cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מופע המחצית של סופרבול XLVI
רקע
מדונה שיתפה פעולה עם סירק דו סוליי במטרה להפיק את המופע, והכוריאוגרף ג'יימי קינג היה המנהל המוזיקלי שלה. קינג הציע לשכור את מומנט פקטורי. אותו אולפן ההפקה, שעבד על רצפי ההופעות של סלין דיון בלאס וגאס, מתמחה באפקטים של מולטימדיה. ז'אק מת', המפיק בפועל של סירק דו סוליי באירועים מיוחדים, אמר כי זה "תורם לתהליך האמנותי שיוביל ליצירת הרגע המיוחד הזה... עבורנו זו הזדמנות מעניינת. זה לא משהו שאנחנו עושים לעיתים קרובות מאוד, עובדים עם כוכבים אחרים". לדברי מת', סירק דו סוליי היו מעורבים בצד האמנותי של מופע המחצית והאתגרים הלוגיסטיים שלו. צוות הקרקס ניהל בעבר מופע קדם-משחק באורך תשע דקות בסופרבול 2007. "העבודה שלנו נעשתה בעיקר כדי לעזור להגדיל וליצור סביבה מתאימה עבור האמנים", אמר המפיק של מומנט פקטורי, אריק פורנייה, תוך שהוא מציין מופעים שבהם האולפן השתמש בתאורה והקרנות וידאו לאפקטים מיוחדים.
חזרות
החזרות החלו בינואר 2012 באולפן בניו יורק, ונמשכו 12 שעות. הראפריות ניקי מינאז' ו-, ששיתפו פעולה בסינגל של מדונה "", אמרו כי החזרות היו "הדבר המפרך ביותר שעשו אי-פעם בקריירה שלהן, ולא ציפו לשום דבר אחר", וכינו זאת 'חווית למידה אפית'. מינאז' אישרה את השתתפותה במופע המחצית באמצעות הודעה שפרסמה בחשבון הטוויטר הרשמי שלה. בהמשך לכך, הראפר ויל.איי.אם אישר שגם להקת מוזיקת הדאנס האלקטרונית האמריקאית LMFAO תצטרף למדונה ותשתתף במופע המחצית.
לפי לוס אנג'לס טיימס, ה-NFL חשפו פרטים אודות מופע המחצית במגזין שלהם: "על אף שרשימת השירים של מדונה לא הוכרזה רשמית בעיתונות, המעריצים עשויים לצפות ממנה לתת את כל האהבה שלה, לספק קרן אור ולהיות עדכנית עם המוזיקה שלה". לפני ההופעה, מדונה הביעה דאגה לגבי אילוצי הזמן הפיזיים והאורך של האירוע. "יש לי שמונה דקות לייצב את הבמה שלי, 12 דקות לקיים את ההצגה הגדולה ביותר עלי אדמות, ויש לי שבע דקות לקפל אותה. אז, מגרש הכדורגל הזה מתפנה עבור המחצית השנייה של המשחק", היא אמרה. "איך עושים את זה? זה חלום של כל הבנות מהמערב התיכון להופיע במופע המחצית של סופרבול. במשך יותר מ-25 שנים של הופעה שקיימתי, מעולם לא עבדתי כל כך קשה או הייתי כל כך קפדנית או דקדקנית עד לפרטי פרטים שיכולים לחרפן אותי". כמיהתה של הזמרת להוריד 100 מתופפים מתקרת האצטדיון בוטלה, כיוון שהמבנה לא יכול היה לשאת את המשקל שלהם.
אופנה
מדונה הבטיחה שלא תהיה תאונת מלתחה נוספת במהלך המופע, ורמזה על מחלוקת מופע המחצית של סופרבול XXXVIII סביב ג'נט ג'קסון. נושא האופנה שלו נוצר בהשראת האימפריה הרומית, עם השפעות גלדיאטורים בשילוב אלמנטים רומיים מודרניים. מעצבת התלבושות בי. אקרלונד יצרה את השמלות. אקרלונד קראה למעצבים אחרים לתרום את חלקם לתלבושות, שכללו הוט קוטור של ז'יבנשי, מגפיים של מיו מיו ועגילים של בולגארי. היא עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם מדונה, שהייתה מעורבת בפרטים כולל תחפושת הגלדיאטורים של המופע. לפי אקרלונד: "זה היה ללא ספק האתגר הגדול ביותר שלקחתי על עצמי בקריירה שלי, ולא יכולתי לקבל כבוד גדול מזה, או להיות חלק מאירוע כה מדהים והיסטורי. שום דבר לא יכול להתקרב לעבוד עם מדונה על מופע הסופרבול הזה, תשומת הלב שלה לפרטים ומחויבותה לכל הפרויקטים שלה, היא באמת מעוררת השראה ומשנה את החיים". השמלה הראשונה של מדונה הייתה שחורה, עם חצאית בעלת קפלים מוזהבים שעוצבה על ידי ריקרדו טישי מז'יבנשי. הזמרת ענדה תכשיטים כבדים, שערה הבלונדיני היה ארוך ונפוח, עם עגילי יהלומים מבית בולגארי. לתחפושת הראשונה שלה התווספה שכמייה מנצנצת ומוזהבת, עם בטנת שיפון מנומרת וכיסוי ראש שעוצב בידי פיליפ טרייסי. עבור "", מדונה, מינאז' ו- לבשו תלבושות של מעודדות אדומות-שחורות ונשאו פונפונים מוזהבים. הזמרת לבשה שמלה שחורה עם שרוולים ארוכים מעל השמלה השחורה הקצרה להופעה האחרונה שלה. ריקרדו טישי אמר שהוא יצר את כל הבגדים, הכפפות, החגורות, הכובעים ופרטי ההלבשה התחתונה של מדונה. היו לו 28 אפשרויות בחירה עבור הזמרת, שהחליטה על שכמיית הזהב. אף על פי שטישי וצוותו עיצבו גרסה קצרה יותר של השכמייה, הם נאלצו לעשות זאת מחדש עבור הזמרת.
צורת הבמה
ל-1,500 אנשי הצוות הוקצו שבע דקות להקים את הבמה, כאשר חברת טורנס אול אקסס סטייג'ינג אנד פרודקשנס מקליפורניה טיפלה בציוד הנדרש. אריק איסטלנד מהחברה, שפיקח על הבנייה, היה מזוהה בעבודותיו עם פרסי גראמי ואמי לבידור בשעות היום. כ-70 אחוזים מהעובדים היו מתנדבים שעברו מיון של שישה חודשים, והיתר היו עובדי במה. הבמה המרכזית הייתה באורך 120 רגל (36.6 מטרים) ומודולרית. היא הייתה מורכבת משש משאיות גדולות בסך הכול. הצוות גם הקים את התאורה, הווידאו (מסכים ותצוגה), האפקטים המיוחדים וציוד האודיו. האתגר עשוי לנבוע מעבודה בחוץ בתנאי מזג האוויר הקשה. הוא יכול להיות 50 מעלות כשאנחנו עושים חזרות ו-50 מעלות מתחת ביום המשחק, אנחנו עובדים באמתלה שאנחנו יכולים לעשות את זה בשלג או בגשם... בסביבה מקורה רגילה יש לנו שבע דקות להתקין את הבמה ולהתכונן לצילום. זה יכול להימתח [עד] לתשע דקות. זו אותה מסגרת זמן עבור זה". לדברי המתאם דאגלס קוק, החזרות אפשרו להם לצמצם את זמן ההתקנה מתחת לחמש דקות. קוק, שעבד על מופעי מחצית קודמים, הכיר את הפרטים והדריך את הצוות, שהיה ערוך לכל תרחיש שיכל היה לקרות על הבמה. המתנדבים הרכיבו את הבמה לפי חיבור של מספר קטעים ולאחר מכן, העבירו אותם באמצעות עגלות. על הכניסה של מדונה היה צורך לבצע חזרות מספר פעמים לצורך תיאום. על אף שקוק למד במהלך המשחק שניו אינגלנד פטריוטס היו אמורים לצאת במסלול בו משתמשים מתנדבים הנושאים את ציוד הבמה, הוא פתר את הבעיה באמצעות שיחה עם הצוות.
מעצב התפאורה ברוס רודג'רס, שעבד עם מדונה בסיבוב ההופעות "Drowned World Tour" ב-2001, הכיר את מוסר העבודה של הזמרת. רודג'רס, הבמאי האמיש המילטון והמפיק בפועל ריקי קירשנר  נפגשו מספר פעמים עם הצוות של מדונה, המיוצג על ידי הכוריאוגרף ג'יימי קינג (שהציג את הקונספט הראשוני של המופע). רודג'רס עיצב במה גדולה בצורת צלב עם פלטפורמה מרכזית הנגישה באמצעות חמש מעליות נסתרות, טריבונה עם מערכת מילוט מאחור, ארבע עמדות לנגינה של חברי הלהקה, אזור לסלאקליין בקצה אחד ורמפות בשני הקצוות של הצלב. בקדמת הבמה היה בד לבן בגודל 149 רגל על 90 רגל (45 מטרים על 27 מטרים), המסך הראשי להקרנות סופק על ידי מומנט פקטרוי. האביזרים כללו כס מוזהב עם עלים גדולי ממדים מוזהבים גם כן, בעיצובו של ג'ימי מרטין על דוברה שנישאה על ידי 150 גלדיאטורים. האתגרים הגדולים ביותר של רודג'רס היו העלאת הדוברה לבמה ודרך החזרה של התהלוכה.
