cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קולנוע הודי
הקולנוע של הודו או הקולנוע ההודי (מוזכר לעיתים קרובות גם כתעשיית הקולנוע ההודית) מורכב מסרטי קולנוע שהופקו בהודו, אשר השפיעו רבות על הקולנוע העולמי מאז סופה של המאה ה-20. המרכזים העיקריים של הפקת סרטים ברחבי המדינה כוללים את מומבאי, צ'נאי, היידראבאד, ויסקהפטנאם, קוצ'י, קולקטה, בנגלור, בובנשוואר בנגלור, קאטאק, גוואהטי, דלהי, פונה, לאקנאו ונוידה. במשך מספר שנים תעשיית הקולנוע ההודית מדורגת הראשונה בעולם מבחינת תפוקת סרטים שנתית. במונחים של הכנסות כלכליות היא מדורגת במקום השלישי ב-2019, עם סך ברוטו של כ-2.7 מיליארד דולר.
הקולנוע ההודי מורכב מאמנות קולנוע רב-לשונית ורב-תרבותית. בשנת 2019, בוליווד (תעשייה הקולנוע בעיר מומבאי) ייצגה 44% מהכנסות תעשיית הקולנוע, ואחריה תעשיות הקולנוע הטלוגו והטמילית, כל אחת מהן מייצגת 13%, תעשיות הקולנוע מלאיאלאם וקנאדה, מייצגות 5% כל אחת. שפות בולטות נוספות בתעשיית הקולנוע ההודית כוללות בנגלית, מראטית, אודיה, פנג'בי, גוג'ראטי ובהוג'פורי. נכון לשנת 2022, ההכנסות המשולבות של תעשיות הסרטים בדרום הודו עלו על זו של תעשיית הסרטים ההודית הנמצאת במומבאי. בנוסף, נכון לשנת 2022, קולנוע טלוגי מוביל את הכנסות הקופות של הקולנוע ההודי.
הקולנוע ההודי הוא מיזם עולמי, ולסרטיו יש קהל צופים וקהל מעריצים רחב ברחבי דרום אסיה ובעולם כולו. סרטים מודרניים הודיים מדובבים ומתורגמים לשפות רבות, מה שיצר תנועת סרטים פאן-הודית. ההודים הגרים מחוץ להודו מהווים 12% מההכנסות של תעשיית הקולנוע ההודי.
היסטוריה
ההיסטוריה של הקולנוע בהודו משתרעת עד תחילת עידן הקולנוע. מיד לאחר הקרנת התמונות המרגשות של האחים לומייר ורוברט פול בלונדון ב-1896, הפך הקולנוע המסחרי לסנסציה עולמית וסרטים אלה הוצגו בבומביי (כיום מומבאי) באותה שנה.
סרטים אילמים (1890–1920)
בשנת 1897, מצגת קולנועית של הקולנוען פרופסור סטיבנסון הציגה מופע במה בתיאטרון הכוכבים של כלכותה. במצלמתו של סטיבנסון ובעידודו, הצלם ההודי היראלאל סן צילם סצנות מאותה תוכנית, שהוצגו בתור "הפרח של פרס" (1898). "המתאבקים" (1899), מאת ה. ס. בטבדקר, המציג משחק היאבקות בגנים התלויים בבומביי, היה הסרט הראשון שצולם על ידי אדם הודי והסרט התיעודי ההודי הראשון.
הסרטים ההודיים הראשונים באורך מלא שיצאו בהודו היו הסרטים האילמים בשפה המראטהית "שרי פונדליק" (1912, בבימויו של דאדאשב תורן) ו"ראג'ה הרישצ'נדרה" (1913, בבימויו של דבשאב פאלק). שניהם הוקרנו בבכורה בקולנוע קורוניישן בבומביי. כמה חוקרי קולנוע טענו שפונדליק לא היה סרט הודי אמיתי מכיוון שהוא פשוט היה הקלטה של מחזה במה, שצולם על ידי צלם בריטי כשהסרט מעובד בלונדון. לסרט האחרון היה סיפור המבוסס על אלמנטים מאפוסים בסנסקריט, והצלחותיו הביאו רבים לראות בפאלק כחלוץ הקולנוע ההודי.
הסרטים הטמילים המלאים הראשונים, היו גם הם סרטים אילמים, "קיצ'קה ואדהאם" (1917–1918, בבימויו של ר' נטרג'ה מודליאר) ו"ויגאטאקומראן" (1928,בבימויו של ג"ק דניאל מדר). האחרון היה סרט הדרמה החברתית ההודית הראשון והציג את שחקנית הקולנוע הראשונה דלית.
הרשת הראשונה של בתי קולנוע הודיים, תיאטרון מדאן, הייתה בבעלותו של היזם הפרסי ג'משדי פרג'י מדן, שפיקח על ההפקה וההפצה של סרטים עבור הרשת. הסרטים שהוקרנו בה כללו עיבודים קולנועיים מהספרות הפופולרית של בנגל והסרט האילם בשחור לבן מ־1917 סאטיאוואדי ראג'ה הרישצ'נדרה, עיבוד מחודש לסרטו המשפיע של פאלק מ-1913.
בדרום הודו, חלוץ הקולנוע רגפוטאי ונקאיה, שנחשב כאבי הקולנוע הטלוגי, בנה את בתי הקולנוע הראשונים במדרס (כיום צ'נאי), ואולפן קולנוע הוקם בעיר על ידי נטראג'ה מודליאר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 סרטים צברו פופולריות בהתמדה ברחבי הודו כבידור במחיר סביר להמונים (כניסה במחיר של שש עשרה רופי בבומביי). מפיקים צעירים החלו לשלב אלמנטים מחיי החברה והתרבות ההודית בקולנוע, אחרים הביאו רעיונות חדשים מרחבי העולם. עד מהרה התוודעו הקהל והשווקים העולמיים לתעשיית הקולנוע של הודו.
בשנת 1927 הקימה ממשלת בריטניה, מתוך מטרה לקדם את השוק בהודו של סרטים בריטיים על פני סרטים אמריקאיים, את ועדת החקירה של הקולנוע ההודי. הוועדה כללה שלושה בריטים ושלושה הודים, ובראשם ט. רנגצ'ארי, עורך דין ממדרס. ועדה זו לא המליצה לתמוך בקולנוע הבריטי, במקום זאת היא המליצה על תמיכה בתעשיית הקולנוע ההודית הצעירה.
סרטים מדברים (שנות ה-30 עד אמצע שנות ה-40)
הסרט הקולי ההודי הראשון היה "עלאם ערה" (1931, בבימויו של ארדשיר אירני). הוא גם הפיק את סרט הקול הראשון של דרום הודו, התמונה המדברת הדו-לשונית טמילית-טלוגית "קאלידאסה" (1931, בבימויו של ה"מ רדי).
"ג'ומאי ששטי" היה הסרט המדבר הבנגלי הראשון. צ'יטטור נגאיה היה אחד מראשוני היוצרים הרב-לשוניים בהודו.
חברת הסרטים של מזרח הודו הפיקה את סרט הטלוגו הראשון שלה, "סביטרי" (1933, בבימויו של ס פולאיה). הסרט קיבל תעודת כבוד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי השני של ונציה.
אולפן הסרטים הראשון בדרום הודו, דורגה סינטון, נבנה בשנת 1936 על ידי נידמרתי סוריאה, בראג'המונדרי, ואנדרה פראדש. הגעתו של הסאונד לקולנוע ההודי השיקה מחזות זמר כמו "אינדרה סבהה" ו"דווי דוויאני", שסימנו את תחילת השיהר והריקודים בסרטים הודיים. עד 1935, הופיעו אולפנים בערים גדולות כמו מדרס, כלכותה ובומביי, כאשר יצירת הקולנוע הפכה לתעשייה מבוססת, המודגמת בהצלחתו של הסרט דבדאס (1935). הסרט הצבעוני הראשון שנוצר בהודו היה קיסאן קניה (1937, בבימויו של מוטי ב.).
סרט מסאלה ההודי – מונח המשמש לסרטי ז'אנר מעורבים המשלבים שירה, ריקודים, רומנטיקה ועוד – נוצר בעקבות מלחמת העולם השנייה. במהלך שנות ה-40, הקולנוע בדרום הודו היווה כמעט מחצית מאולמות הקולנוע של הודו, והקולנוע הפך להיות מכשיר לתחייה תרבותית. איגוד התיאטרון העממי ההודי (IPTA), תנועת אמנות בעלת נטייה קומוניסטית, החלה להתגבש במהלך שנות ה-40 וה-50. תנועת ה-IPTA הדגישה את הריאליזם בסרטים "אמא הודו" ו"פיאסה", שעד היום נחשבות בין ההפקות הקולנועיות המוכרות ביותר בהודו.
לאחר קבלת העצמאות, החלוקה של הודו ב-1947 חילקה את נכסי האומה ומספר אולפנים עברו לפקיסטן. ממשלת הודו הקימה חטיבת סרטים ב־1948, שהפכה בסופו של דבר לאחת מיצרניות הסרטים הדוקומנטריים הגדולים בעולם עם הפקה שנתית של למעלה מ-200 סרטים דוקומנטריים קצרים, שכל אחד מהם יצא ב-18 שפות עם 9,000 יציאות לבתי קולנוע קבועים ברחבי המדינה.
