cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסננת מולקולרית
שימוש
מסננת מולקולרית 3Å משמשת לפינוי מים מאתנול, אשר מאוחר יותר יכולים לשמש ישירות כדלק ביולוגי או בעקיפין לייצור מוצרים שונים כמו כימיקלים, מזון, תרופות ועוד. מכיוון שזיקוק רגיל אינו יכול להוציא את כל המים (תוצר לוואי בלתי רצוי מייצור אתנול) מזרמי תהליך עיבוד אתנול כתוצאה מהיווצרות אזאוטרופה בריכוז של 95 אחוז, חרוזי מסננת מולקולרית משמשים להפרדת אתנול ומים ברמה מולקולרית על ידי ספיחת המים לתוך החרוזים ומאפשרים לאתנול לעבור בחופשיות. ברגע שהחרוזים מלאים במים, ניתן לטפל בטמפרטורה או בלחץ, מה שמאפשר לשחרר את המים מחרוזי המסננת המולקולרית.
מסננות מולקולריות 3Å מאוחסנות בטמפרטורת החדר, עם לחות יחסית שאינה עולה על 90%. הם אטומים בלחץ מופחת, ומרחיקים אותם ממים, חומצות ואבקות.
הפקה
ייצור 4Å הוא יחסית פשוט ואינו דורש לחץ גבוה או טמפרטורות גבוהות במיוחד. שילוב תמיסות מימיות של נתרן סיליקט ונתרן אלומינט בטמפרטורה של 80 ° צלזיוס ערבוב / עירור למשך זמן, ואז "הפעלה" על ידי "אפייה" ב-400 צלזיוס מסנני 4A משמשים כמקדים למנפות 3A ו-5A באמצעות חילופי קטיונים של נתרן לאשלגן (ל-3A) או לסידן (ל-5A).
ייבוש ממסים
מסננות מולקולריות 4Å נמצאות בשימוש נרחב לייבוש ממיסים במעבדה. הן יכולות לספוג מים ומולקולות אחרות בקוטר קריטי פחות מ-4 Å כגון NH 3, H 2 S, SO 2, CO 2, C 2 H 5 OH, C 2 H 6, ו- C 2 H 4. הן נמצאות בשימוש נרחב בייבוש, זיקוק וטיהור נוזלים וגזים (כגון הכנת ארגון).
תוספי סוכן פוליאסטר
מסננות מולקולריות אלה משמשות לסיוע לחומרי ניקוי מכיוון שהן יכולות לייצר מים מפורזים באמצעות חילופי יונים של סידן, להסיר ולמנוע את הימצאות עפר. הם נמצאים בשימוש נרחב להחלפת זרחן. המסננת המולקולרית 4Å ממלאת תפקיד מרכזי בהחלפת נתרן טריפוליפוספט כעזר דטרגנט על מנת להפחית את ההשפעה הסביבתית של חומר הניקוי. זה יכול לשמש גם כחומר ליצירת סבון ומשחת שיניים.
טיפול בפסולת מזיקה
מסננות מולקולריות 4Å יכולות לטהר ביוב של מינים קטיוניים כמו יוני אמוניום, Pb 2+, Cu 2+, Zn 2+ ו- Cd 2+. בשל הסלקטיביות הגבוהה ל- NH 4 + הם יושמו בהצלחה בתחום כדי להילחם בהסמכת יתר והשפעות אחרות בנתיבי מים בגלל כמות מוגזמת של יוני אמוניום. מסננות מולקולריות 4Å שימשו גם להסרת יוני מתכת כבדים שנמצאים במים עקב פעילויות תעשייתיות.
הפקה
מסננות מולקולריות 5A מיוצרות על ידי חילופי קטיונים של אשלגן לנתרן במנפות מולקולריות 4A (ראה לעיל).
שימוש
מסננות מולקולריות של חמישה אנגסטרום (5A) מנוצלת בתעשיית הנפט, במיוחד עבור הטיהור של זרמי גז במעבדה לכימיה להפרדת תרכובות וייבוש חומרי התחלת תגובה. הם מכילים נקבוביות זעירות בגודל מדויק ואחיד ומשמשים בעיקר כחומר סופג לגזים ונוזלים.
מסננות מולקולריות בגודל חמישה אנגסטרום משמשות לייבוש גז טבעי, יחד עם ביצוע desulfurization ו-decarbonation של גז. ניתן להשתמש בהם גם כדי להפריד תערובות של חמצן, חנקן ומימן, ופחמימני שעווה עם נפט ופחמימנים מסועפים ופוליציקליים.
מסננות אלו מאוחסנות בטמפרטורת החדר, עם לחות יחסית נמוכה מ־90% בחביות קרטון או באריזת קרטון. אין לחשוף את המסננות המולקולריות ישירות לאוויר ולמים, יש להימנע מחומצות ואלקליות.
בחירת מסננות מולקולריות
מסננות מולקולריות זמינות בצורות ובגדלים שונים. אך לחרוזים הכדוריים יש יתרון על פני צורות אחרות מכיוון שהם מציעים ירידת לחץ נמוכה יותר, הם עמידים בפני התשה מכיוון שאין להם שום קצוות חדים, ויש להם חוזק טוב, כלומר כוח הריסוק הנדרש לכל שטח יחידה גבוה יותר. מסננות מולקולריות מסוימות עם חרוזים מציעות קיבולת חום נמוכה יותר ובכך מורידות את דרישות האנרגיה במהלך התחדשות.
היתרון הנוסף של שימוש במנפות מולקולריות עם חרוזים הוא שצפיפות בתפזורת היא בדרך כלל גבוהה יותר מצורות אחרות, ולכן עבור אותה דרישת ספיחה נפח המסננת המולקולרית הנדרש הוא קטן יותר. לכן, בזמן מניעת צוואר בקבוק (de-bottlenecking), תוכלו להשתמש במנפות מולקולריות עם חרוזים כדי להעמיס יותר חומר ספיגה באותו נפח ולהימנע מכל שינוי בכלי.
יחסי הולנד–מצרים
יחסי הולנד–מצרים הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הולנד למצרים.
סקירה כללית
חילופי הסחר בין המדינות הסתכמו בשנת 2018 ב-1.7 מיליארד אירו. ההשקעות ההולנדיות במצרים הסתכמו בסוף 2018 ב-3.2 מיליארד אירו. שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה בסחר, השקעות, חקלאות, תחבורה ימית, עיבוד מזון, ניהול מים וחינוך מקצועי. בפברואר 2020 נפגשו נציגים משתי המדינות ודנו על הגברת שיתוף הפעולה ביניהן.
תיירות
מצרים מהווה באופן מסורתי יעד תיירות עבור ההולנדים, אשר מגיעים אליה בעיקר בעונת החורף.
רבאב
רבּאבּ (בערבית: ربابة) או רבּאבָּה, "כינור עם מיתר אחד", "כינור הנילוס", הוא כלי מיתר עתיק, שנפוץ מן המזרח התיכון וצפון אפריקה אל אפריקה שמדרום לסהרה, אסיה ואירופה. הכלי בנוי מצוואר עץ, עליו מתוח מיתר יחיד בגרסה הפשוטה ועד שלושה מיתרים בגרסאות אחרות. בתחתיתו מיכל המשמש גוף תהודה ומונח זקוף על הקרקע או בחיקו של הנגן. הנגינה בכלי מתבצעת באמצעות קשת בניצב למיתרים. מן הכלי הפשוט צמחו הלירה הביזנטינית, הרבק (rebec), הקמנצ'ה הפרסי, הקמנג'ה המרוקאי, המורין חור המונגולי, ההוקין הסיני ועוד. מנעד הכלי מוגבל ביותר, קצת למעלה מאוקטבה.
הרבאב בנוי בשלל גרסאות, לפי המסורת והמצאי בשטח. מיכל התהודה עשוי פעמים רבות מדלעת יבשה או עץ חלול, אך גוף התהודה של רבאב בדואי יכול להיות קופסת-פח. במגרב מתוח המיתר לא על צוואר דק אלא על גוף עץ מעובה חלול ולרוב מעוטר.
הרבאב ביהדות
חוקרים רבים נוטים ליחס את הרבאב לכינור המוזכר בתנ '' ך וככלי שבו נגנו הלוים בבית המקדש. הביסוסים לטענה זו הם העובדה שהרבאב הוא כלי הקשת העתיק ביותר הידוע שממנו התפתחו כלי הקשת הידועים היום. ראיה נוספת לזה היא מקור הכלי: המזרח התיכון, חבל הארץ אליו משוייכת ארץ ישראל.
קומביה
קומביה  (באנגלית: Kumbaya) הוא שיר עם שמקורו בספיריטואל אמריקאי-אפריקאי משנות ה-30 של המאה ה-20. בסוף שנות ה-50 ובשנות ה-60 צבר השיר פופולריות רבה כחלק מגל התחיה של מוזיקת הפולק והפך בארצות הברית לשיר המזוהה עם התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ומאוחר יותר, עם שירה בצוותא סביב למדורה ועם תנועות נוער ותנועות המזוהות עם שמירת הסביבה. בעשור הראשון של המאה ה-21, הפך השיח האמריקאי את שם השיר לביטוי בעל דימוי ציני המתאר בלעג אמונה תמימה ברעיונות נשגבים של אחווה אנושית.
