cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פופוניה
תיאור
גובה העץ עד 20 מטר. לכול עץ ייתכנו מספר גזעים. קוטר הגזע 15 עד 30 ס"מ. בראש כל גזע 15 עד 25 כפות. אורך הכפות כמטר וחצי, על בסיס עלה באורך של כמטר אחד. לרוב, בסיס העלה מכוסה קוצים ארוכים וחדים, אך קיימים פנוטיפים ללא קוצים.
הפופוניה פורחת ומניבה לאורך כל השנה, אבל עיקר הפריחה באוגוסט עד דצמבר, והפירות מבשילים מדצמבר עד יולי. בכל אשכול פרי, בין 50 ל-1,000 פירות. הפירות דמויי טיפה בקוטר של 3-5 ס"מ ובאורך של 4-6 ס"מ, הקליפה בגוונים של ירוק, צהוב, כתום או אדום על פי מידת הבשלות. הציפה בצבע כתום (גם כאשר הקליפה ירוקה).
העץ צומח תחת שמש ישירה, בכל הקרקעות, החל מגובה פני הים ועד לגובה של 800 מטר מעל פני הים. הפופוניה צומחת באופן טבעי באזורים בהם יורדים 1,900 עד 6,000 מ"מ גשם בשנה.
שימושים וחשיבות כלכלית
הפופוניה היא צמח שניתן לנצל את כל חלקיו, אבל רובם אינם מנוצלים בצורה מסחרית.
לפירות טעם דומה לתירס טרי, ומרקם דומה לתפוח אדמה מבושל. את הפירות אוכלים לרוב מבושלים במים. מהפרי המבושל ניתן להכין קמח, גלידה, ריבות, מחית, לשלב בתבשילים שונים (כמו עוף בפופוניה ודבש), ומזון לבעלי חיים.
העצה של הפופוניה בצבע חום כהה. היא קשה ודחוסה. ניתן להשתמש בעץ לבניה, יצור חכות, ולהכנת תכשיטים. השורש של הפופוניה משמש כורמיציד (קוטל תולעים). עלי הפופוניה משמשים לסכך, ולקליעה של סלים.
סיסי הקיסרית הצעירה
סיסי הקיסרית הצעירה (בגרמנית: Sissi – Die junge Kaiserin) הוא סרט אוסטרי העוסק בסיפורה של אליזבת, נסיכת בוואריה הידועה בכינוי "סיסי". הסרט בוים בידי ארנסט מרישקה עם רומי שניידר בתפקיד הראשי. אמה של שניידר, מגדה שניידר, גילמה בסרט את אמה של סיסי. הסרט הוא השני מתוך טרילוגיית סרטים של מרישקה העוסקים בסיסי. הוא יצא לאקרנים בעקבות הצלחתו המסחררת של הסרט הקודם בסדרה "סיסי", ובעקבותיו הוציא מרישקה גם את "גורלה של מלכה".
עלילה
הסרט נפתח לאחר שהנסיכה סיסי (רומי שניידר) והקיסר פרנץ (קרלהיינץ בוהם) כבר נשואים. סיסי מסתגלת לאט לחיים כקיסרית של אוסטריה, אבל מתקשה להסתדר עם חמותה הארכידוכסית סופי (וילמה דגישר). סופי דבקת בכללי הפרוטוקולים והנימוסים, ומפריעה לתפקודו התקין של המנגנון הקיסרי כמו גם לחיי המשפחה של בנה. כאשר סיסי יולדת בת ראשונה, סופי מתעקשת לקחת את הילדה ולגדל אותה בעצמה, כי היא מרגישה סיסי צעירה מדי ולא מוסמכת לעשות זאת. סופי גם מרגישה שהמקום של סיסי לא נמצא בחדר הילדים עם התינוקת שלה, אלא עם פרנץ הנוסע בכל רחבי האימפריה. שערורייה מאיימת לפרוץ כאשר סיסי נמלטת מווינה וחוזרת לבוואריה לראות את הוריה. היא מסתירה את האמת מאמה לודוביקה (מגדה שניידר), אבל מודה בפני אביה הדוכס מקס שהיא אינה מסוגלת לחיות יותר עם רודנותה של סופי. פרנץ עוקב אחריה ולבסוף משכנע אותה לחזור לווינה. אירוע זה מחזק את ההשפעה של סיסי על הקיסר, והיא תומכת ברוזן דיולה אנדראשי ובזכויותיהם של ההונגרים באימפריה. הסרט מסתיים כאשר סיסי מוכתרת בבודפשט כמלכת הונגריה (למעשה ההכתרה התקיימה רק לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867).
Helium (שיר)
Helium (בעברית: הליום) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האוסטרלית סיה, בשיתוף עם הדיג'יים דייוויד גטה ואפרוג'ק, מתוך פסקול הסרט "חמישים גוונים של אופל". השיר יצא לאור ב-25 בינואר 2018, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סיה וכריס ברייד ומפיקו טרם נודע.
השיר יצא לאור כבר בשנת 2017, כסינגל שלא מתוך אלבום, וב-25 בינואר 2018, יצאה לאור גרסת רמיקס שבה השתתפו גטה ואפרוג'ק. רמיקס זה יצא באותו הזמן כסינגל השלישי והאחרון מתוך הפסקול Fifty Shades Darker: Original Motion Picture Soundtrack.
סיפורי הרכבות
כמעט כל 42 ספרי הסדרה הוקלטו על ידי אחד מחמישה קריינים שונים:, , , ואף וילברט אודרי בעצמו.
הקלטות ג'וני מוריס (Delysé)
על הצד הקדמי של עטיפת התקליט הוצג איור מקורי מתוך הסיפור בספר המקורי. ואלו על הצד האחורי, הייתה רשימה של ההקלטות הנוספות, בנוסף להקדמה מפי אודרי:
גם המדבקה על התקליט הייתה מיוחדת, עם קטר אדום מחייך על רקע כחול-לבן. המדבקה תוכננה בקפידה על מנת שציר הפונוגרף עבר דרך "אף" הקטר. לא נעשה ניסיון לעצב את הקטר על מנת שייראה כמו אחד מאלה מהסיפורים.
ההקלטות
סיפורים מתוך ספר #1 - "שלושת קטרי הרכבת": סיפורים מתוך ספר #2 - "תומס הקטר": סיפורים מתוך ספר #3 - "ג'יימס הקטר האדום": סיפורים מתוך ספר #4 - "שובו של תומס הקטר": סיפורים מתוך ספר #5 - "קטרים בעייתיים": סיפורים מתוך ספר #6 - "הנרי הקטר הירוק": סיפורים מתוך ספר #7 - "טובי קטר הטראם": סיפורים מתוך ספר #8 - "גורדון הקטר הגדול": סיפורים מתוך ספר #9 - "אדוארד הקטר הכחול": סיפורים מתוך ספר #10 - "ארבעה קטרים קטנים" סיפורים מתוך ספר #11 - "פרסי הקטר הקטן"
הקלטות Decca ו-Argo
שמונת הספרים הראשונים הוקלטו מחדש על ידי ג'וני מוריס. ההקלטות המקוריות מ-Delysé שימשו מחדש.
לימים הופצו האלבומים בקלטות שמע באותן התוויות. הקלטות הופקו על ידי פיטר ג'ונסון, ו-Kaye & Ward Ltd ו-Third Man Music זוהו כבעלי היצירות.
לאחר מכן הקליט וילי ראשטון את שאר הספרים (עד #26 - "קטרי הרכבת הקלה") בתווית Argo. הקלטות אלו מעולם לא הופצו בוויניל, ורק בקלטות שמע.
ספרים נפרדים
אלבומי ג'וני מוריס זוהו כ-Volume 1 עד Volume 4, ואלו הקלטות וילי ראשטון לא הכילו זהות Volume על עטיפת החזית.
Volume 1: DECCA MONO LP - PA 270), קלטת - KCPA 270
צד 1 (מתוך ספר #1: "שלושת קטרי הרכבת") צד 2 (מתוך ספר #2: "תומס הקטר")
צד 1 (מתוך ספר #3: "ג'יימס הקטר האדום") צד 2 (מתוך ספר #4: "שובו של תומס הקטר")
DECCA MONO LP - PA 272), קלטת - KCPA 272
צד 1 (מתוך ספר #5: "קטרים בעייתיים") צד 2 (מתוך ספר #6: "הנרי הקטר הירוק") (הספר "הנרי הקטר הירוק" היה מיוחד היות שהוא הכיל חמישה סיפורים במקום ארבעה. הסיפור הרביעי, "פרסי והמכנסיים", לא הוקלט)
DECCA MONO LP - PA 273), קלטת - KCPA 273
ARGO STEREO LP - SPA 559), קלטת - KCSP 559
צד 1 (מתוך ספר #9: "אדוארד הקטר הכחול") צד 2 (מתוך ספר #10: "ארבעה קטרים קטנים")
ARGO STEREO LP - SPA 560), קלטת - KCSP 560
צד 1 (מתוך ספר #11: "פרסי הקטר הקטן") צד 2 (מתוך ספר #12: "שמונת הקטרים המפורסמים")
ARGO STEREO LP - SPA 561), קלטת - KCSP 561
צד 1 (מתוך ספר #13: "דאק וקטר הדיזל") צד 2 (מתוך ספר #14: "הקטר הקטן הישן")
אוספים
בנוסף להפצות הנפרדות הופצו ההקלטות מחדש ביחד כאוספים בתווית Argo. האוספים הראשונים הופצו בשני זוגות קלטות: זוג אחד עם ג'וני מוריס, וזוג אחר עם וילי ראשטון.
