cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פומפיי
התיאטרון
התיאטרון הגדול (Teatro grande) נמצא סמוך לפורום המשולש. זהו תיאטרון הבנוי בצורת חצי גורן והוא בעל קיבולת של כ-5,000 צופים. התיאטרון נבנה בתקופה מוקדמת ושופץ מחדש בתקופה הרומאית.
פלסטרה
רחבה הנקראת פלאייסטרה (palaestra), שם נאספו הבאים למפגשים חברתיים, שיחות פוליטיות ועסקיות. ביוון העתיקה הייתה הפלאייסטרה בית ספר להיאבקות. היה זה בניין יווני טיפוסי בעל חצר פתוחה במרכז, ובכנפיו חדרי סיכה, עיסוי, רחצה ומלתחה. הפלאייסטרה יכולה לפעול בנפרד מהגימנסיון, אך לכל גימנסיון יש פלאייסטרה.
האמפיתיאטרון
בפינה המזרחית של העיר עמדו האמפיתיאטרון והפלאייסטרה הגדולה.
המרחצאות
בעיר נמצאו מרחצאות מתקופה שקדמה לבוא הרומאים. המרחץ הציבורי בפורום היה בבנייה כשהתפרץ הווזוב. מרחצאות מפוארים היו גם בבתים פרטיים רבים.
וילת המסתורין
חלק מבתי פומפיי שכנו מחוץ לעיר. אחד מהם היה וילת המסתורין (Villa dei Misteri) שהשתמרה היטב, ויש הסבורים כי הייתה בבעלות ליביה, אשתו של אוגוסטוס קיסר. הווילה זכתה לשמה עקב ציורי הקיר המצויים באחד מחדריה: על גבי רקע אדום מוצגים 29 ציורים בגודל אדם, המופיעים ברצף כרונולוגי כמו בקומיקס מודרני.
ההערכה היא כי הציורים מראים את הכניסה להיכלו של אל היין וההוללות דיוניסוס או בשמו הרומאי בכחוס. יש המשייכים את הציורים לכת מסתורית שעסקה בפולחן האל דיוניסוס, בטקס הקרוי בכחנליה, ומכאן השם "וילת המסתורין".
קאזה דל פאונו
ביתו של האל פאן הוא אחד הבתים המפוארים ביותר. הבית נקרא קאזה דל פאונו, על שם פסלו המפורסם, העשוי ברונזה, של האל פאן. הפסל מוצג כיום במוזיאון הלאומי שבנאפולי. שם מוצג גם פסיפס מרהיב, פסיפס אלכסנדר, שמתאר את אלכסנדר הגדול ואשר אף הוא התגלה בפומפיי.
האמנות בפומפיי
המבקרים היום בפומפיי יכולים להתבונן בפרסקאות ובמוזאיקות במקומם המקורי, זאת אף על פי שממצאים חשובים הועברו למוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי לשם לימוד. המוזאיקות והפרסקות שנמצאו בפומפיי ובהרקולנאום הם הריכוז העשיר ביותר מסוג זה שנמצא.
ציורי הקיר
אוגוסט מאו מיין את הפרסקאות (ציורי הקיר) שנמצאו בפומפיי לסוגים הבאים:
אמנות עממית
אנשי פומפיי השאירו כמות מרשימה של רישומים: פרסום חדשות חשובות, הודעות על קיום בחירות, על אירועים ציבוריים ואפילו פרסומות. כל אלה נכתבו או צוירו על קירות הבניינים.
פומפיי בתרבות ובספרות
הסופר אדוארד בולוֶור-ליטון (1873 - 1803) שהה כשנתיים (1832 - 1833) בסביבת פומפיי ומפרץ נאפולי. את רשמיו וחוויותיו תיעד ברומן ימי פומפיי האחרונים (1834) שמתרחש על רקע אותם אירועים שלפני ההתפרצות והחורבן.
בשנת 1972 הופיעה בפומפיי להקת הרוק המתקדם פינק פלויד. ההופעה תועדה בווידאו, שבו מצולמים חברי הלהקה מופיעים לצד שרידי העיר.
ב-1975 פרסם פיטר האמיל שיר קינה על חורבן העיר, כביכול מנקודת מבטו של מי שצפה בחורבן. בתחילת השיר הוא מתאר את יפעתה של העיר, "שנייה רק לרומא בזוהרה", ואז הוא עד לחורבן ולמוות.
בשנת 2003 ראה אור הרומן "פומפיי" מאת רוברט האריס, המתרחש על רקע ימיה האחרונים של פומפיי. הרומן מתואר מנקודת מבטו של מהנדס אמת המים של המפרץ, שמגיע לבדוק את סיבת הכשלים במערכות המים. הסיפור מתאר את החיים בפומפיי ובסביבתה וכן את רגעיו האחרונים של פליניוס הזקן.
בשנת 2009 שודר בבריטניה פרק בעונה ה-4 של סדרת המדע הבדיוני, דוקטור הו, שבו מגיעים הדוקטור והמלווה שלו, דונה נובל, לעיר פומפיי בדיוק יום לפני התפרצות הר הגעש וזוב.
בשנת 2014 יצא לאקרנים הסרט "פומפיי" בכיכובו של קיט הרינגטון (משחקי הכס). הסרט מתאר את ימיה האחרונים של פומפיי ומתמקד במיילו האטקי, גלדיאטור שרוצה לנקום את מות הוריו. הוא מתאהב בקאסיה, בת אצולת פומפיי ועם התפרצות הווזוב, יוצא להצילה.
בשנת 2013 הוציאה הלהקה Bastille את השיר "Pompeii" שמדבר על חורבנה של העיר.
בשנת 2021 הופיעה פומפיי בסדרה לוקי, כאשר לוקי מדגים בה למוביוס את אי היכולת של אירוע נקסוס להתקיים באפוקליפסה בלתי נמנעת.
פסגות נברסקה
פסגות נברסקה (באנגלית: Nebraska Peaks) הן קבוצת פסגות ונונאטאקים ממזרח לקרחון גוסירן ולקרחון מריק, במזרח רכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובהן של הפסגות 1,332 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמן של הפסגות ניתן להן על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והן נקראות על שם אוניברסיטת נברסקה, מלינקולן בירת נברסקה שבארצות הברית, בה שכן משרד הניהול של פרויקט מדף הקרח רוס, בין השנים 1972–1977.
הוראת קבע
הוראת קבע (שם רשמי: הרשאה לחיוב) היא שיטת תשלום שבה הלקוח מורה לבנק לכבד אוטומטית דרישת תשלום שתגיע מגוף מסוים, ולבצע את העברת סכום הכסף הנדרש ישירות מחשבונו.
יתרונות הרשאה לחיוב הם בהסדרת התשלום:
היתרון של שחרור הלקוח מעיסוק בתשלום הוא גם החיסרון העיקרי. אם נופלות טעויות בסכום התשלום, הלקוח עלול לזהות אותן רק בדיעבד (אם כי החשבון על החיוב מגיע בדרך כלל לפני החיוב). אם אין הלקוח בודק את חשבונותיו, ייתכן שטעויות אלו לא יתגלו לעולם.
הרשאה לחיוב לעומת תשלומים בכרטיס אשראי
כאמור, הרשאה לחיוב משמשת בדרך כלל לתשלום חשבונות תקופתיים, ללא הגבלת זמן. הרשאה לחיוב עשויה לשמש גם לפרעון בתשלומים של חשבון חד-פעמי, למשל רכישת מוצר ב-12 תשלומים. במקרה זה ניתן לערוך את התשלומים באמצעות כרטיס אשראי במקום בהרשאה לחיוב, אך שני כלים אלה אינם זהים (הבנק רשאי שלא לכבד הוראת קבע כאשר אין בחשבון יתרה לכיסוי ההוראה, ואילו בהתחייבות בכרטיס אשראי התשלום מובטח למוכר, והסיכון הוא של חברת האשראי).
הרשאה לחיוב חשבון ניתנת לביטול בכל עת באמצעות הודעה לבנק, בהתאם לחוק שירותי תשלום, התשע״ט–2019.
סליקה של הרשאות
לעומת בעל החשבון שחותם על טופס הרשאה לחיוב, המוסד המקבל את התשלום באמצעות קוד מוסד, צריך להעביר את התשלום כל חודש לפי ההוראות שניתנו לו על ידי המשלם. ההעברה מתבצעת באמצעות חברת מס"ב שהיא גוף של מספר בנקים שהם אחראים על נושא הגבייה. המידע מועבר באופן ממוחשב על ידי תוכנות ייעודיות לכך, על ידי בעל המוסד או באמצעות לשכות שירות מיוחדות העוסקות בכך.
היתומה (סרט)
היתומה (באנגלית: Orphan) הוא סרט אימה משנת 2009, אשר בוים על ידי ז'אומה קולייט-סרה, נכתב על ידי דייוויד לסלי ג'ונסון והופק על ידי לאונרדו דיקפריו.
עלילה
קייט וג'ון קולמן חווים מתחים בנישואיהם לאחר שילדתה השלישית של קייט נולדת ללא רוח חיים. האובדן קשה במיוחד לקייט, המתמודדת עם אלכוהוליזם אשר עלה לה במשרתה. במהלך ביקורם בבית יתומות מקומי, הם מחליטים לאמץ את אסתר, ילדה רוסיה בת תשע. בעוד שבתם של קייט וג'ון, מקס, ילדה חרשת שמתקשרת בעזרת שפת הסימנים, מקבלת בשמחה את אסתר למשפחה, בנם דניאל מקבל אותה קצת פחות ולא מתחבר אליה.
זמן לא רב לאחר שאסתר מגיעה, היא דוחפת חברה לספסל הלימודים בבית-הספר אשר הציקה לה, ממגלשה במגרש המשחקים, וזו שוברת את קרסולה. מקסי ראתה את אסתר דוחפת את הילדה, אך מכסה זאת עבור אסתר באומרה כי הילדה החליקה. בארוחת הערב, דניאל כועס על אסתר, בעיקר בגלל חבריו שחושבים שהיא מוזרה.
