cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טביעת הצוללת דקר
תיקון המסקנות מהמצוף
אנשי "נאוטיקוס" שהיו מודעים היטב לכך שתופעת הקריסה כוללת מעיכה וגם פיצוץ, הזמו את המסקנה לגבי הימצאות הדקר במים רדודים. הם העלו את האפשרות שהמצוף ניתק מהצוללת בעת האירוע ביחד עם תוף הכבל שלו. המשקל הכולל איזן את כוח הציפה. המצוף ריחף מתחת לפני המים כשהכבל פרוש. כך נסחף זמן רב בזרמי הים עד שהתוף נתקל בקרקעית ועגן זמנית בקרבת החוף. במצב עגינה הכבל נשחק עד שנקרע לגמרי. המצוף שהשתחרר הגיע לחוף רצועת עזה בו נמצא.
בסיכום הדיון נכתב:
המשמעות הייתה התמקדות בגזרת חיפוש מצומצמת במרכז השטח שצוין ב"דו"ח אובדן הדקר" על ידי האלוף שלמה אראל, במרץ 1968, כשטח הסביר לחיפוש. עומק הים בגזרה זו כ-3,000 מטרים.
צוללת המחקר NR1 הגיעה לאזור ועסקה בחיפושים במשך כחודש. היות שיכולת הגילוי שלה הייתה מוגבלת עד עומק ים של 1,000 מטרים היא הופנתה לחיפוש בחופי קפריסין ומצרים, אך ללא תוצאות.
שמועות תוצרת עצמית
שילוב אמצעי הצי האמריקאי לחיפושים בעומק רב ותהליך ההתמקדות שנעשה בחיל הים, לא פורסמו לציבור. חרושת השמועות המשיכה במלוא עוזה. שמועות אלה הגיעו לשיאן בשנות התשעים.
ב-1997 הופיע הספר "דקר וסיפורה של שייטת הצוללות", שנכתב על ידי אל"ם במילואים מייק אלדר, יוצא חיל הים. ב-1998 הופק סרט הטלוויזיה "הדקר נמצאת כאן", על ידי יוצא חיל הים, איש הטלוויזיה מיכה לימור. בכישרונו שכנע לימור את צופי הסרט שיש לחפש בחופי מצרים. לספר ולסרט לא הייתה השפעה על תהליך החיפושים. עם זאת, חיל הים, שכבר עשור קודם לכן החליט שאין הגיון לחפש את השברים בקרבת חוף המצרי, ושב-1997 החליט להתמקד בנתיב הצוללת המקורי, הועמד שוב במצב מביך.
מציאת השברים
בקיץ 1998 הותקן סונאר סורק צד למים עמוקים על ספינה ישראלית, והופעל על ידי יחידה של הצי האמריקני. היחידה סרקה את אזור C וחלק מאזור B (ראה במפה), אך לא היו ממצאים. בסוף 1998 הוציא משרד הביטחון מכרז לחברות מסחריות אמריקאיות לביצוע החיפוש במעמקי הים, ובו זכתה חברת נאוטיקוס בשל הסכמתה לדרוש את התמורה רק לאחר הצלחתה במציאת שרידי ה"דקר".
ב-1999 החלו החיפושים. חברת "נאוטיקוס" התארגנה למבצע עם מומחים וציוד, חלקם גם מחברות אחרות, כולל סונאר סורק צד ורובוט תת-מימי מדגם Remora 6000. שתי ספינות גרר מיוחדות נשכרו בקפריסין: הפליינג אנטרפרייז לגרירת הסונאר, והאיאס המצוידת גם במערכת ממוחשבת מיקום דינמי המאפשרת את שמירת מיקומו של כלי שיט גם ללא עגינה בקרקעית, לצורך עבודה עם רובוט הצילום.
התארגנות נעשתה בנמל לימסול, ובתחילת חודש מאי יצאו הספינות לים. לאחר כמה ימים של טיפול בתקלות חשמליות בסונאר, כוונו הספינות על ידי חיל הים לגזרה  C הקטנה. לאחר מכן עברו לגזרה B. רוחב התמונה המתקבלת מהמכשיר היה 1,500 מטרים. במהלך הסריקה היה על הסונאר להמצא בגובה 60 מטר מעל הקרקעית. מכיוון שעומק הים במקום הוא כ-3,000 מטרים, היה צורך לפרוש את כבל הגרירה באורך כפול. גרירת הסונאר סורק הצד נעשתה לאיטה, במהירות שבין 1.5 ל-3 קשר. נדרשה זהירות רבה שכן נגיעת הסונר בקרקעית משמעותה אובדן המכשיר. המטרות שהתגלו קיבלו מספר זיהוי והערכה ראשונית, והנתונים שנאגרו במחשב עברו ניתוח נוסף. גזרת החיפוש חולקה ל-16 רצועות כאשר במהלך החיפוש האיטי התגלו נותחו ותויגו 320 מטרות של הסונאר. מתוכן היו 19 מטרות שאליהן הורד רובוט הצילום לזיהוי.
ברצועה האחרונה של החיפוש, חש רס"ן יחיאל געש, קצין חיל הים המלווה, מחויבות לגבי אחד ההדים שהסתמנו על הצג. ספינת החיפושים איתרה אותו בנתיב החוזר וההדים אושרו כשברי אונייה, "אפשרות לצוללת". הרובוט התת-מימי הורד מעל העצם וגילה חלק מגשר צוללת עם שרוול הוצאת הלוחמים מאלומיניום. אחריו התגלה גוף הצוללת עם כיפת הסונאר האופיינית לצוללות T. באתר הנמצא במחצית הדרך בין כרתים לבין חיפה אותרו שברי ה"דקר" ב-28 במאי 1999 כשהם מונחים על קרקעית הים בעומק של 2,950 מטר.
השברים נמצאו כ-145 מיילים ימיים מזרחית מהאתר האחרון שדווח. קרוב מאוד לאתר המשוער בו אוכן השידור המקוטע מהמצוף בעת החיפושים. המקום הוא במרכז "השטח הסביר לחיפושים", כפי שהוגדר ב"מסמך אראל" ממרץ 1968. בנתיב הדרומי ביותר במרכז הגזרה הממוקדת לחיפושים שנקבעה בסיעור המוחות ב-1997. חיל הים דרש מכל העוסקים בחיפושים, להימנע ממסירת האתר המדויק בו נמצאו השברים, ונמנע מכך בעצמו.
למחרת זוהו השברים בוודאות באמצעות רובוט צילום תת-מימי, כשייכים ל"דקר". משימת הזיהוי הוטלה, על ידי מפקד חיל הים, על יו"ר וועדת איתור ה"דקר" תא"ל (מיל) גדעון רז, שצירף אליו את מפקדי שייטת הצוללות בעבר, אל"מים (מיל) דורון עמיר ומיכאל קיסרי. יצאו בספינת טילים אל אתר הגילוי. קבוצת המפקדים ראתה את צילומי הרובוט ורז דיווח את השיוך הוודאי של השברים ל"דקר" למפקד חיל הים אלכס טל. מפקד החייל מצידו קיבל את המסקנה והורה על העברת המידע למשפחות צוות ה"דקר".
כלקח מן החוויה הקשה שעברו המשפחות ב-1968, הופעל נוהל שנקבע במספן כוח האדם: לקראת כל חיפוש מונו מספר קצינים וקצינות שהיו בכוננות מיידית להגעה למפקדה. לכל קצין היה דף קשר לקבוצת משפחות. משהוזנקו הקצינים היה עליהם להתייצב במפקדה ולהקריא את הנוסח האחיד שקיבלו לבני המשפחות שברשימתם. תהליך זה בוצע במלואו ביום שישי, י"ג בסיוון תשנ"ט, 28 במאי 1999.
התארגנות
מיד עם מציאת הצוללת הוחל בחיל הים בניסיון לנתח את המידע המוקלט והמצולם, אשר התקבל מתהליך זיהוי ה"דקר". לצורך ניתוח הממצאים כונס פורום משותף של מהנדסים וותיקי שייטת הצוללות, אשר ניסו לזהות פרטים חיוניים בצילומי הווידאו התת-ימיים. אולם, כמות ואיכות הצילומים אשר נעשו למטרה של זיהוי הצוללת בלבד לא אפשרה מתן תשובות חד משמעיות לגבי שתי שאלות עיקריות שנותרו תלויות בחלל האוויר: מה הייתה סיבת הכשל שהביאה לאובדן הצוללת, והאם נותרו שרידים מצוות הצוללת באתר הטביעה.
מתיעוד הווידאו ושרטוט סכימתי שהכינה חברת "נאוטיקוס" ניתן היה להבחין כי גוף הצוללת נותר שלם ברובו, למעט ירכתי הצוללת, אשר ניתקו ממקומם ונחו בצמוד למרכז הצוללת, וסנפיר הצוללת, אשר נשבר ונטה על צידו. הרושם הראשוני היה כי גוף הצוללת נותר שלם, אולם עיון מעמיק בתיעוד העלה כי נזק רב נגרם לשלושת מדוריה המרכזיים של הצוללת, ובמספר מקומות נפרץ גוף הלחץ, וניתן היה להבחין בחלקי הצוללת הפנימיים. גשר הצוללת וחלקי סיפון זוהו, כשהם פזורים על קרקעית הים, לאורך מאות מטרים בנתיב שקיעתה של הדקר.
לצורך המחשה וניתוח של נזקי הצוללת, בוצעה על ידי מהנדסי חיל הים הדמיה ממוחשבת של חלקי גוף הצוללת באתר הטביעה, עליהם סומנו הנזקים המזוהים. בנוסף בוצעו מספר מחקרים לצורך בחינת ההתכנות של מספר תרחישי כשל. באמצעות דגם הנדסי נבחנה התנהגותו ההידרודינמית של גוף הצוללת הניזוק בעת שקיעתו ופגיעתו בקרקע. על סמך התיעוד והניסויים ניתן היה להעריך את הגורמים לנזק הנראה, אולם בהיעדר תיעוד מפורט למצב ההפעלה האחרון של מערכות הצוללת, לא ניתן היה לזהות את מצב ההפעלה ונקודת הכשל המדויקת שהובילה לאובדן הצוללת.
