cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איברהים נובאני
שנות ה-80
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל נובאני לאמץ את השפה המופשטת גאומטרית, אחת מצורות הביטוי הקיצוניות של האוונגרד בתולדות האמנות המערבית. ההיכרות המקיפה עם הקאנון של האוונגרד האירופי התרחשה בעת לימודיו בבצלאל, שם התחיל לנסח את צורת הביטוי האותנטית שלו. השימוש במערכת הצורות והקומפוזיציות שהמציאו אמני האוונגרד אפשרו לו לבחון מחדש את היחס שבין צבע לצורה. נובאני אמר בריאיון לדליה קרפל מ-2004: "לקחתי אז את אמנות האוונגרד של המאה העשרים, בה טמון לדעתי מאגר גדול של חומר גלם שניתן לשאוב ממנו, וגם היום אני עדיין מנהל דו-שיח עם האמנות המודרנית ועם תקופות בהיסטוריה של האמנות שמדברות אליי."
ציוריו בתקופה זו היו בעלי אופי מודרניסטי ביסודם: צורות גאומטריות נקיות, צבעי יסוד מרוככים בעלי אופי כמעט אדריכלי. בבסיסם שואפים ציורים אלו לסדר מושלם וברור. פני הציור שטוחים לחלוטין, תוך יצירת הקבלה בין פני השטח של הקנבס והציור המונח על פניו. לדבריו של נובאני בריאיון ל-"דבר השבוע": "הציורים מושפעים מאוד ממונדריאן, מקונסטרוקטיביזם רוסי, מואן-רוסברג. היה לי דיאלוג ארוך עם אמנות אמריקאית, במיוחד עם אסכולת ניו-יורק. כיום אני מתעסק בצד הדידקטי של העבודות, בחיבור בין מאטיס ומונדריאן. בין החוקים האוניברסליים שמונדריאן חיפש לבין הליריקה שחיפש מאטיס. אני מתעסק בחיבור בין מזרח למערב."
בתקופה זו נובאני הגדיר את זהותו העצמית סביב היותו צייר, הגדרה אוניברסלית אוטופית, שאינה קשורה למקום ותרבות ספציפיים, ובה בעת הוא הפנים את ערכי עולם האמנות המערבי והפך לצייר של מופשט.
ב-1986 בחר האוצר יונה פישר לכלול עבודות של נובאני בתערוכה הקבוצתית "טריטוריות של הצבע" בביתן הישראלי בביאנלה של ונציה. פישר אמר לגביו: "העולם שלו נראה מעניין ונפיץ. הוא עירבב צבעים מערביים מאוד ביסודם עם הצבעוניות האוריינטלית שאנו רואים באזורנו, והוא היה משכיל וקרא המון. הערכתי אותו כאמן". נובאני הציג בתערוכה שלושה ציורים על בד. ציורים בהם מונחים אלמנטים גאומטריים העשויים שכבות צבע שמן עבה, בצבעים עזים. בקטלוג התערוכה כתב פישר שבציורים של נובאני יש שני יסודות נפרדים: "ארגון הצורות, השייך למסורת הציור המערבי, זו הנלמדת באקדמיה, והצבע - הקשור במזרח."
שנות ה-90
ב- 1989, בעודו מתגורר בתל אביב, חווה נובאני משבר אישי עמוק. שילוב האירועים הפרטיים בחייו עם האירועים הציבוריים הביא אותו לכדי סכסוך פנימי.
המשבר של נובאני גרם לו לחזור ב-1990 לכפר ילדותו, שם המשיך לצייר. בריאיון עם עודד ברושי נכתב: "ואולם, במקביל להצלחתו החל לחוש נובאני שקיומו כאמן ערבי בלב ההתרחשות החילונית השמאלנית מושאל מהדימוי העצמי של תושבי חבל שינקין. אל הניכור מצד משפחתו, והמאבק להישרדות כלכלית, מאבק בבעלי גלריות שניצלו אותו והפרו הבטחות, התלוותה חרדת זהות שגברה בעקבות האינתיפאדה. כל אלה דחפו את נובאני אל הבקבוק עד להתמוטטות עצבים, שהסתיימה באשפוז קצר בבית חולים פסיכיאטרי."
הצורות הגאומטריות הנקיות, המבנים היציבים, הרציונליות, צבעי היסוד שאפיינו את שנות ה-80 הפכו עתה לדחוסים, בעלי צבעוניות עזה שצוירה ביד חופשית במכחול עבה. המשבר העמוק בהגדרת זהותו העצמית, שלא ניתן היה לבסס אותה עוד במושגים אוניברסליים, חלחלו פנימה אל עולמו הפנימי והציורי וביקשו לקבל ביטוי.
בנוסף לצורות של המופשט הגאומטרי בהם השתמש בשנות ה-80, הוסיף ליצירתו מערך סימבולי אישי וקבוע בעלי רפרנט לעולם החיצוני: בית, כיסא, פרחים, עלים, גבעולים מסולסלים, שמש, עין, כד, מברשת, מכחול, כוס, מקל נדודים ועוד. לפי אפרת לבני: "לאורך שנות ה-90 התפתחה העבודה של נובאני כך שהיחסים על הבד בין הצורות והצבעים השאובים מעולם המופשט הגאומטרי, לבין הופעת הצורות והצבעים של עולם סימבוליסטי, השואב מן המקומי, הופכים לשפה ייחודית לו."
ב-1991 הציג נובאני תערוכת יחיד בגלריית שלוש עליה כתבה רותי דירקטור: "ניתן לחוש בכתב היד הייחודי של נובאני, המתיך את המרכיבים למשהו חדש. המשהו החדש הזה ניתן לזיהוי על ידי אנרגיה פנימית עצומה, שאינה נטולת אלימות, אנרגיה שכל הקנדינסקי ומירו נתפשים כסובלימציה שלה. בעבר היו הציורים של נובאני מובנים וממושטרים יותר, ובעייני פחות מעניינים, בדיוק בגלל אותה סיבה שהיום הם כובשים. התערוכה החדשה פרועה ומשוחררת, הצבעוניות משתלחת על פני קשת צבעים רחבה, ומעמידה יחד בלי שום בעיות את כל שילובי הצבעים האפשריים."
המאה ה-21
אירועי האינתיפאדה בשנת 2000 השפיעו על חייו ויצירותיו של האמן. אפרת לבני הצביעה על נקודת מפנה זו בעבודתו של נובאני: "אירועי אוקטובר 2000 ואינתיפאדת אל אקצא תפסו את נובאני בסטודיו בכפר כשהוא שקוע בעולם הציור שלו והם התפרצו באחת אל חייו ועבודותיו (...) האירועים העוקבים של האינתיפאדה המתעוררת בשטחים ותוצאות הלחימה בג'נין העבירו את נובאני מתחושת אכזבה וייאוש לתחושת זעם, והזעם הבשיל לזעקה המחפשת מוצא אקספרסיבי."
סגנון הציורים של נובאני הושפע מהמאורעות והפך לאקספרסיבי. התחושות הללו תורגמו בעבודתו למופשט אקספרסיוניסטי המגלם מצבים של סערה, התנפצות וכאוס, כשלתוכו מעובדת סקלת הצבעים ומילון הצורות הסימבוליסטי. למילון זה הצטרפו עתה שורה של דימויים הנושאים משמעות קונקרטית ביחס למציאות המלחמה והמוות הכאוטית הזו: גולגולות, דמויות פעורות עיניים, כתובות בערבית, דגל פלסטין, בית עולה בלהבות. סערת הנפש מצאה ביטוי גם בכותרות הציורים: "מוות בפלסטין", "מחוץ למחנה", "ג'נין", "השור של ג'נין" ועוד.
התסכול וכאב המלחמה ניכרים היטב בדיוקן עצמי "ללא כותרת" (2004), שעליו כתבה טל בן צבי: "בציור נראים פנים, פנים שהם גם נוף, ההופכים לחלק משיח ירוק המטפס וחודר לתוך לוע פעור לרווחה שחושף תהום צהובה. העיניים, המצוירות בצהוב ובירוק, נראות כספירלה. הגוף עצמו חתוך וקטוע, ובמקום הכתף והיד, ישנו גדם, אף הוא מעין ספירלה החודרת אל תוך הגוף. הפצוע הגידם של נובאני הוא חסר קול, עיניו מלאות כאב, אך קול הצעקה אינו נשמע, אלא רק מהדהד בלוע הנפער מולנו."
בשנת 2002 הוענק לנובאני פרס עידוד היצירה של משרד החינוך והתרבות.
בשנת 2004 הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב בשם: "איברהים נובאני מרחב ביניים", המבקשת להציג 20 שנות יצירה, מ-1984, השנה בה סיים האמן את לימודיו באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים, ועד לאותה עת.
ב-2009 השתתף נובאני בתערוכה קבוצתית "גברים בשמש" שאצרו טל בן צבי וחנא פרח-כפר בירעים. התערוכה התקיימה במוזיאון הרצליה ובה הציג נובאני סדרה של עבודות מן העשור האחרון, שבהן הוא חזר לדימוי המבוך שהדמות האנושית נעלמת בו ורק מסמנים אנושיים מבצבצים מתוך מרחב גאומטרי חסר מוצא.
מיקרוסקופיית שדה אפל
מיקרוסקופיית שדה אפל (dark-field microscopy) היא שיטת מיקרוסקופיה בה האור הנכנס לתוך המיקרוסקופ הוא האור המפוזר מהדגם, ולא האור המוחזר או העובר, כך שהרקע שמסביב לדגם נראה חשוך. השימוש בשיטה זו הוא בעיקר במיקרוסקופים אופטיים, אולם ניתן ליישמה גם במיקרוסקופ אלקטרונים חודר (TEM).
