cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יסטה סטולץ
קריירה תחרותית
במהלך מלחמת העולם השנייה, סטולץ שיחק בשוודיה ובגרמניה. בשנת 1940 חלק מקום 4–5 באליפות סטוקהולם (ניצח: נילס ברגקויסט). בשנת 1941 ניצח באליפות אירופה השנייה, לפני אריק לונדין ואלכסנדר אלכין. ביוני 1942 הגיע למקום השישי בתחרות זלצבורג (ניצח: אלכין). בספטמבר 1942 חלק מקום 9-10 במינכן (ניצח: אלכין). בשנת 1943 חלק מקום ראשון עם לונדהולם בסטוקהולם ובסוף 1943 מקום רביעי בסטוקהולם (ניצח: פולקה אקסטרם). בשנת 1944 הגיע למקום השלישי אחרי סטיג לונדהולם ופאול קרס באליפות שוודיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה סטולץ השתתף בתחרויות בינלאומיות מעטות. בשנת 1946 הגיע למקום השני, אחרי אלבריק אוקלי דה גולוויי בתחרות בוורויק. באותה שנה הגיע למקום הרביעי בתחרות זאנדאם (ניצח: לאסלו סאבו), חלק מקום 8–9 בתחרות גרוניגן (ניצח: מיכאל בוטביניק) וחלק מקום 2–3 בפראג (ניצח: מיגל ניידורף).
בשנת 1947 חלק מקום ראשון עם אירו בוק בתחרות האזורית בהלסינקי. שנה לאחר מכן הגיע למקום ה-18 בתחרות הבינאזורית (ניצח: דוד ברונשטיין). ב-1948 ניצח תחרות בסטוקהולם, חלק מקום 4–5 בקרלסבד (ניצח: יאן פולטיס). בשנת 1950 חלק מקום 9–13 בתחרות בלד (ניצח: מיגל ניידורף). ב-1951 חלק מקום 8–9 בדורטמונד (ניצח: אלבריק אוקלי דה גולוויי). באותה שנה חלק מקום 3–4 בתחרות פראג (ניצח: לודק פאכמן). בשנת 1952 סיים במקום ה-16 בתחרות הבינאזורית בסטוקהולם (ניצח: אלכסנדר קוטוב). בשנת 1962 הגיע למקום ה-12 בתחרות בלגרד (ניצח: הרמן פילניק).
סטולץ זכה שלוש פעמי באליפות שוודיה: בשנים 1951, 1953 ו-1953. הוא קיבל תואר אמן בינלאומי בשנת 1950 ותואר רב אמן בשנת 1954.
אבישי ארליך
אבישי ארליך (נולד ב-22 באוקטובר 1941) הוא פרופסור לסוציולוגיה פוליטית במכללה האקדמית תל אביב-יפו ופעיל-שמאל ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב בה גדל, בוגר בית הספר אחד העם (תל אביב) ותיכון עירוני ד', היה בנעוריו בשומר הצעיר וחבר קיבוץ מגן.
למד כלכלה וסוציולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים. עשה את הדוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון. נושא הדיסרטציה היה: "היחסים בין הארגונים הלנינסטיים בבריטניה ותנועות הסטודנטים של שנות השישים והשבעים". בתקופת היותו סטודנט בירושלים היה פעיל בתא הסטודנטים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית עד לפילוגה ב-1965. בין השנים 1968 עד 1982 חי בלונדון, שם היה פעיל בקולקטיב סוציאליסטי שחלק מחבריו היו ב"מצפן". הקולקטיב הוציא לאור בין 1975–1984 כתב עת של סוציאליסטים מהפכנים של המזרח התיכון בשם "חמסין". "חמסין" יצא לאור בצרפתית ואחר כך באנגלית והיה במה לחילופי דעות לשמאל סוציאליסטי של המזרח התיכון, השתתפו בו: סורים, לבנונים, עיראקים, פלסטינים, אלג'יראים, מצרים וישראלים. חברי הקולקטיב נפגשו תכופות לדיון בבעיות האזור מפרספקטיבה של חזון מזרח תיכון פדרטיבי סוציאליסטי. בלונדון גם יצרו החברים הישראלים קשרים עם מנהיגים פלסטינים עיסאם סירטאווי וסעיד חמאמי, שנרצחו אחר כך. אבישי ארליך היה חבר המערכת של חמסין.
אבישי ארליך לימד ב"בית הספר לכלכלה של לונדון" ואחר כך באוניברסיטת מידלסקס שבלונדון. כששב לישראל לאחר מלחמת לבנון הראשונה, היה פעיל מאוד בתנועות נגד המלחמה, ובהן: "הוועד לסולידריות עם ביר-זית", בזמן המלחמה ואחריה היה חבר בקולקטיב "שטח משוחרר" (קבוצה שכל שבוע פרסמה בהארץ מודעה בה נתחה את המצב הפוליטי). ב-1990 היה בין מקימי תנועת "עד כאן" של המרצים באוניברסיטאות שקראה להכרה באש"ף כפרטנר למשא ומתן לשלום. הוא סולק משלום עכשיו לאחר שטען שהתנועה אינה דמוקרטית, אינה מקיימת פעילות סניפים ואין בה הנהגה נבחרת.
אבישי ארליך לימד בין 1984–2000 באוניברסיטת תל אביב בחוג לסוציולוגיה. תחומי מחקרו והוראתו היו: החברה בפלסטינה-ארץ ישראל בתקופת המנדט, סמינר על "יהדות ישראלית", סוציולוגיה היסטורית, תאוריות סוציולוגיות, וסוציולוגיה של הסכסוך הישראלי-ערבי. כמו כן לימד גם סמינר לדוקטורנטים בחוג להיסטוריה יחד עם פרופסור צבי רזי.
ארליך מלמד, עד היום, גם במכללת בית ברל, שם היה גם ראש החוג למדעי החברה, בבית ברל פיתח תוכניות לימודים בשוויון ודמוקרטיה וזכויות אדם. לימד גם במכללה לחינוך לוינסקי על החברה הערבית בישראל. היה בין מקימי החוג לחברה וממשל במכללה האקדמית של תל אביב-יפו שם הוא מלמד עד היום. בין הנושאים שמלמד: הגלובליזציה והשלכותיה הכלכליות והפוליטיות, חברה ופוליטיקה, סכסוכים מתמשכים במדינות מחולקות, החברה הערבית בישראל.
בין השנים 1991-1989 שהה בקנדה ולימד בחוג למדע המדינה באוניברסיטת יורק. כמו כן היה עמית מחקר בכיר במכון למחקר ביטחון ושלום באוניברסיטת המבורג ובמכון לפוליטיקה בינלאומית בווינה, לימד פילוסופיה של מדעי החברה ומחקר השוואתי של סכסוכים מתמשכים גם בניקוסיה בקפריסין, היה העורך הראשון של כתב העת באנגלית של המכון הישראלי לדמוקרטיה, חבר בהנהלת האגודה הסוציולוגית הישראלית וחבר מערכת של כתב העת "סוציולוגיה ישראלית". היה בין מקימי המכללה החברתית-כלכלית, שם לימד קורס על הגלובליזציה והשלכותיה ועל הקשרים בין הון ושלטון. הוא חבר באקדמיה לשוויון ובהנהלת הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל.
מחקריו
מחקרו של ארליך עוסק ברובו בסכסוך הישראלי-ערבי והשפעתו על תחומים שונים של החברה הישראלית. בעוד שקודם עסקו הסוציולוגים בישראל בחברה הישראלית ובסכסוך כשני תחומי מחקר נפרדים, החידוש העיקרי של ארליך היה בטענה שלא ניתן כלל לדבר על החברה הישראלית בנפרד מהסכסוך. הסכסוך קיים מראשית כינונה של החברה והוא גורם פרמננטי בעיצוב כל תחומי החברה הישראלית. ארליך טבע את המושג "Permanent War society".
Permanent War society
ישראל כחברת מלחמה מתמשכת. בהקשר זה כתב רבות על השלכות הסכסוך על המבנה המעמדי, חלוקת העבודה המגדרית, העדתית, על השפעת הסכסוך בחינוך, על צורות ההתיישבות הציונית ועל היהדות הישראלית ושונותה מיהדויות במקומות אחרים בעולם.
נקודת המבט של ארליך על הסכסוך היא גישת "המערכת העולמית", הדינמיקה של הסכסוך תלויה בהקשר הגלובלי, בצורת הסדר העולמי והכוחות והאינטרסים העיקריים הפועלים בו. הוא מחלק את הסכסוך לשלוש תקופות עיקריות: הקולוניאלית (1917-1946); תקופת המלחמה הקרה (1946-1989); תקופת ההגמוניה העולמית האמריקאית (מ-1989). התצורות של הסכסוך הן תולדה של הארכיטקטורה הבינלאומית, אין אפשרות להבין את הסכסוך רק מתוכו אלא אך ורק על רקע הקונפליקטים המרכזיים במערכת העולמית המעצבים את הקונפליקטים המקומיים.
בשנים האחרונות הרחיב את תחום העניין שלו והיום עוסק במחקר השוואתי של סכסוכים מתמשכים במדינות מחולקות: ישראל-פלסטין, אירלנד צפון-דרום, הודו-פקיסטן (קשמיר) וקפריסין צפון-דרום. לכולם משותף סכסוך לאומי שיוצר על ידי הבריטים. השלטון הקולוניאלי כונן ונשען על זהויות אתניות מתוך שאיפה להפריד ולמשול. אחרי מלחמת העולם השנייה נאלצו הבריטים לצאת מהקולוניות בחפזה ויזמו, בכל המקומות הללו, "חלוקה" לשתי ישויות פוליטיות. חלוקות אלה לא היו מקובלות על ידי עמי הרוב וכך נוצרו, עם העצמאות, סכסוכים מתמשכים. "החלוקה" יצרה בכל המקרים מלחמה, טיהור אתני, ובעיית פליטים שלא נפתרה. הפרויקט הלאומי לא הושלם משום שלא כל ה"שטח הלאומי" נכלל במדינה או שהמדינה לא קמה. הסכסוך המתמשך משמש גורם מגייס ללאומנות ומזין את המרכיב הדתי בזהות הלאומית.
