cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דגם להרכבה
דגמי קיט
בין החברות הגדולות המציעות דגמי קיט נמנות Academy Plastic Model, Heller, Tamiya Italeri, Hsegawa, Meng Modelling, Revell ועוד. צה"ל זוכה למקום של כבוד בדגמי הקיט, והחברות הגדולות מציעות דגמים של מטוסי ומסוקי חיל האוויר הישראלי בסכמות צביעה אותנטיות, רכב קרבי משוריין, דחפור די-9 בשירות צה"ל וסדרת טנקי המרכבה על שלל דגמיה, ממרכבה סימן 1 ועד מרכבה סימן 4מ.
לאחרונה התחיל להתפתח שוק של After Market ומיני-קיטים של חברות המתמחות ביצירת ערכות הסבה שונות, מטרת הערכות היא, לתקן שגיאות יצרן של הדגם או לעדכן אותו לתצורה מסוימת (למשל, חיל האוויר רוכש מטוס קרב מסוים ומשנה בו מכלולים מסוימים בהתאם לדרישות חיל האוויר, או טנק המרכבה סימן 4 מקבל את מערכת "מעיל רוח"). בדרך כלל ערכות ההסבה מיוצרות משרף וחלקי מתכת ודפי מדבקות מיוחדים. השימוש בערכות הסבה מחייב ידע וניסיון רב תוך שימוש בחומרים כגון דבק ציאנואקרילאט (המכונה "סופר גלו") וכלי כיפוף מיוחדים.
דגמי נייר
דגמים להרכבה שמורכבים מגזירי נייר או קרטון אותם על החובב להרכיב לפי ההוראות. דגמים אלו דורשים מבחינת ציוד מספריים ודבק, ומסובכות הרכבתם משתנה. בשל הקומפקטיות שלהם והעובדה שקל להדפיס אותם, קל לייצר ולהפיץ אותם בייצור המוני ולצרפם לספרים, ספרי פופ-אפ וכתבי עת. בעבר נהג ביטאון חיל האוויר לחלק לקוראיו דגמים להרכבה מנייר של כלי הטיס של צה"ל.
כיפת מדריד
כיפת מדריד (באנגלית: Madrid Dome; בבולגרית: купол Мадрид - נהגה "קופול מאדריד") היא כיפת הקרח בחוף אוסקר השני, בארץ גרהאם בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
כיפת הקרח, שגובהה 1,650 מטרים מעל פני הים, היא הנקודה הגבוהה ביותר בהרי אריסטוטל.
הכיפה ממוקמת 12.7 קילומטרים מזרחית מכיפת רונדל; 15.8 קילומטרים דרומית- מזרחית מרכס ברסין; 58.4 קילומטרים דרומית - מערבית מכף דיסאפוינטמנט; 25 קילומטרים צפונית - מערבית מפסגת בילדד; ו-34.2 קיולמטרים צפונית - צפונית-מזרחית מפסגת קריין.
מיפוי הכיפה
הכיפה מופתה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1976.
מקור השם
הכיפה נקראת על שם מדריד, בירת ספרד, וזאת על מנת לציין את אמנת מדריד להגנת הסביבה האנטארקטית (פרוטוקול מדריד) שהיא חלק מהאמנה האנטארקטית.
תעשיות נשק לישראל
מפעלי נשק ישראל בע"מ, הידועה בשמה הלועזי IWI (ראשי תיבות של Israel Weapon Industries), היא חברה ישראלית מקבוצת SK (נסקא תעשיות - אס קיי גרופ בע"מ) בבעלות סמי קצב, המייצרת נשק קל.
החברה נוצרה עם הפרטת מפעל "מגן" של תעש (התעשייה הצבאית) שנמכר לאיש העסקים סמי קצב בפברואר 2005.
מוצרים
החברה מייצרת נשק קל וכלי ירייה קלים בעיקר לשימושים צבאיים אך גם עבור כוחות משטרה וסוכניות ביון וכוחות אבטחה. בין מוצריה:
הפרטת מפעל "מגן"
לפי דו"ח מרכז אדוה החברה נמכרה במחיר נמוך של 2.5 מיליון דולר, אף שהרווח הצפוי ממנו בשלוש השנים הבאות עולה על 3 מיליון דולר בשנה. בנוסף התחייבה המדינה להעניק רשת ביטחון ל-5 שנים, על ידי מימון של 70% מהוצאות לסיום העסקת עובדים שייזמו הבעלים החדשים. פורסם כי כשנה טרם מכירתו של מפעל "מגן" נחתם הסכם על מכירתו תמורת 25-20 מיליון דולר לקבוצת ג'נרל דיפנס. העסקה לא מומשה. מבקר המדינה התבקש לבדוק כיצד ייתכן שהמפעל נמכר בסופו של דבר בעשירית מהסכום שהוצע.
לטענת סמי קצב הוא שילם על המפעל כ-10 מיליון דולר.
דניאל פסארלה
למרות היותו בלם קדמי, פסארלה הירבה להבקיע וכבש 134 שערים במהלך 451 המשחקים ששיחק בקריירה ונחשב לאחד הבלמים הפוריים ביותר בתולדות המשחק. פסארלה נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קריירת משחק
פסארלה החל את הקריירה בשנת 1971 בקבוצת "סרמיינטו" מהעיר חונין הנמצאת במחוז בואנוס איירס. הוא עבר לריבר פלייט ב-1974 והפך לאחד השחקנים הגדולים בתולדות המועדון. למרות ששיחק כבלם הירבה פסארלה להבקיע ותרם להתפתחותה של עמדת הליברו. יכולתו הגבוהה ובנוסף כושר המנהיגות, הלהט והתשוקה שלו למשחק זיכו אותו בתואר "אל גראן קפיטן" (הקפטן הענק).
ב-1982 הוא עבר לשחק במדי קבוצת פיורנטינה האיטלקית ובהמשך (1986) עבר לקבוצת אינטר מילאנו איתה זכה באליפות איטליה. ב-6 השנים בהן שיחק באיטליה כבש פסארלה 35 שערים ב-152 משחקים.
פסארלה נחשב גם לאחד השחקנים הגדולים של נבחרת ארגנטינה, הוא שימש כקפטן הנבחרת במונדיאל 1978 אותו אירחה ארגנטינה והיה לקפטן הארגנטינאי הראשון להניף את הגביע העולמי. הוא שימש גם כקפטן הנבחרת במונדיאל 1982 שנערך בספרד. הוא היה חבר בסגל ארגנטינה למונדיאל 1986 שנערך במקסיקו, בו זכתה ארגנטינה בפעם השנייה בתולדותיה, אך לא שיחק כתוצאה ממחלת מעיים דלקתית בה הוא לקה. פסארלה כבש 22 שערים ב-70 הופעותיו במדי הנבחרת.
לאחר פרישתו החל פסארלה לאמן את ריבר פלייט איתה הוא זכה ב-3 אליפויות.
קריירת אימון
הוא מונה למאמן הנבחרת ב-1994 והחליף את אלפיו באסילה. פסארלה שנודע בקשיחותו הסתכסך עם חלק משחקניו בשל דרישתו מהשחקנים להסתפר, בין השחקנים איתם הוא הסתכסך היו פרננדו רדונדו וקלאודיו קאניג'ה. פסארז'ה הדריך את ארגנטינה במהלך מונדיאל 1998 שנערך בצרפת, לאחר התחלה מעודדת וניצחון יוקרתי על נבחרת אנגליה בשמינית הגמר, הודחה ארגנטינה ברבע הגמר על ידי נבחרת הולנד משער שכבש דניס ברגקאמפ בתוספת הזמן של המשחק. פסארלה התפטר מתפקידו כמאמן הנבחרת לאחר המונדיאל ובמקומו מונה מרסלו בייאלסה.
דונלד שופ
דונלד קאראן שופ (באנגלית: Donald Curran Shoup; נולד ב-24 באוגוסט 1938) הוא פרופסור במחלקה לתכנון עירוני באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), ככלכלן הוא מזוהה עם הזרם הג'ורג'יסטי. בספרו משנת 2005, "העלות הגבוהה של חניה בחינם", סוקר שופ את ההשלכות השליליות של תקני החניה ומסתמך במידה רבה על תובנות "ג'ורג'יסטיות" לגבי שימוש אופטימלי בקרקע וצדק חלוקתי. בשנת 2015 הוענק לו "פרס המצוינות הלאומי לתכנון פורץ דרך" מטעם האגודה האמריקאית לתכנון.
שנותיו הראשונות ותחילת הקריירה
שופ נולד בלונג ביץ', קליפורניה, בשנת 1938. כשהיה בן שנתיים, משפחתו עברה להוואי בעקבות עבודתו של אביו בצי האמריקני. הוא הגיע לניו הייבן, קונטיקט, בסוף שנות החמישים בזמן שהעיר הייתה בשיא הקמתם של חניונים גדולים ובעיצומה של בניית כביש מהיר בלב מרכז העיר וכן פרויקטים נוספים של התחדשות עירונית. הוא קיבל את התואר הראשון מאוניברסיטת ייל בהנדסת חשמל וכלכלה ואת הדוקטורט בכלכלה בשנת 1968. לאחר סיום הדוקטורט שלו הוא עבר מערבה להמשך המחקר כבתר דוקטורנט בכלכלה במכון למדיניות ציבורית ב-UCLA. ב-1970 הגיע לאוניברסיטת מישיגן ולאחר ארבע שנים כפרופסור שם חזר שופ ב-1974 ל-UCLA כפרופסור חבר לתכנון ערים. ב-1980 הפך לפרופסור מן המניין.
