cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
We Can Work It Out
"We Can Work It Out" הוא שיר של להקת הרוק האנגלית הביטלס, שנכתב על ידי פול מקרטני וג'ון לנון. הוא פורסם לראשונה כסינגל ביחד עם "Day Tripper" בדצמבר 1965. השיר הוקלט במהלך העבודה על האלבום Rubber Soul. הסינגל היה מספר 1 בבריטניה (שם זכה בפרסי אייבור נובלו כ-A-side הנמכר ביותר של 1965). בבריטניה, זה היה הסינגל השביעי הכי נמכר בשנות ה-60.
"We Can Work It Out" הוא דוגמה נדירה יחסית לשיתוף פעולה של לנון-מקרטני מתקופה זו בקריירה של הביטלס, בדומה לשירי הלהקה משנת 1963. שיתופי פעולה נוספים מתקופה זו הם "A Day in the Life", "Baby, You're a Rich Man" ו-"I've Got a Feeling". יש הטוענים שהשיר נכתב על ידי מקרטני בהשראת יחסיו עם ג'יין אשר. אל אף שהפזמון מתייחס ליחסים בין שני חברים שיש בינהם איזשהו מתח בעקבות ריב, כשלבסוף הם מגיעים למסקנה שהחיים קצרים מדי בשביל לריב ״Life is very short, and there’s no time for fussing and fighting, my friend”. משפט שנשמע שמתייחס ליחסים המורכבים של לנון-מקרטני עצמם.
אמנים רבים ביצעו גרסת כיסוי לשיר, ובהם: דיפ פרפל, סטיבי וונדר ארבע העונות, פטולה קלארק, דיון וורוויק, מלאני, צ'אקה קאן, מקסין בראון, ג'וני מאטיס, ג'ודי קולינס, פליין וייט טיז, טום ג'ונס, הת'ר נובה וריק ווייקמן.
דבוראות
דבוראות או דבשאות (נקרא בעבר גם כוורנות) היא ענף בחקלאות העוסק בגידול דבורים מבויתות, בעיקר דבורי דבש לצורך הפקת דבש ומוצרים נוספים.
תוצרת המכוורת
מטרת הדבוראות היא הפקת תוצרים ושירותים מהמכוורת ובהם:
הכרת המקצוע
מקצוע הדבוראות וגידול הדבורים מחייב הכרה של תכונות משפחת דבורת הדבש.
החשש מעקיצות הדבורה
גידול דבורים קשור עם החשש מעוקץ הדבורה. עקיצת דבורת הדבש עלולה לגרום לאדם רגיל לתופעות שהן בגדר הסביר: כאב, תפיחות וגרדת במקום העקיצה. כאשר העקיצה גורמת לאדם חום וגופו מתכסה אודם או בבהרות אדומות עדיף כי לא יימצא בקרבת דבורים.
מספר העקיצות שיספוג הדבוראי יקטן אם יפעל לפי הרגלי העבודה המקובלים במקצוע. בעבודה היום-יומית עם הדבורה נוהגים ללבוש מסכה להגנת הפנים ובגד בד עבה. הידיים, הזקוקות לחופש פעולה, נשארות ללא כפפות בדרך כלל, ורק בנסיבות מיוחדות, כמו בזמן רדיית דבש, לובשים הכפפות. ידיים חשופות מאפשרות חופש פעולה בעת פתיחת הכוורת במטרה לבחון את מצב ההטלה בחלות ולהתבונן בתנועת משפחת הדבורים.
הדבוראי מניח כי הדבורה מפנה את נשק העוקץ רק במקרים בהם להערכתה עלול להפגע מהלך החיים התקין של משפחת הדבורים.
הכשרה מקצועית
גידול דבורים כרוך בהכשרה מוקדמת.
המקצוע דורש מאמץ פיזי: לפי הערכות, כוורת אחת אינה דורשת יותר משני ימי עבודה בשנה, אולם דבוראי מטפל לרוב במספר רב של כוורות, המפוזרות על פני מרחק רב; כמו כן מאופיינת העבודה בהעתקת מיקום הכוורות מאזור מרעה לאזור מרעה אחר, בניית קומות של כוורות, ורדיית דבש, כאשר אחד הקשיים הגדולים הוא ביצוע העבודות בעת לבישת סרבל המגן. הסרבל מחמם מאוד, מגביל את התנועה ומקשה על ביצוע העבודה.
גידול דבורים דורש תשומת לב מתמדת לפרטים על מנת לאבחן את מצב הכוורת ומצבן של הדבורים. ניתן ללמוד על מצב זה מתנועת הדבורים בפתח הכוורת וממספר הפגרים הנזרקים ממנה. הדבוראי מקיים מעקב אחרי המכוורת גם כאשר היא נודדת לאזורי פריחה הרחוקים מביתו של מגדל הדבורים.
מיקום המכוורת
מכוורות להאבקה
בארה״ב ובמדינות נוספות מספקות הדבורים שרותי האבקה לחקלאים. גידולים כגון שקדים ודובדבנים לסוגיהם תלויים במידה רבה בהאבקה של דבורי מכוורת. במדינות אלו נודדות המכוורות לאזורים שונים בהתאם לעונת הפריחה של כל גידול. גידול דבורים למטרות האבקה כרוך בנדידה רבה למרחקים גדולים, והדבש הוא תוצר משני במכוורות כאלו.
אם עומדים לרשות הדבוראי אזורי פריחה של אקליפטוס או פרחי בר, המניבים צוף, אפשר לנדוד עם מכוורת. הדבר כרוך בעלות, הן של ההובלה והן של נסיעות המעקב. היום מקובל לתאם את שטחי המרעה של הכוורות כדי לא להגיע למצב בו מספר הכוורות ימוקמו בסמוך אחת לשנייה ובכך יגבילו את הפקת הצוף.
בעת קביעת מיקום הכוורת נשקלים הפרמטרים הבאים:
הכוורות מוצבות על גבי בסיס על מנת להגן עליהן מפני רטיבות. כאשר בשיפוע מהקרקע לפתח מוצב משטח נחיתה עליו נוחתות הדבורים המביאות את הצוף לכוורת, ועליו זוחלות הדוברים אל תוך הכוורת.
רכישת נחילים
רכישת נחילי דבורים מתבצעת בתחילת החורף. בתקופה זו, הנחיל קטן ונוח להעברה ממקום גידולו למקום קליטתו. בכוורת החדשה המשפחה מתפתחת ובהגיע האביב, עונת הפריחה, היא תמלא את יעודה. נחיל בריא כולל חלות עם תאים בדרגות שונות של התפתחות הדבורה: מתאים עם ביצים עד לתאים חתומים. מספר רב מדי של תאי זכרים - תאים מעט מוגדלים - אינו מעיד על מצב טוב של המשפחה. מצב ההטלות של נחיל הדבורים והאפשרות להבחין בגילה של המלכה יצביע על פוריות נחיל הדבורים. גילוי תאי גידול מלכות - תאים רחבים יותר ומוגבהים - עלולים ללמד על מצב לא תקין של המשפחה כבר בשלב הקנייה של הכוורת. כאשר הנחיל מגיע ב"כוורית" כוורת מוקטנת, ממנה מועברות החלות עם הדבורים עליהן - במיומנות ובזריזות - כמעט מבלי שיחושו במעבר ממעון אחד למישנהו.
כוורת דבורים
בית הדבורים נקרא כוורת (המושג החדש כיום - דבורית), ומקום בו מרוכזות מספר כוורות, ובו מתבצעות רוב עבודות הדבוראי, נקרא מכוורת. הכוורת בנויה כארגז בעל מכסה נפתח, ופתח תחתון שאפשר לשנות את גודלו לפי מזג האוויר וגודל אוכלוסיית הדבורים בכוורת. בתוך הכוורת יש מסגרות התלויות במאונך, בהם בונות הדבורים את החלות, על גבי שעוויות - יריעות שעווה דקות שעליהן מובלטת צורת משושים. השעווית גורמת לדבורים לבנות חלות אחידות וישרות, דבר המקל על עבודת הדבוראי. החלה בנויה מדונג - שעווה טבעית המיוצרת בבלוטות בגוף הדבורה, ועשויה תאים תאים בצורת משושה, כ-3000 תאים בכל צד של החלה, בהם הדבורים אוגרות מזון - דבש ואבקת פרחים, מטילות ביצים ומגדלות ולדות. כשאוכלוסיית הדבורים וכמות הדבש גדלות, אפשר להוסיף לכוורת עוד קומות - ארגזים פתוחים משני צדדיהם, המונחים על הכוורת, כשבהם עוד חלות.
הטיפול בכוורת
במסגרת הביקורת השוטפת על הכוורת מוציאים מתוכה את החלות ובודקים אותן. מתחילים בשליפת החלות המרכזיות. במידה והתפתחות הכוורת תקינה, החלה תיראה עם תאים המכילים דבורים בכל שלבי הגידול. במידה ואחד מהשלבים נעדר, קיים חשש לבריאות משפחת הדבורים.
במסגרת הביקורת כמו כן מנסים לאתר את המלכה. בדרך כלל כשהיא מהלכת אזי להקת דבורים "פועלות" בעקבותיה. במידה ומבחינים בתאים גדולים יותר מהרגיל, שפתחם כלפי מטה, הבנויים בדרך כלל בשולי החלה, מדובר ב"מלכונים" - הרי שמשפחת הדבורים מכינה עצמה להתפלגות, ומשמעות הדבר שהיקף התפוקה של הכוורת הנוכחית תרד. גם הימצאות זכרים עלול לעורר דאגה שכן זהו אות לכך שהמלכה החדשה טרם הופרתה.
