cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרדריקה מנדלבאום
ביוגרפיה
נולדה כפרדריקה וייזנר (Weisner) בעיר קאסל שבהסן. בשנת 1848 נישאה לוולפה מנדלבאום. השניים עסקו בגרמניה ברוכלות. באותה שנה היגרו בני הזוג לניו יורק. השניים רכשו חנות מכולת ברחוב לינקולן, ששימשה בהמשך כיסוי חוקי לעסקיה הפליליים של מנדלבאום. בשלב מסוים היה מחזור הסחורות הגנובות שמכרה מנדלבאום כה גדול, עד אשר נאלצה לקנות שני מחסנים נוספים בניו יורק. אולם, במקום להמתין שהפושעים יביאו אליה את שללם, מנדלבאום החלה להנהיג גנבי רחוב ופורצים, והייתה מעורבת בתכנון הפריצות הגדולות ביותר בהיסטוריה של ניו יורק. בהמשך הרחיבה מנדלבאום את תחום עסקיה. היא העסיקה קבוצות של סחטנים, ארגנה תרגילי עוקץ מתוחכמים וייסדה בית ספר שאסף אליו ילדי רחוב ולימד אותם כיצד להיות כייסים מקצועיים. עד שנות השבעים של המאה ה-19 השתלטה מנדלבאום לגמרי על העולם התחתון בלוואר איסט סייד של ניו יורק. היא הפכה לאחת מראשי הפשע הגדולים ביותר של ניו יורק ושל ארצות הברית כולה, מה שגרם לה ליריבות גדולה עם ג'ון גריידי, מנהיג כנופיית גריידי שפעלה באזור ברודוויי.
במהלך הזמן הזה, היא הפכה לאחת המארחות הבולטות ביותר בחברה הגבוהה של ניו יורק ובעולם התחתון. בין אורחיה הקבועים ניתן היה למצוא את הפושעים הידועים ביותר לשמצה באותם הימים, כדוגמת קווין ליז, ביג מארי, לנה קליינשמידט וסופי ליונס, ואת מכובדיה הגדולים ביותר של ניו יורק, כדוגמת שוטרים, קציני משטרה ופוליטיקאים.
ב-1884, התובע המחוזי של ניו יורק, פיטר ב. אולניי, שכר את סוכנות הבילוש "פינקרטון" לחדור אל ארגונה של מנדלבאום. סוכן, שהתחזה לגנב מתלמד, דאג להביא לגנבתם של רדידי משי מסומנים מחנות. רדידי המשי נמצאו בידי המשטרה במהלך פשיטה על ביתה של מנדלבאום בבוקר למחרת. מנדלבאום, שנעצרה יחד עם בנה יוליוס, מוכר בשם הרמן שטראודה, שוחררה בערבות ועזבה את ארצות הברית עם הון משוער של מיליון דולר. היא התיישבה בעיר המילטון, אונטריו, בקנדה. שם הצטרפה לקהילה היהודית "אנשי שלום" ותרמה לצדקה.
פרדריקה מנדלבאום מתה בקנדה בשנת 1894.
קרב רווה
קרב רווה התרחש בין ה-3 ל-11 בספטמבר 1914 בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כחלק מקרב גליציה. בקרב נלחמו כוחות מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית, באזור רווה-רוסקה (כיום באוקראינה). הקרב הסתיים בניצחון רוסי.
עם תחילת קרב גליציה, הארמייה הראשונה והרביעית של אוסטרו-הונגריה הצליחו להשיג ניצחונות בחלק הצפוני של החזית, בקרב קרשניק ובקרב קומרוב. אולם בחלק הדרומי בו היו הכוחות החזקים של הרוסים, הארמייה השנייה והשלישית נחלו הפסדים. לכן הארמייה האוסטרו-הונגרית הרביעית נשלחה דרומה, לעזור לארמייה השלישית שסבלה מאבדות רבות. בעקבות התנועה דרומה נוצר פער בין הארמייה הראשונה (הצפונית) לבין הארמייה הרביעית. הקרב החל כאשר הארמייה הרוסית השלישית ניצלה את הפער הזה תוך ניסיון לכתר את הארמייה הרביעית. במערכה השתתפו 9 דיוויזיות מכל צד, כאשר ידם של הרוסים על העליונה. הארמייה האוסטרו-הונגרית הרביעית עמדה בפני כיתור, והחלה בנסיגה, תוך אבדות רבות בנפש ובציוד לחימה. בגין תבוסה זו הודח מוריץ פון אופנברג מהפיקוד על הארמייה הרביעית, למרות שההוראה להחלץ לעזרת הארמייה השלישית הגיע ממפקד החזית קונרד פון הצנדורף.
ב-21 ביוני 1915 נכבשה רווה-רוסקה מחדש על ידי מדינות מעצמות המרכז במסגרת מתקפת גורליצה-טרנוב.
אשל הנגב
אֵשֶׁל הַנֶּגֶב (שם מדעי: Tamarix negevensis) הוא מין של עץ מסוג אשל.
אשל הנגב אנדמי לישראל, גדל בנגב, ומוכר כצמח מוגן בהיותו נדיר במיוחד. מועד פריחתו הוא ממרץ עד מאי.
כריסטין בוטומלי
כריסטין בוטומלי (נולדה ב-27 באפריל 1979) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
בוטומלי נולדה ברוצ'דייל וגדלה בדירה מעל לחנות של המשפחה. היא השתתפה בלהקות של תיאטרון לנוער ואחר כך נרשמה לאקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה. היא סיימה את הלימודים ב-2001. הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה בפרק באופרת הסבון "איסטאנדרס".
ב-2008 שיחקה בוטומלי בפרק "A Day in the Death" בעונה השנייה של הסדרה "טורצ'ווד". היא הופיעה בסדרה הקומית "Massive" בערוץ BBC Three, ובסדרה "הופ ספרינגס" בערוץ BBC One. ב-2009 שיחקה בסדרת הדרמה "Land Girls". עוד באותה שנה כיכבה בוטומלי בסרט הקולנוע "Hush".
ברדיו הופיעה בוטומלי ב-2012 בתפקיד ליזה בסדרה "Everyone Quite Likes Justin" מאת ג'סטין מורהאוס.
ב-2014 כיכבה בוטומלי בסדרת הדרמה "במועדון" ובמיני-סדרה "Undeniable" בתפקיד אמה.
ב-2018 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה סוף הפאקינג עולם בתפקיד אמה של אליסה.
צינורי צינורות
צינורי צינורות (Vasa Vasorum) היא רשת כלי דם קטנים המזינים את התאים שיוצרים את קירות כלי הדם הגדולים.
רוב התאים צריכים להיות במרחק של מספר תאים מהנימים על מנת להישאר בחיים, מוגבלים על ידי חוקי הפעפוע שאינם מאפשרים מעבר יעיל של חומרים הכרחיים כגון חמצן וגלוקוז למרחקים גדולים יותר. התאים היוצרים את קירות כלי הדם אינם יוצאים מכלל זה. צינורי הצינורות היא רשת של כלי דם קטנים שמזינה את השכבות החיצוניות של כלי הדם הגדולים, עורקים וורידים כאחד, הגלימה החיצונית ופנימה ממנה הגלימה האמצעית. הרשת מתחילה בגלימה החיצונית, המורכבת בעיקר מרקמת חיבור, וחודרת עד לגלימה האמצעית, המורכבת משריר חלק וחומר חוץ תאי. השכבה הפנימית של כלי הדם, הגלימה הפנימית, שמורכבת מאנדותל, למינה בזאלית ורקמת חיבור, מוזנת ישירות מהדם העובר בכלי הדם הראשי.
היפר-פראתיירואידיזם ראשוני
סיבות להיפרפראתיירואידיזם ראשוני
הסיבות להפרשה מוגברת של הורמון ה-PTH יכולות להיות:
תסמונות משפחתיות
תסמונות משפחתיות הקשורות להיפרפראתיירואידיזם ראשוני או היפרפראתיירואידיזם ראשוני משפחתי הם מספר תסמונות שבהן קיימת מוטציה בגנים שונים כגון MENIN, RET, המביאים ליצירת גידולים בפראתיירואיד, הגורמים להיפר-פראתיירואידיזם, בנוסף על גידולים באיברים נוספים:
מחלות גנטיות אחרות: מחלת Jansen's- זוהי היפרקלצמיה עקב הפעלת הקולטן ל- PTH- מוטציה בקולטן גורמת להפעלתו המתמדת ללא צורך בקשירה של ליגנד. הקולטן ל- PTH נקרא PTH-1R והוא אחראי לקשירה של ההורמון PTH בתא המטרה. לאחר קשירה של ההורמון לקולטן זה, חל שינוי מבני בקולטן ויש תגובה תאית בשני מסלולים, מסלול דומיננטי שבו יש עליה ברמת ה- CAMP בתא, ומסלול נוסף שבו יש הפעלה של פרוטאין קינאז C. לרוב קולטן זה מבוטא בעיקר ברקמת הכליה ובשלד. הפעלתו הלא מבוקרת של הקולטן תביא למומי שלד מרובים, לפגיעה בהתפתחות ולגמדות כתוצאה מתהליכי ספיגת עצם מוגברים. בבדיקות מעבדה ניתן לראות היפרקלצמיה (כתוצאה משחרור מוגבר של סידן לדם), היפופוספאטמיה- רמה נמוכה של זרחן בדם (כתוצאה מהפרשה מוגברת של זרחן בכליה), ו- PTH נמוך (עקב רמות גבוהות של סידן בדם).
