cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Munsey's Magazine
Munsey's Magazine ("המגזין של מאנסי"; נקרא תחילה Munsey's Weekly - "השבועון של מאנסי") הוא מגזין קוורטו בן 36 עמודים שייסד בשנת 1889 פרנק א. מאנסי. מאנסי שאף לייסד "מגזין של העם בעבור העם, עם תמונות, איורים, אווירה טובה ועניין אנושי לאורכו". העורך הראשון היה ג'ון קנדריק בנגס. זמן קצר לאחר צאתו מכר המגזין 40,000 עותקים בשבוע. ב-1891 החליט מאנסי להוציא את המגזין לאור פעם בחודש במקום פעם בשבוע, ושמו שונה ל"מגזין של מאנסי" מ"השבועון של מאנסי".
באוקטובר 1893 הפחית מאנסי את מחיר המגזין לעשרה סנט, וצעד זה העלה בהרבה את המכירות. נכון ל-1895, הופץ המגזין בהיקף של 500,000 עותקים בחודש. המגזין כלל איורים רבים (בהם מאת המאייר צ'ארלס הווארד ג'ונסון), והושמעה כלפיו ביקורת על שהציג "נשים חצי-לבושות ותמונות עירום". היו חנויות שסירבו למכור את המגזין בשל כך, אך תפוצתו המשיכה לגדול וב-1897 הופץ המגזין בהיקף של 700,000 עותקים בחודש.
ב-1906 החלה תפוצת המגזין להצטמצם, ובשנות ה-20 הוא הגיע לכדי תפוצה של 60,000 עותקים בחודש. באוקטובר 1929 אוחד עם מגזין הספרות הזולה Argosy שפרסם מאנסי. אולם מיד לאחר האיחוד יצא שוב המגזין למערכת נפרדת, יחד עם המגזין Argosy All Story, ונוצר כתב העת All-Story, שהמשיך להתפרסם על בסיס חודשי תחת שלל שמות שונים עד למאי 1955.
בין שאר הסיפורים שפורסמו במגזין, נמנה הסיפור הקצר "דורבנות" ("Spurs") מאת טוד רובינס (שפורסם במגזין ב-1923), שעליו התבסס באופן רופף התסריט של סרט הפולחן "פריקס" (1932).
כיום זמינים כמה מגיליונותיו המלאים של המגזין בשירות גוגל ספרים של גוגל.
קוניגסג CCX
קוניגסג CCX (באנגלית: Koenigsegg CCX) היא דגם של מכוניות-על בתצורת ספורט, 2 מושבים, אשר יוצרה בין השנים 2006–2010 על ידי חברת קוניגסג השוודית.
סך הכול יוצרו 49 יחידות.
ג'ובאני ולנטיני
ביוגרפיה
לא הרבה ידוע על חייו של ולנטיני. הוא נולד בסביבות 1582/3, כנראה בוונציה, וככל הנראה למד שם מוזיקה אצל ג'ובאני גבריאלי. בערך בשנים 1604-05 התמנה ולנטיני לנגן עוגב בקאפלת החצר הפולנית של המלך זיגיסמונד השלישי ואסה; יצירותיו הראשונות יצאו לאור בשנים 1609 ו-1611, כששהה עדיין בפולין. ב-1614 התקבל ולנטיני לשרת בחצרו של פרדיננד השני, (אז הארכידוכס של סטיריה) ועבר לגראץ. הקאפלה בחצר של גראץ הרבתה להשתמש בכלי נגינה אנהרמוניים, ולעובדה זו נודעה חשיבות רבה בהתפתחות סגנונו של ולנטיני; דברים שנכתבו בשנת 1617 מהללים אותו כנגן וירטואוז בכלי האנהרמוני קלאוויצימבלום אוניברסאלה, סה פרפקטום, שהיה בעל מקלדת בת 77 קלידים, המקיפה ארבע אוקטבות.
בשנת 1619 נבחר פרדיננד לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ועבר לווינה עם החצר ועם נגני הקאפלה של גראץ. ולנטיני כיהן כנגן העוגב של החצר הקיסרית במשך שנים אחדות ובשנת 1626 התמנה לקאפלמייסטר (ממונה על המוזיקה), כמחליפו של ג'ובאני פריאולי. למשרת מנצח המקהלה של כנסיית מיכאל (Michaelerkirche) בווינה התמנה בסביבות 1627/8. נראה שוולנטיני נהנה ממוניטין יוצאים מן הכלל ומחסדם של הן פרדיננד השני והן פרדיננד השלישי (שאותו לימד מוזיקה), וראיה לדבר מענקי הכסף הנכבדים שקיבל מן הראשון והתמיכה הכספית שניתנה לאלמנתו בפקודת השני. במובן זה, קיים דמיון בין ולנטיני ליוהאן יאקוב פרוברגר, שהיה גם הוא ידיד אישי קרוב של פרדיננד השלישי. נראה הדבר, שגם כקאפלמייסטר הוכיח את יעילותו כשהשיג העלאה משמעותית במשכורות הנגנים בקאפלת החצר.
מסיבות שאינן ידועות, הפסיק ולנטיני למעשה להוציא לאור את יצירותיו אחרי 1626 (כל שירתו, לעומת זאת, יצאה לאור אחרי שנה זו). היה לו חלק בהפקת האופרות הווינאיות הראשונות וידוע, כי היה מורו למוזיקה של יוהאן קספאר קרל, מן הסתם במהלך שנות ה-40' של המאה ה-17. ולנטיני החזיק במשרתו בכנסיית מיכאל עד 1631 לפחות, אבל נשאר קאפלמייסטר בחצר עד מותו בשנת 1649. את מקומו תפס אנטוניו ברטאלי. בצוואתו הוריש ולנטיני את יצירותיו לפרדיננד השלישי.
יצירותיו
מבין חיבורי המוזיקה הגדולים, ה- Messa, Magnificat et Jubilate Deo משנת 1621 מכילה שלוש יצירות לשבע מקהלות (מספר תפקידים גדול מכפי שהופיע בדפוס באיזו שהיא יצירה מוזיקלית קודמת) והיא דוגמה מוקדמת לתפקידי חצוצרה בדפוס. שאר המיסות של ולנטיני מציגות מאפיינים שכמותן אפשר למצוא ביצירותיהם של מלחינים אחרים באותה סוגה; הן כוללות כמה קונצ'רטאטו שמרניים ומיסות פוליכוראליות פרודיות. יצירות קטנות כגון מוטטים ומזמורי תפילה מעניינות יותר מבחינה מוזיקלית. רובן עושות שימוש בסגנון קונצ'רטאטו, בכתיבה אינסטרומנטלית וירטואוזית וכן, בחלק מן היצירות, במידה רבה של כרומטיות. המוטט In te Domine speravi ראוי לציון בהיותו בין היצירות האחרונות, שיש בהן תפקיד מפורש לויולה בסטארדה, סוג של ויול טנור. הקונצ'רטי הדתיים מתוך הקובץ Sacri concerti משנת 1625 הם בין יצירות הקודש הראשונות מצפון לאלפים שעשו שימוש רב ב"סטיל רצ'יטאטיבו".
"ספר המדריגלים השני" (Secondo libro di madrigali) משנת 1616 (יחד עם "מוזיקה לשני קולות" משנת 1621) הוא בין היצירות החילוניות החשובות ביותר של ולנטיני, בהיותו קובץ המדריגלים הראשון המשלב קולות וכלים שיצא לאור. למערך האינסטרומנטלי תפקידים שונים ביצירות שונות, החל בעיטורים גרידא וכלה במיזוג מלא במרקם הפוליפוני של היצירה. הגישה השנייה באה לביטוי באופן בולט ב-Musiche concertate משנת 1619. הכתיבה במתכונת דואט ודיאלוג שב"מוזיקה לשני קולות" מזכירה את הדיאטים ב"ספר המדריגלים השביעי" ( Settimo libro de madrigali) של מונטוורדי, שיצא לאור בשנת 1619.
שאר יצירותיו כוללות קנצונות לכלי מקלדת בחמישה או שישה קולות (מבחינה הרמונית הרפתקניות יותר, אולי, מן הקנצונות והקפריצ'י בארבעה קולות של פרוברגר, אבל מבחינה קונטרפונקטית נופלות מהם במורכבותן; מספר הקולות שלהם נכתבו הגדיר אותן כתופעה נדירה לתקופתן) ויצירות אינסטרומנטליות (סונאטות, קנצונות, שבהן ערך ולנטיני ניסויים הרמוניים בנוסח המוטטים שלו. קובץ של מוזיקה קאמרית משנת 1621,Musica di camera, כולל כולל קטעים הבנויים על תבניות אוסטינטו כגון פאסאמצו (Passamezzo), רומנסקה ורוג'רו.
רשימת יצירותיו שיצאו לאור
נוסף על כך, 3 מיסות, 3 מחרוזות מזמורים, סונאטות אחדות, מספר רב של יצירות קודש ויצירות לכלי מקלדת השתמרו בכתב יד. יש ראיות לכמות נכבדה של יצירות אבודות.
הקלטות
music by Valentini and Giovanni Priuli)
הביאנלה של סינגפור
הביאנלה של סינגפור (בסינית: 新加坡 双年展) היא תערוכת אמנות עכשווית דו-שנתית רחבת היקף הנערכת בסינגפור, שמשמשת כפלטפורמה המרכזית של המדינה לדיאלוג בינלאומי באמנות עכשווית. הביאנלה מבקשת להציג ולשקף את הפרקטיקות האמנותיות בסינגפור ובדרום-מזרח אסיה בהקשר גלובלי, ומטפחת שיתוף פעולה ומעורבות בין אמנים, ארגוני אמנות וקהילת האמנות הבינלאומית.
