cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אייפון 5c
iOS 7
האייפון 5c הושק, יחד עם iOS 7, ב-20 בספטמבר 2013. הטלפון יכול לשמש כ-hotspot, שיתוף חיבור האינטרנט שלו על בלוטות', Wi-Fi או USB, וגם גישה ל-App Store, פלטפורמת הפצת יישומים מקוונים עבור iOS שמפותחים ומתוחזקים על ידי אפל. השירות מאפשר למשתמש לגלוש ולהוריד יישומים מחנות ה-iTunes שפותחו עם Xcode ועם ערכת פיתוח התוכנה של iOS ופורסמו באפל.
ל-iOS 7 נוסף פיצ'ר בשם AirDrop, שהוא פלטפורמת שיתוף על רשת ה-Wi-Fi. משתמשים יכולים לשתף קבצים בין המכשירים: מחשבי מק ניידים ונייחים הכוללים את מערכת ההפעלה Mac OS Lion, אייפון 5 ואילך, אייפוד טאץ' דור חמישי, iPad 4 או אייפד מיני ואילך. מערכת ההפעלה מוסיפה גם מרכז בקרה (Control Center), אשר נותן למשתמש במכשיר גישה מהירה להגדרות שוטפות ויישומים נפוצים, כגון מחשבון, מצפן ופנס, וכמו כן כיבוי והדלקה של אינטרנט אלחוטי, מצב טיסה, בלוטות', אפשרות ה"נא לא להפריע", נעילת סיבוב המסך; הפעלה ומעבר שירים, ווליום המוזיקה, AirDrop ו-AirPlay. כדי להגיע למרכז הבקרה יש להחליק את האצבע מהחלק התחתון של המסך כלפי מעלה, בדומה למרכז העדכונים.
חומרה
האייפון 5c זהה במפרטו לאייפון 5, ומכיל מסך בגודל 4 אינץ' ברזולוציית רטינה (640X1136), המספק צפיפות פיקסלים של 326 פיקסלים לאינץ'. המצלמה העיקרית היא 8 מגה פיקסל בטכנולוגיית iSight יחד עם פלאש LED, והמצלמה המשנית (הקדמית) היא ברזולוציה 1.9 מגה-פיקסל (שיפור לעומת האייפון 5), בצילום FaceTime HD. המכשיר משתמש במעבד A6 כפול ליבה במהירות שעון של 1300 GHz, אשר רץ על מערכת ההפעלה iOS 7 עם זיכרון RAM בנפח של 1GB. המכשיר מכיל קישוריות כמו LTE, בלוטות' 4.0 ו-WiFi בתקן N, ויכול לשמש כ-hotspot. המכשיר נמכר בצבעים כחול, אדום, צהוב, לבן וירוק, עם כיסויי גומי מיוחדים מחוררים, אשר מאפשרים ליצור שילובי צבעים. עוביו דק למדי (8.9 מילימטרים) ומשקלו 132 גרם. רוב גופו עשוי פלסטיק (פוליקרבונט), וזה מבדיל אותו ממכשירי האייפון האחרים.
ביקורת
מבחינת רוב הסקירות, האייפון 5c הוא שינוי תפיסת עולם של אפל, בכך שהשיקו מכשיר מוזל. עם זאת, מחירו של מכשיר זה אינו כה מוזל כפי ששוער. הסקירה של מגזין הטכנולוגיה TGspot טוענת שהאייפון 5c הוא למעשה אייפון 5 מבפנים, ופלסטיק מבחוץ. לטעם רוב הביקורות, הפלסטיק אף עדיף על האלומיניום, אך לא שווה את מחירו.
אסתר ברנד
אסתר קורנליה ון הירדן-ברנד (באנגלית: Esther Cornelia van Heerden-Brand; 29 בספטמבר 1922 – 20 ביוני 2015) הייתה אתלטית דרום אפריקאית, אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.
ביוגרפיה
ברנד נולדה בספרינגבוק שבכף הצפוני.
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בסטלנבוש בכף המערבי ב-29 במרץ 1941 השוותה ברנד (באותה העת ון הירדן) בקפיצה לגובה את שיא העולם בתוצאה של 1.66 מטר. באותה העת התוצאה לא נחשבה כשיא עולם מאחר ששיא העולם היה שייך לדורה רטיין מגרמניה (1.70 מטר) שהתברר שמדובר בגבר בשם היינריך רטיין.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה ברנד במדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.67 מטר, לפני שיאנית העולם שילה לרוויל מבריטניה (1.65 מטר) ואלכסנדרה צ'ודינה מברית המועצות (1.63 מטר). נוסף לכך, היא השתתפה בתחרות זריקת דיסקוס וסיימה במקום 20 והאחרון בתוצאה של 34.18 מטר.
הרמן יונסון
הרמן יונסון (באיסלנדית: Hermann Jónasson; ) היה פוליטיקאי איסלנדי שכיהן מטעם המפלגה הפרוגרסיבית בארצו בשתי תקופות כהונה כראש ממשלת איסלנד. בין השנים 1944 – 1962 הוא היה מנהיג המפלגה הפרוגרסיבית.
ראשית חייו
הרמן יונסון נולד בסקגפוירד (Skagafjörður) שבצפון איסלנד ליונס יונסון, חקלאי ונגר ולפאלינה ביורנסדוטיר. בשנת 1924 הוא הוסמך כעורך דין ובשנת 1945 הוא מונה להיות פרקליט בבית המשפט העליון.
קריירה פוליטית
ב-1934 נבחר יונסון לאלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) וביולי אותה שנה נבחר להיות ראש ממשלת איסלנד, תפקיד בו הוא כיהן עד מאי 1942. כהונתו זו כללה את אחת התקופות הקשות ביותר בהיסטוריה של איסלנד. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה היה עליו להתמודד עם הלחצים התמידיים מגרמניה הנאצית ומהממלכה המאוחדת בנוגע לעמדתה הדיפלומטית של איסלנד. עם פרוץ המלחמה, עקב הכיבוש הגרמני של דנמרק נותקו הקשרים בין דנמרק לבין איסלנד ואיסלנד נאלצה לקחת על עצמה את השליטה המלאה על יחסי החוץ שלה שקודם לכן נוהלו על ידי דנמרק. ב-10 במאי 1940 כבשה בריטניה את איסלנד. בתחילת יולי 1941, על פי המלצת בריטניה, פנה יונסון בבקשה לנשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, שישלח את צבאו להגן על האי.
תקופת כהונתו השנייה של יונסון כראש הממשלה הייתה מיולי 1956 ועד דצמבר 1958. בבחירות הכלליות שנערכו ב-1956 איחדו המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית כוחות ויצרו את הברית האלקטורלית שנודעה בכינוי "ברית הפחד". בהקשר זה היה הפחד מפני מפלגת העצמאות הימנית. לאחר הבחירות הרכיבה ברית הפחד קואליציה בשיתוף "ברית העם". הייתה זו ממשלת השמאל הראשונה בתולדות איסלנד והיא נתקלה בקשיים מראשית כהונתה ולא פחות מכך, היא הייתה עוינת באופן יחסי ורחשה חוסר אמון כלפי ארצות הברית ושאר בנות בריתה מברית נאט"ו. עם כניסתו לתפקידו הוא הצהיר שנוכחות חיילים של ארצות הברית באיסלנד אינה דרושה עוד וכי הוא יפעל לפינוי הכוחות האמריקאיים. אולם למרות זאת, בפברואר 1958 דחה יונסון את הקריאה של ברית המועצות שאיסלנד תהיה נייטרלית ותפרוש מנאט"ו. נושא נוסף שהעסיק את יונסון היה זכויות הדיג. עם כניסתו לתפקידו כראש ממשלה הוא הצהיר שיפעל להרחבת תחום הדייג של איסלנד כדי לשפר את כלכלת האי. ביוני 1958 הצהיר יונסון על הרחבת אזורי הדיג של איסלנד מ-4 ל-12 מיל והוא עמד על כך למרות העימות על הממלכה המאוחדת.
הקואליציה של יונסון התפרקה בדצמבר 1958 על רקע דרישת הסוציליסטים והקומוניסטים לסובסידיות, להן סירבה מפלגתו של יונסון באופן נחרץ. בעקבות זאת הוקמה קואליציה חדשה, של מפלגת העצמאות והסוציאל-דמוקרטים, שנודעה כ"ממשלת השיקום" והאריכה ימים.
ליונסון יצא שם של אדם בעל רצון חזק ומזג סוער לעיתים. ידוע על מקרה בו הוא סטר לחבר האלת'ינגי מהמפלגה הסוציאליסטית. עם זאת, רחשו לו כבוד הן עמיתיו והן מתנגדיו והוא ייזכר בחיבה כאחד הפוליטיקאים הגדולים ביותר של איסלנד במאה ה-20.
משפחתו
יונסון היה אביו של סטינגרימור הרמנסון שכיהן גם הוא כראש ממשלת איסלנד בשנות השמונים. נכדו, גודמונדור סטינגרימורסון, נבחר ב-2009 לאלת'ינגי.
ב-2007 הייתה דמותו של יונסון במרכזה של מחלוקת קלה, כאשר בדיקת סמני DNA הוכיחה שבמהלך שנות פעילותו הציבורית נולד לו ילד מחוץ לנישואים. עורך דין בשם לודוויק גיזוררסון טען במשך כמה שנים שהוא בנו של יונסון. לאחר שנים מספר של מאבקים משפטיים הוכח באמצעות בדיקת DNA שטענתו הייתה נכונה.
