cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה
במבצע הפלישה, אשר קיבל את שם הקוד "דנובה", חצו אלפי חיילים ממספר מדינות בברית ורשה את גבולה של צ'כוסלובקיה. 72 צ'כוסלובקים נהרגו על ידי הכוחות הפולשים. הפלישה הצליחה לעצור את מגמות הדמוקרטיזציה של המדינה וחיזקה את מעמדה של המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה. המדיניות הסובייטית באותם ימים נודעה בשם דוקטרינת ברז'נייב.
לאחר הצהרת ברטיסלאבה יצאו הכוחות הסובייטיים מן הבירה פראג ומעריה האחרות של צ'כוסלובקיה, אולם נותרו מוצבים לאורך גבולות המדינה.
משא ומתן בין צ'כוסלובקיה לברית המועצות
הרפורמות שהנהיג אלכסנדר דובצ'ק עוררו דאגה בלב ליאוניד ברז'נייב ומנהיגי ברית ורשה, אשר חששו מהתפוררות הגוש הקומוניסטי בעיצומה של המלחמה הקרה.
תחילה ניסו מנהיגי ברית המועצות לעצור את הרפורמות בצ'כוסלובקיה בדרכי משא ומתן. הוסכם על שיחות דו-צדדיות בין ברית המועצות לצ'כוסלובקים, שיחות שיתקיימו בעיירה צ'רנה נד טיסו (Čierna nad Tisou) על גבולה הדרום-מזרחי של צ'כוסלובקיה עם ברית המועצות. בפגישה הגן דובצ'ק על תוכנית הרפורמות שיזם, זאת לצד התחייבותה של צ'כוסלובקיה להישאר נאמנה לברית ורשה ולקומקון. באותה עת הייתה מנהיגותה של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית מפולגת בין תומכי הרפורמות, אשר תמכו בדובצ'ק, לבין השמרנים, אשר התנגדו לקו הרפורמות. ברז'נייב בחר ללכת בדרך הפשרה. מנהיגי המפלגה הצהירו פעם נוספת על נאמנותם לברית ורשה, על מאבק בנטיות "אנטי-סוציאליסטיות", התנגדות להקמתה של מפלגה סוציאל-דמוקרטית בצ'כוסלובקיה והמשך הגבלת העיתונות. הסובייטים הסכימו להסיג את כוחותיהם (אשר עדיין היו בתחומי צ'כוסלובקיה לאחר תום תמרוני חודש יוני 1968) ולהתיר את כינוס קונגרס המפלגה שנועד ליום 9 בספטמבר 1968.
ב-3 באוגוסט נפגשו נציגי ברית המועצות, מזרח גרמניה, פולין, הונגריה, בולגריה וצ'כוסלובקיה בעיר ברטיסלאבה וחתמו על הצהרת ברטיסלאבה. בהצהרה אושררה נאמנות החותמות לדרך המרקסיסטית-לניניסטית ולפרולטריון הבינלאומי והצהירו מאבק ללא פשרות נגד האידאולוגיה "בורגנית" וכל הכוחות ה"אנטי-סוציאליסטיים". ברית המועצות הביעה את כוונתה להתערב בכל אחת ממדינות ברית ורשה במידה והמערכת ה"בורגנית" - מערכת פוליטית פלורליסטית ובה ריבוי מפלגות המייצגות חלקים שונים של המעמד הקפיטליסטי - תבסס עצמה באותה מדינה. לאחר כנס ברטיסלאבה נסוגו כוחות ברית המועצות משטח צ'כוסלובקיה, אולם נותרו מוצבים לאורך גבולות המדינה.
כיוון שמגעים אלה לא הועילו לעצירת הרפורמות, החלו הסובייטים שוקלים דרכי התערבות צבאיות בנעשה בצ'כוסלובקיה. על פי דוקטרינת ברז'נייב, כל אחת מ"מדינות הלוויין" של ברית המועצות הייתה מחויבת להכפיף את האינטרסים הלאומיים שלה לטובת האינטרסים של הגוש המזרחי (אף באמצעות כוח צבאי אם הדבר נדרש).
הפלישה
בלילה שבין 20 ל-21 באוגוסט 1968 פלשו צבאות חמש מדינות חברות בברית ורשה לצ'כוסלובקיה: היו אלה צבאות ברית המועצות, פולין, בולגריה, הונגריה ומזרח גרמניה. סך הכל 200,000 חיילים חצו את הגבול יחד עם כוח של כ-2,000 טנקים. בכוח השתתפו 28,000 חיילים פולנים מן הארמייה הפולנית השנייה. הכוח ההונגרי נסוג מצ'כוסלובקיה ב-31 באוקטובר. השתתפות כוחות מזרח גרמניה הייתה מוגבלת מאוד. כדי לזרז את תפיסת השליטה בעיר הבירה פראג, הגיעו כ-100 סוכנים סובייטים בבגדים אזרחים בטיסה מברית המועצות אל שדה התעופה הבינלאומי של פראג. סוכנים אלה השתלטו על שדה התעופה ואיפשרו נחיתת מספר גדול של מטוסי תובלה מסוג אנטונוב (An-12) ועליהם כוחות מוטסים, כלי רכב משוריינים וטנקים, אשר השתלטו על העיר פראג.
בעת הפלישה נהרגו 72 צ'כוסלובקים (מתוכם 19 בתחום סלובקיה) ומאות אנשים נפצעו. דובצ'ק קרא לבני עמו שלא להתנגד לפלישה, הוא נאסר ונלקח למוסקבה יחד עם מספר מחברי הממשלה. בסופו של דבר שוחרר והוחזר למדינתו.
הפלישה עוררה גל הגירה גדול מצ'כוסלובקיה, על פי ההערכות, כ-70,000 איש היגרו מיד לאחר הפלישה ובסך הכל היגרו מן המדינה בעקבות הפלישה כ-300,000 איש, רובם היו בני המעמד המשכיל ובעלי מקצוע מיומנים. מדינות רבות במערב קלטו מהגרים אלה ללא הערמת קשיים בדרכם. חלק מיהודי צ'כוסלובקיה היגרו לישראל בעקבות הפלישה.
מכתב ההזמנה
אף שבליל הפלישה הכריזה נשיאות המפלגה הקומוניסטית השלטת בצ'כוסלובקיה כי כוחות ברית ורשה פלשו למדינה ללא שידעו את ממשלת צ'כוסלובקיה, העיתונות הרשמית בברית המועצות פרסמה מכתב לא חתום, שמקורו לטענתה היה במפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ובמנהיגי המדינה ובו קריאה ל"עזרה מיידית, כולל סיוע בכוחות צבאיים." בקונגרס ה-14 של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית, אשר נערך בחשאי לאחר הפלישה, הודגש כי איש ממנהיגי המפלגה לא ביקש את פלישת הכוחות הסובייטיים. באותה עת רבים האמינו כי המכתב היה מזויף ונועד לצורכי תעמולה.
בתחילת שנות ה-90, העניקה ממשלת רוסיה לנשיא הצ'כוסלובקי החדש, ואצלב האוול, העתק ממכתב ההזמנה שמוען לשלטונות הסובייטיים ואשר היה חתום בידי חמישה חברים בכירים של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית. במכתב נטען כי תקשורת "ימנית" יוצרת גל של לאומנות ושוביניזם ומעודדים פסיכוזה אנטי-קומוניסטית ואנטי-סובייטית. במכתב קיימת פנייה רשמית לברית המועצות להושיט עזרה ותמיכה בכל האמצעים העומדים לרשותה כדי להציל את הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית מן הסכנה המיידית של הפיכת-נגד.
בשנת 1992 נטען במאמר בעיתון איזבסטיה כי מועמד למועצת נשיאות המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית, אנטונין קפק, נתן את המכתב בידו של ברז'נייב בעת השיחות שנערכו בעיירה צ'רנה נד טיסו, בחודש יולי. מכתב נוסף ובו קריאה לעזרה הובא בידי חבר המפלגה בירק, למנהיג המפלגה הקומוניסטית האוקראיני פיוטר שלסט, בעת ועידת ברטיסלאבה בחודש אוגוסט, כאשר נפגשו בשירותים בתיווכו של ראש תחנת הק.ג.ב. המקומי. אף מכתב זה היה חתום בידי אותם חמישה חברים בכירים במפלגה, כמו מכתבו של קפק.
הקשר להחלפת השלטון
זמן רב בטרם הפלישה קשרו מספר חברים בכירים במפלגה הקומוניסטית להחליף את השלטון במדינה, זאת בעידודה של ברית המועצות. פגישותיהם של הקושרים התקיימו לעיתים בשגרירות ברית המועצות בפראג, או באתר הנופש של המפלגה סמוך לסכר אורליק. לאחר שהצליחו לשכנע את רוב חברי נשיאות המפלגה הקומוניסטית (שישה מתוך אחד-עשר) לתמוך בצעדיהם כנגד רפורמות דובצ'ק, הם פנו לסובייטים בבקשה לפלישה צבאית. התוכנית הייתה כי במהלך כינוס המפלגה יפנו החברים באופן פומבי לאלכסנדר דובצ'ק וידרשו כי יציג שני מכתבים ובהם הבטחות אותם העביר לידי הסובייטים בעת המשא ומתן בצ'רנה נד טיסו, הבטחות אותן לא מילא. לאחר מכן ישכנעו את המליאה כי הסתרת מכתבים מהותיים אלה וחוסר נכונותו לעמוד בהבטחות שנתן, הן בסיס ראוי להצבעת אי אמון. מיד לאחר שיזכו בהצבעה, יפנו לסובייטים בבקשה כי יכנסו למדינה במטרה למנוע מהפכת-נגד. אותה בקשה, שהועברה מראש לידי הסובייטים, פורסמה בעיתון פראבדה למחרת הפלישה, ב-22 באוגוסט, מבלי שהופיעו עליו חותמיו. לאחר שהוסכם על התוכנית, נועד ב-16-17 באוגוסט הפוליטבירו הסובייטי והחליט להושיט עזרה למפלגה הקומוניסטית ולעם הצ'כוסלובקי באמצעות משלוח כוח צבאי. בפגישת ברית ורשה ב-18 באוגוסט הכריז ברז'נייב כי הפלישה תערך בלילה שבין 20-21 באוגוסט וביקש תמיכה מן החברים, תמיכה אותה הציעו מנהיגי בולגריה, מזרח גרמניה, הונגריה ופולין.
