cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות דמשק
עד המאה ה-19
העדות הראשונה לחיים יהודים בדמשק מגיעה כבר מהמאה ה-1 לספירה, ימי השלטון ההלניסטי. לדברי יוסף בן מתתיהו, הקהילה היהודית בדמשק נפגעה מן הרומאים במהלך המרד הגדול. ישנה סברה ולפיה אנשי כת קומראן התיישבו בדמשק, שכן בין מגילות מדבר יהודה נמצא ספר ברית דמשק שבו נכתב כי אנשי הכת נמלטו אליה וכרתו בה ברית עם זאת, אין הכוונה לדמשק עצמה אלא לעיר כאלגוריה או אף לקומראן. בראשית כיבושי האסלאם, לאחר שהצבאות המוסלמיים צרו על דמשק ב-634, עברו יהודי העיר להתגורר ברובע מיוחד בחלקה הדרום-מזרחי של העיר העתיקה של דמשק שנקרא לימים בשם "חארת אל-יהוד" (בערבית: "שכונת היהודים"). במהלך ימי הביניים, עיקר המתיישבים בדמשק הגיעו אלה מקרב יהדות בבל, וכמה מן המנהיגים הרוחניים של יהודי בבל קבעו בה את מושבם. דמשק תוארה גם בכתביהם של מגלי ארצות יהודים בעת ההיא, כגון פתחיה מרגנסבורג, יהודי יליד גרמניה שערך החל מ-1175 מסע לבבל ולארץ ישראל ותיאר את הקהילות שפגש בדרכו, ובנימין מטודלה, יליד ספרד שבמסעותיו החל מ-1165 הגיע גם לסוריה.
הקהילה בדמשק המשיכה לגדול לאחר שהגיעו אליה יהודים ספרדים שגורשו ממנה החל מ-1492. דמשק הייתה מן המרכזים החשובים של תורת הקבלה, ואחד המקובלים הידועים שהתגוררו בה ב היה הרב חיים ויטאל, יליד צפת שכיהן, בין השאר, כרבה של קהילת סיציליה. באותה עת שימשו כרבנים בדמשק הרב ופוסק ההלכה יעקב אבולעפיה וכן הפרשן והמשורר ישראל נג'ארה. דמשק הייתה מרכז להעתקת כתבי יד של התנ"ך. ספרי התנ"ך שהועתקו בדמשק נודעו בשם "כתרי דמשק", והם נשמרו בקרב הקהילה היהודית בעיר. המפורסם שבהם, כתר דמשק, חובר בסביבות 1260. רק ב-1605 נוסד בדמשק לראשונה בית דפוס עברי. בבית הדפוס עבדו ארבעה אנשים, אך הוא הצליח להוציא לאור בזמן פעילותו רק ספר אחד.
הקהילות השונות בעיר
ב עיקר המתיישבים בדמשק היו מצאצאיהם של גולי ספרד, והם היו אלה שהחזיקו במשרת הרב הראשי בעיר, שכונתה "חכם באשי". בד בבד התקיימו כמה קהילות קטנות יותר. אחת מהן הייתה "קהילת המוסתערבים", קהילה יהודית עתיקה ודוברת ערבית. הקהילה השנייה הייתה קראית, קהילה המחויבת בעיקר לדברי המקרא המפורשים ואינה מקבלת את פרשנות חז"ל. קהילה נוספת הייתה קהילת של יהדות סיציליה שגורשה מהאי החל מ-1493. היהודים הספרדים והסיציליאניים דיברו תחילה לדינו כשפת יום-יום, ואילו המוסתערבים דיברו ערבית יהודית. ברבות השנים אימצו גם הספרדים והסיציליאנים את הערבית היהודית כשפת הדיבור. הספרדים והסיציליאנים חלקו את אותו בית קברות, אך כל אחת מן הקהילות הפעילה ארגון נפרד של חברה קדישא. לעיר הייתה אף הגירה מעטה של יהודים אשכנזים מאירופה, שדיברו יידיש. חרף הפילוג בין הקהילות השונות, כולן היו מיוצגות בפני השלטונות של האימפריה העות'מאנית באמצעות מוכתר אחד. היהודים שהתגוררו בדמשק נהגו לשנות את שמות המשפחה שלהם לשם משפחה טורקי, כדי להתערות בסביבתם. ב-1849, לאחר פטירתו של החכם באשי חיים רומאנו, החלו לכהן במקביל שני רבניים ראשיים בעיר. החל מ-1895 כיהן בדמשק בתפקיד החכם באשי שלמה אליעזר אלפנדרי, פוסק ומקובל יליד איסטנבול.
עלילות דם
באותה עת, נפגעה הקהילה משתי עלילות דם. זאת, על אף שעלילות כאלה לא היו נפוצות תחת שלטון האסלאם. העלילה הראשונה התרחשה ב-1840 ונודעה בשם "עלילת דמשק". היא החלה לאחר מציאת גופתו של נזיר נוצרי. כמה יהודים, לרבות החכם באשי יעקב ענתיבי, נאסרו בחשד לרציחתו של הנזיר. אחדים מהם אף מצאו את מותם מעינויים בחקירה. עלילת הדם הסתיימה הודות להתערבותם של יהודים מארצות אירופה, וביניהם משה מונטיפיורי, שפעלו בהצלחה כדי לשחרר את העצורים. בעקבות עלילת הדם החלה הגירה של יהודים מדמשק לערים אחרות בארצות האסלאם, כגון ביירות, ולשם הועבר מרכז הכובד של היהדות באזור הלבנט בשנים שלאחר מכן. עם זאת, דמשק ידעה גם הגירה חיובית מלבנון בשל "מרד הר הלבנון". ב-1860 התרחש "מרד הר הלבנון", כינוי לעימותים צבאיים בין דרוזים לנוצרים מרונים בלבנון בתקופת השלטון העות'מאני. במקביל למרד, ביוני אותה שנה, התרחשה עלילת דם נוספת. היהודים נחשדו בשיתוף פעולה עם הנוצרים המורדים בלבנון, ועל רקע זה התפתחה של עלילת הדם השנייה בדמשק. היא הביאה יהודים רבים להגר מדמשק לביירות. סיבות נוספות שתרמו להגירת היהודים לביירות היו גיוס החובה שהחיל צבא האימפריה העות'מאנית וכן השגשוג הכלכלי שהביאו עמם המרונים, העדה הנוצרים שחיה בלבנון. עקב עלילות הדם הגיעו נציגים לדמשק מהעולם המערבי כדי להגן על היהודים שהתגוררו שם, במשך השנים הבאות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ב-1918 השתלט על סוריה פייסל, ממפקדי הצבא של "המרד הערבי". הוא הכתיר את עצמו למלך של "השושלת ההאשמית" וסוריה הפכה ל"". פייסל ניסה לגייס גיוס חובה את התושבים המקומיים, ובכללם יהודים רבים בדמשק שהתחמקו מגיוס באמצעות תשלום כופר. ב-1920 הובסה ממשלת פייסל על ידי צבא צרפת, ועל סוריה הוחל המנדט הצרפתי. ערב הקמתה של מדינת ישראל ב-1948, החלו היהודים להיות נרדפים על ידי השלטונות. הם פוטרו מכל העבודות הציבוריות ורכושם הוחרם. בעקבות הרדיפות החלה קהילת דמשק לעלות לישראל בהדרגה. ב-5 באוגוסט 1949 נזרקה פצצה לבית הכנסת "אלמנשה" בדמשק. בטבח נרצחו 12 יהודים ו-60 נפצעו.
דמוגרפיה
ב-1919 התפקדו במפקד אוכלוסין כ-15 אלף נפש יהודים בדמשק. עד ל-1948 הצטמק מספר היהודים בדמשק ל-3,000 נפש בלבד, ומספרם המשיך להצטמצם עקב הגירה יהודית לארץ ישראל.
חינוך ותנועות נוער
ב-1864 נפתח בדמשק בית ספר ראשון מטעם ארגון "כל ישראל חברים" ("אליאנס"). הרשת הפעילה, בסך הכול, שני בתי ספר בעיר: האחד יועד לבנים ובו למדו כ-800 תלמידים, והשני יועד לבנות ובו למדו כ-300 תלמידות. בעיר פעלו מספר תלמודי תורה שנקראו גם בשמם הערבי "כותאב", וכן תנועות נוער רבות, כגון "המכבי הצעיר" ו"החלוץ". תנועות אלה סייעו בעלייתם לארץ ישראל של יהודים רבים מדמשק וסביבותיה.
כלכלה
רוב היהודים בדמשק עסקו במסחר ובמלאכה. הם סחרו, בין השאר, בצמר, בטבק ובמתכות. סחורות רבות הגיעו מארצות רחוקות. נוסף על כך, הם עבדו באריגה, במשי ובצורפות. ב-1856 מספר היהודים בדמשק שעסקו באריגה עמד על 50. חלק מבעלי המלאכה אף ייסדו גילדות משלהם. יהודים אחדים עסקו בהלוואה בריבית. הקהילה היהודית בדמשק שילמה מיסים לשלטונות. המיסים נתקבלו מהוצאותיהם של יחידים, אך גם מבתי הכנסת השונים ומהחברה קדישא. המסחר בקרב יהודי דמשק נפגע לאחר פתיחתה של תעלת סואץ. סוחרים שחצו את אזור הלבנט העדיפו לעבור דרכה ולא דרך היבשה. מעמד הנשים בדמשק היה נמוך מאוד, ולעיתים קרובות נשלחו לעבוד כבר בגיל צעיר.
עיתונות
בראשית 1920 יצא לאור בדמשק עיתון ציוני עברי-ערבי משולב, בשם "המזרח / א-שרק". כדי להדגיש את העובדה שקו העיתון נטול השפעות ציוניות, מונה לעורך הראשי שלו מנכבדי הקהילה. חרף כך, העיתון ספג איומים מגורמים מקומיים, שזיהו אותו כעיתון בעל נטייה ציונית. כעבור חודשים מספר הפסיק העיתון להתקיים בפקודת המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, ככל הנראה עקב האיומים שספגה מערכת העיתון.