וידאו ומולטימדיה
על הבמה השתמשו בהקרנת מולטימדיה ובטכנולוגיה שסיפקו מומנט פקטורי וסירק דו סוליי. לאחר כניסתה של מדונה, על רצפת הבמה הוצגו שערי מגזין ווג מונפשים בהשתתפותה. האפקט הושג באמצעות מיפוי הקרנה, שהופך אובייקט (לעיתים בצורת צורה לא סדירה) למשטח מתאים להקרנת וידאו. על אף שנעשה שימוש במיפוי הקרנה כדי להציג את לוגו נוקיה לומיה ולהקרין תמונות של שחקני NBA על נהר ההדסון ב-2011, מעולם לא נעשה בו שימוש בקנה מידה כה גדול. השותף והמפיק בפועל של מומנט פקטורי, אריק פורנייה, אמר שמכיוון שהאולפן היה מזוהה עם עבודה טכנולוגית, ההכנות וההיענות לדרישות של מופע הסופרבול היו קלות. כשמומנט פקטורי החלו בהכנות, הצוות של מדונה כבר בחר את השירים, והאולפן פיתח אפקטים חזותיים המשלימים את הכוריאוגרפיה של השירים. לדברי מנהל הקריאייטיב של מומנט פקטורי, סקצ'ין בסט, שימוש בהקרנות וידאו היה השיטה היעילה ביותר לאפקטים החזותיים, שכן הדבר דרש העברת פחות ציוד לשטח מאשר שיטות אחרות. פורנייה אמר, "הכול הגיע מההחלטה לעשות מופע בלתי נשכח. מדונה פרפקציוניסטית, והיא רצתה לעשות משהו יוצא דופן, אז זו הייתה המטרה של כולם".
הקונספט העיקרי של המופע כלל את שערי המגזינים המשתנים, התהלוכה בהשראת מצרים, הטייפים ה"אינטרגלקטיים" במהלך "Music" והאפקט שגרם ל"במה להיראות כמו זירת משחק אמיתית של אצטדיון פוטבול". חלק מהאפקטים היו מסונכרנים עם הרקדנים ותנועותיה של מדונה. כשהייתה הסכמה כוללת על האפקטים, צוותי מומנט פקטורי וסירק דו סוליי צפו מקרוב בהופעות כדי להתאים את התפאורות לכוריאוגרפיה. פורנייה נעזר בצוות "ממושמע" שגויס על ידי ה-NFL ומנוסה בעריכות והצגות הווידאו, שעשו שימוש ב-32 מקרני HD מדגם ברקו. המקרנים הוצמדו לשמונה תרמילים של ארבעה מקרנים אחרים, כל אחד כדי למפות את כל האצטדיון. המקרנים מדגם ברקו שימשו להפעלת המסכים והצגת סרטוני המופע. לדברי פורנייה, "בטלוויזיה היו הרבה קלוז-אפים של מדונה והרקדנים, אך מהקהל באצטדיון, המופע השתרע על פני 50 מגרשים. זה היה הרעיון: שהמופע, בעצם, חייב להאפיל על גודל האצטדיון". 10 עד 12 אנשים עקביים עבדו על הפרויקט כדי ליצור, בעצם, שתי מערכות: אחת לאלו באצטדיון ואחת לקהל הצופים בטלוויזיה. מומנט פקטורי הייתה מתואמת למפיקי המופע כדי להביא לכליל שלמות השידור בטלוויזיה. בסט אמר שרזולוציית הווידאו של הסרטונים הייתה גבוהה מאוד (כמעט פי 18 מזו של ה-HD) והעברת קובצי הווידאו למיקומים מתאימים הייתה בעייתית: "היינו צריכים למצוא פתרון שיהיה מרהיב ושיתאים לפרמטרים האלה".
רודג'רס השתמש במוצרי חברת LMG בע"מ עבור ציוד וידאו, אור ואודיו. LMG, בתורה, שיתפה פעולה עם חברת ההפקה לאירועי לייב, DWP Live, בהקרנה של המופע. לדברי מייסד DWP, דני ויטסטון, השימוש בטכנולוגיית ברקו עזר להביא לכך שהייתה הקרנה חלקה ובהירה: "היה זה חיוני שנתלה את המקרנים ישר למטה, 151 רגל באוויר, כל עדשה לכל שדה, כדי למפות את האזור החזותי העצום שהיה צריך למפות". לטכנולוגיית HD20 של ברקו יש יכולת תאורה של 20,000 לומן, המציגה תמונות בהירות וברורות עם ניגודיות גבוהה.
תאורה וסאונד
אצטדיון לוקאס אויל צויד בגופי תאורה מדגם שארפיס של קליי פאקי למופע המחצית. מעצב התאורה אל גורדון מעיצובי הליבון גייס את קבוצת הקונסולות PRG כדי לעזור לו להתקין מספר גופי תאורה מדגם שארפיס 204 על הבמה המרכזית. לדברי גורדון, מדונה הגתה את הרעיון המרכזי; המופע מונע הכוריאוגרפיה, שבמרכזו הבמה המרכזית, היה פחות מאתגר מבחינה לוגיסטית מאשר בשנים קודמות. עם זאת, גורדון היה צריך להבטיח שהקהל יוכל ליהנות מהמופע מרחוק ושמדונה תודגש כראוי במצלמות. הוא ומייק אוון קיימו סיעור מוחות באנגליה וניסו מספר שיטות תצוגה במשך שבוע עם תוכנת CAST. כמו כן, ננקטה גישה "נקייה" יותר כדי למנוע הפרעות בין הקרנות הווידאו והתאורה. גורדון מיקם את גופי התאורה מדגם שארפיס יחד באזורים מלבניים, עם 16 עד 20 נורות בכל גוף תאורה אחד. הדבר הוביל לאור חזק במיוחד, קומפקטי ושאינו מרצד וככזה הניתן לפיצול למספר אורות קטנים יותר לפי הצורך.
כיוון שהיה צריך להגדיר את הסידור תוך שבע דקות בלבד, פיתח גורדון מערכת דמוית אסדה באמצעותה היה יכול לשלוט בתאורה הן במהלך המשחק והן במהלך המופע. הוא הוביל ציוד תאורה לגג של לוקאס אויל, והצמיד אותו לגובה של 175 רגל (53.3 מטרים) כדי שהדבר לא יפריע לתנועת המצלמה במהלך המשחק. במהלך המחצית הוא הוריד את ציוד התאורה כדי להאיר את האצטדיון כולו. בהתחלה, אור מוזהב שימש לקטע הפתיחה של המופע, ואחריו השתנו הצבעים לשחור-לבן עבור "Vogue", בדומה לצבעים שאפיינו את הקליפ שלו. בהמשך לכך, צבעים ססגוניים הוקרנו במהלך "Music". הצבע האדום הוצג במהלך "". ל-"Like a Prayer" התווספו אורות מוזהבים, שדימו קרני שמש.
ציוד סאונד מבית סנהייזר שימש עבור השמע. לדברי מאט נאפייר, טכנאי הקול של מדונה, הם השתמשו בתוכנת "מנהל מערכות אלחוטיות" של סנהייזר כדי לכוונן את התדרים. מדונה השתמשה באוזניות מדגם HSP 4 בתחילת המופע, לאחר מכן עברה למשדר מדגם סנהייזר SKM 5200-II. המשדרים מבית סנהייזר שימשו גם את מינאז', ו-LMFAO, בעוד שהמיקרופון של גרין היה מדגם MD 5235. נאפייר התראיין למיקס וטען שהם היו צריכים משדרים מצופים זהב עבור מדונה וגרין, שסופקו על ידי סנהייזר ביום המופע. מערכות אלחוטיות מקצועיות (PWS), חברה בת של מאסק סאונד, הייתה אחראית על הסאונד האלחוטי; בסדרה של ניסויים, PWS בחרה בתדר שמבטל הפרעות ממערכות אחרות.
לדברי קן גיי, טכנולוג הווידאו של LMG, צוותי התאורה, הסאונד והטלוויזיה נפגשו במרכז הכנסים של מחוז אורנג' כדי להבין ולארגן את צורת ההתקנה. הם השתמשו בבדים פשוטים על הקרקע כדי לבדוק את התאמת התאורה לבמה. לסקצ'ין בסט היו דוגמאות לשימוש להקרנות, מה שעזר ל-LMG בבדיקות שלה. מארק סנפורד מהצוות עקב אחר המצלמות לאיתור השתקפויות מהבד שנגרמו מההקרנות, תוך שחישב את השפעתן במהלך המופע והתאים את מיקום המצלמה בהתאם. LMG בדקה את המקרנים שיצאו מהתקרות במטה שלה באורלנדו, פלורידה. המקרנים הוצבו בגובה 150 רגל (46 מטרים) מעל הקרקע, תוך שימוש בבד מהניסוי הקודם. בחשש שדשא האצטדיון ישפיע על ההקרנות, החברה השתמשה בבד מסוג Heavy Knit Bright White מבית אול אקסס.
רשימת השירים
מקור לרשימת השירים שבוצעו בהופעה.
LIGO
מטרת LIGO היא לחזות ישירות בגלי כבידה שמקורם ביקום. ב־1916, הייתה תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין הראשונה לחזות גלים אלה, כאשר הטכנולוגיה הנדרשת כדי לאתרם לא הייתה קיימת. גלי כבידה נצפו בעקיפין כאשר הפולסר הבינארי PSR 1916+13 נצפה, מה שזיכה את ראסל אלן הולס וג'וזף הוטון טיילור בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1993.
הניסוי החל בשנת 1992 על ידי קיפ תורן ורונלד דריוור מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, וריינר וייס מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, כפרויקט משותף. הפרויקט ממומן על ידי הקרן הלאומית למדע (NSF). הפרויקט נחשב כגדול וכשאפתני ביותר אי פעם במימון הקרן, כאשר נכון לשנת 2002, הושקעו כ־365 מיליון דולר.