כישלון הקשר
הקשר כשל משדובצ'ק ועמיתו שפצ'ק חשדו בקודלר, אחד הקושרים, הם שינו את לוח הזמנים של מליאת המפלגה והדיונים שנקבעו לא איפשרו לקושרים להעלות את הצעתם להצבעת אי אמון. כך הגיעו הידיעות על הפלישה אל כינוס המפלגה עוד בטרם הצליחו הקושרים להעלות את טרוניותיהם. כשש שעות בטרם הפלישה, העביר אלמוני ידיעה לשגריר צ'כוסלובקיה בהונגריה, יוזף פוצ'יק, ולפיה כוחות סובייטיים יחצו את גבול צ'כוסלובקיה בחצות. מעת שהגיעה הידיעה לכנס המפלגה קרסה הסולידריות בין חברי המפלגה השמרנים. כאשר נשיאות המפלגה הציעה להצהיר על גינוי לפלישה, שני חברים בקשר שינו דעתם ותמכו בדובצ'ק. כך זכה הגינוי לפלישה ברוב של 7 חברים כנגד 4.
פרוטוקול מוסקבה
בבוקר 21 באוגוסט נאסרו דובצ'ק ומנהיגים רפורמיסטים בולטים אחרים בידי הסובייטים והוטסו לבירת ברית המועצות, מוסקבה.
זמן קצר לאחר הפלישה פנו מנהיגים שמרנים לנשיא המדינה הנערץ לודביק סבובודה וביקשוהו להקים ממשלת חירום, אולם מכיוון שהשמרנים לא היוו רוב בין חברי המפלגה, סירב סבובודה להצעה. תחת זאת, הוא יצא ב-23 באוגוסט, יחד עם גוסטאב הוסאק, למוסקבה כדי לעמוד על כך שמנהיגי הרפורמה, דובצ'ק וצ'רניק, יהוו חלק מן הפתרון למשבר. לאחר ימים ארוכים של משא ומתן, קיבלה עליה המשלחת הצ'כוסלובקית את "פרוטוקול מוסקבה" וחתמה על 15 הנקודות הכלולות במסמך. בין השאר התחייבו לדכא קבוצות אופוזיציה במדינה, להשליט מחדש במלואם את חוקי הצנזורה וכן לפטר חלק ממחזיקי המשרות הרפורמיסטים. יחד עם זאת המסמך לא התייחס למצב שנוצר בצ'כוסלובקיה עובר לפלישה כ"מהפכת-נגד" (קאונטר-רבולוציה) ואף לא נכללה במסמך דרישה למחוק את כל תוצאות האביב של פראג.
תגובות הציבור הצ'כוסלובקי לפלישה
התנגדות עממית לפלישה הסובייטית מצאה ביטויים ספונטניים רבים, בדרך של מחאה לא אלימה. בפראג ובערים אחרות ברחבי צ'כיה וסלובקיה התקבלו הטנקים הפולשים במחאות קולניות ובוויכוחים עם החיילים. האוכלוסייה נמנעה מלסייע לפולשים גם בדברים בסיסיים, כגון מזון ומים. שלטים וכרזות מחאה, וכן ציורי גרפיטי כנגד הפלישה צצו על קירות בתים. אף תמונותיהם של דובצ'ק וסבובודה הופצו בכל מקום.
ב-19 בינואר 1969 העלה עצמו באש הסטודנט יאן פאלאך בכיכר וצלאב, זאת כדי למחות על דיכוי חופש הביטוי במדינה. לבסוף, ב-17 באפריל 1969 החליף גוסטב הוסק את דובצ'ק כמזכיר המפלגה והחלה תקופת "נורמליזציה". הוסק ביטל רבות מן הרפורמות שהנהיג דובצ'ק וטיהר את המפלגה הקומוניסטית מחבריה הליברלים. כמו כן דאג לפטר גורמים ליברליים אשר החזיקו משרות ציבוריות.
תגובות בעולם
מיד עם היוודע דבר הפלישה דרשו קנדה, דנמרק, צרפת, פרגואי וארצות הברית כינוס דחוף של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות. אחר הצהריים באותו היום התכנסה מועצת הביטחון כדי לשמוע את השגריר הצ'כוסלובקי לאו"ם, יאן מוזיק, כשהוא מגנה את הפלישה. השגריר הסובייטי, יעקב מאליק, עמד על כך כי פעולות ברית ורשה היו בגדר הושטת עזרה למדינה אחות כנגד כוחות אנטי-סוציאליים. למחרת, מספר מדינות החברות באו"ם הציעו הצעת החלטה המגנה את הפלישה וקוראת לנסיגה מיידית של הכוחות הפולשים. שגריר ארצות הברית לאו"ם, ג'ורג' בול, הציע כי "אותה עזרה למדינה אחות שמושיטה ברית המועצות לצ'כוסלובקיה היא בדיוק מאותו סוג שנתן קין להבל." בול האשים את הנציגים הסובייטים בפיליבסטר במטרה לדחות את ההצבעה עד להשתלטות מלאה של הכוחות הפולשים על המדינה. מאליק המשיך את נאומו, כשהוא סוקר נושאים מגוונים, החל ממדיניותה הנצלנית של ארצות הברית ביבוא חומרי גלם מאמריקה הלטינית וכלה בנתונים סטטיסטיים על מאזן הסחר הצ'כוסלובקי. לבסוף נערכה הצבעה. עשרה מחברי המועצה תמכו בהצעה, אלג'יריה, הודו, ופקיסטן נמנעו, ברית המועצות (בהצבעת וטו) והונגריה התנגדו. שגריר קנדה הציע מיד הצעת החלטה אחרת הקוראת לנציג האו"ם לנסוע מיידית לפראג ולפעול לשחרורם של מנהיגי צ'כוסלובקיה שנאסרו. בתגובה האשים מאליק את המערב בצביעות ושאל "מי שטף את שדותיה, כפריה ועריה של וייטנאם בדם?" ב-26 באוגוסט נקבעה הצבעה נוספת בנושא במועצת הביטחון, אולם עד אז הופיע נציג צ'כוסלובקי חדש וביקש כי נושא הפלישה יוסר מסדר היום של מועצת הביטחון.
אף בגוש המזרחי נשמעו קולות מסתייגים מן הפלישה. כך, ניקולאה צ'אושסקו, מנהיג רומניה השמיע ביקורת נוקבת על הפלישה בנאום שנשא ב-21 באוגוסט בבוקרשט. נאומו הבליט את קולה הייחודי והעצמאי של רומניה בגוש המזרחי. תגובות חריפות נשמעו אף בפינלנד, מדינה אשר ישבה בצילה של ברית המועצות, בה המפלגה הקומוניסטית בראשות ארנה סארינן גינתה את הפלישה. למרות זאת, נשיא פינלנד אורהו קקונן היה ראש המדינה המערבית הראשונה אשר ביקר בצ'כוסלובקיה לאחר הפלישה. בעת ביקורו, ב-4 באוקטובר 1969, קיבל מידי נשיא צ'כוסלובקיה את עיטור הכבוד הצ'כוסלובקי הגבוה ביותר. מפלגות קומוניסטיות נוספות, באיטליה, וצרפת גינו אף הן את הפלישה.
בתרבות הפופולרית
בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1969, שר אריק איינשטיין אודות אירועי האביב של פראג והכיבוש הסובייטי שבא אחריו שיר בשם פראג אותו כתב והלחין שלום חנוך.
התייחסות נוספת היא באלבום "Scott 4" של סקוט ווקר בשיר "The Old Man’s Back Again (Dedicated to the Neo-Stalinist Regime)" שנכתב בהשראת הפלישה.
נחמיה דה לימה
נחמיה דה לימה (בהולנדית: Nehemia de Lieme; 26 במרץ 1882 – 24 ביוני 1940) היה בנקאי ומנהיג ציוני וסוציאליסטי הולנדי. מייסד בנק הפועלים של הולנד, "דה צנטרלה" (De Centrale Arbeiders Verzekerings) ומנהל קרן קיימת לישראל (קק"ל) בשנים 1919–1921.
קורות חיים
דה לימה נולד בהאג, הולנד. הוא בנם של בנימין דה לימה, קצב יהודי, ואלטחה גודסמית. בשנת 1907 הוא הצטרף להסתדרות הציונית בהולנד. ב-1908 נישא לרבקה קאן, ונולדו להם בת ובן.
בין השנים 1912–1918 היה יו"ר סניף ההסתדרות הציונית העולמית בהולנד. בשנת 1919 היה חבר בהנהלת הקרן הקיימת ובדצמבר 1919 מונה לדירקטוריון הקרן הקיימת כדי למלא את מקומם של יחיאל צ'לנוב ודוד וולפסון שנפטרו במהלך מלחמת העולם הראשונה. כחבר דירקטוריון קרן הקיימת הביע את עמדתו חזור והדגש שעל הקרן הקיימת להתרכז אך ורק ברכישת קרקעות, הגם שהכיר בכך שיהיה צורך לעשות פעולות הכרחיות לאחזקת הקרקע והכשרתה עד שתהיה ראויה להתיישבות.
