cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אילן רכטמן
קריירה
רכטמן זכה בכמה פרסים, ביניהם פרס נורי באמצעות קרן התרבות אמריקה-ישראל בניו יורק, פרסי קלרמונט ושפירא בישראל ובמדליית כסף בתחרות הפסנתר הבין-לאומית הראשונה בסן אנטוניו. הוא החל לכתוב מוזיקה כבר בגיל תשע. עם יצירותיו להרכבים שונים נמנות יצירות שהזמינו המנצחים זובין מהטה ולורין מאזל ופסטיבל המוזיקה צ'אטאקווה לרגל חגיגות 125 שנים לפסטיבל.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008, המתעמלת האמריקאית נסטיה ליוקין השתמשה ביצירה פרי עיטו של רכטמן כשזכתה במדליית זהב בתרגיל התעמלות הקרקע שלה.
רכטמן שהה שש שנים בברזיל (2007-2001), ניגן עם תזמורות מקומיות ובקונצרטים קאמריים ושימש מנהל מוזיקלי של סדרות המוזיקה הקאמרית "אום סרטו אולהר" בסאו פאולו. בעת שהותו בברזיל כתב כמה יצירות לסרטים ולטלנובלה "אספרנסה" ושימש כמנהלה של תחרות הפסנתר הבין-לאומית ע"ש וילה לובוס.
רכטמן הקליט בחברות, כמו נקסוס, סנטאוור, וול טמפרד פרודקשנס, מרידיאן BIS, ו-MMC. הקלטתו של "שורו מס' 5" מאת וילה לובוס זכתה בפרס בחירת העורכים של כתב העת "גרמופון".
רכטמן היה המייסד והמנהל המוזיקלי של כמה הרכבים וסדרות קונצרטים בניו יורק והפיק למעלה מ-1,500 קונצרטים.
ב-2008 התמנה רכטמן למנהל המוזיקלי של סדרות המוזיקה במוזיאון תל אביב לאמנות, הוא סיים את תפקידו בשנת 2023.
אלקטרו (קומיקס)
אלקטרו (באנגלית: Electro) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס. הדמות המקורית הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man #9 מפברואר 1964, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר סטיב דיטקו. דמותה של פרנסין פריי, שנוצרה על ידי הכותב דן סלוט והמאייר אומברטו ראמוס, הופיעה לראשונה בחוברת Amazing Spider-Man Vol.3 #2 מיולי 2014, והפכה לאלקטרו השנייה בחוברת Amazing Spider-Man Vol.4 #17 מאוקטובר 2016.
פרנסין פריי הייתה שותפתו של דילון לפני שאיבד את כוחותיו, שהייתה אובססיבית לנבלי-על כמעין אסקפיזם ומצאה את מותה בנשיקה עם דילון. בשנת 2016 ניסה התן להחזיר לדילון את כוחותיו, שסירב תחילה וחזר בו אחרי החייאתה של פריי כשיבוט של התן. גופו של דילון דחה את כוחותיו, שהועברו בהדרגה לפרנסין. פרנסין, שכוחותיו של אלקטרו נספגו בה, נישקה את דילון וחשמלה אותו למוות.
דמותו של אלקטרו מדורגת במקום ה-87 ברשימת נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. את דמותו בסרטי הלייב אקשן "ספיידרמן המופלא 2" ו"ספיידרמן: אין דרך הביתה" מגלם השחקן ג'יימי פוקס.
מייקל בונד
מייקל בונד (באנגלית: Michael Bond; 13 בינואר 1926 - 27 ביוני 2017) היה סופר ומחבר בריטי, שנודע בכך שכתב את הספר "הדוב פדינגטון".
חייו
בונד נולד בניוברי (ברקשייר) וגדל ברדינג. בחודש פברואר 1943 שרד בונד מתאונה, הבניין שבו הוא עבד קרס ונהרגו 41 אנשים ונפצעו רבים אחרים. בהמשך מלחמת העולם השנייה שירת בונד בחיל האוויר המלכותי. הוא החל לכתוב בשנת 1945 ומכר את הסיפור הקצר הראשון שלו למגזין בלונדון. בשנת 1958 יצא ספרו הראשון "הדוב פדינגטון", שזכה להצלחה רבה. בשנת 2007 הצהיר בונד שהוא לא מתכוון להמשיך את ספריו על הדוב פדינגטון.
בונד היה נשוי ואב לשני ילדים והתגורר בלונדון, לא הרחק מתחנת הרכבת פדינגטון.
בשנת 2014, יצא סרט ששמו "הדוב פדינגטון" המבוסס על ספריו. בסרט מופיע בונד בהופעת קמע כג'נטמלן אנגלי שמרים כוסית יין לפדינגטון כשהוא עובר לידו במונית.
סיפורי אולגה דה פולגה
and others
קורט אלדר
קורט אלדר (גרמנית: Kurt Alder; 10 ביולי 1902 - 20 ביוני 1958) היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1950 במשותף עם אוטו פאול הרמן דילס, על עבודתם לפיתוח תגובת דילס-אלדר, שיטה לסינתזת מולקולות טבעתיות בעזרת מולקולות בעלות שני קשרים כפולים (דיאן).
חייו
אלדר נולד בקניגסהוטה, שלזיה (כיום חוז'וב בפולין), ושם התחנך. אלדר עזב את האזור כאשר קניגסהוטה הייתה לחלק מפולין בשנת 1922, והחל בלימודי כימיה באוניברסיטת ברלין באותה שנה. לאחר מכן המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קיל, אצל אוטו דילס, וסיים בשנת 1926, אם כי המשיך עוד במחקר באוניברסיטת קיל.
ב-1930 התמנה למרצה זוטר (reader) לכימיה בקיל, ולמרצה ב-1934. ב-1936 עזב את קיל והצטרף לאי גה פארבן בלברקוזן, שם עסק בפיתוח גומי סינתטי. ב-1940 עזב את החברה, וקיבל משרת פרופסור לכימיה ניסיונית וטכנולוגיה כימית באוניברסיטת קלן, והיה גם למנהל המכון לכימיה באוניברסיטה.
תגובת דילס אלדר
אלדר עסק רבות בחקר תגובות בכימיה אורגנית, ובייחוד תגובות סטריאוכימיות, בהן תגובה יוצרת תוצר בעל מבנה מרחבי מסוים, מבין מגוון מבנים אפשריים. מחקריו בקיל בשנים 1927–1928, בשיתוף דילס, הביאו לתגלית המשותפת של תגובת דילס-אלדר, אותה חקרו ובדקו באופן יסודי ונרחב. תגובה זו משמשת לסינתזה של מולקולות טבעתיות תוך שימוש במולקולה בעלת שני קשרים כפולים (דיאן) ומולקולה נוספת. תגובה זו מייצרת תרכובת טבעתית (בעלת טבעת אחת או יותר) בלתי רוויה, כלומר בעלת לפחות קשר כפול אחד. זוהי אחת התגובות המרכזיות בעולם הכימיה האורגנית, ובמיוחד בקרב תגובות היוצרות קשרי פחמן-פחמן.
אלדר פרסם מעל ל-150 מאמרים מדעיים, וזכה למגוון פרסים, בראשם פרס נובל לכימיה לשנת 1950, יחד עם מנחהו ושותפו לתגלית, אוטו דילס. אלדר נפטר בקלן בשנת 1958.
מכתש אלדר בירח קרוי על שמו, כמו גם קוטל החרקים אלדרין, אותו מכינים בעזרת תגובת דילס-אלדר.
לביא תעשיות רהיטים
לביא - תעשיות רהיטים, הוא מפעל בתחום ריהוט ועיצוב בתי כנסת. המפעל הוקם בשנות השישים, וריהט כמה מבתי הכנסת הגדולים בעולם.
סקירה כללית
המפעל שוכן בקיבוץ לביא בגליל התחתון, ומשתרע על פני 5,000 מ"ר. במפעל מועסקים למעלה מ-100 אנשי מקצוע, בהם מעצבים, אמנים ואומנים. המפעל עוסק בעיצוב, פיתוח, תכנון, ייצור והתקנה של מערכות ישיבה וריהוט, ארונות קודש, בימות, עמודי חזן, וכן פריטים ייחודיים לבתי כנסת וישיבות. מוצרי החברה נמצאים ביותר מ-5,600 בתי כנסת בעולם. המפעל מבצע גם פרויקטי ריהוט מחוץ לעולם בתי הכנסת, בעיקר בתחום ההארחה.
היסטוריה
קיבוץ לביא הוקם בשנת 1949, ועל מנת לתת מענה לצרכים השונים הוקמה נגרייה קטנה. באותם ימים עסק צוות עובדי הנגרייה בהקמת צריפי עץ – צריפים שנרכשו בשוודיה על ידי הסוכנות היהודית וחולקו ליישובים הצעירים כפתרון זמני למגורים. שאריות עץ שנותרו לאחר הקמת הצריפים שימשו את צוות הנגרייה לבניית חדר האוכל הראשון של הקיבוץ. בנוסף לשירותים שסיפק צוות הנגרייה לקיבוץ, עסק הצוות בייצור שולחנות וכיסאות. אלו נמכרו לסוכנות היהודית.
בשנת 1954 הוחלט על הקמת בית כנסת ביישוב הסמוך, שדה אילן, והם פנו לצוות הנגרייה בבקשה שיבנה עבורם את הכיסאות עבור בית הכנסת. הבקשה התקבלה בהיסוס, אך מרגע שהוחלט לקבל את העבודה נרתם הצוות לעניין והחל ללמוד את התחום.
