cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אירן ז'וליו-קירי
נישואין, ילדים, ומחקר משותף
לבסוף, ב-1934 השיגו את התגלית שהבטיחה את מקומם בהיסטוריה המדעית. בהמשך לעבודתם של מארי ופייר, הוריה, שבודדו יסודות רדיואקטיביים טבעיים, אירן ופרדריק הגשימו את חלום האלכימאים להמיר יסוד אחד באחר. לא הפכו עופרת לזהב, אמנם, אלא יצרו בתחילה חנקן רדיואקטיבי מבורון, ואז איזוטופים רדיואקטיביים של זרחן מאלומיניום, וצורן ממגנזיום. בשלב זה כבר נעשה שימוש הולך וגדל באיזוטופים רדיואקטיביים ברפואה, ותגלית זו איפשרה יצירה של חומרים רדיואקטיביים במהירות, בכמות גדולה ובעלות נמוכה. פרס נובל ב-1935 הביא עמו תהילה והכרה מצד הקהילה המדעית, ואירן קיבלה משרת פרופסור בפקולטה למדעים.
קבוצת המחקר של אירן הייתה חלוצה בחקר גרעין הרדיום, מחקר שהוביל קבוצת פיזיקאים גרמנים לגילוי הביקוע הגרעיני - ביקוע גרעין אטום לשחרור כמויות אנרגיה אדירות.
השקפות פוליטיות ואתיות
אירן ופרדריק היו מודעים יותר ויותר להתגברות התנועה הפשיסטית. הם התנגדו לרעיונותיה, והצטרפו למפלגה הסוציאליסטית ב-1934, ל"מועצת העירנות של אינטלקטואלים אנטי-פשיסטים" שנה מאוחר יותר, וב-1936 הביעו את תמיכתם ברפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד. באותה שנה אירן מונתה לתת-מזכירת המדינה למחקר מדעי בממשלת צרפת, שם סייעה בייסוד "המרכז הלאומי למחקר מדעי" (CNRS).
בני הזוג ז'וליו-קירי המשיכו במדיניותם של פייר ומארי, ופרסמו את כל עבודתם לתועלת כלל הקהילה המדעית. למרות זאת, עקב חששם כי מחקרם ינוצל למטרות צבאיות, חדלו לפרסם. ב-30 באוקטובר 1939 הניחו את כל התיעוד של מחקרם בתחום הביקוע הגרעיני בכספות האקדמיה הצרפתית למדעים, שם נותר עד 1949. בעת הכיבוש הגרמני של צרפת היה פרדריק חבר פעיל במחתרת הצרפתית ("הרזיסטנס").
הקריירה הפוליטית של אירן נמשכה לאחר המלחמה, אז הייתה לחברה בוועדה לאנרגיה אטומית. היא מצאה גם זמן לעבודה מדעית, וב-1946 הייתה למנהלת מכון הרדיום.
אירן הייתה פעילה בקידום חינוך נשים, בוועדה הלאומית של איחוד הנשים הצרפתיות (Comité National de l'Union des Femmes Françaises) ובמועצת השלום העולמית. אירן ופרדריק היו לחברים בלגיון הכבוד (Legion d’honneur), אירן כקצינה, ופרדריק כנציב, בזכות פעולתו למען המחתרת הצרפתית.
בעיות בריאותיות, ומוות
בזמן מלחמת העולם השנייה חלתה אירן בשחפת, ונאלצה להחלים במשך מספר שנים בשווייץ. הדאגה לבריאותה, בנוסף לחרדה לגורלם של בעלה וילדיה שנותרו בצרפת הכבושה היו קשים, ואירן ביצעה מספר מסעות חזרה לצרפת, בהם עוכבה על ידי החיילים הגרמנים בגבול יותר מפעם אחת. לבסוף, ב-1944, החליטה כי צרפת מסוכנת מדי למשפחתה, ולקחה את ילדיה עמה, חזרה לשווייץ.
בריאותה של אירן התדרדרה עם הזמן כתוצאה מחשיפתה לחומרים מסוכנים (ביניהם לפולוניום, לאחר שכמוסה המכילה את החומר התפוצצה על שולחן המעבדה שלה), ובסופו של דבר היא לקתה בלוקמיה. במשך זמן מה הקלו טיפולי האנטיביוטיקה ומספר ניתוחים על מכאוביה, אולם מצבה המשיך להידרדר. למרות המחלה המשיכה אירן בעבודתה, וב-1955 הכינה תוכניות למעבדות פיזיקה חדשות באוניברסיטת ד'אורסיי, דרומית לפריז.
ב-1956, לאחר תקופת החלמה אחרונה באלפים הצרפתיים, אושפזה אירן בבית החולים קירי בפריז, שם נפטרה מלוקמיה ב-17 במרץ, בגיל 58.
צאצאים
בתה, הלנה לאנגוין-ז'וליו, היא פיזיקאית גרעין ופרופסור באוניברסיטת פריז, ובנה, פייר ז'וליו , הוא ביוכימאי במרכז הלאומי למחקר מדעי.
ספרות גרמנית
ספרות גרמנית היא סך כל היצירות הספרותיות שנכתבו בשפה הגרמנית לשלביה בגרמניה, אך גם יצירות ספרותיות שנכתבו בשפה הגרמנית באוסטריה, בשווייץ או בצ'כיה עשויות להימנות עליה. מחברים גרמנים שונים זכו למוניטין רב בשל גאונותם, כדוגמת יוהאן וולפגנג פון גתה ופרידריך שילר. אסופת המעשיות של האחים גרים הפכו לפולקלור גרמני מובהק ברמה בינלאומית. מהכותבים המשפיעים והגדולים של גרמניה שצמחו ממנה במאה ה-20 ניתן למנות את תומאס מאן, אריך קסטנר, ברטולט ברכט, הרמן הסה, היינריך בל, גינטר גראס ועוד רבים שלהם חלק בעיצוב הספרות הגרמנית.
ספרות גרמנית בימי הביניים
הגילויים הראשונים של ספרות גרמנית החלו במאה השמינית לספירה דרך אגדות הרואיות שנכתבו בגרמנית העתיקה, אך בין יצירות אלו ניתן למצוא גם כאלו הכתובות בניבים הסקסוניים של הגרמנית (למשל היליאנד). התקופה מהמאה התשיעית עד המאה האחת עשרה לספירה בספרות הגרמנית מאופיינת בנושאים בהשראת הכנסייה.
בתקופה מהמאה השתים עשרה עד המאה הארבע עשרה נכתבה הספרות הגרמנית בגרמנית התיכונה והיא מאופיינת בשירה אבירית על נושאי אהבה אצילית (למשל שירי רודולף פון אמס). חלק משירה זאת נכתבה בהשראת הטרובדורים הצרפתיים וחלק בהשראת המסורת הגרמנית. הירידה ההדרגתית בשירה האבירית כפי שבאה לידי ביטוי לדוגמה בעבודותיו של אולריך פון ליכטנשטיין מסמנת את המעבר למסורות ספרות אורבניות.
ספרות גרמנית בתקופת הרפורמציה
לאחר 1400 התחזקו סוגות ספרות פופולריות יותר כמו שירים עממיים, משלים, מעשיות ומחזות קצרים. הרפורמציה ותרגום התנ"ך בידי מרטין לותר שהשפיעו על איחוד הגרמנית והפיכתה לשפה תקנית השפיעו גם על הספרות הגרמנית. הכתבים הדתיים כמו החילוניים הושפעו רבות גם מההומניזם.
מלחמת שלושים השנים אשר הביאה חורבן נרחב וקרע על רקע דתי הביאה גם לגיבוש המודעות הלאומית שבאה לידי ביטוי בספרות הגרמנית בצורת מגמות אבסולוטיות. אקדמיות ספרותית בהמבורג, נירנברג וערים נוספות עבדו על טיהור ופיתוח הלשון הגרמנית.
האסכולה השלזית הייתה אז בעלת ההשפעה הרבה ביותר וכללה את היוצרים מרטין אופיץ, הידוע גם על הרפורמות המטריות שלו והמשוררים הופמן פון הופמנסוואלדאו, פאול פלמינג, אנדריאס גריפיוס ודניאל קספר פון לוהנשטיין.
כותבי ההמנונים המובילים היו הפרוטסטנטי פאול גרהארד, והקתולי אנגלוס סילסיוס. יצירתו של הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן, "זימפליציסימוס" (Simplicissimus), שהוצאה לאור בשנת 1669 ועסקה בתיאור הרפתקני ונכלולי של מלחמת שלושים השנים, נחשבת כרומן הגרמני הראשון.
הקלאסיציזם
עידן הגדולה של הספרות הגרמנית החל במאה השמונה עשרה, התאוריות הקלאסיציסטיות של יוהאן כריסטוף גוטשד שגרמו לתגובות ביקורת אלימות, סללו בעקיפין את הדרך לפרידריך קלופשטוק ובמיוחד לגוטהולד אפרים לסינג, הדראמטיסט והמבקר הגדול של הפרה-קלאסיות. תקופה זאת מכונה תקופת "הסער והפרץ" ("שטורם אונד דראנג" Sturm und Drang).
תקופה זאת כוללת גם את עבודותיו המוקדמות של יוהאן וולפגנג פון גתה ופרידריך שילר, גתה ושילר נתפסים כדמויות המשמעותיות של התקופה הקלאסית, שאופיינה באופן כללי באיפוק צלילות ואיזון. הרעיונות התרבותיים שלהם הופצו גם על ידי כריסטוף מרטין וילנד ופרידריך הלדרלין, מהמשוררים הגרמניים החשובים של התקופה.