אחמד ח'ומייני
סייד אחמד ח'ומייני (בפרסית: سید احمد خمینی; 14 במרץ 1946 – 17 במרץ 1995) היה בנו הצעיר של המנהיג העליון של איראן, האייתוללה רוחאללה חומייני ואביו של חסן חומייני. היה "יד ימינו" של אביו בתקופה שלפני, במהלך ואחרי המהפכה האיראנית. הוא היה החוליה המקשרת בין אביו לבין הפקידים וציבור.
הוא מת ממחלת לב בגיל 49 ונקבר ליד אביו.
ראשית חייו והשכלתו
אחמד חומייני נולד בעיר קום, איראן ב-15 במרץ 1946 (אם כי מספר מקורות קבעו את שנת הולדתו כ-1945), בקום הוא רכש את השכלתו היסודית והתיכונית בבית הספר אוהדי והאקין נזמי. ולאחר מכן החל בלימודים בסמינר ללמודים תאולוגים איסלמים והמשיך בקורסי חווזה יסודיים ותיכוניים. הוא הצטרף בחשאי לאביו, רוחאללה חומייני, לאחר שאביו הוגלה לנג'ף.
חיים אישיים
אשתו של אחמד חומייני הייתה פאטמה סולטאני טבטבאי, בתו של האייתוללה הגדול מוחמד באגר סולטאני טבטבאי בורוג'רדי, אחייניתו של האימאם מוסא סאדר, המנהיג הדתי השיעי של לבנון.
מותו
לפי התקשורת הפרו-ממשלתית האירנית, אחמד חומייני לקה בדום לב ב-12 במרץ 1995, ונכנס לתרדמת. הוא מת חמישה ימים לאחר מכן, ב-17 במרץ 1995, שעות לאחר שהתחבר למכונות תומכות חיים. ממשלת איראן הודיעה על שני ימי אבל לאומי לאחר מותו של אחמד חומייני. אחמד חומייני קבור ליד אביו במקדש הגדול מדרום לטהראן.
לפחות עיתונאי אחד התייחס בחשדנות למותו, ואמר ש"הוא מת בשנתו", מבלי להזכיר את התקף הלב חמישה ימים לפני התרדמת ואחריו. על פי ה"טהרן טיימס" דיווח כי השמועות בנוגע למותו של אחמד חומייני פורסמו במקור על ידי אלירזה נוריזאדה, שלכאורה היה "מרגל בריטי". בנו של אחמד, חסן חומייני "אישר" את השמועות וחזר על הטענה שהן נוצרו על ידי "מרגל בריטי".
מקורות חוץ ממשלתיים טוענים שאחמד חומייני מת לאחר שעבר עבירה על מהפכת המנהיג העליון, האייתוללה סייד עלי חמינאי, והנשיא, האשמי רפסנג'אני. בהזדמנויות רבות, חסן חומייני עצמו טען בפומבי שאביו הורעל על ידי סוכני המודיעין האירניים על ידי כדורים שקיבל אביו בבית החולים.
קריירה ופעילויות
אחמד נחשב ל"יד ימינו" של חומייני, "נושא הלפיד לרדיקליזם האנטי-מערבי של אביו" והיה מקורב לאביו, מנהיג המהפכה האיראנית ב־1979. הוא עזר בתיאומים במהלך המהפכה האיראנית ואחריה, ממשרדיו של חומייני בנג'ף, פריז ולאחר שובו של האייתוללה לאיראן בפברואר 1979. אחמד השתתף במשפטים של קציני צבא השאה והפוליטיקאים על ידי בית הדין המהפכני האסלאמי. באחד המקרים הוא אמר לנדר ג'הנבאני, שהיה סגן מפקד חיל האוויר הקיסרי, שהוא זר. ג'הנבאני השיב: "לא, כל אבותיי היו איראנים". אחמד ביקר באזורים העניים במדינה כדי ללמוד את המחסור בהם ודיווח על ממצאיו לאימאם חומייני.
קריירת חייו הפוליטית החלה לאחר מותו של אחיו, מוסטפא חומייני. ב-6 השנים שלאחר מות אביו הוא נשא במספר תפקידים ניהוליים. הוא כיהן כראש המטה של אביו עד מות אביו ב-1989, מקיץ 1988 עד 1989. לאחר מות חומייני, הוא היה אחד ממקבלי ההחלטות בכל הנושאים הרשמיים יחד עם רפסנג'אני וחמינאי. הוא היה חבר במועצה העליונה לביטחון לאומי של איראן מבלי למלא תפקיד ביצועי כלשהו. הוא היה חבר במועצה העליונה של מהפכת התרבות לפי הוראתו הרשמית של עלי חמינאי. הוא קבל את תפקיד המשגיח על המאוזוליאום של חומייני. בכמה הזדמניות הוא התבטא כנגד אמריקה, ישראל ומה שהוא כינה "קפיטליסטים איראנים נצלנים".
משבר בני הערובה
במהלך משבר בני הערובה באיראן, היה לו "תפקיד בולט" בו הוא השמיע "הצהרות אנטי-אמריקאיות נוקשות". לטענת בני הערובה, לאחר ביקורו של אחמד בשגרירות לאחר שנכבשה על ידי נאמניו של החומייני, הוא בירך את הנאמנים על פעולתם. הוא הדגיש כי חלק מבני הערובה היו סוכני CIA זאת על סמך המסמכים שהתגלו בשגרירות. הוא חזר על איומיו של אביו "להעמיד חלק מהשבויים למשפט בגין ריגול", אם השאה שהופל על ידי המהפכה "לא יוחזר לאיראן".
מלחמת איראן-עיראק
במהלך מלחמת איראן–עיראק, תפקידו היה לדווח לאביו בנושאים כלליים מספסלי הממשלה והעברת מסרים של האימאם לפקידים ולאחרים. הוא גם נהג לשמש כיועץ לאביו ולפקידים אחרים.
מכתב לאייתוללה מונטזרי
ב-29 באפריל 1989, אחמד חומייני כתב מכתב שפנה לאייתוללה מונתזרי בו ציין שמונתזרי אינו מייחס חשיבות ל"שיחות של האימאם". בהצגת רשימה האשמות, ניסה אחמד חומייני להראות שהנהגתו של מונתזרי תזיק למהפכה. בתגובה, מונתזרי הגן על המהדי האשמי, איש דת שיעי איראני שהודח מאוחר יותר.
האשם סאפי א-דין
סעיד האשם סאפי א-דין (בערבית: هاشم صفي الدين; נולד ב-1964) הוא איש דת שיעי לבנוני, בכיר בארגון חזבאללה ובן דודו מצד אמו של מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה. הוא משמש כראש המועצה המבצעת של חזבאללה ובאופן כללי נחשב ל"מספר 2" בארגון.
הוא נכלל במסגרת תוכנית "טרוריסטים גלובליים מוכרזים באופן מיוחד" (SDGT) של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
ראשית חייו
סאפי א-דין נולד בשנת 1964 בדיר קאנון א-נהר בדרום לבנון, למשפחה שיעית מכובדת. הוא בן דוד של חסן נסראללה מצד אמו, ואחיו עבדאללה סאפי א-דין הוא נציג חזבאללה באיראן. הוא למד לימודי תאולוגיה בנג'ף שבעיראק ובקום שבאיראן, ביחד עם בן-דודו נסראללה, עד שנקרא בחזרה ללבנון על ידי נסראללה בשנת 1994.
קריירה
בשנת 1995 קודם לחבר במועצה המייעצת (מאג'ליס-א-שורא), המועצה העליונה בחזבאללה. כמו כן מונה לראשות אל מאג'ליס-א-ג'יהאדי. המועצה המבצעת, בראשה הוא עומד, מפקחת על הפעילות הפוליטית, החברתית והחינוכית של חזבאללה.
סאפי א-דין הוא בין שלושת המנהיגים העיקריים של חזבאללה, והשניים האחרים הם חסן נסראללה ונעים קאסם. הוא נחשב כשני רק לנסראללה.
בשנת 2006 קודם על ידי איראן כיורשו וכממשיך דרכו של נסראללה לתפקיד מזכ"ל חזבאללה.
בשנת 2018 הוא צוין כטרוריסט על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
יעל שלו
יעל שלו (23 בדצמבר 1924 – 6 בינואר 2022) הייתה פסלת ישראלית.
בשנת 2015 נבחר פסל שלה על ידי ההוועד היהודי-האמריקאי (AJC – American Jewish Congress) כאות הוקרה להילרי קלינטון.
ביוגרפיה
בשנת 1944 נישאה למשה שלו, וטרינר מותיקי "החקלאית", בשל עבודתו גרו במקומות שונים בארץ ובשנים האחרונות התגוררו בתל אביב.
לזוג נולדו שני ילדים, פרופסור אילנה אריאל ממרכז רפואי הדסה – האוניברסיטה העברית ושמשון שלו, מהנדס מכונות בתעשייה האווירית לישראל.
יעל החלה את לימודי האמנות במכללת אורנים אצל האמן מיכאל גרוס, ולאחר שנה המשיכה במסלול ארבע שנתי במכון לאמנות פלסטית בבת ים בסופו קיבלה דיפלומה. יעל למדה במחלקה לפיסול אצל הפסל יעקב אפשטיין, במסגרת לימודיה זכתה בפרס מטעם משרד החינוך להישגים מיוחדים ופיתוח סגנון אישי.
יעל שלו נפטרה ב-6 בינואר 2022 ונקברה בבית העלמין בנהלל.