הסתמנות קלינית ובדיקות מעבדה
ההסתמנות הקלינית של היפרפראתיירואידיזם ראשוני כוללת בין היתר ספיגה מופרזת של העצם כתוצאה מפעילותו של ההורמון PTH על העצם, אוסטאופורוזיס, ומחלת שלד בשם אוסטאיטיס פיברוזה ציסטיקה- אשר נדירה בימינו ותוארה ב-1891 לראשונה. כמו כן, החולים מתלוננים על עייפות וחולשה. בדיקות המעבדה יצביעו במרבית המקרים על היפרקלצמיה (80%) כתוצאה מרמה מוגברת של ההורמון PTH. בחלק מהמקרים (30%) תהיה היפופופסטמיה, היות ש- PTH גורם להפרשה מוגברת של זרחן בשתן. כתוצאה מהרמה הגבוהה של PTH ניתן יהיה לצפות בחלק מהמקרים (כ- 30%) גם לרמה גבוהה של קלציטריול, ולעודף סידן בשתן- היפרקלציאוריה. לעיתים ניתן לצפות לרמה נורמלית של סידן בדם אצל חלק מהחולים- בכמחצית מהמקרים הללו הסידן הכללי תקין, אולם הסידן היוני מוגבר עקב רמה נמוכה של אלבומין.
טיפול בהיפרפראתיירואידיזם ראשוני
ניתן לטפל במספר דרכים:
Selena Gomez: My Mind & Me
בערב הבכורה של AFI Fest שאירע ב-2 בנובמבר 2022, Selena Gomez: My Mind & Me זכה לביקורות חיוביות; הוא זכה לשבחים רבים בשל התייחסותו לבריאות הנפש, כמו גם לבריאות הפיזית. בליווי יציאת הסרט, "My Mind & Me", שיר של גומז המופיע בקרדיטים הסופיים, הופץ כסינגל.
רקע
הסרט התיעודי עוקב אחר גומז במסע בן שש שנים החל מסביבות 2015, לאחר שקשישיאן ביים עבורה את הקליפ של "Hands to Myself". קשישיאן אמר: "לא היה לי עניין לעשות דוקו-פופ מסורתי. רציתי להראות משהו יותר אותנטי וגם סלינה רצתה. יש לה רגישות שכבשה אותי... לא היה לי מושג אז שזה יהפוך לסרט תיעודי שצולם במשך שש שנים".
פירוק שור
משפט הפירוק של שור הוא משפט באלגברה ליניארית הקובע כי כל מטריצה ריבועית מעל המספרים המרוכבים דומה אוניטרית למטריצה משולשית עליונה, המשפט נקרא על שמו של ישי שור, משפט זה משמש להוכחת משפט הפירוק הספקטרלי בגרסתו המורחבת עבור מטריצות נורמליות.
המשפט
תהא מטריצה ריבועית מעל C, אזי קיימת מטריצה משולשית עליונה B ומטריצה אוניטרית U כך ש:
בצורה דומה, לכל אופרטור ליניארי מעל מרחב וקטורי V מעל C בעל מימד n, קיימת סדרה של תת-מרחבים שמורים.
יצחק דנציגר
יצחק דַנְצִיגֶר (26 ביוני 1916 – 11 ביולי 1977) היה פסל ואדריכל נוף ישראלי, יליד גרמניה. ממייסדי הסגנון הכנעני בפיסול הישראלי וחבר בקבוצת אופקים חדשים. על יצירתו זכה בפרס ישראל לפיסול לשנת תשכ"ח. ליצירתו הפיסולית הייתה השפעה רבה על הפיסול הישראלי, החל משנות הארבעים של המאה העשרים, שהתבטאה בנטייה לפיסול בהשפעת האמנות הארכאית, בשילוב המודרניזם בפיסול וביחס אל עיצוב דימוי הנוף של ארץ ישראל בפיסול הישראלי. פסלו "נמרוד" הוא אחת היצירות הידועות ביותר של האמנות הישראלית.
נעורים
נולד ב-1916 בשם מקס וילהלם יצחק דַנְצִיגֶר (Danziger) בברלין בירת גרמניה למשפחה יהודית בורגנית וציונית. נקרא על שם דודו, מקס (יצחק) רוזבליט, שנהרג ימים ספורים לפני לידתו בחזית הרוסית. אביו, ד"ר פליקס דנציגר, שירת כרופא-מנתח בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה והקים בתל אביב את בית החולים דנציגר. אמו, מלכה (מלי) רוזנבליט, למדה בסמינר לגננות; דנציגר הגדיר אותה כ"בוהמיינית היחידה במשפחה". אחיה הם פנחס רוזן וד"ר לאו רוזנבליט.
אמו של דנציגר, שבבגרותו נודע ביפי תוארו, נהגה לכנות אותו 'פֶּטֶר', משום שכתינוק נחשב מכוער. "המיילדת אמרה", סיפרה אחותו הבכורה של יצחק, "גברת דנציגר, זה רק יכול להשתפר, ואמא שלי הסתכלה עליו ואמרה: 'איינא שווארצע-פטר' [Schwarzer Peter]. שווארצע-פטר הייתה דמות כזאת במשחק קלפים ברביעיות, משהו כמו "חוּשַם", שמי שמקבל את הקלף שלו מפסיד במשחק".
בשנת 1923, לאחר פתיחת שערי ארץ ישראל לעלייה על ידי המנדט הבריטי, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים, שם פתח אבי המשפחה מול שער הפרחים מרפאה בשם "קליניקת דנציגר". מלכה עבדה כאחות הראשית לצד נזירות נוצריות שהובאו לארץ ישראל ממסדר נוצרי בעיר המבורג. לאבי המשפחה היו קשרים רבים עם פקידי המנדט ועם האליטה הערבית של ירושלים, הוא אף שימש כרופאו האישי של עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
בשנים 1923–1925 נשלח יצחק, האמצעי בין שלושת ילדי המשפחה, ללימודים ב"בית הספר לחינוך פרוגרסיבי", בית ספר פרטי בהנהלת דבורה קאלן. את לימודיו המשיך בשנים 1926–1929 בגימנסיה העברית רחביה, לאחר שבשנת 1925 זכה בפעם הראשונה לחינוך אמנותי כשנשלח בקיץ לשיעורי אמנות פרטיים, עם אחותו ועם זהרה, בתו של בוריס שץ, בביתו של שץ בבניין "בצלאל" בירושלים.
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט עקרה המשפחה אל בית מחוץ לחומות העיר העתיקה, בסמוך לבית טיכו, ואילו יצחק, ביחד עם אחיו ואחותו, נשלח לבית דודתם בברלין. בשנת 1930 התאחדה המשפחה מחדש ועברה לתל אביב, שם פתח ד"ר דנציגר את בית חולים דנציגר ברחוב גרוזנברג בעיר; המשפחה עצמה התגוררה בבית מול בית החולים. יצחק נשלח ללמוד בגימנסיה העברית הרצליה, שם למד גם ציור אצל ישראל פלדי, והצטרף לתנועת הנוער "בית"ר". בשנת 1932 נשלח ללימודים בפנימייה של בית הספר הריאלי בחיפה, שם למד עד שנת 1933.
"כנעניות"
בשנת 1934 נשלח דנציגר ללימודים באנגליה בקולג' בסארי (Surrey) ובבית הספר סלייד לאמנות יפה (Slade School of Fine Art) בלונדון, שם למד עד שנת 1937. בעת לימודיו ביקר ב"מוזיאון הבריטי" והתרשם מן הפיסול האשורי והמצרי ומן הפיסול הפרימיטיבי האפריקאי. בהשפעתם יצר רישומים של פסלי דמויות "אשוריות" ו"הודיות" ואת אחד מפסליו הראשונים: "ראש" (1935) – פסל ראש אבן של דמות נשית המחייכת "חיוך ארכאי", ולה עיניים שקועות, קו שיער המסומן בחריץ ופנים מחודדות; פסל זה משקף את מכלול ההשפעות שספג.
לאמנות הפרימיטיבית, שהוצגה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 באירופה, הייתה השפעה רבה על התפתחות האמנות המודרנית והאוונגארדית והיא השפיעה גם על יצירתו של דנציגר. האמנות, ובייחוד הפיסול הבריטי, כדוגמת עבודתו של יעקב אפשטיין, שאת עבודתו הכיר דנציגר בעת לימודיו, שילבה את צורות הפיסול הפרימיטיביות בתוך מסגרת של יצירה אוונגרדית. הדים להשפעה זו ניתן למצוא על גבי דפי ספר שנושאו פיסול אפריקאי, ובו כתב דנציגר הקדשה לאהובתו: "יש הרבה מה ללמוד מאמנים אלה למרות העובדה שהם מעוררים בך חלום בלהות".
בתל אביב הקים דנציגר סטודיו לפיסול בחצר בית החולים של אביו, ובו ביקרו ולמדו צעירים כבנימין תמוז, קוסו אלול, יחיאל שמי, מרדכי גומפל, שאף התגורר בסטודיו "ומיטתו ניצבה 'בין נמרוד לבין שבזיה'" ואחרים. מלבד תלמידיו של דנציגר, הפך הסטודיו לאתר מפגש פופולרי גם בקרב אמנים מתחומים אחרים, בהם אהרן אמיר, יוסף ועדיה, האדריכלים מיכאל קון ואביה השמשוני והרקדנית רחל נדב. כחלק מהווי הקבוצה ערכו החברים סעודות בשטחו של בית קברות מוסלמי על שפת הים. כמה מאותם מפגשים הסתיימו בתחרויות היאבקות חופשית.
