cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איוואן פבלוב
בשנת 1904 זכה להכרה עולמית, כאשר קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על עבודותיו בחקר מערכת העיכול, ובמהלך מחקרים אלו פיתח וביסס את המושג התניה קלאסית. בעקבות עבודותיו של פבלוב, הפך הזרם ההתנהגותי לאסכולה השולטת בפסיכולוגיה בשנות העשרים של המאה ה-20.
באחד הניסויים הידועים ביותר שלו, חיבר צינור לבלוטת הרוק של כלבים. כלבים אלה אולפו לבוא לאכול לשמע צלצול פעמון. פבלוב שם לב שהכלבים מריירים עוד לפני שהאוכל בא אל פיהם, רק ממראה או מריח האוכל. בשלב מאוחר יותר הופרשו ריר והפרשות עיכול אחרות כבר למשמע צליל הפעמון. ניסוי זה משך תשומת לב רבה בשל מה שכונה התניה קלאסית, כלומר יכולת בעל החיים להפעיל רפלקס על ידי למידה.
ביוגרפיה
פבלוב נולד ב-1849 בעיר ריאזן שברוסיה. התחנך בכנסיית בית הספר הראשון בריאזן, ולאחר מכן בסמינר התאולוגי. אביו, שהיה כומר, רצה שגם פבלוב יעסוק בבגרותו במקצוע זה, ואיוואן החל לעסוק בדת ובנה קריירה דתית עד שהחליט ב-1870 לעסוק במדע הפיזיולוגיה ולחקור את מערכת העיכול. בשנת 1881 התחתן עם סרפימה וסילייבנה קרצ'בסקאיה, מורה ובתו של רופא. לזוג נולדו חמישה ילדים. אחד מהם מת בגיל צעיר, ואחד היה לרופא מפורסם.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא קיבל הזמנה לצאת לשוודיה, אך סירב. בתחילת שנות ה-20 הוקם לכבודו מכון לחקר פיזיולוגיה והוא היה מנהלו עד לשנת 1936.
"ניסוי פבלוב"
במסגרת מחקריו על מערכת העיכול ערך פבלוב ניסוי בהשתתפות כלבים ובו האכיל אותם. פבלוב ראה שבכל פעם שכלביו רואים אותו, הם מתחילים להזיל ריר, כי הם חושבים שהוא הולך להאכיל אותם. אפילו בפעמים שלא הייתה בידו קערת אוכל, הם הזילו ריר. הוא ביצע ניסוי כדי לחקור את התופעה: הוא נתן למספר כלבים אוכל, ובאותו זמן צלצל בפעמון. בכל פעם שהכלבים ראו את האוכל, הם הזילו ריר (פעולת רפלקס אוטומטית). אחרי מספר פעמים, פבלוב צלצל בפעמון, אך לא הביא להם אוכל. למרות זאת, הכלבים עדיין ריירו. בעקבות זאת, פבלוב חילק את הגירויים לשני סוגים: גירוי בלתי מותנה וגירוי מותנה. גירוי בלתי מותנה הוא גירוי שהגוף מגיב אליו באופן טבעי, ללא צורך באימון, בעוד שגירוי מותנה הוא גירוי מלאכותי, שמתבצע רק אחרי למידה ואימון. פעולה זו כונתה התניה קלאסית - תהליך למידה, שבו גירוי מסוים שחוזר על עצמו, מעורר תגובה רפלקסיבית, גם אם התקיימה רק רמיזה לגירוי. גילוי זה של פבלוב, שימש את הרוסים במלחמת העולם השנייה. עשרות אלפי כלבים אומנו על סמך התניה קלאסית שתחת לטנקים יש אוכל (בשר). הרוסים העמיסו עליהם חומרי נפץ, הרעיבו את הכלבים, ושחררו אותם לקראת בוא הטנקים הגרמניים על מנת להסב נזק לחיל השריון הגרמני. כתוצאה מכך, נהרגו עשרות אלפי כלבים (ראו כלב נגד טנקים).
שלבי הניסוי:
פרסים והנצחה
ָ* על שמו נקראת פסגת פבלוב פסגה באי לייז' בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה
אינטל 8008
8008 הוא מעבד שפותח והושק על ידי אינטל באפריל 1972. שם הקוד המקורי של מעבד 8008 היה 1201.
בהתחלה הושק המעבד בתדר 0.5 מגה-הרץ ולאחר מכן בתדר 0.8 מגה-הרץ. למרות שהיה איטי יותר ממעבדי 4004 ו-4040 בקריאת הוראות לשנייה (instructions per second), היה ה-8008 בעל כוח עיבוד חזק יותר, בשל העובדה שעיבד ב-8 ביט והגישה לזיכרון ה-RAM הייתה מהירה יותר מאשר המעבדים הנ"ל שעבדו ב-4 ביט בלבד.
קבוצת הפקודות של מעבדי 8008 מבוססות על CTC.
משפחת מעבדי 8008 ידועה גם בשם MCS-8.
שמואל זקס
קורות חיים
זקס נולד בעיירה גוֹרְזְד (בליטאית: Gargždai) שליד העיר ממל, בצפון-מערב רוסיה (ליטא), בן בכור ליצחק זקס (1868–1944) מקלם אביו נסע לדרום אפריקה בגלל מצוקה כלכלית, ובגיל 13 הצטרף אליו. הם עבדו באספקת שירותים לפועלים במכרות. בגיל 20 נפצע בתאונה ונשלח למנהיים שבגרמניה, והחליט להמשיך משם לארצות הברית, שם עסק בגרוטאות ברזל ובכסף שהרוויח הביא לשם את אביו ומשפחתו. הם החלו במסחר בבדי משי, ולאחר הצלחה קנו בית חרושת למשי בפטרסון שבניו ג'רזי ועסקו במסחר וייצור בדי משי. בניהול נכון הצליחו לעבור את המשבר הכלכלי העולמי של 1929.
ב-1932 הגיע עם אביו לארץ ישראל והחליט להשתקע בה. הוא קנה שטח אדמה ברמת גן והעביר ארצה את מכונות האריגה.
משי זקס
המפעל החל לייצר בשנת 1933 ברמת גן (כיום דרך זאב ז'בוטינסקי 42). זקס נכנס לשותפות עם אברהם קליר בבית החרושת "ארגמן" לצביעת בדים שהוקם ב-1934 בסמוך. בתחילה נתקל המפעל בקשיים, כי הקונים לא האמינו כל כך בתוצרת הארץ, אך עם הזמן הפך המותג "משי זקס" למושג יוקרה. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הופסק יבוא המשי מאירופה. זקס נסע למצרים להביא חמרי גלם למפעלו. הוא נענה לבקשת אנשי הרכש ובעזרת רישיון שקיבל משלטונות המנדט לייבא מכונות לייצור בד ניילון, החביא במטען מכונות לייצור נשק ותחמושת.
המפעל התרחב וב-1947 עבר ביחד עם "ארגמן" לבני ברק (בשטחו של מכון מור כיום). נפתחו חנויות מפעל בתל אביב, חיפה, ירושלים, רמת גן, עכו ועוד. המפעל ידע מעלות ומורדות וסכסוכי עבודה שגרמו לסגירות זמניות שלו.
חנויות "משי זקס" נסגרו עם ירידת הביקוש לבד בתפירה עצמית. המפעל נסגר בשנות ה-70.
זקס גר בווילה מפוארת ברחוב פרוג 7 ברמת גן; כשהסתיימה בנייתה הפכה לאטרקציה ורבים הלכו להתרשם מיופיה. הוא אהד את לח"י ובביתו התקיימו פגישות בין נציגי לח"י לעיתונאים ואישים על מנת ליצור קשרי חוץ עם מדינות וגופים שונים כדי להביא את דבר המחתרת לידיעת העולם. שלט זיכרון בנושא זה הוצב בחזית הבית שנבנה על מקום הווילה שנהרסה.
משפחה
זקס היה נשוי לרות ואב לשלושה בנים: חיים (נחמן), ברוך (טבע בים ב-1951, בהיותו בן 13) ו (נהרג במלחמת ששת הימים בקרב במבואות אל עריש, בגיל 24).
זקס נפטר בשנת 1973, בגיל 84, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הרברט האגן
הרברט האגן (בגרמנית: Herbert Hagen; 20 בספטמבר 1913 – 7 באוגוסט 1999) היה פושע מלחמה ששירת כקצין באס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס. הגיע עם אדולף אייכמן בביקורו החטוף בארץ ישראל בשנת 1937. בתקופת השואה נטל חלק בשילוחם של יהודי פריז למחנות ההשמדה.
ביוגרפיה
הרברט מרטין האגן נולד בעיר נוימינסטר שבגרמניה. בשנת 1933 גויס לאס אס על ידי קולונל האס אס פרנץ זיקס האידאולוג הנאצי, מי שבעתיד היה מיועד לעמוד בראש שישה איינזצגרופן שיפעלו בבריטניה כשזו תכבש על ידי הנאצים.
בשנת 1936 הועבר האגן לארגון האס דה. שנה לאחר מכן, ב-1937, התמנה לראש המחלקה היהודית של הארגון - מחלקה II 112, ובגיל 24 היה לאחד מראשי המחלקות הצעירים ביותר של הארגון. במחלקה זו פגש את אדולף אייכמן שהיה נתון תחת פיקודו. באוקטובר אותה שנה יצאו האגן ופיקודו אייכמן בספינה הרומנית "רומניה" לביקור בארץ ישראל המנדטורית, כדי לבדוק את אופציית ההגירה של יהודים לארץ ישראל. הספינה עגנה בנמל חיפה, אולם כיוון שהשלטונות הבריטיים סירבו להעניק להם אשרת ביקור הם ירדו לחוף למשך כ-6 שעות בלבד, במהלכן ביקרו במושבה הגרמנית ובחלקים היהודיים של העיר ולאחר מכן המשיכו לקהיר. בשובו לגרמניה יצא האגן למסע ברחבי המדינה לשם גיוס צעירים לשורות האס אס.