הרומנטיציזם
בשלהי המאה השמונה עשרה הרומנטיציזם הספרותי שהתחיל בגרמניה אצל פרידריך שלגל שם דגש חזק יותר על רגש סובייקטיבי. סוגה ספרותית חדשה נולדה, הסיפורת, סיפור פרוזה שעסק לעיתים קרובות ביסודות על טבעיים. משוררים רומנטיים טיפוסיים היו לודוויג טיק, קלמנס ברנטאנו ויואכים פון ארנים, שהיו גם מלקטים ועורכים של סיפורי עם ושירי עם, שהולחנו על ידי רוברט שומאן ואחרים.
פרייהר פון אייכנדורף, אדלברט פון שאמיסו ולודוויג אולאנד היו בין היוצרים הבולטים של הרומנטיציזם. המגמות ההיסטוריות של הרומנטיציזם נוספו בידי האחים גרים. ארנסט תיאודור אמדאוס הופמן היה הפסיכולוגיסט הגדול של הרומנטיציזם הלא מודע. כותבי המחזות הנחשבים של הרומנטיציזם היו היינריך פון קלייסט, פרנץ גרילפרצר וכריסטיאן פרידריך הבל.
ריאליזם
התנועה הספרותית המוכרת כ"גרמניה הצעירה" שאפה להעלאת המודעות הפוליטית הגרמנית, ועברה מהרומנטיציזם לריאליזם המפוכח, מנהיגיה הגדולים היו היינריך היינה ולודוויג ברנה. הריאליזם גובש ברומנים המשפיעים חברתית של תיאודור פונטאנה, בעוד שאדוארד מריקה ואדלברט שטיפטר פנו לצורה של קלאסיות.
נטורליזם
תאוריית הריאליזם פותחה עוד יותר על ידי אסכולת הנטורליזם שבאה לידי ביטוי בעבודותיו של המחזאי הפורה גרהרט האופטמן.
סימבוליזם, אימפרסיוניזם ואקספרסיוניזם
בתקופת האימפריה הגרמנית גדלו תנועות ספרותיות אנטי נטורליסטיות, הן באו לידי ביטוי כסימבוליזם ואימפרסיוניזם בשירה (שטפאן גאורגה, ריינר מריה רילקה, הוגו פון הופמנסטאל) ובסיפורת (תומאס מאן, אלפרד דבלין, הרמן הסה, פרנץ קפקא, רוברט מוסיל, הרמן ברוך). והן גם באו לידי ביטוי כאקספרסיוניזם בפיוטים (גאורג טראקל, גאורג היים, גוטפריד בן) ובדרמה (פרנק ודקינד, גאורג קייזר, ברטולט ברכט).
הספרות של רפובליקת ויימאר נטתה כלפי מוטיבים שלפני המלחמה והצטיינה בניבויים רשמיים ויוזמות. פעילות זאת הוחנקה עם עליית הנציונל-סוציאליזם, שעודד הגירת סופרים מובילים כגון תומאס מאן וארנולד צווייג.
ספרות לאחר המלחמה
בעשורים שלאחר המלחמה הייתה תחייה ספרותית עם רומנים בעלי ביקורת חברתית מאת סופרים כמו היינריך בל, גינטר גראס, זיגפריד לנץ ומקס פריש. סופרי מזרח גרמניה עסקו בעיקר בריאליזם הסוציאליסטי בעוד שנושאי הספרות במערב גרמניה היו מגוונים יותר. משורר בולט ויוצא דופן, המבטא את חוויות השואה בשפה הגרמנית, הוא פאול צלאן, היהודי יליד בוקובינה שבחר בגרמנית כשפת יצירה עיקרית.
במהלך סוף המאה ה-20 לשורות הסופרים בגרמנית הצטרפו מהגרים (כמו למשל פרידון זיימוגלו) שהגיעו לגרמניה והשתלבו בתרבותה.
עוגה צהובה
עוגה צהובה (באנגלית: Yellowcake) או אוּרניה (Urania), היא אבקה מרוכזת של אורניום המופקת בתהליך של סינון מעפרות אורניום, ומשמשת בין היתר ליצור דלק גרעיני ונשק גרעיני.
זו אבקה גסה, בעלת ריח חריף, איננה מסיסה במים. 70%-90% ממנה היא תחמוצת האורניום U3O8, בעלת טמפרטורת היתוך של כ-2878°C, ומשקל סגולי של כ-9 גרם לסמ"ק - הרבה פחות מהמשקל הסגולי של המתכת אורניום.
הפקת עוגות צהובות נעשית בשיטות שונות בתלות בסוג העפרה, בדרך כלל באמצעות כתישה וטחינה וריאקציות כימיות עם חומצות מרוכזות, אלקלינים, או תמיסות פרוקסידיות. לאחר מכן ייבוש וסינון. בתהליכים מודרניים צבע האבקה הוא חום או שחור, ולא צהוב. המונח "עוגה צהובה" מקורו ממיצוי בשיטות ישנות יותר.
עוגה צהובה המופקת בתהליכים מודרניים, מכילה 70%-90% תחמוצת U3O8, וכמו כן:
יחסי אוסטרליה–איחוד האמירויות הערביות
יחסי אוסטרליה–איחוד האמירויות הערביות (באנגלית: Australia–United Arab Emirates relations, בערבית: العلاقات الأسترالية الإماراتية) הם היחסים בין הקהילייה של אוסטרליה ובין איחוד האמירויות הערביות.
היסטוריה
בפברואר 2010 ערך שייח' עבדאללה בן זייד אל נהיאן, שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות, ביקור רשמי ראשון באוסטרליה. במהלך הסיור נחתם זיכרון דברים על הקמת ועדה משותפת לעניינים קונסולריים על ידי נהיאן ושר החוץ האוסטרלי סטיבן סמית'.
סחר
איחוד האמירויות הערביות מזוהה על ידי אוסטרליה כשוק הגדול ביותר שלה באזור המפרץ הפרסי. נכון לשנים 2008–2009, היקף הסחר בין המדינות הוערך ב-5.5 מיליארד דולר. מתוכם, היצוא האוסטרלי לאיחוד האמירויות היה 3.6 מיליארד דולר, בעוד שהייצוא של האיחוד האמירויות לאוסטרליה היה 1.9 מיליארד דולר (כשרובו הוא יבוא נפט גולמי בשווי של 1.7 מיליארד דולר).
ייצוג דיפלומטי
לאוסטרליה יש שגרירות באבו דאבי וקונסוליית כללית בדובאי.
לאיחוד האמירויות הערביות יש שגרירות בקנברה.
Cython
Cython היא שפת תכנות דמוית פייתון המאפשרת קריאה לפונקציות בשפות C/C++ ואפשרות הכרזה מראש על טיפוס המשתנים (טיפוסיות סטטית).
Cython מאפשרת כתיבת מודולי הרחבה ל-CPython. קוד פייתון רגיל יכול להשתמש בהרחבות אלו בצורה דומה למודולי פייתון. בשונה מקוד פייתון, Cython מתקמפל לשפת C, והקוד עושה שימוש בקריאות ישירות ל-CPython ולספרייה הסטנדרטית. הודות לטכניקה זו זמן הריצה של פונקציות הנכתבות ב-Cython לרוב קצר יותר, אך יוצר תלות בין המודול לבין מפרש הפייתון והספרייה הסטנדרטית.
Cython היא נגזרת של שפת Pyrex והיא מרחיבה את האופטימזציות והיכולות שלה. השפה נוצרה כפיצול מ-Pyrex ב-2007 על ידי מפתחי התוכנה המתמטית Sage, שיצרו את SageX. לאחר שמתכנתים רבים הורידו את Sage רק כדי להשתמש ב-SageX, וכיוון שמתכנתים של הרחבות אחרות (LXML), תחזקו פיצולים משלהם לPyrex, הוחלט להוציא את SageX מSage, ולאחדו עם cython-lxml.
Cython נפוצה בשימוש בקרב מתכנתי פייתון המפתחים תוכנות וספריות מדעיות, ובפרט תוכנת המתמטיקה Sage וספריות הפייתון הפופולריות SciPy, pandas ו-scikit-learn.
דוגמת קוד
מקובל להשתמש בהרחבת  לצורך קימפול, ומאחר ש-Cython מתממשקת עם Python C API מקובל להגדיר מספר קבצים:
דוגמת הקוד הבאה מסבירה את תהליך הקימפול וההרצה של תוכנית פשוטה:
לקימפול, ואחר כך להרצת התוכנית נדרשות הפקודות הבאות:
כוח הצלה (סדרת אנימציה)
כוח הצלה (באנגלית: The Save-Ums) היא סדרת אנימציה ממוחשבת קנדית המשודרת בישראל בערוץ הופ!.
חברי כוח ההצלה הם דמויות קטנות, צבעוניות ותלת־ממדיות שבכל פרק מסייעות בפתרון בעיות ותעלומות בהן נתקלות דמויות אחרות.
ארתור מיוזיק (כדורגל חופים)
ארתור מיוזיק (באנגלית: BSC Artur Music) הוא מועדון כדורגל חופים מקייב, אוקראינה. הספונסר הראשי של הקבוצה הוא חברת התקליטים "ארתור מיוזיק", ומכאן נגזר גם שם המועדון.
