cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כוחות ההגנה של אוסטרליה
כוחות ההגנה של אוסטרליה (באנגלית: Australian Defence Force - ADF) הם הכוחות הצבאיים האחראים להגנתה של אוסטרליה. הם כוללים את הצי המלכותי האוסטרלי (Royal Australian Navy - RAN), את צבא אוסטרליה (Australian Army), את חיל האוויר המלכותי האוסטרלי (Royal Australian Air Force - RAAF) וכמה יחידות של כוחות משולבים. ב-ADF משרתים מעט יותר מ-80,000 חיילים בשירות קבע וחיילים בשירות מילואים פעיל והם כפופים למשרד ההגנה של ממשלת אוסטרליה ולעוד יחידות ממשלתיות נוספות. בעשורים הראשונים של המאה העשרים, ממשלת אוסטרליה ביססה את הכוחות המזוינים כשלושה ארגונים נפרדים. לכל ארגון הייתה שרשרת פיקוד עצמאית. ב-1976 ביצעה הממשלה שינוי אסטרטגי והקימה את ה-ADF כדי שהארגונים השונים יהיו תחת פיקוד מאוחד. במרוצת הזמן רמת השילוב גדלה ומפקדות, יחידות לוגיסטיקה ויחידות הדרכה משולבים תפסו את מקומם של אלה המבוזרים. ה-ADF מצטיינים ברמה טכנולוגית גבוהה אך גודלם קטן יחסית. אף על פי שהם כוללים כ-58,000 חיילים סדירים, כ-22,000 חיילי מילואים בשירות פעיל וכ-22,000 חיילי מילואים בכוננות ומהווים את הכוח הצבאי הגדול ביותר ביבשת אוקיאניה, הם עדיין במספר קטן באופן יחסי לרוב הצבאות ביבשת אסיה. עם זאת, תקציב ה-ADF גבוה בקנה מידה עולמי ומסוגל לפרוס כוחות במקומות רבים מחוץ ליבשת.
מעמד חוקי
המעמד החוקי של ה-ADF נסמך על הסעיפים המנהליים של חוקת אוסטרליה. סעיף 51 (vi) מאפשר לממשלה הפדרלית לחוקק חוקים בנוגע להגנת אוסטרליה ובנוגע לכוחות המזוינים. סעיף 114 אוסר על מדינות אוסטרליה להקים כוחות צבאיים ללא רשות הממשלה הפדרלית וסעיף 119 מטיל על הממשלה את האחריות להגנת אוסטרליה מפני פלישה חיצונית ומתווה את התנאים בהם הממשלה רשאית לפרוס את הכוחות המזוינים בפריסה פנים ארצית. סעיף 68 בחוקה מסדיר את שרשרת הפיקוד של הכוחות המזוינים. הסעיף מציין כי: "המפקד העליון של הכוחות המזוינים הוא המושל הכללי כנציגה של המלכה". בפועל, המושל הכללי לא מהווה חלק מעשי בשרשרת הפיקוד וממשלת אוסטרליה היא זו ששולטת למעשה בכוחות המזוינים. שליטה זו מיושמת על ידי שר ההגנה ועל ידי כמה תתי שרים. החלטותיו של השר הן שקובעות ברוב המקרים, אם כי בנושאים עקרוניים מתחשבים בדעותיה של המועצה לביטחון לאומי של הקבינט.
מדיניות הביטחון של אוסטרליה
מדיניות הביטחון של ממשלת אוסטרליה מותוות על ידי מסמך עקרונות להגנת אוסטרליה במרחב האסיאני-פסיפי אשר פורסם בשנת 2009. מסמך זה יוצא מנקודת הנחה שהסביבה הביטחונית של אוסטרליה אמורה להיות מורכבת יותר ומעורפלת יותר לאור השינויים במערכות היחסים בין המדינות במרחב האסייתי-פסיפי. כמענה לכך הותוותה מדיניות להגברת היכולות של הכוחות המזוינים עד לשנת 2030. מדיניות זו כוללת הרחבת היכולות של הצי, הגברת כוח האש של יחידות הצבא ושדרוג צי המטוסים של חיל האוויר. יכולות התקשורת, המודיעין והלוגיסטיקה של הכוחות המזוינים גם כן ישודרגו. הממשלה הנוכחית התחייבה לפרסם מסמך חדש בנושא ההגנה אחת לחמש שנים, כך ששינויים בסביבה הביטחונית של אוסטרליה יילקחו בחשבון בהתוויית תוכנית ההגנה. המסמך הבא אמור להתפרסם ב-2013. מסמך המדיניות לשנת 2030 מכיר בכך שהיעדים האסטרטגים של אוסטרליה והיכולות של הכוחות המזוינים חייבים להתאים אלה לאלה. עיקרון זה הותווה בארבע מטרות עיקריות:
הקמה
אוסטרליה החזיקה כוחות צבאיים מאז הקמתה בינואר 1901. ב-1911 הוקם הצי המלכותי האוסטרלי. במסגרת הצבא הוקם ב-1912 שירות הטייס האוסטרלי שב-1921 הופרד מהצבא כדי ליצור את חיל האוויר המלכותי האוסטרלי. לשלושת השירותים השונים לא הייתה שרשרת פיקוד משותפת, כך שכל אחד מהם דיווח לשר ממונה אחר ולכל אחד מהם היו נהלים פנימיים שונים. שלושת השירותים הללו השתתפו במלחמות העולם ולקחו חלק פעיל בעימותים שהתרחשו במרחב האסיאני במהלך המלחמה הקרה. הצורך ב"לוחמה משולבת" נעשה ברור לפיקוד הצבאי האוסטרלי במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר כוחות אוויר, ים ויבשה אוסטרלים שירתו לעיתים קרובות תחת פיקוד מאוחד. לאחר המלחמה, כמה קצינים בכירים דחפו למינויו של מפקד עליון של שלושת השירותים. הממשלה דחתה את ההצעה ושלושת השירותים נותרו עצמאים באופן מוחלט. העדרה של סמכות עליונה גרמה לחוסר תיאום בין השירותים, כאשר כל שירות מארגן ומפעיל את עצמו על בסיס תורת לחימה שונה. הצורך להקים מבנה פיקודי משולב קיבל דגש נוסף כתוצאה מליקויים שנתגלו במהלך מלחמת וייטנאם. ב-1973 שר ההגנה ארתור טיינג' (Arthur Tange), הגיש דוח לממשלה שבו הומלץ על איחודם של יחידות התמך של השירותים השונים תחת משרד הגנה ממשלתי ועל יצירת התפקיד של ראש המטה הכללי. הממשלה קיבלה את ההמלצות הללו וב-9 בפברואר 1976 הוקמו הכוחות המזוינים של אוסטרליה.
ההגנה על אוסטרליה
עד שנות השבעים האסטרטגיה הביטחונית של אוסטרליה התמקדה בתפישה של "הגנה מקדימה" (forward defence), שלפיה תפקידם של הכוחות האוסטרלים היה לשתף פעולה עם בעלות בריתה כדי להתמודד עם איומים על המרחב האוסטרלי. ב-1969, כאשר החלה ארצות הברית בדוקטרינת ניקסון ולאחר שבריטניה החלה במדיניות של נסיגה משטחים באסיה, פיתחה אוסטרליה מדיניות הגנה המבוססת על כוחותיה שלה. הדגש במדיניות זו היה ההגנה על נתיבי הים שמצפון לאוסטרליה. כדי לישר קו עם מדיניות זו הכוחות המזוינים של אוסטרליה אורגנו מחדש כדי להגדיל את היכולת שלהם להכות בכוחות אויב מתוך בסיסים ביבשת ולקדם פלישות לתוכה. הכוחות המזוינים השיגו מטרה זו על ידי הגדלת היכולות של הצי ושל חיל האוויר ועל ידי הצבת כוחות צבא בצפון אוסטרליה. באותה תקופה, לכוחות המזוינים לא היו יחידות צבאיות שהוצבו מחוץ לאוסטרליה. ב-1987 הוצבו הכוחות הראשונים כחלק ממבצע תגובה להפיכה צבאית בפיג'י. הצלחתו של מבצע זה הבליטה את הצורך ביכולותיהם של הכוחות המזוינים לשפר הכוננות המידית שלהם להגיב על אירועים בלתי צפויים. מאז סוף שנות השמונים, הטילה הממשלה בהדרגה על הכוחות המזוינים משימות שמירת שלום ברחבי העולם. בעוד שרוב המשימות הללו העסיקו רק מספר קטן של מומחים, כמה מהם הצריכו משלוח של כוחות גדולים יותר. משימות שמירת שלום נרחבות התקיימו בנמיביה בתחילת 1989, בקמבודיה בין השנים 1992–1993, בסומליה ב-1993, ברואנדה בין השנים 1994–1995 ובבוגנוויל (מחוז אוטונומי של פפואה גינאה החדשה) ב-1994 ומ-1997 ואילך. השתתפותה של אוסטרליה במלחמת המפרץ הראשונה ב-1991 הייתה הפעם הראשונה שכוחות צבא אוסטרליים השתתפו במלחמה מאז הקמתם של הכוחות המזוינים. אף על פי שספינות מלחמה ויחידות קומנדו ימי שהוצבו במפרץ הפרסי לא השתתפו בקרבות, הצבתם שם הייתה מבחן ליכולות של הכוחות המזוינים ולשרשרת הפיקוד המשותפת. לאחר המלחמה הוצבה באופן קבוע פריגטה של הצי כדי לכפות את הסגר הימי על עיראק.