רקע - סוגי מיקרוסקופ
מיקרוסקופ מעביר: ברוב המיקרוסקופים האופטיים, הדגם מואר מצידו האחד כך שחלק מהאור מתפזר, חלקו נבלע וחלקו עובר דרך הדגם אל צידו השני, ומשם לתוך עדשת האובייקטיב.
מיקרוסקופ מחזיר: כידוע על פי חוקי ההחזרה של האור, זווית הפגיעה שווה לזווית ההחזרה. על-פי עיקרון זה, אם האור המאיר את הדגם הנמדד מגיע מתוך עדשת האובייקטיב - רובו יוחזר בחזרה לתוך העדשה, למעט חלק מהאור שהתפזר או נבלע בדגם.
המגבלה של מיקרוסקופיית שדה בהיר
בשני סוגי המיקרוסקופים המתוארים לעיל, עבור דגמים קטנים, רוב האור (מהרקע) יגיע אל האובייקטיב, ואילו חלק קטן מהאור (מהדגם) יתפזר/יבלע כך שבאזור בו נמצא הדגם התמונה אמורה להיות חשוכה יותר. מכיוון שכושר ההפרדה (רזולוציה) של המיקרוסקופ מוגבל (כפי שגילה הפיזיקאי הגרמני ארנסט אבה), וכל נקודת אור נראית לאחר מעבר במערכת אופטית ככתם שקוטרו כחצי אורך גל בקירוב בעקבות פונקציית ההרחבה לנקודה (PSF), ייתכנו מצבים בהם הדגם או פרטים קטנים בתוכו, קטנים מגבול הרזולוציה כך שיהיה קשה מאוד או אפילו בלתי אפשרי להבחין בהם, מכיוון שכל נקודות אור שסביב האזור החשוך יראו ככתמים גדולים יותר, וכך הם "יכסו" את האזור החשוך. בחלק הימני של איור 2 ניתן לראות בשחור ולבן את החלקיק כפי שהיה נראה במיקרוסקופ שדה בהיר לולא הייתה פונקציית ההרחבה, ואילו בצהוב ניתן לראות את התמונה המתקבלת בפועל במיקרוסקופ, כאשר במקרה זה לא נוכל לראות את החלקיק כלל. בנוסף, קשה מאוד לראות דגמים שלהם ניגודיות נמוכה, מכיוון שהם יראו בהירים על רקע בהיר. בעזרת שדה אפל, דגמים אלו יראו בהירים על רקע כהה (ראו למטה בתמונה 1).
עיקרון השדה האפל
על-מנת לפתור את הבעיה, ניתן להשתמש במיקרוסוקופיית שדה אפל. בשיטה זו האור המאיר את הדגם מגיע בזווית כך שאינו נכנס לתוך האובייקטיב, גם במקרה של מיקרוסקופ מחזיר (ראו איור 1) וגם במקרה של מיקרוסקופ מעביר. האור היחידי שיכנס אל תוך האובייקטיב הוא חלק מהאור המפוזר מהדגם, כך שבתמונה המתקבלת הרקע הוא חשוך לגמרי ורק באזור שבו נמצא הדגם נראה אור. גם בשיטה זו אי-אפשר לעבור את גבול הרזולוציה, אבל ניתן לראות בקלות חלקיקים קטנים שעוצמת האור המתפזרת מהם היא קטנה מאוד.
בחלק השמאלי של איור 2 ניתן לראות בשחור ולבן כיצד חלקיק הקטן מגבול הרזולוציה היה נראה ללא ההרחבה, ובצהוב כיצד יראה בעקבות פונקציית ההרחבה, במיקרוסקופ שדה אפל. בתמונה 2 ניתן לראות צילום של כדוריות בקוטר 80 ננומטר במיקרוסקופ שדה אפל ובמיקרוסקופ שדה בהיר.
שימושים
השימוש במיקרוסקופיית שדה אפל נפוץ בתחומי מחקר ותעשייה שונים:
מבנה המיקרוסקופ
על מנת ליצור את הארת השדה האפל, צריך לדאוג לאלומת אור טבעתית, כך שמרכזה חשוך (ראו תמונה 3), ויש מספר דרכים לעשות זאת:
קליפורד גירץ
קְלִיפוֹרְד ג'יימס גִירְץ (באנגלית: Clifford James Geertz; 23 באוגוסט 1926 – 30 באוקטובר 2006) היה אנתרופולוג אמריקאי, מהאנתרופולוגים המשפיעים ביותר במחצית השנייה של המאה ה-20, ממייסדי ומובילי האנתרופולוגיה הסמלית.
ביוגרפיה
גירץ נולד בסן פרנסיסקו. לאחר שירות צבאי בצי האמריקני במלחמת העולם השנייה, פנה ללימודי תואר ראשון בפילוסופיה במכללת אנטיוק (Antioch College), וב-1956 קיבל את הדוקטורט באנתרופולוגיה חברתית מאוניברסיטת הרווארד. בין השנים 1970-1960 היה חבר בסגל האקדמי של אוניברסיטת שיקגו, והחל מ-1970 ועד מותו שימש כפרופסור במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון, ניו ג'רזי. גירץ חקר בעיקר במזרח אסיה (באי ג'אווה ובבאלי) ובמרוקו.
תאוריות ורעיונות
גירץ החל את דרכו המחקרית במחקר אנתרופולוגי קלאסי, שעניינו אנתרופולוגיה כלכלית. לאחר מכן החל להוביל (ובמידה רבה ייסד, יחד עם ויקטור טרנר) את גישת האנתרופולוגיה הסמלית. בספרו המפורסם פרשנות של תרבויות (1973), הוא פרש את משנתו האנתרופולוגית, כשבמרכזה העולם הסמלי כמניע את הפרקטיקות האנושיות. לדידו של גירץ (על פי רעיון של מקס ובר), הוויות התרבות הן רשתות המשמעות שטווה האדם בעצמו והוא כעת אחוז בהן. במקום אחר כתב שהתרבות היא "מערכת סדורה של משמעות וסמלים, שעל פיה מתנהלת האינטראקציה החברתית", וכן שמושג התרבות "מציין דפוס משמעויות הנמסר בדרך היסטורית ומגולם בסמלים, מערכת של מושגים העוברת במורשת ומתבטאת בצורות סמליות, המשמשת אמצעי למסירה, לשמירת ההמשכיות ולפיתוח הדעת והעמדות של בני אדם ביחס לעולם". הסמלים נותנים לעולם משמעות והופכים אותו למובן יותר. תפקידה של האנתרופולוגיה עבור גירץ היא לפרש את הסמלים המנחים של כל תרבות ותרבות. תחילה על ידי תיאור גדוש של המציאות, ולאחר מכן פרשנות סמלית לאותה מציאות.
גירץ חיבר את אחת הקלאסיקות האנתרופולוגיות: "משחק עמוק: הערות על קרב התרנגולים הבאלינזי". בחיבור זה הוא מדגים את תפיסתו בנוגע לתיאור גדוש ולתפיסתו הסמלית-פרשנית. הוא יוצא נגד הפונקציונליסטים, שהיו יכולים לטעון שבקרב התרנגולים יש חיזוק להבדלי הסטטוס בין אנשי באלי. גירץ טוען שאין בכך צורך מכיוון שכל פעולה בחברה הבאלינזית מכריזה על כך. לטענתו, קרב התרנגולים הוא סיפור שהם מספרים לעצמם על עצמם: "הבאלינזי לומד כיצד נראים האתוס של תרבותו והרגישויות הפרטיות שלו... הבאלינזי מעצב ומגלה, בעת ובעונה אחת, את מזגו שלו ואת מזגה של תרבותו".
בשנים האחרונות לחייו עסק בשאלת משמעות והשלכות הגיוון האתני בעולם המודרני.
ראו גם
המפנה התרבותי
נמל התעופה צ'ליאבינסק
נמל התעופה צ'ליאבינסק (ברוסית: Аэропорт Челябинск-Баландино) הוא נמל תעופה השוכן כ-18 ק"מ צפונית מזרחית למרכז העיר צ'ליאבינסק, בירת מחוז צ'ליאבינסק שבהרי אורל ברוסיה. בנמל יש כ-51 מקומות חניה למטוסים, והוא משמש כמרכז פעולה משני לחברת התעופה אורל איירליינס.
היסטוריה
מ-1938 נחתו טיסות אזרחיות לצ'ליאבינסק בנמל התעופה שאגול הצבאי לאחר שהוסב לשימוש אזרחי. בסוף 1953 נפתח לשימוש נמל התעופה הנוכחי שכלל בית נתיבות קטן בסגנון קלסיציזם סטליניסטי שקיים עד היום, ומסלול טיסה לא סלול.
בדצמבר 1962 נסלל המסלול ושנה לאחר מכן מטוס הסילון הראשון (טופולב Tu-104) נחת בנמל התעופה. בית נתיבות חדש וגדול יותר נחנך ב-1974.
עיקול
עיקול הוא החרמת רכוש או כספים, בין שמצויים בידי החייב בעת הטלת העיקול ובין שהחייב יהיה זכאי להם בעתיד. עיקול מופעל בדרך כלל באחד משלושה מקרים עיקריים:
אודי
{{פירושונים|
עיקול
ברוב המקרים חייב הנושה לבצע הליך חוקי כדי לזכות בצו שיאפשר עיקול הנכס, פעמים רבות באמצעות צו עיקול הניתן בידי בית משפט ונאכף בידי ההוצאה לפועל.