היסטוריה
קיימת מחלוקת באשר למקור השיר; גרסה אחת טוענת כי בין השנים 1922 ו-1931 חברי אגודה אמריקאית בשם "Society for the Preservation of Spirituals" (בעברית: חברה לשימור הספיריטואלז) אספו מחוף דרום קרולינה שיר בשם "Come By Yah" שהושר בשפת הגולה - ניב קריאולי בו השתמשו העבדים שבאיים לאורך חופי דרום קרולינה וג'ורג'יה. בין 1926 ו-1928 ארבע גרסאות שונות של שירים שהתייחסו לטקסט "Come By Yah" או "Come By Here" הוקלטו בדרום קרולינה ובג'ורג'יה על ידי רוברט וינסלו גורדון, מייסד "ארכיון מוזיקת הפולק" של ספריית הקונגרס. ב-1936 תיעד ג'ון לומקס, ממשיכו של גורדון, אישה בשם את'ל בסט ששרה בליווי מקהלה שיר בשם ""Come By Here", בכפר ראיפורד שבצפון פלורידה.
עובדות אלו נמצאות בסתירה לטענתו ארוכת השנים של הכומר מרווין פריי (Marvin V. Frey) (1992-1918) לזכויות יוצרים. על פי טענה זו, נכתב השיר סביב 1936 ונשא את השם "Come By Here". לטענת פריי, קיבל את ההשראה לשיר מתפילה ששמע בפורטלנד שבאורגון מאישה בשם "Mother Duffin". השיר פורסם לראשונה בנוסח זה בקובץ שירי התעוררות שהוציא פריי בפורטלנד ב-1939. פריי טען כי שינוי השם ל"קום בה יה" נוצר סביב שנת 1946, כשמשפחת מיסיונרים שבה מאפריקה לארצות הברית. בשהותם באפריקה הם שרו את המזמור של פריי אך שינו את שמו ל"קום בה יה" וכשנסעו ברחבי ארצות הברית, לאחר שובם, הפיצו את השיר בהגייה המעט שונה. טענה זו נתמכת במידה כלשהי בעטיפת אלבומו של פיט סיגר מ-1959, בה כתוב כי השיר הובא לאנגולה על ידי מיסיונרים אמריקאים ושב משם כשהוא נושא כשמו את "קומביה" שהיא מילה אפריקאית. אולם, לא נמצאה מילה אפריקאית דומה היכולה לחזק את הטענה שבעטיפת האלבום.
תחיית מוזיקת הפולק
להקת הפולק "הפו'קסמיתס" (The Folksmiths), הקליטה את הגרסה הראשונה של השיר על תקליט אריך נגן באוגוסט 1957. כיוון שלהקה זו נדדה בין מחנות קיץ ולימדה שירי עם, יש הרואים בכך את המקור לשירת "קומביה" סביב למדורה. ג'ו היקרסון (Joe Hickerson), אחד מחברי הלהקה, שהפך ברבות הימים למנהל הארכיון למוזיקת הפולק בספרייה הלאומית האמריקאית, טען כי למד את השיר מטוני סיילטן (Tony Saletan) שהיה מוביל שירה ב"Shaker Village Work Group", מחנה קיץ במדינת ניו יורק שהתפרסם כאחד ממוקדי תחיית מוזיקת הפולק. סיילטן למד את השיר מלין וקתרין רורבו (Lynn and Katherine Rohrbough) שליקטו את השיר לאוסף שירים מודפס שיצא לאור בשנות ה-50 וייחסו אותו למיסיונר אמריקאי שהביאו מאנגולה.
השיר הוקלט לראשונה על ידי פיט סיגר, אחד ממבצעיו הידועים, ב-1958 ועל ידי "האורגים" (שכללו בהרכבם את פיט סיגר) ב-1959 באלבומם "Traveling on With the Weavers". גרסתה של ג'ואן באאז לשיר, שיצאה לאור ב-1962 באלבומה "Joan Baez in Concert", זכתה להצלחה ותרמה רבות להפצת השיר ולפופולריות שלו בקרב הציבור שתמך ברעיונות התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. להקת "המשחרים" הקליטה פעמיים את השיר בשנותיה הראשונות; בפעם הראשונה ב-1963, באלבום הבכורה שלה, "Introducing the Seekers", ובפעם השנייה ב-1965, באלבומם השלישי, "Hide & Seekers".
שימוש בהקשרים פוליטיים
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הפך שם השיר לביטוי המשדר חולשה ונאיביות; גישה מלאת רצון טוב וחסרת מושג אודות אופיו האמיתי של העולם הקשה והאכזרי.
מספר ציטוטים שהתפרסמו תוך שימוש בביטוי:
השימוש בביטוי התגבר בהקשר לברק אובמה וממשלו, בעלי התדמית הליברלית, ונוצל על ידי מתנגדי הנשיא לתקיפתו. אולם, גם אובמה עצמו השתמש בביטוי כדי להראות שאיננו נאיבי; בזמן מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008 אמר אובמה: "הפוליטיקה של התקוה אין משמעותה להחזיק ידיים ולשיר את "קומביה"" ושר החינוך בממשלו, ארנה דאנקן, אמר: "אני מאמין גדול בפחות שירת קומביה ביחד והליכה לוויתורים ויותר בהפשלת שרוולים ועבודה ביחד".
השימוש במושג הגיע גם לישראל. כשנשאלה חברת הכנסת שלי יחימוביץ' בראיון טלוויזיוני בדצמבר 2011 כיצד מצאה שפה משותפת עם יריבותיה הפוליטיות בזמן שנועדו כדי לדון ב"הדרת הנשים בישראל", היא ענתה כי לא הגיעה לפגישת חברות הכנסת כדי לשיר קומביה.
מדינות הגבול
בהקשר של מלחמת האזרחים האמריקנית, המונח מדינות הגבול (באנגלית: Border states) מתייחס למדינות עבדים שלא הכריזו על פרישתן מארצות הברית. ארבע מדינות עבדים מעולם לא הכריזו על פרישה: דלאוור, קנטקי, מרילנד, ומיזורי, וארבע אחרות: ארקנסו, קרוליינה הצפונית, טנסי וּוִירג'יניה, הכריזו על פרישה רק אחרי קרב פורט סאמטר באפריל 1861. לאחר שפרשו ארבע האחרונות השימוש בכינוי "מדינות הגבול" נטה שלא לכלול אותן. מדינה נוספת שנכללה כמדינת גבול היא וירג'יניה המערבית, המחוזות שמרכיבים אותה התפצלו מורג'יניה הקונפדרטית והפכו למדינה חדשה באיחוד.
בכל מדינות הגבול היה קיים קונצנזוס נגד הפעלת כפייה צבאית כנגד הקונפדרציה. כאשר קרא לינקולן לחיילים שיצעדו דרומה כדי לתפוס מחדש את פורט סאמטר וחזקות פדרליות אחרות, דיכאה קריאה זו תומכים מקומיים של האיחוד ואיפשרה לתומכי הפרישה בארקנסו, צפון קרוליינה, טנסי, ווירג'יניה לגרום למדינות אלה להכריז על עצמאותן מארצות הברית ולהצטרף אל קונפדרציית המדינות של אמריקה.
בקנטקי ובמיזורי, התקיימו ממשלות שתמכו באיחוד וגם ממשלות שתמכו בקונפדרציה. וירג'יניה המערבית נוסדה בשנים 63–1862 מתוך המחוזות הצפון-מערביים של וירג'יניה שנשארו נאמנים לאיחוד והקימו ("השיבו על כנה") ממשלה התומכת בממשל הפדרלי של ארצות הברית. אף על פי שכל מדינת עבדים (להוציא את קרוליינה הדרומית) תרמה מספר מסוים של חיילים לבנים הן לאיחוד והן לקונפדרציה, היה הפיצול חמור יותר במדינות גבול אלה, כאשר גברים בני אותה משפחה לחמו לעיתים משני צידי המתרס.
הצהרת האמנציפציה של לינקולן משנת 1863 לא כללה את מדינות הגבול. מיזורי, מרילנד, ווירג'יניה המערבית אסרו כולן את העבדות במהלך המלחמה. בקנטקי ודלאוור, נותרו כ-40,000 עבדים עם אישורו של התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית בדצמבר 1865.
רקע
במדינות הגבול, גוועה העבדות באופן שיטתי באזורים העירוניים ובאזורים ללא כותנה, במיוחד בערים שתועשו במהירות, כמו בולטימור, לואיוויל, וסיינט לואיס. בכל אופן, עדיין ניתן היה להפיק רווח ממכירת עבדים למטעי הכותנה בדרום התחתון, כיוון שהכותנה עדיין הייתה ריווחית ביותר ומחירם של עובדי שדות מיומנים המשיך לעלות. בניגוד לאחדות הדעים בשבע מדינות הכותנה בדרום התחתון, מדינות הגבול בהן הותרה העבדות היו מפולגות באופן מר בנוגע לפרישה ולא נלהבות לנטוש את האיחוד. תומכי האיחוד במדינות הגבול קיוו כי ניתן יהיה להגיע לפשרה מסוימת והם הניחו כי לינקולן לא ישלח את הצבא. תומכי הפרישה במדינות הגבול הפנו תשומת לב זניחה לנושא העבדות בשנת 1861; כלכלת מדינותיהם הייתה מבוססת יותר על מסחר עם הצפון מאשר על כותנה והם חסרו את חלומה של דרום קרוליינה לאימפריה המבוססת על עבדות המופנית דרומה אל עבר הקריביים. בשנת 1861 הם התמקדו למדי בכפייה: קריאתו של לינקולן לנשק נראתה כהתכחשות למסורת האמריקנית של זכויות המדינות, דמוקרטיה, חירות, ולצורת ממשל רפובליקנית. מתנגדי האיחוד התעקשו כי וושינגטון מפעילה כוח בלתי חוקי המנוגד לחוקה, וכתוצאה מכך איבדה את הלגיטימיות שלה. לאחר קריאתו של לינקולן לגיוס חיילים, הכריזו וירג'יניה, טנסי, ארקנסו, וצפון קרוליינה על פרישה באופן מיידי והצטרפו אל הקונפדרציה, אך חלק מהמחוזות במערבה של וירג'יניה החלו לנוע לעבר פרישה נוספת כדי להישאר באיחוד.
