנת 1883.
ה"אקווידנק"
משפחת סלוקום המשיכה בספינתם הבאה, "אקווידנק" בת 326 הטון. בשנת 1884, בבואנוס איירס, חלתה וירג'יניה, אשתו של סלוקום, על ה"אקווידנק" ומתה. סלוקום הפליג למסצ'וסטס והשאיר שם את שלושת הצעירים בילדיו, בנג'מין איימר, ג'סי וגרפילד, אצל אחיותיו; בנו הבכור ויקטור המשיך להפליג אתו כקצין ראשון.
ב-1886, בגיל 42, נשא סלוקום לאישה את דודניתו בת ה-24, הנרייטה "הטי" אליוט. משפחת סלוקום, ללא ג'סי ובנג'מין איימאר, יצאה שוב לים על סיפון ה"אקווידנק", ופניה אל מונטווידאו, אורוגוואי. לאשתו השנייה של סלוקום קסמו החיים בים הרבה פחות מאשר לראשונה. ימים ספורים לאחר היציאה למסעה הראשון של הנרייטה, עברה סופת הוריקן על ה"אקווידנק". בסוף השנה הראשונה, נדבק הצוות בכולרה והספינה הוכנסה להסגר למשך שישה חודשים. בהמשך נאלץ סלוקום להגן על אונייתו בפני שודדי ים, ואחד מהם נורה למוות; סלוקום עמד למשפט וזוכה מאשמת רצח. לאחר זאת פשתה ב"אקווידנק" מחלת אבעבועות שחורות, שהביאה למותם של שלושה מאנשי הצוות. הספינה עברה חיטוי, במחיר לא קטן. זמן קצר אחר כך, סמוך לסוף שנת 1887, בא הקץ על "אקווידנק" בישת-המזל בדרום ברזיל.
ה"ליברדאדה"
סלוקום, שמצא עצמו תקוע בברזיל עם אשתו ועם בניו גרפילד וויקטור, החל לבנות ספינה שתוכל לקחתם הביתה. הוא השתמש בחומרים מקומיים ובחומרים ששרדו מן ה"אקווידנק" והעסיק פועלים מקומיים. הספינה הושקה ב-13 במאי 1888, בעצם היום שבו בוטלה העבדות בברזיל, ועל כן נתן לספינה את השם הפורטוגזי "ליבֶּרְדָאדֶה".
הייתה זו מפרשית סינית יוצאת דופן בעיצוב החיבל שלה, שסלוקום הגדיר כ"חצי דורי בסגנון קייפ אן" (סירת דיג שטוחת קרקעית וגבוהת-דפנות) וחצי סאמפאן יפנית. הוא ומשפחתו החלו את מסעם חזרה לארצות הברית, כשבנו ויקטור בן ה-15 משמש כקצין ראשון. אחרי חמישים וחמישה ימים בים ו-5,510 מילין, הגיעה משפחת סלוקום לקייפ רומאן, דרום קרוליינה והמשיכה ביבשה אל וושינגטון הבירה למשך החורף, ומשם הגיעו לבסוף לבוסטון דרך ניו יורק בשנת 1889. הייתה זו הפעם האחרונה שהנרייטה הפליגה עם המשפחה. בשנת 1890 פרסם סלוקום את רשימותיו מן ההרפתקאות הללו ב"מסע הליברדאדה".
מסע "המשחתת"
בחורף הצפוני של 1894-1893, התנסה סלוקום במה שכינה באותו זמן "המסע הקשה ביותר שעשיתי מעודי, ללא יוצא מן הכלל." במסע זה ניטל עליו להעביר את ספינת הטורפדו המונעת בקיטור "משחתת" (Destroyer) מן החוף המזרחי של ארצות הברית לברזיל.
ה"משחתת" הייתה ספינה באורך 43 מ', שהגה ועיצב מהנדס המכונות ג'ון אריקסון, לצורך הגנה על נמלים ומי חופים. הספינה, שצוידה בראשית שנות ה-80' של המאה ה-19 בריקוע שריון משופע ובתותח תת-ימי על חרטומה הייתה פיתוח של טיפוס אוניית הקרב "מוניטור" ממלחמת האזרחים האמריקנית. "משחתת" נועדה לירות טורפדו מטיפוס מוקדם אל ספינת אויב מטווח של 90 מ', והייתה "אוניית מלחמה משוריינת חלקית לתקיפת חרטום אל חרטום מטווח קצר".
על אף אובדן ה"אקווידנק" ומצוקות המשפחה במסעה ב"ליברדאדה" מתוצרת עצמית, לא פחתה חיבתו של סלוקום לברזיל. במהלך 1893, עמדה ברזיל בפני משבר פוליטי בריו גרנדה דו סול וניסיון לפתוח במלחמת אזרחים, שהתעצם עקב מרד הצי של המדינה בספטמבר.
סלוקום נענה לבקשת ממשלת ברזיל להעביר את ה"משחתת" לפרנמבוקו שבברזיל. המניע שלו היה גם כספי. כפי שתיאר זאת, החוזה שלו עם מפקד הכוחות הממשלתיים בפרנמבוקו היה, "לצאת נגד צי המורדים ולהטביע את כולם, אם נוכל למצוא אותם - גדול עם קטן - תמורת סכום נאה של זהב..." נוסף לכך, לסלוקום היה חשבון אישי עם "המורד הראשי" אדמירל מלו: "בינינו לבין עצמנו: בער לי להנחית מהלומה על מלו וה"אקווידבן" שלו. הוא היה זה שסילק בספינתו זו את הספינה שלי, ה"אקוידנק", מל'הייה גרנד לפני כמה שנים, בנימוק הפחדני, שאולי יש מחלה על סיפון אונייתנו. אבל הסיפור הזה כבר סופר. בער לי להביא לידיעתו ולגרום לו להרגיש היטב, שהפעם יש לי דינמיט ולא חציר".
סלוקום ועמו צוות קטן יצאו על ה"משחתת" מסנדי הוק, ניו ג'רזי, ב-7 בדצמבר 1893. כבר למחרת החלו מים לחלחל אל תוך האונייה: "אסון פקד אותנו. החיבורים העליונים של הספינה נפערים ואחד מיציעי התותחים החדשים, הימני, כבר רווי מים". אף כי הכל התגייסו למשאבות ולמילוי דליים, בחצות החלו מי הים לכבות את האש בדוודים, שהבערה בהם התקיימה רק הודות להשלכת פרוסות שומן חזיר ושולחנות וכיסאות מן האונייה אל האש.
