cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנטוניו באטו
ביוגרפיה ועבודה
מעט ידוע על ראשית חייו של אנטוניו באטו. הוא כנראה נולד בשטח ונציאני אחרי 1832, ולאחר מכן הפך לאזרח בריטי. אחיו הבכור פליצ'ה באטו, נולד בוונציה, אבל ייתכן שהמשפחה עברה לקורפו, שהייתה שטח ונציאני עד 1814, אז נרכשה על ידי בריטניה. אנטוניו השתמש לעיתים קרובות בגרסה הצרפתית של שמו הפרטי - אנטואן באטו. יש להניח שהוא עשה זאת משום שעבד בעיקר במצרים, שבה הייתה אוכלוסייה גדולה של דוברי צרפתית.
קיומם של מספר תצלומים חתומים "פליצ'ה אנטוניו באטו" ו"פליצ'ה א. באטו", הביאו חוקרים רבים להניח שיש צלם אחד שאיכשהו צילם במקביל במקומות רחוקים כמו מצרים ויפן. בשנת 1983, הוכח ש"פליצ'ה אנטוניו באטו" ייצג שני אחים, פליצ'ה באטו ואנטוניו באטו, שעבדו יחד באופן קבוע, וחלקו חתימה. הבלבול הנובע מהחתימות ממשיך לגרום לבעיות בזיהוי מי משני הצלמים היה היוצר של כל תמונה נתונה.
כמעט שום דבר לא ידוע על הכשרתו בצילום. ייתכן שהוא החל להתעניין בצילום באמצעות אחיו, שפגש את הצלם הבריטי ג'יימס רוברטסון במלטה ב-1850, ורכש ציוד צילום בפריז בסביבות 1851, ומאוחר יותר באותה שנה ליווה את רוברטסון לקונסטנטינופול ב-1851. אנטוניו הצטרף לאחיו ולרוברטסון במלטה בערך ב־1853. שותפות, הידועה בשם "רוברטסון ובאטו" נוצרה בסוף 1853 או בתחילת 1854 בקונסטנטינופול. עם זאת, לא לגמרי ברור אם היה זה אנטוניו או פליצ'ה שהיו מעורבים בשותפות. כמה חוקרים מאמינים שזה היה למעשה, אנטוניו.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, נסיעות תיירים למזרח התיכון יצרו ביקוש רב לצילומים כמזכרות. באטו ואחיו היו חלק מקבוצה של צלמים מוקדמים שעשו את דרכם למזרח כדי לנצל את הדרישה הזו. בין הצלמים החלוציים הללו היו צרפתים, פליקס בונפיס (1831-1885); גוסטב לה גרה (1820-1884) והיפוליט ארנו, האחים אנרי ואמיל בכרד והאחים זנגאקי היוונים, שרבים מהם שהו במצרים במקביל ונכנסו לשותפויות עבודה פורמליות ובלתי פורמליות. בין צלמים מוקדמים היו גם אנטוניו ואחיו.
בסוף 1854 או בתחילת 1855, אחותם של האחים ביאטו, לאונילדה מריה מתילדה ביאטו, נישאה לשותף העסקי של אחיה, ג'יימס רוברטסון. לזוג נולדו שלוש בנות.
ביולי 1858 הצטרף אנטוניו לפליצ'ה בכלכותה. פליצ'ה שהה בהודו מתחילת השנה וצילם את תוצאות המרד ההודי של 1857. אנטוניו צילם גם בהודו עד דצמבר 1859 כשעזב את כלכותה, כנראה מסיבות בריאותיות, ופנה למלטה דרך סואץ.
בשנת 1864, בזמן שאחיו פליצ'ה חי וצילם ביפן, צילם אנטוניו את חברי הנציגות היפנית של איקדה נגאוקי שביקרו במצרים בדרכם לצרפת.
אנטוניו ביאטו מת בלוקסור בשנת 1906. אלמנתו פרסמה הודעה על מותו תוך שהיא מציעה בית וציוד צילום למכירה.
הארם (סוגה)
הארם (ביפנית: ハーレムもの) הוא ז'אנר של אנימה ומאנגה. הז'אנר מאופיין בכך שהגיבור/ה של העלילה מוקף/ת בכמה או אפילו במספר רב של דמויות אחרות מהמין האחר, שנמשכות/ים אליו/ה. בפועל, הגיבור בסיפורים הללו הוא בדרך כלל זכר, ולכן רוב הדמויות בסדרות בז'אנר זה הן בדרך כלל נשים.
הז'אנר הארם הפוך (Reverse Harem) הוא הז'אנר המקביל הנקבי לז'אנר הארם.
מבנה העלילה
גיבור/ת העלילה, אשר לו/ה בדרך כלל אין כישרונות רבים, מוקף/ת בדרך כלל בשלוש או יותר דמויות אחרות מהמין האחר, שנמשכות/ים אליו/ה. אחרת, עלילת הסיפור עוסקת במשולש אהבה. העלילה הנפוצה ביותר בז'אנר היא כאשר מרבית הדמויות בעלילה הן נשים, למשל קבוצת נערות המלווה נער מסוים. בסדרות מסוימות הדמויות הנשיות מתחרות זו בזו על החיבה של הדמות הראשית. סדרות בז'אנר לא חייבות תמיד להיות רומנטיות - לעיתים העלילה עוסק בנער המוקף בשלוש נערות ולאף אחת מהן אין עניין רומנטי בנער. סדרות בז'אנר מתמקדות לעיתים רבות במצבים הקומיים בהם הדמויות מכניסות עצמם למצבים מביכים.
הדמות הגברית בסדרות הארם היא בדרך כלל בחור ביישן, חיובי מאוד, בדרך כלל רגיל למדי, עם מראה "ממוצע". ככלל, מחבר היצירה לרוב נותן לגיבור הראשי תכונות לא מושכות ויוצר עבורו דימוי של מפסידן על מנת שהקורא יכול להזדהות בקלות רבה יותר עם הדמות הראשית.
אטימולוגיה
המונח עצמו נגזר מהמילה הערבית "הרמון", שמשמעותו "דבר אסור", "מקדש של נשים" או "אסור לגברים".
עמעום עולמי
עמעום עולמי הוא הירידה ההדרגתית בכמות הקרינה המגיעה לפני השטח של כדור הארץ. הירידה נצפית מאז תחילת המדידות השיטתיות בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20. הירידה משתנה על פי המיקום הגאוגרפי, אבל הממוצע העולמי עומד על כ-4% של הפחתה בשלושת העשורים שבין 1960 ל-1990. מגמה זו התהפכה בעשור האחרון.
העמעום העולמי גורם להתקררות, ולכן ממתן את ההתחממות העולמית, אולם דבר זה גם עשוי למסך את העוצמה האמיתית שבה תורמים גזי חממה להתחממות העולמית. ייתכן גם כי העמעום העולמי משפיע על דפוסי ירידת הגשמים, בעיקר באזורים הטרופיים, דבר התורם לבצורות ולשיטפונות.
גורמים והשפעות
השערה נפוצה היא שהעמעום העולמי נגרם כתוצאה מנוכחות מוגברת של חלקיקי אירוסול באטמוספירה. חלקיקי אירוסול וחלקיקי זיהום אחרים סופגים את אנרגיית השמש ומתנהגים כמו מראות המחזירות את אור השמש חזרה לחלל החיצון. החלקיקים יכולים גם להפוך לגרעיני התעבות עבור טיפות עננים. זיהום מוגבר, הגורם ליותר חלקיקים, יוצר עננים המורכבים מכמות גדולה יותר של טיפות קטנות יותר, דבר שמוביל לכך שעננים אלו מתפקדים כמחזירי אור טובים יותר, ולכן מחזירים יותר אור שמש חזרה לחלל.
עננים מונעים מעבר חום שמגיע מהשמש וגם חום שנפלט מכדור הארץ. ההשפעות שלהם מורכבות ומשתנות על פי זמן, מיקום וגובה. במשך היום עצירת החום מהשמש היא המשמעותית יותר, דבר הגורם להשפעה מקררת. לעומת זאת, בלילה קרינת החום החוזרת מהעננים אל פני הקרקע מאיטה את בריחת החום מפני כדור הארץ.
ההשפעה (של 2%–3%) נובעת משינויים בתוך האטמוספירה של כדור הארץ. עוצמת השינוי בקרינה הסולארית בשכבות הגבוהות של האטמוספירה השתנתה בעוצמה קטנה בהרבה. ההשפעה משתנה באופן משמעותי במקומות שונים בפלנטה, כאשר ההפחתות החזקות ביותר נמצאו בחצי הצפוני של כדור הארץ, בקווי הרוחב האמצעיים.
מחקר
דיווחים מוקדמים על "עמעום עולמי" עוררו עניין מועט, אולי מכיוון שהמונח עצמו טרם נטבע. נראה שהדיווחים המוקדמים ביותר הם מאת מ. בודיקו "ההשפעות של תנודות בקרינת השמש על אקלים כדור הארץ", משנת 1969, שנתפרסמו בטלוס. החל מסוף שנות ה-80 החלו מדענים באופן בלתי תלוי לחקור סדרות נתונים של קרינה סולארית, וגילו מגמה עולמית של ירידה – אוטוסמו אומורה ב-1989 "שינוי מתמשך של קרינה סולארית באירופה", ויוי ראסק ב-1990 "מגמות של קרינה סולארית, עננות, ושקיפות אטמוספירית במהלך העשורים האחרונים באסטוניה", ובטה ליפרט ב-1990 "קרינה סולארית בגרמניה – מגמות נצפות והערכה של גורמיהן". גרי סטנהיל, שחקר את הירידות ברחבי העולם במאמרים רבים (ראו הפניות), הוא שטבע את המונח "עמעום".
