cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון פיקרינג (שופט)
הדחה
ב-1800, התחיל ג'ון פיקרינג להראות סימנים של חולשה מנטלית. חולשה זו הפכה למכשול משמעותי מספיק ב-25 באפריל 1801 כשעמיתיו לשיפוט שלחו מכתב לבית המשפט הראשון לערעורים בבקשה למחליף זמני. לתפקיד המחליף מונה ג'רמייה סמית', שופט בית המשפט לערעורים, ובהתאם לסעיף 25 של חוק המשפטים הוא לקח עליו את התיקים של ג'ון פיקרינג.
עם העברת חוק המשפטים של 1802 בוטלה סמכות בית המשפט הראשון לערעורים. ב-3 בפברואר 1803, הנשיא תומאס ג'פרסון העביר לבית הנבחרים האמריקאי ראיות נגד ג'ון פיקרינג, בהן הואשם בפסיקות לא חוקיות ובמוסר רע עקב שיכרון חושים בזמן שהוא על כס השיפוט. ב-2 במרץ 1803 הצביע בית הנבחרים בעד הדחת פיקרינג בגין שכרות ופסיקות לא חוקיות. הדבר עורר מחלוקת פוליטית, כשהפדרליסטים האשימו את ההמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בפגיעה בחוקה בניסיונם להדיח שופט מתפקידו למרות שלא ביצע "פשעים חמורים או עבירות" שהם עילה להדחה על פי החוקה.
אולטראבוק
אולטראבוק (מאנגלית: Ultrabook) הוא תקן של חברת אינטל למחשב נייד בעל ביצועים גבוהים וממדים פיזיים קטנים: עובי דק, צלע קדמית דקה ביחס לאחורית, חיי סוללה ארוכים ומשקל מועט ביחס למחשבים ניידים אחרים. המפרט המינימלי ההכרחי של האולטראבוק הוגדר במקור ובצורה רשמית על ידי אינטל, והשם "אולטראבוק" הוא סימן מסחרי בבעלותה. אף על פי כן, השם "אולטראבוק" הפך לשם גנרי למחשבים ניידים מסוג זה. האולטראבוק מתיימר להוות מתחרה למחשבי המקבוק אייר של אפל שיצאו קודם להכרזה על הקטגוריה.
יחד עם פרסום המפרט, אינטל נתנה ליצרני המחשבים הניידים מספר עיצובים מושכי עין לאולטראבוקים כדי לעודד אותם לתכנון וייצור המחשבים הנכנסים לקטגוריה.
המפרט הבסיסי על פי אינטל
עם יציאתם של הדגמים החדשים של מעבדי אינטל למחשבים ניידים: Sandy Bridge, Ivy Bridge ו-Haswell, צפויים שלושה מופעים של מפרט האולטראבוק שאינטל קבעה.
דור 3.2 (2015)
מעבדי Skylake סדרת U בעלי 15W TDP וליבה גרפית מתקדמת מדגמי HD520 HD530 ו IRIS 540
סבסטיאן גריסבק
סבסטיאן גריסבק (בגרמנית: Sebastian Griesbeck; נולד ב-3 באוקטובר 1990) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר האחורי באיינטרכט בראונשווייג.
קריירה
ביולי 2013 עבר לפ.צ. היידנהיים מהליגה הגרמנית השלישית, ובתום העונה העפיל עימה לבונדסליגה השנייה.
ב-15 ביולי 2020, אחרי 240 משחקים במדי פ.צ. היידנהיים, עבר גריסבק לאוניון ברלין, והיה חלק מעונה מוצלחת של הקבוצה, שסיימה במקום השביעי בטבלה.
בסוף אוגוסט 2021 עבר לגרויטר פירט, העולה הטרייה לבונדסליגה.
אר דקו של שנות ה-20 וה-30
אר דקו של שנות ה-20 וה-30 (באנגלית: "Art Deco of the 20s and 30s") הוא ספר תולדות האמנות מאת ההיסטוריון האנגלי בוויס הילייר. הוא פורסם במקור בשנת 1968 על ידי סטודיו ויסטה. המחבר דן כיצד סגנונות הקוביזם, האקספרסיוניזם, אמנות מצרים העתיקה, אמנות המאיה וכן הלאה השפיעו על האר דקו, וכיצד האר דקו עצמו שינה את סגנון הדיסציפלינות השונות כמו אדריכלות מודרנית, תכשיטים, קרמיקה, כלי שולחן, עבודות מתכת, זכוכית, טקסטיל ועוד רבים אחרים.
