cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איב למפרט
אטיקס קוויק סטפ (2015–היום)
ב-2018, למפרט שיחזר את ההישג שלו משנה שעברה וניצח שוב את דווארס דור פלנדרן. הוא השתתף במרוץ ההאמר לימבורג וניצח אותו ביחד עם שאר קבוצת קוויק סטפ. למפרט איבד את תוארו כאלוף בלגיה בנגד השעון לאחר שסיים שלישי, אך ניצח את מקצה העלית גברים בכביש, כשהוא מקדים פיליפ ז'ילבר (מקום שני) ואת יספר סטויבן (מקום שלישי). הוא סיים במקום הרביעי באליפות אירופה ובמקום החמישי במרוץ המלחמה הגדולה, 13 שניות אחרי מיקל ראים המנצח. באליפות העולם, הוא וקוויק סטפ החזירו לעצמם את תואר "אלופי העולם בנגד השעון הקבוצתי" וזכו במדליית הזהב. הוא סיים שני במרוץ בינץ' - שימאי - בינץ'.
ב-2019 למפרט עשה עונת קלאסיקות טובה, כשסיים שביעי באומלופ הט ניוסבלד, חמישי בקורנה–בריסל–קורנה ו-11 בסטראדה ביאנקה. אך השיא הגיע כשסיים במקום השלישי בפריז - רובה, 13 שניות אחרי פיליפ ז'ילבר המנצח ונילס פוליט. הוא ניצח עם קבוצתו את מרוץ ההאמר לימבורג וניצח את הקטע השביעי בטור דה סוויס. הוא סיים במקום השני באליפות בלגיה בנגד השעון וסיים במקום ה-10 במרוץ הכביש. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטור דה פראנס ובעיקר שימש כפועל של חברי קבוצתו. באליפות אירופה, למפרט סיים שביעי בנגד השעון ושני במקצה העלית גברים, כשהוא מפסיד לאליה ויוויאני בספרינט סיום. הוא סיים שלישי בטור של גרמניה וניצח את הטור של סלובקיה.
אלגוריתם דו-כיווניות של יוניקוד
תווים נייטרליים
מקרה מורכב עוד יותר מתרחש כאשר ישנו רצף של תווים נייטרליים מסוגים שונים הדורש הכרעה כיצד יש לסדרם. כאן, אלגוריתם דו-הכיווניות כשל לעיתים ורק בגרסתו האחרונה תוקנו בעיות כמו רצפים של תו>מקף>מספר/תו לטיני. קודם לכן, האלגוריתם שיבש את הסדר ודרש מיישומים שביקשו לתמוך בכיווניות נכונה במקרה נפוץ זה (בעברית) ליישם פתרונות "עוקפי-יוניקוד". בגרסת "אופיס 2000" של ערכת התכנות המשרדיות של מיקרוסופט הוגדרה כיווניות כללית לפסקה, ובהתאם לה התנהגו התווים הנייטרליים כאילו הם בעלי כיווניות ימין-לשמאל או שמאל לימין. בגרסה הנוכחית של האלגוריתם פתרונות כאלו אינם נחוצים. לדוגמה, המשפט הבא יוצג נכון באלגוריתם יוניקוד בגרסתו העדכנית:
העונות
סתיו – Der Herbst
הסתיו הוא החלק הארוך והרב-גוני ביותר ביצירה.
אלגוריתם דו-כיווניות של יוניקוד
בעיות באלגוריתם
באלגוריתם ישנן עדיין מספר בעיות בשימוש בעברית (ובערבית). לדוגמה, רצף מלל כזה:
יוצג בשימוש רגיל באופן שגוי: מקרה אחר קיים עם הטקסט הבא: המוצג באופן שגוי כך:
בעיה נוספת נפוצה בכתיבת מספרי טלפון: הטקסט יוצג כאשר הקידומת מימין למספר הטלפון: כדי לפתור בעיות אלו ניתן לעשות שימוש בתווים סמויים מיוחדים המכניסים כיווניות ימין-לשמאל או שמאל-לימין. תוצאה נוספת אפשר לקבל כאשר מכניסים רווחי אפס בעלי כיווניות או תווים השוברים או מאחדים "הקשריות" (בערבית). זה אינו פתרון שמשתמשים רגילים יכולים לעשות בו שימוש בנקל, ועדיין נדרשת השלמה תוכנתית לחסר.
תווי כיווניות סמויים
תקן יוניקוד מגדיר שני תווי כיווניות סמויים. תווים אלו אינם נראים במסמך ותפקידם לקבוע את כיווניות הטקסט שנמצא לפניהם ואחריהם. תו נייטרלי שיוצב בסמוך לתו LRM, יירש את כיווניותו שהיא שמאל-לימין, ואילו תו נייטרלי שיוצב בסמוך לתו RLM, יירש את כיווניותו שהיא ימין-לשמאל.
אופני השימוש בתווי כיווניות סמויים בפסקה עברית:
העונות
סתיו – Der Herbst
מס' 21: הקדמה – אלגרטו
אלגוריתם דו-כיווניות של יוניקוד
תווי כיווניות סמויים
בנוסף, מערכות הפעלה ויישומים שונים מאפשרים הזנת תווי LRM ו-RLM במגוון דרכים:
העונות
סתיו – Der Herbst
"נושא ההקדמה הוא שמחת האיכר על קציר טוב"
מירוסלאב פיליפוביץ'
הטבח סביב באניה לוקה
לא נודעה מעורבותו של פיליפוביץ' בטבח ב-12 בפברואר.
העונות
סתיו – Der Herbst
מס' 22: רצ'יטטיב של לוקאס וסימון "Den reichen Vorrat fährt er nun"
מס' 23: סולנים לחוד ובאנסמבל, ומקהלה "So lohnet die Natur den Fleiβ"
פרק בשבחי העבודה והחריצות. היידן ווואן סוויטן רבו במשך ימים על נושא הפרק, כשוואן סוויטן צידד בנושא הזה ואף רצה שהוא היה מוטיב מרכזי ביצירה. הפרק מתוזמר באופן צבעוני במיוחד בכלי הנשיפה.
מירוסלאב פיליפוביץ'
הטבח סביב באניה לוקה
המעשים בתושבי הכפרים הללו היו כה מזוויעים, עד כי אפילו הנאצים מיאנו להכיר בהם ואף שפטו את פיליפוביץ' והציבו משמר במקום. מניעיהם כללו לא רק את סלידתם הטבעית מהזוועות הללו אלא גם את החשש שהן תעוררנה מרי בקרב הסרבים. פיליפוביץ' פוטר מחברותו במסדר הפרנציסקני על ידי רמירו מארקונה בעצמו. הוא נכלא בזאגרב, ומשם הועבר, כאסיר, למחנה יאסנובאץ.
העונות
סתיו – Der Herbst
מס' 24: רצ'יטטיב של הנה, סימון ולוקאס "Seht, wie zum Haselbusche dort"
מירוסלאב פיליפוביץ'
השיבה לשורות האוסטאשה והמינוי
מירוסלאב פיליפוביץ' היה אסיר במחנה יאסנובאץ, אך בשל עברו בתנועת האוסטאשה, שמשך את עינו של מאקס לובוריץ', הוא הוחזק בתנאים טובים וסייע לקצינים כ"מודיע" ובריון בשורות האסירים. לימים הוא שב לשורות האוסטאשים, והיה לקצין. מנהל המחנה היה איביצה מאטקוביץ', וסגנו היה המפקד ליובומיר מילוש. מירוסלאב היה רב-הסוהרים או סגן-המפקד ונקרא מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ' (ופשר התוספת לשמו: איש-מלאכת-כפיים). בשלהי חודש יוני קודם למנהל המחנה כמחליף למאטקוביץ' ומילא תפקיד זה עד סוף אוקטובר. מירוסלאב עצמו, לכשנתפש, הודה כי לעניות דעתו, נרצחו כעשרים עד שלושים אלף איש במשך שלושה חודשים אלו, מהם כמאה הרג בעצמו. הצהרתו של פיליפוביץ' מצמצמת במשהו את פשעיו ופשעי רעיו האוסטאשים. אחר-כך פיקד על מחנה סטארה גרדישקה, שבו הוחזקו הנשים והילדים, וכן גברים, עד מרץ 1943. העד גבריאל וינטר העיד, כי הוא ועוד 30 אסירים שהו זמן מה במחנה קטן בדרך ליאסנובאץ, שהיה בפיקודו של מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ', שם הוא רצח אסיר שהסתיר מעט לחם. פיליפוביץ' גם התנשא באכזריותו בכך שניצח בהתערבות את מארינקו פוליץ' וירקו מאריצ'יץ', שניהם מש"קים נודעים לשמצה מיאסנובאץ. העד יוסיפ ריבולי מתאר:
העונות
סתיו – Der Herbst
מס' 25: דואט של לוקאס והנה "!Ihr schönen aus der Stadt, kommt her"
חיזוריו של לוקאס אחר הנה.
מירוסלאב פיליפוביץ'
מפקד יאסנובאץ
בדיווחים רבים, מהם זכרונות-עדים ומהם הודאות אוסטאשים, נזכר מירוסלאב פיליפוביץ' כאכזרי והנורא מכל האוסטאשה, וכאדם אשר, לדברי וועדת-החקר הממלכתית של קרואטיה, אכזריותם של ליובו מילוש, לובוריץ' ואיביצה מאטקוביץ' מתגמדת נכחו.
העונות
סתיו – Der Herbst
מס' 26: רצ'יטטיב של סימון "Nun zeigt das entblöβte Feld"
מס' 27: אריה של סימון "!Seht auf die breiten Wiesen hin"
מירוסלאב פיליפוביץ'
מפקד יאסנובאץ
תקופת פיקודו של מירוסלאב נודעה לשמצה בדברי-הימים של יאסנובאץ כעקובת-דם במיוחד. מירוסלאב עצמו העיד כי מתוך "20 עד 30,000" רצח בעצמו כ"מאה". ניכר מהעדויות השונות, כי הערכתו זו באשר למספר האנשים שרצח קטנה מהאמת, ולכן אפשר שניתן להטיל דופי בהערכתו את מספרי ההרוגים. לפיכך, המספר המינימלי המשמש להערכת ההרוגים בימי פיקודו עומד על 30,000, בעוד שבמספר מקורות הוא מאמיר ל-40,000.
