cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תת הכרה נפתחת כמו מניפה
חטיבות הספר
בספר כונס מבחר משירתה של וולך בשנים 1963–1985, שראתה אור בכותרים: "דברים", "שני גנים", "שירה", "אור פרא", "צורות" ו"מופע", אליהם נוספה החטיבה: "רציתי יותר", אשר כוללת שירים שנותרו בעיזבונה, מהם פורסמו כתב העת "חדרים".
תכנים ואמירות
שלושה מנושאי שירתה של וולך מופעים בהרחבה בספר שירתה זה:
כותר הספר נלקח משירה ללא כותרת, שהתפרסם בקובץ שיריה: "שירה", המתחיל במילים:
בקטע שירי זה מבטאת וולך רצף תחושות וחוויות הקשורות למוות ולמה שנתפס על ידי סביבתה כמחלת נפש והטיפול בה באמצעות נזעי חשמל. הסגנון השירי משוחח עם ספרות יהודית קדומה: הביטוי "סטרא אחרא", והפיוט העברי, בחריזה בקמץ באות שלפני האחרונה, והאותיות ה"א או אל"ף לאחריה.
לינקולן רד אימפס
לינקולן רד אימפס (באנגלית: Lincoln Red Imps: בתרגום מילולי, Red Imps = שדים אדומים) הוא מועדון כדורגל המשחק בליגת העל בגיברלטר. לזכותו של המועדון 26 אליפויות (15 מהן רצופות) ו-20 גביעים. לינקולן הוא המועדון הראשון שייצג את גיברלטר במסגרת אירופאית כלשהי.
היסטוריה
לאחר הצטרפותה של גיברלטר לאופ"א, הוחלט כי אלופת גיברלטר תייצג את המדינה במוקדמות ליגת האלופות. לאחר זכייתה של לינקולן באליפות בעונת היא זכתה לייצג את המדינה במוקדמות, אך היא הודחה לאחר הפסד 6:3 בסיכום הכללי להבנר בולטפלאג. ב-7 ביולי 2015 ניצחה 1:2 את סנטה קולומה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות, ובסיכום שני המשחקים אף העפילה לסיבוב הבא במסגרת המוקדמות. בכך רשמה את הניצחון הראשון של קבוצה גיברלטרית במסגרת אירופית, ואף הפכה לקבוצה הגיברלטרית הראשונה שעוברת סיבוב במסגרת טורניר אירופי רשמי.
ב-12 ביולי 2016, כשהקבוצה ניצחה 0:1 בביתה את סלטיק הסקוטית במסגרת המשחק הראשון של הסיבוב השני במוקדמות ליגת האלופות לעונת 2016/2017.
ב-26 באוגוסט 2021 לינקולן ניצחה בביתה 1-3 נגד ריגה הלטבית במסגרת שלב הפלייאוף של מוקדמות הליגה האזורית, ובכך הפכה לקבוצה הראשונה מגיבלטר שמעפילה לשלב הבתים של מפעל אירופי כלשהו.
אליהו אסאס
הרב אליהו אסאס (ברוסית: Илья Эссас; נולד ב־1946, ה'תש"ו) הוא בעל תשובה וממייסדי ומנהיגי תנועת התשובה בברית המועצות. נחשב למסורב עלייה הוותיק ביותר שעלה לארץ ישראל, לאחר 13 שנות סירוב. מתגורר בירושלים.
בחירת מין היילוד
בחירת מין היילוד הוא ניסיון לשלוט במינו של הצאצא להשגת מין רצוי. ניסיון זה יכול להתבצע במספר דרכים, גם לאחר קליטת העובר וגם לפניה.
אליהו אסאס
ביוגרפיה
נולד ב, כאיליה אסאס, לצבי ולסוניה. הוריו דיברו בשפת היידיש, אך ידעו גם עברית, והיו בעלי השקפות לאומיות-יהודיות. בשנת ה'תשט"ז (1956) ביקשו הוריו היתר יציאה כדי לעלות לארץ ישראל. בווילנה הוא סיים תיכון וקיבל השכלה גבוהה במתמטיקה.
בחירת מין היילוד
שיטות עממיות והיסטוריה
יש מגוון רחב של שיטות לבחירת מין היילוד המתבססות על תזונה, זמן ביחס לביוץ אופי יחסי המין ועוד, אשר לא הוכחו כיעילות. אף על פי שחלק מהשיטות נמצאו בלתי סבירות עם שיעור "הצלחה" של 50% בלבד, רבים המשיכו להמליץ עליהם מפה לאוזן.
אליהו אסאס
ביוגרפיה
במהלך לימודיו האוניברסיטאיים הוא החל להתעניין במדינת ישראל וביהדות, ותר אחר חומר בעניין בספריות ציבוריות ובסאמיזדאט. בין הספרים שהשפיעו עליו אידאולוגית היה הספר אקסודוס של ליאון יוריס. בגיל 26, בשנת ה'תש"ל (1970), הוא עבר להתגורר במוסקבה. כשנה לאחר מכן, בשנת ה'תשל"א (1971) ביקר לראשונה בבית כנסת, ומאז ביקוריו נמשכו בעקביות. לאחר כשנה נוספת הוא נכנס לישיבת "קול יעקב" שבמוסקבה, אך נפלט משם לאחר שמונת חודשי לימוד, אחר שלא ראתה אצלו הנהלת הישיבה שאיפה מספקת לעלות לארץ ישראל. לאחר מכן הוא התקרב לרבי אברהם מילר, מתלמידי רבי ישראל מאיר הכהן ("החפץ חיים"), שמסר שיעורים בבית הכנסת הגדול במוסקבה, והיה מחלוצי תנועת התשובה בברית המועצות. לטענת אישים מקרב חסידות חב"ד, תהליך חזרתו בתשובה הונע ולווה על ידי חב"ד, ולדבריהם אף הודה כי התקרב ליהדות על ידי חסיד חב"ד בשם רבי געצע ווילנסקי.
בחירת מין היילוד
בתרבויות קדומות
המצרים והיוונים האמינו כי מקור הזרע "הזיכרי" מהאשך הימני ואילו הזרע "הנקבי" מקורו בשמאלי. מכאן קשירת או כריתת האשך השמאלי תהיה ערובה להולדת זכר. תאוריה זו החזיקה מעמד עד המאה ה-18.
אליהו אסאס
החְזרה בתשובה ופעילות דתית
בשנת ה'תשל"ז (1977) חש כי יכול הוא לחלוק מידיעותיו ולהשפיע על אחרים החוזרים בתשובה, והחל לפעול במישור זה שהיה בעת פריחתו. הוא השתתף באולפני עברית, בסמינרים לתרבות יהודית שאורגנו על ידי התנועה הציונית ברוסיה, ובפסטיבלי שירה יהודית; הוא אף נשא דברים באירועים אלו. באותה השנה העלה הצעה לאחד את כל הגופים הדתיים לגוף מאוחד; באספה הראשונה לגוף זה נכחו כ-15 איש. הוא היה דומיננטי ובולט בהפצת תכנים דתיים בסאמיזדאט היהודי. בין החומר שהפיץ, היה תוכן על חגי ישראל ולוח השנה היהודי, מאמרים ותוכניות לפעולה מעשית. העביר הרצאות ושיעורי תורה ביער, כדי להימנע מחשיפת פעילות לעין הק.ג.ב.. בשנת ה'תשמ"ג (1983) הוסמך לרבנות. בין תלמידיו במוסקבה היו פעילים ציוניים ידועים, מסורבי עלייה, בהם יוסף ביגון, פנחס פולונסקי, אביגדור אסקין, אלכסנדר אטרמן ועוד. במשך שהותו במוסקבה, הקדיש הרב אסאס את זמנו וכוחו לחיזוק יהדות ברית המועצות ולבניית קהילה יהודית אורתודוקסית. הוא יצר רשת של לימודי תורה, חינוך נוער ומחנות קיץ. כמו כן עסק בפעילות ציבורית ברחבי רוסיה, בה - בין היתר - החתים רבים על הצהרות שונות, כחלק ממאבקו.
בחירת מין היילוד
ביהדות
בתלמוד מובא שגבר המשהה את עצמו בבטן כדי שתזריע אשתו לפני הזרעתו, יהיו בניו זכרים הזרעה זו נתפרשה על ידי הראשונים כמתייחסת להנאת האישה. כמו כן, הרשב"ץ בפירושו למסכת אבות (פ"ג) מציין שזרע האישה הוא ריר שיוצא מרוב תענוג.
אליהו אסאס
החְזרה בתשובה ופעילות דתית
זאב אלקין, ציין כי כשהתחיל את פעילותו בתנועה היהודית בברית המועצות "הרב אסאס היה אחד מהדמויות האגדתיות שקראתי עליו".
בחירת מין היילוד
בחוק
באופן מדעי ניתן לבחור את מין היילוד רק באמצעות השמדת העוברים שאינם מהמין הרצוי. בישראל ברירת מין העובר למטרה שאינה רפואית היא אסורה, אך בשנת 2005 הוקמה וועדה שמוסמכת לאשרה במקרים יוצאי דופן כאשר היא מתבצעת באמצעות אבחון טרום השרשה בתהליך הפריה חוץ גופית, כך שהעובר המושמד ממילא לא היה יכול לשרוד ללא השתלה ברחם. בחמש שנותיה הראשונות של הוועדה, אישרה הוועדה 27 בקשות של הורים לבחירת מין היילוד, מתוך 377 בקשות שהוגשו. 80% מהפונים מבקשים יילוד זכר.
אליהו אסאס
סירוב עלייתו
החל משנת ה'תשל"ג (1973), משהתאפשרה לו חוקית הגשת הבקשה, פנה הרב אסאס לשלטונות הסובייטים בבקשה לעלות לארץ ישראל, אך סורב שוב ושוב, בין היתר בטענה שאשתו נושאת בתפקיד ביטחוני רגיש.
