cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השפעות סביבתיות של ספנות
מי נטל
מי נטל הם מי ים, ובנהרות ובאגמים - מים מתוקים, המשמשים לייצוב אונייה בעת הפלגתה ללא מטען או עם מטען חלק. מי נטל נוספים למטען הספינה לאחר פריקת מטענים בנמלים. כאשר האונייה מוסיפה מטען, היא נפטרת ממי הנטל העודפים, ומאחר שמדובר במים שנאספו באזור אחר בעולם, המים הנשפכים לים עלולים לכלול מגוון של אורגניזמים ביולוגיים, כולל צמחים, בעלי חיים ומיקרואורגניזמים, שאזור הריקון של מכלי המים אינו בית הגידול הטבעי שלהם. אלה כוללים מינים שאינם מקומיים העלולים לגרום נזק אקולוגי רב למערכות אקולוגיות ימיות.
בשנת 2021 הוגשה על ידי משרד התחבורה הצעת חוק להסדרה וניהול של מי נטל, במטרה לאפשר למדינת ישראל לאשר את האמנה ובכך למלא את מחויבויותיה הבינלאומיות כחברה בארגון הספנות הבינלאומי.
זיהום רעש
זיהום הרעש הנגרם מספינות וכלי שיט אחרים התגבר לאורך ההיסטוריה, בעקבות ריבוי כלי השיט הנמצאים בים בעת ובעונה אחת ובשל המעבר מאוניות מפרש לספינות ממונעות. הרעש הנוצר על ידי הספינה יכול להתפשט בים למרחק רב, ולהפריע לבעלי חיים ימיים המסתמכים על קולות לצורך תקשורת, התמצאות, ושיחור מזון.
האמנה לשימור מינים נודדים זיהתה את תופעת זיהום הרעש באוקיינוסים כגורם סיכון אפשרי לחיות בר ימיות. בין היתר, זיהום רעש יוצר הפרעה ללווייתנים ודולפינים המתקשרים באמצעות שירה, והדבר עלול להוות איום רציני על התרבותם ועל סיכויי הישרדותם של הלווייתנים. גם פעולות מיפוי או גילוי בעזרת סונארים, משפיעות על בעלי החיים ימיים שמתקשרים ומנווטים באמצעות גלי הקול, כגון דולפינים, לווייתנים, צבי ים ודגים.
איום אחר על מינים ימיים נובע מפיצוצים תת-ימיים בשל פעולות צבאיות או עבודות תת-ימיות, כגון עבודות להקמת אסדות קידוח לגז או פיצוצים המבוצעים כחלק מביצוע סקרים תת-ימיים לחיפושי גז.
התנגשות בחיות בר
התנגשויות בין חיות בר ימיות לספינות הן גורם המאיים על שרידותם של חיות הבר ולעיתים קרובות גורם להם לפציעות קשות ואף קטלניות. על פי ההערכות מחקריות, התנגשות של לווייתן עם ספינה השטה במהירות של 15 מיילים ימיים לשעה בלבד עלול לגרום למותו של הלווייתן בסבירות של 79%.
התנגשות עם כלי שיט היא האיום הגדול ביותר על הבלנה השחורה, מין של לווייתן המצוי בסכנת הכחדה חמורה עד כדי כך שנותרו ממנו רק כ-400 פרטים בטבע. בין השנים 1970 ל-1999, 35.5% ממקרי המוות המתועדים של הלווייתן נגרמו מהתנגשות עם כלי שיט. בין השנים 1999 ל-2003 הייתה בממוצע התנגשות קטלנית אחת בשנה, ומשנת 2004 עד 2006 חלה התגברות במספר ההתנגשויות, עד ל-2.6 התנגשויות בממוצע בשנה.
מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי של ארצות הברית (NOAA) ושירות הדייג הימי הלאומי פרסמו בשנת 2008 מגבלות על מהירותם של כלי שיט במטרה להגן על הבלנה השחורה, אך המגבלות היו זמניות עד לשנת 2013 בלבד, וכבר בשנת 2017 חל גידול חד במספר הדיווחים על פגיעה בלווייתן ממין זה, שהובילו למותם של 17 לווייתנים בשנה זו.
זיהום אוויר
ספינות אחראיות לכ-18% מגורמי הזיהום הנפלטים לאוויר, המזיקים הן לסביבה והן לבריאות האדם. על פי מחקר שפורסם בשנת 2019, איכות האוויר בספינות תענוגות היא ירודה ומשתווה לאיכות האוויר הירודה בערים גדולות ומזוהמות בעולם, כגון בייג'ינג בירת סין וסנטיאגו בירת צ'ילה. במחקר נקבע כי למרות שהספינה מפליגה במים הפתוחים ובאוויר הפתוח, נופשים ואנשי צוות עלולים להיות חשופים לריכוזים גבוהים של חומר חלקיקי מזהם.
מחקרים שבוצעו בישראל מראים כי רמת הזיהום של ספינות בנמלי חיפה, אשדוד ואשקלון גורמות לזיהום שאינו נופל בחומרתו מהזיהום הנגרם ממפעלי התעשייה בערים אלו. זאת, בין היתר מאחר שהספינות צורכות סוגי דלק מזהמים ביותר, שלולא היו משמשים בתחבורה הימית, היה צורך לקבור אותם באדמה. בנוסף, כדי להשתמש בדלק זה יש לחמם אותו קודם, ולכן האוניות לעולם אינן מדוממות את מנועיהן, אפילו כשהן עוגנות.
בחודש יוני 2022 פרסם המשרד להגנת הסביבה טיוטת תקנות לעיון הציבור, שיגבילו לראשונה את פליטת זיהום האוויר מכלי שיט, ולפיהן הכלים לא יוכלו לפלוט עשן שחור למשך יותר משש דקות בכל שעה. לפי הערכות של המשרד להגנת הסביבה, כלי שיט הם המקור לפליטת 7% מחלקיקי הזיהום הנשימתיים בחישוב ארצי. באזור חיפה מוערך כי הם המקור לפליטת 65% מהחלקיקים המזיקים. בבדיקות מדגמיות שערך המשרד במחצית הראשונה של 2020 נמצאו כ-40 מקרים של פליטת עשן שחור בנמלי אשדוד וחיפה, והתברר כי 1.5% מכלי השיט פולטים עשן במשך 15 דקות בממוצע.
פליטת גזי חממה
ארגון הימאות הבינלאומי מעריך כי שיעור פליטות הפחמן הדו-חמצני הנובעות מספינות עומד על כ-2.2% מכלל הפליטות של פחמן דו-חמצני הנפלטות ממקור אנושי, נכון לשנת 2012, אך כמות הפליטות צפויה לעלות ב-50% ואף ב-250% עד שנת 2050, כתלות באמצעים שיינקטו עד אז כדי להפחית את הפליטות.
זיהום נפט
זיהום נפט מזוהה לעיתים קרובות כגורם זיהום מובהק הנובע מספינות, על אף שהוא מתרחש לעיתים רחוקות יותר מזיהומים אחרים הנגרמים באופן יומיומי כגון זיהום אוויר ומי נטל. אף על פי כן, זיהום הנובע מנפט הוא רעיל ביותר לצמחים ובעלי חיים, וקשה ביותר לניקוי. גם כמות קטנה יחסית של נפט הנשפך לים עלול לגרום לפגיעה פיזיולוגית באורגניזמים החיים בו ולשבש את מחזור חייהם והתרבותם.
בדליפת הנפט של אקסון ואלדז שהתרחש באלסקה בשנת 1989, לדוגמה, ושנחשב לאחד האירועים הימיים הסביבתיים החמורים בהיסטוריה, נשפכו לים כ-257 אלף חביות נפט גולמי. סערה שפרצה במפרץ הנסיך ויליאם שלושה ימים לאחר פגיעת המכלית בשרטון העבירה כמויות גדולות של נפט לרבים מהחופים הסלעיים בשרשרת האיים בסביבה וגרמה לזיהומם ולפגיעה אקולוגית חמורה באזור שהיה בית גידול למינים רבים של בעלי חיים. בין המינים שנפגעו ניתן למנות דגי סלמון, כלבי ים, לוטרות ים, לווייתנים ומינים רבים של ציפורים.
בדליפת הנפט במפרץ מקסיקו בשנת 2010, שהחלה מהתפרצות באר נפט תת-ימית שגרמה לפיצוץ קטלני על גבי אסדת קידוח הנפט "Deepwater Horizon" בסמוך לחופי לואיזיאנה, נהרגו 11 בני אדם ונפצעו 17. הדליפה גרמה לאסון סביבתי שפגע בתעשיית הדיג במפרץ מקסיקו, ובתעשיית התיירות בחופי מפרץ מקסיקו, ובבתי הגידול של מיני עופות רבים. נפגעו בעיקר בעלי חיים ימיים כדוגמת לווייתנים, דולפינים, דגים, סרטנים ועופות דוגמת שקנאים. כדורי זפת המשיכו להתגלות בחופים גם ארבע שנים אחרי שהדליפה נעצרה. דליפה זו נחשבת לאסון הסביבתי הגדול ביותר בהיסטוריה.
