cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צדק ארגוני
אזרחות ארגונית
אזרחות ארגונית היא כל התנהגות שבה עובדים מעורבים בארגון, שיש בה מטרה לקדם את הארגון ואינה מוגדרת במסגרת תפקידם של העובדים. מחקרים מראים כי תפיסת צדק ארגוני, על כל סוגיו, קשורה להפגנת התנהגות אזרחית בארגון.
איחורים, היעדרויות וכוונות עזיבה
נמצא כי קיים קשר בין תפיסת חוסר צדק ארגוני להתנהגויות כגון איחורים, היעדרויות וכוונות עזיבה של הארגון. בנוסף, נמצא כי צדק חלוקתי וצדק תהליכי מנבאים כוונות עזיבה.
רגשות
נמצא כי חוסר צדק חלוקתי ותהליכי מנבאים תגובות רגשיות שליליות.
מזרח הונג קונג
אזור מזרח הונג קונג (東區) הוא תחום מנהלי בהונג קונג. בשנת 2000 מנתה האוכלוסייה 620,800 נפש. התחום ממוקם בצפון מזרח הונג קונג (ראו מפה), וכולל בתוכו את האזורים
ג'ונתן דייטון וואלרי פאריס
ג'ונתן דייטון (Jonathan Dayton; נולד ב-7 ביולי 1957) וואלרי פאריס (Valerie Faris; נולדה ב-20 באוקטובר 1958), הם זוג נשוי, הפועלים כצמד במאים, בעיקר לפרסומות וקליפים למוזיקה. ב-2006 יצא לאור סרטם הראשון באורך מלא, מיס סנשיין הקטנה, וזכה להצלחה גדולה ולפרסים (פרס סזאר לסרט הזר, פרס אינדפנדנט ספיריט לבימוי).
אודות
דייטון נולד באלמידה שבקליפורניה וגדל בעיירה גראס-ואלי. הוא למד בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. במהלך לימודיו פגש בוואלרי פאריס שלמדה מחול, והשניים התחתנו.
כזוג ביימו והפיקו קליפים למוזיקה, סרטים דוקומנטריים, פרסומות וסרט באורך מלא. הם עבדו עם כמה מהלהקות המצליחות בעולם, בהן אואזיס, רד הוט צ'ילי פפרז, ביסטי בויז ואר.אי.אם. בעבור הוידאו קליפ שהפיקו לשיר "Tonight Tonight" של הסמאשינג פאמפקינס, זכו בשישה פרסי ערוץ MTV. ב-1998 ייסדו חברת הפקה בשם Bob Industries.
ב-2017 יצא לאקרנים סרטם "קרב המינים", בכיכובם של אמה סטון וסטיב קארל.
ב-2019 עלתה לנטפליקס הסדרה "לחיות עם עצמך" בבימוים.
בשנת 2022 ביימו דייטון ופאריס שלושה פרקים מתוך המיני-סדרה "פליישמן בצרות" של רשת FX on Hulu.
פרוח'
פרוח' הוא שמה של שושלת שהחזיקה בין השנים 1603–1670 לסירוגין בתפקידים של מושל (סנג'ק ביי) במחוזות ירושלים ושכם ובתפקיד הממונה על שיירת החג' למכה (אמיר אל-חג'). שני הבולטים בבני המשפחה היו פרוח' אבן-עבדאללה (נפטר ב-1621) ובנו, מוחמד אבן פרוך (נפטר ב-1638). שניהם נודעו בידם הקשה כלפי תושבי ירושלים. הם היו קשורים בקשרי משפחה וחסות למשפחות המושלים של מחוזות עזה (בית רצ'ואן) ולג'ון (בית טורבאי).
בית העלמין קולון
בית העלמין קולון (בספרדית: Cementerio de Cristóbal Colón) הוא בית הקברות הלאומי של קובה הממוקם ברובע ודאדו שבהוואנה, הידוע בשל האנדרטאות, המאוזוליאומים, אחוזות הקבר והקפלות המפוארות שבו, שהפכו אותו גם לאתר תיירות פופולרי. שטחו של בית העלמין 566 דונם וקבורים בו כמיליון בני אדם.
בין מיליון הקברים נמנים גם קבריהם של הגנרל מקסימו גומס (מראשי המאבק לעצמאות קובה), הסופר אלחו קרפנטייר, הצלם אלברטו קורדה, המוזיקאי קומפאי סגונדו, ואחרים.
היסטוריה
בעקבות מצוקה במספר מקומות הקבורה בבית העלמין העירוני של הוואנה במהלך המאה ה-19, הוצא ב-28 ביולי 1866 צו מלכותי המורה על הקמתו של בית עלמין חדש על שם כריסטופר קולומבוס. העבודות על הקמתו החלו ב-30 באוקטובר 1871, ובתוך שנה החלה בו הקבורה באופן רשמי. העבודות הסתיימו רק ב-1886, אז הוקמה גם הקפלה המרכזית (La Capilla central). אף כי מרבית הנקברים היו בני המעמדות הגבוהים, ראשוני הנקברים היו 55 עבדים אפריקאים.
מבנה ואתרים מרכזיים
צורתו של בית העלמין מלבנית - אורכו 830 מ' ורוחבו 630 מ'. מבנהו סימטרי, וארבע דרכים מרכזיות חוצות אותו לארבעה רבעים שווים בגודלם. הדרכים נפגשות בקפלה המרכזית, שבמרכזו. ככלל, הקברים המפוארים יותר מרוכזים בעיקר בצפון בית העלמין ולאורך הדרכים המרכזיות, ואילו בחלקו הדרום-מזרחי קברים פשוטים יותר וכן קברים של מי שאינם קתולים, קורבנות מגפות, ועד 1924 גם שחורים ובני תערובת.
עם האתרים המרכזיים בבית העלמין נמנים אתרים אלה:
האמפיתיאטרון באל ג'ם
המבנה שימש כמצודה בעת פלישות הוונדלים במאה ה-5 והערבים במאה ה-7. בספרו "מסע ארכאולוגי באזור תוניסיה", מציין הנוסע הצרפתי ויקטור גרן, כי לפי המסורת המקומית נותר האמפיתיאטרון בשלמותו עד סוף המאה ה-17, וכי רק לקראת 1695 החלו נוטלים מחזיתו חומרי בניין, בין היתר בלחץ השליט העות'מאני המקומי, אשר ביקש למנוע מהמקומיים לעשות בו שימוש בעת מרד. בערבית מכונה המבנה בשם "מצודת אל ג'ם" או "מצודת קהנה", על שמה של נסיכה ברברית מהמאה ה-7, אשר עמדה לפי המסורת בחזית ההתנגדות לכיבוש הערבי, והתבצרה עם תומכיה באמפיתיאטרון משך ארבע שנים.
האמפיתיאטרון שייתכן והקמתו מעולם לא נשלמה, היה מסוגל להכיל כ-30,000 צופים. הוא נחשב לשלישי בגודלו באימפריה הרומית, לאחר הקולוסיאום ברומא והאמפיתיאטרון של קפואה, אם כי מבנים דומים נוספים בוורונה ובקרתגו לדוגמה, טענו גם הם לתואר זה. אורכו של המבנה האליפטי מבחוץ הוא 147.90 מטר ורוחבו מגיע ל-122 מטר; ומידות הזירה שבמרכזו הן 64.50 מטר ו-38.80 מטר בהתאמה. היקפו הגיע ל-427 מטר והוא נישא לגובה של 36 מטר.
אפרים פישל רוטנשטרייך
אפרים פישל רוֹטֶנשטרַיְיך (בפולנית: Fiszel Rotenstreich, לעיתים Fischel Rottenstreich; י' בסיוון תרמ"ב, 28 במאי 1882, קולומיאה, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – ח' בתמוז תרצ"ח, 7 ביולי 1938, ירושלים) היה כלכלן, קובע מדיניות כלכלית, ממנהיגי התנועה הציונית בגליציה, מחנך, עיתונאי וחבר הסיים והסנאט הפולניים בין מלחמות העולם מטעם הציונים הכלליים, חבר הנהלת ההסתדרות הציונית והנהלת הסוכנות היהודית. אביהם של הפילוסוף נתן רוטנשטרייך ועורך הדין יהושע רוטנשטרייך.
תולדות חייו
רוטנשטרייך נולד באביב 1882 בקולומיאה שבגליציה, בנם של שרה לבית לאובר ויהושע, סוחר ותלמיד חכם. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", והמשיך ללמוד בגימנסיה פולנית. בין השנים 1904–1908 למד פילוסופיה ובלשנות באוניברסיטת וינה, ובנוסף שמע הרצאות על כלכלה מודרנית. בשנת 1908/1909 קיבל תואר דוקטור, והחל לעבוד בהוראה. בתחילה לימד בבית ספר מיסודו של הברון הירש בבורשטין שבגליציה (Bursztyn; Бурштин), אחרי כן לימד בגימנסיה יהודית בבירורי שבהונגריה, ולבסוף נתמנה למורה בגימנסיה ממלכתית בסַמבּור, שם לימד עד התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית (1918) בעקבות מלחמת העולם הראשונה. נישא למרים בת ישראל איפרמן מקולומיה והיה אב ליהושע רוטנשטרייך, נתן רוטנשטרייך וחדוה רותם.