גם שאלת הימצאותם של שרידי גופות הצוות נבחנה בקפידה, ולצורך כך פנו נציגי חיל הים לבכירי המומחים בתחום הפתולוגיה בארץ ובעולם. לאחר שהתברר כי איכות התיעוד התת-ימי איננה מאפשרת תשובה חד משמעיות בנושא שרידי הצוות, ודעות המומחים חלוקות בנוגע לתנאי הסביבה באזור הטביעה, כמו גם השפעתם על השתמרות השרידים, הוחלט על ביצוע מחקר באתר הטביעה.
לאור הצלחתה באיתור נבחרה חברת "נאוטיקוס" לביצוע המחקר. במהלך סדרה של סקרים נותחו הממצאים הקיימים, נבנתה תוכנית לביצוע המחקר התת-ימי וגובשו האמצעים והנהלים הנדרשים. לצורך ביצוע המשימה שכרה החברה מומחים חיצוניים ובשיתוף עם אנשי חיל הים וותיקי שייטת הצוללות בוצע סיעור מוחות לבחינת מגוון תסריטי הכשל האפשריים. לכל אחד מתסריטים אלו נרשמו ההוכחות הנדרשות כגון מצב מערכות, פקדים, או שסתומים אשר ייתכן וניתן יהיה לזהות באתר. לצורך זיהוי עדויות אלו, ובפרט לצורך איתור שרידי הצוות, אם השתמרו, נדרש מהחברה שיפור משמעותי באיכות הצילום. לאחר שדרוג מערכת התאורה ברובוט הצילום ומעבר לתיעוד בפורמט דיגיטלי, סיפקה החברה צילומי ניסיון משביעי רצון ואושרה היציאה למחקר באתר.
החקירה בים
באוקטובר 2000 בוצע מחקר באתר טביעת הצוללת שמטרתו הוגדרה על ידי פיקוד חיל הים: ניסיון לאיתור שרידי הצוות, שליית חלקים מהצוללת וביניהם גשר הצוללת, לצורך הנצחה, ביצוע מחקר של תנאי הסביבה באתר, לתמיכה בתוצאות אם לא יאותרו שרידים מהצוות וניסיון לאתר את הסיבה לאובדן הצוללת. המחקר נוהל על ידי חברת "נאוטיקוס", שהעסיקה לצורך המחקר מספר מומחים חיצוניים: המהנדס וחוקר התאונות הימיות רובין ויליאמס מאנגליה, הד"ר מרסלה סורג, אנתרופולוגית ומתמחה בטפונומיה (השתמרות שרידים) ימית מאוניברסיטת מיין, אל"ם ג'ונתן פאוויס, מפקד צוללות בצי הבריטי, ודר' אלכסי איבנוב, אחראי על דגימות קרקע ומים מאוניברסיטת טקסס. הפעילות התת-מימית ועל סיפון הספינה תועדה במלואה על ידי צלם סרטי התעודה דייוויד בראון. הפעלת רובוט הצילום בוצעה על ידי חברת "פיניקס" מסיפון האונייה הקפריסאית EAS EDT.
אל המחקר התלווה צוות ישראלי: אל"ם (מיל) דורון עמיר אשר שירת בצוללות ה-T כקצין טכני והמשיך בשרות כמפקד צוללת מדגם "גל" וכמפקד שייטת הצוללות, רס"ן (מיל.) ד"ר ברק חירות, כימאי ימי מהמכון לחקר הימים והאגמים ומפקד ספינות בט"ש בחיל הים ורס"ן איל ישראלי, קצין טכני, מהנדס ומרכז המחקר מטעם חיל הים.
לאחר התמקמות הספינה באתר הטביעה וביצוע תיעוד ראשוני במשך כיומיים, התקבלה התראה מטאורולוגית על הרעת תנאי מזג האוויר. הוחלט להקדים ולשלות את גשר הצוללת ולהשיט אותו לחיפה. לאחר פעילות מרתונית של כעשרים וארבע שעות נקשר הגשר לכבל, הורם באיטיות אל פני המים והועמס על סיפון הספינה. מספר פריטים נשלו מהים יחד עם שבר הגשר. היו אלה: שני מחווני ג'יירו, ארגז ובו ציוד סיפון וכלי עבודה שהשתמרו היטב ומצפן מגנטי שהיה מותקן בגשר וקרס לחלוטין בעת טביעת הצוללת.
איסוף וניתוח הממצאים
לאחר חזרת הצוות לאתר הטביעה בוצע תיעוד מקיף בצילום סטילס ווידאו של שרידי הצוללת וסביבתם. בסריקות מקיפות שבוצעו לא אותרו כל שרידים מהצוות, לצורך תיקוף ממצא זה נלקחו מהאתר דגימות קרקע ומים ונאספו נתונים מרגשים שפוזרו במספר נקודות באתר ודגמו את תנאי הסביבה: טמפרטורה, מוליכות חשמלית, מליחות, צפיפות וזרמים. בוצע איתור ומיפוי מפורט של כל חלקי הצוללת ומיקומם ונבדק מצבן האחרון של מערכות הצוללת. בנוסף נשלו פריטים נוספים מסביבת הצוללת שכללו את בית מצוף ההחלצות, חלקי חילוף ומכלולים אשר ניתקו מגוף הצוללת.
ממצא מיוחד ויוצא דופן בחשיבותו ובנסיבות השתמרותו הוא חליפת מדי א' ועליה דרגות רב"ט, שנמצאה קבורה למחצה בקרקע כשהיא מקופלת על קולב מתכת ועטופה במעיל סערה ובשקית פלסטית שהגנו ואיפשרו תנאים להשתמרות חלקית של הלבוש. על פי המספר המוטבע על סמל הצוללן, זוהו מדים אלו כשייכים לרב"ט, מכונאי מצוות הדקר. לאחר תהליך שימור ממושך הועברו המדים לידי בני משפחתו, ואלה העבירו אותם לתצוגה לקהל במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
מסקנות המחקר
הסיבה לאי השתמרותם של שרידי הצוות נובעת מפריצת גוף הצוללת ושבירתו שחשפה את השרידים לפעילות ביולוגית, לה נמצאו עדויות בדמות מספר סוגי דגים וסרטנים אשר תועדו באתר, ולפעילות כימית עקב תנאי הסביבה הכוללים מצב של חוסר רוויה בסידן אשר בשילוב עם טמפרטורה גבוהה יחסית אינם מאפשרים השתמרות עצם לאורך זמן.
על פי הערכה הנזק שאותר בגוף הצוללת מקורו בקריסה הידרוסטטית בשלושת מדוריה המרכזיים והעיקריים עקב חריגה מעבר לעומק הצלילה המרבי. כתוצאה מקריסת הגוף התנתקו גשר הצוללת וחלקי סיפון אשר שקעו לאורך נתיב שקיעת הצוללת. בשלב זה השתחרר ממקומו גם בית מצוף ההצלה האחורי ושקע כשמצוף הסימון האחורי מתנתק וצף על פני המים.
על פי ניתוח הממצאים באתר, גוף הצוללת הפגוע מהקריסה שקע ופגע בקרקע בחרטום. מעוצמת הפגיעה ניתקו הירכתיים, וסנפיר הצוללת התכופף כלפי צידה הימני עם כל התרנים פרט לפריסקופ ההתקפה, הפריסקופ הקדמי והדק מביניהם, אשר נשאר על עומדו במצב תחתון ורק קצהו התכופף. ההגה הקדמי נמצא בזווית קלה לעליה ואילו ההגה האחורי נמצא בזווית חדה לצלילה, מעבר למגבלת התנועה האפשרית, ככל הנראה עקב פגיעתו בקרקע ובגוף הצוללת.
בחינה של מערכות נוספות, והסתמכות על מצב שסתומים ומערכות בגשר, הצביעה על כך ש"דקר" הייתה במצב הפלגה בצלילה. מדפי יניקת שינור ופליטת הדיזלים אותרו כשהם סגורים ומאובטחים, אולם שלושה מדפים השייכים למערכת אוורור מצברים נמצאו במצב פתוח ומעידים כי הצוללת הפליגה בעומק פריסקופי, תוך כדי שינור או זמן קצר ביותר לאחר הפסקתו. גוף הצוללת נבחן בקפידה ולא נמצאו בו כל סימנים לפגיעה ממקור חיצוני.
דו"ח נאוטיקוס
בדו"ח הסופי אותו סיפקה החברה במהלך 2001 נכתב כי . לגבי אנשי הצוות נכתב כי
אל הדו"ח הסופי צורפה חוות הדעת של רובין ויליאמס, מהנדס וחוקר תאונות ימיות בריטי שהיה חלק מצוות המחקר. הערכתו לסיבת הטביעה הסבירה ביותר היא חריגה של הצוללת בעומק וקריסה הידרוסטטית של גוף הלחץ עקב תקלה פנימית, ככל הנראה עקב תרחיש של חדירת מים מסיבית לאזור החרטום. אין בדו"ח הסבר מה המקור לחדירת המים ומאחר ואזור זה שלם וללא אפשרות לגישה לצורך מחקר והשאלה מה גרם לחדירה זאת נשארה ללא תשובה. מעבר לכך, לא נמצאו לו כל ראיות באתר הטביעה. דורון עמיר ואיל ישראלי, שהיו הצד הישראלי בצוות הבדיקה, וכמוהם גם בני סמכא אחרים לנושא הדקר, כמו הדר קמחי וגדעון רז, לא קיבלו את תרחיש חדירת המים המסיבית בחרטום כסביר.