לאחר האנשלוס - סיפוח אוסטריה לגרמניה במרץ 1938, הגיעו אייכמן והאגן אל הקהילה היהודית  בווינה כדי לקבל נתונים על  יהודי וינה, ובעיר נוסדה שלוחה של הלשכה המרכזית להגירת יהודים שמרכזה בברלין. ביוני 1939, לאחר כיבוש שארית צ'כוסלובקיה והפיכתה לפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, הגיע האגן לפראג כשמטרתו להבהיר לאוכלוסייה שעליה לשים קץ להשפעת היהודים על תרבותם וכלכלתם.
בספטמבר 1939, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, כאשר הוקם המשרד הראשי לביטחון הרייך, שבו שולבו הגסטפו והאס דה תחת פיקודו המאוחד של ריינהרד היידריך, צורף האגן למשרד הראשי של גוף זה בתפקיד ראש המחלקה למודיעין חוץ (Amt VI) ותחת פיקודו נמצא המדור לעניינים יהודיים (Referat IV B4) שבראשו עמד אדולף אייכמן.
בשנת 1940, לאחר נפילת צרפת, הועבר האגן, ששלט בשפה הצרפתית, לצרפת ומונה למפקד האס דה בעיר בורדו, שבתחום אחריותו אזור החוף האטלנטי. מפקדתו מוקמה על גבי היאכטה של מלך בלגיה שנמצאה נטושה בנמל בורדו. האגן ערך חיפושים בבורדו לשם מעצר יהודים לצורך גירושם למותם. כן פעל בהוצאות להורג של בני ערובה צרפתים. ב-5 באפריל 1942 נתמנה האגן לעוזרו האישי של המפקד הראשי של האס אס בצרפת, הגנרל קרל אוברג, שמפקדתו שכנה בפריז. אוברג היה אחראי לפרסום הצו לנשיאת הטלאי הצהוב על ידי יהודי צרפת ולנקיטת לאמצעים חריפים נגד המחתרת הצרפתית. אוברג לא שלט בשפה ומנטליות הצרפתית והאגן, שהיה בקיא בשתיהן, הפעיל את אנשי ממשל וישי והמשטרה הצרפתית לצורך שיתוף פעולה במאבק במחתרת וברדיפת היהודים. ב-16-17 ביולי 1942 השתתף האגן במבצע גירוש היהודים מפריז בו נאסרו ונכלאו באצטדיון בעיר 13,152 יהודים, מתוכם 4,051 ילדים, ולאחר מכן גורשו לאושוויץ.
בשנת 1944 הועבר האגן לאזור קרינתיה באוסטריה כדי להשתתף בפעולות נגד הפרטיזנים היוגוסלבים שפעלו בסלובניה הסמוכה.
בתחילת שנות ה-70 הועלה שמו של האגן לתודעה הציבורית על ידי ביאטה קלרספלד שמחתה על כך שפושעים נאצים שהועמדו לדין שלא הפניהם בצרפת מתהלכים חופשיים בגרמניה המערבית. בתחילת 1975 נחתם הסכם בין צרפת לגרמניה המערבית שאפשר את העמדתם לדין מחדש של הפושעים הנאציים בגרמניה. באותה עת, היה האגן מנהל מפעל בוסטפאליה.
האגן הועמד לדין ב-1978 בפני בית משפט בקלן, ביחד עם שני פושעי מלחמה אחרים שפעלו בצרפת, קורט לישקה וארנסט היינריכסון ונדון בשנת 1979 ל-12  שנות מאסר אך שוחרר מהכלא לאחר ארבע שנות מאסר. הרברט האגן מת בשנת 1999.
סטודיבייקר סדרה M
סטודיבייקר סדרה M (באנגלית: Studebaker M Series Truck) הם טנדרים ומשאיות קלות אשר יוצרו על ידי חברת סטודיבייקר האמריקאית בין השנים 1940–1949.
סטודיבייקר סדרה M במלחמת העולם השנייה
במקביל, ייצרה חברת סטודיבייקר בתקופת מלחמת העולם השנייה את דגם "Studebaker US6 2½-ton 6x6 truck" שנבנה לפי דרישה וצורכי הצבא האמריקאי.
פרשת הנוסע הסמוי
פרשת הנוסע הסמוי הייתה מקרה בשנת 1982 בו רב חובל של אוניית משא ישראלית הוריד לים נוסע אפריקאי שעלה לספינה בחשאי לרפסודה ליד חופי מוזמביק. נערכה וועדת חקירה לבירור נסיבות המקרה. במשפט שנערך הורשע רב החובל ונידון לשנתיים מאסר על תנאי.
הפרשה
ביום שישי, 9 בנובמבר 1984, חשף יגאל סרנה בעיתון חדשות, בכתבה שלה נלווים צילומים שצולמו על ידי אחד מאנשי הצוות, שב-8 במרץ 1982 צוות אוניית משא ישראלית בשם "מורן" גילה כי בעת עגינת הספינה בנמל דאר א-סלאם בטנזניה, עלה נוסע אפריקאי צעיר לספינה. צוות הספינה דאג לנוסע לאוכל ולשתייה והם לקחו אותו לרב חובל הספינה, אבנר גלעד. גלעד הורה לאחד מהמלחים לבנות רפסודה ולהוריד על גביה את הנוסע לים. אבנר גלעד הוסיף ואמר שאם הנוסע יסרב הם ישליכו אותו למים עם חגורת הצלה בלבד. בתחילה סירבו חלק מהמלחים לבנות את הרפסודה המבוקשת אך לבסוף נכנעו ללחצים ובנו אותה. הנוסע שניסה להתחנן על חייו וסירב לרדת, הורד בכח לרפסודה והספינה הפליגה משם.
הפרשה קיבלה תהודה גדולה בציבור בישראל. רב חובל אבנר גלעד היה בן קיבוץ ששירת בפלי"ם והיה מן הפעילים הבולטים בהעפלה. הוא שירת בחיל הים הישראלי ורשם לזכותו הישגים והערכה. אף בצי הסוחר היה רב חובל מוערך ומנוסה. עם פרוץ הפרשה תמך בו קיבוץ נחשולים ללא סייג. בציבור הישראלי, לעומת זאת, המקרה עורר סערה גם סביב קשר השתיקה של המעורבים בה. הספינה הייתה שייכת לחברת "תרשיש", חברת ספנות של הקיבוץ המאוחד, היו מעורבים בה מספר מלחים והיא נחשפה רק שנתיים וחצי אחרי שהתרחשה.
את הפרשה חשפו והעבירו לעיתונאי, יגאל סרנה, אייל פארן חבר קיבוץ יפתח, שהיה ימאי באוניה, וכן נגר האוניה זאב קורנברג מבית שמש, שצילם את האירוע. בשבוע שלאחר החשיפה פרסם העיתון "חדשות" מספר כתבות המשך וגם כל כלי התקשורת האחרים בישראל דיווחו עליה בהרחבה.
תגובות
לאחר שהתפרסם סיפורו של "הנוסע הסמוי" הקים שר התחבורה, ביום ראשון 11 בנובמבר, ועדת חקירה בראשות דן חירם. ועדת החקירה קבעה, ב-18 בנובמבר כי: "רב החובל פעל בניגוד לאמות מידה מוסדיות וחוקיות". בנוסף הועבר הדו"ח ל שיכריע אם יש להעמיד לדין את גלעד.
בוועדת החקירה אבנר גלעד טען שביצע "אקט סביר" ושהוא הוריד את הנוסע 500 מטר מהחוף. הוא הסביר כי הורדת הנוסע בדרום אפריקה, לשם פנתה האוניה, היה מסוכן לנוסע הרבה יותר מהורדתו לים, מאחר שבדרום אפריקה שרר משטר האפרטהייד הגזעני.
דב ניצן, מנכ"ל חברת תרשיש, בעלת הספינה "מורן", טען ב-11 בנובמבר, כי האירוע מעולם לא דווח לו. גם משרד התחבורה טען תחילה שיומן הספינה נעלם. ב-12 בנובמבר התראיין אבנר גלעד ליגאל סרנה וטען שהאירוע דווח ונרשם ביומן האוניה, ואכן היומן נמצא ובו היה כתוב רק המשפט: "מצאנו נוסע סמוי והורדנו בחוף מוזמביק".
המשפט
ב-30 בדצמבר 1984, סיימה המשטרה את חקירתה והמליצה להעמיד לדין את אבנר גלעד.
ב-26 ביוני 1985 הוגש כתב אישום נגד רב החובל, אבנר גלעד, ובו סיכום של עדויות אנשי הצוות: "רב החובל הצליף בו בחבל עבה שבקצהו קשר הקרוי "ראש טורקי", הטיח את ראשו בדופן האנייה כאשר סירב לציית להוראתו לרדת לים, משך באוזניו וחבט בו, וכתוצאה מזה נחבל הנוסע הסמוי באזנו עד זוב דם. תקיפת הנוסע הסמוי נפסקה רק כאשר אחדים מאנשי הצוות נחלצו לעזרתו וחצצו בינו לבין רב החובל".
בנובמבר 1986 הרשיע שופט בית המשפט המחוזי בחיפה, אמנון כרמי, את גלעד בפציעת הנוסע ובשילוח הנוסע בכלי מסוכן. אך הוא קבע כי "לא עלה בידי התביעה להוכיח כי רב החובל התכוון במזיד לפגוע בכושי". על גלעד נגזרו שנתיים מאסר על תנאי למשך שלוש שנים.
לאחר פרסום הפרשה
זאב קורנברג שסיפק את הצילומים ל"חדשות" לא קיבל תשלום עליהם, פעל מתוך עקרון, ואמר שצילם אותם מאחר שלא הסכים עם מעשי הרב חובל. אחר כך גילה ש"חדשות" מכר את הצילומים לפרסום מחוץ לישראל, ותבע את העיתון.