חניה
בתחילת הקריירה האקדמית שלו התמקד שופ במימון ציבורי ומיסוי קרקעות. בשנת 1975 החל שופ ללמוד את נושא החניה לאחר שנחשף לעבודת תזה שמצאה ששיעור העובדים במחוז לוס אנג'לס הנוהגים לבד ברכב לעבודה כפול משיעור העובדים במרכז לוס אנג'לס הנוהגים לבד ברכב לעבודה בעיקר בשל הזמינות של חניה בחינם. שופ החל לבחון את מרכזיותה של החניה בקשר בין תחבורה לשימושי הקרקע והשלכותיה על הערים, הכלכלה והסביבה. בשנת 2004, במאמר שכותרתו המקור האידיאלי להכנסות הציבוריות ברמה המקומיות, טען שופ שיש ליישם מדיניות מס לחניה עירונית ולתחבורה.
לפי התאוריה של שופ, תפוסת מקומות חניה ברחוב בשיעור של 85 אחוז תאפשר את השימוש היעיל ביותר בחניה הציבורית. כאשר התפוסה באזור מסוים עולה על 85%, כלי רכב המגיעים ליעד נאלצים לתור כמה דקות עד למציאת מקום חניה פנוי. זמן החיפוש הקצר יחסית לכל מכונית יוצר באופן מפתיע עומס תנועה גדול, כי בדרך כלל בזמני שיא כלי רכב רבים מחפשים חניה בו זמנית. עומס תנועה זה יוצר בזבוז זמן ודלק ומגביר את זיהום האוויר. שופ מכנה את התופעה של נהיגה מיותרת בחיפוש אחר חניה במחיר נמוך כ"שיוט אחר חניה" (cruising for parking).
מחקרו על חניית עובדים הוביל לחקיקת חוק פדיון החניה בקליפורניה על מנת להפחית את שיעור הנוהגים לבדם למקום העבודה. מחקריו על מדיניות החניה העירונית הובילו ערים רבות לגבות מחירי חניה המשקפים יותר את היחס בין הביקוש וההיצע ולהקדיש את ההכנסות מאגרת החניה למימון ושיפור שירותים ציבוריים אחרים. לעיתים, ניסיונות להפוך את התאוריה של שופ הלכה למעשה, מעוררים מחלוקת.
שופ הוא עמית המכון האמריקאי למתכננים מוסמכים. הוא כיהן כמנהל המכון ללימודי תחבורה וכיו"ר המחלקה לתכנון ערים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. הוא שימש כחוקר אורח באוניברסיטת הוואי, באוניברסיטת קיימברידג', ובבנק העולמי.
דליפת הנפט בשמורת עברונה
דליפת הנפט בשמורת ערבת עברונה התרחשה בלילה שבין 3 ל-4 בדצמבר 2014. כחמישה מיליון ליטרים (5,000 קוב) של נפט גולמי דלפו מקו צינור אילת-אשקלון באזור היישוב באר אורה שבדרום הנגב. הנפט הגולמי זרם לשמורת ערבת עברונה הסמוכה וגרם לזיהום חמור בתוכה. האירוע הוערך על ידי המשרד להגנת הסביבה כאחד האסונות הסביבתיים החמורים שאירעו בישראל.
הדליפה
הנפט דלף מתוך צינור חדש של חברת קו צינור אילת-אשקלון הנמצא בבנייה. הצינור נבנה במסגרת העבודות לקראת הקמת שדה התעופה החדש מצפון לאילת. מיד כשזוהתה הדליפה נסגרו מגופים בצינור כדי לעוצרה, אך הנפט שכבר היה מעבר להם המשיך לדלוף וזרם עד למרחק של שבעה קילומטרים ממקום הדליפה, כשהוא יוצר ערוצי משנה. פני השטח השטוחים של השמורה הקלו על התפשטות זרמי הנפט בה. גודל השטח שנפגע באופן כולל הוערך באלף דונמים, ומתוכו פגיעה מכתמי נפט בשטח בגודל של 130 דונם. הנפט שדלף גרם גם נזק לקטע מכביש 90 לאילת.
הנזק לשמורת הטבע הוערך על ידי משרד הגנת הסביבה וחברת תבור כלכלה ופיננסים בכ-111 מיליון ש"ח. כנגד קצא"א הוגשו ארבע תביעות ייצוגיות שאוחדו לתובענה ייצוגית אחת בסך מאות מיליוני שקלים. במהלך הדיונים בתביעה עודכנה חוות הדעת הכלכלית של המשרד: הנזק לשמורה נאמד בכ-216 מיליון ש"ח, ועלויות השיקום נאמדו בכ-65 מיליון ש"ח. נכון לאוקטובר 2019 החקירה הפלילית נגד קצא"א נמשכת. בנובמבר 2019 הגיעו פרקליטות המדינה והצדדים האחרים לתביעות הייצוגיות להסכם פשרה עם קצא"א שבמסגרתו נדרשה החברה לשלם 100 מיליון ש"ח, מהם 32 מיליון ש"ח שהוציאה עוד קודם לכן במסגרת שימור השמורה ולמחקר. בנובמבר 2021 הוגש כתב אישום נגד קצא"א ושלושה מראשיה בגין זיהום הנחל. בכתב האישום נקבע כי יש לשלושה "אחריות למחדלים ולכשלים שגרמו לפגיעה אקולוגית, מהגדולות שאירעו במדינה".
שאיבה
חברת קו צינור אילת-אשקלון החלה לשאוב את הנפט שזרם בשמורה ולפנות ממנה אדמה שזוהמה בנפט. ביממה הראשונה נשאבו 2000 מ"ק של נפט. לאחר מכן החל תהליך של שאיבת נפט שנקווה בשלוליות, ובהמשך, בעקבות הקמת סכרים זמניים, נשאבו הנוזלים (מים מזוהמים ונפט) שנקוו בהם. בהנחיית המשרד להגנת הסביבה ורשות הטבע והגנים, ביצעה קצא"א סקרי קרקע ובחינת טכנולוגיות לשיקום הקרקע .
פינוי קרקע מזוהמת
בימים הראשונים שלאחר האירוע, הוצאו מאות טונות של קרקע מזוהמת, ופונו לאתר הפסולת נימרה, הסמוך לבאר אורה. בשל הנזק העצום שפעולות אלה גורמות לשטח השמורה, הן הופסקו מיד כשהוברר שהסכנה למפרץ אילת חלפה. בהמשך, הוחלט במשרד להגנת הסביבה וברשות הטבע והגנים לטפל במרבית הקרקע המזוהמת בשטח, מבלי לפנות אותה. לשם כך הוציאו רשות הטבע והגנים וחברת קצא"א קול קורא, במסגרתו כ-30 חברות בינלאומיות בעלות ידע בתחום התבקשו להציג את יכולותיהן בטיפול בקרקע מזוהמת בנפט, בשטח שהוקצה לכך מראש. בשנת 2019, כחלק מבחינת טכנולוגיות לטיפול בנפט בוצע פיילוט, במסגרתו יצרו מהנדסים כימיים תהליך המפחית את הזיהום בקרקע באמצעות בקטריות. הפיילוט הראה שנביטה של צמחים חדשים אפשרית.
שיקום מרקם החיים
בדצמבר 2014, מונה סגן השר אופיר אקוניס לאחראי על המשרד להגנת הסביבה והועמד בראש מנהלת שיקום השמורה. תגובת המשרד ורשות הטבע והגנים לאירוע כללה מספר פעולות: מניעת כניסת מטיילים ומבקרים לשמורה, הגבהת סוללות הסכרים בה ושיפור דרכי הניקוז. פעולות אלו סייעו במניעת התפשטות הנפט ובהסרת החשש לזיהום מפרץ אילת. בסוף אותו החודש אישרה הממשלה את תוכנית השיקום של המשרד, ולפיה נקבע כי טיהור הקרקע ימומן כולו על ידי קצא"א, וכי הממשלה תקצה כ-17 מיליון ש"ח ותוספת של כוח אדם לטיפול בקרקעות שזוהמו ולשיקום בעלי החיים שנפגעו.
עד מחצית ינואר 2015, בדיקות איכות האוויר בשמורה הצביעו על ירידה של יותר מ-90% בזיהום האוויר במקום. באפריל 2015, ארבעה חודשים לאחר הדליפה, נפתחה השמורה למבקרים לאחר שלא נמצאו מזהמי אוויר החורגים מהתקנים.
שנה לאחר הדליפה, פרסם המשרד להגנת הסביבה כי דיגומים וניטורי האוויר שנערכו מעידים על איכות אוויר טובה באזורים שנפגעו ועל שיפור במצב אוכלוסיית הצבאים. מבדיקה שנערכה נמצא כי אוכלוסיית הצבאים באזור לא נפגעה ונצפו אף מספר פרטים חדשים .
תגובות לאירוע
בתחום המשפטי הוגשו מספר תביעות ייצוגיות נגד חברת קו צינור אילת-אשקלון ונגד המשרד להגנת הסביבה בסכום כולל של יותר ממיליארד שקלים. תביעה שהוגשה בשם 13 אלף תושבי אילת והערבה כללה גם את ראש הממשלה ושר האוצר בפועל בזמן שהדליפה התרחשה-בנימין נתניהו.
חברת הכנסת תמר זנדברג פנתה ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה להסיר את החיסיון ממנו נהנית קצא"א. במקביל לכך החלה פעילות ציבורית על ידי עמותת אדם טבע ודין ומתנדבים שונים, במטרה להסיר את החיסיון מפעילות קצא"א, תוך דרישה להעמיד את בכיריה לדין. לצורך כך נפתחו עצומות מחאה.