האבקה
בארצות הברית נפוץ מאד גידול דבורים למטרות האבקה של גידולים חקלאים. שקדים ודובדבנים לדוגמה תלויים בכוורות של דבורי דבש להאבקת הפרחים שלהם. בגידול דבורים להאבקה המטרה העיקרית אינה לייצר דבש אלא להאביק גידולים חקלאים. מובן שלכל צמח עונת פריחה שונה בהתאם למינו, לאקלים בו הוא צומח ולמזג האוויר הספציפי באותה שנה. לפיכך נודדות מכוורות ההאבקה מספר רב של פעמים בשנה ברחבי ארצות הברית בהתאם לתקופת הפריחה. כשני שלישים מהכוורות בארצות הברית הן כוורות להאבקה.
התמחויות
קיימת בקרב הדבוראים התמחות בטיפוח מלכות בעלות תכונות משופרות כגון הטלה רבה, עמידות בפני מחלות ודבורות ממעטות לעקוץ.
כמו כן קיימת התמחות בהפקת מזון מלכות על ידי הנעת משפחת הדבורים לבנות "מלכונים" - תאים לגידול מלכות ולהזנתם במזון המיוחד שנועד למטרה זו.
תולדות המקצוע
גידול הדבורים החל עוד בתקופה הפרהיסטורית. עדויות רבות לקיומה של הדבוראות כמקצוע נמצאות בציורי קיר מהתקופה הפלאוליתית העליונה, במערות בצפון ספרד, במצרים, במסופוטמיה ובאסיה הקטנה. הפילוסוף היווני אריסטו, מביא בספרו מבחר מן החיבורים בביולוגיה" מחקר מקיף על גידול הדבורים.
הכוורות הקדומות היו עשויות בול עץ, חרס, קש או בוץ, ולא היו בהן חלות מיטלטלות. הדבוראי היה מרסק את החלות כדי להוציא את הדבש, והדבורים היו נאלצות לבנות כל שנה חלות חדשות, דבר שהיה מוריד ברמה משמעותית את תוצרת הדבש. עם המצאת החלות המיטלטלות, השעווית והרדיה הצנטריפוגלית, נעשתה מלאכתו של הדבוראי לקלה יותר ורווחית יותר.
דבוראות בארץ ישראל
בישראל, ארגון מגדלי דבורים בישראל ומועצת הדבש מסייעים לדבוראים בהדרכה, בקביעת אזורי הרעייה ובשיווק הדבש.
היסטוריה
בעת החדשה, ראשוני הדבוראים היהודים בארץ היה ראובן לרר ובנו משה מהמושבה נס ציונה, שלמדו את המלאכה מבני משפחת בלדנספרגר מירושלים, נוצרים פרוטסטנטים בני אלזס שבצרפת. בשנת 1910 הגיע כבר מספר הכוורות ל-1500. באותם ימים הייתה נפוצה בעיקר דבורת הדבש הארצישראלית, שהייתה רגזנית ועקצנית, נתנה מעט דבש, והרבתה להתנחל. בשנת 1931 הובאה לארץ הדבורה האיטלקית, שתכונותיה היו טובות הרבה יותר. בשנת 1948 הגיע מספר הכוורות בארץ ל-24,000, ב-1985 ל-70,000, וב-2005 ל-90,000.
צמחי הדבש בארץ ישראל
מיקום המכוורת נקבע בין השאר לפי הקרבה לצמחים המניבים צוף, אשר ממנו הדבורים יכולות להפיק דבש. לפי-כך מקובל לנדוד עם הכוורות למקומות שבהן קיימים צמחים כאלה בעונות שבהו יש פריחה. דגש מיוחד יש לפריחה של צמחים מהסוגים הבאים:
ס.נ. גואנקה
במדינה השסועה עדיין בין כתות ודתות שונות, משכו הקורסים של גואנקה אנשים מכל קצות החברה בהודו. בנוסף, החלו להצטרף לקורסים אנשים רבים מרחבי העולם. גואנקה לימד עשרות אלפי אנשים ביותר מ-300 קורסים בהודו ובארצות אחרות, במזרח ובמערב. בשנת 1982 הוא החל למנות מורים-עוזרים שיסייעו לו לעמוד בדרישה הגוברת והולכת לקורסים. תחת הדרכתו הוקמו מרכזי מדיטציה בהודו, ארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד, צרפת, אנגליה, יפן, סרי-לנקה, תאילנד, בורמה, נפאל ומדינות רבות נוספות.
הטכניקה שמלמד גואנקה מייצגת מסורת ששורשיה במשנתו של בודהה. גואנקה מדגיש כי "בודהה מעולם לא לימד דת, אלא דהרמה, הדרך לשחרור, שהיא אוניברסלית". נאמן לאותה מסורת, גישתו של גואנקה היא שוויונית ואינה כיתתית. זו הסיבה לכך שאנשים בעלי רקע שונה ובני דתות שונות מכל רחבי העולם חשים משיכה עמוקה להוראותיו. אחד מתלמידיו המפורסמים בישראל הוא הפרופ' יובל נח הררי, שאף הקדיש לו את ספרו ההיסטוריה של המחר.
ויפאסנה בישראל
בישראל קיימים קורסי ויפאסנה בשיטת ס.נ. גואנקה מאז תחילת שנות התשעים. כמיטב המסורת נערכים הקורסים על ידי מורים, מדריכים, מסייעים ומנהלי קורס מתנדבים. בשנים האחרונות נערכו לאורך כל השנה קורסים בקיבוץ בית זרע שבאזור הכנרת ובחצבה, והחל מסתיו 2014 נלמדים הקורסים במרכז החדש שנבנה בקיבוץ דגניה, המרכז נחנך רשמית ביום שישי 12.12.14 בבוקרו של סיום הקורס העשירי שנערך בו. עד היום לקחו חלק בקורסים בישראל כ-10,000 ישראלים, ורבים אחרים השתתפו בקורסים במקומות אחרים בעולם.
אנדרה צ׳ארלס בילה
אנדרה צ׳ארלס בילה, בצרפתית: André Charles Biéler (8 באוקטובר 1896 - 1 בדצמבר 1989) היה צייר ומורה קנדי יליד שווייץ. עבודתו הייתה מודרניסטית, בהתחלה עם דגש חזק על קו, מאוחר יותר עם עניין באור ובצבע. הוא ידוע בזכות תמונות הז'אנר שלו מהחיים בקוויבק הכפרית.
ביוגרפיה
אנדרה צ׳ארלס בילה נולד בלוזאן, שווייץ ב-8 באוקטובר 1896. אביו, צ׳ארלס בילה, היה מנהל הקולג' גליארד. אמו בלאנש הייתה בתו של ההיסטוריון ז'אן-אנרי מרל ד'אובינה (1794–1872). משפחתו עברה לפריז למשך שתים עשרה שנים, ולאחר מכן היגרה לקנדה בשנת 1908. אביו של בילה קיבל תפקיד כמורה בקולג' הפרסביטריאני, מונטריאול. בילה למד באקדמיית ווסטמאונט ולאחר מכן במכון הטכניקה של מונטריאול. הוא התכוון ללמוד אדריכלות. במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) בילה הצטרף לחיל הרגלים הקנדי של הנסיכה פטרישיה בשנת 1915. הוא נפגע בגז.
הכשרה ופיתוח אמנותי
לאחר שהשתחרר מהצבא למד בילה בפריז. בשנת 1919 הוא חזר לקנדה, ואז נסע לפלורידה כדי להתאושש, שם הארי דייוויס פלוהארט (1861–1938) העניק לו שיעורי אמנות. הוא קיבל מענק של ותיקי מלחמה שאפשר לו ללמוד אצל צ'ארלס רוזן (1878–1950) ויוג'ין ספיצ'ר (1883–1962) בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בוודסטוק, ניו יורק. הוא חזר למונטריאול, שם התוודע לחברי קבוצת ביבר הול.
מ-1922 עד 1926 בילה בילה את רוב זמנו בשווייץ, ולמד אצל דודו ארנסט בילה, צייר. הוא עזר לדודו בכמה ציורי קיר בבית העירייה של לה לוקל בקנטון נוישאטל. הוא גם שהה זמן מה בפריז, צרפת, ולמד באקדמיה רנסון אצל מוריס דני (1870–1943) ופול סריזייה (1864–1927). בשנת 1924 בילה הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו, באיגוד האמנות של מונטריאול. הוא התגורר באיל ד'אורליאן בקוויבק בין השנים 1927 ל-1929, שם צייר את התושבים. הוא פגש את אלכסנדר יאנג ג'קסון (1882–1974) בזמן זה.
בשנת 1930 הקים בילה סטודיו במונטריאול, והתפרנס מעבודות מסחריות והוראה. הוא וג'ון גודווין לימן הקימו את בית הספר לאמנות Atelier, שהתקיים רק תקופה קצרה. בילה ואדווין הולגייט הובילו את "קבוצת אוקספורד" במונטריאול, שנפגשה בחדר מתחת לפני הקרקע בטברנה של אוקספורד בצהריים. לקבוצה היו מספר שווה בערך של חברים פרנקופונים ואנגלופונים. חברים נוספים היו אלברט אדוארד קלאוטיאר, אדריאן הברט, מבקר האמנות ז'אן שובין.
בילה עבד עם ז'נט מונייר, מעצבת פנים. דרכה השתלב בעיצוב תפאורות ותלבושות לתיאטרון, רהיטים, פנים, בדים ופוסטרים. הוא קידם קישוט פנים באמצעות טקסטיל ביתי שנעשה על ידי בעלי מקצוע מאזור סנט לורנס התחתון. ב-1931 נישאו בילה וז'נט מונייר. בילה ביקר לעיתים קרובות בהרי הלורן במסעות ציור. בשנת 1935 עברו בני הזוג לסן-אדל, עיירה שקטה.
