cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניו דיל
מלחמת העולם השנייה ותעסוקה מלאה
בעקבות התעסוקה המלאה בשכר גבוה התרחשה ירידה חדה וקבועה באי שוויוניות ההכנסה. הפערים בין העשירים והעניים הצטמצמו בתחום התזונתי, כשהשליטה במחירים הובילה למתן מזון במחיר נמוך לכולם. עובדי צווארון לבן לא זכו לתשלום על שעות נוספות ולכן הפער בינם לבין הפועלים הצטמצם. משפחות עניות וגדולות בשנות ה-30 זכו לעוד משכורות ולעוד הכנסה. השעות הנוספות הובילו לתוספת שכר בתעשיות המלחמתיות, ורמת החיים עלתה בקביעות, כשהשכר הריאלי עולה בארבע שנות המלחמה ב-44%. כמותהמשפחות עם הכנסה שנתית של פחות מ-2,000 דולר ירדה משלושה רבעים מהאוכלוסייה לרבע.
ב-1941, 40% מהמשפחות האמריקניות השתכרו פחות מ-1,500 דולר לשנה, שנחשב לרמה שמספיקה למחיה. השכר החציוני היה 2,000 דולר לשנה, ו-8 מיליון אמריקנים הרוויחו פחות משכר מינימום. בין 1939 ל-1944, השכר הוכפל ויותר, כשתשלום שעות נוספות הוביל לעלייה של 70% במשכורת השבועית הממוצעת במהלך המלחמה. החברות באיגודי עובדים עלתה ב-50% בין 1941 ל-1945, ועובדים חדשים קיבלו תנאים טובים יותר ושכר גבוה יותר.
כתוצאה מהשגשוג החדש, ההוצאה עלתה ב-50%, מ-61.7 מיליארד בתחילת המלחמה עד ל-98.5 מיליארד ב-1944. החסכונות עלו פי שבעה במהלך המלחמה. ההכנסה שהוחזקה בידי 5% מרוויחי השכר העשירים ביותר ירדה מ-22% ל-17%, כשארבעת העשירונים התחתונים השיגו יותר הכנסה. בנוסף, כמות האמריקנים שהרוויחו פחות מ-3,000 דולר (במונחי 1968) ירדה בחצי.
מורשת
האנליסטים מסכימים שהקואליציה הפוליטית של הניו דיל שמרה על המפלגה הדמוקרטית כמפלגת הרוב עד לשנות ה-60.
לעומת זאת, ישנה אי הסכמה בנוגע לשאלה האם הניו דיל שינה את ערכי החברה. יש הטוענים שאמריקה תמיד הייתה אינדיבידואליסטית מאוד, ולכן הניו דיל לא היה מחויב לרווחה. אחרים טוענים שקבלת גישה זאת תחסל כל רצון לשינוי פוליטי. הניו דיל, לטענתם, לא מת מוות טבעי: הוא חוסל בשנות ה-70 בידי קואליציה עסקית.
ההיסטוריונים מסכימים שכוחה של הממשלה עלה בחדות במהלך תריסר שנותיו של רוזוולט בתפקיד. הוא גם ביסס את הנשיאות כמרכז הסמכות של הממשל הפדרלי. בנוסף נוצרו רשויות גדולות שהגנו על העובדים, החקלאים והמובטלים. ממשל רוזוולט יצר מוסדות שנשמרו במשך עשורים. עד לשנות ה-80 הניו דיל נשמר בקונצנזוס, כשהארי טרומן ולינדון ג'ונסון הושפעו ממנו בתוכניות הרווחה שלהם.
התמיכה בניו דיל עודדה את קבלתו בקרב רפובליקנים מתונים וליברלים. הנשיא דווייט אייזנהאואר ניסה לשנות את הניו דיל במקצת אך הסכים להרחבת הביטוח הלאומי. הוא תמך בשכר מינימום ובדיור ציבורי, ובהרחבת תקציב החינוך. לטענתו, כל מפלגה שתנסה לבטל את החוקים הללו תיעלם לחלוטין.
ב-1964, בארי גולדווטר, שהתנגד לניו דיל, התמודד לנשיאות מטעם לרפובליקנים ותקף את הניו דיל. לינדון ג'ונסון ניצח אותו בקלות והרחיב את הניו דיל אף יותר עם תוכנית ה"חברה הגדולה" שלו. אולם תומכי גולדווטר התבססו במפלגה הרפובליקנית והצליחו לגרום להיבחרו של רונלד רייגן ב-1980. רייגן, שתמך בתחילה בניו דיל, התחיל להתנגד לו וכשנבחר הדגיש שהממשלה היא הבעיה ולא הפתרון.
הערכת הניו דיל
ההיסטוריונים הליברלים תומכים בניו דיל, השמרנים מתנגדים אליו, והיסטוריונים מה"שמאל החדש" טוענים שהוא לא היה כולל מספיק. אין הרבה נקודות בניו דיל שזוכות להסכמה, מלבד תמיכה בחיל השימור האזרחי והתנגדות למנהל השיקום הלאומי. בשנות ה-50, רוב ההיסטוריונים טענו שהניו דיל החזיר את אמריקה ה"אמיתית", שכללה קפיטליזם ליברלי והזדמנות ליחידים. היסטוריונים ליברלים טוענים שרוזוולט השיב את התקווה למיליוני אנשים נואשים והציל את הקפיטליזם, כשהוא שומר על הדמוקרטיה בארצות הברית בעוד שבמדינות אחרות הדמוקרטיה נפלה.
נקודת דליאן
נקודת דליאן (באנגלית: Delyan Point; בבולגרית: нос Делян) היא לשון יבשה סלעית בחוף הצפון מערבי של האי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.
הנקודה מהווה את הצד הדרום-מזרחי של הכניסה למפרצון ודנה.
הנקודה ממוקמת 4 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית מכף סמית'; 10.66 קילומטרים צפונית-מזרחית מנקודת מרקלי; 1.4 קילומטרים צפונית - מערבית מפסגת מאטוצ'ינה; ו-8.9 קילומטרים צפונית-מזרחית מנקודת גרגורי.
מקור השם
הנקודה נקראת על שם הצאר פטר דליאן קיסר האימפריה הבולגרית השנייה, וכן על שם הכפר דליאן שבמערב בולגריה.
יעקב קפלן (רב)
יעקב קפלן (בצרפתית: Jacob Kaplan; 7 בנובמבר 1895 – 5 בדצמבר 1994) היה רב יהודי, כיהן כרבה הראשי של צרפת משנת 1955 עד שנת 1980.
ביוגרפיה
נולד למשפחת כוהנים דתית שמקורה בליטא, הוא נולד ב-7 בנובמבר 1985 ברובע הרביעי של פריז.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הצרפתי, שם הצטרף לחיל הרגלים. קפלן לחם בקרב ורדן ונפצע באותו הקרב בשנת 1916.
בעקבות הפציעה הוא זכה לעיטור צלב המלחמה.
רבנותו
לאחר המלחמה חידש קפלן את לימודיו ונעשה לרב בשנת 1921 בתחילה התמנה לרב בעיירה בשם מולהאוס.
ב-1928 התמנה לרב בבית הכנסת דה נצרת שבפריז, ובשנת 1933 התמנה לרב בבית כנסת בשם: בית הכנסת הגדול של הניצחון (בצרפתית: grande synagogue de laVictoire).
קפלן מונה לעזר לרב הראשי של צרפת הרב איזאי שוורץ ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה ואף נטל חלק פעיל בהגנה על צרפת במערכה על צרפת וארצות השפלה.
לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית וכינון ממשל וישי קפלן נטל חלק חשוב בהתנגדות למשטר המפלה לרעה יהודים וקבוצות אתניות אחרות. בשנת 1940 פרסם את הספר "גזענות ויהדות" שנכלל ברשימת הספרים האסורים למכירה ברשימת אוטו: מסמך שפרסמה גרמניה הנאצית ובו נכללו ספרים האסורים לפרסום בתחומי הרייך.
בעקבות פעילותו נגד האנטישמיות גורש הרב קפלן ממקום מגורו בוישי אל העיר ליון בשנת 1942. בליון הוא לא הפסיק לפעול למען יהודי צרפת כולל פניה לקרדינל גרלייר בבקשה לעצור את שיירות היהודים היוצאים לגרמניה. קפלן נעצר ב-1944 על ידי המשטרה הצרפתית ושוחרר עוד באותו היום תמורת כופר.
לאחר שחרור צרפת על ידי בעלות הברית זכה פעם נוספת לעיטור צלב המלחמה הפעם על פעילתו תחת הכיבוש הנאצי בצרפת.
הגנרל הצרפתי אלפונס יוני נימק את זכייתו:
כרב הראשי של צרפת
ב-1955 מונה לרב הראשי של צרפת, בשנות כהונתו כרבה הראשי של צרפת סייע רבות להגירה של יהודי צפון אפריקה אל צרפת.
הוא יצא לגמלאות בשנת 1980.
מותו
הרב קפלן נפטר בשנת 1995.
סמרש (סדרת טלוויזיה, 2019)
סמרש היא מיני-סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2019 בהפקת חברת Star Media עבור רשת REN TV. הסדרה מהווה עיבוד לספריו של ו. ודנב: "קח את האבן שלך", "שורת המוות" ו"דרך ללא עקבות".
זוהי סדרת פעולה העוסקת בעימות בין שירות המודיעין החשאי של ברית המועצות לבין ארגוני הביון של הרייך השלישי במלחמה הפטריוטית הגדולה.
עלילה
העלילה מתמקדת בגורלו של קצין הסמרש, גאורגי וולקוב, המתעמת עם אויבו המושבע - מייג'ור האבווהר קונרד פון ביטוצוב.