בעקבות החלטת בג"ץ, בשנת 2017 הותקן צו חיסיון חדש שנועד לתקן את החיסיון הקודם משנת 1968. הצו אושר על ידי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, והתיר פרסום ללא הגבלה של כל מידע אודות החברה הנוגע לענייני איכות הסביבה. במסגרת דיוני וועדת החוץ והביטחון טען מנכ"ל החברה, כי "כבר היום כל עובד של המשרד להגנת הסביבה יכול להיכנס למתקני החברה ולפקח. אנו גם לא נהנים משום הקלה בפיקוח הסביבתי – לא בנושא רישיון עסק ולא בנושא היתר רעלים" .
בנובמבר 2021 הוגש כתב אישום נגד חברת קצא"א וארבעה בעלי תפקידים בחברה בגין אחריות למחדלים ולכשלים שגרמו לדליפה.
ליטל קיימן
ליטל קיימן (באנגלית: Little Cayman; "קיימן הקטן") הוא הקטן בגודלו ובמספר תושביו מבין שלושת איי קיימן שהם טריטוריה שמעבר לים של הממלכה המאוחדת.
גאוגרפיה
האי נמצא בים הקריבי כ-140 ק"מ צפונית מזרחית לאי גרנד קיימן וכ-8 ק"מ מערבית לאי קיימן בראק. אורכו כ-16 ק"מ, רוחבו כ-1.6 ק"מ, ומתגוררים בו כ-170 תושבים.
האי שטוח, וגובהו מטרים ספורים מעל פני הים. הנקודה הגבוהה ביותר באי היא 12 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
האי התגלה לראשונה על ידי כריסטופר קולומבוס ב-10 במאי 1503, במסעו הרביעי והאחרון לאיי הודו המערבית. האי התגלה לאחר שרוחות עזות הסיטו את ספינתו ממסלולה. קולומבוס קרא לו ולאי קיימן בראק בשם "לאס טורטוגוס" בשל הצבים הרבים שהיו בהם. בשנת 1585 הגיע לאי סר פרנסיס דרייק אשר קרא לאי בשם "לאס קיימאנאס", שמשמעה תמסח בשפת הקריב, וזאת בשל מספר רב של איגואנות שראה על האי ואשר זוהו בטעות כתמסחים (ראו קיימן שחור וקיימן גמדי של שניידר).
האי יושב לראשונה במאה ה-17, על ידי דייגי צבי ים שבנו באי מחנות. בעקבות תקיפה של שודדי ים ספרדיים בשנת 1671 ננטשו המחנות. האי יושב בשנית בשנת 1833, והוקם בו כפר בשם "כפר בלוסום" ("כפר הניחוח" - Blossom Village).
כלכלה
בראשית המאה ה-20 התבססה עיקר כלכלת האי על יצוא פוספטים, גידול אגוזי קוקוס ויצירת חבלים.
חברת התעופה קיימן איירוויז מקיימת טיסות סדירות מקיימן בראק ומגרנד קיימן לשדה התעופה אדוארד בודן שבאי.
באי נמצאת כנסייה אחת וסניף דואר אחד, וכן מרכז מבקרים המציג את בעלי החיים הייחודים של האי, ובהם ציפורי סולה אדומת-רגל (Sula sula) המקננים באי, האיגואנה הייחודית (Cyclura nubila caymanensis), וכן ברווזי הודו המערבית (Dendrocygna arborea) וצבי הים (Eretmochelys imbricata) המצויים בסכנת הכחדה.
אבישי אייל
אבישי אייל (נולד ב-1945) הוא צייר ואמן הדפס, אוצר ופרופסור בדימוס בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
אבישי אייל נולד בקיבוץ משמר השרון לסבינה ולצבי (קרל) הירש שעלו לישראל מברלין בשנת 1935. בשנת 1950 עברה משפחתו לכפר ויתקין, שם אביו שימש כמנהל מאפיה ואמו שימשה כמנהלת חשבונות. עקב מחלת עור קשה בילה אייל בילדותו תקופות ארוכות בטיפולים רפואיים ובאשפוזים בבתי חולים. מסיבה זו נשלח בהיותו בן תשע לירושלים והתגורר כשנתיים במשפחות אמנות ובמוסד של עליית הנוער. בתקופה זו למד ציור עם הציירת רות במברגר. בשנת 1956 חזר לכפר ויתקין ובשנת 1959 עבר שוב לקיבוץ מעלה החמישה כילד חוץ. בתקופה זו הצטרף ללימודי ערב בבצלאל והחל לצייר בסטודיו אישי בצריף בקיבוץ. בשנת 1963 התגייס לצבא, שירת כקצין שלישות גדודי והשתתף בכיבוש חברון בזמן מלחמת ששת הימים. במקביל לשירותו החל ללמוד במחלקה לקרמיקה בבצלאל. לאחר כשנה עבר ללימודים במחזור הראשון של המחלקה לאמנות בבצלאל. לאחר לימודיו בבצלאל, בין השנים 1968–1971, למד טכניקות הדפס ב-Central School of Art and Design וב-Hornsey College of Art בלונדון.
אבישי אייל מתגורר בהרצליה ונשוי לרות זיו אייל, כוריאוגרפית ויוצרת תיאטרון תנועה ישראלית, והוא עיצב את התפאורה והתלבושות ברבות מעבודותיה משנות השמונים ואילך.
הדפס
לאחר שסיים את לימודיו בבתי ספר לאמנות בלונדון החל את הקריירה האמנותית שלו כיוצר גרפיקה אמנותית וכבעל סדנת תחריט בירושלים. הדפסיו מסוף שנות השישים וראשית שנות השבעים הצטיינו ברמה טכנית גבוהה. בהמשך העיסוק בהדפס היווה בסיס רעיוני להמשך יצירתו. הלר כתב כי "יצירתו מתכתבת עם שורה של אמנים ישראלים אצלם הייתה עבודה על נייר מרכיב בולט. הדבר ניכר בקרב אמנים יוצאי גרמניה שהפגינו יחס מיוחד לרישום שחור לבן ולחיתוך עץ כהמשך לנטייה המסורתית של האקספרסיוניזם הגרמני. קבוצה זו של ייקים התרכזה בירושלים של שנות השלושים והייתה דומיננטית בבצלאל עד ראשית שנות השישים. לאייל היה קשר הדוק עם אמנים יעקב שטיינהרדט שבביתו התגורר במהלך לימודיו בבצלאל, לאיזידור אשהיים וליוסף הירש שהיה קרוב משפחתו ומורה שלו... במקביל היה קשור לאמנים אחרים בני דורו ומבוגרים ממנו כאברהם אופק, מיכה אולמן, יפתח ברקין ואבנר כץ, ומאוחר יותר עם משה קופפרמן ועמיתיו לקבוצת רגע בשנות השמונים".
התערוכה "טבריה 53'"
תערוכה זו הוצגה בבית אבא חושי בחיפה בשנת 1973, לאחר שובו של אייל מלונדון. סורין הלר כתב: "לתקופה שלאחר חזרתו של אייל מלימודיו בלונדון חשיבות מכרעת במהלך יצירתו. זוהי תקופת עבודה מעצבת שבה הפנים את המסקנות הוויזואליות שנבעו מעבודתו בתחום ההדפס הצילומי ופנה לדרך עצמאית. מבחינה תוכנית, בשלב זה החל אייל למזג את הביוגרפיה האישית שלו עם מהלכיו הפרשניים על תולדות הציור… הסדרה טבריה 53' היא הסדרה הראשונה המחברת את כל המרכיבים הללו למחבר אחד. היא מבוססת על גלויות מתוצרת חברת פלפוט שנשלחו על ידי אבי האמן לבנו בן השמונה כשזה אושפז בבית החולים… הגלויות התקופתיות, חלקן מודפסות כתצלומים ישירים בשחור לבן על גבי נייר צילום וחלקן מודפסות ומגוונות בצבע, שימשו את אייל כבסיס למניפולציות שונות ברישום בעיפרון המתייחסות הן לתכני התקופה והן לערכים הגרפיים והטכניים של התצלום המודפס".
סדרת הציורים "כלב ערבי"
הסדרה "כלב ערבי" צוירה בשנים 1982–1983 והוצגה בבית האמנים בירושלים בשנת 1983. האוצרת טלי תמיר כתבה בקטלוג לתערוכה "ארץ שמן" משנת 2004: "הסדרה 'כלב ערבי' מונה למעלה מ-40 עבודות, ביניהן ניתן להבחין בכמה קבוצות: הקבוצה הראשונה היא זו שבה מופיע הכלב כשגופו דרוך ומעוגל פנימה, והוא יוצר את צורת האות כ'. לידו תופיע, ברוב המקרים, המילה הכתובה "כלב" או "כלב ערבי“… בהמשך המצע נעשה כבד יותר: הנייר המצויר מוצמד אל לוח עץ עבה שאליו מחוברות קורות צבועות בשחור. הכלב הופך להיות חלק מסביבה תלת-ממדית… הקבוצה השלישית מציגה את הכלב בתוך נופים מקומיים… המוטיב הרביעי, המתקבץ מאליו לידי קבוצה מזוהה, הוא מוטיב הכלב המיילל אל תוך הלילה… קבוצת העבודות החמישית מתמקדת בדימוי של כלב מת, זרוק בצד הדרך".