האוסף של וילי ראשטון הופץ בשנית לאחר ש-Decca נרכשה על ידי PolyGram בשנת 1980, הפעם במארז. ההקלטות הופצו באופן בלעדי על ידי EMI. הדבר היה אירוני במעט מאחר ש-EMI הייתה המתחרה ראשית של Decca במשך כמה עשורים. בנוסף ללוגו החדש של Argo, לוגו חברת EMI הוצג על השדרה של עטיפת האריזה.
האיורים על העטיפה היו גרסה קצוצה של האיור מהאוסף הקודם. התמונה התבססה על אחת מתוך הספרים המקוריים, והאמן נזקף כ-"Quick on the Draw".
Decca הוצגה כבעלי הזכויות, ו-Kaye & Ward Ltd ו-Third Man Music כבר לא הוזכרו בפתקי העטיפה.
הפצה ראשונה:
The Railway Stories - ARGO - SAY 87/1 - שתי קלטות מונו
קלטות אלה סומנו כ-'הפקת Delesé.'
The Railway Stories - ARGO - SAY 29 -שתי קלטות סטריאו
הוצאה שנייה
The Railway Stories - ARGO 1058 - דו-קלטת סטריאו
צדדים 1 ו-2 צדדים 3 ו-4
Further Railway Stories - ARGO xxxx - דו-קלטת סטריאו
הקלטות טד רובינס
בשיתוף פעולה עם חברת ההפצה Reed-Tempo הקליט טד רובינס את רוב הסיפורים שנכתבו על ידי כריסטופר אודרי. אלה הופצו בשנות התשעים בהוצאת "אגמונט", בסדרה של ארבע קלטות שמע.
תומס והתאומים, וסיפורים נוספים
גורדון הקטר המהיר, וסיפורים נוספים
קטרים רבי תועלת, וסיפורים נוספים
ג'יימס וקטרי הדיזל, וסיפורים נוספים
לימים הופצו חלק מהסיפורים בעבור Early Learning Centre, תחת השם "שעת סיפור עם תומס הקטר": "עשרה סיפורי רכבות קלאסיים עם מוזיקה ועם קולות".
הקלטות מייקל אנג'ליס
הקלטה חדשה הופצה ב-CD על ידי BBC Audiobooks במרץ 2006. היא הכילה עיבודים של שלושת ספרי סדרת הרַכבות הראשונים, וסופרה על ידי מייקל אנג'ליס. 6 הקלטות הופצו בסדרת המשך זו, וכל אחת הכילה שלושה ספרים מ"סדרת הרַכבות".
התקליטורים משקפים יותר את סדרת הטלוויזיה, "תומס הקטר וחברים", מאשר את ספרי "סדרת הרַכבות". הדבר בא לידי ביטוי מהעטיפה, שעשתה שימוש בצילומים מהסדרה, מסגנון הקריינות ומהשימוש בחלק מהשירים מסדרת הטלוויזיה במהלך הסיפורים.
הקלטות אחרות
היו אלבומים אחרים שהכילו סיפורי "סדרת הרַכבות", אולם רובם התבססו על סיפורים שנכתבו מחדש בעבור סדרת הטלוויזיה.
מונה-וי
מונה-וי (באנגלית: MonaVie) היא חברה אמריקאית אשר נוסדה בשנת 2005 על ידי דאלין לארסן, המייצרת מספר מיצי פירות המתבססים על פרי האסאי ומפיצה את מוצריה בשיטת השיווק הרשתי באמצעות קרוב ל-100,000 מפיצים עצמאיים ברחבי העולם. בשנת 2015 החברה עוקלה לאחר שלא עמדה בתשלום הלוואה של כ- 182 מיליון דולר.
למרות שנמכרים כמשקאות בריאות העשירים בנוגדי חימצון וויטמינים, מבחנים קליניים הראו שמוצרי החברה דלים מאוד בחומרים אלה.
החברה הוגדרה על ידי פורבס כתרמית פירמידה מתוחכמת, וחברת הבת team כחברת פרמידה נוספת. לפי תחקיר שעשו, פחות מ-1% מהמפיצים מצליחים להרוויח כסף מהפצת מוצרי החברה.
היסטוריה
חברת מונה-וי הוקמה בינואר 2005 ביוטה שבארצות הברית על ידי דאלין לארסן. היא פעלה תחילה בפלורידה ובקליפורניה, ולאחר מכן במדינות אחרות בארצות הברית ובעולם. מייסדה, דאלין לארסן, היה אחד ממנהלי חברת השיווק הרשתי "Dynamic Essentials", אשר מכרה משקה פירות דומה, בשם "Royal Tongan Limu juice", באותה שיטה. "דיינמיק" פורקה עקב החלטת מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) לאסור עליה למכור משקאות, לאחר שפעלה בשיטות עסקיות בלתי חוקיות, כגון שיווק מוצריה "באופן שקרי כמוצרים אשר מסוגלים לרפא אנשים ממחלת הסרטן, מדלקות מפרקים ומהפרעות קשב וריכוז".
לפי מחקר שערך כתב העת האמריקני ניוזוויק, סיים לארסן את תפקידו הבכיר ב-"Dynamic Essentials" במהלך שנת 2002, כשנה בלבד לפני שהחברה פורקה. בעקבות ההצהרות והודעת ה-FDA הוגשו נגד "Dynamic Essentials" גם תביעות משפטיות שונות. התביעות הללו הוגשו כשנה לאחר שדאלין סיים את תפקידו הבכיר כאחד המנהלים בחברה, אך הן התייחסו גם לתקופה בה כיהן בתפקיד. יחד עם זאת, דאלין עצמו לא נתבע ולא הואשם בדבר.
בשנת 2009 דורגה לראשונה חברת מונה-וי ב"רשימת Inc500" של אתר Inc.com, המדרג את החברות הפרטיות בארצות הברית שהכנסתן צמחה בשיעור הגבוה ביותר. מונה-וי הגיעה למקום ה-18 מבין כל החברות בדירוג הכללי של ה-INC500 ולמקום הראשון מבין חברות המזון והמשקאות.
בשנת 2009 זכה לארסן בתואר "יזם השנה" של חברת ארנסט אנד יאנג.
פריסת החברה
מונה-וי התחילה את דרכה בפלורידה וקליפורניה שבארצות הברית. לאחר מכן יצאה לשאר המדינות בארצות הברית ולמדינות הבאות (לפי הסדר): קנדה, ברזיל, ניו זילנד, אוסטרליה, סינגפור, יפן, ישראל, מקסיקו, פולין, בריטניה, הונג קונג, מלזיה, קוריאה, גרמניה, צרפת ותאילנד.
מוצרי החברה
כל המוצרים של חברת מונה-וי מתבססים על פרי האסאי. למונה-וי מספר פטנטים על האסאי, אחד מהם נקרא AcaVie. AcaVie הוא פרי אסאי שעובר תהליך ייבוש בהקפאה.
למונה-וי שלושה סוגי מוצרים בארצות הברית:
פעילות צדקה
בשנת 2006 הקימה מונה-וי עמותה הנקראת "פרויקט MORE" - ראשי התיבות של "Monavie Opreation REscew". מונה-וי מעבירה 10% מרווחיה לעמותה זו. במסגרת מיזם תרומה זה מונה-וי פותחת בתי יתומים, בתי תמחוי, בתי ספר, מעבירה חוגים, בונה בתים למשפחות דרי רחוב ומלמדת אותם מקצוע. בתחילה פעל "פרויקט MORE" בברזיל ולאחר מכן החלה פעילות שלו גם במקסיקו.
האשמות בדבר ניהול תרמית פירמידה
על פי מאמר של המגזין האמריקני ניוזוויק המתבסס על דו"ח גילוי הכנסות מפיצי החברה לשנת 2007, פחות מ-1% מאנשים הרשומים לחברה כמפיצים (פחות מ-10%) או כלקוחות סיטונאים (יותר מ-90%) קיבלו עמלות, ומתוכם רק 10% הרוויחו מעל ל-100 דולרים בשבוע (רק למפיצים קיימת האפשרות לקבל עמלות מהחברה), באתר מונה-וי ניתן לראות את דו"ח גילוי הכנסות מפיצי מונה-וי העדכני לשנה האחרונה.
במגזין פורבס נטען שחברת TEAM היא תרמית פירמידה במסווה חברת תמיכה במפיצים של אורין וודוורד (מפיץ שעבר מחברת AMWAY שגם היא נחקרת בגין היותה תרמית פרמידה)
יהודה וישליצקי
יהודה וישליצקי שימש כלוחם שריון במבצע צוק איתן. וישליצקי עוטר בצל"ש הרמטכ"ל על דבקות במשימה, אחריות ורעות במהלך קרב שג'אעיה.
ביוגרפיה
יהודה וישליצקי נולד בירושלים. אביו הרב אלישע וישליצקי היה מרבני הציונות הדתית. בשנת 2013 התגייס וישליצקי לצה"ל ושירת בחיל השריון לאחר סיום ההכשרה שובץ כטען-קשר בפלוגה כ' (כפיר) בגדוד 71 בחטיבה 188.
מבצע צוק איתן
ב-20 ביולי 2014 לחם וישליצקי כאיש צוות בטנק מפקד המחלקה בסמוך לשכונת שג'אעיה. לאחר פציעת מפקדו מילא את מקומו כמפקד טנק תוך שהוא ממשיך לתפקד כטען-קשר ולחם בקרב שג'אעיה עד להגעת קצין מחליף. בשל כך הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל על ידי רב-אלוף בני גנץ.