Low Intensity Ethnic Cleansing
ארליך טוען שהמצב האדמיניסטרטיבי שיצרה ישראל בשטחים: שיתוק כלכלי, הגבלות תנועה, שרירות בירוקרטית, טרור צבאי וחוסר שלטון מייצר לאורך זמן הגירה מסיבית בעיקר של אליטות כלכליות, של בעלי השכלה ושל נוצרים שקל להם יותר להגר. בעוד שטיהור אתני ישיר ומקיף היה מעורר על ישראל סנקציות בינלאומיות, העצימות הנמוכה מאפשרת את תהליך הטיהור ללא סנקציות.
במסגרת עניינו בהשלכות הגלובליזציה על הדמוקרטיה החל אבישי ארליך לעסוק באחרונה גם בחברות צבאיות פרטיות
Private Military Companies (PMC's)
נושא זה קשור בשאלת גבולות והשלכות ההפרטה.
רוב הכוח הצבאי האמריקני בעיראק אינו צבא ארצות הברית אלא חברות צבאיות פרטיות. ארליך בחן את ההשלכות של השימוש הגובר בחברות צבאיות פרטיות על ידי ממשלות, ארגוני פשע וארגונים בינלאומיים. גיוס חובה של אזרחים הגביל, מאז מלחמת העולם השנייה, את הלגיטימציה למלחמה בדמוקרטיות מערביות, צבא מתנדבים שכיר ועוד יותר מיקור חוץ של שימוש באלימות, משחרר ממשלות "דמוקרטיות" מבקרה פרלמנטרית ומשפטית על שימוש באלימות. שימוש בחברות צבאיות משחרר את המדינה מאחריות ישירה לפשעי מלחמה ועוקף ומרוקן את החוק הבין-לאומי. חברות צבאיות פרטיות מאפשרות העברה של תקציבי עתק מהסקטור הממלכתי לסקטור הפרטי והופך עוד יותר את המלחמה למקור לעסקים ולרווחים. המבנה התאגידי של החברות הצבאיות הפרטיות הופך אותן למשהו אחר מתופעת שכירי החרב ההיסטורית, לתעשייה צבאית גלובלית. הרשאת "שרותי אלימות" כעיסוק חוקי משנה את ההגדרה הקלאסית של המדינה המוותרת על המונופול שלה על הפעלת אלימות. לדעת ארליך חברות צבאיות יכולות לשמש בעתיד גם לדיכוי פנימי של התאגדויות עובדים או ארגונים רדיקליים. (מיליציות להשכרה לצד מיליציות) פוליטיות (ישראל היא בית להרבה חברות צבאיות פרטיות).
50 המסעדות הטובות בעולם
50 המסעדות הטובות בעולם - שקרוי גם פיפטי בסט בקיצור - הוא סקר שעורך מגזין המסעדנות הבריטי Restaurant, שתוצאותיו מתפרסמות מדי שנה כרשימה של 50 המסעדות הטובות ביותר בעולם. כן מתפרסמת רשימה נוספת של המסעדות שלא זכו להיכלל ברשימה הראשונה, אך הגיעו למקומות ה-51 עד ה-100. הסקר מבוסס על משאל בינלאומי הנערך בין שפים ומבקרי מסעדות. המשאל נערך מדי שנה בחודש אפריל מאז שנת 2002.
החל משנת 2010 ועד 2012 זכתה במקום הראשון מסעדת נומה מדנמרק.
משנת 2006 ועד 2009 זכתה במקום הראשון מסעדת "אל בולי", השייכת לשף פראן אדריה וממוקמת בקוסטה בראווה, קטלוניה שבספרד; היא ירשה את מקומה של מסעדת "הברווז השמן" (The Fat Duck) האנגלית, השייכת לשף הסטון בלומנטל. מטבחן של שתי המסעדות האחרונות מבוסס על גסטרונומיה מולקולרית. רוב המסעדות ברשימה מגישות אוכל של מטבח עילי לפי המסורת הצרפתית.
המשאל מורכב מקולות של 'אקדמיית 50 המסעדות הטובות ביותר'. העולם מחולק לאזורים, על כל אזור ממונה יושב ראש, שהוא מומחה קולינרי לאותו אזור של העולם. יושבי הראש הללו בוחרים בפאנל מצביעים, שכולל בסך הכול 4,030 מצביעים. יושב הראש של אזור ישראל הוא עיתונאי הקולינריה רועי ירושלמי.
אין רשימת מועמדים; כל חבר בפאנל המצביעים הבינלאומי בוחר בחמש מסעדות. הוא יכול להצביע לשתי מסעדות באזור המגורים שלו, יתר הבחירות חייבות להיות לאזורים אחרים. אף מצביע אינו רשאי להצביע עבור המסעדה שלו, והבוחרים חייבים לאכול במסעדות בהן בחרו לא מוקדם מ-18 החודשים שקדמו לסקר.
רשימת המסעדות לא כוללת קריטריון מוקדם כמו זה של מדריך מישלן האדום או מדריכים אחרים. הדבר מאפשר למסעדות עממיות יחסית כמו Momofuku Ssam Bar, אסאדור אטשברי וסנט ג'ון להיכלל ברשימה, לצד מסעדות יוקרה כמו The French Laundry או לז אמבסדור.
רבין (פירושונים)
רבין הוא שם משפחה יהודי שפירושו הוא רב.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
התוכנית למנהיגות מדעית
ארגון נוער מנהיגות מדעית היא תוכנית חינוכית הפועלת בשיתוף עם משרד החינוך בחסות קרן רש"י ומרכז בית יציב בבאר שבע, התוכנית שהוקמה ב-2006, צמחה מתוכנית 'מדערום' ומשלבת לימוד מדעי עם עידוד מנהיגות חברתית ויצירת בסיס להכנסתם של בני נוער ללימודי מדעים - פיזיקה ואסטרונומיה. לתוכנית צוות היגוי הכולל נציגים ממשרד החינוך, המפקחת על המדעים, מפקחת מינהל חברה ונוער, סטודנטים מקרן קציר ועוד.
רקע
בתוכנית תלמידי כיתות ט' – י"ב מכל קצוות ישראל, בעלי יכולות למידה ומוטיבציה גבוהה, מדריכים תלמידים מבתי הספר היסודיים בנושאי מדע שונים בשילוב פעילות חברתית חווייתית. בתחומים פיזיקה ואסטרונומיה מתקיימת הפעילות בשיתוף מרכז אילן רמון. בשנת הלימודים תשע"ג מתקיימת הפעילות באשדוד, באשקלון, בקריית מלאכי, בקריית גת, בבאר שבע, בערד, במרחבים, באופקים, בדימונה, בנתיבות, באשל הנשיא, בשגב שלום, בעומר, בחורה ובמצפה רמון. בנוסף קיימת התרחבות למחוז צפון של משרד החינוך עם מעורבות ושותפות של משרד החינוך הצפוני, וכן גם כחלק מתוכנית מדערום קיימת פעילות במכללת תל חי בקרית שמונה, כמו גם התרחבות למכללת כנרת.
הפעילות מתקיימת תוך שימת דגש על לימוד חווייתי והתנסות מדעית. משחקים, ניסויים ודגמים שהתלמידים בונים בעצמם, הם חלק מתהליך הלמידה החוויתי. על ידי בנייה והפרחת כדור פורח בני הנוער והילדים לומדים על משקל, צפיפות ולחץ.
תלמידים נבחרים, בוגרי כיתות ח', יקבלו זימון למחנה הכשרה בתחום המנהיגות בחופשת הקיץ. תהליך ההכשרה ממשיך במחנה נוסף שבו הדגש הוא על מדעים ומסתיים בהפעלת פסטיבל המדע השנתי. במהלך שנת הלימודים מתכנסים המדריכים הצעירים מכל היישובים בהם פועלת התוכנית, אחת למספר שבועות, על מנת להמשיך את ההכשרה וללמוד אחד מהשני על הנעשה ביישובים השונים. מדריכים צעירים שנבחרים להדריך שנת פעילות נוספת, עוברים תהליכי הכשרה מתקדמים בנושאי מנהיגות ומדעים ומקבלים אחריות רבה יותר בהפעלת הפעילות השוטפת ביישובים.
בסיום לימודי התיכון מועמדים המדריכים הצעירים לאחת מארבע אפשרויות: עתודה אקדמית, שנת שירות, שירות צבאי או שירות לאומי. בוגרי התוכנית שביצעו שירות צבאי/לאומי מועמדים למלגה ללימודים אקדמיים. במסגרת האקדמיה, ממלאים הסטודנטים תפקיד משמעותי ברצף החינוך המדעי כאשר הם חונכים בני נוער בתוכנית. בכך, מתבצעת סגירת המעגל ונוצרת מנהיגות מדעית בתוך הקהילה.
פסטיבל המדע
פסטיבל המדע מתקיים בפארק קרסו למדע בבאר שבע. את הפסטיבל מארגנים המדריכים שבתוכנית בשנה השלישית (משל"שים) תוך ליווי צמוד של 3 בוגרים ומנהל התוכנית. בפסטיבל מדריכים הנוער שבשנה השנייה והראשונה. (מדצים והמששים) ניתן להגיע לפארק ולהתנסות בתחנות שונות. בתחנות ניתן לשמוע מן הנוער המדריך על תופעות מדעיות מעניינות בנושאי פיזיקה, כימיה, רפואה, אסטרונומיה, חקלאות, מדיה ועוד. אל הפסטיבל מגיעות משפחות מכל רחבי הארץ והוא נמשך כשלושה ימים במהלך חופשת סוכות.