הביאנלה אורגנה לראשונה בספטמבר 2006, כאירוע עוגן תרבותי לסדרת האירועים "סינגפור 2006", הביאנלות שלאחר מכן נערכו אחת לשנתיים-שלוש, ולרוב נמשכות כארבעה חודשים, כולל תוכניות מעורבות קהילתית ותוכניות חינוך הכוללות שיחות ומפגשים עם אמנים, ביקורים וסדנאות בבתי ספר וימי קהילה.
מהדורות 2006 ו-2008 של הביאנלה בסינגפור אורגנו על ידי המועצה הלאומית לאמנויות של סינגפור. לאחר מכן הזמינה המועצה את מוזיאון האמנות בסינגפור לארגן את מהדורות 2011, 2013 ו-2016. המוזיאון לאמנות בסינגפור שימש כמארגן הביאנלה בסינגפור בשנת 2019, והוא אמור להמשיך בתפקיד לשנת 2022. נכון לשנת 2019 נערכו שש מהדורות של הביאנלה בסינגפור, כאשר השביעית מוכננת לשנת 2022.
ב-2008 השתתף בביאנלה האמן הישראלי צדוק בן דוד ויצר את המיצג "Blackfield", מיצג של אלפי פרחים וצמחים זעירים מסוג פיליגרן שגולפו מתוך פלדת אל חלד ושובצו בחול לבן. צדו האחד צבוע בצבעים עליזים, וצדו האחר שחור.
האתרים הגדולים של צרפת
האתרים הגדולים של צרפת (בצרפתית: Grand site de France) הוא מעמד אשר ניתן לאתרים שונים בצרפת על ידי המשרד לאקולוגיה, פיתוח בר-קיימא ואנרגיה.
נכון ל-2014 ישנם 41 אתרים במעמד זה, בהם אמת המים פון דו גאר, האתר הארכאולוגי ביברקט ופוי דה דום.
חוש"ן - חינוך ושינוי
חוש"ן - חינוך ושינוי הוא מרכז החינוך וההסברה של הקהילה הגאה בישראל, הפועל בנושאים של נטייה מינית וזהות מגדרית. חושן הוא ארגון ארצי, המושתת על פעילות של כ-250 מתנדבי ומתנדבות הארגון. מטרותיו הן שינוי עמדות שליליות כלפי להט"בים ויצירת סביבה בטוחה ופתוחה כלפי מיעוטים מיניים ומגדריים.
פעילות חושן זוכה לתמיכת משרד החינוך ולהכרה רשמית של השירות הפסיכולוגי הייעוצי (שפ"י) של המשרד. החל משנת 2017 מתוקצבת פעילותו על ידי משרד החינוך.
בשנת 2016 זכה הארגון בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים. בשנת 2021 זכה הארגון באות הנשיא למתנדב.
היסטוריה
בשנת 1976 הקים דוקטור משה דב את שירות ההרצאות של "האגודה לשמירת זכויות הפרט" (המוכרת בשמה "האגודה למען הלהט"ב"). באותה תקופה היו כתריסר מתנדבי הפרויקט נוסעים ברחבי הארץ ומעבירים חוגי בית בנושא הקהילה הלהט"בית. בשנת 2001 עבר שירות ההרצאות ארגון מחדש, ובסופו הפך לזרוע ההסברה של האגודה בשם "חושן - חינוך ושינוי". ביולי 2004 התאגד חושן כחברה לתועלת הציבור, והפך לארגון עצמאי.
מבנה ארגוני
חושן הוא ארגון מתנדבים הרשום כחברה לתועלת הציבור (מוסד ללא כוונת רווח). מתנדבי הארגון בוחרים בכל שנה את דירקטוריון הארגון, האחראי על קביעת מדיניות הארגון ופיקוח על ביצועה. במקביל לדירקטוריון פועל צוות רכזים האחראי על ניהול הארגון ברמה השוטפת. הפעולות החינוכיות של חושן מועברות על ידי מערך של כ-250 מתנדבים ומתנדבות.
פעילות חינוכית
האופן העיקרי בו פועל הארגון היא בהעברת הרצאות וסדנאות. רוב הסדנאות מתקיימות במסגרת של מערכת החינוך, לתלמידים, ולצוותי חינוך החל מגיל הגן ועד התיכון. הפעילות העיקרית לחיזוק ההיכרות עם הקהילה היא פעילות "הסיפור האישי". בפעילות זו, שמעבירים מתנדבי ומתנדבות הארגון, נחשף הקהל לתהליך האישי של גיבוש הנטייה המינית והזהות המגדרית ולהתמודדויות הכרוכות בו. בנוסף כוללת כל פעילות שלב של שאלות ותשובות, ומתן הזדמנות לקהל להביע את דעתו בצורה פתוחה וגלויה.
הפעילות יכולה לכלול יחידות נוספות בהתאם לקהל היעד. פעילות לצוותים חינוכיים כוללת בנוסף גם הרצאה תאורטית בנושא נטייה מינית וזהות מגדרית, ומתן כלים מקצועיים להפיכת המרחב החינוכי למוגן ובטוח עבור ילדים ובני נוער להט"בים ועבור משפחות להט"ביות וילדיהן. פעילות לחניכי קורסים פיקודים בצה"ל כוללת סקירה של יחס הצבא ללהט"ב ופקודות הצבא כיום. הפעילות בבית הספר לקצינים של צה"ל, שגובשה בשיתוף פעולה עם גורמי החינוך והמפקדים בבה"ד, כוללת סימולציות למצבים עימם מתמודד קצין המפקד על חיילים להט"בים: נושאי ת"ש של חיילים שיצאו מהארון, שילוב של הפקוד ביחידה והתמודדות עם דעות קדומות מהסביבה, והצורך לשמור על פרטיות החייל הלהט"ב מול הסביבה ומשפחתו.
הארגון מקיים מגוון רחב של פעילויות חינוכיות, סדנאות והרצאות עיוניות בנושא נטייה מינית וזהות מגדרית, לקהלי יעד בהם:
בארגון חברים אנשי מקצוע המרצים על נושאים הקשורים בתחומם.
מרכז ידע
התחזקותו של הארגון בתחום החינוך וההדרכה, והצורך לייצר מערכי הדרכה ולהביא מידע אמין בפני הקהלים המשתתפים בפעילויות, הפכו את הארגון למרכז ידע בנושא להט"ב והחל משנת 2008 החל הארגון ליזום מחקרים בנושא להט"ב ואף לנקוט עמדה מול גופים מקצועיים העוסקים בנושאי להט"ב.
בשנת 2008 יזם הארגון יחד עם חוקרים מהפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון, סקר בריאות ארצי בקהילה הגאה. מטרת הסקר שמומן על ידי המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות של משרד הבריאות, הייתה לבחון את המענה שנותנת מערכת הבריאות לצרכים של אנשים להט"בים ולזהות מחסומים העומדים בפני להט"בים בבואם לקבל ייעוץ ושירות רפואי בהשוואה להטרוסקסואלים.
מחקר שערכו אנשי הארגון ב-2010 בחן את הגילים שבהם מבחינים להט"בים בנטייתם המינית השונה, תקופות הסתרת הנטייה והתהליכים שהם עוברים עד ליציאתם מהארון.
בנוסף, מפיץ הארגון חומרי הסברה והדרכה לציבור הרחב, מערכי שיעור והצעות לפעילות לצוותים חינוכיים בחינוך הפורמלי והבלתי פורמלי ועוד.
מקורות מימון
חושן הוא ארגון המבוסס ברובו על עבודת התנדבות, גם ברמת מעבירי הפעילויות וגם ברמת רכזי הצוותים. חושן גובה תשלום על הפעילויות החינוכיות שהוא מעביר, ותשלום זה מהווה את המקור העיקרי של תקציבו. בשנת 2017 נפתחה תקנה תקציבית ייחודיות לפעילויות בנושא נטייה מינית וזהות מגדרית במשרד החינוך, שמתקצבת את פעילות הארגון עבור בתי הספר ומוסדות החינוך המוכרים. בנוסף, מגייס הארגון תרומות מקרנות ומתורמים פרטיים בישראל ומחוצה לה. החל מיולי 2007, הארגון זוכה לתמיכה כלכלית של עיריית תל אביב. הארגון מתנהל בצורה שקופה מבחינה תקציבית, וניתן למצוא את הדוחות הכספיים שלו ופירוט התרומות באתר הארגון ובאתר משרד המשפטים.
קישורים חיצוניים
Erhard, R. L., & Ben-Ami, E. (2016). The Schooling Experience of Lesbian, Gay, and Bisexual Youth in Israel: Falling Below and Rising Above as a Matter of Social Ecology. Journal of Homosexuality, 63(2), 227-193. doi:10.1080/00918369.2015.1083778.
אוקראינה של הגדה הימנית
אוקראינה של הגדה הימנית (באוקראינית: Правобережна Україна, ברוסית: Правобережная Украина, בפולנית: Prawobrzeżna Ukraina) הוא שם היסטורי לחלק מאוקראינה הנמצא בגדה המערבית של נהר הדנייפר ואשר כולל את האובלסט המודרניים של ווהלין, ויניצה, ז'יטומיר, קירובוהראד וקייב וכן חלקים של קייב וצ'רקאסי וטרנופול. הוא הופרד מהגדה השמאלית בזמן החורבן (The Ruin, המחצית השנייה של המאה ה-17 שהתאפיינה במלחמות רבות באזור).