הסיפור מתחיל ב-21 ביוני 1941. וולקוב מביא לברית המועצות אוסף יהלומים והסכם סחר בין ברית המועצות לגרמניה, וכן מסמכים סודיים שערכם גבוה והוכנסו ממשרדו של וילהלם קנריס. אלא שהרכבת בה נוסע וולקוב נתפסת על ידי הגרמנים. מתברר שלצורך השגת המידע המודיעיני חשוב, פון ביטוצוב מוכן לעשות הכל...
דובוני אכפת לי: מבצע ההצלה
דובוני אכפת לי: מבצע ההצלה (באנגלית: Care Bears: To the Rescue) הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקאי לילדים, מסוגת קומדיה, הרפתקאות ומוזיקה, שמשמש כאחד הסרטים של הסדרה "דובוני אכפת לי" שמבוססת על זיכיון בעל אותו שם. הסרט בוים על ידי דייוויס דוי ולארי יוסטון, נכתב על ידי שרלוט פולרטון, והופק על ידי ג׳פרי קונרד. הפקת הסרט נעשתה על ידי American Greetings, כאשר הנפשתו נעשתה על ידי SD Entertainment.
הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית בהפצה ביתית על ידי Kidtoon Films ב-3 באפריל 2010. בישראל הסרט שודר לראשונה בשנת 2011 בדיבוב לעברית בערוץ הופ!. אורך הסרט הוא כ-65 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית).
תקציר העלילה
הסרט מתרחש במהלך טקס חלוקת פרסי ההצלה, לכבוד הדובונים שהצילו במהלך השנה דובונים אחרים בארץ אכפתיה. במהלך הסרט, הצופים צופים בסיפורי ההצלה הטובים והמוצלחים ביותר של דובוני אכפת לי.
דמויות ומדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי אפי בן ישראל, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
קניבלים מרקדים
קניבלים מרקדים (באנגלית: Cannibal Capers) הוא סרט הנפשה אמריקאי קצר משנת 1930, השמיני בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
עלילה
הסרט מתחיל בקבוצת קניבלים שחבריה מתאספים יחד לריקוד שבטי. הריקוד נקטע מאוחר יותר, בגלל אריה אכזרי שרודף באופן מטופש אחר אחד הקניבלים. הסרט מסתיים בסצנה בה כל הקניבלים מקיפים את האריה.
ביקורות
הסרט היומי (13 ביולי 1930): "אחד הסרטים הטובים מסדרת 'סימפוניות טיפשיות' של וולט דיסני עד היום. לאחר שקבוצה קטנה של קניבלים התרחקה לזמן מה בצורה משעשעת ביותר, אריה אכזרי מופיע וכל החבורה בורחת. הקורבן המיועד של הקניבלים, לעומת זאת, במהלך הסרט קניבל קופץ החוצה מסיר רותח ונותן לאריה להתרוצץ, הקניבל מסיים על ידי אחיזה בשיניו המלאכותיות של האריה ומשתמש בהן כדי להפחיד את האריה ולהפריד אותו מעורו."
בילבורד (19 ביולי 1930): "הרבה הנאה מהסרט המצויר הזה מסדרת הסרטים של וולט דיסני סימפוניות טיפשיות. העברת משחקי עזר רבים נוצצים במקוריות ופיקחות, זהו גורם גדול בהפקת השמחה, אף על פי שאין להתעלם מההנפשה המיומנת... הקטע המצחיק ביותר הוא הקרב בין האריה לקניבלים. האריה תחילה רודף אחרי הקניבל מסביב, אבל אז האריה מסתובב והקניבל ניצח בקרב. ספר זאת כדי להצחיק את קהלך."
מדיה ביתית
הסרט הקצר הופץ למדיה ביתית ב-19 בדצמבר 2006 באוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב'.
מצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים
מצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים (באנגלית: Hot Rock & Alternative Songs; שנודע בעבר בשם מצעד שירי הרוק או מצעד שירי הרוק החמים) הוא מצעד שירים המפורסם על ידי מגזין בילבורד. הוא פורסם לראשונה ב-20 ביוני 2009 ועד 13 באוקטובר 2012, בהתבסס על השמעת השירים בתחנות רדיו אלטרנטיביות, רוק מיינסטרים ותחנות רדיו טריפל איי בארצות הברית. החל מ-20 באוקטובר 2012, המצעד פעל לפי המתודולוגיה של בילבורד הוט 100 בהתבסס על מכירות דיגיטליות, נתוני סטרימינג והשמעות ברדיו של שירי רוק בכל הפורמטים. מאז ועד אמצע 2020, רק שירי רוק בלבד, כולל אלה עם "נטייה אלטרנטיבית", פורטו ודורגו במצעד. ב-13 ביוני 2020, בילבורד עדכנו את המצעד כדי לאפשר מבחר רחב יותר של שירים הנחשבים לשירי רוק ועל כן, שונה שמו למצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים.
המשלחת היפנית לאנטארקטיקה
המשלחת היפנית לאנטארקטיקה (באנגלית: Japanese Antarctic Expedition ביפנית: 日本の南極観測) מ-1910–1912 הייתה הראשונה שיצאה לחקור את יבשת אנטארקטיקה מטעם יפן. המשלחת, שבראשה עמד לויטננט נובו שיראזה מן הצבא הקיסרי של יפן, יצאה מטוקיו באונייה קיינאן מארו בדצמבר 1910, הגיעה אל הקרח ב-26 בפברואר 1911 והפליגה הלאה, אל תוך ים רוס. בגלל המועד המאוחר מאוד בעונה האנטארקטית, לא יכלה האונייה להתקדם מעבר לאי קולמן, וחזרה לסידני, אוסטרליה לחרוף שם.
במהלך העונה הבאה נעשה ניסיון שלישי להגיע לטווח ראייה של יבשת אנטארקטיקה, במטרה מוגדרת לחקור את ארץ אדוארד השביעי. בחומת הקרח הגדולה, פגשה ה"קיינאן מארו" את פראם, אונייתו של רואלד אמונדסן, שהמתינה במפרץ הלווייתנים לשובה של קבוצת הקוטב הדרומי של אמונדסן. קבוצת סיור בת שבעה אנשים מן ה"קיינאן מארו" ירדה אל חומת הקרח והתקדמה דרומה אל '50 80° דרום, שם נתקלו אנשיה בתנאי מזג אוויר קשים, שאילצו אותם לשוב על עקבותיהם. בינתיים הורידה האוניה עוד קבוצה אל חוף ארץ אדוארד השביעי לחקור את המדרונות הנמוכים של רכס המלכה אלכסנדרה. "קיינאן מארו" חזרה ליפן; היא הגיעה ליוקוהמה ב-20 ביוני 1912.
פיאט 1100
פיאט 1100 היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1953–1965. בהודו יוצרה הפיאט 1100 עד שנת 2000 (ברישיון פיאט).
מאפיינים, ייצור ושיווק
הגרסה החדשה של הפיאט 1100 הוצגה באוקטובר 1953 בתערוכת הרכב של פריז. המחיר בהצגתה היה 1,225,000 לירטות איטלקיות.
עד יוני 1956 יוצרו 257,000 יחידות של פיאט 1100
פיאט 1100 שווקה בישראל, מאמצע שנות החמישים של המאה ה-20 ועד אמצע שנות הששים.
האי לאי
הַאי לַאי (בבסקית: Jai alai, נהגה חַי אַלַי) הוא ענף ספורט אשר מוצאו בחבל הבסקים בספרד, אשר מתקיים במגרשים התחומים בקירות. אף שהמונח האי לאי במקורו התייחס למגרש עצמו, השימוש הנפוץ במונח מתייחס למשחק הכדור המתקיים במגרש. במדינות שונות בעולם, האי לאי הפך לענף ספורט מקצועי, ואף לענף הימורים.
ממשלת חבל הבסקים מקדמת את ספורט ההאי לאי כ"ענף הספורט המהיר ביותר בעולם". כדור המשחק מצופה עור עז הוא קטן ומשקלו נע בין 125-140 גרם. במהלך המשחק הוא עשוי להגיע למהירויות של יותר מ-300 קמ"ש.
חוקי המשחק
מגרש המשחק מורכב ממשטח המוקף בקירות משלושה עברים: קדמי, אחורי ושמאלי. אם הכדור נוגע בקרקע מחוץ לתחומי המגרש התחום בקירות, הרי שזהו כדור חוץ. על הקיר הקדמי מסומן קו גבול, בערך בגובה של מטר מן הקרקע וכדור הנוגע בקיר מתחת לקו זה, אף הוא כדור חוץ. תקרת המגרש (אם מדובר במגרש מקורה) גבוהה מאוד. משטח המגרש מחולק על ידי 14 קווים ממוספרים החוצים את המגרש ומקבילים לקיר הקדמי. הקו הקרוב ביותר לקיר הקדמי ממוספר בספרה 1 ואילו הקו הקרוב לקיר האחורי ממוספר בספרה 14.
המשחק נפתח בזריקת הגשה של השחקן המגיש, החייב להקפיץ תחילה את הכדור על המגרש מאחורי קו ההגשה ואז להאיץ את הכדור באמצעות ה"סל" אל עבר הקיר הקדמי, כך שהכדור יחבוט בקיר וייפול בין הקווים הממוספרים 4-7 על המגרש. מאותו רגע הכדור נמצא במשחק. במהלך המשחק צריכה כל קבוצה ללכוד את הכדור ב"סל" ולהאיצו אל עבר הקיר הקדמי ב"תנועה חלקה אחת" מבלי שתחזיק בו, או תכדרר בו. את הכדור יש ללכוד בסל, בין בעודו קופץ באוויר מן הקיר הקדמי, או לאחר שפגע פעם אחת בקרקע. קבוצה זוכה בנקודה אחת במידה ומתקיים אחד מאלה:
צבירת נקודה מביאה להחלפת הקבוצות, כאשר הקבוצה (או השחקן הבודד) המפסידה יורדת מן המגרש והמנצחת פוגשת בקבוצה נוספת. בדרך כלל, לאחר תום הסיבוב הראשון (משכל הקבוצות בטורניר שחקו לפחות משחק אחד) מוכפל מספר הנקודות לניצחון. טורניר האי לאי מתקיים בדרך כלל בין שמונה קבוצות של זוגות, או שמונה שחקנים בודדים.