הסערה נמשכה גם ב-8 בחודש. הצוות הצליח להנמיך את מפלס המים בבטן האונייה ולסתום כמה מן החורים והדליפות. דליית המים בעזרת שק קנווס גדול מאולתר נמשכה מן ה-9 עד ה-13 והצליחה להחזיק את מפלס המים בבטן האונייה מתחת ל-90 ס"מ. ב-13 הוכו בסערה ובנחשולי מים צולבים ונאלצו לשאוב מים כל הלילה. ב-14, הוציאו גלים גבוהים את מוט ההיגוי מכלל פעולה. בשעות אחר הצהרים של 15 בדצמבר נמצאה ה"משחתת" דרומית-מערבית לפוארטו ריקו, בכיוון מרטיניק, ועדיין נאבקה בסערות.
אף כי משאבת הקיטור הטובה ביותר של האונייה יצאה מכלל פעולה ב-19 בדצמבר, ים נוח יותר איפשר לצוות להגיע למרטיניק, שם התבצעו תיקונים לפני שהאונייה יצאה שוב לדרך ב-5 בינואר 1894. ב-18 בינואר הגיעה ה"משחתת" אל פרננדו דה נורוניה, אי במרחק כ-280 ק"מ מחופי ברזיל, לפני שהגיעה לבסוף לרסיפה, פרנמבוקו, ב-20 בינואר.
סלוקום כתב: "מסעי הביתה מברזיל בקאנו "ליברדאדה", עם משפחתי כאנשי צוות וחברים למסע, לפני שנים אחדות, גם אם היה ארוך בהרבה, לא היה קשה ומטריד באותה מידה".
בפרנמבוקו הצטרפה ה"משחתת" לצי הברזילאי והצוות נדרש שוב לתיקונים, משום שהגרירה הממושכת בנתיבי מים סוערים חתכה מסמרות בחרטום, והביאה לדליפות.
רטיבות באבקת השרפה הכשילה ירי מבחן בתותח התת-ימי והאונייה קורקעה להרחקת המבלט. אבל לחץ הגלים גרם שוב לדליפה. לאחר תיקונים נוספים יצאה ה"משחתת" לבאיה עם מלאי חדש של אבקת שרפה בשביל הצי הברזילאי, והגיעה ליעדה ב-13 בפברואר. מיד עם הגיעם, מכל מקום, השתלט אדמירל גונקלווס מן הצי הברזילאי על האונייה. במחסן הנשק בבאיה העלה צוות חלופי, חסר-ניסיון ובלתי מוכשר בעליל, את האונייה על סלע במעגן. חור נפער באונייה והביא לנטישתה.
הספריי: הקפת סולו ראשונה של כדור הארץ
בפיירהייבן, מסצ'וסטס בנה סלוקום מחדש ספינת מפרש חד-תורנית לשליית צדפות באורך 11.2 מטרים, בשם ספריי.
ב-24 באפריל יצא סלוקום להפלגה מבוסטון. בספרו המפורסם, "Sailing Alone Around the World" משנת 1899, הנחשב כיום לקלאסיקה בספרות מסעות, תיאר את יציאתו במילים הבאות:
אחרי ביקור ממושך בבית ילדותו באי ברייר בנובה סקוטיה וסיור במקומות שנהג לפקוד על חוף נובה סקוטיה, נפרד סלוקום מצפון אמריקה במגדלור של האי סאמברו סמוך להליפקס, נובה סקוטיה ב-3 ביולי 1895.
סלוקום ניווט ללא כרונומטר, והסתמך תחת זאת על השיטה המסורתית של חישוב מוחלט של קו אורך, שדרשה לא יותר משעון זול לזמן מקורב ותצפיות שמש-צהריים לקביעת קו רוחב. במסע ארוך אחד באוקיינוס השקט התפרסם בתצפית של מרחק ירח, עשרות שנים לאחר שהשימוש בתצפיות אלה נפסק, ובאמצעותה הצליח לבדוק את קו האורך שלו באופן עצמאי. מכל מקום, השיטה העיקרית של סלוקום למציאת קו אורך הייתה בכל זאת חישוב מוחלט; הוא תיעד רק תצפית ירח אחת במשך כל מסעו להקפת כדור הארץ.
כרגיל היה סלוקום משיט את ה"ספריי" בלי לגעת בהגה. הודות לאורך המפרש יחסית לגוף הספינה, והשדרית הארוכה, יכלה ה"ספריי" לנווט את עצמה (בשונה מספינות מודרניות מהירות יותר), והוא איזן אותה ביציבות בכל נתיב שהוא יחסית לרוח, על ידי התאמת המפרשים וקשירה חזקה של ההגה. הוא הפליג 3200 ק"מ מערבה לרוחב האוקיינוס השקט בלי לגעת ולו פעם יחידה בהגה.
כעבור יותר משלוש שנים, ב-27 ביוני 1898, חזר סלוקום לניופורט, רוד איילנד, לאחר שהקיף את כדור הארץ, מרחק של יותר מ-74,000 ק"מ. שובו של סלוקום כמעט שלא עורר תשומת-לב. מלחמת ספרד-אמריקה, שהחלה חודשיים קודם, השתלטה על הכותרות. לאחר סיום מעשי האיבה העיקריים, פרסמו עיתונים אמריקאים רבים מאמרים, שתיארו את ההרפתקה המופלאה של סלוקום.
"מפליג לבדי סביב העולם"
בביקורת שלו על הספר, כתב סר אדווין ארנולד, "אינני מהסס לכנות אותו הספר המעולה ביותר שיצא לאור מאז ומעולם".
החוזה על ספרו של סלוקום היווה חלק בלתי נפרד ממסעו: המו"ל שלו סיפק לסלוקום ספרייה מקיפה להפלגה, וסלוקום כתב מכתבים אחדים לעורך שלו מנקודות רחוקות סביב כדור הארץ.
"מפליג לבדי" של סלוקום זיכה אותו בתהילה רחבת-היקף בעולם דובר האנגלית. הוא היה בין השמונה שהוזמנו לשאת דברים בארוחה חגיגית לכבוד מארק טוויין בדצמבר 1900.סלוקום גרר את ה"ספריי" במעלה תעלת אירי אל באפאלו, מדינת ניו יורק, לתערוכה הכל-אמריקאית בקיץ 1901, וקיבל פיצוי נאות על השתתפותו ביריד.