קנטקי, מיזורי ומרילנד, שלהן קשרים חזקים יותר עם הצפון, התפלגו עמוקות; קנטקי ניסתה להכריז על עצמה כנייטרלית ונעשה שימוש בכוחות האיחוד כדי לדאוג לכך שמדינה זו תישאר באיחוד. המחוזות המערביים של וירג'יניה דחו את פרישת מדינתם, הקימו ממשלה נאמנה לאיחוד (עם ייצוג בקונגרס של ארצות הברית), ויצרו מדינה חדשה, וירג'יניה המערבית.
חמש מדינות הגבול
כל אחת מחמש מדינות גבול אלה חלקו גבול עם מדינות החופשיות מעבדות והתיישרו בשורה אחת עם האיחוד. כולן פרט לדלאוור חלקו גבול גם עם מדינות שהצטרפו לקונפדרציה.
דלאוור
שני בתי האספה הכללית דחו ברוב מוחץ את הצעת הפרישה מהאיחוד, ובבית הנבחרים של המדינה נדחתה ההצעה פה אחד.
מרילנד
חיילי האיחוד היו חייבים לעבור דרך מרילנד כדי להגיע לוושינגטון. אם מרילנד הייתה פורשת ומצטרפת אל הקונפדרציה, הייתה הבירה הפדרלית של ארצות הברית מוקפת מכל עבריה. נבחרי הציבור של מרילנד דחו את הפרישה בשנת 1861, והמושל תומאס היקס הצביע נגדה. כתוצאה מנוכחותו הכבדה של צבא האיחוד במדינה והשעייתו של ההביאס קורפוס, כמה ממחוקקיה של מרילנד, כמו גם פקידים רשמיים בבולטימור וכמה תומכי פרישה שהביעו את דעתם ברבים, נעצרו ונכלאו לתקופה קצרה. מרילנד תרמה חיילים גם לצבא האיחוד (כ-60,000), וכמה לצבא הקונפדרציה (כ-25,000).
מדינת מרילנד אימצה חוקה חדשה בשנת 1864, שאסרה את העבדות וכתוצאה מכך שחררה את כל העבדים במדינה.
קנטקי
למדינת קנטקי הייתה חשיבות אסטרטגית לניצחון האיחוד במלחמת האזרחים. כפי שציין לינקולן: "אני חושש כי להפסיד את קנטקי יביא להפסד במשחק כולו. ללא קנטקי, לא נוכל להחזיק במיזורי, ולא במרילנד. כל זה נגדנו, והעבודה המונחת בכפינו היא גדולה מידי עבורנו. עלינו להסכים לפירוד מייד, כולל כניעתה של בירה זו" (וושינגטון הייתה מוקפת במדינות תומכות עבדות: וירג'יניה מהקונפדרציה ומרילנד שהייתה בשליטת האיחוד). כמו כך דווח כי אמר כי הוא מקווה כי האל יהיה לצידו, אך הוא חייב להחזיק בקנטקי.
מושל קנטקי, בריאה מוגפין טען כי על מדינות עבדים כדוגמת קנטקי לאשרר את חוקת ארצות הברית, ולהישאר באיחוד. אך כאשר ביקש לינקולן 75,000 גברים לשירות בצבא האיחוד, מוגפין, שהיה אוהד הדרום, התריס כי קנטקי "לא תספק כל חיילים להצעה המרושעת להכניע את אחיותיה מדינות הדרום."
מחוקקיה של קנטקי לא הצביעו על כל הצעת החלטה לפרישה, אך העבירו שתי החלטות לנייטרליות והגישו הצהרה ברוח זו ב-20 במאי 1861, המבקשת משני הצדדים לא לפלוש לתחומה. בבחירות שנערכו ב-20 ביוני וב-5 באוגוסט 1861, זכו נאמני האיחוד במספיק מושבים כדי לגבור על כל ווטו שעלול המושל להטיל על החלטותיהם. לאחר הבחירות, היו נאמני הדרום לתומכים הגדולים ביותר של הנייטרליות. בעוד שני הצדדים החלו לגייס חיילים באופן רשמי מהמדינה, הקים האיחוד מחנות גיוס בתוך קנטקי עצמה לאחר הבחירות.
הנייטרליות של קנטקי הופרה כאשר כבש גנרל הקונפדרציה לאונידיס פולק את קולומבוס, בקיץ של שנת 1861. בתגובה, העבירו מחוקקיה של קנטקי, ב-7 בספטמבר אותה השנה, החלטה המורה למושל לדרוש את פינויים של כוחות הקונפדרציה בלבד מאדמת קנטקי. מוגופין הטיל ווטו על ההחלטה, אך מחוקקיה של קנטקי עקפו את סמכותו ומוגפין נאלץ להגיש הצהרה זו. המחוקקים המשיכו והחליטו לגבות את הגנרל יוליסס גרנט, וחיילי האיחוד המוצבים בפאדוקה, על בסיס הטענה כי הקונפדרציה ביטלה את התחייבותה המקורית כשפלשה ראשונה לשטחה של קנטקי. האספה הכללית של המדינה אישרה במהרה גם את הנפתו של דגל האיחוד על בניין הממשלה בפרנקפורט, והכריזה בכך על נאמנותה לאיחוד.
תומכי הפרישה זעמו על החלטה זו, מציינים כי כוחותיו של פולק רק היו בדרכם להתעמת עם כוחותיו של גרנט. החלטות חקיקתיות מאוחרות יותר - הזמנת גנרל האיחוד רוברט אנדרסון לרשום מתנדבים כדי לגרש את כוחות הקונפדרציה, הגשת בקשה למושל לגייס את המיליציה המקומית, ומינוי גנרל האיחוד תומאס קריטנדן למפקד הכוחות של קנטקי — רק עוררו יותר את חמתם של הדרומיים. (מגופין הטיל ווטו על כל אחת מהחלטות אלה אך זה נעקף). בשנת 1862, העבירו מחוקקיה של קנטקי חוק המבטל את זכות הבחירה לכל אלה שהתגייסו לצבא הקונפדרציה. וכך התפתחה הנייטרליות של קנטקי לכדי תמיכה באיחוד. רובם של אלה שביקשו תחילה נייטרליות הפכו עתה לתומכים במטרות האיחוד.
במהלך המלחמה, הקימה סיעה שנודעה בשם אספת רוסלוויל את ממשלת הקונפדרציה של קנטקי, שהוכרה על ידי קונפדרציית המדינות של אמריקה כמדינה חברה. בדגל המלחמה של הקונפדרציה ייצג את קנטקי הכוכב המרכזי.
כאשר כבש גנרל הקונפדרציה אלברט ג'ונסטון את באולינג גרין בקיץ 1861, עברו תומכי הקונפדרציה במערב ומרכז קנטקי והקימו ממשלה מטעם הקונפדרציה. לאחר אספת רוסלוויל שהתקיימה במחוז לוגאן ב-18 בנובמבר 1861, נבחרו 116 נציגים מ-68 מחוזות כדי להדיח את הממשלה הנוכחית וליצור ממשלה זמנית הנאמנה למושל החדש של קנטקי מטעם הקונפדרציה, ג'ורג' ג'ונסון. ב-10 בדצמבר הפכה קנטקי לחברה ה-13 במדינות הקונפדרציה. קנטקי, יחד עם מיזורי, הייתה למדינה המיוצגת בשני בתי הקונגרס, ועם גדודי חיילים בשורות צבא האיחוד וגם בצבא הקונפדרציה.
מגופין, שעדיין שימש כמושל הרשמי בפרנקפורט, לא הכיר בקנטקי הקונפדרטיבית וגם לא בניסיונם תומכי הדרום להקים ממשלה בארצו. הוא המשיך והצהיר כי עמדתה של קנטקי במלחמה היא נייטרלית — וזאת על אף שהמחוקקים צידדו באיחוד. מגופין, שקצה נפשו בפילוג בקרב האוכלוסייה והמחוקקים, הכריז על מושב מיוחד של בית הנבחרים ולאחר מכן התפטר מתפקידו בשנת 1862.
מיזורי
לאחר שהחלה פרישתן של מדינות הדרום, קרא מושלה הטרי של מיזורי למחוקקים לאשר קריאה לוועידה חוקתית ארצית כדי לדון בפרישה. בחירות מיוחדות אישרו את הוועידה ואת הנציגים אליה. ועידת החוקה של מיזורי הצביעה בעד הישארות באיחוד, אך דחתה את הכפייה על מדינות הדרום בידי ארצות הברית. מושל המדינה ותומך הדרום, קליבורן ג'קסון, היה מאוכזב מתוצאות אלה. הוא גייס את מיליציית המדינה אל מחוזותיהם לאימון שנתי. ג'קסון תכנן לפשוט על מחסן הנשק של סיינט לואיס, והתכתב בחשאי עם נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, כדי להשיג ארטילריה למיליציה בסיינט לואיס. מודע להתפתחויות אלה, הכה מפקד האיחוד, נתנאל לאון, ראשון וכיתר את המחנה, ואילץ את המיליציה המקומית להיכנע. בעודו מצעיד את האסירים אל מחסן הנשק, פרצה מהומה קטלנית (פרשת מחנה ג'קסון).