לקייט מסופר שבבית היתומים הרוסי, מהיכן שאסתר הגיעה, אין שום רשומות לשהותה שם. עם זאת, למרות התנהגותה המאיימת של אסתר, ג'ון לא מאמין לה. בשלב מסוים, אסתר שוברת את זרועה במלחצים של ג'ון ומשכנעת אותו שקייט שברה אותה לאחר שאסתר חוללה את הגן באתר הקבר של האפר של הילדה המתה שלה. כאשר ג'ון מציע שקייט תבלה את הלילה למטה בזמן שאסתר נשארת בחדר השינה שלהם, קייט יוצאת החוצה וקונה שני בקבוקי יין. אחרי מאבק, היא שופכת את הבקבוק הפתוח של היין לתוך הכיור. ביום הראשון של אסתר בחזרה לבית הספר, היא מפעילה את הרכב של קייט על נטרלי, גורמת לרכב להידרדר במורד הכביש וכמעט הורגת את מקס. לאחר מכן, ג'ון והפסיכיאטרית של קייט, מתעמתים איתה ומציגים לפניה את הבקבוק הסגור של היין שאסתר מצאה. הם מאשימים אותה בחוסר האכפתיות שלה בגלל החמרמורת שלה.
קייט מגלה כי אסתר שכנה במוסד בבית חולים פסיכיאטרי באסטוניה הנקרא "מכון סרנה", אבל כאשר היא מביעה את חששותיה אל ג'ון, הוא סבור כי היא מתדרדרת בחזרה לאלכוהול ומאיים לעזוב אותה ולקחת את ילדיו. דניאל מגלה על הפטיש ממקס ומחליט לקחת אותו וללכת למשטרה, אך אסתר מציתה את בית העץ כשדניאל נעול בתוכו. דניאל נופל מבית העץ, נפצע קשות ונותר מחוסר הכרה. אסתר מנסה לרצוח אותו על ידי ניפוץ סלע על ראשו, אך מקס דוחפת אותה ועוצרת אותה בדיוק בזמן. דניאל מובל לבית החולים, שם אסתר מנסה שוב לרצוח אותו על ידי כך שהיא חונקת אותו עם כרית. היא מצליחה להפסיק את קצב לבו, אך הרופאים מגיעים בזמן להציל אותו. בחוץ, קייט, אשר משוכנעת כי אסתר עשתה זאת, סוטרת לאסתר אשר נופלת לרצפה, וקייט נעצרת על ידי הרופאים שנותנים לה זריקת הרגעה. היא מתעוררת מאוחר יותר וג'ון אומר לה שדניאל יהיה בסדר וכנראה יחזור הביתה בעוד מספר ימים. לאחר מכן הוא עוזב עם אסתר ומקס הביתה.
בינתיים, בבית החולים, קייט מקבלת שיחת טלפון ממנהל "מכון סרנה", ד"ר וראוה, אשר מגלה סוד מפחיד. מתברר כי אסתר אינה ילדה בת תשע אלא אישה בת 33 בשם לינה קלאמר, אשר חווה תת-פעילות של בלוטת יותרת המוח, הפרעה העוצרת את הצמיחה הגופנית שלה וכתוצאה מכך לינה בילתה את רוב חייה בהתחזות לילדה קטנה. ללינה יש הרגל להיכנס לתוך משפחות בתור "ילדה" מאומצת ובסופו של דבר מנסה לפתות את אב המשפחה, שאותו היא רוצחת (יחד עם שאר בני המשפחה) אחרי הדחייה הבלתי נמנעת שלו.
בזמן השיחה בין קייט לבין ד"ר וראוה, אסתר, שעכשיו התגלתה בתור לינה, עולה במדרגות לחדרה, פורצת בבכי, מסירה את כיסוי הילדה הקטנה שלה ומבלגנת את חדרה. ג'ון עולה מאוחר יותר לבקש סליחה ומגלה שבחושך, יצירות האומנות היפיפיות שלה, נראות הרסניות ביותר (ציור של בית שלינה ציירה, למשל, נראה בחושך כבית העולה באש, ובתוכו אנשים נטבחים). בנוסף, כאשר הוא מוריד את היצירות, הוא מגלה שלינה ציירה ציור על הקיר (שנראה רק באור אולטרה-סגול) שלו ושלה מתנשקים, ערומים, וציור נוסף שלהם, בו הם מקיימים יחסי-מין. זמן קצר לאחר מכן החשמל בבית מופסק. כאשר ג'ון יורד למטה בכדי לתקן את הבעיה, לינה (שגרמה להפסקת החשמל) תופסת אותו מאחור ודוקרת אותו מספר פעמים. היא מבחינה במקס צופה בראש המדרגות והולכת אחריה, ומשאירה את ג'ון מת.
קייט חוזרת הביתה, מוצאת את גופתו של ג'ון והולכת לחפש אחר מקס, אך היא נורית על ידי לינה עם האקדח שמצאה בבית. קייט מוצאת לבסוף את מקס בזמן שהיא על הגג של הגן, אשר עשוי מזכוכית. היא שוברת את הזכוכית ונופלת על לינה, שניסתה לירות במקס. לינה נותרת ללא הכרה וקייט לוקחת את מקס ובורחת מהבית. כשהשוטרים מגיעים לבית, לינה נעלמת. לינה רצה אחרי קייט ומנסה לרצוח אותה ואת מקס. המרדף שלהן לוקח אותן לאגם קפוא, שבו קייט ולינה מנהלות מאבק על הקרח. מקס לוקחת את האקדח של לינה ומנסה לירות בה אך מפספסת, וגורמת לקרח להישבר. קייט ולינה נופלות לתוך המים הקפואים. לבסוף קייט מצליחה לזחול החוצה מתוך המים, ולינה בעקבותיה. לינה מתחננת על חייה ופונה אל קייט כאל אמא שלה בעוד מסתירה סכין מאחורי הגב שלה. קייט לא נופלת לתכסיס שלה, מגיבה בכעס ואומרת כי היא לא אמא שלה ובאכזריות בועטת בפניה. עוצמת המכה שוברת את צווארה של לינה, והיא שוקעת למעמקי האגם. הסרט מסתיים בכך שקייט ומקס עוזבות את האגם בליווי השוטרים.
נגיף האבולה
נגיף האבולה (שם מדעי: Ebolavirus, בראשי תיבות: EBOV) הוא נגיף חוטי ממשפחת ה-Filoviridae, הגורם למחלה בעלת שיעור תמותה גבוה במיוחד בבני אדם. חמישה מינים מהסוג (Ebolavirus) מוכרים למדע, אך רק ארבעה מתוכם גורמים למחלה בבני אדם. הידוע שבהם הוא נגיף זאיר ZEBOV, שאחראי למרבית מקרי המוות מהמחלה. ההדבקה יכולה להתבצע במגע דרך נוזלי גוף, דם או זרע. ככל הידוע לא מתרחשת הדבקה דרך האוויר. הנגיף הקטלני לבני אדם פועל במהירות רבה, גורם לדימומים קשים באיברים הפנימיים, להמסה של רקמות הגוף ולשיעורי תמותה של למעלה מ-50% מהנדבקים במחלה.
מבנה הנגיף
ה-EBOV משתייך למשפחת נגיפי ה-Filoviridae, נגיפים חוטיים (פילמנטים) בעלי מעטפת שומנית ונוקלאוקפסיד המכיל חומצת גרעין מסוג RNA שליח (mRNA-). נגיף מרבורג הוא סוג מקורב מאותה משפחה.
מחזור חיים ווירולנטיות
ה-EBOV מדביק תאי דם לבנים מסוג מקרופאגים/מונוציטים, ומהם הוא מתפשט לתאים אחרים; הוא גורם לירידה ניכרת בכמות הטרומבוציטים ולדימומים פנימיים קשים, עקב פגיעה במנגנון הקרישה.
מחזור החיים של הנגיף מתחיל בהידבקות של הויריון לקולטני תא ספציפיים, שבעקבותיה מתבצע איחוי של מעטפת הנגיף עם קרום התא, ושחרור הנוקלאוקפסיד לתוך הציטוזול. ה-RNA פולימראז הנגיפי המקודד על ידי הגן L מבצע הסרה חלקית (Uncoating) של הנוקליאוקפסיד וחשיפה של חומצת הגרעין (mRNA-), ומתעתק את הגנים לייצור ביתר של מולק' mRNA חיובי, אשר מתורגמים לחלבונים מבניים ושאינם מבניים. ה-RNA פולימראז L נקשר לפרומוטר יחיד בקצה 3' של הגנום. התעתוק המתבצע במורד הזרם מ-3' ל-5' עשוי לעבור טרמינציה לאחר תעתוק הגן. לפיכך הגנים הסמוכים לקצה 3' מתועתקים בקצב הגבוה ביותר. החלבון המיוצר בכמות הגדולה ביותר הוא הנוקלאופרוטאין שריכוזו בתא משמש ברגולציה של הגן L כשהוא עובר מתעתוק הגן לשכפול הגנום הוויראלי.
חלבוני המבנה המסונתזים של הנגיף והגנומים המשוכפלים עוברים הרכבה עצמית ומצטברים בסמוך לצד הפנימי של קרום התא. הוויריונים מניצים החוצה, כשהם נעטפים בקרום התא. הנגיפים הבוגרים מדביקים תאים נוספים וממשיכים את המחזור.