בגרסת המשחק לזוגות, מתחלק המגרש בין שחקן מגרש קדמי לשחקן מגרש אחורי. המשחק נפתח כאשר שחקן המגרש הקדמי מגיש את הכדור לקבוצה היריבה. הקבוצה המנצחת בכל משחק נותרת על המגרש כדי לפגוש בקבוצה הבאה. הקבוצה המפסידה עוברת לסוף תור הקבוצות, כדי לזכות בהזדמנות נוספת על המגרש. הקבוצה הראשונה הצוברת 7 נקודות (או 9 נקודות במקרה ומתקיים דירוג של שלוש הקבוצות הראשונות) זוכה. אחריה מדורגות הקבוצה השנייה והשלישית. במקרה של תיקו מתקיים פלייאוף.
תעשיית האי לאי
הפופולריות של משחק ההאי לאי, כמפעל הימורים, פחתה במדינות צפון ומערב ארצות הברית, זאת לאחר שנפתחו ערוצי הימורים חדשים, כגון מרוצי כלבים ומכונות מזל. במדינת פלורידה נוקט הממשל באמצעים שונים כדי להמשיך ולשמר את המשחק ולמשוך קהל מהמרים לאולמות.
סוואסרוקו
הנארת סוואסרוקו (בצ'רקסית: Саусырыкъо) הוא הנודע מבין 25 הגיבורים הגדולים במיתולוגיה הצ'רקסית ובנה של אם הנארתים סטניה.
ראשית חייו
סוואסרוקו נולד לאם הנארתים המיתולוגיים סטניה. מסופר באגדות כי אביו היה רועה צאן שבא במגע איתה כאשר היא הייתה על גדות הנהר כדי לכבס בגדים. גרסה נוספת מספרת כי הרועה לא בא במגע איתה, אלא סלע שהוא מסר לה הכיל בתוכו את סוואסרוקו. בזמנו שמעה סטניה קולות שבוקעים מתוך הסלע והיא העבירה אותו ללפש אשר שבר את הסלע ושם מצא את התינוק סוואסרוקו. עם לידתו הוטבל סוואסרוקו במי הנהר על ידי לפש כדי להופכו לחסין ובשל העובדה שהוא אחז בשתי הברכיים אשר נותרו מחוץ למים, חלקים אלו הפכו לחוליה החלשה בגופו.
סאדאת בוקארי
סאדאת בוקארי (באנגלית: Sadat Bukari; נולד ב-12 באפריל 1989) הוא כדורגלן עבר גנאי ששיחק בעמדת החלוץ.
סוואסרוקו
לפש בחיי סוואסרוקו
לפש הוא אל הברזל באגדות הנארתים. כוחותיו המיוחדים אפשרו לו לפרזל את הברזל במו ידיו. לא מן הנמנע כי הוא אביו הביולוגי של סוואסרוקו, אך הוא נמנע מלאשר או להכחיש עובדה זו.
סאדאת בוקארי
קריירה
בוקארי, יליד ואה, גאנה, גדל בקבוצת הנוער של הארט אוף לאיונס הגנאית, עבר לשחק בקבוצת הנוער של וסטהאם יונייטד באנגליה ואף נבחן ב-2006 בבית"ר ירושלים. לאחר שהחל את הקריירה הבוגרת שלו, עבר ב-2007 לשחק בקבוצת אטואל דו סאהל התוניסאית.
סוואסרוקו
האגדות על חייו וגבורתו
האגדה על סוואסרוקו היא המפורסמת ביותר מבין אגדות הנארתים ומופיעה גם בימינו בספרי ילדים ובחומרי הלימוד בבתי הספר הצ'רקסיים בקווקז. האגדה מספרת כי באחד מן הימים הנארתים יצאו למסע בהרי הקווקז, אולם השלג הכבד אילץ אותם לערוך חניית ביניים. לצערם לא היה בידיהם שום אמצעי כדי להדליק אש והם התקשו לשרוד את הסופה. כאשר לא נותרה ברירה, הוחלט לפנות אל ארץ הענקים כדי לקבל את האש, סוגיה שנראתה כמשימה בלתי אפשרית. סוואסרוקו הציע את עצמו כדי להביא את האש מארץ הענקים. אחרי לחימה קשה כנגד הענקים, סוואסרוקו הצליח לגבור עליהם ולהביא את לפיד האש אל הנארתים. מיום זה הפך נארת סוואסרוקו לגיבור הנארתים.
סאדאת בוקארי
קריירה
בינואר 2010 ניהל משא ומתן ממושך עם קבוצת הפועל תל אביב, ואף הגיע לישראל על מנת לחתום במדיה, אך בסופו של דבר חתם ב-27 בינואר במכבי חיפה למשך ארבע וחצי שנים. בוקארי לא הצליח להשתלב בהרכב של חיפה וגם כשנכנס כמחליף לא הצליח להטביע את חותמו, ובתום העונה שוחרר מהקבוצה.
סוואסרוקו
האגדות על חייו וגבורתו
עוד מספרת האגדה, כי אחת התכונות העל טבעיות של סוואסרוקו הייתה יכולתו לדבר עם סוסו בעל התכונות המיוחדות. מניחים כי בזכות סוואסרוקו הצ'רקסים כינו את הסוס בשם אח. בצ'רקסית האות "ש" מפורשת הן כאח והן כסוס, דהיינו הפנייה לאח או לסוס היא זהה. מלבד הסיפורים נכתבו עליו שירים רבים ואחד מהם נכתב על ידי אמו סטניה.
מותו של סוואסרוקו
האגדה מספרת כי הנארתים ידעו שרק באמצעות תרמית אפשר יהיה לנצח את סוואסרוקו. באחד הימים התאספו הנארתים על פסגת ההר וקראו בשמו. עם הגיעו של סוואסרוקו אל הזירה ביקשו ממנו הנארתים להפגין את כוחו היות שנפוצה שמועה כי הוא נחלש ואיבד את כוחותיו המיוחדים. הוא התבקש לדחוף עגלה צ'רקסית ממרגלות ההר עד הפסגה כשהוא דוחף את העגלה בראשו. סוואסרוקו עמד במשימה ללא דופי, אולם הנארתים לא התרצו וביקשו ממנו לדחוף את העגלה אל פסגת ההר, והפעם באמצעות ידיו. גם הפעם סוואסרוקו הצליח לדחוף את העגלה ללא רבב. אולם הנארתים שלא התרצו ביקשו מסוואסרוקו לדחוף את העגלה פעם נוספת אל פסגת ההר והפעם באמצעות ברכיו. סוואסרוקו ידע כי המשימה הזאת עלולה לסכן את חייו מאחר שברכיו היו החוליה החלשה בגופו, אך כדי לשמור על הילת גבורתו הוא ביצע גם משימה זו, תוך שהוא נפצע בברכיו והחל מדמם. עם השלמת משימתו עלה סוואסרוקו על סוסו ודהר אל עבר ביתו, אך בטרם הספיק להתקדם למרחק רב, נפל מסוסו, התמוטט ומת. כך מצא את מותו נארת סוואסרוקו, גדול הנארתים.
אילן שושן
אילן שושן (נולד ב-3 בפברואר 1966) הוא במאי, מפיק, תסריטאי ושחקן ישראלי.
נעוריו ותחילת דרכו
בשנת 1992 החל ללמוד קולנוע בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
ב-2002 נישא לזוהרה בירס.
הקריירה הטלוויזיונית
בסיום לימודיו הצטרף שושן למתב, טלוויזיה בכבלים ושם הפיק בתחילה מגוון תוכניות טלוויזיה, בהן "אורי גלר בשידור חי" עם המנחים מיקי חיימוביץ' ויאיר לפיד, "טורפדו עם וילוז'ני" ותוכנית בידור שבועית "חיוך מעוך".
בהמשך עבר שושן ממתב לערוץ 2 עם סרטו "בין שמיים למים" אשר שודר ברשת. ב-1994 ביים את תוכנית ההומור "נפלו על הראש" בערוץ 2.
לאורך השנים צילם שושן גם עשרות וידאו קליפים לתעשיית המוזיקה הישראלית.
כדנית אטינבורו
כדנית אטינבורו (שם מדעי: Nepenthes attenboroughii) הוא צמח טורף מהסוג כדנית הגדל בהרים באזור האי הפיליפיני, פלאוואן (Palawan). הצמח זוהה לראשונה ביוני 2007 בהר ויקטוריה שבפלאוואן ונקרא על שם השדרן הבריטי דייוויד אטינבורו שסיפק קריינות לסרטים על ההיסטוריה של הטבע. זהו אחד הצמחים הטורפים הגדולים ביותר שנמצאו עד כה והוא נמצא בסכנת הכחדה חמורה עקב בירוא יערות.
תיאור הצמח
הצמח מתנשא לגובה של 1.5 מטרים.
העלים
מרקם העלים דומה לעור והם יושבים על הקרקע. אורך שושנת העלים הוא 30 סנטימטר ורוחבה הוא 10 סנטימטר וישנם כאלה שאורכם אף מגיע ל-40 ס"מ ורוחבם ל-15 ס"מ. צורת עליו של הצמח היא מאורך עד אליפסה ודמויי כד. הכדים מכילים כ-1.5 ליטרים כאשר חלקם יכולים להכיל למעלה משני ליטרים. רוחבם של הכדים נע בין 12 ל-16 ס"מ וגובהם נע בין 30 ל-40 ס"מ.