תערוכות
1980 – "יעל שלו: פסלי ברונזה", מצודת הנמל קיסריה, קיסריה
1984 – "יעל שלו: פסלי ברונזה", המוזיאון העירוני, נהריה
1985 – "תערוכה כללית של אמני חיפה והצפון", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
1991 – "פסלי ברונזה 1965-1990", גלריה פארק, תל אביב
1998 – "יעל שלו – פסלים", הרצליה פיתוח
2010 – "תערוכה רב תחומית-פיסול עכשווי", מוזיאון יפו לעתיקות
עונת 1947/1948 ב-BAA
עונת 1947/1948 היא העונה השנייה של ליגת ה-BAA. לאחר עונת 1948/49 התמזגה ליגת ה-BAA עם ליגת ה-NBL כדי לייצור את ליגת ה-NBA, כך שעונה זו נחשבת גם השנייה בתולדות ה-NBA. לפני תחילת העונה עזבו ארבע קבוצות את ליגת ה-BAA (קליבלנד, דטרויט, פיטסבורג וטורונטו) וצורפה קבוצה אחת - בולטימור בולטס, מה שהעמיד את מספר קבוצות הליגה על שמונה. העונה הסתיימה עם זכייתה של בולטימור בתואר האליפות, לאחר שבסדרת הגמר ניצחה את פילדלפיה ווריורס בתוצאה 4-2.
דראפט 1947
הדראפט בעונה זו התקיים ב-1 ביולי 1947 בדטרויט, מישיגן. בבחירה הראשונה בחרה קבוצת פיטסבורג איירונמן את קליפטון מקנילי, שלא שיחק כלל בקבוצה ובליגת ה-BAA. שחקנים בולטים מדראפט זה כוללים את חברי היכל התהילה אנדי פיליפ, ג'ים פולארד ודון בארקסדייל, וכן את שחקן האולסטאר רד רוצ'ה.
פלייאוף 1948
במשחקי שובר השוויון ניצחה שיקגו את וושינגטון, ולאחר מכן ניצחה בולטימור את שיקגו. בולטימור העפילה לפלייאוף מהמקום השני במזרח, ושיקגו מהמקום השלישי.
סגל האלופה, בולטימור בולטס: קוני סימונס, פול הופמן, קלג'י הרמסן, צ'יק רייסר, באדי ז'נט, דיק שולץ, גריידי לואיס, קארל מיינהולד, הרם פוטש והרם קלוץ.מאמן ראשי: באדי ז'נט.
חואקין קסטרו
ביוגרפיה
קסטרו נולד וגדל בסן אנטוניו, ולמד בבית הספר התיכון ע"ש תומאס ג'פרסון. לדבריו, התעניינותו בשירות הציבורי התפתחה בגיל צעיר כאשר צפה בהוריו לוקחים חלק בקמפיינים פוליטיים מקומיים וביוזמות אזרחיות. אביו, ג'סי גוזמן, הוא מורה למתמטיקה לשעבר ממחוז בתי הספר העצמאי אדג'ווד הנמצא המערבי של סן אנטוניו, ואמו, מארי "רוזי" קסטרו, הייתה פעילה חברתית בקהילה המקומית. ג'סי ורוזי מעולם לא נישאו. אמו של קסטרו העניקה לו את שמו, חואקין, על שם השיר "אני הוא חואקין" מאת רודולפו גונזלס . באוניברסיטת סטנפורד הוא השלים בהצטיינות לימודי תואר ראשון במדע המדינה ובתקשורת, וקיבל ביחד עם אחיו תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. לאחר לימודי המשפטים עבדו האחים במשרד עורכי הדין "Akin Gump Strauss Hauer & Feld" בטרם ייסדו משרד משלהם במהלך 2005. קסטרו עבד בחינוך הציבורי, במערכת הבריאות ובתחום משפט הנוער בטרם נכנס לפוליטיקה של ארצות הברית.
בבית הנבחרים של טקסס
בבחירות 2002 התמודד קסטרו על ייצוג מחוז הבחירה ה-125 בבית הנבחרים של טקסס. בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הדמוקרטית גבר על נציג המחוז המכהן, ארתור ריינה, כאשר זכה ב-64% מהקולות לעומת 36 האחוזים שגרף ריינה. בבחירות הכלליות הוא ניצח את נלסון באלידו, מועמד המפלגה הרפובליקנית, ביחס של 60% מול 40%. בעת היבחרו לבית התחתון של בית המחוקקים היה בן 28. ב-2004 נבחר קסטרו מחדש ללא התנגדות. בשנת בחירות אמצע הכהונה ב-2006 הוא נבחר מחדש לתקופת כהונה שלישית כשהוא מנצח בשנית את באלידו, הפעם ביחס פחוּת יותר בן 58% לעומת 38%. בבחירות 2008 נבחר, שוב ללא התנגדות, לתקופת כהונה רביעית. בשנת 2010 קסטרו נבחר בפעם החמישית, אחרי שגבר על ג'פרי בלאנט, מועמד המפלגה הליבטריאנית, עם 78% מקולות הבוחרים לעומת 22% שקיבל בלאנט.
חבר בית הנבחרים האמריקאי
ביוני 2011 הכריז קסטרו על מועמדותו לייצוג מחוז הקונגרס ה-35 של טקסס, אשר עוקם זה עתה בעקבות תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2010, בבית הנבחרים של ארצות הברית. בתחילה הוא אמור היה להתייצב בפני עמיתיו הדמוקרטים בבחירות המוקדמת ולאתגר את לויד דוגט המכהן המזה 18 שנה אשר ביתו באוסטין נכלל בשטחי המחוז. אך, עם זאת, ב-28 בנובמבר, לאחר שצ'ארלי גונזלס מהמחוז ה-20 הסמוך הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים לאחר 14 שנה בבית הנבחרים, קסטרו השיק את מסע הבחירות שלו במחוז הקונגרס ה-20. בפריימריז הדמוקרטים נבחר ללא התנגדות, מה שהבטיח למעשה את ניצחונו במחוז הדמוקרטי בעל הרוב ההיספני ביום הבחירות הכלליות. בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012, הציג חואקין את אחיו התאום חוליאן כנואם המרכזי. בנובמבר 2012 גבר קסטרו על יריבו הרפובליקני עם 64% מקולות הבוחרים, והפך לאדם החמישי המייצג מחוז זה מאז נוסד ב-1935.
קסטרו הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2013, והחל את כהונתו עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית. כמו כן, הוא נבחר לנשיא מחזור הדמוקרטים החדשים בקונגרס ה-113. בקונגרס ה-114 הכריז מצליף הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים, סטני הוייר, על קסטרו כסגן המצליף הראשי. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, קסטרו ניהל מסעי תעמולה ובחירות עבור המועמדת הדמוקרטית לנשיאות הילרי קלינטון. בקונגרס ה-116 נבחר ליושב ראש השדולה ההיספנית בקונגרס.
קסטרו הצביע נגד החלטה של בית הנבחרים לגנות את החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, שקבעה כי ההתנחלויות הישראליות בשטחים שנכבשו בשנת 1967 בגדה המערבית ובמזרח ירושלים, המכונים על ידי מועצת הביטחון בשם "השטחים הפלסטיניים הכבושים", אינן חוקיות. ב-12 בינואר 2019, קסטרו הביע תמיכה רשמית והציג את אחיו התאום חוליאן, לשעבר מזכיר השיכון והפיתוח העירוני, בעצרת השקת מסע הבחירות של חוליאן לנשיאות ארצות הברית לקראת פריימריז הדמוקרטים 2020 לנשיאות.
בפברואר 2019 חיבר קסטרו את "ההחלטה המשותפת 46 של בית הנבחרים", שקראה לבטל את הכרזתו של טראמפ הנשיא דונלד טראמפ על מצב חירום לאומי בגבול ארצות הברית–מקסיקו, לפיו טראמפ אמר כי ינתב כספים ממקורות שונים לבניית חומה בגבול האמריקאי עם מקסיקו. הצעת החוק עברה במליאת בית הנבחרים ברוב של 245 תומכים מול 182 תומכים ב-15 בפברואר, וב-15 במרץ אימץ הסנאט של ארצות הברית גם הוא את ההחלטה ברוב של 59 מול 41. טראמפ הטיל וטו על ההחלטה המשותפת באותו היום.
באוגוסט 2019 צייץ קסטרו ברשת החברתית "טוויטר" את שמותיהם ומעסיקיהם של 44 תושבי סן אנטוניו שהעניקו את התרומה המרבית המותרת למסע הבחירות של הנשיא דונלד טראמפ לכהונה שנייה לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020. לדבריו, המידע הגיע מרשימות ציבוריות שפורסמו על ידי ועדת הבחירות הפדרלית. הרפובליקנים הוקיעו את הציוץ של קסטרו באומרם כי פרסום רשימה שכזו כזו מהווה הטרדה ואף עלול להצית אלימות.
תרפיה מבוססת מנטליזציה
תרפיה מבוססת מנטליזציה או MBT (ראשי תיבות של: Mentalization-Based Treatment) היא שיטה אינטגרטיבית בפסיכותרפיה העושה שימוש באיגוד אספקטים של פסיכודינמיקה, קוגניציה התנהגותית, פסיכולוגיה מערכתית ופסיכולוגיה אקולוגית, המכונה מנטליזציה. MBT פותחה ונוסחה על ידי פיטר פונגי ואנתוני בייטמן עבור אנשים הסובלים מהפרעת אישיות גבולית (BPD). חלק מהאנשים הללו מאובחנים עם היקשרות לא-מאורגנת ולא פיתחו קיבולת משמעותית של מנטליזציה. פונגי ובייטמן הגדירו "מנטליזציה" כתהליך שבו אנו במישרין ובעקיפין מפרשים פעולות שלנו ושל אחרים כמשמעותיות על בסיס מצבים מנטליים רצויים. מטרת הטיפול היא שמטופלים עם BPD יגדילו את הקיבולת המנטליסטית, אשר אמורה לשפר את ויסות האפקט, ובכך להפחית את הנטייה להתאבדות או פגיעה עצמית, יחד עם חיזוק יכולת התקשור הבין-אישית.
