cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
CEST
שמות
שמות נוספים שהוחלו על שעון הקיץ של מרכז אירופה הם שעון-קיץ מרכז אירופה (MEST), שעון הקיץ של מרכז אירופה (CEDT), ו-Bravo Time (האות השנייה של האלפבית הפונטי של נאט"ו).
פרקי זמן
מאז 1996, שעון הקיץ האירופי נשמר בין 01:00 UTC (02:00 של CET ו-03:00 של CEST) ביום ראשון האחרון של מרץ, לבין 01:00 UTC ביום ראשון האחרון של אוקטובר; בעבר הכללים לא היו אחידים בכל האיחוד האירופי.
היו הצעות לנטוש את שעון הקיץ באירופה משנת 2021, על ידי העלאת שעון החורף בשעה ושמירה על הזמן הזה לאורך כל השנה.
מדינות שמשתמשות ב־CEST
המדינות הבאות מחילות את שעון הקיץ של מרכז אירופה כיום:
המדינות הבאות החילו את שעון הקיץ של מרכז אירופה בעבר:
פעמה
פעמה (בלועזית: Beat) הוא מונח מוזיקלי המתאר את יחידת הבסיס של הזמן ברוב סוגי המוזיקה והריקוד הקיימים. הפעמות הן הבסיס לקצב, ולרוב ההיבטים הקצביים של מוזיקה וריקוד. הפעמות הן מעין נקודות על ציר הזמן, הנמצאות במרחקי-זמן קבועים זו מזו (למשל חצי שנייה), בדומה לשנתות בסרגל. כל פעמה כוללת נקודה אחת שכזו, וכן את משך הזמן בינה לבין הפעמה הבאה.
במוזיקה ובריקוד קצבי, הפעמות נמשכות (נשמעות, נראות או מדומיינות) כל הזמן ברקע, והאירועים (צלילים, שקט, תנועות) מתחילים, נמשכים ונפסקים על גבי הרקע הזה ובהתאם לו. לכן ניתן לומר שהפעמות הן השלד הקצבי של המוזיקה ושל הריקוד. פעמה יכולה להיות מסומנת באמצעות אירוע קולי/ויזואלי כלשהו (התחלת/הפסקת צליל או תנועה) בדיוק בנקודת הזמן שלה ("על הפעמה"). אין צורך לסמן את כל הפעמות, כיוון שהמוח שואף להשלים את הפעמות החסרות כדי למצוא דפוס במוזיקה או בריקוד. אך כאשר מעט מדי פעמות מסומנות, המוח לא מצליח לאתר דפוס קבוע, והמוזיקה או הריקוד מאבדים את תחושת הקצב, ומקבלים תחושת זמן מעורפלת ו"מרחפת". ניתן לסמן את הפעמות גם באמצעות המכשיר מטרונום, שנועד למטרה זו.
משך הזמן הקבוע בין הפעמות נקרא מִפְעָם (טֶמְפּוֹ), והוא התורם החשוב ביותר לקביעת המהירות בה מתבצע הקטע המוזיקלי או הריקוד. מכיוון שהפעמות מהוות את השלד הקצבי של היצירה, כאשר מותחים או מצמצמים אותו (על ידי שינוי משך הזמן הקבוע בין הפעמות), נמתחת או מתקצרת יחד איתו היצירה כולה. יחידת המידה למפעם היא "פעמות לדקה", ומשמעותה היא שככל שהמפעם גבוה יותר, יהיו יותר פעמות בדקה אחת. כך למשל, במפעם של 60 (פעמות לדקה) נשמע פעמה אחת כל שנייה בדיוק; ובמפעם של 120 נשמע שתי פעמות כל שנייה, כלומר פעמה אחת כל חצי שנייה.
רוב סוגי המוזיקה והריקודים הקיימים מאופיינים קצבית על ידי רצף חוזר וקבוע של פעמות, המכיל פעמות מודגשות ולא מודגשות (נקראות גם חזקות וחלשות), המופיעות בסדר קבוע וחוזר, למשל: פעמה מודגשת, שתי פעמות לא מודגשות, וחוזר חלילה. סדר או דפוס קצבי זה יוצר את המשקל. כל חוליה בסיסית ברצף החוזר הזה נקראת תיבה. לרוב, הפעמה הראשונה בכל תיבה היא פעמה מודגשת, ולעיתים קרובות היא מסומנת בהתאם, באופן ברור יותר מהפעמות האחרות בתיבה. כאשר הפעמה הראשונה אינה מודגשת, נוצרת סינקופה.
בגלל ההיררכיה בין הפעמות, נוצר מצב בו אירוע מוזיקלי יחיד (צליל/תנועה/הפסקה) יכול להתרחש בשלושה סוגי עיתויים: על פעמה דגושה, על פעמה חלשה, והיכן-שהוא בין פעמות ("אוף-ביט"). לכל עיתוי כזה יש משמעות מוזיקלית שונה. למשל, כאשר צליל או רצף של צלילים מופיע לפני פעמה דגושה, נוצרת הרגשה של הקדמה וציפייה לפעמה הדגושה, ותופעה זו נקראת "קָדְמָה". כאשר צליל או רצף של צלילים מופיע בין פעמות, נוצרת הרגשה של ציפייה לפעמה דגושה, ואפקט זה משמש ליצירת תחושת התקדמות ותנועה במוזיקה.
דאלאס (דקוטה הדרומית)
דאלאס היא עיירה במחוז גרגורי בדקוטה הדרומית שבארצות הברית. אוכלוסיית העיירה מונה 120 נפשות על פי המפקד הכללי בארצות הברית משנת 2010. שטחה של העיירה 1.3 קילומטרים רבועים. דרך מספר 18 מקשרת אותה לערים אחרות בדקוטה הדרומית. העיר קרויה על שם דאלאס שבטקסס.
דאלאס התפרסמה בשל התמונה המפורסמת של ציוד חקלאי הקבור בחול מתקופת השפל הגדול. בשנים 1930 עד 1936 פקדו את המישורים הגדולים סדרות של סופות חול, שנקראו קערת האבק, שגרמו לאסונות חקלאיים, אקולוגיים ואקונומיים נרחבים. התופעה נוצרה בעקבות מזג אוויר יבש במיוחד ועיבוד של עשרות שנים את האדמה באותם גידולים. חריש עמוק של האדמה הבתולית של המישורים הגדולים חיסל את העשב הטבעי שהגן על המישורים מפני בלייה. הרוחות סחפו את החול ממקום למקום, והוא הגיע עד האוקיינוס האטלנטי ובסך הכל ניזוק שטח של כ-400,000 קמ"ר. התמונה שצולמה בדאלאס ב-13 במאי 1936 המחישה את גורלם המר של תושבי האזור שנפגעו. לא נותרו להם אדמות לעיבוד, כל היבולים נקברו ולא נותר להם מה לאכול. גם הציוד החקלאי אבד. על התקופה כתב הסופר ג'ון סטיינבק את ספרו זוכה פרס פוליצר, ענבי זעם.
סנטה קרוס דה מומפוס
היסטוריה
העיר הוקמה, ככל הנראה, ב-1540 על ידי חואן דה סנטה קרוס, מושל קרטחנה, שנים אחדות לאחר הקמתן של קרטחנה וסנטה פה דה בוגוטה. ההיסטוריה של העיר הושפעה במידה רבה מהכיבוש הספרדי של האזור, ומהפעילות המסחרית שהייתה בשיאה בין המאה ה-17 למאה ה-19.
העיר נבנתה לאורך שתי גדותיו של נהר מגדלנה, וכדי להגן עליה מהצפה במקרה של שיטפון, נבנו שתי חומות לאורך הגדות. בעיר נבנו שלוש כיכרות בקו ישר, ששימשו כמקום מושבם של בנייני הממשל המקומי. בשל כך נבדלה מומפוס מערים אחרות, בהן הייתה כיכר אחת בלבד. לכל אחת מהכיכרות הייתה כנסייה משלה. העיר נבנתה בצומת דרכי מסחר חשובות, ולאורך הנהר ששימש כעורק הסחר של קרטרחנה. פריחתה הראשונית של מומפוס החלה עם הגעתם של המתיישבים הראשונים בתקופה הקולוניאליסטית, שהועסקו בדרך כלל מטעם המשטר הקולוניאלי. המתיישבים קיבלו מהשלטונות חלקות אדמה, וזכו להיתר לקחת לעצמם עבדים כחלק ממערכת האנקומיאנדה. הם גזלו מהאינדיאנים את אדמותיהם, והיגלו אותם לשמורות קטנות.
למרות זאת, העיר התפתחה באיטיות רבה בשל חוסר היכולת לבסס מעמד סוציו-כלכלי יציב, וזאת בשל התנאים האקלימיים והגאוגרפיים הקשים ששררו באזור. מיקומה הגאוגרפי של מומפוס כעיירת נהר משך אליה אנשים רבים שעסקו בהברחה כדרך חיים. השגשוג הכלכלי שהתרחש בתקופה הקולוניאלית נבע מנוכחותה של קבוצת שליטים קטנה, שהשיגה את עושרה באמצעות חוואות ומסחר ו"הניעה" את המערכת הכלכלית המקומית. פקידי הממשל הללו הגיעו למומפוס מקרטחנה, הביאו עמם בעלי מלאכה שונים, וסייעו לביסוסה הכלכלי של העיר. המעמד השליט בעיר הורכב גם מאנשי כמורה וחברי מסדרים דתיים. בתוך שנים אחדות המבנים הבולטים בעיר היו הכנסיות של האוגוסטינים, הדומיניקנים, הפרנציסקנים והישועים.