מהקמת מזרח טימור ואילך
בשנת 1996 נבחר ג'ון הווארד לראשות ממשלת אוסטרליה. הווארד הוביל שינויים משמעותיים במבנה של הכוחות המזוינים ובתפקיד שלקחו על עצמם. מדיניות הביטחון של הממשלה החדשה נתנה דגש מופחת יותר על הגנת אוסטרליה מפני התקפה ישירה והתמקדה יותר בשיתוף פעולה עם מדינות שכנות ועם בעלות בריתה של אוסטרליה בהתמודדות עם סיכונים ביטחוניים אפשריים. מאז 1997 הממשלה גם יישמה סדרה של שינויים במבנה הכוחות המזוינים שגרמו ליחס נכון יותר בין יחידות לוחמות לבין יחידות תומכות לחימה כדי לשפר את יכולות הלחימה של הכוחות המזוינים. ההתנסות של הכוחות המזוינים במהלך הצבתם במזרח טימור ב-1999 הובילה לשינויים משמעותיים במדיניות הביטחון האוסטרלית ולהגברת היכולת של הכוחות המזוינים לפעול מחוץ לאוסטרליה. מבצע מוצלח זה היה הפעם הראשונה שכוח צבאי גדול פעל מחוץ לתחומי אוסטרליה מאז מלחמת וייטנאם וחשף את מגבלות הפעלת הכוח במבצעים כאלה. בשנת 2000 הממשלה פרסמה מסמך עקרונות שנתן דגש חזק יותר על הכנת הכוחות המזוינים למשימות בחו"ל. הממשלה שיפרה את היכולות של הכוחות המזוינים על ידי העלאת המוכנות ושדרוג הציוד של היחידות הלוחמות, הרחבת כוח האדם וגידול בתקציב הביטחון ב-3% לשנה. במקביל הוחלט על הגדלת קצב הגידול בתוספת תקציבית ב-2.3% בכל שנה בשנים 2012–2013. בעשור הראשון של המאה ה-21, מצאו עצמם הכוחות המזוינים של אוסטרליה במשימות באיי שלמה, בסומטרה שבאינדונזיה (לאחר רעידת האדמה של 2004) ובמזרח טימור.
משימות נוכחיות
נכון ליוני 2013 כ-3000 אנשי הכוחות המזוינים מועסקים במשימות באוסטרליה ומחוצה לה. כ-500 מתוכם לוקחים חלק במשימות ההגנה הימית על המדינה. לכוחות המזוינים כעת יש כמה כוחות המוצבים במזרח התיכון. משימתם הגדולה ביותר של הכוחות המזוינים היא השותפות בקואליציה הבינלאומית ללוחמה בטרור באפגניסטן עם כוח של מעל 1500 חיילים. משימה זו כוללת את הצבתן של פריגטות של הצי בים הערבי ובמפרץ עדן במסגרת הלוחמה בשודדי ים. בסך הכל, כ-800 חיילים מוצבים באזורים במזרח התיכון שמחוץ לאפגניסטן כחלק מהמשימה. רבים מחיילים אלה מוצבים בבסיס מינהד באיחוד האמירויות הערביות. הכוח האוסטרלי בעיראק מצטמצם כעת לשני קצינים המסופחים למשלחת הסיוע של האו"ם לעיראק. הכוחות המזוינים מחזיקים גם מספר כוחות קטנים במשימות שמירת שלום במקומות שונים במזרח התיכון ובאפריקה. בבסיס מינהד מוצב הפיקוד העליון של כל כוח המשימה למזרח התיכון. מאז סיום המשימה במזרח טימור, הכוחות היחידים שהיו מוצבים עד לאחרונה באזור אוסטרליה הם אלה שהיו באיי שלמה. בספטמבר 2013 התפנו משם הכוחות האוסטרלים האחרונים
מגמות עתידיות
המציאות הביטחונית המשתנה במרחב תוביל למשימות חדשות שיוטלו על הכוחות המזוינים של אוסטרליה. אף על פי שלא צפוי שאוסטרליה תתמודד עם התקפה צבאית ישירה עליה, קבוצות טרור ומתחים בין מדינות בדרום מזרח אסיה עלולים להוות איום על ביטחון אוסטרליה. הממשל הלא יציב ברבות ממדינות דרום האוקיינוס השקט עלול להוביל בעתיד להפיכתן של כמה ממדינות אלה למדינות כושלות. מדינות כמו פיג'י עשויות להזדקק להתערבות צבאית אוסטרלית כדי להשיב לשלטון ממשלה אזרחית. המגמות הדמוגרפיות של אוסטרליה ישפיעו על הכוחות המזוינים בעתיד. בנוסף לגורמים נוספים, הזדקנות האוכלוסייה באוסטרליה תגרום להקטנת פוטנציאל הגיוס בכל שנה. כמה תחזיות כלכליות צופות שכתוצאה מהזדקנות האוכלוסייה תיגרם האטה כלכלית במשק ולהוצאה מוגברת של הממשלה על גמלאות ועל בריאות. כתוצאה ממגמות אלו עלול להיווצר מצב שהממשלה תאלץ להסיט חלק מתקציב הביטחון למטרות אחרות. בנוסף, פחות ופחות צעירים נמשכים לשירות הצבאי לאור התחרות מול שוק העבודה הפרטי. פיקוד הכוחות המזוינים פיתח אסטרטגיות כתגובה לשינויים ביטחוניים ואנושיים אלה. אסטרטגיות אלה כוללות הרחבת השורות ורכישת ציוד חדש כדי להגדיל את המשקל האסטרטגי של אוסטרליה. כדי לשמור על מעמדה של אוסטרליה כמעצמה אזורית, הכוחות המזוינים מתכוונים להכניס טכנולוגיות חדשות, לשמור על רמת אימונים גבוהה ולפתח את שיתוף הפעולה בין השירותים השונים.
מבנה נוכחי
הכוחות המזוינים של אוסטרליה, משרד ההגנה, וארגון האמצעים הביטחוניים (Defence Materiel Organisation - DMO ) מהווים יחדיו את ארגון הביטחון האוסטרלי (Australian Defence Organisation – ADO). ארגון זה כפוף למפקד הכוחות המזוינים ולשר ההגנה בפיקוד משותף. הכוחות המזוינים הם המרכיב הצבאי של ה-ADO וכולל בתוכו את הצי המלכותי האוסטרלי (Royal Australian Navy; RAN), את הצבא האוסטרלי (Australian Army), את חיל האוויר המלכותי האוסטרלי (Royal Australian Air Force; RAAF). משרד ההגנה האוסטרלי מאויש על ידי כוח אדם צבאי ואזרחי וכולל בתוכו סוכנויות כמו ה-DMO, סוכנות הביון הצבאית (Defence Intelligence Organisation; DIO), ואת הארגון לפיתוח מדעי וטכנולוגי צבאי (Defence Science and Technology Organisation; DSTO). בראש כל אחד משלושת השירותים (הצי, הצבא וחיל האוויר) עומד מפקד שאחראי על הצד המקצועי ובניין הכוח של השירות שעליו הוא מפקד. כל אחד ממפקדים אלה הוא היועץ של מפקד הכוחות המזוינים בתחום המקצועי של השירות שעליו הוא מפקד. מפקדים אלה, למרות שכוח האדם של השירותים שלהם כפוף אליהם, לא מחליטים החלטות מבצעיות. אלה מתבצעות על ידי מפקדות מרכזיות של הכוחות המזוינים ועל ידי מפקדות זמניות של כוחות המשימה השונים.
הצי המלכותי האוסטרלי
הצי האוסטרלי המלכותי מהווה את חיל הים של הכוחות המזוינים של אוסטרליה. הצי מפעיל 74 כלי שיט בגדלים שונים, כולל פריגטות, צוללות, ספינות משמר וספינות עזר. הצי הוא אחד מחיילות הים המודרניים באוקיינוס השקט ואחראי על הגנת מימי אוסטרליה ועל ביצוע משימות במקומות מרוחקים יותר. הצי מחולק לשני חלקים מבחינה פיקודית: הפיקוד המבצעי והפיקוד הלוגיסטי. הוא כפוף למפקד הצי וכולל את: הזרוע הימית-אווירית, כוח הלוחמה נגד מוקשים ימיים, כוח צלילה, שירות הידרוגרפי, שירות מטאורולוגי, כוחות סיור, כוח צוללות וכוחות קרקע.
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הוא הכוח האווירי של הכוחות המזוינים של אוסטרליה. הוא מצויד באמצעי תובלה וקרב אוויריים מודרניים וברשותו רשת בסיסים ברחבי אוסטרליה. קיימת מפקדה אחת לחייל הכוללת גוף הדרכה. יחידות החייל הם: הלהק הקרבי, להק תובלה אווירית, להק פיקוח ותגובה, להק תמיכת לוחמה ולהק תמיכת מבצעים אוויריים. חיל האוויר כולל 18 טייסות: 4 טייסות קרב, 2 טייסות משמר ימי, 5 טייסות תובלה, 6 טייסות אימון וטייסת מטוסי שליטה ובקרה.
תמיכה לוגיסטית
הלוגיסטיקה של הכוחות המזוינים של אוסטרליה מנוהלת על ידי ארגון האמצעים הביטחוניים (DMO), שאחראי על רכישת ותחזוקת כל הציוד והשירותים הדרושים לכוחות. לארגון זה כפופים בשטח יחידות הלוגיסטיקה של השירותים השונים (ים, אוויר ויבשה). בשנים האחרונות בוצע תהליך רחב של מיקור חוץ והעברת חלק ניכר ממשימות הלוגיסטיקה לחברות פרטיות. תהליך זה גרם להקטנתם של יחידות הלוגיסטיקה.
מודיעין צבאי
יכולות האיסוף והמחקר של המודיעין של הכוחות המזוינים כוללים את יחידות המודיעין של השירותים השונים (אוויר, ים ויבשה), שתי סוכנויות מודיעין אזרחיות-צבאיות ושני ארגונים לניתוח מודיעיני אסטרטגי. האיסוף המודיעיני בצי מתבסס על מידע שנאסף על ידי כל כלי השייט. מודיעין הצבא כולל גדוד מודיעין, יחידת לוחמה אלקטרונית, שלוש יחידות פיקוח אזוריות ויחידת מודיעין אווירית מיוחדת. המודיעין של חיל האוויר כולל רשת מכ"ם, יחידת מודיעין אווירי ויחידת פיקוח אווירית. מחלקת המודיעין והאבטחה של משרד ההגנה מעניקה תמיכה ליחידות המודיעין בשירותים השונים ומשתפת פעולה עם הסוכנויות האזרחיות במסגרת קהילת המודיעין האוסטרלית.