עבדאללהי אבן מוחמד
עבדאללהי אבן סייד מוחמד (בערבית: عبدالله بن سيد محمد خليفة; 1846 - 25 בנובמבר 1899) המוכר גם בשם עבדאללה אל-תעאישי או ח'ליפת אל-מהדי, היה מפקד צבאי ומנהיג האנצאר בסודאן המהדיסטית במהלך המלחמה המהדית בין השנים 1885–1899.
קורוזל טאון
קורוזל טאון (באנגלית: Corozal Town) היא בירת מחוז באותו שם בבליז. העיירה ממוקמת במרחק של 135 ק"מ מצפון לבליז סיטי ו-15 ק"מ מהגבול עם מקסיקו. עד היותה עיירה בשנות הארבעים של המאה ה-19, היא הייתה אחוזה פרטית. רוב תושביה הם צאצאי פליטי מלחמת הקאסטות שהתחוללה בחצי האי יוקטן שבמקסיקו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19. רוב העיירה בנויה על חורבותיה של עיר עתיקה של תרבות המאיה שנקראה צ'טומל, שעל שמה קרויה העיר צ'טומל שבמקסיקו. העיירה ניזוקה קשות בסופה טרופית ב-1955 ומאז נבנתה מחדש באופן נרחב.
עבדאללהי אבן מוחמד
מוחמד נולד בשנת 1846 בשבט טאישה בדארפור ומגיל צעיר זכה לחינוך דתי. בשנות ה-70 של המאה ה-19 הוא הפך לאחד ממאמיניו של המהדי מוחמד אחמד ותנועת האנצאר שהלכה אחריו. בשנת 1881 הוא הוכר בתור יד ימינו של המהדי והח'ליפה שלו, בתקופה זו היה עבדאללהי מפקד מוערך שפיקד על אחד מהכוחות של האנצאר במהלך המלחמה המהדית. בארבע השנים הקרובות הוא פיקד על כוח שזכה למספר ניצחונות כנגד הבריטים והמצרים, בין היתר הוא הביס כוח אנגלו-מצרי של כ-11,000 חיילים בפיקודו של ויליאם היקס והוא היה מהמפקדים החשובים במצור על חרטום.
קורוזל טאון
היסטוריה
קורוזל טאון, שהיא העיר הצפונית ביותר בבליז, נוסדה ב-1848 על ידי פליטים מהמרד של אנשי המאיה נגד השלטון הספרדי בחצי האי יוקטן השכן. מרד זה, הידוע בשם "מלחמת הקאסטות", החל כמלחמה כנגד הספרדים, אך בסופו של דבר הפך למלחמה כנגד המסטיסים, בני תערובת של אינדיאנים וספרדים, שהיו בני ברית מובהקים של הספרדים ולפיכך אויבים מושבעים של בני המאיה.
עבדאללהי אבן מוחמד
בשנת 1885 נפטר המהדי מוחמד ועבדאללהי תפס את מקומו בראש האנצאר והמרד בתור 'ח'ליפת אל מהדי'. תחת פיקודו האנצאר פלשו לאתיופיה והביסו את צבא הקיסר, הקיסר עצמו יוהנס הרביעי נהרג בקרבות. בתקופה זו, צבא האנצאר הפך למסודר ומאורגן יותר לכיוון הסטנדרטים של צבאות אירופה. הוא דאג לבתי מלאכה ליצור תחמושת וציוד לוגיסטי לסיוע הצבא וניהל מערכות צבאיות באופן שקול וטקטי. החל משנת 1896 החל כוח אנגלו-מצרי במערכה לכיבוש מחודש של סודאן המהדיסטית כנגד כוחות האנצאר, מערכה זו הגיעה לשיאה בקרב אומדורמאן בשנת 1898 כאשר הובס צבאו של עבדאללהי ולאחריו הוא נמלט עם קבוצת תומכים עד אשר נהרג בקרב דיוויקרט שנה לאחר מכן.
קורוזל טאון
היסטוריה
טבח שהתרחש בעיר בלאקאר, מעוז מסטיסי במרחק כ-50 ק"מ מצפון לקורוזל, גרם בסופו של דבר להגירתם של אלפי מסטיסים מבלאקאר וסביבותיה. בין השנים 1848 – 1856 חצו מעל 10,000 פליטים את ריו אונדו, הנהר שכיום מהווה את הגבול בין מקסיקו לבליז. מהגרים אלה חיפשו מקלט בצפון בליז ועקב כך גדלה אוכלוסייתה של קורוזל טאון ל-4,500 תושבים. ג'יימס בלייק, שהיה הבעלים של האדמות במחוז קורוזל, אפשר להם להתיישב באזור וסייע להם להקים ענף כלכלי חדש, גידול קני סוכר.
עבדאללהי אבן מוחמד
לאחר מותו סודאן נפלה לשליטת האימפריה הבריטית ומצרים. ממשיך דרכו של עבדאללהי בתור מנהיג האנצאר בתקופת השלטון הבריטי היה אחד מבניו של מוחמד אחמד; סייד עבד אל-רחמן אל-מהדי.
קורוזל טאון
היסטוריה
הפליטים המסטיסים היו רחוקים מלשבת בהשקט ובבטחה בקורוזל, שכן האינדיאנים של המאיה מהבסיס של סנטה קרוס בראבו שבמקסיקו (כיום, קארייו פוארטו), ביצעו כמה פלישות לעיר. כצעד הגנתי, הפכה קורוזל להיות עיר מבוצרת והמבצר פורט באלרי נבנה במקום ב-1870. כיום, שרידי המבצר הם חלק מבית הדואר המרכזי של קורוזל.
המהגרים הביאו איתם את תרבות המסטיסים: השימוש בשפה הספרדית ובשפת המאיה של יוקטן, הדת הקתולית ותרבות המאיה, את המבנה המשפחתי שלהם ואת אורח חייהם. עד מהרה התפתח העתק מקומי של החברה היוקטנית בתחומי המושבה שהייתה בשליטה בריטית.
בתוככי קורוזל ניתן לראות שרידי אתר נוסף מתרבות המאיה מהמאה ה-14, הידוע בשם סנטה ריטה. הפירמידה, ששכנה בנקודה הגבוהה בעיר, שלטה על האזור במשך יותר מאלפיים שנה. לאחרונה נתגלו אתרי קבורה עשירים בחפצי קבורה ותכשיטים. סנטה ריטה הייתה ככל הנראה חלק מצ'טומל העתיקה, בירת המאיה האזורית בתקופת ניסיון הכיבוש הספרדי הראשון בראשית המאה ה-16. חורבות סנטה ריטה שוכנות ליד בית החולים של קורוזל.
משה ויגדור
משה ויגדור (ירושלים, 1947) שימש כמנכ"ל האוניברסיטה העברית בירושלים, מנכ"ל הסוכנות היהודית ומנכ"ל המועצה להשכלה גבוהה. מאז 2012 משמש כמנכ"ל קרן מנדל ישראל.
ילדותו ובגרותו
משה ויגדור נולד בירושלים בשנת 1947 והשתחרר משירות סדיר בדרגת סגן בשנת 1968. במילואים קודם לדרגת סגן-אלוף בחיל האוויר.
לימודים גבוהים ומסלול מקצועי
בשנת 1974 סיים לימודי מוסמך למדעים בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון והחל לעבוד בחברת יישום, החברה לפיתוח המחקר של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1983 מונה למנהלה הכללי ושימש בתפקיד זה עד 1992.
ב-1992 מונה למנכ"ל האוניברסיטה העברית. שימש בתפקיד זה עד שנת 2004 תחת נשיאותיהם של פרופ' יורם בן פורת, פרופ' חנוך גוטפרוינד ופרופ' מנחם מגידור. בשנות כהונתו כמנכ"ל היה אחראי על הגידול בהכנסות האוניברסיטה מפטנטים ממיליון דולר בשנה ל-44 מיליון דולר, הפך את האוניברסיטה ל"אוניברסיטה יזמית" ואיזן את תקציבה.
בין השנים 2005 ו-2010 שימש ויגדור כמנכ"ל הסוכנות היהודית לארץ ישראל.
ב-2010 גויס על ידי יו"ר המועצה להשכלה גבוהה ושר החינוך דאז גדעון סער ויו"ר ות"ת דאז (פרופ' מנואל טרכטנברג) לשמש כמנכ"ל המועצה להשכלה גבוהה בישראל (מל"ג) והוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת).
מסוף 2012 משמש משה ויגדור כמנכ"ל קרן מנדל ישראל.
בינואר 2023 נבחר לאחד מ-12 יקירי העיר ירושלים על תרומתו לקידום ירושלים במוסדות שניהל,
ועל התנדבותו כחבר במועצות מנהלים והנהלות של מוסדות וארגונים בירושלים התורמים תרומה ישירה לפיתוח העיר.
חייו הפרטיים
משה ויגדור נשוי למגי לבית גוטליב, אב לשלושה, ומתגורר בירושלים.
סורבה
סורבה (בצרפתית: Sorbet) הוא מאכל קפוא שנעשה מרסק פירות וחומרי גלם נוספים. הסורבה הוא סוג של ג'לאטו שאינו מכיל חלב ובניגוד לשרבט, גלידה דלת קלוריות, יכול להכיל אלכוהול.
הכנת הסורבה נעשית במכונה המערבלת את החומרים כך שלא יכנס לתערובת אוויר, זאת כדי לייצר את הסורבה דחוס ועשיר בטעם.
מקור הסורבה איננו ודאי, אך ידוע כי הסינים הכינו מנה שנעשתה משלג, מיץ ורסק פירות כבר לפני אלפי שנים. ישנה אגדה כי הסורבה הומצא ברומא, כאשר, לפי דרישתו של נירון קיסר, העבירו שליחים דליים מלאים בשלג אל אולם האירועים, שם עורבב השלג עם דבש ויין.
סורבה יכול להפוך לשרבט (מאכל אמריקאי) כשמוסיפים לו ביצים וחלב לפני שהוא קופא.