הפרחים
אשכול הפרחים של הצמח הזכר מתנשא לגובה של מעל ל-80 סנטימטרים ואשכול הפרחים של הנקבה מתנשא לגובה של כ-65 סנטימטרים.
מערכת הטריפה, הלכידה והמשיכה
הכדים/עלים ממולאים בשני נוזלים האחד צמיג ונמצא בתחתיתו של הכד והשני דליל יותר ומצוי מעל הנוזל הסמיך, שני נוזלים אילו אינם מתערבבים. הנוזל הדליל תומך באוכלוסייה של בעלי חיים המסוגלים לחיות בתוכו, ובמיוחד בפגיות של יתושים. בעלי חיים אלה מסייעים לכדנית בעיכול טרפה. הנוזלים הללו מכילים אנזימי עיכול שמפוררים את הטרף ומעכלים אותו. בשוליו של הכד ובתחתית העלה שלו ישנם צופנים רבים המפרישים צוף מתוק שמושך אליו חרקים שונים. כמו כן, צבעיו של הכד וצורתו בולטים מאוד בסביבה ומושכים אליהם בעלי חיים וחרקים. הדפנות הפנימיות של הכד מצופות בפתיתי שעווה חלקים וכאשר הטרף נופל לתחתית הכד, הם מקשים עליו מאוד לטפס החוצה. בנוסף, הכד מכיל בתוכו נוזלים שמקשים על הטרף עוד יותר את היציאה, ויש שטוענים שהנוזל אף מטשטש את ראייתו של הטרף. הפרסומים הראשונים בתקשורת תיארו כדנית זו כטורפת חולדות ועכברים אך מקרה כזה לא נצפה מעולם.
ג'ון קלארק (שופט)
ג'ון הסין קלארק (באנגלית: John Hessin Clarke; ) היה עורך דין ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1916–1922.
ראשית חייו
ג'ון קלארק נולד בניו ליסבון שבאוהיו כילדם השלישי ובנם היחידי של ג'ון קלארק, מהגר קווייקרי סקוטי-אירי ממחוז אנטרים, שבארצות הברית היה לעורך דין ושופט, ולרעייתו, מליסה הסין. הוא למד בבית הספר התיכון של ניו ליסבון ובאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון וסיים את לימודיו ב-1877 כחבר באחוות פי בטא קפא. קלארק לא למד בבית ספר למשפטים, אלא למד את המקצוע בקריאה עצמית בהדרכת אביו וב-1878 עבר את בחינות לשכת עורכי הדין בהצטיינות.
לאחר שעסק בעריכת דין בניו ליסבון במשך שנתיים, עבר קלארק לינגסטאון, שם הוא רכש את מחצית הבעלות על העיתון "יאנגסטאון וינדיקייטור"" . העיתון תמך במפלגה הדמוקרטית, וקלארק, שהיה חבר אגף "דמוקרטי הבורבון" שבמפלגה, כתב כמה מאמרים בהם הוא התנגד לכוחם העולה של המונופולים התאגידיים וקידם רפורמות בשירות הציבורי. הוא גם היה מעורב בפוליטיקה הפנימית של המפלגה ובסוגיות ציבוריות שונות. מאמציו למנוע את הצגת מועמדותו של קלווין ברייס כמועמד המפלגה לסנאט של ארצות הברית ב-1894 הסתיימו בכישלון, אך הוא פעל בהצלחה למניעת בחירתו של המועמד הרפובליקני למשרת ראש עיריית יאנגסטאון שהיה חבר ב"איגוד המגן האמריקאי" . כתומך של תקן הזהב בבחירות לנשיאות של 1896, התנגדותו של קלארק לבחירתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות הייתה כה חזקה עד שבסופו של דבר הוא פרש מהמפלגה והשתתף בוועידת ההקמה של המפלגה הדמוקרטית הלאומית  באינדיאנפוליס, שבחרה בג'ון פאלמר באותה שנה כמועמדה לנשיאות.
קריירה פוליטית
זמן קצר לאחר הבחירות של 1896 עבר קלארק לקליבלנד, שם הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין של ויליאמסון וקאשינג. המשרד ייצג חברות תאגידיות וחברות רכבת, ועד מהרה הוכיח קלארק את כישוריו, והחליף את השותף הבכיר, סמואל ו. ויליאמסון כיועץ המשפטי הראשי של חברת הרכבת של ניו יורק, שיקגו וסנט לואיס. עם זאת הוא עדיין המשיך את מעורבותו במפלגה הדמוקרטית. פעילותו הפוליטית התפתחה באותה תקופה כאשר הוא נטש הרבה מהשקפותיו הפוליטיות בהן הוא החזיק בצעירותו, כולל אלו שהיו קשורות לזכויות המדינות ותחת זאת הוא אימץ את השקפתה של התנועה הפרוגרסיבית. התפתחותו הפוליטית של קלארק באותה תקופה התאפשרה בזכות ידידותו עם ראש עיריית קליבלנד, טום ג'ונסון, שסייע לו לקדם את מעמדו הפוליטי במדינה לאחר כישלונו לקדם את בחירתו של ברייאן לנשיאות.
ב-1903 עלה בידו של ג'ונסון להשיג את השליטה על המפלגה הדמוקרטית באוהיו, מהלך שקיבל את תמיכתו של קלארק. בוועידת המפלגה שהתקיימה באוגוסט, זכה קלארק במועמדות המפלגה לסנאט של ארצות הברית. אף על פי שהיה נואם מוכשר, פעילותו של קלארק כעורך דין שייצג את חברת הרכבת, התנגדותו למועמדותו של ברייאן שבע שנים קודם לכן, וחסרונותיו האישיים, כל אלו תרמו לכשלונו להיבחר מול יריבו הרפובליקני, מארק האנה, שניצח בבחירות באספה הכללית של אוהיו ברוב של 115 מול 25.
לאחר תבוסתו, צמצם קלארק את השתתפותו בפעילות הפוליטית של המפלגה, ותחת זאת התמקד לזמן מה בעבודתו המשפטית. אך עד מהרה הוא שב לזירה הפוליטית, וב-1907 פרש משותפותו עם ויליאמסון וקאשינג. יחסיו עם ג'ונסון נפגעו לאחר שקלארק תמך במועמדותו המוצלחת של הדמוקרט השמרני ג'דסון הרמון בבחירות למשרת מושל אוהיו ב-1908. בתגובה, כאשר התמודד על מועמדות המפלגה לסנאט ארצות הברית בבחירות של 1910, העדיף ג'ונסון לתמוך באטלי פומרן, שניצח בסופו של דבר, במקום לתמוך בקלארק. עם זאת, תמיכתו של קלארק בהכנסת רפורמות פרוגרסיביות בחוקת אוהיו ב-1911, סייעו לשקם את מעמדו בקרב הפרוגרסיבים באוהיו. קלארק ניסה לעשות ביתרון זה שימוש בניסיונו השני לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט ב-1914, אך הוא ניצב מול התובע הכללי של המדינה, טימותי ס. הוגאן, ובאביב אותה שנה הוא הפסיד בהתמודדות.
שופט פדרלי מחוזי
קלארק היה בעיצומן של הבחירות המוקדמות כאשר הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ב-15 ביולי 1914 כשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של המחוז הצפוני של אוהיו במקומו של ויליאם לואיס דיי שהתפטר. לתפקיד זה היה קלארק בחירתם של הנשיא וילסון ושל התובע הכללי ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, שחש שהתפקיד הצריך "מינוי ממדרגה ראשונה" כדי להתמודד עם עומס העבודה של בית המשפט, ושמעמדו של קלארק בלשכת עורכי הדין של אוהיו סימן אותו כאדם בעל יכולות גבוהות. וילסון גם היה מעוניין במועמד שיוכל להיות בהמשך מועמד אפשרי לבית המשפט העליון, לאור מספרם הקטן יחסית של השופטים הפדרליים בעלי זיקה דמוקרטית לאחר 16 שנים בהן כיהנו נשיאים רפובליקנים. ב-21 ביולי אושר מינויו של קלארק על ידי הסנאט.
עד מהרה הצדיק קלארק את התקוות שתלו בו, וביסס את עצמו כשופט בעל השפעה. אף על פי שהוא נחשב כבעל אישיות רשמית ומרוחקת על ידי עורכי הדין שהופיעו בפניו, הוא הצליח להתגבר על עומס התיקים בבית המשפט וזכה בהערכתם על יכולותיו. עבודתו הייתה איכותית מאוד, כשמתוך 662 התיקים שהוגשו לדיוניו, על חמישה בלבד הוגשו ערעורים מוצלחים, ואף אחד מאלו לא התבססו על כשל בראיות. קלארק עצמו אהב את התקופה הזאת בבית המשפט המחוזי, הוא לא ראה במטלותיו כמכבידות יתר על המידה ומגוון המקרים שהובאו בפניו גרמו לו להנאה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ביוני 1916 התפנה מושב בבית המשפט העליון של ארצות הברית כאשר צ'ארלס אוונס יוז התפטר כדי לקבל על עצמו את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות. הנשיא וילסון היה מעוניין לאייש את המושב הזה על ידי מינוי התובע הכללי בממשלו תומאס ואט גרגורי, אך גרגורי דחה את ההצעה ותחת זאת הציע את מינויו של קלארק. לאחר שיחה שקיים עם קלארק ניוטון בייקר, מזכיר המלחמה בקבינט של וילסון, וידיד קרוב של קלארק, הציג וילסון את מועמדותו של קלארק. אף על פי שקלארק נעתר באי רצון לפרוש מפעילותו השיפוטית השוטפת לטובת עיסוק בשיפוט בערכאת ערעורים, הוא חש שהוא לא יוכל להשיב ריקם את ההצעה לתפקיד כה מכובד. ב-14 ביולי הגיש וילסון את מועמדותו של קלארק לסנאט, ועשרה ימים לאחר מכן אושר המינוי פה אחד. קלארק הושבע לתפקיד ב-9 באוקטובר.