הוראה
בשנת 1936 הפך בילה לפרופסור לאמנות באוניברסיטת קווינס בקינגסטון, אונטריו. בילה ארגן את הכנס הראשון של אמנים קנדיים בשנת 1941. שהוביל להקמת הפדרציה של אמנים קנדיים, שבילה היה הנשיא הראשון שלה. בילה לימד בבית הספר לאמנויות באנף בקיץ 1940, 1947, 1949 ו-1952. בשנים 54–1953 לקח שנת שבתון מקווינס כדי ללמוד ולצייר באירופה.
בילה סיפק תנופה שהובילה להקמת מועצת קנדה ב-1957. הוא גם היה המארגן הראשי של מרכז האמנות אגנס את'רינגטון בקינגסטון ב-1957, והיה המנהל הראשון שלו. הוא חזר לאירופה כדי לטייל ולצייר בקיץ 1959. בילה פרש מאוניברסיטת קווינס ב-1963. הוא ביקר במקסיקו ב-1964, 1966 ו-1972.
אנדרה צ'ארלס בילה מת בקינגסטון, אונטריו ב-1 בדצמבר 1989. הוא הותיר אחריו את אשתו ג'נט וארבעה ילדים. בנו, טד בילר, הפך לפסל ידוע.
יצירה
סגנונו של בילה היה קרוב יותר לזה של ציירים צרפתים בני זמננו, בפרט ל"בית הספר של פריז", אחר כך לתנועות קנדיות. . העבודה מראה את השפעתו של דודו ארנסט, עם תשומת לב רבה לקו ולצורה החיוניים לעבודות ויטראז' ופסיפס. ציוריו, ההדפסים, הפסלים וציורי הקיר המאוחרים שלו מתייחסים לנושאים מסורתיים בסגנון מודרניסטי. הוא יצר תמונות ז'אנר תוססות של החיים בקוויבק הכפרית, המראה דמויות שעובדות בקבוצות או מתאספות סביב כנסיות, בהרמוניה עם הנוף.
בשנותיו האחרונות בילה פירש מחדש רבים מהסקיצות המוקדמות שלו במונחים של אור וצבע.
נולדו לרקוד (סדרת טלוויזיה קנדית)
נולדו לרקוד (סדרת טלוויזיה קנדית לנוער) הסדרה נוצרה על ידי פרנק ואן קיקן שעוקבת אחרי חברים בסטודיו לריקוד שמתאמנים ומתחרים בתחרויות שונות, ומתמודדים עם יריבים מבתי ספר אחרים לריקוד. ודרמה גם בסטודיו עצמו הסדרה מבוססת על סגנון שדומה לתוכניות ריאליטי.
הסדרה עלתה לראשונה בערוץ המשפחה ב-8 במרץ 2013, והוציאה תוכן וירטואלי, למשלתוגניות של סיבובי הופעות עם שחקני הסדרה וגם סדרת ספין אוף. הסדרה עברה לפלטפורמת הסטרימינג בשנת 2020 שעלתה העונה השביעית הסדרה משודרת גם בעולם, בכל מיני ערוצים כמו CBBC בבריטניה, ו- Universal Kids בארצות הברית — שנהייתה חלק מהפקה בעונה השישית. באפריל 2022 הוכרז שתצא עונה השמינית על ידי הערוץ הבריטי CBBC ולאחר מכן היא עלתה בסתיו 2022.
רשימת השחקנים :
בריטני ריימונד - ריילי
ויקטוריה באלדסארה - מישל
טרבור טורדג'מן - ג'יימס
אלכסנדרה ביטון - אמילי
ברייר נולט - רישל
למאר ג'ונסון - ווסט
לוגן פאברו - אמנדה
מיילס ארליק - נואה
ברנן קלוסט - דניאל
דילן רצלאף - ג'אקי
אייזיאה פק - הנרי
ברי ווסילנקו - קייט
דוון בראון - מקס
סיירה הילי - סיירה
סייג' לינדר - סאמר
ג'סיקה לורד - לולה
ברקלי רצלף - דייוויס
נואה זולפיקאר - קינגסטון
ג'וזפה באוסיליו - אלפי
אריקה פרבוסט - סלואן
ג'וליאן לומברדי - אוזי
ג'ניפר פאפאס - צ'לו
דניאל וראיו - קלאו
שמיר אנדרסון - כריס
זאק ורן - הנטר
קייטי אורטנסיו - לילי
אלי גודבן - קייסי
אקיאל ג'וליאן - לטרוי
נטלי קרייל - פיבי
מיילס דובסון - ניק
ליאם מאקי - פין
מולי סאונדרס - ג'וד
רני רומולו - איזי
רדיו פיראטי
המונח רדיו פיראטי מתייחס לשימוש בתדר רדיו לצורך שידורי רדיו, מבלי לקבל רישיון לכך על ידי הרשות האחראית על מתן רישיונות לכך. מעבר לרצון של הממשלה להסדיר את שידורי הרדיו, שהם אמצעי תקשורת חשוב, נובע הצורך ברישיון ממספרם המוגבל של התדרים לשידור. בנוסף לגזילתם של אלה, השידור הפיראטי מסכן לעיתים את התעופה, שכן למרות שאינו פועל במכוון בתדרים התעופתיים, הוא עלול להפריע לקשר בין מטוסים ומגדלי הפיקוח. דבר זה נמנע במערך הרדיו החוקי על ידי אמצעים טכניים מתאימים.
הלוגיקה שעומדת מאחורי האיסור על שידורי רדיו לא מורשים מסתמכת על אספקטים ערכיים ומעשיים. מבחינה ערכית גלי הרדיו שעל גבם מועברים שידורי הרדיו מוכרים ברוב מדינות המערב כמשאב ציבורי מוגבל. השימוש במשאב מוגבל זה ללא אישור מהווה גנבה מהציבור. מבחינה מעשית תחנות הרדיו הפיראטיות פועלות באופן שאינו כפוף לאף גורם מפקח וממתן, בכך פעילותן "דורסת" תדרים של תחנות רדיו אחרות ולעיתים אף פוגעות בפעולות קשר של הצבא ושל שדות תעופה. בעיה נוספת בתחנות הפיראטיות היא שפעילותם לרוב עוברות על חוקי זכויות יוצרים, על תקנות המס בגין הפרסומות המשודרות בערוצים אלו ועוד.
לפיכך מוטל בכל מדינה על אחד המשרדים הממשלתיים תפקיד רישוי ופיקוח מטעם המדינה על השימוש בגלי רדיו. בישראל ניתן פיקוח זה למשרד התקשורת.
הרדיו הפיראטי כמחאה
פעמים רבות הבחירה לעבוד באופן פיראטי נובעת מהרצון לשדר תכנים שאינם עולים בקנה אחד עם חוקי המדינה ושאר המסגרות המחייבות את תחנות הרדיו, שכן הרדיו הפיראטי אינו כפוף לצנזורה. לדוגמה: המחתרות העבריות בארץ ישראל הפעילו את תחנות "קול ישראל (ההגנה)", "קול ציון הלוחמת" ו"קול המחתרת העברית". גם לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה החלו לשדר תחנות רדיו פיראטיות השייכות לאופוזיציה.
קול השלום וערוץ 7
תחנת ערוץ 7 החלה את שידוריה בשנת 1988 מאוניית "ארץ הצבי" שעגנה מול חופי ישראל ושידרה לתחומי ישראל בפריסה הולכת וגדלה. התחנה הוקמה כמענה "ימני" לתחנת קול השלום שהחלה את שידוריה כ-15 שנה קודם לכן. שתי התחנות התבססו על דגם תחנות הרדיו הפיראטיות שהיה נפוץ במערב אירופה בשנות השישים, של שידורים המתבצעים מספינה הרשומה כשייכת לחברה ממדינה זרה ועוגנת מחוץ למים הטריטוריאליים שאליה היא משדרת.
בעוד שבאירופה תוקנו החוקים כדי למנוע שידורים מספינות פיראטיות, בישראל לא נעשה דבר לתקן את הפרצה בחוקי המדינה בנושא. פקודת הטלגרף האלחוטי קובעת כי "לא יקים אדם, ולא יקיים תחנת טלגרף אלחוטי, ולא יתקין ולא יפעיל ולא יקיים מכשיר לטלגרף אלחוטי, בכל מקום בישראל או בכלי שיט או בכלי טיס הרשומים בישראל, אלא לפי רישיון מאת הממשלה.
עלייתן לאוויר של קול השלום וערוץ 7 הוצג על ידי שתי התחנות כצורך תרבותי ועממי לבנות אלטרנטיבה תקשורתית מול המונופול הממשלתי שסיפקו תחנות "גלי צה"ל" ו"קול ישראל". "קול השלום" פנתה לתרבות הליברלית המערבית הקוראת לשלום במזרח התיכון והשמיעה בעיקר מוזיקת פופ ורוק עדכני לאורך שנות פעילותה. ערוץ 7 שידרה תכנים בעלי אוריינטציה דתית ולאומית ימנית, ומוזיקה עברית וחסידית.
סוגיית ערוץ 7 הוכרעה לבסוף בדצמבר 2003 בבית המשפט, לאחר שנמצאו עדויות מכריעות כי התחנה שידרה במהלך 1995–1998 מתחום המים הטריטוריאליים של ישראל וכי משדרים שלה הוצבו בבית-אל. מפעילי התחנה הורשעו בעבירות נגד חוקי הבזק, הטלגרף והרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו. למרות זאת, רק אדם אחד מכלל המורשעים קיבל עונש מאסר של שלושה חודשים, לאחר שהורשע גם במתן עדות שקר. שאר הנאשמים נקנסו ב-25,000 ₪ ומספר חודשי מאסר על תנאי, לכל היותר, שהומרו ברובם בעבודות שירות.