סדר הכוחות
במהלך השנים 2011–2012 כלל כוח האדם של הכוחות המזוינים כ-58,000 חיילים בשירות קבע וכ-22,000 חיילי מילואים. כוח האדם של הצבא הוא הגדול ביותר, אחריו חיל האוויר וכוח האדם של הצי הוא הקטן ביותר. במשרד הביטחון מועסקים כ-22,000 אזרחים. חלוקת כוח האדם בין השירותים השונים היא:
נשים בכוחות המזוינים
נשים גויסו לכוחות המזוינים כבר במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר כל אחד מהשירותים הקים מסגרת נפרדת לשירות נשים. חיל האוויר היה הראשון לשלב נשים ביחידות מבצעיות בשנת 1977. הצבא החל זאת ב-1979 והצי ב-1985. שילובן של נשים בכוחות המזוינים הוא תוצאה של שינויים בערכים של החברה האוסטרלית ושל שינויים בחקיקה, יותר מאשר שינוי בגישה של שלטונות הצבא. מגוון התפקידים הפתוחים לגיוס נשים גדל בהדרגה במשך השנים. לאחר שתפקידי לוחמה היו סגורים בפני נשים, חל מפנה ב-1990 והוסרו הרבה מחסומים לגיוסם של נשים לתפקידים קרביים. כעשרים שנה מאוחר יותר כ-90% מהתפקידים פתוחים בפני נשים. התפקידים שעדיין חסומים בפני נשים הם תפקידי לוחמה בהם קיים סיכוי למקרים של לוחמת פנים אל פנים. כתוצאה מכך, בעוד רוב התפקידים בצי ובחיל האוויר פתוחים בפני נשים, אך עדיין חלק ניכר מהתפקידים בצבא היבשה חסומים בפניהן.
שירות להט"בים
אוסטרליה מתירה שירות של להט"בים. המגבלה לשירותם של להט"בים הוסרה בנובמבר 1992 כאשר הממשלה החליטה על ביטול איסור הגיוס שלהם. הקצונה הבכירה התנגדה לצעד זה והדבר גרם לדיון ציבורי ער בנושא. המתנגדים לשינוי טענו שהדבר יפגע בלכידות הכוחות המזוינים ויגרום למספר גבוה של התפטרויות. דבר זה לא אירע למעשה וגרם למעט מאוד בעיות.
תקציב
תקציב ההגנה האוסטרלי עומד בשנת התקציב 2013–2014 על 25.3 מיליארד דולר אוסטרלים. התקציב מהווה כ-3.00% מהתוצר המקומי הגולמי וכ-6.6% מהוצאות הממשלה המתוכננות לאותה שנת תקציב. במונחים רחבים יותר, 42.2% מהתקציב הביטחון של 2011–2012 שולמו להוצאות כוח אדם, 35.4% להוצאות תפעול ו-22.4% להשקעות. תקציב הביטחון לשנת הכספים 2013–2014 גבוה ב-2.3% בהשוואה לזה של שנת התקציב הקודמת, למרות שתקציב 2012–2013 היה הנמוך ביותר בהשוואה לתוצר המקומי הגולמי מאז 1938.
אמצעי הלחימה
בעוד שהכוחות המזוינים של אוסטרליה שואפים להיות כוח המבוסס על טכנולוגיה מתקדמת, חלק ניכר מהציוד שלהם עומד להתיישן ואמור להיות מוחלף או משודרג בשנים הקרובות. אין ברשותה של אוסטרליה נשק להשמדה המונית והיא חתומה על אמנת הנשק הביולוגי, על אמנת הנשק הכימי ועל האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני. למרות שקיימים הבדלים בין סוגי הנשק שבשימוש השירותים השונים, קיימת שאיפה ליצור מכנה משותף. שלושת השירותים משתמשים באותו סוג של נשק קל. אקדח FN הוא אקדח השירות הסטנדרטי, ה-F88 שטייר AUG הוא רובה הסער הסטנדרטי, ה-FN Minimi הוא המקלע הקל שבשימוש, מקלע המא"ג הוא המקלע הבינוני שבשימוש, ומקלע הבראונינג 0.5 הוא המקלע הכבד שבשימוש.
הצבא
הצבא האוסטרלי מבוסס בעיקר על ציוד קל שניתן לנשיאה על ידי החייל הבודד. עם זאת הצבא מצויד בכמות ניכרת של רק"ם וארטילריה. יחידות הצבא הממוכנות מצוידות ב: הסד"כ הארטילרי של הצבא האוסטרלי כולל: ברשות שירות האוויר של הצבא עומדים 91 מסוקים: כלים נוספים ברשות הצבא:
חיל האוויר
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מפעיל כלי טיס למטרות קרב, סיור ימי, תובלה ואימונים. סד"כ כלי הטיס של החייל כולל: כוח הסיור הימי מצויד ב: כוח התובלה האווירית מפעיל: במערך ההדרכה משרתים:
בסיסים עיקריים
הכוחות המזוינים של אוסטרליה מחזיקים 60 בסיסים עיקריים ועוד הרבה מתקנים בכל רחבי אוסטרליה. בעוד שרוב בסיסי הצבא האוסטרלי ממוקמים בצפון אוסטרליה, רוב בסיסי הצי וחיל האוויר ממוקמים בסידני, בבריסביין ובפרת'. כמה בסיסים של הכוחות המזוינים משותפים לשירותים שונים. יחידות קטנות של הצבא ושל חיל האוויר ממוקמות בבסיס חיל האוויר בבטרוורת' במלזיה. המפקדות הראשיות של הכוחות המזוינים ושל שלוש הזרועות נמצאות בעיר הבירה קנברה, יחד עם משרד ההגנה. לצי יש שני בסיסים ראשיים בסידני ובפרת'. בסיסן של רוב ספינות הסיור נמצא בדרווין שבטריטוריה הצפונית. בסיסן של שאר ספינות הסיור ושל השירות ההידרוגרפי ממוקם בקיירנס. שבקווינסלנד בסיס הזרוע האווירית של הצי נמצא ליד נווארה בניו סאות' ויילס. היחידות הסדירות של הצבא האוסטרלי מרוכזות במספר קטן של בסיסים שנמצאים בעיקר במדינות הצפוניות של אוסטרליה. מרכז המבצעים של הצבא ממוקם בסידני. מפקדות החטיבות הסדירות נמצאות בדרווין, בטאונסוויל ובבריסביין. חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מחזיק מספר בסיסי טיסה. מרכז המבצעים של החייל ממוקם בבסיס ליד סידני.
משימות לאומיות אזרחיות
לכוחות המזוינים של אוסטרליה יש כמה משימות לאומיות. רובן של משימות אלה מתבצעות בשיתוף פעולה עם הגופים האזרחים הרלוונטיים. משימות אלה מבוצעות בדרך כלל על ידי הגורמים בכוחות המזוינים שמומחיותם בכך ולצורך כך יכולות היחידות להישלח למקומות שונים בארץ בהתאם למצבי החירום השונים. הכוחות המזוינים תורמים תרומה משמעותית להגנת אוסטרליה על גבולותיה הימיים. ספינות הצי, מטוסי חיל האוויר ויחידות ההגנה המרחבית מבצעות סיורים בצפון אוסטרליה בשיתוף עם שלטונות המכס. משימה זאת מבוצעת על ידי פיקוד הגנת הגבולות המאויש על ידי אנשי הכוחות המזוינים ועל ידי אנשי המכס. יחידות הנדסה של הצבא מבצעות בשיתוף פעולה עם קהילת הילידים האבוריג'ינים עבודות שיקום תשתיות והדרכה. כמו כן הצבא מושיט עזרה לוגיסטית ורפואית לקהילות מבודדות אלה בצפון אוסטרליה. הכוחות המזוינים פועלים בשיתוף פעולה עם כוחות אכיפת החוק כנגד ארגוני הטרור. האחריות העיקרית לפעולות כנגד הטרור ולטיפול בתוצאותיו מוטלת על משטרת אוסטרליה ועל שירותי החירום. במקרים שאלו לא מסוגלים לעמוד במשימה, נחלצים הכוחות המזוינים לעזרתם. למרות שזהו לא העיסוק העיקרי של הכוחות המזוינים הוקמו כמה יחידות ייעודיות לטיפול בנושא כולל כוחות התערבות.
שיתוף פעולה עם צבאות זרים
הכוחות המזוינים של אוסטרליה משתפים פעולה עם צבאות שונים ברחבי העולם. ההסכמים הצבאיים של אוסטרליה כוללים את ברית ANZUS עם ארצות הברית וניו זילנד ואת ברית חמשת הצבאות (FPDA) עם מלזיה, סינגפור, ניו זילנד והממלכה המאוחדת. אוסטרליה גם מפתחת כעת קשרים ביטחוניים עם יפן. מערכות יחסים אלה כוללות שיתופי פעולה בתכנון, במודיעין, חילופי כוח אדם, סטנדרטיזציה משותפת של ציוד ותרגילים משותפים. אוסטרליה גם חתומה על הסכם UKUSA ("הסכם חמש העיניים") לשיתוף פעולה מודיעיני עם ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, קנדה וניו זילנד.