חגית עטיה
חגית עטיה (נולדה ב-16 בפברואר 1962) היא מדענית ישראלית בתחום מדעי המחשב, פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי המחשב והמשנה לנשיא הטכניון לעניינים אקדמיים (מנל"א) בטכניון. תחומי המחקר העיקריים שלה הם תאוריה של מערכות מבוזרות (אלגוריתמים, חסמים תחתונים, מודלים ואמינות), אלגוריתמים לרשתות תקשורת ומערכות מרובות מעבדים.
עבודתה באקדמיה
עטיה היא פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי המחשב בטכניון, החל מיולי 2005. במהלך השנים הנחתה מספר סטודנטים לקראת תואר שני, דוקטורט ופוסט-דוקטורט. בנוסף, העבירה קורסים בנושאים מערכות הפעלה, אלגוריתמים מבוזרים ומערכות קבצים. עטיה חברה במועצת העורכים של כתב העת SIAM Journal on Computing, העוסק בחיזוק הקשר בין תחום המתמטיקה ותחומים מדעיים נוספים. בנוסף, היא עורכת ראשית של כתב העת Distributed Computing. בשנים 2010–2012 שימשה כחברה במועצה להשכלה גבוהה. בשנים 2009–2013 שימשה כחברה בוועדה של ACM Software System Award.
מאמרים ופרסומים
עטיה פרסמה, בשיתוף עם Jennifer Lundelius Welch, את הספר Distributed Computing: Fundamentals, Simulations and Advanced Topics. עטיה כתבה מעל ל-150 מאמרים. מאמריה צוטטו למעלה מ-5000 פעמים במאמרים שונים.
פרסים והוקרה
בשנת 2011 זכתה בפרס דייקסטרה על מאמר בנושא זיכרון משותף ובפרס Michael Bruno Memorial Award. בשנת 2009 זכתה בפרס ACM fellows על תרומתה לתחום החישוב המקבילי והמבוזר. בשנת 1992 זכתה בפרס הנרי טאוב להצטיינות אקדמית. בשנת 1991 זכתה במלגת Annenberg. בשנת 1987 השתתפה בתוכנית Leibnitz center doctoral fellowship באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2009 זכתה בפרס המאמר הטוב ביותר מטעם OPODIS על מאמר שכתבה. בשנים 2000 ו-2004 זכו מאמרים שנכתבו תחת הנחייתה בפרס המאמר הטוב ביותר לסטודנט מטעם DISC. בשנת 2013 זכה מאמר שנכתב תחת הנחייתה בפרס המאמר הטוב ביותר לסטודנט מטעם PODC.
קרול דויטש
קרול דויטש (פלמית: Carol Deutsch; 21 במאי 1894 – 1944) הוא אמן יהודי-בלגי שנרצח בשואה.
קורות חיים
דויטש נולד למשפחה יהודית שהתגוררה באנטוורפן. אמו הייתה בתו של רב, ממוצא אוסטרי, ואביו יהלומן, ממוצא הונגרי. לדויטש היו שני אחים המבוגרים ממנו, ושניים הצעירים ממנו, שנולדו לאביו מנישואים שניים, לאחר מות אמו.
דויטש קיבל חינוך יהודי-דתי, ולאחר לימודיו התיכוניים הוכנס לעסקי היהלומים של אביו.
בשנות ה-20 נישא לאסתר לאופר, בתו של ראש קהילת אוסטנדה. לאחר נישואיו עסק בניהול מכירותיה של אשתו, שניהלה סלון פרווה. בהמשך, התרחק מהחינוך המקורי עליו גדל, אימץ אורח חיים חילוני, והחליט להקדיש את מרצו לאמנות. התקרב לאמן הבלגי ג'יימס אנסור, וידידות התפתחה ביניהם - אנסור אף יצר דיוקן של דויטש, עליו חתם בעברית (בשנת 1928).
תערוכת יחיד ראשונה של יצירותיו של דויטש הוצגה בשנת 1929 בגלריית לואי מנטו שבבריסל. אנסור כתב את ההקדמה לקטלוג של התערוכה. בהמשך הציג דויטש את יצירותיו בתערוכות יחיד חוזרת באותה הגלריה (בשנת 1933), וכן בגלריית ג'ורג' ג'ירו שבבריסל (בשנת 1934).
בין השנים 1930–1935 כיהן בתפקיד נשיא הקהילה היהודית באוסטנדה. אך על אף שהיה מעורב בחיי הקהילה היהודית, לא נתן בתקופה זו ביטוי נוסף ליהדותו, גם לא ביצירתו האמנותית.
בשנת 1934 פגש את פלה ברונשטיין, זוכת תחרות מלכת היופי של "הדסה". בעקבות זכייתה, דויטש צייר את דיוקנה והתאהב בה. משפחתה של פלה התנגדה לקשר מכיוון שהיא הייתה צעירה ממנו בתשע-עשרה שנה. הם נישאו כחמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1939, ובינואר 1940 נולדה בתם היחידה, אינגריד.
במשך כשנה שהה בארץ-ישראל, כמעין מסע של סיור וציור, שייתכן שנבע גם ממצב משפחתי מורכב (1935–1936). שם צייר את נופי ארץ ישראל, ביצירות גדולות מימד. ציורים אלה הוצגו בתערוכת יחיד בשנת 1938 בגלריית ברקפוס שבאנטוורפן.
בספטמבר 1943 נשלחו קרול דויטש ואשתו פלה לאושוויץ, שם נרצחה פלה. דויטש הועבר בהמשך למחנה זקסנהאוזן ולאחר מכן לבוכנוואלד, שם מת בדצמבר 1944 מתשישות ומחולי.
בתם אינגריד, שהוסתרה על-ידם בביתם של כפריים קתוליים במזרח בלגיה, שרדה את המלחמה.
יצירתו
יצירתו של דויטש מאופיינת בפלטת צבעים עזה, בסגנון נאיבי בעל יסודות פרימיטיביים, כמקובל בתקופתו. נופיו האקזוטיים, דמויותיו הססגוניות והתפאורות המפוארות עשויים להצביע על השפעת האוריינטליזם, ייתכן שבהשפעת מסעו לארץ-ישראל. הוא נמנה עם חוג תלמידיו של האמן הבלגי ג'יימס אנסור, והושפע רבות מסגנונו.
התנ"ך המאויר
הציורים גדולי המימד שנצבעו בגואש, מתאפיינים, ככלל יצירתו, בצבעוניות עזה ומלאת תעוזה ובקווים נאיביים. בציורים אלה אף בולטת ההיכרות שרכש במשך שנה עם נופי ארץ ישראל, שמאוירים בריאליות רבה. האיורים מצביעים על היכרות גם עם הטקסט התנ"כי ולצד זאת גם עם השפה העברית, מדרשי חז"ל, וסמלים קבליים המשולבים באיורים.
בכל אחד מתשעים ותשע היצירות, הפסוק בו עוסק הציור נכתב בתחתיתו בשלוש שפות - עברית, אנגלית וצרפתית. השפות מופיעות בסדר הזה (אם היה מספיק מקום בשורה, דויטש הכניס את העברית מימין ואת האנגלית משמאל; אך אם לא היה מספיק מקום, הוא הקדים את העברית). נראה שסדר השפות בכיתוב לאיורים של דויטש משמעותי: בתחילה העברית - עליה התחנך וגדל, וממנה ניסה להתרחק; לאחר מכן האנגלית, מתוך תפיסה אוניברסלית; ורק לאחר מכן את השפה המקומית המדוברת, צרפתית.
דויטש יצר גם קופסת עץ גדולה ומגולפת, ששימשה כמעין כספת לציורים. קופסת העץ מעניינת במיוחד, גם בשל יצירתה המיוחדת בעבודת-יד, אצל אמן שככל הידוע לא יצר עד לשלב זה בעץ; ובעיקר בשל האלמנטים המשולבים בה. הקופסה מעוטרת ומגולפת עבודת אמן, מכל צדדיה, ועליה אף עיטורי מתכת מרוקעים וסוגרי מתכת לנעילתה. מגולפים בה אלמנטים יהודיים בולטים, כמנורה ומגן דוד. בנוסף, הכתב המעוטר שעל הקופסה ("ח' חומשי תורה", "ציורים") נכתב - בניגוד לכיתובי הציורים, הכתובים בעברית, אנגלית וצרפתית - בעברית בלבד, באותיות המרובעות המקובלות, ולצד זאת גם בכתב עברי קדום. הבחירה בעברית מצביעה על תחושת הקשר של האמן למורשתו היהודית, ועל שאיפתו להבליטה. הוספת הכתב הקדום באה ככל הנראה להדגיש את קדמוניותו של העם הישראלי, בעידן שבו הוא זכה רק לביזוי, רדיפה ומוות. דויטש אף חתם על הקופסה את התאריך העברי, ואת שמו באותיות עבריות ואנגליות.
ביצירה אחרונה זו של דויטש ניכרים אלמנטים חינוכיים משמעותיים, אותם ניסה להעביר לבתו אינגריד בת השנתיים, כמעין צוואה רוחנית בעידן של אי-ודאות. לאחר המלחמה, אינגריד בת החמש חזרה לבית המשפחה, ומצאה את קופסת התנ"ך. כיום הקופסה והאיורים מוצגים בתערוכה במוזיאון האמנות ביד ושם.
מחוז קוסטופול
מחוז קוסטופול (בפולנית: Powiat kostopolski) היה אחד מבין אחד עשר המחוזים בפרובינציית וולין וויוודה (וולהיניה) מתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה, הנמצא בדרום-מזרח פולין. המושב המנהלי (Siedziba) היה בקוסטופיל. השטח ברובו שייך היום לאוקראינה וחופף לערך לראיון קוסטופיל במחוז רובנו.
רצח יהודי מחוז קוסטופול
בליל י"ג באלול, 1942 הגרמנים החליטו להשמיד כליל את כל יהודי המחוז. האוקראינים שתפו פעולה עם השלטון הנאצי וחפרו תעלות ליד קוסטופול במקום שנקרא חוטינקה (Chotenka) והובילו לשם את היהודים העירומים אשר נזרקו לתעלות ונורו למוות.