ערוץ 7 הפסיק את שידוריו על גלי הרדיו בארץ בעקבות ההרשעה, אך שידוריו ברשת האינטרנט נמשכו. במקביל הפעילו מפעילי התחנה לחצים על נשיא המדינה משה קצב לחון אותם מעונשם כדי להתמודד במכרז הקרוב של הרשות השנייה להקמת רדיו אזורי. באוקטובר 2005 המליץ הנשיא קצב על חנינתם וב־29 במאי 2006 אישר שר המשפטים חיים רמון, בניגוד להמלצות משרדו, את החנינה ובכך הוא איפשר למפעילי התחנה לגשת למכרז.
הגל המזרחי
בתחילת שנות ה-90 החלה תחנת הרדיו הפיראטי "רדיו חוף" לשדר מאונייה בלב ים ולאחריו החל גל של תחנות רדיו פיראטיות חלקן בקשו להשמיע מוזיקה מזרחית שלא הושמעה בתחנות אחרות.
תחרות בין הרדיו הפיראטי לרשתות החוקיות
המהפך התרבותי שהביאו עימן שתי התחנות עם הקמתן בא לידי ביטוי גם בקרב תחנות הרדיו החוקיות בארץ.
ב־1988 עם עלייתה של ערוץ 7 לאוויר, החלה רשת ג' לשים דגש על מוזיקה עברית ישראלית במקביל לשידורי פופ ורוק מחו"ל. ביום העצמאות של אותה שנה אף ערכה הרשת את "מצעד המצעדים" העברי על מנת לייצב את כוחה כתחנת המוזיקה המובילה בשידורי הרדיו בישראל.
ב־1997, כחמש שנים לאחר סגירתה של "קול השלום" עברה רשת ג' לשדר מוזיקה ישראלית בלבד.
הקמת הרדיו האזורי
עם השנים הלכה וגדלה תופעת השידורים הפיראטיים בישראל ובמקביל ניסיונותיו של משרד התקשורת להעמיד מערכת שידורים חוקית שתנצח בתחרות זו.
ב־2001 הגיש אהוד אולמרט הצעת חוק, המבקשת לאשר לתחנה ששידרה באופן רציף במשך חמש שנים להשתתף במכרזי הרשות השנייה, הצעה שהכתה הדים רבים במערכת הפוליטית כפוגעת בעיקרון שלטון החוק ומכשירה פעילות עבריינית. הצעת החוק בוטלה על ידי בג"ץ, אך אושרה שנית על ידי הממשלה בשנת 2003 במתכונת שונה במעט.
בעקבות פעולות אכיפה נמרצות וחוק שהחמיר את הענישה, ירד מספר התחנות הפיראטיות בהדרגה, עד שבשנת 2009 פחתה מאוד התופעה, אך התקיימה גם בשנים שלאחר מכן.
ראסוני (מחוז משנה)
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ראסוני 11,514 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 89.41% בלארוסים, 8.97% רוסים ו-1.62% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (69.77%) ורוסית (54.16%).
מועצה אזורית ברנר
מוֹעָצָה אֲזוֹרִית בְּרֶנֶר היא מועצה אזורית במחוז המרכז השוכנת בגבול מערבי של השפלה, בסמוך לרחובות ויבנה. שמה בא לה מן היישוב שבו היא ממוקמת, קיבוץ גבעת ברנר, הקרוי על שמו של הסופר יוסף חיים ברנר. למועצה מעמד מוניציפלי משנת 1950.
גאוגרפיה
המועצה משתרעת על שטח של 36,000 דונם. גבולותיה בין העיר רחובות בצפון לגדרה בדרום, בין מזכרת בתיה במזרח ויבנה במערב. תחום שיפוטה של המועצה כולל 7 יישובים וממוצע המרחקים ביניהם שמונה ק"מ: קיבוץ גבעת ברנר, קיבוץ קבוצת שילר, מושב קדרון, מושב בית אלעזרי, מושב בניה, כפר גיבתון ושיכון המשפחות בבסיס תל נוף. לישובי המועצה אופי כפרי-חקלאי.
מערכת החינוך במועצה כוללת עשרה גני ילדים, פעוטון, 8 צהרונים, 2 בתי ספר יסודיים, "בית אור" במושב קדרון, ו"בראשית" במושב בית אלעזרי ובית ספר "תיכון אזורי מקיף ע"ש י.ח. ברנר", בקיבוץ גבעת ברנר. בבתי הספר היסודיים מתקיימות מספר תוכניות ייחודיות כגון: תוכנית מצוינות ובית ספר מנגן.
גבולות שטח השיפוט של המועצה הם:
אסף שלגי
אסף שלגי (נולד ב-11 במרץ 1954) הוא איש עסקים ישראלי. שימש כמנכ"ל משרד התשתיות האנרגיה.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גולני בסיירת אגוז (גויס על ידי אורי שמחוני). עבר הכשרה כלוחם, (נלחם בקלחת 4 בלבנון) קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. במלחמת יום כיפור נלחם עם כוח זמיר במסגרת חטיבה 14 ובסיום הקרבות המרים התייצבו על תעלת המים המתוקים מול איסמעליה. מיד עם סיום המלחמה שב לחטיבה ושימש מפקד מחלקה ופלוגה בגדוד 13 (גדעון), היה מ"פ מצטיין והפלוגה זכתה בבוחן פלוגה חטיבתי. בהמשך מונה בשנת 1977 למפקד סיירת גולני. שלגי פיקד על הסיירת כשלוש שנים במהלכן לקחה הסיירת חלק בפשיטות בלבנון, חדירות לירדן וכן לחמה במבצע ליטני. לאחר מכן השתחרר מצה"ל. בין היתר לחם שלגי במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה. בשירות המילואים הגיע לדרגת סא"ל ושימש כמפקד יחידת האלפיניסטים, וכמג"ד בחטיבת אלכסנדרוני. בשנים 1995-1996 שימש כמנכ"ל משרד התשתיות האנרגיה. כמנכ"ל משרד האנרגיה הוביל והעביר בכנסת את חוק החשמל 1996, החל את המשא ומתן על יבוא גז טבעי ממצרים, הקים את רשות החשמל, הקים את ועדת ההגוי לגז טבעי בראשות תא"ל מיל דני ורדי שלימים הפכה לחברת נתג"ז. הוביל רפורמה בנושא תחנות דלק והפרטתן וכן הסדרה של מערך גז הבישול ואמנת הצרכנים.
שלגי הוא יזם בתחום של אנרגיה ואנרגיה מתחדשת. בשנת 1998 הקים את תחנת הכוח "אשקוגן" תחנת הכוח הפרטית הראשונה שקמה בישראל מכוח חוק החשמל 1996, ובכך שבר את המונופול של חח"י. במועד הפעלתה הייתה 3% מכושר הייצור בישראל ו-100% מהייצור הפרטי "אשקוגן" גם הייתה פרויקט Project Finance הראשון בישראל בתחום התשתיות עם מימון Non Recourse. בשנת 2004 ייסד והקים את חברת מעגן התפלה עם מתקן התפלת מים הפרטי הראשון בישראל מפעל המייצר כ 20 מיליון טון בשנה של מי שתייה ומוכר את המים למקורות. לאחר מכן עבד מספר שנים באיחוד האמירויות UAE עוד הרבה לפני הסכמי אברהם והקים שם תחנות כוח ומפעלי התפלה עבור האמירות של RAK (ראס אל חיימה).
אסף שלגי הוא מומחה בתחום של טכנולוגיות לאנרגיה ושינוי אקלים ומשנת 2009 הוא מייסד ומנכ"ל חברת מקורות אחרים לאנרגיה OSEG.
OSEG עוסקת בהשקעות בחברות ישראליות עם טכנולוגיה בתחום האנרגיה, הפחתת פליטות פחמן, ביזור, והשפעה על האקלים.
שלגי הוא בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת תל אביב.
פרנסיסקו טארגה
פרנסיסקו טארגה (ספרדית: Francisco Tárrega; 21 בנובמבר 1852 – 15 בדצמבר 1909), היה גיטריסט קלאסי ומלחין ספרדי.
ביוגרפיה
טארגה נולד בוויאריאל שבמחוז קאסטיון, ספרד. הוא סיפר כי אביו ניגן פלמנקו ועוד מספר סגנונות מוזיקה על הגיטרה שלו וכאשר אביו היה עובד כשומר במנזר סן פסקואל, היה פרנסיסקו לוקח את הגיטרה של אביו ומנסה לנגן את הצלילים אותם שמע בנגינת אביו ובעקבות כך פיתח את חושיו המוזיקליים. כילד נפצע כאשר ברח מן המטפלת שלו ונפל לתוך תעלת השקיה דבר אשר גרם לפגיעה בעינו. מהחשש שבנו יאבד את ראייתו לחלוטין, אביו העביר את המשפחה לקאסטיון דה לה פלאנה כדי להשתתף בשיעורי מוזיקה, כי האמין כי בתור מוזיקאי הוא יוכל להתפרנס, גם אם יהיה עיוור. שני מורי המוזיקה הראשונים שלו, אוג'ני רואיז ומנואל גונזלס, היו עיוורים. בשנת 1862 במהלך בסיור בקסטלון שמע גיטריסט הקונצרטים ג'וליאן ארקס את הופעתו של טארגה ויעץ לאביו לאפשר לפרנסיסקו לבוא לברצלונה ללמוד עמו. אביו של טארגה הסכים אך התעקש שבנו ייקח בנוסף גם שיעורי פסנתר, באותם הזמנים הגיטרה נתפסה ככלי לליווי זמרים, בעוד הפסנתר היה פופולרי למדי ברחבי אירופה ככלי מרכזי. עם זאת זמן קצר לאחר המעבר לברצלונה טארגה נאלץ להפסיק את השיעורים שלו כאשר ארקס יצא לסיור הופעות בחו"ל. אף על פי שטארגה היה רק בן עשר, הוא ברח וניסה לפתוח קריירה מוזיקלית לבדו בבתי קפה ובמסעדות בברצלונה. עד מהרה מצא אותו אביו והביא אותו בחזרה אליו, שהיה צריך להשקיע זמן רב כדי לקדם את החינוך המוזיקלי של בנו. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1865 שוב ברח טארגה, הפעם אל העיר ולנסיה שם הצטרף לחבורה של צוענים. אביו מצא אותו והחזירו הביתה אך טארגה ברח בפעם השלישית כאשר הוא שב אל ולנסיה. בשנות העשרה המוקדמות שלו טארגה היה בקיא הן בפסנתר והן בגיטרה. במשך זמן מה, הוא ניגן עם מוזיקאים אחרים ברשויות מקומיות כדי להרוויח כסף, אבל בסופו של דבר הוא חזר הביתה כדי לעזור למשפחתו.