השנים הבאות
בשנת 1901, הייתה הכנסתו של סלוקום מרווחי הספר וממהרצאות פומביות גדולה דייה לספק לו די ביטחון פיננסי לרכישת חוה קטנה בווסט טיסברי, על האי מרתה'ס ויניארד במסצ'וסטס. לאחר שנה וחצי, מצא שאיננו יכול להסתגל לחיים מיושבים, והפליג ב"ספריי" מנמל לנמל בצפון-מזרח ארצות הברית בחודשי הקיץ ובאיי הודו המערבית במשך החורף. במהלך מסעותיו הרצה ומכר ספרים בכל הזדמנות שנקרתה לפניו. סלוקום בילה מעט מאוד זמן עם אשתו בחוה והעדיף את החיים על סיפון ה"ספריי". את חודשי החורף עשה בדרך כלל באיים הקריביים.
בריאותו הנפשית של סלוקום התערערה בשלהי חייו. בביקור בריוורטון, ניו ג'רזי במאי 1906, הואשם סלוקום באונס ילדה בת 12. לאחר חקירה ודרישה נוספות, התברר שהפשע היה חשיפה מגונה, אבל סלוקום טען שאיננו זוכר שום עבירה על החוק וכי במידה שמשהו כזה אכן קרה, אין ספק שהיה זה באשמת מצבו הנפשי אותו זמן. סלוקום ישב 42 יום במעצר בהמתנה למשפט. במשפטו הודה בעובדות ושוחרר לאחר שהימים שישב נחשבו לו לזמן מאסרו. השופט במשפטו אמר לו, "בהתאם לבקשת המשפחה, אני יכול לדון אותך במידת החסד."
שבועות ספורים לאחר הרשעתו בניו ג'רזי, ביקרו סלוקום וה"ספריי" בזאגאמור היל, אחוזת הנשיא תאודור רוזוולט על החוף הצפוני של לונג איילנד, מדינת ניו יורק. רוזוולט ומשפחתו גילו עניין בעלילות הפלגת הסולו של סלוקום מסביב לעולם. בנו הצעיר של הנשיא, ארצ'י, בילה, יחד עם משגיח, ימים אחדים בשייט עד ניופורט עם סלוקום על ה"ספריי", שהייתה אז סירה רעועה, מוכת גלים, שמש ורוחות. סלוקום נפגש שוב עם הנשיא רוזוולט במאי 1907, הפעם בבית הלבן בוושינגטון הבירה. אומרים, שרוזוולט אמר לסלוקום, "קפטן, ההרפתקאות שלנו היו שונות במקצת." סלוקום ענה, "נכון, אדוני הנשיא, אבל אני רואה שאתה הגעת הנה ראשון."
עד שנת 1909, הלכו משאביו הכספיים של סלוקום והדלדלו; תגמוליו מן הספר הצטמצמו לאפס. הוא התכוון למכור את חוותו במרתה'ס ויניארד והחל לערוך תוכניות להרפתקה חדשה בדרום אמריקה. היו לו תקוות להשיג עסקה על ספר חדש.
היעלמות
ב-14 בנובמבר 1909 יצא סלוקום בכיוון איי הודו המערבית באחד ממסעות החורף הרגילים שלו. הוא גילה עניין גם ביציאה להרפתקה הבאה שלו, חקר נהרות האורינוקו, ריו נגרו ואמזונאס. מאז נעלם ושוב לא נשמע ממנו דבר. ביולי 1910 הודיעה אשתו לעיתונות, כי הוא סבורה שבעלה אבד בים.
בשעתו, רוב מכריו של סלוקום האמינו, שה"ספריי" נדרסה על ידי אוניית קיטור או התנגשה עם לוויתן, משום שאיתנותה של ה"ספריי" וניסיונו הימי הרב של סלוקום שללו סבירות לכל התרחשות אחרת. עם זאת, האפשרות של התהפכות לא נשללה כליל.
על אף ניסיונו הרב כימאי, סלוקום מעולם לא למד לשחות וגרס, שלימוד שחייה יהיה ברכה לבטלה.
בשנת 1924 הוכרז ג'ושוע סלוקום באופן רשמי כמת.
מורשת
הישגיו של סלוקום זכו לפרסום נאות ולהוקרה. השם "ספריי" היה לבחירה מועדפת ליאכטות יורדות-ימים מאז פרסום סיפורו של סלוקום על הקפת כדור הארץ. במשך השנים, נבנו גרסאות רבות של ה"ספריי" על פי השרטוטים בספרו של סלוקום, שחזורים מוצלחים פחות או יותר של החד-תורנית המקורית.
בדומה לכך, הספן הצרפתי למרחקים ארוכים בֶּרְנָר מוֹאַטֶסְְר (Bernard Moitessier)כינה את סירתו, מפרשית דו-תורנית, "ג'ושוע" להנציח את זכרו של סלוקום. בסירה זו הפליג מואטסר מטאהיטי לצרפת, וב-1968 השתתף עם "ג'ושוע" בתחרות "גולדן גלוב" של הסאנדיי טיימס להקפת העולם, שם התקדם יפה עד שהחליט לנטוש את המירוץ סמוך לסיומו ולהפליג הלאה אל פולינזיה.
מעבורות המנציחות את זכר סלוקום ("ג'ושוע סלוקום" ו"ספריי") שירתו בשני קווים של דיגבי נק בנובה סקוטיה בין 1973 ל-2004. המעבורת "ג'ושוע סלוקום" הופיעה בגרסה הקולנועית של "דולורס קליירבורן".
גלשן תת-מימי - רכב תת-מימי עצמאי (AUV), בתכנון מכון סקריפס לאוקיינוגרפיה, נקרא על שם ספינתו של סלוקום, ה"ספריי". היה זה הרכב התת-מימי העצמאי הראשון שחצה את זרם הגולף, בהפעלת המחקר האוקיינוגרפי של וודס הול (מאז 2008, Teledyne Webb Research). בשנת 2009 חצה גלשן סלוקום, ששכללה אוניברסיטת רטגרס, את האוקיינוס האטלנטי ב-221 ימים. ה-RU27 שייט מטאקרטון, ניו ג'רזי, אל באיונה, ספרד - הנמל שבו עגן כריסטופר קולומבוס בשובו ממסעו הראשון אל העולם החדש. כמו סלוקום עצמו, גלשן סלוקום מסוגל לשייט לאורך אלפי קילומטרים. הגלשנים האלה ממשיכים לשרת מכוני מחקר שונים, לרבות קבוצת המחקר במחלקה לאוקיינוגרפיה, גאוכימיה וסביבה של אוניברסיטת A&M בטקסס, לחקר מפרץ מקסיקו וגופי מים אחרים.
יד זיכרון לסלוקום נמצאת באי ברייר, נובה סקוטיה, לא רחוק מסדנת המגפיים של משפחתו. סלוקום מונצח במוצגים מוזיאוניים במוזיאון ציד הלווייתנים של ניו בדפורד במסצ'וסטס, במוזיאון הימי של האוקיינוס האטלנטי בהליפקס, נובה סקוטיה, ובמוזיאון בית הספר מאונט האנלי סמוך למקום הולדתו. ביוגרפיות אחדות על סלוקום יצאו לאור.