רשויות שלטוניות, כמו רשות המיסים, המוסד לביטוח לאומי, עירייה וגורמים הפועלים מטעמם רשאים להוציא צווי עיקול ללא צו בית משפט, לדוגמה, הטלת עיקול על חשבון הבנק מטעם חברה פרטית הגובה חובות עבור העירייה.
אודי
ראו גם
}}
עיקול
שלבים עיקריים בהליכי עיקול
הליך עיקול מתחיל בהוצאת צו ומסירתו לחייב. בצו יצוינו סיבת העיקול, התוקף החוקי לעיקול וכן פרטי הרכוש שיעוקלו אם לא יפרע החוב. בדרך כלל ניתן לחייב פרק זמן כדי לאפשר לו לסלק את חובו.
אם לא פרע את החוב, מוחרם הרכוש ונמסר לזוכה במטרה לממשו. בדרך כלל ניתנת לחייב התראה לפני מתן צו עיקול, אך לעיתים קרובות ומחשש להברחת נכסים, מאפשר בית משפט להוציא צו עיקול במעמד צד אחד שהוא בעל החוב ומבלי שתינתן לחייב אפשרות להתגונן לפני מתן הצו, אלא רק אחריו.
ביצוע העיקול תלוי בסוג הרכוש המעוקל:
עיקול משכורת בישראל
חוק הגנת השכר קובע שבעת עיקול משכורת יש להשאיר לעובד סכום השווה לגמלה הניתנת לפי חוק הבטחת הכנסה, כדי להותיר לעובד ולמשפחתו סכום המאפשר קיום מינימלי.
להלן השכר נטו שיש להשאיר לעובד, לאחר ניכוי ניכוי חובה: מס הכנסה, ביטוח לאומי וכל ניכוי אחר שמעסיק חייב לנכות משכר העובד על-פי חוק. הסכומים מעודכנים לשנת 2021: אם הסכומים שצוינו בטבלה גבוהים מ-80% משכר הנטו של העובד, יושארו בידי העובד 80% משכר הנטו ולא סכומים אלה, כלומר במקרים אלה מותר לעקל 20% משכר הנטו של העובד.
בעיקול משכורת לצורך תשלום מזונות, אין מגבלה על סכום העיקול וניתן לעקל את כל שכרו נטו של העובד.
על המעסיק מוטלת חובה לנכות את מלוא סכום העיקול שבצו. במקרים בהם לא נגבה מלוא הסכום במשכורת ששולמה לאחר קבלת הצו, עליו לנכות את הסכום הנותר במשכורות הבאות של העובד החייב.
העיקול כשיטה
לעיקול שתי מטרות הדורשות איזון מתמיד: האחת - להגן על זכות הקניין של הזוכה ולסייע לו לגבות את חובו במהירות וביעילות; השנייה - להגן על החייב אשר בשל מצבו הכלכלי אינו יכול לעמוד בתשלום החוב, תוך שמירה על זכויותיו, על כבודו ועל חירותו. רשות האכיפה והגבייה אחראית לשמירה על איזון זה.
בדוח ביקורת מבקר המדינה על רשות האכיפה והגבייה נמצאו כשלים וליקויים בנושאים שונים ובעיקר:
בישראל יש 5 מיליון תיקי חוב, ולאחד מכל 7 אזרחים מעל גיל 18 יש תיק חוב בהוצאה לפועל.
רגשות ותרבות
רגש הוא תופעה אוניברסלית, אך הוא מושפע מתרבות. בעוד שחלק מהרגשות הם אוניברסליים ונחווים באופן דומה כתגובה לאירועים דומים בכל התרבויות, רגשות אחרים נבדלים בין תרבויות באירועים המקדימים אותם, בתגובות שהם מעוררים ובאופן בו הם נתפסים על ידי החברה הסובבת.
מחקרים על תרבות ורגשות
מחקרים על רגשות מפרספקטיבה תרבותית נבעו משלושה תחומים מרכזיים: אנתרופולוגיה, סוציולוגיה ופסיכולוגיה. התיעודים הראשונים של רגשות מהיבט תרבותי היו אתנוגרפיים, ותיארו רגשות כאידיוסינקרטיים. חוקרים כמו מרגרט מיד, גרגורי באטסון וג'ין בריגס תיארו תופעות רגשיות ייחודיות לתרבויות מסוימות, והדגישו את ההשפעה התרבותית על רגשות. לדוגמה, בריגס חיה מספר שנים בקרב שבט האינואיט אוטקו (Utku) ותיארה חברה בה כעס ואלימות כמעט אף פעם לא מתרחשים. זאת חרף הדעה הרווחת במערב כי כעס הוא רגש פרימיטיבי-אוניברסלי. למרות שמחקרים אתנוגרפיים אלו הצביעו על הבדלים בין-תרבותיים ניכרים, לא ניתן להסיק מהם מסקנות כלליות בנוגע לאילו אספקטים בתרבות משפיעים על רגש, ובאיזו עוצמה. ייתכן לדוגמה שאותם רגשות אכן נחווים על ידי כל בני האדם, אך האירועים המעוררים אותם או התגובות שהם גוררים משתנים בין תרבויות.
בשנות ה-70' של המאה העשרים, הפסיכולוג פול אקמן הראה שלמרות שהבדלים אידיוסינקרטיים קיימים, הרגשות הבסיסיים הם ביולוגים בעיקרם ולכן אוניברסלים, מבוטאים ונתפסים באופן דומה בכל התרבויות. רגשות אלו הם כעס, פחד, עצב, שמחה, הפתעה וגועל. עם זאת מחקרו נתקל בביקורת מצד חוקרים אחרים כדוגמת ליסה בארט .
ישנן עדויות התומכות בשתי השקפות אלו. תאוריות המתייחסות לרגשות כנקבעים תרבותית נוטות להדגיש גורמים הקשורים לסביבה החברתית: אירועים מקדימים, התנהגויות גלויות, ודרכים ייחודיות לחשיבה ודיבור על רגשות. תאוריות המתייחסות לרגשות כאוניברסליים מתרכזות יותר במאפיינים פרטניים של הרגש, כמו הבעות פנים.
מחקרים עדכניים יותר על רגשות ותרבות משתמשים בכלים מתחום הפסיכולוגיה החברתית כדי למצוא מאפיינים תרבותיים כללים המשפיעים על רגשות. מחקרים אלו מסתמכים פעמים רבות על סיווג של תרבויות לפי ערכים מסוימים, דוגמת ערכי התרבות שהוצעו על ידי ג'רארד הופסטדה או בפרויקט ה-GLOBE שהובל על ידי רוברט האוס.
הבניית העצמי
הדרך בה אדם תופס את עצמו ביחס לסביבה החברתית בה הוא נמצא משפיעה על עולמו הרגשי. תרבויות קולקטיביסטיות מדגישות את השייכות הבסיסית של בני אדם לחברה בה הם חיים, למשל על ידי הערכה של הפניית קשב לצורכי האחר, השתלבות, ותלות הרמונית האחד בשני. מסיבה זו הגדרת העצמי בתרבויות קולקטיביסטיות נובעת מתוך הקשר עם חברי הקבוצה, והפרט ממוקד מאוד בקשר עימם. לעומת זאת, בתרבויות אינדיבידואליסטיות העצמי הוא בלתי תלוי והפרטים שואפים לשמור על עצמאותם ביחס לאחרים על ידי טיפוח העצמי וגילוי וביטוי המאפיינים הייחודיים להם.
רגשות סובייקטיביים ורגשות אובייקטיביים
הראייה של העצמי כבלתי-תלוי בתרבויות אינדיבידואליסטיות מביאה לתפיסה של רגשות כחוויה אישית וייחודית. המציאות הרגשית נתפסת כסובייקטיבית: הציפייה היא שלאנשים שונים יהיו עולמות רגשיים נפרדים, וכי הם יגיבו בדרכים שונות לחוויות דומות. מאידך גיסא, בתרבויות קולקטיביסטיות רגשות נחווים מתוך מערכות יחסים. הם משקפים את העולם החיצוני ולא הפנימי ולכן נתפסים כאובייקטיביים: ההנחה היא שכל האנשים יחוו את אותו הרגש בתגובה למצב חברתי דומה.
רגשות והעצמי
בהתאם לאמור לעיל, הבניית העצמי משפיעה על החוויה הרגשית האישית. הצורך להאדיר את העצמי ואת עצמאותו בתרבויות אינדיבידואליסטיות מביא לשכיחות רבה יותר של רגשות המדגישים את הייחודיות והנבדלות של הפרט. בתרבויות קולקטיביסטיות רגשות קשורים יותר למערכות יחסים עם האחרים ולהתאמה של הפרט לסביבה החברתית. מכאן, שאותו מצב עשוי להוביל לרגשות שונים בשתי התרבויות. במחקר שערכה מסקיטה (Mesquita, 2001) נמצא שהישגים הקשורים להשכלה אקדמית הביאו לרגש של גאווה בטורקיה (תרבות קולקטיביסטית) כתוצאה מהכבוד שהובא למשפחה, בעוד שבהולנד (תרבות אינדיבידואליסטית) הישגים דומים הביאו לרגשות סיפוק עצמי.
נורמות תרבותיות לרגשות
קיימות נורמות חברתיות למאפיינים שונים של רגשות: בעוד שתרבויות אינדיבידואליסטיות כללי ההצגה הם רפויים (loose), כלומר ישנן דרכים רבות המקובלות להפגנת רגש מסוים, הנורמות לגבי החוויה של הרגש הן הדוקות ביותר. לפי נורמות אלו אדם צריך להיות מאושר ולשאוף לאושר, ואם אדם אינו מאושר הרי שהוא נכשל בהשגת מטרותיו בחיים. לעומת זאת, בתרבויות קולקטיביסטיות דוגמת סין הנורמות לגבי חוויית הרגש הן רפויות: אין ציפיות ברורות בדבר הדרך בה אדם אמור להרגיש, אך כללי הצגת הרגש הם הדוקים ביותר: יש ציפיות ברורות בדבר הדרך בה אדם אמור להפגין את רגשותיו במצב מסוים. למשל, תרבויות קונפוציאניות רואות בביטוי של כל רגש, חיובי או שלילי, איום אפשרי לסדר החברתי, ולכן יש בהן נורמות לאי הפגנה של רגשות. אדם יכול להרגיש כיצד שירצה, כל עוד הוא אינו מפגין זאת כלפי חוץ.
