cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוכנית הפדרציה
משמעות התוכנית
התוכנית גם ביטאה שינוי מדיניות מוחלט בפוליטיקה הירדנית. לאחר אירועי ספטמבר השחור התגבשה סיעה דומיננטית בקרב הפוליטיקאים הבכירים בירדן שהייתה מוכנה לוותר על הקשר ההיסטורי בין הגדה המערבית לגדה המזרחית ולנתק לגמרי את הקשרים עם הפלסטינים. סיעה זו הונהגה בידי ראש ממשלת ירדן וצפי א-תל. הלה גם סירב בתוקף להכיר בזהות ייחודית פלסטינית מכל צורה שהיא, והדגיש חזור ושוב את הבלעדיות של ירדן בייצוג הפלסטינים כלפי העולם. הירצחו של א-תל ב-28 בנובמבר 1971, ארבעה חודשים בלבד לפני פרסום תוכנית הפדרציה בידי חוסיין, הביא למפנה במדיניות של בית המלוכה הירדני כלפי השאלה הפלסטינית. א-תל נרצח בידי ארגון ספטמבר השחור, זרוע ביצוע של אש"ף, והסיבות לרצח היו לאומניות באופן מובהק. בעקבות הרצח, המחנה של א-תל נחלש, ולראש ממשלה מונה אחמד א-לווזי, עושה דברו של המלך. מעתה המדיניות הייתה איחוי הקרעים של אירועי ספטמבר ולא ניתוק סופי. המלך חוסיין גם היה מוכן להכיר בייחודיות פלסטינית, שלא כמו א-תל ומחנהו.
תגובת ישראל
ישראל הגיבה באופן שלילי לתוכנית הפדרציה, ודחתה לחלוטין את הצעותיו של חוסיין. ההנהגה הישראלית הביעה מורת רוח מכך שחוסיין התעלם לגמרי מהשליטה הישראלית בגדה המערבית למן מלחמת ששת הימים, ועל כך שחוסיין בתוכניתו לא הביע כל נכונות לשאת ולתת עם ישראל או לדון על הסכם שלום. למחרת פרסום התוכנית, ב-16 במרץ 1972, הכריזה ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר מעל בימת הכנסת על התנגדותה לתוכנית, ואמרה כי רעיון הפדרציה אינו יכול לשמש כבסיס להסכם שלום עם ישראל. לאחר נאומה הכנסת קיבלה ברוב קולות ובתמיכת האופוזיציה החלטה התומכת במאיר ובהתנגדות לתוכנית חוסיין. להחלטה התנגדו מספר מועט של חברי כנסת ממפ"ם ומהמערך. ההתנגדות הגורפת לתוכנית, לפי צבי אל-פלג, נבעה לא רק מחוסר ההתייחסות לישראל בהצגת התוכנית, אלא גם מהביטחון המדיני של הצמרת הפוליטית בישראל לאור הפירוד במדינות ערב ולאור התמיכה האמריקאית בישראל.
עמדה שונה משל ראש הממשלה ושל הכנסת הביע סגן ראש הממשלה יגאל אלון. בריאיון לעיתון מעריב ב-24 במרץ טען אלון שההתנגדות לתוכנית הפדרציה של חוסיין נבעה מהתביעה הגורפת לחזור לגבולות 4 ביוני 1967. אולם, אלון טען, באופן עקרוני ובהסדרי גבול סבירים, ייתכן שבמסגרת הפדרטיבית תהיה הדרך הטובה ביותר לפתור את מה שמכונה הבעיה הפלסטינית. בכך הייתה נסיגה מסוימת של אלון מתוכניתו שלו. מכל מקום, דעתו של אלון לא התקבלה בציבור ובצמרת הפוליטית. בהמשך גם שיחק תפקיד שולי בשיחות החשאיות שהתנהלו עם חוסיין, ולכן לא היה יכול לבטא בפועל את אהדתו לתוכנית הירדנית.
תגובת הפלסטינים
התגובות של הפלסטינים תושבי ממלכת ירדן לתוכנית הפדרציה היו מהוססות ומעורבות. הפלסטינים תושבי הגדה המזרחית חששו לפיחות בזכויותיהם אם התוכנית תוצא לפועל, שכן בהתאם לתוכנית הם היו מנועים מלקחת חלק בפעילות הפוליטית במחוז ירדן, שבו הובטחו זכויות פוליטיות מלאות רק לעבר-ירדנים. במקום זאת, הפלסטינים תושבי הגדה המזרחית היו צפויים לקבל מעמד של תושבים ולא של אזרחים מלאים.
בגדה המערבית התגובות לתוכנית הפדרציה היו מעורבות. לפי צבי אל-פלג ניתן להבחין בשלוש תגובות שונות להצעה בקרב תושבי הגדה המערבית:
ראש עיריית עזה רשאד א-שווא ניסה להימנע מתגובה שלילית כנגד התוכנית, זאת בגלל הקשרים הכלכליים בין הרצועה לירדן, ובאוגוסט 1972 אף הביע תמיכה ברעיון הפדרציה. אולם הוא נמנה עם מיעוט זניח. בשונה מן המצב בגדה, ברצועת עזה שררה התנגדות גורפת לתוכנית הפדרציה, שרק התגברה ככל שהמגעים באשר לתוכנית התקדמו. אל-פלג טוען כי בניגוד לגדה המערבית, ששם אינטרסים פרגמטיים וקשרים כלכליים מוגברים הובילו לעמעום של התגובות המתנגדות, הרי שבעזה הכריעו שיקולים אידאולוגיים את השיקולים הפרגמטיים.
בעוד הפלסטינים תושבי ירדן והגדה המערבית היו חלוקים בדעותיהם, ארגון אש"ף (שבעקבות ספטמבר השחור גורש ללבנון) מיהר להגיב בחריפות כנגד תוכניתו של חוסיין. הארגון טען כי התוכנית שוללת את זכותו של העם הפלסטיני לעצמאות ריבונית מלאה בארצו. למחרת פרסום התוכנית, ב-16 במרץ 1972, פרסם הוועד הפועל של אש"ף הודעה שבה נטען כי חוסיין מנסה לחסל את הנושא הפלסטיני כולו, זאת לאחר שחיסל באגרסיביות את הארגונים הפלסטיניים בגדה המזרחית. הארגון הצהיר כי כל תוכנית שלא תעניק ריבונות מלאה לפלסטינים תיחשב לבגידה. כן הועלו האשמות כנגד שיתוף פעולה של חוסיין עם ישראל. אש"ף קרא למדינות ערב לנקוט צעדים מעשיים כנגד ירדן על מנת לטרפד את ביצוע התוכנית, כמו סגירת גבולות משותפים וניתוק יחסים דיפלומטיים עם הממלכה. ארגון פת"ח היה קיצוני אף יותר וקרא להפלת השושלת ההאשמית בירדן, זאת משום שהיא מקדמת את האימפריאליזם ותומכת בציונות. פת"ח גם הזהיר את מדינות ערב שאם התוכנית תמומש ממשלת ישראל תמשיך להתקדם לעבר מדינות נוספות. ארגוני פדאיון קיצונים נוספים, כמו החזית העממית לשחרור פלסטין של ג'ורג' חבש, גם הם קראו להפלת המשטר בירדן.
הארגונים הפלסטיניים ניסו לבסס חזית אחידה בעולם הערבי כנגד התוכנית, אולם הצלחתם הייתה מועטה. קריאת אש"ף לכנס ועידת פסגה דחופה של הליגה הערבית התקבלה באדישות. יאסר ערפאת יצא בראש משלחת פלסטינית לבירות ערב, כתגובה למשלחת הירדנית המקבילה, אולם הוא לא זכה להצלחה משמעותית. כל שהצליח ערפאת להשיג היה הצהרת התנגדות משותפת לתוכנית בבגדאד. ככלל, הקריאות של הארגונים הפלסטיניים להקצין את הצעדים כנגד ירדן, להפסיק את היחסים הדיפלומטיים עם הממלכה ולהגביל את הפעילות הכלכלית עמה, לא השפיעו על המדיניות של מדינות ערב. הוועד הפועל של אש"ף גם ניסח תוכנית אלטרנטיבית לתוכנית הפדרציה, אך גם ממנה הייתה התעלמות גורפת.
תגובת העולם הערבי
אף שחוסיין הבהיר כי כל יישום של התוכנית יתבצע לאחר נסיגה ישראלית ובתיאום מלא עם הפלסטינים, בארצות ערב היו שראו את תוכנית הפדרציה כקנוניה ישראלית-ירדנית על חשבונם של הפלסטינים. לפיכך מנהיגים רבים במדינות ערב גינו את התוכנית בחריפות, מספר ימים לאחר ההכרזה עליה. אולם, התגובות ניכרו בחוסר אחידותן. לפי צבי אל-פלג, חלק ממדינות ערב ניסו לנצל לטובתן את המצב שנוצר, ולתגובתן לא היה בהכרח קשר לתוכנית כשלעצמה.
אלג'יריה גינתה את התוכנית וטענה שהדבר מעיד על המחדלים הכוללים במדינות ערב. יש הרואים בצעד זה ניסיון של שליטי אלג'יריה למנף את מעמד ארצם בעולם הערבי. עיתונים אלג'ירים גם הם תקפו את התוכנית, וטענו כי היא מהווה הוכחה לשיתוף הפעולה הבוגדני של חוסיין עם ישראל. בעיראק, שהייתה אז מבודדת בזירה הערבית, ראש הממשלה אחמד חסן אל-בכר קרא בעקבות התוכנית להפלת המשטר ההאשמי בירדן ותמך בגלוי באש"ף. גם קיצוניות זו מפורשת בתור צעד שנועד למטרותיה של עיראק וללא קשר לירדן. סוריה ולוב, אז חלק מפדרציה ערבית שכללה גם את מצרים, גינו גם הן את התוכנית. הקיצונית ביותר בתגובתה הייתה מצרים. ב-6 באפריל 1972 הכריז נשיא מצרים אנואר סאדאת על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם ירדן בעקבות פרסום התוכנית. בכך הצטרפה מצרים לאלג'יריה, לוב, עיראק וסוריה, אשר כבר ניתקו את קשריהן עם ירדן בעקבות ספטמבר השחור. הבידוד של ירדן בזירה הבין-ערבית רק הקצין עוד יותר. הקשרים עם מצרים חודשו רק בסוף ספטמבר 1973, לקראת פרוץ מלחמת יום כיפור.