כשנתיים לאחר מכן החלה הקמתו של בית הכנסת בלביא, ועבודות העץ הוטלו על צוות הנגרייה. מנהל הנגרייה ואחד מחברי הקיבוץ נסעו לירושלים על מנת לבחון סגנונות עיצוב של כיסאות בכמה בתי כנסת שאליהם הופנו על ידי האדריכל. לאחר שלמדו וחקרו הוכנו תוכניות לייצור הכיסאות - בעיצוב וסגנון דומים לאלו שהיו נפוצים בבתי הכנסת בקהילות יהדות מזרח אירופה לפני השואה. בנוסף לייצור הכיסאות עסק צוות הנגרייה בבניית ארון הקודש והבימה. חלקי המתכת ששולבו בבימה יוצרו גם הם על ידי צוות מסגרים מקומי על פי הנחיית אנשי הנגרייה. בשנת 1963 החלה הנגרייה בייצור של רהיטים לבתי כנסת במהלך כל השנה.
בשל החשיבות הרבה שייחס הציבור הדתי-לאומי דאז לחיזוק היישובים בגליל, זכה טקס חנוכת בית הכנסת בלביא לחשיפה רבה, ומבקרים רבים פקדו אותו ובאו להתרשם מהמבנה. המבקרים התרשמו מהריהוט שהוצב בבית הכנסת, מהסגנון ומטיב העבודה, ובמיוחד מצוות הנגרים שעסק במלאכה, ובעקבות כך התקבלו הזמנות רבות מהנגרייה. ה"סנונית" הראשונה הייתה בית כנסת דתי-לאומי בבני ברק, ולאחריה התקבלו פניות נוספות מבתי כנסת וישיבות.
במהלך השנים פרצו שתי שריפות אשר כילו חלק ניכר מהנגרייה, אולם בשני המקרים החליטו חברי הקיבוץ להקים את הנגרייה מחדש, להשקיע בתהליך השיקום ולצאת למסע רכש של מכונות חדשות.
בשנת 2012 רכשו לביא את "בית האומן" שבבעלות אברהם פריד, שעסק בייצור מוצרים משלימים (ארונות קודש, בימות, עמודי חזן ומוצרי אמן), וכיום מייצר המפעל את מוצרי הריהוט והעיצוב לבתי הכנסת. לביא הינה החברה הגדולה בעולם בעיצוב, חידוש ריהוט ואבזור בתי כנסת, עם ותק של שישה עשורים ולמעלה מ־6,000 פרויקטים בישראל ובקהילות יהודיות בעולם.
בין בתי הכנסת המפורסמים שריהט המפעל ניתן למנות את בית הכנסת בקשת וילסון בכותל המערבי, בית הכנסת הגדול של חסידות בעלז בירושלים, בית הכנסת פורסט היל בטורונטו, קנדה, בית הכנסת על שם הבבא סאלי בנתיבות ובית הכנסת במרכז היהודי החדש במוסקבה, רוסיה.
רוב בתי הכנסת שהחברה מרהטת נסמכים על יכולות העיצוב של לביא ומיעוטם מגיעים ללביא בליווי אדריכלי או ליווי של מעצב פנים.
מרים פריד
מרים פריד (נולדה ב-9 בספטמבר 1946) היא כנרת ישראלית בעלת שם עולמי.
ביוגרפיה
מרים פריד הופיעה עם תזמורות מן החשובות בעולם, בהן התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת קליבלנד, תזמורת פילדלפיה ותזמורת פיטסבורג בארצות הברית, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית המלכותית והתזמורת הסימפונית של וינה. כמו כן הופיעה בפסטיבלי מוזיקה וניגנה במרכזי מוזיקה חשובים באמריקה ובאירופה. מאז 1993 מנהלת מרים פריד את מרכז המוזיקה ברוויניה.
פריד מנגנת גם עם הרכבי מוזיקה קאמרית והיא חברה ברביעיית מנדלסון. בין השאר ניגנה עם אייזק שטרן, עם פנחס צוקרמן ועם בעלה, הכנר-ויולן פאול ביס.
אמה פירסון
אמה ג'יין פירסון (באנגלית: Emma Jane Pierson; נולדה ב-30 באפריל 1981) היא שחקנית אנגלייה. היא מוכרת בעיקר מהופעתה בסדרת הדרמה "מלון בבילון" בתפקיד אנה תורנטון-וילטון.
פירסון הופיעה בתוכניות טלוויזיה רבות בהן "SunTrap", הסדרה "Days Like These" (הגרסה הבריטית ל"מופע שנות ה-70"), הסיטקום "Beast", סרט הטלוויזיה "Charles II: The Power and The Passion", הסדרה הקומית "The Worst Week of My Life", המותחן "Bloodlines", הסדרה "זיווגים" ובסיטקום "Time Gentlemen Please". עוד השתתפה בסרט "Lives of the Saints" ובקומדיה "מי רצח את הבוס?" של ערוץ BBC Three.
ביוגרפיה
פירסון נולדה בפלימות' שבמחוז דבון. אביה, צ'ארלס היה איש הצי המלכותי הבריטי והוצב בבסיס חיל הים פסליין על נהר קלייד, שם גדלה בשנותיה הראשונות.
Enlightenment
Enlightenment (ידועה גם בשם המקוצר E) היא מנהל חלונות מבוסס מערכת החלונות X11.
אמה פירסון
ביוגרפיה
כשהייתה בגיל העשרה חיה פירסון עם משפחתה בנורת' ברדלי השוכנת בסמוך לעיר טרוברידג' במחוז וילטשייר. היא למדה בבית הספר גרילטון האוס ואחר כך בבית הספר סנט לורנס בברדפורד און אייבון שם החלה ללמוד משחק.
Enlightenment
יכול להיות בשימוש יחד או בנפרד עם שולחנות עבודה אחרים כ-GNOME או KDE, וקיים אף כברירת מחדל במספר הפצות לינוקס, ובתוכם בודהי ו-Moon OS. גרסת המערכת הראשונה יצאה בשנת 1997, והגרסה היציבה נכון להיום היא E16 1.0.10.
אמה פירסון
ביוגרפיה
ב-1997, אחרי שסיימה את הלימודים, הופיעה פירסון בתיאטרון חובבים של שחקני נורת' ברדלי, ושיחקה במחזות כמו "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב.
Enlightenment
תכונות
להלן חלק מתכונות המערכת:
אמה פירסון
ביוגרפיה
היא למדה משפטים בבאת' קולג ואז קיבלה תפקיד בתוכנית דרמה לילדים "גראנג' היל" של ה-BBC.
אחרי "גראנג' היל" הופיעה פירסון בתפקיד ג'קי בורגט בסדרה "Days Like These", סיטקום של ITV המתרחש בעיר לוטון, ושהוא עיבוד לסדרה הקומית האמריקאית "מופע שנות ה-70". אבל הסדרה לא נחלה הצלחה והיא הורדה אחרי שידור של 10 פרקים בלבד מתוך ה-13 שצולמו.
פירסון המשיכה להופיע בסדרות קומיות בין השאר בתוכנית המערכונים של ערוץ 4 "ארמסטרונג ומילר", ב-"Beast" יחד עם אלכסנדר ארמסטרונג וב-"The Worst Week of My Life" עם בן מילר. ב-2002 אחרי פרישתה של ג'וליה סוואלה מהסדרה "Time Gentlemen Please" הצטרפה פירסון לעונה השנייה בתפקיד ברמנית בשם קוני. עוד שיחקה פירסון בפרק בסיטקום "זיווגים".
היא שיחקה גם בדרמות קומיות כמו "Bedtime" ו-"Legend of the Tamworth Two". ב-2010 כיכבה בסדרה קומית רדיופונית בשם "House on Fire" ששודרה ברדיו 4.
פירסון הופיעה בדרמות רבות בהן "Stranded", שהוא עיבוד של ערוץ הולמרק ל"משפחת רובינסון השווייצרית", בדרמה הפוליטית "The Project" של ה-BBC, ובסרט הבריטי "The Engagement" בבימויו של ג'ון דויגן.
צליבט
צליבט (מלטינית: caelibatus - רווקות) הוא מושג בתחום הדת שמתאר אדם המחליט, מסיבה דתית, להימנע מנישואין ומיחסי מין בהמשך חייו. במובנו הייחודי, הצליבט קשור לתפקיד בתחום קהילת אנשי הדת שאותו אדם אמור למלא. מצב הצליבט הוא מצב של ויתור מתוך שכנוע דתי עמוק ותחת שבועה קדושה ומחייבת בפני האל.
אמה פירסון
ביוגרפיה
ב-2005 שיחקה פירסון בתפקיד השוטרת ג'סטין הופקין בדרמה בשני חלקים של ITV בשם "Bloodlines". תפקידים נוספים שלה היו בדרמה התקופתית "Riot at the Rite" על הרקדן הרוסי ואצלב ניז'ינסקי. בסדרה "מלון בבילון" של ה-BBC, המבוססת על ספר באותו שם מאת אימוג'ן אדוארדס-ג'ונס, שיחקה בתפקיד עובדת במלון לונדוני.
בקולנוע הופיעה פירסון בסרט האינדי "The Lives of the Saints" שביימו במשותף כריס קוטם והצלם רנקין, ובו גילמה דמות בשם טינה. היא השתתפה בתפקידים קטנים בסרטים "יחסים וירטואליים" ו"מלון פרדיסו".
צליבט
משמעות הצליבט
הצליבט מושתת על הדעה שחייהם של משרתי האל שונים מהותית מחיי חברה אנושית רגילה. שוני מהותי זה הוא ניתוק מטבע האדם עצמו, השואף להקמת משפחה, חיי מין והולדת ילדים. כהן הדת הוא מתווך, דרך הטקס הדתי, בין הציבור הנזקק לנוכחות האל ובין האל השואף להשפיע מטובו על אותו ציבור. טקסי תיווך אלו דורשים מהכהן, ריכוז מוחלט וטהר מחשבתי. על כן, על כהן הדת להתנזר מחיי אישות שהם גורם מטמא ומסיט את הלב מהלהט האמוני, ומחיי משפחה המונעים מהכוהן להשקיע את כל מרצו ומחשבתו בעבודת האל. הנזיר אינו מנהל טקסי דת ציבוריים ועל כן, לצליבט הנזירי מטרות אחרות. הצליבט, הוויתור על רכוש והחיים מאחורי חומות המנזר מעניקים לנזיר חופש מעול החומריות, מעול המשפחה ומעול אירועים חיצוניים. חופש זה מאפשר לנזיר להקדיש את כל כולו להגות רוחנית ולתפילה - התכלית העיקרית של הנזירות. אצל נשים נזירות, מתווסף לצליבט מרכיב נוסף - הבתוליות (virginity). בצורה זו, עבודת האל נובעת לא רק מתוך נפש חופשייה וטהורה אלא גם מגוף טהור, בתולי.