השפעות
לפי ההיסטוריון תומאס מלינס, פרסום ספר זה ב-1968 הוא שהביא לתרבות הפופולרית את המונח אר דקו.אחרת, ייתכן שהז'אנר היה נכלל בתוך האמנות המודרנית.
עורק הלבלב והתריסריון העליון הקדמי
עוֹרֵק הַלַּבְלַב וְהַתְּרֵיסַרְיוֹן הָעֶלְיוֹן הַקִּדְמִי (TA: arteria pancreaticoduodenalis superior anterior) הוא עורק בבטן המתפצל מעורק הקיבה והתריסריון ומספק דם ללבלב ולתריסריון.
ראשיתו של עורק הלבלב והתריסריון העליון הקדמי בפיצולו של עורק הקיבה והתריסריון לעורק הקיבה והפדר הימני ולעורק זה מאחורי חלקו הראשון של התריסריון. מנקודת הפיצול העורק נע מטה, על פני החלק הקדמי של ראש הלבלב, תיכונית למענית שבין התריסריון היורד לראש הלבלב. סמוך לגבול התחתון של ראש הלבלב הוא נכנס לתוך רקמת הבלוטה לעבר הזיז האונקלי, ושם הוא משיק לענף הקדמי של עורק הלבלב והתריסריון התחתון, אשר יוצא מעורק מתלה המעי העליון. לאורך מהלכו מסתעפים ממנו ענפי התריסריון (rami duodenales) וענפי הלבלב (rami pancreatici), המזינים איברים אלה בהתאמה.
אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור
עלילה
העלילה מתרחשת בשנת 1935, שנה לפני מאורעות "שודדי התיבה האבודה", והסרט פותח כאשר אינדיאנה ג'ונס נמצא בשאנגחאי במועדון בשם אובי ואן ומנסה לסחור בשרידי הנורהאקי תמורת יהלום מגאנגסטר בשם לאו צ'ה. כאשר העסקה מתפוצצת, ג'ונס וזמרת במועדון בשם וילהלמינה "וילי" סקוט בורחים מהמועדון בעזרתו של הילד הסיני שורט ראונד. לאחר מרדף ברחובות שאנגחאי, הם עולים על מטוס תובלה ללא ידיעה כי המטוס שייך ללאו צ'ה עצמו. כאשר הטייסים נוטשים את המטוס על מנת שיתרסק ביחד עם אינדיאנה ג'ונס וחבורתו, הם נאלצים להימלט מהמטוס בעזרת סירה מתנפחת.
לאחר מסע מפרך בהרי ההימלאיה ובנהר שוצף, השלושה מגיעים לכפר נידח בהודו. הכפריים מספרים להם על אבן הסנקרה הקדושה שנלקחה מהם על ידי כת אפלה, וכעת הם גוועים ברעב בלעדיה, ומבקשים את עזרתם בהשבת האבן, בנוסף למציאת ילדיהם החטופים מארמון פאנקוט הסמוך.
כשג'ונס וחבורתו מגיעים לארמון הם מתקבלים בסבר פנים אדיב למדי, עד אשר ג'ונס מותקף בלילה בידי מתנקש. הוא מגלה דלת סודית שמובילה אותו ואת חבריו למקדש תת-קרקעי עצום בגודלו, שבו כת רעה של שבט הט'אגי זובחת לאלה קאלי בקורבנות אדם. הט'אגי מספרים לג'ונס על חמש אבני הסנקרה הקדושות, שהתפזרו באדמה עם השנים, וכעת הם מצאו שלוש מתוכן. הם מעבידים את ילדי הכפר הסמוך בחפירות אחר שתי אבני הסנקרה הנותרות שאבדו במכרות הארמון. השליט הרשע מולה ראם מבקש להשתמש בכוחם של חמשת אבני הסנקרה כדי לשלוט בעולם.