הירחון למנהיגות מדעית
הירחון למנהיגות מדעית הוא בלוג חודשי העוסק בנושאי מדע ומנהיגות. את הבלוג כותבים תלמידי תיכון המשתתפים בתוכנית. לצורך הכשרתם התלמידים עוברים סדנאות כתיבה ומפגשים עם עיתונאים מן השורה. כדי להצטרף לצוות הירחון יש לעבור ראיונות עם בכירי הירחון, ולכתוב סדרת כתבות אשר עומדות ברף המצופה.
אמיל בולדן-ברנשטיין
אמיל בולדן-ברנשטיין (15 בינואר 1909–1993), מחנך, פרופסור אוניברסיטאי, עורך ועסקן יהודי רומני.
קורות חיים
ברנשטיין נולד בפוקשאן, רומניה, בנם של פאולינה ולופו ברנשטיין. הוא למד באוניברסיטת בוקרשט פילוסופיה וספרות וסיים בהצטיינות, ב-1932. הוא היה מנהלו של בית הספר התיכוני העיוני "Cultura A" ולאחר מכן פרופסור בפקולטה לבלשנות בשנים 1948–1953. בהמשך היה הרקטור של המכון לשפות זרות בשנים 1955–1956 ובשנים 1956 - 1960 הרקטור של המכון הפדגוגי האוניברסיטאי ה-4 שנתי. משנת 1960 ועד 1968 היה המזכיר הכללי של החברה למדעיים היסטוריים ובלשניים.
במהלך השנים 1948 - 1953 היה העורך הראשי של כתב העת Gazeta Invăţământului. בשנת 1944, כבא כוח של הקהילה היהודית, פעל עם הגופים העליונים של משרד החינוך הרומנים על ניסוח הצווים המלכותיים שנחתמו על יד מיכאי הראשון, מלך רומניה. בשנים 1945 - 1948 היה נשיא קופת האשראי של הפרופסורים, הסופרים ואמנים היהודים ברומניה.
הדיונה (סרט)
הגבעה (בצרפתית: La Dune) הוא סרט דרמה צרפתי-ישראלי משנת 2013 אשר בוים על ידי יוסי אבירם. בסרט מככבים נילס ארסטרופ וליאור אשכנזי.
עלילה
על חופי לאנד, נמצא אדם ללא זהות או מסמכים מזהים אשר לא מדבר מילה. מפקח מיוחד אשר נמצא בחיפוש אחר נעדרים מנסה לפתור את התעלומה.
זרם חילופין
זרם חילופין (או בראשי תיבות "ז"ח"; באנגלית "Alternating Current" ובראשי תיבות, "AC") הוא זרם חשמלי ההופך את כיוונו באופן מחזורי. מונח זה נבדל מזרם ישר (DC, Direct Current), אשר שומר על כיוונו. הבדל נוסף הוא שלעומת זרם ישר הוא אינו מיוצב. ברוב העולם, החשמל המסופק לבתים בשקע הוא בזרם חילופין, בעוד שהחשמל המסופק על ידי סוללות חשמליות הוא בזרם ישר.
ברוב המקרים, מתח חילופין (כלומר, מתח ההופך את כיוונו באופן מחזורי) נלווה לזרם חילופין, ולפעמים אף יוצר אותו. לכן, לעיתים נוח יותר לנתח מערכת AC במונחי המתח שלה, ללא הגבלת הכלליות.
יישומים
זרם חילופין נפוץ מאוד ביישומים הדורשים מתח גבוה. בשיטה האירופית (המשמשת גם בארץ) מתח זרם החילופין הביתי הוא כ-220 או 230 וולט, ואילו בשיטה הצפון-אמריקנית הוא 110 או 120 וולט.
מקובל למדוד את תדירות הזרם ביחידות של הרץ (מספר מחזורים בשנייה). הזרם בישראל מיוצר בתדירות 50 הרץ. משמעות הדבר שהוא משלים 50 מחזורים בשנייה, ולכן מחליף את כיוונו 100 פעמים בשנייה. בשיטה האמריקנית התדירות היא 60 הרץ, כלומר 60 מחזורים לשנייה, שהם 120 החלפות כיוון בשנייה.
תיאור מתמטי
ברוב המוחלט של רשתות החשמל הארציות צורת הגל היא של סינוס. במצב כזה, המתח כתלות בזמן נתון במשוואה: כאשר:
מתוך גדלים אלו, ניתן להגדיר גם גדלים אחרים:
ישנם שימושים בהם נוח יותר לבחור צורת גל (כלומר, הדרך שבה המתח והזרם תלויים בזמן) שאינה סינוסית, למשל גל ריבועי, משולש, או "שן-מסור". ניתן להגדיר גם עבורם את כל הגדלים שהוגדרו לעיל, אבל הזיהוי שלהם בנוסחה עשוי להיות יותר מורכב.
היסטוריה
המחולל החשמלי הראשון, שמעביר מתנועה מכנית לזרם חילופין נבנה בידי איווט פיקסי ב-1832, והתבסס על עבודתו של מייקל פאראדיי. למרות שהזרם שנוצר בעזרת סיבוב הדינאמו היה חילופי, באותה תקופה השימוש הידוע בחשמל היה על בסיס זרם ישר, ולכן פיקסי הוסיף קומוטטור הממיר את הזרם המתחלף בישר. בשנות ה-70 של המאה ה-19, התפתחה הטכנולוגיה של זרם החילופין בידי חברה הונגרית בשם "מפעלי גנז", שהוקמה בידי המהנדס והיזם ההונגרי אברהם גנז, שהבין ראשון את הפוטנציאל השימושי והמסחרי של זרם החילופין על פני הישר. בשנים אלו כמה חוקרים פיתחו פתרונות טכנולוגיים ליישם את זרם החילופין לשימוש מסחרי, ביניהם: סיבסטיאן זיאני דה פרנטי, לוסיאן גולארד, גלילאו פרריס, אוטו בלת'י, מחקר שנעשה בחסות מפעלי גנז. בשנת 1876 פאבל יבלוקוב הציע נורה שלה קרא בשם נר יבלוקוב שעבדה על זרם חילופין, וסיפקה תאורה מאוד יציבה. בזכות תגלית זו, מפעלי גנז ב-1878 התחילו ביצור חלקים וערכות תאורה עירונית בטכנולוגיה של זרם חילופין תוך שימוש בנר יבלוקוב, וב-1883 כבר היו כחמישים מוקדי תאורה פעילים כאלה, בערי אוסטרו-הונגריה.
ויליאם סטיינלי פיתח את הטכנולוגיה הלאה בארצות הברית, על בסיס הטכנולוגיה האירופאית. ב-1885 הצליח סטיינלי לבנות שנאי מסחרי. ב-1886 הייתה לו מערכת עובדת מקצה לקצה, שכללה גנרטור, שנאי, יכולת העברה למרחקים ארוכים, מייצב מתח והגנה לרשת מפני קצרים, היה זה סממן לבשלות המסחרית של הטכנולוגיה. באחד הניסויים המוצלחים שלו בשנת 1886 בעיר פיטסבורג, הועברה אנרגיה חשמלית למרחק של כ-5 קילומטר, בעזרת שימוש בזרם חילופי במתח גבוה, בעקבות הניסוי המוצלח עשרות מפעלים עשו הזמנות לרכוש את הטכנולוגיה. ממציא אמריקני נוסף (ממוצא סרבי) ניקולה טסלה המציא מנוע על בסיס זרם חילופין ב-1888. הטכנולוגיה אף זכתה לפרסום ולהכרה ציבורית רחבה בזכותו, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19. טסלה העביר זרם זה דרך גופו בתדירות גבוהה, בפני נציגי עיתונות במעבדתו שבמנהטן, תוך שהוא מציג בפניהם הארת נורות כדי להפריך שמועות כי זרם זה מסוכן יותר מזרם ישר. בפועל זרם חילופין אכן מסוכן בהרבה מזרם ישר ומתח הסף להתחשמלות בזרם חילופין נמוך בהרבה מהמקביל לו בזרם ישר.
השפעה של תדירות
זרם בעל תדירות של 0 (אפס) הרץ הוא זרם ישר. זרם ישר זורם באופן שווה בתוך חתך-רוחב המוליך (חוט החשמל). כאשר מגדילים את התדירות, התפלגות צפיפות הזרם בתוך המוליך משתנה, כך שככל שהתדירות גדלה יותר הזרם עובר אל פני המוליך - אפקט העור. בתדירויות גבוהות מאוד (מיליארדי הרץ, או גיגה הרץ) הזרם למעשה מפסיק לזרום בתוך המוליך, וזורם כמעט רק על פני המוליך, והמוליך מתחיל לקרון, כמו אנטנה משדרת. קרינה זו אינה רצויה, כיוון שהיא צורכת אנרגיה מהמערכת; לכן, כדי למנוע הפסדים של הקרינה, נהוג לחווט מוליכים (לדוגמה כבלים לחיבורי אינטרנט) כך שבמוליך אחד כיוון הזרם הפוך מבמוליך השני (זוג שזור). בצורה זאת סכום הזרמים הוא אפס, וכך גם ההשראה האלקטרומגנטית.
יהודה גביש
יהודה גביש (27 ביוני 1927 - 12 בפברואר 2009) היה תא"ל בצה"ל.
חייו
גביש (במקור זנגר) נולד בחיפה, למד בבית הספר הריאלי ועזב אותו בגיל 15, על מנת להצטרף להגנה לאחר שזייף את גילו האמיתי. עבר קורס מכ"ים של הארגון וב-1945 הצטרף לבריגדה היהודית. עם תום מלחמת העולם השנייה נשאר באירופה תחת שם בדוי לצורך הברחת נשק לישראל.