לאחר 13 שנות סירוב עלייה - מספר השנים הגדול ביותר של מסורב עלייה בברית המועצות שעלה לארץ ישראל - בחורף של שנת ה'תשמ"ו (ינואר 1986) הורשתה משפחת אסאס לעלות לארץ ישראל, לאחר עסקאות פוליטיות בין אדגר ברונפמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי, לבין הרשויות הסובייטיות, יחד עם פעילות דיפלומטית של אישים נוספים, בעיקר מהקונגרס היהודי העולמי, ובהם אשת הציבור רעיה יגלום.
פעילות ציבורית מאוחרת
בשנת ה'תשמ"ט (1988) עמד הרב אסאס לבחירות לכנסת ברשימת מפלגת דגל התורה, ואף הוקלט לתשדיר התעמולה של המפלגה, יחד עם משה גפני וחיים ברילנט.
משנת ה'תשנ"ט (1999) הרב אסאס מלמד בישיבת אש התורה בירושלים. הוא מייסד האתר היהודי-רוסי evrey.com.
משפחתו
נשוי לאניה, ולהם שני בנים ובת.
משנתו הדתית והציונית
בראיון לכתב עת "יהודי ברית המועצות" הוא תמצת את משנתו בעניין הדת והציונות:
הרפקס
הָרְפָּקְס (ביוונית: ἅρπαξ, בלטינית: harpax) היה כינויו של כלי נשק ימי רומי, ששימש לתפיסה ממרחק של אניית אויב על מנת להיצמד אליה ולהכריעה בלוחמת פנים אל פנים. היה זה כלונס ארוך וכבד, שלקצהו האחד חוברו אונקלי אחיזה ולקצהו האחר נקשר חבל ארוך. הוא נורה על ידי בליסטרה, ולאחר שנאחז נמשך על ידי האנייה התוקפת באמצעות כננת. את ההרפקס המציא, על פי המסופר, מרקוס ויפסניוס אגריפה, מפקד הצי של אוקטביאנוס, והוא השתמש בו לראשונה ובהצלחה רבה בקרב נאולוכוס (36 לפנה"ס) נגד ציו של סקסטוס פומפיוס.
ההרפקס במקורות ההיסטוריים
על קרס הברזל שנורה מקטפולטה ומכונה "הרפקס" אנו יודעים ממקור אחד בלבד – אפיאנוס, ההיסטוריון היווני־רומי בן המאה ה-2 לספירה. הוא כותב כי לקראת הקרב הימי בנאולוכוס בין אגריפה לפומפיוס הכין כל צד 300 ספינות. אוניות אלה "...נשאו כלי קלע מסוגים שונים, מגדלים וכל המכונות שעלה בידם להתקין. אגריפה המציא מכונה שנקראה הרפגה (ἁρπάγη), כלונס באורך חמש אמות מחוזק בחישוקי מתכת ובכל אחד מקצותיו טבעת. לטבעת אחת חובר ההרפקס, אונקל ברזל, ולטבעת השנייה חבלים כפולים. ההרפקס נורה על ידי קטפולטה, ולאחר שנאחז באוניית האויב משכו את החבלים באמצעות מכונה."
ביום שנקבע ערכו הצדדים את אוניותיהם לקרב בשורה חזיתית. עם מתן האות הסתערו אוניות שני המחנות חרטום אל חרטום, ותוך כדי חתירה מאומצת המטירו אנשיהן כידונים, אבנים, אודים בוערים וחצים, חלקם מקטפולטות ואחרים ביד. כשהצטמצם המרחק, התנגשו האוניות זו בזו. אחדות ניגחו באילי הניגוח את אויבותיהן, ואחרות פרצו בעד המערך תוך כדי ירי קלעים והטלת כידונים. עיקר המאמץ היה לשתק את תנועת אוניית היריב או להיאחז בה, על מנת להכריע בלוחמת פנים־אל־פנים את חיילי הצי שעל סיפונה. "ההרפקס נחל את ההצלחה הגדולה ביותר", מספר אפיאנוס. "אפשר היה להטילו אל האוניות ממרחק רב בשל משקלו הנמוך, וכשמשכוהו חזרה בחבלים נאחז בהן היטב. בשל אחיזת קרס הברזל לא יכלו האנשים לנתק אותו על נקלה ואורכו הרב היקשה עליהם לחתוך את החבלים. מאחר שמכשיר זה לא היה מוכר להם מקודם ועל כן לא הצטיידו במוטות שבקצותיהם כילפים, לא יכלו הם לעשות דבר במצב בלתי צפוי זה זולת לחתור לאחור כדי להתנגד למשיכה. אבל מאחר שהאויב עשה כמותם, היו מאמצי החותרים בשני הצדדים שווים וההרפקס עשה את מלאכתו."
הצי של רומא עד המלחמות הפוניות
עד למלחמה הפונית הראשונה בשנים 264–241 לפנה"ס, היה הצי הרומי קטן ולא מפותח יחסית, והכיל מספר קטן של אוניות, אשר עיקר תפקידן היה לסייר בנהרות וחופי רומא וסביבתה. עד המלחמות הפוניות הייתה שיטת הלחימה הימית העיקרית ניגוח כלי השיט של היריב ומעט ירי קשתים. שיטה זו הצריכה יכולת תמרון ומהירות טובה מהיריב.
רומא במלחמות הפוניות ופיתוח העורב
עם כניסתה של רומא למלחמה הפונית הראשונה כנגד קרתגו נוצר צורך לצי גדול ומודרני, אשר יצליח לעמוד כנגד הצי הקרתגי ויכולת התמרון שלו. את מלאכת הבנייה הרומאים נתנו לבעלות בריתם וזאת בגלל חוסר הניסיון של הרומאים בבניית ספינות מלחמה. החידוש שהרומאים הכניסו לספינות המלחמה שלהם במטרה לנצח את הצי הקרתגי הוא ה"העורב".
העורב
ה"עורב" היה מתקן תקיפה ימי מורכב מכבש אשר לכד את ספינת היריב כאשר היא הייתה קרובה ואיפשר לחיל הרגלים להשתלט על הספינה. המחשבה מאחורי המתקן הייתה ההבנה שהצי הקרתגי מהיר ובעל יכולת תמרון טובה יותר וניסיון רב יותר מאשר הצי הרומי, ויתרונה של רומא נמצא בחיל הרגלים שלה. לכן על ידי ה"עורב" מנטרלים את יכולת הניווט של הספינות הקרתגניות ומאפשרים לחיל הרגלים הרומאי להשתלט על ספינות האויב.
התפתחות ימית מהמלחמת הפוניות ועד קרב נאולוכוס
מכשיר ה"עורב" הוכיח את עצמו במלחמה הפונית הראשונה, והרומאים ניצחו את הצי הקרתגי. אך מלבד הניצחונות על הצי הקרתגי התגלה המכשיר כמוציא את הספינות הרומאיות מאיזון בזמן השיט בים הפתוח, וגרם ליותר טביעות של ספינות רומאיות מאשר האבדות בקרבות. בעקבות שני אסונות כבדים בשנים 255 ו-253 לפנה"ס שבהן איבד הצי הרומי כחצי מהצי שלו כתוצאה מחוסר האיזון שהעורב גרם הוחלט לוותר על השימוש ב"עורב".
לאחר המלחמות הפוניות פותחו ספינות מלחמה גדולות יותר, אשר יכלו להכיל יותר כלי נשק (כמו בליסטראות) וחיילים. במהלך המאבק כנגד מאמציו של סקסטוס פומפיוס בסיציליה, הטיל אוקטוויאנוס את משימת בניית הצי מחדש, לאחר שניזוק בסופה, על אגריפה. אגריפה אימן והכין את הצי הרומאי למלחמה והקרבות מול סקסטוס פומפיוס במערב סיציליה. כחלק מההכנות, פותח ההרפקס.
ההרפקס ומאפייניו
להרפקס היה אותו תפקיד כמו ה"עורב", בכך שתפקידו היה לחבר בין שתי ספינות ואיפשר השתלטות, אך עם שינויים רבים שהביאו לשדרוג היכולות הצבאיות של הצי של אגריפה. ההרפקס מתואר בספרו של אפיאנוס ככלי אשר היה מורכב ממוט עץ באורך כ-2.2 מטר, מחוזק בטבעות ברזל, על מנת שלא יישבר בקלות. ההרפקס נורה מבליסטרה אשר ניצבה על סיפון הספינה, כשהצד שנורה לכיוון ספינת האויב היה מצויד בטבעת ברזל, שבראשה עוגן קרסים מברזל. תפקיד עוגן הקרסים היה להינעץ בספינה היריבה. מצדו השני של ההרפקס הייתה טבעת נוספת, אליה חוברו חבלים. לאחר שעוגן הקרסים ננעץ בספינת היריב, היו מנופים על הספינה היורה מושכים את החבלים, ובכך מקרבים את ספינת היריב לטווח שבו ניתן לחבר את הספינות באמצעי גישור ולהסתער עם חיילים. מכיוון שספינותיו של אגריפה היו גדולות יותר מספינותיו של סקסטוס יכול אגריפה להציב יותר חיילים על ספינותיו, ולוודא ניצחון בהשתלטות.
ההופעה הראשונה של ההרפקס בקרב
בתאריך 3 בספטמבר 36 לפנה"ס בקרב נאולוכוס ערך ההרפקס את הופעת הבכורה שלו בקרב הימי בין הצי החדש של אוקטוויאנוס לצי של סקסטוס פומפיוס. כאשר תוצאות הקרב הראו באופן חד משמעי את היכולות והחשיבות של ההרפקס בקרב.