הראיה עליה הסתמך ויליאמס היא שלמותו של מדור החרטום, המדור הקדמי של הצוללת, אבל גם מדור הירכתיים הדומה במבנהו וממדיו למדור החרטום נותר שלם. הסבר אחר לשלמות החרטום, אותו העלה איל ישראלי, הוא כי יש לקבל לפי עקרון התער של אוקהם: המדורים בקצוות הצוללת, החרטום והירכתיים, קטנים יחסית ולפיכך חזקים ועמידים יותר מהמדורים המרכזיים. חדירת המים למדורים המרכזיים בעקבות קריסת גוף הצוללת במרכזו מוטטה את המחיצות הפנימיות המפרידות בין המדורים, שנבנו במכוון כשהן חלשות משמעותית מגוף הלחץ, גל המים התקדם מכיוון המרכז לקצוות הצוללת כך שמדורי החרטום והירכתיים הוצפו וקריסתם נמנעה. קריסה זהה במאפייניה לזו שנמצאה בדקר תועדה בניסויים מבוקרים שביצע הצי הבריטי בצוללות מדגם זה ומדגמים דומים לאחר יציאתן משירות וגם שם נותרו המדורים בקצוות הצוללת שלמים יחסית.
סיכום חיל הים
סיכום ממצאי המחקר ועמדת חיל הים חיל הים נמסרו בתחילת 2001 למשפחות אנשי הצוות בכנס מיוחד שנערך בבית החייל בחיפה בהשתתפות מפקד חיל הים, ראש מספן כח אדם ונציגי חיל הים אשר נטלו חלק באיתור ובמחקר.
עיקריו של הסיכום היו:
בסיכומו של הכנס פנה מפקד חיל הים האלוף ידידיה יערי, באופן אישי לבני המשפחות וביקש הסכמתם לסיום המחקר ולהפניית המאמצים מאותה נקודה והלאה לטובת הנצחת הצוללת וצוותה. בקשתו התקבלה בהסכמה רחבה.
בציי העולם ישנה מסורת של המשכיות בשם האונייה. בכל דור אונייה חדשה מתכבדת לשאת שם ותיק. הנוהל מתקיים גם אם על קודמותיה עברו אירועים קשים. במשמרתו של עמי אילון ושוב לאחר מציאת השברים הועלתה הצעה לקרוא בשם דקר לאחת הצוללות שבבנייה. בסופו של דבר התחשב מפקד חיל הים אלי מרום, בהמלצת הצוללנים והמשפחות והחליט שלא יעשה שימוש חוזר בשם אח"י דקר על כן צ-77 היא לבדה תישא את השם הזה.
בשנת 2016 החליט מפקד חיל הים רם רוטברג על קריאת הצוללת הששית מסדרת דולפין בשם "דקר". הוגש ערעור למפקד חיל הים אלי שרביט שלאחר תקופת בדיקה החליט כי צ-77 היא לבדה תישא את השם 'דקר' והצוללת החדישה תיקרא בשם "אח"י דרקון".
ניתוח נסיבות הטביעה
הלקחים הטכניים והמבצעיים מטביעת ה"דקר" הופקו ואומצו ברובם כבר בשלבים מוקדמים טרם מציאת שרידי הצוללת, המחקר באתר ודו"ח הסיכום של "נאוטיקוס" איפשרו לחיל הים לסיים את החיפושים והמחקר ולהצביע על כשל טכני פנימי במערכות הצוללת כגורם שהוביל לאובדן הצוללת. בכך המשיך חיל הים במדיניות שנקט שלא לקבוע עמדה נחרצת מבלי שתימצא ראייה חותכת.
גם לאחר מציאת שברי הצוללת וחקירתם יש הרואים את תעלומת ה"דקר" כבלתי פתורה והנושא עולה מעת לעת לסדר היום. דוגמה לכך היא מאמרו של נורמן בן בג'רוזלם פוסט בשנת 2009, המעלה תאוריות על בעיות בשיפוץ כסיבה לטביעה, אף על פי שהנושא נבדק ונשלל במהלך המחקר.
להלן ניתוח הסבירות לתרחישים השונים שהובילו לאובדן הצוללת, הניתוח מתבסס על ממצאי המחקר, הערכות החוקרים שהשתתפו בו וחוות דעת של ימאים בעלי ניסיון וצוללנים ותיקים מחיל הים:
ההסבר המקובל על המעורבים במחקר לסיבת הטביעה של אח"י דקר הוא . וכתוצאה מכך חריגה בעומק הצלילה וקריסה של גוף הלחץ עקב לחץ המים.
מניתוח הממצאים והנסיבות אחת ההשערות המקובלות היא כי אובדן הצוללת נגרם בסבירות גבוהה בתרחיש לילה חשוך, גלים בגובה 2.5 עד 4 מטרים. ה"דקר" הפליגה על נתיבה, בעומק פריסקופי, במהירות גבוהה, ב ובשילוב ישיר של מנועי הדיזל להנעה. מכ"ם הצוללת לא הופעל, הראייה בפריסקופ מוגבלת לטווח קרוב ורעש מנועי הדיזל הפריע לקליטת הסונאר. בסביבות השעה 03:00 לפנות בוקר, כאשר מרבית אנשי הצוות בשנתם, גילתה הצוללת כלי שיט בטווח קרוב. התגובה הנדרשת הייתה ירידה מיידית לעומק ביטחון. הפעולה דרשה מעבר משינור ותנועה במנועי הדיזל לצלילה מלאה במנועים החשמליים והשינוי נדרש להתבצע במהירות תוך כדי ירידה. נראה שההתנגשות עם האנייה הקרבה נמנעה, אולם עקב תקלה טכנית שגרמה לאובדן השליטה במערכות ההיגוי או ההנעה הצוות לא הצליח לאזן את הצוללת ולייצבה בעומק הביטחון ותוך זמן קצר מאוד חרגה ה"דקר" ועברה את עומק הקריסה (כ־200 מטר), גוף הלחץ כשל והצוללת אבדה.
אתרי זיכרון
אתר הזיכרון הראשי הוא אנדרטת הצוללת אח"י דקר נמצאת בגן הנעדרים בהר הרצל. ליד אנדרטה זו נערכים טקסי הזיכרון השנתיים. לאחר מציאת שברי הצוללת הוצבו באנדרטה חלקי צוללת שנשלו מהים: בית מצוף ההצלה ואחד מעוקבי הג'יירו מגשר הצוללת.
שירי זיכרון
בצוות הדקר היו בעלי כישרון שחיברו שירים ושרו בליווי גיטרה. טביעת הדקר נגעה ללב רבים בציבור, ובאה לידי ביטוי בפיוטים שהתפרסמו באזכרות או בחוברות זיכרון. בהם רשימה של שירי זיכרון.
גלריה
מצבות זיכרון נוספות:
חשיפת חומרים ישנים
במרץ 2013, 45 שנים לאחר היעלמות הצוללת, התפרסמו ממצאים חדשים ודוחות מהצמרת הביטחונית באותה תקופה. המסמכים אשר היו כבר בפני ועדות החקירה נחשפו לראשונה בפומבי ויצרו מיצג שוא כאילו התעלומה חוזרת על עצמה. מהפרסום עולה כי ביום רביעי, 24 בינואר, בשעה 6:10 בבוקר, התקבל מהצוללת הדיווח היומי האחרון. באותו יום התקבלו עוד שני מברקים. למחרת, ב-25 בינואר, שתי דקות אחרי חצות, התקבל מברק ביקורת במפקדת חיל הים שהיה המברק המוסכם האחרון.
במסגרת הדיונים מפורטת משימת החיפושים של חיל האוויר הישראלי וחיל הים בסיוע צבאות זרים. המסמכים חושפים כי הכוחות איתרו כתם שמן גדול סמוך לחופי יוון. הצבא היווני הוזעק למקום וקבע שבנתיב זה שט כלי שיט יווני וככל הנראה כתם שמן זה דלף ממנו כתוצאה מתקלה טכנית. חיל האוויר ביצע 57 גיחות אוויר אך לא הצליח לגלות אף רמז להיעלמות הצוללת.
בנוסף לכך נשאל נציג חיל הים, אל"ם אברהם בוצר, שהעיד בפני חברי הכנסת על האפשרות של חבלה בצוללת. בוצר הדגיש כי כל הציוד והאספקה הוכנסו לצוללת לא באריזתם המקורית כדי למנוע אפשרות של הטמנת אמצעי חבלה בצוללת., אמר בוצר,
בנוסף למסמכים ניתן לראות בצילומי וידאו שהפיץ ארכיון המדינה את הרגעים האחרונים של צוות הצוללת דקר לפני ההפלגה מנמל פורטסמות' ולאחר מכן קטעים מהחיפושים מהים ומהאוויר אחר הצוללת.
באוגוסט 2015 שוחררו לבקשתם של בני משפחות החללים על ידי חיל הים כלל המסמכים העוסקים באובדן הצוללת וחקירת נסיבותיו, בכלל זה מסמכים שעד אותה עת היו מסווגים. בטקס שנערך בבסיס אשדוד ב-30 באוגוסט 2015 בראשות מפקד חיל הים האלוף רם רוטברג הועברו לידי נציגי המשפחות עותקי חוברת בשם "אח"י דקר - ההיעלמות החיפושים והגילוי", החוברת מסכמת בפירוט את פרשת הדקר מאובדנה, דרך שלושים ואחת שנות החיפושים, מציאתה וממצאי המחקר באתר שברי הצוללת. אל החוברת צורפו עותקים מסיכומי שתי ועדות חקירה צבאיות מסווגות באותה עת שהתקיימו בסמוך לאובדן הצוללת: "ועדת אראל" שנוהלה בידי מפקד חיל הים האלוף שלמה אראל, ו"ועדת טל" שנוהלה בידי האלוף ישראל טל ואשר לבקשת המשפחות סיווגם הוסר. תוכן סיכומי הוועדות כולל מידע רב על הכנת הצוללת, הפלגתה והחיפושים שנערכו מייד עם העלמה, הדוחות כוללים צילום של מסמכי המקור, אך מאחר שתוכנם נכתב בסמוך לאובדן הצוללת אין בחשיפתם מידע עדכני והם משקפים את מאמצי החיפוש, השערות החוקרים, כיווני החקירה והלך הרוחות בתקופה שלאחר אובדן הצוללת.