אירועים אלה גרמו לתמיכה רבה יותר לקונפדרציה בתוך המדינה. בית המחוקקים, שהיה מלכתחילה תומך הדרום, העביר את הצעת המושל לחוק צבאי והקים את משמר המדינה של מיזורי. המושל ג'קסון מינה את סטרלינג פרייס, שהיה נשיא האספה, כמייג'ור גנרל של מיליציה מתוקנת ומורחבת זו. פרייס ומפקד המחוז מטעם האיחוד, הנרי, הגיעו לידי הסכמה שנודעה כהפסקת האש של פרייס-הנרי, שהרגיעה את המתיחות במדינה למספר שבועות. לאחר שהנרי הועבר מתפקידו ולאון נטל את הפיקוד, נערכה פגישה בסיינט לואיס בבית בעלי המטעים בין לאון, בן בריתו הפוליטי פרנסיס בלייר הבן, פרייס וג'קסון. המשא ומתן לא הניב כל תוצאות, ולאחר מספר שעות שלא נשאו פרי נתן לאון את הצהרתו המפורסמת, "זה אומר מלחמה!" (this means war). פרייס וג'קסון יצאו במהירות אל עבר הבירה.
ג'קסון, פרייס ומחוקקי המדינה, נאלצו להימלט מבירת מיזורי ג'פרסון סיטי ב-14 ביוני 1861, לאחר התקדמותו המהירה של לאון כנגד ממשלת המדינה. בהיעדרה של הממשלה שעתה הפכה לממשלה גולה, התכנסה האספה החוקתית של מיזורי שוב בסוף יולי. ב-30 ביולי הכריזה האספה על פינויים של משרדי הממשלה, מינתה ממשלה זמנית חדשה והציבה את המילטון גמבל כמושל. הנשיא לינקולן וממשלו הכירו מיידית בחוקיות ממשלו של גמבל, שסיפק גם כוחות מיליציה התומכת באיחוד לשירות בתחומי המדינה, וגם גדודי מתנדבים לצבא האיחוד.
קרבות פרצו במדינה בין צבא האיחוד לבין הצבא משולב של גנרל פרייס, משמר המדינה של מיזורי, וחיילי קונפדרציה מארקנסו וטקסס, תחת פיקודו של גנרל בן מק'לוך. לאחר ניצחונות בקרב וילסון קריק, ובמצור על לקסינגטון, לא נותרה לכוחות הפורשים כל בררה אלא לסגת שוב אל דרום מערב מיזורי, כאשר הגיע תגבורת לצבא האיחוד. ב-30 באוקטובר 1861 קרא ג'קסון, בעיר נאושו, למחוקקייה הגולים של מיזורי לוועידה, בה החליטו על פרישה. פעולה זו הוכרה על ידי קונגרס הקונפדרציה ומיזורי התקבלה אל הקונפדרציה ב-28 בנובמבר.
הממשלה הגולה של מיזורי נאלצה לסגת לארקנסו. בהמשך המלחמה, היא הורכבה מכמה עגלות קרון עמוסות בפוליטיקאים אזרחים שנצמדו לצבאות הקונפדרציה השונים. בשנת 1865, היא נעלמה.
לוחמת גרילה
חיילי הקונפדרציה ביצעו כמה פשיטות בקנה מידה גדול לתוך מיזורי, אך רוב הלחימה במדינה במהלך שלוש השנים הבאות הורכבה מלוחמת גרילה. לוחמי הגרילה היו בעיקר איכרים דרומיים, שכללו את ויליאם קוורנטיל, פרנק וג'סי ג'יימס, האחים יונגר, וויליאם אנדרסון. יחידות קטנות כאלה שדרכם נסללה על ידי סיירים פרטיזנים ממיזורי נראו בשטחים כבושים אחרים של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים. האחים ג'יימס שנחשבו לפושעים לאחר המלחמה במה שנראה כהמשך ללוחמת הגרילה. טי.ג'יי. סטילס טען כי ג'סי ג'יימס הוא טרוריסט מדיני נמרץ, נאו-קונפדרטיבי, מאשר פורע חוק חברתי או שודד בנקים פשוט וקצר מזג.
תגובת האיחוד לדיכוי הגרילה, למשל במערבה של מיזורי, כאשר בריגדיר גנרל תומאס יואינג הוציא את פקודה כללית מספר 11 ב-25 באוגוסט 1863, המורה על פינויים המיידי של כל אלה החיים בארבעה מחוזות מערביים. לינקולן אישר את תוכניתו של יואינג מראש. כ-20,000 אזרחים (בעיקר נשים, ילדים וזקנים) נאלצו לעזוב את בתיהם, רובם מעולם לא חזרו אליהם ומחוזות אלה נותרו הרוסים כלכלית במשך שנים לאחר מכן. לפי ג'וזף גלטהאר: חיילי האיחוד יצרו "אזור ירי חופשי". יחידות פרשים של צבא האיחוד זיהו ועקבו אחר שרידי יחידות של הקונפדרציה, שלא היה להם מקומות מסתור או בסיסי אספקה צפונים. כדי להשיג מגויסים וכדי לאיים על סיינט לואיס, פשט גנרל הקונפדרציה סטרלינג פרייס על מיזורי עם 12,000 חיילים בספטמבר 1864. פרייס תיאם את תנועתו עם כוחות הגרילה, אך כמעט ונלכד ונמלט חזרה לארקנסו עם רק כמחצית מכוחותיו. הרפובליקנים זכו להשגים גדולים בבחירות של שנת 1864 בעזרת מצע של ניצחון האיחוד וטעויותיה של הקונפדרציה. קבוצת הגרילה שכונתה "רוכבי קוונטריל", פשטה על קנזס כשהם טובחים ב-150 אזרחים בטבח לורנס ב-21 באוגוסט 1863. קוונטריל עבר עם קומץ של תומכים לקנטקי, שם נהרג כשנפל למארב.
וירג'יניה המערבית
הפילוג החמור בין חלקיה המערביים והמזרחיים של וירג'יניה התבשל על אש קטנה במשך מספר עשורים. בעוד שהתפתחות האזורים המערביים גרמה לכך שיהיו בהם רק מטעים ועבדים מעטים, התקיים חלקה המזרחי של המדינה (שבו ישבה גם ממשלת המדינה) ממכירת העבדים בתחומו למדינות הדרום התחתון. בדצמבר 1860 הפך נושא הפרישה לדיון פומבי ברחבי המדינה. דוברים בכירים ממזרח המדינה קראו לפרישה מהאיחוד, בעוד שבמערבה טענו כי לא יקבלו צעד הנחשב בעיניהם כבגידה. ועידה ארצית התקיימה לראשונה ב-13 בפברואר, ולאחר קרב פורט סאמטר היא הצביעה בעד פרישה ב-17 באפריל 1861. אשרור ההחלטה דרש משאל עם. מנהיגים מהמחוזות המערביים של המדינה ערכו אסיפות ציבוריות גדולות והחלו להתכונן לקראת פיצול, כדי שמחוזותיהם יוכלו להישאר באיחוד. תומכי האיחוד התכנסו בועידת וילינג, אליה הגיעו 400 נציגים מ-27 מחוזות. משאל העם הארצי אשרר את הפרישה ברוב של 132,201 בעד לעומת 37,451 מתנגדים; ואולם, במחוזות תומכי האיחוד שבצפון מערב המדינה היו תוצאות ההצבעה 30,586 נגד הצעת הפרישה לעומת 10,021 שתמכו בה. ועידת וילינג השנייה, שנפתחה ב-11 ביוני עם יותר מ-100 נציגים מ-32 מחוזות מערביים, המייצגים כמעט שליש מבעלי זכות הבחירה במדינה, הודיעה כי מוסדות המדינה אינם מאוישים ובחרה את פרנסיס פיירפונט כמושלה של וירג'יניה (ללא וירג'יניה המערבית) ב-20 ביוני. פיירפונט עמד בראשה של ממשלת וירג'יניה שהושבה על כנה, שנתנה את אישורה למבנה המדינה החדשה ב-20 באוגוסט 1861. חוקתה החדשה של וירג'יניה המערבית הועברה על ידי המחוזות תומכי האיחוד באביב שנת 1862 ואושררה בידי הממשלה במאי 1862. חוק מעמד מדינה בעבור וירג'יניה המערבית הועבר בקונגרס בחודש דצמבר ונחתם בידי הנשיא לינקולן ב-31 בדצמבר 1862. ההחלטה הסופית בנוגע לווירג'יניה המערבית נקבעה בידי הצבאות בשטח: צבא הקונפדרציה הובס, וכך נולדה הלכה למעשה מדינת וירג'יניה המערבית. בשלהי אביב 1861 הועברו חיילי האיחוד מאוהיו לווירג'יניה המערבית, כשמטרתם העיקרית הגנה על קווי הרכבת האסטרטגיים. גנרל ג'ורג' מקללן החריב את הגנותיה של הקונפדרציה במערב וירג'יניה. גיוסים ופשיטות של הקונפדרציה נמשכו לכל אורך המלחמה.
טנסי
על אף שטנסי פרשה באופן רשמי, תמך מזרחה של המדינה באיחוד והצביע ברובו נגד הפרישה. ניסיונות לפצל את המדינה דוכאו בידי הקונפדרציה. ג'פרסון דייוויס הורה על מעצרם של יותר מ-3,000 גברים שהיו חשודים בנאמנות לאיחוד והם הוחזקו במעצר ללא משפט. טנסי עברה לשליטת כוחות האיחוד בשנת 1862 והיא הושמטה מהצהרת האמנסיפציה. לאחר המלחמה הייתה טנסי למדינה הראשונה שחבריה הנבחרים הוחזרו אל הקונגרס של ארצות הברית.
אוקלהומה
בטריטוריה האינדיאנית (כיום מדינת אוקלהומה) החזיקו רוב שבטי האינדיאנים בעבדים שחורים, וצידדו בקונפדרציה. אך חלק קטן מהשבטים ניצבו לצידו של האיחוד ומלחמת אזרחים עקובה מדם פרצה בטריטוריה שהתבטאה במצוקה קשה לנשים וילדים.