ב-1918, עם התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית וכינון הרפובליקה העממית של אוקראינה היה יושב-ראש המועצה הלאומית היהודית בגליציה. כאשר פלשה פולין למערב אוקראינה נעצר על ידי הפולנים בעוון פעילותו הציונית, הורחק ממשרתו בגימנסיה וישב בשני מחנות ריכוז פולניים במשך אחד-עשר חודשים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לכתוב לעיתון "דער מאָמענט" (יידיש: "הרגע"), ופרסם בו מאמרים כלכליים מדי שבוע עד עזיבתו את פולין (1935). שימש כתב-עורך של העיתון הוורשאי "הײַנט" (יידיש: "היום"), כתב באופן קבוע לעיתון יהודי לבוב Chwila ("כְוִוילָא"; פולנית: "רגע"), וכן לעיתונים Nasz Przeglad ("נַאש פּשֶגלוֹנד"), Nowy dziennik ("נוֹבִי דזֶ'ניק"), Opinia ("אוֹפּיניָה") ו"הארץ". מאוחר יותר, ב-1928, ייסד עם אברהם אינסלר, משה פרוסטיג ומיכאל רינגל בלבוב את היומון היידי "דער מאָרגען" ("הבוקר"). בנוסף פרסם מאמרים ציוניים בשבועון "ווסכוד" ("המזרח" - בעריכת ד"ר הנריך גאבל וד"ר הנריק רוזמארין), בירחון "מוריה" (בעריכת יעקב טהון, ד"ר פיליפ אשכנזי, משה פרוסטיג וליאו רוזנקראנץ).
בשנת 1921 ייסד בסמבור גימנסיה עברית, "תרבות", שבו למדו בשנת 1922 144 תלמידים. בבית הספר שניהל הושם דגש על לימוד השפה העברית ועל הקניית ערכים ציוניים. לאחר שנחקק בפולין חוק חינוך חובה לא ניתן היה עוד להפעיל את בית הספר מסיבות של תקציב, והוא הוסב למוסד לחינוך משלים.
מצעירותו היה רוטנשטרייך חבר ההסתדרות הציונית של גליציה המזרחית (שמרכזה בלבוב), אשר שימשה מסגרת ארגונית אוטונומית נפרדת בתוך התנועה הציונית בפולין, ונמנה עם מנהיגיה הבולטים, לצד ליאון רייך, אמיל זומרשטיין, מיכאל רינגל, שמעון פדרבוש, צבי הלר, הנריק רוזמרין ואברהם זילברשיין. כיהן כציר לקונגרסים הציוניים מהקונגרס ה-7 (1905) עד ה-19.
בשנת 1935 נבחר לחבר במועצת המנהלים של הסוכנות היהודית מטעם סיעת ציונים כלליים ב', ובאותה שנה עלה לארץ ישראל (שבה ישבו כבר שני בניו) כראש המחלקה למסחר ותעשייה בסוכנות, תפקיד שבו שימש עד מותו. במסגרת תפקידו ייסד קרנות אשראי לתעשייה, את המכון לסחר חוץ בסוכנות היהודית ולשכה להדרכה טכנית. כן היה חבר מועצת המנהלים של חברת "ביצור".
נפטר בירושלים בקיץ 1938, בגיל 56, בתום מחלה ממושכת שממנה סבל במשך שנים. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
על שמו רחוב בתל אביב ושכונת אפרים ברחובות.
אריך דב מוזס
אריך דב מוֹזֶס (29 ביוני 1896 - 22 בספטמבר 1944) היה ציוני, סוחר בטקסטיל ויזם התיישבות עצמאי (שאינה קשורה למוסדות המיישבים) באזור השרון.
בשנת 1928 פנה מוזס למכריו בגרמניה וניסה לשכנע אותם לעלות לארץ ולהתיישב בה על פי תוכניתו של דייוויס טריטש. בשנת 1933 הצליח להקים את רמות השבים, יישוב של עולים בעלי אמצעים ממרכז אירופה, שאינם קשורים במוסדות המיישבים, הצמוד להוד השרון דהיום. חמש שנים מאוחר יזם את הקמת המושבה רמת הדר ליד רמתיים, עבור העולים הגרמנים (גם היא מהווה כיום חלק מהוד השרון). פטירתו בגיל 48 קטעה את תוכניותיו הנוספות.
קוורטט הדיאלוג הלאומי בתוניסיה
קוורטט הדיאלוג הלאומי התוניסאית היא קבוצה של ארבעה ארגונים תוניסאים שפעלו למען כינונה של דמוקרטיה פלורליסטית במדינה, בעת מהפכת היסמין בשנת 2011. על פעולותיה אלו זכתה הקבוצה בפרס נובל לשלום לשנת 2015.
בנצה סאבולצ'י
בֶּנְצֶה סַאבּוֹלְצִ'י (בהונגרית: Szabolcsi Bence, בודפשט, 2 באוגוסט 1899 – בודפשט, 21 בינואר 1973) היה היסטוריון מוזיקה, מבקר מוזיקה, היסטוריון אמנות, הונגרי-יהודי, זוכה פרס בַּאוּמגַרְטֶן (1933, 1947) חתן פרס קושוט (1951, 1965) זוכה פרס הֶרְדֶר (1971), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים (נספח 1948, חבר רגיל 1955). מייסד המוזיקולוגיה בהונגריה. בנו של העיתונאי מיקשה סאבולצ'י שערך את השבועון היהודי "שוויון".
ביוגרפיה
סאבולצ'י למד משפטים, היסטוריה, ספרות ופילוסופיה בבודפשט (1917-20), ובלייפציג למד מוזיקולוגיה, תולדות האמנות והיסטוריה (1921-23).
משנת 1945 היה מורה להיסטוריה באקדמיה למוזיקה של פרנץ ליסט. ב-1951 ייסד וניהל עד מותו את הסדנא ההונגרית הראשונה ללימוד ההיסטוריה של המוזיקה ואת הפקולטה למדע המוזיקה. בין 1951 ל -1956, 1959-1961 היה נשיא אגודת המוזיקאים ההונגרית.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 עבר דרך הארצות לאורך הדנובה כדי לאסוף ולפרסם את הזיכרונות ההיסטוריים של המוזיקה הונגרית עתיקה. בעקבות מסעותיו, בין השנים 1928 ו- 1954, כתב עשרה מחקרים בסיסיים על תולדות המוזיקה ההונגרית, מימי הביניים ועד המאה ה -19. מחקרים אלה בשם "מאות שנים של מוזיקה הונגרית" התפרסמו באוספים בין 1959 ל -1961.
בהונגרית
{| class="wikitable mw-collapsed mw-collapsible" !אחרי 1945
אגדלך אלהי כל נשמה
"אֲגַדֶּלְךָ אֱלהֵי כָל נְשָׁמָה" (או בקיצור "אֲגַדֶּלְךָ") הוא פיוט מסוג "רשות לקדיש" שנכתב על ידי הרב אברהם אבן עזרא. במקורו, הפיוט נועד לשמש הקדמה לאמירת הקדיש שלפני ברכות קריאת שמע של שחרית, אולם ברבות השנים הוא הופקע מייעודו המקורי ומשמש כיום במגוון הקשרים.
מחבר הפיוט מתאר יהודי העומד למול אלוהיו בפחד ואימה, ומתקשה להסביר את גודלו של האל, מכיוון שאין אפשרות לתאר את גודלו האינסופי, והלא ניתן להשגה או תיאור במילים, הוא מסביר את הגיחוך בסברה האנושית שאדם בן תמותה יוכל לתאר את מי שברא אותו; אך הוא בכל זאת פונה לשבח את הבורא ומתאר את החלק אותו הוא יכול להשיג וכפי שאר בני האדם, שאצלם האל מרומם ומשובח הוא בפי כל פה על חכמתו הנפלאה שניכרת במעשיו ובברואיו.
הפיוט מסיים בתפילה המיוסדת על תפילת קדיש, שיתגדל ויתקדש שמו של הבורא בעמו - עם ישראל, ולעיני כל העולם כולו. הפיוט, שמסיים בתפילה המבוססת על הקדיש, משמש גם כפתיח לקדיש בקהילות מסוימות לפני תפילת שחרית.
פיוטו זה של אבן עזרא נפוץ בקרב קהילות עדות המזרח, בין השאר אצל יהודי חלב, שחותמים את השיר בשירת הבקשות, לפי מנגינות מתחלפות בהתאם לאותה שבת; יהודי בבל שנוהגים לשירו לאחר תפילת שיר הכבוד של יום ראשון. בקרב קהילות יהודי גאורגיה, נהוג לזמר את הפיוט, בניגון מיוחד לפני תפלת ערבית של מוצאי שבת.
הרו ולאנדרוס
הרו ולאנדרוס (ביוונית: Ηρώ και Λέανδρος) הוא מיתוס יווני, המגולל את סיפורם של הרו, כוהנת לאלה אפרודיטה שהתגוררה במגדל-מצודה בססטוס, על גדת ההלספונטוס, ושל לאנדרוס - עלם מהעיר אבידוס אשר מעברו השני של המצר. לאנדרוס היה מאוהב בהרו, ומדי לילה חצה בשחייה את ההלספונטוס כדי לשהות במחיצתה. הרו הייתה מדליקה מנורה במרומי המגדל כדי להנחותו בדרכו.
הרו נכנעה למתק שפתיו של לאנדרוס ולדבריו כי אפרודיטה, אלת האהבה, בזה לפולחנה של בתולה, ועל כן נאותה לתנות עמו אהבים. כך נמשך הדבר כל הקיץ. אך בליל חורף סוער אחד טלטלו הגלים את לאנדרוס, הרוחות כיבו את אורה של הרו, ולאנדרוס תעה בדרכו וטבע. כאשר גילתה זאת הרו, בצערה כי רב השליכה את עצמה ממרומי המגדל הימה ומתה גם היא.
שירם של דן אלמגור ומשה וילנסקי "מגדלור" מבוסס על אגדה זו.
הומרוס
הוֹמֵרוֹס (ביוונית: Ὅμηρος) היה מגדולי משורריה של יוון העתיקה, שלו מייחסת המסורת את האיליאדה ואת האודיסיאה. אגדות יווניות מספרות שהיה עיוור. על שמו נקראים ההמנונים ההומריים, אך אלו לא חוברו על ידי הומרוס, אלא הם שירים בסגנונו. יצירות אפיות רבות אחרות יוחסו להומרוס.
