cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עליית ישעיהו
מחקר
דוד פלוסר מצביע על דמיון בין התיאורים בספר ובין כתבי כת ים המלח. לטענתו, ההאשמות שהואשם בהן ישעיהו, על פי הספר, והרדיפות שנרדף, משקפות את ההאשמות והרדיפות כלפי אנשי כת ים המלח. במיוחד מצביע פלוסר לאמירה של ישעיהו בסוף הספר: "לכו לארץ צור וצידון כי רק עבורי מזג אל את הכוס" (פרק ה', יג) כאמירה שנועדה לחזק את הגישה של אלו מחברי הכת שתמכו במעבר צפונה, כמתואר בברית דמשק. בהתאם, טוען פלוסר, שהספר נתחבר על ידי איש כת ים המלח בגלות בארץ צפון כדי לחזק את האמונה בברית החדשה של הכת בארץ דמשק. תיאוריה זאת של פלוסר זכתה לתמיכה של יוהנס ון דר פלויג ומרק פילוננקו. לעומת זאת, מיכאל ניב מפקפק בזיהוי זה וטוען שהוא לא סביר.
חלק שני, ברית חזקיה
החלק השני מוצג כנבואה של ישעיהו הכוללת:
ברית חזקיה נכתב לאחר מותו של נירון קיסר, בשנת 68 לספירה, מכיוון שהספר מזכיר את האמונה שנירון קיסר ישוב כאנטיכריסט. על פי הקבלות נוספות מתוארך הספר לסוף המאה הראשונה לספירה.
תוכן
חזון ישעיהו נפתח בסיפור שבשנה ה-20 לחזקיהו, בהיותו בחצר המלך חזקיהו, עלה לשמים וקיבל חזון (פרק ו'). ישעיהו מתאר את מסעו דרך שבעת הרקיעים (פרקים ז'-ט') וברקיע השביעי הוא רואה את האל ורוח הקודש ומצטרף לעבודתם (פרק ט', כז - פרק י', ו). אז הוא שומע את האל ממנה את ישו לרדת אל העולם (פרק י', ז-טז) ורואה את הירידה של ישו דברי שבעת הרקיעים (פרק י', יז-לא). החזון ממשיך בתיאור לידת ישו (פרק י"א, א-טז), חייו, מותו ותחייתו (פרק י"א, יז-כא) ועלייתו חזרה לשמים (פרק י"א, כב-לג).
מחקר
החלק השלישי נכתב במקורו ביוונית.
תולדות הספר המאוחד
הספר נערך ככל הנראה ברומא, בתקופתו של הקיסר נירון, על ידי יהודי נוצרי, ביוונית. הוא תורגם לגעז, לטינית, סלאבית כנסייתית עתיקה וקופטית. התרגום לגעז נעשה ככל הנראה במסגרת תרגום התנ"ך והספרים החיצוניים, בזמן כלשהו בין קבלת הנצרות באתיופיה במאה הרביעית, לבין סוף המאה השישית. השוואה של הגרסה בגעז לגרסה היוונית מראה שהתרגום לגעז יחסית נאמן למקור, וכולל טעויות שהיו ביוונית.
הספר יצא לראשונה בדפוס בשנת 1819, על סמך כתב היד של הספרייה הבודליינית, שהיה כתב היד היחיד שהיה ידוע אז. בשנת 1877 הוציא א. דילמן מהדורה מדעית על סמך שלושת כתבי היד של הספרייה הבודליינית והספרייה הבריטית. בשנת 1900 יצאה הוצאה מדעית נוספת, על ידי ר. ה. צ'ארלס. בשנת 1983 יצאה מהדורה נוספת של הספר על סמך ארבעת כתבי היד וחלקי כתבי יד נוספים.
קאונטרס
מוצאו של הנהר בקנסאל גרין, והוא זורם דרך אולימפיה, ארלס קורט ונשפך אל נהר התמזה. כיום, הנהר זורם לכל אורכו מתחת לאדמה.
מיירה ברקינרידג'
מיירה ברקינרידג' (באנגלית: Myra Breckinridge) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1970 המתבסס על רומן באותו שם מאת גור וידאל. הסרט בוים על ידי מייקל סרנה, בהשתתפות רקל ולש בתפקיד הראשי. עוד מככבים בו ג'ון יוסטון בתפקיד באק לונר, מיי וסט בתפקיד לטישיה ואן הלן, פארה פוסט, רוג'ר הרן ורוג'ר כרמל. תאודורה ואן רנקל עיצבה את התלבושות, אף שאדית היד היא זו שעיצבה את מלבושיה של מיי וסט. הסרט נכלל ברשימת הסרטים הגרועים ביותר שהופקו אי פעם.
רקע
הסרט הוא אחד מבין שני סרטים שפוקס המאה ה-20 הוציאה בשנת 1970 תחת דירוג X (הסרט השני היה Beyond the Valley of the Dolls). בשנת 1978 האולפן הגיש ל-MPAA גרסה מקוצרת של הסרט, כ-91 דקות, והסרט דורג מחדש כ-R. שתי הגרסאות הופצו ב-DVD, אך הגרסה המקורית אינה מדורגת עוד היום. אף שהסרט נחשב כישלון מסחרי ואמנותי עם שיחרורו, היום הוא נחשב על ידי מבקרים רבים לסרט עשוי היטב שהקדים את זמנו. אחרים עדיין סבורים שמדובר בהפקה חובבנית, יומרנית הנעדרת כל שביב של שנינות. הסרט זכה למעמד של סרט פולחן והוא עדיין מוצג מדי פעם ברשתות הכבלים (בארצות הברית) בשעות המאוחרות. רקל ולש זכתה להצלחה רבה כסמל מין במהלך שנות ה-60 של המאה הקודמת, והיא קיוותה כי התפקיד יסייע לה לקבל תפקידים אחרים מעניינים יותר, אך הסרט חיסל כל למעשה כל תקווה שהוליווד תתייחס אליה ברצינות. מיי וסט חזרה להוליווד בגיל 70, לאחר שכבר פרשה. הופעתה בסרט יצרה פרסום רב עבור הסרט. תפקידה בסרט תרם להפיכתה לסמל תרבות של שנות ה-70 של המאה הקודמת, ותרם להחייאת הקריירה הקולנועית שלה. מספר תביעות הוגשו נגד מפיקי הסרט בגלל שילובם של מספר קטעים מסרטים הוליוודיים ישנים משנות ה-40, ללא קבלת רשות.
עלילה
שינויים נוספים כוללים את ההחלטה לתאר את מיירה כאישיות סכיזופרנית, המדמיינת את דמותה, לפני הניתוח, לצידה. דמותה של מיירה שואלת מזו של רקל ולש עצמה, ומיירה אף פונה מספר פעמים ישירות אל הצופים.
הסרט הופץ לאחר ביטולו של קוד הייז בשנת 1968. כתוצאה מכך, האולפן היה יכול ליטול את החרות ליצור אחדות מהסצינות הפרודיות יותר, כמו סצנת האונס בקליניקה. בסצנה זו, מיירה סוחטת את אחד הסטודנטים כדי שיתיר לה לקשור אותו אל מיטת הבדיקות, שם היא אונסת אותו באמצעות דילדו שהיא לובשת על גופה. מדובר במקרה הראשון בו צולמה סצנה מסוג זה בסרט אמריקני מסחרי.
ההפקה
צילום הסרט לווה שערוריות אף הוא, בגלל היד החופשית שניתנה לבמאי, מייקל סרנה. סרנה חרג מהתקציב עד מהרה בגלל שיטות עבודה בלתי מקובלות, כולל פרקי זמן ארוכים שהוא בילה לבדו לצורך התבוננות, בזמן שהצוות כולו ממתין לו. בנוסף, סרנה הקדיש מספר ימים לצילום שולחנות עמוסים מאכלים עבור סצנת החלום, אשר הייתה בלתי חיונית לעלילה ורק מספר שניות ממנה שולבו בסרט לבסוף.
אריה כהן (ראש מועצה)
אריה כהן (נולד ב-14 בינואר 1960) הוא ראש מועצה אזורית מגילות ים המלח מאז נובמבר 2015.
ביוגרפיה
נולד באיסטנבול, ועלה ארצה בגיל 10. למד בבית הספר התיכון של רשת אליאנס. שרת כחובש בנח"ל. למד מינהל עסקים באוניברסיטה העברית וב-INSEAD. בשנת 1970 היה ממייסדי קיבוץ מצפה שלם, שבו הוא חבר עד היום.
ממייסדי חברת הקוסמטיקה AHAVA, ובשנים 2004–2014 עמד בראשה. הוא הרחיב את פעילותה לכ-25 מדינות ברחבי העולם. שימש כמנכ"ל חו"ל של חברת סליקר וכידרקטור ב"משקי הנגב". ייעץ לעסקים שונים, והיה מלווה כלכלי לעמותות ומיזמים חינוכיים, בין השאר דרך עמותת נובה. חבר בוועד המנהל של עמותת "אור למשפחות" המלווה משפחות של חללי צה"ל.
ב-11 בנובמבר 2015 גבר על גבי פלקסר מקליה בבחירות לראשות המועצה האזורית מגילות ים המלח, במקומו של מרדכי (מוצי) דהמן שהתפטר בשל מעורבותו בפרשת השחיתות בישראל ביתנו. הוא החל, לראשונה בתולדות המועצה, לשתף פעולה עם מועצת יש"ע, ולהשתתף בישיבותיה.
בעבר היה חבר מפלגת העבודה. בשנת 2017 הצטרף למפלגת יש עתיד
חיים אישיים
ב-1984 נישא לאסתי (נפטרה ב-2022). לזוג נולד בן אחד, , שנהרג בשעותיה הראשונות של מלחמת לבנון השנייה בעת שפיקד על הכוח שניסה לחלץ את אהוד גולדווסר ואלדד רגב, לאחר שנחטפו בגבול לבנון, וזכה על כך בצל"ש מח"ט הנח"ל, ובן מאומץ נוסף.
