cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מד טווח לייזר
הפעלת המכשיר
על אף שקרן הלייזר היא צרה ביותר, על פני מרחקים ארוכים כתם הלייזר מתרחב, בגלל התבדרות הקרן. גורמים מטאורולוגיים ואטמוספיריים שונים כגון סינטילציה יכולים להביא אף הם לעיוותים ולסטיות במדידה.
בעיה נוספת היא "החזרה מוקדמת", כאשר הקרן עלולה להיות מוחזרת מעצם כלשהו הקרוב יותר מהעצם הנמדד. מכשירים מסוימים מצוידים ב"שער טווח", המתעלם מהחזרות של הקרן מעצמים קרובים מדי (שמגיעות זמן קצר מדי לאחר שידור הפעימה), ובכך מקטין את הסיכוי למדידת טווח שגויה.
השימוש הצבאי
השימוש הצבאי במד טווח לייזר הוא למציאת טווח מדויק למטרות. לכך שימושים רבים בפעולת הארטילריה, חיל הרגלים, הטנקים וכוחות ההנדסה.
השימוש הרווח במד טווח הלייזר הוא לטיווח. מכשירי מד טווח לייזר צבאיים הם משקפת, שעליה מורכב מכשיר הלייזר. לעיתים ניתן לקבע את המכשיר באמצעות חצובה שעליה התקנים המספקים אזימוט והגבהה, וכך, בלזירה אחת, ניתן לקבוע את הנתונים הדרושים לטיווח. מכשירים מתקדמים מצוידים במערכות המאפשרות את העברת הנתונים באופן ישיר אל גורמי בקרת האש. המכשירים הצבאיים משתמשים בסוללות הניתנות לטעינה מחדש, או שהם נטענים ממצבר הרכב.
בטנקים מודרניים מותקן מכשיר מט"ל שמספק נתונים על מרחק המטרה למערכת בקרת האש של הטנק ובכך מאפשר כוונון מהיר ומדויק לעברה (מערכת בקרת האש מחשבת סטיות ותיקונים בהתבסס על מרחק המטרה).
בחיל ההנדסה משתמשים לעיתים במד טווח לייזר כאשר נדרשים לבניית גשרים, התקני צליחה, ביצורים וכדומה.
כדי להקשות על האויב למדוד טווח למטרות מסוימות, יש צבאות הצובעים את הכלים שברשותם בצבע הבולע אורכי גל של לייזרים נפוצים. גם בלי חידוש זה ישנם עצמים שאינם מחזירים את אור הלייזר בצורה יעילה, ופעילותו של המכשיר פחות יעילה כלפיהם.
שימושים אזרחיים
סוכני נדל"ן משתמשים במט"ל בין השאר למדידת גודלם של בתים וחדרים בבית. המכשירים המיועדים לשוק הזה בדרך כלל מצוידים ביכולת לבצע שתי מדידות עוקבות ולספק את המכפלה, ובצורה כזו למדוד שטחים בקלות יחסית.
חוקת הפדרציה הרוסית
חוקת הפדרציה הרוסית אומצה במשאל עם ב-12 בדצמבר 1993, והחליפה את חוקת ברית המועצות שנכנסה לתוקף באפריל 1978, ואת שיטת השלטון שהתקיימה ברוסיה בין 1991 עד שנערך משאל העם.
מתוך כל בעלי זכות הבחירה, השתתפו במשאל העם 58,187,755 (54.8%), ומתוכם הצביעו בעד אימוץ החוקה 32,937,630 איש.
היסטוריה
לאחר התפרקות ברית המועצות ירשו הרפובליקות שהרכיבו אותה את חוקת ברית המועצות. רבים ברוסיה (כמו גם ברפובליקות האחרות) טענו כי החוקה הסובייטית מיושנת וכי יש צורך בכינון חוקה חדשה שתשקף את העקרונות של רוסיה כיום.
השאלה המרכזית בעניין החוקה הייתה איזה משטר דמוקרטי להקים: הנשיא ילצין קרא להקמת משטר נשיאותי עם סמכויות רבות לנשיא. ביוני 1993 הוציא ילצין צו המקים וועדה חוקתית מיוחדת שתבחן את החוקה שהוא הציע באפריל של אותה שנה, על מנת שיוכלו להציע אותה במשאל עם.
החוקה נועדה לעקוף את הפרלמנט, שעבד באותה עת על חוקה משלו. כצפוי, שתי החוקות נגדו אחת את השנייה בעניין יחסי רשות מבצעת-רשות מחוקקת: בעוד שילצין הציע להקים משטר נשיאותי עם כוח רב יותר לרשות המבצעת על חשבון המחוקקת, הפרלמנט שאף להקים משטר שיקצץ בסמכויות הנשיא ויעניק סמכויות גדולות יותר לרשות המחוקקת. הוועדה שילצין הקים, שהורכבה מנציגים של מפלגות וארגונים חברתיים רבים אישרה את הבאת החוקה למשאל עם בעוד שהפרלמנט הצביע נגד זה ותמך באישור החוקה שלו. בסוף ספטמבר 1993, ילצין הגיב למבוי הסתום שנוצר בעניין יחסי הרשות מבצעת-מחוקקת בחזרה על ההכרזה על קיום משאל עם בעניין החוקה שהציע, אך הפעם הורה גם על פיזור הפרלמנט וקיום בחירות חדשות. הפרלמנט, קונגרס נציגי העם, קיים פגישת חירום ואישר את מינוי סגן נשיא רוסיה אלכסנדר רוצקוי לנשיא, והצביע להדיח את ילצין.
בוריס ילצין, שנהנה מתמיכת הצבא שלח כוחות צבא לכתר את בניין הפרלמנט. אף על פי כן 180 נציגים סירבו לעזוב את הבניין. לאחר שבועיים קרא הנשיא שהפרלמנט מינה, אלכסנדר רוצקוי, להילחם בכוחות שילצין שלח. מהומות, שרפות והרס של רכוש היו לתוצאה במספר מקומות במוסקבה. ביום שלמחרת הורה שר ההגנה פבל גרצ'ב לטנקים לירות לעבר בניין הפרלמנט וכוחות צבא כבשו את הבניין וחלקים נוספים בעיר. לבסוף ניצח ילצין: בדצמבר 1993 אושרה חוקת רוסיה במשאל עם. אחוז ההשתתפות בהצבעה עמד על 54.8% כאשר הכמות המינימלית היא 50% מבעלי זכות ההצבעה. 58.4% מהמצביעים הצביעו בעד החוקה. החוקה החדשה הכריזה על רוסיה כמדינה דמוקרטית, פדרלית, מבוססת על שלטון החוק, עם צורת ממשל רפובליקנית. הכוח מתחלק בין הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת.
ב-2008 אישרה האספה הפדרלית להאריך את כהונת הנשיא מ-4 ל-6 שנים, ואת כהונת הדומה הממלכתית מ-4 ל-5 שנים.
בנאום מצב האומה שנשא ולדימיר פוטין בינואר 2020 הוא העלה את החשיבות בהכנסת תיקונים לחוקה, בין השאר הוצע כי מועמד לנשיאות מחויב להיות תושב רוסיה 25 שנים קודם להגשת מועמדות ונאסר עליו להחזיק באזרחות כפולה. חרף היותה רפובליקה נשיאותית חזקה, הציע פוטין להעניק סמכויות רחבות יותר לפרלמנט, בין השאר את תפקיד מינוי ראש הממשלה וסגניו, כשכיום הוא ממונה על ידי הנשיא. תיקונים אלה מועמדים להצבעה עממית במסגרת משאל עם. אחוז ההשתתפות בהצבעה עמד על 65% כאשר הכמות המינימלית היא 50% מבעלי זכות ההצבעה. 77.92% מהמצביעים הצביעו בעד הכנסת התיקונים לחוקה. התיקונים לחוקה הכריזו על רוסיה כמדינה דמוקרטית, פדרלית, יראת-אל ויורשתן של כלל המדינות הרוסיות, מאז רוס של קייב.
מבנה החוקה
חוקת הפדרציה הרוסית מחולקת לשני חלקים:
קאודיו
קאודיו (בספרדית: Caudillo; בפורטוגזית: Caudilho; באזורים שונים מבטאים גם קאודיז'ו וקאודיליו) הוא מושג המציין מנהיג פוליטי-צבאי. במונח נעשה שימוש לאפיון דפוס מנהיגות ומספר מנהיגים לטינו-אמריקאיים, בעיקר במהלך המאה ה-19, בתקופה שלאחר מלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית ולפני שהרפובליקות החדשות התבססו. יחד עם זאת נעשה שימוש במונח גם באשר למנהיגים במאה ה-20 ואף מחוץ לגבולות אמריקה הלטינית.
אחד השימושים המוכרים יותר בהיסטוריה של המאה ה-20 היה בספרד, שם הכינוי "קאודיו" אומץ רשמית על ידי הדיקטטור פרנסיסקו פרנקו, ששלט במדינה ביד רמה בין השנים 1939 ו-1975. האינטונציה בה מבוטא הכינוי תלויה בזיקה של המשתמש בו למנהיג - הערצה או בוז. ניתן להשוות את התואר "קאודיו" לתארים בשפות שונות שאומצו על ידי עריצים במאה ה-20: "דוצ'ה" על ידי בניטו מוסוליני באיטליה, "פיהרר" על ידי אדולף היטלר בגרמניה הנאצית, ו"קונדוקטורול" על ידי יון אנטונסקו ברומניה. למרות שמקור הכינוי בלטינית והשימוש בו במאות ה-19 וה-20 היה בעיקר בעל זיקה פוליטית-צבאית, עשו בו שימוש גם מנהיגים ללא הכשרה צבאית, כגון אנטוניו דה אוליביירה סלזר בפורטוגל.