יגאל סרנה ואבנר גלעד נפגשו בשנת 2013 במהלך צילומי סרט דוקומנטרי על העיתון "חדשות". גלעד לא הביע חרטה על הפרשה.
תועלת שולית
הביטוי תועלת שולית נובע מהמילה שוליים, מתוך הכוונה שמדובר בתועלת האחרונה שנוספה או התועלת הראשונה שנוותר עליה. הביטוי הפך לפופולרי, ככל הנראה, במאה ה-19, עם פיתוחה של התורה הנאו-קלאסית. עם זאת, אסכולות נוספות בכלכלה (ובעיקר האסכולה האוסטרית) השתמשו במושג בדרכים שונות כדי לתאר את השפעותיהן של בחירות כלכליות.
תועלת שולית וגורמי ייצור
התועלת השולית ממוצר נמדדת בתור הגידול בתועלת של הצרכן כתוצאה מגידול של יחידה אחת בתצרוכת של אותו מוצר. דרך נוספת למדוד את התועלת השולית היא הירידה בכמות התועלת כאשר התצרוכת קטנה ביחידה אחת. מאחורי מושגים אלו עומדת ההנחה שהצרכן מפיק תועלת מצריכה, ומטרתו להגיע למקסימום תועלת: הן בהווה בהינתן ההכנסה הפנויה שלו שתשמש אותו לתצרוכת, והן לאורך זמן בהינתן זרמי ההכנסה שלו, היכולת להעביר הכנסות מתקופה לתקופה והמחירים בכל תקופה. מובן שלא מדובר בפונקציות שניתן למדוד אותן בפועל, אלא בניסוח פורמלי של דפוסי התנהגות מסוימים של הצרכן.
תועלת שולית וצריכה
התועלת השולית במוצרי צריכה אינה תמיד בת-כימות – ישנן תועלות שהן לא מוחשיות, כגון יוקרה, מעמד או סיפוק אומנותי. מדידת התועלת השולית יכולה להתבצע או באמצעות פרמטרים ממדעים אחרים (כגון רפואה, פסיכולוגיה או סוציולוגיה) או באמצעות השפעתם על תועלות שהן מוחשיות. לדוגמה, רכישת ידע אקדמאי יכולה להימדד באופן פסיכולוגי (התועלת היא הנאה מעצם הלמידה), באופן סוציולוגי (התועלת היא עלייה בסטטוס החברתי) או באופן כלכלי (התועלת היא רכישת עבודה בעלת כושר השתכרות גבוה יותר).
חוק תועלת שולית פוחתת
חוק תועלת שולית פוחתת (Diminishing Marginal Utility) קובע כי כאשר השימוש במוצר מסוים עולה, תוספת התועלת (הנאה) מאותו מוצר פוחתת. מבחינה מתמטית פירוש הדבר הוא שהתועלת כפונקציה של השימוש במוצר היא פונקציה קעורה - נגזרתה הולכת וקטנה (הווה אומר: הנגזרת הראשונה לפי הכמות היא חיובית בדרך כלל, והנגזרת השנייה שלילית).
תופעה זו מקבילה לחוק התפוקה השולית הפוחתת, שלפיה התפוקה השולית (דהיינו, תוספת התפוקה עבור גורם הייצור האחרון) תקטן עם כל הוספה של גורם ייצור, כאשר יתר גורמי הייצור יישארו קבועים. לדוגמה, במפעל בו מספר המכונות נשאר קבוע, ככל שיגדל מספר הפועלים, כך מספר היחידות, שמייצר כל פועל נוסף, ירד. לחלופין, במקום תופעה של תפוקה שולית פוחתת, יכולה להתקיים תופעה של איכות שולית פוחתת. במצב כזה, תוספת גורמי הייצור לא מורידה את כמות היחידות המיוצרות אלא את איכותן. כדאי לשים לב שחוק התועלת השולית הפוחתת מתייחס לצרכן (הביקוש) וחוק התפוקה השולית הפוחתת - ליצרן (ההיצע).
בצריכה, חוק התועלת השולית הפוחתת קובע כי מנקודה מסוימת, תוספת צריכה של מוצר תוביל להקטנת התועלת השולית מכל יחידת צריכה נוספת מאותו מוצר. לדוגמה, לאדם בעל מספר מכוניות, התועלת השולית מהמכונית הראשונה תהיה גבוהה יותר מהשנייה, התועלת מהשנייה גבוהה יותר מהשלישית וכולי. ממכונית מסוימת, התועלת השולית תהיה שלילית - המכונית הנוספת לא תועיל אלא תזיק (במקרה זה גם הנגזרת הראשונה שלילית).
קישורים חיצוניים
Nutzenfunktion
דם תיאטרלי
דם תיאטרלי או דם במה הוא כל חומר שיכול לשמש כתחליף לדם לצרכים קולנועיים או תיאטרליים. לדוגמה, בתעשיית האפקטים המיוחדים, כאשר במאי צריך לדמות שחקן שנפגע מירי או חתך למשל, ניתן להשתמש במגוון חומרים שישמשו להצגת דם כביכול אמיתי בעיני הצופה. החומר הנפוץ ביותר בו עושים שימוש כדם מלאכותי הוא צבע מאכל אדום, בדרך כלל בתוך בלונים קטנים שמתפוצצים בעת הצורך ומתיזים את הדם לפי דרישת הבמאי. אלפרד היצ'קוק השתמש בסרטו פסיכו בסירופ שוקולד כתחליף לדם (השיטה הצליחה מפני שהסרט צולם בשחור-ולבן). שימושים אחרים בדם תיאטרלי הם בתחפושות ובזיהוי פלילי לצורך סרולוגיה משפטית וחקר כתמי דם.
קיימות סיבות רבות לשימוש בדם תיאטרלי ולא בדם אמיתי, בין היתר סיבות מוסריות, היגייניות וחוסר רצון לפגוע ברגשות השחקנים.
אין לבלבל בין דם תיאטרלי לבין תחליפי דם אחרים שמטרתם להחליף ביולוגית את תפקידו של הדם בגוף, ולא לצרכים ויזואליים.
מנחם פרי
מנחם פֶּרִי (נולד ב-12 בספטמבר 1942) הוא חוקר תורת הספרות, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב ועורך ספרותי.
ביוגרפיה
מנחם פרי נולד בבנימינה בשנת 1942, ולמד ספרות עברית ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטור שלו, בהנחיית יוסף האפרתי ואיתמר אבן-זהר, הוגשה בשנת 1976 באוניברסיטת תל אביב, וכותרתה: "תמורות דראסטיות ברצף הסמאנטי של השיר - עקרונות יסוד בשירת ביאליק".
נשוי בשלישית לתמר פלג, אחראית מדיה דיגיטלית בהוצאת הקיבוץ המאוחד ואב לשתיים. מאז שנת 1966 מתגורר בתל אביב.
פעילותו האקדמית
פרי נמנה עם מייסדי החוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב וכיהן כראש החוג במשך רוב שנות פעילותו, עד 2005. ב-2006 איחד את החוג לתורת הספרות הכללית והחוג לספרות עברית לחוג משולב, החוג לספרות, וניהל את החוג החדש בשנתיים הראשונות לקיומו.
השאלה האחרונה
השאלה האחרונה (באנגלית: The Last Question) הוא סיפור קצר שנכתב על ידי סופר המדע בדיוני אייזק אסימוב בשנת 1956. הסיפור הוא חלק מסדרה של סיפורים בעלי קשר רופף אודות מחשב דמיוני שנקרא מולטיוואק. ביצירת מולטיוואק, אסימוב המשיך את המגמה של הריכוזיות שאפיינה את טכנולוגיות המחשוב של שנות החמישים, עד כדי יצירת מחשב עולמי בעל ריכוזיות מוחלטת. אסימוב חשב שסיפור זה הוא הטוב ביותר שכתב, ומיקם אותו קצת מעל לילד קטן ומכוער. הסיפור תורגם לעברית ב-1972 ושוב ב-2005 בקובץ 'מחר כפול תשע'; יצא בעברית גם כחלק מקובץ כתבי אייזיק אסימוב חלק 2 ב-2010.
מנחם פרי
פעילותו המחקרית
בעקבות עבודתו על חקר ביאליק, ובהשפעת הפסיכולוגיה הקוגניטיבית שלמד, פיתח פרי מהלך תאורטי חדש באותה עת: תפיסה של הטקסט כתלוי בתהליך עיבוד אקטיבי של הקוראים (כחלק מזרם דומיננטי בתורת הספרות ברחבי העולם שהחל בשנות ה-60). המאמר שפרסם ב-1966 עם יוסף האפרתי, "על כמה מתכונות אמנות השירה של ביאליק", היה המאמר הראשון של "אסכולת תל אביב" (Tel Aviv School of Poetics), שפרי נחשב לאחד ממייצגיה המרכזיים. בשורת מאמרים שפרסם בשנות ה-70 תיאר פרי את הטקסטים הספרותיים שבהם עסק כתלויים בתהליך קריאה, וכנעדרי קיום אוטונומי, סטאטי. משמעויות הטקסטים, לפי תפיסתו, אינן מצטברות מהמשפטים ומן הגישורים ההכרחיים ביניהם. הבנה היא מערכת היפותזות הקובעת גם את משמעות המשפטים, והיא נובעת מפעילות גומלין בין הסימנים הלשוניים לבין הקולט, המביא אל הקריאה גושים של ידע סכמטי של העולם יחד עם עקרונות העדפה קוגניטיביים, המכַוונים לעיבוד "הטוב" ביותר של הטקסט בתנאים הנתונים. מרבית ההבנה היא תוצאה של מילוי פערים, וכשמתחלפת היפותזת ההבנה (כמו בשיר מתהפך) – משתנה מילוי הפערים. למעשה, כל קריאה מייצרת טקסט משלה. אין קריאות לא-נכונות, אך יש קריאות טובות מאחרות. באותן שנים התגבשה תאוריית "המבע המשולב" שלו, שנועדה להחליף ולהרחיב את התיאורים הדקדוקיים המקובלים של "הדיבור העקיף החופשי". פרי הראה שהטכניקה הנרטיבית הנפוצה הזאת כלל אינה ניתנת לאבחון בטקסטים "כשלעצמה": גם היא תופעה הֶקשרית הנובעת מהעדפות קוראים.