נשק את הכלה
נשק את הכלה (באנגלית: Kiss the Bride) היא קומדיה רומנטית של הבמאי ס. ג'יי קוקס אשר שוחררה בהפצה מוגבלת באפריל 2008. מככבים בה טורי ספלינג, פיליפ קרנר וג'יימס או'שיאה.
עלילה
מאט (פיליפ קרנר) ורייאן (ג'יימס או'שיאה) היו חברים קרובים בתיכון. כאשר מאט מקבל, עשר שנים מאוחר יותר, הזמנה לחתונתו של רייאן, הוא מופתע - במיוחד משום שרייאן נושא אישה (טורי ספלינג). מלבד חברים טובים, מאט ורייאן היו בעבר גם נאהבים, ומאט לא שכח את רייאן במהלך השנים שחלפו והוא מודד מולו כל חבר חדש, אך אף אחד מהם לא הצליח לתפוס את מקומו של רייאן עד כה. מאט מתכנן להציל את אהובו לשעבר מידיה של ה"אישה-שטן" שמאלצת אותו להנשא לה.
ביקורת
ניק פינקרטון מה-LA Weekly מתאר את הסרט "ההוצאה מהארון השפלה ביותר מאז הסרט הצרפתי Poltergay."
רק את
רק את הוא אלבום האולפן הראשון של הזמר הישראלי, עמיר בניון. האלבום יצא בשנת 1999 (יצאו לו 2 עטיפות שונות), והוא הניב 5 להיטים; "רק את" (שיר הנושא של האלבום), "כשאת עצובה", "מורה לחיים", "יש לי חלום" ו"גולן", שהפך לשיר זיכרון ידוע. במרץ 2010, השיר "געגוע" הופיע בפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה המצליחה "עספור", ועקב כך זכה לפופולריות רבה. האלבום, שנחשב ל"אלבום הפריצה" של בניון, מכר מעל 40,000 עותקים והגיע למעמד אלבום פלטינה.
משל משתה החתונה
משל סעודת החתונה הוא אחד ממשלי ישו והוא מופיע בברית החדשה בבשורה על-פי לוקאס י"ד 7–14. משל זה מקדים ישירות את משל הסעודה הגדולה בבשורה על פי לוקאס י"ד 24-15. בבשורה על פי מתי, במקביל לקטע הבשורה על-פי לוקאס, משל הסעודה הגדולה מוגדרת גם היא כמשתה חתונה (מתי כ"ב 14-1).
פרשנות
בתקופת בית שני ואף קודם לכן, טקסי הנישואים והחופה נחשבו למקודשים ולמשמחים (בעמי המזרח בכלל ובעם ישראל בפרט). חלקם נמשכו אף למעלה משבוע ימים. כאשר סיפר ישו את המשל, אנשים רבים מקרב שומעיו היו מסוגלים להבין את המשל, כיוון שהשתמש בתמונה שהוא תיאר טקס חתונה יהודית אופיינית והמשתה והסעודה הנלווים אליה, כרקע לסיפור המשל.
המשל מחולק לשני חלקים: מפסוק 7 עד 11 הוא דן ברדיפה אחר הכבוד. והחלק השני מפסוק 12 עד פסוק 14 מתאר את המלצת ישו להזמין דווקא את אלה מן הקהל אשר אינם מסוגלים (כלכלית וחברתית) להשיב בהזמנה דומה למארחים.
החלק הראשון דן בכבוד שמחפשים להם בני אדם שהם קרואים למשתה חתונה, וממהרים לשבת במקום כבוד, שלאו דווקא נועד להם, ולא על פי תוכניתו המקורית של המארח בחתונה, כך יוצא שיש כאלה שמתיישבים במקום שנועד למישהו אחר, בגלל רדיפת כבוד, הם נאלצים לפנות את מקומם בבושת פנים לאחרים שנועדו לשבת במקום הכבוד. המסקנה המתבקשת לגבי המוזמנים, שיתיישבו במקום האחרון, כך שאם המארח יחליט לקרוא להם למקום כבוד - הדבר יהפוך לכובד לאורח. הנמשל למשל זה הוא: אל תחפש כבוד שאינו מיועד לך, ואם הוא כן מיועד לך, הדבר יתגלה עם הזמן אם אתה באמת ראוי כך.
בלוקס י"ד 11, נאמר, "כִּי כָּל־הַמְרוֹמֵם עַצְמוֹ יִשָּׁפֵל וְהַמַּשְׁפִּיל אֶת עַצְמוֹ יְרוֹמָם׃"; אמרה דומה מצויה גם בלוקס י"ח 14, מתי כ"ג 12 וכן במתי י"ח 4. בלשון ימינו היינו אומרים, ש"כל מי שרודף אחר הכבוד הכבוד בורח ממנו".
החלק השני של המשל דן גם הוא בנושא מתן הכבוד והערכה לאורחים. האם נותנים כבוד (בעצם ההזמנה למשתה החתונה), לאלה שיכולים לכבד אותך חזרה (הקרובים שלך או העשירים, בעלי המעמד הגבוה והבריאים) או לאלה שאינם מסוגלים להחזיר לך ולהזמין אותך כתגובה (העניים, החלכאים, הנכים, מהמעמד הנמוך). וישו מאיץ בשומעיו להזמין את האחרונים.
אבו כביר
אַבּוּ כַּבִּיר (מערבית: أبو كبير) הייתה שכונה ערבית של יפו, אשר הוקמה בשנות ה-40 של המאה ה-19 על ידי תושבי הכפר המצרי תל אל־כביר שבמצרים. אלה הובאו למקום על ידי אבראהים פאשה לאחר שכבש את ארץ ישראל מידי העות'מאנים. כיום שוכנת השכונה בדרומה של תל אביב. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה שכונת נווה עופר, המכונה "תל כביר", מדרום לאבו כביר. לאחר מלחמת העצמאות הוארך רחוב הרצל, והוא חוצה כיום את המתחם.
ימי בית שני
בשנת 1871 ביקר באבו כביר הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון גנו, שזיהה באזור הכפר מערות קבורה יהודיות מהמאה ה-1 ועד המאה ה-3. בית הקברות שימש את יהודי יפו, ונקברו בו יהודים גם מערים אחרות ואף מהגולה. הכיתוב על רוב המצבות שהתגלו הוא ביוונית, ועל רובן מופיע סמל יהודי כלשהו, כמו המנורה, לולבים או המלה "שלום". רוב הקברים כוללים חצר המובילה אל שלוש יחידות קבורה, ובהן חדרים עם כוכים. רוב פתחי הקברים נאטמו בלוחות אבן. כמאה שנים מאוחר יותר, השלים את מחקר בית הקברות פרופ' יעקב קפלן, וכיום הוא שוכן ברובו בתחומי כנסיית פטרוס הקדוש הרוסית הפרבוסלבית.
העת החדשה
השכונה הערבית אבו כביר שכנה בחלק הדרום־מזרחי של צומת הרחובות המוכרים כיום כרחוב הרצל ודרך קיבוץ גלויות. כיום שטח זה איננו מאוכלס, וחלקים ממנו נחפרו לשם הרחבת צומת התנועה. בשלהי המאה ה-19 היו בכפר כמה עשרות בתים, בהם התגוררו כ־280 תושבים שהתפרנסו מחקלאות, בעיקר פרדסנות, ומאוחר יותר גם ממתן שירותים לעיר תל אביב, אשר שכונותיה הדרומיות גבלו עמה, ומרכז העסקים הראשי שלה נשק לה.
בבית מנטורה, בינות לפרדסי אבו כביר, בית שנודע בסביבה כאל-קאצאר אל-אחמאר, 'הבית האדום' על שום גג הרעפים האדום שלו, והושכר למשפחת יצקר, נרצחו יוסף ברנר וששת חבריו בפרעות תרפ"א.
אבו כביר במלחמת העצמאות
בסוף שנת 1947 היו באבו כביר ובשכונות הערביות הסמוכות לה כ-5,000 נפש, שהתפרנסו בעיקר מעבודה שכירה ביפו, חנוונות, ירקנות ורוכלות בשכונות ובבתי חרושת יהודיים. מיד לאחר כ"ט בנובמבר 1947 החלו ערביי אבו כביר לרגום מכוניות יהודיות שעברו בכביש הראשי בדרכן לירושלים ולמושבות הדרום. ב-2 בדצמבר 1947 הגיעה משאית שהסיעה ארבעה פועלים יהודים ממקום עבודתם בשדה התעופה קסטינה (כיום בסיס חיל האוויר חצור) לתל אביב. בהגיע המשאית לאבו כביר היא נרגמה באבנים. הנהג נפצע קשה והמשאית נעצרה. הערבים הוציאו את הנהג מהרכב ורצחו אותו בדקירות סכינים. שאר הנוסעים נפצעו מרגימת האבנים, אך ניצלו ברגע האחרון על ידי רכב צבאי בריטי שהזדמן למקום.
על מנת להרחיק את התחבורה מאבו כביר, תל א-ריש והעיירות יאזור ובית דג'אן הערביות שתקפו בירי את משתמשי הדרך היהודים בכביש יפו-ירושלים בקרבת יפו נסללה דרך הביטחון בין שכונת עזרא בתל אביב דרך מקוה ישראל לראשון לציון, חלקו המערבי של כביש 44 דהיום. הדרך שימשה כמעבר בטוח גם את השיירות לירושלים ולמושבות הדרום בואכה נגב ביציאתן מתל אביב.
במשך חודשיים וחצי נמשכה המערכה בדרך של ירי, צליפות, חדירות ופיצוצי בתים. הבריטים התערבו בנעשה מדי פעם עד שההגנה החליטה לצאת בפעולות התקפיות גדולות.