הפרישות בעת העתיקה
במקומות שונים במצרים, יוון ורומי התקיים פולחן האלה האם או פולחן האם הגדולה. במקדשים הקשורים לפולחן זה, שרתו נשים שהתחייבו להימנע מנישואין ומיחסי מין. במקדשים של האלה איזיס במצרים, שרתו נשים שהתחייבו לבתוליות. צליבט גברי אנו מוצאים ביוון, בזרמים הדתיים שכללו טקסי מסתורין - מיסטריות. גברים שהשתתפו בטקסים אלו נדרשו להימנע מחיי נישואין, אך לא מחיי מין.
ביוון אפשר למצוא סוג מיוחד של צליבט המכונה "צליבט הפילוסופים". הוא מבוסס על הנחה שהימנעות מחיי משפחה ומחיי אישות מביאה לניתוק ואיזון נפשי המאפשר לפילוסוף להתעמק בפעלו ההגותי. כך גרס פיתגורס אשר יסד קהילה של תלמידים ומעריצים שדגלו בלמידה, צמחונות והימנעות מחיי מין. פילוסופים מהאסכולה הסטואית, כמו אפיקטטוס, סברו שכדי להגיע להצלחה המרבית בתפקידו, מורה צריך להיות חופשי מדאגות חיי משפחה.
הצליבט ביהדות
הדת היהודית שוללת בתוקף הימנעות מחיי נישואין. ראשית, קיים צו האלוהים "פרו ורבו ומלאו את הארץ". ברוח זו מפרשים את דברי ישעיהו "לֹא תֹהוּ בְרָאָהּ לָשֶׁבֶת יְצָרָהּ", דהיינו העולם נוצר על מנת ליישבו ולא כדי להישאר בתוהו. שנית, רווקות עלולה להביא אדם להרהורי חטא ולהסיח את דעתו מלימוד התורה. בימי בית שני, יוצאת מכלל זה הייתה כת האיסיים, אשר בקרבה היו זרמים שדגלו ברווקות ופרישות מינית.
ביהדות, הכהונה עוברת בירושה במשפחות הכוהנים, מאב לבן. על כן, הימנעות מנישואים לא יכלה להתקבל בקרב מעמד הכהונה ששרת בבית המקדש בירושלים. זאת, בניגוד לכנסייה הנוצרית, שם הכוהנים ממונים ונסמכים על ידי הבישופים. מאידך, גם הכוהנים נדרשו לעיתים לפרישות מינית, לתקופות קצרות ובמקרים מסוימים הקשורים לטקסים דתיים ולהקרבת קורבנות.
בימינו, בעדות מסוימות, נמנעים מלמנות רווקים למשרות בית הכנסת - רב, גבאי וכו'.
הצליבט בדתות המזרח
בהינדואיזם תפקידי הכהונה עוברים בירושה ועל כן, הצליבט אינו מורשה. יוצאים מכלל זה הם "האנשים הקדושים", הם הסאדהו (sadhu), הבוחרים בוויתור מלא על משפחה ועל רכוש. הסאדהו (גברים ונשים) מתנתקים מכל התחייבות לחברה, למעמד (casta), למשפחה, לרכוש ולמדינה, וזאת כדי להגיע למוקשה (moksha) שהיא החרות והשלווה המוחלטות. בג'ייניזם הנזירים נשבעים להימנע מחיי אישות. לשאר המאמינים, מומלץ להימנע מחיי אישות באופן מלא או לפחות לאחר הולדת הבן הראשון.
הצליבט הוא נושא המופיע כבר בזרם העתיק והשמרני של הבודהיזם, הוא זרם ה-מהאיאנה (Mahayana). לפי זרם זה, גאוטמה הבודהה עצמו ראה בצליבט חוק עבור הנזירים והנזירות, כדי שיכלו להקדיש עצמם ללימוד. בודהה עצמו, וויתר על אשתו יאסודהארה (Yasodhara) ועל בנו ראהולה (Rahula) כחלק מוויתורו על הנאות החיים הארציים. בהמשך, גם הזרם הנוסף של הבודהיזם, זרם ה-טהרוואדה (Theravada) תמך בגישה זו.
עקב אי קיום גורף של הצליבט בקרב הנזירים הבודהיסטים ביפן, נחקק שם, בשנת 1872, חוק קיסרי הפוטר את הנזירים הבודהיסטים מחובת הצליבט.
בנזירות הטנטרית בטיבט, הנזירים נישאים ומקימים משפחות.
בדאואיזם הסיני ישנם זרמים בהם הנישואים מותרים לנזירים ולכוהני הדת ויש זרמים הדוגלים בצליבט.
בדת העתיקה היפנית, השינטו, היו כוהנות דת שלא נישאו והקדישו את זמנן לאל במקדש בו שרתו.
הצליבט בנצרות
בשונה מהיהדות, הנצרות ראתה בעין חיובית את ההימנעות מנישואין כבר מראשיתה. פאולוס מזכיר זאת באיגרתו לקורינתיים - "מי שאין לו אישה דואג לאדון". מתי מסייג זאת באומרו שהפרישות מנישואים נועדה רק לאנשים מיוחדים: "לא יוכל כל אדם קבל את הדבר הזה כי אם אלה אשר ניתן להם להבין" (מתי יט, 12). במאות הראשונות לנצרות החלה מתגבשת הדרישה להטיל את הצליבט כחובה (ולא כבחירה) על הכמורה ובעיקר על בעלי משרות הכמורה הגבוהות. הסיבות לכך היו:
לאור כל אלו, כבר במאות 4–6 היו אפיפיורים שאסרו על נישואי אנשי כמורה ואף דרשו מהנשואים לגרש את נשותיהם, אך איסורים אלו לא קוימו על ידי רוב הכמרים. רק במאה ה-11, בשנת 1074, תיקן האפיפיור גרגוריוס ה-7 את תקנת הצליבט והטיל עונשים כבדים מאוד על המפירים את התקנה. במאה ה-12 הצליבט הפך לנוהג קבוע ולחוק בקרב כל הכמורה הקתולית. תקנה זו נחשבה לגזרה קשה מאוד ואנשי כמורה רבים (כולל אפיפיורים) לא עמדו בה והחזיקו פילגשים ואף הולידו ילדים. בוועידות כנסייה שונות (קונסטאנץ 1415, בזל 1432, טרנטו 1545) ניסו כמרים רבים לבטל את התקנה אך ללא הצלחה. מחלוקת זו בכנסייה הקתולית, מגיעה עד ימינו.
קבלת הצליבט
ההסמכה (ordo בלטינית) של אדם לשמש בכהונה היא סקרמנט של הכנסייה הקתולית. ההסמכה מבוצעת על ידי איש כנסייה בדרגת בישוף שמונה לכך על ידי הוותיקן. בחלק הראשון של הטקס, המועמד לכהונה, מביע את הסכמתו לוותר (renunciation)על חלק מהחיים החומריים הכוללים נישואין, הולדת ילדים וקיום יחסי מין. בשלב הבא, הבישוף מסביר לו שוויתור זה הוא חובה (obligation) הנחוצה כדי שיוכל לשרת את אלוהים לפני המזבח. המועמד מקשיב לדבריו ומסכים לקבל על עצמו חובה זו. השלב הבא הוא טקס של משיחה בשמן קודש והסמכה לכהונה (ordination). טקס זה הוא כדין שבועה בפני האל לקיים את ההתחייבות. אי קיום התחייבות זו הוא חטא של הפרת התחייבות בפני האל וחילול קודש עקב פגיעה בסקרמנט ההסמכה.
סאקרדוטאליס קאליבאטוס
האנציקליקה נכתבה בעקבות ועידת הוותיקן השנייה אשר התכנסה במטרה לאפשר לכנסייה להתייחס לנעשה מחוצה לה ולאפשר לאחרים לראות את הנעשה בתוך הכנסייה. פאולוס השישי כינה את הצליבט - "יהלום יקר מכל של הכנסייה, שיש לשמרו בכל מחיר". האפיפיור יוחנן פאולוס השני, הביע התנגדות מוחלטת לקולות בקרב הכמורה, שדרשו את ביטול הצליבט.
פארק טקסים גזי
פארק טקסים גזי (בטורקית: Taksim Gezi Parkı) הוא גן ציבורי בכיכר טקסים שבאיסטנבול.
היסטוריה
במקום בו שוכן הפארק, הוקם ב-1806 מבנה ששימש למגורי חיילים. ב-1909 ניזוק הבניין קשה במהומות שפרצו בעיר במחאה על שינויים חוקתיים שערך הסולטאן עבדול חמיד השני. המבנה לא שוקם, וב-1921 הוסב לאצטדיון כדורגל, ששימש את מועדוני הכדורגל של העיר: בשיקטש, גלאטסראיי ופנרבחצ'ה. ב-26 באוקטובר 1923 נערך באצטדיון המשחק הרשמי הראשון של נבחרת טורקיה בכדורגל, מול נבחרת גרמניה.
ב-1940 נהרס המבנה כולו, כחלק מתוכניותיו של מתכנן הערים הצרפתי אנרי פרוסט. בהתאם לתוכניותיו של פרוסט, נחנך במקום פארק בשטח של כ-300 דונם, בשם פארק אינני (İnönü), על שמו של הנשיא איסמט אינני. במהלך השנים הצטמצם שטחו של הפארק, לשם בניית מבנים שונים.