בסטודיו שלו בחצר בית החולים יצר דנציגר את יצירותיו המשמעותיות הראשונות – הפסלים "נמרוד" (1939) ו"שבזיה" (1939). מיד עם הצגתו הפך הפסל "נמרוד" לסלע מחלוקת מרכזי בתרבות הארץ-ישראלית; בפסל הציג דנציגר את דמותו של נמרוד, הצייד המקראי, כנער צנום, עירום ולא־נימול, לגופו צמודה חרב ועל כתפו יושב בז. צורתו של הפסל הזכירה את הפיסול הפרימיטיבי מן התרבויות האשורית, המצרית והיוונית, ברוח הפיסול האירופי בן התקופה. בצורתו הציג הפסל שילוב ייחודי בין יופי הומוארוטי לבין פגאניות ואלילות. שילוב זה עמד במרכז ביקורתם של חוגים דתיים ביישוב היהודי. ואולם קולות אחרים ביקשו לראות בו מודל חדש לאדם "העברי" החדש. בעיתון "הבוקר" נכתב בשנת 1942 כי "נמרוד איננו רק פסל, הוא בשר מבשרנו, רוח מרוחנו. הוא ציון-דרך והוא אנדרטה. סיכום של מעוף והעזה, של מונומנטליות, של התמרדות נעורים המציינת דור שלם... נמרוד יהיה צעיר לעד"
"נמרוד" הוצג לראשונה ב"תערוכה הכללית של ציירי ארץ-ישראל" בבית "הבימה", בתחילת מאי 1944. חיים גמזו, ידיד המשפחה, כתב במאמר בעיתון "הארץ" על הצבת הפסל ושיבח את מקוריותו וחדשנותו של דנציגר. על הפסל עצמו כתב גמזו כי "מתקבל הרושם כאילו צורת האבן 'התנתה' את צורתה השטוחה בחזה של הדמות. קשה להסכים עם נמרוד הצייד ואיש השדה והיער בעל חזה של שחפן. אולם, ההיוליות שבהבעה ובהופעה הכללית הנם עדות לכישרונו של האמן".
הצגתו של הפסל עוררה את הוויכוח היצרי סביב תנועת "הכנענים" וקישרה את דנציגר אליה. התנועה ניסתה ליצור קו ישיר בין העמים שחיו בארץ ישראל באלף השני לפני הספירה ובין העם העברי בארץ ישראל במאה העשרים, תוך ניסיון ליצור תרבות חדשה-ישנה ולהתנתק מהמסורת היהודית הגלותית. בעקבות התצוגה, סיפר דנציגר, פנה אליו יונתן רטוש, ממייסדי התנועה, וביקש להיפגש איתו. הביקורת כנגד "נמרוד" והכנענים נשמעה לא רק מצד גורמים דתיים, שכאמור מחו על הנציג הפגאני-אלילי, אלא גם מקרב אנשי תרבות חילוניים שמחו על שלילת ה"יהודיות". במידה רבה ניצב נמרוד במרכזו של ויכוח שהחל עוד קודם לכן.
בראיון מאוחר תיאר דנציגר את עמדתו כלפי הוויכוח, תוך התרחקות מן הקבוצה הכנענית: "ההתנגשות הפוליטית שלי עם החברה באה מוקדם. גם עם שלונסקי. לא קיבלו אותי בגלל כנעניות, ואני לא הייתי כנעני. בן של בורגני שהצטרף לשמאל. [בנימין] תמוז רצה ליישב חשבונות וקרא לעבר שלונסקי: 'מה אתה מביא לכאן את ערבות רוסיה?'. רק לפני מותו אמר שלונסקי: 'ייתכן שאסלח לדנציגר'. [...] לא קל היה לשאת את העוינות, גם כשכתבו שאני ילד פלא שעושה אמנות תנ"כית. אך למזלי היה בית חולים דנציגר, שם יכולתי לאכול ארוחה חמה."
במקביל למשבר יחסיו עם אשתו מריון, הצטרף דנציגר לפלמ"ח, לפלוגה ו', ובילה זמן רב בנסיעות ברחבי הארץ. הוא אף התגורר זמן מה בקיבוץ גינוסר. גם בעת שהותו באזור הכנרת המשיך דנציגר ליצור מעט, בשאיפה להגיע אל מרכזו של הממסד האמנותי. בשנת 1940 הכין מודל לתבליט בשם "הדייג", שהציג דמות פסבדו-הודית של דייג הפורש רשת דייגים. אולם על רקע התנגדותם של אנשי עין גב ומזכיר הקיבוץ, טדי קולק, להצגת הפסל על המזח של הקיבוץ, הביע דנציגר את מחאתו בכך שהוא וגומפל הטביעו בכנרת כעשרים פסלי גבס שהוצגו בתערוכה של אמנים חובבים. בכל אותה עת המשיך דנציגר בכיבושיו הרומנטיים.
משחק
בזכות מראהו הוא אף לוהק כשחקן ראשי בסרט הקולנוע "בית אבי", שהופק בשנת 1947 על ידי מאיר לוין.
פעילות באירופה
בשנים 1945–1948 התגורר דנציגר לסירוגין בלונדון, בתל אביב ובפריז. בשנת 1946 הוא ביקר בסטודיו הפריזאי של קונסטנטין ברנקושי, ביקור שאת השפעותיו אפשר יהיה למצוא בהמשך פועלו בתכנון פרויקטים סביבתיים שונים. בשנת 1947 שימש דנציגר כשליח עליית הנוער בכמה ממדינות אירופה. בשנת 1948 עבר ללונדון והחל להתבסס מבחינה אישית ואמנותית. הוא למד תכנון גנים ונוף בבית הספר של אגודת האדריכלים בלונדון והשתתף בכמה תחרויות תכנון, באנגליה ובישראל, אך הצעותיו לא נבחרו למימוש. לאחר פציעתו במסעותיו, חזר לישראל.
אופקים חדשים
עם שובו לישראל הצטרף דנציגר לפקולטה לארכיטקטורה בטכניון כמרצה לעיצוב תלת-ממדי, וכעבור כשנה קיבל דרגת 'מרצה בכיר'. מבחינה אמנותית, הצטרף דנציגר אל קבוצת "אופקים חדשים". הקבוצה, בהנהגתו של יוסף זריצקי, שאפה ליצור אמנות מודרנית ומופשטת, שנתפסה בעיניהם כ"מערבית" וכסימן לקדמה. על אף שהעניין המרכזי של הקבוצה היה בציור, היו חברים בקבוצה כמה פסלים כמו דב פייגין, משה שטרנשוס ואף תלמידיו של דנציגר - קוסו אלול ויחיאל שמי. במסגרת הקבוצה התנסה דנציגר בשיטות פיסול של ריתוך לוחות ברזל ובריקוע. פסליו מאותה תקופה מתאפיינים, על פי מרדכי עומר, ב"התבססות על קווים נקיים, ממוקדים על ציר מרכזי, אופקי או אנכי, המתייחס לחלל כאל שטח דו-ממדי".
עבודותיו של דנציגר מתקופה זו הוצגו בתערוכות שונות שארגנה הקבוצה וגם כהצעות לעבודות ציבוריות שונות. בנוף של ראש פינה, לדוגמה, הוצבה אנדרטה לזכר שלמה בן יוסף (1957). דנציגר בחר להציב מבנה אנכי יצוק בטון, בעל זוויות משולשות, המתנשא לגובה שבעה מטרים. הוא לא אהב את העבודה שיצר; על פי עדותו של יגאל תומרקין, היה זה המבנה המשולש של האנדרטה שהפך אותה ללא-מוצלחת בעיני דנציגר, בעוד שילוב הנוף והטופוגרפיה כרקע לפסל היה מוצלח בעיניו.
עבודה נוספת שנועדה לחלל ציבורי, "פסל העשור" (1958), הוזמנה עבור "תערוכת העשור" שהתקיימה ב"בנייני האומה" בירושלים. הפסל הוצג ב"ביתן סולל בונה". נוסף לפסל זה, קיבל דנציגר בשנה זו הזמנה ציבורית נוספת, גם היא עבור "בנייני האומה". האדריכל זאב רכטר, מתכנן הבניין, הזמין מדנציגר ומיוסף זריצקי עבודה משותפת בפורמט מלבני ומאורך, שהייתה אמורה להיות משובצת בחזית הבניין. זריצקי ודנציגר תכננו קומפוזיציה של צורות גאומטריות מופשטות, שעובדו על ידי דנציגר לתבליט פיברגלס תלת-ממדי וצבעוני; עבור התבליט תוכננה תאורה חשמלית. לאחר הכנת המודל, נזנח הפרויקט.
מודל הפיסול הקונסטרוקטיביסטי שהציעה "אופקים חדשים" לא נתפס על ידי דנציגר כבעל מאפיינים אירופיים ומערביים בלבד, מודל שעליו הצהירה התנועה. "שפת האמנות המופשטת", כתב, "היא אוניברסלית אך אין להתעלם עם זאת מן ההשפעה המכריעה שיש לתנאים הטבעיים המיוחדים של כל ארץ על אמניה. אצלנו מתבטאת השפעה זו בשפע האור, בעודף של אור. אותו אור עצמו שהשפיע בשעתו על הפיסול החתי והאשורי. האור שלנו דורש פסלים פשוטים וברורים וגדולים אבל לא אילוסטראטיביים. התגלמות של אלוהים - עלי אדמות." תוכן העבודות הפגין גם הוא שילוב בין הפשטה צורנית לבינלאומיות, שהתבטאה בבחירת נושאים תנ"כיים כשמות ליצירותיו, כגון "קרני חיטין" (1956), "הסנה הבוער" (1957), "עין גדי" (שנות החמישים) ועוד. במידה רבה אפיין שילוב זה את עבודותיהם של אמנים רבים חברי התנועה.