ההתפתחות האיטית של מומפוס במהלך התקופה הקולוניאלית התבטאה במתאר העירוני שלה. לאורך המאה ה-17 החל העיר להתפתח מגדות הנהר אל העורף החקלאי, ונסללו בה בתים שהצטיינו בחזיתות מעוצבות. ההתפתחות של העיר נקבעה על ידי מבנה הרחובות, שנקראו על שם התפקיד אותו מילאו (לדוגמה, הרחוב הראשי נקרא "קאייה ראל דל מדיו" "Calle Real del Medio" - הרחוב המלכותי המרכזי). השיטפונות שהתחוללו בתקופה זו הגבילו במידת מה את התפתחותה של העיר, אך במאה ה-18 היו כבר ניצבו שש מאות בתים וחנויות. המבנים, עשויים מאבן כוסו בגגות רעפים המתנשאים לגובה של עד שתי קומות, והוקפו בגני נוי. בסך הכל היו בעיר כ-1,800 מבנים מכל הסוגים.
מצבה של העיר החל להתדרדר בעקבות המלחמות שפקדו את האזור במאה ה-19, כאשר בני מעמד החברתי הגבוה מתו או נאלצו לצאת לגלות. תעשיית החקלאות ספגה נזקים כבדים כתוצאה מהמלחמות ופעולות האיבה. העיר איבדה את חשיבותה הכלכלית, והמצב התדרדר עוד יותר כאשר חל שינוי בנתיב זרימתו של נהר מגדלנה. כתוצאה מכך ננטש חלקה של העיר שהיה סמוך לנהר והיא איבדה את חשיבותה כעיר נמל. הקיפאון הכלכלי שהשתלט על העיר היה כמעט מוחלט, והוא נמשך עד לשלהי המאה ה-20, מועד בו החלה להתפתח תעשיית התיירות. מעמדה של העיר זכה לחיזוק נוסף עם הכרזת המרכז ההיסטורי שלה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1995.
מראה העיר
רחוב אלבאראדה (Albarrada - "מזח") הגובל בנהר קרוי על שם המזחים הללו, והוא מחבר בין שלוש הכיכרות העירוניות: לה קונספסיון (Iglesia de la Concepción), פרנסיסקו הקדוש (Iglesia de San Francisco) וברברה הקדושה (Iglesia de Santa Bárbara). בכל את מהכיכרות יש כנסייה שנבנתה בשנות קיומה הראשונות של העיר כמבצר. הכנסייה בלה קונספסיון היא הקתדרלה של העיר. מבני הנמל והבתים הפרטיים של חלק מבני המעמד הגבוה נבנו גם הם סביב הכיכרות, והחל מהמאה ה-17 נפתחו חנויות קטנות בקומת הקרקע של בתים אלה.
קאייה דל מדיו הייתה הדרך הראשית של העיר, ובה שכנו רוב בתי המידות. בחלק הצפוני של הרחוב נמצאים כנסיית ובית החולים של סן חואן דה דיוס, שנבנו ב-1555 בקירוב, ובחלק הדרומי כנסיית ומנזר סן אגוסטין. בין שני המבנים הללו הוקמו מספר בתי מגורים, אך לאור הגידול בצפיפות האוכלוסין של העיר, הוחלט לסלול רחוב ראשי נוסף ושנקרא אטראס (Atras - "אחורי"). הבניינים שהוקמו ברחוב אטראס היו קטנים יותר מאלו של דל מדיו. הלבנים בבניינים הללו מולאו בשיטת טיוח סבכה, ומסביב לקירות היה ציפוי של עץ.
בנוסף לרחובות הראשיים של העיר נסללו בה מספר רחובות משניים, ורחוב מספר 18 חוצה אותה לשני חלקים. ברחוב זה ישנם מספר אזורים ציבוריים, בהם כיכרות לה קונספסיון ואל טאמארינדו, מבני ציבור כמו כנסיית סנטו דומינגו ובית הקברות העירוני. כיכרות אחדות ברחוב זה, ובהן סן קרלוס ולה אדואנה, התפתחו בשטחים שנותרו פנויים מבנייה.
המבנה המרחבי של הכנסיות במומפוס איננו מורכב. הקירות החיצוניים נבנו מלבנים ופנים הכנסיות היה מחולק לשלוש ספינות באמצעות עמודים או קורות תמיכה. הסגנון האדריכלי היה עיבוד של העולם החדש לשיטות הבנייה שהיו נפוצות באנדלוסיה ובגרנדה החדשה, והתבססו על שימוש בקשתות אבן או בעמודי תמיכה. תקרות העץ היו בסגנון מורי.
בניית בתי החנויות החלה במאה ה-17, בדרך כלל בקבוצות של שלושה או עשרה מבנים. המאפיין החזותי הבולט של החנויות הללו הוא הגג המשותף של חזיתן. רוב החנויות הפכו במשך השנים לבתי מגורים.
אתרי העיר
סנטה קרוס דה מומפס ידועה בשימור מאפייניה האדריכליים מהתקופה הקולוניאלית, דבר הבא לידי ביטוי בסגנון הספרדי-אינדיאני. המרכז ההיסטורי של העיר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. רוב המבנים הקולוניאליים עדיין משמשים למטרתם המקורית, ובכך מספקים דוגמה לדרך התנהלותה של עיר קולוניאלית ספרדית. בין המאפיינים החזותיים של המבנים השונים בעיר נימנים דלתות הברזל המקושטות והחלונות הפונים אל הרחובות. הכנסיות העיקריות הן סנטה ברברה, סן אגוסטין, סן חואן דה דיוס וכנסיית העיבור ללא חטא.
אליאנץ
אליאנץ (Allianz) הוא תאגיד רב-לאומי ענק, אחד הגדולים בעולם לשירותים פיננסיים ותאגיד הביטוח הגדול באירופה, אשר מטהו במינכן, גרמניה.
עיקר עסקי תאגיד אליאנץ בשרותי ביטוח. עם הכנסות של כ-97.39 מיליארד אירו בשנת 2009, אליאנץ הוא תאגיד הביטוח והשירותים הפיננסיים השני בגודלו בעולם. אגף ההשקעות של אליאנץ, Allianz Global Investors, מדורג בין חמש חברות ניהול ההשקעות הגדולות בעולם, ומנהל נכסים בשווי 970 מיליארד אירו, מתוכם 725 מיליארד אירו הם נכסי צד שלישי.
היסטוריה
תאגיד אליאנץ נוסד בברלין בשנת 1890 והעתיק מטהו למינכן בשנת 1949. עוד בשלהי המאה ה-19 פתח התאגיד סניף בלונדון. עם תום מלחמת העולם השנייה חזר התאגיד לפעילות באופן הדרגתי. בשנות ה-50 נפתח סניף בפריז, ובשנות ה-60 נפתחו משרדים לניהול עסקי החברה באיטליה. בשנות ה-70 החלה החברה לפעול במדינות נוספות: הולנד, ספרד, ברזיל וארצות הברית. בשנות ה-80 רכש התאגיד חברות ביטוח בבריטניה ובאיטליה ובכך חיזק את נוכחותו במדינות אלה. בשנת 1991 רכש התאגיד את חברת הביטוח Fireman's Fund בארצות הברית, ובשנת 1998 את חברת הביטוח הצרפתית Assurances Générales de France. בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 החל התאגיד פועל בצורה נרחבת יותר באסיה ורכש חברות ביטוח בקוריאה הדרומית ובסין. בתחילת המאה ה-21 חיזק התאגיד אף את פעילותו בתחום ניהול השקעות ורכש מספר חברות בתחום זה בקליפורניה.
בשנת 2001 רכש אלינץ את בנק דרזדנר, בנק גרמני גדול. בנק זה נמכר בשנת 2009, ב-5.5 מיליארד אירו, לבנק Commerzbank שהוא הבנק השני בגודלו בגרמניה, ואלינץ ממשיכה להחזיק ב-14% מהון המניות של הבנק המאוחד. על פי הערכות, רכישת בנק דרזדנר הניבה לאלינץ הפסד של כ-30-35 מיליארד אירו, על רקע המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008. איחוד פעילות ניהול ההשקעות של בנק דרזדנר ואליאנץ יצרה את Allianz Global Investors. ב-13 באוקטובר 2006 עבר התאגיד איגוד מחודש תחת חוק החברות של האיחוד האירופי, והוא היום חברה אירופית (SE - Societas Europaea).
נכון לשנת 2010 תאגיד אליאנץ פעיל ביותר מ-70 מדינות בעולם ומעסיק למעלה מ-150,000 עובדים. שלוחותיו השונות של התאגיד מנוהלות ממטה Allianze SE, במינכן. לאליאנץ למעלה מ-60 מיליון לקוחות עם מגוון גדול של שירותים פיננסיים בתחומי ביטוח רכוש ותאונות, ביטוח חיים ובריאות, ניהול השקעות ובנקאות.
תמיכה במפעלי ספורט
אליאנץ תמכה כלכלית בהקמת אצטדיון הכדורגל אליאנץ ארנה במינכן, אשר בנייתו הושלמה בשנת 2005.
מאז שנת 2007 אליאנץ היא התומכת הכלכלית בקבוצת הכדורגל הפולנית גורניק זאבז'ה.
מאז שנת 2000 אליאנץ היא תומכת כלכלית בקבוצת המרוצים ויליאמס F1 בקטגוריה פורמולה 1.
בשנת 2017 נחתם הסכם בין אליאנץ לקבוצת הכדורגל יובנטוס, אשר רכשה את זכויות השם של האצטדיון של המועדון ל-5 עונות תמורת 75 מיליון יורו. ב-1 ביולי 2017 שונה שם האצטדיון באופן רשמי ל"אצטדיון אליאנץ".
