cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אה"מ ביגל
ההפלגה הראשונה
ב-22 במאי 1826 יצאה "ביגל" מפלימות' להפלגתה הראשונה, יחד עם אה"מ "אדוונצ'ר" הגדולה ממנה (380 טון). משימתן הייתה עריכת סקר הידרוגרפי בחופי פטגוניה וארץ האש. הפיקוד הכולל על המשלחת נמסר לידי קפטן פיליפ פארקר קינג האוסטרלי, מפקד ה"אדוונצ'ר". על "ביגל" פיקד קפטן פרינגל סטוקס. באחד הקטעים הקשים יותר בהפלגה, בחופיה הקודרים והשוממים של ארץ האש, נתקף קפטן סטוקס דיכאון עמוק. כשפקדו האוניות את פוארטו אמברה שבמצרי מגלן, הסתגר סטוקס בתאו למשך 14 יום, וב-2 באוגוסט 1828, לאחר שדיבר בהתרגשות יתרה על ההכנות להמשך ההפלגה, נטל את אקדחו וירה בעצמו. אחרי ארבעה ימים שבה אליו הכרתו ונדמה היה כי הוא מחלים, אך אז הידרדר מצבו וב-12 באוגוסט 1828 הוא נפטר. קפטן פארקר קינג מינה כמחליפו את לפטננט ויליאם ג'ורג' סקיירינג, הלפטננט הראשון של "ביגל", ושתי האוניות יצאו שוב לים והפליגו אל מונטווידאו. ב-13 באוקטובר נכנסה "אדוונצ'ר" אל ריו דה ז'ניירו לתיקונים והצטיידות. תוך כדי כך הגיע לנמל באה"מ "גנגס" סגן אדמירל סר רוברט אוטווי, מפקד תחנת הצי באמריקה הדרומית. הוא הורה להביא את "ביגל" לתיקונים בנמל מונטווידאו, ומסר כי בכוונתו למנות לה מפקד חדש. כשהגיעה האונייה לנמל, מסר את הפיקוד עליה לידי שלישו, לפטננט הדגל רוברט פיצרוי. רוברט פיצרוי, אריסטוקרט בן עשרים ושלוש, הוכיח עצמו כמפקד מוכשר וסוקר דייקן. פעם גנבה קבוצת ילידים פואגיינים את סירת האונייה, ופיצרוי תפס אחדים מבני משפחותיהם והחזיק אותם באונייה כבני ערובה. בסופו של דבר נותרו על סיפונה של "ביגל" ארבעה מהם, שני גברים, נערה ונער, אשר האנגלים העניקו לו את השם ג'מי באטן. "ביגל" שבה לאנגליה עם ארבעת הפואגיינים ב-14 באוקטובר 1830.
תעלת ביגל, שמופתה ונסקרה במהלך הפלגה זו, נקראת על שמה של האונייה.
ההפלגה השנייה
פיצרוי קיווה כי הסקר באמריקה הדרומית יימשך תחת פיקודו, אך כשהתברר לו כי האדמירליות חושבת לבטל את התוכנית, החל פועל להחזרת הפואגיינים לארצם בדרך אחרת. בסיוע דודו, שהיה בעל קשרים באדמירליות, מונה פיצרוי בסופו של דבר למפקד אה"מ "שאנטיקליר" שעמדה לצאת להפלגת סקר אל ארץ האש, אך בשל מצבה הרעוע הוחלט לשלוח במקומה את אה"מ "ביגל". ב-27 ביוני 1831 מונה פיצרוי למפקד "ביגל" יחד עם ג'ון קלמנס ויקהם וברתולומיו ג'יימס סאליבן כלפטננטים, וב-4 ביולי הוחזרה האונייה לשירות פעיל.
"ביגל" הובאה אל מספנת דבנפורט, שם נעשו בה תיקונים ושינויים נרחבים לקראת הפלגתה. הסיפון העליון שנזקק להחלפה פורק, ובעצת פיצרוי נבנה במקומו סיפון שהיה גבוה מקודמו ב-8 אינצ'ים (200 מ"מ) בחרטום וב-12 אינצ'ים (300 מ"מ) בירכתיים. האוניות מסוג צ'רוקי נודעו כ"ארונות מתים צפים" בשל כישורי השיט הגרועים שלהן ונטייתן לטבוע. הסיפון המוגבה והניקוזים שנוספו לו הקטינו את סכנת ההתהפכות והטביעה של האונייה עקב היקוות גלי הים שנשברו עליו בים הסוער. ציפוי תחתית האונייה בפחי נחושת הוסיף למשקלה עוד כחמישה-עשר טון. "ביגל" הייתה גם האונייה הראשונה שהותקן בה כליא הברקים המותאם לאוניות שהמציא ויליאם סנו הריס. פיצרוי לא חסך גם בציודה של האונייה, שכלל 22 כרונומטרים וחמישה סימפייסומטרים, סוג של ברומטר ללא-כספית שהמציא אלכסנדר איידי שפיצרוי העדיפו על פני הברומטרים הרגילים בשל קריאתו המדויקת יותר.
פיצרוי נזקק בהפלגה הראשונה למומחה לגאולוגיה, ובא אז לכלל החלטה כי אם יצא שוב למשלחת חקר דומה, ישתדל לקחת עמו אדם בקי בנושא זה בעוד הוא עצמו ושאר הקצינים יעסקו בהידרוגרפיה. הפיקוד על משלחת חקר באותה תקופה היה כרוך במתח נפשי ובבדידות, כפי שהוכיחה התאבדותו של קפטן סטוקס. דודו של פיצרוי עצמו, וייקונט קאסלריי, התאבד ב-1822 בשל לחץ עבודה בלתי פוסקת. ניסיונותיו למצוא חבר שיתלווה אליו לא צלחו, והוא ביקש מחברו והממונה עליו, קפטן פרנסיס בופור, שיחפש עבורו ג'נטלמן חוקר טבע, המוכן להצטרף על חשבונו להפלגה כנוסע ולשמש לו בן לוויה. האדם שנבחר בסופו של דבר לתפקיד היה צ'ארלס דרווין, ג'נטלמן צעיר שלמד באותה תקופה לקראת סמיכתו לכומר כפרי.
דרווין ניהל יומן שבו רשם את כל קורותיו בהפלגה. הוא ערך אותו מחדש ופרסם אותו כספר שכותרתו Journal and Remarks, שראה אור ב-1839 ככרך השלישי של הדוח הרשמי של המשלחת. יומן המסע המדעי זכה לתפוצה רבה ונדפס מחדש פעמים רבות ובשמות שונים, והוא מוכר כיום בשם "הפלגת האונייה ביגל" (The Voyage of the Beagle).
ההפלגה השלישית
שישה חודשים לאחר שובה, ב-1837, נשלחה "ביגל" למפות חלקים נרחבים של חופי אוסטרליה, תחת פיקודו של קומנדר ג'ון קלמנט ויקהם, שהיה לפטננט בהפלגה השנייה. עוזרו כסוקר היה לפטננט ג'ון לורט סטוקס, ששירת כפרח חובלים בהפלגתה הראשונה של "ביגל" וכחובל ועוזר-סוקר בהפלגתה השנייה. (לא היה לו קשר משפחתי לפרינגל סטוקס.) הסריקה החלה בחוף המערבי של אוסטרליה, בין נהר סוואן (פרת' של ימינו) ונהר פיצרוי, ונמשכה בסריקת שני החופים של מצר בס בפינה דרום-מזרחית של היבשת. כדי לסייע ל"ביגל" בפעולות הסריקה במצר בס, צורפה אליה הקאטר הקולוניאלית "ונסיטרט" (Vansittart) מוון דיימנ'ס לנד (טסמניה). היא הושאלה על ידי סר ג'ון פרנקלין, מושל טסמניה, והפיקוד עליה נמסר לידי צ'ארלס קודרינגטון פורסיית', רב החובלים של הספינה. במאי 1839 הפליגו שתי האוניות צפונה כדי לסקור את חופי ים אראפורה ממול טימור. במרס 1841, לאחר שוויקהם חלה ונאלץ לעזוב, נמסר הפיקוד על "ביגל" לידי לפטננט ג'ון לורט סטוקס, אשר המשיך את מלאכת הסקר. ההפלגה הסתיימה ב-1843.
שנות שירותה האחרונות
ב-1845 הוסבה "ביגל" לספינת משמר נייחת (watch vessel) כמו אוניות רבות דומות לה שהוצבו בנהרות ובנמלים ברחבי אנגליה. היא נמסרה לידי שירות המכס והבלו כדי למנוע הברחות בחוף אסקס בנתיבי השיט מעבר לגדה הצפונית של שפך התמזה. האונייה עוגנה באמצעיתו של נהר רוץ', המהווה חלק מהסבך הרחב של נתיבי שיט וביצות הידועים בשם מערכת הנהרות המועדיים של נהר קרוץ' ונהר רוץ'. לאזור ימי גדול ממדים זה יש קו חוף מועדי באורך 243 קילומטרים, והוא מהווה חלק מקו החוף של אסקס שאורכו 565 קילומטרים, החוף הארוך ביותר בממלכה המאוחדת. שולי וסוחרי צדפות, שהתפרנסו מגידול צדפות באזור עגינתה של האונייה, תבעו ב-1851 את סילוקה של ספינת המשמר WV-7 (אה"מ "ביגל" לשעבר), מאחר שהיא חוסמת את הנהר ואת מצע הגידול של הצדפות. ברשומות הצי (Navy List) מ-25 במאי 1851 מצוין כי שמה הוחלף ל-Southend W.V. No. 7. ב-1870 נמכרה האונייה ל"האדונים מארי אנד טריינר" לגריטה.