בשנת 2021 התרחש זיהום ימי בזפת לאורך חופי מדינת ישראל, בו נפלטה לחופי ישראל פסולת ימית של זפת שמקורה בנפט גולמי. מעריכים שזהו אחד האסונות האקולוגיים החמורים ביותר שפגעו בישראל מאז הקמתה, בין היתר בשל השטח הגדול שהוא מכסה ובשל הרעילות הגבוהה וארוכת הטווח של הזפת. יום לאחר תחילת הדליפה נפלט לחוף באזור ניצנים, לווייתן מצוי זכר בוגר (צעיר יחסית), באורך של כשבעה-עשר מטרים ובמשקל 25 טון. בנתיחתו נמצא כי הוא מת כ-14 ימים קודם לכן וכי מותו נגרם מזיהום נפט. באתרים רבים נצפו נזק ותמותה של ציפורים, דגה, צבי ים, חרדונים, סרטני חול ושלל יצורים ימיים וכן לצמחייה. הנזק נגרם בכל שלושת בתי הגידול, במי הים הפתוח, בחולות החוף ובטבלאות הגידוד המצוי באזורים הסלעיים המעטרים את החוף שם מתרכזת מרבית הפעילות הביולוגית, כאשר לאחרון נגרם הנזק הגדול ביותר וגם כזה שהשיקום שלו קשה הרבה יותר. בין המשטחים שנפגעו המצריכים טיפול מקצועי נמנים גם טיילות צמודות חוף ושוברי גלים.
שפכים
אוניות תענוגות אחראיות להזרמה של כ-970 מטר מעוקב מדי יום של מים שחורים, דהיינו מים הכוללים הפרשות אדם מתאי השירותים של הספינה. בנוסף הן מזרימות מדי יום כ-110 מטר מעוקב מים אפורים, שהם מי שפכים שאינם כוללים הפרשות .מים שחורים עלולים להכיל חיידקים, פתוגנים וטפילים שונים המסוכנים לאדם ולסביבה הימית, הן באמצעות פגיעה ישירה והן על ידי פריחת אצות הניזונות מחומרי הגלם המצויים בשפכים. פריחת האצות מקטינה את כמות החמצן המצוי במים ועלולה לגרום למותם של דגים וחיות בר ימיות אחרות כתוצאה מכך.
שפכי אוניות כוללים ביוב, מים משומשים מתאי שירותים וממתקנים רפואיים, אשר מכילים חיידקים, פתוגנים, נגיפים, טפילים וניוטריאנטים מזיקים. שפכים אלה, אם אינם מטופלים ומטוהרים כראוי, עלולים לגרום לזיהומים ונזקים בריאותיים לסביבה הימית וגם לאדם. יסודות כימיים מסוימים המצויים בשפכים כגון חנקן וזרחן, גורמים לפריחה מוגברת של אצות בים. האצות מנצלות את החמצן שבמי הים ובכך מקשות על דגים ובעלי חיים ימיים אחרים לשרוד ולהתרבות בהצלחה. ספינת תענוגות גדולה, שעל סיפונה נמצאים 3,000 אנשי צוות ותיירים, מייצרת בין 55,000 ל-110,000 לטרים של שפכים מדי יום.
שפכים מסוג פחות מסוכן הם מים אפורים, שהם מים שנעשה בהם שימוש שאינו כולל הפרשות אך אינם מים נקיים. לדוגמה, מים המגיעים מכיורים, מקלחות, וחדרי כביסה. עם זאת, גם מים אפורים עלולים להכיל מגוון רחב של חומרים מזהמים - שמנים, מתכות, נפט, פסולת מזון ופסולת רפואית. כמות המים האפורים המוערכת על פי מחקרים היא בין 110 ל-320 ליטרים לאדם מדי יום, או 330,000 עד 960,000 ליטרים לספינת תענוגות שעל סיפונה 3,000 בני אדם.
כדי להתמודד עם בעיית השפכים, כוללת האמנה למניעת זיהום מאוניות נספח עם הנחיות לטיפול במים שחורים ומים אפורים וטיהורם.
פסולת מוצקה
ספינות מייצרות פסולת מוצקה הכוללת זכוכית, נייר, קרטון, אלומיניום ומתכת. חומרים אלה המגיעים לים עלולים לסכן את הסביבה ואת האורגניזמים החיים בו, כמו גם בני אדם החיים בקרבת החופים שאליהם נשטפת הפסולת. בנוסף, הפסולת עלולה לחדור למפעלי תעשייה הנמצאים בשפת הים, או המשתמשים במי הים (למשל, לצורך קירור מכונות). ספינות יכולות לצמצם את כמות הפסולת המושלכת מהם באמצעות הפחתת השימוש בחומרים מתכלים, מיחזור הפסולת, או שריפתה. אך שריפת פסולת גורמת בתורה לזיהום אוויר מוגבר, והאפר הנוצר מהשריפה מושלך לרוב לים ומהווה בפני עצמו מפגע סביבתי.
רשתות רפאים
רשתות רפאים מהוות גם הן מקור משמעותי לפגיעה בסביבה הימית ואף לצוללים ולמתרחצים בים. מדובר ברשתות דיג שהושלכו או נשארו בים על ידי ספינות דיג, ולעיתים קרובות לוכדות והורגות דגים, צבי ים, דולפינים, עופות ים ויצורים ימיים נוספים. הרשתות מגבילות את תנועת בעלי החיים, וגורמות לרעב, פצעים, זיהומים, חנק ליצורים שצריכים לעלות על פני המים כדי לנשום - ולבסוף מוותרים וטובעים. רשתות אלה יכולות לשרוד מאות שנים לפני שיתפרקו, ובמהלכן יהרגו עוד ועוד בעלי חיים. מעריכים כי 640 אלף טון רשתות פלסטיק מושלכות לאוקיינוסים בכל שנה.
להוצאת רשת רפאים מהמים דרושה עבודת חילוץ מורכבת הכרוכה במיומנות, ידע ומכשור מתאים, ולכן אין לבצע אותה באופן פרטי. הרשתות עלולות להימצא בטווחי עומק רחבים ולפגוע בבתי גידול רגישים כמו שוניות סלעיות, גני ספוגים, אלמוגים, ועוד. בהוצאת רשת מן המים בצלילה יש סיכון לא מבוטל, שכן ציוד הצלילה עלול להיתפס ברשת וכך גם הצולל. יש רשתות רחבות היקף שלהוצאתן נדרשות ספינות עבודה בעלות מנופי הרמה ומכשור מתאים, ויש שלהוצאתן נדרשת חוות דעת אקולוגית מקדימה, למשל כשרשת מונחת על מצע הים זמן רב. במצב זה מתפתחת עליה שכבת חיים חדשה של מגוון יצורים וצמחים ימיים, ולמעשה הרשת הופכת לחלק בלתי נפרד מבית הגידול והוצאתה יכולה לגרום לו נזק ממשי.
מי שיפוליים
על פי הגדרת החוק בישראל, מי שיפוליים הם נוזל המצטבר בתחתית המחסנים, בחדר המכונות, בחדר המשאבות או בכל מקום אחר בכלי שיט לרבות דלקים, שמנים ומי נטל. מי שיפוליים הכוללים שמן הדולף ממנועי הספינה וממכונות אחרות, אפילו רק בכמות קטנה, אם אינם מטופלים כראוי, עלולים לגרום לזיהום שיפגע במערכות האקולוגיות הימיות ולגרום למותם של דגים וחיות בר אחרות.
על מנת להתמודד עם התופעה בישראל, נקבע בחוק כי מפעיל כלי השיט יתקין בספינה מערכת לאיסוף שפכים שתורכב ממערכת לאיסוף מי שיפוליים וממערכת לאיסוף שפכים סניטריים. בנוסף, על מפעיל מעגנה להתקין מתקן יבשתי לסילוק שפכים (כולל מי שיפוליים) בסמוך למעגנה במקום המאפשר גישה לכלי שיט.
לקרימוסה
הלקרימוסה (Lacrimosa) הוא החלק האחרון במזמור הכנסייתי "דיאס אירה". הלקרימוסה כולל את שני הבתים האחרונים של המזמור, את הבקשה להענקת מנוחה למתים ואת האמן. בניגוד לדיאס אירה כולו, הבנוי בבתים בני שלוש שורות מחורזות, שני הבתים של הלקרימוסה הם בני שתי שורות מחורזות כל אחד. הבקשה להענקת מנוחה בסוף איננה מחורזת.
בהיותו כלול במיסת הרקוויאם, זכה מזמור הדיאס אירה, ובתוכו הלקרימוסה, להלחנות רבות, ביניהן של מוצרט (הידוע ביותר), ורדי וברליוז. שלושת המלחינים הללו, וכמותם מלחינים רבים, בחרו להלחין את הלקרימוסה כקטע נפרד. הלקרימוסה משך מלחינים רבים בשל היותו הקטע היחיד ברקוויאם המדבר על עצב (אף שייתכן שהדמעות עליהן מדבר הקטע הן דמעות יאוש), מלחיני רקוויאמים השתמשו בקטע זה כמקום לביטוי האבל על המת.
אמיר לבנסון
אמיר לבנסון (נולד ב-9 בינואר 1977 בתל אביב) הוא אלוף עולם ישראלי בתחום השיט וגלישת גלים.
לבנסון גולש למעלה משלושה עשורים והוא דור שני לשיט וגלישה החולק את אהבתו לספורט, לים ולגלים עם משפחתו. גדל בעיר ראשון לציון, השלים את לימודי התיכון תוך השתתפות באינספור תחרויות שיט וגלישה בעולם ושירת בצה"ל בתפקיד ספורטאי מצטיין. לאחר שירותו הצבאי חי לבנסון בהוואי מספר שנים והתמקצע בגלישת אקסטרים . בהמשך, הוסמך על ידי מכון וינגייט כמאמן ומדריך כושר גופני המתמחה באימון ילדים ונוער.
הישגים ופרסים
בשנת 1991 זכה לבנסון, בגיל 14 בלבד, במקום הראשון באליפות ישראל לבוגרים בשייט גלשנים מדגם לכנר שנערכה בשדות ים. שנה לאחר מכן, בגיל 15, לבנסון קטף את המקום הראשון בשתי אליפויות עולם שונות לנוער (עד גיל 19) שנערכו באירופה; אליפות העולם לנוער בדגם מיסטרל שנערכה בפורטוגל; ואליפות העולם לנוער בדגם לכנר שנערכה באיטליה. בשנת 1994, בגיל 17, לבנסון קטף שוב את המקום הראשון בשתי תחרויות; אליפות עולם לנוער בדגם מיסטרל שנערכה באתונה; ואליפות אירופה לנוער (עד גיל 25) בדגם מיסטרל שנערכה בכרתים. בהגיעו לגיל 18 הוכתר לבנסון בתור הגולש הטוב בעולם עד גיל 19 בעקבות זכייה נוספת בשנת 1995 באליפות העולם לנוער בדגם מיסטרל שנערכה בברמודה.
