cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאסלו צ'ה
2015
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר אותה שנה זכה צ'ה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 49.33 שניות, לפני מטאו ריוולטה מאיטליה (49.70 שניות) וניקיטה קונובלוב מרוסיה (50.28 שניות), במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אירופה חדש של 1:49.00 דקות, לפני ויקטור ברומר מדנמרק (1:51.62 דקות) וסימון שדין משוודיה (1:52.89 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אירופה חדש נוסף של 1:51.36 דקות, לפני פיליפ היינץ (1:53.21 דקות) ודיוגו קרבאליו מפורטוגל (1:53.45 דקות).
2016
באליפות אירופה שנערכה בלונדון במאי 2016 היה צ'ה בכושר שיא וזכה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אליפות חדש של 50.86 שניות, לפני קונרד צ'רניאק (51.22 שניות) ומדי מטלה מצרפת (51.70 שניות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אליפות חדש נוסף של 1:52.91 דקות, לפני ויקטור ברומר (1:55.35 דקות) ותמאש קנדרשי בן ארצו (1:55.39 דקות). התוצאה שקבע במשחה ל-200 מטר פרפר, הייתה טובה יותר מזו שקבע מייקל פלפס שזכה במדליית הזהב האולימפית (1:53.36 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.31 שניות, אחרי אנדריי הובורוב מאוקראינה (22.92 שניות) ולפני בן פראוד מבריטניה (23.34 שניות). מדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:34.12 דקות, אחרי בריטניה (3:32.15 דקות) וצרפת (3:33.89 דקות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה צ'ה במדליית כסף אחת בלבד, במשחה ל-100 מטר פרפר ביחד עם מייקל פלפס וצ'אד לה קלו בתוצאה של 51.14 שניות, אחרי ג'וזף סקולינג שקבע שיא אולימפי חדש של 50.39 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.24 דקות. הוא היה אמור להשתתף גם במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשלב הגמר, אך הרביעייה ההונגרית שסיימה במקום התשיעי בשלב המקודמות לא עלתה לגמר.
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביולי 2017 זכה צ'ה במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:53.72 דקות, אחרי צ'אד לה קלו (1:53.33 דקות) ולפני דאיה סטו (1:54.21 דקות) ולא הצליח להגן על תוארו. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 50.92 שניות ובמקום 11 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.51 שניות.
המכון הישראלי לדמוקרטיה
המכון הישראלי לדמוקרטיה הוא עמותה שנוסדה בשנת 1991 על ידי ד"ר אריק כרמון ואיש העסקים ברנרד מרכוס, המגדירה את עצמה כ"מוסד עצמאי א-מפלגתי, מחקרי ויישומי, הפועל בזירה הציבורית הישראלית בתחומי הממשל, הכלכלה והחברה". יעדיה המוצהרים הם "חיזוק התשתית הערכית והמוסדית של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, שיפור התפקוד של מבני הממשל והמשק, גיבוש דרכים להתמודדות עם אתגרי הביטחון מתוך שמירה על הערכים הדמוקרטיים וטיפוח שותפות ומכנה משותף אזרחי בחברה הישראלית רבת הפנים".
בשנת 2009 הוענק למכון פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, אך מבקר המדינה מתח ביקורת על ניגודי עניינים חמורים שהיו בהענקת הפרס.
בשנת 2014 התמנה יוחנן פלסנר לתפקיד נשיא המכון במקומו של אריק כרמון, שביקש לסיים את כהונתו לאחר 22 שנים ולהתמקד במחקר.
כנס אלי הורביץ לכלכלה וחברה (פורום קיסריה)
משנת 1993 עורך המכון כינוס כלכלי שנתי ערב הדיונים על תקציב המדינה. במהלך שנות קיומו הפך האירוע לכנס הכלכלי החשוב ביותר במדינה, ונדונות בו הסוגיות העיקריות שעל סדר יומו של המשק הישראלי. יושב ראש הכינוס הוא שר האוצר המכהן, ומשתתפים בו ראשי ממשלה (בהווה ובעבר), שרים, חברי הכנסת, ראשי המשק והכלכלה, אנשי ציבור ואנשי אקדמיה.
מדד הדמוקרטיה הישראלית
בצד ההערכה השנתית, מדי שנה ישנה התמקדות בנושא מסוים הקשור לדמוקרטיה הישראלית. בין הנושאים שנבחנו במסגרת זו: עמדות הנוער בישראל (2004), התקשורת בדמוקרטיה הישראלית (2005), עשור לרצח רבין (2005), מערך המפלגות (2006), לכידות בחברה שסועה (2007), החברה האזרחית בישראל (2008), ועשרים שנה לעלייה מברית המועצות (2009).
דת ומדינה
המכון עוסק רבות במורכבות שקיימת ביחסי הדת והמדינה בישראל בהקשרים רבים. באופן כללי, המכון עוסק באיזון העדין הקיים בין המשפט האזרחי והבינלאומי לבין הגדרתה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית שבה לדת יש תוקף חוקי במקרים רבים. מכיוון שנושא זה עומד במוקד סוגיית הזהות והתרבות הלאומית ובהיותו בעל השפעה על זכויות האזרח של תושביה, העיסוק בו נפיץ ואמוציונלי. מכיוון שכך, המכון עוסק במתחים החברתיים והרעיוניים אשר עולים מאפיונה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, ומנסה להציע הבחנות חדשות ופתרונות, לרוב ברוח מערבית ליברלית שנותנת משקל רב יותר לזכויות הפרט על פני הגדרתה הלאומית של המדינה והנגזר ממנה.
שינוי שיטת השלטון בישראל
הפורום לתיקון שיטת השלטון בישראל הוקם על ידי אריק כרמון מתוך "תחושה של צורך בהנעת תהליכים אשר יחוללו מפנה משמעותי ביכולות ואופני התפקוד של בית הנבחרים בכלל והאוחזים בהגאי השלטון בפרט", כדבריו. בראש הפורום עומד נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר ומשתתפים בו יושב ראש הכנסת, אקדמאים, שופטים בדימוס, ראשי ציבור ואנשי עסקים.
חברי הפורום יבחנו את ההשפעות הצפויות מרפורמות בשיטת הבחירות, הממשל והמפלגות שהוצעו על ידי המכון הישראלי לדמוקרטיה, וינסו לגבש הצעות מעשיות לחקיקה וקביעת מדיניות לשינויים בשיטת הבחירות.
טרור ודמוקרטיה
בשנים האחרונות עורך המכון מחקר העוסק בהתמודדותן של מדינות דמוקרטיות עם תופעת הטרור. במסגרת מחקריו בנושא מבקש המכון להציע דרכי יישום חדשות שמחד ייתנו ביטוי לצורך בלחימה בלתי מתפשרת בטרור ומאידך יצמצמו למינימום ההכרחי את הפגיעה בזכויות האדם הנגרמת כתוצאה מלחימה זו. נוסף על כך הוקם פורום קבוע של מומחים מתחומי המשפט, הביטחון והחברה כדי לשמש מסגרת לדיון בנושאים העולים במהלך המחקר.
חוקה בהסכמה
בשנת 2001 הקים המכון את המועצה הציבורית של חוקה בהסכמה בראשות נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) מאיר שמגר, במטרה לגבש חוקה לישראל. המועצה הציבורית מנתה כמאה חברים, ובהם שרים וחברי כנסת, חילונים, חרדים, דתיים לאומיים, ערבים, אנשי ימין ואנשי שמאל, נציגים של האקדמיה ושל עולם המשפט, אנשי דת ואישי ציבור. במשך חמש שנים ביררו חברי המועצה הציבורית את מגוון העמדות הנוגעות לנושאים החוקתיים אגב ניסיון לגבש את ההסכמות ואת הפשרות הנדרשות בדרך לחוקה בהסכמה. דיוני המועצה הציבורית היוו הבסיס וההשראה להצעת חוקה בהסכמה של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
פרלמנט – כתב עת מקוון
פרלמנט, הוא כתב עת מקוון העוסק בנושאי ממשל, משפט וחברה מנקודת מבט מקומית ובינלאומית. הגיליון הראשון ראה אור בדפוס בשנת 1993, ועד שנת 2007 עסקו הכתבות בו בנושאים כגון בחירות בישראל ובעולם, החברה הישראלית, חוקה וחוקי יסוד, דת ומדינה, ביטחון וצבא, השתתפות פוליטית, מפלגות, האיחוד האירופי ועוד נושאים רבים אחרים. בשנת 2007 שונתה מתכונתו של כתב העת, ומאז כל גיליון מוקדש לנושא מרכזי אחד. כמו כן, הפך כתב העת למקוון, ואינו יוצא עוד בגרסה מודפסת.
שנתון החברה החרדית
שנתון החברה החרדית בישראל הוא פרי עבודה משותפת של צוות חוקרים ממכון ירושלים למחקרי מדיניות ומהמכון הישראלי לדמוקרטיה, ומתעדכן מדי שנה. מטרתו לשרטט תמונה שלמה של החברה החרדית על בסיס מידע סטטיסטי וניתוח נתונים בתחומים רבים, בהם דמוגרפיה, חינוך, רווחה ורמת חיים, תעסוקה, דפוסי הצבעה בבחירות לכנסת ואורחות חיים.
הבלוג "סיווג ביטחוני"
הבלוג הוא פורום מקוון לניתוח סוגיות העומדות בתפר שבין ביטחון לאומי ודמוקרטיה, ומטרתו לתרום לדיון האקדמי-ציבורי בנושא זה מנקודות מבט שונות, בהן משפט, אתיקה ומדעי החברה. עורכי הבלוג הם חוקרים במכון הישראלי לדמוקרטיה. הבלוג, לפי הצהרתו, אינו מייצג את עמדת המכון והוא במה להבעת עמדות מכל קצות הקשת.