תוצאות הקרב:
סקסטוס
אוקטוויאנוס
ההרפקס בהמשך המערכה של אוקטוויאנוס
לאחר קרב נאולוכוס המשיך ההרפקס להיות כלי מרכזי בציו של אוקטוויאנוס, והופעל גם בקרב האחרון של המערכה הימית, בקרב אקטיום. קרב בו ניצח אוקטוויאנוס את ציו של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה, ובכך הסיר את האיום האחרון למעמדו בקיסרות הרומית.
האגדה של קורה - פרקים
האגדה של קורה (באנגלית: The Legend of Korra) היא סדרת אנימציה אמריקאית הנוצרה על ידי מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו. הסדרה שודרה לראשונה בערוץ ניקלודיאון ב־14 באפריל 2012. האגדה של קורה מתייחסת לכל עונה כאל "ספר". כל "ספר" נקרא על שם ההתמודדות העיקרית שקורה נאלצת להתמודד איתה באותה עונה. העונה הראשונה של התוכנית כוללת 12 פרקים, השנייה 14, ושתי העונות האחרונות כללו 13 פרקים כל אחת.
בעולם האווטאר, ישנם אנשים המסוגלים "לכשף" חלק מארבעת היסודות: אוויר, מים, אדמה ואש. בנוסף לארבעת היסודות, ישנן ארבע אומות שמשתייכות לכל יסוד. לא כל אחד יכול לכשף יסוד, אך אלה שכן יכולים מסוגלים לכשף רק יסוד אחד מהארבעה. בנוסף לכך רק האווטאר יכול לכשף את ארבעת היסודות ויכול לתקשר עם הרוחות. האווטאר נולד גם לאומה אחת, ולאחר מותו מתגלגל לאומה אחרת על פי הסדר: אש, אוויר, מים ולאחר מכן אדמה. וכך זה חוזר על עצמו מחדש כל פעם. הסדרה מתרחשת בעידן תעשייתי שבו כבר קיימים כלי רכב וספינות אוויר. במהלך חיו של אווטאר אַנְג, נבנתה עיר בשם "רפבליק סיטי" (באנגלית: Republic City), שבה אנשים מכל האומות חיים יחדיו. עלילת הסדרה מתמקדת באווטאר החדשה, אווטאר קֹורָה, כשפית מים בת 17 משבט המים הדרומי, וחבריה. בניגוד לאווטאר: כשף האוויר האחרון, באגדה של קורה אין עלילה אחת רציפה עם כמה עלילות משנה, אלא עלילה חדשה לכל עונה אשר כל אחת עם נבל חדש. הסדרה זכתה לביקורות מעורבות.
לולירוק
לולירוק (בצרפתית: LoliRock) היא סדרת אנימציה צרפתית שנוצרה על ידי ז'אן לואי ודויד. בשנת 2014 שודרה העונה הראשונה בצרפת. במאי 2016 התפרסמה הסדרה בנטפליקס. ב-13 בפברואר 2017 שודרה העונה השנייה.
העונה הראשונה
אייריס (בצרפתית איריס), הדמות הראשית, היא נערה בת 15 שאוהבת לשיר, אך בכל פעם שהיא שרה משהו מוזר קורה. בפרק הראשון, טליה (בצרפתית טליה) ואוריאנה, נסיכות ממימד אחר, מנסות למצוא את הנסיכה של הממלכה הקסומה ממנה הן באות, הנקראת "אפידיה"(אפידיה מחולקת למחוזות. טליה היא הנסיכה של קסריס, ואוריאנה של וולטה, שני מחוזות באפידיה) על מנת לנצח את גרמור, אדם מרושע שהשתלט על הממלכה. נת'נייל החבר הכי טוב של אייריס (שבו היא גם מאוהבת) ממליץ לה ללכת לאודישנים ללהקת רוק. אייריס הולכת להיבחן, אך כשהיא באמצע לשיר הקסם של השירה שלה משחרר כוח חזק וממוטט אותו.
היא בורחת מהאולם במבוכה ונתפסת על ידי התאומים המרושעים, מפיסטו ופרקסינה, שעובדים אצל גרמור, שנשלחו לחסל אותה. הנסיכות מצילות אותה ומסבירות לה על זהותה ועל אפידיה.
במשך העונה הנסיכות אוספות "אבני אורקל" שפותחות כישוף שיעזור להן לנצח את גרמור, כדי להשיג אבן הן צריכות לעזור למישהו.
בפרקים האחרונים הן פוגשות עוד 2 נסיכות (קריסה ולינה) שמצטרפות למספר פרקים בעונה השנייה. הסדרה לילדים קטנים בני שלוש
העונה השנייה
בעונה זו מצטרפות לינה (שהיא באה מבוראליס) וקריסה (שהיא באה מקליקס) לפרקים. הן לא חלק מהלהקה, אך הן עוזרות לאסוף את אבני האורקל יחד עם אייריס, אוריאנה וטליה. עם זאת, גם גרמור והתאומים ממשיכים להתחזק, ובסוף העונה אייריס צריכה לקבל את המציאות, ולדחות את נת'נייל שהציע לה חברות אחרי שנים שהם בילו יחד ולעזוב. אחרי שהיא מקבלת את אבן האורקל האחרונה התאומים גונבים אותה ומעייפים אותה ליער הוולטני, שם הם מערימים על הנסיכות. בשביל להשיג אותה והן נאלצות להתמודד בקרב קשה נגד גרמור. אחרי שהן מנצחות, מתברר שמפיסטו מת, כשהציל את אחותו ממוות מתחת לסלעים מתמוטטים. ביינס הנמר מופיע ונותן לפרקסינה, הרעבה לנקמה על מות אחיה, את המסכה של גרמור. היא מחליטה לנסות לנקום בקרוביה של אייריס כדי לגרום לה לסבול כמוה. אייריס חוזרת לכדור הארץ והופכת לחברה של נת'נייל.
בפרק 17 חזר לב, לאחר שהיו שני פרקים בעונה השנייה שבהם הוא הופיע. הפרקים מתמקדים בו ובאייריס, ונקראים "עצור בשם הלב! חלק א" ו"עצור בשם הלב! חלק ב". לב ואיריס גילו עד כמה היה אכפת להם אחד מהשני. למרות זאת, איריס הופכת בסופו של דבר לבת זוג של נת'נייל.
דיזי ריד
דארן ארתור ריד (באנגלית: Darren Arthur Reed; נולד ב-18 ביוני 1963), הידוע בשם הבמה דיזי ריד (באנגלית: Dizzy Reed), הוא מוזיקאי אמריקאי. התפרסם כקלידן של להקת ההארד רוק Guns N' Roses, איתה הוא מנגן מאז שנת 1990.
מלבד סולן הלהקה, אקסל רוז, ריד הוא החבר הוותיק ביותר מאז עידן Use Your Illusion של גאנז אנד רוזס, אשר כלל שני אלבומים וסיבוב הופעות בשם זה. בשנת 2012, נכנס ריד אל "היכל התהילה של הרוק אנד רול" כחבר של להקת גאנז אנד רוזס, אף-על פי שלא השתתף בטקס.
ביוגרפיה
ריד נולד בשם דארן ארתור ריד ב-18 ביוני 1963 בהינסדייל, אילינוי, וגדל בקולורדו. ריד תואר כילד מתבודד ומופנם, אך הכחיש זאת מאז. סבתו החלה ללמד אותו לנגן באורגן כשהיה קטן ולפני שסיים את בית הספר היסודי, הספיק ריד להקים מספר להקות מקומיות קטנות.
קריירת מוזיקה
כאשר התבגר, חפץ ריד בקריירת מוזיקה בלוס אנג'לס. בשנת 1980 היה שותף להקמת להקת מועדונים בשם "The Wild", איתה ניגן חמש שנים.
ריד נפגש עם להקת גאנז אנד רוזס בשנת 1985, כאשר להקתו קיימה חזרה בסטודיו שכונתי. ריד מאז שמר על קשר עם סולן גאנז אנד רוזס, אקסל רוז, ובשנת 1990 הוזמן על ידו להצטרף להקלטת שני אלבומי Use Your Illusion.
עד מהרה הפך ריד לחבר מקובל בלהקה, עבודתו על הקלידים נשמעת היטב בכמה שירים מרכזיים בשני האלבומים. ריד ידוע בתרומתו כקלידן וכפסנתרן בהופעות חיות, וידאו קליפים ושירים של הלהקה, ביניהם: "Estranged", "Live and Let Die", "November Rain", ו-"Knockin' On Heaven's Door". בנוסף תרם ריד בשירים יותר חדשים של הלהקה, באלבום "Chinese Democracy" משנת 2008. בהופעות חיות, מנגן ריד על כלי הקשה ומשמש גם כקולות רקע בשירים מסוימים, כדוגמת "Civil War".
פועלו מחוץ לגאנז אנד רוזס
ריד ניגן באלבומים שונים של חברי להקת גאנז אנד רוזס לשעבר - סלאש, דאף מק'אגן (אלו הצטרפו מחדש ללהקה ב-2016) וגילבי קלארק. ריד ניגן גם בלהקת הקאברים "Hookers N' Blow" ובלהקת "The Dead Daisies" (לצידו של גיטריסט Guns N' Roses, ריצ'רד פורטוס - שניהם עזבו הלהקה ב-2015, על מנת להתמקד ב-Guns N' Roses).