אגרו-דולצ'ה
אגרו-דולצ'ה או אגרודולצ'ה (באיטלקית: Agrodolce; באופן מילולי: "חמוץ" - "מתוק") הוא רוטב מסורתי מהמטבח הסיציליאני בפרט ובמטבח האיטלקי בכלל. רוטב זה מקורו בסיציליה, וככל הנראה הוא השפעה של מהמטבח הערבי, מאחר שהרוטב הפך נפוץ באי בתקופת הכיבוש הערבי שלו (לאחר שנת 965).
הכנת רוטב זה מתבצעת על צמצום חומץ וסוכר, כאשר לרוב מרכיבי הרוטב כוללים גם יין, פירות ולעיתים גם שוקולד. עם תפוצת הרוטב ברחבי איטליה והעלייה בפופולריות שלו, נוצרו גרסאות מקומיות של הרוטב, הכוללות לעיתים חמאה ובצלים או בצלצולים (שאלוט).
הרוטב משמש לתבל בשר כבש או כרוטב לפסטה (מסוג ריגטוני או פפרדלה).
אזכורים תרבותיים
הרוטב מוזכר בספרו של ריצ'רד קונדון, "הכבוד של פריצי" בו נכתב:
הנדסת הסביבה
הנדסת סביבה היא תת-תחום של הנדסה אזרחית המשתמש בעקרונות מדעיים והנדסיים כדי לשפר את הסביבה הטבעית, להבטיח מים, קרקע ואוויר ראויים עבור האדם ועבור אחרים, וכן על מנת לטהר אתרים מזוהמים. נוסף על כך, הנדסת סביבה עוסקת במציאת פתרונות בתחום הבריאות הציבורית, הטמעת חוקים לקידום סניטציה מתאימה לאזורים אורבניים וכפריים ולאזורי בילוי. היא עוסקת גם בניהול צריכת מים, בבקרת זיהום, במיחזור, במערך הפסולת, בהגנה מקרינה, בהיגיינה תעשייתית ובקיימות סביבתית.
מהנדסי סביבה לומדים על ההשפעה של התקדמות טכנולוגית על הסביבה. לשם כך, הם עורכים מחקרים בנושא מערך האשפה כדי להעריך את חשיבותן של הסכנות בתחום, כדי לייעץ באשר לטיפול ולבלימה, וכדי לסייע בניסוח תקנות למניעת תקלות. מהנדסי סביבה מעצבים מערכות מים מוניציפליות ומערכות מים תעשייתיות. כמו כן, הם עוסקים בנושאים סביבתיים מקומיים ועולמיים כמו ההשפעה של גשם חומצי, התחממות גלובלית, הידלדלות שכבת האוזון, זיהום מים וזיהום האוויר ממכוניות ומתעשייה.
באוניברסיטאות רבות, תוכניות של הנדסת סביבה הן חלק מהחוג להנדסה אזרחית או החוג של הנדסה כימית בפקולטות להנדסה. מהנדסי סביבה אזרחיים מתמקדים בדרך כלל בהידרולוגיה, ניהול מקורות מים, ביורמדציה, וטיפול במים באמצעות צמחים. מהנדסי סביבה כימיים מתמקדים בכימיה סביבתית, פתרונות טכנולוגיים מתקדמים לטיפול באוויר ובמים ובתהליכי הפרדה.
התפתחות
משחר ימיו זיהה האדם כי בריאותו ורווחתו קשורים באיכות סביבתו, וניסה ליישם עקרונות שונים כדי לשפר את איכות סביבתו. בני תרבות עמק האינדוס העתיקה השתמשו בתעלות ביוב בכמה מן הערכים. הרומים בנו מובילי מים כדי למנוע מחסור במים וכדי ליצור אספקת מים בריאה ונקייה למטרופולין של רומא.
התחום עלה כדיסציפלינה סביבתית נפרדת במהלך השליש האמצעי של המאה ה-20, כתגובה לחשש הציבורי המתגבר באשר למים ולזיהום, ופגיעה הנרחבת והמחמירה באיכות הסביבה. הנדסה סביבתית מודרנית מקורה בלונדון באמצע המאה ה-19, כאשר ג'וזף בזלגט עיצב את מערכת הביוב הגדולה הראשונה, שסייעה בצמצום שכיחות התחלואה במחלות שמועברות על ידי מים כמו כולרה. טיפול במי השתייה ובטיפול במי השופכין במדינות מתועשות הפך מחלות המועברות על יד מים מגורם משמעותי בתמותה לגורם נדיר.
טיפול בפסולת מוצקה
טיפול פסולת מוצקה עוסק באיסוף, העברה, עיבוד או סידור, ניהול ופיקוח של חומרי פסולת מוצקה. המונח בדרך כלל מתייחס לחומרים המיוצרים באופן ישיר או עקיף על ידי פעילות אנושית, והתהליך על פי רוב נעשה כדי להפחית את השפעתם על הבריאות, על הסביבה וכדי לשמור על אסתטיקה. טיפול בפסולת הוא יישום ייחודי של שיקום משאבים, שמתמקד בעיכוב מידת הצריכה של משאבים טבעיים. הטיפול באשפה עוסק בכל החומרים כסוג אחד, בין אם מדובר במוצק, נוזל, גז, חומרים רדיואקטיביים, והמטרה היא להנמיך את ההשפעות הסביבתיות המזיקות של כל אחד מהם באמצעות שיטות שונות.
הערכה ומיתון השפעה סביבתית
למדענים יש שלל מודלים לפיזור זיהום האוויר על מנת להעריך את ריכוז המזהם באמצעות רצפטור או את השפעתו על איכות האוויר הכוללת, מפליטת מכוניות ומפליטת גזי ערובה תעשייתיים. במידת מה, תחום זה עונה על הרצון העז להפחית את פליטת הפחמן הדו-חמצני וגזי חממה אחרים מתהליכי בעירה. הם מיישמים עקרונות מדעיים והנדסיים כדי להעריך את הסבירות לקיום השפעות מנוגדות על איכות המים, איכות בית הגידול, פלורה ופאונה, קיבולת חקלאית, השפעות תעבורתיות, השפעות חברתיות, השפעות אקולוגיות, פגעי רעש, פגעי נוף וכו'. אם השפעות כאלה צפויות, אזי יעמלו החוקים על פיתוח אומדי גורמי הנזקים, כדי להגביל או למנוע תוצאות שליליות.
הערות שוליים
Охрана окружающей среды
בליץ
מילה בגרמנית שמשמעותה המילולית בעברית היא ברק.
קונאטוס
הקונאטוס (conatus) הוא מושג המציין את שאיפתו של כל יצור להתמיד בישותו ולהרחיב את עוצמתו. יש המשתמשים במונח זה או במונחים אחרים בעלי משמעות זהה בפילוסופיה, בפסיכולוגיה, בפיזיקה ובביולוגיה.
הקונאטוס אצל שפינוזה
הקונאטוס מהווה במשנתו של שפינוזה את עקרון הקיום. בספר האתיקה קובע שפינוזה:
לדידו, כל שאר הרגשות, המוטיבציות והמחדלים הם פועל יוצא של עקרון השימור העצמי.
הקונאטוס אצל הוגים שונים
הוגים רבים הושפעו מהרעיון שלכלל הדחפים, היצרים והמחשבות יש עיקרון יחידי ביסודם.
קונאטוס והרצון לעוצמה
מושג הקונאטוס של שפינוזה איננו נבדל בהרבה ממושג ה"רצון לעוצמה" בהגותו של פרידריך ניטשה. שני המושגים מציינים את הדבר העומד ביסודם של הדחפים והרצונות שבאדם (ובכל שאר הנמצאים). ניטשה רואה את הרצון לעוצמה כ'צורה ראשונית של אפקט, שכל שאר האפקטים אינם אלא הסתעפויותיה' - הגדרה שתתאם את הקונאטוס לחלוטין. גם אצל שפינוזה וגם אצל ניטשה מטרתו של כל נמצא היא להגביר את עוצמתו ולהתפשט כמה יותר שיוכל.
למרות הדמיון הרב בין הקונאטוס לבין הרצון לעוצמה נראה שיש כמה דקויות המבדילות ביניהם. במשפט של ניטשה, שאינו אלא מענה למשנת שפינוזה, נאמר: במקום אחר כותב ניטשה:
דומה ששפינוזה היה מקבל את התובנות הללו ושההבדל בינו לניטשה נעוץ ביחס לשימור העצמי לעומת ההתפשטות והרחבת העוצמה. על כך כותב פרופסור ירמיהו יובל:
חרף ההבדלים, יש לראות את הרצון לעוצמה הניטשאני כהתגלגלות ופיתוח למושג הקונאטוס אצל שפינוזה.
הליבידו במשנתו של פרויד
אבי תורת הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, הושפע משפינוזה בכלל ומרעיונו בדבר עיקרון המונח בבסיס הנפש בפרט. פרויד לא נוהג להזכיר את שפינוזה במפורש, אך בפעמים שהוא עושה זאת הוא מעיר על קרבתם הרעיונית:
גם פרויד כשפינוזה - וניטשה - אחז בתורת הנפש שלו גישה נטורליסטית שמונח בבסיסה מושג מניע לחיי הנפש המסועפים. מה שאצל שפינוזה נקרא 'קונאטוס' אצל פרויד מקבל את השם 'ליבידו'. כמו שאצל שפינוזה הקונאטוס הוא היצר שממנו נגזרים שאר הרגשות והמחשבות של האדם גם אצל פרויד הליבידו הוא כח הדוחף את האדם והוא מונח ביסוד כל התהליכים המודעים ושאינם מודעים של נפשו.
ההבדל בין הקונאטוס לליבידו הוא ברדוקציה שעבר הקונאטוס במשנתו של פרויד. בעוד שאצל שפינוזה הקונאטוס אחראי לכל התופעות הנפשיות הרי שאצל פרויד הליבידו הוא היסוד של עקרון העונג בלבד, בעיקר העונג המיני.