המבצע הראשון נגד אבו כביר נערך ב-13 בפברואר 1948 ונקרא "מבצע דוד" על שם מפקד המחלקה, שנהרג מיריות צלף מאבו כביר בעת סיור מוקדם במקום ערב המבצע. ארבע מחלקות התקיפו את אבו כביר מכיוונים שונים. שתי מחלקות לא הצליחו לחדור את קו הביצורים של הערבים ונאלצו לסגת. מחלקה שלישית הצליחה לפרוץ ולפוצץ ארבעה בתים שבהם היו עמדות. 16 ערבים נהרגו ונלקח נשק רב. המחלקה הרביעית תקפה מכיוון כביש ירושלים ופרצה אל מפקדת הערבים במרכז השכונה. הם הצליחו להרוג את מפקד המקום, "אבו רחמה", ועוזריו. בקרב זה נהרגו 13 ערבים. למחלקה היו שלושה הרוגים: נתן בורנשטיין, יעקב יוסט ועמנואל מרגלית. לזכר מבצע זה ושלושת ההרוגים קבעה עיריית תל אביב לוחית זיכרון בכניסה לבית הספר לטבע, סביבה וחברה, ברחוב הרצל 155. חוסר היכולת לפרוץ את ביצורי הערבים באבו כביר הביאה את מפקד החזית הדרומית במחוז תל אביב, ישראל שחורי, לזמן את הנשק דוד ליבוביץ ולבקש ממנו לבנות מרגמה שתוכל להפגיז את האויב ולהמם אותו לפני פריצת הכוחות. לאחר הצלחת הניסוי הראשון בחולות חולון נבנו עוד מספר מרגמות ותוכנן מבצע גדול נוסף נגד אבו כביר.
המבצע נערך ב-13 במרץ 1948 ונקרא "מבצע מרכז". בשעה 21:00 החלו שלוש מרגמות להפגיז את אבו כביר. קולות נפץ אדירים נשמעו וענני עשן התאבכו אל על. לאחר ההפגזה פרצו הכוחות לאבו כביר ופוצצו מספר בתים החולשים על רחוב הרצל. ההשפעה הפסיכולוגית של ההפגזה הייתה עצומה. הערבים נטשו את קו הביצורים בהתפוצץ הפגז הראשון. אגדות ומעשיות נפוצו ביפו על "הפצצות המעופפות" ועל "פצצות האטום", שהן הנשק הסודי של היהודים. למעשה השפעתם הפסיכולוגית של הפגזים הייתה גדולה בהרבה מכוח ההרס שלהם. כתוצאה מכך, החלה בריחה מאבו כביר. הערבים החלו אף הם לבנות מרגמות בשם "מרגמת אבו יוסוף", אבל הן לא היו יעילות.
כעבור שבוע, בשעות הלילה המוקדמות של ה-31 במרץ 1948, חידשה ההגנה את התקפתה על אבו כביר ב"מבצע מרכז 2". לאחר הפגזת מרגמות פרצו יחידות ההגנה והרסו כל מה שניתן להרוס. מאז חדלה אבו כביר לשמש איום על תל אביב. במבצע זה הושקעו יותר מטון של חומר נפץ. זו הייתה המנה הגדולה ביותר של חומר נפץ שפוצצה אי פעם בפעולה אחת במערכה בין תל אביב ויפו.
בשלהי אפריל 1948 נטשו כל התושבים והלוחמים את אבו כביר. את מקומם תפסו הבריטים. ב-10 במאי 1948, בהתאם להסכם מוקדם, מסרו הבריטים את המקום ליחידות ההגנה. בזאת נחתמה פרשת אבו כביר הערבית.
יידקור
יידקור (באנגלית: Yidcore) היא להקת פאנק רוק יהודית מאוסטרליה, המבצעת שירים בעברית.
אלבומיה הראשונים של הלהקה מאופיינים בגרסאות כיסוי, לרוב לשירי ארץ ישראל, אך אלבומיה האחרונים מאופיינים ביצירה מקורית חזקה יותר.
הלהקה ערכה שלושה סיבובי הופעות בישראל, לראשונה בשנת 2002 ולאחר מכן ב-2005 ו-2008. כמו כן, קיבלה הלהקה פרסום נכבד מחברת הכבלים HOT אשר בחרה להשתמש בשירה, "הללויה", כמנגינת רקע לסרטון פרסומת לתוכנית הסאטירה "מכת מדינה", אשר שודרה בערוץ ביפ.
אינרציה של אי-פעולה
אינרציה של אי-פעולה (באנגלית: Inaction inertia) היא תופעה בתחום קבלת החלטות ובתחום הכלכלה ההתנהגותית, המתארת מצב שבו החמצת הזדמנות פעולה אטרקטיבית מעלה את ההסתברות של החמצה עתידית של הזדמנויות פעולה דומות, אך אטרקטיביות פחות.
מקורה של התופעה ברצון של מקבל ההחלטה להימנע מתחושה לא נעימה של חרטה בעקבות החמצה של הזדמנות אטרקטיבית ולכן מסבירה את העדר הרצון לפעולה של פרט, שהחמיץ הזדמנות טובה אמיתית, לפעול בהזדמנות נוספת באותו התחום. המונח נטבע ב-1995 על ידי אורית טיקוצינסקי, פיטמן וטאטל.
אינרציית אי-פעולה מתרכשת כאשר ההזדמנות העוקבת להזדמנות שהוחמצה, היא באופן ניכר פחות טובה מההזדמנות המוחמצת למרות שלזו יש עדיין ערך חיובי. לדוגמה: לקוח שניכנס לחנות מגלה שמבצע שכלל הנחה של 50% על מוצר שחשק בו הסתיימה, הסבירות שירכוש את המוצר המדובר ב-10% הנחה נמוכה ביותר וזאת למרות העובדה כי הנחה של 10% עדיין אטרקטיבית עבור לקוח שלא היה מודע לקיום המבצע הקודם.
תחומים בהם הודגמה התופעה
במהלך העשור האחרון אינרציית אי הפעולה נחקרה על ידי חוקרים רבים ובתחומי חיים מגוונים. כיום נעשה שימוש הולך וגובר באינרצית אי הפעולה להסבר התנהגות צרכנים, בנושאים כמו שינוי מיתוג וסיום של מבצעי קידום מכירות. לאינרצית אי הפעולה יש השלכות חשובות על קידום מכירות ואסטרטגיות תמחור במגוון תחומים. כמו כן, נעשה שימוש באינרצית אי הפעולה להסביר איך בונוסים יכולים לתוצאה הפוכה ממטרתם ואיך ניתן לעודד דחיינות אקדמית.
הסבר לתופעה
בני אדם נוטים לחשוב על ההזדמנות המוחמצת כהפסד ממשי ולא רק כאי רווח. נראה שבמוחנו החמצה של הזדמנות אטרקטיבית משמעותה תוצאה שלילית של הפסד ממשי ולא שמירה על המצב הקיים או העדר של תוצאה חיובית. התודעה הפסיכולוגית הזאת, גורמת לתחושות של האשמה עצמית וחרטה. למעשה, נמצא שתחושת חרטה היא גורם משמעותי בהופעת אינרציה של אי הפעולה- אינרציית אי הפעולה נובעת מרצונו של הפועל להימנע מתחושת חרטה על ההחמצה הראשונית, תחושה שמובילה לכאב פסיכולוגי.
חרטה
קיימים בעולם הפסיכולוגיה סוגים רבים של חרטה, במקרה של אינרציית אי הפעולה החרטה שמעורבת היא חרטה שמצפים להרגיש בעתיד ("anticipated regret"). השפעת החרטה על הופעת אינרציית אי הפעולה הוכחה במיספר ניסויים, באחד מהם ניבדקים התבקשו לדמיין את התרחיש הבא: "אתה רואה מודעה של חברת נסיעות שמפרסמת טיול לאיטליה במחיר מבצע של 60% הנחה מהמחיר בשוק, אך מסיבה זו או אחרת לא הגעת בזמן וההרשמה נסגרה. חברת הנסיעות מציאה לך חבילה אחרת לאיטליה בה עדיין יש מקומות ויוצאת פחות או יותר באותם המועדים, רק ששם המחיר הוא ב-10% הנחה". כמו שציפו החוקרים הופיעה אינרציית אי הפעולה ורוב הניבדקים בחרו שלא לרכוש את החבילה. בשלב השני, ביטלו אצל הניבדקים את תחושת החרטה על ידי מידע שהמדריך הקבוצה הראשונה חלה ומחליפו הוא מדריך משעמם ומונוטוני. כתוצאה מכך, הופיעה עלייה בנכונות של משתתפי הניסוי לרכוש את החבילה החלופית (החבילה בה ניתן הנחה של 10%). כלומר, מידע לא רלוונטי אליהם (מידע על מדריך של קבוצה אחרת) ביטל את תחושת החרטה ובכך ביטל את אפקט אינרציית אי הפעולה, שהתבטא בעליה ברכישת חבילה לאיטליה בהנחה פחותה (רק של 10%).
ארנון לוי
ארנון לוי הוא פסיכולוג קליני ופסיכו-אנתרופולוג, מייסד הגישה Dynamic Positive Coaching Psychology.
גישת הפסיכולוגיה החיובית הדינמית
את התפיסה התאורטית שהתגבשה לאחר ניסיון קליני של שנים רבות תיאר לוי תחילה בספרו "תבניות פרומתאוס - מבוא לפסיכולוגיה אבולוציונית של העצמי" שמתאר את העצמי כהשלכה פסיכולוגית של האורגניזם האנושי. לפי תאוריה זו, האורגניזם האנושי מתוכנת על ידי הברירה הטבעית לחפש מחסה, מזון, להתרבות, לישון, לחלום, לחפש עצמה ושליטה (להיות זכר או נקבה מסוג אלפא) לשחק, למצוא נוחיות רווחה והנאה. צרכים אלה מצויים גם בטבע ואינם ייחודיים רק לאדם והם המהווים את הבסיס שמניע את העצמי. בנוסף לכך הברירה הטבעית יצרה תכונה ייחודית לאדם שהיא תלוית תרבות והיא יצירת פרדיגמות של משמעות אשר חיוניות לקיומו האנושי. פרדיגמות אלה מעניקות משמעות לחייו, מייסדות את ערכיו והשקפת עולמו ובכך מנחות אותו בהתנהגותו. בספרו השני, "מעבר למראה הריקה", ממשיך לוי לפתח גישה זו ובתחילת שנות ה-2000 ייסד את התוכנית להכשרת מאמנים בגישת ה-Coaching Psychology באוניברסיטת תל אביב, זמן קצר לאחר שהוקמה התוכנית האקדמית הראשונה בעולם באוניברסיטת סידני.