מדינות ערביות אחרות, כמו ערב הסעודית, סודאן, תוניסיה וכווית, התבטאו בצורה יותר מהוססת ומתונה כלפי תוכנית הפדרציה, ותחילה לא דחו אותה על הסף. אולם לאחר זמן גם מדינות אלו החלו לגנות את התוכנית, חלקית בגלל חשש מהשפעת הסוגיה הפלסטינית על דעת הקהל המקומית. הגינוי של תוכנית הפדרציה הפך לבסוף למונוליתי בקרב כלל העולם הערבי.
תגובות בינלאומיות
הזירה הבינלאומית התחמקה מתגובות באשר לתוכנית הפדרציה, זאת על מנת לא לברור צד בסכסוך. ארצות הברית אמרה כי מדובר בעניין ירדני פנימי שאין זה מן הראוי להגיב עליו, וכך נמנעה מלנקוט עמדה ולאבד תמיכה בעולם הערבי. במאמר שפרסם העיתונאי יוסף חריף במעריב, הוא טען ששתיקתה של ארצות הברית נבעה מדרישות ישראליות. ברית המועצות גם היא נמנעה להגיב לגבי התוכנית, משום רצונה להמשיך את ההתבססות במצרים ללא הגברת המתיחות. סיבה נוספת לחוסר-התגובה של שתי המעצמות הייתה הפגישה המתוכננת במאי 1972 בין הנשיא הסובייטי ליאוניד ברז'נייב לנשיא האמריקני ריצ'רד ניקסון. סין התנגדה לתוכנית. לעומת זאת, בריטניה ואיטליה לא פסלו את התוכנית על הסף, וראו בה "נקודת התחלה" בדרך להסכם אפשרי.
ניסיונות למימוש התוכנית
ההתנגדות הגורפת לתוכנית בקרב מדינות ערב והארגונים הפלסטיניים הקשתה על ניסיונות מימוש התוכנית. משלחת ירדנית נשלחה למדינות ערב במטרה לשכנען לתמוך בתוכנית, אולם היא לא הצליחה להקטין את ההתנגדות. המשטר בירדן ניסה גם לשכנע את התושבים בגדה המערבית לתמוך בתוכנית, בהצלחה מועטה. הונפקו דרכונים של "הממלכה הערבית המאוחדת" וכן נעשו בירורים באשר למינוי ממשלה למחוז פלסטין, אך הם היו רפים ומינימליים. כדי לשפר את דעת הקהל הפלסטינית, התפטרה ממשלתו של אחמד א-לווזי, ובאוגוסט 1972 הוא הקים ממשלה חדשה שבה היו חברים מספר גדול יותר של שרים פלסטינים. ממשלה זו סיימה את כהונתה במאי 1973, כשאז הוחלף א-לווזי בידי זיד א-ריפאעי.
מטבע הדברים כל מימוש של התוכנית היה מותנה בהסכמה ישראלית לנסיגה משטחי הגדה המערבית. בהתאם, ראה חוסיין בשיחות החשאיות שניהל עם ישראל זה זמן רב, נקודת מפתח בדרך ליישום רעיון הפדרציה - עניין חשוב עוד יותר מהתגובות של מדינות ערב ומדעת הקהל הפלסטינית. פגישה ראשונה בנושא נערכה בין חוסיין לבין ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין ב-21 במרץ, שבוע ימים לאחר פרסום התוכנית. בפגישה, שנערכה מדרום לים המלח, הצרה מאיר על כך שחוסיין לא תיאם מראש עם ישראל את פרסום התוכנית, ואילו חוסיין הבטיח כי התכוון שיישום התוכנית יתבצע רק בתיאום עם נסיגה ישראלית ולאחר הסכם שלום. חוסיין הסכים לאפשרות שירדן תחתום על הסכם שלום עם ישראל בנפרד משאר מדינות ערב, אך התעקש על נסיגה מלאה לגבולות 4 ביוני 1967, בהתאם לתוכנית הפדרציה. ישראל לא הייתה מוכנה לנסיגה מלאה, ובמקום זאת הציע דיין רעיון של גשרים פתוחים בין הגדות, תוך שמירה ישראלית על כל הגדה במישור הביטחוני. חוסיין לא הסכים לכך, והצדדים נוכחו לדעת שהסכם קבע לא ייתכן. ללא קשר להסכם, הפציר המלך במאיר לחדש את הקשר בין השלטון ההאשמי לבין הפלסטינים תושבי הגדה.
הפגישה השנייה בין הצדדים נערכה ב-29 ביוני 1972. דיין ומאיר היו נציגי ישראל גם הפעם, ולחוסיין נלווה יועצו המלכותי זיד א-ריפאעי. דיין הפציר בחוסיין להגיע להסכם שלום עם מאיר, שמצבה הפוליטי היה איתן באותה תקופה, אך חוסיין סירב לשמוע על שינויי גבולות מרחיקי לכת במסגרת הסדר קבע. א-ריאפעי היה מוכן לפירוז הגדה המערבית לאחר נסיגה ישראלית, אך לא מעבר לכך. השיחה עסקה ברובה בענייני ביטחון, וגם בה לא התקבל רעיון תוכנית הפדרציה. בפגישה השלישית בין הצדדים, שנערכה ב-19 בנובמבר 1972, דרש חוסיין, מלבד נסיגה מהגדה המערבית, גם גישה לרצועת עזה. ראש הממשלה הורידה רעיון זה מהפרק. גם לתוכנית הפדרציה לא הסכימה. היא דרשה שהיישובים היהודיים שנבנו ביהודה ושומרון ייוותרו על כנם, ולכל היותר הציעה ריבונות ירדנית באזורים אחרים. חוסיין סירב להצעה זו. בפגישה השלישית בין הצדדים ישראל דחתה סופית את רעיון תוכנית הפדרציה. התוכנית המשיכה לשמש כמתווה הירדני להסכם שלום עם ישראל, אולם לא נדונה עוד בצורה רצינית. פגישות נוספות בין חוסיין לבין גולדה מאיר, ומאוחר יותר עם יצחק רבין, עסקו בסוגיות ביטחוניות וכלכליות ולא בנושאים מדיניים.
השפעות התוכנית
חוסיין הציע את תוכנית הפדרציה בזמן שאותו זיהה כקיפאון פוליטי בעולם הערבי. מצב זה השתנה כליל לאחר מלחמת יום הכיפורים, והמצב הפוליטי ששרר לאחריה לא תאם עוד את שאיפות השלטון הירדני. כוחו של אש"ף התחזק בעקבות המלחמה, ובאוקטובר 1974 התכנסה הליגה הערבית בוועידת רבאט והכירה בארגון לשחרור פלסטין בתור המייצג הבלעדי של העם הפלסטיני. ירדן איבדה את הלגיטימציה שלה לייצוג הגדה המערבית וחוסיין נאלץ לסגת מתוכנית הפדרציה. הפרלמנט הירדני, שכלל מספר שווה של נציגים משתי הגדות, פוזר ולא נערכו בחירות מחודשות. ירדן אמנם המשיכה את קשריה עם הגדה המערבית גם לאחר ועידת רבאט, בעיקר באמצעות העברת משכורות לאנשי מנהל, אך תוכנית הפדרציה במתכונת שבה הוצגה במרץ 1972 לא נידונה שוב.
רוח תוכנית הפדרציה המשיכה להתקיים גם לאחר מכן. היא שעמדה מאחורי הקמתו המחודשת של "המשרד לענייני השטחים הכבושים" באוגוסט 1980, וכן מאחורי תוכנית הקונפדרציה שהציעו במשותף ירדן ואש"ף באוקטובר 1982. אולם עיקר חשיבותה של התוכנית הייתה ההכרה הרשמית בייחודיות הפלסטינית ובזכות הפלסטינים להגדרה עצמית. ניסיון איחוי הקרעים שנוצרו בספטמבר השחור באמצעות מדיניות חדשה של שיתוף-פעולה ערער על עצם המעורבות הירדנית בשאלת עתיד הפלסטינים. לראשונה מאז סיפוח הגדה המערבית ב-1950, המשטר בירדן העמיד את שאלת אחדות הגדות בספק. אחדות הגדות נתפסה מעתה כדבר מלאכותי בר-הפרדה ולא כגוף אורגני ובלתי ניתן לניתוק. לפיכך, יש חוקרים הרואים בתוכנית הפדרציה משנת 1972 את התשתית להכרזתו של חוסיין על ניתוק הזיקה בין ממלכת ירדן לבין הגדה המערבית ביולי 1988.
הר הבנים
הר הבנים הוא אתר הטבע המרכזי שנותר ברמת גן הוותיקה. זאת גם הגבעה הגבוהה ביותר בעיר (רום 79 מ' מעל פני הים) והשנייה בגובהה בכל המרחב.
באתר נמצא שטח הכורכר הגדול בעיר (7 דונם) ובו צמחיית כורכר אופיינית ומיוחדת ומגוון פרחי בר עונתיים. בסקר שנערך בשנת 2008 תועדו באתר כ־90 מיני צומח.
מורדו הצפוני של ההר הוכרז בשנת 1978 שמורת טבע עירונית.