מקובל לתארך את שתי השירות האפיות הגדולות של הומרוס למאה השמינית לפנה"ס. מדובר בשירה שבעל פה, אשר הועברה לראשונה אל הכתב באתונה בעת שלטונו של הטיראן פייסיסטראטוס, שחשש שהשירות תאבדנה, במאה השישית לפנה"ס. פיסיסטראטוס ציווה על כל זמר ומשורר נודד שהגיע לאתונה, לדקלם את כל מה שידע על שירת הומרוס בפני הלבלרים האתונאים. אלו רשמו כל גרסה וההדירו את האיליאדה והאודיסיאה כפי שהגיעו לידינו כיום. כמו כן, הוא יזם את הדקלום בציבור של האיליאדה והאודיסיאה כחלק מחגיגות הפאנאתנאיה, שנערכו באתונה לכבוד האלה אתנה, אחת לחמש שנים.
הומרוס כדמות היסטורית
במשך מאות שנים התווכחו מלומדים על השאלה האם היה אדם בשם הומרוס. אם אמנם חי, כיצד חי וכיצד חיבר את שירותיו? נראה ששתי השירות מבוססות על מסורות ואגדות פחות מלוטשות שהיו קיימות שנים רבות לפני הומרוס. האם האיש חיבר את השירות, או שמא אסף וההדיר קטעי שירה עממיים?
ניתוח האיליאדה והאודיסיאה מבחינת מבנה ואוצר מילים מראה שהשירות מכילות ביטויים קבועים ונשנים; לפעמים שורות שלמות חוזרות ונשנות. האם היו השירות הללו שירה אורו-פורמולאית, כלומר שירת על-פה נוסחתית, שחיבר המשורר במקום באמצעות אוסף קטעים וביטויים עממיים ששינן? החוקרים מילמן פארי ואלברט לורד הראו שמסורת על-פה כזו, שהיא זרה לתרבות הספרות המודרנית, אופיינית לשירה האפית בתרבויות טרום-אורייניות.
באור זה, גדולתו של הומרוס היא שמופע השירה שלו תועד ונשמר. ייתכן שהיו מאות משוררים אפיים בתקופת הומרוס, שביצעו מאות גרסאות של האפוסים, אך רק גרסה אחת של שני האפוסים הללו נשתמרה עד ימינו.
הידוע ואף המשוער על חייו כה מועט, עד שמלומדים נוהגים להתבדח באומרם שהשירות "לא נכתבו על ידי הומרוס, אלא על ידי אדם אחר בשם זה", והמלומד ריצ'מונד לאטימור (Lattimore), שאף תרגם את האפוסים לאנגלית, קרא למאמר "הומרוס: מי היא?". סמואל באטלר אף שיער ספציפית שמדובר באשה סיציליאנית צעירה שחיברה את האודיסיאה (אך לא את האיליאדה), וגם רוברט גרייבס בספרו "Homer's Daughter" (1955) ואנדרו דלבי ב-"Rediscovering Homer" (2006) העלו רעיון דומה.
שאלה אחרת היא האם לעלילות יש ביסוס עובדתי. בתקופה ההלניסטית (המאה השלישית לפני הספירה עד המאה הראשונה לפנה"ס), פרשני האפוסים החלו לבחון סתירות בטקסט. מלומדים מודרניים ממשיכים בעבודה זו.
סגן ראש ממשלת ישראל
סגן ראש הממשלה הוא תואר סמלי בממשלת ישראל המוענק לרוב לראשי הסיעות השותפות לקואליציה מאז שנת 1952. התפקיד נקבע בסעיף 5 (ה) לחוק יסוד: הממשלה הקובע "שר יכול שיהיה סגן ראש הממשלה" והראשון ששימש בתפקיד זה היה אליעזר קפלן.
להבדיל מממלא מקום ראש הממשלה ומשימוש בתואר זה במדינות אחרות כבארצות הברית, התואר "סגן ראש הממשלה" בישראל כיום הוא נטול סמכויות, על כן אין הגבלה על מספר סגני ראש הממשלה, בניגוד לממלא מקום ראש ממשלה אשר יכול להיות אחד בלבד.
הומרוס
הומרוס כדמות היסטורית
חפירותיו של היינריך שלימאן בסוף המאה התשע-עשרה הביאו את המלומדים למסקנה שייתכן בסיס היסטורי למלחמת טרויה. מחקרם של פארי ולורד על האפוס האוראלי בשפה הסרבו-קרואטית ובניבים טורקיים הראה ששירות ארוכות עשויות להישמר היטב בתרבויות אוראליות עד שייכתבו. פענוח השפה הקווית ב' (Linear B) בשנות החמישים על ידי מייקל ונטריס ואחרים שכנע חוקרים שיש המשכיות לשונית בין כתבים מיקניים מהמאה השלוש-עשרה לפנה"ס לבין השירות האפיות של הומרוס.
תפוצתו במקורות יהודים
הומרוס היה מוכר אף בקרב היהודים בארץ ישראל בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית, זאת אנו למדים מאזכורו מספר פעמים אצל יוסף בן מתתיהו ובכתבי חז"ל.
סגן ראש ממשלת ישראל
היסטוריה
לוי אשכול החזיר את השימוש בתואר בשנת 1963, עת מינה את אבא אבן לסגנו, ומאז ברוב הממשלות מונה סגן אחד או יותר לראש הממשלה. בכל ימי ממשלות מפא"י-המערך-העבודה (1948–1977) כיהן רק סגן אחד לראש הממשלה. מנחם בגין, בעלותו לשלטון הנהיג שני סגנים לראש הממשלה. בממשלת האחדות הלאומית גדל מספרם לשלושה (מהם אחד ממלא-מקום, כפי שהוזכר לעיל). בנימין נתניהו ואריאל שרון בממשלותיהם הראשונות, הגדילו את מספרם לארבעה, אך בממשלתו השנייה, שרון מינה רק שניים וממלא מקום. בממשלתו של אהוד אולמרט כיהנו ארבעה סגנים לראש הממשלה, ובנוסף כיהנו ממלא מקום ראש הממשלה ומשנה לראש הממשלה.
הומרוס
תפוצתו במקורות יהודים
אחת מהן היא המשנה הבאה:
סגן ראש ממשלת ישראל
היסטוריה
שמעון פרס, בהיותו ראש ממשלה לאחר רצח רבין (1995–1996), היה ראש הממשלה הראשון מאז 1963 שלא מינה לעצמו סגן. בממשלתו השנייה מונו שני סגנים. בנימין נתניהו בממשלתו השלישית לא מינה לעצמו סגנים כלל, זאת בניגוד לממשלותיו הקודמות (בהן כיהנו ארבעה סגנים).
הומרוס
תפוצתו במקורות יהודים
וכן בתלמוד ירושלמי:
סגן ראש ממשלת ישראל
היסטוריה
בתפקיד סגן ראש הממשלה כיהנו בדרך כלל ראשי הסיעות השותפות לקואליציה, וראשי מפלגת השלטון באותה העת, כאשר בממשלת האחדות הלאומית (1984–1990) נשא אחד מסגני ראש הממשלה בתואר של "ממלא מקום ראש הממשלה" אשר הוא בתואר בלבד ולא בפועל (רק ב-2003, עם כניסתו לתוקף של חוק יסוד הממשלה החדש, נתווסף תוכן לתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה).
עד כה כיהנו עשרים ושבעה אישים כסגני ראש ממשלת ישראל.
רשימת סגני ראש ממשלת ישראל
לא בכל ממשלה היה סגן לראש הממשלה, הסגן הראשון, אליעזר קפלן כיהן בממשלת ישראל השלישית.
לוקרציה בורג'ה
לוקרֶציָה בּוֹרגַ'ה (באיטלקית: Lucrezia Borgia; 14 או 18 באפריל 1480 - 24 ביוני 1519) הייתה בתו של רודריגו בורג'ה (לעתיד האפיפיור אלכסנדר השישי) ושל הפילגש שלו, וָנוֹצַה דֶיי קָטָנִי. אחיה היה צ'זארה בורג'ה, עריץ ידוע לשמצה. משפחת בורג'ה אליה השתייכה הייתה עשירה ובעלת השפעה באיטליה (מוצא המשפחה היה ולנסיה שבספרד, והיא הגיעה לאיטליה ב-1443 בעקבות הכיבוש הספרדי). לעתיד הפכו המשפחה כולה ולוקרציה בפרט לסמל של פוליטיקה מקיאוולית קשוחה ולהפקרות מינית.
אין מספיק אישושים היסטוריים למעורבות הפעילה שמיוחסת לבורג'ה בפשעי אביה ואחיה. בלי ספק הם השיאו אותה מספר פעמים לגברים בעמדות כוח, כדי לקדם את שאיפותיהם הפוליטיות, אך הדבר היה מקובל בימי הביניים. עוד לפני הגיעה לגיל 11 הובטחה לשני בעלים לעתיד, אך אביה ביטל את האירוסין. הגברים שלהם נישאה היו ג'וֹבָני סְפוֹרְצַה (שליט פזארו), אלפונסו מאראגון (דוכס בּישֶליֶה), ואלפונסו ד'אֵסטֶה, נסיך פֵרָארָה. הדוכס אלפונסו היה, כך מאמינים, בנו מחוץ לנישואים של אלפונסו השני מלך נאפולי, וייתכן שצ'זארה רצח אותו לאחר שערכו הפוליטי ירד.
נישואיה לג'ובני ספורצה
לאחר שמונה אביה רודריגו לאפיפיור ב-1492, השיא את בתו בת ה-13 לג'ובני ספורצה כדי לייסד ברית עם משפחת ספורצה רבת העוצמה ממילאנו. החתונה הייתה שערורייתית, אך לא יותר מנקרת עיניים מאירועים אחרים בתקופת הרנסאנס. לאחר מספר שנים לא נזקקה כבר משפחת בורג'ה למשפחת ספורצה, ונוכחותו של ג'ובני ספורצה בחצר האפיפיור הפכה מיותרת. האפיפיור נזקק לבני ברית חדשים, בעלי עוצמה פוליטית רבה יותר, וייתכן שהורה בהיחבא להוציא את ספורצה להורג. לוקרציה קיבלה מראש הודעה על כך מאחיה צ'זארה, והזהירה את בעלה שברח לרומא. אין יודעים בוודאות אם האפיפיור אכן הוציא צו שכזה, כך שאולי הייתה זו קנוניה של צ'זארה לסלק מהאזור את הבעל המיותר. כך או כך, אלכסנדר וצ'זארה היו מרוצים מההזדמנות לארגן נישואי תועלת נוספים ללוקרציה. אך קודם היה עליהם להיפטר סופית מספורצה.