ה־LIGO Scientific Collaboration) ,LSC) היא קבוצה גדולה של חוקרים, כ־600 אנשים מכ־40 מוסדות, המנתחים את הנתונים מ־LIGO ומגלאים אחרים, על מנת לפתח גלאי רגיש יותר בעתיד.
גלאי גלי הכבידה מורכב משני צינורות באורך של 4 ק"מ כל אחד, שיוצרים ביחד צינור בצורת האות L. בכל אחד מהצינורות עוברת קרן לייזר שנפגשת עם השנייה בנקודת החיבור של הL. במצב רגיל שתי הקרניים נפגשות, מתאבכות ומבטלות זו את זו. כאשר פוגע במכשיר גל כבידה שנפלט מחור שחור או מכוכבי ניטרוניים שמתנגשים הוא גורם לזרוע אחת להתכווץ ולהתרחב באופן שונה מהזרוע השנייה, והדבר גורם שיבוש לביטול העדין של שתי הקרניים ויוצר תבנית התאבכות אותה ניתן לנתח באופן ממוחשב. הצינורות מרוקנים מאוויר בכדי שלא יבלעו את אור הלייזר. המראות שבזרועות, מלוטשות בדיוק של אחד חלקי 75 מיליארד הסנטימטר וניתן להזיזן בדיוק של פחות ממיליונית המטר. הדיוק של המכשיר כה גבוה שניתן לקלוט בו תנודות של כריתת עצים במרחק חצי קילומטר ושל גלי ים במרחק של קילומטרים.
בארצות הברית נמצאים שני גלאים כאלה. אחד בהנפורד שבמדינת וושינגטון והשני במחוז ליווינגסטון שבמדינת לואיזיאנה. עוד קיימים בעולם גלאים נוספים. גלאי איטלקי-צרפתי ששמו VIRGO בפיזה שבאיטליה, גלאי יפני ששמו TAMA מחוץ לטוקיו, וגלאי בריטי-גרמני ששמו GEO600 בהנובר שבגרמניה. המטרה בפיזור הגלאים במרחקים שונים היא לאתר את הכיוון שממנו מגיעים גלאי הכבידה.
מדענים רבים הודו שצמד גלאי הענק לא יהיה רגיש דיו לאתר אירועים משמעותיים ולאחר שצמד הגלאים פעל בפרויקט בין השנים 2002–2010 הוא פורק לאחר שלא גילה סימנים לקיומם של גלי כבידה.
צמד גלאים רגישים יותר, Advanced LIGO, הופעל בספטמבר 2015.
תגליות גלי כבידה
ב־11 בפברואר 2016 הודיעו מדעני LIGO שהצליחו לגלות ראיות לגלי כבידה. התגלית קיבלה את הסימון GW150914, קיצור של: Gravitational Wave 2015-09-14.
ב־15 ביוני 2016 הודיעו מדעני LIGO כי הצליחו לזהות עוד אירוע של גלי כבידה. הסיגנל נקלט ב־26 בדצמבר 2015, בשעה 3:38 (UTC). אירוע זה התרחש בעקבות מיזוג של שני חורים שחורים, בעלי מסות של 14.2 מסות שמש ו־7.5 מסות שמש, במרחק של 1.4 מיליארד שנות אור. תגלית זו קיבלה את הסימון GW151226.
הדרך השמימית
לשיר סגנון של שירי עם טיבטיים: השירה בקול רם וברור והמנעד רחב. בתחילה, פָּל זאנג (טיבטית: དཔལ་བཟང་; סינית: 巴桑), סולנית המקהלה הצבאית של פיקוד אזורי טיבט, קיבלה את הזכויות לשיר, והוא נשאר חלק מהרפרטואר שלה הודות להצלחתו. לאחר מכן, זמרת הסופרנו צטן דרולמה (טיבטית: ཚེ་བརྟན་སྒྲོལ་མ།; סינית: 才旦卓玛) גם שרה את השיר הזה, אך הביצוע שלה לא נהיה לפופולרי בסין. בשנת 2005, לקראת השידור החגיגי לכבוד ראש השנה הסיני של הטלוויזיה המרכזית של סין רכשה הזמרת חאן חונג (סינית: 韩红), הידועה גם בשמה הטיבטי יאנגצ'ן דרולמה (טיבטית: དབྱངས་ཅན་སྒྲོལ་མ་), את הזכויות לשיר עבור 100,000 יואן. בזכות הופעה זו השיר גדל בפופולריות והתפרסם ברחבי המדינה, וכיום מקושר בעיקר עם חאן חונג. זמרים נוספים גם ביצעו את השיר (למשל פנג לי-יואן), ואף-על-פי שנכתב במקור במנדרינית, לעיתים חלקו מבוצע בשפה הטיבטית.
טקאשי קיטאנו
טקאשי קיטאנו (ביפנית: 北野 武; נולד ב-18 בינואר 1947 בטוקיו), הידוע גם בכינויו "beat" קיטאנו, הוא קומיקאי, מנחה טלוויזיה, שחקן טלוויזיה וקולנוע ובמאי, תסריטאי ועורך קולנוע יפני מפורסם, זוכה שלושה פרסי האוסקר היפני מתוך 11 מועמדויות, על עבודתו כשחקן, במאי, תסריטאי ועורך קולנוע.
קיטאנו החל את דרכו כחלק מצמד קומיקאים שהופיע במועדון לילה (נקרא the two beat ומכאן כינויו). את קריירת הבימוי שלו החל קיטאנו בשנת 1989 בעת שהבמאי של הסרט שבו כיכב עזב את הסט לאור מחלוקות איתו - מה שגרם לאולפן להעביר את הסרט לידיו של קיטאנו (הסרט נקרא violent cup). קריירת הבימוי שלו המריאה מאותו רגע והלאה, כשהוא מתמחה בעיקר בסרטי גנגסטרים אלימים שבהם גם שיחק (בדרך כלל כשחקן הראשי).
התאונה והתפנית
ב-1995, בעת עבודה על הסרט ?getting any, אירעה לו תאונת אופנוע ששינתה את חייו. השריד הפיזי הכי בולט של אותה תאונה היא הצלקת והשיתוק שמופיעים על פניו. סרטיו הבאים של קיטאנו הראו שינוי גישה וסגנון וגם בנושאים בהם החל לעסוק - והבימוי שלו הפך להיות מוערך ברחבי העולם. סרטו hana bi (זיקוקין די-נור) היה הראשון שזכה לפרסים בינלאומיים רבים (כולל הסרט הלא אירופי הטוב ביותר לשנת 1997).
מאז יצר סרטים רבים כבמאי, עורך ומפיק, וגם כיכב בלא מעט סרטים כשחקן.
הייחוד של קיטאנו כבמאי
קיטאנו מצטיין בסגנון מאופק, קומפוזיציות מורכבות ותנועות מצלמה מתוזמנות היטב. סרטיו מלאי הומור ואירוניה, למרות ההתעסקות הרבה בסיפורים של אלימות וגנגסטרים. סגנונו הייחודי זוכה להערכה ברחבי העולם וזכה למחמאות רבות ואף למחוות בידי במאים ידועים כקוונטין טרנטינו.
קריירה כשחקן
בשנת 2016 הופיע קיטאנו כדמות ראשית במשחק הווידאו Yakuza 6: Song of Life. בשנת 2017 שיחק בסרט הפעולה "הרוח במעטפת", המבוסס על מאנגה יפנית באותו השם.
בשנת 2020 גילם את גנרל יאמאשיטה במיני-סדרת המלחמה ההודית "הצבא הנשכח" של רשת פריים וידאו.
בגירה קיפלינגי
בגירה קיפלינגי (שם מדעי: Bagheera kiplingi) הוא מין של עכביש ממשפחת הקופצניים שמקורו במרכז אמריקה, כולל מקסיקו, קוסטה ריקה וגואטמלה. מין זה הוא המין המייצג בסוג בגירה שבו כלול רק עוד מין אחד, בגירה פרוספר. הבגירה הקיפלינגי יוצא דופן ביחס לעכבישים אחרים בכך שהוא ניזון כמעט באופן מלא על תזונה צמחונית.
תיאור
העכביש הוא צבעוני ומאופיין בדו צורתיות זוויגית. לזכר רגליים בצבע ענבר, ראשחזה כהה שהופך ירקרק בחלקו הקדמי העליון ובטן אדמדמה עם פסים ירוקים. רגלי הענבר של הנקבה מוצקות יותר מהרגליים האחרות שהן צהובות בהירות ועדינות יותר. לנקבה ראשחזה בצבע אדמדם חום שחלקו הקדמי העליון שחור. בטנה הגדולה יחסית של הנקבה היא בצבע חום בהיר עם סימנים חומים כהים וירקרקים.
בשנת 1896 תואר רק הזכר. הנקבה תוארה 100 שנה מאוחר יותר על ידי ויין מדיסון.
תזונה
סביבת המחיה של העכביש כוללת עצי מימוסה, בעיקר עצי שיטה מהמין Vachellia שם הם ניזונים מחלבונים ושומנים המופרשים על ידי בלוטות מיוחדות הנקראות גופים בלטיים. בלוטות אלה משמשות את העצים בדרך כלל במסגרת מערכת יחסים סימביוטית בינם ובין זן מסוים של נמלים. העכבישים נמנעים באופן פעיל מהנמלים מאחר שאלו מגינות על הבלוטות המהוות את מקור מזונן מפני פולשים. הגופים הבלטים מספקים כ-90% ממזונם של העכבישים, אך הם ניזונים גם על צוף ומפעם לפעם יגנבו פגית מנמלה פועלת שתחלוף בסביבתם וייזונו עליה. בעונות היבשות במקסיקו נרשמו מקרים שבהם טרפו העכבישים את בני מינם.