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הוא זרם קולנועי אקספרסיוניסטי שנוצר בגרמניה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, והביא לעולם יצירות כ"הקבינט של ד"ר קליגרי" (1919) ו"מטרופוליס" (1926). בזרם זה יצרו במאים כפרידריך וילהלם מורנאו ופריץ לאנג.
על אף שתקופת הפריחה של הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הייתה קצרה ביותר (ראשון הסרטים, "הקבינט של ד"ר קליגרי" נוצר ב-1919, ו"מטרופוליס" נוצר ב-1926 ונחשב לאחד מאחרוני הסרטים בסוגה זו), הרי שהשפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני על הקולנוע העולמי הייתה גדולה. הדים לקולנוע זה נמצאו בסרטי אימה הוליוודיים משנות ה-30 ואילך, ולאחר מכן בסרטים בסגנון "הסרט האפל". קולנוע זה, שנכשל במשימה לפרוץ את גבולות הקולנוע האירופי האיכותי, ולהפוך לנחלת ההמונים בעולם כולו, הטביע את חותמו על הקולנוע האמריקני המסחרי, אם בדרך של השפעה עקיפה, ואם באופן ישיר לאחר שגדולי הבמאים והשחקנים הגרמנים כפריץ לאנג וקונרד ויידט הגרו מגרמניה בעקבות עליית הנאציזם ומצאו את פרנסתם בהוליווד.
בראייה היסטורית ניתן לראות בקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הדים לתקופה רבת האירועים והסוערת בה נוצר, כמו גם לאימי התקופה העתידה לבוא.
אקספרסיוניזם גרמני
האקספרסיוניזם הוא זרם אמנותי בציור, בשירה, בספרות ובמוזיקה שהתפתח בארצות דוברות גרמנית בעיקר, בתחילת המאה ה-20. בניגוד לאימפרסיוניזם ואולי כתגובת נגד לו, מבליט האקספרסיוניזם את המציאות הסובייקטיבית של נפש האמן, ומשליך אותה על האובייקט בו הוא עוסק, תוך שהוא נותן ביטוי לתחושות עזות, לרוב שליליות, כגון מועקה, חרדה וחששות פנימיים. המציאות המוצגת ביצירה אקספרסיוניסטית היא לרוב מעוותת, על מנת לשקף את נפשו של האמן.
האקספרסיוניזם הגרמני בציור התבטא בפעילות ציירים בקבוצות כגון קבוצת "הגשר" או "הפרש הכחול" (Der Blaue Reiter), אשר נוסדה במינכן בשנת 1911, ובין פעיליה ניתן למנות את וסילי קנדינסקי. מעולם לא הייתה קבוצה שקראה לעצמה "אקספרסיוניסטים", והביטוי עצמו נטבע בידי הרוואלד וולדן במגזין "הסערה" ("Der Sturm") בשנת 1911. המושג נקשר לפעילות של אנשים שונים בתחומים שונים בגרמניה ובארצות המושפעות מתרבותה.
הקולנוע הגרמני בראשיתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה התנועה האקספרסיוניסטית בשיאה. עם זאת, הקולנוע הגרמני היה עדיין בחיתוליו. ערב המלחמה הייתה בגרמניה תעשיית סרטים מפותחת למדי ושני אולפני סרטים גדולים פעלו ליד ברלין, אך תעשיית הסרטים הייתה חסרת דמיון ומקוריות. הסרט האופייני לתעשייה זו היה לרוב עיבוד סאטירי ליצירה ספרותית. הקולנועים הקרינו לרוב סרטים זרים. יש לזכור כי המדובר בימי הסרט האילם והשפה הקולנועית עדיין הייתה במידה רבה שפה אוניברסלית, כאשר בהוליווד נוצר עצם התחביר של השפה הקולנועית, בשיטות עריכה ובימוי חלוציות, על ידי במאים כדייוויד גריפית' ואדווין פורטר, שיטות שהקולנוע המקומי בגרמניה לא הצליח לתת להן מענה אמנותי הולם. הוליווד אף הביאה לעולם את "שיטת הכוכבים" שהביאה ליבשת את צ'ארלי צ'פלין ומרי פיקפורד. הקולנוע הגרמני, על אף שייצר כוכבים משלו כפאול וגנר והני פורטן, לא הצליח להתחרות בסרט ההוליוודי, החדשני והנוצץ. סרט יוצא דופן בתקופה זו, אשר ייתכן והראה על כיוון עתידי מעניין, היה הסרט "הסטודנט מפראג" (1913) שכלל אלמנטים של אימה מקברית. עלילת הסרט עסקה בסטודנט אשר בשל חסרון כסף מכר את השתקפותו בראי, ולאחר מכן התחרט על כך. יוצר הסרט, הדני סטלן ריי, נהרג במלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה הביאה למפנה במעמדו של הסרט הגרמני. בשל המלחמה, פסק זרם הסרטים מהוליווד, מצרפת ומאנגליה והתעשייה הגרמנית עבדה במלוא המרץ על מנת לספק את תצרוכתם של אלפיים בתי הקולנוע שקמו בגרמניה.
UFA
חברת (UFA; ראשי תיבות ל- "Universum Film AG") נוסדה ב-18 בדצמבר 1917 כשנה לפני סוף המלחמה, במאמץ מודע של הממשלה הגרמנית לשפר את תדמיתה של גרמניה באמצעות סרטי תעמולה. רוב מניות החברה היו בידי הממשלה הגרמנית. החברה איחדה רבות מחברות ההפקה העצמאיות שפעלו עד אז בגרמניה, ביניהן חברות "נורדיסק" ו-"דקלה - ביוסקופ". תבוסת גרמניה במלחמה לא הביאה לירידתה של UFA, אלא להרחבתה. מניותיה נרכשו על ידי ה"דויטשה בנק", ובמסגרתה פעל מפיק העל אריך פומר, אשר הועמד בראש החברה בשנת 1923.
מבנה ארגוני זה, אין בו כשלעצמו להסביר את פריצתו של הקולנוע האקספרסיוניסטי. UFA סיפקה לקולנוע האקספרסיוניסטי את הרקע הארגוני והכלכלי ואפשרה את פעולתו, ואריך פומר הוא שנתן לו את הכוח המניע, אך הייתה זו האווירה המיוחדת בגרמניה מיד לאחר המלחמה, אשר הולידה את הקולנוע האקספרסיוניסטי. אל תחושות המועקה, החרדה והתבוסה שהביא קיצה של מלחמת העולם, אל חוסר הביטחון האישי והכלכלי, הצטרפה רוח מהפכנית ורעננה. רפובליקת ויימאר הביאה עמה בשורה של שחרור אישי, אמנותי ופוליטי, כמו גם הבנה באשר לתפקידו של הקולנוע בהבנייה החברתית של ההמונים. היה זה השילוב של ריכוז הכוח הקולנועי בידי UFA, של אישיותו של פומר, ושל התנאים החיצוניים היוצאים מגדר הרגיל, אשר הוליד את הסרט האקספרסיוניסטי הראשון, "הקבינט של ד"ר קליגרי" בשנת 1919.
הפקת הסרט
בשנת 1919 ניגש פומר למלאכת הסרטת הסרט האקספרסיוניסטי הגרמני הראשון, "הקבינט של ד"ר קליגרי". חזונו של פומר כמפיק היה של שליטה מלאה בכל גורמי ההפקה, החל מבחירת הבמאי והתסריטאי, וכלה בהחלטות אמנותיות הנוגעות לתוכן.
עוד בטרם נבחר הבמאי (פריץ לאנג יועד לביים את הסרט, אך התארכות צילומי סרטו "העכבישים" מנעה זאת) פנה פומר לשלושה ציירים אקספרסיוניסטים המזוהים עם כתב העת האקספרסיוניסטי "שטורם", והם וולטר ריימן, הרמן וורם, וולטר רוהריג, וביקש מהם ליצור את תפאורת הסרט. בשלב מאוחר יותר השתלב הבמאי, רוברט וינה. ארבעה אלו, בעידודו של פומר, יצרו עולם בלהות אקספרסיוניסטי, בעל כוח וחיות ששרדו עד ימינו.
החידושים הקולנועיים שבסרט
הסרט השתמש בתפאורה שיצרו ריימן, וורם ורוהריג, שהייתה בלתי ריאליסטית בעליל, בעלת פרספקטיבה מעוותת וחסרת דיוק ארכיטקטוני. האיפור, כמו גם המשחק, היו מוגזמים בעליל. משחקי האור והצל שיקפו את האורות והצללים בנפשם של הגיבורים. השחקן קונרד ויידט שיחק באופן מוגזם, ובלתי ריאליסטי. העלילה הייתה עלילת אימים, העוסקת בחולה נפש, כאשר בסיום הסרט מסתבר כי כל הסרט היה אך הזיה שנבעה ממחלתו. נקודת המבט הסובייקטיבית של הסרט הייתה מרכיב חשוב בסיווגו כאקספרסיוניסטי.
הסרט צולם במלואו באולפן, באופן שלא היה אופייני באותה התקופה, דבר שאיפשר שליטה מלאה בכל המרכיבים הצורניים.