אלכסנדר ביקש מדודו של ג'ובני, הקרדינל אַסְקָנְיוֹ ספורצה, לשכנע אותו להסכים לגירושים. ג'ובני סירב והאשים את אשתו בגילוי עריות עם אביה ועם אחיה. מאחר שלוקרציה לא הרתה, ביטל אלכסנדר את הנישואין בתוקף סמכותו כאפיפיור והציע לג'ובני את הנדוניה של לוקרציה אם יסכים לביטול. משפחת ספורצה איימה על ג'ובני שאם לא יקבל את ההצעה תפסיק להגן עליו, ובחוסר ברירה, הוא חתם בנוכחות עדים על הודאה באימפוטנציה ועל מסמכי ביטול הנישואין.
הרומן עם פרוטו - היה או לא היה?
לפי השמועה, במהלך התקופה הארוכה שעד ביטול הנישואים, ניהלה לוקרציה רומן עם מישהו, כנראה פֵּרוֹטוֹ, השליח של האפיפיור. תוצאתו של הרומן הייתה שהיא נכנסה להריון בדיוק במהלך ביטול נישואיה מעילה של אי כניסתה להריון. לוקרציה ילדה את הילד, ג'ובני בורג'ה, בסתר, לפני נישואיה לאלפונסו מאראגון.
יש הטוענים שהילד היה של אחיה צ'זארה, ושפרוטו טען שהוא אביו בגלל אהבתו ללוקרציה. במהלך ההריון גרה לוקרציה במנזר מרוחק מרומא כדי שאיש לא יידע על ההריון, ופרוטו היה מביא אליה ידיעות מאביה ברומא. לפי התאוריה הזו, לוקרציה חששה שידיעות על הריונה יגיעו לאוזני אנשי רומא שיידעו בוודאות שצ'זארה הוא אבי התינוק. צ'זארה היה אז קרדינל, כך שמובן שלו הייתה לו פרשיית אהבים עם אחותו בזמן נישואיה לג'ובני, היה הכרחי להסתיר זאת מהכול, ובמיוחד מאביהם האפיפיור.
ב-1501 הוציא האפיפיור שני צווים בעניין ג'ובני בורג'ה התינוק. בראשון שבהם קבע שאבי הילד הוא צ'זארה מרומן שהיה לו לפני נישואיו. בשני הוכר הילד כבנו של האפיפיור. שני הצווים לא הזכירו את שמה של לוקרציה, והשמועות שהיא אמו של ג'ובני בורג'ה לא הוכחו מעולם. קיומו של הצו השני נשמר בסוד במשך שנים רבות, והניחו כי ג'ובני הצעיר הוא בנו של צ'זארה. הדבר נתמך בכך שב-1502 הפך ג'ובני לדוכס קמרינו שהייתה אז מכיבושיו האחרונים של צ'זארה - ירושה טבעית לבנו הבכור של דוכס רומאניה. אבל זמן מה לאחר מות האפיפיור עבר ג'ובני הצעיר להתגורר עם לוקרציה בפרארה, שם התייחסו אליו כאל אחיה החורג.
נישואיה השניים
אביה ואחיה של בורג'ה השיאו אותה בשנית מטעמים מדיניים לאלפונסו מאראגון, דוכס בישליה. בפגישתו הראשונה עם אלפונסו, לפני הנישואים, התרשם צ'זארה ממראהו ואופיו הטובים, אך במהרה הפך רושם זה לקנאה ולשנאה. צ'זארה שנא את אלפונסו מפני שנישואיה של לוקרציה אליו היו מאושרים ותשומת לבה לאחיה התמעטה. צ'זארה חלה אז באבעבועות, וגם לאחר שהבריא נותרו פניו מצולקים. הוא נעשה מודע מאוד למראהו החיצוני והחל לחבוש מסכות וללבוש שחורים. מצבו גרם לו לשנוא את אלפונסו עוד יותר, ובאחד מביקורי הדוכס ברומא תקפו אותו בלילה אנשיו של צ'זארה. בתגובה ירו אנשי הדוכס חצים על צ'זארה כשטייל בגן. הדבר הרתיח את צ'זארה, והוא ומשרתיו חנקו למוות את אלפונסו בעודו מתאושש מההתקפה הקודמת. הרצח לא פגע במערכת היחסים בין שני האחים. ללוקרציה ואלפונסו נולד ילד אחד, רודריגו, שמת באוגוסט 1512 בגיל 13.
נישואיה השלישיים
לאחר שנרצח בעלה השני בידי אחיה ואנשיו, רצה אביהם האפיפיור להשיא את לוקרציה בשלישית. בהיותה בת 21 נישאה לאלפונזו, יורשו של דוכס פרארה. פרארה הייתה אז מרכז תרבותי מזה כמה עשרות שנים ולדוכס היו מוזיקאי חצר וזמרים רבים. בורג'ה ילדה לו כמה ילדים, צברה כוח והפכה לדוכסית מכובדת. היא דיברה איטלקית, צרפתית, לטינית וקטלאנית, הייתה פטרונית אמנים כמקובל אז בחברה הגבוהה, עסקה בהתכתבות ובאמנות וטיפלה בילדיה. לאחר מות אביהם, איבד אחיה הבכור צ'זארה בורג'ה את מעמדו הרם, אך בזכות מעמדה החדש התגברה לוקרציה על עברה המפוקפק וירידת המשפחה מגדולתה. בזמן נישואיה השלישיים ניהלה בורג'ה רומן (כנראה אפלטוני) עם המשורר פייטרו במבו. היא מתה ב-24 ביוני 1519 אחרי הריון שהסתבך.
שמועות ואגדות
סביב לוקרציה התפתחה חרושת שמועות ענפה לאורך השנים. השמועות על גילויי עריות בינה ובין אביה או אחיה הוזכרו כבר. ישנה גם שמועה על טבעת חלולה שהייתה ברשותה, אותה נהגה למלא בארסן וכך הרעילה משקאות של אנשים שסר חינם בעיניה. רבות האגדות על סעודות שאירחה, בהן היה זה נפוץ לראות את אחד הסועדים מת לאחר שלגם מכוס יין מורעל. שמועות מסוג זה הפכו את דמותה של בורג'ה לסמל של רשעות נשית.
עפולה
עֲפוּלָה היא עיר במחוז הצפון בישראל. היא מכונה "בירת העמק" משום שהיא שוכנת במרכז עמק יזרעאל, על כביש 65, בין הערים חדרה וטבריה. כינוי נוסף לעיר הוא "עיר יזרעאל". עפולה נוסדה בשנת 1925 והוכרזה רשמית כעיר ב-25 בפברואר 1973.
שם
העיר נקראה בראשיתה "עפולה", על שם תחנת הרכבת עפולה והכפר "אל-פולה" ששכן בה. אולם המייסדים חיפשו לה שם עברי והתלבטו בין השם יזרעאל, על שם "עמק יזרעאל" ו"ארבל" כהצעתו של ישעיהו פרס, על סמך השערה שבמקום היה כפר בשם ארבל, ובחרו בשם "יזרעאל". כנגד כוונה זאת יצא אברהם יעקב ברור שטען שאסור לקרוא לעפולה "יזרעאל" שכן יזרעאל המקורית נמצאת בכפר זרעין שבתל יזרעאל. למרות המחאות, ב-1 בפברואר 1926 אישרה ממשלת המנדט את השם יזרעאל. אולם תושבי הארץ המשיכו להשתמש בשם "עפולה" במקביל לשם הרשמי "עיר יזרעאל". בעיתונות, במקרים רבים, כתבו "עיר יזרעאל (עפולה)" או "עפולה (עיר יזרעאל)". בשנת 1938 כתב זאב וילנאי שמקור השם עפולה הוא ערבי, אולם ייתכן שמקורו עברי, במילה "עפל", המוזכרת גם בכתבי המארות המצרים מן המאה ה-19 לפני הספירה וברשימותיו של הפרעה תחותמס השלישי. אף על פי שאין עדות ברורה ליישוב בשם זה בעמק יזרעאל, הועלתה ההשערה שהפסוק המספר על גיחזי עוזרו של אלישע הנביא שחי באזור שונם, מתייחס ליישוב בשם עפל בעמק יזרעאל. בסוף 1940, עם הקמת מועצה מקומית חדשה לעפולה, נקראה המועצה בשם "עיר יזרעאל עפולה" או "עיר יזרעאל (עפולה)". עם הפיכתה של עפולה לעיר שונה שמה ל"עפולה" בלבד.
היסטוריה עתיקה
האזור בו שוכנת היום העיר עפולה שוכן בלב עמק יזרעאל הפורה והמיושב, ששימש כמרכז לתרבויות רבות בעברה של ארץ ישראל. היישוב בעפולה קיים מזה אלפי שנים.
לאחר חורבן ממלכת ישראל נמשך היישוב בעיר, והחפירות מראות על שרידים מועטים מן התקופה הפרסית ועד לתקופה הרומאית, ולאחריה.