בטרם הוצגה העבודה בבית האמנים הוצגו כארבע עבודות מתוכה במסגרת תערוכה קבוצתית של מורי החוג לאמנות יצירה באוניברסיטת חיפה, שאייל עמד באותה עת בראשו. העבודות הוסרו עוד בטרם פתיחת התערוכה בעקבות הוראה של נשיא האוניברסיטה בנימוק ש"העבודות עלולות לפגוע ברגשות הסטודנטים הערביים ולגרום למהומות ולתגובות קשות". במכתב שהעבירה קבוצת סטודנטים ערבים לנשיא האוניברסיטה טענו כי "הננו מוחים בפניכם על השימוש בסטודנטים הערבים כתירוץ לפגיעה בחופש הביטוי. הטענה שציוריו של מר אייל פוגעים בסטודנטים הערבים ושהם עלולים להביא לתסיסה בקרבם, הנה טענת-שווא ואף פוגעת ברגשות הסטודנטים הערבים; אנו קולטים את המסר האמיתי של ציורים אלה ומוכנים להגן על זכותו להציגם. יתרה מזאת, אנו חשים שציוריו הוסרו מאחר שהאחראים מצדם תפסו בדיוק את המסר שאנו תופסים מציורים אלה, ואנו חוששים שזאת היא סיבת הסרתם“.
תמיר הוסיפה: "הסדרה 'כלב ערבי', שצוירה בשנים 1982–1983, היא סדרה מכוננת בעבודתו של אבישי אייל לא רק בשל ההיבט הפוליטי המובהק שלה, אלא בהיותה פריצה ראשונה והרחבה אדירה של כליו האמנותיים… בריאיון עיתונאי לרגל התערוכה דיבר אייל על תחושות הניכור שלו מפולחני הכוח של החברה הישראלית החוגגת את ניצחונותיה הצבאיים: 'המלחמות של 1956 ו-1967 הייתה לגבי הלם, ולא השתתפתי באופוריה הכללית שצמחה סביבם. המיתוסים של המלחמות האלה היו זרים לי, כי אני ראיתי בחייל, גם בחייל המנצח, קורבן. העבודות שלי עסקו בנושא החייל הקורבן.' ללא ספק תפיסת החייל המנצח כקורבן של ניצחונו ושל עוצמת כוחו הייתה מנוגדת להלך הרוח הכללי של החברה הישראלית באותה תקופה וסימני השבר הרגשי-רוחני של אייל הקדימו את זמנם במידה רבה".
העיניים של הטריצ’ור
בתערוכה זו, שהוצגה בגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת בן-גוריון בשנת 2008, הציג אייל עבודות בהשראת מסע בן ארבעה חודשים בהודו, במהלכו שהה כחודש בעיר טריצ'ור. חיים מאור אוצר התערוכה כתב: "לאורך מסעו בהודו, נמשך אייל אל ציורי הקיר והפרסומות הגדולות, שצוירו על קירות בתים, תריסים ושערים של חנויות, בצידי דרכים, בכפרים ובערים. אייל רותק אל מראֶה הדימויים הפרסומיים, המוּצאים מהקשרם וממוקמים בתוך החיים. נוצר ניגוד מדהים, בין מוצר צריכה אשר מצויר בריאליזם רב, לבין קיר מתפורר של בית מט ליפול, עליו הוא מצויר; דימויי צריכה של חברת שפע וראווה מושתלים בתוך מציאות הודית ענייה… אייל הבחין בקשר בין סגנונות העיצוב של שנות השלושים והארבעים ובין השליטה הבריטית בהודו, שאת הֵדיה החזותיים ניתן לראות בחלק מן השלטים... מעצב בריטי עיצב בשנות השלושים והארבעים שלט וההודים ממשיכים לשכפל את הדימוי. הם לא ממציאים משהו חדש אלא מנכסים דימויים מן המוכן… אפשר לקרוא את תצלומיו של אייל גם במסגרת הפרשנות התרבותית המורכבת, שקונה לעצמה משמעות בדרכים שונות: דרך מבטו של הצלם הישראלי בטריצ'ור, המתבונן באובייקטים שנתגלו לעיניו; דרך מבטו של צייר השלטים ההודי מטריצ'ור, המתבונן בחומרי-הגלם המגוונים, שהוחדרו אל תוך חייו ואל תוצריו; דרך מבטיהם של הצופים השונים בתערוכה זו, המתקיימת בישראל העכשווית, שזהותה הקודמת, המונוליטית, לבשה פנים אחרות".
נועה לסרי
נועה לסרי (נולדה ב-2000) היא שייטת מפרשית 470 ישראלית.
ביוגרפיה
לסרי נולדה בגבעת עדה למרתה, מאמנת פילאטיס ולמיכאל. בגיל חמש היא החלה להתאמן בטניס בגבעת עדה, בגיל תשע היא החלה להתאמן ביקנעם ובגיל 12 התאמנה בנתניה. היא למדה באקדמיה לטניס בהדר יוסף שבתל אביב. עד כיתה ח', היא למדה לנגן בסקסופון. למדה בתיכון אורט בנימינה במגמת פיזיקה.
לסרי הייתה סגנית אלופת ישראל לבנות 15 בטניס אף עלתה למקום הראשון בדירוג הארצי לבנות 16.
בגיל 17 היא החלה להתאמן בשיט ובתוך חצי שנה היא הוכתרה לאלופת ישראל לנוער בסירת 470 יחד עם צוף זמט, ובהמשך, סיימו השתיים במקום השביעי באליפות אירופה לנוער באיטליה.
בשנת 2018, היא זכתה יחד עם גיל כהן, במקום החמישי באליפות אירופה שהתקיימה בבולגריה ובמקום השמיני באליפות אירופה שהייתה בסן רמו ב-2019. באליפות העולם ביפן סיימו השתיים במקום ה-13 ובתחרות הקדם אולימפית סיימו במקום ה-12. אחרי התחרויות ביפן (ספטמבר 2019) הן נפרדו.
בשנת 2021 התחילה ללמוד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אורבנוס השמיני
האפיפיור אורבנוס השמיני (בלטינית: Urbanus VIII; 5 באפריל 1568 – 29 ביולי 1644), נולד בשם מפאו ברבריני (Maffeo Barberini), כיהן כאפיפיור מ-6 באוגוסט 1623 ועד מותו. היה אפיפיור פעלתן שהצליח לשמור על ריבונות מדינת האפיפיור בשנים הסוערות של מלחמת שלושים השנים, והיה האחרון שהגדיל את שטחה באמצעים צבאיים. כבעל השכלה רנסאנסית, תמך ביד נדיבה באמנים. אולם הרפתקנותו וראוותנותו שיקעו את מדינתו בחובות כבדים והביאוה לסף התמוטטות כלכלית.
שנים ראשונות
נולד בפירנצה למשפחת הסוחרים העשירה, משפחת ברבריני. התחנך אצל הישועים וקיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת פיזה ב-1589. ב-1604 מינה אותו האפיפיור קלמנס השמיני לבישוף טיטולרי של נצרת (כהונה סמלית, כיוון שנצרת הייתה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית). לאחר מכן מונה לנונציו לצרפת. ב-1606 הועלה לדרגת קרדינל, ונשלח לשליחות אפיפיורית לבולוניה.
ב-1623 נבחר לאפיפיור בגיל 56, הצעיר יחסית.
חייו האישיים
ברבריני העביר את מעוזה של משפחתו מפירנצה לרומא, והעניק לבני משפחתו משרות בכירות. את אחיו ושני אחיינים שלו מינה לקרדינלים ואחיין נוסף, תדאו, מונה לנסיך פלסטרינה, לנושא דגל הכנסייה ומושל רומא ומפקד טירת סנטאנג'לו.
בשביל מגוריו ומגורי בני משפחתו, רכש את ארמון ברבריני המפואר והתקין סביבו את כיכר ברבריני המאופיינת במזרקת טריטון (מעשה ידי ברניני). אנשי רומא התייחסו לברבריני ולמשפחתו כאל נובו רישים ("עשירים חדשים"), המאופיינים בטעם המוני ובראוותנות. כאשר הורה אורבנוס השמיני להשתמש בארד מן הפנתאון על מנת לפאר את בזיליקת סן פייטרו, נטבע הביטוי (בלטינית) quod non fecerunt barbari, fecerunt Barberini ("את מה שלא עשו הברברים, עשה הברבריני").
פעילות מדינית וצבאית
מטרתה העיקרית של פעילותו המדינית והצבאית של אורבנוס השמיני הייתה שימור עצמאותה וריבונותה של מדינת האפיפיור, והרחבת השפעתה באיטליה, תוך שימוש בדוקטרינת מאזן הכוחות (שנטוותה על ידי בן תקופתו הקרדינל רישלייה), בה השתמש לטוויית בריתות הגנה והתקפה שהקנו לו מעמד של שחקן מפתח בחצי האי האיטלקי. בין יתר פעולותיו ברומא, הקים מפעלים ומחסני נשק בוותיקן ובטיבולי (במתכונת של הארסנאלה הוונציאני) וביצר את נמל צ'יוויטווקיה ואת גבעת ג'אניקולו.
בשנת 1628 סיפח לנחלתו את דוכסות אורבינו, לאחר ששליטהּ מת בלא יורשים. שנה לאחר מכן, לאחר מות היורש האחרון של בית גונזגה, תמך בתביעתו של שרל מנווארה הפרוטסטנטי על מנטואה, על פני תביעת בית הבסבורג הקתולי, תוך ששיקולים מדיניים גוברים על שיקולים דתיים.
ב-1636 תוכנן ניסיון לכלוא את האפיפיור ולמנות אחר תחתיו, או להתנקש בחייו, במהלך שהותו באחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו. כאשר התגלתה המזימה, הורה אורבנוס השמיני לכל הקרדינלים במינוי בישופים לשוב מרומא לדיוקסיות שלהם.