עד המאה ה-18 הייתה אוקראינה של הגדה הימנית שייכת לאיחוד הפולני-ליטאי; בעוד שאוקראינה של הגדה השמאלית שולבה ברוסיה הצארית ב-1667 (בהסכם אנדרוסובו) הרי אוקראינה של הגדה הימנית (מלבד העיר קייב) נשארה חלק של האיחוד. חמש שנים מאוחר יותר, ב-1672, נכבשה פודוליה על ידי האימפריה העות'מאנית ואילו קייב וברסלב היו בשליטתו של ההטמאן פטרו דורושנקו (Петро Дорошенко) עד 1681, אז נכבשו גם הן על ידי העות'מאנים. אחרי הניצחון הנוצרי בקרב וינה (1683) חזרו אדמות אלה לאיחוד במסגרת הסכם קרלוביץ. במהלך המאה ה-18 היו בו שתי מרידות של קוזאקים. ב-1793 סופחה לבסוף אוקראינה של הגדה הימנית לאימפריה הרוסית במסגרת חלוקת פולין השנייה ונעשתה חלק מהגוברניה "רוסיה הקטנה" (Малороссийская губерния).
במאה ה-19 הייתה האוכלוסייה באוקראינה של הגדה הימנית אוקראינית ברובה, אבל רוב האדמות היו בידי אצילים פולנים או אוקראינים שעברו פולוניזציה. ערים ועיירות רבות היו שייכות לתחום המושב והיה בהן מספר ניכר של תושבים יהודים. האצולה דוברת הפולנית הייתה בעיקרה קתולית. רוב התושבים ממעמד האיכרים נעשו יוונים-קתולים רק במאה ה-18, ואחרי חלוקות פולין המירו רבים מהם לנצרות יוונית-אורתודוקסית.
טביעת האונייה מצדה
א/מ מצדה הייתה אוניית צובר של חברת צים שטבעה בעת סערה באוקיינוס האטלנטי בבוקר 8 במרץ 1981. האונייה טבעה במהלך הפלגה להובלת מטען אשלג מנמל אשדוד לנמל בולטימור בארצות הברית. מקום הטביעה היה כ-95 מיל ימי (כ-176 ק"מ) מזרחית לאיי ברמודה. הים הסוער הקשה על פעולות ההצלה, ומתוך 35 האנשים שהיו על סיפונה ניצלו רק 11 שנאספו על ידי אוניות שנענו לקריאת האזעקה ו-24 נספו. הטביעה היא האסון הקשה ביותר שאירע לספנות המסחרית הישראלית.
האונייה
"א/מ מצדה" הייתה אוניית צובר, אשר נבנתה בשנת 1960 במספנת Deutsche Werft (כיום מספנות HDW) בהמבורג שבגרמניה. הבניה וההפעלה נעשו בפיקוח מרשם לוידס ברמה גבוהה ביותר, והאונייה צוינה ככשירה להובלת עפרות. האונייה נמסרה לחברת צים במסגרת הסכם השילומים. היא נרשמה בחיפה "א/מ 101" וקיבלה אות קריאה 4XXE. האונייה השיגה שיא עולמי בקצב פריקת מטעני תפזורת.
אורכה של האונייה בעת בנייתה היה 168 מטר וכושר המעמס שלה – 23,321 טון. בשנת 1965 הוארך הגוף שלה, כמו שנעשה קודם לכן לאחותה א/מ אילת, במספנת מאזורו (Mazuru) ביפן ב-38 מטר. פעולה זו הגדילה את כושר המעמס שלה ב-8,232 טון ואת מספר המחסנים לשמונה. עבודת ההארכה נעשתה גם היא בפיקוח מרשם לוידס. בעבודה של המספנה היפנית נתגלו פגמים שתוקנו במספנות אירופאיות על חשבון המספנה היפנית.
מצדה הפליגה באופן קבוע בקו ישראל – ארצות הברית, לעיתים דרך אירופה, תוך הובלת סחורות בין ישראל ואירופה ובין צפון אמריקה ואירופה. בשנת 1967 הוחלף הצוות מעובדים זרים לישראלים, אך עובדים זרים המשיכו לשרת על האונייה גם לאחר מכן. בשנת 1976 מנה צוות האונייה 32 עובדים, בהם 12 קצינים.
ההפלגה האחרונה
בתחילת פברואר 1981 הגיעה מצדה מארצות הברית לחיפה, ופרקה מטען גרעינים לממגורות דגון. לאחר ניקוי המחסנים וה, הפליגה לנמל אשדוד לצורך טעינת אשלג שיועד ליצוא לארצות הברית. בין הימים 12 ל-16 בפברואר טענה האונייה 30,712 טון אשלג של מפעלי ים המלח. עם סיום הטעינה נסגרו המחסנים במכסי ברזל מטיפוס מק גרגור. המכסים אובטחו למקומם והיו אטימים למים.
בנוסף, הצטיידה האונייה ב-786 טון דלק כבד למנוע הראשי, 105 טון דלק דיזל לגנרטורים, וכ-127 טון מי שתייה. ההצטיידות בדלק נעשתה לפי חישוב השימוש במהלך השיט בנוסף לרזרבה של 25%. לאחר הטעינה וההצטיידות הייתה השקיעה בחרטום ובירכתיים זהה, כ-10.7 מטר.
יציאה מנמל אשדוד
ב-16 בפברואר 1981 הפליגה האונייה בפיקודו של הקברניט רב חובל גרא לוין מנמל אשדוד לכיוון נמל בולטימור שבארצות הברית, כשעל סיפונה 34 אנשי צוות ועוד נוסעת, אשתו של קצין האלחוט.
בעת היציאה מנמל אשדוד שרר מזג אוויר גרוע. הים היה גלי, הגלים הגיעו לגובה שבין 1.5 ל-2 מטר ונשבה רוח דרומית מערבית בעוצמה של 17 קשר. עם זאת, נתוני מזג אוויר אלה לא אמורים להוות קושי לאנייה בגודלה של מצדה. על כן החליט הקברניט לוין לצאת ולא להמתין לשינוי במזג האוויר. הנתב רב חובל בן ציון זאבי פעל בנוהל המקובל בנמל אשדוד למצב ים כפי ששרר בעת היציאה. הנתב הוציא את מצדה מרציף 9 עם שתי גוררות כשתנועתה לאורך הנמל יוצרת תנופה. הנתב ירד מהאונייה עוד לפני שיצאה מפתח הנמל. בשלב זה גם הגוררות עזבוה. האונייה לא הצליחה להתרחק מספיק מהחוף ותחתית האונייה נגעה בקרקעית. רב החובל דרש לקבל עזרה מהגוררות, אך הצליח לצאת ללב ים ללא עזרתן.
מחברת צים הציעו לקברניט להיכנס לנמל חיפה לבדיקה אך הוא השיב שאין צורך בכך. הוא דיווח להנהלת צים באמצעות מברקים שהמצב יציב, ועדכן שהתבצעו בדיקות גובה נוזלים במיכלים ובמחסנים ולא נמצאה חדירת מי-ים. עובדת הנגיעה בקרקעית לא דווחה על ידי צים או נמל אשדוד לרשות הספנות והנמלים היות שלא נראתה להם כאירוע חריג.
המשך ההפלגה
לאחר שעברה את איי מדיירה פנתה מצדה ל 270 והתקדמה מערבה על קו רוחב 32:30 צפון. החל מ-26 בפברואר הורגשה סערה באוקיינוס. הנתונים היו: רוח 10 בסולם בופורט וגלים בגובה 8–9 מטר. במברקים שנשלחו ממצדה בתאריכים 26 בפברואר, 1 במרץ ו-4 במרץ דיווח הקברניט על מזג אוויר סוער. כדי להתקרב לאיי ברמודה, שינה הקברניט את ה שכוון לנמל בולטימור לקורס 255. מזג האוויר הסוער נמשך כל העת ללא הפוגה.
חדירת המים לאונייה
לפנות בוקר שבת, 7 במרץ, בשעה 02:30, הבחין קצין המשמרת בחדר המכונות שתעלת הצנרת העוברת בתחתית האונייה מחדר המכונות עד החרטום מלאה במים. המכונאים הוזעקו והחלה שאיבת מים מהתעלה. עם אור ראשון נצפתה מגשר האונייה תמונת מצב קשה: מחסן מספר 1 פרוץ ולא ניתן היה לראות את מכסהו; קצות ה ניתקו שוב מהתושבות שלהם; בתנועתם פגעו הדריקים בשני עמודי המאווררים שבין מחסן 1 למחסן 2 שנמצאו כרותים. בכך נוצרו פתחים בקוטר 50 ס"מ בגובה נמוך מעל הסיפון, ומים חדרו למחסן 2; דלת המבנה הקדמי הייתה פתוחה ומים עברו בה ויצאו ממנה; ומהמעקה שבצד שמאל נחתך קטע, מהחרטום עד מחסן 3, ונפל לים.
הקברניט לוין הסיק שהמכל הקדמי ומחסן מספר 1 מוצפים. הוא העריך שמצב הים הסוער אינו מאפשר לשלוח אנשים לביצוע בקרת נזקים, מחשש שהם ייסחפו לים. הוא החליט להמשיך לכיוון איי ברמודה שנמצאו במרחק כ-100 מיל ימי בהפלגה מול הגלים. הצעת החובל הראשון להפנות ירכתיים לגלים, ובכך למנוע חדירת מים דרך צינורות המאווררים, לא התקבלה.