השאלה האחרונה
עלילה
הסיפור מספר אודות מחשב אנלוגי שנקרא מולטיוואק אשר במהלך שבע סצנות מוצגת האבולוציה הן של המחשב והן של האנושות. הראשונה מביניהן מתרחשת בשנת 2061, ובכל אחת משש הסצנות הראשונות דמות מציגה למחשב שאלה חוזרת - כיצד ניתן למנוע את האיום של השמדת האנושות שתגרם על ידי מות היקום (כאשר החום ביקום ישתווה לכל אורכו ויתקרב לאפס המוחלט). הדמויות בסיפור מציגות את השאלה בצורה הבאה: "האם ניתן להפוך את החוק השני של התרמודינמיקה?". בכל פעם שהשאלה נשאלת, המחשב עונה כי "אין די נתונים על מנת לתת תשובה בעלת משמעות".
מנחם פרי
פעילותו המחקרית
תפיסה זו, המכונה תורת הפערים, פותחה גם בשיתוף עם מאיר שטרנברג, במאמרם "המלך במבט אירוני". בהמשך תואר מאמר זה, העוסק בניתוח מפורט של סיפורי המקרא, כפותח – יחד עם 'מימזיס' של אאורבך – את הפרדיגמה המחקרית של "הפואטיקה הספציפית של הסיפור המקראי". בשנות ה-90 פיתח פרי את עיסוקו בסיפור המקראי: בקריאה מפורטת של קורפוס רחב הראה פרי כי מאחורי כל סיפור מקראי "חבוי" סיפור נגדי, וכי כל סיפור מקראי הוא צומת של אג'נדות מתנגשות, שאחת מהן היא זו של אלוהים, החוברת אל האג'נדה הנשית הסמויה, המשמשת לה כעזר כנגד הפסאדה ה'גברית' הגלויה של הסיפור.
השאלה האחרונה
עלילה
בסצנה האחרונה, האנושות שכבר התמזגה לישות חושבת אחת מביטה ביקום שמתקרב למצב של אנטרופיה מוחלטת ושואלת את המחשב הקוסמי, שהוא שיא התפתחותו של מולטיוואק, את השאלה בפעם האחרונה. המחשב הקוסמי עדיין לא מסוגל לענות, אך ממשיך להרהר בשאלה. הוא קיים בעל חלל, מחוץ לחלל וזמן נורמלי, כך שמות היקום לא משפיע עליו. בסוף הסיפור המחשב הקוסמי מוצא את הפתרון, אך לא נשאר למי לתת את התשובה. לכן הוא מחליט ליישם את התשובה ולהפוך את כיוון האנטרופיה וכך ליצור את היקום מחדש. הסיפור מסתיים בהצהרתו של המחשב, "'יהי אור', ויהי אור...".
מנחם פרי
פעילותו המחקרית
בעבודות אלה עלה המושג "סף המיצוי": פרי הראה שקבוצה אחת של עקרונות העדפה קוגניטיביים נקבעת מתוך שאיפה לקַלוּת העיבוד של היפותזות ההבנה, ואילו קבוצה שנייה שואפת ליעילות העיבוד של הטקסט הנוצר תחת ההיפותזות (מיצויו). בין שתי הקבוצות קיים קונפליקט מובנה. סף המיצוי הוא נקודת החיתוך ביניהן, שההחלטה מתי להעלותו, ולהקריב את קלות העיבוד של היפותזה לטובת יעילותה במיצוי הטקסט, מושפעת מקונבנציה "מוסדית".
השאלה האחרונה
רעיונות ומגמות
סוף הסיפור מאחד דת, פילוסופיה ומדע. אסימוב כותב: "כל השאלות האחרות נענו, ועד ששאלה אחרונה זו תיענה גם כן, המחשב לא יוכל לשחרר את תודעתו." רמז לכך שלאחר יצירת היקום החדש ישחרר המחשב את תודעתו, בדומה לפילוסופית הדאיזם שעל פיה, אל יצר את היקום ואז נפרד ממנו.
מנחם פרי
פעילותו המחקרית
פרי עוסק גם בחקר ספרות יידיש ויחסי יידיש-עברית, בספרות עברית חדשה (סיפורת ושירה), ובגישה נרטיבית לפסיכואנליזה.
ניתוח סוגיות משפטיות בכלים של תורת הספרות
במרץ 2007 פרסם פרי ניתוח, בכלים של תורת הספרות, של פסק הדין במשפטו של חיים רמון. כדבריו: "במוקד עומדת השוואה בין היפותזות אלטרנטיביות (...) סיפור הקריאה שלי, שאף הוא 'סיפור של תהליך פרשנות', מתמקם קומה מעל לטקסט של השופטות. הוא קורא את שדה ההתרחשות כפי שמקרין אותו סיפורן, ועליו לסמוך על ההתרשמויות הבלתי-אמצעיות שלהן".
באפריל 2009 חזר פרי לעסוק בסוגיה דומה, בהקדישו טור לניתוח, בכלים של תורת הספרות, של היבטים מסוימים בפרשת קצב.
פעילותו כעורך
פרי מכהן מ-1990 כעורך הראשי של סדרת הספרים "הספריה החדשה" היוצאת לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם ספרי סימן קריאה – המשך של סדרת "הספריה" שהקים ב-1986. ערך את כתב העת "הספרות" וב-1972 ייסד את כתב העת "סימן קריאה", שאותו ערך במשך עשרים שנה. הוא ידוע כעורך מעורב ומתמסר, "עורך מיקרו" המעניק חשיבות לכל פרטי הטקסט, ורואה בעבודת העריכה חלק בלתי-נפרד ממכלול פעילותו בשדה הספרות כחוקר וכפרשן. פרי טיפח וערך, מראשית כתיבתם ואילך, את כתביהם של חנוך לוין, דויד גרוסמן ואחרים. הוא ערך נוסח חדש של 'חיי נישואים' מאת דוד פוגל לפי הנוסחים שנמצאו בעזבונו של פוגל, נוסח שהפך למקובל וממנו תורגמה היצירה ללשונות אחרות. כעורך "הספריה החדשה" קשר קשרים הדוקים עם אחדים מהכותבים בה. קשר זה משתקף בהערתו של פרופ' גרשון שקד: "אשרי סופר שזכה לעורך כְּפֶרי, ואשרי פרי שזכה לסופר כיוסל בירשטיין". בשנת 2004, לאחר שהתברר כי ברשימת המועמדים הסופיים לפרס ספיר אין ייצוג לספרי "הספריה החדשה", ובעקבות השגות על התנהלות הפרס, הודיע פרי על החלטתו להחרים את הפרס ולא להגיש יותר ספרים לתחרות.
על החלטותיו כלקטור אמר פרי:
בשנת 2008 זכה פרי בפרס שר המדע, התרבות והספורט בתחומי היצירה הספרותית, בקטגוריית עריכה ספרותית. בנימוקיהם כתבו השופטים: "מאז שנות השבעים ולאורך יותר משלושה עשורים עיצב מנחם פרי את הטעם הספרותי בישראל באמצעות עבודתו כעורך. הוא ערך בשנים אלה את כתב העת 'סימן קריאה', את ספרי 'סימן קריאה', ופרויקט הדגל שלו הוא העריכה של הספריה החדשה. הפרס מוענק לו על מפעל חיים שלם של עריכה ספרותית, מפעל שנעשה בקפדנות מתוך אהבת ספרות עמוקה". הענקת הפרס ספגה ביקורת על כך שיושב ראש חבר השופטים, פרופסור מיכאל גלוזמן, היה תלמידו של פרי, כתב בהנחייתו את עבודת הגמר שלו לתואר שני והחליפו בתפקיד ראש החוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
אברהם ב. יהושע כתב על העבודה עמו: הוא מכיר את כתיבתי היכרות אינטימית. היחס העמוק שלו לכתיבה שלי מאפשר לו לערוך את ספריי מתוך מעורבות גדולה. סמי ברדוגו אמר על העבודה עמו:"אני חושב שלמנחם יש איזושהי יכולת וכישרון נדיר למדי להמיר את עצמו או להחליף את עצמו או להיטמע בצורה כזאת אל תוך הטקסט הכתוב, עד כי אני מרגיש שבזמן מלאכת העריכה יש עוד אחד 'אני', עוד סמי, זה מאוד-מאוד נעים... היסודיות שלו והקפדנות שלו והמסירות שלו, הפנאטיות אפשר לומר, היא יוצאת מגדר הרגיל... אני יכול להגיד שבחודש-וחצי האלה שאנחנו עובדים יחד אני מרגיש אהבה מאוד-מאוד גדולה, יש שם ממש מעשה של אהבה."
בשנת 2008 הוביל פרי מאבק לביטול הבעלות של הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר על רשת "צומת ספרים", בטענה כי ההוצאה מקדמת בכך דווקא ספרים שלה. הוא פנה בעניין זה לממונה על ההגבלים העסקיים, ואף הציע רגולציה על הפצה ומכירת ספרים. פרי התנגד לרעיון להחיל בישראל את "החוק הצרפתי", האוסר על מתן הנחות לספרים חדשים, וניסח יחד עם תמר פלג הצעה להסדיר את יחסי המו"לים עם הרשתות ועם הסופרים ללא התערבות במחיר לצרכן וללא פגיעה בתחרות. הצעת חוק בהתאם לקווים אלה הוגשה לבסוף לכנסת, ביוזמת השרה לימור לבנת, אך לבסוף הועדפה על פניה הצעת חוק לפי המודל הצרפתי, אשר פרי תמך בה, בטענה שכל רגולציה עדיפה על פני המצב הקיים.