בארגנטינה המונח "קאודיז'ו" מתייחס למנהיגים הצבאיים בפרובינציות של ארגנטינה שנלחמו נגד השלטון המרכזי הצנטרליסטי לטובת יתר אוטונומיה לפרובינציות, במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה במאה ה-19; למשל- ארטיגס וגואמס.
קווין סמית' (שחקן)
קווין טוד סמית' (באנגלית: Kevin Tod Smith; 16 במרץ 1963 – 15 בפברואר 2002) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה ניו זילנדי.
ביוגרפיה
סמית' נולד באוקלנד, ניו זילנד. אמו הייתה מטונגה, ואביו מקומי. כשהיה בן 7 עברה משפחתו לעיר טימרו. סמית' התעניין בדרמה, וב-1979, הצטרף למועדון הדרמה. בתיכון הוא ניגן בלהקות רוק אנד רול. הוא גם אהב לצייר ולשחק רוגבי, והוא קיווה להצטרף לקבוצת הרוגבי המפורסמת "All Blacks". בגיל 17 עבר סמית' לקרייסטצ'רץ' ועבד בכמה עבודות שונות לפני שנרשם לאוניברסיטת קאנטרבורי. בגיל 20, ב-1986 הוא התחתן עם חברתו מהתיכון, סו. לזוג נולדו שלושה בנים: אוסקר, טיירון ווילארד.
הוא שיחק בסרטים וסדרות טלוויזיה רבות, אך התפקיד שהקנה לו פרסום כלל עולמי הוא דמותו של ארס - אל המלחמה המיתולוגי בסדרות "הרקולס: המסעות המופלאים" ו"זינה הנסיכה הלוחמת".
בשנת 1993 גילם את לורנס הייס בסרט הדרמה "תקנות נואשות" לצד קליף קרטיס ומייקל הרסט.
מותו
סמית' נהרג בתאונה טרגית בגיל 38, בשנת 2002 על סט הצילומים. בעת שהשתתף בצילומי הסרט "חיילי הצדק 2" בבייג'ינג שבסין, נפל סמית' נפל מגובה רב, נפגע קשות בראשו, ונפטר לאחר יום.
ויליאם בקווית' מקינס
ויליאם בקווית' מקינס (באנגלית: William Beckwith McInnes; 8 במאי 1889 – 9 בנובמבר 1939) היה צייר פורטרטים אוסטרלי, חתן פרס ארצ'יבלד שבע פעמים על ציוריו בסגנון המסורתי. הוא היה מדריך ומנהל בגלריה הלאומית של מדינת ויקטוריה.
ביוגרפיה
מקינס נולד בסנט קילדה, פרבר של מלבורן, למלקולם מקינס ולאשתו אליס אגנס, לבית בקווית'. למרות חוסר המסורת האמנותית המשפחתית, הוא היה מעוניין לצייר מהתקופה בה יכול היה להחזיק עיפרון. בשנת 1903, בגיל 14, הוא נרשם לבית הספר לציור של הגלריה הלאומית של ויקטוריה בהנהגתו של פרדריק מק'קבין. מאוחר יותר הוא עבר לבית הספר לציור בהנהלת לינדזי ברנרד הול.
מקינס זכה בפרסים הראשונים שלו על ציור דמות וראש מהחיים, וחלק את הפרס לציור נוף בשנת 1908. זמן קצר לאחר מכן, מקינס ערך תערוכה של ציוריו בגלריה אתנואום במלבורן בשיתוף עם פ.ר. קרוזייר, שבעקבותיה נסע בשנת 1911 למסע לאירופה, שם יצר הרבה ציורי נוף והתוודע ליצירות המופת של רמברנדט, דייגו ולאסקס ואחרים.
הוא חזר למלבורן באותה שנה, שם נערכה תערוכת יחיד שלו בגלריה אתנאום וכמעט הכל נמכר. בשנת 1916 הוא שימש כממלא מקום של פרדריק מק'קובין, בבית הספר לציור בגלריה הלאומית של ויקטוריה, במהלך חופשת ההיעדרות של מק'קבין במשך שישה חודשים. מקינס מונה זמנית לתפקיד בשנת 1918 לאחר מותו של מק'קבין, ובשנת 1920 מונה לצמיתות.
מקינס ביקר באירופה בשנת 1925 והוא היה מבוקש מאוד כצייר פורטרטים. במשך שנים רבות הוא לא הצליח לפנות זמן לעבודות ציורי נוף. בשנת 1927 הוזמן על ידי הממשלה הפדרלית לתאר את פתיחת הפרלמנט הראשון בקנברה על ידי הדוכס מיורק. בשנת 1928 הציג עם האקדמיה המלכותית, ובשנת 1933 ביקר שוב באנגליה כדי לצייר את הדוכס מיורק (לימים המלך ג'ורג' השישי).
בשנה שלאחר מכן, כאשר ברנרד הול עזב לאנגליה כיועץ, מונה מקינס לתפקיד מנהל הגלריה הלאומית של ויקטוריה, ובמותו של הול מונה לראש בית הספר לציור.
יצירות האמנות של מקינס מוצגות בגלריה לאמנות של דרום אוסטרליה ובגלריה לאמנות של NSW. בנוסף, מקינס צייר מגוון אנשים חשובים בהיסטוריה האוסטרלית, כולל פקידים ומשפחות אצולה.
מקינס סבל מבעיות לב כל חייו. ב־30 בנובמבר 1937, בסביבות חצות, המכונית בה נסע פגעה והרגה הולך רגל. בחקירה הובאו ראיות לכך שהתרופה ""לומינל" שנטל, יכולה הייתה להשפיע על נהיגתו ואחראית לאיבוד זכרונו. הוא לא הורשע בעבירה כלשהי. עם זאת, בריאותו הכללית נפגעה וביולי 1939 התפטר מתפקידו כמנהל בית הספר לאמנות בגלריה הלאומית.
הוא נפטר ב־9 בנובמבר 1939.
ירון זהבי
ירון זהבי הוא דמות בדיונית בסדרת ספרי חסמבה פרי עטו של יגאל מוסינזון. על פי התיאור המקורי של מוסינזון הוא נולד במהלך שנות השלושים.
תיאורו של זהבי
דמותו של ירון עוצבה על פי דמותו של ירון לונדון כאשר מוסינזון התגורר תקופת מה בביתו של בצלאל לונדון, אביו של ירון.
זהבי אויר לראשונה על ידי המאייר שמואל כץ. דמותו של זהבי על פי כץ היא בעלת פרצוף ילדותי מעט, לחיים נפוחות, ובלורית שער בלונדיני, שנצבע בצהוב על כריכות הספרים בהן הופיעה הדמות. מאיירים נוספים שאיירו את סדרת חסמבה, שמרו על הקווים המקוריים של כץ בתיאור הדמות ואפיונה. דמות זו זכתה להנצחה ממלכתית בבול של דואר ישראל שיצא בשנת 2009 בעיצובה של מירי ניסטור המראה את איורו של שמואל כץ שהופיע על כריכת הספר "חסמבה או חבורת סוד מוחלט בהחלט", ובו נראים נערי חסמבה רכובים על חמור, ומובילים את אויבם, סרג'נט סמית, כשהוא קשור בידיו וברגליו, וביניהם ירון זהבי המרים את ידיו בשמחה.
קורות חייו
על פי הראשון בספרי חסמבה, חסמבה או חבורת סוד מוחלט בהחלט היה זהבי נער על סף ההתבגרות, בן 12 לערך, בשלהי תקופת המנדט הבריטי, בן למסגר בשם שמעון זהבי, שהיה פעיל בהגנה. זהבי הקים חבורת ילדים סודית שלחמה בבריטים, וכונתה "חסמבה". ירון היה מפקדה, ותמר, מתל נורדוי היא סגניתו.
בספרים אלו מתואר ירון כילד אמיץ ורב תושייה, המוביל את חבורתו להרפתקאות נועזות בהן הוא לוחם בתחילה בבריטים, ולאחר מכן באויבי המדינה - שליחי מדינות ערב, ופושעים בינלאומיים הזוממים מזימות כנגד המדינה ותושביה.
ספרי חסמבה מ"הדור הראשון" ראו אור בין שנת 1950 ל-1959. גיבוריהם לא התבגרו בתקופה זו. אמנם בספר השמיני בסדרה "חסמבה והאלמוני במסכה השחורה" שראה אור בשנת 1954, הודיע מוסינזון כי החסמבאים הפכו ל"גדנעים ותיכוניסטים", אך ספרים בהם ממשיכים החסמבאים להיות מתוארים ומצוירים כילדים על סף גיל ההתבגרות המשיכו לצאת, עד לשנת 1959.
בשנת 1966 יצא לאור הספר "חסמבה בשירות הריגול הנגדי" בו הודיע מוסינזון כי החסמבאים התבגרו, והוקמה חבורה חדשה של ילדים בראשות יואב צור. ירון זהבי שמר על קשרים עם חבורה זו, ונמסר כי הוא קצין בכיר בצה"ל, ומשרת בגוף המכונה מת"מ, מפקדת תפקידים מיוחדים, לצד תמר, לה נישא. לשניים ילד בשם אורי. אורי מופיע בספר "חסמבה מול החוטפים או פרשי הלילה הולמים שוב!", ולאחר שנחטף, ומשוחרר על ידי ילדי חסמבה, הופך הוא שוב לחסמבאי.