לאחר מספר זכיות בזירה הבינלאומית נקלט לבנסון בחברת מיסטרל העולמית וקיבל את מימונם להמשך הקריירה התחרותית כשייט וגולש לצד ענקי גלישה עולמיים כגון רובי נאש.
לבנסון המשיך בקריירת הספורט התחרותי כאשר השתתף בתחרויות שיט בינלאומיות לבוגרים, ביניהן, זכה במקום השביעי באליפות עולם לבוגרים בדגם מיסטרל שנערכה בחיפה בשנת 1996. באותה שנה נסע לבנסון גם לאולימפיאדת אטלנטה בתפקיד יריב אימונים לגל פרידמן - שייט וגולש אולימפי.
הדרכה ושיטות אימון
שיטות האימונים לילדים ונוער של לבנסון נשענות על גישת נפש בריאה בגוף בריא ומתבססות על שנים רבות של ניסיון פעיל בתחומי השיט והגלישה. הדרכתו של לבנסון מאפשרת למתאמן גישה לתחומי השיט והגלישה בפרט ולספורט בכלל, ברמות שונות – מתחילים, מנוסים, תחרותיים ומקצועיים.
מזאמה מרכז-אמריקנית
מזאמה מרכז-אמריקנית (שם מדעי: Mazama temama; או בקיצור: מזאמה תיכונה), היא מין אייל בינוני בסוג מזאמה, אשר כפי שמרמז שמה, חיה ברחבי אמריקה המרכזית. היא תוארה מדעית לראשונה כבר בשנת 1792 על ידי הזואולוג הבריטי רוברט קר, ויש לה כ-3 תת-מינים. בעבר, היא נחשבה כתת-מין של מזאמה אדומה לצד מזאמות אחרות, אולם לבסוף, היא הוכרה כמין נפרד על בסיס מספר הכרומוזומים השונה שלה. המזאמה המרכז-אמריקנית, היא המזאמה הנפוצה ביותר באמריקה הצפונית, וטווח התפוצה שלה הוא הצפוני ביותר מבין המינים בסוג.
למזאמה זאת 3 תת-מינים מוכרים:
תיאור ואנטומיה
המזאמה המרכז-אמריקנית קטנה יותר מקרובתה המזאמה היוקטנית, ולמעשה, היא האייל הקטן ביותר באמריקה הצפונית. יש לה גוף מוצק וגב מקושת, רגליים דקיקות, זנב קצר, אוזניים עגולות ובינוניות וחרטום מוארך. מבנה הגוף שלה מותאם במיוחד לתנועה בסבך היער: רגליה הקדמיות הקצרות יחד עם הגוף הצר והראש הקטן, מסייעים לה לחדור בתנוחה שפופה מתחת לענפים הנמוכים ובין הצמחים המטפסים. הגולגולת שלה קצרה יותר מהמזאמה האפורה במיוחד מאחורי הקרניים. העיניים והאף שלה גדולים ושחורים, והלוע קטן וצר. גובה הכתפיים שלה 46–51 ס"מ, ומשקלה הוא 10–14 ק"ג. הנקבות כמעט זהות לזכרים בגודל ובמשקל.
הצבעוניות של הפרווה שלה נעה מחום אדמדם עד לחום כהה בדומה למזאמה האדומה, אך האחרונה עשויה להתאפיין בצבע אדום כהה יותר הנוטה לסגלגל, ואצל המזאמה המרכז-אמריקנית הצבע אחיד יותר. העורף שלה כהה יותר משאר הגוף, ולעיתים מתאפיין בפס שחרחר קצר. האזורים הלבנים-כתמתמים בגוף כוללים את תחתית הלסת, הגרון, המפשעה, פס צר על גב הרגליים הקדמיות, הירכיים והצד התחתון של הזנב. הצד החיצוני של האוזניים בצבע כהה - כמעט שחור, והצד הפנימי לבנבן, צהבהב או אף ורוד עקב דלילות השיער. העופרים מתאפיינים בכסות אדומה מנומרת בכתמים בהירים במהלך החודשים הראשונים לחייהם. צבע הראש הוא כתמתם בהיר, כאשר החרטום והמצח שחרחרים, וסביב העיניים יש משקפיים אדמדמות גדולות מאוד. השפתיים והסנטר צהבהבים.
ההבדל היחיד בין הזכרים לנקבות, בא לידי ביטוי בכך שלזכרים זוג קרניים קצרות ופשוטות ללא סיעופים אשר דומות לדוקרנים, ואורכן נע מ-1.5 עד 6 ס"מ לכל היותר. הקרניים גדולות כלפי מעלה מתוך עצמות בולטות בגולגולת, והן מקבלות זווית קלה כלפי קו הפנים. במקרים נדירים ניתן לצפות בזכרים עם קרן אחת או שתיים בעלות סיעוף נוסף, אך מדובר בתופעה מאוד לא שגרתית. הקרניים אינן נושרות באופן קבוע כרוב האיילים, והן עשויות להישמר על מצח המזאמה מעל לשנה.
תפוצה ואקולוגיה
המזאמה המרכז אמריקנית כשמה, נפוצה בכל רחבי אמריקה המרכזית. טווח התפוצה שלה משתרע החל מדרום מקסיקו באמריקה הצפונית, בליז, גואטמלה, ניקרגואה, קוסטה ריקה, הונדורס, אל סלוודור, פנמה ועד הקצה הצפוני של קולומביה הנמצא כבר בתחומי אמריקה הדרומית. במקסיקו, היא נפוצה במדינות המקסיקניות הבאות: קמפצ'ה, קינטנה רו, יוקטן, צ'יאפס, אואחאקה, וראקרוס, פואבלה, אידלגו, סן לואיס פוטוסי, קרטרו, טלקסקלה וטמאוליפס המהווה את הגבול הצפוני ביותר שלה; התפוצה שלה ברחבי מקסיקו אינה ברורה דיה, ובגבול הדרומי בקולומביה לא ברור היכן היא מתחלפת במזאמה האדומה. לצורך כך נדרשים מחקרים גנטיים של מזאמות באזורי החפיפה כדי לקבוע זאת.
המזאמה המרכז-אמריקנית מאכלסת סוגים שונים של יערות הרריים בגובה רב אשר מתאפיינים בצמחייה סבוכה במיוחד, ביניהם: יער עננים, יער גשם טרופי, יער רב שנתי, יער תת-שנתי ויער יבש נמוך. אף על פי שניתן למוצאה גם ביערות משניים הסמוכים לשדות חקלאיים, באזורים מסוימים היא נמנעת מלגשת ליערות שחוו כריתה או שנזרעו בקרבתם גידולים חקלאיים. באזורים עם לחץ ציד גבוה, המזאמה דרה גם ביערות מוצפים אשר הציידים מתקשים לנוע בהם. ההעדפה שלה לאזורים סבוכים, מהווה אסטרטגיית הגנה, שכן באזורים כאלה היא יכולה להסתתר בצמחייה בשקט אפילו בסמוך לטורף, או שתוכל לרוץ בטופוגרפיה המורכבת מבלי להיתפס. הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 6,000-250 מילימטר לשנה.
מצב
הרשימה האדומה של IUCN, לא הצליחה לקבוע את מצב השימור של המין, לאור אי ודאות לגבי הטקסונומיה וטווח התפוצה האמיתי של המין, כמו גם מחסור במידע לגבי האיומים על בית הגידול שלו. עם זאת, הארגון מציין שהמין בוודאות מאוים במידה זו או אחרת. עד שיהיה מידע מעודכן לגבי היחס הטקסונומי בין המזאמה המרכז-אמריקנית לבין המזאמה האדומה ובאיזה מקום מסתיימת התפוצה שלה, לא יהיה ניתן להכליל אותה באחת מהקטגוריות המאוימות של הרשימה האדומה. עקב כך, המין נחשב כיום כמין חסר נתונים (DD). ארגון IUCN, מביע דאגה רבה בנוגע להשפעות האיומים הרבים על המזאמה המרכז-אמריקנית: באזורים מסוימים היא קיימת רק בתוך אזורים מוגנים, מה שמצביע על ציד רציני שמתרחש ברחבי אמריקה המרכזית. לכן, רק כאשר טווח התפוצה יהיה ברור יותר, ניתן יהיה להעריך בוודאות את מידת ההשפעה של הציד על המזאמה. אף על פי שבשנים האחרונות התקבל מידע נוסף לגבי גודל האוכלוסיות והתפוצה של המזאמה, עדיין הערכה של מצב השימור בעייתית, שכן אף על פי שהמזאמה מאכלסת יערות גשם טרופיים, היא גם מצויה באזורים עם צמחייה משנית, ולא ברור מה מידת ההשפעה של ההפרעות האנושיות על המזאמה. בנוסף, לא ידוע האם צפיפות האוכלוסין של המזאמה נמוכה באופן טבעי או אם ישנם גורמים האחראים לכך. באזורים מסוימים במקסיקו, ציד המזאמה חוקי עקב היותה מזיקה לגידולים חקלאיים כדוגמת השעועית, ומלבד זאת התפוצה שלה צומצמה באזורים מסוימים בדרום-מזרח מקסיקו עקב שריפות יער.