בצעד שעורר השתאות בענף ההוצאה לאור, לנוכח המאבק המתוקשר בבעלות הצולבת, חתם פרי בשנת 2009 על הסכם לשיתוף פעולה עם הוצאת כנרת זמורה ביתן, שנמשך כשנתיים.
בשנת 2010 זכה מנחם פרי בפרס רמת-גן למפעל חיים בתחום הספרות.
בשנת תשע"ג (2013-2012) היה בין הזוכים בפרס היצירה לסופרים עבריים על-שם לוי אשכול. בין נימוקיהם כתבו השופטים כי "פרופ' פרי הוא העורך הספרותי הבולט והמשפיע ביותר בשדה הספרות בארץ", וכי "כעורך ופרשן-טקסט, שינה את פני הספרות בארץ".
כתיבה פופולרית
בשנות השמונים פרסם פרי טור שבועי פופולרי בכתב העת "כותרת ראשית", שעירב בין תחום הספרות ותחום הבישול.
קישורים חיצוניים
מכתביו:
על הספר "שב עלי והתחמם":
מרכז תרבות העמים לנוער
מרכז תרבות העמים לנוער (כיום מכונה גם בית יהודית) הוא מבנה המצוי בעמק רפאים, במושבה הגרמנית של ירושלים.
המרכז הוקם בתרומת האגודה האמריקאית "ילדים לארץ ישראל" ונועד לשמש מקום מפגש עם תרבויות שנות מכל העולם. המרכז נחנך באפריל 1960 ותופעל על ידי עליית הנוער. בשנתיים הראשונות לפעילותו התקיימו במקום בין השאר תערוכות על מקסיקו, גואטמלה, פרס, חבש, שוודיה והולנד. אולם הפעילות של תרבות עמים הייתה דלה יחסית ועל כן נוצר שיתוף פעולה עם מחלקת התרבות של עיריית ירושלים שקיימה במקום פעילויות מגוונות לנוער, כמו תחרויות שחמט. כמן כן התקיימו במבנה פעילויות של משרד החינוך. בשנת 2001 עבר המבנה לניהול המינהל הקהילתי גינות העיר, ושמו הוסב ל"בית יהודית". בשנת 2008 עבר המבנה שיפוץ נרחב, ובחצר האחורית הוקם "גן שכטר" לפעילות לילדים. בשנת 2010 קויימו במבנה פעילויות בשבת, לראשונה במתנ"ס עירוני.
כתובת המרכז היא רחוב עמק רפאים 12 א.
אדריכלות
המבנה הוא מבנה בן ארבע קומות, שנבנה על פי תוכניות של האדריכלים מיכאל ושולמית נדלר. המבנה נבנה בסגנון מודרני, תוך ניגוד קיצוני לסגנון הטמפלרי של המושבה הגרמנית של המבנים סביבו. המבנה בנוי בסגנון הבינלאומי שהיה נפוץ בבתי תל אביב ובבנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 בירושלים ונעשה בו שימוש בעיקר במבני גבעת רם בקמפוס האוניברסיטה העברית. צורתו מלבנית ו"חתוך" מחזיתו חלון מוארך. המבנה מצופה אבן לבנה חלקה. ייחודו של המבנה - בקומותיו השלישית והרביעית הבנויות בסגנון אקווריום מזכוכית.
המבנה מופיע ברשימת המבנים לשימור של עיריית ירושלים.
אנטקפון
אנטקפון (Entacapone) הוא מעכב Catechol-O-methyltransferase (COMT). התרופה משמשת לטיפול בפרקינסון. התרופה ניתנת בשילוב עם נטילת תרופות לבדופה (L-Dopa).
אנטקפון מעכבת את פירוק הלבודופה ל-3-methoxy-4-hydroxy-L-phenylalanine על ידי עיכוב האנזים COMT, וכך יותר לבודופה מגיעה על המוח והופכת שם לדופאמין. באמצעות פעילות זו הפעילות של התרופות ממושכת יותר, וכך משתפרים תסמיני הפרקינסון אצל חולים שהחלו לפתח עמידות לתרופות הללו.
תופעות לוואי
תופעת הלוואי השכיחה ביותר היא דיסקינזיה (תנועות לא רצוניות). זוהי בעצם תופעת לוואי של לבודופה, שפעילותה מוגברת בעקבות פעילות התרופה. תופעת לוואי זו מתרחשת בעיקר עם תחילת נטילת התרופה. תופעות לוואי נפוצות אחרות הן בעיות במערכת העיכול, כמו בחילות, כאבי בטן ושלשול. התרופה יכולה לגרום לצבעו של השתן להפוך לחום-אדמדם. זוהי תופעת לוואי לא מזיקה ושלא מהווה סיבה לדאגה. במחקרים שונים דיווחו חלק מהאנשים על יובש בפה.
לאוטרארהורן
לאוטרארהורן (בגרמנית: Lauteraarhorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 4,042 מטר, בקנטון ברן בשווייץ.
ההר שוכן מדרום להר שרקהורן וצפונית להר הפינסטרארהורן.
ההעפלה הראשונה להר הייתה ב-8 באוגוסט 1842 על ידי פייר ז'אן אדוארד דזור, כריסטיאן גירארד, ארנולד אשר וון דה לינט עם המדריכים מלכיאור באנהולצר וג'ייקוב לאוטהולד.
נחל זוויתן
נַחַל זָוִיתָן (בערבית: ואדי זוואתין) הוא נחל איתן באזור רמת הגולן שאורכו כ־26 ק"מ. הנחל ניזון ממעיינות קטנים שזורמים לאפיקו בחלקו העליון ומתחיל ברכס בשנית באוכף שבין הר חוזק לבין הר קורטם. לכל אורכו מפלים קטנים ובריכות מים. מבריכת מים בראש מפל הזוויתן, בריכה שבה משושים גדולים. הנחל נשפך בסופו לנחל משושים.
בראשית המסלול המטויל שתי בריכות ענק בגובה של כ-8 מטר שתיהן, ולאחר כמה מאות מטרים נופלים מימי הזוויתן מגובה של כ־25 מטרים לבריכת מים נוספת עמוקה יותר. לאחר מכן מתחתר הנחל בקניון עמוק, הקרוי "הנקיק השחור" ובו חובבי הסנפלינג גולשים. בתחתיתו ממשיך הנחל עם מספר בריכות עד לחיבורו עם נחל משושים, בחלקו האחרון והמתון יותר של הנחל ישנו מעיין שכבה הקרוי "עין נטף" על שם שמימיו מטפטפים ויורדים בצורת חצי גורן, ומהם נשרכות שערות שולמית ועוד.
המצולעים האופייניים נוצרו תוך כדי התקררות זרמי לבה לאחר התפרצות געשית. צורת המצולע המשוכלל מתקבלת כאשר פני הלבה מתקררים ומתכווצים, לעומת פנים הלבה אשר עודו לוהט ומוסיף לנוע. הבדלי הטמפרטורה בין החלק החיצוני והפנימי של הלבה גורמים לסידוק המעטה החיצוני. בהמשך, מהתפתחות סידוק זה נוצרת צורת המצולעים המשוכללים הנחשפים בערוצי הנחלים. גובה העמודים מגיע לכ־5 מטרים, כאשר רובם בעלי חמש, שש, ולעיתים אף שבע צלעות. קוטרו של כל עמוד בין 30 ל־40 ס"מ.
אתר הנצחה ממלכתי בישראל
ברשימת אתרי ההנצחה הממלכתיים נכללים רק אתרים שהוכרזו על ידי שר הביטחון כאתרים ממלכתיים מתוקף חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, התשנ"ח-1998.
הגדרת אתר ההנצחה
על פי החוק, הקמת ותחזוקת אתר הנצחה ממלכתי מוטלת על מדינת ישראל ותקציב אחזקתו ישולם מתקציב המדינה.
אתר הנצחה
בניגוד לאתר ההנצחה הממלכתי שמוכרז על ידי שר הביטחון, סמכות ההכרזה על אתר הנצחה שאינו ממלכתי היא בידיו של שר הפנים.
מכיוון שתקציב אתר ההנצחה לא יגיע מקופת המדינה קובע החוק שהוצאות הקמתו ואחזקתו, כולן או חלקן, יחולו על היזם או על אדם אחר שנתנו הסכמתם להקמת אתר ההנצחה. ומגדיר ששר הפנים לא יכריז על אתר הנצחה.
ממשלת חילופים
ממשלת חילופים או ממשלה פריטטית היא אחת החלופות להקמת ממשלה בישראל. ממשלה שבהקמתה מושבעים שני ראשי ממשלה וכל אחד מהם עומד בראש קבוצת שרים בעלי זיקה אליו. במהלך כהונת הממשלה הם מתחלפים ביניהם בתפקידים ראש הממשלה המכהן וראש הממשלה החלופי.
תלמה סקונמייקר
תלמה סקונמייקר (באנגלית: Thelma Schoonmaker; נולדה ב-3 בינואר 1940) היא עורכת סרטים אמריקאית שזכתה שלוש פעמים בפרס האוסקר ועובדת עם מרטין סקורסזה מראשית שנות השבעים. היא ערכה רבים מסרטיו של סקורסזה, כגון: השור הזועם, צבע הכסף, הטייס, החבר'ה הטובים, הפיתוי האחרון של ישו, מלך הקומדיה, סיפורי ניו יורק, שגעון של לילה, עידן התמימות, קזינו, כנופיות ניו יורק, השתולים, האירי, ואת הסרט התיעודי המופע האחרון. סקונמייקר הייתה מועמדת לזכייה באוסקר על עריכתה בשישה סרטים וזכתה שלוש פעמים (השור הזועם, הטייס, והשתולים).
ממשלת חילופים
במודל ממשלת חילופים הוקמו ממשלת ישראל השלושים וחמש וממשלת ישראל השלושים ושש.