למרות שהעכביש אינו בוחל בבשר לעיתים, הרי שבבדיקה עלה כי רקמותיו של העכביש מציגות חתימה איזוטופית האופיינית לחיות צמחוניות, מה שרומז על כך שמרבית תזונתם מגיעה מצמחים. המנגנון באמצעותו הם מעכלים את החומרים מהגופים הבלטיים לא נחקר עדיין. רוב העכבישים מעכלים את מזונם בעזרת אנזימים שהופכים את המזון לנוזלי שאותם הם מפרישים בטרם הם מוצצים אותו.
במקסיקו התגלו מושבות של כמה מאות עכבישים כשמספר הנקבות היה כפול ממספר הזכרים. נראה שעל אף שהעכביש נוהג לצוד לבדו, הרי שהם חיים במבנה חברתי למחצה. הרבייה התרחשה לאורך כל עונות השנה והנקבות נצפו כשהן שומרות על ריכוזי צאצאים וביצים.
טרי אליס
טרי אליס (באנגלית: Terry Ellis; נולד ב-14 באוגוסט 1943 בהרטפורדשייר, אנגליה ) הוא מפיק מוזיקלי אנגלי, הידוע בעיקר בזכות עבודתו המוקדמת עם להקת ג'ת'רו טאל, וכמייסד שותף בחברת התקליטים קרייסליס רקורדס בשנת 1969.
קורות חיים
אליס נולד בוולווין גארדן סיטי, הרטפורדשייר, אנגליה, בשנת 1943. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ניוקאסל על הטיין עם תואר במתמטיקה ומטלורגיה. הוא החל לגלות עניין בהפקה מוזיקלית בשנת 1996, ובשנת 1967 נכנס שותף בעסקיו של המפיק כריס רייט, ויחד השניים הקימו את חברת קרייסליס רקורדס, ששמה הוא לעשה הלחם של שמות המשפחה שלהם.
בשנת 1998 מונה אליס למנהל להקת ג'ת'רו טאל, שהצליחה עד מאוד וקידמה את מעמדו בעיקר עם האלבומים Stand Up ו-Aqualung, שהגיעו לצמרות המצעדים. לאחר מכן הפיק אליס להקות נוספות מטעם החברה, בהן הווטרבויז, אולטראווקס, בילי איידול, בלונדי, גו וסט, בלינדה קרלייל, בוני טיילר ו-Steeleye Span.
כיום אליס ואשתו הצרפתייה דניאל מתגוררים באיי הבתולה הבריטיים ובניו יורק. הוא חבר במועדון האופרה של מטרופוליטן בניו יורק וכיהן בדירקטוריון שלה. כיו"ר BPI, אליס היה אחראי להקמת בית הספר BRIT לאמנויות הבמה בסארי. בשנת 2015, היה הנואם בכנס המוזיקה הבינלאומי בסינגפור.
סיטרואן סוג B10
סיטרואן סוג B10 (בצרפתית: Citroën Type B10) היא מכונית קטנה, שיוצרה במספר צורות גוף שונות הכוללות: מכונית משפחתית, מכונית קופה, רודסטר, מכונית לנדולט, וקבריולה.
דגמי "סיטרואן סוג B10" הם מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן אשר יוצרו בין השנים 1925–1924 ונבנו במפעל של אנדרה סיטרואן.
חלקם של דגמי "סיטרואן סוג B10" הוגדרו כסוג של מכונית "Torpedo (car)".
יוצרו 17,259 יחידות.
גאיוס מריוס הבן
גאיוס מריוס הבן (לטינית: Gaius Marius Minor; 110 לפנה"ס? - 82 לפנה"ס) קונסול רומאי וממנהיגי הסיעה הפופולרית במלחמת האזרחים הרומית.
חייו
הוריו של מריוס היו גאיוס מריוס, אחד מהמנהיגים הבולטים בהיסטוריה של הרפובליקה ויוליה קיסריס, בת למשפחת היוליים, מהאצולה הוותיקה של רומא ודודתו של יוליוס קיסר. מריוס נולד בסביבות 110 לפנה"ס בעיר רומא.
השנים הראשונות לחייו של מריוס הבן היו שנות השיא בקריירה הפוליטית של אביו; מריוס האב כיהן כקונסול 6 שנים ברציפות עד שנת 100 לפנה"ס וזכה לתהילה צבאית כמצביא המנצח במלחמת הקימברים והטווטונים ובמלחמת יוגרטא. אין ספק שתהילה זו של אביו הייתה בעלת השפעה מכריעה על חייו של מריוס. יחד עם זו מריוס האב לא היה נוכח כמעט בחייו של מריוס הבן בשנים אלו, הן בשל התחייבויותיו הצבאיות והן בשל סלידתו מהעיר ומן האצולה.
בשנת 88 לפנה"ס פרצה מלחמת האזרחים ברומא בין האופטימאטים בראשותו של סולה ובין הפופולרים בהנהגתם של מריוס האב ופובליוס סולפיקיוס רופוס. סולה הצליח לנצח בשלב הראשון של המלחמה ומריוס האב ברח מאדמת איטליה. מריוס הבן ברח גם הוא מרומא וחבר לבסוף לאביו בגלותו באי קרקינא (המזוהה עם אחד מאיי קרקנה התוניסאים של ימינו).
בשנת 87 לפנה"ס, לאחר שסולה עזב בראש צבאו מזרחה כדי להילחם במיתרידטס השישי, מלך פונטוס, חזר מריוס האב לאיטליה ויחד עם לוקיוס קורנליוס קינה השתלט מחדש על רומא. לאחר מותו של מריוס האב בשנת 86 לפנה"ס הצליח מריוס הבן לגבש סביבו את תומכיו של אביו ולהשיג עמדת כוח בקרב הסיעה הפופולרית ששלטה באיטליה. בשנת 83 לפנה"ס חזר סולה לאיטליה ומלחמת האזרחים התלקחה מחדש.
בשנת 82 לפנה"ס נבחר מריוס למשרת הקונסול יחד עם גנאיוס פאפיריוס קארבו. עד שנת 82 לפנה"ס נחל סולה הצלחה מסחררת במלחמה והצליח לכבוש מחדש חלקים נרחבים מאדמת איטליה. מריוס הבן הצליח לגייס רבים מחייליו לשעבר של אביו ולנסוך בפופולרים רוח לחימה מחודשת. מינויו של מריוס למפקד המחנה הפופולרי לא האט את התקדמותו של סולה והוא המשיך בכיבושה של איטליה; צבא האופטימאטים התפצל לשניים ובעוד מטלוס המשיך לחלקה הצפוני של איטליה, חתר סולה לעיר רומא עצמה.
מריוס, בראש צבא של כ- 40 אלף איש (צבא שהורכב מחיילים ששירתו בעבר את אביו, כוחות סאמניטים וגיוסים חדשים מאטרוריה ואזור נהר הפו), יצא לקראת אויבו הוותיק של אביו וצבאות השניים נפגשו בסביבות סיגנא, לא רחוק ממעוז הפופולרים פרנסטה. מריוס הפגין את עוז הלחימה והאומץ שאפיינו את אביו, אבל חסר את ניסיונו הקרבי ואת יכולותיו הטקטיות. צבאו המיומן של סולה החל לדחוק את צבא הפופולרים אחורה ועריקתו של אחד מגדודי מריוס במהלך הקרב חרצה את דין הצבא כולו. חצי מכוחותיו של מריוס נהרגו או נפלו בשבי והוא עצמו נסוג עם מרבית שרידי צבאו אל פרנסטה. חלקים אחרים מהצבא המובס מצאו מקלט בעיר נורבה.
התבוסה של מריוס השאירה את העיר רומא פרוצה לחלוטין. מריוס שלח פקודה לראש כוח המגן הקטן שנשאר בעיר לסגת משם, לא לפני שהוציא להורג את מעט בני האצולה האופטימאטים ששרדו בעיר תחת שלטון הפופולרים. בין האישים שנרצחו בפקודתו של מריוס ניתן למנות את פובליוס אנטיסטיוס, גאיוס קרבו ולוקיוס דומיטיוס. הקורבן המכובד ביותר של מריוס היה הפונטיפקס מקסימוס קווינטוס מוקיוס סקאיוולה. נראה שרציחות אלו מלמדות שמריוס ירש מאביו, בנוסף לשמו ויכולותיו כלוחם, גם את הנקמנות הידועה לשמצה שלו.
סולה לא בזבז את זמנו וכוחו על כיבוש פרנסטה, הוא הטיל עליה מצור בהנהגת אחד מקציניו, בזמן שהוא התקדם לעבר רומא עם חלק ניכר מצבאו. ניסיונותיו של מריוס לפרוץ את המצור מפנים וניסיונותיהם של חבריו לפרוץ מבחוץ, נכשלו זה לאחר זה. כוחות האופטימאטים ריסקו בהדרגה ובשיטתיות את צבאות הפופולרים, בעוד מנהיגי סיעה זו נפלו בקרב או בשבי או פשוט ברחו ונטשו את ארצם ונאמניהם.
ב-1 בנובמבר 82 לפנה"ס נערך מול שערי רומא הקרב המשמעותי האחרון במלחמת האזרחים, הקרב הידוע כקרב שער קולין. הקרב הסתיים בתבוסתם של שרידי הכוחות הפופולרים, אם כי כיסים של התנגדות נשארו ברחבי איטליה. עם הגעת הידיעה על התבוסה לפרנסטה, הבין מריוס שהמלחמה אבודה והוא בחר לקפד את חייו מאשר ליפול בידי סולה.
מגדיאל
מגדיאל הייתה אחת מארבע המושבות שמהן נוסדה הוד השרון, וכיום מהווה שכונה בעיר זו.