שורש (של פונקציה)
שורש של פונקציה הוא איבר בתחום של פונקציה שעבורו ערך הפונקציה הוא 0. שורשים של פונקציה נקראים גם אפסים של הפונקציה או פתרונות של הפונקציה.
למשל עבור הפונקציה הצבת x = \pi תחזיר f(x)=0, ולכן x = \pi הוא שורש של הפונקציה.
כפועל יוצא מההגדרה, שורש של פונקציה הוא ה-x שעבורו נחתך גרף הפונקציה עם ציר ה-x. כך למשל נקודות החיתוך של הפונקציה עם ציר ה-x הן כששיעורי ה-x הם 2 ו-2-.
בעיית מציאת השורשים של פונקציות באופן נומרי היא כר פורה למחקר מתמטי. שיטות בסיסיות בענף כוללות את שיטת החצייה ושיטת ניוטון-רפסון, שהיא שיטה איטרטיבית למציאת שורשים בעזרת נגזרות.
שורש של פולינום
עבור משוואה ממעלה ראשונה, ax+b = 0. הפתרון הוא הנקודה x=-b/a.
עבור משוואה ממעלה שנייה,, הפתרון הוא.
קיימות נוסחאות גם למשוואות ממעלה שלישית ורביעית. אולם, אווריסט גלואה הוכיח כי אין פתרון באמצעות רדיקלים למשוואה ממעלה חמישית ומעלה.
המשפט הקטן של בזו קובע כי a הוא שורש של פולינום P(x), אם ורק אם הפולינום ‎(x-a) מחלק את P(x). החזקה המקסימלית שבה מחלק x-a את הפולינום נקראת הריבוי (האלגברי) של השורש.
המשפט היסודי של האלגברה קובע ששדה המספרים המרוכבים הוא סגור אלגברית, כלומר שלכל פולינום ממעלה n במקדמים מרוכבים, יש בדיוק n שורשים כולל ריבוי.
דסטין מיליגן
דסטין ואלאס מיליגן (באנגלית: Dustin Wallace Milligan; נולד ב-28 ביולי 1985) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי, ידוע בשל תפקידו בתור אית'ן וורד בסדרת הנוער "90210" (2009-2008), ובזכות תפקידו בתור טד מולינס ובקומדיית המצבים "שיט'ס קריק" (2020-2015).
ביוגרפיה
מיליגן נולד בילונייף, הטריטוריות הצפון-מערביות בקנדה, בנם של בריאן מיליגן ושל ג'ין ואלאס, חברת מועצת העיר ילונייף לשעבר.
קריירה
הוא ידוע מתפקידו כאית'ן וורד בסדרה של CW "90210", הספין-אוף של אופרת הסבון משנות התשעים "בוורלי הילס 90210". הוא עזב את התוכנית בסוף העונה הראשונה.
הוא השתתף בין היתר בסרטים "יעד סופי 3" (2006), "חלקלק" (2006), "אפקט הפרפר 2" (2006), "לך תבין נשים" (2007), "התנפצות" (2007), "השליחים" (2007) ו"תמצית" (2009).
מיליגן כיכב בדרמת המתח קצרת הימים "Runaway" מבית CW שבוטלה באוקטובר 2006 לאחר 9 פרקים בלבד. הוא כיכב בסרט הטלוויזיה של רשת הטלוויזיה הקנדית CTV "Eight Days To Live".
בשנת 2013 השתתף בווידאו קליפ לשירה של דמי לובאטו "Made in the USA".
בשנת 2015 החל לגלם אותו דמותו של טד מולינס בקומדיית המצבים הקנדית זוכת פרס אמי "שיט'ס קריק".
בשנת 2018 שיחק במותחן הפשע-קומי "בקשה מסתורית".
חיים אישיים
בשנים 2008–2010 מיליגן יצא עם השחקנית האמריקאית ג'סיקה סטרופ ששיחקה לצדו בסדרה "90210".
החל מאוקטובר 2010 מיליגן נמצא בזוגיות עם השחקנית אמנדה קרו.
יחסי אנדורה–קנדה
יחסי אנדורה–קנדה הם הדיפלומטיים שבין נסיכות אנדורה לבין קנדה.
היסטוריה
היחסים שבין אנדורה לקנדה כוננו ב-1995. על פי משרד החוץ הקנדי היחסים הם "יחסים המבוססים על ערכים משותפים ודיאלוג פוליטי ברומו של עולם". מרכז שיתוף הפעולה שבין שתי המדינות הוא בארגונים הבינלאומיים בהם נוטה אנדורה לתמוך בהצעות קנדיות ולהפך. שתי המדינות נהנות משיתוף פעולה קרוב במסגרת ארגון לה פרנקופוני.
אזרחי אנדורה יכולים להיכנס לקנדה באופן חופשי, ללא אשרה, לתקופה של עד שישה חודשים. מן הצד השני, גם אזרחי קנדה יכולים להיכנס לאנדורה באופן חופשי וללא אשרה.
מרחצאות דיוקלטיאנוס
מרחצאות דיוקליטיאנוס (לטינית Thermae Diocletiani; איטלקית Terme di Diocleziano) הם מרחצאות ברומא, אשר נבנו ביוזמתו של הקיסר הרומי מקסימיאנוס, אחד מקיסרי האימפריה הרומית, החל בשנת 298. המרחצאות נחנכו בשנת 306 על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס והיו המפוארים והגדולים מבין המרחצאות הקיסריות. הם פעלו עד שהגותים הרסו את אמות המים המזינות אותם, במהלך המצור על רומא בשנת 537. המרחצאות העניקו לתחנת הרכבת המרכזית ברומא, תחנת רומא טרמיני, את שמה.
תיאור המרחצאות
לבית המרחץ הייתה קיבולת של למעלה מ-3000 אנשים, כמעט כפל הקיבולת של מרחצאות קרקולה למרות היותן באותו גודל. שטח בית המרחץ היה בערך 370X380 מטרים; כך שהבניין המרכזי היה כ-180X250 מטרים.
כמקובל במרחצאות רומיים כלל המתחם מספר מרחבי משנה, שכללו סאונה, חדר אדים, חדר מים חמים, חדר מים פושרים וחדר מים קרים. חדר המים החמים, הקַלְדַריוּם היה גדול יותר משמעותית משאר החדרים, עדות לחשיבותו במכלול כולו. מים חמים נשפכו אל תוך החדר באופן רצוף, כי הרומאים ראו במים זורמים כהיגיינים יותר ממים עומדים. באופן כללי נע תהליך הרחצה מן היבש, דרך הלח אל הרטוב, ומן החם אל הקר. מרחב הרחצה הקרה, הפרידג'ידריום (frigidarium) היה על-פי רוב התחנה האחרונה בתהליך. הפרידג'ידריום היה החדר הכי מרשים והכי מקושט בקומפלקס ושמש גם כמועדון חברתי של תושבי הסביבה. הקירות, התקרה והרצפה עוטרו בחומרים יקרים ובפריטי אומנות יקרים. בית המרחץ היה נגיש לגברים ולנשים, אך באופן כללי, נשים וילדים הגיעו בבוקר, וגברים לקראת אחרי הצהריים והערב.
משני צדדי האקסדרה (מבנה חצי-מעגלי) היו שתי ספריות. קיומן של ספריות בבית המרחץ היה עדות לכך שבתי מרחץ סיפקו בתקופת הקיסרות הרומית מקום לא רק לרחצה, אלא גם למגוון רחב של פעילויות חברתיות ותרבותיות. השילוב של ספרייה ציבורית עם מרחב לאימונים אתלטיים ובית מרחץ מוכר גם ממרחצאות קרקלה. מסביב למבנים המרכזיים של המרחצאות הייתה חומה שגידרה את הגנים. קומפלקס כזה הצריך מערכת הנדסית מסובכת ומורכבת, שכללה, מלבד בניין גדול ממדים, הובלת מים באמות, חלוקתם לחדרים השונים, חימום תת-רצפתי שהתבסס על רצפה כפולה ולעיתים גם חימום קירות, ובו בזמן גם בידוד מהחדרים הקרים שניזונו מאותה מערכת מים. בנוסף, נבנו מסדרונות שירות ומרחבים מכניים כדי לאפשר תחזוקת הקומפלקס על ידי העבדים. מנקודת מבטם של אלה היה בית המרחץ של דיוקליטיאנוס מקום אפל וטחוב.
מנקודת מבט אדריכלית וארכאולוגית דומה תוכנית הבנייה דומה לזאת של מרחצאות קרקלה, ומרחצאות טראיאנוס. עם זאת, הלבנים שנמצאו במכלול שייכות לתקופת שלטונו של דיוקליטיאנוס ונראה שלא נעשׂה שימוש בחומרי גלם ישנים יותר. החלק החיצוני נעשה מטיח התזה שנתן לו מראה של שיש לבן. מבפנים, וכפי שהוזכר קודם, המבנה היה מעוטר בשיש, פסיפס ופסלים.