הערכת היכולות
היכולות של הכוחות המזוינים של אוסטרליה מאפשרים להם לבצע מגוון של משימות. גודלו של הכוח שהממשלה מסוגלת להקצות למשימות השונות משתנה לפי הסבירות לעימות בעל עצימות גבוהה ולפי המרחק מאוסטרליה. תחת פיקוד הכוחות המזוינים נמצאים כנראה הכוחות האוויריים והימיים בעלי היכולות הטובות ביותר בדרום מזרח אסיה. עם זאת, גודלו הקטן יחסית של הצבא וגילו של הציוד של הצי ושל חיל האוויר, לא מאפשר לאוסטרליה להשתתף במשימות ובקרבות בקנה מידה גדול. כוח האדם המצומצם יחסית של הכוחות המזוינים גם לא מאפשר להם לקבל משימות חדשות. לכוחות המזוינים יש יכולות להגן על שטח אוסטרליה מפני התקפה ישירה על ידי נשק קונבנציונלי, למרות שסביר להניח שהתקפה כזאת לא תתרחש. היכולות של מערך האיסוף של המודיעין מאפשרים לו לגלות מתקפה כזאת לפני שהיא תגיע לחופי אוסטרליה. ומשעה שמתקפה כזאת התגלתה יוכלו חילות הים והאוויר לסכל מתקפה כזאת. הצבא וחיל האוויר מסוגלים להתמודד עם פלישות קטנות ממדים. נכון לעכשיו מחזיקים הכוחות המזוינים של אוסטרליה כוח אדם המספיק למשימות הלאומיות וללוחמה בטרור. חיילות האוויר והים של אוסטרליה גדולים יחסית ובעלי יכולת גבוהה ומסוגלים לבצע משימות מורכבות באזורים עוינים ולהשתתף בפעולות מבצעיות במסגרת כוחות משימה בינלאומיים. לעומת זאת, הצבא האוסטרלי, עקב כוחו הקטן יחסית מסוגל פחות להשתתף במשימות כאלה. כתוצאה ממגבלות אלה, הכוחות המזוינים של אוסטרליה מסוגלים לקחת חלק קטן אך איכותי בעימותים רבי עצימות. כוחות אלה כוללים את הצוללות של הצי, את הכוחות המיוחדים של הצבא ואת מטוסי האוריון לשליטה ולבקרה של חיל האוויר. עם זאת קיים קושי של מערך הלוגיסטיקה של הכוחות המזוינים לתת תמיכה לכוחות כאלה במקרה שהם מוצבים במקומות רחוקים מהבית. בנסיבות האלה נזקקים הכוחות האוסטרלים לקבל סיוע לוגיסטי מצבאות השותפים למשימות. לכוחות המזוינים יכולת גבוהה מאוד לבצע משימות שמירת שלום ברחבי העולם. הפריגטות וספינות התובלה של הצי, גדודי חיל הרגלים הקלים של הצבא ומטוסי התובלה של חיל האוויר מתאימים בהחלט למשימות שמירת השלום. ביכולתם של הכוחות המזוינים לבצע משימות שמירת שלום ולחימה בעצימות נמוכה באופן עצמאי במרחב האסיאני-פסיפי ובמקרים שכנראה לא יתרחשו להגן על שכנותיה מפני מתקפה חיצונית.
דגל פרובינציית בואנוס איירס
דגל הפרובינציה בואנוס איירס הוא דגלה של הפרובינציה הארגנטינית בואנוס איירס. עיצובו הוא ביקולור אופקי בצבעי כחול וירוק המופרד בקו אדום דק. במרכז הדגל מופיעים אלמנטים של שמש מאי, גלגל שיניים, פרח החמניה ועלי דפנה. הדגל אומץ לאחר שעוצב בידי סטודנט וזכה בתחרות עיצוב פרובינציונלית.
הצבע הירוק מסמל את השדות הירוקים של הפרובינציה; הצבע הכחול מיוחס לנחליה, לים, לחופים ולשמיים הכחולים; הצבע האדום מייצג את הפדרליזם; הצבע הצהוב מיוחס לתפוקה ולפוריות; עלי הדפנה מייצגים את התפארת של הפרובינציה; גלגל השיניים מייצג את כושר היצור והחמניה מייצגת את החקלאות.
ימים ברקיע
ימים ברקיע (באנגלית: Days of Heaven) הוא סרט מ-1978 אשר בוים על ידי טרנס מאליק והשחקנים הראשיים בו הם: ריצ'רד גיר, ברוק אדמס, סם שפרד ולינדה מאנז. הסרט מתרחש בתחילת המאה ה-20 ומספר את סיפורם של עובדים אשר עוברים לטקסס לחיתוך קציר בחווה וזוממים לנצל את החוואי הגוסס.
הסרט זכה בפרס האוסקר לשנת 1978, על הצילום שנעשה בידי נסטור אלמנדרוס
עלילת הסרט
העלילה מתרחשת ב-1916 (בסרט מציגים עיתון מ-1916). ביל (ריצ'רד גיר), עובד משיקגו, נמלט לטקסס עם חברתו אבי (ברוק אדמס) ואחותו הצעירה לינדה (לינדה מאנז), על מנת להתחמק מרצח שביצע. ביל ואבי מעמידים פנים שהם אחים על מנת למנוע רכילות. השלושה נשכרים כעובדים תקופתיים על ידי חוואי עשיר (סם שפרד), אשר ביל לומד כי הוא גוסס ממחלה לא מוגדרת. כאשר החוואי מתאהב באבי, ביל מעודד אותה להתחתן איתו ואז, כאשר ימות, הוא יוריש להם את רכושו. הנישואין מתקיימים וביל נשאר להתגורר בחווה, למרות שמנהל העבודה של החוואי חושד שהוא זומם משהו. בסוף החוואי מגלה את מערכת היחסים האמיתית בין אבי לביל למרות שאבי כבר התחילה להתאהב בו. החוואי תוקף את ביל, אך ביל הורג אותו. ביל ואבי בורחים אך ביל נהרג על ידי המשטרה. אבי משאירה את לינדה בפנימייה ויוצאת לדרכה לבדה.
ראובן צור
ראובן צור (ט"ז בכסלו ה'תרצ"ג, 15 בדצמבר 1932 – כ"ט באלול תשפ"א, 6 בספטמבר 2021) היה חוקר ספרות וחתן פרס ישראל בתחום לשנת ה'תשס"ט, פרופסור בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב ומייסד הגישה המחקרית של "פואטיקה קוגניטיבית".
קורות חייו
צור נולד באורדאה שבטרנסילבניה. כשנולד הייתה העיר בשליטת רומניה וב-1940, בעקבות תכתיב וינה, עברה לשלטון הונגריה. במרץ 1944 השתלטו הגרמנים על הונגריה ושואת יהודי הונגריה הואצה. הוא נלקח עם משפחתו לגטו שהוקם, וממנו ברחו לתחומי רומניה. במהלך הבריחה נותקו צור ואחותו מהוריהם. בהגיעם לרומניה נשלח לכלא צבאי שממנו שוחרר בהיותו קטין.
בגיל 13 התוודע לשירת העולם, כאשר קיבל במתנה את ספרו של אנטל סרב "מאה שירים": שירים ממיטב הספרות העולמית שהציג את השיר המקורי מול התרגום ההונגרי. ספר זה חשף בפניו את אמנות השירה והתרגום הספרותי. צור החל לתרגם את יצירותיהם של ויליאם שייקספיר ובודלר להונגרית ובגיל 17 פרסם לראשונה את עבודתו.
בשנת 1949 עלה לישראל עם משפחתו. הוא נקלט במוסד עליית הנוער "אלוני יצחק" והחל ללמוד עברית באמצעות השוואת תרגומים של יצירות שאותן הכיר. בשירותו הצבאי שירת בחיל הרגלים ובמהלכו, בשנת 1951, פורסם לראשונה תרגומו לעברית של השיר "בלדה על האיש ששר בעינויים". בתום שירותו למד באוניברסיטה העברית לימודי ספרות עברית וספרות אנגלית. במקביל החל צור לעבוד כמורה במוסד עליית הנוער "חוות הנוער הציוני". בזמן זה התפרסמו ספריו הראשונים.
בשנים 1969–1971 למד צור לימודי דוקטורט באוניברסיטת סאסקס באנגליה. בשובו החל ללמד בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. צור ייחס חשיבות רבה להוראה, ושיעוריו התאפיינו בעידוד החשיבה העצמית אצל תלמידיו.
אבטיפוס (להקה)
אַבְטִיפּוּס היא להקת רוק ישראלית. חברי הלהקה הם אמיר בן-דוד, אייל שכטר, טל יניב ושרון הולצמן. לאורך השנים היו חברים בה גם בועז וולף, טל לוי (טלוי), אריק שחר, גיא דובדבני, איציק הילל, אסף זמיר ואסף מרוז.
ראובן צור
קורות חייו
צור היה נשוי לאילנה, מורה לשיטת אלכסנדר, ממנה התאלמן בשנת 2014. בתם היחידה, ענבל, נפטרה בשנת 2004, לאחר שנות סבל רבות, ממחלת הטרשת הנפוצה.
אבטיפוס (להקה)
ביוגרפיה
הלהקה הוקמה בקריות באמצע שנות השמונים ועברה גלגולי הרכב שונים. בגלגולה הראשון בשנת 1985, היה שמה של הלהקה "אב-טיפוס" (בשתי מילים), וחבריה היו אריק שחר, אייל שכטר, אסף מרוז, אמיר בן-דוד, טל יניב וגיא דובדבני. הלהקה הוציאה בשנת 1986 שיר לרדיו בשם "אין לאן לברוח", אשר לא זכה להצלחה.
ראובן צור
קורות חייו
נפטר בירושלים ב-6 בספטמבר 2021.
אבטיפוס (להקה)
ביוגרפיה
בשנת 1990 הלהקה התגבשה מחדש בשם "אבטיפוס" (במילה אחת). חבריה היו אייל שכטר, אמיר בן-דוד, שרון הולצמן, טל יניב ואיציק הלל. להיטה הראשון אשר יצא ב-1992 היה חידוש לשיר "שש עשרה מלאו לנער" של גבי שושן. כותב השיר, עלי מוהר, חיבר עבור הלהקה שורה חדשה לשיר - "ולא תמיד העצב הוא מתוק, ויש אולי עוד קצב חוץ מרוק".