מבט עולמי משווה
כלי המציע מידע פוליטי על 50 מדינות דמוקרטיות, לרבות ישראל. המידע כולל נתונים גולמיים על כל מדינה (אוכלוסייה, שטח, שפה), המנהיגים הנוכחיים, שיטת הממשל ושיטת הבחירות, סוג הממשלה הנוכחית ומבנה הרשות המחוקקת. בנוסף, הוא מאפשר לבחון היכן ממוקמת כל מדינה בשורה של מדדים השוואתיים כגון מדד חופש העיתונות, מדד תפיסת השחיתות, אחוז הנשים בפרלמנט ומדד ג'יני לבחינת אי שוויון.
שיח הזכויות
שאיפת המכון היא להעשיר את השיח הציבורי ולהשפיע על החקיקה, ההתדיינות המשפטית, הפסיקה ומדיניות הממשלה.
רפורמות כלכליות
המכון מבקש לבחון את המדיניות הכלכלית של ממשלות ישראל ואת הפעילות הכלכלית שנגזרת מהן. במסגרת זו, המכון מציב במרכז השיח הציבורי סוגיות כגון מבנה הפיקוח על שוק ההון, תהליך קביעת תקציב המדינה, והמניעים לרפורמות הכלכליות שהוצעו מאז שנת 1985. בנוסף מעלה המכון הצעות לרפורמות בתחומים אלו, שפעמים רבות יש להן השפעה על מקבלי ההחלטות, כגון הרפורמה בוועדת הכספים אשר אומצה בעקבות המלצות המכון.
התוכנית החינוכית
התוכנית החינוכית של המכון התוכנית פעלה בין השנים 2001–2009. התוכנית הוקמה במטרה לסייע בהענקת החינוך המיטבי לדמוקרטיה ולאזרחות לתלמידים בישראל. התוכנית עוסקת בדילמות הנוגעות לזהותה של המדינה, להתנהלותה ולערכיה, במטרה לעודד חיברות דמוקרטית ולהבטיח צמיחה של אזרחים מעורבים, אחראים ופעילים. בשנות פעילותה פעלה התוכנית בלמעלה מ-200 בתי ספר ברחבי הארץ, וקנתה לעצמה מוניטין בקרב מקבלי ההחלטות במשרד החינוך ובבתי הספר שהשתתפו בה.
הוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה
רבים מהמחקרים זמינים לציבור באתר האינטרנט של המכון.
ביקורת ופולמוס סביב פעילות המכון הישראלי לדמוקרטיה
עם הצעת המכון כמועמד לפרס ישראל, הגישו מספר עמותות עתירה לבג"ץ נגד הענקת הפרס, בטענה לניגוד עניינים של חלק מחברי ועדת הפרס ובעיקר השופטת מרים נאור. בג"ץ דחה את העתירה בנימוק שלא עולה חשש לניגוד עניינים בפעילותה של ועדת הפרס.
עוד בטרם החל הדיון פרשה ממנו השופטת מרים נאור, לאחר שהתברר ששמה מופיע ברשימת חברי המועצה הציבורית לכינון חוקה בהסכמה, אף שלא נמנתה עמהם. באותה תקופה נערכו גם תחקירים עיתונאיים על היבטים שונים של המכון, בעקבותיהם נמתחה ביקורת על גובה השכר של מנהל המכון, אריק כרמון.
החל מ-2006 פורסמו בכלי התקשורת תחקירים שלפיהם המכון מנצל את משאביו הכלכליים כדי ליצור קשר עם עיתונאים ועם פקידים בכירים במטרה להשפיע על מדיניות הממשלה. המכון הגיב כי הוא פועל בשיתוף פעולה עם מוסדות כמו בנק ישראל, משרד האוצר, צה"ל, ופוליטיקאים, ואינו מקבל על כך תמורה כספית. אלוף רפאל ורדי ביקר את הקמפיין של המכון לדמוקרטיה למען ביטול הבחירה הישירה והזהיר ש"אחד הגופים עלול לראות בכך נקיטת עמדה פוליטית". בתשובה השיב אריק כרמון "כל מה שאנחנו עושים זו עמדה פוליטית". אתר מידה טען שהמכון הגיש בקשה לקבלת הקצאת קרקע מעיריית ירושלים – שאסורה לגוף פוליטי, ותוך נימוק שהגוף אינו פוליטי. מידה האשימו את המכון בחוסר תום לב, בין היתר בשל התבטאויות פוליטיות של חברי המכון במפגשים ובפרסומים של "פורום צבא-חברה" שהתקיים בעבר ובמסגרתו נפגשו בכירי המכון עם צמרת צה"ל. במפגשים אלה חיוו דעתם בכירי המכון בין היתר, מה עליהם לומר לדרג המדיני בעניין נכונות הציבור לשרת או הביעו דעתם בדבר "פוליטיזציה קיצונית של השימוש בכוח בתוך הקו הירוק ומחוץ לקו הירוק". בהקשר לכך, מבקרים ארגוני ימין דוגמת תורת לחימה ואם תרצו את המכון על כך שהוא מקיים כנס שנתי בנושא צבא-חברה, במימון קרן קונראד אדנאואר הגרמנית, ובכך למעשה מאפשר לגורמים זרים להשפיע על תהליכים חברתיים בצה"ל.
תקציב המכון
המכון הישראלי לדמוקרטיה מתקיים ברובו מתרומות, שבשנת 2017 הגיע גובהן ל-9 מיליון דולר. את המכון ייסד המיליארדר היהודי-אמריקני ברנרד מרכוס, חבר מועצת המנהלים של חברת צ'ויס-פוינט הסוחרת במודיעין אזרחי, אשר תורם רבות למכון. בשנת 2008, עלות שכרו של נשיא המכון לשעבר, אריה כרמון, בלטה בגובהה, והגיעה באותה שנה ל-1.5 מיליון ש"ח. הוצאות הנהלה וכלליות היו 7.8 מיליון שקל שהם כ-28% מהמחזור. על פי נתוני גיידסטאר ב-2021 הגיעו הכנסות המכון ל-35,364,914 ש"ח, כאשר 76% מהם מחו"ל (26,996,353 ש"ח) ויתרם (8,131,006 ש"ח) מישראל.
יחסי גרמניה–מרוקו
יחסי גרמניה–מרוקו מתייחסים לקשרים הדו-צדדיים של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וממלכת מרוקו. היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1784, כאשר פרידריך הגדול מינה קונסול במרוקו בתקופת מוחמד השלישי.
ראשית היחסים
יחסי גרמניה-מרוקו החלו בשנת 1506, כאשר הוקמו סניפים מסחריים גרמנים בסאפי, מרוקו. מאז 1781 החלו שיחות בין מרוקו לעיר ברמן הגרמנית על הסכם סחר. חתימת ההסכם הראשון בין מרוקו לעיר המבורג להסדרת תנועת אוניות בנמלים מרוקאים הייתה בשנת 1802, ולאחר מספר שנים נחתם גם הסכם דומה עם העיר ליבק. בשנים לאחר מכן הגיעו אנשי אקדמיה גרמנים לחקור את האזור, ומשלחות תיירות מערביות החלו לנסוע לערים במרוקו מאז תחילת המאה ה-19. טיולים אלה מילאו תפקיד מרכזי בהחדרת התרבות המרוקאית בקרב הגרמנים באמצעות מה שפורסם על ידי אלו ששבו מהמשימות. בין הנסיעות הללו הייתה משימתו של מכון יוסטוס פרץ פון גתה בשנת 1854 וטיול הרופאים גרהרד וולבס אשר פרסם בשנת 1873 את ספרו המסע הראשון שלי למרוקו. העניין האקדמי במרוקו התרחב, וכדי למשוך אינטרסים פוליטיים וכלכליים באזור, גרמניה הכירה בצורך לשלוח נציג דיפלומטי למרוקו. קנצלר גרמניה ביסמרק קיבל את ההחלטה לפתוח את הקונסוליה הגרמנית בטנג'יר. הנציג הראשון פון יוליך הגיע למרוקו בעת מותו של הסולטאן מולאי מוחמד בן עבדול רחמן, ולאחר הכתרת חסן הראשון, סולטאן מרוקו הוא הציע לו את עזרת הקיסרות הגרמנית להקים צבא מרוקאי מודרני, ולבצע רפורמות אחרות בעניין קווי רכבת וטלגרף, אולם, השינוי הגיע בעת כהונתו של תאודור ובר, אשר דיבר באופן רהוט ערבית והקדיש יותר תשומת לב לארגון הקונסוליה הגרמנית בטנג'יר.