לאחר פיתוח MBT, צמחו מגוון שיטות מבוססות מנטליזציה אך מיועדות לטיפול בילדים (MBT-C), במשפחות (MBT-F), במתבגרים (MBT-A), ובנערים עם ריבוי תסמינים, AMBIT (Adaptive mentalization-based integrative treatment) מפותחת בעיקר על ידי קבוצות הקשורות למרכז אנה פרויד לילדים ולמשפחות.
יש להבדיל בין MBT ל-MBSR (טיפול הפחתת לחץ מבוסס מיינדפולנס) שפותח על ידי ג'ון קבט-זין, שכן אין כל קשר בין השיטות.
מטרות ומיקוד
המטרות העיקריות של MBT הן:
השגת מטרות אלו מתקבלת, על פי השיטה, על ידי הגדלת קיבולת המנטליזציה של הפציינט כדי לייצב את המודעות העצמית והגדלת היציבות ברגשות וביחסים הבין-אישיים.
הטיפול מתמקד בהגדלת (או בהשבת) המנטליזציה עצמה בניגוד לניסיון הגדלת הבהירות המחשבתית. הטיפול בוחן את המצב העכשווי "הרגע הזה", ועם התייחסות לאירועים בעבר רק בהקשר של ההשפעה שלהם על ההווה. ממדים אחרים של הטיפול הם שימוש בסקרנות ושותפות עם המטופל בניגוד לשיטות בהם המטפל הוא בתפקיד ה"מומחה", תוך ניטור ורגולציה של עוררות גרשית וזהוי הפוקוס של האפקט. MBT, בניגוד לשיטות טיפול פסיכולוגיות אחרות, MBT מעודד בחינה של קשר מטפל-מטופל.
מכניקה של שינוי
"היקשרות בטוחה" על בסיס הקשר עם המטפל, מספקת קונטקסט יחסי בו המטופל יכול בבטחה לחקור את מחשבותיהם של אחרים. פונגי ובייטמן הציעו ש-MBT נותן למטופל חוויות "מוכיחות" המעוררות רגשות של ביטחון אפיסטמי בין-אישי. נראה שגידול בביטחון האפיסטמי, יחד עם מיקוד חוזר ונשנה על מנטליזציה בטיפול, מביא לשינוי על ידי כך שהוא משאיר את המטופלים פתוחים יותר ללמידה מחוץ לגבולות התרפיה, ביחסים הבין-אישיים של חיי היומיום.
דניאל הרטמן
הרב דניאל הרטמן (נולד ב-13 באוקטובר 1958) הוא נשיא מכון שלום הרטמן ומנהל פרויקט Speaking iEngage.
ביוגרפיה
הרטמן נולד בניו יורק בשנת 1958 לברברה ודוד הרטמן. כשהיה בן 13 עלתה משפחתו לישראל.
למד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת הר עציון. התגייס לחיל השריון שם פיקד על טנק ולחם במלחמת לבנון הראשונה. בעקבות המלחמה חזר הרטמן לארצות הברית שם למד לתואר שני וכיהן כרב במרכז קהילתי בניו ג'רזי.
להרטמן תואר דוקטור לפילוסופיה יהודית מהאוניברסיטה העברית, תואר שני בפילוסופיה מדינית מאוניברסיטת ניו יורק, תואר שני בלימודי דתות מאוניברסיטת טמפל והסמכה לרבנות ממכון שלום הרטמן.
הרטמן כיהן בעבר כחבר הוועד המנהל של הקריה האקדמית אונו.
הרטמן הקים תוכנית במכון שלום הרטמן, שתוביל להסמכה של רבנים מחוץ לסמינרים הרבניים הדתיים הקיימים בישראל.
משפחתו
נשוי לעדינה, אב לשלושה, וסב לשלושה.
אחיו ואחיותיו הם:
כנפיים מעל ברלין
כנפיים מעל ברלין (ברוסית: Крылья над Берлином) הוא סרט קולנוע רוסי היסטורי בבימויו של קונסטנטין בוסלוב, אשר מתוכנן לצאת לאקרנים ברוסיה ב-28 באפריל 2022, כשבועיים לפני יום הניצחון (9 במאי).
עלילה
הסרט מספר על טייסי גדוד התעופה הראשון של חיל האוויר של הצי הבלטי, שהוטל עליהם להיות הראשונים שיפציצו את ברלין, בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
מחוז קלארק (נבדה)
מחוז קלארק (באנגלית: Clark County) הוא מחוז שממוקם בדרום נבדה. אוכלוסיית המחוז מנתה 1,951,269 אזרחים במפקד האולוסין של 2010, המהווים כ-70% מאוכלוסיית מדינת נבדה כולה. המחוז מכיל בתוכו את העיר לאס וגאס, העיר בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר במדינה. העיר השנייה בגודלה במחוז היא הנדרסון. לאס וגאס היא מקום מושבו של המחוז מאז שהוקם. מחוז קלארק נוצר בידי הרשות המחוקקת של נבדה על ידי פיצול של מחוז לינקולן ב-5 בפברואר 1909, והוכרז כמחוז ב-1 ביולי 1909.
רוב המחוז היה במקור חלק משטח אריזונה טרם הפיכתה של נבדה למדינה. שמו של המחוז הוא על שם וילאם אנדרוס קלארק שהיה איל נחושת ממונטנה וכיהן גם כסנאטור. קלארק היה אחראי על בנייתה של מסילת הברזל בלוס אנג'לס ובסולט לייק סיטי, אשר היוותה גורם משפיע להתפתחות האזור.
מחוז קלארק הוא יעד תיירותי גדול עם 150,000 חדרי מלון ואכסניות. רצועת לאס וגאס היא בית לרוב בתי במלון ובתי הקזינו אשר ידועים ברחבי העולם, אך היא נחשבת לחלק מלאס וגאס.
הר צ'ארלסטון נמצא במרחק של רק 45 דקות משם, ואזור השימור הלאומי רד רוק משתרע על השוליים המערביים של עמק לאס וגאס. אזור הבילוי הלאומי של Lake Mead ממוקם 30 קילומטרים דרומית-מזרחית ללאס וגאס.
תומאס רולר
תומאס רולר (בגרמנית: Thomas Röhler; נולד ב-30 בספטמבר 1991) הוא אתלט גרמני, האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלוף אירופה (ברלין 2018) בהטלת כידון.
ביוגרפיה
רולר נולד ביינה שבמדינת תורינגיה בגרמניה. החל להתאמן באתלטיקה בגיל שבע והצטיין בקפיצה משולשת, הוא למד בתיכון במגמת ספורט וסיים שלישי באליפות גרמניה עד גיל 18 בקפיצה משולשת. הוא עבר להתמקד בהטלת כידון ולמד באוניברסיטת פרידריך שילר.
ב-2010 סיים תשיעי בהטלת כידון באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה במונקטון שבקנדה בתוצאה של 69.93 מטר. ב-2011 סיים שביעי באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה באוסטרבה שבצ'כיה, בשיא אישי של 78.20 מטר. ב-2012 זכה באליפות גרמניה ובאליפות גרמניה עד גיל 23 בהטלת כידון, באליפות אירופה באתלטיקה 2012 סיים במקום ה-13 בתוצאה של 78.89 מטר ולא העפיל לגמר. ב-2013 סיים שני בתחרות גביע החורף בתוצאה של 81.87 מטר. באותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת היהלום וסיים שלישי בתחרות באוסלו בתוצאה של 82.83 מטר. באליפות העולם באתלטיקה 2013 היה רחוק משיאו, סיים במקום ה-29 ולא העפיל לגמר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכה במדליית זהב בתוצאה של 90.30 מטר.
במאי 2017 ביצע רולר את ההטלה הטובה ביותר בהיסטוריה של מטיל כידון שאינו יאן ז'לז'ני, כאשר הטיל את הכידון למרחק של 93.90 מטר במסגרת תחרויות ליגת היהלום. תוצאה זו היא השישית בטיבה מאז המעבר לכידון הנוכחי ב-1986.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים במקום הרביעי בתוצאה של 88.26 מטר.
דו"ח קילגור-מטאס
דו"ח קילגור-מטאס פורסם לראשונה ביולי 2006 ועודכן בפברואר 2007. הדו"ח הוא סיכום של חקירה בדבר האשמות על קצירת איברים מאנשים חיים בסין, ועוסק בקצירת איברים לכאורה שמבצעים שליחי הממשל הסיני במתרגלי פאלון גונג בעודם בחיים. הדו"ח קובע כי "קצירת האיברים אכן מתרחשת עד עצם היום הזה ובאופן נרחב".
החקירה נמשכת ובמהלך השנים הדו"ח התעדכן מספר פעמים בעקבות חדשות שהצטברו אצל מחבריו. לאחרונה עודכן ופורסם הדו"ח על ידי מחבריו המקוריים בשנים 2016 ו-2018.
את הכנת הדו"ח יזמה הקואליציה לחקר רדיפת הפאלון גונג (CIPFG) לאחר שהועלו טענות כי מתרגלי הפאלון גונג הפכו בחשאי לקרבנות של קצירת איברים בניגוד לרצונם, בבית החולים סו-ג'יאה-טון המתמחה במחלות כלי דם. בדו"ח, המבוסס על ראיות נסיבתיות, הגיעו החוקרים למסקנה כי: "קצירת איברים בכפייה ממתרגלי פאלון גונג חיים, התקיימה בקנה מידה רחב ומתקיימת גם כיום". סין מכחישה את הטענות בעקביות.