בשנת 2013 החליטה עיריית איסטנבול להרוס את הגן, ולהקים במקומו מרכז קניות. הפגנה שנערכה במקום נגד ההחלטה דוכאה ביד קשה, תוך שימוש בגז מדמיע, ועקב כך החל גל מחאות שבו יצאו לרחובות מאות אלפי טורקים באיסטנבול, אנקרה, איזמיר, אדירנה ובערים נוספות. המפגינים כבשו את פארק גזי וכיכר טאקסים במשך שבועיים. הכיבוש הסתיים בהתערבות קשה של כוחות הביטחון. בהפגנות שנמשכו קרוב לשלושה שבועות נהרג שוטר אחד ושמונה בני אדם, וכמעט 10,000 איש נפצעו. עשרות אנשים נעצרו, אך מרבית הנתבעים זוכו.
תיזנית
תיזנית (בברברית: ⵜⵉⵣⵏⵉⵜ ; בערבית: تزنيت - תזנית) היא עיר במערב מרוקו, לחופי האוקיינוס האטלנטי, מרכז מחוז תיזנית. בעיר מתגוררים כ-75 אלף תושבים.
העיר ממוקמת כ-80 ק"מ מאגדיר, על צומת כבישים מרכזיים. היישוב הוכרז כעיר על ידי חסן הראשון, סולטאן מרוקו בשנת 1881.
בין נקודות הציון של העיר – ארמון המושל והעיר העתיקה, המוקפת חומה עם חמישה שערים.
העיר משמשת מרכז לייצור תכשיטים מכסף.
יהודי תיזנית
בעיר הייתה קיימת קהילה יהודית. בתחילת המאה ה-20 היא מנתה כ-200 יהודים. הם התפרנסו בעיקר מצורפות. בשנות ה-30 של המאה ה-20 גדל מספר היהודים ל-350, ובשנות ה-50 לכ-450. הרב יוסף אוחיון היה בין ראשי הקהילה באותה תקופה. הוא נטמן בעיר, ובשנת 2002 הועבר קברו לצפת.
כמעט כל יהודי העיר עזבו אותה.
בדיחה חוזרת
בדיחה חוזרת היא מכשיר ספרותי בדמות בדיחה משעשעת או רפרנס קומי המופיע שוב ושוב לאורך יצירת ספרות או צורת סיפור אחרת. אף על פי שהן דומות, אמרות כנף אינן נחשבות לבדיחות חוזרות.
בדיחות חוזרות יכולות להתחיל עם ביטוי הומוריסטי לא מכוון שחוזר על עצמו עם שינויים קלים ככל שהבדיחה הופכת מוכרת וככל שהקהל מצפה להופעה חוזרת של הבדיחה. אמירה סתמית לא תהפוך לבדיחה חוזרת רק על ידי חזרה על עצמה. בדיחה חוזרת עשויה גם לשאוב את ההומור שלה מהגסות של המצב בו היא מתרחשת.
בדיחות חוזרות נמצאות בעיקר בתוכניות טלוויזיה, אך מופיעות גם במקומות אחרים, כגון משחקי וידאו, סרטים, ספרים ורצועות קומיקס.
בדיחה חוזרת יכולה להיות מילולית או ויזואלית ועשויה "להעביר ערכים חברתיים על ידי הדהוד של דוברים לוחמניים עם שלל איומים קריקטוריים". לדוגמה, דמות עשויה להציג לאחרים הצעה כל כך מגוחכת או שערורייתית שסביר להניח שהיא מלגלגת על עצמה עד לנקודה שבה לבקשה המקורית אין כמעט סיכוי להתממש בפועל והתוצאה היא אפקט הומוריסטי.
אופטימיזציית הנחיל
אופטימיזציית הנחיל (באנגלית: Particle Swarm Optimization, או בקיצור PSO) היא שיטת אופטימיזציה המבוססת על התנהגות חברתית של נחילים ולהקות בטבע תחת ההבחנה שכל פרט בלהקה מבסס את תנועתו על פי מידע או זיכרון שיש ברשותו לגבי נקודות עניין במרחב ועל פי מיקומם של חברים אחרים בלהקה. שיטה זו הוצגה לראשונה על ידי קנדי ואברהרט בשנת 1995 ושוכללה על ידי שיי (Shi) ב-1998. אופטימיזציית הנחיל היא שיטת אופטימיזציה מטה-היוריסטית, דהיינו לא נסמכת על תכונה כלשהי של הבעיה לפתרון אלא מספקת מנגנון כללי למציאת אופטימום לוקאלי של  פונקציית  שיערוך נתונה f(x).
אלגוריתם בסיסי
כאשר: W הוא מקדם השולט ברמת הexploration לעומת exploitation, ככל ש W קרוב ל-1 כך הנחיל נוטה להמשיך לחפש ולא להתכנס לפתרון, וככל ש W קרוב ל0 הנחיל נוטה להיכנס לפתרון ולא לחפש פתרונות טובים יותר - נהוג להגדיר את W בין 0.4 ל-0.9 כאשר אנו מקטינים את W לאורך הזמן וביחס למספר האיטרציות הכולל.
גדעון רז
גדעון רז (2 ביולי 1939 – 17 בפברואר 2015) היה תת-אלוף בחיל הים הישראלי, שירת כמפקד צוללת ואחר כך כמפקד שייטת הצוללות. היה מפקד פלגה (מפל"ג) בשייטת ספינות הטילים בעת מלחמת יום הכיפורים. פיקד על העברת זוג הסטי"לים הראשון מדגם סער 4 סביב אפריקה לים האדום ושירת בהמשך כמפקד הזירה. הקים את מחלקת אמצעי לחימה במפקדת חיל הים והתקדם לראש מספן הים בדרגת תת-אלוף. בתפקיד זה שימש כממלא מקום מפקד חיל הים מספר חודשים. לאחר סיום תפקידו כראש מספן ים מונה רז כסגן מבקר מערכת הביטחון של האלוף (מיל') מאיר זורע והאלוף שלמה אראל שבא אחריו.
ילדות ונעורים
גדעון רז נולד ב-2 ביולי 1939 בבית החולים בלינסון בפתח תקווה, בכור לזהבה ושמואל רייז, בן בכור לקיבוץ מעלה החמישה. בילדותו המשפחה עברה לקריית מוצקין וגדעון החל את לימודיו בשלוחת בית הספר הריאלי במוצקין. כשהיה בן 11 עברה משפחתו לנהריה. האב שמואל היה מדריך חקלאי לישובי העולים החדשים, שהוקמו אז באזור הגליל המערבי. רז המשיך את לימודיו בבית הספר היסודי על שם חיים ויצמן בנהריה. והצטרף לאגודת השיט בסקציה הימית של הפועל בנהריה. באגודת השיט פגש חברים מבוגרים ממנו שלמדו בבית הספר הימי שליד הטכניון בחיפה. המשיכה לים שנוצרה באגודת הפועל הניעה אותו להירשם לבית הספר הימי.
ב-1953 הצטרף לבית הספר לקציני ים עכו, ולמד במחזור ב'. הלימודים בבית הספר ארכו חמש שנים. מהן ארבע בבית הספר, ושנה חמישית בקורס חובלים. רז לא הצטיין בלימודים העיוניים, אך בשיט מעשי קיבל באופן קבוע ציון טוב מאוד. בחופשות המשיך להשתתף בשיט מפרשים בקבוצת השיט של הפועל נהריה.
שירות בחיל הים
בשנת 1957 התגייס רז, עם כל בני מחזורו מבית הספר לקציני ים עכו, לקורס קצינים בבה"ד 1, שהתקיים באותם ימים במחנה סירקין. בסיום הקורס השתלבו הבוגרים במחזור ו' של קורס חובלים בבה"ד חיל הים. בקורס החובלים נקלע רז לקשיים ובסיומו קיבל דרגת ממ"ק בעוד חבריו קיבלו דרגת סגן משנה.
פלגת הטרפדות - תפקידו הראשון של רז לאחר סיום קורס חובלים היה כסגן מפקד טרפדת. הוא הוצב לשייטת הטרפדות בחיפה, תחת פיקודו של רס"ן יצחק שושן. השירות בטרפדות היה כרוך בהפלגות רבות ותפקידו כסגן מפקד טרפדת חייב ניהול שוטף של הספינה ושל הצוות. עד מהרה עמד מפקד הפלגה על כישוריו של רז ועל פי המלצתו הוענקה לו דרגת סג"ם רטרואקטיבית מיום סיום קורס החובלים.
שירות בשייטת הצוללות
רז נענה להצעתו של סא"ל יוסף דרור ויחד עם חברו אברהם ברקאי התנדבו לשייטת הצוללות. ביולי 1960 הוסמך כצוללן והיה אז בדרגת סגן. רז שירת בצוללות 13 שנים ברציפות. מילא תפקידי קצונה ופיקוד עד הגיעו לתפקיד מפקד השייטת בדרגת סא"ל עד שנת 1973.
הצוללות הראשונות היו אח"י תנין (צ-71) שהגיעה לישראל בדצמבר 1959 ואחותה אח"י רהב (צ-73) שהגיעה ביוני 1960. סא"ל יוסף דרור, מפקד שייטת הצוללות, הזמין קצינים צעירים מהטרפדות והמשחתות להפלגות היכרות בצוללות. רז וחברו אברהם "בומי" ברקאי התנדבו לשירות בצוללות והחלו בלימודים בארץ. ב-1961 יצאו לקורס קציני מחלקות בצוללות בצי הבריטי, שארך כחצי שנה. כנהוג באותם ימים, לקראת היציאה מחוץ לישראל עברת את שם משפחתו (רייז) לרז.