גילוי הנגיף והתפשטות המחלה
הנגיף נקרא על שם נהר האבולה בזאיר בו התגלה לראשונה. ההתפרצות המתועדת הראשונה של הנגיף אירעה ב-1976 במספר מוקדים בזאיר ובסודאן באופן כמעט סימולטני. ההדבקות במחלה הואצה במידה רבה עקב שימוש רפואי במזרקים עם מחטים שלא חוטאו. דווח על 318 מקרי הדבקות במחלה ב-ZEBOV ומתוכם 280 מקרי מוות (88% תמותה), ועל 285 מקרי הדבקות במחלה בנגיף סודאן SEBOV עם שיעורי תמותה של 53%. התפרצויות ספורדיות ספורות של המחלה התרחשו באפריקה בין השנים 1976–1979. ב-1995 התרחשה התפרצות בהיקף נרחב של ZEBOV, בה דווח על 315 נדבקים ו-81% מקרי תמותה. במרץ 2014 אירעה התפרצות של המחלה בליבריה משם התפשטה לאזורים נוספים במערב אפריקה כשהיא גורמת לשיעורי תמותה גבוהים. ההתפרצות הנוכחית היא הקשה ביותר והיא הביאה עד כה לכ-3,000 מקרי תמותה. עד כה נתגלו מס' מקרים בודדים מחוץ ליבשת אפריקה וקיים חשש ניכר מהתפשטות המגפה. מקור הנגיף בבעלי חיים ככל הנראה עטלפי פירות המשמשים כנשאים של ה-EBOV. בחלק מהכפרים במערב אפריקה משמש העטלף למאכל וייתכן שזהו מקור ההתפרצות הנוכחית.
בלימת התפשטות והטיפול במחלה
ב-8 באוגוסט 2014 הכריז ארגון הבריאות העולמי על מצב חירום בינלאומי. נכון לעכשיו נעשים מאמצים מקומיים בסיוע בינלאומי, כולל של כוחות צבא אמריקניים, לבודד את האזורים הנגועים בנגיף על מנת למנוע את התפשטות המגפה.
כרגע אין טיפול מוכח למחלה. לאנשים הנגועים בנגיף ניתן טיפול תומך של מתן נוזלים בעירוי, על מנת למנוע התייבשות. לכמה חולים ניתן טיפול ב-ZMapp, תרופה ניסיונית שהוכחה כיעילה בקופי רזוס. התוצאות לגבי יעילותה בבני אדם אינן חד משמעיות. תרופות נוספות שנבדקות הן TKM-EBOLA, הפועלת על מנגנון ה-RNA של הנגיף, וה-Favipiravir, תרופה נגד שפעת שנוסתה בהצלחה על עכברים שהודבקו בנגיף. בספטמבר הוחל בשלב א' של ניסויים שנערכו סימולטנית באוקספורד ובבת'סדה בחיסון NIAD/GSK. במידה והחיסון יושלם בהצלחה מתכננת חברת התרופות GSK לייצר 10,000 מנות של החיסון שיישלחו למדינות הנגועות במערב אפריקה.
דיימבאג דארל
תחילת דרכו
דארל לאנס אבוט נולד בארלינגטון שנמצאת במדינת טקסס, ארצות הברית.
את ההשראה לנגן קיבל לאחר שראה גיטריסטים רבים שמנגנים בסטודיו של אביו, ג'רי אבוט, מה שעוד דחף את דיימבאג יותר מכל לנסות לנגן היא הערצתו לאייס פהרלי הגיטריסט של קיס - אחת הלהקות שהשפיעו על דיימבאג יותר מכל.
תחילה ניסה דארל לנגן על תופים אך במהרה גילה כי אין לו את כישוריו של אחיו וינסנט (מאוחר יותר המתופף של הלהקה שהקימו ביחד "פנטרה"), לכן לקח את ההשראה שלו לכיוון הגיטרה והחל ללמוד לנגן על גיטרה בגיל צעיר.
כישוריו המוזיקליים ונגינתו של דיימבאג היו כה מרשימים עד שבגיל 16 נאסרה עליו האפשרות להשתתף בתחרות שנתית לגיטריסטים של תחנת הרדיו הטקסנית, "Q102". לאחר שזכה שלוש שנים ברציפות בתחרות.
פנטרה
פנטרה הוקמה בשנת 1981 כאשר דיימבאג הוא הגיטריסט היחיד בלהקה ולצידו ויני פול אחיו שפעל כמתופף, אליהם הצטרפו רקס בראון כבסיסט וטרי גלייז כסולן. בשנותיה הראשונות של הלהקה ניתן היה לסווג אותה כלהקת גלאם מטאל עם השפעות של להקות מהגל החדש של ההבי מטאל הבריטי ולהקות כמו :ואן היילן, קיס, איירון מיידן וג'ודס פריסט, במשך השנים עברה הלהקה שינויים שהפכו אותה ללהקת הבי מטאל, שאף פונה לכיוון הת'ראש מטאל (מטאליקה וסלייר הן דוגמאות ללהקות שהשפיעו על סגנון הנגינה המזוהה עם פנטרה החל משנת 1990). לאחר הצטרפותו של פיל אנסלמו ללהקה כמחליף של טרי גלייז בעמדת הסולן, הוציאה הלהקה ב-1990 את אחד האלבומים המשפיעים במטאל, אלבום שנחשב לקלאסיקה Cowboys From Hell, באלבום היה ניתן לשמוע ולחזות בביצועי הגיטרה החדשניים יחסית של דיימבאג. סגנון המיוחד אף ייצר תת-ז'אנר חדש במטאל, הגרוב מטאל (תת ז'אנר זה היווה את הבסיס ללהקות הנו מטאל שאת בסיס הנגינה שלהם קיבלו מהגרוב מטאל). הלהקה התפרקה בשנת 2003 לאחר סכסוך בין פיל אנסלמו לבין האחים אבוט.
דמאג'פלאן (Damageplan)
לאחר התפרקותה של פנתרה האחים דארל וויני אבוט החליטו להקים להקה חדשה כאשר צירפו את פטריק להמן כסולן ואת בוב זילה כבסיסט של הלהקה. סגנונה של הלהקה היה דומה לסגנון המטאלי אותו פנטרה ניגנה, הגרוב מטאל. סופה של דמאג'פלאן בהירצחו של דיימבאג.
הגיטרות בהן השתמש
דארל דיימבאג מזוהה יותר מכל גיטריסט אחר עם הגיטרות של דין (Dean Guitars),כבר בגיל 16 הוא קיבל את הגיטרה הראשונה שלו מתוצרת דין. החברה ייצרה מגוון רחב של גיטרות הנושאות את שמו (בעיקר לאחר מותו אבל גם כאשר היה בין החיים) ואשר עוצבו במיוחד בשבילו. בתקופה מסוימת כאשר דין פשטו רגל הוא השתמש בגיטרות של וושבורן (Washburn) במהלך השנים 1996–2004.
הירצחו
כאשר דארל דיימבאג ולהקתו החדשה Damageplan הופיעו באוהיו, נורה ונרצח דיימבאג על ידי מעריץ מעורער בנפשו. מספר דקות לאחר שפרץ ביריות ואף החזיק בבן ערובה במהלך האירוע, נורה המעריץ על ידי שוטר.
דיימבאג דרל הובא לקבורה בעיר הולדתו ארלינגטון, שם הוא נטמן בתוך ארון קבורה המעוטר בדמויותיהם של חברי להקת קיס, ויחד עם אחת הגיטרות של אדי ואן היילן, גיטריסט להקת ואן היילן אותו העריץ.
רבי אלעזר בן דורדיא
רבי אלעזר בן דורדיא היה אדם שחי בתקופת התנאים כרשע וביום מותו חזר בתשובה. סיפורו מובא בתלמוד, ומשמש דוגמה בסיפורי מוסר השכל רבים כיצד אדם יכול לשנות את גורלו אפילו רגע קט לפני מותו ולהטות כף המאזניים מחובה לזכות. עוד משמש סיפורו דוגמה לכך שמקבלים את תשובתו של אדם אפילו רשע גמור, ולא מזכירים לו את עוונותיו כלל אלא אדרבא שנחשב צדיק.
במפרשים
על פי חז"ל, בעל תשובה, לא רק שחטאיו נמחלים לו, אלא שחכמי ישראל הפליגו במעלתו כדברי רבי אבהו, שאמר: וכן בדברי הרמב"ם:
בספר "אמרי חן" מסביר הרב חיים בן סניור את המשמעות של "מזומן לחיי העולם הבא":
ראו גם
חוזרים בתשובה תלמודיים נוספים:
פולונז
פּוֹלוֹנֵז (מצרפתית: Polonaise) הוא ריקוד פולני. מקורו בריקוד איטי שנהגו לרקוד בתהלוכות חגיגיות ובטקסים רשמיים בחצרות האצולה הפולנית החל משלהי המאה ה-16. עם אצילים גולים מפולין עבר הריקוד לצרפת (מכאן שמו: פירוש השם בצרפתית הוא "פולני") ולגרמניה. הפולונז הוא מחול בטמפו איטי במקצב שלושה רבעים. לעיתים קרובות הוא מכיל פרק ביניים (טריו). הפולונז בסגנון האיטלקי מכונה "פולאקה" והוא כולל עיטורים וקישוטים מוזיקליים רבים יותר.
חשיבותו האומנותית של הפולונז עלתה במאה ה-18, עם שילובו כחלק מהסוויטה. באך כלל פולונז בסוויטה השנייה בסי מינור וכן בקונצ'רטו הברנדנבורגי מס' 1. בטהובן חיבר פולונז לפסנתר אופוס 89 וכן כלל קטע א-לה פולאקה (בסגנון פולונז) בקונצ'רטו המשולש לפסנתר, כינור וצ'לו אופוס 56 ובסרנדה לטריו כלי קשת אופוס 8. שוברט חיבר 10 פולונזים לפסנתר ב-4 ידיים.
המלחין המזוהה מכל עם הפולונז הוא פרדריק שופן. שופן הפולני שיקף בפולונזים הרבים שחיבר גאווה לאומית וגעגועים למולדתו. הוא החל לחבר פולונזים עוד בהיותו ילד בפולין. כאשר הגיע לפריז בשנת 1830 והופיע בסלונים של החברה הגבוהה, נתקבלו הפולונזים החדשים שחיבר בהתלהבות. הוא הצליח להפוך את הפולונז מריקוד פשוט ליצירה מורכבת ועשירה. את הפולונז הראשון כתב בגיל שבע, ואת האחרון כתב ב-1846, בגיל 36, שלוש שנים לפני מותו. לפולונז הגדול אופוס 22 אף חיבר ליווי תזמורתי.