קולנוע וטלוויזיה
בסדרת הטלוויזיה חסמבה דור 3 משחק עודד קוטלר את זהבי הקשיש, המתואר כ"גמלאי מריר ובודד" ופרוד מזה שנים מזוגתו תמר. אבני, שכאמור גילם את זהבי במחזמר מ-1998, השתתף בסדרה בתור בנו של ירון, אורי זהבי, שנחטף על ידי חברת "זורקום" ונשלט על ידיה. בסוף העונה הראשונה הוא חוזר להכרה ועוזר לחבורה.
ספרות
גורל דומה מתואר לזהבי בספרה של שפרה האפרתי, "לא תשווה" המתאר את גורלם של גיבורי חסמבה בבגרותם. על פי הספר השתחרר זהבי מהצבא בדרגת סגן-אלוף, אך הוא הומוסקסואל שהסתיר עובדה זו במהלך שירותו הצבאי, ובאזרחות הוא הופך לשתיין.
זהבי מופיע אף בסיפור הפארודי "גדידין בהרפתקאות נגד הריגול הנגדי" מאת אתגר קרת (בקובץ "געגועי לקיסינג'ר"). הסיפור כתוב מנקודת ראותו של גדי, בנו של דנידין, המתאר כיצד נעזב אביו בידי הממסד הביטחוני ובידי פרופסור קטרוס ומת מנזק לכבד שנגרם בגלל הנוזל הסגול ששתה. הסיפור מסתיים כאשר ירון זהבי שהפך לסוכן בכיר במוסד, רודף אחר גדי דין כדי להשיג מסמכים סודיים שהיו כביכול בידי אביו.
אוגוסטו פינושה
אָאוּגוּסטוֹ חוֹסֶה רָמוֹן פִּינוֹשֶׁה אוּגַרְטֶה (בספרדית: Augusto José Ramón Pinochet Ugarte; 25 בנובמבר 1915 – 10 בדצמבר 2006) היה גנרל צ'יליאני אשר עמד בראש הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה ("החונטה"), אשר שלטה בצ'ילה מ-1973 עד 1990.
ראשית חייו
פינושה נולד בעיר ולפראיסו ב-25 בנובמבר 1915. הוא היה בנם של אוגוסטו פינושה ורה (1891–1944), צאצא של מהגר ברטוני צרפתי מהמאה ה-18, ואולינה אוגרטה מרטינז (1895–1986), אישה בעלת מורשת באסקית שמשפחתה הייתה בצ'ילה מאז המאה ה-17.
פינושה למד בבית ספר יסודי ותיכוני בוולפראיסו, ולאחר מכן למד בבית הספר הצבאי בסנטיאגו, אליו נכנס ב-1931. ב-1935, לאחר ארבע שנים של לימודי גאוגרפיה צבאית, סיים את לימודיו בדרגת סגן שני בחיל הרגלים.
קריירה צבאית
בספטמבר 1937 הוצב פינושה בגדוד "צ'אקבוקו", בקונספסיון. שנתיים לאחר מכן, ב-1939, הוא עבר לגדוד "מאיפו", ששומר בעיר ולפראיסו. הוא חזר לבית הספר לחי"ר ב-1940. ב-30 בינואר 1943 נישא פינושה ללוסיה היריארט רודריגז, איתה נולדו לו חמישה ילדים: אינס לוסיה, מריה ורוניקה, ג'קלין מארי, אוגוסטו אוסבלדו ומרקו אנטוניו.
עד סוף 1945, פינושה שובץ לגדוד "קרמפנגו" בעיר איקיקה שבצפון המדינה. שלוש שנים לאחר מכן, הוא נכנס לאקדמיית הצבאית של צ'ילה, אך נאלץ לדחות את לימודיו, כי בהיותו הקצין הצעיר ביותר, הוא נאלץ לבצע משימת שירות באזור הפחם של לוטה. בשנת 1948, פינושה הצטרף לארגון הבונים החופשיים בלשכת ויקטוריה מס' 15 של סן ברנרדו, המזוהה עם הלשכה הגדולה של צ'ילה.
בשנה שלאחר מכן חזר ללימודיו באקדמיה, וב-1951, חזר ללמד בבית הספר הצבאי. במקביל, הוא עבד באקדמיה הצבאית, ונתן שיעורי גאוגרפיה צבאית וגאופוליטיקה. הוא גם היה העורך של המגזין המוסדי Cien Águilas ('מאה נשרים'). בתחילת 1953, בדרגת רב-סרן, נשלח לשנתיים לגדוד "רנקגואה" באריקה. בהיותו שם, הוא מונה לפרופסור באקדמיה הצבאית של צ'ילה, וחזר לסנטיאגו כדי להיכנס לתפקידו החדש.
ב-1968 הוא מונה למפקד דיוויזיית הארמייה השנייה, שבסיסה בסנטיאגו, ובסוף אותה שנה הועלה לדרגת בריגדיר ומפקד ראש הדיוויזיה ה-6, בחיל המצב באיקיקה. בתפקידו החדש, הוא גם מונה למפקח מחוז טרפקה.
בינואר 1971 הועלה פינושה לדרגת גנרל דיוויזיה ומונה למפקד חיל המצב של צבא סנטיאגו. ב-8 ביוני 1971, בעקבות רצח מפקד המחוז, מינה הנשיא סלוודור איינדה את פינושה לסמכות העליונה במחוז סנטיאגו, תוך הטלת עוצר צבאי על המחוז מדי ערב, שהוסר מאוחר יותר. עם זאת, ב-2 בדצמבר 1971, בעקבות סדרה של הפגנות נגד המדיניות הכלכלית של איינדה, העוצר נכפה מחדש, כל ההפגנות נאסרו, כאשר פינושה הוביל את הדיכוי נגד ההפגנות נגד איינדה. בתחילת 1972 מונה לראש המטה הכללי של הצבא. עם התגברות המחלוקות הפנימיות בצ'ילה, לאחר שהגנרל פראטס התפטר מתפקידו, מונה פינושה למפקד העליון של הצבא ב-23 באוגוסט 1973 על ידי הנשיא איינדה.
ההפיכה
פינושה תפס את השלטון ב-11 בספטמבר 1973 בהפיכה צבאית אלימה שבה הודח ונהרג סלוודור איינדה, הנשיא הסוציאליסטי הראשון שנבחר לכהונה בצ'ילה. ההפיכה באה אחרי תקופה של חוסר יציבות כלכלית וחברתית, מהומות ושביתות, ושמה קץ לתקופה ממושכת של מתיחות ביחסי המדינה עם ארצות הברית, אשר חששה מהשתלטות קומוניסטית על צ'ילה. מפרטים שנודעו בשלב מאוחר יותר התברר כי ממשל ניקסון, שהיה באותה עת נשיא ארצות הברית, היה מעורב באופן פעיל בהדחתו של איינדה ובמימון השביתות.
ב-11 בספטמבר 1973 הפציץ צבא צ'ילה בהנהגת פינושה את הארמון הנשיאותי ותפס את השלטון מידיו של הנשיא איינדה, אשר נמצא מת זמן קצר לאחר מכן. פינושה לקח לעצמו את תפקיד שר הפנים והבהיר במסיבת עיתונאים שבכוונת החונטה לשלוט במשך זמן בלתי מוגבל וישתמש בכל האמצעים להבטיח את שלטונו.
משטר החונטה שבראשו עמד פינושה השעה מיד את החוקה, את חירויות האזרח ואת זכויות האדם בצ'ילה, פיזר את הקונגרס, השליט צנזורה חריפה, הוציא אל מחוץ לחוק את מפלגות השמאל שהיוו את בסיס הקואליציה של איינדה, ועצר כל פעילות פוליטית. בנוסף, נפתח מסע של טרור כנגד יריבים מן השמאל, כולל מספר יהודים שהיו חברים בממשלה. על פי דו"ח של ועדת חקירה מיוחדת בראשות הבישוף סרג'ו וואלך אשר התפרסם ב-2004, הוצאו להורג או "נעלמו" במהלך הרדיפה הפוליטית כ-3,000 אזרחים צ'יליאנים וכ-27,000 נאסרו ובמקרים רבים אף עונו. רבים גלו מצ'ילה לארצות חוץ, במיוחד לארגנטינה, אולם נרדפו גם שם על ידי סוכנים של המשטרה החשאית - ה-DINA.
נשיאות צ'ילה
ביוני 1974 מונה פינושה לנשיא צ'ילה.
בספטמבר 1986 ניצל פינושה מניסיון התנקשות, כששיירת המכוניות שלו נקלעה למארב. חמישה שומרי ראש נהרגו, שישה נפצעו ופינושה נפגע בידו. בעקבות ניסיון ההתנקשות הוכרז בצ'ילה מצב חירום.
מדיניות כלכלית
מדיניותו הכלכלית של פינושה עמדה בניגוד חריף למדיניותו של איינדה. בעוד שאיינדה נקט מדיניות סוציאליסטית מובהקת ובכלל זה הלאמת חלק ניכר מאמצעי הייצור (למשל, מכרות הנחושת), נקט פינושה צעדי ליברליזציה במדינה, החל משנת 1975. לשם השגת מטרותיו, ביטל פינושה את שכר המינימום ואת הזכות לאיגוד מקצועי, הפריט את קרנות הפנסיה, תעשיות בבעלות ממשלתית ובנקים, והפחית מיסים על רווחים ועל הון. תוצאות המדיניות הנאו-ליברלית שבה נקט פינושה היו צמיחה שנתית של התמ"ג בקצב של 2.9% בשנה ב-15 שנות שלטון החונטה הצבאית, זינוק של העוני מ-17% ב-1969 ל-45% ב-1987 ואי שוויון שזינק לשיא של כל הזמנים בצ'ילה.