התגובה העולמית לסרט
הסרט היה להצלחה הגדולה של הקולנוע הגרמני ולא רק בארץ מולדתו, כי אם בעולם כולו, לרבות בלונדון ובארצות הברית. ב-1921 כתב המגזין "פוטופליי" כי מאז סרטו של גריפית', "לידתה של אומה" (1915), לא היה סרט שעורר עניין כה רב וויכוח בין מחייבים ושוללים. נראה היה לפומר כי קולו הייחודי של הקולנוע הגרמני נמצא לו בסגנון האקספרסיוניסטי.
התפתחות הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני
על אף התקוות הגדולות שהביאה עמה הצלחת "קליגרי", לא הצליח הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני לייצב את מעמדו כזרם מוביל בקולנוע. במשך כמה השנים הבאות ביימו במאים גרמנים מובילים סרטים אקספרסיוניסטיים, אך התנועה גוועה מעצמה בשנת 1926 לערך. נראה כי התייצבותה הכלכלית של גרמניה איפשרה ייבוא סרטים זרים רבים יותר, שהתחרו עם הסרט האקספרסיוניסטי המקומי והקטינו מאוד את כדאיות הפקתו, שהלכה ונהייתה יקרה ("מטרופוליס" צולם בעלות של 5 מיליון מארק, והיה לסרט הגרמני היקר ביותר עד אז. כגודל ההשקעה כן היה גודל הכישלון הקופתי). מצב הרוח המהפכני והקודר של ימיה הראשונים של רפובליקת ויימאר הוחלף במצב רוח מיושב יותר, ואנשים הלכו לקולנוע על מנת להתבדר וליהנות מחייהם, ולא על מנת לצפות ביצירות אמנות קודרות ומעוותות.
מאפייני הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני ניחן במספר מאפיינים צורניים ותוכניים:
במאים
בין הבמאים הגדולים שפעלו בתחום היו: בארצות הברית המשיך ליצור, ויצר את הסרט "זעם" (1936) המשתווה ליצירותיו בגרמניה. לאנג הביא לארצות הברית את חזונו הצורני, השאוב במידה רבה מסרטיו בתחילת שנות ה-20, כמו גם את עולמו הפנימי האפל הרווי בפשע ובטירוף, שהייתה לו השפעה רבה על סגנון הסרט האפל האמריקני של שנות ה-40.
השפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני
הסגנון הלא ריאליסטי של הקולנוע האקספרסיוניסטי נהנה מתהילה קצרת ימים, ונעלם כעבור מספר שנים מועטות. הנושאים והתכנים כמו גם מספר מאפיינים צורניים של האקספרסיוניזם הושאלו לסרטים אמריקאים משנות ה-30 ושנות ה-40. שליטת הבמאי במאפייני התפאורה, האור והצל על מנת ליצור את אווירת הסרט והאווירה הקודרת שהייתה אופיינית לסרטים אלו, הגיעו לאמריקה - אם בהזמנת האולפנים, אשר עוד באמצע שנות העשרים הביאו להוליווד אנשים כמורנאו, ואם בגל הפליטים שנמלטו מן הנאצים עם עלותם לשלטון שכלל את אריך פומר, פריץ לאנג, קונרד ויידט, ורבים אחרים.
האולפנים האמריקניים קיבלו גולים אלו בשמחה. יש מהם שהצליחו, כלאנג, הן מבחינה מסחרית והן מבחינה אמנותית, ויצרו רפרטואר של סרטים הוליוודיים, שהיה בעל השפעה מכרעת על שאר התעשייה הקולנועית באותה התקופה. יוצרים כאורסון ולס פעלו במודע בהשפעת במאים כמורנאו, ויצירותיהם משקפות את הערכים של הסרט האקספרסיוניסטי, כשהם מותאמים לאופי ולמזג היצירתי השונים בארצות הברית.
השפעה רבה של הסגנון האקספרסיוניסטי נודעה בארצות הברית על "סרט האימה" ו"הסרט האפל". יוצרים כקארל פרוינד פעלו בהוליווד ויצרו את האווירה המיוחדת של סרט המפלצות ההוליוודי משנות השלושים. במקביל, הביאו במאים כפריץ לאנג ומייקל קורטיז את הסגנון האקספרסיוניסטי לדרמות הפשע של שנות הארבעים, ויצרו את ההיתוך התרבותי שהוביל לבסוף לסרט האפל.
ביקורת האקספרסיוניזם הגרמני
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני נוצר בתקופה של חוסר סדר חברתי. האירועים שלאחר שנות מלחמת העולם הראשונה, יצירתה של הרפובליקה בה איש לא רצה, מלחמות האזרחים, האינפלציה, ואירועים כפוטש של בית הבירה, משתקפים באופן מוזר בסרטים אלו, המראים עולם מנותק, בעל מציאות מעוותת, ותחושה כי משהו שגוי באופן בסיסי, דבר היוצר את האימה שליוותה את צפיית הסרטים.
בספרו הקלאסי "מקאליגרי להיטלר" טוען זיגפריד קראקאור, כי הקולנוע הגרמני שיקף את המנטליות הגרמנית וחזה את עלייתם של הנאצים. "קאליגרי", לדעת קראקאור, הוא הראשון בסדרה של עריצים תאבי כוח שהועלו על מסכי הקולנוע הגרמני. מסירותו של המשרת צ'זארה הסהרורי (הולך בשנתו) לקאליגרי היא, לדעתו של קראקאור, תיאור לדרך בה נחזית מסירות בלתי הגיונית לשליט מטורף.
נראה כי משידוע סופה הטראגי של רפובליקת ויימאר, קל יהיה לחזות בסימנים לו בדיעבד בקולנוע. עם זאת, נראה כי הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני העתיק במדויק את המאפיינים החיצוניים של האקספרסיוניזם כפי שהופיע באמנות הפלאסטית של התקופה, אך לא שיקף במדויק את רוחו של האקספרסיוניזם בפרוזה ובשירה.
Hush Little Baby (שיר של רטץ' 32)
Hush Little Baby (בעברית:  הס, תינוק קטן) הוא שיר שבוצע על ידי הראפר הבריטי וורטץ' 32 בהשתתפות הזמר-יוצר הבריטי אד שירן. השיר מופיע באלבום אולפן הבכורה, Black and White. השיר הוא הרצועה השלוש עשרה במהדורה הסטנדרטית של האלבום, ואחד מתוך אחד עשר שיתופי הפעולה. הוא פורסם כסינגל החמישי והאחרון תוך האלבום ב-27 במאי 2012. הוא הופק על ידי צוות TMS ונכתב על ידם, לצד איאן ג'יימס.
הרצועה נכנסה למצעד הסינגלים הבריטי כאשר בשבוע הראשון הגיעה למקום 87 ולמקום ה-12 במצעד הסינגלים העצמאיים ב-3 בספטמבר 2011 בעקבות הורדות רבות. השיר הוא עיבוד של שיר הערש האמריקאי, Hush, Little Baby.
הופעות במצעדים
יחד עם פרסומו של האלבום Black and White, הרצועה "Hush Little Baby" נכנסה אל מצעד הסינגלים הבריטי בעקבות הורדות רבות.
גקצ'אדה
גקצ'אדה (בטורקית: Gökçeada "אי השמיים" ובעבר İmroz, ביוונית: Ίμβρος - "אימברוס") הוא אי בצפון-מזרח הים האגאי השייך לנפת צ'נקלה בטורקיה. האי הוא הגדול בטורקיה ואחד משני האיים המיושבים בים האגאי השייכים לה. האי האחר והקטן מבין השניים הוא בוזג'אאדה (טורקית Bozcaada, יוונית Τένεδος - "טנדוס") השוכן מדרום לגקצ'אדה, ושני האיים הממוקמים באופן אסטרטגי מול הכניסה הדרומית למצרי הדרדנלים חולקים היסטוריה משותפת.
שטחו של האי הוא 279 קמ"ר. בשנת 2018 התגוררו כ-10,000 תושבים, רובם בעיר צ'נרלה (טורקית Çınarlı, יוונית Παναγία Μπαλωμένη - "פנאגיה בלומני") המכונה לעיתים בשמו של האי, והיתר בכפרים ברחביו. תושבי האי עוסקים בדיג ובתיירות, וכן ידוע האי בגפנים הגדלים בו וביין המיוצר בו.
היסטוריה
לפי הרודוטוס היו הפלסגים (Πελασγοί) שקדמו להלנים תושביו המקוריים של גקצ'אדה, כמו גם במישור טרואד בו שוכנת טרויה ובאיים הסמוכים למנוס וסמותראקי. בסוף המאה ה-6 לפנה"ס כבשה אתונה העתיקה את האי אך איבדה את השליטה בו לפרסים בשנת 514 לפנה"ס. מילטיאדס הצעיר כבש את האי מידי הפרסים ב-499 לפנה"ס והשיבו לידי אתונה אשר שלטה בו עם מספר הפסקות. עם זאת שליטתה של אתונה באי אושרה שוב בשלום אנטלקידס משנת 387 לפנה"ס לאחר המלחמה הקורינתית:
תומאס היל גרין
תומאס היל גרין (באנגלית: Thomas Hill Green; 7 באפריל 1836 - 26 במרץ 1882) היה פילוסוף אנגלי, רדיקל פוליטי, רפורמטור ב-Temperance movement, תנועה חברתית נגד צריכת משקאות אלכוהוליים, וחבר בתנועת האידיאליזם הבריטי. בדומה לכל החברים האחרים בתנועת האידיאליזם הבריטי, הושפע גרין מהפילוסופיה של ההיסטוריה של גאורג וילהלם פרידריך הגל. גרין היה אחד מהוגי הדעות מאחורי הפילוסופיה של הליברליזם החברתי.