תרבות ושביעות רצון מהחיים
תרבות משפיעה על הרווחה הסוביקטיבית. המושג הרווחה כולל גם שביעות רצון כללית מהחיים, וגם את הרגשנות - האיזון היחסי בין רגש חיובי ושלילי בחיים היומיומיים. תרבות מפנה את תשומת הלב למקורות מידע שונים לצורך שיפוט שביעות הרצון מהחיים, ולכן משפיעה על השיפוט האישי של הרווחה. תרבויות אינדיבידואליסטיות מכווינות את הקשב למצבים ורגשות פנימיים (דוגמת רגשות חיוביים או שליליים), בעוד שבתרבויות קולקטיביסטיות הקשב מופנה למקורות חיצוניים (כמו הענות לנורמות חברתיות או מילוי החובות). ואכן, סו ועמיתיו (Suh et al. 1998) מצאו מתאם גבוה יותר בין שביעות רצון מהחיים והשכיחות היחסית של רגש חיובי בתרבויות אינדיבידואליסטיות, לעומת תרבויות קולקטיביסטיות בהן רגש ועמידה בנורמות תרמו במידה שווה לשביעות הרצון מהחיים.
אשמה ותרבות בעולם העבודה
בושה היא תגובה אוטומטית ובלתי רצונית הנובעת מכישלון אישי המשויך לעצמי. הכישלון הוא ביחס לציפיות אדם מעצמו, ולכן בושה היא רגש חברתי המערב גם את ההכרה האישית. בגוזי ועמיתיו (Bagozzi et al. 2003) חקרו את השפעת הבושה על אנשי מכירות בהולנד (תרבות אינדיבידואליסטית) ובפיליפינים (תרבות קולקטיביסטית). הם מצאו שהתנסויות גרועות עם לקוחות גרמו לרגשות בושה דומים בשתי התרבויות. אולם, התגובות לרגש זה היו הפוכות: הבושה גרמה לאנשי המכירות ההולנדים לסגת ולבצע באופן פחות טוב את עבודתם, כנראה משום שהם הפנו את רוב המשאבים המנטליים פנימה, להגנת העצמי. אנשי מכירות פיליפיניים חוו גם הם בושה, אך היא גרמה להם להשקיע יותר מאמצים בבניית היחסים ולכן לבצע טוב יותר את עבודתם. יתרה מכך, אנשי המכירות הפיליפיניים הראו יותר התנהגות אזרחית לאחר חוויית בושה. הסיבה לכך היא שבתרבויות קולקטיביסטיות בושה משמעה שההרמוניה החברתית הופרה ועל הפרט לפעול להשיבה.
בעיות במחקר תרבות ורגשות
מספר בעיות מתעוררות כאשר מנסים להשוות רגשות בין תרבויות שונות.
סיווג הרגשות
בכל התרבויות אנשים מדווחים כי הם רוצים להרגיש יותר רגשות חיוביים משליליים. כל התרבויות מסווגות רגשות כנעימים או כבלתי נעימים וכרצויים או כבלתי רצויים, ורוב הרגשות מסווגים בצורה דומה בכל התרבויות. למשל, עצב מסווג כלא נעים ולא רצוי בכל מקום, ושמחה היא תמיד רגש נעים ורצוי. אולם הסיווג של רגשות אחרים אינו זהה בכל התרבויות, והוא תלוי מידה בה הרגש נתפס כמועיל או מזיק למטרותיו ולרווחתו של אדם, וכן לנורמות החברתיות. דוגמאות לרגשות כאלו כוללות:
תחנת הרכבת בר גיורא
תחנת הרכבת בר גיורא (השם הקודם, בערבית, עד 1948: دير الشيخ, תעתיק: דיר א-שייח', באנגלית: Deir Esh Sheikh Rail Station) היא תחנת רכבת תפעולית על מסילת הרכבת יפו–ירושלים. מיקום התחנה בערוץ נחל שורק כשני קילומטר צפונית למושב בר גיורא.
היסטוריה
התחנה הוקמה בשלהי המאה ה-19 לאחר שמסילת הרכבת יפו–ירושלים החלה לפעול. נחל קטלב הסמוך שימש כמקור מים לדודי הקיטור של הרכבות שהיו עוצרות בתחנה בזמן השלטון העות'מאני ובימי המנדט הבריטי. עד קום המדינה נקראה התחנה על שם הכפר הערבי הסמוך דיר א-שיח'. בשנות ה-50 שימשה כתחנה תפעולית של רכבת ישראל, גם לאחר שקטרי הקיטור הוחלפו בקטרי דיזל.
בשנות האלפיים, כאשר חודשה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, נותר מבנה התחנה ההיסטורי על תילו בסמוך לתוואי המחודש. המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות דרשה מרכבת ישראל להכליל בפרויקט חידוש המסילה את שחזור מבני התחנה ואלמנטים היסטוריים אחרים בסביבתה (עמודי איתות, עמודי טלגרף, מוטות ויסות המסילה ומתקני מילוי, אחסון והעברת מים), אך הרכבת סירבה.
כיום
המבנים ההיסטוריים של התחנה מתחלקים לשתי תקופות: למרגלות המסילה, בסבך הצמחייה של נחל שורק, ישנם המבנים הקדומים יותר של התחנה שנבנו ונעשה בהם שימוש בשלהי התקופה העות'מאנית. לצד המסילה נמצא המבנה הבולט ביותר במתחם התחנה, שהוקם בימי המנדט הבריטי כמה שנים לאחר מלחמת העולם הראשונה. בסביבות התחנה נמצאים גם שני פילבוקסים שמהם הגנו החיילים הבריטיים על מסילת הרכבת יפו–ירושלים - האחד ממזרח לתחנה והשני ממערב לה.
מתחם התחנה ההיסטורית מיועד לשימור, אך נכון לשנת 2007 המבנה העיקרי של התחנה (מימי המנדט הבריטי) נעול ואטום בלבנים. לאור היעדר הפעילות בתחום השחזור, המועצה לשימור מבנים יוזמת בשיתוף עם המועצה האזורית מטה יהודה תוכנית שבמרכזה תחנות הרכבת ההיסטוריות נחל שורק ובר גיורא. לפי התוכנית, תושבי טל שחר יאמצו את תחנת הרכבת נחל שורק ותושבי בר גיורא יאמצו את תחנת בר גיורא במטרה לפתחן כנקודות משיכה לתיירים.
מודל הצמיחה של גורדון
מודל הצמיחה של גורדון הוא שיטה למדידת ערכו של עסק והוא דומה למודל היוון תזרים המזומנים (DCF). המודל משמש אמצעי לחישוב פשוט של ערכו של עסק עבור הליכים משפטיים, תכנון מס ועסקאות עסקיות שאין להם מחיר שוק ידוע. המודל מכונה על שם מיירון גורדון, פרופסור באוניברסיטת טורונטו.
המודל מניח כי העסק מנפיק דיבידנד שערכו D ושקצב צמיחתו קבוע וידוע - g. בנוסף, המודל מניח ששיעור התשואה הרצוי נשאר אף הוא קבוע וערכו מייצג את המחיר ההון של העסק ומסומן כ-k. על פי המודל, יש לסכום את הערכים בטור אינסופי כך שמתקבל הערך הנוכחי של P:
,
ולאחר צמצום:
.
בפרקטיקה נוהגים להתאים את הערך המתקבל, P, בהתאם לגורמים נוספים כגון גודלו של העסק.
במשוואה
מייצג k התשואה המיוחלת (ששווה לתפוקה ועוד צמיחה צפויה).
יש המשתמשים בערך הבא של D על ידי ואותו מציבים במודל של גורדון: .
ניתן לראות כי המודל מניח כי קצב הצמיחה (g) הוא קבוע ונמשך עד אינסוף. במציאות, לא ניתן לשמור על קצב צמיחה גבוה לאורך זמן.
קישורים חיצוניים
מחשבון מודל הצמיחה של גורדון
Lost Whispers
רקע כללי
מאז הוצאת אלבום האולפן השלישי של הלהקה בשנת 2011 וסיבוב ההופעות הנלווה לו (2011–2012), אוונסנס לקחו הפסקה של שלוש שנים ממוזיקה, שבמהלכה המשיך כל חבר להקה בפרויקטים משלו. באותה תקופה, הלהקה גם נפרדה מחברת התקליטים שליוותה אותה עוד מהאלבום הראשון של הלהקה, Wind-up Records. בנובמבר 2015, אוונסנס חזרו לבמה והופיעו בפסטיבל אוזפסט בטוקיו.
באותה תקופה הודיעה לי כי אין תוכניות עתידיות להקלטת חומר חדש עם הלהקה וכי הקבוצה רק תצא לסבבי הופעות ותחזור לקהל המעריצים שלה עם מופעים בשנה שלאחר מכן. בנוסף, אמרה לי כי התמקדה ביצירת מוזיקה כאמנית סולו וחקרה צד שלה שהוא שונה מעבודתה עם אוונסנס. בשנת 2016 נוספו תאריכים נוספים לסיבוב ההופעות שלהם עם הופעות המתקיימות בארצות הברית.
