cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פתרון המדינה האחת
תולדות הארץ
גל אלימות ערבי נוסף המכונה המרד הערבי הגדול פרץ בין השנים 1936–1939. הבריטים מינו את ועדת פיל בין השנים 1936 עד 1937 כדי לשים קץ לאלימות. ועדת פיל קבעה כי רק חלוקה של הטריטוריה תשים קץ לאלימות ולפיכך הציעה הוועדה על חלוקה אפשרית של ארץ ישראל. בקרב ההנהגה היהודית בישראל לא הייתה הסכמה כללית לגבי תוכנית חלוקה זו. בעוד שההנהגה היהודית קיבלה את הצעת החלוקה, לא כל החברים בה אישרו את החלוקה כפי שהוצעה על ידי ועדת פיל. ההנהגה הערבית דחתה את החלוקה של ועדת פיל בשלמותה. החלוקה המתכוננת ננטשה, ובשנת 1939 בריטניה הוציאה קובץ תקנות אשר נקרא הספר הלבן.
הספר הלבן של שנת 1939 ניסה לענות על הדרישות הערביות לגבי ההגירה היהודית לארץ ישראל דרך הגבלת כמות המהגרים ל-10,000 מהגרים יהודיים לשנה בתקופה שבין השנים 1939 ו-1944. לפי הספר הלבן לאחר 1944 תדרש הסכמה מצד הערבים להמשך ההגירה היהודית לארץ ישראל. הספר הלבן של 1939 נתפס על ידי ההנהגה היהודית כהפרה של עקרונות הצהרת בלפור, ובשל הרדיפה היהודית בשואה, יהודים המשיכו להגר באופן בלתי חוקי, תקופה אשר מכונה ההעפלה.
האלימות המתמשכת והמחיר הכבד אותו גבתה מלחמת העולם השנייה גרמו לבריטניה להפנות את עניין ארץ ישראל לאו"ם בשנת 1947. בעצרת הכללית של האו"ם, הוחלט לחלק את ארץ ישראל המערבית למדינה יהודית ומדינה ערבית. הקהילה היהודית קיבלה את תוכנית החלוקה של האו"ם והכריזה על עצמאותה כמדינת ישראל במאי 1948. ההנהגה הערבית דחתה את תוכנית החלוקה ופעלה לסכלה בכוח, שישה צבאות ערב, לבנון, סוריה, עיראק, ירדן, מצרים וסעודיה חברו לערביי ארץ ישראל, שפתחו במלחמת האזרחים נגד היישוב היהודי כבר למחרת הכ"ט בנובמבר, ופלשו לשטחה של מדינת ישראל בליל הכרזתה. המלחמה, אשר ידועה לישראלים כמלחמת העצמאות ולפלסטינים כנכבה ("האסון"), יצרה הן את בעיית הפליטים היהודים ממדינות ערב והן את בעיית הפליטים הפלסטינים מקרב ערביי ארץ ישראל.
הימין הישראלי
בקרב תומכיה הישראלים-ימניים של "פתרון מדינה אחת" נמצאת קבוצת תומכי ארץ ישראל השלמה אשר שואפים למדינה אחת יהודית בכל רחבי ארץ ישראל המנדטורית. קבוצה זאת סוברת שפתרון זה צריך לכלול הסדר של המאזן הדמוגרפי בין יהודים ללא-יהודים (המכונה בפיהם "האיום הדמוגרפי") באמצעים שונים, כגון: לאחר ההתנתקות מרצועת עזה והשתלטות החמאס על השטח, מרבית התומכים ברעיון המדינה האחת אינם כוללים את הרצועה כחלק מהשטח המיועד למדינה האחת, ובשל כך חלקם אינו חושש ממתן אזרחות לכלל ערביי יהודה ושומרון לאור השינויים הדמוגרפים שחלו בעשור האחרון. דמויות בולטות בימין כגון משה ארנס, ראובן ריבלין, ציפי חוטובלי ואורי אליצור הביעו תמיכה בפתרון מדינה אחת שיכלול מתן אזרחות ישראלית מלאה לערביי יהודה ושומרון.
השמאל הישראלי
תומכיה היהודים של "פתרון מדינה אחת" במחנה השמאל מתחלקים לשתי קבוצות. האחת שואפת להקמה של מדינה דמוקרטית המחויבת באופן שווה לכל אזרחיה ("מדינת כל אזרחיה"), נטולת מחויבות מיוחדת ללאום זה או אחר. השנייה מצדדת ברעיון הבית הלאומי – קרי, מדינה בעלת מחויבות מיוחדת לעם היהודי, אך באופן שאינו מפלה לרעה את אזרחיה הלא יהודים של המדינה.
קבוצות קומוניסטיות
קומוניסטים משני צדדי המתרס הביעו תקווה להקמת מדינה אחת, בעלת שלטון קומוניסטי.
ביקורת
"פתרון מדינה אחת" זכה לביקורת באוכלוסייה הישראלית ובאוכלוסייה הפלסטינית בשל מגוון סיבות. בין היתר נטען כי תחת המנדט הבריטי, האלימות הערבית פרצה בשנת 1920, 1921, 1929 ובין השנים 1936–1939 אף על פי שבאותה התקופה הייתה קיימת באזור מדינה אחת, וב-1937 ועדת פיל המליצה על חלוקת ארץ ישראל המערבית כפתרון לסכסוך המתמשך. הסדרים דומים ביוגוסלביה (שהתפרקה תוך מלחמות בין העמים המרכיבים אותה) ולבנון (שסבלה ממלחמת אזרחים ממושכת בין הנוצרים והמוסלמים המתגוררים בה) נכשלו ויצרו סכסוכים נוספים.
במקום זאת, חלק מהציבור הישראלי וחלק מהציבור הפלסטיני מעדיף את פתרון "שתי מדינות לשני עמים".
רבים מהמתנגדים לחזון זה מקרב האוכלוסייה הציונית טוענים כי פתרון זה בו המדינה האחת אשר תשלוט בשטחים אלו תהיה מדינה אסלאמית או יהודית אשר תשלוט תחת חוקי תורת ישראל או האסלאם או חוקי השריעה אינה תואמת את חזונם אשר היא ביסודה הייתה להקים מדינת מקלט פרו-מערבית לניצולי השואה הציונים מלחמת העולם השנייה. אחרים טוענים כי פתרון זה נוגד את החזון הפאן-ערבי. אף על פי כן, הרעיון עדיין נהנה מהתמיכה של בערך רבע מציבור הבוחרים הפלסטיני.
רבים מהמתנגדים לחזון זה מקרב האוכלוסייה היהודית-ישראלית טוענים כי פתרון זה יסכן את ביטחונה של האוכלוסייה היהודית בישראל ואת צביונה היהודי המובהק של מדינת ישראל, שכן גודל האוכלוסייה הלא-יהודית יהיה דומה לגודל האוכלוסייה היהודית. כהוכחה לסכנות הטמונות במהלך זה, מתנגדים אלו מצביעים על המהומות הערביות אשר היו מכוונות נגד האוכלוסייה היהודית לפני הקמת מדינה ישראל ב-1948, ועל האלימות הנוכחית של שתי האינתיפאדות, ואשר לדעתם הסיבה להיווצרותם טמונה ברגשות האנטישמיים של הפלסטינים כלפי האוכלוסייה היהודית. אחרים מתנגדים לפתרון זה על רקע דתי ולאומי, ומאמינים שלעם היהודי מוקנות על פי המשפט הבינ"ל זכויות בלעדיות לקרקע מערבה מהירדן (ובמקרים מסוימים, אף הרבה יותר). חלק מהיהודים הישראליים תומכים בפתרון מדינה אחת: בסקר משנת 2000 אשר התבצע לאחר פרוץ האינתפאדה השנייה מצא ש- 18% מהיהודים הישראליים תמכו באותה העת ב"פתרון מדינה אחת".
כמו כן, בקרב היהודים קיים חשש מרוב ערבי במדינה האחת (בהנחה שהיא תהיה דמוקרטית), וחשש זה מרתיע יהודים רבים מלצדד בפתרון זה. כך למשל פורסם שבסוף 2011 גרו ממערב לירדן לפחות 12 מיליון תושבים, מהם 5.9 מיליון יהודים ולפחות 5.8 מיליון ערבים.
ליברטאס
מקדשיה והשראתה
ליברטאס, לצד אלות רומיות אחרות, הייתה השראה לסמלים מודרניים רבים, כולל פסל החירות, קולומביה ומריאן.
מטבעות רבים לאורך ההיסטוריה נשאו את דמותה של ליברטאס, החל מעת כהונתו קצרת הימים של גלבה (68-69). דמותה של ליברטאס הוטבעה על מטבעות 5, 10, ו-20 ראפן שווייצרי.
ליברטאס כסמל
בחלק מן המטבעות שטבע אנטונינוס פיוס מופיעה ליברטאס ובידה הימנית, כובע לֶבֶד מחודד, הדומה למצנפת פריגית, הקרויה גם "מצנפת החירות". מצנפת זו חבשו עבדים משוחררים ביום בו הוענקה להם חירותם, והיא משמשת כסמל לליברטאס. כאשר עבד שוחרר לחופשי על ידי אדוניו ראשו גולח והוא חבש את המצנפת. הקריאה המסורתית servos ad pileum vocare עודדה עבדים להתגייס למלחמה אשר בסופה, אם ישרדו, יקבלו את חירותם.