דמדומי שחר
דמדומי שחר: מחשבות על הדעות הקדומות שבמוסר הוא ספרו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה שיצא בשנת 1881. הספר מורכב מ-575 אפוריזמים המשתרעים על פני חמישה כרכים.
הספר תורגם לעברית על ידי ישראל אלדד, ויצא יחד עם הספר כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים בהוצאת שוקן בשנת 1968.
תוכן הספר
בספר זה מקטין ניטשה את תפקידו של ההדוניזם כמניע ומדגיש את תפקידה של "תחושת הכח". ניטשה מקדיש חלק נכבד בספרו זה לביקורת על הנצרות ולחשיפת רקבון המוסר הקונבנציונלי של התרבות המערבית עם שקיעת הנצרות.
היחס ליהודים
ניטשה מביע בספר ביקורת נוקבת כלפי הנצרות בגלל מושגי החטא שבה ותפיסותיה המוסריות. ביהדות וביהודים הוא רואה צדדים אחרים והוא בוחן אותם בצורה אוהדת.
כך למשל בספר השלישי (קטע 205) הוא כותב פסקה ארוכה "על עם ישראל". ציטוטים מתוך הקטע:
והוא מסיים את הקטע:
הסימפוניה החמישית של בטהובן
הסימפוניה החמישית בדו מינור, Op. 67 (מכונה גם "הגורל"), שכתב לודוויג ואן בטהובן בין השנים 1804–1808, היא מהמפורסמות ומהפופולריות שביצירות המוזיקה הקלאסית. הסימפוניה בוצעה לראשונה בשנת 1808 בתיאטר אן דר וין שבווינה וזכתה לפופולריות תוך זמן קצר. מאז הייתה לאחת הסימפוניות המבוצעות ביותר באולמות הקונצרטים. א.ת.א. הופמן תיאר אותה כ"אחת היצירות החשובות ביותר בתקופתה".
הסימפוניה מורכבת מארבעה פרקים: אלגרו קון בריו, אנדנטה קון מוטו, וסקרצו מהיר (אלגרו) המוביל ללא הפסקה (attacca) לפרק הסיום, אלגרו. ידוע במיוחד מוטיב הפתיחה של הפרק הראשון הבנוי מארבעה תווים, 'קצר-קצר-קצר-ארוך', פעמיים בזה אחר זה ("סקוונצה"):
הסימפוניה, ובמיוחד מוטיב הפתיחה שלה, השתרשו בתרבות המערב גם בקרב קהל שאינו מאזין מובהק למוזיקה קלאסית. הדבר הביא לעיבודים מחודשים של חלקים מהסימפוניה בסרטי קולנוע, בסדרות טלוויזיה ובסגנונות של מוזיקה פופולרית כמו דיסקו, רוקנרול, ואפילו טכנו.
שימוש מפורסם במוטיב הפתיחה של הסימפוניה החמישית נעשה במהלך מלחמת העולם השנייה, כששירות השידור הבריטי, ה-BBC, פתח בו את מהדורות החדשות שלו. הרצף 'קצר-קצר-קצר-ארוך' ייצג את קוד המורס של האות "V" (עבור "Victory") — נקודה, נקודה, נקודה, קו.
כתב היד של היצירה שמור בספריית המדינה בברלין.
הלחנה
כתיבת הסימפוניה החמישית ארכה זמן רב, יותר מארבע שנים. זאת מכיוון שבמהלך אותן שנים עסק בטהובן בכתיבת יצירות נוספות, ביניהן הגרסה הראשונה של "פידליו", הסונאטה לפסנתר "אפאסיונטה", שלוש רביעיות המיתרים "ראזומובסקי", הקונצ'רטו לכינור, הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר, והסימפוניות הרביעית והשישית.
טיוטות ראשונות של הסימפוניה מתוארכות לשנת 1804, מיד לאחר מועד השלמת הסימפוניה השלישית, וסיום כתיבתה בשנת 1808 התרחש במקביל לסיום כתיבת הסימפוניה השישית, "הפסטורלית". בטהובן היה אז בשנות השלושים לחייו, וכבר סבל מחירשות חלקית.
ביצוע בכורה
הסימפוניה החמישית בוצעה לראשונה ב-22 בדצמבר 1808 בתיאטר אן דר וין שבווינה, במסגרת קונצרט גדול ויחיד במינו שארך יותר מארבע שעות, קונצרט בטהובן, 1808. בטהובן ניצח על הקונצרט, שהוקדש כולו להשמעת בכורה של יצירותיו. שתי הסימפוניות, החמישית והשישית, הופיעו בתוכנית בסדר הפוך מהמוכר כיום: הסימפוניה החמישית צוינה כמספר 6, והשישית כמספר 5.
תוכנית הקונצרט המלאה כללה את היצירות הבאות:
בטהובן הקדיש את הסימפוניה החמישית לשניים מפטרוניו: הנסיך לובקוביץ והרוזן רזומובסקי. ההקדשה הופיעה במהדורה המודפסת הראשונה שיצאה לאור באפריל 1809.
קבלה והשפעה
ביצוע הבכורה, שסבל ממכשלות שונות, עבר כמעט ללא תגובה מצד המבקרים. התזמורת לא היטיבה לנגן – התקיימה חזרה אחת בלבד לפני הקונצרט – ובנקודה אחת במהלך ביצוע הפנטזיה הכוראלית, נאלץ בטהובן להפסיק את הנגינה ולהתחילה מחדש עקב טעות של אחד המבצעים. האודיטוריום לא היה מחומם והקהל היה מותש מהקור ומאורך התוכנית. אך ביצוע אחר, כעבור שנה וחצי, הניב סקירה נלהבת מאת א.ת.א. הופמן, שתיאר את המוזיקה בדימויים דרמטיים:
תוך זמן קצר כבשה הסימפוניה מקום מרכזי ברפרטואר הקונצרטים. בין השאר בוצעה בקונצרטי הפתיחה של התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בדצמבר 1842 ושל התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בנובמבר 1931. סימפוניה זו היא בין המהפכניות שביצירותיו של בטהובן, יחד עם הסימפוניה השלישית, "הארואיקה", והסימפוניה התשיעית, "הכוראלית". היא נחשבה לפורצת דרך מבחינה טכנית ורגשית גם יחד, והייתה לה השפעה רבה על מלחינים ומבקרי מוזיקה. היא סיפקה השראה למלחינים כמו ברהמס, צ'ייקובסקי (בעיקר בסימפוניה הרביעית שלו), מאהלר והקטור ברליוז. נאמר עליה כי כל סימפוניה בעלת משמעות שנכתבה אחריה נוצרה בהשפעתה או כתגובה לה.
עם השנים הפכה הסימפוניה החמישית לאחת היצירות המוכרות ברפרטואר הקלאסי, ומוטיב הפתיחה שלה הפך למעין "אייקון" מוזיקלי המייצג מוזיקה קלאסית בכלל ואת יצירותיו של בטהובן בפרט.
מבנה
היצירה מחולקת לארבעה פרקים:
שלושת הפרקים הראשונים כתובים לשני חלילים, שני אבובים, שתי קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני, והרכב כלי הקשת הרגיל של התפקיד הראשון והשני בכינורות, ויולות, צ'לים וקונטרבאסים. בפרק הרביעי, מצטרפים פיקולו, קונטרה בסון ושלושה טרומבונים (אלט, טנור ובס). ביצוע היצירה נמשך כ-35 דקות.
פרק ראשון
הפרק הראשון פותח במוטיב ארבעת הצלילים 'קצר-קצר-קצר-ארוך' (ראו לעיל), אחד מהמפורסמים ביותר במוזיקה המערבית. המוטיב חוזר בצורות שונות לאורך הסימפוניה ומאחד אותה מבחינה נושאית. מחלוקת שוררת בקרב מנצחים בנוגע לאופן נגינת ארבע התיבות הפותחות. יש שמנצחים עליהן במפעם אלגרו ברור; אחרים מנצלים את חירות הפרשנות להתייחסות כבדת משקל, ומנגנים את המוטיב במפעם איטי יותר והדור; ויש שמבצעים את שלושת צלילי הסול ושלושת צלילי הפה ב'מולטו ריטרטאנדו' (האטה בכל פסוקית של ארבעה צלילים), בהסתמך על סימן הפרמטה שמעל לכל תו רביעי.
הפרק הראשון הוא במבנה הסונאטה המסורתי, שבטהובן ירש מקודמיו, היידן ומוצרט (כשהרעיונות הראשיים שמוצגים בעמודים הראשונים עוברים פיתוח מפורט דרך סולמות רבים, עם חזרה דרמטית לקטע הפותח - הרפריזה - ברבע האחרון של הפרק). הפרק מתחיל בשני פסוקי פורטיסימו דרמטיים, המוטיב המפורסם, המשתלטים על קשב המאזין. לאחר ארבע התיבות הראשונות, משתמש בטהובן בחיקויים ובסקוונצות להרחבת המוטיב; חיקויים נמרצים אלה מתערבבים זה בזה בסדירות קצבית ברורה כל כך, עד שנראה שהם מפתחים מלודיה יחידה וזורמת. לאחר הגשר נשמעת תרועה קצרה של הקרנות, המהווה מעין הכרזה על כניסת הנושא השני. נושא זה כתוב ב-מי במול מז'ור, המז'ור המקביל, והוא לירי יותר, כתוב בפיאנו ומביא את מוטיב ארבע התיבות בליווי כלי הקשת. הקודה מבוססת שוב על מוטיב ארבע התיבות. קטע הפיתוח בא בהמשך, תוך שימוש במודולציות, סקוונצות וחיקוי, וכולל את הגשר. אחרי הרפריזה, מופיע קטע סולו קצר באבוב בסגנון כמו-אלתורי, והפרק מסתיים בקודה גדולה.