מקורות וקריאה נוספת
D.K. Brown, Eng., SUBMARINE PRESSURE HULL DESIGN AND DIVING DEPTHS BETWEEN THE WARS, JNE volume 30; book 3 paper5, דצמבר 1987
מוזיאון קונדה
מוזיאון קונדה (באנגלית: Condé Museum) הוא מוזיאון הממוקם בתוך טירת שנטילי בשנטילי, אוזי, 40 ק"מ צפונית לפריז. בשנת 1897 הוריש אנרי, דוכס אומאל, בנו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, את הטירה ואוספיה למכון של צרפת. הוא כלל חדרים ששופצו כחללי מוזיאון וכאלה שנותרו כרבעי מגורים בסגנונות האופייניים של המאות ה-18 וה-19.
אוספים
אוסף ציורי המאסטר הישנים הוא מהחשובים בצרפת. הוא מורכב בעיקר מיצירות איטלקיות וצרפתיות וכולל שלושה ציורים של פרה אנג'ליקו, שלושה של רפאל, חמישה של ניקולא פוסן, ארבעה של אנטואן ואטו וחמישה של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר.
המוזיאון מכיל אוסף של 2,500 רישומים וספרייה הכוללת 1,500 כתבי יד, מתוכם 200 מאויירים. הידועים ביותר מבין האחרונים הם השעות העשירות מאוד של דוכס ברי. בנוסף לאלה, ישנם אוספי הדפסים, מיניאטורות דיוקנאות, פסלים, עתיקות, תצלומים ישנים, אומנויות דקורטיביות, רהיטים ופורצלן.
ניתן לראות את האוסף רק בשנטילי בשל התנאים שהוצמדו להורשה על ידי הדוכס ד'אומלה. תנאים אלו אוסרים על השאלת יצירות אמנות למוסדות אחרים וכן עומדים על כך שחללי התצוגה לא ישונו בשום צורה. כתוצאה מכך, המוזיאון נותר כמעט ללא שינוי מאז פתיחתו ב-1898. כ-250,000 מבקרים מגיעים למוזיאון מדי שנה.
כמו כן באוסף המוזיאון נמצא קודקס שנטילי (MS 564).
מודל מאפייני התפקיד
מודל מאפייני התפקיד (באנגלית: Job characteristics model) פותח על ידי גרג אולדהם וריצ'רד הקמן בשנת 1976 ומשמש כאחד המודלים המרכזיים והמשפיעים ביותר בתחום הפסיכולוגיה הארגונית. על פי עקרונות המודל, ניתן לנתח כל עיסוק באמצעות חמישה מאפייני ליבה (גיוון במיומנויות, זהות המשימה, חשיבות המשימה, אוטונומיה ומשוב). חמשת מאפייני התפקיד משפיעים על שלושה מצבים פסיכולוגים אותם חווה עובד (תחושת משמעות בעבודה, תחושת אחריות לתוצאות העבודה וידע של תוצאות העבודה). שלושת המצבים הפסיכולוגים מובילים בתורם, לתוצאות בעלות חשיבות לעובד ולארגון (מוטיבציה פנימית, ביצועים איכותיים, שביעות רצון ושיעור היעדרויות נמוך). אולם, לא כל עובד בהכרח יגיב באופן חיובי ויראה תוצאות רצויות לנוכח רמות גבהות של מאפייני התפקיד. המודל מזהה שלושה מאפיינים אישיים של העובד המשפיעים (ממתנים) על הקשר שבין מאפייני התפקיד למצבים פסיכולוגים, ועל הקשר שבין המצבים הפסיכולוגים לתוצאות.
תוצאות הנגרמות ממצבים פסיכולוגים
שלושת המצבים הפסיכולוגים (שעל פי המודל נוצרים על ידי מאפייני התפקיד) משפיעים על תוצאות רגשיות ומוטיבטוריות אותן יחווה העובד. כלומר, ככל שעובד ירגיש רמות גבוהות יותר של תחושת משמעות בעבודה, אחריות לתוצאות וידע של תוצאות, כך יחווה יותר מוטיבציה פנימית (מידת ההנעה הפנימית של עובד, לבצע את תפקידו באופן יעיל), שביעות רצון (המידה שבה עובד חש סיפוק ואושר מעבודת), ביצועים איכותיים ושיעור היעדרויות נמוך.
איש על הירח
על תפקידו בסרט זה זכה קארי בפרס גלובוס הזהב בפעם השנייה ברציפות, לאחר שזכה בפרס זה לראשונה על תפקידו בסרט "המופע של טרומן".
עלילה
העלילה עוקבת אחר חייו של קאופמן מילדות עד למותו מסרטן הריאות. קאופמן מנסה להעלות מופעים קומיים אך אינו מצליח בתחילה משום שאינו מספר בדיחות שגרתיות ובמקום זאת שר שירי ילדים על הבמה, דבר שמשעמם את הקהל. באחת מהופעותיו, שבמהלכה עשה חיקוי של אלביס פרסלי מבחין בו האמרגן ג'ורג' שפירו (דה ויטו) שמתרשם ממנו ומחתים אותו על חוזה לסיטקום טלוויזיוני בשם "Taxi" בתחילה נראה שקאופמן יסרב היות שהוא סולד מסיטקומים, אך לבסוף קאופמן מגלם את התפקיד שהוצע לו משום שהובטח כי יוכל ליצור פרק ספיישל משלו והובטח לו שיהיו בתוכנית כמה הופעות אורח של "טוני קליפטון" (דמות אשר קאופמן המציא ומגלם ולפעמים מגלם אותה גם חברו של קאופמן בוב זמודה. דמות זו נוטה להתנהג בפראות ובגסות והיא ההפך הגמור של קאופמן).
קאופמן נוטל חלק בתוכנית סאטרדיי נייט לייב וזוכה בשבחי הקהל על מופעיו, אך כאשר הוא מנסה להעלות מופעים עם הומור ייחודי משלו, המותח את גבולות הקומדיה, הקהל משתעמם ודורש שיגלם דמויות שמוכרות לו יותר. באחת ההופעות קאופמן כועס על דרישת הקהל ומקריא את גטסבי הגדול מתחילתו ועד סופו, עד שלא נשאר איש בקהל.
דמותו של אנדי בסדרה "Taxi" זוכה בהצלחה רבה, אך קאופמן לא מרוצה מצילומי התוכנית, מהערצת הקהל ומההגבלה על החופש האומנותי שהוא חווה מההפקה. לדוגמה, כאשר קאופמן רוצה שבספיישל שלו ייכללו כמה דקות של רעש לבן, המפיקים מסרבים לבקשתו, על אף שהובטח שתהיה לו שליטה מלאה על הספיישל. קאופמן מחולל מהומה על הסט בגילום דמותו של טוני קליפטון, דבר המביא להוצאת דמותו של קליפטון מהתוכנית.
קאופמן מחליט להעלות מופע חדש ובו יגלם דמות מרושעת יותר של עצמו וייאבק בנשים. הקהל, שלא מצליח להבדיל בין קאופמן לדמות שהוא מגלם, נגעל מקאופמן וסולד ממנו. באחת מהופעותיו, שבה הכריז כי האישה שתביס אותו תזכה להיות אשתו (ובוחר מהקהל את חברתו ליני מרגוליס המגולמת על ידי קורטני לאב), מתפרץ לזירה המתאבק המקצועי ג'רי לולר ומאתגר את קאופמן לקרב מולו. קאופמן נענה לאתגר ונאבק בלולר, אך לולר מביס אותו בקלות והקרב נגמר כשקאופמן מובל פצוע אל אמבולנס עם חבלה בצוואר.
לאחר כמה ימים, לולר וקאופמן הפצוע מתראיינים לתוכנית טלוויזיה, שבמהלכה קאופמן אמור להתנצל לפני הצופים על מופעי ההיאבקות שערך. במקום זאת קאופמן רב עם לולר, וכשזה האחרון סוטר לו, קאופמן שופך עליו קפה ומקלל אותו.
קאופמן, המשוכנע כי הקהל עדיין אוהב אותו ומצליח להבדיל בינו לבין הדמויות שהוא מגלם, מציע שהקהל יערוך הצבעה על ההחלטה אם להשאיר אותו בסאטרדיי נייט לייב. אך לדאבונו, הקהל מצביע נגדו והוא נאלץ לעזוב את התוכנית. בייאושו, קאופמן פונה למדיטציה טרנסצנדנטלית כדי למצוא בה שלווה, אך מגלה שהוא אינו רצוי שם בגלל ההופעות השנויות במחלוקת שהוא מעלה.
קאופמן שם לב לגידולים על עורו, הולך לבדיקות ומאובחן עם סרטן הריאה. הוא אוסף את משפחתו וחבריו ומספר להם, אך הם בטוחים שהוא מותח אותם כחלק מהופעותיו. לאחר שהם מבינים שאין זו מתיחה, הם מחליטים להעלות מופע אחרון באולם הקונצרטים קרנגי הול, מופע שנחשב מוצלח.
