cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קארסטן ראמלו
הרטה ברלין
ראמלו גדל בברלין המערבית, ואת שנות ילדותו ונעוריו העביר במועדוני כדורגל מקומיים, ובגיל 17, בשנת 1991, החל לשחק בהרטה ברלין ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. ראמלו שיחק הן בקבוצה הבכירה של הרטה ברלין והן בקבוצת המילואים, וסך הכל ארבע עונות בהרטה ברלין, בהן השתלב בקבוצה וכבש חמישה שערים ב-80 הופעות בקבוצה הבכירה, אך לא הצליח לעלות איתה לליגת הבונדסליגה.
באייר לברקוזן
בפגרת החורף של עונת 1995/96, החל ראמלו לשחק בבונדסליגה לראשונה בחייו, כאשר חתם בבאייר לברקוזן, ויצר חוליית הגנה חזקה בצוותא עם ינס נובוטני, שעד לשנת 2002 סיימה ארבע פעמים כסגנית האלופה. למעשה, עד שנת 2003 באייר לברקוזן סיימה כל עונה במקום הרביעי ומעלה, אך לא זכתה באליפויות. בשנת 2002 הגיע ראמלו עם הקבוצה לגמר ליגת האלופות ושימש קפטן במשחק בו הפסידה באייר לברקוזן 1–2 לריאל מדריד. החל משנת 2006 דעכה כמות ההופעות של ראמלו בגין פציעות חוזרות, והוא פרש ממשחק פעיל בתום עונת 2007/2008. בסך הכול צבר 333 הופעות בבונדסליגה עם באייר לברקוזן, בהן כבש 23 שערים.
קריירה בינלאומית
ראמלו השתתף עם נבחרת גרמניה ביורו 2000, בו לא צלחה הנבחרת את שלב הבתים, ובמונדיאל 2002, בו הפסידה הנבחרת 0–2 לנבחרת ברזיל, במשחק הגמר, בו ראמלו שיחק 90 דקות. בטורניר זה, ראמלו ספג כרטיס אדום במשחק בשלב הבתים נגד נבחרת קמרון, והחמיץ בגין זאת את משחק שמינית הגמר נגד נבחרת פרגוואי. ראמלו היה אמור להיות מזומן ליורו 2004 על ידי המאמן רודי פלר, אך בחר לוותר על השתתפותו ולפרוש מהנבחרת שבוע לפני פרסום הסגל, עם 46 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שלושה שערים.
קריירה מוזיקלית
ראמלו הוציא אלבום בשנת 2005 שנקרא Sing when your'e winning, שלא הופץ בהפצה מסחרית, אלא רק לקרובי משפחתו וחבריו.
פארה
פארה (בפורטוגזית: Pará) היא המדינה השנייה בגודלה בברזיל. פארה נמצאת בצפון ברזיל, וגובלת במדינות אמאפה, מרניאו, טוקנטינס, מאטו גרוסו, אמאזונאס, ורוריימה. בצפון המדינה, גובלת פארה גם בגיאנה ובסורינאם (הכוללת מחוז בשם Para).
הערים העיקריות בפארה הן:
שטח המדינה מכוסה ביערות וג'ונגלים רבים, והעיקרי שבהם הוא יער האמזונאס.
דגל
הפס הלבן בדגל המדינה מייצג את גלגל המזלות. הכוכב הכחול מייצג את כוכב ספיסה, שהוא חלק ממערך הכוכבים של מזל בתולה. כוכב ספיסה אף מיוצג בדגל ברזיל. השטחים האדומים מייצגים את כוחם של תושבי המדינה.
כלכלה
כלכלת פארה מתבססת על שלושה ענפים עיקריים: חקלאות, עץ ומחצבים. ענפי החקלאות העיקריים הם גידול סויה ובקר. ענפי חקלאות אלה הם האחראים העיקריים לבירוא היער הטבעי.
בעבר, הכלכלה המקומית התבססה יותר על מוצרי יער (אגוז ברזיל, קומרו, שמן קופאיבה, לטקס, עץ ועוד) ודייג. ענפי החקלאות המודרנית (סויה ובקר) יוצרים פחות הכנסה לשטח מאשר איסוף מוצרי יער טבעיים, דבר שהביא לירידה משמעותית בהכנסתן של הערים הגדולות שהתפרנסו ממסחר במוצרים אילו (בעיקר בלם ואובידוס).
ענף המחצבים הוא תעשייה חדשה יחסית בפארה. המחצב העיקרי הוא באוקסיט, המשמש להפקת אלומיניום. התפתחות תעשיית המחצבים הביאה לעלייתן של ערים, שבעבר נחשבו לנידחות. לדוגמה, מכרה הבאוקסיט הגדול בעולם נמצא בפורטו טרומבטס, שנמצא בשטח המוניציפלי של אורישימינה, הפך את אורישימינה לעיר בעלת שיעור הצמיחה הגדול ביותר בברזיל.
ארמן טיגראניאן
ארמן טיגראני טיגראניאן או דיקראניאן (בארמנית: Արմեն Տիգրանյան; 26 בדצמבר 1879, באלכסנדרופול (כיום גיומרי) - 10 בפברואר 1950, בטביליסי, היה מלחין ומנצח ארמני. יצירותיו המוכרות ביותר היו שתי אופרות לאומיות, "אנוש" (ביצוע בכורה: אלכסנדרופול, 4 (17) באוגוסט 1912, הצגת האופרה הראשונה בארמניה) ו"דוויד בק" (1950); אופרה זו הוצגה לראשונה חודשים ספורים לפני מותו והייתה היצירה האחרונה שחיבר.
הגשרים הפתוחים
"הגשרים הפתוחים" הוא כינויה של המדיניות שננקטה על ידי ממשלת ישראל זמן קצר לאחר תום מלחמת ששת הימים, ואפשרה תנועת אנשים וסחורות מירדן אל יהודה ושומרון ורצועת עזה ולהפך באמצעות פתיחת שני גשרי הירדן: גשר אלנבי וגשר אדם.
ארמן טיגראניאן
ביוגרפיה
טיגראניאן נולד באלכסנדרופול באימפריה הרוסית (כיום גיומרי, ארמניה. כבר בגיל צעיר מאוד החל להתעניין במוזיקה. את השכלתו המוזיקלית קיבל בטביליסי, ובשנת 1902 סיים את לימודיו בקולג' למוזיקה של טביליסי, שם למד הלחנה אצל מאקאר אקמאליאן. הוא התמסר להוראה והמשיך לחבר מוזיקה, בעיקר שירים ורומנסות במסורת הארמנית העממית.
פארה
כלכלה
בשנת 1928 הנרי פורד הקים יישוב פורדלנדיה במטרה לספק גומי למכוניות מתוצרת החברה. הפרויקט נכשל כלכלית וננטש בשנת 1934.
הגשרים הפתוחים
מדיניות הגשרים הפתוחים התחילה כיוזמה מקומית של סרן איתן ישראלי, קצין חקלאות ראשי בממשל הצבאי. באישורו של שר הביטחון דאז, משה דיין ובתאום עם חקלאים פלסטינים בעלי אדמות משני צידי הירדן העבירו משאיות עמוסות ירקות בחלקים הרדודים של הנהר.
ארמן טיגראניאן
ביוגרפיה
האופרה של טיראניאן, "אָנוּש", שנכתבה בשנת 1908 ועוצבה מחדש ב-1932, מכונה "האופרה הלאומית של הארמנים". האופרה, המבוססת על סיפור של הובהאנס תומניאן, שעניינו פרשת אהבים וטרגדיה כפרית, קנתה את לב הקהל ונעשתה שכיחה ברפרטואר הקונצרטי. הצגת הבכורה של |אנוש" התקיימה ב-27 במאי 1923 בבית האופרה לקסינגטון בניו יורק, בהפקה ששווקה לקהל המהגרים הארמני. ההפקה, שהוגדרה מעל שלטי הפרסום כ"הצגת בכורה אמריקאית" של "אנוש", התקיימה ב-1981 בתיאטרון האופרה של מישיגן.
פארה
היסטוריה ותרבות
אתרים ארכאולוגים במרג'ו שמתוארכים ללפני 20,000 שנה, חושפים תרבות אינדיאנית בעלת מאפיינים דומים לתרבויות האינדיניות ששרדו עד היום. כבר בתקופה זו, האסאי והמנדיוקה (יש לבטא עם ד' רפה) היוו מרכיבים עיקריים בחקלאות ובתזונה. האירופאים הראשונים שהגיעו לאמזונס תיארו נהר המיושב בצפיפות לכל אורכו. האירופאים שבאו אחריהם, לא מצאו שריד וזכר לערים אלה. שרידים ארכאולוגים מהשנים האחרונות מאשרים כי התקיימה אוכלוסייה צפופה לגדות הנהר בתקופה הנ"ל. אבל הגורם להיעלמם של התושבים של ה"ערים הנעלמות" לוט בערפל עד היום.
ג'ובאני בטיסטה סמרטיני
ג'ובאני בטיסטה סמרטיני (באיטלקית: Giovanni Battista Sammartini, נולד ב-1700 או 1701, נפטר ב-15 בינואר 1775) היה מלחין, כנר, נגן עוגב, מנצח מקהלה ומורה איטלקי. גלוק היה בין תלמידיו והערכה רבה נודעה לו בקרב מלחינים צעירים כמו יוהאן כריסטיאן באך. עוד צוין, שנוסחאות סגנון רבות ביצירות של היידן דומות לאלה של סמרטיני, אם כי היידן הכחיש כל השפעה כזאת. שמו של סמרטיני נקשר בעיקר עם גיבושה של הסימפוניה הקונצרטנטית, הן בהרחקתה מסגנון האוברטורה האופראית הקצרה והן בהכנסת מידה חדשה של רצינות ושימוש בפיתוח תמאטי, שקדם כאבטיפוס להיידן ולמוצרט. כמה מיצירותיו מתוארות כסטיל גאלאנט, סגנון שהתקשר עם אידיאלים של תקופת ההשכלה, בעוד ש"הרושם המתקבל בדרך כלל מיצירתו של סמרטיני הוא, שהמלחין תרם במידה רבה להתפתחותו של סגנון קלאסי, שהשיג מקסימום של צלילות ובהירות בדיוק כשחייו הארוכים והפעלתנים התקרבו לסיומם."