הפרת זכויות אדם
פרופסור קלייב פוס (Clive Foss) מעריך בספרו "הרודנים: 2,500 שנים של כוח ושחיתות מוחלטת" (הוצאת Quercus 2006) כי 1,500–2,000 צ'יליאנים נהרגו או "נעלמו" במהלך תקופת משטר פינושה. באוקטובר 1979 דיווח עיתון הניו יורק טיימס כי אמנסטי אינטרנשיונל תיעד את היעלמותם של כ-1,500 צ'יליאנים מאז 1973.
המשטר השתמש בתקנות לשעת חירום כדי לעצור ולענות אזרחים. לדוגמה ניבס אירס נחטפה והועברה למרכז עינויים. היא עברה אונס קבוצתי, וכן אונס באמצעות כלבים שאומנו לכך במיוחד וכן הוחדרו חולדות לתוך איבר מינה.
דוגמה נוספת לזוועות המשטר היה מרכז העינויים "ונדה סקסי" — "ונדה", מילה שפירושה כיסוי עיניים בספרדית, מפני שהעצורים היו עם מטפחות על העיניים כל הזמן שהותם במתקן, ו"סקסי" בגלל ההתעללויות המיניות, ומעשי האונס של האסירות במקום, כולל אונס על ידי כלבים. המענים הכריחו את בני הזוג ובני משפחה לצפות באונס של נשים במתקן.
ההפסד והפרישה
ב-1980 נכנסה לתוקף חוקה חדשה, שקבעה שבשנת 1988 יתקיים משאל עם על כהונת הנשיא, שבו יתמודד מועמד אחד בלבד, ולאחריו יועבר השלטון בצ'ילה מידי החונטה הצבאית בראשות פינושה לידיים אזרחיות. לקראת משאל העם ביטל פינושה את מצב החירום בארצו והגולים הפוליטיים הורשו לשוב לצ'ילה, אך הדבר לא סייע לו ופינושה הפסיד במשאל העם. שנה לאחר מכן התקיימו בחירות חופשיות לנשיאות, בהן זכה מועמד של איחוד מפלגות המרכז שגבר על מועמדו של פינושה. במרץ 1990, בהתאם לחוקה, העביר פינושה את כהונת הנשיא ליורשו, אולם שמר לעצמו את תפקיד המפקד העליון של הצבא. ב-1998 פרש פינושה מהצבא, ומונה לסנאט הצ'ילאני במינוי מיוחד לכל החיים, על פי החוקה שהוא עצמו חוקק.
יחסיו ליהודים
פינושה העריץ את הצבא הנאצי, בניגוד לבונדסוור, צבא גרמניה המודרני, אותו כינה בשנות השבעים "צבא של הומואים חסרי תועלת". הוא גם טיפח קשרים עם תושבי היישוב קולוניה דיגנידד שיושב על ידי נאצים שנמלטו לצ'ילה אחרי כניעת גרמניה הנאצית. ב-1983 נחשף כי הפושע הנאצי ולטר ראוף גר בסנטיאגו, אך צ'ילה דחתה את הבקשה להסגירו לידי ישראל.
למרות הקשרים עם ישראל, רצח משטרו של פינושה כמה עשרות יהודים על פי אומדן שמרני. בסך הכול בתקופת שלטונו נרצחו 4,000 מתנגדים פוליטיים על ידי גופי הביטחון, הצבא והמשטרה, רבים מהם לאחר שנחטפו, ועשרות אלפים נעצרו, עונו או אולצו לצאת גלות. יהודים רבים היגרו לישראל בתקופה זו.
יחסי ישראל עם פינושה
בתקופת שלטונו של פינושה סיפקה ישראל נשק, אימונים והכשירה ארגוני ביטחון צ'יליאנים. בין הציוד שרכשה הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה מישראל היו ספינות טילים מחיל הים הישראלי שהוצאו משימוש, כמו כן ספינות דבור שהיו בשימוש חיל הים וכאלה חדשים שיוצרו בישראל. חברת תעשיות רכב נצרת עילית מכרה לצ'ילה רכבי שטח.
בשנת 1993 ביקש לבקר בישראל, אך ממשלת רבין השנייה החליטה לא לאפשר זאת. בשנת 1997, לאחר עליית נתניהו לשלטון, ביקר פינושה בישראל כדי לדון בעסקאות נשק, אז בתפקיד המפקד העליון של צבא צ'ילה.
בשנת 2012 פורסם בצ'ילה ספרו של הוגו הרווי, על היחסים בין ישראל וצ'ילה בשנים 1973–1990. הספר מתאר ראיות מהצד הצ'יליאני על הסחר בנשק בין שתי המדינות. לפי הערכות, בצד הישראלי קיימים עשרות אלפי מסמכים בנושא אותם ממשלת ישראל מסרבת לחשוף. בשנת 2016, בעקבות בקשות חופש מידע נחשפו לראשונה מסמכים רבים, על הקשרים הקרובים בין ישראל לדיקטטורה הצבאית.
ב-2015 פנו ליועץ המשפטי לממשלה אם ובתה, לילי טראובמן ותמרה סנטוס טראובמן, אזרחיות ישראליות שעלו מצ'ילה, לאחר שנרדפו בשנות ה-70 על ידי הדיקטטורה במדינה, שגם חטפה, עינתה ורצחה את אביה של לילי, ארנסטו טראובמן, והעלימה את גופתו. השתיים דרשו כי היועץ יורה על פתיחת חקירה פלילית נגד הגורמים המעורבים במשרדי החוץ והביטחון, בצה"ל ובקרב סוחרי נשק ישראלים בגין סיוע בפשעים נגד האנושות, שביצע הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה בראשותו אוגסטו פינושה. היועץ המשפטי סירב לפתוח בחקירה.
ניסיונות העמדה לדין עקב הפרת זכויות אדם ופשעים נגד האנושות
על פי החוקה שיזם, פינושה היה חסין מכל האשמה פלילית בצ'ילה על הטרור האזרחי שיישם משטרו, שכלל חטיפות, היעלמות, הוצאות להורג ועינויים.
ב-9 בפברואר 1991 פורסם דו"ח רטיג של ה"וועדה הלאומית לאמת ולפיוס" שחקרה את הפרת זכויות האדם במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית של פינושה. הדו"ח קבע כי במהלך שנות הדיקטטורה נרצחו 2,279 איש ואישה. 164 מתוכם מסיבות פוליטיות, ו-2,115 על רקע הפרת זכויות אדם.
מספר מדינות ניסו להעמידו לדין באשמת פשעים נגד האנושות, ללא הצלחה. ספרד ניסתה, על בסיס חוקי ההסגרה והשיפוט של האיחוד האירופי ובלחץ פעילי זכויות אדם ומשפחות קורבנות המשטר, להעמיד אותו לדין בסוף שנות ה-90. באוקטובר 1998, בעודו מבקר בלונדון, נעצר פינושה בן ה-82 על פי צו מעצר שהוציא נגדו השופט החוקר הספרדי בלטסר גארסון. פינושה הושם במעצר בית במרפאה שבה עבר ניתוח גב. האישומים נגדו כללו 94 סעיפים של עינויים נגד אזרחים ספרדים בזמן השלטון הצבאי בצ'ילה.
לאחר דיונים של כשנה בהליך הסגרה לספרד, במהלכם נטען כי אין להסגיר את פינושה לספרד עקב מצבו הבריאותי המעורער, החליטה ממשלת בריטניה שלא להסגירו מטעמים הומניטריים. אף על פי שממשלת צ'ילה התנגדה למעצרו בבריטניה, להסגרתו לספרד ולהעמדתו לדין, לאחר שובו למולדתו מונה שם שופט חוקר, על מנת לחקור מספר רב של אישומים פליליים נגד השליט לשעבר.
בשנת 2000 הסיר בית המשפט העליון במדינה את החסינות של פינושה, וסלל את הדרך להעמידו לדין. כתב אישום הוגש נגדו אז בגין 75 מקרי רצח וחטיפה. עם זאת, שנתיים אחר כך ביטל אותו בית משפט את ההאשמות בטענה כי הוא חולה מכדי לעמוד לדין.
בשנים הבאות חי פינושה בצנעה כסנאטור לשעבר והמעיט בהופעות ציבוריות.
במאי 2004 הסיר בית משפט לערעורים הצ'יליאני את חסינותו של פינושה בשל מעורבותו בפרשת שיירת המוות, ובכך הפך את פסיקתו הקודמת בעניין. באוגוסט 2004, גם בית המשפט העליון בצ'ילה הסיר את חסינותו, ונפתחה הדרך להעמיד אותו לדין.
בספטמבר 2004 חקר שופט את פינושה באשמת פשעים נגד האנושות שהתרחשו בתקופת שלטונו הצבאי. השופט חואן גוסמן הגיע לביתו וחקר אותו במשך כשעה. החקירה התמקדה בחטיפתם ועינויים של כ-19 בני אדם, במסגרת "מבצע קונדור". חקירת פשעיו נמשכה חודשים רבים ובנובמבר 2005, נשלח למעצר בית לאחר שהואשם במקביל בכמה עבירות מס שונות הקשורות ל-27 מיליון דולר שנמצאו בחשבונות הבנק הסודיים שלו ושנרשמו תחת שמות בדויים. במקביל גם נחשף שתאגיד הנשק הבריטי BAE סיסטמס העביר תשלומים חשאיים בסך שני מיליון דולר לפינושה, במטרה להבטיח באמצעות השוחד חוזים עם משטרו. בינואר 2006 גם אשתו ובנו של פינושה נעצרו על העלמת מס.
מותו
בשנים האחרונות לחייו הידרדרה בריאותו של פינושה, וימים אחדים לאחר שנעצר במעצר בית, ב-3 בדצמבר 2006, אושפז בבית חולים צבאי עקב התקף לב. הוא מת ב-10 בדצמבר 2006 בגיל 91.