בניית היישוב
ביוני 1923 עלו ארצה ראשוני חברי גדוד החלוץ על שם יוסף חיים ברנר, שכונו גם "קבוצת ירצבו". הגרעין הראשון של הגדוד החל את דרכו ביישוב "עין חי" ובבניית המושבה החדשה מגדיאל. מנהל העבודה בהקמת מגדיאל היה איש הגדוד - צבי סבידובסקי, ביחד עם יקותיאל לוינסון ומר ישראל שפן. יקותיאל לוינסון היה באותה עת השומר הראשון מטעם חברת "הכשרת היישוב" על האדמות שנרכשו זה מקרוב משייח' אבו כישכ לצורך בניית המושבה. בן-ציון רונקין שמש כגזבר ובא כוח חוץ.
תחילת דרכה של מגדיאל
מגדיאל הוקמה בי"ב באב תרפ"ד, יולי 1924. בזמן זה התכנסו בתל אביב 12 המייסדים והחליטו יחדיו להקים יישוב עברי חדש אשר בו יעבדו פועלים עבריים. המייסדים פנו לחברת הכשרת היישוב והחליטו לקנות 4,000 דונם באזור הכפר הערבי ביאר עדס. השטח נקנה מהשייח' אבו כישכ, ועל הגבעה הקים חיים קולטון, עולה מפולין שהגיע ארצה מספר חודשים קודם, את הצריף הראשון. במשך כשנה הייתה משפחת קולטון המשפחה היחידה בכל המושבה, ושאר המייסדים עזרו לעבד את האדמה אך נשארו לגור בכפר סבא. הצריף של משפחת קולטון עודנו קיים, ולאחר גלגולים רבים הוא שוחזר ונפתח מחדש ב-2003 כמוזיאון להיסטוריית המושבה.
השם מגדיאל תחילה הוצע כ"מֶגֶד אל" (משמעותה של המילה "מֶגֶד" היא דבר טוב ונעים או מתיקות). ד"ר זאב וילנאי הציע את השם מגדיאל, המופיע בתנ"ך והייתה שם של עיר בארץ אדום. הצעתו של ד"ר וילנאי התקבלה ושם המושבה נקבע כ"מגדיאל".
מאורעות תרפ"ט - 1929
במאורעות תרפ"ט, מחשש להתקפה של ערביי קלקיליה, אבו כישכ וביאר עדס, פונו הנשים והילדים במגדיאל וברמתיים למושב כפר מל"ל שבו היו רפתות ומבני בטון עמיד, שלא כמו במושבה מגדיאל, שבתיה היו בנויים מבלוקים ועץ. הגברים התכנסו במגדל מים על עמודי בטון, ברחוב אהבה במגדיאל, מילאו שקי חול והפכו את המקום לעמדת שמירה.
בנוסף החליטו המתיישבים להקים בית כנסת חדש בלב הכיכר המרכזית של היישוב, אשר ישמש גם כמבנה מבוצר וכמקום מקלט. בית הכנסת נחנך בשנת 1931, אף כי בנייתו הושלמה רק בשנת 1944.
מגדיאל בעת מלחמת העצמאות
בעת מלחמת העצמאות מספר כפרים ערביים קרובים בעזרת צבא עיראק וצבא קאוקג'י ניסו לכבוש את מגדיאל אך בעזרת יישובים סמוכים, מגדיאל הצליחה להדוף את הכוחות. על אדמת אחד הכפרים הערביים שננטשו, הקימה מגדיאל שכונה חדשה בשם גיל עמל אשר קלטה בעיקר עולים חדשים. מגדיאל היתה אחד הישובים שזכה לקבל את נס הקוממיות< בתעודה שנלוותה לנס נרשם: "וזאת התעודה בישראל כי המושבה מגדיאל הייתה בלוחמי מלחמת הקוממיות ועזרה באמונה לניצחון צבא הגנה לישראל, ועל כן הוענק לה אות הקוממיות".
מגדיאל אוחדה בשנת 1964 עם רמת הדר, רמתיים וכפר הדר ליצירת הוד השרון.
חקלאות
הייתה כוונה שחקלאות מגדיאל תתבסס על תבואות חורף וקיץ ומטעים, בנוסף למשקי עזר של עשרה דונמים ליד כל בית. תחילה בחרו האיכרים במגדיאל בענפים מוכרים ומסורתיים כמו הגפן, כשהכוונה הייתה להתבסס על משק מעורב, כלומר לשלב את הענפים שמשלבים אספקה עצמית עם ענפים לייצוא: רפת, עופות, ירקות, בננות וענבים. לשם כך היה נחוץ הון, בנוסף לידע ולעבודה. לראשוני מגדיאל, אשר לא היו חקלאים במקור, לא היה ידע חקלאי, ומסיבה זו העסיקו "פועלים מומחים", כדי שילמדו אותם את כל שהחקלאות צורכת, כגון הכשרת קרקע, זריעה ועיבוד. תוך זמן קצר אזל כספם של הראשונים והם נאלצו לפנות להנהלה הציונית בבקשת עזרה כלכלית. ב-1925 אושר סכום של 24 אלף לירות ארץ-ישראליות למגדיאל. סכום זה אפשר ביתר קלות למתיישבים להשלים את חפירת הבאר ולספק מים לבתים ולמשקי החקלאות של המושבה. השינוי העיקרי אשר התאפשר בזכות התקציב היה המעבר לגידול חקלאי של הדרים.
מ-1926 נטעו פרדסים בשטחי המושבה לצד הגפן והשקד. לכל משפחה הייתה חלקה של פרדס וחלקה של גידולים אחרים כדי לסייע לקיום המשפחה עד שהפרדסים יעניקו פרי. ליד הבאר במרכז המושבה הוקמו משתלות, ובאותו זמן נחפרו בארות נוספות בפרדסים. עבודה קשה זו בפרדס משכה פועלים רבים אשר תרמו לפיתוח וביסוס המושבה. הפועלים עסקו בזיבול, עידור וכו'. למרות העבודה הרבה הרווח הכלכלי מהפרדסים לא היה גדול והאיכרים היו חייבים להשלים את הכנסותיהם ממקורות נוספים.
ב-1926 הוחלט במגדיאל לבנות רפתות. הרפת במגדיאל התבססה על פרות סוריות וערביות שלא הטיבו לתת חלב רב. בסוף שנות העשרים הגיעו פרות הולנדיות למושבה אך תקופה זו הייתה קצרה מאוד. עד מהרה הפך ענף הלול למקור פרנסה חשוב. עם השנים החולפות האיכרים השתמשו בידע והניסיון שלהם כדי לגדל גידולים חדשים.
אמפולי
אמפולי (באיטלקית: Empoli) היא עיר וקומונה תעשייתית בטוסקנה שבאיטליה, השוכנת במרחק 20 ק"מ דרום מערבה מפירנצה.
גאוגרפיה
אמפולי נמצאת במרכז טוסקנה, בנפת פירנצה, 20 ק"מ דרום מערבה מפירנצה, במישור הארנו, על נהרות האלזה (Elsa) והארנו, מדרום לאחרון.
היסטוריה
יישוב התקיים במקום החל מהתקופה הרומית הקדומה ועד המאה הרביעית לפחות. במפת פויטינגר המקום נקרא portu, כלומר עיר נמל. כנראה הכוונה לנמל על נהר בסמוך לשתי הדרכים הרומיות הראשיות שעברו בה: Via Quinctia שהוליכה מפירנצה לפיזה ו-Via Salaiola בדרך לוולטרה.
במאה השמינית היא מוזכרת כ-אמפוליס (Empolis). ב-1119 היא נזכרת כחלק משטחי רוזנות Guidi. ב-1182 עברה לשלטון פירנצה. ב-1260 התקיימה בה הוועידה שבה האציל הפלורנטיני Farinata degli Uberti, ממנהיגי הגיבלינים, התנגד להריסת פירנצה.
תחבורה
אמפולי נמצאת על קו הרכבת הראשי מפירנצה לפיזה ויש ממנה גם קו ישיר לסיינה.
לילא עותמאן
לילא עותמאן (בערבית: ليلى عبد الله العثمان, בתעתיק מדויק: לילא עבד אללה אלעת'מאן; נולדה ב-15 באוקטובר 1943 בכווית) היא סופרת, משוררת ומחברת כוויתית מפורסמת. בת לאחת המשפחות הבולטות בכווית. בגיל 22 פרסמה לראשונה טורי דעה ומאמרים בעיתונות המקומית בנושאי ספרות וחברה. לאורך הקריירה פרסמה מספר אוספים של סיפורים קצרים, נובלות ומאמרים חדשותיים רבים.
ביוגרפיה
לילא עבד אללה אלעת'מאן נולדה ב-15 באוקטובר 1943 בכווית למשפחה מוסלמית גדולה ואמידה, אאל עת'מאן. אביה, עבד אללה אל ע'תמאן, היה סופר ומחבר כוויתי נודע וכן איש עסקים מצליח במפרץ הפרסי. במספר ראיונות שערכה, סיפרה כי אביה היה נשוי ל-9 נשים, ובבית שררה אווירה חיובית. כמן כן, העידה עותמאן כי הושפעה רבות במהלך ילדותה מהקשר המיוחד שלה עם סבתה.
מגיל צעיר פיתחה עותמאן חיבה לכתיבה ויצירה, ואט אט כישרונה התגלה בתחומי הסיפורת. היא החלה לפרסם טורים ומאמרים בעיתונות המקומית על בסיס יומי ושבועי בנושאי חברה וספרות בעודה תלמידה בבית הספר, בבגרותה עברה לפרסם בעיתונות באופן קבוע במקביל לפרסום יצירותיה בתחומי הסיפור הקצר והשירה.
עותמאן נישאה פעמיים במהלך חייה. כיום היא גרושה ואמא ל-6 ילדים.