פעילות חקלאית בבית הגידול של המזאמה לצד רעיית בעלי חיים, הם בין הגורמים העיקריים לירידה באיכות בית הגידול של המזאמה ומשפיעים עליה לטווח הארוך. חמור מכך, אסונות טבע עשויים לגרום לשינויים חסרי תקדים בבתי גידול ששימשו כמעוזים עבור המזאמות. הציד לבשר הוא איום חמור בעיקר סביב אזורים מוגנים, ויש גם איום מצד ציד תרבותי כחלק מאמונות עממיות או עתיקות וכן הריגה בתור מזיק לגידולים חקלאיים.
המזאמה המרכז-אמריקנית רשומה בנספח III של אמנת CITES עבור אחד מתת-המינים של המזאמה החי בגואטמלה. פעולות שימור מומלצות על ידי IUCN, כוללות מחקרים אודות מצב בית הגידול, התפוצה והצפיפות של המין, וכן ביצוע מחקר אקולוגי. הארגון ממליץ גם לבצע קמפיינים לחינוך המקומיים בדבר חשיבות בעלי החיים, וכן תוכניות חקיקה ברמה לאומית או בינלאומית.
היריבות בין קנדה ורוסיה בהוקי קרח
היריבות בין נבחרות הוקי הקרח הלאומיות הקנדיות והסובייטיות (ולאחר מכן הרוסיות) היא אחת היריבות החזקות והגדולות לא רק בתולדות ענף ההוקי קרח, אלא גם בתולדות הספורט.
היסטוריה
על רקע המלחמה הקרה, קנדה וברית המועצות היו ביריבות גדולה מאוד מאז שהסובייטים העפילו לראשונה לזירה הבינלאומית וזכייה באליפות העולם בהוקי קרח בשנת 1954. משנת 1963 עד 1983 זכו הסובייטים ב-17 תארים באליפות העולם תוך האשמות חוזרות ונשנות של קנדה שהנבחרות הסובייטיות מורכבות מאנשי מקצוע שהתחפשו לחובבנים. האשמות אלה הובילו בסופו של דבר לכך שקנדה החרימה את אליפויות העולם וטורנירי ההוקי האולימפיים בשנים 1970-1976. לבסוף, אורגנה סדרת הפסגה של 1972, תוך שהיא מציגה את כל הכוכבים הסובייטים בסדרת משחקים נגד כוכבי NHL הקנדים. את סדרת שמונה המשחקים ניצחה קנדה 4–3-1. הסובייטים זכו ברצון בסדרת הפסגה השנייה נגד כל הכוכבים של WHA בשנת 1974. הסדרה הובילה ליצירת גביע קנדה, טורניר שנערך חמש פעמים בשנים 1976-1991. קנדה זכתה בארבעה תארים והפסידה לברית המועצות בשנת 1981. כמו כן, משנת 1976 ועד 1991, הקבוצות הבכירות בברית המועצות יצאו לסדרת משחקים בארצות הברית במסגרת משחקים נגד קבוצות NHL במה שנודע כ"סדרת העל".
אליפות העולם לנוער נוצרה רשמית בשנת 1977 ועד אז שלטה ברית המועצות עם שבע אליפויות. עד שנת 1982 שלחה קנדה את הרכב הנבחרת שזכתה בגביע ממוריאל או נבחרת אולסטאר. ב-1982 הייתה הפעם הראשונה שקנדה שלחה נבחרת נוער לאומית, בחסות תוכנית הצטיינות. הקנדים זכו בטורניר ההואושוב בשנת 1985.
"המלחמה הקרה" הגיעה לשיאה בשנת 1987 עם טורניר רנד-וו 87, כאשר הנבחרת הסובייטית שיחקה בסדרה דו-משחקית נגד כל הכוכבים של NHL במקום משחק האולסטאר של NHL. הסדרה חולקה, כשנבחרת ה-NHL ניצחה את המשחק הראשון 4–3 והסובייטים את השני, 5–3. בגביע קנדה ב-1987 שבא בעקבותיו, ניצחה קנדה בשני משחקים, כאשר המשחק השלישי תואר כגדול ביותר בתולדות ההוקי, כשאת שער הניצחון כבש מריו למיה מבישול של ווין גרצקי.
עימות בין נבחרות הבוגרים
העימות בין שתי הנבחרות מקורו באליפות העולם 1954. זה היה בטורניר בשוודיה שבמהלכו התקיים המשחק הראשון בין הנבחרות הלאומיות של קנדה וברית המועצות (הנבחרת הרשמית של רוסיה הפכה ליורשת ב-1992). עבור נבחרת ברית המועצות, ההופעה באליפות העולם בשנת 1954 הייתה הופעת בכורה ברמה הבינלאומית. הקנדים כבר הגיעו 15 פעמים למקום הראשון באליפויות. ההשתתפות הרשמית הראשונה של שחקני ההוקי הסובייטים בתחרות הבינלאומית הביאה להם מדליית זהב באליפות העולם ובמשחק נגד הקנדים ניצחה נבחרת ברית המועצות בתוצאה 7:2.
מקום מיוחד בעימות בין הנבחרות תופסת סדרת הפסגה של 1972, בה לראשונה בהיסטוריה שיחקה נבחרת קנדה מול נבחרת ברית המועצות, בהרכב של שחקני הוקי מקצועניים. בטורניר זה היריבות הגיעה לשיא וקיבעה את המפגש ביניהן לאחד האירועים המרכזיים בכל תחרות הוקי בינלאומית. התפרקות ברית המועצות הובילה לפירוק נבחרת ברית המועצות. נבחרת רוסיה הפכה ליורשתה הרשמית, עם זאת, היריבות בין הרוסים והקנדים נותרה באותה רמה.
בשנות התשעים החלה הנבחרת הקנדית בהדרגה להחזיר את מעמדה המוביל ברמה הבינלאומית, בעוד שהנבחרת הרוסית נחלשה ולא הצליחה להפגין את אותן תוצאות גבוהות כמו קודמתה. באולימפיאדת 2006 ו-2010 הנבחרות החליפו ניצחונות ברבע הגמר: רוסיה ניצחה 0–2 ב-2006 וקנדה ניצחה 7:3 ב-2010. הנבחרות התמודדו ביניהן שלוש פעמים בגמר אליפות העולם ב: בשנים 2008 ו-2009, הרוסים ניצחו. בשנת 2015 – הקנדים. הנבחרות התמודדו ביניהן בחצאי גמר ובשלבי בתים וכל משחק ביניהן מעורר מתיחות רבה.
הקבוצות נפגשו גם ברבע גמר אליפות העולם בהוקי קרח 2021, שבו הדיחה קנדה את רוסיה לאחר שניצחה 2–1 את הנבחרת הרוסית לאחר שהמשחק נכנס להארכה.
נבחרות הנוער
היריבות בין הנבחרות גלשה גם להתמודדויות במשחקי האליפות לנוער, כאשר נבחרת הנוער הרוסית זכתה באליפות העולם 4 פעמים בעוד הקנדים זכו באליפות העולם 18 פעמים ולא פעם השתיים נפגשות גם בשלבי חצי גמר הטורניר.
באליפות העולם לנוער 1987 ארעה תגרה המונית בין שחקני הנבחרות שגרמה לעליית מדרגה ביריבות בין ברית המועצות לקנדה בענף ההוקי, יריבות שנמשכה עד שנות התשעים, אך לא הייתה עזה כמו היריבות בין הנבחרות הבוגרות.
גא"זאון נקסט
גא"זאון נקסט (ברוסית: ГАЗон NEXT, באנגלית: GAZon NEXT) היא משאית סובייטית מתוצרת יצרנית הרכב גא"ז (גא"ז הם ראשי התיבות ברוסית של מפעל כלי הרכב על שם "גורקי" (Горьковский автомобильный завод, ГАЗ) אשר מיוצרת משנת 2014 ברוסיה.
קרקוף
קרקוף מתקשר פעמים רבות לעימות האלים בצפון אמריקה. בחלק מהמקרים שילמו באזורים אלו עבור קרקפות אינדיאניות. בניגוד לאמונה הרווחת, קרקוף לא היה נהוג בקרב כלל האינדיאנים.
מזאמה מרידאנית
תיאור ואנטומיה
מבחינת המראה האנטומי והמורפולוגי שלה, המזאמה המרידאנית מזכירה באופן חלקי את המזאמות הקטנות בסוג כדוגמת מזאמה ננסית או הצ'וני. עקב כך, היא דומה במיוחד לקרובתה המזאמה הביצתית שבעלת מבנה גוף זהה למדי, ויתר מכך, צבעי הפרווה של השניים די דומים. מבנה גופה של המזאמה המרידאנית צר ועגלגל, יש לה צוואר קצר-בינוני וראש משולש, אוזניים בינוניות רחבות, ורגליים ארוכות ודקות. העיניים והאף גדולים ושחורים והזנב שלה קצרצר. פלג גופה האחורי גבוה במעט מהקדמי. הפרסות השחורות של המזאמה חדות במיוחד וארוכות. כמו כן, הפרסות הקטנות שבגב הרגל (מספר ס"מ מהעקב), גדולות למדי, והן מאפשרות למזאמה לרדת בבטחה במדרונות תלולים. לזכרים יש זוג קרניים דקיקות ודמויות מחט, אשר נעדרות סיעופים וצבען צהבהב. מידות הגוף של המזאמה המרידאנית הן כדלהלן: גובה הכתפיים עד 40 ס"מ, אורך הראש והגוף 72–92 ס" ואורך הזנב 8–10 ס"מ; משקל הגוף 8–12 ק"ג.