מבחינה פילוסופית, המחיש קלארק את זיקתו לריאליזם המשפטי בפסקי הדין שכתב. לעיתים קרובות הוא הצביע יחד עם אוליבר ונדל הולמס הבן ועם לואי ברנדייס, בדרך כלל כהתנגדות לרוב השמרני שהיה דומיננטי בבית המשפט באותה תקופה, אף על פי שחוות דעת המיעוט המפורסמת של הולמס בפסק הדין "אברמס נגד ארצות הברית" הייתה בתגובה לחוות דעת הרוב בתיק שכתב קלארק. כפרוגרסיבי, תמך קלארק הן בסמכות הממשלה הפדרלית והן בסמכות המדינות לפקח על הכלכלה, במיוחד בכל הנוגע לפיקוח על העסקת ילדים. בחוות דעת המיעוט שלו בפסקי הדין "האמר נגד דגנהרט" ו"ביילי נגד חברת הרהיטים דרקסל"  הוא תמך בסמכות הקונגרס על פי סעיף המסחר (בפסק הדין האמר) ועל פי סעיף המיסוי וההוצאות (בפסק הדין ביילי), כדי להתייחס למה שהפרוגרסיבים ראו כבעיה חברתית מרכזית. הוא גם המחיש את התנגדותו למונופולים בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת רדינג" (United States v. Reading Company), פסק דין שהיה לחלק מרכזי בחוק ההגבלים העסקיים.
התפטרותו
השפעתו של קלארק על ההחלטות השיפוטיות של בית המשפט הייתה מוגבלת לאור כהונתו הקצרה יחסית. ב-1 בספטמבר 1922 שלח קלארק מכתב לנשיא וורן הרדינג, בו הוא הודיע לו על כוונתו להתפטר. החלטתו זו הונעה ממספר גורמים. לצד חוסר שביעות רצונו מעבודתו כשופט עליון והקשיים המתמשכים שלו ביחסים עם מק'ריינולדס, הוא איבד באותה תקופה את אחיותיו אידה ואליס. יתר על כן, בראותו את התדרדרות מצב בריאותו של נשיא בית המשפט העליון, אדוארד דאגלס וייט, הוא ביקש להימנע ממצב דומה בשבתו על כס השיפוט.
המערכה להצטרפות לחבר הלאומים
בראיון שנערך עמו שלושה ימים לאחר הגשת התפטרותו, התווה קלארק מטרה חדשה שאותה הוא היה מעוניין לקדם - שכנוע הציבור האמריקאי שארצות הברית צריכה להצטרף לחבר הלאומים. באותה עת סיכויי הצטרפותה של ארצות הברית לארגון היו בשפל, תומכי ההצטרפות נחלו תבוסה כפולה בשל התנגדות הסנאט לחוזה ורסאי ובשל ניצחונו בבחירות לנשיאות של 1920 של הרפובליקני וורן הרדינג שהתנגד להצטרפות לארגון. ההצהרות הפומביות של קלארק הפיחו במטרתם של תומכי ההצטרפות חיים חדשים, ובאוקטובר 1922 הוא היה לנשיאו של ארגון חדש, "האגודה הבלתי מפלגתית למען חבר הלאומים". כדוגמת "איגוד חבר הלאומים" הבריטי, משימת האגודה הייתה לעורר את התמיכה הבסיסית להצטרפות לחבר הלאומיים שמייסדיה האמינו שהיא התקיימה בארצות הברית והם גייסו את התמיכה בה כמשקל נגד למתנגדים להצטרפות. באופן זה, עלה עד מהרה כוחו של קלארק כיורשו של וילסון במערכה למען חברותה של ארצות הברית בחבר הלאומים.
אף על פי שקלארק נכנס למחויבות אישית למטרה זו בסדרה של מסעות נאומים, עד מהרה הוא התמודד עם מספר אתגרים. הוצאותיה של האגודה עלו על הכנסותיה, והמשאבים המוגבלים התבזבזו על הקמתו של מנגנון ארגוני רחב. אף על פי שקלארק ארגן ביוני 1923 שינוי מבני באגודה, בעיה חמורה יותר נצבה בפניהם בשל חוסר ההערכה שלו בנוגע למשימה שעמה היה עליהם להתמודד. בניגוד לציפיותיו של קלארק, לא הייתה תנועת תמיכה בהצטרפות לחבר הלאומים, אלא רק ספקנות ועוינות לרעיון. ההתייחסות לכך הצריכה מחויבות שונה לחלוטין מזו שקלארק ציפה שיהיה עליו לקבל על עצמו, וכך נאלצו הוא ושאר מנהיגי האגודה לשקול מחדש את מטרותיהם. תוך שהוא התמקד בסוגיית ההצטרפות לבית הדין הקבוע לצדק, המשיך קלארק לנהל מערכה לטובת מעורבותה של ארצות הברית בארגונים ובהסכמים הבינלאומיים עד לתום העשור.
שנותיו האחרונות
בסוף 1927 הובילו חרשותו של קלארק ותסכולו מכישלון האגודה למען חבר הלאומים לפרוש מנשיאות האגודה. לאחר פרישתו הוא נותר נמרץ ופעיל ושמר על שגרה של קריאה וטיולים. הוא גם המשיך להשתתף בפעילות ציבורית, והיה לחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב. ב-1932 הוא תמך בחשאי במאמצים של ניוטון בייקר לקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אם כי לאחר כישלונו הוא היה לתומך של הניו דיל ושל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. על אף ספקותיו בנוגע לשיטות הפעולה, הוא אהד את המטרות שבבסיס תוכנית הרפורמה השיפוטית של הנשיא רוזוולט להוספת שופטים לבית המשפט העליון כדי שיעלה בידו לקבל תמיכה במדיניות הניו דיל, ולבקשתו של הנשיא, נשא קלארק נאום ברדיו במרץ 1937 בו הוא הגן על תאימותה של ההצעה לחוקה.
צבי ברונשטיין
צבי ברונשטיין (15 במאי 1908 – 21 בספטמבר 1977) היה ראש מועצת זכרון יעקב.
ביוגרפיה
ב-1926 החל להיות פעיל ציבורי בארגונים כמו המכבי הצעיר, בני בנימין, הוועד החקלאי וועד המושבה. כמו כן היה פעיל בארגון ההגנה.
ב-1952 נבחר ברונשטיין כראש המועצה השני של זכרון יעקב כשהוא מחליף את ראש המועצה הראשון אבא שכטר. ברונשטיין מילא את התפקיד במשך 8 שנים במהלכן התמודד עם גלי עלייה גדולים שהגיעו למושבה. ב-1959 לא נבחר לתפקיד והוחלף על ידי יעקב לוי, איש מפא"י והפך לחבר האופוזיציה במועצת המושבה.
היה בין מייסדי מועדון רוטרי ביישוב וכיהן כנשיא המועדון בשנים 1963–1964.
משפחתו
ברונשטיין נישא ב-1934 ללאה, בתם של ד"ר אליעזר בן זאב (בנו של אחד ממייסדי ראשון לציון זאב אברמוביץ) ושל מרים לבית ניימן (משפחה ממייסדי זכרון יעקב). לזוג נולדו 4 ילדים. ברונשטיין נפטר ב-1977 ולאה נפטרה ב-2006. שניהם הובאו למנוחות בבית הקברות בזכרון יעקב.
בן דודו הוא חבר מחתרת ניל"י מנשה ברונשטיין.
בוהמה ברלינאית
בוהמה ברלינאית (בגרמנית: Berlin Bohème) היא סדרת טלוויזיה גרמנית, העוסקת בחיי הבוהמה של ברלין, מהווה תערובת של אופרת סבון ודרמה, שבה כל פרק מוקדש לסיפור מסוים.
עלילה
הדמויות הראשיות של הסדרה - הם האינטליגנציה. המאפיין העיקרי של הסדרה הוא שהדמויות הראשיות של הסדרה הן הומואים ולסביות. הסדרה מעלה סוגיות של יציאה מהארון, חיים כפולים של הומואים נסתרים, הומופוביה ועוד.
שידור
הסדרה לא שודרה בערוצי טלוויזיה מרכזיים. עם זאת, ניתן היה לצפות בה בערוצים אזוריים שונים. הסדרה זמינה גם ב-DVD ובאינטרנט.
סירת הצלה (סרט)
סירת הצלה (באנגלית: Lifeboat) הוא סרט מלחמה בבימויו של אלפרד היצ'קוק. תסריט הסרט נכתב על ידי ג'ון סטיינבק. בסרט משחקים יום קרונין, מרי אנדרסון, טלולה בנקהאד, ויליאם בנדיקס, וולטר סלזאק, ג'ון הודייק, הנרי הול, האט'ר אנג'ל וקנדה לי.
הסרט צולם כולו בסירת הצלה והוא הפך לראשון בסדרת סרטיו של היצ'קוק עם לוקיישנים מוגבלים כמו "החבל" (1948), "אליבי" ו"חלון אחורי" (שניהם מ-1954). הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר; הבמאי הטוב ביותר, הסיפור המקורי הטוב ביותר והצילום הטוב ביותר.