העונות
סתיו – Der Herbst
ברצ'יטטיב הקודם נפתחה סצנת הציד ביצירה. האריה הזו "מציירת" את השיטוט אחר הציד, את רחרוח הכלבים, את ההליכה שהולכת ומתגברת והופכת להיות ריצה. היידן מסמן פעמיים בפרטיטורה על הגברת הקצב (più mosso). עד שלפתע המוזיקה מפסיקה, על מנת לציין את החיה שלפתע נעצר. הצייד מתקרב אליו אט-אט ובשקט, וכל זאת מתואר בעזרת שינוי קצב ודינמיקה. הרגע שבו הציד מבחין מסומן על ידי פיציקטו בכלי הקשת, שלאחריו הציד מנסה לברוח, עד לכיתורו על ידי הציידים. ייתכן שהסצנה הזו עוררה בהיידן הזדהות מסוימת, מאחר שאחד התחביבים שלו בזמן שירותו באסתרהאזי היה ציד.
מירוסלאב פיליפוביץ'
מפקד יאסנובאץ
מירוסלאב עצמו נזכר בדו"ח וועדת-החקר הממלכתית כאחד מני שלושה עשר אוסטאשים שבלטו באכזריותם ובמעורבותם הישירה ברציחות. כמו כן הוא זכור שם, "לפי עדים רבים", כמי ש"רצח אסירים רבים במו-ידיו החשופות", וכן גם ב"אנציקלופדיה של השואה".
העונות
סתיו – Der Herbst
מס' 28: רצ'יטטיב של לוקאס: "Hier treibt ein dichter Kreis"
המשך סצנת הציד, בדומה לאריה הקודמת.
מירוסלאב פיליפוביץ'
מפקד יאסנובאץ
ניקולה ניקוליץ' זוכר איך מירוסלאב הכריחו להביט בו יורה בשני אסירים שהיו בקבוצה שנבחרה למות. ניקוליץ' ויוסיפ ריבולי שניהם העידו כי מראהו ומשמע קולו של פיליפוביץ' לא העידו על הזדון שבו. ניקוליץ' מוסיף בתארו את "עצי המוות" בגראדינה, שעל גזעיהם היו מסמרים וכבלים ששימשו לתליית אסירים, נשים וילדים, במשך ימים, ללא מזון ושתייה, כשם עצמם מבשלים תחתם, "מדברים על קניבליזם" וכדומה. אחד מהעצים הללו, אמר ניקוליץ', נודע כ"עץ של האח-שטן"(פיליפוביץ'). העד דרביס שאראץ' זוכר כיצד הוא הביא שלושה צוענים לנגן בפניו, ומשהתאכזב מהנגינה, ירה באחד ושילח את האחרים למוות. ולדימיר צ'ביה זוכר כיצד ירה בשלושה אסירים בעיצומה של ארוחת-הצהריים, ואז שב לאכול.
העונות
סתיו – Der Herbst
מס' 29: מקהלה של ציידים, כפריים וכפריות "Hört, hört das leute Getön"
מירוסלאב פיליפוביץ'
מפקד סטארה גרדישקה
מ-28 באוקטובר 1942 ועד 20 במרץ 1943, היה מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ' מפקד במחנה סטארה גרדישקה. "בזמנו של מאיסטורוביץ'", סיפר העד דראגוטין סקרגאטיץ', "מסדרים להוצאות להורג היו שכיחים. הכומר מאיסטורוביץ' העדיף גישה מיסטית לרציחות...לאחר שירה ב-40 כפריים בראשיהם, הוא ישב על שרפרף ואמר ש"הצדק נעשה". אף על פי שמירוסלאב גורש רשמית מהמסדר ביום הגיעו לסטארה גרדישקה, הרי עדיין קיים מנהגים של כומר והתהלך בגלימתו וקיים טקס מיסה. "אזי היה מטיף לנו על יחסי שכנות טובים, וביום שני היה ממשיך ברציחות". העד סימו קלאייץ' תיאר בהרחבה את האירוע שבלב עדותו של סקרגאטיץ', אירוע שחל בחג-המולד הקתולי ב-1942, ובו רצח מירוסלאב המוני אסירים: לאחר טקס המיסה, קרא מירוסלאב למסדר כללי את האסירים, ואז רצח ארבעה אסירים בדקירות סכין, תוך כדי שיהודי מסאראייבו, ששמו אלקלעי, שר לו שיר ישן בפקודה. מירוסלאב קרא לו אחר-כך, למען יוכל לשלם לו, וכשאלקלעי התקרב הוא דקר אותו בחזה ושיסף את גרונו. אז הוא רצח 58 יהודים מבוסניה והרצגובינה, שאותם קשר בתיל, הכה בגרזן והפיל לבאר. וירה, לבסוף, ב-42 כפריים בוסניים בראש. איבאן פאלצ'ץ' זוכר כי תשעה אסירים נורו בו ביום בגין ניסיון בריחה. יוסיפ ארליך זוכר אירוע דומה (או שמא את אותו מאורע) שבו ירה מירוסלאב ב"שמונה אסירים". מירוסלאב גם ביצע מעשי זוועה בנשים וילדים. אגון ברגר מתאר את ההתעללות בשלוש נשים שהתחננו בפני מירוסלאב שייקח אותן למוות תחת הילדים:
העונות
סתיו – Der Herbst
הפרק המסיים והפומפוזי של סצנת הציד. הפרק מתאר את בואם של ציידים רבים ואת קול קרנות הציד. פרק זה פותח בארבע הקרנות באוניסון. אחר כך מצטרפים אליהם שלושת הטרומבונים ושאר כלי התזמורת, אך תרועת הקרנות מצלצלת לאורך הפרק כולו. אחרי בוא הציידים המקהלה שרה להם הלל. אין ספק שהשימוש המאסיבי בכלי המתכת, ובאופן כללי, איך שמצלצל הפרק כולו, חורגים מן הנורמות המעודנות יותר של התקופה הקלאסית. דבר דומה נעשה בסימפוניות של בטהובן, בסימפוניות המאוחרות של שוברט, ובאופרות של ובר. הפרק הספציפי הזה מצלצל דומה מאוד לשיר הציידים באופרה "הקלע החופשי" מאת ובר. אלמנט מעניין נוסף הוא מודולציה זריזה באמצע הפרק, בין הסולם הפותח, רה מז'ור, שהופך לפתע למי במול מז'ור. היידן לא חוזר שוב לרה מז'ור, אלא מסיים את הפרק בסולם החדש.
מירוסלאב פיליפוביץ'
מפקד סטארה גרדישקה
<Blockquote>
העונות
סתיו – Der Herbst
מס' 30: רצ'יטטיב של הנה, סימון ולוקאס "Am Rebenstocke blinket jetzt"
מירוסלאב פיליפוביץ'
באחרית מלחמת-העולם השנייה
לאחר פיקודו בסטארה גרדישקה, שב מירוסלאב ליאסנובאץ (מחנה III) ובו נשאר "עד הסוף" כקצין שהשתתף בחיסול המחנה, הגם שטען כי השתתף רק בהוצאת הגופות מקבריהן ושריפתן. הוא נתפש בידי הכוחות של הפרטיזנים של טיטו, הועמד לדין, מסר הצהרה על פשעיו ופשעי עמיתיו, והוצא להורג במדי הכמורה.
העונות
סתיו – Der Herbst
מס' 31: סיום חלק הסתיו - מקהלה "Juchhe! Juchhe! Der Wein ist da"
שיר הודיה על היין. פרק יחסית ארוך שמורכב מכמה שירים אחד אחרי השני. כולם בעלי אופי מאוד עממי ואפילו קצת גס, שמתאר את החגיגות הכמעט בכחנליות של הכפריים באירופה לפני בוא החורף הקר. בפרק זה משתתפים גם המשולש והטמבורין, ואפשר לשמוע גם אפקטים שמזכירים חמת חלילים וצלילי נקודת עוגב חזקים (Drones), בדומה לטריו מתוך הסימפוניה מס' 88 מאת היידן. מאוחר יותר, היידן חש חרטה קלה על הלחנת הפרק, משום שהוא נשמע לו וולגארי.
חורף – Der Winter
מס' 32: הקדמה, אדג'יו מה נון טרופו
"[ההקדמה] מתארת את הערפילים הכבדים עם בוא החורף"
מס' 33: רצ'יטטיב של סימון והנה "Nun senket sich das blasse Jahr"
מס' 34: קווטינה של הנה "Licht und Leben sind geschwächet"
שיר מעט מלנכולי על הקור והחשיכה ששוררים בחורף.
מס' 35: רצ'יטטיב של לוקאס "Geffeselt steht der breite See"
מס' 36: אריה של לוקאס "Hier steht der Wanderer nun"
מס' 37: רצ'יטטיב של לוקאס, הנה וסימון "So wie er naht, schallt in sein Ohr"
הרצ'יטטיב רומז בסופו על מוטיב ה"סיבוב", כהקדמה לשיר הבא:
מס' 38: "שיר הכישור" Spinnerlied" – לסולנים ומקהלה "Knurre, schnurre, knurre"
הטקסט היחיד באורטוריה שלא נכתב על ידי ואן סוויטן, אלא על ידי גוטפריד אוגוסט בירגר (Gottfried August Bürger). הפרק כתוב בצורת שיר בתים, ובו חוזר מוטיב ה"סיבוב" של גלגל המים. המוטיב דומה מאוד לזה שאחר כך שוברט יעשה בו שימוש בשירו המפורסם "גרטכן על-יד הכישור" ובשיר ללא מילים בעל אופי דומה של מנדלסון. ה"עממיות" מודגשת בשיר גם בעזרת הרמון שהוא לעיתים קצת מודאלי ופשטני. בסיום השיר הגלגל אט-אט נעצר, כשהיידן מתאר זאת בעזרת ריטנוטו (האטה) מולחן על ידי הגדלת הערכים הרתמיים, החלשת הדינמיקה ודילול התזמור עד לפיאניסימו בכלי הקשת.