המאבק נגד קוסמופוליטיות
המאבק נגד קוסמופוליטיות היה מערכה אידאולוגית שנערכה בברית המועצות בשנים 1948–1953 כנגד חלק מן האינטליגנציה הסובייטית שלדעת השלטונות הייתה בעלת דעות ספקניות ופרו-מערביות. מרבית הנפגעים במהלך המערכה היו יהודים, ולכן היא נחשבת לאנטישמית. יהודים רבים הואשמו בקוסמופוליטיות, בהיעדר פטריוטיות ואף בעוינות למשטר. רבים מהם פוטרו מעבודתם וחלקם נעצרו. כמו כן, השלטונות פעלו להוכחת עליונותו של המדע הסובייטי, תוך חיפוש הוכחות למקורותיהם הרוסיים של המצאות רבות.
רקע
במהלך מלחמת העולם השנייה גדלו בקרב הרוסים רגשות לאומניים. בתנאים החדשים שנוצרו לאחר הניצחון במלחמה, עודדה התעמולה הרשמית את הלאומנות. לצורך יצירתו של "אויב המולדת" בתעמולה הסובייטית נוצרו דמויות של "אימפריאליסטים אמריקאים" מחוץ לגבולות המדינה, ו"מתרפסים בפני המערב" ו"קוסמופוליטים חסרי-שורשים" בין האזרחים הסובייטים.
מבחינה ארגונית, המערכה נוהלה על ידי "אגיטפּרוֹפּ" (מחלקת התעמולה ליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות), שבראשה עמד אנדריי ז'דאנוב ולאחר פטירתו מיכאיל סוסלוב.
הצד הראשון בכיוון החדש בתעמולה הסובייטית היה בברכתו של יוסיף סטלין בקבלת הפנים למפקדי הצבא האדום בקרמלין ב-24 במאי 1945. במהלך ברכתו ציין סטלין את תפקידו המוביל של העם הרוסי בניצחון במלחמה שהסתיימה והכריז כי הרוסים הם "העם המצטיין בין כל עמי ברית המועצות". בעקבות כך החלה העיתונות הסובייטית לציין כי חלקו של העם הרוסי בניצחון היה גדול מחלקו של העמים האחרים וכי ללא העם הרוסי, העמים האחרים לא היו מצליחים לנצח. ההיסטוריה של עמי רוסיה תוארה כהיסטוריה של התקבצות עמים אחרים סביב העם הרוסי המוביל. "כל עמי ברית המועצות צריכים לעמוד ליד האח הבכור – העם הרוסי". בשנת 1945 בירחון של המפלגה נמתחה ביקורת של הספר של יבגני טארלה על מלחמת קרים ופרשנות היסטורית שהוא נתן בספר זה.
ב-14 באוגוסט 1946 פורסמה החלטת הוועד המרכזי בנוגע לשני ירחונים ספרותיים, "לנינגרד" (Ленинград) ו"זבֶזדָה" (Звезда), שבה נמתחה ביקורת קשה על עורכי הירחונים שפרסמו יצירות ספרותיות ש"אינם תואמים את התרבות הסובייטית ומלאים בהתרפסות בפני המערב". בהמשך פורסמו החלטות דומות בהקשר לרפרטואר של תיאטראות, שבהן הומלץ להתרכז בהעלאתן על הבמה של יצירות של מחזאים סובייטים.
פרשת KR
במהלך שנת 1947 החלה להתפתח "פרשת KR". בבסיס הפרשה ניצבה תגלית של שני מדענים סובייטים, קלוייב ורוסקין, שחשבו שגילו תרופה נגד הסרטן. המידע על התגלית הגיעה למדענים אמריקאים, ואלה היו מוכנים לממן את המשך המחקרים. לאחר שהממשלה הסובייטית נתנה את רשותה, נסע פקיד בכיר של האקדמיה הסובייטית למדעי הרפואה לארצות הברית עם חומר טכני ודוגמאות של התרופה. כאשר נודע הדבר לסטלין, התברר שיש לו התנגדות נחרצת לשיתוף פעולה עם האמריקאים בנושא. כאשר שב הפקיד לברית המועצות הוא נעצר ונשפט ל-25 שנות מאסר בגין בגידה במולדת (הוא שוחרר באוקטובר 1953, וזוכה מכל אשמה באפריל 1955). ז'דאנוב פרסם פנייה של הוועד המרכזי של המפלגה עם הסברים על הפרשה. קונסטנטין סימונוב כתב על הפרשה מחזה, שהרעיון המרכזי שלו היה שחלק מהמדענים הסובייטים רואים במדעני המערב מורים דגולים ומתרפסים מפני התרבות המערבית.
ביוזמת סטלין הוקמו במשרדי הממשלה "בתי משפט של כבוד", שעליהם הוטל לבדוק פעולות חשודות של פקידים גם בהיעדר חשד לפלילים. ביוני 1947 נערך משפט כבוד לקלייבה ורוסקין. אנדריי ז'דאנוב השגיח על כל ההכנות מקרוב. במהלך שנת 1947 נערכו 82 משפטי כבוד. בשנים 1948–1949 נערכו כמה משפטים נוספים, ואחר-כך הופסקה פעילותם.
מדיניות בידוד תרבותי
במאי 1947 פרסם המשורר ניקולאי טיכונוב ביקורת על ספרו של איסאק נוסינוב "פושקין והספרות העולמית", שפורסם עוד בשנת 1941. הוא האשים את מחבר הספר בכך שפושקין (מגדולי המשוררים הרוסים) הוצג בספר "כתוספת קטנה לתרבות המערבית". בישיבה של איגוד הסופרים הסובייטים שהתכנסה זמן קצר לאחר מכן, הרחיב אלכסנדר פדייב את הביקורת על הספר. הדבר היה לאות פתיחה למערכה שלמה שגרסה כי לברית המועצות יש עדיפות על המערב בכל נושא וכי מי שאינו בטוח בכך הוא אויב המדינה. תרבות המערב בת זמננו הוכרזה כתרבות שנמצאת בירידה מתמדת; לאזרח הסובייטי אין מה ללמוד ממנה, ויתרה מכך – אנשי המערב צריכים ללמוד הרבה מהתרבות הסובייטית. בעקבות זאת נסגר המוזיאון לאמנות מערבית של המאה ה-20; במשך תקופה ארוכה אוחסנו ציורים שהיו מוצגים במוזיאון, ורק בשנות ה-60 פוזרו בין מוזיאונים שונים. נשיא האקדמיה הסובייטית לאמנות פרסם ביקורת על יצירות של סלבדור דאלי. סופרים סובייטים החלו לכתוב יצירות ספרותיות שבהן תוארו חיי אנשים במערב כבלתי-נסבלים.
חיפוש ראשוניות רוסית בתגליות
כחלק מן המערכה להוכחת עליונותה של התרבות הרוסית-סובייטית הוחל בחיפושים אחר הוכחות לראשוניות הרוסית בתגליות שונות.
כתוצאה מפעילות רחבה זו נולד הביטוי "רוסיה מולדת הפילים".
תחילת השימוש במונח "קוסמופוליטיות"
על רקע זה, החלו להופיע הודעות על סכנת הקוסמופוליטיות. האזכור הראשון של המונח, מיד לאחר ברכתו של סטלין, הועלה על ידי קומוניסט פיני בשם אוטו קואוסינן שהתגורר בברית המועצות. הלה טען כי אנשי מערב מתנהגים לפי הביטוי הלטיני "ubi bene, ibi patria" ('איפה שטוב להיות – שם המולדת').
בשנת 1948 השתמש אנדריי ז'דאנוב לראשונה במונח "קוסמופוליט חסר-שורשים". במרץ אותה שנה פרסם הפילוסוף הסובייטי גאורגי אלכסנדרוב מאמר שבו הכריז שניקולאי בוכארין, לב טרוצקי, תומכי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (שמאל) ומתנגדי סטלין במפלגה, תומכי אנדריי ולאסוב וכלל האנשים שתמכו בנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה היו קוסמופוליטים. כתוצאה מכך הפך המונח "קוסמופוליט" לשם נרדף ל"בוגד למולדת", "אויב העם".
המצב הגאופוליטי
בשנת 1948 החלה להתהוות נאט"ו. במקביל התברר שלמרות כל הניסיונות, מדינת ישראל לא תהיה בת ברית של ברית המועצות. יהודים בברית המועצות נחשבו לתומכים בישראל, ושמחתם על הניצחון במלחמת העצמאות קיבלה פירוש של אי-לויאליות למדיניות הסובייטית. ב-20 בנובמבר 1948 החלו רדיפות של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי. חבריו נעצרו והואשמו בריגול לטובת ארצות הברית. על פי עדויות, ניתן היה לתקוף יהודי בכל נושא, ובלבד שיכונה "קוסמופוליט".
תחילת המערכה נגד מבקרי ספרות
בינואר 1949 יו"ר סניף המפלגה במוסקבה גאורגי פופוב העיר ליוסיף סטלין על קיום ויכוח בין הנהלת איגוד הסופרים לבין מבקרי תיאטרון מאיגוד התיאטרון. לדעת המבקרים, בתקופה שלפני כן פרסמו על ידי סופרים ידועים מספר מחזות חלשים. ראשי איגוד הסופרים האשימו את מבקרי התיאטרון בקוסמופוליטיות, וגאורגי פופוב פירש את הוויכוח כהתקפה אישית נגד אלכסנדר פדייב, שבנוסף להיותו סופר ידוע וראש אגודת הסופרים היה גם פעיל במנגנון המפלגתי. סטלין הסכים עם פירוש זה והנחה את העורך הראשי של "פראבדה" להכין מאמר מערכת בנושא, אשר פורסם ב-28 בינואר 1949. בהכנת המאמר השתתפו בנוסף לעיתונאים גם ראשי איגוד הסופרים, כולל אלכסנדר פדייב, קונסטנטין סימונוב ואנטולי סופרונוב. סטלין בעצמו עסק בעריכת המאמר ונתן לו את שמו: "על קבוצה אחד של מבקרי התיאטרון". במאמר תואר מבקרי תיאטרון יהודים – יוּזוֹבסקי, גורביץ', בורשצ'גובסקי, קרוֹן, בויאדז'ייב, ורשאבסקי – כחסידי אסתטיציזם ופורמליזם בורגני, שהשפילו את הספרות והאמנות הסובייטית ולעגו למחזות פטריוטיים סובייטים. הם הואשמו גם במתקפה על מחזות של מקסים גורקי, הודגש הצורך במאבק נגדם והם הוגדרו מספר פעמים כ"קוסמופוליטים חסרי-שורשים": הם "קיפחו כל רגש-אחריות כלפי העם; הם נושאי קוסמופוליטיזם חסר-מולדת, העוין את האדם הסובייטי ומעורר בו תיעוב עמוק... זר להם הרגש של גאווה לאומית סובייטית".