מחקרים בלתי תלויים בישראל ובהולנד, בסוף שנות-80, הצביעו על צמצום ניכר בכמות אור השמש, למרות עדויות נרחבות לכך שהאקלים מתחמם (ראו התחממות עולמית). קצב העמעום שונה במקומות שונים בעולם, אבל הוא מוערך בכ-2%–3% לעשור, וייתכן שהמגמה התהפכה בתחילת שנות ה-90. קשה לבצע מדידות מדויקות בגלל הקושי לבצע כיול מדויק של ציוד המדידה, ובגלל הבעיה של כיסוי המרחב. אך ההשפעה קיימת כמעט בוודאות.
כאמור, ההשפעה משתנה במקומות שונים בפלנטה, אבל ההערכות לגבי הערכים של ממוצעים עולמיים הן:
במחקר שפורסם בינואר 2019 בכתב העת Science בהובלת החוקר הישראלי פרופסור דניאל רוזנפלד מהאוניברסיטה העברית עולה כי האירוסולים מקררים את האטמוספירה בשיעור כפול לעומת הערכות קודמות. למחקר עשויות להיות השלכות על הערכת מידת ההתחממות שיגרמו שינויי האקלים במהלך המאה הקרובה.
פרויקט אינדואקס
בסוף שנות ה-90 נערך פרויקט בינלאומי של מדידות באוקיינוס ההודי בשם פרויקט אינדואקס (INDOEX). הפרויקט, שבו השתתפו עשרות מדענים ושבראשו עמד ורבהדרן רמתהן, כלל אלפי מדידות מסוגים שונים, ארך ארבע שנים, ועלה 25 מיליון דולר. הוא נועד לבדוק כיצד משפיעים המזהמים המאקרוסקופיים שהוסעו דרומה מהודו על עמעום השמש באיים המלדיביים.
השוואה בין אזור האיים הצפוניים לאזור האיים הדרומיים הראתה שהזיהום מהודו גרם להיווצרות שכבת עננים בעובי שלושה קילומטרים. דבר זה הוביל לעמעום של כ-10% מאור השמש שהגיע לפני השטח באזור מתחת לענן – הפחתה גדולה בהרבה ממה שהמדענים שיערו. המודלים של רמהתן לדוגמה, חזו עמעום של כחצי אחוז עד אחוז לכל היותר. הפרויקט הראה באופן מפורט כיצד תערובת של סולפות, פיח, ומזהמים אחרים חוסמת באופן ישיר את השמש, וחשוב מכך, גורמת ליצירת עננים המתפקדים כמחזירי אור שמש לחלל.
פסי התעבות
כמה מדעני אקלים העלו תאוריות לפיהן פסי התעבות של מטוסים קשורים לעמעום העולמי, אבל ההשפעה המתמשכת של תעבורה אווירית לפני כן פירושה שלא ניתן לבדוק דבר זה. הקרקוע המוחלט כמעט של תעבורה אווירית אזרחית בשלושת הימים לאחר הפיגוע של 11 בספטמבר, העניק הזדמנות נדירה שבה ניתן לצפות באקלים של ארצות הברית ללא ההשפעה של פסי התעבות. במשך תקופה זו, נצפתה עליה של למעלה ממעלת צלזיוס בשינוי הטמפרטורה היומי בכמה מקומות בארצות הברית, כלומר, פסי התעבות של מטוסים עלולים להגדיל את הטמפרטורה הלילית או להוריד את הטמפרטורה היומית בשיעור גדול בהרבה ממה שחשבו לפני תצפיות אלה.
ההשפעות על דפוסי ירידת גשמים
ייתכן שהעמעום העולמי גרם לשינויים מאסיביים בדפוסי מזג האוויר. מודלים אקלימיים מצביעים על האפשרות שההפחתה בכמות קרינת השמש המגיעה לפני השטח תרמה לעצירתם של גשמי המונסון באפריקה שמדרום למדבר סהרה בשנות ה-70 וה-80, דבר שתרם לבצורת ולרעב המוני באזור הסאהל באפריקה.
רצועת הגשם הטרופית נעה צפונה ודרומה בהתאם לעונות השנה, ועם עלייתה צפונה היא מביאה את גשמי המונסון לאפריקה ולאסיה. לפי ההשערה, זיהום אוויר שמקורו באירופה ובאמריקה הצפונית הביא להתקררות של אזורים מעל האוקיינוס האטלנטי, אוויר קר זה הקשה על רצועת הגשם הטרופית לנדוד צפונה, ועקב כך גרם להעתקת גשמי המונוסון לקווי רוחב דרומיים יותר. דבר זה הוביל לבצורת מתמשכת באזור אפריקה. הרעב ההמוני באזור הסהל הוביל למותם של מיליון איש, והשפיע על חייהם של 50 מיליון איש. טענה זו אינה מקובלת על כולם וקשה מאוד לבדוק אותה.
כמו כן קיים חשש שמנגנון דומה עלול לשנות את דפוסי גשמי המונסון באזור הודו והמזרח הרחוק, דבר שישפיע על מילארדי אנשים.
מדענים הגיעו גם למסקנה לפיה חוסר האיזון בין העמעום העולמי וההתחממות העולמית בפני השטח מוביל לזרמי מערבולות חום חלשים יותר אל האטמוספירה. פירוש הדבר הוא התאדות עולמית קטנה יותר ולכן משקעים המתרחשים בעולם עמום יותר וחם יותר, דבר שעלול להוביל לאטמוספירה לחה יותר בעלת פחות משקעים.
יהודית שמחוני
יהודית שמחוני (לעיתים: שמחונית) (ט"ז בשבט תרס"ב, 24 בינואר 1902 – כ"ז בכסלו תשנ"ב, 4 בדצמבר 1991) הייתה חברת אספת הנבחרים הרביעית והכנסת הראשונה מטעם מפא"י. פעילה בתנועת הפועלות ובארגוני הנשים של הסתדרות העובדים הכללית.
ביוגרפיה
בשנת 1920 נישאה למרדכי וסלינצקי והשניים החלו בניסיונות עלייה לארץ ישראל במסגרת קבוצה בהנהגתו של מרדכי – "הבריה". לאחר מסע שעבר דרך קישינב, רומניה וקושטא (כיום איסטנבול), עלו השניים לארץ ישראל בעלייה השלישית בשנת 1921. לאחר עלייתם עברתו את שם המשפחה ל"שמחוני". הם נמנו עם מייסדי נהלל, מושב העובדים הראשון בארץ ישראל, ופעלו להשגת רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) לבני משפחותיהם, אשר מרביתם (למעט זרובבל שנאסר בשל פעילותו הציונית, נשלח על ידי הגולאג למחנה כפייה בסיביר ושם מצא את מותו בגיל 40) עלו ארצה בעקבותיהם בתוך שש שנים. בנהלל נולדו שלושת ילדיהם של יהודית ומרדכי – אסף (1922), רוני (1925) ואחיק (מנחם)(1930).
בנהלל גם החלה שמחוני את פעילותה הציבורית – המוטו העיקרי לפעילותה ותפיסת עולמה היו חיזוק מעמד האישה העובדת והדרישה לשוויון זכויות וחובות מלא בין נשים וגברים, ותפיסה זו התוותה את דרך פעולתה בחייה הציבוריים. בשנת 1924 נבחרה לייצג במועצת הפועלות את נשות נהלל, בנות העלייה השנייה, על אף שהייתה צעירה ממרביתן. במסגרת פעילותה במועצת הפועלות הייתה אחראית גם על קיומם של סמינרים וימי עיון וכמו כן על הקמת מוסדות לילדי אמהות עובדות ומפעלי הכשרה מקצועית לנשים.
משום אמונתה בצורת החיים הקומונלית-שיתופית ברוח הסוציאליזם הליברלי, דחפה שמחוני את משפחתה לעזוב את המושב ולעבור לקיבוץ, ובשנת 1931 אכן עזבו יהודית ומרדכי, יחד עם שלושת ילדיהם, את מושב נהלל ועברו לקיבוץ תל יוסף, שם הדריכה שמחוני נוער עולה מגרמניה. בתקופה זו סבלו יחסיה עם מרדכי מקשיים ובקיץ 1936 המשפחה התפצלה – מרדכי יחד עם בנם הקטן אחיק, עזב לקיבוץ גבע השכן ואילו יהודית וילדיה, אסף ורוני, נשארו בתל יוסף. על הפיצול סיפרה שמחוני:
היא הייתה ממייסדות עיתון "דבר הפועלת", ירחון הנשים הראשון בישראל, וחברת המערכת עד לשלהי שנות ה-60. בתקופה זו פרסמה רשימות רבות (מהן רבות ללא חתימתה) בעניין הבעיות המרכזיות של היישוב היהודי בשנותיו הראשונות. כמו כן, החלה שמחוני בתקופה זו להשתלב בגופים השונים של מפלגת מפא"י, והשתתפה בסמינרים רעיוניים רבים בהנחיית ברל כצנלסון ויצחק טבנקין. כפועל יוצא מכך הפכה לדמות מוכרת בצמרת המפלגה כבר בשלהי שנות ה־30.