במלחמת העצמאות שירת בפלמ"ח בפלוגת הג'יפים בפיקודו של ישראל כרמי שהייתה הבסיס לגדוד התשיעי בחטיבת הנגב. בשנת שירותו בחטיבה נפצע ארבע פעמים. עם תום המלחמה היה בין המתנדבים הראשונים לקורס קציני שריון שם נפגע מהתהפכות משוריין. לאחר מכן, עזב את השריון והצטרף לגולני. בשנים 1952–1953 פיקד על סיירת גולני. במהלך מבצע קדש נפצע קשה כמפקד גדוד בקרבות רפיח והמתין שעות רבות לחילוצו מהשטח. עוד טרם החלמתו ביקש מהרמטכ"ל חיים לסקוב כי ישובץ כמפקד גדוד בגולני. האחרון סירב ומינה את גביש כמפקד הפנימייה הצבאית לפיקוד. יהודה כיהן בתפקיד כשנתיים בהן לא הפסיק לאמן את רגלו הפצועה.
כשהיה מסוגל לצעוד 40 ק"מ חזר לרמטכ"ל, הפעיל קשרים להעלאת פרופיל והפעם נענה לסקוב לבקשתו והחזיר אותו לגולני, יחידה בה פיקד ב-13 השנים הבאות.
בקרב על הכפר נוקייב, ב-1962 היה גביש מפקד גדוד 13 של גולני.
ב-1965 נשלח גביש לקורס פו"מ בארצות הברית ובשובו קיבל פיקוד על חטיבת כרמלי, במסגרתה לחם בגזרה הצפונית במלחמת ששת הימים. ב-1968 התמנה כראש מחלקת חי"ר וצנחנים, אולם כעבור שנה נאלץ לעזוב את התפקיד עקב פגיעה בגבו וקיבל על עצמו לפקד על בה"ד 3 (בי"ס למקצועות החי"ר בזמנו).
ב-1970 נהרג בנו הטייס בעת מילוי תפקידו. גביש עשה הסבה לחיל השריון כמפקד חטיבת המילואים קרייתי (חטיבה 4).
ב-1972 התמנה כנשיא בית הדין הצבאי לערעורים ושימש בתפקיד עד 1974. בתקופת מלחמת יום הכיפורים, נקרא על ידי קצין שריון ראשי, מרדכי צפורי, לארגן מחדש את בית הספר לשריון. תפקידו האחרון בצה"ל היה ב-1976 כאשר מונה כיועץ לאלוף אברהם טמיר באגף התכנון בצה"ל.
כגמלאי של צה"ל עסק בפעילות התנדבותית ענפה: היה חבר בהנהלת צוות, נציג ישראל בפדרציה העולמית של ותיקי המלחמה, יו"ר בית הלוחם חיפה, מתנדב במשמר האזרחי ויו"ר המועצה הציבורית להנצחת החייל.
נפטר בגיל 81 ב-12 בפברואר 2009 לאחר שסבל ממחלה נשימתית קשה.
תחרויות יופי בישראל
תחרויות יופי בישראל החלו עוד לפני הקמת המדינה. בשנת 1926, בעקבות ההצלחה של נשפי הקרנבל הפרטיים והנשפים העממיים בתל אביב, הוחלט לערוך במסגרת חגיגות פורים תחרות יופי בשם "אסתר המלכה העברייה", המייצגת את היופי העברי הטיפוסי, והזוכה הייתה מובילה את עדלאידע. תחרות זו כמו תחרויות נוספות שבאו לאחר מכן עוררה התנגדות מצד גורמים דתיים.
מלכת היופי
ב-1950, לאור הצלחתן של תחרויות יופי לאומיות שונות, הודיעה מערכת השבועון "לאשה" על הקמת תחרות "מלכת היופי" של ישראל, ותחרות זו התקיימה ברצף עד שנת 2022. משנות החמישים ועד שנות ה-2000 היה נהוג שמלכת היופי של ישראל נשלחת לייצג את ישראל בתחרות מיס תבל, תחרות היופי היוקרתית בעולם, והזוכה במקום השני, נערת ישראל, נשלחת לייצג את ישראל בתחרות מיס עולם. ב-1976 זכתה רינה מור בתואר מיס תבל. ב-1984 השתתפה ישראל בפעם הראשונה בתחרות "מיס אירופה", אליה נשלחה להשתתף מלכת היופי ספיר קופמן. בשנת 2022 הוחלט שלא לקיים את התחרות.
תחרויות יופי ארציות נוספות
מלבד מלכת היופי, תחרות היופי המובילה בישראל, נערכו לאורך השנים תחרויות יופי נוספות.
המגזין "העולם הזה" ארגן מדי שנה את תחרות "מלכת המים", שבין הזוכות בה היו הדוגמנית הבינלאומית חני פרי ופנינה רוזנבלום ואילו ציפי לוין נבחרה כסגנית.
בשנות החמישים החל השבועון "מעריב לנוער" לארגן את תחרות "צברית השנה", בניסיון ליצור תרבות של יופי ישראלי אותנטי, ובין הזוכות היו אופירה נבון (לעתיד רעיית נשיא המדינה יצחק נבון). תחרות זו הובילה לתחרות "נערת השנה" בה התחילו דוגמניות מובילות בישראל את הקריירה שלהן. ב-1969 זכתה שרונה מארש, צעירה בת 17 מתל אביב, בתואר "בת הנעורים הבינלאומית".
בשנות השמונים והתשעים החלו לארגן את תחרויות "הפנים של שנות השמונים" ו"הפנים של שנות התשעים" בהן הזוכות (רונית יודקביץ', שירז טל) ייצגו את ישראל בתחרות דוגמנות בינלאומית של סוכנות פורד מודלס, דוגמנית העל העולמית. בנוסף נערכו גם תחרויות לבחירת נציגת ישראל לתחרות היופי מראה השנה של עלית (Elite Model Look). בשנות השמונים והתשעים זכתה לפופולריות גם תחרות "תגלית השנה", שנערכה בקרב דוגמניות, ואורגנה על ידי מגזין ראש 1, לאישה וסוכנות לוק. גלית גוטמן זכתה בתחרות בשנת 1984.
"מיס פרוגרס" היא תחרות יופי בישראל הנערכת מדי שנה בין נשים צעירות בישראל משנת 2016. תחרות זו מנוהלת על ידי סוכנות הדוגמנות זנטי. הזוכה בתחרות מוכתרת בתואר "מיס פרוגרס ישראל", ומייצגת את ישראל בתחרות מיס פרוגרס אינטרנשיונל. בתחרות העולמית משתתפות מדי שנה מעל ל-20 מדינות מרחבי העולם. טל בן חיים הייתה הנציגה הראשונה של ישראל בתחרות העולמית בשנת 2016.
נערכות גם תחרויות לאנשים בעלי מאפיינים מיוחדים כגון "מלכת היופי השמנה". בשנות ה-2000 החלו לקיים את תחרויות מלכת היופי של גיל הזהב ומלכת היופי של הגיל השלישי, ועמותת "יד עזר לחבר" מארגנת את תחרות מלכת היופי של ניצולי השואה. בשנת 2005 זכתה סימה בכר בתחרות מיס (Mrs) עולם לנשים נשואות, וב-1999 אירחה ישראל את התחרות.
תחרויות יופי לגברים
באפריל 1988 נערכה תחרות "הגבר האידיאלי" בהסינרמה.בשנת 1996 החל שבועון לאישה לערוך תחרות יופי לגברים, שנקראה "הגבר הישראלי" והזוכה בה ייצג את ישראל בתחרות מר עולם. ב-1996 הזוכה היה צפריר בן צבי, ב-1997 הזוכה היה אלעד מדני וב-2000 ייצג את ישראל בתחרות ערן אליהו.
תחרויות יופי מקומיות
נערכו בישראל גם תחרויות יופי מקומיות דוגמת "מיס תל אביב", "מיס ירושלים" ו"מלכת היופי של ראש העין", וגם כיום תחרויות יופי מקומיות פופולריות בישראל, בין היתר "נערת חיפה והצפון", "מיס באר שבע והנגב".
אירוח תחרויות בינלאומיות
ב-1976 עמדה ישראל לארח תחרויות יופי בינלאומית אך לבסוף בוטלה התוכנית. ב-1999 נערכה בישראל בתיאטרון ירושלים תחרות Mrs. World.
בשנת 2021 נערכה באילת תחרות מיס תבל.
צ'נגוון
צַ'נְגְווֹן (תעתיק הנגול: 창원시, תעתיק הנג'ה: 昌原市) היא בירת מחוז דרום קיאנגסאנג בדרום קוריאה הדרומית. העיר שוכנת בסמוך לשפת מפרץ מָסָן של מצר קוריאה שמעברו הדרומי נמצאת יפן ומוקפת בהרים. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.029 מיליון תושבים.
צ'נגוון היא עיר חדשה, שבמתכונתה הנוכחית נוסדה ב-1974 על מנת לשמש מוקד תעשייתי ובירה מחוזית.
ב-1 ביולי 2010, משיקולים עסקיים ותקציביים, אוחדה צ'נגוון, שבה חיו מעט יותר מחצי מיליון תושבים, עם שתי שכנותיה מָסָן וגִ'ינהאי ליצירת העיר הגדולה הנוכחית.
העיר היא משכנם של מפעלי תאגידים מובילים רבים, ביניהם סמסונג, LG ויונדאי, והיא מצטיינת בתוצר אזורי שגדול אף מזה של הערים קוואנגג'ו וטג'אן הגדולות ממנה.
בתחום הסביבה והתיירות, צ'נגוון מצטיינת בהיותה "ירוקה", חרף התיעוש הרב שבה. מאגר ג'ונם שבעיר הוא אתר נדידת ציפורים חשוב, והגדול בקוריאה. במהלך עונת השיא בחורף, ניתן לצפות במקום בעשרות אלפי ציפורים ביום. פסטיבל צפרות מתקיים מדי שנה.
