cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיר אל-קאסי
גאוגרפיה
הכפר היה ממוקם 26 ק"מ צפונית מזרחית לעיר עכו, על גבעה סלעית כ-5 ק"מ דרומית לגבול לבנון. הוא התחבר בכביש סלול לפסוטה בצפון ותרשיחא בדרום-מערב. הדרך חילקה את העיירה לרובע מזרחי ומערבי, הרובע המזרחי היה במיקום גבוה יותר.
היסטוריה
החלק הראשון של שם הכפר, דיר ("מנזר") מציע שייתכן שלכפר היו מנזר ואוכלוסייה נוצרית. עם זאת, בתקופה המודרנית האוכלוסייה הייתה מוסלמית. לטענת תושבי הכפר, בתקופת המנדט הבריטי נחשפו במקום ממצאים עתיקים מתקופות הברונזה, הברזל והרומית בארץ ישראל.
נמצאוה בכפר גם קרמיקה מהתקופה הרומית המאוחרת והביזנטית.
בתקופה הצלבנית הוא נודע בשם "קאסי", ובשנת 1183 צוין שגודפרי דה טור מכר את אדמת הכפר לג'וסלין השלישי. בשנת 1220 מכרו בתה של ג'וסלין השלישית ביאטריקס דה קורטנאי ובעלה אוטו פון בוטנלאובן, רוזן הנברג, את אדמתם, כולל קאסי והרויס הסמוכה (תל'אר-רוושה/תל ראש), לאבירים הטבטונים.
באזור נמצאו שרידים מהתקופה הממלוכית.
בתקופה העות'מאנית
החל משנת 1517 דיר אל-קאסי נכללה בתחומי האימפריה העות'מאנית והיא הייתה שייכת לנהיה (נפת) ג'ירה, חלק מסנג'ק צפת (מחוז צפת). ברישומי המס של 1596 הייתה לדיר אל-קאסי אוכלוסייה של 24 משק בית מוסלמים; בהם 132 אנשים. תושבי הכפר שילמו מס קבוע של 25% על מספר גידולים, כולל חיטה ושעורה, וכן על עיזים וכוורות; סך של 345 אקצ'ה.
בתחילת המאה ה-18, דיר אל-קאסי היה כפר מבוצר שנשלט על ידי שייח מקומי בשם עבד אל-ח'ליק סאלח. בשנת 1740, שיח' זהיר אל עומר, גובה מיסים משבט אל-זיאדינה שכוחו הלך וגדל ברחבי הגליל, נאבק להשיג שליטה בדיר אל-קאסי. מאוחר יותר באותה שנה, הוא הפך את הכפר לחלק מתחום השיפוט שלו לאחר שהתחתן עם בתו של שייח' סאלח, ובכך חתם ברית בין השבטים. בסוף 1767, בנו של זהיר עלי מצפאד ביקש מאביו את השליטה בדיר אל-קאסי, לאחר שבקשתו לקבל את השליטה על דיר חנא נדחתה. זהיר סירב והשניים נכנסו לסכסוך מזוין, בו ניצח זהיר. למרות זאת, זהיר חנן את עלי ובסופו של דבר מסר לו את השליטה בכפר.
ויקטור גרן ביקר בדיר אל-קאסי ב-1875, והוא העריך שבכפר יש 350 תושבים מוסלמים. בשנת 1881 תואר דיר אל-קאסי, בסקר הקרן לחקר ארץ ישראל, ככפר המוקם על רכס, מוקף בעצי תאנה, עצי זית ושדות מעובדים. אז היו בו כ-200 תושבים.
רשימת אוכלוסין משנת 1887 לערך הראתה שבדיר אל קאסי היו כ-945 תושבים, כולם מוסלמים.
לאחר הקמת מדינת ישראל
במהלך מלחמת העצמאות, דיר אל-קאסי הוגנה על ידי צבא ההצלה, אך הכפר נכבש על ידי צה"ל במהלך מבצע חירם, ב-30 באוקטובר 1948. במהלך הכיבוש ברחו תושבי הכפר, ורובם היגרו צפונה ללבנון. ב-27 במאי 1949 כבר ישבו בכפר הנטוש עולים חדשים יהודים. עד יוני 1949, צוין כי כל אזור גבול הצפון "מיוהד", כולל תרשיחא, סוחמאתא, דיר אל-קאסי, תרביחא, מאירון, אל-סמועי, צפצאף ואל-ראס אל-אחמר.
המושב אלקוש, שהוקם בשנת 1949, תופס חלק משטח הכפר. נטועה שנוסדה ב-1966, מתת שנוסדה ב-1979 ואבירים שנוסדה ב-1980 נמצאים גם הם על אדמות הכפר. נטועה נמצאת בחלקה גם על אדמות הכפר השכן אל-מנסורה.
ההיסטוריון הפלסטיני וליד חלידי, תיאר את המבנים שנותרו על אדמת הכפר בשנת 1992: "כמה בתי אבן משמשים עדיין למגורים או למחסנים של תושבי אלקוש. פסולת בתים שנהרסו מפוזרת בשטח. בניין בית הספר עומד נטוש. במקום צומחים עצי תאנה, זית וקקטוסים." בשנת 2004 פונו חלק משרידי הכפר באמצעות ציוד מכני במהלך חפירות של רשות העתיקות.
בשנת 2000 יצא לאור ספר על תולדות הכפר מאת איברהים חליל עות'מאן.
ג'ורג' אוביאוזור
ג'ורג' אוביאוזור (באנגלית: George Obiozor; 15 באוגוסט 1942 – 26 בדצמבר 2022) היה פרופסור ודיפלומט ניגרי.
אוביאוזור למד במכון ללימודי אפריקה (שמסונף לאוניברסיטת גאנה) ובמכללת אלברט שוויצר. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פיוג'ט סאונד ב-1969, ובאוניברסיטת קולומביה עם תואר דוקטור ביחסים בינלאומיים.
קריירה
אוביאוזור היה המנהל הכללי של המכון הניגרי לעניינים בינלאומיים. הוא היה הנציב העליון של ניגריה בקפריסין. הוא היה שגריר ניגריה בישראל, מ-1999 עד 2003. בהמשך הוא מונה לשגריר ניגריה בארצות הברית במקום ג'יבריל אמינו וכיהן בתפקיד עד לשנת 2008.
ב-2021 אוביאוזור נבחר לנשיא הכללי של ארגון אוהנאזה נדיגבו, קבוצה חברתית-תרבותית אשר הוקמה כדי לדאוג לרווחתה של אומת האיגבו בניגריה.
נפטר ב-26 בדצמבר 2022.
אינטרנט ברוסיה
אינטרנט ברוסיה או אינטרנט רוסי (ברוסית: российский Интернет) ולעיתים רונט (Runet, באמצעות שתי האותיות הראשונות מרוסית+נט) הוא חלק מהאינטרנט הקשור לרוסיה. נכון לשנת 2015, הגישה לאינטרנט ברוסיה זמינה לעסקים ולמשתמשים ביתיים בצורות שונות, כולל חיוג, כבלים, DSL, FTTH, אינטרנט סלולרי, אלחוטי ולווין.
נכון ליולי 2018 היו 114,920,477 אנשים (80.86% מכלל האוכלוסייה במדינה) משתמשי אינטרנט.
נכון לספטמבר 2020 רוסיה דורגה במקום 47 מבין מדינות העולם לפי מהירות הגישה לאינטרנט בפס רחב קבוע, עם מהירות הורדה ממוצעת של 75.91 מגהבייט לשנייה ו-88 במהירות הגישה לאינטרנט סלולרי עם 22.83 מגה-בייט לשנייה.
בספטמבר 2011 רוסיה עקפה את גרמניה בשוק האירופי עם מספר המבקרים ברשת. במרץ 2013 סקר מצא כי רוסית הפכה לשפה השנייה הנפוצה ביותר באינטרנט. האינטרנט ברוסיה נקרא לפעמים גם רונט, אם כי מונח זה מתייחס בעיקר לאינטרנט בשפה הרוסית.
הרוסים הם משתמשים חזקים ברשתות החברתיות, מהם Odnoklassniki.ru (בשימוש על ידי 75% מגילאי 25–35 הרוסים בשנת 2009) ו-VKontakte הם הפופולריים ביותר. LiveJournal מהווה אף הוא פלטפורמה פופולרית.
שנים מוקדמות
בדיעבד, ניתן לייחס רשת נתונים בשפה הרוסית להפצת הדואר והעיתונות ברוסיה, והעברת מידע באמצעים טכניים הגיעה עם הטלגרף והרדיו. רומן מדע בדיוני משנת 1837 "שנת 4338: מכתבי פטרבורג", מאת הפילוסוף הרוסי מהמאה ה-19, ולדימיר אודוייבסקי, מכיל תחזיות כמו "בתי חברים מחוברים באמצעות טלגרפים מגנטיים המאפשרים לאנשים שחיים רחוק אחד מהשני לדבר איתם. זה לזה" ו"כתבי עת ביתיים" שהחליפו התכתבות קבועה" ב"מידע על בריאותם הטובה או הרעה של המארחים, חדשות משפחתיות, מחשבות והערות שונות, המצאות קטנות וכן הזמנות." )
מערכות מחשוב נודעו בברית המועצות כבר משנות החמישים. החל משנת 1952 נערכה עבודה במכון למוסקבה למכניקת דיוק והנדסת מחשבים במוסקבה (בראשות סרגיי לבדב) על מערכת הגנה מפני טילים אוטומטית שהשתמשה ברשת מחשבים כשחישבה נתוני מכ"ם על טילי ניסוי באמצעות מכונה מרכזית בשם M-40 והחליפה מידע עם מסופים מרוחקים קטנים יותר המרוחקים כ-100–200 ק"מ. המדענים השתמשו בכמה מיקומים בברית המועצות לצורך עבודותיהם, הגדול ביותר היה טווח ניסויים מאסיבי מערבית לאגם בלחש. בינתיים משתמשי רדיו חובבים בכל רחבי ברית המועצות ניהלו חיבורי P2P עם חבריהם ברחבי העולם באמצעות קודי נתונים. מאוחר יותר, רשת נתונים אוטומטית מסיבית בשם "אקספרס" הושקה בשנת 1972 כדי לשרת את צורכי הרכבות הרוסיות.