ראובן צור
תרומתו המדעית
בעבודת הדוקטור שלו פיתח צור גישה לספרות שאותה הגדיר כ"פואטיקה קוגניטיבית". גישה זו היא בין-תחומית, ומשלבת ספרות, לשון ופסיכולוגיה. היא שמה את הדגש על התהליכים המתרחשים במוחו של הקורא בזמן קליטת היצירה הספרותית, ומנסה לעמוד על הקשר שבין מבנה היצירה לבין האיכות האנושית הנתפסת בה. את הפואטיקה הקוגניטיבית יישם בחקר החרוז, המקצב, המטפורה, הסוגה הספרותית, הביקורת הספרותית, תורת התרגום ועוד. מחקריו עסקו בשירה בשפות רבות, מתקופת המקרא ועד ימינו אלה.
אבטיפוס (להקה)
ביוגרפיה
אלבומה הראשון, "מה החזאי מבין" שיצא ב-1995 בהפקת יהודה עדר, הצליח מאוד וכלל בתוכו את הלהיטים "אשה אשה", "הנה ההומור שלי", "בוקר טוב עולם", "מועקה" ו"תשאירי לי מקום לחבק אותך", שנבחר מאוחר יותר לאחד מחמישים שירי האהבה הגדולים בעברית בספר שערך יואב קוטנר לרגל שנת החמישים למדינת ישראל. ב־1995 נבחרה אבטיפוס ללהקת השנה של גלי צה"ל ושל קול ישראל, והופיעה בכל רחבי הארץ. לאחר הקלטת האלבום "מה החזאי מבין" החליף את המתופף איציק הלל המתופף אסף זמיר.
ראובן צור
תרומתו המדעית
בחקר מקצב השירה פיתח תאוריה המאפשרת לדון לא רק בכללי המשקל ובסטיות מהם, אלא גם במידע החושי התורם להתרשמות הקורא. תאוריה זו מכילה גם תאוריה של ביצוע ריתמי (מקצבי) של השירה, שאותה הוא בוחן בניתוח ממוחשב של קריאות מוקלטות.
אבטיפוס (להקה)
ביוגרפיה
ב-1997 יצא האלבום השני, "איך עושים מים". למרות שכלל הרבה להיטים כמו: "אוקיינוס", "איך עושים מים", "ציפור", "מי אמר למי", "נמסים מאהבה" ו"לא היית שם בשבילי", הוא לא הצליח כמו קודמו, ולא עמד בציפיותיהם של חברי הלהקה. בעקבות מה שנתפס בעיניהם ככישלון האלבום, התפרקה הלהקה.
לאבטיפוס קשר הדוק לקולנוע הישראלי. שירה "הלילה הזה" שכתב והלחין אמיר בן-דוד היה שיר הנושא של הסרט הישראלי המצליח "לילסדה". סולן הלהקה אייל שכטר שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, כולל תפקיד ראשי בסרט "לנגד עיניים מערביות" של הבמאי יוסף פיצ'חדזה. הגיטריסט אמיר בן-דוד כתב את התסריטים ל"זהר" - סרט על חייו ומותו של הזמר זוהר ארגוב - ו"צומת וולקן", סרט המתאר את קורותיה של להקת רוק ישראלית בקריות ערב מלחמת יום הכיפורים. בן-דוד אף זכה בפרס אופיר יחד עם טל יניב וחיים רומנו על הפסקול שחיבר ל"צומת וולקן".
הלהקה התאחדה בינואר 2005, במופע חגיגי לרגל צאת האלבום השני של הולצמן. בינואר 2006 התאחדה הלהקה פעם נוספת להופעת מחווה בשם "החברים של אלכס", לזכרו של חברם אלכס צ'רקיס שמת ממחלת הסרטן. ב-2011 הקליטה הלהקה את השיר "פלאפל אוסלו", כשיר נושא לספר "פלאפל אוסלו" של אמיר בן-דוד. בעקבות הקלטת השיר החליטו חברי הלהקה להתאחד (ללא הולצמן) ולצאת לסיבוב הופעות. אל שכטר, בן-דוד ויניב מההרכב המקורי הצטרפו המתופף בועז וולף והבסיסט טל לוי. החמישייה השלימה אלבום חדש ויצאה לסיבוב הופעות ארצי.
האלבום השלישי של אבטיפוס, "הודעה לנוסעים מחוץ לזמן", יצא בנובמבר 2015. הוא התקבל בביקורות חיוביות. מבקר המוזיקה של "ידיעות אחרונות", עינב שיף, סיכם את ביקורתו על האלבום במילים "אבטיפוס 2015 הוא דוגמה לאיחוד שלא רק משחזר נוסחה מנצחת, אלא ממציא אחת חדשה, והרבה יותר מעניינת". בשנת 2016 אבטיפוס הייתה הלהקה הישראלית המושמעת ביותר בתחנת הרדיו 88FM.
בינואר 2020 ולאחר נתק ארוך שנים חזר שרון הולצמן להרכב.
ראובן צור
תרומתו המדעית
צור עסק גם בתורת התרגום, ובדק כיצד באו על פתרונם קשיים לשוניים, בתרגום השומר על מקצב השירה. הוא אף פרסם תרגומים משלו ליצירות ספרותיות רבות.
מחקריו של צור זכו להכרה בינלאומית והתפרסמו בבמות רבות. הוא זכה על עבודתו בפרס ישראל לחקר הספרות הכללית לשנת 2009. בנימוקי ועדת הפרס נכתב כי "הוא מחשובי החוקרים של הספרות בארץ ובעל מוניטין בינלאומי והוא ידוע כחוקר ספרות וכתאורטיקן יוצא דופן במקוריותו."
איסור נישואים לאבל
נישואים בין בני זוג הם אחד מהדברים שהאבל אסור בהם על פי ההלכה. באבלות על בן זוג האיסור חל עד שיעברו שלושה רגלים עבור אבל, ועד שיעברו שלושה חודשים עבור אבלה. באבלות על שאר הקרובים האיסור חל עד שיעברו שלושים יום.
מזכר
מִזְכָּר (בלועזית: מֵמוֹרַנְדּוּם, מלטינית: memorandum "(זה) שיש לזכור", בקיצור memo) הוא הודעה כתובה המשמשת בדרך כלל במסגרת מקצועית. הודעות אלו הן בדרך כלל קצרות ונועדו להיות מובנות בקלות ובמהירות, במטרה לתקשר מידע חשוב ביעילות על מנת לבצע שינויים בארגון. לעיתים נעשה שימוש גם במילה תזכיר להודעות מסוג זה.
במשפט, מזכר הוא תיעוד של תנאי העסקה או החוזה, כגון מזכר מדיניות, מזכר הבנות, מזכר הסכם או מזכר התאגדות. בעסקים, תזכיר או מזכר משמש בדרך כלל על ידי חברות לתקשורת פנימית, בעוד שמכתבים הם בדרך כלל לתקשורת חיצונית.
פורמטים אחרים של מזכרים כוללים הערות תדרוך, דוחות, ומכתבים. שעשויים להיחשב ספרות אפורה. עיצוב התזכיר עשוי להשתנות לפי המשרד או המוסד. לדוגמה, אם הנמען המיועד הוא שר בממשלה או מנהל בכיר, הפורמט עשוי להיות מוגדר בצורה נוקשה ומוגבל לעמוד אחד או שניים. אם הנמען הוא עמית, דרישות העיצוב לרוב גמישות יותר.
האקדמיה ללשון העברית מגדירה את המילה "מזכר" כסיכּום דברים לזיכָּרון ולעדות.
מטרות
למזכרים מטרות רבות, בין השאר: הבאת תשומת לב לבעיות, וסיוע בפתרונן באמצעות תקשורת ברורה ותמציתית. מזכרים תומכים בקבלת החלטות וכדי לעזור (או לפעמים להשפיע) על מקבל החלטות לקבל החלטה טובה יותר במצב מסוים ממה שהוא יכול היה לקבל אחרת ללא הניתוח שמהזכר מספק. מטרות נוספות כוללות: העברת מידע; יידוע החלטות, הגשת בקשה, מתן מענה לשאלה, מתן הצעה, הצגת דוח לא רשמי, הצעת פתרון לבעיה או תיעוד הפניה לשימוש עתידי.
מסמכים משפטיים
מסמכים משפטיים רבים משתמשים במילה מזכר (memorandum), ביניהם:
איסור נישואים לאבל
קידושין
הרמב"ן והרא"ש סוברים שגם קידושין אסורים שלושים יום לאחר הפטירה, ומבססים את דעתם על ברייתא שבה רבי יוסי אוסר על אלמנה להתארס כל שלושים יום. וכך פסקו הרמ"א והב"ח. לעומת זאת, הרמב"ם סובר שמותר לאבל לעשות קידושין. והסביר הבית יוסף שלדעתו האיסור של רבי יוסי הוא רק על קידושין יחד עם סעודה. וכך נפסק בשולחן ערוך.
אבלות על אב ואם
כתב הרמ"א שאבל על אביו ואמו שלא קיים מצוות פריה ורבייה מותר להינשא מיד לאחר השבעה, כפי שהתירו לגבי אבל על אשתו.
אבלות של איש על אשתו
הברייתא ממשיכה וקובעת דין מיוחד למי שנפטרה אשתו:
רי"ץ גיאת וראשונים נוספים פסקו כרבי יהודה, כיוון שהלכה כדברי המיקל בהלכות אבלות. לעומת זאת רבנו חננאל, תוספות, ראבי"ה וראשונים נוספים פסקו כתנא קמא. וכך נפסק בשולחן ערוך, שיש להמתין שיעברו שלושה רגלים כדי שיהיה מותר לאבל על אשתו להינשא.