קנזס
לאחר כמה שנים של מלחמה בהיקף קטן, נכנסה קנזס לאיחוד כמדינה חופשית תחת "חוקת וויאנדוט" ב-29 בינואר 1861. רוב האוכלוסייה תמכה במטרות האיחוד, אך לוחמת גרילה ופשיטות של כוחות תומכי עבדות, שרובם הגיעו ממיזורי, התרחשו במהלך מלחמת האזרחים. להוציא קרב קטן היקף, התרחשו 29 פשיטות של הקונפדרציה לתוך קנזס במהלך המלחמה. לורנס הותקפה ב-21 באוגוסט 1863 בידי קבוצת גרילה בהנהגתו של ויליאם קוונטריל כתגובה לפשיטות על יישובי הקונפדרציה במיזורי.
לבד ביחד ולבד לבד
"לבד ביחד ולבד לבד" הוא אלבום שהוציאו שמוליק קראוס וג'וזי כץ בשנת 1975. כל שירי האלבום נכתבו על ידי מרים ילן שטקליס כשירי ילדים, אך העיבודים באלבום הפכו את השירים לשירים המיועדים למבוגרים ולילדים כאחד.
המופע והאלבום
הקשר בין ילן-שטקליס ובין הזוג קראוס-כץ התפתח כבר בשנת 1967, אז הלחין קראוס את שירה "בובה זהבה" שהפך לאחד מלהיטיה הגדולים של להקת "החלונות הגבוהים". ב-1975, מספר חודשים לאחר לידת בנם של הזוג, הם החלו לעבוד על מופע משירי ילן-שטקליס בבימויו של צדי צרפתי ובתוספת קטעי קישור שכתב יהונתן גפן. באוגוסט 1975 הועלה המופע בירושלים לרגל יום הולדתה ה-75 של המשוררת ובסיום השנה יצא האלבום הכולל 12 משירי המופע, ללא קטעי הקישור. בין השירים הבולטים באלבום ניתן למנות את "אצו רצו גמדים", "נתפייסה", "מיכאל" ו"ידידי טינטן". השיר "יש לי אי" מבוסס על הלחן של השיר "קראוז צינוק" מהאלבום "מדינת ישראל נגד קראוז שמואל", אשר נכתב והוקלט בשנת 1971, אבל יצא רק בשנת 1977.
בשנת 2013 העלו תיאטרון הקיבוץ ותיאטרון גושן מופע לילדים בשם "פרח נתתי לנורית" המבוסס על שירי האלבום, שזכה לברכתו של קראוס כחודש לפני מותו.
איוואן השישי, קיסר רוסיה
איוואן השישי אנטונוביץ' (ברוסית: Иван VI, 1740–1764), היה קיסר האימפריה הרוסית בשנים 1740–1741.
ביוגרפיה
איוואן אנטונוביץ היה נינו של הצאר איוואן החמישי, הוא נולד בסנקט פטרבורג לאנטון אולריך, דוכס בראונשווייג ולאנה לאופולדובנה, אחיינית של הקיסרית השולטת אנה. הקיסרית אנה הייתה חשוכת ילדים, לכן מינתה את בן אחייניתה איוואן ליורש העצר.
בנובמבר 1741 הודחו איוואן השישי ואמו מהשלטון על ידי יליזבטה, בתו של הצאר פיוטר הגדול. בשנת 1742 במהלך סודי כל המשפחה הועברה לפרברי ריגה. בהמשך היא הועברה לכפר חולמוגורי שבצפון רוסיה (במחוז ארכנגלסק של היום). בשנת 1746 נפטרה אמו. הוא עצמו הוחזק בנפרד משאר המשפחה. בשנת 1756 איוואן הועבר למבצר שליסלבורג שליד סנקט פטרבורג. לפי הוראות הקיסרית יליזבטה הוא הוחזק בבידוד מוחלט, הסוהרים שהיו בקשר עמו אולצו לחבוש מסכה על הפנים בעת כניסתם לתאו. המסמכים מראים שהיה ידוע לו על שייכות למשפחת הצאר והוא רצה להתנזר. גם לאחר מות הקיסרית יליזבטה, בתקופת שלטונם של יורשיה פיוטר השלישי ויקטרינה הגדולה הוחזק איוואן בתנאי בידוד אלו.
בשנת 1764, ואסילי מירוביץ', אחד מקציני המשמר של המבצר, המריד את החיילים במבצר, בניסיונו לשחרר את איוואן השישי. המורדים תפסו את מפקד המבצר ואילצו אותו למסור לידיהם את מפתחות תאו של איוון השישי. מה שלא ידעו הקושרים, הייתה העובדה כי לאיוואן הוצמדו שני שומרים אישיים, אשר לא היו כפופים למפקד המבצר. לשומרים אלו ניתנה הוראה מפורשת להרוג את הקיסר המודח בכל מקרה של ניסיון לשחררו. כאשר המורדים פרצו לתאו של איוואן השישי השומרים הרגו אותו מיד.
כרישטיח ארך אף
כרישטיח ארך אף (שם מדעי: Eucrossorhinus dasypogon) הוא מין של כריש ממשפחת הכרישטיחיים שבסדרת הזנבתנאים המצוי בשוניות אלמוגים שלחופי צפון אוסטרליה, גינאה החדשה ודרום-מזרח אסיה הוא ידוע ביכולת הסוואה מעולה.
אורכו של הכריש עד 125 ס"מ אך ייתכן שנמצאו פרטים באורך 3.7 מ' משקל ויכול להגיע ל-50 ק"ג והוא בעל גוף גדול בצבע אפור עם כתמים חומים לאורך הגוף ובעל סנפירי גב גדולים כתומים. הכריש מתמחה בהסוואה והוא דומה לקרקעית הים בצורתו וצבעו. הראש שטוח ובעל שלוחות המזכירות אצות לאורך הראש והגוף. הפה עצום ויכול לשאוב כל דג קטן שיחלוף לידו.
הכריש מצוי בשוניות ומחכה במארב לטרף כמו דגי גרם, סרטנים, סילוניות ודגי סחוס קטנים יותר. כרישים גדולים יכולים לטרוף גם כרישים אחרים באורך 1 מ'. הם גם לא בוחלים בקניבליות. הטרף נשאב פנימה במהירות היישר אל הקיבה. אם הטרף לא מתקרב אל הכריש הוא משתמש בזנבו כדי להיראות כמו דג קטן, מה שעוזר להפחית את חשש הדגים מהכריש המוסווה.
פרוץ כעומד
בהלכות מחיצה, פרוץ כעומד היא מחיצה שיש בה פרצות, כך שבמצטבר אורך השטח הפרוץ שבה שווה לאורך השטח הסתום שבה. הגמרא מביאה מחלוקת אמוראים לגבי כשרותה של מחיצה כזו ופוסקת להלכה שהיא כשרה, כדעת רב פפא.
רקע
בתלמוד מוסכם כי מחיצה כשרה גם אם יש בה כמה פרצות (אך בתנאי שכל פרצה תהיה עד רוחב 10 אמות, כ־5 מטרים), ומבחינה הלכתית גם המקום בו ישנה פרצה נחשב למקום בו עומדת מחיצה, כל זמן שהאורך הכללי של המחיצה הקיימת גדול מאורך הפרצות במצטבר ('עומד מרובה על הפרוץ'). מוסכם גם כי מחיצה שאורך הפרצות שבה גדול מהשטח הסתום שבה אינה נחשבת עוד למחיצה גם בחלקיה השלמים ('פרוץ מרובה על העומד'), אך קיימת מחלוקת מה יהא הדין במחיצה שהיא "פרוץ כעומד", אורך השטח הפרוץ שווה לאורך השטח הסתום.
לדעת רב הונא בריה דרב יהושע מחיצה נחשבת למחיצה הלכתית רק אם רוב השטח גדור, אך לא במקרה של מחצית. לעומת זאת, לפי רב פפא מחיצה פסולה רק כאשר רוב השטח פרוץ, אך אם מחצית מהשטח מוקף, המחיצה כשרה.
להלכה נפסק בשולחן ערוך שגם כאשר השטח הפרוץ שווה לשטח העומד - המחיצה כשרה.
פרוץ מרובה על העומד משתי רוחות
בהלכה נידונה השאלה מה דינו של שטח שבו השטח העומד (מוקף במחיצה) קטן אמנם מזה הפרוץ, אך בצירוף כל חלקי המחיצה; אך כאשר אנו משווים חלק אחד מהמחיצה מול החלק הפרוץ שבצידה, החלק הפרוץ גדול יותר, אלא אם כן אנו מצרפים את חלק המחיצה שמצידה השני של החלק הפרוץ. בתלמוד לא נפסק בנוגע לשאלה זו, ונחלקו הפוסקים מה היא ההלכה למעשה.
השלכות הלכתיות
סוגיא זו, של פרוץ כעומד משפיעה רבות על סוגיות אחרות. אחת מהסוגיות הידועות היא פולמוס ה"אפשר לצמצם? שבה דנים חכמי התלמוד האם קיימת אפשרות פיזית ומקרית לצמצם שני גופים פיזיים בדיוק מושלם. שאלה זו תלויה גם במידת הצמצום והדיוק שהתורה דורשת. מסוגיא זו, נראה לכאורה כי קיימת אפשרות שחצי מהשטח המוקף יהיה פרוץ וחצי יהיה מוקף, שהרי לולי כן לא היו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע דנים בשאלה, וברור היה שההלכה למשה מסיני אינה דנה בשאלה שאינה אפשרית מציאותית.
Paris (אלבום של פריס הילטון)
Paris (בעברית: פריס) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית פריס הילטון. האלבום יצא לאור ב-22 באוגוסט 2006 על ידי חברת התקליטים האחים וורנר. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
האלבום הגיע למקום השישי במצעד הבילבורד 200.