באוגוסט 1920, בעקבות הבנה שהאתגר הגדול של בניית הבית הלאומי מחייב שינויים בפעילות התנועה הציונית, צורף יחד עם יוליוס סימון, לוועד הפועל המצומצם של ההסתדרות הציונית, שכללה יחד איתם את נחום סוקולוב, חיים ויצמן ומנחם אוסישקין. באוקטובר 1920 הוא נסע עם יוליוס סימון במשלחת של ההסתדרות הציונית לארץ ישראל. בתחילה פורסם שהם יעמדו בראש ועד הצירים, אולם בהמשך נטען שהם יכינו דו"ח על שינויים נדרשים בפעילות ההסתדרות הציונית. בעת נסיעתם, פורסם שהושגה הסכמה בין ויצמן לזאב ז'בוטינסקי שכללה קיצוץ בסמכויות של דה לימה. בדצמבר 1920 שב דה לימה ללונדון. בדרכו חזרה, בקהיר, היה אופטימי לגבי השגת מטרותיו.
מלבי
מלבי (מערבית: مهلبية, תעתיק: מוּהַלבּיה; תעתיק מדויק: מהלביה; שמות נוספים בערבית: محلبية (מחלביה), محلاية (מחלאביה), محلبيه (מחלביה), محلبي (מחלבי)) הוא פודינג מוצק שנהוג במטבח הערבי, במטבח הטורקי ובמטבח היווני, ומוגש כקינוח. את המלבי מכינים כיום על בסיס מים או חלב, לעיתים בתוספת שמנת, ומסמיכים אותו עם עמילן תירס. המלבי ממותק ומתובל במי ורדים או מי זהר. לאחר קירור המלבי נקרש וניתן להגישו בכוס או הפוך על צלוחית. המנה פופולרית בכל רחבי המזרח התיכון, ובעיקר בטורקיה, סוריה, ישראל ולבנון.
נחמיה דה לימה
קורות חיים
בסוף דצמבר 1920 הודיע דה לימה על התפטרותו. במכתב ההתפטרות ששלח יחד עם יוליוס סימון הוא טען שלא קיבל את הגיבוי שהובטח לו משאר חברי ההנהלה הציונית המצומצמת, אשר במהלך שליחותם בארץ ישראל הוציאו הודעות סותרות את פעולתם, ללא התייעצות איתם. במיוחד התלונן דה לימה על כך שקרן היסוד לא הוכפפה להסתדרות הציונית ובעצם נוצרה ככלי שעוקף את הפעילות שלו ומעקרת אותו מתוכן. דה לימה הסכים להישאר בתפקידו עד אספת ההנהלה המורחבת בפברואר 1921, אך משזו נדחתה הוא עמד על התפטרותו החל מתחילת מרץ 1921. במאי 1921 הוא התפטר גם מהנהלת הקרן הקיימת.
מלבי
מקור הקינוח אינו ידוע, אך סיפורי עם מייחסים את המצאתו לטבח פרסי אלמוני שבישל עבור מצביא ערבי בן המאה השביעית בשם אל-מוהאלאב אבן אבי סופרה, על שמו נקראת המנה. במקור השם מוהאלביה התייחס לשלוש מנות שונות אך דומות: חלב שהוסמך עם קמח אורז, אורז שבושל עם עוף וחלב, וחביצת ביצים ללא אורז. המתכון הראשון המתועד למנה זו נכתב על ידי אבן סיאר אל-וראק.
נחמיה דה לימה
קורות חיים
דה לימה מימן באמצעות בנק "דה צנטרלה" את ייסודו של המכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית ב-1935.
נפטר ב-24 ביוני 1940 בהאג. קיבוץ שדה נחמיה נקרא על שמו. וכן רחוב דה לימה בשכונת רמות אלון בירושלים.
מלבי
בישראל מוגש המלבי לרוב כשעליו פתיתי קוקוס, שברי בוטנים או פיסטוקים וסירופ מתוק ואדום בטעם מי ורדים, בנוסף לכך קיימת בישראל גם גירסאת פרווה למלבי, אשר עשויה מחלב שקדים במקום מחלב רגיל.
למלבי גם גרסה אירופית המכונה בּלאנְמַנְגְ' (מצרפתית: Blancmange, מילולית: "אוכל לבן") שמתובלת לרוב בתמצית שקדים.
ויליאם דיוק
ויליאם צ'ארלס דיוק (באנגלית: William Charles Duke; 1814 – 17 באוקטובר 1853) היה אמן אוסטרלי יליד אירלנד, שזכור בעיקר בזכות דיוקנאותיו של כמה מנהיגים ילידים מאורים, וכצייר ספינות של ציד לווייתנים.
ביוגרפיה
ויליאם צ'ארלס דיוק נולד בקורק, אירלנד, לקתרין, אשתו של הנגר צ'ארלס דיוק. הוא הוטבל ב-16 ביולי 1815 בסנט אן, שאנון, והלך בעקבות אביו למקצוע הנגרות.
דיוק התחתן עם התופרת לוסי ב-16 בפברואר 1840, ויחד הם היגרו לאוסטרליה, והגיעו לסידני עם בנם צ'ארלס, שנולד בזמן ההפלגה, על סיפונה של "ליידי מקנוטון" ב-16 בדצמבר 1840, צ'ארלס נפטר בסידני ב-2 בדצמבר 1841, בן שנה.
דיוק עבד כצייר תפאורות וכמפעיל בתיאטרון המלכותי של סידני עד 1844, אז נסע כמה חודשים לניו זילנד. ב-7 במאי 1845 דיוק חזר לאוסטרליה על סיפון האוניה "סר ג'ון פרנקלין" אבל התיישב בהובארט, באי טסמניה. לוסי ושני ילדיהם הצטרפו אליו מסידני בחודש ספטמבר, והוא נעשה צייר תפאורות בתיאטרון רויאל ויקטוריה בהובארט.
בטסמניה החל דיוק לראשונה לעבוד כצייר פורטרטים. הציור המוקדם ביותר שלו הוא דיוקן של גברת וילקינסון, לבית אלדרידג', שנחתם ומתוארך באוקטובר 1845. העיר הובארט הייתה נמל ציד לווייתנים גדול והוא הפיק סדרת ציורים של ספינות לווייתנים וסצינות ציד לווייתנים. בשנת 1846 הפיק דיוק כמה מהציורים המוקדמים ביותר של המאורים באי כשסיים שני דיוקנאות קטנים שהחל אותם ככל הנראה בניו זילנד. כמו כן צייר דיוקן בקנה מידה גדול יותר של אחד הגברים המאורים שהועברו למאסר באי מריה בטסמניה בנובמבר 1846, במהלך מלחמות ניו זילנד המוקדמות.
עבודה מסחרית
דיוק עבד עם המכונאי ריצ'רד ג'ונסון על דיורמות נוף עירוניות: נופים של קונסטנטינופול, פירנצה, ירושלים וונציה שהוצגו בסידני ובהובארט בשנת 1847 בפני קהל בתשלום. במקביל, הוא הגיע לפרסום עם ארבעה ציורי ציד לווייתנים, והחל לקבל עבודות של ציורי ספינות שישמשו לפרסום.
בשנת 1852 עקב דיוק אחר הבהלה לזהב הוויקטוריאני, ועבר להתגורר עם משפחתו הגדולה למדינת ויקטוריה, שם המשיך לצייר פורטרטים ותפאורות תיאטרון.
המשימה האחרונה של דיוק נועדה עבור ג'וזף אנדרו רו, בעל קרקס אמריקאי שבילה שנתיים במלבורן ובסביבתה בשנת 1852. רו הזמין מדיוק ציורים וקישוטים עבור הקרקס האמריקאי שלו, ודיוק היה בשבוע הרביעי לעבודתו כשחלה וחזר הביתה.
מצבו של דיוק הידרדר במהירות והוא נפטר כעבור שבוע והותיר את אשתו וילדיו חסרי כל. מר רו הנדיב יזם קרן עזרה ותרם לקופה עשר לירות. במהלך יום אחד בקרקס גייסה הקרן שלו סכום כסף מכובד עבור האלמנה וילדיה.
דיוק נפטר בקולינגווד, ויקטוריה בגיל 38 והותיר את לוסי ושישה ילדים.
גן הקיטור השווייצרי
גן הקיטור השווייצרי (שם רשמי המאוית חלקו בצרפתית וחלקו באנגלית: Le Swiss Vapeur Parc) הוא פארק מיניאטורות בעיירה לה בּוּבְרֶה (Le Bouveret), על רצועת החוף של קנטון ואלה, על אגם ז'נבה. הגן מכיל דגמים של הבניינים המפורסמים בשווייץ וכן דגמי רכבות ודגמים של אביזרי מסילות ברזל כגון גשרים ומנהרות.
קנה המידה של דגמי הרכבות הוא 1:8 והדבר מאפשר למבקרים לרכב על גגות הקרונות כדי לתור בגן. חלק מדגמי הרכבות מונעים בבנזין וחשמל וחלק בקיטור – ומכאן שם הגן. מפעילי הרכבות יושבים על הקרונות הראשונים של הרכבות ומתפעלים אותן בעזרת כפפות מטבח.
קנה המידה של שאר הדגמים אינו אחיד. הגדולים ביותר ביניהם, אלה שניתן להיכנס לתוכם רגלית כדי לצפות בחלקיהם הפנימיים ואלה שהוסבו למבני ציבור כמו קיוסקים וחדרי שירותים הם בקנה מידה של 1:5.
הגן מכיל גם אגמים מלאכותיים קטנים וערוגות עם פרחי העונה המקובלים בשווייץ. אולם במהלך חודשי החורף הגן סגור.
כאשר הגן נפתח, ב-6 ביוני 1989, היו בו רק שתי רכבות ושטחו היה 9,000 מטר מרובע. בשנת 2007 השתרע הגן על 17,000 מטר מרובע והיו בו חמש עשרה רכבות. בין השנים 1989 לבין 2007 ביקרו בגן שניים ורבע מיליון איש.