במהלך כל תקופת מחלתו מנסה קאופמן למצוא תרופה באמצעות רפואה אלטרנטיבית, נוסף על ההליכים הרפואיים השגרתיים של טיפול בסרטן. לבסוף קאופמן ובת זוגו טסים לפיליפינים, שם יש מדיום המבצע "ניתוחים" שהם בגדר אשליה, אך קאופמן מאמין כי הוא יוכל לרפאו.
לבסוף, קאופמן מת ממחלתו, ושנה לאחר מותו טוני קליפטון עורך מופע בו הוא שר את I Will Survive. הצופים חושבים כי את קליפטון מגלם חברו של קאופמן, בוב זמודה, משום שבמהלך הסרט זמודה גילם את קליפטון במספר הזדמנויות, אך זמודה נמצא בקהל, דבר שגורם לצופים לתהות אם אנדי קאופמן עדיין חי וזו רק מתיחה אחת גדולה.
אי דיוקים היסטוריים
בסרט מספר עובדות היסטוריות וביוגרפיות שונו למטרות מסוימות, המודעות של הסרט למצב זה ניכרת כאשר קאופמן (קארי) אומר בתחילת הסרט:
"All the most important things in my life are changed around and mixed up for dramatic purposes." כחלק מהניסיון שלו לעבוד על הצופים שלא לצפות בסרט.
מספר אי דיוקים הם:
בנוסף לאי דיוקים, מספר מהאנשים אשר היו מקורבים לקאופמן (ואביו ביניהם) התרעמו על קטעים שלא נכללו בסרט
הפקה
במהלך הפקת הסרט ניכרה מחויבותו של קארי לתפקיד, קארי בא לסט כקאופמן ועזב את הסט כקאופמן. קארי אף פיתח טיקים והבעות פנים מיוחדות כדי להעלות את רמת הדמיון בינו לבין קאופמן. המחויבות של קארי לתפקיד באה לידי ביטוי כאשר פורמן אמר בראיון "אני מודה שבזמן צילום הסרט פגשתי את ג'ים קארי רק פעמיים, בכל שאר הפעמים זה היה או קאופמן או קליפטון..." המשחק המתודי שקארי הפגין הוביל לבעיות רבות על הסט, כגון בעיות תקשורת בינו לבין הבמאי ויתר השחקנים, על נושא זה נעשה סרט דוקומונטרי בשם "Jim & Andy: The Great Beyond" שיצא ישירות לנטפליקס
פסקול
את הפסקול לסרט כתבו והלחינו R.E.M ששמו של הסרט נגזר משם שירם "man on the moon" שהוא שיר מחווה לקאופמן שיצא בשנת 1992
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות מעורבות. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט מהמבקרים ציון של 63% ומהקהל ציון של 79% בהסתמך על 119 ביקורות עם ציון ממוצע של 6.2 מתוך 10 לביקורת מבקר הסרטים רוג'ר איברט שיבח את הסרט ואף אמר שהסרט משקף את חזונו של קאופמן
על אף הביקורות המעורבות, על תפקידו בסרט זה קארי זכה לשבחים.
דאגלס דה סילבה
דאגלס דה סילבה (בפורטוגזית: Douglas da Silva; נולד ב-7 במרץ 1984 בפלוריאנופוליס שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי.
קריירה
דה סילבה החל את הקריירה בקבוצת הנוער של אבאי ממדינת סנטה קטרינה בברזיל. בשנת 2001 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון ושיחק בה עד שנת 2003, אז עבר דה סילבה לקבוצת אתלטיקו פרנאאנסה, שם שיחק במשך עונה אחת.
בשנת 2004 הגיע דה סילבה לישראל, וחתם בקבוצת הפועל כפר סבא. דה סילבה שיחק ארבע שנים במדי הפועל כפר סבא, והיה אחד השחקנים המרכזיים בקבוצה. בעונת 2007/2008, עונתו האחרונה בקבוצה, ירדה הפועל כפר סבא לליגה הלאומית.
בקיץ 2008 עבר דה סילבה להפועל תל אביב יחד עם שלושה שחקנים נוספים ששיחקו עמו בכפר סבא – אביחי ידין, סמואל יבואה ובן לוז. בעונתו הראשונה בקבוצה, בנוסף לתפקידו הרגיל כבלם, שיחק דה סילבה גם כמגן ימני וכקשר אחורי. במחזור ה-19 לעונת 2008/2009 כבש את שער הליגה הראשון שלו במדי הפועל תל אביב, בניצחון הקבוצה 4–0 על בית"ר ירושלים באצטדיון בלומפילד. דה סילבה תרם רבות למאבק האליפות של הקבוצה, שסיימה במקום השני אחרי האלופה מכבי חיפה.
ב-31 ביולי 2009, לאחר ששיחק עם הפועל במוקדמות הליגה האירופית, נעצר דה סילבה ביחד עם איתי שכטר בשדה התעופה בגטבורג, שוודיה לחקירה בחשד לניסיון אונס. לאחר החקירה שוחררו השניים ממעצר, וניתן להם לשוב לישראל.
בעונת 2009/2010 הפך דה סילבה לבלם המוביל בקבוצה ולאחד השחקנים הבולטים בהפועל תל אביב, והיה מהגורמים המשמעותיים בהישגיה של הקבוצה באותה עונה, עת סיימה את שלב הבתים של הליגה האירופית במקום הראשון, ובסיומה זכתה בדאבל. בנוסף לתרומתו במרכז ההגנה של הקבוצה, דה סילבה תרם שערים חשובים בעונה זו, ביניהם שער ניצחון בדרבי מול מכבי תל אביב בסיבוב הראשון (1–0), ושער נוסף בדרבי שנערך בסיבוב השני (4–2).
בעונת 2010/2011 העפיל דה סילבה עם הפועל תל אביב לשלב הבתים של ליגת האלופות, לאחר שבשלב הפלייאוף הדיחה הקבוצה את רד בול זלצבורג האוסטרית. בשלב הבתים כבש דה סילבה את השער השני בניצחון הקבוצה 3–0 על בנפיקה ליסבון. ב-18 בדצמבר ערך את משחקו האחרון בהפועל תל אביב, וכבש את השער השני בניצחון 4–0 על הפועל רמת גן.
במהלך שנת 2011 הוא נסחט על ידי לירון זרקו שבסופו של הפרשה נשפט לעבודות שרות.
בפברואר 2014 הושאל לקבוצת ואסקו דה גאמה, לאחר שירדה לליגה השנייה בברזיל. דה סילבה סייע לקבוצה לחזור לליגה הבכירה, ובתום תקופת השאלתו שוחרר מזלצבורג וחתם על חוזה חדש בוואסקו דה גאמה. ב-10 ביוני 2015 חתם בקבוצת ז'וינווילי מהליגה הבכירה בברזיל, במדיה ערך שמונה הופעות ושוחרר כעבור שלושה חודשים. בינואר 2016 חתם בקבוצת אתלטיקו ברגנטינו מהליגה השנייה בברזיל, ובמדיה שיחק עד תום העונה. בקיץ 2016 חתם במלאדה בולסלאב מליגת העל הצ'כית, במדיה שיחק שנה וחצי. בינואר 2018 חתם בקבוצת ברוסקו מהליגה המחוזית בברזיל.
שלמה טנא
הרב שלמה אליעזר טנא (במקור: טנביצקי או טנוביצקי); תרע"ד, 1914 - כ"ח בתמוז תשמ"ו, 4 באוגוסט 1986) היה אב בית דין בתל אביב ורבה הראשי של באר שבע.
קורות חייו
נולד בסמיאטיץ' שבאזור הורדנה. תחילת לימודיו הייתה בעיירת הולדתו ואחר כך נסע ללמוד בישיבת מיר. עלה לארץ ישראל בתרצ"ז (1937). למד בישיבת "בית יוסף" בתל אביב אצל הרב הלל ויטקינד. לאחר נישואיו עלה לירושלים וכיהן כדיין ומו"צ בבתי ויטנברג, במקביל ללימודיו בכולל "אוהל תורה". משפחת הוריו שנותרה ברובה בסמיאטיץ' נספתה בשואה.
בשנת תש"ז יצא לאור ספרו הראשון " 'ברכת שלמה' - ביאור הלכות וסוגיות" וקיבל עליו את הסכמותיהם של הרבנים זליג ראובן בנגיס, איסר זלמן מלצר ואליעזר יהודה פינקל.
בתש"ח (1948) נבחר לכהונת רב העיר באר שבע. בתשט"ז (1956) עבר להתגורר בבני ברק והתמנה לאב בית דין בתל אביב וכיהן בתפקידו שנים רבות. אחרי מלחמת ששת הימים חתם על הצהרת הרבנים לפיה אין לעלות להר הבית (לצד דמויות כמו הרבנים עובדיה יוסף, צבי יהודה קוק ויוסף שלום אלישיב). נמנה עם הרכב הדיינים שהחליט להתיר את עגונות צוות הצוללת אח"י דקר שבראשו עמד הרב שלמה גורן.
חיבר סדרת ספרי הלכה "ברכת שלמה". רבים מפסקיו כלולים בספרי פסקי הדין הרבניים.
נקבר בירושלים. על שמו קרוי רחוב בבאר שבע.
משפחתו
בנו יצחק אביגדור נישא לנכדת הרב דוד פוברסקי, בת בנו עו"ד ד"ר חיים פוברסקי. בתו, ד"ר שולמית אליאש, היא מרצה להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן. חתניו: ד"ר יהושע שחור - שהיה רופא בכיר במרכז רפואי מאיר בכפר סבא, הרב יורם זלצברג - מרבני תל אביב, ועו"ד אמוץ אליאש - לשעבר סגן ראש עיריית רמת גן.