בדו"ח הראשון שפורסם ב-6 ביולי 2006 נכתב כי "מקור האיברים ל-41,500 השתלות שנערכו בשנים 2005–2000 אינו מוסבר", וגם כי "קצירת איברים בכפייה ממתרגלי הפאלון גונג חיים התקיימה בקנה מידה רחב ומתקיימת כיום". מנפרד נוואק, מפקח מיוחד של האו"ם לנושא עינויים, אמר במרץ 2007 כי שרשרת הראיות שקילגור ומטאס תיעדו הראתה תמונה קוהרנטית ומעוררת דאגה". וועדת האו"ם נגד עינויים המשיכה במעקב ופנתה למשטר הסיני בנובמבר 2008 בבקשה לקבל: "הסבר מלא לגבי מקור האיברים להשתלות". זאת במטרה לחקור את הטענות לגבי קצירת האיברים ולנקוט באמצעים נגד אלו שביצעו את ההפרות, כדי להעמידם לדין.
יחד עם זאת, היו גם קולות אחרים. בארצות הברית, ד"ר תומאס לום מיחידת המחקר של הקונגרס טען כי דו"ח קילגור מטאס התבסס בעיקר על מסקנות נסיבתיות, בלי להציע עדויות חדשות או עדויות שהושגו באופן עצמאי. הוא טען עוד כי אמינותן של רבות מעדויות המפתח מוטלת בספק.
חוקרים אחרים, כמו למשל איתן גוטמן חיזקו את דו"ח קילגור מטאס. גוטמן העריך כי מספרמתרגלי הפאלון גונג העצורים בכל זמן נתון נע בין 450,000 למיליון. הוא העריך כי עשרות אלפים מהם היו כנראה מיועדים לקצירת איברים.
הדו"ח נאסר לפרסום ברוסיה ובסין.
בשנת 2009, המחברים פרסמו את הספר "קציר הדמים, הרצח של הפאלון גונג עבור איבריהם", גרסה מעודכנת של הדו"ח, ובאותה שנה הם קיבלו פרס מטעם האגודה הבינלאומית לזכויות אדם.
פאלון גונג
פאלון גונג היא שיטה רוחנית המשלבת מדיטציה ותרגילים עם פילוסופיה מוסרית. היא הופצה בסין החל מ-1992 והתפשטה במהירות רבה; ב-1999 מספר מתרגלי השיטה בסין נאמד בעשרות מיליונים.
ביולי 1999, הרשויות הסיניות יזמו מהלך כלל ארצי לדיכוי הפאלון גונג, הן הכריזו על השיטה כבלתי חוקית, והקימו את משרד 610 שמטרתו לפקח ולתאם את חיסול הפאלון גונג. הדיכוי שהחל בעקבות זאת היה מלווה במה שארגון אמנסטי אינטרנשיונל תיאר כ"מסע תעמולה מסיבי", הכולל מעצרים ומאסרים של עשרות אלפי מתרגלים של הפאלון גונג. עצירים לשעבר דיווחו שבמספר מחנות עבודה, מתרגלי הפאלון גונג היוו את מרבית האוכלוסייה, והיו מטרה למעשי התעללות. תחת הוראה שהגיעה מבייג'ינג, המתרגלים נעצרו במחנות ל"חינוך מחדש בכפייה" ועונו, במקרים מסוימים עד מוות. בשל הנגישות המוגבלת לקרבנות ולמחנות העבודה בכפייה, קשה היה לאמת באופן עצמאי כמה מהדיווחים לגבי התעללויות.
השתלת איברים בסין
עד שנות ה-90 לסין לא הייתה תוכנית לאומית לתרומת איברים מרצון. קצירת איברים בכפייה היא בלתי חוקית על פי החוק הסיני, אף על פי שמאז 1984 החוק מתיר לקצור איברים מפושעים המוצאים להורג, עם הסכמה מראש של הפושע או באישור של קרובי משפחתו. בשנות ה-90, החששות הגוברים בנוגע לשחיתויות ולהפרות אתיות הובילו קבוצות רפואיות וארגוני זכויות אדם להתחיל לגנות את הנעשה בסין. חששות דומים התעוררו שוב ב-2001, כאשר ה "וושינגטון פוסט" דיווח על טענותיו של רופא סיני שביקש מקלט מדיני, על כך שלקח חלק בניתוחים להסרת איברים.
ב-2005 ההסתדרות הרפואית העולמית (Workd Medical Association ) דרשה במפגיע שסין תפסיק את השימוש באסירים כמקור לאיברים. בדצמבר אותה השנה, סגן שר הבריאות הסיני הודה כי הנוהג להסרת איברים לצורך השתלה, מאסירים המוצאים להורג אכן נפוץ - מקור האיברים בכ-95% מכלל השתלות האיברים שנערכו בסין לפני 1999 היה בהוצאות להורג. סגן השר הבטיח לנקוט בצעדים כדי למנוע שימוש לרעה מסוג זה. מאז 1999 עלה בחדות מספר השתלות האיברים שבוצעו בסין והיה גדול בהרבה ממספר ההוצאות להורג במדינה.
סו-ג'יאה-טון (Sujiatun)
הטענות הראשונות לגבי קצירת איברים שיטתית ממתרגלי פאלון גונג הועלו במרץ 2006 על ידי שני אנשים שהצהירו כי ברשותם מידע על קצירת איברים בכפייה בסו-ג'יאה-טון, בית חולים למחלות כלי דם בעיר שן-יאנג שבמחוז ליאו-נינג. הטענות פורסמו באפוק טיימס, רשת תקשורת בינלאומית שנוסדה על ידי מתרגלי פאלון גונג. בתוך חודש מפרסום הסיקור העיתונאי, נערך מחקר עצמאי שכלל נציגים של משרד החוץ האמריקאי, ומסקנתו הייתה כי חסרות ראיות להוכחת הטענות. בשנים 2006 ו-2008, שליחים מיוחדים של האו"ם העלו שאלות בנוגע למקורם של האיברים, בנוגע לזמני ההמתנה הקצרים לאיתור איברים בהתאמה מושלמת, למתאם החיובי בין הגידול הפתאומי במספר השתלות האיברים בסין לבין תחילת הרדיפה של מתרגלי הפאלון גונג. טענות אלה לא קיבלו התייחסות משביעת רצון מהרשויות הסיניות. בנובמבר 2008 וועדת האו"ם נגד עינויים הביעה את חששה מההאשמות וקראה לסין "לערוך מיד חקירה עצמאית לגבי טענות אלו", ולנקוט צעדים "כדי להבטיח כי האחראים למעשים אלה יועמדו לדין וייענשו". ב-14 באפריל 2006, דיווח משרד החוץ האמריקני כי "נציגים מארצות הברית לא מצאו הוכחות התומכות בטענות לפיהן אתר בצפון-מזרח סין שימש כמחנה ריכוז לכליאת מתרגלי פאלון גונג במטרה לקצור מהם את איבריהם", והוסיף "בלי קשר לכך, ארצות הברית עדיין מודאגת מדיכוי מתרגלי הפאלון גונג בסין ומהדיווחים לגבי קצירת האיברים."
זמן קצר לאחר מכן, במאי 2006, פנתה הקואליציה לחקר הרדיפה של הפאלון גונג לדייוויד קילגור, לשעבר חבר הפרלמנט הקנדי ותת שר החוץ של קנדה ולדייוויד מטאס, עורך דין קנדי המתמחה בזכויות אדם, וביקשה מהם לחקור את הטענות לגבי קצירת איברים ממתרגלי הפאלון גונג בסין. קילגור ומטאס הסכימו לקחת על עצמם את המשימה.
הדו"ח הראשון
ב-20 ביולי 2006, תחת הכותרת "דו"ח לגבי האשמות בדבר קצירת איברים ממתרגלי פאלון גונג בסין", הציגו קילגור ומטאס את ממצאי החקירה שניהלו במשך חודשיים. בדו"ח מוצגים 33 סוגים של ראיות נסיבתיות שקילגור ומטאס חשבו שבהיעדר כל הפרכה, הן מאפשרות, במצטבר, להגיע למסקנה כי "ממשלת סין וסוכנויותיה בחלקים רבים של המדינה, במיוחד בבתי-חולים, אך גם במרכזי מעצר וב'בתי דין עממיים', גרמו למותם של אסירי מצפון מתרגלי פאלון גונג רבים. איבריהם החיוניים, כולל לבבות, כליות, כבדים, וקרניות, הוסרו מהם בכפייה לצורך מכירה במחירים גבוהים, לפעמים לזרים, שבדרך כלל ממתינים בארצות המוצא שלהם זמן רב לתרומות של איברים כאלה מרצון. הדו"ח ביקש להסב את תשומת לב הקוראים לזמן ההמתנה הקצר במיוחד לאיברים בסין – שבוע עד שבועיים עבור כבד בהשוואה ל-32.5 חודשים בקנדה. – הדו"ח גם מציין כי זה מצביע על כך שהאיברים נקצרים על פי דרישה. הדו"ח גם עוקב אחר הגידול המשמעותי במספר השתלות האיברים הנערכות בסין מדי שנה החל מ-1999, גידול התואם את מועד תחילת הרדיפה נגד הפאלון גונג. על אף שבסין מספר תרומות האיברים מרצון נמוך מאוד, כמות השתלות האיברים בה היא היא השנייה בגודלה בעולם. קילגור ומטאס גם הציגו ראיות שמקורן באתרי אינטרנט של מרכזי השתלות סיניים, המפרסמים את זמינותם המיידית של איברים מתורמים חיים, וכן תמלילי ראיונות טלפוניים בהם צוותי בתי החולים מספרים למקבלי השתלות פוטנציאליים שהם יכולים להשיג איברים של מתרגלי פאלון גונג. המחברים סייגו את ממצאיהם, פירטו את הקשיים בהם נתקלו באימות הפשעים לכאורה, ביניהם העובדה שגופים בלתי תלויים אינם מורשים לחקור את התנאים בסין, קשיים בהשגת עדויות ראייה, מידע רשמי על השתלות האיברים בסין לעיתים קרובות נחסם ועצם העניין שקילגור ומטאס עצמם לא קיבלו אשרות כניסה לסין לצורך ניהול החקירה.