דמותה של ליברטאס הייתה מוכרת ברומא העתיקה כמי שמחזיקה בידה מטה הקרוי "" (בלטינית: (vindicta או festuca) אשר שימש אותה באופן טקסי במעמד (Manumissio vindicta).
דיין (מידה)
דַּיְן (dyn, מיוונית עתיקה: δύναμις - "דינאמיס" = כוח) היא יחידה למדידת כוח במערכת היחידות cgs וסימונה dyn. דיין מוגדרת ככוח הנדרש להבאת מסה של 1 גרם לתאוצה של סנטימטר לשנייה בריבוע. כלומר בכל שנייה המהירות תגדל בס"מ/שנייה אחד. היחידה מוגדרת במערכות יחידות cgs, שקדמה למערכת היחידות הבינלאומית (SI) המודרנית.
בשנת 1873 הוצע לראשונה לאמץ את המידה כיחידת cgs בוועידת החברה הבריטית למדע (אז: החברה הבריטית לקידום המדע).
שימושים
היחידה דיין לסנטימטר (dyn/cm) היא יחידה המשמשת למדידת מתח פנים. למשל, מתח הפנים של מים מזוקקים היא 71.99 dyn/cm בטמפרטורה 25 °C (ביחידות SI או ).
דימות רפואי
דימות רפואי הוא בדיקה בה מתוארים גרפית חלקים פנימיים של גוף נבדק. טכנולוגיה זו משמשת לאבחון קליני, למחקר פיזיולוגי ולסיוע בעת פעילות פולשנית. טכנולוגיות דומות פותחו גם עבור יישומים תעשייתיים.
הדימות הרפואי נחלק לשני תחומים: דימות מבני ודימות תפקודי.
הדימות המבני נותן מידע אנטומי על צורה של מבנים בגוף, ועמו נמנים צילום רנטגן, טומוגרפיה ממוחשבת, דימות תהודה מגנטית ובדיקת אולטרה סאונד רפואית. סוג זה של דימות מצטיין בפירוט אנטומי מדוקדק, לרבות איברים קטנים מאוד, ובתיאור היחסים המרחביים בין האיברים.
דימות תפקודי, המשמש בתחום הרפואה הגרעינית, מאפשר באמצעות חומרים רדיואקטיביים במינון נמוך הנקלטים ברקמות מטרה, בחינה של פעילות רקמה, מטבוליזם ותהליכים בתוך איבר או רקמה בזמן מחלה.
שיקוף היא שיטה שיכולה להדגים גם מבנה וגם תפקוד. לדוגמה: בזמן צנתור בעורקים הכליליים ניתן לראות גם את האיבר עצמו (הלב) וגם את הפעילות שלו (התכווצות והרפיה).
הסוגים השונים של הדימות הרפואי משמשים לבחינת איברים שונים בגוף, על פי אטימותם או תגובתם לקרינה. לעיתים נצבע האיבר הנבדק בחומר הנראה בבירור בבדיקה, כאשר האיבר עצמו שקוף לבדיקה המבוקשת. למשל, ניתן להחדיר לאיבר חומר ניגוד, כגון בריום בצילום רנטגן. לכל שיטת הדמיה יתרון בגילוי סוג מסוים של פתולוגיה גופנית, ולעיתים הרופאים משתמשים במספר שיטות או בשיטה משולבת כדי להגיע לאבחנה.
הדימות הרפואי מתבצע באמצעות ציוד ייעודי ממוחשב, המורכב משלושה חלקים עיקריים: מקור קרינה (או גלים), גלאים המתאימים לגלים שמשדר המקור ומקום בגוף הנבדק. הקרינה הנפלטת מהמקור, אשר יכולה להיות חיצונית כמו בדימות המבני או פנימית כמו בדימות התפקודי, נקלטת בגלאים ונשמרת במחשב כערך מספרי בהתאם לעוצמת הקליטה. ערכים אלו נקראים הדגימות. הדגימות מעובדות בכלים מתמטיים מתקדמים ליצירת תמונה המייצגת את פנים הגוף (המקטע הנסרק). התוצר המחושב מציג חתך בתוך הגוף, ובעיבוד נוסף על כמה פרוסות סמוכות, ניתן לייצר תמונה תלת־ממדית של איבר בתוך הגוף. את התמונות שמפיק ציוד הדימות מפענח רופא רדיולוג.
אחד העקרונות החשובים ביותר בדימות רפואי הוא עקרון ALARA – As Low As Reasonable achievable. משמעות הדבר היא שהרנטגנאי שואף להשתמש בכמות הקרינה הנמוכה ביותר האפשרית, מבלי לפגוע באיכות התמונה וביכולת להפיק ממנה מידע אבחנתי עבור הרופאים. זה יכול להיות מושג (לדוגמה) באמצעות הקטנה של זמן החשיפה של הנבדק לקרינה, מה שרלוונטי במיוחד בצילומים הקשורים לתנועתיות כגון ילדים קטנים (שלרוב אינם יציבים באופן טבעי) או איברים נעים כגון מערכת העיכול שלה יש תנועה פריסטלטית טבעית ובלתי רצונית.
ירוואן
היסטוריה
עדויות ארכאולוגיות מראות שמצודה צבאית בשם "ארבוני" עמדה באזור החל מהמאה השמינית לפני הספירה, על מנת להגן על צומת הדרכים החשובות שעברו באזור זה.
בשל חשיבותה האסטרטגית, ירוואן נכבשה פעמים רבות הן על ידי הפרסים והן על ידי האימפריה העות'מאנית. במאה ה-16 הוקם מבצר אריוואן. בשנת 1827 נכבשה העיר על ידי רוסיה בעקבות תבוסתה של פרס במלחמת רוסיה-פרס, ושלטונה של רוסיה הוכר רשמית בהסכם טורקמנצ'אי בשנת 1828.
בתחילת המאה ה-20 מנתה אוכלוסייתה של ירוואן כ-30,000 תושבים. ב-1917 התפרקה האימפריה הרוסית בעקבות מהפכת אוקטובר. בעקבות זאת, הוכרזה בפברואר 1918 הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז אשר התקיימה זמן מועט והתפרקה ב-28 במאי אותה שנה. לאחר ההתפרקות הייתה ירוואן לבירתה של הרפובליקה הדמוקרטית שהוקמה במדינה.
ב-29 בנובמבר 1920 כבש הצבא האדום את ירוואן במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. הלאומנים הצליחו להשיג שליטה מחודשת על העיר בפברואר 1921, אך זו נפלה פעם נוספת לידי הכוחות הסובייטים ב-2 באפריל 1921.
ברפובליקה הסובייטית של ארמניה הייתה ירוואן עיר הבירה. תחת השלטון הסובייטי עברה ירוואן תנופת פיתוח והפכה לעיר גדולה, על-פי תוכניות שהוביל האדריכל אלכסנדר טמניאן.
לאחר נפילת ברית המועצות הפכה ירוואן בשנת 1991 לבירתה של ארמניה העצמאית.
אחד האתרים החשובים בעיר הוא מתחם הזיכרון לרצח העם הארמני הכולל שלוש אנדרטאות ואת המוזיאון לרצח העם הארמני השוכנים על גבעה נישאה המשקיפה על העיר. מתחם האנדרטאות הוקם בשנת 1967 בעקבות הפגנות ירוואן שהתקיימו בשנת 1965.
גאוגרפיה
העיר שוכנת במרכז-מערב המדינה על גדת נהר ההרזדאן בגובה ממוצע של כ-989 מטרים מעל פני הים (865 מטר באזור הנמוך יותר, ו-1,390 מטר באזור הגבוה יותר).
חלקה הצפוני של העיר מוקף בהרים משלושה כיוונים, וחלקה הדרומי יורד אל גדות נהר הרזדאן, פלג של נהר ארס.
שמעון אגרנט
שמעון אגרנט (5 בספטמבר 1906 – 10 באוגוסט 1992) היה הנשיא השלישי של בית המשפט העליון. אגרנט כיהן כשופט בבית המשפט העליון במשך 27 שנים, וכתב מספר פסקי דין משמעותיים שעיצבו את דמותו של בג"ץ בשנותיו המוקדמות.
ירוואן
גאוגרפיה
בקיץ בירוואן יבש וחם, כשהטמפרטורה באוגוסט עשויה להגיע אף לכדי 40 °C. בחורף הטמפרטורות נמוכות, והטמפרטורה בינואר היא מגיעה לכ °C(15-). כמות המשקעים נמוכה, ומגיעה מדי שנה לסביבות ה-350 מ"מ.
שמעון אגרנט
אגרנט, יליד ארצות הברית, היה בן למהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית ולמד משפטים באמריקה לפני שעלה ארצה. לאחר שעלה היה עורך דין פרטי בימי המנדט הבריטי, התמנה לשופט בבית משפט השלום ובהמשך לבית המשפט המחוזי בחיפה. הוא התמנה לכהן כשופט בבית המשפט העליון זמן קצר לאחר קום המדינה, וכיהן 17 שנים כשופט ועוד 11 שנים כנשיא בית המשפט העליון.
ירוואן
תחבורה
נמל התעופה הבינלאומי זוורטנוץ הוא נמל התעופה הראשי של העיר, ובסיסה של חברת התעופה ארמניה אייר-קומפני.