לאחר מותו נערכו הן עצרות שמחה והן הפגנות אבל בסנטיאגו וברחבי צ'ילה. ממשלת צ'ילה החליטה שלא תיערך לו הלוויה ממלכתית אלא הלוויה צבאית שלה היה זכאי כגנרל בדימוס.
מרקיע שחקים (סרט, 2020)
מרקיע שחקים (בספרדית: Hasta el cielo) הוא מותחן פשע משנת 2020. הסרט בוים על ידי דניאל קלפרסורו וצולם במדריד, ולנסיה ואיביזה. הסרט הגיע באפריל 2021 לנטפליקס ישראל.
מלתעות האימה
מלתעות האימה (באנגלית: Crawl) הוא סרט אימה-הישרדות אמריקאי אשר בוים על ידי אלכסנדר אג'ה, לפי תסריט שכתבו מיכאל רסמוסן ושון רסמוסן. את הדמויות הראשיות מגלמות קאיה סקודלריו וברי פפר.
הסרט יצא לאקרנים ב-10 ביולי 2019, בהפצת סרטי פרמאונט. בישראל יצא הסרט ב-29 באוגוסט 2019. סרט אימה חדש על סופת הוריקן מאלכסנדרה אג'ה.
עלילה
הסרט מתחיל כאשר סופה טרופית כבדה פוגעת בפלורידה, עיר הולדתה של היילי קלר (קאיה סקודלריו). היא בוחרת להתעלם מהתרעות הפינוי של העיר, ומחליטה לנסוע לשם במטרה למצוא את אביה, דייב קלר (ברי פפר), שנעלם בפתאומיות.
מרקיע שחקים (סרט, 2020)
עלילה
הסרט עוקב אחרי אנג'ל (מיגל הראן) במשך ארבע שנים, כיצד הפך ממוסכניק חסר כל שגר בשכונת עוני מחוץ למדריד לאחד הפושעים המתוחכמים בעיר, הניסיון של המשטרה לתפוס אותו, והנשים בהן הוא מתאהב.
מלתעות האימה
קישורים חיצוניים
ביקורות:
מערת עלמה
מערת עלמה (נקראה גם מערת הלוויתן) היא מערה סמוכה למושב עלמה שבגליל ונקראת על שמו. המערה היא מהארוכות שבמערות הגליל.
היסטוריה
המערה מזוהה כ"מערת הבבליים" המוזכרת על ידי אשתורי הפרחי, הכותב שהלך בה כפליים תחום שבת ולא הגיע לסופה ושאנשי המקום ספרו לו שמוצא המערה הוא בירושלים. בשנת 1742 ביקר בעלמה רבי חיים בן עטר ומתיאור תלמידו על המסע עולה, כי במערה מצויים קברים: "שיש שם מספר צדיקים קבורים, תשע מאות אלף". בשנת 1769 תיאר משה ירושלמי את ביקורו במערה.
המערה נחקרה בראשית שנות ה-60 על ידי חוג חוקרי המערות והנקיקים שמצאו בעומקה אולם ענק שאורכו 160 מטר ורוחבו 10 מטרים. המלצה להכרזה על המערה כשמורת טבע נתקבלה במועצת הגנים הלאומיים ושמורות הטבע באמצע 1965. בשנת 1977 הופקדה תוכנית להכרזה על המערה כשמורת טבע. היום נמצאת המערה בשטח המיועד של שמורת נחל חצור.
שם
המערה נקראה בערבית מע'ארת אל הותה, שתרגומו בעברית הוא "מערת התהום". בעבר נקראה המערה מערת הלוויתן.
אגדות
אגדות שונות נכתבו וסופרו עליה במהלך השנים. בעבר נקראה המערה בשם "מערת הבבלים" על פי האגדות שעולי בבל עלו דרכה חזרה לארץ ישראל או בגלל שנטמנו בה עצמות של עולי בבל.
תיאור המערה
המערה תלולה וגובהה מגיע ל-106 מטרים. המערה היא מערת נטיפים.
באזור המערה ובתוכה מקננים עטלפים ויונים. שני מיני העטלפים הבולטים במערה הם נשפון גדות וכנפן. סקר של רשות הטבע והגנים בשנת 2012 גילה כי מספר העטלפים במערה ירד מכמה עשרות אלפים בתחילת שנות האלפיים לעשרות בודדות בלבד. השערת החוקרים היא כי הסיבה להעלמות העטלפים היא תאורה חזקה ורעש מצד המטיילים במערה. לכן נאסרה הכניסה למערה בחודשי החורף בזמן שהעטלפים ישנים את שנת החורף.
סיור במערה
הגישה אל המערה מתבצעת בראשיתה בדרך כלל על ידי כלי רכב ממונעים הפונים אל דרך עפר המתחילה מול כביש הכניסה לכפר ריחאניה. בהמשך מתגלה אזור טרשים רחב המצריך צעידה רגלית עד לוע הר גדול שנוצר מקריסת שכבות ההר העליונות אל חללו הפנימי. בתחתית לוע ההר קיים פתח המערה. המערה מורכבת מסלעים לחים וחלקים, ובשל כך ההליכה בה מחייבת זהירות יתרה.
בצדי קירות המערה ננעצו יתדות עזר למבקרים, וכן, מחזירי אור כסימני דרך. המסלול במערה הוא דו כיווני, ובשל רוחבה המצומצם של המערה הדבר יוצר לעיתים עיכובים למטיילים בה.
זמן המסלול הממוצע במערה נע בין 3 שעות לקבוצות וכ-40 דקות ליחידים.
פורד אקוסטאר
בשנת 1994, עקב התפוצצות 2 סוללות, ושריפת הרכבים, "פורד" ניתק את הסוללות, מבעלי רכבי "פורד אקוסטאר.
סן-בריו
סן-בריו (בצרפתית: Saint-Brieuc, בברטונית: Sant-Brieg) היא קומונה בחבל ברטאן שבצפון-מערב צרפת. סן-בריו היא בירת מחוז קוט-ד'ארמור ונכון לשנת 2012 מתגוררים בקומונה 45,936 תושבים, זוהי הקומונה המאוכלסת ביותר במחוז.
היסטוריה
סן-בריו נקראת על שם הנזיר הולשי בריו אשר נחשב לאיש שהביא את הנצרות לחבל ברטאן במאה השישית לספירה. הנזיר בריו הוא אחד משבעת המייסדים הקדושים של חבל ברטאן.
בשנת 1790, במהלך המהפכה הצרפתית, לאחר הקמת מחוזות צרפת, סן-בריו הפכה לבירת מחוז קוט-דו-נור (ב-8 במרץ שונה שם המחוז ל"קוט-ד'ארמור") בין הדמויות הפוליטיות באזור מאותה תקופה ניתן לציין את פלאן דה שמפו ופולאן דה קורביון שנבחרו לנציגי המעמד השלישי. בשנת 1793, התחוללה מלחמת האזרחים בין ה'שואנים ל'צבא המהפכה הצרפתי'. בליל ה-25 באוקטובר 1799, קבוצת שואנים שחררה מבית הכלא בעיירה אסירים שנידונו למוות. התובע, פולאן דה קורביון (שגם היה ראש העיר בשנים 1779-1789), נהרג במהלך ליל הקרב בסן-בריו.
בשנת 1863 נחנך קו הרכבת החדש מפריז לברסט, המסלול עובר גם בסן-בריו. בשנת 1870, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, נהרגו 25 חיילים מסן-בריו.
במלחמת העולם השנייה, נהרגו 247 תושבי סן-בריו. מבין החיילים תושבי העיירה שנהרגו במהלך המלחמה, ניתן למנות את הקפטן פרדריק אובר ואת רוברט לפבר שנהרג במאי 1940 בהולנד.
בנוסף, בסן-בריו הוקם מחנה שבויי המלחמה Frontstalag 134, אחד מבין מערכת גדולה של מחנות שבויים גרמנית. המחנה אוכלס בעיקר בשבויי מלחמה צרפתיים מהקולוניות, בעיקרם שחורים ומגרבים. חלק מהאסירים שברחו חברו לכוחות צרפת החופשיים וחזרו לשחרר את המחנה מאוחר יותר במלחמה. כל מערך המחנות של ה-Frontstalag כלל בשנת 1943 כ-10,500 שבויי מלחמה.
עם שחרור צרפת החופשית בידי הכוחות האמריקאים, שוחררה סן-בריו ב-6 באוגוסט 1944 בפיקודו של הגנרל ג'ורג' פטון.
גאוגרפיה ואוכלוסין
שטחה הכולל של הקומונה הוא 21.88 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2012, מתגוררים בקומונה 45,936 תושבים. העיירה נמצאת על יד תעלת למאנש. בעיירה זורמים שני נחלים, נחל גואט ונחל גואדיץ'.
בשנת 2009, כמויות גדולות של חסת-ים, סוג של אצות, נסחפו אל רבים מחופי ברטאן. כאשר הן נרקבו, פלטו האצות רמות מסוכנות של מימן גופרתי. כתוצאה מכך, סוס ומספר כלבים מתו, עובד מועצה שהסיע משאית מלאה באצות אלו איבד הכרה, נפל על ההגה ומת. חוף הים בסן-ביירו סבל מנזק רב ונסגר.
יחסים בינלאומיים
לסן-בריו ההסכם ערים תאומות עם:
אדר אלברס בלנטה
אֶדֶר פביאן אלברס בלנטה (בספרדית: Éder Fabián Álvarez Balanta; נולד ב-28 בפברואר 1993 בבוגוטה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בקלאב ברוז' ובנבחרת קולומביה. שם משפחתו העיקרי הוא אלברס, אך הוא התפרסם בארגנטינה תחת שם משפחת אמו, בלנטה.