גן הבנים
גן הבנים לא נכלל בתוכנית "עיר גנים" המקורית של ריכרד קאופמן (שכללה את גן שאול וגן אברהם). עם סיפוח שכונת רמת יצחק לרמת גן ב-1943 הוחלט על הקמת הגן על הגבעה (שכונתה אז הר הלוויתן או el Mu'allaqa כלומר "התלוי"), בהתאם לעקרונותיה. הגן היה אמור לכלול בריכת נוי גדולה שבמקומה נבנה בית יד לבנים. הגן תוכנן על ידי מתכנן הנוף שלמה אורן ויינברג. בהמשך נוספה רחבת שבטי ישראל, כיכר עגולה ובה 12 עצי דקל ו-12 פסיפסים של שבטי ישראל. הכיכר כללה בעבר בריכת נוי, אך זו הוחלפה ב-1988 באנדרטה לציון נספי השואה. מדרונו הצפוני של הגן נותר כמעט כולו שטח בר פתוח, כאשר מדרום וממזרח נבנו שבילים וטראסות, המחברים את הגן לרחובות סביבו.
מבנים ואנדרטאות
על צידו הצפוני של ההר הוקם רובע תרבות ורוח ברמת גן, הכולל את הספרייה העירונית, התיאטרון העירוני, את המוזיאון העירני ואת בית צבי. בית יד לבנים רמת גן תוכנן על ידי האדריכל משה ספיר, ונחנך במקום ב-1965, כשלצידו נבנה מגדל תצפית. בית יד לבנים מכיל בתוכו את המשכן לאמנות יהודית המציג תערוכה קבועה של יצירות דוד לבקובסקי וכן תצוגות מתחלפות של אגודת הציירים והפסלים בגבעתיים-ר"ג. על הר הבנים נערכים טקסים ממלכתיים ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
כח התקווה
את האנדרטה "כח התקווה" לציון נספי השואה יצרה רות שטייף רוז'ר (1986), ניצולת אושוויץ שגם תרמה את הפסל. באנדרטה מתוארת דמות התוקעת בשופר ולצדה הריסות אבנים ושש ארובות לזכר ששת מיליון היהודים שנספו בשואה. ברחבת האנדרטה נערך הטקס הראשי ברמת גן לציון יום השואה.
נפגעי פעולות האיבה
ב-2008 נוספה אנדרטה להנצחת תושבי העיר נפגעי פעולות האיבה, בעיצוב האדריכלית רחל אסף.
סמוך להר נבנו שני בניינים ייחודיים שהקים האדריכל צבי הקר, בית דובינר ובית הספירלה וכן בית צופי רמת גן.
ניקיטה הצבוע
ניקיטָה דוֹבְּרינין שכונה הצָבוּעַ (ברוסית מודרנית: Никита Константинович Добрынин, "Пустосвят"; ? – 11 ביולי 1682) היה כומר רוסי, מראשי המתנגדים לרפורמה במהלך הפילוג הכנסייתי במאה ה-17. גונה ככופר ב-1666, והוצא להורג לאחר שהשתתף במרד 1682.
ביוגרפיה
לא ידוע דבר על חייו המוקדמים של ניקיטה דוברינין. הוא מוזכר לראשונה ביוני 1659, ככומר זוטר בקתדרלת סוזדל, שהנהיג את המרי והמחאה נגד הארכיבישוף המקומי סטפן, נאמנו ובן-טיפוחיו של הפטריארך ניקון. סטפן ביקש את הגנת הצאר מפני האיש, אותו תיאר כמורד אלים ומסוכן שגייס לצדו רבים. ניקיטה, בשש אגרות ששלח למוסקבה, האשים את סטפן בשחיתות, בהכאת כמרים ונזירים, בהריסת איקונות ואף בטלטול עצמותיהם של נסיכי סוזדל, כדי לפנות מקום למיזם בנייה, ובאי-אמירת התפילה לשלום הצאר. הקרמלין, שהודאג מהדיווחים על הזעם העממי, שיגר לעיר באוקטובר משלחת כנסייתית. בראשה עמד הארכיבישוף אלכסנדר מוויאטקה, שבאותה שעה היה המנהיג החשוב ביותר במחנה השמרני בכנסייה הרוסית, מתנגדי התיקונים שהנהיג ניקון בסדרי התפילה והטקס, שנועדו להאחיד אותם עם הנהוג בכנסיות היווניות. במכתבי התלונה של ניקיטה אודות סטפן אין כל אזכור ממשי לרפורמות, או ראיה לכך שהכומר התנגד להן. פנייתו לרשויות העמידה אותו בסכנה מצד מקורביו של סטפן, והוא התלונן כי הם מנסים לרצוח אותו ולשדוד את ביתו.
ב-1660, לאחר שאלכסנדר דיווח על ממצאיו, זומן ניקיטה למוסקבה בתור העד הראשי במשפט אויבו. הבישופים שבחנו את האירועים הכריעו כי סטפן אכן היה אשם בהרבה ממה שניקיטה ייחס לו, אך גם שהכומר שיקר והוציא את דיבתו רעה כדי להציגו כבוגד במלכות. ניקיטה תואר כמי שהסית והמריד את התושבים המקומיים. מגינו הנלהב ביותר של סטפן היה יהויקים, ראש מנזר וַלְדַאי-אִיבָּרסקי, שהתכעס על יומרתו של כומר פשוט לתקוף בכירים ממנו. סטפן הודח ממשרתו, אך על ניקיטה נגזר נידוי ונאסר עליו לשמש בקודש. הוא כתב לאחר מכן שעתר לביטול העונש מדי שנה.
ניקיטה היה עוד קודם לכן מאוהדיו של פאבל, בישוף קולומנה, שהודח בשרירותיות על ידי ניקון ב-1657 וגורש למנזר. פגישתו עם אלכסנדר הובילה להצטרפותו למחנה מתנגדי אותן הרפורמות שהנהיג הפטריארך. הוא הקדיש זמן רב בשנים שלאחר מכן, כדי לכתוב מסה מפורטת נגד השינויים בתפילות. חיבורו נועד בראש ובראשונה להפריך את "פרשנות הליטורגיה הקדושה" (Ἡ θεία λειτουργία μετὰ ἐξηγήσεων διαφόρων διδασκάλων) מאת יוחנן נתנאליס, שתורגם לרוסית ב-1656 והופץ כדי להצדיק את התיקונים. ניקיטה, תוך הסתמכות על מובאות מכתבי אבות הכנסייה, תקף את ההצטלבות בשלוש אצבעות (במקום בשתיים כנהוג קודם), את אימוץ הצלב בן ששת הקצוות במקום הצלב המסורתי בעל השמונה, ואת ריבוי ה"הללויה". הוא התמקד יותר מכל בהשלכות התאולוגיות של חלקי תפילה על שאלת ההתגשמות בבשר. הוא האשים את נתנאליס באימוץ כל הכפירות בתולדות הכנסייה, מהמתייהדים ועד אפולינריוס ונסטוריוס. ב-2 ביולי 1653 היה מעורב בתקרית אלימה בסוזדל: המזכיר בוריס וסילייב, ממקורבי סטפן, טען שניקיטה הכה אותו באלה תוך ניסיון להורגו, בעוד שניקיטה טען שמנע מווסילייב לשדוד את אוצר הכנסייה.
בשלהי 1665, חיבורו של ניקיטה נגד השינויים בתפילות, ה"עתירה רבתי אל הצאר" בן 178 העמודים, היה קרוב להיות מושלם. הוא הפיץ אותו בקרב תומכיו בסוזדל. הדבר נודע לרשויות, שכינסו באותה עת סינוד כללי בהשתתפות פטריארכים זרים, כדי לשים קץ למשבר הדתי ולמצוא מחליף מוסכם לניקון. במרץ 1666, דוברינין נעצר והובא למוסקבה כדי להיחקר בסינוד, וכתב-היד שלו הוחרם. הוועידה הכנסייתית עמדה בסימן של כפיית פשרה: ניקון עצמו הודח רשמית, אך הרפורמות שלו אושררו ונותרו בתוקפן. ה"עתירה רבתי" הייתה הטקסט המורכב והמלומד ביותר שהיה מצוי בידי המתנגדים. המלומד שמעון מפּוֹלוֹצְק, ונשיא הסינוד, מטרופוליט עזה פָּאיסיוּס ליגָרידֶס, נדרשו להפריך אותה ביסודיות. פולוצק הכין תרגום מקוצר מרוסית מוקדמת ללטינית, עבור פאיסיוס, והקדיש מחצית מספרו "שרביט המֶמְשֶׁלֶת" לניתוח וגינוי המאמר של ניקיטה. ה"עתירה" עלתה לדיון בסינוד ב-29 באפריל. ב-10 במאי, נגזר דינו של דוברינין כמין, תואר הכמורה שלו נשלל והוטל עליו חרם גמור. הוא נשלח למנזר ניקולאי הקדוש בדז'רז'ינסקי, מוסקבה. כמעט מיד לאחר פרסום ההחלטה, הכומר חזר בו מעמדותיו. בשלושה מכתבי חרטה, שחוברו בין יוני לנובמבר 1666, כתב לצאר שטעה כשהתנגד לרפורמה, שהתפילות לא הטרידו אותו במיוחד מעולם, ואף הציע "לנשק את רגלי ראשי הכנסייה." הוא שוחרר מעונשו במנזר באוגוסט 1667, אך כל יתר העונשים שהושתו עליו עמדו בעינם.
הוקעתו של דוברינין והרחקתו מתומכיו בסוזדל, אפשרה גם להשיב את סטפן למשרת הארכיבישוף שם. סטפן ויהויקים ערכו ליטורגיה חגיגית בעיר ב-1668. ניקיטה כמעט ונעלם מהרשומות למשך חמש-עשרה השנים שלאחר מכן: ידוע שנע ונד בין מנזרים וקהילות של מתנגדי הרפורמה, שגונו כ"פלגנים" בידי הסינוד ונודו, והתקבל בקרבם כמנהיג בעל סמכות.