המועדון זכה פעם אחת באליפות הליגה אוקראינית וסיים פעמיים כסגנית מחזיקת גביע אירופה לאלופות בשנים 2016 ו-2017.
הסגל הנוכחי
סגל נכון לגביע אירופה לאלופות 2021
מאמן: איוון סלובודיאניוק
תחרויות בינלאומיות
גביע אירופה לאלופות בכדורגל חופים
צ'ארלס מינגוס
צ'ארלס (צ'ארלי) מינגוס (באנגלית: Charles Mingus; 22 באפריל 1922 - 5 בינואר 1979) היה מוזיקאי ג'אז אמריקאי.
נגן קונטרבס, מלחין ומוביל הרכבים, בנוסף לכך, הוא ניגן גם בפסנתר, בגיטרה בס ובשירה. ידוע במחאתו כנגד הפרדה גזעית.
ילדות והתבגרות
מינגוס נולד בבסיס צבאי בנוגלס, אריזונה, לצ'ארלס מינגוס האב והארייט מינגוס, שנפטרה בטרם מלאו לו שנתיים. הוא גדל בשכונת וואטס (Watts) בלוס אנג'לס, קליפורניה. בגיל מוקדם גילה חיבה לג'אז, ובמיוחד למוזיקה של דיוק אלינגטון. בשל מוצאו המעורב (אביו היה בן לאם שוודית ואב אפרו-אמריקאי ואמו הייתה ממוצא סיני ואפרו-אמריקאי) לא מצא את מקומו החברתי. כפי שהעיד על עצמו, תמיד היה "לא מספיק שחור, או לא מספיק לבן".
הוא החל ללמוד נגינה בטרומבון בגיל שש, ולאחר מכן עבר לצ'לו. בתיכון החליף בעידוד חבריו את הצ'לו בקונטרבס, שהציע הזדמנויות עבודה בתחום הג'אז. מוריו לבס היו רד קאלנדר והרמן ריינשאגן (Herman Rheinshagen), נגן הקונטרבס הראשון בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק. כמו כן, למד קומפוזיציה עם צ'ארלס ריס.
כבר בנעוריו כתב יצירות בעלות אופי חדשני; רבות מהן קרובות לז'אנר הזרם השלישי. חלקן הוקלטו לראשונה ב-1960, כעשרים שנה אחרי שכתב אותן, בניצוחו של גונתר שולר.
קריירה מוקדמת
מינגוס נודע כבסיסט מחונן. בגיל 20, הופיע עם הקלרינטן בארני ביגארד (1942), שנה לאחר מכן ניגן תקופה קצרה עם לואי ארמסטרונג וקיד אורי. ב-1947 החל לנגן עם הביג בנד של ליונל המפטון, איתה גם הקליט לראשונה יצירות פרי עטו. ב-1950 עבר לניו יורק וניגן בטריו של נגן הוויברפון רד נורוו עם הגיטריסט טל פרלאו.
בתחילת שנות החמישים ניגן תקופה קצרה בתזמורת של דיוק אלינגטון, אך הסתבך בקטטה עם הטרומבוניסט חואן טיזול והיה למוזיקאי היחיד שפוטר באופן אישי על ידי אלינגטון.
ב-1952 הקים עם מקס רואץ' את חברת התקליטים Debut, בשאיפה לשלוט בהפצת המוזיקה שלו והרווחים ממנה. ב-1953, לאחר שהבסיסט אוסקר פטיפורד שבר את ידו במשחק בייסבול, החליף אותו מינגוס בהופעה באולם מסיי. הוא הצטרף לדיזי גילספי, צ'ארלי פארקר, באד פאוול ומקס רואץ' להקלטת הופעה חיה שרבים מחשיבים כאחת מהגדולות בתולדות הג'אז. מינגוס הקליט מחדש את תפקידי הבס, שלא נשמעו היטב בהקלטה הירודה. ההקלטה נמכרה דרך חברת Debut, ומקס רואץ' ודיזי גילספי העידו שניהם כי לאורך שנים רבות לא זכו לקבל תמלוגים ממכירת ההקלטה. על אף שהקליט והפיץ כמה תקליטים באופן עצמאי, בסופו של דבר כשל ניסיון זה.
מינגוס קבע את בסיסו בניו יורק והחל לנגן עם קבוצה בת 8–10 נגנים צעירים, שנקראה "סדנת הג'אז" ( Jazz Workshop), בסדנה התנסו הנגנים באלתור הקרוב לג'אז חופשי ובנגינת קטעים ארוכים במיוחד עם קטעי סולו רבים שנתנו אפשרות לביטוי אישי. חלק מ"בוגרי" החוויה כינו אותה "אוניברסיטת ג'אז".
העשור 1956 - 1966
עשור זה נחשב לפורה ביותר של מינגוס, בו הקליט למעלה משלושים תקליטים רשמיים (מספר שאין דומה לו בקריירה של אמן ג'אז כלשהו למעט דיוק אלינגטון) וזאת מבלי למנות עוד לפחות כמספר הזה הקלטות בלתי רשמיות ("בוטלגים") שהוקלטו מן הקהל בהופעות, בעיקר באירופה. התקליט הגדול הראשון שהוציא כמנהיג להקה ומלחין היה Pithecanthropus Erectus, בחברת "אטלנטיק", יצירה באורך של כ-36 דקות המורכבת מלחן של מינגוס ואלתור המבוסס על הסטנדרט A Foggy Day מאת גרשווין. היצירה מנוגנת עם הרכב של חמישיית נגנים בעלי שורשים בבלוז ומתארת את הזדקפותו של האדם הזקוף. תקליט זה זכה להמשך, בשם The Clown, עם הרכב שונה, שכלל את המתופף דני ריצ'מונד. לאחר הקלטת התקליט הצטרף גם הפסנתרן ג'קי ביירד, ויחד עם מינגוס יצרו השלושה את "עמוד השדרה" של הרכבים משתנים לאורך העשור.
ב-1959 יצא אחד מתקליטיו החשובים ביותר Mingus Ah Um ובו קטעים שהפכו עם השנים לסטנדרטים כ- Goodbye Pork Pie Hat (קטע מחווה ללסטר יאנג) ו-Fables of Faubus (מחאה נגד מושל ארקנסו אורוואל פאובוס שתמך בהפרדה גזעית).
ב-1960 הכיר מינגוס את אורנט קולמן ומחשבותיו אודות האלתור קיבלו משנה תוקף עם יצירתו של זרם הג'אז החופשי, אולם הוא סלד מתחושת ה"ניסוי וטעייה" שהייתה לדעתו בנגינתו של קולמן והעדיף מבנים סדורים יותר בתוכם יתנהל האלתור. באותה שנה הצטרפו אל מינגוס נגן כלי הנשיפה מעץ אריק דולפי והחצוצרן טד קרסון. הרביעייה מינגוס, דולפי, ריצ'מונד וקרסון יצרה את אחד האלבומים החשובים ביותר של מינגוס Charles Mingus Presents Charles Mingus הכולל את הקטעים Folk Forms No. 1, Original Faubus Fables, What Love ו-All The Things You Could Be By Now if Sigmund Freud's Wife Was Your Mother, כולם פרי עטו של מינגוס, שהוא ישוב ויקליט בהמשך דרכו. בתחילת התקליט מבקש מינגוס מהקהל לא למחוא כפיים ולא להפריע בשום דרך שהיא לתהליך היצירתי.
ב-1963 הקליט עם הרכב של 11 נגנים, עם חטיבת כלי נשיפה גדולה, את The Black Saint and the Sinner Lady, יצירה לבלט מאת דיוק אלינגטון. התקליט נחשב על ידי רבים כ"תזמור הטוב ביותר בהיסטוריה של הג'אז" תקליט אלתורי הפסנתר-סולו שלו Mingus Plays Piano הקדים את קונצרט קלן של קית' ג'ארט ביותר מעשור, ביכולת האלתור של קטעים שבין ג'אז למוזיקה קלאסית.
ב-1963 יצא Mingus Mingus Mingus Mingus Mingus, תקליט שהוקלט עם הרכב בן 11–16 נגנים (מספר שונה בכל רצועה) שכלל את השיר הפוליטי Freedom, שאת מילותיו כתב, הכולל משחקי מילים המגנים את הגזענות. הפתיח, בו מילות השיר מדוקלמות מפיו של מינגוס על רקע פריטה קצבית על מיתרי הקונטרבס, המהום ומחיאות כפיים בסגנון אפריקאי מפי הלהקה, נשמע כגרסה מוקדמת של ראפ.
בשנת 1964 יצא מינגוס עם הרכב שכלל את ריצ'מונד, דולפי, ביירד והסקסופוניסט קליפורד ג'ורדן לסיבוב הופעות ארוך באירופה. ההקלטות מן קונצרטים בקופנהגן, פריז וברלין בהם התקבל ההרכב בחום רב ובהתלהבות, הן מהקלטות ההופעות החיות המלהיבות ביותר. המסע המוצלח נקטע ב-28 ביוני עם מותו הפתאומי של אריק דולפי בברלין.