נהר סלוקום בדארטמות', מסצ'וסטס, נקרא על שמו, כמו גם צמח שהתגלה במאוריציוס כשביקר שם: "בדרכי חזרה ל, ספריי' דרך חממת הפרחים הגדולה סמוך למוקה, החליט בעל החממה, שגילה אותו בוקר צמח חדש וחסון, לתת לי את הכבוד הגדול שבקריאתו, סלוקום'." ג'ושוע סלוקום עצמו גילה במקרה אי, וקרא לו אי אלאן אריק.
שויה נקאג'ימה
שויה נקאג'ימה (ביפנית: 中 島 翔 哉; נולד ב-23 באוגוסט 1994) הוא כדורגלן יפני.
קריירת מועדונים
ב-27 באוגוסט 2017 עבר נקאג'ימה לראשונה לשחק מחוץ ליפן כשהושאל לעונה אחת לפורטימוננסה מליגת העל הפורטוגלית. לאחר שכבש עשרה שערים ב-32 הופעות, חתם בקבוצה באופן קבוע.
ב-5 ביולי 2019 חזר לפורטוגל וחתם בשורותיה של פורטו, בסכום העברה של 12 מיליון אירו, הוא חתם על חוזה לחמש שנים, עם סעיף שחרור של 80 מיליון אירו.
נקאג'ימה ערך את הופעת הבכורה שלו בפורטו ב-13 באוגוסט בשלב השני של משחקי המוקדמות בליגת האלופות נגד קרסנודאר הרוסית, כשהוא משחק את כל 90 הדקות בהפסד 2–3 של הקבוצה. הוא כבש את השער הראשון שלו ב-19 בדצמבר, שערו היחיד בעונה ב-17 הופעות.
ב-16 בינואר 2021, הושאל נקאג'ימה לשישה חודשים לליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-26 באוגוסט 2021 הושאל לפורטימוננסה מליגת העל הפורטוגלית.
קריירה בינלאומית
נקאג'ימה זומן לראשונה לייצג את נבחרת יפן עד גיל 17 במשחק ידידות נגד נבחרת סלובקיה. הוא כבש שער אחד בשתי הופעות. באוגוסט 2013 זומן נקאג'ימה לנבחרת עד גיל 20 לקראת טורניר הכדורגל הבינלאומי שייערך בספרד.
בינואר 2014, נקאג'ימה שיחק בנבחרת יפנית עד גיל 23. בספטמבר 2014, נקאג'ימה זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה 2014 בו הוא כבש שני שערים. בסך הכל כבש 19 שערים ב-30 הופעות בנבחרת האולימפית של יפן עמה הגיע למקום השלישי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016.
ב-15 במרץ 2018, נקאג'ימה זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת צמד המשחקים נגד מאלי ואוקראינה. שמונה ימים לאחר מכן, הוא הופיע לראשונה במדים הלאומיים וכבש את שערו הראשון בנבחרת מול מאלי במשחק שהסתיים בתיקו 1–1.
סירי סטפן
סירי סטפן (באנגלית: Sirry Steffen; נולדה ב-29 במאי 1938) היא שחקנית איסלנדית.
ביוגרפיה
סטפן נולדה ברייקיאוויק בשם סיגריד גיירסדוטיר (Sigríður Geirsdóttir), לאחר מכן עברה עם הוריה לשוודיה ובגיל שש עשרה שבה למולדתה איסלנד.
ב-1958 סיימה תואר באוניברסיטה.
ב-1959 נבחרה למיס איסלנד.
ב-1960 התחרתה בתחרות מיס אינטרנשיונל הראשונה ונבחרה לסגנית שנייה, היא גם קיבלה את התואר "Miss Photogenic".
לאחר התחרות עברה לארצות הברית ובאמצע שנות השישים חזרה לאיסלנד.
בסוף 1960 הופיעה כמיס איסלנד בסדרה הבלשית "Michael Shayne" ששודרה בNBC.
ב-1961 הופיעה בפרק של קומדיית המצבים "The Tom Ewell Show".
ב-1962 שיחקה בשלושה פרקים של הסדרה הבוורלי הילבילים כעוזרת בית בבית משפחת דרייסדל.
ב-1962 גם שיחקה תפקיד קטן בסרט אודות אדולף היטלר הנקרא "היטלר".
ב-1963 הופיעה בסרט המדע הבדיוני "The Crawling Hand" שם גילמה סטודנטית שוודית הבאה לארצות הברית במסגרת חילופי סטודנטית.
ב-1982 הייתה באחד התפקידים הראשיים בסרט "Okkar á milli: Í hita og þunga dagsins" שהתמודד מטעם איסלנד על פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ארון גורדון
ארון אדיסון גורדון (באנגלית: Aaron Addison Gordon; נולד ב-16 בספטמבר 1995) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסמול פורוורד בקבוצת דנוור נאגטס מליגת ה-NBA.
נעורים וקריירת מכללות
גורדון נולד בסן חוזה שבקליפורניה והצטיין בכדורסל במדי נבחרת התיכון שלו. בכיתה י"א נבחר ל"מר כדורסל של התיכונים" במדינת קליפורניה וחזר על הישג זה גם שנה אחר כך. ב-2013 השתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, הוא נבחר ל-MVP של המשחק בו קלע 24 נקודות ולקח 8 ריבאונדים.
ב-2011 היה חבר בסגל נבחרת ארצות הברית עד גיל 16 שזכתה באליפות האמריקות, הוא השיג באליפות ממוצע של 17 נקודות, 11.2 ריבאונדים ו-4.6 אסיסטים למשחק. ב-2013 היה חבר בסגל נבחרת ארצות הברית עד גיל 19 שזכתה באליפות העולם בכדורסל, שהתקיימה בפראג שבצ'כיה. באליפות השיג ממוצעים של 12.6 נקודות, 6.2 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים למשחק ונבחר ל-MVP של הטורניר.
גורדון שיחק כדורסל במשך שנה אחת באוניברסיטת אריזונה, בה קלע 12.4 נקודות ולקח 8 ריבאונדים בממוצע למשחק. הוא נבחר לחמישיית העונה בליגת ה-PAC-12 ולפרשמן של העונה. לאחר עונה זו גורדון בחר להעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA של 2014.