את תפיסתו התאורטית העדכנית של פסיכולוגיה חיובית דינמית הציג לוי בשנת 2017, בכנס של האיגוד העולמי לפסיכיאטריה דינמית, אשר התקיים בפירנצה, איטליה. בכנס זה, ניהל לוי סימפוזיון בנושא: "ביקור מחדש בסוגיית המוח והתודעה והשלכותיה על הפסיכו-פתולוגיה והפסיכותרפיה". תפיסה זו מתוארת גם בספרו האחרון "נורמן והמסע המופלא למחוזות המוח והתודעה" שיצא לאור בינואר 2018 בהוצאה דיגיטלית, שמתאר תפיסה זו בשילוב של סיפור בדיוני. לוי הציע שהסוגיה עתיקת היומין בה התחבטו מיטב המוחות של "מה קודם למה המוח או התודעה" נראית לא רלוונטית במידה ואנו מכירים בכך שגם המוח וגם התודעה הם מערכות מורכבות מסתגלות. הקשר בין מערכות מורכבות הוא של סינרגיה, תלות הדדית, התפתחות משותפת ויחסי גומלין ולא קשר ליניארי, ולכן השאלה היכן הפעילות קודמת במוח או בתודעה נעשית לא רלוונטית. בנוסף לכך, אי אפשר לנתק את הפלא של המוח האנושי מההקשר הרחב שלו ומהיותו חלק ממערכות מורכבות רחבות יותר ומופלאות: האורגניזם האנושי, הטבע ועולם החי. הייחוד האנושי אינו בתפקוד המוח האנושי שפועל לפי אותם כללים שבעולם הטבע (אם כי כמובן בראש הפירמידה) אלא בעיקר כתוצאה מההתפתחות של התרבות האנושית במשך אלפי שנים. הסינרגיה יחסי הגומלין והתלות ההדדית שבין התפתחות התרבות על ידי מיליוני מוחות במהלך ההיסטוריה, לבין המוח האינדיבידואלי היא שיוצרת מעין "מוח על תרבותי" שזמין למוח האינדיבידואלי ומתפתח אתו בסינרגיה באופן אקספוננציאלי.
לוי, כתשובה לכך מציע לחלק את העצמי מבחינה פונקציונלית לשלושה חלקים (העצמי הגבוה, האמצעי והעמוק):
קישורים חיצוניים
www.studycoaching.org
ארונה דינדאן
ארונה דינדאן (בצרפתית: Aruna Dindane; נולד ב-26 בנובמבר 1980) הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב, יליד אביג'אן ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
בקיץ 2000 עבר מן המועדון המקומי איי.אס.אי.סי מימוסאס למועדון הבלגי אנדרלכט, בו זכה פעמיים באליפות בלגיה ב-2001 ו-2004 ופעמיים בסופרקאפ הבלגי ב-2000 ו-2001. בשנת 2003 זכה בשני פרסים חשובים: הנעל השחורה (השחקן ממוצא אפריקני הטוב ביותר בליגה הבלגית) ובנעל הזהב הבלגית (התואר של השחקן הטוב ביותר בליגה הבלגית). ביוני 2005 חתם ארונה על חוזה במועדון מהליגה הצרפתית הבכירה, לאנס. באוגוסט 2009 הושאל לפורטסמות' מהפרמייר ליג למשך שנה, עם אופציה לחתום במועדון בסיום תקופת ההשאלה שלו.
ב-24 במאי 2010 חתם לשלוש שנים בלחוויאה הקטרית, ובינואר 2012 הצטרף למועדון הקטרי אל-ע'ארפה. לאחר תקופת משחק קצרה בקבוצה חתם דינדאן על עסקה לשנה אחת באל-סייליאה ב-27 במאי 2012. אחרי מחצית עונה שוחרר והחל להתאמן בלידס יונייטד, וב-23 במרץ 2013 חתם בקריסטל פאלאס עד לסופה של עונת. הוא שוחרר לפני סופה, ללא הופעה בודדת במדי הקבוצה ועם ספקות לגבי מצבו הבריאותי.
נבחרת חוף השנהב
דינדאן שיחק גם במדי הנבחרת הלאומית של חוף השנהב. הוא שיחק בנבחרת במסגרת משחקי מונדיאל 2006, בהם כבש צמד שערים במשחק האחרון של הבית המוקדם מול נבחרת סרביה ומונטנגרו. קבוצתו חזרה מפיגור 2-0 וניצחה 3-2. למרות זאת, היא הודחה בשלב הבתים בעקבות הפסדים לארגנטינה והולנד.
שחק במדי הנבחרת הלאומית גם בטורניר גביע אפריקה לאומות, אותו נטש ב-22 בינואר 2006 בעקבות מותה של אחת מבנותיו התאומות. היה בסגלה גם בגביע אפריקה לאומות 2008 בגאנה. לאחר עונתו המוצלחת במדי פורטסמות' נקרא לשחק במדי נבחרת חוף השנהב במונדיאל 2010, ופתח בשניים ממשחקיה, מול ומול.
הרודיאס
הרודיאס או הרודיה (ביוונית: Ηρωδιάς; בערך 15 לפנה"ס - אחרי 39) הייתה נסיכה יהודיה משושלת בית הורדוס, אחותו של אגריפס הראשון.
קורות חיים
הרודיאס נולדה בממלכת יהודה, אביה היה אריסטובולוס בנם של הורדוס ומרים החשמונאית, אמה הייתה ברניקי, בתה של שלומית אחות הורדוס ושל קוסטובר מושל אדום. הרודיאס הייתה אחותם של אגריפס הראשון, הורדוס (מלך כלקיס), אריסטובולוס הצעיר ומרים. נראה שהרודיאס נולדה לפני אגריפס, וסביר שאריסטובולוס היה צעיר מהם.
כשהיה הורדוס אנטיפס, גיסה של הרודיאס, בדרכו לרומא, התארח לפני נסיעתו בביתם של הורדוס והרודיאס. אנטיפס, שהיה נשוי לבת המלך הנבטי חרתת מלך פטרה, חשק בהרודיאס והעז להציע לה נישואין. הרודיאס הסכימה, בתנאי שיגרש את אשתו, והם סיכמו שתעבור לגור בביתו מיד כשיחזור מרומא. כשחזר מרומא גילתה אשתו את דבר ההסכם עם הרודיאס ומבלי לספר לו שהיא יודעת, ביקשה שישלח אותה למכוור, על גבול ארצו של חרתת. בעלה הסכים בלי לדעת על כוונתה ומיד כשהגיעה למכוור, שהייתה נתונה אז לשלטון חרתת, ליוו אותה שרי צבאו של חרתת אל אביה בערב. כשסיפרה לאביה על כוונת בעלה לגרש אותה, נוסף עניין זה לסכסוך על הגבולות בארץ גמלא ופרצה מלחמה בה הושמד כל צבא אנטיפס.
בשנת 20 (או 27) לערך, עזבה הרודיאס את הורדוס בעלה ונישאה לאחיו למחצה (ממלתקי השומרונית), הורדוס אנטיפס. יוסף בן מתתיהו מדגיש כי הייתה זו הפרה של "חוקי האבות", קביעה המתבססת על כך שאשה אינה יכולה לתת גט לבעלה ויכולה להתגרש ממנו רק בהסכמתו. מאחר שהרודיאס עזבה את הורדוס בעודו בחיים וללא הסכמתו, הרי שעל-פי המשפט היהודי (עניין המודגש אצל יוסף גם במקום אחר) חל איסור עריות לאנטיפס להינשא לאשת אחיו.
יחסי אוזבקיסטן–מונגוליה
סקירה כללית
אוזבקיסטן הייתה חלק מברית המועצות, ולאחר פירוק ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם מונגוליה ב־25 בינואר 1992. כיום, אוזבקיסטן חברה בארגון חבר המדינות, בעוד מונגוליה היא משקיפה בארגון, ושתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי מזדהות. משנת 1977 עד 1994 פעלה בטשקנט הקונסוליה הכללית של מונגוליה, אך עקב ההידרדרות במצבה הכלכלי של מונגוליה, נסגרה הקונסוליה הכללית. כיום, היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות מתבצעים באמצעות שגרירות מונגוליה ברפובליקה של קזחסטן. ב־11–13 בפברואר 1996 ביקרה משלחת מונגולית ברפובליקה של אוזבקיסטן ונחתם פרוטוקול על שיתוף פעולה והתייעצויות בין משרדי החוץ של אוזבקיסטן ומונגוליה. הסחר בין הרפובליקה של אוזבקיסטן למונגוליה התקיים, אם כי בקנה מידה קטן. בשנת 1998 עמד המחזור בין שתי המדינות על 1.8 מיליון דולר. בשנים 1999–2002 נמשכו חילופי הסחורות.
מישה לוריה
מיכאל (מישה) לוריה, (ברוסית: Михаил Лурье; נולד ב-1947 במינסק) הוא במאי ומורה לתיאטרון ישראלי יליד מינסק.