סגנון ושפה מוזיקלית
צ'ארלס מינגוס פיתח בעשור זה את סגנונו הייחודי והשפה המוזיקלית חסרת תקדים שלו, אותם הציג כבר מהמחצית השנייה של שנות החמישים: אנסמבל כלי נשיפה (גדול יחסית, שאינו מגיע כדי ביג בנד אך גדול בהרבה מאנסמבל בי-בופ) המובל על ידי חטיבת קצב דומיננטית ובראשה הקונטרבס של מינגוס, כלי אשר עבר ממקומו הנחבא אל הכלים בירכתי הבמה אל קדמת מרכזה. יסודות הסגנון של מינגוס כוללים שימוש במקצבים אפריקאים ושבטיים אחרים (בין היתר מהאיטי), באופן מודגש ובוטה יותר מאלה שהיו נהוגים בבלוז ובגוספל, שינויי קצב במהלך הנגינה, שימוש בטכניקות של קריאה ותגובה מהמוזיקה האפריקאית השבטית ותחרות סולואים שמקורה בג'אם סשנים של מועדוני שיקגו וניו יורק במהלך הפיתוח האלתורי.
הקטעים בהקלטות האולפן ובהופעות הלכו והתארכו וארכו ברובם הרבה מעל עשר דקות. למרות החופש הרב שנתן לנגניו באלתור, שולטים בקומפוזיציה מבנה וסדר המונהגים על ידו באופן בולט. אף על פי שניגן עם נגנים מוכשרים ובעלי קריירות עצמאיות ידע מינגוס לרתום אותם לנגינת אנסמבל ולהפיק מהמתח והתחרות ביניהם יצירה מורכבת העונה לתוכנית שהוגדרה מראש.
טכניקה נוספת היא בנייה ב"שכבות" של צליל, כאשר מוזיקאי אחד מתחיל ואחריו מצטרפים בזה אחר זה מוזיקאים נוספים, כל אחד מוסיף שכבת צליל, תוך חזרה על הנושא העיקרי באופן שמייצר מתח. הדוגמה הבולטת ביותר לטכניקה זו בקטע ’Moanin (1959).
סוף הקריירה
לאחר מותו של דולפי חלה ירידה בפעילותו של מינגוס. ב-1974 הקליט שני תקליטים בשם Changes ובהם עירב ביקורת חברתית נוקבת על המצב החברתי והפוליטי בארצות הברית (קטע אחד נקרא Free Cell Block F, 'Tis Nazi U.S.A.) יחד עם קטעי מחווה מלודיים לדיוק אלינגטון כ-Orange Was the Color of Her Dress, Then Silk Blue ו-Duke Ellington's Sound of Love.
באמצע שנות השבעים חלה התדרדרות קשה במצבו הגופני והנפשי. הוא אובחן כלוקה במחלת ALS (מחלת ניוון שרירי), יכולתו לנגן נפגעה והוא אושפז בבית החלמה במקסיקו. באותה עת יצרה עמו קשר עמוק הזמרת ג'וני מיטשל. מיטשל תיעדה את שיחותיה עם מינגוס והפיקה תקליט הכולל קטעים משיחות אלה יחד עם ביצועים משלה ללחניו בליווי ג'אקו פסטוריוס, וויין שורטר והרבי הנקוק.
מינגוס נפטר במקסיקו והוא בן 56. לפי צוואתו גופתו נשרפה ואפרו פוזר בנהר הגנגס בהודו.
חייו הפרטיים
בשנת 1971 פורסמה האוטוביוגרפיה שכתב בסגנון זרם התודעה, Beneath the Underdog. לפי האוטוביוגרפיה סבל מינגוס מגיל צעיר מהתעללות מידי אביו, דבר שבא לידי ביטוי בהתנהגות אלימה ותוקפנית שלו-עצמו.
הוא נתקל במהלך הקריירה במחסומים רבים שנבעו ממדיניות ההפרדה הגזעית וסבל מגזענות-רחוב פשוטה. לפיכך רתם עצמו למאבקים, לעיתים בהתבטאויות שלוחות-רסן וקיצוניות כנגד הגזענות, הטבועה לדידו, ב"אמריקה הלבנה".
באוטוביוגרפיה שלו מפרט מינגוס מעללים מיניים רבים, כולל עם 26 זונות. מינגוס נישא לחמש נשים, אשר לשתיים מהן היה נשוי זמן מה במקביל.
מורשת
בשנות חייו האחרונות כתב מינגוס לחן ליצירה ארוכה (מעל שעתיים) בשם Epitaph (כיתוב על מצבה). ב-1989 ניצח גונתר שולר על תזמורת בת 30 נגנים שביצעה את היצירה בהופעת בכורה במרכז לינקולן בניו יורק.
פרסים והוקרה
בשנת 1971 נבחר מינגוס להכלל בהיכל התהילה של הג'אז, אולם עיקר ההכרה בו הגיעה רק לאחר מותו. ב-1993 רכשה ספריית הקונגרס את מכלול עיזבונו של מינגוס, כולל דפי תווים, הקלטות ביתיות, מכלול התכתבות, תמונות ועוד, בהכריזה ש"זוהי הרכישה החשובה ביותר שביצעה הספרייה בתחום ההיסטוריה של הג'אז".
ב-1995 הוציאה רשות הדואר האמריקאית בול דואר לזכרו וב-1997 זכה לקבל פרס גראמי על מפעל חייו ואלבומו Mingus Dynasty מ-1959 נבחר להיכלל בהיכל התהילה של גראמי.
המחלוקת על הטקסים הסיניים
המחלוקת על הטקסים הסיניים הייתה מחלוקת שהתקיימה בכנסייה הקתולית משנות ה-30 של המאה ה-17 ועד לשנים הראשונות של המאה ה-18, ועסקה בשאלה האם עריכת הטקסים הדתיים הסיניים העממיים, והעלאת מנחות לקיסר על ידי מתנצרים סינים הן סוג של עבודת אלילים – אחד החטאים הגדולים ביותר בנצרות. האפיפיור קלמנס האחד עשר החליט לתמוך בעמדתו של המסדר הדומיניקני, לפיה האמונה העממית הסינית והמנחות לקיסר אינן עולות בקנה אחד עם האמונה הקתולית – החלטה שגרמה להפסקה כמעט מוחלטת של פעילות המיסיון הקתולי בסין.
ב-1939 תיקן האפיפיור פיוס השנים עשר את החלטתו של קלמנס האחד עשר, והתיר חלק מהפעולות הפולחניות לקונפוציוס גם לנוצרים הסינים.
ניסיונות ראשונים
מיסיונרים נוצרים הגיעו לסין כבר במאה ה-5, כשהנסטוריאנים, שכנסייתם נחשבה כמינות, נדחקו למרכז אסיה, ופעולת המיסיון שלהם הגיעה בסופו של דבר לבירת סין. המנזרים הראשונים נוסדו ב-635, אך בסוף שושלת טאנג (618–907) הורחקה הקהילה הנסטוריאנית מסין.
ניסיון נוסף לייבא את הנצרות לסין נעשה בימי הקיסר משושלת יואן, קובלאי חאן. האפיפיור, שקיבל באמצעות מרקו פולו בקשה מקובלאי חאן לשלוח 100 מלומדים נוצרים לסין, שלח תחילה נזיר פרנציסקני ב-1294, וב-1342 נשלחו 32 מיסיונרים לסין; אלא שתוך פחות מ-25 שנה אסרה שושלת מינג, שירשה את שושלת יואן, על כניסת זרים לסין, והנצרות נעלמה מסין בפעם השנייה.
כאשר התפשטה האימפריה הפורטוגזית, והגיעה במאה ה-16 עד חופי סין, ראו הישועים באוכלוסייה הענקית של סין כר נרחב להתנצרות, ועשו ניסיונות חוזרים ונשנים להיכנס למדינה. המיסיונר פרנסיסקו חאווייר היה הראשון שניסה לקבל אישור להיכנס לסין, ובסופו של דבר מת ב-2 בדצמבר 1552 באי הסיני שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין, בעודו ממתין לאישור המיוחל. הישועי מלכיור נונייז בַּארֶטוֹ (Melchior Nuñez Barreto) היה הראשון שהורשה להיכנס לסין לתקופה קצרה ב-1555, ואחריו הורשו נזירים דומיניקנים, אוגוסטינים ופרנציסקנים לשהות בסין זמן קצר בטרם גורשו.
השיטה הישועית
בניגוד ליבשת אמריקה, שנכבשה תוך שימוש בכוח צבאי שפעל מול התנגדות חלשה ובלתי מאורגנת, ושתושביה הילידים המירו את דתם לנצרות במאפייניה האירופיים, נתקלו המיסיונרים האירופאים בבואם לאסיה בחברות מלוכדות ומשכילות שלא ניתן היה להכניען בכוח הזרוע. בעיני המשכילים באימפריה הסינית, הייתה סין פסגת התרבות האנושית, והם התייחסו לשאר העמים, ובייחוד אל האירופאים, כאל ברברים חסרי השכלה. האב אַלֶסַנְדְרוֹ וַאלִינְיַאנוֹ (Valignano), שמאוגוסט 1573 היה אחראי על כל המיסיונים של הישועים במזרח הרחוק, היה הראשון שהבין שסיבת הכישלונות הקודמים היא בחוסר תכנון מושכל של פעולותיהם. המיסיונרים, שלא הוכנו כראוי, ניסו לכפות על המקומיים את המנהגים המערביים ואת השפה הלטינית בפולחן הדתי, ובחיבוריו: Résolutions ו-Cérémonial, שהתייחסו לכניסת הנצרות ליפן, היה הראשון שטען שיש צורך להתאים את המנהגים הנוצריים לתרבויות של אסיה.