אצל פרויד המוקדם ניתן למצוא שניות שבין ה"אני" ויצריו לבין יצרי המין לבדם, הליבידו מונח רק ביסודם של יצרי המין. כשפיתח את הגותו יותר גם פרויד הגיע לתפיסה מוניסטית כמו שפינוזה ובאחרית ימיו איחד את ה"ארוס והקונאטוס לכלל כח אחד והעמיד מולם את ה"טאנאטוס" - השאיפה של כל נמצא לכליון ומוות. עיקרון זה הוא מכונה עקרון ההרס העצמי והוא ניגודו המוחלט של הקונאטוס השפינוציסטי.
פיזיקה
אפשר לזהות את הקונאטוס כחוק כללי הנמצא בכל הישים. על פי חוק האינרציה כל גוף ישאף להתמיד במצבו ורק כשיפעל עליו כוח חיצוני הגוף ישנה את מצבו, משמע שבהיעדר כוח חיצוני ההתמד הוא מצבו הטבעי של כל נמצא. כך ביטא זאת גלילאו גליליי:
ההבדל בין עיקרון זה לבין הקונאטוס עליו דיבר שפינוזה הוא בכך שחוק האינרציה מבטא את הפסיביות של הנמצאים בעוד שהקונאטוס הוא כח דינמי ואקטיבי. אליבא דשפינוזה על כל נמצא מופעלים כוחות חיצוניים והקונאטוס הוא הכח הלוחם בהם כדי לשמר את עצמו.
ביולוגיה
שימוש מחודש ב"קונאטוס" במונחי מדע מודרניים מצוי אצל מדענים והוגים דוגמת אנטוניו דמסיו. במדעי החיים מוגדר שיש לאורגניזם מנגנון ביקורת עצמית העוזר לו בשימורו. מערכת זאת אקטיבית, כלומר היא כח פועל בדומה לקונאטוס השפינוציסטי. מצב איזון זה (הומאוסטזיס) הוא תהליך ביולוגי במהלכו הגוף נפטר מגורמים מזיקים ומשנה חומרים שחודרים אל הגוף והופכם למועילים.
מפרץ ניוארק
מפרץ ניוארק (באנגלית: Newark Bay) הוא מפרץ בארצות הברית, המצוי בשפך נהר פאסאיק ונהר הקנסאק אל מפרץ ניו יורק העליון, בין המדינות ניו ג'רזי וניו יורק.
המפרץ מתמלא במי גאות הים, ומקושר אל האוקיינוס האטלנטי באמצעות קיל ואן קול (מצר ים ואן קול) המחבר את המפרץ למפרץ ניו יורק, וכן באמצעות ארתור קיל (מצר ים ארתור) המחבר את המפרץ למפרץ רריטאן.
על גדת המפרץ נמצא נמל ניוארק אליזבת מארין; ממערב למפרץ נמצאות הערים ניוארק ואליזבת, ובמזרחו הערים באיון וג'רזי סיטי שבניו ג'רזי. בדרומו של המפרץ נמצאים סטטן איילנד והאי שוטרז המהווים את רובע סטטן איילנד של העיר ניו יורק.
עומקו של המפרץ מאפשר מעבר מכליות סוחר בו. גשר מפרץ ניוארק עובר מעל המפרץ ומקשר את שתי גדותיו.
TressFX
TressFX היא טכנולוגיה שפותחה על ידי AMD ומשוחררת תחת רישיון MIT שמספקת אפשרות לרינדור תלת־ממדי מתקדם של שיער, פרווה ודשא במשחקי וידאו. המתחרה של טכנולוגיה זו היא "HairWorks" שמפותחת על ידי NVIDIA וכלולה בערכת ה-GameWorks.
הקיבוץ המאוחד
הקיבוץ המאוחד היה ארגון ארצי של קיבוצים, שנוסד בשנת 1927 והתקיים כארגון כזה עד לשנת 1980, אז התאחד עם איחוד הקבוצות והקיבוצים להקמת התנועה הקיבוצית המאוחדת (התק"ם). ערכיו העיקריים של הקיבוץ המאוחד היו הציונות והסוציאליזם.
TressFX
מקור והרעיון לפיתוח
באופן מסורתי, הצגת שיער במשחקי וידאו לא הייתה נפוצה ממספר סיבות. לשיער קצר (בעיקר לדמויות גבריות), השיער בדרך כלל הוצג על ידי טקסטורה מפורטת בגולגולת של הדמות. שיטה זו מקשה על ייצוג עיצובי שיער שאינם שטוחים ביחס לגולגולת. שיער ארוך בדרך כלל מיוצג על ידי טקסטורה בחלק נע של הגולגולת, אך התנועה אינה טבעית ואינה מציאותית - השיער נע כגוש אחד ולא בנפרד, כפי שקורה במציאות.
הקיבוץ המאוחד
בעשורים שקדמו להקמת מדינת ישראל מילא הקיבוץ המאוחד תפקידים מרכזיים בהתפתחות היישוב, בהקמת התיישבות, בקליטת עלייה ובניית כוח המגן העברי בארץ ישראל.
TressFX
מקור והרעיון לפיתוח
בגלל הסימולציה של אלפי הגדילים של השיער היא שיטה יותר מסובכת ודורש יותר כוח עיבוד מלשים טקסטורה על חלק נע של הגולגולת, הפגיעה של TressFX בביצועי המשחק ובקצב הפריימים היא משמעותית ולא ריאלית. לכרטיסי מסך מהשוק הגבוה יש מספיק משאבים לרינדור השיער הנוסף, אך בתמורה לירידה בקצב הפריימים. לעומת זאת, לכרטיסי מסך ישנים יותר, הזמן הדרוש לרינדור השיער הוא גדול יותר ועל כן אף מגדיל יותר את הפגיעה בביצועים, עד לפעמים למצב שבו לא ניתן כלל לשחק במשחק. כמו כן הביצועים מושפעים מפאקטורים רבים כמו: הגדרות משחק אחרות, רזולוציה, מספר האובייקטים עם שיער לרינדור, כמות השיער לאובייקט והמרחק של האובייקט מהשחקן.
הקיבוץ המאוחד
רקע
"הקיבוץ המאוחד" הוקם על ידי אנשי העלייה השנייה והשלישית, אשר השתתפו בכמה ארגונים שיתופיים בארץ ישראל מראשית המאה ה-20. אנשי העלייה השנייה, יצחק טבנקין ושלמה לביא, היו חברים בקבוצות בדגניה ובכנרת בטרם מלחמת העולם הראשונה ובעיצומה. בדגניה נעשו ניסיונות ראשונים של חיי קבוצה קטנה, עמלה ומפרנסת את עצמה, ובכנרת שהו מספר קבוצות, וכן קבוצה "גדולה", ארעית, בעיצומה של המלחמה ולאחריה. בקיץ תר"ף 1920, הוקם גדוד העבודה כגוף ארצי מאורגן של פועלים, ועם הקמת יישוביו הראשונים, עין חרוד ותל יוסף, והצטרפות כפר גלעדי לשורותיו, גם כגוף מיישב ארצי. בעקבות הפילוג בגדוד בשנת 1923, עזב משק עין חרוד את הגדוד, לאחר שחבריו תמכו בהתמקדות בהגדלת המשק המקומי בעוד שתומכי "הקומונה הארצית של הפועלים" עברו לתל יוסף ונשארו בגדוד. זמן קצר לאחר הפילוג החל עין חרוד להתארגן בעצמו כארגון ארצי, "קיבוץ עין חרוד", בהנהגתו של יצחק טבנקין, ולמורת רוחה של קבוצת מתנגדים, בהנהגת שלמה לביא, שטענה כי בכך מתקיים למעשה ארגון השונה אך במעט מגדוד העבודה, ופוגע בחזון "הקבוצה הגדולה". באותה שנה נוסד על ידי "קיבוץ עין חרוד" כתב העת "מבפנים".
קיבוץ עין חרוד הארצי קלט לשורותיו את "חבורת העמק" שישבה עד אז בבלפוריה ובעין טבעון (כיום כפר יחזקאל), ובהמשך הצטרפו אליו קבוצות פועלים שישבו בערים ובמושבות ומספר יישובים קיבוציים - "גשר" (לימים אשדות יעקב), יגור ואיילת השחר. הקבוצות העירוניות כונו "פלוגות", והיישובים בנקודות הקבע "משקים", בעוד שהמושג "קיבוץ" יוחד לארגון הארצי, מינוח שנשאר על כנו לכל אורך שנות קיומו של הקיבוץ המאוחד, גם כאשר "קיבוץ" התקבע כמושג המתאר יישוב נפרד. הקיבוץ הוסיף לגדול, פלוגות נוספות הצטרפו אליו, חלקן התארגנו לקראת התיישבות ואחת מהן, פלוגת פתח תקווה, הקימה את גבעת השלושה. בקיץ 1927, ערב ייסוד הקיבוץ המאוחד, מנה קיבוץ עין חרוד חמישה משקים וכעשר פלוגות עירוניות.
TressFX
גרסה 1.0
TressFX Hair 1.0 הייתה הגרסה הראשונה ששוחררה. גרסה 1.0 תמכה רק ברינדור מתקדם של שיער ולא פרווה או דשא. משחק הווידאו הראשון שהשתמש בטכנולוגיה זו הוא טומב ריידר ב-2013.
הקיבוץ המאוחד
רקע
קיבוץ עין חרוד ראה עצמו כגוף מוביל של תנועת הפועלים בארץ ישראל וכמכשיר עיקרי לכיבוש העבודה בכל תחומי המשק בארץ. לפיכך ניהל כל העת מגעים עם קבוצות וארגוני פועלים אחרים מתוך כוונה לאחד כוחות להשגת מטרותיו. מתוך המגעים האלו התארגנה מועצת האיחוד, שהתכנסה בגבעת השלושה ב-5 באוגוסט 1927. אברהם תרשיש ממייסדי עין חרוד נשא את דברי הפתיחה:
.
TressFX
גרסה 2.0
גרסה זו הכילה שיפורים נרחבים מאשר הגרסה הראשונה, בין השאר:
גרסה 3.0
המשחק הראשון שהוכרז שישתמש ב-TressFX 3.0 הוא Deus Ex: Mankind Divided.