ב-1641 עמד מאחורי מלחמתה של קסטרו (נחלה אפיפיורית ליד לאציו) בקואליציה של אודוארדו פארנזה, דוכס פארמה, אותו נידה, שכללה את דוכס ונציה, פירנצה ומודנה. המצור על לאציו והמלחמה, הראשונה בסדרת מלחמות שנמשכו כשמונה שנים (הרבה אחרי מותו של אורבנוס), הסתיימו ב-1644 בלי הכרעה, אך תוך מחיר דמים כבד והרס מוחלט של קסטרו.
יחסיו עם גלילאו
אורבנוס, מצידו, הציג בפני גליליי פרשנות לפיה כל עוד התאוריה ההליוצנטרית משמשת לצורכי חישוב וניבוי וכמודל מתמטי בלבד, אין לכנסייה כל בעיה עם התאוריה, אך אין להציגה כתיאור פיזיקלי של העולם כפי שהוא. בעקבות שיחותיהם של המדען והאפיפיור כתב גליליאו את ספרו דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות, בו הוא מציג את הגישה ההליוצנטרית מול גישת תלמי, באופן של דיאלוג פתוח המאפשר לכל שיטה להציג את כוחה, אך תוך יתרון ברור לאלגנטיות המתמטית של המודל ההליוצנטרי. בעצתו של האפיפיור והצנזורה, צירף גלילאו לספרו הקדמה המסבירה שהפסיקה בדבר השיטה הנכונה נתונה בידי הכנסייה, תוך התאמה לכתבי הקודש.
לאחר שהספר ראה אור ב-1632, הכריחה דעת הקהל הסוערת של השמרנים את האפיפיור לערוך לגלילאו משפט על ידי האינקוויזיציה. המשפט החל ב-12 באפריל 1633. בשלב הראשון נאלץ גלילאו להודות שאמנם חרג מהאיסור המקורי של בלרמינוס מ-1616, בשלב הבא הודה גלילאו שהספר נוטה מדי לדעת קופרניקוס אך שלא זו הייתה כוונתו, ושהוא רק ביקש להציג דיון היפותטי. פסק הדין קבע שיש להחרים את הספר, שעל גלילאו לקרוא כתב חזרה בתשובה פומבי, ושהוא יבלה את שארית ימיו במאסר (אותו ריצה בווילה בפירנצה).
מחד, נאלץ אורבנוס השמיני לשפוט את גלילאו, משפט שחילץ ממנו חזרה מטענותיו המדעיות, אך מאידך גונן עליו מפני גורלו העגום של ג'ורדנו ברונו, שהועלה על המוקד ככופר.
פטרון אמנות
האפיפיור היה פטרון אמנות ומדע. בין האמנים שטיפח ומימן נמנו ניקולא פוסן, קלוד לורן ופייטרו דה קורטונה. אולם האמן שנודע בשיתוף הפעולה שלו עם אורבנוס השמיני היה ברניני, שהשלים את בנייתה ועיטורה של בזיליקת סנט פייטרו, שיפץ כנסיות ברחבי רומא והיה אחראי על עיצובה של כיכר ברבריני ושל מזרקת טריטון שבמרכזהּ, כמו גם על מזרקת הספינה שלמרגלות המדרגות הספרדיות.
בתחום המדע, הזמין האפיפיור לרומא את המדען הרב-תחומי אתנסיוס קירכר, ומימן את שהותו.
אורבנוס השמיני נטה חסד גם לפילוסוף תומאזו קמפנלה, שעל אף שנרדף ונכלא על ידי האינקוויזיציה בשל דעותיו, זכה לסיוע האפיפיור בקיצור מאסרו ובהמלטות מרומא למרסיי.
אחרית ימיו
אורבנוס השמיני ירש חוב בסך 16 מיליון סקודי, ב-1635 תפח החוב לכדי 28 מיליון, וב-1640 הגיע ל-35 מיליון. כ-80% מהכנסות מדינת האפיפיור הועברו לשם תשלום הריבית על ההלוואות שנטל.
בסוף ימיו היה כה שנוא על ידי הרומאים, הסובלים העיקריים מהמצוקה הכלכלית, עד כי כשנפטר, פסלו שהוצב על גבעת הקפיטולין הושחת והיה צורך לסלק את שאר פסליו עד מהרה כדי שהקהל לא יעשה בהם שפטים.
בקונקלווה שנערכה לאחר מותו לא נבחר הקרדינל שהיה יד-ימינו, ושום אפיפיור אחריו לא נטל לו עוד את השם אורבנוס.
בילה אוגוסט
ביוגרפיה
למד בבית ספר לצילום בסטוקהולם ב-1969 אחר כך בקופנהגן בבית הספר הלאומי לקולנוע 1971, שוב בסטוקהולם בבית ספר לצילום סרטי תעודה ובמכללה הדנית לקולנוע 1973 Danske Filmskole. בסרט "ירח דבש" 1978 ובטלנובלה "מאי" ב-1982 הוכיח כבר את כישוריו כמשורר חזותי, שאפשרו לו לתאר, תוך גילוי חוש פסיכולוגי מעמיק, את החיים בתוך משפחה, גורלות של הנשים והיבטים של הניכור בחברת הרווחה. אוגוסט ביים בהמשך סרטים לפי ספרים של ביארנה רויטר (Bjarne Reuter): "זאפא", "אמונה, תקווה ואהבה" ו"עולמו של בוסטר", שבהם חקר את עולמם הקסום והקונפליקטואלי של הצעירים בשנות ה-70. סרטו פלה הכובש לפי הרומן של מרטין אנדרסן נקסה זכה ב-1988 בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. הסרט היווה מעין אפופיאה היסטורית-חברתית ובד-בבד חקירה פסיכולוגית של היחסים בין אב ולבנו.
הצלחה נוספת של אוגוסט הייתה הסרט וסדרת הטלוויזיה "כוונות טובות" לפי התסריט האוטוביוגרפי של אינגמר ברגמן. יצירה זו זכתה ב"דקל זהב" נוסף בקאן. אחרי פרנסיס פורד קופולה היה אוגוסט הבמאי השני שקיבל פעמיים את "דקל זהב". בעקבותיו באו גם אמיר קוסטוריצה, שוהיי איממורה, האחים דארדן ומיכאל הנקה.
הסרט "ירושלים" לפי ספרה של סלמה לגרלף שהיה אמור להיות מצולם בישראל, צולם לבסוף במרוקו מסיבות כלכליות, והשלים טרילוגיה צפונית זו. בילה אוגוסט עבד אחר כך תקופה גם בהוליווד.
בין סרטיו האחרים יש לציין את "חוש השלג של העלמה סמילה" לפי ספר של פטר הוג, "בית הרוחות" לפי רומן של איזבל איינדה, "עלובי החיים" לפי ספרו של ויקטור הוגו ולאחרונה "להתראות בפאנה" על חייו של נלסון מנדלה בכלא בדרום אפריקה כפי שהשתקפו בעיני סוהרו.
החל משנת 2011 פתח בילה אוגוסט אולפן בעיר האנגג'ואו בסין והתמנה מנהל אמנותי של החברה הסינית טיאנפנג ובו זמנית יועץ לענייני תרבות של מועצת העיר. אוגוסט הוא במאי הקולנוע הראשון המועסק על ידי חברת סרטים סינית.
בילה אוגוסט היה חבר בחבר השופטים בפסטיבל קאן ובפסטיבל הקולנוע בחיפה בתחרות הסרט הישראלי.
ג'וזף גולדשטיין
ג'וזף לאונרד גולדשטיין (באנגלית: Joseph Leonard Goldstein; נולד ב-18 באפריל 1940) הוא ביוכימאי וגנטיקאי יהודי-אמריקאי. חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה משנת 1985 יחד עם מייקל ס. בראון, על מחקריו החלוציים בתחום המטבוליזם של ליפופרוטאין בעל צפיפות נמוכה, LDL (כולסטרול). כמו כן זכה בפרסים רבים על מחקריו בתחום המחלות הגנטיות.
קריירה
גולדשטיין סיים תואר ראשון בכימיה ובביולוגיה באוניברסיטת וושינגטון ולי (Washington and Lee University) בשנת 1962 ותואר דוקטור לרפואה ב, בשנת 1966. בין השנים 1966–1968 התמחה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, שם הכיר את מייקל בראון. ב-1968 הפך לעמית מחקר במכון הלאומי לחקר הלב של ארצות הברית, שם חקר מנגנוני סינתזה של חלבונים. ב-1970 עבר לאוניברסיטת וושינגטון.
בשנת 1972 חזר למרכז הרפואי סאות'ווסטרן של אוניברסיטת טקסס, שם חקר יחד עם מייקל סטוארט בראון את המטבוליזם של כולסטרול וגילה כי בתאי אדם קיימים קולטנים לליפופרוטאין בעל צפיפות נמוכה (LDL) הקולטים כולסטרול מתוך זרם הדם. חוסר בקולטנים ל-LDL הוא הגורם למחלה הגנטית היפרכולסטרולמיה משפחית, החושפת את הלוקים בה לשורת מחלות הנגרמות מרמת כולסטרול גבוהה. בנוסף להסברים שסיפקו גולשטיין ובראון באשר לגורם העומד מאחורי התחלואה הקיימת באוכלוסיית אנשים להם רמות גבוהות של כולסטרול, כמו למשל מחלת לב כלילית, מחקריהם חשפו את חשיבותו של היבט יסודי בביולוגיה של התא ספיגת מולקולות לתוך התא בתיווך קולטנים.
בנוסף לתרומתם הגדולה להבנתו את אופן פעולת התאים בגוף, תגליותיהם של גולדשטיין ובראון הובילו לפיתוח תרופות סטטיניות, תרופות המורידות את רמת הכולסטרול שבהן משתמשים היום מיליוני בני אדם בעולם והמשפרת את איכות חייהם. תרופות אלה עשויות להוריד באופן משמעותי את מספר מקרי המוות כתוצאה ממחלות הלב הכליליות ומשבץ מוחי, בעתיד הקרוב.