בעקבות המאמר פוטרו המבקרים מעבודתם. בנוסף לכך פוטרו מהעבודה מבקרי תיאטרון נוספים ואחד מהם אף נעצר ונפטר בכלא בשנת 1950.
המשך מאבק בספרות ואמנות
במהלך חודש פברואר 1949 נערכו אספות רבות במוסקבה ובלנינגרד שבהן "נמצאו" קוסמופוליטים רבים נוספים. ב-10 בפברואר פורסם ב"פראבדה" מאמר נוסף, שבו צוין שמבקרים עוינים קיימים גם בקרב מבקרי אמנות; כל השמות שצוינו היו של יהודים. במהלך אותו חודש הופיעו מאמרים נוספים עם גילויי קוסמופוליטים בשירה, בבית הספר למשחק, במוזיקה, ובקולנוע.
גוון נוסף של המערכה היה הדרישה לגילוי שמות המשפחה האמתיים של כל אנשי האמנות שמשתמשים בשם עט. הסופר מיכאיל בובני ציין שבמדינה סוציאליסטית אין שום סיבה נראית לעין שמצדיקה שימוש בשם עט; בהתאם לכך, כל שימוש בשם עט מטרתו להסתיר את המחבר האמיתי מעיני הציבור.
במקביל החלו פרסומים על הרחבת מעגל הקוסמופוליטים, והם התגלו גם בחרקוב, קייב, מוסקבה ועוד. באספות פומביות הם הואשמו בהכנת חבלות וגם באיומים על פטריוטים אמתיים.
ברוב המקרים גרמה האשמה בקוסמופוליטיות לפיטורים ולהבאה בפני "משפט של כבוד", ורק במיעוט המקרים בוצע מעצר. על פי נתונים שנאספו על ידי איליה ארנבורג, בתקופה שעד שנת 1953 נעצרו 431 פעילי ספרות ואמנות ממוצא יהודי: 217 סופרים, 108 שחקנים, 87 ציירים ו-19 מוזיקאים.
במקביל נכתבו ספרים, הועלו מחזות והוקרנו סרטים בנושא המאבק. בין היוצרים הבולטים בתחום היו סרגיי מיכאלקוב, קונסטנטין סימונוב, אנטולי סופרונוב, בוריס לברנב, אלכסיי סורקוב ואלכסנדר שטיין. כל היצירות נבנו לפי אותה תבנית של מאבק בין מרגל אמריקאי ותומכיו מקרב הקוסמופוליטים לבין פטריוטים סובייטיים ובמקרים מיוחדים קומוניסטים מערביים. ב-25 בינואר 1949 יצא סרט בשם "משפט של כבוד", המבוסס על "פרשת KR", וזכה מיד בפרס סטלין.
מאבק במדענים במדעי הטבע
בביולוגיה השתלב המאבק נגד קוסמופוליטים במאבק של טרופים ליסנקו ותומכיו נגד מדענים החוקרים בתחום הגנטיקה.
באספה כלל ארצית של פיזיקאים שנערכה בראשית שנת 1949 החלו להופיע סימנים ראשונים למאבק. פיוטר קפיצה ואברם יופה הואשמו בדגשים לא נכונים בפיתוח המדע בברית המועצות. באשמה זהה הואשמו פיזיקאים שכבר נפטרו אך עבדו במשך שנים בתחום הוראת הפיזיקה באוניברסיטאות. לב לנדאו הואשם בביטוים לא פטריוטיים, ויטלי גינזבורג הואשם ב"שגיאות". אמנם לא היו רדיפות של ממש, וכל הנאשמים המשיכו לעבוד בתחומם. מעריכים שהסיבה לכך היא הצורך בפיזיקאים רבים להמשך פיתוח נשק גרעיני.
מאבק במדענים במדעי הרוח
בתחום היסטוריה עמדה במרכז המאבק "התאוריה הנורמנית", שלפיה לנורמנים היה תפקיד חשוב בהקמת רוס של קייב. תאוריה זו הוכרזה כ"נשק בידי הוול סטריט", שמטרתו להקטין את חשיבותו של העם הרוסי. החוקר הבולט בתחום, פרופ' רובינשטיין, סולק מכל תפקידיו ונותר מחוסר עבודה במשך מספר שנים.
בנוסף לכך הוכרז שממלכת הכוזרים הייתה מדינה זניחה ולא היה לה שום השפעה על פיתוח המדינה הרוסית. כל הפרסומים בתחום הופסקו. כתוצאה מכך, מחקר נרחב שכבר היה מוכן, פורסם רק בשנת 1962.
בפילוסופיה עמד במרכז ההתקפות הפילוסוף הרוסי בוניפאטי קדרוב|. הלה הואשם בכך שתמך ברעיון של "מידע עולמי" ו"אהבת המדענים מכל העולם". הוא הודח מתפקיד סגן מנהל המכון לפילוסופיה ובסופו של דבר פוטר.
בתחום ביקורת הספרות הואשמו מחברי ספר לימוד שיצא לאור עוד בשנות ה-30, ובו נטען שאלכסנדר רדישצ'ב (שפעל במאה ה-18) הושפע מרעיונות של ז'אן-ז'אק רוסו.
במכון לחקר פושקין בלנינגרד הואשמו עובדים יהודים בהקמת קבוצה עוינת למדינה, הסתרת יהדותם והפצת שמועות לא נכונות. כולם פוטרו מעבודתם, שניים מהם נעצרו ונפטרו בכלא.
אף בקרב אדריכלים נמצאו תומכי האדריכלות המערבית. בתחום זה היו במרכז הרדיפות לנינגרד וקייב.
רדיפת התרבות היהודית
ב-8 בפברואר 1949 חתם סטלין על צו שהוכן על ידי אלכסנדר פדייב, ולפיו נסגרו איגודים של הסופרים היהודים במוסקבה, בקייב ובמינסק ונסגרו ירחונים ביידיש במוסקבה ובקייב. מיד לאחר מכן החלו מעצרים בקרב הסופרים, העיתונאים ופעילים נוספים שהכינו מסמכים עבור הוועד היהודי האנטי-פשיסטי. על פי רוב הם הואשמו בריגול לטובת ארצות הברית. שניים מהם הוצאו להורג.
במהלך השנה נסגרו המוזיאון היהודי בוילנה, מוזיאון בבירוביג'ן ומוזיאון ליהדות גאורגיה בטביליסי, והופסקו שידורי רדיו מוסקבה ביידיש. בפברואר נסגר בית הספר למשחק על שם מיכואלס, נסגרו תיאטראות יהודיים במינסק, בצ'רנוביץ ובבירוביג'ן. ב-1 בדצמבר 1949 נסגר התיאטרון היהודי האחרון במוסקבה.
אנדריי קונצ'לובסקי
אנדריי סרגייביץ' קונצ'לובסקי (ברוסית: Андрей Сергеевич Кончаловский; נולד ב-20 באוגוסט 1937 במוסקבה) הוא תסריטאי, מפיק, שחקן קולנוע ובמאי רוסי. זוכה תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית (1980) והחל משנת 2013 נשיא האקדמיה הרוסית לקולנוע.
המאבק נגד קוסמופוליטיות
סיום המערכה
באספת עורכי העיתונות ב-29 במרץ 1949 הציע מיכאיל סוסלוב לשקול להפסיק לפרסם מאמרים ללא הוכחות מוצקות. ב-7 באפריל פורסם ב"פראבדה" מאמר מערכת בשם "קוסמופוליטיות כלי נשק אידאולוגי בידי האמריקאים", שעסק באויבים מחוץ לגבולות המדינה ולא הזכיר כלל קוסמופוליטיים בתוך גבולות ברית המועצות.
אנדריי קונצ'לובסקי
קונצ'לובסקי זכה פעמיים בפרס אריה הכסף של פסטיבל הסרטים של ונציה (2014, 2016) על סרטיו לילותיו הלבנים של הדוור וגן עדן, זוכה פרס הגרנד פרי של פסטיבל קאן (1979) על סרטו סיביריאדה וזוכה פרס אמי לבידור בפריים טיים (1997) על מיני-סדרה אודיסיאה.
המאבק נגד קוסמופוליטיות
סיום המערכה
במהלך הענקת פרס סטלין באביב 1949 ציין גאורגי מלנקוב את שמות משפחה אמתיים של מספר זוכים יהודים בנוסף לשם עט, וסטלין העיר לו שזה מיותר. כרגיל לפי מדיניותו של סטלין, לאחר שמערכה עברה את שיאה, מספר פעילים בולטים הואשמו בביצוע-יתר ופוטרו מעבודתם.
יחד עם זאת, רדיפות ברמה נמוכה יותר נמשכו עד לשנת 1953. רוב אנשי התרבות שהואשמו בקוסמופוליטיות ופוטרו, הוחזרו לעבודתם במהלך המחצית השנייה של שנות ה-50; חלקם אף קודמו בתפקידם במשך השנים. לעומת זאת, מוסדות התרבות היהודיים שנסגרו לא נפתחו מחדש.