חייו
ב-1855 החל את לימודיו לתואר ראשון בבייליול קולג' והפך לחבר סגל ב-1860. הוא החל בקריירה של הוראה - בעיקר בתחומי הפילוסופיה - באוניברסיטה, בתחילה כ-college tutor (פונקציונר אשר אחראי על טיפוח וטיפול בקהילת הקולג' ובניית מערכות יחסים חיוביות ברחבי הקהילה), ולאחר מכן, מ-1878 עד מותו, כפרופסור לפילוסופיה ומחזיק הקתדרה לפילוסופיה של המוסר על שם תומאס וייט.
ההרצאות שנשא כפרופסור עיצבו את תמצית שתי עבודות העיקריות, ה-Prolegomena to Ethics וה-Lectures on the Principles of Political Obligation, אשר מכילות את מלוא משנתו החינוכית הקונסטרוקטיבית החיובית. עבודות אלו פורסמו רק לאחר מותו של גרין, אך השקפותיו של גרין פורסמו קודם לכן בעקיפין באמצעות Introduction להוצאה הסטנדרטית של עבודתו של דייוויד יום על ידי גרין ו-T. H. Grose, עמית בקווינ'ס קולג'.
ב-1871 נשא גרין לאישה את שרלוט ביירון גרין, אשר נודעה כתומכת ומקדמת חינוכן של נשים. ב-1879 ישב גרין בוועדה אשר הוקמה על מנת ליצור קולג' לנשים באוניברסיטת אוקספורד, "אשר בו לא תתבצע הבחנה בין סטודנטיות על בסיס השתייכותן לעדות דתיות שונות". תוצאת עבודתם של גרין ואשתו הייתה כינון סאמרוויל הול (מאוחר יותר סאמרוויל קולג').
גרין היה מעורב בפוליטיקה מקומית במשך שנים רבות, באמצעות האוניברסיטה, אגודות נגד צריכת משקאות אלכוהוליים והאיגוד הליברלי המקומי של אוקספורד. במהלך העברת ה-Reform Act 1867 (חקיקה בריטית שהעניקה לראשונה זכות הצבעה לגברים ממעמד הפועלים העירוני באנגליה ובוויילס) נטל גרין חלק במסע לקידום הענקת זכות הבחירה לכל הגברים החיים ברבעים העירוניים, אפילו אם לא החזיקו רכוש ממשי. במובן זה, עמדתו של גרין הייתה יותר רדיקלית משל רוב הליברלים המתקדמים בני התקופה, כולל מזאת של ויליאם גלאדסטון.
ב-1881, על רקע פעילות המפלגה הליברלית, נתן גרין את מה שהפכה להיות אחת ההצהרות המפורסמות של הפילוסופיה הפוליטית הליברלית שלו, ה- "Lecture on Liberal Legislation and Freedom of Contract". באותה התקופה הרצה גרין גם על נושאי דת, אפיסטמולוגיה, אתיקה, ופילוסופיה פוליטית.
רוב עבודתו המשמעותית של גרין פורסמה לאחר מותו, כולל דרשותיו להדיוטות בנושא Faith and The Witness of God, המסה On the Different Senses of 'Freedom' as Applied to Will and the Moral Progress of Man, Prolegomena to Ethics, Lectures on the Principles of Political Obligation ו-"Lecture on Liberal Legislation and Freedom of Contract".
גרין מת ב-15 במרץ 1882, בהיותו בן 45, מאלח דם. נוסף על ידידיו מהחיים האקדמיים, נטלו חלק בהלווייתו כ-2,000 מתושבי העיירה בה התגורר.
גרין נטל חלק בייסודו של City of Oxford High School for Boys.
רעיונותיו
האמפיריציזם של דייוויד יום והאבולוציה הביולוגית, כולל זו שנפרשֹה על ידי הרברט ספנסר, היו המאפיינים העיקריים בהגות האנגלית במהלך הרבע השלישי של המאה ה-19. גרין ייצג בעיקר את התגובה לדוקטרינות אלו. גרין טען שכאשר דוקטרינות אלו הגיעו אל המסקנה הלוגית שלהן, הן לא רק "הפכו את כל הפילוסופיה לחסרת תועלת", אלא אף היו קטלניות לחיים המעשיים. באמצעות צמצום התודעה האנושית לסדרה של תחושות אטומיות שאינן קשורות זו לזו, טען גרין, תורות קשורות אלו הרסו את אפשרות קיומו של ידע כלשהו. לגרין היה חשוב במיוחד להפריך את התורות הללו, בשל העובדה שהן ביססו את תפיסת הדעת בה החזיק מדע הפסיכולוגיה המתהווה. גרין ניסה להפיג את היומרות של פסיכולוגים שטענו שתחום עיסוקם הצעיר יספק תחליף מדעי למטאפיזיקה ולתורת ההכרה המסורתיות.
גרין גם התנגד לכך שאלו אשר דגלו באמפיריציזם, הציגו את האדם כ"ישות שהיא פשוט תוצאה של כוחות טבעיים", ובכך הפכו התנהגות, או כל תיאוריה אודות התנהגות, לחסרת משמעות, כי החיים, בכל מובן אנושי וברור מרמזים על עצמי אישי אשר: 1. יודע מה לעשות; ו-2. בעל הכוח לעשות זאת. כך הונע גרין, לא באופן תאורטי, אלא כחובה מעשית, להעלות מחדש את כל שאלת האנושות ביחס לטבע. כאשר גילינו מיהו האדם בפני עצמו, ומה יחסו לסביבה שלו, אז נוכל לגלות את הפונקציה שלו - מה הוא מתאים לעשות. לאור הידע הזה, נהיה מסוגלים לנסח את הקוד המוסרי אשר, בתורו, ישמש כקריטריון בפועל למוסדות חברתיים ואזרחיים. אלו יוצרים, באופן טבעי ובהכרח, את הביטוי האובייקטיבי של רעיונות מוסריים, ובכלל אזרחי או חברתי כלשהו, האידיאל המוסרי חייב ללבוש סוף סוף צורה קונקרטית.
פילוסופיה של פעולת המדינה
גרין האמין שעל המדינה לעודד ולהגן על הסביבות הכלכליות, הפוליטיות והחברתיות, שבהן לבני האדם, כפרטים, יהיה הסיכוי הטוב ביותר להתנהג בהתאם למצפונם. עם זאת, על המדינה להיות זהירה כשהיא מחליטה אילו חירויות לצמצם ובאילו דרכים לצמצם אותן. התלהבות יתר או התערבות מגושמת מצד המדינה, עלולה בקלות להביא לסגירת אפשרויותיהם של האזרחים להתנהל בהתאם לצו מצפונם, ובאופן זה לחנוק את ההתפתחות המוסרית של הפרט. על המדינה להתערב אך ורק כאשר ישנה נטייה ברורה, מוכחת וחזקה לשעבד את הפרט. אפילו כאשר זוהה סיכון כזה, נטה גרין להעדיף פעולה באמצעות הקהילה שצפויה להיות מושפעת בעצמה מהפגיעה בחירות, על פני פעולה של מדינת הלאום - מועצות מקומיות ורשויות עירוניות נטו להפיק פעולות שהתאפיינו ביתר דמיון ובהתאמה טובה יותר למציאות היום-יומית של בעיה חברתית. לכן העדיף גרין את "החלופה המקומית" כאשר תושבים בני המקום החליטו ביחס להנפקת רישיונות למכירת משקאות משכרים באזור מגוריהם, על פני המצב בו הייתה המועצה המקומית מקבלת את ההחלטה בנושא.
גרין טען שהכוח האולטימטיבי להחליט על ההקצאה של משימות כאלו, צריך להיות בידי מדינת הלאום (בבריטניה, לדוגמה, המדינה מגולמת באמצעות הפרלמנט, שבידיו צריכות לשכון הסמכויות הללו). מדינת הלאום עצמה לגיטימית בעיני גרין במידה שהיא תומכת בקיומה של מערכת זכויות וחובות שהיא בעלת סיכויים גבוהים לטפח מימוש עצמי של הפרט. עם זאת, המבנה המתאים ביותר של מערכת דוגמת זו, נקבע לא באמצעות חישובים פוליטיים טהורים וגם לא באמצעות ספקולציות פילוסופיות. נכון יותר לומר שהוא נובע מהמבנה הרעיוני והנורמטיבי העומד בבסיס החברה הספציפית.
השפעת רעיונותיו של גרין
ההרצאות שהעניק גרין היו, במישרין ובעקיפין, ההשפעה הפילוסופית החזקה ביותר באנגליה במהלך הרבע האחרון של המאה ה-19. ההתלהבות שלו לאזרחות משותפת, והדוגמה האישית שהעניק בצד הפרקטי של הפוליטיקה המקומית, העניקו השראה לחלק גדול מהמאמצים שנעשו בשנים שלאחר מותו, להבאת האוניברסיטאות לכדי קיום קשר קרוב יותר עם העם, ולשבור את הפרדת המעמדות הנוקשה. רעיונותיו התפשטו לאוניברסיטת סנט אנדרוז באמצעות ההשפעה של דייוויד ג'ורג' ריצ'י, סטודנט לשעבר של גרין, אשר סייע, בסופו של דבר, בייסוד החברה האריסטוטלית (Aristotelian Society). ג'ון דיואי כתב מספר מסות על הגותו של גרין, בכללן Self-Realization as the Moral Ideal (1893).