תלמה סקונמייקר
סקונמייקר נישאה לבמאי מייקל פאוול מ-19 במאי 1984 ועד למותו בשנת 1990. מאז מותו מקדישה עצמה סקונמייקר לשימור הסרטים והמסורת של בעלה המנוח, שביים סרטים קלאסיים, בכללם נעליים אדומות.
רקע
אביה של תלמה סקונמייקר, ברטראם, הועסק כפקיד בחברת סטנדרט אויל ושהה בחו"ל
ממשלת חילופים
רקע
בתולדות מדינת ישראל קדם לרעיון של ממשלת חילופים הרעיון הפשוט יותר של הסכם רוטציה. בתחילת כהונתה של הכנסת האחת עשרה נחתם הסכם רוטציה, לפיו במשך השנתיים הראשונות ישמש בתפקיד ראש הממשלה שמעון פרס, ויצחק שמיר ישמש כממלא מקומו וכשר החוץ, וכעבור שנתיים יחליפו השניים תפקידים. על פי הסכם זה הוקמה ממשלת ישראל העשרים ואחת בראשות פרס, וכעבור שנתיים פרס התפטר והוקמה ממשלת ישראל העשרים ושתיים בראשות שמיר, שפרט לחילופים בין פרס לשמיר הרכבה היה זהה לזה של קודמתה.
תלמה סקונמייקר
רקע
היא נולדה באלג'יריה למשפחה אמריקאית שחיה בנכר וגדלה בארצות שונות, בכללן האי ההולנדי-קאריבי ארובה
ממשלת חילופים
רקע
בשנת 2020 החליטו המפלגות הליכוד וכחול לבן, לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש להקים ממשלת חילופים עקב המשבר הפוליטי בישראל והתפרצות נגיף הקורונה.
תלמה סקונמייקר
רקע
סקונמייקר לא חיה בארצות הברית עד להיותה נערה ב-1955.
ממשלת חילופים
רקע
הפתרון של ממשלת חילופים מבטל את הצורך בהתפטרות ראש הממשלה לשם ביצוע החילופים - כהונתו של ראש הממשלה פוקעת אוטומטית בהגיע מועד החילופים, והוא מתחלף בתפקיד עם ראש הממשלה החלופי, ללא שתורכב ממשלה חדשה. מסיבה זאת, כל עוד הממשלה תכהן וראש הממשלה החלופי יהיה חבר כנסת, החילוף יקרה במועדו. בנוסף, בממשלת חילופים מעמדו של ראש הממשלה החלופי חזק מאשר מעמדו של ממלא מקום ראש הממשלה בהסכם רוטציה, וצעדים שונים של ראש הממשלה מחייבים את הסכמתו של ראש הממשלה החלופי.
מאפייני ממשלת חילופים
בממשלת חילופים ראש ממשלה חלופי הוא חבר הכנסת המיועד לכהן כראש הממשלה, וכן מי שכיהן כראש הממשלה עובר למועד החילופים ועתה הוא ראש ממשלה חלופי. ראש הממשלה המכהן וראש הממשלה החלופי נשבעים אמונים ביחד.
במקרים הבאים, ראש הממשלה החלופי יחליף את ראש הממשלה המכהן לפני מועד החילופים:
כלקח מאי-קיום החילופים במהלך כהונתה של הכנסת העשרים ושלוש, נחקק תיקון לחוק יסוד הממשלה בכנסת העשרים וארבע ונקבע בו שהחילופים יבוצעו גם במקרים הבאים:
החוק קובע כי "מספר השרים המזוהים כבעלי זיקה לראש הממשלה יהיה שווה למספר השרים המזוהים כבעלי זיקה לראש הממשלה החלופי; ואולם לא היה מספר השרים שווה כאמור, תקבע הממשלה מנגנון הצבעה שלפיו כוח ההצבעה של כלל השרים בעלי הזיקה לראש הממשלה בממשלה יהיה שווה לכוח ההצבעה של כלל השרים בעלי הזיקה לראש הממשלה החלופי, או כללים לעניין אופן קבלת ההחלטות שיבטיחו יחס כאמור." ראש הממשלה החלופי הוגדר גם כממלא מקום ראש הממשלה.
אחדים מהסעיפים בחוק יסוד: הממשלה העוסקים בראש הממשלה יחולו גם על ראש הממשלה החלופי, ובכלל זה הקובע שכהונת ראש הממשלה פוקעת עם הרשעתו בפסק דין חלוט בעבירה שיש עמה קלון. חוק היסוד קובע שכאשר ראש הממשלה הורשע כאמור, יחליף אותו ראש הממשלה החלופי, וכאשר ראש הממשלה החלופי הורשע כאמור, לא יראו את הממשלה כאילו התפטרה.
בממשלת ישראל השלושים וחמש, הקואליציה כללה שני גושים פוליטיים, הגדול מביניהם כלל סיעות עם שרים בעלי זיקה לנתניהו והקטן מביניהם כלל סיעות עם שרים בעלי זיקה לגנץ. ההסכם הקואליציוני של סיעות נתניהו נחתם אך ורק עם סיעתו של נתניהו. ההסכם הקואליציוני של סיעות גנץ נחתם אך ורק עם סיעתו של גנץ. עם זאת, בניסוח ההסכמים בין המפלגות נעשו שינויים ונוסחו סעיפים מרוככים, בדגש על ענייני דת ומדינה, כדי ששני הצדדים יוכלו להתיישב זה עם זה באותה ממשלה. קווי היסוד היו משותפים. ראש הממשלה החלופי זכאי לתנאים הנלווים הזהים לראש הממשלה, כמו משרד, אבטחה ומגורים.
טקס השבעת הממשלה שונה. ראש הממשלה היוצא פותח את הדיון בהצגת ראש הממשלה, ראש הממשלה החלופי, קווי היסוד, הרכב הממשלה, חלוקת תפקידי השרים ומועד החילופים. לאחר מכן נואם ראש הממשלה החלופי המיועד. אחר כך מתקיימת ההצבעה על אמון בממשלת החילופים ולאחריה הצהרת אמונים של ראש הממשלה, ראש הממשלה החלופי והשרים.
הליך החקיקה
לשם הקמתה של ממשלת חילופים נדרש שינוי נרחב בחוק יסוד: הממשלה. הצעת חוק בעניין זה הוגשה לכנסת ב-23 באפריל 2020, וחתומים עליה חברי הכנסת איתן גינזבורג, מיקי זוהר, אבי ניסנקורן, יעקב אשר, יואב בן צור, איציק שמולי, אורלי לוי אבקסיס וצבי האוזר. בנוסף לסעיפים העוסקים בממשלת חילופים עוסקת ההצעה בתיקונים נוספים בחוק יסוד: הכנסת ובחוק הממשלה. הצעות החוק אושרו בכנסת ב-7 במאי 2020.
ביקורת
סוג הממשלה ומאפייניה גררו ביקורת ציבורית ותקשורתית רבה, בעיקר בעקבות טענה כי הדבר משנה את שיטת הממשל הישראלית. חתימת ההסכם ובו שאיפה לשינוי חוקי יסוד הובילו לעתירה נגד ההסכם שגררה את שינויו. העתירה נדחתה בנימוק ש'טרם בשלה העת' לעתור נגד ההסכם בטרם התקבל החוק. עם העברת החוק בקריאה שנייה ושלישית הוגשו העתירות מחדש. העתירות נדחו.
ליצ'י
הליצ'י (שם מדעי: Litchi chinensis; בסינית: 荔枝) הוא עץ פרי טרופי, הגדל במקור בדרום סין. זהו עץ ירוק עד בגודל בינוני, המגיע לגובה של 15 - 20 מטר. ניצני עליו הם תחילה אדמדמים ולבסוף מתפתחים לעלים ירוקים באורך 15 - 25 ס"מ. פרחי הליצ'י הם קטנים בצבע לבן-ירקרק או לבן-צהבהב. הפרי, בקוטר של כ-3 ס"מ. הוא לבן, בשרני ומתוק, בעל קליפה מחוספסת בגוון אדום, שאינה אכילה אך ניתנת להסרה בקלות. הליצ'י עתיר בוויטמין C, בזרחן ובוויטמינים מקבוצת B. אורך גלעין הליצ'י הוא 2 ס"מ וקוטרו 1 - 1.5 ס"מ. גלעין הליצ'י רעיל במידת-מה. הליצ'י מבשיל בין יולי לאוקטובר, כ-100 ימים לאחר הפריחה. ליצ'י גדל למכביר בדרום סין, ארץ מוצאו, וכמו כן, בדרום-מזרח אסיה ובהודו, בדרום יפן, ולאחרונה גם בפלורידה, בהוואי ובמזרח אוסטרליה.
האקלים הדרוש לגידול הליצ'י הוא טרופי-חם, כפורי-חורף מועטים ולא מתחת למינוס 4 מעלות צלזיוס, קיץ חם, גשמים ולחות. מצע הגדילה הטוב ביותר הוא אדמה מעט חומצית ועשירה בחומר אורגני.
ליצ'י במזרח הרחוק
ליצ'י נמכר טרי בשווקים סיניים ובקופסאות שימורים לאורך כל השנה. הקליפה האדומה של הליצ'י מקבלת צבע חום כהה בהקפאה, אך הטעם לא משתנה.
בהודו אכילה מרובה של פרי בוסר של עץ הליצ'י על בטן ריקה גרמה למוות של ילדים רבים, שסבלו מתת תזונה, בשל רעלן MCPG שיש בפרי.
ליצ'י בישראל
בסין מצויים מאות זני ליצ'י, ולעומת זאת בישראל, מגדלים רק ליצ'י מאוריציאני, שמוצאו מהאי מאוריציוס, וליצ'י פלורידאני, שמוצאו מפלורידה בדרום ארצות הברית. שני הזנים דומים מאוד. לאחרונה מייבאים שתלנים פרטיים זני ליצ'י נוספים, ובהם גם כאלה העולים בטיבם על שני זני הגידול הראשיים. אך עדיין לא שוחררו זנים נוספים לגידול מסחרי.