רז שירת כקצין ניווט וקצין טורפדו באח"י תנין וכקצין באח"י רהב, שתיהן צוללות מדגם "S" בצי הבריטי. בקיץ 1965 הגיע רז לפורטסמות' באנגליה, שם בוצע במספנה שיפוץ לצוללות ה"T" שנרכשו באותה העת. יחד עמו הגיעו ראשוני הצוות הטכני ו-10 אנשי צוות שתפקידם היה ללוות את השיפוץ ולאבטח את הצוללות. רז היה אחראי על הכנת קורסי הסבה להכרת הצוללת.
ב-1966 עבר יחד עם "בומי" ברקאי קורס סגני מפקדים באנגליה. ברקאי יועד להיות סגן מפקד באח"י דקר ורז הוצב באח"י לויתן (צ-75) כסגנו של רס"ן זאב אלמוג (אברוצקי). באפריל 1967, בגמר השיפוץ, יצאה אח"י לויתן (צ-75) לבסיס הצי בפזליין, סקוטלנד לניסויי הים אותם הספיקה לבצע רק בחלקם.
במאי 1967, נקראה הצוללת להפליג בדחיפות לארץ בגלל המתיחות שהשתררה בתקופת ההמתנה טרם מלחמת ששת הימים. עקב כך בוצעו רק ניסויי ים חלקיים למערכות העיקריות. הצוללת הפליגה על פני הים במהירות גבוהה כדי להספיק להגיע למלחמה הצפויה. במהלך ההפלגה החליט מפקד למחוק את מספר הצוללת המסומן על מבנה הגשר. שני המבצעים נפלו למים ואבדו. במפרץ ביסקאיה אירעו נזקים ולכן עם הכניסה לים התיכון הוכנסה הצוללת למפרץ בדרום סרדיניה לשם ביצוע תיקונים הכרחיים. ב-11 יוני 1967, יום לאחר מלחמת ששת הימים, הגיעה אח"י לויתן לנמל חיפה.
אח"י לויתן ביצעה הפלגות רבות, ביניהן תצפיות בקרבת חופי אויב ואימונים רבים, לרבות ירי טורפדו. הפיקוד על הצוללת הוחלף וזאב אלמוג (אברוצקי) העביר את הפיקוד לרס"ן מיכאל ברקאי כשרז המשיך בתפקיד סגן המפקד.
לאחר קורס מפקדי צוללות בצי הבריטי ב-1969 קיבל רז את הפיקוד על אח"י לויתן והחליף את מיכאל ברקאי. כמפקד חדש השקיע רבות בהטמעת סדר ומשמעת לבוש. כמו כן החל להכשיר את סרן ישראל לשם כסגן מפקד הצוללת. ההכשרה כללה אימון יסודי בהתקפות טורפדו בעומק פריסקופי ובעומק ללא פריסקופ, בהפעלת פריסקופ ובתמרון הצוללת, עד להוצאת תעודת מפקד צוללת מאושרת על ידי מפקד החיל. בהמשך פיקד רז על אח"י דולפין (צ-79).
באוגוסט 1972 החליף גדעון רז את אברהם דרור כמפקד שייטת הצוללות ושירת בתפקיד זה עד אוגוסט 1973. בתפקידו כמפקד שייטת הצוללות היה רז קפדן ומקצוען. עידן צוללות ה-"T" נחשב בשייטת הצוללות כתקופת מעבר ולימוד לקראת קליטה והפעלה של דור צוללות הגל.
שירות בספינות הטילים
בסיום השירות בצוללות שימש רז כקצין מבצעים בבסיס חיפה. בתקופה זו השתתף שלוש פעמים כמפקד בכיר במבצע מלט להעלאת יהודים שנמלטו מסוריה דרך לבנון.
באוגוסט 1973, חודשיים לפני מלחמת יום הכיפורים הגיע רז לשייטת ספינות הטילים לשם התמחות בפיקוד על ספינת טילים. את ההתמחות עשה באח"י סופה אצל מפקדה, סרן שאול חורב.
רז הגיע להתמחות באח"י סופה כשהוא בדרגת סא"ל ולאחר פיקוד על צוללות ועל שייטת הצוללות. בספטמבר 1973 עבר רז בהצלחה את מבחני ההסמכה וקיבל את הפיקוד על הסטי"ל אח"י סופה בה התמחה. במקביל התמנה גם למפקד פלגה 33 של שייטת ספינות הטילים והחליף בתפקיד זה את סא"ל אלי לוי.
ב-6 באוקטובר 1973, פרצה מלחמת יום הכיפורים. בצהרי יום פרוץ הקרבות פיקד רז כמפל"ג על זוג הסטי"לים אח"י סופה ואח"י חרב - בנוסף להיותו מפקד אח"י סופה, שנשלחו לגזרת חוף מערב סיני והצטרפו לארבעה סטי"לים בפיקוד אלי רהב שנערכו למארב בקרבת החוף. באותו ערב התפתח בגזרה הקרב הימי הראשון מול הצי המצרי במלחמה זו שנקרא קרב פורט סעיד ובמהלכו טובע סטי"ל מצרי.
סא"ל גדעון רז ופלגת הסטי"לים שבפיקודו השתתפו בקרבות סט"לים נוספים במלחמת יום הכיפורים, לרבות קרב דמייט ב-8 באוקטובר שבו טובעו שלושה סטי"לים מצרים והפגזת החוף הסורי ב-11 באוקטובר 1973. הפלגה סביב אפריקה - מבצע מוניטין - לאחר מלחמת יום הכיפורים מונה גדעון רז למפקד פלגת הספינות מדגם סער 4 בשייטת ספינות הטילים (לימים פלגה 45), והחליף בתפקיד זה את סא"ל אלי רהב שמונה במקומו למפל"ג 33. רז הוביל שני סטי"לים במסע מסביב לאפריקה מבסיס חיפה לבסיס חיל הים בשארם א-שייח' על מנת להקים כוח סטי"לים קבוע בים האדום. הסטי"לים אח"י רשף ואח"י קשת מדגם סער 4 יצאו מבסיס חיפה ב-25 בפברואר 1974 להפלגת הסטי"לים הראשונה מסביב ליבשת אפריקה שכונתה מבצע מוניטין. מרבית ההפלגה עברה בהתאם לתוכנית. בעת העגינה בדרום אפריקה בוצעה בפני חיל הים הדרום אפריקאי תצוגת יכולות. מאוחר יותר רכש חיל הים הדרום אפריקאי ספינות סער 4 במספנות ישראל.
לאחר היציאה מנמל דרבן בעת הפלגה ב לאורך חופה המזרחי של אפריקה הסתבך חבל עבה במדחפי אח"י רשף ומנע את המשך הפלגתה במהירות המתוכננת. הטיפול לשחרור הציר והסרת המפגע חייבו צלילות ממושכות שהתעכבו בגלל נוכחות כרישים סקרנים שאיימו על הצוללים. לאחר מאמץ של שלושה ימים שוחרר החבל ואח"י רשף המשיכה בהפלגה באמצעות שלושה מנועים. ב-1 באפריל 1974 הגיע רז עם ספינות הטילים אח"י רשף ואח"י קשת לבסיס מפרץ שלמה של חיל הים בשארם א-שייח'.
פיקוד בכיר
מחלקת אמל"ח ושייטת הצוללות - בסיום תפקידו בזירת ים סוף הועבר רז למפקדת חיל הים והקים בה מחלקת אמצעי לחימה. תפקיד חדש שנבנה על פי מתכונת שהייתה קיימת בחיל האוויר וכללה אחריות על פיתוח ויצור אמצעי הלחימה. בתפקיד זה הגדיר רז את הצורך המבצעי והאפיון של מערכות הלחימה וכלי השיט ואת העדיפויות לתקציבי הפיתוח והרכש. בין היתר עסק גם בפיתוח הצוללות מסדרת גל. ב-1977 חזר לפקד על שייטת הצוללות למשך תשעה חודשים, זאת במקביל להיותו רמ"ח אמל"ח, ובאוקטובר 1977 העביר את תפקיד מפקד השייטת לידי סא"ל דורון עמיר.
לרז היה ידע רב ביותר בכלי השיט של חיל הים: שירות ארוך בצוללות, שימש כמפקד פלגת סטי"לים במלחמת יום הכיפורים ומינויו נראה כהמשך הולם לשרשרת הפיקוד שבנתה את תפישת ספינות סער. הוא הכיר היטב את נושא הנחיתה בזירת ים סוף וידע להעריך את ביצועי הקומנדו הימי בנוסף לספינות הטילים והצוללות בהן התמחה. בתפקידו זה היה רז אחראי להכנה וניהול של תוכנית העבודה השנתית והרב שנתית של החיל, הכנת התקציב השנתי, ארגון ותקינה ליחידות החיל ולעבודת המטה החילית.
כמו כן שימש כמנחה המקצועי לקציני הים. במסגרת תפקידו היה רז מנחה מקצועי למפקד שייטת הצוללות סא"ל שאול חורב וכך החזיר לו במעט את ההשקעה הקודמת בהדרכתו שלו בספינות הטילים. על מנת לסייע בקליטת צוללות הגל קבע רז נוהל שמפקד שייטת הצוללות יכתוב דו"ח חודשי ישירות לראש מספן הים ויקיים דיוני מעקב בנושאים שהועלו בדו"חות. בדרך זו נרתמו כלל גורמי חיל הים לתת עדיפות ראויה לצוללות. רז המשיך בסגנון התחקיר המבצעי ככלי עיקרי להפקת לקחים. כמו כן המשיך במדיניות הגיבוי למפקד בים והיה מאזן ביקורות שנשמעו.
ממלא מקום מפקד חיל הים - ב-19 בנובמבר 1978 הושעה אלוף מיכאל ברקאי מתפקידו בגלל תביעה שהוגשה נגדו. בתקופת ההשעיה, במשך חודשיים בקירוב, מילא תא"ל גדעון רז את תפקיד מפקד חיל הים וזכה לאמון והערכה. מנגד נראה כי רז לא קיבל גיבוי מספיק מהרמטכ"ל, רא"ל רפאל איתן כאשר לא הצליח לשכנעו לבטל את הדחת חנינא עמישב מהפיקוד על שייטת 13, שנגזרה על ידי ראש המטה הכללי בעקבות תאונת אימונים והתקבלה במורת רוח בשייטת 13 ובחיל הים. אף על פי שאלוף מיכאל ברקאי זוכה במשפט לא ניתן לו להמשיך בתפקידו כמפקד חיל הים וב-12 בינואר 1979 מונה זאב אלמוג למפקד חיל הים. רז המשיך לכהן בתפקידו כראש מספן ים עד 1981.