קריירה
הודות לכישרונו והצלחתו בקבוצת הנוער אלברס עבר אל הקבוצה הבוגרת של ריבר פלייט ב-2013 וזכה באליפות אחת (פינאל 2014), בגביע לאומי (קופה קמפאונאטו - סופרפינאל 2013/14), בגביע סודאמריקנה (2014), בגביע רקופה סודאמריקנה (2015), בגביע ליברטדורס (2015) ובגביע סורוגה בנק (2015).
נבחרת קולומביה
ב-2013 אלברס זומן לראשונה לנבחרת קולומביה. כעבור שנה הוא נכלל בסגל נבחרת קולומביה למונדיאל 2014.
זכויות להט"ב בפוארטו ריקו
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת החסות של ארצות הברית בפוארטו ריקו מוגדרות בין המתקדמות ביותר בעולם. לפוארטו ריקו ישנה השפעה רבה על מעמד חקיקת זכויות הלהט"ב בשטחה מהשפעתה של ארצות הברית. נישואים חד מיניים הפכו לחוקיים בשטחה לאחר פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 2015 שקבע כי האיסור על נישואים חד-מיניים ברמה הפדרלית במדינה איננו חוקתי ובכך, קבע כי לזוגות חד-מיניים ישנה זכות חוקתית להינשא תחת התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית בעוד מושל פוארטו ריקו אלחנדרו גרסיה פאדייה  חתם על צו ביצוע המחייב סוכנויות ממשלתיות באי לציית לפסיקה תוך 15 ימים.
פוארטו ריקו מכוסה גם על ידי החוק הפדרלי של ארצות הברית, חוק מתיו שפרד וג'יימס בירד ג'וניור למניעת פשעי שנאה שכולל נטייה מינית וזהות מגדרית כעילות מוגנות מפני פשעי שנאה מאז 2009 ומוגנת על ידי צבא ארצות הברית מאז חתימת חוזה פריז (1898) שמאפשר ללסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים לשרת בגלוי בכוחותיו. טרנסג'נדרים בפוארטו ריקו החלו להיות רשאים לשנות את מגדרם החוקי בתעודות לידה מאז 2018.
מעמד בחוק
בשנת 2002 קבע בית המשפט העליון בפוארטו ריקו כי האיסור ברחבי האי על פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הוא חוקתי. עם זאת, שנה לאחר מכן פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית על האיסור כבלתי חוקתי בכל החוקים המדינתיים והטריטוריאליים של ארצות הברית מעבר לים המענישים פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בפסד הדין לורנס נגד טקסס כמו גם ברמה הפדרלית בשטחי ארצות הברית. פוארטו ריקו שינתה את חוק העונשין שלה ב-2004 בעקבות פסיקת בית המשפט וביטלה את האיסור על פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מתוכן חוק איסור "מעשי הסדום" שלה.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
ב-19 במרץ 1999 חתם מושל פוארטו ריקו פדרו רוסלו על החוק H.B. 1013, שהגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בלבד באומרו "חוזה אזרחי לפיו גבר ואישה מסכימים הדדית להפוך לבעל ואישה". בשנת 2008, היה ניסיון לא מוצלח באספה המחוקקת להגיש משאל עם לשינוי חוקת פוארטו ריקו  עבור הגדרת נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בלבד ובכך, לאסור דה יורה על הכרה בנישואים חד מיניים באופן חוקתי. חקיקה דומה נכשלה ב-2009.
קונדה-וידאל נגד גרסיה-פדילה
זוג נשים המתגוררות בפוארטו ריקו, שיוצגו על ידי "Lambda Legal Defense and Education Fund", ארגון זכויות להט"ב אמריקאי, הגישו עתירה לבית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור מחוז פוארטו ריקו ב-25 במרץ 2014, בה ביקשו הכרה בנישואיהם שנערכו במסצ'וסטס ב-2004. ארבעה זוגות חד-מיניים נוספים הצטרפו כתובעים בתיק בחודש יוני. השופט חואן פרז-ג'ימנס  דחה את התביעה ב-21 באוקטובר 2014, וקבע כי פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין בייקר נגד נלסון  בשנת 1972 מונעת ממנו לשקול את טיעוני התובעים. פרז-ג'ימנס הגיע למסקנה כי "ההגדרה של פוארטו ריקו לנישואים אינה מתנגשת עם החוקה האמריקאית". התובעים ערערו על ההחלטה לבית המשפט המחוזי הראשון לערעורים . ב-20 במרץ 2015, מזכיר שר המשפטים של פוארטו ריקו, סזאר מירנדה , והמושל אלחנדרו גרסיה פדילה , הצהירו שהחוק של פוארטו ריקו האוסר על רישום והכרה בנישואים חד-מיניים "אינו בר הגנה מבחינה משפטית", וביקשו מבית המשפט לערעורים לבטל את הפניית התיק לבית המשפט המחוזי.
ב-14 באפריל 2015, בית המשפט הראשון לערעורים השעה את ההליכים עד לפסיקה של בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיקים דומים שהוגשו עבור הכשרת נישואים חד-מיניים.
החלטת בית המשפט העליון
לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בפסק הדין אוברגפל נגד הודג'ס ב-26 ביוני 2015, שהאיסור על נישואים חד-מיניים ברמה הפדרלית במדינה איננו חוקתי ובכך, קבע כי לזוגות חד-מיניים ישנה זכות חוקתית להינשא תחת התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, מושל פוארטו ריקו אלחנדרו גרסיה פאדייה חתם על צו ביצוע המחייב סוכנויות ממשלתיות לציית לפסיקה תוך 15 ימים, בעוד כל התובעים שהצטרפו לתביעה של הזוג קונדה-וידאל ביקשו מבית המשפט המחוזי הראשון לערעורים לבטל את הפניית התיק לבית המשפט המחוזי. זוגות חד-מיניים פוארטו ריקנים החלו להגיש בקשה לרישום נישואיהם לראשונה ב-13 ביולי 2015.
בעוד שנישואים חד מיניים הפכו לחוקיים בפוארטו ריקו דה פקטו, חוקי האי עדיין לא שונו כדי לשקף את ההכרה דה יורה. ביוני 2018, הונחה באספה המחוקקת הצעת חוק שמסירה את ההגדרה של נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בלבד בחוק הפוארטו ריקני שאומצה ב-1999 והוחלפה במקום זאת בהגדרת נישואים כנייטרליים מבחינה מגדרית. הצעת החוק העלתה בנוסף את חוק הנישואים מ-14 ל-18 עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
הטבות שותף מקומי
ב-2013, מושל פוארטו ריקו אלחנדרו גרסיה פאדייה חתם על צו שמרחיב את כיסוי ביטוח הבריאות לזוגות חד-מיניים בשותפות מקומית של עובדים ברשות המבצעת של פוארטו ריקו.
אלימות במשפחה
בשנת 2013, הנציגים לואיס וגה ראמוס, קרלוס ורגס פרר וחוסה באז ריברה הציעו את הצעת החוק 488 להרחבת ההגנה על אלימות במשפחה לכל משקי הבית, ללא קשר לנטייה מינית וזהות מגדרית. בית הנבחרים (הבית התחתון) העביר את החקיקה ב-24 במאי. המושל גרסיה פאדייה חתם על ההצעה כחוק ב-29 במאי.
הורות ואימוץ
בעקבות פסיקת בית המשפט העליון בארצות הברית בתיק אוברגפל נגד הודג'ס, מחלקת המשפחה של פוארטו ריקו הורתה לעובדי הסוכנות להתחשב רק ב-"טובת הילד ללא משוא פנים" באימוצים עתידיים ובשיבת ילדי אומנה. משפחות בראשות זוגות חד-מיניים החלו להיות זכאיות להגיש בקשה להטבות כמו אלו המוצעות למשפחות בראשות זוגות הטרוסקסואלים. מדיניות זו הוכרזה ב-13 ביולי 2015. צו האימוץ המוצלח הראשון של זוג חד-מיני בפוארטו ריקו אושר על ידי בית משפט מקומי ב-10 בדצמבר 2015.
לפני הנחיה זו, אימוץ משותף על ידי זוגות חד מיניים או אימוץ ילדים חורגים על ידי שותפים חד-מיניים נאסרו על פי החוק הפוארטו ריקני בעוד בפברואר 2013, בית המשפט העליון של פוארטו ריקו, בהחלטה של 4–5, אישר את הנהוג שאסר על אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים בפוארטו ריקו בעודו קבע כי חוקת פוארטו ריקו "אינה אוסרת אפליה על רקע נטייה מינית" וקיבל את הטיעונים שהוצגו על ידי האספה המחוקקת לפיהם "המשפחה המסורתית, המורכבת מאב, אם וילדיהם, מגנים בצורה הטובה ביותר על הרווחה של קטינים".
בינואר 2018, המושל ריקרדו רוסליו חתם על הצעת חוק שקבעה את תוכן חוקי האימוץ של פוארטו ריקו בקנה אחד עם פסק הדין אוברגפל נגד הודג'ס. החוק החל לאפשר במפורש לכלל הזוגות, בני אותו מין או בני המין השני, נשואים או לא נשואים, להגיש בקשה לאימוץ.