פארה
היסטוריה ותרבות
ההתיישבות הראשונה של הפורטוגזים בפארה, ב-1616, הייתה במיקום שנמצא היום באסטסאו דס דוקס בבלם. רבים מהפורטוגזים שהגרו לפארה הם אנוסים, ועד היום ניתן למצוא בפארה קהילות נידחות שמקפידות על שמירת כשרות ושבת. מהר מאוד התחילו גם האנגלים וההולנדים לתור את האזור, ומכאן הצורך של הפורטוגזים בחיזוק מאחזיהם, על ידי בניית מבצר חדש בבלם (המשמש היום כמוזיאון) ומבצר נוסף באובידוס. פארה סופחה לקפיטניה של מרניאו, וב-1751 הפכה לקפיטניה "פארה הגדולה" שכללה גם את הקפיטניה "סאו ג'וזה דו ריו נגרו" (היום אמזוניה. ב-1823 הצטרפה פארה לברזיל.
ג'ובאני בטיסטה סמרטיני
טעות נפוצה היא לבלבל את סמרטיני עם אחיו, ג'וזפה, מלחין בעל תפוקה פורייה לא פחות ואותם ראשי תיבות.
פארה
היסטוריה ותרבות
ב-1835 התמרדו תושבי פארה כנגד השלטון המושחת באירוע שנודע כקבנג'ם, והכריזו על מדינה עצמאית. המדינה העצמאית שרדה שנים ספורות בלבד. המרד דוכא באכזריות על ידי הצבא הפורטוגזי בסיוע הצבא הגרמני והאנגלי. כשליש מהאוכלוסייה של פארה נהרגו במהלך המרד.
במאה ה-19 כלכלת פארה צמחה במהירות, בעיקר הודות לכלכלה של הגומי, ומשכה מהגרים מצפון מזרח ברזיל, כמו גם הרפתקנים מלבנון וממרוקו. בשנות ה-30 של המאה ה-20 עודד השלטון הברזילאי הגירה של אנשי מקצוע יפנים, שחלקם התיישבו בפארה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 התחילה להתפתח תעשיית המחצבים, תחילה בדרום מזרח (זהב) ודרום מערב המדינה (ברזל).
האוכלוסייה של פארה מורכבת בעיקר מצאצאים של אינדיאנים ופורטוגזים, שעיצבו את תרבותה. האוכל הפאראנזי מתבסס בעיקר על המטבח האינדיאני והפורטוגזי, עם השפעות מזרח תיכוניות ויפניות. המרכיבים העיקריים שתרמו האינדיאנים הם: מנדיוקה ומוצריה, אסאי, שמן דנדה וג'מבוּ. מהם מכינים את הוטפה והטקקה. גם השפה המדוברת מושפעת רבות מהשפות האינדיאניות שדוברו באזור מכילה מילים רבות שאינן מובנות למי שאינו בן האזור.
מסיבות וקרנבלים
בשבועיים האחרונים של יוני מתקיימת בכל צפון מזרח ברזיל, לרבות פארה, מסיבה עממית שנקראת פסטה ג'ונינה (Festa Junina). המאפיינים של המסיבה הם מדורות וריקודי עם. האווירה בזמן המסיבה דומה לפסטיבל כרמיאל, אבל המסיבה נמשכת שבועיים, לאחר שעות העבודה. סגנונות המוזיקה והריקוד המקובלים בפארה הם: קארימבו (Carimbó), פוחו (Forro) וברגה (Brega). המסיבה הטובה ביותר בסוף יוני מתקיימת בג'ורוצ'י (Juruti). המסיבה בג'ורוצ'י היא תחרות ריקוד מסורתית בין שני שבטים אינדיאנים שישבו באזור. מסיבה דומה אבל ממוסחרת יותר יש בפרנטינס (Parentins) במדינת אמזונאס.
באוקטובר, בעיר הבירה בלם, מתקיים אירוע גדול בשם סיריו דה נזרה (התהלוכה של נצרת Cirio de Nazaré). האירוע מושך כשניים עד ארבעה מיליון תיירים בשנה (אוכלוסיית העיר והפרוורים כשני מיליון). במהלך האירוע, המאמינים לוקחים את הפסל של האלילה נזרה לטיול מכנסייה של נזרה לכנסיית סֶה, ולאחר מספר ימים מחזירים אותה למקומה. מנהג המאמינים הוא לסחוב דגמים גדולים ממיריצ'י של הדברים אותם הם רוצים להשיג בשנה הקרובה, בדרך כלל: בתים, סירות ומכוניות.
ג'ובאני בטיסטה סמרטיני
חייו
ג'ובאני בטיסטה סמרטיני נולד לאבובן, מהגר מצרפת, אלקסיס סן-מרטן ולג'ירולמה דה פדריצ'י במילאנו, שהייתה חלק מאוסטריה במשך רוב חייו וכיום באיטליה. הוא היה השביעי בשמונה ילדים. אביו הקנה לו ידע במוזיקה ובשנת 1725 כתב את יצירתו הראשונה, סדרה של יצירות ווקאליות (שאבדו מאז). זמן לא רב אחר כך, קיבל משרת ממונה על המוזיקה של הקהילה בשנת 1728.
סמרטיני התפרסם תוך זמן קצר כמלחין כנסייה ועשה לו שם מחוץ לאיטליה בשנות ה-30' של המאה ה-18. במהלך השנים הצטרף לכנסיות רבות לצורך עבודה (8 או יותר עד מותו)) וכתב מוזיקה לביצוע באירועים ממלכתיים ובבתי האצולה. אף כי מעולם לא רחק הרבה ממילאנו, בא בקשרים עם הרבה מלחינים ידועי-שם, ביניהם יוהאן סבסטיאן באך, מוצרט, בוקריני וגלוק, שהיה לתלמידו בשנים 1737 עד 1741. גם המלחין הגרמני כריסטיאן קאנאביך, ממשיכו של יוהאן שטאמיץ באסכולת מנהיים, היה תלמידו של סמרטיני בשנות ה-50' המאוחרות של המאה ה-18.
מותו של סמרטיני בשנת 1775 היה בלתי צפוי. אף כי נהנה מהערכה רבה בתקופתו, המוזיקה שלו נשכחה עד מהרה ורק ב-1913 באו החוקרים פאוסטו טורפרנקה, ז'ורז' דה סן-פואה וגאטנו צ'זארי והעלו את סמרטיני למחקר מחודש. האירוניה היא, שרוב יצירותיו ששרדו התגלו בהוצאות, שהתפרסמו מחוץ לעיר הולדתו מילאנו.
חידושים
תהילתו העיקרית של סמרטיני היא על חידושיו בפיתוח הסימפוניה, אולי יותר מאסכולות החשיבה במנהיים ובווינה. ייחודה של גישתו לחיבור הסימפוני היה בכך, שהושפעה מצורות הטריו סונאטה והקונצ'רטו, בניגוד למלחינים אחרים בתקופה, שעיצבו סימפוניות במתכונת האוברטורה האיטלקית. המניע לסימפוניות שלו היה מקצב וצורה ברורה יותר, בייחוד צורת סונאטה מוקדמת וצורה בינארית מוקדמת. כושר ההמצאה לא דלל מעולם ביצירותיו, שניבאו לעיתים את מגמת המוזיקה הקלאסית, בדומה לסגנון ה"סער והפרץ".
יצירות
סמרטיני היה מלחין פורה. בין יצירותיו 3 אופרות, כ-70 סימפוניות, 10 קונצ'רטי וכמה מן היצירות הקאמריות המוקדמות ביותר המוכרות במוזיקה המערבית. נכון לשנת 2004, ידועות כ-450 יצירות פרי עטו של סמרטיני, אף כי חלק גדול מן המוזיקה שלו אבד ואיננו, בייחוד מוזיקה כנסייתית ודרמטית. ייתכן שחלק מן היצירות האלה אבדו בגלל פרסום בשמות אחרים, בייחוד זה של אחיו, ג'וזפה. יצירותיו המוקדמות ביותר נועדו לשימוש ליטורגי.
ההתייחסות ליצירותיו של סמרטיני, בהוצאות לאור או בתקליטים, היא או במספרי אופוס שניתנו להן בתקופת חייו, או במספרי ג-ח (J-C) שקיבלו בקטלוג ג'נקינס-חורגין, הנזכר בהמשך.< ניוול ג'נקינס היה הראשון לערוך כמה מיצירותיו של סמרטיני, כולל המגניפיקט (הוא ערך גם יצירות של ויוואלדי, פאיזיילו ובוקריני, בין השאר).
המוזיקה של סמרטיני מחולקת בדרך כלל לשלוש תקופות סגנון: התקופה המוקדמת (1724-1739), המשקפת תערובת של צורות בארוקיות וקדם-קלאסיות, התקופה האמצעית (1740-1758), המעלה על הדעת את הצורה הקדם-קלאסית, והתקופה המאוחרת (1759-1774), המציגה השפעות קלאסיות, כולל מוצרט. התקופה האמצעית של סמרטיני נחשבת לתקופתו המשמעותית והחלוצית ביותר, במהלכה חיבר יצירות בסגנון הסטיל גאלאנט, מבשר התקופה הקלאסית.
ארמן טיגראניאן
ביוגרפיה
ההיסטוריה של ממלכות קרבאך נתנה השראה לאופרה "דוויד בק" (1950).