ואליניאנו החליט שיש לערוך סינון קפדני לאנשים שיישלחו לסין, ולהכינם היטב למשימתם על ידי לימוד מעמיק של התרבות הסינית ושל השפה הסינית. כבסיס יציאה נבחרה מקאו, מושבה שהוקמה ב-1557 על חצי אי בחופה המזרחי של סין ונשלטה על ידי האימפריה הפורטוגזית. מקאו הייתה מושבה משגשגת, סינים רבים עבדו בה, והישועים הקימו בה מיסיון כבר ב-1571.
תחילה זימן ואליניאנו למקאו את האב מִיקֶלֶה רוּגֶ'רִי (Ruggieri), שהגיע ביולי 1579. המשימה הראשונה שהוטלה על רוג'רי הייתה לימוד מנדרינית – ניב סיני שבו דיברו הפקידים והאליטות האינטלקטואליות בכל רחבי האימפריה הסינית. על אף שהתקדמותו בלימוד השפה הייתה איטית, היא הספיקה לו כדי ליצור תקשורת עם פקידי הממשל הסינים במהלך שני מסעות קצרים לסין בין השנים 1580–1581, ולזכות לשיתוף פעולה בלתי צפוי מצִדם. לאחר מאמצים, אישר גְווֹ יִינְגפּינְג, מושל המחוזות גואנגדונג וגואנגסי, לרוג'רי להיכנס לסין. ואליניאנו החליט לצרף לרוג'רי את האב מטאו ריצ'י, שפעל אז במיסיון בהודו, והורה לו להגיע למקאו. ואליניאנו הכיר את כישוריו של ריצ'י מהתקופה שבה שימש כחונכו בלימודיו ברומא.
מטאו ריצ'י וראשית המיסיון הקתולי בסין
רוג'רי וריצ'י הגיעו לג'אוצ'ינג, אז הבירה האדמיניסטרטיבית של גואנגדונג, בספטמבר 1583. על פי עקרונות ה-Cérémonial של ואליניאנו, שהותאמו להקשר הסיני, הגיעו השניים כשהם מגולחי ראש ולבושים בגלימות של בודהיסטים – וכך גם התייחסו אליהם מארחיהם הסינים. חמש שנים אחר כך נשלח רוג'רי לרומא, ומטאו ריצ'י הועמד בראש המיסיון בסין. בינתיים הבין ריצ'י שמעמדם החברתי של הבודהיסטים בסין נמוך בהשוואה לאליטה הקונפוציאנית המשכילה. ריצ'י ביקש מהממונים עליו ללבוש את בגדיהם של הלִיטֶרַאטִי (literati – כינוי שטבע ריצ'י עבור מעמד הפקידים המשכילים) ולגדל את זקנו ואת שער ראשו בהתאם למנהג הסיני, וקיבל את אישורם לכך. כמו כן, בחר ריצ'י את התואר שֶנְפוּ (神父, אב רוחני). בתחילת שנת 1601, עשרים ושבע שנים לאחר שהגיע לסין, הצליח ריצ'י לקבל אישור להתגורר בבייג'ינג, בירת האימפריה הסינית, וחי בה עד מותו. הדרך שבה פעל ריצ'י כדי לשכנע את הסינים להתנצר הייתה להראות להם כיצד עקרונות התאולוגיה הנוצרית משתלבים בהיגיון טבעי עם תורתם של המלומדים הסינים הקדומים, בייחוד עם תורתו של קונפוציוס, ועם הפילוסופיה הסינית. הוא הכין קטכיזם בסינית, שבו קבע כי תרגום המונח אלוהים לסינית יהיה "טְייֵנְג'וּ" (天主 – "שליט השמים"). את התואר "שליט השמים" אימץ ריצ'י בעצת אחד מתלמידיו הסינים. במיתולוגיה הסינית מצויים האלים בשמים, ולכן מקורה של מלכותו של הקיסר הייתה במנדט השמים, והתואר "בן השמים" (天子) היה כינוי מקובל של קיסר סין, וייחס לקיסר שלטון על "הכול מתחת לשמים", הפירוש המילולי של מילה שמשמעה "עולם" (天下, טְייֵן שְׂיָה). בעת מותו של ריצ'י ב-1610 היו כבר למעלה מ-2,000 מתנצרים סינים.
המיסיון בסין לאחר מותו של מטאו ריצ'י
המיסיונרים שבאו לאחר ריצ'י יישמו את שיטותיו, וקהיליית המתנצרים הסינים הלכה וגדלה. בסוף תקופת שושלת מינג היו בסין כ-28,000 מתנצרים. חילופי השלטון משושלת מינג לשושלת צ'ינג לא פגעו במאמצים אלו; להפך – היה יחס של כבוד אל המיסיונרים הישועים. המיסיונר הישועי הגרמני יוהאן אדם שָל (Johann Adam Schall von Bell) אף שימש כיועצו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה (שלט 1644–1661). בסוף המאה ה-17 כבר עמד מספרם של המתנצרים על כ-300,000 איש. באופן דומה פעל המיסיונר הישועי האיטלקי רוברטו דה נוֹבּילי (1577–1656) בהודו; הוא חי כברהמין והאמין בשילוב של מסורות מההינדואיזם בנצרות, והפולחן במרכז שבמלבר התנהל על פי עקרונות אלה.
כיצד התקבלה הנצרות בסין
מסדר הישועים נחל הצלחה בחדירה לסין ובשירותים שנתנו חבריו לקיסר. הם הרשימו את הסינים בידיעותיהם באסטרונומיה ובמכניקה, ולמעשה ניהלו את מצפה הכוכבים הקיסרי. חישוביהם המדויקים אפשרו לקיסר לנבא במדויק את מועדי ליקויי החמה, אחד מחובותיו הטקסיים. ישועים אחרים פעלו כציירים בחצר הקיסרית. גם הישועים התרשמו מהידע ומחוכמת החיים של האליטה הסינית הקונפוציאנית, והתאימו את אורח חייהם לזה של העילית הסינית המשכילה.
קיסר סין, קאנגשי (שלט 1661–1722), הנחשב אחד מקיסרי סין הגדולים ביותר, היה בתחילה ידידותי למיסיונרים הישועים שפעלו בסין. הוא היה אסיר תודה על השירותים שביצעו עבורו, בתחומי האסטרונומיה, הדיפלומטיה וייצור התותחים. תרומתם של הישועים לפיתוח הארטילריה בסין סייעה לקיסר בכיבושה של טאיוואן מידי ממלכת טונגנינג. באמצעות המשא ומתן הדיפלומטי שניהלו הישועים ז'אן-פרנסואה זֶ'רְבִּיוֹן (Jean-François Gerbillon) ותומאש פריירה (Thomas Pereira), הצליחו הישועים לעזור לקיסר לעצור את התפשטות האימפריה הרוסית במזרח באמצעות הסכם נרצ'ינסק, שנחתם ב-1689. עד סוף המאה ה-17 הצליחו הישועים לנצר סינים רבים.
ב-1692 הוציא קאנגשי צו שבו הורה להתייחס לנצרות בסובלנות:
שנים ראשונות
ב-1659 ניתנו הוראות חדשות למיסיונרים באסיה מטעם הקונגרגציה הקדושה למען הפצת האמונה (Sacra Congregatio de Propaganda Fide, או בקיצור ה"פרופגאנדה" – מכאן גם בא מקור המילה הלועזית לתעמולה), משרד מיוחד – "קונגרגציה", במינוח של הקוריה – שהוקם על ידי האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר ב-1622, ופיקח על פעולות המיסיון הקתולי. בהוראות החדשות נכללו הנחיות אשר תלו חשיבות עליונה באימוץ המנהגים המקומיים וכיבוד הנוהגים של הארצות שבהן פועלים המיסיונרים:
המחלוקת בין הישועים למסדרי הנזירים האחרים
מטרתם העיקרית של הישועים הייתה להפיץ את הקתוליות, אך בכך הם נתקלו בבעיה. בתקופה זו העילית הסינית הייתה קונפוציאנית באמונתה, בעוד שדתם של פשוטי העם ושל האצילים מהדרג הנמוך בסין הייתה בדרך כלל בודהיזם וטאואיזם. ועם זאת, כל שלוש האמונות יצרו מסגרת לחיים הפרטיים והציבוריים. חלק מהפולחן הקונפוציאני והטאואיסטי היה לחלוק כבוד לאבות הקדומים של בני המשפחה.
הישועים לא היו מסדר הנזירים היחיד שפעל בסין. במאה ה-17 פעלו בסין גם מיסיונרים דומיניקנים, פרנציסקנים ואוגוסטינים, שבסיסם העיקרי היה במושבה הספרדית בפיליפינים. בניגוד לישועים, התנגדו מסדרים אלו לכל אימוץ של מנהגים מקומיים, ושאפו ליישם בסין את עיקרון הטאבולה ראסה שעל פיו פעלו במקומות אחרים, ועל כן נחרדו כשראו את הישועים משלבים מנהגים מקומיים בפולחן הדתי הנוצרי.
הצו של קלמנס האחד עשר
אף על פי שבתקופתו של האפיפיור קלמנס האחד עשר הוסיפה להישמע הטענה כי הקונפוציוניזם בסין הוא פילוסופיה ולא דת, משום שהוא אינו תואם למודל של האמונות המערביות, החליט קלמנס האחד עשר כי הפולחנים הקונפוציאניים מנוגדים לאמונה הנוצרית, וב-1704 הוציא בעניין זה צו (decrees), שבו אסר על קיום הפולחן הקונפוציאני. ב-1705 שלח האפיפיור משלחת לקיסר סין קאנגשי על מנת לבשר לו על האיסור על קיום הטקסים הסיניים אצל הנוצרים. המשלחת בראשות שארל-תומא מאיאר דה טורנון (Charles-Thomas Maillard De Tournon) מילאה את משימתה ודיווחה לקיסר על האיסור בינואר 1707 – ובתגובה גורשה בחזרה למקאו.