הגנה מפני אפליה
הצעת החוק נגד אפליה (באנגלית: House Bill 1725) הוגשה ב-21 במאי 2009 לבית הנבחרים של פוארטו ריקו, ואושרה בהצבעת רוב של 43 בעד מול 6 נגד ב-11 בנובמבר 2009. הצעת החוק הייתה משנה את חוקי זכויות האזרח הקיימים באי כדי לאסור אפליה על בסיס נטייה מינית בתחומי תעסוקה, תחבורה ציבורית ומתקנים ציבוריים, עסקאות ודיור. הצעת החוק הועברה לסנאט של פוארטו ריקו ונדונה לראשונה ב-18 בדצמבר 2009. ועדות הסנאט לענייני עבודה ומשאבי אנוש ולעניינים אזרחיים בחנו שתיהן את ההצעה. עם זאת, נשיא הסנאט, תומאס ריברה שץ, מתנגד חריף לחקיקה ולזכויות להט"ב בכלל, הצהיר בתחילת אפריל 2010 כי החקיקה לא תאושר על ידי הסנאט. לאחר מכן הסנאט לא ערך דיונים ולא נקט בפעולה להעברת ההצעה. במקביל, המושל לואיס פורטוניו ציין שכל חוק נגד אפליה "צריך לקבוע פטורים לארגונים המתנגדים להומוסקסואליות על רקע אמונה דתית". בשנת 2013, הסנאטור רמון לואיס ניבס הציג את הצעת החוק 238 בסנאט כדי לאסור אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית. ההצעה נתמכה על ידי 14 סנאטורים, מה שהבטיח את העברתה. הסנאט אישר את החקיקה עם רוב של 15 בעד ו-11 נגד. עד שעברה בבית הנבחרים בהצבעה של 29 מול 22 ב-24 במאי, היא שונתה כך שתחול רק על אפליה בתעסוקה. לאחר העברתה באופן סופי על ידי הסנאט, המושל גרסיה פאדייה חתם על ההצעה כחוק ב-29 במאי.
חוק פשעי שנאה
בשנת 2020 שינתה פוארטו ריקו את סעיפי חוק איסור פשעי השנאה שלה כך שיכללו נטייה מינית וזהות מגדרית כעילות מוגנות. פוארטו ריקו מכוסה גם על ידי החוק הפדרלי של ארצות הברית, חוק מתיו שפרד וג'יימס בירד ג'וניור למניעת פשעי שנאה, שכולל נטייה מינית או זהות מגדרית כעילות מוגנות מאז 2009. 2020 הייתה השנה הראשונה שמישהו בפוארטו ריקו הורשע על רקע הסעיפים. שון דיאז דה לאון וחואן פאגן בונילה הואשמו על פי החוק לאחר הודאתו של בונילה, שבה הצהיר שהוא ודה לאון רצחו שתי נשים טרנסג'נדריות על רקע זהותן המגדרית ב-22 באפריל 2020.
זהות מגדרית
באפריל 2017, ארגון זכויות הלהט"ב האמריקאי "Lambda Legal" הגיש תביעה פדרלית בשמם של ארבעה טרנסג'נדרים פוארטו ריקנים, וקרא לשינוי תוכן החוק. בתביעה, טענו העותרים שמניעת היכולת של טרנסג'נדרים פוארטו ריקנים לקבל תעודות לידה מדויקות מפרה את סעיפי ההגנה השווה וההליך ההוגן של החוקה האמריקאית באומרם: "פוארטו ריקו אוסרת באופן מוחלט על שינויים בסמן המגדר בתעודות הלידה, אפילו עבור אלו שתעודת הלידה שלהם אינה תואמת את מי שהם. למדיניות זו אין הצדקה רציונלית בחוק או בנוהג. למעשה, פקידי ממשל בפוארטו ריקו יודעים זאת, מכיוון שהם, כראוי, מאפשרים לטרנסג'נדרים לתקן את סמן המגדר ברישיונות הנהיגה שלהם. מדיניות תעודת הלידה של פוארטו ריקו עומדת בסתירה למדיניות הממשל הפדרלי, 46 מתוך 50 מדינות בארצות הברית, וושינגטון די.סי. (מחוז קולומביה) ועם ההיגיון הפשוט". בתחילת אפריל 2018, שופט פדרלי ביטל את החוק וקבע שאיננו חוקתי. פעילי זכויות להט"ב פוארטו ריקנים חגגו את פסיקת השופט בעוד "Lambda Legal" הצהיר על הפסיקה כ-"ניצחון אדיר לטרנסג'נדרים שנולדו בפוארטו ריקו". זמן קצר לאחר מכן, הודיע דובר ממשלת פוארטו ריקו כי הממשלה לא תערער על פסק הדין.
הכרזת מצב חירום 2021
בינואר 2021 דווח כי מושל פוארטו ריקו פדרו פיירלואיסי הכריז על מצב חירום באופן מיידי, עקב מקרי רציחות מתמשכים, תקיפות ומקרי אונס נגד טרנסג'נדרים באי.
שירות צבאי
ההגנה הצבאית על פוארטו ריקו היא באחריות צבא ארצות הברית, בהתאם לחוזה פריז (1898) שבמסגרתו ויתרה האימפריה הספרדית על פוארטו ריקו בין קולוניות נוספות בשליטתה עבור מסירתן לארצות הברית עבור חתימת הסכם שלום וסיום מלחמת ארצות הברית–ספרד. לצבא האמריקני הייתה בעבר מדיניות "אל תשאל, אל תספר" לגבי שירות גלוי של חיילות לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים בצבא, וככל הנראה המדיניות חלה גם על המשמר הלאומי של האי. המדיניות נועדה למנוע חשיפת נטייה מינית של חיילים על ידי הצבא. על פי מדיניות זו, נאסר על כל אדם הומוסקסואל או ביסקסואל לדבר במהלך שירותו בכוחות הביטחון על מערכות יחסים הומוסקסואליות שהוא מנהל, לרבות נישואים או הורות. מנגד, כל עוד החייל מסתיר את נטיותיו המיניות, מפקדיו אינם רשאים לשאול ולחקור אותו בנושא. המדיניות קבעה כי אם נודע שחייל הוא הומוסקסואל או שחיילת היא לסבית, יש להדיחם באופן מיידי מהצבא, ללא אפשרות לערעור. המדיניות בוטלה בשנת 2010 וביטולה נכנס לתוקף ב-2011.
טרנסג'נדרים החלו להיות רשאים לשרת לראשונה בצבא ארצות הברית מיוני 2016 עד ינואר 2018 ללא הגבלות, מינואר 2018 עד אפריל 2019 בתנאי שהיו יציבים למשך 18 חודשים במגדר שהוקצה להם, ונאסרו לחלוטין מאפריל 2019 עד ינואר 2021 לו היו עוברים שינוי מגדר או אם היו בעלי היסטוריה של דיספוריה מגדרית. בינואר 2021 בוטל האיסור.
טיפולי המרה
במשך השנים, נודעו מספר מקרים של קורבנות אשר עברו "טיפולי המרה" במטרה לשנות את נטייתם המינית ההומוסקסואלית להטרוסקסואלית בפוארטו ריקו בהם בין השנים 2007–2008 נודע אירוע של הומוסקסואל צעיר שחושמל בנזעי חשמל פעמים רבות כחלק מ-"טיפול עבור ריפוי ההומוסקסואליות שלו". לבסוף הנער קיבל צו הרחקה מהוריו, שהכריחו אותו לעבור את התרגול הפסאודו-מדעי.
הצעת חוק לאיסור השימוש בטכניקות הפסאודו-מדעיות בקטינים (באנגלית: Senate Bill 1000) הוגשה לסנאט הפוארטו ריקני ב-17 במאי 2018, ביום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה. הסנאט אישר את הצעת החוק ברוב של 20 בעד מול 7 נגד כאשר 2 נמנעו בהצבעתם ב-7 במרץ 2019. ב-18 במרץ 2019, בית הנבחרים של פוארטו ריקו חסם גישה להצבעה על הצעת החוק, בכך שסירב להצביע עליה או לקיים דיונים פומביים על תוכנה. באותה תקופה, יו"ר בית הנבחרים גבריאל רודריגז אגילו הצהיר בראיון כי "ישנן מעט עדויות לכך שהנוהג נהוג באופן נרחב בפוארטו ריקו". מאוחר יותר באותו יום הצהיר מושל פוארטו ריקו ריקרדו רוסליו כי יוציא צו ביצוע לאיסור על טיפולי המרה בקטינים באי. הצו הוצא ב-27 במרץ, שנכנס לתוקף באופן מיידי. סוכנויות טריטוריאליות קיבלו לאחר מכן זמן של 90 יום לפרסום הצו החדש.
בשנת 2021 הוגשה הצעת חוק נוספת בסנאט לאיסור טיפולי המרה בוועדה לתמריצים קהילתיים ובריאות הנפש. הצעת חוק דומה הוגשה גם בבית הנבחרים והועברה לוועדות שונות.
תרומת דם
כחלק מהיותה מדינת חסות של ארצות הברית, מדיניות תרומות הדם של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) חלה גם על שטחה של פוארטו ריקו. מאז 2020, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) רשאים לתרום דם לאחר תקופת דחייה של 3 חודשים. מדיניות זו החליפה תקופת דחייה של שנה קודמת שאושרה על ידי המנהל ב-21 בדצמבר 2015, שהחליפה את האיסור ללא הגבלת הזמן הקודם על תרומות דם מאת "MSM" מאז 1983.
תנאי מחיה
ישנן שני ערים גדולות בפוארטו ריקו שמציינות מצעדי גאווה בשטחן באופן שנתי. הראשון החל ביוני 1991 בבירה סן חואן ומאוחר יותר בשנת 2003 ברחבי העיר המערבית קאבו רוג'ו. מצעד קאבו רוג'ו הפך עם השנים לפופולרי בקרב התושבים ונראתה עלייה בנוכחות מפגיניו בשנים האחרונות. מסלול מצעד סן חואן עובר לאורך שדרת אשפורד באזור קונדדו (רובע תיירותי מפורסם), בעוד מצעד קאבו רוג'ו מתרחש באזור בוקרון בדרום-מערב פוארטו ריקו.
