cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האנה קוהון
קוהון הצטרפה לכת בכפר הנקוק של השייקרים ועשתה "רישומי מתנה" - ציורים שסיפרו על גילויים רוחניים אצל השייקרים באמצע המאה ה-19. באופן נדיר מאמנים אחרים של הכת, היא חתמה על רישומיה, כך שהעבודות שלה מיוחסות לה. לקוהון היה סגנון ייחודי שהיה מופשט יותר, פשוט ואישי. היא השתמשה בטכניקות יצירתיות כדי ליצור טקסטורה בתוך הציורים.
ראשית חייה
האנה הריסון הייתה אחת משלוש בנות שנולדו לנוח הריסון (1759–1789) ולהולדה בייקון הריסון (1763–1809). היא נולדה בויליאסטאון, מסצ'וסטס ב-1 בפברואר 1788. נח הריסון היה נער מתופף בן 18 במהלך מלחמת העצמאות ביוני וביולי 1777.
הוא נפטר שנה לאחר שנולדה האנה.
אחיותיה של חנה היו לויס ופולי, שנולדו בהתאמה ב-1784 וב - 1785. להאנה נולד בן בשם הריסון ובת בשם מריה. היא הפכה לחברה בקהילת הנקוק של השייקרים ב־15 במרץ 1817 כשהייתה בת 29, הריסון היה בן 5 ומריה הייתה בת שלוש. היא חתמה על הברית שם בשנת 1823. בשנת 1843 היא חתמה על הגליל הקדוש. שם משפחתה ביצירות האמנות שלה באמצע המאה ה-19 היה קוהון.
יצירה
תקופה שנקראה אצל השייקרים "תקופת ההתגלות" בין 1837 לשנות ה-50 של המאה ה-19 ייצגה מהפך רוחני גדול בקרב קהילת השייקרים, בה המאמינים נחשפו באופן קבוע לחזיונות רוחניים שהתגלו בשירה, ציורים וריקודים. האנשים שקיבלו את החזיונות נקראו "מכשירים".
מייסדי כת השייקרים ומנהיגים מוקדמים הטיפו לעיתים קרובות על מציאות של "אוצרות שמימיים". אולם מעולם לא העיזו לדמיין את האוצרות השמימיים האלה. מעולם לא ראו המאמינים בעיניהם את הדמיון הפורמלי ההדוק בין דברי הנצח לדברים של ההווה. הציור עם תוכן החזיונות הרגיע והפך את האמנות הקיצונית הזו למועילה באמונת הכת.
מתוך כ-200 ציורי מתנה ששרדו, רובם נעשו על ידי נשים שהתגוררו בכפר הנקוק, מסצ'וסטס או בלבנון, ניו יורק. העבודות נקראו "ציורי מתנה", והתבססו על מסרים שקיבלו במהלך טקסים רוחניים. הם יוצרו בעזרת צבעי מים או דיו. בדרך כלל הם כללו סמלים קטנים רבים, כמו ארגזי אוצר, מראות גן עדן, מרכבות זהב, פרחים ופירות. וכללו מסרים כתובים של ידידות או יראת כבוד, עם שילובים קליגרפיים, הדומות לעבודות תחרה משובחות. בדרך כלל, היצירות לא היו חתומות על ידי האמן. אמנים מרכזיים מכת השייקרים היו קוהון, פולי קולינס וג'וזף וויקר. עידן הביטויים המסורתיים הסתיים כאשר חברי כת השייקרים התפקחו והתביישו מההגזמות הרגשיים והביטויים המיסטיים של תקופה זו.
עבודות ידועות
קוהון החלה ליצור את רישומיה ואמנותה בשנת 1845. היא אימצה גישה ייחודית לרישומיה בהשוואה לעבודות אחרות של השייקרים. היא השתמשה בשכבת צבע עבה ובצבעים ראשוניים או משניים שיצרו מרקם אימפסטו, תוך שימוש במשיחות מכחול אקספרסיביות. הקומפוזיציות שלה הוקדשו לאובייקט או סצנה אחת עם תבניות גאומטריות. במקום למסרים המיועדים לאחרים, היא כתבה ישירות על חוויות החזון, וחתמה על עבודותיה.
קוהון ידועה בעיקר בזכות ציורי העצים - עץ החיים.
ציור "עץ החיים" של האנה קוהון הפך לסמל מייצג את השייקרים. בשנת 1996 הוערך ציור נוסף המיוחס לקוהון לפני מכירתו בסותביס בסכום של 250,000 עד 350,000 דולר. הציור נמכר בסותביס תמורת 299,500 דולר למוזיאון לאמנות עממית אמריקאית בינואר 1997.
מוות ומורשת
האנה הריסון קוהון נפטרה בהנקוק, מסצ'וסטס ב־7 בינואר 1864 והיא קבורה בבית העלמין המשפחתי של הכנסייה.
חברתה בכת - אליס סמית' מכפר הנקוק הביאה ארבעה רישומי מתנה לפיית' ואדוארד דמינג אנדרוז, היסטוריונים של השייקרים בשנת 1931. אנדרוז ארגן תערוכה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בשנת 1935. תמונה של עץ החיים של קוהון הופיעה בחודש דצמבר, במאמר במגזין העתיקות 1945 מאת אדוארד דמינג אנדרוז.
כפר הנקוק של השייקרים הפך למוזיאון בשנת 1960, לאחר מכן מכרו ההיסטוריונים את רישומי קוהון וציורי מתנה אחרים למוזיאון.
ציור עץ החיים שלה שימש בשנת 1974 לגלוית חג המולד של UNICEF לגיוס כספים עבור הארגון.
מוזיאון ויטני לאמנות הציג ארבעה רישומים של קוהון בתערוכה "ציירים עממיים אמריקאים משלוש מאות שנים" בשנת 1980.
מנהל המוזיאון לאמנות עממית אמריקאית בניו יורק, ג'רארד סי ורטקין, אמר כי קוהון "נחשבת לאמנית השייקרים הבולטת ביותר" ויצירותיה "הפכו לאייקונים של תרבות החומרית של הכת.
משפט פרמה
פייר דה פרמה הוא מגדולי המתמטיקאים במאה ה-17 וכמה משפטים קרויים על שמו.
נחמן שמואל יעקב מיודסר
הרב נחמן שמואל יעקב מיודסר (נפטר בג' בניסן ה'תש"ח, 12 באפריל 1948) היה רב פולני שעלה לארץ ישראל. רבה של בני ברק (תרצ"א, 1931 – תרצ"ד, 1934) ויושב-ראש ועד המושבה (תרצ"ד, 1934 – תרצ"ז, 1937).
קורות חייו
נולד בפולין למשפחה חסידית, מצאצאי רבי יהונתן אייבשיץ. למד אצל הרב אברהם בורנשטיין, בעל ה"אבני נזר". כמו כן למד אצל האדמו"ר רבי מאיר יחיאל הולשטוק מאוסטרובצה. הוסמך על ידי גדולי פולין ובהם רבי אברהם מפוריסוב. כיהן כרבה של בראָק בפולין. נמנה עם חותמי הכרוז של רבני פולין שיצאו נגד השגת משרת רבנות תמורת תשלום על ידי הרב.
בשנת תרפ"ה (1925) עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר העתיקה ירושלים. בשנת תרפ"ח (1928) החליט רבה הראשון של המושבה בני ברק, הרב אריה מרדכי רבינוביץ, לעזוב את בני ברק לטובת ירושלים, ואת מקומו מילא זמנית רבה של רמת גן השכנה, הרב שלמה זלקינד לנדרס. בשנת תרצ"א (1931) הוחלט למנות את הרב מיודסר לרב המושבה, והוא כיהן בתפקידו במשך שלוש שנים.
בשנת תרצ"ב (1932) הוא אירח בביתו את האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר בביקורו בבני ברק, עם בניו רבי ישראל ורבי שמחה בונים וחתנו הרב יצחק מאיר לוין. את קבלת הפנים לחסידיו באזור ערך האדמו"ר מגור בביתו של הרב מיודסר. כשהגיע החזון איש לבני ברק, בשנת תרצ"ג (1933), שימש לו ביתו של הרב מיודסר אכסניה למשך התקופה הראשונה.
נכדתו טובה, בת בנו ישראל יוסף מיודסר, נישאה ליצחק מאיר, לימים ראש עיריית בני ברק.
על שמו נקרא רחוב בבני ברק, בכניסה לשיכון חזון איש.
יהדות בחריין
הקהילה היהודית קטנה במהלך המאה ה-20. בשנת 1968 נותרו כ-100 יהודים בלבד בעיר הבירה החדשה מנאמה. בתחילת המאה ה-21 נותרו בבחריין כ-30 יהודים. הקהילה שמרה על בעלות על בית כנסת, אך הוא לא היה בשימוש ותפילות התקיימו בבתים פרטיים בחגים. הקהילה היהודית שמרה גם על בית הקברות שלה.
מאז עצמאותה של בחריין בשנת 1971 לא היו לבחריין יחסים רשמיים עם ישראל עד שנחתמו הסכמי אוסלו בין ישראל לפלסטינים בשנת 1993, שבעקבותיהם נוצרו יחסים רשמיים למחצה, במיוחד מסחריים. יהודי בחריין לא הורשו לבקר בישראל, אם כי באופן רשמי, בחריין הסכימה להפסיק את הדבקות בחרם הכלכלי על ישראל תמורת הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית בשנת 2004.
בספטמבר 2020 הסכימו בחריין וישראל לכונן יחסים דיפלומטיים. נוצרו גם קישורי נסיעות בין שתי המדינות.
החל משנת 2010, בחריין מונה כ-37 יהודים בלבד.