בניית המרחצאות ומשך פעילותם (298–537 לספירה)
ההקדשה של המרחצאות מתארת לנו את נסיבות בניית המרחצאות. היא לרוב נכתבה בתקופה שבין מאי 305 ליולי 306, והיא מוצגת היום במוזיאון הלאומי של רומא, השוכן במרחצאות. טקסט ההקדשה:"D(omini) N(ostri) Diocletianus et Maximianus invicti seniores Aug(usti) patres Imp(eratorum) et Caes(arum); et d(omini) n(ostri) Constantius et Maximianus invicti Aug(usti), et Severus et Maximinus nobilissimi Caesares thermas felices Diocletianas, quas Maximianus Aug(ustus) rediens ex Africa sub praesentia maiestatis disposuit ac fieri iussit et Diocletiani Aug(usti) fratris sui nomine consecravit coemptis aedificiis pro tanti operis magnitudine omni cultu perfectas Romanis suis dedicaverunt.""אדונינו דיוקלטיאנוס ומקסימִיָאנוס, הבלתי-מנוצחים, האוגוסטים הבכירים, אבות האימפרטורים הקיסרים; ואדונינו קונסטנטיוס ומקסימיאנוס האוגוסטי  הבלתי-מנוצחים; וסֵווֵרוס ומקסימִינוס הקיסרים האצילים ביותר — הקדישו לרומאים (ולרומאיות) שלו את המרחצאות המאושרים הדיוקלטיאניים, אשר אותם תכנן ועל בנייתם ציווה מקסימיאנוס אוגוסטוס בהדר נוכחותו בעת חזרתו מאפריקה, ואותם הקדיש בשמו של דיוקלטיאנוס אוגוסטוס אחיו, לאחר שנקנו בניינים ההולמים את גדולת המפעל העצום הזה, והושלמו בכל טרחה ועמל."
המרחצאות נבנו תוך שבע שנים, זמן קצר יחסית לתקופה הסוערת של הקיסרות. ישנם הטוענים שהמוטיבציה מאחורי בנייתן של מרחצאות דיוקליטיאנוס הייתה, לפחות בחלקה, להראות את חזרתו של השלטון הקיסרי החזק אחרי תקופה של כמעט-אנארכיה. הבנייה התחילה בסתיו של 298 בצו ממקסימיאנוס לאחר חזרתו מאפריקה, והסתיימה לאחר התפטרותם של דיוקליטיאנוס ומקסימיאנוס (מרץ 305) אך לפני מותו של קונסטנטינוס כלורוס (יולי 306).
כפי שעולה מן הכתובת המתורגמת לעיל, מבנים רבים נהרסו כדי לאפשר מקום לקומפלקס הענק. חומרי הבנייה הובאו למרחצאות מכל רחבי האימפריה ומחוץ לה. למשל, היער הבווארי סיפק את העץ הדרוש לקורות ולמסגרות של הקשתות. בניית המרחצאות היא אחת הסימנים להמשכיות תהליך הבניה של רומא במאה הרביעית.
סיום פעילות המרחצאות וניסיונות לבניה מחדש (537–1541)
המרחצאות המשיכו לפעול עד 537, כשהגותים הרסו את אמות המים המזינות אותם. בימי הביניים, לא היה שימוש בבית המרחץ והוא ננטש. רוב השיש והעמודות נלקחו לשימוש משני. במהלך השנים היו סכסוכים רבים לגבי הבעלות במקום ונוצרו תוכניות בניה שונות עבור המרחב, אך הן לא הניבו פרי.
אנטוניו לוֹ דוּקא
בשנת 1541, הפך נזיר סיציליאני בשם אנטוניו לו דווקא לדובר לאתר ההרוס. היה לו חזון שהניע אותו לדרוש מהאפיפיוריות להקים כנסייה לכת המלאכים במרחב המרחצאות ולהקדיש את האתר למרטירים הרבים. אחרי יותר מעשרים שנה של בקשות בלתי מוצלחות, נענה האפיפיור פיוס הרביעי ביולי 1561 כשציווה על בניית כנסייה בחלק משרידי המרחצאות. וכך נערך מכרז לעיצוב הכנסייה, ומיכלאנג'לו, שהיה בן שמונים באותה תקופה, זכה בו. יש הטוענים שהאפיפיור ניגש למיכלאנג'לו כדי לגייסו לתפקיד האדריכל הראשי של הפרויקט.
תוכנית הבנייה של מיכלאנג'לו התקבלה בשבחים על כך שהוא הצליח לשמר חלק מהמאפיינים המקוריים של בית המרחץ. למשל, הוא השתמש בשמונה עמודות הגרניט הגדולים המקוריים של המרחצאות. הכנסייה היום ידועה בשם "בזיליקת סנטה מריה דלי אנג'לי אֵ דֵיִי מרטירי" (Santa Maria degli Angeli e dei Martiri).
התקופה המודרנית
משלהי המאה ה-18, לאורך המאה ה-19, ובייחוד מאז צירוף העיר רומא לממלכת איטליה, עבר האזור שינויים משמעותיים. תחנת רומא טרמיני נבנתה במקביל לבית המרחצאות, והממשלה הציבה אחד מסניפי המוזיאון הלאומי הרומי בחלקן הקדמי של המרחצאות.
כיום
המבנים המרכזיים של המרחצאות הם המבנים שנשמרו הכי טוב. בצד הצפוני של פיאצה דלה רפובליקה (Piazza Della Repubblica) ניתן לראות את שרידי אחד האפסיסים של הקלדריום.
חלקים מהמבנים הוסבו לשימושים אחרים:
פעמונית (מעשייה)
פעמונית (במקור הגרמני: Rapunzel (רפונצל), נודעת גם בשם רפונזל וגם פעמונית, שולמית ומגדלית) היא סיפור מעשיות ואגדת עם מפורסמת מאוסף מעשיות האחים גרים. האגדה היא אבטיפוס של סוג מוטיב עלילתי AT 310 בסיווג ארנה-תומפסון. המעשייה "פעמונית" היא אחת ממאות מעשיות המוכרות בעולם כולו, בזכות היותה חלק מהאסופה של מעשיות האחים גרים, וגם היא תורגמה במשך השנים לעשרות שפות.
עלילה
זוג כפרי צעיר, חשוך ילדים, התגורר מול גן יפהפה, בו נהגה האישה לצפות במשך שעות. הגן המסתורי היה מוקף גדר ולאיש לא הייתה רשות להיכנס אליו. יום אחד, בעודה מביטה מבעד לחלון, ראתה פעמוניות - פרח סגלגל עם צוף מתוק. האישה ביקשה לטעום מהן, עד שלקתה כמעט בשיגעון והודיעה לבעלה כי לא תחיה מבלי שתטעם את צוף הפעמוניות. בחשש רב טיפס האיש מעל לחומות הגן, ליקט מעט פעמוניות והביאן לאשתו המאושרת. עם הזמן גברה להיטותה של האישה לפרח, והיא התחננה בפני בעלה להמשיך וללקט לה אותו. בסיפור הגרמני המקורי, האישה חשקה בחסה שגדלה בגן המכשפה מסוג רפונצל (אנ).
באחת הפעמים, בעוד האיש מלקט פעמוניות, הבחינה בו המכשפה, בעלת הגן, האשימה אותו בגנבה ואיימה לחסלו. האיש התחנן לפני המכשפה שתחוס עליו, והיא הסכימה, בתנאי שאם ייוולד תינוק לזוג, הוא יהיה שלה. בנוסף התירה לאיש לקטוף מהפעמוניות כאוות נפשו.
יום אחד נקלע למקום נסיך. הוא ראה את המתרחש ונדהם. אחר כך התעשת וקרא לפעמונית לשלשל את צמתה כדי שגם הוא יוכל לטפס. פעמונית נבהלה למראהו של הנסיך שכן מעולם לא פגשה נפש חיה מלבד המכשפה. מאותו רגע נהג הנסיך לבקר את פעמונית לעיתים תכופות, ואף הביע רצון עז לשחררה מכלאה במגדל. כאשר נודע למכשפה על ביקורי הנסיך, היא קיצצה את צמתה הארוכה של פעמונית כדי למנוע מהנסיך גישה אל המגדל.
כשהנסיך קרא לפעמונית, שלשלה המכשפה את צמתה של פעמונית דרך הצוהר, החזיקה בקצה והנסיך החל לעלות. באמצע הדרך, עזבה המכשפה את הצמה והנסיך התרסק על שיח קוצני ששרט את עיניו ועיוור אותן. המכשפה הבריחה את פעמונית אל קרחת היער והנסיך העיוור שוטט ביער וחי מפירות ומצמחים שמצא. יום אחד שמע את שירתה של פעמונית ונמשך בחבלי קסם אליה. כשראתה את אהובה העיוור פרצה פעמונית בבכי, ודמעותיה ריפאו את הנסיך והשיבו לו את מאור עיניו. פעמונית והנסיך המאוהבים נישאו וחיו באושר.
משמעויות בסיפור המקורי
בסיפור המקורי המכשפה מוצגת כ"פיה" ואין שום אזכור להיותה מכשפה, זקנה או מכוערת כפי שהופיעה דמותה בגרסאות מאוחרות אשר נכתבו על ידי האחים.
הסיפור המקורי מסתיים בכך שפעמונית מבקשת מהפיה בגדים חדשים, שכן הבגדים הישנים שלה "צרים" עליה. הפיה קוראת לפעמונית מופקרת שכן נכנסה להריון מהנסיך ביחסי מין מחוץ לנישואין.
איינטרכט פרנקפורט
איינטרכט פרנקפורט (בגרמנית: Eintracht Frankfurt, בתרגום חופשי: "הרמוניה" פרנקפורט) הוא מועדון ספורט רב תכליתי גרמני מהעיר פרנקפורט שבמדינת הסן, שנודע בעיקר בזכות קבוצת הכדורגל שלו, המשחקת בבונדסליגה. הקבוצה נוסדה בשנת 1899, ומחזיקה באליפות אחת, חמש זכיות בגביע הגרמני, זכייה אחת בגביע אופ"א וזכייה אחת בליגה האירופית. הקבוצה משחקת באצטדיון דויטשה בנק פארק, הידוע גם בשמו המקורי וולדשטדיון.