דוגמאות לפולונזים מאת מלחינים נוספים: ה"פולונז בריאנט" של וייניאבסקי, הפולונז לתזמורת של דבוז'אק, הפולונז המפורסם מתוך האופרה "יבגני אונייגין" מאת צ'ייקובסקי, הפולונז מתוך סוויטה מספר 2 לחליל ולתזמורת מאת יוהאן סבסטיאן באך.
Come On Pilgrim
Come On Pilgrim הוא מיני אלבום ראשון של להקת הרוק האמריקאית, הפיקסיז. הוא יצא לאור בשנת 1987 בחברת התקליטים 4AD, והופק על ידי גרי סמית'.
רקע
במרץ 1987 נכנסה להקת "פיקסיז" לאולפני פורט אפאצ'י בבוסטון יחד עם המפיק גארי סמית' להקליט כמה שירים לקלטת דמו. הקלטת בת 17 השירים, שכונתה מאוחר יותר "הקלטת הסגולה" מצאה בסופו של דבר את דרכה לאיבו ווטס-ראסל, נשיא ומייסד חברת התקליטים הבריטית 4AD. המנהל של פיקסיז, קן גוז, היה גם המנהל של להקת "Throwing Muses", שהפכה ללהקה האמריקאית הראשונה שחתמה ל־4AD שנה קודם לכן. אף על פי שהקלטת הדמו לא הרשימה אותו, הסכים לבסוף ווטס-ראסל להחתים את הלהקה. זאת בעקבות הלחץ מבת זוגו, מזכירה ב־4AD. לאחר התעקשותה, הוא הלך ברחובות ניו יורק והאזין ל"קלטת הסגולה" עם הווקמן שלו, ולפי דבריו, סוף סוף "הבין את זה". ווטס-ראסל בחר לבסוף שמונה מתוך 17 השירים של הקלטת כדי להוציא מיני-אלבום ראשון ללהקה. מאוחר יותר הקליטו הפיקסיז עוד שמונה מתוך תשע הרצועות הנותרות של הקלטת במהלך אלבומיהם הבאים. השיר היחיד שלא הוקלט ויצא מחדש היה "Rock A My Soul". כותרת האלבום נגזרת מהשיר "Watch What You Doing", של זמר הרוק הנוצרי לארי נורמן, שכולל את השורה, "C'mon pilgrim, you know He loves you. He loves you more, than He loves this cloven earth. Don't make your life bad, and start acting like an idiot".
נושא
האלבום הציג את המגוון האמנותי של פיקסיז וקבע את ראשיתם של מאפיינים רבים במוזיקה שלהם. הוא כולל שני שירים שהושרו בחלקם בספרדית ("Vamos" ו-"Isla de Encanta"), אשר התבססו על כמה מחוויותיו של פרנק בלאק, סולן הלהקה, בפוארטו ריקו (Isla de Encanta מתייחס לכינוי האי, 'איסלה דל אנקנטו' שפירושו "אי הקסם"). שני שירים מזכירים במפורש גילוי עריות – "Nimrod's Son" ו-"The Holiday Song". השיר "I've Been Tired" מתייחס באופן מטאפורי לתרבות הסקס והרוק אנד רול. ארבעה שירים מאזכרים שפה דתית: "Caribou", "Nimrod's Son", "The Holiday Song" ו-"Levitate Me". השיר "Caribou" עוסק בגלגול נשמות. השיר "Ed Is Dead" מדבר על ילדה בעלת מום במוח שבלאק הכיר. מעבר לנושאי מילות השירים, האלבום נתן במה למהלכי הגיטרה החדשניים של ג'ואי סנטיאגו, את ההרמוניות הקוליות של קים דיל ואת המנעד הקולי של בלאק, שנע בין צעקות למלודיות המושרות באופן מסורתי. גרסאות לשיר "Vamos" הופיעו בשתי המהדורות הבאות של פיקסיז: הגרסה יחד עם סטיב אלביני עבור אלבומם הראשון באורך מלא, "Surfer Rosa", וכבי-סייד חי לסינגל הראשון שלהם, "Gigantic".
הוצאת האלבום
המהדורה המקורית שיצאה בבריטניה משנת 1987 נכנסה למצעד של אלבומי האינדי הבריטי ב־24 באוקטובר 1987, והייתה 29 שבועות במצעד והגיעה עד למקום 5. בתחילה לא התאפשר להפיץ את האלבום בארצות הברית, והוא יצא לאור בארצות הברית רק באוגוסט 1988, כשחברת התקליטים "Rough Trade" הפיצה אותו כתקליטור יחד עם האלבום הראשון באורך מלא של הלהקה, "Surfer Rosa". באותו זמן הוציאה גם 4AD לאור את Surfer Rosa ו-Come On Pilgrim בתקליטור אחד בבריטניה, ומאז מהדורה זו היא המהדורה ה-CD הסטנדרטית בבריטניה.
בשנת 1992 הוציאה אלקטרה רקורדס לאור את Come On Pilgrim ו-Surfer Rosa בתקליטורים נפרדים בארצות הברית. לאחר ש-4AD רכשה מחדש את זכויות ההפצה בארצות הברית של הלהקה בשנת 2004, הם שוב יצאו בתקליטורים נפרדים; גרסה זו של Come On Pilgrim הייתה המהדורה הראשונה של התקליטור שנשאה את שם האלבום המקורי. האלבום זכה לתשומת לב רבה יותר מעיתונות המוזיקה הבריטית מאשר בארצות הברית.
שבע מצוות דרבנן
שבע מצוות דרבנן היא רשימה של שבע מצוות עשה שנקבעו על ידי חז"ל. מניין זה הוזכר לראשונה בספר "כתר תורה" לרבי דוד ויטאל (1536). מאז נזכר בספרים רבים, ואף נוסף למהדורות הנפוצות של ספר החינוך בסוף מניין המצוות. המשותף בין המצוות הנמנות עם השבע הוא בכך שהן מצוות עשה מחודשות, ואינן הרחבה של מצווה קיימת (לדוגמה: מצוות מרור בזמן הזה; יום טוב שני של גלויות).
גרעין תורני
גרעין תורני הוא קבוצה של משפחות או יחידים מתוך הציונות הדתית שמתארגנים לגור יחד באזור בעל אוכלוסייה יהודית או דתית מועטה, מתוך מטרה לחזק את הזיקה ליהדות באותו המקום, ליצור אינטגרציה ולהניע שינוי חברתי. הגרעינים מבוססים לרוב על כולל אברכים או ישיבה העומדת במרכזם. גרעינים רבים מקימים מוסדות חינוך ותרבות, הן לגילאים הצעירים והן למבוגרים. הגרעינים התורניים שנויים במחלוקת ציבורית, בין השאר משום שלעתים קרובות חברי הגרעין מגיעים מבחוץ, וכן בשל מטרות פעילותם.
רקע
אנשים נוטים לעיתים רבות להתגורר בקרבת אנשים הדומים להם מבחינה סוציולוגית. נטייה זאת לא פסחה על אנשי הציונות הדתית אשר התרכזו בערים ויישובים בעלי נוכחות דתית רבה, גם אם לא בלעדית. אומנם בראשית ימיה של מדינת ישראל נמצאו אנשי הציונות הדתית כמעט בכל ערי המדינה, אולם עם השנים הם התרכזו בערים בעלות אחוז גבוה של דתיים, דוגמת פתח תקווה, ירושלים ורחובות, בשכונות משלהם וביישובים דתיים. כך קרה שבשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 היו אזורים רבים במדינת ישראל בהם הייתה נוכחות דלה ביותר של דתיים לאומיים.
בנוסף, בעיירות הפיתוח כדוגמת שדרות, ירוחם, נתיבות ואופקים ובשכונות המצוקה התרכזה אוכלוסייה שנחשבה חלשה, כאשר נוצר קשר מועט מאוד בינה לבין שכבות יותר מבוססות. תנועות הנוער ביקשו למנוע מצב זה במסגרת תוכניות שונות כמו של"פ.
כישלונות של הימין הדתי בקלפי הביאו לבניית חזון של בניית קשר לאוכלוסיות מסורתיות וחילוניות אשר כמעט ולא הכירו את אנשי הציונות הדתית. הרב יואל בן נון במאמר בנקודה טבע את הסיסמה "להתנחל בלבבות" כמשקל נגד להתרכזות בהתנחלויות.
מגורים שלא בתוך הקהילה, לצורך השפעה על אוכלוסייה שונה כבר התקיימו בעבר בחברה הדתית. במיוחד מוכרת פעילותם של חסידי חב"ד, הסובבת סביב בתי חב"ד, אשר בתוכם ולצידם שיעורי תורה, פעילויות שונות ואף בתי ספר חב"דיים, הנפתחים ומתקיימים גם אם לומדים בהם תלמידים בודדים בכל כיתה.
היסטוריה
בשנת 1968 הגיע הרב צפניה דרורי ממרכז הרב לקריית שמונה. כאשר ראה את המצב בעיר ארגן גרעין של משפחות דתיות-לאומיות שיתיישבו בעיר ויפעלו בה בתחום החינוך, קבוצה זו היוותה את הגרעין להקמת ישיבת ההסדר בעיר.
בתחילת שנות ה-70 הוקם במבשרת ציון כולל מר"ץ (מרכז צוותים), ביוזמתו ומימונו של זאב וולפסון ובניהולם של הרבנים שבתי זליקוביץ ואורי כהן, במטרה להכשיר מורים שיצאו ליישובי הפריפריה במסגרת "גרעין אמוני".
פעילות של מגורים מכוונים של משפחות מהציונות הדתית ביישוב בעל אופי שונה התקיימה ב-1975, סביב ישיבת ההסדר שקמה במעלות. באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 קמו יוזמות כאלו גם באילת, בירוחם ובצפת (1989). בשנת 1988 הוקם בבית שמש "גרעין תורני" של רשת שעלי תורה, הרב רחמים נסימי מייסד הרשת היה הראשון שטבע את המונח.