קישורים חיצוניים
חיבוריו באתר היברובוקס (HebrewBooks):
לורן קרפנטר
לורן קרפנטר (באנגלית: Loren Carpenter; נולד ב-7 בפברואר 1947) הוא חוקר ומפתח אמריקאי בתחום הגרפיקה הממוחשבת. הוא מייסד-שותף והמדען הראשי של אולפני האנימציה הממוחשבת "פיקסאר". נודע בעיקר כממציא-שותף של האלגוריתם Reyes rendering, ואחד מכותבי תוכנת PhotoRealistic RenderMan, המשמשת ביצירת תמונות ממודלים באמצעים ממוחשבים בכל סרטי הקולנוע של פיקסאר. לאחר רכישת פיקסאר על ידי חברת וולט דיסני ב-2006, הפך קרפנטר למדען-חוקר בכיר בחברת דיסני. הוא פרש לגמלאות בראשית שנת 2014.
חייו
ב-1980, בכנס SIGGRAPH העוסק בגרפיקת מחשבים, הציג קרפנטר את "Vol Libre", סרטון בן שתי דקות שנוצר באמצעות מחשב. בעקבות זאת הוזמן לעבוד במחלקת המחשבים בחברת "לוקספילם" של ג'ורג' לוקאס, שבהמשך הפכה ל"פיקסאר". בתחילת עבודתו בחברה עבד קרפנטר על סצנת "אפקט בראשית" בסרט "סטאר טרק 2" (1982), שבה יצר מודל ממוחשב של כוכב לכת.
קרפנטר יסד עם אשתו רייצ'ל את חברת "סינמטריקס", החוקרת השתתפות אינטראקטיבית של קהל באמצעות מחשב.
קרפנטר נשוי לרייצ'ל ולהם בן אחד.
לייסי
גאוגרפיה
בלייסי ישנה כנסייה גותית מהמאה ה-14 ושתי כנסיות אורתודוקסיות בלייסי ובכפר מֵצְקלָה.
במהלך הרפורמה המינהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאה לעירייה אחת - כנסיית סאראמא.
יוסף כצנלסון
נעוריו
יוסף כצנלסון נולד בבוברויסק שברוסיה הלבנה, לניסן וזלדה. אבי המשפחה עסק בסחר עצים ובעסקי ספנות והיה גם פעיל בחיי הציבור של הקהילה היהודית. יוסף היה הצעיר באחים. היו לו שלושה אחים: שמואל הבכור, ראובן (אביהם של שר המשפטים לשעבר שמואל תמיר ושל מועמדת פרס נובל לשלום שולמית כצנלסון) ואברהם (מחותמי מגילת העצמאות), ושתי אחיות, רחל (שהייתה לימים אשת נשיאה השלישי של מדינת ישראל, זלמן שזר) ופרידה. בצעירותו למד בחדר מתוקן בבוברויסק, ולמד בגימנסיות ממשלתיות בסנדומיז' שבפולין ובעיר הולדתו.
כצנלסון נעצר על ידי הבולשביקים למשך כמה חודשים, ואף עמד להיות מוצא להורג, לאחר שהבריח את בני משפחתו, ביניהם אלמנת האח שמואל וחמשת ילדיה, אל מחוץ לגבולות רוסיה. מששוחרר מהכלא, עבר כצנלסון לפולין ומשם לווינה, שם ספג את מיטב התרבות האירופית, למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת וינה. בווינה סיים את בית הספר הגבוה למסחר וכלכלה לאומית ועמד על פרשת דרכים, כשלרשותו חודשים אחדים, אותם החליט לנצל לשם ביקור בארץ ישראל.
עלייתו לארץ והצטרפותו לרוויזיוניסטים
כצנלסון לא היה ציוני מבטן ומלידה. בנעוריו, בשנות העשרים שלו, לאחר המהפכה הסובייטית, לא נתפשה נפשו לציונות. הציונות החלוצית הקיבוצית, זו של כיבוש העבודה, או ציונות רוחנית של אחד העם, או ציונות מעשית של מפלגות השמאל, לא הציתו את דמיונו. כצנלסון לא התלהב במיוחד מן העובדה, שיהודים נעשים לעובדי אדמה, כיוון שבעיניו לא זו צריכה להיות המטרה אשר למענה, יש לשוב לארץ ישראל, למרות המאמץ הגדול הנדרש לכך.
במשך זמן רב לא החשיב כצנלסון את עצמו כציוני. הוא עלה ארצה בעקבות קרוביו שהיו פעילים ציונים, וכאן בארץ הוסיף לראות עצמו כלא-ציוני. תחילה סבר שהציונות אינה אלא תנועה של שתדלנות וסוציאליזם, ואלה עוררו בנפשו דחייה. לאחר שהוברר לו דבר קיומה של ציונות אחרת, מיד החל לראות את עצמו כציוני. כצנלסון הצטרף לעבוד בחברת "סולל בונה" ושם היה עד לשיטות ניהול ועבודה כושלות. הוא היה משוכנע כי המשק היהודי, כפי שהוא מתנהל על ידי ראשי מפלגות הפועלים, לא יוכל להתפתח ולקלוט המונים.
שני דברים קשרו את כצנלסון עם הארץ ועם הציונות: העלייה הרביעית והציונות המהפכנית, שראשיתה עם הגדודים העבריים וניל"י, ואכן כצנלסון עלה לארץ ישראל בעלייה הזאת - ינואר 1925. כשעלה כצנלסון ארצה, סבר שאין הוא עולה, כלומר אין הוא בא להשתקע, אלא לתור את הארץ.
המציאות בארץ הפכה אותו למתנגד חריף ביותר לציונות המקובלת. כעסו של כצנלסון על הציונות הרשמית גבר, כשסבר שהיא מכשילה את העלייה הרביעית. מאורעות תרפ"ט (1929) גרמו לכעסו של כצנלסון על הציונות הרשמית לגבור, כי חשב שאינה עושה די להגנת היישוב היהודי ללא הגנה.
כאשר זאב ז'בוטינסקי הציג את משנתו: מלחמת תחייה עברית, נפרשה לפני כצנלסון ציונות אחרת, ציונות מדינית ומהפכנית, שבה תחייה לאומית - עם ישראל במדינה ריבונית. המשימה הראשונה בעיני כצנלסון הייתה להתקומם נגד הבריטים, כיוון שהם מהווים את המכשול בדרך לעצמאות וריבונות, והדרך היא לא להתחשב בחוקיהם ובגזירותיהם, ולהפירם עד כמה שהדבר ניתן לביצוע. ראשיתה של ההתמרדות אינה חייבת להתבטא במרד המוני מזוין אלא במחאה, הפגנות, אחריהן יבואו התנגשויות בלתי מזוינות עם כוחות המשטרה והביטחון, ובשלב האחרון יפרוץ המרד המזוין של המחתרת. בכך האמין כצנלסון שחיי הכובש הזר, הבריטים, יהפכו לבלתי נסבלים. אב"א אחימאיר תרם לגיבושה של תאוריה זו בראשית שנות השלושים בצוותא עם כצנלסון, שבה רק בכוח ובנכונות להקרבה, תשוחרר הארץ מידי הבריטים וכי הכלכלה חייבת להיות חופשית.
כצנלסון התקרב לתנועה הלאומית הרוויזיוניסטית בראשות זאב ז'בוטינסקי, ולאחר מאורעות תרפ"ט הצטרף לשורותיה - ל"צה"ר". כצנלסון סייע לארגן בחירות, נמצא במוקד ההכנות אבל מעולם לא הציג את עצמו כמועמד ריאלי. הוא היה מוכן לעסוק בכל מלאכה הקשורה במערכת הבחירות, אם בארגון הרשימה, אם בהמצאת כספים, אך כל אלה מאחורי הקלעים. כצנלסון היה ראש וראשון למשא ומתן על הרכבת הרשימה ובארגון התעמולה. דרכו לצה"ר הייתה באמצעות "ארגון עובדי הצה"ר" ובית"ר. כבר מראשית צעדיו בצה"ר מילא בה כצנלסון תפקידים מרכזיים: מפקד קן בית"ר ירושלים, חבר מרכז התנועה וציר לוועידתה העולמית בווינה ב-1932, וזמן מה מילא את תפקיד יו"ר ההסתדרות הציונית החדשה בארץ.
הזרם המקסימליסטי בתנועה הלאומית גובש על ידי אב"א אחימאיר, אורי צבי גרינברג וכצנלסון. המקסימליסטים נקראו כך כי הם תבעו מדינה יהודית לאלתר. כצנלסון ארגן את הנוער ואת בית"ר, והפך אותה לממושמעת יותר, מלחמתית יותר ולגורם חשוב יותר. עד בואו הייתה בית"ר מעין קבוצת נערים, והוא זה שגיבש אותה והפיח רוח לחימה. שני שותפיו לדעה של אב"א אחימאיר, על דרך המהפכה הציונית, כצנלסון ויעקב אורנשטיין, הגבירו את הנטייה האקטיביסטית-מרדנית, לפי הנוסח הבולשביסטי. לכצנלסון הייתה הערכה רבה למהפכה הקומוניסטית והוא התפעל מעוצמתה ומהיקפה. כמפקד קן בית"ר ירושלים, היה אחד מהוגי הדעות החשובים של ברית הבריונים, ורק נאמני הברית ידעו כי הוא היה התורם הראשי לביצוע פעולותיהם. פעילותו הענפה בכל מוסדות המפלגה הרוויזיוניסטית לא השביעה את רצונו, כי הוא סבר שתנועת שחרור אינה יכולה להיות תנועה שברשות - הוא שלל את הקומוניזם ואת הסוציאליזם והתייחס להישגיהם כמדומים. אנשי ברית הבריונים ראו בכצנלסון את איש המעשה היחיד שיוכל לעמוד בראשה, כאשר היא תעבור מהפגנות למחתרת של ממש.