יצירתה
במהלך הקריירה המקצועית שלה, לילא עת'מאן פרסמה עשרות יצירות ספרותיות ממגוון סוגות, בייחוד בתחומי הרומן והסיפור הקצר. מן הבולטות שבהן: "זהרה נכנסת לשכונה" (زهرة تدخل الحي) ו"שתיקת הפרפרים" (صمت الفراشات).
כתיבתה של עותמאן עסקה בנושאים רבים מגוונים. אחד הבולטים שבהם הוא מעמד האישה בחברה הכוויתית. ברומן שכתבה ב-1976, "וסמיה יוצאת מן הים" (وسمية تخرج من البحر) ישנו עיסוק ביקורתי בדומיננטיות הפטריארכלית, המשפיעה על חייהן של נשים בכווית. הדמות הראשית ברומן, וסמיה, היא נערה ממעמד סוציו-אקונומי גבוה. היא מנהלת מערכת יחסים עם עבדאללה, המגיע ממעמד סוציו אקונומי נמוך. כל זאת, בלי ידיעתם של אביה ואחיה של וסמיה - הדמות הגבריות הדומיננטיות בחייה.
פרט לעניינים הנוגעים למעמד האישה, עותמאן כתבה גם על אודות סכסוכים גאופוליטיים. דוגמה לכך ניתן לראות בשני הרומנים שלה "יומן של אורך רוח ומרירות" (يوميات الصبر والمرّة) ו"ימים בתימן" (أيام في اليمن) העוסקים במאורעות מלחמת המפרץ הראשונה, בה עיראק פלשה לכווית ב-1990.
מחלוקת סביב כתיבתה
סגנון הכתיבה של עותמאן עורר הדים וביקורות שחרגו מגבולות השיח הציבורי גרידא. בינואר 2000 עותמאן נידונה עם סופרת נוספת מאוניברסיטת כווית - עאליה שעיב - לחודשיים מאסר עקב כך שנמצאה אשמה בשימוש בביטויים ותכנים פוגעניים כלפי דת האסלאם, ובפגיעה ברגשות הציבור. לבסוף עונש זה הומר בתשלום ערבות. על פי דו"ח של ארגון Human Rights Watch שפורסם על אודות המשפט, הפסיקה כנגד עותמאן היוותה נקודת שבר בכל הקשור לחופש הביטוי בכווית. עוד צוין בדו"ח כי בפסיקת בית המשפט בכווית לא הייתה התייחסות לביטויים ספציפיים שבעקבותיהם עת'מאן נשפטה.
הוקרה
כהוקרה על יצירותיה של עותמאן, הוענקו לה לאורך השנים פרסים רבים, וכן היא הוכרה כחברה בארגונים וחוגים רבים, כמו אגודת הסופרים הכוויתים (رابطة الادباء الكويتيين) ואיחוד הסופרים הערביים (اتحاد الكتاب العرب). החל משנת 2004 מוענק פרס הנושא את שמה לסופרים וסופרות צעירים מצטיינים מכווית. פרס זה מוענק אחת לשנתיים.
פרסומים בולטים
סיפורת:
אוספי סיפורים קצרים:
צבי הנדל
צבי הנדל (נולד ב-16 באוקטובר 1949, כ"ג בתשרי ה'תש"י בטרנסילבניה שברומניה) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם המפד"ל ולאחר מכן מטעם מפלגת תקומה. שימש כראש מועצה אזורית חוף עזה. כמו כן, כיהן כיו"ר הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול.
ביוגרפיה
נולד ב-1949 ברומניה, להורים ניצולי השואה, שנישאו לאחר מלחמת העולם השנייה. עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1959. כבר בבית הספר התיכון היה מעין פוליטיקאי צעיר והגיע עד לדרגת סגן יו"ר מועצת התלמידים המרכזית של תל אביב. שירת בצה"ל כמדריך בגדנ"ע. במילואים שירת ביחידת סיור של חיל התותחנים ונטל חלק במלחמת יום הכיפורים.
גוש קטיף
לאחר נישואיו גר בפרדס חנה אך ב-1977 עבר להתגורר במושב גני טל שבגוש קטיף ברצועת עזה. שימש מזכיר וגזבר מועצה אזורית חוף עזה ומונה למנכ"ל החברה לפיתוח אזור קטיף. בשנת 1983 נבחר למועצה האזורית, ומשנת 1988 עמד בראשה. בתקופה זו שימש גם יו"ר דירקטוריון החברה לפיתוח הנגב, חבר בהנהלת מכללת ספיר, וחבר הנהלת איגוד מושבי הפועל המזרחי.
חבר הכנסת וסגן שר
נבחר לראשונה לכנסת ה-14 מטעם המפד"ל, ממנה פרש לקראת שלהי כהונת הכנסת יחד עם חנן פורת והקים את סיעת "אמונים", אשר במהרה שינתה את שמה ל"תקומה". כחלק ממפלגה הצטרף לרשימת "האיחוד הלאומי", מטעמה נבחר לכנסות ה-15, וה-16, ולרשימת האיחוד הלאומי והמפד"ל, מטעמה נבחר לכנסת ה-17.
בממשלתו השנייה של אריאל שרון כיהן כסגן שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת, עד לפרישת סיעת האיחוד הלאומי מהקואליציה ב-6 ביוני 2004 על רקע תוכנית ההתנתקות.
המאבק בהתנתקות
בי"ט בחשוון ה'תשס"ה (3 בנובמבר 2004), בקריאה ראשונה בהצעת החוק ליישום תוכנית ההתנתקות- הצביע נגד.
חלק ניכר ממאמציו הפרלמנטריים הושקעו במאבק למען מתיישבי גוש קטיף, ובחיזוק מהלכי הימין בכנסת. בהקשר זה פרסם את הביטוי "עומק העקירה כעומק החקירה", שאותו טבע יוסי שריד, בהתייחסו לחקירות כנגד ראש הממשלה אריאל שרון, שנוהלו במקביל לשינוי שנתפס בציבור בעמדותיו המדיניות וההחלטה על תוכנית ההתנתקות. הנדל גרם לסערה כאשר השווה את התנהגות השוטרים הישראלים בתוכנית ההתנתקות לזו של אדולף אייכמן ובאומרו מעל בימת הכנסת כי "רק מילאו פקודות". התבטאות זו עוררה ביקורת חריפה, כולל של "יד ושם" שהאשים אותו בכך שדבריו גובלים בהכחשת השואה.
ב-2005 פונה צבי הנדל יחד עם תושבי גני טל מביתו שבגוש קטיף במסגרת ביצוע תוכנית ההתנתקות. תהליך התמודדות משפחתו עם הפינוי עמד במרכז הסרטים התיעודיים "קטיף" ו"קטיף אחרון". מתגורר כיום ביד בנימין.
לאחר ההתנתקות
ב-1 באוגוסט 2010 מונה ליו"ר הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול על ידי הממשלה. מדובר בתפקיד ייצוגי ללא שכר. משמש כיום כמנהל המקצועי של הקמת בית העלמין האזורי בגוש דן.
חיים אישיים
נשוי ואב לארבעה ילדים. אחיינו, בנו של יונה הנדל (בן הדוד של צבי), הוא יועז הנדל.
המתמיד
"הַמַּתְמִיד" הוא משיריו הידועים של חיים נחמן ביאליק, והוא פואמה היסטורית המתארת את דמות "המתמיד" בישיבה הליטאית של הימים ההם.
על יחסו של ביאליק לישיבת וולוז'ין
הפואמה מהווה צוהר ליחסו של ביאליק לישיבת וולוז'ין ולמדניה ולמסורת הלמדנות הליטאית בכלל.
הפואמה נפתחת ביחס של הערצה לעולם "ההוא", ומילותיו הראשונות הן:
יש דעות שונות אודות יחסו של ביאליק לישיבת וולוז'ין כמייצגת של טיפוס הישיבה הליטאית ויחסו למסורת בכלל. לדוגמה: בן ציון יהושע כותב: עם זאת, דן מירון ממעיט בחשיבות השפעתה של וולוז'ין על ביאליק:
על פי עדות הרב יהודה ליב דון יחיא, הדמות שככל הנראה שימשה מודל לשירו זה של ביאליק היה תלמיד בישיבת וולוז'ין שכונה "המתמיד מלודז'". תלמיד זה למד כ-20 שעות ביום, לא ישן במיטה אלא רק בבית המדרש כשעתיים או שלוש בלבד וכמעט שלא דיבר עם חבריו.
משקל הקריאה של הפואמה
הפואמה כתובה במשקל שירי מסוג אמפיברכוס, שבו המקצב הוא תלת הברתי: הברה לא מוטעמת - הברה מוטעמת - הברה לא מוטעמת, וחוזר חלילה. הגיית הקריאה היא הגייה אשכנזית מלעילית. בדוגמה שלהלן מובאות שתי השורות הראשונות בפואמה, וההברות המוטעמות כתובות בהדגשה:
תולדות הפואמה
הפואמה "המתמיד" פורסמה בשני שלבים. החלק העיקרי שלה פורסם בכתב העת "השלח", בשנת 1898 (תרנ"ח). אל חלק זה צירף ביאליק כמחצית משירו "מבני העניים" שפורסם כשנתיים קודם לכן בכתב העת "הזמן" שבעריכת עזרא גולדין, והפואמה השלמה פורסמה לראשונה בשנת 1901.