המשך שירות
לימודים אקדמאים - לאחר שסיים את תפקיד ראש מספן ים, הצטרף רז ללימודי תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 1981–1983, למד בחוג המשולב לכלכלה, סוציולוגיה ומדעי המדינה וב-1984 הוענק לו תואר ראשון.
מבקר מערכת הביטחון - לאחר סיום תפקידו כראש מספן ים מונה רז כסגנו של מבקר מערכת הביטחון האלוף (מיל') מאיר זורע. בתפקיד זה נחשף למערכות המורכבות ביותר במערכת הביטחון. תפקידו של רז היה לוודא ביצוע לפי תכנון בתחומים ארגוניים, מבצעיים וכלכליים. רז עמד בקשר עם ראשי המשרדים והחטיבות במשרד הביטחון, בכירים במטה הכללי של צה"ל ומערכת מבקר המדינה.
מועמדות לפיקוד על חיל הים
גדעון רז היה מועמד שלוש פעמים לפקד על חיל הים: בפעם הראשונה, כאשר האלוף מיכאל ברקאי נאלץ לסיים את תפקידו כמפקד חיל הים, ברקאי המליץ לשר הביטחון עזר ויצמן על רז כמועמד לתפקיד מפקד החיל אולם שר הביטחון הודיע כי יתן גיבוי להחלטת הרמטכ"ל. הרמטכ"ל רא"ל רפאל איתן העדיף את תא"ל זאב אלמוג, שמונה בינואר 1979 לתפקיד.
בספטמבר 1982, בחר הרמטכ"ל רפאל איתן בתא"ל גדעון רז כמחליף למפקד חיל הים אלוף זאב אלמוג שהיה לפני השלמת ארבע שנות כהונה. לרז היו הכישורים המתאימים והוא נמצא ראוי לתפקיד. הוא הוזמן לראיון אצל שר הביטחון אריאל שרון במהלכו שר הביטחון העמיד בפניו מצב היפותטי של צורך בפעולה צבאית במדינה מרוחקת בים התיכון. רז שתפקידו כמבקר מערכת הביטחון סייע לו להכיר את דרך מחשבתו הבלתי שגרתית של שרון לא הופתע והציג בפניו תוכנית פעולה שכללה ספינות טילים, צוללות, כלי שיט מגויסים להעברת גייסות ובסיס צף למסוקים, שרון אישר את המלצת הרמטכ"ל ואף הודיע על כך לרז.
אולם החלפת מפקד חיל הים לא יצאה לפועל באותה עת מכיוון שלאחר מינוי ועדת החקירה לנושא הטבח בסברה ושתילה, נבצר מאריאל שרון ורפאל איתן לערוך שינויים בפיקוד צה"ל. הרמטכ"ל מסר לרז כי החלפת מפקד חיל הים המתוכננת לא תמומש. הרמטכ"ל החדש, רב-אלוף משה לוי, נענה לבקשת מפקד חיל הים אלוף זאב אלמוג להמשיך את כהונתו בתפקיד.
כאשר הגיעה שעתו של מפקד חיל הים זאב אלמוג לפרוש בשלהי 1984 הועלתה מועמדותו של רז על ידי מבקר מערכת הביטחון שלמה אראל לשר הביטחון יצחק רבין אך ראש המטה הכללי רא"ל משה לוי בחר בתא"ל אברהם בן שושן, אשר התמנה לתפקיד בינואר 1985. רז שלא קיבל את התפקיד פרש לגמלאות.
חיפושי הצוללת דקר
היעלמות הצוללת "דקר" היוותה מכה קשה לחיל הים ולשייטת הצוללות בפרט. וחוסר המידע בנוגע לגורל הצוללת ואנשי צוותה יצר קושי עצום למשפחות. כאשר נעלמה הצוללת סיכם מפקד חיל הים, האלוף שלמה אראל כי כאשר תהיה יכולת לחיפוש במים עמוקים יש לחפש בגזרה על נתיב הפלגת הצוללת לחיפה. הופעת מצוף סימון בחוף רפיח כשנה לאחר הטביעה בשילוב עם תאוריה בנוגע לזרמים בים התיכון הצביעה על אפשרות שהמצוף הגיע מחופי מצרים. ממסקנה זו עלתה השערה להפרת משמעת חמורה מצד מפקד הצוללת. כמו כן נודע שמפקדים מצריים מתגאים בטיבוע הצוללת באזור אלכסנדריה.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים ביקש חיל הים מהמצרים בתיווך אמריקאי לקיים חיפושים בחופי אלכסנדריה. אנשי שייטת הצוללות ורז ביניהם סברו שמפקד בחיל הים הישראלי לא יסטה מהוראות ויעשה שינוי כה מהותי מנתיב השיט המאושר כשהוא מקרב צוללת לא חמושה לנמל אויב במהלך מלחמת ההתשה.
לאחר ביצוע סדרת חיפושים בחופי מצרים בשנות ה-80 של המאה ה-20 בהם לא נמצאה הצוללת, הנחה מפקד חיל הים האלוף אברהם בן שושן את תא"ל (מיל') הדר קמחי, יו"ר ועדת החיפוש, לבחון אתרי חיפוש נוספים. מאחר שהיכולת לבצע חיפוש במים עמוקים עדיין לא עמדה לרשות חיל הים ומכיוון שמחקרים חדשים גילו שמשטר הזרמים לעבר חופי ישראל הוא מורכב ובלתי ניתן לחיזוי, נסרקו בהנחיית קמחי אזורים רדודים בקרבת חופי כרתים ורודוס. הסיכוי להימצאותה שם הוערך על ידי קמחי כנמוך מאוד, אולם החיפושים נעשו לצורך האלימינציה ולא נמצא בהם כל רמז למיקום ה"דקר".
מאחר שהחיפושים לא הביאו למציאת הצוללת, הוחלט למנות ועדת חיפוש חדשה שלא תהיה כבולה להערכות קודמות. ב-1996 מינה מפקד חיל הים האלוף עמי אילון את תא"ל (מיל') גדעון רז לראש צוות המחקר והייעוץ לחיפושים. לרז כמו מרבית הצוללנים באותה תקופה היה קשר אישי עמוק לאנשי הדקר. גם חברו נספה בה. הביא לנושא את ניסיונו בפיקוד על צוללות ובריכוז עבודת מטה ושיתוף פעולה בינלאומי. רז יזם פנייה לציי ארצות הברית, רוסיה, הולנד ובריטניה לסיוע. תגובה חיובית נתקבלה רק מהצי האמריקני ומפקד החיל האלוף אלכס טל השיג בפנייה אישית לאדמירל ג'רמי בורדה הבטחה לשיתוף פעולה. מפקד חיל הים האמריקני האדמירל ג'רמי בורדה התבקש על ידי מפקדי חיל הים עמי אילון ואלכס טל לסייע למצוא את הצוללת. הוא העמיד את יכולת החיפוש במעמקים של הצי לטובת החיפושים ובהמשך, לאחר שיכולות הצי מוצו, המליץ על פנייה לחברה אזרחית המתמחה בחיפוש ואיתור בעומק רב. גדעון רז מונה לראש צוות החיפושים והוחל בחקירה יסודית בהתאם לנתיב המתוכנן של הדקר. מעורבותו של רז הייתה חיונית בצמצום גזרת החיפושים לשטח שהותווה בדו"ח של אלוף שלמה אראל. ב-28 במאי 1999 נמצאו שרידי הצוללת על קרקעית הים בעומק 3,000 מטר על הנתיב לחיפה. תפקידו של רז עם צוללנים נוספים הובא למקום הטביעה לצורך זיהוי שברי הצוללת.
תפקידים אזרחיים
ייעוץ ביטחוני וסיוע לשיווק - לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1985, השתלב גדעון רז בעבודה בקבוצת אלול, שקיימה נציגויות לגופי פיתוח וייצור מחוץ לישראל. ב-1986 הוקמה חברת טלדור שירותים טכניים בה היה מנכ"ל. המוצר העיקרי של החברה היה הפעלת מתקן אימון דו-צדדי MILES - מערכת לייזר לאימון דו-צדדי לכוחות היבשה בבסיס המרכז הלאומי לאימונים ביבשה בצאלים. המתקן זכה להצלחה ורז היה מנכ"ל החברה עד 1989.
כל העת שמר רז קשר עם שייטת הצוללות ויעץ למחלקת אמצעי לחימה בחיל הים בתחום הצוללות.
מעורבות בנושא איים מלאכותיים
מיזם לאומי הקשור לבניית איים מלאכותיים לאורך חופי ישראל לצורך מיקום מתקני תשתית החל בשנת 1992. הצורך באיים מלאכותיים נובע מהסמיכות של מתקנים מסוכנים לאזורים מיושבים ומפיתוח מתקני תשתית בשולי הערים ובאזורים כפריים על חשבון שטחי חקלאות או שטחים ירוקים.
בשנים 2010–2014 התבצע ניסיון לקדם את הנושא בשיתופו של גדעון רז. לבקשת שאול חורב ריכז גדעון רז עבודת מטה וזימן פגישות עם גורמים טכניים שעסקו בנושא בעבר. רז ביצע את העבודה בהתנדבות מתוך הכרה בחשיבות הנושא למדינת ישראל. בהגדרת הצורך הכללית הוא המליץ לקבוע עדיפות בין הצרכים לשלוש קבוצות שבראשונה נכללו: תחנת כוח-גז, מסוף ואחסון גז טבעי נוזלי, מתקן ניסויים צבאי ותחנת כוח לשריפת פסולת.