פרק שני
הפרק השני, בלה במול מז'ור, הוא יצירה לירית בצורת וריאציה כפולה, כלומר שני נושאים מוצגים ומשתנים לסירוגין. לאחר הווריאציות ישנה קודה ארוכה. הבחירה בלה במול מז'ור אחרי פרק בדו מינור הייתה טכניקה פשוטה של בטהובן, והוא השתמש בה בסונאטה "הפתטית" וכן בסונאטה השישית לכינור (Op. 30, מס' 1).
הפרק פותח בהכרזת נושאו, מלודיה באוניסונו בנגינת ויולות וצ'לים, בליווי קונטרבסים. נושא שני מגיע במהרה, עם הרמוניה שמספקים קלרינטים, בסונים וכינורות, עם ארפג'ו משולש בוויולות ובקונטרבס. לאחר חזרה על הנושא הראשון בווריאציה, מופיע נושא שלישי, בתווים של 1/32 בוויולות ובצ'לי וכנגדו אמירה בחליל, אבוב ובסון. אחרי קטע ביניים, כל התזמורת משתתפת בפורטיסימו, לקראת סדרה של כמה קרשנדי, וקודה לסיום הפרק.
פרק שלישי
המוזיקולוג גוסטב נוטבום מהמאה ה-19 ציין שלנושא זה יש אותו רצף גובהי צלילים (אך בסולם שונה ובמנעד אחר) של פתיחת הנושא של הפרק האחרון בסימפוניה מס' 40 בסול מינור של מוצרט. הנה הנושא של מוצרט:
תופעות כאלה של דמיון צצות לעיתים במקרה, אך אין זה סביר במקרה זה. נוטבום גילה את הדמיון כשעיין בפנקס הסקיצות של בטהובן לסימפוניה החמישית: מופיעות בו 29 תיבות של ה'פינאלה' של מוצרט, שבטהובן העתיק.
הנושא הפותח נענה בנושא מנוגד בכלי הנשיפה, ברצף החוזר על עצמו. אחריו נכנסות הקרנות ברמה בנושא הראשי של הפרק, והמוזיקה מתקדמת משם. קטע הטריו הוא בדו מז'ור ונכתב במרקם קונטרפונקטי. כשהסקרצו חוזר בפעם האחרונה, הוא מנוגן בפיציקטו חרישי בכלי קשת. בקודה הסופית, המוזיקה צונחת ללחישה קלה לפני קרשנדו ענק ומעבר ללא הפסקה לפרק הרביעי. מעבר סופי זה לוקח את המוזיקה מדו מינור לדו מז'ור של ה'פינאלה'. "הסקרצו מציע ניגודים, הנושאים דמיון מסוים לאלה של הפרק האיטי, בכך שהם שואבים את כוחם משינוי קיצוני באופי בין הסקרצו והטריו... הסקרצו מעמת תארית זו עם המוטיב המפורסם מהפרק הראשון, המשתלט בהדרגה על כל הפרק."
פרק רביעי
הפרק הרביעי מתחיל באקורד דו מז'ור הכולל את כלי התזמורת ומתייחד בהרכב מלא של טרומבונים.
הסיום המנצח והמעורר מתחיל ללא הפסקה לאחר הסקרצו. הוא כתוב בווריאנט בלתי רגיל של צורת הסונאטה: בסוף קטע הפיתוח, המוזיקה עוצרת על קדנצה דומיננטית, בפורטיסימו, והמוזיקה נמשכת לאחר הפסקה בחזרה (רפריזה) שקטה על 'נושא הקרנות' של פרק הסקרצו. ביציאה מהתיבות האחרונות של קטע הסקרצו המובלע מוצגת הרפריזה תוך קרשנדו, בדיוק כפי שאותה מוזיקה הוצגה בפתיחת הפרק. החלוץ בפעולה זו של קטיעת הפינאלה עם חומר מהסקרצו היה היידן (אצל היידן היה פרק מינואט במקום סקרצו), שעשה דבר זהה בסימפוניה ה-46 שלו בסי מז'ור משנת 1772 ובפרק הראשון של הסימפוניה מספר 103 במי במול מז'ור. לא ידוע, אם בטהובן הכיר סימפוניות אלו.
סיום הסימפוניה החמישית מכיל קודה ארוכה מאוד, בה נדחסים הנושאים הראשיים של הפרק בזה אחר זה. לקראת הסוף, הטמפו עולה לפרסטו. הסימפוניה נגמרת ב-29 תיבות של אקורדי דו מז'ור, מנוגנים בפורטיסימו ב"סגנון הקלאסי". צ'ארלס רוזן גורס, שהסיום משקף את תחושת הפרופורציות הקלאסיות של בטהובן: הקדנצה "הארוכה במידה שלא תיאמן" בדו מז'ור טהור בפשטותו, נחוצה ל"הארקת המתח הקיצוני של היצירה האדירה הזו."
מסורת, עיון ומחקר
דברים רבים נכתבו על הסימפוניה החמישית בספרים, מאמרים של מלומדים והערות על ביצועים מוקלטים או חיים. פרק זה מסכם כמה נושאים, הכלולים בחומר זה.
מוטיב ה"גורל"
המוטיב ההתחלתי של הסימפוניה זוהה כמה פעמים עם משמעות סימבולית של הגורל הנוקש בדלת. רעיון זה בא ממזכירו ומשרתו של בטהובן, אנטון שינדלר, שכתב שנים רבות אחרי מות בטהובן: "'המלחין עצמו סיפק את המפתח למעמקים אלה כשיום אחד, בנוכחות המחבר, הצביע על תחילת הפרק הראשון והביע במילים אלו את הרעיון הבסיסי של יצירתו: 'כך נוקש הגורל בדלת!''" מומחים נוטים להמעיט בערך עדותו של שינדלר בנוגע לעניינים שונים בחייו של בטהובן (יש הסבורים, שהוא זייף רישומים בספרי השיחות של בטהובן). יתרה מזו, לעיתים קרובות צוין שגישתו של שינדלר לבטהובן הייתה רומנטית מדי. מכאן שגם אם איננו יכולים לדעת בוודאות אם שינדלר זייף ציטוט זה, הדבר נראה כאפשרות סבירה. על פי סיפור נוסף על המוטיב הלקוח מתיאורו של אנטוני הופקינס על הסימפוניה, טען קארל צ'רני (תלמידו של בטהובן, שניגן בביצוע הבכורה את קונצ'רטו הקיסר) ש"התבנית הצלילית הקטנה הגיעה אל בטהובן מציוץ של גִבְּתוֹן, ששמע כשטייל בפארק פראטר בווינה." הופקינס גם מציין ש"כשניתנה הבחירה בין ציפור לגורל בדלת, העדיף הציבור את המיתוס הדרמטי יותר, אף כי אין זה סביר, שצ'רני המציא סיפור כזה." הערכות של פירושים אלה נוטות להיות ספקניות. "האמירה המקובלת, שבטהובן ייחס את הפתיחה המרשימה של הסימפוניה ל'נקישת הגורל בשער' היא מפוקפקת; תלמידו של בטהובן, פרדיננד ריס, היה היוצר האמיתי של פירוש פואטי זה, שבטהובן קיבל בסרקזם כשריס סיפר לו עליו." אליזבת שווארם גלצנר אומרת, ש"בטהובן היה מוכן להגיד כמעט כל דבר ובלבד שייפטר מעונשם של טרדנים סקרנים". לאור זאת יש להתייחס בספקנות רבה לשני הסיפורים.
הסולם שבטהובן בחר
הסולם של הסימפוניה החמישית, דו מינור, מזוהה בדרך כלל כסולם מיוחד לבטהובן, "טונליות הרואית וסוערת". בטהובן כתב מספר יצירות בדו מינור, שאופיין דומה באופן כללי לזה של הסימפוניה החמישית. הסופר צ'ארלס רוזן אומר, "בטהובן ב-דו מינור התקבל עם הזמן כמסמל את אופיו האמנותי. בכל מקרה ומקרה, הוא מגלה את בטהובן כגיבור. דו מינור איננו מציג את בטהובן בשיא עידונו, אך לעומת זאת הוא מגיש לנו את בטהובן בדמותו המוחצנת ביותר, שבה הוא מצטייר בשיא קוצר רוחו כלפי כל פשרה שהיא".
האם המוטיב הפותח חוזר לאורך הסימפוניה?
טענה מקובלת היא, שמוטיב הפתיחה (קצר-קצר-קצר-ארוך; ראו לעיל) חוזר לאורך הסימפוניה ומאחד אותה. להלן דוגמאות הלקוחות לדברי וב, "זו תבנית קצבית, שמופיעה בכל אחד משלושת הפרקים האחרים וכך תורמת לאחדות הכוללת של הסימפוניה", "מוטיב אחד שמאחד את כל היצירה" (דאג בריסקו), "מוטיב יחיד המאחד את כל היצירה" (פיטר גוטמן); מקצב תארית הפתיחה המפורסמת... חוזר ומופיע בנקודות מכריעות בפרקים הבאים" (ריצ'רד בראטבי). מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים מאשש בזהירות השקפה זו וכותב, כי "מוטיב הפתיחה המפורסם נשמע כמעט בכל תיבה בפרק הראשון - ובשינויים מסוימים, בשאר הפרקים.