מראשית שנות השמונים פעל מכון המחקר המדעי הסובייטי למערכות ממוחשבות יישומיות (VNIIPAS) ליישום חיבורי נתונים באמצעות פרוטוקול הטלפון X.25. התקשורת בין ברית המועצות לאוסטריה הייתה קיימת בשנת 1982, ב-1982 וב-1983 התקיימו סדרת ועידות מחשב עולמיות במכון VNIIPAS שיזם האו"ם שם ייצגה ברית המועצות צוות מדענים מרפובליקות סובייטיות רבות בראשות הביוכימאי אנטולי קליוסוב. המדינות האחרות שהשתתפו היו בריטניה, ארצות הברית, קנדה, שוודיה, מערב גרמניה, מזרח גרמניה, איטליה, פינלנד, פיליפינים, גואטמלה, יפן, תאילנד, לוקסמבורג, דנמרק, ברזיל וניו זילנד.
כמו כן, בשנת 1983 הוקם "טלפורט סן פרנסיסקו מוסקבה" (SFMT) על ידי VNIIPAS וצוות אמריקאי שכלל את ג'ואל שץ, מייקל קליימן וצ'ט ווטסון עם תמיכה כספית ראשונית מהנרי דקין. SFMT סיפק שירות דוא"ל באמצעות פלטפורמת PeaceNet ותמיכה רב-לשונית. מאוחר יותר היא הקימה את חברת הטלפונים SovAm Teleport בשנות ה-80 המאוחרות. בינתיים, ב-1 באפריל 1984 במתיחת אחד באפריל על "המחשב מהקרמלין" Kremvax נערך ברשת לדוברי אנגלית Usenet. ישנם דיווחים על חיבורי אינטרנט ספונטניים (UUCP ו-telnet) "מהבית" דרך X.25 בברית המועצות כבר בשנת 1988. בשנת 1990 יזמה חברת GlasNet מטעם האגודה האמריקאית לתקשורת פרוגרסיבית שימוש באינטרנט בכמה פרויקטים חינוכיים בברית המועצות (באמצעות Sovam).
שימוש המוני
בשנים 1990–1991 התרחבה רשת האינטרנט הרוסית במהירות, היא הצטרפה ל-EUnet ושימשה להפצת ידיעות על ניסיון ההפיכה הסובייטי בשנת 1991 ברחבי העולם בזמן שאנשי ק.ג.ב. ניסו לדכא את פעילות התקשורת ההמונית בנושא. לאחר נפילת ברית המועצות עברה הרשת לחזקת הפדרציה הרוסית, יחד עם רשתות טלפון עצומות. עם שינוי הכלכלה, תעשיות טלקומוניקציה מבוססות שוק צמחו במהירות, ספקי אינטרנט שונים הופיעו במדינה.
בינתיים, על פי הדיווחים, הצומת הרוסי הראשון ב-FidoNet הופיע באוקטובר 1990 בנובוסיבירסק. פעילות FidoNet הרוסית אכן תרמה להתפתחות האינטרנט ברוסיה, מכיוון שהרשת ההמונית באמצעות BBSes הייתה פופולרית לזמן מה באינטרנט בתחילת שנות ה-90.
במרץ 1991 החלה הקרן הלאומית למדע לאפשר למדינות הגוש המזרחי להתחבר לרשת ה-TCP/IP העולמית ("אינטרנט תקין").
באמצע שנות התשעים הופיעו רשתות מחשבים (בהן TCP / IP שהחליפה את ה-UUCP) בענפים רבים של חיי המסחר במדינות הפוסט-סובייטיות. האינטרנט הפך לאמצעי תקשורת פופולרי עבור כל אדם בעולם שדיבר רוסית. הוקמו רשתות כמו Uznet באוזבקיסטן ו-Kaznet בקזחסטן).
באוקטובר 2007 הודיע סגן ראש הממשלה, דמיטרי מדבדב, כי כל בתי הספר ברוסיה (כ-59,000 במספר) מחוברים לאינטרנט, אולם מאוחר יותר התפרסמו חששות שיש בעיות עם קבלן שיוכל לשרת אותם. גם בדצמבר 2007, נודע על שימוש בתוכנות לא חוקיות בבתי ספר ברוסיה והוכרזו תוכניות לבדיקה רשמית של לינוקס בבתי הספר של מחוז פרם, טטרסטן ומחוז טומסק כדי לקבוע היתכנות ליישום נוסף של חינוך מבוסס לינוקס באזורים אחרים במדינה. בשנים שלאחר מכן תוצאות הבדיקה נחשבו למוצלחות, אך הופיעו בעיות ארגוניות חדשות, כולל בעיות בחלוקת הכספים שהוקצו על ידי המדינה.
על פי נתונים סטטיסטיים של המועצה האירופית, במחצית השנייה של 2012 מספר המנויים החדשים המחוברים בטכנולוגיית FTTx ברוסיה גדל ב-2.2 מיליון בני אדם, יותר מכל 27 מדינות האיחוד האירופי ביחד. המספר הכולל של משקי בית עם חיבור FTTx הגיע ל-7.5 מיליון. המשמעות היא שב-2012 יותר מ-40% ממשתמשי הפס הרחב הקבועים היו מחוברים באמצעות סיבים אופטיים.
רוסיה השיגה התקדמות בולטת בהשגת קישוריות פס רחב לאזרחיה. קישוריות פס רחב נייד הן קרוב לממוצע בכלכלות מתקדמות (60 מנויים פעילים לכל 100 תושבים), שיעורי חדירת הטלפונים הניידים הם מהגבוהים בעולם ורוסיה מובילה עולמית במחיר הזול של פס רחב קבוע, למנוי. עלויות העומדות בקריטריונים המשתלמים של איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי ביותר מ-90% ממשקי הבית הרוסים. מהירות החיבור לאינטרנט ברוסיה הממוצעת של 7.4 מגה בייט לשנייה היא גם כמעט פי שניים מהממוצע הגלובלי של 3.8 מגה בייט לשנייה.
ברם, רוסיה עדיין עומדת בפני אתגרים בהקטנת הפער הדיגיטלי בהגעה לאזורים כפריים ומרוחקים. חדירת הפס הרחב הקבועה היא הגבוהה ביותר במוסקבה והנמוכה ביותר ברפובליקה הצ'צ'נית. לאור גודלה העצום של רוסיה ורמות הפיתוח המגוונות, הפער הדיגיטלי ממשיך להימשך.
אוכלוסייה
במרץ 2007 פורסם דו"ח שמצא כי 28 מיליון אנשים בני 18 ומעלה ברוסיה (25%) השתמשו באינטרנט בחצי השנה האחרונה (משתמשים חודשיים 23.9 / 21%; 10.1 מדי יום שהם 9%). בנובמבר 2006, דיווח TNS Gallup מדיה, שכינה מקורות מסוימים "מחקר קהל אינטרנטי איכותי ברוסיה", העמיד קהל רוסי חודשי על יותר מ-15 מיליון איש. פרויקט הניטור של Rukv.ru מצא 1,001,806 כתובות WWW בתוך .ru ו-.su שהגיבו במרץ 2008. שירות רישום הדומיינים הלאומי RU-Center הודיע על הקמתו של הדומיין המיליון של .ru ב-17 בספטמבר 2007.
ב-3 באפריל 2008 נפתח פורום האינטרנט הרוסי 2008 על ידי נשיא רוסיה הנבחר דמיטרי מדבדב, שאמר בנאום הפתיחה לפורום שהוא מעריך כי משתמשי האינטרנט הרוסי מגיע ל-40 מיליון משתמשים, או 28 אחוזים מהאוכלוסייה. הוא גם הצהיר שאתרי אינטרנט רוסיים מבצעים עסקאות שנתיות של 3 מיליארד דולר ויש להם הכנסות מפרסום של 370 מיליון דולר.
באוקטובר 2008 פתח הנשיא מדבדב בלוג וידאו משלו, שהורחב באפריל 2009 עם גרסה נפרדת באתר LiveJournal.
ביוני 2009 פרסמה FOM תוצאות סקר חדש שמצא כי בחצי השנה החולפת משתמשים בני 18 ומעלה היו 33%, או 37.5 מיליון מהמשתמשים הרוסיים.
ב-CIA World Factbook נכתב כי היו 10.382 מיליון מארחי אינטרנט בשנת 2008 ו-40.853 מיליון משתמשי אינטרנט בשנת 2010 ברוסיה.
בחודש מרץ 2011 הגיע מספר מנויי הפס הרחב ל-16.5 מיליון עם חדירה של כמעט 30%. מספרים אלה גדלו בתוך שנתיים ב-180% לעומת 9 מיליון בשנת 2009. שיעור החדירה הגבוה ביותר מעל 70% הוא במוסקבה ובפטרבורג, שתי הערים הללו מהוות גם רבע מכלל המנויים (3.2 ו-1.2 מיליון בהתאמה).
בספטמבר 2011 עקפה רוסיה את גרמניה כשוק האירופי עם מספר המבקרים הגבוה ביותר ברשת.