תל ארכאולוגי הקיים בלב העיר הנקרא תל עפולה, כולל עשר שכבות המעידות על יישוב כמעט רציף של העיר למן התקופה הכלכוליתית המאוחרת ועד לתקופה האיובית במאה ה-13. התל, ששטחו כשלושים דונם נחפר על ידי הארכאולוג אלעזר ליפא סוקניק בשנים 1926, 1931, ו-1937 ולאחר מכן בידי ארכאולוגים נוספים בשנות ה-50. האתר פתוח לכל כיום, והשרידים הנראים לעין כוללים סרקופגים מעוטרים מהמאה השנייה ועד למאה הרביעית לספירה ששימשו כקירות במבנה צלבני שהיה השכבה העליונה בין עשר שכבות התל. בתל עפולה נמצאו שרידי מצודה המוקפת בחומה בנויה מסרקופגים רומיים שהובאו למקום מאתרי קבורה רומיים, אשר נבנתה על ידי הערבים או שהייתה מצודה צלבנית מבוצרת.
המאה ה-19 עד להקמת היישוב העברי
בתקופה העות'מאנית הייתה העיר נחלתה של משפחת סורסוק העשירה מביירות, שרכשה את אדמות עמק יזרעאל בשנות ה-70 של המאה ה-19. במקום בו נמצאת כיום עפולה הייתה אחוזה פיאודלית של משפחת סורסוק שכללה כמה בניינים, בנקודה שכונתה "אל פולה". בשנת 1905 הקימו הטורקים בסיוע גרמני תחנת רכבת של מסילת הברזל שהובילה מחיפה לסוריה, שהסתעפה מ"מסילת הברזל החיג'אזית". בימי המנדט הבריטי נקרא קטע המסילה שבין עפולה לבית שאן בשם רכבת העמק. רכבת העמק חדלה לפעול במלחמת העצמאות. בשנים 1912–1915 נסללה מסילת השומרון מעפולה דרך ג'נין אל שכם ואל טולכרם.
בשנת 1917 שימש המקום כבסיס לצבא הטורקי, ובקרב מגידו בספטמבר 1918 נכבש על ידי הבריטים. בשנת 1922 הוקם בית ספר לרגלי גבעת המורה, וב-1923 הוקם במורדות גבעת המורה בית החולים "העמק".
הקמת העיר העברית
העיר העברית עפולה נוסדה בשנת 1925 על ידי חברה ציונית מיישבת בשם קהילת ציון אמריקאית. החברה רכשה את אדמות עפולה כיחידה אחת מהכשרת היישוב עבורה רכש יהושע חנקין את האדמות מהפאודל אליאס סורסוק שישב בביירות. האריסים שעיבדו עבורו את הקרקע ישבו בכפר זעיר בשם "אל-פולה" שמיקומו היה בלב השטח העירוני של עפולה כשזו נבנתה. עם מכירת אדמות עפולה לחברת קהילת ציון, פונו מהן האריסים הערבים תמורת פיצוי נמוך. המועצה המוסלמית העליונה בירושלים הציעה לממשלת המנדט הצעה חלופית, לפיה תימכרנה האדמות לאריסים באותו מחיר שהוצע על ידי חברת קהילת ציון, שישולם על ידי המועצה המוסלמית. המועצה שכרה עורך דין, אך עד שזה הכין את הצעתו, נסתיימה עסקת רכישת האדמות על ידי חברת קהילת ציון.
חברת קהילת ציון אמריקאית הועידה לעפולה תפקיד של מרכז עירוני שיעניק שירותים מסחריים ותרבותיים לקיבוצי ומושבי עמק יזרעאל. החברה שכרה את שירותיו של האדריכל ומתכנן הערים הידוע מגרמניה ריכרד קאופמן, שתכנן תוכנית מתאר מקומית מפורטת לעפולה, לרבות חלוקת שטחה לגושים וחלקות, שאומצה במרוצת הזמן ברישום שנעשה בלשכת רישום המקרקעין המנדטורית בשנים 1938 עד 1940 ואשר בשינויים שהזמן גרמם ממשיכה לחול עד היום.
האדריכל קאופמן חילק את אזורי העיר המתוכננת לאזורי מגורים, אזורי מסחר ושירותים ואף לשטחים המיועדים לתרבות ואמנות. מכאן נוצרה האגדה המפורסמת על "האופרה של עפולה". החברה מכרה את המגרשים למתיישבים מיועדים בשני מקומות, בארצות הברית ובפולין. רוב רוכשי המגרשים בארצות הברית לא באו להתיישב בעפולה וראו ברכישת מגרש בה משהו שבין תרומה להתיישבות הציונית לבין השקעה לאחרית הימים. יהודי פולין שקנו מגרשים בעפולה אכן באו להתיישב בה, והם היו ראשוני המתיישבים בעיר שנוסדה במקום בשנת 1925. רבים מרוכשי המגרשים בפולין נספו בשואה ועם גל העלייה מארצות חבר העמים בשנות התשעים הגיעו גם יורשים של אחדים מהם שדרשו את ירושתם. כבר בשנת 1926 כונן במקום מועצה מקומית, תוך קביעה שבמיסים ישתתפו כל בעלי המגרשים בין אם הם יושבים במקום ובין אם לאו.
בעיר הוקמה שדרה מרכזית, בה ניטעו דקלי וושינגטוניה חסונה. השדרה, שנקראה לימים שדרות ארלוזורוב הייתה המרכז המסחרי והמנהלי של העיר עפולה במשך שנים רבות, עד לשנות ה-80, והדקלים הפכו לסמל ויזואלי המזוהה עם עפולה.
בימיה הראשונים של עפולה, בשנת 1928, נוסד בנק מיוחד למימון ההתיישבות בעיר בשם "בנק להתפתחות עפולה בע"מ". הבנק נסגר בשנת 1934.
הכוונה המקורית של מקימי העיר להקמת מרכז עירוני משגשג ליישובי העמק נכזבה בראשיתה. העיר לא התפתחה כמצופה ועם קום המדינה היה מספר תושביה כ־2,500 איש בלבד.
מוסד אחד שקיים את התקוות הגדולות שתלו בו מייסדיו הוא בית חולים העמק (לשעבר "בית החולים המרכזי בעמק") שהוקם בשנת 1923.
ב-14 בנובמבר 1942 הגיעה קבוצה של אנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית לעפולה והתקבלו בה על ידי רבים מתושבי עפולה שהגישו להם ארוחה חמה. מעפולה הועברו אנשי הקבוצה למחנה המעצר בעתלית, ממנה שוחררו לבתיהם.
מקום המדינה ועד היום
בשנותיה הראשונות של המדינה קלטה עפולה אלפי עולים, רובם מעיראק ומתימן ומיעוטם מרומניה. בתקופת המעברות היו בעיר קטנה זו שלוש מעברות גדולות. במשך הזמן נוספו לעיר שלושה אזורי מגורים שיועדו להתיישבותם של העולים ושוכני המעברות: בשטח העירוני של עפולה הוקמה "שכונת גאולים" שחולקה למגרשים גדולים שיועדו למשקי עזר. שכונה זאת הפכה במרוצת הזמן לשכונת יוקרה והיא כיום אזור הווילות העיקרי של העיר.
במרחק של כ-5 ק"מ מעפולה הוקמו על אדמות מינהל מקרקעי ישראל שתי שכונות: עפולה עלית שהוקמה בשנת 1951, שהיא שכונה של בתי קרקע ובנייני דירות לא גדולים השוכנת מצפון־מערב לכביש עפולה - טבריה, וממולה שכונת גבעת המורה. השכונה נמצאת במעלה ההר שגובהו 515 מטר מעל פני הים. הוא נקרא בשמו המקראי גבעת המורה, שם המעיד, ככל הנראה, "מורה" מלשון "יורה" (לבה), ביחד עם סלעי הבזלת הרבים בו, כי היה בעידנים רחוקים הר געש. השכונה הוקמה בשנת 1953 והיא מטפסת במעלה ההר מכביש עפולה - טבריה. רוב בתי השכונה הם בניינים מרובי דירות שבהם נקלטו גלי העלייה שהגיעו לעיר במרוצת הזמן. בראשית שנות השבעים הוקמה בצמידות לשכונה זו שכונת הווילות "רוממה" שאוכלסה במסגרת "בנה ביתך".
שטח חקלאי באורך של כ-4 קילומטר הפריד בין שני חלקי עפולה ובמשך שנים רבות דרשה עפולה לחבר את שכונותיה. בשנת 1971 דרשה עפולה לקבל כ-500 דונם לצורך הקמת אזור תעשייה.
במשך שנים רבות, משנות השבעים שבהן הוכרזה עפולה כעיר ועד לראשית שנות התשעים, היה מספר תושביה של עפולה יציב ועמד על כ-25,000 נפש. בשנות התשעים קלטה העיר עולים מאתיופיה. גל העלייה הגדול מחבר המדינות הביא לגידול ניכר במספר תושבי העיר והגיע בשנת 2005 ל-42,000 תושבים.
בשנים האחרונות חלה מתיחות רבה בעיר כאשר נודע כי קבוצת ערבים ישראלים זכו במכרז קרקעות בשכונה חדשה בעיר, לאחר זמן החליט בית המשפט לפסול את המכרז בעקבות חשדות לפגמים ותיאום מחירים, לאחר כשנה הפך בית המשפט חלקית את החלטתו והחליט כי בשכונה יגורו יהודים וערבים יחד ורק קבוצה אחת תיאמה מחירים והשאר זכו במכרז באופן הוגן וחוקי.
ב-2018 אושרה תוכנית להקמת שכונת מגורים נוספת לעיר, במסגרת התוכנית יוקמו בדרום העיר כ-7,800 דירות, פארק עירוני בשם פארק נחל בוהו בגודל 120 דונם ואף מתחם מלונות קטן. על מנת לתת מענה תחבורתי לתושבי העיר הגרים בה כבר כיום ובעתיד לתושבים נוספים התוכנית כוללת הקמת כביש טבעת נוסף לעפולה.
שכונות
ארבעת חלקי העיר הנכללים בתחום השיפוט של עיריית עפולה:
כלכלה ומסחר
התעשייה בעפולה מושתתת על תעשייה מסורתית בכ־100 מפעלים, בהם מועסקים כ־7,500 עובדים (נכון ל-2015).