ב-7 במאי 1682 מת הצאר פיודור השלישי ללא יורש ודאי, ובבירה נפתחה תקופה ארוכה של חוסר יציבות. גדודי המשמר, שבקרב חייליהם היו אוהדים רבים של "האמונה הישנה", התקוממו. הפלגנים במוסקבה, כשניקיטה בולט בין מנהיגיהם, יצאו מן המחתרת. דוברינין חיבר באותה עת הפרכה לטיעוני פאיסיוס נגדו מ-1666. הם קראו בפומבי לעם שלא ללכת לכנסיות או להשתתף בטקסים, ודרשו את השבת הנוהג הישן. ב-5 ביולי, בלחץ המשמר, אפשרה העוצרת סופיה אלכסייבנה רומנובה לקיים ויכוח תאולוגי בינם ליהויקים, שהיה עתה הפטריארך. ניקיטה היה ראש הדוברים מצד הפלגנים. הדיון נערך בארמון הפאות שבקרמלין. ניקיטה הכה קשות את אפנאסי, ארכיבישוף חוֹלְמֹוגוֹרי, ולפי המסופר תלש חצי מזקנו. הוא ויהויקים החליפו דעות ועלבונות במשך מספר שעות. העוצרת, שנכחה במקום כדי להגן על הפטריארך, התערבה בדיון מזומנות, ואסרה על ניקיטה לענות לשאלותיה. היא האשימה את הפלגנים במרדנות ובבורות. דוברינין ועמיתיו יצאו כשהם משוכנעים שגברו על יהויקים ברמת טיעוניהם. למחרת, נעצרו כולם בפקודת סופיה. ב-11 ביולי נערף ראשו של ניקיטה בלובנויה מייסטו. זמן קצר לאחר הוצאתו להורג, חיבר יהויקים מנשר בשם "אודות ניקיטה הצבוע", או "הנשבע לשווא", שכן לדברי הפטריארך, הצהרות החרטה הפומביות שלו היו שקריות מאז ומתמיד. בכינוי זה נודע מאז בהיסטוריה הרוסית.
כתביו של ניקיטה השפיעו במידת-מה על אבאקום ואחרים בין הוגיה של התנועה נגד הרפורמה, שמתוכה התגבשו לבסוף אדוקי האמונה הישנה, אם כי בכתביהם הם לא מציינים אותו כמקור. התנערותו של דוברינין מעמדותיו ב-1666 הביאה לכך שקורותיו לפני המרד ב-1682 כמעט ולא נזכרו בספרות האדוקים. למרות השכחה חלקית זו, ניקיטה זכה למעמד של קדוש מעונה נערץ. בקרב הממסד הכנסייתי, השפעתו הייתה גדולה עוד יותר. שמעון מפולוצק ראה את ההתנגדות לרפורמה לא כשלל מחאות מקומיות, אלא כתנועת כפירה מאורגנת שבראשה חייב היה לעמוד הוגה בעל שיעור קומה, מעין מרטין לותר רוסי. הוא היה משוכנע, לנוכח היקפה של ה"עתירה רבתי", שניקיטה היה המנהיג האמור. כתביהם של פולוצק וליגרדיוס נגד דוברינין הופצו לכל רחבי רוסיה, והכנסייה הרשמית הייתה בטוחה שהמתנגדים השונים שיצאו נגדה במחצית השנייה של המאה ה-17 היו תלמידי "הצבוע".
דייוויד האפמן
דייוויד אלברט האפמן (באנגלית: David Albert Huffman; 9 באוגוסט 1925 – 7 באוקטובר 1999) היה חלוץ אמריקאי בתחום מדעי המחשב.
האפמן תרם תרומה משמעותית למחקרים בנושא אוטומטים, מעגלי מיתוג, שגרות סינתזה ותכנון אותות. עבודתו המפורסמת מכל היא קוד האפמן, שיטה לדחיסת נתונים על ידי קידוד בגודל משתנה. עבודה זו נכתבה בסיום לימודיו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס אותו סיים ב-1953.
"קודי האפמן" משמשים כיום כמעט בכל תוכנית מחשב המשתמשת בדחיסת נתונים ותקשורת של מידע דיגיטלי כמו פקסים, מודמים, תקשורת מחשבים, שידורי טלוויזיה באיכות גבוהה וכדומה. השיטה מתבססת על אורך משתנה לסימנים, כך שסימן נפוץ יוצג באמצעות מספר קטן של סיביות.
מיכאל סלע
מיכאל (מיצ'י) סלע (2 במרץ 1924 – 27 במאי 2022) היה ביוכימאי, פרופסור לאימונולוגיה ונשיאו השישי של מכון ויצמן למדע. היה שותף לגילוי תרופת הקופקסון לטיפול בטרשת נפוצה ותרופת ארביטוקס לטיפול בסרטן גרורתי של המעי הגס ובסרטן ראש צוואר. חתן פרס ישראל בתחום מדעי החיים לשנת 1959 (ה'תשי"ט). בנוסף לעיסוקיו המדעיים והציבוריים היה שוחר תרבות מובהק שפעל לקידום המוזיקה הקלאסית, האופרה והמחול בישראל.
קורות חיים
סלע נולד בשם מייצ'יסלב סלמונוביץ בטומשוב מזובייצקי שבפולין. בשנת 1935 עבר עם משפחתו לבוקרשט שברומניה, ממנה עלה לארץ ישראל בשנת 1941. באותה שנה החל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בסיום לימודי התואר השני, בשנת 1946, למד באוניברסיטת ז'נבה במשך כשנה ועבד בשירות ההעפלה באיטליה. בשנים 1948–1950 עבד כנספח מסחרי בצירות ישראל בצ'כוסלובקיה, ולאחר מכן שב לישראל והצטרף למכון ויצמן למדע.
סלע היה חבר סגל במחלקה לביופיזיקה בין השנים 1950–1963, לצד סיום עבודת הדוקטורט בהנחיית פרופ' אפרים קצ'לסקי (1954). בשנים 1956–1957, ובשנית בין 1960–1961, שהה לצורכי מחקר במכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית. בשנת 1960 הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1963 לפרופסור מן המניין וראש החוג לכימיה אימונולוגית.
פעילות
לאורך השנים כיהן סלע בתפקידים מקצועיים וציבוריים רבים ובהם: נשיא האגודה הישראלית לביוכימיה (1964–1966), יושב ראש האגודה הישראלית לאימונולוגיה (1968–1972), חבר המועצה להשכלה גבוהה, יו"ר הקרן על שם עמוס דה-שליט (1976–1987), המדען הראשי של המרכז הרפואי של ניו אינגלנד במסצ'וסטס (1986–1987), נשיא המועצה המשותפת של מכון פסטר בפריז ומכון ויצמן (1989–1995), וכן כיועץ מקצועי לארגון הבריאות העולמי, לאונסק"ו ולארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית.
חלקו של סלע בגילוי תרופת הקופקסון לטיפול בטרשת נפוצה, יחד עם רות ארנון ודבורה טייטלבאום, הביא לזכייתו בפרס ישראל למדעי החיים (1959), בפרס רוטשילד לכימיה (1968) ובפרס וולף (1998). בשנת 1971 נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ובשנת 1976 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. החל משנת 1991 הוא חבר כבוד באקדמיה הרומנית. נוסף לכך היה חבר כבוד בארגונים בישראל ובעולם בתחומי המדעים והרפואה. במהלך השנים התפרסמו מטעמו למעלה מ-700 מאמרים בתחומי האימונולוגיה, הביוכימיה והביולוגיה המולקולרית.
בבחירות לכנסת ה-17 מוקם סלע במקום ה-120 הסמלי ברשימת מפלגת קדימה לכנסת. פעילותו בישראל הייתה נרחבת גם בתחומי התרבות והוא נמנה עם תומכיה הראשונים של להקת המחול "בת שבע". עמד גם בראש נשיאות התנועה למען איכות השלטון בישראל. בשנת 2009 הוענק לסלע תואר לשם כבוד מהמסלול האקדמי המכללה למינהל. ב-2011 זכה בתואר מפקד בלגיון הכבוד הצרפתי. במכון ויצמן למדע קראו אודיטוריום על שמו של סלע (שנקרא קודם לכן אולם ויקס).
סלע נפטר ב-27 במאי 2022 בגיל 98.
אין ספק מוציא מידי ודאי
אין ספק מוציא מידי ודאי הוא כלל הלכתי בדיני איסורים ובדיני ממונות הקובע כי דינים הבאים מכוח ספק אינם יכולים לערער דינים הבאים מכוח הוודאי.
לעומת זאת קיים כלל אחר, כי ספק - מוציא מידי ספק כלומר איסור או דין כל שהוא שחל מחמת ספק, מתבטל על ידי דין אחר גם אם הוא ספק.
באיסורים
הכלל מבטא את עצמו בדיונים שונים:
1. בספק הרגיל וקרוב לוודאי - נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש במסכת עבודה זרה, אודות עבודה זרה שנעבדה ובכך נאסרה בהנאה, ואחר זמן נשברה, האם יש לומר שכנראה שהיא בוטלה על ידי עובדיה ואינה נחשבת אצלם יותר, לפי הסברא האומרת, שאם לא יכולה הייתה העבודה זרה להציל את עצמה, וודאי שלא יכולה להציל את עובדיה. לפי ריש לקיש ניתן להניח שהיא בוטלה על ידי עובדיה, ולפי רבי יוחנן, למרות שמדובר בספק הרגיל וקרוב לוודאי, אין ספק מוציא מידי וודאי, כלומר: אין דין הבא מכח ספק, גם אם הוא מסתבר וקרוב לוודאי, יכול לערער את הטומאה שחלה על העבודה זרה מכח וודאי.