מס' 40: שיר של הנה עם מקהלה "Ein Mädchen, das auf Ehre hielt"
גם השיר הזה בנוי כשיר בתים, והוא מעין דואט בין הנה למקהלה. הנה שרה על הלבטים (שלה עצמה) כלפי הבחור שהיא אוהבת, ואחרי כל בית זוכה למענה מן המקהלה.
מס' 42: אריה של סימון "Erblicke hier, betörter Mensch"
שיר מלנכולי ומהורהר של סימון, שככל הנראה מדבר על נעוריו הרחוקים. כשהוא נזכר בקיץ ובדברים חיוביים אחרים מצעירותו, המוזיקה הופכת פתאום לעליזה, אך נעצרת כשהוא אומר "הכל נעלם כמו חלום, רק האמת נותרה", פילוסופיה כפי שבא היטב לידי ביטוי בספר "קהלת". ייתכן שהטקסט הזה משקף במקצת את הלך רוחו של היידן, שהיה כבר מבוגר וחלש, וגם דתי מאוד. הרצ'יטטיב הבא מדגיש את התפישה הדתית הזו, שגם מסיימת את היצירה בפרק המקהלה הבא.
מס' 43: רצ'יטטיב של סימון "Die bleibt allein"
"...[האמת] שנותרה לבדה"
מס' 44: סוף החורף וסיום היצירה - סולנים, ומקהלה כפולה "Dann bricht der groβe Morgen an"
המלנכוליה של הפרקים האחרונים הוחלפה בעליצות והודיה לאל. פרק הסיום הזה הוא סטנדרטי ומסורתי. הוא בסולם דו מז'ור, שהוא הסולם המסורתי שבסיומי אורטוריות (האורטוריה "הבריאה" מסתיימת באופן חריג בסי במול מז'ור, וחוקרים העלו השערות שונות לגבי הבחירה הזו של היידן). חלקו האחרון של הפרק הוא פוגה, שמסתיימת, כנהוג, באמירת "אמן" על צליל הטרצה.
מושבת הכף
מושבת הכף או קולוניית הקייפ (באנגלית: Cape Colony) הייתה מושבה בריטית בדרומה של יבשת אפריקה. קדמה לה מושבה הולנדית בעלת שם זהה אשר הוקמה בשנת 1652. בשנת 1795 עבר השטח לידי האימפריה הבריטית שהקימה בו מושבה משלה. בראשית המאה ה-20 אוחדה המושבה יחד עם שאר שטחי דרום אפריקה של ימינו במסגרת איחוד דרום אפריקה, ובכך חדלה מלהתקיים. לימים תהפוך איחוד דרום אפריקה לדרום אפריקה של ימינו.
ה"כף" בשמה של המושבה ניתן לה מכף התקווה הטובה, המצוק הסלעי בקצה הדרום-מערבי של יבשת אפריקה, ממנו החלה ההתיישבות האירופית. העיר קייפטאון שליד כף התקווה הטובה שימשה כבירת המושבה.
רקע
מגלי הארצות הראשונים שהגיעו לדרום יבשת אפריקה היו הפורטוגזים, שנמשכו לדרום בתקווה למצוא נתיב ימי להודו ולאסיה, על מנת להחליף את נתיבי היבשה היקרים דרך אסיה המרכזית. ב-1487 ברתולומיאו דיאס וקבוצה קטנה של אנשיו חלפו על פני כף סלעי וסוער. הוא קרא למקום "כף הסערות" (בפורטוגזית Cabo das Tormentas), אך מלך פורטוגל ז'ואו השני שינה את שמו ל"כף התקווה הטובה" (Cabo da Boa Esperança), לציון כי ראה בו אות מבשר טובות לפתיחת נתיבי הסחר למזרח. לאחר שתים עשרה שנה, ב-1498, הגיע ואסקו דה גאמה לאותו מקום, ולאחר מכן המשיך רחוק יותר לכיוון צפון מזרח, במעלה האוקיינוס ההודי.
אף שהפורטוגזים התגאו בהצלחתם ב"כיבוש" הכף, לא היה להם עניין בהתיישבות שם. לפורטוגזים לא היו מתחרים רבים באזור עד לסוף המאה ה-16, אז החלו האנגלים וההולנדים להתחרות בהם על נתיבי הסחר למזרח. תנועת הספינות סביב הכף גדלה, והוא נעשה למקום עצירה קבוע לצוותים חולים ועייפים. ב-1647 נטרפה ספינה הולנדית במקום המכונה היום "מפרץ השולחן" בחוף קייפטאון. ניצולי הצוות, האירופאים הראשונים שניסו להתיישב באזור, בנו מבצר וגרו בו במשך שנה עד שחולצו. זמן קצר לאחר מכן החליטה חברת הודו המזרחית ההולנדית לייסד שם התיישבות קבועה אשר נודעה לימים כמושבת הכף ההולנדית. לא עברו שנים רבות והמושבה הקטנה החלה לקלוט אליה מהגרים אירופאים רבים, בעיקר מהולנד. המהגרים התפשטו ברחבי הארץ ועקב כך המושבה גדלה לידי קרוב למחצית מדרום אפריקה של ימינו. עם סיומה של המאה ה-18 החל הכוח ההולנדי לדעוך, ובריטניה נכנסה למלא את הוואקום. הבריטים תפסו את הכף כדי שלא ייפול לידיים צרפתיות, החזירו אותו לזמן קצר להולנדים, לפני שניכסו סופית את האזור לעצמם ב-1814.
ההתיישבות הבריטית
עם הגיעם של הבריטים למושבה היו בה באותה תקופה 25,000 עבדים, 20,000 מתיישבים לבנים, 15,000 קויסאנים, ו־1,000 עבדים שחורים משוחררים. הכוח היה בידי האליטה הלבנה בקייפטאון, והבדלה בין אנשים על בסיס גזע הייתה מושרשת עמוקות. מחוץ לקייפטאון וסביבתה אכלסו נוודים לבנים ושחורים את הארץ.
כמו ההולנדים לפניהם, לבריטים בתחילה לא היה עניין במושבת הכף לבד מהנמל האסטרטגי. אחת המשימות הראשונות שלהם הייתה לפתור ויכוח גבולות בין הבורים לשבט הקוזה, על הגבול המזרחי של המושבה. ב-1820 כ-5,000 מהגרים בריטים מהמעמד הבינוני, בעיקר סוחרים ואנשי עסקים, שוכנעו לעזוב את בריטניה ולהתיישב על חלקות אדמה בין הקבוצות הלוחמות כדי להוות אזור חיץ. התוכנית הייתה לא מוצלחת בעליל, ועד 1823 כבר נסוגה כמעט מחצית המתיישבים לערים, בעיקר לגרהמסטאון ופורט אליזבת.
אף שלא עזרו כלל ביישוב מחלוקת הגבולות, תוספת המתיישבים חיזקה את הנוכחות הבריטית באזור, וסדקה את האחדות היחסית של המושבה הלבנה. בעוד שעד לאותה תקופה הבורים ורעיונותיהם היו בלעדיים וללא תחרות, הרי שכעת היו שתי קבוצות לשוניות ושתי תרבויות. נוצרה תבנית שעל פיה דוברי האנגלית היו עירוניים ששלטו בפוליטיקה, במסחר, במכרות ובייצור, ואילו הבורים, שהיו פחות משכילים, היו מוגבלים לחוותיהם.
הפער בין המתיישבים הבריטים והבורים התרחב עוד יותר עם ביטול העבדות ב-1833, צעד שהבורים ראו אותו כמתריס נגד הסדר האלוהי של הגזעים. אולם השמרנות של המתיישבים הבריטים ותחושת העליונות הגזעית שלהם מנעה רפורמה רדיקלית, וב-1841 הועבר חוק שהנציח את שליטת הלבנים. בינתיים גדל מאוד מספר הבריטים בקייפטאון, וכן באזור שממזרח למושבה (כיום מחוז הקייפ המזרחי), ובנאטאל הסמוכה.
המלחמות האנגלו בוריות
ב-1836 החל גל נדודים גדול של בורים, שחשו כי רגליהם נדחקות ממושבת הכף, צפון-מזרחה לעומק היבשת בחיפוש אחר שטחים חופשיים משלטון האימפריה הבריטית. הם מצאו את מבוקשם מעבר לנהרות אורנג' ו-ואל, שם ייסדו שתי רפובליקות עצמאיות - מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית. גילוי מחצבי יהלומים בשטחי הבורים בשנת 1869 המריץ את הבריטים לנסות להרחיב את שטחי השפעתם גם אל הרפובליקות הבוריות העצמאיות, ולספחן. מרד שהחל ברפובליקה הדרום-אפריקאית כנגד יוזמת הסיפוח הבריטית התפתח לכדי מלחמת הבורים הראשונה (1880-1881), בה ניצחו הבורים את הבריטים, הדפו אותם חזרה אל מושבת הכף, וביססו את עצמאותם בהסכם שהעניק הכרה בריטית בריבונותם.