בעפולה קיימים שני מרכזי מסחר ובילוי פתוחים (פאוור סנטרים) וכן קניון העמקים. כמו כן יש בעיר שוק המשמש למסחר ולבילוי.
אזור התעשייה אלון תבור הוקם ביוזמת עיריית עפולה בשיתוף עם מועצה אזורית עמק יזרעאל מצפון מזרח לעיר, ליד כביש 65. עד דצמבר 2009 פעל בעיר מפעל "תדיראן־אמפא" למקררים ומזגני אוויר, שהיה מהבולטים בעיר. כיום קיימים בעיר מספר אזורי תעשייה מרכזיים, בהם "קריית אמיתי" בעיר התחתית, המאופיין ברובו במסחר ותעשייה קלה. אזורי תעשייה נוספים שוכנים בעפולה עילית, בהם מפעל "חוגלה קימברלי", מכבסת "תל-בר", שהיא המכבסה התעשייתית הגדולה בישראל וכן אזור התעשייה "המשולש", בו ממוקמים כמה עשרות מפעלים ובתי מלאכה נוספים.
עיריית עפולה פועלת להקמת פארק לתעשיות עתירות ידע, על קרקע בשטח של כ- 400 דונם בסמוך לשכונת רובע יזרעאל, לתחנת הרכבת ולמרכז רפואי "העמק". בנוסף, הוקם בעפולה מרכז חדשנות ויזמות טכנולוגית, אשר יתמקד בפעילות מיזמים ובפרויקטים מסוג החקלאות, המזון, אגרו ביו וביו רפואי.
חינוך
נכון לשנת 2015, מונה מערכת החינוך העירונית 11,217 תלמידים הלומדים ב- 22 בתי ספר (7 בתי ספר ממלכתיים דתיים ו-15 בתי ספר ממלכתיים) ו-76 גנים, מתוכם 20 בחינוך הממלכתי דתי.
בשנת 2010 הוקמה בעיר הישיבה הגדולה עפולה.
תרבות ובילוי
על בסיסו של בית קולנוע שנסגר הוקם בעיר מבנה היכל תרבות עירוני ולצידו גלריה עירונית. בנוסף, בעיר פועלים גם ספרייה עירונית וקונסרבטוריון ובו התזמורת הייצוגית של עפולה, כיתות לימוד, אודיטוריום, אולפן הקלטות ופעילות של חבורות זמר.
קבוצת הכדורסל של הפועל עפולה משחקת בליגה הלאומית בכדורסל. קבוצת הכדורגל של הפועל עפולה משחקת בליגה הלאומית בכדורגל.
פארק עפולה נפתח בתחילת אוקטובר 2007 כחלק מרובע יזרעאל, בין עפולה עילית לעפולה התחתית, באזור הסמוך לבית החולים "העמק". הפארק משתרע על שטח של כ-120 דונם והוא נגיש כולו לאוכלוסייה בעלת צרכים מיוחדים.
בפארק יש אמפיתיאטרון גדול ובו 2400 מקומות ישיבה וכן כ-10,000 נוספים במדשאות פתוחות למופעים, פסטיבלים והצגות, אגם, מסלול היקפי של שבילי הליכה ורכיבה על אופניים באורך של 1.5 ק"מ, מגרשי ספורט, מתקני כושר שדה, פינת חי, רחבת משחקים רב תכליתית מקורה, המשלבת פארק חבלים ייחודי, בית קפה, מדשאות ושולחנות לפיקניק.
ב-24 ביוני 2019 הודיעה העירייה על סגירת הפארק במהלך יולי-אוגוסט בפני מי שאינם תושבי העיר. ארגון עדאלה עתר נגד ההחלטה. לאחר שבית המשפט המחוזי בנצרת הבהיר לעירייה כי המהלך בלתי חוקי, הכריזה העירייה על פתיחת הפארק לציבור הרחב החל מ-16 ביולי.
תחבורה
החל משנת 2015, את התחבורה הציבורית העירונית בעפולה מפעילה חברת סופרבוס אשר זכתה במכרז ההפעלה לאשכול עפולה, קודם לכן פעלה בעיר חברת קווים ולפניה אגד. בעפולה עוברים שלושה צירי תחבורה עיקריים: כביש 60 (מגיע מכיוון אזור יהודה והשומרון וממשיך לנצרת), כביש 65 (כעורק תחבורתי חשוב המחבר בין מישור החוף לגליל) וכביש 71 (מחבר בין עפולה לבית שאן). בינואר 2021 נפתחה תחנה מרכזית עפולה החדשה.
באוקטובר 2016 נחנך קו העמק מחיפה לבית שאן, בעפולה הוקמה תחנת רכבת אשר משרתת את העיר וסביבתה, מהתחנה יוצאות רכבות לכיוון בית שאן ולכיוון חיפה פעם בשעה ובשעות שיא פעמיים בשעה.
הגנה וביטחון
עפולה היא העיר המאמצת של חטיבת כפיר. ב-7 בספטמבר 2010 נחנך מול בית חולים העמק אתר ההנצחה החטיבתי של חטיבת כפיר, והצומת המוביל אל האתר, ואל מרכז הקניות שמצפון לו, נקראה "צומת כפיר".
הנצחת נספים בני העיר
רבים מבני העיר נפלו חלל במערכות ישראל, ולזכרם הוקמה אנדרטה ממול לבניין העירייה. את האנדרטה תכנן אדריכל ישראל רחום, שנולד בעפולה ופעל רבות לשימור אתריה ומורשתה. בשנת 2004 נחנך בעיר בית יד לבנים. כן מצויות בעיר מספר רב של אנדרטאות לזכר בני עפולה שנספו בפיגועים. בנוסף לאנדרטה בצורת מגן דוד בכיכר מרכזית בעפולה, המנציחה את נספי הטרור, מונצחים בני עפולה והעמק במקומות רבים נוספים - גן ציבורי ליד תחנת האוטובוס המרכזית קרוי "גן השלושה", על שם חיים שטורמן, יהודה אטקין ודוד מוסינזון, שנהרגו בשנת 1938, בית הספר "יהודה" בעפולה קרוי על שמו של בן העיר, יהודה מרמלשטיין, שנהרג בפיצוץ מלון המלך דוד, בשנת 1946, והנספים בפיגוע התופת בשנת 1994 מונצחים במספר אנדרטאות ואבני זיכרון המוצבים במקום הפיגוע, בבתי הספר בהם למדו, בתחנת משמר אזרחי ובתחנה המרכזית בעפולה.
ראשי העירייה
ראשי המועצה המקומית
ראשי העירייה
גמר ליגת האלופות 2009
גמר ליגת האלופות 2009 היה משחק כדורגל שהתקיים בסטאדיו אולימפיקו שברומא ב-27 במאי 2009, ותוצאתו קבעה את זוכת ליגת האלופות לעונת. במשחק התמודדו קבוצת ברצלונה מספרד נגד מנצ'סטר יונייטד מאנגליה. ברצלונה ניצחה במשחק בתוצאה 0–2, כתוצאה משערים של סמואל אטו וליונל מסי. בכך הפכה ברצלונה לקבוצה החמישית בהיסטוריה שזוכה בטרבל של אליפות, גביע וליגת האלופות.
בשלב חצי הגמר גברה ברצלונה על צ'לסי, בעוד מנצ'סטר יונייטד עברה את ארסנל. הזכייה האחרונה של מנצ'סטר בטורניר הייתה בשנת 2008, וברצלונה זכתה בו לאחרונה בשנת 2006. הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1999 שבה נפגשות בגמר הטורניר שתי קבוצות שזכו באליפות הליגה שלהן באותה עונה.
ברצלונה
ברצלונה סיימה את עונת במקום השלישי בלבד בליגה הספרדית, ועל כן נאלצה לעבור סיבוב מוקדמות על מנת להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות. היא הוגרלה לשחק במוקדמות מול ויסלה קראקוב הפולנית, וניצחה במשחק הראשון בתוצאה גבוהה של 0–4. במשחק השני, שנערך בפולין, הפסידה ברצלונה 0–1, אך העפילה לשלב הבתים מאחר שהשיגה ניצחון גבוה יותר במשחק הראשון.
בשלב הבתים הוגרלה ברצלונה לבית ג', יחד עם קבוצות פ.צ. בזל, ספורטינג ליסבון ושחטיור דונצק. במשחק הראשון שלה, שנערך באצטדיונה קאמפ נואו, ניצחה ברצלונה 1–3 את ספורטינג ליסבון בזכות שערים של רפאל מרקס, סמואל אטו ואנדרס אינייסטה. במשחק השני, בחוץ מול שחטיור דונצק, חזרה ברצלונה מפיגור של 0–1, וניצחה לאחר שער של ליונל מסי בתוספת הזמן. היה זה ניצחונה השני בלבד של הקבוצה בתולדותיה על אדמת אוקראינה. במשחק השלישי היא הביסה 0–5 את בזל, משערים של מסי, סרחיו בוסקטס, צ'אבי ושניים של בויאן קרקיץ'. לאחר ניצחון זה נותרה ברצלונה הקבוצה היחידה בליגת האלופות שלרשותה מאזן מושלם בניצחונות.
על אף שהשיגה רק תיקו 1-1 במשחק השני מול פ.צ. בזל, ברצלונה חזרה להצטיין במשחק הבא שנערך בליסבון מול ספורטינג המקומית, וניצחה בתוצאה גבוהה של 2–5. למשחק האחרון שלה, מול שחטיור דונצק, התייצבה ברצלונה לאחר שכבר הבטיחה את עלייתה לשמינית הגמר, ועל כן עלתה עם הרכב שחקנים משני והפסידה 2–3 כאשר בוסקטס וסילביניו הבקיעו לזכותה.