בכל חודש יוני מתקיים בפארק "פסטיבל הקיטור הבינלאומי".
יחסי ארצות הברית–קזחסטן
היחסים דיפלומטיים בין ארצות הברית והרפובליקה של קזחסטן כוננו בשנת 1991 לאחר שקזחסטן קיבלה את עצמאותה מברית המועצות.
היסטוריה
ב-25 בדצמבר 1991 ארצות הברית הפכה למדינה השלישית (אחרי טורקיה והפדרציה הרוסית) שהכירה בעצמאותה של הרפובליקה של קזחסטן, לאחר קריסת ברית המועצות. ארצות הברית הייתה המדינה הראשונה שפתחה בינואר 1992 את שגרירותה בקזחסטן, באלמה אטה, ולאחר מכן העבירה אותה לאסטנה ב-2006. בשנת 2009, ארצות הברית פתחה קונסוליה כללית באלמטי. בשנים שלאחר העצמאות של הרפובליקה של קזחסטן, המדינות הקימו יחסים דו-צדדיים קונסטרוקטיביים.
יחסים ביטחוניים
מאז 2003 נערכו מדי שנה בקזחסטן התרגילים הצבאיים של ארצות הברית-קזחסטן "סטפה איגל", תרגילים צבאיים שבהם השתתפו כוחות מארצות הברית, בריטניה, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, וגם, לראשונה, אפגניסטן, נפאל וטורקיה השתתפו בתרגילים "סטפה איגל 2015".
בשנת 2003 שלחה קזחסטן 27 מהנדסים צבאיים לעיראק, ובסך הכל שהו בעיראק 290 חיילים קזחים.
היחידות הצבאיות קזבט וקזברי הוקמו ומשתתפות באופן שוטף בשיתוף עם ארצות הברית וכוחות נאט"ו, ויחידות אלה משתתפות הן בפעולות צבאיות והן בתרגילי התפרעות קרובה אזרחית שנערכו בשטח קזחסטן ומחוצה לה.
יחסי סחר
נכון לשנת 2011, קזחסטן היא שותפת הסחר ה-78 בגודלה של ארצות הברית, עם מחזור של 2.5 מיליארד דולר. בשנת 2010 ההשקעה הישירה של ארצות הברית בכלכלה של קזחסטן הסתכמה ב-9.6 מיליארד דולר שהם 23.9% יותר מאשר בשנת 2009. ההשקעות מרוכזות בתחום הנפט והגז, טלקומוניקציה ואנרגיה. קזחסטן התקדמה מעט ביצירת אקלים השקעה חיובי, אם כי ישנן בעיות חמורות, כולל חוסר השלמות של מערכת המשפט. חוזה ההשקעות הדו-צדדי של ארצות הברית וקזחסטן וחוזה למניעת כפל מס נחתמו בשנים 1994 ו-1996. בשנת 2001 הקימו קזחסטן וארצות הברית שותפות אנרגיה ביניהן. הצטרפות לארגון הסחר העולמי נותרת בעדיפות עליונה עבור ממשלת קזחסטן.
תקשורת בתחומים שונים
ארצות הברית מסייעת לקזחסטן במאבק בפשע מאורגן, טרור וקיצוניות. לדברי ג'ורג' קרול, שגריר ארצות הברית בקזחסטן: "קזחסטן מילאה תפקיד ענק והפכה ביוני 2015 למדינה המארחת של הוועידה האזורית בנושא התמודדות עם קיצוניות אלימה. ועידה זו הייתה אירוע מפתח לקראת פסגת ההתמודדות עם קיצוניות אלימה, שתתקיים במסגרת העצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק בספטמבר."
מדיניות הנשק הגרעיני
שיתוף הפעולה בין ארצות הברית לקזחסטן בתחום הביטחון ואי-הפצת הנשק הגרעיני הוא אבן היסוד של היחסים, כפי שמעידים השתתפותה של רפובליקת קזחסטן בוועידת הביטחון הגרעיני בוושינגטון בשנת 2010, ואז בסיאול בשנת 2012. בשנת 1993 נטשה קזחסטן את הנשק הגרעיני וסגרה את אתר הניסויים Semipalatinsk. ארצות הברית סייעה לקזחסטן בהשמדת ראשי נפץ גרעיניים, חומרי נשק ותשתיות תומכות שלהם. בשנת 1994, קזחסטן העבירה יותר מחצי טון אורניום בדרגת נשק לארצות הברית. בשנת 1995, קזחסטן הרסה את ראש נפץ הגרעין האחרון שלה, ובסיוע ארצות הברית השלימה את איטום 181 מנהרות גרעין. במהלך העשור הבא, ארצות הברית וקזחסטן אטמו יחד עוד 40 מנהרות גרעיניות. קזחסטן חתמה על אמנת הכוחות המזוינים הקונבנציונליים באירופה (1992), על אמנת START (1992), על הסכם אי הפצת נשק גרעיני (1993), האמנה לאיסור כלי נשק כימיים ושלילת ניסויים גרעיניים מקיפים (2001). על פי תוכנית הפחתת איום השיתופית, ארצות הברית השקיעה 240 מיליון דולר כדי לסייע לחיסול נשק להשמדה המונית בקזחסטן.
ניידות מספרים
ניידות מספרים היא היכולת של בעלי טלפונים להחליף את ספק הטלפון שלהם בלי צורך להחליף גם את מספר הטלפון שלהם.
טרם הפעלת יכולת זו שמירה על מספר הטלפון במעבר בין ספקים הייתה אפשרית רק אם אותו מספר היה פנוי אצל הספק החדש. שמירה על קידומת מספר הטלפון הייתה אפשרית רק במקרה שהיא הייתה משותפת לשני הספקים.
מטרתה העיקרית של ניידות המספרים היא הגברת התחרות בין ספקי הטלפון. המטרה מושגת בכך שהניידות מקלה על בעלי הטלפון לעבור בין הספקים. למעשה, הניידות מאפשרת לאדם לשמור על אותו מספר טלפון למשך כל חייו, בלי קשר לספק הטלפון שלו. דבר זה מקל מאוד על אדם המחליף ספק טלפון, כיוון שהוא מבטל את הצורך בעדכון כל מכריו במספר הטלפון החדש שלו.
ניידות מספרים בישראל
להלן עיקרי תוכנית המספור לעניין ניידות מספרים (שנקבעה על ידי משרד התקשורת בהתאם להוראות סעיף 5א לחוק התקשורת (בזק ושידורים)):
עד להחלתה של תוכנית הניידות בישראל, ניתן היה לדעת על מעבר בין רשתות, באמצעות קידומת מספר היעד. עם החלתה של התוכנית, דבר זה נמנע. לצורך כך, הוסף "טון שקיפות" מיוחד, המושמע למנוי בעת הקמת הקשר, המודיע לו על מעבר לרשת אחרת.
על אף האמור בחוק, ניידותם של מספרים כשרים הייתה מוגבלת זמן רב לאחר כניסת החוק לתוקפו. לא ניתן לנייד מספר כשר למסלול לא כשר.
באפריל 2019 קבע משרד התקשרות כי מנויי פריפייד יוכלו לנייד רק לאחר שהטעינו את הקו לאורך חייו בסך 30 ש"ח לפחות.
מגדל שלום מאיר
מגדל שלום מאיר (בקיצור מגדל שלום, ידוע גם בשם העממי "כלבו שלום"), הוא בניין גדול בעל עירוב שימושים, המפורסם בישראל בשל היותו גורד השחקים הראשון בתל אביב ובישראל. נחנך בשנת 1965 בקצה רחוב הרצל, במקומו של המבנה הישן של הגימנסיה העברית "הרצליה" שנהרס. בעת חנוכתו היה המבנה הגבוה ביותר באסיה. גובהו הוא כ־129 מטרים.
לאחר שיפוץ ובניית תוספת לחלקו העליון בין השנים 2003–2004, גובהו הגיע לכ־129 מטרים ב־34 קומות. תוספת בנייה זו הסבה את קומותיו העליונות למגורים והוסיפה בריכת שחיה פרטית על גג המגדל בפינתו הדרום מערבית. בסיס המגדל מכיל קומת מסחר.
היסטוריה של המגדל
מגדל שלום הוקם על ידי חברת "כיכר הרצליה", שהייתה שותפות של הלל דן, האחים מאיר, פדרמן וג'ורג' פרידלנדר. עם הזמן רכשו האחים מאיר את רוב מניות החברה והמגדל נקרא על שם אביהם שלום מאיר. הוא תוכנן על ידי האדריכלים יצחק פרלשטיין, גיסו של מרדכי מאיר, גדעון זיו ומאיר לוי. בתוכניות המגדל המקוריות נישא הבניין לגובה של כ-112 מטרים, מגדל בן 100 מטרים הניצב על פודיום בגובה 12 מטרים, תכנון זה נבע מדרישת העירייה שהבניין לא יחסום את המשך רחוב הרצל, ואכן, התכנון אפשר לרחוב לחצות תחת המגדל בלא מפריע. באוקטובר 1961 נחתם הסכם בין החברה לעירייה על בניית המגדל ופיתוח האזור סביבו. בנייתו נעשתה בידי חברת רסקו בשיטה שוודית ולא נעזרה בפיגומים עצמאיים, אלא נסמכה על שני פירי המגדל היצוקים ממזרח וממערב. בתחילת 1962 הוחל בחפירת היסודות, החניון התת-קרקעי, ואף הכנה לחיבור תחנה לרכבת תחתית עתידית. כתוצאה מפעילות זו נתערערו היסודות של מבנה ספריית שער ציון הסמוך, שנסגר ויועד להריסה. הבנייה נמשכה באופן רצוף עד 1965. בשלב ראשון נבנו 17 הקומות הראשונות, ולאחר עצירה קצרה בשל מחסור במימון, נעתרה מדינת ישראל לסיוע ורכשה חלק מקומות המגדל, ומיד לאחר מכן הושלמו הקומות העליונות. בחנוכת המגדל נחשף הציבור לדרגנוע הראשון במדינת ישראל.