משלחות
הסולטאן חסן החליט להקים קונסוליה מרוקאית בגרמניה במאי 1878, והחל להרחיב את האינטרסים הגרמנים במרוקו, ומרוקו בתורה החלה להזדקק לכלי נשק הדרושים למודרניזציה של צבאה, והתותחים הגרמניים מתוצרת קרופ היו המפורסמים ביותר באותה תקופה, ומשום כך הוא העביר את הקונסוליה לעיר ברמן, שם היה מפעל של קרופ. הקונסוליה המרוקאית ביקשה לסכם הסכמי סחר עם גרמניה ולשלוח משלחת צבאית, ושליח הסחר הגרמני נענה לצורכי מרוקו. בתגובה לאינטרס המרוקאי הזה, שלח הקיסר וילהלם השני את השגריר טטנבאך, אשר סייע במתן מימד חדש ליחסי גרמניה-מרוקו, באמצעות הסכם פאס - הסכם הסחר הגרמני-מרוקאי הראשון - אותו סיים בשנת 1890. לאחר השלמת משימת טטנבאך בשנת 1896, כיהנו אחר כך כשגרירים פון שנק ופון מנצינגן. יחסי מרוקו-גרמניה הגיעו לשיאם בתקופה זו עם ביקורו של הקיסר הגרמני וילהלם השני בטנג'יר ב-31 במאי 1905, במהלך הסיור המתוכנן שלו בים התיכון במטרה לבטא את העיסוק של גרמניה בעניין המרוקאי ולהעביר את המסר הזה למעצמות הקולוניאליות, במיוחד עם השאיפות הצרפתיות והבריטיות ההולכות וגוברות לגבי מרוקו, מה שהביא למשבר טנג'יר. זה לא מנע את כיבוש צרפת במרוקו שנמשך עד 1956, אולם בשנת 1911 פרץ משבר אגדיר בשל ניסיונה של גרמניה בשנית לבסס שליטה מסוימת במרוקו.
לאחר המלחמה
לאחר שמרוקו קיבלה את עצמאותה, היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה למרוקו התחדשו במהרה והתרחבו מעבר להיקף המסחרי, וכללו שיתוף פעולה מדיני ודיפלומטי. כיום שיתוף הפעולה הוא במובנים רבים, כולל שיתופי פעולה תרבותיים, כמו גם הקהילה המרוקאית הגדולה שחיה בגרמניה.
העובדה שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה הסכימה לקחת על עצמה את האחריות המשפטית של גרמניה הנאצית כדי לכפר על "חטא" הנאצים כלפי היהודים, השפיעה לרעה על הצד הערבי. גרמניה המערבית, שהוקמה בשנת 1949, נותרה בשליטת בעלות הברית המערביות, וחופש התנועה הפוליטית והמשפטית של הרשות הפדרלית הגרמנית היה מוגבל מאוד, במיוחד בתחום ענייני מדיניות החוץ הקשורים לכוחות בעלות הברית. לאחר בחירתו לתפקיד קנצלר פדרלי בספטמבר 1949, קבע קונראד אדנאואר שני יעדים חשובים שממשלתו תשיג: השתלבות במערב ואיחוד גרמניה. בנוסף, מדיניותו של אי הכרה בגרמניה המזרחית הייתה אחת מסדרי העדיפויות הפוליטיים של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה עד 1965, כחלק מדוקטרינת הלשטיין.
במהלך תקופת העצמאות היו יחסים אלה להתאוששות מוחשית לאחר קיפאון 1919, שבא לידי ביטוי בשיבת הייצוג הדיפלומטי בין המדינות. פון דריש היה השגריר הגרמני הראשון במרוקו ב-26 במרץ 1957. האירוע הפוליטי הבולט ביותר במהלך שלב זה היה הביקור המלכותי ב-29 בנובמבר 1965 בבירת גרמניה בון.
הגירה
ב-21 במאי 1963 חתמו גרמניה ומרוקו על האמנה הראשונה בתחום הגירת עבודה, הכוללת היתרי עבודה בתחום התעסוקה. יוזמה גרמנית זו באה במסגרת של תחרות עם צרפת להביא כוח אדם מרוקאי, שבו גרמניה עבדה החל משנת 1973 על מיסוד ועדת קבע בקזבלנקה. בהתבסס על הסכם זה ניתן לומר כי הוא בעיקר הופנה כלפי למשוך כוח עבודה מרוקאי, בדומה לתוכן של רוב החוזים וההסכמים שסוכמו עם המדינות של האיחוד האירופי.
נציגויות דיפלומטיות
גרמניה מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט וקונסוליות באגאדיר ובקזבלנקה. מאידך, מרוקו מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-5 קונסוליות בברמן, דיסלדורף, פרנקפורט, קאסל ומינכן.
רפובליקת באדן
רפובליקת באדן הייתה מדינה ברפובליקת ויימאר, ולאחר מכן בגרמניה הנאצית. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה פוצלה המדינה לווירטמברג-באדן ודרום באדן.
היסטוריה
ב-22 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך השני, הדוכס הגדול מבאדן מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הממלכה, הפכה המדינה לרפובליקה. המדינה התקיימה במהלך רפובליקת ויימאר ובמהלך שלטון גרמניה הנאצית.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה, חולקה באדן לדרום באדן שהייתה תחת אזור הכיבוש הצרפתי, ווירטמברג-באדן שהייתה תחת אזור הכיבוש האמריקני. בשנת 1952 התאחדו דרום באדן ווירטמברג-באדן עם וירטמברג-הוהנצולרן, ויצרו את מדינת באדן-וירטמברג, שהיא אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
המיעוט הנבחר
המיעוט הנבחר: כיצד עיצב הלימוד את ההיסטוריה הכלכלית של היהודים 1492-70, הוא ספר שנכתב בידי הכלכלנים פרופ' צבי אקשטיין מהמרכז הבינתחומי הרצליה, לשעבר המשנה לנגיד בנק ישראל ופרופ' מריסטלה בוטיצ'יני, מנהלת מכון גספריני למחקר כלכלי (IGIER) באוניברסיטת בּוֹקוֹני שבמילאנו. הספר דן בשלושה היבטים כלכליים של היהודים – המעבר מחקלאות לעבודה במסחר וביתר המקצועות העירוניים, יצירת התפוצה היהודית וירידת האוכלוסייה היהודית במיוחד לאחר חורבן בית שני ועד המאה ה-7. הוא ראה אור לראשונה בשפה האנגלית בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בשנת 2012. תורגם לאיטלקית ולעברית – יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב בשנת 2013. כעת (2014) מתורגם לספרדית, לווייטנאמית ולסינית.
הספר זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים לשנת 2012.
תקציר הספר
לפני חורבן הבית השני התבססה הדת היהודית על שני עיקרים שהיו נחלתן של אליטות מצומצמות: הפולחן שהתבצע בבית המקדש בירושלים, והקריאה בתורה שבכתב. בתקופה של כחמש מאות שנה הכוהנים היו מקריבים את הקורבנות והמלומדים למדו בתורה. חלק הארי של העם היהודי, בדומה לרובם המוחלט של בני האדם בעולם העתיק, עסקו בחקלאות ולא ידעו קרוא וכתוב.
לאחר חורבן הבית השני עמדו בראש היהדות מלומדים ולא כוהנים, שנוהגים לכנותם בשם חז"ל. הם הכניסו ליהדות נורמה חדשה – לימוד תורה והנחלתה לדורות הבאים. בעולם העתיק, שמתי מעט מתושביו ידעו קרוא וכתוב, התבלטו מיד היהודים כעם משכיל במיוחד.
לפי השערת המחברים, בתקופת חז"ל (מ-200 לספירה בערך עד 600), עמד העם היהודי, שרובו התפרנס מחקלאות, בפני בעיה קשה. חז"ל הכתיבו נורמה שהורתה להם לשלוח את בניהם לרכוש השכלה, והטילה סנקציות חברתיות על בורים, אולם רכישת השכלה לא הניבה למשפחתם יתרון כלכלי כלשהו. החקלאים האדוקים בדתם צייתו לנורמה, בעוד שהאדוקים פחות המירו דתם.
עליית האסלאם והאימפריה המוסלמית יצרה תנאים שתיגמלו את היהודים. התפתחו תעשיות חדשות, התרחב המסחר וקמו ערים חדשות. בעולם האורבני המתפתח הייתה דרישה לבעלי מקצוע משכילים ומיומנויות מיוחדות. היהודים, שכבר היו משכילים ויודעי קרוא וכתוב התבלטו והצטיינו בכך.
בין השנים 750–900 עזבו כ-75% מהיהודים במסופוטמיה ובפרס את מקצועות החקלאות, עברו לערים הגדולות, והחלו לעסוק במקצועות ששכר נאה בצידם. באותה עת לא הוטלו על היהודים הגבלות חוקיות כלשהן והם לא נרדפו. נוצרה סיטואציה כלכלית שהיהודים מיקסמו לטובתם.
ידיעת קרוא וכתוב, לצד רשת מוסדות לאכיפת חוזים כמו בתי דין רבניים, העניקו ליהודים יתרון יחסי במשלחי יד כמו הלוואה בריבית, מסחר ומלאכת יד. באותה עת עדיין לא הופעל עליהם הלחץ להמיר את דתם. אחרי מאות שנים של דלדול אוכלוסין חלה עלייה קלה באוכלוסייה היהודית בין המאה השביעית למאה ה-12.
היהודים סיפקו את הביקוש לבעלי מקצועות הקשורים לשוקי האשראי והפיננסים בעולם הנוצרי במערב ובעולם המוסלמי במזרח. אחד מהמקצועות הרווחיים ביותר במציאות שנוצרה היה הלוואה בריבית. במאות ה-13-12 כבר הייתה ההלוואה בריבית מקצוע יהודי מובהק, אולם בניגוד לדעה הרווחת, מוכיח "המיעוט הנבחר" שהיהודים לא השתלטו על התחום כי נאסר על נוצרים להלוות בריבית (הצלחתה של משפחת מדיצ'י האיטלקית בתחום מוכיחה זאת) או מכיוון שנאסר על היהודים להחזיק בקרקעות. הסיבה לכך היא מכיוון שהיהודים היו בעלי הכישורים הדרושים כדי להצטיין בשוקי האשראי. הגברים היהודים ידעו קרוא וכתוב, היו להם כישורים מתמטיים ומוסדות משלהם לאכיפת חוזים. הם גם היו חלק מרשת מידע ותמיכה בינלאומית של קהילות ישראל בגולה.