התפתחות
ב-13 בספטמבר 2016 הודיעה הלהקה על הוצאת מארז תקליטורים ויניל תחת הכותרת The Ultimate Collection. הסט יצא ב-17 בפברואר 2017 על ידי חברת התקליטים קונקורד בייסיקל מיוזיק, הכולל את שלושת אלבומי האולפן של הלהקה: Fallen (2003), The Open Door (2006) ו-Evanescence (2011), את אלבום הדמו הראשון של הלהקה, Origin, את אלבום האוסף Lost Whispers וספרון בן 52 עמודים המכיל אמנות, מילים לשירים ותמונות. ב-9 בדצמבר 2016, Lost Whispers הועמד באופן עצמאי להזרמה ולהורדה בכמה פלטפורמות מוזיקה, כמו חנות ה-iTunes, ספוטיפיי ואנגאמי.
האלבום נפתח בשיר "Lost Whispers" ששימש במהלך סיבובי ההופעות של הלהקה בשנת 2009. השיר השני הוא עיבוד חוזר לשיר ותיק של הלהקה "Even in Death", במקור מאלבום הדמו שלהם, Origin (2000). איימי לי אמרה על הקלטת הגרסה המוחדשת לשיר: "זה באמת הרגיש כמו גאולה, כאילו שהשיר הזה באמת נגאל מכיוון שההקלטה המקורית לשיר היא לא הקלטה מהנה, אבל אני מאוד אוהבת את השיר הזה. זו הייתה חוויה יפה להיות מסוגלת לקחת את השיר ולחיות אותו עכשיו ולהעניק לו את הטיפול שהייתי נותנת לכל אחד מהשירים שלנו עם הכישורים שיש לי עכשיו. עכשיו אני מאוהבת בשיר הזה מחדש". השיר השלישי באלבום "Missing", נלקח מהאלבום החי הראשון של הלהקה Anywhere but Home (2004). השירים שנותרו הם כולם צדדי B, רצועות בונוס או שירים שלא נכנסו לאלבומים הקודמים שלהם. שני שירים הם שירים שהיו אמורים להיכנס לאלבום Fallen, שלושה שירים שהיו אמורים להיכנס לאלבום The Open Door וארבעה שירים שהם רצועות בונוס מהדורת הדלוקס של האלבום Evanescence; השירים מסודרים באופן כרונולוגי לאחר שלושת השירים הראשונים.
הגרסה המחודשת של "Even in Death" הועלתה בחשבון ה-YouTube הרשמי של הלהקה ב-16 בפברואר 2017.
גן אניד א. הופט
'''גן אניד א. הופט (באנגלית: Enid A. Haupt Garden''') הוא גן ציבורי ששטחו 4.2 דונם המצוי בסמוך לטירת הסמית'וניאן במול שבמרכז וושינגטון בירת ארצות הברית. הגן תוכנן כייצוג מודרני של גן אמריקאני ויקטוריאני, כפי שאלה נראה מאמצע ועד שלהי המאה ה-19. הגן בא מקומו של גן קיים, אף הוא בסגנון ויקטוריאני, אשר הוקם לרגל חגיגות המאתיים לייסוד ארצות הברית בשנת 1976.
היסטוריה
הגן נחנך ב-21 במאי 1987 כחלק מעיצוב מחדש של גן "הטירה" (בניין הסמיתו'ניאן), והוא נקרא על שם אניד א. הופט, אשר תרמה את העלות של 3 מיליון דולר- עלות הבנייה והתחזוקה. בתחילה פנו אל הופט בבקשה לממן גינת זן קטנה בתוך החצר, לאחר סקירה של תוכניות הופט אמרה שהיא "לא מעוניינת לממן רק גן זן...אני מעוניינת רק לממן את כל הגן."
תוכנית העיצוב מחדש של החצר ושל גני הסמית'סוניאן היו חלק מהחזון של מזכיר הסמית'סוניאן, ס. דילן ריפלי, שחשב כי חוויית המוזיאון צריכה לצאת מבנייני המוזיאונים אל השטחים החיצוניים המקיפים אותם.
אליפטיות
בתרכובת אליפטית קיימים קשרים קוולנטים רגילים (פשוטים, כפולים או משולשים); בתרכובת ארומטית, לעומת זאת, קיימים קשרים קוולנטיים מיוחדים, המהווים מצב ביניים בין קשר פשוט וקשר כפול. קשרים אלו מעניקים לתרכובת תכונות מיוחדות (ראו: רזוננס כימי).
חוק מאה שמונים המעלות
חוק מאה ושמונים המעלות הוא מונח מתחום הצילום בקולנוע או בטלוויזיה.
פסגת אייפל
פסגת אייפל (באנגלית: Eiffel Peak) היא הר בסמוך לעמק עשר הפסגות, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
חוק מאה שמונים המעלות
כאשר מצלמים בנפרד שתי דמויות המשוחחות ביניהן, מתקבלים שני שוטים, ובכל אחד מהם נראית דמות המביטה ומשוחחת עם דמות אחרת, אשר נמצאת מחוץ לפריים. לאחר מכן, בעריכה, מחברים את שני השוטים הנפרדים לסצנה אחת, בה נראות שתי הדמויות משוחחות זו עם זו. לצורך כך, יש לשמור על כיווני המבט ביניהן, למרות שבכל שוט לא רואים את הדמות שעמה משוחחים.
פסגת אייפל
ההר ממוקם בשטח הפארק הלאומי באנף.
גובהו של ההר 3,077 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 465 מטרים מעל סביבתו.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1908 על ידי ארתור או. וילר (Arthur O. Wheeler); ההר נקרא על שם מגדל אייפל, בשל גובהו הרב.
הטיפוס על ההר
הראשונים שטיפסו על ההר היו צ'ארלס ס. תומפסון (Charles S. Thompson), ג'י. מ. ויד (G.M. Weed), ה. קאופמן (H. Kaufmann) בשנת 1901.
לקריאה נוספת
• Alan Kane, Scrambles in the Canadian Rockies, PP 316-317
• Brian Patton, Bart Robinson, Canadian Rockies Trail Guide, P 101
משמר הגבול של ארצות הברית
משמר הגבול של ארצות הברית (באנגלית: The United States Border Patrol, בראשי תיבות: USBP) הוא סוכנות אכיפת חוק פדרלית במסגרת סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית הכפופה למחלקה לביטחון המולדת. זוהי סוכנות ממשלתית האחראית לאכיפת חוקי הלאום וההגירה ומונעת הגירה בלתי חוקית של מהגרים זרים, כשבשנים האחרונות מרבית משאביה מופנים למאבק בזרם המהגרים הזרים המגיעים ממקסיקו.
היסטוריה
פיקוח גבולות בארצות הברית בוצע לאורך השנים על ידי פרשים ואנשי שירות האזרוח וההגירה של ארצות הברית. במרץ 1915 הוקמה יחידה של פקחים רכובים אך מרבית עבודת ההגנה על הגבולות הוטלה על צבא ארצות הברית.
פיקוח הגבולות של ארצות הברית (The U.S. Border Patrol) הוקם ב-28 במאי 1924 כסוכנות של מחלקת העבודה של ארצות הברית שנועדה להיאבק בכניסת מהגרים לא חוקיים. ב-1932 משמר הגבול פוצל לשני משרדים: משרד אל פאסו שהיה אחראי לביקורת הגבול מול מקסיקו ומשרד דטרויט שעסק בניטור הגבול עם קנדה.
ב-1933 פרנקלין דלאנו רוזוולט חתם על צו להקמת שירות האזרוח וההגירה. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מצבת כוח האדם במשמר הגבול צמחה ל-1,500 בשנת 1940 והארגון עבר לאחריות מחלקת המשפטים של ארצות הברית. במרץ 2003 שירות האזרוח וההגירה פוצל לשני גופים: אכיפת מכס והגירה ומכס והגנת גבולות ומשמר הגבול הפך לחלק מהמחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית.
ליגת המשנה הצרפתית בכדורגל
ליגת המשנה הצרפתית הוא מפעל כדורגל צרפתי מקצועני בשיטת ליגה. הליגה, הידועה בשם ליגה 2 (בצרפתית: Ligue 2), היא הליגה השנייה בדרגתה במבנה ליגות הכדורגל בצרפת. יחד עם ליגת העל, מרכיבות השתיים את "ליגת הכדורגל המקצועני", המפעילה את הליגות המקצועניות בצרפת. בליגה משתתפות 20 קבוצות, המתחרות על העפלה לליגת העל וכנגד ירידה לליגה השלישית, שלא שייכת לליגות המקצועניות.
הליגה הוקמה בשנת 1933, שנה לאחר הקמת הליגה המקצעונית הראשונה, תחת השם "מחלקה 2" (בצרפתית: Division 2). מאז פעלה הליגה ללא הפסקה, למעט בשנים 1939–1945, בהן התקיימה מלחמת העולם השנייה. בשנת 2002 שונה שם הליגה לשמה הנוכחי.
משמר הגבול של ארצות הברית
היסטוריה
נכון לשנת 2012 משמר הגבול העסיק 21,394 סוכנים.
ליגת המשנה הצרפתית בכדורגל
היסטוריה
בעקבות איחודים, פרישות ואיבוד סטטוס מקצועני, החליטה התאחדות הכדורגל הצרפתית להרחיב את הליגה ל-16 קבוצות בעונת, ולאמץ את שיטת הטבלה הבודדות ובכך לבטל את שיטת המחוזות. חוסר היציבות של הקבוצות הצרפתיות הביא לשינויים נוספים, כך שעונה אחר כך גדל המספר ל-19 קבוצות, וכעבור שנה נוספת גדל שוב ל-25 קבוצות, שחולקו הפעם לארבעה מחוזות.