ב-18 בספטמבר 1965 נפתח הכלבו בבניין וכלל כאלפיים משרדים, בתי כל-בו וחנויות. את הכל-בו ניהל רפאל (רפי) ברוך במשך 11 שנים. באוקטובר 1965 נכנס בנק לייצוא לרגלו המזרחית של המגדל. בהמשך פעל לתקופת מה בית מלון "המגדל" ברגלו המערבית, שם ממוקמים משרדי הבנק הבינלאומי הראשון. לפיכך, היה בעת השלמתו מבנה זה נחשוני ופורץ-דרך בתחומים רבים. בשנת 1971 פרצה שרפה בכלבו שלום וגרמה לנזק של כמיליון לירות.
לשם בניית המגדל, נהרס בניין "גימנסיה הרצליה", אחד המבנים האקלקטיים המרשימים והייחודיים שנבנו בראשית ימי תל אביב, בקצה רחוב הרצל, שהיה הרחוב המרכזי של העיר. הריסת מבנה היסטורי זה עוררה את תנועת השימור העירוני, ובעקיפין הביאה להקמת המועצה לשימור מבנים ואתרים. עם חלוף השנים הלכה וגברה הביקורת על עצם בניית המגדל, בעיקר עקב מיקומו במרכז ההיסטורי של תל אביב. זמן קצר לאחר הריסת גימנסיה הרצליה, נהרס גם בניין ספריית שער ציון, שהיה ברחוב מונטפיורי פינת אחוזת בית. הספרייה עברה למבנה ארעי בשדרות שאול המלך, עד להקמת משכן הקבע שלה בבית אריאלה.
שנים מאוחרות
עם השלמתו החזיק המגדל בתואר "המגדל הגבוה ביותר באסיה" עד לשנת 1968 עם השלמת "בניין קסומיגסקי" בטוקיו, יפן. כמו כן החזיק המגדל בתואר "המגדל הגבוה ביותר במזרח התיכון" עד לשנת 1979 עם השלמת בניין "מרכז הסחר העולמי" בדובאי. הבניין החזיק בתואר גורד השחקים הגבוה בישראל למשך כ-34 שנים, עד לחנוכת מגדל עזריאלי העגול בשנת 1999. עד העשור השני של המאה ה-21 אכלס הבניין משרדי ממשלה רבים. בקומה השלישית פעלה ספרייה עירונית. במרתף המגדל היה מתחם באולינג.
סרטי הקולנוע "עליזה מזרחי" (1967) ו"סיפורי תל אביב" (1992) צולמו במגדל, והם מנציחים את המקומות שהיו בו: חנות הכל-בו, מוזיאון השעווה, פארק השעשועים והמצפה.
בשנת 2003 החל שיפוץ של הקומות העליונות במגדל כדי להסב אותן למגורים. בקומות אלו נבנה מספר מצומצם של דירות יוקרה המנצלות את מיקום המגדל המרכזי, נוף הים, והסמיכות לשכונת נווה צדק ההיסטורית.
ב-17 בנובמבר 2010 פרצה שרפה בקומות העליונות של המגדל. כיבוי השרפה ארך כשלוש שעות, זמן רב יחסית, עקב קריסת מערכת החשמל באחת הקומות שנפגעו, שמנעה פעולה תקינה של משאבות המים. כתוצאה מן השרפה נפגעו עשרה אנשים באורח קל משאיפת עשן.
הניהול, התפעול והאחזקה של מגדל שלום מתבצעים תחת חברה מעורבת שבה מחזיקה מדינת ישראל בכ-12%.
תיאור המגדל
המבנה בנוי בסגנון מודרני. הוא מלבני בתוכניתו, מורכב משורות חלונות אופקיים, ומחופה אריחי פסיפס איטלקיים בגוון בז'. בחזיתות המזרחית והמערבית שורת חלונות אנכית המלווה את שתי ליבות הבניין המנותקות זו מזו. המגדל נח על פודיום גדול בן שתי קומות, כאשר מבואת המגדל אינה נמצאת בגישה ישירה מן הרחוב, בקומת הקרקע כמקובל, כי אם בקומת ביניים מעליה. גישה אל קומת הביניים אפשרית רק לאחר עלייה בדרגנוע. לבניין שתי מבואות, מזרחית ומערבית, בהתאם לליבות המגדל. במהלך השנים ניטשו ויכוחים לגבי עיצוב המגדל ומראהו הבומבסטי למביטים בו מכיוון רחוב הרצל. בכך דומה המגדל לבניין "פאן-אם" בניו-יורק, שהושלם שנתיים קודם לכן, בשנת 1963, וחסם את שדירת פארק באופן דומה.
במשך שנים רבות היה מגדל שלום המגדל היחיד בישראל שבו ייעדו מתכנניו מקום להקמת תחנת רכבת תחתית, עבור הרכבת התחתית של תל אביב. הכנה זו לא זירזה את הקמת הרכבת התחתית, והייעוד לא מומש. מאז תוכננו כך גם מגדל רובינשטיין בתל אביב ומגדל הנביאים בחיפה, שבו נוצל התכנון ונבנתה תחנה עבור הכרמלית. חידוש תחבורתי נוסף במגדל שלום היה הכביש הדו-מסלולי שעובר מתחתיו.
בהיותו המגדל הגבוה בישראל, הוקמו אנטנות רבות על גגו ובהן אנטנת NDB המסייעת בנחיתת מכשירים בנמל התעופה בן-גוריון. האנטנות הוסרו בתחילת שנות ה-2000.
המרכז להכרת תל אביב
על קירות רחבת הכניסה המערבית למגדל נמצאים שני פסיפסים גדולי ממדים, המתארים תמונות מהחיים בתל אביב. הראשון: "הפסיפס לזכר הגימנסיה הרצליה" נוצר על ידי הצייר נחום גוטמן עם הקמת המגדל, והשני: "יפו-תל אביב: דור שני" נוצר בשנות ה-90 על ידי הצייר דוד שריר. מולם הוצב פנס הרחוב הראשון של תל אביב.
בשתי הקומות התחתונות של הבניין מוצגת תערוכה בנושא תולדות תל אביב. חלק מהמוצגים הועברו מהמוזיאון לתולדות תל אביב שפעל בעבר בכיכר ביאליק ונסגר. התערוכה כוללות תמונות נדירות, תצלומים של שמעון קורבמן, אוסף מפות היסטוריות, דגמים של פרויקטים שנבנו וכאלה שתוכננו אך לא נבנו, דגמים של תל אביב הקטנה, פינה להנצחת פטריק גדס ותוכניתו, ודגם של רוב שטח תל אביב על כל בנייניה (משנת 1999), שהועבר לשם מבניין העירייה. במרתף הבניין שוכן ללא קשר למרכז להכרת תל אביב, גם ארכיון אדריכלות ישראל.
פארק שעשועים - מאירלנד
ב-30 במאי 1975 על הגג הפתוח התחתון של המגדל הוקם פארק שעשועים קטן בשם "מאירלנד". הפארק היה פעיל עד 1994.
מוזיאון השעווה הישראלי הראשון
ב-7 ביוני 1973 הוקם במגדל "מוזיאון השעווה הישראלי" על ידי רפאל (רפי) ברוך. במוזיאון, שהיה מוזיאון השעווה היחיד בישראל, היו כמאה בובות שעווה. הוא נסגר בשנת 1995 כתוצאה מבעיות כלכליות. לאחר סגירת המוזיאון הוצבו בקומה הראשונה של המגדל, ליד הכניסה המערבית, בובות של חיים נחמן ביאליק, לאה גולדברג, נתן אלתרמן, אלכסנדר פן, אברהם שלונסקי וחנה רובינא, שעיצב מיכאל רפופורט.
מצפה
על גגו של מגדל שלום פעלו משנת 1966 מצפה עם גג פתוח עם משקפות תצפית בשם "מצפה שלום", ומסעדה. שניהם נסגרו בשנת 1999, עקב פתיחת "המצפה המקורה הסגור" במגדל העגול של מגדלי עזריאלי ולנוכח ירידה מתמשכת במספר המבקרים.
התענית
בנצרות המערבית התענית (בלטינית: Quadragesima, תקופת ארבעים הימים) - היא התקופה שבין יום רביעי של האפר לבין יום שבת הקדוש שלפני יום ראשון בו חל חג הפסחא. בנצרות המזרחית, התקופה שלפני חג הפסחא נקראת "התענית הגדולה" על מנת להבדילה מתענית החורף המכונה "צום המולד". תקופה זו מציינת את הימים שהובילו לצליבתו של ישוע ומסתיימת ביום המיוחס לקימתו לתחייה.
חג הפסחא חל תמיד בין ה-22 במרץ ל-25 באפריל, ולכן יום רביעי של האפר חל בין ה-4 בפברואר ל-10 במרץ - 46 ימים לפני חג הפסחא. עם זאת, תקופת התענית נמשכת תמיד 40 ימים, מאחר שימי ראשון אינם נספרים כחלק מימי התענית מהיותם יום קדוש לנצרות.
בלטינית תקופת התענית התייחסה במקור ל- quadragesima - היום ה-40 שלפני חג הפסחא, ומכאן מקור השם בחלק מהשפות הרומאניות - (בספרדית: cuaresma, בצרפתית carême, באיטלקית quaresima, ברומנית păresimi, ובשפות הקלטיות - אירית: Carghas ובוולשית: Carawys) באנגלית נקראת התענית Lent, (מאנגלית עתיקה lencten שמשמעה "אביב", מגרמנית מערבית langitinez - 'ימים ארוכים', מ langaz - 'ארוך' ו tina - 'יום').