קרב טרביה
קרב טרֶבּיָה (218 לפנה"ס) היה הקרב השני בין הרפובליקה הרומית וקרתגו במסגרת המלחמה הפונית השנייה. הקרב בא לאחר התבוסה הרומית בקרב טיקינוס. סופו של העימות בניצחון חניבעל, הודות לטקטיקה ושיפוט האויב.
רקע
בתום הקרב הראשון הכושל עם חניבעל, נטש הקונסול הרומי פובליוס קורנליוס סקיפיו את נהר הטיקינוס והצעיד את צבאו לבטחה בסמוך לנהר הטרביה. למרות שחניבעל שילח את פרשיו באויב הנסוג, הנומידים אשר שלח פנו לביזת המחנה הרומי הנטוש בסמוך לטיקינוס. המחנה הרומי החדש הוקם מעבר לטרביה, וחניבעל הקים מחנה משלו כ־7 קילומטרים משם. חניבעל זכה למתנות מהגאלים וכן הצליח להשתלט על קלסטידיום ומחסן התבואה שבעיר.
לאחר עיסוקו בסיציליה, נקרא הקונסול השני, טיבריוס סמפרוניוס לונגוס, להצטרף לעמיתו לכהונה בנהר הטרביה ולשלב כוחות נגד חניבעל. לונגוס, כך עולה מהמקורות, דרש להילחם בחניבעל בעוד שסקיפיו ביקש לדחות את הקרב. ראייתו של סקיפיו כנראה התבססה על העובדה שהצבא הרומי היה אמנם גדול מזה של חניבעל, אולם חסר ניסיון ובלתי מאומן. כמו כן, חניבעל שהיה בשטח זר, היה מאבד מכוחו ברגע שהאספקה שלו ומתנות הגאלים היו פוסקות לזרום.
חניבעל שילח פרשים ורגלים בחלק מהקלטים שיישבו באזור, כנראה משום שניהלו משא ומתן כפול עמו ועם הרומאים. במהרה פנו הקלטים לעזרת רומא, ולונגוס נענה: הוא שלח כוח פרשים מלווה ברגלים שהצליח להביס את הכוחות הקרתגיים אשר שדדו את שטחי הגאלים. ניצחון זה רומם רוחו ורצונו לקרב מכריע. למרות דברי סקיפיו בעד אימון הכוחות לאורך החורף והתדלדלות אספקת וכוחות חניבעל אם יחכו השניים לקרב, קיווה לונגוס להביא לקרב מכריע בו יוכל לקטוף את הניצחון. הסמכות המלאה הייתה בידי לונגוס משום פצעו החמור של הקונסול השני.
ההכנות לקרב
חניבעל הבין כי עליו למשוך את הרומאים לתוך קרב, בטרם יתממש חזונו של סקיפיו. על כן, סרק את השטח עבור אזור נאה לקיומו של קרב. אחר שמצא אזור שטוח ולא מיוער בסמוך לאחד מפלגי הנהר, שלח את מאגו אחיו בראש כוח של 1,000 רגלים ומספר זהה של פרשים לתפוס עמדה נסתרת סמוך לגדות הנהר. למחרת בבוקר עם שחר שלח חניבעל את הפרשים הנומידיים שלו לתקוף את המחנה הרומי, במטרה לפתות את הצבא הרומאי לרדוף אחריהם ולמשוך אותו לתוך המלכודת אותה הכין.
את תגובת לונגוס למתקפת הפרשים תיאר פוליביוס כך: כאשר חצה הכוח הראשוני את הנהר נוכח לדעת כי צבא חניבעל ערוך לקראתם ומוכן לקרב, אז נאלץ לונגוס לשלוח את כל צבאו כנגד חניבעל, שאם לא כך, היה מאבד את כל חיל החלוץ שלו, כולל מרבית פרשיו. כאמור, היציאה לקרב נעשתה בחיפזון, בלא שנתנה שהות מספקת לחיילים הרומאים לאכול ולערוך את ההכנות הנדרשות לקרב.
הערכות הצדדים היריבים
ידוע כי הפרשים הרומיים התחלקו בין האגפים, אולם פריסת הרגלים אינה ברורה לחלוטין. לפי ליוויוס הגאלים היו בצד הימני של קו הרגלים, פוליביוס מוסר שהפריסה הייתה פריסה רומאית רגילה, אך מכיוון שישנן מספר פריסות כאלו אין ביכולתנו להפיק מהערותיו על אופן הפריסה של הרגלים. מקובל להניח, שהלגיונרים נפרסו במרכז הקו העיקרי, ולצידיהם הרגלים של בנות־הברית. לפני הקו העיקרי עמדו הוליטים. מספר לא ידוע של חיילים נשאר עם סקיפיו להגן על המחנה הרומאי.
גם פריסת הכוחות של חניבעל אינה ברורה לגמרי, אך סביר להניח שהפרשים הוצבו בשני האגפים יחד עם הפילים שנותרו לחניבעל, הרגלים הגאלים הוצבו במרכז המערך הקרתגני, כאשר הרגלים כבדי החימוש הספרדים והלובים משני עבריהם.
מהלך הקרב
הווליטים היו הראשונים להילחם והם פגשו ברגלים הקלים של חניבעל. רוב כידוניהם הושלכו על הפרשים הנומידיים מקודם. נוכח עייפותם ביצועיהם היו ירודים, והביאו לפרישתם מהקרב. הזדמנות זאת נצלו הפרשים הקרתגיים והרגלים הקלים כדי להסתער על האגפים. האגפים הרומיים התמוטטו תוך זמן קצר תחת לחץ הפרשים והפילים של חניבעל, אם כי מרבית הפילים הקרתגניים נהרגו במהלך הקרב. בשלב זה יצא כוח המארב בפיקודו של מאגו ממחבואו, ותקף את הצבא הרומי מעורפו והשלים את כיתורו. בניסיון נואש לסגת חיילים רומאים רבים טבעו או נטבחו.
הלגיונות המנוסים יותר, שניצבו במרכז המערך הרומאי, לא נשברו והצליחו להחזיק מעמד למרות שהותקפו מכל העברים. אפילו התקפת הפתע של מאגו לא שברה את התנגדותם. כאשר הפיקוד הרומי הבין כי הקרב אבוד, כוח זה, שכלל כ־10,000 לגיונרים, התארגן בתבנית של מרובע, תקף את מרכז המערך של חניבעל, והצליח לשבור אותו, להיחלץ מטבעת הכיתור הקרתגנית ולסגת לפלקנטייה. עם רדת הלילה ארגן סקיפיו מחדש את שרידי הצבא הרומאי והצטרף לטיבריוס בעיר.
תוצאות הקרב
ניצחונו של חניבעל בקרב טרביה נתן לו את השהות המספקת כדי להפוך את צבאו מצבא עלוב ותשוש, לאחר מסע ארוך, לצבא חזק שיכול היה להתמודד בהצלחה בעוד שורת קרבות כנגד הצבא הרומאי. לאחר הקרב לא היה מול חניבעל איום ממשי בצפון איטליה והוא הפך, למעשה לשליטו של עמק הפו, ראיה לכך היא שבאביב הבא לא ניסו הרומאים לכבוש מחדש את צפון איטליה מידיו אלא הסתפקו בניסיון למניעת פלישתו דרומה.
על אף שבקרב טרביה הוכו באופן מכריע שלושה לגיונות רומאיים שהיוו שלוש חמישיות מהכוח הצבאי הכולל באותו הזמן, ברומא הקרב לא נתפס כהפסד גדול, אלא כניצחון רומאי, שלא השמיד את צבאו של חניבעל רק בגלל מזג האוויר. דבר זה מסביר את תדהמתם הרבה של הרומאים על כך שהובסו חודשים מספר לאחר מכן בקרב טראסימני.
מחוזות לוב
מבחינה מנהלית לוב מחולקת ל-22 מחוזות (שעביאת). מחוזות מחולקים לנפות. חלוקה זו נכנסה לתוקף בשנת 2007.
Woqod
ווקוד (בערבית: قطر للوقود; באנגלית: Woqod) היא חברה קטרית המפיצה ומוכרת אספלט, גז ונפט מזוקק.
מטה החברה הראשי נמצא בעיר דוחה, קטר, מלבדו מפעילה החברה כ-112 תחנות דלק, מרכזים להחלפת צמיגים וחנויות נוחות ברחבי קטר.
חברת ווקוד נסחרת בבורסה לניירות ערך של קטר תחת סימן המסחר QE:QFLS.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2002 בעקבות צו-אמירי וקיבלה את נכסיה מחברת קטאר אנרג'י (Qatar Energy).
בשנת 2003, החלה ווקוד להיסחר בבורסה לניירות ערך של קטר תחת השם QFLS.
בסוף שנת 2003, החלה החברה להפעיל מרכזים לבדיקת רכבים תחת השם פאהס (Fahes).
בשנת 2014, חתמה על הסכם עם הרשות לעבודות ציבוריות לייבוא 130 אלף טון אספלט.
היסטוריה של מלטה
ההיסטוריה של מלטה מתחילה בסביבות 5200 לפנה"ס. המתיישבים הראשונים באזור הגיעו מסיציליה והיו בעיקר ציידים וחקלאים. בשנת 700 לפנה"ס הפיניקים כבשו את האיים וכינו אותם "מלט" (malat).
לאחר הפיניקים הגיעו הרומאים למלטה, שהפכה לפרובינקיה רומית יחד עם סיציליה. האיים הפכו לשטח ביזנטי מתחילת המאה ה־6. הביזנטים הורחקו מהאזור בשנת 870 על ידי האע'לבים, בעזרת מצור.