קטעים מסוימים בסימפוניה מביאים לסברה זו. הקטע המוזכר בתכיפות הגדולה ביותר מופיע בפרק השלישי, כאשר הקרנות מנגנות את הסולו הבא, שתבנית הקצר-קצר-קצר-ארוך חוזרת בו שוב ושוב:
בפרק הקודם (השני), קו ליווי מנגן מקצב דומה:
בפינאלה, גורס דאג בריסקו, שאפשר לשמוע את המוטיב בתפקיד הפיקולו, והוא מתכוון כנראה לקטע הבא:
בהמשך, בקודה של הפינאלה, מנגנים כלי הבאס שוב ושוב את התבנית הבאה:
מצד שני, יש פרשנים שאינם מתרשמים מתופעות הדמיון הללו, והם מחשיבים אותן כמקריות. אנטוני הופקינס, כשהוא דן בנושא בסקרצו, אומר כי "שום מוזיקאי בעל קמצוץ של רגש לא יוכל לבלבל [בין שני המקצבים]", ומסביר כי מקצב הסקרצו מתחיל בפעמה מוזיקלית חזקה ואילו הנושא של הפרק הראשון מתחיל בפעמה חלשה. דונלד פרנסיס טובי לועג לרעיון שמוטיב רתמי מאחד את הסימפוניה: "התגלית העמוקה הזו הייתה אמורה לגלות אחדות שאיש לא חשד בקיומה ביצירה, אבל לא נראה שהיא מרחיקה לכת די הצורך לשם כך." אם ליישם גישה זו בעקביות, הוא מוסיף, הרי המסקנה היא שעוד יצירות רבות של בטהובן "מאוחדות" גם הן עם הסימפוניה הזו, מאחר שהמוטיב מופיע גם בסונאטה לפסנתר מס' 23 "אפאסיונטה", בקונצ'רטו הרביעי לפסנתר וברביעיית המיתרים מס' 10, אופוס 74. טובי מסכם, "האמת הפשוטה היא, שבטהובן לא יכול היה להסתדר בלי תבניות רתמיות צרופות כאלה ממש בשלב זה באמנותו."
לחיזוק התנגדותו של טובי אפשר להוסיף את שכיחותה הבולטת לעין של התבנית הרתמית קצר-קצר-קצר-ארוך ביצירות מוקדמות של בני תקופתו המבוגרים יותר של בטהובן, היידן ומוצרט. שתי דוגמאות לכך מצויות בסימפוניה 96 של היידן, ה"נס", ובקונצ'רטו לפסנתר מס' 25, ק. 503, של מוצרט. דוגמאות כאלה מלמדות שלמקצבי "קצר-קצר-קצר-ארוך" היה מקום קבוע בשפה המוזיקלית של המלחינים בתקופתו של בטהובן.
נראה שהשאלה אם בטהובן שזר, במתכוון או שלא ביודעין, מוטיב רתמי יחיד בסימפוניה החמישית תישאר (במילותיו של הופקינס) "פתוחה לנצח לדיון".
טרומבונים ופיקולו
הנחה מקובלת היא, שבפרק האחרון בסימפוניה החמישית נעשה לראשונה שימוש בטרומבון ובפיקולו בסימפוניה תזמורתית, אך הדבר אינו נכון. המלחין השוודי יואכים ניקולאס אגרט שילב טרומבונים בסימפוניה במי במול מז'ור שכתב ב-1807, וישנן דוגמאות לסימפוניות מוקדמות יותר עם תפקיד לפיקולו, כולל בסימפוניה ה-19 בדו מז'ור של מיכאל היידן (אחיו של יוזף היידן) שחוברה באוגוסט 1773.
החזרה בפרק השלישי
בפרטיטורה בכתב-היד (והיא הגרסה המקורית של בטהובן), הפרק השלישי מכיל סימן חזרה: לאחר נגינת קטעי הסקרצו והטריו מראשית עד אחרית, המבצעים מונחים לחזור לתחילת הפרק ולנגן שוב את שני הקטעים. לאחר מכן מגיע ביצוע שלישי של הסקרצו, הכתוב הפעם אחרת, לכלי קשת בפיציקטו ועובר ישירות לפרק הרביעי (ראו תיאור לעיל). רוב הגרסאות המודפסות המודרניות של הפרטיטורה אינן כוללות את סימן החזרה; ואכן רוב מבצעי הסימפוניה מנגנים את הפרק כ-ABA' (כאשר A= הסקרצו, B= הטריו, ו-A'= הסקרצו השונה), בניגוד ל-ABABA' של פרטיטורת כתב-היד. לא סביר שסימן החזרה בפרטיטורה המקורית הוא טעות פשוטה של המלחין. תרשים ה-ABABA' לסקרצי מופיע גם במקום אחר אצל בטהובן, בבגטלה לפסנתר, Op. 33 (שנת 1802), בסונטה לפסנתר וצ'לו בלה מז'ור, ובסימפוניות הרביעית, השישית והשביעית. בכל מקרה, ייתכן גם שבטהובן העדיף בהתחלה ABABA' לסימפוניה החמישית, אך שינה את דעתו במהלך ההוצאה לטובת הגרסה של ABA'.
מאז ימיו של בטהובן, גרסאות של הסימפוניה תמיד הודפסו ב-ABA'. אך ב-1978 הוכנה גרסה של ABABA' על ידי פיטר גילקה ויצאה בהוצאת פיטרס. ב-1999 פורסמה גרסה נוספת של יונתן דל מאר בהוצאת ברנרייטר, שתמכה בהחזרת הגישה של ABA'. בספר נלווה של הערות פרשנות דל מאר מלמד זכות על ההשקפה ש-ABA' מייצג את כוונתו הסופית של בטהובן. במילים אחרות, שהנוסח המוכר הוא גם הנוסח הנכון.
בביצועי קונצרט היה השימוש ב-ABA נפוץ יותר עד לתקופה האחרונה. מאז הופעת גרסתו של גילקה, הרגישו המנצחים חופשיים יותר לבחור בגרסה הנראית להם. המנצחת קרוליין בראון, מייסדת תזמורת הנובר, כותבת, בהערות לביצוע ה-ABABA' שלה, (שהוקלט בנגינת תזמורת הנובר בחברת ההקלטות נימבוס):
דומה, שביצועים עם ABABA' חביבים במיוחד על מנצחים, המתמחים בביצוע אותנטי (כלומר, בכלים מהסוג ששימש בימיו של בטהובן). מנצחים אלה כוללים את בראון, וכמו כן את כריסטופר הוגווד, ג'ון אליוט גרדינר (שההקלטה שלו מבוססת דווקא על הפרטיטורה שערך דל מאר) וניקולאוס הארנונקור. יש גם הקלטות של ביצועי ABABA בכלים מודרניים עם תזמורת טונהאלה, ציריך בניצוח דייוויד זינמן והפילהרמונית של ברלין בניצוח קלאודיו אבאדו.
העברת תפקידי בסון לקרנות
בפרק הראשון, בטהובן כתב את הנושא השני באקספוזיציה כסולו לשתי הקרנות:
במיקום הזה, הנושא מופיע בסולם מי במול מז'ור. כשאותו נושא חוזר לאחר מכן בחלק הרפריזה, הוא בדו מז'ור. כפי שאנתוני הופקינס מציין, "הדבר ... הציב בעיה בפני בטהובן, מאחר שהקרנות הטבעיות (של ימי בטהובן), שהיו מוגבלות מאוד בהיקף צליליהן לפני המצאת השסתומים, לא היו מסוגלות לנגן את הפסוקית בסולם דו מז'ור ה'חדש'. לכן, בטהובן נאלץ להעניק את התפקיד לשני בסונים, שבתחום הנגינה הגבוה שלהם היוו תחליף רחוק ממספק. בביצועים מודרניים ההשתמעויות ההרואיות של הרעיון המקורי נחשבות ראויות יותר לשימור מאשר העניין המשני של חלוקת התפקידים המקורית; הפסוקית מנוגנת בקביעות בידי הקרנות, שעכשיו אפשר לסמוך על יכולותיהן המכניות."
למעשה, מאז שהופקינס כתב את הקטע הזה (1981), היו מנצחים שניסו לשמר בפועל את רעיון הקצאת התפקידים המקורי של בטהובן. אפשר לשמוע ניסיון זה בניצוחה של קרוליין בראון, שנזכר בסעיף הקודם, בהקלטה של ג'ון אליוט גארדינר, וכמו כן בהקלטה חדשה של סיימון ראטל על התזמורת הפילהרמונית של וינה. אף כי קרנות מותאמות לנגינת הקטע בדו מז'ור פותחו זמן לא רב אחרי ביצוע הבכורה של הסימפוניה החמישית, אין לדעת, אם בטהובן התכוון להחליף לקרנות מודרניות או להשאיר את הבסונים בקטע מכריע זה: אין כל עדות לתאוריה לפיה בטהובן בחר בבסונים כתחליף נחות מתוך אילוץ טכני, ולא מן הנמנע שהבחירה הייתה מטעמים אסתטיים גרידא. צלילו של הבסון הקלאסי, שהיה נפוץ בימיו של בטהובן, היה מחוספס ומאנפף יותר מצלילו של הבסון המודרני, וקרוב יותר לצלילן של הקרנות הטבעיות. כמו כן, אילו רצה בטהובן דווקא בחזרה על האפקט של האקספוזיציה, הרי שעמדו לפניו גם אפשרויות אחרות: הוספת תפקיד לקרן נוספת, מתן המוטיב לכל כלי הנשיפה באוניסון, מתן התפקיד לטרומבונים וכו'. חולשתה של התאוריה לפיה בטהובן נתן את התפקיד לבסון בלית ברירה, משום שהקרן לא עמדה לרשותו, היא שהיא מציגה את בטהובן כמתזמר בינוני שלא ידע שבסון אינו יכול ליצור אותו אפקט כשל קרן; היא גם מניחה כמובן מאליו שבטהובן רצה לחזור פעמיים על אפקט זהה - גישה אסתטית המאפיינת על פי רוב מוזיקה מאוחרת יותר.