עלילה ופרשנות
הסרט מגולל את סיפורם של תשעה ניצולי ספינה טובעת הנקלעים לסירת הצלה אחת. סטנלי "ספארקס" גארט (יום קרונין) הוא מלח מהספינה הטובעת הנתפס כמנהיג הטבעי של החבורה. אליס מקנזי (מרי אנדרסון) היא אחות צבאית השמחה על טביעתה של הספינה עקב חוסר רצונה להגיע ליעד. קונסטנס "קוני" פורטר (טלולה בנקהאד) היא עיתונאית צינית המדברת גרמנית שוטפת. גאס סמית' (ויליאם בנדיקס) הוא מלח מהספינה הטובעת הנפצע קשות ברגלו. וילי (ולטר סלזק) הוא הקפטן של הצוללת הגרמנית שהפציצה את הספינה. ג'ון קובאק (ג'ון הודייק) הוא מלח מהספינה בעל נטיות קומוניסטיות שמגלה סובלנות מעטה כלפי וילי (המגלם את הנאצים) וקוני (המגלמת את הקפיטלסטים). צ'ארלס די. "ריט" ריטנהאוס (הנרי הול) הוא אדם עשיר שמנהל מפעלים רבים. גברת היגינס (האט'ר אנג'ל) היא אישה שאיבדה את תינוקה במהלך ההפצצה ונטרפה עליה דעתה. ג'ורג' "ג'ו" ספנסר (קנדה לי) הוא מלח אפרו אמריקאי מהספינה הטובעת המנסה להתחמק ממגע עם שאר החבורה.
הסרט עוסק בקונפליקטים כמו האם לסמוך על האויב בשעת צרה משותפת, מאבק מעמדי בין השכבות העליונות (המגולמות על ידי קוני וריט) לבין השכבות הנמוכות (המגולמות על ידי קובאק, גארט, סמית' וג'ו), שוויון לכלל בני האדם ונטילת חיי אדם בחברה דמוקרטית.
הופעת הקמע של אלפרד היצ'קוק
כמו במרבית מסרטיו אלפרד היצ'קוק הופיע בהופעת קמע בסרט. בראיון שהעניק לפרנסואה טריפו הוא ציין שהופעת קמע זו הייתה קשה לביצוע עקב הלוקיישן הבודד שבו צולם הסרט. היצ'קוק רצה להופיע בתור גופה צפה לאחר שהאונייה נטרפה, אך לבסוף הוא הופיע בדקה העשרים וארבע על גבי עיתון במודעה לתרופת הרזייה פיקטיבית הנקראת "Reduco" שבה הוא נראה לפני ואחרי דיאטה. בסרט "החבל" (1948) היצ'קוק השתמש ב-"Reduco" שנית בתור פרסומת על גבי שלט ניאון מחוץ לבניין.
הפקה
כשאלפרד היצ'קוק הגה את הרעיון לסרט הוא פנה לסופרים ארצ'יבלד ג'וזף קרונין, ג'יימס הילטון וארנסט המינגוויי שיסייעו לו לכתוב את תסריט הסרט. לבסוף ג'ון סטיינבק עזר לו לכתוב את התסריט. התסריט עבר שינויים רבים על ידי בן הכט, עלמה רוויל ואחרים.
צוות השחקנים במקור היה אמור להיות כולו מורכב מגברים. קנדה לי היה הראשון שלוהק לסרט. טלולה בנקהאד שלא הופיעה בסרט משנת 1932 למעט הופעות קמע קיבלה משכרות של 75,000 דולר על השתתפותה בסרט.
צילומי הסרט עברו עיכובים רבים עקב מחלתם של חלק מצוות השחקנים וההפקה של הסרט; ויליאם בנדיקס החליף את מרפי אלפר בתור הדמות גאס סמית' לאחר שהאחרון חלה כשבועיים לפני התחלת צילומי הסרט. גלן מק'וויליאם החליף את ארתור צ'ארלס מילר בצילום הסרט. השחקנים טלולה בנקהאד, יום קרונין ומרי אנדרסון חלו במהלך צילומי הסרט.
קרני אור מקבילות
באופטיקה יש שימוש רב בקרני אור מקבילות. הכוונה היא לאלומה שקרני האור המרכיבות אותה הן בקירוב רב מקבילות ולכן אלומת אור זו כמעט ואינה מתרחבת תוך כדי התקדמותה (גודלו של כתם האור אינו משתנה לאורך התקדמותו). אור מתקדם בקוים ישרים, והמשמעות הגיאומטרית של זה היא שהתקדמות של האור בקווים מקבילים גורמת לכך שהאור אינו מתפזר ואינו מתרכז, אלא ממשיך כרצועה אחידה של אור (בעלת אותו רוחב, נפח, וצורה שהייתה בנקודת ההתחלה). בדרך כלל ניתן להפוך כל אלומת אור למקבילה בקירוב על ידי קולימטור או מערך של עדשות. בפועל כל קרן סופית (גל לא מישורי) אינה שומרת על גודלה אך קרן אור מקבילה גדלה לאט יותר מכל קרן אור אחרת, ובפועל כל עוד לא מדובר בקרניים בקוטר קטן מאוד הן מקבילות בשטח הנקרא טווח ריילי.
מגנטר
מגנטר (באנגלית: Magnetar) הוא סוג ייחודי של כוכב נייטרונים, הדומה במאפיינים רבים לפולסר. זהו עצם דחוס בעל שדה מגנטי חזק במיוחד, אשר דעיכתו גורמת להיווצרות כמות גדולה מאוד של קרינה אלקטרומגנטית בעלת אנרגיה גבוהה, במיוחד קרינת גמא ורנטגן.
התפרצות הגמא המתועדת הראשונה שמיוחסת למגנטר נצפתה ב-5 במרץ 1979, אך ההסבר התאורטי פותח על ידי רוברט דנקן וכריסטופר תומפסון רק ב-1992. במהלך העשור שלאחר מכן, התקבלה התאוריה המסבירה את המגנטרים כהסבר הסביר ביותר לפולסרים חריגים בתחום הרנטגן (AXP) ועצמים פולטי קרינת גמא רכה (SGR).
גילוי המגנטרים
התפרצות קרינת הגמא המתועדת הראשונה שמיוחסת למגנטר התרחשה ב-5 במרץ 1979. שתי חלליות סובייטיות, ששייטו אז במערכת השמש, נפגעו מפרץ קרינת גמא, במהלכו קריאות הקרינה בשתי החלליות עלו מ-100 פגיעות בשנייה ליותר מ-200,000 תוך שבריר מילישנייה. פרץ הקרינה המשיך להתפשט ופגע במספר חלליות נוספות שהיו במשימות שונות סביב נוגה והשמש וכן בלוויינים במסלול סביב כדור הארץ, ביניהם לווייני ולה (Vela) של משרד ההגנה האמריקני, שמטרתם הייתה לגלות קרינה רדיואקטיבית מפיצוצים גרעיניים. אירוע זה היה פרץ קרני הגמא העוצמתי ביותר שתועד עד אז, עם עוצמה גבוהה פי מאה מכל התפרצות מתועדת קודמת שמקורה מחוץ למערכת השמש.
תחילה סברו אסטרונומים כי מקור ההתפרצות נמצא בקרבה הגלקטית של מערכת השמש, במרחק שאינו עולה על מספר מאות שנות אור. במקרה זה, עוצמתה המוחלטת של ההתפרצות הייתה קטנה מבהירות אדינגטון, כמות הקרינה הרגעית שכוכב יכול לפלוט ועדיין להישאר במצב יציב. כיוון שההתפרצות נרשמה במספר חלליות ולוויינים, ניתן היה לאכן את המקור, והתוצאה הייתה מפתיעה - פרץ קרני הגמא הגיע מענן מגלן הגדול, גלקסיה ננסית שכנה לשביל החלב, במרחק של כ-157,000 שנות אור. משמעות הדבר היא שעוצמתה המוחלטת של ההתפרצות הייתה גדולה פי מיליון מגבול אדינגטון. כלומר, מקור ההתפרצות לא יכול היה להיות כוכב רגיל. ניתוח נוסף של התצפיות העלה שלאחר ההתפרצות הראשונה, נראו פעימות נוספות, חלשות יותר, במחזוריות של כ-8 שניות, שנמשכו כ-3 דקות ואז דעכו. עובדה זו פסלה את האפשרות שמדובר בחור שחור. המועמד הנותר עבור מקור הקרינה המוזר היה כוכב נייטרונים.
נדרשו כשני עשורים עד אשר תצפיות נוספות, מדויקות יותר, שימשו לבנות בסיס מידע סביר לגבי תופעות מסוג זה. תצפיות אלה הובילו לבניית תאוריה שתספק הסבר לתופעות השונות שנראו, ותיתן תחזיות שניתן יהיה לבדוק בתצפיות נוספות.
מבנה
התפתלות קווי השדה המגנטי ותנועתם דרך הקרום החיצוני של המגנטר מעוותות את הקרום וגורמות לרעידות על פני השטח, אשר מובילות להתפרצויות חומר, בצורת אלקטרונים ופוזיטרונים, וקרינה, בתחום הרנטגן או קרינת גמא רכה. לעיתים רחוקות יותר, השדה המגנטי עובר ארגון מחדש בקנה מידה גדול, ואז עלולות להתרחש התפרצויות קרינת גמא עוצמתיות, כגון אלה שתועדו בשנים 1979, 1998 ו-2004.
אורך חייו הפעילים של מגנטר הוא ככל הנראה קצר יחסית. כאמור, השדות המגנטיים רבי העוצמה גורמים להאטה מהירה של קצב הסיבוב בתהליך של בלימה. כמו כן, הגוף פולט כמויות גדולות של אנרגיה הן בהתפרצויות רגעיות והן בפליטה תמידית של אנרגיה בתחום הרנטגן וחומר חלקיקי. ההאטה בקצב הסיבוב גורמת להיחלשות השדות המגנטיים, כך שאלה דועכים לאחר כ-10,000 שנים, ואז פליטת קרינת הרנטגן והגמא מפסיקה, והמגנטר הופך להיות כוכב נייטרונים רגיל.