הקברניט דיווח על המצב לרדיו פוארטו ריקו ולחברת צים. בהודעתו מסר שהאונייה נמצאת בנקודה 32:30 צפון 62:39 מערב; מחסן מספר 1 של האונייה מוצף; והאונייה מתקדמת ב 255 לכיוון ברמודה במהירות שלושה קשר. הוא אף ביקש לעמוד בכוננות לעזרתו. משמר החופים של ארצות הברית העביר את תוכן הדברים במברק למשרדי צים בחיפה ובלונדון.
בשעה 17:32 התקיימה שיחה בין מצדה לנמל ברמודה ובה שאל הקברניט אם יש כלי שיט שיכולים לסייע. לשאלת נמל ברמודה אם לבצע קריאת חירום, ענה הקברניט בשלילה. בשעה 23:30 התקיימה שיחה עם נציג צים בניו יורק. הקברניט דיווח שנגרם נזק בסיפון אך מצב המנוע וההגה תקינים. מאוחר יותר דיבר הקברניט עם אנשי צים בחיפה ועדכן אותם לגבי המצב.
סיוע על ידי גוררת - בנמלי ארצות הברית ישנן חברות המתמחות בסיוע לאוניות במצוקה. הצלת חיים היא חובה לכל אנשי הים. השקעת מאמצים להצלת גוף האונייה ומטענה נעשים לפי שיקולי כדאיות. החלטה על כך נעשית ברמת הבעלים והעבודה נעשית לאחר חתימת הסכם מסחרי Salvage Contract. לא נראה צורך בהוצאת גוררת מהחוף המזרחי של ארצות הברית, מרחק של 60 שעות הפלגה אל הים בסערה טרופית, בעוד שהאונייה בעלת כושר תנועה עצמית. גם ועדת החקירה לא ראתה צורך להתייחס לנושא.
החלטה על נטישה
ביום ראשון 8 במרץ בבוקר אובחנה ירידת לחץ למשך 20 דקות במנהרת הצנרת. קציני המכונה הגיעו למסקנה שהדבר קרה מקריסת המחיצה שבין מחסן 1 למחסן 2. זמן קצר אחר כך, בשעה 07:30, ראה החובל הראשון את המכסים של מחסן מספר 2 עולים ממקומם ונשטפים לים. בדרכם חתכו המכסים את המאווררים שבין מחסן 2 למחסן 3. מכאן הסיק הקברניט שמחסן מספר 2 מוצף, והמים נכנסים גם למחסן 3.
תוך מספר דקות החלה תחנת רדיו נמל ברמודה לשדר את קריאת המצוקה. התחנה נתנה את נתוני המיקום: 31:58 צפון, 62:55 מערב, וקראה לאוניות סוחר בסביבה לבוא לעזרת מצדה. תוך שעה מהקריאה נענו לה ארבע אוניות סוחר והודיעו שיגיעו לעזרה. משמר החופים של ארצות הברית העריך שלמטוס ייקח זמן רב להגיע מהיבשת לאזור הטביעה והעביר את ההודעה לצי ארצות הברית שהחזיק מטוס בברמודה.
אנשי צוות האונייה התכנסו בסיפון סירות ההצלה לבושים בחגורות ההצלה. הקברניט העריך שבמצב הים והרוח יהיה קשה מאוד לשרוד בסירות הצלה. הוא חשב לעכב את הורדת הסירות עד שאוניות ההצלה יתקרבו, ואולי גם קיווה למסוקים. לכן דחה את הפקודה לנטישה. האונייה המשיכה באיטיות כאשר חרטומה מופנה מול הגלים. בשעה 10:00 הבחין המכונאי הראשי שמכסה מחסן 3 מתרומם ונשטף מהאונייה ושהמחסן נראה מוצף מים. הקברניט נתן הוראה לנטישה, ובאונייה הושמעה אזעקה כללית.
נטישת מצדה וטביעתה
מצדה הייתה מצוידת בשתי סירות הצלה שיכלו לשאת כל אחת 59 איש. הסירה בימין הירכתיים הייתה בעלת מנוע פנימי ועליה היה אמור לפקד הקברניט. הסירה השנייה שבצד שמאל הייתה סירת מפרש ומשוטים והיא יועדה לפיקוד החובל הראשון. כן נמצאו שתי רפסודות הצלה מתנפחות: הימנית ל-20 איש והשמאלית ל-15 איש. כל הסירות והרפסודות נמצאו בסיפון העליון בירכתיים. הצוות התרכז ליד סירות ההצלה כשכולם חגורים בחגורות הצלה אישיות.
הקברניט נשאר בגשר הפיקוד ולא הגיע לסיפון הסירות לפקד על ההורדה. בהיעדר פיקוד מקצועי אסרטיבי, תהליך ההורדה של הסירות ורפסודות ההצלה היה לא מסודר. בעת נטישת האונייה נאלצו אנשי הצוות להתמודד עם כוחות טבע עוינים: גלים גבוהים, רוח חזקה, וגשם זלעפות שניתך לפרקים. חוסר ההתארגנות מול הרוחות והגלים הגבוהים גרם לתוצאות קטלניות לגבי מרבית אנשי הצוות.
רפסודת ההצלה השמאלית הורדה ונסחפה מיד ברוח מבלי שאף ניצול נמצא בה. מרבית אנשי הצוות שיועדו לרדת בצד שמאל עברו והצטופפו בצד ימין, אך שלושה מהם שלא שמעו את ההוראה נשארו בצד שמאל, וכשנוכחו בטעותם קפצו למים ורק אחד מהם ניצל. החובל הראשון הגיע לסירה הימנית אך לא פיקד עליה, ככל הנראה כיוון שלא קיבל לכך הוראה מהקברניט. תרומתו בעת ההורדה וגם בהמשך הייתה מזערית. הסירה הימנית הוצאה מעבר לדופן והורדה לגובה סיפון הנטישה, אך רק שישה אנשים נכנסו אליה. קצין האלחוט עודד את אשתו לקפוץ לסירה וכך נשארה יבשה יחסית. חלק מהאנשים ירדו לסירה בסולם חבלים. מרבית אנשי הצוות קפצו למים מהסיפון. קפיצה עם חגורת הצלה מגובה 6 מטר מסוכנת אפילו בים שקט. לאלה שלא אטמו את אפם חדרו מי-ים לדרכי הנשימה. אם לא אחזו חזק בחגורת ההצלה קיבלו ממנה מכה שהממה אותם. האנשים שקפצו לים היו ספוגים במים. גם האנשים שנמצאו בסירת ההצלה נרטבו מהגשם ומהגלים. טמפרטורת המים הייתה פחות מ-20 מעלות צלזיוס. הרוח השורקת הגבירה את הקור, והאנשים שנרטבו חשו תשישות, חלקם עד כדי אובדן הכרה.
בסירת ההצלה, שהייתה ללא פיקוד מוגדר, נעשו טעויות שהפכו לקריטיות במצב הים הסוער: בתום השלב הקריטי של נטישת מצדה נותרו בסירת ההצלה 16 איש בלבד מתוך 35 אנשי האונייה.
הטביעה - מצדה שקעה במים עם החרטום כלפי למטה בשעה 10:15 זמן ברמודה, 14:15 שעון גריניץ', כשמדחפה ממשיך להסתובב. אתר הטביעה היה כ-95 מיל ימי מזרחית לברמודה 31.96667°N, -62.91667°W.
המכונאי הראשי פרנקו סרצן סיפר בעדותו כי סגר את ברז הדלק למנוע, ויחד עם הקברניט עזבו שניהם את האונייה ברגעיה האחרונים. טביעת האונייה יצרה מערבולת והם נשאבו לעומק גדול. סרצן היה אדם חזק ביותר ובצעירותו שירת בקומנדו הימי היוגוסלבי, כך שהוא הצליח לעלות על פני המים עם פגיעה בעור התוף בלבד. הקברניט גרא לוין לא שרד את הסחיפה לעומק, וטבע.
פעולות הצלה
במקום הטביעה שררו תנאי סערה שהתבטאו ברוח חזקה וגלים גבוהים. תנאים אלה, בצירוף גשם זלעפות שניתך לפרקים, הקשו מאוד על פעילות ההצלה וגרמו להתמשכותה. בברמודה לא נמצאו מסוקים שיכלו לחלץ את אנשי הצוות. כלי ההצלה הקרובים ביותר נמצאו כשעתיים ממקום האירוע. מטוסים וכלי שיט שונים לקחו חלק בפעולות ההצלה: ארבע אוניות סוחר, מטוס, משחתת, שתי פריגטות, נושאת מטוסים וחמישה מסוקים של צי ארצות הברית. משמר החופים של ארצות הברית שלח מסוק נוסף, מהיבשת והגיע רק למחרת. כל אוניות הסוחר בסביבה הקימו קשר ופעלו לפי הנחיות מתאמי ההצלה.
צי ארצות הברית - הפעיל כוחות רבים, אולם עיקר העבודה התבצעה על ידי אוניות סוחר המניפות דגלים שונים שנמצאו בסביבה. האוניות שהשתתפו בהצלה היו גדולות ויכולת התמרון שלהן מוגבלת גם בים שקט. בנתוני מזג האוויר הגרועים הן הפגינו עבודת ימאות מקצועית בכך שהצליחו למנוע התנגשויות ביניהן. אחוות הימאים - ההוצאות הכרוכות בפעילות החילוץ שביצעו אוניות הסוחר וצי ארצות הברית נספגו על ידי המבצעים במסגרת הסכמים בין לאומיים והערבות ההדדית בין הימאים.