בין יתר יצירותיו של טיגראניאן, הדרמה "ליילי ומג'נון", "מחול מזרחי" לתזמורת סימפונית ו"אביב חדש" למקהלה מעורבת.
הגשרים הפתוחים
מאוחר יותר המעבר הוסדר על ידי גשרים אשר מדיניותם הונהגה על ידי משה דיין, שהיה אחראי מתוקף תפקידו זה למנהל בשטחים אלו, במטרה לאפשר שמירה של זיקה לאומית, חברתית וכלכלית של תושבי השטחים עם ממלכת ירדן ולייצר רגיעה ובסיס לנורמליזציה ביחסים עם מדינות ערב. כמו כן אפשרה מדיניות זו חזרה של פליטים שברחו מיהודה ושומרון תוך כדי ומיד אחרי מלחמת ששת הימים.
בתקופה זו דובר רבות על "האופציה הירדנית", כלומר הרעיון כי בעתיד יועברו יהודה ושומרון לידי סוג כלשהו של שליטה ירדנית או ירדנית ישראלית משותפת.
קיום מדיניות "הגשרים הפתוחים" מנעה את ניתוק תושבי השטחים ממשפחותיהם, ואפשרה להם מחיה ברמת חיים שאינה פחותה מזו שהייתה בטרם החלה ישראל להחזיק בשטחים, שכן השוק הירדני לא נותק מהם כלכלית. רבים מהם גם ניצלו את ההזדמנות ויצאו לעבוד או ללמוד בארצות ערב. מנגד, פתיחת הגבול גם הקלה על אש"ף לבסס אחיזה בקרב תושבי יהודה ושומרון, בין אם בהתנדבות או בכפייה.
מדיניות זו החזיקה מעמד עד פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, ויש הטוענים כי היה בה כדי ליצור רגיעה מסוימת בקרב הפלסטינים במשך כ-20 שנה, על אף מעשי טרור שלא חדלו (אך בוצעו ברובם על ידי פלסטינים שמחוץ לשטחים).
ארמן טיגראניאן
קבורה
טיגראניאן נקבר בבית הקברות המרכזי של ירוואן, הידוע גם בשם בית הקברות טוכמאך.
בוב בנסון
רוברט ויליאם בנסון (אנגלית: Robert William Benson; 9 בפברואר 1883, וייטהייבן - 19 בפברואר 1916, לונדון) היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת המגן כנף, בעיקר בשפילד יונייטד. הוא ידוע בין השאר בגלל מותו כתוצאה ישירה ממשחק פעיל.
קריירה
זמן קצר לאחר תחילת עונת 1904/1905 ניסתה הנהלת מועדון הכדורגל סאות'המפטון לגייס שחקן בעמדת המגן הימני, בעקבות עזיבתו של ג'ק רוברטסון בקיץ שלפני כן. ג'ו הואר נבחן לתפקיד אך היה מעבר לשיא הקריירה שלו בגלל גילו המתקדם, וההנהלה החליטה לשלוח נציג לצפון אנגליה על מנת לאתר שחקן. הנציג הגיע בסופו של דבר לניוקאסל, בה צפה בבנסון ושכנע אותו להצטרף לניוקאסל תמורת סכום של 150 לירות שטרלינג.
בנסון ערך את הופעת הבכורה בסאות'המפטון ב-1 באוקטובר 1904, בתיקו הביתי 1 - 1 מול ברייטון אנד הוב אלביון. הוא תואר כשחקן חסון מבחינה פיזית, והצליח פעמים רבות לגבור על שחקני ההתקפה של הקבוצות היריבות. הוא גם פיתח שיטה ייחודית לביצוע בעיטת עונשין - הוא היה רץ לאורך כל המגרש מהעמדה שלו לפני שבעט בכדור, אך שיטה זו לא זכתה כמעט להצלחה, והוא לא הצליח להפוך אף אחד מהן לשער בעונתו היחידה בסאות'המפטון.
בעונה זו הוא נעדר למספר פרקי זמן ארוכים בגלל פציעה, והוחלף על ידי השחקן הוותיק סמואל מסטון. בסך הכל הוא השתתף ב-19 משחקים של הליגה הדרומית ובשלושה נוספים בגביע ה-FA, ובקיץ 1905 הועבר לשפילד יונייטד מהפוטבול ליג תמורת סכום של 150 לירות שטרלינג.
הוא שיחק בשפילד במשך שמונה עונות, במהלכן התבלט כמתקל וכבועט בעיטות עונשין מצטיין, עם עשרים בעיטות עונשין מוצלחות מתוך 21. המועדון סיים בדרך כלל במרכז הטבלה בתקופתו, למעט עונת 1906/1907 בה סיים במקום הרביעי. יכולתו זיכתה אותו בתשומת הלב של אנשי התאחדות הכדורגל האנגלית, וב-1910 הוא הצטרף למשלחת ההתאחדות שערכה מסע בדרום אפריקה וייצג את הפוטבול ליג במשחק אחד. הוא ערך את הופעתו היחידה במדי נבחרת אנגליה ב-15 בפברואר 1913, בהפסד 1 - 2 לנבחרת אירלנד משערים של בילי גילספי משפילד יונייטד.
בסך הכל הוא השתתף ב-283 משחקים במדי שפילד בכל המסגרות, והבקיע בהם 21 שערים.
ב-1915 הוחלט להשעות את כל טורנירי הכדורגל המקצועיים בגלל המלחמה. בנסון פרש ממשחק פעיל והחל לעבוד במפעל התחמושת רויאל ארסנל, בו עבדו גם מייסדי המועדון האחרון שבו שיחק. הוא שמר על קשר עם ארסנל, וב-19 בפברואר 1916 נכח במשחק ליגת המלחמה של לונדון בהייבורי מול רדינג. ג'ו שו מארסנל נאלץ להיעדר מהמשחק, ובנסון התנדב להחליפו במהלך שהתברר כקטלני. הוא לא שיחק במשך כמעט שנה, ולא היה בכושר. במחצית השנייה של המשחק הוא התמוטט על המגרש והורד ממנו; זמן קצר לאחר מכן הוא מת בחדרי ההלבשה של הייבורי, בזרועותיו של מאמן הכושר ג'ורג' הארדי.
מאוחר יותר נקבע כי בנסון מת מכלי דם שנקרע, וכי הוא סבל ממצב רפואי כרוני שגרם לכך. בנסון נקבר כשהוא לובש את חולצתו מארסנל. שלושה חודשים לאחר מכן ערכה ארסנל משחק לזכרו מול נבחרת לונדון XI, והחליטה לתרום את הרווחים לאלמנתו; למעלה מ-5,000 צופים נכחו במשחק על מנת לחלוק לו כבוד אחרון.
הדיוויזיה השישית (נורווגיה)
הדיוויזיה השישית (בנורווגית: 6. divisjon) הייתה דיוויזיה של צבא נורווגיה, אשר התפרסמה בשל חלקה בקרב נרוויק במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1916 כהרחבה של הבריגדה השישית של צבא נורווגיה. בסיס הדיוויזיה היה בהארסטאד. עם תחילת המערכה על נורווגיה ב-1940, מפקד הדיוויזיה קרל גוסטב פליישר ערך במהירות את אנשיו ויצא למתקפות הגנה כנד הוורמאכט. ב-28 במאי פתח פליישר במתקפה בשיתוף פעולה עם הבריטים, הצרפתים והפולנים וכבש מחדש את העיר נרוויק. עם זאת, לאור התקדמות המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, נאלצו בעלות הברית להסיג את כוחותיהם מנרוויק ביוני, והדיוויזיה השישית נותרה לבדה בעיר. פליישר נאלץ להורות על אנשיו להניח את נשקם ולהיכנע. פליישר עצמו הצליח להימלט יחד עם הממשלה הנורווגית הגולה לקנדה. עם זאת, הממשלה החליטה לשלוח אותו כנספח צבאי בארצות הברית. עבור פליישר, תפקיד כזה נחשב להשפלה, והוא התאבד.
הדיוויזיה הוקמה מחדש מיד לאחר שחרור נורווגיה ב-1945. הדיוויזיה הוצבה בכוננות ללכל אורך המלחמה הקרה כחלק מברית נאט"ו. לכל אורך התקופה, היא הייתה הדיוויזיה היחידה של צבא נורווגיה, ולפיכך צוידה בנשק חדשני מאוד. ב-1954 נקבע המטה של בנרוויק, אולם ב-1971 הוא הועבר להארסטאד, וב-1991 להיגליה. עם סיום המלחמה הקרה עברה הדיוויזיה קיצוצים בהדרגה עד שפורקה סופית ב-2009.
מריאן רייזמן
מריאן רייזמן (בהונגרית: Reismann Marian; סומבטהיי, 23 בדצמבר 1911 – בודפשט, 28 בספטמבר 1991) הייתה צלמת יהודייה-הונגרייה, אמנית צילום. תצלומיה פורצי הדרך המבוססים על ידע פסיכולוגי יצרו בית ספר לצילום ילדים.