הקמת המועדון
איינטרכט פרנקפורט מורכבת משני מועדונים שנוסדו בשנת 1899. הראשון, שנחשב לקבוצה ה"מקורית", הוא פרנקפורטר פוסבאל-קלוב ויקטוריה פון 1899, והשני הוא פרנקפורטר פוסבאל-קלוב קיקרס פון 1899. שני המועדונים שיחקו בליגה של מחוז הצפון של הדוכסות הגדולה של הסן והיו המייסדים של אותה ליגה בשנת 1909. בשנת 1911 התמזגו שני המועדונים למועדון שנקרא קיקרס-ויקטוריה. המועדון המאוחד זכה בשלוש אליפויות רצופות של המחוז, שהקנו לו השתתפות באליפות השנתית של דרום גרמניה. בשנת 1920, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, התמזג המועדון עם מועדון התעמלות בשם פרנקפורטר טורגמיינדה פון 1861, והאיחוד הזה יצר את איינטרכט פרנקפורט, כאשר פירוש השם איינטרכט הוא הרמוניה בגרמנית, והשם נועד לבטא את ההרמוניה בין המועדונים המרכיבים את האיחוד (בדומה לקבוצות אנגליות הקרויות יונייטד).
בשנת 1927 נפרדו דרכיהם של מועדון הכדורגל ומועדון ההתעמלות. באותה תקופה החל מועדון הכדורגל איינטרכט פרנקפורט להצליח מאוד ולזכות בתארים אזוריים רבים, אך לא הצליח לזכות באליפויות הארציות. איינטרכט פרנקפורט הגיעה לגמר אליפות גרמניה לשנת 1932, שם הפסידה 0–2 לבאיירן מינכן. בשנת 1933, עם עליית הרייך השלישי, בוצע ארגון מחדש של מבנה הליגות בגרמניה, והוקמו 16 ליגות מחוזיות הנקראות גאוליגה, שבסיומן נפגשות הקבוצות המנצחות לאליפות הארצית. איינטרכט פרנקפורט סיימה לרוב בצמרת הטבלה של הגאוליגה שלה, ובשנת 1938 זכתה באליפות הגאוליגה של מחוז דרום מערב. לאחר מלחמת העולם השנייה בוצע שוב ארגון מחדש של מבנה הליגות בגרמניה, ואיינטרכט פרנקפורט שובצה באוברליגה הדרומית, בה זכתה באליפויות בשנים 1953 ו-1959. הזכייה באליפות האוברליגה הדרומית בשנת 1959 הקנתה לפרנקפורט כרטיס לגמרים הארציים, ובמשחק הגמר הסופי ניצחה הקבוצה 2–3 את יריבתה קיקרז אופנבך, וזכתה באליפות גרמניה בפעם היחידה בתולדותיה. בזכות הזכייה הזו באליפות השתתפה איינטרכט פרנקפורט בגביע אירופה לאלופות לשנת 1960 והגיעה עד לגמר, בו הפסידה 3–7 לריאל מדריד, בגמר שנחשב לאחד הטובים בהיסטוריה, בו הובקעו רביעייה על ידי פרנץ פושקש ושלושער על ידי אלפרדו די סטפנו, בעוד שלפרנקפורט הבקיע ריכרד קרס שער אחד וארווין שטיין הבקיע צמד.
לאחר הקמת הבונדסליגה
איינטרכט פרנקפורט הייתה אחת מ-16 הקבוצות שייסדו את הבונדסליגה בעונת 1963/64. הקבוצה נשארה בליגה במשך 33 עונות רצופות, כשברובן סיימה בחצי העליון של הטבלה. הישג השיא של הקבוצה היה המקום השלישי, אותו השיגה חמש פעמים, כאשר בעונת 1991/92 הקבוצה סיימה עם שתי נקודות פחות מהאלופה שטוטגרט, בעונה המוצלחת ביותר בתולדותיה.
בעונת 1966/67 הגיעה פרנקפורט עד לחצי גמר גביע ערי הירידים, בו הודחה על ידי דינמו זאגרב. בשנות ה-70 של המאה ה-20 פרנקפורט התמקמה בעיקר בחלק העליון של הטבלה, כששחקניה העיקריים היו ברנד ניקל, ברנד הולצנביין, יורגן גרבובסקי, שיאן ההופעות של הבונדסליגה בכל הזמנים, קרל היינץ קורבל, ובסיום העשור גם צ'ה בום קון. בעונת 1973/74 זכתה הקבוצה בגביע הגרמני בפעם הראשונה, לאחר ניצחון 1–3 בגמר על המבורג. כעבור שנה, בעונת 1974/75, הגנה פרנקפורט על תוארה וזכתה בגביע בפעם השנייה ברציפות, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על דיסבורג. בזכות זכייה זו, השתתפה פרנקפורט בגביע אירופה למחזיקות גביע, והגיעה בו עד לחצי הגמר, בו הפסידה במפגש כפול לווסטהאם יונייטד. בעונת 1979/80 זכתה פרנקפורט בתואר החשוב ביותר בתולדותיה, גביע אופ"א, לאחר ניצחון על בורוסיה מנשנגלדבך במפגש כפול בשערי חוץ. בעונת 1980/81 זכתה איינטרכט פרנקפורט בגביע הגרמני בפעם השלישית, לאחר ניצחון 1–3 בגמר על קייזרסלאוטרן.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 היו לקבוצה גם מספר עונות חלשות בתקופה זו בהן ניצלה בעור שיניה מירידה לבונדסליגה השנייה. השחקנים העיקריים של הקבוצה היו קרל היינץ קורבל, ראלף פלקנמאייר ותומאס ברטולד. בעונת 1983/84 פרנקפורט נשארה בליגה רק לאחר שניצחה במבחני הישרדות את דיסבורג. בעונת 1987/88 זכתה פרנקפורט בגביע הגרמני בפעם הרביעית, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על בוכום. בעונת 1988/89 שוב הסתבכה פרנקפורט בתחתית, וניצחה פרנקפורט את פ.צ. זארבריקן רק במבחני הישרדות. כעבור שנה רכשה פרנקפורט מזארבריקן את החלוץ טוני יבואה שעתיד היה להיות אחד מחשובי השחקנים של המועדון בתקופת ההצלחה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. בתקופה זו שיחקו בקבוצה בנוסף ליבואה שחקנים כמו אובה ביין, ג'יי ג'יי אוקוצ'ה, יורן אנדרסן, מנפרד בינץ, אנדראס מולר והשוער אולי שטיין. בין השנים 1990 ו-1994 הקבוצה סיימה בכל העונות לפחות במקום החמישי, ושלוש פעמים במקום השלישי. הצלחותיה של פרנקפורט בליגה באותה תקופה לא תורגמו להצלחות בזירה האירופית, כאשר הישג השיא של פרנקפורט באותה תקופה היה הגעה לרבע גמר גביע אופ"א, בשנים 1994 ו-1995. בעונת 1994/95 החלה נסיגה של הקבוצה שסיימה במקום התשיעי, ובעונת 1995/96 נשרה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לבונדסליגה השנייה, לאחר שמספר שחקנים חשובים שהביאו אותה להצלחה הגדולה, עזבו את הקבוצה.
האצטדיון, הקהל, היריבויות והסמל
איינטרכט פרנקפורט משחקת באצטדיון וולדשטדיון שנחנך בשנת 1925, ויכול להכיל 51,500 צופים, אך בעבר הוא אף היה יכול להכיל מעל לשמונים אלף, כמו במשחק מול פ.ק. פירמזנס בשנת 1959, שהכיל 81 אלף צופים. האצטדיון ידוע משנת 2005 בשמו המסחרי דויטשה בנק פארק.
היריבה העירונית של איינטרכט פרנקפורט היא פ.ס.וו. פרנקפורט. עם זאת, המפגשים ביניהן נדירים במיוחד בגלל הבדלי הליגות, ולמעשה מאז שנת 1962 נפגשו הקבוצות רק בעונת 2011/12, עת שתיהן שיחקו בבונדסליגה השנייה. בשני המפגשים בעונה זו הביסה איינטרכט פרנקפורט את יריבתה.
סמל המועדון הוא עיט על רקע אדום ושחור, בדומה לכיסויי הנשק שרווחו בפרנקפורט בתקופת המאה ה-13. סמל העיט השתנה מספר פעמים עם השנים, אך מוטיב העיט על הרקע האדום והשחור נשאר כמעט בכל המקרים. על כן, מכונה הקבוצה "העיטים". הקבוצה אימצה קמע בדמות עיט זהוב אמיתי ששמו אטילה, המצוי בגן החיות בעיר, ומבקרים רבים באים לצפות בו.
שחקנים
(קפטן)
מונטלה
מוֹנַטֶלֶה (בצרפתית: Monatélé) היא עיירה באזור המרכז שבקמרון.
תנועה ותחבורה
מונטלה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N4.
כלכלה ותיירות
בעיירה יש 3 בתי מלונות, מרכז קניות וחנות כלבו.
מחוז וירצבורג
מחוז וירצבורג (בגרמנית: Landkreis Würzburg) הוא מחוז הנמצא ברגירונגסבצירק פרנקוניה תחתית, שבמדינת בוואריה בגרמניה. במחוז קיימים 52 יישובים ובהם כ-170,000 תושבים. בירת המחוז היא העיר וירצבורג בה מתגוררים כ-125,000 תושבים. בשנת 1997 נחתם בין מחוז וירצבורג לבין מועצה אזורית מטה יהודה ברית ערים תאומות, ומאז החלו משלחות של בני נוער לווירצבורג ולמטה יהודה.
בין רבני האזור בעבר נודע במיוחד הרב אברהם בינג.