אף על פי שמוצא העץ הוא אולי מאזורים טרופיים, ניתן לגדלו גם בתנאי הארץ, שהם תנאים סוב-טרופיים. עצים ראשונים ניטעו בארץ כבר בשנות השלושים של המאה העשרים. חלקות התצפית הראשונות ניטעו בראשית שנות השישים, והחל מסוף שנות השבעים הוחל בארץ בנטיעה נרחבת למדי של ליצ'י, ומאז הוא מצוי בשפע בשווקים. רוב מטעי הליצ'י מצויים באזור החוף, אך גם בבקעת הירדן, בדרום רמת הגולן, בעמק הירדן ובאזורים חמים נוספים.
וסרמן איש הגשם
וסרמן איש הגשם (או וסרמן) הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 2007 בבימויה של עידית שחורי, עם יוסף כרמון, נעמה שפירא ועירית נתן בנדק בתפקידים הראשיים.
הצילומים נערכו במושבים מזור ורינתיה. הסרט הופק בעזרת רשת, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן אביחי.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בגירונה, ספרד (2006).
תקציר העלילה
לאברהם שתי בנות. אחת מהן, נעמי (עירית נתן בנדק), נישאה לאמציה (אמנון וולף) בחור דתי וחזרה בתשובה. אברהם החשיב זאת כמרד נגדו וניתק עמה כל קשר, אף שהיא ממשיכה לגור עמו באותו מושב. בנה היחיד של נעמי, יונתן (אלון ליסי) הגיע לגיל ההתבגרות ומתחיל לגלות סימני זלזול בדת. הוא מתחבר ליהלי (שני בדין), חילונית. נעמי נבהלת מכיוון שויתרה על משפחתה למען הדת, והמשבר יוצר מתח בינה לבין בעלה לאחר שהיא רוצה לשלוח את יונתן לישיבה כדי שיתחזק בדת.
בתו השנייה של אברהם, עמליה (נעמה שפירא), נשארה נאמנה לו והמשיכה לגור עמו גם לאחר מות אמה. היא בקשר עם אורי (גולן אזולאי), בחור דתי נוסף מהמושב, אך חוששת להתחתן אתו כדי שאביה הזקן לא ייוותר לבדו.
מודד (יורם יוספסברג) מגיע למדוד את חלקת השדה של אברהם לפני הפינוי והוא מסלק אותו משם ומציב מחסומים לחלקה.
ביום הפינוי מגיעים שוטרים ודחפור. אברהם נמצא בחלקה עם אקדח טעון. הוא מתכוון להתאבד כי אין טעם לחייו בלי השדה. הוא מסתכל על השמים, פונה לאלוהים ואומר שהפעם ייקח אותו אליו. אז מתחיל לרדת גשם וכל בני המשפחה באים ומתחבקים אחד עם השני בגשם שוטף.
חיים יעקב וידרביץ
הרב חיים יעקב ווידרביץ (ז' בכסלו תקצ"ה, 1834 - י"ב באייר תרע"א, 1911) היה מחשובי רבני חב"ד בדורו של הצמח צדק. במשך שש עשרה שנים כיהן כרבה של מוסקבה, לאחר מכן היגר לניו יורק שם שימש כרב עדת חסידי חב"ד בארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד בדוברומיסל שבמחוז מוהילוב (בלארוס) לר' בנימין וידרביץ. הוסמך לרבנות על ידי הצמח צדק מליובביטש. לאחר נישואיו עם תמרה, התמנה לכהן כרבה של צ'רניקה שבמחוז מוהילוב.
בשנת תרט"ו (1855) התמנה כרב עדת החסידים בעיירה קופישאק שבמחוז ויטבסק, שם כיהן עד שנת תרכ"ז (1867). בשנת תרל"ו (1876) נשלח לכהן ברבנות במוסקבה. וכיהן שם ברבנות במשך שש עשרה שנים. בשנת תרנ"ב (1892) התחוללה מהפכה שלטונית ברוסיה הצארית, ובעקבות הפרעות וההחלטה על גירוש היהודים ממוסקבה, החליט להגר לניו יורק יחד עם משפחתו.
לאחר מותו של ה'צמח צדק' ערך הרב וידרביץ את שו"ת צמח צדק. בנוסף, עסק בהגהת ועריכת כתבים נוספים של ה'צמח צדק'.
תקופת מגוריו באמריקה נמשכה כ-19 שנה. בשנת תרע"א (1911) חלה, ולאחר מספר חודשים נפטר בי"ב אייר בהיותו בגיל שבעים ושש.
מוזיאון שעווה
מוזיאון שעווה הוא מוזיאון המציג בובות שעווה בדמותם של דמויות היסטוריות וידוענים מודרניים, כשהם לבושים בבגדים האופייניים להם, והם ניצבים בתנוחה אמיתית במטרה לדמות אנשים חיים.
מוזיאוני השעווה שימשו רקע לסרט האימה "בית השעווה" שיצא לאקרנים ב-2005.
היסטוריה
תערוכת פסלי השעווה הראשונה נערכה בשנת 1770 בעיר פריז שבצרפת, ובה הוצגו פסליו של הרופא פיליפ קורטיוס. עקב הצלחתה הרבה והתגובות החיוביות של המבקרים הועברה התערוכה לפאלה רויאל בפריז ב-1776. בשנת 1782 נפתחה תערוכה נוספת בבולוור דו טמפל.
אמה של מארי טוסו הייתה סוכנת הבית בביתו של קורטיוס, והוא לימד את מארי טוסו את אמנות הפיסול בשעווה. טוסו יצרה את פסלה הראשון בשנת 1778 - פסלו של ז'אן-ז'אק רוסו. בעקבות פסל מוצלח זה ביקשו מפורסמים נוספים כי תפסל אותם - ובהם בנג'מין פרנקלין ווולטר. לאחר מותו של קורטיוס ירשה טוסו את אוסף פסליו, ונדדה עם האוסף תוך שהיא מציגה אותו בתערוכה נודדת. לימים, בשנת 1835, הקימה מאדאם טוסו מוזיאון של קבע ברחוב בייקר שבלונדון הנקרא על שמה מאדאם טוסו. הצלחתו של מוזיאון זה הביאה לפתיחת סניפים נוספים בכל רחבי העולם (בכיכר דאם שבאמסטרדם; בברלין; הונג קונג; שאנגחאי; בנגקוק; ובארצות הברית: בניו יורק, לאס וגאס ובוושינגטון די. סי.) וכן מוזיאוני שעווה שאינם שייכים לרשת טוסו.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הוקמו מוזיאוני שעווה תמטיים המוקדשים לנושאים מסוימים כגון מוזאון השעווה מובילנד בפארק בואנה שבקליפורניה שנפתח בשנת 1962 ומוקדש לתעשיית הקולנוע, ונסגר בשנת 2005; ומוזיאון השעווה של הוליווד הממוקם בהוליווד ומוקדש אף הוא לשחקני קולנוע. תמה אופיינית נוספת היא ההיסטוריה של האתר בו ממוקם המוזיאון, כך לדוגמה מוזיאון השעווה בניו אורלינז שבלואיזיאנה מוקדש להיסטוריה של העיר, וכך גם מוזיאון השעווה ברציף הדייגים שבסן פרנסיסקו בקליפורניה; מוזיאון השעווה לונדון המלכותית בוויקטוריה שבקולומביה הבריטית קנדה מוקדש לבני משפחות מלוכה.
אודרי ניפנגר
אודרי ניפנגר (באנגלית: Audrey Niffenegger; נולדה ב-13 ביוני 1963), היא סופרת ואמנית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל ספרה "אשתו של הנוסע בזמן" (2003), שעובד גם לסרט מצליח בעל שם זהה ב-2009.
מוזיאון שעווה
בישראל
ב-7 ביוני 1973 נפתח במגדל שלום בתל אביב "מוזיאון השעווה הישראלי" שהקים שי מאיר עם תצוגה של 100 בובות שעווה, והיה מוזיאון השעווה היחידי בישראל. המוזיאון נסגר בשנת 1995 עקב בעיות כלכליות.
אודרי ניפנגר
ביוגרפיה
ניפנגר נולדה בסאות' הֵבֵן, מישיגן שבארצות הברית, ובילדותה עברה עם הוריה להתגורר במדינת אילינוי. היא התגוררה במהלך רוב חייה בשיקגו או בסביבתה. ב-1991 סיימה תואר MFA באמנות באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
מוזיאון שעווה
בישראל
ב-2011 נפתח מוזיאון שעווה במתחם The MAX באילת. ב-2015 נסגר המוזיאון.
אודרי ניפנגר
ביוגרפיה
בשנת 1986 פרסמה לראשונה ספרים "ויזואליים" שחיברה: "הבתולה" ו"האבקדריום הפגום". ב-1997 החלה לעבוד על רעיון לספר חדש, על אדם הנוסע בזמן, ותכננה ליצור גם אותו כספר ויזואלי, אך כשהתקשתה להעביר את רעיון המסע בזמן לתמונות, החלה לכתוב אותו בצורת רומן. כך פורסם בשנת 2003 הרומן הראשון שלה, "אשתו של הנוסע בזמן", המספר את סיפור אהבתם של הנרי, המסוגל לנסוע בזמן קדימה ואחורה, ושל אשתו קלייר, שמתרגלת בהדרגה להיעלמויותיו החוזרות ונשנות של בעלה. הספר הפך לרב-מכר בארצות הברית. בישראל יצא הספר לאור ב-2005 בתרגום אסף גברון. ב-2009 הספר עובד לסרט מצליח בשם זה, בכיכובם של אריק באנה ורייצ'ל מקאדמס.