חוקר הספרות אבנר הולצמן טוען כי הקשיים בהשלמתה של הפואמה וגיבושה לכדי יצירה אחת נראים בטיוטות וקטעים גנוזים שנמצאו בארכיונים של ביאליק. ביאליק התקשה להחליט מי תהיה דמות הדובר הלירי של היצירה ואילו קטעים ביוגרפיים לחשוף מעברו של תלמיד ישיבה מתמיד. בסופו של דבר הוא החליט לוותר על הרצף העלילתי הדרמטי, להשמיט את פרקי הביוגרפיה, ולהפוך את היצירה לפואמה תיאורית המתבוננת במתמיד. הלכי הנפש של הדובר המתאר מתמזגים עם תיאורו של המתמיד. זהו הדגם הטיפוסי שאימץ ביאליק בפואמות שלו, והוא מתבטא בעיקר ב"מתי מדבר" וב"הבריכה". בכך תרם ביאליק לשירה העברית את המעבר מעולם השירה של המאה ה-19 אל תחום המודרניזם.
אסתר ויקטוריה אברהם
אסתר ויקטוריה אברהם (באנגלית: Esther Victoria Abraham; 30 בדצמבר 1916 – 6 באוגוסט 2006), ידועה בשם הבמה פראמילה (Pramila),
הייתה דוגמנית, שחקנית ומפיקת סרטים ראשונה בתעשיית הקולנוע ההינדי, הודית יהודיה ממוצא עיראקי. היא גם ידועה בזכות זכייתה בתחרות מיס הודו הראשונה ב-1947.
ילדותה
היא הייתה בתו של ראובן אברהם, איש עסקים יהודי מקולקטה, ושל אשתו השנייה מתילדה אייזק, אישה יהודייה מקראצ'י. היו לה שלושה אחים למחצה גדולים מנישואיו הראשונים של אביה ללאה, ושישה (או חמישה) אחים מנישואי הוריה.
בת דודתה רוז עזרא הייתה אף היא שחקנית.
קריירה
בגיל 17 עזבה את ביתה האורתודוקסי והפכה לרקדנית בתיאטרון, כאשר היא נהגה לרקוד במהלך ההפסקה של 15 הדקות של החלפת מקרן הסלילים של הסרט.
בהמשך הגיעה לעולם הסרטים הבוליוודי. הייתה בין השחקניות הראשונות בבוליווד, שיחקתה את הדמות הרעה וכן הייתה פעלולנית בלמעלה מ־30 סרטים.
הופעתה הראשונה הייתה ב-1935 בגיל 19 בסרט Return of the Toofan Mail של הבמאי ר.ס.שודהארי.
בשנות ה-40 אברהם הפכה לאשה מפיקת הסרטים הראשונה בהודו, עם 16 סרטים תחת דגלה של חברת ההפקות Silver Productions שבבעלותה.
בגיל 31, בהיותה בהריון זכתה במקום הראשון בתחרות מיס הודו הראשונה, ב-1947. בראיון סיפרה כי היא זכתה בתחרות בגלל הפופולריות שהייתה לה, וכי פניה היו מוכרות לקהל ממגזינים שונים.
אברהם נהגה לעצב בעצמה תלבושות ותכשיטים לסרטים.
בשנות ה-70 זכתה לתחייה מחודשת וחזרה להופיע בסרטים.
הסרט האחרון בו הופיעה היה בגיל 90 בשם Thaang בשנת 2006 בבימויו של אמול פלקאר.
אברהם מוזכרת בסרט מ־2017 "שלום בוליווד" אשר מתאר את חייהן ותרומתן לקולנוע ההודי, של כוכבות בוליוודיות יהודיות.
חיים אישיים
פראמילה הייתה נשואה פעמיים. ב-1933 בגיל שבע עשרה, היא נישאה למניקלאל דנגי, ממוצא הינדי מרוואדי. הנישואים נמשכו פחות משנה אחת, אך הולידו בן.
ב-1939, בת 22, נישאה פראמילה שוב, והפכה לאשתו השנייה של בעלה השני. זה היה השחקן סייד חסן עלי זיידי, מוסלמי שיעי ששם הבמה שלו היה "קומאר". בין התפקידים הבולטים יותר של זיידי היה זה של הפסל בסרט מוגול-אי-עזאם, בנוסף הופיע בסרט מ-1955 "הנודד" עם השחקנית נאדירה והשחקן ראג' קאפור.
פראמילה נאלצה לנטוש את היהדות ולהתאסלם כדי להתחתן עם זיידי. היה זה בזמן שהאנטישמיות הייתה בשיאה באירופה. לפראמילה ולזיידי נולדו ארבעה ילדים משותפים.
בשנת 1963, זמן קצר לאחר יציא הסרט מוגול-אי-עזאם, בחר זיידי לעזוב את פראמילה וילדיה ולעבור לפקיסטן.
בגיל 31 מוררג'י דסאי, ראש ממשלת בומביי באותה תקופה, גרם לה להיעצר משום שנחשדה בריגול למען פקיסטן, זאת בשל נסיעותיה התכופות לאותה מדינה. עם זאת, מאוחר יותר הוכח שהיא נסעה כדי לקדם את סרטיה.
בנה הצעיר של פראמילה, היידר עלי, המשיך בקריירה של הוריו בסרטים ובטלוויזיה.
בתה של פראמילה, נאקי ג'האן, הוכתרה ב-1967 כמיס הודו מטעם השבועון לנשים Eve, מה שהפך אותן לאם-בת היחידות שזכו יחד בתואר מיס הודו. נאקי ג'אהן גם ייצגה את הודו בתחרות מלכת היופי של האוקיינוס השקט באוסטרליה.
אסתר ויקטוריה אברהם, הידועה יותר בשם פראמילה, מתה ב-6 באוגוסט 2006 בגיל קרוב ל-90.
מוסד יצחק ברויאר
מוסד יצחק ברויאר הוא מכון להוצאת ספרים אשר נוסד בשנות ה-50 על ידי פרופ' מרדכי ברויאר.
המוסד ופעולותיו
נוסד על שמו של הרב יצחק ברויאר על ידי בנו, פרופ' מרדכי ברויאר, בראשיתו נקרא "מוסד יצחק ברייער של פועלי אגודת ישראל".
המוסד ערך ותרגם מגרמנית לעברית רבים מספריו של הרש"ר הירש. בשנת תשכ"ו הוציא לאור את פירושו של הרש"ר הירש על התורה, ובשנת תשע"ו יצאה לאור מהדורה חדשה לפירוש זה. המכון הוציא לאור עוד עשרות ספרים. כתב עת המעין יצא לאור על ידו משנת תשי"ג עד שנת תשס"ז, כיום יוצא כתב העת המעין בשיתוף פעולה בין המוסד לישיבת שעלבים.
לאחר פטירת מייסד המכון בשנת תשס"ז, עבר המכון לניהולו של בנו הרב שלמה ברויאר.
האופוזיציה השמאלית
האופוזיציה השמאלית (ברוסית: Левая оппозиция) הוא מונח שמאגד בתוכו קבוצות פוליטיות בתוך המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 וגם ברוסיה מאז התפרקות ברית המועצות. מנהיג הקבוצות בתחילת המאה היה לאון טרוצקי ותומכיו היו כריסטיאן רקובסקי, קארל ראדק, אדולף יופה ותקופה מסוימת גריגורי זינובייב, לב קמנייב, נאדז'דה קרופסקיה ורבים נוספים.
מאז 1990 אופוזיציה זו מיוצגת על ידי מפלגות, תנועות וארגוני שמאל רוסים כמו המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית, רוסיה הוגנת ואחרים.
ויכוח אוקטובר 1923–ינואר 1924
הוויכוח היה בין תומכי לאון טרוצקי וחותמי "הצהרת 46" מצד אחד לבין תומכי יוסיף סטלין, גריגורי זינובייב, לב קמנייב מנגד.
ב-5 בדצמבר 1923, בישיבה של הפוליטביורו, התקבלה החלטה שתמכה ברוב סעיפי מכתב של טרוצקי וב"הצהרת 46". אומנם טרוצקי הבין מייד שהרוב המפלגתי לא מתכוון ליישם את ההחלטה ורק "זרק עצם" לאופוזיציה בעייתית. בדצמבר 1923 הוא פרסם בפראבדה סדרת מאמרים בשם "הנתיב החדש". במאמרים אלו הוא ניסה לשכנע שחופש הביטוי פנים-מפלגתי מהווה תנאי להמשך קיום השלטון וניהול המשק.
במקביל בישיבות סניפי המפלגה נערכו דיונים קולניים בנושאים השנויים במחלוקת ונערכו הצבעות. תוצאות ההצבעות אינן ידועות עד היום. ניתן לשער שהתוצאות לא תאמו את ציפיות הרוב המפלגתי והשלישייה השולטת בראשות יוסיף סטלין. ידוע שבסניפי המפלגה במוסקבה לטרוצקי ותומכיו היו כ-30% בהצבעות.
בינואר 1924 התכנסה הוועידה ה-13 של המפלגה. בוועידה זו דעות האופוזיציה שהוצגו על ידי לאון טרוצקי, קארל ראדק, גאורגי פיאטקוב ותומכיהם הוכרזו כאנטי-מהפכניות ונקבע שהן לא עולות בקנה אחד עם החלטת המפלגה על העדר סיעות. הוויכוח הסתיים בהפסד של טרוצקי ובהמשך ירידת השפעתו על הפוליטיקה הסובייטית.
הוויכוח הספרותי: אוקטובר–דצמבר 1924
בינואר 1925 הכריזה ישיבת הוועד המרכזי על המאמר של טרוצקי כמסוכן וכלא תואם את העובדות. הפסד זה של טרוצקי הקטין עוד יותר את השפעתו על הפוליטיקה הסובייטית. תומכי שלישיית סטלין-זינובייב-קמנייב החלו לארגן ישיבות קדם לישיבות פוליטביורו, בהן היו מגיעים להסכמות על הנושאים החשובים במטרה להגיע לפוליטביורו בעמדה משותפת ואחידה.