במרץ 2013 הוכרז כי רוסית היא כעת השפה השנייה בשימוש באינטרנט. על פי הערכות דיילי טלקום, עד לרבעון השלישי של 2013 היו 26.3 מיליון מנויי פס רחב. ספקי שירותי האינטרנט הגדולים ביותר לפי נתח שוק בסוף 2013 היו: רוסטלקום עם נתח של 38.6%, ER-Telecom עם 11.1%, VimpelCom עם 10.1%, MTS עם 9.4%, TransTelekom עם 4.6%, AKADO עם 3.3% וספקיות אחרות עם 22.9%.
ויכוחים במערב
מאז שנת 2013, המדינה מעסיקה משתמשי אינטרנט במטרה להפיץ תעמולה ודיסאפורמציה הדוגלת בפעילות של ממשלת רוסיה ובהכפשת האופוזיציה ומדינות המערב, כך על פי הניו יורק טיימס. הארגון המרכזי המעסיק אותם, הסוכנות לחקר האינטרנט (Интернет исследования), הייתה בתחילה משרד באולגינו, סנקט פטרבורג ובהמשך עברה למשרד גדול יותר לרחוב סבושקינה, גם הוא בפטרבורג. העובדים צריכים להיות נוכחים במשרד במשך 12 שעות ביום בכל יום שני. הם מעורבים בפעילויות שונות, כולל יצירת נראות של תמיכה המונית בממשלה ברשתות החברתיות (הן ברוסית והן באנגלית), הפצת טקסטים בין מדיות שונות ותקיפה קולקטיבית של משתמשים עם דעות אנטי-ממשלתיות, ולעיתים קרובות משתמשים בזהויות מרובות. המשכורת קבועה ומשולמת רק אם עובד כתב מספר קבוע של תגובות ליום שלא נמוך ממספר קבוע של אותיות. על התגובות להכיל מילות מפתח, קבוצה קבועה לכל יום. באופן קולקטיבי הם מכונים "טרולי הקרמלין" או "הטרולים מאולגינו". אותו ארגון מארח גם מספר אתרים, ביניהם סוכנות הידיעות חרקוב, המתיימרת להיות סוכנות חדשות הפועלת ממזרח אוקראינה או מאזור דונבאס ומספקת חדשות מקומיות, אך למעשה אין לה צוות מחוץ לבניין המשרדים בסנקט פטרבורג.
ההברידיים (מנדלסון)
אוברטורת ההברידיים (בגרמנית: Die Hebriden), אופוס 26, הידועה גם בשם מערת פינגאל, היא אוברטורה קונצרטנטית שכתב המלחין פליקס מנדלסון-ברתולדי ב-1830 בעקבות טיולו באיים ההברידיים שלחופה המערבי של סקוטלנד. הגרסה הסופית הושלמה 1832 ובוצעה לראשונה 1833 בברלין בניצוחו של מנדלסון עצמו. ביצוע האוברטורה אורך כ-11 דקות.
למרות הגדרת היצירה כאוברטורה קונצרטנטית היא עומדת בפני עצמה ולא מהווה הקדמה ליצירה אחרת. עם פרסום היצירה היא נכנסה לרפרטואר המקובל של תזמורות והיא מבוצעת עד היום. מנדלסון הקדיש את היצירה לפרידריך וילהלם הרביעי שבאותה תקופה היה יורש העצר של פרוסיה. העותק המקורי של האוברטורה שמור בספרייה הבודליינית באוניברסיטת אוקספורד.
רקע
ב-1829, בעקבות הזמנה מהחברה הפילהרמונית המלכותית, מנדלסון הגיע לביקור באנגליה. אחרי הביקור באנגליה הוא המשיך לסקוטלנד שם החל לכתוב את הסימפוניה השלישית שלו הידועה בשם "הסקוטית". במהלך הטיול בסקוטלנד הוא הגיע לאי סטאפה באיים ההברידיים שלחופה המערבי של סקוטלנד. האי ומערת פינגאל, מערת הבזלת המרשימה לחוף האי, הותירו על מנדלסון חותם עמוק כל כך שמסופר שהוא כתב את נושא הפתיחה של האוברטורה מיד כשראה את המקום. עוד בהיותו בסקוטלנד שלח מנדלסון מכתב לאחותו פאני בו כתב את נושא הפתיחה של היצירה והוסיף:
מנדלסון סיים לכתוב את היצירה בדצמבר 1830 וקרא לה Die einsamen Insel (האי הבודד). מאוחר יותר הוא הכניס שינויים באוברטורה והחליף את שמה ל Die Hebriden (ההברידיים). בנוסף, מנדלסון השתמש גם בשם "מערת פינגאל". גרסה זו של האוברטורה בוצעה במאי 1832 בלונדון בניצוחו של המלחין האנגלי תומאס אטווד. הגרסה הסופית הושלמה ביוני 1832 ובוצעה לראשונה בינואר 1833 בברלין בניצוחו של מנדלסון עצמו. ב-1834 בית ההוצאה למוזיקה ברייטקופף והרטל פרסם את היצירה בשם Fingalshöhle (מערת פינגאל) ומאז היצירה ידועה גם בשם זה.
אינטרנט ברוסיה
תשתיות
עוד בשנות ה-90 בנתה רוסטלקום מערכות כבלים סיב אופטיות בינלאומיות – "Zapadny" (דנמרק-רוסיה), "Yuzhny" (איטליה-טורקיה-אוקראינה-רוסיה) ו-"Vostochny" (רוסיה-יפן-קוריאה) – כמו גם "קו סיבים אופטיים מוסקבה-חברובסק". המצב הקפיץ את עמדתה של רוסיה בכניסתה לשוק המעבר הבינלאומי לטלקומוניקציה. עם זאת, יכולת שידור נמוכה (560 מגה-בייט לשנייה) מכל שלוש המערכות המיועדות בעיקר לתקשורת קולית הפכה למכשול העיקרי שמנע את ההתרחבות הבינלאומית.
ההברידיים (מנדלסון)
האוברטורה
היצירה כתובה בסולם סי מינור. למרות שהיצירה מוגדרת כאוברטורה, כלומר פתיחה המשמשת הקדמה ליצירה אחרת, היא עומדת בפני עצמה, דבר שהיה מקובל במוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית. האברטורה שואבת השראה מדימויים חוץ מוזיקליים, המבטאים את התפעמותו של מנדלסון מהנוף שנגלה אליו, ובכך היצירה מהווה דוגמה מוקדמת לפואמה סימפונית.
אינטרנט ברוסיה
תשתיות
בשנת 2005 הונח קו התקשורת הסיב-אופטי של צ'ליאבינסק-חברובסק המשתרע על פני 10 אלף קילומטרים. קצב השידור המינימלי הוא 120 ג'יגה לשנייה.
למרות השפע של ספקיות אינטרנט מקומיות ומסחריות רבות שפועלות בערים גדולות, רוב קווי הכבלים הארציים הקיימים מוחזקים על ידי מספר קטן של מפעילים גדולים כמו "מונופול" לשעבר, הנמצא בשליטה הממשלתית Rostelecom וחברת התקשורת של חברת הרכבות, Transtelecom, הפועלת בתחום סיבי DWDM. כיסוי הטלפון הסלולרי עם השירותים הדיגיטליים כגון GPRS נמצא כמעט בכל מקום. בשנת 2007 חברת גולדן טלקום הקימה במוסקבה רשת Wi-Fi מסיבית לשימוש מסחרי המוכרת כרשת האלחוטית העירונית הגדולה בעולם. חוף הים השחור של רוסיה הפך לאזור חשוב עבור רשתות הסיבים האופטיים, שכן הוא שימש כעמוד התווך של התקשורת במהלך משחקי החורף האולימפיים בשנת 2014.
ההברידיים (מנדלסון)
האוברטורה
האוברטורה מורכבת משני נושאים מרכזיים. הנושא הראשון, הפותח את היצירה, אותו מנדלסון כתב בזמן טיולו, מצייר תמונה של סירה המתנודדת בים סוער כשלפתע נגלית המערה. הנושא השני של האוברטורה מתחיל בתיאור הים הרגוע כשהויולות יוצרות תחושת גליות. בהמשך, הנושא השני מתפתח לשיא הדרמטי של היצירה שמעביר את תחושת הים הסוער סביב.
תיזמור
היצירה כתובה עבור תזמורת המורכבת מהכלים הבאים: שני חלילי צד, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות יער, שתי חצוצרות, טימפני וכלי קשת.
אינטרנט ברוסיה
תשתיות
באוקטובר 2010 מפעילת המובייל MegaFon בחרה בנתבי Huawei NE5000E לבניית צמתי תשתית לרשת IP / MPLS של 40 Gbit / s בערים הגדולות ברוסיה, כולל מוסקבה ופטרבורג. בינתיים, החברה הודיעה גם על פתיחת מה שהיא מציגה כמרכז הנתונים הגדול ביותר ברוסיה בסמרה.
בשנת 2011, רוסטלקום החלה ביישום ציוד מבוסס WDM כרשת העברת נתונים ברפובליקה של דאגסטן. רוחב הפס של קווי הסיבים האופטיים גדל ל-2.5 ג'יגה בייט לשנייה. רוסטלקום השקיעה בפרויקט כ-48 מיליון רובל.
עד 2011 רשת התשתיות ברוסיה התבססה על טכנולוגיית DWDM עם קיבולת של 10 ו-40 ג'יגה בייט לשנייה. המפעיל החל פרויקטים להרחבת קיבולת קו המעבר אירופה-אסיה בשני סניפים עצמאיים. קווי תקשורת נמצאים בשלבי בנייה בשלב השני, כשבניית הסניף הראשון הסתיימה בשנת 2011 (חברובסק - סטוקהולם). הסניף השני (חברובסק - פרנקפורט) הושלם בשנת 2013. בנוסף, תשתית מורחבת נבנית במסלול חברובסק - נחודקה - טוקיו וחברובסק - הונג קונג, שם מוכנס גם ציוד של 100 ג'יגה WDM.