בטעם האיסור המיוחד נאמרו פירושים שונים: כדי שהאיש ישהה שלושה רגלים בלא שמחה ויזכור את אהבת אשתו ; או להפך - כדי ששמחת שלושת הרגלים תסייע לו לשכוח את אהבת אשתו והגעגועים יחלשו ; או כדי שכשיתחתן עם אשתו השנייה לא יזכור את הראשונה, כדי שלא יהיו 2 דעות במיטה אחת ; וכן כדי שלא יזכיר לאשתו השנייה את אהבתו לאשתו הראשונה ויקניטנה.
מוסכם שפסח, שבועות וסוכות נחשבים לרגלים לעניין זה. אמנם, נחלקו אם חגים נוספים יכולים להיחשב כ'רגלים' שמעבירים את איסור הנישואין: במקרים נדירים בהם עברו שנים עשר חודש לפני שעברו שלושה רגלים, כגון מי שנפטרה אשתו בניסן לאחר פסח והשנה שאחריה היא שנה מעוברת - פסק רבי עקיבא איגר שניתן להקל לפני שעוברים שלושה רגלים, כיוון שלאחר שנים עשר חודש גזירה המת משתכח מן הלב.
אבלות של אישה על האיש שלה
בתלמוד הבבלי מובאת ברייתא:. וכך נפסק בשולחן ערוך, שאישה צריכה להמתין שלושה חודשים לפני שיותר לה להינשא בשנית.
היתרים למי שאבל על אשתו
הברייתא ממשיכה ומציינת היתרים עבור מי שלא קיים את מצוות פרו ורבו או שיש לו בנים קטנים וזקוק לעזרה בגידולם:
בתלמוד מבואר שהזמן המרובה שיוסף הכהן לא בא על אשתו השנייה (אחותה של אשתו הראשונה) הוא שלושים יום. הראשונים נחלקו מה התוקף של מגבלה זו: לדעת ריטב"א מדובר במידת חסידות של יוסף הכהן, אך מעיקר הדין מותר לשמש מיד בתום השבעה, לאחר שפג איסור תשמיש המיטה. לעומת זאת, הרמב"ם סובר שמעיקר הדין אסור להאבל על אשתו לבוא על אשתו השנייה לפני שעוברים שלושים יום, למרות שהנישואין עצמם מותרים לצורכי פריה ורבייה או לצורך גידול הילדים. הראב"ד וראשונים נוספים מחלקים בין מי שהותר לו להינשא בשביל עזרה בגידול הילדים - לגביו חל איסור לקיים יחסי אישות לפני שעוברים שלושים יום, לבין מי שהותר לו להינשא לשם פריה ורבייה - שמותר מיד בתום השבעה לקיים יחסי אישות, שכן זו הסיבה עבורה הותר לו להינשא. בשולחן ערוך נפסק כדעת הראב"ד.
כתב החתם סופר שמי שמתחתן בהיתרים אלו בתוך השלושים - לא פקעה ממנו גזירת שלושים, ולכן אסור לו להסתפר בשבעת ימי המשתה. אך אם הזקן שגדל במשך שבעת ימי המשתה מנוול אותו ומצער את אשתו - מותר לו להתגלח, שהרי היא אינה אבלה.
למעשה, נחלקו האחרונים כיצד להבין את הוראת הרמ"א: יש סוברים שהרמ"א מסתייג מן המנהג וראוי להחמיר שלא להינשא אם יש פתרון אחר לגידול הילדים. אמנם, רבים סוברים שהרמ"א התכוון שמי שרוצה להחמיר רשאי להחמיר רק על עצמו, אך ההוראה הכללית הראויה היא להקל כדי שלא יפספס האבל את האפשרות להינשא בשנית ולהשתקם.
היתרים נוספים
כתבו רבנו תם מרדכי וראשונים נוספים שמי שהשתדך למישהי, ופחות משלושים יום קודם החתונה מת לה מת, לאחר שכבר הזמינו את כולם לחתונה - מותר להם להינשא ולשמש לאחר השבעה, משום שהוא לא יתחתן עם אחרת ממנה, ובעיכוב חתונתם יש מניעת פריה ורבייה, ויש הפסד בדחיית החתונה. וכך נפסק בשולחן ערוך.
אשר לויצקי
אשר לויצקי (4 במאי 1903, חרסון - 24 באוגוסט 1959, ירושלים) היה עורך דין וסניגור שהיה דמות מרכזית באחדות מהפרשיות המרכזיות בתקופת המנדט ובעשור הראשון למדינת ישראל.
קורות חיים
אשר לויצקי נולד בשנת 1903 בחרסון (כיום באוקראינה) לאנה ולאלכסנדר הלוי לויצקי. המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1911 והתיישבה ביפו. במקביל לשנתו האחרונה ללימודים בגמנסיה הרצליה, שימש במשך כשנה כמורה לעברית, ובשנת 1924 יצא ללונדון ללימודי כלכלה ומשפטים בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון (LSE), והוסמך כבריסטר.
בעת שהותו בלונדון שימש כנשיא הסתדרות הציונים הצעירים באנגליה (1928–1929) וכיו"ר אגודת הסטודנטים הארצישראליים בלונדון (1930) ולימד עברית לפרנסתו. עם שובו לארץ ישראל בשנת 1930, שימש במשך כשנה כמזכיר המדיני של הוועד הלאומי, בעת כהונתו של פנחס רוטנברג כיו"ר הוועד, ולאחר שעבר את הבחינות בארץ ישראל, פנה לעסוק בעריכת דין.
בתקופת המנדט שימש כמרצה בבית הספר הממשלתי למשפטים בירושלים וכן בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. בנוסף, שימש כחבר המועצה המשפטית, יו"ר אגודת עורכי הדין בירושלים וחבר הוועד המרכזי של אגודת עורכי הדין.
לקראת הקמת המדינה מונה כחבר בשלוש מוועדות המשנה של המועצה המשפטית של המוסדות הלאומיים, שביקשה להכין את התשתית המשפטית למדינה שבדרך – ועדת הפרוצדורה האזרחית, ועדת החוק הפלילי והפרוצדורה הפלילית וועדת חוקי ההגנה, ושימש כקצין קשר עם האו"ם במפקדתו של דוד שאלתיאל בירושלים. בנוסף לתפקידים אלו, היה לויצקי חבר ופעיל בארגון "הבונים החופשיים" ושימש כנשיא לשכה. היה מקורב למפלגת מפא"י והחל מ-1949, גם חבר רשמי.
כעורך דין
בתחילת דרכו היה לויצקי שותפו של עורך-הדין מקס זליגמן, כשכל אחד מהם החזיק משרד משלו – לויצקי בירושלים וזליגמן בתל אביב. בשנת 1939 הואשם זליגמן על ידי השלטון הבריטי בסיוע להבאת אוניות מעפילים והשותפות ביניהם פורקה. במשרדו, שנשא את השם "אשר לויצקי ושות' עורכי דין", היו שותפים ושכירים לאורך השנים יואל זוסמן, אלפרד ויתקון, נח (נל) ברנד ושלמה תוסייה-כהן.
הגנה על לוחמי המחתרות
בשנות המנדט נודע לויצקי בפעילותו להגנה על לוחמי המחתרות, חברי ההגנה, האצ"ל והלח"י, וכן בהגנתו על חברי ברית הבריונים. בין המשפטים הידועים שבהם לקח בתקופה זו חלק נמנים משפט סירקין-רייכלין ומשפט השלושים ושמונה. לבקשת משפחתו של אליהו חכים, שהועמד לדין במצרים בגין רצח הלורד מוין, נסע לויצקי לייצגו אך שב לאחר שחכים סירב לקבל את קו ההגנה שהציע.
בקרב עורכי הדין של התקופה נודע לויצקי כמי שסירב לעשות שימוש פוליטי בבית המשפט הבריטי, והיה מוכן לייצג נאשמים, מכל המחנות, ובלבד שיהיו מוכנים לקבל הגנה משפטית. בין הנאשמים שייצג ונידונו בתחילה למוות, הצליח לויצקי להביא להמתקת דינם של 18 נידונים למוות. מלבדם, לקח חלק, כבא כוח המשפחה, בניסיונות להמתקת דינו של מאיר פיינשטיין.
בנוסף, היה עורך דינם של מאיר שמגר (שטרנברג) ואליהו מרידור, שנעצרו ולאחר מכן הוגלו לאפריקה, וכעורך דינן של לוחמות הלח"י שנכלאו בבית הסוהר לנשים בבית לחם, ובהן גאולה כהן.
פרשת דב גרונר
לאחר שדב גרונר נדון למוות בשנת 1947, פנתה אחותו של דב גרונר מארצות הברית, לפי יוזמתו של הראשון לציון, הרב עוזיאל, אל עו"ד לויצקי, כדי שיפעל בשמה למען אחיה. בידיעת מפקדת האצ"ל פנה לויצקי לבריטים, והובטח לו שאם גרונר יגיש בקשה לערעור, ימתיקו את גזר דינו. בפגישה לילית עם גרונר, בתאו בבית הסוהר בירושלים, שכנע אותו לחתום על ייפוי כוח להגשת ערעור בשמו. הידיעה בדבר חתימתו על ייפוי כוח עוררה סערה בקרב הנהגת האצ"ל ולאחר יומיים הודיעו כי גרונר חזר בו וחתם על ביטול ייפוי הכוח, ולויצקי התפטר מהטיפול בתיק.
פרשת טובינסקי
לאחר הוצאתו להורג של מאיר טוביאנסקי, שהועמד למשפט בבית דין שדה במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, סייע לאלמנתו, לנה טוביאנסקי, לטהר את שמו.