גילוי מרבצי הזהב בשטחי הרפובליקה הדרום-אפריקאית בשנת 1886 הביא לזרימת רבבות בריטים ומהגרים ממושבת הכף אל העיר יוהנסבורג, שנולדה ברפובליקה הדרום-אפריקאית במרכז ריף הזהב וצמחה בקצב מסחרר. בתוך זמן קצר גברו הסכסוכים בין הבורים המקומיים לבין המתיישבים הבריטים החדשים, כאשר המתיישבים הבריטים נושאים עיניהם לממשלה הבריטית במושבת הכף לעזרה. הם זכו לגיבוי מלא מצידו של ססיל רודס, ראש ממשלת מושבת הכף, שממילא שאף להרחבת השליטה הבריטית ברחבי היבשת השחורה וראה את הרפובליקות הבוריות כעצם בגרונה של האימפריה. ניסיונות פישור והידברות לא צלחו, וב-1899 פרצה מלחמת הבורים השנייה. למרות הצלחות ראשוניות של הבורים, גברה לבסוף העוצמה שרוכזה במושבת הכף מכל רחבי האימפריה הבריטית. עם סיום המלחמה בשנת 1902 היו המדינות הבוריות כבושות וחרבות, כשהן נשלטות בידי ממשלת מושבת הכף בקייפטאון.
לאחר העצמאות
השלטון הבריטי במושבת הכף ובשטחים שכבשה נמשך עד שנת 1910, אז קמה ישות מדינית עצמאית חדשה - "איחוד דרום אפריקה" (לימים רפובליקת דרום אפריקה). ישות זו איחדה את מושבת הכף ומושבת נאטאל הבריטיות, עם מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית הבוריות, כאשר כל אחת מארבע הטריטוריות הופכת להיות פרובינציה אדמיניסטרטיבית במדינה החדשה. מושבת הכף הפכה, אם כן, להיות "פרובינציית הכף" - מחוז בדרום אפריקה, שכיסה כמחצית משטח המדינה. קייפטאון, בירת מושבת הכף, הייתה לאחת משלוש ערי הבירה של דרום אפריקה (בצד פרטוריה ובלומפונטיין - בירות המדינות הבוריות לשעבר).
ב-1994, לאחר ביטול משטר האפרטהייד ועליית נלסון מנדלה לשלטון, בוצעה חלוקה אדמיניסטרטיבית מחודשת של מחוזות דרום אפריקה. תחת החלוקה החדשה חולקה פרוביציית הכף לשלושה מחוזות הנושאים את השמות הכף המזרחי, הכף הצפוני והכף המערבי.
רשויות השלטון
לפי חוקת 1872 מושבת הכף נהנית ממידה רחבה יחסית של משל עצמי, במסגרת היותה מושבה של האימפריה הבריטית. הרשות המחוקקת כללה את בניין הפרלמנט היושב בקייפטאון הבירה. הוא היה מורכב משני בתים: הבית העליון - המועצה המחוקקת (Legislative Council), והבית התחתון - האספה המחוקקת (House of Assembly). חברי המועצה אשר נבחרו בבחירות כלליות אחת לשבע שנים, ייצגו באופן אזורי את פרובינציות המושבה. חברי בית המחוקקים נבחרו אחת לחמש שנים, וייצגו ברמה מקומית יותר - בהתאם למחוזות והעיריות השונות במושבה. בראש הרשות המבצעת עמד מושל, אשר מונה ישירות על ידי הכתר הבריטי, ללא כל השפעה מצד בני המושבה. בעלי זכות בחירה במושבה היו חייבים להיות גברים בני 21 ומעלה, נתינים בריטים, כאלו שנולדו בשטחי המושבה, התגוררו בה ב-12 החודשים הסמוכים למועד ההצבעה, ובעלי רכוש של 75 לירה שטרלינג לפחות ושכר הגבוה מ-50 לירה שטרלינג בשנה. אף על פי שבדרך כלל הדבר לא אירע, גם התושבים הלא-לבנים של המושבה היו להלכה רשאים להשתתף בהליך הבחירות. עם זאת, החוקה מנעה מאנשים שאינם ממוצא אירופאי להיבחר לפרלמנט. בשנת 1907 152,135 מתושבי המושבה היו רשומים בספר הבוחרים כבעלי זכות הצבעה, מתוכם למעלה מ-20,000 לא-אירופאים.
חלוקה מנהלית
לאורך המאה ה-19, החלוקה המנהלית הפנימית של מושבת השתנתה באופן תדיר, בעיקר כתוצאה מההתרחבות הטריטוריאלית שלה צפונה ומזרחה. לצד החלוקה הבסיסים למחוזות, החל מאמצע המאה ה-19 היווה כל אחד מהמחוזות חלק מאחת משתי פרובינציות של המושבה, הפרובינציה המערבית והפרובינציה המזרחית. בעוד ברחבי הפרובינציה המערבית נשמרה הדומיננטיות ההולנדית, אם כי זו כבר לא הייתה כה גבוהה; הפרובינציה המזרחית, לרבות הערים פורט אליזבת ואיסט לונדון, הורכבה בעיקר ממתיישבים מבריטניה. בשנת 1874, עם המשך התרחבותה של המושבה, חולקו המחוזות מחדש בהתאם לשבע פרובינציות: הפרובינציה המערבית, הפרובינציה הצפון מערבית, הפרובינציה הדרום מערבית, הפרובינציה המזרחית, הפרובינציה הצפון מערבית, הפרובינציה הדרום מזרחית, ופרובינציית מרכז הארץ. בשנת 1880, עם סיפוחה של גריקואלנד מזרח למושבה, היא הפכה לפרובינציה שמינית. פרובינציה תשיעית הקומה בשנת 1895, עם הפיכתה של בצ'ואנאלנד הבריטית גם כן לחלק משטח המושבה.
החל משנת 1855 עמדה בראשות כל מחוז מועצה מחוזית (Provincial council) אשר ייצגה את תושבי המחוז ונבחרה על ידו אחת לשלוש שנים, באופן הדומה לבחירת חברי הפרלמנט. עם זאת, בניגוד לפרלמנט של המושבה, למועצה המחוזית היו יכולים להיבחר גם לא-אירופאים, לפחות באופן תאורטי. בדרך כלל המועצה לא עסקה בחקיקה, אלא בחיבור תקנות שעסקו בעיקר במילוי תפקידים מנהליים, למשל ענייני חינוך יסודי ומיסוי מקומי. כל תקנות המועצות המחוזיות נדרשו לקבל את אישור ממשלת המושבה לפני שאלו נכנסו לתוקף. הרשות המבצעת של המחוז, הוועד המנהל (Executive committee), נבחרה על ידי המועצה, והיא הורכבה מארבעה אנשים אשר בדרך כלל היו גם חבריה. אלו ניהלו את ענייני המחוז יחד עם קצין המנהלה (executive officer) שלו, אשר היה פקיד ממונה מטעם ממשלת המושבה.
דוכס
דוכס הוא תואר אצולה אירופי. בהיררכיה של תוארי האצולה נמצא הדוכס מעל למרקיז ונופל בחשיבותו ממונרך, היסטורית ניתן לשולט בדוכסות.
מקור המילה בלטינית - Dux ("מנהיג"). בתואר נעשה שימוש לראשונה ברפובליקה הרומית כדי להתייחס למפקד צבאי שאינו בעל דרגה רשמית. תואר זה שימש גם לתיאור מפקדים של צבאות זרים. בספר על מלחמת גאליה, יוליוס קיסר השתמש בתואר דוכס רק כאשר התייחס למפקדים קלטים.
בתקופה בה שלט הצבא הרומי על ארץ ישראל, שימש התואר דוכס הן לתיאור פיקוד על כוח צבא והן כדי להתייחס למושל רומי של פרובינקיה. מהרומית הגיע הביטוי גם לעברית וכך נאמר באיכה רבה א, פרק ל"א "שלש שנים ומחצה הקיף אספסיאנוס את ירושלם והיו עמו ארבעה דוכסין, דוכס דערביא, דוכס דאפריקא, דוכוס דאלכסנדריא, דוכוס דפלסטיני".
בימי הביניים נעשה שימוש בתואר "דוכס" במונרכיות גרמאניות.
הדוכסים היו שליטי הפרובינציות, מעל לרוזני הערים, ולאחר מכן, במונרכיות הפאודליות, היו הדוכסים עמיתיו רמי המעלה של המלך. גם במאה ה-19 נשלטו מדינות גרמניות ואיטלקיות רבות על ידי דוכסים או ארכידוכסים, אך כיום הדוכסות היחידה בעולם היא לוקסמבורג, ורק אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, מחזיק בסמכויות שלטון.
התואר "דוכס" הוא תואר האצולה הרם ביותר בצרפת, באיטליה, ובפורטוגל. בסמכותו של האפיפיור להעניק תוארי דוכס ודוכסית למשרתי הכס הקדוש, אך פעולה זו אינה שכיחה. כאשר אישה נשואה לדוכס היא נקראת "דוכסית". כאשר תואר הדוכס עובר בירושה בשושלת, נהוג להוסיף מספר לשם הדוכס. כך לדוגמה, ג'יימס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השנים-עשר ממרלבורו הוא האדם ה-12 שמחזיק בתואר דוכס מרלבורו.
יוסי בנאי
יוסי בנאי (13 באפריל 1932, ז' בניסן ה'תרצ"ב – 11 במאי 2006, י"ג באייר ה'תשס"ו) היה זמר, שחקן קולנוע ותיאטרון, פזמונאי, קומיקאי, קריין, תסריטאי ובמאי תיאטרון ישראלי. חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת תשנ"ח (1998) ופרס התיאטרון הישראלי לשנת 2004. בנאי נחשב לאחד מגדולי אמני הבמה של ישראל.
תחילת הדרך
בנאי נולד וגדל ברחוב האגס 1 בשכונת מחנה יהודה שבירושלים, בסביבות השוק, למשפחת בנאי, משפחה ענייה ומרובת ילדים, שלימים הצמיחה אנשי תרבות רבים. אמו העידה, לדבריו, שגידלה ילדים בין כביסה לכביסה. בנאי לא למד באופן מסודר, לא סיים את בית הספר העממי ואת השכלתו רכש בכוחות עצמו.