ניסיונותיה לסייע לתנועה הציונית במאבקה בשלטון הבריטי
שמחוני הייתה חברת אספת הנבחרים הרביעית של כנסת ישראל מטעם מפא"י עוד לפני קום המדינה, ושותפה ב"צוות הנבחרים" בימי המאבק לפתיחת שערי ארץ ישראל לעליה. עוד כיהנה כצירה בקונגרסים ציונים וחברה בוועד הפועל הציוני. בקיץ של שנת 1938, עת גברו הידיעות על דחייתה של אנגליה את תוכנית החלוקה, נענתה שמחוני לברל כצנלסון לחבור אליו ולצוות ששהה באנגליה ולסייע להם בניסיונותיהם להציל את הקשר שהלך והתרופף בין ראשי התנועה הציונית לבין ממשלת אנגליה.
על רקע כישלונה של ההנהגה הציונית לבטל את גזירות הספר הלבן השני, וההבנה כי יש להעתיק את מרכז הכובד של פעילות התנועה הציונית לארצות הברית לטובת גיוס תמיכה כספית ופוליטית, יצאה שמחוני בשליחות ראשונה מטעם תנועת הפועלות לארצות הברית, אך עם פרסום הספר הלבן של 1939 סירבה להאריך את שהותה גם כאשר הוצע לה להיבחר לקונגרס הציוני מטעם התנועה בה פעלה, והיא שבה לארץ ישראל מספר ימים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ניסיונותיה של התנועה הציונית להפעיל לחץ על בריטניה לשנות את מדיניותה המשיכו ביתר שאת גם לאחר פרסום הספר הלבן השלישי, ובעקבותיהם הגיעו לשמחוני בקשות לחדש את שליחותה בארצות הברית למען מטרה זו.
בקיץ 1941 יצאה שמחוני לשליחות נוספת בארצות הברית, שליחות שנמשכה שנתיים וחצי במקום מספר חודשים כמתוכנן משום כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ביתר שאת. במהלך שליחות זו שהתה זמן רב לצידו של דוד בן-גוריון ואימצה את דרכו המדינית. היא השתתפה יחד איתו, ועם חיים ויצמן ואחרים, בוועידת בילטמור בשנת 1942, ורק בשנת 1943 עלה בידה להצטרף לצוות של אניית משא שיצאה מהחוף המזרחי של ארצות הברית אל חופי מצרים, ועם שובה ארצה עברה להתגורר עם מרדכי, רוני ואחיק בקבוצת גבע והמשפחה התאחדה מחדש.
עם שוך קרבות מלחמת העולם השנייה, יצאה שמחוני לשליחות נוספת לקנדה ולארצות הברית לטובת רענון בשורות התנועה. בביקור זה יצרה קשר ושיתוף פעולה עם ארגון הנשים היהודי Jewish Pioneer Women. היא שבה לארץ ישראל בחודש מרץ 1948.
לאחר קום המדינה
בבחירות לכנסת הראשונה של מדינת ישראל נבחרה שמחוני מטעם מפא”י ושימשה כמזכירת הסיעה בכנסת ומצליפת המפלגה. שמחוני נבחרה לכנסת הראשונה כחברת כנסת מטעם מפא"י ונשאה את תעודת חברת כנסת מספר 115. במהלך כהונתה בכנסת הייתה חברה בוועדת הכנסת ובוועדת העבודה והרווחה. היא כיהנה בכנסת עד לשנת 1951, אז התפטרה עקב החלטתה לסייע לאביה הזקן ולאשתו השנייה, מלכה, לעבור מהרצליה לקיבוץ גבע, ולא התמודדה על מקום בכנסת שלאחריה.
שמחוני שבה לפעילות ציבורית בשנת 1955 ושימשה בתפקיד חברת מזכירות מפא"י וחברה בוועד הפועל של ההסתדרות והוועדה המרכזית. ב־6 בנובמבר 1956, בלילה שלאחר סיום "מבצע קדש", נהרג בנה, מפקד פיקוד הדרום אלוף אסף שמחוני, בהתרסקות מטוסו הקל ליד מצודת עג'לון בהרי הגלעד בממלכת ירדן, עת היה בדרכו מא-טור לבסיס חיל האוויר ברמת דוד. היה בן 34 במותו והותיר אחריו את אשתו הראשונה ושלושה ילדים, ואת בת-זוגו לחיים ובנה. יהודית שמחוני המשיכה בפעילותה הציבורית גם לאחר מות אסף ואף יצאה לשליחות נוספת בארצות הברית במהלך שנת האבל.
עם שובה משליחות זו, המליצה שרת החוץ, גולדה מאיר, בפני מוסדות מפא"י על מינויה של שמחוני לתפקיד ראש המחלקה לקשרים בינלאומיים של ההסתדרות, כמחליפתו של ראובן ברקת שעזב את התפקיד בטריקת דלת לאחר שלא הצליח לשתף פעולה עם פנחס לבון. שמחוני מונתה לתפקיד ומילאה בשנים אלו תפקיד חשוב מאוד בבניית יחסי החוץ של מדינת ישראל הצעירה, בעיקר בחיזוק הקשרים עם מדינות אפריקה שהשתחררו משלטון קולוניאלי וקיבלו את עצמאותן, על ידי הקמת בית ספר מיוחד עבור אזרחים ממדינות אפריקה החדשות בו עברו השתלמויות בנושאים שונים. כמו כן, ייצגה שמחוני את ההסתדרות בקונגרסים של מפלגות סוציאליסטיות במדינות שונות באירופה. עוד הייתה חברה גם בהנהלת "הקונפדרציה של האיגודים המקצועיים החופשיים", ושימשה גם כחברה במועצה הציבורית להנצחת החייל.
לאחר התעוררותה מחדש של פרשת "עסק הביש", בתחילת שנות ה-60, הודח פנחס לבון מתפקיד מזכ"ל ההסתדרות. ההדחה עוררה גלים והביאה את דוד בן-גוריון לפרוש ממפא"י ולהקים את רפ"י בשנת 1965, ושמחוני הצטרפה אליו. בעקבות כך פרשה גם מתפקידיה בהסתדרות העובדים. פעילותה ברפ"י היית סמלית בלבד, ולמעשה היוותה את אחרית תקופת פעילותה בחיים הציבוריים.
בדצמבר 1968, בעת מלחמת ההתשה, נפל נכדה, אבנר שמחוני – בנם של אסף ודלילה, בעת פעילות מבצעית בראס סודר בסיני.
בראשית שנות ה-70 פרשה לחלוטין מפעילות ציבורית והחלה לעבוד בקיבוץ גבע במשרה מלאה, שם הייתה ממייסדות ה"קיפוליה" (אגף במכבסה שהיה אמון על קיפול בגדי הילדים). היא סעדה את בעלה, מרדכי, עד פטירתו בשנת 1982, והוא בן 87.
נוסף על עבודתה בקיפוליה, עבדה שמחוני גם במפעל לעיבוד שקדים "שקדיה", שהוקם על ידי אחיק בנה, וככל שעמדו לה כוחותיה השתתפה בעבודות קטיף האגסים של הקיבוץ. שמחוני המשיכה להיות פעילה באסיפות הקיבוץ שנערכו מדי שבוע, וכמו כן הביעה דעתה על הנעשה בכתב לעיתים מזדמנות על דפי עלון הקיבוץ - "בגבע".
בשנת 1987 זכתה בפרס גולדה מאיר.
טיילור לאוטנר
טיילור דניאל לאוטנר (באנגלית: Taylor Daniel Lautner; נולד ב-11 בפברואר 1992) הוא שחקן ודוגמן אמריקאי. ידוע בעיקר בשל גילום דמותו של ג'ייקוב בלאק בסדרת סרטי "דמדומים" המבוסס על הרומן הפופולרי של סטפני מאייר באותו שם.
ביוגרפיה
ללאוטנר ישנה הכשרה באמנויות לחימה, לאחר שלמד קראטה בבית ספר לקראטה בהולנד, מגיל שש.
קריירה
לאוטנר החל לשחק בשנת 2001, כשהופיע בסרט הטלוויזיה "Shadow Fury". לאחר מכן קיבל תפקידים בסדרה "סאמרלנד", "המופע של ברני מק", ו"המשפחה שלי". לאחר כן הופיע גם במספר תוכניות וסרטים נוספים. בנוסף לטלוויזיה, לאוטנר הצליח מאוד בתחום הדיבוב (בין השאר דיבב בתוכניות כמו "צ'רלי בראון" ו"סקובי דו". בשנת 2005, זכה לאוטנר בתפקיד שרקבוי בסרטו של רוברט רודריגז "הרפתקאות שרקבוי ולבהגירל בתלת מימד". הוא בילה שלושה חודשים על הסט באוסטין, טקסס בצילומים. חודשים לאחר מכן, הוא נבחן בהצלחה לתפקיד אליוט בסרט "12 במחיר אחד 2".
באוקטובר 2008, שיחק לאוטנר את בנו של כריסטיאן סלייטר בסדרת הטלוויזיה "My Own Worst Enemy", עד שהתוכנית בוטלה לאחר 9 פרקים. אז שיחק לאוטנר את ג'ייקוב בלאק ב"דמדומים", עיבוד קולנועי לרומן מאת סטפני מאייר. עקב השינויים הגופניים העיקריים המתרחשים בדמותו של ג'ייקוב בלאק לאורך הסאגה, הבמאי של סרט ההמשך "דמדומים 2: ירח חדש" שקל את החלפת לאוטנר בשחקן אחר בסרט השני. בניסיון לשמור על התפקיד, לאוטנר הכניס עצמו למשטר אימונים מפרך והעלה כ-13 ק"ג מסת שרירים, ובעקבות זאת לאוטנר שב לתפקידו כג'ייקוב בסרט השני.