לאחר ההוצאה להורג של טוביאנסקי, לא הודיעו לאלמנתו ולבנו בן ה-11 מה עלה בגורלו. לנה פנתה ללויצקי, שהחל במאבק לבירור המקרה. כשהבין מה עלה בגורלו של טוביאנסקי, הנחה את לנה לפנות לדוד בן-גוריון, וכשלא התקבלה תשובה, כתבה לנה מכתב נוסף, אותו נתן באופן אישי לנחמיה ארגוב, השליש הצבאי של בן-גוריון. בעקבות מכתב זה הורה בן-גוריון לאהרן חטר-ישי, הפרקליט הצבאי הראשי, לפתוח בחקירה. בשנה שלאחר מכן, המשיך לויצקי וניצל את קשריו כדי לסייע ללנה במאבקה לטיהור שמו של בעלה. לאחר שפורסם בפומבי מכתבו של בן-גוריון, המצהיר על כך שטוביאנסקי "היה חף מפשע, ופסק הדין וביצועו היו טעות טראגית", מונה לשמש כנציג המשפחה בוועדת הפיצויים.
כשהכריז בן-גוריון על חפותו של טוביאנסקי, כתב לויצקי מכתב תודה, בו תיאר את המאבק לטיהור שמו של טוביאנסקי ואת החשיבות שראה במעשה זה. לאורך השנים שמר לויצקי על קשר עם לנה טוביאנסקי, שלאחר מותו הספידה אותו על דפי העיתון "הארץ" ותיארה את הפגישה עמו: "ראיתי בעיניו זיק החלטה בלתי מעורערת, ומפיו, פי איש כמעט זר לי, שמעתי מלים נפלאות שנפשו הקרועה כה השתוקקה לשמען". "לא אשכח לעולם את סבלנותו בלי גבול" כתבה עליו, "את טוב לבו, על שלא חסך כל מאמץ כדי להרגיעני בעת צרה".
הגנה על קאפואים במשפטים פליליים
לאחר הקמת המדינה וחקיקת החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם הועמדו לדין מספר יהודים אשר שימשו כקאפו או כחברי המשטרה היהודית בגטאות ובמחנות הריכוז. בתחילת שנות ה-50, שימש כסנגורם של מספר מהנאשמים. בין היתר, שימש כסנגורם של משה פוצ'יץ, יוסף פל ומרדכי גולדשטיין, וכן ייצג בערעור את יעקב הוניגמן ואת יחזקאל אינגסטר, אשר נידון למוות. כעורך דינו של אינגסטר, הביא לויצקי להקלת עונשו מעונש מוות לשנתיים מאסר בלבד.
התנגדותו לתקנות ההגנה (שעת חירום)
הן בתקופת המנדט והן לאחר קום המדינה, הביע התנגדות נחרצת לתקנות ההגנה (שעת חירום) ולאפשרות לפגיעה בזכויות אזרח. בתקופת המנדט, כאיש ההגנה וכמשפטן, לחם כנגד תקנות שעת החירום שהטילו הבריטים על היישוב היהודי. יחד עם עו"ד גדעון האוזנר, עתר לבית הדין הגבוה לצדק הבריטי, כנגד מעצרים שביצעו הבריטים תחת תקנות שעת חירום. מאבקו בנושא המשיך גם לאחר הקמת המדינה, המשיך לויצקי להתנגד לשימוש בתקנות שעת חירום. בראיון לעיתון "מעריב", ביקר את הצעת החוק ופירט את הסכנות הנשקפות ממנה.
תיקים נוספים
בשנות ה-50 היה לויצקי מהפרקליטים הפליליים הבולטים וייצג נאשמים באחדים מהתיקים המפורסמים והחשובים באותה התקופה. לויצקי ייצג בערעור לבית המשפט העליון את דוד יעקובוביץ' שנידון למוות באשמת רצח במסגרת הפרשה שנודעה כרצח בגן מאיר. בית המשפט העליון השתכנע כי כוונתו של יעקובוביץ' הייתה לסלק את הנרצח ולא להורגו, והמיר את עונשו למאסר.
לאחר טבח כפר קאסם שימש כעורך דינו של רב-סרן שמואל מלינקי, מפקד גדוד במשמר הגבול, שהועמד לדין באשמה שהורה לבצע ירי בכל מי שימצא מחוץ לביתו אחרי שעת העוצר. לויצקי טען כי העובדה שחוליות אחרות שהוצבו בכפר קאסם הבינו את דברי מלינקי אחרת ולא ביצעו ירי, מעידה כי הפקודה שנתן השאירה מקום לשיקול דעת החיילים.
פרשיות פליליות מפורסמות נוספות שבהן לקח חלק היו ייצוג חיים שמחון, שנאשם ברצח מירה ארצי ויצוג שושנה ברזאני וצאלח מזרחי, שנאשמו ברצח במנזר רטיסבון.
וינסטון סמית'
וינסטון סמית' הוא דמות בדיונית והגיבור הראשי של הרומן הדיסטופי של ג'ורג' אורוול, "1984".
אשר לויצקי
חייו האישיים
בחייו האישיים היה לויצקי ידוע כדמות צבעונית וססגונית, וכאדם שידע ליהנות "מהמאכל, המשקה, העישון ותענוגות העולם הזה". בתו נעמי לויצקי תיארה אותו כ"בליין, חובב חיים טובים ונשים יפות, ועוד לא נמצאה האישה שתלכוד אותו לאורך זמן".
וינסטון סמית'
סקירת דמות
וינסטון סמית' הוא גבר כבן 39 שעובד ב"מחלקת המסמכים" שב"מיניסטריון האמת", ותפקידו לשכתב את ההיסטוריה עבור המפלגה כך שיתאימו לקו המפלגה המשתנה ללא הרף (למשל, הוא מקבל קטעי עיתונות "בעייתיים", כגון קטעים המספרים בשבחם של חברי מפלגה שלאחר מכן סרחו, "אוידו" והפכו ל"לא אנשים"). בגלל תפקידו בשכתוב ההיסטוריה, בסמית' מתעוררים ספקות בנוגע לאמיתות המפלגה והמונופול שלה על האמת. בכל פעם שוינסטון מופיע מול מסך הטלסקרין (מכשיר הפיקוח) הוא מכונה "סמית' ו' 6079".
אשר לויצקי
חייו האישיים
נפטר במפתיע ב-24 באוגוסט 1959 ונטמן בהר המנוחות. בהספד שנשא עליו חיים כהן, אז היועץ המשפטי לממשלה, תיאר את לויצקי כלוחם צדק ואיש המשפט, אך גם כידיד וחבר טוב שלנאמנותו אין גבול, עמוס עד למעלה מראשו "עד שלעיתים נדמה לך שהוא מתרוצץ במקומות שונים בעת ובעונה אחת".
וינסטון סמית'
סקירת דמות
במהלך יום עבודה, פוגש וינסטון ב"מיניסטריון האמת" מוצא וינסטון את ג'וליה, עובדת פועלת במחלקת ייצור רומנים זעירים ופורנוגרפיה, אשר חולקת עם וינסטון את טינתה וספקותיה כלפי דרכי המפלגה. השניים מתאהבים במהרה. במהלך הקשר בניהם, וינסטון יוצר קשר עם חבר ב"מפלגה הפנימית" בשם אובריאן, שוינסטון חושד שהוא חבר בארגון ההתנגדות החשאי "האחווה", שמטרתו היא הפלת הדיקטטורה של המפלגה והאח הגדול.
עם זאת, בהמשך מתגלה כי אובריאן הוא למעשה סוכן של משטרת המחשבות, שעקבה אחרי וינסטון במשך שבע שנים. בסופו של הספר נתפסים וינסטון וג'וליה בידי המפלגה והם מובאים אל "מיניסטריון האהבה" (הכלא של המפלגה). לאחר עינויים פיזיים ומנטליים קשים, מתוודה וינסטון על "פשעיו" כלפי המפלגה, אך עדיין אינו נשבר: גרעין האישיות הפנימי שלו ובפרט העוינות של כלפי האח הגדול, נותר כשהיה. בעקבות עקשנותו, מובא וינסטון על ידי החוקר אובריאן אל "חדר 101". בחדר זה מתעמת כל אסיר עם הדבר המפחיד אותו ביותר: להיאכל בחיים לאט לאט על ידי חולדות. בעקבות הפוביה שלו, וינסטון בוגד בג'וליה ולאחר שמקרבים אותו לכלוב העכברושים זועק וינסטון "עשו זאת לג'וליה! לא לי!", זוהי נקודת השבירה הפסיכולוגית שלו. מכאן ואילך הוא בובה שמופעלת על ידי אובריאן, חוקרו והאדם שמחנך אותו מחדש. כל ניסיון של וינסטון לפתח מחשבה עצמאית או להביע התנגדות נכשל לאחר שוינסטון נאלץ לקבוע ש"2 + 2 = 5", שהוא ביטוי שגוי מבחינה מתמטית שנכנס ללקסיקון כדי לייצג ציות לאידאולוגיית המפלגה בכל מחיר, גם על פני אמת ועובדות רציונליות.
בסופו של דבר, העינויים הפכו את וינסטון לחבר מפלגה צייתן, שאוהב באמת ובתמים את "האח הגדול" ונאמן לו בכל מחיר.
אורי הדסה קלוש
אורי הדסה קלוש (נולדה ב-1974) היא סופרת, בעלת תשובה ומטפלת ברפואה משלימה.
קורות חיים
נולדה בשם אורלי אהרוני בכפר ביאליק, להורים חילוניים. בגיל 3, לאחר שהוריה התגרשו, עברה לגור בקריית מוצקין ולאחר מכן בשכונת הדר שבחיפה. סיימה בגרות בתיכון בסמ"ת במגמת מחשבים ובצבא שירתה בממר"ם ובבה"ד 7, כמפתחת מערכות מיחשוב.
בגיל 23 חזרה בתשובה, לאחר טיול ממושך בהודו, אוסטרליה ובמזרח הרחוק ולמדה קורסים שונים ברפואה משלימה, תוך התמחות ברפואה סינית ושיאצו. בגיל 28 פתחה עסק עצמאי הנקרא "עשבתא" (שילוב המילים "עשבים" ו"אסוותא" - רפואה בארמית) המשלב רוקחות טבעית, הכנת תמציות צמחים ייחודיות ומשחות רפואיות. מגיל 30 פתחה קליניקה לטיפול באמצעות צמחי מרפא והתאמת תמציות ייחודית על סמך איבחון.