חייו
בעל תואר ראשון בהנדסה, ותואר שני בבימוי מהאקדמיה לתיאטרון ולאומנות במינסק. טרם קבלת התואר השני, היה בין 20 סטודנטים שנבחרו מתוך 5000 מועמדים למסלול היוקרתי לבימוי ולתיאטרון באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בין מוריו המשמעותיים והבולטים בתחום - הבמאים מריה קנבל, מיכאל בודקביץ' ואנטולי אפרוס. שם היה ממקימי קבוצה שפעלה נגד המשטר הסובייטי ודיכוי היצירה התרבותית. נעצר, נחקר על ידי שלטונות ברית המועצות וגורש מהמדינה.
הרודיאס
קורות חיים
גם בברית החדשה יש התייחסות להפרת החוק שבנישואי הרודיאס ואנטיפס, שם מסופר כי יוחנן המטביל אמר לאנטיפס כי הרודיאס אינה מותרת לו לנישואין ובעקבות מחאתו נכלא בבית הסוהר. הרודיאס שנאה אותו על כך וביום הולדתו של אנטיפס נפלה לידה הזדמנות לנקום ביוחנן. לאחר שבתה, שלומית, רקדה לפני אביה החורג ואורחיו רמי המעלה ומצאה חן בעיניהם, נשבע לה אנטיפס שייתן לה כל שתבקש. שלומית מיהרה לשאול את אמה מה עליה לבקש והרודיאס השיבה לה מיד: "את ראש יוחנן המטביל". אנטיפס נאלץ לדבוק בשבועתו וציווה על אחד השומרים להביא את ראשו. השומר הלך וכרת את ראשו של יוחנן בכלא, חזר עם הראש בקערה ונתן לשלומית, שהעבירה אותו לאמה.
מישה לוריה
חייו
בשל מעמדם של הוריו שהיו פרטיזנים במלחמת העולם השנייה, אושר לו לחזור לעיר הולדתו מינסק. שם הקים קבוצת תיאטרון באוניברסיטה של מינסק והיה במאי הבית ב"תיאטרון הילדים והנוער". לאחר מספר שנים נעצר שוב בגין פעילותו הציונית ויהדותו, ובימוי הצגות שנחשבו מנוגדות להליך הרוח הטוטאליטרי. הוא עזב עם תלמידיו לאזורי מדבריות הקרח של אורל, ושם הקים קבוצת תיאטרון נוספת, שהעלתה מחזות משל דוסטויבסקי (האחים קרמזוב, החטא ועונשו ועוד).
הרודיאס
קורות חיים
הסתבכותו בחובות של אגריפס, אחיה של הרודיאס, הביאה אותו למחשבות אובדניות. אשתו, קיפרוס, שהרגישה בכוונתו להתאבד, שלחה מכתבים אל הרודיאס, בהם סיפרה לה על מצבו של אחיה וביקשה את עזרתה הכספית. הרודיאס ואנטיפס נענו לבקשה ואגריפס התמנה לאגרונומוס (מפקח השוק) של טבריה. הייתה זאת נפילה במעמדו של אגריפס שהיה רגיל להתהלך כבן בית אצל שועי העולם ברומא ומהר מאוד פרץ סכסוך בינו לבין גיסו ואגריפס הפך שוב למובטל כעבור זמן קצר.
מישה לוריה
חייו
בין השנים 1974–1980 הפך למנהל האמנותי ולבמאי ב"תיאטרון הממלכתי" בגרוזני, צ'צ'ניה. בעקבות עבודתו שם, הוזמן על ידי גורבצ'וב לביים כבמאי הבית ולהקים קבוצת תיאטרון בסטברפול. לאחר פעילותו שם, בשנת 1982, מונה למנהל אמנותי ב"תיאטרון הדרמטי הממלכתי" בטאלין, אסטוניה, ושם המשיך לביים ולפעול עד 1991, עת עלה לארץ ישראל. לאחר עלייתו, לימד בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי" ולאחר שש שנים, החל ללמד באורח קבע ולביים בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב ובירושלים. בין השנים 1998–2001 היה חבר הוועדה האמנותית של פסטיבל עכו. ביים לתיאטרון הבימה, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ועוד. במאי אורח בסנקט פטרבורג ומקיים שם סדנאות למשחק, וכן במאי ומורה ב"מעבדה למשחק ובימוי" הנודדת בכל רחבי אירופה.
הרודיאס
קורות חיים
בשנת 37, לאחר שהפך לקיסר, שחרר קליגולה את אגריפס מהכלא, אליו הוכנס על ידי קודמו טיבריוס, והמליך אותו על הטטרארכיה של פיליפוס שנפטר. כשראתה הרודיאס שאחיה הגיע למעלה גדולה הרבה משל בעלה אנטיפס, קנאה בו והפצירה בבעלה להפליג לרומא ולבקש גם לעצמו מלוכה, שהרי להבדיל מאגריפס, הוא כבר נסיך. לאחר לחץ כבד מצד הרודיאס, שהוכיחה את בעלה על חולשתו, נסע אנטיפס לרומא עם אשתו. אגריפס, שהבין שכל מה שאנטיפס יקבל יבוא על חשבונו, הקדים אותו ושלח שליח עם מכתב קטגוריה על אנטיפס, בו האשים את אנטיפס בקשירת קשר עם האימפריה הפרתית כנגד הקיסר והוכחה לכך הם מחסני הנשק המלאים שלו. בזמן שאנטיפס הציג את טיעוניו בפני הקיסר, קרא קליגולה את המכתב של אגריפס והזדעזע מדבריו. כשאנטיפס נאלץ להודות בקיומו של הנשק, האמין הקיסר להאשמות אגריפס ושפט את אנטיפס "על תאות יצרו". הוא העביר למלכותו של אגריפס את הטטרארכיה של אנטיפס (הגליל ועבר הירדן) ואת אנטיפס עצמו שלח לגלות בלוגדונום שבגאליה. קליגולה אמר להרודיאס, שבזכות היותה אחותו של אגריפס, הוא חוסך ממנה את עונשו של בעלה - היא יכולה להישאר במולדתה ולשמור על רכושה. על כך ענתה הרודיאס לקיסר:
מישה לוריה
חייו
זכה בפרס ראשון ב"פסטיבל הבינלאומי לתיאטרון" לברית המועצות, סקנדינביה והמדינות הבלטיות, ובפרס לבימוי מחזאות קלאסית בפסטיבל ווילינדי היוקרתי.
הרודיאס
קורות חיים
מתוך כעס על גאוותה, גירש אותה הקיסר יחד עם בעלה, וכאשה נאמנה יצאה איתו לגלות (בשנת 40). על גורלם של הרודיאס ובעלה מעיר יוסף בן מתתיהו:
הסמל האבוד
הסמל האבוד (באנגלית: The Lost Symbol) הוא מותחן שנכתב על ידי הסופר האמריקני דן בראון. הספר, אשר יצא לאור ב-15 בספטמבר 2009, הוא ספרו השלישי של בראון הסובב סביב דמותו של חוקר הסמלים רוברט לנגדון. ספר זה עוסק בעיקר בארגון הבונים החופשיים ועוקב אחר הרפתקאותיו של לנגדון בוושינגטון הבירה. ביום צאתו לאור נמכרו יותר ממיליון עותקים של הספר, אשר עד מהרה הפך לרב מכר. במשך ששת השבועות הראשונים לאחר צאתו לאור עיטר הסמל האבוד את המקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. נכון לינואר 2013, כשלוש שנים לאחר צאתו, היו ברחבי העולם 30 מיליון עותקים מודפסים של הספר, בעשרות שפות שונות.
עלילה
קו העלילה העיקרי של הספר נמתח לאורך לילה אחד ועוקב אחר דרכו של חוקר הסמלים רוברט לנגדון בוושינגטון הבירה, תוך מאמציו לפענח חידה מסתורית עתיקת יומין במטרה להציל את חברו פיטר סולומון. בראשית הספר לנגדון מקבל הזמנה להעביר הרצאה בבניין הקפיטול. בתומו חושב לנגדון כי הוזמן על ידי פיטר סולומון – חבר קרוב, בכיר בבונים החופשיים ובעל הון רב העומד בראשות מכון הסמית'סוניאן. לבקשתו לכאורה של פיטר הוא מביא עימו לוושינגטון גם חבילה קטנה ואטומה שפיטר ביקש ממנו בעבר לשמור עליה.
כאשר לנגדון מגיע לבניין הקפיטול הוא מגלה כי אולם הפסלים הלאומי בו היה אמור להעביר את ההרצאה ריק. לתדהמתו הוא מגלה כי ברוטונדה של הקפיטול הונחה יד אדם כרותה אותה זיהה כשייכת לחברו פיטר. עד מהרה התברר לו כי הוא הובא לוושינגטון במרמה, ומי שהזמינו הוא אדם מסתורי המכונה "מלאך", אשר חטף את פיטר. מלאך יוצר קשר עם לנגדון ומספר לו כי זימן אותו לוושינגטון על מנת שיסייע לו לפענח סוד קדום הקשור בארגון הבונים החופשיים בדבר פירמידה מסתורית המוחבאת בעיר, אחרת פיטר יירצח. לנוכח מציאת היד הכרותה ברוטונדה מגיעים למקום טרנט אנדרסון, מפקד משטרת הקפיטול ואינואה סאטו, בכירה בארגון ה-CIA. לנגדון פונה אליהם בדבר שיחת הטלפון המאיימת שקיבל ממלאך, וסאטו טוענת בפניו כי האדם המסתורי מהווה איום על הביטחון הלאומי של ארצות הברית. היא מפרטת כי לכידתו של מלאך דחופה וחשובה יותר מהצלתו של פיטר. השלושה בוחנים את היד הכרותה ולנגדון מגלה כי טבוע בה רמז המוביל אל חדר ספציפי במעמקי הקריפטה של הקפיטול.