בעוד שחג הפסחא נועד לחגוג את תחייתו של ישוע, התענית היא זמן בו מתכוננים לשבוע הקדוש בו מזכירים הנוצרים את האירועים שקדמו לצליבתו של ישוע.
מקור החג
תקופה של 40 יום היא תקופה סימבולית המופיעה פעמים רבות במקורות היהודיים: משה שהה 40 יום על הר סיני עת קיבל את התורה, ולאחר חטא העגל הוא שהה 40 ימים נוספים על הר סיני. אליהו שהה 40 ימים במדבר, ואף בני ישראל שהו במדבר סיני 40 שנה בטרם נכנסו לארץ. יונה ניבא על נינוה ש"תתהפך תוך 40 יום".
כך גם בכתבי הברית החדשה: ישוע צם במדבר 40 יום.
בתחילה, המקור לשמה של התענית היה במילה הלטינית quadragesima - שמשמעה 40 שעות, כשהכוונה ל-40 שעות הצום שקדמו לחג הפסחא. מאוחר יותר, הוארכה תקופת ההכנה לחג הפסחא משלושה ימים (40 שעות) ל-6 ימים - המקבילים לששת שבועות החניכה, בהם חנכו את הנוצרים החדשים בחוקי דתם.
לימים, במהלך המאה ה-4 לספירה, הוארך משך החניכה לשבעה שבועות (פרק זמן של 49 יום) בהם נערכו מדי יום שיעורים שנמשכו מספר שעות, בהם למדו המתנצרים על הנצרות.
מנהגי תקופת התענית
בעבר, במשך זמן התענית היו נוהגים נוצרים אדוקים להימנע ממזון ומחגיגות. בתקופה זו נהגו להתפלל (לבקש מחילה מהאל), לצום (לבקש מחילה מהנפש) ואף לבקש מחילה מהשכנים. כיום מנהגים אלה אינם נפוצים, ומה שמקובל כיום הוא ויתור על מאכל, כגון בשר חלב וביצים או מנהג כלשהו, בזמן התענית - וכן גם מתן צדקה.
פסטיבלים שקודמים לתענית
על פי מסורות פגניות שקדמו לנצרות, נחוגו בזמן שלפני מועד התענית פסטיבלים שונים, לרוב בהקשר לפולחני האביב. מנהג זה שולב בדת הנוצרית ושיאו מגיע ב"יום שלישי השמן" (בצרפתית: מרדי גרא, Mardi Gras). גם הקרנבל (מילה שמשמעותה המילולית היא "סילוק בשר"), ציין בנצרות את סיום הזמן שבו מותר לאכול בשר לפני התענית.
במאמרו "רבלה וזמנו" מצביע מיכאיל בכטין על ההשפעה העצומה של החגיגה שלפני צום ששת השבועות, שמקדים את חג הפסחא הנוצרי, על הספרות בכלל, ועל זרם המניפאה (Menippea) בפרט. בכטין מרחיב את יסוד הקרנבל לרמה הבלשנית. לדידו מהות הקרנבל היא חציית הקווים המקובלים, והפיכת המנהגים על פיהם. השולי הופך למרכזי: פעולות הגוף והפרשותיו נהיים מוקד העניין, המעמדות הנמוכים תופסים את מרכז הזירה, העבד מוכתר למלך. הקרנבל מאתגר את המציאות היומיומית המשמימה ומשמש לה כאנטיתזה הקוראת תיגר, בכך שהוא פותח לדיון מחודש את סמליה. בכטין טוען שהקרנבל מלא בסמלים דו-משמעיים, "סמלים שמכילים דואליסטיות, המאחדים שני קטבים מנוגדים של שוני ואסון". לקרנבל החגיגה שלפני צום ששת השבועות ייחס בכטין משמעות עמוקה של חיי הקהילה - בהציבו אלטרנטיבה פרועה, משוחררת ומאתגרת לשגרת היומיום, המאופיינת בהיררכיה ובניכור חברתי. ה"אחר" משתחרר ותופס את מרכז הבמה; הכנסייה ומוקדי הכוח הפיאודליים הופכים ליעד של בוז, לעג ופרודיה. הקרנבל מאופיין במופעי ראווה חזותיים, קומדיה ופרדוקסים מילוליים. כל המחסומים החברתיים הרגילים נפרצים, הבדלי מין, גזע וגיל מתבטלים. נוצרת תקשורת חדשה בגובה העיניים, המבוססת על "מגע חופשי ומוכר", והפלת מחיצות חברתיות.
צום
בתקופת הנצרות הקדומה הצום בימי התענית היה מחמיר - נאסר על כל מאכל מן החי, והותרה אכילת ירקות בלבד. מאוחר יותר הותרה גם אכילת דגים ועופות. במקרים מסוימים נאסרה אכילת פירות וביצים - והותרה אכילת מאפים בלבד. בימי הביניים היו כתות נוצריות שצמו כל היום, ואכלו ארוחה אחת בשעות הלילה (כמו ברמדאן המוסלמי), והיו שנהגו לאכול הכול משעות אחר הצהריים. במרבית ארצות אירופה, עד סוף ימי הביניים נהגו להימנע מאכילה במשך רוב היום, ואכלו כל יום ארוחת ערב ללא בשר, ביצים, מאכלי חלב ובלי שתיית אלכוהול.
בנצרות הקתולית, החל מסוף ימי הביניים, נקבע שבמהלך התענית יש לאכול ארוחה גדולה בערב, וביום שתי ארוחות קטנות - ובלבד ששתיהן יחד תהיינה פחות מארוחה אחת רגילה. התענית חלה על כל גבר מעל גיל 18 או לאחר קבלת הקורבן הראשון.
בגרמניה נהגו לאכול זנב של בונה, כי הוא נראה כמו דג. במהלך ימי הביניים והעת החדשה מספר חיות אחרות הותרו למאכל בזמן הצום, על בסיס היתר דתי: ברנטות לבנות-לחי הותרו באירלנד עד המאה ה-11, על בסיס אגדת עם כי הברנטות נולדות משיירי עצים הצפים במים, ולפיכך מוצאן מהעץ ודינן כפרי וירק; הקפיבארה, יונק מכרסם המבלה זמן ניכר מחייו במים, הוכשר על ידי הכנסייה הקתולית במאה ה-15 כדג לכל דבר ועניין, ולפיכך הותר בתענית.
כיום, בנצרות האורתודוקסית נהוג לשמור על הכללים שהיו נהוגים בימי הביניים, ולאכול בתקופת התענית ארוחות צמחוניות בלבד. בנצרות הפרוטסטנטית לא נהוגה התענית כלל.
בארצות הברית ובאירלנד, נוהגים הצמים להפסיק את התענית ביום פטריק הקדוש (יש שמפסיקים בכל יום שבו חל חג זה, ויש המפסיקים תענית רק אם הוא חל ביום שישי), שכן המאכל המסורתי של יום פטריק הוא קורנד ביף וכרוב.
מרבית הפרוטסטנטים והאנגליקנים אינם צמים או נמנעים מאוכל בזמן התענית. יש הנמנעים ממאכל אחד בלבד - כגון מיני מתיקות, או שוקולד, ויש הנמנעים ממנהג או מפעילות מסוימת (כגון הליכה לקולנוע).
ימים קדושים
במהלך תקופת התענית ישנם מספר ימים הנחשבים קדושים:
נתניהו
נתניהו הוא שם משפחה יהודי-עברי המוזכר לעיתים בתנ"ך כפטרונים (ישמעאל בן נתניהו, ).
פירושו אלוהים . השמות המקבילים אליו בעברית הם: יהונתן,, נתניה, נתניאל ואלנתן.
השם "נתניהו" מופיע באוסטרקון שנמצא בתל גזר, שעליו כתובה תעודה באכדית ובכתב יתדות משנת 649 לפנה"ס.
קהל עדת ישורון (ניו יורק)
קהל עדת ישורון (באנגלית: K'hal Adath Jeshurun או בקיצור KAJ), הידוע גם בשם ברויאר'ס (Breuer's), בשכונת וושינגטון הייטס במנהטן, שבניו יורק, היא קהילה חרדית עצמאית, שנוסדה על ידי יהודים מגרמניה. ישנה שלוחה של הקהילה גם בשכונת מונסי.
היסטוריה
הקהילה נוסדה ב-1938 על ידי פליטים יהודים מגרמניה הנאצית שהיו חברים בקהילת הרב שמשון רפאל הירש בפפד"מ. הקהילה רואה את עצמה כהמשך לקהילת הרב הירש על ידי שמירתה על תורה עם דרך ארץ ומנהגי פפד"מ. בהתחלה, התקיימו מנייני תפילה רק בשבת, אבל בפברואר 1939 הזמינו את הרב יוסף ברויאר לשרת כרבם, ומאז החלו להתקיים מנייני תפילה בכל יום. הקהילה המשיכה להתפתח עד שנות ה-60 של המאה ה-20, ובשיאה היו חברים בה יותר מאלף משפחות. מאז שנות ה-60, ירדה הקהילה בגודלה, כיון שהילדים של חברי הקהילה, על פי רוב, לא נשארו בשכונה, אבל הקהילה עדיין ממשיכה לתפקד.
נוסח
בניגוד לרוב בתי הכנסת בארצות הברית ובעולם בכלל, מתפללים בבית כנסת זה לפי נוסח אשכנז המערבי, ובהתאם למנהגים שנהגו בקהילת האם בפרנקפורט. הקהילה ידועה בשמרנותה ובהקפדה על מנהגיה ועל אמירת כל הפיוטים. משתמשים בעיקר בסידורי ומחזורי רדלהיים, אבל יש מקומות שנוסח הקהילה שונה מנוסח רדלהיים, ובהתאם למנהג פרנקפורט.