ההמלצות של רז הוצגו על ידי שאול חורב לראש הממשלה בנימין נתניהו, ב-10 במרץ 2011 ועיקרן:
ביוני 2012 התקבלה החלטת ממשלה (מס' 4776) על להקמת צוות היגוי לבדיקת היתכנות להקמת איים מלאכותיים לצורכי אשכולות תשתיות. בראש צוות ההיגוי עמד מנכ"ל משרד המדע, מנחם גרינבלום.
עמותת החתירה
בעת השהייה בבריטניה במסגרת קליטת הצוללות התוודע גדעון רז לספורט החתירה. התחרויות בין הנבחרות האקדמיות השונות שודרו בערוצי הטלוויזיה ועוררו עניין רב. ב-1986, לאחר פרישתו מצה"ל, החל בהמלצת חבר לחתור במועדון השייטים בשפת הירקון בתל אביב.
תחרות אדם וים
תחרות "אדם וים" היא מיזם של עמותת יוצאי הצוללות "דולפין" בשיתוף מרכז המדעים הרצליה, שהוקם עם עיריית הרצליה ב-2004. התחרות מתקיימת מדי שנה ומעודדת תלמידי תיכון ברחבי הארץ לבצע פרויקטים ועבודות חקר הקשורות בים ובסביבה הימית בתחומי המדע והטכנולוגיה, מדעי הים, השיט, הקולנוע והצילום. תחרות זו מהווה את גולת הכותרת בקידום הפעילות הימית במערכת החינוך.
גדעון רז היה פעיל בתחום המורשת ובארגון משטי זיכרון במסגרת עמותת דולפין. ב-2009 הוא הצטרף לצוות המוביל את המיזם, מתוך מודעות לחשיבות הים כמשאב כלכלי וביטחוני למדינת ישראל. רז היה רכז התחרות "אדם וים" מטעם עמותת דולפין, היה לו חלק משמעותי ביצירת קשר עם משרד המדע ופעל להשגת מימון של נותני חסויות. כמו כן רז היה מעורב בתכנים ובנהלים של התחרויות ובבדיקת העבודות שהוגשו. התחרות "אדם וים" זכתה להכרה ממשלתית ונקראת על שמו של רז. במהלך שנות קיומה הצטרפו אליה שותפים לא מעטים דוגמת מגמות מדעיות טכנולוגיות ומגמות תקשורת בבתי ספר תיכוניים, אנשי אקדמיה, עמותות ימיות וחיל הים.
הפשיטה על זבריחה
הפשיטה על זבריחה (באנגלית: Zeebrugge Raid; בצרפתית: Raid sur Zeebruges), נמלה של העיר ברוז' שבבלגיה, בחלקה הכבוש על ידי הגרמנים, נערכה ב-23 באפריל 1918 על ידי הצי המלכותי הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה. מטרת הפשיטה הייתה מניעת השימוש בנמל מן הצי הקיסרי הגרמני, אשר השתמש בו כבסיס לצוללות ולספינות קלות, שסיכנו את הספנות של מדינות ההסכמה בתעלת למאנש. הבריטים התכוונו לחסום את תעלת המבוא לנמל, המוליכה לרציפים בעיר ברוז', על ידי הטבעת ספינות בריטיות ישנות במקום. במקביל נערכה פשיטה קטנה יותר על נמל אוסטנד, שאף ממנו מוליכות תעלות לברוז'. בסופו של דבר, אם כי חלק מתוכנית הפשיטה הצליח, הצליחו הגרמנים להתגבר על הנזק בקלות יחסית.
רקע והכנות
מחשבות על תקיפה שתמנע מן הגרמנים את השימוש בנמל החלו לעלות בחוגי הצי הבריטי כבר ב-1915, עת תת אדמירל רג'ינלד בייקון, מפקד "פטרול דובר" (Dover Patrol), חלק של הצי הבריטי שהופקד על תעלת למאנש, חקר במפורט את היתכנותה. הרעיון הוצג רשמית בפני האדמירליות ב-1917 על ידי ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי הגדול. המתכננים התכוונו לחסום את תעלת המבוא לנמל, שאורכה כ-14.5 ק"מ, המוליכה לרציפים בעיר ברוז', על ידי הטבעת ספינות בריטיות ישנות בפתחה. אחת הגרסאות של רעיון זה אומצה על ידי רוג'ר קיז, יורשו של בייקון ב"פטרול דובר", ואושרה בפברואר 1918. כאשר אושרה התוכנית, החלו בצ'טהאם (Chatham) ובפורטסמות' ההכנות אליה, כולל התקנת הספינות המתאימות: בצ'טהם הסיירות, ובפורטסמות' הצוללות והספינות הקטנות יותר. בהכנות אלה עסקו, בין היתר, כ-2,000 עובדים. חלק ניכר מתהליך התקנת הספינות היווה הסרת כל ציוד העשוי להועיל מן האוניות שנועדו להטבעה, ואשר ניתן לוותר עליו בפשיטה עצמה. בנוסף הוכנו שתי צוללות ישנות, מאוישות בצוות מתנדבים מצומצם: מפקד, קצין נוסף ועוד ארבעה אנשי צוות בכל אחת. הצוללות מולאו בחרטומן בחמישה טון חומר נפץ אמטול כל אחת, במטרה להרוס את המעבר, העשוי ברזל, המחבר בין שובר הגלים לחוף, ובכך למנוע מעבר תגבורות גרמניות לשובר הגלים. שלוש סיירות ממולאות בבטון, אשר לתחתיתן הוצמדו מוקשים, יועדו לתפקיד החסימה. כוחות מיוחדים קובצו והתאמנו לצורך המבצע.
בלילות שלפני הפשיטה, כמו גם בליל הפשיטה עצמו, הופגזו זבריחה ואוסטנד על ידי ספינות תותחים, והאחרונה - הקרובה יותר לקו החזית היבשתי, גם על ידי סוללות תותחי חוף. פעולות אלה נערכו גם בליל הפשיטה עצמו, כדי שלא להניח לגרמנים לצפות לאירוע חריג.
ג'ים פוקס
ג'יימס "ג'ים" עמנואל פוקס (באנגלית: James "Jim" Emanuel Fuchs; 6 בדצמבר 1927 - 8 באוקטובר 2010) היה אתלט יהודי-אמריקאי, פעמיים ברציפות בעל מדליית ארד אולימפית (לונדון 1948 והלסינקי 1952), שיאן עולם במשך כ-4 שנים, אלוף המשחקים הפאן אמריקאיים (בואנוס איירס 1951) ופעמיים ברציפות אלוף ארצות הברית (1949 ו-1950) בהדיפת כדור ברזל. הוא פיתח שיטה חדשה בהדיפת כדור ברזל, כפיצוי על הפציעה ברגלו.
הפשיטה על זבריחה
ניסיונות ראשונים
ב-11 באפריל 1918 הותקפה זבריחה מן האוויר, בתקווה שכתוצאה מן התקיפה יעלה עשן רב. בחסות העשן, יוכל הכוח הימי לבצע את משימתו מבלי לספוג אבדות כבדות. אלא שכיוון הרוח לא אפשר את ביצוע התוכנית, וההתקפה לא בוצעה. הספינות נקראו לחזור לאנגליה, כאשר זבריחה והצי התוקף, שמנה 77 ספינות מסוגים שונים, היו כבר בטווח ראייה הדדי. למחרת נעשה ניסיון נוסף. זו הפעם זרמי המים היו חזקים מכדי לאפשר לספינות הקטנות לעשות דרכן ליעד. אף ששני ניסיונות אלה לא צלחו, מנקודת ראות בריטית הייתה בהם בכל זאת תועלת בהיותם מעין "חזרה כללית", והופקו מהם מספר לקחים.
הפשיטה
בשעה 0:01 ב-23 בחודש נערך ניסיון נוסף, בד בבד עם פשיטה בכוח קטן יותר על נמל אוסטנד. הפשיטה על זבריחה, בה השתתפו כ-75 כלי שיט, החלה בהתקפה שנועדה הן להסחה, הן לגרימת נזק למתקני נמל, על שובר הגלים שאורכו כמייל (1,609.3 מ'). את ההתקפה הובילה הסיירת הישנה "וינדיקטיב" (Vindictive, בתרגום חופשי: "שוחר נקם"), שגררה שתי מעבורות שבמקורן פעלו בנהר המרזי, "איריס 2" (Iris II) ו"דפודיל" (Daffodil, "נרקיס"). אלה האחרונות נבחרו בשל היותן בעלות כושר הטענה רב, בשל יכולתן לשוט במים רדודים ובשל כושר תמרונן. בהתקרב צי הפשיטה לזבריחה שוחררו המעבורות לנוע בכוחות עצמן. בהגיען לזבריחה, "וינדיקטיב", "איריס" ו"דפודיל" הורידו כ-200 נחתים של הצי על שובר הגלים אשר בפתח התעלה המקשרת בין הנמל לעיר ברוז'. במקביל, ספינות תותחים פתחו בהפגזה, כסיוע וכהסחה לאוניות החסימה. כרבע שעה לפני שהנחתים, שמטרתם הייתה להרוס עמדות תותחים גרמניות, מחסנים ומתקנים, תוך השתלטות על שובר הגלים, ירדו לחוף, הרוח שינתה כיוונה, ופנתה כעת לכיוון הים. כתוצאה, מסך העשן שנפרש החל מ-23:40 על ידי ספינות נלוות, ואשר נועד להסתירם, התפזר. בנוסף, בשל הזרם החזק, קשה היה להציב את הכבשים שנועדו להנחתת הכוח. כבשים אחרים נפגעו באש הגרמנים. הגרמנים קידמו את פני הנחתים באש שגרמה לאבדות כבדות בקרב האחרונים בבואם לנחות, וכן פגעה, כאמור, בספינות המתקרבות. אחת מהן, המשחתת "נורת' סטאר" (North Star, כוכב הצפון), הוטבעה, ורוב אנשי צוותה חולצו על ידי משחתת אחרת. על שובר הגלים עצמו ההתנגדות הגרמנית הייתה פחותה.