פעילות האונייה ההודית
אוניית צובר הודית Damodar Tasaka בפיקודו של הקברניט אריאל פינטו הייתה בדרכה מארצות הברית לאיטליה כששמעה את קריאת ההצלה ונענתה לה. מטוס לוקהיד P-3 אוריון כיוון אותה במדויק לאתר הטביעה. האונייה הגיעה בשעה 11:30 והתקרבה לסירת ההצלה אך זו הייתה ללא יכולת תנועה. נזרקו חבלים באמצעות רובה יורה חבל, אך הם לא הגיעו במדויק לסירה ולא נתפשו. במשך חמש שעות ניסתה דאמודאר טאסאקה להתקרב לסירת ההצלה. הניסיונות כשלו בגלל הגלים, הרוח והגשם. בכל פעם שהאונייה התקרבה ניתכו מכות גל או רוח שהרחיקו את הסירה מהאונייה. הרפסודה שעדיין הייתה קשורה לסירת ההצלה שמשה כמפרש והגבירה את השפעת הגלים והרוח להרחקת הסירה מהאונייה. הניצולים בסירה היו רטובים ותשושים.
תוך כדי הניסיונות להתקרבות, בשעה 16:30, התהפכה סירת ההצלה על ידי גל חוזר מדופן האונייה. מתוך שישה עשר האנשים שהיו בסירה הצליחה האונייה ההודית להציל רק שמונה, כולל הנוסעת מלכה שטייר. הימאי מיכאל קוצ'אק שנמצא ליד דופן האונייה נמשה מהמים במצב אנוש ושבעת האחרים אבדו. מאמצי ההחייאה לקוצ'אק לא צלחו, וגופתו הוכנסה לקירור. אנשי הצוות ההודים עשו ככל יכולתם להקל על מצבם של הניצולים.
ב-19 במרץ נכנסה דאמודאר טאסאקה לנמל גיברלטר ועמה שמונת הניצולים. שם הם נפגשו עם יו"ר איגוד הימאים שלמה אביטן ועם אנשי הקהילה היהודית, וערכו תפילה בבית הכנסת. משטרת גיברלטר ערכה חקירה לגבי הימאי שגופתו הובאה. למחרת, ב-20 במרץ, הוטסו שמונת הניצולים והגופה ללונדון וממנה לישראל.
לפי דברי הניצולים בוועדת הבירור: ועוד:
פעולות הצלה נוספות
מטוס סיור ימי P-3 אוריון של הצי האמריקני בפיקוד רב-סרן ווין האוול, הגיע ראשון מעל האונייה בשעה 09:42 (זמן מקומי). הטייס עמד בקשר עם הקברניט וכיוון למקום את אוניות הסוחר בסביבה. המטוס גם השליך לים רפסודה מתנפחת אך זו נסחפה ברוח ולא ניתן היה לעשות בה שימוש. המטוס כיוון אונייה לעבר אחד השוחים במים וכך הוא ניצל.
מסוק Seasprite של הפריגטה פול (USS PAUL) נשלח בעת שהפריגטה יצאה מברמודה. המסוק איתר במים את קצין המכונה השני פדרו מאניוואנג וזרק לו טבעת הצלה, אך הגלים דחפו אותו והוא לא הצליח לתפוש בה. המסוק ניגש בשנית והעלה את המכונאי הראשי פרנקו סרצן. המרחק הרב וההשתהות בחילוץ גרמו לכך שהמסוק נותר כמעט בלא דלק. בגלל הים הסוער לא ניתן היה לנחות על סיפון הפריגטה. המסוק גם לא הצליח להגיע למנחת בית החולים, והוא נחת בשטח הפתוח הראשון שנקרה בדרכו. משם הובהל סרצן ברכב לבית החולים. עקב הרוחות שנשבו בעצמה של 45 קשר לא אישרו רשויות צי ארצות הברית למסוק לצאת שוב לאזור האסון.
כלי שיט נוספים שפעלו בהצלה, לפי סדר הגעתם:
אבדות הצוות – בסיום פעולות ההצלה התבררו ממדי האסון: עשרים וארבעה מאנשי הצוות, כולל הקברניט לוין, נפטרו מטביעה או תשישות שנגרמה מ. רק אחד עשר ניצולים נמשו מן הים ונותרו בחיים. תשע גופות נמשו מן הים על ידי המחלצים. חמישה עשר ימאים אבדו בים ומקום קבורתם לא נודע.
אנשי צוות
קברניט האונייה בהפלגה זאת היה רב חובל גרא לוין, בוגר בית הספר הימי בחיפה. לקברניט היה ניסיון רב שנים בתפעול אוניית צובר והוא הכיר היטב את הקו לארצות הברית מאחר שחצה את האוקיינוס פעמים אחדות בשני הכיוונים.
נוסעת - מלכה שטייר, אשת קצין האלחוט, נלוותה לבעלה בהפלגה והוגדרה כנוסעת.
עגינות נשות הימאים
לאחר הטביעה 13 מנשות הימאים נשארו עגונות, כעבור שנה, אחת מהם ביקשה להינשא, ופנתה לבית הדין, הם הפנו אותה לרב הראשי לישראל שלמה גורן שבחן את המקרים, ופסק להתיר מעגינותן את כל הנשים משום שאין סבירות שיש ניצולים נוספים, מהטעמים הבאים:
ליליום (חברה)
ליליום (באנגלית: Lilium aviation) היא חברת הזנק גרמנית העוסקת בייצור כלי תחבורה מוטס, שהוקמה בשנת 2015 על ידי 4 סטודנטים ליליום (על שם חלוץ התעופה הגרמני אוטו לילינטל) נוסדה על ידי מהנדסים ודוקטורנטים מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן דניאל וויגנד, סבסטיאן בורן, פטריק נתן ומתיאס מיינר. מאוניברסיטת מינכן.
טביעת האונייה מצדה
חקירת האירוע
בקורת מסמכי האונייה – כמקובל במקרי נזק לאונייה נבדקים מסמכי האונייה במשרדי החברה ובמנהל הספנות והנמלים. כשירות האונייה נבדקה על ידי מפקחי מרשם לוידס לפי מתכונת הבדיקות הקבועה. בשנים 1979 – 1980 נמצאו הבדיקות תקינות, ומצדה שמרה על סיווגה הגבוה. בחודש פברואר 1981 חידש מנהל הספנות והנמלים את רישיון השיט של האוניה.
חקירה בצים - לחברת צים היה חשוב להראות למבטחים שלא הייתה התרשלות מערכתית כל שהיא מצידה בהפעלת האונייה. היועץ המשפטי של החברה, עו"ד גדעון גורדון, נשלח לברמודה, ואת ממצאיו ערך בתזכיר. הנזק הכספי היה רב. בנוסף לאובדן האונייה והמטען, צים הייתה צפויה לתביעה אזרחית ממשפחות הנספים.
ליליום (חברה)
בספטמבר 2017 החליטה Tencent הסינית להשקיע בליליום 90 מיליון דולר
טביעת האונייה מצדה
חקירת האירוע
בדיקת מפקח ימי - ראש מנהל הספנות והנמלים, שבתאי לוי, שלח את המפקח הימי רב חובל חיים הררי לברמודה לקיים בדיקה של האירוע. הררי רשם עדויות מפיהם של כ-10 עדים, ריכז עדויות שנגבו במשטרת ברמודה ואסף העתקים של רישומי מברקים ושיחות שנוהלו על ידי משמר החופים של ארצות הברית ותחנת רדיו ברמודה. בעודו בברמודה המליץ הררי להקים ועדת בירור.
ועדת בירור מטעם שר התחבורה
בעקבות המלצתו של הררי, מינה שר התחבורה חיים לנדאו ביום 24 במרץ 1981 את:. יושב ראש הוועדה היה היועץ המשפטי לממשלה לשעבר משה בן זאב. חבריה האחרים היו: אינג' יצחק שכטרמן - מהנדס אוניות, אלוף בנימין תלם - מפקד חיל הים לשעבר ורב חובל מרדכי קופר. עו"ד דנה רוזנפלד שהייתה היועצת הקבועה של מנהל הספנות והנמלים, שימשה כמרכזת לפעילות הוועדה. הדו"ח שהגיש ר/ח הררי ב-26 במרץ היווה בסיס ראשוני לעבודת הוועדה.
עדויות ודיונים
בירורי הוועדה העלו שתהליך הטביעה החל בחדירת מים לקדמת האונייה, שקרתה לכל המאוחר בליל שבת 6 במרץ. החדירה הייתה מהמאווררים החתוכים בסיפון. בעדותו בפני הוועדה חיווה קצין המכונה הראשי דעתו כי המים חדרו למחסן חרטום ולתעלת הכבלים דרך פתחי הכניסה אליהם הנמצאים בתוך ביתן החרטום שנפרץ. הסבירות שהמים חדרו למחסנים מתחתית האונייה לא נפסלה אך לא יחסו לה משקל רב.
מסקנות והמלצות הוועדה
ועדת הבירור הגישה את מסקנותיה לשר התחבורה ב-28 במאי 1981. דו"ח הוועדה נפתח במשפט: לדעת הוועדה, ההימנעות מבדיקת תחתית האונייה לאחר הנגיעה בקרקע הייתה טעות של חברת צים. הוועדה קבעה כי הקברניט שגה בכך שלאחר כניסת המים למחסן 1 הוא המשיך להפליג עם חרטום ניזוק לתוך הים ולא פנה לאחור כדי לתת הזדמנות לפעולות בקרת נזקים. כן הסיקה הוועדה כי הקברניט היה צריך להקדים את הודעת האזעקה Mayday.