גרין צוטט ישירות על ידי פוליטיקאים רבים מזרם הליברליזם החברתי, בכלל זה הרברט סמואל והרברט הנרי אסקווית', כמי שהשפיע על חשיבתם. אין זה צירוף מקרים שפוליטיקאים אלו למדו בבייליול קולג'. הפוליטיקאי והכותב רוי האטרסלי קרא ליישם את עבודתו של גרין לצורך פתרון בעיותיה של בריטניה במאה ה-21.
יעקב שהרבני
יעקב שהרבני (נולד ב-1963) הוא תת-אלוף בצה"ל במילואים, אשר כיהן בתפקידו האחרון כנספח חיל האוויר בארצות הברית. קודם לכן שירת כראש להק המודיעין, כראש להק האוויר למסוקים וכממלא מקום ראש להק האוויר.
שירות צבאי
שהרבני התגייס לקורס טיס ב-1981 וסיים אותו בהצטיינות במגמת מסוקי קרב ב-1984. הוא שובץ כטייס AH-1 קוברה בטייסת 160, והשתתף במעל 100 גיחות מבצעיות במהלך מלחמת לבנון. בשנים 1986 עד 1988 הדריך בבית הספר לטיסה של חיל האוויר. לאחר לימודי תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן, אותם סיים בהצטיינות יתרה, מונה ב-1991 לסגן מפקד טייסת מסוקי קוברה. ב-1994 מונה למפקד מחלקת מסוקי קרב במטה החיל וב-1997 קודם לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד טייסת תעופה בבסיס רמון. ב-1998 מונה למפקד טייסת מסוקי AH-64 אפאצ'י בבסיס. בשנים 2000 עד 2002 שירת כמפקד מגמת מסוקים בבית הספר לטיסה בחצרים.
באוקטובר 2002 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בסיס עובדה תפקיד בו כיהן עד שנת 2005. לאחר השלמת תואר שני בהצטיינות בניהול משאבים לאומיים באוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון (NDU), מונה ב-2006 למפקד היחידה לשיתוף פעולה, האחראית לקידום שיתוף פעולה בין חיל האוויר לבין כוחות היבשה. באוקטובר 2007 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק אוויר למסוקים. עם מינויו של נמרוד שפר בינואר 2010 לראש מטה חיל האוויר מונה שהרבני גם לראש להק האוויר, עד לכניסתו של חגי טופולנסקי לתפקיד במאי 2010.
ביולי 2010 עמד בראש משלחת החילוץ שנשלחה לרומניה בעקבות התרסקות מסוק היסעור בתאונה אווירית. בספטמבר 2010 סיים את תפקידו כראש להק האוויר למסוקים ומונה לראש להק המודיעין תפקיד בו כיהן עד מאי 2012. בתפקידו הבא מונה לנספח חיל האוויר בארצות הברית.
דיונת קרח
דיונת קרח היא תצורת קרח עונתית, שמצטברת על חופים ארקטיים רבים, ונפוצה גם לאורך חופי הימות הגדולות בחורף. הדיונות קורסות בשלבים המוקדמים של הפשרת המים באביב.
דיונת קרח נוצרת על ידי קרח שנסחף לחוף או ירידת שלג או הקפאה הדרגתית של קצף גלים המצטבר על החוף. התופעה דורשת שטמפרטורת האוויר תהיה נמוכה מטמפרטורת הקפאון וטמפרטורת המים קרובה אליה.
גובהן של דיונות קרח הוא 1.80 מטר לפחות, ואורכן ורוחבן תלויים בטופוגרפיית החוף, במזג האוויר, בפערים בין הגאות והשפל ובעוצמת הגלים. יצירת הדיונות נפסקת אם גוף המים קופא, כפי שקורה בימת אירי שבפנסילבניה.
הדיונות הן מרכיב חשוב ביצירת לשונות יבשה ומצרי יבשה אשר רגישים לסחיפה על ידי גלים. דוגמה לכך הוא אייל סטייט פארק בימת אירי. הדיונות חוסמות את דרכם של הגלים לחוף ושומרות על החול שלו.
בגלל אופן היווצרן הדיונות שבריריות מטבען ויש בהן סדקים ובועות אוויר. אם הדונה מתפשטת לכיוון המים, הדבר מהווה סכנה לאנשים המטיילים עליה. קיימת סכנת היפותרמיה ומוות אם הם שוקעים דרכה אל המים הקפואים שמתחתיה.
ערימות קרח (ice shove)
תופעה אחרת היא הצטברות של קרח בערימות על ידי זרמים מן האוקיינוס, רוחות חזקות או הפרשי טמפרטורות הדוחפים את הקרח אל החוף. גובה הערימות עשוי להגיע ל 12 מטר. התופעה מזכירה היווצרות קרחון ומפיקה רעש רב. ערימות אלה יכולות לפגוע בקהילות היושבות ליד חופים באזור הארקטי ולהרוס מבנים.
נציבות תלונות הציבור על שופטים
נציבות תלונות הציבור על שופטים היא יחידה שהוקמה ב-2002 וכפופה למשרד המשפטים. תפקידה לברר תלונות על שופטים במסגרת מילוי תפקידם וניהול משפט על ידם. הנציב כיום הוא השופט בדימוס אורי שהם. שופטים, לעניין זה, הם גם דיינים, קאדים, שופטים צבאיים משפטאים ונושאי משרה נוספים בעלי סמכות שיפוט מכוח חוק.
הקמת הנציבות
הקמת נציבות תלונות הציבור על שופטים הייתה כרוכה בדיונים ממושכים בוועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת, שבמהלכם הוצגו נתונים על הטיפול בתלונות נגד שופטים ועל מספר התלונות המוגשות מדי שנה לגופים שונים באשר לתפקודם של שופטים – ובהם מנהל בתי-המשפט, נציב תלונות ציבור במשרד מבקר המדינה וגורמים נוספים. טרם הקמת הנציבות לא היה קיים בישראל גוף שריכז באופן מסודר ורשמי את הטיפול בתלונות הציבור על שופטים. הקים גוף כזה, ואיפשר למתלוננים פוטנציאליים כתובת אחת לפניותיהם ולטיפול מקצועי בתלונות. את החוק יזם חבר הכנסת יוסף פריצקי בכנסת ה-15, והוא נכנס לתוקף בתקופת כהונתו של מאיר שטרית כשר משפטים.
הנציב
הנציב מתמנה לתקופה של 5 שנים, ולאחר כהונתו הוא אינו רשאי להתמנות לשופט.
הטיפול בתלונות
כל אדם הרואה עצמו נפגע בשל התנהגותו של שופט, רשאי להתלונן לנציבות. לפי תקנות נציב תלונות הציבור על שופטים, התשס"ד – 2003, הגשת תלונה צריכה להיעשות בכתב, בחתימת המתלונן ובציון שמו ומענו. הנציב לא יפתח בבירור תלונה שהוגשה בעילום שם, אולם החוק מאפשר לנציב לברר את התלונה מבלי למסור לשופט הנילון או לכל גורם אחר את פרטי המתלונן, אם סבר כי הדבר אינו דרוש לצורך בירור התלונה. פניה לנציבות תיעשה בכתב לפי הטופס שבתוספת לתקנות נציב תלונות הציבור על שופטים, התשס"ד – 2003, ותכיל את הפרטים המפורטים בטופס. תלונות המוגשות בידי אסירים, מוגשות במעטפה סגורה למנהל בית הסוהר, המחויב להעביר לנציבות את התלונה מבלי לפתוח את המעטפה.
לאחר סיום בירור התלונה, ובהתאם לתוצאות הבירור, רשאי הנציב להמליץ בפני שר המשפטים ונשיא בית המשפט העליון על הגשת קובלנה לבית הדין המשמעתי לשופטים. כמו כן, מוסמך הנציב להמליץ לוועדה לבחירת שופטים לסיים את כהונתו של שופט. כמו כן ניתנה לנציב סמכות להצביע על הדרכים הראויות לתיקונו של ליקוי שנתגלה תוך כדי בירור של תלונה ספציפית. אם הבירור מעלה חשש למעשה פלילי, מביא הנציב את העניין בפני היועץ המשפטי לממשלה ובפני שר המשפטים ונשיא בית המשפט העליון.
הנציבות מחויבת על פי החוק להוציא דו"ח שנתי המסכם את פעילותה, ומכיל נתונים סטטיסטיים על תלונות. הדו"חות מתפרסמים באתר האינטרנט של הנציבות.
אפיפנס
ביוונית "המתגלה".
חלקת משפחת ז'בוטינסקי
חלקת משפחת ז'בוטינסקי היא חלקת קבורה ממלכתית שיועדה במיוחד עבור זאב ז'בוטינסקי ובני משפחתו ליד חלקת גדולי האומה ובסמוך אל קברו של בנימין זאב הרצל.
נושא הבאת עצמותיו של ז'בוטינסקי, שנפטר ונקבר בארצות הברית בשנת 1940, היה שנוי במחלוקת בגלל היריבות הפוליטית שהייתה בינו ובין דוד בן-גוריון שהתנגד להבאת עצמותיו של ז'בוטינסקי לארץ. לאחר התערבותו של הנשיא יצחק בן-צבי, טען כי רק לשני אישים שנקברו בחוץ לארץ ראוי הכבוד להיקבר בקבורה ממלכתית, והם: הרצל והברון רוטשילד.