ג'ונס וחבורתו נלכדים לאחר שהם צופים במהלכו של טקס. ג'ונס נאלץ לשתות שיקוי דמוי דם אפל, שמערפל את חושיו, וילי נלקחת לשמש קורבן, ושורטי נלקח למכרות כעבד עם שאר ילדי הכפר. אולם שורטי מצליח להימלט מהמכרות, ובשעה שווילי מורדת ללבה הרותחת, הוא מוציא את ג'ונס מהטראנס שהוא שרוי בו. ג'ונס מציל את וילי ומשחרר את ילדי הכפר המשועבדים, והשלושה בורחים מהמקדש בעזרת קרון מכרות, כאשר הט'אנגי דולקים בעקבותיהם. מולה ראם שובר את הקורות התומכות במקווה מים, דבר שמציף את המנהרות התת-קרקעיות בניסיון להטביע את ג'ונס וחבורתו. השלושה מוצאים עצמם מחוץ למקדש ובמרומו של קניון. כאשר הם מנסים לחצות גשר חבלים, הם מוקפים בידי שבט הט'אנגי משני צדדיו. ג'ונס משתמש בחרב כדי לחתוך את הגשר בצדו האחד, ובכך גורם לאנשי הט'אנגי ליפול לנהר שורץ תנינים. מולה ראם אף הוא מנסה להשיג ידו על האבנים שברשותו של ג'ונס ולהוציא את ליבו (כפי שעשה לקרבנות האדם), אך ג'ונס משתמש בכוחם של האבנים ובכך מפיל את מולה ראם אל מותו, בנוסף לשתי האבנים שהיו איתו. הם חוזרים לבסוף לכפר עם האבן שנשארה וילדי הכפר.
ביקורת
"אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור" גרף הכנסות של כ-180 מיליון דולר בצפון אמריקה, השקולים ל-370 מיליון דולר במחירי הכרטיסים של 2008. אתר הסרטים "Rotten Tomatoes" נתן לסרט ציון של 84%.
מפיק הסרט והתסריטאי, ג'ורג' לוקאס, גילה כי כתב את הסיפור האפל בהשפעת מצב רוחו באותה תקופה, עת היה טרוד בגירושים קשים. הסרט עורר תגובות נלהמות לנוכח האלימות הגרפית המצויה בו, והמסרים והתכנים האפלים שהציג, והוא אף נאסר לשידור בהודו. ביציאתו ל-DVD באירופה, הסרט צונזר וקוצצה ממנו סצנת הטקס שבה ליבו של אדם הוסר. בניסיון למצוא נוסחת פשרה, סטיבן ספילברג דחף ליצירת דרגת דירוג חדשה מתחת ל-R (למבוגרים בלבד). לשם כך, נוצרה דרגה חדשה - PG-13 (נדרש ליווי הורים, מומלץ מעל גיל 13); למרות זאת הסרט קבל דירוג PG.
שמן מנוע
שמן מנוע הוא שמן תעשייתי המשמש לסיכה של מנועי בעירה פנימית. תפקידו העיקרי של שמן המנוע הוא סיכוך בין חלקי המנוע הנעים לשם הפחתת החיכוך, אך הוא מסייע גם לניקוי המנוע, למניעת קורוזיה, לשיפור האיטום בין הבוכנה לצילינדר ולקירור המנוע. שמני מנוע מבוססים על תוצרי זיקוק נפט או על תוצרים כימיים סינתטיים. המרכיב העיקרי בשמני מנוע הוא תרכובות אורגניות מסוג פחמימנים.
תפקיד
שמן מנוע הכרחי לפעולתם התקינה של מנועי בעירה פנימית המותקנים בכלי רכב, כלי שיט, כלי טיס, ומיכון אחר. תפקידיו הם:
מלבד שמן המנוע, עשויים להיכלל במנוע שמנים נוספים שנבדלים ממנו ברמת הצמיגות בטמפרטורות שונות, במהירות התחמצנותם, בטווח הטמפרטורות היעיל ובתכונות אחרות. למשל שמנים לתיבות הילוכים אוטומטיות וידניות, תיבות העברה, מצמדים, דיפרנציאלים מוגבלי החלקה ועוד.
תכונות
תכונות השמן חשובות ליעילות המנוע ותקינותו. לכן ממליצים יצרני כלי הרכב לשמור על תדירות החלפה ועל סוג השמן המתאים למנוע ומתנים את אחריות היצרן בשימוש בשמן מנוע המאושר על ידם. עם השיפור באיכות הייצור של שמני מנוע, התארכו חיי המדף שלהם ותקופת השימוש המומלצת בהם. בעוד שבשנות ה-70 של המאה ה-20 התבקשה לעיתים ההחלפה לאחר כ-5,000 קילומטר, בעשור הראשון של המאה ה-21 מומלצת החלפת שמן בכלי רכב רבים לאחר כ-15,000 קילומטר או יותר.