בשנת 1219 צבאות המונגולים פלשו לפרס ולמסופוטמיה, האימפריה המפותחת של חליפות בית עבאס, שהייתה אורבנית ומסחרית באופייה, קרסה, ובאימפריה שלהם שלטה שוב כלכלה חקלאית כבעבר. בעולם חקלאי שוב לא היו לכישוריהם של היהודים יתרונות כה משמעותיים. הנוהג של לימוד הבנים קרוא וכתוב היה יקר, בלי שהייתה בצידו תמורה כלכלית. כתוצאה התחוללה המרת דת וחל דילדול דמוגרפי של העם היהודי שלא ניתן להסבר בשל רדיפות. בשלהי המאה ה-15 הגיעה האוכלוסייה היהודית ברחבי העולם לשפל עמוק.
ביקורות
אף שקצר שבחים על הארת היבטים מסוימים, הספר ספג ביקורת קשה על כך שלמרות שאיש ממחבריו איננו היסטוריון המומחה לתולדות ישראל, הם הציגו היפותזות מרחיקות-לכת. ג'ושוע הולו, בין היתר, ציין שהתמקדותם בסיבה אחת ויחידה להתדלדלות הדמוגרפית העצומה של היהודים בעת העתיקה המאוחרת איננה מבוססת ומתעלמת מכך שתופעות כאלה הן תמיד תוצאה של נסיבות שונות ומורכבות. במיוחד עמד על כך שההנהגה הרבנית, שהכותבים ייחסו לה חשיבות מכרעת בפליטת האנאלפביתים מתוך היהדות, הייתה רחוקה מעמדה הגמונית במשך רוב התקופה הנדונה.
קישורים חיצוניים
בעברית
באנגלית
מועדון חתירה חיפה
מועדון חתירה חיפה הוא מועדון ספורט שממוקם במעגן הספורט בנמל הקישון, ונוסד בשנת 1935. המועדון מקדם את ספורט החתירה בחיפה ופעילים בו עשרות רבות של חברים החל מגיל נוער וללמעלה מ-80.
היסטוריה
מועדון חתירה חיפה נוסד ב-1935 על ידי מהגרים שברחו משלטון הנאצים בגרמניה והביאו את סירות החתירה שלהם איתם.
שורשי המועדון חוזרים אחורה למספר מועדונים בברלין בעיקר מועדון "Iwriah" ומועדון הסטודנטים היהודי.
בית הסירות החדש של המועדון נבנה על הגדה הדרומית של נחל הקישון ליד חיפה.
מאז הוזז בית הסירות והמועדון פעמיים, ומאז 1962 הוא ממוקם בנמל הקישון קרוב לפתח נחל הקישון.
במשך השנים התנהלה הפעילות המועדון ברציפות- כולל בזמן מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות.
חברי המועדון השתתפו בכל האירועים והתחרויות שהיו בארץ וכמו כן בכמה תחרויות בין-לאומיות בישראל ומחוצה לה.
הפעילות במועדון
ספורט החתירה אינו כרוך במאמץ חריג ומתאים לכל גיל,
במועדון פעילים למעלה מ 80 חברים בוגרים מהם כשליש נשים.
בבוגרים יש ייצוג לכל קבוצות הגיל החל מחיילים וסטודנטים, ועד לחברים בני 80-90.
בין החברים יש זוגות וגם משפחות עם ילדים.
כל אחד בוחר לו את ימי הפעילות כאשר מומלץ להגיע לחתירה ו/או אימון כושר בארגומטר פעמיים ויותר בכל שבוע.
מספר פעמים בשנה מתקיימות תחרויות בהשתתפות כל 5 מועדוני החתירה בארץ.
תחרויות אלו הן לפי קבוצות גיל ומאפשרות שילוב של הנאה והשגיות.
מדי פעם יוצאות קבוצות חברים לתחרויות או לפעילות חתירה בחו"ל.
פעילות הנוער
במועדון קיימת קבוצת נוער 13-18
החתירה היא עבודת צוות ופעילות חברתית, הפעילות משלבת התמודדות אישית וחברתית ומעודדת עבודת צוות, מנהיגות ושאיפה למצוינות.
שוב בן 17
שוב בן 17 (באנגלית: 17 Again) הוא סרט קולנוע קומי משנת 2009 בבימויו של בר סטירס.
תקציר העלילה
הסרט מתחיל בשנת 1989, בהצגת מייק אודונל (זאק אפרון), התלמיד המקובל ביותר בבית הספר, ובנוסף הטוב ביותר בכדורסל. ביום של משחק כדורסל חשוב חברתו הודיעה לו שהיא בהריון ממנו, והוא עוזב את המשחק אשר היה יכול להבטיח את עתידו בתור שחקן מבטיח, במטרה להתחתן עם אהובתו. לאחר עשרים שנה, מייק (מת'יו פרי) אב לשניים, הוא מאוכזב מחיי המשפחה, והקריירה שלו מדשדשת. מייק עומד להתגרש מאשתו, ובהחלטה של רגע הוא מגיע לבקר את התיכון בו הוא למד, ולהיזכר בימי התהילה שלו. כשהוא מציץ בתמונת קבוצת הכדורסל שלו, הוא נפגש עם שרת בית הספר, אשר שואל אותו אם היה עובר הכול מהתחלה, ונענה בחיוב מצידו של אודונל. בדרך חזרה לביתו, הוא רואה את השרת עומד לקפוץ מגשר. מייק בא לקראתו אבל מחליק מהגשר ובדרך מפתיעה חוזר הישר לגיל 17. הוא נרשם לתיכון בו לומדים ילדיו ומנסה להתחבר אליהם, ותוך כדי, הוא מבין את אהבתו לאשתו.
קרפל ליפה
קרפל ליפה או ד"ר קרל קרפל ליפה (בכתיב לועזי: Karpel Lippe או Karl Karpel Lippe ; שמו העברי: נתן פתחיה; 17 בנובמבר 1830, סטניסלב, גליציה – 2 באוגוסט 1915, וינה) היה רופא ופובליציסט יהודי-גליציאני שהתגורר מרבית חייו ברומניה, עסקן ומנהיג ציוני בולט ביאשי, זקן הקונגרס הציוני העולמי הראשון ונשיאו.
ביוגרפיה
נתן פתחיה ליפא או קרפל ליפה נולד בסטניסלב שבגליציה, בנו של ברוך משה ליפא. למד רפואה בלבוב, אך את תואר הדוקטור ברפואה קיבל בשנת 1869 מאוניברסיטת ארלנגן. הוא התיישב ביאשי בשנת 1860, ונשאר בה יותר ממחצית המאה. היה מראשי הקהילה היהודית המקומית, מעורב ומעורה בה, הן כרופא העניים והן כעסקן, שייסד בין היתר את סניף "בני ברית" המקומי ואת המועדון הספרותי "אהל שם". תפקידים נוספים שבהם החזיק היו האפוטרופוס של בית היתומים ע"ש הברון יעקב נוישוץ ומנהל בית הספר למסחר "ז'ונימאה" (Junimea). הצטרף לתנועת חובבי ציון, היה אחד ממנהיגיה ברומניה והשתתף בוועידת קטוביץ ב-1884. קרפל כתב בגרמנית סדרת מאמרים על התנ"ך והתלמוד. כמו כן כתב מאמרים רבים בגנות האנטישמיות ונגד התבוללות יהודי רומניה. בין ספריו: "מאבק היהודים למען אמנציפציה" (1869, ברומנית); חוברת לבעיית יהודי רומניה לרגל כינוס הקונגרס של המעצמות בברלין (1878, בגרמנית); חוברת לעניין עלילת הדם בטיסה - אסלר, וכן כתב הרבה כנגד המומר אהרון ברימן ("ד"ר יוסטוס"). בספרו בגרמנית על "הסימפטומים של מחלת הנפש האנטישמית" (1887) התווכח עם הדורשים להתבולל או להגר. כתב ונאם על בעיות הדת היהודית ויחסהּ לנצרות, ופרסם ספר על הבשורה על-פי מתי, שבו שלל את האשמה שהיהודים צלבו את ישו (1889).
כשהופיע ספרו של הרצל "מדינת היהודים" בשנת 1896, פרסם ליפה מאמר ביקורת, שבו הביע את התנגדותו למדינה יהודית בארץ ישראל, שכן העדיף שהמתיישבים בארץ ישראל יהיו אזרחים טורקים בעלי שלטון עצמי. למרות זאת, הצטרף לתנועה הציונית.
בשנת 1897 שימש כנשיא הקונגרס הציוני הראשון, שהיה זקן הצירים (נציגת אחרת של עירו קלרה הירשנזון הייתה הנציגה הצעירה בקונגרס). בנאומו פתח את הקונגרס. הוא נאם במשך 30 דקות. התרגשות גדולה עברה בקהל כאשר אמר: "ברוך אתה אדוני אלוהינו מלך העולם שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה". ליפה מסר את פטיש היושב־ראש להרצל ואמר "הדבר היחיד שאנו זקוקים לו הוא מולדת", מה שהביא לסערת תשואות מהקהל.
דוקטור ליפה פרסם מאמרים גם בעיתונות העברית והארץ ישראלית, חלקם בתחום הרפואה, חלקם דיווחים על הקורות את יהודי רומניה וחלקם על יהדות העולם. בשנת 1911 פרש לעיירה פשמישל שבפולין, שם התגורר עד 1914, אז עבר לווינה, ושם הלך לעולמו שנה לאחר מכן. הוא הותיר אחריו שתי בנות ונכדים.