משמר הגבול של ארצות הברית
היסטוריה
בינואר 2017 נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ חתם על צו נשיאותי לבניית חומה בגבול ארצות הברית–מקסיקו וכתגובה לכך התפטר מארק מורגן, מפקד משמר הגבול האמריקני מתפקידו.
ליגת המשנה הצרפתית בכדורגל
היסטוריה
בשנת 1939 הופסקו משחקי הליגה בעקבות פריצתה של מלחמת העולם השנייה. לאחר חזרתה לפעילות עם תום המלחמה בשנת 1945, התאחדו שתי הליגות הראשונות תחת מסגרת נפרדת, הליגה לכדורגל מקצועני. האיחוד נוצר בעקבות הריבוי בקבוצות חובבניות, והצליח לייצב את שתי הליגות הבכירות במדינה. העונה הראשונה לאחר המלחמה עוד שוחקה בשני מחוזות, אך בין עונת לעונת, חזרה הליגה לשיטת הטבלה האחת. בכל העונות הללו הייתה הליגה השנייה ליגה "סגורה", כך שלא היו יורדות ממנה לליגה השלישית, כך שנשמרה הפרדה בין המקצועניות לחובבניות.
משמר הגבול של ארצות הברית
נשק
אנשי משמר הגבול האמריקאי חמושים באקדחי הקלר וקוך P2000 וקליבר 40. עד שנת 1994 שומרי הגבול צוידו באקדחי מגנום 357 לצד סמית' ווסון או דגם רוגר בעל שישה קליעים בקנה. ככלל, הם מצטיידים במגוון כלי נשק וכלי הנשק כוללים גם אקדחי גלוק 9 מ"מ, מגנום רבולבר 357 ואקדחי ברטה דגם 96D.
כמרבית סוכנויות אכיפת החוק הפדרליות בארצות הברית, משמר הגבול מצטייד ברובה רמינגטון דגם 870 וברובי קולט ורובה קרבין M4A1 הפופולרי.
ליגת המשנה הצרפתית בכדורגל
היסטוריה
בעונת נפתחה הליגה לקבוצות חדשות, לאחר רפורמה בשיטת הליגות שאפשרה לקבוצות מקצועניות, חצי-מקצועניות וחובבניות להעפיל לליגת המשנה. בשתי העונות הראשונות שלאחר הרפורמה חולקה ליגת המשנה לשלושה מחוזות בני 16 קבוצות, והחל מעונת חולקה הליגה לשני מחוזות בני 18 קבוצות. החל מעונת חזרה הליגה לשיטת הטבלה האחת.
בשנת 2002, שינתה הליגה השנייה את שמה ל"ליגה 2".
קבוצות הליגה לעונת 2023/2024
בעונת 2023/2024 יתחרו בליגה הקבוצות הבאות:
אלופות ועולות לפי עונות
{|
דיסני פנטזי
דיסני פנטזי (באנגלית: Disney Fantasy – "הפנטזיה של דיסני") היא אחת משתי ספינות טיולים אשר הוזמנו על ידי חברת וולט דיסני עבור חברת הבת של החברה – קו הספנות דיסני. הספינה הוזמנה ב-22 בפברואר 2007 ממספנות מייר, בפאפנברג שבגרמניה, ובניית שלד הספינה החל במרץ 2009. הספינה הושלמה והחלה לפעול בשנת 2012.
המרחק
המרחק הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1994. הסרט זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
עלילה
עודד הוא אדריכל ישראלי המתגורר בארצות הברית, נשוי לאישה אמריקאית ולהם בת, הוא מגיע לארץ עקב הצעת עבודה שקיבל מטעם חברה ישראלית וגם עקב מצבו הבריאותי של אביו, בביקור זה נבחנים מחדש יחסיו עם משפחתו, חבריו ומכריו מהעבר וביניהם גם ללה, המטפלת שלו מילדותו, הוא פוגש את סווטלנה, עולה מרוסיה המתגוררת בבית הוריו ומכאן העלילה מקבלת תפנית.
הברית השוואבית
הברית השוואבית היא ברית שנכרתה בין כמה ערים חופשיות בשוואביה (אזור שבין וירטמברג לבוואריה), כדי להגן על הערים הללו מפני הפיאודלים, הנסיכים והרוזנים שבאזור.
המשטר הפיאודלי והערים החפשיות
במאות ה-12 וה-13, החל להיווצר בגרמניה מעמד של "עיר חופשית". עד אז היה מקובל באירופה שלטון פיאודלי, כך שכל שטח שהוא היה נתון לשליטתו של אציל כלשהו, אם רוזן ואם נסיך. הפיאודל היה השליט, השופט וגם אחראי על הדת במקום. למשל, כומר של אזור מסוים היה מוגדר כעובד שכיר של הפיאודל, והוא היה יכול לפטרו, להלקותו כעונש, ולקבוע לו משכורת כאוות נפשו, אם מקופתו ואם מ"מעשר" תבואה שנגבה מהאוכלוסייה המקומית.
סמכותו של פיאודל הייתה קשורה לשליטתו באחוזותיו. ולכן סוחר שלא התפרנס מחקלאות או ממרעה, לא היה תלוי באופן ישיר בפיאודל. עם התפתחות חיי המסחר, נוצרו ערים גדולות יחסית (עשרת אלפים תושבים לעיר נחשבו כאוכלוסייה גדולה בתקופה ההיא), שלמעשה לא היו כפופות לפיאודל, אף שרשמית הן היו בשטחו ותחת שליטתו.
למלכים היה עניין בפיתוח חיי המסחר, ולכן מדי פעם היו מעניקים לעיר מעמד של "עיר חופשית", כלומר עיר שאינה כפופה לפיאודל, ואינה צריכה להעלות לו מס כלשהו. אינטרס נוסף היה למלך לתת לעיר מעמד כזה - עיר כזו אוטומטית הפכה לנחלת הקיסר, ותושביה היו מעבירים אליו, ואליו בלבד, את כל המיסים.
הרקע להקמת הברית
ברור שבעיני הפאודלים עובדה זו לא מצאה חן כלל, ועל כן מדי פעם ניסו לאלץ עיר כזו לקבל את חסותם ואת מרותם. לכן התארגנו כעשרים ערים, בהנהגת הערים אאוגסבורג ואולם, ובשנת 1331 הקימו את הברית השוואבית, שיצרה מסגרת ארגונית אחת לכל הערים החפשיות הללו. הברית הקימה ממשלה, צבא חזק ובית משפט עליון, שבשיאו, בתחילת המאה ה-16, מנה כ-13000 חיילים. במשך הזמן הצטרפו לברית כמה נסיכים, בעיקר בעלי אחוזות קטנות יותר, ובהן אפילו כמה ערים שבראשן עמדו נסיכים בוחרים, כגון מיינץ (1488), וטריר (1488), וכן עוד כמה מחוזות כגון טירול, שהאינטרס המובהק שלהם היה לשמור על אחוזותיהם מפני נסיכים חזקים יותר, וצבא הברית נתן להם חסות. בין שאר הנסיכויות שהצטרפו הייתה נויבורג, שנסיכה, אוטו, היה ממשפחת הקורפירסט מפפאלץ (1538). עם הקמת התנועה הפרוטסטנטית, נהו רוב תושבי אזור זה אחריה, ולכן הצטרפה הברית לברית שמלקלדן והשתתפה במלחמה השמלקלדית, בה הביס קרל החמישי את צבא הברית וכבש את הערים שהשתייכו לברית. קרל לא פגע לאחר המלחמה במעמד הערים הללו.
עלייה ג'
עלייה ג' הוא השם שניתן לשני תכנונים שונים של עליות בלתי לגאליות גדולות במסגרת מערך ההעפלה, שהוצעו על ידי דוד בן-גוריון והציונות הרוויזיוניסטית ללא קשר ביניהם, ולא יצאו אל הפועל.
עלייה ג' של בן-גוריון
דוד בן-גוריון הסתייג בתחילה ממפעל ההעפלה, מתוך חשש שפעילות זו תסכן את העלייה החוקית ואת המשא ומתן עם הבריטים על הקמת מדינה יהודית. אולם, בסוף 1938 חל מפנה בעמדתו בעקבות פוגרום ליל הבדולח שהתרחש בגרמניה ורצונה של בריטניה לפייס את הערבים, בהתנגדותה להקמת מדינה יהודית וצמצום העלייה כמעט לגמרי (היתר ל-75 אלף עולים בחמש שנים).
משהבחין בן-גוריון בשינוי הצפוי במדיניותה של בריטניה לאחר פגישה עם שר המושבות בלונדון, דעה שהתחזקה כאשר כבר היה ידוע תוכנו של הספר הלבן השלישי שהתפרסם במאי 1939, הוא הגיע למסקנה שגם היישוב צריך לשנות מדיניות ולכונן את ה"ציונות הלוחמת", כשההעפלה היא כלי חשוב להגשמתה. הוא הציע לפתוח ב"עלייה ג'" או "מרד העלייה" – לא עוד מבצעי העפלה בודדים אלא העלאה של אלפי צעירים בפעולות גדולות, אפילו תוך כדי התנגשות עם הבריטים. לדעתו, פעולה גלויה כזו המלווה בהתנגשות עם הבריטים הייתה יכולה לעכב או אף לבטל את גזירות הספר הלבן.