נכון לעכשיו, MasterTel, שבסיסה במוסקבה ובסנקט פטרבורג, היא ספקית אינטרנט המספקת קווי סיבים אופטיים במהירות גבוהה של עד 10 ג'יגה בייט לשנייה לצרכנים ולעסקים.
בשנת 2012 הודיעה הפדרציה הרוסית על יעד שאפתני לספק ל-90% ממשקי הבית מהירויות חיבור "אולטרה מהירות" של לפחות 100 מגה-בייט לשנייה. האחריות הוטלה על רוסטלקום, שבונה חיבור עבור כ-4 מיליון יישובים כפריים באמצעות התקנת 200,000 ק"מ של כבל סיב אופטי.
ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה
רקע
בניגוד למדינות אירופה, שהיו קשורות זו בזו ברשת סבוכה של בריתות וחוזים שנבעו ממדיניות של מאזן כוחות, ארצות הברית החזיקה בתפיסה של בדלנות ביחסי החוץ שלה, בהתאם לדוקטרינת מונרו. לפיכך, בעוד מדינות אירופה נגררו עד מהרה להשתתפות במלחמה בהתאם לבריתות ההדדיות, נותרה ארצות הברית כמשקיפה מן הצד. על אף שהנשיא וודרו וילסון והקונגרס האמריקאי הצהירו על נייטרליות, לא הייתה ארצות הברית נייטרלית לגמרי. מראשית המלחמה סייעו אנשי עסקים אמריקאים לבריטניה באמצעות הלוואות, משלוח סחורות תעשייתיות ותחמושת. הציבור בארצות הברית הביע סלידה ממלחמה והסתבכות בענייני "העולם הישן". וילסון נבחר מחדש במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1916 על בסיס מצע של שלום והסיסמה "הוא שמר אותנו מחוץ למלחמה". בנוסף, עלה במערכת בחירות זו באופן ניכר כוחם של הסוציאליסטים, שהתנגדו למלחמה. הבריטים ניסו לעורר את דעת קהל האמריקאית לתמיכה במלחמה נגד גרמניה על רקע מוסרי, כיוון שגרמניה הפרה את ריבונותה של בלגיה הנייטרלית, אליה פלשה ללא התגרות מצדה. סיסמת תעמולה זו הייתה "זכרו את בלגיה".
הכניסה למלחמה
ב-7 במאי 1915 הוטבעה באוקיינוס האטלנטי אוניית הנוסעים הבריטית "לוסיטניה". האונייה נפגעה מטורפדו ששוגר אליה מצוללת גרמנית. בעקבות פגיעת הטורפדו טבעה הספינה ו-1,198 נוסעים נספו, בהם 128 אמריקאים. התקפה זו של צוללת גרמנית על אוניית נוסעים עוררה זעם במישור הדיפלומטי, אך עדיין ההתנגדות בציבור להילחם במלחמתה של אירופה הייתה גדולה ועזה יותר משאיפת הנקם. אפילו המחאה הדיפלומטית של וילסון עוררה כעס בקרב תומכי הבדלנות, שחששו פן תתדרדר למלחמה. מזכיר המדינה האמריקאי, ויליאם ג'נינגס ברייאן, התפטר ביוני משסבר שממשלתו תוקפנית יתר על המידה כלפי גרמניה.
בראשית 1917 סבלו בריטניה וצרפת מהתדלדלות כוחות בחזית. מיליוני חיילים מן האימפריה הבריטית ומצרפת נהרגו בקרבות ללא הישג, בצבא הצרפתי פרצו מרידות חיילים עקב התנאים הקשים והימשכות המלחמה וברוסיה גברה התסיסה שהביאה לבסוף למהפכת אוקטובר. בריטניה שיוועה לסיוע בכוח אדם מכריע שיכול היה להגיע רק מארצות הברית. כיוון שהמדיניות האמריקאית כלפי בית וכלפי חוץ התבססה על טיעונים משפטיים ומוסריים ולא על בריתות, הייתה מטרתה של בריטניה לייצר עבור ארצות הברית עילה חוקית למלחמה.
ב-17 בינואר 1917 יירט הביון הבריטי מברק שנשלח משר החוץ של גרמניה, ארתור צימרמן, אל שגריר ארצו בארצות הברית, עבור השגריר במקסיקו. במברק, שנודע כ"מברק צימרמן", הייתה הצעה שהגרמנים יעבירו למקסיקו סכום כסף גדול שיאפשר לה לכבוש מחדש את "נחלותיה ההיסטוריות" (טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה) וינסו להסית את יפן כנגד ארצות הברית. חשיפת המברק נתנה בידיו של וילסון עילה למלחמה. ב-3 בפברואר ניתק וילסון את היחסים הדיפלומטיים של ארצו עם גרמניה.
בניגוד למקובל ביחסים בינלאומיים עד אז, כניסתה של ארצות הברית למלחמה לא הוצגה כנובעת מאינטרס אמריקאי צר, אלא מתוך רטוריקה של "שוטר שלום" מוסרי הבא להציל את העולם מעצמו. תפיסה זו של מה נכון וראוי לעולם נבעה מהאתוס האמריקאי. בנאומו של וילסון במליאה משותפת של שני בתי הקונגרס ב-2 באפריל אמר הנשיא:
ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה וב-7 בדצמבר 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית לצד מדינות ההסכמה.
גיוס והתנגדות לגיוס
הכרזת המלחמה לוותה בקריאה להתנדבות לשירות. עם זאת, מתוך כמיליון חיילים שהתכוון הקונגרס לגייס, התייצבו שישה שבועות לאחר מכן רק 73,000 מתנדבים. לפיכך חוקק הקונגרס חוק גיוס חובה, "חוק השירות הסלקטיבי" (Selective Service Act / Selective Draft Act (P.L. 65-12, 40 Stat. 76), שדרש מכל הגברים בגילאים 21–30 להתייצב לגיוס לצבא ארצות הברית.
סוציאליסטים ואנרכיסטים, ובראשם אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן, הציגו טיעון לפיו המלחמה היא אינטרס כלכלי של תעשיינים, שהמלחמה מספקת להם שווקים לתוצרתם, ובנקאים, שהעניקו לבריטניה הלוואות עצומות והיו לפיכך בעלי עניין כלכלי בניצחונה. אולם, המשיך הטיעון, אצולת הממון קונה לה דרך להשתחרר מגיוס ושולחת אל המלחמה פועלים וחקלאים עניים כדי להילחם כנגד פועלים וחקלאים עניים כמוהם. הם הקימו את "הליגה נגד גיוס" בניו יורק שפעלה בצעדות, בהפגנות ובחלוקת חומרי תעמולה מול לשכות הגיוס. ההתנגדות התפשטה למדינות החקלאיות של המערב התיכון ודרום ארצות הברית. בתגובה חוקק הקונגרס ב-15 ביוני את "חוק הריגול" (Espionage Act of 1917, 18 USC § 792) שקבע: "אדם אשר, עת ארצות הברית נתונה במלחמה, יגרום בכוונה או ישתדל לגרום לאי-ציות, חוסר נאמנות או מרידה או סירוב פקודה בצבא או בצי של ארצות הברית, או שיפריע בכוונה לשירותי הגיוס והחיול של ארצות הברית... דינו מאסר עשרים שנה". גולדמן וברקמן נאסרו על בסיס חוק זה ולבסוף גורשו לברית המועצות. לאחר המאסר שינו ראשי הסוציאליסטים ודובריהם את דעתם והחלו להטיף בעד אחדות וכניסה למלחמה.
פטריוטיזם
אזרחי ארצות הברית לא קיבלו מידע אמיתי על הנעשה בשדה הקרב ולא ידעו על היקף ההרוגים ועל הקיפאון בחזית. המידע לגבי המלחמה הועבר על ידי הוועדה למידע ציבורי (Committee on Public Information), שהייתה למעשה גוף תעמולה ממשלתי שעודד צעירים להתגייס. הפרסום המוכר ביותר של הוועדה היה כרזת הגיוס "הדוד סם רוצה אותך" (המבוססת על "לורד קיצ'נר רוצה אותך")
בצד ההתנגדות פרחה גם תנועת ה"ליגה הפטריוטית". הפטריוטים התבססו על חומרי הוועדה למידע ציבורי ועל גלי שנאה לגרמניה. שירים רבים נכתבו לשם עידוד החיילים ומשפחותיהם, הבולט שבין כותבי השירים הפטריוטים היה ג'ורג' מ. קוהאן, שחיבר את השיר You're a Grand Old Flag, עליו זכה ב-1936 לעיטור מדליית הזהב של הקונגרס עבור תרומתו למורל הלאומי.
הדימויים בכרזות, בשירים ובשיח הפטריוטי היו של הגרמנים כהונים וכחוטפי נשים ודימויים של וילהלם השני, קיסר גרמניה, כפרא ברוטלי, ולעומת זאת דימויים של בריטניה כאישה הזקוקה לעזרתו של הגבר האמריקאי (המיוצג על ידי "הדוד סם") או של "הרוח האמריקאית" (בדמות אמזונה) המובילה את אומות העולם לחופש ולניצחון.
בשדה הקרב
ארצות הברית גייסה בסופו של דבר 2.8 מיליון חיילים, מתוכם כמיליון נשלחו לחזית. אולם הגנרל פרשינג התעקש שלא לשלוח לחזית חיילים ללא אימון רציני, ולכן רק החל מאביב 1918 נשלחו חיילים אמריקאים לחזית. מיוני 1918 נשלחו לחזית באירופה כ-10,000 חיילים אמריקנים רעננים מדי יום.