מלחמת הברית המרובעת
גורמי המלחמה
קרלוס השני, מלך ספרד מת בשנת 1700 ללא יורשים, ועל פי צוואתו הוכתר פיליפ, דוכס אנז'ו, נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, בתור יורשו, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714), אשר בסיומה הוכתר פיליפ, דוכס אנז'ו, כפליפה החמישי, מלך ספרד, בתנאי שיוסר מסדר הירושה לכתר הצרפתי, ובכך להבטיח שהכתרים הצרפתי והספרדי לא יתאחדו.
לפי חוזה אוטרכט (1713), ספרד איבדה את כל נחלותיה באיטליה ובארצות השפלה. ארצות השפלה הספרדיות, דוכסות מילאנו, נאפולי וסרדיניה ניתנו לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעוד שסיציליה נמסרה לויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה ופרוסיה קיבלה את חלרה הספרדית. הנחלות האלו היו תחת שליטת ספרד ההבסבורגית במשך מאתיים שנה, וההפסד שלהם נתפס כמכה גדולה למדינה הן מבחינה מעשית והן מבחינת יוקרה.
בשנת 1715 מת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ונינו לואי החמישה עשר, מלך צרפת, עלה לשלטון במקומו, בעוד שפליפה החמישי, היחיד ששרד מבין נכדיו של לואי הארבעה עשר, ובניו לא נכללו בסדר הירושה של הכתר הצרפתי מכוח חוזה אוטרכט.
למרות זאת, פליפה החמישי טען לכתר הצרפתי במקרה של מותו של לואי החמישה עשר. ההתנגדות לשאיפותיו של פליפה הובילה את צרפת (בהנהגת אחיינו של לואי הארבעה עשר דוכס אורליאן, אשר שימש כעוצר), בריטניה, והרפובליקה ההולנדית, להצטרף יחד לברית המשולשת ב-4 בינואר 1717.
פרוץ המלחמה
באוגוסט 1717 פליפה תקף את אוסטריה, אשר הייתה מעורבת במלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718). ספרד פלשה לסרדיניה, וכבשה אותה עד נובמבר 1717.
התגובה האוסטרית הראשונית לפלישה הייתה מוגבלת, מכיוון שהמפקד העליון האוסטרי, הנסיך אויגן מסבויה, רצה למנוע מלחמה גדולה באיטליה כל עוד נמשך הסכסוך בבלקן. לבסוף, ב-21 ביולי 1718, נחתם שלום פוז'ארוואץ, אשר סיים את המלחמה עם האימפריה העות'מאנית. ב-2 באוגוסט, הקיסר הצטרף לברית המשולשת, ובעקבות כך היא הפכה לברית המרובעת.
וולקן (מפעל)
ווּלקָן הוא בית חרושת שהוקם בשנת 1934 באזור התעשייה של מפרץ חיפה, סמוך ל"צומת וולקן" שנקרא על שמו.
מלחמת הברית המרובעת
התפשטות המלחמה
בעקבות כך, הצרפתים, האוסטרים, והבריטים דרשו כעת נסיגה ספרדית מסיציליה וסרדיניה. הגישה של ויטוריו אמדאו השני מסבויה הייתה שנויה במחלוקת, משום שהוא הסכים לנהל משא ומתן עם החשמן אלברוני כדי ליצור ברית אנטי-אוסטרית.
וולקן (מפעל)
היסטוריה
הקמת בית החרושת החלה בסוף שנת 1933 על ידי חברת "בתי יציקה וחרושת מתכת א"י בע"מ" של אלכסנדר קרמנר, עולה מגרמניה שהעסיק בבית חרושת ליציקה בגרמניה 2,000 פועלים. ההון ההתחלתי של החברה עמד על 45,000 לא"י. המפעל הוקם על שטח של 50 דונם ליד בתי המלאכה של הרכבת, שנחכר מחברת גב ים ל-999 שנים.
מלחמת הברית המרובעת
התפשטות המלחמה
ב-2 באוגוסט 1718, חתמו בריטניה, צרפת, אוסטריה והרפובליקה ההולנדית על הברית המרובעת בחוזה לונדון.
וולקן (מפעל)
היסטוריה
המפעל החל את דרכו בייצור אמבטיות, חלקי אינסטלציה וחלקי מכונות והיה הראשון בארץ ישראל לייצור יציקות ברזל. תוצרת בית החרושת הייתה יקרה במעט מתוצרת חוץ, ובית החרושת טען לעדיפות באיכות ודרש לקנות את תוצרתו כהעדפה לתוצרת יהודית ארץ ישראלית. תוצרת ראשונה של המפעל, שכללה צינורות, הגיעה לתל אביב בתחילת 1935, אך שיווק האמבטיות התעכב עד חציה השני של 1935. במפעל עבדו בסוף שנת 1935 כ-180 פועלים, שכללו בני נוער רבים כמתלמדים בשכר נמוך. בשנת 1936 הוקם במפעל תנור חשמלי ליציקת פלדה.
מלחמת הברית המרובעת
התפשטות המלחמה
ב-11 באוגוסט, נערך קרב קייפ פסארו, שבו הצי הבריטי, בראשות סר ג'ורג' בינג, השמיד ביעילות את הצי הספרדי שהיה מוצב מחוץ לסיציליה. בסתיו לאחר מכן התאסף כוח קטן של הצבא האוסטרי בנאפולי, בפיקודו של המשנה למלך האוסטרי ויריך פיליפ פון דאון, במטרה להסיר את המצור על מסינה של הכוחות ספרדיים. האוסטרים הובסו בקרב מילאצו הראשון ב-15 באוקטובר, ורק כוח קטן נשאר בראש הגשר על יד מילאצו.
וולקן (מפעל)
היסטוריה
בשנת 1937 נסגר המפעל בגלל הפסדים ונמכר לאגודה הארצישראלית Palestine Corporation שחידשה את העבודה במפעל בהיקף קטן של כ-40 עובדים והסבה את שמו ל"וולקן", על שם וולקן, שמו הרומי של הפייסטוס אל האש, הנפחים וחרשי הברזל במיתולוגיה היוונית. באוגוסט 1941 נרכש בית החרושת בידי סולל בונה. באותה תקופה העסיק המפעל כ-110 עובדים. עם הקמת כור בשנת 1944 הוכלל וולקן במסגרתה. בראשית שנות ה-50 סבל המפעל מהפסדים, פוטרו עובדים ובוטלו הפרמיות האוטומטיות והוחלפו בבונוסים מדודים.
החברה, שייצרה מכסי ביוב יצוקים, הרחיבה עם השנים את פעילותה לייצור של ספינות, חלקי כלי נשק, משקופי פח, מכונות אריגה, מכונות כביסה, אינסטלציה ואביזרי בניין.
מלחמת הברית המרובעת
התפשטות המלחמה
בשנת 1718 החשמן אלברוני החל זומם להחליף את פיליפ השני, דוכס אורליאן, העוצר של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, פליפה החמישי, ולאחר שנתגלתה המזימה גורש אלברוני מצרפת, אשר הכריזה מלחמה על ספרד ב-17 בדצמבר 1718, ובאוגוסט 1719 הצטרפה גם הרפובליקה ההולנדית לברית הבריטית-צרפתית-אוסטרית.
וולקן (מפעל)
היסטוריה
בשנת 1976 הפסיק המפעל לייצר אמבטיות עקב הפסדים בקו ייצור האמבטיות, שהיה מיושן ולא היה כלכלי לחדשו ו-25 העובדים שעסקו בייצור אמבטיות הועברו למחלקות אחרות. בשנת 1977, עם הקמת חטיבות בכור, הוכלל המפעל בחטיבת המתכת. בראשית שנות ה-80 סבל המפעל מהפסדים שהוחרפו בגלל השקעות גדולות בציוד ללא שנמצאו שווקים לתוצרת. במהלך שנת 1983 ניהלו כור וכלל תעשיות דיונים על מכירת המפעל לאורדן תעשיות, ואלו הבשילו לכדי הסכם ביוני 1984. על פי ההסכם נמכר וולקן יציקה לאורדן תמורת 20% ממניות אורדן שניתנו לכור.
מלחמת הברית המרובעת
1719
באפריל 1719 הורה הדוכס אורליאן לצבא הצרפתי בפיקודו של הדוכס ברוויק לפלוש למחוזות הבסקים המערביים של ספרד, בעת שפליפה החמישי עוד היה המום מההתערבות הצבאית הצרפתית נגדו. הדוכס ברוויק וצבאו נתקלו במעט מאוד התנגדות, אולם נאלצו לסגת בשל אבדות כבדות בעקבות מחלות. המתקפה השנייה בקטלוניה סבלה מאותו גורל. באמריקה לעומת זאת, הצרפתים הצליחו יותר וכבשו את פנסאקולה, פלורידה.
וולקן (מפעל)
וולקן מצברים
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עבר המהנדס הראשי של חברת עדי בטריות, עמנואל שנפ, לייצר מצברים עבור וולקן. בשנת 1946 רכש סולל בונה את מפעל עדי למצברים הישן שהולאם על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם השנייה וצירף אותה למחלקת המצברים של וולקן. בשנת 1949 הופרדה מחלקת המצברים מהחברה והייתה ל"מפעלי מצברים וולקן", שבשנת 2006 שונה שמה לוולקן תעשיות רכב.