בתקופה הקודמת לרצח ארלוזורוב ב-1933 היו היחסים בין מפלגות השמאל בציונות לתנועת "צה"ר" מתוחים. לאחר הרצח היו רבים שסברו כי הרוויזיוניסטים, או אחדים מחבריהם, זממו את הרצח ואף ביצעוהו. אחימאיר, סטבסקי ורוזנבלט הואשמו ברצח ועמדו לדין בפני בית המשפט המנדטורי. באותם ימים הוקם הוועד הציבורי שבראשו עמד הרב קוק. כצנלסון היה זה שהניע את הרב נתן מילייקובסקי, לפנות אל הרב קוק ולנפץ את העלילה. הרב הסכים להתייצב בראש ועד שגייס אמצעים להגנת הנאשמים, ובכך נפרצה הדרך להכנסת הרב קוק למערכה המשפטית הציבורית. לאחר רצח ארלוזורוב נאסר כצנלסון כחבר ברית הבריונים, זוכר מחוסר הוכחות ושוחרר.
כצנלסון היה ממתנגדיה החריפים של מדיניות ההבלגה במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט והוא תרם רבות להקמתו של האצ"ל (ארגון צבאי לאומי) ב-1931. הוא ארגן את בני הנעורים, הרצה בפניהם ונתן להם תפקידים מעשיים, ובכך עיצב את התשתית לנוער הלאומי הלוחם. הוא האדם שגרם לכך שמבית"ר יקום האצ"ל. כצנלסון ראה באצ"ל מחתרת צבאית, דבר שעליו חלם כל הימים, והוא זה שהשפיע על מפקדת האצ"ל להגיב לפרעות הערבים על היישוב, כשהמוסדות הציוניים ענו עליהן בהבלגה. בהגבה ראה פעולה של הצלת כבוד ישראל ובייחוד כבוד הנוער הישראלי. משטרת המנדט חיפשה אחר כצנלסון עקב פעולות האצ"ל, והוא ירד למחתרת למשך מספר חודשים. ב-1938, כשכמעט נתפס על ידי המשטרה, החליט כצנלסון שמסוכן להישאר בארץ והחליט לברוח לאירופה. הוא עלה בנמל חיפה על אונייה שהפליגה לאירופה, שם התמכר למפעל חייו האחרון - ההעפלה.
כצנלסון ומפעל ההעפלה
כשהגיע כצנלסון לאירופה בקיץ 1938, הפקידה בידו תנועת ז'בוטינסקי את העלייה וההעפלה שאורגנה על ידה. כשם שבארץ פעל בהתלהבות ובתנופה להעלאת האצ"ל על מסלול המלחמה, כך בגולה העלה את ההעפלה לנתיב המרכזי בהגשמת הייעוד הלאומי. המוסדות הרשמיים בתנועה הרוויזיוניסטית ראו בפעולה המדינית, במשא ומתן עם הממשלות, פעולה ציונית חשובה יותר מן ההגבה ומן ההעפלה, אך כצנלסון האמין בציונות הצבאית, בציונות המהפכנית. כצנלסון החליט לארגן עלייה המונית של יהודים לארץ ישראל, בדרכים בלתי-לגאליות. הוא סבר כי רק בדרך זו אפשר יהיה להביא ליצירת ישוב יהודי בעל עוצמה ממשית. כצנלסון ראה בעליית ההמונים הבלתי-לגאלית את המעשה החשוב ביותר בחייו. הוא קבע את מרכז פעולתו בוורשה, שבה הייתה הקהילה היהודית הגדולה במזרח אירופה. כצנלסון טען שהיישוב בארץ הוא שמאלי, מפני שממשלת המנדט מסרה לשמאל את מפתח העלייה והוא האמין שאין בכוח הרוויזיוניסטים להוציא את מפתח העלייה מידיהם, וששכנוע אידאולוגי לא ישכנע את היישוב. כצנלסון טען שהעלייה לארץ ישראל צריכה להיות המונית, שבה צריך להוציא יהודים רבים ככל האפשר, בראשם הצעירים. הוא האמין שהמרץ היהודי צריך לעבור מאירופה לארץ ישראל, ובארץ תשנה העלייה את אופי היישוב ודמותו. כצנלסון נרתם לארגונה וריכוזה של עליית אף על פי, בראשית 1939, היא עלייה ב' של התנועה הרוויזיוניסטית. המטרה שלנגד עיניו הייתה העלאה המונית של יהודים לארץ ישראל והגשמת תוכנית הפינוי של זאב ז'בוטינסקי.
כצנלסון השקיע במפעל חייו האחרון הזה את מרצו, את כישרון הארגון שלו, את יושרו האישי ומעל כולם - את התלהבותו ואמונתו. בפעילות מורכבת זו, שהצריכה סגולות וכישרונות שונים, התגלה כצנלסון כמנהיג נמרץ ותקיף. הוא האמין כי בזכות פעולותיו יצליח להוציא חלק ניכר מהנוער היהודי מפולין לארץ ישראל, וכי בית"ר תשוחרר מהמשרדים הארצישראליים של הסוכנות ומהסרטיפיקטים. בכך יימצא מפתח העלייה בידי הרוויזיוניסטים ולא בידי ממשלת המנדט והסוכנות. כצנלסון האמין כי ההעפלה תשנה את פני היישוב בארץ ישראל. המעפילים שעברו את ייסורי הגלות בפולין ואת ייסורי ההעפלה, יהיו שונים מהנוער היישובי הנתון לשליטת הסוכנות, וירצה שינוי. בכך לא תהיה רק הצלה לעולים, אלא הם יהוו תוספת כוח לשחרור ארץ ישראל מידי הבריטים.
מנחם בגין אמר:
כצנלסון, שנטל על עצמו את תפקיד מרכז פעולת ההעפלה ורכש אוניות להסעת אלפי מעפילים, האמין שממשלת המנדט תעמוד חסרת אונים מול ההעפלה, ושהאנגלים לא יעזו להטביע את אוניות המעפילים, מחשש לזעם היהודים בגולה. כצנלסון ריכז בידיו את הכספים ואת המשא ומתן בדרג גבוה של רבי החובלים והמבריחים, ולשם כך התרוצץ ברכבות ובמטוסים ברחבי אירופה. תפקידו כלל פיקוח על הפעולות הכספיות שנקשרו לעלייה הבלתי חוקית, אשר בלשונו הייתה העלייה החוקית. הוא ריכז וניהל את כל המגעים עם המוסדות הממשלתיים ועם חברות פרטיות. כצנלסון וחבריו ניגשו לביצוע התוכנית הראשונה של העלאת צי עולים, בן חמש אוניות לפחות. בשלוש מהן יהודים שלא הוגדרו פוליטית, ובשתיים - בית"רים, שהממשלה הפולנית סיפקה להם נשק באופן בלתי רשמי.
לשם הגשמת מפעל ההעפלה, עבר יוסף כצנלסון בחודשים האחרונים לחייו, לאורכה ולרוחבה של אירופה, מוורשה עד לונדון ומאמסטרדם עד אתונה, ושנה לפני מותו אמר:
ימיו האחרונים
לקראת מותו הקרב ובא, ביקש יוסף מרעייתו זלטה להעביר את גופתו לירושלים. הוא נתן הוראות מפורטות על טיב הארון בו יוטמן, העשוי בדיל ועץ, לצורך ההעברה לא"י. הוא קבע את מקום קבורתו על הר הזיתים בירושלים, ליד קברו של יעקב רז, איש האצ"ל הראשון שנהרג בעת משימה, לאחר שנתפס בירושלים כשניסה להטמין פצצה בשוק ערבי.
עצמותיו הועלו לישראל בשנת 1957 והוא נקבר בבית הקברות בסנהדריה. על שמו נקרא גן בשכונת רמת אביב ג' בתל אביב, ורחוב בעיר בת ים. וכן רחוב בשכונת קטמון הישנה בירושלים (סמטת יוסף בר- ניסן כצנלסון)
איצקו רחמימוב
יצחק (איצקו) רחמימוב (9 בספטמבר 1932 - 10 באוקטובר 1973) היה שחקן ואמרגן ישראלי.
ביוגרפיה
רחמימוב נולד בקיוסטנדיל, בולגריה. עלה לישראל ב-1948 במסגרת עליית הנוער. בהיותו פציפיסט, לא גויס לשירות צבאי. מעולם לא למד משחק, עם זאת שיחק בתיאטרון ובקולנוע.
רחמימוב נפטר בחדר האיפור בתיאטרון הקאמרי, בתחילת מלחמת יום הכיפורים, בגיל 41. הניח אחריו רעיה, מדלן, ושני בנים. נקבר בבית העלמין חולון.
תיאטראות בהן שיחק
האהל, להקת פיטר פריי, תיאטרון האופרטה, במת השחקנים, הקאמרי, בימות, התיאטרון העירוני חיפה.
הצגות בהן שיחק
הפואמה הפדגוגית, האוזן הפרטית והעין הציבורית, הרוזנת מריצה, רוחות, על עכברים ואנשים, ספור אוריה, טלמכוס קליי, כל יום אותו סיפור, אלפי, שעיר אחד לעזאזל, איש הקרח בא, שירת הברבור, סרג'נט מסגרייב, חלום ליל קיץ, הן לא תיקחהו עמך, עזית הכלבה הצנחנית, נפוליאון חי או מת, הן לא תקחהו עמך.
סרטים בהם שיחק
איי לייק מייק (1960), השוטר אזולאי (1971) בתפקיד סמל בז'ראנו, פלוך (1972).
כאמרגן
תוכנית א' של התרנגולים, הוא והיא (תוכניתם של אריק לביא ושושיק שני), הנסיכה האמריקאית.
בונדיבוגיו
מחוז בונדיבוגיו (באנגלית, בסוואהילי: Bundibugyo) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המערבי במדינת אוגנדה. בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, בונדיבוגיו.