האמריקאים לא חברו לגייסות מדינות ההסכמה אלא נלחמו במסגרת חיל משלוח עצמאי. ככלל, ולמרות דרישות האירופים, חיילים אמריקאים לא נלחמו בשוחות בעמדות הצבאות הבריטי והצרפתי כגיבוי, אולם חיילים בגדודים אפרו-אמריקאים ופוארטוריקניים "הושאלו" כתגבורת לצבאות אלה בעמדות בשוחות.
פרשינג שאף לכך שכוחות חיל המשלוח יוכלו לתפקד באופן עצמאי וללא תלות בחילות צרפת ובריטניה, אולם חיל המשלוח הותיר בארצות הברית את כלי הנשק הכבדים, ולפיכך נאלצו התותחנים האמריקאים להשתמש בארטילריה הצרפתית והבריטית: תותחי 75 מ"מ מודל 1897, תותח 155 מ"מ מודל 1917 שניידר (Canon de 155 C modèle 1917 Schneider) ואחרים. כוחות האוויר האמריקאיים השתמשו במטוסי ספאד אס XIII וניופורט 28 צרפתיים, וחיילי השריון צוידו בטנקי רנו FT-17 צרפתיים.
בתחילת 1918 הוצבו הכוחות האמריקאיים המעטים שהיו מוכנים לפעילות קרבית לצד כוחות צרפתיים ובריטיים באזורי חזית שקטים באופן יחסי. אולם עצם הגעתם, בפרט לאור "נטישת" רוסיה את הלחימה בעקבות מהפכת אוקטובר, היווה תמיכה מורלית לחיילים הבריטים, האוסטרלים, הקנדים והצרפתים.
הפעולה ההתקפית הראשונה של חיל המשלוח הייתה בקרב קנטיני, ב-28 במאי 1918, כאשר כוח אמריקאי שבו למעלה מ-3,000 חיילים כבש את הכפר קנטיני. למעלה מ-1,000 מחיילי הכוח נהרגו בקרב. לאחר קרב זה הגבירו האמריקאים את מעורבותם בקרבות. בחודש יוני 1918 היה לכוח האמריקאי תפקיד חשוב בבלימת מתקפת האביב הגרמנית לכיוון פריז. מתקפה אמריקאית רחבת היקף ראשונה החלה ב-12 בספטמבר 1918 בקרב סן-מייל, בו פיקד פרשינג על כוח של יותר מ-500,000 חיילים אמריקאים. הייתה זו ההתקפה הגדולה ביותר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית עד היום.
עד תום המלחמה הספיק חיל המשלוח האמריקאי להשתתף בקרב בשתי חזיתות נוספות. פרשינג שלח את רגימנט הרגלים ה-332 לאיטליה, ושני רגימנטים נוספים (ה-27 וה-339) נשלחו לחזית המזרחית.
ארבע עשרה הנקודות
רוב ה"נקודות" היו כלליות ודרשו חופש תנועה בימים, חיסול הדיפלומטיה החשאית, התפרקות מנשק, השבת הריבונות לאדמות כבושות ואת זכות ההגדרה העצמית. הנאום, שנוצר כהנחיה מוסרית עליונה, ללא תיאום עם שאר מדינות ההסכמה, שאף להגיע אל האידיאלים הגבוהים ביותר לפי תפיסתו של וילסון, והיה מבוא לכינון חבר הלאומים, בו היה מעוניין וילסון מלכתחילה. הבנייה המחודשת של אירופה בעידן הבתר-מלחמתי לוותה באימוץ מצומצם שלהן.
תוצאות המלחמה
כלכלת ארצות הברית נהנתה מפריחה כתוצאה מהצטרפותה של המדינה למלחמה. בעוד שמפעלי התעשייה באירופה נפגעו וכוח האדם במדינות אלה דולדל, הרי שתעשייתה של ארצות הברית התפתחה והשיגה מובילות עולמית, שחרור מתחרות, שווקים חדשים ונרחבים, שדרשו עוד ועוד מוצרים כחלק מתהליכי השיקום, ואף הילה מוסרית נעלה של מצילים. לאחר המלחמה ירדו בתלילות אחוזי האבטלה בארצות הברית והתפתחו מוצרים טכנולוגיים, בהם קנתה ארצות הברית עדיפות עולמית (מכוניות, רדיו, טלפון ועוד).
המלחמה העלתה את ארצות הברית על מסלול למובילות עולמית ולהפיכתה למעצמת-על. צבא ארצות הברית, שהיה כוח סדיר זעיר לפני המלחמה, אשר הוצב ותפקד בעיקר כמשמר גבול מול מקסיקו, הפך לגוף גדול, מאורגן ומיומן שהצמיח תוך כדי המלחמה מפקדים שהיוו את שדרת הפיקוד למלחמת העולם השנייה כדאגלס מקארתור, ג'ורג' מרשל וג'ורג' פטון.
ארצות הברית, שלא הייתה מעצמה מרכזית לפני המלחמה, הפכה יחד עם בריטניה וצרפת לאחת המעצמות המרכזיות בקביעת תנאי הכניעה של גרמניה. אולם, האכזבה מחוזה ורסאי, שלא התנהל ברוח האידיאליזם של "ארבע עשרה הנקודות" אלא ברוח האירופאית הנושנה של מאזן הכוחות, הביאה את וילסון להסדר שלום נפרד עם גרמניה ובעלות בריתה במסגרת ועידת השלום בפריז.
החיילים ששבו משדות הקטל של אירופה ציפו לשלום, לאחווה ולקיום האידיאלים של וילסון. משנתבדו, פשטה בדור אווירה של דקדנס, ניהיליזם, נהנתנות ושטחיות שהתבטאו בתוצאות חברתיות כ"שנות העשרים הסוערות" ו"הדור האבוד".
חיילים-יוצרים אמריקאים שחזרו מן המלחמה תיארו כמו בני-דורם האירופים את מוראותיה. בין היוצרים החשובים ניתן למנות את ארנסט המינגוויי ("הקץ לנשק") ואת דלטון טרמבו ("ג'וני שב משדה הקרב").
יהודי ארצות הברית ומלחמת העולם הראשונה
יהודים רבים יחסית היו חברים ב"גרעין הקשה" של המתנגדים הסוציאליסטים לכניסה למלחמה, בעיקר בניו יורק (גולדמן וברקמן עצמם היו יהודים). עם זאת, בקרב המגויסים גויסו לצבא גם יהודים בגיל הגיוס. עבורם, כמו עבור כל קבוצה אתנית בצבא, פעלה אגודה מיוחדת שסייעה להם באופן מיוחד.ויליאם סוואלסון ובנג'מין קאופמן היו בין היהודים הבודדים שזכו במדליית הכבוד על גבורתו במהלך הקרבות.
מתנדבים מקרב יהדות ארצות הברית התארגנו במסגרת הגדודים העבריים בגדוד ה-39 של קלעי המלך שכונה גם "הגדוד האמריקאי". שורשים להקמתו נעוצים ביוזמה של פנחס רוטנברג מ-1915 להקים יחידת צבא של יהודי ארצות הברית וקנדה שיילחמו לצד בריטניה לכיבוש ארץ ישראל, אך באותה עת לא הסכימו יהודי ארצות הברית ליוזמה. כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם חל שינוי בעמדתם.
בקר ולינגטון
בקר ולינגטון או ביף ולינגטון (באנגלית: Beef Wellington) הוא מאכל בשר בקר פופולרי במטבח האנגלי. המאכל כולל אומצת בקר, שאותה חובקות שכבות של פאטה (לרוב פאטה כבד אווז) ודוקסל פטריות, העטופות בבצק עלים ונאפות בתנור. בחלק מגרסאות מאכל זה הבשר נעטף בחביתית.
מקור שם המאכל
מקור שמו של המאכל אינו ברור. על פי אחת הסברות, המאכל נקרא על שם ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, אשר הביס את נפוליאון בונפרטה בקרב ווטרלו. לפי סברה אחרת, מקור השם של המנה הוא בניסיון לתת שם אנגלי פטריוטי למאכל הצרפתי filet de bœuf en croûte, בתקופת מלחמות נפוליאון. לפי סברה שלישית המנה נקראת בשם זה על שום דמיונה למגפיים המכונים באנגליה "נעלי ולינגטון".
הרי ריפאאוס
הרי ריפאאוס (בלטינית: Montes Riphaeus) הם רכס הרים המצויים על פני הירח, בקצה הצפון מערבי של הים הידוע, ובקצה הדרום מזרחי של אוקיינוס הסערות.
רכס ההרים מתפרס מכיוון צפון - צפון מזרח לכיוון דרום - דרום מערב.
הרכס ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות: 7.7° דרום, 28.1° מערב.
רוחבו המרבי של הרכס 189 ק"מ, אולם לאורף מרבית הרכס רוחבו הוא בין 30 ל-50 ק"מ.
הרכס נקרא על שם ההרים הריפאנים (הרי ריפאן) המוזכרים בידי גאוגרפים רבים מהעת העתיקה, ואשר מיקומם אינו ידוע.
עטלף המשי
עטלף המשי או עטלף פירות אנגולי (שם מדעי: Lissonycteris angolensis) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות שחי ביבשת אפריקה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1898 על ידי הזואולוג הפורטוגזי ז׳וזה ויסנטה ברבוסה דו בוקאז׳ כמין בסוג עטלף רוסטי, ובשנת 1912 הוקצה עבורו סוג נפרד. משמעות שמו המדעי היא "עטלף רך אנגולאני" ומתייחס לפרווה המשי הרכה שלו ולמקום שבו נאספה הדגימה הראשונה. עטלף המשי קשור באופן הדוק לסוג עטלף הצווארון ויש אף המכלילים אותו כמין בסוג זה.