שמעון אגרנט
בין פסקי דינו הנודעים בג"ץ קול העם (הדן בחופש הביטוי) ובג"ץ ירדור (הדן בדמוקרטיה מתגוננת). בנוסף, אגרנט היה מי שכתב את פסקי דין הרוב במשפט מחתרת צריפין ובערעור של משפט קסטנר לעליון. תחום ההתמחות שלו היה במשפט פלילי, ומכאן שהייתה לו השפעה רבה גם על תחום זה במהלך כהונתו ארוכת השנים כשופט בכיר. אגרנט עמד גם בראשות שתי ועדות חקירה ממלכתיות: ועדת אגרנט להבהרת סמכויות היועץ המשפטי לממשלה ב-1962 וועדת אגרנט לחקר מחדל מלחמת יום הכיפורים.
ירוואן
כלכלה
בעיר שווקים עשירים בתוצרת חקלאית ובעבודות יד של בעלי מלאכה מסורתיים וכמו כן מרוכזים בה בתי התעשייה הראשיים לעיבוד כימיקלים, מתכות וטקסטיל. נמל התעופה של העיר הוא סברטנוס ובעבר שימש כבסיסה של חברת התעופה הלאומית דאז, ארמאוויה.
שמעון אגרנט
קורות חיים
אגרנט נולד בלואיוויל שבארצות הברית, בט"ו באלול ה'תרס"ו, 1906, לד"ר אהרון יוסף אגרנט (1881–1946), יו"ר הסתדרות רופאי השיניים בישראל ופעיל ציוני, ולפנינה בת שמעון שניצר. הוריו היגרו לארצות הברית מחיסלוויצ'י שברוסיה זמן קצר לפני לידתו. אביו התפרנס מהוראת עברית והיה ציוני שביקש לעלות לארץ ישראל. אגרנט גדל בשיקגו, למד בבתי ספר יהודיים ולזמן מה למד בגמנסיה העברית הרצליה. הוא למד באוניברסיטת שיקגו ובמקביל לימד עברית בבית ספר יהודי בעיר והיה אחראי על שיעורי העברית בבית הספר היהודי בו לימד. כן היה פעיל בארגון אבוקה בשיקגו.
ירוואן
השכלה
בעיר ממוקמת אוניברסיטת ירוואן, והאקדמיה הארמנית למדעים.
שמעון אגרנט
קורות חיים
בשנת 1926 קיבל תואר ראשון. בפילוסופיה מאוניברסיטת שיקגו ובהמשך קיבל תואר במשפטים מאותה אוניברסיטה. ב-10 במרץ 1930 הוא עלה לארץ ישראל עם הוריו על סיפון האניה "מוריטניה", עבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים באפריל 1931 וקיבל רישיון עריכת דין באפריל 1932. את ההתמחות עשה בירושלים ולאחריה עסק כעורך דין פרטי בחיפה. בין השאר עבד עבור ועד הקהילה בחיפה בסיוע לעולים שנכנסו לארץ ישראל נגד חוקי המנדט הבריטי ונכלאו בכלא עכו.
כן שימש בשנים 1954–1966 במשרת פרופסור אורח למשפט פלילי באוניברסיטה העברית.
ב-29 בפברואר 1960 מונה אגרנט לממלא מקום קבוע לנשיא בית המשפט העליון. ב-18 במרץ 1965 התמנה לנשיא בית המשפט העליון וכיהן בתפקיד זה עד לפרישתו ב-5 בספטמבר 1976.
אגרנט הוא חתן פרס ישראל למשפט לשנת ה'תשכ"ח.
בשנותיו בבית המשפט העליון כתב אגרנט פסקי דין רבים אשר דנו בשאלות מכריעות והרות גורל (כהרשעתו של אדולף אייכמן), ושימש אב בית דין במשפטים רבים אשר עיצבו את דמותה המשפטית של מדינת ישראל.
פסק הדין הידוע ביותר והמצוטט ביותר של אגרנט הוא פסק דינו בבג"ץ קול העם, בו דן ביסס אגרנט באריכות את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי של ישראל, וקבע את מבחן "הוודאות הקרובה" הנדרש משיקולי ביטחון כדי לגבור על חופש הביטוי. פסק-דין ידוע אחר של אגרנט הוא פסק דין ירדור.
בשנת 1962 מונה לעמוד בראש 'ועדת המשפטנים בדבר סמכויות היועץ המשפטי לממשלה' שכונתה על שמו ועדת אגרנט (הראשונה). הוועדה בראשותו הציגה לממשלה בחוות דעתה את מבנה סמכויותיו של היועץ, יחסיו עם שר המשפטים ועם הממשלה, ותוקפה של חוות דעתו ביחס לממשלה וביחס לרשויותיה המנהליות. מסקנותיה של ועדת אגרנט השפיעו על הגדרת תפקיד היועץ המשפטי לממשלה עשרות שנים קדימה והן עדיין מהוות נושא לדיון משפטי ער.
בשנת 1973 מונה אגרנט לעמוד בראש ועדת החקירה הממלכתית (שכונתה בהתאם ועדת אגרנט) לחקר נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים. פרסום הדוח הראשוני היה באפריל 1974 והוועדה הטילה את האחריות לכשלים המודיעיניים על הדרג המבצעי, והמליצה על סיום כהונתם של הרמטכ"ל וראש אמ"ן. היא לא ביקרה את ראשי הדרג המדיני, משה דיין וגולדה מאיר. למרות זאת לאחר מספר שבועות התפטרה גולדה מאיר מראשות הממשלה.
טירת קרונבורג
טירת קרונבורג (בדנית: Kronborg slottet) שוכנת לחופי מצר ארסונד (Øresund) בעיר אלסינור (בדנית: Helsingør; באנגלית: Elsinore) שבצפון-מזרחו של האי שלן בדנמרק. הטירה הוקמה במיקום אסטרטגי סמוך לנקודה הצרה ביותר במצר ארסונד, שרוחבו מגיע בה ל-4 ק"מ בלבד.
שמעון אגרנט
קורות חיים
סוגיה שצצה לאחר מספר שנים היא האם אגרנט ידע על פגישתה של גולדה מאיר עם חוסיין, מלך ירדן, ב-25 בספטמבר 1973, במסגרתה הזהיר חוסיין את ישראל מפני התקפה קרובה מצד מצרים וסוריה. אגרנט טען שלא ידע על פגישה זו אך צבי זמיר טען שאכן ידע.
בשנות חייו האחרונות, החל משנת 1988, כיהן אגרנט כנשיא האגודה לזכויות האזרח.
טירת קרונבורג
היסטוריה
מצודת קרואון (Krogen) שהוקמה בשנות העשרים של המאה ה-15 קדמה לטירה הנוכחית. המצודה שכללה מספר מבנים מוקפים בחומה נועדה לאכוף את גביית מסי המעבר במצר הים שעליהם הורה המלך הדני אריק מפומרניה (אריק השביעי).
שמעון אגרנט
קורות חיים
אגרנט נפטר בי"א באב ה'תשנ"ב, 10 באוגוסט 1992, בן 86, ונקבר בירושלים. הוא הותיר אחריו שלושה בנים ושתי בנות. אורית סון היא נכדתו.
טירת קרונבורג
היסטוריה
בין השנים 1577 ו-1585 בנה פרדריק השני את הטירה הנוכחית בסגנון הרנסאנס, ושם האתר שונה לקרונבורג.
שמעון אגרנט
קורות חיים
הכיכר בין בית המשפט העליון למשרד החוץ בירושלים נקראת על שמו.
טירת קרונבורג
היסטוריה
בשנת 1629 פקדה שרפה את הטירה והיא נהרסה כמעט לחלוטין. תקרת הנחושת נמסה, המגדלים התמוטטו וחלק גדול מהריהוט ויצירות האמנות אבדו. רק הקפלה ניצלה בדרך נס, והאש לא הגיעה אל החומה החיצונית ואל מאגר אבק השרפה בטירה. עבודות השיקום נמשכו עשר שנים עד שנת 1639 אולם פנים הטירה לא שב לזוהרו המקורי.
ב-1658 נכבשה רובה של דנמרק בידי השוודים והטירה נכבשה על ידיהם לאחר מצור בן שלושה שבועות. השוודים נסוגו לאחר שנתיים ולאחר שבזזו את הטירה והותירו אותה הרוסה באופן חלקי. הדנים הסיקו את המסקנות, ולקראת סוף המאה ה-17 חיזקו את הגנתה של הטירה והוסיפו חפירות סביבה, כך שעם תום העבודה נחשבה הטירה לחזקה באירופה.
שמעון אגרנט
ספר יובל לכבודו
בשנת 1986 יצא לכבודו של שמעון אגרנט ספר יובל:
טירת קרונבורג
היסטוריה
אולם בשנת 1801 שוב הוכיחה הטירה את חוסר מוכנותה לקרב. הצי הבריטי בפיקודו של לורד הוריישו נלסון חצה את מצר הארסונד בבטחה אל תוך הים הבלטי שכן אש תותחי הטירה לא הגיעה עד לצידו השני של המצר.
החל באמצע המאה ה-18 ועד אמצע המאה ה-19 שימשה הטירה גם כבית כלא, והאסירים הועסקו, בין היתר, בעבודות התחזוקה של המבנה. חשיבותה כמשכן מלכותי הלכה ופחתה ומ-1785 ועד 1922 היא שימשה לצרכים צבאיים בלבד.
ב-9 באפריל 1940 כבשה גרמניה הנאצית את דנמרק והטירה הפכה למחנה צבאי גרמני. הוקמו בה עמדות נ"מ ולחופי המצר נבנו שלוש עמדות שיגור לפצצות טורפדו. עם זאת, הגרמנים לא פגעו בטירה ולא בזזו אותה עם נסיגתם, והטירה שבה לרשות הצבא הדני ב-15 במאי 1945.