הדו"ח השני
בינואר 2007 התפרסם הדו"ח "קציר דמים: דו"ח מעודכן הבודק האשמות בקציר איברי מתרגלי פאלון גונג בסין". קילגור ומטאס חשבו שבתגובתה הלא משכנעת לדו"ח הראשון, ממשלת סין חיזקה את הטיעונים שבבסיסו, בעיקר בכך שתקפה את הפאלון גונג. עבור קילגור ומטאס, התקפות שכאלו הן אלו שמאפשרות את הפגיעה בזכויות האדם הבסיסיות של מתרגלי הפאלון גונג. בתגובתה, סין זיהתה שתי טעויות עובדתיות בגרסתו הראשונה של הדו"ח – הן הופיעו בנספח, באחת הכותרות, שבה שייכו קילגור ומטאס שתי ערים סיניות למחוזות לא נכונים; המחברים פטרו את השגיאות האלה כבלתי רלוונטיות לניתוח הדו"ח או למסקנותיו. בהיעדר ראיות שישללו את תקפות הטענות בדבר קצירת האיברים – כמו למשל רישומים מטעם ממשלת סין המציגים את זהותו של כל תורם איבר ותרומה – הגיעו קילגור ומטאס למסקנה שההאשמות בדבר קצירת איברים ממתרגלי פאלון גונג חיים הן אמתיות וכי הפרקטיקה עדיין מיושמת. הם קראו לאסור על אזרחי קנדה לנסוע לסין ליתוחי השתלה
עד נובמבר 2014 הדו"ח תורגם ל-21 שפות.
הדו"ח האחרון
מסקנות הדו"ח הן: 1. תעשיית ההשתלות בסין ממשיכה לצמוח. 2. למרות ההצהרה של סין כי תאפשר השתלות רק לאיברים שנתרמו מרצון, ניתוח השתלות מבוצעים בסין על פי דרישה במספרים העולים על המספר הרשמי של תרומות איברים. תיירות ההשתלות נמשכת למרות ההצהרות של פקידי ממשל בכירים. 3. מערכת תרומת האיברים מרצון משמשת כיסוי לקצירת האיברים. 4. רוב מוחלט של האיברים לניתוחי השתלות בסין נלקחו מהריגתם של אסירי מצפון, מאז שנת 2000. קצירת האיברים משמשת את המפלגה הקומוניסטית כדי להרוס את מי שהם מכנים "אויבי העם", היא משמשת אותם להשגת מוניטין, כסף ומהלכים בקרב מדינות העולם. 5. סין מייצרת אשליה שחל שינוי אתי בהתנהלות של תעשיית ההשתלות בעוד בפועל הכל נמשך כמקודם וחפים מפשע ממשיכים להיהרג בעבור איבריהם.
ספרים
בשנת 2009 פרסמו קילגור ומטאס גרסה מעודכנת של הדו"ח השני, כספר, תחת הכותרת "קציר דמים, רצח הפאלון גונג בשביל איבריהם". הספר, המחולק לשני חלקים, מכיל חומרים וראיונות חדשים. החלק הראשון מציג ראיות; ואילו החלק השני מפרט את התגובות שהתקבלו על הדו"ח הסופי, ואת מאמציהם של מאטס וקילגור לעצור את הפגיעה בזכויות אדם שהם חשפו בחקירתם. באותה שנה קיבלו קילגור ומטאס את פרס זכויות האדם לשנת 2009 מהאגודה הבינלאומית לזכויות אדם (ISHR), וכן היו מועמדים לפרס נובל לשלום לשנת 2010.
ב-2012, פורסם הספר "איברים של המדינה - פשע ההשתלות בסין" או "State Organs: Transplant Abuse in China", בעריכת דייוויד מטאס וד"ר טורסטון טריי נשיא ארגון “רופאים נגד קצירת איברים בכפייה” (DAFOH). בכתריסר מומחים השתתפו בכתיבת פרקי הספר השונים.
תגובות
טענות הדו"ח בדבר הסרת איברים בכפייה ממתרגלי פאלון גונג זכו לסיקור תקשורתי ניכר, במיוחד בקנדה, באירופה ובאוסטרליה. מספר ממשלות הגבילו את תיירות ההשתלות לסין ודרשו מהממשלה הסינית מידע נוסף. גורמים רשמיים בסין הכחישו בזעם שוב ושוב בכעס את טענות הדו"ח בדבר קצירת איברים. עם פרסום הדו"ח הראשוני, סין גינתה אותו והכריזה כי היא פועלת בהתאם לעקרונות ארגון הבריאות העולמי האוסרים מכירת איברים אנושיים ללא הסכמה בכתב מצד התורמים.
ארגון אמנסטי הבינלאומי הכריז ב-2006 כי הוא "ממשיך לנתח מקורות מידע" בנוגע להאשמות. דייוויד אוונבי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מונטריאול ומומחה לפאלון גונג, כתב בספרו "פאלון גונג ועתידה של סין" שמתרגלי פאלון גונג הם מועמדים סבירים לקצירת איברים בבתי הכלא הסיניים. עם זאת, הוא הרגיש שדוברים מטעם הפאלון גונג "הפריזו" בהאשמות בדבר מחנות הריכוז, וכתוצאה מכך הם עלולים לאבד את אמינותם בעיני משקיפים נייטרליים, למרות הרדיפה הממשית ממנה הם סובלים. דו"ח שפורסם מטעם שירות המחקר של הקונגרס האמריקני ונכתב על ידי מאת תומאס לום, מומחה שרות המחקר לענייני סין, טען כי הדו"ח של קילגור ומטאס מסתמך על היקשים לוגיים ועל תמלילי שיחות טלפון אשר, כך הציע, עלולים להיות בלתי אמינים. גלן מק'גרגור כתב העיתון היומי הקנדי Ottawa Citizen הביע ספקות לגבי הסבירות הלוגיסטית של ההאשמות לאחר שביקר בסו-ג'יאה-טון בהזמנת איגוד הרפואה הסיני (CMA). הוא אמר כי "או שדו"ח קילגור-מטאס הוא ראיה משכנעת המוכיחה את הטענות בדבר הפאלון גונג... או שהוא אוסף השערות אינדוקטיביות שאינו מצליח לתמוך במסקנותיו שלו עצמו", תלוי למי מאמינים.
חלק מהמשקיפים מצאו שהדו"ח והנתונים שהוא מציג מתקבלים על הדעת. טום טרייז'ר מבית החולים Guy's, שבלונדון, אמר שדו"ח קילגור-מאטאס "סביר מנקודת מבט רפואית" על סמך הפער במספר ההשתלות ועל סמך זמני ההמתנה הקצרים בסין בהשוואה למדינות אחרות. הוא ציין את בדיקות הדם הנערכות למתרגלי פאלון גונג כלואים, אשר אינן מועילות לקרבנות עצמם, אך חיוניות לתהליך תרומת האיברים, ואמר כי ההאשמות "אמינות". הסופר והעיתונאי סקוט קארני כלל את הטענות בספרו "השוק האדום", וכתב: "אף אחד לא טוען שהממשלה הסינית רדפה את הפאלון גונג במיוחד עבור האיברים שלהם... אבל נראה שזו דרך נוחה ורווחית להפליא להיפטר מהם. מתנגדים פוליטיים מסוכנים הוצאו להורג בעוד איבריהם סיפקו תזרים של הכנסות נוח לבתי החולים ולמנתחים, וכפי הנראה גם פקידים סינים חשובים רבים קיבלו איברים". איתן גוטמן, עמית בקבוצת החשיבה "הקרן להגנה על הדמוקרטיות," העריך, באמצעות שיטות מחקר שונות מאלו של קילגור ומטאס,את מספר מתרגלי הפאלון גונג שנהרגו בעבור איבריהם בכ-65,000, קרוב לאומדן של קילגור ומטאס העומד על 62,250. בספטמבר 2014 פרסם גוטמן את ממצאיו בספרו "הטבח: הרג המוני, קציר איברים, והפתרון הסודי של סין לבעיית מתנגדי המשטר". קירק סי. אליסון, מנהל עמית בתוכנית לזכויות אדם ולרפואה באוניברסיטת מינסוטה, כתב כי "מסגרת הזמן הקצרה של מערכת השתלות לפי דרישה [כמו זו שבסין] דורשת מאגר גדול של תורמים שסווגו מראש בהתאם לסוג הדם שלהם ולסיווג הרקמות (HLA)", והיא עולה בקנה אחד עם טענות הפאלון גונג בנוגע לסיווג רקמות שיטתי של מתרגלים המוחזקים במאסר. הוא כתב כי את אילוצי הזמן הכרוכים בכך "לא ניתן להבטיח על בסיס מקרי מוות אקראיים", וכי רופאים אותם חקר בעניין ציינו שהם נהגו לבחור אסירים חיים כדי להבטיח את האיכות ואת התאימות.