חידת הפירמידה
במרכז עלילת הספר מפענח רוברט לנגדון חידה מסתורית עתיקה. בספר מובאת אגדה לפיה הבונים החופשיים הטמינו במיקום סודי בוושינגטון את "חכמת כל הדורות" או "המיסטריות העתיקות". מסופר כי הארגון החביא פירמידה קטנה אשר באמצעות פיענוח הצפנים בה תוביל אל המיקום הסודי. בתחילת עלילת הספר מוצא לנגדון פירמידת אבן קטנה בחדר נטוש באחד ממרתפי קריפטת הקפיטול. הפירמידה נמצאה קטומה, כלומר חסרת החלק העליון שלה. על ראשה היו חרוטים בטבלה של ארבע שורות של ארבע אותיות 16 תווים אשר כללו צורות הנדסיות פשוטות. באמצעות שימוש בצופן המאסוני המיר לנגדון את 16 התווים לצירוף של 16 אותיות. עם זאת 16 האותיות ניראו כצירוף אותיות חסר משמעות.
בהמשך מוצאים בחבילת עץ קטנה את ראש הפירמידה – פירמידת זהב קטנה אשר משלימה את פירמידת האבן חסרת הראש. על הפירמידה היו חרוט המשפט "The secret hides within The Order", הסוד מתחבא בתוך הסדר (או המסדר). כמו 16 האותיות, גם משפט זה נראה תחילת כחסר פשר של ממש. בהמשך נחשף כי על קופסת העץ חרוטה הכתובת "AD 1514". תחילה היה נראה כי הסימון AD מייצג שנה לספירה, כלומר שנת 1514. אך מאוחר יותר התברר כי האותיות AD מייצגות את ראשי התיבות של שמו של איש האשכולות הגרמני אלברכט דירר, ו-1514 מייצג את היצירה המפורסמת אותה פרסם בשנה זאת, היצירה מלנכוליה-I. במלנכוליה מוצג ריבוע קסם בן 16 ספרות בו כיאה לריבוע קסם כל שורה, עמודה ואלכסון שווים לאותו הסכום, 34 במקרה הזה. לאחר שלנגדון סידר מחדש את טבלת 16 האותיות לפי סדר המספרים של ריבוע הקסם של דירר, התקבל המשפט "Jeova Santcus Unus", אל אמיתי אחד בלטינית. על אף שכעת 16 האותיות קיבלו משמעות, לא היה ברור איך הן מסייעות להבין על איזה מיקום סודי מצביעה הפירמידה. לבסוף לנגדון וקתרין הבינו כי המשפט מצביע על אייזק ניוטון, אשר חתם כמה מעבודותיו במשפט זה, אשר מהווה גם אנגרמה של שמו בלטינית.
"הכל מתגלה במעלה ה-33" לפי הספר הוא לכאורה משפט המעיד כי בדרגה ה-33 בבונים החופשיים מתגלים סודות הארגון הכמוסים. בפרשנות משלהם, לנגדון וקתרין מחליטים להרתיח את הפירמידה במים ל-33 מעלות במעלות ניוטון. לאחר שעשו זאת, נחשף כיתוב חדש על פירמידת הזהב: "Eight Franklin Square" (כיכר פרנקלין 8, או ריבוע פרנקלין 8) המשלים את המשפט שהיה חרוט על פירמידת האבן ("The secret hides within The Order"). משכך חשבו כי הפירמידה מצביעה על כתובת מגורים בכיכר פרנקלין, אשר שם נמצא המיקום הסודי. עם זאת, כתובת כזאת לא קיימת בכיכר, אשר סביבו עומדים רק שבעה מבנים. בהמשך, לאחר ההרתחה ל-33 מעלות, גילו כי בתחתית הפירמידה מופיעה טבלה של 64 סמלים ממגוון רחב של תרבויות, לכאורה חסרי כל קשר אפשרי. מאוחר יותר לנגדון וקתרין הבינו כי המשפט "Eight Franklin Square" רומז כי הצעד הבא בפיענוח החידה הוא שיש לסדר את 64 הסמלים מחדש לפי ריבוע קסם ייחודי שיצר המדינאי והמדען האמריקני בנג'מין פרנקלין. לאחר הסידור רשת סמלים יצרה מעין צורת פירמידה מורכבת, בה נוצרו שתי כתובות: באופן מפורש הופיעה המילה היוונית "Ηερεδομ", הרדום, ובאופן רמוז הופיעה צמד המילים הלטיני "Laus Deo", השבח לאל. שני הביטויים הצביעו על שני מיקומים שונים בוושינגטון, שניהם בעלי גג בצורת פירמידה: בית המקדש (המכונה הרדום בפי הבונים החופשיים) ואנדרטת וושינגטון (אשר על ראשה חרוטה הכתובת Laus Deo). בסוף עלילת הספר מגלה פיטר סולומון ללנגדון כי באבן הפינה של אנדרטת וושינגטון הטמינו אנשי הבונים החופשיים עותק של הביבליה – הברית הישנה והחדשה. לפי הספר אלו מהווים את "המיסטריות העתיקות" של הבונים החופשיים, ולפי הארגון הבנה אמיתית של המסרים החבויים בתנ"ך ובברית החדשה היא המפתח לחכמה.
יצירות אומנות בולטות המוזכרות בספר
לקראת סוף הספר ליצירה מלנכוליה (Melencolia-I) שיצר האמן הגרמני אלברכט דירר בשנת 1514 עומד תפקיד חשוב בפיענוח חידת הפירמידה. התחריט הוא רב חידתיות, ביטויים סימבוליים ואלמנטים מתמטיים-גאומטריים מורכבים, ונחשב לאחת היצירות שזכו למספר הרב ביותר של ניתוחים, דיונים ופרשנויות. בספר קובע לנגדון כי היצירה מתארת את "מאבקה של האנושות להבין את המיסטריות העתיקות". הדמות המכונפת מייצגת לכאורה את "בן האנוש הגאון" שעל אף שהוא שרוי בקידמה ומוקף בסמלי הבינה האנושית הוא "עדיין אינו מסוגל להגיע לנאורות". התחריט מייצג אפוא את "ניסיונו הכושל של המין האנושי להפוך את הבינה האנושית לכוח אלוהי".
גרסה עברית
הספר תורגם לעברית על ידי גיא הרלינג, ומכיל 587 עמודים, והוצא לאור על ידי מודן בשנת 2010.
עיבוד קולנועי וטלוויזיוני
סרטי קולומביה, אשר הפיקו גם את העיבודים הקולנועים לספרים הקודמים בסדרה, הודיעו על הפקת עיבוד קולנועי לספר. בסרט, אשר טרם החלה הפקתו, צפוי לככב טום הנקס, כוכב הסרטים הקודמים, וכן הבמאי של אלו, רון הווארד, צפוי לשמש גם בסרט זה. דן בראון צפוי לקחת חלק בכתיבת התסריט. ביולי 2013 אולפני סוני הכריזו שבמקום עיבוד לספר "הסמל האבוד" הם יפיקו עיבוד קולנועי לספר "התופת" שייצא לאקרנים ב-14 באוקטובר 2016, עם דייוויד קויפ כתסריטאי, רון הווארד כבמאי וטום הנקס שיככב בתפקיד רוברט לנגדון.
במאי 2021, שירות הסטרימינג Peacock הכריז כי הספר עובד לסדרה בשם "הסמל האבוד".
ליברמור
ליברמור (באנגלית: Livermore, לשעבר: Livermores, Livermore Ranch ו-Nottingham) היא עיר במחוז אלמידה שבקליפורניה, ארצות הברית. העיר שוכנת בשוליים המזרחיים של אזור מפרץ סן פרנסיסקו (The San Francisco Bay Area).
ליברמור נוסדה על ידי ויליאם מנדנהול (Mendenhall) ונקראה על שמו של רוברט ליברמור, ידידו וחוואי שהתיישב באזור בשנות הארבעים של המאה ה-19. בעיר שוכנת המעבדה הלאומית לורנס ליברמור, על שמו של הפיזיקאי ארנסט לורנס. על שמה של המעבדה נקרא היסוד הכימי ליברמוריום, כך ששם העיר נכנס לטבלה המחזורית. בחלקה הדרומי של העיר משתרעים כרמי גפנים.
גאוגרפיה
העמק בו שוכנת ליברמור משתרע במרחק של 48 ק"מ ממזרח ומעבר לרכס הרי החוף הראשון שמקיף את אזור מפרץ סן פרנסיסקו. עמק ליברמור משתרע בכיוון מזרח-מערב כשמעברי ההרים במזרח ובמערב מקשרים אותו לעמק המרכזי (Central Valley). מעברי ההרים משמשים את מסילות הרכבת ואת הכבישים המהירים שמחברים בין שני העמקים. אורכו של עמק ליברמור הוא כ-24 ק"מ ורוחבו הוא כ-16 ק"מ. האדמה המקומית היא אדמת חצץ עם ניקוז מעולה. קיימים כמה אתרי הפקת חצץ מחוץ לעיר. האדמה החצצית והאקלים הים-תיכוני מעצימים את ריכוז הטעם של הענבים הגדלים באזור.
אקלים
האקלים בליברמור הוא אקלים ים-תיכוני, אף על פי שהיא קרובה לאזור של אקלים צחיח למחצה בשל כמות המשקעים השנתית הנמוכה יחסית שלה. האקלים מתאפיין בקיץ חמים עד חם ויבש וחורף מתון עד קר ולח (CSA על פי שיטת קפן). הטמפרטורות בקיץ (יוני-אוקטובר) במהלך היום נעות בין 24-29 מעלות צלזיוס, אך מגיעות לעיתים ל-38 מעלות. לילות הקיץ קרירים הרבה יותר בדרך כלל והטמפרטורות בהם נעות בין 10-16 מעלות צלזיוס. הרוחות נושבות בעמק ממערב למזרח. בערבי הקיץ נושבות רוחות קרירות המגיעות מהאוקיינוס השקט בדרכן לעמק המרכזי. הרוחות, הנושבות במהירות של כ-14 קמ"ש, חזקות וקבועות דיין כדי שהגבעות של ליברמור יהיו מכוסות בטורבינות רוח. החודשים יוני-ספטמבר יבשים באופן קיצוני והשמיים בהירים, אך בסוף הקיץ הלחות הסוב-טרופית חודר לעיתים לתוך עמק ליברמור ומביאה אתה ענני מונסון ובאופן שכיח פחות, סופות רעמים.