מלחמת הברית המרובעת
1719
בסיציליה, האוסטרים פתחו במתקפה חדשה תחת פיקודו של קלוד פלורימונד דה מרסי, וספגו תבוסה בקרב פרנקאווילה (20 ביוני 1719), אולם הספרדים היו מנותקים מן המולדת שלהם על ידי הצי הבריטי, ומשום כך זה היה רק עניין של זמן עד שההתנגדות שלהם תתפורר. עד מהרה ניצח דה מרסי בקרב מילאצו השני, ובאוקטובר כבש את מסינה והטיל מצור על פלרמו.
וולקן (מפעל)
וולקן הנדסה
בשנת 1955 הופרדה מהחברה מחלקת המבנים של וולקן, שהעסיקה כ-50 עובדים, והייתה לחברה נפרדת בשם "מפעלי הנדסה של וולקן". החברה גדלה בראשית שנות ה-60 לכ-300 עובדים וייצרה מבנים, דודי קיטור, קרונות רכבת, עמודי חשמל, עגורנים, מנופים, מכלים, מעליות, מסגרות בניין וצינורות ענק. בשנות ה-60 קיבלה החברה הזמנות גדולות לקרונות רכבת מרכבת ישראל. בשנות המיתון של אמצע שנות ה-60 ירד מספר העובדים לכ-160, אך עלה שוב בשנת 1969 לכ-270. בראשית שנות ה-70 יצרה וולקן הנדסה את הקונסטרוקציות עבור תחנת הכוח אשכול ג'.
מלחמת הברית המרובעת
1719
בשנת 1719 הגולה האירי דוכס אורמונד, ארגן משלחת ספרדית נרחבת על מנת לפלוש לבריטניה ולהחליף את ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה בג'יימס סטיוארט, הטוען לכתר היעקוביטטי. עם זאת, הצי שלו פוזר על ידי סערה ליד גליסיה, ולא הגיע לבריטניה. כוח קטן של 300 נחתים ספרדים בפיקודו של ג'ורג' קית', רוזן מארישאל העשירי נחת ליד טירת איילין דונאן, אולם הם וה"היילנדרס" שתמכו בהם הובסו בקרב איילין דונאן במאי 1719, ובקרב גלן שיל חודש מאוחר יותר, מה שהביא לדעיכת המרד.
וולקן (מפעל)
אגף הפלסטיקה
בשנת 1966 נחנך במפעל אגף לבניית מתקנים תעשייתיים מפלסטיק. בשנת 1976 הועבר האגף למפעל צקלג של כור.
רפאל
בשנת 1971 רכשה כור את חברת "רפאל" שייצרה שסתומים וצירפה אותה לוולקן יציקה. החברה הרחיבה את פעילותה וייצרה מכשירי בקרה, פרופילים מפלסטיק ואבזרים למערכות ביוב.
מלחמת הברית המרובעת
1719
כנקמה על המתקפה הזו, הצי הבריטי לכד את העיר ויגו וכוחותיו צעדו אל תוך היבשה לעבר פונטבדרה באוקטובר 1719. הפעולה גרמה להלם בצד הספרדי, לאחר שהבינו עד כמה הם פגיעים להתקפות אמפיביות של בעלות הברית, ולאפשרות של פריצת חזית חדשה רחוקה מהגבול הצרפתי.
וולקן (מפעל)
פירוק החברה
עד תחילת העשור השני של המאה ה-21 "בתי יציקה וולקן" ו"וולקן הנדסה", עדיין היו ממוקמים ברחוב החרושת סמוך לצומת וולקן. המפעל של "וולקן תעשיות רכב" (לשעבר "וולקן מצברים") עבר לתפן. חלק משטחו של מפעל המצברים לשעבר בצומת וולקן שימש כמרכז הפצה ושרות של וולקן מוצרי רכב. מרכז לוגיסטי נוסף היה ממוקם בגדרה ושירת את דרום הארץ.
מלחמת הברית המרובעת
1719
במאי 1719 הצרפתים כבשו את היישוב הספרדי בפנסקולה, פלורידה, על מנת למנוע מתקפה ספרדית על דרום קרוליינה. באוגוסט 1719 כוחות ספרדיים כבשו את העיר מחדש, אולם היא שוב נפלה בידי הצרפתים לקראת סוף השנה, והם הרסו את העיר לפני נסיגתם.
וולקן (מפעל)
פירוק החברה
וולקן יציקות (או בשמה הרשמי "בתי יציקה וולקן בע"מ") הייתה בבעלות חברת מפעלי המתכת אורדן תעשיות (בשליטת לידר אחזקות) פיטרה את אחרוני פועליו עקב הפסדים תפעוליים כבדים, שנבעו מייבוא תחרותי זול, בעיקר מסין; וממכת גנבות מצד סוחרי גרוטאות, זאת לאחר שקווי ייצור נסגרו בסוף שנת 2006, והן עקב היותם מזהמים. מתחם "'וולקן יציקות" נמכר בשנת 2011 לחברת "חוצות המפרץ חיפה בע"מ" (בעלת מרכז הקניות חוצות המפרץ שמצידו השני של רחוב החרושת) שבבעלות מליסרון ואשטרום תמורת 23 מיליון שקל
מלחמת הברית המרובעת
1719
כוח חזק של 1,200 ספרדים יצא מקובה לעבר ההתיישבות הבריטית בנסאו באיי בהאמה, ולאחר ששדדו את היישוב נהדפו בידי המיליציה המקומית.
וולקן (מפעל)
פירוק החברה
וולקן תעשיות רכב נמצאת בבעלותו של מאיר ארנון ומייצרת מצברי התנעה לרכב בשם המסחרי "וולתא". ב-2006 החלה החברה למכור אביזרים נוספים לרכב תחת אותו מותג שלה.
מלחמת הברית המרובעת
שלום
פליפה החמישי אשר לא היה מרוצה מביצועי הצבא הספרדי, פיטר את אלברוני בדצמבר 1719, וב-17 בפברואר 1720 חתם על אמנת האג עם בעלות הברית. באמנה, נאלץ פליפה לוותר על כל השטח שתפס במלחמה, עם זאת, בנו השלישי, האינפנטה קרלוס קיבל את דוכסות פארמה לאחר מותו של אנטוניו פארנזה, דוכס פארמה בשנת 1731. כמו כן, צרפת החזירה את פנסאקולה ואת שאר כיבושיה בצפון ספרד תמורת הטבות מסחריות. וכן, על פי תנאי חוזה זה, נדרש ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה להחליף את כסאו בסיציליה בממלכת סרדיניה.
המורשת
המלחמה היוותה דוגמה ייחודית במהלך המאה ה-18, כאשר בריטניה וצרפת היו באותו צד, כתוצאה מהברית האנגלו-צרפתית (1716–1731). מאוחר יותר שוב ספרד הצטרפה לברית עם צרפת, והשתיים הפכו בחזרה לאויבות הבריטים.
צחי בוקששתר
יצחק משה (צחי) בּוּקְששתר (נולד ב-27 באוגוסט 1958) הוא שף ישראלי.
ביוגרפיה
נולד לארי, דור שלישי בארץ ומראשוני ראש פינה, שסביו עלו מבקאו ומוינשט שברומניה במאה ה-19 במהלך העלייה הראשונה, גדל בנתניה, שירת בצבא בנח"ל ובחיל השריון ולאחר השחרור פנה ללמוד בבית הספר הגבוה למלונאות "תדמור". לאחר סיום הלימודים נסע להשתלם בגרמניה ובשוודיה. בשוודיה נישא לרעייתו הראשונה.
באמצע שנות ה-80 שב לארץ ופתח עם רעייתו את המסעדה הניסיונית "התרווד הוורוד", ששילבה מסורות קולינריות ומרכיבים לא שגרתיים. אחד המתכונים המזוהים עמו מתקופת "התרווד הוורוד" הוא פרפה חלווה, שנחשב מתכון מכונן בגיבוש הזהות של המטבח הישראלי.
המסעדה נסגרה ב-1993, לאחר תשע שנים. במקביל לפעילות במסעדה החל בעיסוק בעיצוב מזון עם אבי גנור, ואף נטל חלק בספר Taste of Israel של גנור ורון מיברג.
בהווה, בוקששתר הוא שותף ושף ראשי ברשת מסעדות "Black – Bar 'n' Burgers" ועובד כיועץ חיצוני למסעדות אחרות, בין היתר לפאב האירי "טמפל באר" ולבר "55 Drafts & More".
בנוסף, כתב על אוכל בעיתונים רבים, ביניהם "חדשות" ועד דצמבר 2005 כמבקר מסעדות עבור המקומון צומת השרון.
בנוסף הנחה את התוכנית "טעמים" בטלוויזיה החינוכית (ששודרה בהמשך בשידורים חוזרים בערוץ 2), ואת "מישהו לבשל איתו" בשידורי רשת ב-2011.
חיים אישיים
בוקששתר נשוי לטלי בוקששתר ואב לשני בנים ובת.
ספניה GTA
ספניה GTA (באנגלית: Spania GTA) לשעבר GTA מוטור (באנגלית: GTA Motor) היא יצרנית מכוניות-על, שבסיסה בולנסיה שבספרד. היא הוקמה בשנת 2005 על ידי דומינגו אוצ'ואה. היא התפרסמה בעולם בעקבות מכונית העל הראשונה שלה והנוכחית, GTA ספאנו, שמיוצרת באופן מלא משנת 2013.
GTA ספאנו
היא מכונית על במרכב קופה בעלת מנוע בנזין V10 צילינדרים בנפח 8.3 ליטר טווין טורבו המספק כ-840 כ"ס ב-6,300 סל"ד או מנוע בנזין V10 צילינדרים בנפח 8.0 ליטר טווין טורבו המספק כ-925 כ"ס ב-6,300 סל"ד. המהירות המרבית שלה עומדת על 350 קמ"ש (למנוע 8.3 ליטר) או 370 קמ"ש (למנוע 8.0 ליטר). התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 3.0 שניות במנוע 8.3 ליטר ו-2.9 שניות במנוע 8.0 ליטר.
פלאנטרס פאנץ'
היסטוריה וגרסאות
נטען שהקוקטייל הופיע לראשונה בג'מייקה, בסוף המאה ה-19. גרסה אחרת טוענת שמתכון ראשון לקוקטייל בשם זה מופיע בצ'ארלסטון. לפלאנטר פאנץ' יש מספר רב של גרסאות שונות הנבדלות זו מזו ביחס בין הרכיבים הבסיסיים (רום, סוכר ומיץ ליים) וגם סוג הרכיבים. לדוגמה, ב-1878 פורסם המתכון הבא:
A wine-glass with lemon juice fill, Of sugar the same glass fill twice Then rub them together until The mixture looks smooth, soft, and nice.
Of rum then three wine glasses add, And four of cold water please take. A Drink then you'll have that's not bad— At least, so they say in Jamaica.
כלומר על כל כוס יין עם מיץ לימון, יש להוסיף שתי כוסות סוכר, לערבב היטב. לאחר מכן להוסיף 3 כוסות רום. להוסיף 4 כוסות מים קרים ולהגיש.
בספרו של טריידר ויק (Trader Vic) שיצא בשנת 1946 מובא מתכון שונה מעט: 85 מ"ל רום ג'מייקני, 15 מ"ל גרנדין, מיץ של ליים אחד, 15 מ"ל מיץ לימון, רבע כפית סוכר ומי סודה. מתכון מתחרה מ-1948 המופיע בספר The Fine Art of Mixing Drinks מציין את היחסים הבאים: 45 מ"ל רום, 30 מ"ל מיץ ליים, 15 מ"ל סירופ סוכר, 60 מ"ל מים קרים ו-2–3 טיפות של אנגוסטורה ביטרס.
במתכון של איגוד הברמנים הבינלאומי לפי עדכון משנת 2021 מופיעים היחסים הבאים:: 45 מ"ל רום ג'מייקני, 15 מ"ל מיץ ליים ו-30 מ"ל מיץ קנה סוכר. כלומר המתכון הוא גרסה של רום סאוור.
קרל פון ובר
גנרל קרל ריטר פון ובר (בגרמנית: Karl Ritter von Weber; 23 באוגוסט 1892 – 20 ביולי 1941) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
קרל ובר נולד ב-23 באוגוסט 1892 בגייזלבאך, לאדמונד ובר, בעל בית חרושת לרהיטים, ולאלאונורה לבית פרנץ. בשנת 1911 התגייס ובר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-13 (פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. ב-9 באוקטובר 1917 הוענק לו על פעולותיו בקרב איפר השלישי עיטור המסדר הצבאי של מקס יוזף, ובעקבות כך קיבל את תואר האצולה ריטר פון ובר. בשנת 1918 נפצע פון ובר פעמיים בקרב אראס (1918). על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה היה פון ובר מפקד רגימנט הרגלים ה-93, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת, כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-13. ב-16 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-1, וב-1 בנובמבר 1940 הוא מונה לראש מטה דיוויזיית הפאנצר ה-11. ב-1 בדצמבר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-7 ביולי 1941 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-17 ברוסיה. ב-19 ביולי 1941 הוא נפצע קשה בלחימה סביב סמולנסק מפגיעת רסיס, וב-20 ביולי 1941 הוא נפטר כתוצאה מפציעתו בבית החולים השדה בקרסני-רוסל.
ג'ון פן
ג'ון בנט פן (באנגלית: John Bennett Fenn, נולד ב-15 ביוני 1917 – נפטר ב-10 בדצמבר 2010) היה פרופסור אמריקאי לכימיה אנליטית שזכה בפרס נובל לכימיה ב-2002. פן חלק מחצית מהפרס עם קויצ'י טנאקה "על פיתוח שיטות יינון עבור ספקטרומטרית מסה של מקרומולקולות ביולוגיות". החצי השני של הפרס באותה השנה הוענק לקורט ויטריך. פן הספיק לפרסם למעלה ממאה פרסומים מדעיים בימי חייו.
ביוגרפיה
פן נולד בניו יורק וגדל בהאקנסאק, ניו ג'רזי. אביו עבד בעבודות מזדמנות, ועבר לקנטקי עם משפחתו במהלך השפל הגדול. פן עשה את עבודתו לתואר ראשון במכללת בראה, וקיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת ייל בשנת 1940. במקביל למד גם כימיה אורגנית באוניברסיטת איווה וכימיה פיזיקלית באוניברסיטת פרדו. עד שנת 1943 הוא עבד בחטיבת הפוספטים וייצור ביפנילים פולי-כלוריים (PCBs) במונסנטו ובמעבדות מחקר פרטיות. לאחר מכן לתפקידים אקדמיים בייל ובאוניברסיטת וירג'יניה קומונווולת'.
הפרסום האקדמי הראשון של פן פורסם בשנת 1949 - כעשר שנים לאחר סיום התואר השני שלו - דבר נדיר בקרב אקדמאים באותה התקופה. בשנת 1952, פן עבר לנהל פרויקטים באוניברסיטת פרינסטון. הוא חזר לאוניברסיטת ייל ב-1967. הו פרש לפנסיה ומונה לפרופסור אמריטוס ב-1987.
פן היה חבר באגודה האמריקנית לכימיה, עמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (משנת 2000) משנת 2003 גם באקדמיה הלאומית למדעים.
וראייטי (מגזין)
וראייטי (באנגלית: Variety) הוא כתב עת אמריקאי בנושא בידור שהוקם בניו יורק בשנת 1905 בידי סיים סילברמן (Sime Silverman). עם התפתחות תעשיית הקולנוע נוסד היומון Daily Variety בלוס אנג'לס ב-1933. בשנת 1998 אף נוסד בניו יורק היומון Daily Variety Gotham, שמרחיב לעסוק בעולם הבידור הניו-יורקי. שלושת כתבי העת ממשיכים לפעול מאז יום הקמתם.
במשך כעשרים שנה שימש בתור עורך המגזין הראשי פיטר בארט (Peter Bart), שעבד קודם לכן בסרטי פרמאונט ובניו יורק טיימס. באפריל 2009 עבר בראט לתפקיד "סגן הנשיא והמפקח על העריכה" (vice president and editorial director) ובמקומו מונה לתפקיד העורך הראשי טימותי מ. גריי (Timothy M. Gray), ששימש עורך Daily Variety מאז 2005, ושמשמש עורך המגזין גם כיום.
עם כתביו הבולטים של המגזין נמנה טוד מקארתי, שהפסיק לכתוב במגזין בשנת 2010.
תחנת דלובוי צנטר (קו הטבעת הגדול)
תחנת דלובוי צנטר (ברוסית: Деловой центр) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו הטבעת הגדול.
התחנה קשורה במעבר עם תחנת "דלובוי צנטר" של קו סולנצבסקאיה, ותחנת "ויסטבוצ'נאיה" של קו פיליובסקאיה.
הרציפים של תחנת ויסטבוצ'נאיה ושתי התחנות דלובוי צנטר הוקמו במבנים במהלך הקמת ליבת מוסקבה סיטי בשנים 2004 - 2005.
אנטיגנוס איש סוכו
אנטיגנוס איש סוכו היה תנא בפתח תקופת הזוגות המוזכר במשנה. לפי הכתוב היה תלמידו של שמעון הצדיק ורבם של יוסי בן יועזר איש צרדה ויוסי בן יוחנן איש ירושלים וכן של צדוק ובייתוס.
חייו ותקופתו
לפי דברי הרמב"ם, שימש רבי אלעזר בן חרסום ככהן הגדול בתקופתו של אנטיגנוס (אולם יש הגורסים שכיהן רק סמוך לחורבן בית המקדש).
החוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי התקופה של אנטיגנוס איש סוכו. זכריה פרנקל טוען שלפני זמנו של אנטיגנוס התמנו לתפקיד הנשיא כהנים גדולים ואנטיגנוס היה הנשיא הראשון שלא היה כהן גדול והוא התמנה מפני שהכהן הגדול בימיו היה שנוא על העם, והוא כותב "והנה אנטיגנוס קיבל הנשיאות מן שמעון הצדיק אבל לא בתכיפה נעוצה אל נשיאות שמעון עד כי יחדיו יחוברו ולא יבוא רוח ביניהם ... והראשון הנודע לנו נשיא ולא כהן גדול הוא אנטיגנוס איש סוכו ונראה שהיה בימי חניו כהן גדול איש כילי ונבזה והיה לשמצה בעיני בני דורו". נחמן קרוכמל טוען שאנטיגנוס פעל בדורו של שמעון השני והמשנה אומרת על יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן "קבלו מהם", כי הם קבלו גם משמעון השני, אותו הוא מזהה עם שמעון הצדיק וגם מאנטיגנוס. קרוכמל גם טוען ששמו היווני של אנטיגנוס מתאים רק לאדם שחי תקופה ממושכת אחרי כניסת היוונים לארץ ישראל ולא לאדם שחי בתחילת שלטון היוונים.
לעומת זאת, יצחק אייזיק הלוי טוען שאנטיגנוס היה תלמידו של שמעון הראשון, אותו הוא מזהה כשמעון הצדיק, ושהוא פעל בימיו של תלמי השני ובנו תלמי השלישי. לטענתו של הלוי, כדי שיהיה משמעות לדברי אבות דרבי נתן על כך שתלמידיו "עמדו ופרשו מן התורה", הוא היה חייב לפעול בתקופה בה התופעה של פורשים מדרכי התורה הייתה נדירה, ועל כן היה חייב לפעול לפני זמנו של יוסף בן טוביה חוכר המיסים של תלמי השלישי, שלימיו הוא מייחס את התרבות הפורשים מדרך התורה.
עירו וקבורתו
על פי שם עירו, נראה כי מקום מגוריו היה אחת מהערים בשם שוכה (גם: "שׂכֹה") שהיו בארץ ישראל בימי קדם, אשר בתקופת בית שני נכתבו כנראה בצורה "סוכו".
רבי חיים ויטאל מזכיר, שנקבר בדרך העולה מצפת לאבנית, סמוך לקברו של נתן דצוציתא. ב-2008 קבוצת חסידי חב"ד מצאה באזור אתר קבורה שסברה שהוא מקום מנוחתו של אנטיגנוס.
בית צדוק ובית ביתוס
המסורת הרבנית מייחסת את היווסדות כיתות הצדוקים והביתוסים לשניים מתלמידי אנטיגנוס, צדוק ובייתוס, שעסקו בדבריו במסכת אבות ופירשום באופן שגוי. כפי שמוזכר באבות דרבי נתן (ה, ב):
הצדוקים מצדם כנראה ראו עצמם כיורשי בית צדוק התנ"כי, אם כי ביקרמן העריך שאכן ניסו לנכס את אנטיגנוס (שפעל כאמור עוד לפני המרד, בטרם התבססות כיתות בית שני) ואת שמעון הצדיק כחלק ממייסדיהם, והדבר היה ידוע כמובן ליריביהם. ביקרמן והיסטוריונים אחרים סברו שהכנסתו של אנטיגנוס לשלשלת הקבלה המפורטת במסכת אבות היא תוספת מאוחרת – "מהם" (ברבים שתוקן ליחיד, "ממנו", בכמה מהדורות) שמסרו ליוסי בן יוחנן ויוסי בן יועזר היו, כבר לדעת כמה פרשנים מסורתיים, אנשי כנסת הגדולה המוזכרים לפני – שנבעה מכך ואפשרה לעורכים להציג את הצדוקים ככיתה מאוחרת ונחותה מהם, ובהמשך ככזו שפרשה עקב טעות מתוך שלשלת המסירה שלהם.
דימיטר פוינאקו
דימיטר פוינאקו (באלבנית: Dhimitër Pojanaku; נולד באוגוסט 1956) הוא משורר אלבני. דימיטר פוינאקו נולד בעיר פוגרדץ שלחופי אגם אוחריד. פוינאקו למד משפטים בטירנה והוא עובד כשופט בעיר הולדתו. עד כה פרסם את ספרי השירה "הגשם קורא את צערי" (1991), "בוקר ומעט לילה" (1993), "השדים רוקדים פולקה" (1998) ו"אבנים מלבינות לילה" (2002). פוינאקו זכה על שירתו בפרסים אחדים, ושירתו תורגמה למספר שפות.
בשנת 2014 הוא נעצר באשמת שחיתות
גאולוגיה מבנית
גאולוגיה מבנית או גאולוגיה סטרוקטורלית היא תחום המחקר הגאולוגי העוסק בחקר מבנים גאולוגיים, ביחסים הגאומטריים ביניהם ובתהליכים שיצרו אותם. טווח הגדלים של המבנים הנחקרים רחב מאוד: בקנה-מידה גדול עוסקת גאולוגיה מבנית בהיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ, במעוותים ובתנועתם של לוחות טקטוניים, ובקנה-מידה קטן – בפגמים תת-מיקרוסקופיים במארג המינרלי של סלעים ובסריג הגבישי של המינרלים המרכיבים סלעים אלה.
היסטוריה של המחקר
בטרם התפתחו המדע המודרני והשיטה המדעית התפתחו מיתולוגיות, מסורות ואמונות שונות בניסיון להסביר מבנים גאולוגיים ואת התהליכים שיצרו אותם. יסודות המחקר הגאולוגי טמונים במאה השישית לפנה"ס ביוון העתיקה, עת הסיק פיתגורס מראיית תרני אניות מתקרבות כי כדור הארץ כדורי – זאת בתקופה בה רווחה האמונה כי הוא שטוח.
ימי הביניים והרנסאנס
תצפיות מדעיות היוו תשתית לחיבור האנציקלופדי "כיתב אל שיפאא" (ספר הריפוי) שכתב אבן סינא בראשית המאה ה-11, בו הופיע התיאור המדעי הראשון להיווצרותם של הרים. מאוחר יותר באותה מאה ניסח שן קואו מסין תאוריה גאומורפולוגית שהתבססה על הימצאות מאובנים, ועסקה בהיווצרות והצטברות משקעים, התרוממותם והעברתם למרחקים בתהליך שנמשך זמן רב במיוחד. למסקנות דומות הגיע גם לאונרדו דה וינצ'י – שהתעניין בתחומי מדע רבים ועסק לא מעט בגאולוגיה.
העת החדשה
לאותן מסקנות הגיע ניקולאוס סטנו – שהיה הראשון לתאר מעוות בסלעים והאחראי לניסוחם של כמה מעקרונות היסוד בגאולוגיה. – באחד מהם, עקרון האופקיות המקורית, ניתן לראות את לידתה של הגאולוגיה המבנית.
העניין במבנים גאולוגיים לא עצר בחוקרי טבע ובמדענים אלא התבטא גם באמנות. דוגמה לכך היא איור "גשר השטן" של יוהאן יאקוב שויכצר (Johann Jakob Scheuchzer) משנת 1712 וציורים מאוחרים דומים של ויליאם טרנר מ-1803 האנגלי וקרל בלכן (Carl Blechen, 1798–1840) הגרמני מ-1833, המציגים לא רק את הגשר התובעני אלא גם את המורכבות הגאולוגית של מעבר סנקט גוטהרד בשווייץ שתבעה הסבר מדעי.
הסברים כאלה החלו להתפרסם במאה ה-18, ויצרו עימות בין שתי תאוריות מנוגדות: הנפטוניזם – תאוריה שפיתח אברהם גוטלוב ורנר לפיה היה כדור הארץ מכוסה בתחילת דרכו במים, בהם נוצרו שכבות הסלע הנראות כיום, והפלוטוניזם – תאוריה שפיתח ג'יימס האטון לפיה התכה איטית של חומר במעמקי האדמה גרמה להיווצרות הרים, שנשחקו והורבדו כסלעי משקע במעמקי הים, התרוממו והפכה לאדמה יבשה. האטון הציג את דעתו ב"תאוריה של הארץ" (Theory of the Earth) וגרס כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ הם איטיים ואחידים – כפי שמתבטא בעקרון האחידות אותו ניסח.
העימות בין מים ואש פינה את מקומו למחקר סטרטיגרפי, שהתפתח במהלך המאה ה-19 על ידי ז'ורז' קיווייה, אלכסנדר ברוניאר וויליאם סמית. סמית עצמו הביא להתפתחות הסטרטיגרפיה כענף מחקר בהנחת היסוד לבניית לוח הזמנים הגאולוגי ובעריכת מיפוי גאולוגי נרחב וראשון מסוגו של אנגליה, ויילס וחלקים מסקוטלנד.
באמצעות המחקר הסטרטיגרפי, המיפוי ועקרונות היסוד ניתן היה להגדיר את הגאומטריה של רכסי הרים, לגלות בהדרגה אילו תהליכים מעורבים בהיווצרות סלעים ולשער את מקורם של המבנים. במקביל התפתח מחקר וולקנולוגיים שכלל ניסויים מדעיים בהתכת סלעים געשיים שערך הגאולוג והגאופיזיקאי הסקוטי ג'יימס הול (Sir James Hall, 1761–1832). בניסויים אלה הוכיח כי צינון איטי של הנתך גורם להתגבשותו לסלעים גבישיים או גבישיים למחצה, שדמו לחומרי המקור במרקמם ובמראם. מדען אמריקאי הנושא שם זהה – הפלאונתולוג והגאולוג ג'יימס הול (James Hall, 1811–1898) – היה שותף בתגלית חשובה נוספת: היותן של שכבות פלאוזואיות בהרי האפלצ'ים עבות בהרבה מהמשכן בחלקים אחרים של אמריקה הצפונית. תגלית זו הובילה לפיתוח תאוריית הגאוסינקלינה (geosyncline) – מודל לו היה שותף ג'יימס דווייט דיינה, שאף העניק לו את שמו – לפיו קיימים אגנים מבניים ארוכים וצרים בהם מורבדים משקעים המתפתחים לרכסי הרים. מודל זה היה מקובל עד שנות ה-60 של המאה ה-20, עת התגבשה תאוריית טקטוניקת הלוחות וגילויים של שקעים אוקייניים באזורי הפחתה.
המאה ה-20
המחקר המבני התקדם באופן משמעותי במחצית הראשונה של המאה ה-20, בעיקר כתוצאה מהגדרתם של מבנים דוגמת העתקים וקמטים, וממחקרים בסלעים מותמרים. מחקר כזה נערך בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי ברונו סנדר (Bruno Sander) וולטר שמידט (Walter Schmidt), והוא עסק בתפוצתם המרחבית של סלעים מותמרים, בניתוח המארג המינרלי שלהם ובתנועה שגרמה לשינויים בהם. עבודתם הובילה למחקר בפטרולוגיה מבנית, העוסק בסלעים בהם חל מעוות ובהיסטוריה הטקטונית שלהם. מחקרים נוספים התמקדו באותה עת בלמידת שלבי מעוות שונים וייצוגם התלת-ממדי בסלעים באמצעות סטריאוסקופיה.