בשנת 1874 טארגה נכנס לקונסרבטוריון של מדריד בחסותו של סוחר עשיר בשם אנטוניו קאנסה. הוא הביא עמו גיטרה שנרכשה לאחרונה ונבנתה בסביליה על ידי יצרן הגיטרות אנטוניו דה טורס חוראדו. תכונותיה הטובות של הגיטרה העניקו לו השראה הן בנגינתו והן בהשקפתו על הפוטנציאל ההלחנתי של הכלי. בקונסרבטוריון למד טארגה קומפוזיציה אצל המלחין אמיליו אריאטה ששכנע אותו להתמקד בגיטרה ולנטוש את הרעיון של קריירה מוזיקלית בפסנתר. בסוף שנות השבעים של המאה ה -19, טארגה החל ללמד גיטרה כאשר בין תלמידו ניתן למנות את אמיליו פוג'יול, מיגל לובט ודניאל פורטיאה. הוא החל להופיע בקונצרטים קבועים. טארגה זכה לשבחים רבים על יכולת הנגינה שלו והחל לנסוע לאזורים אחרים של ספרד כדי להופיע. בשלב זה הוא הלחין את יצירותיו הראשונות בגיטרה שאותן ביצע בנוסף ליצירות המבוססות על מנגינות של מלחינים אחרים.
בחורף 1880 החליף טארגה את חברו לואיס דה סוריה בקונצרט בנובלה אשר במחוז אליקנטה שם לאחר הקונצרט, ניגש אליו אחד מנכבדי העיר וביקש מן טארגה להקשיב לנגינת בתו, מרייה חוסה ריזו שלמדה לנגן בגיטרה. עד מהרה התארסו השניים. בשנת 1881 טארגה ניגן בתיאטרון האופרה בליון ולאחר מכן באודיאון שבפריז בערב לציון מאתיים שנה למותו של המשורר פדרו קלדרון דה לה ברקה. הוא גם הופיע בלונדון אך לא אהב את השפה ולא את מזג האוויר. מסופר שבביקורו באנגליה לאחר קונצרט מספר אנשים ראו שהמוזיקאי שרוי במצב רוח ירוד. "מה קרה, מאסטרו?" שאלו אותו. "האם אתה מתגעגע הביתה? הם יעצו לו לקחת את אותו רגע של עצב ולהכניסו אל אל המוזיקה שלו. כך על פי הסיפור הוא הגה את הנושא של אחת היצירות הזכורות ביותר שלו, Lágrima (דמעה). לאחר שניגן בלונדון חזר לנובלדה לחתונתו. בחג המולד של 1882, טארגה נישא למאריה חוסה ריזו. כדי להגדיל את הרפרטואר המנגינות שלו בגיטרה וכדי לנצל את הידע הרב שלו על המוזיקה, הוא התחיל לעבד יצירות פסנתר של בטהובן, שופן, מנדלסון ואחרים לגיטרה. טארגה ואשתו עברו למדריד והתפרנסו מהוראה פרטית של גיטרה ומהופעה בקונצרטים. אך לאחר מותה של ביתם התינוקת בחורף, מריה יוספה דה לוס אנג'לס טארגה ריזו, הם החליטו להתיישב בברצלונה. ב-1885 ביחד עם כמה מחבריהם המוזיקאים איסק אלבניס, אנריקה גרנדוס, חואקין טורינה ופבלו קזאלס.
מסוף שנות ה-80 של המאה 19 עד 1903, טארגה המשיך להלחין אבל הגביל את הקונצרטים שלו לספרד. בשנת 1900, טארגה ביקר באלג'יר שם נתקל במקצב חוזר ונשנה של ניגון על תוף ערבי. למחרת בבוקר הוא הלחין את "דנזה מורה" על סמך המקצב. בערך בשנת 1902 הוא חתך את ציפורניו ויצר צליל שיהיה אופייני לאותם גיטריסטים הקשורים לאסכולה שלו. בשנה שלאחר מכן הוא יצא לסיור באיטליה, ניגן בקונצרטים מוצלחים מאוד ברומא, נאפולי, ומילאנו. בינואר 1906 הוא סבל משיתוק בצדו הימני, ואף על פי שבסופו של דבר הוא חזר לנגן בקונצרטים, הוא מעולם לא התאושש לגמרי. הוא סיים את יצירתו האחרונה, "אורמוס", ב-2 בדצמבר 1909. הוא נפטר בברצלונה כעבור שלושה-עשר ימים ב-15 בדצמבר 1909, בגיל 57.
בנוסף ליצירותיו המקוריות לגיטרה, אשר כללו Recuerdos de la Alhambra, Capricho Árabe ו-Danza Mora, הוא גם עיבד לגיטרה יצירות אשר נכתבו לכלים אחרים, יצירות של בטהובן, שופן ומנדלסון. כמו חברו איסק אלבניס, רצה טארגה לשלב מוזיקה קלאסית ורומנטית יחד עם סגנון ספרדי.
טארגה נחשב לאבי הגיטרה הקלאסית במאה ה-20 על כך שהעלה את המודעות שגיטרה היא גם כלי קלאסי בנוסף לעממיותה. אנדרס סגוביה הרבה לנגן את יצירותיו של טארגה בקונצרטים באירופה והשתמש בטכניקות הייחודיות שפיתח.
חברת נוקיה השתמשה בחלק מהיצירה "Gran Vals" כרינגטון ברירת המחדל במכשירי הטלפון שלה.
רות מנזה
רות מנזה (4 בפברואר 1933 – 12 ביוני 1988) הייתה פסנתרנית ישראלית.
קורות חיים
רות מנזה נולדה בתל אביב. אמה הייתה עקרת בית ילידת פולין ואביה, יליד האימפריה האוסטרו-הונגרית, היה פקיד. היא הייתה השלישית מתוך חמישה ילדים, עליהם כפתה אמם נגינה לפחות בשני כלי נגינה.
היא התחילה לנגן בפסנתר בגיל 5, ולמדה אצל פאולה זיק בלומברג. כאשר ניגנה עבור פרופסור ליאו קסטנברג, הוא החליט לקבלה כתלמידה, אף על פי שלמשפחתה לא היה כסף לשלם עבור השיעורים. מאוחר יותר למדה אצל פרנק פלג. בתקופה זו החלה לנגן באבוב, ולמדה אצל אליהו טורנר, האבובן הראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנים 1951–1953 שירתה בגלי צה"ל, כעורכת מוזיקלית. הופיעה כסולנית, מלווה והייתה חברה בהרכבים קאמריים בתל אביב, ירושלים ובשידורי רדיו. היא גם הופיעה מספר פעמים כסולנית בתזמורת קול ישראל (שלימים הפכה לתזמורת הסימפונית ירושלים).
לימודים בארצות הברית
ב-1953 עברה מנזה לארצות הברית כדי להמשיך את לימודיה האקדמיים. היא קיבלה דיפלומה בפסנתר מבית הספר ג'וליארד בשנת 1957, שם ניתנה לה מלגה מ-1954 עד 1957. היא הייתה תלמידתו של הפסנתרן והמורה אדוארד שטויירמן בתקופה זו. בג'וליארד, ליוותה בכיתות הלימוד של נגנים וזמרים מחברי הסגל, כולל מאק הארל, לוטה לאונרד ומריון פרשל ממחלקת הזימרה; ליאונרד רוז, צ'לו, ברנרד גרינהאוס , צ'לו, ויליאם פרימרוז, ויולה. במהלך הקיץ של 1955 ו-1956, מנזה הייתה המלווה של פסטיבל המוזיקה ובית הספר של אספן באספן (קולורדו), וליוותה בכיתותיהם של סיימון גולדברג, אדל אדיסון, לסלי צ׳אבאי ואחרים. היא עבדה כפסנתרנית בפסטיבל שייקספיר-תחת-הכוכבים באנטיוכיה ב-1957, בקונצרטים של תיאטרון ומוזיקה קאמרית בטולדו וב-Yellow Springs, אוהיו.