תיאור ותת-מינים
לעטלף המשי ראש צר ושועלי, חרטום מחודד וארוך וגוף קטן. העיניים גדולות וחומות, האוזניים ארוכות ומחודדות בקצוות והנחיריים גדולים. השפתיים והלחיים יכולות להתרחב במהלך האכילה. הזנב וכנף הזנב קצרים יחסית. יש לו בחך שלושה רכסים גדולים וארבעה רכסים דקים יותר. אורך הראש והגוף של עטלף המשי 90–140 מ״מ, אורך הזרוע 68–90 מ״מ ואורך הזנב עד 6–21 מ״מ; משקלו 60–87 גרם ומוטת כנפיו 20 ס״מ. הזכר והנקבה דומים פחות או יותר.
הפרווה של עטלף המשי ארוכה וצפופה ובעלת מרקם משי רך. היא משתרעת גם על הזרועות, הקרסוליים וכנף הזנב. צבעה הכללי חום אוכרה, זהוב, אדמדם או כתמתם, וסביב החזה יש כתם ערמוני או אדמדם כהה. הראש בצבע כהה יותר משאר הגוף והגחון חיוור. סביב הצוואר יש צווארון של שיער ארוך, אך הוא קטן משל מקרוביו ואינו בולט בצבעוניותו. הכנפיים, האוזניים והרגליים שחורות או חומות כהות. החרטום, הזרועות, השוקיים ופנים האוזניים דלילים בשיער ובעלי גוון בורדו או ורדרד.
לעטלף המשי 5 תת-מינים:
תפוצה וביולוגיה
עטלף המשי מצוי בעיקר באפריקה שמדרום לסהרה; טווח התפוצה שלו כולל את אנגולה, אתיופיה, קניה, טנזניה, אוגנדה, דרום סודאן, קונגו הדמוקרטית, קונגו, גבון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, גינאה המשוונית, קמרון, ניגריה, טוגו, בנין, חוף השנהב, ליבריה, גינאה ביסאו, גינאה, גאנה, סיירה לאון, סנגל, צ'אד, זמביה, זימבבואה, מלאווי, מוזמביק ובעיקר ביערות קונגו.
בית הגידול של העטלף המשי מגוון למדי, וכולל סוואנה יבשה או טרופית, סוואנת שיחים-דוקרנית, יער גשם טרופי, יער עננים, יער מנגרובים, יער סובטרופי יבש ונשיר, יער טחב וכרי דשא תת-אלפיניים. הוא מצוי הן בשפלות והן ברכסים הרריים עד רום 4,000 מטר מעל פני הים.
עטלף המשי פעיל בשעות הלילה וישן בשעות היום במערות, נקיקים, חללי עצים, עלווה צפופה ומכרות נטושים. הוא לן בקבוצות קטנות של 2–25 פרטים וחולק לעיתים את מרחב המחיה שלו עם עטלף פירות מצוי או מיני פרספוניים. מכיוון שהמין אינו מסוגל לבצע איכון-הד הוא נוטה להישאר בסמוך לפתח המערה או המכרה כדי להקל את הניווט המתבסס על ראיה. עטלף המשי מסוגל לטוס בצורה איטית במהלך חיפוש אחר מזון, ויש לו יכולת תמרון מצוינת בין הצמחייה הצפופה. התזונה של העטלף המשי מורכבת בעיקר מתאנים, גויאבות, פירות של סולנום, אנתוכליסטה, אירוקו ואדניה, והוא אינו אוכל פרחים. הרבייה מתרחשת בכל השנה, והנקבה עשויה להמליט מספר פעמים בשנה גור יחיד. תוחלת החיים שלו עד 22 שנים.
הים הידוע
גאולוגיה
האגן בו מצוי הים הידוע נוצר בעידן האמבריאני התחתון. הבזלת כיסתה את הים בעידן אימבריאני העליון.
מחקר
מספר גשושיות וחלליות נחתו בים הידוע ובהן לונה 5, ריינג'ר 7, סורבייר 3 ואפולו 12.
אפולו 14 נחתה בסמוך לים הידוע.
חוק דולבר
על פי המחקר כל הצרצרים מהמין הטקסונומי שדולבר בדק, מצרצרים בקצב המתואר בנוסחה, אך דולבר לא ציין את שם המין שהוא בדק. מקובל לחשוב שהוא בדק את המין Oecanthus fultoni. יש מעט שוני בין מיני הצרצרים בקצב צרצורם. אולם הנוסחה של דולבר מתארת בקירוב טוב את כלל המינים, כולל את צרצר השדה המצוי.
New Outlook
New Outlook היה מגזין פוליטי ישראלי באנגלית אשר יצא לאור משנת 1957 עד 1993. מטרת העיתון המוצהרת הייתה "להבהרת הבעיות הקשורות בשלום ובשיתוף פעולה בין עמי המזרח".
היסטוריה
בשנת 1968, החל להוציא מהדורה בערבית תחת השם "נדרה גדידה" (תרגום שמו לערבית). העיתון פרסם מאמרים של כותבים יהודים וערבים על הסכסוך היהודי-ערבי. הירחון הופץ ב-48 ארצות ברחבי העולם, בכללן גם מדינות ברית המועצות ומדינות ערב.
גיליונו האחרון של כתב העת יצא באפריל 1993.
כנסים וימי עיון
המגזין יזם ימי עיון וסימפוזיונים בהשתתפותם של הוגי דעות שונים מהארץ והעולם. בין השאר:
כותבים בולטים
בין הכותבים במגזין היו: חיים שור, שמואל בארי, רוברט ויסטריך, אמנון קפליוק, יהודה בורלא, עבד אל-עזיז א-זועבי, לטיף דורי, ויקטור ציגלמן, דן דרין דוד שחם ודב בר-ניר.
Renaissance World Tour
Renaissance World Tour הוא סיבוב ההופעות התשיעי של הזמרת והיוצרת האמריקאית ביונסה. הוא הוכרז ב-1 בפברואר 2023, כתמיכה באלבום האולפן השביעי שלה, Renaissance. הוא מתוכנן להתחיל ב-10 במאי 2023, בפרנדס ארנה בסטוקהולם. זה יהיה סיבוב ההופעות השני של הזמרת באצטדיונים, לאחר סיבוב ההופעות The Formation World Tour ב-2016.
רקע
שיווק סיבוב ההופעות החל ב-23 באוקטובר 2022, כשביונסה מכרה כרטיס להופעה לא מוגדרת. הכרטיסים נמכרו תמורת 50,000 דולר במכירה פומבית בנשף צדקה כדי לתמוך בתיאטרון WACO. הוא כלל שני כרטיסים להופעה, כרטיסי טיסה במחלקה ראשונה, שהייה של שלושה לילות במלון וסיבוב אישי מאחורי הקלעים על ידי אמה של ביונסה.
ב-1 בפברואר 2023, ביונסה הכריזה על סיבוב ההופעות דרך חשבון האינסטגרם שלה.
כרטיסים
לצד ההכרזה על סיבוב ההופעות, הוכרז גם שמכירה פומבית ללג הצפון אמריקאי לא תתקיים בתחילה, כשכל מכירת הכרטיסים הראשונית ללג משתמשת במערכת Verified Fan של Ticketmaster. בנוסף, כל הערים בלג הצפון אמריקאי של הסיור יחולקו לשלוש קבוצות כירטוס שונות שלכולן יהיו תקופות כירטוס וזמני מכירות שונים.
ג'יי פיטרס מ-The Verge ציין כי הריווח בתקופות הביקוש נראתה כניסיון של Ticketmaster למנוע תקרית זהה למחדל שהתרחש במהלך קניית הכרטיסים לסיבוב ההופעות של טיילור סוויפט, The Eras Tour, שהתרחש פחות משלושה חודשים קודם לכן, בו אתר Ticketmaster הושבת במהלך מכירת ה-Verified Fan. פיטרס תהה עד כמה האסטרטגיה תהיה יעילה מכיוון שאנשים יכולים להירשם לכל אחת מקבוצות הרישום במקום רק לאחת. בעקבות ניהול לא נכון של מכירת הכרטיסים למופע של סוויפט, שהובילה לשימוע בסנאט האמריקאי, צייצה ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית מחשבון הטוויטר הרשמי שלה, "אנחנו צופים, @Ticketmaster", בהתייחס לסיבוב ההופעות של ביונסה.
לאור זאת, Ticketmaster יישמה מדיניות חדשה כדי לנסות ולהילחם בקשיים עבור צופי המופעים וכדי "ליצור חווית קניית כרטיסים פחות צפופה למעריצים". הרישום אינו מבטיח כרטיס. במקום זאת, "תהליך בסגנון הגרלה" משפיע על מי מוצב ברשימת ההמתנה ולמי ניתן קוד גישה ייחודי לאחר ההרשמה כמעריץ מאומת. כרטיסים שנרכשו בשווקים באירופה גם לא ניתנים למכירה חוזרת ב-Ticketmaster עבור יותר מהמחיר המקורי שלהם.
תחזיות
מגזין רולינג סטון תיאר את סיבוב ההופעות כ"אחד המופעים המבוקשים ביותר בתקופה האחרונה". בילבורד העריך שהוא יכניס כ-300 מיליון דולר ללא הופעות נוספות, ויהפוך לסיבוב ההופעות המרוויח ביותר של ביונסה. לפי Ticketmaster, הביקוש לכרטיסים עלה על מספר הכרטיסים הזמינים ביותר מ-800% בטורונטו, שיקגו, איסט רתרפורד, סאמרפילד, אטלנטה, אינגלווד ויוסטון, שלכולם נוספו מופעים נוספים בעקבות זאת. לייב ניישן מסרו כי למרות המופעים החדשים שנוספו, רוב המעריצים לא יוכלו לרכוש כרטיסים: "הביקוש עולה באופן דרסטי על ההיצע".