דיון דומה יש גם במסכת פסחים אודות חולדה שנכנסה לבית עם חמץ בפיה, שלמרות ההנחה הרגילה שהחולדה אוכלת לרוב את החמץ שבפיה, אין להניח כן מספק, מכיוון שוודאי שהחולדה נכנסה לבית עם חמץ בפיה, ולא ידוע בבירור שאכלה את החמץ.
2. ודאי היתר וספק שקול, כאשר הספק הוא לאיסור, נחלקו רב הונא ורב חסדא במסכת חולין הנידון הוא בסכין ששחט בה בהמה ואחר כך שיבר בה את עצמותיה, ולאחר זמן נתגלה שהסכין, פגומה, אומר רב חסדא, שאין הספק האומר שייתכן שעור הבהמה הוא זה שפגם את הסכין, יכול להוציא מידי הוודאי האומר שהעצמות, הם אלו שפגמו את הסכין.
בדיני ממונות
בדיני ממונות קובע הכלל "אין ספק מוציא מידי ודאי" שכאשר ממון מוטל בספק, וקיים אחד שיש לו בעלות ודאית על חפץ, וספק אם לשני יש חלק בחפץ, האדם המסופק לא יוכל להוציא מידי הוודאי, שכן הוודאי נחשב למוחזק בנכסים.
ההלכה נידונת במסכת יבמות כאשר יש שני יורשים אפשריים לאדם שמת, האחד הוא יורש וודאי - בן של המת, והשני ספק אם הוא יורש או לא. עובדה כזו מתרחשת כאשר בנו של המת נפטר בחייו, והאח ייבם את נכסי האלמנה כאשר לא ידוע אם היא מעוברת או לא, ולאחר זמן נולד בן שספק אם הוא בנו של הייבם או בנו של האח המת. כאשר מתבצעת חלוקה בנכסי הסבא, מתמודד הנכד מול הבן. בעוד שהבן - הוא האח הייבם, אומר שהוא היורש היחיד, שכן הנכד הוא למעשה בנו שנולד לו לאחר הייבום, טוען הנכד שהוא בנו של האח המת, ולכן הוא יורש את הסבא מכח אביו. במקרה כזה קובעת הגמרא, שמכיוון שהייבם הוא בוודאי יורש של הסבא, ואילו הנכד הוא רק ספק יורש, אין ספק מוציא מידי וודאי, ומכיוון שהייבם הוא בוודאי יורש הוא נחשב למוחזק בכל הנכסים, עד שיביא הנכד ראיה שגם הוא יורש.
הגבלות לכלל
לפי פרשנות זו, מביא התוספות קושיה מהמשנה במסכת בבא מציעא "שנים אוחזין בטלית": במשנה נפסק שכאשר שני אנשים מתווכחים על טלית, אם אחד טוען שכל הטלית שלו והשני טוען שחציה שלו - נותנים לראשון את חצי הטלית שהשני מודה לו, ואילו בחצי השני עליו הוויכוח - חולקים את שוויה. כעת מקשה התוספות: הרי לראשון יש בעלות על חצי מהטלית, שהרי השני מודה לו, ואם כן עלינו לפסוק כדין "אין ספק מוציא מידי וודאי" האומר שהראשון הוא מוחזק? על כך מתרץ התוספות, שדווקא על דיני ירושה נאמר חידוש זה, שכן על פי התורה ליורש יש את כוחותיו של המוריש (הנפטר), וכיון שהמוריש היה מרא קמא על הנכסים, ובעלותו הייתה על כל הנכסים, גם ליורשיו יש את כח זה - כל עוד לא יוכח אחרת.
אך הרשב"א חלוק על התוספות, וסבור שמדובר בכלל קבוע, המתקיים בכל אדם שיש לו חלק וודאי בנכסים מול אחר שאין לו חלק וודאי, והוא מתרץ שכיון שלא היינו סומכים על הראשון ומאמינים לו שהטלית שלו לולא אמירתו של השני (על פי הכלל "הפה שאסר הוא הפה שהתיר") עלינו להאמין לדברי השני הטוענים שחציה שלו. (אך לא אמון מוחלט אלא אמון מספק).
דיון מעניין בין רב חסדא לתלמידיו התפתח בדין תורה של רב אידי בר אבין. רב אידי בר אבין, מבחירי תלמידיו, בא לדין תורה לפניו עם אחד מקרוביו. לרב אידי בר אבין היה סכסוך עם אותו קרוב על דקל שהניח קרוב משותף שלהם. כל אחד משניהם טען שהוא קרוב יותר הלכתית למת, ומכיוון שכך הוא היורש על פי המשפט העברי. על פי המשפט העברי, כאשר שני אנשים באים לדין ולאף אחד מהם אין ראיות לצדקת טענותיו, לא מתערב בית הדין במעשה, וכל דאלים גבר - מי שאלים וחזק יותר תופס את החפץ או הקרקע השנויה במחלוקת עד לבירור האמת. לאחר תקופה מסוימת, רב אידי הביא עדים שהוא יותר קרוב, ולכן העמידו את הקרקע בידו, על פי הכלל אין ספק מוציא מידי וודאי. כאן התעורר הוויכוח בין רב חסדא לאביי ורבא, האם יש להאמינו על הפירות שאכל, שעליהם אין עדים, במיגו שיכול היה לטעון שלא אכל פירות מהדקל מעולם - כטענת רב חסדא, או שמא מכיוון שכבר נפסק במשפט שהקרקע שייכת לרב אידי, חל הדין גם על הפירות - שבהכרח שייכים לבעל הקרקע, ולא מועיל מיגו באופן כזה.
מרכוס ויליאמס
מרכוס דארל ויליאמס (באנגלית: Marcus Darrell Williams; נולד ב-3 בדצמבר 1985) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 2006–2019. לאורך ארבע עונותיו הראשונות בקריירה שיחק בליגת ה-NBA, בה רשם ממוצעים כוללים של 5.6 נקודות ו-2.8 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות
ויליאמס נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה, ובשנת 2002 עבר ללמוד ב"אקדמיית אוק היל" היוקרתית אשר בווירג'יניה.
בליגת ה-NBA
בדראפט ה-NBA 2006 נבחר ויליאמס על ידי ניו ג'רזי נטס, בבחירה ה-22, לצד שלושה מחבריו לקבוצה בקונטיקט אשר נבחרו אף הם בסיבוב הראשון של אותו הדראפט – רודי גיי (בחירה שמינית), הילטון ארמסטרונג (12) וג'וש בון (23). לאורך עונתו הראשונה ב-NBA שימש כמחליפו מהספסל של ג'ייסון קיד, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה, לאחר שהעמיד ממוצעים של 6.8 נקודות ו-3.3 אסיסטים למשחק – אשר בדיעבד היו שיאי הקריירה שלו.
ביולי 2008 הועבר ויליאמס בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, תמורת בחירת דראפט עתידית. לאורך עונת שותף עם הווריורס בתשעה משחקים בלבד.
באוגוסט 2009 חתם על חוזה בממפיס גריזליס, ובמהלך עונתו היחידה במדיה קלע 4.3 נקודות בממוצע למשחק.
מחוץ ל-NBA
בנובמבר 2011 הצטרף לקבוצת ג'יאנגסו דראגונס מהליגה הסינית, במדיה קלע 11.1 נקודות למשחק.
בקיץ 2013 עבר לשחק בלוקומוטיב קובאן הרוסית, אשר השתתפה אף היא ביורוליג.
באוגוסט 2014 חתם על חוזה בקבוצת הכוכב האדום בלגרד. בעונתו היחידה בקבוצה זכה עמה באליפות הליגה האדריאטית, באליפות הליגה הסרבית ובגביע הסרבי. ב-71 משחקיו עם הכוכב האדום בשלוש הליגות קלע 8.8 נקודות ומסר 4.4 אסיסטים בממוצע למשחק. במשחק מול גלאטסראיי ב-21 בנובמבר 2014 שבר ויליאמס את שיא היורוליג לסך אסיסטים במשחק בודד – עם 17 (שיא זה נשבר מאז מספר פעמים). בדצמבר 2015, לאחר שישה משחקים בעונת 2015/2016, עזב את הקבוצה.
בעונת 2016/2017 שיחק עבור בודוצ'נוסט פודגוריצה המונטנגרית, אשר השתתפה ביורוקאפ.
בין השנים 2017–2019 שיחק לתקופות קצרות בשולה באסקט מהליגה הצרפתית, ב"פירטאס דה קווברדיאס" מהליגה הפוארטו-ריקנית וברינו ביגהורנס/סטוקטון קינגס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בועז קלרטג
בועז קלרטג (נולד ב-25 באפריל 1978) הוא פרופסור למתמטיקה במכון ויצמן למדע. זוכה פרס ארדש (2010).
בשנת 1996 זכה במדליית כסף באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית. בשנת 1997 קיבל תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב, ובשנת 2000 קיבל תואר שני במתמטיקה, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
קלרטג השלים דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בשנת 2004 אודות "נושאים בגאומטריה קמורה אסימפטוטית" בהנחיית ויטלי מילמן. לאחר פוסט דוקטורט במכון למחקר מתקדם בפרינסטון הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב. בשנת 2009 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2011 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. תחומי מחקרו הם אנליזה וקמירות.
בשנת 2008 זכה בפרס האיגוד המתמטי האירופי (EMS) אשר מוענק לחוקרים צעירים עד גיל 35 על תרומה יוצאת דופן למתמטיקה ובפרס סאלם יחד עם אסף נאור. בשנת 2010 זכה בפרס ארדש. ב-2009 נכלל ברשימת 40 הצעירים המבטיחים של מגזין דה מרקר. ב-2016 עבר למכון ויצמן.
נשוי ואב לשלושה ילדים.
מבוי עקום
בהלכות ערובין, מבוי עקום הוא מבוי הפתוח משני צדדיו לרשות הרבים, ובאמצעו ישנו עיקול חד.