בנאי העלה יחד עם חבריו ועם אחיו חיים בנאי מופעים במסגרות לא מקצועיות. את השפעת התיאטרון ספג בעקבות הסתננות להצגות תיאטרון שהגיעו לאזור מגוריו שצפה בהם נפעם, ובהשפעת אחיו הגדול, השחקן יעקב בנאי. הוא הצטרף לתוכנית הראשונה של להקת הנח"ל ב-1951 בתור בדרן.
כשחקן תיאטרון
באמצע שנות העשרים לחייו התפטר מ"הבימה" בשאיפה להיות שחקן עצמאי שלא יהיה כפוף למסגרת תיאטרונית ונסע לפריז, שם התחיל להיות מושפע מתרבות צרפת ובמיוחד מהשאנסונים. לאחר שובו ארצה החל לשחק על בימות התיאטרון והבידור. הוא שיחק לאורך השנים בהצגות תיאטרון רבות ב"הבימה" ובמרבית התיאטראות הגדולים בארץ, במחזות: "תל אביב הקטנה", "רביזור", "מראה מעל הגשר", "אדי קינג", "נמר חברבורות", "מעגל הגיר הקווקזי", "מלאכת החיים", "קִין", "הצמא והרעב" ועוד. הוא הרבה לשחק במחזותיו של נסים אלוני, מחזאי שהשפיע עליו מאוד, בהם: "בגדי המלך", "הצוענים של יפו" ו"הכלה וצייד הפרפרים". ב-1963 הקימו אלוני, בנאי ואבנר חזקיהו את "תיאטרון העונות" והעלו את הצגתו של אלוני "הנסיכה האמריקאית", וכן את עיבודיו ליצירותיהם של צ'כוב, גוגול, פדו ואחרים, אך התיאטרון נסגר לאחר כשלוש שנים.
כיוצר
בין מערכוניו הזכורים: מערכון עם רבקה מיכאלי "רבע עוף או בורקס" (המוכר יותר כ"מהנדס ואשת מהנדס") על השאיפה לכבוד ולסטטוס של הישראלים, והשירים ההומוריסטיים המשותפים "יוסף ג'ון רבקה ג'ון" על הפחד מידו של אבי חברתו ו"עברית קשה שפה" על קשיי השפה והקיום של העולים החדשים. ממערכוניו מתוכניות יחיד: "חלום שוודי" על חלום המתאר חיים משועממים בטירה שוודית והחזרה לחיים הישראלים מלאי המאבקים לאחר היקיצה, ומערכון בו מוזמן בנאי לעלות השמיימה כדי להשתתף בהצגת ענק של "המלט". בין המערכונים שכתב לגששים: "קרקר נגד קרקר" על מריבות גירושין, "שחקן כדורסל" על אב המתעקש להפוך את בנו לכדורסלן בעקבות ניצחונה של מכבי תל אביב ו"חתונת הדמים" על מפגש בין עדתי בעקבות חתונה מתוכננת.
ב-1982 הועלה המחזה המוזיקלי "כמו ציפורים" שכתב וביים.
בקולנוע
בנאי שיחק במספר סרטי קולנוע, בהם: "אף מלה למורגנשטיין" (1963), "חבורה שכזאת" (1963), "פורטונה" (1966), "ארבינקא" (1967), "999... עליזה מזרחי" (1967), "הגלולה" (1972) (על פי תסריט של נסים אלוני ובבימויו של דוד פרלוב), "חכם גמליאל" (1973) (יחד עם אחיו יעקב) ו"הכלה וצייד הפרפרים" (1974).
כזמר ופזמונאי
יוסי בנאי נודע גם כזמר בעל קול עמוק וסגנון הגשה ייחודי, ובייחוד מוכרת אהבתו לשאנסונים צרפתיים. הוא הרבה לשיר שירים צרפתיים מתורגמים של ז'ורז' ברסנס, ז'אק ברל ואחרים, ואף הקדיש לכך מספר אלבומים וחלק מערבי היחיד שלו, כמו התוכניות משירי ברסנס "אין אהבות שמחות" מ-1969 ו"בנאי שר ומספר ברסאנס" מ-1997, והאלבום משירי ברל "אם נדע לאהוב" מ-1984. את מרבית השירים הצרפתיים תרגמה למענו נעמי שמר, הידוע בהם היה השיר "אהבה בת עשרים" של ברל. בנאי ביצע גם מספר שירים מקוריים של שמר, ביניהם "על כל אלה" ("על הדבש ועל העוקץ") שהפך ללהיט גדול ואהוב. בנאי הסתייג מאוד מהכיוון הפוליטי שהשיר תפס בעת פינוי ימית, כשהושר על ידי מתנגדי הפינוי מהימין, ולכן לא שר אותו במשך שנים.
אף על פי שעזב את ירושלים לאחר הצבא, הייתה העיר מושא געגועיו, הוא הרבה לבקר בה והיה מזוהה עמה. בנאי כתב את השיר הידוע ביותר שלו "אני וסימון ומואיז הקטן" על סמך חוויות ילדותו בירושלים עליו ועל שני חבריו, האחים סימון ומואיז יאיר, שביחד העלו הצגות בפארק, רדפו על גגות אחרי יונים ונשבעו אמונים לכל הילדות, כמאמר השיר. על בסיס דמותו של אברהם סוראמלו, דמות ססגונית מירושלים, הוא כתב וביצע את תוכנית הבידור "שובו של הסוראמלו" והוציא ספר מסיפוריו העממיים.
שירים נוספים המזוהים עמו הם "בחולות", "שיכור ולא מיין", "ספירת מלאי", "הגבירה בחום", "ערב עירוני", "אני שר להעביר את הזמן" ו"מרוב אהבה".
אלבום האולפן האחרון של בנאי כזמר היה "לאט" (2001). לאלבום, אותו הפיק מוזיקלית ועיבד יונתן בר גיורא, תרמו לחנים שלום חנוך, אהוד בנאי, ארקדי דוכין, יהודה פוליקר ועוד. האלבום זכה לביקורות נלהבות, ותהליך העבודה עליו תועד בסרט הדוקומנטרי "מכתבים ברוח" בבימויו של רם לוי, שהוא גם שמו של ספר שהוציא בנאי לאור ב-2001.
שתי הופעותיו האחרונות הוקלטו, ושנה לאחר מותו נערכו לאלבום בשם "מרוב אהבה: הפזמונים, המערכונים ומה שביניהם", בהפקת התו השמיני ובניהול מוזיקלי של אילן מוכיח.
לפני מותו, החל בנאי בכתיבת טקסטים ובליקוט לחנים לאלבום חדש, אך נפטר לפני תחילת ההקלטות. האלבום יצא לבסוף בשנת 2012 בשם "יוסי בנאי - שירים אחרונים". את שיריו עיבד רע מוכיח וביצעו אמנים שונים, ובהם אהוד בנאי, ארקדי דוכין, ברי סחרוף ויובל בנאי. העבודה על האלבום תועדה בסרט שנשא את שמו ושודר בערוץ 8 ב-2013 בבימויו של מיקי שטיינר.
כקריין
בנאי היה ידוע גם כקריין. הוא קרא טקסטים באירועים ותוכניות רבות. בין היתר שימש כקריין בתסכיתי רדיו ובסדרת הטלוויזיה התיעודית על תולדות הציונות "עמוד האש", הגיש עיבודים לסיפורי אגדות לילדים וכן לסיפור חייהם של מלחינים גדולים בשנות ה-80, קרא פרקים מספר תהילים לאלבום מיוחד שהוציא, וכן את שיריו של המשורר האהוב עליו, נתן אלתרמן, באלבום שהוציא בשנת 1999 בשם "פגישה לאין קץ - יוסי בנאי מגיש נתן אלתרמן". את שני אלבומים אלו הלחין, עיבד והפיק מוזיקלית יונתן בר גיורא.
חיים אישיים
בנאי הוא בן לדור הראשון של משפחת בנאי, אחיהם של השחקנים יעקב בנאי, חיים בנאי וגברי בנאי. מנישואיו הראשונים לאילנה נולד בנו, הזמר יובל בנאי, סולן להקת משינה, שנישא לאורלי זילברשץ ובנם הוא הזמר והשחקן אלישע בנאי, סולן להקת אלישע בנאי וארבעים השודדים. מנישואיו השניים לאביבה נולדו בניו דניאל ואריאל.
בנאי נפטר ב-11 במאי 2006 בגיל 74 ממחלת הסרטן, ונקבר למחרת בבית הקברות של גבעת השלושה. קהל הצופים בכל אולמות התיאטרון עמד דקת דומיה ביום מותו כדי לכבד את זכרו. באותה השנה יצא כסינגל שירו האחרון, "תרנגול כפרות", בהלחנת מיכה שטרית.
מורשתו
השפעתו של בנאי על התרבות הישראלית הייתה רבה ביותר. מבחינה אמנותית הוא הצליח להטביע חותם עמוק על פני מספר תחומי יצירה בהם עסק במהלך השנים:
הוא נחשב, גם על ידי הקהל וגם על ידי המבקרים, לשחקן תיאטרון בעל נוכחות בימתית דומיננטית, שהפליא לשחק במחזות דרמטיים (במיוחד בתפקידי בני מלוכה ואצולה), כמו גם במחזות קומיים.
כתב מערכונים רבים, חלקם גם עבור אחרים, שייצרו שפה בידורית אשר השפיעה על דורות של בדרנים בארץ ותרמו גם לשפה העברית המדוברת. הכניס לשפה ביטויים רבים ומטבעות לשון המזוהים עם "שלישיית הגשש החיוור", כמו: "עובדים עלינו", "זה רדיו?" ו"העולם מצחיק אז צוחקים", שנהפכו שגורים בפי רבים, ועם זאת, הקפיד ביצירותיו על שפה גבוהה ומכבדת.
היה זמר נשמה שבחר בקפידה טקסטים של מיטב היוצרים אותם ביצע בהגשה בימתית. הוא "שיחק" את שיריו וקולו העמוק הדגיש במיוחד את מילות הטקסט. כמו כן, בנאי ונעמי שמר הביאו לישראל את השאנסונים הצרפתיים, שלא היו מוכרים בארץ עד אז.