תור הזהב (סוף שנות ה-40 ועד שנות ה-60)
התקופה מסוף שנות ה-40 ועד תחילת שנות ה-60 נחשבת בעיני היסטוריונים של הקולנוע כתור הזהב של הקולנוע ההודי. בתקופה זו הופיעה תנועת הקולנוע המקביל, שהדגישה את הריאליזם החברתי. בעיקר על ידי קולנוענים בנגלים, דוגמאות מוקדמות כוללות את "דרטי קה לאל" (1946, בבימויו של חוואג'ה אחמד עבאס), "נחה נגר" (1946, בבימויו של צ'טאן אנאנד), נגאריק (1952, ריטוויק גאתאק) ו-"דו ביגמה זמין" (1953, בבימויו של בימל רוי), שהניחו את היסודות לנאו-ריאליזם הודי.
"טרילוגיית אפו" (1955–1959, בבימויו של סטיאג'יט ריי) זכתה בפרסים במספר פסטיבלי קולנוע בינלאומיים גדולים וביססה היטב את תנועת הקולנוע המקביל. סטיאג'יט ריי נחשב לאחד מגדולי היוצרים של הקולנוע של המאה ה-20,בשנת 1992, סקר מבקרי ה-Sight & Sound דירג את ריי במקום ה-7 ברשימת 10 הבמאים המובילים בכל הזמנים.
במהלך שנות ה-50, הקולנוע ההודי הפך על פי הדיווחים לתעשיית הקולנוע השנייה בגודלה בעולם, והרוויח בשנת 1953 הכנסה שנתית השווה כיום ל־280 מיליון דולר. הממשלה ההודית הקימה את תאגיד מימון הסרטים (FFC) בשנת 1960 כדי לספק תמיכה כספית ליוצרי קולנוע. בזמן שכיהנה כשרת המידע והשידור של הודו בשנות ה-60, אינדירה גנדי תמכה בהפקת קולנוע לא קצבי דרך ה-FFC.
הקולנוע ההינדי המסחרי (בוליווד) החל לשגשג, כולל הסרטים המוערכים "פייאסה" (1957), "קגאז קה פול" (1959), הנווד (1951) והנודד (1955, ראג' קאפור). סרטים אלו ביטאו נושאים חברתיים העוסקים בעיקר בחיים העירוניים של מעמד הפועלים בהודו; הנווד הציג את בומבי כסיוט וגם כחלום, בעוד שפייאסה מתח ביקורת על חוסר המציאות של חיי העיר.
הסרט האפי "אמא הודו" – Mother India (1957, בבימויו של מהבוד ח'אן) היה הסרט ההודי הראשון שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר והגדיר את המוסכמות של הקולנוע ההינדי במשך עשרות שנים. זה הוליד ז'אנר חדש של סרטי דאקויט: סרטי פשע. "גונגה ג'ומנה" (1961, בבימויו של דיליפ קומאר) היה דרמת פשע דאקואיט על שני אחים בצדדים מנוגדים של החוק, נושא שהפך נפוץ בסרטים הודיים בשנות ה-70. "מדהומאטי" (1958, בבימויו של בימאל רוי) פרסם את נושא גלגול הנשמות בתרבות הפופולרית המערבית.
השחקן דיליפ קומאר זכה לתהילה בשנות ה-50, והיה כוכב הקולנוע ההודי הגדול ביותר באותה תקופה. הוא היה חלוץ שיטת המשחק המתודי ובכך הקדים את שחקני השיטה הזו בהוליווד כמו מרלון ברנדו. בדומה להשפעתו של ברנדו על שחקנים בהוליווד החדשה, קומר נתן השראה לשחקנים הודים, כולל אמיטאב באצ'אן, נסירודין שאה, שאה-רוח' ח'אן ונוואזודין סידיקי.
הסרט "נחה נגר" זכה בפרס דקל הזהב בקאן וסרטים הודים התחרו על הפרס רוב שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60. סרטים רבים מתקופה זו נכללים בין הסרטים הגדולים ביותר בכל הזמנים בסקרים שונים של מבקרים ובמאים, כולל "טרילוגיית אפו", "הנווד", "אמא הודו", ועוד.
סיוואג'י גאנסאן הפך לשחקן הראשון של הודו שזוכה בפרס בינלאומי כאשר זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים האפרו-אסיאתי ב-1960 וזכה בתואר שבלייה בלגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת ב-1995.
שנות ה-70–הווה
עד 1986, תוצרת הסרטים השנתית של הודו גדלה ל-833 סרטים בשנה, מה שהפך את הודו למפיקת הסרטים הגדולה בעולם. הפקת הסרטים ההינדית של בומביי, הפלח הגדול ביותר בתעשייה, נודעה בשם "בוליווד".
עד 1996, תעשיית הקולנוע ההודית ככלה מספר צפיות בקולנוע מקומי של 600מיליון איש, מה שביסס את הודו כאחד ממשווקות הסרטים הגדולים ביותר, כאשר התעשיות האזוריות הגדולות ביותר הן סרטים הינדים, טלוגו וטמילית. בשנת 2001, במונחים של מכירת כרטיסים, הקולנוע ההודי מכר כ-3.6 מיליארד כרטיסים בשנה ברחבי העולם, בהשוואה ל-2.6 מיליארד כרטיסים של סרטים הוליוודיים.
הקולנוע ההינדי (בוליווד)
המונח "בוליווד" נטבע בשנות ה-70, כאשר נבנתה התשתית של סרטים הינדיים מסחריים המופקים בבומביי. המפתח לכך היה יצירתם של נאסיר חוסיין וסלים-ג'אבד אשר יצרו את ז'אנר סרטי המסאלה, המשלב אלמנטים של אקשן, קומדיה, רומנטיקה, דרמה, מלודרמה ומוזיקל. סרטם "יאאדון קי באארט" (1973) זוהה כסרט המסאלה הראשון וכסרט הבוליוודי הראשון במהותו. סרטי מסאלה הפכו את אמיטאב באצ'אן לכוכב הקולנוע הבוליווד הגדול ביותר של התקופה. ציון דרך נוסף היה "אמאר אקבאר אנתוני" (1977 בבימויו של מנמוהאן דסאי). דסאי הרחיב עוד יותר את הז'אנר בשנות ה-70 וה-80.
בסוף שנות ה-80, הקולנוע ההינדי חווה תקופה נוספת של קיפאון, עם ירידה באחוז המכירות בקופות, עקב האלימות הגוברת, ירידה באיכות המלודית המוזיקלית ועלייה בווידאו הפיראטי, מה שהוביל לנטישת אולמות הקולנוע של קהל משפחתי ממעמד הביניים. נקודת המפנה הגיעה עם שובר הקופות ההודי "רקדן דיסקו" (1982) שהחל את עידן מוזיקת הדיסקו בקולנוע ההודי. השחקן הראשי מיתהון צ'קרבורטי והמנהל המוזיקלי בפי להירי היו בעלי המספר הגבוה ביותר של סרטי להיט הודי מיינסטרים באותו עשור. בסוף העשור, צ'אנדני של יאש צ'ופרה (1989) יצרה נוסחה חדשה לסרטי רומנטיקה מוזיקלית בוליווד, להחיות את הז'אנר ולהגדיר את הקולנוע ההינדי בשנים שלאחר מכן.
קולנוע טלוגו
קולנוע טלוגו, הידוע גם בשם טוליווד, מוקדש להפקת סרטי קולנוע בשפת הטלוגו, המדוברת במדינות אנדרה פראדש וטלנגאנה. קולנוע טלוגו מבוסס בהיידראבאד.
מכון הקולנוע והטלוויזיה של טלנגנה, מכון הקולנוע והטלוויזיה של אנדרה פראדש, בית הספר לקולנוע רמאנדיו ובית הספר הבינלאומי לקולנוע ומדיה אנאפורנה הם בין בתי הספר הגדולים לקולנוע בהודו. במדינות הטלוגו יש כ-2800 בתי קולנוע, יותר מכל מדינה אחת בהודו. בהיותו בסיס מסחרי, הקולנוע הטלוגו השפיע על הקולנוע המסחרי בהודו.
התעשייה מחזיקה בשיא גינס למתקן הפקת הסרטים הגדול בעולם, Ramoji Film City. ה-Prasads IMAX הממוקם בהיידראבאד הוא אחד ממסכי ה-IMAX התלת-ממדיים הגדולים, והוא מסך הקולנוע הנפוץ ביותר בעולם. לפי דו"ח המועצה המרכזית להסמכת סרטים בהודו, לשנת 2014, התעשייה ממוקמת במקום הראשון בהודו, מבחינת סרטים המופקים מדי שנה. בשנים 2005, 2006, 2008 ו-2014 התעשייה הפיקה את המספר הגדול ביותר של סרטים בהודו, מעבר למספר הסרטים שהופקו בבוליווד.
נכון לשנת 2021, קולנוע טלוגו הוא תעשיית הקולנוע הגדולה ביותר בהודו מבחינת רווחים. סרטי טלוגו מכרו 233 מיליון כרטיסים בשנת 2022, הסכום הגבוה ביותר מבין תעשיות הקולנוע השונות בהודו.
ב-2022 הסרט "RRR זכה להכרה בינלאומית, כולל פרס אוסקר על השיר "Naatu Naatu" ופרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לסרט הזר הטוב ביותר.
הקולנוע הטמילי
תעשיית הקולנוע בשפה הטמילית הידועה גם בשם קוליווד, שימשה פעם כמרכז לכל תעשיות הקולנוע של דרום הודו. הקולנוע הטמילי הפך את מדרס (כיום צ'נאי) למרכז הפקת סרטים משני בהודו, המשמש גם את הקולנוע ההינדי, תעשיות קולנוע אחרות בדרום הודו ואת הקולנוע בסרי לנקה.