כמעט כל 370 המ"מ של המשקעים במשך השנה יורדים בחודשים ספטמבר-מאי, אך בערך במחצית מהימים השמיים בהירים. חודשי השיא של הגשמים הם דצמבר-מרץ. החודשים הקרים הם ינואר ומרץ, הטמפרטורות בהם נעות בין 13-3 מעלות צלזיוס ובבקרים שוררת לעיתים קרה. טמפרטורת השיא בלילות החורף יכולה לרדת ל-4-7 מעלות מתחת לאפס. שלג יורד לעיתים נדירות. שיא החום שנרשם בליברמור היה ב-3 בספטמבר 1950 ועמד על 46 מעלות צלזיוס ושיא הקור תועד ב-5 בינואר 1961 וב-9 בדצמבר 1972 ועמד על 8 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
היסטוריה
ב-1839 הוענקו כמעט ללא תמורה 190 קמ"ר, שכיום מהווים את רוב שטחה של ליברמור, לחוואי רוברט ליברמור ולשותפו חוזה נוריאגה. ליברמור (1799-1858) היה אזרח בריטי שירד מספינת סוחר בריטית שעגנה במונטריי ב-1822 הוא קיבל אזרחות מקסיקנית והמיר את דתו לקתוליות שנה לאחר מכן, כפי שנדרש לצורך קבלת אזרחות ולזכות ישיבה. לאחר שעבד כמה שנים כמנהל עבודה בחוות שונות, נישא ליברמור ב-1838 לאלמנה מקסיקנית. ב-1839, לאחר שקיבל חווה משל עצמו, הוא החל להתעניין בגידול גפנים וירקות ופירות ואף עסק בגידול בקר וסוסים. בראשית שנות הארבעים הוא עבר עם משפחתו לעמק ליברמור והיה שם למתיישב הלבן השני, בנה שם את ביתו וב-1846 היה לראשון שנטע שם כרמי גפנים, מטעי אגסים וכרמי זיתים. ביתו הראשון היה בית טיט. לאחר שהאמריקנים השתלטו על קליפורניה ב-1847 ולאחר תחילת הבהלה לזהב ב-1848 החל ליברמור להתעשר ממכירת בקר לאלפי כורי הזהב שנהרו לקליפורניה. שיעור האוכלוסייה הלבנה החל לעלות באופן מהיר וערכו של הבקר עלה. באמצעות הונו החדש קנה ליברמור בשנת 1849 בית עץ שהובל בספינת מפרשים בהפלגה ארוכה סביב לכף הורן והיה לבניין העץ הראשון בעמק.
במהלך הבהלה לזהב, הייתה חוותו של ליברמור לתחנת עצירה ראשונה של מחפשי זהב ואנשי עסקים שנסעו מסן פרנסיסקו בדרכם לסקרמנטו ולאזור חיפושי הזהב. ליברמור מת ב-1858 ונקבר במיסיון סן חוזה לפני שהוקמה העיר שנושא את שמו. שטח חוותו חופף לרוב שטחה של העיר של היום. העיר הוקמה בשנת 1869 על ידי ויליאם מנדנהול שהיה הראשון שפגש את ליברמור ב-1846 כאשר צעד יחד עם הגדוד הקליפורני של ג'ון פרימונט בדרכו לכבוש את הערים שסבבו את השטח שנתפס על ידי הפלגה הפסיפית של צי ארצות הברית. קליפורניה הפכה למדינה ה-31 של ארצות הברית ב-1850 כאשר האוכלוסייה הלבנה שבה עלתה מ-8000 תושבים ב-1846 לכ-120,000 ב-1850.
משרד הדואר של ליברמור, שהיה ממוקם בביתו של ליברמור, פעל בין השנים 1851-1853. גרעין ההתיישבות הראשון צמח סביב בית מלון שהוקם ב-1864. משרד הדואר הרשמי נפתח ב-1869. באותה שנה חוברה העיר לרשת מסילות הברזל כאשר נפתחה המסילה בין אוקלנד לסקרמנטו, מה שהאיץ את פיתוחה של העיר.
בתי ספר פעלו בליברמור כבר בשנות השישים והלאה. ב-1870 נפתח בית הספר התיכון הראשון. בשנים הבאות התגלו מרבצי נפט ופחם באזור. ב-1871 אירעה שרפה רחבת היקף והבתים שנבנו במסגרת תהליך השיקום מהווים את האזור בו נמצא היום מרכז העיר. עד 1875 היו נהוגים בליברמור קרבות בין פרים לבין דוב גריזלי שניצוד. עם התפתחותה של העיר הוקמה בה תחנת כיבוי אש, נבנו כנסיות, נפתח בנק וב-1876 נפתחה בה ספריה.
ליברמור הוכרזה באופן רשמי כעיר על ידי מדינת קליפורניה ב-15 באפריל 1876. בשנותיה הראשונות היא הייתה ידועה בשל המלונות הגדולים שלה שפעלו ברחובה הראשי, לפני שהם הוחלפו בבניינים גדולים יותר. לאחר שנות השמונים של המאה ה-19 נודעה ליברמור בשל ענף היין המתפתח שלה. בשל האקלים הים תיכוני שלה, אדמת החצץ, הימים החמים והלילות הקרירים, היא היוותה מיקום מצוין לגידול גפני יין וענף זה החליף את גידול התבואה. במשך תקופה מסוימת בוצעה פעילות כרייה של כרומיט שהתגלה במקום. ב-1885 הוקם מפעל לייצור לבנים שהעסיק מעל 100 עובדים. ב-1886 חוברה העיר לקו טלפון וב-1889 הוארה העיר בתאורת גז. ב-1890 הסתכם אורכם הכללי של רחובות ליברמור ב-32 ק"מ.
ב-1942 הוקם בעיר שדה תעופה ששימש להכשרתם של טייסי צי ארצות הברית. המתקן פעל עד לתום מלחמת העולם השנייה. בינואר 1951 העביר צי ארצות הברית את השטח לרשות הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית לשימוש המעבדה לקרינה של אוניברסיטת קליפורניה. ב-1952 הקימה ממשלת ארצות הברית את המעבדה הלאומית לורנס ליברמור (LLNL), שנקראה על שמו של הפיזיקאי ארנסט לורנס. המקום שימש כמעבדה השנייה, לאחר המעבדה הלאומית לוס אלמוס, למחקר בתחום האנרגיה הגרעינית. המעבדה נוהלה על ידי אוניברסיטת קליפורניה. את המעבדה ייסד וניהל במשך שנים אדוארד טלר. ב-1956 הוקמו המעבדות הלאומיות סנדיה (Sandia). שתי המעבדות מעסיקות כיום כמעט 8,000 עובדים ויחדיו הן מהוות את המעסיק הגדול ביותר בליברמור.
נורת החשמל
בתחנת כיבוי האש של ליברמור פועלת נורת להט חשמלית שעל פי ספר השיאים של גינס היא פועלת מאז שנת 1901. הנורה פועלת ברציפות כל השנים הללו להוציא הפסקות חשמל ולהוציא שלוש פעמים בהן היא נותקה ופורקה בעת מעבר לתחנות חדשות. חוט הלהט של הנורה עשוי מפחמן.
נקינגר
נהר הנקינגר (באנגלית: River Neckinger) הוא אחד הנהרות התת-קרקעיים הזורמים מתחת העיר לונדון באנגליה.
מהלך הנהר
הנהר זורם מסאות'רק דרך רציף סנט סייביור שם הוא נשפך לנהר התמזה.
כל מהלך הנהר כיום הוא תת-קרקעי.
סטמפורד (נחל)
נחל סטמפורד (באנגלית: Stamford Brook) הוא אחד הנהרות התת-קרקעיים של לונדון באנגליה.
מהלך הנחל
הנחל מקורו בשלושה נחלים קטנים יותר המתאחדים יחדיו, במערב לונדון, הנחל זורם דרך עמק המרסמית' ונשפך אל נהר התמזה.
הנחל כוסה בהדרגה, והחל משנת 1900 הנחל מכוסה בכל מהלכו, וכיום זורם כולו בתוך צינורות הביוב שמתחת העיר לונדון.
זמן מאוחר
לפי משוואות מקסוול, גלים אלקטרומגנטיים המתפשטים בוואקום, מתפשטים במהירות האור c. מהירות האור היא מהירות סופית, ולכן לאור הנפלט מן המקור בזמן t=t_0, ייקח זמן מסוים עד שיגיע לצופה שנמצא במרחק r מן המקור. הצופה יבחין במאורע רק בזמן t=t_1. הקשר בין שני הגדלים הוא:
הביטוי נקרא זמן מאוחר (או זמן מעוכב [Retarded time]).
הסיבה לשם "Retarded time", היא כי כל השדות והפוטנציאלים שיראה הצופה, הם למעשה אותם שדות ופוטנציאלים שהתרחשו בעבר, בזמן המאוחר. כלומר הצופה יצפה בשדות ובפוטנציאל שהיו במקור בעבר, ולא במצבם הנוכחי.
הזמן המאוחר הוא תוצאה ישירה של סופיות מהירות האור, ולכן איננו קיים במכניקה הקלאסית, כי שם מהירות האינטראקציה אינסופית.
מוחמד החמישי, מלך מרוקו
רקע
מוחמד החמישי הוא בנו של יוסף, סולטאן מרוקו. הוא היה המלך העשרים בשושלת העלאווית המולכת במרוקו מאז אמצע המאה ה-17.