אנדריי קונצ'לובסקי
ביוגרפיה
קונצ'לובסקי נולד כאנדריי סרגייביץ' מיכאלקוב במוסקבה, הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרטיבית הסובייטית הרוסית, למשפחת מיכאלקוב שלה מורשת אמנותית ואריסטוקרטית בת מאות שנים. שורשי המשפחה בדוכסות הגדולה של ליטא. הוא השתמש בשם משפחתו של סבו מצד אמו (קונצ'לובסקי) כשם הבמה. הוא אחיו של הקולנוען ניקיטה מיכאלקוב ובנו של הסופר סרגיי מיכאלקוב. לעיתים קרובות מכנים אותו אנדרון, אך כפי שאמר מספר פעמים, אנדרון היה רק שם המחמד בו השתמש סבו ומעולם לא היה שמו הרשמי; הוא מעדיף את השם אנדריי.
הוא למד עשר שנים בקונסרבטוריון של מוסקבה, והתכונן לקריירה של פסנתרן. אולם בשנת 1960 הוא פגש את אנדריי טרקובסקי וכתב תסריט משותף לסרטו אנדרי רובליוב (1966).
הסרט הראשון שלו באורך מלא, המורה הראשון (1964), התקבל לטובה בברית המועצות והוקרן על ידי פסטיבלי קולנוע רבים בחו"ל. סרטו השני, סיפורה של אסיה קליאצ'ינה (1967), דוכא על ידי הרשויות הסובייטיות. כאשר הונפק עשרים שנה לאחר מכן, זה הוכרז כיצירת המופת שלו. לאחר מכן, קונצ'לובסקי צילם עיבודים לסרט "קן העומק העדין" של איוואן טורגנייב (1969) והדוד וניה של צ'כוב (1970), עם התפקיד הראשי של אינוקנטי סמוקטונובסקי.
בשנת 1979 היה חבר חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה -11 במוסקבה. סרטו האפי סיביריאדה עם הקרנתו בשנת 1979 זוכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן ואיפשר את מעברו לארצות הברית בשנת 1980.
הגרסאות ההוליוודיות הפופולריות ביותר שלו הן אוהבי מריה (1984), רכבת אל החופש (1985), המבוססת על תסריט של הבמאי היפני אקירה קורוסאווה, ו-טנגו וקאש (1989), בכיכגו וקאשובם של סילבסטר סטאלון וקורט ראסל. בשנות התשעים חזר קונצ'לובסקי לרוסיה, אם כי הוא הפיק מדי פעם סרטים היסטוריים לטלוויזיה האמריקאית, כמו עיבודו לאודיסיאה (1997) והמחזה שזכה בפרסים, אריה בחורף (2003).
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-74
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-74 נערך ב-11 באפריל 2021 ברויאל אלברט הול שבלונדון, להענקת פרסים לסרטי הקולנוע הבריטיים והזרים של שנת 2020. את הפרסים מעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לסרט הקולנוע וסרט התעודה הטובים ביותר שהוקרנו בבתי הקולנוע בבריטניה. שמות המועמדים פורסמו ב-3 במרץ 2021.
יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין
יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין (גרמנית: Johann I Joseph von Liechtenstein, 26 ביוני 1760 - 20 באפריל 1836), היה נסיך ליכטנשטיין בשנים 1805–1836.
ביוגרפיה
יוהאן יוזף נולד ב-26 ביוני 1760 בווינה, לפרנץ יוזף הראשון, נסיך ליכטנשטיין וללאופולדינה, רוזנת שטרנברג, בתם של פרנץ פיליפ, רוזן שטרנברג ולאופולדינה, רוזנת שטארהמברג.
בשנת 1782 התגייס יוהאן יוזף לצבא הקיסרי, ובשנת 1783 הצטרף לרגימנט קירסירים. בשנת 1790 מונה יוהאן יוזף למפקד גדוד ברגימנט פרשים קלים, ולחם עמו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792). בהמשך נלחם יוהאן יוזף במלחמת הקואליציה הראשונה, והשתתף בקרב אבסנה-לה-סי. בשנת 1794 הועלה יוהאן יוזף לדרגת גנרל מיור, ולאחר מכן הוא פיקד על חטיבה בקרב פלריס ובקרב וירצבורג. ב-19 ביוני 1799 לחם יוהאן יוזף בקרב טרביה, וב-15 באוגוסט הועלה לדרגת לוטננט פילדמרשל. לאחר מכן לחם יוהאן יוזף עם כוחותיו בקרב נובי, וב-4 בדצמבר כבש את קונאו. ב-3 בדצמבר 1800 לחם יוהאן יוזף בקרב הוהנלינדן, ולאחר מכן פיקד על נסיגת הצבא.
בשנת 1805 מת אחיו אלויס הראשון, נסיך ליכטנשטיין, ויוהאן יוזף עלה לשלטון במקומו. יוהאן יוזף פיקד על השדרה האוסטרית החמישית בקרב אוסטרליץ, ולאחר מכן מונה לשליח האוסטרי להשגת שלום פרסבורג. ב-12 ביולי 1806 צירף נפוליאון את נסיכות ליכטנשטיין לקונפדרציה של הריין, ומינה את בנו של יוהאן יוזף - קרל יוהאן, נסיך ליכטנשטיין לעוצר הנסיכות, תפקיד אותו הוא מילא עד לשנת 1813. בשנת 1806 מונה יוהאן יוזף על ידי פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, למפקד העיר והמבצר של וינה. בשנת 1809 הוא נלחם כמפקד חיל הפרשים נגד צבא נפוליאון בקרב אספרן-אסלינג, ולאחר התבוסה פעל שוב להפסקת אש. בעקבות התפטרותו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, מונה יוהאן יוזף ב-31 ביולי 1809 למפקד העליון של הצבא האוסטרי, וב-14 באוקטובר חתם על הסכם שנברון. מאחר שאוסטריה לא יכלה לשלם את הסך של 10 מיליון גילדן שהוטל עליה, חתם יוהאן יוזף על הסכם עם הבנקים להלוואת הסכום. ב-12 בספטמבר אותה שנה הועלה יוהאן יוזף לדרגת גנרל-פלדמרשל, וזמן קצר לאחר מכן הוא פרש מתפקידו כמפקד בצבא האוסטרי והתמסר לארצו.
בשנים 1814-1815 שלח יוהאן יוזף צבא קטן מהנסיכות להילחם נגד נפוליאון, ובשנת 1815 צירף את הנסיכות לקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1818 העניק יוהאן יוזף חוקה לנסיכות, אם כי היא הייתה מאוד מוגבלת. יוהאן יוזף שיפר את החקלאות והייעור בנסיכות, ושיפר מאוד את הניהול והממשל במדינה.
ב-20 באפריל 1836 מת יוהאן יוזף, ובנו אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו.
Tous les mêmes
Tous les mêmes (בעברית: כולם אותו הדבר) הוא שיר של הזמר-יוצר הבלגי סטרומאה, שיצא בשנת 2013. השיר הגיע למקום הראשון במצעדי הסינגלים בבלגיה ובצרפת.
וידאו קליפ
הקליפ, בבימויו של הנרי שולפילד, עלה ליוטיוב ב-18 בדצמבר 2013, וכולל בחלקו את סטרומאה כאשר הוא לבוש כאישה. השיר מתאר את חייו של סטרומאה כאישה. אפקטי התאורה בסרטון נועדו להבדיל בין סטרומאה הזכר לנקבה, כאשר האור הירוק מייצג את סטרומאה כזכר, והאור הורוד מייצג את סטרומאה כנקבה.
נכון לדצמבר 2021, זכה הקליפ ללמעלה מ-328 מיליון צפיות.
גרסאות כיסוי
בשנת 2017, ביצעה אנג'לינה את השיר במהלך גמר דה ווייס ילדים צרפת, בו היא זכתה.
לורטה סוויט
לורטה ג'יין סוויט (באנגלית:  Loretta Jane Swit; נולדה ב-4 בנובמבר 1937) היא שחקנית אמריקאית זוכת שני פרסי אמי ומועמדת ארבעה פרסי גלובוס הזהב על משחקה בתור האחות הצבאית מרגרט הוליהאן בסדרה "מ.א.ש".
ביוגרפיה
סוויט נולדה בעיר פסאסאיק שבניו ג'רזי להורים ממוצא פולני, לסטר ונילי סזוויד.
למדה משחק במנהטן תחת השחקן ג'ין פרנקל, בנוסף למשחק גילתה סוויט גם כישרון שירה אותו פיתחה באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה. את דרכה כשחקנית החלה בתיאטרון בסוף שנות ה-60.
קריירת משחק
בראשית שנות ה-70 השתתפה כשחקנית אורחת בסדרות הטלוויזיה הפופולריות "הוואי חמש-אפס" ו"משימה בלתי אפשרית". בשנת 1972 התקבלה סוויט לסדרת הצבא הקומית "מ.א.ש" שהתבססה על סרטו של רוברט אלטמן "מ.א.ש". בסדרה הופיעה סוויט בתפקיד מייג'ור מרגרט "שפתיים חמות" הוליהאן האחות הראשית במחנה הצבאי. סוויפט זכתה על הופעותייה במהלך 11 העונות בשני פרסי אמי והייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה ולשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרה קומית.
בהוליווד הופיעה סוויפט בסרטי הפעולה "המשטרה משתוללת", "מרוץ עם השטן" ובסרטו של בלייק אדוארדס "מהומה בהוליווד" בתפקיד העיתונאית פולי ריד.
חיים אישיים
סוויט הייתה נשואה לשחקן דניס הולאן משנת 1983 ועד לגירושיהם בשנת 1995.