מוסדות הקהילה
מעבר לקיומו של בית כנסת ובו מנייני תפילה ושיעורים כמקובל, הקהילה מפעילה מוסדות נוספים המעניקים שירותים דתיים לחבריה: מוסדות חינוך (בית ספר יסודי וחטיבת ביניים לבנים ולבנות, בית ספר תיכוני לבנים (ישיבה קטנה), וכולל), מקווה, חברה קדישא, מערכת כשרות, מעבדה לבדיקת שעטנז, וכו'.
יוזף מרקס
יוזף רופרט רודולף מרקס (בגרמנית: Joseph Rupert Rudolf Marx; נולד ב-11 במאי 1882 בגראץ - 3 בספטמבר 1964 בגראץ) היה מלחין, מורה ומבקר אוסטרי.
בראיון שנתן לאלייזה מאך ("פסנתרנים דגולים בני זמננו מדברים בשם עצמם"; "ספרי דובר על מוזיקה"), אמר חורחה בולט, כי "הקונצ'רטו הרומנטי לפסנתר" של יוזף מרקס היה האהוב עליו ביותר מבין הקונצ'רטי הווירטואוזיים הגדולים, הודות למפגן הכוח הכביר שהוא דורש מן הסולן.
חיזוי מזג אוויר
חיזוי מזג האוויר הוא הפעילות העוסקת במתן תחזיות על מזג האוויר הצפוי.
דרום וולו
דרום וולו הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה נקרא על שם המחוז ההיסטורי וולו. גובל בצפונו במחוז צפון וולו, בצפון-מערבו בדרום גונדר, במערבו במזרח גוג'ם, בדרום-מערבו במדינת אורומיה, בדרומו שוואה הצפונית, במזרחו באורומיה ובמדינת עפר. עד שנת 1991 נכללה במחוז ההיסטורי וולו אחד מהמחוזות ההיסטוריים של אתיופיה.
חיזוי מזג אוויר
מבחינת האדם יש חשיבות לידיעת מזג האוויר הצפוי באזור מסוים בעתיד הקרוב. תחזית מזג האוויר משפיעה על פעולתם של חקלאים, תיירים, ולמעשה על כל אדם היוצא מביתו ומתלבט האם להצטייד במטריה או במשקפי שמש. מהלכים צבאיים מושפעים במידה רבה ממזג האוויר, כך למשל התלבטו האם להוציא את הפלישה לנורמנדי עד לרגע האחרון בשל מזג האוויר הצפוי.
דרום וולו
היסטוריה
בימי הביניים ועד 1991 הייתה חלק מהמחוז ההיסטורי, וולו, שהיה חלק מהאימפריה האתיופית. עם התמוטטותה הסופית של ההחונטה הצבאית האתיופית ב-1991 המחוז התפצל למספר אזורים חצי מהמחוז שתושביו היו עפרים סופח למדינת עפר והחצי השני לשבאמהרה התחלק לשני מחוזות צפון וולו ודרום וולו.
נפות
במחוז שמונה עשרה נפות יחד עם שתי ערים דסי וקמבלוצ'ה במעמד נפה ונפה אחת, ארגובה, במעמד מיוחד.
חיזוי מזג אוויר
בעבר הייתה התחזית בלתי מדויקת לחלוטין, ותרבויות שונות הסתמכו על סימנים שונים על מנת לחזות אותו. אולם כיום משתמשים בדרכים אמינות יותר לאיסוף המידע והצגתו, כמו מכ"ם עננים, קלימוגרף ומפה סינופטית. מפאת העובדה שיש מערכות מטאורולוגיות שונות שמתנהגות על אותו בסיס כל פעם (כמו שקעים), ניתן לזהותן ולצפות את המשך התפתחות המערכת. אולם, שיטה זו אינה מדויקת ויכולה לכשול אם המערכת הנוכחית לא מתנהגת כרגיל.
בשנת 1922 פרסם ל.פ. ריצ'רדסון (Lewis Fry Richardson) את המאמר Weather Prediction by Numerical Process ובו הציג את תוכניתו לביצוע חיזוי נומרי, אולם לתהליך שהציע היו שתי מגבלות: היעדר מכונת חישוב ומערכת משוואות לקויה בפתרון שהניבה. בעקבות זאת, נעשה בשנת 1948, ניסיון נוסף על ידי ז'. צ'רני ופון נוימן והפעם באמצעות מחשב, אולם התוצאות היו דלות ולא משביעות רצון.
התקדמות ניכרת בחיזוי הנומרי הושגה רק משפותחו מחשבי העל; אנשי תוכנית החלל שנזקקו לכוח חישוב רב לתכנון משימותיהם ואנשי המטאורולוגיה שנזקקו לעבד סימולציות של תהליכים אטמוספיריים, היו ועודם צרכנים של מחשבים בעלי יכולות חישוב אדירות ומחשבי על שנבנו עבורם החלו להפיק מנוסחאות מסובכות ביותר, תוצאות נתונים שאפשר היה להסתמך עליהם.
חיזוי נומרי
חיזוי נומרי של מזג האוויר מתבצע באמצעות מודל מטאורולוגי המורץ על גבי מחשב, לרוב על גבי מחשב-על עקב העומס החישובי שנדרש לשם כך. המודל המטאורולוגי הוא מודל מתמטי המחלק את העולם לסריג (Grid) תלת-ממדי כאשר כל תא בסריג מכיל את המשתנים המטאורולוגיים החזויים באזורו הגאוגרפי. על ידי שימוש במשוואות כגון משוואות זרימה ומשוואות תרומדינמיקה, מחושב כיצד ישתנו המשתנים בכל סריג כעבור פרק זמן - תהליך זה נקרא צעד זמן. לאחר שמתבצע צעד זמן מוזנים הנתונים שהתקבלו מהצעד שנית אל המודל כדי לבצע צעד זמן נוסף וחזור חלילה. כיוון שהמודל אינו חוזה בדיוק מלא את העתיד בכל צעד זמן ישנה שגיאה, כך שהצעד שבא לאחריו מתבסס על מידע פחות מהימן ולרוב נוטה לייצר שגיאה גדולה יותר לאחר מכן. עקב אופיין הלא ליניארי של משוואות הזרימה שגיאה קטנה בנתונים המוכנסים לצעד של המודל עלולה לגרום לשגיאה משמעותית יותר, על כן לא ניתן לחזות לטווחי זמן ארוכים.
מודלים מטאורולוגיים
כל הארגונים אשר מריצים מודלים מטארולגים חברים בארגון המטארולוגיה העולמי שמספק להם נתונים מטאורולוגיים מכל רחבי העולם.
יישומים ושימושים
באופן כללי, חיזוי מזג אוויר מסייע לחזות עומסי חום מסוכנים או קור קיצוני שעשויים לפגוע בחיי אדם, שיטפונות, תנאי רוח קיצוניים או סיכוני קרינת אולטרא סגול. מעבר לכך, ישנם שימושים ספציפיים למטאורולוגיה:
יהושע יהלום
יהושע יהלום (28 ביולי 1943 – 11 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל, אשר לחם בחזית רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, שבה נהרג. הוא עוטר על לחימתו בעיטור המופת.
ביוגרפיה
יהושע (שוקה) פינקלשטיין נולד בקריית מוצקין. בגיל העשרה, עבר לבדו לקיבוץ מעוז חיים. לאחר שלמד בפנימייה צבאית. הוריו הצטרפו לקיבוץ אחרי כמה שנים. ב-1961 גויס לצה"ל, עבר קורס קציני חיל רגלים, קורס קציני חרמ"ש וקורס מפקדי פלוגות שריון. השתתף כאיש מילואים במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
יהלום עבד בענף הכותנה במעוז חיים ועמד להתחיל ללמוד בפקולטה להנדסה בטכניון. היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים היה מפקד פלוגת ג'יפים בגדוד הסיור 134 שבחטיבה 179. יחידתו עסקה בהכוונת הטנקים לעבר האויב ובפינוי נפגעים. לאחר שנפגעו מפקדי פלוגות רבים בחטיבה יהושע הבין שעליו להילחם כשיריונר, מצא פלוגת טנקים במנוחה, דרש ממפקד הפלוגה ללמד אותו את טנק הצנטוריון (שוט) ואיך נלחמים.
לאחר המלחמה הובא יהלום לקבורה בקיבוצו, מעוז חיים.
על יוזמתו, נחישותו, ואומץ ליבו, עוטר לאחר מותו, בספטמבר 1975, בעיטור המופת.
שמו של יהלום הונצח על גבי מספר אנדרטאות, וביניהן באנדרטת יד לשריון, אנדרטת גדוד 134 בעין זיוון, אנדרטת נופלי הטכניון והאנדרטה בקיבוצו.
בנג'מין דיטררו
בנג'מין דיטררו (בצרפתית:Benjamin Duterrau; 2 במרץ 1768 – 11 ביולי 1851) היה צייר, חרט, פסל ומרצה לאנגלית, שהיגר לטסמניה. שם נודע בתמונותיו של הילידים וציורי ההיסטוריה האוסטרלית.
ביוגרפיה
דיטררו נולד בסוהו בלונדון, והיה ממוצא אנגלו-צרפתי. תיעוד הקהילה של סנט אן, סוהו, קובע את תאריך הטבילה שלו ב-24 במרץ 1768, האב 'בנג'מין דיטררו' והאם 'שרה'. אביו היה שען. דיטררו היה חניך חריטה ובשנת 1790 עשה שתי חריטות צבעוניות בעקבות מורלנד. בין השנים 1817–1823 הציג שישה דיוקנאות בתערוכות האקדמיה המלכותית, וכן הציג שלוש יצירות ז'אנר במוסד הבריטי בערך באותה תקופה.