לימודים
מריאן רייזמן נולדה במשפחה יהודית אמידה מאוד, בורגנית ומתבוללת, כבתם של אדולף רייזמן (1867–1940), רופא, פרופסור לרפואה, מייסד-מנהל של המכון המלכותי ההונגרי להכשרת מיילדות בעיר סומבטהיי, ושל מתילד שאפרינגר מצ'פרג שמשפחתה הייתה משפחת תעשיינים עשירה. אחיה הגדול פרנץ הפך לעורך דין, אחיה הבכור יאנוש רייזמן, שהיה מבוגר ממריאן בשש שנים, היה צלם עיתונות בעל שם בין-לאומי. ההורים סיפקו לילדיהם חינוך קפדני, מריאן השלימה את ארבע כיתות היסודי הראשונים כתלמידה פרטית, ומשנת 1921 למדה בבית הספר התיכון לבנות בעיר הולדתה. היא קיבלה אמנם את המצלמה הראשונה שלה כשהייתה בת 13, אבל לא השתמשה בה הרבה. היו לה רגשות אמביוולנטיים כל חייה כלפי אחיה צלם העיתונות, האישיות שלהם הייתה שונה מאוד. גם הקריירה שלהם התפתחה אחרת, אבל היא בכל זאת בחרה במקצוע הצילום בהשפעתו והחליטה ללמוד צילום במינכן מ-1929 עד 1931. היא למדה ב-Staatslehranstalt für Lichtbildwesen (המכון הממלכתי לצילום), לאחר סיום לימודיה עבדה כצלמת בברלין. תחילה כעוזרת מעבדה ולאחר מכן כצלמת בחברת אחיה ב-URF Werbe Kollektive וצילמה תמונות לעיתונים. שם נוסדה גישתה השמאלנית, ששילבה את מסורות הבאוהאוס. לאחר שאחיה ועמיתה נסעו למוסקבה, היא נותרה לבדה בברלין והיה לה עבודה מועטה, חלק מתצלומיה בהשפעת הבאוהאוס שרדו ב-Film für Alle.
קריירה
היא חזרה הביתה ב-1932, אך מכיוון שתעודת ההסמכה שלה במינכן לא התקבלה על ידי מועצת התעשייה של הצלמים של בודפשט כמזכה אותה בתואר מאסטר היא נדרשה להיבחן ועד אז לא יכלה לעבוד כצלמת עצמאית. הוריה קנו לה מרתף בבודפשט, שם פיתחה יצירות של צלמים חובבים במשך שנתיים, ותחת שם אחר, מכיוון שלא הייתה יכולה להשתמש בשם רייזמן בגלל היעדר ההסמכה. היא צילמה אז בעיקר פורטרטים ותמונות ילדים תחת השם "פוטו מריאן" וב-1934 פתחה סטודיו עצמאי לפורטרטים בשם זה, תחילה ב-Lipót körút, ומ-1938 ברחוב Veres Pálné. מהר מאוד עשתה לעצמה שם עם תמונות הריקוד החדשניות שלה ותמונות של ילדים ואנשים מפורסמים.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
במהלך מלחמת העולם השנייה היא נאלץ להסתתר בשל יהדותה, הסטודיו וכליה, כמו גם רוב יצירותיה, נהרסו. בשנים 1945–1946 עבדה כצלמת עיתונות ב"משרד הקולנוע ההונגרי". היא הפכה שוב לצלמת סטודיו עצמאית עד 1951, ואז צלמת עיתונות בחברת הצילום הונגרית עד 1954. לאחר פיטוריה, המשיכה לצלם ולעבוד כעצמאית בסטודיו שלה, תוך צילום מגוון רחב של נושאים. בשנים 1951 עד 1967 הייתה גם מורה במחלקה לצילום בבית הספר המקצועי לאמנויות יפות ויישומיות. בעלה היה הצלם היהודי-הונגרי ארנה ויידה. מריאן רייזמן הובאה למנוחת בבית הקברות היהודי של אובודה.
יצירתה
מפעל חייה נקבע על ידי ההיכרותה עם פסיכולוגית הילדים אמי פיקלר, שאת לקוחותיה היא צילמה כאמור בקביעות. צילומיה המבוססים על ידע פסיכולוגי יצרו בית ספר לצילום ילדים. רוב יצירותיה המוכרות כיום הן צילומי ילדים. שני הספרים שלהם ראו אור פעמים רבות ותורגמו למספר שפות. רייזמן פרסמה גם כמה אלבומים אמנותיים.
תערוכת האוסף הקולקטיבית שלה נערכה בגלריה הלאומית של הונגריה ב-1972, ותערוכתה ביחד עם החומר של אחיה התקיימה במוזיאון תנועת העבודה ב-1988.
אליפות רוסיה בכדוריד
אליפות רוסיה בכדוריד לגברים (ברוסית: Чемпионат России по гандболу среди мужчин) היא הליגה הבכירה בכדוריד ברוסיה שהוקמה ב-1992 ומנוהלת על ידי איגוד הכדוריד הרוסי.
בליגה העליונה משחקות 12 קבוצות. ב-24 אליפויות (מ-27 שהתקיימו) זכתה קבוצת צסק"א מוסקבה על גלגוליה השונים. יש לציין שיו"ר איגוד הכדוריד הרוסי ומאמן נבחרת רוסיה היה גם מאמן קבוצה זו. בתקופת ברית המועצות האליפות נערכה משנת 1956 ועד לשנת 1991.
פדרציית האימון הבין-לאומית
פדרציית האימון הבין-לאומית (באנגלית: International Coach Federation; בראשי תיבות: ICF) הוא ארגון גלובלי שמטרתו לקדם את מקצוע האימון באמצעות קביעת סטנדרטים ובניית רשת עולמית של אנשי מקצוע מוכשרים בתחום.
אודות הארגון
פדרציית האימון הבינלאומית הוקמה בארצות הברית בשנת 1995 על ידי תומאס לאונרד ואחרים כארגון ללא כוונת רווח במטרה ליצור מרחב לתמיכה הדדית בין מאמנים. הסניף הראשון של ICF הוקם ב-1996 ועד מאי 1996 נוסדו ברחבי העולם מעל ל-60 סניפים.
בשנת 1998 התמזג הארגון עם Professional and Personal Coaches Association) PPSA) והחל להעניק את ההסמכות הראשונות למאמנים מטעמו. בשנת 1999 החל הארגון להסמיך גם תוכניות להכשרת מאמנים המתקיימות במוסדות להכשרת מאמנים. בשנת 2000 נערך הכנס השנתי של ICF בקנדה שהיה האירוע הראשון מחוץ לארצות הברית שהארגון קיים. מאז מתקיימים מפגשים מקצועיים ואירועי למידה גלובליים של הארגון בסבב בין כל הטריטוריות בהן פרוש הארגון. בשנת 2005 הציג הארגון לראשונה פרס שנתי לארגונים וחברות לציון תהליכי הטמעה מוצלחים של אימון ככלי בתוך ארגון.
לפי חזון הארגון הוא פועל לקדם את האמנות, המדע והפרקטיקה של האימון המקצועי, על מנת שיהפוך לחלק בלתי נפרד מהחברה. על מנת להבטיח חזון זה, ICF ממשיך לפעול עם ארגוני אימון אחרים כדי להבטיח כי מקצוע האימון ישמור על רמתו הגבוהה ללא צורך ברגולציה חיצונית.
יוזמה נוספת של הארגון היא פרויקט "IGNITE" אשר בוחר לקדם את האנושות דרך חינוך לפי אמנת האו"ם למטרות ברות קיימא ומקיים פרויקטים פרו בונו בכל רחבי העולם להתפתחות חברתית.
נכון ליולי 2020 חברים בארגון כ-41,500 חברים המפוזרים על פני 147 מדינות.
כל מאמן שלמד לפחות 60 שעות בתוכנית להכשרת מאמנים בבית ספר לאימון יכול להתקבל בחבר בארגון. על מנת לקבל הסמכה של ICF, שהיא תנאי סף לקבלה בארגונים גדולים בעולם, המאמן חייב להיות בוגר של בית הספר שתוכנית הלימודים שלו מוכרת על ידי הארגון או לחלופין להוכיח את הכשרתו וידיעותיו המקצועיות במסלול מיוחד. ICF הוא הארגון היחיד בעולם שמציע תוכנית הסמכה מוכרת ובלתי תלויה.
ההכרה מוענקת למאמנים מקצועיים אשר עמדו בדרישות השכלה וניסיון מחמירות, עמדו במבחן מעשי שמוערך על ידי בוחנים חסרי פניות והפגינו הבנה מעמיקה של מיומנויות הליבה והקוד האתי. הכרה של ICF מסמלת את מחויבותו של המאמן לעמידה בסטנדרטים של הארגון. החלק הארי של חברי ICF מוסמכים בדרגות השונות. על מנת לחדש את הדרגות מחויבים מאמני ICF ללמידה והתפתחות מתמידים.
נכון ליולי 2020 מתוך 41,500 החברים בארגון, כ־30,000 מאמנים מוסמכים בדרגות הבאות: (Associate Certified Coaches (ACC,
(Professional Certified Coaches (PCC והדרגה הגבוהה ביותר (Master Certified Coaches (MCC.
הסניף הישראלי
הסניף הישראלי של ICF נוסד בשנת 1999, ארבע שנים לאחר הקמת הארגון הבינלאומי, והוא בין הסניפים הראשונים בעולם. הוא פועל כעמותה ללא מטרות רווח על בסיס הערכים והידע של ICF העולמי, כקהילה מקצועית של מאמנים אישיים. הוא מאפשר מגוון אפשרויות לעשייה מקצועית ועסקית בזירת האימון הישראלית והבינלאומית כדי לקדם את מקצועיותם ורווחתם הכלכלית של חבריה. בישראל פועלים מספר בתי ספר שתוכנית הלימודים שלהם מוכרת על ידי פדרציית האימון הבינ"ל: CTI, NCS, SUN, ICCM ומכון אדלר.
מטרות הסניף:
הסניף יוזם כנסים מקצועיים וימי עיון ומסייע לחברות ומוסדות בתהליך ההטמעה של שפת האימון בארגון שלהם, כחלק מהמחויבות של קידום המקצוע בארץ. עוד יוזם הסניף פעולות פרו בונו שמאפשרות לקהלים מגוונים להיחשף ולחוות אימון בסטנדרטים המקצועיים של ICF ועובד בשיתוף פעולה הדוק עם בתי הספר על מנת לטפח דור חדש ומקצועי של מאמנים אישים בישראל.