ב-19 במרץ 1715 פרסם האפיפיור קלמנס האחד עשר את הבּוּלַה "אקס אילה דיאה" (Ex Illa Die – "החל מיום זה"), שבה גינה רשמית את הטקסים הסיניים:
בניסיון לשכך את התגובה הנסערת בסין לבולה, שלח האפיפיור שליח אפיפיורי חדש, הבישוף קרלו אַמְבְּרוֹג'וֹ מֶצַאבַּארְבַּה (Mezzabarba). מֶצַאבַּארְבַּה ביקר בבייג'ינג בדצמבר 1720, ואף נפגש עם הקיסר קאנגשי. המנדט שקיבל מהאפיפיור אִפשר לו להציע הקלות בצווי הבולה, והוא הצליח למנוע זמנית את פיטורי כל המיסיונרים וגירושם מסין. הקרדינל חזר למקאו, ומשם פרסם איגרת פסטורלית ובה פירוט של הקלות לסעיפים שבבולה – הקלות שככל הנראה לא נכללו במנדט שקיבל.
בשנת 1742 חזר האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר על הצווים של קלמנס האחד עשר בבולה "אקס קוו סינגולארי" (Ex quo singulari), שבה הודיע כי ההקלות שעליהן בישר מֶצַאבַּארְבַּה בטלות ומבוטלות. בנדיקטוס דרש שמיסיונרים בסין יתחייבו בשבועה שלא לדון בנושא זה שוב.
הנידוי של קאנגשי
תגובתו של הקיסר לצווים של האפיפיור הייתה חריפה: הוא הורה על סגירת המיסיונים הנוצריים בסין ועל גירוש המיסיונרים ממנה:
הסיבה בפועל לתגובתו של הקיסר הייתה שעל מנת לפקח על יישום הצו, מינה האפיפיור שליח מטעמו (לֵגָאט) לסין, והקיסר לא היה מוכן לסבול נוכחות של שלטון זר שאיננו תלוי בחצר הקיסר.
נכדו של הקיסר קאנגשי, הקיסר צְ'ייֵנְלונְג המשיך במדיניות סבו, ובאמצע המאה ה-18 ירד מספרם של הקתולים בסין ל-150,000.
ההחלטה של פיוס השנים עשר
המחלוקת על הטקסים הסיניים המשיכה להשפיע לרעה על מאמצי הכנסייה לגייס מתנצרים חדשים בסין. ב-1939, שבועות ספורים לאחר שנבחר לכהן כאפיפיור, הורה פיוס השנים עשר לקונגרגציה הקדושה למען הפצת האמונה (ב-1982 שונה שמה ל"קונגרגציה לבישור לאומות העולם" – Congregatio pro Gentium Evangelizatione) להקל היבטים מסוימים בצווים של קלמנס האחד עשר ובנדיקטוס הארבעה עשר:
משמעות צווים אלו הייתה כי המנהגים הסיניים אינם נחשבים עוד לאמונות טפלות, אלא לדרך מכובדת לחלוק כבוד לקרוביו של אדם ולכן מותרת לנוצרים קתולים. ממשלת סין קשרה קשרים דיפלומטיים עם הכס הקדוש ב-1943, זמן לא רב לאחר פרסום צווים אלו. הצו האפיפיורי שינה את מצב הכנסייה בסין באופן רדיקלי. מאחר שהכנסייה הקתולית החלה לשגשג מחדש בסין, קבע פיוס השנים עשר היררכיה כנסייתית בסין, וב-1948 צירף לחבר הקרדינלים (collegium cardinalium) את הארכיבישוף תומאס טְיֵין קֵן-סִין (田耕莘; פין-יין: Tian Gengxin) – האזרח הסיני הראשון שזכה לכבוד זה – ואחר כך מינה אותו לעמוד בראש הדיוקסיה של בייג'ינג.
שאן דה מארס
שאן דה מארס (בצרפתית: Champ de Mars) הוא פארק ציבורי גדול ברובע השביעי של פריז. הפארק ממוקם בין נהר הסן ומתחם בתי הספר הצבאיים אקול מיליטר. בקצהו המערבי של הפארק נמצא מגדל אייפל ובהמשכו, מעבר לגשר ינה מצויים גני טרוקדרו וארמון שאיו. אורכו של הפארק 780 מטרים ורוחבו כ-200 מטרים.
הפארק נקרא על שם שדה מרס שברומא, וזאת בשל שימושו המקורי של השטח - מגרש מסדרים ואימונים של בית הספר הצבאי הסמוך (ה"אקול מיליטר").
כבר ב-1798 נערכה במקום תערוכה גדולה להצגת הישגי התיעוש ועל מנת לשעשע את מעמד הפועלים. בהמשך היה שאן דה מארס אתר התערוכות העולמיות של המחצית הראשונה של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 והתקיימו בו התערוכה העולמית של פריז (1867), התערוכה העולמית של פריז (1889), התערוכה העולמית של פריז (1900) והתערוכה העולמית של פריז (1937) וכן התערוכות הקולוניאליות שנועדו להצגה של מושבות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
הרמוניות ספריות
הרמוניות ספריות הן משפחה של פונקציות של שני משתנים: הזוויות θ ו-φ בקואורדינטות ספריות (כדוריות).
מתמטית, ההרמוניות הספריות הן כלי לפתרון משוואת לפלס בקואורדינטות כדוריות. כאשר מחפשים פתרון למשוואה, שצורתו היא מכפלה של פונקציה שתלויה רק במרחק מראשית הצירים ושל פונקציה שתלויה רק בזוויות, ניתן לקבל משוואות דיפרנציאליות לחלק הרדיאלי (התלוי רק במרחק) ולחלק הזוויתי. ההרמוניות הספריות הן פתרון המשוואה הזוויתית, והן אוסף אורתוגונלי של פונקציות.
היסטוריה
הרמוניות ספריות נחקרו לראשונה בהקשר של הפוטנציאל הניוטוני הנובע מחוק הכבידה העולמי בשלושה ממדים. ב-1782, פייר סימון לפלס בספרו "מכניקה שמיימית" עסק בבעיה של קביעת הפוטנציאל הכבידתי \R^3 \to \R בנקודה כלשהי x, שיוצרות אוסף של מסות נקודתיות mi המוצבות בנקודות xi, שנתון על ידי:
כל אחד מהאיברים בסכום לעיל הוא הפוטנציאל הניוטוני היחידני שיוצרות אחת מהמסות הנקודתיות. כמעט באותו זמן, ומעט לפני לפלס, אדריאן-מארי לז'נדר חקר את הפיתוח של הפוטנציאל הניוטוני היחידני של מסה נקודתית לחזקות של המרחק r של הנקודה x מהראשית ושל המרחק r_1 של הנקודה x_1 מהראשית. הוא גילה שאם r ≤ r1, אז:
כאשר γ היא הזווית בין הווקטורים x ו-x1, והפונקציות הן פולינומי לז'נדר (ראו גם פיתוח לפלס למולטיפולים אלקטרוסטטיים). שימו לב שאם הנקודה x מוגדרת להיות הראשית אז r=0, כך שקיבלנו את הביטוי הרגיל לפוטנציאל של מסה נקודתית. חשיבות פיתוחו של לז'נדר היא שהוא המפתח לתיאור הפוטנציאל של התפלגויות מסה כלליות, בין אם הן בדידות ובין אם הן רציפות. בעקבות כך, במאמרו מ-1782 לפלס חקר את המקדמים הללו תוך שהוא משתמש בקואורדינטות כדוריות כדי לייצג את הזווית γ בין x1 ל-x.
ב-1867, ויליאם תומסון ופטר גונטרי טייט הציגו את ההרמוניות הספריות המרחביות בחיבור משותף, שבו גם טבעו את המונח "הרמוניות ספריות" עבור הפונקציות הללו. ההרמוניות המרחביות היו פתרונות פולינומיים הומוגניים \R^3 \to \R למשוואת לפלס:
באמצעות חקירה של משוואת לפלס בקואורדינטות כדוריות, תומסון וטייט פיתחו את ההרמוניות הספריות של לפלס.
הפיתוח של טורי פורייה במהלך המאה ה-19 אפשר את הפתרון של מגוון בעיות פיזיקליות בתחומים מלבניים, כמו משוואת החום או משוואת הגלים במיתר או בתוף מלבני. בעיות אלו נפתרו באמצעות פיתוח הפונקציות לטור של פונקציות טריגונומטריות. בדיוק כשם שהפונקציות הטריגונומטריות בטור פורייה מייצגות את אופני התנודה הבסיסיים של מיתר תונד, הסתבר שההרמוניות הספריות מייצגות את אופני התנודה הבסיסיים של תנודות משטח כדורי, כמו למשל בלון כדורי הנתון במתיחות משטחית (כוח מתיחות ליחידת אורך, בדומה למתח פנים בנוזלים) קבועה מסוימת - כלומר רק כאשר פני הבלון יהיו בצורת אחת מההרמוניות הספריות אז כל נקודה על הבלון תבצע תנודה מחזורית בתדירות זהה מסוימת \omega. רבים מההיבטים של התורה של טורי פורייה, כמו למשל האורתוגונליות של אופני תנודה, ניתנים להכללה באמצעות פיתוחים להרמוניות ספריות במקום לפונקציות טריגונומטריות.