לינצ'בורג
לינצ'בורג (באנגלית: Lynchburg) היא עיר במדינת וירג'יניה שבארצות הברית. לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, האוכלוסייה הייתה כ-75,568 תושבים. הערכת האוכלוסין בשנת 2016 היא שבעיר יש כ-80,212 תושבים. המטרופולין העירוני של האזור כולל בין השאר את הערים רואנוק ושארלוטסוויל.
היסטוריה
אינדיאנים התגוררו באזור עוד לפחות משנת 1270. לקראת סוף המאה ה-17 האירופאים החלו לחקור ולהכיר את סביבת לינצ'בורג. בשנת 1757 החלה ההתיישבות האירופאית באזור אשר סופח לוירג'יניה בשנת 1786. בשנת 1850 הגיעה ללינצ'בורג הרכבת לכיוון טנסי. בשנים שלאחר מכן הייתה לינצ'בורג אחת הערים העשירות בארצות הברית לנפש. בשנים שלאחר מכן לינצ'בורג הייתה העיר הגדולה היחידה בווירג'יניה. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה העיר למרכז תחבורתי של קונפדרציית המדינות של אמריקה והוקמה בה כ-30 בתי חולים. במשך כמספר ימים באפריל 1865 העיר היוותה בירת וירג'יניה במקום ריצ'מונד. מערכות הרכבת נהרסו במלחמה ובשנים שלאחר מכן נעשו ניסיון משמעותי לחזק את מערכת החינוך הציבורי. בשנים 1870 ו-1877 התרחשו שיטפונות אשר פגעו בניסיונות השיקום של העיר. למרות זאת, בשנים שלאחר מכן לינצ'בורג חזרה להיות עיר עשירה מאוד ולקראת סוף המאה הוקמו בה כמספר מוסדות להשכלה גבוהה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה פעלה בעיר תעשייה צבאית גדולה. בשנות ה-20 העיר המשיכה לפרוח, והיא עברה בשלום יחסי את השפל הגדול. תחנת הרדיו הראשונה שלה, WLVA החלה לפעול בשנת 1930 ונמל התעופה שלה נפתח בשנת 1931. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נבנו בעיר מפעלים של חברת הענק ג'נרל אלקטריק.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, האוכלוסייה הייתה כ-75,568 תושבים. בכ-25,477 משקי בית. ההרכב הגזעי של העיר היה 63.0% לבנים, 29.3% אפריקאים אמריקאים, 0.2% ילידים אמריקאים, 2.5% אסיתיים, 0.67% מגזעים אחרים, ו -1.7% משני גזעים או יותר. הגיל החציוני היה 35 שנים. עבור כל 100 נשים היו 84.2 גברים. ההכנסה החציונית למשק בית בעיר היא 32,234$, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 40,844$. חציון ההכנסה של הגברים הוא 31,390$ לעומת 22,431 $ לנשים. ההכנסה לנפש בעיר היא 18,263 דולר. כ-12.3% מהמשפחות וכ-15.9% מהאוכלוסייה חיים מתחת לקו העוני.
כלכלה
אוכלוסיית העיר מאופיינת בכוח אדם מיומן ובאחוז אבטלה נמוך. מקומות התעסוקה המרכזיים כוללים את האוניברסיטה המקומית ואת מערכות החינוך והבריאות המקומיות.
פוליטיקה
בכל מערכות הבחירות לנשיאות ארצות הברית מאז שנת 1952 (נכון לשנת 2018) ניצח מועמד המפלגה הרפובליקנית, אם כי בשנים 1912–1948 (מלבד בחירות 1928) המועמד הדמוקרטי ניצח ברוב משמעותי.
מכפיל PEG
מכפיל PEG (Price/Earnings to Growth) הוא היחס בין מכפיל הרווח של חברה לשיעור הצמיחה שלה.
כאשר:
תחת הקירוב שמכפיל הרווח עומד ביחס ישר לצמיחה החזויה, השימוש במכפיל ה-PEG אמור לנטרל את השפעת הצמיחה החזויה. כלומר, לחברות הנבדלות ביניהן רק בשיעור הצמיחה יהיו מכפילי PEG זהים ומכפילי רווח שונים (החברה עם שיעור הצמיחה החזויה הגבוה יותר תהיה בעלת מכפיל רווח גבוה יותר).
דוגמה מספרית
בהינתן שתי חברות, שלשתיהן יחס PR של 0.5 ומחיר הון עצמי בגובה 20%. שיעור הצמיחה החזוי של אחת מהן הוא 5% ושל השנייה 15%. מכפילי הרווח שלהן שונים משמעותית:
לעומת זאת, מכפילי ה-PEG:
בשל העובדה שלא מתקיים יחס ליניארי לחלוטין בין מכפיל הרווח לשיעור הצמיחה, מכפילי ה-PEG שקיבלנו אינם זהים, אך הם עדיין מבטאים דמיון רב בין שתי החברות שנבדקו, כצפוי.
הגורמים המשפיעים על מכפיל ה-PEG
פיתוח המשוואה המגדירה את מכפיל ה-PEG יביא אותנו לפירוק שלו לפי המשוואה הבאה:
טקאו קנאדה
ביוגרפיה
טקאו קנאדה, יליד בהיוגו, למד באוניברסיטת קיוטו ולאחר סיום הלימודים החל ללמד שם. בשנת 1974 הוא סיים את הדוקטורט. בהמשך, בשנת 1980 הוא עבר לאוניברסיטת קרנגי מלון והחל התמחות ברובוטיקה וראייה ממוחשבת.
באוניברסיטה זו הוא הקים מכון לרובוטיקה ועמד בראשו. בנוסף, בשנת 2001 הוא הקים מרכז לחקר המחשב בטוקיו ועמד בראש המוסד עד לשנת 2010. במהלך הקריירה המדעית הוא פרסם יותר מ-400 פרסומים ובבעלותו כ-20 פטנטים. בין היתר הוא היה שותף ליצירת שיטת לוקאס-קנאדה.
על העבודות ומחקרים בתחום מומחיותו טקאו קנאדה זכה במספר פרסים לרבות פרס קיוטו בשנת 2016.
Sounds of the Season: The Enya Collection
Sounds of the Season: The Enya Collection (בעברית: צלילי העונה: האוסף של אניה) הוא המיני-אלבום הרביעי של הזמרת-יוצרת והמוזיקאית האירית אניה. המיני-אלבום יצא לאור ב-28 בנובמבר 2006 על ידי חברות התקליטים ריינו קאסטום פרודקטס ו-NBC יוניברסל בחנויות טארגט שברחבי ארצות הברית. המיני-אלבום הוא אוסף של שישה שירי חג המולד, שארבעה מהם נכללו במהדורת חג המולד המיוחדת של אלבום האולפן השישי של אניה, Amarantine (2005).
בהמשך, הופץ בשם המחודש, Christmas Secrets EP, כאשר יצא מחדש בקנדה על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק קנדה.
רקע
בשנת 2006 פנתה אניה לטארגט במטרה להקליט מיני-אלבום של שירי חג המולד שיופץ באופן בלעדי בחנויות החברה ברחבי ארצות הברית. הצעתה של אניה נענתה בחיוב, ונוצרה בשותפות עם חברת הטלוויזיה האמריקאית NBC. על המיני-אלבום הכריזו לראשונה באתר האינטרנט של הזמרת ב-10 באוקטובר 2006. כדי לקדם אותו, ביצעה אניה את "The Magic of the Night" ואת "It's in the Rain" לרגל חג המולד בתוכנית הטלוויזיה Christmas in Rockefeller ב-29 בנובמבר 2006.
רשימת רצועות
כל הרצועות הולחנו על ידי אניה, נכתבו על ידי רומא ראיין והופקו על ידי ניקי ראיין (למעט רצועות 2, 4 ו-5 שחוברו על ידי אניה ורומא ראיין ורצועות 1, 3 ו-6 שהן מסורתיות).
קרדיטים
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מ-Discogs.
סיגל (סוג)
סֶגֶל (שם מדעי: Viola) הוא סוג של צמחים בעלי פרחים, הכולל מספר רב של מינים מתורבתים, שחלקם מכונים בלשון העממית סיגלית (בדרך כלל הכוונה למין סגל ריחני) או סיגל, שם שהחל מ-2003 הוכר על ידי האקדמיה ללשון העברית. קיימים בעולם כ-500 מינים של סגלים, מתוכם 4 צומחים בר בארץ.
מאפיינים
מרבית מיני הסגל הם צמחים עשבוניים רב-שנתיים, אך מינים מתורבתים לרוב הפכו חד-שנתיים. עלי הצמח הטיפוסיים בצורת לב, צומחים לסירוגין. למספר רב של מינים אין גבעול, ולאחרים גבעול קצר המחזיק בפרח.
לפרח הסגל חמישה עלי כותרת, מחולקים לרוב כך: ארבעה מחולקים סימטרית שניים לכל צד; והחמישי רחב ונתלה תחת הרביעייה, לרוחב הפרח. לפרחים חמישה אבקנים קטנים בצבע צהוב במרכזם, מתוכן רק השניים התחתונים מכילים צוף, ומונחים בכיסים קטנים בין העלים. לפרח שחלה עילית, המכילה מספר רב של ביציות. הפרחים לרוב בצבע סיגל (Violet) אך יש פרחים בגוון סגול, כחול, לבן, צהוב ועוד. קיימים מספר סגלים בעלי יותר מצבע אחד, כגון אמנון ותמר.
הפרי לרוב נושר ומתפצל לשלוש קשוות, המכילות מספר זרעים. הזרעים דמויי אגוז ומכילים שומן רב, ולרוב מועברים מהקרקע בה נשרו על ידי נמלים.