הסרט המדבר הדרום הודי הראשון "קלידאס" (1931 בבימויו של ה"מ רדי) צולם בטמילית. סיוואג'י גאנסאן הפך לשחקן הראשון של הודו שקיבל פרס בינלאומי כאשר זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים האפרו-אסיאתי ב-1960 ובתואר שבלייה לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת ב-1995
השפעות תרבותיות
ק. מוטי גוקולסינג ווימאל דיסנאייקה זיהו שש השפעות מרכזיות שעיצבו את הקולנוע ההודי הפופולרי:
השפעה בין-לאומית
סרטים הודים מוקדמים עשו פריצות מוקדמות לברית המועצות, המזרח התיכון, דרום-מזרח אסיה וסין. כוכבי קולנוע הודים מיינסטרים זכו לתהילה בינלאומית ברחבי אסיה ומזרח אירופה. לדוגמה, סרטים הודים היו פופולריים יותר בברית המועצות מסרטים הוליוודיים ולעיתים סרטים סובייטיים מקומיים. מ-1954 עד 1991, 206 סרטים הודים נשלחו לברית המועצות, ומשכו נתוני קהל ממוצעים גבוהים יותר מהפקות סובייטיות מקומיות, סרטים כמו "אווארה" ו"רקדן דיסקו" משכו יותר מ-60 מיליון צופים. סרטים כמו "אווארה", "שלושה אידיוטים" ו"דנגאל", היו בין 20 הסרטים הרווחיים ביותר בסין.
הקולנוע ההודי החל במאה ה-21 להשפיע על סרטים מוזיקליים מערביים, ושיחק תפקיד אינסטרומנטלי במיוחד בהחייאת הז'אנר בעולם המערבי. לעבודתו של ריי הייתה השפעה עולמית, כאשר יוצרי סרטים כמו מרטין סקורסזה, ג'יימס אייבורי, עבאס קיארוסטמי, פרנסואה טריפו, קרלוס סאורה, איסאו טקהאטה וגרגורי נאבה ציטטו את השפעתו, ואחרים כמו אקירה קורוסאווה המשבחים את עבודתו. "דרמות ההתבגרות הצעירות שהציפו בתי קולנוע מאז אמצע שנות החמישים חייבות חוב עצום לטרילוגיית אפו". באז לורמן הצהיר שסרטו המוזיקלי המצליח "מולין רוז'!" (2001) קיבל השראה ישירה ממחזות זמר בוליוודיים. "נער החידות ממומביי" של דני בויל (2008) קיבל השראה ישירה מסרטים הודיים, ונחשב ל"הומאז' לקולנוע המסחרי ההינדי".
סרט מסאלה
מסאלה הוא סגנון קולנוע הודי המשלב מספר ז'אנרים ביצירה אחת, במיוחד בבוליווד, מערב בנגל ודרום הודו. לדוגמה, סרט אחד יכול לתאר אקשן, קומדיה, דרמה, רומנטיקה ומלודרמה. סרטים אלה נוטים להיות מחזות זמר עם שירים שצולמו במקומות ציוריים. עלילות לסרטים כאלה עשויות להיראות לא הגיוניות ולא סבירות לצופים לא מוכרים. הז'אנר נקרא על שם מסאלה, תערובת תבלינים במטבח ההודי.
קולנוע מקביל
קולנוע מקביל, הידוע גם בשם קולנוע אמנותי או הגל החדש ההודי, ידוע בריאליזם ובנטורליזם שלו, תוך התייחסות לאקלים החברתי-פוליטי. תנועה זו נבדלת מהקולנוע המיינסטרימי בבוליווד והחלה בערך באותו זמן עם הגלים החדשים הצרפתיים והיפניים. התנועה החלה בבנגל ולאחר מכן זכתה לביטוי גם באזורים אחרים. התנועה הושקה על ידי " דו ביגהה זמין" של בימל רוי (1953), שזכתה להצלחה מסחרית וביקורתית כאחת, וזכה בפרס הבינלאומי בפסטיבל קאן ב-1954 סרטיו של ריי כוללים את שלושת הפרקים של טרילוגיית אפו שזכתה בפרסים מרכזיים בפסטיבלי קאן, ברלין וונציה, ונמנים לעיתים קרובות בין הסרטים הגדולים בכל הזמנים.
רב לשוניות
חלק מהסרטים ההודיים ידועים כ"רב-לשוניים", שצולמו בגרסאות דומות אך לא זהות, בשפות שונות. לפי אשיש ראג'אדיאשה ופול וילמן באנציקלופדיה של הקולנוע ההודי (1994), בצורתו המדויקת ביותר, רב לשוני הוא קולנוע שנוצר בשנות ה-30 כאשר אותה סצנה צולמה מספר פעמים כל פעם בשפה אחרת.
סרט פאן הודי
סרט פאן-הודי הוא גם סגנון של קולנוע וגם אסטרטגיית הפצה, שנועד לפנות באופן אוניברסלי לקהל ברחבי הארץ ושוחרר בו זמנית במספר שפות. המונח "סרט פאן-הודי" משמש לסרט שיוצא לאקרנים במקביל בשפות טלוגו, טמילית, מלאיאלאם, קאנדה והינדי, במטרה למקסם את קהל היעד ובכך להגדיל את ההכנסות.
מוזיקה
מוזיקה היא גורם הכנסות משמעותי לתעשיית הסרטים ההודית, כאשר זכויות המוזיקה לבדן מהוות 4-5% מההכנסות נטו. חברות המוזיקה הגדולות לקולנוע הן טי סיריז בדלהי, סוני מיוזיק הודו בצ'נאי וחברת זי מוזיקה במומבאי, אדיטיה מוזיקה בהיידראבאד וסרגמה בקולקטה. מוזיקת קולנוע מהווה 48% ממכירות המוזיקה נטו בארץ. סרט טיפוסי עשוי לכלול 5–6 שירים בכוריאוגרפיה.
הדרישות של קהל הודי רב-תרבותי, הובילו לערבוב של מסורות מוזיקליות מקומיות ובינלאומיות. ריקוד ומוזיקה מקומיים נותרו נושא שחוזר על עצמו בהודו והושפעו מהפזורה ההודית. זמרי פלייבק כמו מוחמד רפי, לאטה מנגשקאר ועוד רבים אחרים משכו המונים להופעות מול קהל של מוזיקת קולנוע. במאה ה-21 גברה האינטראקציה בין זמרים הודים ובינלאומיים.
Troller T4
Troller T4 הוא רכב בעל הנעה 4x4 מתוצרת Troller Veículos Especiais S/A מברזיל. ניתן להשיג את המכונית רק כמכונית דו-דלתית עם מרכב פיברגלס ושלדת פלדה, עם עיצוב בהשראת הג'יפ. יש לו 4WD סטנדרטי, תיבת הילוכים ידנית בעלת 5 הילוכים וסרנים מתוצרת סרני דנה. המנוע הוא מנוע טורבו דיזל בעל קיבולת של 3.0 ליטר שנבנה על ידי MWM והוצג בשנת 2004.
חברת פורד מוטור רכשה את טרולר בשנת 2007. בשנת 2014 הטרולר T4 זכה לעיצוב מחודש גדול, ונבנה כעת על גרסה מקוצרת של פלטפורמת T6 של פורד עבור ריינג'ר העולמית. הגרסה הנוכחית נראית יותר כמו הצורה המודרנית של ג'יפ רנגלר והדגם המוקדם פורד ברונקו.
תיאור
זהו רכב דו-דלתי ובעל שתי גרסאות: פיברגלס קשיח או קנבס, כאשר שניהם נשלפים. הוא מונע על ידי המנועים הבאים:
בטרולר יש דיפרנציאל דנה 44, תיבת הילוכים איטון (משנת 2001) ומארז העברה של בורג וורנר 1352.
זה היה רכב השטח הנמכר ביותר בברזיל באמצע דצמבר 2008, אז נמכרו בו 1,104 יחידות. באפריל 2010 הודיעה טרולר כי המכירות המצטברות של T4 הגיעו ל-10,000 יחידות.
אוואלד כריסטיאן פון קלייסט
אֶוַלְד כְּרִיסְטְיַאן פוֹן קְלַיסְט (בגרמנית: Ewald Christian von Kleist; 7 במרץ 1715 – 24 באוגוסט 1759) היה משורר וקצין פרשים גרמני. משפחתו הנרחבת הייתה מבוססת היטב ב; 58 גברים מבני משפחתו לחמו בצבאו של פרידריך הגדול במלחמת שבע השנים. קלייסט נולד ב, ליד קסלין שבפומרניה הרחוקה, למשפחת קציני הפרשים.
משפחתו
משפחת קלייסט הייתה משפחה ותיקה ומבוססת ב ששורשיה מתוארכים למאה ה-12. אביו של קלייסט, יואכים אוואלד (Joachim Ewald; 1684–1738), בנו של אוואלד פון קלייסט (Ewald von Kleist נפטר ב-1694), נולד באחוזה המשפחתית. ב-7 ביולי 1710 נשא לאישה את מארי יוליאן פון מנטויפל (Marie Juliane von Manteuffel, אחותו של ) מגרוס-פופלו (Groß-Poplow). היא נפטרה ב-9 בנובמבר 1719 לאחר לידת הילד השישי.