בשלב שמינית הגמר, בתור מדורגת בכירה, הוגרלה ברצלונה לשחק מול אלופת צרפת, אולימפיק ליון. במשחק הראשון מבין שניים, שנערך בסטאד דה ז'רלן, היא פיגרה 0–1 לאחר שספגה שער מז'וניניו, אך לאחר שתקפה במשך זמן רב השיגה שער שוויון חשוב מרגלי תיירי הנרי. מאחר שבמקרה של שוויון בשני המשחקים עולה הקבוצה שכבשה יותר שערי חוץ, תוצאת הסיום של 1-1 העניקה יתרון לברצלונה על פני ליון. במשחק הגומלין שנערך בקאמפ נואו, ניצחה ברצלונה 2–5 מצמד שערים של הנרי ושערים של אטו, מסי וסיידו קייטה, ובעקבות כך העפילה לשלב הבא.
ברבע הגמר פגשה ברצלונה את באיירן מינכן, אלופת גרמניה וקבוצה שזכתה בעברה מספר פעמים בליגת האלופות. למרות רמת עליונותם של שני המועדונים, השיגה ברצלונה במשחק הראשון, כהמשך לתצוגותיה המרהיבות במשחקי הליגה הספרדית באותה עונה, ניצחון גדול של 0–4 - מצמד של מסי ושערים נוספים של אטו והנרי - והבטיחה באופן כמעט סופי את העפלתה לחצי הגמר. לאחר משחק זה שיבחו כלי התקשורת את ברצלונה על יכולתה הגבוהה. היא העפילה לאחר תיקו 1-1 במשחק הגומלין, שנערך שאליאנץ ארנה.
בחצי הגמר שיחקה ברצלונה מול צ'לסי האנגלית, שאומנה על ידי חוס הידינק. הייתה זו הפעם הרביעית בחמש שנים, שבה שתי הקבוצות נפגשות במסגרת ליגת האלופות. במשחק הראשון שנערך בקאמפ נואו, הרבתה ברצלונה לתקוף לעבר שערה של צ'לסי, אך נתקלה במשחקה הפיזי וההגנתי של יריבתה וסיימה בתיקו 0-0 בלבד, שהותיר אותה בעמדת נחיתות לקראת משחק הגומלין. בגומלין בסטמפורד ברידג' של צ'לסי, נקלעה ברצלונה לפיגור 0–1 משער של מייקל אסיין, ולאורך כל המשחק התקשתה שוב להתמודד עם ההגנה שהפעילה עליה צ'לסי. במהלך משחק זה טענו שחקני צ'לסי למספר בעיטות עונשין שלא נשרקו על ידי השופט טום הנינג. בדקה ה-93, שניות ספורות לפני שריקת הסיום, הבקיע אנדרס אינייסטה מברצלונה שער בבעיטה חזקה מסף הרחבה של צ'לסי והשווה ל-1-1, וברצלונה עלתה לגמר באופן דרמטי, בזכות מאזן שערי החוץ.
מנצ'סטר יונייטד
מנצ'סטר יונייטד העפילה אוטומטית לשלב הבתים של ליגת האלופות, מאחר שהייתה אלופת הטורניר המכהנת. היא הוגרלה לבית ה', יחד עם אולבורג בולדספילקלאב, ויאריאל וסלטיק. היא פתחה את דרכה במפעל עם תיקו 0-0 באולד טראפורד נגד ויאריאל, לאחר שתקפה לשער יריבתה והרבתה להחמיץ לאורך כל המשחק. במחזור השני היא ניצחה 0–3 את אולבורג הדנית, שנחשבה לחלשה במיוחד, עם צמד שערים של דימיטר ברבאטוב. היא המשיכה וניצחה 0–3 את סלטיק, לאחר צמד נוסף של ברבאטוב. במשחק הבא מול סלטיק, שנערך בסלטיק פארק, נקלעה מנצ'סטר לפיגור מוקדם, אך הצליחה להשיג תיקו 1-1 לאחר שער שוויון של ראיין גיגס לקראת סיום המשחק. במחזור החמישי היא סיימה פעם נוספת בתיקו, 0-0 בחוץ מול ויאריאל, שהיה התיקו המאופס השני בין הקבוצות. במשחק האחרון מול אולבורג, שנערך באולד טראפורד, סיימה מנצ'סטר בתיקו 2-2 בלבד עם אולבורג, אך הצליחה לסיים במקום הראשון בבית, בזכות הפסדה של ויאריאל לסלטיק.
בשמינית הגמר הוגרלה מנצ'סטר יונייטד לשחק נגד הקבוצה האיטלקית החזקה אינטר מילאנו. מאמנה של אינטר היה ז'וזה מוריניו, המאמן לשעבר של צ'לסי ואחד מהמאמנים המצליחים באירופה. המשחק הראשון, שנערך בסן סירו, אצטדיונה של אינטר, הסתיים בתיקו 0-0, כאשר מנצ'סטר ניצלה חולשה של יריבתה על מנת להשיג תוצאה שנתנה לה עדיפות לקראת משחק הגומלין. מנצ'סטר יונייטד הפגינה שליטה גם במשחק השני, שנערך באצטדיונה הביתי, וניצחה 0–2 לאחר שערים של נמניה וידיץ' וכריסטיאנו רונאלדו.
ברבע הגמר פגשה מנצ'סטר יונייטד את פורטו, אלופת פורטוגל, שבעבר הדיחה את מנצ'סטר יונייטד מליגת האלופות בעונת. פורטו הפתיעה את מנצ'סטר יונייטד, שנחשבה למועמדת עדיפה לניצחון, והשיגה תיקו 2-2 במשחק הראשון שנערך באולד טראפורד. מנצ'סטר הצליחה לחזור מפיגור 0–1 ליתרון 1–2, אך שער של מריאנו גונסאלס בדקה ה-89 השווה את התוצאה לזכות פורטו. עם זאת, מנצ'סטר הצליחה להעפיל לחצי הגמר לאחר ניצחון 0–1 במשחק הגומלין, בזכות שער של כריסטיאנו רונאלדו ממרחק של 35 מטרים מהשער.
לאחר ניצחונה על פורטו, פגשה מנצ'סטר יונייטד בחצי הגמר את ארסנל, יריבתה לפרמייר ליג. מול הסגל הצעיר שהציגה ארסנל, מנצ'סטר לא התקשתה במשחק הביתי, וניצחה 0–1 משער של ג'ון אושיי, לאחר שהגיעה למצבי כיבוש רבים. היא הבטיחה את העפלתה לגמר כאשר השיגה ניצחון מרשים בתוצאה 1–3 במשחק הגומלין באצטדיון האמירויות, מצמד שערים של כריסטיאנו רונאלדו ושער של פארק ג'י-סונג. מנצ'סטר שלטה במגרש בשני משחקיה מול ארסנל, מה שהעיד על מוכנותה למשחק הגמר.
משחק הגמר
ברצלונה ומנצ'סטר יונייטד נפגשו למשחק הגמר, שנערך בסטאדיו אולימפיקו שברומא, איטליה. על אף שהמשחק נערך באצטדיון שאינו שייך לאף קבוצה, ברצלונה הוגרלה בתור מארחת המשחק, ועקב כך עלתה ברצלונה עם התלבושת הכחולה-אדומה הרגילה שלה, ומנצ'סטר עלתה עם תלבושת לבנה. שתי הקבוצות הגיעו לאחר שזכו באליפויות הליגות הלאומיות שלהן - ברצלונה בלה ליגה ומנצ'סטר בפרמייר ליג. ברצלונה ניסתה להשלים זכייה בטרבל הראשון בתולדותיה, לאחר שזכתה באליפות ספרד ובגביע המלך הספרדי, ואילו מנצ'סטר יונייטד ניסתה להשלים זכייה בארבעה תארים בעונה אחת, לאחר שזכתה גם באליפות אנגליה, גביע הפוטבול ליג ואליפות העולם לקבוצות. בעקבות הישגיהן הרבים ויכולתן הטובה, רבים החשיבו את הקבוצות לשתיים מהטובות בעולם, ואת ליונל מסי וכריסטיאנו רונאלדו, שחקניהם של ברצלונה ומנצ'סטר יונייטד בהתאמה, בתור שני הכדורגלנים הטובים בעולם. המשחק אורגן על ידי אופ"א ונקבע ל-27 במאי 2009.
מחצית ראשונה
המשחק נפתח בצורה טובה יותר מבחינתה של מנצ'סטר יונייטד, שהגיעה למספר מצבי כיבוש בעשר הדקות הראשונות. כבר בדקה הראשונה ביצע יאיא טורה מברצלונה עבירה על אנדרסון ממנצ'סטר, ממרחק של 30 מטרים משער ברצלונה. מנצ'סטר קיבלה כדור חופשי, שנבעט על ידי כריסטיאנו רונאלדו ונהדף בצורה לא טובה על ידי שוער ברצלונה ויקטור ואלדס, אך ג'רארד פיקה הרחיק את הכדור. רונאלדו הגיע למספר הזדמנויות נוספות לכיבוש, שהצביעו על פתיחתה הטובה יותר של מנצ'סטר. אף על פי כן, בדקה העשירית עלתה דווקא ברצלונה ליתרון, משער של החלוץ סמואל אטו, לאחר שקיבל מאנדרס אינייסטה מסירה אל תוך הרחבה שחדרה את הגנת מנצ'סטר. שש דקות לאחר השער קיבל פיקה את הכרטיס הצהוב הראשון במשחק, לאחר שהכשיל את כריסטיאנו רונאלדו. ברצלונה הגיעה למצב כיבוש נוסף מרגלי ליונל מסי, שבעט והחמיץ את מסגרת השער, לאחר שניצל את כישלונה של הגנת מנצ'סטר בסגירתו. לאחר שספגה שער החלה מנצ'סטר יונייטד להציג משחק חלש, ולא הצליחה לעצור את משחקה השוטף של ברצלונה בהנהגת צ'אבי ואינייסטה, כאשר רונאלדו היה כמעט השחקן היחיד שהגיע למצבים עבור הקבוצה. שתי הקבוצות הרבו להחמיץ מצבי כיבוש לאורך כל המחצית הראשונה, וסיימו אותה עם בעיטה אחת בלבד למסגרת לכל אחת. המחצית הסתיימה ביתרון של 0–1 לברצלונה.