פוליטיקה
פוליטיקאים מהמפלגה הדמוקרטית הפופולרית והמפלגה הפרוגרסיבית החדשה, שהן שתי המפלגות הפוליטיות העיקריות של האי, כללו תומכים ומתנגדים לחקיקת זכויות להט"ב כאחד במשך השנים. מדיניות זו נראתה בהצבעת בית הנבחרים ב-11 בנובמבר 2009 שאישרה את הצעת החוק 1725 שקראה לאיסור אפליה על רקע נטייה מינית בתחומי תעסוקה, תחבורה ציבורית ומתקנים ציבוריים, עסקאות ודיור. הצעת החוק עברה בהצבעת רוב של 43 תומכים מול 6 מתנגדים בעוד 6 הנציגים שהצביעו נגד הצעת החוק התחלקו שווה בשווה בין המפלגות. תחת כהונתו של ריקרדו רוסליו, מושל פוארטו ריקו, הואר לראשונה בכל הזמנים משכן המושל בצבעי דגל הגאווה בשנת 2019 לתמיכה בחקיקת זכויות להט"ב.
מפלגת העצמאות הפוארטוריקנית ידועה כתומכת גדולה בחקיקת זכויות להט"ב. מפלגות שמאל קטנות אחרות התומכות בעצמאות פוארטו ריקו מארצות הברית גם כן ידועות בתמיכתן בחקיקת זכויות להט"ב. עם זאת, לאורך השנים לא הציעו חקיקות משמעותיות כלשהן עבור שיפור מעמד זכויות הלהט"ב באי. בבחירות הכלליות בפוארטו ריקו ב-2012, כל המפלגות שנוסדו לאחרונה – תנועת איגוד הריבונות , פוארטו ריקנים למען פוארטו ריקו והפועלים  – תמכו בחקיקת נישואים חד-מיניים והכללת העילות נטייה מינית וזהות מגדרית בסעיפי חוקים שאוסרים על אפליה. ב-6 בנובמבר 2012, מועמד המפלגה הדמוקרטית הפופולרית פדרו פיטרס מלדונדו הפך לפוליטיקאי ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לתפקיד ציבורי בתולדות האי, כאשר זכה במושב במועצת הבירה סן חואן באותה שנה. ב-24 בספטמבר 2020, חורחה עמנואל באז פאגן הפך לחבר ההומוסקסואל הגלוי הראשון בבית הנבחרים של פוארטו ריקו בתולדות האי.
מיכאל פסלוס
מיכאל פסלוס (ביוונית: Μιχαὴλ Ψελλός, 1018–1078) היה הוגה דעות בתקופה הביזנטית התיכונה. הוא כתב את הספר "הכרונוגרפיה", מכתבים, שירה והסכמים. הוא חלש על כל תחומי המדע של התקופה. ישנו תיעוד של 1,176 כתבים של פסלוס, וכ-1,790 כתבים מימי הביניים והעת החדשה המוקדמת המזכירים אותו. ספרו, "כרונוגרפיה", תורגם ל-13 שפות, לרבות עברית. פסלוס העלה מחדש דיונים עם הפילוסופים היווניים, כגון אריסטו ואפלטון בשאלות כמו טיב האדם ומשמעות החלומות.
רקע
המאה ה-11 באימפריה הביזנטית נחשבת לתקופה של שינוי, התפתחות כלכלית, התפתחות חברתית ופריחה תרבותית. על אף החילוף המהיר של הקיסרים באותה התקופה, פסלוס הצליח להתברג למשרות בכירות ולכתוב מספר רב של כתבים ששינו את צורת וסגנון הכתיבה באימפריה. באותה העת, העיר קונסטנטינופול עצמה הייתה במגמת גדילה וחזרה להיות מרכז כוח וכלכלה באגן הים התיכון.
ביוגרפיה
פסלוס נולד ב-1018 בשם "קונסטנטין" למשפחה מקונסטנטינופול (כיום איסטנבול) ממעמד הביניים. הוא נולד באחד הפרברים של העיר, ליד המנזר תה-נרסו (כיום ביזית באיסטנבול). בכתביו, פסלוס מספר כיצד משפחתו התנגדה שילמד, פרט לאמו. תחילה התלבטה אמו אם לתמוך בלימודיו או לא, אך לאחר שני חזיונות, אחד של יוחנן כריסוסטומוס והשני של מריה הבתולה, היא השתכנעה להמשיך את לימודיו של פסלוס הצעיר מעבר ללימודי היסוד. הוא למד את המקובל באותה התקופה: כללי הדקדוק, רטוריקה, שירה הומרית ופילוסופיה. פסלוס הצטיין בלימודי הרטוריקה שבאה לעזרתו רבות בתפקידיו לאחר הלימודים. המורה שלו היה יוחנן מאורופוס והוא למד במנזר תה-נרסו הסמוך לביתו.
לאחר לימודיו החל פסלוס לעבוד במשרות ציבוריות בשירות האימפריה. הוא התקדם בתפקידיו עד שנעשה המזכיר הקיסרי של הקיסר מיכאל הרביעי (1034–1041). בימיו של קונסטנטינוס התשיעי (1042–1055) החל פסלוס גם ללמד תלמידים בעצמו וקיבל את התואר "הפרודרוס של הפילוסופים" (1047), שמשמעותו היא המורה הבכיר. בין היתר הציע קונסטנטינוס לפסלוס תפקיד מנהלי בכיר שנקרא "פרוטסקרטיס", אך פסלוס סירב. הוא קיבל את התואר "בסטארקס", שנחשב לתואר השביעי בחשיבותו באימפריה, מתוך עשרים ושניים תארים. רבים מכתביו מתוארכים לתקופה זו, שבה השקיע את מרב זמנו ללימוד תלמידים וכתיבת הרצאות ונאומים עבור הקיסר. אחד הכתבים המשמעותיים מתקופה זו הוא שירת הלוויה לפילגש של הקיסר קונסטנטינוס התשיעי, מריה סקלראינה, משנת 1045.
בתקופה זו יצר פסלוס קשרים רבים בתוך השלטון האימפריאלי. מחד היו קולגות רבות שעבדו איתו, ומאידך כמה מתלמידיו החלו להתברג למשרות מפתח באימפריה. פסלוס התעשר רבות בתקופה זו, לרבות מספר מנזרים שהועברו לבעלותו על ידי הקיסר. פסלוס מתאר כיצד התפרסם כמורה, אשר תלמידים פונים אליו "מהמערב ומהמזרח הערבי: קלטים, ערבים, מצרים ובבלים". הוא לימד את כל התחומים שהיו נהוגים בתקופה, ובאופן הדרגתי הרחיב את חומר הלימוד לכתבים נוספים, והערות ופרשנויות נוספות. שניים מתלמידיו עלו לגדולה. האחד היה מיכאל קרולריוס, שמונה ל ב-1043, והשני היה יוחנן דוקס, שמונה על ידי אחיו, הקיסר קונסטנטינוס העשירי, ל"קיסר" , התפקיד השני בכוחו באימפריה. יוחנן דוקס נשאר בעמדת מפתח עד לשנת 1080.
בשנות החמישים של המאה ה-11 החל פסלוס לאבד ממעמדו בחצר הקיסרית. תחילה, ב-1052, איבד פסלוס את בתו וכתב לה הספד מרגש. ב-1053 הוא ניסה ללא הצלחה לחתן את בתו המאומצת, איופמיה. ב-1054 כתב חיבור דומה לזכר אמו. הכנסייה החלה לצנזר חלק מכתביו, דבר שהוביל אותו לפרוש מחיי החצר ב-1054 ולשנות את שמו ל"מיכאל". ב-1055 עבר פסלוס למנזר בהר אולימפוס בביתיניה עד לעלייתה של תאודורה בסוף אותה השנה. גם לאחר חזרתו לחצר הקיסרית נהג פסלוס לשמור על מנהגיו הנזיריים.
תאודורה שלטה רק מ-1055 ועד 1056. בשנת 1057, תחת שלטונו של מיכאל השישי קיבל פסלוס תפקיד בכיר במשא ומתן עם המורדים בהנהגתו של איסאאקיוס הראשון קומננוס. מיכאל השישי העניק לפסלוס מחדש את התואר "פרואדרוס", ושינה את התואר הקודם שקיבל ל"היפאטוס של הפילוסופים" (ὕπατος τῶν φιλοσόφων). בתקופה זו השיג פסלוס כמה תלמידים משמעותיים, ביניהם מי שעתיד להיות הקיסר, מיכאל השביעי דוקס, בנו של קונסטנטינוס העשירי. פסלוס נשאר בחצר הקיסרית גם תחת שלטונם של קונסטנטינוס העשירי (1059–1067), רומנוס הרביעי (1067–1071), מיכאל השביעי (1071–1078) ומת ב-1078, בתחילת כהונתו של ניקפורוס השלישי בוטניאטס (1078–1081). פסלוס המשיך לקבל תארים גבוהים יותר ויותר לאורך שירותו בחצר. ככל הנראה, בסמיכות למותו, הוא קיבל את התואר "נובליסמוס". בתקופת מיכאל השביעי הפך פסלוס לפעיל מאוד בחצר. הוא כתב כמה כתבים עבור מיכאל השביעי, המשיך לכתוב את ה"כרונוגרפיה", ספרו המפורסם ביותר, וכמה נאומים לחבריו ששימשו גם הם בתפקידים בכירים.