בלאקנד דת' מטאל
בלאקנד דת' מטאל (Blackened Death Metal), הידוע גם בשם בלאק-דת' (Black-Death) הוא ז'אנר פיוז'ן של מטאל קיצוני בתוך סגנון הדת' מטאל והבלאק מטאל, המהווה שילוב של דת' מטאל ובלאק מטאל. לעיתים קרובות, הבלאקנד דת' מטאל מתאפיין בקרבה מוזיקלית רבה יותר לדת' מטאל מאשר לבלאק מטאל, אך מושפע יותר מתרבות הבלאק מטאל, המאופיינת באיפור קורפס פיינט ולבוש קיצוני של חברי הלהקה, שטניזם, שירים בנושאים אפלים (מוות, אובדן, צער) ועוד.
היסטוריה
גם בלאק מטאל וגם דת' מטאל התפתחו מאותו יבול של להקות אקסטרים מטאל (מטאל קיצוני) מוקדמות כמו Possessed, Kreator, Sodom, Venom, Celtic Frost ו-Bathory. להקות אלו, בין היתר, הובילו לאלמנטים משותפים בין ז'אנרים קיימים. להקות דת' מטאל מוקדמות בעלות אלמנטים מסוימים במשותף עם בלאק מטאל כוללות את Sepultura המוקדמת, Morbid Angel ו-Deicide. ג'ון מקאנטי, גיטריסט וזמר להקת הדת' מטאל Incantation, ציין כי הוא ולהקתו שואבים השפעה גם מבלאק מטאל. להקת הבלאק מטאל המכוננת Darkthrone החלה לנגן דת' מטאל לפני שהתפתחה לסגנון שבו בעיקר היו ידועים.
בלאק-דת' מלודי
בלאק-דת' מלודי (Melodic Black-Death), הידוע גם בשם בלאקנד דת' מטאל מלודי (Blackened Melodic Death Metal), הוא תת-ז'אנר של של בלאקנד דת' מטאל ומטאל קיצוני המתאר את הסגנון שנוצר כאשר להקות דת' מטאל מלודיות החלו לקבל השראה מבלאק מטאל ומהרומנטיקה האירופית. עם זאת, בניגוד לרוב הבלאק מטאל האחר, הגישה הזו לז'אנר משלבת תחושה מוגברת של מלודיה ונרטיב.
להקות בולטות בתחום: Dissection, Sacramentum ו-Unanimated.
וור מטאל
וור מטאל (באנגלית: War Metal, "מטאל מלחמתי") הידוע גם בשם וור בלאק מטאל (War Black Metal) או ביסטיאל בלאק מטאל (Bestial Black Metal, "בלאק מטאל חייתי") הוא תת-ז'אנר אגרסיבי, קקופוני וכאוטי של בלאקנד דת' מטאל.
להקות בולטות בתחום: Blasphemy, Archgoat ו-Bestial Warlust.
הערות שוליים
Death metal Blackened death metal Death metal Blackened death metal
מלקולם מקדואל
מלקולם ג'ון מקדואל (באנגלית: Malcolm John McDowell; נולד ב-13 ביוני 1943) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי, שידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים "תפוז מכני" עליו קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב והסרט "קליגולה". משחקו הרב-גוני הוביל אותו להופיע בסדרות וסרטים רבים בז'אנרים שונים, ובהם: "פצצה על טנק", "מסע בין כוכבים 7: דורות", ובסדרות הטלוויזיה: "הפמליה" ו"גיבורים".
ביוגרפיה
מלקולם נולד בהורספורת' ליד לידס שבאנגליה, למשפחה נוצרית. הוריו הם עדנה (מקדואל), מנהלת מלון, וצ'ארלס טיילור, בעל פאב.
זמן קצר לאחר לידתו עברה המשפחה ליורקשייר. מקדואל למד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
סטלה אדלר
סטלה אדלר (באנגלית: Stella Adler; 10 בפברואר 1901 – 21 בדצמבר 1992) הייתה שחקנית קולנוע ומורה למשחק יהודייה-אמריקאית.
יחד עם לי סטרסברג הובילה את לימוד המשחק לפי שיטת סטניסלבסקי בארצות הברית. השניים התאימו את השיטה לעבודה באמריקה תחת השם "השיטה" ("The Method"), אולם אדלר פיתחה בהמשך שיטה משלה השמה דגש על דמיונו של השחקן ולא על זכרונותיו. בשנת 1949 הקימה את בית ספרהּ למשחק בניו יורק (Stella Adler Studio of Acting) ובשנת 1985 נוסד הסניף בלוס אנג'לס. בין בוגריה בניו-יורק נמנים מרלון ברנדו, ג'ודי גרלנד, אליזבת טיילור, מרטין שין, הארווי קייטל, מלאני גריפית', פיטר בוגדנוביץ', וורן בייטי ורוברט דה נירו. בין בוגריה בלוס אנג'לס נמנים מארק רופאלו, בניסיו דל טורו, סלמה הייק ושון אסטין.
מלקולם מקדואל
קריירה
מקדואל החל לעבוד כברמן בפאב של הוריו, ומאוחר יותר כסוכן מכירות של קפה. בהיותו בבית ספר החל בשיעורי משחק ושימש מחליף בתיאטרון ה"רויאל שייקספיר קומפני". הופעתו הראשונה על המסך הייתה בסרט "אם..." של הבמאי לינדסי אנדרסון ב-1968. הופעתו לכדה את עינו של סטנלי קובריק שליהק אותו לתפקיד הראשי בתפוז המכני. על משחקו בסרט זכה מקדואל לתשבחות רבות (מועמדות לפרס גלובוס הזהב ולפרס מטעם חוג מבקרי הקולנוע בניו יורק בקטגוריית השחקן הטוב ביותר). הוא שיתף פעולה שוב עם אנדרסון בסרט "O Lucky Man!" ב-1973, שהיה מבוסס על רעיון שלו עצמו, וב-"Britannia Hospital" ב-1982. מקדואל הרבה להופיע בתוכניות טלוויזיה בשנות ה-70, בעיקר בעיבודים טלוויזיוניים למחזות תיאטרון קלאסיים. משחקו הראשון בהוליווד היה כששיחק את דמותו של ה. ג'י. וולס בסרט "Time After Time" ב-1979.
סטלה אדלר
תולדות חייה
נולדה בלואר איסט סייד בניו יורק למשפחת שחקנים בתיאטרון היידיש והופיעה על הבמה מגיל ארבע. אביה היה כוכב תיאטרון היידיש של ניו-יורק, יעקב אדלר, גם אמה וחמשת אחיה היו שחקנים. למרות קריירה תובענית למדה באוניברסיטת ניו יורק.
מלקולם מקדואל
קריירה
מקדואל גילם דמויות אנטגוניסטיות בשנות השבעים והשמונים ובהם את דמותו של קליגולה בסרט מ-1979. מאוחר יותר ציין כי "אף שהוא נודע בעיקר כשחקן של דמויות מרושעות, למעשה, בסיכום כללי, הם יסתכמו רק למחצית מסרטיו".
בקרב מעריצי הסדרה מסע בין כוכבים הוא נודע כאיש שהרג את קפטן קירק, לאחר משחקו בסרט מסע בין כוכבים 7: דורות ב-1994, שבו שיחק את המדען המטורף ד"ר טוליאן סוראן. הוא הופיע גם במספר משחקי מחשב ובייחוד נודע בתור אדמירל טולווין בסדרת המשחקים "Wing Commander".
סטלה אדלר
תולדות חייה
ב-1922 פגשה בניו יורק את שחקן התיאטרון והבמאי הרוסי קונסטנטין סטניסלבסקי בעת סיבוב הופעות של התיאטרון האמנותי של מוסקבה בארצות הברית. השפעת סגנון המשחק בתיאטרון זה גרמה להיווצרות קבוצות שחקנים בעיר, שאלדר הייתה שותפה ברובן, בהן "תיאטרון המעבדה האמריקאי" ( American Laboratory Theatre) ו"קבוצת תיאטרון" עם לי סטרסברג ואחרים. באותה עת החלה להיווצר ההתאמה של שיטת סטניסלבסקי לתיאטרון האמריקאי. ב-1934 נסעה לפריז ללימוד אינסיבי של חמישה שבועות אצל סטניסלבסקי, שם חוותה את השינוי בשיטה מהתבססות על זיכרון להתבססות על דמיון.
מלקולם מקדואל
קריירה
מקדואל שיחק את עצמו בסרטו של רוברט אלטמן "השחקן", שבו הלקה את גריפין מיל (טים רובינס) שדיבר בו סרה מאחורי גבו. הוא שיתף פעולה שוב עם אלטמן ב-2003 בסרט "The Company" כמנהל להקת הבלט "הג'ופרי בלט" בשיקגו. דמותו התבססה על ג'רלד ארפינו הכוריאוגרף ומייסד הלהקה.
סטלה אדלר
תולדות חייה
ב-1937 יצאה להוליווד ובמשך שש שנים שיחקה בסרטי קולנוע, לאחר מכן שבה לניו יורק והייתה שותפה למספר מיזמים נסיוניים עד שייסדה את בית הספר למשחק ב-1949. שיטתה התבססה על פרשנות וניתוח מעמיק של התסריט על ידי קבוצת השחקנים ובניית דמות אמינה, עקבית ובעלת עומק והגיון פנימי על ידי השחקן. בניגוד לדגש ששם לי סטרסברג, בעקבות סטיסלבסקי המוקדם, על שימוש בהתנסויות, חוויות רגשיות, לקחים וזכרונות מחייו של השחקן, שמה אדלר את הדגש על דמיונו של השחקן ועל ההזדהות שלו עם הדמות אותה הוא אמור לגלם, גם אם הוא נאלץ לשם כך להתרחק מאוד מעצמו וללמוד דמות שונה ממנו לחלוטין. ציטוט ידוע שלה הוא: "אל תשתמש בעבר המודע שלך. השתמש בדמיון היצירתי שלך כדי ליצור עבר ששייך לדמות שאתה מגלם. אני לא רוצה שתהיה תקוע עם החיים שלך. זה קצת יותר מדי".