בגיל 29 נישאה לעמיקם קלוש, ממשואות יצחק ועברה להתגורר בבת עין שבגוש עציון. לזוג שבעה ילדים.
במקביל, החלה לעסוק בכתיבה. את הספר הראשון, "מישהו לדבר איתו", כתבה אורי הדסה כמתנה לאחייניתה שהגיעה לגיל מצוות. הספר נשלח להוצאה לאור "מייזליק ספרים" שקיבלו אותו והוציאוהו לאור בשנת 2010. במהלך השנים הבאות יצאו שישה ספרים נוספים, רומנים היסטוריים ברובם.
הספר "עד שינוסו הצללים" הפך לרב מכר והומחז לראשונה במסגרת "מבצע שישית" באולפנת מעלה לבונה ולאחר מכן הועלה שוב, פעמים רבות בטקסי סוף שנה באולפנות ותיכונים שונים, ברחבי ישראל.
מלבד הספרים שכתבה והוציאה לאור כתבה בשנת 2010 בעיתון מקומי "על המקום" ולזמן מה פרסמה מאמרים במגזין הדתי "פנימה".
קלוש מעבירה סדנאות שונות בנושאים שונים: הכנת משחה מצמחי הקטורת, כתיבה יוצרת, רוקחות טבעית ובמסגרת מפגש עם סופר, ברחבי ישראל.
סורנגל ויפס ג'וניור
סורנגל ויפס ג'וניור (באנגלית: Surangel Whipps Jr.; נולד ב-9 באוגוסט 1968) הוא איש עסקים ופוליטיקאי, המכהן כנשיא פלאו מאז שנת 2021. הוא כיהן כסנטור ממדינת נגטפנג, בין השנים 2008–2016. ויפס נכנס לתפקידו כנשיא פלאו ב-21 בינואר 2021.
ראשית חיים והשכלה
הוא התמודד מול גיסו, הנשיא תומאס רמנגסאו ג'וניור בבחירות הכלליות בפלאו בשנת 2016. רמנגסאו קיבל 5,109 קולות ואילו ויפס קיבל 4,854 קולות.
כנשיא
ויפס התמודד לנשיאות בבחירות לנשיאות פלאו 2020 והביס את סגן הנשיא ריינולד אולאוץ'.
במהלך קמפיין הבחירות, הבטיח קיום רפורמות מיסים ויצירת מקורות הכנסה נוספים. בראיון ל"", הצהיר ויפס ג'וניור, כי פלאו תתנגד ביתר שאת למעשי ממשלת סין, כולל דיג בלתי חוקי והסגת גבול במימי פלאו, וכן התחייב לשמור על ההכרה בטאיוואן. בנוסף, הוא הציע להפיץ את החיסון נגד COVID-19 בקרב אוכלוסיית פלאו, בדגש על עובדי שירותי הבריאות.
הארכאולוגיה של הידע
הארכאולוגיה של הידע (בצרפתית: L'archéologie du savoir) הוא ספר הגות מאת הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו, שיצא לאור בשנת 1969. ה"ארכאולוגיה" היא רפלקסיה מתודולוגית על עיקר עבודתו עד אז, הכוללת דין וחשבון שיטתי על מושג השיח שבמרכזה, ועל אופי החקירה ההיסטורית שמושג זה מאפשר ומחייב. חוקרי פוקו רואים בארכאולוגיה של הידע נקודת מפנה בהגותו, דרכה ניתן לערוך חלוקה בין "פוקו המוקדם" ל"פוקו המאוחר", בין מחקר ארכאולוגי בעיקרו, שעורך סקירות היסטוריות רחבות במבט מכליל, מעט מלמעלה, לבין מחקר גנאלוגי, שמנסה לפעול במציאות החברתית של זמנו, ולעשות שימוש פוליטי בהיסטוריה ובפילוסופיה.
בספר זה "מתמודד [פוקו] עם הבעיות התאורטיות הנובעות מרעיון האי-המשכיות, כלומר המחשבה שיש קרעים פתאומיים ברצף ההיסטורי, אשר בהם משטרים, רעיונות ודרכים לארגון ידע משתנים. פוקו מתווה כאן את רעיון ההתהוות השיחנית ומתאר כיצד שיחים מופיעים ומוסדרים. הוא מתאר את כינונם של הארכיב וההיגד וכן את המתודה הארכאולוגית".
לאחר שעבר סדרה של ניתוחי שיח בספריו הקודמים (שיח השיגעון, למשל, או השיח הרפואי), מבקש פוקו בספרו הנוכחי לנסח מעין מתודה – לא לנתח סוג או צורה של שיח, אלא לחלץ סדירות מסוימת בפעילות הדיסקורסיבית עצמה (נקודה שהוא ממשיך לפתח בספרו סדר השיח); לא לפרש (כלומר, לומר שוב) את מה שנאמר, אלא לבחון איך דבר מסוים נאמר; מדוע מתוך אין-סוף אפשרויות דיבור, ואין סוף דוברים, בפועל נאמרות בשיח נתון אמירות מאוד מצומצמות על ידי מספר דוברים די מצומצם. כלומר, לזהות מהם האילוצים והכללים שמופעלים על שיח. הניתוח הארכאולוגי הוא ניתוח של "מערכת הכללים הלא כתובים שמייצרת, מארגנת ומפיצה את ה"היגד" (כלומר המבע המוסמך) כפי שהוא מופיע בארכיב (כלומר בגוף מאורגן של היגדים)".
פוקו מנתח את התקבצותן של תצורות שיח ואת היחסים בין שיחים בכל רגע נתון. המושג "תצורת שיח" מחליף את מושג ה"אפיסטם" (épistémè), שהופיע בכתביו הקודמים של פוקו. בבסיסה של כל תקופה, טוען פוקו, קיים אפיסטם, שהוא שדה אפיסטמולוגי, או "מערך אופייני של קודים תרבותיים שמכתיבים את האופן שבו נהוג להכיר ולארגן את העולם על ידי מתן צורה מסוימת לשפה, לתפיסה, לערכים ולמנהגים המדעיים". בספרו הנוכחי משכלל פוקו את הרעיון דרך המושג "תצורת השיח", וטוען כי לכל תקופה יש תת-שכבות של הבנה שסדרי הידע נבנים עליהן: "תצורת השיח מעגנת ומצדיקה זאת באמצעות חוקים שתובעים התייחסות לעובדות מסוימות, תוך כדי התעלמות מעובדות אחרות; היא מגדירה מומחיות באמצעות כללים המכתיבים מי רשאי לדבר או לכתוב אמת; ולבסוף, היא מבססת מדעיות באמצעות כללים שקובעים את הצורה שעל רעיונות ותאוריות ללבוש כדי להתקבל כאמת".
I
פוקו מציג שתי שיטות חקירה וכתיבה היסטורית, אותן הוא מחלק להיסטוריה מסורתית והיסטוריה "עכשווית"; ההיסטוריה הישנה, המסורתית, התמקדה במשכי הזמן הארוכים, בתבניות נטולות הזעזועים, בתופעות ארוכות הטווח ובמשקעים העמוקים ששוכנים מתחת לפני השטח המשתנים והתזזיתיים של האירועים ההיסטוריים. מטרת הניתוח המסורתי הייתה לכונן רציפות חוצה. המחקר העכשווי, הארכאולוגי, לעומת זאת, מחפש את השבר, הקרע, הבידוד, מערכות היחסים והסדרות המקוטעות. המטלה הנוכחית היא לחשוב כיצד ניתן להגות את חוסר הרציפות? למצוא מהו הרובד הלגיטימי לפרשנות? לניתוח מבני? איך ניתן לבודד מדע אחד, יצירה אחת, טקסט אחד.
לכיוון המחקר החדש שמציע פוקו מספר השלכות: המבט המחקרי אינו עוד מבט כוללני לעבר מקורן של תקופות ארוכות, אלא מופנה לעבר פני השטח, שם מתהווים אירועים ספציפיים שחורגים מחוק יחיד; מושג האי-רציפות הוא המושג בעזרתו חושבים על מהלך ההיסטוריה (במקום לנסות לעוקפו); ההיסטוריה השמרנית היא גלובלית, ומנסה לרכז את כל האירועים ההיסטוריים סביב גרעין מרכזי אחד ויחיד, המחקר הארכאולוגי, לעומת זאת, עשוי לפרוש מרחב של פיזור; ההיסטוריה החדשה משנה את המתודולוגיה של ההיסטוריה, תפיסותיה והשאלות שהיא שואלת, ועל-כן עליה להגדיר את שיטותיה, יחידות המחקר שלה, ייחודיותה משיטות מחקר אחרות. הספר מוקדש רובו ככולו לנקודה אחרונה זו.
השלכה מרכזית של המחקר ההיסטורי החדש שמציע פוקו, ואחת הסיבות עיקריות להתנגדות שהוא מעורר, היא פגיעה במעמדו המיוחס של הסובייקט בהיסטוריה ובמחשבה המערבית מאז המאה ה-19. ההיסטוריה השמרנית, טוען פוקו, "היא המקבילה החיונית לתפקידו המייסד של הסובייקט: הערבות שניתן יהיה להשיב לו את כל מה שחמק ממנו; הביטחון שהזמן לא יפזר דבר בלא להחזירו בתוך יחידה שהורכבה מחדש". אלו המבכים על הגישה (הארכאולוגית) החדשה, אלו הטוענים נגד הנוקטים בה שהם רוצחים את ההיסטוריה, מבכים לא את העלמות ההיסטוריה, אלא את הימחקות אותה צורה של היסטוריה שהייתה כולה מיוחסת לפעולתו הסינתטית של הסובייקט.