מכירות מוקדמות
המכירה המוקדמת הראשונה שהחלה בבריטניה ב-2 בפברואר, והייתה בלעדית ללקוחות O2, נתקלה בביקוש "חריג" וגרמה לאתר O2 Priority לקרוס. למעלה מ-200,000 אנשים ניסו לרכוש כרטיסים לאחד מהמופעים בלונדון, מתוכם פחות מ-7,000 היו זמינים. לאחר שהמעריצים הביעו את זעמם וגרמו ל-"O2 Priority" להיות נושא חם בטוויטר, O2 פרסמו התנצלות שהכירה ב"ביקוש העצום" והרגיעו את המעריצים שהם פועלים כדי לפתור את הבעיה.
מכירה מוקדמת שהחלה ב-3 בפברואר, שאורגנה על ידי לייב ניישן, נתקלה בלמעלה מ-3 מיליון אנשים שניסו להשיג כרטיסים למופעים בבריטניה, צרפת, שוודיה ופולין, מה שגרם לקריסה של Ticketmaster. בדקות הראשונות של המכירה המוקדמת השנייה בבריטניה, למעלה מ-400,000 אנשים הצטרפו לתור לאחד מהמופעים בלונדון, שהתרחב לאחר מכן ליותר מ-800,000 איש. יותר מ-600,000 אנשים היו בתור לכרטיסים להופעה באדינבורו. מחירי חדרי המלון זינקו באדינבורו למועד המופע, כשמחיר חדר מלון אחד עלה ביותר מ-360%. בצרפת, יותר מ-260,000 אנשים ניסו לרכוש כרטיסים להופעה בפריז.
מכירה כללית
מיליוני אנשים ניסו להשיג כרטיסים בבריטניה, מה שגרם לאתר Ticketmaster לקרוס עקב הביקוש. לאחר שיותר מ-370,000 איש עמדו בתור לכל אחד משני המופעים בלונדון, נוסף מופע שלישי. במופע השלישי בלונדון צפו חצי מיליון אנשים בתור לכרטיסים, מה שהוביל להוספת מופע רביעי. במופע הרביעי הצטרפו עוד חצי מיליון איש לתור, מה שהוביל להוספת מופע חמישי. יותר מ-90% מהמלונות בסביבת אצטדיון טוטנהאם הוטספר נתפסו בתאריכי ההופעות של ביונסה, ומחיר חדרי המלון בסנדרלנד זינקו בכמעט 600% עבור ליל המופע של ביונסה.
הכרטיסים להופעות של ביונסה בפריז ובמרסיי אזלו תוך דקות, עם מאות אלפי מעריצים שניסו לקנות כרטיסים ואתר סטאד דה פראנס קרס. מרטין ד'ארגנליאו מאצטדיון סטאד ולודרום אמר שהם לא ראו ביקוש שכזה במשך עשור. מופעים נוספים נוספו באמסטרדם, סטוקהולם, ובוורשה עקב ביקוש רב למופעים הראשונים שהוכרזו בערים אלה.
צדקה
כמו בסיבובי הופעות קודמים, ביונסה תתמוך בקהילות מוחלשות בערים בהן היא מופיעה, עם קרן BeyGOOD של הזמרת.
כרטיסים לסיבוב הוופעות יחולקו ליוזמות קהילתיות מקומיות בערים ברחבי ארצות הברית.
רשימת שירים
רשימת השירים היא כפי שבוצע במופע של ה-10 במאי, בשוודיה.
פאבל קוקה
פאבל קוקה (בצ'כית: Pavel Kuka; נולד ב-19 ביולי 1968 בפראג שבצ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעיקר בסלביה פראג ובקייזרסלאוטרן, כמו גם בנבחרות צ'כוסלובקיה ולאחר מכן צ'כיה בעמדת החלוץ. עם נבחרת צ'כיה הגיע קוקה למקום השני ביורו 1996 ונכלל בנבחרת מצטייני הטורניר.
קריירת מועדונים
קוקה גדל בסלביה פראג והעביר בה את תקופת נעוריו. בשנת 1987, כאשר היה בן 19, חתם ברודה וזדה חב מליגת העל הצ'כוסלובקית, שם שיחק שנתיים. בשנת 1989 חזר לסלביה פראג, והעביר שם שלוש וחצי עונות, בהן הופיע 125 פעמים והבקיע 63 שערי ליגה. את עונת 1993/94, שהייתה העונה הראשונה בה פעלה ליגת העל הצ'כית לאחר פירוק צ'כוסלובקיה, התחיל קוקה בסלביה פראג, ובמהלך פגרת החורף של עונה זו עבר לקייזרסלאוטרן מהבונדסליגה. קוקה הבקיע שמונה שערים בעשרה משחקים במה שנשאר עד לתום העונה, וסייע לקבוצה לסיים במקום השני בבונדסליגה אחרי האלופה באיירן מינכן. לאורך רוב תקופתו בקייזרסלאוטרן שיתף קוקה פעולה בהתקפת הקבוצה בעיקר עם אולף מארשל, מרטין ואגנר ויורגן רישה. בעונת 1994/95 קוקה הבקיע 16 שערי ליגה וסייע לקייזרסלאוטרן לסיים רביעית. בעונת 1995/96 זכה קוקה עם קייזרסלאוטרן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על קרלסרוהה. עם זאת, באותה עונה קייזרסלאוטרן נשרה בפעם הראשונה בתולדותיה אל הבונדסליגה השנייה, כאשר קוקה הבקיע עשרה שערי ליגה באותה עונה. בעונת 1996/97 קייזרסלאוטרן שבה תוך עונה אחת לבונדסליגה, כאשר היא מסיימת במקום הראשון, וקוקה מבקיע עשרה 14 שערי ליגה. בעונת 1997/98 זכתה קייזרסלאוטרן באליפות מפתיעה כבר באותה עונה ששבה לבונדסליגה. קוקה הבקיע בעונה זו חמישה שערים, ובעיקר סייע התקפית למארשל ולרישה.
לאחר עונת האליפות של קייזרסלאוטרן, עזב קוקה את הקבוצה לאחר שהבקיע 53 שערים ב-121 משחקי ליגה, ועבר לנירנברג. קוקה הבקיע בעונתו היחידה בנירנברג עשרה שערי ליגה, אך הקבוצה נשרה אל הבונדסליגה השנייה, וקוקה עבר לשטוטגרט, שם הבקיע שער אחד בלבד ב-20 הופעות, ועזב בתום עונת 1999/00 בחזרה למועדון נעוריו, סלביה פראג. קוקה שיחק בסלביה פראג חמש עונות, בהן הבקיע 33 שערי ליגה ב-110 הופעות. קוקה זכה עם סלביה פראג בגביע הצ'כי לאחר ניצחון 2-1 בגמר בעונת 2001/02 על היריבה המושבעת ספרטה פראג. בשנת 2005 שיחק קוקה מספר משחקים במועדון ס.ק. מארילה ווטיצה, ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
קוקה החל לשחק בשנת 1991 בנבחרת צ'כוסלובקיה, בה הופיע 24 פעמים והבקיע שבעה שערים. עם פירוק צ'כוסלובקיה עבר קוקה לשחק בנבחרת צ'כיה, והשתתף עמה ביורו 1996. קוקה היה אחד השחקנים הבולטים בהישג של הנבחרת הצ'כית, שהגיעה לגמר הטורניר, בו הפסידה 2-1 לנבחרת גרמניה משער זהב בהארכה של אוליבר בירהוף. קוקה שותף בטורניר זה כמעט בכל המשחקים, הבקיע שער אחד בתיקו 3-3 מול נבחרת רוסיה בשלב הבתים, ונכלל בנבחרת מצטייני הטורניר, בצוותא עם חבריו לנבחרת רדוסלאב לאטאל וקארל פובורסקי. קוקה השתתף גם בגביע הקונפדרציות 1997, בו סיימה צ'כיה במקום השלישי, וביורו 2000 בו הודחה הנבחרת הצ'כית בשלב הבתים. בשנת 2001 פרש קוקה מהנבחרת, לאחר שהבקיע 22 שערים ב-63 הופעות במדי צ'כיה.
תארים
עם קייזרסלאוטרן:
עם סלביה פראג:
עטלף הצווארון
עטלף הצווארון (שם מדעי: Myonycteris) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 4 מינים שחיים ביבשת אפריקה. הסוג הוקם בשנת 1899 על ידי הזואולוג הגרמני פאול מטשי, והוא קרוי על שם הצווארון הבולט שלו. משמעות השם המדעי של הסוג היא ״עטלף דמוי עכבר״. יש המכלילים בסוג גם את הטקסון המונוטיפי עטלף המשי.
תיאור
לעטלף הצווארון גוף קטן, ראש עדין וחרוטי דמוי שועל, וחרטום צר ומחודד. האוזניים קצרות ועגולות, העיניים גדולות והאף קטן עם נחיריים בולטים במקצת. הלשון ארוכה ומצוידת בקצה בגבשושיות לשאיבת מיץ פירות. מרבית השיניים גדולות וחדות. סימן ההיכר של הסוג שהעניק לו את שמו, הוא צווארון השיער הארוך והשומני שסובב את צוואר הזכרים ומשתרע לעיתים עד לחזה. אצל הנקבות הצווארון נעדר.