הקרן האמריקנית הלאומית לכליות (NKF) אמרה כי היא "מודאגת מאוד מהטענות האחרונות בנוגע להשגת איברים ורקמות בדרכי כפייה או ניצול" וכי "על קהילת ההשתלות העולמית לגנות כל פעולה שאינה עולה בקנה אחד עם הנוהג המוסרי הנוגע לתרומה ולהשתלה". עצומה שנחתמה ב-2008 על ידי 140 רופאים קנדים דרשה מממשלת קנדה" לפרסם אזהרות מסע שיתריעו בפני אזרחים קנדים על כך שמקורם של כמעט כל האיברים להשתלה בסין הוא מאנשים שלא נתנו לכך את הסכמתם, בין אם אסירים שנדונו למוות או מתרגלי פאלון גונג". על סמך ממצאי דו"ח קילגור-מטאס, חבר הפרלמנט הקנדי, בוריס ורסניוסקי, (Wrzesnewskj) הגיש ב-2008 הצעת חוק האוסרת על קנדים לעבור השתלת איברים בעולם, כל עוד האיבר נלקח מקרבן שלא נתן לכך את הסכמתו. ב-2013 ארגון "רופאים נגד קצירת איברים בכפייה" (DAFOH) הציג לציבור עצומה עליה חתמו קרוב ל-1.5 מיליון בני אדם, כולל למעלה מ-300,000 חותמים מאירופה, העצומה הוגשה למשרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם שמושבו בז'נבה.
בעוד שרוסיה החרימה הדו"ח יחד עם סין, טייוואן גינתה במלוא החומרה את קצירת האיברים ממתרגלי פאלון גונג בסין משרד הבריאות של טייוואן קרא לרופאים בטייוואן שלא לעודד חולים לקבל השתלות איברים באופן מסחרי בסין.
הרב יוסף שלום אלישיב אסר על יהודים להפיק כל תועלת שהיא מקצירת האיברים בסין, "אפילו במצבים של סכנת חיים"; רבנים אחרים התנגדו לשימוש באיברים סיניים להשתלות.
בשנים 2006 ו- 2008 העלו מומחים מיוחדים מטעם האו"ם שאלות לגבי מקור האיברים, לגבי זמני ההמתנה הקצרים לאיתור איברים תואמים במדויק, ולגבי המתאם בין הגידול הפתאומי במספר השתלות האיברים בסין לבין תחילת הרדיפה של מתרגלי הפאלון גונג. בקשות אלה לא זכו להתייחסות משביעת רצון מצד הרשויות הסיניות. בנובמבר 2008 הביעה ועדת האו"ם נגד עינויים את דאגתה מהטענות וקראה לסין "לערוך באופן מיידי חקירה עצמאית של הטענות" ולנקוט בצעדים "כדי שיבטיחו שהאחראים על אכזריויות כאלה יועמדו לדין וייענשו".
קלוד בולינג
קלוד בולינג (בצרפתית: Claude Bolling; 10 באפריל 1930 – 29 בדצמבר 2020) היה מלחין ופסנתרן צרפתי, שנודע בעיקר בתחום הג'אז והמוזיקה לסרטים.
ביוגרפיה
בולינג נולד בקאן, צרפת ולמד בקונסרבטוריון בניס ולאחר מכן בפריז. הוא נמשך למוזיקת ג'אז וכבר מגיל 14 התחיל לנגן עם ליונל המפטון, רוי אלדריג' קני קלארק ואוסקר פיטרסון.
חיבר מוזיקה ליותר מ-100 סרטים, בעיקר צרפתיים. בין הסרטים: בורסלינו (1970) ומלון קליפורניה (1978).
יצירתו המפורסמת ביותר היא הסוויטה לחליל ושלישיית ג'אז (פסנתר, הקשה וקונטרבס) שכתב ב-1975. הביצוע של יצירה זאת עם ז'אן-פייר רמפל זכה להצלחה עצומה. היצירה משלבת קטעים של מוזיקת בארוק עם קטעי סווינג.
הוא כתב יצירות ושיתף בהן מוזיקאים רבים, בהם פנחס צוקרמן, יו יו מא, סטפן גרפלי,דיוק אלינגטון, ג'אנגו ריינהארדט ועוד.
נפטר ב-29 בדצמבר 2020.
ויטוריו פוצו
ויטוריו פּוֹצוֹ (באיטלקית: Vittorio Pozzo; 2 במרץ 1886 – 21 בדצמבר 1968) היה מאמן כדורגל איטלקי שהצעיד את נבחרת איטליה לשתי זכיות רצופות בגביע העולם, ב-1934 וב-1938, והוא היחיד שזכה בטורניר פעמיים כמאמן. הנבחרת בהנהגתו זכתה גם בשתי מדליות במשחקים האולימפיים, והשיגה שיא ניצחונות רצופים ללא הפסד בין 1934 ל-1939. פוצו נודע גם בהמצאת מערך ה"מתודו", אשר התאפיין בהגנה חזקה יותר.
תחילת דרכו
פוצו נולד בעיר טורינו, אך כאנגלופיל נלהב נסע ללמוד במנצ'סטר בשנות נעוריו, שם נחשף לראשונה למשחק הכדורגל. משחקנה של מנצ'סטר יונייטד, צ'ארלי רוברטס, הוא שאב השראה שהשפיעה על טקטיקת המשחק שפיתח בעתיד. בראשית המאה העשרים עבר לשווייץ, שם שיחק במדי גרסהופרס ציריך בשנים 1905–1906, ולאחר מכן חזר לאיטליה וסייע בהקמת מועדון הכדורגל טורינו. הוא נמנה עם סגל המועדון במשך כחמש שנים, עד שפרש ממשחק ב-1911.
ב-1912 מונה פוצו למאמן נבחרת איטליה לקראת המשחקים האולימפיים בסטוקהולם. תחת הדרכתו הודחה הנבחרת כבר בסיבוב הראשון של הטורניר, שבו הפסידה ל. לאחר מכן שב לטורינו והפך הפעם למאמנה, תפקיד בו שימש במשך עשר שנים. בעונה אחת, ב-1915, הצליח להצעיד את הקבוצה לסגנות אליפות איטליה. אולם, מלחמת העולם הראשונה פגמה במאמציה של הקבוצה, ופוצו עצמו שירת במהלכה בצבא האיטלקי. לקראת אולימפיאדת פריז ב-1924 מונה פוצו באופן זמני למאמן הנבחרת האיטלקית בפעם השנייה, והפעם הוביל אותה לזכייה במדליית הארד. בשנים 1924–1926 אימן פוצו את מילאן.
ההצלחה כמאמן נבחרת איטליה
בדצמבר 1929 קיבל פוצו באופן קבוע את משרת המאמן של נבחרת איטליה, ובשנת 1930 הצעיד אותה לזכייה ב"גביע מרכז אירופה הבינלאומי" לאחר ניצחון על נבחרתה של. הוא החל להותיר השפעה עמוקה כבר מראשית תפקודו.
במהלך שנות השלושים הנחיל פוצו לנבחרת שיטת משחק חדשה אותה הגה, אשר כונתה "מתודו" (Metodo), ושמה דגש רב יותר על יכולת הגנתית מהמקובל בעבר. במסגרת טקטיקה זו נעשה שימוש במערך חדשני בצורת 2:3:2:3 – שני שחקני הגנה, שלושה קשרים אחוריים, שני קשרים התקפיים (אשר נקראו באותה תקופה inside forwards) ושלושה חלוצים. השיטה כללה מאפיין שפותח קודם לכן על ידי הרברט צ'פמן, בדמות שבירה מהירה של התקפות היריבות באמצעות תיקולים שביצעו שחקני הקישור האחורי, והתיאום המיידי ביניהם לבין השחקנים המוצבים לפניהם, אך התאפיינה במעורבות גדולה יותר של שחקני הקישור במאמצים ההגנתיים השוטפים. שיטת המשחק של פוצו תרמה לעיצוב הסגנון בו התאפיין הכדורגל האיטלקי לדורותיו, אשר דגל תמיד ביכולת טקטית והגנה חזקה.
הטורניר המשמעותי הראשון של פוצו כמאמן הנבחרת היה גביע העולם ב-1934 שהתקיים במולדתו. לקראת הטורניר הוא חסה בצילו של בניטו מוסוליני, מנהיג איטליה הפשיסטית אשר השתמש בטורניר הביתי ככלי לקידום תעמולתו. על מנת לשחרר את נבחרתו מלחצם של השלטונות, טיפח פוצו בקרב שחקניו את המשמעת החזקה ואת המנהיגות העצמית שלו. במקביל, ניסה לרצות את ראשי השלטון בכך שהצדיע בסגנון פאשיסטי יחד עם שחקניו לפני כל משחק.
בטורניר התבסס פוצו באופן מיוחד על קשר אינטר מילאנו, ג'וזפה מאצה, כשחקן המוביל של הנבחרת וכאחד מהכלים המרכזיים ביישום שיטת המשחק שפיתח. שחקנים מרכזיים נוספים היו ג'ובאני פרארי ואנג'לו סקיאביו, וכן החלוץ אורסי והקשר האחורי מונטי, אשר הובאו במיוחד מארגנטינה לצורך חיזוק הנבחרת. במהלך הטורניר, אשר הורכב כולו מארבעה שלבי נוק-אאוט, גברה איטליה על נבחרות, ו והמשיכה לזכייה הראשונה בתולדותיה בגביע לאחר ניצחון בגמר על נבחרת צ'כוסלובקיה. במהלך המשחקים נפוצו טענות קשות על שיפוט לא הוגן לטובת האיטלקים, שנבעו מהלחץ שהופעל על שופטי המשחקים ומאיומיו של מוסוליני על חיי אנשי הנבחרת. הדבר הפחית בתודעה ההיסטורית את מידת תרומתו של פוצו ואת כשרותה של זכייה זו.