השכיחות של השימוש בהרמוניות ספריות בתחום הפיזיקה בתחילת המאה ה-20 הציבן כמועמדות טבעיות חשובות לפתרון חלק מהבעיות שצצו בתקופת חבלי הלידה של מכניקת הקוונטים. ההרמוניות הספריות (המרוכבות) מופיעות שם כפונקציות העצמיות של ריבוע אופרטור התנע הזוויתי
כך שהן מייצגות אורביטלים אטומיים שונים.
מבוא
משוואת לפלס בקואורדינטות כדוריות היא
עבור הפרדת משתנים החלק הזוויתי של משוואת לפלס מקיים:
באמצעות הפרדת משתנים מקבלים ממשוואה דיפרנציאלית חלקית זו שתי משוואות דיפרנציאליות רגילות: עבור m ו-\lambda מרוכבים כלשהם. מכיוון ש- ניתן לזהות את האופרטור עם האופרטור, ולכן אם נציב  ו- נקבל את המשוואה הדיפרנציאלית הבאה עבור \Theta(x):
כאשר Y_\ell^m נקראת הרמוניה ספרית ממעלה \ell וסדר m ו-P_\ell^m הוא פונקציית לז'נדר הנלווית (ידועה גם כפולינומי לז'נדר הנלווים). הפקטור N הוא קבוע נרמול והזוויות θ ו-φ מייצגות את זווית הגובה (, היא שווה לאפס בקוטב הצפוני של הכדור, ל \pi / 2 בקו המשווה של הכדור ולפאי בקוטב הדרומי שלו) ואת הזווית המישורית. הקואורדינטות הספריות שמשמשות בערך זה עקביות עם אלה המשמשות פיזיקאים אך שונות מאלה המשמשות מתמטיקאים.
כאשר פותרים את משוואת לפלס על פני השטח של כדור (על הספירה שלו), תנאי השפה המחזוריים על φ ותנאי רגולריות בקטבים, מבטיחות שהמעלה \ell והסדר m הם מספרים שלמים המקיימים \ell ≥ 0 ו-|m| ≤ \ell. תנאי הרגולריות בקטבים הכרחי לצורך הקביעה כי l מספר שלם, שכן למשוואת לז'נדר נקודות סינגולריות רגולריות ב-x=\pm 1, ורק כאשר \lambda הוא מהצורה l(l+1) עבור l שלם כלשהו מובטח כי פתרון המשוואה בשיטת פרובניוס ייתן טור חזקות סופי של x (כלומר פולינום) המתכנס אל הפתרון עצמו.
ברם, אם הפונקציה f מוגדרת רק עבור θ ≤ θ0, אז ההרמוניות הספריות הקטועות שיתקבלו היו מוגדרות לכל סדר שלם, אך למעלה שאיננה מספר שלם. הפתרון הכללי למשוואת לפלס הוא צירוף ליניארי של הרמוניות ספריות מוכפלות בפתרון הרדיאלי \ R(r):
כאשר f_\ell^m ו- f_\ell^{m'} הם קבועים. האיברים בסכום הראשון שואפים לאפס כאשר r שואף לאינסוף, בעוד שהאיברים בסכום השני שואפים לאפס בראשית.
אורתוגונליות ונרמול
ישנם מספר נרמולים שונים הנמצאים בשימוש עבור הרמוניות ספריות. בפיזיקה וסייסמולוגיה, פונקציות אלה מוגדרות בדרך כלל כ:
כך שהן אורתונורמליות ביחס למכפלה פנימית:
כאשר הדלתא היא דלתא של קרונקר המקיימת: δaa = 1, δab = 0 אם a ≠ b ו-dΩ = sinθ dφ dθ.
שמקיים
בחקר המגנטיות, משתמשים בחצי-נרמול שמידט
גם במכניקת הקוונטים משתמשים לעיתים קרובות בנרמול זה, והוא נקרא על שם הפיזיקאי הישראלי יואל רקח.
ניתן להראות שכל ההרמוניות המנורמלות מקיימות
פאזת קונדון-שורטלי
מקור אחד לבלבול בהגדרה של הרמוניות ספריות עוסק בפקטור פאזה של m(1-) שבדרך כלל קוראים לו "פאזת קונדון-שורטלי" (Condon-Shortley) בספרות העוסקת במכניקת הקוונטים. בקרב החוקרים העוסקים בפיזיקה קוונטית, ישנה פרקטיקה נפוצה או לכלול את הפאזה בהגדרת פונקציות לז'נדר הנלווים, או לבלוע אותה בהגדרה של ההרמוניות הספריות. אין דרישה להשתמש בפאזת קונדון-שורטלי בהגדרת ההרמוניות הספריות, אך כלילתה יכולה לפשט מספר פעולות קוונטיות, ובפרט העלאה והורדה של אופרטורי תנע זוויתי. חוקרים העוסקים בגאודזות ומגנטיות לא כוללות את פאזת קונדון-שורטלי בהגדרות שלהם עבור הרמוניות ספריות.
פיתוח בהרמוניות ספריות
ההרמוניות הספריות הן אוסף שלם ואורתוגונלי של פונקציות ובכך פורשות מרחב וקטורי באופן אנלוגי לוקטורי בסיס ליניארי. על ספירת היחידה, כל פונקציה אינטגרבילית בריבוע ניתן לפתח כצירוף ליניארי של הרמוניות ספריות:
פיתוח זה מדויק כל עוד \ell הולך לאינסוף. שגיאות קטיעה יצוצו אם נקטע את הטור האינסופי ונהפוך אותו לסכום עד \ell סופי כלשהו. את מקדמי הפיתוח ניתן לחשב על ידי כפילת הטור בצמוד המרוכב של הרמוניה ספרית ולבצע אינטגרציה על זווית מרחבית \Omega\!\,, תוך ניצול יחסי האורתוגונליות בין הפונקציות. עבור הנרמול האורתונורמלי, מקבלים:
כאשר N_{(l,m)} הוא קבוע הנירמול של הפונקציה עבור l ו-m. לפונקציות אלה יש את תכונות הנרמול כמו של ההרמוניות הספריות המרוכבות. בסימונים אלה, ניתן לפתח כל פונקציה ממשית אינטגרבילית בריבוע כטור אינסופי של הרמוניות ספריות ממשיות:
ראו גם רשימת הרמוניות ספריות ממשיות עד ל-l = 5. פונקציות אלה נבדלות בפאזה של (-1)m מאלה הניתנות בערך זה.
אנליזה ספקטרלית
ההספק (power) הכולל של הפונקציה f מוגדרת בספרות של עיבוד אותות כאינטגרל של הפונקציה בריבוע, חלקי השטח אותו היא פורשת. על ידי שימוש בתכונת האורתונורמליות של ההרמוניה הספרית הממשית על ספירת היחידה, אפשר לוודא על ידי חישוב ישיר שההספק הכולל של פונקציה המוגדרת על ספירת היחידה קשור למקדמים הספקטרלים שלה באמצעות הכללה של משפט פרסוול:
כאשר
מוגדר כספקטרום ההספק הזוויתי. באופן דומה ניתן להגדיר את ההספק המשותף (cross-power) של 2 פונקציות כ:
מוגדר כספקטרום ההספק המשותף. אם הפונקציות f ו-g הן בעלות ממוצע אפס (כלומר, המקדמים הספרים f00 ו-g00 הם אפס) אזי \ S_{ff}(l) ו-\ S_{fg}(l) מייצגות את התרומה של השונות והשונות המשותפת (covariance) עבור מעלה \ell, בהתאמה. בדרך כלל מקרבים את ספקטרום ההספק (המשותף) על ידי חוק חוזקה
וזה קירוב טוב בדרך כלל. כאשר β = 0 הספקטרום "לבן" כאשר כל מעלה היא בעלת הספק שווה. כאשר β < 0, אומרים שהספקטרום "אדום" ויש יותר הספק במעלות הנמוכות עם אורכי גל ארוכים מאשר במעלות הגבוהות. כאשר β > 0 אומרים שהספקטרום "כחול".
משפט החיבור
תוצאה מתמטית מעניינת נקרא "משפט החיבור" עבור הרמוניות ספריות. שני וקטורים \vec{r} ו-\vec{r'} עם קואורדינטות ספריות ו-, בהתאמה, כאשר הזווית ביניהם היא \,\!\gamma הנתונה על ידי
משפט החיבור מבטא פולינום לז'נדר מסדר l בזווית \,\!\gamma כמכפלה של 2 הרמוניות ספריות עם קואורדינטות זוויתיות ו-  כ:
.
ביטוי זה תקף הן עבור הרמוניות ספריות מרוכבות והן ממשיות. לעומת זאת, יש להדגיש שהצורה המוצגת לעיל תקפה רק עבור הרמוניות ספריות אורתונורמליות מנורמלות. עבור הרמוניות עם הספק יחידה יש להסיר את הפקטור של \ 4 \pi.
ההרמוניות הספריות הראשונות
ביטויים אנליטיים עבור ההרמוניות הספריות הראשונות שמשתמשות במוסכמת פאזת קונדון-שורטלי.