לאחר מותו הספידו אותו פוליטיקאים ואמנים רבים, בכינוי "גדול האמנים הישראליים של הדורות האחרונים". אהוד אולמרט, ראש הממשלה באותה העת, הספיד אותו בהודעה מיוחדת שפרסמה הממשלה בעקבות מותו ואמר, בין השאר: "יוסי בנאי היווה מופת של כישרון רב תחומי בבימוי, במחזאות, בסאטירה, בקולנוע ובשירה. קולו הייחודי של יוסי היה חלק מרכזי בסיפורה של מדינת היהודים המתחדשת בארץ ישראל ובירושלים."
יצירותיו
{|width=100%|
הארי
{{פירושונים| אישים בשם זה:
ראו גם
}}
בני ערובה יהודים ברומניה של אנטונסקו
בתקופת מלחמת העולם השנייה כלאו שלטונות רומניה בני ערובה מבין ראשי הקהילה היהודית, כערובה להתנהגות צייתנית של האוכלוסייה היהודית, באיום מפורש של הוצאתם להורג על כל גילוי אי צייתנות. לאחר פלישת הוורמכט והצבא הרומני לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, פנה ב-30 ביוני משרד הפנים הרומני אל צבא רומניה ודרש לבצע מעצרים של יהודים עשירים או בעלי השפעה בתוך הקהילה היהודית ולכלוא אותם במחנות ריכוז בעריהם. במסגרת מעצרים אלה נכלאו בערי רומניה יהודים רבים, נשיאי קהילות, רבנים, וביניהם הרב הראשי של העדה הספרדית ברומניה, ד"ר שבתאי ג'אין, ומשמשים בקודש אחרים, אינטלקטואלים ואנשי תרבות, בעלי מקצוע וסוחרים. העצורים, שהיו בני 18 עד 60 נדרשו לכיבוד ותמיכה בחוקים ובצווים שהוציא השלטון ואיימו עליהם בהוצאה להורג על כל מעשה חבלה, ריגול, טרוריזם או פגיעה כלשהי באנשי הצבא הרומנים והגרמנים או על הימלטות ממחנות העבודה שהוקמו.
בני הערובה נכלאו במבנים של הקהילה היהודית, דוגמת בתי ספר ובתי כנסת, בתנאיים סניטרים קשים, כשהם ישנים על הרצפה החשופה, ללא שמיכות בחורף הרומני הקשה. לא סופק מזון לבני הערובה וקבלת חבילות מזון, ביגוד ותרופות מהמשפחות הייתה תלויה בתשלום שוחד לשומרים. מסביב למבנים הוצבה גדר תיל דוקרני ובכניסה שמרו שוטרים מקומיים.
מספר בני הערובה נקבע על ידי השלטונות המקומיים תוך התייעצות עם המשטרה והז'נדרמריה. בערים בוזאו, פוקשאן, ברלד וחוש נעצרו אלפי גברים יהודים. בפיאטרה ניאמץ נעצרו 1,500, בברשוב 500. בבקאו נעצרו 500 גברים ונשים, אך בהמשך מספרם צומצם ל-70 ואחרי זה ל-20. בבוטושאן, וסלוי וטקוץ' נעצרו פחות ממאה בכל מקום ובמקומות קטנים יותר, כמו בוצ'צ'אה, סוליצה ושטפנשט, נעצרו רק עשרה מכל יישוב והם הועברו למעצר בבוטושאן. לקראת סוף יוני 1941 נכלאו בגאלאץ 3,700 גברים יהודים, בגילאי 18 עד 60, באולם של בית קולנוע. המעצר הוצג כהחלטה זמנית עד שיתרחק קו החזית מהעיר וכדי למנוע פוגרום דוגמת פרעות יאשי. ביום המעצר השלישי הועברו הכלואים לכפר פילשט, במרחק 4 קילומטרים מהעיר. מאוחר יותר, לאחר שהופצה שמועה זדונית שיהודי הרג גרמני, הובאו למעצר גם נערים שמעל גיל 15. כלואים אלה שהו יותר משלושה חודשים בתנאיים קשים ביותר ונלקחו לעבודות פיזיות מפרכות.
הסופרים היהודים
בנובמבר 1941 פורסמו ברחבי רומניה, שתי כרזות, מטעם השלטונות, שנשאו את הכותרת "Scriitori evrei" (ברומנית: "סופרים יהודים"). בכרזות פורסמה רשימת 42 שמות של סופרים בשפה הרומנית, שמות המקור (עבור אותם סופרים שהשתמשו בשם עט או שהחליפו את שמם) שלהם, שמות הוריהם ומקום לידתם הספרים מפרי עטם שראו אור. הכרזות הודיעו על איסור מכירת ספרי הסופרים היהודים בחנויות (פרט לחנויות של יהודים) והצגתם או השאלתם בספריות למיניהן ובמוסדות אחרים. כמה ימים לאחר פרסום הכרזות זומנו הסופרים היהודים לתחנות המשטרה במקומות מגוריהם והודיעו להם שנבחרו להיות בני ערובה להתנהגות הטובה של הציבור היהודי והתנהגות לא הולמת של היהודים יכולה להביא בתגובה להוצאתם להורג. נמסר להם שאסור להם לשנות את מקום מגוריהם. הסופר היהודי רומני מריוס מירקו, שנכלל ברשימה, שאל מדוע שישאו באחריות אם פרחח יהודי יעשה מעשה נפשע כלשהו ועל כך השיב לו גנרל שנכח באותו מעמד, שהם ראשי הציבור היהודי וכשהיהודים יידעו שעלול לקרות להם משהו רע, יהססו מלעשות מעשים נפשעים.
לפי עדותו של מירקו במכתב לירחון הישראלי בשפה הרומנית, MINIMUM, היו גם צדדים חיוביים להיותו כלול ברשימה, בחנויות הספרים היהודיות גדל מאוד הביקוש לספריו והם אזלו תוך זמן לא רב ובשני מקרים, כשרצו לגייס אותו לגדודים של עובדי כפייה יהודים, שנשלחו לבסרביה, הודיע שבגלל היותו כלול ברשימת בני הערובה, אסור לו לשנות מקום מגורים ולא גויס.
דוקאק
אבו נאסר שאמס אל מלוכ דוקאק (נפטר ב-8 ביוני 1104) היה השליט הסלג'וקי של דמשק משנת 1095 עד לשנת 1104.
קורות חייו
דוקאק היה בנו של תותוש הראשון השליט הסלג'וקי של סוריה. הוא היה אחיו של רידואן האמיר סלג'וקי של העיר חלב. בשנת 1078 שלח מליק-שאה את תותש לכבוש את סוריה ואת האזורים הסמוכים מידי האמירים תוך שהוא מנהל מלחמה מול צבא של השושלת הפאטמית שמרכזה היה בקהיר. תותש וכבש את חלב ב 1079, לאחר מכן הוא פנה לדמשק שהייתה תחת מצור הצבא הפטימי, כשהוא נענה לקריאה של השליט הטורקמני של דמשק, הסלג'וקים תפסו את השלטון בדמשק והמשיכו לכבוש את דרום סוריה וארץ ישראל, כולל הערים ירושלים, עכו, צור, בסיכומו של המערכה הוקמה הלכה למעשה מדינה סלג'וקית עצמאית למחצה בשטחי סוריה. הסולטאן מליק-שאה נפטר בנובמבר 1092, ומאחר שלא היו נסיכים האימפריה סלג'וקית העצומה החל מאבק על השלטון. תותוש תבע את כס המלכות של אם כי הוא זכה לתמיכה מועטה מהאליטה הטורקית. במהלך המאבקים והעימותים כבש תותוש את מוסול, חלבו דיארבקיר. בשנת 1094 פלש תותוש, מלווה בבנו דוקאק, למערב איראן בקרב מכריע בסמוך לעיר ריי (איראן) מול יריבו על ירושת מליק-שאה, הוא נהרג על ידי כוחותיו של בן דודו, הטוען לכתר ברקירוק ב־25 בפברואר 1095.
מלחמה מול הצלבנים
הצלבנים השקיעו מאמץ ניכר לתפוס את השטח סביב אנטיוכיה, לטהר אותו מכיסי התנגדות מוסלמים ולהפוך את האזור למקור מזון עבורם. אטיין השני, רוזן בלואה כתב לאשתו במרץ 1098 כי הם הצליחו לכבוש ולהחזיק 165 ערים ומבצרים באזור העיר. תהליך זה הונע לא רק על ידי הצורך למצוא מזון ולאסוף אספקה, אלא גם היה בחלקו פרי יוזמה פרטית של אצילים במחנה הצלבני, שרצו לחפש ביזה ולהשתלט על נחלאות במזרח, והוא יצר למעשה את הבסיס הגאוגרפי להקמת נסיכות אנטיוכיה לאחר תום המצור. במקביל למזון שנאסף באזור אנטיוכיה, הגיעה למחנה גם אספקה שנשלחה על ידי נסיכים ארמניים ונזירים ממנזרים בצפון סוריה. אולם בדצמבר הגיע הרעב במחנה הצלבני לממדים, שאילצו את הצלבנים לשלוח כוח גדול תחת פיקודו של בוהמונד ורוברט מפלנדריה לפשיטה ארוכת טווח הרחק מהעיר. ב-31 בדצמבר הופתע הכוח הצלבני, כשנתקל באזור ג'בל סומק בצבאו של דוקוק שליט דמשק, שהיה בדרכו להסיר את המצור מעל אנטיוכיה. הצבא המוסלמי לא הצליח לנצל את יתרון ההפתעה, ונפוץ לכל עבר בלחץ ההסתערות של הפרשים הכבדים הצלבנים. ההיתקלות נסתיימה ללא הכרעה - הצלבנים, שספגו אבדות ואיבדו את שללם, נאלצו לחזור לאנטיוכיה ללא אספקה, ואילו הצבא של דמשק נסוג כלעומת שבא מבלי שניסה להסיר את המצור הצלבני.