דרגת צמיגות
התכונה החשובה ביותר של שמן המנוע היא צמיגותו. מדד הצמיגות (Viscosity index) הוגדר על ידי ארגון SAE (Society of Automotive Engineers). מדד זה מתאר את צמיגותו בטמפרטורות שונות ערך גבוה מסמל שונות נמוכה יותר ברמת הצמיגות בין טמפרטורות שונות. סוגי השמנים שהיו בשימוש בעת הגדרת המדד נשאו ערכים בין אפס למאה, אך שמני מנוע מודרניים (סינתטיים) עשויים לשאת ערכים הנעים בין 80 לבין 400. הארגון קבע לראשונה תקן סיווג לשמני מנוע ב-1911. התקן עודכן ב-1947 והמשיך להתעדכן עם ההתקדמות בפיתוח שמני מנוע. נכון ל-2009 התבצע הדירוג בערכים: 0, 5, 10, 15, 20, 25, 30, 40, 50 או 60. לעיתים מצורפת למספרים האות W כדי לציין מדידת צמיגות בתנאי מנוע קר (W הוא קיצור המילה חורף באנגלית). דירוג השמן מתבצע באמצעות מדידת הזמן הדרוש לכמות שמן תקנית לזרום דרך פתח תקני. ככל שהזמן ארוך יותר, כך הצמיגות גבוהה יותר וערך הדירוג גבוה יותר. דירוג זה חל על שמני מנוע בלבד ואינו רלוונטי לשמנים אחרים כגון שמן תיבת הילוכים שערכי הדירוג שלו משתייכים לקבוצת מספרים אחרת.
דירוג השמנים מוביל לחלוקתם לשתי קבוצות: חד-דרגתיים ורב-דרגתיים. שמנים חד דרגתיים הם שמנים בעלי צמיגות המשתנה באופן חריף עם שינוי טמפרטורה. קביעת דרגת הצמיגות מתבצעת בטמפרטורה של מאה מעלות צלזיוס. ככל שהצמיגות הנבחנת גבוהה יותר, כך דירוג ה-SAE המספרי גבוה יותר. ניתן גם לדרג שמן חד דרגתי במצב עבודה קר (W). שמנים חד דרגתיים הם בדרך כלל שמנים המזוקקים מנפט (מינרליים) ללא תוספים, המתאימים ליישומים בהם אין שינויים חריפים בטמפרטורת העבודה, כדוגמת מכסחות דשא.
שמנים רב דרגתיים מתוכננים לגשר על השינויים הגדולים בצמיגות השמן החד דרגתי עם השינוי בטמפרטורה. הרכב שמנים אלו מכיל תוספים של פולימרים המכונים משפרי מדד צמיגות (Viscosity index improvers). דירוג שמנים אלו מציג שני מספרים: הגבוה מביניהם מציג את דרגת הצמיגות בעבודה במאה מעלות צלזיוס והנמוך (בסמוך לאות W) מציג את הצמיגות במצב קר. צמיגותו של שמן רב דרגתי עדיין משתנה עם השינוי בטמפרטורה, אך חריפות השינוי קטנה באופן משמעותי בהשוואה לשמן חד דרגתי. המספר הנמוך בדירוג שמן רב דרגתי אינו בודק צמיגות בטמפרטורה אחידה אלא קובע שהשמן עדיין מסוגל לזרום במנוע בטמפרטורה המותאמת לאותו מספר. לדוגמה, שמן 0W זורם במנוע בטמפרטורה של מינוס 35 מעלות צלזיוס בעוד ש-10W מותאם למינוס 25 מעלות ומעלה.
רצח מאיה זינגר ומירי הרצוג
רצח מאיה זינגר ומירי הרצוג (מכונה גם "רצח החברות הטובות") הם שני מעשי רצח בלתי מפוענחים של שתי חברות טובות שהתרחשו בהתאמה בישראל ובסיני בשנים 1983 ו-1984.
ג'יימס ביי
ג'יימס מייקל ביי (באנגלית: James Michael Bay; נולד ב-4 בספטמבר 1990), המוכר בשם הבמה ג'יימס ביי (James Bay), הוא זמר-יוצר וגיטריסט אנגלי.
רצח מאיה זינגר ומירי הרצוג
הרציחות
מאיה זינגר ומירי הרצוג, בנות 17, היו חברות טובות, שלמדו יחד בפנימיית חוות הנוער הציוני בירושלים.