על שמה של סוויט הונצח כוכב טלוויזיה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בר ברגסון
דב בר ברגסון או זוננברג (בפולנית: Berek Szmulowicz Sonnenberg; בֶּרֶק בן שמואל זוננברג, מוכר גם כ"בֶּרְקֶ'ה" בפולין החסידית; ה'תקכ"ד, 1764 – ד' בכסלו ה'תקפ"ג, 18 בנובמבר 1822) היה בנו ויורשו של שמואל זביטקובר, ובעלה של תמריל ברגסון. בנקאי ונדבן, סוחר ובעל נכסים, מראשי הקהילה היהודית בוורשה, ומתומכיה הראשיים של תנועת החסידות בשנות היאחזותה ביהדות פולין.
כבר בצעירותו עסק עם אביו במסחר הבהמות, הבשר והעור, כשחלק מהעסקים הוא ניהל יחד עמו, וחלק באופן עצמאי.
נשא את תמריל ברגסון (זוננברג) לאחר מות בעלה הראשון. השניים היו פילנתרופים ידועים ביהדות פולין.
את עיקר הונו עשה מחכירת מונופול המלח של ממלכת פולין כולה יחד עם בנו גבריאל ברגסון והעשיר היהודי שמואל מרקוס פוזנר. מונופול זה העמיד לרשותו סכומי כסף עצומים שאפשרו לו להרחיב את תחומי השפעתו על ידי מתן הלוואות לגורמי השפעה במדינה ומחוצה לה. שימש גם כספק לנפוליאון.
בצוואתו השאיר כסף רב לצדקה, עשירית מהונו, אך יורשיו סירבו לממש את הצוואה כלשונה והסכום הופחת לכדי מחצית. אף כי סביר היה להניח שכוונתו המקורית של מי שהיה מתומכי החסידות וייסד בית כנסת בפראגה, לתת את כספו לעניים יהודים, התערבות השלטונות בחלוקת העיזבון הביאה לחלוקת הכסף גם למוסדות ויחידים נוצריים.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה (ברחוב אוקופובה, חלקה 1 שורה 13) במאוזוליאום מפואר.
למשפחתו היו צאצאים רבים מפורסמים, סוחרים ובעלי הון. נינם היה הפילוסוף היהודי-צרפתי אנרי ברגסון.
טורקה
טוּרקה (באוקראינית: Турка; בפולנית: Turka; ביידיש: טארקע) היא עיירה בחבל לבוב שבמערב אוקראינה על גדתו של נהר סטרי. בסמוך אליה בגובה 900 מ' מעל פני הים נובע הנהר דניסטר. היא ממוקמת בהרי הקרפטים כ-30 קילומטרים מפסקת הבסקידים ובשטח גליציה המזרחית. טורקה היא היישוב המרכזי באזור כשסביבה 273 יישובים קטנים יותר.
תולדות העיירה
עד אמצע המאה ה-15 היה האזור מיוער ושומם.
טורקה נזכרת בפעם הראשונה במאה ה-14 בתיאור מסעו של לאיוש הראשון שרצה לקצר דרכו להונגריה עבר דרך אזור זה ואיבד 40 סוסים בגלל רעב ועייפות.
ב-1431 העניק המלך ולדיסלב השני יגיילו את הכפר טורקה והאחוזות בסביבה לאחד מלוחמיו ושלושה בנים, שהיו מהולאכים שנקראו בהמשך טורצקי כי קיבלו את טורקה. משום שגבולות הנחלה לא הוגדרו במדויק, המלך זיגמונד הראשון מינה ועדה מיוחדת שקבעה את הגבולות המדויקים בין אדמות משפחת טורצקי לאדמות הממלכה.
ב-1444 קיבל ואנקו מטורקה (לאחר מותו כונה ואראנצ'יק), אחד מבניו של הלוחם הוולכי של המלך ולדיסלב הראשון יגיילו, אישור על הנחלתה של טורקה לאביו על ידי ולאדיסלאב יגיילו, בנוסף לשטח של שלושה מילים רבועים בין נחל בוקוביץ הנשפך לנהר סאן לכפר ז'וראבין, כשהזכות על השטח נתנה בוארדון שבהונגריה.
ב-1494 וויתר שמעון טורצקי על חלק מאדמותיו לארבעת בניו. הפסגה הגבוהה ביותר בהרים המקיפים את טורקה נקראת שימונקה על שמו.
המלכה בונה ספורצה ציוותה לסלול את הדרך בין סמבור לטורקה כדי שיוכלו לעבור עגלות לארצה. היא ביקרה בסביבה פעמים רבות לצייד ביערות טורקה.
במאה ה-16 וולוכים רבים מגיעים לאזור בבריחתם ממשטר הדיכוי של ההונגרים והביאו אתם את מנהגיהם וחוקיהם.
ב-1697 נחרבה בידי שודדים הונגרים שבזזו אותה ויישובים נוספים בסביבה והעלו אותם באש.
כמו כן היה באזור קרבות וסכסוכים מקומיים בין גורמים שונים.
ב-1729 עברה טורקה לידי יאן אנטוני קלינובסקי. שנה לאחר מכן היא קיבלה מעמד עירוני כדי להופכה למרכז סחר ולהביא אליה סוחרים ובעלי מלאכה ומתיישבים חדשים, בגלל קרבתה לגבולות עם פולין והונגריה.
עד 1867 היו בטורקה 3 קהילות נפרדות: נוצרית, יהודית ושל האצולה הפולנית. בשנה זו נוסדה מועצה מקומית אחת לשלוש הקהילות לאחר קבלת החוקה ושוויון זכויות לכל האזרחים.
ב-1903 נסללה באזור מסילת הרכבת הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה נמלטו תושבי העיירה מפחד הצבא הרוסי. עד שלהי מלחמת העולם הראשונה והתפוררות קיסרות אוסטריה-הונגריה טורקה הייתה בשטח אוסטריה ולאחר מכן עברה לשליטת פולין.
במפקד אוכלוסין שנערך ב-1931 נמנו 114,457 תושבים באזור (1829 קמ"ר) שמהם 10,067 בטורקה ו-104,390 ביישובי הסביבה. הקבוצה הגדולה ביותר הייתה של נוצרים אורתודוקסים שמנו 96,564 נפשות (84.37%) מתושבי האזור שמהם 4,211 (41.83%) בטורקה ו-92,353 (88.47%) ביישובי הסביבה. היהודים מנו 10,627 תושבים (9.285%) באזור שמהם 4,117 (40.9%) בטורקה ו-6,510 (6.24%) בסביבה. נוצרים קתוליים מנו 6,301 נפשות (5.5%) בכל האזור שמהם 1,706 (16.95%) בטורקה ו-4,595 (4.4%) בסביבה. 33 תושבים בטורקה ו-800 מתושבי הסביבה לא היו נוצרים או יהודים. 3,075 (28.94%) מיהודי האזור שמהם 1,061 (25.77% מהיהודים) בטורקה ו-2,014 (30.94%) ביישובי הסביבה, הצהירו על עצמם כדוברי פולנית כשפת אם ולא יידיש. שפת האם הנפוצה ביותר באזור הייתה אז האוקראינית שהייתה שפת אם של 50,568 מהתושבים (44.18%) שכמעט כולם (49,122) ביישובי הסביבה (47.06% מתושביהם) ורק 1,446 (14.36%) בטורקה. שפת האם הנפוצה ביותר בטורקה הייתה אז פולנית שהייתה שפת האם של 3,997 (39.7%) מתושבי טורקה כשבסביבה דיברו בשפה זו 22,106 (21.18%) מהתושבים ו-26,103 (22.8%) בכל האזור. מספר דוברי רוסית כשפת אם היה אז 29,915 (26.14%) תושבים באזור שמהם רק 1,571 (15.6%) בטורקה ובסביבה דיברו בשפה זו כשפת אם 28,344 (27.15%) מהתושבים.
לאחר מלחמת העולם השנייה היא עברה לשליטת ברית המועצות כחלק מאוקראינה.
לאחר התפרקות ברית-המועצות וקבלת העצמאות של המדינות שהרכיבו אותה, העיירה היא באוקראינה.
הפרנסה העיקרית חוץ מחקלאות הייתה בתעשיית העץ. 15 מנסרות שמהן 4 בטורקה פעלו באזור. רובן ובעיקר הגדולות יותר היו בבעלות יהודית.
התושבים בעלי ההשכלה ובני משפחותיהם היוו פחות מ-3% מתושבי האזור. הם כללו בעיקר פקידים במשרדי שלטונות האזור, כמרים, מורים, שוטרים ומשכילים שיצאו לגמלאות. כמו כן פעלו באזור תשעה רופאים שמהם שבעה בטורקה. רובם של האנשים המשכילים היו פולנים אך היו גם אוקראינים שהיו בעיקר מורים.
תולדותיה
היהודים החלו להגיע לטורקה לאחר קבלת המעמד העירוני. בין 25 היהודים הראשונים היה הרב אברהם שימונוביץ רטושני שהיה רבה הראשון של העיירה.
הם התגוררו בארבע שורות בתים בצורת ריבוע (לימים השוק של טורקה) שבנה קלינובסקי בה'ת"צ (1730) על שטח גדול קרוב לארמונו, והשכיר את הבתים במחיר זול ביותר. בנוסף לכך קלינובסקי מימן את בניית בית הכנסת הראשון בטורקה, תרם בית מחסה לזקנים, ייסד בית דפוס שבו הודפסו סידורים, מחזורים וספרי לימוד ונתן מאדמתו הפרטית שטח לבית קברות יהודי. וכן הרשה ליהודים לקחת מהעצים ביערותיו ככל שירצו לבניית בתיהם ולהסקה.