מלטה נשלטה על ידי שלטון נורמי משנת 1091, שלמעשה חידש את ההתנצרות באיים. בנקודה זו, מלטה נהייתה שטח של ממלכת סיציליה, ובמשך זמן רב נשלטה על ידי שליטים פיאודלים, כגון: השוואבים, האראגונים והספרדים.
האיים ניתנו למסדר ההוספיטלרים בשנת 1530, מי ששלטו בהם כמדינת וסאל של סיציליה. בשנת 1565 ניסתה האימפריה העות'מאנית לקחת את האיים במצור הגדול על מלטה, אך הפלישה נכשלה. המסדר המשיך לשלוט במלטה למשך 2 מאות נוספות, ותקופת השלטון הזה נחשבה לזמן של התפתחות ושגשוג בתחומי האומנות והארכיטקטורה במלטה. ההוספיטלרים גורשו מהאזור לאחר שהרפובליקה הצרפתית הראשונה כבשה אותם בשנת 1798.
לאחר כמה חודשים של שלטון צרפתי, המלטזים מרדו בעזרת סיוע בריטי, פורטוגזי ונאפולי. כתוצאה מכך, מלטה הפכה לקולוניה בריטית משנת 1800, והפכה לטריטוריה בריטית רשמית בשנת 1813. האיים הפכו לבסיס צי חשוב של הבריטים, בזכות נמליה המצוינים של מלטה. בשל כך, האיים הותקפו על ידי האיטלקים במלחמת העולם השנייה, ובשנת 1942 הוענק למלטה עיטור צלב ג'ורג', שהיום מופיע בדגלה ובסמלה של מלטה.
מלטה השיגה עצמאות והכריזה על עצמה כקהילייה ב־21 בספטמבר 1964, ועד לשנת 1974 נקראה "מדינת מלטה". משנת 2004, המדינה חברה באיחוד האירופי ומשנת 2008 בגוש האירו.
שלטון הפיניקים
הפיניקים הגיעו למלטה ב־700 לפנה"ס לערך מצור שבלבנון. הם התיישבו בה כדי להרחיב את המסחר שלהם בים התיכון. קברים פיניקים נמצאו ברבאט ובויקטוריה. הפיניקים השאירו אחריהם כתובות באי, כמו ניצבי מליטה, כנראה מהמאה ה־7 לפנה"ס.
שלטון קרתגו
האיים עברו לשלטון קרתחדשת בסביבות 550 לפנה"ס, כמו מושבות פיניקיות רבות אחרות בים התיכון. במהלך הזמן, מלטה הפכה לאזור מסחר המקשר בין סיציליה לבין טריפוליטניה. גם מתקופה זאת נותרו כתובות פיניקיות מהאי, כמו כתובת גול, כתובת של ממשלת העם הפיניקית באי גוזו המנציחה חידוש מקדשים ומתוארכת למאות ה־3–2 לפנה"ס, וכתובת בנעיסה, המתוארכת ללמאות ה־4–2 לפנה"ס.
הרפובליקה הרומית כבשה את מלטה בשנת 255 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית הראשונה.
השלטון הרומי
כאשר הרומאים כבשו את האזור, מלטה נכנסה לפרובינקיה סיקיליה. הם כבשו את האזורים שבו נמצאות כיום מדינה, ויקטוריה וולטה ונבנו ערים רבות אחרות. בתקופת השלטון הרומי, השפה הלטינית הוכרזה כשפתה הרשמית של מלטה, והדת הרומית הפכה לדת הרשמית באיים. למרות זאת, התרבות והשפה הפיניקית נשארו במלטה עד המאה הראשונה לספירה, ועדויות להמשכיות הפיניקית באי ניתן למצוא בקיפוסים של מלקרת.
מלטה נשארה בשליטה רומית עד לתחילת המאה ה־6 לספירה.
השלטון הביזנטי
בשנת 533, הקצין הביזנטי בליסאריוס נחת במלטה במסעו מסיציליה לצפון אפריקה. בשנת 535, שני האיים סופחו לתוך האימפריה הביזנטית.
השלטון המוסלמי
בשנת 870, מלטה נכבשה על ידי מוסלמים מצפון אפריקה. כאשר כבשו אותה, התושבים שחיו בה נטבחו, הערים נהרסו והכנסיות שבה נבזזו. מלטה כמעט ולא הייתה מיושבת עד שנת 1049. מי שיישבו אותה מחדש היו קבוצת מוסלמים והעבדים שלהם. אף על פי שהשלטון המוסלמי במלטה היה קצר יחסית, השפה הרשמית בה נהייתה לערבית.
האוכלוסייה הנוצרית במלטה התפתחה וגדלה מתחילת עידן הנצרות ועד היום, וגם בתקופת השלטון הערבי נשארו קבוצות נוצריות ששמרו על דתם במהלך התקופה הזו.
השלטון הנורמי
מלטה חזרה לשלטון נוצרי עם הגעת הנורמים לאיים. בשנת 1091, רוג'רו הראשון, רוזן סיציליה כבש אותה והפך את השליטים המוסלמים של האזור לוסאלים שלו. בשנת 1127, בנו רוג'רו השני, מלך סיציליה, גמר לבסס את השלטון הנורמי במלטה, והפך את הדת בה לנצרות.
שלטון האימפריה הרומית הקדושה
בין השנים 1194–1266 הייתה מלטה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה תחת שלטון שושלת הוהנשטאופן. בשנים הללו החל גירוש המוני של ערבים ומוסלמים מהאיים, על פי מה שציווה הקיסר פרידריך השני.
שלטון ההוספיטלרים
מלטה הייתה בשלטון ההוספיטרלרים בין השנים 1530–1798 כווסאלים של ממלכת סיציליה.
השנים המוקדמות
בתחילת המאה ה־16, האימפריה העות'מאנית התפשטה במהירות על חלקים גדולים מאירופה. המלך הספרדי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה פחד שהטורקים יכבשו את רומא. זה היה יכול להיות הסוף לנצרות באירופה. בשנת 1522, העות'מאנים סילקו את ההוספיטלרים מרודוס. כדי למנוע פלישה לרומא מהדרום, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ששלט אז במלטה, נתן להוספיטלרים את האזור.
במשך 268 השנים הבאות, "אבירי מלטה" המפורסמים הפכו את השטח לתחום שלהם, והשפה האיטלקית לשפתם הרשמית. הם בנו יישובים, ארמונות, כנסיות, גנים וביצורים באיים.
ממלטה, חידשו האבירים את התקפותיהם על הספינות העות'מאניות. בזמן הזה כבשו ההוספיטלרים את העיר של בירגו, איפה שהיה מקום מצוין להשכין את הצי שלהם. באותה העת, בירגו הייתה העיר השנייה בגודלה במלטה, אחרי מדינה. ההגנה על בירגו השתפרה וביצורים חדשים נבנו איפה שנמצאת כיום סנגלאה. נמל קטן אחד נבנה בקצה של חצי האי, שבתוכו נמצאת כיום ולטה, ונקרא מבצר סנט אלמו.
המצור הגדול על מלטה
המצור הגדול הסתיים ב־10 בספטמבר באותה השנה, כאשר האימפריה העות'מאנית הודו בתבוסתם ונכנעו. העות'מאנים ציפו לניצחון מוחץ בתוך כמה שבועות. היו להם 40,000 חיילים, שנלחמו מול 9,000 החיילים של האבירים. ההפסד שלהם היה מפתיע. לא נשארו להם עוד חיילים כדי לכבוש את מלטה והסולטאן מת בשנה שלאחר מכן.
לאחר המצור
בשנת 1566, המסדר החל לעבוד על עיר חדשה, בצפון־מזרח האי מלטה, איפה שהעות'מאנים השתמשו כבסיסם בתקופת המצור. קראו לעיר הזו ולטה, על שם זא'ן דה לה ולט, הגראנד מאסטר ה־49 של ההוספיטלרים. משום שהאימפריה העות'מאנית לא תקפה שנית, הביצורים שהיו באיים נשמרו, וכיום ניתן לראות את הביצורים השמורים ביותר מתקופה זו.
בשונה משלטונות של איים אחרים, מלטה בשלטון ההוספיטלרים לא היו טריטוריה של מדינה אחרת. האיים הפכו למדינה העצמאית שלהם. בשנת 1775, מרד שנקרא עליית הכהנים התרחש. המטרה של המורדים הייתה לכבוש את מבצר סנט אלמו, אך המרד דוכא באכזריות על ידי השלטון, והמורדים גורשו או נכלאו.
השלטון הצרפתי
במהלך הזמן, הכוח של מסדר אבירי יוחנן הקדוש (ההוספיטלרים) הוחלש. מלוכתם נגמרה בשנת 1798, כאשר חיל הים של נפוליאון בונפרטה עצר בדרכו כדי לכבוש שטחים מהאימפריה העות'מאנית במזרח התיכון. נפוליאון רצה נמל בטוח במלטה כדי לספק מחדש את ספינותיו, וכאשר סירבו, הוא שלח מחלקה מחיל הים שלו כדי לכבוש את ולטה. הגראנד מאסטר באותה התקופה, נכנע ב־11 ביוני. ביום שלאחר מכן נחתם חוזה בין נפוליאון לבין ההוספיטלרים שאומר שכל השטחים שהיו בידיהם, יועברו לצרפת.
המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20
בשנת 1800, מלטה הפכה לקולוניה בריטית מרצונם של האזרחים במדינה. לפי התנאים בחוזה אמיין, הבריטים היו צריכים לפנות את האיים, אך, בסופו של דבר, לא עשו זאת – אחד מכמה מקרים של אי קיום האמנה, מה שהוביל לחידוש הסכסוך בין האימפריה הבריטית לבין צרפת.