מגמת הקמת הגרעינים התורניים התחזקה בשנות ה-90, במקביל להסכמי אוסלו, כאשר נוסדו גרעינים בערים רבות. בתקופה זו הוחל בהקמת גרעינים תורניים גם בערים מבוססות דוגמת תל אביב ורמת גן, בנוסף לגרעינים שהוקמו בעיירות פיתוח ובפריפריה. הגרעינים התורניים נתפסו בעיני אנשי הציונות הדתית כשגרירים של המתיישבים ביהודה, שומרון וחבל עזה ועל מטרותיהם נוסף ניסיון לקירוב רעיוני בין תושבי המדינה שבתוך הקו הירוק לאלו שמחוצה לו.
לדוגמה, אחד מהגרעינים שנוסדו, גרעין חברתי יפו שפועל מזה מספר שנים ביפו ולאחרונה אף בדרום תל אביב בשכונות סמוכות להקמת מוסדות חינוכיים בעיר, וכן גרעין "שקמים", יושב בדרום תל אביב, בשכונת שפירא, ובמסגרתו פועלות כשלושים משפחות. דוגמה נוספת היא הגרעין "אלישיב" הממוקם בלוד שנוסד בשנת 1995. נכון לשנת 2021 זהו הגרעין התורני הגדול ביותר, המונה למעלה מ-1,200 משפחות.
אל הגרעינים התורניים הצטרפו צעירים רבים שנולדו או שגדלו בהתנחלויות, אך ראו חשיבות רבה יותר בגרעינים התורניים כתרומה לחברה הישראלית.
מטרות הגרעינים התורניים
לגרעינים השונים מטרות שונות כל גרעין לפי מקומו, אלה מספר מטרות המאחדות בין הגרעינים של הציונות הדתית:
ארגונים
באמצע שנות ה-90 התארגנו הגרעינים התורניים בירוחם, בית שמש, אילת, דימונה ובאר שבע והקימו גוף בשם גחל"ת: "גרעינים חינוכיים לעיירות הפיתוח".
בשנת 2005 חדלה קרן מורשת מלפעול בעקבות קשיים כלכליים, וכך נותרה רשת שעלי תורה בלבד. כעבור שנה החל ארגון "גשר" לקחת חסות על חלק מגרעיני מורשת לשעבר דרך ארגון קרן קהילות.
טיעוני התומכים בגרעינים וביקורת עליהם
טיעוני התומכים:
ביקורת על הגרעינים:
גנדאי בודו
גֶנדַאי בוּדוֹ (בקאנג'י: 現代武道; או Modern-Day Martial Ways) הוא שמן הכולל של אמנויות לחימה יפניות שהתפתחו לאחר רסטורציית מייג'י במהלך 1868, ובמיוחד לאורך המאה ה-20. פירוש השם גנדאי בודו הוא: "אמנויות לחימה מודרניות". סוגה זו מוגדרת למול הקוריו - שמן של שיטות הלחימה העתיקות. טבען של אמנויות הנחשבות 'גנדאי בודו' הוא שהן עברו התאמה מכמה סוגים אפשריים:
חלק מאמנויות הגנדאי בודו מיישמות את כל השינויים שנמנו מעלה.
המונח גנדאי בודו מתייחס לרוב לאמנויות הלחימה:
תהליך דומה ומקביל לתופעת הגנדאי בודו התרחש בסין בהקשרן של אמנויות לחימה סיניות, בעידוד הממשלה הסינית הקומוניסטית, והביא ליצירתו של הוו-שו המודרני.
שמה של גישת/שיטת הלחימה ג'יט קון דו מושפע אף הוא מתופעת הגנדאי בודו. משמעות שמה של שיטת לחימה זו הוא "דרך האגרוף המיירט". מנדרינית שמה נהגה: "ג'ייה צ'ואן דאו" (Jie Quan Dao), ובקטונזית כ-"ג'יט קון דו" (Jit kun Do). מפתחה של שיטה זו, ברוס לי, בחר להשתמש בסיומת "דו" משום שזו הייתה פופולרית ומקובלת בעולם אמנויות הלחימה בעת פעילותו המקצועית, במחצית השנייה של המאה ה-20.
נעמי
נָעֳמִי היא דמות מקראית הנזכרת במגילת רות, אשת אלימלך ואמם של מחלון וכליון.
סיפורה של נעמי
מגילת רות מספרת את סיפורה של משפחת אלימלך, כאשר נעמי היא אם המשפחה, המיוחסת לשבט יהודה. עקב הבצורת והרעב עוזבים נעמי ואלימלך את מולדתם והולכים לגור בשדה מואב. בניה של נעמי, מחלון וכיליון, מתחתנים עם שתי מואביות, מחלון נושא את רות וכיליון את ערפה. על פי חז"ל היו רות וערפה בנותיו של עגלון מלך מואב. לאחר זמן מתים אב המשפחה ושני בניו, ונותרות רק נעמי ושתי כלותיה. לאחר שלא נותר לה דבר, מחליטה נעמי לחזור למולדתה אבלה, ערירית וענייה, ומפצירה בכלותיה להניח לה. לעומת ערפה שנשמעת חוזרת למשפחתה, רות מתעקשת ודבקה בחמותה, ואומרת "כִּי אֶל-אֲשֶׁר תֵּלְכִי אֵלֵךְ, וּבַאֲשֶׁר תָּלִינִי אָלִין--עַמֵּךְ עַמִּי, וֵאלֹהַיִךְ אֱלֹהָי".
עם חזרת נעמי ורות לבית לחם, העיר כולה מופתעת מירידתה של נעמי מגדולתה: "וַתֵּלַכְנָה שְׁתֵּיהֶם עַד-בּוֹאָנָה בֵּית לָחֶם; וַיְהִי כְּבוֹאָנָה בֵּית לֶחֶם, וַתֵּהֹם כָּל-הָעִיר עֲלֵיהֶן, וַתֹּאמַרְנָה הֲזֹאת נָעֳמִי". לאחר מכן הולכת רות בעצת חמותה לשדות, ללקט שיבולים אחר הקוצרים כפי שנהגו עניי ישראל באותם ימים. בשדה פוגשת רות בבעז. לאחר שבעז, קרוב משפחתה של נעמי, מפגין כלפי רות יחס חם, יועצת נעמי לרות ללכת בלילה אל הגורן שם שוהה בעז בעת זמן זריית השעורים, ולשכב למרגלותיו במטרה לבקשו לשאת אותה לאישה. בסופו של דבר אכן נושא בעז את רות לאשה ונולד להם בן בשם עוֹבֵד, לו משמשת נעמי כאומנת. מזיווג זה נולדה מלכות דוד, כפי שמספרת המגילה:.
מדרש שמה
מדרש רות רבה מסביר את שמה כך:. ב, מבקשת נעמי מהנשים כי יקראו לה בשם אחר: לשם מרא יש משמעות הפוכה מזה של שמה הראשון 'נעמי'. נעמי מאמצת לה שם המבטא את מר גורלה. שמה החדש, מָרָא, מעיד על השפעה ארמית על מחבר המגילה.
הגיית השם
לגבי השאלה כיצד יש לבטא את השם "נָעֳמִי", כותבת האקדמיה ללשון העברית כי מילים שיש בהן הרצף קמץ וחטף קמץ, נחלקו העדות ואשכנזים ותימנים מבטאים זאת בעת קריאת המגילה "no‘omi", בעוד הספרדים מבטאים על פי מסורתם na‘omi. שתי ההגיות האלה יש להן על מה שיסמכו, ואין סיבה לפסול אחת מהן." בכל מקרה, ההגייה ne‘omi ("נְעוֹמי") - שגויה.
דמותה של נעמי במגילה
נעמי, מופיעה בשמונה סצינות בסיפור המגילה. נעמי אינה נוטלת חלק בתמונות השדה, בירידת רות לשדה בעז ביום, ולמפגש עם בעז בלילה. נעמי ורות מוצגות בסיפור כצמד אשר גורלן משותף וביניהן שיתוף פעולה. כבר במצג הסיפור ניכר כי נעמי היא דמות טרגית. למרות גורלה המר אין נעמי נשארת אנוכית ומציעה לכלותיה לחזור לבית אמן, וזאת כדי שייטב להן. בשובה לבית לחם נופלת נעמי למה שנראה כדיכאון. זאת עולה גם ממדרש שמה אשר היא נותנת לעצמה: "וַתֹּאמֶר אֲלֵיהֶן, אַל-תִּקְרֶאנָה לִי נָעֳמִי: קְרֶאןָ לִי מָרָא, כִּי-הֵמַר שַׁדַּי לִי מְאֹד". שינוי שמה בא בתגובה לתגובת תושבי העיר: "הֲזֹאת נָעֳמִי". רות יוצאת לשדה כדי למלא את מחסורה שלה ושל נעמי במזון. נעמי היא זו ששולחת את רות לידי בעז על מנת שזה יגאל אותה.
אברהם קריב עומד על חשיבות דמותה של נעמי במגילה: "ניתנת לנעמי הבלטה מרובה לאורך כל הסיפור יותר מכפי הדרוש לפרשת רות, ולא עוד אלא שחוט הסיפור מסתיים לא ברות, כי דווקא בה, בנעמי. הרי שנעמי לא דמות עזר היא לכותב המגילה, אלא הוא מוליכנו בעקבותיה גם למען עצמה, כי נחשבת היא בעיניו ונכבד לו ניסיון חייה להיכתב במגילת ספר".
בין נעמי ובועז שתיים מהדמויות הראשיות של המגילה אין דין ודברים, הן הם אינם נפגשים ולא מתקיים ביניהן שיח. הקשר בין נעמי ובועז מתקיים באמצעות רות. נעמי אשר נואשת מהיכולת להביא צאצא, מבינה שבעולם שבו קיים שלטון גברי, דן אותה לבדידות מוצאת לעצמה פתרון בצורת "אם פונדקאית", שממנה תוכל להבנות. דמותה של רות נעלמת מן הסיפור לאחר הולדת בנה.