הערכה מקורבת של גילם של חלק מהמגנטרים שנצפו עד היום, על פי עוצמת שדה מגנטי ומשך זמן סיבוב, היא כ-5,000 שנה.
שדה מגנטי
המאפיין העיקרי של המגנטר הוא שדה מגנטי רב-עוצמה. הערכות של שדות בסדר גודל של טסלה הופכות את המגנטרים לעצמים המגנטיים החזקים ביותר שנצפו ביקום. שדות אלה חזקים פי מיליונים משדה של כל מגנט שיוצר באופן מלאכותי על ידי בני אדם. השדה המגנטי של כדור הארץ, לצורך השוואה, הוא עד  טסלה, ושל השמש  עד  טסלה. שדה מגנטי של טסלה יהיה קטלני ליצור חי גם במרחק של אלף ק"מ, מכיוון שהדיאמגנטיות של המים תקרע את הרקמות החיות.
בשדה מגנטי בעוצמה כזו מתרחשות תופעות מרתקות. פוטונים של קרינת רנטגן מתמזגים או מתפצלים, הריק עצמו עובר קיטוב ומופיעה בו תופעה של שבירה כפולה, בדומה למתרחש בגביש קלציט. אטומים עוברים עיוות ומקבלים צורה של גלילים ארוכים, בעלי קוטר קטן מאורך הגל הקוונטי-יחסותי של אלקטרון.
תהליך היווצרות
כאשר באירוע סופרנובה מסוג II כוכב בעל שדה מגנטי משמעותי קורס לכוכב נייטרונים, השדה המגנטי שלו גדל משמעותית. זאת מכיוון שעל פי משוואות מקסוול, שינוי של רדיוס הכוכב למחצית מרדיוסו המקורי, מכפיל את השדה המגנטי פי ארבעה. השדה המגנטי של כוכב נייטרונים שהופך לפולסר הוא בעל עוצמה לא מבוטלת של כ- טסלה, אך עדיין מותיר אותו רחוק מעוצמת השדה של מגנטר בכשניים עד שלושה סדרי גודל.
על פי התאוריה של דנקן ותומפסון, התוצאה הסופית של התהליך - האם הכוכב הקורס יהפוך לפולסר או מגנטר - תלויה בקצב הסיבוב של הגוף סביב צירו. אם קצב הסיבוב של כוכב הנייטרונים שנוצר לאחר קריסת הכוכב המקורי עובר גבול מסוים, שקשור לקצב סיבוב הליבה שלו ומוליכות השדות המגנטיים בתוכה, תהליך הדינמו נכנס לפעולה ומגביר את השדה המגנטי של הכוכב. התהליך כולו אורך כעשר שניות מרגע היווצרות כוכב הנייטרונים, אך התוצאה היא מגנטר - עצם דחוס בעל שדה מגנטי של טסלה ויותר. ההערכה לגבול זה היא מחזור סיבוב של כעשר מילישניות, או כמאה סיבובים בשנייה. לשם השוואה, הפולסר שבלב ערפילית הסרטן, שבזמן היווצרותו ביצע כ-50 סיבובים בשנייה, עדיין היה איטי משמעותית מהדרוש להפוך למגנטר.
בפברואר 2008 פרסמו חוקרים מנאס"א ואוניברסיטת מק'גיל כי גילו כוכב נייטרונים שהופך מפולסר למגנטר, מה שמרמז על אפשרות כי מגנטר הוא לא רק סוג נדיר של פולסר אלא שלב, וייתכן שהפיך, בחיי פולסרים, בתנאים מסוימים. כלומר, כנראה שישנם גורמים או תהליכים נוספים, מלבד קריסת הכוכב המקורי, שיכולים להתחיל את תהליך הדינמו בכוכב נייטרונים.
מגנטרים מוכרים
נכון לנובמבר 2013, מוכרים 21 מגנטרים, וחמישה מועמדים נוספים ממתינים לאישור.
המגנטר המקורי SGR-0526-66 שנתגלה במרץ 1979, שוכן בענן מגלן הגדול, מחוץ לשביל החלב. מלבדו, שאר המגנטרים המוכרים שוכנים בגלקסיה שלנו.
בין המגנטרים המוכרים נמנים:
שכיחות
קיימות הערכות כי אחת מתוך עשר סופרנובות תהפוך למגנטר, במקום כוכב נייטרונים או פולסר רגילים. כמו כן, בהתבסס על ההערכה של אורך החיים הפעיל של מגנטר ובהינתן מספר המגנטרים הנצפים כיום, קיימות הערכות שבשביל החלב לבדו קיימים לפחות 30 מיליון מגנטרים שחדלו לפעול.
ועד ההצלה של הסוכנות היהודית
ועד ההצלה, ובשמו המלא ועד ההצלה המאוחד שליד הסוכנות היהודית, היה גוף שנוסד בארץ ישראל ב-22 בנובמבר 1942 על ידי הסוכנות היהודית במטרה להציל את יהודי אירופה, שהיו נתונים תחת הכיבוש הנאצי בתקופת השואה. בראש הוועד עמד יצחק גרינבוים, ועם חבריו נמנו נציגי הסוכנות, נציגי הוועד הלאומי ונציגים מהמפלגות הציוניות השונות. הרכבו של הוועד סימל את אחדותו של היישוב היהודי בארץ ישראל במאמץ להצלת יהודי אירופה. הוא החל לפעול באופן רשמי ב-31 בינואר 1943.
הרקע להקמת הוועד
הידיעות על מצבם של היהודים בפולין, שנכבשה בידי צבאות גרמניה הנאצית, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, זעזעו את היישוב היהודי בארץ. עסקנים ציונים שהגיעו לארץ ישראל דרך נמל טריאסט שבצפון-מזרח איטליה, תיארו כיצד עוקרים הגרמנים את היהודים בשיטתיות מבתיהם, סוגרים אותם בגטאות מוקפים חומות ומנתקים את הקשר בינם ובין העולם החיצוני.
הוועדה לענייני פולין
בעקבות הידיעות על סבלם של יהודי אירופה הקימה הסוכנות היהודית את "הוועדה לענייני פולין" בראשות יצחק גרינבוים. חברי הוועדה, שפעלה בירושלים וכונתה גם "ועדת הארבעה", היו (בנוסף ליצחק גרינבוים): אליהו דובקין, ד"ר אמיל שומראק וחיים משה שפירא. הוועדה התמקדה במתן סיוע כלכלי לפליטי פולין בארץ ישראל, בגביית עדויות מפליטים על גורל יהודי אירופה ובמשא ומתן עם הממשלה הפולנית הגולה בבריטניה בדבר תמיכה בפליטים היהודים. כמו כן, הוועדה פעלה להעביר קבוצות של יהודים דרך מדינות אירופה לארץ ישראל. בין השאר נעשו ניסיונות להעלות יהודים דרך טריאסט שבאיטליה. אלו הצליחו באופן חלקי, כל עוד איטליה נקטה בקו מדיני נייטרלי ולא לקחה חלק במלחמה. עם זאת, פעילות הוועדה הייתה מוגבלת בשל מספר גורמים:
בסתיו 1942 הגיעה לארץ קבוצה של יהודים מפולין על יסוד חליפין. קבוצה זו הביאה עמה את בשורת האימים על שילוחם של מיליוני יהודים למוות במחנות ההשמדה בפולין. ניסיונותיהם של חברי ועדת הארבעה לשנות את מעמד הוועדה וסמכויותיה עלו בתוהו. עתה ברור היה שהוועדה לענייני פולין שוב אינה מתאימה לעבודת העזרה וההצלה וכי יש להעמיד לשם כך ועד חלופי, שיכיל בתוכו נציגים מכל היישוב, שכבותיו וזרמיו השונים.