ב-30 בנובמבר 2000 הוכרזה טירת קרונבורג כאתר מורשת עולמית.
הטירה בתרבות
הטירה התפרסמה בעיקר כמקום התרחשות רוב המחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר, ובמחזה עצמו היא מכונה טירת אלסינור (Elsinore). "המלט" הועלה לראשונה בטירה עצמה ביום השנה המאתיים למותו של שייקספיר, ומאז הוצג בה מספר פעמים.
יהדות דניפרו
יהדות דניפרו (בעבר- דניפרופטרובסק, ולפני כן יקטרינוסלב) היא קהילה יהודית בעיר דניפרו, שהייתה מן הגדולות והחשובות במזרח אירופה.
טירת קרונבורג
הטירה בתרבות
עוד קשורה הטירה בדמותו המיתולוגית של הולגר דנסקה (Holger Danske) שפסלו ניצב במרתפה. לפי האגדה, ביום בו תהיה נתונה דנמרק בסכנה יקום הפסל לתחייה.
יהדות דניפרו
יהודים החלו להתיישב בעיר כבר בייסוד העיר בשנת 1773. מכיוון שהעיר הייתה בתחום המושב, שרק בו יכלו יהודים לגור, גדלה הקהילה במהירות, והייתה לאחת הקהילות הגדולות במזרח אירופה. בתחילת המאה העשרים נערכו מספר פוגרומים בעיר, והרבנים פנחס גלמן ולוי יצחק שניאורסון נבחרו לרבני העיר. במלחמת העולם הראשונה הצבא הלבן כבש את העיר, וערך פוגרומים ופרעות ביהודי העיר.
בשנת 1941 כבשה הגרמניה הנאצית את העיר, רוב יהודי העיר ברחו לסיביר, והיהודים שנשארו בה הוכנסו לגטו. בשנים 1941–1942 נרצחו עשרות אלפי יהודים על ידי הנאצים.
לאחר נפילת ברית המועצות הקים הרב שמואל קמינצקי קהילה יהודית ובית חב"ד בעיר, ובשנת ה'תשע"ג נחנך מרכז מנורה, שהוא בית חב"ד והמרכז היהודי הגדול בעולם.
תולדות הקהילה
כבר בייסוד העיר בשנת 1773, החלו יהודים מאוקראינה המערבית להתיישב בעיר. לאחר מכן הגיעו אליה יהודים נוספים מליטא ומבלארוס, אשר רובם היו שומרי תורה ומצוות. בקהילה דיברו בעיקר יידיש, והיה גוף שנקרא "הקהל" וכלל את ראשי הקהילה, שניהל את ענייניה מול השלטונות.
מכיוון שהעיר נכללה בתחום המושב שרק בו יהודים הורשו לגור, יהודים רבים גרו בעיר, והיא הייתה הקהילה היהודית המרכזית באוקראינה. בשנת 1800 נפתח בית הכנסת הראשון בעיר, שנשרף מאוחר יותר. בשנת 1805 התגוררו בעיר 376 יהודים. בשנת 1864 היו בעיר חמישה בתי כנסת, חמישה-עשר "חדרים", תלמוד תורה וכן מכללה להכשרה מקצועית.
בשנת ה'תר"ד (1844) נסגר ה"קהל", שייצג את היהודים מול השלטונות, ומי שייצג את הקהילה היהודית היו בעיקר נציגי "החברה היהודית", שבדרך כלל היו רב העיר ונכבדים נוספים שעסקו בצרכי הקהילה. באותן שנים ניהל את הקהילה הרב אלחנן, מתלמידי הרב מנחם מנדל שניאורסון. לאחר פטירתו של הרב אלחנן, מונו שני רבנים ראשיים לעיר – הרב דוב זאב קוזבניקוב מטעם החסידים, והרב בנימין זאב זקהיים מטעם המתנגדים.
ב-20 וב-21 ביולי 1883 נערך פוגרום ביהודי העיר, אך הוא הופסק עד מהרה.
בשנת ה'תרס"ט נערכו בחירות לרב עיר נוסף עבור הקהילה החסידית בעיר, ונבחר הרב לוי יצחק שניאורסון – אביו של הרבי מליובאוויטש, שהתגורר בעצמו בעיר בשנים 1907–1923. לאחר פטירת הרב גלמן בשנת 1921, שימש הרב שניאורסון כרבה היחיד של העיר. הרב שניאורוסון בנה מוסדות יהודיים רבים, וריכז את כל פעילות הקהילה.
בשנת ה'תרע"ט ערכו פרעות ופוגרומים רבים ביהודים, ובאותה תקופה נרצחו בעיר אלפי יהודים. כתגובה לפוגרומים, הקימו היהודים את "פלוגת הקהילה היהודית", שנועדה להגן על יהודי העיר ומומנה על ידי העירייה. בפלוגה היו חברים 220 אנשים, והם היו רוכשים כלי נשק להגנה עצמית ומתאמנים בהם. לאחר מספר שנים סיפר מרדכי גובר, אחד מראשי הקהילה, את הדברים הבאים:.
בשנת ה'תר"פ נפטר הרב פנחס גלמן, והרב שניאורסון היה לרב העיר היחידי. בשנת ה'תרפ"ט הקים הרב מנחם מנדל פוטרפס את "ישיבת תומכי תמימים", שפעלה באופן מחתרתי ונסגרה כעבור שנתיים, אולם נשאר במקום חיידר אחד.
בשנת ה'תרצ"ט (1939), נאסר הרב שניאורסון עקב עמידתו על עקרונות היהדות וניהול הקהילה, הוגלה מהעיר ונפטר. למרות מאסר הרב, בעיר נשאר בית כנסת אחד שפעילותו לא הופסקה עד לשנות ה-90.
בשואה
בשנת 1939 היו בעיר 85,529 יהודים, לאחר שרוב יהודי העיר הספיקו להימלט לסיביר או לארץ ישראל. לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים ב-26 באוגוסט 1941 התחילו רדיפות היהודים. בתחילה כל יהודי העיר רוכזו בגטו, וב-2 באוקטובר אותה שנה היהודים אולצו לשלם קנס בגובה 3 מיליון מארק. לאחר מכן התחילו רציחות המוניות על ידי הנאצים. ב-13 באוקטובר באותה שנה, עשרת אלפים עד שנים-עשר אלף יהודים נורו בגבעה ליד המכון לתחבורה. בין דצמבר 1941 לינואר 1942 נרצחו כחמשת אלפים איש שנותרו בגטו.
בשמחת תורה בשנת ה'תש"ב נערך פוגרום ביהודי העיר, ועל פי נתוני יד ושם נרצחו בו יותר מ-55 אלף יהודים תושבי העיר.
לאחר נפילת ברית המועצות חודשה פעילות הקהילה, והרב שמואל קמינצקי החל לשמש כרב העיר. הוא פתח את בית הספר "אור אבנר לוי יצחק", ומכללה לבנות "בית חנה", המיועדת לבנות יהודיות מכל רחבי אוקראינה. בשנת 1991 יסד את ישיבת נחלת לוי. ב-1997 הוחזר לקהילה היהודית בית הכנסת "שושנת הזהב", שהוא בית הכנסת המרכזי בעיר.
בשנת ה'תשע"ג נחנך בעיר "מרכז מנורה", שהוא המרכז היהודי הקהילתי ובית חב"ד הגדול בעולם. המרכז נבנה ביוזמת רב העיר שמואל קמינצקי, ובמימון של צבי בוגולובוב, איגור קולומויסקי ונשיא הקהילה היהודית בעיר צבי הירש בגלובוב. המבנה נבנה בסמיכות לביתו של רב העיר לשעבר, הרב לוי יצחק שניאורסון.
ריי קנדי
ריימונד "ריי" קנדי (באנגלית: Raymond "Ray" Kennedy; 28 ביולי 1951 – 30 בנובמבר 2021) היה כדורגלן אנגלי.
ביוגרפיה
קנדי נולד בסיטון דלאוואל שבנורת'מברלנד. הוא החל את הקריירה שלו במועדון פורט וייל, אך בגיל 16 אמר לו המאמן סטנלי מתיוס כי הוא לא מתאים לשחק בכדורגל מקצועני. קנדי קיבל את דעתו של מי שהיה אחד מטובי הכדורגלנים האנגליים, חזר למקום הולדתו והחל להשתתף במשחקי חובבים במקביל לעבודתו במפעל ממתקים.
ב-1968 הוחתם קנדי על ידי מאתר כישרונות שצפה בו מטעם ארסנל. שנה אחת לאחר מכן, ב-29 בספטמבר 1969, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד גלנטוראן בגביע ערי הירידים; באותה עונה העפילו התותחנים עד למשחק הגמר מול אנדרלכט. קנדי מילא תפקיד חשוב במשחק הראשון, לאחר שצימק את התוצאה ל־1:3. המשחק השני הסתיים בניצחון 3:0 לטובת ארסנל, מה שהבטיח לתותחנים את הזכייה בתואר אירופי ראשון בזכות הפרש שערים.
קנדי השתתף בשישה משחקים בלבד בעונת 1969/1970, אך בעונה שלאחר מכן החמיץ משחק אחד בלבד. שער הניצחון של קנדי בדרבי של צפון לונדון מול טוטנהאם הוטספר הקנה לארסנל את האליפות, לראשונה מאז עונת 1952/1953. שלושה ימים לאחר מכן נערך גמר גביע ה-FA, שהסתיים בניצחון על ליברפול בתוצאה 2:1. קנדי אמנם לא הבקיע בגמר, אך סיים את העונה כמלך השערים של ארסנל עם 27 הבקעות. דאבל זה היה הפעם השנייה במאה ה-20 שבה מועדון כלשהו מגיע להישג זה.