בליל 24 בנובמבר 1983, יצאה מאיה זינגר מהפנימייה, וירדה לכיוון הרחוב הסמוך. על פי עדויות היא נופפה בידה במטרה לתפוס טרמפ, ונכנסה למכונית שעצרה לה. שומר בבית החולים הדסה עין כרם הבחין במכונית, שמתוכה שמע צעקות של אישה, ופתח בנסיעה יחד עם מאבטח של בית החולים על מנת לאתרה. כשהגיעו ליער ירושלים, הבחינו באש. כשהתקרבו ראו בתוך להבות מדורה אישה עירומה, אשר התברר מאוחר יותר כי זו מאיה זינגר. מהחקירה עלה כי זינגר נסעה ממרכז ירושלים עם אלמוני. הוריה, שהגיעו כעבור מספר שעות מהגליל לבית החולים, שאלו אותה מי האדם שעשה לה את זה, והיא לחשה "איש זר, איש זר". בהמשך תואר כי מלמלה "משטרה, מוסך", אך איש מהמשטרה לא נכח במקום או תיעד את הדברים. כיומיים לאחר מכן ב-26 בנובמבר 1983 היא מתה מפצעיה בבית החולים.
ג'יימס ביי
ראשית חייו
ג'יימס ביי נולד ב-4 בספטמבר 1990 בהיצ'ין, לג'יל, מאיירת אופנה לשעבר של Marie Claire , וניק ביי, סוחר יין. יש לו אח גדול בשם אלכס. בגיל 11 קיבל ביי השראה לנגן בגיטרה קלאסית לאחר ששמע את הסינגל "Layla" של אריק קלפטון. הוא השתמש בגיטרה חלודה ישנה עם 5 מיתרים שמצא בארון בביתו. ביי הוא מעריץ ניוקאסל יונייטד.
לאחר שהתחיל ללמוד במכון למוזיקה מודרנית הבריטית והאירית בברייטון, הוא ניגן בערבי המיקרופון הפתוחים בעיר, עליהם אמר כי: "זה לימד אותי הרבה לכתוב ולהופיע לבד ולנסות תחזיק את שלי ... אני מנסה לגרום לשירים שגורמים לאנשים להרגיש משהו, ואם יש לי מזל, אפילו להרקיד אותם".
רצח מאיה זינגר ומירי הרצוג
הרציחות
מספר חודשים אחרי האירוע, נסעה חברתה, מירי הרצוג לנואיבה שבסיני, שמאז הוחזרה למצרים. ב-5 ביוני 1984, דווח על היעלמותה של הרצוג. השלטונות המצריים היקשו על ישראל במאמצי האיתור. אזרח ישראלי, ששירת באותו הזמן כסרן במילואים בצה"ל, קיבל כעבור חודשיים מידע על גופה שנמצאה בנואיבה. הוא עבר את הגבול, הגיע לעיר ואיתר את הגופה, אשר זוהתה כמירי הרצוג. המצרים רעמו על המעורבות הישראלית באירוע ועיכבו במשך כארבעה חודשים את החזרת הגופה. התנהלות זו העיבה באותם ימים על יחסי שתי המדינות. רק ב-5 בנובמבר 1984, כמעט שנה אחרי רצח חברתה, הוחזרה גופתה של הרצוג לישראל, והיא הובאה לקבורה. שמועות שונות העלו סברות כי הרצוג נאנסה ונרצחה על ידי בדואים מהאזור, או על ידי שוטרים מצרים, והיו שטענו כי באירוע היו מעורבים ישראלים.
החקירה
בחודשים שלאחר רציחתה של מאיה זינגר, מתחה המשפחה ביקורת על צוות החקירה של המשטרה, בטענה שהחקירה שביצעה הייתה רשלנית. בין היתר, נטען כי זירת הרצח לא נבדקה היטב, משום שכמה ימים לאחר שזינגר נמצאה מתה, מצא אביה במקום בגדים, קופסאות סיגריות ושרשרת; במשטרה הגיעו למאבטח, רק לאחר שבטלוויזיה דווח שהוא מצא את הנערה, אך הוא לא נחקר. לטענתם המחדל המרכזי היה בטקס ההלוויה, שנעצר לאחר שהחוקרים נזכרו שלא נטלו ממנה טביעות אצבעות. כחודשיים לאחר הרצח, עצרה המשטרה שני תושבי ירושלים, בחשד שניסו לאנוס את זינגר, ומשלא הצליחו, הציתו אותה. זינגר הכירה אחד מהם, עמו על פי החשד נהגה לפעמים להיפגש ולעשן. לאחר כחודש קבע בית המשפט כי למשטרה אין מספיק ראיות נגדם, והם שוחררו.