אורך הראש והגוף של עטלף הצווארון 86–130 מ״מ, אורך הזרוע 55–75 מ״מ ואורך הזנב עד 14 מ״מ; משקלם 27–60 גרם. הזנב הקצר עשוי להיעדר וקרום התעופה האחורי מסתכם ברצועות דקות שנמתחות לאורך פנים הרגליים. מלבד הנוכחות של צווארון השיער, הזכר כבד במקצת מן הנקבה.
תפוצה וביולוגיה
עטלפי הצווארון מצויים באפריקה שמדרום לסהרה; טווח התפוצה של הסוג כולל את קניה, טנזניה, אוגנדה, קונגו הדמוקרטית, קונגו, גבון, צפון אנגולה, גינאה המשוונית, הרפובליקה המרכז אפריקאית, קמרון, ניגריה, טוגו, בנין, חוף השנהב, ליבריה, גינאה ביסאו, גינאה, גאנה, סיירה לאון וסאו טומה ופרינסיפה. בית הגידול של הסוג משתנה בין המינים, כאשר אחד חי ביער סובטרופי יבש ובסוואנות מיוערות, אחד ביערות גשם טרופיים וסוואנות טרופיות, ואחד ביערות עננים גבוהים.
המינים בסוג חיים בבדידות או בקבוצות קטנות ופעילים בשעות הלילה בחופה הגבוהה של היער. את שעות היום החמות הם מבלים בשינה בעלווה הצפופה של עצים ושיחים גבוהים. התזונה שלהם מורכבת מפירות ופרחים, והם ניזונים מסולונום, בננות, גויאבות ומנגו, כמו גם פרחים של מתחלית פעמונית, סייבה ועץ השעועית. בעונה הגשומה, הזכרים נודדים לעבר הסוואנות הטרופיות שבהן יש מזון מגוון יותר.
הרבייה מתרחשת כמעט בכל השנה ותלויה בעיקר באקלים. הנקבה עשויה להמליט פעמיים בשנה, ובכל פעם גור יחיד. הגור נגמל בגיל 7 חודשים ועשוי לבלות עם אימו 4 חודשים נוספים. עטלפי הצווארון משמשים ככל הנראה כחיית מאגר עבור נגיף האבולה.
מינים
בסוג זה 4 מינים:
מצודת ברסט (סרט)
"מצודת ברסט" (בבלארוסית: Брэсцкая крэпасць; ברוסית: Брестская крепость) הוא שמו של סרט עלילתי בלארוסי-רוסי משנת 2010 המגולל את קורות ההגנה של מבצר ברסט במהלך מלחמת העולם השנייה ביוני-יולי 1941. הסרט שווק בתור הפרויקט הקולנועי הראשון של איחוד רוסיה ובלארוס.
ב-22 ביוני 1941 כוחות צבא גרמניה חצו את הגבול אל ברית-המועצות. מבצר ברסט היה הראשון לספוג את הפלישה. לאחר ההפצצות מהאוויר מתחילים גלי ההסתערות של כוחות הרגלים והשריון הגרמנים. המגנים המועטים (יחידות הצבא האדום, יחידות משמר הגבול והנקוו"ד) על נשקם הדל מצליחים להדוף בקרבות פנים מול פנים את הפולש הנאצי, אך לא לאורך זמן. הסרט מספר את סיפורם ואת קרבות המגנים.
תסריט הסרט נכתב על בסיס עובדות היסטוריות והדמויות הראשיות מבוססות על אישים אמיתיים. הסרט מתמקד בסיפור הפלישה מנקודת מבטם של מפקד גדוד חיל-הרגלים ה-44, מייג'ור פיוטר גברילוב, קומיסר הצבא מגדוד חיל-רגלים ה-84, יפים פומין, וראש יחידת משמר הגבול התשיעית, לוטננט אנדריי קיז'וואטוב.
הסרט הוקרן בשתי גרסאות: סרט קולנוע, אשר שוחרר ב-2010, וגרסת הבמאי, ששודרה כמיני סדרה בת 4 פרקים בשם "המבצר", אשר שודר בטלוויזיה ב-2011.
רקע
מבצר ברסט ליטובסק היא מצודת ענק, שנבנתה בשנות הארבעים של המאה ה-19 בפאתי העיר ברסט-ליטובסק, במעין אי שיוצרים יובלי הנהר מוּחאבייץ לפני שהוא נשפך אל נהר בוג (המערבי). המבצר היווה מערכת מסועפת של מבנים, שבהם התגוררו אלפי חיילים ובני משפחותיהם. הייתה זו מעין עיר עצמאית שהשתרעה על פני כארבעה קמ"ר ולה ארבעה שערי כניסה.
ערב הפלישה הגרמנית התגוררו במבצר בין 8,000-7,000 איש וכשלוש מאות משפחות של אנשי צבא.
בצד הגרמני ההתקפה הוטלה על דיוויזיית חי"ר ה-45 (כשבע עשר אלף איש) שקיבלה סיוע מהעוצבות הסמוכות. על פי התוכנית כיבוש המבצר היה אמור להסתיים בשעה 12 של היום הראשון למלחמה.
ב-22 ביוני בשעה 03:15 הארטילריה הגרמנית פתחה בהפגזה מסיבית על המבצר. כתוצאה מכך הושמדו מחסנים, תשתית מים, קשר ונגרמו אבדות קשות לחיל המצב. בשעת 03:45 החלה ההסתערות. גורם ההפתעה הביא לכך שהכוחות לא הצליחו לארגן מגננה כללית אלא בכמה מוקדים שונים. למרות זאת, חיל המצב החזיק מעמד עד ה-30 ביוני ומגינים בודדים גם מעבר לזה (עד תחילת אוגוסט על פי עדויות שונות).
תקציר עלילת הסרט
הסרט נפתח ביום שבת, 21 ביוני 1941. סשה אקימוב, הוא מוזיקאי בן 15 ויחד עם אחיו הבכור אנדריי (שהוריהם מתו במלחמת האזרחים בספרד) משרת בגדוד חיל הרגלים ה-333 של הצבא האדום במבצר ברסט ליטובסק. לא הרחק משם, הקומיסר יפים פומין מגלה שהוא לא יכול להביא את משפחתו למבצר בעקבות מחסור בכרטיסי נסיעה ברכבת. קצין אחר, גברילוב, ממשיך להביע את דאגותיו באשר למוכנות המבצר בפני מתקפות, חרף אזהרות חברו, קצין המחלקה המיוחדת בנקוו"ד, לויטננט ויינשטיין, לאפשרות למתקפה שכזו מצד גרמניה הנאצית. באותו הערב, במועדון של הגדוד מוקרן הסרט החבר'ה העליזים, כשלפתע החשמל במבצר מפסיק לעבוד בשל חבלה של הכוחות הגרמנים הפולשים.
בבוקר המחרת, בשעה 03:58, כוחות ורמאכט פולשים לברית המועצות. המבצר סופג הרעשה ארטילרית כבדה מצד הגרמנים ומצד מפציצי השטוּקה, שגורמים להרג חיילים ואזרחים סובייטים רבים. בשעה 06:30, חיל הרגלים הנאצי תוקף את המבצר, תוך השתלטות על בית חולים שדה שבו הם הורגים את הצוות והמטופלים. פומין נוטל את הפיקוד על הגנת המבצר סביב לשער חולם, בעוד גברילוב יוצא עם היחידה שבפיקודו לצד המזרחי של המבצר. כאשר יחידות משמר גבול בפיקוד לויטננט קיז'וואטוב חודרים למבצר בעוד ויינשטיין מנסה באמצעות יחידת 132 של הנקוו"ד לעצור את הקומנדו הנאצי. כאשר הנאצים מטילים מצור על המבצר, סשה מוצא את עצמו תקוע בתוככי המבצר. במהלך הלחימה בצד המזרחי, הלויטננט הצעיר אנדריי אקימוב (אחיו של סשה) נהרג בעודו משמיד שני פאנצרים סימן 3 בעזרת תותח נ"ט 45 מ"מ, תוך סיוע ליחידתו של גברילוב.
לקראת שעות הערב של ה-22 ביוני, המגינים הסובייטים התפצלו לשתי קבוצות: האחת בפיקודו של פומין התמקמה בשער חולם, השנייה בפיקודו של גברילוב, הגנה על הצד המזרחי. כאשר קיז'וואטוב הגן על עמדת המשמר התשיעית, יחד עם קבוצת אזרחים ולצד וויינשטיין וגדוד 132 של הנקוו"ד. ביום המחרת, הלחימה נמשכה וסשה הצליח להגיע אל שער חולם. מפציץ סובייטי מדגם I-16 של גדוד התעופה הלוחם ה-123 הופל מעל המצודה והטייס מחולץ על ידי אנשיו של פומין. הוא מגלה שהצבא האדום נסוג אל מינסק ופומין מבין שאנשיו הושארו במצודה למות וכי אין לצפות לתגבורת, ומתחיל לרקום תוכנית.
ב-24 ביוני סשה עוזב את השער כדי להודיע לשאר הגדודים באשר לתוכנית הפריצה של פומין. סשה מוצא את גדוד 132 נסוג ומגלה שויינשטיין מת. הוא מצליח להעביר את ההודעה לקיז'וואטוב וגברילוב. באותו הלילה, ניסיון הפריצה יוצא לדרך בידי שלוש הפלוגות הנותרות, אך הכוח הגרמני מתברר כחזק מדי והם סופגים אבדות כבדות. בבוקר המחרת, קיז'וואטוב מורה לאזרחים הנותרים (כולל אשתו בתו וסשה) להתפנות מהמצודה במהלך הפסקת האש, זאת לאחר שהוא מבין שאינו יכול להגן עליהם כראוי.