משחק גמר גביע ה-FA הבא שהמועדון העפיל אליו הסתיים בהפסד ללידס יונייטד; קנדי עלה כמחליף במקום ג'ון רדפורד, אך כשל בהשוואת תוצאת המשחק; גם בעונה זו (1971/1972) הוא סיים כמלך השערים של ארסנל, הפעם עם 19 שערים. במשך שתי העונות הבאות הוא היה שחקן הרכב קבוע בארסנל והבקיע שערים רבים כולל זכייה נוספת בתואר מלך השערים של המועדון בעונת 1973/1974. אולם, למרות יכולתו הגבוהה הוא לא הצליח להוביל את ארסנל לזכייה בתארים כלשהם. בסוף העונה הוא הועבר לליברפול תמורת סכום של 180,000 לירות שטרלינג. קנדי היה ההחתמה האחרונה של המאמן ביל שאנקלי, שהודיע על התפטרותו באותו יום. הופעת הבכורה שלו בליברפול הייתה במשחק נגד צ'לסי בסטמפורד ברידג' ב-31 באוגוסט 1974, וכבר בדקה ה-22 הוא הבקיע את השער הראשון מתוך שלושה של ליברפול.
קנדי לא הרבה לשחק בעמדת החלוץ המרכזי שבה הצטיין, בעיקר בגלל נוכחותם של קווין קיגאן וג'ון טושאק. אולם, בוב פייזלי שהחליף את שנקלי הועיד את קנדי למטרה אחרת. הוא נתן לו את החולצה מס' 5 והסיט אותו לעמדת הקשר המרכזי התוקף, החלטה שהתבררה כנכונה לאחר שקנדי שיחק היטב בשארית העשור.
הופעת הבכורה של קנדי במדי הנבחרת הייתה בניצחון 2:1 על נבחרת ויילס ב-24 במרץ 1976. קנדי הבקיע את השער הראשון של אנגליה. בהמשך הקריירה שלו הוא השתתף ב-16 משחקים נוספים במדי הנבחרת. הוא אף נכלל בסגל הנבחרת ליורו 1980.
קנדי זכה עם ליברפול בגביע אופ"א (כאשר הוא מבקיע שער במשחק הגמר) ובאליפות של עונת 1975/1976. בעונה שלאחר מכן הוא היה קרוב לשחזור הזכייה בדאבל עם ארסנל, אך משחק גמר גביע ה-FA הסתיים בהפסד למנצ'סטר יונייטד וקנדי החמיץ את ההזדמנות להיות השחקן הראשון שזוכה בדאבל עם שני מועדונים שונים.
קנדי עזב את ליברפול ב-1981 בעקבות עליית קרנו של הקשר הצעיר רוני וליין, ובינואר 1982 הצטרף לסוונסי סיטי תמורת 160,000 לירות שטרלינג. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד מנצ'סטר יונייטד ב-30 בינואר. תקופתו של קנדי בסוונסי הסתיימה בצורה רעה, לאחר שהואשם על ידי המאמן ג'ון טושאק (שותפו לשעבר בליברפול) בכך שהוא אינו מתאמץ מספיק על המגרש. אולם, הסיבה האמיתית לכך הייתה מחלת פרקינסון שממנה סבל קנדי. הוא ניסה להמשיך את הקריירה שלו כשהצטרף בנובמבר 1983 להרטלפול יונייטד, אולם מצבו הבריאותי החמיר והוא נאלץ לפרוש ב-1984, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-33. בגיל 35 התברר לו סופית כי הוא אכן חולה בפרקינסון.
קנדי עבד כמאמן בסנדרלנד לאחר פרישתו, והייתה זו הפעם האחרונה שבה היה מעורב בתחום הכדורגל. את רוב זמנו מאז הפרישה ועד למותו הוא הקדיש לעבודה שמטרתה לגייס מימון למחקר וטיפול במחלת פרקינסון. ב-1991 נערך באצטדיון הייבורי משחק צדקה בין ארסנל לליברפול, ו-18,000 צופים הגיעו על מנת להביע תמיכה במטרתו של קנדי.
מאז פרישתו הוא נאלץ להתמודד עם יכולת תנועה מוגבלת, והוא היה תלוי במספר תרופות על מנת לשלוט בחלק מהתסמינים של מחלתו. בעקבות קשיים כלכליים הוא נאלץ למכור את הגביעים, מדליות, חולצות ומזכרות אחרות שבהן זכה. ב-26 בינואר 2008 פורסמה כתבה בדיילי מייל על קרן מיוחדת המשותפת לאוהדי ארסנל וליברפול, שמטרתה לסייע לקנדי.
נפטר ב-30 בנובמבר 2021.
יחסי הונגריה–קטר
יחסי הונגריה–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הונגריה לבין  קטר.
יחסים מדיניים
הונגריה מנסה לחזק את יחסיה עם קטר עקב היתרונות הכלכליים שביחסים עם מדינה זו, שהונגריה, מדינה במשבר כלכלי, צריכה מאוד.
אלגוריתם קירוב
אלגוריתם קירוב (באנגלית: approximation algorithm) הוא אלגוריתם שמוצא פתרון שאינו בהכרח פתרון אופטימלי לבעיה נתונה, אלא פתרון שקרוב לפתרון אופטימלי. אלגוריתמים אלו שימושיים במיוחד בבעיות שהאלגוריתמים הידועים לפיתרונן הם בסיבוכיות גבוהה, ובפרט בבעיות NP קשות, קבוצת הבעיות NP קשות שקיים להם אלגוריתם קירוב נקראת APX, ניתן להוכיח שיש בעיות שאין להם אלגוריתם קירוב אלא אם כן P=NP.
על פי רוב מודדים קירוב של אלגוריתם בהתאם ליחס בין הפתרון שנמצא על ידי האלגוריתם לבין הפתרון האופטימלי. נאמר כי אלגוריתם קירוב לבעיה משיג יחס קירוב של c (לפעמים נאמר גם אלגוריתם c-מקרב) אם הפתרון המושג על ידי האלגוריתם קטן מ-c פעמים הפתרון האופטימלי לבעיה (אם הבעיה היא בעיית מינימיזציה) או גדול מהחלק ה-c של הפתרון האופטימלי לבעיה (אם הבעיה היא בעיית מקסימיזציה).
סוגי אלגוריתמי קירוב
ישנם כמה סוגים של אלגוריתמי קירוב, שנבדלים ביניהם בסוג הקירוב שהם מציעים ובסיבוכיות שלהם:
קירוב באמצעות קבוע
אלגוריתמי קירוב אלו מציעים קירוב בפער של מכפלה במספר קבוע מהערך האופטימלי, למשל השמה של לפחות חצי מהערך המקסימלי בבעיית התרמיל, בזמן פולינומי לגודל הקלט. אלגוריתמים חמדניים שנותנים קירוב הם מסוג זה.
סכמת קירוב פולינומית (PTAS)
אלגוריתמי קירוב מסוג סכמת קירוב פולינומית מקבלים \varepsilon כלשהו כקלט ומתייחסים אליו כקבוע, ומציעים קירוב של מכפלה של מהערך האופטימלי (או  בבעיות מינימום). כל זה בזמן פולינומי לגודל הקלט, חשוב לציין שזה עלול להיות אקספוננציאלי ביחס ל- (הוא יכול להיות החזקה).
דוגמה לאלגוריתם קירוב
בעיה זו היא NP-קשה, אולם ניתן לקרב אותה באופן הבא (האלגוריתם של קריסטופידס):
אלגוריתם: מוצאים עץ פורש מינימלי בגרף. בוחרים צומת כלשהו כשורש, ומטיילים לעומקו של העץ, במסלול ששקול לחיפוש לעומק. כאשר אנו מגלים שאנו חוזרים לצומת בו כבר היינו, נבצע "קיצור דרך", דהיינו, נמשיך ישירות לצומת הבא ברשימה - וזאת עד שביקרנו בכל הצמתים ונחזור לצומת שממנו התחלנו.
טיעון קירוב: על מנת להיווכח שהאלגוריתם המתואר לעיל הוא אלגוריתם קירוב, יש לבחון את הפתרון שנמצא ביחס לפתרון האופטימלי.
ראשית, קל להיווכח כי משקלו של העץ הפורש המינימלי קטן ממשקלו של המסלול ההמילטוני המינימלי, משום שהמסלול ההמילטוני מכיל עץ פורש, ולכן משקלו גדול יותר. כמו כן ניתן להשתכנע כי המסלול שביצע האלגוריתם ללא קיצורי דרך עבר על כל קשת בדיוק פעמיים - פעם בדרך "הלוך" ופעם בדרך "חזור". לכן, משקל המסלול שמצאנו ללא קיצורי דרך יהיה בדיוק פעמיים משקל העץ הפורש המינימלי ממנו התחלנו את האלגוריתם. בנוסף, משום שהגרף הוא גרף מטרי, קיצור הדרך שביצענו רק הקטינו את משקלו של המסלול שמצאנו.
לכן משקלו של המסלול המקוצר (אותו מצא האלגוריתם) הוא לכל היותר פעמיים משקל העץ הפורש המינימלי, שהוא לכל היותר פעמיים משקל המסלול ההמילטוני, שהוא הפתרון האופטימלי לבעיה.
לפיכך, האלגוריתם שתואר הוא אלגוריתם קירוב עם יחס קירוב של 2.