בשנות התשעים פרסמו גולדשטיין ובראון יחד עם עמיתי מחקר נוספים מנגנון מורכב, שבאמצעותו תאי הגוף מווסתים את רמות השומן והכולסטרול לנוכח תנאים סביבתיים משתנים.
פרופסור גולדשטיין עומד בראש הקתדרה למדעים ביו-רפואיים באוניברסיטת טקסס. הוא ממשיך להיות מעורב באופן אישי במחקר מעבדתי, יחד עם עמיתו מייקל ס. בראון. המחקרים שפרסמו בספרות המדעית הם בין המחקרים המצוטטים ביותר בעולם.
גולדשטיין זכה בפרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי לשנת 1985, בשנת 1988 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית. הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ועמית זר של החברה המלכותית.
מורלנד הילס
מורלנד הילס (באנגלית: Moreland Hills) הוא כפר קטן באוהיו, ארצות הברית, הממוקם בפרוורי קליבלנד. נכון למפקד האוכלוסין מ-2010, אוכלוסיית היישוב מונה 3,320 איש. היישוב ידוע כמקום הולדתו של ג'יימס גרפילד, נשיא ארצות הברית ה-20.
ההתיישבות במקום החלה בשנת 1815 באזורים בהם הכביש שהפך לכביש 87 של אוהיו חוצה את נהר צ'אגרין. המשפחות של סרנו ברנט, סי. ג'קסון וסת' מאפ היו בין המתיישבים הראשונים. בשנת 1831 נולד ג'יימס גרפילד, בנו השני של אברם גרפילד, במורלנד הילס בבקתת עץ שהייתה לבית המשפחה והייתה מקורבת לכבישי ג'קסון. במהלך המאה ה-19, היה הכפר ידוע במנסרות הקיטור שלה, במפעלי הגבינות ובחוות החקלאיות הגדולות שלה.
החל משנת 1897 תרמה מסילת קליבלנד-צ'אגרין פולס לפיתוח הפרברים של מורלנד הילס, והביאה את התושבים הלוך ושוב לתעסוקה בקליבלנד. הכפר החל להשתנות מפרבר מגורים קטן עם חלוקת בתים בשנת 1935 על ידי מפתח הנדל"ן רוברט ל. שטרן. האוכלוסייה בשנת 1930 הייתה 141; בשנת 1940, זה היה 561. עד 1956 עלתה האוכלוסייה ל-1,700; בשנת 1990 היא הגיעה ל-3,354, ובשנת 2018 עמדה האוכלוסייה על 3,305. ילדי מורלנד הילס לומדים בבתי הספר המקומיים אורנג' או מפלי צ'אגרין.
בנוסף להכלת גן שעשועים, כנסיות, שדות פולו ושבילי רכיבה, מורלנד הילס הוא מיקומו של מחנה בית חירם (Hiram House). שמורת דרום צ'אגרין של המטרופולין של קליבלנד עוברת בכפר לאורך עמק הצ'אגרין. פארק החווה אברם גרפילד מנציח את מקום הולדתו של הנשיא גרפילד.
יאן קולר
יאן קולר (בצ'כית: Jan Koller; נולד ב-30 במרץ 1973 בסמטנובה להוטה) הוא כדורגלן עבר צ'כי אשר שיחק בעמדת החלוץ. הוא מחזיק בשיא כל הזמנים של הנבחרת (כולל נבחרת צ'כוסלובקיה בעבר) בהבקעת שערים, עם 55 כיבושים.
קריירה
לדורטמונד הגיע קולר מהקבוצה הבלגית אנדרלכט בשנת 2001. אל אנדרלכט הגיע מהקבוצה הבלגית הקטנה לוקרן שעמה הצליח לזכות בתואר מלך השערים של הליגה הבלגית בסיום עונת. בעונת עבר לקבוצת הפאר הצרפתית מונקו לאחר חמש עונות מוצלחות בדורטמונד. במהלך עונת הוא עבר לנירנברג, עימה ירד לליגת המשנה הגרמנית בסיום העונה. בקיץ 2008 עבר לקריליה סובטוב סמארה מליגת העל הרוסית ולאחר מכן שיחק בקבוצה הצרפתית קאן. באוגוסט 2011 הודיע קולר על פרישה ממשחק.
ב-16 ביוני 2008, לאחר הדחת הנבחרת מיורו 2008, פרש קולר מנבחרת צ'כיה אחרי 55 שערים ב-90 משחקים. בטורניר עצמו הבקיע שער אחד. ב-2009 החליט להצטרף שוב לנבחרת הצ'כית בגלל תוצאותיה המאכזבות במוקדמות מונדיאל 2010. הוא שיחק משחק אחד מול נבחרת סלובקיה ולאחריו פרש בשנית.
זינגשפיל
זינגשפיל (מגרמנית: Singspiel; מילולית: "משחק-שיר") הוא צורה של דרמה מוזיקלית בגרמנית, הנחשבת למין אופרטה או אופרה. את הזינגשפיל מאפיין דיאלוג מדובר, המבוצע לפעמים על רקע מוזיקלי ומשובץ בהרכבי שירה, שירים פופולריים, באלאדות ואריות (הנושאות לעיתים קרובות אופי עממי ופזמוני).
הזינגשפילה הראשונים תורגמו כנראה מאופרות בלדה אנגליות משלהי המאה ה-18. גם אופרות קומיות צרפתיות (אופרה קומיק) הועברו לעיתים קרובות לגרמנית. הזינגשפיל נחשב לבידור קל ועממי, לרוב בביצוע להקות נודדות בניגוד ללהקות קבע מבוססות במרכזים מטרופוליטניים.
עלילות הזינגשפיל קומיות או רומנטיות בטבען, בדרך כלל, ולעיתים קרובות יש בהן יסודות של קסם וכשפים, יצירי דמיון ומאפיינים מוגזמים קומית של טוב ורע. אף כי מוטיבים טראגיים היו שכיחים פחות, רוב הזינגשפילה שתופסים עדיין מקום ברפרטואר האופרה המודרני החשוב, הם אלה שנכתבו על נושאים רציניים יותר, כמו "פידליו" של בטהובן או "הקלע החופשי" של ובר.
מוצרט נגע בסוגה, על פי הזמנה קיסרית לתיאטרון הלאומי החדש בווינה, ביצירתו "החטיפה מן ההרמון" משנת 1782. הוא המשיך לכתוב בסוגה זו יצירות כמו "מנהל התיאטרון" ו"חליל הקסם", אם כי יש טוענים שזו האחרונה ממזגת בה מספר ניכר של יסודות מסוגות שונות, מוזיקליות ודרמטיות, ומשום כך אי אפשר להגדיר אותה באופן ברור ומובהק.
הזינגשפיל נחשב למבשר האופרה הגרמנית הרומנטית, ורבים ממלחיני הסוגה, כמו בטהובן וובר, סללו את הדרך לסגנון האופראי המורכב יותר, הנקשר עם וגנר, ריכרד שטראוס ואחרים. אלא שכתוצאה מהתפתחות זו התיישן הזינגשפיל עצמו, ביסודו של דבר, ונעלם עד סוף המאה ה-19. פרט לקומץ יצירות, רוב הסוגה איננה נחשבת עוד, על פי רוב, לחלק מן הקאנון הקלאסי המודרני.
Championships
Championships הוא אלבום האולפן הרביעי של הראפר האמריקאי מיק מיל. האלבום יצא לאור ב-30 בנובמבר 2018, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק רקורדס ומייבאך מיוזיק גרופ. האלבום מכיל הופעות אורח של פאבולוס, אנואל AA, קארדי בי, ריק רוס, ג'יי-זי, פיוצ'ר, רודי ריץ', יאנג ת'אג, דרייק, קודאק בלאק, אלה מאי, 21 סבאג', מליי, ג'רמי ו-PnB רוק. בהפקת האלבום השתתפו בנגלדש, קארדו, קוביטס, סי-סיק, דון קאנון, היט-בוי, היטמאקה, פרינס כרישאן, טיי קית' ו-ויזי, בין היתר. הסינגל המוביל מתוך האלבום, "Going Bad" בהשתתפות דרייק יצא לאור ב-22 בינואר 2019.
מק דויד
מק דויד היא רשת מזון מהיר ישראלית, שהייתה פעילה בעיקר בשנות ה-80 וה-90.
היסטוריה
הרשת הייתה מזוהה עם כרטיסי גירוד שהוענקו ללקוחות, ובהם ניתן היה לזכות בפרסים שונים.
בין הסניפים הוותיקים ניתן היה למצוא את סניף לב המפרץ בחיפה.
בסוף שנות ה-90 החלה הרשת לצמצם את מספר סניפיה בעקבות כניסת רשתות מקדונלד'ס ובורגר קינג לישראל.
בשנת 2011 התכוונו בעלי רשת המרכולים "ביג זול" להפעיל רשת המבורגרים ארצית תחת שם המותג, תוך טענה כי מבחינה משפטית שם המותג פנוי לשימוש, מול טענת בעלי הסניף החיפאי כי הוא מחזיק בזכויות על השם. בינואר באותה השנה נפתח "מק דויד" בנצרת עילית. בהמשך נפתח סניף נוסף, אך זמן לא רב לאחר מכן הסניפים הללו נסגרו, והיוזמה לא יצאה אל הפועל.
נכון לחודש יולי 2023, פועל בחיפה משנת 1982 סניף יחיד של מק דויד במרכז זיו, בשכונת נווה שאנן.