הוועדה קבעה שמערך גיבוי מקצועי לקברניט היה יכול להיות לעזר רב. על כן המליצה הוועדה לחברת צים - שהפעילה באותם ימים 55 אוניות - להקים מוקד שיקיים בקרה על כל אוניות החברה, יאויש באופן רצוף, ויגיש סיוע מקצועי ניהולי במצבי חירום. כל זאת מבלי להמעיט באחריותו וסמכויותיו של הקברניט בים:
שדרוג אמצעי ההצלה - המלצה נוספת של הוועדה לצים הייתה לחדש את ציוד ההצלה ולשפר אותו ולא להסתפק בדרישות המינימום שנקבעו באמנות הבינלאומיות. הוועדה לא התייחסה כלל לעניין חוסר התפקוד של קציני הסיפון הזרים.
יישום לקחים מהאירוע
מעקב אגף הספנות - לאחר פרסום דו"ח ועדת הבירור נמשכה הפעילות באגף הספנות. ראש אגף שבתאי לוי הוציא טבלת מעקב על יישום המסקנות. שכללה: הנחיות למצב עליה על שרטון, מיסוד מערך תמיכה חופי בחברת צים, רענון האיוש בו, קביעת הבהרה של מעמדו ושיתוף הפעולה עם רב החובל בים, דרישה להגדלת כמות הישראלים בקצונת האוניות, הפצת מידע על תאונות ימיות בעולם לצורכי לימוד, עדיפות לבטיחות על פני הגורם הכלכלי בהחלטותיו של רב החובל, חידוש המכשור האלקטרוני לתמונת מצב על חדירת מים לאונייה, חידוש אמצעי הצלה באוניות, הגברת האימונים בנוהלי נטישת אונייה.
העמדת אוניות ישנות - אף כי ועדת הבירור לא הציגה התייחסות למצב הטכני של האונייה ולכאורה הייתה כשירה טכנית. הגבירה חברת הסיווג מרשם לוידס את תשומת הלב שניתנה לאוניות הצובר בנות גילה של מצדה. ההשקעה שנדרשה כדי לעבור בהצלחה את המבדקים לקבל כשירות לאטימות המחסנים וחוזק המבנה הייתה רבה בכסף וארוכה בזמן עבודה. מחישובי כדאיות הועמדו האוניות. אילת נגרטה בשנת 1982 ותמנע נגרטה בשנת 1983.
לקחים תפעולים ארגוניים - אירוע הטביעה ומסקנות ועדת הבירור הביאו להחמרה של הוראות הבטיחות באוניות הסוחר ולשיפור אימוני ההצלה של צוותיהן. חברת צים חיזקה את מערך ניהול הצי והקימה חדר חירום באחריות המפקח הימי הראשי.
שיפור ציוד ההצלה  - ההמלצה לשיפור ציוד ההצלה יושמה במידה מועטה ביותר. האוניות הישראליות מצוידות בסירות ואמצעי הצלה לפי התקנים המחייבים באמנות בינלאומיות ולא יותר מכך. רשות הספנות והנמלים לא הוציאה בעקבות דו"ח ועדת הבירור הוראה המחייבת להצטייד באמצעי הצלה משופרים. וזאת להבדיל ממדינות אחרות כמו אוסטרליה שכך דורשות.
בחיל הים הישראלי - דו"ח הוועדה אומץ על ידי מפקד שייטת ספינות הטילים בחיל הים דאז אל"ם אריה רונה שחייב את קציני ספינות הטילים לקרוא בו. בשנת 1995 מונה אריה רונה לעמוד בראש רשות הספנות והנמלים. הלקחים שלמד מאירוע הטביעה הנחוהו גם בתפקידו זה. בין היתר, יזם ופעל לחקיקה המחייבת איוש אוניות צי הסוחר הישראלי בקציני ים ישראלים.
תנאי סערה בים ואחריות הקברניט
מזג האוויר הוא הגורם המשפיע ביותר על תוצאה של טעויות, תקלות או אסונות בעת מצבי חירום בלב ים. במזג אוויר סוער בים, טעות שנעשית אינה בת תיקון. כל תקלה קטנה עלולה להוביל להתדרדרות קטלנית, ולגרום למספר רב של נספים. רבי חובלים ותיקים חלוקים בדעותיהם האם ניתן היה להציל את מצדה או שתנאי הים הסוער היו גורמים לטביעתה בכל מקרה.
מספר ימים לפני שוועדת הבירור לטביעת מצדה הגישה את מסקנותיה, טבעה אוניית צים שקמה בדרום הים האדום. באונייה הותקנה מערכת מי נטל שיצאה משליטה והאונייה קיבלה נטייה חזקה על צדה שבסופה ירדה למצולות. הים השקט אפשר לאנשי הצוות לעבור בצורה מסודרת לסירות ההצלה, והם נאספו כמה שעות מאוחר יותר על ידי אונייה שוודית Marina שהגיעה למקום.
אחריות הקברניט - במקרי טביעה או נזק האחריות תמיד תהיה על הקברניט. עקרונות הביטוח הימי מבוססים על הידיעה שהים צופן בחובו סיכונים רבים. ידוע שגם קברניט מנוסה וצוות מיומן עלולים לטעות. לכן הביטוח מכסה טעויות בשיקול הדעת ובתפקוד של הקברניט, ואפילו התרשלות של צוות האונייה. עם זאת, הביטוח אינו מכסה הזנחה בפיקוח או מחדל בהשקעת אמצעים לכשירות אם הם נעשו על ידי הנהלת החברה ביבשה. על כן בכל תאונה ימית הנטייה היא להשית את האחריות על קברניט האונייה ולא על הנהלת החברה. הקברניטים יודעים ומקבלים זאת. השאלה נשארת פתוחה:
אזכרות והנצחה
אזכרה לנופלים על כיבוש הים - על מצבת החללים בבית הספר לקציני ים בעכו חקוקים שמות בוגרי בית הספר שאבדו במערכה לכיבוש הים. שמם מוזכר במסגרת האזכרה השנתית לחללי מערכות ישראל. גם רב חובל גרא לוין מוזכר.
החיים נמשכים -- הניצולים תיארו את אומץ ליבה ותושייתה של מלכה שטייר אשת קצין האלחוט. בתחילת מצב החירום שימשה כמקשרת בין בעלה בחדר האלחוט ובין הקברניט בגשר. לאחר שהוקפצה לסירת ההצלה הושיטה יד לאנשים במים וסייעה להם לעלות לסירה. היא גם עודדה את האנשים והפיחה בהם תקווה. לאחר שהסירה התהפכה שהתה במים באפיסת כוחות, ולא הצליחה לתפוש את גלגל הצלה שנזרק לעברה. היא הועלתה לאונייה המצילה בידו של החובל השני ההודי שירד לתוך הגלים ומשה אותה. ועדת החקירה התרשמה מאוד מעדותה של גב' שטייר. אף שהיא הייתה שרויה באבל אישי ונתונה בטראומה קשה, עדותה הייתה ברורה, מקיפה, מועילה ומכובדת. ב-9 בנובמבר 1981 ילדה גב' שטייר את עודד, בנו של קצין האלחוט אברהם דוד שטייר.
משתתפים נוספים
רשימת האנשים שהיו מעורבים לפי סדר הופעתם באירוע.
המנון רואנדה
ההמנון הלאומי של רואנדה, רואנדה היפה, אומץ ב-1 בינואר 2002, עם סיומה של מלחמת האזרחים במדינה. בכך הוחלף ההמנון הקודם שהיה בשימוש מאז קבלת העצמאות ב-1962.
Aftermath
Aftermath הוא האלבום הרביעי בבריטניה והשישי בארצות הברית של להקת הרולינג סטונז. זהו האלבום הראשון של הלהקה בו מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס כתבו והלחינו את כל השירים.
בגרסה הבריטית 14 שירים ובאמריקאית 11. חוץ משלושת השירים החסרים, השיר "Paint It Black" הוחלף ב-Mother's Little Helper. שני השירים מופיעים באוסף Hot Rocks 64-71. חוץ משירים אלה נמצאים גם הלהיטים Under My Thumb, Lady Jane, Stupid Girl והשיר הארוך שנמשך 11 דקות: Going Home.
האלבום זכה במקום הראשון במצעד הבריטי ובמקום השני במצעד האמריקאי. "Paint It Black" זכה במקום הראשון בשני המצעדים.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו בידי מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס.
שמפיין
שמפיין (באנגלית: Champaign) היא עיר במחוז שמפיין במדינת אילינוי שבארצות הברית. העיר ממוקמת 217 ק"מ דרומית לשיקגו, 200 ק"מ מערבית לאינדיאנפוליס, אינדיאנה, ו- 286 ק"מ צפונית מזרחית לסנט לואיס, מיזורי.
אף על פי שהיא מוקפת באזורים חקלאיים, מוכרת העיר בעיקר בזכות אוניברסיטת אילינוי היושבת בשטחה ובשטח העיר הגובלת עמה - אורבנה. הודות לאוניברסיטה ולמספר חברות היי-טק מובילות, העיר מוכרת כציון דרך חשוב בערבת הסיליקון. משרדיהן של 7 חברות ממדד Fortune 500 ממוקמים בעיר.
מרשם התושבים העירוני משנת 2007 הראה כי בעיר גרים 75,254 תושבים. ראש העיר הוא ג'רלד שווייגרט.