אירינה פריבלובה
אירינה אנטולייבנה פריבלובה (באנגלית: Irina Anatoljewna Privalova, ברוסית: Ирина Анатольевна Привалова; נולדה ב-22 בנובמבר 1968) היא אתלטית עבר מרוסיה. היא אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות אולימפיות אחת מהן זהב (סידני 2000), אלופת עולם בעלת 6 מדליות עולמיות אחת מהן זהב (שטוטגרט 1993) ואלופת אירופה. היא שיאנית העולם הנוכחית, בריצת 50 מטר באולם (5.96 שניות) ובריצת 60 מטר באולם (6.92 שניות). נכון לספטמבר 2021 היא בעלת התוצאה ה-14 בטיבה בעולם בריצת 100 מטר בכל הזמנים (10.77 שניות).
ביוגרפיה
פריבלובה נולדה במלחובקה, 29 ק"מ דרום-מזרח למוסקבה.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בסביליה, ספרד במרץ 1991 זכתה פריבלובה במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.02 שניות ובמדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.41 שניות. באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.20 שניות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה פריבלובה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.16 שניות, אחרי ארצות הברית (42.11 שניות) ולפני ניגריה (42.81 שניות) ובמדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.84 שניות, אחרי גייל דיברס מארצות הברית (10.82 שניות) וג'ולייט קאתברט מג'מייקה (10.83 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בטורונטו, קנדה בשנת 1993 זכתה פריבלובה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.15 שניות ובמדליית כסף בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.97 שניות. באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.49 שניות, במדליית כסף בריצת 4x400 מטר בתוצאה של 3:18.38 שניות ובמדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.13 שניות. בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.96 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1994 זכתה פריבלובה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.02 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.32 שניות. בנוסף, היא זכתה במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.96 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 1995 זכתה פריבלובה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.23 שניות. באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.12 שניות ובמדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.96 שניות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה פריבלובה במקום הרביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.27 שניות. בנוסף, היא סיימה במקום 14 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.31 שניות ובמקום 16 בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.82 שניות, לאחר שלא התייצבה לריצה בשלב חצי הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1997 סיימה פריבלובה במקום שישי בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.88 שניות. בשלב חצי הגמר היא קבעה את התוצאה המהירה בתחרות (7.08 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכתה פריבלובה ב-3 מדליות אחת מכל סוג. מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.62 שניות ובכך הגנה על תוארה, מדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.83 שניות ומדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.73 שניות.
אירוע השיא
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה פריבלובה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.02 שניות, לפני דיאון המינגס מג'מייקה (53.45 שניות) ונזה בידואן ממרוקו (53.57 שניות) ובמדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:23.46 דקות, אחרי ג'מייקה (3:23.25 דקות) ולפני ניגריה (3:23.80 דקות). מדליית הזהב נלקחה מארצות הברית (3:22.62 דקות) לאחר שמריון ג'ונס הודתה בשימוש בסמים.
אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון - בית האמנים ע"ש שאגאל
היסטוריה
מקורה של האגודה באגודת אמנים עברית (Jewish Artists Association) שהוקמה באוקטובר 1920. מטרת האגודה הייתה "לפתח ולהפיץ בקרב העם את האמנויות, את מלאכת האמנות וטעם ויופי ברוח עברי". באפריל 1921 הציגו חברי האגודה תערוכה במגדל דוד. החל משנת 1923 הציגה האגודה 19 תערוכות קבוצתיות שונות. היו אלה תערוכות אקלקטיות ובהן הרבה יצירות אמנות ברמות אמנותיות שונות. לצד תערוכות אלו נערכו מדי פעם תערוכות קבוצתיות שונות על בסיס מסחרי או אמנותי. בנוסף ערכה האגודה את המדור לציור ולפסול של כתב העת "תיאטרון ואמנות" שיצא לאור בשנת 1927. ב-4 באוגוסט 1934 התקיים בתל אביב כינוס ראשון של אגודה הציירים והפסלים בארץ ישראל. דובר על הקמת ביתן לתערוכות ותערוכה מתמדת, הקמת קואופרטיב של ציירים, מועדון, עזרה הדדית ושיכון לחברי האגודה. במהלך שנות השלושים של המאה ה-20 הופסקה פעילות האגודה, עקב מעבר האמנים למרכז הארץ ובייחוד לתל אביב. תחתיה הוקמה בתל אביב ב-1934 אגודת הציירים והפסלים. עם הקמת המדינה שונה שמה ל"אגודת הציירים והפסלים בישראל ". בשנת 2002 שונה שמה ל"אגודת הציירים והפסלים (ת"א)" ובנוסף לה הוקמו שלוש אגודות עצמאיות של ציירים ופסלים, בירושלים, בחיפה ובבאר שבע.
בית האמנים ע"ש שאגאל
הוקם ב-1954 ביוזמת "אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון." הבית הוקם בסיוע וועדה ציבורית הכוללת את עיריית חיפה, מועצת פועלי חיפה, וועד הדר הכרמל, וחברות שונות: סולל בונה, שכון עובדים בעמ', חב' הסנה, חב' ביטוח מגדל, חב' ביטוח בנין, חב' צים - שהם, בית חרושת נשר, מפעלי קייזר- פריזר, חב' פיקא, חב' חשמל, חב' תנובה. ובזכות פעילותם הענפה של מר יעקב טננבוים, מר משה פומרוק, מר יוסף מילר, שי ובניו ומר אהרון רוזנפלד.
מבנה בית האמנים
המבנה תוכנן על ידי האדריכל דוד ויטמן. מידות המבנה: כ-200 מ"ר. שתי קומות ושני אולמות תצוגה. בפתח הבניין - כניסת מדרגות ולצידה כניסה נגישה המיועדת לנכים. אולם קומה א' ומבואת כניסה, שירותים כפולים, מטבח, מחסן לאחסון היצירות, גרם מדרגות המוביל לאולם קומה ב'. גן פסלים מקיף את הבניין. מאוגוסט 2014 עד מרץ 2015 שופץ בית האמנים בסיוע הקרן לחיפה ועיריית חיפה.'''
פעילות האגודה
בבית האמנים מוצגות כל סוגי האמנויות, כולל: ווידאו ארט, אמנות הטלאים, אמנות הזכוכית, צילום, טכניקות משולבות ועוד.האגודה מפיקה קטלוגים לתערוכות קבוצתיות ארציות ובינלאומיות המלווים באירועים כגון: שיח גלריה, היכרות אישית עם האמן, הרצאות, קונצרטים, שבת תרבות, מייצגים בעלי פן תיאטרלי ועיצובי כאחד, בנוסף מקיימת האגודה שיתופי פעולה בנושאי תרבות ואמנות עם מוסדות וארגונים שונים בארץ ובעולם.
המסע הלילי של מוחמד
המסע הלילי של מוחמד (בערבית: الإسراء والمعراج, תעתיק מדויק: אלאִסראא' ואלמעראג') הוא אמונה על מסע עלייתו של הנביא מוחמד השמיימה. מאורע זה התרחש, על פי אמונת מרבית המוסלמים כיום, ב-26 ברג'ב (رجب), החודש השביעי בלוח השנה המוסלמי בשנת 621. בהתאם למסורת המקובלת היום על רובם של המוסלמים, במסעו הלילי נסע הנביא מוחמד ממכה ל"מסגד הקיצון" (הוא מסגד אל-אקצא בירושלים, לפי דעות מאוחרות לתקופת הפרשנות הקלאסית של הקוראן) על גבי בהמה פלאית ששמה אל-בוראק (البراق), ובלוויית המלאך גבריאל עלה מהר הבית לרקיע השביעי. בשמיים הוא קיבל את מצוות התפילה (צלאה) - אותה מצווים המוסלמים לקיים חמש פעמים ביום, ואת כיוון התפילה - לכיוון מכה.
מהקוראן
נהוג לאתר התייחסות ישירה למסע הלילי במספר מקומות בקוראן, ובפרט בסורה 17, הקרויה "המסע הלילי":
בנוסף, מוזכרים פרטים מתוך המסע הלילי (ראו להלן) בסורה 53 ("הכוכב"):
טקסט מלא מהחדית'
הטקסט מובא מתוך הצחיח אל-בוח'ארי, ומיוחס לאנאס אבן מאלכ:
מסורות ופרשנויות לגבי המקום שאליו נסע מוחמד
ייתכן ומסורת המסע הלילי מבוססת על המסופר בספר דניאל: "וְהָאִישׁ גַּבְרִיאֵל אֲשֶׁר רָאִיתִי בֶחָזוֹן בַּתְּחִלָּה מֻעָף בִּיעָף".
כיום מקובל כמעט על כל המוסלמים כי המקום המכונה בקוראן אל-מסג'ד אל-אקצא ("המסגד הקיצון"), ואשר אליו נסע מוחמד, הוא הר הבית בירושלים. פירוש הפסוק בקוראן כמסע לילי לירושלים החל בתקופת השליט האומיי, עבד אל-מלכ בן מרואן. באותה תקופה השתלטו מורדים שהתנגדו לשלטון המרכזי על העיר מכה.