אורלנדו מג'יק
במשחק השני של עונת קלע גורדון שיא קריירה של 41 נקודות, בניצחון קבוצתו מול ברוקלין נטס, ועד לסיום אותה עונה הציג יכולת טובה עם שיאי קריירה של 17.6 נקודות ו-7.9 ריבאונדים בממוצע למשחק. ביולי 2018 חתם על הארכת חוזה באורלנדו לארבע עונות נוספות, עבור כ-84 מיליון דולר. ב-6 ביולי 2020 השיג את הטריפל דאבל הראשון בקריירה שלו, לאחר שקלע 17 נקודות, אסף 11 ריבאונדים ומסר 12 אסיסטים במשחק מול מינסוטה טימברוולבס.
דנבר נאגטס
ב-25 במרץ 2021 הועבר גורדון בטרייד לדנוור נאגטס. בתמורה קיבלו המג'יק את גארי האריס, אר. ג'יי. המפטון ובחירת סיבוב ראשון עתידית בדראפט. בסיום עונת 2022/2023 זכה עם קבוצתו באליפות ה-NBA.
אייל מרכז-אסייתי
אייל מרכז-אסייתי (שם מדעי: Cervus hanglu) הוא מין של יונק מכפיל פרסה מהסוג אייל שבמשפחת האייליים החי ברחבי מרכז אסיה עד דרום אסיה בין פקיסטן לסין. לעיתים הוא נחשב לתת-מין של האייל האציל אך דגימות מיטוכונדריות מעידות על כך שאייל זה הופרד מהאייל האציל השוכן ברחבי אירופה וחלק מאסיה או מהאיילים הקנדים (החי גם במזרח אסיה) והתפתח למין עצמאי באותו הסוג.
לרוב אייל זה בעל פרווה כהה וחומה עד בז' ופחות אדמונית. הוא יכול להגיע לאורך 110 ס"מ, לגובה 130 ס"מ בכתפיו ולהגיע למשקל 130 ק"ג בזכרים בעוד הנקבות קטנות יותר וגם חסרות קרניים. האיילים חיים בקבוצות קטנות המורכבות מזכר שליט לצד עדר נקבות בעוד זכרים רווקים חיים בעדרים משלהם או בבדידות.
האיילים מצויים לאורך ערבות עשב, יערות ושולי הרים וניזונים מעצים נמוכים או מעלים ועשבים נמוכים. האיילים נטרפים בידי זאבים, דובים ונמרים. הוא ניצוד גם בידי האדם וחלק מהתת-מינים נמצאים בסכנת הכחדה.
תת-מינים
בעבר תת-מינים אלה נחשבו לתת-מינים של האייל האציל הקרוב אליו:
נחשי מים (קלימט)
נחשי מים (בגרמנית: Wasserschlangen) היא צמד ציורים, האחד בצבעי שמן והשני בצבעי מים, של הצייר האוסטרי גוסטב קלימט, שנוצרה בין השנים 1904 ל-1907. הציורים מתייחסים לחושניות גוף האישה וכן ליחסים חד מיניים בין נשים. הציור השני בסדרה נחשי מים מספר 2 הוא המפורסם מצמד היצירות, ויש לו היסטוריה ארוכה ועשירה. הציור נגנב על ידי הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה ומכירתו בשנת 2013 עוררה סערה בקשר לסכום מכירתו. הציור נחשב לאחד מהיצירות שנמכרו במחיר הגבוה ביותר.
אודות היצירה
היצירה השנייה נעשתה על קנבס באמצעות צבעי שמן. קלימט החל את עבודתו על הציור ב-1904, והוא סיים כנראה בשנת 1906 או 1907. ג'ני שטיינר, בתו של תעשיין מפורסם מווינה, הזמינה את הציור ורכשה אותו. זוהי היצירה האחרונה של קלימט שכללה נימפות מים, לאחר "מים זזים" (1898), "רפואה" (1901), "דג זהב" (1902) ו"נחשי מים מספר 1" (1904).
בעלת הציור המקורית, ג'ני שטיינר, הייתה יהודיה, וב-1938 נאלצה לברוח מוינה לפורטוגל עקב רדיפות הנאצים. לאחר בריחתה החרימו הנאצים את היצירה המדוברת, והיא ניתנה לחבר המפלגה גוסטב יוקיקאי, שהיה ככל הנראה אחד מבניו הלא חוקיים של קלימט. יוקיקאי המשיך להחזיק בציור גם לאחר המלחמה, ובמותו בשנת 1961 הוריש אותו לאשתו, אורסולה. כל אותה תקופה הציור נחשב ליצירה אבודה.
בשנת 2012 רצתה אורסולה למכור את היצירה במכירה פומבית בסותבי'ס. אולם, מפני שהיצירה נחשבה לגנובה אורסולה הייתה צריכה להגיע להסדר עם יורשיה של ג'ני שטיינר. בהסכם שנעשה על ידי הצדדים הוחלט לחלק את הזכויות ביצירה למחצית עבור כל אחד מהם. באותה שנה הציור גם נמכר בסכום של 112 מיליון דולר לסוחר אמנות בשם איבס בוריאיר. יורשיה של ג'ני שטיינר תרמו את חלקם לקרן חדשה על שמו של גוסטב קלימט.
בשנת 2013 בוריאיר פנה למיליארדר הרוסי דמיטרי ריבולובלב לשם מכירת היצירה. אף על פי שבוריאיר היה הבעלים של הציור, הוא אמר לריבולובלב שצד שלישי מחזיק אותו והוא אינו בעליו. בוריאיר דרש סכום של מעל 180 מיליון דולר תמורת היצירה, וכך עשה רווח של כ-75 מיליון דולר מהעסקה. מאוחר יותר, מעשיו של בוריאיר התגלו, ונודע כי הוא עשה זאת לעוד מספר אוספי אמנות. ריבולובלב ורבים אחרים הגישו תביעה כנגדו, ועד היום היא מתנהלת בבתי המשפט.
בשנת 2015 ריבולובלב מכר את היצירה לאספן אנונימי, ככל הנראה לאחד מנסיכות קטר, בסכום של 170 מיליון דולר. היצירה לא מוצגת לציבור, ורבים סבורים כי היא שוב נחשבת כיצירה אבודה.
קטי אנטוניוס
קטי אנטוניוס (בערבית: كاتي أنطونيوس; נפטרה ב-1984), ערביה-נוצרייה, אשת החברה הגבוהה בירושלים בתקופת המנדט הבריטי ובתקופת השלטון הירדני במזרח ירושלים. אנטוניוס הייתה פעילה למען העניין הפלסטיני.