קריירה מקצועית
לאחר ג'וליארד, מנזה זכתה להכרה נרחבת כפסנתרנית מלווה בשל הופעותיה עם הרכבי מוזיקה קאמרית בארצות הברית. היא ליוותה אמנים ידועים רבים בקונצרטים פומביים, כולל רג'ינלד קל, קלרינט, ג'וזף איגר, קרן יער, וולטר טרמפלר, ויולה, רומן טוטנברג, כינור וקלאוס אדם , צ'לו. ב-1957 חזרה ארצה, שם המשיכה את הקריירה שלה בנגינה בקונצרטים וברסיטלים קאמריים ותזמורתיים, הקלטות לרדיו ולטלוויזיה ואף בנגינה באבוב בתיאטרון. בזמן שניגנה בהפקה של ״זעקי ארץ אהובה״ מאת קורט וייל בתיאטרון הלאומי הבימה בתל אביב, היא הכירה את בעלה, השחקן אלברט כהן, שהופיע במחזמר. הם נישאו ב-1959. חלק מהנגנים שליוותה באותן שנים היו: הכנרים אייזיק שטרן, צבי צייטלין, אלכסנדר טל; הויולנים לינה לאמה , דניאל בנימיני ; הצ'לנים עוזי ויזל, טובי סאקס, צבי הראל, יעקב מנזה, אמיל ויינשטיין; החלילנים אורי טפליץ, אורי שוהם; האבובן אליהו טורנר; הקלרניתן יונה אטלינגר; הבסוניסט מרדכי רכטמן; הרביעייה הישראלית החדשה וחמישיית הנשיפה התל אביבית. כסולנית הופיעה עם תזמורת קול ישראל בקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של בטהובן. באותן שנים החלה להופיע גם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הקשר עם לאונרד ברנשטיין
בשנת 1963 הגיע לישראל המנצח והמלחין לאונרד ברנשטיין כדי לנצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצועה של הבכורה העולמית של הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש". מנזה הייתה הפסנתרנית ביצירה וכן הדריכה את סולנית המצו-סופרן ג'ני טורל, והמספרת, השחקנית חנה רובינא. בעקבות הבכורה, ברנשטיין הזמין את מנזה לסייע בחזרות לסימפוניה שלו בניו יורק, בקונצרטים האחרים שלו באירופה ובארצות הברית ועם ההקלטות של היצירה. בבוסטון סייעה למנצח שארל מינש בהכנות החומרים ובעבודה עם הסולנים. מבוסטון נסעה לניו יורק ועבדה עם ברנשטיין ועם אברהם קפלן, מנצח המקהלה. לאחר סיום הקונצרטים הכינה מנזה עם קפלן, לבקשת ברנשטיין, את פרטיטורת הפסנתר של הסימפוניה, שראתה אור בהוצאת שירמר. ברנשטיין ומנזה טיפחו קשר אישי ומקצועי קרוב אשר נמשך עד ימיה האחרונים של מנזה.
ב-1968 הציגה מנזה את המנצח דניאל אורן, אז בן 13, בפני ברנשטיין, שבחר בו לבצע את קטע סולו הנער במזמורי צ'יצ'סטר.
במרץ–אפריל 1977 חגגה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את חייו ויצירתו של לאונרד ברנשטיין בשורה של מופעים סימפוניים וקאמריים במסגרת פסטיבל לאונרד ברנשטיין. מנזה הופיעה בקונצרטים רבים בסדרה, בין היתר בקונצרט פסנתר בארבע ידיים עם ברנשטיין עצמו, ובסימפוניה השנייה של ברנשטיין, ״תקופת החרדה״, בה ניגנה מנזה את תפקיד הפסנתר הסולני בניצוחו של לוקאס פוס. הקונצרט הועבר בשידור חי בקול ישראל והופעתה של מנזה זכתה לביקורות נלהבות.
ליווי מוזיקאים
בין האמנים שאיתם עבדה מנזה בקביעות ברסיטלים ובקונצרטים קאמריים וסימפוניים, היו הכנרים אייזיק שטרן, יצחק פרלמן, פנחס צוקרמן, שלמה מינץ, סילביה מרקוביצ׳י, גיל שחם, הנריק שרינג, עברי גיטליס, רוג'יירו ריצ'י , איונה בראון , יהונתן בריק , גיא בראונשטיין , רועי שילוח, חגי שחם, מרים פריד , אורי פיאנקה; הצ'לנים יו-יו מה, לין הארל ואחיה יעקב מנזה; הזמרים כריסטה לודוויג, לוצ'אנו פברוטי, מונסראט קאבאייה, שירלי ורט , אוולין ליר , ניקולא תג'ר, רפאל אריה, נתניה דברת, רמה סמסונוב, גילה ירון, מירה זכאי, רוזלין ברק, מרים לרון, מרדכי בן שחר, ביביאנה גולדנטל, אפרים בירן; החלילנים ז'אן-פייר רמפל, אראלה תלמי; הקלרניתנים עלי אבן, ריצ'רד לסר, שרון קם; האבובנית סמדר שזר; נגני הקרן יעקב מישורי, מאיר רימון; הטרומבוניסט ריי פרנס; החצוצרן אילן אשד; נגני כלי ההקשה אלון בור, חן צימבליסטה; נגן הטובה שמואל הרשקו; הקונטרבסיסטים טליה קלינג (אחותה) וטדי קלינג (גיסה); הויולנית מירה מנזה (אחייניתה); המנצחים זובין מהטה, יואב תלמי, אריה ורדי, שלום רונלי-ריקליס.
מלחינים בני–זמננו כגון צבי אבני, אנדרה היידו, ויוסי מר-חיים ביקשו את עזרתה של מנזה לנגן עבורם את יצירותיהם החדשות מתוך הפרטיטורות שכתבו. כמו כן, השתתפה במספר רב של הקלטות בכורה של קטעים חדשים, הן בהקלטות שיצאו כאלבומים והן לרדיו עבור קול ישראל.
מנזה הייתה חברה בתזמורת הקאמרית הישראלית בהדרכת המנצח גארי ברתיני, והופיעה עם התזמורת בקונצרטים בארץ ובחו"ל. היא הופיעה בהדרכת ברטיני עם מקהלת רינת (המקהלה הקאמרית הישראלית). היא גם הופיעה עם התזמורת הסימפונית ירושלים והייתה הפסנתרנית בסמינר טוסקניני ובתחרות הצ'לו הבינלאומית של פבלו קזלס. כמו כן, עבדה כמדריכת זמרים ביצירות ווקאליות ומקהלה רבות בתזמורת הפילהרמונית הישראלית ובמקומות אחרים. היא הקליטה עם הפילהרמונית הישראלית, בניצוחו של לורין מאזל, את פטרושקה מאת סטרווינסקי עבור דקה רקורדס, ועם לאונרד ברנשטיין, את הסוויטה שלו, Fancy Free, עבור דויטשה גרמופון.
בהופעת סולנית נוספת ביצעה מנזה את הקונצ'רטו בדו מינור לפסנתר, חצוצרה ותזמורת כלי מיתר מאת שוסטקוביץ' עם התזמורת הסימפונית חיפה.
מחלה ומוות
בשנת 1984 גילתה מנזה שהיא סובלת מטרשת נפוצה. השפעת המחלה על מערכת העצבים השפיעה ישירות על הנגינה שלה, אך היא המשיכה להופיע. ברנשטיין, אשר ידע ממנזה שבגלל מחלתה היא מתקשה לפעמים לנגן בשטף ביד ימין, כתב את תפקיד הפסנתר ביצירתו, "משחקי יובל", בהזמנת התזמורת הפילהרמונית הישראלית לרגל חגיגות יום השנה ה-50 שלהם, כמעט כולו ליד שמאל בלבד. המלחין נועם שריף כתב באותה תקופה עבורה קטע לפסנתר, כחלק מיצירתו, "מחיה המתים", שבוצעה גם היא על ידי הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה.
כשחזרה מביקור בסוויטה של ברנשטיין במלון הילטון, שהגיע ביוני 1988 לתל אביב כדי לנצח שוב על "משחקי היובל" להקלטה לדויטשה גרמופון, היא מעדה בכניסה לביתה ושברה את עצם הירך. רות נותחה בבית החולים בילינסון, ושבועיים לאחר מכן, ב-12 ביוני 1988, נפטרה מתסחיף ריאתי. בהלווייתה השתתפו כמעט 1000 אנשים.
ב-22 באפריל 1989 ארגנה התזמורת הפילהרמונית הישראלית קונצרט לזכרה במוזיאון תל אביב. כמה מנגני התזמורת ניגנו מחוות למנזה, ואורח הכבוד היה לאונרד ברנשטיין, שהגיע במיוחד מניו יורק כדי להשתתף בקונצרט. ברנשטיין הקדיש את הבכורה העולמית של יצירתו, "אריות וברקרולות", לזכרה של מנזה, והבכורה נערכה באותו לילה, כשבסיומה נשא למנזה מהבמה הספד, באנגלית ובעברית.
משפחה
מנזה נולדה למשפחה מוזיקלית, ויצרה משפחה נוספת עם בעלה, השחקן והזמר אלברט כהן, איתו גם עבדה לפעמים כפסנתרנית, בין היתר במופע שלו ״עלי שלכת״, בו שר משיריו של איב מונטאן, בהפקת התיאטרון הקאמרי של ״שלושת הוצמך״ בה היא ניגנה והוא כיכב, כמדריכה מוזיקלית שלו בתפקידו כסוויני טוד בהפקה של התיאטרון הקאמרי של המתח-זמר ״סוויני טוד״. יחד נולדו להם 2 ילדים: עדי כהן, מלחין קולנוע ומרצה במכללת ברקלי למוזיקה למוזיקה בבוסטון ארה״ב; ושרון כהן, במאי דיבוב, מתרגם ושחקן בעל חברה ואולפן הקלטות.