מקל גשם
מקל גשם הוא כלי נגינה בצורת צינור חלול וארוך העשוי בדרך כלל מעץ ואשר לתוך חללו מזדקרים קוצים, קיסמים או חומרים דומים שננעצו דרך גוף העץ. הצינור מלא בחלוקי נחל קטנטנים או שעועית יבשה. כאשר הופכים את המקל זזים העצמים הקטנים, פוגעים בקוצים לאורכו ומשמיעים קול המזכיר גשם.
מבנה המקל
גוף המקל הוא גליל ארוך הסגור משני צדדיו. גופו של מקל גשם עשוי מסוגים שונים של עץ או מכמה מינים של קקטוסים כגון Eulychnia acida ו-Echinopsis pachanoi. בגוף הגליל נמצא מבנה בצורת סליל הבנוי ממקלות או מחטים, וחפצים קטנים כגון שעועית יבשה או אבנים קטנות וכאשר הופכים את המקל החפצים מתנגשים בסליל ובדפנות העץ ויוצרים רעש של גשם. הקקטוסים, שהם חלולים, מיובשים בשמש. הקוצים מוסרים ומוחדרים לתוך הקקטוס כמו מסמרים ליצירת סליל, נוספים חלוקי נחל או חפצים קטנים אחרים, והקצוות נאטמים. כאשר מקל הגשם משתנה למיקום אנכי נשמע צליל עדין הדומה למטר גשם.
היסטוריה וגאוגרפיה
מאמינים כי מקל הגשם הומצא על ידי שבט המפוצ'ה והוא שימש כמשחק מתוך אמונה שהוא יכול לגרום לסופות גשם. הוא נמצא גם בחופי צ'ילה, אם כי לא בטוח אם הוא נוצר על ידי בני האינקה. ניתן למצוא מכשירים דומים גם בדרום מזרח אסיה, אוסטרליה ואפריקה, שם הוא מיוצר לרוב באמצעות במבוק ולא בקקטוס מיובש. ולעיתים קרובות הם נמכרים לתיירים המבקרים בחלקים של אמריקה הלטינית וגם בדרום מערב ארצות הברית (שיש לה היסטוריה של ספרדית והשפעה תרבותית מקסיקנית).
דיוויזיית הצנחנים הרביעית (ורמאכט)
דיוויזיית הצנחנים הרביעית (בגרמנית: 4. Fallschirm-Jäger-Division) הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בקרבות החזית האיטלקית.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-5 בנובמבר 1943 מאלמנטים של דיוויזיית הצנחנים ה-2 ודיוויזיות הצנחנים האיטלקיות ה-184 וה-185, והועמדה תחת פיקוד היינריך טרטנר. הדיוויזיה לחמה בקרב אנציו, ולאחר מכן הייתה הדיוויזיה הגרמנית האחרונה שפינתה את רומא ב-4 ביוני 1944. בחורף 1944–1945 לחמה הדיוויזיה בקו הגותי, ולאחר מכן לחמה הדיוויזיה כנגד מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה ברימיני ובבולוניה, וב-2 במאי 1945 נכנעה יחד עם שאר כוחות קבוצת ארמיות C.
תריסנית חלקה ניו זילנדית
תריסנית חלקה ניו זילנדית (שם מדעי: Dipturus innominatus) היא מין של דג סחוס ממשפחת התריסניתיים, החי במי האוקיינוס השקט שלחופי ניו זילנד בעומק 15 עד 1,300 מטרים מפני הים.
תריסנית זו בעלת שוליים משולשים עם חוטם מוארך וסנפירי חזה רחבים ומעוינים עם סנפירי שת מעוגלים וקטנים יותר. הזכרים קטנים יותר מהנקבות ויכולים להגיע עד לאורך 93 סנטימטרים בעוד הנקבות הגדולות יכולות להגיע לאורך 113 סנטימטרים ואף לאורך 158 סנטימטרים ומשקל של 70 קילוגרם. נטען אף לא הוכח שהם יכולים להגיע גם לאורך 240 סנטימטרים. צבע התריסנית אפור כהה עם כתמים כהים וצידם התחתון אפור בהיר עד לבן. הם בעלי עור נוקשה וישנם דוקרנים סביב הזנב.
התריסנית שוכנת סמוך לקרקעית הים ומדפי יבשה עד לעומק 1,300 מטרים מפני הים, לרוב בעומקים. היא נמצאת בעיקר סביב חופי ניו זילנד ואיי סנארס ומספר מדפי יבשה בקרבתם במים הממוזגים של דרום האוקיינוס השקט.
התריסנית מחטטת בבוץ הימי בחיפוש אחר סרטנים שונים ודגי גרם כמו בקליים. היא עצמה יכולה להיטרף בידי כלבי ים שונים. היא גם נידוגה בידי האדם וכן נתפסת ברשתות. עם זאת היא איננה בסכנת הכחדה.
Happy Nation
Happy Nation הוא אלבום הבכורה של להקת אייס אוף בייס, שיצא לאור במהדורתו הראשונה ב-1992 באירופה. האלבום יצא בישראל בתחילת 1993 בחברת התקליטים פונוקול.
לאור הצלחה מפתיעה בשוק מכירות האלבומים האירופי הוחלט להוציא את האלבום לאור גם בארצות הברית, בנובמבר 1993. מהדורה מחודשת של האלבום יצאה לאור תחת הכותרת Happy Nation - US Version.
האלבום היה רשום בספר השיאים של גינס לשנת 1995 כאלבום הבכורה הנמכר ביותר בכל הזמנים, כשהוא החזיק אז בשיא מכירות של 19 מיליון עותקים.
נשימה (שיר של שירי מימון)
נשימה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שירי מימון, השיר יצא לאור ב-13 במרץ 2019, מתוך אלבומה החמישי, "נשימה", על ידי חברת התקליטים הליקון.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי הדס כהן, הולחן על ידי מורן דוד והופק על ידי רובי פאייר ועידו נמר. השיר הוא בסגנון הפופ אשר משלב בתוכו את סגנון המוזיקת נשמה.
בסמוך לצאתו כסינגל עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר למעלה מ-400 אלף השמעות.
וידאו קליפ
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-2 מיליון.
מין (טקסונומיה)
מין הוא היחידה הבסיסית ביותר למיון עולם הטבע.
התפיסה הישנה של המין
בעבר הלא רחוק, מיינו חוקרי הטבע את העולם למינים על פי מראה עיניים. החוקרים שמיינו את עולם החי סיווגו את היצורים החיים (האורגניזמים) למינים שונים על פי קרבתם הצורנית (המורפולוגית) - על פי הצורה והמבנה של גופם. השימוש בשיטה זו יעיל כשמנסים למצוא הבדלים בין מינים שניכר ביניהם שוני גדול, כגון, בז ואנפה, אך שיטה זו אינה יעילה כאשר מנסים להבדיל בין מינים שדומים, כמו נקבת הבז האדום והבז המצוי. בנוסף לכך, ישנם הבדלים מורפולוגיים עצומים בין פרטים שונים באוכלוסייה של אותו המין, לדוגמה, דו צורתיות זוויגית, שהיא שוני מורפולוגי בין זוויגים של אותו המין (זכר או נקבה) נפוצה בקרב רבים מבעלי החיים. בגלל בעיות אלה ואחרות, נפסלה שיטה זו.
התפיסה החדשה של המין
כיום מגדירים מין על פי שיטתו של ארנסט מאייר, חוקר אבולוציה. לפי שיטה זו יש להתמקד בתפקוד אחד ויחיד שיבדיל בין מין מסוים למין אחר, בשיטה זו מאייר בחר להתמקד ברבייה. העיקרון של השיטה הוא: מינים הם קבוצות של אוכלוסיות טבעיות היכולות לקיים ביניהן קשרי רבייה ומבודדות רבייתית מאוכלוסיות דומות אחרות. לפיכך, כדי שיצור יוגדר כמין מסוים ולא כאחר הוא צריך להיות מסוגל להתרבות עם בני אותו המין וכן שצאצאם יהיה פורה, כלומר, מסוגל להתרבות בעצמו. החמור והסוס אמנם יכולים להתרבות זה עם זה אך הפרד, צאצאם, נולד עקר. עם זאת, שני פרטים מסוימים מאותו מין אינם חייבים להיות בעלי יכולת רבייה זוויגית ישירה. למשל, אם כלבה קטנה וכלב גדול אינם בעלי יכולת להעמיד צאצאים ישירים, הם עדיין יכולים להיחשב בני אותו מין מאחר שצאצאים של הכלב הגדול וצאצאים של הכלבה הקטנה אכן יכולים להעמיד צאצאים.
הגדרה זאת, הנקראת "מין ביולוגי", אינה מושלמת ואף אינה רלוונטית במקרים מסוימים. לדוגמה, לפי הגדרה זאת לא ניתן לקבוע באופן חד־משמעי האם שתי אוכלוסיות שכנות, אשר אין ביניהן חפיפה הן מאותו מין, או שהן מהוות שני מינים נפרדים. כמו כן, לא ניתן לקבוע לפי הגדרה זו את שיוכו של פרט מאובן למין זה או אחר. בנוסף תפישה זו אינה תקפה על אורגניזמים אשר מתרבים ברבייה אל-זוויגית, מהסיבה הפשוטה שהם אינם מקיימים קשרי רבייה כלל.
תפישת המין הפילוגנטי
חוקרים רבים מציעים כיום שיטה נוספת למיון יצורים על פי השיוך הפילוגנטי שלהם. על פי ההיסטוריה האבולוציונית של היצורים, כלומר השינויים הגנטיים שעברו במהלך הזמן, ניתן למיינם לקבוצות בעלות מוצא משותף. הקבוצה הקטנה ביותר שניתן להגדיר על פי קריטריון זה, כלומר, קבוצת יצורים בעלי מוצא משותף שלא התפצלה יותר, תוגדר כמין. במילים אחרות מינים מוגדרים על ידי מציאת הבדלים מובהקים בין אוכלוסיות נפרדות.