היסטוריה
שמפיין נוסדה ב-1855, כאשר חברת הרכבת של מרכז אילינוי הניחה את פסי הרכבת ממערב לאורבנה. שמה המקורי של העיר היה "אורבנה המערבית", אך השם שונה כאשר קיבלה העיר את הצ'ארטר הרשמי ב-1860. שם העיר והמחוז נקראו על שם מחוז שמפיין באוהיו.
ב־22 בספטמבר 1985, נערך בשמפיין מופע פארם-אייד באצטדיון הזיכרון של אוניברסיטת אילינוי. המופע משך קהל של 80,000 איש אשר תרמו למעלה מ-7 מיליון דולר למשפחות חקלאיות אמריקאיות.
גאוגרפיה
שטחה של שמפיין כ-44 קמ"ר, מתוכם 0.1 קמ"ר של שטח ימי. שמפיין גובלת בעיר אורבנה. על קו הגבול בין שתי הערים ניצב הקמפוס הראשי של אוניברסיטת אילינוי. שתי הערים וסאבוי מרכיבות יחד את מטרופולין שמפיין-אורבנה.
דמוגרפיה
לפי מרשם התושבים של שנת 2000, אוכלוסיית העיר מנתה 67,518 תושבים. מרשם התושבים העירוני שנערך ב־2007 הראה גידול באוכלוסייה ל-75,254 תושבים.
קהילת הסטודנטים היהודיים
אוכלוסיית הסטודנטים היהודיים באוניברסיטת אילינוי מוערכת בכ-4,000 סטודנטים. הסטודנטים פעילים בארגונים היהודיים הילל (הראשון בעולם שהוקם ב-1923 וחב"ד בקמפוס. כמו כן ישנן חמש אחוות יהודיות בעיר (AEPi, AEPHi, ZBT, SDT, SAM). במגורי הסטודנטים באולם אלן (Allen Hall) יש מטבח כשר. במסגרת הפעילות הפרו-ישראלית בקמפוס עובד בהילל שליח של הסוכנות היהודית וקיימים נציגים של ארגוני סטאנד ווית' אס, הגשמה, ופרויקט מסע.
הקהילה היהודית בשמפיין
הקהילה היהודית בשמפיין מונה כ-2,500 נפש. בית הכנסת היחיד בעיר הוא סיני טמפל הרפורמי היושב ברחוב וינדזור בעיר. עם זאת, מספר חברי קהילה מעדיפים להתפלל בהלל או בבית חב"ד המקומיים המשרתים בעיקר את הסטודנטים היהודים בקמפוס. לקהילה יש בית ספר יהודי בימי ראשון אשר רובו מועבר על ידי סטודנטים יהודים משיקגו שלומדים בקמפוס בעיר. הפדרציה היהודית של אורבנה-שמפיין יושבת ברחוב מזרח ג'ון 503, בבניין ההלל המקומי ומציעה מגוון שירותי תמיכה לחברי הקהילה. הפדרציה תרמה רבות לפרויקטים קהילתיים באשקלון כמו גם למגן דוד אדום ובינה.
הקהילה הישראלית בשמפיין
בשמפיין חיים כשלוש מאות ישראלים. חלקם עובדי חברת אמדוקס הפועלת במקום וחלקם חברי פקולטה ואנשי צוות של האוניברסיטה. הקהילה הישראלית מקיימת מדי שנה טקסי יום הזיכרון ויום העצמאות. בשנת 2010 התקיימו טקסי יום הזיכרון ויום העצמאות במשותף בין קהילת הישראלים, הקהילה היהודית באורבנה-שמפיין וקהילת הסטודנטים היהודיים.
ג'לג'וליה (אתר ארכאולוגי)
ג'לג'וליה היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי מזרחית לג'לג'וליה סמוך לכביש 6. באתר נחשף יישוב מתקופת הפלאוליתית התחתונה השייך לתרבות האשלית המאוחרת.
החפירות ותוצאותיהן
בעקבות הרחבת העיר ג'לג'וליה נעשתה חפירת הצלה של רשות העתיקות בשיתוף החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב. במהלך החפירות נחשף אתר פרהיסטורי מן התרבות האשלית המתפרש על פני 10 דונמים. לדברי מעין שמר, מנהלת החפירה מטעם רשות העתיקות, ופרופ' רן ברקאי, ראש החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, הקרבה לשפת נחל שסיפק את צורכי המים ויצר סביבה עם בעלי חיים רבים שהתקיימו בג'לג'וליה לפני כחצי מיליון שנה, הפך את ג'לג'וליה לאזור מועדף על בני אדם קדמונים שאליו הגיעו קבוצות של ציידים לקטים שוב ושוב. העדות לחיים באזור הם כלי צור רבים שנחשפו בכמות גדולה באתר. לא דווח על עצמות אדם שהתגלו באתר, אך בהתבסס על גילו והתרבות שלו העריכו החופרים שהסתתים השתייכו למין הומו ארקטוס.
כנימת קוכיניאל
כנימת קוכיניאל (שם מדעי: Dactylopius coccus) היא חרק ממשפחת Dactylopiidae, השייכת לעל-המשפחה כנימות מגן.
מוצאן ושימוש תעשייתי בהן
באנגלית מכונה הכנימה Cochineal scale. מין זה, כמו שבעת המינים האחרים בני הסוג Dactylopius מתפתחים אך ורק על צמחים מהסוג צבר ממשפחת הצבריים, ומוצאם באזורים הטרופיים והסובטרופיים של דרום ומרכז אמריקה. גוף נקבת הכנימה מכיל כמויות ניכרות של חומצה כרמינית (Carminic acid), שהיא חומר-צבע אדום. טחינת הכנימות והרתחתן במים, והוספה של מלחי אלומיניום ונתרן, יוצרות את צבע המאכל האדום כרמין (E 120). עוד לפני גילוי אמריקה ידעו ילידי מקסיקו לגדל את הכנימה, להפיק את הצבע והשתמשו בו בתעשיית המזון ולצביעת בדים וצמר. לאחר גילוי אמריקה פיתחו הספרדים מסחר וייבוא של הכנימה לאירופה וזו זכתה לחשיבות כלכלית רבה.
בסוף המאה ה-19, לאחר הגילוי של חמרי צבע סינתטיים והסינטוז שלהם, ירדה מאוד החשיבות הכלכלית של כנימת הקוכיניאל, אך בעקבות המודעות הרבה לסיכונים הבריאותיים הכרוכים בשימוש בצבעים הסינתטיים, עולה שוב השימוש בחומצה הכרמינית ממקור טבעי.
Last.fm
בעבר, שירות הרדיו האינטרנטי של Last.fm ניתן בצורה חינמית, והאתר כלל אפשרות לשדרוג השירות במינוי בתשלום. החל מאפריל 2009, לא ניתן להזרים (stream) מדיה באתר, אלא בהרשמה בתשלום חודשי (3$ לחודש), זאת עקב סוגיית תשלום התמלוגים לאמנים ולחברות התקליטים. השינוי לא תקף כיום בארצות הברית, מדינות הממלכה המאוחדת ובגרמניה, בהן אין מניעה להפעיל רדיו אינטרנטי מבוסס פרסומות. לכל גולש מוצעת "תקופת ניסיון", במהלכה ניתן להזרים עד 30 שירים בחינם.
האתר הציע בעבר שירות הזרמת רדיו, אשר הופסק ב-28 באפריל 2014. היכולת לגשת לקטלוג הגדול של המוזיקה המאוחסנת באתר הוסרה לאחר מכן לחלוטין, והוחלפה בקישורים ליוטיוב וספוטיפיי היכן שזמין.
נכון ל-2009, לאתר יותר מ-30 מיליון משתמשים מכ-200 מדינות מסביב לעולם. ב-30 במאי 2007 נרכש האתר על ידי CBS Interactive בעבור כ־140 מיליון פאונד (כ-280 מיליון דולר).
ניסוי טיפת הזפת
ניסוי טיפת הזפת הוא ניסוי מדעי לטווח ארוך, המיועד למדוד את קצב הזרימה של פיסת זפת לאורך שנים רבות. מדובר ב-Pitch, סוג זפת שהוא שם כללי למספר נוזלים צמיגיים ביותר, הנראים מוצקים, כאשר הנפוץ ביותר הוא ביטומן. זפת מסוג זה זורמת בטמפרטורת החדר, אם כי באיטיות רבה, ולבסוף יוצרת טיפות.
ניסוי טיפת הזפת באוניברסיטת קווינסלנד
הגרסה המפורסמת ביותר של הניסוי הותקנה בשנת 1927 על ידי פרופסור תומאס פרנל (1881–1948) באוניברסיטת קווינסלנד בבריזביין, אוסטרליה. כוונתו הייתה להדגים לסטודנטים את העובדה כי כמה חומרים הנראים מוצקים הם למעשה נוזלים בעלי צמיגות גבוהה מאוד. פרנל שם דגימת זפת בתוך משפך אטום, והניח לו להתקבע במשך שלוש שנים. ב-1930 שבר את האטם בתחתית המשפך, והזפת החלה לזרום. מאז, נכון לשנת 2014, נפלו תשע טיפות, בממוצע אחת בכל תשע שנים וקצת. הטיפה השמינית נפלה ב-28 בנובמבר 2000 והטיפה התשיעית ניתקה מהמשפך בזמן טיפול במתקן ב-24 באפריל 2014. עורכי הניסוי חישבו ומצאו כי צמיגותה של הזפת בניסוי גדולה פי 100 מיליארד מצמיגות המים.