הבאת עצמותיו התאפשרה רק לאחר פרישתו של בן-גוריון ב-1963 מן החיים הפוליטיים. בתאריך 15 במרץ 1964 החליטה הממשלה בראשותו של לוי אשכול לאפשר את הבאת עצמותיהם של ז'בוטינסקי ואשתו יוענה ז'בוטינסקי לארץ. בצוואתו ביקש ז'בוטינסקי שקבורתו מחדש בארץ תיעשה על ידי הממשלה היהודית הריבונית, ולבסוף ב-2 באפריל 1964 נענתה הממשלה לבקשת ז'בוטינסקי בצוואתו.
מיזם הבאת עצמותיו לקבורה נעשה על ידי משפחתו של ז'בוטינסקי והתנועה הרוויזיוניסטית. שם המבצע להבאתו של ז'בוטינסקי נקרא בשם: "זאב ז'בוטינסקי חוזר למולדת".
חלקת הקבר שהייתה מחוץ לחלקת גדולי האומה נבחרה לצד שביל הגישה אל קברו של הרצל ומשקיפה אל בנייני יד ושם ובסמוך אל גן האומות בו שתולים עצים שניטעו בידי ראשי מדינות.
מסע ההלוויה החל בנמל התעופה בלוד ומשם המשיך אל רמת גן ואל תל אביב. הוא כלל הבאת חלקי אדמה מאתרים שונים כגון: הר ציון, הר הזיתים, ומקום קבורתם של שרה אהרנסון ויוסף טרומפלדור ושל חללי האצ"ל. ראש הממשלה לוי אשכול לא השתתף בטקס הלוויה עקב ביקור בצרפת אולם עבר על פני הארון בעת נחיתתו בפריז. נוכחותו בטקס של הנשיא זלמן שזר העניקה לאירוע גוון ממלכתי.
בשנת 1969 הובא לקבורה בצמוד אל קברם גם הבן ערי ז'בוטינסקי לאחר שתרם את גופתו למדע. בשנת 1978 נפטרה אשתו של ערי, אביבה, ונקברה לצדו.
לפני הקברים נמצאת רחבה ובה במה עבור נואמים.
מצר באלי
מצר באלי (באינדונזית: Selat Bali) הוא מצר ים באינדונזיה בין האי באלי ממזרח לאי ג'אווה ממערב. המצר מקשר בין האוקיינוס ההודי שמדרום לו לבין הים הבאלי (שבאוקיינוס השקט) שמצפונו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 2.4 קילומטרים. מימיו רדודים יחסית – בין 40 ל-50 מטרים עומקם, ועומקו המרבי – כ-60 מטרים (לשם השוואה עומקו של מצר לומבוק מגיע לכ-1,400 מטרים). בעידן הקרח ניתן היה לעבור רגלית בין האיים באלי וג'אווה.
מעבורת חוצה את המצר ומקשרת בין נמל קטאפאנג (Ketapang) במזרח ג'אווה לבין נמל גילימנוק במערב האי באלי.
טאטיה טופא
רמצ'אנדרה פנדורנג טופא (במרתית: रामचंद्र पांडुरंग टोपे) או בשמו המוכר יותר טאטיה טופא (במרתית: तात्या टोपे; 1819 - 18 באפריל 1859) היה מפקד צבאי ממוצא מרתי, אשר פיקד על כוחות מורדים במהלך המרד ההודי הגדול כנגד הצבא הבריטי.
המרד ההודי הגדול
טופא היה מקורב לננה סאהיב ובתחילת המרד שירת במטה שלו, בהמשך קיבל בעצמו פיקוד על כוחות מורדים ונודע כאחד המפקדים המוצלחים והדינאמיים של המרד.
במהלך המרד, טופא פיקד על כוח המורדים אשר הובס על ידי הבריטים בבית'ור ב-16 באוגוסט 1857. לאחר מכן עם כוח של כ-25,000 מורדים הצליח טופא להפתיע ולהביס את הבריטים בקאנפור ב-28 בנובמבר, אולם הובס מספר ימים לאחר מכן על ידי קולין קמבל ב-6 בדצמבר. לאחר המערכות של פתיחת המרד, המשך הלחימה התאפיינה בקרבות מפוזרים יותר כנגד כיסי התנגדות של מורדים בצפון ומרכז הודו.
בחודשים הבאים, בעוד שהמרד ברובו דוכא, המשיך טופא בלחימה והסתתרות כנגד הצבא הבריטי. טופא הצליח להימלט מהנסיונות הרבים לתפוסו. בליל ה-7 באפריל, חברו הנאמן מאן סינג (Man Singh) בגד בו, וטופא נתפס ונכלא על ידי הבריטים. ב-18 באפריל הוצא טופא להורג לאחר שנשפט על מעשיו במהלך המרד.
אמה בונפלאן
אמה ז'אק אלכסנדר בונפלאן (בצרפתית: Aimé Jacques Alexandre Bonpland; אוגוסט 1773 - מאי 1858) היה חוקר ובוטנאי צרפתי שנסע עם אלכסנדר פון הומבולדט באמריקה הלטינית בין השנים 1799 ל -1804. הוא חיבר את הכרכים שמסכמים את התוצאות המדעיות של מסעם.
ביוגרפיה
בונפלאן נולד בשם אמה ז'אק אלכסנדר גוג'ו בלה רוש, צרפת, באוגוסט 1773. וב -1790 הוא הצטרף לאחיו מיכאל בפריז, שם למדו רפואה. משנת 1791, הם השתתפו בקורסים שניתנו במוזיאון הטבע של פריז. המורים שלהם כללו את ז'אן-בטיסט לאמרק, אנטואן לורן דה ג'וסיו ורנה לואיש דספונטיין אמה למד גם אצל ז'אן-ניקולס קורבוזייה וייתכן שהשתתף בשיעורים שניתנו על ידי פייר-ג'וזף דסולט במלון הוטל-דיו.
לאחר שהתיידד עם אלכסנדר פון הומבולדט בביתו של קורבוזייה, הוא הצטרף אליו למסע בן חמש שנים דרך מקסיקו, קולומביה, אגן האורינוקו והאמזונאס. במהלך המסע הוא אסף וסיווג כ-6,000 צמחים שלא היו מוכרים עד אז באירופה. תיאורי הממצאים האלה פורסמו על ידו כסדרה של כרכים מ-1808 עד 1816.
עם שובו לפריז, נפוליאון העניק לו פנסיה של 3000 פרנקים לשנה, תמורת הדגימות הרבות שהעניק למוזיאון הטבע. הקיסרית ג'וזפין חיבבה אותו מאוד והציבה אותו כמפקח על הגנים במלמייסו, שם זכה להנביט את הזרעים הרבים שהביא ממסעו. בשנת 1813, הוא פרסם את התיאור של צמחים נדירים מטופחים במלמייסו בנווארה. בתקופה זו הוא גם הכיר גם את גיי-לוסאק, ומדענים דגולים אחרים. הוא היה נוכח על ערש דווי של ג'וזפין. בשנת 1816, הוא לקח צמחים אירופיים שונים לבואנוס איירס, שם הוא התמנה לפרופסור להיסטוריה של הטבע. עד מהרה הוא עזב את תפקידו כדי לחזור ולחקור את פנים יבשת דרום אמריקה. בשנת 1821, הוא הקים מושבה בסנטה אנה ליד פרנה עבור פרויקט גידול תה מאטה ומכירתו. המושבה הייתה ממוקמת בשטח שהיו עליו חילוקי דעות של ריבונות בין ארגנטינה ופרגוואי. יתר על כן, ממשלת פרגוואי של הדיקטטור חוסה גאספאר רודריגז דה פרנצ'יה הייתה בעלת מונופול במסחר תה המאטה, ולכן שלטונות פאראגוואי הרסו את המושבה ובונפלאן נעצר כמרגל ועוכב בסנטה מריה, פרגוואי עד 1829.
בשבי הוא התחתן והוליד כמה ילדים. הוא קיבל חופש תנועה ופעל כרופא לעניים ולאנשי הצבא. באותה תקופה, גם חוקר הטבע השווייצרי יוהאן רודולף רנגר עוכב בפארגוואי, לא הורשה לעבור את הגבול, אך היה חופשי להגיש בקשות מיוחדות לכל נסיעה.
בונפלאן שוחרר ב-1829 וב-1831 חזר לארגנטינה, שם התיישב בסן בורג'ה בקוריינטס. בגיל 58, הוא התחתן עם אישה מקומית והתפרנס מגידול מסחרי של תה המאטה. בשנת 1853 הוא חזר לסנטה אנה, שם טיפח עצי תפוז. הוא קיבל שטח אדמה כהוקרת ממשלת קורינטס על עבודתו במחוז.
העיירה הקטנה שעומדת באזור זה ידועה בשם "בונפלאן" לכבודו. עיר קטנה אחרת בפרובינציית מיסיונס, מדרום לסנטה אנה נקראת גם בונפלה על שמו. הוא מת בגיל 84, ב-4 או ב-11 במאי 1858, לפני חזרתו המתוכננת לפריז.
מורשת
הביוגרפיה של בונפלאן נכתבה על ידי אדולף ברונל. סיפור בדיוני על מסעותיו עם הומבולדט מסופר ב"די וורמסונג דר וולט "של דניאל קאהלמן, שתורגם על ידי קרול בראון ג'נוויי ברומן "מודדים את העולם".