תפוצה ומינים נפוצים
מרבית מיני הסגל צומחים בר באזורים בעלי אקלים ממוזג בחצי הכדור הצפוני, בעיקר באירופה. קיימים מספר יוצאי דופן הצומחים באזורים טרופיים ואף מדבריים, כגון הוואי, הרי האנדים ואוסטרליה.
בישראל
בארץ צומחים בר ארבעה מיני סגל, כולם נדירים:
ג'יי. סי. שאזיי
ביוגרפיה
ג'ושוע סקוט שאזיי נולד בוושינגטון הבירה, אומץ על ידי רוי וקרן שאזיי בגיל חמש, וגדל בבואי שבמרילנד. הוא היה ילד ביישן, אך בעקבות התערבות עם חבר בגיל 12 על עשרים דולר הוא נכנס לתחרות כישרונות בה הוא זכה במקום ראשון. בעקבות התחרות הוא החל להשתתף בהפקות תיאטרון מקומיות שם צבר ביטחון עצמי.
אמו ראתה מודעה בעיתון וושינגטון פוסט על אודישנים למועדון מיקי מאוס. ג'ושוע הלך לאודישנים, ונבחר לגלגול השלישי של התוכנית. הוא הופיע בה בין השנים 1990–1994.
שאזיי נסע עם אביו לאורלנדו, פלורידה, שם הוא הפגין נוכחות בימתית וכישרון מולד להופעה עד שציידי הכישרונות של התוכנית הציעו לו במקום תפקיד בתוכנית. הוא הופיע בתוכנית בין השנים 1990–1994 יחד עם ג'סטין טימברלייק, בריטני ספירס, כריסטינה אגילרה, קרי ראסל וראיין גוסלינג.
באותה תקופה התוכנית הוקלטה באורלנדו ואילו המשפחה גרה בבואי. המשפחה החליטה ששאזיי. יעבור עם אביו לאורלנדו ואילו אימו תישאר עם אחיו ואחותו בבואי. מכיוון שהתוכנית עסקה במוזיקה וגם בקטעי משחק, לכול צוות השחקנים הייתה הזדמנות לעסוק בשני התחומים- משחק וזמרה. התוכנית בוטלה בשנת 1994 וכול חברי הצוות חזרו לביתם, אך שאזיי. נשאר בקשר עם חלק מהצוות איתו הוא הופיע- ובעיקר עם ג'סטין.
בשנת 1996 כריס קירקפטריק, שהכיר את ג'סטין, הציע לו להקים להקה. ג'סטין פנה לשאזיי., שהסכים לנסוע לאורלנדו על מנת להיפגש עימם. באורלנדו, השלישייה החליטה לצאת למועדון, שם הם נתקלו בג'ואי פאטון שעבד עם כריס באולפני יוניברסל והציעו לו להצטרף ללהקה. מכיוון שהם היו צריכים זמר נוסף ללהקה בעל קול בס, ג'סטין התקשר למורה שלו לשעבר לזמרה שהמליץ לו על לאנס בס וכך נוצרה להקת אן סינק.
במהלך השנתיים בין מועדון מיקי מאוס להקמת אן סינק, שאזיי. עבד על כישוריו ככותב שירים בלוס אנג'לס ובנאשוויל, בירת מוזיקת הקאנטרי, אך לא ניסה לכתוב עבור להקתו עד להוצאת תקליטם השלישי "No strings attached". באותו אלבום הוא שלח את ידו לראשונה גם בהפקה.
כיום שאזיי מתגורר בווינטר פארק, פלורידה (עיר הממוקמת צפונית מזרחית לאורלנדו).
היחסים בתוך הלהקה
שאזיי. נחשב האחראי מבין חברי הלהקה והכינוי שהודבק לו - Big daddy - מצביע על כך. שאר חברי הלהקה מודים ששאזיי. הוא זה שדואג שהם יעשו את הדבר הנכון כמו ללכת לישון מוקדם אם יש להם יום צילומים למחרת. הוא נחשב גם לחבר הכי אנרגטי בלהקה. חברי הלהקה טוענים כי הקשר ביניהם הוא חברי ואיתן ויישאר לאורך שנים. לשאלה למה הם התחילו בכלל את דרכם בעולם המוזיקה הם עונים כי הם עושים זאת מתוך אהבה למוזיקה ולהופעה בפני קהל.
פרויקטים מחוץ ללהקה
לאחר שחרורו של האלבום הרביעי של הלהקה "Celebrity", החליטו חברי הלהקה לקחת מנוחה. בתקופה זו שאזיי. החליט להקליט אלבום סולו בשם "סכיזופרני" ("Schizophrenic"). הוא טוען כי השם מתאר נכונה את רוח האלבום בו יש ערב רב של סגנונות מוזיקליים שונים. האלבום הגיע למקום ה-17 המכובד ברשימת הבילבורד האמריקאי (billboard) ב 13 במרץ 2004. באלבום הוא עבד עם מפיקים שונים על מנת ליצור את האקלקטיות המוזיקלית כמו Riprock ,Alex G וBasement Jaxx. הוא גם תרם את קולו לאלבומו קיש-קש (kish kash) של Basement Jaxx בשיר "Plug it In".
בשנת 2008 השתתף בתפקיד קטן בסרט האימה "Killer Movie" שביים ג'ף פישר, לצד פול וסלי וטורי דה ויטו. בשנת 2016 שיחק בסרט המוזיקלי "ליל הפתיחה" לצד טופר גרייס ואלונה טל.
אלכסנדר זיסקינד מימון
חייו
מימון נמנה שנים רבות בין כותביו של העיתון העברי "המגיד". מרבית מאמריו נחתמו בשם א"ז ברמ"מ ז"ל, ראשי התיבות של שמו ושם אביו (אלכסנדר זיסקינד בן רבי משה מימון ז"ל).
בשנות חייו האחרונות חי בעיר קלם והחל בכתיבת ספר. הספר "קובץ מאמרים ועניינים שונים" הודפס על ידי משפחתו לאחר מותו, בשנת 1894, ונכללה בו אסופת מאמרים ומחקרים שמימון כתב לאורך השנים.
נכדו, משה מימון, היה מחשובי הציירים בקרב יהדות רוסיה.
יסעור אנטארקטי
יסעורון אנטארקטי (שם מדעי: Thalassoica antarctica) הוא מין עוף ימי יחיד בסוגו, השייך למשפחת היסעוריים. צבעו חום כהה ולבן. יסעור זה חי באנטארקטיקה ונפוץ במיוחד בים רוס וים וודל בעיקר סביב 15 מושבות. הם ניזונים מקריל, דגים ודיונונים קטנים.
יסעורון אנטארקטי הוא קרובם של המינים יסעור שלג, יסעור הכף והסוגים יסעור ענק ויסעור שחפי. כולם חולקים יחד תכונות דומות.
אטימולוגיה
שם הסוג "Thalassoica" בא מיוונית ופירושו "חי בים". המילה "Petrel" שמשמעותה בעברית "יסעור", היא נגזרת של שליח הברית החדשה, פטרוס הידוע בסיפור ההליכה שלו על פני המים. דבר המזכיר את הרגל היסעורים, הנראים רצים על המים כדי להמריא.
תיאור
אורכו של היסעורון עד 42 ס"מ והוא בעל ראש, גב, צידיים וגרון חומים. מקורם של יסעורים אלה שחור ומעוקל ורגליהם צהובות, גחונם לבן וזנבם לבן, קצוות הזנב והכנפיים שלהם חומות. הם מייצרים שמן קיבה המורכב משעוות אסטר וטריגליצריד המאוחסן בקיבת הבלוטות שלהם. דבר זה עוזר להם כנגד טורפים וגם מייצר מזון עשיר באנרגיה המסייע לאפרוחים ועבור העופות הבוגרים בזמן טיסות ארוכות.
היסעורון דג בים הפתוח דגים וקריל וקולט את מזונו מבלוטות ריח גדולות בבסיס מקורו. הוא גם בעל בלוטות מלח מעל הנחיריים, המפרישה תמיסת מלח החוצה מחוטמם, עקב כמות גבוהה של מים באוקיינוס שהם סופגים.
רוברט לה פולט
רוברט מריון לה פוֹלֵט האב (באנגלית: Robert M. La Follette, Sr.; 14 ביוני 1855 – 20 ביוני 1925) היה פוליטיקאי אמריקאי רפובליקני בולט ברבע הראשון של המאה העשרים, ואחד מעמודי התווך של התנועה הפרוגרסיבית שהשפיעה רבות על ארצות הברית בתקופה זו.
כמושל ויסקונסין, כסנאטור וכמועמד לנשיאות ארצות הברית נלחם נגד בעלי ההון והמונופולים הגדולים של זמנו, ולמען רפורמות פוליטיות. ידוע כמי שהחל בהנהגת הפריימריז הישירים בארצות הברית, בזכות היותו אחד המתנגדים הבולטים להשתתפות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, ובהגנתו על חופש הביטוי בעת המלחמה. מאבקיו הרבים וסגנונו הלוחמני זיכו אותו בכינוי "בוב הלוחם" ("Fighting Bob").
תחילת דרכו
לה פולט היה בן למשפחת חוואים מוויסקונסין. סב סבו ההוגנוטי הגיע עם משפחתו לצפון אמריקה מצרפת בשל רדיפה דתית באמצע המאה ה-18, ונהרג במלחמת העצמאות האמריקנית.