הניסוי מתועד בספר השיאים של גינס כניסוי המעבדה הפעיל הוותיק ביותר בעולם, ונראה שיש במשפך מספיק זפת כדי שהניסוי יימשך עוד מאה שנים לפחות. קיימים שני מתקנים מדעיים ותיקים יותר, שעון בברלי והפעמון החשמלי של אוקספורד, אך ניסויים אלה הופסקו לתקופות קצרות במהלך השנים.
הניסוי לא בוצע במקור בתנאים אטמוספיריים מבוקרים, ולכן הצמיגות הייתה יכולה להשתנות לאורך השנה, עם שינויי הטמפרטורה. זמן מסוים לאחר נפילת הטיפה השביעית ב-1988, הותקן מיזוג אוויר בחדר בו נערך הניסוי. יציבות הטמפרטורה האריכה את זמן הנפילה של הטיפות הבאות.
באוקטובר 2005, ג'ון מיינסטון ותומס פרנל המנוח זכו בפרס איג נובל בפיזיקה, פרודיה של פרסי נובל, עבור ניסוי טיפת הזפת. מיינסטון עצמו מת ב-23 באוגוסט 2013 בעקבות שבץ.
למרות העובדה שהניסוי מנוטר כעת בעזרת מצלמת רשת, בעיות טכניות מנעו את תיעוד נפילת הטיפה השמינית.
פרידייש קוראני (רופא)
פרידייש קוראני, הברון מטולצ'ווה (במקור קורנפלד, בהונגרית: báró tolcsvai Korányi Frigyes; נאג'קאלו, 10 בדצמבר 1827 – בודפשט, 19 מאי 1913) היה אחד מ"צעירי מרץ 1848", ורופא פנימי הונגרי-יהודי. פרופסור באוניברסיטת בודפשט, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, אחת הדמויות המגדירות של הרפואה בהונגריה, אביו של הברון פרידייש קוראני הבן (1869–1935), שר אוצר של הונגריה (1919–1920, 1924, 1931–1932) ואביו של הפרופסור לרפואה שאנדור קוראני (1866–1944).
ביוגרפיה
בשנת 1878 החלה בניית הקליניקה הראשונה (כיום המכון הלאומי למחלות ריאה קוראני בבודפשט, המכונה בקיצור "בית החולים קוראני") על פי תוכניותיו, ולאחר פתיחתו (1880) הפך למנהלו עד מותו. הוא הנהיג בקליניקה בדיקות מעבדה, בדיקות כימיות, בקטריולוגיות וצילומי רנטגן לראשונה בהונגריה. בהרצאותיו ובפעילותו הספרותית הוא קידם את ההשקפות המדעיות המתקדמות והעדכניות ביותר של אותה התקופה. הוא היה מעורב בהכנה ובפיתוח של רפורמות הבריאות בשנות ה-70 של המאה ה-19 בהונגריה (רפורמת החינוך הרפואי באוניברסיטה משנת 1874, חוק בריאות הציבור משנת 1876). כהוקרה על עבודתו קיבל תואר אצולה בשנת 1884 עם הקידומת "טולצ'וואי" לפני שם משפחתו (יחד עם אחיו אדולף), ובשנת 1908 (לבדו) קיבל תואר ברון. בשנת 1891 מונה לחבר קבוע בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי לכל ימי חייו. בשנת 1884 צורף כחבר נספח לאקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא היה יו"ר המועצה הלאומית לבריאות הציבור במשך תקופה ארוכה וחבר במועצה לרפואה משפטית. הוא ראה בפיתוח מתמשך של בתי החולים, יישום הליכי ריפוי ושיטות עדכניים ביותר, כמו גם פיתוח ושילוב ספא בפרקטיקה הרפואית כמשימה חשובה. בגיל 84 נפטר בבודפשט.
כתביו
הוא התבקש לחבר כמה וכמה מדריכים גם מחוץ להונגריה:
בנוסף, יותר מ־150 מאמרים מדעיים שלו פורסמו.
ישי בוכריס
הרב ישי בוכריס (נולד בישראל בשנת תשכ"ה 1965) הוא אב בית הדין הרבני באשקלון וראש כולל הדיינות בישיבת כרם ביבנה לשעבר.
ביוגרפיה
למד בישיבת "מדרשית נעם" פרדס חנה. משנת תשמ"ד (1984) למד בישיבת "כרם ביבנה" במשך 5 שנים. בשנת תשמ"ח המשיך את לימודיו ברבנות ודיינות בכולל "ארץ חמדה", מכון גבוה לדיינות בירושלים, במשך 7 שנים. משנת תשנ"ה (1995) התחיל ללמד כר"מ בישיבת כרם ביבנה.
משנת תשס"ד שמש כראש כולל לדיינות בישיבת כרם ביבנה. מתלמידיו: הרב עו"ד יוסף עיני, הרב נתנאל שושן, והרב אופיר שירה.
הוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית לישראל. קיבל כושר לדיינות על ידי הרבנות הראשית לישראל בשנת תשנ"ו (1995).
כיהן כדיין בבית הדין לממונות ליד ישיבת "כרם ביבנה". הרב הוא בעל תעודת הוראה של משרד החינוך בלימודי תורה שבעל פה.
במסגרת פעילותו הציבורית, מרביץ שיעורי תורה במושבים באזור גדרה, אשדוד, ובפתח תקווה ורעננה.
בשנת 2008 מונה לדיין בבית הדין הרבני באשקלון ובשנת 2018 מונה לאב בית דין.
חיים אישיים
נשוי לד"ר אפרת בוכריס המשמשת כמרצה במספר מכללות וגר בנוף איילון.
בנו הרב אוריאל נשוי לבתו של הרב שמואל אריאל, ראש כולל ההלכה בישיבת ירוחם. בנו אביעד הוא דובר ארגון בצלמו ויועץ תקשורת.
ביבראקטה
ביבראקטה (בלטינית: Bibracte) הייתה אופידום גאלי מבוצר, אשר היה העיר החשובה של השבט הגאלי האיידואים (Aedui). שרידיה נמצאו במחוז בורגון שבצרפת. באתר נמצאו עדויות מהתרבות החומרית לה טנה, השייכת לתקופת הברזל המאוחרת. האתר הארכאולוגי מון בווראי (Mont Beuvray) מזוהה כיום עם העיר העתיקה.
בעת מלחמת גאליה, בשנת 58 לפני הספירה, ניצחו צבאותיו של יוליוס קיסר בקרב ביבראקטה את השבטים ההלווטיים כ-25 קילומטרים מדרום למבצר.
בשנת 52 לפני הספירה הוכרז ורקינגטוריקס בביבראקטה כמפקד הקואליציה של השבטים הגאליים אשר ניסו להדוף את הרומאים. כעבור מספר עשורים נזנחה העיר לטובת אוטן, במרחק 25 קילומטר משם. העיר לא יושבה מחדש והתגלתה על ידי ארכאולוגים באמצע המאה ה-19.
בשנת 2007 הוענק לביבראקטה מעמד של אחד האתרים הגדולים של צרפת.
פתניים
פִּתְנִיִּים (שם מדעי: Elapidae) הם משפחה בקבוצת הנחשים (מסדרת הקשקשאים) הכוללת בתוכה את סוגי הנחשים המסוכנים ביותר, כגון הקוברה, הממבה, הטאיפן, פתן האלמוגים, פתני הים, הקרייט והרב-פתן המלכותי. למשפחה כ-325 מינים בעולם. 55 מתוכם חיים במים. הפתניים עשויים להופיע במקומות צחיחים ומדבריות וגם באזורים חמים בעלי צמחייה רבה.
מאפיינים
הפתניים ניזונים מדו-חיים, מזוחלים, מציפורים ומיונקים בתנאי שכל אלה קטנים מהם. נחשי הים ממשפחת הפתניים ניזונים בעיקר מדגים.
אם הפתניים מבחינים באויב מתקרב הם זוקפים כשליש מהחלק הקדמי של גופם ונושפים על מנת ליצור איום. בכל מיני הפתניים שיני הארס גדולות במידה משמעותית מאשר השיניים הרגילות והן נמצאות בלסת העליונה. רבים מן המינים אינם מסתפקים בהכשה אחת כדי להביס את טרפם אלא בכמה הכשות מהירות. יש ביניהם מינים המתיזים ארס לעבר עיני יצורים התוקפים אותם, כגון קוברה יורקת. כמה מן המינים חונקים את הטרף בנוסף להכשה.
רק מין אחד חי בארץ ישראל, פתן שחור מצוי החי באזורים המדבריים: הנגב, מדבר יהודה וסיני.
גל פרידמן (תסריטאי)
גל פרידמן (נולד ב-30 בספטמבר 1962) הוא יוצר טלוויזיה ישראלי.
קריירה
פרידמן, שמתמחה בסדרות דרמה פופולריות, זכה להצלחה משמעותית לראשונה בשנת 1995, לאחר שיצר את אופרת הסבון "רמת אביב גימל" בערוץ 2, שביים יואל זילברג. בשנת 1999 יצר את הסדרה ״החבר׳ה הטובים״ ששודרה במשך 3 עונות. לאור הצלחתה הרבה שודרה הסדרה עד שנת 2001 במשך שש עונות. ב-2001 כיהן פרידמן כתסריטאי ראשי בטלנובלה הישראלית הראשונה "לגעת באושר", שנחלה הצלחה עצומה כשגרמה לשינוי מפת הטלוויזיה בישראל, ויצרה אחריה טרנד שהמשיך לתקופה ארוכה. בשנת 2002 יצר כתב פרידמן (כתסריטאי ראשי) את "לחיי האהבה", ששודרה בערוץ 3, וגם היא זכתה לאהדה רבה.