האוניברסיטה הלאומית של צ'נגוון נוסדה בשנת 1991 ולומדים בה כ-15,000 סטודנטים.
בירית
בירית היא פריט לבוש שתפקידו החזקת גרב על הרגל, לבל יפול בהשפעת הכבידה. כיום היא משמשת כאביזר אופנה נשי בעיקר, למרות שבעבר הייתה הבירית הן אביזר גברי והן נשי.
1-פנטנול
1-פנטנול (1-pentanol) הוא כוהל ראשוני בעל שרשרת ישרה של חמישה פחמנים וקבוצת הידרוקסיל הקשורה לפחמן מספר 1. נוסחתו הכימית C5H11OH פנטנול הוא נוזל שקוף בטמפרטורת החדר בעל ריח אופייני.
החומר משמש כממס וכחומר מוצא להכנת אסטרים: לתוצר תגובת האיסטור בין 1-פנטנול לחומצה בוטירית: פנטיל בוטיראט ( pentyl butyrate) ריח אופייני של משמש והוא משמש כתוסף מזון וכתוסף לסיגריות. ולאסטר עם חומצה אצטית - פנטיל אצטט ריח בננה.
ספנסר טוניק
ספנסר טוניק (באנגלית: Spencer Tunick; נולד ב-1 בינואר 1967) הוא אמן וצלם יהודי-אמריקאי.
קורות חיים
טוניק נולד במידלטאון שבמדינת ניו יורק וב-1988 קיבל תואר באמנות מאמרסון קולג'. את חייו הקדיש לטובת הגשמת פרויקט צילום ייחודי, שבו הוא מתעד בצילום המוני אנשים בעירום במקומות שונים בטבע או בעיר (אמנות המיצג). משנת 1992 טוניק מסתובב בעולם ומצלם בעירום יחידים וקבוצות. בשנת 1994 צילם טוניק 75 צילומים שונים. שתיים משלוש ההעמדות האמנותיות האחרונות של ספנסר התקיימו בסידני, אוסטרליה (2010), במסגרתה הצטלמו בעירום 5,200 אוסטרלים מתנדבים, ובים המלח, ישראל (2011), בה הצטלמו כ-1,200 בני אדם אשר שילמו דמי השתתפות במיצג.
טוניק מתייחס אל גוף האדם כאל אלמנט פיסולי המשתלב בנוף האורבני. לטענתו: העירום ההמוני חדל להיות בעל אופי מיני. בזמן הצילום נשים וגברים מתערבבים והופכים להיות לסמל אנושי, לגוף מפוסל, לגוף שהוא חומר בידי הצלם.
המוני המתנדבים אשר באים להצטלם מגיעים מקבוצות שונות בחברה, והשלת בגדיהם הופכת אותם לקבוצה אחת הומוגנית - מבנה אחד נטול זהות, מעמד חברתי, תרבותי, כלכלי או פוליטי, מבנה אחד שהופך לפסל סביבתי חי.
עבודות
לאחר שנים של עבודה מחתרתית ברחבי ניו יורק, כאשר הוא מצלם בחשאיות ברחובותיה השכם בבוקר לפני שמשטרת העיר תבוא לעצור את המשתתפים באשמת התערטלות בציבור, זכה טוניק להכרה והפך לאמן ברישיון.
צילום בים המלח 2011
בספטמבר 2011, הגיע טוניק לישראל והודיע כי את מיצב העירום שלו בים המלח יצלם ב-17 בספטמבר. למרות התנגדות מצד רשויות שונות, הצטלמו בתאריך המיועד כאלף איש בחוף "מינרל" בים המלח, הסמוך למצפה שלם. הפרויקט נקרא "הים העירום". על ההתנגדויות לצילום נמנתה פנייתו של חבר הכנסת זבולון אורלב (הבית היהודי) ליועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, בבקשה כי ימנע את הצילום ואת גיוס הכספים למענו, בטענה כי מדובר ב"שידול לדבר עבירה על פי סעיף 349 לחוק העונשין האוסר מעשה מגונה בפומבי".
באוקטובר 2021, חזר לצילום נוסף בישראל, הפעם בערד, בהשתתפות כ-200 משתתפות ומשתתפים, מהם חלק אשר לקחו חלק במייצג ב-2011.
חיים אישיים
נשוי עם 2 ילדים.
אללופתיה
אללופתיה (או אמנסליזם) היא תופעה של השפעת גומלין (אנטיביוזה) בין מינים ביולוגיים שבה מזיק מין אחד לאחר, אך הראשון אינו ניזוק. המונח, שנטבע על ידי הגרמני פרופ' הנס מוליש (Molisch), פיזיולוג של הצמח, בספרו "השפעה של צמח אחד על משנהו: אללופתיה" (1937) הוא הלחם של המילים היווניות "אלל" (αλληλος – שכן) ופאתוס (πάθος – סבל), כלומר, סבל הנגרם על ידי שכן או בעקבות שכנות.
תופעת האללופתיה התגלתה בצמחי מדבר, כאשר נמצא שהם הפרישו חומרים שעיכבו נביטת צמחים אחרים שעלולים היו להתחרות על מקורות מים ומזון.
בביולוגיה מבחינים בין אללופתיה לבין תחרות על משאבים. מקרים שבהם עיכוב צמיחה של צמח נגרם על ידי צמח אחר כתוצאה מתחרות על משאבים (אור, חומרי הזנה, מים, מקום) אינם אללופתיה אלא תחרות.
ניתן להגדיר את האללופתיה כדוגמה של יחסי גומלין מסוג תחרות הפרעה בין מינים.
דוגמה לצמח אללופתי בישראל הוא המין הפולש כנפון זהוב (Verbesina encelioides), המפריש חומרים המונעים נביטת צמחי חולות בסביבתו, ובכך משנה את כל המאזן האקולוגי והופך למין יחיד (או מין דומיננטי). כתוצאה מכך נעלמים גם בעלי החיים שהיו תלויים בצמחייה שנדחקה.
צמחים המפרישים חומרים אללופתים יכולים לסייע לצמצום השימוש בהדברה כימית ולשמש כהדברה ביולוגית נגד מינים מזיקים.
קתלין באלף
קתלין באלף (באנגלית: Kathleen Balfe; 18 בפברואר 1893 – 14 בספטמבר 1984) הייתה לאומנית אירית, שהייתה חברה מייסדת בקומאן נה מאן בדרוהדה, אירלנד, והאישה הראשונה שנבחרה למועצת העיר דרוהדה בשנת 1967. כונתה "ליידי קייט" בפי משפחתה וחבריה, וזכתה להערכה בשל פעילותה החלוצית כאישה, ונוגדת הטאבואים החברתיים בתנועה הרפובליקנית ובפוליטיקה המקומית בדרוהדה.
ביוגרפיה
באלף נולדה בדרוהדה, במחוז לאות, להיו באלף, פועל, ורוז ראסל. היא הייתה אחת מעשרה ילדיהם, והיו לה חמישה אחים וארבע אחיות. הייתה לה תשוקה לכל הקשור לתרבות האירית, והיא נהנתה לרקוד בראש שער לורנס עבור תיירים אמריקאים.
בתקופת הבלאק אנד טאנס, במלחמת העצמאות האירית, פשטו הכוחות הבריטים על בית המשפחה כל שבוע במשך שנה וחצי. למרות הפשיטות התמידיות, המשיכה באלף לחיות עם משפחתה עד שהיא נישאה לבעלה וינסנט דמפסי, ב-18 בנובמבר 1923. לזוג היו חמישה ילדים: דירדרה, וינסנט, איידן, ריימונד וגרטי. בעלה וינסנט נפטר ממחלה בשנת 1937 בגיל 39 ובאלף הפכה לתופרת שמלות כדי לפרנס את משפחתה.
באלף פרשה מתפקידה בגיל 84, ונפטרה בגיל 91, בשנת 1984.
חיים פוליטיים
באלף הצטרפה לקומן נה מאן בשנת 1917 כחברה מייסדת אזורית בארגון. זו הייתה ההתחלה של הקריירה הפוליטית שלה. בשנים 1919–1921 היא הייתה פעילה במלחמת העצמאות. תפקידה של באלף כלל ביקורים אצל האסירים שהוחזקו בידי המשטרה המלכותית האירית, להם העבירה מידע, ומהם העבירה הודעות. ולפחות פעם אחת, היא סייעה בהברחת מקלע מתחת למעילה שהיה מיועד לשמש בהתקפה על המוצב המלכותי בארדי, מחוז לאות.
כחברה מסורה של מפלגת פינה גייל, היא רצה כנציגת המפלגה למועצת העיר דרוהדה 1967. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
ברומו
הר ברומו (באינדונזית:  Gunung Bromo ) הוא הר געש שכבתי פעיל במחוז מזרח ג'אווה, באי ג'אווה שבאינדונזיה. ההר הוא חלק ממסיב טנגר (Tengger). אף שבגובה 2,329 מטרים הוא איננו ההר הגבוה ביותר במסיב (הר סמרו גבוה ממנו בלמעלה מ-1,300 מטרים), אבל הוא ההר הידוע ביותר מבין פסגות המסיב. אזור המסיב הוא בין אתרי התיירות הפופולריים ביותר במזרח ג'אווה. הר הגעש הוא חלק מהפארק הלאומי ברומו טנגר סמרו (Taman Nasional Bromo Tengger Semeru). השם "ברומו" נגזר מההגייה בשפת ג'אווה של ברהמה, האל הבורא באמונה ההינדית.