אוואלד כריסטיאן, הילד השלישי בנישואים אלה, התגורר עם אחיו היחיד, פרנץ קזימיר (Franz Casimir), שהיה גדול ממנו בשנה, באחוזתו של דוד מצד אבא, כריסטיאן פון מנטויפל, בגרוס-פופלו. שני הבנים למדו בבית הספר הישועי בדויטש קרונה (Deutsch Krone, כיום בפולין) ולאחר מכן, ב-1729, ב; ב-1731 התקדם אוואלד פון קלייסט ל, שם למד משפטים ומתמטיקה. בין אם בסיום לימודיו, ובין אם משום שאביו לא היה מרוצה מהכיוון שבו עברו לימודיו (הוא התעקש על לימודי תאולוגיה ושפות מודרניות וקלאסיקות כמו גם משפטים ומתמטיקה) הוא הצטרף לצבא הדני, בו הפך לקצין בשנת 1736. הוא שירת ביחידה בפיקודו של חבר של אביו.
בשנת 1738 נשלח לדאנציג לבקר את אביו ואחותו, וכן אצל חברו הטוב באטרו (Battrow, מצפון-מזרח לפלטו [Flatow]), קרוב משפחה רחוק, שבתו וילהלמינה עשתה עליו רושם; הוא התארס לה, אבל הם הופרדו בגלל שירותו הצבאי והיא נישאה לגבר אחר.
שירות צבאי
נקרא לשרת בצבא פרוסיה על ידי פרידריך השני, מלך פרוסיה ב-1740, הוא מונה ללוטננט בגדוד שהוקם זה עתה שהוצב בפוטסדאם, שם התוודע למשורר הגרמני, שעניין אותו בשירה. לאחר שהצטיין בקרב מולביץ (10 באפריל 1741) ובמצור על ניסה (1741), הועלה לדרגת קפטן ב-1749 ולמיור ב-1756.
הוא שוּכן בחורף 1757–1758 בלייפציג במהלך מלחמת שבע השנים, הוא מצא הקלה מתפקידיו הצבאיים המעיקים בחברת גוטהולד אפרים לסינג. הרגימנט שלו, הגרנדירים של שנקנדורף, נכנס למערכות הקיץ. זמן קצר לאחר מכן ב, ב-12 באוגוסט 1759, שבו הביס צבא רוסי-אוסטרי את צבא פרוסיה, הוא נפצע אנושות בקדמת המתקפה. תומאס קרלייל (Thomas Carlyle) מתאר את מותו (תיאור שאמינותו בספק): קלייסט צורף לדיוויזיה של פינק (Finck) בצד ימין של הצבא הפרוסי. הוא נפגע מספר פעמים מריקושטים, ואולי מכדורי מוסקט, אולי אפילו 12 פעמים. הוא המשיך להוביל את חייליו קדימה, כשהוא משתלט על סוללה שלישית, כשהוא נפגע קשה בשתי זרועותיו. ה"קולונל" שלו (מיור מארק ק.א. פון שוורץ) נהרג; הוא הוביל את הגדוד שלו קדימה אל הסוללה הרביעית כאשר פגז ריסק את רגלו לחתיכות; לאחר שנפל, קפטן זילביוס פון סוולינסקי קיבל את הפיקוד על הגדוד. הוא נפל מסוסו, ונישא לאחור. בבוא העת, הובא אליו רופא, אך זה נהרג מירי פגז. אחד מחבריו ניסה לשלוח אליו כרכרה, כדי להוציאו מכלל סכנה, אבל זה לקח כל כך הרבה זמן שהוא כותר על יד ההתקדמות הרוסית. עד הערב הפשיטו אותו הקוזקים, והשליכו אותו לביצה הקרובה. מאוחר יותר באותו לילה כמה הוסרים רוסים מצאו את קלייסט במצב זה, לקחו אותו למקום יבש, הציתו אש ונתנו לו מעט לחם. כשיצאו, חזרו הקוזקים ולקחו את השמיכה שהרוסים נתנו לו. לבסוף חלף במקום חיל פרשים רוסי; אחד הקפטנים שלהם, שלח אותו לפרנקפורט על האודר בכרכרה. בהשגחת פרופסור שם, הוא עבר ניתוח וטיפול רפואי, אם כי בלילה העשירי, העצם התפרקה, חתכה עורק, וב-2 בלילה ב-24 בלילה הוא מת. לקלייסט הוענקה הלוויה של חייל, ארונו נישא על ידי 12 גרנדירים רוסים, והשתתפו בו כמה קצינים; קצין מטה אחד הניח את חרבו שלו על מרכבת הלוויה.
שירה
יצירתו הראשית של קלייסט היא שיר ב, "Der Frühling" ("האביב", 1749), שהתבסס על מחזור השירים "" של המשורר הסקוטי. יצירה זו זיכתה אותו בכינוי "משורר האביב". הוא ציין במכתביו שקרל וילהלם רמלר (Carl Wilhelm Ramler) העניק לו פרשנות מאוחרת ושיפורים על הפואמה, שאותה הוציא לאור בעצמו בדצמבר 1749. לאחר מכן, שירו זכה לתשומת לב רבה, אפילו מ.
קלייסט כתב גם כמה אודות, אידיליות ואלגיות, ושיר אפי קטן, "Cissides und Paches" (קיסידֶס ופאכֶס; 1759), הנושא הוא שני חברים תסליים שמתים מוות הירואי למען ארצם בקרב נגד האתונאים. כמו כן, הוא חיבר אפיטפים עבור חבריו הרבים שנהרגו בקרבות, כמו מיור היינריך פון בלומנטל (Heinrich von Blumenthal), שניבא בצורה מוזרה את מותו שלו.
המחקר מציב את שלושת המשוררים לבית קלייסט - אוואלד, והיינריך פון קלייסט לאותו אב קדמון בתחילת המאה ה-15.
ספורטק נשר
ספורטק נשר הוא מתחם ספורט בעיר נשר השוכן בשכונת תל חנן, בין הרחובות דרך בר יהודה ואשכולות בתל חנן, ורחוב הביטחון במעלה שכונת בן דור.
היסטוריה
במקום בו הוקם הספורטק, היה בסיס צבאי שהוקם בתקופת המנדט הבריטי בצמוד לרחוב הביטחון העולה לבן דור. הוא כלל מכלי דלק גדולים. ממול בצידה המערבי של רחוב הביטחון היה בית ששימש למגורי החיילים ששמרו על המיכלים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקם בצמוד למכלי הדלק וממזרח להם, מרכז פעילות נוער שנקרא "מרכז אשכול" על שמו של לוי אשכול במרכז זה הייתה גם בריכת שחייה. לאחר סגירת מרכז אשכול כשהפעילות עברה לרשת המתנסים נשר, עבר למבנה תחנה של מגן דוד אדום. התחנה שכנה במבנה עד שעברה לדרך השלום בשכונת נשר הוותיקה. לאחר מכן שימש המבנה כמחסן של עיריית נשר, עד להריסתו לקראת הקמת ספורטק נשר. ממזרח למתחם זה שכן מגרש הכדורגל של הפועל תל חנן עד לפתיחת אצטדיון נשר בשנת 2008.
על בניית ספורטק נשר החליטה עיריית נשר בינואר 2020. התקציב אושר בישיבת מועצת נשר ב-28 באפריל 2021. בניית הספורטק הסתיימה בשנת 2023. אירוע הפתיחה של הספורטק התקיים ב-2 ביולי 2023.
הספורטק כולל מסלול ריצה, מסלול אופניים, מתקני שעשועים, מתחם נדנדות, מתחם נינג'ה, סטריט בול, קט רגל דשא סינתטי, 2 מגרשי כדור סל מגרש כדורגל, אמפיתיאטרון, רחבת ריקודים ומתחם סקייטפארק חדשני. הספורטק בעל תפוסה של 1,000 איש, והוא פתוח בכל יום בין השעות 06:00 - 23:00. בנוסף למתקנים הקבועים יהיו בספורטק פעילויות ספורט יזומות בחינם: זומבה וריקוד עם. קו 5 של המטרונית כולל תחנה מול הספורטק. צמוד לספורטק וממזרח לו, ליד מתחם עמק הכרמל קיים מגרש חנייה גדול לשירות באי הספורטק.
תלתוניים
תִּלְתּוֹנִיִּים או תִּלְתָּנִיתִיִּים (שם מדעי: Tripterygiidae) היא משפחת דגים קטנים מסדרת הדקראים המזכירים במראם את הקרנוניים. הם נפוצים בכל האוקיינוסים בימים ממוזגים וטרופיים ובשוניות אלמוגים. במשפחה 30 סוגים.
לדגים אלה ישנם סנפירי גב דמויי-מפרש המפוצלים לשלושה חלקים ראשיים ומכאן שמם (תלת-אונותיים - בעלי שלוש אונות). הם בעלי סנפירי חזה גדולים וזנב דק. המין הגדול שבהם Notoclinus fenestratus מגיע לאורך 20 סנטימטרים, אך רובם אינם עולים על 6 סנטימטרים. רובם צבעוניים ובעלי פסים לאורכם, אך אחרים בעלי צבעי הסוואה המתלבשים בנוף השוניות או הסלעים בהם הם חיים, לא הרחק מהחוף. דגים אלה בעלי דו-צורתיות זוויגית בה הזכרים גדולים ומקושטים מהנקבות.
הם ניזונים מחסרי חוליות שהם חוטפים בין הסלעים ובורחים אל בין הסדקים ברגע שטורף מתקיף אותם. הם מאוד טריטוריאליים ויתקפו כל תלתון שיסיג את גבולם.