הקיבוץ המאוחד
האיחוד והשנים הראשונות
במועצת האיחוד בפתח תקווה התאחד קיבוץ עין חרוד, על משקיו ופלוגותיו, עם קיבוץ השומר הצעיר ס.ס.ס.ר. (לימים מייסדי קיבוץ אפיקים), ועם קיבוצי העלייה "ווהלין" (הצטרף לאחר מכן לגבעת ברנר) ו"הכובש" (מייסדי רמת הכובש). כן נכחו במועצה ברל כצנלסון כנציג הוועד הפועל של ההסתדרות, וכן נציגים של המרכז החקלאי ושל תנועות הנוער "הנוער העובד" ו"הצופים העובדים", שראו בהתיישבות הקיבוצית יעד להגשמה.
TressFX
PureHair
PureHair היא גרסה של TressFX ששונתה על ידי Square Enix למשחק Rise of the Tomb Raider.
הקיבוץ המאוחד
האיחוד והשנים הראשונות
המשותף לקיבוצים המתאחדים הייתה זיקתם הפוליטית למפלגת אחדות העבודה, ושאיפתם להקים גוף ארצי חזק שיוביל את התנועה הקיבוצית במתכונת של "קיבוץ גדול וגדל" - הרחבה של דגם "הקבוצה הגדולה" מישות מקומית לארגון ארצי. הקיבוץ המאוחד הציב לעצמו מטרה לתפוס מקום מרכזי בתנועת הפועלים, באמצעות התיישבות וכיבוש העבודה בכל ענפי המשק ביישוב.
TressFX
גרסה 4.0
הגרסה הביאה מספר שיפורים שהעיקרית בהן, תמיכה מלאה ב-DirectX 12.
גרסה 4.1
גרסה 4.1 יצאה ב-27 בינואר 2020 וכוללת אינטגרציה מלאה עם המנוע הגרפי Unreal Engine 4.2.2 וכן מערכת LOD חדשה, תמיכה טובה יותר ב-DirectX וב-Vulkan, אופימיזציה למערכת שמאפשר רינדור שנראה יותר מציאותי, תמיכה בספרייה Radeon Cauldron ואפשרויות רינדור חדשות.
הקיבוץ המאוחד
האיחוד והשנים הראשונות
האיחוד חיזק את המגמה שהחלה עוד בקיבוץ עין חרוד - הקשר של הקיבוץ המאוחד עם תנועת החלוץ. שליחי הקיבוץ באירופה הדריכו את קיבוצי ההכשרה של התנועה, ששימשה מאגר כוח אדם "רזרבי" העתיד להצטרף לקיבוץ עם עלייתו ארצה. עד מהרה התבסס הקיבוץ המאוחד כתנועה הקיבוצית המובילה, וקבוצות שונות דנו באפשרות להצטרף אליו.
במועצת הקיבוץ שהתכנסה ביגור בדצמבר 1929, חודשים אחדים לאחר מאורעות תרפ"ט, הצטרפו אליו קיבוצי "גדוד העבודה": תל יוסף, כפר גלעדי ורמת רחל, לאחר שנמנעו מכך שנתיים קודם לכן.
בעקבות הפילוג בתנועת השומר הצעיר העולמית ב-1930 התפלג קיבוץ ג' של התנועה, ומחציתו הצטרפה לקיבוץ המאוחד ולימים הקימה את גבעת חיים. באותה שנה הצטרף לתנועה "קיבוץ הנוער העובד" שהקים את נען, וב-1931 הצטרפה גם "קבוצת החוגים", שישבה במחנה זמני במעיין חרוד ולימים הקימה את בית השיטה. ב-1934, לאחר שחבר הקבוצות התאחד עם תנועת גורדוניה, פרשו ממנו הקבוצות כנרת וחפציבה והצטרפו לקיבוץ המאוחד, ואחריהן עשתה זאת גם קבוצת גבת, שעד אז לא השתייכה לתנועה כלשהי. במקביל לכך, קלט הקיבוץ המאוחד קבוצות של עולים, שחלקם צורפו למשקים קיימים וחלקם הקימו פלוגות חדשות שישבו בערים ובמושבות והמתינו לתורן לעלות על הקרקע. בשנת 1935 מנה הקיבוץ המאוחד כ-4,600 חברים, כמעט מחצית מחברי התנועה הקיבוצית כולה באותה עת.
מפלגות ופוליטיקה
הקיבוץ המאוחד עבר כמה וכמה גילגולים מבחינה פוליטית. בראשיתו, היה בעל זיקה היסטורית למפלגת אחדות העבודה. עם הקמת מפא"י כאיחוד של אחדות העבודה והפועל הצעיר, נשמרה הזיקה למפלגה המאוחדת מפא"י אולם כבר ב-1934 הוביל מנהיגו יצחק טבנקין לעמדה מנוגדת לזו של דוד בן-גוריון וברל כצנלסון מנהיגי מפא"י הראשיים ויחד עם הקיבוץ הארצי הביס את הסכם בן-גוריון ז'בוטינסקי. בתגובה ניסו האחרונים להדיח את טבנקין הודות למיעוט גדול של תומכיהם בקיבוץ המאוחד ואז פנה טבנקין להערצת ברית המועצות למרות התנגדות רבים מתומכיו. הערצה זו הצליחה בהדרגה לחדור לרוב הקיבוצים והביאה לפילוג מפא"י ב-1942. אחרי התפלגות סיעה ב' (התנועה לאחדות העבודה) ממפא"י, נשארו חברי שני הפלגים במסגרת הקיבוץ המאוחד, אם כי כאן, בניגוד למצב בכלל היישוב, נתמך הפלג של אחדות העבודה בראשות טבנקין על ידי רוב חברי הקיבוץ המאוחד (כאשר מיעוט גדול שמר נאמנות למפא"י).
הפילוג בשנות החמישים
האיחוד שבין התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון לבין מפלגת פועלים השומר הצעיר (במסגרת המפלגה המאוחדת מפ"ם) סימן הקצנה אנטי-מערבית ופרו-סובייטית של פלג הרוב בקיבוץ המאוחד והביא להחרפת היחסים בין הפלגים בתנועה. המחלוקת הגיעה לשיאה בראשית שנות החמישים והביאה למשבר המלווה בעימותים קשים בתנועת הקיבוץ המאוחד. משבר זה מכונה גם בשם הפילוג בקיבוץ המאוחד. מפ"ם אימצה אידאולוגיה קומוניסטית, על כל המשתמע מכך. המיעוט של תומכי מפא"י (שמנה קרוב למחצית מחברי הקיבוץ המאוחד ואף היווה רוב בקיבוצים רבים) לא הסכים לזיקה האידאולוגית והפרקטית לברית המועצות הקומוניסטית, אידאולוגיה בה החזיקה מפ"ם. אחת מנקודות המחלוקת היה החינוך בעל האידאולוגיה הקומוניסטית (גם בגיל רך) אותו הנהיג הרוב. כך, התפלגו קיבוצים לשניים, כאשר הם מחלקים ביניהם את הנכסים, ובקיבוצים אחרים פרשה קבוצת המיעוט והצטרפה לקיבוץ אחר מאותו זרם. באופן זה, הרוב המכריע של אותם חברים שלא היו מזוהים עם מפ"ם פרש מן הקיבוץ המאוחד. הקיבוצים שפרשו הקימו מסגרת זמנית בשם איחוד הקיבוצים. כעבור מספר חודשים התאחדו עם חבר הקבוצות והקימו את התנועה הקיבוצית הנפרדת איחוד הקבוצות והקיבוצים.
לאחר מכן בשנת 1954, עם התפלגות אחדות העבודה - פועלי ציון ממפ"ם נסוג גם הקיבוץ המאוחד בהנהגת טבנקין מעמדותיו הסטליניסטיות, אך רק כשלושים שנה לאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד, בשנת 1981, שב "הקיבוץ המאוחד" והתאחד עם "איחוד הקבוצות והקיבוצים", לתנועה קיבוצית אחת, התנועה הקיבוצית המאוחדת (התק"מ). עם זאת, הקיבוצים שהתפלגו ב-1951 לא התאחדו מחדש.
חטיבת בני הקיבוץ המאוחד
חטיבת בני הקיבוץ המאוחד הייתה חטיבה בתנועת הנוער העובד (מ-1959 הנוער העובד והלומד) שהוקמה ב-1951 על ידי הקיבוץ המאוחד ופעלה כשלושה עשורים במסגרת משקי הקיבוץ המאוחד עד לאיחודה עם חטיבת בני האיחוד להקמת חטיבת בני התק"ם בנוער העובד והלומד. הוגה רעיון החטיבה היה דודו אפל, חבר מעוז חיים שנמנה עם מתווי הדרך החינוכית של הקיבוץ המאוחד. אפל, שכיהן כרכז ועדת החינוך של הקיבוץ המאוחד, יזם הקמה של מסגרת עצמאית בתוך הקיבוצים, שהנערים עצמם מובילים אותה, מדריכים בה וקובעים את פעולותיה. בין המייסדים והפעילים של החטיבה היו עדה יגורי ועזריה אלון.
טקס היסוד של החטיבה התקיים בחודש אוקטובר 1951 ליד מעין חרוד. בתאי החטיבה (הסניפים) היו בני הנוער מכיתות ז'-י"ב במשקי הקיבוץ המאוחד. מדי שנה התקיימו כינוסים ארציים של כל חברי החטיבה. בכינוסים אלה גיבשו מועצות בני הנוער את המתווה להמשך פעילותם.
החטיבה הייתה מרכיב חשוב בחינוך הרעיוני של בני הקבה"מ. פעילות חניכיה התנהלה בשיתוף פעולה הדוק עם בית הספר בתא החטיבה המקומי, ובמסגרת ארצית - כחטיבה בתנועת הנוער העובד והלומד. חניכיה קיימו מחנות צופיים, טיולים וסמינרים רעיוניים. חלק ניכר מפעולותיהם התרכזו במשימות לאומיות – החניכים סייעו לקיבוצים צעירים בראשית דרכם, נחלצו לעזרת יישובי ספר בגליל העליון והגיעו אל המעברות המוזנחות של העולים החדשים כדי לסייע ולהדריך. הגמישות במערכת הלימודים שלהם, וחופש הפעולה שקיבלו מהמורים אִפשרו לחניכים להגיע אל המעברות ואל משפחות במצוקה בערים הגדולות, בכל ימות השנה.