מיקום
המחוז גובל באגם אלברט מצפון, במחוז נטרוקו מצפון מזרח, במחוז קיבלה ממזרח, במחוז קאבארול מדרום וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ממערב. מטה המחוז יושב בעיר הבירה של המחוז. עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא בונדיבוגיו.
המחוז ייחודי באוגנדה ובמזרח אפריקה כולה, בכך שהוא היחיד השייך מבחינה ביוגאוגרפית לאזור אגן הקונגו המאופיין ביער גשם טרופי. עם זאת, המחוז שייך לאגן הניקוז של נהר הנילוס, כאשר נהר סמליקי – בחלקו נהר הגבול בין קונגו ואוגנדה – נמנה מבין אחד מיובליו החשובים של הנילוס הלבן. היחוד הגאוגרפי נוצר מבידודו של המחוז משאר המדינה על ידי הרי הרוונזורי הגבוהים.
במחוז ממוקם הגן הלאומי סמליקי, שבתוכו גם נמצאים מעיינות חמים הקשורים מבחינה גאולוגית לשבר הסורי-אפריקאי. בגלל בידודו היחסי מבחינה גאוגרפית ותחבורתית של המחוז משאר המדינה, התיירות אינה מפותחת. כן פעילות של מורדים בעבר והתפרצות מחלת האבולה בבונדיבוגיו בשנת 2007 עדיין נקשרת למחוז למרות היותו בטוח יחסית.
איסלין סולהיים
איסלין סולהיים (בנורווגית: Iselin Løken Solheim; נולדה ב-20 ביוני 1990) היא זמרת וכותבת שירים נורווגית המוכרת בביצועיה "Sing Me to Sleep" ו"Faded" של המפיק אלן ווקר.
Symptom of the Universe
Symptom of the Universe (סימפטום היקום) הוא שיר של להקת ההבי מטאל הבריטית, בלאק סבאת'. השיר מופיע באלבום הלהקה משנת 1975, Sabotage.
סקירה
"Symptom of the Universe" הוא בעיקר פרי הלחנתו של גיטריסט הלהקה, טוני איומי, ומילותיו נכתבו על ידי גיזר באטלר. החלק האחרון של השיר שונה מאוד משאר השיר. חלק זה נוצר בג'אם באולפן באופן ספונטני (לפי איומי) והוחלט לשלבו בשיר.
ביצועים של הופעות חיות לשיר זה נמצאים באלבומים Past Lives, Cross Purposes Live ו-Live... Gathered in their Masses, ביצוע נוסף מופיע גם בסרט ההופעה שצולם בסיבוב ההופעות לקידום האלבום,.
ביצוע לשיר זה מופיע גם כשיר הפתיחה באלבום ההופעה של סולן הלהקה אוזי אוסבורן, Speak of the Devil משנת 1982.
השיר מתנגן במשחקי הווידאו Skate 2 ו-Brütal Legend.
סגנון מוזיקלי
"Symptom of the Universe" הוא הדוגמה הראשונה והמובהקת לז'אנר הת'ראש מטאל, ז'אנר שנוצר בשנות ה-80. נאמר גם כי השיר הוא שיר הפרוגרסיב מטאל הראשון אי פעם, רוב הזמן בגלל השינויים במצב רוח ובשינויי מקצבים. טוני איומי אמר על השיר: "זה מתחיל קצת אקוסטי. לאחר מכן זה מגיע לדברים הקצביים, כדי לתת לו את הדינמיקה הזו, כולל הג'אם בסוף".
אבי קונפורטי
אבי קונפורטי (נולד ב-1967) הוא שף ישראלי ובעלים-שותף במסעדות "צפרה", "טופולופומפו" ורשת המסעדות "זוזוברה" ו"מוזס".
ביוגרפיה
קונפורטי הוא שף אוטודידקט. את הסטאז' שלו התחיל אחרי הצבא כמכין קינוחים במסעדות: "שלייקס", "באובב" ו"פרננדל". ואת הקריירה המקצועית עשה בתור מנהל מזון ומשקאות במלון "The Palmer House Hilton" בשיקגו, זאת לאחר לימודי "מנהל בתי מלון" מאוניברסיטת נבדה בלאס וגאס.
בתום לימודיו ושהותו בארצות הברית חזר קונפורטי לישראל ופתח בשנת 1997, יחד עם ארי ויורם ירזין, את מסעדת "צ'ימיצ'נגה" - מסעדה מקסיקנית בנוסח סנטה פה בתל אביב. בהמשך הובילה שותפות זו להקמתה של רשת מסעדות "זוזוברה" – בר אטריות אסיאתי, ושל מסעדת "מוזס" - מטבח אמריקאי עדכני, שנפתחה בשנת 2003 והפכה לרשת ארצית המונה, נכון לינואר 2020, תשעה סניפים בישראל.
בשנת 2007 מכר קונפורטי את מסעדת "צ'ימיצ'נגה" (שנסגרה בעקבות שרפה לאחר ארבעה חודשים) ופתח, יחד עם שותפותיו לדרך יעל אורי ארנשטיין וענת בן-טובים לאופר, את מסעדת "צפרה" בסמוך.
בשנת 2008 מסעדת "צפרה" הוכתרה ידי מגזין העיצוב והלייף-סטייל Wallpaper כאחת משלוש המסעדות בעלות העיצוב היפה ביותר בעולם.
קונפורטי כיכב בתוכנית "השף הבריא" בערוץ 10, וכשופט בתוכנית קרב סכינים (של ערוץ 10) יחד עם הילה אלפרט וחיים כהן.
מתכוניו שובצו בספר הבישול "האוצר של על השולחן", ספר המתיימר להכיל את 400 המתכונים הטובים ביותר בישראל, בהוצאת על השולחן.
באוקטובר 2013 נפתחה טופולפומפו, מסעדת גריל אסייתי, בשדרות ההשכלה, תל אביב.
על קונפורטי ישנה ביקורת שבמסעדותיו מגישים לסועדים מנות יקרות מבלי ליידע אותם.
ביולי 2013 הגישה לקוחה בשם נטלי סווירי תביעה כנגד המסעדה לאחר שגילתה הגשה שיטתית של חזיר במנות בשר העגל במסעדה. התיק לא הגיע להכרעה, כיוון שהצדדים הגיעו לפשרה שכללה פיצוי בסך 3 מיליון שקלים ללקוחות המסעדה בצורת מנות ראשונות שיינתנו ללקוחות ללא תשלום, במה שחלק טענו כצעד פרסומי אשר אינו מזיק אלא אף תורם למסעדה.
בינואר 2022 פורסם כי גרם נזק של אלפי שקלים, לתא שירותים של מסעדה מתחרה. מנגד טען קונפורטי כי לא השחית דבר בכוונה, ולדבריו מדובר בניסיון למסע יחסי ציבור על הגב שלו.
הרנסאנס הצפוני
הרנסאנס הצפוני הוא מונח המתאר את תנועת הרנסאנס בצפון אירופה, או יותר בכלליות באירופה שצפונית לאיטליה. לפני אמצע המאה ה-15 לרנסאנס האיטלקי כמעט ולא הייתה השפעה על שאר אירופה, אולם גם עם ההתפשטות המהירה של התנועה במאה ה-16, השפעות הסגנון הגותי עדיין היו חזקות ונעלמו רק עם הגעת הבארוק.
בצרפת, המלך פרנסואה הראשון ייבא אמנות איטלקית, העסיק אמנים איטלקיים (כמו לאונרדו דה וינצ'י) ובנה ארמונות גדולים ויקרים, ובכך סימן את השיא של הרנסאנס הצרפתי. סופרים צרפתיים כמו פרנסואה רבלה ופייר דה רונסאר גם הם הושפעו מרוח הרנסאנס האיטלקי. מצרפת הרנסאנס התפשט צפונה אל ארצות השפלה (ר' הרנסאנס ההולנדי), מזרחה אל הקיסרות הרומית הקדושה וסקנדינביה (ר' הרנסאנס הגרמני) ומערבה אל אנגליה (ר' הרנסאנס האנגלי). הרנסאנס יובא גם לפולין ישירות מאיטליה על ידי אמנים פלורנטינים (ר' הרנסאנס הפולני).
הרנסאנס הצפוני היה שונה מהרנסאנס האיטלקי בכך שבתחומיו כוח השלטון היה מרוכז. בעוד איטליה הייתה מחולקת לערי מדינה עצמאיות, המדינות בשאר אירופה החלו להתפתח כמדינות לאום. הרנסאנס הצפוני היה גם קשור קשר הדוק לרפורמציה הפרוטסטנטית ולמלחמות הדת הקשות שהיא הביאה עימה בין הפרוטסטנטים החדשים לקתולים.
סקירה
אירופה המערבית הייתה נתונה תחת הפאודליזם יותר מאשר צפון איטליה. מערכת כלכלית זו שלטה במערב אירופה מזה אלף שנים, אך הייתה בשקיעה בזמן תחילת הרנסאנס. הסיבות לשקיעה זו כללו את האווירה ששררה אחרי המוות השחור, השימוש הגדל בכסף במקום באדמה כאמצעי תשלום, המספר הגדל של צמיתים שחיו כאנשים חופשיים, הקמת מדינות לאום עם מונרכיות ששאפו לקצץ בכוחם של האדונים הפאודלים, הירידה בכוחם של הצבאות הפאודליים מול הטכנולוגיות הצבאיות החדשות (כמו אבק שרפה), וכן עלייה בתוצרת החקלאית כתוצאה משיפור בטכנולוגיות ובשיטות החקלאיות. כמו באיטליה, השקיעה של הפאודליזם פתחה את הדרך לשינויים התרבותיים, החברתיים והכלכליים שהיו קשורים לרנסאנס.