כשהיה בן חודשים ספורים נפטר אביו, ואמו גידלה אותו וחינכה אותו על הערצת זכר אביו. כשהיה בן 7 נישאה אמו בשנית לסוחר עשיר ומבוגר מעיירה סמוכה, ובצעירותו גדל בביתו. היחסים בינו לבין אביו החורג היו גרועים, בעיקר משום שהאב החורג, שהיה אוונגליסט בפטיסטי, פגע בו כשאמר שאביו הביולוגי נצלה בגיהנום בשל הדעות האגנוסטיות בהן החזיק. כשהיה בן 15 חזרה המשפחה לחווה, והוא ניהל אותה. אביו החורג נפטר כשהיה כבן 16, וב-1873, כשהגיע לגיל 18, עברה המשפחה למדיסון, שם למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. לה פולט לא הצטיין בלימודיו, ועיקר מעייניו היו נתונים לפעילויות כגון עריכת עיתון הסטודנטים, חוגי משחק, ויכוחים ובעיקר נאומים - תחום בו הצטיין במיוחד כבר אז, ובמסגרתו זכה בתחרויות. באותה תקופה החל להתקרב לחוגים של צעירים עירוניים רפובליקניים (בניגוד לרקע הכפרי הדמוקרטי ממנו הוא בא). ב-1879 סיים את לימודיו, וב-1880 עבר בחינות הסמכה לעריכת דין. באותה שנה כבר זכה, כמועמד המפלגה הרפובליקנית, בבחירות למשרת התובע המחוזי במחוז דיין, הכולל את מדיסון.
ב-1881 נשא לאישה את בל קייס, אותה הכיר כשלמדו יחד באוניברסיטה. בל, שהייתה פעילה למען שוויון זכויות ומתן זכות הצבעה לנשים, הייתה שותפה למאבקיו בהמשך דרכו, ורתמה אותו למטרות עליהן היא נאבקה.
ב-1884, לאחר שתי קדנציות כתובע מחוזי, נבחר לה פולט כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית. בבית הנבחרים התבלט בהגנה על זכויות האינדיאנים והאפרו-אמריקאים, ובעמדתו בעד מכסי מגן. בתקופה זו החל לבנות לעצמו רשת של פעילים פוליטיים במחוז הבחירה שלו, שהיו נאמנים לו אישית, במקום להסתמך על המנגנון המפלגתי, כמו רוב חברי הקונגרס. התנהלות זו הקנתה לו עצמאות פוליטית יחסית, ואפשרה לו לחוש את הלכי הרוח של בוחריו באופן טוב יותר, אך גם הכפיפה את פעולתו לאינטרסים שלהם. כך, בשל הדומיננטיות של בעלי משקי החלב במחוז הבחירה שלו, הוא יצא למלחמת חורמה במרגרינה, לה קרא באחד מנאומיו "תוצר מפלצתי של תאוות בצע וצביעות", וכן פעל עבור מגדלי הטבק והצמר למען הטלת מכסים על מוצרים מתחרים. כחבר בוועדה לענייני מיסים של בית הנבחרים, נטל לה פולט חלק בניסוח חוק המכסים שהוביל יושב ראש הוועדה ויליאם מקינלי (לימים נשיא ארצות הברית) ושנחקק ב-1890. אולם חוק זה, שהעלה באופן חד את המכסים והיה בלתי פופולרי, גרם ללה פולט לאבד את מושבו בבית הנבחרים בסוף אותה השנה, יחד עם חברי קונגרס רפובליקנים רבים אחרים. אחרי ההפסד בבחירות חזר לה פולט למדיסון ופתח משרד פרטי לעריכת דין.
לה פולט ניהל אורח חיים צמחוני.
המאבק בממסד המפלגתי בוויסקונסין
בסוף 1891 התרחשה תקרית שהפכה לאירוע מכונן בדרכו הציבורית של לה פולט. פילטוס סויר, האיש החזק של המפלגה הרפובליקנית בוויסקונסין, ונציג המדינה בסנאט האמריקאי, שהיה אחד מעשירי המדינה בזכות עסקי תעשיית העץ שלו, פנה אל לה פולט על מנת שיסייע לו במשפט שנערך נגד מקורביו, בו שימש כשופט גיסו של לה פולט. לה פולט דחה את הצעתו והאשים אותו בניסיון להשתמש בו על מנת להטות את המשפט, בעוד סויר טען כי לא ידע על הקשר המשפחתי, וכי ניסה לשכור את לה פולט על מנת שיסייע בייצוג המשפטי. כשהפרשה התפוצצה, הפך לה פולט למנודה על ידי המנגנון הפוליטי של המפלגה במדינה, שנשלט בידי תעשיינים ובעלי הון כדוגמת סויר ומקורביו.
בהמשך העשור חבר לה פולט לתנועה חדשה של פרוגרסיבים. אחת מתביעותיה המרכזיות נגעה למיסוי של החברות הגדולות. בניגוד לאזרחים פרטיים ששילמו מס על פי רכושם, החברות מוסו על פי הכנסותיהן. ב-1893 פקד את ארצות הברית משבר כלכלי, שהביא להתמרמרות גדולה בקרב אזרחים שגובה תשלומי המס שלהם לא השתנה על אף שהכנסותיהם הצטמצמו, בעוד שהחברות הגדולות חויבו בשיעורי מס נמוכים יותר. כתוצאה מכך התדרדר גם השירות לאזרחים במדינות וברשויות המקומיות. לה פולט אימץ תביעה זו כאחת ממטרותיו העיקריות, יחד עם המאבק לטיהור הממסד המפלגתי מהשליטה של בעלי האינטרסים ובייחוד משליטת תעשיית העץ וחברות הרכבת (להן היה כוח כלכלי עצום באותה עת), שנאבקו נגד התביעות להעלאת תשלום המיסים שלהן.
ב-1896 ניסה לה פולט לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל המדינה. אנשי מנגנון המפלגה לא בחלו באמצעים על מנת למנוע ממנו לזכות במינוי. ניסיונם להריץ מועמדי קש בבחירות לצירי ועידת המפלגה בוויסקונסין נכשל, ולה פולט הגיע לוועידה עם כמות צירים מספקת על מנת לזכות במינוי. אולם בעזרת הפעלת לחץ על תומכיו של לה פולט בקרב הצירים, ואף מתן שוחד לחלקם, הצליחו אנשיו של סויר להבטיח את המינוי לאיש שלהם, אדוארד סקופילד, שבבחירות הכלליות גם נבחר לתפקיד.
לאור ניסיון זה החליט לה פולט לקדם את רעיון הפריימריז הישירים למינויים המפלגתיים, שיעבירו את מוקדי הכוח מבכירי המפלגות לידי הציבור הרחב. בפברואר 1897 נשא נאום בנושא זה באוניברסיטת שיקגו בו הוא קרא: "חיזרו לערכים הבסיסיים של הדמוקרטיה. חיזרו אל העם!". על מנת להגביר את ההד של הנאום, הדפיס אותו ב-400 אלף עותקים ודאג שיצורפו חינם לעיתונים שונים ברחבי המדינה. הוא יצא למסע נאומים ברחבי המדינה בהם העלה את הדרישות לפריימריז ישירים ולהטלת מס על פי רכוש על חברות גדולות. כאשר המושל סקופילד הטיל וטו על חוק בנושא מיסוי חברות הרכבת, חשפו מקורביו של לה פולט בעיתונות המקומית שחברת רכבות גדולה הסיעה חינם סחורות של המושל מחוותו לביתו, ובהן אף אחת מפרותיו. לה פולט מיהר להפוך את "הפרה של סקופילד" לסמל לקשרי הון-שלטון.
ב-1898 נכשל שוב לה פולט בניסיונו לזכות במינוי המפלגה לתפקיד המושל, לאחר שגם הפעם שוחדו צירים שתמכו בו, ועל אלה מהם שעבדו בחברות הרכבת הופעלו איומים שיאבדו את מקום עבודתם. בניגוד לכישלון האישי, הצליח לה פולט להעביר בוועידת המפלגה של המדינה סעיף במצע שיתמוך ברעיון הפריימריז הישירים. בהתמודדותו השלישית על המינוי הרפובליקני למשרת המושל ב-1900, אחרי שסויר נפטר והמנגנון שלו איבד מכוחו, כבר הצליח לה פולט לזכות במינוי ללא התנגדות ממשית, ובהמשך גם בתפקיד המושל עצמו.
כהונתו כמושל ויסקונסין והנהגת הפריימריז הישירים
עם כניסתו לתפקיד החל לה פולט במאבק להעברת שתי הרפורמות שהיו בראש מעייניו: הפריימריז הישירים ומיסוי חברות הרכבת. חלק מאנשי מפלגתו ציפו שעם בחירתו הוא ירכך את דרישותיו, אולם לה פולט ראה בהבטחות הבחירות שלו חוזה עם הבוחרים, וסירב להצעות פשרה. הוא אף הטיל וטו על חוק שהנהיג פריימריז רק באופן חלקי, על משרות מקומיות. הוא הצליח להרגיז גם חלק מתומכיו בכך שהתמקד רק בשני נושאים אלה, והזניח נושאים אחרים. המאבק התיש אותו, וגרם לו במאי 1901 להתמוטטות נפשית שנמשכה כשנה ולוותה גם בבעיות עיכול קשות. למרות זאת, במהלך 1902 שב לפעילות פוליטית, והצליח לזכות שוב במינוי מפלגתו למשרת המושל. בבחירות הכלליות התמודד מול ראש עיריית מילווקי, דמוקרט שכראש עיר תמך במונופולים והתנגד לרפורמות. לה פולט איבד מצביעים רפובליקנים שמרנים ומקורבים לעסקים הגדולים, אולם זכה בתמיכתם של מצביעים דמוקרטים תומכי רפורמות.