אחיה הבכור והיחיד של מנזה, יעקב, היה צ'לן שניגן ברביעייה הישראלית החדשה ובתזמורת הפילהרמונית הישראלית; בתו, מירה מנזה, ניגנה בויולה בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון; אחותה הגדולה, רחל, ניגנה בקונטרבס; בתה, עמליה, ניגנה בפסנתר ובצ'מבלו והיא מטפלת בילדים בעזרת מוזיקה; אחותה הצעירה, טליה, ניגנה בקונטרבס בתזמורת הפילהרמונית הישראלית; בעלה, טדי, היה תלמיד שלה ולימים הפך לנגן הקונטרבס הראשון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית; בנם, נמרוד, מנגן בקונטרבס בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. אחותה הצעירה של מנזה, אבישג, הייתה האחות היחידה שלא הפכה למוזיקאית אלא לאמנית חזותית. בנה של מנזה, שרון, גם הוא סקסופוניסט, וניגן פעם כמוזיקאי אורח בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, ויחד עם שאר חברי משפחת מנזה ניגנו באותו קונצרט 6 בני משפחת מנזה: שרון, רות, יעקב, טליה, טדי ושמואל הרשקו, נגן הטובה של התזמורת, שהיה נשוי אז לבתו של יעקב, מירה.
ילדי מנזה ממשיכים את מסורת המשפחה. מלבד היותו מוזיקאי בעצמו, עדי נשוי לזמרת האופרה והמורה לפיתוח קול בבת מרום, בנם, ליל, לומד קומפוזיציה באוניברסיטת תל אביב, ובתם, נות, היא פסנתרנית וזמרת אופרה צעירה. לשרון 3 ילדים: לני כהן, בתו מנישואיו לאסנת בוקופצר, היא קולנוענית, מתרגמת, במאית דיבוב ומוזיקאית, ומיחסיו עם הצ׳לנית חגית גלזר, גבריאל, שהוא צ'לן צעיר, ועלמה, שהיא כנרת צעירה.
סדרת אפ
סדרת אפ היא סדרה של סרטים תיעודיים העוסקים בחייהם של ארבעה עשר בריטים בני מעמדות חברתיים שונים, מאז 1964. הסרט הראשון, !Seven Up, צולם כשהיו בני שבע, וסרטי ההמשך צולמו בהפרשים של שבע שנים. נכון ל-2019 צולמו תשעה סרטים. באחרון שבהם, 63‎ Up, שצולם ב-2019, גיבורי הסרט הם בני 63.
מדי שבע שנים מנסה הבמאי, מייקל אפטד, לצלם את 14 המשתתפים המקוריים, אם כי לא כולם הסכימו לשתף איתו פעולה בכל הסרטים. מוטו חוזר בסרטים הוא הפתגם הישועי "הבו לי ילד עד היותו בן שבע, ואתן לכם את האדם" (Give me a child until he is seven and I will give you the man). לפרק הראשון בסדרה נבחרו במכוון ילדים שבאו מרקע סוציו-אקונומי שונה מאוד, בהנחה שבחברה המעמדית של בריטניה, המעמד שממנו באו קובע את עתידם. בסרטי ההמשך מתגלה הנחה זו כנכונה באופן חלקי: חלק מהילדים אכן מגשימים בהמשך חייהם את חלומות ילדותם, התואמים את המעמד שאליו נולדו, אך חייהם של אחרים מתפתחים באופן שונה ובלתי צפוי.
בניגוד לרוב הסרטים התיעודיים, העוסקים באירוע שהתרחש מכבר, סרטי הסדרה סוקרים באופן תקופתי את התפתחותם וקורותיהם של אנשים חיים. משום כך נודעת להם השפעה על חיי המצולמים, שוויתרו על פרטיות רבה - הם פירטו את קורותיהם, רגשותיהם ומחשבותיהם בראיונות אינטימיים, דיוקנם התפרסם והפך אותם למזוהים בציבור. הדבר גרם לכמה מהמצולמים לסרב להתראיין לחלק מסרטי ההמשך (שניים מה-14 סירבו להתראיין ל-28‎ Up, ולא חזרו עוד להשתתף בסדרה), ואחרים ניסו למנף את השתתפותם בסרטים כדי להשפיע על חייהם ועל אירועים שונים. ג'ון, אחד המשתתפים, אמר על ההשתתפות בסדרה כי היא דומה להזרקת גלולת רעל מדי שבע שנים. אפטד אמר כי לדעתו יש למשתתפים משקעי טינה לסדרה, שכן ההשתתפות בה נכפתה עליהם, וכי הצורך החוזר מדי שבע שנים, לשכנע חלק מהמשתתפים להתראיין לסרט נוסף, הוא מאמץ קשה ביותר. כדי לראיין את המשתתפים מוטסים חלקם לבריטניה, ובמקרים אחרים טס הצוות ומראיין אותם במקומות מגוריהם, מארצות הברית ועד בנגלדש ואוסטרליה.
הסדרה טשטשה את הגבול בין סרט תיעודי לבין תוכנית מציאות, נושא שנידון ב-49‎ Up. גם שיקולי העריכה בסדרה שונים מאשר בסרטים תיעודיים אחרים - חלק מהמשתתפים דורשים לראות את הסרטים לפני סיום עריכתם, ולחתוך מהם חלקים מסוימים, ואפטד אינו יכול לסרב לכך, כדי שישתפו פעולה בצילומי הסרטים הבאים בסדרה. בינו לבין חלק מהמשתתפים נוצרו קשרים קרובים והוא רואה אותם כ"משפחה". הוא משתדל לשמור על ריחוק, אך יוצר קשר עם כל אחד מהם פעם בשנה, ומזמין את המשתתפים ומשפחותיהם להקרנות של סרטיו. לדבריו אינו יכול להתייחס אליהם כבמאי אובייקטיבי ומרוחק: "אני בחייהם, והם בחיי". טוני, אחד המשתתפים, אמר בראיון כי הוא נותן באפטד אמון מוחלט, הואיל והוא מכיר אותו מאז גיל שבע, וכי הוא גאה להשתתף בסדרה.
בעקבות הצלחת הסדרה צולמו סדרות דומות ביפן, ברוסיה, בדרום אפריקה, בארצות הברית, באוסטרליה ובצרפת. בבריטניה התחילו ב-2000 צילומי סדרה חדשה - 7Up 2000, בבימוי ג'וליאן פארינו. החלק השני בה צולם ב-2007. כשיצא 42‎ Up בארצות הברית ראה אור ספרו של אפטד באותו השם, ובו הוא מספר על ההיסטוריה של יצירת הסדרה ועל חייהם של המשתתפים בה.
יצירת הסדרה
את הסרט הראשון בסדרה ביים הקנדי פול אלמונד ב-1964 עבור חברת גרנדה. הייתה זו תוכנית טלוויזיה בת 40 דקות, שלא תוכננו לה אז המשכים. שבע שנים מאוחר יותר צולם ההמשך, Plus Seven 7, ויצירתו הייתה תחילת דפוס שנמשך מאז לאורך יותר מ-40 שנה. מייקל אפטד, שביים את הסרט השני, היה אחד התחקירנים של!Seven Up, ובחר את הילדים שהשתתפו, בו יחד עם גורדון מק'דוגאל. הוא הונחה לבחור ילדים ממשפחות ממעמד גבוה וממשפחות עניות מאוד ממעמד הפועלים.
הילדים שנבחרו היו אלה שלהערכת מוריהם היו המבריקים ביותר, בעלי יכולת ההתנסחות הטובה ביותר, ושלא סבלו מפחד במה מול המצלמות. הם היו ממעמדות ומאזורים מגוונים: מיורקשייר ומליברפול ומשכונות שונות בלונדון - מקנזינגטון ועד האיסט אנד. שניים מהילדים גדלו בנפרד מהוריהם. לאחר שזכתה הסדרה להצלחה, הביע אפטד חרטה על כי בחר ילדים ממעמדות הקיצון, ולא התמקד בילדים ממרכז החברה, שכן מעמד הביניים הוא שעבר, לדבריו, את התהפוכות המשמעותיות ביותר במהלך ארבעים השנה שלאורכן צולמה הסדרה. כמו כן הביע צער על שלא נבחרו מספיק נשים.
49‎ Up צולם דיגיטלית, דבר שאיפשר ראיונות של שעות רבות ברציפות. הסרטים הקודמים צולמו על סרטי 16 מילימטר שדרשו הפסקה של הצילומים מדי עשר דקות כדי להחליף סרט, דבר שפגע בריכוז המרואיינים.
המשתתפים
בסרט הראשון מצולמים יחדיו 21 ילדים בגן משחקים ובמסיבה שארגנו המפיקים, אך רק 14 מתוכם מרואיינים בסרט, כנראה בגלל מגבלות זמן: היה זה הסרט הקצר ביותר בסדרה - 40 דקות. המשתתפים הם ג'ון בריזבי, אנדרו ברקפילד, צ'ארלס פורנו, סוזן (סוזי) דיואי, סיימון בסטרפילד, פול קליגרמן, טוני ווקר, ג'קלין (ג'קי) באסט, לין ג'ונסון, סוזן (סו) סאליבן, ניל יוז, פיטר דייוויס, ברוס באלדן וניקולס (ניק) היטצ'ון. כולם השתתפו בשלושת הסרטים הראשונים, אך אחריהם הפסיקו כמה מהם להתראיין לסרטים, אחד השתתף לסירוגין ואחת הודיעה, ב-49‎ Up, שלא תשתתף עוד בסרטים עתידיים.
ג'קי, סו ולין
בגיל 7 למדו ג'קי, סו ולין באותו בית ספר, בשכונת פועלים בלונדון. ג'קי ולין נישאו בגיל 19, וסו - בגיל 24. לין הייתה לספרנית. ג'קי וסו החליפו עבודות שונות. כל אחת מהן התגרשה וגידלה ילד כאם חד-הורית.
ג'קי נישאה מחדש ונולדו לה שני ילדים נוספים. עד 49‎ Up, עברה ג'קי עם בעלה השני לעיירת הולדתו בסקוטלנד, והשניים נפרדו שם. ג'קי חלתה בדלקת מפרקים שיגרונית ומתפרנסת בדוחק מקצבת נכות, בסיוע של חמותה.