אור יקרות
אור יקרות היא מילת קוד למערכת ישראלית שמטרתה הייתה לפגוע בניסיון כוחות הצבא המצרי לצלוח את תעלת סואץ, על ידי יצירת חומת אש ועשן סמיך מעל התעלה. הפרויקט פותח במהלך מלחמת ההתשה, במקביל להתבצרות בקו בר-לב, אולם לא הופעל במהלך הצליחה המצרית בתחילתה של מלחמת יום הכיפורים.
התוכנית כנראה נועדה לספק תחושת ביטחון ללוחמי המעוזים ולהרתיע את המצרים, שכן היא נבנתה בשל עלותה הגבוהה רק ליד שני מעוזים ("מצמד" ו"חיזיון"), כאשר כל מערכת מכסה כ-100 מטרים, בעוד שכל מרחב הגבול (160 ק"מ) נותר פנוי לצליחה. וגם בשני המעוזים הללו היא לא הופעלה, אם בשל סתימתה על ידי כוחות קומנדו מצרים ואם בשל תקלות טכניות. בכל מקרה תועלתה הייתה אפסית לנוכח ממדי הצליחה.
פיתוח
מערכת אור יקרות פותחה במהלך מלחמת ההתשה על ידי יחידת יפת"ח של חיל ההנדסה הקרבית — בפיקודו של אלוף-משנה דוד לסקוב — ונועדה להיות מבצעית בראשית שנות ה-70. פותחו שתי מערכות מקבילות: מערכת נייחת שהתבססה על הפעלה חשמלית מתוך המעוזים, ומערכת ניידת שניתן להפעילה בצורה גמישה. מטרת המערכת הייתה הזרמתם והצתתם באש של כמויות גדולות של דלק נוזלי על-פני התעלה, ובכך ליצור מסך אש ועשן בלתי חדיר שימנע את צליחת הכוחות המצרים. שתי מערכות מבצעיות הוקמו בתחילת 1971 במעוזים "חיזיון" (הסמוך לגשר פירדאן) ו"מצמד" (מצפון לאגם המר הגדול). המערכות כללו שורה של צינורות תת-קרקעיים, שחיברו בין מכל דלק גדול שהוצב בבונקר ליד המעוזים לשלושה פתחי הזרמה שמוצאם מתחת לקו המים של התעלה. על פי התוכנית הדלק שהוזרם היה אמור להידלק באמצעות פיצוץ מוקשי הצתה קופצים. כל מערכת הייתה אמורה לכסות באש מקטע של כמאה מטרים מהתעלה.
סוגי המערכות:
ב-28 בפברואר 1971 נערך ניסוי גלוי של המערכת הניידת: מכלית גדולה הזרימה דלק לתעלה שהוצת על ידי המוקשים הקופצים. התוצאה הייתה להבה שהיתמרה לגובה של כמה עשרות מטרים מעל התעלה. מטרות הניסוי היו בחינת כשירות המערכת לצד השגת הרתעה.
בפתיחת מלחמת יום הכיפורים
ב-5 באוקטובר 1973, ערב מלחמת יום הכיפורים, ביקש אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן את אישור אגף המבצעים להפעיל את מערכת אור יקרות לצורכי הרתעה, בשל התגברות הכנותיהם הגלויות של המצרים לקראת צליחת התעלה (שנשללו במסגרת "הקונספציה"). לשם-כך נשלחה חוליה בפיקודו של קצין הנדסה במילואים מיחידת יפת"ח לבחון את תקינות המערכות. הצוות, שהגיע למעוזים ב-6 באוקטובר, גילה כי המערכת החשמלית מושבתת, ובמקום זאת השתמש במערכת ההפעלה הידנית. בצהרי היום פרצה המלחמה והחוליה מצאה עצמה לכודה במוצב מצמד. בקשתם ממפקדת חטיבה 14 — שהייתה אחראית על הגזרה — לנסות ולהצית את הדלק באמצעות שיגור רימוני זרחן, נענתה בשלילה. החוליה נותרה במעוז ונפלה בשבי יחד עם אנשיו.
לאחר המלחמה טענו שר המלחמה המצרי אחמד איסמעיל עלי, ראש אגף המבצעים של צבא מצרים מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי והרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי כי אחד האתגרים הגדולים שעמדו בפניהם במסגרת ההכנות לצליחת התעלה הייתה ההתמודדות עם המערכת. גמאסי ושאזלי כתבו בספרי-זיכרונותיהם על ההצלחה בהתמודדות מול המערכת, ויצאו נגד טענות ישראל כי המערכת הייתה בלתי מבצעית. על-פי המצרים, המערכת נוטרלה על ידי כוחות הנדסה שלהם ערב המלחמה. בדיעבד התברר שעשרות צינורות שהותקנו במערכות-הדמה נסתמו בבטון על ידי צוללים מצריים, כאשר דווקא פתחי הצינורות של המערכות האמיתיות לא חובלו. מסמכי מודיעין מצריים, שחוברו ביולי 1973 והתגלו על ידי צה"ל במחנה צבא מצרי ממערב לתעלה, מצביעים על כך כי המצרים ערכו סיורים וגילו כי מתקני ההצתה מוזנחים ולא שמישים, וידאו כי רוב המתקנים המוצבים מחוץ למעוזים הם מתקני דמה, והעריכו כי אם יהיו המתקנים במעוזים עדיין בשימוש ניתן יהיה לנטרל אותם לפני ביצוע ההתקפה.
המגיד ממזריטש
רבי דוב בֶּער, המכונה המגיד ממזריטש (בין קודם לשנת ה'ת"נ לה'ת"ע (1690 ל-1710) – י"ט בכסלו תקל"ג, 15 בדצמבר 1772), היה תלמידו של הבעל שם טוב ויורשו בהנהגת תנועת החסידות.
ראשית חייו
נולד בעיירה לוקאטש שליד העיר רובנו במחוז ווהלין באיחוד הפולני-ליטאי לרבי אברהם. לפי מסורת חסידית, למשפחתו הייתה מגילת יוחסין עד רבי יוחנן הסנדלר. שנת לידתו אינה ידועה בוודאות, ומוערכת על פי מסורות שונות בין קודם לשנת ה'ת"נ - ה'ת"ע (1690–1710). לפי המסורות המקדימות את הולדתו, היה קרוב לגילו של רבו הבעש"ט. לפי מסורת חסידית כבר בימי ילדותו חונן בכישרונות נעלים ונשלח על ידי אביו, רבי אברהם, שהיה מלמד עני, ללמוד תורה בישיבה הגדולה של רבי יעקב יהושע פאלק בעל ה"פני יהושע" בעיר לבוב. לפי מסורת חסידית, בתקופת ילדותו נשרף בית משפחתו על מגילת היוחסין המשפחתית, ודב-בער הקטן שראה את אמו בוכה, ניסה להרגיעה ואמר שהוא יחל מגילה חדשה ממנו שתחשב לא פחות.
נישא לקיילא בת שלום שכנא מטורצ'ין, ועבר לגור בכפר סמוך, בו שימש כמלמד. בתקופה זו הרחיב את ידיעותיו בתורה והחל לעסוק בקבלה. שימש מגיד בטורצ'ין ואחר כך בקוריץ וברובנו. הצטיין בכוח הדיבור ובכישרון השכנוע. סביב שנת 1740 נולד בנו אברהם שנקרא לימים רבי אברהם המלאך, בת נוספת הייתה לו בשם דאבא.
תלמיד הבעל שם טוב
בעת תחילת פעילותו של הבעל שם טוב, היה המגיד מתנגד. עם הזמן התקרב להבעל שם טוב והפך לתלמידו החשוב ביותר.
ישנן שלוש מסורות חסידיות על הדרך בה הוא התקרב לבעל שם טוב. המסורת המדויקת והקרובה ביותר לאירוע מובאת בספר כתר שם טוב שהודפס בשנת תקנ"ה על ידי רבי אהרן הכהן מאפטא שכותב שחסיד של המגיד בעצמו סיפר לו ששמע בעצמו מהמגיד את סדר ההתקרבות לבעש"ט והוא שכאשר שמע המגיד מנפלאות הבעש"ט, רצה המגיד לבקרו כדי לנסותו וכשהגיע לבעל שם טוב, במקום לדבר איתו בדברי תורה סיפר לו סיפורים פשוטים, המגיד שלא ציפה לזה תכנן לעזוב (מכאן ולמטה ציטוט מהמקור הראשוני לסיפור):.
בהתייחסו לרבי דב בער, התבטא פעם הבעש"ט "יודע אני כי הדב הזה אין לו רגליים (הרב דב בער היה נכה ברגליו), אבל יש לו ידיים רחבות, לקרב בהן את הלבבות, ומסוגל הוא לאחד תחת הנהגתו את כל אלה הנאמנים לחסידות".
מנהיג תנועת החסידות
לאחר פטירת הבעל שם טוב בחג השבועות ה'תק"ך (1760), נבחר המגיד לממלא מקומו. לפי מסורות שונות, לאחר פטירתו של הבעש"ט, מונה רבי צבי בן הבעל שם טוב - למנהיג החסידים, אך לאחר שנה אמר רבי צבי במפתיע שאביו ביקר אצלו בחלום והורה לו למסור את שרביט ההנהגה לרבי דב בער. מסורת אחרת מספרת על מינויו של המגיד ממזריטש לתפקיד, על ידי מבחן שערך הבעל שם טוב: כל אחד מתלמידיו נתבקש לומר 'מהי העצה נגד הגאוה'. התשובה של רבי דב בער הייתה: 'אין עצה נגד גאווה. כי כשנמצאים על הר אפילו לא יודעים שאנו על הר, ואפשר רק להתפלל להנצל מהגאווה'. תשובה זו נתקבלה על דעת מורו ומיד הוא מינה את הרב דב בער ליורש, עוד בחייו.