אחיו, חיים דוד ליפה, היה מו"ל וביבליוגרף שפעל בווינה, היה בעל הוצאה לאור יהודית, שהוציאה כמה יצירות פופולריות. ערך לקסיקון ביבליוגרפי של ספרות יהודית מודרנית.
על שמו של ד"ר קרפל ליפה נקראו רחובות בתל אביב, בגבעת שמואל ובקריית חיים.
לקריאה נוספת
* Evreii din Români, Brevier biobliografic, Editura HASEFER, Bucureşti, 2008
סוף מצוי
סוף מצוי (שם מדעי: Typha domingensis) הוא צמח רב שנתי ממשפחת הסופיים. צומח לרוב ליד קנה ומכאן הצרוף "קנה וסוף" שהשתבש ל"קנה סוף", אף על פי שלא קיים צמח העונה לשם זה.
מאפיינים
תפוצתו של הצמח רחבה – הוא מצוי במזרח אגן הים התיכון, במזרח התיכון ובאזור הטרופי.
שיער התפרחות של הסוף המצוי שימש למילוי, והעלים לקליעת מחצלות. קני השורש נאכלו בעתות רעב.
שלומי ברכה
שלומי ברכה (נולד ב־21 במרץ 1962 בקריית שלום שבתל אביב) הוא מוזיקאי רוק, זמר, גיטריסט, ומפיק מוזיקלי ישראלי משפיע. ברכה מוכר בעיקר כגיטריסט להקת משינה, וכאחד משני כותבי השירים העיקריים של הלהקה, לצד יובל בנאי.
ביוגרפיה
ברכה נולד בשכונת קריית שלום בתל אביב, וגדל בשיכון בבלי. בילדותו למד לנגן בגיטרה והיה חבר בתנועת הצופים. הוריו אידה ועובדיה הבינו את משיכתו למוזיקה וקנו לו את הגיטרה הראשונה שלו.
ב־1980, בתקופת שירותו הצבאי, פגש ברכה את יובל בנאי, ששירת לצדו בבסיס טירונים של חיל התותחנים. בחופשותיהם מהצבא נהגו השניים לבלות במועדון "הפינגווין", ובהשפעת הלהקות שניגנו שם החליטו להקים להקה. בבסיס הצבאי כתבו בנאי וברכה את הבסיס לשירי אלבומה הראשון של הלהקה, כאשר ברכה היה היוצר העיקרי של השירים. לאחר שחרורם של ברכה ובנאי מהצבא ב־1983 החל להיווצר הבסיס ללהקת "משינה", שהופיעה מספר פעמים במועדון "הפינגווין" בתל אביב.
ב־1985 יצא אלבום הבכורה של "משינה", שנקרא "משינה". את רוב שיריו כתב והלחין ברכה, שמהם התפרסמו "עתיד מתוק", "אופטיקאי מדופלם", "בלדה לסוכן כפול" וכן "רכבת לילה", שכתב אהוד בנאי על פי לחן של ברכה. האלבום זכה להצלחה גדולה. לקראת סיבוב ההופעות שליווה את האלבום יצא סינגל נוסף של הלהקה שכתב והלחין ברכה, "היא התווכחה איתו שעות".
האלבום הבא של משינה, "העמותה לחקר התמותה" שיצא ב־1990, נוצר ברובו על ידי ברכה. בנאי, שהאזין לסקיצות השירים שכתב ברכה, הציע תיקונים לאחדים מהם, מה שהתבטא בקרדיט כתיבה משותף לשניהם בחלק משירי האלבום. האלבום כלל להיטים רבים, כ"אז למה לי פוליטיקה עכשיו" ו"הכוכבים דולקים על אש קטנה" שכתב ברכה לבדו ו"אחכה לך בשדות" שכתב בשיתוף עם בנאי.
ב־1991, בעת שמשינה הייתה בהפסקת פעילות זמנית, הפיק ברכה את האלבום "מי רצח את אגנתה פאלסקוג" של להקת נושאי המגבעת. מוטי שהרבני, מנהל הלהקה, פנה לברכה בהצעה להפיק את האלבום לאחר שחברי "נושאי המגבעת" השתעשעו ברעיון שאמן מהזרם המרכזי כברכה יפיק את אלבומם. לאלבומו של דורי בן זאב "חניה פרטית" שיצא באותה שנה הלחין את השיר "העיר הזאת" למילים של יעקב רוטבליט.
בשלושת אלבומיה הבאים של משינה, "מפלצות התהילה", "שיא הרגש" ו"להתראות נעורים שלום אהבה", קטן חלקו של ברכה ביצירה, והאלבום אחרון הורכב כולו משירים שכתב והלחין יובל בנאי. ב־1995 הודיעו חברי משינה על התפרקות הלהקה.
ב־1999 חזר ברכה לשתף פעולה עם חבר להקת נושאי המגבעת רם אוריון, והפיק את האלבום "בתיאבון" של להקתו של אוריון "בתרי זוזי". בשנת 2000 השתתף ברכה בעיבודים ובנגינה באלבומו של ערן צור "תכלית בתחתית". ב־2001 הפיק את אלבומה של להקת כנסיית השכל "רוץ ילד", והשתתף בעיבודי שיריו יחד עם חברי הלהקה.
באותה שנה התאחדה להקת משינה בהרכבה המקורי, והחלה בסיבוב הופעות. לכבוד האיחוד כתבו ברכה ובנאי במשותף שני שירים שיצאו כסינגלים וזכו להצלחה, "משהו קטן וטוב" ו"ואולי עכשיו". בשנת 2005 יצא אלבום האולפן הראשון של משינה לאחר עשר שנים, "רומנטיקה עתידנית", שאת רוב שיריו כתבו והלחינו ברכה ויובל בנאי במשותף. הצליחו מתוכו השירים "התשובה" ו"רומנטיקה עתידנית". אלבומה הבא של הלהקה, "יהלומים בשמיים", יצא ב־2010. את כל שיריו כתב בנאי והלחין ברכה, ומהם הצליח השיר "בין הצללים".
ב-2012 הצטרף ברכה ביחד עם חברו ללהקה יובל בנאי לצוות המנטורים של התוכנית The Voice ישראל עונה שנייה.
ב-2016 הוציא ברכה אלבום סולו שני, מאדים ומחוויר. להקת הליווי שלו באלבום הייתה להקת המטאל קין והבל 90210.
בשנת 2020 השתתף ברכה בפסטיבל "סימנים חיוניים" אשר התקיים במשך שמונה ימים במאי 2020, ביוזמת עיריית תל אביב וקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב במסגרתה עלו בשידור חי אמנים ישראלים מוכרים, עם הופעות בסגנונות אינדי-פולק-רוק, מוזיקה אלקטרונית, ג'אז ואקספרימנטלי.
באוגוסט 2021 הוציא את הסינגל "סטודיו נמסטה", תחת ההרכב טריפולי, אשר כולל בנוסף את הבסיסט והסולן ערן צור והמתופף דני מקוב.
חיים פרטיים
לברכה יש ילדה מנישואיו הראשונים לשחקנית אביגיל אריאלי, ושני ילדים מנישואיו השניים.
עם משינה
לדיסקוגרפיה של משינה ראו: משינה.
יוני דויטש
יהונתן דויטש (נולד: 5 ביולי 1987) הוא מוזיקאי, מלחין, בסיסט וזמר-יוצר ישראלי.
ביוגרפיה
דויטש נולד בשנת 1987 לאברהם דויטש, עורך דין, ואורנה, פסיכותרפיסטית. הוא הקטן בין שלושה אחים. למד בתיכון כצנלסון בכפר סבא ושירת כמפקד צוות בתותחנים. בהמשך למד במכללת הד וסיים את בית הספר למוזיקה רימון במגמת ביצוע. דויטש גדל במשפחה דתית-לאומית וחזר בשאלה.
בסיסט
בתחילת דרכו ניגן דויטש עם רעות יהודאי, הראל מויאל, אביגייל רוז, עומר מושקוביץ והרכבים שונים. הוא ניגן במחזה שיקגו בכיכובה של רונה-לי שמעון שהוצג בתיאטרון יורם לוינשטיין. בשנת 2015 הקים יחד עם דור הררי, עדן אטד, אריאל פדהצור, ויניב בין את הלהקה "Bones Garage". בשנת 2017 הופיעה הלהקה בפסטיבל גלסטונברי, בפסטיבל The Great Scape בברייטון ובפסטיבל אינדינגב. בשנת 2018 הופיעו בפסטיבל All Point East בפארק ויקטוריה בלונדון ובפסטיבל מטאור בלהבות הבשן. בשנת 2019 הופיעו בפסטיבל SXSW באוסטין, טקסס ובפסטיבל New Coloseus Festival בניו יורק. ב-2015 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, "Massacre/ Dance". ב-2019 יצא אלבומה השני, "Oi Ma Yesh", וב-2020 יצא האלבום השלישי, "Poland".
אלבום: בלי תירוצים
בשנת 2021 יצא אלבום הבכורה שלו "בלי תירוצים" באלבום עשרה שירים שאת כולם כתב והלחין. באלבום משתתפת בת זוגו לחיים עומר מושקוביץ. דויטש גם הפיק את האלבום ואחראי לעיבוד המוזיקלי. להפקת האלבום היו שותפים שחר לוי ועדן אטד, שגם ניגן בגיטרה. האלבום יצא תחת הלייבל של נענע דיסק. שירי האלבום הושמעו בתחנות הרדיו וזכו לביקורות מצוינות. הסינגל והקליפ הראשון מתוך האלבום, "סוני", יצא בחודש מאי 2021.