באופן כללי, ניתן לזהות את המזאמה המרידאנית כדלהלן: צבע הפרווה שלה הוא אדום-כתום עמוק ומבריק, המשתרע על פני הצלעות, החזה, העכוז, תחתית הגרון, הגחון, והחלק העליון של הרגליים. אף על פי שהמזאמה הביצתית מתאפיינת אף היא בצבעי פרווה בורקים, המזאמה המרידאנית עשויה להיות כהה יותר, ובנוסף, יש לה סימן היכר בולט: הראש, האוזניים, העורף, צדדי הצוואר, הכתפיים והגב מוקפים בצבע שחור מבריק הנראה בעיני המתבונן כגלימה שחורה גדולה שנפרשה על ראשה ופלג גופה העליון של המזאמה. כמו כן, החלקים התחתונים של הרגליים אף הם שחורים מבריקים (אף שבמקרים מסוימים הם עשויים להיות דווקא בהירים. המקומות הבהירים היחידים בראש המזאמה, הם הסנטר שצבעו כתום עז, השפתיים הלבנבנות, ופיסות השיער הלבנות בבסיס האוזניים. פנים האוזניים קירח לרוב משיער ועל כן צבעו ורוד.
לעומת המזאמה המרידאנית, המזאמה הביצתית בדרך כלל אדומה גם בפלג גופה העליון, ורק הפנים שחורות באופן קבוע. הבדלים אנטומיים במבנה הגולגולת בין השניים, באים לידי ביטוי בכך שלמזאמה המרידאנית יש גומץ דמעות עמוק יותר, היא קטנה יותר בממדי הגוף והעצם הפרונטלית באזור המצח ותחילת החרטום שקועה מעט. מכיוון שהאדרת השחורה לא תמיד ברורה ולעיתים היא גם נראית חלקית אצל המזאמה הביצתית, במבט מרחוק שתי המזאמות זהות למדי וניתן לזהות אותן על סמך טווח התפוצה השונה.
תפוצה וביולוגיה
המזאמה המרידאנית מצויה בחלק הצפוני של אמריקה הדרומית במדינות קולומביה וונצואלה. בקולומביה היא מצויה במחוזות הבאים: בויאקה, אראוקה, קסנרה, סנטנדר, נורטה דה סנטנדר, ססאר ולה גואחירה; בוונצואלה, היא מצויה במדינות הבאות: סוליה, טאצ'ירה, מרידה, טרוחיו, ברינס, לארה ופורטוגסה. טווח התפוצה שלה אינו רציף אלא מפוצל, והגבול הדרומי של תפוצתה אינו ידוע. המזאמה המרידאנית מאכלסת יערות הרריים גבוהים בין 1,000 ל-3,500 מטר מעל פני הים, בשרשראות ורכסי ההרים החוצים את מערב וונצואלה ומזרח קולומביה: קורדיירה מרידה, הקורדיירה המזרחית, סיירה נבדה וסיירה דה פריחה; היא נעדרת מהקורדיירה המערבית. בית הגידול העיקרי של המין הוא יערות עננים טרופיים הנפוצים החל מגובה של 1,500 מטר, ומתאפיינים בקנה קטן (Calamagrostis; "דשא ריד") ושושנות האנדים הענקיות מהסוג Espeletia. ביערות העננים יש תנאי אקלים מיוחדים הגורמים לנוכחות ענן וערפל בגובה של צמחיית היער. היערות הללו, תומכים במערכת אקולוגית עם פרחים ייחודים, חופה נמוכה, כרי דשא נמוכים, שיחים ענקיים ויערות ננסיים. מגבלת הגובה התחתון שלה היא 1,000 מטר, והיא אינה מצויה בגבהים הפחותים מכך. הטמפרטורות בתחומי המחייה שלה קרירים יחסית עקב הגובה הרב, וכמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-1,000 מילימטר לשנה.
אין מידע רב על האקולוגיה של המזאמה המרידנאית, אולם באופן כללי, נראה שהיא בעיקר פעילת יום ופעילת דמדומים, אך מעת לעת עשויה להיות פעילה גם בלילה. משערים שהיא משתייכת לקבוצת לוחכי עשב ואוכלי פירות, עקב תזונתה שצפויה להיות מורכבת מפירות, עשבים, פרחים, ומקורות צמחיים אחרים שבהישג ידה. היא חיה ביישנית וחשאים הנראית רק לעיתים רחוקות עקב החושים החדים שלה שמתריעים על נוכחות איום בקרבתה. היא פעילה בבדידות רוב הזמן, ומדי פעם בזוגות (בעיקר בעונת הרבייה). היא יונק טריטוריאלי, והשטח שהיא תופסת קטן עד בינוני. השטחים מסומנים באמצעות חותמי ריח סמוך לעיניים ולפרסות או באמצעות הטלת צרכים. תוחלת החיים הממוצעת היא 7 שנים.
מצב
האיום המרכזי על המזאמה הוא אובדן בית הגידול; רעיית בקר הבית בבית הגידול שלה לצד הפיכת חלקות יער לשדות חקלאיים על ידי כריתה ושריפה הם בין הגורמים העיקריים להרס האזורים האקולוגים שבהם היא מצויה, ובקולומביה, האיום חמור עוד יותר עקב הפיכת שטחי יער למטעים של אופיום וקוקאין אשר מיוצאים באופן לא חוקי לרחבי העולם. גורמים משניים הם בניית יישובים חדשים או כריית מינרלים על מורדות ההרים. המזאמה המרידאנית עשויה להיות מאוימת גם משינויי האקלים, שכן הצמצמות שטחי יערות העננים גוברת עם ההתחממות הגלובלית. איומים אחרים משניים הם ציד עבור בשר ומוצרים רפואיים מן החי שההיקף שלו טרם ידוע, וטריפה על ידי טורפים גדולים וקטנים בחיים באמריקה הדרומית.
חלק מהאוכלוסיות של מזאמות מרידה, נוכחות בכל הפארקים הלאומיים בהרי האנדים בוונצואלה, אולם הציד עשוי להתרחש גם בהם ולא ברור ההיקף שלו. האזורים המוגנים הנמצאים בטווח התפוצה של המזאמה המרידאנית, עשויים לשמר מספרים מרובים של מזאמות. ציד מזאמה זאת בוונצואלה מנוגד לחוק מאז 1979 עקב צפיפות אוכלוסין נמוכה של יונקים רבים, והיא רשומה כמין בסכנת הכחדה במדינה. האוכלוסיות הגדולות של המזאמה המרידאנית, נמצאות ברובם באזורים מוגנים. בוונצואלה, האזורים המוגנים כוללים את הגן הלאומי טאמה, הפארק הלאומי הביצתי; הפארק הלאומי סיירה נבדה, הפארק הלאומי סיירה דה לה קולאטה, הפארק הלאומי גואראמאקאל והפארק הלאומי דינירה. בקולומביה היא נמצאת בפארק הלאומי טאמה, ואולי גם בפארק הלאומי קאוקוי.
V-2
טיל V-2 היה הטיל הבליסטי הראשון בעולם. הטיל שימש את גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, בעיקר נגד מטרות בריטיות ובלגיות. ה־V-2 היה העצם הראשון שיצר האדם שחצה את גבול החלל.
עקב רמת הדיוק הנמוכה של נקודת פגיעתו, הוא הופנה בדרך כלל נגד ערים ולא מטרות צבאיות. בסך הכל יוצרו כ־3,000 טילים שהרגו כ־7,250 אזרחים וחיילים. במהלך ייצור הטיל נהרגו כ־20,000 עובדי כפייה (חלקם שבויי מלחמה) שאולצו לעבוד בתנאים קשים במיוחד במתקני הייצור התת־קרקעיים.
פרטים טכניים
טיל ה־V-2 היה באורך של 14 מטרים, בעל טווח של כ־300 קילומטרים ונשא ראש נפץ במשקל של עד 1,000 ק"ג. הטיל הונע בדלק נוזלי שהיה תערובת של 74% אתנול ו־26% מים (B-stoff), אליה הוזרם חמצן נוזלי כמחמצן. משאבות הדלק והמחמצן הונעו על ידי טורבינות קיטור, שנוצר באמצעות מי חמצן וקטליזטור מסוג נתרן פרמנגנט. מכלי הדלק והחמצן היו עשויים אלומיניום כדי להקטין את משקל הטיל, מתכת שהייתה במחסור באותה העת בגרמניה. הטיל הורכב מ־30 אלף חלקים נפרדים והאורך הכולל של החיווט עלה על 35 קילומטרים.
תא הבעירה של הטיל צופה בחומרים קרמיים מיוחדים שאפשרו לו להגיע לטמפרטורות של 2,500-2,700 מעלות צלזיוס. הדלק הנוזלי נשאב לאורך דופן כפולה של תא הבעירה באמצעות משאבה וכך הושג חימום הדלק וקירור תא הבעירה. הדלק הוחדר לתא הבעירה הראשי באמצעות 1,224 נקבים, אשר תוכננו כך שיבטיחו את הריכוז הנכון של אלכוהול וחמצן לאורך כל זמן הבעירה. כדי לקרר את המנוע נעשה שימוש גם בשיטת ה־Film cooling - חורים קטנים בתא הבעירה אפשרו גם לכמות מסוימת של אלכוהול להיכנס ישירות לתוך תא הבעירה, וליצור שכבת גבול מקוררת שהגנה על דופן תא הבעירה, במיוחד בצוואר בו תא הבעירה היה הצר ביותר (נראה באיור תחת הכותרת "כניסת כוהל"). נחיר דה־לאוואל במוצא תא הבעירה שצורתו תוכננה היטב שימש כדי להמיר בין אנרגיית הבעירה שהשתחררה לאנרגיה קינטית של הסילון בנצילות מרבית. האלכוהול שבשכבת הגבול ניצת מיד במגע עם האטמוספירה, מה שגרם ללהבה תמידית בסילון הטיל.