היא לימדה גם בניו סקול ובבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל. עד שנת 1952 המשיכה גם להופיע כשחקנית בברודוויי.
מלקולם מקדואל
קריירה
ב-2006 גילם את איל ההון מתחום הרדיו ג'ואנס סלוטר בחוק וסדר: כוונה פלילית, ב-2007 שיחק את מר לינדרמן הרשע בעונה הראשונה של הסדרה גיבורים, וחזר על תפקיד זה בעונה השלישית. כן גילם את טרנס מקוויק בפמליה ואת ג'וליאן הודג' במונק. החל משנת 2011 משחק מקדואל בסדרה פרנקלין ובאש.
ב-2019 מגלם את דמותו של רופרט מורדוך בסרט פצצה.
סטלה אדלר
חייה האישיים
אדלר נישאה שלוש פעמים. בעלה הראשון היה הוראס אליאשף (Horace Eliashcheff), אותו פגשה בלונדון, ולשניים בת משותפת. לאחר נישואין קצרים התגרשו. בעלה השני היה הבמאי ומבקר התיאטרון, איש "קבוצת התיאטרון", הרולד קלרמן (Harold Clurman). בעלה השלישי היה הסופר והפיזיקאי מיטשל א. וילסון (Mitchell A. Wilson).
בשנת 1991 נכנסה להיכל התהילה של התיאטרון. ב-2006 זכתה בכוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד, בחזית "תיאטרון סטלה אדלר" בבית מספר 6773 ברחוב.
מלקולם מקדואל
דיבוב וקריינות
מקדואל קריין בסדרה הדוקומנטרית "The Compleat Beatles" מ-1982.
מקדואל השאיל קולו למספר סרטים מצוירים, ובהם: אויבו של סופרמן בסדרה המצוירת, מוד המטורף בטיטאנים, מרלין ב"חץ הירוק", בנו של ראס-אל-גול בבאטמן - הסדרה המצוירת, סגן דורלאונד בסדרה גרוויטי פולס, קריין בפרק של סאות' פארק כן את קולו של מפקד כוכב המוות בפרודיה על סרטי מלחמת הכוכבים. כן הוא דיבב את דמותו של דוקטור קאליקו בסרט של דיסני בולט ב-2008.
בין 2006 ל-2007 הוא קריין שני אלבומי הוקרה לפינק פלויד שהפיק בילי שרווד: "Back Against the Wall" ו-"Return to the Dark Side of the Moon". ב-2008 קיבל תפקיד חוזר כסבא פלטשר בפיניאס ופרב.
הוא תרם את קולו למספר משחקי מחשב ובהם: "Superman: Shadow of Apokolips", "Justice League Unlimited", "Fallout 3", "God of War III" ומשחקים נוספים.
יחסי צ'ילה–רומניה
יחסי צ'ילה–רומניה הם יחסי החוץ בין צ'ילה לרומניה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-5 בפברואר 1925. באותה שנה הוקמו שגרירויות זו אצל זו, אך היחסים הדו צדדיים נותקו בשנת 1943 בעקבות מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1965 חודשו היחסים הדיפלומטיים. למרות שרוב מדינות הגוש המזרחי ניתקו את יחסיהן עם צ'ילה לאחר 1973, רומניה סירבה לנתק את היחסים הדיפלומטיים.
המפקד העליון של הצי הרוסי
המפקד העליון של הצי הרוסי (רוסית: Главнокомандующего ВМФ России) הוא המשרה הבכירה ביותר של הצי הרוסי והוא המנהל בפועל את הצי. הוא ממונה על ידי נשיא רוסיה. תחילת המשרה מתוארכת לתקופת האימפריה הרוסית מאז הקמת מנהלת האדמירליות והצי הרוסי הקיסרי בשנת 1696.
המפקד העליון הנוכחי הוא האדמירל ניקולאי יבמנוב, שמונה במאי 2019.
היסטוריה
המשרה הוקמה עם הקמת הצי בשנת 1696 על ידי פיוטר הגדול על פי צו של הדומה הבויארית. עם זאת, הרבה לפני הקמת המשרה, רוסיה השתתפה בקרבות ימיים ופשיטות עוד בימי רוס של קייב והמדינה הרוסית העתיקה ובתקופת נסיכות מוסקבה. אחד ה"מפקדים הימיים" המפורסמים היה אולג הנביא. תחת הנהגתו הגיע הצי לחופי ביזנטיון וכתוצאה מכך נחתם הסכם הסחר הימי הראשון בהיסטוריה של רוסיה.
מפקד הצי הרשמי הראשון מונה בשנת 1696 וזה היה האדמירל פרנץ לפורט, שעמד בראש הניווט הרוסי עוד לפני הקמת המוסד הפיקודי המרכזי - מנהלת האדמירליות. תחת הנהגתו בוצע מבצע אזוב בהנהגת פיוטר הראשון, שם גם מונה לתפקיד. לאחר הקמת מנהלת אדמירליות, שם המשרה השתנה. כעת את הצי הנהיג נשיא המנהלת ולא מפקד הצי. הנשיא הראשון של מנהלת האדמירליות היה האדמירל גנרל פיודור אפרקסין, שהפך למפקד הצי הראשון ב.
לאחר הרפורמה הממשלתית של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה בשנים 1802–1811, הפכה מועצת האדמירליות למשרד הצי ואז שם המשרה שונה לראשונה לשר הצי ומאז 1815 היה שר כוחות הים. אחד השרים המפורסמים היה האדמירל אלכסנדר מנשיקוב, שהוביל את הצי במלחמת קרים. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה השר האדמירל איוואן גריגורוביץ'. התפקיד נמשך עד 1917 ובוטל לאחר מהפכת אוקטובר והמשרה התקיימה עד פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917.
הממשלה הזמנית הרוסית מינתה את שרי הצבא והצי כחלק ממשרה אחת. לאחר פרוץ מלחמת האזרחים המשיך תפקיד זה להתקיים ברפובליקה הרוסית. היא אוישה על ידי האדמירל אלכסנדר קולצ'אק. לאחר הרפורמה הצבאית של השליט העליון ברוסיה, הוקם תפקיד שר הצי של הממשלה הרוסית ולתפקיד זה מונה האדמירל מיכאיל סמירנוב.
לעומת זאת, תפקידו של הקומיסר העממי לענייני צי, שהוחזק על ידי פאבל דיבנקו, הוקם ברוסיה הסובייטית. לאחר מכן שונה שם המשרה שוב ושוב לתפקיד. מאז 1939 כונה התפקיד כקומיסר הצי העממי של ברית המועצות, משרה שאוישה על ידי אדמירל הצי ניקולאי קוזנצוב, שכיהן בתפקיד זה לאורך כל מלחמת העולם השנייה ועד 1946. לאחר מכן שוב השתנה שם התפקיד מספר פעמים: המפקד הראשי של חיל הים, שר הצי של ברית המועצות ושוב המפקד הראשי של חיל הים של ברית המועצות. ניקולאי קוזנצוב מילא את כל התפקידים הללו בהפרעות קצרות עד 1953. האחרון בתפקיד מפקד חיל הים של ברית המועצות היה אדמירל הצי ולדימיר צ'רנאווין, עד אוגוסט 1992.
לאחר התפרקות ברית המועצות, הצי הסובייטי פוצל בין הרפובליקות הסובייטיות לשעבר וב נוצרה משרת המפקד העליון של צי רוסיה ולמשרה החדשה מונה פליקס גרומוב, שכיהן בתפקיד עד 1997.
שרי כוחות הים (1802–1815), שר הצי (1815—1917)
ב-17 בדצמבר 1815 שונה שמו של משרד כוחות הים והפך למשרד הצי של האימפריה הרוסית.
Whiteface
Whiteface היא סוג של הופעה בה אדם מתאפר כדי להיראות כמו אדם לבן. המונח הוא היפוך של צורת ההופעה הידועה בשם Blackface, שבה אמנים משתמשים באיפור כדי להיראות כמו אדם שחור, בדרך כלל בשביל סטריאוטיפים גזעיים שליליים. מקור מופעי ה-Whiteface הוא במאה ה-19, וכיום עדיין משתמשים בסוג ההופעה הזה, מדי פעם, בסרטים.
היסטוריה
השימוש המוקדם ביותר במונח, על פי מילון אוקספורד, הוא מ-1870 בהניו יורק קליפר.
השחקן ארתור "דולי" וילסון זכה לכינוי שלו על התחזותו לאירי לבן ששר שיר בשם "מר דולי".
מילון אוקספורד מביא גם שימוש במושג, משנת 1947, אצל השחקן השחור קנדה לי ששיחק את בוסולה, אדם לבן, בסרט "הדוכסית ממאלפי".
השוואה ל-blackface
Blackface נחשבת כגזענית, מבוססת על הקשרים גזעיים שקשורים לעבדות ולהפרדה גזעית. מסיבה זו, Blackface זוכה לגינוי כבד באמנות המודרנית, בעוד Whiteface משמש מדי פעם באומנות המודרנית, בדרך כלל בהקשר קומי. אלה שתומכים בה כאמנות מבדילים אותה מ-Blackface, וטוענים ש-Whiteface אינו מבוסס על גזענות כמו Blackface, ומכאן טוענים שהסאטירה המיועדת על אורחות חיים של אנשים לבנים אינה גזענית. מבקרי הWhiteface מגנים אותו מפני שהשימוש בו צבוע או שהוא מוסר כפול.