בשנת 2010, שיחק בתפקיד משני בקומדיה הרומנטית "יום האהבה" כווילי, בן זוגה של טיילור סוויפט ששחקה את פליסיה, בספטמבר 2009, לאוטנר ושאקירה הגישו את פרס ה"ווידאו הטוב ביותר לזמרת" לטיילור סוויפט בטקס פרסי MTV 2009. לאוטנר הנחה את התוכנית "סאטרדיי נייט לייב" ב-12 בדצמבר 2009, מה שהפך אותו לאחד המנחים הצעירים ביותר בהיסטוריה של התוכנית. ב 2011, שיחק לאונטר בסרט "חטיפה" שעלה לאקרנים ב-23 בספטמבר לבתי הקולנוע בארצות הברית, וגם בשחר מפציע, החלק הרביעי בסדרת דמדומים, אשר החלק הראשון- דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 1 עלה לאקרנים במהלך השנה.
בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה "Run the Tide" שם גילם "ריי" ריימונד, אשר חוטף את אחיו הצעיר במטרה להגשים את החלום הגדול. באותה שנה גילם את ד"ר קסידי בעונה השנייה של הסדרה "מלכות הצעקה", קומדיית אימה בכיכובה של אמה רוברטס.
חיים אישיים
בשנת 2009, בעת צילומי הסרט "יום האהבה", לאוטנר החל מערכת יחסים עם הזמרת טיילור סוויפט; הם נפרדו מאוחר יותר באותה שנה. בנובמבר 2010 החל לצאת עם השחקנית לילי קולינס, לאחר שהשניים הצטלמו לסרט "חטיפה"; הם נפרדו בספטמבר 2011. מ-2013 עד 2015 הוא היה במערכת יחסים עם השחקנית הקנדית מרי אבג'רופולוס. לאחר מכן בדצמבר 2016, החל לצאת עם השחקנית בילי לורד ששיחקה לצדו בסדרה "מלכות הצעקה"; השניים נפרדו ביולי 2017.
מאז 2018, הוא יוצא עם האחות טיילור דום. ב-13 בנובמבר 2021, לאוטנר פרסם באמצעות חשבון האינסטגרם שהוא ודום מאורסים. הם התחתנו בנובמבר 2022.
בשנת 2020, הוא רכש בית בעיר אגורה הילס בקליפורניה, תוך שמירה על אחוזתו בשטח של 10 דונם בעיירה קסטאייק הממוקמת במחוז לוס אנג'לס.
דזמונד מייסון
דזמונד טרמיין מייסון (באנגלית: Desmond Tremaine Mason; נולד ב-11 באוקטובר 1977) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2000–2009. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 12.1 נקודות, 4.5 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות
מייסון נולד וגדל בעיר וקסהאצ'י שעל יד דאלאס, טקסס. בין השנים 1996–2000 למד באוניברסיטת המדינה של אוקלהומה, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה קלע 13.2 נקודות והוריד 6.2 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונת 1999/2000 קלע 18.0 נקודות למשחק והוביל את קבוצתו לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות ("Elite Eight"), בו הודחה על ידי אוניברסיטת פלורידה של מייק מילר ויודוניס האסלם. בסיום אותה עונה נבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-"Big 12".
קריירת משחק
בפברואר 2003 הועבר יחד עם גארי פייטון למילווקי באקס, בתמורה לריי אלן, רונלד מארי וקווין אולי. עד לסיום עונת הציג יכולת שיא במילווקי, עם ממוצע של 15.7 נקודות למשחק.
ביולי 2007 חתם מייסון על חוזה לשנתיים במילווקי באקס, ולאחר עונה אחת הועבר לאוקלהומה סיטי ת'אנדר כחלק מטרייד משולש בו הייתה מעורבת גם קליבלנד קאבלירס. לקראת עונת חתם על חוזה בסקרמנטו קינגס, אך כבר לאחר 5 משחקים שוחרר מהקבוצה ולמעשה פרש ממשחק, בגיל 32. ב-3 מתוך 9 עונותיו המלאות ב-NBA העפילו קבוצותיו של מייסון לשלב הפלייאוף, ובכולן הודח כבר בסיבוב הראשון.
קרלו לוי
קרלו לוי (באיטלקית: Carlo Levi; 29 בנובמבר 1902 – 4 בינואר 1975) היה צייר וסופר יהודי-איטלקי, מהחשובים בתקופתו.
קורות חיים
לוי נולד בטורינו, לארקול לוי ואמו אנטה טרבס, אחות המנהיג הסוציאליסטי קלאודיו טרבס, משפחתו הייתה משפחה בורגנית. למד רפואה באוניברסיטת טורינו בשנים 1917–1924, היה תלמידו וידידו של הפוליטיקאי והעיתונאי פּיירו גוֹבֶּטִי ויחד עמו היה חבר בתנועה האנטי-פשיסטית "צדק וחרות" (Giustizia e Libertà).
בשנת 1934 נעצר לראשונה עקב פעילות אנטי-פשיסטית, ובשנה שלאחר מכן, לאחר מעצר נוסף, הוגלה ליישוב הקטן אליאנו (Aliano) בחבל בזיליקטה שבדרום איטליה. על כפר קטן זה כתב לוי ביצירתו הנודעת ביותר "ישו נעצר באֶבּוֹלי" (תורגם כ"ארץ שכוחת אל", עם עובד 1950), שיצאה לאור בשנת 1945 בהוצאת אֶינאוּדי ולאחר מכן עובדה לסרט על ידי פרנצ'סקו רוזי.
יצירות חשובות אחרות פרי עטו של לוי הן "המילים הן אבנים", משנת 1955, העוסקת בבעיות החברתיות בסיציליה, "לעתיד יש לב עתיק" (1956), "אזל כל הדבש" (1965) ו"השעון" (1950) - כרוניקה של אי-שקט והרהורים על אודות תקופת השיקום שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1963 נבחר קרלו לוי לכהן כסנאטור עצמאי מטעם המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI).
ראויים לציון אף ספרו "מחברת בשערים" משנת 1979, שנכתב כולו כאשר הסופר היה במצב של עיוורון, וכמו כן ציוריו מאותה התקופה שאוגדו בספר "40 ציורים של העיוורון".
קרלו לוי נפטר בינואר 1975 ברומא. גופתו של לוי נטמנה בבית הקברות של אליאנו, שם ביקש להיקבר על מנת לממש את הבטחתו לתושבי הכפר לשוב אליו, הבטחה שאותה לא הצליח לקיים בעודו בחיים.
תחליף לדמעות
הרכב כימי
הרכב תחליף הדמעות אמור לחקות את הרכב הדמעות הטבעיות שמפיקה בלוטת הדמעות. התחליף משווק באריזות בנפח גדול הכולל חומר משמר כבנזלקוניום כלוריד או בחלוקה לאריזות קטנות סטריליות לשימוש חד פעמי ללא חומר משמר. אלה מיועדות למטופלים המשתמשים בתחליף יותר מ-4 פעמים ביום ולמטופלים המשתמשים במספר טיפות עיניים הכוללות חומרים משמרים.
תופעות לוואי
למרכיבי עדשות מגע, יש להימנע משימוש בסוגים מסוימים שעלולות לפגוע בעדשת המגע, ובמקרה בו נעשה שימוש במספר סוגי טיפות, להמתין מספר דקות בין הזלפת הטיפות כדי למנוע שטיפת הטיפות הקודמות.
טכניקה נכונה להזלפת הטיפות חשובה כדי למנוע התפתחות זיהומים, שטיפת ידיים לפני ההזלפה והימנעות ממגע בפתח הבקבוק.
בעלי חיים
בוטרינריה, כטיפול לתסמונת העין היבשה בבעלי חיים ככלבים, חתולים וסוסים, מזליף הווטרינר טיפות לתוך עיני החיה. השימוש זהה ובמיוחד בהימנעות ממגע הבקבוק בעין המטופל כדי למנוע זיהומים ופניה לוטרינר בעת התפתחות סימני אלרגיה, גירוי או כאב.
יוזף קוז'ניובסקי
יוּזֶף קוֹזֶ'נְיוֹבְסְקִי (19 במרץ 1797 בברודי – 17 בספטמבר 1863 בדרזדן) היה משורר, סופר רומנים ונובלות ומחזאי פולני. נחשב ליוצר מוביל של ה, הנציג המצטיין ביותר של סוגת ואמן הנרטיב; מבשר הריאליזם החברתי והרומן הפסיכולוגי, אבי הסיפורים הקצרים של הפוזיטיביזם, וכן יוזם הפנורמה החברתית של בלזק על בסיס הספרות הפולנית; חלק מיצירותיו הקטנות נושאות את סימני ההיכר של ה, שבו אלמנטים של זוועה ומוזרות הוכפפו להדרכה מוסרית ברוח הנצרות הקתולית. הוא נחשב, לצד, ככותב הקומדיות המצטיין של העידן הרומנטי. הוא תרם ליצירת מה שנקרא קומדיית אופי. הוא כמעט נשכח מאז תחילת המאה ה-20, וכפי שמעיד מבקר הספרות יז'י סטמפובסקי (Jerzy Stempowski) הוא נקרא רק על ידי קבוצה קטנה של חוקרים.