רחוב בונפלאן נמצא בשכונה בבואנוס איירס בין רחובות על שמו של צ'ארלס דרווין, רוברט פיצרוי ואלכסנדר פון הומבולדט. קיים גם רחוב בונפלאן בעיר באיה בלנקה שבארגנטינה, בקראקס שבוונצואלה ובמונטווידאו שבאורוגוואי.
בעלי חיים וצמחים רבים נקראים לכבודו, כולל דיונון וסחלב. גם אחד ממכתשי הירח נקרא על שמו.
אליפות ברזיל בכדורגל 2021
אליפות ברזיל בכדורגל 2021  הייתה הפעם ה-65 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב-29 במאי 2021 והסתיימו ב-9 בדצמבר 2021.
בתחרות השתתפו 20 קבוצות של ליגת העל הברזילאית. במקום הקבוצות שירדו בסיום עונת 2020 לליגה הבכירה עלו שאפקואנסה, אטלתיקו מיניירו, ז'ובנטודה וקויאבה. בחלק מהעונה היו בתוקף מגבלות להכנסת הקהל למשחקים בעקבות מגפת הקורונה.
המשחקים התקיימו בשיטת ליגה תוך מפגש כפול בין הקבוצות. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תיקו.
בסוף העונה ארבע קבוצות ירדו לליגת משנה.
אתלטיקו מיניירו זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה השנייה בתולדות המועדון.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו גרמיו, באהיה, רסיפה ושאפקואנסה. במקום הקבוצות שירדו לליגה הבכירה עלו בוטפוגו, גויאס, אוואי וקוריטיבה.
שרה לוי-תנאי
שרה לוי תַּנָּאי (1910 – 2 באוקטובר 2005) הייתה כוריאוגרפית ומלחינה ישראלית, מייסדת ומנהלת "תאטרון מחול ענבל" ומחלוצות המחול בארץ. כלת פרס ישראל למחול לשנת 1973.
ביוגרפיה
לשם עבודתה כגננת, חיברה והלחינה לוי-תנאי שירי ילדים ושירי משחק לילדים. רבים מחומרים אלו פורסמו על ידי מרכז הגננות כחוברת פדגוגית לגננות. היא למדה משחק בסטודיו של צבי פרידלנד אך לא הצליחה להתקבל לאחד משני התיאטראות הממוסדים בתל אביב. "לא התקבלתי לתיאטרון הבימה ואף לא בתיאטרון האהל", סיפרה לימים. "הדבר הכאיב לי מאוד וחשתי כי נדחיתי רק בגלל היותי מזרחית בעלת מבטא מזרחי". בסטודיו הכירה שרה את ישראל תנאי, שעלה לארץ בגפו מאירופה ב-1933, ונישאה לו ב-1935. ישראל תנאי, שכיהן לימים כמנכ"ל הסתדרות המורים, נפטר ב-1963, בגיל 52.
כתיבה הלחנה ובימוי
את צעדיה הראשונים במחול החלה ככותבת וכבמאית של טקסים ומסכתות עבור קיבוצים ומושבים, במקביל לעבודתה כגננת. לצד כתיבה והלחנה של שירים למופעים, ביימה גם מחולות לטקסים אלו. בין מופעים אלו ניתן לציין את "שיר השירים" בקיבוץ רמת הכובש ואת "מגילת רות" (1947) ו"בראשית" (1950) בקיבוץ משמר השרון.
כתבה והלחינה שירים ויצירות מוזיקליות לריקודים, בייחוד נודע שירה "אל גינת אגוז". כתבה גם שירים לילדים כמו :"נסדר מעגל גדול", "ליצן קטן נחמד" ו"באנו חושך לגרש". בשנת 1957 הלחינה את מילות השיר "ברווזיים" של לאה גולדברג שתרגמה אותו מרוסית.
לוי-תנאי כתבה את "אסיף וסכת", בעיבודו של גיל אלדמע, ובלחן מאת עמנואל עמירן.
להקת ענבל
בשנת 1949 החלה לוי-תנאי לעבוד עם קבוצה של נערים ונערות בני העדה התימנית. המפגשים נערכו במבנה בית הספר "כרמל". הנערים התנסו בקבוצה במשחק, תנועה וכדומה. מתוך קבוצה זו צמח דור הרקדנים הראשון של "תאטרון מחול ענבל", אשר מנה כשבעה נערים. הלהקה החלה לעבוד באופן מסודר בשנת 1950 וכונתה "הלהקה המזרחית של שרה לוי". הלהקה הופיעה במושבים, קיבוצים ובישובים אחרים בארגונה של המרכז לתרבות של ההסתדרות.
לאחר הופעה בכנס מחולות העם בדליה בשנת 1954, זכתה הלהקה לתמיכה כספית וארגונית של "קרן נורמן" (בעתיד "קרן התרבות אמריקה-ישראל"), שאִפשרה לה ליצור בתנאים טובים ואף להרחיב את מספר חברי הלהקה ל-12. התגובות לעבודתה של לוי-תנאי היו מעורבות. רבים זלזלו בעבודתה וראו בה "פולקלור מזרחי". עם זאת, נבחרה "ענבל" לייצג את ישראל בעולם. בשנים 1957–1959 יצאה הלהקה לסיבובי הופעות בצפון אמריקה ובאירופה.
לוי-תנאי הייתה המנהלת האמנותית של "תאטרון מחול ענבל" במשך ארבעים שנה וזכתה עמה להצלחה רבה, הן בארץ והן בסיבובי ההופעות בעולם. היא כתבה יצירות מחול רבות המשלבות מוטיבים תנ"כיים, יהודיים-מסורתיים וחלוציים, כולל מוטיבים מעדות ישראל השונות ובראשן יהדות תימן. בין יצירותיה הידועות: "חתונה תימנית" ו"הבא לי גורל". ביצירותיה ל"ענבל" עבדה לוי-תנאי בשיתוף פעולה פורה עם המנהל המוזיקלי ומלחין הבית של הלהקה, עובדיה טוביה.
הוקרה
לוי-תנאי נקברה בחלקת האמנים בבית העלמין ירקון.
הנצחה
ב-16 ביוני 2016, הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון לשרה לוי-תנאי, בכניסה לתיאטרון "ענבל", ברחוב אמזלג 15 בתל אביב. ליד הלוחית יש עמדת מסבירן ובה הסבר על לוי-תנאי בעברית (בקולו של גיל חובב) ובאנגלית. על המסבירן יש תמונה שלה.
משפחתה
נכדתה של לוי-תנאי היא גליה תנאי, ד"ר לפסיכולוגיה קלינית, מטפלת, סופרת ומורה לקשיבות.
בסטן X40
המוצרים העיקריים של FAW Group הם כלי רכב, אוטובוסים, ומשאיות קלות, בינוניות וכבדות.
נבחרת נפאל בכדורגל
נבחרת נפאל בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של נפאל.
נבחרת זו נחשבת לאחת החלשות ביותר ביבשת אסיה.
מקום שקט 2
מקום שקט 2 (באנגלית: A Quiet Place Part II) הוא סרט אימה פוסט-אפוקליפטי אמריקאי, שנכתב ובוים על ידי ג'ון קרסינסקי, המהווה המשכון לסרט "מקום שקט" שעלה לאקרנים בשנת 2018. בסרט מככבים אמילי בלאנט, מיליסנט סימונדס ונואה ג'ופ, כדמויותיהם מהסרט הראשון, עם קיליאן מרפי, דג'ימון הונסו וקרסינסקי עצמו ששב לגלם את דמותו בסצנות פלשבקים מהסרט הראשון שצולמו מחדש.
הסרט התעתד לעלות לאקרנים בבכורה עולמית ב-20 במרץ 2020, תחת הפצתם של אולפני "סרטי פרמאונט", אך בעקבות מגפת הקורונה, הוחלט לדחות את עליית הסרט לאקרנים בשנה, ל-21 במאי 2021. הסרט עתיד להיות זמין גם בשירות הזרמת המדיה "", 45 ימים לאחר עלייתו לאקרנים.
פיתוח
"סרטי פרמאונט" הפיקו את הסרט הראשון, בתקציב של 17 מיליון דולר. עם עלייתו לאקרנים בארצות הברית ובקנדה באפריל 2018, הסרט גרף 50.2 מיליון דולר בסוף השבוע הפותח שלו, ובכך עקף בהרבה את תחזית האנליסטים שהעריכו שהסרט יגרוף תחילה 20 מיליון דולר. בהמשך אפריל, הודיע יו"ר ומנכ"ל "פרמאונט", ג'ים ג'יאנופולוס כי האולפנים שוקדים על פיתוח סרט המשך. בסופו של דבר, הסרט גרף 188 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה וכ-340.9 מיליון דולר ברחבי העולם. ג'ון קרסינסקי, שכתב, ביים וכיכב בסרט הראשון, אמר שהוא מחשיב את הסרט כסרט "חד-פעמי", אך עם אישור פיתוח סרט ההמשך, קרסינקי החל לשקול אפשרויות נוספות לכתיבת יקום בדיוני גדול יותר. תסריטאי הסרט הראשון, סקוט בק ובריאן וודס לא שבו לכתיבת סרט ההמשך. וודס אמר שהם לא מעוניינים לנקוט בגישה של זיכיון ושהם מעדיפים לנסות "ליצור רעיונות מקוריים" ולהשתמש בכתיבתם "כהזדמנות לקדם כמה פרויקטים". בק אמר, "במקום להתמקד בסרטי המשך כשלעצמם, מדובר בהשקעה חזרה במערכת האקולוגית של רעיונות מקוריים בשוק מסיבי."