רקע
ככלל, ההלכה מבחינה בדיני מבוי בין שני סוגי מבואות:
דין המבוי: מפולש או סתום
מוסכם כי העיקול באמצע המבוי הוא משמעותי, והוא מחלק את המבוי מבחינה הלכתית לשני מבואות. אך ישנה מחלוקת בגמרא בין רב לשמואל בשאלה האם העיקול נחשב כמקום סתום, ועל כן הוא מחלק את המבוי לשני מבואות סתומים הפתוחים כל אחד מצד אחד לרשות הרבים, או שהוא נחשב כפתח, ולכן הוא מחלק את המבוי לשני מבואות מפולשים.
על פי שיטת רב שהעיקום הופך את המבוי לשני מבואות מפולשים, על מנת להתיר את הטלטול בהם יש לעשות צורת הפתח במקום העיקום ולחי או קורה בפתחם של שני המבואות לרשות הרבים. לעומת זאת, לשיטת שמואל שהעיקום נחשב למקום סתום, די בעשיית לחי או קורה בפתח המבואות לרשות הרבים, ואין צורך בתיקון נוסף. לפי הסבר אחרי בדברי שמואל, די בלחי או קורה במקום העיקום כתחליף לתיקון במקום החיבור לרשות הרבים.
מבוי אחד או שני מבואות
הראשונים חלוקים גם בפרשנות למבוי זה לפי שיטת רב: האם מבוי עקום הוא בעצם מבוי אחד גדול שהוא עקום ולכן דינו כמפולש, שהרי שני ראשיו של המבוי פתוחים לרשות הרבים, או שמא מדובר בשני רחובות, אלא שלמרות שכל אחד מהרחובות פתוח רק בראשו האחד לרשות הרבים, יש להחשיב את הפילוש שבו מבוי מפולש לחבירו, כפילוש לרשות הרבים. פרשנות זו מבוססת יותר והמאירי מגבה אותה בראיה, מהתלמוד בבלי, שהרי מבוי מפולש טוען רק צורת הפתח ולחי או קורה, ואילו במבוי כזה אין די בצורת הפתח מצד האחד ולחי מצד האחר, אלא יש לקבוע צורת הפתח בין שני המבואות, וגם לקבוע לחי או קורה בשני פתחי המבואות הפתוחים לרשות הרבים, כך שביחד המבואות דורשים צורת הפתח ושתי לחיין, ומכאן שאנו מחשיבים את הרחובות כשני רחובות ולא כרחוב אחד עקום.
לעומת זאת, גישה אחרת אותה מייצגים הרשב"א הרא"ש בשם ר"י, היא שלפי רב, המבוי נחשב בעצם למבוי אחד גדול לפי כל הדעות, ועל כך נחלקו הדעות: לפי רב דינו כמפולש וכמבוי ישר ששני ראשיו פתוחים לרשות הרבים, ולפי שמואל דינו כאילו הוא סתום. לפי גישה זו, נמצא שדי בכך שמניחים צורת הפתח באחד מצדדי המבוי ולחי בצד השני, ואז ניתרים שני חלקיה של המבוי העקום. שמואל סובר, שדי להניח לחי או קורה באחד מראשיה.
הרא"ש, מוכיח מלשון התלמוד ירושלמי שהוא סובר כמו הר"י:. ממבט ראשון נראה לכאורה, כי הירושלמי פוסק, שדי בכך שהוא מניח את צורת הפתח בצד אחד של המבוי העקום ולחי בצידו השני, ודי בכך, כשיטת הרא"ש. אם כי הרא"ש עצמו סובר שהתלמוד בבלי חלוק על הירושלמי והוא מפרש את המחלוקת בין רב ושמואל כפירוש רש"י. בהמשך הוא מיישב את פירוש הירושלמי גם לפי פירוש רש"י, והוא מסביר שהירושלמי שפסק שדי בצורת הפתח ולחי להתיר מבוי עקום,  נסוב על כל אחד מחלקי המבוי בנפרד, אך ברור שאין די בלחי אחד למבוי, שנחשב לפי שיטה זו לשני רחובות נפרדים.
מבוי בצורת חי"ת
בנוסף נחלקו הראשונים מה דינו של מבוי שהוא בתורת חי"ת, ושני ראשיו החיצוניים פתוחים לרשות הרבים. כלומר הוא מתעקם פעמיים. לפי הגישה המובאת בשם חכמי התוספות, דינו של מבוי זה הוא כמו כל מבוי עקום, כך שלפי רב צריך שני צורת הפתח ולפי גישה אחרת רק צורת הפתח אחת. אך הריטב"א כותב בשם הריב"א שבמבוי כזה יודו גם רב וגם שמואל שדינו כמבוי סתום. לפי הסברו, במבוי שעשוי בצורת רי"ש, הרבים מקצרים את דרכם דרך המבוי ועוברים דרך מבוי אחד למבוי אחר, ולכן ייתכן שיש להחשיב את המבוי למבוי המפולש לרשות הרבים, אך מבוי שעשוי בצורת חי"ת, ואינו מקצר את דרכו לשום מקום, לא יכנסו בו הרבים דרך הילוכם, אלא יחידים הרוצים להגיע לבית מסוים, ולכן דין מבוי כזה הוא כסתום לכל הדעות.
להלכה
להלכה נפסק בשולחן ערוך כשיטה המחמירה, הן במחלוקת במבוי עקום והן במחלוקת בדין מבוי שבצורת חי"ת:
.
נחלקו האחרונים, מהו גדר של מבוי עקום. יש שכתבו שאם עומד בראש של מבוי ואינו רואה את קצהו השני נחשב המבוי למבוי עקום. לפי גישה מקילה זו, כל רחוב שאינו ישר באופן שניתן לראות מקצה אחד את קצהו השני, נחשב למבוי עקום, ואין דינו כרשות הרבים. אך יש שכתבו שדווקא מבוי שמתעקם בצורה חדה, כך שיש לו שלוש מחיצות נחשב למבוי עקום, אך מבוי שמתעקם אט אט ולעולם אין לו שלוש מחיצות, אינו נחשב כמבוי עקום אלא כמבוי המפולש לרשות הרבים.
עמוס סאסי
עמוס סאסי (נולד ב-29 בינואר 1979) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם. סאסי נחשב לאחד מהכישרונות המבוזבזים בכדורגל הישראלי והיה חלק מסרט דוקומנטרי שעסק בבעיות מערכת הכדורגל הישראלית.
קריירה ככדורגלן
סאסי החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי נתניה, אך עד מהרה צד את עיניהם של קבוצת הצמרת הגרמנית, בורוסיה דורטמונד. יחד עם הקשר שלומי דהאן הם עשו את הדרך מנתניה לדורטמונד, שם השניים נחלו הצלחה רבה, ואף זכו יחד עם נבחרת אורט נתניה באליפות העולם לבתי-ספר.
על אף הצלחתם, דהאן וסאסי חזרו לישראל על מנת להשלים שירות מלא בצה"ל, זאת במטרה לשחק בהמשך בנבחרת ישראל. השניים הושאלו למכבי חיפה ולא זכו לדקות משחק מרובות.
בשנת 2000 חתם סאסי במכבי נתניה, ושיחק בה במשך כשנתיים עד שחזר לשורותיה של בורוסיה דורטמונד, שם שיחק בקבוצת המילואים. ב-2004 חזר לישראל, לקדנצייה שנייה בת כחצי שנה במכבי נתניה, ולאחריה חתם ושיחק כחצי שנה לא מוצלחת למדי בהפועל ניר רמת השרון.
ב-2006, עזב לארצות הברית, ושיחק במכבי לוס אנג'לס עד שפרש בשנת 2018.
הנשיקה
ראו גם
}}
Got 2 Luv U
Got 2 Luv U (באנגלית: חייב\ת לאהוב אותך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר הג'מייקני שון פול, ביחד עם הזמרת האמריקאית אלקסיס ג'ורדן. השיר יצא לאור ב-19 ביולי 2011, כסינגל הראשון מתוך אלבומו השישי של שון פול, Tomahawk Technique.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הראשון במצעד שבאוסטרליה, הראשון במצעד שבגרמניה, והראשון במצעד שבהולנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שון פול, סטארגייט וראיין טדר, והוא הופק על ידי סטארגייט גם כן. השיר הוא שיר אלקטרופופ, המשלב בתוכו גם את סגנון ה-R&B, אשר מאפיין כמה שירים נוספים מתוך אלבומו של פול.
תחילה, יצא השיר כסינגל בפורמט של הורדה דיגיטלית, ולאחר מכן הופץ בגרמניה גם בתקליטור פיזי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא לשיר צולם ב-29 באוגוסט 2011, בהארד-רוק קפה שבלאס וגאס ובמועדון לילה, השוכן ממול להארד-רוק קפה. הקליפ בוים על ידי בן מור. הקליפ פורסם ב-15 בספטמבר 2011, ועלה ליוטיוב בסמוך לכך.
בקליפ ניתן לראות את שון פול ואת אלקסיס ג'ורדן מבלים במועדון הלילה, ובין לבין ניתן לראות את פול, כאשר מאחוריו ניצב קיר בשלל צבעים, עם נורות צבעוניות. לבסוף, ניתן לראות את השניים עולים על במה, ושרים את השיר.
נכון ל-20 ביולי 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-288 מיליון צפיות.
יוסי קליין הלוי
ביוגרפיה
בשנת 1982 עלה לישראל ביחד עם אשתו שרה. ב-1985 נעשה אודותיו הסרט התיעודי "קדיש" בבימויו של סטיב בראנד, המתמקד במערכת היחסים של הלוי עם אביו ניצול השואה. הסרט הוכתר על ידי העיתון הניו יורקי "וילג' ווייס" כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר לשנת 1985.