ביוגרפיה
קטי אנטוניוס ניהלה סלון חברתי והייתה למארחת ידועה בחוגים הבריטיים והערביים בירושלים. היא תוארה כאישה יפה, חכמה, שנונה, מלאת קסם והומור, הלבושה במיטב האופנה. בביתה התקיימו במשך שנים רבות מסיבות, שהיו גם זירה לפעילות מדינית והסברתית פרו-ערבית ואנטי-ציונית. נישואיה לא היו מוצלחים ביותר, ולאחר שבעלה איבד את מקור פרנסתו וחלה, היא התגרשה ממנו, כשבוע או שבועיים לפני פטירתו ב-1942. היא המשיכה להתגורר בבית לאחר מותו של ג'ורג' אנטוניוס, לארח בו מסיבות חברתיות. מפקד הכוחות הבריטיים בארץ ישראל הגנרל אוולין יו בארקר הגיע לירושלים ב-1946 ללא אשתו ובנו. הוא ואנטוניוס ניהלו רומן ואף סיפר לה מידע חשאי. בארקר כתב לה כ-100 מכתבי אהבה שהועברו על ידי נהגו האישי.
חבר הפרלמנט הבריטי אוהד הציונות ריצ'רד קרוסמן, שהיה חבר בוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל ב-1946, זכה להתארח בסלונה של אנטוניוס ותיאר את רשמיו:
בפברואר 1948 עזבה אנטוניוס את ביתה בשייח' ג'ראח לאחר שבית סמוך הותקף בפעולה של ההגנה. במהלך מלחמת העצמאות היא שהתה בביירות שם ניסתה, ללא הצלחה, לחדש את פעילות ה"סלון" החברתי והמדיני שלה. היא עקרה למצרים וגם שם ניסתה, לשווא, לעורר עניין בחוגי החברה הגבוהה בבעיית הפליטים הפלסטינים. היא שבה למזרח ירושלים הירדנית, התפייסה עם המלך עבדאללה (שעד אז הסתייג ממנה משום תמיכתה הנלהבת במופתי חוסייני), וחידשה את פעילותה החברתית והמדינית.
אנטוניוס ייסדה וניהלה בשנות ה-50 בעיר העתיקה בית יתומים בשם דאר אל-אוולאד ("בית הילדים") ונהגה להזמין למסיבותיה נערים מבית היתומים. במהלך שנות ה-60 היא נהגה לבקר כמה פעמים בשנה בשכונת מעאדי שבדרום קהיר, שם שהתה בבית שירשה מהוריה.
אנטוניוס נהגה לספר כי בין חבריה בירושלים בתקופה שטרם הקמת מדינת ישראל נמנו יהודים, אך באירועיה החברתיים הנוצצים לא נכללו יהודים על פי רוב, והיא ניהלה מאבק הסברתי נגד הציונות והיישוב היהודי. כאשר העיתונאי וינסנט שיאן נשלח על ידי מאיר וייסגל לבקר בארץ ישראל בשנת 1929 ולכתוב על רשמיו הוא פגש את אנטוניוס והיא שכנעה אותו לתמוך בעניין הערבי ולהתנגד לציונות. היא גם הביעה התנגדות לחוסיין, מלך ירדן בגלל יחסו לפלסטינים.
לקטי וג'ורג' אנטוניוס הייתה בת יחידה, סוראיה אנטוניוס, עיתונאית, פעילה פמיניסטית, עורכת, מפיקה וסופרת פלסטינית בשפה האנגלית, שחיה בלבנון. היא ניהלה, בין השאר, את האגודה "5 ביוני" ואת "פורום המזרח התיכון".
חורשת אוסישקין
חורשת אוסישקין (מכונה גם "יער אוסישקין") היא חורשת עצי אקליפטוס הנמצאת על הגבול בין כפר סבא להוד השרון, סמוך לבית הספר היסודי על שם מנחם אוסישקין. בנובמבר 2022 בעקבות ועדת גבולות שהתבצעה על ידי משרד הפנים, שטח החורשה הועבר מהוד השרון לכפר סבא יחד עם שטחים נוספים.
היסטוריה
חורשת אקליפטוסים שנקראה ע"ש של פרץ פסקל, אגרונום שעסק בתחילת המאה ה-20 ברכישת קרקעותיה של כפר סבא. יחד עם יצחק שיינפלד נטעו כאן חורשת אקליפטוסים. בעת מלחמת העולם הראשונה ב-1917 גירשו הטורקים את תושביה של תל אביב. רבים מהם הגיעו לכפר סבא ובחורשה זו נאלצו לגור בסוכות שבנו מענפי העצים. מפורסמים ציוריו של נחום גוטמן של החיים אז בחורשה. רבים מהאקליפטוסים נכרתו בזמן המלחמה על ידי הצבא הטורקי הנואש לחומר גלם. שנים לאחר מכן נבנה בסמוך בית ספר "אוסישקין" ושם החורשה שונה בהתאם.
קבלת מגורשי תל אביב יפו
בראשית חודש ניסן תרע"ז, כשהכינו האנגלים את התקפתם הראשונה על ארץ ישראל, הוציא ג'מאל פחה פקודה לאמור: "כל הנתינים העות'מאנים שאינם בני דת מוחמד וכל היהודים בלי הבדל נתינות חייבים לעזוב את יפו ואת המושבות אשר מדרום לה".
לאחר השתדלות רבה נדחתה פקודת הגירוש על בני המושבות לזמן בלתי מוגבל. אולם הפקודה בדבר גירוש יהודי יפו ותל אביב נשארה תקפה והוצאה לפועל באכזריות רבה בעצם הימים האחרונים שלפני חג הפסח תרע"ז. פתח תקווה וכפר סבא היו בתחום נפת טול-כרם ומחוז שכם ודינן היה כדין צפון הארץ. על כן יצאו הגולים לכפר סבא ולפתח-תקווה.
פנינה שיינפיין, תושבת כפר-סבא באותם ימים, מספרת:
הפליטים שהו בכפר-סבא במשך למעלה מ-9 חודשים.
ביוזמת ועד ההגירה, שהוקם על ידי המגורשים, ובראשו עמדו מאיר דיזנגוף, מנחם יצחק קליונר ואחרים, אורגן בחורשת אוסישקין, שבכפר סבא, בית ספר בסוכות לילדיהם הרבים של הפליטים, וכן לילדיהם המעטים של המקומיים. הלימודים נמשכו עד סוף שנת הלימודים, ובסופה נערכה חגיגת סיום בהשתתפות כל תושבי המושבה והפליטים.
אחד המורים, א. ארנון, בירך את הילדים, שיזכו לבוא ולבקר בחורשה את מקום בית-ספרם בכפר סבא הגדולה והרחבה, אשר יהיו בה בתים למאות ותושבים לאלפים. דבריו נשמעו אז כהזיה.