זיזף ארך-רגל
זיזף ארך-רגל (שם מדעי: Macrophyllum macrophyllum) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, שמצוי באמריקה הדרומית וההמרכזית ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1821 על ידי הזואולוג הגרמני היינריך רודולף שינץ ולו 3 תת-מינים. לזיזף ארך הרגל תכונות מורפולוגיות ייחודיות המותאמות לציד חרקים בסביבה מימית, דוגמת רגליים ארוכות, כפות גדולות, טפרים חזקים וקרום תעופה גדול ורחב. הוא נוהג לצוד ולחפש את מזונו אך ורק מעל מקורות מים ומשתמש באיכון הד עם פולסים גבוהים מהרגיל.
אנטומיה ומאפיינים פיזיים
לזיזף ארך הרגל ראש גדול עם גולגולת קצרה ומסיבית, חוטם רחב וגוף שמנמן. האוזניים גדולות, רחבות ומחודדות עם צפירים בינוניים. עיטור העלה האפי של המין הוא בין הגדולים במשפחה (קטן רק משל זיזף החרב), וצורתו כחנית ארוכה. בחלקו התחתון של העיטור יש תלתן בשרני הסובב את הנחיריים. על שפתו התחתונה של הזיזף ישנו עיטור בשרני קטן דמוי כפתור פרחוני שמכוסה בטבעות קטנות וביבלת מרכזית. אורך ראשו וגופו של הזיזף ארך הרגל 40–53 מ״מ, אורך זרועו 35–45 מ״מ ואורך זנבו 38–49 מ״מ; משקלו 6–9 גרם. מוטת הכנפיים כ-8 ס״מ.
כפי שמרמז שמו, המין מתאפיין ברגליים ארוכות באופן חריג, שאורכן נע בין 13 ל-16 מ״מ. כפות הרגליים גדולות, רחבות ומצוידות בטפרים גדולים וחזקים שייתכן וממסייעים לו לחטוף את טרפו מעל המים. הזנב גם הוא חריג באורכו, וקרום התעופה האחורי דקיק, רחב ומוארך במיוחד; הקרום מכוסה במרכזו ובקצהו בקשתות ייחודיות של בליטות משוננות קטנות לצד רפידות קטנות רבות המפוזרות על פני כל משטח הקרום.
הפרווה של הזיזף ארך הרגל ארוכה ורכה. צבעה הכללי משתנה בין אפור כהה לחום אפרורי, חום ביסטר כהה או מפויח, חום זית, זהוב, חלודה ואפילו שחור מבריק. אזור הגחון נוטה להיות בהיר מעט. האוזניים, העיטור האפי והכפתור הפרחוני בצבע שחרחר או חום חלודה. הכנפיים שחרחרות, הזרועות והרגליים בצבע בורדו, וקרום התעופה האחורי שחור סגלגל עם טבעות בהירות וכהות.
תפוצה ובית גידול
הזיזף ארך הרגל מצוי באמריקה הדרומית והמרכזית; טווח התפוצה שלו כמעט על כל ברזיל (למעט אזור הפמפס), צפון מזרח ארגנטינה, מזרח פרגוואי, צפון בוליביה, צפון ומרכז פרו, אקוודור, קולומביה, וונצואלה, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, פנמה, קוסטה ריקה, גואטמלה, ניקרגואה, בליז, הונדורס, אל-סלבדור, ודרום מקסיקו.
בית הגידול של הזיזף ארך הרגל כולל יער נשיר טרופי, יער גשם טרופי וקרחות יער. הגורם המכריע בבחירת בית הגידול הוא הקרבה למקורות מים דוגמת אגמים, נהרות, נחלים, ביצות ומפרצים שבהם המין מחפש את מזונו.
פעילות ולינה
הזיזף פעיל בשעות הלילה ומבלה את שעות היום בלינה במגוון אתרים: החל מחורבות ואתרים ארכאולוגים, דרך עצים חלולים, בניינים, גשרים מעל נהרות ונחלים, ספינות נטושות, מנהרות השקיה, בורות מים ומערות ים. הוא חי בבדידות או בקבוצות של עד 70 פרטים, לעיתים קרובות בחברת עטלפים אחרים מהסוגים: זיזף חסר-זנב, זיזף ארך-לשון, שפתן משופם, אשמן כלבי וערפד שעיר-רגליים.
הזיזף ארך הרגל חי בשטח מחיה קבוע שגודלו מגיע עד ל-150 דונם, כאשר שטחן של הנקבות גדול משל הזכרים. מאפיין זה יוצא דופן עבור עטלפים קטנים שחיים בשטח מחיה קטן בהרבה. הזיזף נייד במיוחד, וסורק מדי לילה שטחים גדולים בחיפוש אחר מזון.
איכון הד
כיתר הזיזפים, הזיזף ארך הרגל מחפש את טרפו באמצעות איכון הד וחוטף אותו תוך כדי טיסה. העיטור האפי שדרכו עוברים הפולסים (גלי הקול) מבית הקול, מסייע לו למקד אותם לעבר האזור הרצוי. בניגוד לזיזפים רבים שמשתמשים בפולסים חלשים ומכונים בשל ״העטלפים הלוחשים״, הזיזף ארך הרגל מפיק פולסים רבי עוצמה לאיתור טרפו (כ-110 דציבלים), כשעוצמת הפולסים מותאמת לסביבה: אזור עם עומס אקוסטי יגרום לזיזף להפחית את גלי הקול, בניגוד לאזור פתוח. נוסף על כך, הוא המין היחיד במשפחת הזיזפים שמסוגל לקבל ולנתח הד חוזר בתדר שעולה על 160 הרץ.
ההרגל של המין לחפש מזון בסביבות פתוחות יותר, מאפשר לו להשתמש בפולסים גבוהים בכדי לסרוק אזור גדול יותר ולאתר במהירות פריטי טרף פוטנציאליים. תדירות הפולסים המופקים על ידי הזיזף עולה ככל שהוא מתקרב למטרה המבוקשת, בכדי לאמוד את המיקום המדויק של הטרף עד לרגע לכידתו. אף על פי שהפקת פולסים בתדירות גבוהה מכריחה אותו להפסיק את ההאזנה להד המוחזר מהר יותר, צמצום המרחק מהמטרה מספיק בשביל לקבל את ההד חזרה ולנתח אותו לפני הקריאה הבאה.
תזונה ושיטות ציד
מאחר שהמורפולוגיה הייחודית של הרגליים מזכירה מאוד את זו של עטלף הבולדוג והנשפון הדייג, התזונה של המין עניינה במיוחד את חוקרי הטבע. ההנחה הרווחת הייתה, שהמין ניזון בעיקר מציד חרקים מימיים, אך ניתוח תכולת הקיבה של המין העלה שהוא ניזון גם מחרקים מכונפים רגילים, מרצי מים ומדם.
הרגליים הארוכות והכפות הגדולות משמשות את הזיזף לשלות חרקים מימיים או חרקים מכונפים המתעופפים צמוד למים, וזאת בניגוד לעטלפי חרקים אחרים שחוטפים אותם עם הפה. קרום התעופה הרחב והארוך של המין, נמתח למקסימום במהלך הטיסה מעל המים ומתפקד כמחסום בפני חרקים שמנסים להימלט מרגלי הזיזף.
שיחור מזון
מחקר שהתבצע באחד מאיי תעלת הפנמה, העלה שהזיזף ארך הרגל יוצא דופן משאר המינים במשפחתו בכך שהוא מחפש את טרפו אך ורק מעל המים ולא יותר מגובה חצי מטר. הטיסה המהירה של הזיזף בסמוך לגופי המים חסרי המכשולים, גורמת לאפקט קרקע מתמשך שמפחית את כוח הגרר, ובהתאם לכך, הזיזף מקטין מאוד את בזבוז האנרגיה על הטיסה; תופעה זאת מסבירה את יכולתו של הזיזף הקטן לגמוע מרחקים ארוכים מדי לילה מבלי להתעייף.
הזיזף מתמקד רוב הלילה במספר מצומצם של גופי מים עתירי חרקים שפזורים על פני שטח המחיה הרחב שלו ומתחלפים אחת לכמה זמן; ככל הנראה, מדי לילה הזיזף רוכש ״מטרות״ פוטנציאליות חדשות תוך כדי טיסה עבור היום הבא ומתעדכן בהידלדלות המזון במקומות הישנים. בדרך זו, יש לו ידע מפורט על אתרי ההאכלה בשטח, כך שהוא עף רק לאזורים שבהם יוכל להחזיר את האנרגיה שהוציא.
רבייה
עונת הרבייה מתרחשת כנראה בין ספטמבר לדצמבר והזיזפית ממליטה צאצא יחיד בכל פעם. הזכר יוצר לעצמו הרמון של מספר נקבות, וכדי לשמור עליהן מפני זכרים אחרים הוא ממעט לבצע גיחות ארוכות במהלך שיחור המזון.
מצב
הזיזף ארך הרגל מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בגלל הטווח הרחב של תפוצתו, אוכלוסייתו הגדולה, נוכחותו באזורים מוגנים רבים, סובלנותו לשינויים בבית הגידול, וחוסר אינדיקציה לירידה משמעותית. מגמת האוכלוסייה איננה ידועה. אובדן בית גידול באמצעות כריתת יערות מהווה איום מקומי על אוכלוסיות מבודדות. המין נחשב למוגן במקסיקו.
כנעאן מקייה
כנעאן מקייה (בערבית: كنعان مكية, נולד ב-1949 בבגדאד) הוא אינטלקטואל עיראקי ופרופסור ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס.