היסטוריה מוקדמת
יש התייחסויות תלמודיות לקהילה יהודית שתחילתה באזורים הגאוגרפיים של בחריין של היום, כמו גם התייחסויות בטקסטים ערבים לנוכחות יהודית בהאג'אר (החוף המזרחי של ערב) בתקופתו של הנביא מוחמד. על פי עדויות, יהודים חיו במה שהפכה לממלכת בחריין המודרנית מאז ימי התלמוד. מקורות ערבים מציינים כי יהודים גרו בהאג'אר, בירת בחריין, בשנת 630 לספירה וסירבו להתאסלם כאשר מוחמד שלח צבא לכבוש את השטח.
היסטוריה מודרנית
אפשר להתחקות אחר מקורותיה של הקהילה היהודית המודרנית בבחריין לנדידת סוחרים עיראקים ממשפחת ידגר היהודית בשנות ה-80 של המאה ה-19.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הרגש הגובר נגד בריטניה התפשט ברחבי העולם הערבי והוביל להתפרעויות בבחריין. המהומות התמקדו בקהילה היהודית. בשנת 1948 חיו בבחריין 1,500 יהודים, אם כי מקורות מסוימים נותנים לאוכלוסייה היהודית 600 בשנת 1948. ב-5 בדצמבר 1947 פרצו מהומות נגד הקהילה היהודית במנאמה בעקבות האלימות המתמשכת בפלסטין. אספסוף בזז בתים וחנויות יהודיים, הרס את בית הכנסת בעיר, תקף פיזית יהודים ורצח אישה יהודייה מבוגרת. רוב בני הקהילה היהודית בבחריין נטשו את נכסיהם ופונו לבומביי, ולאחר מכן התיישבו בישראל, רבים מהם בעיר פרדס חנה-כרכור; אחרים נסעו לבריטניה. במפקד האוכלוסין של 1950 נמצאו 293 יהודים במדינה.
הודא עזרא נונו, יהודיה בחריינית שהייתה לשגרירת בחריין בארצות הברית, אמרה לעיתון העצמאי: "אני לא חושבת שבחריינים היו האחראים. אלה היו אנשים מחו"ל. בחריינים רבים דאגו ליהודים בבתיהם". תפיסה זו נתמכת על ידי צ'ארלס בלגרייב, לשעבר יועץ פוליטי לממשלת בחריין - שהייתה אז כפופה ליחסי אמנה עם בריטניה - שנזכר בזיכרונותיו: "הערבים המובילים היו המומים מאוד ... רובם, במידת האפשר, נתנו מחסה והגנה לשכניהם היהודים ... [למהומות] הייתה השפעה מפתיעה אחת: היא שמה קץ לכל תוקפנות פעילה של ערביי בחריין כלפי יהודי בחריין". בעקבות המהומות, כמו גם הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות ב-1948, היגרו יהודים רבים מבחריין לישראל, ארצות הברית או בריטניה. נותרו כ-500–600, אך לאחר שפרצו מהומות בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, יהדות בחריין היגרה בהמוניה.
המאה ה-21
היהודים הם אחת מכמה קהילות בבחריין המהוות את ליבת המעמד הבינוני הליברלי וכמה אף פעילים בפוליטיקה. איש עסקים יהודי, איברהים דאוד נונו, כיהן בבית העליון במועצת השורה של הפרלמנט הבחריני. בשנת 2005 החליפה אותו אחייניתו, הודא עזרא נונו. מאז 2004, עמדה נונו גם בראש האגודה לזכויות אדם של בחריין, אשר ניהלה קמפיין נגד החזרת עונש המוות בממלכה הזעירה. אף אחד מהם לא נחשב לדמות שנויה במחלוקת, אפילו בקרב פוליטיקאים סלפים.
החל משנת 2007 מנתה האוכלוסייה היהודית בבחריין 36 איש. באותה עת, הסובלנות הרחבה לקהילה היהודית של האי היא תוצאה של מדיניות מנהיגו, המלך חמד בן עיסא אאל ח'ליפה. החרם של האי על מוצרים ישראליים היה בתוקף עד 2004 כאשר הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית שם קץ לחרם הרשמי.
הסופרת היהודיה-בחריינית, נאנסי ח'דורי, כתבה בספר שלה "מההתחלה שלנו ועד היום" על הקהילה היהודית בבחריין: יהודי בחריין משתלבים היטב בחיי ממלכת האי המונה 700,000 איש, עם פקידי ממשל יהודיים כמו חבר מועצת שורה לשעבר, אברהם דוד נונו ומשפחתו של ח'דורי, יבואנית המפות והמצעים המובילים בבחריין. ח'דורי הסבירה, "רוב הגברים היהודים היו סוחרים והנשים עבדו כמורות, אחיות, ומהתחלה פיתחו קשרי ידידות חזקים עם האזרחים המקומיים".
ח'דורי צוטטה ב"חדשות המפרץ" ואמרה כי ספרה "מראה כיצד בחריין נהגה בסובלנות דתית כל השנים ועד כמה בני מזל כולם צריכים להרגיש לחיות בממלכה היפה הזו, שתמיד הציעה ותמשיך להציע שלום וביטחון לכל אזרחיה". בראיון מוקדם יותר, עם העיתון "בחריין טריביון", אמרה ח'דורי, "הדו קיום בשלום שיש לנו עם בחריין הוא הוכחה לסובלנות הדתית בה דגל הוד מלכותו המלך, חמד בן עיסא אל-ח'ליפה".
יהודים לא הורשו לבקר בישראל וב-2004 בחריין הסכימה להפסיק את הדבקות בחרם הכלכלי על ישראל תמורת הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית בשנת 2004.
בשנת 2006 דיווח משרד החוץ האמריקאי כי לא אירעו מעשי אלימות פיזית או הטרדה כלפי יהודים או ונדליזם במוסדות קהילתיים יהודיים, כגון בתי ספר, בתי קברות או בית הכנסת. אף על פי שהממשלה לא חוקקה כל חוק המגן על זכותם של יהודים לחופש דת, יהודים נוהגים באמונתם באופן פרטי ללא התערבות שלטונית. אף על פי כן, הממשלה לא עשתה מאמץ ספציפי לקדם לחימה בדעות קדומות וחינוך לסובלנות. כמה פרשנויות פוליטיות אנטישמיות וקריקטורות ממשיכות להתפרסם במערכות העיתונים, בדרך כלל בהקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנת 2008 מינה מלך בחריין את הודא עזרא נונו, אישה יהודייה שכיהנה בבית הפרלמנט העליון במדינה עם 40 חברים, כשגרירה של בחריין בארצות הברית.
בנובמבר 2010 מונתה הסופרת היהודיה נאנסי ח'דורי להחליף את הודא נונו בפרלמנט.
החל משנת 2015, מציין המלך אל-ח'ליפה רשמית את חגיגת החנוכה, כשבחריינים יהודים ומוסלמים חוגגים יחד.
ב-11 בספטמבר 2020 הסכימו ישראל ובחריין "לנרמל את היחסים".
הסכם לונדון (1913)
הסכם לונדון משנת 1913 היה הסכם בינלאומי שנחתם בלונדון ב-30 במאי 1913, והסדיר את הדרישות הטריטוריאליות בעקבות מלחמת הבלקן הראשונה. הצדדים להסכם היו מדינות הליגה הבלקנית המנצחות - סרביה, יוון, בולגריה ומונטנגרו מצד אחד, והאימפריה העות'מאנית המובסת מצד שני. המעצמות העיקריות בריטניה, גרמניה, רוסיה, איטליה ואוסטרו-הונגריה היו גם הן צד להסכם. עם תום המלחמה עמדו שלוש נקודות עיקריות במחלוקת: בהסכם נוסחו הקביעות הבאות: ההסכם שנכפה על ידי המעצמות כמו גם העובדה שלא הסדיר את כל הנקודות השנויות במחלוקת הביא לפרוץ מלחמת הבלקן השנייה. זו הסתיימה זמן קצר לאחר מכן עם חתימת הסכם בוקרשט אשר שינה את קביעותיו של הסכם לונדון.
יין שאטונף-די-פאפ
יין שאטונף-די-פאפ (בצרפתית: Châteauneuf-du-Pape) הוא אזור יין בעל כינוי מקור מבוקר (Appellation d'origine contrôlée) (AOC) השוכן בדרום-מזרח צרפת. זהו האפלאסיון הידוע ביותר בחלקו הדרומי של עמק הרון. הכרמים ממוקמים מסביב לכפר שאטונף די-פאפ והכפרים הסמוכים: בדאריד, קורתזון וסורג, בין אביניון לאוראנז' ומכסים מעט יותר מ-32,000 דונם או 7,000 אקרים (32 קמ"ר). מיוצרים בו מעל 110,000 הקטוליטר של יין בשנה. יותר יין נעשה באזור זה בדרום הרון, מאשר בכל צפונו של עמק הרון.
היסטוריה
השם "שאטונף די-פאפ" משמעו בתרגום חופשי "טירתו החדשה של האפיפיור", ואכן, ההיסטוריה של האפלאסיון שזורה עם ההיסטוריה של האפיפיורות. ב-1308, האפיפיור קלמנס החמישי, שהיה קודם לכן הארכיבישוף של העיר בורדו, העביר את האפיפיורות לעיר אביניון. מסופר שקלמנס החמישי ו"אפיפיורי אביניון" שבאו אחריו אהבו מאוד את יינות בורגונדי והשקיעו מאמצים נכבדים על-מנת לקדם אותם במהלך שבעים השנה של אפיפיורות אביניון. באותה עת, היינות בסביבתה של אביניון לא התבלטו במיוחד. בזמן שאפיפיורי אביניון עשו רבות על-מנת לקדם את המוניטין של יינות בורגונדי, הם גם קדמו את מלאכת גידול הגפנים בסביבה, ובמיוחד בשטח השוכן 5–10 קילומטרים צפונית לאביניון וסמוך לגדות נהר הרון. קודם לאפיפיורות אביניון, גידול הגפנים באזור זה נעשה בעיקר בידי הבישופים של אביניון, בעיקר לצריכה מקומית.