בקיץ 1098 הצטרף דוקאק לכרבוגא האטאבג של מוסול בניסיון נוסף להסיר את המצור מעל אנטיוכיה ולהשמיד את הצבא הפולש. השתתפותו של דוקאק בצבא הסלג'וקי המאוחד הבליטה את היעדרו רידואן מחלב שחשש מכרבוגא יותר מהצלבנים. שלא במוצהר ניצל כרבוגא את ההפרה של שיווי המשקל הפוליטי בצפון סוריה שגרם מסע הצלב הראשון וקיווה ליצור מבנה פוליטי חדש תחת חסותו ושלטונו הישיר שיהיה לכאורה קשור ונאמן לח'ליף הסלג'וקי בבגדאד ברכיארק, במסגרת זו היה כיבוש אנטיוכיה אמור להיות גולת הכותרת אך רק חלק מתוכנית גדולה יותר שבה מחזיר כרבוגא את סוריה לתחומי ההגמוניה הסלג'וקית. סדר הגודל של הקואליציה המוסלמית לא ידוע, מקורות ארמניים למשל מצטטים מספרים דמיוניים של מאות אלפי חיילים ופרשים והיסטוריונים מוסלמים מציינים כי הצבא לא היה ניתן לספירה. תומאס אסברידג' מעריך כי הצבא המוסלמי היה בן למעלה מ 35,000 חיילים.
ביום 4 ביוני הופיעו גדודי החלוץ של הצבא המוסלמי אל מול חומות אנטיוכיה, עם הופעתם נטשו הצלבנים את המצודות  מלרגרד ומגדלו של טנקרד. ביום 5 ביוני חצה הגוף העיקרי של הצבא המוסלמי את גשר הברזל תקף והרג את חיל המצב הצלבני הקטן שהגן על המעבר. תחילה הקים כרבוגא את המחנה הראשי ומפקדתו במרחק 3 קילומטרים מצפון לעיר והפנה את תשומת לבו למצד הצלבני לה מהומרי בו שכן עדיין חיל מצב צלבני בן כ-500 לוחמים בפיקודו של רובר מנורמנדי, במשך שלושה ימים עמדו הצלבנים בפני גלי התקפות בלתי פוסקים ובלילה שבין 8 ביוני וה-9 ביוני נסוגו המגינים אל תוך חומות העיר והמצד נשרף. עם הגב לקיר ללא סיכוי לתגבורת מבחוץ החליטו הצלבנים לתקוף את הצבא המוסלמי ולפגוש בו בקרב מחוץ לחומות אנטיוכיה שעתיד להכריע את עתיד העימות ומסע הצלב בכלל. הצלבנים בחרו בבוהמון כמפקד העליון של הקרב. הצבא הצלבני כלל יחידת פרשים קטנה יחסית - מאחר שרוב הסוסים מתו או נשחטו למאכל בעת המצור, ובניגוד לטקטיקה הפרנקית הרגילה היה רוב הכוח הצלבני מושתת על חיל רגלים. למרות נתוני הפתיחה הקשים ובעיקר עליונות מספרית מוסלמית עמדו לצד הצלבנים מספר גורמים טקטיים אותם הם ניצלו בצורה הטובה ביותר: הצבא המוסלמי היה פרוס לאורך חומות אנטיוכיה והתקשה לרכז כוחות וחמור מזה הצבא המוסלמי היה מפולג מאוד וכרבוגא הצליח להביא את האמירים המוסלמיים שתחת פיקודו למרדנות, על פי מקורות מוסלמים של התקופה שררה במחנה המוסלמי אווירה רעה ונכונות לערוק משדה הקרב ברגע האמת.
ביום 28 ביוני יצא הצבא הצלבני מתוך שער הגשר, בחסות הנהר התקיפו הקשתים הצלבנים את טבעת המצור המוסלמית וזמן קצר לאחר מכן פרצו הגדודים הצלבניים מהשער, חצו את הנהר ופנו לכוון דרום בתנועה חצי מעגלית. עם פריצת הצלבנים מהעיר קיבל כרבוגא את הידיעה על האירוע אך היסס והתעכב בתגובה. הצלבנים פרצו אל המישור שמול חומות אנטיוכיה נתקלו בכוחות מוסלמים שהוצבו מול שער הגשר ומיד לאחר מכן בכוחות ששמרו על השערים הצפוניים יותר ולאחר מכן הותקפו מאחור על ידי כוחות ששמרו על שער ג'ורג הקדוש. בקרב התנועה שהתפתח הצליחו הצלבנים לשמור על מבנה הדוק ולהדוף את ההתקפות המוסלמיות. הגל הראשון של התקפת הנגד המוסלמית נהדף וחלק גדול מלוחמיו החלו בנסיגה מבוהלת משדה הקרב, בשלב זה הופיע הגוף העיקרי של הצבא המוסלמי בפיקודו של כרבוגא. תחת הלחץ הצלבני התנגשו הגדודים המוסלמים שבנסיגה עם הגדודים המגיעים לשדה הקרב ושברו את שורותיהם, ברגע משבר זה התגלה עומק המשבר והפילוג במחנה המוסלמי ויחידות שלמות ערקו משדה הקרב. לאחר עימות קצר וחריף נשבר הצבא המוסלמי, כרבוגא נאלץ לחזור בבושת פנים למוסול. הצלבנים פשטו על המחנה המוסלמי בו מצאו שלל רב ברכוש ומזון והרגו את הלא לוחמים שנמצאו במחנה. מיד לאחר הקרב נכנע חיל המצב שבמצודה וכל העיר עברה לידי הצלבנים. דוקאק הצליח לחזור בשלום משדה הקרב אך גילה כי חלקים מתחום שלטונו נתפסו על ידי וסאלים מורדים שניצלו את העדרו ואת השמועות על תבוסת הצבא הסלג'וקי והכריזו על עצמאותם.
אופטר סיטי פאסר
אופטר סיטי פאסר (באנגלית: Optare CityPacer) הוא מיניבוס מתוצרת יצרנית האוטובוסים הבריטית Optare, חברה בת של חברת ייצור הרכבים הכבדים ה-הודית Ashok Leyland , אשר יוצר בין השנים 1985–1992 בבריטניה.
סך הכול יוצרו כ-300 יחידות.
דג'ימון הונסו
ביוגרפיה
הונסו נולד בקוטונו, בנין לאלברטין פייר הונסו, היגר בגיל 12 עם אחיו אדמונד לפריז שם התגוררו בעיר ליון. שנה לפני שהיה אמור לסיים את לימודיו נשר הונסו מהלימודים. לאחר מכן גר הונסו ברחובות זמן מה עד אשר גילה אותו מעצב האופנה תיירי מולר שהפנה אותו לתחום הדוגמנות, תחום שסלל את דרכו של הונסו לעולם המשחק. בשנת 1990 עבר לגור בארצות הברית.
קריירה
הופעת הבכורה של הונסו הייתה בסרטה של סנדרה ברנרד "בלעדייך אני לא כלום", כמו כן השתתף בסדרה "בוורלי הילס 90210". ב-1994 השתתף הונסו בתפקיד קטן בסרט האקשן הבדיוני "סטארגייט".
בשנת 1997 ערך הונסו את תפקיד הפריצה שלו בדרמה ההיסטורית מועמדת 4 פרסי אוסקר של סטיבן ספילברג "אמיסטאד", שמבוססת על ספינת העבדים הספרדית ש-53 אפריקאים שהיו עליה ניסו להגיע לארצות הברית ולבסוף נכלאו בה. בסרט גילם הונסו את דמותו של ג'וזף סינקה, עבד אפרו-אמריקאי מסיירה לאון שלחם לחירותו. על תפקידו היה הונסו מועמד לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2000 שיחק הונסו לצד ראסל קרואו בדרמה ההיסטורית זוכת 5 פרסי אוסקר של רידלי סקוט "גלאדיאטור". בסרט גילם הונסו את דמותו של יובה שנלקח מביתו ומשפחתו שבנומידיה ונמכר לעבדות, במשך העלילה הוא הופך להיות ידידו הקרוב של גיבור הסרט מקסימוס.
ב-2003 השתתף הונסו בסרט ההמשך למותחן הפעולה המבוסס על משחק המחשב המפורסם "טומב ריידר", "טומב ריידר 2 - סוד החיים" בכיכובה של אנג'לינה ג'ולי.
בשנת 2005 שיחק הונסו לצד קיאנו ריבס ורייצ'ל וייס במותחן האימה "קונסטנטין" ובמותחן הבדיוני של מייקל ביי "איילנד" לצד סקרלט ג'והנסון ויואן מקגרגור. בהמשך השנה שיחק בסרט הקומדיה "סלון יופי" בכיכובה של קווין לטיפה.
בשנת 2006 זכה הונסו למועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו במותחן האקשן מועמד 5 פרסי אוסקר "לגעת ביהלום". בסרט גילם הונסו את סולומון ואנדי שנחטף מביתו וממשפחתו שבסיירה לאון ונאלץ לעבוד בכפייה במחצבת יהלומים. סולומון מצטרף אל דני ארצ'ר (לאונרדו די קפריו), מיסיונר דרום אפריקאי, ומאדי בוון (ג'ניפר קונלי), עיתונאית אמריקאית אידיאליסטית למסע של גאולה ברחבי המדינה שסועת הטרור במטרה לאחד את סולומון עם בני משפחתו.
לאחר מכן שיחק הונסו בתפקיד משני בפנטזיית הפעולה "אראגון" שם גילם את דמותו של אג'יהד.
ב-2009 שיחק הונסו בתפקיד ראשי במותחן הבדיוני "פוש" וגילם את דמותו של הנרי קארוור, סוכן ומחדיר מוכשר אשר נשלח במטרה ללכוד בשנית את קירה, מחדירה מוכשרת שברחה מהמחלקה ועל כך נגזר עליה גזר דין מוות.