ביוגרפיה
נולד בבגדאד למשפחה שיעית ולמד בתיכון בעיר שהופעל על ידי ישועים מארצות הברית. הוא הצטיין במתמטיקה ובאנגלית, ובשנת 1967 התקבל ללימודי ארכיטקטורה בMIT ועזב את עיראק לצורך הלימודים. ב-MIT הוא החל להתעניין בפוליטיקה, ושם הוא פגש את עמנואל פרג'ון, דוקטורנט למתמטיקה שהיה פעיל שמאל מרקסיסטי והושפע רבות מהרעיונות הפוליטיים שלו. בסיום לימודיו הוא הצטרף לחברת "מקייה ושותפים" ותכנן פרויקטים במזרח התיכון. בשנת 1974 למד בבית הספר לכלכלה של לונדון והשלים שם תואר שני בתכנון אורבני.
ב-1981 עזב את משרתו והחל לכתוב ספר אודות עיראק, "רפובליקת של פחד: הפוליטיקה של עיראק המודרנית", שתיאר את משטר של סאדם חוסיין ומפלגת הבעת' בעיראק, שפורסם ב-1989, ונהיה לרב-מכר. את הספר פרסם תחת השם הבדוי סמיר אל-ח'ליל, מחשש שסאדם יפגע בבני משפחתו שעדיין בעיראק.
בשנת 1991 בעקבות המרידות הכורדיות בעיראק, מקייה ביקר בצפון בעיראק. בשנת 1992 יצא ספרו "שדות ההרג של סדאם", שבו תיאר את הטיהור האתני שסדאם ניסה לעשות לכורדים במדינה. לאחר הפלתו של סדאם על ידי האמריקאים בשנת 2003 מקייה החל לפעול למען הנצחת קורבנות משטר חוסיין. ביוני 2003 הוא הקים את "קרן הזיכרון העיראקי" (Iraq Memory Foundation).
מקייה כתב בעבור הניו יורק טיימס, The New York Review of Books, והלונדון טיימס.
בשנת 2003 הוענק לו דוקטור כבוד לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2007 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
ליידי קטיריה
קטיריה רייז (בספרדית: Catiria Reyes; 1959 – 3 במאי 1999), שהייתה ידועה בשם ליידי קטיריה, הייתה מופיעת דראג פורטוריקנית, שחקנית קולנוע, ומלכת יופי טרנסג'נדרית. היא הייתה אחת המופיעות המרכזיות במועדון הלילה הלטיני La Escuelita בניו יורק, שם הופיעה במשך כשני עשורים. היא הייתה הראשונה לזכות בשני תארים בתחרות "מיס קונטיננטל" בשיקגו. לקראת סוף חייה, הייתה לפעילה למען מודעות למחלת האיידס.
קריירה
ליידי קטיריה התחילה את הקריירה שלה בגיל 19, בשכונת ג'קסון הייטס בקווינס, ניו יורק, כשהופיעה בחיקוי כוכבת הטלוויזיה הפורטוריקנית איריס צ'אקון. בשנות ה-1980 המוקדמות, היא התחילה להופיע במועדון La Escuelita, מועדון גייז במנהטן, שם זכתה לקהל אוהדים גדול. כנטרנסג'נדרית אשר עברה תהליכים להתאמה מגדרית, היא התבלטה בהופעותיה לעומת מלכות הדראג האחרות, וכן בשל כישרון הריקוד שלה, והאקסהיביציוניזם שלה. היא לא הייתה מדברת כשהייתה מופיעה - לא מעל המבה, ולא כשירדה ממנה.
באותה השנה שזכתה בתואר מיס קונטיננטל, 1995, הייתה לה הופעת קמע בסרט קדילאק של סופשבוע, בכיכובם של וסלי סנייפס, פטריק סווייזי וג'ון לגוויזאמו. היא הופיעה בתחילת הסרט, בסצנה בה שלוש הדמויות הראשיות מתחרים בתחרות דראג.
ליידי קטיריה הודיעה שהיא נשאית HIV בתחרות מיס קונטיננטל 1996, כשהיא רקדה בפעם האחרונה כמחזיקת התואר.
בפברואר 1999 נערכה הופעת פרידה מליידי קטיריה במועדון לה אסקואליטה, בו כיכבה כמופיעה, אך היא עצמה לא הצליחה להגיע לאירוע, כי הייתה בהתאוששות מטיפולי כימותרפיה כדי להילחם בסרקומה ע"ש קאפוסי שפיתחה כחולת איידס. היא נפטרה כתוצאה סיבוכי מחלת האיידס ב-3 במאי 1999, ונקברה במולדתה, פוארטו ריקו.
ביוני 1999, המגזין POZ פרסם כתבה מרכזית על ליידי קטיריה, וכינה אותה השראה לאנשים החיים עם HIV/איידס.
מורשת
מלכות דראג רבות מונות את ליידי קטיריה בתור המנטורית ומודל החיקוי שלהן, ביניהן קנדיס קיין, אנג'ל שרידן, ומיסטרס מאדי. קנדיס קיין, שזכתה אף היא בתואר מיס קונטיננטל, אומרת שהייתה זו ליידי קטיריה שהמריצה אותה להשתתף בתחרות. השחקנית הפורטוריקנית רוזי פרז נהייתה לאוהדת מושבעת של ליידי קטיריה, לאחר שג'ון לגוויזאמו לקח אותה להופעה שלה בלה אסקואליטה.
חוקרים פורטוריקנים גאים, כמו לורנס לה פאונטן-סטוקס, כתבו רבות על השפעתה של לייקי קטיריה על הקהילה הלהט"בית בניו יורק. אחרים פרסמו מחוות ברשת האינטרנט. מועדון לה נואבה אסקואליטה (לה אסקואליטה החדשה) הוציאה תקליטור הופעות של ליידי קטיריה לזכרה, ובמועדון עצמו יש תצוגה של השמלה והכתר שלה מתחרות מיס קונטיננטל. המועדון אף חולק לה כבוד ומציג צילומים רבים שלה באתר האינטרנט שלו.
סוזן סטרייקר
תחילת דרכה
סטרייקר סיימה תואר ראשון באוניברסיטת אוקלהומה ב-1983. היא השלימה דוקטורט בהיסטוריה של ארצות הברית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1992; עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא Making Mormonism: A Critical and Historical Analysis of Cultural Formation.
קריירה
סטרייקר היא פרופסור חברה בחוג ללימודי מגדר ונשים באוניברסיטת אריזונה, היא המנהלת לשעבר של המכון ללימודי להט"ב באוניברסיטה. היא שירתה בתור פרופסור אורחת באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, ואוניברסיטת סיימון פרייזר. היא לסבית טרנסג'נדרית, אשר יצרה גוף משמעותי של עבודות בנושא טרנסג'נדר ותרבות קווירית.
היא יצאה כטרנסג'נדרית, והחלה התאמה מגדרית זמן קצר לאחר סיום הדוקטורט. המאמר האקדמי שלה "My Words to Victor Frankenstein Above the Village of Chamounix", שפורסם ב-1994, היה המאמר הראשון שלה שפורסם בכתב עת אקדמי, ואחרי סוללת הדרך האוסטרלית רוברטה פרקינס אשר החלה לפרסם מחקרים על עובדות מין בשנות ה-1980, אחת הטרנסג'נדריות הראשונות לפרסם מאמר בכתב עת שעבר עמיתים אקדמי.
היא עשתה מחקר פוסט-דוקטורט על מיניות האדם באוניברסיטת סטנפורד, בחסות המועצה לחקר מדעי החברה וקרן פורד. מ-1999 עד 2003, היא הייתה מנכ"לית האגודה להיסטוריית להט"ב בסן פרנסיסקו.
ב-2013, סטרייקר הקימה את היוזמה ללימודי טרנסג'נדר באוניברסיטת אריזונה.
ב-2015, אוניברסיטת ייל העניקה לסטרייקר את הפרס על שם ג'יימס רוברט ברודנר על מפעל חיים ותרומה אקדמית בתחום חקר הלהט"ב. ב-2007, קרן מונט-הורוביץ כיבד אותה על האקטיביזם שלה למיגור ההומופוביה. בין יתר הכיבודים שזכתה בהם" פרס חלוצת הקהילה מטעם המרכז למשפט טרנסג'נדרי, והכרה בתור "גיבורה מקומית" על ידי תחנת הטלוויזיה הציבורית בסן פרנסיסקו, KQED.
ספרים
הספר הראשון של סטרייקר, Gay by the Bay: A History of Queer Culture in the San Francisco Bay Area (1996), אשר נכתב בשיתוף עם ג'ים ואן בוסקירק, הוא תיעוד מאויר של האבולוציה של תרבות הלהט"ב באזור מפרץ סן פרנסיסקו וצפון קליפורניה. הספר, וספר הממשך, Queer Pulp, היו שניהם מועמדים לפרס למדא לספרות.
ספרה הבא, Queer Pulp: Perverted Passions from the Golden Age of the Paperback (2001), היה סיקור ביקורתי של "ספרות פאלפ" או "ספרות זולה" (ספרי כריכה רכה זולים שהיה קל לייצר) לסבית והומוסקסואלית שיצאה בארצות הברית בין שנות ה-1930 עד שנות ה-1960.
בשנת 2000, סטרייקר הייתה כותבת שותפה עם כריסטין יורגנסן באוטוביוגרפיה שלה, Christine Jorgensen: A Personal Autobiography.
יחד עם סטיבן וויטל, היא ערכה את The Transgender Studies Reader (2006), עבודתה הראשונה אשר זכתה בפרס למדא. ספרה הבא, Transgender History (2008), מסקר טרנסווסטיזם, אנשים טרנסג'נדרים, וטרנסקסואליות בארצות הברית, מתום מלחמת העולם השנייה ועד שנות ה-2000.