דמותה של נעמי בספרות חז"ל
מדרש רות רבה תולה את השם נעמי בתכונותיה ומעשיה, ש"היו מעשיה נאים ונעימים". במדרש אשת חיל נכתב: "כפה פרשה לעני" זו נעמי, שהייתה בת גדולי הדור והייתה מאכלת רעבים. את סבלה תולה אותו מדרש בירידת המשפחה למואב: "ולמה נגזרה עליה גזרה ומת אישה ושני בניה? אלא בשביל שיצאו מן הארץ לחוצה לארץ. המדרש מייחס למשפחת אלימלך עושר לפני רדתם מן הארץ: "הזאת נעמי" שהיו בנות בית לחם משתמשות בתכשיטיה. הזאת נעמי שהייתה מגנה את הפז ביופי פניה". מדרש רות רבה מוסר כי נעמי ניסתה להניע את רות מלהתגייר בהסבר: "בתי, אין דרכן של בנות ישראל לילך לבתי תיאטראות ולבתי קרקסאות של גרים".
מאצ'ו פיצ'ו
מאצ'ו פיצ'ו (בקצ'ואה: Machu Pikchu; בתרגום לעברית: "הפסגה העתיקה". בהגיית הפרואנים: מאצ'וּ פיצ'וּ. בהגיית שאינם מקומיים: מאצ'וּ פיקצ'וּ - האות ק' אינה נשמעת אך קיים עיצור בהגייתה) היא עיר קדם-קולומביאנית של תרבות האינקה. העיר, שהייתה מיושבת בתקופה שבה הייתה תרבות האינקה בשיא פריחתה, נמצאת על רכס הרים מעל עמק אורובמבה בפרו, במרחק של כ-70 ק"מ מהעיר קוסקו.
על אף שהייתה מוכרת למקומיים במשך מאות שנים, לא זכתה העיר להתעניינות בינלאומית במשך זמן רב. העניין בה התעורר מחדש לאחר פעילותו של הארכאולוג היירם בינגהאם השלישי ב-1911, שביצע את הבדיקה המדעית הראשונה באתר וכתב רב-מכר על אודותיו. מאצ'ו פיצ'ו היא ככל הנראה הסמל המוכר ביותר של אימפריית האינקה. לעיתים קרובות מתייחסים אליה בתואר "העיר האבודה של האינקה" (אולם מושג זה שנוי במחלוקת).
המבנים במאצ'ו פיצ'ו בנויים מאבנים גדולות ומסותתות, והן הותאמו בדייקנות זו לזו ולכן אין שכבת טיט ביניהן. המבנים כוללים אתרי פולחן לשמש ולגשם, אחוזת קבר, מקדש ואתרים נוספים. כמו כן, נמצאה מחצבה שבה חצבו אבנים לבניית בתי העיר המחוברת באמצעות שביל לעיר קוסקו.
מפסגתו של Huaina Picchu ניתן לצפות במאצ'ו פיצ'ו כולה. צורתו הכללית של האתר, כפי שהיא נראית מפסגת ההר, מזכירה את צורתו של קונדור האנדים, המהווה סמל חשוב בתרבות האינקה בפרט ובתרבות הדרום אמריקאית בכלל.
אבנר גרעין
אבנר גרעין (21 באוגוסט 1925 – יולי 1993) היה ראש מועצת אזור השני וראש עיריית אשדוד הראשון.
מאצ'ו פיצ'ו
בשנת 1983 הכריז אונסק"ו על מאצ'ו פיצ'ו אתר מורשת עולמית ותיאר אותו:
אבנר גרעין
ביוגרפיה
בשנת 1955 נישא גרעין ליהודית לבית פרוכטמן. בשנת 1958 סיים את תפקידו כראש מועצת אזור אך המשיך לכהן בהנהלת המועצה. בשנת 1962 עבר לאשדוד שהוקמה אז ושימש ראש לשכת הסעד ביישוב. מרכז מפא"י החליט ביולי 1963 להעמיד אותו בראש רשימתה למועצת אשדוד, בניגוד לעמדת הסניף המקומי. בעקבות זאת, גרעין התפטר מתפקידו כראש לשכת הסעד והתמקד בהכנות לבחירות. בבחירות למועצה, בסתיו 1963, זכתה רשימתו ב-3 מתוך 11 מושבים במועצה וגרעין נבחר לראש המועצה על ידי קואליציה של מפא"י, אחדות העבודה והמפד"ל.
מאצ'ו פיצ'ו
היסטוריה
מאצ'ו פיצ'ו נבנתה על ידי אימפריית האינקה כאשר זו הייתה בשיאה, בערך בשנת 1450. העיר נבנתה על הר שגובהו 2,430 מטרים, וננטשה כמאה שנים לאחר מכן, כאשר האימפריה קרסה בעקבות הכיבוש הספרדי. אף שמאצ'ו פיצ'ו נמצאת במרחק של כ-70 ק"מ בלבד מקוסקו, עיר הבירה של האינקה ובניגוד לערים אחרות של האינקה, היא לא נהרסה על ידי הספרדים. במהלך השנים גדל הג'ונגל שמסביב לעיר והסתיר אותה, ומעטים ידעו על קיומה.
ב-1911 הגיעה למאצ'ו פיצ'ו משלחת מחקר שבראשה עמד היירם בינגהאם השלישי, חוקר מטעם אוניברסיטת ייל. בינגהאם חיפש באותה תקופה את העיר ויטקוס, שהייתה אחת מנקודות המפלט וההתנגדות האחרונות לכיבוש הספרדי של פרו. מספר תושבים מקומיים, שהכירו היטב את האתר, הובילו אותו לשם. כשהגיע למאצ'ו פיצ'ו, בינגהאם טעה וחשב שמדובר בעיר וילקבמבה, שהייתה מעוזם האחרון של בני האינקה ושמיקומה נשכח לאחר הכיבוש הספרדי ב-1572. מסיבה זו כונתה מאצ'ו פיצ'ו בתואר "העיר האבודה". בינגהאם ואחרים שיערו שהמצודה הייתה מקום הלידה המסורתי לאנשי האינקה והמרכז הרוחני של "בתולות השמש", בעוד שאחרים שיערו שהמקום היה מקום נופש או התבודדות עבור אצולת האינקה.
אבנר גרעין
ביוגרפיה
בשנת 1968 הוקם הגוף העירוני המקומי ואשדוד הוכרזה כעיר במדינת ישראל. גרעין שימש מאותה עת כראש העיר הראשון. התכנון הראשוני היה לחלק את העיר ל-17 רבעים, ובמרכזה הקריה. תוכנית זו אכן באה למימושה בעזרתו של יורשו של גרעין, צבי צילקר. בבחירות בסתיו 1969 גרעין לא התמודד והמערך הציבה בראש רשימתה את ראובן אבל שהפסיד לזכה צילקר מרשימת גח"ל.
מאצ'ו פיצ'ו
היסטוריה
לאחר שהגיע לשם החל בינגהאם בסדרת מחקרים ארכאולוגיים והשלים סקירה מדעית מקיפה של האזור. בינגהאם טבע את השם "העיר האבודה של האינקה", שהיה הכותרת של ספרו הראשון. הוא מעולם לא נתן קרדיט למקומיים שהובילו אותו למאצ'ו פיצ'ו, ורשם בהקדמה לספרו שהוא הסתמך על "שמועה מקומית". לאחר 1911 ערך בינגהאם מספר מחקרים נוספים באזור, ואף ביצע חפירות ארכאולוגיות במהלך 1915. בעקבות זאת הוא כתב מספר ספרים ומאמרים נוספים על מאצ'ו פיצ'ו שהביאו להפניית תשומת לב עולמית אל מאצ'ו פיצ'ו. כאשר שב בינגהאם לאוניברסיטת ייל הוא לקח איתו אוסף של כ-5,000 פריטים ארכאולוגיים אשר הבעלות עליהם נתונה במחלוקת בין האוניברסיטה וממשלת פרו (על המחלוקת ראו בהמשך).
אבנר גרעין
ביוגרפיה
בשלהי 1969 מונה גרעין לתפקיד בשגרירות ישראל בצרפת. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1973. בשנת 1974 הקים גרעין סניף של בנק אגוד באשדוד ושימש כמנהל הראשון של הסניף. לאחר מספר שנים חלה במחלה קשה והתפטר מתפקידו בבנק.
מאצ'ו פיצ'ו
היסטוריה
סימון וייסברד, חוקרת ותיקה של קוסקו, טוענת שאנריקה פאלמה, גאבינו סאנצ'ס ואגוסטין ליסאראגה חרטו את שמותיהם על אחד הסלעים במאצ'ו פיצ'ו ב-14 ביולי 1901, ולפיכך גילו הם את המקום מחדש, ולא בינגהאם. כמו כן, ישנן ראיות שמהנדס בשם פרנקלין הצליח להבחין במאצ'ו פיצ'ו ב-1904, לאחר שערך תצפית מאחד ההרים שבאזור. פרנקלין סיפר על תגליתו לתומס פיין, שהיה מיסיונר בריטי שחי באזור. ב-1906 העפילו פיין וסטיוארט א. מקניירן (1956–1867), מיסיונר נוסף, במעלה ההר והגיעו למאצ'ו פיצ'ו. חמש שנים לאחר מכן, ב-1911, שוחח פיין עם בינגהאם וסיפק לו מידע שסייע לו להגיע למאצ'ו פיצ'ו.
אבנר גרעין
ביוגרפיה
אבנר גרעין נפטר ביולי 1993 ונטמן בבית העלמין באשדוד. הוא הותיר אחריו את אשתו יהודית, העוסקת בציור ופיסול, ושני ילדים - ענת ויריב.
מאצ'ו פיצ'ו
היסטוריה
אף על פי שבינגהאם לא היה הראשון ש"גילה" מחדש את מאצ'ו פיצ'ו, הוא זכה להיחשב לראשון הואיל והוא היה מי שגרם למיקוד מחדש של תשומת הלב העולמית באתר.