תיאור
מרבית הגעשיות באינדונזיה נובעת מקשת סונדה – קשת איים שנוצרה באזור הפחתה בו חודר הלוח ההודי אל מתחת ללוח האירו-אסיאתי. קשת זו תחומה מצדה הצפון-צפון-מערבי על ידי איי אנדמן – שרשרת של איים געשיים ממקור בזלתי, וממזרח על ידי קשת בנדה – שאף היא נוצרה כתוצאה מהפחתה.
מסיב טנגר הוא מתחם געשי המשתרע מהר סמרו צפונה. הוא נוצר לפני 820,000 שנים וכולל חמישה הרי געש שכבתיים חופפים שכולם מסתיימים בקלדרה. על שולי המסיב יש מבנים געשיים כדוגמת כיפות לבה, חרוטים פירוקלסטיים ומארים. הקלדרה הצעירה ביותר היא הקלדרה המכונה "ים החול", Segara Wedi בשפת ג'אווה או Lautan Pasir באינדונזית, שמורת טבע מוגנת מ-1919. הקלדרה משתרעת על שטח באורך 10 קילומטרים וברוחב 9 קילומטרים בקצה הצפון-מערבי של המתחם. היא נוצרה בהדרגה בשלהי הפליסטוקן ובתחילת ההולוקן. לאחר היווצרות הקלדרה נוצרו על קרקעיתה במהלך אלפי השנים האחרונות מקבץ של חרוטים געשיים. הר ברומו הוא החרוט הצעיר ביותר מביניהם והוא בין הרי הגעש הפעילים ביותר מבין 129 הרי הגעש הפעילים של אינדונזיה.
הר ברומו הוא בין אתרי הטבע הפופולריים ביותר בג'אווה. הדרך הנפוצה לבקר בו מתחילה בכפר ההררי הסמוך צ'מורו לאוונג (Cemoro Lawang). ממנו ניתן להגיע להר הגעש ב-45 דקות, אבל גם ניתן להשתתף בסיור ג'יפים מאורגן, הכולל עצירה בנקודת תצפית על הר פננג'קן (Gunung Penanjakan) בגובה 2,770 מטרים. אל נקודת התצפית על הר פננג'קן ניתן להגיע גם בהליכה ברגל במשך כשעתיים. עובדים נוהגים לקצור את הגופרית שבקלדרה.
כתלות בגובה הפעילות הגעשית בהר מפרסם לעיתים המרכז האינדונזי לוולקנולוגיה ולהתמודדות עם סכנות גאולוגיות (Pusat Vulkanologi dan Mitigasi Bencana Geologi בראשי תיבות PVMBG) אזהרות נגד ביקור בהר בורמו.
בתרבות
על מישור החול Segara Wedi ניצב מקדש הינדי המכונה פורה לוהור פוטן (Pura Luhur Poten). למקדש יש חשיבות מיוחדת לבני הקבוצה האתנית של הטנגר המפוזרים בין הכפרים ההררים. המקדש מארגן את טקס ידנייה קסאדה שנמשך כחודש. ביום ה-14, מתכנסים טנגרים בפורה לוהור פוטן על מנת לבקש ברכות מסאנג היאנג וידי ואסה ומאלוהי מאהמרו (הר סמרו). ואז הקהל מתקדם לאורך שולי הלוע של הר ברומו ושם מושלכים המנחות לתוך הלוע. ההבדל בין מקדש זה למקדשים ההינדים בבאלי הוא בסוג האבנים וחומרי הבנייה. בפורה לוהור פוטן נעשה שימוש באבנים שחורות מסלעים געשיים מהרי הגעש הסמוכים, בעוד שהמקדשים בבאלי עשויים בעיקר מלבנים אדומות. בתוך מקדש (פורה) זה, יש כמה מבנים ואזורים מגודרים המסודרים בצורת מנדלה.
התפרצות ב-2004
בהתפרצות ההר ביוני 2004 נהרגו שני תושבים שנפגעו מסלעים שנפלטו מהלוע בעת ההתפוצצות.
ההתפרצויות ב-2010
ביום שלישי, 23 בנובמבר, העלה המרכז האינדונזי לוולקנולוגיה ולהתמודדות עם סכנות גאולוגיות (PVMBG) את דרגת כוננות ההתפרצות של ההר ל"אזהרה" בשל התגברות רעשי האדמה הקלים ורעידות האדמה הרדודות ממקור געשי בהר. בשל החשש מהתפרצות קרובה הורו הרשויות לתושבים ולתיירים לא להיכנס לאזור סביב ההר ברדיוס של שלושה קילומטרים והוקמו מחסות ארעיים. האזור נסגר למבקרים לכל שארית השנה.
ביום שישי, 26 בנובמבר 2010, החל ההר לפלוט אפר געשי.
ב-29 בנובמבר 2010 הורה משרד התחבורה באינדונזיה על השבתת שדה התעופה של מאלאנג עד ל-4 בדצמבר 2010. מאלאנג היא עיר בת 800,000 תושבים כ-25 קילומטרים מערבית להר ברומו. בשדה התעופה המקומי היו נוחתות כעשר טיסות ביום מהבירה ג'קרטה. סורונו (Surono), הוולקנולוג הממשלתי, דיווח שהר הגעש פלט עמוד אפר בגובה 700 מטרים.
בין 25 בנובמבר 2010 ל-14 בדצמבר 2010 חלה "התנפחות" קלה של ההר, תהליך המעיד על הצטברות מאגמה בתא מאגמה מתחת להר, ובדרך כלל הוא סימן מקדים להתפרצות גדולה, אלא שמ-15 בדצמבר 2010 נעצרה ההתנפחות, ומאז היא לא התחדשה.
ההתפרצויות של 2011
הר הגעש היה עדיין פעיל ב-2011, פעילות שהתבטאה בהתפרצויות לסירוגין. ב-23 בינואר 2011 דיווח המרכז האינדונזי לוולקנולוגיה ולהתמודדות עם סכנות גאולוגיות (PVMBG) שמאז 19 בדצמבר 2010 נפלטו מההר בפעילות ההתפרצות אפר געשי וחומרים לוהטים וגרמו למטר של חומרים שנשר סביב הלוע. התפרצויות רצופות ב-21 בינואר גרמו לנשירת אפר דק בעיקר באזורים הכפריים של נגאדירג'ו (Ngadirejo) וסוקאפורה וונוקרטו (Sukapura Wonokerto) במחוז פרובולינגו (Probolinggo). המטר הכבד של אפר געשי מההתפרצויות שהחלו ב-19 בדצמבר 2010 גרם לשיבושים בחיי היום-יום של התושבים. בתחילת 2011 החלו להתעורר חששות בנוגע להשפעה של נשירת האפר על הכלכלה המקומית לטווח הקצר והפוטנציאל לבעיות בריאותיות על התושבים שסביב ההר ולפגיעה בסביבה בטווח הארוך. בשל כמות הגשם העונתי הרבה שירדה ב-2011 התעוררו חששות מלהארים וקילוחי לבה בשל משקעים של האפר הגעשי, החול וחומרים אחרים שנפלטו מההר שהצטברו על מדרונותיו. פעילות סייסמית נשלטה על ידי תנודות של רעידות אדמה קלות ודיווחים על התפרצויות סוערות הגיעו מתחנת הניטור שעל ההר "עמדת התצפית ברומו". התושבים שגרו על גדות הנהרות הוזהרו על הסכנה מלהארים, בייחוד כאשר היה גשם כבד באזור. התפרצויות ורעידות געשיות דווחו ב-21 וב-22 בינואר 2011, כשהפעילות הגעשית שככה ב-23 בינואר 2011.
ב-23 בינואר 2011 הומלץ לתושבי היישובים הסמוכים להר להימנע מלהתקרב להר. תיירים ומטיילים קיבלו הנחיה שלא להתקרב מעבר לגבול שני קילומטרים מהלוע הפעיל.
בנדיגאמוס
בנדיגאמוס הוא מזמור ששרים לאחר הסעודה על פי המסורת של היהודים הספרדים-פורטוגזים ויהודי טורקיה. השיר דומה ברוחו לברכת המזון, והוא נאמר בנוסף לה, לפניה או מיד אחריה. הטקסט של בנדיגאמוס הוא בספרדית מודרנית ולא בלאדינו. מנגינת השיר היא אחת מהמנגינות האהובות והמוכרות מתוך המנגינות של הקהילה הספרדית-פורטוגזית. מנגינת בנדיגאמוס משמשת גם לשירת הים (שנאמרת בתפילת שחרית של שבת), ובדרך כלל גם בקריאת ההלל.
ברומו
ההתפרצויות של 2011
ב-27 בינואר 2011 התריע המרכז להתרעות על אפר געשי (Volcanic Ash Advisory Center) בדרווין באוסטרליה שענן האפר הגעשי מהתפרצות הר ברומו הגיע לגובה של 18,000 רגל (5.4 קילומטרים) והוא משתרע לאורך 200 מיילים ימיים דרומית מזרחית לקלדרה. עקב כך החליטו כמה חברות תעופה לבטל חלק מהטיסות לבאלי, 340 קילומטרים מזרחית להר.
בנדיגאמוס
כיום שרים את בנדיגאמוס בקהילת שארית ישראל בניו יורק במהלך חג הסוכות, כמו גם בהזדמנויות אחרות ובארוחות שבת בבתיהם של חברי הקהילה. שרים את בנדיגאמוס גם בכל שבת בקהילות הספרדיות והפורטוגזיות של בריטניה ופילדלפיה, אף על פי שזה לא היה ידוע בלונדון לפני שנות השישים. שרים את בנדיגאמוס גם בקהילות היהודיות בצפון ברזיל (מנאוס ובלם), שהביאו את הלחן ממרוקו במאה ה-19, במהלך ההגירה היהודית הקדומה ביותר לאמזונאס.