עבד ככתב בכיר במגזין הדו-שבועי "ג'רוזלם ריפורט", למן היווסדו בשנת 1990 ועד 2002. הלוי כתב טור ב"ג'רוזלם פוסט", כתב בקביעות על עניינים ישראלים עבור "לוס אנג'לס טיימס" ולפרקים כתב ב"הניו יורק טיימס" וב"וושינגטון פוסט".
ספרו הראשון: זיכרונותיו של יהודי קנאי יצא לאור בשפה האנגלית בשנת 1995, ובו הוא מספר את סיפורו בשנות נעוריו כחסיד בתנועתו של מאיר כהנא ועל התפכחותו לבסוף מהפוליטיקה הקיצונית.
בשנת 2001 התפרסם ספרו באנגלית: בפתח גן העדן: חיפוש אחר אלוהים עם נוצרים ומוסלמים בארץ הקודש. הספר הוא מסע רוחני בן שנתיים שערך הלוי, שהוא יהודי מסורתי, בקרבם של המוסלמים והנוצרים בישראל, ובמהלכו השתתף בתפילותיהם במנזרים ובמסגדים וחגג את חגיהם בניסיון לחוות את הקדושה, ללמוד מחוכמתם ולנסות למצוא את המשותף לשלוש הדתות: היהדות, הנצרות והאסלאם, תוך ניסיון להתגבר על הקונפליקטים רוויי הדמים בני אלפי השנים. הספר יצא לאור בשפה העברית בהוצאת כתר וראה אור בשנת 2009 בשפה הגרמנית.
הלוי היה פעיל בניסיונות הפיוס במזרח התיכון ומכהן כיושב ראש של "הבית הפתוח", פרויקט חינוכי יהודי-ערבי בעיר רמלה. הוא היה אחד המייסדים וחבר מועצת המנהלים של פורום המדיה הישראלי-פלסטיני שאינו מתפקד עוד, אשר הפגיש בין עיתונאים ישראלים ופלסטינים. הוא מכהן כחבר הנהלה באגודה ישראלית למען יהודי אתיופיה.
הלוי הוא חוקר בכיר במרכז שלם וכתבו הישראלי של העיתון הפוליטי הוושינגטוני "ניו ריפבליק", הוא חבר מערכת וכותב של המגזין "ארץ אחרת" ועורך עמית במגזין "תכלת". הלוי מרבה להרצות באוניברסיטאות שונות בארץ ובעולם על מדינת ישראל, על החברה הישראלית ועל הסכסוך הישראלי-ערבי.
ב-2013 פרסם את ספרו באנגלית: "כחולמים: שבעה צנחנים שאיחדו את ירושלים ופילגו את ישראל" שיצא לאור בעברית ב-2017. ספר המספר על הקרבה, התעוזה, על הקרע והמחלוקת של שבעה לוחמי חטיבת הצנחנים במלחמת ששת הימים: חנן פורת, מאיר אריאל, יואל בן-נון, אריק אכמון, ישראל הראל, אודי אדיב ואביטל גבע.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
רוקסטן
רוקסטן רוקט סאנאיי וו טיקרט (בטורקית: Roketsan Roket Sanayii ve Ticaret AS) היא חברה לייצור כלי נשק וקבלן הגנה טורקי מרכזי באנקרה. החברה נוסדה בשנת 1988 על ידי הוועדה העליונה לתעשיות הביטחוניות של טורקיה (SSİK) בכדי להקים בסיס תעשייתי במדינה לטכנולוגיות טילים, החברה הפכה במהירות לאחת מ-500 התאגידים התעשייתיים המובילים בטורקיה.
מחזיקי המניות הנוכחיים של רוקסטן כוללים את קרן הכוחות המזוינים של טורקיה (55.5%), ASELSAN (15%), MKEK (15%), Vakıflar Bankas-ı (10%), HAVELSAN (4.5%). רוקסטן ידועה בעיקר בזכות מגוון הרקטות המונחות והבלתי מונחות שלה, כמו גם טילים ופצצות מונחות כגון Bora, Atmaca, Cirit, UMTAS ו- OMTAS. החברה גם מייצרת ברישיון מערכות כמו טילי סטינגר, רפייר ו-ESSM ומספקת פתרונות טכנולוגיים והנדסיים לפלטפורמות אזרחיות וצבאיות משולבות אחרות. ההתפתחויות האחרונות נותנות דגש לפצצות חכמות בקוטר קטן עבור מל"טים.
רוקסטן היא החברה הטורקית היחידה שקיבלה אישור CMMI/DEV 3 על כל תהליכי התכנון והפיתוח שלה.
החברה היא גם אחת ממארגנות "פסטיבל החלל והטכנולוגיה של טכנופסט".
היסטוריה
בשנת 2013 אישרה ממשלת טורקיה את הקמת מרכז שיגור הלוויין הראשון שלה על ידי רוקסטן.
באוגוסט 2020 הוקמה "רוקסטן שיגור לוויינים", מרכז מתקדם למערכות חלל ומרכז לטכנולוגיות מתקדמות.
ב-29 ביוני 2021 נחתם מזכר ההגנה של הממשלה לממשלה (G2G) בין טורקיה לבנגלדש. לדברי ד"ר איסמעאיל דמיר, נשיא "נשיאות התעשייה הביטחונית", הסכם ייצוא מוצרים שונים של רוקסטן נחתם עם בנגלדש. רוקסטן מסרה את TRG-300 טייגר MLRS לצבא בנגלדש ביוני 2021 בהסכם נפרד.
ג'ובאני מוציו
ג'ובאני מוציו (באיטלקית: Giovanni Muzio; 12 בפברואר 1893 – 21 במאי 1982), אדריכל איטלקי. נציג חשוב של הזרם האדריכלי (novecento). מפורסם בזכות מבנים כנסייתיים רבים שהקים ברחבי איטליה ובעיקר במילאנו. בישראל בנה את כנסיית הבשורה בנצרת.
שנותיו הראשונות
מוציו נולד במילאנו. ב-1915 סיים את לימודיו באדריכלות והתגייס לצבא. בזמן שירותו הצבאי הגיע מוציו לצרפת והתחבר מאוד לאנשי הרוח הצרפתיים. היו לו גם קשרים רבים עם התרבות הצרפתית של אחר המלחמה.
ב-1919 חזר לאיטליה ועבד במשרה זמנית בסטודיו של המהנדס Barelli שם עסק בבניית האוניברסיטה הקתולית והבית ברחוב מוסקובה במילאנו שקיבל את התואר המפוקפק (הבית המכוער). אותו בית ברחוב מוסקובה (Moscova) שנבנה בין 1919–1923 נחשב כמניפסט ה-Novocento הארכיטקטוני: מבנה המערבב קשתות, עמודים, טימפנון ואלמנטים סגנוניים אחרים. באותה תקופה פתח מוציו סטודיו עם מספר אדריכלים. בין 1936–1951 הוא לימד קומפוזיציה בפוליטכניקום של טורינו ובין 1951–1963 קונסטרוקציה בפוליטכניקום של מילאנו.
משנתו האדריכלית
כבר בצעירותו החל מוציו לעבוד עבור הקתולים ובעיקר עבור הפרנציסקנים ובנה ברחבי איטליה, ובמיוחד בסביבת מילאנו כנסיות, מנזרים, וקומפלקסים דתיים שונים. בין הבולטות שבעבודותיו: האוניברסיטה הקתולית במ ילאנו, מנזר סט אנג'לו והאנג'ליקום במ ילאנו, והקוריה הפרנציסקנית ברומא - המושב של הארגון הראשי של המסדר הפרנציסקני. הקומפלקס הפרנציסקני ברומא נתן למוציו הזדמנות לבטא בשלמות גדולה את האידיאל שלו של מתחם מבוצר ומקודש, המנותק מהסביבה החילונית המזוהמת והרועשת. למתחם הגדול יש את כל המאפיינים של "עיר-מדינה" פרנציסקנית. כנסיית הבשורה בנצרת מבטאת בצורה משכנעת סוג זה של אידיאל מיליטנטי.
בהתייחסו לאדריכלות הקדושה טען מוציו כי יעדו הוא להגדיר את סגנון המבנה המתאים לפולחן ולמנהגי המאה העשרים. הפעילות שלו מושתתת על פרשנות על-היסטורית של המסורת, על רגש דתי של החיים הדורש סדר מוסרי אינטלקטואלי ופרקטי, על הרצון למצוא קשר בין החדש ורוח העתיק, כלומר להעניק משמעות אקטואלית לערכים שנשתמרו ללא שינוי וללא שחיקה. מוציו טוען כי "קדושת הבניין צריכה לבוא לידי ביטוי לא בייחודיות או מוזרות ההופעה שלו אלא באחדות, באופי הרציני, כבד, אבהי. לא קל דעת וחגיגי כפי שקורה לעיתים".
מוציו הגיע לישראל ב-1958 לאחר שקיבל את פרויקט כנסיית הבשורה. לאחר בניית הכנסייה הוא בנה את הקאזה נובה הפרנציסקנית בבית לחם. אלו הם שני המבנים היחידים שבנה מוציו בארץ ישראל.
מוריס לוי
מוריס לוי (23 ביולי 1925 - 28 במרץ 2006) היה רופא ישראלי, מבכירי מנתחי הלב בישראל. לוי התפרסם בשנות ה-60, בעת שהיה מנהל מחלקת ניתוחי לב וחזה בבית החולים בילינסון וביצע, לראשונה בישראל, ניתוח השתלת כליה בדצמבר 1964 וניתוח השתלת לב בדצמבר 1968.