ג'יימס ביי
ראשית חייו
ביי משך את תשומת ליבם של חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, לאחר שמעריץ העלה סרטון ליוטיוב בו הוא מופיע במיקרופון פתוח בלונדון.
2013–2017: ראשית הקריירה ו-Chaos and the Calm
ב-18 ביולי 2013, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, The Dark of the Morning.
ב-12 במאי 2014, הוא הוציא את המיני-אלבום השני שלו, Let It Go. הסינגל הראשי של המיני-אלבום, "Let It Go", הגיע, בשיאו למקום ה-10 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-16 בבילבורד הוט 100. הוא הופיע עם השיר בשידור חי בתצוגת האופנה של ברברי. ב-2014, הוא יצא לסיבוב הופעות עם הוזייר. ב-21 בנובמבר 2014, הוא הוציא את המיני-אלבום השלישי שלו, Hold Back the River.
ב-13 בינואר 2015, הוא הוציא את המיני-אלבום הרביעי שלו, Other Sides. ב-23 במרץ 2015, הוא הוציא את האלבום הראשון שלו, Chaos and the Calm. הסינגל השני מאלבום, "Hold Back the River", הגיע בשיאו למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, למקום הראשון במצעד הסינגלים האירי, למקום השני במצעד הסינגלים הסקוטי, ולמקום הראשון במצעד השירים מתחת להוט 100.
2018–2019: Electric Light
ב-18 במאי 2018, הוא הוציא את אלבום האולפן השני שלו, Electric Light. האלבום הגיע בשיאו למקם השני במצעד האלבומים הבריטי ולמקום ה-21 בבילבורד 200. הסינגל הראשי של האלבום, "Wild Love", יצא ב-8 בפברואר 2018, והגיע, בשיאו למקום ה-39 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-17 במצעד 40 השירים למבוגרים. סינגל נוסף של האלבום "Pink Lemonade" יצא ב-7 במרץ 2018. ב-30 במרץ 2018, הוא הוציא את הסינגל "Us". ב-22 במאי 2018, הוא הוציא את הרמיקס לסינגל "Us", בשיתוף פעולה עם אלישה קיז.
ב-22 בפברואר 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'וליה מייקלס, את הסינגל "Peer Pressure". ב-10 במאי 2019, הוא הוציא את המיני-אלבום החמישי שלו, Oh My Messy Mind. באותו היום, הוא הוציא את הסינגל "Bad".
2020–הווה: Leap
באביב 2020, הוא החל להכין את אלבום האולפן השלישי שלו באולפן בנאשוויל, לצד המפיק דייב קוב. הוא גם שיתף פעולה עם ברנדון פלאוורס באחד משיריו. ב-9 ביולי 2020, הוא הוציא את הסינגל "Chew On My Heart". מאוחר יותר באותו חודש, הוא הופיע בשידור חי בקמפיין, בשביל לתמוך במאמצים נגד האיום הכלכלי שנשקף בעקבות מגפת הקורונה.
ב-8 ביולי 2022, הוא הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Leap.
חיים אישיים
ביי מנהל מערכת יחסים עם לוסי סמית', מאז שהיה בן 17. בריאיון שנתן ב-2018 הוא אמר כי: "אני בהחלט רואה עתיד עם ילדים בתוכו. אני לא מעריץ כל כך גדול בנישואים כי אני לא אדם דתי. אתה יודע עמוק בפנים כשאתה נמצא עם מישהו שאתה רוצה להיות איתו למשך שארית חייך."
פרידריך אברט הבן
פרידריך אברט הבן (בגרמנית: Friedrich Ebert Junior; 12 בספטמבר 1894 – 4 בדצמבר 1979) היה מדינאי מזרח-גרמני, ראש עיריית ברלין המזרחית בין 1950–1967.
שנותיו הראשונות
אברט נולד בברמן בשנת 1894. אביו היה חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, פרידריך אברט, שעתיד היה להיות הקנצלר האחרון של האימפריה הגרמנית ונשיאה הראשון של רפובליקת ויימאר.
בשנת 1915 גויס לצבא הגרמני ושירת במלחמת העולם הראשונה. עם תום המלחמה עבד בעיתונים שונים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
הוא נעצר על ידי הנאצים בשנת 1933 באשמת פעילות פוליטית בלתי חוקית. הוא הוחזק במשך שמונה חודשים במספר מחנות ריכוז. בשנת 1939 גויס מחדש לוורמאכט, ובשנת 1940 שוחרר. הוא התחיל לעבוד בהוצאה לאור, ועד נפילת גרמניה הנאצית היה תחת מעקב של המשטר.