ב-2013 יצא ספר ההמשך לאנתולוגיה משנת 2006, The Transgender Studies Reader 2, אותו ערכה יחד עם ארן אייזורה.
ב-2015 היא כתבה את ההקדמה לספר Bordered Lives: Transgender Portraits from Mexico, של הצלם קיקה ארנל, ובו תיאורים של חיי המצולמים, אשר מאתגרים ציפיות ותפקידי מגדר במדינתם.
סרטים
סטרייקר הופיעה בסרטים כשחקנית ובתור עצמה, וכן תסרטה, הפיקה וביימה סרטים בנושאי טרנסג'נדר ומיניות.
היא זכתה בפרס אמי סן פרנסיסקו / צפון קליפורניה על בימוי הסרו Screaming Queens: The Riot at Compton's Cafeteria (2005), סרט תיעודי על מהומות קפיטריית קומפטון ב-1966; הסרט נכתב, בוים והופק בשיתוף עם ויקטור סילברמן. יחד עם הבמאית מישל לולר והמפיקה קים קלוזנר, הייתה מפיקה שותפה בסרט Forever's Gonna Start Tonight (2009), סרט תיעודי על ויקי מרליין, טרנסג'נדרית שהייתה נשאית HIV, שהייתה מופיעה במועדונים. ב-2013, יצרה סטרייקר את הסרט התיעודי Christine in the Cutting Room (2013), סרט נסיוני על כריסטין יורגנסן.
מוניקה טרויט צילמה וראיינה את סטרייקר עבור סרטה התיעוד משנת 1999, Gendernauts: A Journey Through Shifting Identities. היא גם התראיינה ב-2002 לפרק של הסדרה התיעודית SexTV, ובשני פרקים של Sex: The Revolution (2008). היא הנושא של הסרט התיעודי Reel in the Closet (2015), בבימויו של סטו מדוקס.
מאמרים
מאמרי המחקר של סטרייקר פורסמו במגוון כתבי עת, ביניהם GLQ: A Journal of Lesbian and Gay Studies, WSQ: Women's Studies Quarterly, parallax, Radical History Review, ועוד. בשנת 2008, היא הייתה מועמדת לפרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה עבור מאמרה ב-Salon.com "Why the T in LGBT is Here to Stay", תגובה למאמר מאת ג'ון ארבוסיס משנת 2007, "How did the T get in LGBT?".
בעבודה אחת, "Transgender Studies: Queer Theory's Evil Twin" (2004), סטרייקר מתאר כיצד טרנסג'נדרים הם לעיתים קרובות נדחקים לשוליים בתוך הקהילה הקווירית, ואיך תחום הלימודים הקוויריים באקדמיה מתעדפת נרטיבים של נטייה מינית על פני אלו של זהות מגדרית.
נונוס
נונוס מפנופוליס  (Νόννος ὁ Πανοπολίτης) היה משורר שכתב את היצירה דיוניסיקה.
רודולף הראשון, מרקיז באדן-באדן
רודולף הראשון, מרקיז באדן (בגרמנית: Rudolf I. von Baden; 1230 – 19 בנובמבר 1288) שימש כעוצר של פרידריך הראשון, מרקיז באדן מ-1250 עד 1267, ולאחר מכן כיהן כמרקיז באדן מ-1268 ועד מותו ב-1288.
ביוגרפיה
רודולף נולד ב-1230 והיה בנם של הרמן החמישי, מרקיז באדן-באדן ואירמנגרד, הרוזנת פלטינט של הריין. היא הייתה בתו של היינריך החמישי, רוזן הפלטינט של הריין. רודולף ירש את באדן, יחד עם אחיו הרמן השישי, עד שהרמן השישי התחתן עם המשפחה הדוכסית האוסטרית. רודולף הראשון הפך אז לשליט הבלעדי של באדן-באדן.
רודולף הראשון התחתן עם קוניגונדה מאברשטיין ב-1257. משפחת אברשטין הייתה בעמדה לגייס כסף עבור רודולף, והם הורישו חצי מטירתם עבורו. בשנת 1283, אוטו השני מאברשטיין מכר את המחצית השנייה של טירת אברשטין העתיקה לרודולף הראשון. במאה ה-14, הטירה הייתה מקום מגוריהם של מרקיזי באדן. בשנת 1250 החל רודולף הראשון בבניית טירת הוהנבאדן.
ב-23 באוגוסט 1258, המלך ריצ'רד מקורנוול נתן לעיר שטיינבך את צ'ארטר חוקי. רודולף ביקש מהמלך לעשות זאת. הלורדים מוויסנשטיין קנו מהמרקיז את טירתם ליבנק ואת הכפר Würm. רודולף הראשון הסתכסך עם הרוזנים של וירטמברג והבישופים של שטרסבורג על האגרה על הריין. המריבה עם וירטמברג הסתיימה בשנים מאוחרות יותר בגלל נישואיו של אחד מבניו של רודולף עם שושלת וירטמברג.
משפחתו
ב-20 במאי 1257 התחתן רודולף עם קוניגונדה מאברשטיין, בתו של הרוזן אוטו מאברשטיין. נולדו להם הילדים הבאים:
.tt
.tt היא סיומת האינטרנט בטרינידד וטובגו.
מרכז המידע ברשת רשת טרינידד וטובגו (TTNIC) מאפשר הרשמות של סיומות אינטרנט משניות בתחומים הבאים: co.tt, com.tt, org.tt, net.tt, biz.tt, info.tt, pro.tt, int.tt, coop.tt, jobs.tt, mobi.tt, travel.tt, museum.tt, aero.tt, tel.tt and name.tt ו- ההרשמה בתחומים הנ"ל אינה מוגבלת והרישום אינו מחייב את המועמדים להיות נוכחים פיזית בטרינידד וטובגו.
בנוסף, יש הגבלה לגופים בצבא טרינידד וטובגו, הוא רישום למוסדות חינוך בטרינידד וטובגו, ושמור לסוכנויות הממשלה.
קומדיה אלוהית
קומדיה אלוהית (בצרפתית: Le Tout Nouveau Testament; באנגלית: The Brand New Testament - "ברית חדשה לגמרי") הוא סרט קומדיה שחורה משנת 2015 אשר נכתב, הופק ובוים על ידי ז'אקו ואן דורמל. זוהי קופרודוקציה בין בלגיה, צרפת ולוקסמבורג. הסרט הוקרן במסגרת "Directors' Fortnight" של פסטיבל הקולנוע בקאן ה-68 שהתקיים במאי 2015. הסרט נבחר לייצג את בלגיה בתור הסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-88, ואף נכלל ברשימת 9 המועמדים בדצמבר 2015, אבל בסופו של דבר הסרט לא היה בין 5 המועמדים הסופיים. הסרט קיבל עשר מועמדויות בטקס פרסי האקדמיה הבלגית, מתוכם זכה ב-4 פרסים, לרבות הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר (ואן דורמל).
תקציר העלילה
אלוהים (בנואה פולוורדה) גר בדירה בבריסל, שאותה הוא חולק עם אשתו העֲנָוָה (יולנד מורו) ובתו בת העשר איאה (פילי גרואין), בהן הוא מתעלל הן רגשית והן פיזית. אלוהים הוא סדיסט ממורמר, שיצר את המין האנושי במיוחד כדי שיהיה לו מה לענות. הוא מתפעל את המציאות באמצעות מחשב אישי הנמצא במשרד סודי, ואוסר בקפדנות על משפחתו להיכנס לשם. יום אחד, איאה מתגנבת אל המשרד, ומגלה איך הוא מתעלל בבני אדם. הדבר מרגיז את אלוהים, שמצליף בה עם החגורה שלו. איאה מחליטה למרוד באביה; היא גונבת ממנו את המפתח למשרדו, פורצת אל מאגר נתונים בו רשומים כל תאריכי הפטירה העתידיים של כל בני-האדם, ומדליפה אותו לעולם. כל בני-האדם מקבלים הודעת טקסט למכשיר הפלאפון שלהם, המודיעה להם כמה זמן בדיוק נותר להם לחיות. איאה נועלת את המחשב של אלוהים ונמלטת מהדירה דרך מגלשה שבמכונת כביסה. איאה מחליטה ללכת בעקבותיו של אחיה ישו - היא משוטטת ברחובות בריסל, תוך שהיא כותבת את "הברית החדשה הדנדשה" ("The Brand New Testament"), על מנת לרומם רוחנית את המין האנושי, ומגייסת לעזרתה שישה שליחים.
אלוהים יוצא למרדף אחרי איאה, אך נעצר על ידי השלטונות, נחשב למהגר בלתי-חוקי ומגורש אל אוזבקיסטן. איאה ושליחיה מגיעים אל חוף הים, שם מאות אנשים התאספו כדי לבלות את השעות האחרונות של חייהם. המטוס עליו נמצא אלוהים נופל מן השמים, ומאיים על חייהם של כל מי שעל החוף. עם זאת, באותו רגע ממש אשתו של אלוהים מאתחלת את המחשב שלו, ובכך דוחה את מועדי המוות שנגזרו על כולם על ידי אלוהים. המטוס חוזר לגובה תקין ולכולם יש חיים חדשים. ספר "הברית החדשה הדנדשה" יוצא לאור והופך לרב-מכר. אלוהים, אשר גורש לאוזבקיסטן, עובד במפעל לייצור מכונות כביסה, ומחפש לשווא את דרכו בחזרה אל דירתו.
תגובות
הסרט זכה לשבחים מצד מבקרי הקולנוע; אתר האינטרנט Metacritic העניק לסרט ציון ממוצע של 80, מבוסס על 5 ביקורות.