למשחקי גביע העולם ב-1938 נסע פוצו עם סגל שחקנים שונה לחלוטין מזה שהציג בטורניר ארבע שנים קודם לכן, ממנו נותרו שלושה שחקנים בלבד. טכניקת המשחק של הנבחרת הגיעה לשיאה עד אותו טורניר, ופוצו קידם חלוץ חדש, סילביו פיולה, עליו בנה כחלק מרכזי במשחק ההתקפה לצדם של מיאצה (אותו מינה לקפטן הנבחרת) ומספר שחקנים חדשים נוספים. ההרכב החדש שבנה פוצו זכה להצלחה רבה, שהתבטאה בין היתר בחמשת השערים שהבקיע פיולה בטורניר. הוא הנהיג את איטליה לניצחון בחצי הגמר על נבחרת ברזיל שהתאפיינה בסגנון הכדורגל ההתקפי והמלהיב שלה, בין היתר בשל שאננותם של הברזילאים שהשאירו למנוחה את כוכבם הגדול, לאונידס. במשחק הגמר גברה איטליה על הונגריה במשחק מרובה-שערים, וזכתה בגביע העולמי בפעם השנייה ברציפות. אולם, גם זכייה זו יוחסה על ידי רבים לאיומיו של מוסוליני במהלך הטורניר, ולוויתוריהם של שחקני הונגריה שחסו על חיי יריביהם במהלך הגמר.
השנים האחרונות
בשנת 1939 המשיכה הנבחרת האיטלקית את רצף משחקיה ללא הפסד ל-34 משחקים, ובכך העמידה שיא בתולדות הכדורגל העולמי. הרצף המוצלח נקטע בהפסד לנבחרת שווייץ בנובמבר. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ניכרה ירידה ביכולת המשחק של הנבחרת, אך פוצו הושאר בתפקיד המאמן. שנות הארבעים סימלו שקיעה עבורו, במהלכן טורניר הגביע העולמי לא התקיים בשל המלחמה והנבחרת קיימה משחקים מועטים. הוא הדריך את הנבחרת בטורניר אולימפיאדת לונדון ב-1948, שם הודחה בתבוסה לנבחרת דנמרק ברבע הגמר. היה זה משחקו האחרון של פוצו בתפקיד, והוא סיים את הקריירה שלו עם אחוז ההצלחה הגבוה ביותר מבין כלל מאמני נבחרת איטליה.
לאחר פרישתו מאימון שימש פוצו כפרשן כדורגל, ובין היתר סיקר את משחקיה של הנבחרת האיטלקית בטורניר הגביע העולמי ב-1950. הוא נפטר בדצמבר 1968, בגיל 82.
בן זימט
בן זימט (בצרפתית: Ben Zimet; נולד ב-3 בפברואר 1935) הוא מספר סיפורים וזמר צרפתי השר ביידיש.
נולד להורים ממוצא פולני יהודי בקנדה והחל את הקריירה שלו בארצות הברית ואחר כך בפריז. הוא התגורר במשך שנים בפריז ואחר כך התגורר בדקר וסנגל, שם יצר שילוב בין מוזיקת יידיש למוזיקה אפריקאית. הוא יצר את קברט היידיש במרכז פומפידו בפריז ובשנת 1979 וארגן במקום את הפסטיבל הבינלאומי לתרבות יידיש. הוא הקליט מספר אלבומים ביידיש והופיע מעל במות רבות ברחבי העולם.
בנו, ג'וזף זימט, הוא פעיל במפלגה הסוציאליסטית ויועץ פוליטי ידוע בצרפת הנשוי לראמה יאד, אשר הייתה שרה בממשלתו של ניקולא סרקוזי.
מחוז מיוחד יוגיאקרטה
מחוז מיוחד יוגיאקרטה (באינדונזית: Daerah Istimewa Yogyakarta, נהגה: [dʒɒɡjəˈkɑːrtə]; בשפת ג'אווה: ꦝꦲꦺꦫꦃꦆꦱ꧀ꦠꦶꦩꦺꦮꦔꦪꦺꦴꦒꦾꦏꦂꦠ, נהגה: [Nɑːjɒɡjəkɑːrtə]) הוא מחוז אוטונומי באי ג'אווה שבאינדונזיה, בירתו היא העיר יוגיאקרטה המכונה גם ג'וג'ה (Jogja) או ג'וג'אקרטה ומשמשת כיעד התיירותי הפופולרי ומרכזו התרבותי של המחוז.
המחוז נשלט על ידי סולטנות יוגיאקרטה, והמחוז הוא המונרכיה היחידה באינדונזיה המוכרת רשמית על ידי הממשלה. סולטנות יוגיאקרטה שהוקמה בשנת 1755 סיפקה תמיכה בלתי מעורערת לעצמאותה של אינדונזיה במהלך מלחמת העצמאות האינדונזית (1945–1949). כחטיבה מנהלית ברמה ראשונה, יוגיאקרטה נשלטת על ידי הסולטן האמנגקובוונו העשירי כמושל, והנסיך פאקו עלאם כסגן המושל.
היסטוריה
המחוז המיוחד יוגיאקרטה נשלט בידי מספר בתי מלוכה לאורך השנים החל מההיסטוריה המוקדמת דרך תקופת השלטון ההולנדי ואף שרד את הפלישה של האימפריה היפנית ב-1942 לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים. ב-17 באוגוסט 1945 הכריז הנשיא הראשון סוקרנו, על עצמאותה של הרפובליקה האינדונזית, וכבר בספטמבר שלחו הסולטן האמנגקובוונו התשיעי והדוכס סרי פאקו עלאם השמיני שליטי יוגיאקרטה מכתבים לסוקרנו שהביעו את תמיכתם במדינה שזה עתה נולדה. בתמורה הכיר סוקרנו בסולטנות יוגיאקרטה כחלק מהרפובליקה האינדונזית.
תמיכתה הגורפת של יוגיאקרטה והפטריוטיזם של הסולטן היו חיוניים במאבק האינדונזי לעצמאות במהלך מלחמת העצמאות האינדונזית (1945–1949). והעיר יוגיאקרטה אף שימשה כבירת הרפובליקה האינדונזית מינואר 1946 עד דצמבר 1948 לאחר נפילת ג'קרטה בידי ההולנדים. מאוחר יותר, ההולנדים פלשו ליוגיאקרטה, מה שגרם להעברת בירת הרפובליקה האינדונזית לבוקיטינגגי במערב סומטרה ב-19 בדצמבר 1948. בתמורה לתמיכתה של יוגיאקרטה, בשנת 1950 הוסדר במלואו המעמד של המחוז כמחוז מינהלי מיוחד, מה שהפך את יוגיאקרטה למחוז היחיד באינדונזיה שבראשו עומד מונרך.
גאוגרפיה
המחוז המיוחד יוגיאקרטה ממוקם בדרום האי ג'אווה, הוא גובל מדרום באוקיינוס ההודי, ממערב, ממזרח ומצפון הוא מוקף במחוז מרכז ג'אווה ועם שטח של כ-3,133 קמ"ר הוא המחוז השני הקטן ביותר באינדונזיה, אחרי המחוז המיוחד של הבירה ג'קרטה. יחד עם המחוזות שסביבו במרכז ג'אווה, מדובר באחד האזורים הצפופים ביותר בג'אווה.
הר מראפי ממוקם צפונית לעיר יוגיאקרטה ונפת סלמאן. וזהו הר הגעש הפעיל ביותר באינדונזיה שמתפרץ באופן קבוע החל מ-1548. הוא התפרץ בפעם האחרונה באוקטובר-נובמבר 2010, הרג ופצע אנשים רבים ועקר באופן זמני כ-100,000 תושבים.
דמוגרפיה
ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית המחוז מנתה כ-3.6 מיליון תושבים.
דת
האסלאם היא הדת השלטת במחוז באופן מובהק, כאשר 92.62% מתושבי המחוז הם מוסלמים, השאר הם נוצרים קתולים 4.5%, נוצרים פרוטסטנטים 2.68%, בודהיסטים 0.1%, הינדים 0.09% ואחרים 0.01%.
מושל
על פי חוק מס' 22 משנת 1948 (שהוא גם הבסיס לחוק מס' 3 משנת 1950 בדבר הקמת המחוז המיוחד יוגיאקרטה), ראש וסגן ראש המחוז המיוחד ממונים על ידי הנשיא והם צריכים להיות מצאצאי המשפחה השלטת במחוז, בעידן שלפני הרפובליקה של אינדונזיה, ואשר עדיין שולטים בשטחם; בתנאים של מיומנות, יושר ונאמנות, תוך התחשבות במנהגי המחוז. כך, שבראש המחוז המיוחד, עד 1988, עמד הסולטן ששלט ביוגיאקרטה, עוד לפני עצמאות אינדונזיה וסגן ראש המחוז המיוחד, עד 1998, ההיה על ידי הנסיך פאקו עלאם שגם כן היה בשלטון מלפני עצמאות הרפובליקה האינדונזית. המינוח של המושל וסגן המושל של המחוז המיוחד נמצא בשימוש רק מאז 1999. מאז 2012, מנגנון מילוי תפקידי המושל וסגן המושל של המחוז המיוחד יוגיאקרטה מוסדר בחוק 13/2012 בדבר ההרשאות של המחוז המיוחד של יוגיאקרטה.
חלוקה מנהלית
המחוז המיוחד של יוגיאקרטה מחולק לארבע נפות (באינדונזית: kabupaten) ועיר אחת:
שדה תעופה
במחוז המיוחד יוגיאקרטה פועלים שני שדות תעופה, שדה התעופה הבינלאומי אדיסוטג'יפטו ושדה התעופה הבינלאומי יוגיאקרטה, האחרון נפתח לפעילות מינימלית בסוף אפריל 2019 ופועל במלואו החל מסוף מרץ 2020.
רכבת
רכבת פועלת במחוז החל משנת 1872 טרם עצמאות אינדונזיה. כשאחד משני קווי הרכבת העיקריים העוברים ברחבי ג'אווה בין ג'קרטה במערב לסורבאיה במזרח עובר בו.