מוזיאון שעווה
בישראל
ב-8 באוקטובר 2022 נפתח מוזיאון שעווה "הנבחרים" בקניון ארנה שבהרצליה. מוזיאון זה קיבל ביקורות שליליות רבות על הבחירה שלו בידוענים עכשוויים, בין היתר כפי שמורן שריר מעיתון "הארץ" כתב על כך כי "פסל שעווה, בתפיסה האולי מיושנת שלי, אמור להנציח את אלו שרשמו לעצמם מקום בהיסטוריה. חוזה המדינה, גיבורת ניל"י, מלך הפופ, האיש שלנו בדמשק. התצוגה בקניון ארנה בהרצליה מנציחה את החולף. הרגעים שמוצגים שם לקוחים לא מספרי ההיסטוריה, אלא מסטורי באינסטגרם שמתנדף בתוך 24 שעות"
אודרי ניפנגר
ביוגרפיה
בשנים 2005–2006 פרסמה שתי נובלות גרפיות, המלוות באיורים - "שלוש האחיות" ו"ההרפתקניות". ב-2009, בעקבות הפופולריות שלה, מכרה את הזכויות לפרסום הרומן השני שלה, "Her Fearful Symmetry", במכירה פומבית תמורת חמישה מיליון דולר. בישראל יצא ספר זה לאור ב-2011, בהוצאת כנרת זמורה ביתן, בשם: "תאומות ושקרים", בתרגום דנה אלעזר-הלוי.
במקביל לכתיבתה, ניפנגר עובדת כמרצה בתוכנית הבין-תחומית לאמנויות הספרים בקולומביה קולג' בשיקגו. בנוסף, היא ממייסדי קבוצת "טקסט 3", קבוצת אמנים וסופרים המופיעה ומציגה בשיקגו.
MAN NL xx3
מאן NL xx3 (בגרמנית: MAN NL xx3) היא סדרת שלדות אוטובוסים נמוכי רצפה שיוצרה על ידי חברת מאן. הסדרה יוצרה משנת 1998 עד לשנת 2005.
ארצות ייצוא
השלדות מיוצאות למספר מדינות בהן בדרך כלל לא מתבצעת רכישה של אוטובוסים מוגמרים תוצרת החברה, ביניהן ישראל.
חיים קדמון
חיים קדמון (קוזלוב) (6 ביוני 1897 – 26 במאי 1985) היה האפוטרופוס הכללי השני של ישראל מ-1 ביולי 1948 עד 31 בדצמבר 1965.
ביוגרפיה
קדמון נולד בביילרוס כחיים קוזלוב ולמד בחדר. בשנת 1913 הוא עלה לארץ ישראל כדי ללמוד בגימנסיה הרצליה. מלחמת העולם הראשונה תפסה אותו בביקור מולדת ברוסיה והוא נתקע ברוסיה עד לאחר המלחמה. הוא נשא לאישה את יהודית וביחד הם עלו לארץ ישראל ברוסלאן. הוא עבד במשרד האפוטרופוס הכללי של ממשלת המנדט, וכיהן כממלא מקום מקבל הנכסים הרשמי חנוך (הנרי) קנטרוביץ בעת חופשותיו. ב-1 במרץ 1942 מונה לעוזר למקבל הנכסים הרשמי. בשנת 1943 כיהן כמ"מ האפוטרופוס הכללי ורשם החברות. בשנת 1944 היה מקבל הנכסים הרשמי. בשנת 1947 היה סגן נקוט רשמי במשרד האפוטרופוס הכללי, ובפברואר 1947 מונה לפקיד חשבונאי ראשי במחלקת העבודות הציבוריות. ב-21 ביוני 1947 הועלה לדרגת חשבונאי קשיש.
ב-1 ביולי 1948, בעקבות מינויו של יצחק קיסטר לשופט, מונה קדמון לאפוטרופוס הכללי של מדינת ישראל. במקביל כיהן כמקבל הנכסים הרשמי.
לאחר סיום כהונתו בסוף 1965 כיהן כחבר בהנהלת אורט וחבר ועדת השומה של עיריית ירושלים.
בנו, ישראל קוזלוב, היה מנכ"ל תעשיות אלקטרוכימיות ועסק בחיפוש נפט. נכדו הוא הכימאי התאורטי רוני קוזלוב.
אל-מסתנצר השני
אל-מסתנצר באללה השני (מילולית: המבקש ניצחון באל), אבו אל-קאסם אחמד בן מחמד א-זאהר באמר אללה (בערבית: المستنصر باللة الثاني, ابو القاسم بن الظاهر بامر الله), היה הח'ליף העבאסי הראשון שמשל בקהיר ב-1261.
ב-1258 החריבו המונגולים בראשות הולאגו ח'אן את בגדאד, הרגו את הח'ליף אל-מסתעצם באללה והביאו על הח'ליפות העבאסית שמשלה למן 750 לספירה את קיצה. לאחר שלוש וחצי שנים שבהן לא היה ח'ליף מצא אל-מסתנצר באללה את דרכו לקהיר הממלוכית. הממלוכים, שהביסו זה מכבר את המונגולים בקרב עין ג'אלות (עין חרוד), מינו אותו כח'ליף סמלי תחת חסותם כדי לזכות ביוקרה הקשורה בשליטה בתפקיד זה.
לא ברור כיצד הגיע לבסוף אל-מסתנצר השני את דרכו לקהיר, אך עם הגיעו, כאמור, ניתן לו התפקיד בידי ביברס. ביברס כינס אספת חכמי דת מוסלמים ובהם השייח' השאפעי עז אל-דין עבד אל-סלאם וקאצ'י אל-קוצ'אא (השופט העליון) במצרים באותה העת תאג' אל-דין בן בנת אל-אעז אל-שאפעי. לאחר שהכירו ביחוסו ומינו אותו לתפקיד, שלח אותו ביברס לעבר סוריה, בראש צבא שמטרתו כיבוש בגדאד מן המונגולים. בעודו בדרך יירט אותו כוח משלוח מונגולי והמית אותו ואת מרבית צבאו. יש הסוברים שעל ידי כך ביקש ביברס לנטרל אותו ולמנות במקומו ח'ליף כלבבו אשר יהיה תלוי בו באופן מוחלט.
פתילה
פתילה היא רצועת חוט או בד קלוע בסיבים מפותלים הנתון בתוך נר, כלי שמן, מנורת נפט, תנור חימום או בכלי נשק ישנים בתור מנגנון השהייה.
הפתילה מודלקת בקצה לאחר שהיא מיוצבת מעל חומר הבעירה, כאשר הלהבה האוחזת בה שואבת מהסיבים כמות קבועה של שמן, באמצעות פעפוע כנגד כוח המשיכה.
החומרים הנפוצים ליצירת פתילה הם סיבי זכוכית או כותנה (סיבי הזכוכית נפוצים יותר משום יתרונם על פני הכותנה שמתכלה בתהליך הבעירה), ובנוסף מכילה הפתילה גרעין נוקשה שבאופן מסורתי היה עשוי עופרת או אזבסט, אך עקב איסור השימוש בעופרת בארצות הברית מחשש להרעלה ועקב סכנותיו הרפואיות של האזבסט הם הוחלפו באבץ הבטיחותי יותר לשימוש.
פתילות בעלות קוטר גדול דולקות מהר יותר וגם מפיקות בדרך כלל להבה גדולה יותר, אך גם חומר שטוח יכול לשמש כפתילה.
הפרק "במה מדליקין" במסכת שבת עוסק בין היתר בסוגי הפתילות הכשרים להדלקת נרות שבת ונרות חנוכה.
יהודה גוטהלף
יהודה גוֹטְהֶלְף (19 בנובמבר 1903 – 5 בספטמבר 1994) היה עיתונאי, עורך ופובליציסט ישראלי, העורך הראשי של העיתון "דבר" בשנים 1965–1970, פעיל בולט בתנועת העבודה.
ביוגרפיה
יהודה גוטהלף נולד בעיר ורשה בשנת 1903 ליושע שמואל, סוחר ותלמיד חכם ולזלדה. התחנך בחדר ולאחר מכן בגימנסיה. המשיך ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת ורשה. החל לעבוד כנגר כהכשרה לחיים בארץ ישראל, אך עקב סיבות בריאותיות שב לאקדמיה והוכשר כרופא וטרינר.
אגודת הקייזר וילהלם
אגודת הקייזר וילהלם (בגרמנית: Kaiser-Wilhelm-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften) הייתה אגודת מחקר מדעי שפעלה בגרמניה במאה העשרים בתקופת רפובליקת ויימאר והרייך השלישי. האגודה הוקם בשנת 1911. תחת שלטון הרייך השלישי היה המכון מעורב במחקר מדעי נאצי. אגודת הקייזר וילהלם הייתה ארגון גג של מוסדות רבים, תחנות בדיקה ויחידות מחקר שנוצרו תחת סמכותה.
יהודה גוטהלף
ביוגרפיה
החל את דרכו כחלוץ ב-1916 בתנועת "השומר הצעיר" ו"החלוץ" והגיע עד לדרגת חבר בהנהגת "השומר הצעיר". היה חבר בתנועת "תרבות", חבר במרכז העולמי וציר לוועידות העולמיות של "החלוץ" וציר לקונגרס הציוני בבזל ב-1927. באותה תקופה החל את עבודתו העיתונאית בעיתון "לדרך". היה מורה בגימנסיה היהודית "לאור" בוורשה בשנים 1926–1928. נשא לאישה את הלה חומה לבית מוזס. במסגרת העלייה החמישית עלה ארצה בשנת 1929 והיה ממיסדי הגרעין "קיבוץ חדרה" שלימים עלה לקרקע כקיבוץ עין החורש. כיוון שלמד וטרינריה, שימש כווטרינר בשנותיו הראשונות בקיבוץ. היה חבר קיבוץ עין החורש עד 1938 ושימש גם כציר במועצת ההסתדרות וכציר לקונגרס הציוני בפראג ב-1933. במסגרת ההסתדרות הרצה רבות בנושאי מדיניות, תנועת העבודה ותרבות. היה בין המנהיגים הבולטים של תנועת "השומר הצעיר" בארץ ופרסם מאמרים רבים בעיתונות הפנימית שלה.