גלקטיון טאבידזה
גָלַקטיוֹן טאבּידזֶה (בגאורגית: გალაკტიონ ტაბიძე; 17 בנובמבר 1891 – 17 במרץ 1959), היה משורר גאורגי. נחשב לאחד מגדולי המשוררים הגאורגים אשר השפעתו ניכרת על השירה והספרות הגאורגית, וכונה גם "ביירון הגאורגי" (כרתוולי ביירוני) הוא שרד את הטיהורים הגדולים שערך סטלין בקרב האליטה של ברית המועצות, אולם רבים מחבריו וקרובי משפחתו, כולל אשתו, ספגו את נחת זרועו של השלטון. בעקבות האירועים הקשים נכנס לדיכאון, התמכר לטיפה המרה ובסופו של דבר אושפז בבית חולים פסיכיאטרי בטביליסי, שם התאבד.
ספר בו שירים נבחרים של טאבידזה, אשר תורגם מגאורגית לעברית על ידי אורציון ברתנא וראובן אנוך ראה אור בשנת 2004 בהוצאת אוניברסל.
ביוגרפיה
טאבידזה נולד בשנת 1891 בעיירה צ'קווישי (ჭყვიში) בנפת ואני גאורגיה (אז חלק מהאימפריה הרוסית). אביו, ואסיל טאבידזה, שהיה מורה, מת חודשיים לפני לידתו. הוא למד בין השנים 1900 ל-1910 בכותאיסי ולאחר מכן בסמינר התאולוגי בטביליסי. מאוחר יותר החל לעבוד כמורה. ספר השירה הראשון שלו פורסם בשנת 1914 והיה מושפע מזרם הסימבוליזם. בשנת 1915 הקים, יחד עם משוררים סימבוליסטים גאורגיים אחרים, את קבוצת הקרניים הכחולות (ცისფერყანწელები), קבוצת משוררים ששלטה בשירה הגאורגית בשנות ה-20 ומילאה תפקיד חשוב בהתחדשות הספרות הגאורגית. הוא פרש ממנה זמן קצר לאחר היווסדה. אף על פי שזכה לתהילה לקח לו זמן רב יותר מהסימבוליסטים הגאורגים האחרים. זאת בעיקר בשל העדפתו את הבדידות, שבגינה זכה, מאת בן דודו טיציאן טאבידזה, לכינוי "אביר מסדר הבדידות".
קובץ השירים הבא שלו פורסם בשנת 1919, הקובץ שנקרא "פרחים אמנותיים" ("არტისტულმა ყვავილებმა") זכה להצלחה רבה, ומיצב אותו כגדול המשוררים הגאורגים של זמנו. רוב כתיבתו הייתה ספוגה בנושאים כמו בדידות, חוסר-אהבה, תחושות בלהה מבשרות רעות, כפי שניתן לראות ביצירות המופת שלו: "ללא אהבה" (1913), "אני והלילה" (1913), "סוסי תכלת" (1915) ו"הרוח נושבת" (1924). במהלך הדיכוי הסטליניסטי של 1937, נאסרה, אשתו של טבידבזה, אולגה אוקודז'אווה, ממשפחת בולשביקים, והוגלתה לסיביר. שם היא מתה בשנת 1944. בן דודו של טאבידזה ומשורר-עמית, טיציאן טאבידזה, יחד עם משוררים עמיתים נוספים, נאסרו והוצאו להורג, בסופו של דבר. טאבידזה עצמו נחקר והוכה קשות על ידי לברנטי בריה. אירועים אלה גרמו לטאבידזה לשקוע בדיכאון והתמכרות לטיפה המרה. שתיקותיו הארוכות ובדידותו הצילו אותו מן הטיהורים הגדולים. הוא המשיך לקבל תארים ופרסים ופרסם שירים חדשים אולם חייו של המשורר היו הרוסים לחלוטין. כשהוא חולה מאוד ובדיכאון הוא הועבר לבית החולים הפסיכיאטרי בטביליסי, שם סיים את חייו, בשנת 1959, על ידי קפיצה אל מותו מחלון בית החולים. הוא נטמן בפנתאון מתאצמינדה. בלווייתו השתתפו רבבות. בשנת 2000, פרסמה הכנסייה הגאורגית, סליחה רשמית על חטא ההתאבדות.
טאבידזה פרסם במהלך חייו אלפי שירים והשפיע בצורה משמעותית על השירה והספרות הגאורגית המודרנית. הארכיון האישי שלו, הכולל כ-100,000 פריטים, שוכן במוזיאון הספרות בטביליסי. שיריו תורגמו לשפות רבות, בהן אנגלית, רוסית, צרפתית וגרמנית.
חיים רומנו (נגן)
חיים רומנו (נולד ב-5 באפריל 1951) הוא גיטריסט, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי ישראלי. במהלך שנות פעילותו, התפרסם ביכולת הנגינה הווירטואוזית שלו על גיטרה חשמלית, בוזוקי, בגלמה וכלים נוספים. רומנו עבד ועובד עדיין עם כמה מגדולי הזמרים והמוזיקאים בישראל.
ביוגרפיה
רומנו החל לנגן בגיטרה בימי בית הספר היסודי, ואף הקים להקה שנגנה במסיבות בתל אביב. בשנת 1965 פגש את מיקי גבריאלוב ויחד עם יצחק קלפטר הקימו את להקת הצ'רצ'ילים.
הצ'רצ'ילים
להקת הצ'רצ'ילים הייתה חלק מסצנת להקות הקצב שפעלו בשנות השישים והשבעים בישראל, בעיקר באזור רמלה ודרום תל אביב. הלהקה ניגנה מוזיקת רוק באנגלית הנעה בין רוק פסיכדלי לבין רוק כבד. במהלך שמונה שנות קיומה, ניגן רומנו בלהקה בגיטרה, מנדולינה ושר קולות רקע. רומנו שילב בנגינתו בלהקה השפעות מוזיקליות מזרחיות, ערביות ויווניות אותן ספג מהוריו, ילידי יוון. חלק מחברי הלהקה התחלפו מדי פעם, אך רומנו היה חבר בה במשך כל שנות פעילותה.
שני שיאי העבודה של הלהקה היו קונצרט עם הפילהרמונית של תל אביב, בניצוח זובין מהטה ב-1969, והקלטת אלבומים אחדים עם אריק איינשטיין. העבודה עם איינשטיין הביאה את חברי הלהקה אל מרכז ההתרחשות במוזיקה הישראלית.
שנות ה-70
בשנת 1970 עזבו חברי להקת הצ'רצ'ילים, את ישראל וניסו את מזלם בלונדון, בריטניה, תחת השם "Jericho Jones". (מאוחר יותר, קוצר ל-"Jericho"). אלבומם הראשון כלהקה בריטית, "Junkies Monkeys & Donkeys", יצא לאור ב-1971 ובעקבותיו צברה הלהקה פופולריות. עד מהרה החלה חברת התקליטים הגדולה, A&M, להתעניין בלהקה, והחתימה אותם על חוזה הקלטות לאלבום חדש. במשך שנת 1972 שקדו חברי הלהקה על הקלטה של אלבום חדש, "Jericho". הלהקה נחלה הצלחה בבריטניה ובדרום אפריקה ופעלה עד 1974. לאחר מספר שנים בלונדון, בהן השתתף בהפקות מוזיקליות שונות, חזר ארצה. עד מהרה הפך לגיטריסט מבוקש בהופעות והקלטות. הוא ניגן בהופעה חיה של רותי נבון, עם אריק איינשטיין במופע "סע לאט", עם יהונתן גפן ודני ליטני במופע "מכתבים למערכת" (בתופים), והשתתף בהקלטת אלבומה של להקת תמוז.
בשנת 1976 ליווה רומנו את אריאל זילבר בהקלטת הלהיט "רוצי שמוליק" ובאלבום הבכורה שלו, בו ניגן בגיטרה חשמלית, גיטרה בס ותופים, והיה שותף בעיבוד ובהפקת רוב שירי האלבום.
בשנת 1978 הפיק מוזיקלית את אלבומו הראשון של רמי פורטיס "פלונטר" וניגן בו בגיטרה חשמלית, בס ותופים. עוד באותה שנה השתתף בהקלטות האלבום "מוזיקה" של צביקה פיק ו"מכת שמש" של יגאל בשן.
ב-1979 השתתף בהקלטות פסקול הסרט "שלאגר" שהלחין צביקה פיק, ובאלבום "אפרוחים" של דורי בן-זאב.
שנות ה-80
בשנות ה-80 שיתף פעולה עם אומנים רבים כגון מתי כספי, דני ליטני, אושיק לוי, אריק סיני, גלי עטרי וריקי גל. כמו כן, ניגן עם אריק איינשטיין, יהודית רביץ, צביקה פיק, אבנר גדסי, נתנאלה, דורי בן זאב, צמד רעים, חנה לסלאו, זוהר ארגוב, מרגלית צנעני וחיים משה. ב-1983 עיבד את אלבומו של עופר אקרלינג "לא רוצה לזמביה", ועיבד 2 שירים לאלבומו של שימי תבורי: עפולה" וראשון לציון".
ב-1986 הופיע רומנו כנגן בוזוקי במופע "עיניים שלי" של יהודה פוליקר. מאז ניגן עם פוליקר בהופעותיו ובחלק מאלבומיו, בין השאר בהופעה המשותפת של פוליקר עם גידי גוב. בשנת 1987 התאחדו "הצ'רצ'ילים" למספר הופעות. באותה שנה גם השתתף באלבומו של מיקי גבריאלוב.
שנות ה-90 עד היום
ב-1990 הצטרף ללהקת הסיקסטיז, כלהקת הצדעה לשנות ה-60 וה-70, בה היו חברים באותה עת יואל לרנר, מוטי דיכנה ושלמה חממי.
ב-1994 הפיק מוזיקלית את אלבומה השני של זקני צפת.
ב-1995 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "נחבא אל הכלים". האלבום כלל עשרה קטעים אינסטרומנטליים, ברוח יוונית בעיבוד והפקת אריק רודיך.
בשנת 2000 הקים רומנו להקת ליווי לתוכניות טלוויזיה, בית רומנו, בה ניגן בבוזוקי. הלהקה אף השתתפה במופעים של מוזיקה יוונית. במקביל המשיך לנגן בסיבובי ההופעות של יהודה פוליקר.