אחרי המלחמה
אחרי המלחמה נבחר אברט ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במחוז ברנדנבורג של פרוסיה. בזכות מוצאו נהנה מיוקרה פוליטית גדולה ונחשב לאחד המנהיגים הבולטים בשטח הכיבוש הסובייטי של גרמניה. המפלגה הקומוניסטית של גרמניה חיזרה אחריו במטרה ליצור איחוד של שתי המפלגות.
בשנת 1946, תחת לחצם הכבד של שלטונות הכיבוש הסובייטיים, שתי המפלגות התאחדו והקימו את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. אברט נבחר לחברות בוועד המרכזי, ומאז שנת 1949 היה חבר הפוליטביורו.
עם דעיכת שיתוף הפעולה בין בעלות הברית וחלוקת ברלין הפך אברט לראש העירייה הראשון של ברלין המזרחית, תפקיד שהחזיק בו עד שנת 1967.
אברט היה בין מנסחיה של חוקת גרמניה המזרחית. בשנת 1949 הפך לחבר בפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח-גרמני. עד שנת 1971 שימש כסגן נשיא הפרלמנט, ומשנה זאת היה יושב ראש סיעת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי בפרלמנט.
אברט עוטר במספר עיטורים גבוהים מטעם גרמניה המזרחית. אחרי פרישתו מראשות עיריית ברלין המזרחית הוענקה לו אזרחות כבוד מטעם העיר, אולם היא בוטלה בשנת 1992.
אלי אליעזרי
אלי אליעזְרי (6 באפריל 1935 – 4 בינואר 2010) היה איש המוסד הישראלי ובהמשך ארגון הג'וינט העולמי, שבמסגרת תפקידיו היה אחראי להצלה ולסיוע הומניטרי לאלפי בני אדם ברחבי העולם, יהודים ולא-יהודים.
ילדות וחינוך
אליעזר (אלי) אליעזרי נולד בירושלים בשנת 1935, בן לרב שמואל אליעזרי ובתיה (בתם של חוה (לבית טייטלבוים) והרב ישראל זאב הורביץ). אביו היה תלמידו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ולאחר מכן מונה כרבה של שכונת בית וגן בירושלים. עם קום המדינה נקרא אביו על ידי הרב גורן לקחת חלק בייסודה של הרבנות הצבאית, ולאחר שחרורו היה דיין בבית הדין הרבני בתל אביב.
שירות צבאי
בשנת 1953 התגייס לצה"ל. תחילה שובץ לרבנות הצבאית, בהתאם לציפיותיו של אביו. אולם שירות זה לא תאם את אופיו, ולאחר תקופה קצרה עבר לשרת בחטיבת הצנחנים. הוא שירת כסמל בגדוד הצנחנים 890 תחת פיקודו של אריאל שרון ולאחר מכן כקצין הקשר הגדודי בתקופתו של רפאל איתן כמפקד הגדוד. במסגרת זו לקח חלק פעיל בפעולות התגמול בעזה, חאן-יונס, סבחה, ניצנה, חוסאן, קלקיליה ועוד. במבצע קדש, כששימש כקצין הקשר של רפול, צנח איתו בראש הגדוד ממזרח למעבר המיתלה בחצי האי סיני, במה שהיה לצניחה הקרבית הראשונה בתולדות צה"ל ("מבצע מכבש"/ הצניחה במיתלה).
אליעזרי שירת בקבע בבסיס ההדרכה של חיל הקשר כמפקד קורס צפנים והשתחרר ב-1964 בדרגת סרן.
שירות במוסד
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1964 הצטרף למוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים - שבמשרד ראש הממשלה. בשנים 1969-1974 שהה עם משפחתו בשליחות בבריסל ושימש בתפקידים שונים, שבחלק מהם היה אחראי על מבצעי הצלה של יהודים מארצות מצוקה. לדברי אפרים הלוי, שהיה מפקדו במוסד, "אלי, בתערובת של חמלה וסמכות, ביצע את המלאכה".
בתפקידו האחרון במוסד היה הממונה על המחלקה שעסקה בעזרה והצלת יהדות איראן לאחר נפילת משטרו של השאה הפרסי. לאחר פרישתו מהמוסד עסק תקופה קצרה בפרויקטים הקשורים בבינוי במסגרת פרטית.