בטורקה התקיימה ישיבת "דגל התורה" כשלרוב רב העיירה היה גם ראש הישיבה.
בתר"מ (1880) חיו בטורקה כ- 2,370 יהודים שהיוו כמחצית מהתושבים.
עד תרס"ג (1903) לא התקיימה קהילה יהודית רשמית עם מוסדות קהילה והנהלת קהילה. התפקיד הרשמי היחיד היה רב. נציגי היהודים בפני השלטונות נבחרו באספות בתי הכנסת, אך לא היה להם משרד ולא גבו מיסים והיה להם תקציב לניהול הקהילה. השוחטים התפרנסו מהכנסות השחיטה, כשהרב התפרנס מאחוזים מסוימים שהפרישו לו השוחטים מהכנסותיהם.
לאחר הקמת מסילת הברזל בתרס"ג, התפתחה טורקה מאוד וכך גם החיים היהודיים כשלעיירה הגיעו ברכבת יהודים משכילים וסוחרים בכמות ניכרת. בעקבות זאת נוסדה באותה שנה קהילה יהודית רשמית על יסוד החוק האוסטרי של קהילות יהודיות. כיו"ר הראשון של ועד קהילת טורקה שימש ד"ר טורנהיים עם עוד חמישה שביניהם משה שכטר שהיה הנציג הראשון של היהודים במועצה המקומית של טורקה לאחר איחוד שלוש הקהילות בתרכ"ז (1867).
במלחמת העולם הראשונה יהודי טורקה בתוך כלל התושבים עזבו את העיר מאימת הצבא הרוסי. הרוסים החריבו את נכסי היהודים ושדדו את רכושם.
בסתיו תרע"ט (1918) חזרו היהודים לטורקה והתארגנה מחדש עבודת ועד הקהילה. אך לאחר זמן מה שוב נאלצה להפסיק את עבודתה בגלל הפיכה אוקראינית, וניהול הקהילה הועבר למועצה הלאומית היהודית אך לאחר כחצי שנה ונפילת השלטון האוקראיני, חזרה הסמכות לוועד הקהילה וחבריו היו הנבחרים מתרס"ח. רק בתרפ"ה (1925) התקיימו בחירות לוועד הקהילה כשליו"ר וסגנו נבחרו שוב ד"ר לובינגר ודניאל ארטל עם שישה חברים נוספים חדשים.
בתרפ"ח (1928) התקיימו שוב בחירות למוסדות הקהילה לפי התקנות החדשות של השלטון הפולני כשלצד ועד הקהילה נחברה גם מועצת הקהילה. ד"ר לובינגר שוב נבחר ליו"ר כשד"ר גליק נבחר לסגנו לאחר שהיה מחברי ועד הקהילה לפני כן ונבחרו שישה חברים נוספים שביניהם היה רב העיירה באותו זמן, הרב סג"ל מישל שנבחר כמשקיף. למועצת הקהילה נבחרו שנים-עשר חברים והיו"ר היה אדולף ברנשטיין.
בגלל אי סדרים פוזרו הוועד והמועצה והממשלה הפולנית מינתה כממונה מטעמה את עורך הדין מטורקה, ד"ר ברוך מאוריץ וצדו ועדה מייעצת שכללה את ממלא מקום הממונה, ישראל אינטרטר, ועוד שישה חברים.
בתרפ"א (1921) התגוררו בה כ-4,200 יהודים שהיו כ-40% ממספר התושבים.
בתרצ"א נמנו בעיירה כ-4,120 יהודים שהיו כ-40.9% מכ-10,070 תושבים.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בטורקה כ-6,000 יהודים שהיוו כ-41% מאוכלוסיית העיירה. כ-7,000 יהודים נוספים חיו בישובי הסביבה.
בשואה
בתחילת מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר בידי הגרמנים, ואלו נכנסו אליה ערב יום כיפור ת"ש, אך נטשו אותה לאחר כיממה, כאשר בזמן זה נערכו איכרי הסביבה האוקראינים לבצע פוגרום ביהודי העיר, אך לא הספיקו לעשות כן, בשל כניסת הצבא האדום למקום. בתקופה הסובייטית הולאמו עסקי היהודים בעיר, נאסרה בה הפעילות הציבורית היהודית, וחלק מיהודיה האמידים או הפעילים פוליטית הוגלו לעומק ברית המועצות.
בתחילת יולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ותוך מספר ימים ערכו האוקראינים המקומיים פרעות ביהודיה, תוך שוד רכושם וביצוע מעשי התעללות בהם. בד בבד רצחו האוקראינים את היהודים בכפרי הסביבה של טורקה. בהמשך, נלקחו יהודי העיר לעבודות כפייה, והם נצטוו לענוד סרט זרוע. במהלך חורף 1941–1942 מתו רבים מיהודי העיר ברעב וממגיפות.
ב-7 בינואר 1942 פשטו שוטרים גרמנים ואוקראינים על העיר, וריכזו את יהודיה באלימות רבה בתחנת המשטרה המקומית, שם התעללו בהם. למחרת נלקחו היהודים לבורות ירי שנכרו בסמוך לעיר, ונורו במכונות ירייה, תוך קבורת חלקם בחיים. הרצח נמשך גם ביום המחרת, ומניין הנרצחים בו עמד על כ-500 יהודים. במרץ 1942 רצחו הגרמנים כמה עשרות יהודים שהיו מחוסרי מקום עבודה קבוע בעיר, וביוני 1942 רצחו כ-150 קשישים וילדים יהודים מהעיר.
בקיץ 1942 הועברו לעיר יהודים ששרדו את מעשי הטבח בכפרי הסביבה, ביניהם הכפרים בוריניה ואילניק וב-5 באוגוסט 1942 החלה בעיר אקציה בת ארבעה ימים, בה רוכזו היהודים בידי הגרמנים והאוקראינים בתחנת הרכבת המקומית, תוך ירי במסתתרים. משם נלקחו היהודים בקרונות משא צפופים למחנה ההשמדה בלז'ץ. מספר המגורשים באקציה זו מוערך בכ-2,000 עד 4,000. באוקטובר 1942 שולחו להשמדה עוד כמה עשרות ילדים וקשישים יהודים שנותרו בעיר, ומעת לעת המשיכו השילוחים מהעיר לבלז'ץ.
יהודים מעטים מהעיר שניסו להימלט לעבר הגבול ההונגרי נרצחו בידי מבריחיהם, או שהוסגרו בידיהם לגרמנים. קבוצה של 19 יהודים מהעיר שהצליחה לעבור את הגבול להונגריה, הוחזרה בידי המשטרה ההונגרית לגרמנים, ונרצחה במקום. יהודים אחרים מהעיר שהצליחו למצוא מקומות מסתור ביערות הסביבה נרצחו בידי איכרי הסביבה, או הוסגרו בידיהם לגרמנים. ב-1 בדצמבר 1942 גורשו אחרוני היהודים שבעיר לגטו סמבור, ושם חלקו את גורל יתר יהודי המקום.
עד שחרור אזור העיר בידי הסובייטים בספטמבר 1944, המשיכו הגרמנים והאוקראינים במצוד קפדני אחר יהודים מהעיר שהסתתרו ביערות הסביבה. מכ-6,000 יהודי טורקה שרדו את השואה כ-30 איש, ואלו עזבו אותה תוך זמן קצר. לאחר המלחמה הוסבו בתי הכנסת שבעיר למחסנים ולתחנות חשמל.
פרנסת היהודים
יהודי טורקה עסקו בעיקר במסחר ומלאכה כשכמעט כל בעלי המלאכה היו יהודים והם עבדו גם בשביל הגויים. המלאכות העיקריות שעסקו בהן היו: חייטות, סנדלרות, רצענות, ספּרוּת, נגרות. היו יהודים שעסקו בתעשיית העץ כשהמנסרות הגדולות היו בעיקר בבעלות יהודית. גם כל בעלי המקצועות החופשיים, למעט שני רופאים בכירים שאחד מהם היה מנהל בית החולים והשני ממונה מטעם משרד הבריאות, היו יהודים. וכן כ-95% מהבנקאים היו יהודים. יהודי יישובי הסביבה התפרנסו מחקלאות, מחנויות מכולת ומבתי מרזח. פקידים ממשלתיים יהודיים היו מעט מאוד, אך היו שני יהודים בראשות המועצה המקומית: אחד בשם שכטר והשני ד"ר לנדס.
הדת בטורקה
כמו בכלל קהילות ישראל כלל תושבי העיירה היו במשך דורות שומרי מצוות והשבת ומועדי ישראל נשמרו בטורקה בקפידה. ההשכלה והחילון נכנסו לטורקה מאוחר הרבה יותר מאצל רוב ערי ועיירות היהודים, וכשבעיירות יהודיות רבות כבר שלטה ההשכלה, בטורקה עדיין הייתה הקהילה דתית ברובה.
חברה קדישא של טורקה שירתה את כל יהודי האזור. היהודים ביישובי הסביבה השתתפו ברובם בצרכי הציבור ונהגו בהכנסת אורחים וכדומה. אלו שהיו קמצנים היו צריכים לשלם מחיר גבוה בהרבה מהמחיר הרגיל עבור קבורת יקיריהם, כשבכסף המתקבל השתמשו לאחזקת בית העלמין ולקבורה של עניים. בטורקה היה מנהג שאם לא הספיקו לקבור את המת ביום שהלך לעולמו, שניים מאנשי ה"חברה קדישא" היו יושבים ליד המת במשך הלילה כשלידם נרות דולקים. מועמד ל"חברה קדישא" היה מתקבל אליה לאחר להוכנס לחדר הטהרה בזמן ביצוע טהרת מת, ולפי תגובתו היו מחליטים אם לקבלו.