cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שברולט קורבט
הדור הרביעי (1984–1996)
ייצור הדור הרביעי רגיל החל ב -3 בינואר 1983;שנת דגם 1984 והמשלוח ללקוחות החל במרץ 1983. המודל משנת 1984 הכיל מנוע V8 'קרוספייר' L83 בנפח 5.7 ליטר החזק ב-5 כ"ס מהגרסה הסופית של מודל הדור השלישי משנת 1982. יוצרה שלדה חדשה עם קליפרים מאלומיניום בבלמים ומתלים העשויים מאלומיניום בלבד כדי לחסוך במשקל ולשמור על הנוקשות. לדגם החדש היה גג סמי-קונברטיבל ללא חיזוק מרכזי. הוסף לוח מחוונים אלקטרוני חדש עם תצוגת LCD למד המהירות והטכומטר הגיעו בגרסת הבסיס. החל משנת 1985, מנוע L89 המפיק 230 כ"ס עם יציאה מכוונת להזרקת דלק נעשה למנוע הסטנדרטי.
החל מספטמבר 1984 ועד 1988 הוצעו תיבות הילוכים דאג נאש "4+3" - ארבעת ההילוכים הראשונים ידניים משולבים ושלושת ההילוכים האחרונים הם אוטומטיים. התיבה עוצבה בצורה כזאת כדי שתוכל להתאים לתקן של משק הדלק האמריקני. מאז 1981 (כשהיא הוצעה בפעם האחרונה), התיבה הידנית לא הוצעה בקורבא ועד סוף שנת 1984. ההעברה הוכחה כבעייתית והוחלפה לבסוף בתיבת הילוכים ידנית מודרנית מדגם ZF בשנת 1989.
בשנת 1986 מכונית הבטיחות השנייה של אינדיאפוליס 500 שוחררה. היא הייתה הקבריולה הראשונה מבין דגמי הקורבט מאז שנת 1975. בשנת זו הוספו איתות בגבוה ובמרכז (CHMSL), ואור בלימה שלישי (גם כן במרכז) כדי לעמוד בתקנות בטיחות. בזמן שהצבע של מכונית הבטיחות שהייתה בשימוש במרוצים היה צהוב, לכל דגמי הקבריולה משנת 1986 היה סמל אינדיאפוליס 500 מותקן על הקונסולה, מה שהופך כל אחת מהן לדגם מ"גרסת רכב הבטיחות". בשנת 1987, אופציית ה-B2K בעלת המדגש הכפול הוצעה ישירות מהמפעל. הקורבט קאלווי היית אפשרות ייצור רגילה (RPO B2K). אופציית ה-B2K המשיכה משנת 1990 עד 1991 יחד עם אופציית הקורבט ZR-1, אשר אז החליפה אותה. דגמי ה-B2K הפיקו 345 כ"ס ו-62 קג"מ של מומנט; גרסאות מאוחרות יותר התפארו בהפקת 450 כ"ס ו-84 קג"מ של מומנט.
בשנת 1988 הופצו מהדורת יום השנה ה-35 לקורבט. כל אחת מהם הכילה תג מיוחד עם מספר זיהוי המוטבע ליד בורר ההילוכים, עם גימור חיצוני, פנימי ולגלגלים בצבע לבן. בשנת 1991, כל דגמי הקורבט קיבלו עדכונים לגוף, לעיצוב הפנים ולגלגלים. הפגוש האחורי הקמור שהורכב בדגמי ZR-1 משנת 1991 מלבד דגם הבסיס הורכב גם בקורבט L98, מה שהפך את העיצוב של דגם ZR-1 היקר אפילו דומה יותר לזה של דגם הבסיס. ההבדל הברור ביותר שנותר בין הבסיס והקורבט ZR-1, מלבד הגלגלים האחוריים הרחבים היה מיקום האיתות הייחודי (CHMSL), אשר שולב בפגוש האחורי החדש בדגמי הבסיס, אך נותר בחלק העליון של הפתח האחורי בדגמי ZR-1.
בשנת 1992, הוצג המנוע LT1 בעל 300 כ"ס ו-220 קילוואט, עליה של 50 כ"ס ב-37 קילוואט מעל למנוע L98 שהיה בשימוש קודם לכן. מנוע זה הכיל זרימת קירור הפוכה (בה הראשים התקררו לפני הבלוק), אשר אפשרה יחס דחיסה גבוה יותר של 10.5:1. מפלג חדש הוצג גם כן לראשונה בשם "אופטיספארק". המפלג הונע ישירות מחלקו הקדמי של גל הזיזים ומוקם מעל כיסוי הטיימינג, בדיוק מעל הגל הארכובה והמאזן ההרמוני. בשנת 1992 הוצג לראשונה מערכת למניעת סחרור גלגלים בתחילת נסיעה (ASR), צורה של בקרת משיכה אשר מנצלת את הבלמים, השהיית ההצתה, והמשנק הקרוב לתחתית של הקורבט, כדי למנוע סיבוב יתר של הגלגלים האחוריים ובעקבות זאת, אובדן שליטה. מכשיר בקרת המשיכה ניתן היה לכיבוי אם רצו בכך.
מהדורת שנה מיוחדת לרגל יום השנה ה-40 של הקורבט שוחררה בשנת 1993 והכילה צבע אדום-רובי, תגי "יום השנה ה-40", וגם מושבים רקומים. הקורבט של שנת 1993 הציגה גם את מערכת פסיבית של כניסה ללא מפתח, מה שהפך אותה למכונית הראשונה של ג'נרל מוטורס עם מערכת כזו. הייצור של דגם ZR-1 הסתיים בשנת 1995, אחרי 6,939 מכוניות שנבנו. 1996 הייתה השנה האחרונה של ייצור הדור הרביעי, והכיל דגמים ואפיונים ייחודיים. ב-1996 נמכר דגם הגראנד ספורט וגרסת אספנים, OBD II (מערכת אבחון ודיווח על תקלות) צמיגי "ראן פלאט" (בעלי יכולת להמשיך בנסיעה גם לאחר תקר) ומנועים LT4. מנוע LT4 בתוצרת V8 עם 330 כ"ס ב-246 קילוואט היו זמינים רק עם תיבת הילוכים ידנים, בזמן שכל מנועי LT1 בעלי 300 כ"ס ב-224 קילוואט היו בעלי תיבת הילוכים אוטומטית.
שברולט שחררה את גרסת הגראנד ספורט (GS) בשנת 1996 כדי לסמן את סוף הייצור של הדור הרביעי לקורבט. הכינוי גראנד ספורט היה מחווה למודל הגראנד ספורט המקורי אשר יוצר בשנת 1963. סך הכול יוצרו 1,000 דגמי גראנד ספורט, 810 במרכב קופה ו-190 במרכב קבריולה. הגראנד ספורט של שנת 1996 הייתה מצוידת במנוע LT4 בתצורת V8 לביצועים גבוהים, אשר מייצר 330 כ"ס ב-246 קילוואט ו-46 קג"מ של מומנט. הגראנד ספורט הגיע רק בצבע כחול אדמירל עם רצועות לבנות באמצע, וגלגלים שחורים ושני פסים אדומים על קשת הגלגל הקדמי משמאל. סה"כ יוצרו 366,227 דגמי קורבט בדור זה במחירי בסיס שנעו בין $21,800 ל-$37,225.
הדור החמישי (1997–2004)
ייצור הדור החמישי של הקורבט החל בשנת 1997 והסתיים בשנת 2004. הדור החמישי של הקורבט הגיע למהירות שיא של 291 קמ"ש ועל פי סיקורי כתבי הרכב היא שופרה כמעט בכל תחום בהשוואה לדור הקודם של הקורבט עם התווספותם של ציר תמסורת אחורי וצינור מומנט למכונית, גרם לעלייה חדה בקשיחות המבנית ולעיצוב הרבה יותר מעוגל. כמו כן, ג'נרל מוטורס הציגו את מנוע ה"סמול בלוק" LS1 לראשונה. הדור השלישי של מנוע ה"סמול בלוק" V8 עוצב לחלוטין מחדש. כעת, כולו היה עשוי מאלומיניום עם הצתה ללא מפלג וצילנדר עם סדר בערה חדש. תחילה הוא ייצר 345 כ"ס ב-257 קילוואט ב-47 קג"מ של מומנט, אך הועלה בהמשך ל-350 כ"ס ב-260 קילוואט בגרסה של שנת 2001. המנוע החדש, משולב עם גוף חדש ומקדם הגרר 0.29 הנמוך שלו, היה מסוגל להגיע ל-28 מייל לגלון דלק בכביש מהר.
בשנה הראשונה שלה, הקורבט מהדור החמישי הייתה זמינה רק במרכב קופה, למרות שהפלטפורמה החדשה תוכננה מהיסוד להיות קבריולה, אשר התאפשר בשנת 1998, הגג הקבוע-קופה בשנת 1999. רעיון אחד לגג זה היה שהמודל יהיה גרסה מופשטת מאבזור ובעל מנוע V6 אפשרי (שזכה לכינוי "בילי בוב"). בשנת 2000 תוכניות לגג זה הניחו את היסודות להחזרת הקורבט Z06 בשנת 2001, אופציה מקצועית שלא נראתה מאז הקורבט שתכנן זורה ארקוס דנטוב בשנת 1963.