חיים אישיים
דויטש נשוי למוזיקאית עומר מושקוביץ והם מתגוררים בתל אביב.
גביע המדינה בכדורסל 1995/1996
הפועל ירושלים זכתה בגביע המדינה הראשון בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על מכבי תל אביב.
הגמר
הפועל ירושלים, תחת המאמן פיני גרשון, זכתה בגביע המדינה הראשון בתולדותיה.
שתי דקות לסיום העלה קולמן בדאנק את ירושלים ליתרון 63:65, גורדון חטף לצ'יימברס אבל איבד כדור בצעדים, ברד ליף סחט עבירה והשווה מהקו עם דקה ו-14 שניות לסיום. בדקה האחרונה שתי הקבוצות לא הצליחו לייצר נקודות. 25 שניות לסיום לקח פיני גרשון פסק זמן - גרשון תכנן תרגיל אבל עדי גורדון צעק על גרשון "או שאתה נותן לי גב או שלא". גרשון ענה לעדי "שלך" ונתן לו את הכדור בידיים. גורדון העביר את השניות בשעון ו-4 שניות לסיום חדר וגילגל את הכדור מעל הראש של צ'יימברס ופנימה לסל. ניצחון 65:67 לירושלים. "אמא, הבאתי גביע" צעק פיני גרשון בטלוויזיה.
אוטו הופמן
גרופנפיהרר אוטו הופמן (בגרמנית: Otto Hofmann; 16 במרץ 1896 – 31 בדצמבר 1982) היה איש אס אס גרמני. ראש מטה המשרד הראשי לגזע והתיישבות של האס אס. נידון ל-25 שנות מאסר במסגרת משפט RuSHA, אולם שוחרר ב-1954.
ביוגרפיה
הופמן נולד ב-16 במרץ 1896 באינסברוק, האימפריה האוסטרו-הונגרית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, לחם בחזית המזרחית ובמרץ 1917 הועלה לדרגת לויטננט. ביוני של אותה שנה הוא נפל בשבי צבא האימפריה הרוסית, אולם ברח מהשבי ונמלט לגרמניה. הופמן עבר הכשרה כטייס וב-1919 פרש מהצבא. זמן קצר הוא היה פעיל בפרייקור, ובין 1920–1925 עסק במסחר ביין.
באפריל 1923 הצטרף הופמן למפלגה הנאצית (מספר חבר 145,729) ובאפריל 1931 הצטרף לאס אס (מספר חבר 7,646). החל מ-1931 הוא פעל במסגרת המשרד הראשי לגזע והתיישבות של האס אס (בגרמנית: SS-Rasse- und Siedlungshauptamt, ובר"ת: RuSHA). משנת 1933 הוא עבד במשרה מלאה כקצין אס אס. מ-1939 היה הופמן עורך שותף בעיתון "Biologist". מיולי 1940 עד אפריל 1943 הוא היה מפקד המשרד הראשי לגזע והתיישבות. בתפקידו זה השתתף ב"גרמניזציה" של השטחים שנכבשו בידי הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה בפולין ובברית המועצות. הדבר היה כרוך בהגליה של אוכלוסיות ממקומות מהשטחים הכבושים ויישובם מחדש של "גרמנים אתנים" (Volksdeutsche) באותם שטחים. הוא גם היה אחראי על חטיפת ילדים פולנים שנשלחו לגרמניה, ועל רדיפות כנגד היהודים. ב-20 בינואר 1942 הוא ייצג את המשרד במהלך ועידת ואנזה.
באפריל 1943 הוא הועבר לתפקיד מפקד האס אס והמשטרה בדרום-מערב גרמניה (וירטמברג, באדן ואלזס). לאחר המלחמה נעצר הופמן, ובמרץ 1948 נשפט במסגרת משפט RuSHA יחד עם בכירים נוספים במשרד הראשי לגזע והתיישבות. הוא הואשם בפשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה, ונידון ל-25 שנות מאסר. הוא היה אסור בכלא לנדסברג, וב-7 באפריל 1954 קיבל חנינה ושוחרר. לאחר מכן עבד כפקיד מקומי. הוא מת בבאד מרגנטהיים ב-31 בדצמבר 1982.
בסרט "הפתרון הסופי", גולמה דמותו בידי ניקולס וודסון.
מיקלה פרארי
מיקלה פרארי (באיטלקית: Michele Ferrari; נולד ב-26 במרץ 1953 בפרארה) הוא רופא איטלקי, המשמש כמאמן וכיועץ לרוכבי אופניים. פרארי קנה את פרסומו הודות לעבודתו עם בכירי רוכבי האופניים מאמצע שנות ה-80 של המאה העשרים ועד 2017. פרארי היה מחלוצי פיתוח נוסחאות ומדדים גופניים וביצועיים שעל פיהם ניתן היה להעריך את ביצועי הרוכבים. הוא פיתח את מדד VAM בעזרתו ניתן להשוות את יכולת ומהירות הטיפוס של רוכב מול עצמו ומול רוכבים אחרים גם כאשר הם אינם מטפסים על אותו מעלה. בצד קידום תורת האימון, נכרך שמו בפרשיות אימרוץ.
תדמית
מספר מקורות, שחקרו את נושא האימרוץ באופניים, טוענים כי פרארי נחשב לאחד מ"רופאי האימרוץ" הטובים ביותר וכי כישוריו במניעת גילוי השימוש בחומרים ובטכנולוגיות אסורות בבדיקות שנערכות לעיתים מזומנות במרוצי האופניים היו הטובים ביותר שניתן למצוא. הם אף מתארים כאנקדוטה את כינויו של אריק רייקארט, רופאה של קבוצת "פסטינה" הצרפתית, שעמדה במוקד פרשת אימרוץ בטור דה פראנס ב-1998, שכונה על ידי הרוכבים "דוקטור פיאט פונטו" (דגם המכונית הקטנה של חברת פיאט) כדי ללמד על זהירותו ועל הביצועים המוגבלים של רוכביו לעומת ביצועי רוכביו של "פרארי". הרוכב המפורסם ביותר שהשתמש בשירותי הייעוץ של פרארי הוא לאנס ארמסטרונג שניצח שבע פעמים ברציפות בטור דה פראנס בשנים 1999–2005. ארמסטרונג המשיך להיוועץ בפרארי גם כששמו של זה כבר הוכתם ורוכבים רבים הפסיקו לעבוד עמו. פרארי גם יעץ לקבוצתו של ארמסטרונג, קבוצת רשות הדואר האמריקאית, עד אוקטובר 2004. בספרו של העיתונאי דניאל קויל, "מלחמתו של לאנס ארמסטרונג", מתוארת מערכת היחסים בין פרארי לארמסטרונג בשנים שלפני פרישתו. הרשות האמריקאית למלחמה בסמים בספורט טענה בדו"ח שפרסמה באוקטובר 2012 כי פרארי היה מעורב בסימום שיטתי ומאורגן של קבוצת הדואר האמריקאי במשך השנים בהן ניצח ארמסטרונג בטור דה פראנס.
המשפט
ב-2001 החל משפטו של פרארי על רקע האשמות שהורה לרוכבים שהתאמנו אצלו לקחת חומרים אסורים. ב-1 באוקטובר 2004 הורשע פרארי על ידי בית דין איטלקי ב"הונאה ספורטיבית" וב"ניצול לרעה של רישיונו הרפואי לרישום מרשמים". רישיונו הרפואי נשלל והוטל עליו קנס. הרשעתו של פרארי התבססה בחלקה על עדותו של רוכב האופניים האיטלקי פיליפו סימאוני. סימאוני הודה כי השתמש מאז 1993 בחומרים אסורים וכי החל לעבוד עם פרארי ב-1996. לטענת סימאוני, הורה לו פרארי להשתמש ב-EPO ובאנדריול (טסטוסטרון) וכי ייעץ לו לקחת חומרים נוספים שימנעו את גילוי החומרים האסורים בבדיקות הסמים. בעדותו, סתר פרארי את טענת סימאוני ואמר כי אנדריול ניתן לגילוי בבדיקת שתן פשוטה אף מספר ימים לאחר נטילתו. על כן, בלתי אפשרי שהדריך את סימאוני לקחת חומר זה 20 שעות לפני המירוץ. במאי 2006 בוטל פסק הדין נגד פרארי על ידי בית הדין לערעורים באיטליה בטענה כי להאשמותיו של סימאוני אין בסיס עובדתי.
במרץ 2017 הורשע פרארי על ידי בית דין בבולצאנו בסימום הספורטאי האיטלקי דניאל טשלר אשר מתחרה בביאתלון. הוא נדון ל-18 חודשי מאסר על תנאי. לאחר הרשעתו פרסם ארמסטרונג הודעת תמיכה בו אך הודיע כי הוא מפסיק לעבוד עמו.
רוכבי אופניים ידועים ששמם נקשר לפרארי
כל קבוצת "גוויס" (Gewiss) ששלושה מרוכביה, מורנו ארג'נטין, ג'ורג'ו פורלאן ויבגני ברזין זכו בשלושת המקומות הראשונים במירוץ לה פלש ואלון ב-1994. לאנס ארמסטרונג, פאולו סבולדלי, מריו צ'יפוליני, ג'אני בוניו, פבל טונקוב, טוני רומינגר, אברהם אולנו, איוון גוטי, קלאודיו קיאפוצ'י, פיליפו סימאוני, פטריק סינקביץ, אדי מצולני, לוי ליפהיימר, פלויד לנדיס, ג'ורג' הינקאפי, אלכסנדר וינוקורוב ואקסל מרקס.