ביוגרפיה
מוריס לוי נולד ברוסה שבצפון בולגריה. התחנך חינוך עברי ברוסה ואת חינוכו העל-יסודי עשה בסופיה. לאחר מכן למד רפואה בבית ספר לרפואה בסופיה ובמקביל היה חבר בתנועת "מכבי" ובאיגוד הסטודנטים היהודים. ב-1949 נישא לסילביה לבית לוי, וב-1950 הוסמך בכירורגיה ועלה לישראל. לאחר עלייתו התקבל לבית החולים תל השומר ועד 1959 עבד בו והתמחה באורולוגיה, כירורגיה וניתוחי חזה אצל פרופ' יהודה פאוזנר. בשנים 1954-1953 שירת כרופא בצה"ל.
ב-1964 שב לישראל והתמנה כמנהל מחלקת ניתוחי לב וחזה בבית החולים בילינסון. הוא פיתח במחלקה את תחום ניתוחי הלב הפתוח ואת ניתוחי ההשתלות. בדצמבר 1964 ביצע, לראשונה בישראל, ניתוח השתלת כליה, 10 שנים לאחר שניתוח זה בוצע לראשונה בארצות הברית. בהשתלה הועברה כליה של אם, נזירה לוי, לבנה. בדצמבר 1968 ביצע את השתלת הלב הראשונה בישראל, כשנה בלבד לאחר שניתוח זה בוצע לראשונה בעולם על ידי פרופ' כריסטיאן בארנרד בדרום אפריקה. לצורך ביצוע השתלה זו, נלקח, ללא ידיעת ואישור המשפחה, ליבו של אברהם סדגת והושתל בגופו של יצחק סולם. למרות שההשתלה הצליחה, מת המושתל כעבור כשבוע בשל זיהום בכתבה של ערוץ 10 ב-2019 נטען כי סדגת עבר אירוע מוחי וכי לבו נקצר בעודו בחיים ללא ידיעת וללא הסכמת משפחתו, וכי גם משפחת הנתרם לא הייתה מודעת ולא אישרה את ההשתלה פורצת הדרך. באותה כתבה נאמר, כי בספרו האוטוביוגרפי, "סיפור חיי", טען מוריס לוי כי מנהלי בית החולים בילינסון ניסו לעצרו בחדר הניתוח לפני תחילתם המקבילה של הניתוחים (בתורם ובנתרם), בטענה שיש לקבל את אישור המשפחות. לדבריו, אמר להם לוי כי סדגת נמצא במצב של מוות מוחי וכי מותו הצפוי של סולם יהיה על אחריותם. על פי גרסת לוי, לאחר התייעצות של מספר דקות אישרו לו מנהלי בית החולים לבצע את הניתוח.
לוי כיהן כמנהל המחלקה במשך 26 שנים, עד 1990. בשנות ה-70 היה לוי הרופא היחיד בבתי חולים של קופת חולים כללית שקיבל היתר להעניק שר"פ, במסגרת הסכמתו לעבוד בבית החולים בילינסון.
ב-1965 התמנה כפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
במשך השנים פרסם לוי מעל ל-300 מאמרים בעיתונות הרפואית. ב-1980 העניקה לו החברה הקרדיולוגית הבינלאומית מדליית זהב על הישגיו בתחום כירורגיית הלב. לוי אף כיהן במשך שנים רבות כראש קרן מחקר בתחום הלב באוניברסיטת תל אביב.
בין תלמידיו הרבים: פרופ' אריה שכנר, פרופ' ג'ק סלומון, פרופ' ברנרדו וידנה.
בשנות ה-90 שימש לוי כיועץ בכיר בבית החולים של האקדמיה הצבאית של בולגריה בנושא כירורגיית הלב.
הבניית מציאות
הבניית המציאות היא מושג שבו נעשה שימוש במספר דיסציפלינות בתחומי הפילוסופיה, התקשורת, הסוציולוגיה ופסיכולוגיה, המפרשות את המושג בדרכים מגוונות.
הבניית המציאות לרוב נתפסת ברוב התאוריות כמניפולטיבית וסמויה מן העין, היוצרת מצג שווא של חופש מלא בעוד שחופש הבחירה של האדם, גם בחברות המערביות הליברליות ביותר, נתפס כחופש חלקי בלבד. לכאורה, לנו כצרכנים של מוצרים, ידע ודעות יש בחירה בין כל המוצרים שנמצאים על המדף, אך כוחות גדולים יותר הם אלו שקובעים מה יעמוד על המדף לבחירה.
הבניית המציאות קיימת תחת מעטים שונים בכל החברות. לעיתים ההבניה היא מניפולטיבית וברורה ככזאת שבאה לשרת אינטרסים של קבוצת מיעוט שכל עניינה הוא שליטה בקבוצות האחרות באותה חברה, לעיתים ההבניה סמויה מן העין ונראית "כדרך הטבעית" לקדם חברות לעבר עתיד טוב יותר.
"הבניית מציאות" איננה מושג חד משמעי, עת תאוריות שונות נקשרות אל הנושא, כשכל אחת נקשרת מנקודה מעט שונה מהאחרת. התאוריות מתייחסות למושג ודנות בקשר שבין המציאות לבין אמת אובייקטיבית. בין הגישות המרכזיות שקשורות לנושא ועל ידי פירוט עיקרן יובהר הקשרן למושג, וכך תיראה תמונה בהירה יותר לשאלה מהי "הבניית מציאות".
הבניית המציאות בהקשר לאסכולת הקונסטרוקטיביזם החברתי
הבניית המציאות מבוססת על "קונסטרוקטיביזם חברתי" - הבניה חברתית שהיא אסכולה בפילוסופיה ובמדעי החברה, בייחוד הסוציולוגיה של הידע, שרואה בתהליך הפקת הידע האנושי תהליך של יצירת או הבניית מציאות חדשה ולא שיקוף או גילוי של מציאות קיימת. ישנה הטלת ספק בקיומה של מציאות אובייקטיבית המתקיימת בנפרד מהמציאות האנושית. ההקשר של המושג לאסכולה הוא בכך שמעצם ההגדרה "הבניית מציאות" עולה הטענה כי המציאות מובנת על ידי גורם כלשהו היא איננה אובייקטיבית.
הבניית המציאות בהקשר לכתביהם של ג'ורג' גרבנר
ג'ורג' גרבנר תאורטיקן מתחום התקשורת ששימש כדיקן בית הספר לתקשורת באוניברסיטת פנסילבניה. פיתח את תיאורית הבניית המציאות וטבע את המושג "עולם מיד שנייה" (Second Hand World), עולם מתווך אותו אנחנו מכירים דרך סוכן. גרבנר מסביר כי מרבית הידע שיש לאדם על טיבו של העולם לא בא בעקבות התנסות ישירה אלא באמצעות מתווכים.
הבניה חברתית של המציאות ע"פ כתביהם של פיטר ברגר ותומאס לקמן
גישת ההבניה החברתית היא גישה בסוציולוגיה המנסה לערער על הטבעיות והמהות המיוחסות לעצמים מסוימים ולהראות כי אלו הם תוצר של הבניה חברתית. ההשפעה העיקרית על גישה זאת מקורה בספר שכתבו ברגר ולקמן ושמו: "The Social Construction of Reality". שני הכותבים טוענים שבני אנוש יוצרים ותומכים בתופעות חברתיות על ידי מנהגים חברתיים. הם מאתרים שלושה תהליכים עיקריים: החצנה, מעבר לאובייקט, והפנמה. בהחצנה, אנשים יכולים להחצין רעיון כלשהו על ידי שהם מספרים סיפור או כותבים ספר. אנשים אחרים יכולים לספר את הסיפור ששמעו לאנשים אחרים, אנשים יכולים לקרוא את הספר שקנו או שאלו. כך הרעיון ההתחלתי הופך ל"אובייקט" במודע המדובר על ידי אנשים. בהפנמה, הדורות הבאים מפנימים את הרעיון והוא הופך להיות חלק מהתודעה שלהם.
הבניית מציאות והקשרה לפוסטמודרניזם
הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו התייחס למושגי "הכוח" ו"השיח" וטען שהשיח אינו רק שפה אלא מערכת המבנה את המציאות. מי שמדבר על המציאות ומי שאסור לו לדבר על המציאות הם בעצם שיקוף של שדות הכוח בחברה. פוקו שם סימן שאלה סביב מושגים אלו, וע"י כך ניתן להבין באופן שונה כיצד מיוצר הידע, על ידי מי, באיזו מסגרת, אלו אינטרסים עומדים מאחורי יצורו, ואת מי הוא אמור לשרת. על ידי קישורם של מושגים כמו "ידע" ו"אמת" למערכות של כוח ותשוקה, מוסדות ואינטרסים.
אולף האוגה
אולף האקונסון האוגה (בנורווגית: Olav Håkonson Hauge; 18 באוגוסט 1908 – 23 במאי 1994) היה משורר נורווגי.
ביוגרפיה
האוגה נולד בחווה באולוויק (Ulvik) שעל גדות פיורד הרדנגר שבנורווגיה. אביו היה מהנדס רכבות, ואמו בת כפר מקומית. עד גיל 60 התגורר ועבד כגנן בחווה מבודדת, הצופה אל הפיורדים של מערב נורווגיה שהייתה סמוכה לבית הוריו. בגיל 70 נישא לאהובתו הראשונה - האמנית בודיל קאפלן שהייתה צעירה ממנו בשנים ספורות. האוגה פרסם שירים בביטאונים חקלאיים, עד שהתגלה על ידי המשורר הנורווגי יאן אריך וול והפך לאחד מבכירי המשוררים בארצו.
ויינהיים
ויינהיים (גרמנית: Weinheim) היא עיר בצפון מדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה, כ-10 ק"מ צפונית להיידלברג ו-15 ק"מ צפונית מזרחית למנהיים. בעיר מתגוררים כ-44,000 תושבים (נכון לסוף 2007).
העיר ויינהיים היא עיר תאומה של העיר רמת גן שבישראל. בין שתי הערים מתקיימים חילופי נוער וסטודנטים בכל שנה והקשר בין הערים הדוק וחם.