בשנת 1958 יצר דנציגר קיר אבן בכניסה לקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, בשיתוף האדריכלים אברהם יסקי ואמנון אלכסנדרוני. הקיר, בגובה 3.5 מטרים ובאורך 7 מטרים, משובץ במוטיבים שאותם לקח דנציגר מפריטי ארכאולוגיה ארץ-ישראלית. בייחוד בולט מוטיב של ידיים מסוגננות, הלקוחות מאסטלה של מקדש האסטלות הכנעני בתל חצור מן המאה ה-13 לפנה"ס. החפירות בחצור נערכו בין השנים 1955–1958. ציטוט נוסף הוא מוטיב החרפושית, שאותו לקח דנציגר מחותמת "למלך" מסוף המאה ה-8 לפנה"ס. קרבתו של דנציגר לארכאולוג אלעזר ליפא סוקניק ובנו יגאל ידין, שניהל את החפירות באתר חצור, חשפה אותו לממצאים אלו ואחרים. הסמלים בתבליט מסודרים בקומפוזיציה שאינה יוצרת מערך סמלי שלם, אלא מציגה אותם כמערך צורני מופשט וחסר היררכיה הבולט על רקע קיר האבן. הקיר עצמו, שעוצב בשיבוץ אבנים בצורות שונות ובבנייה יבשה (ללא שימוש במלט) הופך להיות שותף מלא ביצירת הקומפוזיציה.
כבשים, מכלאות ומבני נוף
בסוף שנות החמישים ובשנות השישים של המאה ה-20 פיתח דנציגר ביצירתו את מושג "המקום". בעיצובו של מושג זה הוא משתמש במוטיב הכבש. האיקונוגרפיה של מוטיב זה מתייחסת הן למוטיב עקדת יצחק והן לתרבות הנוודית-שבטית. הפסל החשוב הראשון ממוטיב זה הוא פסלו "קרני חיטין", שנוצר בשנת 1955 והוצג בתערוכה של "אופקים חדשים" בשנת 1956. הפסל, ששמו מקשר אותו אל קרני חיטין הגלילית, היווה מקור לקבוצת עבודות דומות בשם "כבשי הנגב" שנוצרו בגדלים שונים. הפסלים, הנושאים כולם שם זה, נוצרו בשנים 1963–1965. בפסלים אלה מופיע הסמן המובהק הראשון לעיצוב ה"מקום" כקשר שבין האדם לאדמתו.
עדות מובהקת לקשר אל האדם ניתן למצוא בפסל גבס קטן בשם "היורה והמלקוש" מסוף שנות החמישים, שלא נשמר. בפסל זה הביא דנציגר לאיחוד בין דימוי הכבש לבין אדם כסמל לאיחוד ולמחזוריות בין הטבע והאדם. מבחינה אמנותית הדגיש הפסל את השיבה אל מסורת הפיסול הסימבולית-אקספרסיוניסטית הבריטית.
תפיסת הפסל כטופוגרפיה של המקום הפנתה את תשומת לבו של דנציגר אל התרבויות הבדווית והערבית ואל אופי הבנייה שלהן. הוא חקר את צורת ההתיישבות ואופני הבנייה של הבדווים בנגב והתפעל מהאופן שבו מתפקדים בחלל מבני הפח הזמניים והבנייה השימושית של בורות מים, מובילי מים ומכלאות צאן. מבנים אלו, שאותם כינה "מבני נוף", שילבו בין פונקציונליות לבין ערכים אסתטיים מודרניים - "פסלי הכבשים הביאו אותי ליצירת מכלאות ומאגרי מים. בור מים ושוקת בעבדת, שנבנו לפני אלפיים שנה - ועדיין מתפקדים, ולכן הם יפים. זו התפיסה של האסתטיקה מאז המהפכה התעשייתית".
במבנים מדבריים אלו הוא זיהה "מונומנטליות", כיוון שהם מתפקדים "במקום בו אין לעין נקודת אחיזה, לא קו אופק מוגדר ולא צורה אחרת.". במידה רבה אפשר הדבר ליצור תפיסה מטאפיזית של המרחב, תפיסה שהייתה, בהיבטים מסוימים, בעלת ממד אוריינטליסטי. את המונומנטליות בחר דנציגר לתרגם לסדרה של עבודות קטנות ממדים, הנושאות שמות כדוגמת "מכלאה כמוביל מים" או "מוביל מים", כולן משנת 1962. בעבודות אלו שיחזר דנציגר את הארעיות שבאותם "מבני נוף" מקומיים. המבנים תפקדו כמעין רישום אקספרסיבי ומופשט בחלל. שמות העבודות, ביחד עם הצבע המוזהב של כמה מהן, הדגישו את תפיסת הנוף המיתית של דנציגר.
מן הנוף אל אדריכלות נוף
התחרות המרכזית הראשונה שבה השתתף דנציגר היא תחרות לעיצוב הר הרצל בירושלים, בשנת 1951. בהצעה, שזכתה במקום השני בתחרות ונעשתה ביחד עם האדריכל יעקב שלגי, עיצב דנציגר את ההר כמבנה של טרסות המתוכננות כמבנה ספירלי. במרכז תכנון המתחם מופיע קבר הרצל כשהוא נתמך על ידי שני פסלים של נשרים מאבן, ומולו "שופרות סמליים אבסטרקטיים". על פי מרדכי עומר, תכנון האתר מזכיר את עבודתו של קונסטנטין ברנקושי, בעיקר ב"מקדש המדיטציה". ההצעה, כמו רובן המכריע של הצעות התכנון שהגיש דנציגר, לא מומשה. בין ההצעות הבולטות האחרות ניתן למנות את הדגם ל"אנדרטת הנגב" (1956), הצעה לאנדרטה מרכזית במחנה אושוויץ (1959), הצעה לאנדרטה לפורצי הדרך לירושלים (1960) ועוד.
בשנת 1965 השלים דנציגר את הקמתו של הגן בביתה של בת שבע דה רוטשילד בשכונת אפקה בתל אביב. הבית עצמו תוכנן על ידי האדריכל רם כרמי. בתכנון הגן השתמש דנציגר במבנים גאומטריים ומופשטים וב"חלוקה של משקלים צורניים בשטח". בתכנון זה שאף דנציגר להבדיל את הגן מן הבית. מרכזו של הגן הוא בריכה גדולת ממדים שסביבה מפוזרים אלמנטים שונים ומחיצות, הבנויים בצורות גאומטריות שונות, ויוצרים פינות בשטחו של הגן. אחד האלמנטים הבולטים בגן הוא קיר של אבנים מדורגות היצוקות מבטון. האבנים, המונחות זו על זו ללא חיבור, משמשות כקיר תמיכה חיצוני לגן, אך יועדו גם לשימוש הנופשים בגן כמעין מדרגות או מושבים לצד הבריכה. "דומני שבגן שלנו", כותב דנציגר, "המתייחס לפני המים כאל עובדה בעלת משמעות חזקה ביותר, ניתן תוקף לאלמנטים הצורניים שנבנו בו, אלמנטים טרומיים, אמנם, אך חסרי אופי תעשייתי וסטנדרטי". "הצלחתו של הגן", הוא מוסיף, "נמדדת בראש ובראשונה בכושרו לשרת את האדם. דומני שהגן באפקה משיג מטרה זו, ועם זאת הוא יוצר מערכת אחרת של ערכים." בשנת 2004 נהרסו הבית והגן לשם בנייתו של מבנה חדש. מצב המבנים הפיסוליים בגן היה, על פי מרדכי עומר, בכי רע ונעשה ניסיון להעתיק אותם אל שטח באוניברסיטת תל אביב, אולם הם נהרסו לפני שמאמצים אלו הגיעו לכדי מימוש.
באיקונוגרפיה של פסל הפליז המופשט "מלך הרועים" (1964-1966), חזר דנציגר אל מוטיב הכבשים ואל "חגיגות גז הצאן" שנערכו בשנות הארבעים ב"מערת גדעון" שליד מעין חרוד. הפסל יועד לגן הפסלים במוזיאון ישראל שעיצב האמן האמריקאי-יפני איסאמו נגוצ'י. בפסל יצר דנציגר מעין מטה רועים דמוי טוטם, שבראשו דיסקית גדולה. אלמנטים של צינורות מעוקלים מאזכרים את קרני האיל או הכבש.
בשנת 1967 הכין דנציגר דיוקן של זאב ז'בוטינסקי כהזמנה עבור בניין מצודת זאב בתל אביב. בדיוקן זה בחר לעצב את ראשו של המנהיג הרוויזיוניסטי בתבליט יצוק בברונזה העשוי מקווים טופוגרפיים, כאילו פני המנהיג הם פניה של הארץ עצמה.
בשנת 1968 מונה דנציגר לפרופסור בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, שם כבר לימד כמה שנים קורסים בעיצוב. הוא אף העתיק את מגוריו לדירה חיפאית על רכס הכרמל. עבור חזית בית הכנסת שבטכניון הוא יצר בשנת 1969 את פסלו "חושן", שבסופו של דבר לא הוצב במקום שלו יועד. הפסל עוצב כעיבוד מודרניסטי של נושא מטאפיזי. החושן מן הפולחן היהודי הועתק בעבודה זו אל מבנה מופשט, עשוי פליז מוזהב, אשר משחקי התאורה שבו יוצרים, על פי מרדכי עומר, "מתח בין הסטטי לדינאמי, הנראה כמשתקף, מחזיר את הצופה למקור הפולחני-דתי של 'חושן המשפט' (שמות כ"ח, 29)". בשנת 1975 הציע דנציגר גרסה גדולה של הפסל עבור אוניברסיטת בן-גוריון, אולם גם הצעה זו לא התממשה.
אמנות ואקולוגיה
באוגוסט 1970 נסע דנציגר לביקור בגרמניה כיועץ ל"בצלאל" ובהזמנת הממשלה הגרמנית. באחד מבתי-הספר לאמנות שבהם ביקר פגש את האמן יוזף בויס (Joseph Beuys), מן האמנים הבולטים במחצית השנייה של המאה העשרים. בויס, שהיה ידוע בתפיסותיו ההוליסטיות את האמנות, תפיסות שניסו להציע דרך לשינוי חברתי דרך המדיום האמנותי, מצא שפה משותפת עם דנציגר, שהיה עסוק בשנים אלו בפיתוחן של תפיסות אקולוגיות דומות. בעקבות המפגש אף הסכים בויס להגיע ל"בצלאל" וללמד שם, אולם הזמנה זו לא יצאה אל הפועל בשל מלחמת יום הכיפורים.