יורשו של קלמנס החמישי היה האפיפיור יוחנן העשרים ושניים, שביחד עם יינות בורגון, נהג לשתות את היינות שהגיעו מהכרמים מצפון לעירו והקדיש מאמצים רבים כדי לשפר את אמנות טיפוח הגפנים שם. תחת שלטונו של יוחנן העשרים ושניים. היינות באזור זה הפכו להיות נודעים כ"יין האפיפיור" (Vin du Pape), כינוי זה נהפך לימים לשאטונף די-פאפ. יוחנן העשרים ושניים היה גם אחראי להקמתה של הטירה המפורסמת שעומדת על תילה כסמלו של אזור היין.
במאה ה-18, נסחרו היינות תחת השם "וין ד'אביניון" (vin d'Avignon). התיעוד מראשית המאה ה-19 מציין את שם היינות כ- Châteauneuf-du-Pape-Calcernier, שדומה שהם יינות קלים יותר מאשר יינות שאטונף די-פאפ של ימינו. כנראה ששמם הטוב התפשט ברחבי צרפת עד שהפילוקסרה הכתה בהם בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19, והם נפגעו ממנה מוקדם יותר מרוב אזורי היין של צרפת. קודם למלחמת העולם הראשונה נמכרו רוב יינות שאטונף די-פאפ לבורגון כיין רפואה (vin de médecine) שהוספו ליינות בורגון על-מנת לחזקם ולהעלות את רמות האלכוהול שלהם.
מופנה
מופנה הוא מושג בדיני גזרה שווה המתאר מצב שבו לימוד הגזרה השווה נעשה ממילים שאינן נצרכות לאף דרשה אחרת. מצב של מופנה משני צדדים, בו כל המילים מהן לומדים דינים לא נצרכות לדרשה אחרת, מאפשר גזרה שווה לכל הדעות. במצבים של מופנה מצד אחד ("מופנה ושאינו מופנה") ושל שאינו מופנה קיימות דעות שונות בדברי התנאים והאמוראים.
יין שאטונף-די-פאפ
ראשית ימי תקנות כינוי המקור המבוקר
בראשית המאה העשרים נפגע יין שאטונף די-פאפ מהונאת יין; חוקים שונים שהוצעו לגבי תהליך עשיית היין, נוסחו ויושמו ב-1923, היו כינוי המקור המבוקר הראשון בצרפת, והיו אב-הטיפוס לחוקי כינוי המקור המבוקר שבאו בעקבותיהם. חוקי כינוי המקור המבוקר המקוריים התירו לגדל באזור עשרה זני ענבים, הם תוקנו ב-1936 והתירו את גידולם של שלושה עשר זנים וב-2009 תוקנו מחדש ואיפשרו את גידולם של שמונה עשר זנים. הברון פייר לה רואה משאטו פורטיה היה הארכיטקט העיקרי של תקנות אלה, שקבעו את רמת האלכוהול המינימלית של היינות וקבעו מגבלות לתנובה ולזני הענבים שניתן לגדל באזור. אחת מדרישותיו הנוספות של הברון הייתה שלא יהיה ניתן לטעת אף כרם על קרקע שאינה צחיחה דיה לשם גידול של אזוביון וקורנית.
מופנה
רקע והגדרה
לימוד הגזרה השווה הוא אחד מהמידות שהתורה נדרשת בהן, שעובד בדרך של השוואה בין כתובים מקראיים בדרך כלל, וכתוצאה מהדמיון הלשוני-פילולוגי מחיל עליהם הגדרות ודינים שונים. לגזרה שווה מספר כללים והתניות: אין אדם דן גזרה שווה מעצמו (בניגוד לקל וחומר, בו אדם דן מעצמו), כלומר, ניתן ללמוד מהגזרה השווה רק אם יש מסורת שלומדים כך - אין אפשרות לחדש השוואת דינים והגדרות על סמך דמיון פילולוגי חדש ועצמאי מפרי רעיונו של הדורש, אלא יש לו להסתמך על לימוד קדום מרבותיו (וראו בנושא זה בפרק האחרון בערך זה). כמו כן, כשלומדים בגזרה שווה דין בעניין אחד מעניין שני, יש כורח ללמוד ממנו גם את שאר הדינים הנוהגים בעניין שממנו נלמדת הגזרה השווה (דון מינה ומינה, לעומת דון מינה ואוקי באתרה). אחד מפרטי הדינים החלים על דרך הלימוד של גזרה שווה הוא המופנה.
יין שאטונף-די-פאפ
אקלים וגאוגרפיה
האפלאסיון משתרע מגדותיו המזרחיים של נהר הרון ליד אוראנז' בצפון מערב ועד לסורג ליד אביניון בדרום-מזרח. הגובה מעל פני הים מגיע עד ל-120 מטרים בנקודה הרמה ביותר בחלקו הצפוני של האפלאסיון. הוא מכסה 32,000 דונם של אדמה שבה לפחות שלושה סוגי קרקע או טרואר ייחודיים. בצפון ובצפון-מזרח נמצאים ה-galets roulés המפורסמים, שהם סלעים או חלוקי אבן עגולים המכסים את אדמת החרסית. הסלעים ידועים בכך שהם שומרים על החום מהשמש הקופחת במשך 2800 שעות בשנה. הענבים מבשילים מוקדם יותר מאשר בחלקו המזרחי של האפלאסיון, שם האדמה היא ברובה חולית, כמו גם בדרום שם האדמה יותר גרגרית. רוח מיסטראל העזה מפיגה את הלחות ומגבירה את האקלים היבש.
מופנה
רקע והגדרה
משמעות "מופנות" המקרא היא שאין לומדים ממנו דרשה אחרת - לאו דווקא גזרה שווה אחרת. כפועל יוצא, מפסוק שהמילים בו אינן מיותרת בשום צורה לצורך תיאור המאורעות, אי אפשר ללמוד גזירה שווה. לשון "מופנה" קיימת במקורות תנאיים ואמוראיים גם ביחס לבני אדם ולא רק לפסוקים, כך למשל במשנה ביבמות מתואר מצב בו. לשון "לאפנויי" (להיפנות לעניין דרשה ממנו) משמשת בתלמוד גם במובן של התפנות של אנשים, אם במובן של יציאה ממקום ואם במובן של להתפנות לבית שימוש.
יין שאטונף-די-פאפ
טרואר
מאפיין הטרואר של שאטונף די-פאפ מגיע משכבת אבנים המכונה galets (חלוקי אבן). הסלעים עשויים מחלמיש ושרידים של קרחונים מהרי האלפים שלוטשו לאורך המילניום בידי נהר הרון. הסלע שומר על החום במהלך היום ומשחרר אותו בלילה, גורם שמאיץ את הבשלתם של הענבים. הסלעים יכולים גם לשמש כשכבה מגנה שמסייעת לשמור על הלחות באדמה במהלך חודשי הקיץ היבשים. חלק מהיקבים היוקרתיים ביותר באזור, כמו שאטו ראיאס, הם בעלי חזות מסורתית יותר בלי ה galets. אלו הם לעיתים קרובות כרמים ששוכנים במדרונות הפונים דרומה, שם החום שהאבנים מפוגגות בלילה עלול להזיק לגפנים ולגרום להבשלת יתר של הענבים.
לה קרו
"לה קרו" (La Crau) הוא שם המקום או הכרם המפורסם ביותר באזור שאטונף די-פאפ. הכרם הוא בעיקר בבעלותו של שאטו די-וייה טלגרף, אחד מהיקבים הקלאסיים ביותר, אולם גם ליצרן הנרי בונו יש חלק נכבד ממנו. הכרם מאוד עשיר בסלעי ה-galets roulés שהוזכרו לעיל, בעוד שלדומן די וייה לאזארה, שלו למעלה מ-1000 דונם, והוא בבעלותו של וניובל ז'רום קיו, הוא הגדול ביותר.
ארווידאס סאבוניס
ארווידאס רומאס סאבוניס (ליטאית: Arvydas Romas Sabonis; נולד ב-19 בדצמבר 1964 בליטא) הוא כדורסלן עבר ליטאי, הידוע כאחד מהסנטרים הטובים בהיסטוריית של הכדורסל האירופי. היה ידוע גם בשל גובהו הרם, 2.21 מטרים.
יין שאטונף-די-פאפ
היין
באזור שאטונף די-פאפ מייצרים יינות אדומים ולבנים, חלק הארי של היינות המופקים הם אדומים. חוקי האזור אינם מתירים ייצורם של יינות רוזה תחת השם שאטונף די-פאפ. היינות נארזים בדרך-כלל בבקבוקי יין בעלי מראה כהה מאוד וייחודי ומקושטים בעיטור המלכותי של האפיפיורות.
ארווידאס סאבוניס
ביוגרפיה
סאבוניס החל את הקריירה שלו בז'לגיריס קובנה ב-1984, אותה הוביל באותה שנה לאליפות ברית המועצות. ב-1985 נבחר בדראפט על ידי אטלנטה הוקס אבל לא עבר לשחק בליגת ה-NBA בגלל שטרם הגיע לגיל 21. שנה לאחר מכן נבחר על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס אבל סירב שוב. ב-1989 עבר לשחק בוואיאדוליד ובריאל מדריד. ב-1995 החל לשחק ב-NBA בפורטלנד. ב-2003 לאחר שביסס את עצמו כאחד הסנטרים הגדולים בהיסטוריה חזר לשחק בקבוצת נעוריו. משחקו האחרון בקריירה במסגרת הליגה האירופאית היה נגד מכבי תל אביב ביד אליהו. המשחק זכה לשם "נס ז'לגיריס", לאחר שבשניות הסיום קלע דריק שארפ שלשה שכפתה הארכה, שבסיומה ניצחה מכבי והעפילה לפיינל פור. לאחר שפרש מהכדורסל כיהן בתפקיד נשיא ז'לגיריס קובנה.
יין שאטונף-די-פאפ
סוגי הענבים
באופן מסורתי התירו את השימוש בשלושה עשר זני ענבים, אולם ב-2009 תוקנו חוקי כינוי המקור המבוקר וכוללים היום שמונה עשר זנים. מאחר שבלאן (לבן), רוז' (ורוד) ונואר (שחור) של אותם סוגי הענבים מוגדרים כיום כזנים נפרדים. בגרסה הקודמת של חוקי האזור, חלו על גרנאש ופיקפול שיטות גיזום שונות בסוגי הענב השחור והלבן שלהם והביאו את מספר הזנים שהוזכרו קודם משלושה עשר לחמישה עשר.
מופנה
סוגי מופנות
התלמוד הבבלי במסכת נידה מביא חילוק בין גזרות שוות בנושא מידת המופנות של הפסוקים מהם לומדים אותן:
יין שאטונף-די-פאפ
סוגי הענבים
הזנים האדומים המורשים לגידול הם סנסו, קונואז, גראנש נואר, מורבדר, מוסקרדן, פיקפול נואר, סירה, טרה נואר וואקארז. הזנים הלבנים והורודים הם בורבולנק, קלרט בלאנש, קלרט רוז', גראנש בלאן, גראנש גרי, פיקארדאן, פיקפול בלאן, פיקפול גרי ורוסאן (הזנים שלא הוזכרו לפני 2009 הם קלרט רוז', גראנש גרי ופיקפול גרי).
הן הענבים השחורים והן הענבים הלבנים מותרים לשימוש ביינות שאטונף די-פאפ האדומים והלבנים כאחד. ושלא כאזורי יין אחרים, הענבים המותרים אינם מחולקים לזנים עיקריים וזנים משניים. לכן, תאורטית אפשר להפיק יין זני בשאטונף די-פאפ מכל אחד משמונה עשר הזנים המורשים. במציאות, יינות שאטונף די-פאפ הם ממסכים שבהם שולט הגראנש.
גראנש נואר הרכיב 72% מהגפנים ב-2004, אחריו היה הסירה עם 10.5% ואחריהם מורבדר עם 7%, שני האחרונים גדלו בעשורים האחרונים. סנסו, קלרט, גראנש בלאן, ובורבולנק מכסים כל אחד 1%-2.5%, ויתר שבעת הזנים נאמדים בכ-0.5% משטח הכרמים או פחות מכך.
נהוג לטעת את הגפנים בצורת gobelets (בלי גדר או תומך אחר כלשהו) וזוהי צורת גידול היחידה המותרת בשביל ארבעת זני הענבים הראשונים. היבול מוגבל לשני טון לאקר.
היינות האדומים
ברוב היינות האדומים של שאטונף די-פאפ, גראנש נואר הוא הזן הנפוץ ביותר, אם כי כמה יצרנים משתמשים בכמות גדולה יותר של מורבדר. הגראנש מפיק מיץ מתוק שיכול להיות סמיך כמעט כמו ריבה כשהוא בשל מאוד. נוהגים להשתמש בסירה במִמְסָךְ כדי לספק צבע וניחוח, בעוד המורבדר מוסיף אלגנטיות וגוף ליין. מספר אחוזות מייצרות יין זני מ-100% גראנש נואר, בעוד מעט יצרנים מתעקשים להשתמש לפחות בכמות סמלית של כל שלושה עשר הזנים המותרים במִמְסָךְ. האחוזה היחידה שמגדלת את כל שלושה עשר הזנים ומשתמשת בהם בהתמדה היא שאטו דה בוקסטל.
היינות האדומים של שאטונף די-פאפ מתוארים לעיתים כאדמתיים עם טעמי בשר ציד ורמזים של זפת ועור. היינות נחשבים לקשים וטאניניים בצעירותם אולם מפגינים תיבול עשיר בהתבגרם. היינות מציגים לפעמים ארומות של עשב תיבול יבש הנפוץ בפרובאנס ושמו גאריג, בעל טעמי אדמה וספוג. יינות שאטונף די-פאפ שבהם שולט המורבדר נוטים להיות טאניניים יותר ודורשים תקופת יישון ארוכה יותר לפני שניתן יהיה לשתות אותם.
היינות הלבנים
יינות שאטונף די-פאפ הלבנים מופקים בלי שמכלילים את זני הענבים האדומים בתערובת ומשתמשים רק בזני הענבים הלבנים. הזנים הלבנים מסתכמים ב-7% מכלל נטיעות הגפנים לפי סטטיסטיקות משנת 2004, וחלק מהענבים הלבנים בממסכים משמשים ליצור יינות אדומים, כך שתפוקת היין הלבן מסתכמת בחמישה אחוזים מסך היינות הכלליים. ביינות שאטונף די-פאפ לבנים, ענבי גראנש בלאן ורוסאן מספקים פירותיות ועושר, לתערובת, בעוד בורבולנק, קלרט ופיקפול מוסיפים חומציות ונופך של פרחים ומינרלים. סגנון יינות אלה משתרע מרזה למינרלי לשומני ועשיר עם מנעד של ארומות וטעמים – בכללם שקדים, קרמבולה, אניס שומר, יערה ואפרסק. זן בודד, רוסאן, שמתבגר בחביות עץ אלון ליישון, נעשה אף הוא בחלק מהאחוזות. רוב הלבנים מיועדים לשתייה בעודם צעירים. חלק מיינות שאטונף די-פאפ נועדו להתיישן ונוטים לפתח ארומות וניחוחות אקזוטיים של קליפות תפוז אחרי 7–8 שנים. אסור לייצר יינות רוזה בתוך אזור היין.
סגנון עשיית היין
יינות שאטונף די-פאפ עשירים באלכוהול, בדרך-כלל 15-13%, וחייבים להכיל מינימום של 12.5% אלכוהול לפי חוקי האזור ואסור שיעברו תהליך שפטליזציה (הוספת סוכר לתירוש הענבים הבלתי מותסס על-מנת להגדיל את תכולת האלכוהול שלו בגמר התסיסה). תהליכי הייננות באזור נוטים להתמקד באיזון בין רמות הסוכר הגבוהות בעינב בעזרת הטאנינים והפנולים האופייניים ליינות שאטונף די-פאפ האדומים. אחרי הבציר, רק לעיתים נדירות מופרדים אשכולות הענבים קודם לתסיסה. מתסיסים בטמפרטורות גבוהות, כשהקליפות הנוטלות חלק בתהליך מעניקות רמות טאנין וצבע כהה האופייני ליינות שאטונף די-פאפ. החל מראשית שנות השבעים, העדיפו הצרכנים יינות קלים ופירותיים יותר שניתן לשתותם מוקדם יותר, גורם שדחף חלק מהאחוזות להשתמש בתסיסה פחמתית (תהליך שבו לא סוחטים את הענבים לפני התסיסה ואשכולות שלמים מושמים במכלים סגורים, ביחד עם פחמן דו-חמצני). יבולים נמוכים נחשבים לגורליים להצלחתם של יינות שאטונף די-פאפ כשזני הענבים העיקריים נוטים להפיק יינות חלשים ותפלים כשהם מופקים בכמויות גבוהות. דרישות כינוי המקור המבוקר מגבילות את היבול ל-368 גלונים לאקר, קרוב לכמחצית מהיבולים המותרים ביין בורדו.
הטכניקה השכיחה של שימוש בחביות קטנות מעץ אלון אינה נהוגה באזור שאטונף די-פאפ, באופן חלקי מכיוון שהעובדה שהעינב העיקרי, הגראנש נוטה להתחמצן בחביות העץ בהן נותר מרווח של אוויר. במקום זאת, הגראנש מותסס במכלים מצמנט, בעוד זני הענבים האחרים מותססים בחביות גדולות מאוד הקרויות פודרות שאינן מנחילות את המאפיינים ה"עציים" האופייניים לחביות עץ קטנות יותר.
קישורים חיצוניים
Châteauneuf-du-Pape
מופנה
מופנה משני צדדים
רוב לימודי גזרה שווה באים על פסוקים שהמילים שנדרשות מהם גזרה שווה בהם לא נדרשות לאף עניין אחר. בנוגע לאפשרות הלימוד של גזרה שווה מצד הגבלת הדין של מופנה, אין חולק כי ניתן ללמוד גזרה שווה מפסוקים שכאלה, לכל עניין - גם לגזרה שווה לעניין הלכה וגם לעניינים שאינם נוגעים בגופי הלכה אלא בעניינים מוסריים ובענייני אגדה, כאשר עניין הגזרה השווה הוא פירוש מילים בפסוק - לאו דווקא לעניין דין (החילוק בין לימודי גזרה שווה אלו מתאפיין לעיתים בניסוח התלמוד את הלימוד כ"נאמר X למעלה ונאמר X למטה, מה למעלה ל-Y - אף למטה ל-Y", בניגוד לניסוח הרווח של "נאמר להלן X ונאמר כאן X, מה להלן ל-Y - אף כאן ל-Y").
מופנה מצד אחד
לימודי גזרה שווה מסוימים באים משני פסוקים שרק אחד מהם נותר פנוי לדרשה, בעוד מהשני כבר נדרש דין מסוים. במקרה של לימוד כזה, לכל הדעות אפשר להעמידו כלימוד, אך בשאלה האם ניתן להקשות על לימוד זה מסברה ישנה מחלוקת תנאים. רבי ישמעאל אומר כי אין מקשים על לימוד שכזה, וחכמים חולקים עליו ואומרים שאכן "משיבים" על לימוד כזה. בכל מקרה, גם רבי ישמעאל מסכים שבמקרה שניתן ללמוד דין אחד משתי גזרות שוות שונות, שאחת מופנה משני צדדים ואחת רק מצד אחד, לומדים מזו המופנה יותר.
אינה מופנה כל עיקר
לימודי גזרה שווה מעטים נלמדים מפסוקים ששניהם כבר נצרכים לדרשה אחרת. בנושא קבלה של גזרה שווה כזו נחלקו אמוראים. שמואל סובר שמגזרה שווה כזו לא ניתן ללמוד כלל, ולעומתו רבי אלעזר בן פדת סובר כי ניתן ללמוד גזרה שווה כזו על אף אי-מופנותה משום צד. בכל מקרה, גם רבי אלעזר מסכים שעל גזרה שווה שאינה מופנה כלל אכן משיבים ומקשים מסברא, ושבמקרה בו לפנינו גזרה שווה כזו וגזרה שווה מופנה יותר, דנים מהלימוד המופנה יותר. בתלמוד הירושלמי מובאת דעת רבי עקיבא, שסובר שלומדים גזרה שווה גם כשאינה מופנה כלל:.
דין מופנה וקבלה למשה מסיני
בשיטת שמואל דנו פרשני התלמוד, ושאלו לשיטתו, שגורס כי מגזרה שווה שאינה מופנית כל עיקר אין למדים כלל, מדוע ניתנה גזרה שווה כזו הלכה למשה מסיני (ככל הגזרות השוות, כביכול), כאשר אין אפשרות ללמוד ממנה? לפי מספר ראשונים, ביניהם השיטה מקובצת והריטב"א, מגזרה שווה שאינה מופנה כלל שניתנה למשה מסיני ניתן ללמוד אף לדעת שמואל. שאלה זו דורשת דיון בשיטות השונות בראשונים בנוגע לקונספט הכללי של הגזרה השווה, המשליכות באופן ישיר על הצורך בעצם הימצאותו של פסוק בסטטוס של מופנה. הנחת היסוד הפשוטה כאשר דנים בגזרה שווה קובעת שכל לימודי הגזרה השווה ניתנו למשה מסיני. היעב"ץ בהגהותיו על הש"ס בסוגיה לעיל, אומר כי בהתחשב בדין הכללי של "אין אדם דן גזירה שווה מעצמו" כביכול קיימות רק גזרות שוות שניתנו בקבלה, בהן כאמור אין דין מופנה כלל, מה שעומד בסתירה לדין "משיבים" הכללי בגזרה שווה - כיוון שאין משיבים על קבלה מרבו, ורבו מרבו עד משה רבנו. תשובתו של היעב"ץ היא שכל סוגיה זו היא לדעת מי שלא סובר ככלל של "אין אדם דן גזרה שווה מעצמו", דעה שניתן לראותה בדברי רבי מאיר מוקדם יותר באותה מסכת.
הרמב"ן כותב כך:
משמעות דבריו היא שהקבלה של הגזרות השוות היא לא קבלה מלאה כפשוטה, כלומר לימוד מילה ספציפית מפסוק ספציפי עם אותה מילה בפסוק ספציפי אחר, והגדרה מדויקת של משמעות הלימוד. לדעת הרמב"ן הקבלה ממשה רבנו היא של מילה בפסוק מסוים, שמהשוואתה למילה כזו במקום אחר (שלא צוין היכן הוא) ניתן ללמוד דין מסוים. על פי תירוץ זה מיושבות הקושיות והמהלכים בכלל התלמוד על לימודי גזרה שווה, כפי שניתן לראות במקומות רבים, ומיושבת הקושיה בנושא הקבלה שאיתה התמודדו היעב"ץ והריטב"א. לעומת כל זה, בסיום דבריו מסייג הרמב"ן את הכלל שהביא, בכך שאומר "בשמא", כלומר כהשערה, שמלכתחילה היו כל הגזרות השוות למדות למשה מסיני באופן מלא ומפורט, ונשתכחו מעם ישראל בימי האבל על מות משה, כפי שמובא בתלמוד במסכת תמורה.
השל"ה, בספרו על כללי התלמוד, בכלל המדות, מצטט את הרב ישועה בן יוסף הלוי, שמתייחס בספרו "הליכות עולם" למאמר הרמב"ן ואף מוסיף עליו:
ארווידאס סאבוניס
ביוגרפיה
ב-2011 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל. ב-27 בספטמבר 2011 לקה בהתקף לב, אושפז בבית חולים, אולם עד מהרה דווח כי לא נשקפת סכנה לחייו. החל מאוקטובר 2011 הוא מכהן כנשיא איגוד הכדורסל הליטאי. ב-2014 מספר 11 הופרש על ידי ז'לגיריס קובנה.
סאבוניס נשוי לאינגרידה ויש להם 4 ילדים, בהם דומנטאס סאבוניס, אף הוא כדורסלן. סאבוניס דובר חמש שפות: ליטאית, פולנית, רוסית, ספרדית ואנגלית.
המיסוטיים
המיסוטיים (שם מדעי: Hemisotidae) היא משפחה של צפרדעים מסדרת חסרי הזנב המכילה סוג אחד בלבד. בסוג זה (Hemisus) נמצאים תשעה מינים. הם חיים באזורים הטרופיים והסובטרופיים באפריקה שנמצאים דרומית למדבר סהרה. גודלם של ההמיסוטיים בינוני, והם מגיעים לאורך של 8 סנטימטרים. גופם עגלגל, והם בעלי רגליים קצרות. ראשם קטן וצר, ואפם חזק ומורם כלפי מעלה.
הצפרדעים במשפחת ההמיסוטיים הן צפרדעים חופרות, קרי הן מכלות את מרבית זמנן מתחת לאדמה. הנקבה חופרת בזמן חיבוק הכלולות, והיא תטיל את ביציה במחילה שחפרה. הזכר בדרך כלל יוצא מהמחילה, והנקבה נשארת לשמור על הביצים. ברגע שיורד גשם בכמות מספקת, האם תחפור בעזרת אפה כלפי מקור מים בו יוכלו לשהות הראשנים עד שיעברו מטמורפוזה. הראשנים יכולים להישאר מחוץ למים במשך מספר ימים עד לכניסתם למקור המים. בשונה מיתר הצפרדעים החופרות, הצפרדעים ממשפחת ההמיסוטיים חופרות קודם עם הראש, בעוד היתר חופרות קודם עם חלקן האחורי.
חלק ממיני משפחת ההמיסוטיים משמשים כחיות מחמד.
יחזקאל פנט (אדמו"ר)
הרב יחזקאל פנט (דער צווייטער; בכתיב יידי: פאנעט; ב' בטבת ה'תר"ל, נימיג'אה, רומניה - כ"ב בכסלו ה'תר"צ, דז', רומניה) היה האדמו"ר מדעש, ומחבר הספר "כנסת יחזקאל". מייסד חסידות דעש, יחזקאל פנט, היה אבי סבו.
ביוגרפיה
נולד בזאת חנוכה 6 בדצמבר 1869 בעיר נמיג'אה שברומניה, לאביו רבי "משה (משה'לי) פנט" שהיה באותו זמן אב"ד נמיג'אה, וסבו רבי מנחם מנדל פנט, נהג לערוך סעודה מדי שנה, ביום זה. כבר בינקותו ניכר בחריפותו, ובהגיעו לגיל שש החל לומד אצל סבו רבי מנחם מנדל. בהגיעו לגיל שבע, סבו שראה בו "קטן היודע לשמור תפילין", ציווה עליו להתחיל להניח תפילין. בגיל ארבע עשרה התחתן והיה סמוך על שולחן חותנו. בתקופה זאת למד תורה עד 18 שעות ביממה, והתכתב בשו"תים עם גדולי הדור, ובמיוחד עם רבי שלמה שפירא אב"ד מונקאטש, ועם בנו בעל ה"דרכי תשובה".
מערך מוליכי גל
מערך מוליכי גל (באנגלית: Arrayed Waveguide Grating, ובראשי תיבות: AWG) הוא התקן אופטי (בדרך כלל מבוסס סיב) המשמש לסינון (פילוג- DeMux) או ריבוב של אותות אופטיים לפי אורך גל, על ידי התאבכות. בעזרת AWG ניתן לדחוס, על ידי ריבוב, מספר רב של אורכי גל לתוך סיב אופטי בודד, ועל ידי כך להעלות את נפח השידור.
אופן פעולה
אלומת אור נכנסת להתקן דרך סיב אופטי. כאשר היא מגיעה לאזור התקדמות חופשית, הקרן מתפזרת, עקב דיספרסיה, ופוגעת במערך של מוליכי גל המרוחקים זה מזה מרחק קבוע. ההתקן מתוכנן כך שלכל מוליך-גל שכזה יש אורך אופטי שונה מזה של המוליך השכן, כך שכל מוליך-גל ארוך מחברו במידה קבועה השווה לכפולה שלמה של-. עבור אורך גל מסוים, האלומות מכל מוליכי הגל יגיעו למוצא כאשר יש להן את אותה הפאזה (עד כדי ) והתפלגות השדה בכניסה תשוחזר ביציאה. בצורה זו, אורך-גל מסוים יגיע למוליך גל מסוים ביציאה, כאשר השינוי הליניארי באורך מוליכי-הגל גורם לדיספרסיה, בעטיה יגרם שינוי ליניארי במיקום פגיעת כל אורך גל במישור היציאה.
על ידי מערך נוסף של מוליכי גל, המסודרים בצורה מושכלת במישור היציאה, נוכל ליצור הפרדה מרחבית בין אורכי הגל השונים.
בצורה שכזאת ניתן ליצור, לפחות תאורטית, מספר אינסופי של מישורי כניסה ויציאה ולייצר מרבב N×N.
כיום, ישנה דרישה להפרדת אורכי גל ברזולוציה גבוהה, עקב עלית הדיוק של הלייזרים. למשל לייזר מסוג DFB מסוגל להפיק רוחב פס צר מאוד ולכן דרוש כושר הפרדה גבוה. הדבר דורש דיוק רב בייצור מוליכי הגל, וכך ניתן להגיע לכושר הפרדה של 1nm.
רקע מתמטי
כאמור, הפרש האורכים בין שני מוליכי גל סמוכים,, גורם להפרש מופע קבוע של כך שהאור הנפלט ממוליכי הגל מוסט באזור ההתקדמות החופשית בזווית  לפי המשואה הבאה:
כאשר ו- הם מקדמי השבירה של מוליך הגל ושל אזור ההתקדמות החופשית, בהתאמה,  הוא המרחק בין מוליכי הגל (ביציאה לאזור ההתקדמות החופשית), ו- הוא סדר העקיפה. הנפיצה מוגדרת כ- כאשר הוא מיקום התכנסות הקרן במישור היציאה, וניתן לבטאה כ-:
כאשר הוא מוקד ההתכנסות (כאשר משתמשים בעדשה הממוקמת במישור היציאה).
רוחב הקרן (בחצי הגובה) מוגבל על ידי מגבלת העקיפה ל-, כאשר הוא המספר של מוליך הגל. רזולוציית ההפרדה לכן תהיה:
ייצור
מכיוון שהייצור נעשה בדרך-כלל באמצעות ליתוגרפיה אופטית, הדיוק הוא מסדר גודל של עשרות ננו-מטרים, לכן יש הבדלים בין הרכיבים כך שאינם זהים. ניתן לבחון כל רכיב בנפרד ולהחליט האם הוא מתאים להיות מרבב (Mux) או מפלג (DeMux) לפי התנאים הבאים:
מרבב: עבור מרבב נדרוש שההפסדים יהיו אחידים עבור אורכי הגל השונים.
מפלג: עבור מפלג נדרוש הפרדה מקסימלית בין אורכי הגל השונים. (יש לזכור שתמיד קיימת זליגה בין הערוצים השונים ולכן דרישה זו לעולם לא תתקיים במלואה).
צימוד לסיב
ההתקן עצמו מיוצר בדרך-כלל על מוליך למחצה ולכן נוצר צורך לצמד את הכניסה/יציאה לסיב אופטי. לשם כך דרוש דיוק מקסימלי כדי לא לאבד עוצמה.
בעזרת פוטוליתוגרפיה ואיכול יוצרים חריצים בצורת V על גבי גביש סיליקון, כך שעומק החריץ ממקם את ליבת הסיב בגובה פני השטח. קיבוע הסיבים נעשה על ידי הדבקה או הצמדת מערך חריצים זהה מלמעלה. את מערך הסיבים מצמדים לרכיב.
יאן דיסמאס זלנקה
יאן דיסמאס זלנקה (בצ'כית: Jan Dismas Zelenka, הידוע גם בשם יוהאן דיסמאס זלנקה, 16 באוקטובר 1679 - 23 בדצמבר 1745) היה מלחין צ'כי מתקופת הבארוק. זלנקה ניגן בוויולונה, הגדול והנמוך במשפחת הוויול, מקביל לקונטרבס במשפחת הכינור בקבוצת כלי הקשת.
חייו
זלנקה נולד בלונוויצה פוד בלאניקם, עיר שוק קטנה דרומית-מזרחית לפראג במה שהייתה אז בוהמיה. אביו היה מנהל בית ספר, מנצח מקהלה ונגן עוגב בכנסייה המקומית ויש להניח, שהיה מורו הראשון של יאן דיסמאס. אין עוד מידע ודאי על שנותיו הראשונות של זלנקה. כנראה למד מוזיקה במרכז פראג, בקולג' ישועי בשם קלמנטינום. בין השאר היה תלמידו של אנטוניו לוטי.
ריברסליי
ריברסליי (אנגלית: Riversleigh) הוא אתר מאובנים הממוקם בצפון קווינסלנד שבאוסטרליה. האתר משתרע על כמאה קמ"ר וכולל מאובנים של יונקים, עופות וזוחלים מתקופת האוליגוקן והמיוקן. המאובנים באתר נמצאים בשכבת אבן הגיר שנוצרה בבריכות מים מתוקים ומערות כאשר המערכת האקולוגית עברה תהליך של מעבר מיער גשם לאזור עשבוני. האתר מהווה חלק מהפארק הלאומי לון היל והוכר כאתר מורשת עולמית בשנת 1994.
יאן דיסמאס זלנקה
חייו
ידוע, שזלנקה עבד בשירותו של הבארון הארטיג, המושל הקיסרי שישב בפראג, לפני שהיה לנגן ויולונה בתזמורת המלכותית של דרזדן בסביבות 1710. הוא למד קונטרפונקט בווינה אצל יוהאן יוזף פוקס משנת 1715 וחזר לדרזדן ב-1719. פרט לביקור בפראג ב-1723 כדי להשתתף בביצוע האופרה של פוקס, Constanza e Fortezza, נשאר תושב דרזדן עד מותו. לא ברור, אם נסע אי פעם לוונציה או נאפולי, אבל יש ראיה עקיפה המרמזת לכך בשנות וינה שלו.
ריברסליי
באתר נמצא הריכוז הגבוה ביותר בעולם של מאובני עטלפים, כשלושים וחמישה מינים. כמו כן נמצא באתר מאובן המהווה את האב הקדמון של יונקי הביב וכן האב הקדמון של הזאב הטסמני.
יאן דיסמאס זלנקה
חייו
לאחר סגירת האופרה של דרזדן בשנת 1720, עבר הדגש המוזיקלי אל הקאפלה המלכותית. בתקופה הראשונה של זלנקה בדרזדן עבד עם הקאפלמייסטר, יוהאן דויד הייניכן וריסטורי על איסוף ועריכת מוזיקה לשימוש הקאפלה המלכותית. יצירות חשובות של זלנקה מראשית התקופה זו כוללות קובץ של שש סונאטות (מס' 181 ברשימת יצירותיו) ויצירות לשבוע הקדוש (53 ו-56-55 רי"ז). בשנת 1723 הזמין אצלו הקולגיום קלמנטינום את ה"Melodrama de Sancto Wenceslao" מס 175 רי"ז) לחגיגות שנערכו בפראג לרגל הכתרת קארל השישי ואליזבת כריסטין למלך ומלכת בוהמיה. דין וחשבון ב- Literae annuae Collegii Societatis IESU Pragae ad S. Clementem ad annum 1723 מציין את ההצלחה הגדולה שנחלה ההופעה, בבימוי זלנקה עצמו, ב-12 בספטמבר 1723, בנוכחות הזוג הקיסרי.
על אף התפוקה הגדולה של מוזיקת קודש ווקאלית במחצית השנייה של שנות העשרים של המאה ה-18, נשאר זלנקה במעמד של נגן מדרג בינוני. בהדרגה נטל עליו את חובותיו של הייניכן ככל שבריאותו של זה הלכה והתרופפה. אחרי מות הייניכן בשנת 1729, הציג זלנקה את מועמדותו למשרת הקאפלמייסטר היוקרתית. המשרה ניתנה לא לו אלא ליוהאן אדולף האסה. ב-1735 הוכתר זלנקה בתואר מלחין הכנסייה.
זלנקה מת בדרזדן ב-1745. היצירות שכתב בשנותיו האחרונות לא הגיעו לכלל ביצוע בתקופת חייו. אחדות מהן תוארו, בפי המוזיקולוג קולהאסה, שהתמחה ביצירות זלנקה, כבעלות "כוח של חזון".
יצירותיו
רוב יצירותיו של זלנקה היו כנסייתיות. הן כללו שלוש אורטוריות, 21 מיסות ועוד מספר רב של יצירות קודש שונות. זלנקה ייחס חשיבות רבה לייצוג הטקסט באמצעות המוזיקה והביטוי המוזיקלי שלו מקורי ביותר. רבות מיצירותיו התזמורתיות והווקאליות של זלנקה הן וירטואוזיות ותובעניות. המוזיקה שלו לכלי בס מצטיינת בתובענותה, העולה בהרבה על זו שמציגים מלחינים אחרים בני תקופתו. ראויות לציון גם הדרישות ה"אוטופיות" (כפי שהגדיר אותן היינץ הוליגר) שזלנקה מציב לנגן האבוב בטריו סונאטות שלו.
יוהאן סבסטיאן באך רחש כבוד רב לזלנקה, כפי שאפשר ללמוד ממכתב של בנו, קרל פיליפ עמנואל באך, אל י. מ. פורקל, מיום 13 בינואר 1775, המסביר אולי את שאיפתו של באך להוציא מתחת ידיו מיסה קתולית (המיסה בסי מינור) בשנותיו האחרונות. גם אחרים מבני תקופתו, בהם טלמן, התפעלו מן המוזיקה שלו ובעיקר מאמנותו הקונטרפונקטית. ביצירות כנסייתיות קטנות וגדולות ניכרת השפעתם של מלחינים מדור מונטוורדי במאפיינים המבניים ובשימוש בקנטוס פירמוס ואוסטינטו. רבים מן המזמורים מסתיימים בפוגה כפולה. במיסות האחרונות משתלבים פרקי מקהלה גדולים עם ריטורנלי עזי מבע, אריות בסגנון גאלאנט ומקהלות ללא ליווי בסגנון ארכאי. כושר המצאה רתמי (השואב אולי ממוזיקת עם בוהמית) מתאפיין בהקבצות לא-סימטריות של תיבות, שימוש תכוף בטריולות ועוד. כן מרבה זלנקה להשתמש במוטיבים וסקוונצות הרמוניים ובמעברים בין סולמות מז'ור ומינור מקבילים ועוד. במשך שנות יצירתו הושפע זלנקה מלוטי, מפוקס ומהאסה
בטעות סברו, שרבות מן הפרטיטורות החתומות של זלנקה הושמדו בהפצצה על דרזדן בפברואר 1945. הפרטיטורות, מכל מקום, נמצאו בספרייה מצפון לנהר ולא בקתדרלה הקתולית. נכון שאחדות מהן נעלמו, אבל דבר זה קרה מן הסתם במשך שנים רבות ומדובר בחלק קטן בלבד מן הפרטיטורות ששרדו.
בשנות הששים של המאה ה-20 התחדש העניין במוזיקה של זלנקה וחלה עליה ברורה בהשמעת יצירותיו - כפי שמעיד מספר ההופעות החיות שנערכו בשנים האחרונות במקומות שונים ורחוקים זה מזה באירופה, כמו קופנהגן וגלאזגו. זאת בדומה למעמדו של יוהאן סבסטיאן באך שזכה לכבוד הראוי לו רק במאה ה-20, הודות למאמצים שעשו במאה ה-19 מלחינים כמו מנדלסון ומאהלר. נראה שגם יאן דיסמאס זלנקה מתגלה כמלחין רב-חשיבות מתקופת הבארוק.
המלוכה השוודית
המונרך השוודי הוא על פי חוק ראש המדינה של ממלכת שוודיה. בפועל המשטר בשוודיה הוא מונרכיה חוקתית המבוססת על דמוקרטיה פרלמנטרית. למרות שלפי חוק מעמד המונרך בשוודיה הוא הגבוה ביותר במדינה ובצבא, הרי שבפועל תפקידו הוא בעיקר טקסי. לפי חוק שנחקק בשוודיה בשנת 1810 השושלת המלכותית בשוודיה היא בית ברנדוט. המונרכים חייבים להיות שייכים לדת הנוצרית פרוטסטנטית.
המלך הנוכחי של שוודיה הוא קרל השישה עשר.
היסטוריה
במאה הראשונה לספירה מציין טקיטוס שהשבטים הגרמאנים ישבו בשוודיה תחת שלטון מלכותי, אך כיום אין מידע מפורט על השושלות והמלכים בתקופה זו.
לאורך כל השנים היו למלך שוודיה סמכויות שלטוניות מעטות. לרוב הוא שימש כשר המלחמה, שופט עליון וכראש הכניסה במקדש באופסלה. בעוד שעד 1250 היה מלך שוודיה ראש לאוסף של שבטים ונחלות פיאודליות בעלות מגנאטים חזקים, הרי שלאחר הצלחת תנועת הפולקונג (Folkung) בהנהגתו של בירגר יארל ובתמיכת האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, חל שינוי לכיוון איחוד האומה תחת הכתר וחוק הכנסייה הקתולית. בנו של בירגר, מגנוס השלישי, מלך שוודיה, היה למלך השוודי הראשון שאיחד תחתיו את האומה.
במאה ה-19 נחקק חוק המחלק את סמכויות השלטון בין הפרלמנט למלוכה. בחוק נוסף שנחקק ב-1917 הופחת עוד כוחו השלטוני והפוליטי של המלך כך שהוא הפך לשליט טקסי בלבד.
מסמכים שונים אודות המשפחה החל מהמאה ה-19 נשמרים בארכיון הארמון הממוקם בארמון המלוכה בסטוקהולם.
מצב נוכחי
בשנת 1974 נחקק תיקון לחוקה שביטל את כוחה של המועצה שנקראת "Privy Council". מוסד זה היה מורכב מאנשים מכובדים, שנבחרו על ידי המלך, ושימשו לו כגוף מייעץ. תפקידה של המועצה הצטמצם לבחירה של הגוף השלטוני, לאחר הבחירות. חלק מתפקידיו הפוליטיים של המלך עברו ליושב ראש (Speaker) בית הנבחרים. המלך נשאר באופן רשמי כ"ראש המדינה", אך התפקיד הפוליטי היחיד שנשאר לו הוא "יו"ר המועצה לנושאי מדיניות חוץ", שמעדכן את מפלגות הקואליציה והאופוזיציה בנושאי מדיניות החוץ.
חוק שנחקק מאוחר יותר ב-1980, שינה גם את חוק ההורשה של כס המלכות, באופן שביטל את ההעדפת הבן הבכור וכעת הצאצא הבכור של המלך הוא יורש העצר, ללא קשר למינו. בעקבות חוק זה הנסיכה ויקטוריה מיועדת לרשת את המלך הנוכחי.
אורוגוואי (נהר)
ריו אורוגוואי (Rio Uruguay) הוא נהר באמריקה הדרומית. מעלה הנהר משמש גבול בין ארגנטינה לברזיל ומורד הנהר משמש גבול בין ארגנטינה לאורוגוואי. אורכו 1,610 ק"מ. הנהר נשפך למפרץ ריו דה לה פלטה ורוחבו סמוך לשפכו הוא 10 ק"מ. במעלה הנהר התפתח לפני מאות שנים מרכז התיישבות של מיסיונרים ישועים, שהקימו כפרים עבור אינדיאנים בכוונה להמיר את דתם. שרידי יישובים אלה מצויים בברזיל ובפרגוואי סמוך לגבול עם ארגנטינה וכן במחוז מיסיונס שבארגנטינה.
גראסה דה קוטנרי
גראסה דה קוטנרי (ברומנית: Grasa de Cotnari) הוא היין הרומני המפורסם ביותר.
גראסה דה קוטנרי הוא יין רומני טיפוסי המופק מזן של ענבים הגדל בכרמים של היישוב קוטנרי במחוז יאשי שברומניה. גידול הזן החל כבר בימי השליט הרומני בן המאה ה-15, שטפן הגדול. הכרמים משתרעים על הצד המזרחי של הרי דאלול מארה (Dealului Mare) שהם חלק מהרי חרלאו (Hârlău).
ליצירת היין משתמשים בענבים שנבצרו לאחר שיא בשלותם, בשלב שבו הותקפו כבר על ידי ריקבון אציל (Botrytis cinerea). יין זה מכיל כמות גדולה של סוכר, כ-240 גרם לליטר יין.
איתי רוזנבאום
איתי רוזנבאום (נולד בשנת 1966) הוא מוזיקאי, פסנתרן, מלחין ומעבד מוזיקלי.
ביוגרפיה
איתי רוזנבאום נולד בשנת 1966 בירושלים. בילדותו התגורר מספר שנים בהונדורס ובבוליביה. למד בבית ספר תיכון בירושלים, ובזמן לימודיו הופיע וניגן עם הרכבי ג'אז רבים. בתקופה זו למד נגינת פסנתר ג'אז וקלאסי, תאוריית המוזיקה ופיתוח שמיעה.
ב-2000 הקים עם הגיטריסט אצ'ה בר את הרכב הג'אז "אנסמבל הצוללת הצהובה", שביצע את יצירותיו. ההרכב הקליט שני תקליטורים, הופיע בפסטיבל ג'אז בים האדום באילת ב-2001, מופע מיוחד לפסטיבל הג'אז הבינלאומי הראשון בירושלים והופעות עם זמרת הג'אז שילה ג'ורדן, נגן הבס צ'אק איזראלס, יוני רכטר, שלמה גרוניך ואמנים ישראלים נוספים. החל ב-2008 הופיע ההרכב המורחב עם זמרת הלדינו אודליה דהאן ורביעיית כלי קשת בתוכנית יצירות ג'אז על נושאים משירי הלדינו המסורתיים. ב-2004 חזר ללמוד אצל בת-שבע רובינשטיין ואצל ארז רפופורט, ובשנת 2014 קיבל תואר דוקטור בקומפוזיציה עם סיום לימודיו ב-University of California Santa Cruz.
בין השנים 2007–2010 כהן רוזנבאום כראש מסלול יצירה במחלקה הרב-תחומית באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, שם לימד פסנתר, קומפוזיציה ואלתור בין השנים 2005–2011. כמו כן לימד פסנתר ג'אז באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב, וניהל את מגמת המוזיקה העל-אזורית בירושלים, הפועלת במרכז המוזיקה "הצוללת הצהובה".
דוכיפת
בעבר נחשב לטקסון מונוטיפי אך כיום מוכרים בו מספר מינים:
בישראל מצוי המין דוכיפת מצויה, שנבחרה כציפור הלאומית של ישראל.
תכונות
אורכה של הדוכיפת כ-26–30 סנטימטר, מוטת כנפיה 42–46 סנטימטר. לדוכיפת צורה וצבעים בולטים: צבע גופה חום-צהבהב. כנפיה וזנבה מפוספסים בצבעי שחור לבן, ועל ראשה מתנשאת ציצית של נוצות ארוכות המזדקרות בזמן מעופה. רגליה קצרות וכנפיה גדולות. מקורה ארוך, דק ומחודד. משקלה 46–70 גרם. היא ממעטת מאוד לעמוד על עצים או על שיחים וכך, גם את קנה בונה הדוכיפת במקומות נמוכים, חורים ושקעים בגובה פני הקרקע. להגנת הקן מטורפים מפרישה הנקבה נוזל מסריח מבלוטות הסמוכות לבסיס הזנב (uropygial gland). להפרשה זו, שריחה כשל בשר רקוב, תפקיד משוער בהרחקת טורפים וטפילים, וייתכן אף שהיא אנטי בקטריאלית. ההפרשה מתחילה עם ההטלה ונפסקת כשהצאצאים פורחים מהקן. כאמצעי הגנה נוסף מסוגלים הגוזלים מיומם השישי להתיז צואה על פולשים.
הדוכיפת מטילה 1–9 ביצים בכל הטלה.
הדוכיפת שכיחה באירופה, באסיה ובאפריקה. בישראל היא יציבה ומקייצת, מצויה בעיקר במישור החוף, אך תפוצתה מתפשטת וגדלה בעקבות ריבוי השדות המעובדים והמדשאות במדינה. היא ניזונה מחרקים, זחלים (ובהם גלמי התהלוכן) ותולעים. מכיוון שלשונה מנוונת היא אוכלת את טרפה על ידי זריקתו לאוויר ובליעתו בעת שהוא נופל אל תוך פיה.
הדוכיפת משמיעה קולות קריאה רמים, מעין "הוּפוּפ" או "הוּדהוּד", ולכן שמה בערבית הוא "הוּדהוּד". גם שמה בשפה הלטינית, "הוּפּוּפּה" (upupa) נובע מחיקוי קולות הקריאה שלה. הקולות מושמעים בעיקר על ידי הזכרים למשיכת נקבות. תדירות השירה יורדת לאחר ההטלה. פרט למשיכת בת זוג, הקריאה משמשת גם לחידוש קשר שנותק עם בת הזוג. ההבדלים בין קולות זכרים שונים הם בעיקר באורך הצליל. נמצא כי נקבות נמשכות יותר לשירת זכרים הבנויה מ"בתים" ארוכים.
קינון ודגירה: החיזור מתחיל בדרך כלל במהלך חודש מרץ. הזכר מתחיל להשמיע את קריאתו הטריטוריאלית תוך עמידה במקום גבוה, כשראשו מורכן וציציתו פרושה. תוך כדי שזוג מחפש מקומות קינון, מסתובב הזכר סביב הנקבה בכנפיים פרושות מעט ואז מאכיל אותה.
זיהוי העוף במקרא
בתורה מוזכרת הדוכיפת בין העופות הטמאים. כנראה משום שהיא נחשבה לעוף נערץ במצריים העתיקה.
מיתולוגיה
לפי המטמורפוזות לאובידיוס, טראוס מלך התראקים אנס את גיסתו פילומלה, אחות אשתו פרוקנה וכדי שהמעשה לא יתגלה כרת את לשונה וכלא אותה. פילומלה מעבירה לאחותה מסר מוצפן ברקמה. פרוקנה משחררת את אחותה וכנקמה הרגה את בנם איטיס, בישלה אותו והגישה את בשרו לבעלה. בסיום הארוחה כאשר מוצג לפניו הראש הכרות ומתברר לטראוס כי הוא אכל את בנו הוא שולף את חרבו להרוג את האחיות.האחיות בורחות מטראוס אך טראוס כמעט מסיג אותן לכן התפללו האחיות לאלים על מנת שיהפכו אותן לציפורים אשר יוכלו לברוח מטראוס אז הופכת פילומלה לזמיר, פרוקנה לסנונית וטראוס הופך לדוכיפת כשהציצית היא זכר לכתר המלכות והחרב הופכת למקור הארוך והחד.
מאגיה
בימי הביניים יוחסו לדוכיפת סגולות מאגיות.
סמלים ומוטיבים עולמיים
הדוכיפת מופיעה כמוטיב בכמה סמלים. למשל, בסמל רובע ברכטן שבעיר דורטמונד בגרמניה.
משה בר
משה בר (נולד ב-1964 בערך) הוא פרופסור, חוקר מוח. לשעבר ראש המעבדה למדעי העצב הקוגניטיביים באוניברסיטת הרווארד, ולשעבר ראש המרכז הרב-תחומי לחקר המוח על שם לסלי וסוזן גונדה באוניברסיטת בר-אילן. עוסק בחקר העצב בהקשרים קוגניטיביים, כגון זיכרון וזיהוי.
ביוגרפיה
בשנת 1988 קיבל תואר ראשון בהנדסה ביורפואית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. שירת שש שנים בחיל האוויר. בשנים 1992–1994 למד לתואר שני במדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע, ואת עבודת המוסמך עשה בהנחייתו של פרופ' שמעון אולמן. יצא לארצות הברית ללימודים לתואר דוקטור במדעי העצב הקוגניטיביים אותם עשה באוניברסיטת דרום קליפורניה, וסיים בהצטיינות יתרה בשנת 1998. נושא הדוקטורט שלו היה "Characteristics and Cortical Localization of Subliminal Visual Priming". עשה פוסט דוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד ובבית החולים הכללי מסצ'וסטס בבוסטון. בשנת 2002 מונה למרצה לרדיולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, ובשנת 2007 קודם לדרגת פרופסור חבר. בשנת 2009 מונה לפרופסור לפסיכיאטריה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס. בשנת 2011 מונה לפרופסור לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
בסוף 2011 חזר לישראל ומונה לראש מרכז גונדה לחקר המוח באוניברסיטת בר-אילן, במקומו של פרופ' משה אבלס שהקים את המרכז ועמד בראשו במשך תשע שנים. על פעילותו במרכז אמר: "אני שואף לכך שהיישומים של המחקרים שיצאו מהמרכז הרב-תחומי בבר-אילן יהיו אפקטיביים עבור אנשים שסובלים, ולא רק יכנסו לאנציקלופדיות ולספרי הלימוד". ב-2019 סיים את כהונתו כראש המרכז והוחלף בידי פרופ' אלון קורנגרין. כיום מכהן בר פרופסור במרכז, ובמקביל הוא המדען הראשי בחברת "הדוניה".
שכבה (גאולוגיה)
בגאולוגיה, שִכְבָה (בלטינית: Stratum; ברבים: Strata) היא רובד של סלע או קרקע בעל אופי אחיד ושונה מהרבדים המצויים מעליו או תחתיו. בדרך כלל, כל שכבה היא אחת השכבות האופקיות, המצויות אחת על גבי השנייה. לעיתים, השכבות נוטות ממצבם האופקי בשל כוחות טבעיים כמו תוצאה של פעולות טקטוניקת הלוחות. המונח שכבה מתייחס לשכבות סלעי משקע בלבד (סלעים סדימנטריים) וכל שכבה מוגדרת על ידי הראשון שמיפה אותה ומאז היא נקראת תצורה (פורמציה) שאליה מצטרף שם המקום בו הוגדרה השכבה לראשונה. למשל "תצורת חצבה".
קישורים חיצוניים
Estrato Giacimento Laag (stratigrafie) Надра
בושאר לה בארבי
בּוּשָׁאר לה בָּארְבּי (בצרפתית: Bouchard le Barbu; מת ב-1020) היה מייסדו של בית מונמורנסי, אחד מבתי האצולה החשובים בהיסטוריה של צרפת.
בושאר לה בארבי היה בנם של בושאר מִבּרה-סיר-סן ושל אילדגאר מבלואה. ב- 978 לחם לצדו של לותר, מלך צרפת נגד אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא נמנה עם האצילים שהיו בני לווייתו של איג קאפה, מלך צרפת והיה עד להכתרתו של מלך זה.
בושאר לה בארבי, שהופקד על האי סן-דני שבנהר הסן צפונית לפריז, נהג להטיל מס על כל כלי השיט שעברו בתחומי שלטונו, ואפילו על הנזירים של מנזר סן-דני, שהתלוננו עליו בפני רובר השני, מלך צרפת (בנו של איג קאפה). נערך משפט מלכותי שבו ויוויאן, אב מנזר סן-דני, תבע לדין את בושאר לה בארבו. המלך הציע לבושאר את הריסות ארמון מונמורנסי (כיום בפרבר מונמורנסי של פריז) בתמורה לוויתורו על השליטה באי סן-דני, וכדי להענישו ולהרחיקו מחצר המלכות.
הייתה זו תחילתו של בית מונמורנסי, שהעמיד מתוכו שישה שלישים למלכי צרפת (שהיו למעשה מפקדי צבאו של המלך), שנים-עשר מרשלים של צרפת וארבעה אדמירלים של הצי הצרפתי. במרוצת המאה השתים-עשרה החלו אצילי בית זה לשאת את שם האצולה דה מורמורנסי.
לבושאר לה בארבי היו ארבעה ילדים, ובהם בושאר השני, שהמשיך את שושלת בית מונמורנסי.
אריה מרדכי רבינוביץ
הרב אריה מרדכי רבינוביץ (תרמ"ה, 1885 - תשט"ו, 1955) היה רבה הראשון של בני ברק (1927-1924).
קורותיו
נולד בעיירה קורוב שבפולין, לרב יעקב אהרן שכיהן ברבנות באוסטרובה, חסיד גוסטינין, וצאצא ליהודי הקדוש מפשיסחה, דרך שושלת פוריסוב.
היה חתן רבי יהונתן אייבשיץ רבה של לושיץ. בעקבותיו נהיה חסיד גור. בגיל שש עשרה התמנה לרבנות בעיר קורוב בפולין. בשנת תרס"ה (1905), במלחמת רוסיה–יפן, נמלט לעיר בריסק ושהה כשנה במחיצתו של הרב חיים סולובייצ'יק. בשנת תרע"ג (1913) התמנה כרבה של העיר קארוב.
בתחילת שנות ה-20 היה שותף בקבוצת חברי חברת "בית ונחלה" בוורשה, שתכננה הקמת יישוב חרדי-חסידי בארץ ישראל. בשנת תרפ"ד (1924) היה בקבוצת העולים הראשונה שהקימה את בני ברק. מיד עם בואו הוכתר כרב המושבה. הקים את צריפו בגבעה הסמוכה לכניסה למושבה. בשנת תרפ"ז (1927) אירח בביתו את האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, שהגיע לביקור בארץ ישראל.
בשנת תרפ"ז (1927) עזב את בני ברק ועבר להתגורר בירושלים, שם כיהן כדיין ומורה הלכה. רבה של רמת גן הסמוכה, הרב שלמה זלקינד לנדרס, החליף אותו כרב זמני, עד למינויו של הרב נחמן שמואל יעקב מיודסר.
בשנת ה'תרפ"ט (1929) נאלץ להגר לארצות הברית, אך לא השתקע בה ושב לירושלים. עם שובו, התגורר בשכונת בתי ורשה. בשנת תרצ"ד (1934) הדפיס בירושלים כמה מתשובותיו בהלכה של חותנו בספר "תפארת יהונתן" וצירף בו את חידושיו בשם "כליל תפארת". כמו כן הדפיס את הספר "כתר היהודי" מתורת זקנו "היהודי הקדוש" ואת הספר "זכותא דאברהם" של דודו רבי אברהם מפוריסוב.