מקורו של השיר הוא כנראה אצל היהודים דוברי הספרדית של בורדו, שם מושר השיר בצרפתית בתרגום מאת דוד לוי אלברס. מצרפת השיר בנדיגאמוס הובא ככל הנראה למערב הודו ההולנדית (קוראסאו) באמצע המאה התשע עשרה ומשם נלקח לניו יורק ולאמסטרדם. לחלופין ייתכן שמקורו של השיר הוא אצל היהודים הספרדים שחיו בספרד, שהיגרו לטורקיה או יישובים אחרים באימפריה העות'מאנית ובהולנד. יכול להיות שהשיר נכתב במקור כדרך סודית לומר את ברכת המזון לאחר שאסרו לומר אותה ביהדות בספרד ובפורטוגל במאה החמש עשרה.
מילות השיר עם תרגום לעברית
ביטוי אחרון מוכנס בסוף בעברית שחוזר על עצמו פעמיים:" הוֹדוּ לַיָי כִּי־טוֹב כּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ".
טקסט חלופי
ישנו גם טקסט חלופי, שכנראה ניתן לייחס ליהודים ספרדים באיים הקריביים כמו ג'מייקה וברבדוס. בעוד שההיגוי משתנה, מה שעשוי להשפיע על איות התעתיק, הטקסט זהה.
MIM-72 צ'פרל
MIM-72 צ'פרל (MIM-72A/M48 Chaparral) הוא טיל קרקע-אוויר (טק"א) מתוצרת ארצות הברית המבוסס על טיל האוויר-אוויר AIM-9 סיידווינדר. רכב השיגור שלו מבוסס על משפחת נגמ"שי ה-M113. המערכת נכנסה לשימוש בצבא ארצות הברית ב-1969 והוצאה שם משימוש בהדרגה בין השנים 1990 ו-1998. המערכת נועדה לפעול במשולב עם מערכת ה-M163 וולקן, כאשר הוולקן יועד להעסיק מטרות בטווח קצר, בעוד הצ'פרל יועד לפעול כנגד מטרות בטווחים ארוכים יותר.
פיתוח
ב-1963 החל פיקוד הטילים של צבא ארצות הברית (MICOM) לבחון את האפשרות להסב את טיל האוויר-אוויר AIM-9D סיידווינדר שהיה בשימוש הצי האמריקני לטיל קרקע-אוויר. הבדיקות הראשוניות הושלמו ב-1965 ותוכנית הצ'פרל יצאה לדרך, בתחילה כתחליף לטווח קצר למערכת ה-MIM-46 מאולר שבוטלה. טילי ה-XMIM-72A הראשונים נמסרו לצבא ארצות הברית ב-1967. פורד פיתחה את הרכב M730, שהותאם מה-M548, שבעצמו היה אחד מהגרסאות הרבות של ה-M113. גדוד הצ'פרל הראשון נפרס במאי 1969.
מכ"ם הרכשת מטרות קטן, ה-AN/MPQ-49 Forward Area Alerting Radar (FAAR), פותח ב-1965 כדי שישמש את צוותי הצ'פרל והוולקן בגילוי מטרות, אולם ה-FAAR הותקן ברכב "גאמא גוט" ולכן לא היה מתאים לשימוש בקו הקדמי.
תיאור
טיל ה-MIM-72A התבסס על ה-AIM-9D סיידווינדר. ההבדל העיקרי בין השניים, הוא שכדי להפחית מהגרר של ה-MIM-72A הורכבו גלגלות לריסון הגלגול (Rollerons) רק לשניים מהמייצבים, השניים האחרים הוחלפו במייצבים שאינם נעים. מנוע הדלק המוצק של ה-MIM-72 כונה MK 50 והיה זהה למעשה ל-MK 36 MOD 5 ששימש את ה-AIM-9D סיידווינדר. טיל ה-MIM-72 משוגר מרכב שיגור שכינויו הוא M48, המורכב מרכב זחלי מסוג M730 שעליו מורכב משגר טילים מסוג M54 המסוגל להחזיק ארבעה טילים המוכנים לשיגור מיידי. ה-M48 יכול לאחסן שמונה טילים נוספים בבטנו כרזרבה הניתנים להטענה בזמן קצר.
ה-MIM-72A היה בעל ראש ביות תת-אדום מדור ראשון שאיפשר לרכוש מטרה רק כאשר צינור הפליטה של מנועי המטרה מופנים כלפיו. גרסה של הטיל שנועדה לאימונים כונתה MIM-72B והייתה זהה ל-MIM-72A למעט המרעום שהיה שונה.
ל-MIM-72C, מ-1974, יש מקטע הנחיה משופר שמעניק לטיל יכולת רכישת מטרה מכל כיוון, כמו גם מרעום מכ"ם דופלר חדש וראש קרב משופר. המרעום וראש הקרב נלקחו מתוכנית המאולר המוקדמת והותאמו לצ'פרל. טילים אלו יוצרו בין השנים 1976 עד 1981 והחלו להיכנס לשימוש מבצעי בנובמבר 1978. גרסה D של הטיל הייתה גרסה נסיונית שהורכבה מראש הקרב של גרסה C וראש הביות של גרסה A, אך מעולם לא נכנסה לשימוש מבצעי.
פותחה גם גרסה ימית של הטיל שהתבססה על גרסה C וכונתה RIM-72C סי צ'פרל (Sea Chaparral). הטיל לא נכנס לשימוש בצי האמריקני, אך הוא יוצא לטאיוואן. שיגור של טילי צ'פרל נעשה ידנית על ידי עקיבה ויזואלית אחר המטרה, צידוד כן השיגור לכיוונה הכללי, והמתנה לרכישת המטרה על ידי ראש הביות של הטיל. עובדה זו הגבילה את מערכת הצ'פרל להפעלה בשעות היום בלבד.
ב-1977 פורד וטקסס אינסטרומנטס החלו במיזם להוספת יכולת מוגבלת להפעלה בכל תנאי מזג אוויר וראות באמצעות הוספת מערכת ראיית לילה (FLIR). בניסויי הירי ב-1978 נעשה גם שימוש במנוע רקטי חדש שאינו מייצר עשן, מה שהקל מאוד על המפעיל לירות מספר טילים ברצף. הניסויים היו מוצלחים, והשדרוג של המערכת התבצע בספטמבר 1984. טילים קיימים ששודרגו למנוע הרקטי החדש כונו MIM-72E, בעוד שטילים חדשים שיוצרו (שהיו זהים ל-MIM-72E מכל בחינה אחרת) כונו MIM-72F.
שדרוג אחרון שנעשה לטיל היה החלפת ראש הביות שלו בראש הביות של ה-FIM-92 סטינגר שהותאם לו, שהחל ב-1980. התוצאה כונתה MIM-72G ופורד החלה למסור טילים מסוג זה ב-1982. כל הטילים הקיימים שודרגו לגרסה זאת עד שלהי שנות השמונים. ייצור של טילים חדשים מגרסה G נעשה בין השנים 1990 ו-1991. עד לנקודת זמן זו, החלו להוציא את המערכת משימוש סדיר בצבא האמריקני, ולהעבירו למשמר הלאומי של ארצות הברית.
יוצרו גם שתי גרסאות לייצוא בלבד של ה-MIM-72, ה-MIM-72H שהיה גרסת יצוא של ה-MIM-72F, וה-MIM-72J, שהיה MIM-72G בעל מקטע הנחיה ובקרה מופחת יכולת.
שירות במערך הנ"מ הישראלי
ב-1974 נקלטה מערכת הצ'פרל במערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי וקיבלה את הכינוי "דרקון". זמן קצר לאחר קליטת המערכת, ב-16 במאי 1974, הפילה סוללת צ'פרל, שהוצבה ברמת הגולן, מיג-17 שחלף מעליה כחלק ממבנה שמנה ארבעה מטוסי מיג-17, של חיל האוויר הסורי. הייתה זו ההפלה העולמית הראשונה והיחידה שבוצעה באמצעות המערכת.
ב-1993 הותקנה בצ'פרל מערכת לשליטה, בקרה וקשר מתוצרת ישראל שכונתה "ארמיט". המערכת אפשרה למפקד יחידת האש, לצפות בתמונת מכ"ם משולבת בתמונת הווידאו של הכוונת. המערכת כללה גם יחידת שליטה ניידת, והגבירה את יעילות איתור המטרות.
בתחילת 1999 קלט מערך הנ"מ הישראלי עשרות מערכות צ'פרל מבלוק-6, מעודפי הצבא האמריקני. בסוף 2003 נסגרו סופית 3 סוללות הדרקון שהיו למערך הנ"מ הישראלי שהיו מוצבות בגדוד 946.
בראשית שנות ה-2000 נועדו מערכות האוונג'ר (AN/TWQ-1 Avenger ) להחליף את מערכות הצ'פארל. מערכות אלו שהיו מורכבות על רכבי האמר, היו בתצורת 2 רביעיות של טילי סטינגר, המותקנים בתוך פוד שיגור בדומה למה שהיה מותקן על נגמ"ש המחבט. בסופו של דבר לא יצאה העסקה אל הפועל וכוחות הסטינגר הניידים נשארו היחידים בכוחות הנ"מ הטקטי של ישראל.
לאמונת עתנו
לאמונת עתנו היא סדרת ספרים בנושאי אמונת ישראל וגאולת ישראל, המבוססת על שיעוריו של הרב צבי ישראל טאו, נשיא ישיבת הר המור, בעיקר על פי פרשנותו לתורתם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרב צבי יהודה הכהן קוק. עד כה נדפסו במסגרת הסדרה שישה עשר כרכים. הסדרה יוצאת לאור בהוצאת חוסן ישועות.