הוא היה בוגר, ומאוחר יותר מורה ופרופסור לספרות פולנית בליציאום בקרמניץ. הוא התעניין באמנות הרטוריקה והפואטיקה מבחינה מדעית, מה שהוביל לכתיבת התזה התאורטית והספרותית – "קורס שירה". לאחר סגירת בית הספר בקרמניץ הוא לימד פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת קייב. בתור הוגה דעות וכמחנך, הוא הטיף שרק אמונה וערכים נוצריים מסוגלים להבטיח אושר.
ביוגרפיה
בשנים 1808–1819. למד בזברז', צ'רנוביץ וב. כמה שנים התגורר בוורשה, ועבד כמורה. בשנת 1820 קיבל קוז'ניובסקי עבודה כספרן עבור משפחת זמויסקי והחל לשתף פעולה עם כתבי עת ידועים בוורשה. במקביל התקרב לסביבה התיאטרון בוורשה והתעניין בדרמטורגיה. ב-1823 חזר לקרמניץ, שם לימד פילולוגיה וספרות פולנית בליציאום.
משנת 1829 היה חבר באגודת ידידי המדע בוורשה. בשנים 1833–1838, לאחר סגירת הליציאום בשל מאורעות 1830–1831, עבד כמורה לפילולוגיה קלאסית באוניברסיטת קייב. בשנים 1838–1846 היה מנהל הגימנסיה בחרקוב. בשנת 1846 חזר קוז'ניובסקי לוורשה, שם כיהן כמנהל הגימנסיה המחוזית, משנת 1848 - מפקח, וגם חבר במועצה החינוכית. הוא נבחר כחבר מקביל של החברה המדעית בקרקוב. בהמשך עבד בוועדת האמונות והחינוך, לקח חלק ברפורמה במערכת החינוך ובהקמת בית הספר הראשי.
בשנת 1863 חלה במחלה קשה ונסע לדרזדן לטיפול, שם נפטר. הוא נקבר בבית הקברות פובונזקי.
יצירותיו
מורשתו היצירתית של קוז'ניובסקי כוללת עשרות מחזות, שירים, נובלות וסיפורים קצרים. בפולין, יצירותיו הודפסו שוב ושוב.
בשנת 1843 פורסם סיפורו הראשון של יוזף קוז'ניובסקי.
פרוזה
בין יצירות הפרוזה הרבות של המחבר, המפורסמות ביותר הן:
רצח העם ברואנדה
רצח העם ברואנדה היה רצח עם מכוון ושיטתי שהתבצע על ידי ממשל רואנדה (הוטו) כנגד בני הטוטסי בשנת 1994. את רצח העם ביצעו בעיקר שתי מיליציות של בני הוטו - אינטראהאמווה (Interahamwe) ואימפוזאמוגאבי (Impuzamugambi). רצח העם נמשך כמאה ימים, החל מ-6 באפריל ועד אמצע יולי 1994. לפחות 500 אלף בני טוטסי ומאות מתונים מבני ההוטו נרצחו. על פי הערכות אחרות, מספר הנרצחים היה בין 800 אלף למיליון.
רקע
לדעת חוקרים רבים, האלימות הרצחנית נבעה מהיריבות האתנית שיצר השלטון הקולוניאליסטי הבלגי, שהותיר אחריו קבוצה מבוססת וקיצונית של בני טוטסי וכנגדה קבוצה לאומנית של בני הוטו שצברה כוח לקראת סוף המאה ה-20. עם זאת, יש הטוענים כי פרשנות זו נובעת מהטייה מחקרית רווחת במערב לייחס את כל כישלונותיה של אפריקה לתקופה הקולוניאלית, תוך התעלמות מאופיין האכזרי של המלחמות השבטיות באפריקה עוד לפני הקולוניאליזם.
השלטון הגרמני קיבל חסות על רואנדה במסגרת ועידת ברלין של 1884, וב-1890 החליטו המעצמות האירופיות לכלול את רואנדה ובורונדי בשטח ההשפעה של האימפריה הגרמנית. הגרמנים, שכוח האדם שהשקיעו בשליטה באזור היה קטן מאוד, חדרו לאזור בהדרגה. הם שלטו באופן עקיף תוך הסתמכות על האצולה המקומית ועל המלך, שהסכים לקבל את חסותם כהגנה מפני מדינות שכנות ובהן אוגנדה. הגרמנים ראו ברואנדה חלק מ"מזרח אפריקה הגרמנית".
על ידי תמיכת הגרמנים הקולוניאליסטים במונרכיה וההיררכיה הקיימת, תוך העדפת הטוטסי על-פני ההוטו ומינוים לתפקידים משמעותיים במוסדות השלטון והאדמיניסטרציה, החלה להתבסס ההפרדה בין הטוטסי להוטו ברואנדה. הבדלה והפרדה זו נעשתה תוך הבניית תודעה מעמדית בין השתיים, כזו המקבילה לתודעה המעמדית באירופה.
השלטונות הגרמנים יצרו הפרדה בין ההוטו לטוטסי על פי תווי פנים, גובה וצבע עור. בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כבשו כוחות בלגים מקונגו הבלגית את האזור, ולאחריה נמסרה המושבה לאימפריה הבלגית, כחלק מהקולוניה רואנדה-אורונדי שכללה גם את בורונדי של ימינו. הבלגים המשיכו בהפרדה בין הטוטסי להוטו והעדיפו את הטוטסי על פני ההוטו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה בלגיה את החסות על רואנדה. הבלגים הגדירו קריטריונים גופניים להבחנה בין בני טוטסי לבני הוטו תוך שימוש באנתרופולוגיה פיזית - נמדדו גולגולתיהם של האנשים והוחלט מי משתייך לאיזו קבוצה. הבלגים ראו בבני הטוטסי קבוצה חכמה יותר ו"עליונה" על פני ההוטו, ולכן ראו בהם שותפים לשלטון אף על פי שהיו המיעוט באוכלוסייה.
ב-1962 העניקה בלגיה לרואנדה שלטון-עצמי ונערכו בה בחירות. מכיוון שהיו הרוב באוכלוסייה, זכתה מפלגה של בני ההוטו בשלטון. התחזקותם של ההוטו לוותה בהתפרצות של אלימות שבה נהרגו כ-20 אלף בני טוטסי ועוד כ-200 אלף נמלטו למדינות שכנות.
ב-1987 הקימו בני טוטסי שהתגוררו באוגנדה השכנה את "החזית הפטריוטית הרואנדית" (Front Patriotique Rwandais - RPF), בתביעה להשיב את הפליטים הרואנדים למולדתם. ב-1990 פלשו לרואנדה כוחות RPF מבסיסם באוגנדה. הפלישה החריפה את המתח בין ההוטו לטוטסי ברואנדה. נשיא רואנדה, בן ההוטו, האשים את הטוטסי בניסיון לתפוס את השלטון בכוח ולשעבד את בני ההוטו.
לחץ בינלאומי אילץ את ממשלת רואנדה ואת ה-RPF לחתום באוגוסט 1993 על הסכמי ארושה, שנועדו לשים קץ למלחמת האזרחים. ההסכמים העניקו ל-RPF ייצוג בממשלת אחדות רחבה עד לקיומן של בחירות. קבוצה של קיצונים בני הוטו התנגדה נחרצות לשיתוף ה-RPF בשלטון וסירבה לחתום על ההסכמים. כשנעתרה לבסוף והסכימה לחתום, היו אלה אנשי ה-RPF שהתנגדו.
בדצמבר 1990 פורסם מסמך המכונה "עשרת הדיברות של ההוטו" אשר היווה בסיס תעמולתי כנגד הטוטסי. שליח האו"ם, הגנרל דאלאיירה, אשר הגיע לרואנדה ב-1993, לא חש בסכנה מיוחדת והציע לשלוח רק כוחות מועטים "לשמור על השלום באזור".
ההכנות לרצח העם
בחודשים הבאים הלכה והחריפה הרטוריקה הקיצונית של בני ההוטו. אמצעי התקשורת שבבעלות נאמני הממשלה ואנשי עסקים דוגמת פליסיאן קבוגה, פתחו ביולי 1993 במסע תעמולה שזרע שנאה ופחד בקרב בני ההוטו כלפי הטוטסי ה"תת-אנושיים". קבוצות של בני הוטו קיצוניים, שאורגנו ומומנו בידי חברים בממשלה, החלו לאגור נשק ולהתארגן כמיליציות שכונו אינטראהאמווה (שמשמעותו "אלו הקמים להילחם/לעבוד יחדיו") ואימפוזאמוגאמבי (שמשמעותו "אלו שלהם אותה מטרה/מטרה יחידה").
בינואר 1994 העביר מפקד כוחות האו"ם ברואנדה, הקנדי רומאו דלייר, מסר ליועץ הצבאי של מזכ"ל האו"ם לפיו בני הוטו מתכננים השמדה של בני הטוטסי. על פי מידע שהעביר מודיע מקרב האינטראהאמווה, 1,700 חברי המיליציה התאמנו במחנות של הצבא. לדבריו, הורו לו לערוך רישום של כל בני הטוטסי המתגוררים בעיר הבירה קיגאלי. בקשת מפקד כוחות האו"ם להתערב נדחתה על ידי מטה האו"ם משום שהיא חרגה מהמנדט שנקבע לכוחות. תחת זאת הסתפק האו"ם באזהרה לנשיא רואנדה.