תפיסה זו אף היא אינה מושלמת וזאת משתי סיבות. האחת היא שהמידע שיש בידינו על ההיסטוריה האבולוציונית של היצורים השונים רחוק מלהיות שלם. הסיבה השנייה טמונה בכך שגם אם קיימים הבדלים מובהקים בתכונה מסוימת בין שתי אוכלוסיות, אין זה בהכרח אומר שהן אינן מסוגלות להתרבות ביניהן. לכן, במקרים מסוימים יכולה להיווצר סתירה בין הגדרה לפי תפישת המין הביולוגי לבין תפישת המין הפילוגנטי.
הגדרת מין מאובן
שתי התפישות שלעיל אינן תקפות לצורכי הגדרת מאובנים. לצורך כך אין ברירה אלא להתייחס להבדלים מבניים בשלדי החיות, שכן זה כמעט אך ורק הדבר היחיד שמשתמר. היתרון הגדול בהגדרה זאת הוא שהיא מאוד קלה לביצוע. מלבד החסרונות שמוזכרים לעיל, לא ניתן לקבוע הבדלים בין פרטים אשר מתבטאים ברקמות הרכות כמו צבעים או קישוטים שונים, או המתבטאים בהתנהגות כמו התנהגות חיזור.
מיון האורגניזמים
חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס (קארל פון לינה) פיתח את השיטה למיון אורגניזמים לקבוצות, היא המערכת הדו שמית (binomial system). על פי שיטתו מכנים כל מין בשני שמות, השם הראשון הוא שם הסוג אליו משתייך המין, והשם השני הוא שם המין הספציפי. כך לדוגמה אדם נבון ששם סוגו הומו (Homo), יקרא על פי המערכת הדו שמית "הוֹמוֹ סַפְּיֶנְס" (Homo sapiens), ואילו האדם הניאנדרטלי יקרא "הומו ניאנדרתלנסיס" (Homo neanderthalensis). זוהי השיטה הנהוגה מאז לצורכי מיון עולם החי והצומח.
אבולוציית פיצול המינים
ישנם כמה הסברים אבולוציוניים להתפצלות אוכלוסיית מין אחד לשני מינים, דהיינו לשתי אוכלוסיות שאינן יכולות לקיים ביניהן קשרי רבייה. ההסברים נחלקים לשניים – מקרים שבהם הברירה הטבעית גורמת לפיצול מינים ומקרים שבהם ההסבר לזה שונה.
במקרים רבים הברירה הטבעית היא דווקא נגד פיצול מינים במוטציה אקראית. לדוגמה, אם אצל פרט מסוים שמסוגל להעמיד צאצאים עם כל בני המגדר השני באוכלוסייתו יש מוטציה שגורמת לזה שצאצאיו יוכלו להעמיד צאצאים רק בינם לבין עצמם, לכאורה לצאצאים שלו יהיה חיסרון התרבותי על פני שאר הפרטים באוכלוסייה. אולם, במקרים פרטיים מסוימים, יש דווקא יתרון התרבותי. מקרה פרטי אחד שבו יש יתרון למי שיכול להתרבות רק עם אחיו ואחיותיו הוא מקרה בו יש יתרון הישרדותי לבעלי תכונות קיצוניות כמו בנישה שבה רק פרטים כהים מאוד ופרטים בהירים מאוד יכולים למצוא מקום מחבוא. במקרה כזה לפרטים קיצוניים שיכולים להתרבות רק בינם לבין עצמם (רק כהים מאוד עם כהים מאוד) לא יהיו צאצאים שאינם קיצונים.
במקרה פרטי אחר של פיצול מינים במוטציה אקראית שנהנה מיתרון אבולוציוני הוא מקרה בו אותה מוטציה אקראית שמפצלת את המין היא בתאחיזה לתכונה אחרת שהיא כן רלוונטית להישרדות. לדוגמה, ישנם חרקים שמפגש הזיווג שלהם הוא ביום מסוים בשנה. מי שהצאצאים שלו מגיעים לזיווג ביום אחר, הוא לכאורה בחיסרון התרבותי בולט על שאר האוכלוסייה משום שצאצאיו יפגשו רק אלה את אלה אם יבואו להזדווג ביום שונה מזה של שאר האוכלוסייה. אלא אם כן, אותו יום מקרי אחר שנבחר במוטציה הוא יום נוח בהרבה להתרבות בסביבה של חרקים אלה. לדוגמה, ייתכן שיום הזיווג המקורי הפסיק להיות נוח לזיווג בשל שינויי אקלים.
השימוש במונח "מין" בשפה העברית
שלא כמו בשפות אחרות, בעברית למילה "מין" קיימות שתי משמעויות שונות הרלוונטיות לתחום הביולוגיה. המשמעות הראשונה היא זו המתארת בערך זה, ואילו השנייה מתייחסת לסיווגו של פרט של אורגניזם מסוים כזכר או נקבה. על-מנת למנוע בלבול בין שתי המשמעויות בדיונים העוסקים בביולוגיה, נהוג בקרב הביולוגים להשתמש במונח "מין" אך ורק עבור המשמעות הראשונה, ואילו עבור המשמעות השנייה נהוג להשתמש במונח "זוויג". לעומת זאת, בשפת היומיום ובתקשורת הפופולרית, לעיתים קרובות מנסים למנוע בלבול בין שתי המשמעויות בקרב הציבור על ידי שימוש במילה "זן" במקום "מין" עבור המשמעות הראשונה (למשל בביטוי השגור "זן נדיר"). אולם זהו שימוש מוטעה ומטעה, משום שהמילה "זן" מתארת דרגה טקסונומית נמוכה יותר מזו של המין.
הקאן יאקין
הקאן יאקין (טורקית: Hakan Yakin ; נולד ב-22 בפברואר 1977 בבזל, שווייץ) הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר שווייצרי ממוצא טורקי. שיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
כשחקן במדי נבחרת שווייץ צבר 87 הופעות, כולל ביורו 2004 ובמונדיאל 2006 וכבש 20 שערים. גם אחיו הבכור, מוראט יאקין, שיחק בנבחרת השווייצרית ואף מאמן אותה כיום.
התזמורת הסימפונית של שיקגו
התזמורת הסימפונית של שיקגו (באנגלית: Chicago Symphony Orchestra), שמקום מושבה הקבוע ברוב חודשי השנה הוא בשיקגו, אילינוי ומושב הקיץ שלה הוא בהיילנד פארק, אילינוי, היא אחת התזמורות המובילות בעולם.
תולדות התזמורת
בשנת 1891 הזמין נורמן פיי, איש עסקים משיקגו, את תיאודור תומאס להקים תזמורת בשיקגו. הקונצרט הראשון של "תזמורת שיקגו", כפי שנקראה אז, התקיים ב-16 באוקטובר של אותה שנה, בתיאטרון אודיטוריום, בניצוח תיאודור תומאס. התזמורת היא בין הוותיקות ביותר בארצות הברית. הקדימו אותה הפילהרמונית של ניו יורק, התזמורת הסימפונית של בוסטון ותזמורת סנט לואיס.
אולם התזמורת (כיום המרכז הסימפוני) בשדרות מישיגן דרום תוכנן על ידי האדריכל המפורסם בן שיקגו, דניאל ברנהם והושלם בשנת 1904. מאסטרו תומאס שימש מנהל מוזיקלי במשך 13 שנים עד מותו, זמן קצר אחרי שאולמה החדש של התזמורת נחנך בשנת 1905. שם התזמורת שונה ל"תזמורת תיאודור תומאס", והשם עודנו מתנוסס על חזית "המרכז הסימפוני".
בשנת 1905 התמנה פרדריק סטוק למנהל מוזיקלי והתמיד במשרתו עד 1942. שמה של התזמורת שונה ל"תזמורת הסימפונית של שיקגו" בשנת 1913.
שאר המנהלים המוזיקליים של התזמורת כוללים את דזירה דפו, ארטור רודז'ינסקי, רפאל קובליק, פריץ ריינר, ז'אן מרטינו, גאורג שולטי, דניאל בארנבוים, ברנרד הייטינק וריקרדו מוטי. מעון הקיץ של התזמורת הוא פסטיבל רוויניה, המתקיים מדי שנה בהיילנד פארק, אילינוי. התזמורת מנגנת שם כל קיץ מאז 1906, שהייתה שנתו השלישית של הפסטיבל. מנצחים רבים הופיעו לראשונה עם תזמורת שיקגו ברוויניה, ואחדים המשיכו עמה וקיבלו תואר "מנהל אמנותי" (או מנצח אורח ראשי לעונת הקיץ) ברוויניה. משנת 2005 ג'יימס קונלון הוא המחזיק בתואר המנהל המוזיקלי של רוויניה.
לתזמורת היו גם לא מעט מנצחים אורחים ידועי שם, ביניהם ריכרד שטראוס, קאמי סן-סנס, אדוארד אלגר, סייג'י אוזאווה, ג'יימס לוויין, ליאונרד סלטקין, אנדרה פרווין, מייקל טילסון תומאס, ליאונרד ברנשטיין, לאופולד סטוקובסקי, מורטון גולד, אריך ליינסדורף, וולטר הנדי, יוג'ין אורמנדי, גאורג סל ושארל מינש. רבים מאורחים אלה גם הקליטו עם התזמורת.
תזמורת שיקגו הקליטה יותר מ-900 תקליטים, שזכו במספר מרשים של פרסים.