ההיסטוריונים אל-ואקדי (סוף המאה ה-8) ואל-אזרקי (המאה ה-9) קבעו ש"המסגד הקיצון" הוא מסגד שנמצא במרחק 10 מילין מהכעבה, ולא בירושלים. לפי הגאוגרף המוסלמי מהמאה ה-9 אחמד אל-יעקובי, ניסה עבד אל-מלכ למנוע מתושבי סוריה לבקר במכה בתקופה זו בעקבות חששו שהם יושפעו מהרעיונות של המורדים. על כן הוא בנה את מסגד אל-אקצא על הר הבית, וטען כי הוא "המסגד הקיצון" שנזכר במסע הלילי של הנביא, כדי לתת למסגד שבנה הילה דתית, כך שירושלים תשמש כתחליף למכה בתקופה הזאת. לדעתו של היסטוריון מוסלמי אחר, מוקדסי, שחי בירושלים במאה העשירית, נבנה מסגד אל-אקצא כמקום קדוש למוסלמים בירושלים בעקבות התחרות הדתית שהייתה בין הנוצרים לבין המוסלמים בעיר. על פי דעה זו, בניית מסגד אל אקצא וייחוסו לפסוק מהקוראן, נועדה להגביל את ביקורי המוסלמים בכנסיות הנוצריות ובמטרה לשכנע את הנוצריםלהתאסלם. מאחר שבתקופה זו האמינו הנוצרים כי חורבן בית המקדש היה נס אלוהי שאותו ייחסו לישו, האמינו המוסלמים כי בנייתו מחדש על ידי המוסלמים תגרום להחלשת הטענה הזאת, ותוכיח כי הדת המוסלמית היא הדת האמיתית.
אף על-פי-כן, בעבר היו גם מסורות ופרשנויות אחרות בנושא המסע הלילי של הוגים דתיים שהחזיקו בדעת מיעוט ודעתם לא התקבלה. בימי הביניים המוקדמים היו זרמים פוליטיים מסוימים שניסו לתת הילה דתית לעיר אל-מדינה טענו שהמסע הלילי היה לעיר מדינה, ולא לירושלים. זרמים שיעים אחרים טענו כי המסע הלילי היה לכופה, בירתו של עלי בן אבו טאלב בניסיון להפוך את העיר כמקום מתחרה לירושלים שזוהתה עם השלטון הסוני של בית אומיה.
מנגד, זרמים רציונליים שלא האמינו בנסים באסלאם, במיוחד זרם המועתזילה, טענו כי המסע הלילי לא התרחש מעולם. על מנת לבסס את קביעתם הם טענו שהמסע המוזכר בקוראן (1:17) היה קשור לחלום אשר חלם הנביא בשנתו. ישנה גם מסורת מפי עאישה (אשתו של מוחמד) כי באותו לילה מוחמד כלל לא יצא ממיטתו ולפיכך המסע היה מעין חזון נבואי או משהו דומה.
פרשן הקוראן זמח'שרי מביא מסורות רבות הקובעות שמדובר בחזון שהופיע בחלום לילה.
הכותל המערבי
פינתו הדרומית של הכותל המערבי מכונה "קיר אל-בוראק" על שם הבהמה ששימשה את מוחמד במסע הפלאי, וזהו מקומה של רחבת הכותל כיום. עד מלחמת ששת הימים הייתה צמודה לכותל רחבה קטנה ומצומצמת ביותר, שנשמרה ללא בינוי, ככל הנראה בשל קדושתה לאסלאם. מאורעות 1929 נפתחו בסכסוך סביב זכותם של יהודים להציב מחיצה בין גברים ונשים ברחבת הכותל, ומכונות בערבית "מרד אל-בוראק" או "אינתיפאדת אל-בוראק".
באנציקלופדיית האסלאם אין אזכור לכותל המערבי כקשור לאסלאם וגם בספרי תיירות של הווקף עד 1990 אין אזכור לעניין זה. הדבר מעלה השערות, כי הניסיון לקשור את אמונת האסלאם לכותל המערבי נבע, למעשה, ממניעים פוליטיים.
לילת אל-מעראג'
המוסלמים חוגגים יום זה מדי שנה ב-27 לחודש ההיג'רי רג'ב על פי לוח השנה המוסלמי. המסע הלילי של מוחמד (בערבית: الإسراء والمعراج, תעתיק מדויק: אלאִסראא' ואלמעראג') הוא אמונה על מסע עלייתו של הנביא מוחמד השמיימה. מאורע זה התרחש, על פי אמונת מרבית המוסלמים כיום, ב-27 ברג'ב (رجب), החודש השביעי בלוח השנה המוסלמי בשנת 621. בהתאם למסורת המקובלת היום על רובם של המוסלמים, במסעו הלילי נסע הנביא מוחמד ממכה ל"מסגד הקיצון" (הוא מסגד אל-אקצא בירושלים, לפי דעות מאוחרות לתקופת הפרשנות הקלאסית של הקוראן) על גבי בהמה פלאית ששמה אל-בוראק (البراق) ובלוויית המלאך גבריאל עלה מהר הבית לרקיע השביעי. בשמים הוא קיבל את מצוות התפילה (צלאה) - אותה מצווים המוסלמים לערוך חמש פעמים ביום, ואת כיוון התפילה - לכיוון מכה.
וולסינג מתילדה
וולסינג מתילדה הוא שיר העם האוסטרלי הידוע ביותר. יש המכנים אותו ההמנון הבלתי רשמי של אוסטרליה. זוהי בלדה שנכתבה בידי המשורר האוסטרלי ופורסמה בשנת 1895. לעומת זאת יש דעות שונות באשר למקורו של הלחן. אחת הדעות אומרת כי פטרסון התאים את המלים ללחן העממי הסקוטי Craigeelee, ואילו את התווים רשמה כריסטינה מקפרסון. השפה ששימשה את פטרסון רוויה בסלנג אוסטרלי המצריך פרשנות כדי להבין את השיר.
מילות השיר
1862
תוכן השיר
השיר מספר את סיפורו של נווד (swagman) שחנה לו בסבך ליד אגם קטן (billabong) בצילו של עץ הקוליבה (coolibah). תוך כדי המתנה לרתיחת המים בקופסת הפח שלו (billy) הוא שר את המלים "מי יבוא לנדוד אתי עם הצרור שעל גבי". הצרור (swag) ותוכנו הוא כל רכושו. לנדוד או להתגלגל בדרכים באופן זה מכונה Waltzing Matilda כאשר waltzing מקורה, אולי, מן הגרמנית מריקוד הוואלס המתגלגל (Waltzer). המילה שהתחבטו ביותר בפירושה היא מתילדה. אין הכוונה כאן לשמה של אישה, אך ייתכן שהשם הנשי מתילדה ניתן בהשאלה לצרור העטוף ביריעת בד או מעיל, על ידי אותם נוודים גברים שדימו כך להנעים להם את בדידותם.
בחלקו השני של השיר מופיע תיש בר (jumbuck) שבא לשתות ממי האגם. הנווד קופץ על המציאה ודוחפו לתרמילו (tuckerbag), אלא שלפתע הופיע כפרי אוסטרלי (squatter) ושלושה שוטרים (trooper). בראותו אותם קופץ הנווד אל מי האגם וטובע כשהוא צועק כי לעולם לא יתפסוהו חי. הוא אינו מוותר על החופש המוחלט שלו. ואם תעברו ליד אותה שלולית תוכלו לשמוע עדיין את קולה של רוחו.
טובול
{{פירושונים| אישים בשם משפחה זה על פי רוב מיהודי צפון אפריקה
ראו גם
}}
הוולווט אנדרגראונד
חברי הלהקה המקוריים הם לו ריד, ג'ון קייל, סטרלינג מוריסון ומורין טאקר. הוולווט אנדרגראונד נחשבת לאחת מהלהקות המשפיעות ביותר של העשור, על אף שבמהלך שנות קיומה לא זכתה להצלחה מסחרית. כמו כן, לשניים מחברי הלהקה, לו ריד וג'ון קייל, הייתה זו התחלתה של קריירה מוצלחת ומוערכת מאוד.
בסוף שנות ה-60, בשיאו של דור ילדי הפרחים וקיץ האהבה שהתרחש בחופה המערבי של ארצות הברית (בעיקר בקליפורניה), עסקה הלהקה בנושאים מעוררי מחלוקת ומרתיעים כגון זהות מינית מעורפלת, שימוש בסמים קשים, הומוסקסואליות ומיניות שנויה במחלוקת (סאדו-מאזוכיזם), נושאים שמצאו את דרכם לסצנת המועדונים בניו יורק באותה תקופה. גם המוזיקה שלהם הפכה לכזו, כאשר הם עשו שימוש לא קונבנציונלי ברעשי מגברים, פידבק ואפקטים מעוותי צליל בשיריהם.
קריירה מוקדמת
תחילת דרכה של הלהקה היא ב-1965. לו ריד, בוגר אוניברסיטת סירקיוז שבצעירותו ניגן במספר הרכבי גאראז' ודו-וופ, הועסק ככותב שירים בחברת התקליטים פיקוויק שהתמחתה בלהיטי פס-ייצור זולים ומהירים להפקה. אחת הנעימות שחיבר ריד עבור חברה זו הייתה The Ostrich. קטע זה היה מעין פרודיה על מקצבי ריקוד שהיו פופולריים באותה תקופה, אך מנהלי פיקוויק חשו שיש לו פוטנציאל להפוך ללהיט והרכיבו בחופזה להקה על מנת להקליט אותו. בלהקה זו, שנקראה "הפרימיטיבים", היה חבר גם ג'ון קייל, וולשי שהגיע לארצות הברית כדי ללמוד מוזיקה קלאסית, אך התעניין גם במוזיקת רוק. ריד וקייל מצאו שפה משותפת והחלו לעבוד ולהופיע ביחד. כך נולד שיתוף הפעולה שיוליד את מחתרת הקטיפה. בתחילה ערכו ניסויים עם נגנים שונים ושמות להקות שונות, כאשר חברו לסטרלינג מוריסון, נגן הגיטרה ואנגוס מקליז בעל התופים, וביחד בחרו את השם מחתרת הקטיפה, שהוא ספר שעוסק בסאדו-מזוכיזם ונכתב על ידי מייקל ליי (המשיכה לתחום הולידה גם את השיר "Venus In Furs", שגם הוא מבוסס על שם ספרו של לאופולד פון זאכר מזוך [על שמו המושג מזוכיזם] באותו נושא).