כאשר אוניית המעפילים אטראטו, שיצאה מקונסטנצה ועליה קרוב ל-500 מעפילים, ובהם בני נוער ובוגרי הכשרות חקלאיות בגרמניה ואוסטריה, נחלצה משרטון ליד חופי טורקיה והתקרבה לחופי ארץ ישראל, קיבלו ב-25 במאי 1939 המלווים שהיו על האוניה מברק שנשלח בהוראת בן-גוריון ובו הוראה להכין 70 צעירים חסונים ולהורידם לסירות שתגענה אל האוניות על מנת לבצע נחיתה בכוח. במקביל קיבלה ההגנה הוראה לרכז כוח גדול שיסייע לצעירים אלו. אולם האונייה נקלעה לסערה ומצאה מחסה במפרץ בקפריסין, שם נתגלתה על ידי סיור בריטי והתוכנית בוטלה.
חבריו להנהגה וכן פעילי ההעפלה באירופה לא נטו לאמץ את תוכניתו, בטענה שיש להעדיף הצלת יהודים בהעפלה חשאית על פני התנגדות גדולה וחמושה כנגד הבריטים וכן בשל הסיכון לחיי העולים. הצעתו נדחתה אך הוחלט לערוך הפגנות מחאה נגד גזירות הספר הלבן. כחלק מהסקת המסקנות בדיונים שנערכו על הצעתו של בן-גוריון הוקם ב-1939 "המוסד לעלייה ב'" על מנת לארגן "העפלה שקטה".
עלייה ג' של הרוויזיוניסטים
התוכנית של הרוויזיוניסטים, שנקראה גם תוכנית הרבבה נרקמה בימי עליית אף על פי, בחודש מרץ 1939. לפי התוכנית תמשיך העלייה הבלתי ליגאלית כסדרה עד חודש ספטמבר אותה שנה, ובאותו הזמן יש לארגן מחנות במדינות אירופה השונות. תעמולה גדולה בחודש יוני תגייס צעירים אל שורות בית"ר, ואלו יקלטו במחנות ויעברו בהם הכשרות שבסופן יתחייבו לשרת שנתיים בפלוגות בית"ר בארץ ישראל. התכנון היה להעלות בבת אחת, ב-1 בספטמבר 10,000 בית"רים, לפי הפירוט הבא: 6,000 מפולין, 2,000 מרומניה, 1,000 מצ'כיה, 500 מליטא ולטביה ו-500 מהונגריה.
יום לאחר הגשת התוכנית פלשו צבאותיו של היטלר לפראג והיא ירדה מן הפרק.
מצב היהודים המדרדר במהירות באירופה והמתיחות האזורית הביאו את זאב ז'בוטינסקי לרקימת תוכנית נוספת. לפיה תתבצע פלישה חמושה רחבת היקף לחופי הארץ של בין 40 ל-50 אלף יהודים ובראשם ז'בוטינסקי. בו בזמן יפעיל האצ"ל את כל כוחותיו ברחבי הארץ נגד הבריטים, התקוממות ארצית כבירה זו תוביל לתפיסת השלטון מידי הבריטים והכרזה על הקמת מדינה עברית.
מעצר מפקדת האצ"ל בפברואר 1939, פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר וגם פטירתו של ז'בוטינסקי ב-1940, מנעו את הגשמת התוכנית. בימי המלחמה החליט האצ"ל על שביתת נשק עם הבריטים כדי לא לחבל במאמציהם נגד הנאצים, וזאת עד חידוש המאבק ב"הכרזת המרד".
פלאוסקינקוס
כיום מעריכים חוקרים שונים שסוג זה מבוטל בדומה לעוד כמה סוגים שהחוקר ליידי נתן להם שמות כמו דיינודון, טרכודון ות'ספסיוס. מעריכים שהשיניים שנמצאו לדינוזאור היו שייכות למינים קרובים כמו האדמונטוניה או האאופלוצפלוס ואף לדינוזאורים צמחוניים מקבוצות אחרות.
הוא ידוע ממספר ספרים מהמאה ה-20 שהציגו אותו בעל שריון כמו האדממונטוניה ובעל זנב מצליף בעל אלה כמו האנקילוזאוריים.
לה גולואה
העיתון יצא לאור עד 30 במרץ 1929, אז התאחד עם היומון לה פיגארו לאחר למעלה מ-60 שנים.
אנטולי סובצ'ק
אנטולי סוֹבְּצַ'ק (רוסית Анатолий Александрович Собчак) 10 באוגוסט 1937, צ'יטה - 20 בפברואר 2000, סבטלוגורסק) היה מדינאי רוסי בתקופת הפרסטרויקה וראש עיריית סנקט פטרבורג הראשון שנבחר באופן דמוקרטי. הוא כיהן בתפקיד ראש העיר מ-1991 עד 1996. היה ממנסחי חוקת הפדרציה הרוסית ומרצה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג. ולדימיר פוטין ודמיטרי מדבדב היו מתלמידיו ועבדו עמו בעירייה בשנות ה-90.
ביוגרפיה
סובצ'אק נולד למהנדס רכבות בשם אלכסנדר אנטונוביץ'. אמו, נאדז'דה אנדרייבנה ליטווינובה, הייתה רואה חשבון. אנאטולי היה אחד מארבעה אחים. ב-1939 המשפחה עברה דירה לאוזבקיסטן שם חי אנטולי עד 1953, עת עבר ללמוד במכללה למשפט של סטברופול ולאחר שנת לימודים עבר ללמוד באוניברסיטת לנינגרד בפקולטה למשפטים. ב-1958 נישא לנוֹנה גאנדזיוּק במכללה להוראה על שם הרצן. ביתו, קסניה סובצ'ק, היא אשת ציבור, עיתונאית ומנחת טלוויזיה.
לאחר שסיים את לימודיו בלנינגרד, עבד שלוש שנים כעורך דין בסטברופול. הוא שב לאוניברסיטה ולמד בה בין השנים 1962–1965, עד שסיים תואר שלישי במשפטים. הוא היה יועץ למשפטים עבור בית הספר לשוטרים של לנינגרד והמכון לטכנולוגיית תעשיית הנייר (1965–1973).
בשנים 1991–1996 היה ראש עיריית סנקט פטרבורג וממייסדי התנועה הרוסית לרפורמות דמוקרטיות. בתקופה זו ולדימיר פוטין היה בין עוזריו. בסיום הקדנציה הפסיד בבחירות לסגנו. בשנת 1997 נפתחה נגדו חקירה פלילית בהאשמות בשחיתות שלטונית. בהיעדר יכולת מעשית להתגונן נמלט לפריז. בשנת 1999 חזר לרוסיה וחקירה פלילית נסגרה מחוסר הוכחות. מונה על ידי הנשיא בפועל ולדימיר פוטין לתפקיד יועץ.
נפטר ממחלת לב בשנת 2000.
דיסני דרים
דיסני דרים (באנגלית: Disney Dream – החלום של דיסני) היא אחת משתי ספינות טיולים אשר הוזמנו על ידי חברת וולט דיסני עבור חברת הבת של החברה – קו הספנות דיסני. הספינה הוזמנה ב-22 בפברואר 2007 ממספנות מייר, בפאפנברג שבגרמניה, ובניית שלד הספינה החל במרץ 2009. הספינה החלה לפעול בשנת 2011.
אהובת המוות
"אהובת המוות" (ברוסית: Любовница смерти) הוא ספר מאת בוריס אקונין המהווה ספר שמיני בסדרת "תיבת פנדורין". העלילה מתרחשת במקביל לאירועי "אהוב המוות".
השנה היא 1900. אֶראסְט פֶּטרוֹביץ' פַנדוֹרין, הבלש הרוסי המהולל, יועץ ממלכתי לשעבר וזה כמה שנים אישיות בלתי רצויה במוסקבה, שב לעיר הולדתו והפעם כדי לעמוד על פִּשרהּ של מגפת התאבדויות מסתורית בקרב בוהמיינים רומנטיקנים צעירים בבירתה העתיקה של הקיסרות. הוא מגלה שהחוטים מוליכים אל מועדון משוררים מסתורי, שחבריו סוגדים למוות. במהלך החקירה הוא נלכד ברִשתהּ של צעירה תמימה שהגיעה לעיר הגדולה מהפרובינציה, וחייו נתונים בסכנה. האם יחמוק פנדורין מהגורל שהועידו לו גלגלי הרולטה הרוסית, להביא על עצמו את מותו?
הספר מהווה מחווה לסערה של שייקספיר ומועדון המתאבדים של סטיבנסון וליצירות הדֶקָדֶנטיות של אוסקר ויילד, לקלסיקונים כמו א.ס. פושקין ולמשוררים המעודנים של "תור הכסף" הרוסי.
עלילה
בת הפרברים מאשה מירונובה, מגיעה למוסקבה בעקבות האהוב שלה, כשהיא מקבלת את הזמנתו להצטרף לקהילה החשאית, כעת היא כבר לא מאשה, אלא קולומבינה המסתורית, היא מתחילה להתלבש באופן דקדנטי ולוקחת לעצמה נחש כחיית מחמד. עד מהרה חברי המועדון מצרפים אליהם גם אראסט פנדורין שנחוש בדעתו לשים קץ לסדרת ההתאבדויות. בנוסף אראסט פטרוביץ', שנוטל לעצמו את הכינוי הנסיך גנז'י, מנסה להבין בתוך סבך ההתאבדויות, בעזרתם של כתבים מעיתונים מקומיים, וצוות של הז'נדרמריה. לכל אחד מהם דעה משלו על המתרחש. המצב מסתבך, כשמתרחשת התאבדות אחר התאבדות, וכל אחד מהם אפוף מסתורין... ובמשחק עם המוות לא רבים יוצאים מנצחים...