פעילות הוועד
בתקופה הראשונה לקיומו פנה ועד ההצלה למעצמות הדמוקרטיות בבקשות סיוע להפסקה מיידית של טבח היהודים בידי הנאצים. בכל פעם שהגיעו לירושלים ידיעות על זוועות הנאצים, פנה הוועד בבקשת עזרה למעצמות באמצעות נציגים בלונדון, בניו יורק ובוושינגטון או בפנייה ישירה לראשי הממשלות ולנשיא ארצות הברית. הפנייה הייתה תחת הסיסמה: "שלח את עמי". כמו כן ארגן הוועד הפגנות ושביתות בקרב היישוב בארץ לשם הזדהות עם הקורבנות היהודים. אלה הגיעו לשיאן בהכרזה על "שלושה ימי אזעקה ומחאה" שהחלו ב-30 בנובמבר 1942. לרוב לא נענה הוועד או שנענה בתשובות סתמיות של הבטחות שלא היה בהן ממש. הממשלות סירבו לפנות להיטלר בבקשה לאפשר ליהודים לצאת כי לא רצו לפתוח את שערי ארצותיהן בפני פליטים יהודים. פעילות הוועד כללה בין השאר הפעלת לחץ על השלטונות הבריטיים לפתוח את שערי ארץ ישראל לניצולים ולהגדיל את מכסת רישיונות העלייה לארץ. הוועד ניסה לגייס למטרה זאת את דעת הקהל של היישוב היהודי בארץ ישראל. המאבק לגיוס תמיכת העולם למען יהודי אירופה הביא לכינוסה של ועידת ברמודה ב-19 באפריל 1943. בוועידה נכחו נציגי המדינות הלוחמות בנאצים והיא עסקה במציאת דרכים להצלת היהודים. ועידה זו עוררה תקוות בלבותיהם של היהודים וארגונים שונים שלחו אליה תזכירים הכוללים דרישות והצעות. ועד ההצלה שלח את דרישותיו הוא: דרישות אלה לא התקבלו על דעת נציגי המדינות המשתתפות בוועידה ובכך נמנעה אפשרות לביצוע פעולות ההצלה. לוועד היו גם סניפים בלונדון, ניו יורק וסטוקהולם, שבאמצעותם בוצעו פעולות הצלה מחוץ למדינות הכיבוש הנאצי. הסניפים השונים עמדו בקשר עם תנועות מחתרת יהודיות וסייעו בהברחת יהודים תוך סיכון רב. חלק מהפעולות נשאו אופי אופרטיבי, כולל סיוע למחתרות בפיצוץ מסילות ברזל על מנת לעצור את העברת היהודים למחנות ההשמדה. הוועד סייע גם במשימות להצלת ילדים יתומים. פעולה כזו נעשתה בשנת 1946 על ידי הרב הראשי לארץ ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. ועד ההצלה הקציב עשרת אלפים לא"י לצורך הפעולה. אחד התחומים בהם ניתנה לוועד ההצלה סמכות ביצועית היה גיוס כספים. את הכספים הראשונים לעבודתו של הוועד העבירו הסוכנות היהודית והסתדרות העובדים הכללית. בהמשך, העבירה המגבית להתגייסות והצלה כספים לוועד מהכנסותיה הרגילות וכן ממגביות מיוחדות למטרה זו. המגביות הנ"ל נעשו על ידי בעלי אמצעים ובנוסף נערכו מגביות עממיות, על ידי מתנדבים ברחבי הארץ בבתי מגורים, בתי כנסת ואסיפות עם גדולות. אחד מיוזמי המגביות העממיות היה חבר הנשיאות של ועד ההצלה, בנימין מינץ. ניתן לומר שהיישוב הוא שנתן את מרבית האמצעים, שבהם השתמש ועד ההצלה. כספים נוספים התקבלו מדרום אפריקה, ממצרים, מאנגליה ומאוסטרליה. הג'וינט אף הוא תרם כספים. ואולם, כל ההכנסות הללו לא הספיקו, במיוחד כשהלכו וגדלו הבקשות לסיוע והצלה, שלהן נדרש מימון רב.
המשלחת הארץ ישראלית באיסטנבול
בין השנים 1943–1944 פעלה באיסטנבול משלחת מטעם ועד ההצלה, המכונה "המשלחת הארצישראלית בקושטא". המשלחת יצאה לאיסטנבול בעקבות דיווחים שהעבירו נציגי היישוב שכבר פעלו בה מראשית המלחמה על יצירת קשר עם גורמים מדיניים כמו אנשי ביון, אנשי עסקים ושגרירים של ממשלות נייטרליות וממשלות גולות. באמצעותם ניתן היה לקדם מבצעי עזרה והצלה. בראש המשלחת עמד חיים ברלס ובמהלך 1943 הצטרפו אליו יוסף קלארמן מהתנועה הרוויזיוניסטית, יעקב גריפל מאגודת ישראל, דוד צימנד מהנוער הציוני ועקיבא לוינסקי, נציג עליית הנוער. כן הצטרפו טדי קולק ואהוד אבריאל, נציגי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. על המשלחת הוטלו שני תפקידים:
למיקומה של הוועידה באיסטנבול היו מספר יתרונות: ראשית, קרבתה לארצות הבלקן, אזור שבו טרם נשלחו היהודים למחנות מוות במסגרת "הפתרון הסופי", מתוך תקווה שניתן יהיה למנוע את השמדתם. שנית, התקדמות המלחמה לטובת בעלות הברית הובילה לתמורות במדיניות של ממשלות הבלקן כלפי היהודים ולפתיחת אפיקי עזרה והצלה חדשים. כמו כן, הקשר דרך טורקיה עם יהודי מדינות הבלקן, היווה צינור להעברת מידע וכספים ליהודי פולין וברית המועצות. יתרה מזו, העובדה שטורקיה הייתה מדינה נייטרלית איפשרה את פעילות המשלחת בתחומה. עם זאת, מטעם השלטון הטורקי לא ניתן היתר לפעילותה של המשלחת ולכן היא פעלה באופן בלתי חוקי. הנציג הרשמי היחיד של המשלחת, המוכר על ידי הטורקים, היה חיים ברלס. מתוקף תפקידו, היה אחראי לקשרים עם ממשלת טורקיה ולמגעים הרשמיים עם גורמים כמו: הצלב האדום הבינלאומי, הכנסייה הקתולית, הכנסייה האורתודוקסית היוונית ושגרירויות בריטניה וארצות הברית. יתר חברי המשלחת פעלו במחתרת - במסווה של עיתונאים ואנשי עסקים. עובדה זו הכבידה לא פעם על פעולותיהם והעמידה אותם בפני מצבים מורכבים. עיקר פועלה של המשלחת היה בשלושה תחומים: מקורות המימון שעמדו לרשות המשלחת היו: עם כיבושן של רומניה ובולגריה בידי הסובייטים, החלו חברים מן המשלחת לארגן פעולות הצלה וסיוע בעלייה מארצות אלו. עד תום המלחמה נותרו נציגים של המשלחת באיסטנבול (מנחם בדר ואהוד אבריאל), אך חשיבותה כגורם המסייע בהצלה של יהודי אירופה ובהבאתם לארץ ישראל, הלכה ופחתה.
נסיבות התפרקותו של ועד ההצלה
ועד ההצלה לא הפך לגוף המרכזי להצלה ממספר סיבות:
בנסיבות אלה ועל רקע ביקורת ציבורית קשה, התפרק ועד ההצלה לאחר שנה וחצי של פעילות. ביוני 1944 הורחקו נציגי הרוויזיוניסטים מן הוועד, משום שניהלו קרנות הצלה נפרדות ומשום שהיחסים בינם ובין היישוב המאורגן החריפו. מ 1945- השתלב הוועד בעיקר בסיוע לפליטים ולקראת הקמת המדינה הסתיימה פעולתו.
תמורה דמוגרפית
תמורה דמוגרפית או מעבר דמוגרפי היא תופעה דמוגרפית שבאה לתאר את מעברן ההדרגתי של מדינות בלתי מפותחות מילודה, ותמותה גבוהות לילודה ותמותה נמוכות. את המונח טבע לראשונה הדמוגרף האמריקאי וורן תומפסון ב-1929, לאחר ששם לב כי במדינות המפותחות (בעיקר במערב) החלו שיעורי התמותה לרדת (בעיקר בגלל צניחה בתמותת תינוקות) מהמחצית השנייה של המאה ה-19, ובעקבות זאת ירדו גם שיעורי הילודה.
כיום, כל המדינות המפותחות השלימו את התמורה הדמוגרפית והן מאופיינות בשיעורי ילודה נמוכים; רוב המדינות המתפתחות נמצאות בתהליך, חלקן כבר לקראת סיומו. יוצאות מן הכלל הן מדינות עניות, בעיקר באפריקה שמדרום לסהרה ומספר מדינות באסיה.
רקע היסטורי
בתחילת המאה ה-19 אופיינו מדינות במערב בשיעורי פריון גבוהים - עד כדי 5–7 ילדים לאישה (ארצות הברית סביב 7, בריטניה 5, צרפת 4.4). במקביל, שררו שיעורי תמותה גבוהים בקרב תינוקות וילדים עד גיל 5 - שהגיעו עד כדי שליש ויותר מהילדים. תוחלת החיים באירופה בתחילת המאה הייתה סביב 40 שנה. המהפכה התעשייתית הביאה לשיפור ניכר ברמת החיים, להקפדה על היגיינה ושיפורים במערכות הרפואה, ובעקבותיה החלה במחצית השנייה של המאה ה-19 צניחה בתמותת תינוקות וילדים. בעקבותיה ירדו שיעורי הפריון לרמות של כ-3 ילדים לאישה ואף למטה מכך. (ב-1900 היה שיעור הפריון בארצות הברית 3.9, בבריטניה 3.5 ובצרפת 2.8).
שלבי התמורה הדמוגרפית
התמורה הדמוגרפית מחולקת בדרך כלל לארבעה או חמישה שלבים:
התמורה הדמוגרפית השנייה
החל משנות השבעים של המאה העשרים החלה במדינות המפותחות תופעה חדשה שזכתה לשם "התמורה הדמוגרפית השנייה: תוחלת החיים החלה לעלות בעיקר בשל שיפור ניכר ברפואה ובמניעת תמותה, ובמקביל המשיכו שיעורי הפריון לרדת אל מתחת לשיעור התחלופה הדמוגרפי -2.1. ברוב המדינות שיעור הפריון ירד מתחת ל-2 ילדים לאישה, ובמדינות מסוימות אף לפחות מ-1.5.
אל קאסר אס-סגיר
אל קאסר אס-סגיר (פורטוגזית: Alcácer Ceguer, ערבית: القصر الصغير, ספרדית: Alcazarseguer - עיר קטנה) הוא מבצר השוכן במצר גיברלטר, בין סאוטה לטנג'יר שבמרוקו.
היסטוריה
האזור נקרא ככל הנראה על ידי הפיניקים שישבו במקום "חק ש עלשת", כלומר "הנמל של דידו". אזור אל-קאסר אס-סגיר נכבש במאה הראשונה על ידי הרומאים שבנו במקום מפעל לייצור מלח. לא הייתה התיישבות באזור בימי הביניים המוקדמים.
ב-708, נבנה במקום מבצר, קאסר מסמודה, שהתקיים באותו מקום בו נמצא המבצר הנוכחי. תחת השושלת האידריסידית, האזור עבר לשליטתו של קאחם איבן אידריס השני.