סינקביץ, לנדיס ווינוקורוב נתפסו בשימוש בחומרים אסורים בעוד שסימאוני הודה בשימוש בהם אף שלא נתפס.
למברטו גארדלי
למברטו גארדלי (באיטלקית: Lamberto Gardelli; 8 בנובמבר 1915, ונציה - 17 ביולי 1998, מינכן) היה מנצח איטלקי.
חייו
כמו כן הקליט גארדלי את "פדורה" של ג'ורדאנו עם מגדה אוליברו והדריך כמה זמרות סופרן נודעות, בהן לוצ'יה אליברטי וסילביה סאס, עמה הקליט את "סטיפליו".
גארדלי כיהן כמנצח ראשי של תזמורת הרדיו של מינכן והתזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק.
חוקי גרבסקי
"חוקי גרבסקי" הוא כינוים של חוקים אשר נחקקו בשנת 1924 בפולין. הם מכונים כך על שמו של שר האוצר הפולני, ולדיסלב גרבסקי. החוקים כללו הטלת מסים כבדים על מעמד הביניים, סוחרים ותעשיינים, במטרה להשתמש בכספי המיסים לשם עידוד צמיחתה של תעשייה מודרנית.
החוקים כללו הטלת מס מכר שהיה 2.5% מכל מכירה, ונועד לא רק לאסוף הכנסות אלא גם לצמצם את מספר הסוחרים בשרשרת האספקה. בנוסף, ועדות ההערכה שקבעו את היקף המסחר הורכבו בעיקר מפולנים שנטו להעריך את מחזור המכירות של היהודים בעודף.
החוקים הלאימו את תעשיות הטבק, היין השרוף והגפרורים, שהיו תחומים בהם היהודים היו דומיננטיים. ההלאמה הביאה לסגירת בתי חרושת רבים של יהודים. בנוסף, הרישיונות למסחר בסחורות אלו נמסרו לנפגעי מלחמת העולם הראשונה, ויהודים רבים שעסקו במסחר בתחום נותרו ללא מקור פרנסה. רבים מיהודי פולין השתייכו למגזרים אלה, והם נפגעו מכך. חלקם ניסה להגר לארצות הברית, אך בשל מכסות ההגירה שהונהגו בה, פנו רבים לארץ ישראל. עליית יהודים אלה במסגרת העלייה הרביעית מכונה "עליית גרבסקי".
כתובת מצודת רבת עמון
כתובת מצודת רבת עמון היא כתובת הכתובה עמונית, שנמצאה בשימוש משני במבנה במצודת רבת עמון. בכתובת שמונה שורות, מתוכן ניתן לקרוא שבע. על פי הפענוח, הכתובת מתוארכת בין סוף המאה ה־9 לפנה"ס לתחילת המאה ה־8 לפנה"ס. נושאה הוא מלך עמון, שמלכום האל מצווה עליו לבנות "מבואות־סובבות", כלומר סובב – מדרגות או שיפוע המקיפים את המזבח, ומבטיח לו להכחיד (להכניע ולהשמיד) את אויביו ולהשליט צדק. הכתובת שמורה כיום במוזיאון לארכאולוגיה של ירדן, המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ברבת עמון.
הכתובת
הכתובת ידועה בסימון KAI 307. כל x בתעתיק מסמל אות שאינה ברורה.
תעתיק הכתובת עם השלמות על פי שמואל אחיטוב (הניקוד לא משקף את ההגייה המקורית אלא נועד להקל על הקורא המקורב לעברית המקראית) :
צ'ונסי בילאפס
צ'ונסי ריי בילאפס (באנגלית: Chauncey Ray Billups; נולד ב-25 בספטמבר 1976) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי המאמן את פורטלנד טרייל בלייזרס. בילאפס שיחק 17 עונות בליגת ה-NBA בעמדת הרכז ונחשב בשיאו לאחד מטובי השחקנים ב-NBA. זכה באליפות ה-NBA כאשר שיחק בדטרויט פיסטונס ב-, עת הוביל את הקבוצה לניצחון על לוס אנג'לס לייקרס, וזכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר. בין הישגיו האישיים נמנים גם חמש הופעות במשחק האולסטאר, שלוש בחירות לאחת מחמישיות העונה ושתי בחירות לחמישיית ההגנה השנייה של העונה. הודיע על פרישה ממשחק מקצועני בספטמבר 2014 לאור פציעות מרובות שפקדו אותו בשנותיו האחרונות כשחקן.
ביוגרפיה
בילאפס נולד בדנוור שבקולורדו לריי ולפייה בילאפס, והיה הבכור מבין שלושת ילדיהם. הוא הצטיין במיוחד בילדותו הן בפוטבול והן בכדורסל, ולבסוף בחר לשחק כמקצוען בעתיד בענף הכדורסל. מאמנו בילדותו כינה אותו "חלקלק" (Smooth), מאחר שכל דבר שביצע על המגרש נדמה היה קל ונטול-מאמץ. הוא הצטרף לקבוצתו של בית ספר תיכון ג'ורג' וושינגטון ב-1991, והפגין יכולת מרשימה שהפכה אותו כנער לאחד מהאנשים הפופולריים ברחבי דנוור.
בסיום שנתו השנייה בתיכון ג'ורג' וושינגטון זכה בילאפס בפרס "מר קולורדו" כשחקן התיכונים המצטיין במדינה, והשיג אותו גם בשתי העונות שלאחר מכן. בעונת הוא הוביל את קבוצת התיכון שלו לזכייה באליפות החטיבתית (A5) של מדינת קולורדו, וב-1995 השתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן. בעקבות יכולתו נחשב בילאפס לאחד מהכדורסלנים הצעירים המבטיחים בארצות הברית.
לאחר סיום לימודיו בתיכון בחר בילאפס בהצטרפות לאוניברסיטת קולורדו המקומית, על אף חולשתה היחסית של קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה. בילאפס היה התקווה הגדולה ביותר בקבוצה, ששאפה לשפר את מסורתה לאחר שלא העפילה לטורניר אליפות המכללות מאז שנות ה-60. על אף שבילאפס הרשים בעונתו הראשונה במדי קולורדו, הקבוצה סבלה מבעיות רבות, שכללו סכסוכים בקרב השחקנים וההנהלה ואת פיטוריו של המאמן ג'ו הרינגטון באמצע העונה. ממוצעיו הסטטיסטיים של בילאפס באותה שנה עמדו על 17.9 נקודות, 6.3 ריבאונדים ו-5.5 אסיסטים.
בראשית עונת נכלל בילאפס בסגל הנבחרת הצעירה של ארצות הברית, ששחקניה תוכננו להשתתף מספר שנים מאוחר יותר באולימפיאדה. באותה עונה הוביל בילאפס את אוניברסיטת קולורדו להעפלה לטורניר אליפות המכללות, תוך השגת שיא של כל הזמנים בתולדות האוניברסיטה עם 22 ניצחונות. לאחר שניצחה את אוניברסיטת אינדיאנה בסיבוב הראשון של הטורניר, הודחה קולורדו בסיבוב השני על ידי אוניברסיטת קרוליינה הצפונית. בילאפס נבחר לחמישיית המצטיינים השנייה ("אול-אמריקן") של ה-NCAA.
מילוטה
מִילוֹטָה (בהונגרית: Milota) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
צ'ונסי בילאפס
ראשית הקריירה
לאחר שנתיים באוניברסיטת קולורדו החליט בילאפס לפנות לקריירה מקצוענית ונרשם לדראפט ה-NBA ב-1997. הוא נבחר במקום השלישי על ידי קבוצת בוסטון סלטיקס. בילאפס הרשים בפתיחת עונתו הראשונה ב-NBA - הוא קלע 15 נקודות ומסר ארבעה אסיסטים במשחק הבכורה שלו במדי בוסטון, נגד שיקגו בולס, והשיג ממוצעים של 11.1 נקודות ו-4.3 אסיסטים בשלושת החודשים הראשונים. על אף יכולתו הטובה וההתאמה שהציג בסגנון המשחק עם בוסטון, הועבר בילאפס באמצע העונה לטורונטו ראפטורס. במדי טורונטו שיחק עד לסיום העונה והופיע בדקות משחק רבות יותר.
מילוטה
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מזמן התיישבות המדיארים במרכז אירופה. והוא מפורסם בהונגריה בזכות מטעי האגוזים המשובחים שלו.
צ'ונסי בילאפס
ראשית הקריירה
לפני עונת הועבר בילאפס לקבוצת דנוור נאגטס מעיר הולדתו, במדיה שיתף פעולה עם הקלע ניק ואן אקסל שסגנון משחקו תאם לזה של בילאפס. עונה זו הייתה מקוצרת בשל שביתת ארגון השחקנים בליגה, ובילאפס השיג ממוצעים משופרים של 13.9 נקודות ו-3.8 אסיסטים, כאשר פתח בחמישיית קבוצתו ב-41 מתוך 45 משחקיו. עם זאת, באמצע עונת סבל בילאפס מפציעה בכתפו השמאלית, שאילצה אותו להיעדר ממשחק עד לסיום העונה. בעקבות כך, בין היתר, הועבר בילאפס לאורלנדו מג'יק באמצע העונה, אך לא שיחק אף משחק במדי אורלנדו מאחר שהיה פצוע.