העובדה שהמגורשים היו במקום כה קרוב לעירם הייתה למטרד בעיני אנשי השלטון. לגרש את המהגרים הלאה לא יכלו, כי הידיעות על האכזריות שבה בוצע הגירוש הועברו על ידי מחתרת ניל"י למצרים, ומאיסטנבול באה הפקודה הדחופה למצביא ג'מאל פחה לשפר את היחס כלפי המהגרים ולהקל עליהם את החיים.
לפי פקודתו הראשונה נמצאה כפר סבא מחוץ למחוז הגירוש ולא היה לו נימוק להרחיב את תוקף פקודת הגירוש גם על כפר סבא, אך בתוך גבולות החוק השתדלו אנשי השלטון להציק לגולים ככל האפשר.
אחד האמצעים לכך היה חיפוש אחרי "פרארים" – משתמטים מהשירות בצבא – אף כי לפי החוק העות'מאני לא חלה חובת גיוס על הגולים. מדי פעם באו חיילים טורקים למושבה, ולקחו איתם את כל הגברים שהצליחו למצוא לבית הסוהר בטולכרם. הנשים והטף במושבה חיו בפחד שמא הגברים נלקחים מכפר סבא, על מנת שיוכלו הערבים מקלקיליה לפשוט על המושבה. כדי להינצל מהחיפושים והמאסרים הונהג, שאיש אחד יעמוד תמיד על המשמר בסוכה שליד היער, על ראש הגבעה, ויסקור במשקפת את הדרך מקלקיליה. ואם יראה מרחוק חיילים באים, יסיר מעל הסוכה את הסמרטוט הלבן, שהיה תלוי מעליה. כשראו את הסמרטוט נעלם היו כל חייבי הגיוס בורחים אל הכרמים.
רצח אסף שטיירמן
ב-4 בדצמבר 1996, נרצח אסף שטיירמן ביער (חורשת אוסישקין) על גבול כפר סבא-הוד השרון, על ידי רעי חורב וסיגלית חיימוביץ', בנוכחותה של ליהי גלוזמן. הרצח התבצע באמצעות דקירות פגיון, מכות אבן, וחניקה. שלושתם היו בני 17 באותו הזמן.
הרצח נותר בלתי מפוענח במשך ארבע שנים, עד שבדצמבר 2000 פנתה אשתו של רעי חורב, סנדרין בר דוד, למשטרה, והתלוננה על תקיפה מצד בעלה, וסיפרה כי גם התוודה בפניה על הרצח שביצע. חורב נידון למאסר עולם, ושנה מאוחר יותר נידונה חיימוביץ' ל-24 שנות מאסר, זאת על אף היותם קטינים בעת ביצוע המעשה.
סלילת כביש 531 וצמצום שטח החורשה
בסוף שנת 2002, החלה סלילתו של כביש 531, שעובר במרכז החורשה. סלילת הכביש גדעה כמחצית משטחה של החורשה והפרידה אותה לשתי חורשות נפרדות, מצפון ומדרום לכביש.
בשנת 2018, אושרה גדיעתם של 170 עצים בחורשה, לטובת בניית רמפה חדשה בין מחלף תל חי למחלף סוקולוב.
בעקבות עבודות הסלילה נפגעו עצים רבים נוספים, ועצים רבים אחרים התייבשו. בעקבות כך הסכימו עיריית הוד השרון, מחלקת גנים ונוף בעיריית כפר סבא, משמר האילנות בכפר סבא והבעלים של השטח, לפעול לשיקומו. ב-31 בינואר 2020, נערכו נטיעות ראשונות בחורשה לאחר שנים רבות, וכן הוכנה תוכנית לשיקום היער.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-16
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-16 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1963, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1962.
הסרט הטוב ביותר
לורנס איש ערב
הסרט הבריטי הטוב ביותר
לורנס איש ערב
השחקן הזר הטוב ביותר
ברט לנקסטר – איש הציפורים מאלקטרז
השחקן הבריטי הטוב ביותר
פיטר או'טול – לורנס איש ערב
השחקנית הבריטית הטובה ביותר
לסלי קארון – The L-Shaped Room
השחקנית הזרה הטובה ביותר
אן בנקרופט – עושת הנפלאות
התסריט הבריטי הטוב ביותר
לורנס איש ערב – רוברט בולט
רובי מדיסון
רוברט ויליאם מדיסון (באנגלית: Robbie Maddison; נולד ב-14 ביולי 1981) הוא אופנוען פריסטייל מוטוקרוס אוסטרלי.
הפנטגון (סדרת טלוויזיה)
הפנטגון (באנגלית: E-Ring) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית ששודרה ברשת NBC מ-21 בספטמבר 2005 ועד 1 בפברואר 2006.
הסדרה גוללה את קורותיהם של קבוצת קצינים בצבא ארצות הברית המוצבים בטבעת החמישית בבניין הפנטגון, ואחראיים על הוצאתם לפועל של מבצעי מודיעין וקומנדו ברחבי העולם. על הצוות מפקד קולונל עילאי מק'נולטי (אותו גילם דניס הופר), טייס מסוקים ואיש הכוחות המיוחדים שלחם בווייטנאם. תחתיו משרת מייג'ור ג'יימס "ג'יי.טי" טיסנווסקי (אותו גילם בנג'מין בראט), יוצא רגימנט הריינג'רס ה-75 ומפקד פלגה בכוח דלתא לשעבר. תחתם משרתת הסמלת ג'וסלין (אותה גילמה אנחואן אליס), מחיל הנחתים. לצוות מסייעים היועצת המשפטית סמנתה "סוני" ליסטון (אותה גילמה קלי רתרפורד) וכן חברו ופקודו של טיסנווסקי בכוח דלתא, קפטן רוברט "בובי" וילקרסון (אותו גילם קר סמית'). הצוות מתנהל מול תת-שר ההגנה, סטיבן אלגזי, יוצא חיל הנחתים (אותו גילם ג'ו מורטון).
חסידה לנדאו
חסידה לנדאו (30 באוגוסט 1926 - 12 בינואר 2017) הייתה ציירת ואמנית ישראלית. התמקדה בציורי נוף, וציורים המשקפים את סביבתה החזותית והרוחנית.
נושאים מרכזיים ביצירתה הם: בריאת העולם, דקלים, טלית, תנ"ך, שוד קשישים, חלוני רקיע, תמרור - כמעט תאונה. בסוף חייה חזרה לצייר את נושאי המקרא בסגנון מופשט משולב בפיגורטיבי.