עד לפרוץ רצח העם צמחו כוחות המיליציה לכ-30 אלף איש שהיו פרוסים בכל רחבי המדינה. ראש הממשלה ז'אן קאמבאנדה סיפר מאוחר יותר בעדותו בפני בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה, כי התוכניות לרצח העם נדונו בגלוי בישיבות הממשלה באותה תקופה. בנוסף, מתכנני רצח העם כללו אנשי צבא ומשטרה בכירים וראשי ערים.
רצח העם
העילה המיידית לתחילתו של רצח העם הייתה הפלת המטוס שבו טסו נשיא רואנדה, ז'ובנל הביארימנה, ונשיא המדינה השכנה בורונדי, סיפריין נטאריאמירה, ב-6 באפריל 1994. שני הנשיאים נהרגו בהתרסקות המטוס ליד קיגאלי. לא ברור מי היו האחראים להפלת המטוס והאשמות הופנו הן ל-RPF של בני הטוטסי והן לקיצונים מבני ההוטו.
למחרת נרצחה ראש ממשלת רואנדה, אגתה אווילינגימאנה, שהתכוונה לשדר מסר מרגיע ברדיו, בידי המשמר הנשיאותי. יחד איתה נרצחו באכזריות עשרת חיילי האו"ם הבלגים שהיו אמורים להגן עליה. פקידי ממשל מתונים אחרים, שתמכו בהסכמי ארושה, נרצחו גם הם.
אנשי המיליציות רצחו את קורבנותיהם בעיקר בסכיני מצ'טה (שנקנו בעיקר מסין על ידי סוחרים מרואנדה). אנשי הצבא השתמשו גם בנשק חם. מנהיגים מקומיים קראו לאזרחים מן השורה לרצוח את שכניהם בני הטוטסי. מי שסירבו להשתתף ברצח, לעיתים נרצחו בעצמם. אנשי כמורה קתוליים (ברואנדה יש רוב קתולי) וכן אזרחים ניסו בכמה מקרים להסתיר אנשים מפני הרוצחים. עם זאת, במקרים רבים אנשי הכנסייה לא היו מסוגלים לעצור את הרוצחים או שהשתתפו בעצמם ברצח. באחד המקרים, יותר מ-5,000 בני אדם, רובם בני טוטסי, הסתתרו בכנסייה בעיירה נטאראמה. אנשי המיליציות ירו לתוך הכנסייה והשליכו פנימה רימוני יד, ורצחו את כל האנשים שהיו בתוכה, למעט 25 ניצולים. במקרה אחר הסתתרו 1,500 בני טוטסי בכנסייה בקיוומו. תושבים מקומיים שהצטרפו למיליציה השתמשו בבולדוזר כדי להפיל את הבניין על יושביו. מי שניסו להימלט החוצה נטבחו במצ'טות.
במהלך הטבח בוצעו מעשי אונס רבים בנשות הטוטסי. כוחות המליציה של ההוטו גם נהגו לכרות את איברי המין של קרבנותיהם ולהציגם לראווה. על פי הערכות שונות, תוך שלושה חודשים וחצי נרצחו ברואנדה בין 800 אלף למיליון בני אדם.
נקודה בעלת משמעות רבה בדרבון ובשלהוב ההמון היה השימוש הנרחב והמקיף בתעמולה. כרזות, עיתונות, פרסומי רדיו ואמצעי תיקשורת רבים שימשו כלי אדיר להפצת השנאה ולהשרשתה, תוך מתן לגיטימציה מוחלטת ועידוד הרצח השיטתי. יתרה מכך, כלי התקשורת השתמשו במנגנון של הפחדה, בהגדירם כל בן הוטו אשר אינו לוקח חלק פעיל בטבח כבוגד, ולפיכך כמטרה בפני עצמו. רגשות הנחיתות של בני ההוטו, אשר במהלך עשרות שנות קולוניאליזם אירופאי סבלו מקיפוח ומהדחקה שולהבו באמצעות כלי התקשורת.
המניעים לרצח העם
ניתן לזהות בקרב בני ההוטו שלושה מניעים מרכזיים לרצח העם. ראשית, רגש הנקמה שבמשך עשרות שנים הושתק ודוכא, תחת שלטון קולוניאלי אשר העצים והחמיר את הפער המעמדי, תוך רמיסה ממוסדת של כבוד בני ההוטו. לפיכך, תפסו בני ההוטו, שניכוו פעמים חוזרות ונשנות בעבר, ב"הזדמנות" זו, מתוך ראייה מגמתית של "עין תחת עין".
שנית, פקטור הדעה הקדומה בה החזיקו ההוטו כנגד הטוטסי, המושרשת עמוק בקרב מודעות ההוטו עוד מתקופת שלטון גרמניה. עם השנים, פותחה הדעה הקדומה והועצמה לממדים של שנאת האחר, מתוך תפיסת "אפקט המראה” בו האחר מצטייר כאויבך המושבע. לבסוף, אלמנט הפחד המדבק מפני שלטונות ההוטו הוחדר אף הוא למשוואה וגרם לציות עיוור מתוך אינטרס אישי למען שמירה על החיים, שכן חלק מהתעמולה הופנתה גם כאזהרה כלפי בני הוטו אשר יסרבו לציית ולקחת חלק פעיל בטבח.
מניעים נוספים לרצח נראו בתאוות הבצע והחמדנות, שכן תופעת הביזה הייתה דבר שבשגרה באותם מאת ימי רצח העם, עניים רבים ניצלו את מצב החירום לשם טובתם האישית.
התכנון והבצוע
רצח העם היה מפעל מתוכנן ומאורגן היטב, אשר בוצע באופן יעיל ושיטתי על ידי אליטות פוליטיות, מנהליות, צבאיות (interahamwe) ואינטלקטואליות מקרב בני ההוטו. אמצעי הלחימה בהם עשו ההוטו שימוש במהלך המלחמה היו פרימיטיביים ופשוטים (ביניהם מצ'טות ורובים) ומרביתם חולקו לכוחות על ידי כוחות השלטון הפורמלי. מרבית מעשי הטבח התבצעו בכפרים המקומיים ובבתים, לעיתים רבות על ידי השכנים עצמם או על ידי כוחות מאורגנים שהוכוונו למקום על ידי אותם שכנים. דוגמה לכך ניתן לראות בטבח בכנסייה הקתולית שבעיירה ניינג'. במהלך חודש אפריל התחבאו בכנסייה זו למעלה מ-1,500 בני טוטסי. בני האינטראהאמווה המקומי עלו על הכנסייה ורמסו אותה בעזרת בולדוזרים, תוך גיבוי מלא וסנכרון עם הרשויות. מקרה דומה אירע בבית הספר הטכנולוגי במוראמבי, שם הובטחה הגנת הצרפתים לטוטסי אשר תרו אחר מקלט. לאחר מספר ימים בהם הצליחו הם להגן על עצמם, על-אף המחסור החמור במים ובחשמל, החליט הכוח הצרפתי לסגת מעמדתו כמגן הטוטסי, ואלו נטבחו על ידי האינטראהמווה המקומי, כאשר כ-45,000 בני טוטסי מצאו את מותם. כיום, מהווה מבנה בית הספר את מוזיאון הג'נוסייד, שכולל תצוגה מזעזעת של גוויותיהם וגולגולותיהם של הנרצחים.
תגובות הקהילה הבינלאומית לרצח העם
עם התגברות האלימות ברואנדה מיהרו מדינות רבות לפנות את אזרחיהן מהבירה קיגאלי ולסגור את שגרירויותיהן. במשך רוב התקופה הורה האו"ם למפקד כוחות האו"ם ברואנדה להתמקד בסיוע לפינוי האזרחים הזרים מהמדינה.
קיים הבדל בין המניעים של ארצות הברית לאי-התערבות לעומת סין ורוסיה. ארצות הברית ניסתה ככל יכולתה להשפיע על מועצת הביטחון של האו"ם כדי שלא יגדירו את הנעשה ברואנדה "רצח עם" מכיוון שהחלטה שכזו הייתה מחייבת אותה לשלוח כוח צבאי לרואנדה. צרפת, סין ורוסיה התנגדו להתערב במה שנתפס כ"עניינים פנימיים" של רואנדה, בעיניהן המתרחש ברואנדה היה תוצאה של מלחמת אזרחים ולא יותר. רק בלגיה ביקשה להרחיב את המנדט של כוח האו"ם ברואנדה, אולם לאחר הרצח של עשרת החיילים הבלגיים שהגנו על ראש ממשלת רואנדה בראשית אפריל, החליטה בלגיה להפסיק את השתתפותה בכוח האו"ם. בעקבות זאת נסוגו הכוחות הבלגיים מבית ספר טכני שבו הסתתרו 2,000 פליטים. לאחר עזיבת החיילים הבלגים, נכנסו אנשי המיליציות לבית הספר וטבחו בפליטים, ובהם מאות ילדים. לאחר ארבעה ימים החליטה מועצת הביטחון של האו"ם לצמצם את כוח האו"ם ברואנדה ל-260 איש מקנדה, גאנה והולנד. כוח האו"ם התרכז באזורים מוגנים יחסית ולזכותו נזקפת הצלתם של כ-20 אלף בני טוטסי.
נציג רואנדה במועצת הביטחון של האו"ם אמר אז שהטענות על רצח עם מוגזמות ושממשלתו עושה ככל יכולתה להפסיק את האלימות. לבסוף, ב-29 באפריל 1994 הודה האו"ם ש"ייתכן שברואנדה בוצעו מעשים של רצח עם". על פי הערכות של הצלב האדום, כ-500 אלף רואנדים כבר נרצחו עד אז. האו"ם הסכים לשלוח לרואנדה 5,500 חיילים, רובם ממדינות אפריקה. אולם הצבת הכוחות התעכבה בגלל ויכוחים על מימונם. כך למשל, ארצות הברית דרשה שהאו"ם יממן את הטסתם של נגמ"שים לרואנדה.