האופוזיציה החדשה: 1925–1926
באפריל 1925, במהלך הוועידה ה-14 של המפלגה, אלכסיי ריקוב, שהיה יושב ראש מועצות הקומיסרים העממיים (ראש הממשלה), נשא נאום בו הציע מדיניות חדשה בהקשר לאיכרים. הוצע להפחית את המיסים ב-40%, לתת אפשרות לשכירת אדמות וכו'. הוא ציין שהמדיניות החדשה תביא לחלוקת הכפר ל"עשירים יותר" ול"עניים יותר", אך טען שבמשטר הסובייטי אין בכך סכנה של ממש. במקביל לכך, יוסיף סטלין פיתח תאוריה חדשה לפיה ניתן לבנות משטר סוציאליסטי במדינה בודדת, זאת בניגוד לדעה של לאון טרוצקי.
האופוזיציה המאוחדת: 1926–1927
במהלך שנת 1926 תומכי לאון טרוצקי התאחדו עם פעילי האופוזיציה החדשה ועם קבוצת אופוזיציה מגאורגיה. 13 חברי הוועד המרכזי חתמו על עצומה בה ציינו שביורוקרטיזציה של המנגנון המפלגתי מהווה סיבה למשבר מפלגתי. עם זאת, במהלך ישיבות הפוליטביורו ביוני ואוקטובר 1926, נציגי האופוזיציה הובסו בהצבעות; כתוצאה מכך, טרוצקי, קמנייב וזינובייב הוצאו משורות הפוליטביורו.
ב-7 בנובמבר 1927 תומכי האופוזיציה ניסו לארגן הפגנות שפוזרו בכוח על ידי השלטונות. בדצמבר 1927, הכנס ה-15 של המפלגה הכריז על דעות האופוזיציה כבלתי מקובלות ו-75 מפעיליה הוצאו משורות המפלגה. זמן קצר לאחר מכן הוצאו משורות המפלגה עוד 8,000 תומכי האופוזיציה.
גורל האופוזיציה
במהלך שנת 1928 הוגלו אלפי פעילים לאזורים מרוחקים של המדינה. בפברואר 1929 גורש לאון טרוצקי מברית המועצות. במהלך הטיהורים הגדולים, כל ראשי האופוזיציה ורוב תומכיה הוצאו להורג או נשלחו לשנות מעצר רבות.
מרטינה קרידי
ביוגרפיה וקריירה
מרטינה קרידי נולדה במדריד שבספרד ב-30 במאי 2001. היא שחקנית ממוצא איטלקי. היא החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2010, בבית הספר העירוני לאמנות ודרמה במדריד, כאשר לקחה קורס תיאטרון. מאוחר יותר, היא נרשמה למרכז כריסטינה רוטה ליוצרים חדשים, שם למדה קורסים בסיסיים למשחק. בהמשך, נרשמה לסטודיו חואן קודינה ועברה קורס אמנות ודרמה. בשנת 2017 היא פרצה לתודעה כאשר השתתפה בסרט "השומר הבלתי נראה" בבימויו של פרננדו גונזלס מולינה.
יחסי בהוטן–יוון
יחסי בהוטן–יוון הם היחסים הבילטרליים שבין ממלכת בהוטן לבין הרפובליקה ההלנית. כיום לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות, ושתי המדינות לא מיוצגות האחת אצל השנייה, לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה. זאת כחלק ממדיניות ההתבדלות של בהוטן, שמגבילה את כמות המדינות שבהוטן מקיימת איתן יחסים. למרות זאת, שתי המדינות חברות באו"ם ובארגונים בין־לאומיים נוספים.
.dm
.dm היא סיומת אינטרנט מדינית (ccTLD), השייכת לדומיניקה. סיומת אינטרנט זו נוצרה ב-1991.
לסיומת זו ניתן להירשם בכמות בלתי מוגבלת והיא אינה עולה כסף.
קונפסר
קונפסר (בהונגרית: Kunpeszér) הוא כפר בנפת קונסנטמיקלוש שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית.
עד שנת 1949 היה הכפר קונפסר והכפר קונדץ' חלק מכפר אחד בשם פסרדץ' (Peszéradacs) בו חיו בתקופה מסוימת גם יהודים.
בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר במהלך שואת יהודי הונגריה.
נמל התעופה הבין-לאומי וירו וירו
נמל התעופה הבין-לאומי וירו וירו (בספרדית: Aeropuerto Internacional Viru Viru) הממוקם בסנטה קרוס דה לה סיירה שבבוליביה הוא נמל התעופה הגדול ביותר שפועל במדינה. מנמל התעופה פועלות טיסות פנימיות בבוליביה וטיסות בין-לאומיות ליעדים בדרום אמריקה, צפון אמריקה ואירופה.
היסטוריה
נמל התעופה נפתח בשנת 1983 והחליף את נמל התעופה הבין-לאומי הישן של סנטה קרוס - נמל התעופה אל טרומפיו.
בנמל התעופה התרחשו 3 תאונות לאורך שנות הפעילות שלו, בשנים 2006, 2010 ו-2014.
וינצ'נצו בליני
ביוגרפיה
בליני נולד בשנת 1801 בעיר קטניה שבסיציליה. בגיל שש הלחין את יצירתו הראשונה בהנחיית סבו. בשנת 1819 התחיל בליני ללמוד בקונסרבטוריון סן סבסטיאנו שבנאפולי ולמד בכיתתו של ניקולו זינגרלי. בתקופת לימודיו שם חיבר יצירות פשוטות, אולם כשכתב את האופרה "אדלסון וסלוויני" החליט להיות מלחין אופרה.
האמרגן דומניקו ברבאיה התרשם מאוד מהאופרה והזמין בשנת 1827 את האופרה "שודד הים", שנכתבה בשיתוף עם פליצ'ה רומאני (שותפו של בליני לאופרות רבות) עבור בית האופרה "לה סקאלה" שבמילאנו. בשנת 1830 הלחין את האופרה "בני קפולט ובני מונטגיו", גם הפעם עם רומאני. הצמד כתב גם את "הסהרורית" (1831) ובהמשך אותה שנה, את "נורמה".
בזמן כתיבת "בני קפולט ובני מונטגיו" נאלץ בליני להיפרד מאהובתו הראשונה בגלל לחץ הוריה. אולם הוא התאהב בג'ודיתה טורינה, וניהל איתה רומן עד מותו.
את האופרה האחרונה שלו, "הפוריטנים", כתב בליני עם קרלו פפולי, משום שבליני ורומאני הסתכסכו אחרי סיום עבודתם על "נורמה". אחרי כתיבת האופרה תקפה את בליני מחלה קטלנית, ובשנת 1835 הוא מת בגיל שלושים וארבע בלבד.
חייו של בליני מונצחים כיום במוזיאון הניצב בעיר מולדתו, קטניה.
יצירתו
בליני הלחין אופרות בתקופה שבה רוסיני ודוניצטי שלטו בכיפת האופרה האיטלקית. בניגוד לרוסיני ולדוניצטי, שהשתמשו בסגנון הבל קנטו, שבדרך כלל התבסס על קולורטורה, בליני העדיף להשתמש בקווים קוליים נקיים, דבר ששימח את מורו, זינגרלי. בליני הלחין בעיקר יצירות דרמטיות, כמו: הפיראט (מלודרמה), נורמה, והפוריטנים.
ניית'ן טלה
ניית'ן אדוואלה טמיטאיו טלה (נולד ב-5 ביולי 1999) הוא כדורגלן אנגלי-ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בסאות'המפטון.
קריירת מועדונים
ניית'ן טלה גדל בסטיבנאג', הרטפורדשייר. טלה שיחק במחלקת הנוער של ארסנל במשך 10 שנים עד שהצטרף לסאות'המפטון באפריל 2017. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-19 ביוני 2020, בניצחון 0-3 עלנוריץ' סיטי. הוא כבש את שער הפרמייר ליג הראשון שלו ב-15 במאי 2021. ב-6 בינואר 2022, חתם על חוזה חדש לשלוש שנים וחצי עם סאות'המפטון עד 2025.
מפעל העשרה
תחרות העשרה היא תחרות שחייה ארצית בהשתתפות טובי שחייני "מכבי" מישראל, שנערכה אחת לשנה בבריכת גלי גיל ברמת גן. משנת 1949 ועד לשנת 1979 היא נערכה באופן סדיר, ואחר כך עוד מספר פעמים. משנת 1968 החלו להשתתף גם שחייני "הפועל". התחרות נערכה לזכרם של עשרה משחייני ברית מכבים עתיד ומכבי שנפלו במלחמת העצמאות. בתחרות נערכו עשרה משחים כולל משחק כדורמים, כל אחד מוקדש לזכרו של כל נופל, במשחה שבו הוא הצטיין. נוסף לכך, נערך משחה שליחים 10x50 מטר.
היסטוריה
לראשונה נערכה התחרות ב-21 באוגוסט 1949 בבריכת גלי גיל ברמת גן בניהולה של משפחת רוטשטיין שבנם עמנואל רוטשטיין נפל במלחמה. למנצחים הוענקו גביעים.
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;">
רמתיים
רמתיים הייתה אחת מארבע המושבות שמהן נוסדה הוד השרון, וכיום שכונה בעיר זו. היא מהווה את מרכזה של העיר, ובה שוכן בית העירייה.
רחובה הראשי של העיר הוד השרון, 'דרך רמתיים', נקרא על שם המושבה. הרחוב הוא גם כביש חשוב (402), ומחבר בין פתח תקווה וצומת רעננה.
ההחלטה להקים את רמתיים התקבלה ביולי 1924. מקור שמה בשתי גבעות או רמות באזור. אדמות המקום נרכשו בראשית שנות העשרים, הצריף הראשון נבנה בינואר 1926 ובית הספר הראשון, ממלכתי א', נבנה בפברואר 1941.