סו, שב-35‎ Up הייתה גרושה וגידלה לבדה בן ובת, הייתה נשואה ב-49‎ Up לגלן, שאותו הכירה שנים רבות. הם עזבו את האיסט אנד וקנו בית. סו עסקה בעבודות משרד שונות, ובגיל 49 הייתה אחראית על כמה עוזרים בגוף מנהלתי של אוניברסיטת לונדון.
ברוס
ברוס למד בפנימייה יוקרתית. בגיל 7, "אבוד ועצוב" (כהגדרתו בגיל מאוחר יותר) אמר כי שאיפתו היא לפגוש את אביו, שחי ברודזיה. הוא מוצג ב-!Seven Up וב-Plus Seven כאידיאליסט המוטרד מעוני ומאפליה על רקע גזעי או מעמדי, ורצה להיות מיסיונר באפריקה. בגיל 21 היה לקראת סיום לימודי מתמטיקה באוקספורד, ובגיל 28 לימד ילדי מהגרים מתמטיקה, במזרח לונדון. בגיל 35 היה מורה בבנגלדש. בגיל 42 היה שוב בלונדון, אחראי על לימודי מתמטיקה בבית ספר לבנות באיסט אנד, בגיל 49 היה מורה למתמטיקה בבית ספר פרטי יוקרתי לבנים, בהרטפורדשייר.
פול
בגיל 7 חי פול בפנימיית צדקה, לאחר שהוריו התגרשו והוא נשאר עם אביו. זמן קצר לאחר צילומי !Seven Up עבר עם אביו ועם אמו החורגת לאוסטרליה, ונשאר שם, באזור מלבורן. בגילאים 7 ו-14 היה חסר ביטחון, ורצה להיות שוטר, בגיל 21 עבד בבנייה, ובגיל 28 היה בעל עסק משלו. בגיל 42 ייצר שלטים. ב-21‎ Up הוא מופיע עם חברתו סו, שהייתה מאוחר יותר לאשתו. סו הייתה ספרית שנים רבות; ב-49‎ Up סייעה בתרפיה בבית אבות. למרות חייו המלאים פול נזקק לטיפול בדיכאון לאחר 42‎ Up. לזוג שני ילדים ושני נכדים.
פול נפגש עם סיימון (שחי באותה הפנימייה) ב-21‎ Up וב-42‎ Up. קטעים ממפגשים אלה נכללים בשני הסרטים.
ג'ון, צ'ארלס ואנדרו
ג'ון, צ'ארלס ואנדרו נבחרו כשלושה ילדים מאותו בית ספר יסודי בקנזינגטון, אחד מרובעי היוקרה של לונדון. ב-!Seven Up הם מצולמים בשיעור בבית הספר, שרים שיר בלטינית, כשנשאלו לגבי עתידם, נקב כל אחד מהשלושה בשמם של בתי הספר הפרטיים והאוניברסיטה שבהם בכוונתו להמשיך את לימודיו. שלושתם ציינו שבכוונתם ללמוד בקיימברידג' או באוקספורד, ושניים מהם ידעו גם לאיזה קולג' באוניברסיטה ברצונם להצטרף. אנדרו טען שברשותו מניות, אם כי מאוחר יותר חזר בו ואמר כי הייתה זו פנטזיה.
ג'ון, שבגיל 14 גילה עניין רב בפוליטיקה, היה לעורך דין. ב-21‎ Up הביע את מורת רוחו מכך שבשני הסרטים הראשונים הוצג כמי שחייו תוכננו עבורו, ללא התייחסות למאמצים שנדרש אליהם כדי להגיע להישגים. הוא סירב להשתתף ב-28‎ Up, אך חזר ב-35‎ Up, לדבריו רק בשל רצונו לקדם פעילות צדקה בבולגריה (אמו בולגריה, ואשתו היא בתו של שגריר בריטניה לבולגריה לשעבר), ובתנאי שלא ירואיין על ידי אפטד אלא על ידי אדם אחר מצוות ההפקה. הוא לא השתתף ב-42‎ Up אבל הופיע שוב ב-49‎ Up, אז היה כבר יועץ למלכה.
צ'ארלס לא הצליח להתקבל לאוקספורד. בגיל 21 אמר כי הוא שמח להימנע מהסרט הנע המוביל מבתי הספר הפרטיים לאוקספורד, ובמקום זאת למד באוניברסיטת דרהאם, אך מאוחר יותר המשיך את לימודיו לתואר מתקדם באוקספורד. במהלך השנים עסק במשרות שונות בעיתונות, היה מפיק ב-BBC והפיק סרטים תיעודיים. אחרי 21‎ Up לא רצה להתראיין עוד. מאז, הוא תורם תמונה עדכנית יחידה שלו לכל סרט. בראיון ב-2005 אמר אפטד כי צ'ארלס ניסה לתבוע אותו על שכלל את צילומי הארכיון שלו ב-49‎ Up.
סוזי
סוזי נולדה למשפחה עשירה מאוד. בסרט הראשון צולמה בפנימייה. הוריה התגרשו בסמיכות לצילומי הסרט השני. בצילומים, שחלקם היו על המדשאה באחוזת הוריה בסקוטלנד, היא אבודה במקצת. בגיל 21 סוזי מעשנת בשרשרת, מופנמת ועונה בראיונות תשובות קצרות ועצבניות. עד צילומי 28‎ Up חל בה שינוי מקצה לקצה, שהגורם לו, לדבריה, הם נישואיה שחלו שנה וחצי אחרי צילומי 21‎ Up. לה ולבעלה, עורך דין מבאת', יש שלושה ילדים. ב-49‎ Up אמרה כי עייפה מהמעורבות בסדרה וכי לא תשתתף בסרטי המשך נוספים.
טמזין מרצ'נט
טמזין מרצ'נט (באנגלית: Tamzin Merchant; נולדה ב-4 במרץ 1987) היא שחקנית אנגלייה. היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד ג'ורג'יאנה דארסי בסרט "גאווה ודעה קדומה" (2005), בדמות קתרין הווארד בסדרה "שושלת טיודור" (2009–2010) ואן הייל בסדרה "סיילם" של ערוץ WGN America.
ביוגרפיה
משפחתה של מרצ'נט היא ממחוז סאסקס באנגליה. היא התחנכה בווינדלשם האוס סקול ובברייטון קולג'. היא גם חייתה בעיר דובאי שבאיחוד האמירויות הערביות. אחרי שדחתה פעמיים את הלימודים באוניברסיטה כדי להתרכז בקריירת המשחק שלה, נרשמה ללימודים בהומרטון קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
קריירה
ב-2005 שיחקה מרצ'נט בתפקיד מרגו דארל בסרט הטלוויזיה של ה-BBC "משפחתי וחיות אחרות". ב-2006 הופיעה בשתי תוכניות נוספות של ה-BBC, האחת בתפקיד שרה פוקס, בתם של אלן דייוויס ומישל גומז, בקומדיה "The Good Housekeeping Guide", והשנייה בדמות פרובשונר איסטווד בדרמה ההיסטורית "חדר מיון 1906".
ב-2007, בתקופת לימודיה באוניברסיטת קיימברידג', שיחקה בהפקת אודיו של "מניפתה של ליידי וינדרמיר" בדמות ליידי אגאתה. ב-2008 השתתפה בדרמה "Radio Cape Cod".
מרצ'נט מופיעה בווידאו קליפ "If You've Got The Money" של ג'יימי ט', ובווידאו קליפ של הסינגל "Nobody's Empire" של בל וסבסטיאן.
ב-20 באוגוסט 2009 פורסם שמרצ'נט תככב בדמות דאינריז טארגאריין בסדרה "משחקי הכס" של HBO המבוססת על סדרת הפנטזיה של ג'ורג' ר. ר. מרטין "שיר של אש ושל קרח". ב-29 באפריל 2010 הוכרז שמרצ'נט לא תופיעה בסדרה, ומחליפתה היא אמיליה קלארק.
מרצ'נט כיכבה בפרק "Playing with Fire" בסדרה "פקד בילוש בנקס" בתפקיד מירנדה. בתחילת 2012 שיחקה מרצ'נט בדמות רוזה באד בעיבוד של ה-BBC לרומן "תעלומת אדווין דרוד" מאת דיקנס.
בשנת 2014 החלה לככב בסדרת הטלוויזיה "סיילם", בדמותה של אן הייל למשך 3 עונות, אותה הפיק וכתב בראנון בראגה.
חיים אישיים
מרצ'נט היא פטרונית של ארגון הצדקה הבינלאומי "Build Africa". במרץ 2013 נאמה באירוע של יום האישה הבינלאומי ב-London's Hospital Club.
מרצ'נט כתבה שירים אחדים בהם "Where Does Revenge Stop?" ו-"Ode to a Toilet" עבור מגזין פלטפורמס.
טה חוסיין
ד"ר טָהַ חוסֵיין (בערבית: طه حسين; 14 בנובמבר 1889 – 28 באוקטובר 1973), אינטלקטואל משפיע, היסטוריון, סופר ומבקר מצרי, אשר על אף עיוורונו, היה מייסד ורקטור של אוניברסיטת אלכסנדריה וכיהן כראש האקדמיה המצרית ללשון ערבית וכשר החינוך של מצרים. מכונה "הדיקן של הספרות הערבית", נחשב כגדול האינטלקטואלים המצרים במאה העשרים, ונמנה עם חלוצי התנועה המודרניסטית במצרים.
ביוגרפיה
חוסיין נישא לבחירת לבו סוזאן, אותה הכיר בעת שהותו בצרפת. הכינוי שהעניק לה, "הקול המתוק", ניתן בזכות הקראתה מן הכתב בעת שניסה ללמוד את השפה הצרפתית. סוזאן העמידה לו שני צאצאים והייתה בת לווייתו במשך כל חייו.