רקע
סדרת "לאמונת עתנו" יוצאת לאור החל משנת ה'תשנ"ד, טרם הפרישה מישיבת מרכז הרב והקמת ישיבת הר המור בנשיאותו של הרב טאו. שיעוריו של הרב טאו עוסקים בעיקר בפרשנות לכתבי הראי"ה קוק ובנו הרצי"ה, מציאת עדות להם בתופעות בקרב החברה הישראלית והחברה הדתית בעשורים האחרונים, ובקשה להתוויית כיוון רוחני מתוך דרכה של "התורה הגואלת" מבית מדרשו של הרב קוק. העורך הראשי של הסדרה הוא הרב יאיר דיאמנט, ועמו הרב מרדכי הס (עד כרך ד) והרב זאב נוימן (עד כרך ו). בחתימת כל מבוא מבהירים העורכים כי השיעורים נערכו על ידם ובאחריותם.
שמה של הסדרה נגזר מתוך הכתוב (ישעיהו לו, ג): "וְהָיָה אֱמוּנַת עִתֶּיךָ חֹסֶן יְשׁוּעֹת חָכְמַת וָדָעַת יִרְאַת ה' הִיא אוֹצָרוֹ", ופירושה – בירורי האמונה הישראלית השייכים ונצרכים לעת הזו. מפסוק זה נגזר גם שמה של ההוצאה לאור בה היא נדפסת, חוסן ישועות, השוכנת על יד ישיבת הר המור בירושלים. בפתח כל מבוא נדפסים דבריו של הרצי"ה קוק:
הסדרה נחשבת כליבת משנתו של הרב צבי טאו, אולם לצדה מתפרסמים מפעם לפעם חוברות שונות, בהן מתומללים שיעוריו בשלל נושאים רעיוניים ונושאים העומדים על סדר היום הציבורי, בהוצאות חוסן ישועות ושירת ישראל.
ספרי הסדרה
בסוף כל כרך נדפס מדור "מקורות והערות". בשנת תשע"ב נדפס "מפתח ערכים" – מפתח למובאות מכתבי הראי"ה בעשרת הכרכים הראשונים של הסדרה. בשנת תשע"ג נדפסה בנפרד "מהדורה מתוקנת" למאמר "אוזר ישראל בגבורה" שנדפס בכרך הרביעי של הסדרה.
שיחנית קטנה
שִׂיחָנִית קְטַנָּה (שם מדעי: Iduna pallida) היא ציפור שיר קטנה עם גוני נוצות אפרוריים, שמקורה בעולם הישן. לרוב היא מתרבה בדרום-מזרח אירופה, במזרח התיכון ובמערב אסיה הסמוכה, וחורפת בצפון האזור האפרוטרופי.
בישראל היא חולפת מצויה בסתיו, בעיקר באוגוסט-ספטמבר ובאביב, בעיקר מאמצע אפריל ועד לאמצע מאי. דוגרת מצויה ברוב חלקי הארץ.
טקסונומיה
שיחנית קטנה סווגה בעבר במשפחת הסבכיים של העולם הישן כאשר אלו היו טקסון פסולת פרפילטי (קבוצה שמוגדרת לא בשל קשר ביולוגי בין חבריה, אלא בשל אי-התאמתם לקבוצות אחרות; אך לרוב עדיין עם דמיון חיצוני ביניהם). כיום היא נחשבת לחברה במשפחת הקניות (Acrocephalidae).
עד לאחרונה סווגו כל מיני השיחניות תחת סוג אחד, Hippolais, אך כיום השיחנית הקטנה מצויה בסוג נפרד, Iduna, לצד מיני שיחניות נוספים.
היא נחשבה בעבר כחלק ממין נרחב יותר של שיחנית קטנה, אך כתוצאה מהתפתחויות טקסונומיות מודרניות, מין זה פוצל לשני מינים הקרויים באנגלית "שיחנית קטנה מזרחית" (eastern olivaceous warbler, Iduna pallida) ו-"שיחנית קטנה מערבית" (western olivaceous warbler, Iduna opaca).
תת-מינים
ישנם חמישה תת-מינים מוכרים:
אטימולוגיה
קייסרלינג ובלסיוס, שהגדירו את הסוג, לא נתנו הסבר לשם הסוג Iduna, אם כי במיתולוגיה הנורדית אידון (Iðunn) היא אלת האביב והפוריות ששונתה לדרור (או אגוז) כדי לאפשר את הצלתה על ידי לוקי. הסבר אחר הוא שמקורו מהמילה Idoneus - "מתאים" או "הולם". שם המין הספציפי pallida הוא מלטינית, ופירושו "חיוור".
התנהגות
מין זה מעדיף עצים ושיחים גבוהים במגוון בתי גידול: גנים צפופים, פארקים, יערות, לרוב של צפצפה, וגם שיחים גבוהים צפופים או עצים על גדות אגמים, פרדסים ומטעים, כולל עצי אורן צעירים. היא מצויה גם בחורשות אלון, ורדים, אורנים נמוכים, רותם, שיטים וכדומה. כמו רוב קרוביה היא אוכלת בעיקר פרוקי-רגליים כמו כנימות, זבובונים וחרקים זעירים אחרים. בימי הנדידה היא ניזונה גם במזונות עתירי אנרגיה, כמו פירות וצוף, בייחוד בקיץ המאוחר.
תפוצה
שיחנית קטנה מתרבה מדרום-מזרח אירופה והמזרח התיכון ועד למערב אסיה. התת-מינים הצפוניים נודדים למרחקים ארוכים, החורפים במזרח ובצפון-מזרח אפריקה ומקומיים בדרום-מערב חצי האי ערב. התת-מינים הדרומיים יותר, laeneni, alulensis וכנראה גם אוכלוסיות דרומיות של pallida ו-reiseri יציבים או מבצעים שיטוט קצר בלבד. היא מזדמנת נדירה לצפון אירופה.
קינון
עונת הקינון נמשכת ממאי עד יוני, ובתטולה שתיים או שלוש ביצים. הדגירה נמשכת 12 ימים והצעירים פורחים מן הקן כעבור שבועיים נוספים. הקן הוא גביע חזק של גבעולים וזרדים רכים, מרופד בפרווה צמחית וממוקם במזלג של ענף, בדרך כלל של אשל.
תיאור
זוהי ציפור שיר בינונית, בעלת מראה אחיד יחסית ופשוט, ללא סימנים בולטים. אצל הבוגר החלקים העליונים אפורים-חומים עד זיתיים, והגרון ויתר החלקים התחתונים בעלי גוון בז'-לבנבן בהיר. הראש מחודד עם טבעת עין בהירה עדינה מאוד, מצח שטוח, ומקור ארוך וחד המותאם לאיסוף חרקים. חלקו העליון של המקור כהה ואילו חלקו התחתון צהבהב. הרגליים אפורות. הזוויגים זהים, כמו אצל רוב בני משפחתה, אבל לצעירים יש יותר צהוב על הבטן. היא נוהגת להקפיץ את זנבה מעלה ומטה.
מינים דומים
שיחנית קטנה מערבית (Western olivaceous warbler, Iduna opaca) שונה ממין זה בהיותה גדולה יותר ובעלת גוון חום חם יותר בחלקים העליונים; יש לה גם מקור גדול יותר. לחלק מהפרטים יש לפעמים גוון ירקרק בחלקים העליונים, ויכול להיות קשה מאוד להבדיל אותם משיחנית אסייתית (Sykes's warbler, Iduna rama).
Return of Saturn
Return of Saturn ("שובו של סטורן") הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הרוק האמריקנית נו דאוט, שיצא לאור ב-11 באפריל 2000 בחברת ההקלטות "Interscope Records". לאחר סבב ההופעות המוצלח לקידום האלבום Tragic Kingdom, שנמשך לאורך שנתיים וחצי, כתבו חברי הלהקה עשרות שירים לאלבומם הבא, שבסופו של דבר הופק על ידי גלן באלארד. יצירת האלבום ארכה שנתיים, וכללה גם מחלוקות רבות בין חברי הלהקה וחברת ההקלטות.
האלבום משלב השפעות סקא פאנק ורגאיי מאלבומי הלהקה הקודמים, עם שירים איטיים יותר ובעלי מאפיינים בלדיים. המילים לחלק גדול מהשירים מתארות את השתוקקותה של הסולנית, גוון סטפאני, לחיים "רגילים", בניגוד למחויבותה לקריירה המוזיקלית.
עם שחרורו, זכה האלבום לביקורות נוגדות ממבקרי מוזיקה שונים. הוא הגיע למקום השני בבילבורד 200 (מצעד האלבומים של מגזין בילבורד), אבל לא עקף את מכירות האלבום הקודם, Tragic Kingdom. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים, אבל רק אחד מהם זכה למקום במצעד Billboard Hot 100. בטקס פרסי גראמי ה-43, זכה האלבום במועמדות לאלבום הרוק הטוב ביותר.
טים בלייק נלסון
טימותי "טים" בלייק נלסון (באנגלית: Timothy "Tim" Blake Nelson; נולד ב-11 במאי 1964) הוא שחקן, במאי, מחזאי ותסריטאי יהודי-אמריקאי. התפרסם כשחקן בסרטים "אחי, איפה אתה?", "הענק הירוק", "סוריאנה" "הקו האדום" ו"הבלדה על באסטר סקראגס".
חיים אישיים
נלסון נולד בטלסה, אוקלהומה לזוג הורים יהודים. אמו ברחה עם משפחתה מאירופה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ואביו היגר לארצות הברית עם משפחתו מרוסיה.
נלסון מתגורר בניו יורק עם אשתו ליסה בנוויידס ושלושת בניו.
קריירת משחק
נלסון התפרסם לראשונה בדרמת המלחמה של טרנס מאליק "הקו האדום", בתור הטוראי טילס מהפלוגה האמריקאית במהלך קרב גוודלקנל. הוא עשה את הופעת הפריצה שלו בשנת 2000 בקומדיית הפשע המוזיקלית של האחים כהן, "אחי, איפה אתה?", בדמותו של דלמאר, הטיפש מבין שלושת האסירים שבורחים מהכלא, לצד ג'ורג' קלוני וג'ון טורטורו.