מרגע שיגורו, הטיל האיץ במשך 65 שניות, ומנגנון בעל תוכנית מוגדרת מראש שלט בזווית הנטייה של הטיל עד הגעה לנטייה שהוגדרה מראש ברגע כיבוי המנוע, שאחריו הטיל המשיך במסלול בליסטי (נפילה חופשית). חישובים מתמטיים הראו שהטווח המקסימלי עבור מהירות נתונה ברגע כיבוי המנוע של טיל זה מתקבל עבור זווית נטייה של 49 מעלות ביחס לציר האנכי (41 מעלות ביחס לאופק), על כן הגעה לזווית הנטייה המדויקת הזאת ברגע כיבוי המנוע הייתה קו מנחה מרכזי בתהליך התכנון.
כיסוי פטמה
כיסויי פטמות הם כיסויים אשר מכסים את פטמות הלובשת אותם.
V-2
פרטים טכניים
ה־V-2 נשלט באמצעות וריאנט של שיטת הניהוג הווקטורי - ארבעה משטחי ניהוג עשויי גרפיט שעמדו בדרכו של הסילון הנפלט מהטיל שימשו לניהוגו בחלל, היכן שהאטמוספירה הדלילה אינה מאפשרת ניהוג אווירודינמי אפקטיבי. באמצעות הטיית מסטי הסילון (משטחי הניהוג), הוטה הסילון הנפלט מרקטת ההנעה לכיוונים שונים - כך נוצר כוח דחף שאינו פועל לאורך ציר הטיל בלבד.
ח'אלד אל-אסעד
ח'אלד אל-אסעד (בערבית: خالد الأسعد; 1934 – 18 באוגוסט 2015) היה ארכאולוג סורי ומנהל העתיקות של העיר העתיקה תדמור. ראשו נערף על ידי דאעש בגלל שהחביא מהם את עתיקות תדמור.
V-2
פרטים טכניים
מערכת ההנחיה של הטיל, ה־LEV-3 (והגרסה המתקדמת שלה בשם SG-66 ששימשה בדגמים המאוחרים יותר), הייתה מערכת ניווט אינרציאלית הראשונה בעולם - מערכת העושה שימוש בניווט לפי חישוב עיוור ללא נקודת ייחוס חיצונית, והורכבה ממספר גירוסקופים למדידת התאוצה הקווית של הטיל, ומספר נוספים למדידת התאוצה הזוויתית של הטיל בכל אחד מן הצירים. מד תאוצה PIGA שימש לשליטה על רגע כיבוי המנוע. הטיל שוגר מנקודה שמיקומה נמדד מראש כך שהמרחק והאזימוט למטרה היו ידועים.
ח'אלד אל-אסעד
חייו
ח'אלד אל-אסעד נחשב לחלוץ בארכאולוגיה הסורית. היה לו תואר בהיסטוריה ובחינוך מאוניברסיטת דמשק. במהלך הקריירה שלו הוא עסק בחפירות ובשימור של תדמור. משנת 1963 ואילך כיהן כמנהל רשות העתיקות בתדמור במשך 40 שנה, עד לפרישתו בשנת 2003, כדי להפוך למומחה במחלקת העתיקות והמוזיאונים. ממצאיו הארכאולוגיים הביאו לקביעת תדמור כאתר מורשת עולמי של ארגון אונסק"ו.
כיסוי פטמה
עיצוב
כיסויי פטמות מגיעים במגוון של צבעים, קטרים וצורות. למרות שכיסויי פטמות מגיעים במגוון של גדלים, הם בדרך כלל לא הרבה יותר גדול מאשר עטרת הפטמה. כיסויי פטמות בדרך כלל מוצמדים עם נייר דבק מיוחד או דבק מקבע, לעיתים קרובות גומי ערבי. עם זאת, במצבים מסוימים שמירה על כיסויי פטמות מנפילה יכולה להיות בעייתית, כפי שיכולה להיות ההסרה שלהם. ישנן נשים בעלות אלרגיה לדבקים מסוימים. חלק מכיסויי הפטמות מיועדים לשימוש חד-פעמי, ואילו אחרים ניתנים לרחצה לשימוש חוזר.
V-2
פרטים טכניים
מספר דגמים מאוחרים של ה־V-2 עשו שימוש ב"אלומות מנחות", אותות רדיו שמשודרים מהקרקע כדי לשמור על הטיל במסלול הנכון, אך הדגמים הראשונים נעזרו במחשב אנלוגי פשוט שהיה "מרכז הבקרה" של הטיל. המחשב האנלוגי קיבל את המידע על מיקום ומהירות הטיל מן הגירוסקופים ותיקן את אזימוט מהירות הטיל כל העת (באותם ימים טכנולוגיית הניהוג הווקטורי לא הייתה מדויקת מספיק ועל אף שהאזימוט למטרה היה ידוע, נדרשה בקרה מתמדת על כיוון תנועת הטיל).
ח'אלד אל-אסעד
חייו
הוא שלט בשפה הארמית ותרגם טקסטים בשפה זו עד שנת 2011.
V-2
פרטים טכניים
ראש הקרב היה מקור אחר לבעיות טכניות. חומר הנפץ בו עשו שימוש היה אמטול 60/40 המפוצץ על ידי מרעום מגע חשמלי. לאמטול היה היתרון של יציבות ובנוסף ראש הקרב הוגן על ידי שכבה עבה של פיברגלס, אבל גם כך הוא עדיין היה עשוי להתפוצץ במהלך החדירה לאטמוספירה. ראש הקרב שקל 975 קילוגרם והכיל 910 קילוגרם של חומר נפץ. האחוז לפי משקל של חומר הנפץ בראש הקרב היה 93%, אחוז גבוה מאוד בהשוואה לסוגים אחרים של תחמושת.
ח'אלד אל-אסעד
חייו
בשנת 2001 הכריז על גילוים של 700 מטבעות כסף מהמאה ה-7, הנושאים את דמותם של המלכים ח'וסרו הראשון וח'וסרו השני מהאימפריה הסאסאנית ששלטה בפרס לפני הכיבוש המוסלמי של פרס. בשנת 2003 היה חלק מצוות סורי-פולני שחשף פסיפס מהמאה ה-3 שתיאר מאבק בין אדם לחיה מכונפת. הוא תיאר את הפסיפס כ"אחת התגליות היקרות ביותר שנעשו אי פעם בפלמירה".
כיסוי פטמה
בגד ים
כיסויי פטמות לעיתים נלבשים בחופים על מנת למקסם את השיזוף, כתחליף לשיזוף טופלס או בעירום, ולהימנע מקווי השיזוף אשר הביקיני גורם.
ח'אלד אל-אסעד
חייו
הוא היה חבר במפלגת הבעת' הסורית מאז 1954. קיבל את אות מסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין (1998).
V-2
פרטים טכניים
במהלך מסלול הנפילה הבליסטית של הטיל מהירותו עלתה בהדרגה והגיעה עד ל־5 מאך זאת בשונה מהטיל V-1 שמהירותו הייתה תת־קולית. מאפייני טיסתו ומהירותו לא אפשרו את גילויו באמצעות מכ"ם וגם אילו היה מתאפשר גילויו לא היו לבעלות הברית אמצעים ליירוטו. לפיכך אמצעי הסיכול היחיד כנגד הטיל היה פגיעה באתרי השיגור שלו (אתרי הייצור היו תת־קרקעיים ולכן לא התאפשרה פגיעה בהם).
ח'אלד אל-אסעד
חייו
היה אב ל-11 ילדים, 6 בנים ו-5 בנות, ששמה של אחת מהן זנוביה, על שמה של זנוביה מלכת תדמור. כאשר פרש בשנת 2003, העביר את שני תפקידיו באתר בתדמור לבנו ואליד. דווח ששניהם נעצרו על ידי דאעש באוגוסט 2015. גורל בנו עדיין אינו ידוע.
V-2
פרטים טכניים
באופן אבסורדי, למהירותו העל-קולית של הטיל הייתה השפעה פסיכולוגית חיובית, וזאת מאחר שהטיל לא השמיע את השריקה קודם לנפילתו (כמו שנשמעה טרם נפילת טילי ה־V-1) שיצרה חרדה באוכלוסיית הערים שהופצצו בתקופת המלחמה.
ח'אלד אל-אסעד
מותו
במאי 2015 עברה תדמור לשליטתו של ארגון המדינה האסלאמית (דאעש). ח'אלד אל-אסעד עזר לפנות את המוזיאון של העיר עוד לפני ההשתלטות של דאעש, הנוהג לבזוז עתיקות ולהשמידן או למוכרן לצורך מימון פעולותיו. אל-אסעד נתפס, ואנשי דאעש ניסו לגרום לו לגלות להם את המקום שבו עזר להחביא את המוצגים.
V-2
רקע: עבודתם של גודרד ואוברט
מראשוני חלוצי הטילים המודרניים היה האמריקני רוברט גודרד, אשר נזקפת לזכותו המצאת ובניית רקטת הדלק הנוזלי הראשונה בעולם, אותה שיגר בהצלחה ב־16 במרץ 1926. גודרד והצוות שפעל בהנחייתו שיגרו 34 רקטות בין 1926 ו־1941, ובאחד השיגורים השיג גובה שיא של 2.6 קילומטרים ומהירויות של עד ל־885 קמ"ש. המונוגרפיה שלו משנת 1919 - "על שיטה להגעה לגבהים קיצוניים", נחשבת לאחד הטקסטים הקלאסיים של הטילאות ב. בחיבורו זה, גודרד ניסח כמה מעקרונות היסוד של הטיל המודרני; כמו השימוש בגירוסקופ ובהנעה וקטורית. בחיבור גודרד תיאר ניסויים רבים שערך ברקטות דלק מוצק הפועלות על בסיס אבק שרפה נטול עשן. פריצת דרך קריטית הייתה הרעיון להשתמש בנחיר פליטה שהומצא קודם על ידי הממציא השוודי גוסטב דה לאוול. השימוש בנחיר דה לאוול מאפשר את ההמרה היעילה ביותר של אנרגיית חום של גזים לוהטים לתנועה קדימה. גודרד יישם בהצלחה את השימוש בנחיר הזה, והצליח להגדיל את הנצילות של הרקטות שלו מ־2% ל־64%, ולהשיג מהירויות פליטת גזים של מעל מאך 7. במרץ 1935, גודרד יישם בהצלחה את העקרונות של שימוש בגירוסקופים ובניהוג ווקטורי והצליח לשלב תוכנית הטיה (tilt program) באחת מהרקטות שלו, וכך הרקטה ששוגרה הצליחה לעבור מטיסה אנכית לחלוטין לטיסה אופקית לחלוטין, ונחתה לבסוף במרחק של מעט יותר מ־3 קילומטרים מנקודת השיגור. הצלחה זו המחישה את האפקטיביות של השימוש במערך גירוסקופים כדי לשלוט במסלול הרקטה, ושימשה השראה לכמה מהתכנונים הרקטיים הראשונים של חלוצי הרקטות הגרמנים.
ח'אלד אל-אסעד
מותו
מאז 27 במאי 2015, התיאטרון הרומי בתדמור שימש כמקום להוצאה להורג פומבית של מתנגדי דאעש. סרטון וידאו שנעשה על ידי דאעש מראה את הריגתם של 20 אסירים בידיהם של מוציאים להורג בני עשרה, לעיני מאות גברים וילדים.
V-2
רקע: עבודתם של גודרד ואוברט
באופן עתידני מאוד, גודרד ניבא גם כמה מההיבטים המרכזיים של המסע המודרני בחלל, כגון השימוש באנרגיה סולארית כאמצעי חלופי להנעה, והשימוש במגן חום מתכלה (Ablative heat shield) - אשר במילותיו של גודרד עצמו: "מתוכנן כשכבה מבודדת תרמית שמטרתה להתכלות בחדירה לאטמוספירה, בדיוק כמו פני השטח של מטאור החודר לאטמוספירה". גודרד אף ניבא במובן מסוים את השימוש בהנעה יונית (High-velocity ion propulsion).
דמות חשובה נוספת בפיתוח המוקדם של רקטות הייתה הרמן אוברט הגרמני. בהשפעת ספריו ורעיונותיו של הסופר הצרפתי ז'ול וורן על מסע לירח, אוברט כתב ב־1923 את ספרו "ברקטה אל החלל הבין כוכבי" שהפך גם הוא לאבן פינה בספרות המודרנית על טילים, והצית את דמיונו של ורנר פון בראון. ב־1927 הקים אוברט הקים את "החברה למסעות בחלל" במטרה לקדם מחקר תאורטי ומעשי על הנעה רקטית. הרעיון של רקטות כמושא מחקר, כמו גם הרעיון של שליטה מרחוק (Remote control) בכלי טיס, היו מוקדי התעניינות מרכזיים בקרב גופים צבאיים ואקדמיים שונים בגרמניה במהלך כמה העשורים שקדמו למלחמת העולם השנייה, והקמת הגוף הזה התניעה אף יותר את שיתוף הפעולה במחקר על הנעה רקטית.
חשיבותו של אוברט לא הייתה רק ארגונית, אלא שהוא ערך מספר ניסויים חשובים ברקטות והסיק מהן מסקנות שהיו חשובות לתכנון ה־V-2. במהלך הניסויים שלו ברקטות דלק נוזלי, אוברט הבחין שתהליך ה"אטומיזציה" (כלומר שטיפות הדלק מתחלקות לטיפות קטנות יותר ויותר), או "השמדה עצמית" (Self-destruction) של טיפות הדלק הבוערות מוביל לבעירה מהירה יותר. תופעה זו נובעת מכך שככל שהטיפות קטנות נוצר שטח מגע גדול יותר בין המחמצן וחומר הדלק, מה שמוביל לבעירה מהירה יותר. תגלית זו אפשרה את התכנון של תאי בעירה יעילים יותר מקודם, והיא מרכזית לתכנון מנגנוני הזרקה (Injectors) יעילים בטילים.
היסטוריית פיתוח: תיאור כללי
במלחמת העולם הראשונה, מדינות רבות עשו שימוש ברקטות עם דלק מוצק ולכן בהתאם להסכם ורסאי, נאסר על גרמניה לפתח ולייצר טילים מסוג זה. עם זאת, טילים עם דלק נוזלי כלל לא הוזכרו בהסכם. בסוף שנת 1929, נתן שר הביטחון הגרמני הוראה לבדיקת אפשרות השימוש בטילים לצורך מטרות צבאיות ובשנת 1932 הוקמה תחנה ניסויית עבור טילים עם דלק נוזלי בקומרסדורף שליד ברלין. קולונל וולטר דורנברגר חזה בהדגמה של רקטה ניסויית שפותחה על ידי מהנדס גרמני צעיר בשם וורנר פון בראון, ואף על פי שיכולותיה היו די מוגבלות, התרשם והציע לפון בראון להמשיך את הפיתוח תחת הנהלה צבאית.
פון בראון הסכים להצעה ובשנת 1934 הושגה הצלחה בשיגור טיל A-2 – דגם לא גדול המונע על ידי אתנול וחמצן נוזלי. אף על פי שבאותו הזמן כבר היו קיימות מספר אפשרויות לתערובות של דלקים ומחמצנים, העדיפו אנשי הצבא הגרמנים את השימוש באתנול עקב המחסור התמידי במוצרי נפט בגרמניה. האתנול, לעומת זאת, היה מצוי בשפע והגרמנים עשו בו שימוש לאורך כל מלחמת העולם השנייה.
ח'אלד אל-אסעד
מותו
בתגובה למותו הודיע דאריו פראנצ'סקיני, השר האיטלקי למורשת ופעילויות תרבות ותיירות , שדגלי כל המוזיאונים באיטליה יורדו לחצי התורן לכבודו של אל-אסעד. אונסק"ו והמנהלת הכללית של הארגון, אירינה בוקובה, גינו את רצח אל-אסעד, באומרם: "הם רצחו אותו כי הוא לא הסכים לבגוד במחויבותו העמוקה לתדמור. כאן הוא הקדיש את חייו".
V-2
היסטוריית פיתוח: תיאור כללי
לאחר ההצלחה עם טיל A-2, החלה הקבוצה של פון בראון לפתח את הטילים A-3 ו־A-4 (לימים V-2). את עיקר שיפור היכולות המבצעיות של הטיל ניתן ליחס לעבודות השדרוג שבוצעו במנוע על ידי המהנדס וולטר טיל, ולהבשלה של הידע התאורטי שנצבר על ההתנהגות האווירודינמית של גופים על קוליים (דגם ה־A-3 שפותח קודם נדחה עקב אי־יציבות אווירודינמית שהפגין בניסויים שונים). כדי לבחון את ההתנהגות האווירודינמית של הטיל, נבנו בין 1936 ו־1939 במעבדות הפיתוח שלו כמה ממנהרות הרוח העל־קוליות הראשונות בהיסטוריה, שהותאמו במיוחד לחקר ההתנהגות האווירודינמית של עצמים הנעים במהירויות גבוהות בהרבה (על קוליות עד היפר קוליות) מכל מה שתוכנן עד אז.
לקראת סוף 1941, מרכז המחקר הצבאי בפנמינדה אחז בטכנולוגיות החיוניות להצלחה של ה־V-2. ארבע טכנולוגיות המפתח להצלחת הטיל היו:
עם השגת הטכנולוגיות הנחוצות לבניית הטיל, שני אתגרים טכנולוגיים הכתיבו את אופי התכנון של הדגמים הראשונים של הטילים: הצורך בדיוק והצורך בייצור המוני של הטיל. הצורך הראשון היה האתגר המרכזי בפניו ניצבו המדענים. ישנן שתי שגיאות אפשריות למיקום פגיעת הטיל: שגיאה בכיוון מעוף הטיל (שגיאה בטווח הבליסטי) ושגיאה בכיוון הניצב למישור התנועה ("Guide plane") של הטיל (שגיאה באזימוט). על הראשון התגברו באמצעות חישוב ושליטה ברגע כיבוי מנוע הטיל (שכונה "Brennschluss") ובאמצעות מנגנון ששלט בזווית העלרוד של הטיל (ולפיכך בקצב ההגבהה שלו) כתלות בזמן כך שבסיום השלב הממונע הטיל היה בעל גובה ומהירות "אופקית" מסוימת. לצורך פיתוח המנגנון, פותח במעבדות המחקר בפנמינדה סימולטור מתאים - מחשב אנלוגי שבעזרתו בחנו המדענים פרופילי טיסה שונים (המחשבים האנלוגיים בהם נעזרו פותחו על ידי הלמוט הולצר). בעזרת המחשב של הולצר, שהיה אחד המחשבים הראשונים בעולם שהיו לגמרי אלקטרוניים, נתאפשר לבצע במספר דקות חישובים שלקחו קודם לכן כשבועות אחדים, והתרומה שלו הייתה קריטית להצלחה של פרויקט ה־V-2.
הצורך בדיוק באזימוט נענה בשילוב מחשב אנלוגי במערכת ההנחיה של הטיל, אשר בעזרת המערכות הגירוסקופיות פעל כדי להוציא פקודות אנלוגיות להגאי הטיל לתיקון כיוון תנועתו. המחשב שלט בתנועה הקווית של הטיל ובתנועות הסיבוב בכל הצירים ותיאם ביניהם. השילוב של מערכת הנחיה מבוססת מחשוב אנלוגי בטיל אפשר להקטין את הסטייה האנכית במיקום הפגיעה של הטיל מ־3.5 קילומטר לבערך 0.5 קילומטר. ההישג הזה במחשוב ההנחיה הוא אבן הפינה בהנחיית הטילים הבליסטיים המודרנית, וכן בבקרת טילים (מבחינת הדינמיקה שלהם כגוף קשיח; את הדינמיקה התלת־ממדית של טיל או רקטה מתארת מערכת סבוכה של 6 משוואות דיפרנציאליות מצומדות מסדר שני).
השיגור המוצלח הראשון של הטיל V-2 בוצע במרץ 1942 ואילו השיגור המבצעי הראשון בוצע ב־8 בספטמבר 1944. מספר השיגורים המבצעיים הכולל של הטיל עמד על 3225.
הפיתוח האווירודינמי של ה־V-2
התכנון של טיל ה־V-2 נגזר מן הכוחות האווירודינמים והטמפרטורות להם הוא נחשף במהלך מעופו. הצורה, המבנה והביצועים תלויים באופן חזק במידת הידע על התנאים האווירודינמיים והתרמודינמיים במהלך טיסה על קולית, ואלו לא היו ידועים כלל בתחילת הפיתוח של רקטות ארוכות־טווח. מחקרים סיסטמטיים על גרר, יציבות, בקרה וחימום אווירודינמי של הגוף העל קולי היו חייבים להיעשות לפני שניתן יהיה לשגר רקטות ארוכות טווח בהצלחה. בעיני החוקרים, מטרות המחקר הזה היו בראשונה תכנון עיצוב אווירודינמי כזה שיאפשר יציאה יציבה ומוצלחת מהאטמוספירה של כדור הארץ, ושנית, להשתמש בידע האווירודינמי שנצבר לתכנון מערכת בקרה אפקטיבית לטיל ה־V-2 שתוכל לייצב אותו במהלך מעופו - שתוכל לטפל באוסצילציות העלרוד והסבסוב וכן בסטייה מהמסלול המתוכנן (על כן כונה אחד מרכיבי מחשב הטיל Lateral Integrator - אינטגרטור תאוצה בציר הרוחב), ובסופו של דבר תביא לסטייה קטנה יותר במיקום הפגיעה של הטיל.
כשהמחקר האווירודינמי השיטתי החל ב־1937, לא הרבה מידע היה קיים על גופים במהירות על קולית. רסיסי מידע יכלו להיאסף מחקירות בליסטיות אשר נערכו על קליעים מיוצבי־ספין. ההתנהגות של הקליע המסתחרר הותקפה מתמטית במהלך העשורים הקודמים באמצעות גזירת המשוואות הגירוסקופיות המתארות את תנועת הקליע אשר מהן הוסק מקדם היציבות של הקליע. אף על פי כן, הרכיבים של הכוחות והמומנטים האווירודינמיים והאינטראקציות המורכבות שלהם, במיוחד בזרימה על קולית, היו לא ידועים. כדי לחקור את הטריטוריה החדשה, החוקרים נשענו באופן נרחב על פרסומים קודמים של Busemann, קרמן, פרנדטל, אקרט, ואחרים. בעזרתם של פרסומים קודמים אלו, הם חישבו את התפלגות הלחץ על הגופים של ה־A-4 וה־A-5 באמצעות שיטת הבורות והמקורות. מאוחר יותר במהלך המלחמה, הם פיתחו שיטות מתמטיות חדשות משלהם לחישובים תאורטיים על גופים בעלי סימטריה גלילית. תוצאות החישובים החשובים האלה שימשו כדי למצוא צורות אופטימליות מבחינת גרר עבור הטיל, וחוקר בשם וולפגנג האק חישב ב-1941 את צורת הגוף האופטימלית מבחינת מזעור גרר גלים (wave drag) - ה- Sears–Haack body. צורתו הסופית של גוף ה-V2 דמתה למדי לצורה זו, והחישוב נשמר בסוד במהלך תקופת המלחמה. בעלות חשיבות ראשונה במעלה עבור צוות ההנחיה של פון בראון היו גם המחקרים על הריסון האווירודינמי של הטיל, אשר הדגימו כיצד הטיל מתנהג במהלך החדירה לאטמוספירה. בעיה זו הותקפה באינטנסיביות על ידי חטיבת המחקר, ו־W. Heybey חקר פתרונות שונים של המשוואות הדיפרנציאליות המתארות את הריסון. ניסויים שנערכו הדגימו איך דגמים מסוימים, אף שהיו בעלי זווית התקפה קרובה ל־180 מעלות, פנו בחדות לכיוון הרוח וייצבו את עצמם בכיוון זה באמפליטודות הקטנות במהירות.
מחקרים נוספים נערכו גם על השפעת הסילון הנפלט מגוף ה־V-2 על הגרר האווירודינמי על גוף הטיל. במסגרת זו נערכו חישובים תאורטיים על זווית התרחבות הסילון (jet expansion angle) במספרי מאך וגבהים שונים. החישובים הראשונים שנערכו על הסילון הסימטרי העידו על זווית התרחבות גבוהה למדי של 70 מעלות בגובה של הפסקת פעולת המנוע, שהוא בערך 25 קילומטר, הרבה מעבר לזווית ההתרחבות הצפויה של 45 מעלות. אף על פי כן, חישובים נוספים שנערכו מאוחר יותר העידו, שהודות לאפקטים אווירודינמיים מסוימים, זווית ההתרחבות תהיה בכל זאת נמוכה במקצת מ־45 מעלות. ממצאי הסיכום קבעו, שבתחום התת־קולי הגרר עולה כתוצאה מהשפעת הסילון, בעוד שבתחום העל קולי הגרר יורד כתוצאה מהשפעת הסילון. ההסבר לתופעה המעניינת הזו הוא שבזרימה תת־קולית, בגבהים נמוכים ועם מעט התרחבות סילונית, הסילון מאיץ את האוויר הנוכח מאחורי הגוף, ובכך מוריד את הלחץ הסטטי באזור הבסיס וגורם לתוספת גרר. בזרימה על קולית לעומת זאת, הסילון לובש צורה חרוטית משמעותית, ולכן כל זרימת האוויר שמסביב לטיל צריכה לעבור דרך אזור שעבר דחיסת הלם (compression shock). הדבר משפיע על משטר הזרימה מסביב לגוף וגורם להתנתקות שכבת הגבול מגוף הטיל, ולהפחתת הגרר.
מכלול התוצאות התאורטיות שנצברו שימש לבסוף ליצירת העיצוב האווירודינמי הייחודי של הטיל. ארבע הכנפיים האווירודינמיות של הטיל מוקמו מטעמי סימטריה בזוויות של 90 מעלות אחד יחסית לשני. כל אחת מהכנפיים הייתה משוכה לאחור בזווית של 60 מעלות, ואורכה היה שני קליברים מלפנים לבסיס וחצי קליבר מאחורי הבסיס. השפה האחורית של הכנף הייתה משוכה לאחור בזווית של 45 מעלות כדי להשאיר מרחב מספיק להתרחבות של הסילון בגובה רב. השפות החיצוניות התבדרו בזווית של 2 מעלות יחסית לציר הטיל.
במקור, החומר ממנו עשוי "עור" הטיל (השכבה החיצונית ביותר שלו) נבחר בעיקר משיקולים מכניים של הפחתה מרבית של משקל הרקטה. אף על פי כן, החישובים אשר G. Eber ערך בפנמינדה הראו שהשכבה החיצונית של הטיל תהיה חייבת לעמוד בטמפרטורות גבוהות בצורה יוצאת דופן - הודות לאפקט המשולב של הדחיסה האדיאבטית של האוויר מסביב לטיל ושל החיכוך עם האוויר. החישובים הראו שצפויה טמפרטורה של יותר מ־1,000 מעלות צלזיוס במספר מאך M = 5, על כן החומר ממנו הורכבה השכבה החיצונית נבחר בקפידה.
פיתוח המנוע
כשתכנון המנוע החל, תעלומות רבות אפפו את תהליך הבעירה, במיוחד מנקודת המבט המתמטית; שאלות רבות כגון כמה זמן בעירה מסוימת תימשך, ומה הדחף לפי הזמן שתהליך בעירה מסוים מפיק, חסרו פתרון מתמטי מדויק. פתרונות כאלו היו בעלי חשיבות קריטית לתכנון היבטים רבים של המנוע, במיוחד עקב העובדה שהדחף שהמנוע צריך להפיק צריך לעלות עם הזמן (משיקולים של חיסכון אנרגטי; צפיפות האוויר יורדת משמעותית עם הגובה ואיתה הגרר האווירודינמי, על כן יש להשקיע את רוב הדחף באזור בו הגרר נמוך יותר). אחד החיבורים החשובים בו נעזרו מתכנני הטיל היה ספרו של Aurel Stodola על טורבינות קיטור. עבודה חלוצית רבה בתחום נעשתה במכוני מחקר שונים בגרמניה. פרופסור שילר מלייפציג תרם רבות להבנה של תהליך הקירור הרגנרטיבי (Regenerative Cooling), ופרופסור קארל וגנר מדרמשטט סיפק מודל מתמטי ופתרון מתמטי לתהליך הבעירה. מספר חוקרים נוספים בדרזדן תרמו רבות לביאור תהליכי האטומיזציה ולחקירה הניסויית של גזי הפליטה ונצילות הבעירה. במסגרת חקירות אלה הושג מספר רב של תוצאות תאורטיות - בין היתר הוגדר האורך האופייני L^* של מנוע רקטי כ־ (כאשר V_c הוא הנפח התאורטי של תא הבעירה ו־A_t הוא שטח החתך המינימלי של נחיר הפליטה). הפתרון המתמטי לתהליך הבעירה אפשר למשל לחשב את זמן ההישארות של אלמנט דלק בתא הבעירה, מה שאפשר לקבוע את הנפח התאורטי V_c של תא הבעירה, בתוצאה שהפכה ליסודית מאז בתרמודינמיקה של מנועים רקטיים.