בהתחלה לאיים לא ניתנה חשיבות רבה. אך בזכות הנמלים המצוינים של מלטה, הם הפכו לנכס מוערך של הבריטים, במיוחד לאחר פתיחת תעלת סואץ בשנת 1869. מלטה שימשה כמבצר צבאי בעל צי גדול, והייתה למעשה המטה של הצי הבריטי בים התיכון.
השלטון האזורי לא נתן למלטזים עצמאות כלשהי עד לשנת 1921, והתושבים סבלו מעוני רב. זה קרה משום שהצפיפות באיים הייתה רבה, והייתה תלויה כמעט לגמרי בצבא הבריטי. במהלך המאה ה־19, הנהיג הממשל הבריטי כמה רפורמות ליברליות חוקתיות, שאליהן התנגדה בדרך כלל הכנסייה המקומית. ארגונים פוליטיים, כמו המפלגה הלאומית, הוקמו או שאחת ממטרותיהן הייתה שימור השפה האיטלקית במלטה.
קונגרס וינה בשנת 1814, אישר מחדש את השלטון הבריטי במלטה, תחת הסכם פריז שנחתם באותה השנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, מלטה נקראה "אחות הים התיכון". השם ניתן לה בשל המספר הרב של הפצועים במלחמה, שהתארחו בולטה ובערים אחרות.
מלטה בין שתי מלחמות העולם
בשנת 1919, התחילו במלטה פרעות ה־7 ביוני (איטלקית: Sette Giugno). ובשנת 1921, לקולוניה ניתנה ממשלה עצמית, תחת השלטון הבריטי. מלטה השיגה לעצמה פרלמנט עם סנאט (שבוטל לאחר מכן, בשנת 1949). ג'וזף הווארד מונה לראש ממשלת מלטה וב־1923, המנון מלטה נוגן לראשונה. בשנות ה־30 של המאה ה־20 הייתה תקופה של חוסר יציבות בין התושבים המלטזים, הכנסייה המקומית הקתולית ולבין השלטונות הבריטים. חוקת 1921 של מלטה השתנתה פעמיים: בפעם הראשונה בשנים 1932–1930 כשהפסיקו לאפשר בחירות חופשיות, לאחר התדרדרות היחסים בין המפלגה החוקתית לבין הכנסייה. ובפעם השנייה, בשנת 1933, השתנתה החוקה בגלל ההצבעה התקציבית של הממשלה להוראת השפה האיטלקית בבתי ספר יסודיים.
לפני הגעת הבריטים, השפה הרשמית מאז 1530 הייתה איטלקית, אך הדבר הוחלף על ידי השימוש המוגבר באנגלית. בשנת 1934 הוכרזה שפתה הרשמית שלה כמלטזית גם כן. בתקופה זו רק 15% מהאוכלוסייה ידעו לדבר איטלקית שוטפת.
מלטה הבריטית בתקופת מלחמת העולם השנייה
לפני מלחמת העולם השנייה, ולטה הייתה המפקדה של צי הים התיכון של הצי המלכותי הבריטי. למרות תוכנויותיו של וינסטון צ'רצ'יל, המפקדה הועברה לאלכסנדריה שבמצרים באפריל 1937, מחשש שתהיה פגיעה מדי להתקפות אוויר מאירופה. עם הכרזת בניטו מוסוליני על צירופה של איטליה הפשיסטית למדינות הציר, במלטה היו רק 4,000 חיילים, עם אוכלוסייה המונה כ־300,000 איש. כאשר הייתה קולוניה בריטית, שקרובה לסיציליה הפאשיסטית, הופגזה מלטה פעמים רבות על ידי כוחות אוויר איטלקים וגרמנים. הבריטים השתמשו במלטה כדי לשגר רקטות לעבר הצי האיטלקי בסיציליה וכעמדת האזנה להודעות רדיו גרמניות.
המתקפה הראשונה נגד מלטה חלה ב־11 ביוני 1940. באותו היום האיים הותקפו שש פעמים. חיל האוויר המלטזי לא הצליח לעצור את ההתקפות האיטלקיות, משום שהבסיס של הצי של מלטה עדיין היה בבנייה. העיתונאית מייבל סטריקלנד הגיבה להפצצות האיטלקיות בכך שאמרה: "האיטלקים לא חיבבו (את מטוסי גלוסטר גלדיאטור הבריטים), אז הם השמיטו את הפצצות שלהם כ־20 מיילים ממלטה וחזרו בחזרה". למרות מילים אלו, המפציצים האיטלקים המשיכו את הפצוצותיהם, הפעם במטרה לגרום הרס רב לתשתיות צבאיות ואזרחיות במלטה.
במהלך חמשת חודשי הלחימה הראשונים, מטוסי האי הרסו כשלושים ושבעה מטוסים איטלקיים, כאשר הם בעצמם סבלו מנזקים יותר גדולים משל האיטלקים. על כל פנים, מסע ההפצצה האיטלקי גרם נזק חמור לתשתיות האיים ויכולתו של הצי המלכותי לפעול בים התיכון.
במלטה, כ־330 אנשים מתו וכ־297 נפצעו מתחילת המלחמה ועד לדצמבר 1941. בחמשת החודשים הבאים נהרגו 820 בני אדם ו־915 נפצעו קשה ממטוסי קרב גרמנים.
ב־15 באפריל 1942, החליט ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת החליט להעניק למלטה את עיטור צלב ג'ורג'. פרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה, הגיע לביקור במלטה ב־8 בדצמבר 1943 והציג את נאומו לתושבי האיים: "...תחת הפצצות חוזרות מהשמיים, מלטה עמדה לבדה במרכז הים, להבה זעירה אחת בחשכה – משואה של תקווה.."
באפריל 1942, התחיל מבצע פדסטל שמטרתו הייתה להעביר אספקות ציוד למלטה. בשנה שלאחר מכן הגיעו צ'רצ'יל ורוזוולט לביקור נוסף באי.
בשנת 1943, בעלות הברית כבשו את סיציליה מידי האיטלקים דרך מלטה. עם הסכם שביתת הנשק עם איטליה, חלק גדול מהצי האיטלקי נכנע לבריטים במלטה.
מקולוניה למדינה עצמאית
בשנת 1947 ניתנה במלטה זכות בחירה לנשים. באותה השנה, אגתה ברברה נבחרה להיות האישה המלטזית הראשונה שכיהנה בפרלמנט.
בשנים שלאחר מכן ניתן למלטה שלטון עצמי.
ממשלה לאומית (1964–1971)
לאחר קביעת חוק העצמאות של מלטה בשנת 1964 על ידי הפרלמנט הבריטי ואישור חוקה מלטזית חדשה, מדינת מלטה (במלטזית: Stat ta’ Malta) הכריזה על עצמאותה כמונרכיה חוקתית ב־21 בספטמבר 1964. מדי שנה התאריך נחגג במלטה כיום העצמאות. ב־1 בדצמבר באותה השנה האיים הצטרפו לאומות המאוחדות. בסבבי הבחירות הראשונים שלאחר העצמאות, המפלגה הלאומית נהייתה המפלגה הגדולה ביותר במלטה. בשנים אלו, היחסים עם איטליה היו בעלי חשיבות רבה בשביל ליצור קשרים עם אירופה היבשתית. בשנת 1967, חתמה מלטה על הסכמי שיתוף פעולה עם איטליה, בעת ביקורו של אלדו מורו באיים.
בשנת 1965, מלטה הצטרפה למועצת אירופה, וב־1970, התקבלה לקהילה הכלכלית האירופית.
ממשלת מפלגת העבודה
בבחירות לראש ממשלת מלטה בשנת 1971, מפלגת העבודה בראשות דום מינטוף הובילה על המפלגה הלאומית ב־4,000 קולות בלבד. ממשלת העבודה פתחה מיד במשא ומתן עם בריטניה על ההסכמים הצבאיים והכספיים שניתנו למלטה לאחר העצמאות. הממשלה החדשה גם ביצעה תוכניות הלאמה והרחבת המגזר הציבורי. עונש מוות לרוצחים בוטל בשנת 1971.
מלטה הפכה לרפובליקה ב־13 בדצמבר 1974.
הממשלה נשארה בשלטון גם לאחר הבחירות במלטה בשנת 1976. בין 1976 ל־1981 היו זמנים קשים במלטה שכללו מחסור בצרכם חיוניים: אספקות מים וחשמל הושהו למשך שלושה ימים בשבוע. המתיחות הפוליטית גברה, במיוחד ביום שני השחור, שבו היה ניסיון התנקשות בראש הממשלה והבית של הנשיא הותקף.
סיומה של הנוכחות הבריטית במלטה ודרדור היחסים עם לוב ואיטליה
ב־1 באפריל 1979 החייל הבריטי האחרון עזב את מלטה. היום הזה הוכרז כ־"יום החופש".
תחת ראשות הממשלה של מינטוף, מלטה החלה ליצור קשרים תרבותיים וכלכליים עם לוב. כמו כן, החלו גם קשרים צבאיים עם קוריאה הצפונית.
באותן השנים מועמר קדאפי העביר למלטה כמה מיליוני דולרים. הקשרים הללו עם לוב הובילו לשינוי מדיניות החוץ של מלטה: עיתונאים מערביים דיווחו כי יחסיה של מלטה עם הממלכה המאוחדת, אירופה ונאט"ו מתדרדרים. על התפתחות חדשה זו נאמר כי "ממשלת העבודה הרסה את היחסים עם נאט"ו, והתחברה לעולם הערבי. לאחר 900 של קשרים עם אירופה, מלטה החלה להשתייך לדרום".
מלטה ולוב חתמו על הסכמי ידידות ושיתופי פעולה. בעקבות כך, לתקופה קצרה, ערבית הייתה מקצוע חובה בבתי הספר התיכוניים.