ראש יאנג
ראש יאנג (באנגלית: Young Head) היא לשון יבשה סלעית בולטת, המהווה את הצד הצפוני של הכניסה למפרץ בואומונט, לחוף המערבי של מדף הקרח רוס, בחוף שקלטון שבאנטארקטיקה.
גובהה של לשון היבשה 350 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לשון היבשה נקראת על שמו של ויקטור יאנג (Victor Young) מצי ארצות הברית.
יאנג היה אחראי על יחידת הנדסה ובינוי ניידת (Mobile Construction Battalion) בתחנת אמריקה הקטנה V בחורף האנטארקטי 1956.
Tate We Made It
Tate We Made It הוא אלבום האולפן החמישי של הראפר פלד. האלבום יצא לאור ב-27 בפברואר 2023, באמצעות Mobile1 Music. את האלבום הוציא פלד כשלוש שנים לאחר אלבום האולפן האחרון שלו, "חרבות בפיתה" (2020). בדומה לארבעת אלבומיו הקודמים, הוא הופק על ידי כהן ואורי שוחט. האלבום כולל הופעות אורח של עדן דרסו, לירון עמרם, מיכאל סוויסה, כהן, נסטיה רוד ורביד פלוטניק.
הוצאה וקידום
פלד הכריז על צאתו של האלבום עם צאת הסינגל המוביל "פילה פי כפרה", ב-11 בינואר 2023, לצד מופע השקה בהאנגר 11 ב-23 במרץ, בו מתארחים משתתפי האלבום רביד פלוטניק, לירון עמרם, כהן, מיכאל סוויסה ועדן דרסו, ולצידם המוזיקאי שלומי אלון. ב-14 בפברואר, חשף פלד את שם האלבום ועטיפתו. הסינגל השני מתוך האלבום, "פלורנטין" בהשתתפות לירון עמרם, יצא לאור ב-19 בפברואר.
קבלה ביקורתית
דוד מאיר מועלם ממאקו העניק לאלבום ביקורת חיובית, בה שיבח את בחירת הופעות האורח של האלבום, וציין לחיוב בעיקר את השיר "עזבת ת'בית" והדגימה אותה הוא מכיל של השיר "תשובה לאהבה" של קרן לוי וזולה ממברס, באומרו: "פלד ביחד עם אורי שוחט וכהן (שהפיקו את כל האלבום) פיצחו בצורה מושלמת את טרנד הסמפולים שהגיע מהדריל הבריטי. גם האירוח של נסטיה רוד, אמנית לא מוכרת, מצליח לדבר באותה שפה של קרן לוי מהשיר המקורי".
הצלחה מסחרית
האלבום נכנס למקום ה-18 במצעד האלבומים השבועי הישראלי של פלטפורמת ספוטיפיי, והיה לכניסה הגבוהה ביותר באותו השבוע.
תיבת ההפתעות
תיבת ההפתעות הייתה תוכנית טלוויזיה לילדים אשר שודרה בערוץ הילדים בין השנים 1991–1993. מיכל ינאי הנחתה את התוכנית שהייתה מיועדת לגיל הרך. התוכנית שודרה בין השעות 13:30 ל-14:30 מדי יום.
במסגרת התוכנית הגישה ינאי מספר פינות - בהן פינת לימוד קסמים, פינת לימוד אותיות, הקראת מכתבים של הצופים ועוד. ינאי אף גילמה מספר דמויות.
בקיץ 1992 הצטרף אל ינאי למשך הקיץ הפיל "אפילו" (בדיבובו של מיכאל וייגל). שבהמשך כיכב בעונה הראשונה של "המחסן של כאילו" ובתכנית משלו שבה הוא טס לארצו במטוס. בשנת 1993 עזבה מיכל ינאי את התיבה ועברה ל"גינת ההפתעות".
לאנג'ואו
לַאנְג'וֹאוּ (בסינית מפושטת: 兰州; בסינית מסורתית: 蘭州; בפין-יין: Lánzhōu; מילולית: "נציבות גבעות סחלב") היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז גאנסו שבמרכז הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-4.36 מיליון תושבים, מתוכם כ-3.47 מיליון בשטח האורבני. מבחינה היסטורית הייתה העיר מוקד מרכזי לאורך החלק הצפוני של דרך המשי.
יחסי המלדיביים–מלזיה
יחסי המלדיביים–מלזיה הם יחסי חוץ דו-צדדיים בין מלזיה לאיים המלדיביים. שתי המדינות הן חלק מחבר העמים הבריטי והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
שתי המדינות היו בעבר חלק מהאימפריה הבריטית והיחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1968. מלזיה הייתה אחת השותפות החשובות של המלדיביים שתרמה רבות לפיתוח המלדיביים. בשנים 1994 ו-2012 נחתם גם הסכם על שירותי אוויר ופעילויות שיתוף פעולה משפטי. בשנת 2013, מוחמד וואהיד, שהיה נשיא המלדיביים, ביקר את ראש ממשלת מלזיה מאהאטיר מוחמד כדי לשפר את היחסים הבילטרליים של שתי המדינות.
יחסים כלכליים
מלזיה היא אחת משותפות היבוא העיקריות לאיים המלדיביים, וסטודנטים מלדיביים רבים למדו במלזיה. אחת מחברות התעופה של מלזיה, אייר אסיה, הפעילה טיסות סדירות למלדיביים. מלבד זאת, המלדיביים השתתפו גם ב-World Islamic Tourism Mart במלזיה כדי לשפר את תעשיית התיירות שלהם.
פיגוע הירי בחווארה (פברואר 2023)
פיגוע הירי בחווארה היה פיגוע ירי שבוצע ב-26 בפברואר 2023, ה' באדר תשפ"ג, על ידי מחבל פלסטיני בעיירה חווארה שמדרום לשכם. בפיגוע נרצחו שני אחים תושבי הר ברכה, הלל ויגל יניב.
הפיגוע
ביום ראשון בצהריים, 26 בפברואר 2023, יצאו ברכב האחים הלל (בן 21) ויגל (בן 19) יניב מביתם בהר ברכה בדרכם לישיבות ההסדר בהן למדו. סמוך לשעה 13:40, בהגיעם לכיכר עינאבוס שבעיירה חווארה מדרום לשכם, המחבל הפלסטיני עבד אלפתאח ח'רושה, ירה בהם באקדחו מספר רב של קליעים מטווח קצר דרך חלון רכבם. הם פונו לבית החולים בילינסון, ובהמשך נקבע מותם. בזירה נמצאו 12 תרמילי כדורי אקדח 9 מ"מ. ח'רושה, איש חמאס ממחנה הפליטים עסכר שליד שכם, השתחרר בדצמבר 2022 ממאסר בישראל על תכנון פיגועים.
לאחר הפיגוע
דובר ארגון הטרור חמאס בירך על הפיגוע, ובשכם חילקו ממתקים לאות שמחה.
בתוך פחות מחודש מעת הפיגוע בוצעו עוד שני פיגועי ירי בחווארה, באחד מהם נפצע אזרח ישראלי בינוני עד קשה, ובשני נפצעו שני חיילים קשה ובינוני.
האצת סלילת כביש עוקף
בעקבות הפיגוע הנחתה שרת התחבורה והבטיחות בדרכים מירי רגב את מנכ״ל נתיבי ישראל להכניס להילוך גבוה את עבודות התשתית בכביש עוקף חווארה.
המהומות בחווארה
בערב שבין הפיגוע להלוויה, נכנסו מאות אנשי ימין קיצוני מהאזור לחווארה, ובמשך יותר מחמש שעות שרפו בעיירה מבנים, בתים, ורכוש. גדוד מילואים וצוותי מג"ב שהיו מוצבים בעיירה חילצו עשרות משפחות פלסטיניות מבתיהן לאחר שהוצתו. לפי תחקיר צה"ל, במרכז הפרעות עמדו כ-50 אנשי ימין קיצוני מהאזור, אשר תכנני את הפעולה מבעוד מועד. הנזק שנגרם לרכוש מוערך בכ-10 מיליון שקלים.
המצוד אחר המחבל
בעקבות הפיגוע, צה"ל פתח במצוד אחר המחבל שנמלט מהזירה, וחסם לתנועה כבישים באזור. ב-7 במרץ 2023 בפעילות מבצעית בג'נין בשיתוף צה"ל והשב"כ, כוח ימ"מ הרג את המחבל שביצע את הפיגוע. בחילופי האש נהרגו עוד 6 מחבלים. במקביל פעלו הכוחות בשכם ועצרו פלסטינים נוספים, בהם שני בניו של המחבל שסייעו לו, בחשד למעורבות בטרור. שני לוחמי ימ"מ נפצעו קל ובינוני.
ענישת בני המחבל והריסת ביתם
במאי 2023 הגישה התביעה הצבאית כתבי אישום נגד האחים חאלד ומוחמד חרושה, בניו של עבד אלפתח חרושה, בעבירות של גרימת מוות בכוונה בצוותא (המקבילה לעבירת רצח בבתי המשפט הצבאיים ביו"ש), ועבירות אמל"ח, והם נעצרו עד לתום ההליכים המשפטיים בעניינם. כשבוע וחצי לאחר מכן מופה ביתו של חאלד לקראת הריסה. המיפוי לוּוה בהפרות סדר וחילופי אש שבמהלכם הרגו כוחות צה"ל את אחד היורים.
ב-8 באוגוסט 2023 הרסו כוחות צה"ל את ביתו של המחבל עבד אלפתאח ח'רושה במחנה הפליטים עסכר בשכם.