ב-1913 זכה האתר לפרסום משמעותי לאחר שהחברה הלאומית לגאוגרפיה הקדישה לו את כל גיליון אפריל של ביטאונה.
אבנר גרעין
ביוגרפיה
לזכרו נחנך פארק ברובע יג' בעיר.
מאצ'ו פיצ'ו
היסטוריה
ב-7 ביולי 2007 נבחרה מאצ'ו פיצ'ו כאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
מיקום וגאוגרפיה
מאצ'ו פיצ'ו נמצאת במרחק של כ-70 ק"מ צפונית לקוסקו, על פסגת ההר מאצ'ו פיצ'ו, בגובה של כ-2,350 מטרים מעל גובה פני הים. מאצ'ו פיצ'ו היא אחד מהמרכזים הארכאולוגיים החשובים ביותר באמריקה הדרומית ואטרקציית התיירות המבוקשת ביותר בפרו.
מערכת הדרכים של האינקה
מבין אלפי הדרכים שנבנו על ידי התרבויות הקדם-קולומביאניות בדרום אמריקה, מערכת הדרכים של האינקה נחשבת לאחת המעניינות ביותר. כל הדרכים במערכת נפגשות בקוסקו, עיר הבירה של אימפריית האינקה, ואחת מהן הגיעה למאצ'ו פיצ'ו. בני האינקה עשו הבחנה בין דרך שנבנתה על חוף הים לבין דרך הררית, כאשר הראשונה נקראת Camino de los llanos (דרך המישורים) והאחרונה נקרא Qhapaq Ñan.
כיום מטיילים במערכת הדרכים אלפי תיירים בכל שנה, ולפני שהם יוצאים למסע מעמק אורובמבה לכיוון הרי האנדים, הם שוהים זמן מה בקוסקו ובמאצ'ו פיצ'ו על מנת להסתגל לתנאי הסביבה.
שמורת הטבע מאצ'ו פיצ'ו
ב-1981 האזור שמסביב למאצ'ו פיצ'ו, ששטחו הוא 325.92 קמ"ר, הוכרז על ידי פרו כשמורת טבע. אזור זה, שאינו מוגבל להריסות עצמן, כולל לא רק את פני השטח, כי אם גם את הפלורה והפאונה הטבעיות.
רוב הארכאולוגים מתנגדים להשערה שמאצ'ו פיצ'ו הייתה נקודת התכנסות עבור צבא האינקה הנסוג, וסוברים שהיא הייתה אחוזת מותרות של קיסר האינקה פאצ'אקוטי. דעות אלו מתבססות על המחקר שנערך על ידי מספר מומחים בתחום כגון ג'ון רואו וריצ'רד ברגר.
הארכאולוג ג'ון ריינהארד הציג ראיה לכך שהאתר הוקם על הר מאצ'ו פיצ'ו בגלל מיקום האתר ביחס לתבנית נוף שנחשבה מקודשת, ובייחוד ההרים הממוקמים באופן המתאים לאירועים אסטרונומיים חשובים.
טיבריוס סמפרוניוס לונגוס
טיבריוס סמפרוניוס לונגוס (בלטינית: Tiberius Sempronius Longus; 260 לפנה"ס – 210 לפנה"ס) היה קונסול ומצביא רומאי במלחמה הפונית השנייה.
מאצ'ו פיצ'ו
חלוקה אזורית
לפי הארכאולוגים, האזור העירוני של מאצ'ו פיצ'ו חולק לשלושה מחוזות גדולים: המחוז המקודש, מחוז המגורים (הנקרא גם המחוז הפופולרי) והמחוז המלכותי (במחוז זה התגוררו אנשי הדת והאצולה של האינקה).
טיבריוס סמפרוניוס לונגוס
היסטוריה
עם פרוץ המלחמה ב-218 לפנה"ס נבחר סמפרוניוס לקונסול, וקיבל לפיקודו את הפרובינקיה סיציליה. מחשבת הרומאים הייתה לנצל את עליונותם הימית ולהעביר את המלחמה כבר מראשיתה אל אפריקה. על כן העמידו לרשותו 2 לגיונות ואת עיקר הצי המלחמתי, 160 קווינקוורמות, והורו לו לאסוף כוחות ולהיערך לפלישה המתוכננת. עמיתו למשרה, פובליוס קורנליוס סקיפיו, נשלח עם 60 קווינקוורמות ו-2 לגיונות אל גאליה, כדי להיערך לקראת פלישה לספרד. סמפרוניוס קבע את בסיסו בליליבאום (מרסלה), עיר הנמל השנייה בחשיבותה באי אחרי סירקוסאי. פוליביוס מספר, כי "ממדי מסעו היו כה מדהימים והכנותיו בליליבאיון כה גדולות, שהרי אסף כוחות מכל סוג שהוא ומכל מקום, עד שנדמה כי התעתד לשוט ישר לקרתגו ולשים עליה מצור בלי-דיחוי". קודם בואו של סמפרוניוס לסיציליה יצאה שייטת קרתגית בת 20 אוניות כדי לפשוט על חופי דרום איטליה ולהטיל פחד על אוכלוסייתה. שייטת קרתגית אחרת, המונה 35 אוניות, עשתה דרכה אל ליליבאום, על מנת להשיא את תושביה לסלק את הרומאים ולעבור לצדה של קרתגו, אך הובסה בקרב ימי סמוך לעיר. כשהגיע סמפרוניוס אל ליליבאום, חיזק את השמירה בחופי סיציליה, וכדי לשלול מן הקרתגים תחנות ביניים בדרכם לבוז את חופי איטליה, השתלט גם על האי מליטה (מלטה). אחר כך יצא אל איי ליפארה, על מנת ללכוד את שבע-עשרה האוניות הקרתגיות, שעל פי ידיעותיו עדיין עגנו שם. משלא מצא אותן שב אל ליליבאום, ובעודו בדרך נודע לו כי האוניות אחריהן הוא רודף פשטו על סביבות העיר ויבו שבקלבריה, וכי חניבעל חצה את האלפים ונכנס עם חייליו לאיטליה, ולכן עליו לשוב מיד לעזרת עמיתו הקונסול. סמפרוניוס הקצה עשרים אוניות להגנת חופי דרום איטליה, והגדיל לחמישים אוניות את צי הפראיטור מרקוס אמיליוס, נציב סיציליה. אחר כך שילח את הצי חזרה לאיטליה, והוא עצמו חצה את המצר וצעד עם חייליו במשך ארבעים יום לאורכה של איטליה אל ארימיניום (רימיני) שלחוף הים האדריאטי, בדרום עמק הפו. מכאן המשיך אל הנהר טרביה וחבר לעמיתו קורנליוס סקיפיו.
מאצ'ו פיצ'ו
חלוקה אזורית
באזור המלכותי, שהוקדש לאצולה, הייתה קבוצת בתים שנבנתה בשורות מעל מדרון ההר; בתי המגורים של האמאאוטאס (אנשים שנחשבו לחכמים) אופיינו בקירות אדומים, ובאזור הנוסטאס (נסיכות) היו חדרים בצורת טרפז. המאוזוליאום הוא פסל שנבנה כך שיש לו חלל פנימי קמור, בנוסף לציורי חריטות רגילים. הפסל שימש כמקום לטקסים או להקרבת קורבנות.
טיבריוס סמפרוניוס לונגוס
היסטוריה
זמן קצר לאחר בואו נחל סמפרוניוס ניצחון על כוח רגלים ופרשים גאלים ונומידים ממחנה הקרתגים, שפשטו על שבטי גאלים אחרים בני המקום בעלי בריתם של הרומאים. הישג זה רומם את רוחו של סמפרוניוס, והוא היה להוט לצאת לקרב קודם שהחלים סקיפיו לגמרי מפצעי תבוסתו בקרב טיקינוס ובניגוד לעצתו, כדי לזכות לבדו בכתר הניצחון, ומה גם שמועד סיום כהונתו התקרב, והוא קיווה להיבחר מחדש למשרה. חניבעל העריך את עוז רוחו של סמפרוניוס וניצל את חפזונו. במהלך קרב טרביה (דצמבר 218 לפנה"ס) פיתה חניבעל את סמפרוניוס לצאת לקראתו מוקדם בבוקר ולחצות עם צבאו את נהר טרביה בתנאי קור ורעב, בשעה שצבאו שלו ערוך ומוכן מן העבר השני, נוסף לכוח פרשים שהוסתר מראש ותקף את הרומאים בעורפם. שני הצבאות הקונסולאריים הוכו מכה ניצחת, ושני הקונסולים מצאו מקלט מאחורי חומותיה של פלאקנטיה (פיאצ'נזה).   ב-215 לפנה"ס ניצח סמפרוניוס צבא קרתגי בפיקודו של חנו בן בומילקר ליד גרומנטום שבלוקאניה והניס אותו אל ארצם של הברוטיים. הוא נבחר לדקמוויר סאקריס פאקיונדיס (decemvir sacris faciundis), ונפטר בשנת 210 לפנה"ס.
מאצ'ו פיצ'ו
אדריכלות
לא נמצאו עדויות לכך שבני האינקה עשו שימוש כלשהו בגלגל. עד היום קיימת תעלומה באשר לדרך שבה שינעו ומיקמו גושי אבן ענקיים. הסברה המקובלת היא שהם השתמשו במאות אנשים על מנת לדחוף את האבנים במעלה מישורים משופעים.
טיבריוס סמפרוניוס לונגוס
היסטוריה
בנו, טיבריוס סמפרוניוס לונגוס, נבחר לקונסול בשנת 194 לפנה"ס.
מאצ'ו פיצ'ו
אדריכלות
במאצ'ו פיצ'ו יש 140 מבנים הכוללים מקדשים, מקלטים, פארקים ובתי מגורים בעלי סכך. כמו כן, ישנם למעלה ממאה גרמי מדרגות מאבן – שלעיתים נחצבו בגוש יחיד של גרניט – ומספר גדול יותר של מזרקות מים, המחוברות ביניהן על ידי תעלות ואגני ניקוז שנחצבו בסלע, שהיוו חלק ממערכת ההשקיה. נמצאו עדויות המצביעות על כך שמערכת ההשקיה שימשה להובלת מים ממעיין מקודש לכל אחד מהבתים.