העיר גומא הפכה למחנה פליטים אדיר ממדים. תוך כמה שבועות, אוכלוסייתה, שמנתה כ-50,000 תושבים במקור, גדלה פי 20 למיליון, וזהו גם האומדן המשוער של התושבים נכון ל-.
בשנת 2008, התפרסם דוח של ועדת חקירה רואנדית ממלכתית, המאשים את צרפת בסיוע לוגיסטי, צבאי ודיפלומטי למבצעי רצח העם וכלל המלצה להעמדה לדין של 33 בעלי תפקידים בכירים בצבא ובממשל הצרפתיים, בהם ראש הממשלה דומיניק דה וילפן. בפברואר 2010 נשיא צרפת ניקולא סרקוזי ביקר ברואנדה, ביקור ראשון של נשיא צרפתי לאחר שנים רבות. בביקור הצהיר ש"טעויותינו תרמו לרצח העם", עם זאת, סרקוזי נמנע מלהתנצל על התנהגות צרפת באותה תקופה. בינואר 2012 פורסם דו"ח חקירה בצרפת, על ידי שני חוקרים שופטים, נועד לשחזר את הנסיבות שבהן הופל המטוס של נשיא רואנדה, ז'ובנל הבריאמנה, ב-6 באפריל 1994. מסקנות החקירה הראשונה שקיימה צרפת בנסיבות האירוע ב-1998, ייחסו עד כה את ההתקפה למורדים מהחזית הפטריוטית של רואנדה (FPR), תנועה חמושה של בני טוטסי בהנהגתו של פול קגאמה, נשיאה המכהן של רואנדה. בעקבות המסקנות הוצאו ב-2006 בצרפת תשעה צווי מעצר נגד מקורביו. ואולם החקירה החדשה בפריכה מסקנות אלה וקבעה שהטילים שהפילו את מטוסו של הנשיא נורו ממחנה קנומבה, שהוחזק בשעתו בידי בני הוטו, ולא על ידי בני טוטסי.
בדצמבר 2017, פרסמה ממשלת רואנדה דו"ח חקירה נוסף, אשר הוכן על ידי פירמת עורכי דין עצמאית מוושינגטון. בשנת 2021 צרפת ורואנדה פרסמו דוחו"ת שקבעו כי אף שצרפת לא השתתפה באופן ישיר ברצח העם ברואנדה, היא נושאת אחריות משמעותית ביחס אליו, שפקידים בממשל שלה ידעו על הטבח המתוכנן ולא פעלו, וגם טייחו את חלקם ברצח העם.
לאחר רצח העם
ביולי 1994 הביסו כוחות ה-RPF את שלטון ההוטו ושמו קץ לרצח העם. כשני מיליון בני הוטו נמלטו והפכו לפליטים בבורונדי, טנזניה, אוגנדה וזאיר. חלקם ברחו משום שהשתתפו בהשמדה של בני הטוטסי וחששו מפני מעשי נקמה. אלפים מהם מתו במגפות במחנות הפליטים. המלחמה ברואנדה ומשבר הפליטים שבא בעקבותיה הובילו להפרת האיזון הפוליטי והצבאי באזור הגבול עם זאיר ולפרוץ מלחמת קונגו. מאות אלפי פליטים שבו לרואנדה החל מ-1996.
תחת שלטון ה-RPF רואנדה החלה בהעמדה לדין של אלפי נאשמים בהשתתפות ברצח העם, בין השאר במשפטי הגצ'אצ'ה. במקביל, האו"ם הקים את בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה, שמקום מושבו בארושה, שבטנזניה. בבית הדין של האו"ם עמדו לדין בכירים לשעבר בממשלה ובצבא הרואנדי, בעוד שמערכת המשפט ברואנדה העמידה לדין מנהיגים מקומיים וזוטרים. פעולת בית הדין הסתיימה באופן רשמי בשנת 2015.
אשתו של הנשיא הביארימנה, אגאתה הביארימנה, פונתה על ידי הכוחות הצרפתיים זמן קצר לאחר מותו. היא תוארה כבעלת השפעה רבה על בעלה ועל הפוליטיקה ברואנדה בכלל והייתה בעלת עמדה גזענית אנטי-טוטסי אף יותר מבעלה. היא הואשמה על ידי שרת המשפטים הרואנדית, תרסיסיס קרוגאראמה, בשותפות לרצח העם וסורבה למקלט בצרפת על סמך עדויות לשותפותה ברצח. היא נעצרה במרץ 2010 באזור פריז על ידי משטרת פריז. בספטמבר 2011 דחה בית משפט בצרפת את בקשתה של רואנדה להסגירה לידיה את אגאתה הביארימנה.
בשנת 2023 לאחר 22 שנות מנוסה נתפס פולגנס קיישמה מי שנחשב כפושע המבוקש ביותר בחשד לרצח העם, מיוחסים לו 2,000 רציחות בכנסייה קתולית בניינגה בשנת 1994. עונשי מאסר ממושכים ניתנו גם לשדרני הרדיו, שהסיתו לרצח העם בשידוריהם.
מעורבות ישראל ברצח העם ברואנדה
מדינת ישראל מכרה באופן רשמי נשק לרואנדה, זמן קצר לפני רצח העם. באוקטובר 1993, כחצי שנה לפני תחילת הטבח הוציא משרד הביטחון היתר יצוא לסוחרי נשק ישראלים. ההיתר ניתן באישור משרד החוץ, בטענה שהתחמושת נמכרת לצבא של ממשלה חוקית שנאבקה נגד תנועת המחתרת חזית השחרור הרואנדית. משלוחי נשק המשיכו ויצאו מישראל גם במהלך הטבח, עברו דרך אלבניה וגומא שבזאיר (היום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) ומשם לרואנדה. חלק מהמשלוחים שברו את האמברגו שהטיל האו"ם על העברת נשק לרואנדה בין מאי 1994 לאוגוסט 1995. בנוסף, על פי עדויות שונות, קצינים ישראלים אימנו חיילים ואנשי מיליציה רואנדים במדינה ובזאיר השכנה לפני המלחמה. דיווח ראשון על משלוח מטעני נשק מישראל לרואנדה, בזמן הטבח, פרסם העיתון "פייננשל טיימס" בנובמבר 1996, משלוח שכלל נשק קל, מרגמות, רימונים, מוקשים וציוד צבאי אחר, שנשלח לרואנדה תוך הפרה מפורשת של אמברגו שהטיל האו"ם במאי 1994. בספרם של בריאן ווד וג'ון פלמן מ-1999, "The Arms Fixers", מובאים רישומים של משרד הביטחון ברואנדה. על פי הרישומים, בין אפריל למחצית יולי 1994 הועברו 7 משלוחי נשק קל בשווי של 6.5 מיליון דולר מישראל (דרך אלבניה) לידי המיליציות.
באפריל 2019, נחשפו מסמכים של משרד החוץ, מהם עולה שכבר בשנות ה-60 מדינת ישראל הייתה מודעת למעשי טבח במיעוט הטוטסי, העלימה עין, והמשיכה בקשרים עם המשטר במדינה, כולל סיוע צבאי.
יאצק גורלסקי
יאצק גורלסקי (בפולנית: Jacek Góralski; נולד ב-21 בספטמבר 1992 בבידגושץ' שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת בוכום מהבונדסליגה ובנבחרת פולין.
קריירת מועדונים
גורלסקי גדל במחלקת הנוער של זבישה בידגושץ'. בשנת 2011 שיחק בוויקטוריה קורונובו ובבלקיטני גאבין מהליגות הנמוכות בפולין. בהמשך השנה חתם בוויסלה פלוק, עמה שיחק בליגת המשנה הפולנית ובליגה הפולנית השלישית.
ב-1 ביולי 2015 חתם גורלסקי ביאגלוניה ביאליסטוק מליגת העל הפולנית. הוא ערך 57 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-1 באוגוסט 2017 חתם גורלסקי בלודוגורץ ראזגרד מליגת העל הבולגרית. בסך הכל ערך 61 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-19 בינואר 2020 חתם גורלסקי בקאיראט אלמטי מליגת העל הקזחית. בסך הכל ערך גורלסקי 26 הופעות ליגה במדי המועדון, וזכה עמו באליפות קזחסטן ובגביע הקזחי.
ב-17 ביוני 2022 חתם גורלסקי בבוכום מהבונדסליגה. ב-21 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 7-0 לבאיירן מינכן במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2022/2023.
קריירה בינלאומית
ב-14 בנובמבר 2016 ערך גורלסקי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין, בתיקו 1-1 נגד נבחרת סלובניה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת במונדיאל 2018, וערך שתי הופעות בטורניר.
סיפורי גוגי
"סיפורי גוגי" הוא ספר מאת אורי פינק המאגד מספר סיפורי קומיקס שפרסם פינק במעריב לנוער ובעיתון זבנג!. הספר יצא בהוצאת כתר ספרים בשנת 2005 ומכיל 108 עמודים. הסיפורים, המתארים את חייהם של היוצר ומשפחתו מבוססים, ע"פ רוב, על דברים שקרו באמת. "גוגי" היא למעשה ענבר, בתו הבכורה של אורי ומלבדה מופיעה גם יעל, הבת הצעירה. השתיים הופיעו בסיפור החל מגילאים צעירים ועודן מופיעות, לאחר שגדלו.