בשנת 2014 דיבב את דמותו של דראגו בלאדויסט, הנבל הראשי של סרט האנימציה המצליח "הדרקון הראשון שלי 2" וגם ביולי 2014 גילם את דמותו של הנבל קוראת' הרודף בסרט גיבורי-העל שובר הקופות האפי של מארוול "שומרי הגלקסיה". הוא שב לגלם את דמותו של קוראת' ב-2019, בסרט "קפטן מארוול".
בשנת 2015 ,הוא גילם דמות חדשה בסרט השביעי של סדרת סרטי הפעולה המצליחה "מהיר ועצבני".
בשנת 2017 שיחק בסרט "קינג ארתור: אגדת החרב", פנטזיה היסטורית על המלך ארתור אשר הפך למיתוס. בסרט הונסו מגלם את סיר בדיבר, לצידם של צ'ארלי האנם, אריק באנה, אסטריד ברג'ס פריסבי וג'וד לאו.
חיים אישיים
הונסו הוא בעל אזרחות כפולה; צרפתית ואמריקאית וגר כיום בלוס אנג'לס.
הצל של ההגמון
הצל של ההגמון (אנגלית: Shadow of the Hegemon) הוא הספר השני ב"סדרת הצל", מאת הסופר אורסון סקוט קארד, שגיבורה הוא בין, דמות משנה בספר המשחק של אנדר. הספר יצא לאור בשנת 2000.
עלילת הספר
כל בוגרי בית הספר ללחימה חוץ מאנדר חוזרים לבתיהם על כדור הארץ. פיטר, אחיו של אנדר, בזהותו הווירטואלית לוק (על שם ג'ון לוק), מונע מאנדר לחזור לכדור הארץ, ואחותם ולנטיין מצטרפת לאנדר במסעו להתיישב במושבה נטושה של הבאגים בחלל.
הקאמרטה של מנצ'סטר
הקאמרטה של מנצ'סטר (אנגלית: Manchester Camerata) היא תזמורת קאמרית בריטית השוכנת במנצ'סטר. התזמורת נוסדה בעונת 72–1971. תת-קבוצה מן התזמורת, אנסמבל הקאמרטה של מנצ'סטר, מתמחה בביצועי מוזיקה קאמרית.
הצל של ההגמון
עלילת הספר
זמן קצר לאחר חזרת הבוגרים, מתגלה כי חיילי צבאו של אנדר בבית הספר ללחימה נחטפים כדי לשמש כאסטרטגים במלחמת העולם המתקרבת. האדם שמאחורי החטיפות הוא אשיל (ששמו הוא הגרסה הצרפתית לאכילס), ילד פסיכופת שהיה אויבו של בין בספר הקודם. לאחר שבין הצליח למנוע ממנו להתקבל לבית הספר ללחימה וגרם לו להישלח למוסד סגור, מנסה אשיל להתנקש בחיי בין ללא הצלחה, אך מצליח לפגוע האנשים היקרים לו. במקום מחבואו בין מקבל הודעה מוצפנת מפטרה ארקניאן, ומנסה לשחרר אותה ואת האחרים בזמן שהוא עוזר לפיטר לעלות לשלטון כדי להתנגד לאשיל.
הקאמרטה של מנצ'סטר
אתר הקונצרטים העיקרי של התזמורת הוא אולם ברידג'ווטר הול. היא מופיעה גם בקולג' המלכותי הצפוני למוזיקה. נוסף לכך, התזמורת מופיעה בערים שונות בצפון אנגליה.
הצל של ההגמון
עלילת הספר
כאשר פיטר מפרסם מאמר בשם לוק החושף את העובדה שאשיל הוא רוצח פסיכופת, ממשלת רוסיה שאיתה עבד אשיל משחררת את כל החטופים ומתנערת מאשיל, אך אשיל מסכל את שיחרורה של פטרה ולוקח אותה להודו, שם השיג עמדת כוח. משם הוא מתכנן פלישה לבורמה ולתאילנד. אשיל משיג במהלך דיפלומטי מבריק הסכם אי-תקיפה בין הודו ופקיסטן (אותו הוא משווה להסכם ריבנטרופ–מולוטוב) שיאפשר לפקיסטן להשתמש בכוחות הצבא העצומים שהיא מחזיקה בגבול ההודי כדי לאחד את העולם המוסלמי. אשיל שולח את הכוחות ההודיים מהגבול הפקיסטני להתקפה מסיבית על בורמה, בניגוד לעמדת פטרה הגורסת כי דבר זה מבזבז משאבי צבא רבים לחינם.
"טיפשותו" של אשיל בניהול הצבא מוסברת לאחר שנחשף שאשיל עובד בסודיות עם סין ומתכנן שזו תתקוף את הודו בזמן שכוחות הודו נמצאים בתאילנד. בנקודה זאת אשיל עובר לסין וממשיך שם את מאמציו לשלוט בעולם.
הקאמרטה של מנצ'סטר
מנצחיה הראשיים של התזמורת כוללים את סיימון גולדברג, ניקולס ברייתווייט וסאצ'יו פוג'יוקה. משנת 2001 ועד שנת 2011 מנצחה הראשי של התזמורת היה דגלס בויד. ברייתווייט היה גם מנצח אורח ראשי בשנים 1977 עד 1984. ניקולס קרמר הוא המנצח האורח הראשי הנוכחי. בשנת 2002 התמנה גאווין רייד למנהל כללי של התזמורת.
המנצח והכנר ההונגרי גאבור טקאץ'-נאג' משמש כמנהלה המוזיקלי של התזמורת החל מעונת הקונצרטים 2011-2012.
אלייזה
אלייזה (באנגלית: ELIZA) היא תוכנית מחשב מפורסמת שנכתבה בשנת 1966 על ידי ג'וזף וייצנבאום, והיוותה פרודיה על הפסיכותרפיה של קרל רוג'רס. היא קיימה דיאלוג עם מטופל באמצעות הצגת הצהרות שכותב המטופל כשאלות והפנייתן אליו. למשל, התגובה ל"כואב לי הראש" יכולה להיות "למה אתה אומר שכואב לך הראש?" והתגובה ל"אימי שונאת אותי" יכולה להיות "מי עוד במשפחתך שונא אותך?"
אופן פעולה
הסברה המקובלת והלא-מדויקת היא שאלייזה מבצעת סימולציה או אפילו אמולציה של מטפל. וייצנבאום אמר ש-ELIZA היא בעצם פרודיה של "התגובות של פסיכותרפיסט חסר הכוון בתחילת ראיון פסיכיאטרי". הוא בחר את הפסיכותרפיה כדי לפתור את בעיית אספקה לתוכנית של מבנה נתונים של "ידע מהעולם", כאשר המצב הטיפולי הוא אחד מהמצבים המעטים שבהם אדם יכול לענות להצהרה בשאלה שמעידה על ידע ספציפי מועט ביותר בנושא השיחה. לדוגמה, זהו קונטקסט שבו השאלה "מיהו המלחין המועדף עליך?" יכולה להיענות בתגובות כמו "מה לגבי מיהו המלחין המועדף עליך?" או "האם שאלה זו מעניינת אותך?"
אלייזה פעלה באמצעות זיהוי תבניות פשוט והחלפת מילות מפתח בביטוי מתוך מאגר צירופים. אולם התוכנה הייתה כל כך משכנעת כמטפל, שישנם סיפורים אנקדוטליים על אנשים שהגיבו אליה בצורה רגשנית למדי. זאת בגלל הנטייה של אנשים לייחס משמעות, שהתוכנה מעולם לא העניקה, למילים.
כדי להעריך את ההשפעה של אלייזה, יש לזכור שבשנת 1966 מחשוב אינטראקטיבי (באמצעות מסוף) היה דבר חדש - עשור ומחצה לפני המחשב האישי, ושלושה עשורים לפני שאנשים נחשפו לעיבוד שפה טבעית כמו למשל במנוע החיפוש Ask Jeeves או מערכות עזרה ממוחשבות כמו ה-Clippy של מיקרוסופט. גם היום אלייזה עדיין מסוגלת לגרום להשעיית חוסר האמונה. תגובותיה, אף על פי שהן פחות "שימושיות" מאלו של Ask Jeeves או Clippy, נראות כמדגימות רמה עמוקה יותר של "הבנה".
תגובות הקהל הרחב לאלייזה הטרידו את מנוחתו של וייצנבאום, ועודדו אותו לכתוב את ספרו Computer Power and Human Reason: From Judgment to Calculation, שבו הסביר באופן מעורר מחלוקת את המגבלות של מחשבים, שכן הוא רוצה להבהיר לקהל את דעתו לפיה ההשקפות המאנישות לגבי מחשבים הן רק היסק של בני אדם.
אלייזה קיבלה את שמה מאלייזה דוליטל, דמות ממחזהו של ג'ורג' ברנרד שו "פיגמליון" שלומדת לדבר במבטא של המעמד הגבוה.
ספרו של המשורר דוד אבידן "הפסיכיאטור האלקטרוני שלי" (1974) כולל שמונה שיחות של אבידן עם "אלייזה" (לדעת צבי ינאי, שהיה מעורב ביצירת הקשר בין אבידן ל"אלייזה", המשורר נטל לעצמו חירות רבה בעריכת השיחות, שאינן משקפות את יכולתה האמיתית של "אלייזה").
לואיג'י דה אגוסטיני
לואיג'י דה אגוסטיני (נולד ב-7 באפריל 1961 באודינה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
דה אגוסטיני החל את דרכו במדי אודינזה ושיחק במספר קבוצות נוספות באיטליה. לשיאו הגיע בקבוצת יובנטוס, במדיה שיחק חמש עונות ועמה זכה בגביע אופ"א ובקופה איטליה. דה אגוטסטיני כבש ארבעה שערים ב-36 הופעות במדי נבחרת איטליה, אותה ייצג בין היתר בטורנירי יורו 1988 ומונדיאל 1990.