הלהקה החלה להופיע בניו-יורק, כאשר באותה תקופה ראשונית נגנה מוזיקה הרבה יותר רגועה (בסגנון ה"דור המותש" של שנות ה-50) מהמוזיקה שייצרה בתקופות מאוחרות יותר. ב-1965, כאשר הלהקה החלה לקבל תשלום עבור הופעותיה, עזב המתופף מקליז את הלהקה, בשם האמנות ונגד המסחריות, והוחלף במורין טאקר, שעשתה שימוש פחות סטנדרטי בתופים, בהשתמשה בפטישי עץ ותופי טום-טום, עם קצב סוחף ואקזוטי יותר, אשר אפיין את המוזיקה שעשתה הלהקה מאותה עת.
אנדי וורהול וניקו
בשנת 1967 יצא אלבום הבכורה של ניקו Chelsea Girl, בו השתתפו חברי הלהקה כנגנים ואף כתבו ועיבדו חלק משירי האלבום.
White Light/White Heat
לאחר הצלחת האלבום המשיכה הלהקה להופיע, סגנונם נעשה פרוע ונסיוני יותר ויותר, והם החלו לאלתר בהופעות. בסוף השנה פיטר ריד את וורהול, וגם הקשר עם ניקו הופסק, והלהקה הקליטה את אלבומה השני, White Light/White Heat בתחילת 1968. אלבום זה היה אינטנסיבי אף יותר מקודמו, גס, צועק ובועט, גולמי ולא ערוך, כאשר חלקו הוקלט בהופעות. אחד השירים באלבום, The Gift, הוא למעשה סיפור קצר פרי עטו של ריד המסופר על ידי ג'ון קייל בליווי מוזיקה חורקת. בסוף העבודה על האלבום, החלו מתחים לגאות בלהקה, כאשר הצלחה מסחרית לא הגיעה, והחלו גם חילוקי דעות מוזיקליים בין קייל שמשך לכיוונים יותר נסיוניים ולו ריד שהעדיף ללכת לכיוון הפופי והמלודי יותר. בטרם החלה העבודה על האלבום השלישי פיטר ריד את קייל והחליף אותו בדאג יול.
The Velvet Underground
אלבומם השלישי יצא בתחילת השנה, התאפיין בסגנון שאליו משך לו ריד את הלהקה, סגנון מלודי, הרמוני ו'פופי' יותר, בליווי הבאס המלודי שיול הביא עמו, מוזיקה קצת יותר תמימה ופחות יומרנית, אבל מאוד נוגעת ונעימה לדעת רבים. לאחר יציאת האלבום הפסיקה הלהקה לעבוד עם חברת התקליטים MGM ועברה לחברת אטלנטיק. בין לבין הוקלטו כמה שירים אשר לא יצאו באף אלבום, ביניהם "Stephany Says" ו"Coney Island Baby" הידועים יותר.
Loaded
חברת התקליטים החדשה ביקשה אלבום שיהיה "עמוס בלהיטים" ("Loaded with hits"), ולכן הוציאה הלהקה דיסק בשם זה - אולי כבמחווה צינית לבקשת חברת התקליטים. בתקליט המנוני פופ שהיוו את הבסיס האמיתי לקריירת הסולו של ריד בשנים הבאות, כמו "Sweet Jane", "Rock N Roll" ושירי פופ נוספים. האלבום נערך ושונה ללא הסכמתו של ריד, שפרש מהלהקה עוד בטרם יצא האלבום.
1970 ואילך
לאחר פרישתו של ריד, כל שנשאר מהלהקה היה סטרלינג מוריסון, שם הלהקה וזכויות ההופעה עם השירים. נגנים באו, הלכו והתחלפו (מה שאפיין את הלהקה לאורך כל שנותיה), כאשר גם מוריסון עצמו פרש באותה שנה, מה שהשאיר את יול לבדו, יחד עם איאן פייס (מתופף הדיפ פרפל) להקליט אלבום אחרון, ("Squeeze" 1971). האלבום זכה לביקורות שליליות ולהתעלמות הציבור ונחל כישלון מסחרי. בנוסף לכך, איש לא החשיב אותו לאלבום אמיתי של הוולווט אנדרגראונד שכן איש מחברי הלהקה המקוריים לא ניגן בה, והוא הוסר מהדיסקוגרפיה הרשמית של הלהקה. ריד וקייל פתחו בקריירות סולו מוצלחות, בעוד מוריסון הפך לפרופסור נוסע לספרות בטקסס. מורין טאקר הפכה לאם וחיה באלמוניות יחסית, אך מאז שנות ה-80' חזרה ליצור ולהקליט כסולנית. ריד וקייל שבו לשתף פעולה ב-1990 כשהקליטו אלבום משותף לזכרו של אנדי וורהול. האלבום, "Songs for Drella" קיבל את שמו מכינוי שוורהול המציא לעצמו, תוך שילוב "דרקולה" עם "סינדרלה".
הלהקה התאחדה שוב בשנת 1993 לסיבוב הופעות באירופה. ריד טען אז שהאירופאים קיבלו את להקתו בזמן אמת טוב יותר מהקהל בארצות הברית, ולכן סיבוב האיחוד נערך באירופה בלבד. במופעים אלו שתועדו באלבום "Live MCMXCIII" שר קייל את רוב השירים שניקו שרה במקור. ריב נוסף ואחרון שפרץ בין ריד לקייל, שם קץ למופעי האיחוד ולסיכוי שהלהקה תופיע למרות הכול גם באמריקה. סיכויי הלהקה להתאחד שוב, נחלשו עם מותו מסרטן בשנת 1995 של אחד מחברי הלהקה המקורית סטרלינג מוריסון.
טובול (כדורגל)
טובול קוסטאנאי הוא מועדון כדורגל קזחי מהעיר קוסטאנאי שבצפון קזחסטן. הקבוצה משחקת נכון להיום בליגה הבכירה בקזחסטן. למרות העובדה כי הקבוצה משחקת בליגה הבכירה בקזחסטן מאז הקמתה ב-1992, הקבוצה זכתה פעמיים באליפות קזחסטן.
הוולווט אנדרגראונד
1970 ואילך
בשנת 1996 נכנסה מחתרת הקטיפה אל היכל תהילת הרוקנ'רול האמריקאי.
טובול (כדורגל)
קבוצה זו, כמו מספר רב של קבוצות מברית המועצות לשעבר, שינתה את שמה מספר פעמים במהלך השנים. בין השמות של הקבוצה, למעט "טובול", ניתן למנות את "אוטומוביליסט", "אנרג'טיק" ו"חימקי".
היסטוריה באירופה
הקבוצה הופיעה לראשונה במפעל אירופי בגביע האינטרטוטו בשנת 2003, אז הגיעה עד השלב השלישי כשהיא עוברת את קבוצות פולוניה ורשה מפולין וסיינט טרויידן הבלגית כאשר היא מפסידה בסיבוב השלישי לקבוצת SV פסשינג האוסטרית.
בגביע אופ"א בעונת הקבוצה פגשה כבר בסיבוב המוקדמות הראשון את קבוצת פ.צ. בזל השווייצרית, מולה הפסידה טובול. בגביע האינטרטוטו בעונת 2007 הקבוצה עברה באופן מפתיע את קבוצות זסטפוני הגאורגית וסלובן ליברץ הצ'כית בדרך למשחקי הסיבוב השלישי מול קבוצת OFI כרתים היוונית, כאשר הקבוצה זוכה בסופו של דבר ומוכתרת כאחת מ-11 הקבוצות הזוכות באינטרטוטו ובכרטיס לסיבוב המוקדמות השני של גביע אופ"א, אז הוגרלה מול הקבוצה הפולנית דיסקובוליה גרודז'יסק, לה הפסדיה בשני משחקי הגומלין והודחה מהמפעל.
בלפריטיס
בְּלֶפָרִיטִיס היא דלקת עפעפיים נפוצה, לעיתים קרובות כרונית, הנגרמת כתוצאה מתפקוד לקוי של בלוטות שומן זעירות בעפעף. הדלקת מתבטאת בנפיחות, גרוד, כאב ואדמומיות של האזור המודלק. לעיתים קרובות המחלה מופיעה בקו הריסים.
לבלפריטיס מספר גורמים, היכולים לפעול יחדיו או לגרום למחלה בנפרד. השכיחים שבהם הם חסימה של בלוטות השומן, כך שחיידקים המתרבים בהן אינם מופרשים, זיהום חיידקי ואלרגיה. סביבה יבשה ועתירת אבק מחריפה את המצב, כמו גם הגיינה לא מספקת של העיניים.
גורם הזיהום עשוי להיות נגיפי (למשל נגיף ה-VZV שגורם לשלבקת חוגרת), פטרייתי (למשל פטריות מסוג Malassezia שגורמות לסבוריאה דרמטיטיס), חיידקי (למשל מסוג Staphylococcus) או אף טפילי.