ראו גם: '''הרמוניות ספריות נוספות (עד l=10)
הכללות
ניתן לראות את ההרמוניות הספריות כהצגה של חבורת הסימטריה של הסיבובים סביב נקודה (SO(3)) או החבורה עם האלגברה הזהה לה SU(2). ככאלה, חבורות אלה תופסות את הסימטריה של ספירה דו-ממדית. כל סט של הרמוניות ספריות עם l נתון ממפות את החבורה להצגה אי-פריקה (irreducible representation) של SO(3).
בנוסף לכך, הספירה הדו-ממדית שקולה לספירת רימן. קבוצת הסימטריות השלמה של ספירת רימן מתוארת על ידי חבורת העתקות מביוס, שהיא איזומורפית כחבורת לי ממשית לחבורת לורנץ. האנלוג עבור ההרמוניות ספריות עבור חבורת לורנץ הם טורים היפרגאומטריים; ואכן, ניתן לבטא את ההרמוניות הספריות במונחים של טורים היפרגאומטריים, כשם ש-SO(3) היא תת-חבורה של PSL(2,C).
באופן כללי יותר, טורים היפרגאומטריים ניתנים להכללה כדי לתאר את הסימטריה של כל מרחב סימטרי. בפרט, טורים היפרגאומטריים ניתנים לפיתוח עבור כל חבורת לי.
סארמאה
סארמאה (באסטונית: Saaremaa, בגרמנית ובשוודית: Ösel, בדנית: Øsel) הוא האי הגדול ביותר באסטוניה. שטחו 2,672 קמ"ר והוא נמצא בים הבלטי, בכניסה למפרץ ריגה ומדרום לאי היומאה. סארמאה הוא האי המרכזי במחוז סארה וחיים בו כ־31,000 תושבים.
היסטוריה
לפי ממצאים ארכאולוגיים, סארמאה היה מיושב לפחות מהאלף השלישי לפנה"ס. בסאגות סקנדינביות עתיקות, סארמאה מוזכר תחת השם "אֵיְסִיסְלָה", שפירושו כמו באסטונית: "אי המחוז". זהו מקור השם הגרמני והשוודי של האי: אֶסֵל (Ösel), או בלטינית אוֹסִילִיה (Osilia). בסאגות מדובר על מקרי טבח רבים בין הויקינגים לבין תושבי האיים. סארמאה היה המחוז העשיר ביותר באסטוניה העתיקה וארץ מוצאם של הרבה שודדי-ים אסטונים, לפעמים ידועים בשם "הוויקינגים המזרחיים". בכתבי-יד מלטביה מסופר על התארגנות של שש־עשרה ספינות ו-500 אנשי סארמאה שבזזו ערי־חוף בדרום שוודיה, אזור שבעבר היה שייך לדנמרק.
בשנת 1227 סארמאה נכבשה בידי המסדר הליבוני, אבל הפכה למוקד מרד אסטוני. כשהמסדר הובס בידי הצבא הליטאי בשנת 1236, תושבי האי סארמאה מרדו.
בשנת 1560 נמכר האי לדנמרק, אך כעבור 85 שנה השליטה באי ניתנה לשוודיה.
בשנת 1721 עברה השליטה בסארמאה לאימפריה הרוסית ביחד עם שאר אסטוניה השוודית, בהתאם להסכם ניסטאד. האי המשיך להיות תחת שליטה רוסית עד שנכבש על ידי גרמניה באוקטובר 1917. לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה אסטוניה עצמאות והאי סארמאה היה לחלק מאסטוניה. ב-1940 סופחה אסטוניה ביחד עם האי סארמאה לברית המועצות כרפובליקה סובייטית. האי נכבש באופן זמני בידי גרמניה במלחמת העולם השנייה.
כאשר קיבלה אסטוניה עצמאות ב-20 באוגוסט 1991, צורף סארמאה לרפובליקה כמחוז סארה.
גאוגרפיה
שטח האי 2,672 קמ"ר. האי שטוח למדי, וחופיו סלעיים ברובם. ביולי ובאוגוסט הטמפרטורה עומדת על 15-25 °C ובפברואר 4- °C, מה שהופך אותו לחודש הקר בסארמאה. מכתש קאלי הוא מקבץ של תשעה מכתשים קטנים במרכז האי. הוא נוצר בפגיעת מטאוריט לפני כמה אלפי שנים. קוטרו של המכתש העיקרי 110 מטרים ובאמצעו קיימת בריכה טבעית.
חי וצומח
בזכות האקלים הימי המתון שבו, הטבע באי עשיר מאוד – 80% ממיני הצמחים המצויים באסטוניה מיוצגים גם בו, ו־120 מינים מתוכם נחשבים מוגנים. יש בו גם 35 מינים של סחלביים. 40% משטח האי מיוערים.
המים הטריטוריאליים של סארמאה הם ביתם של בעלי חיים ימיים מגוונים. כלבי ים נפוצים בחופי האי ומקיימים בהם שלוש מושבות קבועות.
האי שוכן בנתיב הנדידה המזרח־אטלנטי המחבר בין האזור הארקטי לצפון יבשת אירופה. הודות לכך מבקרות באי מאות אלפי ציפורים נודדות בעונות האביב והסתיו. מיני עופות מים שונים, כמו ברבור מצוי, ברבור שר, אדרית, ברנטה לבנת-לחי וטדורנה ירוקת-ראש, קיבלו מעמד מוגן באי.
בקרב מיני חיות היבשה מציג האי מגוון נחות לעומת אסטוניה היבשתית. הדוב החום והשונר נראים בו במקרים נדירים.
Vulgar Display Of Power
Vulgar Display Of Power ("הצגה בוטה של כוח") הוא אלבום האולפן השישי של להקת המטאל האמריקאית פנטרה, והשני במסגרת חברת התקליטים אטקו, שהיא חברת-בת של חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. האלבום יצא לאור ב-25 בפברואר 1992 וזכה להצלחה רבה.
הפקה
לאחר שאלבומם הקודם נחל הצלחה, הלהקה המשיכה ב"Vulgar Display Of Power" עם הסגנון החדש אותו אימצו להם, סגנון הגרוב מטאל/פוסט ת'ראש. באלבום הזה ניתן להבחין בשילוב של אלמנטים יותר כבדים מבאלבום הקודם, ושימוש במקצבים יותר איטיים אך בו בזמן כבדים יותר. השירה הגבוהה שעוד הופיעה לעיתים באלבום הקודם, כזכר לשנותיהם כלהקת גלאם מטאל/הבי מטאל, נעלמה לגמרי באלבום הזה והוחלפה בצרחות בטונים גבוהים. המילים ונושאי השירים גם הם נעשו כבדים בהתאם למוזיקה, וניתן למצוא שירים כגון "Fucking Hostile" התוקף את הדת והאמונה, ואת "Hollow" המתאר התמודדות עם אובדן חבר. עוד נושאים כגון יחסים בין אנשים ואנרכיה מובאים על גבי המילים בשירים שבאלבום.
רבים מן השירים שבאלבום הפכו לקלאסיקות בתרבות המטאל ובין מעריצי הלהקה בפרט. ביניהם "Mouth for War" המצליח, הסמי-בלדה "Rise" ,"This Love", וכמובן "Walk" המפורסם. השיר "Mouth For War" הוא שיר המטאל היחידי שנכנס ישר למצעד השירים בארצות הברית למקום הראשון. האלבום עצמו הגיע למקום ה-44 במצעד האמריקאי. ב-9 בפברואר 1993 זכה במעמד אלבום זהב, ב-7 בנובמבר 1997 במעמד אלבום פלטינה וב-7 ביולי 2004 בפלטינה כפולה.
לויד
{{פירושונים|* דניס לויד (Dennis Lloyd) - מוזיקאי ויוצר ישראלי
ראו גם
}}
מנחם בנית
מנחם בנית (בכתיב לועזי: Menachem Banitt; 3 באוגוסט 1914 – 24 בפברואר 2007) היה חוקר תרבות צרפת והשפה הצרפתית. חתן פרס ישראל לחקר לשונות היהודים לשנת 1999.
בנית נולד בשם מקס ברנבלוט באנטוורפן שבבלגיה. הוא למד בבית הספר היהודי "תחכמוני" והיה פעיל כמדריך בתנועת "בני עקיבא". בשנת 1938 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטה החופשית של בריסל, ואחר-כך נשלח על ידי הקהילה היהודית לבית המדרש לרבנים "École des Hautes Études Rabbiniques" בפריז שבצרפת. פעילותו בתנועת בני עקיבא הומרה בתקופה זו בפעילות במסגרת "הצופים היהודיים".
עם פלישת גרמניה הנאצית לצרפת נמלט לאזור צרפת החופשית, היה פעיל במסגרת "הצופים היהודיים הצרפתיים" ונמנה עם ראשי ההכשרה באזור Taluyers של תנועת ההתנגדות הצרפתית. בתקופה זו יצא את גבולות המדינה, תחילה לספרד ולקובה ולאחר מכן היגר לארצות הברית. בשנת 1943 החל לעבוד במשרד ממשלתי ועסק בהסברה אנטי-נאצית, מאוחר יותר כאחראי על שידורי החדשות של ארצות הברית לצרפת, הולנד ובלגיה. במקביל, הוסמך לרבנות בישיבת רבנו יצחק אלחנן (1948) וסיים לימודי דוקטורט מאוניברסיטת קולומביה (1949) בנושא "תרגומי התנ"ך לאיטלקית בימי הביניים".