תחושתו של דנציגר כי יש לשקם ולפייס את מערכת היחסים הפגועה בין האדם לסביבתו הובילה לתכנון פרויקטים סביבתיים המשלבים שיקום אתרים, אקולוגיה ותרבות. בשנת 1971 הציג דנציגר את העבודה "נוף תלוי" בתערוכה קבוצתית גדולה בשם "מושג + אינפורמציה", שאותה אצר יונה פישר במוזיאון ישראל. העבודה הורכבה מבד תלוי ועליו תערובת של צבעים, אמולסיה פלסטית, סיבי צלולוזה ודשן כימי, שעליו גידל דנציגר עשב בעזרת מערכת תאורה והשקייה. לצד הבד הוקרנו שקופיות המציגות פגיעה בטבע על ידי התיעוש המודרני. בתצוגה זו שאף דנציגר ליצור יחידה אקולוגית המתקיימת כ"אמנות" וכ"טבע" בה בעת.
את "תיקון" הנוף כמעשה אמנותי פיתח דנציגר בפרויקט "פרויקט שיקום מחצבת נשר", בשיפוליו המערביים של הכרמל. בפרויקט זה התנהל שיתוף פעולה בין דנציגר האמן לבין מדענים כגון האקולוג זאב נאווה וחוקר הקרקע יוסף מורין. בפרויקט, שלא הגיע אל סיומו מעולם, ניסו ליצור מתוך שאריות המחצבה סביבה חדשה באמצעים טכנולוגים ואקולוגיים שונים. "אין להחזיר את הטבע למצבו הקודם. צריך למצוא שיטה להשתמש בטבע מחדש שנוצר כחומר לתפיסה כוללת חדשה". לאחר השלב הראשון של הפרויקט הוצגו בשנת 1972 מאמצי השיקום כתערוכה במוזיאון ישראל.
בשנת 1977 נערך בגולן טקס נטיעה של 350 שתילי עץ אלון כחלל הנצחה לחללי סיירת אגוז. דנציגר, ששימש כשופט ב"תחרות לתכנון ועיצוב אתר הנצחה לחללי הסיירת הצפונית", הציע כי במקום אנדרטה יושם הדגש על הנוף עצמו ועל יצירת אתר בעל "משמעות" החורגת מן הפונקציונליות של אתר הנצחה. "הרגשנו שכל סטרוקטורה ורטיקלית מעוצבת כפסל, ואפילו פסל מרשים ביותר, לא תוכל לעמוד בתחרות עם הרכס. כשהתחלנו לעלות בשטח גילינו כי סלעים, שנראו מרחוק כטקסטורה, הם בעלי תוקף ואופי מיוחד במינו". תפיסה זו נבעה מחקירה של אתרי פולחן בדואיים ופלסטיניים בארץ ישראל, אתרים שבהם משמשים העצים הן כסממן לצד קברי קדושים והן כמוקד פולחני, עליו תולים "בדים צבעוניים מבהיקים בכחול ובירוק תלויים על אלונים [...] מתוך צורך נפשי יוצאים אנשים לתלות בדים אלה, יוצאים לבקש משאלה".
עדות מוקדמת לאחד ממקורות תפיסה זו בתהליך יצירתו של דנציגר ניתן למצוא בחורשת האלונים ב"סג'את אל-ארבעין" ("חורשת הארבעים") על הכרמל, המוקדשת לארבעים גיבורים ערביים, ואשר הוצעה על ידו כמקום מתאים להקמת אתר הנצחה לחללי חיל התותחנים. בטקס הנטיעה שנערך בט"ו בשבט השתתפו אנשי הסיירת, בני המשפחות וכן אמנים שונים כגון זריצקי ואביגדור סטימצקי.
הנצחה
בשנת 1973 התחיל דנציגר לאסוף חומרים לספר שיתעד את יצירתו. במסגרת ההכנות לספר תיעד את מקומות הפולחן הארכאולוגיים והעכשוויים בישראל, מקומות שהפכו למקור השראה החל מתחילת שנות השבעים. הספר - "מקום" - יצא לאור בשנת 1982, לאחר מותו של דנציגר, והציג צילומים של אתרים אלו לצד פסליו של דנציגר, תרגילי עיצוב וסקיצות לעבודות ולרעיונות אקולוגיים, שהוצגו כ"פיסול" בעל ערכים של אמנות מופשטת, כגון פעולות ל"אגירת מי גשמים" וכדומה. אחד המקומות המתועדים בספר הוא בוסתן כיאט בנחל שיח בחיפה, שנבנה על ידי עזיז ח'יאט בשנת 1936. במסגרת שיעוריו בטכניון יצר דנציגר, ביחד עם סטודנטים, התנסויות בעיצוב, לצד טיפול ותחזוקה של הבוסתן.
חיים אישיים
בשנת 1937 פגש דנציגר את מריון אדי, שעתידה להיות לאשתו הראשונה. משפחתו של דנציגר התנגדה אמנם לקשריו עם מריון, בת נוצרייה לאם מוסלמית, אולם הסיבה שבגללה חזר דנציגר לבדו לארץ ישראל בשנת 1938 הייתה שמריון לא הצליחה לקבל אישור הגירה לארץ.
בתל אביב, למרות נישואיו עם מריון, נפגש דנציגר עם צעירות רבות שנמשכו אל יופיו. תמוז סיפר כי "יפהפיות תל אביב של הימים ההם היו באות אל החצר מפני ששמע הגבר המקסים הגיע אל אוזניהן, והיפהפיות הללו חדרו גם אל הסטודיו שלנו, והפעם כמודלים, ובלבד שתהיינה בחברתו... לנו היו מודלים בחינם וככל שרצינו ויותר מזה". מאחת מאותן נשים נולדה בשנת 1940 תמר, בתו של דנציגר שגדלה במשפחה מאמצת.
בשנת 1949 בעת שהותו בלונדון נולד בנו ג'רמי.
בשנת 1954 נשא לאישה את סוניה, רעייתו השנייה, שאותה פגש כמה שנים קודם לכן. הוא קיבל על עצמו עבודה כמעצב של מערה תיירותית בחבל קנט, בעיר צ'יזלהרסט. בזמן העבודות התמוטטה תקרת המערה ודנציגר נקבר תחתיה. בעקבות מאורע זה, בשנת 1955, חזר דנציגר לישראל לאחר תקופת אשפוז ארוכה בבית חולים אנגלי. מאשתו סוניה נולדו לו שני ילדים, נורית דנציגר רכס, בוגרת בצלאל במחלקה לקרמיקה, ומטפלת באמנות, ואמנון דנציגר.
ב-11 ביולי 1977 נהרג יצחק דנציגר בתאונת דרכים ליד רמלה בעת שהיה בדרכו מירושלים. נטמן במתחם בתי הקברות בחיפה.
בתו, תמר דנציגר, הייתה נשואה לארז בן חורין, בנו של מרדכי קידר ("האסיר X"). אחיינו הוא שופט בית המשפט העליון לשעבר יורם דנציגר.
יצירתו
הפיסול הארץ-ישראלי, מתקופתו של בוריס שץ ועד שנות ה-40 של המאה ה-20, זכה למעמד שולי, באופן יחסי, בתרבות היישוב העברי הצעיר. רוב האמנים רכשו את אמנותם באירופה ובעיקר בגרמניה. תערוכת פיסול כללית, לשם דוגמה, הוצגה בחיפה רק בשנת 1958. גם תערוכות יחיד הוצגו במשורה. תערוכות היחיד המעטות הציגו את יצירתם של זאב בן-צבי (1932), בתיה לישנסקי (1933) וחנה אורלוף (1935). היצירות הפיסוליות שנוצרו בארץ ישראל הציגו נושאים ציוניים ומן היהדות ששולבו במסורת פיסול אירופית-מודרניסטית. בעיני בני דורו של דנציגר נתפסה יצירתו הפיסולית המוקדמת כהמשך של יצירתם של הפסלים אברהם מלניקוב וזאב בן-צבי. דמויותיו ה"מזרחיות" נתפסו כחיפוש אחר הזהות התנ"כית האבודה. "ארץ ישראל החדשה ושבי-ציון בני גלויות שונות", כתב מבקר האמנות חיים גמזו, "בעיקר אלה שמוצאם מתימן וערב ענינוהו במיוחד. אך יותר מכל הדריכוהו ממנוחה החיים הקמאיים המפכים בסיפורי המקרא".
הלאומיות החדשה שהציעה אמנותו ה"כנענית" של דנציגר, לאומיות אנטי-אירופית ומלאת חושניות ואקזוטיקה מזרחית, שיקפה את תודעתם של רבים מבני היישוב היהודי בארץ ישראל. החלום של בני דורו של דנציגר, כתב עמוס קינן לאחר מותו של דנציגר, היה "להתאחד עם הארץ ועל אדמתה, ליצור דמות ספציפית עם סימני היכר, משהו שהוא מכאן והוא אנחנו, ולהטביע את חותמו של אותו משהו מיוחד שהוא אנחנו, בהיסטוריה". לבד מלאומיות הציגו הפסלים סגנון אקספרסיוניסטי-סימבולי, ברוחו של הפיסול הבריטי בן התקופה. הדים לתפיסה זו ניתן למצוא גם בכתיבתו המחקרית הענפה של מרדכי עומר על יצירתו של דנציגר בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20. עומר מרבה להתמקד בניתוח האיקונוגרפיה של יצירתו מתוך מגמה להדגיש את האלמנטים ה"פרימיטיביים" שבמרכז דמותו של דנציגר כ"כנעני".