מודל ה-Z06 החליף את מודל הקופה עם הגג הקבוע, כמודל עם הביצועים הגבוהים בדור החמישי של הקורבט. במקום גל זיזים כפול עילי כבד יותר כמו בקורבט ZR-1 של הדור הרביעי, הקורבט Z06 הנוכחית השתמשה במנוע LS6 המפיק 385 כ"ס ב-285 קילוואט, נגזרת של המנוע LS1 הסטנדרטי. באמצעות שימוש בעיצוב גג קבוע הרבה יותר נוקשה התאפשר ל-Z06 אחיזה חסרת תקדים הודות לבלמים המשודרגים והגוף הגמיש פחות. מאפיינים אלה, יחד עם השימוש בחומרים כגון מערכת פליטה מטיטניום ומכסה מנוע מסיבי פחמן בשנת 2004, הוביל לחיסכון נוסף במשקל ושיפור בביצועים בקורבט Z06 של הדור החמישי. ה-LS6 שודרג בהמשך ל-405 כ"ס ב-302 קילוואט בשנים 2002–2004. למרות שתפוקת הכוח בקורבט Z06 הנוכחית שווה לזו של הקורבט ZR-1 בדור הרביעי, השיפורים בקשיחות, במתלים, בבלמים והפחתת המשקל עשו את הדור החמישי למהיר יותר מאשר הקורבט ZR-1 בדור הרביעי.
הדור השישי (2005–2013)
הדור השישי של הקורבט שמר על עיצוב המנוע הקדמי ותיבת ההילוכים האחורית של הדור החמישי, אבל כל היתר היה חדש לחלוטין, כולל עבודת גוף חדשה עם פנסים חשופים בפעם הראשונה מאז 1962, תא נוסעים גדול יותר, מנוע חדש בנפח 6.0 ליטר ומתלים המעובדים גאומטרית מחדש. היה לה בסיס גלגלים ארוך יותר מאשר הדור הקודם, אבל האורך והרוחב הכולל היה נמוך יותר מהדור הקודם, לכאורה כדי להרחיב את הפנייה לשוק האירופי. המנוע LS2 בתצורת V8 בנפח 6.0 ליטר הפיק 400 כ"ס ב-300 קילוואט ב-6000 סל"ד ו-55 קג"מ של מומנט ב-4400 סל"ד, מה שאפשר לה להגיע מעמידה ל-100 קמ"ש ב-4.2 שניות. מהירות השיא שלה הגיעה ל-310 קמ"ש.
הדור השישי של הקורבט לא התאים לצריכת הדלק הטובה באופן יחסי לזו של הדור הקודם, זאת למרות שהיה לה מקדם גרר נמוך יחסית של 0.28 ומשקל ברוטו נמוך, היא השיגה צריכת דלק של 16 מייל לגלון דלק בנסיעה בעיר ו-26 מייל לגלון דלק בנסיעה בכביש מהיר וצוידה בתיבת הילוכים ידנית או אוטומטית. כמו כל התיבות הידניות של דגמי הקורבט משנת 1989 ועד אז, התווספו לה מערכת סיוע ממוחשבת לבחירת הילוך לצורך שיפור צריכת הדלק על ידי דרישה מהנהגים להעביר מההילוך הראשון ישירות לרביעי במהירות נמוכה או בתנאי מצערת נמוכים. תכונה זו עזרה לקורבט מהדור השישי להתעלם ממס על כלי רכב הצורכים הרבה דלק וכן להשיג תוצאות טובות יותר בצריכת הדלק.
השברולט קורבט Z06 הגיעה בשנת 2006 ברבע השלישי של שנת 2005. היה לה גרסה של המנוע ה"סמול בלוק" אשר הייתה בנפח של 7.0 ליטר בשם LS7. בנפח של 7.0 ליטר, לקורבט Z06 היה מנוע הסמול בלוק הגדול ביותר שאי פעם הוצע על ידי ג'נרל מוטורס. זאת משום שהמנועים בנפח 7.0 ליטר הקודמים אשר נעשה בהם שימוש בדגמי הקורבט של סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, היו מנועים מסוג "ביג בלוק", מידת ה-LS7 עוגל כלפי מטה. התפוקה הרשמית הייתה 505 כ"ס ב-377 קילוואט והאצה מעמידה למאה קמ"ש בכמעט 3.7 שניות. המהירות המרבית הייתה 318 קמ"ש.
בשנת 2008, הקורבט קיבלה רענון קל: מנוע LS3 חדש עם עלייה בקיבולת ל-6.2 ליטר, אשר הפיק 430 כ"ס ב-321 קילוואט ו-58 קג"מ של מומנט (436 כ"ס ב-325 קילוואט ו-59 קג"מ של מומנט אם היא הוזמנה עם מערכת פליטה ייחודית אופציונלית לביצועים גבוהים). תיבת ההילוכים הידנית בעלת 6 יחסי ההעברה שיפרה גם כן את הצמדת המעבר וזינוק מעמידה ל-100 קמ"ש נעשה כמעט ב-4.0 שניות, כאשר עם התיבה האוטומטית הוגדרה למעבר הילוכים מהיר יותר אשר נתן לדור השישי של הקורבט האוטומטית אשר זינקה גם היא מעמידה ל-100 קמ"ש בכמעט 4.0 שניות, אך במקרה זה מדובר בזינוק מהיר יותר מכל קורבט אוטומטית אחרת בייצור סדרתי. עיצוב הפנים עודכן מעט וחבילת מעטפת ה-4LT מעור התווספה. הגלגלים גם כן עודכנו לחישוקים בעלי עיצוב של חמישה חישורים. הקורבט ZR1 הוצגה לתקשורת לראשונה בדצמבר 2007 על ידי ג'נרל מוטורס, אז נחשף כי היעד שלהם של 100 כ"ס לליטר, הושג על ידי המנוע LS9 החדש עם מדגש על-איטון בנפח 6.2 לליטר אשר ייצר 638 כ"ס ב-476 קילוואט ו-83 קג"מ של מומנט. מנוע ה-LS9 היה הכי חזק שאי פעם נעשה בו שימוש בייצור מכוניות הספורט של ג'נרל מוטורס. מהירות השיא שלו היא 330 קמ"ש.
החל משנת 2011, הוצע לקונים של הקורבט Z06 והקורבט ZR-1 ההזדמנות לסייע בבנייה של המנוע שלהם. הפרויקט הוצע תחת הכותרת "המנוע של קורבט לבנות חוויה", הקונים שילמו תוספת כדי לטוס לוויקסום, מישיגן, שם נמצא מרכז הבנייה של סדנת השיפורים של ג'נרל מוטורס. המשתתפים עזרו לעובדי פס הייצור לבנות את המנוע V8, אשר משם נשלחה המכונית למוזיאון הקורבט הלאומי בבאולינג גרין, קנטאקי, ליד נקודת הייצור הסופית של הקורבט.
הקורבט האחרונה מהדור השישי יוצרה בפברואר 2013.
בחודש מאי 2013, חקירה פדרלית הכריזה על בעיות תאורה ביותר מ-100,000 רכבים מהדור השישי של הקורבט.
הדור השביעי (2014–2019)
הדור הבא של הקורבט, הדור השביעי, היה בפיתוח החל משנת 2007. במקור בשברולט תכננו להשיק אותה בשנת 2011, ההשקה שלה נדחתה ב-3 שנים. ב-18 באוקטובר 2012, ג'נרל מוטורס אישרו באופן רשמי שהדור השביעי של השברולט קורבט יופיע לראשונה ב-13 בינואר 2013, בתערוכת המכוניות הבינלאומית של צפון אמריקה בדיטרויט. היא שוחררה לבסוף לייצור בשנת 2014. פריסת מנוע אמצעי ומנוע אחורי נלקחו בחשבון, אבל פלטפורמת הנעה האחורית (RWD) נבחרה כדי לשמור על עלויות ייצור נמוכות יותר. הקורבט הראשונה מדור זה נמסרה ברבעון השלישי של שנת 2013. למשווקים ולמתכנני המוצרים של ג'נרל מוטורס, העובדה שהקורבט הפכה לידועה כ"צעצוע לגברים מבוגרים" הפכה לגורם עיקרי בתכנון הדור הבא של הקורבט. מחקרים הראו כי בסביבות 46% מהקונים של דגמי הקורבט מינואר 2012 ועד אוקטובר של אותה שנה, היו בני 55 ומעלה, בהשוואה ל-22% מהרוכשים של אאודי R8, ו-30% מהרוכשים של הפורש 911. מנהל השיווק של שברולט, כריס פרי, הכיר בכך שיותר מדי אנשים אותה כמכונית של "השרברב המוצלח". ג'ון פיצפטריק, מנהל השיווק של הקורבט אמר כי "ישנו פתגם ישן, אף אחד לא רוצה להיראות נוהג ברכב של אדם זקן". כדי להתמודד עם תפיסה זו, ג'נרל מוטורס תכננו לעשות את הדור החדש של הקורבט ליותר אטרקטיבי בעבור אנשים צעירים. לשם כך, גרסה מוסווית של המכונית הייתה זמינה במשחק הווידאו הפופולרי Gran Turismo 5 בנובמבר 2012. כחלק ממאמץ השיווק הקשור עם כניסת הדור החדש, במירוץ האינדיאנפוליס 500 של שנת 2013 נעשה שימשו בקורבט בפעם ה-12 כמכונית הבטיחות.
הצלחה במכירות של קורבט החדשה חשובה לג'נרל מוטורס. חברת השירותים הפיננסיים "The Motley Fool" דיווחה כי הקורבט יכלה לייצר רווח של 10,000$ או יותר בעבור כל דגם נמכר. הרווח של ג'נרל מוטורס במכירות הוא נפרד מהרווח שנעשה על ידי סוכנויות מכירה עצמאיות.