בעיות בעקבות התיירות
מאצ'ו פיצ'ו היא אתר מורשת עולמית לפי החלטה של אונסק"ו. בתור האטרקציה התיירותית ביותר ומקור הכנסת כספים חשוב, ישנם איומים מתמשכים על האתר מסיבות כלכליות ומסחריות. בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 העניקה ממשלת פרו היתר שאפשר את הקמתו של רכבל המוביל להריסות, ואת בנייתו של בית מלון מפואר הכולל בתוכו מתחם חנויות כגון בוטיקים ומסעדות. תוכניות אלה נתקלו בהתנגדות עזה מצד הממסד המדעי, אקדמאים והציבור הפרואני שהיו מודאגים מכך שהגדלה לא מבוקרת של מספר המבקרים תגרום לנזקים באתר.
מספר הולך וגדל של אנשים מבקרים במאצ'ו פיצ'ו (כ-400,000 ב-2003), ומסיבה זאת ישנן מחאות נגד התוכנית לבנות גשר נוסף שיגיע לאתר והאזור הוכרז כאזור אסור לטיסה. אונסק"ו שוקל להוסיף את מאצ'ו פיצ'ו לרשימת אתרי המורשת העולמית שבסכנה.
בספטמבר 2000 נגרם נזק לשעון שמש עתיק באתר על ידי עובדי חברת פרסום, בשעה שצילמו במקום פרסומת לבירה, ובכך התממשו החששות מפני ההשפעות של ניצול יתר של האתר.
המחלוקת בין ממשלת פרו לאוניברסיטת ייל
בשני מסעות המחקר של היירם בינגהאם השלישי למאצ'ו פיצ'ו הוא לקח איתו בחזרה לאוניברסיטת ייל ממצאים ארכאולוגיים שהוא מצא. לטענת האוניברסיטה, החוק הפרואני בעת המחקר הראשון בשנת 1912 התיר לבינגהאם לקחת את החפצים וצו נשיאותי שהתיר את החפירות הארכאולוגיות התיר לו לקחת עמו ממצאים לאוניברסיטה לצורכי מחקר, תוך מתן אפשרות לפרו לדרוש חזרה ממצאים ייחודיים או כפולים. הממצאים שנלקחו במשלחת השנייה נלקחו לטענת האוניברסיטה בהשאלה והושבו כולם לפרו בשנות ה-20 של המאה ה-20, באיחור בגלל מלחמת העולם הראשונה.
ב-14 במרץ 2006 דיווח העיתון הרטפורד קוראנט (היומון הגדול ביותר בקונטיקט) שאשתו של אלחנדרו טולדו, נשיא פרו, האשימה את אוניברסיטת ייל בגנבת למעלה מ-250 חפצים מהעם הפרואני. טולדו טענה שחפצים אלה נלקחו ממאצ'ו פיצ'ו על ידי בינגהאם ב-1912, והיו בתצוגה במוזיאון פיבודי לידיעת הטבע של האוניברסיטה מאז. החברה הלאומית לגאוגרפיה של ארצות הברית צידדה בעמדתה של פרו וקראה להחזרת החפצים לפרו. הנשיא טולדו הודיע שהוא שוקל להגיש תביעה נגד ייל על מנת שזו תחזיר את החפצים למדינתו.
ב-14 באוגוסט 2007 דיווח ההרטפורד קוראנט שייל הסכימה להחזיר לפרו למעלה מ-300 חפצים שהיו ברשותה. ההתקדמות במשא ומתן בין ייל וממשלת פרו אמורה להוביל בסופו של דבר להחלטה על הגורם שישמור על החפצים. אלאן גארסיה פרס, הנשיא החדש של פרו, מינה משלחת שממשיכה בשיחות עם ייל ונכון להיום הוא מעוניין ליישב את הסכסוך ללא שימוש באמצעים משפטיים. המקור לטענה זו הוא דבריו של דובר שגרירות פרו בוושינגטון הבירה שאמר "למה אנחנו צריכים להמשיך בתביעה?". כמו כן, הדובר הוסיף ואמר "העניינים מתקדמים. אנחנו מדברים איתם. הם מדברים איתנו".
דלתא גודרם
דלתא לי גודרם (באנגלית: Delta Lea Goodrem; נולדה ב-9 בנובמבר 1984) היא מוזיקאית, מלחינה, זמרת, פסנתרנית ושחקנית אוסטרלית.
1984-2000: ילדות, חינוך והתגלית
גודרם נולדה לדניס ולי גודרם שהתגרשו מספר שנים לאחר מכן. לדלתא אח צעיר בשם טרנט, אשר משחק בליגת הפוטבול האוסטרלית (SANFL).
הוריה של דלתא קראו לה בשמה בעקבות שירו של ג'ו קוקר - "Delta Lady". בגיל 7, השתתפה גודרם בפרסומת אמריקאית לחברת צעצועים לצידו של בק קארטרייט, והחלה לנגן בפסנתר במקביל ללקיחת שיעורי פיתוח קול ושיעורי ריקוד ומשחק. דלתא השתתפה במספר פרסומות לחברות שונות כגון: אופטוס ונסקוויק, והשתתפה במספר תפקידים מינוריים בסדרות אוסטרליות מצליחות שונות.
דלתא גדלה בגלנהייבן, פרבר בעיר סידני שבאוסטרליה ולמדה בבית הספר "הילס גרמר סקול" עד גיל עשר. דלתא ידועה בביקוריה הקבועים בבית הספר.
בגיל 13, גודרם הקליטה אלבום-דמו בעל כחמישה שירים שמומן על ידי עבודתה כשחקנית בטלוויזיה. האלבום נשלח לאמרגן גלן וויטלי, אשר עמד מאחורי אומנים אוסטרליים מצליחים כמו ליטל ריבר בנד וג'ון פרנהאם. וויטלי האמין מאוד בפוטנציאל של גודרם כזמרת והחתים אותה על חוזה עם חברת התקליטים העצמאית אמפייר רקורדס. בין השנים 1999–2000, דלתא עבדה עם מפיקים מוכרים ומצליחים על כ-13 שירים שיועדו לאלבום בשם דלתא. בשנת 2004, גודרם החליטה לגנוז את האלבום ולמנוע את פרסומו.
2001-2003: התחלת קריירה, "שכנים", האלבום הראשון ואבחון מחלת הסרטן
בגיל 15, גודרם חתמה על חוזה הקלטות על חברת סוני והחלה לעבוד על אלבום שירי פופ ודאנס, שכלל את הסינגל הראשון והכושל "I Don't Care", שבשיאו הגיע למקום ה-64 במצעד הסינגלים האוסטרלי הרשמי בשנת 2001. האלבום והסינגל שיועד להיות השני במספרו - "A Year Ago Today" גרמו לדלתא ולחברת סוני להעריך מחדש את כיוונה המוזיקלי. בשנת 2002, גודרם החלה לשחק באופרת הסבון האוסטרלית המצליחה "שכנים" את נינה טאקר, תלמידת תיכון ביישנית. תפקידה בסדרה סייע לגודרם לשקם את הקריירה המוזיקלית שלה. הבלדה "Born To Try", אשר אותה שרה גודרם, שודרה לראשונה בסדרה, וכבשה את המקום הראשון במצעד האוסטרלי, ואת המקום השלישי במצעד הבריטי. הסינגל זכה לפלטינה משולשת באוסטרליה, עם מכירה של כ-210,000 עותקים. בעקבות הסדרה זכתה גודרם בפרס הלוגי בקטגוריית "התגלית הפופולרית ביותר" בשנת 2003. בינואר 2003, השיר "Lost Without You" הגיע גם הוא למקום הראשון במצעד האוסטרלי ולמקום הרביעי במצעד הבריטי. הסינגל זכה בפלטינה כפולה ומכר כ-140,000 עותקים באוסטרליה. דלתא תרמה רבות לאלבום הבכורה שלה, "Innocent Eyes", בכתיבה ובהלחנה. האלבום יצא ב-21 במרץ 2003 באוסטרליה וזינק ישר למקום הראשון במצעד האלבומים האוסטרלי הרשמי. האלבום שבר שיא כנשאר במקום הראשון במצעד במשך כ-25 שבועות ברציפות, וכ-29 שבועות במצעד. האלבום הפך לאלבום הנמכר ביותר באוסטרליה בשנת 2003 ומכר כ-1.2 מיליון עותקים באוסטרליה, ומעל ל-4 מיליון עותקים בעולם כולו. האלבום זכה להצלחה גם בבריטניה והגיע למקום השני במצעד האלבומים הבריטי. הסינגל השלישי מהאלבום, שהיה שיר הנושא, הגיע גם הוא למקום הראשון במצעד הסינגלים האוסטרלי ולמקום התשיעי בבריטניה. הסינגל הוכרז כפלטינה לאחר שמכר מעל ל-70,000 עותקים באוסטרליה.
ב-8 ביולי 2003, בגיל 18, אובחנה גודרם בלימפומת הודג'קין. גודרם נאלצה להניח את עבודתה כזמרת מצליחה בצד בעקבות הטיפולים הנוקשים כנגד המחלה. דלתא חשפה את היותה חולה בסרטן בראיון בלעדי בעיתון אוסטרלי. כחלק מהטיפול במחלה נאלצה גודרם לעבור טיפולי כימותרפיה שגרמה לשערה לנשור. החדשות על מחלתה של גודרם סחפו את התקשורת ואת אזרחי אוסטרליה, שמיד הביעו את תמיכתם בגודרם והכריזו שהם נמצאים שם בשבילה לאורך כל הדרך. גודרם הודתה למעריציה במהלך סיבוב ההופעות שלה על כל המכתבים ואיחולי ההחלמה.