חוקר האמנות גדעון עפרת מציג את הפיסול הקונסטרוקטיביסטי של דנציגר כחלק ממהלך דיאלקטי של האמנות הישראלית, מהלך הנע בין חילון ופגאניות. תפיסה שונה, ביקורתית יותר, הניחה שרה ברייטברג-סמל במאמרה "דלות החומר כאיכות באמנות ישראלית" (1986) ו"אגריפס נגד נמרוד" (1988). ברייטברג מציגה עמדה המסתייגת מתפיסתו הקאנונית של "נמרוד" כמייצג בלעדי של הלאומיות העברית ומנסה לאפיין את ה"כנעניות" שבעבודתו המאוחרת של דנציגר כתפיסה "אנטי-יהודית". היא טוענת כי יצירתו מציעה מטמורפוזה של חומרים צורות ומוטיבים הנושאת אופי "קמאי". "משעה שעמד על משמעות הדרך הפגאנית שבה הלך, נטש את העיסוק באובייקטים. [...] הוא הסתפק בהצבעה על נופים מסוימים באמצעות תצלומים ובאמצעות פרויקטים של שיקום ושל נטיעות בטבע. הקולאז'ים הם העשייה האמנותית הממשית היחידה שלו באותן שנים. אפשר אולי להניח שבחר בחומרים דלים אלה ושב וקרע אותם, במתכוון או שלא במתכוון, כדי למנוע יצירת אלילים נוספים". פן זה התקיים, על פי ברייטברג-סמל, במקביל לצד מודרניסטי ופורמליסטי.
ביקורת רבה הושמעה נגד יצירתו המאוחרת של דנציגר. עבודותיו האקולוגיות ניסו לשקם מחדש את היחס שבין האדם לטבע, אבל הן התקבלו בתגובות מעורבות. בעיני חלק מן האמנים הצעירים של שנות השבעים של המאה ה-20 הן נתפסו כחיקוי לא מוצלח של עבודות אדמה וסביבה אמריקאיות. לעומתם, אמנים אחרים, בהם משה גרשוני ומיכה אולמן, יצרו בהשראתו ובעידודו עבודות מיצג סביבתיות.
ירידת קרנה של אמנות הפיסול הקלאסית לטובת מדיה חדשות כגון מיצג ווידאו ארט עמעמה את השפעתו של דנציגר על האמנים החל משנות התשעים של המאה ה-20. עם זאת, ליצירתו "נמרוד" נשאר עדיין מעמד כמעט קאנוני. את השפעתה ניתן למצוא, למשל, בצילום ללא כותרת של עדי נס המציג נער מזרחי ועל כתפו בז. צילום זה כונה בידי המבקרים "נמרוד". עבודה נוספת של הציירת אפרת גלנור - "עין לנמרוד צופייה" (2002) - הציגה את דימוי הפסל, תוך ביקורת על מעמדו הקאנוני, בסגנון המשלב את אמנות הפופ עם אמנות "בצלאל".
עבודות עיקריות
{|width="100%" style="background-color: transparent;"
לקריאה נוספת
ספרים ומאמרים מאת יצחק דנציגר
ראיונות בעיתונות
ספרים ומאמרים על דנציגר
סרטים
טלמאפ
בסוף ספטמבר 2011 נרכשה החברה על ידי אינטל תמורת יותר מ-100 מיליון דולר. ביולי 2013 הודיעה אינטל על סגירת הפעילות של החברה ופיטורי מרבית העובדים.
בנוסף, החברה סיפקה גם שירותי תוכן מקומי. האפליקציה שלה הייתה מסוגלת לומר למשתמשים אם יש מסעדה בסביבתם או אילו סרטים מוצגים בבית הקולנוע הקרוב. בישראל שיתפה טלמפ פעולה עם אתר המסעדות Rest, כך שהקופונים של אתר המסעדות מופיעים בתוכנת הניווט, כולל פרטים של המסעדה והמרחק ממנה. האפליקציה של טלמפ גם הודיעה למשתמש על עסקים ואירועים בקרבת מקום. בנוסף היא ציינה את מצלמות המהירות באזור ונותנת דיווחי תנועה. האפליקציה הציעה גם שכבה חברתית. המשתמשים בטלמאפ יכלו לצייץ בטוויטר, לשלוח צ'ק אין בפייסבוק ולחלוק מיקומים עם אחרים.
החברה פיתחה טכנולוגיה מיוחדת של שרת-לקוח למפות דיגיטליות, גישה לתוכן נלווה מקומי (לדוגמה, בישראל - דפי זהב) וניווט. השותפים של החברה בעולם הם אמריקה און ליין (AOL), בלקברי, פאלם, סוני-אריקסון, נאוטק וחברת מפה הישראלית. החברה הוקמה בשנת 2000 ולה היו מרכז בהרצליה שבישראל ומשרדים בצפון אמריקה, בריטניה וכן משרדים באתרים נוספים באירופה. המפות של החברה כיסו את צפון אמריקה - קנדה, ארצות הברית ומקסיקו, מרכז אמריקה, דרום אמריקה באופן חלקי, אירופה, המזרח התיכון, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד. ב-2011 השתמשו בשירותיה כשבעה מיליון לקוחות באירופה, סינגפור ואוסטרליה. בין המפעילות הסלולריות המרכזיות שמפיצות את האפליקציה של טלמאפ ניתן למנות את מירס, פלאפון, פרטנר וסלקום בישראל, SFR בצרפת, וודפון בבריטניה וטלפוניקה בגרמניה. כמו כן, החברה הפיצה את האפליקציה לטלפונים חכמים תחת המותג M8.
ב-28 ביולי 2013 הודיעה אינטל כי היא סוגרת באופן מיידי את פעילותה של החברה.
דגל מקאו
לפני שמקאו הועברה לרפובליקה העממית של סין מפורטוגל בשנת 1999, השתמשו במקאו גם בדגל פורטוגל וגם בדגל מקאו מיוחד, שבו הופיע סמל המושבה.
The Tour
The Tour (בעברית: סיבוב ההופעות) הוא אלבום הופעה חיה של הזמרת מרי ג'יי בלייג', אשר יצא לאור ב-28 ביולי 1998 על ידי MCA רקורדס. האלבום מכיל קטעים מתוך שתי הופעות שלה בלוס אנג'לס אשר התקיימו במהלך סיבוב ההופעות Share My World Tour באפריל 1998.
ביקורות
ג'נס דו כתב רולינג סטון אמר: "האלבום בהחלט לוכד בחופשיות את האנרגיה ואת העושר של ההופעות של בלייג'". בנוסף הוא כינה אותה גם כ"מבצעת מעולה שבטוחה בעצמה" ו"כאחת שיודעת להופיע מול קהל". מאט דיהל ממגזין "בידור שבועי" כתב: "בעוד שהעיבודים לא תמיד היו כמו שצריך בלייג' פיצתה בשירה נלהבת ובביצועים מרשימים לשירי נשמה קלאסיים אשר שילבו מוטיבים שונים והראו את בלייג' כמוזיקאית מומחית". רוברט כריסטגאו ממגזין "The Village Voice" כינה את האלבום כאלבום ההופעה החיה הטוב ביותר ואף בשנת 2003 הסביר למה זה גם האלבום הכי אהוב עליו שלה: "זה לא היה בגלל הלהקה שניגנה במופע, לא בגלל בחירת השירים או עטיפת האלבום אלא בזכות הקהל המעודד בהתלהבות את בלייג' בתרועות רמות, אפילו שהיא מפספסת סולמות או אפילו שהיא לא רזה כמו הכוכבות האחרות וגם לא עושה שום דבר בנידון".
רוברטאס פושקוס
רוברטאס פושקוס (בליטאית: Robertas Poškus; נולד ב-5 במאי 1979) הוא כדורגלן עבר ליטאי ומאמן כדורגל בהווה.
קריירת מועדונים
פושקוס התחיל את הקריירה שלו באטלאנטאס, בה שיחק עונה אחת וכעבור שנה חתם בקבוצת המילואים של המבורג ובסיום העונה חזר לקארדה קובנה, עמה זכה בגביע.
בינואר, פושקוס חתם בז'לגיריס וילנה, ממנה הושאל לווידז' לודז' בסיום העונה. בינואר, פושקוס חתם בפולוניה ורשה.
בשנת, פושקוס חתם בקריליה סובייטוב סמרה הרוסית, בה שיחק שלוש וחצי עונות. ברוסיה, פושקוס שיחק גם בזניט סנקט פטרבורג, דינמו מוסקבה ורוסטוב.
ב-19 בספטמבר 2008, פושקוס חתם בבני סכנין מליגת העל. ב-27 בספטמבר, פושקוס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–3 למכבי תל אביב, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בינואר, פושקוס חזר לרוסיה וחתם באוראל.
בהמשך הקריירה, פושקוס שיחק באינטר באקו, סימורק זאקאטאלה, סיביר נובוסיבירסק וקלייפדוס גרניטס.
קריירה בינלאומית
ב-24 ביוני 1999, פושקוס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא, בניצחון 0–1 נגד. שבוע לאחר מכן, הבקיע צמד בתיקו 2-2 נגד.
קריירת אימון
בשנת, פושקוס הצטרף לקלייפדוס גרינטס כמאמן-שחקן.
ב-27 בפברואר 2016, פושקוס מונה למאמנה של לייטא יונאבה, ושימש בתפקיד זה עד סיום העונה.
ב-27 ביוני 2017, פושקוס מונה למאמנה של הקבוצה הצעירה של אמקאר פרם.
אלן אלטינוגלו
אלן אלטינוגלו (בצרפתית: Alain Altinoglu; נולד ב-9 באוקטובר 1975) הוא מנצח צרפתי ממוצא ארמני.
ביוגרפיה
אלטינוגלו, שנולד בפריז, למשפחה ארמנית שמקורה באיסטנבול, למד מוזיקה בקונסרבטואר של פריז. לאחר שסיים את לימודיו בקונסרבטוריון, הצטרף לסגל בית הספר והיה למנהל כיתת הניצוח שם ב-2014.