איירה גיטלר
איירה גיטלר (באנגלית: Ira Gitler; 8 בדצמבר 1928 - 23 בפברואר 2019) היה עיתונאי, מבקר והיסטוריון ג'אז יהודי אמריקאי. כיהן כחבר סגל בבית הספר מנהטן למוזיקה וכאוצר שותף של אוסף הג'אז של הסמית'סוניאן.
ביוגרפיה
גיטלר נולד בברוקלין, ניו יורק. כבר בשנות הארבעים, עת היה תלמיד תיכון, כתב על מוזיקת סווינג והיה מבין הראשונים שגילו את הבי בופ.
בין השנים 1950–1955 עבד כמפיק מוזיקלי בחברת התקליטים פרסטיז' (Prestige). בשנות החמישים טבע את המונח "סדיני צליל" על מנת לתאר את סגנון הנגינה של ג'ון קולטריין.
גיטלר היה כותב קבוע ועורך במגזין דאון ביט ופרסם גם ב-JazzTimes ,Jazz Improv, הניו יורק טיימס, פלייבוי, וילג' ווייס ועוד.
כתב וערך עשרות ספרים אודות ההיסטוריה של הג'אז, חלקם יחד עם לאונרד פד'ר ואחרים.
בשנת 1974 הוענקה לו מלגת גוגנהיים.
גיטלר נודע גם ככותב מאמרים וספרים בנושא הוקי קרח.
נפטר בניו יורק ב-23 בפברואר 2019.
כיכר אל-מנארה
היסטוריה
השטח שבו ממוקמת כיכר אל-מנארה היה עד סוף המאה ה-19 חלק מדרך העפר שבין רמאללה לאל-בירה הסמוכה. בראשית המאה ה-20, עם עליית חשיבותה של העיר בעקבות הפיכתה בידי השלטון העות'מאני למרכז מנהלי מקומי בשנת 1902, עברה הדרך החדשה שחיברה את שכם עם ירושלים דרך כיכר אל-מנארה, ובניין הסראיה הוקם בקרבת מקום לכיכר.
ב-1918 הגדיר המנדט הבריטי את רמאללה כבירת אזור מנהלי משלה. ב-1935 חוברו רמאללה ואל-בירה לרשת החשמל, והשנאי הראשי שהונח על הדרך המחברת את שתי הערים כונה 'אל-מנארה', המגדלור.
במהלך המרד הערבי (1936–1939) בנו הבריטים את המוקטעה ובית כלא במרחק כ-800 מטרים מן הכיכר. הכבישים המובילים לכיכר הורחבו כך שיתאימו למוקטעה והתשתיות שופרו.
ב-1951 תחת השלטון הירדני, הוחלף עמוד החשמל, 'המגדלור', באנדרטה ובה חמישה אריות על עמוד אבן, האריות נועדו לייצג את חמש המשפחות המייסדות של רמאללה, כולן צאצאי משפחת ראשיד אל-חדאדין שנדדה לרמאללה מירדן במאה ה-16.
מיד לאחר כיבוש רמאללה במלחמת ששת הימים (1967) הדיחה ישראל את חברי העירייה וענייני המחוז כולו הוכפפו לפיקוח הממשל הצבאי. ב-1982, צו של משה ביטון, ששימש ראש עיריית רמאללה, הורה להרוס את הכיכר, והאנדרטה אוחסנה במחסני העירייה.
לאחר כינון הרשות הפלסטינית נבנתה הכיכר מחדש, והאנדרטה הושבה על מעגל תנועה במרכז הכיכר. במשך השנים גדלה תנועת הרכבים ברמאללה והכיכר שופצה מספר פעמים. ב-1999 מינתה עיריית רמאללה אדריכל בריטי לבנות את האנדרטה מחדש ברוח התכנון המקורי, כך שתייצג שלוש משפחות נוספות. בראש האנדרטה הוצב זרקור המכוון לשמים ואורו עשוי להגיע לכ-10 קילומטרים. העבודה על האנדרטה הסתיימה ביולי 2000 והיא הוצבה במקומה.
הכיכר ממשיכה לשמש מוקד להפגנות, הן כנגד ישראל והן כנגד ההנהגה הפלסטינית. בתקופת האינתיפאדה השנייה הוצא להורג בירייה חשוד בשיתוף פעולה עם ישראל במרכז הכיכר. כמו כן התרחשו בה אירועי טרור, כשאחד הבולטים היה התעללות בגופות חיילי צה"ל שנרצחו בלינץ'. המשטרה הפלסטינית מפזרת לעיתים את ההפגנות בכיכר (כך בתקופת ועידת אנאפוליס), ולעיתים תוחמת אותן כך שיתרכזו בכיכר ולא יגלשו למקומות אחרים (כך בתקופת מבצע צוק איתן).
ב-2021, שני ישראלים תושבי שילה ואלעד נקלעו לרמאללה תוך כדי שהוטעו בניווטם (יעדם היה חשמונאים ) ולבסוף חולצו על ידי מנגנוני הביטחון הפלסטיניים והועברו לידי צה"ל
הלקין
{{פירושונים|
זביגנייב בז'ז'ינסקי
זביגנייב קז'ימייז' בז'ז'ינסקי (בפולנית: Zbigniew Kazimierz Brzeziński, 28 במרץ 1928 – 26 במאי 2017) היה פוליטולוג ופוליטיקאי דמוקרטי אמריקאי ממוצא פולני, ששימש בשנים 1977–1981 כיועץ לביטחון לאומי בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר. נודע בתמיכתו במאבק המוג'אהדין באפגניסטן נגד הכיבוש הצבאי הסובייטי ודגל בתמיכה בדיסידנטים בברית המועצות ובמדינות הגוש הקומוניסטי.
קורות חיים
בז'ז'ינסקי נולד בשנת 1928 בוורשה, שבאותה עת הייתה חלק מן הרפובליקה הפולנית השנייה, למשפחה שמוצאה בבז'ז'ני (Brzeżany), ומכאן שם המשפחה. אביו, תדיאוש, היה דיפלומט זוטר בשגרירות פולין בגרמניה בין השנים 1931 ל-1935. בילדותו ראה בז'זינסקי את עליית הנאציזם לשלטון ורכש את השפה הגרמנית. בין השנים 1936 ל-1938 הוצב האב בברית המועצות, וב-1938 נשלח לקנדה. עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה נשארה המשפחה בקנדה.
בז'ז'ינסקי למד באוניברסיטת מקגיל בה סיים תואר שני ועבר לאוניברסיטת הרווארד ללימודי דוקטורט. לאחר שלא קיבל קביעות בהרווארד, שהעדיפה את הנרי קיסינג'ר על פניו, עבר ב-1959 לאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. ב-1969 התקבל לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1973 היה ממקימי ועד השלישייה, ארגון לשיתוף פעולה בין ארצות הברית, מערב אירופה ויפן, שהוקם ביוזמת דייוויד רוקפלר. הוא הזמין את מושל ג'ורג'יה ג'ימי קרטר כחבר בוועד.
יועץ לביטחון לאומי
לאחר שג'ימי קרטר נבחר כנשיא ארצות הברית היה בז'ז'ינסקי היועץ לביטחון לאומי ונחשב מאדריכלי הסכם השלום בין ישראל למצרים בקמפ דייוויד. ב-1981 העניק קרטר לבז'ז'ינסקי את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית, על תרומתו לנורמליזציה בין הרפובליקה העממית של סין לארצות הברית, תרומתו לזכויות אדם ולביטחון הלאומי של המדינה.
בתקופת כהונתו התמודד עם שני משברים: המהפכה האיסלמית האיראנית והפלישה הסובייטית לאפגניסטן. לאחר ששליט איראן השאה מוחמד רזא פהלווי הודח, בז'ז'ינסקי תמך בכך שארצות הברית תתיר לו להיכנס לתחומה לצורכי טיפול רפואי, דבר שמנהיגי המהפיכה התנגדו לו. בנובמבר 1979 נפגש בז'ז'ינסקי באלג'יר עם ראש ממשלתה הזמנית של איראן, מהדי באזרגאן, שנחשב גורם ששאף לשמור על קשרי איראן וארצות הברית, צעד שהוביל להשתלטות על השגרירות האמריקנית בטהראן על ידי מתנגדיו של באזרגאן ולהחזקת בני הערובה בשבי ליותר משנה, עד היום האחרון לכהונת קרטר. בעת הדיונים על הצעדים שעל ארצות הברית לנקוט כדי להביא לשחרורם, תמך בז'ז'ינסקי במבצע צבאי לשחרורם, בניגוד לעמדת שר החוץ סיירוס ואנס. המבצע יצא לדרך באפריל 1980 אך נכשל כבר בתחילתו (מבצע טופר העיט).
לאחר כהונתו
לקראת מלחמת עיראק ב-2003 הוא הודיע על התנגדותו למלחמה, עמדה לא מקובלת בחוגיו. הוא ביקר את המלחמה בטרור של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש והתייחס אליה כקטסטרופלית.
בתחילת הקמפיין לבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008 שימש בז'ז'ינסקי כיועץ אסטרטגי למועמד לנשיא ארצות הברית ברק אובמה. בהמשך הורחק מאובמה במטרה למשוך מצביעים פוטנציאליים מהקהילה היהודית. עם זאת, שמו הועלה כמועמד לשאת תפקיד בכיר בסגל הבית הלבן.
בז'ז'ינסקי שימש גם כפרופסור למדיניות חוץ אמריקאית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, וכן כיועץ מיוחד במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בוושינגטון. גם בשנים האחרונות התפרסם מספר פעמים כשתקף את השדולה הישראלית איפא"ק ואת מדיניות ההתנחלויות של ישראל. הוא קרא גם בעקביות להידברות ישירה של ארצות הברית עם איראן והתנגד לתקיפה של מתקני הגרעין האיראניים.