סטאדהאודר
סְטָאדהָאוּדֶר (בהולנדית Stadhouder, מילולית "מחזיק מקום" או "ממלא מקום") הוא שמו של תפקיד מנהלי בימי הביניים בארצות השפלה, שהתפתח במאה השמונה-עשרה והפך לסוג נדיר של ראש מדינה בפועל ברפובליקה ההולנדית, שתפקידו עובר בירושה.
המגיד ממזריטש
מנהיג תנועת החסידות
הנהגתו הייתה שונה משל קודמו הבעל שם טוב כאשר זה האחרון הרבה לנסוע עם תלמידיו לכל סביבותיו על מנת להפיץ חסידות ולחולל ישועות בעוד רבי דב בער ישב בעירו מעזריטש ולא יצא ממנה כמעט, למעט בסוף ימיו כשעבר לעיר אניפולי. מצד שני שלח את תלמידיו לארצות שונות כדי להפיץ את תורתו, ולהזים את הטענות נגד שיטתו, בייחוד בווילנה שבליטא ובברודי שבגליציה.
חסידים מספרים שלרבו הבעש"ט היו "שישים גיבורים", כלומר - שישים תלמידים מובחרים, "אריות החבורה" שהפיצו את תורתו ברחבי אירופה, אך לתלמידו רבי דב בער היו מאה ועשרים תלמידים, כפול מרבו. הקבלה זו הושוותה לאלישע, תלמידו של אליהו הנביא, שגם השפעתו הייתה כפולה משל מרבו.
סטאדהאודר
היסטוריה
במאה החמש-עשרה עבר רוב שטחן של ארצות השפלה לידי דוכסי בורגונדיה, ועל פי רוב לכל אחד משבעה-עשר המחוזות היה סטאדהאודר משלו. במאה השש-עשרה ירש קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית האבסבורג, שהיה גם מלך ספרד, את ארצות השפלה הבורגונדיות, והשלים את התהליך הזה בכך שנעשה לאדון היחיד של ארצות השפלה. רק נסיכות-בישופות לייז' ושתי טריטוריות קטנות יותר (המנזר הקיסרי סְטאבְלוֹ-מַלְמִדִי ודוכסות בויון) נותרו מחוץ לתחום שלטונו. סטאדהאודרים המשיכו להתמנות כדי לייצג את קרל ואחרי כן את בנו פליפה השני, מלך ספרד, שירש ממנו את ארצות השפלה. מאחר שפליפה היה שליט ריכוזי ואבסולוטיסטי מאוד, כוחם הממשי של הסטאדהאודרים נחלש מאוד.
ב-1581 התחולל המרד ההולנדי, שבו המחוזות הצפוניים התנערו בהצהרת ההתכחשות משלטון בית האבסבורג, כך שתפקיד הסטאדהאודר איבד את משמעותו המקורית - האדון הפיאודלי עצמו הודח מכיסאו. אף על פי כן, באיחוד שבעת המחוזות החדש, שנודע בשם הרפובליקה ההולנדית, נותרה המשרה על כנה. המדינה החדשה שקדה להתאים את המושגים והמוסדות הפיאודליים הקיימים למצב החדש, ונטתה לעשות זאת באופן שמרני - שהרי מלכתחילה הם מרדו נגד המלך כדי לשמר את זכויותיהם הקדומות. הסטאדהאודר כבר לא ייצג אדון הנמצא מעליו, ולפיכך הפך לנציג השלטוני הגבוה ביותר שנתמנה על ידי המועצה של כל מחוז. אף על פי שכל מחוז היה יכול למנות סטאדהאודר משלו, רוב הסטאדהאודרים החזיקו במינויים מכמה מחוזות בו זמנית. הסמכות הרבה ביותר הייתה שייכת למועצה של כל מחוז, אבל לסטאדהאודר היו כמה זכויות-יתר משלו, כגון הזכות למנות בעלי-תפקידים מסוימים, לאשר מינויים של חברי המועצה או לבחור ראשי ערים מתוך רשימת מועמדים. בכך הייתה לו השפעה עקיפה על המדיניות הכללית של המחוז. במחוז זלנד שימשו הנסיכים לבית אוראנז' כסטאדהאודרים וחברים במועצות של המחוז, כיוון שבין תואריהם היה גם התואר של מרקיזי פליסינגן.
המגיד ממזריטש
מנהיג תנועת החסידות
תורתו דיברה על הצורך בדבקות בבורא ועל הצורך לעשות כל מעשה לשם שמיים. בתורתו ירדה באופן יחסי קרנו של לימוד הנגלה, וגם בשל כך העלה עליו את חמתם של המתנגדים.
בבית מדרשו של המגיד עסקו התלמידים גם בהלכה. כשהובאו לפניהם שאלות בהלכה למעשה התפלפלו התלמידים והביאו את מסקנותיהם להכרעת המגיד. בנוסף לכך יצאו מבית מדרשו החמרות ותקנות הלכתיות שחלקן התפשט גם בקהילות אחרות. בחצרו של המגיד היו מהראשונים שהחמירו ללוש ולאפות מצות מתחילה ועד סיום תוך 18 רגעים, החמרה שהתפשטה בחלק מקהילות ישראל. תלמידיו גם נמנעו ונזהרו מאכילת מצה שרויה, זהירות שהתקבלה בעיקר בקהילות החסידים. השוחטים במזריטש, בעידוד המגיד, תיקנו שהשחיטה תיעשה ב"סכינים מלוטשים". תקנה שהתפשטה בדורות הבאים גם בקהילות אחרות.
סטאדהאודר
היסטוריה
ברמה הפדרלית, הסטאדהאודר של מחוזות הולנד וזלנד שימש על פי רוב גם כקפיטן-כללי של צבא הקונפדרציה ואדמירל-כללי של צי הקונפדרציה, אם כי שום סטאדהאודר לא פיקד בפועל מעולם על צי בעת קרב. בצבא הוא היה רשאי למנות קצינים על פי שיקולו, ובצי רק לאשר מינויים של מועצות האדמירליות. סמכויותיו המשפטיות של הסטאדהאודר היו אפוא מצומצמות למדי, ועל פי החוק הוא היה עובד מדינה ותו לא. מכל מקום, סמכויותיו בפועל היו לפעמים רבות יותר, במיוחד בהתחשב באווירת מצב החירום של מלחמת שמונים השנה. מאוריץ נסיך אורנז' שלט אחרי 1618 כדיקטטור צבאי, ווילם השני ניסה גם הוא לעשות כך. מנהיג המרד ההולנדי (מלחמת שמונים השנה) היה וילם השתקן לבית אורנז'. הוא התמנה כסטאדהאודר ב-1572 במחוז הולנד, שהיה המחוז הראשון שהרים את נס המרד. השפעתו האישית והשם הטוב שיצא לו נעשו מזוהים עם המשרה, והקלו על התקבלותם של בני המשפחה האחרים. מאוריץ ב-1618 ווילם השלישי מ-1672, שניהם מבית אורנז', החליפו מועצות-עיר שלמות באנשי שלומם כדי להגדיל את סמכויותיהם. בתגובה לנסיונותיהם של הסטאדהאודרים להדק את אחיזתם במדינה, פעלו הרחנטים (regenten, אנשי האליטות הכלכליות במדינה שהיה להם ייצוג רב במועצות) אחרי מותו של וילם השני ב-1650 כדי שלא יתמנה סטאדהאודר כלל. "התקופה הראשונה ללא סטאדהאודר" הסתיימה ב-1672, היא "שנת האסון" (Rampjaar) ההולנדית. תקופה שנייה ללא סטאדהאודר הייתה אחרי מותו של וילם השלישי ב-1702.
אחרי הפלישה הצרפתית ב-1747 נאלצו הרחנטים להיכנע ללחץ עממי ולקבל את וילם הרביעי, סטאדהאודר של פריסלנד וחרונינגן, כסטאדהאודר במחוזות האחרים. ב--22 בנובמבר 1747 הפכה משרת הסטאדהאודר באופן רשמי למשרה העוברת בירושה (erfstadhouder). מאחר שווילם, לראשונה בתולדות הרפובליקה, שימש כסטאדהאודר של כל המחוזות, התפקיד קיבל שם חדש ונקרא כעת "סטאדהאודר חנראל" (Stadhouder-Generaal, סטאדהאודר כללי).
המגיד ממזריטש
מנהיג תנועת החסידות
בשנת תקל"ב חזר המגיד לרובנו, עיר מולדתו. זמן מועט לפני פטירתו נמלט ממגפה, והתיישב בעיר אניפולי, בה נפטר ונקבר בי"ט בכסלו תקל"ג.
סטאדהאודר
היסטוריה
לאחר מותו בטרם עת של וילם הרביעי ב-1751 התמנה בנו התינוק כסטאדהאודר תחת חסותה של אמו כעוצרת. אי-הסדרים השלטוניים בתקופות העוצרוּת הזו עוררו איבה רבה, אשר הביאה להיווצרותה של תנועת "הפטריוטים" ב-1780. הפטריוטים השתלטו תחילה על מועצות-עיר רבות, אחרי כן על מועצת מחוז הולנד, ולבסוף הקימו מיליציות אזרחיות כדי להגן על עמדתם למול האורנז'יסטים. המדינה עמדה על סיפה של מלחמת אזרחים. בסופו של דבר, באמצעות התערבות צבאית פרוסית, הצליח ב-1787 וילם החמישי לדכא את ההתנגדות, ומנהיגים רבים של הפטריוטים גלו לצרפת.
המגיד ממזריטש
תורתו
תלמידו הרב פנחס הורוביץ, חיבר את הספר "פנים יפות" בו ציטט רבות מתורת רבו המגיד, אך בספר הנדפס לא מופיעים הדברים בשם רבו. לפי מסורת חסידית המוציא לאור הראשון השמיט את ייחוס הדברים לרבו המגיד החסידי. בשנת תשע"א (2011) נדפס לראשונה ספר נוסף מכתב ידו של הרב הורוביץ בשם "פנים יפות תנינא" ובו הוא מצטט במפורש תורות רבות ששמע מרבו.