השברולט קורבט משנת 2014 עשתה שימוש במנוע 1LT בנפח 6.2 ליטר אשר מפיק 455 כ"ס ב-339 קילוואט או 460 כ"ס ב-340 קילוואט עם מערכת הפליטה בגרסת האופציונלית לביצועים גבוהים. המנוע 1LT (הסימון "LT1" היה בשימוש לראשונה על ידי ג'נרל מוטורס בשנת 1970 ומאוחר יותר בשנת 1992) הוא במשפחת המנועים "סמול בלוק" של ג'נרל מוטורס, אשר ישמש בכלי הרכב של ג'נרל מוטורס כאפשרות מנוע ה-8V קטן וחדש. הוא כולל שלוש טכנולוגיות חדשות למנועי ה-8V של ג'נרל מוטורס, אם כי הן זמינות במנועים אחרים בשוק: הזרקה ישירה, תזמון שסתומים משתנה ומערכת ניהול צריכת דלק אקטיבית. מזרקי הדלק ממוקמים מתחת לסעפת היניקה. הקורבט שמרה על ההנעה האחורית עם ציר תמסורת הממוקם מאחור. ברירת ההילוכים כוללת 7 יחסי העברה ידניים או 6 יחסי העברה אוטומטיים עם דוושת העברה בהגה. עיצוב הפנים החדש כולל מושבים אחוריים רחבים כסטנדרט, וגרסאות ספורטיביות יותר עם כריות צד גבוהות אופציונליות. לוגו הדגל של הקורבט עודכן למכונית החדשה ונספו יצירות קטנות של סטינגריי התווספו לעיטורים של המכונית.
שברולט הציגה את הדור השביעי של הקורבט Z06 בתערוכת הרכב של דטרויט בשנת 2014. לקורבט Z06 של שנת 2015 יש 650 כ"ס ממנוע LT4 מוגדש עשוי אלומיניום בתצורת V8 ובנפח 6.2 ליטר.
הקורבט החדשה הקימה לתחייה את הכינוי "סטינגריי" (המאוית במקור "סטינג ריי"), אשר נעשה בו שימוש לאחרונה בדור השלישי של הקורבט, בשנת 1976.
הקורבט סטינגריי קופה משנת 2015 עם חבילת ה-1LT מוצעת למכירה בארצות הברית בעבור 54,000$ ובמרכב קבריולה בעבור 59,000$.
דגם הספורט הבריטי אידין גרין זקלה בסגנון מכוניות רטרו אשר מיוצר משנת 2018 מבוסס על "שברולט קורבט" דור 7 (פלטפורמה ומנוע).
הדור השמיני (2020–היום)
התחלת הדור השמיני התחילה ב-2020 עד היום, הדור השמיני יצאה עם שיפורים ושינויים מהדור השביעי.
צום לסירוגין
צום לסירוגין (באנגלית: Intermittent Fasting או IF) הוא מונח המאגד בתוכו מגוון שיטות של אכילה תחומה בזמן (Time Restricted Feeding), כמו ארוחה אחת בלבד ביום (OMAD), כאשר בשאר הזמן אפשרית רק שתייה של נוזלים ללא קלוריות (כגון מים, תה או קפה ללא סוכר) וצריכה של מינרלים. הצום לסירוגין מורכב משני תחומי זמן, האחד תחום זמן הצום או אי האכילה והשני תחום זמן האכילה, החוזרים על עצמם באופן מחזורי לסירוגין בדרך כלל במחזור יומי.
הסיבות לעשיית צום לסירוגין
הצום לסירוגין משמש אנשים לצרכים הבאים:
מחקרים
ישנם מחקרים המראים על כך שצום לסירוגין מאפשר שיפור מדדים משמעותי לחולי סוכרת סוג 2 וישנם רופאים המציינים אף כי הצליחו לגרום לסוכרת לסגת באופן מלא.
מחקרים אחרים מראים כי עכברים שהושמו בצום לסירוגין האריכו את תוחלת החיים שלהם באופן משמעותי ביחס לעכברים שהואבסו ללא הפסקה.
השיטות המקובלות
השיטות המקובלות לעשיית צום לסירוגין הן:
סיכונים בצום לסירוגין
המצדדים בשיטה מדגישים שאינה מתאימה לספורטאים, לנשים בהריון, לנשים מיניקות, לילדים מתחת לגיל 18, לאנשים בתת-משקל (מתחת ל-BMI 18.5) ולאנשים עם הפרעות אכילה.
מלך למפדוזה
"מלך למפדוזה" (ביידיש: דער קעניג פון לאמפעדיסא; באנגלית: The King of Lampedusa) הוא מחזה מאת שמואל הרנדורף, שנכתב בשנת 1943 בעקבות מקרה אמיתי. מאיר צלניקר עיבד וביים את המחזה, והוא הוצג 200 פעמים על בימת תיאטרון יידיש בלונדון, בשנת 1944. נוסח עברי הוצג באותה שנה בתיאטרון "המטאטא".
רקע
האי האיטלקי הקטן למפדוזה, שבין מלטה לתוניסיה, היה נתון ביוני 1943 להפצצות כבדות של בעלות הברית שנועדו להביא לכניעתו לקראת הנחיתה בסיציליה.
מפציץ מיושן מדגם פיירי סורדפיש של חיל האוויר המלכותי הבריטי, ובו שלושה אנשי צוות - הטייס סידני כהן, הנווט פיטר טייט, והמקלען לסלי רייט - נקלע לאזור במקרה ב-12 ביוני, לאחר שתעה בדרכו מעל הים התיכון, ונאלץ לנחות באי מחוסר דלק. המפקד האיטלקי מסר לאנשי הצוות הנבוכים כתב כניעה, כדי שיעבירו אותו למפקדת בעלות הברית. אנשי הצוות חזרו לבסיסם, וחבריהם לטייסת החלו לכנות אותם "מלכי למפדוזה". הסיפור פורסם בהרחבה בעיתונות, ובפרט, הכה גלים באיסט אנד של לונדון, שם גדל סידני כהן.
נתן אלתרמן כתב בעקבות האירוע את שיר הטור השביעי "למפדוזה כהן".
המחזה
המחבר, שמואל הרנדורף (לימים דורפסון, 1900–1969), שהה אז בלונדון ככתב של עיתון יהודי בארצות הברית. הוא ביסס על האירוע מחזה פנטזיה. במערכה השנייה, הגיבור סם קגן, שדמותו מבוססת על הטייס סידני כהן, חולם שהוא אכן הופך למלך, מקים בלמפדוזה ממלכה יהודית, והמוני יהודים מן האיסט אנד מהגרים אליה. המסר של המחזה הוא ציוני: בסוף המחזה, לאחר שהעניינים בממלכה משתבשים, מחליטים תושביה לעלות לארץ ישראל.
הפקות
המחזה עובד למחזמר, והוצג בלונדון על ידי להקת התיאטרון של מאיר צלניקר. הצגת הבכורה נערכה ב-31 בדצמבר 1943. ההצגה הפכה ללהיט למרות קשיי המלחמה, וסוקרה בהרחבה בעיתונות האנגלית. גם התועמלן הנאצי ויליאם ג'ויס ("לורד האו האו") התייחס להצגה באחד משידורי הרדיו שלו מברלין. התקיימו 200 הופעות, עד אוגוסט 1944.
המחזה תורגם לאנגלית ושודר כתסכית ב-BBC.
המחזה תורגם גם לעברית, והוצג בארץ ישראל בתיאטרון "המטאטא". השתתפו משה חורגל, תיאודור ביקל, יעקב אבא, ברונקה זלצמן, ואחרים. הטייס סידני כהן ראה הצגה זו בחיפה, בהיותו בחופשה.
דוקטור למפדוזה
השחקן היהודי הסובייטי שלמה מיכאלס ביקש ב-1944 אישור להציג בברית המועצות גרסה של המחזה ובה יוחלף המסר הציוני במסר של כמיהה אל המחוז היהודי האוטונומי בירוביג'ן. הרנדורף סרב. באוקטובר 1948, אחרי רצח מיכאלס, הוצג בתיאטרון היהודי במוסקבה מחזה בשם דוקטור למפדוזה מאת פרץ מרקיש. הרנדורף חשד כי הוא מבוסס על "מלך למפדוזה".
במאה ה-21
המחזה פורסם כספר, ביידיש עם תרגום לאנגלית, בשנת 2003. סרט דוקומנטרי קצר של ארנולד שוורצמן, העוסק באירוע ובמחזה, הוצג בשנת 2006 במכון למוזיקה יהודית (Jewish Music Institute) בלונדון. שוורצמן תכנן להפיק גם סרט עלילתי בנושא, אך התוכנית טרם מומשה.
סידני כהן
סידני כהן, הטייס שעל סיפורו מבוסס המחזה, גדל בבית יתומים יהודי בלונדון. עד לגיוסו לחיל האוויר המלכותי, בשנת 1941, עבד כגזרן בתעשיית הביגוד. הוא נהרג בתאונת מטוס ב-26 באוגוסט 1946.
קתרין הלמונד
קתרין מרי הלמונד (באנגלית:  Katherine Marie Helmond; 5 ביולי 1929 – 23 בפברואר 2019) הייתה שחקנית אמריקאית, זוכת שני פרסי גלובוס הזהב על תפקידיה בסדרות "בועות" ו"מי הבוס?". היא השתתפה בסרטים "ברזיל", "שודדי הזמן" ו"נשואה לשניים".
ביוגרפיה
הלמונד נולדה בעיר גלווסטון שבטקסס. בתם היחידה של תלמה וג'וזף הלמונד. היא גדלה כנוצרייה קתולית לצד אמה וסבתה. בצעירותה נסעה לפתח את קריירת המשחק שלה בבמות תיאטרון בניו יורק.