הוא נמנה עם תובעי העצמאות של מרוקו, והוגלה ממרוקו עם משפחתו על ידי השלטון הצרפתי למדגסקר. במקומו הובא לארמון ברבאט מוחמד אבן ערפאת, קרוב רחוק של מוחמד בן יוסף, שהיה אז כבן 70. הגלייתו של מוחמד בן יוסף הגבירה את שאיפות העצמאות העממיות, המונים יצאו לרחובות להפגנות בכל הערים הגדולות במרוקו, התעמתו עם השוטרים והצבא הצרפתי ודרשו להחזיר את המלך מהגלות. ב-1 באוקטובר 1955, אחרי התפטרות מוחמד אבן ערפאת מהשלטון, החליטה ממשלת צרפת לאפשר את חזרתו של מוחמד בן יוסף למרוקו יחד בנו מולאי חסן (לימים המלך חסן השני) ולבטל את משטר החסות הצרפתי. בעקבותיה ביטלה גם ספרד את משטר החסות שלה, על החלקים שבהם שלטה, והמדינה זכתה לעצמאות. מרוקו התקבלה לאו"ם ב-3 במרץ 1956, והצטרפה לליגה הערבית. לאחר קבלת העצמאות המדינית שינה מוחמד החמישי את תוארו מ"סולטאן" ל"מלך". למרות מאבקו לעצמאות, הצליח המלך מוחמד החמישי לשמור על יחסי קרבה ושיתוף עם צרפת, מעצמת החסות לשעבר.
יחס למיעוט היהודי
קיימת מחלוקת האם מוחמד החמישי הגן בפועל על היהודים אל מול משטר וישי במהלך מלחמת העולם השנייה או, לחלופין, האם היה חותמת גומי של השלטון הצרפתי. לאחר תבוסת צרפת לגרמניה הנאצית וייסוד משטר וישי ביולי 1940, גברו חששותיהם של היהודים במרוקו מפני הבאות. למרות שעמד בראש מדינת חסות שנשלטה על ידי הממשלה הצרפתית, בפגישה שנערכה בין המלך למנהיגים היהודים באותה תקופה הוא הצהיר שהוא מחויב לדאוג לשלום נתיניו היהודים. למרות הצהרותיו, בשנים 1940–1941 החקיקה האנטי-יהודית שיושמה בצרפת נאכפה גם במרוקו, על ידי צווים מלכותיים עם חותמת המלך עליהם. משטר וישי תכנן לנקוט בהמשך צעדים חמורים אף יותר נגד יהודי צפון אפריקה, אך מבצע לפיד ושחרור מערב צפון אפריקה על ידי האימפריה הבריטית בשלב מוקדם יחסית של המלחמה מנע את המשך התדרדרות המצב.
בשנת 1948 התרחשו פרעות בערים אוג'דה וג'ראדה נגד היהודים, זמן קצר לאחר שמוחמד החמישי נשא נאום אנטי-ציוני חריף, מה שפגע בתדמיתו החיובית בקרב היהודים.
עם קבלת העצמאות, המלך קרא למנהיגים היהודים ואמר להם שכפי שהבטיח להם בעבר, ליהודים יינתנו אותן הזכויות כמו למוסלמים. בנאומו הראשון לאחר קבלת העצמאות חזר על כך שיינתן חופש דת מלא לכל נתיניו כולל היהודים. מספר יהודים קיבלו תפקידי מפתח במשרדים ממשלתיים ושר הדואר היה יהודי.
המלך היה מודע לגלי עלייה ההמונית ממרוקו לישראל אך תמיד חזר על כך שמרוקו זקוקה ליהודיה. כאשר הופיע בפני המלך אחד המנהיגים מהקונגרס היהודי העולמי כדי לשכנע אותו לשחרר את היהודים הוא ענה לו: "היהודים חיים על אדמת המגרב הברוכה זה אלפי שנים. גם לפני בוא האסלאם, הם חיו בינינו בכבוד ובהערכה, ועל פועלם למען מרוקו הם יישארו קרובים ללבי תמיד. אפילו שיעברו למדינות רחוקות היהודים של מרוקו ימשיכו להיות נתינים שלנו, ואנו חייבים להגן עליהם אפילו בהיותם רחוקים מאיתנו. אנחנו נלווה אותם בדרכם החדשה עם הרבה כבוד וחששות ושאלוהים יסלח להם על טעותם”.
מנהיגי הקהילה היהודית הקטנה החיה במרוקו כיום, סרז' ברדוגו ואנדריי אזולאי, פנו ליד ושם כדי שמוחמד החמישי יירשם כחסיד אומות העולם עבור מה שהם הגדירו כ"הערכה על פועלו בהצלת יהודי מרוקו בזמן השואה". עמדת יד ושם היא כי המלך מוחמד החמישי אינו עומד בקריטוריונים של "פנייה רשמית של הנאצים להסגרת היהודים", מאחר שבהצהרותיו ומעשיו המלך לא העמיד עצמו בסכנת חיים.
כיל רותם
כיל רותם (לשעבר רותם אמפרט נגב בע"מ) היא חברה העוסקת בכרייה ובהשבחת פוספטים, בייצור דשנים, חומצות זרחתיות ברמות ניקיון שונות וחומרים תעשייתיים אחרים, בשטחי זיכיון בנגב, וכן בשיווקם ובמכירתם בישראל ובשאר העולם. החברה נמנית בין יצרניות הדשנים הגדולות בעולם בתחום הדשנים והכימיקלים הזרחניים.
כיל רותם היא חברה בת של קבוצת כיל, השייכת לחברה לישראל, והיא אחות למפעלי ים המלח (הנמצאים מזרחית למפעלים של כיל רותם) וכן למפעל "פריקלאס ים המלח" באזור רותם, ליד מפעלי כיל רותם. החברה נוצרה בשנת 1991 ממיזוג של פוספטים בנגב, רותם דשנים וקבוצת אמפרט האירופאית.
פעילות
החברה מייצרת למעלה מ-80% מתצרוכת החשמל שלה בעצמה, על ידי ניצול חום ממתקני הייצור ללא שריפת דלקים.
רוב התוצרת של רותם מיוצאת. מוצרים אלו משמשים לדישון, לתעשיית התרופות, המזון, הקוסמטיקה ועוד.
היסטוריה
ב-22 באפריל 1952 נרשמה "פוספטים בנגב בע"מ" כחברה ממשלתית לניצול עתודות הפוספטים בנגב. באותה השנה החלה כרייה בפועל בשדה אורון. במרוצת השנים, התבצעו מיזוגים ורכישות לרוב, בישראל ומחוצה לה. בנובמבר 1952 התמזגה פוספטים בנגב עם חברת "דשנים וחומרים כימיים" לחברה בשם "כימיקלים ופוספטים".
בשנת 1972 החליט שר הפיתוח, חיים גבתי, להקים מחדש את "פוספטים בנגב" כגוף נפרד ולהפכה לאחת מחברות הבת של כימיקלים לישראל. באותן שנים, הרחיבה החברה את פעילותה למישור רותם, המכתש הקטן ונחל צין. בשנת 1977 הקימה כימיקלים לישראל חברה נוספת במסגרת הקונצרן: חברת "רותם דשנים", שנועדה להיות הבעלים של מתקני הייצור החדשים במישור רותם.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 איחדה כימיקלים לישראל את רותם דשנים ואת חברת אמפרט (Amsterdam Fertilizers או בשם מקוצר Amfert) - יצרנית הדשנים ההולנדית, לקבוצת דשנים בינלאומית בשם "רותם אמפרט". ב-1991 מוזגה "פוספטים בנגב" אל תוך המערך החדש, שנקרא מאז כיל רותם (לשעבר: "רותם אמפרט נגב בע"מ").
ב-1995 נמכרה החברה על ידי ממשלת ישראל לקבוצת אייזנברג. ב-2001 נמכרה החברה לישראל, החברה האם של כימיקלים לישראל, לקבוצת עופר.
כיו מהווה כיל רותם חברה מרכזית בתוך קונצרן כיל.
זיהום אקוויפר מי התהום
לאחר שהוענק למפעל פרס "מגן איכות הסביבה בתעשייה" לשנת 2001 מהמשרד להגנת הסביבה טענו עמותות אדם טבע ודין וחיים וסביבה שהמפעל הוא אחד האחראים העיקריים לזיהום מי התהום באקוויפר "חבורות יהודה" בנגב. לטענתם, במשך שנים רבות אגר המפעל את שפכיו בבריכות אידוי לא מדופנות, דבר שגרם לדליפת שפכי תעשייה בעלי חומציות ומליחות גבוהות ביותר, וזיהום של האקוויפר. כתוצאה מכך אבדו מיליוני מטרים מעוקבים של מי שתייה. בתגובה טענה "כימיקלים לישראל", כי בבדיקות שנעשו באזור לא הוכח קשר בין המלחת קידוחי מים במישור רותם לבין מפעלי התעשייה של כיל רותם, וכי קיימים מקורות אפשריים נוספים רבים להמלחה זו. כן הודיעה החברה כי היא משתפת פעולה עם המשרד להגנת הסביבה, ופועלת להפחתת הזיהום.
זיהום אוויר
בשנת 2002 התגלו בבדיקות של המשרד להגנת הסביבה במפעל בצין חריגות רבות מהתקן. בעבר היה במפעל מתקן גדול לקליית פוספטים, אך מתקן זה הושבת. גם לאחר השבתת המתקן, פלטו שתיים מארובות המפעל כמות גדולה מאוד של חלקיקים מזהמים. גם במפעלים באורון ובמישור רותם התגלו בשנת 2002 חריגות מהתקן.
בשנת 2006, פלטו מפעלי החברה 44% מכלל הזיהום החלקיקי התעשייתי בישראל. החלוקה היא כדלקמן: 35% מקורם במפעל צין, 7% נוספים מקורם במפעל אורון והיתר, 2% מקורם במפעל מישור רותם.