אלן אלטינוגלו הוא אחד המנצחים הראשונים שניצחו על הפקה המורכבת כולה או חלקית ממוזיקה אלקטרונית. בשנת 2006 הוא ניצח על התזמורת הסימפונית שהופיעה לצד ההקלטה המהירה של מפיק הטכנו הנודע ג'ף מילס. הופעה זו נחשבת להופעה יוצאת דופן, שבה משולבים מוזיקה קלאסית ומוזיקה אלקטרונית מודרנית בביצוע תזמורתי קצבי.
אלטינוגלו הופיע לראשונה כמנצח אורח בתיאטרון לה מונה שבבריסל בשנת 2011, וניצח על הפקה של סנדריון של ז'יל מאסנה. בספטמבר 2015, תיאטרון לה מונה הכריז על מינויו של אלטינוגלו למנהל המוזיקלי הבא שלו, החל מינואר 2016. בדצמבר 2019, תיאטרון לה מונה הודיע על הארכת החוזה של אלטינוגלו עד 2025.
באוגוסט 2019, אלטינוגלו ניצח לראשונה על תזמורת הרדיו של פרנקפורט. בדצמבר 2019, התזמורת הודיעה על מינויו של אלטינוגלו למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2021–2022, עם חוזה ראשוני של 3 עונות.
אלטינוגלו נשוי לזמרת המצו סופרן נורה גוביש.
פירוגי
פירוגי הן סוג של כיסון העשוי מבצק אותו ממלאים במילוי מלוח או במילוי מתוק ומבשלים אותו במים חמים או שמטגנים אותו במחבת. הפירוגי נפוץ בעיקר במטבחים הסלאביים במזרח ומרכז אירופה דוגמת המטבח הפולני, המטבח ההונגרי, המטבח הרומני, המטבח האוקראיני, היהודי-אשכנזי ואף במטבח הרוסי ובמטבח של המדינות הבלטיות. המילה פירוגי היא קוגנט של המילה פירוז'ק, ובכל זאת מדובר בכיסונים שונים, כאשר השם האוקראיני של פירוגי הוא ורניקי.
מילוי
את הפירוגי ממלאים (לא דווקא במילוי יחיד) במחית תפוחי אדמה, בצל מטוגן, גבינה קשה, כרוב, כרוב כבוש, בשר, פטריות, תרד, גבינה לבנה או באפשריות אחרות. ניתן להגיש את הפירוגי גם בתור מנת קינוח, במקרה זה ממלאים את הפירוגי בגבינה עם תוספת מתוקה או בפירות מתוקים דוגמת דובדבנים, אוכמניות, תותים, תפוחים או שזיפים. באזורים מסוימים מגישים את הפירוגי כמנה אחרונה עם שזיפים מיובשים או עם ריבה. כדי לעדן את טעם המילוי נהוג להוסיף לו (או לצפות את הפירוגי) שמנת חמוצה.
חכמי פרובנס
חכמי פרובאנס (נקראו גם חכמי פרובינציה) הם קבוצת תלמידי חכמים שחיו במשך מספר דורות בפרובאנס בחלקה אשר ממערב לנהר הרון, כולל חלק ממחוז לנגדוק. החל מראשית המאה ה-9. מרכזם של חכמי פרובאנס התקיים בעיר נרבונה והוא התנהל בדומה למוסד ראש הגולה שבבבל. תורתם ופסקי ההלכה של חכמי פרובאנס הופצו בכל אירופה וצפון אפריקה, וגאונותם הייתה לשם דבר בקרב חכמי ישראל של אותה תקופה. במקביל למרכז שבנרבונה היו חיי תורה מאורגנים גם בארלדי, לוניל ובהר. חכמי פרובאנס היו מהפעילים בפולמוס הרבנים אודות לימוד הפילוסופיה, כשחלקם צידדו בלימוד הפילוסופיה, וחלקם שללו אותה.
רקע
במחצית המאה ה-8 נכבשה פרובאנס על ידי האימפריה הפרנקית מידיהם של המורים. מצבם של היהודים שהיה גרוע בימי שלטון המורים המוסלמים, ועוד לפני כן בתקופת שלטונם של הוויזיגותים גרם להם לסייע לפרנקים בהשתלטותם על פרובאנס, ומלכי השושלת הקרולינגית ששלטו אז בפרנקים, זכרו ליהודים חסד זה והטיבו עמם. ההגבלות שהגבילו הווזיגותים בוטלו, ואף הוענקו ליהודים זכויות מסוימות. הם חזרו לעסוק במסחר, ומתוקף היותם פוליגלוטים התאפשר להם לשמש כמתווכים בעניינים מדיניים, בין קרל הגדול, לבין החליפות המוסלמית. ישנם חוקרים המבקשים לומר כי יצחק היהודי שיצא עם משלחתו של קרל הגדול להארון א-ראשיד בבגדאד היה מפרובאנס.
נרבונה
העלייה ברמת החיים עוררה אצל היהודים רצון לפתח גם חיי תורה, והם הקימו את מוסד הנשיאות בנרבונה. המסורת מספרת כי יצחק היהודי שחזר מבבל לאחר שראה את מוסד ראש הגולה, החליט ליישם אותו בארצו, ועשה זאת בעזרתו של קרל, שנטל מהשליטים המקומיים ובמיוחד מהבישופים את סמכות השיפוט על היהודים.
הנשיאים עמדו בראש יהדות נרבונה, והם אלו שייצגו אותה בפני המלך. בנוסף כמקבילה למה שהיה בממסד הבבלי, היו בנרבונה גם ראשי ישיבה, והם היו כפופים לנשיאים כמו ראשי הישיבות שבבבל.
חכמי נרבונה הקדמונים נחשבו גאונים, לא רק במסגרת הפנימית של חכמי פרובאנס, אלא גם בין חכמי צרפת וחכמי ספרד. הכינוי גאונים לא היה, כבימינו, רק לתפארת המליצה, אלא משמעותו הייתה שהם כגאוני סורא ופומבדיתא.
רבנו תם נכדו של רש"י שהיה צרפתי במכתב לרבי משולם יליד נרבונה שחי במֶלוּן, גוער בו על כל מיני הקלות בדין שהוא נוהג, ונוקט לשון איום, ושם ברשימה אחת את גאוני נרבונה עם גאוני סורא ופומבדיתא. וכך אומר ר"ת:.
לעומתו רבי אברהם אבן דאוד שהיה ספרדי, בעוד שאת רבנו תם הוא מכנה בשמו בלבד, לשמם של ראשי הישיבה של נרבונה הוא מוסיף את התואר "הגאון".
בית הדין
על פי הידוע לנו בית הדין בנרבונה מנה 5 דיינים, בשלושה מקומות בספרי הראשונים מופיעים פסקי הלכה של בית הדין הנרבוני, ובכולם מודגש כי בית הדין ישב בהרכב של 5 דיינים. פסק דין בנושא זה מובא בשם רבי אברהם בן רבי יצחק האב"ד של נרבונה, בספרו של רבי שמואל הסרדי. וכך כותב הראב"ד: . פסק הדין של בית דינה של נרבונה מובא על ידי רבי מנחם המאירי בספרו "בית הבחירה" אשר מוסיף: . גם פסק דין זה מובא על ידי המאירי:
ואלדיס דומברובסקיס
ואלדיס דומברובסקיס (בלטבית: Valdis Dombrovskis; נולד ב-5 באוגוסט 1971) הוא פוליטיקאי לטבי, שכיהן כראש ממשלת לטביה מ-12 במרץ 2009 עד ל-22 בינואר 2014.
ביוגרפיה
דומברובסקיס נולד ב-1971 בריגה, בירת לטביה. קיבל תואר מהפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה מאוניברסיטת לטביה. תואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת מיינץ שבגרמניה ועבד במעבדה באוניברסיטת מרילנד.
דומברובסקיס נכנס לפרלמנט הלטבי ב-2002 מטעם מפלגת "העידן החדש" (בלטבית Jaunais laiks), התמנה לתפקיד שר האוצר ושימש בתפקיד זה עד 2004. ב-12 במרץ 2009 נבחר לראשות ממשלת לטביה בתמיכת הנשיא ושלוש מתוך ארבע המפלגות בפרלמנט הלטבי הסאימה. בעקבות המשבר הממשלתי בנובמבר 2010 הרכיב את הממשלה השנייה בראשותו. לאחר בחירות של שנת 2011 הרכיב את הממשלה השלישית.
ב-27 בנובמבר 2013 עזב את התפקיד בעקבות קריסת בניין מרכז מסחרי בריגה במהלכה נהרגו 54 אזרחים.
מיקרומגס
מיקרומגס (Micromégas) הוא ספר מאת הפילוסוף הצרפתי וולטר אשר יצא לאור בשנת 1752. הספר נחשב לאבן פינה בהיסטוריה של הספרות המערבית כיוון שהוא נחשב לאחד הביטויים הראשונים של מדע בדיוני.
הספר עוסק בחוצן "מיקרומגס" חייזר והוגה דעות ענק ממדים בן הכוכב סיריוס. מיקרומגס מוגלה מהכוכב שלו לאחר שפרסם ספר שהכעיס את הרשויות והוא נודד ביקום יחד עם חברו, מזכיר האקדמיה של כוכב הלכת שבתאי. הזוג מגיע לכדור הארץ ותוך חיפוש חיים הם מגלים ספינה ובה משלחת אנשי אקדמיה, פילוסופים בני אסכולות שונות. למרות ההבדלים העצומים בגדלים החיזרים מזהים יצורים תבוניים באוניה ומנהלים איתם דיון פילוסופי. מיקרומגס משמש בספר כהתגלמות העקרונות של תקופת הנאורות ודרך עיניו בוחן וולטר ומעביר ביקורת על תושבי כדור הארץ. כמו בקנדיד, הביקורת של וולטר מכוונת אל הפילוסופים של תקופתו.