מחצית שנייה
עם פתיחת מחצית המשחק השנייה ביצע מאמן מנצ'סטר, אלכס פרגוסון, חילוף התקפי שנועד להשוות את התוצאה, כאשר הכניס לחוליה הקדמית את קרלוס טבס במקום אנדרסון, והעביר את פארק ג'י-סונג לחוליית הקישור. דווקא חלוצה של ברצלונה, תיירי הנרי, הגיע למצב הכיבוש הראשון לאחר הפסקת המחצית. הנרי הצליח לעבור את ריו פרדיננד, אך הבעיטה שלו נעצרה על ידי שוער מנצ'סטר, אדווין ואן דר סאר. ברצלונה המשיכה להיות התוקפת העיקרית במחצית השנייה. בדקה ה-53 איים צ'אבי על שערה של מנצ'סטר בבעיטה חופשית חזקה, ובדקה ה-66 הגיעה ברצלונה להזדמנות טובה נוספת, מרגלי תיירי הנרי שנעצר על ידי ואן דר סאר. מיד לאחר מכן ביצע פרגוסון חילוף התקפי נוסף והכניס את דימיטר ברבאטוב במקום פארק ג'י-סונג, וכעת שיחקה מנצ'סטר יונייטד עם ארבעה חלוצים במערך שלה. אף על פי כן, בדקה ה-70 כבשה ברצלונה את השער השני שלה במשחק ועלתה ליתרון 0–2. צ'אבי הרים את הכדור לעבר רחבת העונשין, וליונל מסי נגח אותו לתוך שערה של מנצ'סטר. היה זה שערו התשיעי של מסי בליגת האלופות, והוא הוכתר למלך השערים של המפעל.
כעבור מספר דקות החליף ז'וזפ גוארדיולה, מאמן ברצלונה, את תיירי הנרי בסיידו קייטה, על מנת לחזק את ההגנה ולשמור על היתרון; וכן במנצ'סטר החליף פול סקולס את ראיין גיגס. מנצ'סטר הציגה משחק אגרסיבי לקראת הסיום, וקיבלה שני כרטיסים צהובים. החילוף האחרון במשחק היה כניסתו של פדרו רודריגס במקום אינייסטה במהלך תוספת הזמן. לאחר מספר מצבים אליהם הגיעו הקבוצות בעשרים הדקות האחרונות, ברצלונה הצליחה לשמור על יתרונה עד לסיום המשחק, וזכתה בגביע האלופות.
בסיום המשחק נערך טקס חגיגות הזכייה, במהלכו הוענק הגביע לקפטן ברצלונה, קרלס פויול, לו הייתה זו הנפת גביע האלופות השני שלו. מאמנה של ברצלונה, ז'וזפ גוארדיולה, הצליח להצעיד את קבוצתו לזכייה בליגת האלופות כבר בעונתו הראשונה כמאמן בקבוצה בוגרת. עבור תיירי הנרי, שזכה בתארים רבים בקריירה שלו, הייתה זו הזכייה הראשונה בליגת האלופות.
מחמוד המשארי
מחמוד המשארי (בערבית: محمود الهمشري; 1938 - 9 בינואר 1973) היה אינטלקטואל פלסטיני, היסטוריון ונציג ארגון אש"ף בצרפת וממנהיגי ארגון הטרור ספטמבר השחור. הוא חוסל בדירתו בפריז על ידי סוכנים של המוסד.
חייו
המשארי נולד בכפר אום ח'אלד שעל חוף השרון. במלחמת העצמאות ננטש הכפר ומשפחתו של המשארי נמלטה לטולכרם. לאחר כמה שנים נסע לכווית שם מצא עבודה, ובשנת 1962 עבר לאלג'יריה שקיבלה באותה עת את עצמאותה והחל לעסוק שם בהוראה ובשנת 1969 עבר לפריז שם החל לייצג את ארגון אש"ף והפת"ח. עם הקמת ארגון ספטמבר השחור לאחר גירוש הארגונים הפלסטינים מירדן היה המשארי מראשי הארגון ותואר כמס' 2 בהנהגת הארגון.
המשארי היה מעורב בתכנון כמה פיגועים נגד ישראל ובמטרות שלה בעולם, בהם ניסיון להתנקש בחיי דוד בן-גוריון בדנמרק בשנת 1969, הפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר שהיה בדרכו לתל אביב ועוד.
ב-2 בדצמבר 1972 נפצע המשארי קשות לאחר שפצצה שהוטמנה במכשיר הטלפון בביתו התפוצצה כשענה לצלצול הטלפון. ממיטתו בבית החולים האשים המשארי את המוסד בהתנקשות וב-9 בינואר 1973 מת בבית החולים ונקבר בפריז.
סובארו ליאונה
סוּבארוּ ליאונה הוא דגם של מכונית משפחתית של חברת סובארו היפנית אשר יוצר בין השנים 1971–1989 (דגם ההמשך שלו, סובארו לויאל היה בייצור עד שנת 1994). דגם זה היה אחד מכלי הרכב הנפוצים בישראל.
יצרנית הרכב סובארו היא חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני Subaru Corporation (שם רשמי: "פוג'י תעשיות כבדות בע״מ"" (באנגלית: "Fuji Heavy Industries", ביפנית: 富士重工業株式会社).
היסטוריה
ליאונה היה דגם ההמשך הישיר לסובארו FF-1 שהושק בשנת 1970 וסובארו 1000 שהושק בשנת 1966. דגם הליאונה כלל את רוב האלמנטים המוצלחים והחדשניים מהדגמים המוקדמים, והציע שיפורים וחידושים תוך יישור קו עם מכוניות אירופיות ואמריקאיות. בדומה לקודמו, גם ליאונה תוכננה כמכונית עממית זולה, אמינה ובעלת צריכת דלק נמוכה. עם זאת הדגם כלל אבזור עשיר יחסית, כגון רדיו מובנה ברכב, מתלים מתקדמים, מנועי בוקסר ועוד. כלי הרכב יוצא למספר גדול של מדינות, בהם ישראל וארצות הברית שבהם זכה לתפוצה רחבה.
מאפיינים טכניים
הנדסתו של דגם זה פשוטה יחסית אך מתאפיינת במספר רב של חידושים ופריצות דרך. ביניהם ניתן לציין את השימוש במנועי בוקסר מקוררי מים, תמסורות אוטומטיות, הנעה קדמית ומאוחר יותר הנעה כפולה קבועה עם הילוך כוח בחלק מן הדגמים, מנועי טורבו ומוזרקי דלק, שלדה אחודה, מתלי מקפרסון ובלמי דיסק, פרופיל נמוך שנוצר על ידי המנוע השטוח, ואלמנטים עיצוביים שנועדו לשפר את הנצילות של המקום, כגון מיקום הגלגל הרזרבי מעל המנוע.
דגמים
ליאונה הוצעה במספר רמות אבזור, הנפוצה בהם היא גרסת ה-DL, שהייתה בעלת מחיר אטרקטיבי. דגם ה-GL התאפיין בתוספות נוחות רבות וכלל לוח מחוונים עם מד סיבובי מנוע ומספר מדדי מנוע נוספים בלוח השעונים. דגם ה-GL הוחלף בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 ל-GL-10 שכלל כמה תוספות וחידושים והיה הבסיס לדגם ההמשך של הלאונה, הלויאל. במהלך השנים היו ללאונה גם דגמי נישה נוספים כגון RX.
סובארו לויאל ומחליף לליאונה
עם תחילת שנות ה-90 החלה סובארו לחדש את ההיצע שלה, ולתכנן מחליף ללאונה, אך הוחלט להמשיך את ייצור ה-GL-10, תחת שם חדש, לויאל. הדגם שהחליף את הליאונה היה דגם האימפרזה.
בישראל
כאשר הליאונה הושקה, חברת סובארו כבר שיווקה בארץ את דגמי ה-FF-1 שהיו פופולריים מאוד, אך פריצת הדרך האמיתית של החברה הייתה עם הליאונה, הדגם ששווק בעיקר בגרסת ה-DL, אך שאר הגרסאות היו זמינות גם כן, היה זול, וזכה לתדמית החיובית של ה-FF שהיה אמין ומאובזר. הדגם זכה להצלחה רבה והתחרה בדגמים האירופיים בעלי המחיר הנמוך, ועלה על מתחריו ברוב קטגוריות ההשוואה. הליאונה (שכונתה בישראל בפשטות "סובארו") הפכה לימים לרכב הנמכר ביותר בישראל. לעיתים כונה הדגם בסלנג "סובארו פשע". בציבור החרדי נפוץ הכינוי "סובארו אברכים".
דגם האימפרזה, שהחליף את הליאונה, שווק בישראל בין השנים 1993-1996 תחת השם "גרנד ליאונה" כדי ליצור המשכיות לשם הדגם היוצא, אך ב-1997 חזר הדגם לשמו הבינלאומי.
אמפוטריות
בכימיה, אמפוטריות היא תכונה של חומרים, מולקולות או יונים המגיבים הן כחומצה והן כבסיס.
מקור השם ביוונית ומשמעותו "גם". מתכות רבות (אבץ, בדיל, עופרת, אלומיניום) יוצרות תחמוצות והידרוקסידים אמפוטריים. האמפוטריות תלויה במספר החמצון של התחמוצת.
תחמוצות והידרוקסידים אמפוטריים
תחמוצת האבץ מגיבה הן עם חומצות והן עם בסיסים. תגובתיות זו יכולה לשמש להפרדת קטיונים שונים, לדוגמה הפרדת יון אבץ המומס בבסיס מיון המנגן שאינו מומס בבסיס.
אלומיניום הידרוקסיד גם הוא אמפוטרי: