cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סי. ג'יי. ווטסון
טורקיה (החל מ-2018 עד היום)
בחודש פברואר 2018, חתם ווטסון באושאק ספורטיף מהסופר ליג הטורקי.
אלכסנדרה, נסיכת דנמרק
אלכסנדרה, נסיכת דנמרק (Alexandra af Danmark, 1 בדצמבר 1844 - 20 בנובמבר 1925), מאוחר יותר המלכה אלכסנדרה, הייתה בתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ואשתו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת וקיסר הודו. לפני עלייתו של בן זוגה לשלטון היא החזיקה בתואר נסיכת וויילס מנישואיה לאדוארד בשנת 1863 ועד למותה של המלכה ויקטוריה בשנת 1901 (התקופה הארוכה ביותר בה הוחזק התואר). עם מות בן זוגה בשנת 1910 היא הפכה למלכה האם, מתוקף היותה אמו של המלך ג'ורג' החמישי.
שנותיה הראשונות
אלכסנדרה קרולינה מארי שרלוט לואיז יוליה, נסיכת דנמרק, שכינוייה היה אליקס, נולדה בארמון אמליינבורג שבקופנהגן. אביה היה כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ואמה הייתה לואיזה, נסיכת הסן-קאסל. למרות שהיא באה ממשפחת מלוכה ואבותיה כללו את המלכים ג'ורג' השני ופרדריק החמישי, משפחתה חיה חיים נורמלים יחסית ולא החזיקה בעושר רב. בילדותה נהג הסופר האנס כריסטיאן אנדרסן להגיע לביתם ולהקריא לילדים סיפורים לפני השינה.
בשנת 1848 נפטר המלך כריסטיאן השמיני, שהיה בן דודה של סבתה של אלכסנדרה, ובנו היחיד, פרדריק, עלה לשלטון. פרדריק, שעבר כבר שני נישואים כושלים ללא ילדים, נחשב לעקר, ואביה של אלכסנדרה, כריסטיאן, הפך למועמד העיקרי לתפקיד יורש העצר בשל העובדה שאשתו, לואיזה, הייתה אחייניתו של כריסטיאן השמיני.
בממלכה פרץ משבר ירושה, שכן מלך דנמרק מלך גם על מחוזות שלזוויג והולשטיין, בהם חוקי הירושה היו שונים. בהולשטיין היה קיים עדיין החוק הסאלי, שמנע ירושה דרך נשות המשפחה, אולם מניעה כזו לא הייתה בדנמרק. בעקבות המשבר מחוז הולשטיין, שהיה גרמני ברובו, הכריז על עצמאותו מדנמרק וקרא לעזרתה של פרוסיה. בשנת 1852 נפגשו נציגי המדינות האירופאיות הגדולות בלונדון על מנת לדון במשבר הירושה הדני. לבסוף הוחלט כי כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג יהפוך ליורשו של פרידריך בכל הממלכה. שאר הטוענים לכתר, שכללו את חמותו, גיסו ואשתו של כריסטיאן, ויתרו על תביעותיהם.
הנסיך כריסטיאן קיבל את התואר "נסיך דנמרק" והוא ומשפחתו עברו למעונם החדש, ארמון ברנסטורף. למרות שמעמדה של המשפחה עלה, לא הייתה עלייה בהכנסתם והם לא השתתפו בחיי החצר בקופנהגן, שכן הם סירבו להכיר באשתו השלישית של המלך פרידריך, לואיז רסמוסן, שהייתה פילגשו ולא הייתה ממשפחת אצולה. אלכסנדרה בילתה את נערותה בברנסטורף, שם למדה אנגלית על ידי כומר אנגלי.
נישואים ומשפחה
ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ובן זוגה הנסיך אלברט חיפשו בין כל נסיכות אירופה כלה מתאימה ליורש העצר, אלברט אדוארד, נסיך וויילס. לשם כך הם גייסו גם את עזרתה של בתם הבכורה, ויקטוריה, שהייתה כבר נשואה אז לפרידריך השלישי, קיסר גרמניה. לבסוף הם בחרו באלכסנדרה, למרות העובדה שהדנים היו מסוכסכים עם גרמניה לגבי מחוזות שלזוויג והולשטיין, ורוב קרוביה של המשפחה המלכותית הבריטית היו גרמנים.
ב-24 בספטמבר 1861 אחותו של נסיך וויילס, ויקטוריה, הכירה בינו לבין הנסיכה אלכסנדרה, אולם רק שנה לאחר מכן, אחרי מותו של הנסיך אלברט, הם התארסו רשמית, בביתו של דודו של אדוארד, לאופולד הראשון, מלך הבלגים. מספר חודשים לאחר מכן אליקס עזבה את דנמרק לבריטניה על גבי היאכטה המלכותית הבריטית, והזוג נישא ב-10 במרץ 1863 בטירת וינדזור.
בשנה שלאחר מכן אביה של אליקס עלה לכס המלוכה של דנמרק, אחיה גאורג הפך למלך היוונים, אחותה דאגמאר התארסה לניקולאי, יורש העצר הרוסי, והיא בעצמה ילדה את בנה הראשון, אלברט ויקטור.
לאלברט ואלכסנדרה נולדו שישה ילדים:
אלכסנדרה הייתה אם מסורה ואהבה לטפל בילדיה. היא נהנתה מפעילויות חברתיות רבות, כמו ריקוד, החלקה על הקרח, רכיבה על סוסים ועוד. אפילו לאחר הולדת ילדה הראשון היא המשיכה בפעילויות האהובות עליה, מה שגרם לחיכוכים בינה לבין המלכה ויקטוריה, שהוחמרו על ידי העובדה שאלכסנדרה לא חיבבה גרמנים. כל ילדיה נולדו לפני הזמן, ובמהלך לידת בתה לואיז הייתה סכנה לחייה והיא נשארה עם צליעה למשך חייה. היא סבלה גם מהתחרשות שנגרמה על ידי מחלת טרשת האוזן, שהייתה תורשתית במשפחתה. התחרשותה גרמה לה לבודד את עצמה חברתית, והיא החלה לבלות כמעט את כל זמנה בבית עם ילדיה וחיות הבית האהובות שלה.
נסיכת וויילס
בשנת 1868 אדוארד ואלכסנדרה נסעו לסיור של שישה חודשים באוסטריה, מצרים ויוון, שכלל ביקור אצל אחיה של אלכסנדרה, גאורגיוס הראשון, מלך יוון. הזוג נסע גם לטורקיה ואליקס הייתה לאישה הראשונה שישבה לסעודה עם הסולטאן אבדילאזיז.
הזוג הפך את בית סנדרינגהאם, בית הכפר שלהם, למשכנם המועדף. נישואיהם היו מאושרים במובנים רבים, אולם אלברט אדוארד לא העניק לאשתו תשומת לב מספקת. הזוג התרחק אחד מהשני אך לאחר שאלברט כמעט ומת ממחלת הטיפוס בשנת 1871, הם התפייסו. יחסיהם עברו עליות ומורדות רבים, ולנסיך וויילס היו מאהבות רבות, אולם ככל הנראה אליקס הייתה מודעת לכך וקיבלה את המצב.
בשנת 1881 הזוג נסע לסנקט פטרבורג לאחר רציחתו של הצאר אלכסנדר השני, שהיה חמיה של אחותה של אלכסנדרה. בשל העובדה שהמלכה ויקטוריה פרשה מהחיים הציבוריים כמעט לגמרי לאחר מות בן זוגה הנסיכה אלכסנדרה השתתפה באירועי צדקה רבים בשמה.
מות בנה הבכור, אלברט ויקטור, בשנת 1892 פגע באלכסנדרה קשות, והיא ציוותה כי חדרו וכל רכושו יישארו בדיוק כפי שהשאיר אותם. בשנת 1894 מת גיסה, הצאר אלכסנדר השלישי, ואלכסנדרה תמכה באחותה האלמנה עד שהתגברה על אבלה.
המלכה אלכסנדרה
בתקופת כהונתה כמלכה מ-1901 ועד 1910, ולאחר מכן בתפקיד המלכה האם, אלכסנדרה הייתה אהובה על הציבור הבריטי. היא תיעבה את העם הגרמני בשל הסכסוך בינו לבין הדנים במאה ה-19, והתקשורת הגרמנית הכריזה כי היא ואחותה דאגמאר, הקיסרית הרוסית, הן הבסיס לרגשות האנטי-גרמניים בעולם. אלכסנדרה שנאה את אחיינה, וילהלם השני, וראתה בו אויבה.
בשנת 1907 אליקס ודאגמאר רכשו ביחד וילה צפונית לקופנהגן כבית נופש פרטי. בשנת 1910, במהלך ביקור בקורפו אצל אחיה המלך, היא קיבלה את הידיעה כי בן זוגה התמוטט בצרפת. המלכה מיהרה לחזור לבריטניה והגיעה בדיוק יום לפני מותו. לאחר מספר חודשים היא עזבה את ארמון בקינגהאם לבית מרלבורו, אבל עדיין המשיכה להחזיק בבית סנדרינגהאם. היא לא השתתפה בהכתרתו של בנה, ג'ורג' החמישי, בשל אבלה אך המשיכה להיות חלק מהחיים הציבוריים ותרמה זמן רב לגורמי צדקה רבים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המלך ג'ורג' החמישי ציווה כי כל חברי מסדר הבירית שלחמו לצד גרמניה יגורשו מהמסדר, לכאורה בדרישתה של אמו. בשנת 1917 רבים מחברי המשפחה המלכותית הרוסית הוצאו להורג, אך דאגמאר הצליחה לברוח מרוסיה על גבי ספינת מלחמה בריטית, וחייתה עם אחותה בבריטניה במשך זמן מה.
דימות תהודה מגנטית
דימות תהודה מגנטית (באנגלית: Magnetic Resonance Imaging; בראשי תיבות: MRI) הוא סוג של סריקה לא-פולשנית המשמשת להמחשת איברים פנימיים בגוף ללא חשיפה לקרינה מייננת, למטרות אבחון רפואי, חקר המוח, פסיכיאטריה, מחקר ביולוגי ועוד. בשיטה זו משתמשים בשילוב של קרינת רדיו ושדה מגנטי חזק (גבוה מ-1 טסלה) כדי להשפיע על הספין של הפרוטונים בגרעין אטומי המימן שנמצאים במולקולות המים שבגוף. שינוי תכונות הספין תלוי ברקמה בה הוא נמצא (למשל החומר הלבן או החומר האפור שבמוח) וכך, בעזרת שליחת פולס של גלי רדיו נוצרת תנועת נקיפה (פרצסיה) של ספין הפרוטון. הדבר גורם לפרוטון ליצור תהודה (רזוננס) הניתנת למדידה בעזרת סלילי הקלט של המכונה, ניתן לקבל הפרדה ברורה בין הרקמות השונות.
הבדיקה יעילה בעיקר לדימות מערכת העצבים המרכזית - המוח וחוט השדרה, וכן המפרקים, דוגמת הברך והכתף. בתמונת MRI רואים רק רקמות רכות: לא רואים עצמות אלא רק את מח העצם. דוגמאות לשימושים שכיחים: איתור גידולים במוח, אבחון של טרשת נפוצה, הערכת מצב מניסקוסים בברכיים ודימות פריצת דיסק בעמוד השדרה. יתרון נוסף של ה-MRI הוא היכולת לראות ממצא (כגון גידול) מזוויות מבט שונות - חיצי (חלוקה לשמאל ימין), חזיתי (קדמי-אחורי), אופקי (עליון-תחתון) או בשחזור תלת-ממדי.
בתחילה נקראה השיטה דימות תהודה מגנטית גרעינית (NMRI). קהילת הרופאים חששה שהציבור הרחב יקשר שלא בצדק בין המילה "גרעינית" לבין פצצה גרעינית, רדיואקטיביות וכדומה, ולכן הוחלט להשמיט את המילה מהשם ומראשי התיבות. ממציאי המכשיר הם פול לוטרבור ופיטר מנספילד. בשנת 2003 הוענק להם פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על המצאת ה-MRI, עקב חשיבותו ככלי אבחוני.
שימושים
בשנים האחרונות פותחו יישומים נוספים ל-MRI בנוסף לצילומי אנטומיה, לדוגמה:
אופן הפעולה הפיזיקלי
דימות תהודה מגנטית מבוסס על תהודה מגנטית גרעינית (NMR). בנוכחות חומר שלגרעינים שלו יש מומנט מגנטי, מתרחשות מספר תוצאות:
.
כאן \ G הוא עוצמת הגרדיאנט.
הרפורמציה באנגליה
הרפורמציה האנגלית היא סדרת שינויים בחוקי הדת והמדינה שהתחוללו באנגליה במאה ה-16, במהלכם התפלגה הכנסייה האנגליקנית מן הכנסייה הקתולית, והשליטה בה עברה מן האפיפיור אל השלטון החילוני.
דימות תהודה מגנטית
אופן הפעולה הפיזיקלי
משך זמן הסריקה תלוי בטכניקת הדימות. ישנן סריקות הנמשכות שניות בודדות ואחרות נמשכות עשרות דקות. בדרך כלל מבקש הרופא לבצע מספר סריקות לאותו נבדק בשיטות סריקה שונות (שמייצרות קונטרסטים שונים) ובגאומטריות וברזולוציות שונות, כגון תמונות מכיוונים שונים. התהליך כולו נמשך בין 20 ל-40 דקות ואין לו כמעט תופעות לוואי. לפעמים מזריקים לנבדק חומר פאראמגנטי (גדוליניום) שעשוי להגדיל את הקונטרסט במקרה של גידולים מסוימים.
בחירת פרוסה או נפח
בדרך כלל אין מעוניינים לקבל תרומה מכל החומר שנמצא בתוך האנטנה. כדי להשיג רזולוציה מרחבית יש להתמקד על פרוסה דקה של חומר. ניתן להשיג מטרה זו בהפעלת גרדיאנט בזמן שידור פולס ה-RF. בנוכחות הגרדיאנט משתנה תדר התהודה ממקום למקום ורק במקום מסוים תדר התהודה שווה לתדר של פולס ה-RF. בצורה מתמטית, אם הגרדיאנט מופעל בציר Z, החומר היחיד שיושפע ממנו נמצא בפרוסה הדו-ממדית שבה:
הרפורמציה באנגליה
תחילתה של הרפורמציה האנגלית נגרמה עקב רצונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה לבטל את נישואיו, ולפיכך הייתה הרפורמציה יותר לעניין פוליטי מאשר לוויכוח תאולוגי. מציאות הפערים הפוליטיים המשמעותיים בין רומא לאנגליה היוותה מצע להתפתחותם של ויכוחים תאולוגיים חדשים. לפני תחילתה של הרפורמציה הדוקטרינה נקבעה על ידי האפיפיור והכנסייה הקתולית על פי המשפט הקאנוני, מיסי הכנסייה שולמו ישירות לרומא והאפיפיור היה הפוסק העליון לגבי מינוי הבישופים. ההתפלגות מרומא הפכה את השליט האנגלי למושל העליון של הכנסייה האנגליקנית על פי שורת חוקים שחוקק הפרלמנט בין 1532 ל-1534, ביניהם "חוקי העליונות", כך שהכנסייה האנגליקנית הפכה לכנסיית המדינה. המלוכה הפכה להיות הסמכות הסופית בסכסוכים דוקטרינריים ומשפטיים, הבעלים של הכנסות הכנסייה והפוסקת לגבי מינוי הבישופים.
דימות תהודה מגנטית
בחירת פרוסה או נפח
כיוון שאין תלות ב-X ו-Y, המשוואה מגדירה פרוסה דו-ממדית. עובי הפרוסה נקבע על ידי רוחב הפס של פולס ה-RF:
הרפורמציה באנגליה
מבנה ותאולוגיית הכנסייה הפכו לנושא מחלוקת חריף בין אנשי הדת והשלטון באנגלייה למשך דורות רבים. ויכוחים אלו נסתיימו עם המהפכה המהוללת בשנת 1688, שלאחריה נקבעו ההסדרים הדתיים הנוגעים לכנסייה. לאחר המהפכה המהוללת, הקתולים באנגליה התקיימו במחתרת, כשהם נתונים לאפליה חוקית חמורה ולענישה, עד ראשית האמנציפציה שלהם ב-1791.
דימות תהודה מגנטית
בחירת פרוסה או נפח
את כיוון הפרוסה משנים על ידי בחירת ציר הגרדיאנט שמופעל בזמן שידור ה-RF (X או Y או Z או צירוף של שניים או שלושה בו זמנית). במכשירים מסחריים ניתן בדרך כלל לשלוט ברוחב פרוסה על ידי שינוי עוצמת הגרדיאנט.
הפורמליזם של מרחב K
אחרי פולס עירור (כגון פולס RF של 90^0) האות \ S(t) הוא הסכום של התרומה של כל מומנט מגנטי, כשכל אחד תורם את תדר לרמור שלו באותו רגע. אם הגרדיאנטים משתנים בזמן, האות שווה ל:
כלומר, בכל רגע ורגע אות ה-MRI שווה לערך של התמרת פורייה של המומנטים בחומר הנמדד. שיטות סריקה שונות מכסות את מרחב ה-K בצורות שונות. שיטת spin echo ושיטת gradient echo מכסות את המרחב שורה שורה (תמיד באותו כיוון). שיטת (echo planar imaging (EPI סורקת מספר שורות ברצף, כשחלקן נסרקות בכיוונים הפוכים. גם בשיטת fast spin echo סורקים מספר שורות של מרחב K אחרי כל פולס RF, אבל כל השורות נסרקות באותו כיוון.
סוגי תמונות ב-MRI
דימות בעזרת MRI מייצר מספר תמונות עיקריות:
תמונה בשכלול T1 היא תמונה אשר מבוססת בעיקר על הבדלי דעיכת מגנטיזציה אורכית בין הרקמות. בסוג תמונה זה הניגודיות והבהירות מבוססות בעיקר על מאפיין T1 של הרקמות. תמונה זו נוצרת בדרך-כלל כאשר משתמשים בזמני TR ו-TE קצרים יחסית. תמונה בשכלול T2 היא תמונה אשר מבוססת בעיקר על הבדלי דעיכת מגנטיזציה רוחבית בין הרקמות. תמונה זו מבוססת בעיקר על מאפיין T2 של הרקמות והיא נוצרת כאשר משתמשים בזמני TR ו-TE ארוכים יחסית. סוג תמונה נוספת הוא תמונת PD, אשר מבוססת בעיקר על הבדלי כמות הפרוטונים בין הרקמות.
מדוע אין MRI לאלקטרונים?
גם לאלקטרון יש מומנט מגנטי, הרבה יותר גדול מהמומנט של הפרוטון. קיימת תופעת (EPR (electron paramagnetic resonance אבל בגוף אי אפשר לנצלו לדימות. אלקטרונים לרוב מסתדרים בזוגות עם כיווני ספין הפוכים, וכתוצאה מכך אי אפשר לנצל את ה-EPR לדימות.
בישראל
בשנת 2009 פעלו בישראל עשרה מכשירי הדמיה. זהו שיעור של מכשיר אחד ל-700 אלף נפש. בשל התור הארוך, מופעלים חלק מהמכשירים 24 שעות ביממה, ולעיתים אף בשבתות.
בשנת 2015,עלות הרכישה של מכשיר MRI בישראל הייתה 6 מיליון ש"ח.
יחסי איטליה–קזחסטן
יחסי איטליה–קזחסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האיטלקית לרפובליקה של קזחסטן.
סקירה כללית
יותר מ-12% מהיצוא של קזחסטן ב-2019 (כ-7.25 מיליארד דולר) הלך לאיטליה – שני רק לסין, ויותר מכל מדינה אחרת באירופה, כולל רוסיה, שחולקת גבול עם קזחסטן. חברת הנפט האיטלקית מחזיקה ב-16.8% ממניות שדה הנפט Kashagan באגן הים הכספי של קזחסטן, ו-29.25% בשדה הגז Karachaganak עם חברת הנפט הממשלתית של קזחסטן KazMunayGas.
זיבה
אין לבלבל ערך זה העוסק במחלת מין עם הערכים העוסקים במושגים ההלכתיים זב וזבה.
זיבה (באנגלית: גונוריאה, Gonorrhoea) היא מחלת מין הפוגעת בעיקר באיברי המין ובשופכה, אך במקרים מסוימים גם באיברים נוספים הכוללים ריריות, דוגמת: הלוע והעיניים. הגורם למחלה הוא החיידק Neisseria gonorrhoea (ניסריה גונוריאה).
תסמיני המחלה מתפתחים לרוב תוך יומיים עד חמישה לאחר ההדבקה (אם כי ישנם מקרים שבהם התסמינים מופיעים רק כעבור מספר חודשים), וכוללים כאב בזמן הטלת השתן, הפרשת מוגלה מן הפין, הנרתיק, או הגרון, וכן דלקת בצוואר הרחם ודימום בפי הטבעת. ללא טיפול עלולה הדלקת להתפשט דרך מערכת המין של האישה ולגרום לדלקת החצוצרות ואף לעקרות או היריון חוץ-רחמי; אצל הגבר היא עלולה לגרום להיצרות השופכה ודלקת בלוטת הערמונית. סיבוכים מאוחרים של המחלה כוללים דלקת מפרקים, דלקת שסתומי הלב ודלקת הלחמית.
כאשר אישה בהריון החולה בזיבה, עלולה המחלה לעבור לתינוק בעת המעבר בתעלת הלידה ולגרום אצלו לדלקת בלחמיות, אשר ללא טיפול עלולה לגרום לפגיעה בראייה ואף לעיוורון.
אבחון וטיפול
כיום נהוג להשתמש במספר שיטות לזיהוי החיידק, הן מולקולריות והן שיטות של בקטריולוגיה קלאסית:
הטיפול במחלה הוא באמצעות נטילת אנטיביוטיקה. נכון ל-2016 אנטיביוטיקה מקבוצת אזיתרומיצין או צפטריאקסון  הן היעילות ביותר. אולם בשל עמידות חיידקים לאנטיביוטיקה, התאמת תרופה לנעשית מקומית. בעבר השתמשו לצורך כך בתרופות מקבוצת הפניצילין.
אפידמיולוגיה
כ-88 מיליון מקרים של זיבה מתרחשים מדי שנה, מתוך 448 מיליון מקרים חדשים של מחלות מין מדבקות הניתנות לריפוי מדי שנה - הכוללות גם עגבת, כלמידיה וטריכומוניאזיס. המחלה שכיחה ביותר ביבשות אפריקה, אמריקה ומערב האוקיינוס השקט. בעשור השני של המאה הנוכחית הוכפל פי שלושה מספר החולים בזיבה בישראל.
צייטגייסט (תנועה)
תנועת הצַיִיטְגַיִיסְט (The Zeitgeist Movement) היא תנועה שורשית עולמית שהוקמה בשנת 2008. התנועה שואפת לשינוי חברתי-כלכלי על ידי מעבר לכלכלה שאין בה שימוש בכסף, אין בעלות על רכוש, ואף אין בה שימוש בסחר חליפין. שיטה זו מכונה על ידי התנועה "מודל כלכלי מבוסס משאבים", והרעיון המרכזי בה הוא התבססות הכלכלה על המשאבים החומריים הזמינים בכל רגע נתון. פירוש המילה "צייטגייסט" (בגרמנית: Zeitgeist) הוא "הלך הזמן" או "רוח התקופה".
התנועה החלה כזרוע התקשורתית והאקטיביסטית של הארגון "פרויקט ונוס" אך השיוך בין הארגונים חדל לאחר כ-3 שנים של שיתוף פעולה. התנועה רואה את תפקידה כחינוכי בעיקר, ופועלת באמצעות עריכת הרצאות, מפגשים ודרכי הסברה נוספות. בשנת 2007, מייסדה הפיק את הסרט "צייטגייסט".
הקמת התנועה ופעילותה
התנועה הוקמה בארצות הברית בסוף 2008 על ידי האקטיביסט והתסריטאי האמריקאי פיטר ג'וזף (באנגלית: Peter Joseph, נולד ב-1978 בצפון קרוליינה, ארצות הברית), לאחר שהפיק את הסרטים הדוקומנטריים: "צייטגייסט, הסרט" (2007) ו"צייטגייסט: תוספת" (2008).
התנועה פועלת באמצעות הרצאות ופרסומים בעיתונים ומגזיני מדע וכלכלה. ב-2012, התנועה קיבלה חשיפה בישראל ומייסדה התראיין בכלי תקשורת מקומיים.
"חוקי הטבע"
אנשי תנועת צייטגייסט סוברים שתפיסות של לאום, גזע, דת, אמונה ומעמד הן הבחנות שקריות שעבר זמנן, והם טוענים כי רעיונות כאלה, המפרידים בין בני אדם, מפריעים להתקדמות חברתית ולהתפתחותה של החברה. לטענת התנועה, לא ניתן ליצור חברה בת-קיימא אם היא לא תתאים עצמה לחוקים הבאים:
תחום הכלכלה
ז'ק פרסקו, מייסד פרויקט ונוס, טוען כי כיום אין התעשייה מסוגלת לספק את צורכי האנושות כולה משום שהיא מתבססת על רווח כלכלי. לראייתו, מערכת זו מנציחה את בעיות המחסור עקב רווחיותן הכלכלית הנובעת מחוקי השוק החופשי המתבססים על היצע וביקוש. פרסקו טוען כי בידי האנושות המשאבים והידע הטכנולוגי הנדרש למנוע כל סוג של עוני ורעב ולספק רמת חיים גבוהה יותר משל עשירי החברה כיום לכל בני האדם, וכי השימוש בכסף מונע זאת. הוא מציע להפחית את שעות העבודה ולהעביר בהדרגה את העבודות לידי מכונות. כמו כן הוא מציע להקים "מרכזי גישה" שבהם אנשים יוכלו לקבל מזון, עזרים, טיפול רפואי, חינוך וכדומה - ללא תשלום. בדרך זו, לטענתו, יופחתו רוב הפשעים ומעשי השחיתות, הנוצרים לדעתו בשל הצורך ברווח כלכלי. פרסקו מכנה השקפה זו בכינוי "כלכלה מבוססת משאבים".
פרסקו מצדד באסכולה הביהביוריסטית הטוענת כי התנהגות האדם היא תוצר של הסביבה וכי הסביבה היא גורם מכריע יותר מגנטיקה. הוא טוען כי הדעה שבני האדם חמדנים מטבעם, עצלנים מטבעם, או נוטים לאלימות מטבעם היא שגויה, וכי אם תעוצב הסביבה בדרך שתמנע התנהגויות אלה, הן לא יתקיימו.
פרסקו רואה את כוכב הלכת כמערכת הוליסטית ולכן מאמין שיש צורך בראייה מערכתית לניהול המשאבים של הפלנטה לצורך ייצור מוצרים ושירותים עבור בני האדם באופן היעיל ביותר, תוך שמירה על הסביבה. כחלק מתוכניתו לייעל את העולם ולמנוע בזבוז משאבים, פרסקו דוגל בביטול רוב המקצועות כיום, ביטול תחרות שוק והפחתה דרסטית של כמות החברות שמייצרות את אותו מוצר - במקום זאת ייצרו מוצר אחד בצורה איכותית, ייצרו רק מזון בריא ומזין, יעברו לטכנולוגיה ירוקה והערים והתחבורה יעוצבו מחדש.
הפיצול בין צייטגייסט לפרויקט ונוס
החל מאפריל 2011, הארגון "פרויקט ונוס" הודיע על ניתוק מתנועת צייטגייסט, והודיע כי היא אינה מייצגת אותו עוד.
ביקורת
יש הטוענים, כי חזונה של התנועה הוא חזון אוטופי קומוניסטי או כי יישום שיטתה יוביל להקמת חברה בה ישרור משטר דיקטטורי ושלטון המורכב ממדענים. מההיבט הכלכלי הועלה, כי תכנון מרכזי על ידי מערכת ממוחשבת אינו אפשרי בשל מחלוקת החישוב הכלכלי. עוד נטען כי "עריכת סקר" אשר ניתוח תוצאותיו יניב את כמות המשאבים בעולם, אינה ריאלית, כמו גם השימוש בסקרים תקופתיים להזנת רצונות הצרכן; ויתרה מכך, כי הטכנולוגיה, שלפיה לא יהיה על האדם לעבוד, רחוקה מלהיות זמינה כיום. עוד טוענים, כי בהיעדר תמריץ לעבוד, המלאכות הנדרשות לא יבוצעו. בנוסף יש הרואים בתנועה כת חילונית בדומה לכתות קומוניסטיות שונות שהיו בעבר.
בג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי
תיאור המקרה
העיתונאי אלוף בן מעיתון "העיר" הכין כתבה המותחת ביקורת על תפקודו של ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, נחום אדמוני, תוך ציון שהדבר בא לרגל חילופים קרובים בראשות הארגון. בהתאם לתקנות ההגנה (שעת חירום), 1945, הוגשה הכתבה לאישורה של הצנזורה הצבאית. הצנזור הצבאי הראשי, תא"ל יצחק שני, אסר ב-3 באוגוסט 1988 את פרסום הכתבה משום שלדעתו בפרסום זה יהיה כדי לפגוע בביטחון המדינה. ב-11 באוגוסט הגיש עורך העיתון לצנזור נוסח שונה של הכתבה אך גם הוא נפסל משום שלדעת הצנזור היה בו כדי לפגוע ביטחון המדינה. הצנזור פנה לעיתון בבקשה כי יגישו את הכתבה מחדש, וזו הוגשה לו ב-14 באוגוסט, תוך אזכור אנשים בשמותיהם המפורשים. ב-15 באוגוסט פסל הצנזור גם את הגרסה הזאת. ב-23 באוגוסט הוגשה הכתבה בנוסחה האחרון לצנזור. זה אישר את הכתבה לפרסום, למעט שלושים ושניים קטעים, אשר נפסלו לפרסום, העוסקים בנושאים הבאים:
עיתון "העיר" הסכים שמוצדקת החלטת הצנזור להסיר מהכתבה את הקטעים שעלולים להביא לזיהויו של ראש המוסד, אך טען כי בפרסום הקטעים העוסקים בביקורות על אודות תפקודו של ראש המוסד ובעיתוי החלפתו אין ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, המצדיקה הגבלות על חופש הביטוי, ולכן הפסילה אינה סבירה. אי לכך החליט עורך "העיר" מאיר שניצר על הגשת עתירה לבג"ץ.
פסיקת בג"ץ
בפסיקתו של השופט אהרן ברק, אליו הצטרפו השופטים יעקב מלץ ושלומית וולנשטיין, הועלו ארבע שאלות שיש לבדוק אותן בעתירה זאת:
הנסיבות לאיסור הפרסום
את תקנות ההגנה (שעת חירום), 1945, שפרסם המנדט הבריטי, ושמהן שואבת הצנזורה הצבאית את כוחה יש לפרש על רקע ערכיה של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית. בפירושן יש לאזן בין ביטחון המדינה והסדר הציבורי מזה לבין חופש הביטוי מזה. איזון זה משמעותו, כי ניתן להגביל את חופש הביטוי, כאמצעי אחרון, רק מקום שקיימת ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה ובסדר הציבורי.
המגבלות המוטלות על שיקול הדעת של הצנזור הצבאי
שיקול דעתו של הצנזור הצבאי, הגם שהוא הוא סובייקטיבי על-פי תקנות ההגנה, חייב לקיים, כמו כל שיקול דעת אחר, את הדרישות הבאות:
היקף הביקורת השיפוטית
אין כל ייחוד בשיקולי הביטחון, לעניין ההתערבות השיפוטית. גם שיקולי ביטחון חייבים להיות מופעלים על-פי החוק ועקרון הפרדת הרשויות מחייב את בית המשפט לפקח על חוקיות החלטותיהם של אנשי המינהל. אין גופים החסינים מביקורת שיפוטית, מפני שחסינות שכזו עלולה להוליד מצב של אי קיום החוק. בקיום ביקורת שיפוטית על החלטת הצנזור הצבאי אין בית המשפט שם עצמו כצנזור-על אלא בא לבדוק את חוקיות שיקול הדעת הביטחוני, לרבות סבירותו של שיקול-דעת זה.
בחינת החלטתו של הצנזור
בית המשפט לא השתכנע מטיעוניו של הצנזור הצבאי הראשי לפיהם בפרסום ביקורות על אודות תפקודו של ראש המוסד ועיתוי החלפתו יש ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, המצדיקה הגבלות על חופש הביטוי, ולכן קיבל את העתירה.
צמצם
צמצם (באנגלית: diaphragm) הוא רכיב במצלמה או במערכות אופטיות אחרות שתפקידו לחסום חלקית את מעבר האור, ובכך לשלוט במאפיינים שונים כמו עומק השדה.
הצמצם עשוי בדרך כלל ממתכת דקה ובמרכזו חור עגול, כך שקרני האור שלא עוברות דרך החור נעצרות בגוף הצמצם. במצלמות מודרניות, הצמצם משולב בהתקן של עדשת המצלמה. ברוב המצלמות קוטר החור נשלט על ידי מעין תריס עגול בעדשה (Iris), המורכב, לרוב, ממספר עלעלים (בדרך כלל מ-3 ועד 20) המרכיבים מעגל. העלעלים מונחים זה על זה ויכולים להתקרב או להתרחק ממרכז המעגל וכך לשלוט על כמות האור הנכנס למצלמה.
קיימים אף מנגנונים חלופיים למנגנון "העלים" הנסגרים. לעיתים הצמצם הוא קבוע ולעיתים השליטה בו מתבצעת באמצעות החלפת דיסקיות ידנית. עם זאת, מנגנונים אלו נדירים וניתן למצוא אותם בעדשות המיועדות לקהל נישה. דוגמה לעדשות בעלות מנגנון החלפה ידנית של טבעות הן עדשות המותג Lensbaby.
מידת הפתיחה של הצמצם בדרך כלל אינה רציפה אלא יש לה מספר ערכים בדידים. היחס המקובל בין כל שני ערכים עוקבים הוא \sqrt{2}, כך שסגירת צמצם ביחידה אחת מקטינה את כמות האור פי שניים. למרות זאת, במצלמות מתקדמות, יש אפשרות להגדיל או להקטין את הצמצם בערכים שהם פחות מתחנה שלמה.
השפעות הצמצם
מלבד השפעתו של הצמצם על כמות האור הנכנסת למצלמה, משפיע גודל מפתח הצמצם גם על עומק השדה של התמונה. ככל שהצמצם סגור יותר, כך עומק השדה בתמונה גדל. צמצם סגור אף מקטין את אפקט החשכת הפינות הנוצר לעיתים בצילום עם צמצם פתוח. נוסף על כך, שימוש בצמצם סגור יחסית מגדיל את הניגודיות בתמונה.
מעבר לגודל מסוים המשתנה בין עדשה לעדשה, סגירת הצמצם יוצרת תופעת עקיפה (Diffraction) הפוגעת בחדות התמונה.
כמו כן, הצמצם משפיע גם על איכות הבוקה בתמונה. ככל שמספר הלהבים בצמצם גדול יותר, כך הבוקה תהיה נעימה יותר לעין, ואילו ככל שמספר הלהבים קטן, הבוקה תהיה גסה ומחוספסת יותר.
גסטון ראמירס
גסטון אסקיאל ראמירס פריירה (בספרדית: Gastón Ezequiel Ramírez Pereyra; נולד ב-2 בדצמבר 1990) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר בוירטוס אנטלה מהסרייה ג'. שיחק בנבחרת אורוגוואי וערך במדיה 43 הופעות בינלאומיות.
קריירת קבוצות
ראמירס נולד בפריי בנטוס שבאורוגוואי. ראמירס התחיל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת הנעורים שלו, פניארול. בעונת כבש ראמירס 6 שערים ב-30 הופעות ליגה, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות אורוגוואי.
באוגוסט 2010 חתם ראמירס בבולוניה מהסרייה א' האיטלקית, תמורת סכום של 2.5 מיליון אירו. ב-26 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק החוץ נגד קטאניה, שנגמר בשוויון 1:1. בעונתו הראשונה בבולוניה הופיע ב-25 משחקים בליגה, בהם כבש 4 שערים ובישל 2, ובנוסף כבש 3 שערים ב-2 הופעות בקופה איטליה. בעונה הבאה המשיך ראמירס להיות שחקן חשוב בהרכב בולוניה, כאש כבש 8 שערים ב-33 הופעות.
ב-31 באוגוסט 2012 עבר ראמירס לסאות'המפטון, העולה הטרייה לפרמייר ליג, תמורת 12 מיליון לירות שטרלינג. ראמירס חתם בקבוצה על חוזה ל-4 שנים. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-15 בספטמבר בתבוסה 6:1 לארסנל, כאשר עלה כמחליף בתחילת המחצית השנייה. הוא כבש את שער הבכורה שלו בסאות'המפטון ב-29 בספטמבר, בהפסד 3:1 לאברטון. בסך הכל, בעונתו הראשונה בסאות'המפטון כבש 5 שערים ב-26 משחקים. בעונתו השנייה בסאות'המפטון, ב-18 בינואר 2014, נפצע ראמירס במהלך משחק ליגה נגד סנדרלנד בקרסול, פציעה שבעקבותיה נעדר השחקן חודשיים מהמגרשים.
ב-1 בספטמבר 2014 הושאל ראמירס להאל סיטי. ב-15 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה כשעלה כמחליף בתיקו 2:2 נגד ווסטהאם יונייטד. ב-26 בדצמבר 2014 כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 3:1 על סנדרלנד.
ב-26 בינואר 2016 הושאל ראמירס למידלסברו עד לסוף העונה. ב-9 בפברואר 2016 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1:1 נגד מילטון קינס דונס. ב-23 בפברואר הבקיע את שערו הראשון בניצחון 3:1 על קארדיף סיטי. ב-20 ביולי חתם באופן קבוע בקבוצה. ב-4 באוגוסט 2017 חתם ראמירס בסמפדוריה.
ב-7 בדצמבר 2021 חתם במונצה מסרייה ב'.
נבחרת אורוגוואי
בשנת 2009 שיחק ראמירס באליפות העולם עד גיל 20, כאשר הגיעה אורוגוואי לשלב שמינית הגמר, שם הפסידה 3:1 לברזיל.
ראמירס הופיע לראשונה במדי נבחרת אורוגוואי הבוגרת ב-8 באוקטובר 2010, במשחק ידידות נגד.
ראמירס זומן לסגל אורוגוואי למונדיאל 2014. משחקו הראשון בטורניר היה נגד, שהיה המשחק האחרון בשלב הבתים. הוא נכנס כמחליף לכריסטיאן רודריגס בדקה ה-78. בדקה ה-81, 3 דקות לאחר שנכנס, בעט ראמירס בעיטת קרן, שמצאה את ראשו של דייגו גודין, שהכניס את הכדור לשער. שער זה העלה את אורוגוואי לשלב שמינית הגמר.
גולי אצ"ל ולח"י
גולי אצ"ל ולח"י היו אנשי מחתרות אצ"ל ולח"י שנעצרו וגורשו בסוף תקופת המנדט הבריטי, החל משנת 1944 ועד 1948, ב-12 שילוחים, למחנות מעצר באפריקה. מחנות המעצר שבהם הוחזקו היו סמבל, שליד אסמרה, בירת אריתריאה, קרתגו שבמדבר סודאן וגילגיל שבקניה, השוכנת צפונית לניירובי. הגולים הושבו לארצם חודשיים לאחר קום מדינת ישראל, ביולי 1948. הרצון למנוע מהעצירים להכיר את הסביבה ולתכנן בריחה, החשש של השלטונות בארצות המחנות מפיגועים שיחוללו והקשיים הביטחוניים בארצות אפריקה עצמן, שבהן הייתה התנגדות לקולוניאליזם, עמדו בשורש ההעברות ממחנה למחנה.
ההחלטה על הגירוש וביצועו
ההחלטה לגרש את אנשי המחתרות לאפריקה התקבלה בידי הבריטים לאור הקצנת פעילותן של המחתרות והמלצתו של המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, ממלא מקום הנציב העליון, סר ג'ון שאו. במחנה המעצר בלטרון העיב על הבריטים החשש המתמיד מפני בריחת אסירים, חשש שכבר התממש יותר מפעם אחת, והיה נראה הרבה פחות סביר באפריקה. כן סברו הבריטים שגירוש לאפריקה הוא בעל אלמנט הרתעתי חזק.
תומכי הגירוש בקרב הבריטים לא ראו בו תחליף לפתרון המדיני של חלוקת הארץ, אך סברו שבאמצעותו יחלישו את המחתרות ויאפשרו לכוחות היהודים המתונים לקדם פתרון שיש בו פשרה.
מבצע הגירוש, שכונה "כדור שלג" (Operation Snowball) בוצע ביום אחד, 19 באוקטובר 1944 במהירות ובהפתעה כמהלומת פתע. העצורים בלטרון הועלו למטוסים ולא העלו בדעתם שמתכוונים להעבירם לחוץ לארץ. בגל הראשוני גורשו 251 עצורים, ובסופו של דבר גורשו בסך הכול 439 איש, מחצית מעצורי המחתרות. על-פי אומדן, 60% מהגולים היו אנשי אצ"ל, 30% אנשי לח"י והשאר נייטרליים.
המחתרות הגיבו בחריפות ואף הוקיעו את הגירוש כאקט נאצי, אולם הן לא הצליחו להוציא לפועל את המאבק השיטתי שתכננו להחזרת העצורים, זאת בשל התנקשות הלח"י בלורד מוין, שגרמה לסזון.
מוסדות היישוב, לעומת זאת, הגיבו במחאה רפה למדי, אם בכלל. הדבר העלה בקרב העצורים חשד שהסוכנות שותפה בכוונת הגירוש.
המערכה המשפטית
אנשי האצ"ל פנו לבית המשפט העליון בארץ ישראל בשבתו כבג"ץ (ערכאה שיפוטית זו הייתה קיימת גם בתקופת המנדט), בית המשפט קיבל את טענות אנשי האצ"ל בחלקן וסבר כי אין סמכות לממשלת ארץ ישראל לעצור אנשים בארץ חוץ, אך סבר שהמעצר כשר בכל אופן, משום שממשלת אריתריאה אכפה אותו בצו משלה. הפסיקה היוותה לגולים כישלון מהבחינה המעשית, אך גם ניצחון מורלי, והסתייגותו של בית המשפט מהגירוש הביאה את עיתוני היישוב לקרוא להחזרת העצירים ארצה.
המערער, אריה בן-אליעזר, ניסה לבסוף להיחלץ בדרך אחרת. הוא ברח ממחנה המעצר יחד עם יצחק שמיר.
מרבית העצורים לא נשפטו והיו כלואים על סמך תקנות ההגנה (שעת חירום), שאפשרו לעצור אותם על סמך חשד בלבד, דבר שזכה לביקורת חריפה גם בתכתובת הבריטית הפנימית.
תנאי המעצר
גרוע בהרבה היה מחנה קרתגו ששכן במדבר ושאליו הועברו העצירים בתחילת 1945. בעיקר הורגש שם החום הנורא והמחסור במים. גורמים ביישוב שניסו להתערב למען העצירים נענו בטענה שהתלונות הן "הגזמות טיפשיות ובדויות לחלוטין". העצורים שהו שם תשעה חודשים, עד שהוחזרו לסמבל.
במחנה השלישי שעברו בו העצירים, גילגיל שבקניה, שבו הוחזקו ממרץ 1947, לא היה המצב טוב יותר. המקום ששימש בעבר בית סוהר צבאי הכיל תאים חשוכים ומחניקים, שורצי יתושים ועמוסים בזרימת ביוב.
פעולת מרי של העצירים, שבה הרסו את הכתלים כדי לכסות את תעלות הביוב באבניהם, שכנעה לבסוף את מפקד המחנה לשפר באופן ממשי את התנאים במחנה.
בעידוד הבריטים הייתה במחנות פעילות חינוכית ענפה, התקיים חוג לשון בראשותו של העציר עוזי אורנן, ואישים כמאיר שמגר וכשמואל תמיר רכשו בהם השכלה משפטית באמצעות התכתבות עם אוניברסיטאות בריטיות ובחינות במתכונת "אוניברסיטה פתוחה".
תקרית הדמים
היישוב הגיב בזעם, ודרש להקים ועדת חקירה שתבדוק את נסיבות האירוע, אך הצבא הבריטי התעקש למנוע זאת ועמד על כך שהמשמר התנהג כהלכה. הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג נשלח לבסוף למחנה כבורר, ופעילותו השביעה את רצון הבריטים הרבה יותר מאשר את רצון העצורים.
חזרה ממחנות המעצר בתקופה שלפני קום המדינה
בריחה: במשך כל ארבע שנות המעצר, יזמו העצורים שמונה בריחות שיצאו לפועל, רובן הסתיימו בתפיסת הבורחים.
שחרור: היו מקרים של שחרור עצירים ממחנות המעצר באפריקה, על רקע רפואי.
השיבה לארץ
על אף כוונתם לעזוב את הארץ, עדיין חששו הבריטים בסוף 1947 מהשבת האסירים. הם סברו שהללו יזנבו בהם גם תוך כדי יציאתם, מתוך הנחה שללא אלימות ייסוגו הבריטים מהתחייבותם לנטוש את ארץ ישראל.
אפילו אחרי הקמת המדינה הוסיפו הבריטים לדחות את שובם של העצורים לארץ. הללו תלו את דגל ישראל על תורן המחנה ועקרו את כל הסורגים, אך רצונם לשוב לא התממש.
הבריטים נימקו את פעולתם ברצונם לשמור על כללי ההפוגה. לפי פרשנותם המרחיבה הכללים אסרו על כניסת גברים צעירים בגיל צבא. קושי נוסף היה כרוך בצורך להעביר את העצורים בתעלת סואץ, דרך מדינה שלא הייתה כל סיבה שתרצה לאפשר את מעברם בתחומה, מצרים. גורם שפעל מאחורי הקלעים היה האופי הפרו-ערבי של משרד החוץ הבריטי. מנגד חשש מושל קניה מהתפרצויות אלימות במחנות והפעיל לחץ גדול לסלק את העצורים מארצו.
בסופו של דבר היה זה דווקא פולקה ברנדוט, באופן אירוני זה שהלח"י עתיד להתנקש בו, שהכריע כי אין ההפוגה סותרת את השבת העצורים, שהיו אזרחי ארץ ישראל. על אף פרשת אלטלנה הביעו הרשויות היהודיות שנשאלו תמיכה חד משמעית בהחזרת העצורים, אם כי משה שרת לא שלל את האפשרות לעוצרם במדינת ישראל מיד עם הגעתם, מחשש שינסו לערער את סדרי השלטון.
ב-9 ביולי הפליגה הספינה עם הגולים לארץ ישראל והגיעה כעבור שלושה ימים. הם לא התקבלו בטקס ממלכתי ופנו במהירות לשדות הקרב של מלחמת העצמאות.
יואל אוגוסטו לוי
יואל אוגוסטו לוי (15 ביולי 1888 – 14 באוגוסט 1975) היה מנהל ישראלי ששימש כנשיא התאחדות התעשיינים בישראל.
ביוגרפיה
יואל אוגוסטו לוי נולד באנקונה, ממלכת איטליה ב-15 ביולי 1888. הוא היה פעיל בתנועה הציונית באיטליה ושימש כיושב ראש ההסתדרות הציונית במקום. הוא למד משפטים במילאנו, וב-1938 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והצטרף לשורות ההגנה. בהמשך עשה הסבה מקצועית והחל להשתלב בחיי הכלכלה והתעשייה בארץ.
בין היתר ארגן את חברת ההשקעות של בנק דיסקונט ונתמנה למנכ"ל. בעקבות ידידותו עם אריה שנקר הגיע לוי להתאחדות התעשיינים, ושימש חבר הוועד הפועל ויו"ר המחלקה המשפטית. בשנת 1964 נתמנה ליו"ר הנשיאות האקדמית של אוניברסיטת תל אביב.
לאחר התפטרותו של אברהם קליר מתפקיד נשיא התאחדות התעשיינים, התמנה לוי לתפקיד בעקבות הפצרות רבות של חברי ההתאחדות. בתפקידו התמקד בפיתוח תעשיות עתירות ידע ובפיתוח התחרות של התעשייה הישראלית עם תעשיות חוץ לארץ. כמו כן עסק רבות בטיפוח יחסי העבודה של ההתאחדות עם ההסתדרות.
לוי נפטר ב-14 באוגוסט 1975 ברמת גן והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
ארכיונו שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית
פרסי נסיך אסטוריאס
פרסי נסיכת אסטוריאס (בספרדית: Premios Princesa de Asturias, באסטורית: Premios Princesa d'Asturies) הם פרסים המוענקים מדי שנה על ידי קרן נסיכת אסטוריאס בהנהגת נסיך אסטוריאס, ונחשבים ליוקרתיים ביותר בספרד. הפרסים מוענקים, מאז שנת 1981, לאנשים, ארגונים או מוסדות מרחבי העולם אשר בלטו בתרומתם ובהישגים יוצאי דופן במספר קטגוריות.
הקטגוריות בהן מוענק הפרס הן: אמנויות, ספרות, מדעי החברה, תקשורת ומדעי הרוח, שיתוף פעולה בינלאומי, הבנה הדדית (concordia), מחקר מדעי וטכני וספורט. בנוסף לפרסים אלו מוענק גם עיטור מופת לאדם או קבוצת אנשים אשר תרמו תרומה משמעותית לאסטוריאס. לכל קטגוריה יש חבר שופטים המתכנס לדיונים בין חודש מאי לספטמבר, ובסופם מכריז על הזוכים בפרס. בחודש אוקטובר מתקיים טקס הענקת הפרסים באוביידו, עיר הבירה של נסיכות אסטוריאס שבצפון ספרד. בראש הטקס עומד יורש העצר הספרדי, שתוארו "נסיך אסטוריאס". לזוכי הפרסים מוענקים מענק כספי בסך 50 אלף אירו ופסלון שעוצב על ידי ז'ואן מירו.
בין הזוכים הבולטים בפרסי נסיכת אסטוריאס: ברברה הנדריקס (אמנויות 2000ׂ), פדרו אלמודובר (אמנויות, 2006), נשיונל ג'יאוגרפיק (תקשורת ומדעי הרוח, 2006), נלסון מנדלה ופרדריק וילם דה קלרק (שיתוף פעולה בינלאומי, 1992), גינטר גראס (ספרות, 1999), דוריס לסינג (ספרות, 2001), ארתור מילר (ספרות, 2002) וסוזן סונטג (ספרות, 2003), טור דה פראנס (ספורט, 2003), סטיבן הוקינג (הבנה הדדית, 1989), תמרה רוחו (אמנות 2005) יוניצ"ף (הבנה הדדית, 2006), פול אוסטר (ספרות, 2006), אל גור (שיתוף פעולה בינלאומי, 2007), בוב דילן (מוזיקה, 2007), פאקו דה לוסיה (אמנות, 2004) ומיכאל שומאכר (ספורט, 2007) מרי בירד (מדעי החברה, 2016). ב-1991 העניקה קרן נסיך אסטוריאס את פרס האמנויות ל"דור הזמרים הספרדים הליריים" - ויקטוריה דה לוס אנחלס, תרזה ברגנצה, מונסראט קאבאייה, חוסה קאררס, פלאסידו דומינגו, אלפרדו קראוס ופילאר לורנגאר.
ארבעה אישים ישראלים זכו עד כה בפרסי נסיך אסטוריאס : יצחק רבין (שיתוף פעולה בינלאומי, 1994, במשותף עם יאסר ערפאת), דניאל בארנבוים (הבנה הדדית, 2002, במשותף עם אדוארד סעיד) ועמוס עוז (ספרות, 2007). מוסד יד ושם זכה בפרס על הבנה הדדית ב-2007. זוכים יהודים נוספים הם קהילות יהדות ספרד (הבנה הדדית, 1990), ויהודי מנוחין (הבנה הדדית, 1997, במשותף עם מסטיסלב רוסטרופוביץ') ופרופ' ברוך מינקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2010 על מחקריו על תעלות הכאב.
פייר ז'אקוטן
פייר ז'אקוטן (בצרפתית: Pierre Jacotin; 11 באפריל 1765 – 4 באפריל 1827) היה קרטוגרף יוצר מפות צרפתי.
קורות חיים
ז'אקוטן נולד בשנת 1765 ב-Champigny-lès-Langres שבחבל שמפאן-ארדן בצפון צרפת.
ז'אקוטן היה חלק מצוות מדענים ואנשי מקצוע שנלוו אל נפוליאון במצרים ובארץ ישראל, בשנת 1799. על פי פקודת נפוליאון שרטט ז'אקוטן (שעמד בראש צוות מיוחד של מהנדסים ושרטטים שהקים נפוליאון במיוחד למטרה זו), אוסף של 47 מפות של לוב, מצרים, סיני וארץ ישראל. שש מתוך מפות אלו (מספרים 43 עד 47 ומפת אינדקס) מתארות חלקים של ארץ ישראל, בעיקר את אותם האזורים בהם עבר צבאו של נפוליאון. מפות אלו הן המפות הטופוגרפיות הראשונות של ארץ ישראל ששורטטו בהתבסס על מדידות במכשירי מדידה שהיו בשימוש במאה השמונה עשרה. מכשירים אלו היו מדויקים יחסית במדידת המרחקים והזוויות. במפה של אזור עכו נעשה לראשונה בארץ ישראל שימוש בשיטת הטריאנגולציה שבסיסה נמדד במישור שממזרח לעכו.
במפות אלו, בקנה מידה 1:100,000, מצוינים סימנים טופוגרפיים וסימני תכסית. גם תיאור התבליט במפות אלו הוא חדיש: הבלטת יחסי הגובה בעזרת קווקוו מחושב, וכן ניתנים שמות המקומות בצרפתית ובערבית. כמו כן מסומנים על מפות אלו, בסימון של שתי חרבות מצטלבות, שדות הקרב בהם נלחם צבאו של נפוליאון בתושבים מקומיים או יחידות מהצבא העות'מאני. בסימונים הללו מצוינים שמותיהם של מפקדי הצבא המקומיים והתאריכים בהם נערכו הקרבות. חלק מהמידע במפות התבסס על עדויות בעל פה של מורי דרך מקומיים וחלקים גדולים ממידע זה התבררו בדיעבד כלא נכונים או לא מדויקים.
העבודה על השרטוט והמידע שבמפות נמשכה מ-1799 ועד 1803, אף לאחר שהצרפתים עזבו את מצרים ואת ארץ ישראל. חריטתן של המפות לצורך הדפסה נמשכה כארבע שנים ובשנת 1808 נשלמה הדפסתן. נפוליאון אסר את פרסום המפות בשל היותן "סוד מדינה". בשנת 1818, עם הרסטורציה, הותר פרסומן. המפות, הידועות בשם "האטלס של ז'אקוטן", יצאו לבסוף לאור בשנת 1826. הן מהוות מקור מידע חשוב בידיעת ארץ ישראל מאז ועד עתה.
במרץ 1803 מונה לפרופסור בבית הספר הצבאי המיוחד. ביוני 1809 קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי, ובאוגוסט 1814 את אות המסדר המלכותי הצבאי של סנט לואיס (Ordre royal et militaire de Saint-Louis)
בשנת 2007 שופץ קברו ועיריית פריז הציבה על הקבר שלט מתכת הכולל תמצית קורותיו.
יחסי איטליה–אפגניסטן
יחסי איטליה–אפגניסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין אפגניסטן לאיטליה שכוננו ב-1919. ב-3 ביוני 1921 חתמו שתי המדינות על ההסכם לחילופי נציגות דיפלומטית קבועה ויום השנה המאה, ב-2021, נחגג באגרות ברכה שהוחלפו בין המדינות. שתי המדינות חברות באו"ם אך ממשלת אפגניסטן החדשה אינה מוכרת על ידם.
היסטוריה
איטליה הייתה בין האומות הראשונות שהכירו בריבונות אפגניסטן, יחד עם גרמניה, טורקיה, צרפת ואיראן, לאחר ההכרה של ברית המועצות ב-1919.
איטליה החלה לקחת על עצמה מעורבות מוגברת (אם כי בקנה מידה קטן יחסית) ב-1935, כאשר אפגניסטן כוננה יחסים הדוקים יותר עם גרמניה, בעלת ברית מרכזית של איטליה. היחסים נפגעו כתוצאה מהמלחמה האיטלקית באתיופיה, שאפגניסטן ראתה בה תקדים מסוכן להתפשטות סובייטית או בריטית באפגניסטן.
רצונו של אמנואלה לחזור לכס המלכות באפגניסטן גרם לחיכוכים בין אפגניסטן והממלכה המאוחדת, שראו בכך איום על מאזן הכוחות במרכז אסיה. הריבון האפגני לשעבר המשיך לקבל סובסידיות ממשלתיות על ידי המלך האיטלקי ויקטור עמנואל השלישי.
אפגניסטן שמרה על קשרים אלו לאורך רוב מלחמת העולם השנייה, אם כי הופעל עליה לחץ חזק ממוסקבה ולונדון לגרש את הנציגים הדיפלומטים הגרמנים והאיטלקים.
הכנסייה היחידה באפגניסטן, הקפלה בקאבול, הורמה על ידי שגרירות איטליה ומתוחזקת על ידי האיטלקים. פריבילגיה זו הוכרה מכיוון שאיטליה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בריבונות אפגניסטן. משנת 2021 הכנסייה סגורה כמו גם השגרירות.
גם מלך אפגניסטן, מוחמד זאהיר שאה, שהודח ב-1973, הוגלה לאיטליה, וחי ברומא עד שובו לאפגניסטן 29 שנים מאוחר יותר. הוא הוטס לקאבול ב-18 באפריל 2002 במטוס צבאי איטלקי. איטליה הייתה חלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי של נאט"ו (ISAF) שפעל באפגניסטן לאחר דצמבר 2001 כדי ליצור סביבה בטוחה לממשלה החדשה, בעקבות החלטת האומות המאוחדות 1386 מ-20 בדצמבר 2001. אזור האחריות של הכוחות האיטלקיים היה במערב אפגניסטן כולל הראת (Train Advise Assist Command – West).
ב-29 בנובמבר 2012, אישר הפרלמנט האיטלקי הסכם על שותפות ושיתוף פעולה ארוך טווח, שנחתם בעבר ברומא ב-26 בינואר 2012. ההסכם היה צריך לעזור לאפגניסטן להשיג יציבות, כפי שנאמר בהסכם בון מ-5 בדצמבר 2011. הוא כלל סעיפים על שיתוף פעולה מדיני, שיתוף פעולה מוסדי, ביטחוני, משטרתי, כלכלי ותרבותי.
ב-1 בינואר 2015, ISAF הפך ל-Resolute Support, צוות "לא קרבי" שמטרתו להכשיר ולסייע לכוחות הביטחון הלאומי של אפגניסטן (ANSF).
היחסים בין שתי המדינות הושפעו מהסכם דוחא (2020) ומהנסיגה הבאה של כוחות ארצות הברית ובעלות בריתה מהמדינה ביוני 2021. חיילים איטלקיים נשארו באפגניסטן עד 30 ביוני 2021. כשהטליבאן השיג מחדש את השליטה באפגניסטן, איטליה הסיגה את המחלקה הצבאית שלה והעבירה את שגרירותה לקטאר. מ-2001 עד 2021, 50,000 חיילים איטלקים הועסקו באפגניסטן. 53 מתו במהלך שירותם בעוד 723 אחרים נפצעו.
ב-13 באוגוסט 2021, הודעה לעיתונות ממשרד החוץ האיטלקי קבעה כי לאור התקדמות הטליבאן באפגניסטן, משרד החוץ האיטלקי מקיים את הקשר הקרוב ביותר עם מחלקת המדינה האמריקנית. יום לפני פרסום ההודעה לעיתונות, המזכיר הכללי של איטליה, אטורה סקווי, שוחח עם סגנית שרת החוץ של ארצות הברית, וונדי שרמן. הם הסכימו לחזק עוד יותר את התיאום בין שגרירויות כל מדינות בעלות הברית בקאבול, כמו גם באופן דו-צדדי, ודנו ביוזמות הקיימות ובאלה שיש לנקוט, תוך התחשבות בהחמרה במצב הביטחוני בשטח.
שגרירויות
עקב שינויים פוליטיים ומלחמה באפגניסטן, שגרירות איטליה באפגניסטן נסגרה זמנית ב-1979, 1989, 1993 ושוב ב-2021 עם העברה לקטר.
מאז 2020 ויטוריו סנדלי הוא שגריר איטליה ברפובליקה האסלאמית של אפגניסטן. במהלך הפינוי הייתה נציגות דיפלומטית רק בנמל התעופה הבינלאומי של קאבול והשגרירות הוקמה מחדש במשרד החוץ באיטליה. בסוף 2021 עברה שגרירות איטליה באפגניסטן לקטר כמו גם לשגרירויות מערביות אחרות. מאז מרץ 2021 חאלד אחמד זקרייה הוא שגריר הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן באיטליה והשגרירות ממוקמת בויה נומנטנה ברומא. נציגות דיפלומטית זו אינה של האמירות האסלאמית של אפגניסטן, משום שזו האחרונה אינה מוכרת על ידי ממשלת איטליה.
הסכמים
מ-1921 ו-2019 איטליה ואפגניסטן חתמו על 28 אמנות בתחומים שונים כגון סיוע פיננסי, פיתוח חקלאי וכו'. ב-16 בפברואר 2022, ממשלת איטליה הגישה, עבור רובם, הערה מילולית של גינויים והיא ממתינה לאישור קבלה.
במיוחד ההסכמים שנחתמו הם:
ועידת קמפ דייוויד (2000)
ועידת קמפ דייוויד לשלום במזרח התיכון הייתה ועידה שנערכה ביולי 2000 בקמפ דייוויד שבמרילנד, בראשות נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת ישראל אהוד ברק ויושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. ועידה זו נכשלה בהשגת הסדר קבע שיסיים את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
רקע
נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, הזמין ב-5 ביולי 2000 את אהוד ברק ואת יאסר ערפאת לבוא לקמפ דייוויד כדי להמשיך את המשא ומתן של תהליך השלום. המקום לא נבחר במקרה - ועידת קמפ דייוויד בשנת 1978 נחשבה על ידי האמריקאים כוועידה מוצלחת מאוד, ובעקבותיה הצליח נשיא ארצות הברית דאז, ג'ימי קרטר, להביא לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים. הסכמי אוסלו נחתמו בשנת 1993 על ידי ראש ממשלת ישראל דאז יצחק רבין, ויושב ראש הארגון לשחרור פלסטין יאסר ערפאת. על פי הסכמים אלה, אמור היה הסדר הקבע להחתם כעבור חמש שנים מייסוד הרשות הפלסטינית והחלת אוטונומיה בשטחים המוחזקים. למרות זאת, המציאות שהתהוותה בשטח מאז הסכם אוסלו לא ענתה על ציפיות הצדדים.
ב-11 ביולי התחילה ועידת קמפ דייוויד, והסתיימה ב-25 ביולי, ללא כל הסכם שנחתם. שלושת הצדדים הסכימו להמשיך בדיונים.
המשא ומתן
ארבעה נושאים מרכזיים היו שנויים במחלוקת:
טריטוריה
בתחילת הוועידה, הציע ברק לפלסטינים 73% משטחי הגדה המערבית ואת כל רצועת עזה. בתוך 10–25 שנים, על פי ההצעה, אמור היה האזור הפלסטיני להתרחב ל-90-91% (94% כולל ירושלים). כתוצאה מכך, ישראל אמורה הייתה לפרק 63 התנחלויות. הגדה המערבית אמורה הייתה להיות מופרדת באמצעות דרך מירושלים לים המלח, עם מעבר חופשי לפלסטינים, אף על פי שלישראל נשמרה הזכות לסגור את המעבר במקרה חירום. הפלסטינים טענו שהשארת חלק מהגדה המערבית בידי ישראל תביא לחסימת רשת דרכים בין גושי התיישבות פלסטיניים. בתמורה לסיפוח חלק מהגדה המערבית, הביעה ישראל נכונות להעביר חלק קטן מהנגב למדינה הפלסטינית, הצעה שנדחתה על ידי הפלסטינים.
ירושלים והר הבית
סלע המחלוקת העיקרי היה הוויכוח על מעמדה של ירושלים לאחר ההסכם המתוכנן.
בדיוני הוועידה יצר ברק את תקדים ההסכמה הישראלי לחלוקת ירושלים.
על פי גרסת ברק, הציעה ישראל לספח אליה גושי התיישבות הנמצאים מעבר לגבולות 1967, כמו מעלה אדומים, גבעת זאב וגוש עציון. בתמורה, הציעה ישראל להעביר לריבונות פלסטינית כפרים או ערים קטנות שסופחו לירושלים אחרי 1967.
על פי גרסת מחמוד עבאס, היועץ הראשי של ערפאת באותה עת, העמדה הפלסטינית הייתה שכל מזרח ירושלים צריכה לעבור לריבונות פלסטינית. עמדה זו גרסה כי הרובע היהודי והכותל המערבי יכולים להישאר תחת סמכות ישראלית, אך לא ריבונות וכי ירושלים תישאר עיר פתוחה עם שיתוף בשירותים העירוניים.
פליטים וזכות השיבה
במהלך ולאחר מלחמת העצמאות, עזבה רוב האוכלוסייה הפלסטינית את בתיה ויצאה מגבולות ישראל כפליטים. הפליטים, שב-1949 מנו כ-700,000 נפש ובעת הוועידה מנו, לפי חלק מההערכות, כ-4 מיליון נפש, תבעו מאז את זכות השיבה, כלומר, זכות לשוב לבתיהם בישראל או קבלת פיצויים.
ישראל טענה שאם תרשה את זכות השיבה אליה, במקום למדינה הפלסטינית, הדמוגרפיה של ישראל תשתנה וקיומה של ישראל כמדינה יהודית יועמד בסכנה. ישראל אף טענה כי פליטים יהודים רבים ממדינות ערב גורשו מארצותיהם מאז 1948 ולא פוצו. רובם נמצאים בישראל ובעייתם צריכה להלקח בחשבון גם היא.
בקמפ דייוויד, דבקו הפלסטינים בעמדתם שעל זכות השיבה להתקבל. בגלל דאגתה הדמוגרפית של ישראל, הם הבטיחו שזכות השיבה תפוקח על ידי מנגנון המוסכם על שני הצדדים, שיאפשר לרוב הפליטים לחזור לישראל. לדבריה של מזכירת המדינה האמריקאית, מדליין אולברייט, הסכימו הפלסטינים לדון על מספר הפליטים שיורשו לשוב לישראל.
הישראלים הכחישו שהם אחראים לבעיית הפליטים. על פי ההצעה הישראלית, מספר מוגבל של פליטים יוכל לשוב לישראל בשל סיבות הומניטריות או איחוד משפחות. שאר הפליטים יתיישבו בישות הפלסטינית שתקום, במקומם הנוכחי, או במדינות אחרות. על פי הצעה זו, יוקם ארגון בינלאומי לטיפול בפליטים וישראל ומדינות אחרות תהיינה חברות בארגון.
סידורי ביטחון ישראלים
הישראלים דרשו את התנאים הבאים כחלק מההסכם:
סיבות לכישלון
כל צד האשים את השני באחריות לכישלון השיחות. הפלסטינים טענו שלא הציעו להם מספיק, והישראלים טענו שהם לא יכלו להציע יותר. נשיא ארצות הברית ביל קלינטון תלה את כישלון הוועידה בערפאת, והאשימו ב"פספוס הזדמנות" לאפשר "שלום צודק ובר-קיימא". ערפאת הואשם בכך שלא הגיש הצעה נגדית לכל הצעה שהעלו ברק וקלינטון, ובכך שעשה מעט כדי למנוע את המהומות בשטחים שפרצו אחרי הוועידה. שלמה בן עמי, שר החוץ דאז שהשתתף בוועידה, האשים גם את ערפאת בכישלון השיחות ובפרוץ האינתיפאדה השנייה חודשיים לאחר מכן.
מנגד, בדיון עם האקדמאי נורמן פינקלשטיין בפברואר 2006, אמר בן-עמי שאכן נכתב בספרו ש"אם הוא היה פלסטיני, הוא גם היה דוחה את ההצעה הישראלית שניתנה לפלסטינים בוועידה" - ובראיון קודם עם ארי שביט בהארץ גם הסביר בן-עמי את ההיגיון הפלסטיני שגורר לדעתו עמדה בלתי מתפשרת שכזו:
"מבחינה אינטלקטואלית אני מבין את ההיגיון שלהם. אני מבין שמנקודת מבטם הם ויתרו על 78% באוסלו, ועל כן כל השאר שלהם. אני מבין שמבחינתם התהליך הוא של דה-קולוניזציה ועל כן הם לא אמורים להתפשר, כפי שתושבי קונגו לא יתפשרו עם הבלגים. אני אפילו מבין שלשיטתם הם הלכו לקראתנו בכך שקיבלו את השכונות היהודיות בירושלים וחלק מההתנחלויות. אבל בסופו של דבר, אחרי שמונה חודשים של משא ומתן, אני מגיע למסקנה שאנחנו נמצאים בעימות עם תנועה לאומית שיש בה מרכיבים פתולוגיים קשים. זוהי תנועה עצובה מאוד. תנועה טרגית. אבל בלב לבה של הטרגדיה שלה נמצא חוסר היכולת להציב לעצמה יעדים חיוביים. בסופו של תהליך אי אפשר שלא להתרשם שיותר משהפלסטינים רוצים פתרון הם רוצים להושיב את ישראל על ספסל הנאשמים. יותר משהם רוצים מדינה משלהם, הם רוצים להוקיע את המדינה שלנו. במובן העמוק ביותר האתוס שלהם הוא אתוס שלילי. זאת הסיבה לכך שבניגוד לציונות הם אינם מסוגלים להתפשר. כיוון שאין להם דמות של חברת העתיד שלהם שבעבורה כדאי להתפשר. על כן התהליך מבחינתם איננו של פיוס אלא של וינדיקציה. של תיקון עוול. של ערעור הקיום שלנו כמדינה יהודית".
לאחר הוועידה
ב-11 בספטמבר 2000, כחודש וחצי לאחר כישלון הוועידה, פרסם איתמר מרכוס ממכון המחקר מבט לתקשורת פלסטינית מחקר על מסע האלימות המכוון של אמצעי התקשורת שבשליטת הרשות הפלסטינית והתריע שהרשות עוסקת ב"יצירת אווירה של ערב פרוץ מלחמה". לטענת המחקר, אם בעבר הוקרנו שידורי אלימות אנטי ישראלים במשך 5 עד 15 דקות, פתאום החלה הטלוויזיה לשדר שידורי אלימות במשך שעה עד שעתיים ביום. הסרטים ששודרו נשאו אופי אלים יותר מבעבר ולוו בקריאות להתקוממות. סרטי ארכיון של האינתיפאדה הראשונה נערכו מחדש והוקרנו ברצף בלווית מוזיקה רגשנית, והדרשנים בשיעורי הדת חזרו ואמרו שהסכמי אוסלו הם זמניים ושהמלחמה נגד ישראל היא נצחית. בעיתונים החלו להופיע קריאות להצטרף למאבק בכיבוש ולהשתתף בהפגנות, וברור היה שמדובר במדיניות חדשה המונחית על ידי ערפאת, כיוון שהתקשורת הפלסטינית לא נהנתה מחופש העיתונות. כחודשיים לאחר כישלון הוועידה, ב-28 בספטמבר, עלו אריאל שרון ומספר דמויות פוליטיות מהליכוד להר הבית במטרה להפגין ולממש את זכות הישראלים לביקור בהר הבית. למחרת, החלו ידויי אבנים של פלסטינים על אזרחים ועל כוחות הביטחון הישראלים ובעימותים שפרצו נהרגו שבעה פלסטינים מאש כוחות הביטחון הישראלים. מנקודה זו החלה האינתיפאדה השנייה, אשר המשיכה עד 2005, תוך כדי עליות וירידות תקופתיות בהיקף וברמת האלימות שהופעלו על ידי הצדדים לסכסוך. לפי טענתם של חלק מאנשי השמאל הישראלי עלייתו של שרון להר הבית הייתה הגורם לפריצת האינתיפאדה, ברם, לפי גרסת מכון המחקר מבט לתקשורת פלסטינית ערפאת והרשות הפלסטינית תכננו את האינתיפאדה והחזרה למאבק המזוין עוד קודם לכן. שנים אחר כך הסתבר, על סמך עדותו של דובר החמאס מחמוד א-זהאר, כי זמן קצר לאחר השיחות ערפאת אכן הורה לכל ארגוני הטרור הפלסטיניים לבצע פיגועים כנגד ישראל.
בישראל החלה להשתרש תודעת ה"אין פרטנר", באמצעותה נימק אהוד ברק את כישלון הוועידה. יועץ התקשורת של ברק באותה התקופה, גדי בלטיאנסקי, טען לימים כי מדובר ב"ספין" שאומץ לצרכים פוליטיים ובקלות ניתן היה לתאר את הוועידה כמפגש בו הושגו פריצות דרך בנושאי גבולות וירושלים. בעת הרצאה באוניברסיטת תל אביב בתאריך 12.1.2005 הסביר בלטיאנסקי שברק עצמו המשיך את המשא ומתן אחרי קמפ-דייוויד, ואף הציע הצעות חדשות וויתורים נוספים שסתרו את הספין לפיו "בקמפ דייוויד הצענו להם את הכל והם סרבו".
קריאה לשלום
בניסיון אחרון להביא שלום לפני סיום כהונתו בינואר 2001, הציע הנשיא קלינטון לערפאת ולברק לחזור למשא ומתן לפי מתווה קלינטון. ברק הסכים בהסתייגויות קלות, ואילו ערפאת, אחרי התחמקות, הסכים גם הוא, אך בהסתייגויות גדולות.
המעורבות של קלינטון הביאה לוועידת טאבה בינואר 2001, עליה אמרו שני הצדדים כי "מעולם לא היינו קרובים יותר להשגת הסכם". אולם, ברק השעה את השיחות בגלל הבחירות בישראל שמועדן התקרב. האלימות בשטחים הובילה להיסחפות מהירה לעבר הצד הימני של המפה הפוליטית בישראל ואריאל שרון ניצח בבחירות והפך לראש הממשלה.