עונת 1988/1989 בליגת העל ההולנדית
עונת 1988/1989 הייתה העונה ה-33 של ליגת העל ההולנדית בכדורגל, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום אותה עונה זכתה פ.ס.וו. איינדהובן באליפות הליגה. פיינדאם, זוולה ופנלו ירדו לליגת המשנה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (15 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו פיינדאם,ואלבייק ומ.ו.ו מאסטריכט שעלו מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות במקומות 16, 17 ו-18 ירדו לליגת המשנה.
אליפות אירופה בכדוריד 2014
אליפות אירופה בכדוריד 2014 היא אליפות אירופה ה-11 והיא נערכה על ידי איגוד הכדוריד האירופאי. הטורניר התקיים בדנמרק בין ה-12 בינואר ל-26 בינואר 2014. המשחקי הגמר נערכו בהרנינג ב-Jyske Bank Boxen שמכיל כ-15,000 מקומות.
מתכונת התחרות
המדינה המערכת (דנמרק) שהיא גם האלופה המכהנת העפילה ישירות. יתר 15 נבחרות העפילו דרך המוקדמות.
בית א'
המשחקים נערכו בהרנינג באולם Jyske Bank Boxen שמכיל כ-15,000 מקומות.
בית ב'
המשחקים נערכו באולבורג באולם Gigantium שמכיל כ-6,500 מקומות.
בית ג'
המשחקים נערכו באורהוס באולם nrgi Arena שמכיל כ-5,000 מקומות.
בית ד'
המשחקים נערכו בברונדבו באולם Brøndby Hall שמכיל כ-4,950 מקומות.
בית העפלה I
המשחקים נערכו בהרנינג באולם Jyske Bank Boxen שמכיל כ-15,000 מקומות.
בית העפלה II
המשחקים נערכו באורהוס באולם nrgi Arena שמכיל כ-5,000 מקומות.
ישראל באליפות
נבחרת ישראל בכדוריד החלה את השתתפותה בבית ג' של המוקדמות. היא סיימה את הבית במקום השני והעפילה לשלב השני. בשלב השני היא סיימה השלישי בבית ולא העפילה להמשך התחרות.
עונת 2019/2020 בליגת העל בכדורגל
עונת 2019/2020 בליגת העל הייתה העונה ה-21 של ליגת העל כליגת הכדורגל הבכירה בישראל. מכבי תל אביב זכתה באליפות ה-23 בתולדותיה (ה־19 מקום המדינה) והשנייה ברציפות.
הליגה הסדירה כללה 14 קבוצות ששיחקו ביניהן בשני סיבובים בני 13 משחקים כל אחד - 26 מחזורים בסך הכל. לאחר מכן פוצלה הליגה לפלייאוף עליון (6 קבוצות, שסיימו את העונה הסדירה בששת המקומות הראשונים בטבלה, ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 5 משחקים כל אחד) ופלייאוף תחתון (8 קבוצות, שסיימו את העונה הסדירה בשמונת המקומות האחרונים בטבלה, ששיחקו ביניהן במשך סיבוב אחד בן 7 משחקים) שכללו תוספת של 10 ו-7 מחזורים לעונה הסדירה בהתאמה ובסה"כ 36 ו-33 מחזורים בהתאמה. על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות, ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הפועל כפר סבא וסקציה נס ציונה הצטרפו לליגה לאחר שסיימו את העונת 2018/2019 בליגה הלאומית במקומות הראשונים.
לקראת עונה זו חתמה מנהלת הליגות על הסכם חסות לשלוש שנים עם הבורסה לניירות ערך בתל אביב, ולפיו תקרא הליגה "ליגת הבורסה לניירות ערך".
בסיום העונה סקציה נס ציונה והפועל רעננה ירדו לליגת המשנה.
התפרצות נגיף הקורונה
במרץ 2020 התגלה שחולה קורונה נכח בדרבי התל אביבי. כתוצאה מכך נדרשו אוהדים ששהו בשער 8 באצטדיון בלומפילד להיכנס לבידוד ביתי.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל הוחלט על דחייה בפתיחת משחקי הפלייאוף בשבוע. בהמשך נדחו המשחקים בתחילה עד לסוף חודש מרץ ולאחר מכן עד להודעה חדשה, כמו כל אירועי הספורט באותה תקופה. השבתת הליגה הובילה את הקבוצות לחתימה על הסכמים עם השחקנים על קיצוץ בשכרם בסכומים שנעו בין 25- ל-50 אחוזים מהשכר. חלק מהסכמים מתייחסים גם לעונה הבאה. שחקני קבוצת הפועל באר שבע סירבו לחתום בתחילה על ההסכם המוצע. בעקבות כך הודיעה אלונה ברקת, הבעלים, על עזיבת הקבוצה והעברת הטיפול לידי נאמן עד למכירה.
הליגה חודשה ב-30 במאי ללא קהל, כאשר בפלייאוף העליון התקיימו שני משחקים בכל שבוע על מנת לסיים את העונה מוקדם ככל האפשר. למשחקי הליגה הגיעו בסך הכל 1,326,615 אוהדים. ירידה מהעונה שעברה בעקבות נגיף הקורונה במשחקי סיום העונה.
קבוצות
הליגה כוללת 14 קבוצות, 12 ששיחקו בליגה בעונת 2018/2019, אליהן הצטרפו הפועל כפר סבא וסקציה נס ציונה שהעפילו מהליגה הלאומית.
טבלת הליגה
העונה הסדירה מתקיימת במתכונת של שני סיבובים בהם תשחק כל קבוצה פעמיים נגד כל אחת מהקבוצות האחרות בליגה (מתכונת בית/חוץ). הקבוצות שיסיימו את העונה הסדירה באחד מששת המקומות הראשונים ימשיכו להתמודדות במסגרת הפלייאוף העליון. שאר הקבוצות יתמודדו בפלייאוף התחתון.
המשחקים בפלייאוף העליון יתקיימו בשני סבבים של משחקי בית/חוץ (סה"כ 10 משחקים). בפלייאוף התחתון יתקיים סיבוב משחקים אחד (סה"כ 7 משחקים). 2 הקבוצות שיסיימו במקומות האחרונים ירדו לליגה הלאומית.
סטטיסטיקה
נכון ל־2 ביולי 2020
בוריס דב ברוצקוס
בוריס דב (בֶּר) בְּרוּצְקוּס (ברוסית: Борис (Бер) Давидович Бруцкус, בוריס דווידוביץ' ברוצקוס; בכתב לטיני: Brutzkus; 3 באוקטובר 1874, פולאנגן, ליטא הרוסית – 7 בדצמבר 1938, ירושלים) היה עסקן ציבור, כלכלן יהודי-רוסי נודע, מדען, מומחה לבעיות של ברית המועצות וחוקר בעיות אגרריות, מהמומחים הגדולים באירופה בשאלות כלכלה, ובמיוחד בבעיות חקלאות והתיישבות של יהודים, פרופסור לכלכלה חקלאית באוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים
דב-בר (בוריס) ברוצקוס נולד ב-3 באוקטובר 1874 בפולאנגן (אז פלך קורלנד שבאימפריה הרוסית; כיום ליטא), בן לדוד ברוצקוס, סוחר ענבר.
ב-1878 עברה משפחתו למוסקבה, שם שנה קודם לכן הקימו יוסף ודוד ברוצקוס (דודו ואביו של בוריס) מפעל למוצרי עור.
בשנת 1891 סיים את הגימנסיה במוסקבה עם מדליית זהב, ובשנת 1898 גמר בית ספר גבוה לחקלאות ויערנות בנובאיה אלכסנדריה (רוס'), אז בפולין הרוסית, וקיבל תואר אגרונום.
בשנים 1898–1907 ריכז את ההדרכה החקלאית במושבות היהודיות ברוסיה מטעם יק"א ('החברה היהודית להתיישבות').
עסק בסטטיסטיקה חקלאית ועיבד את החומר של מפקד 1897 על האוכלוסייה היהודית ופרסם את מסקנותיו בשני כרכים.
בחוברת "דרכי המושבות היהודיות" ביקר את שיטת ההתיישבות של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בארץ ישראל והמליץ על הקמת משקים גדולים בהנהלת החברה המיישבת המעסיקה פועלים שכירים. לחוברת זו מפרי עטו נודעה אחר כך השפעה על פעולות הברון בארץ.
בסוף שנת 1922 גורש מרוסיה הסובייטית באוניית הפילוסופים, יחד עם פרופסורים וסופרים אחרים בעלי שם, והשתקע בברלין. היה פעיל במכון מדעי של המהגרים הרוסים בברלין (ברוסית: Русский научный институт в Берлине). בשנים 1923–1932 הרצה במכון זה בנושאי החקלאות והכלכלה הפוליטית. היה חבר הנהלת "אורט" בברלין. הרצה באוניברסיטה האידית בווילנה והשתתף באופן פעיל בייווא (ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט או 'המכון המדעי היהודי').
הוציא (יחד עם הדמוגרף יעקב לשצ'ינסקי) כתב עת לדמוגרפיה, סטטיסטיקה וכלכלה יהודית.
כתב ספר על חקלאות יהודית במזרח אירופה וספרים רבים על בעיות המשק הסובייטי.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, העתיק את מגוריו לפריז.