בית הכנסת הגדול של ולודבה
בית הכנסת הגדול של ולודבה (בפולנית: Wielka Synagoga we Włodawie) הוא בית כנסת הממוקם ברחוב הצלב האדום 7 בעיירה ולודבה שבפולין.
קישורים חיצוניים
Włodawa Synagogue
היפוקמפוס (יצור מיתולוגי)
היפוקמפוס (יוונית: ἱπποκαμπος; ἵππος - "סוס", κάμπος - "מפלצת") הוא חיה מיתולוגית שפלג גופה העליון כשל סוס ופלג גופה התחתון כשל דג גדול. נקראת גם סוס-ים. מופיעה במיתולוגיה היוונית, הפיניקית והאטרוסקית. אצל הומרוס פוסידון, אל הים היווני, מתואר כרוכב על גבי היפוקמפוס במרחבי האוקיינוס. בדימויים באמנות ההלניסטית והרומית הוא מתואר דווקא כנוסע במרכבה הרתומה לשני היפוקמפוסים. בתרבות האטרוסקית ההיפוקמפוס מוצג לעיתים כבעל כנפיים.
ניר יפה
נִיר יָפֶה הוא מושב באזור הצפון בחבל תענך השייך למועצה אזורית הגלבוע. מתגוררים בו 632 תושבים.
עבר והווה
המושב הוקם בשנת 1956 על ידי עולים מתוניסיה כחלק מהמבצע ליישוב חבל תענך. מייסדיו אורגנו לעלייה והתיישבות עוד בתוניסיה ופסחו על שלב המעברות. למרות זאת סבל המושב בשנותיו הראשונות מקשיים כלכליים וחברתיים חריפים ושיעור העזיבה בו היה גבוה יותר מאשר ביישובים אחרים בחבל תענך.
שמו של המושב לקוח מפסוק בספר ירמיהו:. המילה "יפה" בשם לקוחה משמו של מרקס יפה שהיה נדבן יהודי מדרום אפריקה.
בשנים 2004–2005 נבנתה במושב הרחבה קהילתית ובה כ-72 מגרשים.
גרעין המשפחות הראשונות הוא מסורתי. ביישוב פועל בית כנסת, בריכת שחייה, מרפאה, צרכניה, גני שעשועים, ומועדון בו מתקיימים אירועים לכל אנשי המושב, כגון הרצאות, מסיבות והרקדות. בנוסף, התושבים משתתפים במסגרת הפעילות והעשרה של מתנ”ס גלבוע.
תושבי המושב עוסקים בחקלאות ובעבודה במוקדי תעסוקה קרובים כגון עפולה, בית שאן ויקנעם עילית. ילדי המושב מתחנכים בבית הספר היסודי "יד לחמישה" שבמרכז חבר ובתיכון, בכפר הנוער ויצו ניר העמק או ב"תיכון הרב תחומי עמק חרוד".
תומאס צ'ק
תומאס רוברט צ'ק (באנגלית: Thomas Robert Cech; נולד ב-8 בדצמבר 1947) הוא כימאי אמריקאי, שזכה יחד עם סידני אלטמן בפרס נובל לכימיה על גילוי התכונות הקטליטיות של ה-RNA. צ'ק הראה כי ה-RNA יכול לבצע בעצמו חיתוך של מקטעי RNA, וזאת ללא עזרה חיצונית מחלבונים. ממצא זה תומך בהשערת עולם ה-RNA שגורסת כי החיים התפתחו מבחינה ביולוגית מ-RNA, ומאוחר יותר נוספו החלבונים וה-DNA. בנוסף הוא עסק בחקר טלומרים, הקצוות של הכרומוזומים שמגינים על שלמותם. במעבדתו התגלה האנזים טלומראז רוורס טרנסקריפטאז (TERT), שמשתתף במנגנון שתפקידו להשלים את אורכו של הטלומר לאחר התקצרות בזמן חלוקת התא. בנוסף, עסק בקידום החינוך המדעי והוראת הכימיה.
ביוגרפיה
צ'ק נולד בשיקגו שבארצות הברית למשפחת מהגרים שמקורה בצ'כיה. הוא גדל באיווה סיטי וב-1966 החל ללמוד בגרינל קולג' (Grinnell College), שם פגש את אשתו, קרול (Carol Lynn Martinson). ב-1975 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובאותה שנה קיבל משרה של פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. ב-1978 התקבל לעבודה באוניברסיטת קולורדו, שם לימד כימיה וביוכימיה. במשנת 2000 מונה לנשיא המכון הרפואי הווארד יוז (HHMI) שבמרילנד, במקביל לניהול מעבדתו. ב-2009, פרש מהניהול של ה-HHMI, על מנת לחזור לחקור וללמד.
מחקריו
מחקריו הראשונים של צ'ק לאחר פתיחת מעבדה בשנות ה-70 היו על rRNA, שהוא RNA ריבוזומלי שקשור למערכת התרגום התאית. כיוון שזהו ה-RNA הנפוץ ביותר בתא וההגברה שלו גדולה במיוחד, היה ניתן לבודדו. באותה תקופה הוא חקר אינטרונים שקיימים ב-DNA שיוצר את ה-RNA הריבוזומלי. הם רצו לראות את הביוסינתזה של אותם rRNAs. הם מצאו שיש יצירה של מולקולות RNA באורכים שונים, אחד באורך ארוך והשני - קצר. כך למעשה מצאו שיש שחבור, תהליך שאושר קודם לכן in vitro שקיים בהקשר של tRNAs של שמרים.
תחום מחקרו העיקרי של צ'ק הוא עיבוד תהליך התעתוק בגרעין התא. הוא חקר את הקוד הגנטי של ה-DNA, ואת תהליך הפיכתו ל-mRNA. בשנות ה-70, חקר צ'ק את תהליך השחבור, תהליך בו מוצאים קטעים מה-mRNA ליצירה של mRNA בוגר, באורגניזם החד-תאי  Tetrahymena thermophila. הוא עשה ניסויים in vitro וראה שהפעילות של החיתוך ממשיכה גם מחוץ למערכת התאית. במעבדתו בודדו את הרכיבים השונים שהיו בתמיסה ובדקו מה המינימום של הרכיבים שיאפשר את הפעילות. הם מצאו שיש צורך רק במגנזיום כלוריד ומולקולת ה-RNA עצמה. בכך מצאו שמולקולות RNA יכולות לזרז את תהליך החיתוך של עצמן, ללא עזרה מחלבונים. בהמשך של אותו מחקר, מצאו שלצורך החיתוך יש גואנין באינטרון שנחתך ומוצא החוצה, ובמעבדה אחרת הראו שאין גואנין ברצף שקודם לחיתוך, שהוא סוף האקסון. הם הבינו את מנגנון החיתוך, ולאחר שלא הצליחו למצוא אנזים חלבוני שעושה את זה, ניסו לבדוק אם התהליך יכול להתרחש באמצעות מולקולת RNA. הם יצרו RNA מלאכותי והראו שהוספה של גואנין לרצף סופה היה חיתוך של ה-RNA. לצורך כך, הם הדגירו את ה-RNA שהופק מ-Escherichia coli עם RNA פולימראז, שידעו שמעכב את השחבור. אחרי שה-RNA נוצר, הם הוסיפו את GTP ומלחים ובהם MgCl וראו שיש חיתוך של ה-RNA גם בתנאים דנטורטיביים עבור חלבונים. כמו כן, אתר החיתוך בניסוי in vitro היה אותו אתר כמו זה שהיה בתאים החיים. במעבדתו הראו במקביל שתהליך הציקליזציה (cyclization) של חומצות גרעין מתרחש אף הוא ללא עזרה של אנזים חלבוני. בהמשך הם הראו ששני התהליכים קשורים ושהמנגנון באמצעותו תהליך השחבור של ה-RNA שלהם קורה הוא באמצעות ציקליזציה.
ניסוי זה שפורסם ב-1982 היה הראשון להראות ש-RNA לא מוגבלים רק להעברה של החומר הגנטי לביטוי בצורת חלבון, וכי יש להם פעילות קטליטית שיכולה לשחק תפקיד חשוב בתאים. עיבוד מולקולות RNA, כמו גם תרגום ה-mRNA לחלבון בריבוזום, הם דוגמות לתהליך הזירוז שמולקולות RNA יכולות לעשות מולקולות RNA. אנזימים שהם מולקולות RNA מכונות ריבוזימים ומאז גילויים הם נחקרים בצורה נרחבת. בין יתר הפעילויות שלהם שנחקרות יש את היכולת לחתוך RNA ויראלי, ובכך יכולה להיות להם חשיבות לצורך פיתוח תרופות. מאז המחקר התגלו תפקידים נוספים של RNA, ובהם בקרה על ביטוי והשתקת גנים, ופעילויות דומות כריבוזים התגלו באורגניזמים רבים נוספים, החל מפרוקריוטים וכלה באיקריוטים. מאוחר יותר, לאחר פתרון מבנה הריבוזום על ידי עדה יונת, באה ההוכחה החותכת של-RNA יכול להיות תפקיד של ריבוזים. ב-1984 בדקו במעבדתו חומרים שדומים בתכונותיהם הכימיים ל-GTP, וראו שהפעילות שלהם משתנה ביחס אליו. כך הגיעו למסקנות בקשר לחשיבות של חלקים שונים של המולקולה בפעילות שלה. מאוחר יותר הם מצאו את המנגנון של השחבור ברמה המולקולרית. מציאה של ריבוזימים חיזקה גם את השערת עולם ה-RNA, שאומר שהחיים התפתחו תחילה מ-RNA, ורק מאוחר יותר נוספו החלבונים וה-DNA.