ביוגרפיה
חסידה לנדאו נולדה בפולין בשנת 1926 (כ' אלול תרפ"ו) לישראל צבי ויוכבד מישור. בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה שהתיישבה בתל אביב. בשנים 1944–1947 למדה ציור ועיצוב גרפי בבית הספר לאמנות "בצלאל" בירושלים, בהדרכתו של הצייר מרדכי ארדון. בשנת 1960 למדה רישום אצל מרסל ינקו ובשנת 1968 למדה ציור בצבע בבית הספר לאמנות "קלישר" בתל אביב, אצל אריה מרגושילסקי. לאחר לימודיה בבצלאל הגיעה לקיבוץ שלוחות שבעמק בית שאן.
נפטרה בשנת 2017, ונקברה בבית העלמין בקיבוצהּ שלוחות.
יצירתה
ציוריה של חסידה לנדאו הם פרי שעות עיון רבות המוקדשות לכל נושא ונושא, עשרות שנות למידה, והתעניינות בהוויה האמנותית כמורה וכתלמידה. סגנון הציור שלה משלב את המופשט עם הפיגורטיבי. הציורים הם גדולים ובצבעים בהירים – בהשפעת האור החזק של קיבוץ שלוחות בעמק בית שאן.
אנשי קיבוץ שלוחות ועמק בית שאן (שנקרא היום עמק המעיינות), היוו את המקור ליצירתה הראשונית של חסידה, או בלשונה: "נושאי ציורי לקוחים מסביבתי הקרובה, החזותית והרוחנית. סביבה של קבוצה דתית בעמק בית שאן". עם השנים הרבתה חסידה לעסוק בסיפורי המקרא. ציורי התנ"ך שלה משלבים לימוד מדרשי והתבוננות מעמיקה בטבע.
מחשבות על יצירה
בספרון "דרך נוטע" המספר את סיפורם של חסידה ואורי לנדאו, שהוציאה הממשפחה בהוצאה פרטית, מספרת חסידה קצת על תחושותיה כאמנית דתייה וקיבוצניקית שלא מצליחה לפרוץ עם יצירתה לעולם הרחב: "לפעמים אני מרגישה כאילו אני חיה בשני עולמות, מצד אחד יוצרת כלפי פנים בצניעות את מה שבוער בתוכי, אבל כיוון שאינני צריכה להתפרנס מכך אני לא מוכרת. מצד שני כשאני רוצה למכור אין בידי הכלים להיחשף, כך אני נשארת לא מוכרת ומתקשה לפרוץ את המעגל הזה... מצד אחד מספיקה ומספקת אותי עצם היצירה ומצד שני בכל זאת חשוב לי לדעת מה קורה עם העבודות שלי במפגש עם הקהל ואיך הוא מגיב... הייתה אצלי בסטודיו קבוצה של כמרים שהגיבו לעבודות מעומק הלב, הם עלו על הנקודות שהתכוונתי וזה הרגיע אותי... אם קיים חשש להפתח הוא אינו נובע מהמקום של חשיפת העבודות שלי כלפי אלה שאינם יהודים. אלוהים הוא שלהם כמו שלנו. מאוד הייתי רוצה שיכנס לסטודיו גם ערבי מוסלמי, אמנם אני חושבת שהמקור הוא היהדות, אבל אלוהים הוא של כל הדתות.
זיכרון לשואה
חסידה לנדאו עסקה הרבה בנושא השואה, וכמנהגה - ביסודיות. בעלה אורי, היה ניצול שואה, ומשפחתה המורחבת של חסידה, מצד אביה - סבא, סבתא, דודים ובני דודים, כמו גם משפחתו של אורי נספתה במחנות הריכוז.
יצירה אחרת של לנדאו בהקשר לשואה היא תבליט על חזית אחורית של בית הכנסת בשלוחות. התבליט מורכב משישה עמודים יצוקים בצורת משולש, המטילים צל אחד על השני. בין העמודים משולבות אבני אילת אדומות, כסמל של אש ודם, ואבן ירוקה אחת ממכרות תמנע, כסמל לתקווה. הפסל התלוי נוצר כמחווה לחברי שלוחות, שתרמו מכספי השילומים שלהם לטובת בניית בית הכנסת. תיעוד הפסל המצולם שמור בספריה הלאומית.
פסיפסים
אחת מטכניקות היצירה החביבות על לנדאו הייתה פסיפסים. ביחד עם חבר הקיבוץ חיים שכטר, היו אוספים אבנים מן הטבע להכנת הפסיפסים הרבים, שהציבו ברחבי הקיבוץ. הבולט ביותר הוא "קיר ירושלים", שהוא מעין פסל סביבתי המתאר את העיר ירושלים. אזור "קיר ירושלים" הפך לאתר מומלץ למבקרים בעמק, ולפניו נערכים טקסים וחתונות.
תערוכות
תערוכות יחיד
ספר - קול התנ"ך בראי המכחול
בדצמבר 2006 יצא לאור ספר יצירותיה של חסידה לנדאו במתכונת אלבומית, בעיצובו של האמן משה מירסקי. בספר מופיעים ציורי התנ"ך של לנדאו, כשלצידם הפסוקים הרלוונטיים, ובנוסף דברי פתיחה וסיכום. הספר יצא לאור בהוצאת המשפחה.
בינואר 2018, הוציאה המשפחה ספר נוסף לזכרה של חסידה "ממעוף החסידה - מחשבותיי בקו וצבע", בפורמט דומה לספר הקודם, ובו מפורטים תהליכי העבודה והמחשבה מאחורי היצירות.
HD 93403
הכוכב ממוקם במרחק של 10,000 שנות אור מכדור הארץ בערפילית שדרית (קארינה) בקבוצת הכוכבים שדרית.
הכוכב בעל סיווג ספקטרלי של O5.5III, אך הוא מורכב משני סיווגים שונים של שני הכוכבים המרכיבים את הכוכב הכפול - העל ענק כחול והכוכב הכחול מהסדרה הראשית והם O5.5I ו O7V בהתאמה. שני הכוכבים מקיפים את מרכז מסתם המשותפת בזמן של 15 יממות במסלול אשר רדיוסו נע בין 93 ל 149 רדיוסי שמש.
Joytime II
Joytime II הוא אלבום האולפן השני של הדי ג'יי האמריקאי מרשמלו. האלבום יצא לאור ב-22 ביוני 2018, על ידי חברת התקליטים Joytime Collective. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים.
קרדיטים וצוות
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מ-טיידל.
אקס-מן החדשים
המושג "אקס-מן החדשים" הוא תרגום לעברית של שתי הרצות קומיקס בשם אנגלי שונה, שפורסמו בידי חברת מארוול קומיקס: