cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיקה קלאסית ישראלית
יחזקאל בראון
היה נשוי לשולמית, שנפטרה חודשים אחדים לפניו, ולהם שני בנים ובת. אחיו הוא ההיסטוריון מרדכי בר-און.
בערוב ימיו כתב את ספר זיכרונותיו, שעם מותו נותר בכתב יד. הספר, "יחזקאל בראון, חייו ויצירתו", הוצאת כרמל ירושלים, יצא לאור בשנת 2017 בעבודה משותפת של כתיבה ועריכה, של רתם לוז, בתו של בראון, פרופסור אמריטוס יהואש הירשברג ואחרים.
בראון נפטר ב-26 באוגוסט 2014, בגיל 92. נקבר בבית העלמין "גני אסתר" בראשון לציון.
ארכיונו שמור במרכז המוזיקה של הספרייה הלאומית. הפסנתר האישי של בראון נמסר על ידי משפחתו לקיבוץ משמר העמק.
ירדנה אלוטין
בשנים 1975 עד 1977 הייתה אלוטין מלחינת הבית של אוניברסיטת בר-אילן. בכתיבתה המוזיקלית עשתה שימוש במסורות מערביות ומזרחיות ובפולקלור יהודי לצד רעיונות מודרניים, זאת בהתאם לאידיאלים שקיבלה ממוריה למוזיקה. ירדנה אלוטין הייתה בתם היחידה של הכירורג והסופר ד"ר אריה אלוטין, ושל רופאת הילדים ד"ר חנה אלוטין.
ירדנה אלוטין נפטרה ב-4 באוקטובר 1994 בניו יורק.
יצחק סדאי
יצחק סדאי (סידי) נולד בשנת 1935 בסופיה שבבולגריה, ועלה לארץ עם הוריו בשנת 1949. הוא למד הלחנה אצל בוסקוביץ' בקונסרבטוריון למוזיקה בתל אביב בשנים 1951–1956, ולאחר מכן אצל יוסף טל. כן השתתף בסדנאות למוזיקה מודרנית בדרמשטאדט בשנים 1962 ו-1964.
סדאי כתב מאמרים אקדמיים רבים בנושא אפיסטמולוגיה, פנומנולוגיה ופרצפציה מוזיקלית בכתבי עת מקצועיים בכל העולם, ופרסם שלושה ספרים חשובים, בהם הספר המתודולוגי "Harmony in its Systemic and Phenomenological Aspects" – אחד הספרים המשפיעים ביותר בתחום האנליזה המוזיקלית כיום.
בשנים 1960–1981 לימד הלחנה כמרצה בכיר באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ומ-1966 עד 2003 לימד באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. בשנת 1974 ייסד באקדמיה בתל אביב את הסטודיו למוזיקה אלקטרונית. בין תלמידיו: יוסי מר-חיים, בטי אוליברו, רון לוי, אורי שרביט ורון קולטון.
ביצירותיו המוקדמות ניסה סדאי, מצד אחד, לחבר בין מקאמים ערביים ואקספרסיוניזם בסגנון אלבן ברג, ומצד שני להשתחרר מן ההשפעות האוריינטליות של המוזיקה הישראלית של תחילת המאה העשרים. בהמשך עבר לחקור טכניקות אירופיות חדשות יותר, למשל הווריאציות הסריאליות לצ'מבלו Impressions d'un chorale שבוצעו בפסטיבל ישראל 1964 בידי פרנק פלג. החל משנת 1971 כוללות יצירותיו של סדאי אלמנטים אלקטרו-אקוסטיים.
יצחק סדאי היה חתן פרס א.מ.ת למוזיקה לשנת 2008.
יצחק סדאי נפטר בפברואר 2019.
נעם שריף
נעם שִרִיף נולד בתל אביב ב-1935. את השכלתו המוזיקלית רכש בתל אביב אצל פאול בן-חיים וזאב פריאל (וולפגנג פרידלנדר), והשתלם בהלחנה אצל בוריס בלכר בברלין ובניצוח אצל איגור מרקביץ' בזלצבורג. ב-1957 בחר המנצח ליאונרד ברנשטיין ביצירתו "אקדמות למועד" כיצירה שתחנוך את היכל התרבות בתל אביב בביצוע התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
שריף משלב ביצירותיו אלמנטים מוזיקליים מתוך התרבות הים-תיכונית העתיקה תוך כדי שילובם עם מורשת המערב. לאחר "אקדמות למועד" כתב יצירות שבהן: "שיר המעלות" (1959), "סוויטה ישראלית" (1965), "שאקון" (1968). בין יצירותיו החשובות שלוש יצירות ווֹקאליות, המהוות טרילוגיה:
נעם שריף היה פעיל כמנצח והיה מנהל מוזיקלי של ארבע תזמורות: התזמורת הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הישראלית והתזמורת הסימפונית חיפה. כמו כן כיהן שריף כפרופסור לניצוח והלחנה באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
נעם שריף היה חתן פרס א.מ.ת לשנת 2003 ופרס ישראל לשנת 2011. הוא נפטר ב-25 באוגוסט 2018.
עמי מעייני
עמי מעייני נולד ברמת גן ב-1936. הוא למד באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, נגינה בכינור, ויולה וחצוצרה וכן ניצוח אצל איתן לוסטיג ותורת המוזיקה אצל פאול בן-חיים. בהמשך השתלם במוזיקה אלקטרונית אצל ולדימיר אוסצ'בסקי בניו יורק במקביל ללימודי אדריכלות.
עמי מעייני היה בין מייסדי תזמורת הגדנ"ע, שאותה ניהל ועליה ניצח בשנים 1953–1957 ולאחר מכן בשנים 1970–1973. בשנות ה-80 היה היושב ראש של איגוד הקומפוזיטורים, ומאז 1980 כיהן כפרופסור להלחנה] לתורת המוזיקה ולפילוסופיה באקדמיות למוזיקה של תל אביב ושל ירושלים. בין השנים 1994–1998 ושוב משנת 2000 עד 2004 כיהן כמנהל האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
את יצירותיו הראשונות כתב מעייני בסגנון ים-תיכוני ובהשפעת הפולקלור היהודי של מזרח אירופה. במוזיקה שלו לנבל – כלי שהוא מרבה מאוד להלחין לו – באה לביטוי השפעה יהודית-עממית, הן ממזרח אירופה והן מארצות האסלאם. הסגנון והעיטורים הארכיטקטוניים של הערבסקה בולטים בסגנון כתיבתו בשנות ה-50 וה-60. יצירותיו בשנים אלה מתאפיינות בהרכבים תזמורתיים יוצאי דופן ומציגות תביעות גבוהות מן המבצעים, הן מכל נגן בנפרד והן כמכלול. לספר תהילים, שיר השירים והמגילות הגנוזות, בין השאר, הייתה השפעה על בחירת נושאי יצירתו, ולעומת זאת הלחין גם את "אידישע לידר" ('שירים יידיים', 1973) למילים של כמה משוררים יהודיים, כ"...ניסיון לסינתזה של תרבות ארכאית, פיוטית-לירית, ומסורת מוזיקלית הנוצרת כאן בארץ" (לדבריו).
ב"פסאקאליה בסגנון מזרחי" לנבל סולו (1975) ניסה מעייני לראשונה למזג חומר מוזיקלי-מזרחי עם צורות מקובלות של תקופת הבארוק. ביצירה זו נעשה שימוש בטכניקות נגינה שונות, תוך שימת דגש על אנהרמוניה, חילופי דוושות והפקת הרמוניות כרומטיות. שילוב זה של חומר מזרחי עם סגנון בארוקי הופיע בעוד יצירות בהמשך דרכו.
בשנת 1959 זכתה הטוקטה לנבל סולו של מעייני בפרס הראשון בתחרות הנבל הבינלאומית השנייה. בשנת 1963 זכה מעייני בפרס אנגל.
אנדרה היידו
אנדרה היידו (נולד ב-5 במרץ 1932 בבודפשט, הונגריה, נפטר ב-1 באוגוסט 2016 בישראל) ולמד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. בהדרכתו של זולטן קודאי, שהיה מורה באקדמיה, עסק היידו באתנומוזיקולוגיה, ועקב כך בילה זמן רב בקרב הצוענים. בשנת 1955 זכה בפרס ראשון על יצירתו "קנטטה צוענית". בשנת 1966 עלה לישראל, בעקבות המחקר המוזיקלי שעסק בו והגיע לאוניברסיטה העברית. נושא התמחותו שם היה המוזיקה הכלית של יהודי מזרח אירופה. מאז 1967
היידו כיהן כמרצה לקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בתל אביב ומשנת 1970 גם באוניברסיטת בר-אילן, שם כיהן כראש המחלקה למוזיקולוגיה. בשנת 1978 התמנה לפרופסור באוניברסיטה זו. בין תלמידיו של היידו היו גדעון לבינסון, שהחליפו כראש המגמה לקומפוזיציה באוניברסיטת בר-אילן, גיל שוחט, מתן פורת, דניאל שליט ועוד. במקביל לימד בבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים. במהלך עבודתו פרסם את הספר "לאן שוחים דגי הסלמון - שיחות על מוזיקה", בשיתוף עם מירה זכאי.
בכתיבתו המוזיקלית נותן היידו משקל רב למסורת היהודית. בין היצירות שכתב במגמה זו:
יצירות אחרות שלו הן בעלות מגמה חינוכית, לשם פיתוח היצירתיות המוזיקלית, ובהן: "שביל החלב", "אומנות הפסנתר", "ספר האתגרים", "רגליים שמחות", "קונצ'רטו ל-10 פסנתרנים קטנים".
היידו פרסם מאמרים על שירת הצוענים, על מוזיקת הכליזמרים ועל הניגון החסידי.
בשנת 1997 הוענק לו פרס ישראל למוזיקה.
היידו נפטר ב-1 באוגוסט 2016.
תלמידי דור ההמשך
כשם שמלחיני דור ההמשך הלכו בדרך שסללו למענם קודמיהם, בני דור המייסדים בטרם יפלסו להם דרכים משלהם, כך באו ממשיכיהם של אלה, ילידי שנות ה-40 וה-50, נטלו ממוריהם את הידע, הניסיון, היזמה והחדשנות, והמשיכו בדרכים משלהם. החידוש שבארץ המדברית, שטופת השמש והאקזוטית, שהשפיע כל כך על האבות המייסדים, היה כבר למובן מאליו בעיני המוזיקאים הצעירים, שנולדו לתוך כל אלה. הם חיפשו אתגרים חדשים, ניסיוניים, שלא היו קשורים לישראליות דווקא. ריבוי התזמורות, ההרכבים ובתי הספר למוזיקה זימן למלחיני המחצית השנייה של המאה ה-20 שפע הזדמנויות להלחין, ללמוד, ללמד ולהתפתח, בכיוונים ובגוונים שונים ורבים.
יוסי מר-חיים
יוסי מר-חיים נולד בירושלים בשנת 1940. באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים למד הלחנה אצל יצחק סדאי, תורת הצורות אצל חיים אלכסנדר ופסנתר אצל אלכסנדר תמיר. לאחר סיום לימודיו יצא להשתלמות בארצות הברית, שם למד אצל דייוויד דיאמונד בבית הספר מנהטן למוזיקה ואצל האל אוברטון ולוצ'אנו בריו בג'וליארד.
יצירותיו של מר-חיים מתאפיינות בנסיינות ובחדשנות, הבאות לביטוי בשילוב פעולות חריגות או רעשים חוץ-מוזיקליים שונים בנגינה, בחלוקת הביצוע בין אתרים שונים תוך תיאום ביניהם ובשילוב סגנונות שונים ורחוקים כמו סריאליזם וג'אז, זה מול זה או בעת ובעונה אחת. בכמה מיצירותיו כלל מר-חיים מובאות משל אדגר וארז ואוליבייה מסייאן.
יוסי מר-חיים מלחין לתיאטרון, לקולנוע, לרדיו ולבלט. הוא מלמד ג'אז ואלתור במכללת אורנים ומופיע כפסנתרן ג'אז.
בשנת 2003 זכה יוסי מר-חיים בפרס אקו"ם על מפעל חיים.
שולמית רן
בשנת 1991 חיברה סימפוניה, שזיכתה אותה בפרס פוליצר. היא חברה ותיקה בסגל המורים של אוניברסיטת שיקגו וכיהנה כמלחינת הבית הן בתזמורת שיקגו והן באופרה הלירית של שיקגו. בשנת 2003 כתבה קונצ'רטו לכינור לכנר הישראלי איתי שפירא.
ינעם ליף
ינעם ליף נולד בירושלים ב-1953 ולמד הלחנה אצל מרק קופיטמן באקדמיה על שם רובין בירושלים. בשנת 1979 נסע לארצות הברית להמשך לימודים באוניברסיטת פנסילבניה, שם למד הלחנה אצל ריצ'רד ורניק, ג'ורג' רוכברג וג'ורג' קראמב. ב-1982 למד בטנגלווד אצל לוצ'אנו בריו, שם סיים מחזור שירים בשם "הכרמל האי-נראה" לפי שירים של המשוררת זלדה, עליו זכה בפרס ההלחנה ע"ש האלסטד.
יצירותיו של ינעם ליף בוצעו בפסטיבלי מוזיקה שונים בארצות הברית, בפסטיבל ישראל ב-1986 ובימי המוזיקה הקאמרית בגליל העליון ב-1987. ליף לימד באוניברסיטת פנסילבניה ובקולג'ים שונים בארצות הברית. ב-1985 חזר לישראל והחל ללמד באקדמיה למוזיקה בירושלים.
רון וידברג
פסטיבל ישראל הזמין אצל וידברג יצירה לשמונה פסנתרים בארבע ידיים כל אחד. את היצירה, "מבוא, פוגה כרומטית ופולקת קרקס", הקדיש וידברג לאריה ורדי, שהשתתף בביצועה, עם עוד חמישה עשר פסנתרנים מן הטובים בישראל, בפסטיבל של 1984. היצירה בוצעה שוב בטקס הפתיחה של תחרות הפסנתר הבינלאומית על שם ג'ינה בכאואר בסולט לייק סיטי בשנת 1988, בנגינת חבר השופטים. מאפיינים אותה נימה אופטימית משעשעת, מורכבות רב-קולית ומבנה צורני-סימפוני מגובש.
ב-1988 איגד רון וידברג מלחינים ישראלים, בהם יוסי מר חיים, אריק שפירא ואחרים, במטרה ליזום קונצרטים של מוזיקה ישראלית עכשווית. הקונצרט הראשון בסדרת "מוזיקה עכשיו" נערך בנובמבר 1988 במוזיאון תל אביב.
בטי אוליברו
בטי אוליברו נולדה בתל אביב בשנת 1954. בגיל ארבע החלה ללמוד נגינה בפסנתר, וכבר בילדותה עסקה בהלחנה.
למדה באקדמיה למוזיקה על שם רובין באוניברסיטת תל אביב, קומפוזיציה אצל סדאי ושידלובסקי ופסנתר אצל אילונה וינצה-קראוס. בהמשך יצאה ללימודים בארצות הברית, שם למדה בבית הספר הגבוה למוזיקה באוניברסיטת ייל. בשנת 1981 סיימה את לימודיה. בעקבות זכייתה במלגה ע"ש ליאונרד ברנשטיין מטעם מרכז ברקשייר בטנגלווד בשנת 1982, החלה ללמוד אצל המלחין לוצ'אנו בריו, והמשיכה את לימודיה איתו באיטליה בין השנים 1983–1986. אוליברו נשארה באיטליה במשך 18 שנים.
חלקה הגדול של המוזיקה של אוליברו מתייחס למסורת מוזיקלית יהודית. ביצירות רבות היא משתמשת בנעימות עממיות וליטורגיקה של המסורת הספרדית והמזרח-תיכונית. יצירותיה בוצעו על ידי מיטב התזמורות וההרכבים בישראל ומחוצה לה. בטי אוליברו נמנית עם חבר המייסדים של "המרכז למחקר ע"ש לוצ'אנו בריו" באיטליה, יחד עם פייר בולז, מאוריציו פוליני והוזמנה כמרצה אורחת באוניברסיטאות יוקרתיות בארצות הברית ובאירופה. כן זכתה בפרסים ואותות כבוד, הן בישראל והן בארצות הברית.
בטי אוליברו מכהנת כפרופסור למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2004–2008 הייתה מלחינת הבית של התזמורת הסימפונית ירושלים.
קליטת מוזיקאים עולים
מצבם של המוזיקאים שהגיעו בגל העלייה הגדול מברית המועצות בשנות ה-90 היה שונה מאוד ממצב המוזיקאים שבאו לארץ-ישראל מאירופה בשנות ה-30, חלקם על דעת עצמם וחלקם הודות ליוזמתו של הוברמן בהקמת התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בניגוד לעולי שנות ה-30, שהגיעו אל מציאות שונה מקצה אל קצה מזו שהשאירו מאחוריהם, נטולת מוסדות מוזיקליים ותרבות האזנה מאורגנת, יוצאי ברית המועצות וחבר המדינות שלאחר נפילתה הגיעו אל ממסד מוזיקלי מסודר ואל חברה צורכת מוזיקה ותרבות. בישראל של שנות ה-90 היו תזמורות סימפוניות וקאמריות, הרכבים קאמריים, אקדמיות, מדרשות מורים וקונסרבטוריונים למוזיקה ואף בתי ספר תיכוניים לאמנות, שידורי רדיו, קונצרטים, רסיטלים ותחרויות נגינה בכלים שונים, מתחרות רובינשטיין הבינלאומית לפסנתר ועד תחרות הנבל הבינלאומית. לכאורה, היו לעולים החדשים שפע הזדמנויות לקליטה מקצועית נוחה; אך בעוכריהם היה המספר העצום – לפי ההערכה הצנועה ביותר, גידול של יותר מ-200% במספר המוזיקאים המקצועיים בישראל, לעומת גידול של 12% בכלל האוכלוסייה, וזאת גם בהתחשב בגידול במספר צרכני המוזיקה.
התחרות בין המורים לפסנתר על התלמידים הביאה להורדת מחירים ולנכונות לבוא אל בתי התלמידים, אך תעסוקה זו לא סיפקה שום ביטחון כלכלי למורים. הסופרת גיל הראבן מספרת בספרה "תקוה, אם נתעקש" (עם עובד 1992, עמ' 39) על מורה באולפן, שהציעה עבודה לתלמידתה – שיעורי פסנתר לבתה ב-6 ש"ח לשעה, כשלפני בוא העולים היה מחיר שיעור כזה בין 50 ל-60 ש"ח. התלמידה דחתה את ההצעה. משפחות עולים ביכרו מורים דוברי רוסית לילדיהן, אלא שלמרביתם לא היו אמצעים לתשלום על השיעורים.
פסנתרנים מקצועיים ברמה גבוהה, שהתקבלו בארץ בחום ובהתלהבות, נואשו לאחר זמן לא רב מן הסיכוי להתפרנס מהופעות ברמה שהיו רגילים בה, וכשצצה ההזדמנות לכך, עזבו את הארץ והשתקעו במקומות אחרים, פורים יותר מבחינתם. בין הפסנתרנים שנשארו בישראל והמשיכו להופיע הייתה תחרות רבה על הזדמנויות לנגינה פומבית, לא פעם בנסיבות ובתנאים שהיו למטה מדרגתם ומעמדם. מצבם של הסולנים שעסקו בהוראה היה טוב יותר, ורבים מהם הצליחו להתבסס בעבודה במוסדות ההוראה השונים בישראל.
התזמורות הישראליות נתפסו כגופים המתאימים ביותר לקליטת גל המוזיקאים הגדול, ואכן עולים רבים התקבלו לתזמורות, שזכו עם קליטתם לתוספות נכבדות לתקציביהן. עם זאת, מספר הנגנים שתזמורת יכולה לקלוט לשורותיה מוגבל מטבע הדברים, בעיקר בקבוצות כלי הנשיפה. תזמורות עולים בגדלים שונים, מתזמורות סימפוניות גדולות עד הרכבים קאמריים מורחבים, שהוקמו במיוחד לענות על הצרכים הדוחקים, סיפקו לנגנים מקומות עבודה בהשתתפות משרד הקליטה במשכורות, השתתפות שפחתה והלכה משנה לשנה. בחלק מן הקונצרטים של תזמורות אלה הייתה הכניסה חופשית, או במחיר סמלי ועולים נהנו מכרטיסי הנחה מוזלים מאוד. הקמת תזמורות העולים פתרה את בעיית הקליטה של מנצחי תזמורת, הזקוקים להרכב נגנים מלא לביסוס מעמדם המקצועי. אחדות מתזמורות אלה התפרקו לאחר קונצרטים ספורים, וגם בתקופת קיומן נאלצו הנגנים להופיע בכמה תזמורות במקביל. חלקן צלחו את משבר הפסקת הסובסידיות, במועדים שהשתנו מתזמורת לתזמורת. תזמורת סימפונט רעננה ותזמורת האופרה הקאמרית באשדוד שרדו וייצגו את הצעד הראשון במגמה של גיבוש תזמורות עירוניות חדשות, אך במקרים אחרים הביאה הפסקת הסובסידיה לנתק בין העירייה לתזמורתה או להתפרקות התזמורת.
אופרה
האופרה הארצישראלית האופרה הארצישראלית בתקופת המנדט נוסדה בתל אביב בשנת 1923 ביוזמת מרדכי גולינקין, שהיה מנצח בבית האופרה של סנקט פטרבורג ברוסיה. האופרה הזמינה להופעותיה זמרים מארצות חוץ והופיעה בבתי קולנוע בעיר, משום שלא היו אולמות אחרים מתאימים. בשנת 1940 נסגרה האופרה הארץ-ישראלית עקב קשיי מימון ובעיות אחרות.
האופרה הארץ-ישראלית העממית קמה בשנת 1941 ביוזמת מרק לברי וגאורג זינגר כקואופרטיב של מנצחים, במאים, סולנים, נגני תזמורת, רקדניות ומקהלה, ו-15 עובדים טכניים. גולינקין לא היה חבר בקואופרטיב, ועבד על תקן של "מנצח כבוד". האופרה הארץ-ישראלית העממית פעלה עד שנת 1947, וגולת הכותרת של פעילותה הייתה הפקת האופרה העברית הראשונה: "דן השומר" של מרק לברי.
האופרה הלאומית הישראלית
בשנת 1947 הקימה אדיס דה פיליפ את האופרה הישראלית (עד קום המדינה נקראה "האופרה הארץ-ישראלית"). גולינקין כיהן בה כחבר הנהלה וניצח על הצגת הבכורה ב-15 באפריל 1948. בשנת 1958, אחרי קשיים וטלטולים, עברה האופרה למשכנה הקבוע בבניין קולנוע קסם, בפינת הרחובות אלנבי והרברט סמואל. כיום עומד במקום מגדל האופרה. בשנת 1982, לאחר מאבק קיום על רקע תקציבי וביקורת על איכות ההפקות, נסגרה האופרה.
משכנה הראשון של האופרה היה באולם תיאטרון נוגה בשדרות ירושלים ביפו. ב-1994 עברה האופרה למשכנה החדש במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב.
באוקטובר 2016 החליטו לקרוא לבית האופרה על שמו של שלמה להט.
האקדמיה למוזיקה בתל אביב
בשנת 2005 אוחדה האקדמיה עם המחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ושמו הנוכחי של המוסד הוא בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה.
הקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה
הכנר אמיל האוזר ייסד בשנת 1933 את הקונסרבטוריון למוזיקה בירושלים והיה מנהלו הראשון. בין המורים במוסד היו חנוך יעקבי, תלמה ילין, יוסף (גרינטל) טל, גדעון שוקן, טובה ברלין-פפיש, יוכבד דוסטרובסקי, מקס למפל, שטפן וולפה, דניאל הופמקלר, צבי-הנרי רוטנברג, ג'ני שמרצלר. חלקם פרש והקים את האקדמיה, אחרי יותר מעשר שנים לקיומו. באוקטובר שנת 1945 נפתח סניף תל אביב של המוסד, אך מתח תמידי שרר בין שני חלקיו. בעקבות התמרמרות העובדים כנגד ההנהלה בשנת 1947 שינה המוסד את מבנהו ואף את שמו ל"קונסרבטוריון הירושלמי החדש והאקדמיה למוסיקה". לאחר תקופה סוערת של מאבקים פוליטיים, מקצועיים ואישיים התפצל הקונסרבטוריון: יוכבד דוסטרובסקי ניהלה את החלק "הפורש" – לימים "האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים" – ויוסף גרינטל-טל מונה בשנת 1948 לנהל את החלק "המקורי", תפקיד שאותו מילא עד דעיכתו של המוסד בשנת 1952.
האקדמיה למוזיקה ולמחול על שם רובין בירושלים
האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים הוא מוסד אקדמי להכשרת מוזיקאים ורקדנים,. משנת 1985 פועלת האקדמיה בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, אף שמדובר במוסד עצמאי. נשיא האקדמיה כיום הוא פרופ' ינעם ליף.
כשמצוקת המקום החריפה תרם סמואל רובין, נשיא קרן נורמן (כיום קרן התרבות אמריקה-ישראל), סכום כסף גדול לרכישת בית זלמן שוקן ברחוב סמולנסקין. עתה נקרא המוסד "האקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים".
בשנת 1960 הוקמה המחלקה למחול ושם המוסד שונה פעם נוספת ל"האקדמיה למוסיקה ולמחול על שם רובין בירושלים". הלימודים במחלקה זו התבססו על שיטתה של מרתה גרהם.
בשנת 1985 עברה האקדמיה לקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, הגם שהיא אינה תלויה מבחינה אקדמית או מנהלית באוניברסיטה העברית.
קונסרבטוריון רון שולמית
קונסרבטוריון רון שולמית הוא קונסרבטוריון בירושלים, מיזוג של שני בתי ספר ותיקים למוזיקה – 'שולמית' ו'רון', שפעלו בתל אביב.
בין המורים בקונסרבטוריון רון-שולמית היו יואל אנגל, פאול בן-חיים, תלמה ילין ויהודה שרת. בין תלמידיו יצחק פרלמן, שלמה מינץ, רמי בר-ניב, ופנינה זלצמן.
בית הספר לחינוך מוזיקלי
המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה נוסדה בתל אביב סמוך לקום המדינה. מייסדיה של המדרשה היו פרופ' ליאו קסטנברג ועמנואל עמירן. לאחר שנים רבות של פעילות בשעות אחר הצהריים בבניין של בית הספר היסודי "כרמל", עברה המדרשה לסמינר לוינסקי וכיום היא מהווה חלק ממנו בשמה העדכני כבית הספר לחינוך מוזיקלי.
התיכון לאמנויות על שם תלמה ילין
בית הספר התיכון "תלמה ילין" הוקם בשנת 1959 (שנת פטירתה של תלמה) ביוזמת מורי האקדמיה למוזיקה בתל אביב, בראשות מנהלה, פרופ' עדן פרטוש. מנהלו הראשון של בית הספר היה יצחק הירשברג. בית הספר נקרא על שמה של הצ'לנית תלמה ילין, שהייתה מחלוצות הפעילות והחינוך המוזיקלי הישראלי.
בתיכון שש מגמות לאמנות: מוזיקה קלאסית, מוזיקת ג'אז, מחול, תיאטרון, אמנות חזותית וקולנוע. בשל ייחודו מגיעים אליו תלמידים מכל רחבי ישראל. בנוסף על לימודי החובה במקצועות התאורטיים והמעשיים במגמות אלה, בית הספר מקיים תוכניות אמנותיות במהלך שנת הלימודים, ופסטיבל אמנויות שנתי, שבו התלמידים מציגים מגוון רחב של מופעים ותערוכות. בית הספר מחייב לימודים לתעודת בגרות עיונית מלאה, בנוסף על בחינות בגרות במקצועות האמנות.
לתלמה ילין שתי תזמורות – תזמורת סימפונית ותזמורת ביג בנד.
בית הספר התיכון לאמנויות "רננים"
בית הספר לאמנויות רננים נוסד ב-1960 בתל אביב על ידי יצחק הירשברג, שפרש מניהול בית הספר תלמה ילין לאחר חילוקי דעות עם הנהלת האקדמיה למוזיקה. בראשיתו היה "רננים" בית ספר למוזיקה, אך תוך שנים ספורות נוספו מגמות ציור, דרמה ומחול. בשנות קיומו קִיים בית הספר מופעי מוזיקה ומחול, הצגות תיאטרון ותערוכות ציור ופיסול והוציא בוגרים מצליחים בענפי האמנות השונים. בשנת 1967 נקלע בית הספר לקשיי תקציב, ובשנת 1975, לאחר מעברים ממקום למקום, נסגר סופית.
בית ספר למוזיקה רימון
בית ספר רימון הוא מוסד להוראת ג'אז ומוזיקה בת זמננו. בית הספר נוסד בשנת 1985 על ידי גורי אגמון, גיל דור, הארי ליפשיץ, אילן מוכיח ויהודה עדר, אשר היה היזם והמנהל הראשון של בית הספר. המנהל הנוכחי הוא המעבד והסקסופוניסט עמיקם קימלמן, בין המורים: עברי לידר, ערן צור, אבי סינגולדה, דן תורן, אילן מוכיח, שם-טוב לוי ואחרים. עד לפטירתם, לימדו בבית הספר גם עלי מוהר ואהוד מנור.
בית הספר לשירת מקהלה
בית הספר לשירת מקהלה ע"ש גארי ברתיני נוסד בשנת 1987 ביוזמתם של אבנר איתי, סטנלי ספרבר ומיכאל שני – שלושתם מנצחי מקהלות עתירי ניסיון וידועי שם בישראל. בית הספר, היחיד במינו בישראל, בא לענות על הצורך בזמרי מקהלה מיומנים, שנוצר עם העלייה במספר המקהלות, הקונצרטים והפסטיבלים למוזיקה ווקאלית בישראל. בית הספר פועל במכללת לוינסקי לחינוך.
עמותת נוער מוזיקלי בישראל
עמותת נוער מוזיקלי בישראל נוסדה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ביוזמת התזמורת הפילהרמונית הישראלית והפיקוח על החינוך המוזיקלי במשרד החינוך. הראשון לכהן כיושב ראש הנהלת העמותה היה עמנואל עמירן, ששימש אז כמפקח על החינוך המוזיקלי. המנכ"ל היה משה הוך, שהתמיד בתפקידו עד 1983. היו"ר הנוכחי הוא פרופ' צבי אבני ובתפקיד המנכ"ל כיהן עד 2013 ד"ר מאיר ויזל, שהיה נשיא הפדרציה הבינלאומית של הנוער המוזיקלי בשנים 1997–1999. משנת 2013 מנכ"לית העמותה היא הגברת אביטל רפופורט.
מורים ומבצעים ידועי-שם
ישראל הוציאה מתוכה במשך השנים מורים מן השורה הראשונה ומבצעים וירטואוזים בעלי שם עולמי, שהוציאו מוניטין למוריהם לנגינה. להלן רשימה חלקית של מורים ותלמידיהם, מן המפורסמים ביותר:
לפרק: מוסדות מוזיקליים
תזמורות מקהלות: האופרה:
לובאן א-שרקיה
לוּבַּאן א-שרקיה (נכתב גם כ"א-לובן א-שרקיה"; בערבית: اللبّن الشرقية) הוא כפר פלסטיני במחוז שכם שבמרכז השומרון, הממוקם כ-15 ק"מ מדרום לשכם.
התוספת 'א-שרקיה', שמשמעה בערבית 'המזרחית', נועדה לבדל את המקום מכפר בעל שם זהה, א-לובן אל-ע'רבי, כלומר לובן המערבית, שבנפת רמאללה ואל-בירה.
היסטוריה
הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים: פסגת ההר שלמרגלותיו ממוקם הכפר, ג'בל אל מוס'ייב, עשירה בשרידים חקלאים, כולל טרסות, בורות מים וגתות עתיקות. מדרום מערב לכפר נמצא מבנה מקאם שייח' א-זייד, על שם חכם סוּפי מהכפר (האגדה מספרת שלאחר מותו התעופף ובחר לו את מקום קברו על פסגת הר זה, ועל כן שם ההר בערבית הוא טרוג'ה, צירוף המילים טאר וג'א, היינו התעופף ובא). מצפון מערב ממוקמת "חירבת דר-דיב", בה נמצאו שרידים מתקופת הברזל, שרידי מבנים, מערות קבורה ומגורים, שרידי קולומבריום ובורות מים. מדרום לכפר ממוקם חאן לובאן, פונדק ששימש את ההולכים בדרך ההר בתקופה הממלוכית והעות'מאנית. בחאן מעיין נובע, בריכת מים, אורווה גדולה, חצר פנימית ומבנה כניסה.
תאורי הכפר בספרי מסעות בשלהי המאה ה-19
בשנת 1863, ביקר באזור ויקטור גרן ותיאר את שראה בואדי לבן, בו נמצאים המעיין "עין לבן" והכפר "לבן". על פי הערכתו התגוררו בכפר הקטן כ-300 תושבים בבתים "קטנים ועלובים למראה", אך הוא הבחין כי בפתחי הבתים שובצו אבני גזית, שגרן העריך שהן עתיקות. קטעי עמודים, שככל הנראה נלקחו מבניין עתיק כלשהו, הוצבו במסגד הכפר, ששימש גם מגדל שמירה (בורג') ובית הארחה (מצ'אפה).
בסקר גאוגרפי של מערב ארץ ישראל הכלול בספר מסעות שהוציאה לאור הקרן לחקר ארץ ישראל בשנת 1882, הכפר מתואר ככפר קטן ששמו נלקח מצבעם הלבן-חלבי של הסלעים בסביבה, ובו מעט בתים נוטים ליפול וחלקת אדמה ובה קברים חצובים בסלע ועמודים בפתח המסגד, המעוטרים עיטור ערבי. המבקרים סברו כי המקום עתיק יומין וייתכן שניצב במקומו של היישוב היהודי לבונה, או בית לבן המוזכר בתלמוד.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בלובאן א-שרקיה הייתה אוכלוסייה של 356 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 116 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 474 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 620 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 12,545 דונם. אשר מתוכם הוקצו 2,424 לחקלאות שלחין, ו- 5,605 לגידולי דגנים.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה לובן א-שרקיה משליטה בריטית לירדנית. בסקר האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 984 תושבים.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977 הבטיח ראש הממשלה מנחם בגין להרחיב את מפעל ההתנחלויות גם ללב השומרון. על פסגת ההר החולש על הכפר מדרום, סמוך למעלה כביש 60, נתפסו אדמות לצרכים צבאיים ועליהן הוקמה ב-1983 היאחזות נח"ל, שאוזרחה בשנת 1984 כהתנחלות מעלה לבונה. באותה שנה הוקמה גם ההתנחלות עלי. לצורך הקמת עלי הופקעו מאות דונמים של קרקעות בבעלות תושבי הכפר.
ב-7 בנובמבר 1990 נכנס לכפר רכב מסוג פיג'ו 404 ומתוכו נורו יריות, מרובה M-16, תחילה נורה עלי אל-חטיב, בן 65 ומיד אחריו מרים סלמן ראשיד שעמדה בפתח ביתה. המשטרה חשדה שהרצח בוצע כמעשה נקם על רציחתו של מאיר כהנא יום לפני כן, ועצרה שני פעילי כך, בן-ציון גופשטיין ודוד אקסלרוד. אולם לאחר כשבועיים הם שוחררו בשל חוסר ראיות מספיקות והרצח מעולם לא פוענח. ב-21 בנובמבר 1990, אירע מקרה נוסף בו נחטף ילד לתוך רכב של מתנחלים, ששחררו אותו כעבור זמן מה.
לאחר הסכם אוסלו ב-1995, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B.
ביולי 2020 הושחתו 13 כלי רכב בכפר וכתובת עם ציור של מגן דוד רוססה על אוטובוס.
טרור פלסטיני בכפר
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל הכפר לסבול באופן קבוע מהתנכלויות של מתנחלים, במסגרת פעולות "תג מחיר", בין השאר אירועים של יידוי אבנים והצתות של כלי רכב ושדות: לפי דו"ח של דובר צה"ל, מאוגוסט 2019 ועד יולי 2020 אירעו 46 זריקות אבנים על ידי צעירים מלובאן א-שרקייה וסינג'יל.
בנובמבר 2021 דווח בכלי התקשורת הישראליים על אירועי זריקות אבנים יומיומיות של תלמידים מהכפר בדרכם לבית הספר על רכבים ישראליים. באחד המקרים ארבעה בני משפחה נפגעו, בהם אישה בהריון. בעקבות האירועים תושבי האזור נפגשו עם הרמטכ"ל ושר הביטחון, ואלה הורו לתגבר את ציר ההליכה לבית הספר על ידי כוחות מג"ב כדי למנוע זריקות אבנים אלו.
בשנת 2022 דווח על התגברות בכמות זריקות האבנים בכפר, ונפצעה תושבת עלי. כמו כן, בעיתון מקור ראשון דווח כי נעקרו 250 עצי זית ביישוב שילה על ידי תושבי הכפר.
גאוגרפיה
הכפר ממוקם בשולי עמק פורה (ואדי עומרייה) למרגלות הר (ג'בל אל מוס'ייב) שפסגתו בגובה של 715 מטר מעל פני הים. במרכז העמק עברה דרך ההר ההיסטורית (כביש 60). מדרום מערב לכפר נמצא ג'בל טרוג'ה שפסגתו בגובה של 801 מטר מעל פני הים, בה עצי אלון עתיקים והוכרזה כשמורת טבע. מבחינה גאולוגית פסגות ההרים באזור מורכבות משכבות חוואר מתצורת מוצא מדרונותיו העליונים (עד גובה 750 מטר מעל פני הים לערך) הן מתצורת בית מאיר (שכבות דקות של דולומיט צהבהב לחלופין עם שכבות חוואר המתאימות לבניית טרסות חקלאיות) ומתחתם שכבה מתצורת שורק, שכבה שממנה נובעים מעיינות. על המדרונות הצפוניים של הכפר נובעים מספר מעיינות המשמשים את הכפר, עין א-רעי, עין אל ג'דידה, עין א-זלף ועין א-שעיר. בשנת 2004, החליטו תלמידים צעירים מהיישוב עלי הסמוך להפוך את הבריכה לבריכת שכשוך ושחיה לרווחת המטיילים, לזכר שני יהודים שנרצחו על ידי מחבלים ערבים באזור, ולקרוא לו מעיין הגבורה. עד אז נהגו רועים מהכפר והסביבה להשקות במי המעין את צאנם.
סידור (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מוטל
מוֹטֶל (מלון דרכים) הוא בית מלון הבנוי על שפת כביש ראשי, סביב מגרש חניה, באופן בו מכל חדרי המלון קל להגיע אל מכוניתיהם של המתארחים במלון. זוהי מילה מושאלת מאנגלית (Motel) שהיא הלחם של המילים מנוע (Motor) ומלון (Hotel).
מוטל על פי רוב הוא בניין בן קומה אחת או שתיים שלכל חדר בו יש כניסה פרטית ממגרש החניה. הלינה בו לרוב זולה ביחס למקובל בבתי מלון. המוטלים נפוצים במיוחד בארצות הברית, והם החלו להתפתח עם התרחבות השימוש במכונית. שנות ה-50 אשר אופיינו בעלייה תלולה בקצב סלילת הכבישים ובקצב החדירה של המכונית הפרטית למשקי הבית האמריקניים גרמו להתפשטות נרחבת בתפוצת המוטלים.
אריה ספוזניק
אריה ספוזניק (נולד ב-14 ביוני 1966) הוא פרופסור חבר במסלול ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וחבר סגל במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות. מכהן החל מיוני 2021 כנשיא האגודה ללימודי ישראל.
ביוגרפיה
ספוזניק נולד בעיר אוקלנד שבארצות הברית וגדל בחיפה. אמו, פראנסי לבית סמית' (1941-) הייתה עובדת סוציאלית, ואביו אירווינג ספוזניק (1936-2003) היה פרופסור לספרות. אריה ספוזניק הוא בעל תואר דוקטור בהיסטוריה ובלימודי יהדות מאוניברסיטת ניו יורק (2002). לאחר סיום הדוקטורט הצטרף כחבר סגל למחלקה לתרבות עברית באוניברסיטת אריזונה ובשנת 2009 הצטרף לסגל המחלקה לשפות ותרבות המזרח הקרוב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם עמד בראש המרכז ללימודי ישראל. בשנת 2013 שב לישראל והצטרף לסגל מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות במסלול ללימודי מדינת ישראל. בשנת 2019 התמנה לסגן נשיא האגודה ללימודי ישראל וביוני 2021 מונה לנשיא האגודה לתקופה של שנתיים.
מחקריו של פרופ' ספוזניק מתמקדים בהיסטוריה של הציונות ושל מדינת ישראל וכן בתפיסות שונות של לאומיות וחילוניות יהודית.
ספוזניק מתגורר עם אשתו שרה גוצטי-ספוזניק (1976-) ובנותיו הלל, נטע ועינה ביישוב מדרשת בן-גוריון. הוא נגן סקסופון חובב המנגן בעיקר מוזיקת ג'אז.
נתן דטנר
נתן צבי דטנר (נולד ב-17 באפריל 1956) הוא שחקן, זמר, מנחה, קומיקאי, מדבב, שדרן רדיו, במאי תיאטרון, מנהל ומפיק ישראלי.
ביוגרפיה
דטנר נולד וגדל ברמת גן לאב ניצול שואה עולה מפולין שעסק בנגרות, ואם ניצולת שואה שעלתה מהונגריה. ביסודי למד בבית הספר הממלכתי דתי "יבנה" ברמת גן ואת שנות התיכון עשה בתיכון קלעי בגבעתיים. הוא השתתף בפעולות של תנועת הנוער "בני עקיבא" ועד גיל 14 ניהל אורח חיים דתי.
תפקידי משחק בתיאטרון
מייד לאחר שחרור מהצבא, אף על פי שלא למד משחק במסגרת כלשהי, התקבל לעבודה בתיאטרון באר שבע. שם, הוא עבר מעין חונכות אישית במשחק בידי מי שהיה מנהל התיאטרון באותה עת, גרי בילו. בתיאטרון באר שבע שיחק ב-1979 בהצגה "שחטתי את דודתי", שהיה קברט על פי פרנק ודקינד שביים יורם פאלק; ובהצגה "מדובר בוורדים" מאת פרנק גילרוי, שביים יורם פאלק. ב-1980 שיחק בהצגה "העולם בו אנו חיים" מאת קארל צ'אפק שעיבד וביים יוסף מילוא. באותה שנה שיחק בהצגה "חבל שהיא זונה" מאת ג'ון פורד שביים מלקולם מק'קיי. ב-1981 גילם את סקאפינו בהצגה "סקאפינו" - עיבוד מודרני למחזה "תעלולי סקפן" של מולייר מאת פרנק דנלופ וג'ים דייל, שביים דן רונן. באותה שנה גילם את מקהית' בהצגה "אופרת הקבצנים" מאת ג'ון גיי שביים דן רונן; ושיחק בהצגה "חיים בתיאטרון" מאת דייוויד מאמט שביים יורם פאלק. ב-1983 גילם את לני בראון בהצגה "אליל ההמונים" מאת סטיבן פוליאקוף שביים מיכה לבינסון. בתיאטרון באר שבע גם הופיע ב-1987 גילם את פטרוקיו בהצגה "אילוף הסוררת" מאת שייקספיר, שביים מיכה לבינסון. ב-1989 גילם את אמיל בהצגה "הביצה" מאת פליסיאן מרסו שביים נסים אלוני. ב-1990 שיחק בהצגה "מפיסטו" מאת הלל מיטלפונקט (על פי רומן מאת קלאוס מאן) שביים מיכה לבינסון. ב-1994 גילם את ליאון בהצגה "בית מלאכה" מאת ז'אן קלוד גרומברג שביים יורם פאלק. ב-1999 גילם את בנדיק בהצגה "מהומה רבה על לא דבר" מאת שייקספיר, שביים מיכאל גורביץ'. בשנת 2019 שיחק בהצגה "הבא אחריו" מאת שחר פנקס.
בראשית דרכו בתיאטרון, עזב את תיאטרון באר שבע לתקופה מסוימת לטובת סיבוב הופעות עם להקת פסטיבל הזמר החסידי באירופה, ארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
בתיאטרון החאן: ב-1983 שיחק בהצגה "אגדת חורף" מאת שייקספיר שביים יורם פאלק וגילם את גימפל תם בהצגה "גימפל תם" שביים יהודה מורלי.
בתיאטרון הבימה: ב-1985 גילם את יואש לצד יונה אליאן בהצגה "פרוד זמני" שכתב וביים הלל מיטלפונקט בתיאטרון הבימה. ב-1986 גילם את לואיג'י בהצגה "ניסים ונפלאות בקופסאות שימורים" מאת דריו פו שביים רוברט ווקר. ב-1987 גילם את יוג'ין ג'רום הבן בהצגה "בדרך לברודוויי" מאת ניל סיימון שביים עמית גזית. ב-1992 גילם את ריצ'רד ווילי בהצגה "חלון בלהות" מאת ריי קוני שביים לסלי לוטון. ב-1994 גילם את ג'פרי דנקן בהצגה "האחיות רוזנצוויג" מאת וונדי וסרשטיין שביים עמית גזית. ב-1995 גילם את ארנסט רדיון בהצגה "הקוקוריקו" מאת ג'ורג' פדו שביים רוג'ר סמית. ב-1998 גילם את לארי בהצגה "קרוב יותר" מאת פטריק מרבר שביים אילן רונן. ב-1999 גילם את מרקוס אנטוניוס בהצגה "יוליוס קיסר" מאת שייקספיר שביים עודד קוטלר. ב-2013 גילם את פרופסור היגינס במחזמר "גבירתי הנאווה" מאת אלן ג'יי לרנר שביים משה קפטן. ב-2016 גילם את אריה פליישר בהצגה "פליישר". ב-2017 גילם את דומניקו סוריאנו בקומדיה "פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו שביים רוני פינקוביץ'. בשנת 2021 החל לשחק בהצגה "אני לא רפפורט", לצידו של נורמן עיסא, בבימוי של רוני ניניו.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1984 שיחק בהצגה "רולטה צרפתית" מאת ז'ורז' פדו שביים אילן רונן בתיאטרון הקאמרי. ב-1996 גילם לצד אוהד שחר את אחד מהתאומים אנטיפולוס בהצגה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר, שביים עמרי ניצן. באותה שנה שיחק בהצגה "המנצח" מאת רונלד הארווד שביים מיכה לבינסון. החל משנת 2008, גילם דטנר את טוביה החולב במחזמר "כנר על הגג" מאת ג'וזף שטיין (על-פי סיפורי טביה החולב מאת שלום עליכם) שביים משה קפטן. ב-2010 גילם את יעקב גנס, יושב-ראש היודנראט בגטו וילנה, בהצגה "גטו" מאת יהושע סובול שביים עמרי ניצן. ב-2011 גילם את ג'ו בהצגה "כולם היו בני" מאת ארתור מילר, שהועלתה בשיתוף עם תיאטרון חיפה, בבימויו של משה נאור. ב-2015 גילם את גורודיש (שמואל גונן) בהצגה "גורודיש" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1984 שיחק בהצגה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" מאת הארווי פירסטיין שביים אילן רונן בתיאטרון בית ליסין. ב-1991 שיחק בהצגה "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון שביים לסלי לוטון. ב-2001 גילם את התפקיד הראשי בהצגה שיצר רפי קדישזון "טוב" מאת ססיל טיילור שביים רוני פינקוביץ'. באותה שנה שיחק בהצגה "תשוקה" מאת פיטר ניקולס שביים אילן רונן. ב-2002 שיחק בהצגה "איסמעיליה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט. ב-2003 שיחק בהצגה "ריקוד בשישה שיעורים" מאת ריצ'רד אלפיירי שביים אלון אופיר.
בתיאטרון יובל: ב-1997 שיחק במחזמר "רובין הוד".
בתיאטרון תל אביב ("מאור מיימון הפקות"): ב-2018 שיחק במחזמר "סאלח שבתי" בתפקיד הראשי ושנה אחר כך, במחזמר "אנני".
בתיאטרון העברי: ב-2022 שב לגלם את דמותו של טוביה החולב במחזמר "כנר על הגג", כאשר את הפקה זו גם ביים.
בימוי
בתיאטרון באר שבע: ב-2001 ביים את ההצגה "הימים הכי טובים" מאת ליז לוכהד. ב-2005 ביים את ההצגה "תשליך" מאת רובי פורת שובל, את ההצגה "ברוקלין בוי" מאת דונלד מרגוליס ואת ההצגה "שידוך משמיים" מאת דניאל גולדפרב. ב-2007 ביים את ההצגה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר. ב-2009 ביים את ההצגה "השחף" מאת צ'כוב. ב-2006 ביים את הצגת היחיד של נסים זוהר "המולוכייה של אמא".
בתיאטרון יובל: ב-1998 ביים את המחזמר "אלאדין". ב-1999 ביים את המחזמר "סינדרלה" שכתב אבי קורן והפיקה מרים עציוני.
בבית האופרה של פראג ביים את האופרה המקורית "דוריאן גריי" מאת יצחק שטיינר.
בתיאטרון הבימה: ב-2015 ביים את ההצגה "משפחה עליזה" מאת רון קלארק וסם בובריק. ב-2017 ביים את המחזה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" מאת הארוי פירסטיין. ב-2019 ביים את המחזה "זרים מושלמים" המבוססת על פי סרטו של פאולו ז'נובזה. ב-2023 ביים את המחזה "השכנים מלמעלה" מאת ססק גאי ובתרגומו של ארז דריגס.
בתיאטרון בית ליסין: ב-2019 ביים את ההצגה "מר גרין" מאת ג'ף ברון.
בטלוויזיה ובקולנוע
בין השנים 1979–1983 גילם את החתול שמיל בתוכנית הטלוויזיה לילדים "מועדון החתול שמיל" ששודרה בערוץ הראשון. גדי יגיל היה הראשון לגלם את דמותו של החתול שמיל. לאחר פרישתו, נקרא לתפקיד דטנר, שהיה אז שחקן צעיר ואלמוני בתיאטרון באר שבע. מכיוון שגילם את הדמות בתחפושת חתול כשמסכה לראשו, נותר אלמוני למדי עד ששיחק בתוכנית רחוב סומסום. למרות זאת, סיפר דטנר כי הילדים זיהו את הקול והרגישו בהחלפת השחקן שמתחת לתחפושת; לפיכך כשנזקק למחליפים (בעיקר משום שתיאטרון באר שבע סירב לשחרר את דטנר בתדירות הנדרשת) הם גילמו דמויות חתולים אחרות: מתי סרי היה קרוב משפחה (דוד או אח) ויעל עמית הייתה חברתו.
בין השנים 1981–1983 גילם דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית "ארץ מולדת" - סדרת דרמה מקורית ישראלית, המציגה באמצעות שיחזורים אירועים נבחרים שאירעו בראשית תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל, משנת 1827 ועד לשנים הראשונות לקום המדינה.
בין השנים 1983–1987 שודרה בטלוויזיה החינוכית התוכנית "רחוב סומסום", שדטנר היה אחד משחקניה הקבועים. באחת מהתוכניות (בשנה הראשונה לשידור התוכנית) התרחש "קרוסאובר" והחתול שמיל קפץ לביקור ברחוב סומסום כדי להזמין את קיפי למועדון. ב-1988 הופיע בקטעי ארכיון בתוכנית "שלום סומסום".
ב-1984 שיחק בסרט הקולנוע "עדות מאונס" שכתב אלי תבור וביים רפאל רביבו. באותה שנה הנחה את התוכנית "איזה קטע" ששודרה בערוץ הראשון. ב-1985 גילם את קורץ בסרט הקולנוע שכתב וביים אבי נשר "שוברים", וגילם את יונתן פרח בסרט "רומן בהמשכים" שכתב אבנר בן נר וביים עודד קוטלר. ב-1986 נמתח בסרט המתיחות "ניפגש בסיבוב" שביימו יהודה ברקן ויגאל שילון.
ב-1985 הנחה את תחרות הקדם אירוויזיון לצד דליה מזור, ובשנת 1993 הנחה פעם נוספת את הקדם אירוויזיון. בין השנים 1987–1989 פעל לצד אבי קושניר כ"צמד הבטלנים": בתחילה, הצמד - שנקרא אז "דטנר וקושניר" - זכה במקום הראשון בקדם האירוויזיון של שנת 1987 וייצג את ישראל באירוויזיון עם השיר "שיר הבטלנים" ("הופה הולה"), שהגיע למקום השמיני. מאוחר יותר אימץ לעצמו הצמד את השם "הבטלנים", ויחד הם הופיעו גם בפסטיגל 1987 עם השיר "כלב על כלב" שזכה במקום הרביעי והנחו אותו לצד גידי גוב, מוני מושונוב, שלמה בראבא ועירית ענבי. הצמד פרסם מספר שירים נוספים. ב-1989 הופיע הצמד בפרסומת למפעל הפיס והשתתף בסרט המתיחות של יגאל שילון "עבודה בעיניים". באותה השנה התפרק הצמד ושני חבריו פנו לתחום המשחק. בשנת 1990 הופיעו השניים יחדיו לצד ציפי שביט בתוכנית "ציפי בלי הפסקה".
בין השנים 1988–1991 הנחה את תוכנית הילדים "תופסים ראש" בהשתתפות תלמידי בית הספר לאמנויות תל אביב. ב-1989 גילם את מיכה בסרט הטלוויזיה "שם נרדף" שכתבו סביון ליברכט ועליזה אולמרט וביימה ניצה גונן. ב-1992 גילם את עצמו לצד ציפי שביט בקלטת הילדים "מאה שירים ראשונים". ב-1994 הנחה את התוכנית "יותר מזל משכל" ששודרה בערוץ 2. ב-1996 שיחק בקומדיית המצבים ששודרה במשך שתי עונות בערוץ 3 "שתוק שואו" שכתבו גיל קופטש ושלמה מושקוביץ וביימה דדי ברון. ב-1998 גילם את מיכה בסרטו של שמי זרחין "מסוכנת".
ב-2011 שיחק בסרט הקולנוע "הערת שוליים" לצד ליאור אשכנזי, ושלמה בראבא. ב-2012 גילם את עומר קאלו בסדרת המתח "המיוחדת" שביים עודד רסקין. ב-2013 השתתף בסדרת הנעורים "שולחן לשישה" בערוץ 10 שמבוסס על ספרה באותו שם של "גלילה רון־פדר-עמית". באותה שנה שיחק בסרט סטודנטים בשם "חנייה בצל" לצד אמיר וולף, ריקי בליך ועודד לאופולד. בשנת 2013 שיחק בסרט "הורה 79" בבימויו של אלי כהן לצד גילה אלמגור, ויוסי גרבר.
בנובמבר 2016 החל שידורה בערוץ הראשון של הסדרה הדוקומנטרית "צולם ביום חול". בסדרה, בהנחייתו של דטנר, הוא בוחן את התרבות היהודית המודרנית, על רבדיה השונים, כפי שבאה לידי ביטוי בעשור השני של המאה ה-21.
ב-2019 גילם את הרב אהרן שפירא בסדרה "מתיר עגונות". ב-2021 גילם את המפקד בסדרת המתח "השוטרים" ששודרה בקשת 12.
ב-2022 גילם את תפקיד החזן הצבאי הראשי ומנצח מקהלת הרבנות הצבאית בסדרה "שישו ושמחו" ששודרה בערוץ כאן 11.
ניהול
בין השנים 2004–2009 שימש כמנכ"ל ומנהל אמנותי של תיאטרון באר שבע.
נוסף על תפקידיו האמנותיים, שימש דטנר ב כיו"ר קבוצת הכדורגל הפועל רמת-גן גבעתיים.
ברדיו
מאז 2007 ועד ראשית 2014 הגיש בהתנדבות, יחד עם אודיה קורן, מדי יום חמישי במשך שעתיים, את תוכנית הרדיו הלילית בגלי צה"ל "ציפורי לילה עושות עניין". שבועיים לאחר סיום דרכה של התוכנית "ציפורי לילה עושות עניין", החל דטנר להגיש מדי שבוע בצהרי יום שישי באותה תחנת רדיו, גם כן לצד קורן, את התוכנית "בטלים בשישי". את שתי התוכניות, זו שהסתיימה וזו שמשודרת מאז בימי שישי, ערכה ועורכת ענבל גזית.
פוליטיקה
בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הודיע על החלטתו להצטרף לרשימה לכנסת של "מפלגת ותיקי ישראל", בראשותו של דני יתום, אולם שבועות ספורים לאחר מכן, נודע שהרשימה לא תתמודד לבסוף בבחירות.
משפחתו
דטנר נשוי לסמדר, מהנדסת תעשייה וניהול, ואב לבת ובן. הם מתגוררים ברמת גן.
בתו, שרון, גילמה את איריס אינדיבו בעונה הראשונה של הסדרה היומית "ראש גדול" המשודרת בערוץ זום.
בנטו (עמים)
בַּנְטוּ הוא כינוי למעל 400 קבוצות אתניות שונות באפריקה, מקמרון ועד לדרום אפריקה, המאוחדות על ידי משפחת שפות משותפת (שפות הבנטו), ובמקרים רבים גם מנהגים משותפים.
הגדרה
ברבות משפות הבנטו, משמעות המונח "בנטו" או וריאציות שונות שלו הוא "אנשים". השורש המשוחזר של מילה זו בפרוטו-בנטו הוא *-ntu', והקידומת *ba- היא קידומת של אחת מחלקת השמות השנייה, הכוללת מילים שמציינות ריבוי בני אדם בשפות אלו. ד"ר וילהלם בליק השתמש לראשונה במונח "בנטו" במשמעותו הנוכחית, בספרו משנת 1862, דקדוק השוואתי של שפות דרום-אפריקאיות ("A Comparative Grammar of South African Languages"), ובו הוא טען שמספר עצום של שפות שמדוברות באפריקה שמדרום לסהרה הן בעלות תכונות ומאפיינים דומים רבים כל-כך, שהן חייבות להיות חלק מקבוצת שפות אחת. התאוריה הזו עדיין מקובלת בחלקה כיום, אך רבים טענו שהיא לא מדויקת, בעיקר משום ששפה יכולה להתפשט באמצעות מספר קטן יחסית של בני-אדם שעוברים ממקום למקום.
מוצא הבנטו
משערים, כי לפני הגעת הבנטו היה החצי הדרומי של אפריקה מיושב על ידי דוברי שפות קויסאן, שנמצאים כיום באזורים הצחיחים בסביבת מדבר קלהארי ובכמה אזורים מבודדים בטנזניה. פיגמים יישבו את מרכז אפריקה, בעוד שכושים (בני-כוש) ואנשים אחרים דוברים שפות אפרו-אסיאתיות יישבו את צפון אפריקה וצפון-מזרח אפריקה. אפריקה הצפון-מערבית, מדבר סהרה וסודאן יושבו על ידי אנשים דוברי מאנדה ושפות אטלנטיות (כמו פוּלַני ו-וולופית) ואנשים אחרים דוברי שפות נילו-סהריות.
ישנן שתי תאוריות בסיסיות על המוצא של הבנטו. הראשונה קודמה על ידי ג'וזף גרינברג בשנת 1963. הוא חקר והשווה כמה מאות שפות אפריקאיות ומצא שקבוצה של שפות שמדוברות בצפון-מזרח ניגריה הן השפות הקרובות ביותר לשפות מקבוצת הבנטו. הוא פיתח תאוריה שפרוטו-בנטו (שהיא לכאורה שפת המקור של שפות הבנטו) הייתה אחת מן השפות הללו, שהתפשטה דרומה ומזרחה במשך מאות שנים.
התאוריה הזו נסתרה במהרה על ידי מלקולם גאתרי, שחקר שפות בנטו רבות ומצא שהניב האופייני ביותר מצוי בשפות המדוברות בזמביה ובדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. כך נוצר ההסבר החלופי, שדוברי בנטו התפשטו מהאזור הזה לכל עבר.
התפשטות הבנטו
יש היסטוריונים שעדיין מקבלים שילוב של התאוריות שלעיל, אך ההתלהבות שבה משטר האפרטהייד בדרום אפריקה ניצל את הרעיונות הללו השאיר אותם בערפל במידה מסוימת. הבנטו הגיעו בתחילה מדרום-מזרח ניגריה, מאזור הנהרות בנואה-קרוס, והתפשטו באפריקה לכיוון זמביה. בשלב מסוים באלף השני לפני הספירה, אולי בעקבות לחץ של אנשים שהיגרו מהסהרה לאזור, הם נאלצו להתפשט לתוך יערות הגשם של מרכז אפריקה. כאלף שנים מאוחר יותר הם החלו בשלב שני ומהיר יותר של התפשטות מעבר ליערות ולתוך מזרח ודרום אפריקה. לאחר מכן, באלף הראשון לספירה, פותחו בזמביה שיטות חקלאיות וצמחים חדשים, שכנראה הובאו מדרום-מזרח אסיה דרך מדגסקר. החידושים הללו הביאו להתפשטות נוספת של הבנטו באזור. עד שנת 1000 לספירה הגיעו אנשי הבנטו לאזורים של זימבבואה ודרום אפריקה של היום. בזימבבואה הייתה אחת האימפריות הגדולות של דרום כדור הארץ, ובירתה הייתה זימבבואה הגדולה. היא שלטה בנתיבי סחר מדרום אפריקה לצפון הזמבזי, וסחרה בזהב, נחושת, אבנים יקרות וטובין אחרים, עם סוחרים ערבים בחוף הסוואהילי. עד אמצע האלף השני לספירה האימפריה כילתה את משאביה והתמוטטה, וזימבבואה הגדולה ננטשה.
מפרץ טרפסי (אנטארקטיקה)
מפרץ טרפסי או מפרץ קוריינטס (באנגלית: Trepassey Bay; בספרדית: באיה קוריינטס: Bahía Corrientes) הוא מפרץ הממוקם בצידו הצפון-מזרחי של חצי האי טאבארין, שבקצה המזרחי של חצי האי טריניטי, שבקצה הצפון מזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של המפרץ 1.2 קילומטרים.
המפרץ ממוקם 5 קילומטרים דרומית-מזרחית למפרץ התקווה.
גילוי ומיפוי המפרץ
המפרץ מופה לראשונה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
לאחר מכן, בשנת 1947, מופה מהספינה טרפסי על ידי רב-חובלים (מאסטר)  אי. ברדן (E. Burden).
המפרץ מופה שוב בשנת 1955 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
המפרץ נקרא על שם הספינה טרפסי, אשר שימשה כספינת סיוע לתחנת המחקר במפרץ התקווה בעונות המחקר (קיץ אנטארקטי) בשנים 1946, 1947. כמו כן הספינה שימשה למיפוי המצר האנטארקטי בעונת 1947.
סיינט פיטרסברג
סיינט פיטרסברג (באנגלית: St. Petersburg) היא עיר בארצות הברית בחופה המערבי של פלורידה, במחוז פינאלאס שנמצא באזור מפרץ טמפה. העיר ידועה, במיוחד על ידי תושביה, גם בשמה המקוצר סיינט פיט (St. Pete). אוכלוסיית העיר מונה 244,769 תושבים (2010). שטחה 356.4 קמ"ר אך למעלה ממחציתו הוא שטחי מים (195.4 קמ"ר) כך שהשטח היבשתי של העיר הוא 160 קמ"ר בלבד. העיר מחולקת ללמעלה מ-100 שכונות.
היסטוריה
העיר נוסדה על ידי שני יזמים - ג'ון ס. ויליאמס שב-1876 קנה את האדמה ופיטר דמנס שב-1888 הביא את מסילת הרכבת לאזור.
היא קרויה סיינט פיטרסברג על שם העיר סנקט פטרבורג ברוסיה, עיר מולדתו של דמנס. אגדה מקומית מספרת שוויליאמס ודימנס הטילו מטבע מי יזכה לתת לה את השם. דימנס זכה בהגרלה ואילו ויליאמס הסתפק בקריאת המלון הראשון בעיר על שם עיר מולדתו, דטרויט (מלון שנבנה על ידי דימנס). המלון עדיין קיים אך כבר אינו פעיל ומשמש כבית משותף.
שירות החשמל בעיר החל ב-1897 והתעשייה הגדולה הראשונה הייתה הדגה, כאשר ב-1899 התעשיין הנרי היבס ייסד את עסקי הדיג שלו בעיר. בתוך שנה החברה שלו, Hibbs Fish Company, ייבאה יותר מ-450 קילו דגים ביום.
תיירות
בעיר נמצא מוזיאון על שם הצייר סלבאדור דאלי ומוצגות בו רבות מיצירותיו.
נמל סיינט פיטרסברג
נמל סיינט פיטרסברג משמש כיום כמרינה לעגינת יאכטות.
ספורט
מועדון טמפה ביי רייס הוא מועדון הספורט הגדול בעיר, שגם מחזיק בבעלות על מועדון הכדורגל טמפה ביי רודיס שמארח באצטדיון אל לאנג בעיר.
ערים תאומות
לסיינט פיטרסברג 3 ערים תאומות:
ברנד דרהר
ברנד דרהר (בגרמנית: Bernd Dreher, נולד ב-2 בנובמבר 1966 בלברקוזן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער, והתפרסם בעיקר כשוער המשנה של באיירן מינכן לאורך שנים רבות. דרהר משמש כיום כמאמן השוערים בקבוצת רד בול זלצבורג מליגת המשנה האוסטרית.
באייר לברקוזן
דרהר גדל בקבוצת הנוער של באייר לברקוזן, ממנה עלה לבוגרים בשנת 1986, בגיל 20. דרהר לא תפס מקום כשוער הראשון של הקבוצה, ובמשך ארבע שנים עמד בשערה של לברקוזן תשע פעמים בלבד. עם לברקוזן זכה דרהר בגביע אופ"א בשנת 1988, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר מול אספניול.
באייר אורדינגן
בשנת 1990 חתם דרהר בבאייר אורדינגן, שבאותן שנים התנדנדה בין ליגת הבונדסליגה לליגת הבונדסליגה השנייה. דרהר היה שותף לשלוש עליות ושלוש ירידות ליגה של הקבוצה. דרהר הצטיין במדי אורדינגן, ובמשך שש עונות צבר 201 הופעות וגרר התעניינות מקבוצות נוספות.
באיירן מינכן
בשנת 1996 חתם דרהר בבאיירן מינכן, והפך במהרה לשוער השני בהיררכיה של הקבוצה, לאחר אוליבר קאן. דרהר שיחק במשך שתי קדנציות בבאיירן מינכן, הראשונה נמשכה בין השנים 1996-2003, בהן הספיק לזכות בתארים רבים עם הקבוצה, כמו חמש אליפויות בבונדסליגה, שני גביעים מקומיים וארבעה סופר קאפ. כמו כן, דרהר ישב על הספסל בגמר ליגת האלופות 1999 בו הפסידה באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד משני שערים בתוספת הזמן, ובגמר ליגת האלופות 2001, בו ניצחה באיירן מינכן את ולנסיה בפנדלים. דרהר מחזיק בנוסף גם בזכייה בטורניר הגביע הביניבשתי בשנת 2001, בו ישב על הספסל בגמר נגד בוקה ג'וניורס. בשנת 2003 פרש דרהר ממשחק פעיל עם 11 הופעות ברזומה, ומונה למאמן שוערי הנוער בבאיירן מינכן, וכעוזרו של השוער האגדי ספ מאייר בתחום. עם זאת, בשנת 2005 חזר מפרישה לבקשתו של מאמן הקבוצה פליקס מגאת, והפך לשוער השלישי ברוטציה לאחר אוליבר קאן ומיכאל רנסינג. דרהר פרש בשנית בשנת 2008. בקדנציה השנייה בקבוצה כשחקן פעיל, הוסיף דרהר לרזומה עוד שני דאבלים וסופר קאפ אחד. עם זאת, בקדנציה השנייה שלו שיחק רק פעמיים במהלך שלוש שנים.
לאחר הפרישה
במרץ 2015 מונה דרהר למאמן השוערים בקבוצת רד בול זלצבורג האוסטרית.
תארים
עם באייר לברקוזן:
עם באיירן מינכן:
קונרד פליקן
קונרד פליקן (בגרמנית Conrad Kürsner, בלטינית Conradus Pellicanus, 8 בינואר 1478 רופך באלזס - 6 במאי 1556 ציריך), היה גרמני פרוטסטנטי, הומניסט, תאולוג, הבראיסט ופרופסור לתאולוגיה ולשפה העברית והיוונית, שפעל בעיקר בשווייץ. הוא נודע בעיקר בשל תרגום מסיבי של טקסטים רבניים ותלמודיים. כמו כן היה ממקדמי לימודי ההבראיזם באוניברסיטאות, לצידו של יוהנס רויכלין. הוא היה גם הרפורמטור היחיד שכתב פרשנויות בלטינית לספר התנ"ך בשלמותו.
חייו
בין השנים 1508- 1511 לימד עברית, יוונית, מתמטיקה וקוסמוגרפיה במנזר הפרנציסקני של סנטה קטרינה ברופך ובמשך 5 שנים היה מורו של סבסטיאן מינסטר. הוא נטע בו את הכמיהה להמשיך ולחקור את הנושאים הללו, ולימים התפרסם מינסטר כאחד מההבראיסטים הבולטים ביותר בתקופת הרנסאנס.
בין השנים 1519–1524 ניהל את המסדר הפרנציסקני בבזל ובאותה עת התוודע לחיבוריו של מרטין לותר. בהשפעתם החל למחות בגלוי נגד השגיאות שהתקבעו לפי תפיסתו בחיבורים הקתוליים ובמקביל החל להמיר בהדרגה את השקפתו התאולוגית מקתולית לפרוטסטנטית. מהלך זה התנהל על מי מנוחות, בניגוד למרטין לותר שהמרת דתו לוותה בתחושת שליחות ומרד במוסכמות הכנסייה הקתולית. השקפותיו הלותרניות של פליקן לא התקבלו בעין יפה על ידי המסדר בו היה חבר והוא נאלץ להתפטר ממשרתו.
בשנת 1526 נשא לאישה את אנה פריס ובנם שנולד נקרא על שם שמואל הנביא, כיוון שבאותה עת קרא פליקן את ספר שמואל. באותה שנה מונה על ידי צווינגלי - מראשוני הרפורמטורים באירופה ומייסדה של הכנסייה הרפורמית בקרב דוברי הגרמנית בשווייץ, ליושב ראש הקתדרה ללימודי תנ"ך באוניברסיטת ציריך. פליקן אחז במשרה זו, עד יום מותו.
ספרות קודש
חלק מזיקתו של פליקן לשפת הקודש, התבטאה בתרגום ללטינית של טקסטים רבניים ותלמודיים רבים, ביניהם פרשנויותיו לתורה של בחיי בן אשר ועבודתו של רבי אליעזר -פרקי דרבי אליעזר. הפרי העיקרי של מחקריו בתחום זה, היא פרשנותו של התנ"ך שפורסמה ב-6 כרכים בציריך בין השנים 1532–1539. לצורך עבודתו זו, תר פליקן אחר מקורות מהימנים שיוכל להסתמך עליהם. חלק מספר התנ"ך שתורגם ללטינית על ידי סבסטיאן מינסטר, היה אחד מהמקורות עליהם הסתמך בעבודתו. בניגוד לסבסטיאן מינסטר שתרגומו שיקף את תשוקתו העמוקה להמחשת הרוח המקורית של הברית הישנה, הן במבנה והן בניב הדיבור, פרשנויותיו ותרגומו של פליקן, נבעו מרצונו להתאימם לצרכים ולהשקפת העולם של הכנסייה בציריך.
אוטוביוגרפיה
האוטוביוגרפיה שכתב פליקן (Das Chronikon des Konrad Pellikan), הוא אחד מהמסמכים המיטיבים לתאר את התקופה בה חי. ספר זה הוא מעין "כרוניקה" של האירועים שליוו את חייו, בהם לימודיו במסדר הפרנציסקני שעמדו בסתירה להשקפותיו ההומניסטיות שהחלו אט אט לתפוס מקום בעולמו. את הספר הקדיש לבנו שמואל ולאחיינו בתקווה כי ימשיכו בדרכו. הוא כתב בספרו, כי הספר אינו מיועד לפרסום, אלא כמורשת זיכרון משפחתית הראויה למצוא את מקומה בחיק המשפחה. הספר יצא לראשונה לאור על ידי Riggenbach בשנת 1877 ובמהדורה זו נכתבו גם פרטים נוספים על חייו.
כפר נחום
כפר נחום (בלטינית: Capernaum) היה יישוב בחופה הצפוני של הכנרת, לא הרחק מכורזים, בבקעת עין שבע, והתקיים מהתקופה החשמונאית ועד התקופה הביזנטית בארץ ישראל. האתר משמש בימינו כגן לאומי, המשתרע על-פני שטח של 1,728 דונם.