מילוטה
יהודי מילוטה
יהודים חיו במילוטה בתקופות זמן שונות. משנת 1885 היו יהודי הכפר שייכים לקהילת פהרגיארמט. ליד אחד מבתי הכפר היה בית קברות יהודי, אשר כנראה איננו קיים עוד. בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
צ'ונסי בילאפס
ראשית הקריירה
בהיותו שחקן חופשי לאחר החלמתו מהפציעה, חתם בילאפס על חוזה בקבוצת מינסוטה טימברוולבס בפגרה של שנת 2000. הוא תוכנן במינסוטה להיות הרכז המחליף של הקבוצה, אחרי הרכז הראשון טרל ברנדון, בעוד שהרוקי וולי זרביאק וקווין גארנט היו כוכבי הקבוצה בקו הקדמי שלה. בשל פציעותיו התכופות של ברנדון פתח בילאפס בחמישיית מינסוטה ב-33 משחקים בעונת, אך לאחר חזרתו של ברנדון מהפציעה החליט המאמן פליפ סונדרס להחזיר את בילאפס לספסל. בילאפס השיג באותה עונה ממוצעים של 9.3 נקודות ו-3.4 אסיסטים למשחק, וסייע למינסוטה לסיים את העונה עם מאזן של 47 ניצחונות ו-35 הפסדים. במשחקי הפלייאוף הראשונים בקריירה שלו שותף בילאפס ב-8.7 דקות למשחק בלבד וקלע נקודה אחת בממוצע. מינסוטה הודחה כבר בסדרת הסיבוב הראשון, לאחר הפסד 3-0 לסן אנטוניו ספרס אשר הובלה על ידי טים דאנקן.
בעונת עשה בילאפס את פריצתו הגדולה בקריירה. על אף מספר שחקנים חשובים שצורפו לקבוצה, כדוגמת ג'ו סמית', גארי טרנט ולורן וודס, היה דווקא בילאפס מהשחקנים החשובים ביותר עבור מינסוטה - הוא היה פעיל מאוד במשחק ההגנה של הקבוצה ותרם לה גם בתחום ההתקפי, עם ממוצעים של 12.5 נקודות ו-5.5 אסיסטים למשחק. תרומתו של בילאפס למינסוטה התבטאה, בין היתר, בכך שכאשר הפגין יכולת חלשה והורד לספסל על ידי סונדרס, ירדה גם יכולתה של הקבוצה. עונה זו הייתה מוצלחת עבור מינסוטה, שסיימה עם 50 ניצחונות והעפילה פעם נוספת למשחקי הפלייאוף.
על אף היכולת הטובה שהציג בעונה הסדירה, רבים פקפקו ביכולתם של בילאפס ושחקנים אחרים להוביל את מינסוטה להצלחה במשחקי הפלייאוף. הקבוצה שוב הודחה לאחר סדרה של שלושה משחקים כבר בסיבוב הראשון, לאחר הפסד לדאלאס מאבריקס. בעקבות היכולת החלשה שגילתה הקבוצה בפלייאוף ביצע המנהל המקצועי של מינסוטה, קווין מקהייל, מהפך גדול בסגל, ובילאפס היה בין השחקנים ששוחררו מהקבוצה. ביוני 2002 הוא הצטרף לקבוצת דטרויט פיסטונס, אשר שאפה לרכז מגוון ובעל יכולת קליעה עילאית.
דטרויט פיסטונס
כבר מפתיחת עונתו הראשונה בדטרויט,, היה בילאפס הרכז הפותח של המאמן ריק קרלייל. פעמים רבות הוא קלע סלי ניצחון חשובים לזכות קבוצתו, ומשכך קיבל כדורים רבים ברבעים האחרונים של משחקים. במהלך חודש פברואר הוא נבחר לשחקן השבוע ב-NBA לאחר שקלע למעלה מ-22 נקודות למשחק, ודורג במקום ה-11 בין קולעי הנקודות בליגה בחודש מרץ. בילאפס סיים את העונה עם ממוצעים גבוהים של 16.2 נקודות, 3.9 אסיסטים ו-3.7 ריבאונדים למשחק, וסייע לקבוצתו להשיג מאזן של 50 ניצחונות ו-32 הפסדים. במשחקי הפלייאוף הוביל בילאפס את דטרויט לניצחון על אורלנדו מג'יק בסיבוב הראשון, למרות פיגור מוקדם של 3-1 בסדרה, ולניצחון על פילדלפיה 76' בשישה משחקים בחצי גמר המזרח. עם זאת, פציעה במהלך הפלייאוף גרמה לו להחמיץ את משחקי סדרת גמר המזרח נגד ניו ג'רזי נטס, וקבוצתו לא הצליחה להסתדר בלעדיו והודחה לאחר ארבעה משחקים.
עונת הייתה גם היא טובה עבור בילאפס, שהשיג ממוצעים של 16.9 נקודות ו-5.7 אסיסטים למשחק. בעקבות תצוגותיו המרשימות הוא הפך למנהיג הקבוצה על המגרש, בקבוצה שאומנה כעת על ידי לארי בראון. בין היתר השיג בילאפס "טריפל דאבל" כאשר קלע 20 נקודות, הוריד 10 ריבאונדים ומסר 11 אסיסטים במשחק קבוצתו נגד מינסוטה טימברוולבס. יחד עם שחקנים כמו ריצ'רד המילטון, ראשיד וולאס, בן וולאס וטיישון פרינס, הוביל בילאפס את דטרויט לעונה של 51 ניצחונות ולהצלחה גם במשחקי הפלייאוף.
בסיבוב הפלייאוף הראשון ניצחה דטרויט את מילווקי באקס, ולאחר מכן הפתיעה בסיבוב השני את אלופת האזור המזרחי המכהנת, ניו ג'רזי נטס, בסדרה קשה וצמודה במיוחד שנמשכה שבעה משחקים. יכולתו ההגנתית של בילאפס הייתה אחד המרכיבים החשובים בניצחון על ניו ג'רזי, שהובלה על ידי ג'ייסון קיד ונודעה במשחק ההתקפי העילאי שלה. לאחר מכן סייע בילאפס לדטרויט לנצח את אינדיאנה פייסרס בגמר המזרח ובכך להעפיל לסדרת גמר ה-NBA - ההופעה הראשונה של המועדון במעמד זה מאז 1990. בסדרת הגמר מול לוס אנג'לס לייקרס העמיד בילאפס ממוצעים של 21 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-5.2 אסיסטים, וסייע לדטרויט לנצח 1-4 ולזכות באליפות ה-NBA. בנוסף להשגת תואר האליפות, זכה בילאפס בתואר ה-MVP של סדרת הגמר בעקבות יכולתו המרשימה בסדרה.
בעונת ניצחה דטרויט ב-54 משחקים, תוך שהציגה קבוצה הגנתית חזקה במיוחד - בילאפס נבחר לתואר חמישיית ההגנה השנייה של העונה יחד עם חברו לקבוצה טיישון פרינס, בעוד שבן וולאס נבחר לשחקן ההגנה של העונה. בילאפס העמיד באותה עונה ממוצעים של 16.5 נקודות, 6.5 אסיסטים ו-3.4 ריבאונדים. במשחקי הפלייאוף ניצחה דטרויט את פילדלפיה, אינדיאנה פייסרס ומיאמי היט, והעפילה עונה שנייה ברציפות לסדרת הגמר של הליגה. בתום סדרת גמר מרתקת במיוחד מול סן אנטוניו ספרס, שנמשכה שבעה משחקים, הפסידה דטרויט וכשלה בניסיונה להשיג אליפות שנייה ברציפות.
בילאפס הציג יכולת מרשימה במיוחד בעונת, שהפכה אותו לאחד מטובי הרכזים ב-NBA. הוא העמיד ממוצעים של 18.5 נקודות ו-8.6 אסיסטים, שהיוו שיאי קריירה בעבורו, בנוסף ל-3.1 ריבאונדים למשחק. יחד עם שלושה מחבריו לקבוצה נבחר בילאפס לראשונה בקריירה שלו להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, ובסיום העונה אף נבחר לתואר חמישיית העונה השנייה ב-NBA ובפעם השנייה נכלל בחמישיית ההגנה השנייה של העונה. הוא סייע לדטרויט לסיים את העונה הסדירה עם המאזן הטוב ביותר בליגה - 64 ניצחונות ו-18 הפסדים. עם זאת, לאחר ניצחונות על מילווקי באקס ועל קליבלנד קאבלירס במשחקי הפלייאוף, הודחה דטרויט לראשונה מזה שלוש שנים בגמר המזרח לאחר הפסד למיאמי היט, אשר הובלה על ידי שאקיל אוניל ודוויין וייד.
בעונת המשיך בילאפס להגיע להישגים אישיים וקבוצתיים במדי דטרויט - הוא סייע לקבוצה לסיים במקום הראשון במזרח בעונה הסדירה, נבחר להשתתף שנה שנייה ברציפות במשחק האולסטאר, ונבחר גם לחמישייה השלישית של העונה. הוא השיג באותה עונה ממוצעים של 17 נקודות ו-7.2 אסיסטים, ואילו במשחקי הפלייאוף שיפר אף יותר את יכולתו וסייע לדטרויט להעפיל בפעם החמישית ברציפות לגמר המזרח. על אף שכבר הובילה 0-2 בסדרה זו נגד קליבלנד קאבלירס, הודחה הקבוצה לאחר הפסד 4-2. לאחר אותה עונה היה בילאפס חלק מנבחרת ארצות הברית שזכתה במדליית הזהב באליפות אמריקה 2007. בעונת השתתף בילאפס בשלישית במשחק האולסטאר וסייע לדטרויט להעפיל פעם נוספת לגמר המזרח, שם הפסיד עמה לבוסטון סלטיקס.