אחת הצוללות, C3, הצליחה לפוצץ את המעבר שבין שובר הגלים לחוף, ומפקדה, לוטננט ריצ'רד סנדפורד (Sandford), זכה בעבור המעשה בצלב ויקטוריה, כיוון שהתעקש לכוון בעצמו את הצוללת למקום המיועד להתפוצצות, ורק אז לנטוש, במקום לנטשה במרחק בטוח, ולהניח לה להתכוונן אוטומטית על פי מסלול מוכתב מראש. הצוללת השנייה, C1, נתקלה בבעיות בעת שנגררה לפעולה, והגיעה מאוחר מכדי לקחת חלק בהתקפה. עם זאת, השאיפה להטביע שלוש סיירות ישנות, אשר מולאו בבטון: "תטיס" (Thetis), "איפיגניה" (Iphigenia) ו"אינטרפיד" (Interpid), באופן שיחסום את מבואות הנמל, הצליחה רק בחלקה. המדחף של "תטיס" הסתבך ברשת הגנה, הספינה, אשר נועדה להוביל את שתי האחרות, הוטבעה בטרם זמן, ואנשי צוותה חולצו על ידי סירה שיצאה לעזרתם. שתי האחרות הוטבעו בתעלה, ומעט אנשי הצוות שנותרו על הספינות לצורך ביצוע ההטבעה, חמקו חזרה בעזרת סירות מנוע (רוב אנשי הצוות ירדו עוד קודם מן הספינות). אלה ספגו אש ומספר אבדות בדרכם חזרה.
ג'ים פוקס
שיאן עולם
בתחרות שנערכה באוסלו, נורווגיה ב-28 ביולי 1949 קבע פוקס בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 17.79 מטר, שיפור של 11 ס"מ לשיאו בן השנה של צ'רלי פונוויל בן ארצו. שנה לאחר מכן בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-29 באפריל 1950 הוא שיפר את שיאו העולמי והעמידו על 17.82 מטר. בתחרות שנערכה בויסבי, שוודיה ב-20 באוגוסט אותה שנה הוא שוב שיפר את השיא והעמיד אותו על 17.90 מטר. יומיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באסקלסטונה, שוודיה הוא קבע את שיאו העולמי האחרון 17.95 מטר.
הפשיטה על זבריחה
ניתוק מגע ונסיגה
משהושלמו פיצוץ הצוללת והטבעת אוניות החסימה נקראו הנוחתים לעלות חזרה, כאשר האות לכך ניתן על ידי הצופר של "וינדיקטיב". ניתוק המגע, אשר נעשה בשעה 1:10, והעלייה חזרה לאוניות נעשו תחת אש גרמנית כבדה, אשר ניתכה גם על הספינות בהתרחקן. הבריטים נעזרו לצורך ניתוק המגע במסך עשן, כאשר הרוח, אשר בעת הנחיתה הייתה בעוכריהם, הייתה כעת בעזרם. הנסוגים עשו דרכם לדובר.
אחרית דבר
הנזק שגרמה הפשיטה לנמל לא היה חמור ביותר: תוך כמה ימים הגרמנים הסיטו ממקומם שני מזחים וכך התאפשר בדוחק מעבר בתעלה למרות הספינות שהוטבעו בה. אף על פי כן התעמולה הבריטית האדירה את הפשיטה כניצחון, ותרמו לכך צלבי ויקטוריה שהוענקו לשמונה מהנוטלים חלק בפשיטה. מבין 1,780 משתתפי הפשיטות על זבריחה ואוסטנד, הבריטים סבלו 176 הרוגים, 412 פצועים ו-49 נעדרים, ש-35 מהם נהרגו כמעט בוודאות. אבדות הגרמנים היו שמונה הרוגים ו-16 פצועים. הפשיטה על אוסטנד נכשלה כליל, עת שתי אוניות החסימה: "בריליאנט" (Brilliant) ו"סיריוס" (Sirius), לא הגיעו כלל למקומן המיועד, כיוון שהמצוף המסמן את הכניסה לנמל הוזז ממקומו זמן קצר קודם לכן, מבלי שהבריטים יהיו מודעים לכך. כמו כן, כמו שאירע בזבריחה, שינוי כיוון הרוח חשף אותן לאש גרמנית עזה. הן הטביעו עצמן כמה מאות מטרים מיעדן, וצוותן חולץ על ידי כמה סירות מצי הפשיטה. נוסף ל"נורת' סטאר", כאמור, טבעו גם שתי סירות מנוע בריטיות.
ג'ים פוקס
שיאן עולם
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1951 זכה פוקס בשתי מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.25 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 48.91 מטר.
למרות שנקע את קרסולו ואת אצבעו ביד ימין ביולי 1952 באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה פוקס שוב במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.06 מטר, אחרי בפרי אובריאן שקבע שיא אולימפי חדש של 17.41 מטר ודארו הופר (17.39 מטר), שלושתם מארצות הברית.
הפשיטה על זבריחה
קישורים חיצוניים
כל האתרים באנגלית
ג'ים פוקס
שיאן עולם
ב-9 במאי 1953 לאחר כ-3 שנים שבר פרי אובריאן את שיאו העולמי כשהדף למרחק של 18.00 מטר.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד פוקס ב-NBC. אחר כך, עבד כ-20 שנה כמנהל תקשורת בהוצאה לאור קרטיס, שעסקה בתחום הספורט, ובהמשך הפך לנשיא החברה. בשנים 1994-1971 שימש פוקס כיו"ר ומנכ"ל חברת פוקס קתרל בע"מ. בשנת 1981 הקימו הוא והבעלים של ניו יורק יאנקיז, ג'ורג' סטיינברנר, קרן לתמיכה כספית לילדים שהוריהם עבדו כשוטרים במטרופולין ניו יורק, נהרגו במילוי תפקידם. לאחר פיגועי 11 בספטמבר תמכה הקרן בחסותו ב-900 ילדים והעניקה לכל אחד מהם 20,000 דולר להמשך למודיהם.
ב-8 באוקטובר בשנת 2010 נפטר פוקס בגיל 82 במנהטן שבניו יורק. הוא הותיר אחריו את ארוסתו, חמש בנות מאשתו הראשונה שממנה התגרש, שני בנים מאשתו השנייה שגם ממנה הוא התגרש ושבעה נכדים.
Software-defined networking
Software-defined networking או SDN היא גישה לניהול ובקרה של רשתות תקשורת נתונים. בגישה זו ניהול ובקרת הרשת ובפרט השליטה בקישוריות ובתעבורת הרשת, נעשים בצורה ריכוזית ואוטומטית על ידי אפליקציות תוכנה השולטת ברשת ומכונה "בקר SDN Controler) "SDN). הדבר מעניק גמישות לרשת ומאפשר השתנות מהירה של הרשת. ברשת SDN מקובל להפריד בין מישור העברת המידע ברשת (Data Plane) לבין מישור השליטה בתעבורת הרשת (Control Plane). כאשר העברת המידע נעשית על ידי התקני הרשת והשליטה בקישוריות ובתעבורה נעשים, באופן ריכוזי, על ידי בקר SDN. זאת בניגוד לרשת מסורתית בה, בנוסף לעברת המידע, התקני הרשת גם שולטים בקישוריות ובתעבורה באופן מבוזר תוך החלפת מידע ביניהם. בקר ה-SDN שולט בתעבורה בהתקני הרשת באמצעות ממשק פתוח כגון פרוטוקול Openflow. הטכנולוגיה מקודמת על ידי "הקרן לרשת פתוחה" (Open Networking Fundation - ONF) שהוא קונסורציום של חברות שלא למטרות רווח.
ניהול ובקרת הרשת נעשים ללא תלות בטכנולוגיה הספציפית של רכיבי הרשת. הדבר נעשה על ידי הסתמכות על הפשטה של רכיבי הרשת הנמצאים ברמות נמוכות. באמצעות גישה זו ניתן להגדיר ולנהל רשתות מתוחכמות, בצורה יעילה ומהירה על ידי תכנון הרשת על פי עקרונות כלליים אותם רוצים ליישם, ולייתר את הצורך לטפל בפרטים הקטנים. עקרון ההפשטה, או "אבסטרקציה" הוא עקרון חשוב בעולם מדעי המחשב המאפשר לכל משתמש להשתמש בשכבה החשובה לו, מבלי שיצטרך להבין כיצד עובדת השכבה התחתונה יותר, או מבלי שיצטרך להקדיש לכך מחשבה ומאמץ. כך לדוגמה אדם הכותב מסמך במעבד תמלילים אינו נדרש להבין כיצד תוכנתה תוכנת מעבד התמלילים ואילו מפתח התוכנה לא צריך להבין כיצד מתורגמת התוכנה שהוא פיתח לפקודות שפת מכונה המופנות למעבד המחשב. באופן דומה, גישת SDN מאפשרת תכנון של הרשת מבלי לדאוג לטיפול ידני בכל אחד מרכיבי הניתוב שנמצאים לאורך הדרך ולבצע שינויים מהירים במבנה הרשת.
חוות שרתים מודרניות המסתמכות על קישוריות גבוהה בין מחשבים וכן מכונות וירטואליות רבות, ובייחוד פתרונות מחשוב ענן, מחייבים שימוש בטכנולוגיות SDN. בחוות שרתים אלו טכנולוגיית ה-SDN מאפשרות קישוריות דינאמית בין המכונות הווירטואליות השונות וביצוע שינויים מהירים הנחוצים בעולם מחשוב הענן, לדוגמה בעקבות הוספה והסרה מהירות יחסית של מחשבים וירטואליים או העתקה של מכונות וירטואליות ממחשב אחד לשני.