טלוויזיה
הלמונד נודעה כאחת מהשחקניות הקומיות הטובות ביותר על מסך הטלוויזיה בשנות ה-80. היא הופיעה בתפקיד הראשי בקומדיית המצבים "בועות" בתור ג'סיקה טייט, וזכתה על תפקידה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית בשנת 1980.
בשנת 1984 לוהקה הלמונד לסיטקום מצליח נוסף בשם "מי הבוס?" לתפקיד מונה רובינסון, אמה של אנג'לה באוואר (שגולמה על ידי ג'ודית לייט). הלמונד שיחקה בסדרה לאורך שמונה עונות, ובשנת 1988 זכתה על תפקיד זה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית.
קולנוע
הלמונד החלה את הקריירה שלה בקולנוע בתפקידי משנה בסרטים "מזימות" (סרטו האחרון של אלפרד היצ'קוק), בתפקיד גברת מלוני, ו"ההינדנבורג" של רוברט וייז, בתפקיד מילדרד ברסלאו.
ב-1998 השתתפה הלמונד בקומדיה השחורה "פחד ותיעוב בלאס וגאס", בתפקיד הפקידה בבית המלון.
הלמונד דיבבה בסרטי האנימציה המצליחים: "מכוניות", "מכוניות 2" ו-"מכוניות 3" את דמותה של מכונית הפורד ליזי.
חיים אישיים
הלמונד נישאה פעמיים במהלך חייה, בשנת 1957 לגורג' מרטין ממנו התגרשה וב-1962 לדייוויד כריסטיאן, לו הייתה נשואה עד לפטירתה. מנישואיה לא נולדו לה ילדים.
נפטרה ב-23 בפברואר 2019 בביתה בלוס אנג'לס כתוצאה מסיבוכים של מחלת אלצהיימר. דבר מותה פורסם כשבוע לאחר פטירתה.
ניקולס ג'ונס
ניקולס ג'ונס (באנגלית: Nicholas Jones; נולד ב-3 באפריל 1946) הוא שחקן אופי אנגלי המופיע בסרטי קולנוע ובטלוויזיה.
ביוגרפיה
ג'ונס נולד בלונדון. הוא אחיה הצעיר של השחקנית ג'מה ג'ונס. שניהם ילדיו של השחקן גריפית' ג'ונס.
הוא למד בבית הספר וסטמינסטר ואת הכשרתו המקצועית רכש באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ובבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק". על הבמה הופיע ג'ונס בתיאטרון המלכותי הלאומי ובתיאטרון אולד ויק.
ג'ונס הלך בעקבות אביו והופיע עם הלהקה השייקספירית המלכותית. הוא כיכב בתיאטרון "שייקספיר גלוב". אחד מתפקידיו הראשונים על המסך היה ב-1970 כלארטס לצדו של ריצ'רד צ'מברלין במחזה "המלט".
בטלוויזיה ידוע ג'ונס בעיקר מתפקידו כקפטן טריגרס בסדרה "כנפיים" משנות השבעים העוסקת במלחמת העולם הראשונה. עוד הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "קאוואנה QC" בתפקיד ג'רמי אלדרמרטן.
אפרים יער
ביוגרפיה
אפי יער (לשעבר יוכטמן) נולד וגדל בתל אביב. הוריו, שעלו לארץ מפולין שלוש שנים קודם לכן, שכלו רבים מקרובי משפחתם בתקופת השואה. המשפחה התגוררה בשכירות בצפון תל אביב עד שעברה בשנת 1946 לשכונת יד אליהו שהוקמה עבור חיילים יהודים מארץ-ישראל, דוגמת אביו, ששרתו בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. בנעוריו הצטרף אפי יער לתנועת הנוער "התנועה המאוחדת" בה חונך ברוח אותה תקופה להגשמה בקיבוץ, לציונות ולאהבת הארץ.
בעידוד מוריו ובסיוע פרס כספי שקיבל מהאוניברסיטה העברית, נסע יער ללימודי התואר השלישי באוניברסיטת מישיגן, אן ארבור. בזמן לימודיו, אותם סיים ב-1966, עבד כאסיסטנט במחקר בו הסתייע לצורך עבודת הדוקטור שלו. הוא נשאר באן ארבור שנה נוספת לצורך לימודי הבתר-דוקטורט, במהלכה עבד כמנהל מחקר באחד ממכוני המחקר הידועים של האוניברסיטה (ISR). במהלך אותה שנה הוא פרסם מספר מאמרים בכתבי עת מרכזיים בסוציולוגיה שהתבססו על עבודת הדוקטור שלו. בשנתיים האחרונות לשהייתו בארצות הברית (1967-1966) הוא היה יו"ר ארגון הסטודנטים הישראלי-אמריקאי באן ארבור.
בשלהי 1967 חזר יער לישראל בעקבות הזמנתו להצטרף כמרצה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. ב-1970 התמנה לדרגת מרצה בכיר עם קביעות, ב-1975 קודם לדרגת פרופ' חבר ובשנת 1980 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. שימש כמופקד הקתדרה לסוציולוגיה של העבודה ע"ש ברנרד ואודרי רפופורט, 2005-1993.
במהלך השנים הוא הוזמן כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות מובילות בארצות הברית, ביניהן אוניברסיטאות מישיגן, קולומביה, שיקגו, נורת'ווסטרן, וג'ורג' וושינגטון. ב-1985-6 הוא הוזמן כ-Distinguished Visiting Professor לאוניברסיטת ריברסייד, קליפורניה.
בשנים 1977-1975 נבחר לתפקיד ראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב ובין 1986 עד 1991 כיהן כדקאן הפקולטה למדעי החברה. לאחר שחזר משתי שנות שבתון בחו"ל הוא מונה לעמוד בראש מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום – תפקיד אותו מילא עד 2003. במסגרת זאת הוא יזם ב-1994 את פרויקט "מדד השלום" הנמשך, בשיתוף עם פרופ' תמר הרמן, עד היום. ב-1997 הוא נבחר להיות הזוכה הראשון בפרס פולברייט על-שם יצחק רבין על הישגיו האקדמיים ותרומותיו בחקר השלום.
עם צאתו לגמלאות בשנת 2003 הוא הקים, על פי פניית האוניברסיטה, את התוכנית ללימודי תואר שני ביישוב סכסוכים וגישור (תוכנית "אוונס"), בראשה הוא עומד גם כיום. בשנת 2008 הקים לצידה תוכנית אחות - התוכנית הבינלאומית ליישוב סכסוכים וגישור – המתנהלת באנגלית ומיועדת לסטודנטים מחו"ל.
במהלך השנים יער היה מעורב בפעילות ציבורית מגוונת במסגרת הקהילה האקדמית ומחוצה לה. בין השאר, הוא כיהן כיו"ר האגודה הסוציולוגית הישראלית, יו"ר האגודה הישראלית לקרנות מחקר מיסודה של קרן פורד, חבר הוועדה העליונה מטעם המל"ג למינויים והעלאות בדרגה במכללות, חבר ועדת המינויים העליונה באוניברסיטת ת"א, יו"ר הוועדה לקביעת קוד אתי לנבחרת ישראל בכדורגל, חבר במועצות האקדמיות של מכללות עמק יזרעאל ווינגייט, חבר הוועדה האקדמית במרכז לחיזוי טכנולוגי שליד אוניברסיטת תל אביב, יו"ר ועדת ההיגוי לחקר הנוער הישראלי מטעם קרן אברט, חבר בוועדה המייעצת לתכנון מדעי החברה במשרד המדע, וחבר הוועדה לייעוץ מדעי במשרד החינוך.
אפרים יער נשוי לגילה (לשעבר יקיר) ולהם 3 ילדים.
מיון המועמדים לקורס הטיס בחיל האוויר הישראלי
מחקרו הראשון של אפי יער נעשה במסגרת עבודת הגמר שלו לתואר השני שהוגשה בשנת 1963 לאוניברסיטה העברית. במסגרת העבודה הוא בנה מודל שנועד לשכלל את מיון המועמדים לקורס הטיס בחיל האוויר הישראלי כך שניתן יהיה לאמוד את סיכויי ההצלחה שלהם בקורס. המודל הועמד למבחן מעשי ולאחר שהוכיח את תקיפותו הוא שולב כאחד מכלי המיון המרכזיים למועמדים לקורס הטיס. בשנים בהן שירת במילואים הוא המשיך ושכלל את המודל. הרציונל העומד ביסוד העבודה ומסקנותיה הכלליות התפרסמו כמאמר שנכתב בשיתוף עם פרופ' משה ליסק, שהיה אחד ממנחי העבודה.
מחקריו על ארגונים, מקצועות ועבודה
בעבודת הדוקטור אותה כתב באוניברסיטת מישיגן, הציג אפי יער גישה תאורטית חדשה למושג יעילות ארגונית (organizational effectiveness) ודרכי מדידתו. חלקה העיוני של העבודה פורסם בשלהי 1967 בAmerican Sociological Review, שהוא אחד מכתבי העת היוקרתיים ביותר בתחום הסוציולוגיה. למאמר היה הד רב בדיסציפלינה ובמהלך השנים הופיע במספר רב של אסופות מדעיות בארצות ובשפות שונות. ב-2010 ראה אור כרך מיוחד המוקדש למאמרים החשובים ביותר שנכתבו בנושא של יעילות ארגונית מאז אמצע המחצית השנייה של המאה הקודמת והמאמר של יער הופיע בראש רשימת המאמרים המוקדשת לגישה שפיתח בנושא. חלקו האמפירי של הדוקטורט התפרסם גם הוא בכתב עת מרכזי בתחום של ניהול (Administrative Science Quarterly).
בשנים שלאחר מכן המשיך יער לעסוק בחקר היבטים שונים של ארגונים תוך הרחבת נושאי המחקר שלו לעולמות הקרובים של תעשייה, מקצועות ועבודה.
מחקריו על הקיבוץ
עם שובו ארצה ב-1967 לאחר סיום לימודיו בארצות הברית, פנה יער לחקר התנועה הקיבוצית אותה הכיר מקרוב. במסגרת מחקריו בתחום זה הוא בחן את הוויכוח שהתנהל באותה תקופה סביב העיקרון של "צדק הקצאתי" (distributive justice). על פי עיקרון זה צדק חברתי קיים כאשר תגמולים מחולקים בהתאם לתרומות של אנשים לחברה במסגרת התפקידים שהם ממלאים. השאלה שיער העמיד למבחן היא האם המקרה של הקיבוץ הוא חריג בכך שהוא פועל על פי העיקרון של חלוקת תגמולים שוויונית, בניגוד לעיקרון האוניברסלי לכאורה של צדק הקצאתי. המחקר שביצע העלה כי במישור של הקצאת תגמולים כלכליים, הקיבוץ אכן פעל לרוב בהתאם לעיקרון השוויון. עם זאת, במישורים של כוח וסטטוס חברתי, חלוקת התגמולים בקיבוץ תאמה את העיקרון של צדק חלוקתי. עם זאת, יער טען כי יכולתו של הקיבוץ לפעול ביעילות יחסית על בסיס של חלוקת תגמולים שוויונית במישור הכלכלי מותנית בכך שהוא יצליח לשמור על האופי ה"משפחתי" שלו, שכן רק במצב כזה הקצאה דיפרנציאלית של תגמולים חברתיים שאינם חומריים יכולה לשמש תמריץ יעיל למילוי תפקידים. מאידך, ככל שהקיבוץ יאבד את תכונותיו הקהילתיות, וישתלב יותר בכלכלה הישראלית, הוא יאלץ לאמץ את העיקרון של צדק חלוקתי גם במישור הכלכלי. עיקריו של מחקר זה פורסמו גם הם בAmerican Sociological Review.
במחקרים מאוחרים יותר נמצא כי השינויים המפליגים שחלו לאורך הזמן בחלוקת התגמולים ובמבנה הריבוד של הקיבוץ, כמו גם במעמדו בחברה הישראלית, עלו בקנה אחד עם השערותיו.
דפוסי מוביליות בחברה הישראלית
במהלך שנות השבעים והשמונים הקדיש חלק ניכר מפעילותו המחקרית לבחינת דפוסי המוביליות של קבוצות מוחלשות בחברה הישראלית דוגמת יוצאי עדות המזרח. המחקר הראשון בנושא זה, בשיתוף עם פרופ' יצחק סמואל, בחן סוגיה זאת על בסיס השוואת מערכות החינוך בישראל וארצות הברית. ממצאי המחקר הראו כי למרות קיומם של הבדלים בדפוסי המוביליות שלהן, בשתי החברות יש למערכת החינוך השפעה שלילית על סיכויי המוביליות של הקבוצות המוחלשות בתוכן (מאמר זה פורסם גם הוא בAmerican Sociological Review).
על רקע המחקר דלעיל פנה יער לשאלה האם יוצאי עדות המזרח פונים למסלולי ניעות המאפשרים להם "לעקוף" את המכשולים העומדים בפניהם במערכת החינוך וההשכלה. בשלב הראשון בחן יחד עם תלמידו דאז, פרופ' משה סמיונוב, האם גם בישראל, כמו בארצות הברית, הספורט המקצועני משמש כמסלול ניעות חלופי לקבוצות אתניות המתקשות להשתמש בהשכלה כאמצעי לניעות חברתי. תוצאות המחקר הראו שהמקרה האמריקאי אכן תופס גם במציאות הישראלית, כאשר ענף הספורט שנבחר כמקרה בוחן היה הכדורגל, שהוא הספורט הפופולרי והמתגמל ביותר מבין ענפי הספורט בישראל.
בעקבות מחקר זה פנה יער לבחינה רחבה יותר של השימוש במסלולי ניעות חלופיים בקרב יוצאי עדות המזרח. תוצאות המחקר הראו כי בענפי המסחר והקבלנות, להם לא נדרשות בהכרח רמות גבוהות של השכלה פורמלית, לא זו בלבד שיש בהם ייצוג גבוה יחסית של מזרחים, אלא שהם מצליחים יותר מבחינה כלכלית מאשר עמיתיהם האשכנזים.
כשני עשורים מאוחר יותר יער שב ובדק, יחד עם עמיתו פרופ' יוסי שביט, האם דפוס זה של מוביליות חוזר על עצמו למרות השינויים המפליגים שחלו בחברה ובכלכלה הישראלית מאז תקופת המחקר הראשון. הממצאים הפעם הראו כי התופעה של מסלולי ניעות חלופיים היא הרבה יותר מורכבת מכפי שנמצא במחקר הקודם, אם כי השימוש במסלולים מסוג זה על ידי קבוצות מוחלשות עדיין שריר וקיים.
הקונפליקט הישראלי-ערבי והישראלי-פלסטיני
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים פנה יער בראשית שנות השמונים לתחום מחקר חדש – הקונפליקט הישראלי-ערבי. המחקר, שנעשה עם פרופ' מיכאל ענבר ובשיתוף פעולה עם חוקרים מצריים – שיתוף שהיה ראשון מסוגו מבחינה היסטורית - בחן את עמדות הציבור הישראלי והמצרי כלפי הסכם השלום וכלפי טיב היחסים הרצויים בין שני העמים. תוצאות המחקר הצביעו, בין השאר, על א-סימטריות בשאיפות של הישראלים והמצרים לקיים יחסים קרובים במישורים החברתיים, כלכליים ופוליטיים, כאשר הישראלים שאפו לטפח יחסי קרבה הדדיים הרבה יותר מאשר מהשאיפות המקבילות של המצרים (פורסמו בכתבי העת Journal of Conflict Resolution ו-Comparative Political Studies).
בהמשך, בהשפעת החתימה על הסכם אוסלו, פנה יער לחקור את עמדות הציבור הישראלי כלפי הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בהקשר זה הוא יזם יחד עם פרופ' תמר הרמן את פרויקט "מדד השלום" באמצעותו ניתן לעקוב באופן שיטתי אחרי התמורות בעמדותיו של הציבור הישראלי כלפי תהליך השלום והגורמים החיצוניים והפנימיים המשפיעים עליהן. המדד מתבסס על סקר שנערך מדי חודש בחודשו מאז יוני 1994 ועד הלום. על סמך סקרים אלה הם כותבים כל חודש את "טור מדד השלום" המתפרסם בשנים האחרונות ב"וואלה". בנוסף, כתבו יער והרמן על בסיס מדד השלום, בצוותא או בנפרד, ספרים ומאמרים רבים שהופיעו בכתבי עת ואסופות מדעיות.
מגמות בהתפתחות החברה הישראלית
מאז ראשיתה של התנועה הציונית וההתיישבות היהודית שקמה בארץ בהשפעתה ובסיועה, חלו שינויים עמוקים במאפייניה של חברה הישראלית על היבטיהם השונים. יער ועמיתו ד"ר זאב שביט כתבו וערכו ספר שניתח מבחינה סוציולוגית-היסטורית את המגמות העיקריות המאפיינות שינויים אלה מראשיתה של התנועה הציונית ועד לראשית שנות האלפיים. הספר כולל 12 פרקים, שארבעה מהם נכתבו על ידי יער ושביט ושמונה מהם נכתבו בהנחייתם על ידי מומחים בתחומים שונים של החברה הישראלית. בנוסף יער היה שותף לכתיבת שני ספרים שהוקדשו לבחינת עמדותיו של הציבור הישראלי כלפי הדמוקרטיה הישראלית וערכיה.
בחלק ממחקריו על המגמות הרווחות בחברה הישראלית עסק יער בשאלת "כור ההיתוך" העדתי. במחקר המרכזי שפרסם בנושא זה הוא ניתח את המאזן הכולל של תוצאות תהליך הקליטה של יוצאי ארצות המזרח התיכון מאז עלו ארצה בשנות ה-50 וה-60. המסקנה העיקרית העולה מהמחקר היא כי הטענה ש"רעיון כור ההיתוך" נכשל, כפי שהסיקו חוקרים רבים, נכונה רק בחלקה. במובנים מסוימים וחשובים אכן נראה שהרעיון לא הצליח ביותר. אולם במובנים אחרים, חשובים לא פחות, אפשר לקבוע, בפרספקטיבה של חמישים השנים שחלפו מאז אותה תקופה, כי "כור ההיתוך" נחל הצלחה רבה, ואולי אף רבה מאוד.
מחקרים בין-תרבותיים
בעבודות מאוחרות יותר הרחיב יער את שדה המחקר שלו באמצעות ניתוח השוואתי של מערכת הערכים בחברה הישראלית ושל מערכות ערכים ב"אזורים תרבותיים" שונים ברחבי העולם בן זמננו. כך, לדוגמה, הוא בחן באיזו מידה ניתן לשייך את החברה הישראלית לקבוצת המדינות המערביות מבחינת מערכת הערכים המאפיינת אותה. את ממצאי המחקר, המראים שישראל אכן קרובה ביותר מבחינה זאת לחברות המערביות, הוא מייחס למורשת היהודית של החברה הישראלית, בעיקר האירופית, כמו גם למורשת של התנועה הציונית.
בשנים האחרונות הוא ערך גם מחקרים השוואתיים בין מערכות הערכים של העולם המערבי והמוסלמי, תוך שימת דגש על הסיכויים לדמוקרטיזציה של המדינות המוסלמיות. ממחקרים אלו, שחלקם נעשה עוד לפני "האביב הערבי", עולה שאין בהכרח ניגוד בין האסלם לבין הרעיון הדמוקרטי ככל שמדובר בהיבטים הפרוצדורליים שלה הדמוקרטיה. לעומת זאת, הסיכויים שהעולם המוסלמי יאמץ את הרעיון של דמוקרטיה ליברלית, כפי שהוא קיים בעולם המערבי, אינם גבוהים ביותר.
מחקרים יישומיים
לצד מחקריו במישור האקדמי, יער עסק לאורך השנים גם במחקרים בעלי אופי יישומי שנועדו לסייע לקובעי מדיניות בגופים שונים בסקטור הציבורי והפרטי. להלן מספר דוגמאות:
היברידיזציה
בעברית: הכלאה
הולוסייב (רובע)
הולוסייב (באוקראינית: Голосіївський район) הוא רובע או "ראיון" של קייב, עיר הבירה של אוקראינה.
בימי קדם הרובע היה שייך ללאוורת קייב-פצ'רסק ונבנה מבתים של אצולת הכנסייה. כעת שטחו משתרע כמעט מחרשצ'אטיק עד לדרום מערב קייב והוא למעשה השער הדרומי והדרום מערבי של קייב. הרובע כולל יותר מ-20 שכונות או אזורים היסטוריים.
Sonic X-treme
Sonic X-treme היה משחק פלטפורמה שפותח על ידי המכון הטכני של סגה מ-1994 עד לביטול המשחק בשנת 1997. הוא תוכנן להיות המשחק התלת-ממדי הראשון בזיכיון סוניק הקיפוד והמשחק המקורי הראשון לקונסולות ה-Sega Saturn. המשחק נבנה על משחקי סוניק בעבר תוך כדי הצגת אלמנטים שייקחו את סוניק לעידן התלת-ממדי של משחקי הווידאו. עלילת המשחק עקבה אחר סוניק במסעו לעצור את דוקטור רובוטניק מגנבת שש טבעות קסם מטיארה בובובסקי ואביה.
המשחק תוכנן בתחילתו כמשחק סייד-סקרולינג ל-Sega Genesis. לאחר מכן, הפיתוח עבר ל-32X, ובסוף עבר ל-Saturn ול-Windows, והמשחק עוצב מחדש כמשחק פלטפורמה תלת-ממדי לחג המולד של 1996. התוכנית שובשה בעקבות פוליטיקה, ביקור שלילי של מנהלי סגה ביפן, ומכשולים בשימוש מנוע משחק שפותח על ידי קבוצת סוניק לפרויקט אחר. מחלת צוות לא איפשרה לצוות לסיים את המשחק בזמן (כריס קופין חלתה בדלקת ריאות חמורה, ונאמר לכריס סן שהיו לו רק עוד שישה חודשים לחיות, אף על פי שהוא שרד), מה שהוביל לביטולו. סרט שתוכנן לצאת למשחק בשיתוף פעולה עם מטרו גולדווין מאייר בוטל.
במקום שחרור המשחק, החברה שחררה פורט של המשחק Sonic 3D Blast לסאטורן, אך לא הוציאה משחק תלת-ממדי מקורי של סוניק עד Sonic Adventure לקונסולת הדרימקאסט בשנת 1998. ביטול המשחק נחשב לגורם חשוב בכישלון המסחרי של הסאטורן, מכיוון שהותיר את המערכת ללא משחק פלטפורמה מקורי של "סוניק הקיפוד". אלמנטים דומים לאלה שהיו במשחק הופיעו במשחקים מאוחרים יותר, כגון Sonic Lost World משנת 2013.
RSA (חברה)
RSA, בעבר RSA Security, היא חברת אבטחת מידע אמריקאית, המספקת כלי אבטחה לתוכנה ולתקשורת באינטרנט. מקור שם החברה הוא בראשי התיבות של שמות מקימיה, רון ריבסט, עדי שמיר ולאונרד אדלמן, שעל שמם אף קרוי אלגוריתם ההצפנה האסימטרי RSA. עם מוצריה של החברה ניתן למנות את הספריות הקריפטוגרפיות RSA BSAFE, ואת המכשיר SecurID המשמש לאימות זהות.
RSA נוסדה ב-1982 כחברה עצמאית בשם RSA Security Inc., וב-2006 נרכשה על ידי EMC בעבור 2.1 מיליארד דולר והפכה למחלקה בה.
המטה הראשי של החברה ממוקם בבדפורד, מסצ'וסטס, ומשרדיה ברחבי העולם פרוסים באוסטרליה, אירלנד, ישראל, הממלכה המאוחדת, סינגפור, הודו, סין, הונג קונג ויפן.
תולדות החברה
ב-1977 פיתחו רון ריבסט, עדי שמיר ולאונרד אדלמן את אלגוריתם ההצפנה RSA. ב-1982 הם הקימו יחד חברה הנושאת את אותו שם, על מנת להרוויח מהפטנט שרשמו על האלגוריתם.
בשנת 1991 החברה פרסמה קריאה לחקר מספרי RSA.
ב-1995 הקימה RSA כחברה בת את חברת חומרת התקשורת VeriSign. בינואר 1997 פרסמה את "אתגר DES" הראשון שלה, שהוביל לראשונה לפענוח, שפורסם בפומבי, של הודעה שהוצפנה תחת אלגוריתם DES.
במהלך השנים רכשה מספר חברות: RSA Data Security (ביולי 1996), DynaSoft AB (בשנת 1997), חברת Xcert International שסיפקה כלי אימות למסחר אלקטרוני (בפברואר 2001), חברת 3-G International שסיפקה מוצרי אימות ביומטריים וכרטיסים חכמים (במאי 2001), Securant Technologies שפיתחה את המוצר ClearTrust לניהול זהויות (identity management) (באוגוסט 2001), החברה הישראלית "סאיוטה" (שעל מקימיה נמנה נפתלי בנט, לימים ראש ממשלת ישראל) שמתמחה באבטחת מידע ברשת ופתרונות למניעת התחזות לגופים כלכליים (בדצמבר 2005) ו-Valyd Software, חברה הודית שעוסקת באבטחת קבצים ומידע (בשנת 2007).
ב-14 בספטמבר 2006 אישרו בעלי המניות של RSA את רכישתה בידי חברת EMC בעבור 2.1 מיליארד דולר.
ב-2009 השיקה RSA את מיזם RSA Share. במסגרת המיזם, חלק מספריות RSA BSAFE הופצו חינמית לציבור. כדי לקדם את המיזם, יזמה RSA תחרות תכנות שבה הפרס הראשון עמד על 10,000 דולר.
ב-2011 השיקה החברה את המוצר CyberCrime Intelligence Service, שנועד לאפשר לארגונים לזהות מחשבים, נכסי מידע וזהויות שנפגמו על ידי סוס טרויאני או התקפות מקוונות אחרות. ב-17 במרץ 2011, כחודש לאחר השקת המוצר, פרסמה החברה כי המוצר נפרץ. החברה טענה שההתקפה על המוצר הייתה איום מתמשך מתקדם (Advanced Persistant Threat), אף שהיו שטענו שההתקפה לא הייתה "מתקדמת".
קפלוויק (כדורגל)
מועדון הכדורגל קפלוויק (באיסלנדית: Keflavík Íþrótta- og ungmennafélag) או בקיצור קפלוויק הוא מועדון כדורגל איסלנדי מהעיר רייקיאנסבר, אזור מוניציפלי המאחד מספר עיירות קטנות, אחת מהן, קפלוויק, ממנה ניתן השם לקבוצה. הקבוצה היא אחת מקבוצות הצמרת בכדורגל האיסלנדי, והשתתפה מספר פעמים במעפלים האירופיים השונים.
המועדון ידוע בישראל בשל העובדה שבעונת 1994/95 שיחקה הקבוצה במוקדמות גביע אירופה למחזיקות גביע, אז פגשה בקבוצת מכבי תל אביב הישראלית והפסידה לה 2-1 באיסלנד ו-4-1 בישראל.
הקבוצה ספגה חלק מההשפלות הגדולות ביותר בהיסטוריה של הכדורגל האירופאי, כולל הפסדים 9-0 לטוטנהאם הוטספר, 9-1 לפרנצווארוש, 7-1 להיידוק ספליט ו-6-0 לאוסטריה וינה ולאויפשט.
בדום
בדום (בהולנדית: Bedum, ; בחרונינגס: Beem - "בים"), רשות מקומית ועיירה בצפון-מזרח הולנד. מתגוררים בה כ-10,000 תושבים (נכון לשנת 2005).
בדום היא אחת מעיירות הלוויין הגדולות של חרונינגן. האתר המפורסם ביותר בה הוא מגדל הכנסייה הנוטה.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-167 (ורמאכט)
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-167 (בגרמנית: 167. Volksgrenadier-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
השרפה בכרמל (2010)
השרפה בכרמל בשנת 2010 (המכונה גם "אסון הכרמל") הייתה שרפת יער נרחבת, שהתרחשה בחנוכה ה'תשע"א, מ-2 עד 6 בדצמבר 2010 באזור הכרמל שבמדינת ישראל. בשרפה נספו 44 בני אדם, כ-17,000 איש פונו מבתיהם, וקרוב ל-25 קמ"ר (25,000 דונם) ובהם כמה מיליוני עצים עלו באש. השרפה כילתה יער, חורש, ובתי מגורים בשטח נרחב מתוך פארק הכרמל והיישובים שבסביבתו, שטח המשתרע בין עספיא, שכונת דניה בחיפה, טירת כרמל, מגדים, כפר האמנים עין הוד, כפר צבי סיטרין ועין חוד. כבר ביומה הראשון הפכה השרפה לאסון השרפה הכבד ביותר בתולדות מדינת ישראל. לאחר שהתבקש על ידי ממשלת ישראל לחקור את הנושא, הגיש מבקר המדינה ביוני 2012 דו"ח בדיקה על נושאי השרפה בכרמל ושירותי הכבאות וההצלה בישראל.
רקע
הכרמל הוא אזור הררי קשה לתנועה רכובה הכולל אזורים נרחבים של יערות, ובהם מספר רב של עצי אורן ירושלים, אשר להם תכונת הצתה קלה כמו אצטרובלים הנבקעים באש ומתעופפים הרחק, דבר המוביל להצתת שרשרת של אזורים סמוכים במקרה שרפה. לאורך השנים התרחשו בהר שרפות רבות, בהן שכילו מאות ואלפי דונמים של חורש, דוגמת השרפה הגדולה בשנת 1989, שכילתה כ־4,000 דונם של חורש.
התלקחות
בבוקר יום חמישי, 2 בדצמבר 2010 (א' חנוכה תשע"א) הועברה אזהרה מהשירות המטאורולוגי אודות סכנת שרפות בשל תנאי מזג האוויר החל מהשעה 10 בבוקר למספר גורמים במערך הכבאות, אזהרה שהצטרפה לאזהרה קודמת שניתנה ביום שלפניו. בעקבות כך הוחלט בהתייעצות בוקר בין נציגי מערך הכבאות ונציג קק"ל להעמיד מטוסי כיבוי בכוננות החל מהשעה 12 בצהריים. בפועל לא הועברה ההוראה לחברות הפרטיות שהפעילו את מטוסי הכיבוי, ועל כן לא הועמדו המטוסים בכוננות.
בערך בשעה 11 לפני הצהריים, הוצתה השרפה ממערב לעספיא עקב גחל נרגילה שלא נכבה כראוי. דיווח ראשוני על השרפה הועבר כעבור כמה דקות על ידי מדריך טיסה שראה את השרפה מהאוויר ועל ידי תושב עספיא, וצוותי כיבוי ראשוניים מתחנת המשנה פארק הכרמל הגיעו למקום ב־11:26. כבר בראשית האירוע הוברר כי דרוש סיוע אווירי לכיבוי השרפה, ועל כן הועברה הוראה לחברות הפרטיות להכין להפעלה מטוסי כיבוי. בשל אי־העברת ההוראה מהבוקר להציב בכוננות מטוסי כיבוי, הגיע המטוס הראשון לאזור השרפה רק ב־12:45, כמעט שעתיים לאחר פרוץ השרפה. עד 14:10 הצטרפו לפעולות הכיבוי 7 מטוסים נוספים.
במהלך אותו יום נשבו רוחות חזקות שליבו את האש וזו התפשטה במהירות לאזור נחל חיק, שמורת הר אלון, כלא דמון, שמורת הר שוקף וקיבוץ בית אורן, שניזוק קשות. בשרפה נפגעו גם אזור מלון יערות הכרמל, כפר הנוער ימין אורד, מחצבות קדומים, אזור חוות משמר הכרמל, ונחל אורן (בעיקר הצלע הצפונית של הנחל).
אסון האוטובוס
אוטובוס שהוביל צוערים שנשלחו לתגבר את פינויים של אסירי כלא דמון נקלע לסופת אש בין מחצבות קדומים לבית אורן. האוטובוס נלכד באש ונשרף. 37 מבין ארבעים נוסעיו, רובם צוערי קורס הקצינים של שירות בתי הסוהר, נספו. באסון זה נספו גם שלושה כבאים (אחד מהם, אלעד ריבן, נער צופה אש), נהג האוטובוס, ושלושה קציני משטרה - ליאור בוקר, אהובה תומר, ויצחק מלינה, שניסו להציל את נוסעי האוטובוס הבוער.
פעולות הכיבוי וההצלה
במהלך היום הראשון לשרפה השתתפו בכיבויה כ-400 כבאים וכ-100 כבאיות. מאוחר יותר קרא ראש שירותי הכיבוי לכל כבאי הארץ להתייצב בזירה ולסייע למאמצי הכיבוי. מאמצי הכיבוי נערכו בעיקר בשעות היום, בעוד שבשעות הלילה הצטמצמו פעולות הכיבוי. גם הכיבוי האווירי נערך רק ביום, בשל אי התאמת המטוסים והמסוקים לפעולות כיבוי בלילה. כבר בערב הראשון להתפרצות השרפה דווח כי מלאי מטוסי וחומרי הכיבוי אינו מספיק, וממשלת ישראל פנתה בבקשות לסיוע מהקהילה הבינלאומית, ובה חברת אוורגרין אינטרנשיונל איירליינס (Evergreen International Airlines) ממנה שכרה ישראל את מטוס הכיבוי הגדול בעולם - אוורגרין 747 סופרטנקר (Evergreen 747 Supertanker).
עם פרוץ השרפה החלו כוחות הביטחון בפינוי התושבים מהאזור. לקראת הערב הוחלט לפנות את היישובים ניר עציון, עין הוד, כפר הנוער ימין אורד, עין חוד, מגדים, החותרים וחלקים משכונת דניה שבחיפה ומטירת כרמל הסמוכים לחורש הבוער. מוקדם יותר פונו כפר סיטרין, כלא 6, בית סוהר כרמל, המרכז לבריאות הנפש טירת כרמל ומחנות צה"ל באזור. אוניברסיטת חיפה פינתה את כל הסטודנטים מוקדם יותר, ובשטחה הוקם חפ"ק של משטרת ישראל, שירות בתי הסוהר, מגן דוד אדום, שירותי כבאות והצלה וצה"ל. אל החפ"ק הגיעו גם ראש הממשלה בנימין נתניהו והשר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ'. לקראת ערב נחסם לתנועה כביש 4 באזור השרפה, ולמחרת, ביום שישי 3 בדצמבר, נסגר גם חלקו הצפוני של כביש 2 לזמן קצר.
בשל האסון הכבד הקצה צה"ל שני גדודי הצלה וחילוץ, מסוקי פינוי ותאורה, רכבי כיבוי תעופתיים מבסיס רמת דוד וכן מכליות מים ודחפורים שינסו להשתלט על השרפה ולבלום אותה. כטב"מים של צה"ל עקבו וניטרו את השרפה ודחפורי D9 גילחו קווי צמחייה ועקרו עצים במטרה למנוע מהאש להתפשט. בנוסף, דחפורים ופלסים של חיל ההנדסה הקרבית פרצו את הדרך לכבאיות על מנת שיוכלו להיכנס לעומק השטח, וסייעו בכיבוי האש. כך למשל הצילו לוחמי הצמ"ה את מלון יערות הכרמל משרפה ברגע האחרון כאשר עקרו עצים בוערים ליד המלון עם דחפורי ה-D9 המשוריינים. לקליטת הסיוע הבינלאומי שימש בסיס רמת דוד של חיל האוויר.
בשבת, 4 בדצמבר נרשמה הצלחה חלקית בכיבוי האש. אל מאמצי הכיבוי הצטרפו באותו יום שני מטוסי כיבוי גדולים רוסיים מדגם איליושין IL-76. רק לאחר מכן הותר לתושבי טירת כרמל, שכונת דניה בחיפה, כפר גלים, החותרים ומגדים לשוב לבתיהם. לקראת שעות הערב דיווחו הכבאים כי כמה ממוקדי האש נמצאים בדעיכה, אך נותר חשש מפני רוח חזקה שעלולה ללבות את האש.
פעולות הכיבוי מהאוויר ומהקרקע הצריכו תיאום לוגיסטי מורכב. בכיבוי האווירי השתתפו עשרות מטוסים ומסוקים שהטילו כ-9,000 טונות מים.
על חיל האוויר הוטלה משימת הכיבוי מהאוויר על כל משמעויותיה - קליטת מטוסי הכיבוי הזרים, תכנון ושליטה ביעפים שביצעו מטוסים אלה וניהול התנועה האווירית במרחב האווירי שמעל אזור השרפה.
מקור השרפה והחשד להצתה
עוד ביום השרפה הראשון, חוקרי כיבוי האש קבעו שמדובר בשרפה שמקורה בידי אדם. תחילה נחשד שמקורה במזבלה בלתי חוקית ליד עוספיה, ומאוחר יותר באותו היום נעצרו שישה נערים מעוספיה בחשד להצתה. שניים מהם הפכו לחשודים עיקריים במעשה. תחילה הואשמו בהריגה, אך מאוחר יותר הובהר שמדובר ברשלנות לגבי אש שפשטה מעישון נרגילה. ואולי גם סיגריה שנזרקה. כשנה לאחר מכן התיק נגדם נסגר מחוסר ראיות לגבי חלקם המדויק של החשודים, כיוון שנסמך על הודאתם שלא תאמה את ממצאי כיבוי האש לגבי מקור השרפה, או הסטתה בידי גורמים שונים. בית המשפט קבע עם זאת שלא הייתה הצתה.
סיוע בינלאומי לכיבוי השרפה
יחידת הבקרה האווירית בהר מירון עסקה בהכוונה ובקרה של התנועה האווירית הצפופה. בבסיסי החיל פעלו הצוותים הטכניים במתן מעטפת מנהלתית ולוגיסטית לצוותים ולכלי הטיס הזרים.
המדינות הבאות שלחו סיוע לישראל:
אף הרשות הפלסטינית שלחה 3 כבאיות ו-21 כבאים.
בנוסף, שכרה מדינת ישראל את מטוס הכיבוי הגדול בעולם מחברת Evergreen האמריקאית - האוורגרין 747 סופרטנקר במחיר של 1.5 מיליון ש"ח ליום. כל שאר הסיוע בוצע על חשבון המדינות המסייעות.
קורבנות בנפש
באסון אוטובוס הסוהרים, שהתרחש בשעותיה הראשונות של השרפה, נספו 44 בני אדם, 38 מהם באוטובוס (נהג ו-37 אנשי שב"ס) ו-6 נוספים (3 כבאים ובהם צופה אש, ו-3 שוטרים) שניסו להציל את נוסעיו.
נזק לסביבה ולרכוש
הנזק הראשוני לרכוש הוערך בכ-120 עד 150 מיליון שקל, ועוד ב-120 מיליון שקל של נזקים ליער ולכבישים בין-עירוניים. בדליקה נשרפו כ-25 קמ"ר (25,000 דונם) בהר הכרמל. נזק רב נגרם לטבע באזור, אזור מיוער גדול נשרף. החיות שבשמורת הטבע חי-בר כרמל שוחררו, כדי שיוכלו להימלט, ומאוחר יותר פונו וניצלו. אולם הושמדו כל הזוחלים שהיו בטווח האש ולא הספיקו להימלט ונפגעו בעלי חיים אחרים שנמצאו בשטחי השרפה. נשרפו למעלה מ-4 מיליון עצים ונגרם זיהום אוויר כבד לאזור כולו.
בין היישובים שנפגעו קשות: בית אורן בו נשרפו למעלה משליש מהבתים, עין הוד וימין אורד. כ-250 מבנים נשרפו ומתוכם 74 נשרפו כליל, היישוב גבעת וולפסון היושב בלב השמורה נשרף כמעט כליל (5 מתוך ששת הבתים).
הזדהות, סיוע והתנדבות
רבים מתושבי המדינה הגיבו בכאב על האסון ובהזדהות עם המשפחות השכולות ועם תושבי הכרמל שפונו מבתיהם. למעלה מ-1,500 משפחות התנדבו לארח את המשפחות שנאלצו לנטוש את בתיהם. כמו כן התנדבו אלפי ישראלים להגשת סיוע לנפגעים ולצוותי כיבוי האש. עשרות אירועי חנוכה חגיגיים ועסקיים שתוכננו באזור חיפה בוטלו, ומספר חברות באזור התגייסו לעזרה.
ביקורת על ההיערכות הלקויה לכיבוי שרפות
גוף כיבוי האש העיקרי בישראל, שירותי כבאות והצלה, התלונן מספר פעמים בעשור הראשון של המאה ה־21 על מחסור מתמשך בציוד מודרני ובכוח אדם. בתחום הכבאות האווירית התבססו שירותי הכיבוי על מטוסים קלים של חברות פרטיות המספקות שירותי ריסוס חקלאיים (תחילה חברת כים-ניר ואחר כך חברת תלם) שסיפקו שירות זה בקבלנות תחת פיקוד שירותי הכיבוי (חומרים מעכבי בעירה סופקו על ידי המדינה), זאת לאחר שהסכם קודם עם צה"ל לשימוש במסוקי יסעור לצורכי כיבוי בוטל בשל נזק מתמשך לשלדת מסוקי היסעור שהופעלו באופן מאולתר לכיבוי שרפות עד שנת 2000.
חוסר יכולתה של מדינת ישראל להתמודד עם השרפה עורר ביקורת בישראל ומחוצה לה. עיקר הביקורת נסוב סביב הפרטת הכיבוי האווירי וחוסר המימון המספק של שירותי הכבאות, שנבע, בין השאר, מהדרישה להפוך את שירותי הכבאות וההצלה לארגון ממלכתי הכפוף לממשלה במקום לאיגוד ערים, תוך שינוי תנאי העבודה של הכבאים.
בעיתונות הבינלאומית, לצד תיאורי האסון, נמתחה ביקורת על חוסר מוכנותה של ישראל לכיבוי השרפות. בעיתונים הוזכרו מסקנות ועדת וינוגרד לבדיקת מלחמת לבנון השנייה ואת מסקנותיה בנוגע למצב שירותי הכיבוי בישראל והצורך הדחוף ברכישת מטוסי כיבוי.
לאחר שנתבקש על ידי ממשלת ישראל לחקור את הנושא, הגיש מבקר המדינה ביוני 2012 דו"ח בדיקה על נושא השרפה בכרמל ושירותי הכבאות וההצלה בישראל.
בראשית 2011 אישרה ממשלת ישראל את העברת מערך הכבאות ממשרד הפנים למשרד לביטחון הפנים ואת הקמת מערך הכיבוי האווירי.
ב-8 באוגוסט 2012 נחקק בכנסת "חוק הרשות הארצית לכבאות והצלה" שמסדיר את שירותי הכבאות בישראל, את מבנהו הארגוני וסמכויותיו. במסגרת החוק, הוקמה ב-5 בפברואר 2013 הרשות הארצית לכבאות והצלה הכפופה למשרד לביטחון פנים. במסגרת הרפורמה יבוטלו שירותי הכבאות במתכונתם הקודמת ויועברו מהמערך המוניציפלי (איגוד ערים) למערך ארצי שמחליף 24 איגודי הערים לכבאות והצלה בשבעה מחוזות (בדומה למצב בשב"ס ובמשטרת ישראל).
בדיקת מבקר המדינה ב-2018 בעקבות גל השרפות ב-2016, העלתה כי ליקויים מדו"ח המבקר מ-2012 טרם תוקנו. דו"ח המבקר הופץ לרשויות לטובת היערכות לקראת קיץ 2019.
שיקום
מיד לאחר השרפה הוקם מטה ממשלתי לטיפול בשיקום הכרמל. בראשות המטה הועמדה מרים פיירברג-איכר, ראש עיריית נתניה, אך כעבור יומיים היא התפטרה בשל לחץ ציבורי וחוסר שיתוף פעולה מצד ראש מועצה אזורית חוף הכרמל, והאחריות על השיקום הועברה למנכ"לי משרדי הממשלה הרלוונטיים. כבר בימים הראשונים אחרי השרפה הוחזרו החיות לחי-בר בכרמל. ביום שישי, 24 בדצמבר 2010, רשות הטבע והגנים פתחה מחדש את רוב שבילי הטיול בכרמל השרוף. מטיילים רבים ניצלו את סוף השבוע כדי לבוא ולחזות מקרוב ביער השרוף, דבר שגרם לעומסי תנועה בכביש 721 ובייחוד באזור התלקחות אוטובוס הסוהרים.
הנצחה והכרה ממלכתית
רבים מן הנספים נקברו בבתי הקברות הצבאיים במקומות מגוריהם. נשיא המדינה, שמעון פרס, ואשת ראש הממשלה, שרה נתניהו, הגיעו לביקורי תנחומים בביתן של רוב המשפחות השכולות.
ב-5 בינואר 2011, יום השלושים לכיבוי השרפה, התקיים בקיבוץ בית אורן טקס אזכרה ממלכתי, בהשתתפות נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, והרבנים הראשיים לישראל, לזכר 44 הנספים באסון הכרמל. במהלך הטקס דרשו משפחות שכולות להוציא מהאולם את שר הפנים, אלי ישי, והשר יצא כשהוא מלווה ברב שלמה משה עמאר ופמלייתו. לאחר יציאתו המשיכו משפחות שכולות להפריע לנאומו של ראש הממשלה, ומשפחות שכולות אחרות ניסו להסותן.
בטקס שנערך ב-24 בינואר 2011, הוענק לראשונה "עיטור הגבורה של שירותי כבאות והצלה" לשלושה כבאים, רס"ל דני חייט, רב-כבאי אורי סמנדייב וצופה האש אלעד ריבן שהקריבו את חייהם בניסיון להציל את הסוהרים שנלכדו בסופת אש.
ב-14 במרץ 2011 החליטה ועדת הצל"שים של משטרת ישראל להעניק את עיטור הגבורה, שהוא העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניקו לשוטר, לשלושת השוטרים שנספו באסון: תת-ניצב אהובה תומר (מפקדת תחנת חיפה), תת-ניצב ליאור בוקר וסגן ניצב איציק מלינה. ההחלטה הוסברה בין היתר בכך ש"אין סיכון גבוה יותר מאשר לרוץ לתוך הלהבות כדי להציל אנשים ולדעת שאי אפשר לצאת מתוך הבערה", בסופו של דבר הוענק להם עיטור המופת.
ל-37 הנספים מקרב שירות בתי הסוהר הוענק בפברואר 2012 עיטור המופת של השירות.
לקראת יום הזיכרון לחללי צה"ל 2011 עלתה דרישה מצד משפחות הכבאים שנספו באסון לראות בהם חללי מערכות ישראל. יו"ר ארגון יד לבנים התנגד לבקשה והעניין עורר ויכוח ציבורי.
ב-19 בדצמבר 2011, במלאת שנה לאסון, נחנכה אנדרטה לזכר נספי האסון סמוך לקיבוץ בית אורן.
טייסת הכיבוי, שהוקמה בעקבות האסון, מנציחה את זכרו של אלעד ריבן. בנוסף נקראה תחנת הכיבוי בעיר נשר על שמו.
מדי שנה נוער מכב"י ובית הספר הראלי בו למד אלעד מארגנים ביחד עם חבריו ובשיתוף עם משטרת חיפה, מרוץ לזכר הנספים באסון. המרוץ מתחיל באנדרטה שבסמוך לקיבוץ בית אורן ומסתיים בבית בירם, במסגרת מרוץ הלפיד השנתי (4.12).
בנובמבר 2012 נקראה תחנת כיבוי האש בעפולה על שמו של הכבאי רס"ל דני חייט.