בשנת 2008 ערך מופע משותף עם ארז נץ ושמוליק בודגוב.
בשנת 2012 הצטרף רומנו להרכב המוזיקלי מועדון הקצב של אביהו פנחסוב. ההרכב משלב מוזיקה מזרחית, רוק, מוזיקה יוונית, ומוזיקת מועדונים משנות ה-60. ב-2015 הוציאו לאור אלבום הופעה.
בנובמבר 2015 ערכה להקת "הצ'רצ'ילים" הופעת איחוד, שיצא לאור אחר כך כאלבום הופעה.
בפברואר 2020, הוציאה לאור להקת "הצ'רצ'ילים" שיר חדש - "Messianic times", אחרי שנים רבות.
חיים אישיים
באפריל 1970 נישא לגליה כהן. בני הזוג התגרשו לאחר זמן קצר. ב-1975 התחתן בשנית.
שיחנית
שִׂיחָנִית (שם מדעי: Hippolais) הוא סוג ציפורים קטנות עד בינוניות ממשפחת הסבכיים. בעבר הן נכללו בסוג הסבכי של העולם הישן, אולם כיום הופרדו לסוג נפרד. שיחניות נמצאות באירופה, אפריקה, ומערב אסיה.
מאפיינים
סביבת השיחניות היא עצים ושטחים פתוחים למדי. הן די מגושמות בתנועתן, ונמנעות מצמחייה עבותה וצפופה. אלו ציפורים מעוגלות וחזקות למראה בעלות רגליים חזקות וכנפיים ארוכות. זנבן הרבוע והמקור השטוח והרחב יותר מבדיל אותן מהקנית, המצח הגבוה מבדיל אותן מהעלווית. רובן בעלות גוון ירקרק או חום זית בחלק העליון, וגוון לבן או לבנבן בחלק התחתון. הן ניזונות מחרקים, גרגירים או זרעים. הן ניתנות לזיהוי על פי שירתן הפכפכנית והרבגונית המאפיינת אותן, בדרך כלל מעמדת תצפית בולטת. בשעת התרגשות מסמרות את נוצות קודקודן.
מינים המתרבים באזורים של אקלים ממוזג נודדים בדרך כלל.
מיון
בישראל ניתן לצפות בשלושה מבין ארבעת המינים בסוג (בעבר היו מינים נוספים שהועברו לסוג Iduna). אולם קשה לאתר אותם וחלקם נדירים למדי.
שירה נאור
שירה נאור (נולדה ב-28 באוגוסט 1993) היא שחקנית ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
נאור נולדה בלוס אנג'לס שבארצות הברית, להורים ישראלים-צברים ממוצא פולני וארגנטינאי. אביה טל נאור ואמה ענת (לבית חיניץ), אדריכל ואדריכלית-פנים, ששהו בארצות הברית לצורך השלמת התואר של אביה ולאחר כחצי שנה שבו לישראל והתגוררו בתל אביב. בשנת 2000, בגיל שבע, עברו לשכונת תל בנימין ברמת גן, ולאחר מכן חזרו לתל אביב. נאור למדה בתיכון עירוני א' במגמת תיאטרון, ולאחר מכן התגייסה לתיאטרון צה"ל.
דיבוב
נאור דיבבה את דמותה של דורה בסדרות "מגלים עם דורה" ו"רוץ, דייגו, רוץ!", ובסרטיה של דורה כגון "דורה ביער המכושף" ו"דורה מצילה את נסיכת הגשם". כמו כן, נאור דיבבה את גוון בסדרות "בן 10", 17 דמויות בסדרה "דובוני אכפת לי", זיזי וינקס הצעיר ב"הרפתקאות זיזי וינקס", פאן ב"דרגון בול", היילי ב"אמריקן דרגון", עוגית בסדרה "תותית", ג'יין בסרטונים של ג'וניור בערוץ ג'וניור, אמי מיזונו (סיילור מרקורי) החל מאמצע העונה הרביעית של "סיילור מון" (לאחר פרישתה של המדבבת הקודמת, אלעד סמוכה, שגם שיחקה את גוון לפניה ב"בן 10") ואליס בסרט "החלילן מהמלין".
בשנת 2011 דיבבה את צ'ן בסדרת האנימציה "סלאש", את מיסי בסדרה "ואאקוויל", את הדמויות של מינה וטינה ב"משפחת דה וינצ'י" ואת לנויה ב"בולטס ובליפ". ב-2012 דיבבה את מרגרט בסרט "הנרי הנורא", את סאנה ב"אלופי הטאי צ'י", את דמותה של צ'לסי בסדרה "גרומפף" ודמויות שונות בסדרה "סיילור מון". כמו כן, דיבבה את פריווינקל בסרט "טינקרבל וסוד הכנפיים". בקולנוע נאור דיבבה ב"חוות הקסמים", "משפחת סימפסון - הסרט", "עידן הקרח 2: נמסים מצחוק", "עידן הקרח 3", "קורליין ודלת הקסמים" ואת לונה לאבגוד בסרטי הארי פוטר. בשנת 2014 החלה לדבב את דמותו של רוקי בסדרה "מפרץ ההרפתקאות", ששודרה בניק ג'וניור.
נאור השתתפה גם בהקלטות לשיר הפתיחה של "מגלים עם דורה", שרה את שיר הפתיחה של הסדרה "בן 10: אומניברס", ובנוסף גם ביצעה את המנון ספרינגפילד בסרט "משפחת סימפסון".
ב-2017 דיבבה את דמותה של באטגירל ב"סרט לגו באטמן" ואת דמותה של קרוז רמירז בסרט "מכוניות 3".
משחק
בילדותה התארחה בתוכנית הילדים "החדר של חני" לצד חני נחמיאס, גם השתתפה בפסטיגל מהסרטים בתור ילדת פסטיגל והופיעה בקטע שירה בסדרת הטלוויזיה "משחק מכור". בנוסף השתתפה נאור בכמה סרטי סטודנטים.
בשנת 2005 שיחקה נאור במיני סדרת הילדים "הלב של עמליה" ב-HOT.
בשנת 2011 השתתפה בשעשועון "שחקו אותה בגדול", בהנחיית אברי גלעד, בו השתתפה כבעלת סוד.
בשנת 2012 שיחקה בעונה השנייה של סדרת הנוער "אליפים", ששודרה בערוץ הילדים למנויי Yes. בתפקיד מיכל, אליפית שהתאהבה ברוני ועשתה לאילנה חיים קשים, בנוסף גם גדי מאוהב בה אך לבסוף הופכת לחברה טובה של גדי.
בשנת 2014 החלה לשחק בסדרה "מועדון החנונים" ב-HOT, בתפקיד שקד, הילדה המוזרה של הכיתה ובסדרה "שבט צוצלת" ב-Yes, שם גילמה מספר דמויות. שתי הסדרות שודרו בערוץ zoom. בנוסף שיחקה בתפקיד אורח בפרק הבכורה של סדרת המתח של HOT "בתולות", שם גילמה את רותם.
בשנת 2015 הצטלמה נאור לתפקיד קטן לסדרה הקומית "ג'וני ואבירי הגליל" ב-Yes. בנוסף שיחקה בתפקיד ראשי בתור סוכנת בתוכנית "שוסטר ושוסטר", שהופקה על ידי הטלוויזיה החינוכית הישראלית. בנובמבר אותה שנה החלה לשחק בסאטירה המצליחה של HOT שבמהרה הפכה לקאלט "אנחנו במפה", לצד שלישיית מה קשור, ובקומדיה של ערוץ 10 "לה פמיליה". באותה שנה חזרה לשחק בעונה השנייה של הסדרות "מועדון החנונים" ו"שבט צוצלת".
בשנת 2016 החלה לשחק בסדרת הנוער "סוסי פרא" בערוץ zoom למנויי HOT, בתפקיד מיקה חלק מקבוצת "הפיילוט". החל מספטמבר אותה שנה החלה לשחק בסדרת הדרמה "תאג"ד" ב-Yes, שם גילמה את ליה חובשת בגדוד 33.
נאור הצטלמה לסדרת הדרמה של HOT "שבאבניקים", והשתתפה בסדרה "צפוף" בתפקיד דניאל הבת. על תפקידה ב"צפוף" קיבלה מועמדות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
מגילות אברהם
מגילות אברהם (בערבית: صحف إبراهيم, תעתיק: סֻחֻף אִבְּראהים) הן מגילות או ספרים שלפי האמונה האסלאמית ניתנו מאלוהים לאברהם. לפי המסורת האסלאמית, ספרים אלו אבדו במהלך ההיסטוריה.
שירה נאור
משחק
ב-13 בדצמבר 2017 חזרה לשחק בתור סוכנת בעונה החדשה של "שוסטר ושוסטר".
מגילות אברהם
אזכור בקוראן
מגילות אברהם מוזכרות בסורת אל-אעלא, הפרק ה-87 בקוראן" "אכן, זה (נזכר) בספרי הקודש המקוריים הקודמים, בספרי הקודש המקוריים של אברהם ושל משה" (פסוקים 18–19). כמו כן, זה נזכר גם בסורת א-נג'ם, שהיא הפרק ה-53 בקוראן: "האם הוא לא ידע מה שנכתב בספר של משה ובזה של ואברהם אשר נשאר נאמן?".
שירה נאור
משחק
השתתפה בתוכנית "היהודים באים" בעונה השלישית והמשיכה גם לעונות הרביעית והחמישית כשחקנית קבועה. גילמה תפקיד קטן ב"אקדמיית החממה" בנטפליקס, שם גילמה את רייאן וודס הצעירה.
בשנת 2021 שיחקה נאור בסרט "זרים מושלמים", רימייק ישראלי לסרט האיטלקי "זרים מושלמים" משנת 2016.