דיטררו היגר לארץ ואן דימן (טסמניה) והגיע באוגוסט 1832 עם בתו. הוא גר בהובארט והתאמן כצייר פורטרטים. בשנת 1833, בהיכל המכניקה בהובארט, הוא היה האדם הראשון במושבה שהעביר הרצאה על אמנות. בשנת 1835 הוא עשה כמה תחריטים של אוסטרלים ילידים, הדוגמאות הראשונות למלאכה זו שנעשתה באוסטרליה. ציורו המפורסם ביותר "הפשרה" נמצא במוזיאון הטסמני ובגלריה לאמנות בהובארט עם דיוקן עצמי ועבודות אחרות, כולל תבליטים, הוא מיוצג גם באוסף דיקסון בסידני.
דיטררו נפטר בהובארט בשנת 1851.
מצבתו של דיטררו נמצאת במוזיאון הטסמני לאמנות בהובארט. האיות של בנג'מין זהה באנגלית ובצרפתית, אך היגוי האותיות שונה. דיטררו, אף שנולד בלונדון, היה בנם של הורים צרפתים מהגרים ששפתם הראשונה הייתה צרפתית וההשכלה והשפה שלו בבית עשויות בהחלט להיות בעיקר בצרפתית.
משפחה
בתו ג'יין (1812–1885) התחתנה עם ג'ון בוגל (1808–1879), סוחר קולוניאלי, בהובארט, טסמניה בפברואר 1838, לפני שחזרה לבריטניה. בנו, אדם שיחק כדורגל עבור Royal Engineers בגמר גביע ב־1872.
שמלת קוקטייל
שמלת קוקטייל היא שמלה הנלבשת לאירועים רשמיים למחצה כמו מסיבת קוקטייל ומתקיימים בדרך כלל בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
במהלך המאה העשרים הרבה מהלקוחות של יצרני הביגוד הצרפתיים היו חנויות כלבו אמריקאיות שהעתיקו אליהם עיצובים צרפתיים וקידמו אופנה צרפתית, דבר זה הוביל את המעצבים הצרפתיים ליצור שמלות היועדו לקהל יעד אמריקאי, עקב כך שמסיבות קוקטייל היו פופולריות בארצות הברית, הצרפתים עיצבו את הגרסה שלהם לשמלות קוקטייל.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוציא כריסטיאן דיור את הסגנון העיצובי של "המראה החדש" וסגנון זה השפיע על שמלות הקוקטייל עקב כך שמעצבים החלו להשתמש בבדים פחות יקרים עבור השמלות.
עלי כותרת (תוכנית טלוויזיה)
עלי כותרת היא תוכנית אירוח טלוויזיונית בהנחייתו ובהפקתו של ירון לונדון ששודרה בין מאי 1976 לאוקטובר 1979 בטלוויזיה הישראלית, שהייתה אז ערוץ השידור היחיד בישראל. בתוכנית התארחו אושיות התרבות והחברה של התקופה, וכן להקות וזמרים.
קומדיה רומנטית
קומדיה רומנטית היא קומדיה בעלת מאפיינים ברורים של רומנטיקה, כאשר העלילה מאופיינת בקלילות, בהומור ובהתמקדות באהבה וברומנטיקה. רובן של הקומדיות הרומנטיות מסתיימות בטוב כאשר גיבורי העלילה משיגים את מושא אהבתם. בקומדיה רומנטית טיפוסית, שני האוהבים יהיו צעירים, חביבים שכאילו נועדו להיות יחד, אך מחסומים מורכבים מונעים את איחודם. חתונה כסיום שמח לעלילה, אופיינית בחלק גדול מהקומדיות הרומנטיות.
עלי כותרת (תוכנית טלוויזיה)
בתוכנית שולבו מערכונים סאטיריים שבוצעו בין השאר על ידי טוביה צפיר, דובי גל ושלמה בראבא.
התוכנית ירדה משידור באוקטובר 1979, בין היתר על רקע חילוקי דעות בין מנכ"ל רשות השידור יוסף לפיד למפיק לונדון. מן התוכנית שרדו הקלטות ספורות בלבד בארכיון רשות השידור.
שירים
לתוכנית הייתה להקת בית עם הווי פנימי שבא לידי ביטוי בשיר "הו עמי פרנקל" (על פי 'איש הבס') שנכתב על הבסיסט של ההרכב. שירים אחרים מן התוכנית הם "גבריאל בן סירה (בוצע במקור על ידי הגשש החיוור)", "גיל נסע לחו"ל" (אשר התפרסם יותר בביצוע של אריק לביא), "פרת משה רבנו" (למילים של אפרים סידון); 22 שירים יצאו בתקליט "עלי כותרת: השירים המשוגעים".
אזובית
אֲזוֹבִית או אזוב (שם מדעי: .Origanum Tourn. ex L) הוא סוג של בני-שיח ועשבים רב-שנתיים ריחניים דו-ביתיים המונה כ-57 מינים ו-9 תת-מינים במשפחת השפתניים. תפוצת הסוג משתרעת ממקרונזיה, ואגן הים התיכון (מלבד מצרים) וכל אירופה, בואכה אל המזרח התיכון ועד למרכז סין. מקור השם הלטיני של הצמח, אוריגנום, הוא ביוונית. המילה "אורוס" ביוונית פירושה הוא הר ו"גנוס" פירושה שמחה, כלומר "שמחת ההר".
אזובית היא דו-מינית אך ייתכן שפרחים נקביים מצויים על צמח אחד ופרחים דו-מיניים על צמח אחר. תופעה זו מכונה גינודיואציות (Gynodioecy).
מאפיינים
מיני האזובית הם בני שיח או עשבים רב-שנתיים, שעירים או מקריחים או קירחים, מלבינים או מאפירים וריחניים מאוד. בעלי שערות בלוטיות יושבות שצבען אדום או צהוב.
הגבעולים רבועים.
העלים נגדיים פשוטים, דמוי-ביצה עד מוארכים-סגלגלים, תמימים עד משוננים קלות.
התפרחות גליליות עד מוארכות, לפעמים הן מוארכות כשהן נושאות פרי. התפרחות נושאות דורים מרובי פרחים (בשונה מעב-גביע) שמקובצים במעין שיבולים קטנות (שיבוליות) וזקופות או במכבדים ענפים דמויי סוכך בראשי הגבעולים. החפים המלווים את התפרחות קטנים. החפים והחפיות ירוקים או סגולים-אדומים, מאורכים-סגלגלים עד אזמלים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים, דו-שפתניים וצבעם לבן ארגמן-ורדרד.
הגביע דמוי פעמון, דו-שפתני ומאוחה עלים חלקית, בעל כ-13 עורקים, שפת הגביע עם 5 שיניים משולשות שקוד רון חד או קהה והן כמעט שוות זו לזו(בשונה מריחן). לוע הגביע עם טבעת שעירה או שהוא שסוע מלפנים עד לבסיסו לשני חצאים (אזובית מצויה).
הכותרת לבנה או ורדה עד סגולה. צינור הכותרת דמוי פעמון ובולט מן הגביע; אוגן הכותרת דו-שפתני, מאוחה עלים, שתי השפתיים ברורות למדי, שתיהן נראות יפה מבחוץ. השפה העליונה זקופה, שטוחה ומפורצת. השפה התחתונה פרושה, עם 3 אונות, האונה אמצעית גדולה יותר מאונות צדדיות.
האבקנים 4, מעורים אל צינור הכותרת, מפושקים וערוכים בשני זוגות בלתי שווים באורכם. בפרחים דו-מיניים הם חבויים מתחת לשפה העליונה או מעט בולטים ממנה. בפרחים נקביים הם חבויים בה. הזרים של האבקנים קירחים. המאבקים סגלגלים ובנויים מ-2 לשכות שמופרדים על ידי קונקטיב (רקמה חיבורית) דמוי משולש.
השחלה עילית, בעלת 4 מגורות ובכל מגורה ביצית אחת זקופה ועמוד העלי יוצא מבין המגורות, מבסיס השחלה ומתפצל בראשו לשתי זרועות. שתי הצלקות פחוסות, דמויי ביצה ומחוברות ביניהן.
עמוד עלי אחד בולט שקודקודו שסוע ל-2 זרועות בלתי שוות.
הפרי מסוג מַפְרֶדֶת (schizocarp) שעשויה 4 פרודות (זרעים, אגוזיות יבשות) ועטופה בגביע משתייר.
הזרעים סגלגלים, מעט מצולעים, יבשים, קירחים ובעלי עובר ישר.
מינים הנפוצים בארץ-ישראל
בישראל גדלים שלושה מיני בר: אזובית רמון, אזובית המדבר ואזוב מצוי (אזובית מצויה) ועוד 4 מיני בר מחוץ לישראל: אזובית סיני במערב סיני, אזובית ירדנית, אזובית פטרה ואזובית פונון בממלכת ירדן.
מינים הגדלים בתרבות
בישראל שלושה מינים הגדלים בתרבות: אזובית פשוטה (אורגנו) ואזובית תרבותית, שמוצאם מאירופה משמשים כצמחי תבלין ונוי, ואזוב מצוי (זעתר) הגדל בר ומשמש כצמח תבלין נוי וכגידול חקלאי מסחרי.
בעבר שויכו המינים אזובית תרבותית (בעבר אזוב תרבותי) ואזוב מצוי לסוג Majorana, אולם לפי הסיסטמטיקה החדשה שערך הבוטניקאי Jan H. Ietswaart בשנת 1980, סוג זה נכלל בסוג אזובית.
Your Type
Your Type (בעברית: הטיפוס שלך) הוא שיר של הזמרת הקנדית קארלי ריי ג'פסן. השיר יצא לאור ב-9 בנובמבר 2015 כסינגל השלישי מתוך האלבום השלישי של ג'פסן, Emotion.