פעילות בארגון הג'וינט
אלי אליעזרי הכיר את מייקל שניידר, המנכ"ל העולמי של ארגון הג'וינט, ובשנת 1985 לאחר פרישתו מהמוסד - הצטרף לארגון. אחד מן הפרויקטים הראשונים שלו ב-1988 היה הבטחת ביטחונם של יהודי מזרח אירופה שעזבו את הגוש המזרחי והמתינו לאשרות הגירה (או אישור עלייה לישראל). פרויקט נוסף היה הפעלת קשרים במדינות ערב כגון סוריה ותימן שהקהילות היהודיות בהן סבלו ממצוקה.
מבצע שלמה - אתיופיה
אנקדוטה השופכת אור על פעילותו ותרומתו של אלי אליעזרי למבצע קשורה בהכנת הלוגיסטיקה של אוטובוסים שהובילו את היהודים לשדה התעופה. על מנת לבדוק את אמינותה של חברת האוטובוסים, אורגן יומיים לפני מועד המבצע – בעיצומה של הפיכה צבאית ולוחמה – טיול של 1,000 ילדים לגן החיות הקטן באדיס אבבה. הטיול היה מוצלח, ונהגי האוטובוסים, שעמדו כולם במטלה, קיבלו בסופו תשר בגובה משכורת חודשית. כעבור יומיים, עם תחילת מבצע שלמה- כאשר נקראה החברה שוב לארגן "טיול", נאבקו כל הנהגים להתייצב לעבודה בשגרירות, וכך עמדו לרשות המארגנים כל האוטובוסים שנדרשו להעביר את היהודים לשדה התעופה ומבצע שלמה יצא לדרך.
אלי אליעזרי סיים את תפקידו באתיופיה בראשית 1996 על רקע חילוקי דעות בנוגע למניעת עליית הפלאשמורה.
מלחמות יוגוסלביה
בחודש מאי 1994 הצליח הג'וינט לבנות מערך סדיר של הזרמת ציוד, מזון ותרופות לתוך סרייבו; הוקם בית אוכל חינם שהאכיל כ-300 איש ביום, בהם לא-יהודים רבים, וכן שני בתי מרקחת חינם. בנוסף, הותקנה תקשורת קבועה בין הקהילה היהודית בזגרב לזו של סרייבו באמצעות מכשיר קשר לטווח רחוק. מערך ההספקה והתקנת התקשורת היו הצלחות ניכרות על רקע אי-הצלחתם של פרויקטים מקבילים מטעם ארגונים אחרים, בהם האו"ם. המשכה של פעילות הסיוע היה פינוי קרקעי: החל בקיץ הצליח אליעזרי, בעזרת הקהילות היהודיות במדינה וארגון הג'וינט, לחלץ מסרייבו בתוך שלושה חודשים יותר מ-2,000 בני אדם, מחציתם יהודים. בחודש אוגוסט החל הג'וינט להוביל שיירות פינוי. את בחירת האנשים שיפונו ערכה הקהילה היהודית, ובמניין זה נכללו יהודים לצד לא-יהודים. 9 שיירות פונו מהעיר, 3 אוטובוסים בכל פעם, שעברו דרך מחסומי דרכים של המיליציות היריבות. באחת השיירות הוצלו חסידת אומות העולם הבוסנית זיינבה הרדגה ומשפחתה. אליעזרי ליווה את כל השיירות בעצמו תוך סיכון עצמי.
לקראת החורף ברור היה שיש להגביר את הקצב ולתכנן מבצע פינוי מאסיבי. בנובמבר 1992 הצליח אליעזרי, בעזרת הארגון המקומי "לה בנבולנסיה" (La Benevolencija), להשיג הפסקת אש בת יומיים לאורך הדרך שמובילה מסרייבו לספליט שבקרואטיה – בשטח שבו נלחמו 4 צבאות, 6 מיליציות ועוד כנופיות עצמאיות רבות; היה זה בתום 22 חודשים שבהם לא הצליחו הכוחות הנצים להגיע להסכמה ולו על הפסקת אש אחת. אמיר שביב, סגן נשיא הג'וינט למבצעים מיוחדים, סיפר לימים: "איש לא הבין איך עלה בידו לזכות בסיוע והסכמה של צבאות יריבים ולהוביל שיירות של נשים, ילדים וקשישים על פני עשרות מחסומים מסרייבו לקרואטיה". בבוקר ה-14 בנובמבר הגיעו לסרייבו הנצורה 5 אוטובוסים, שעליהם הועמסו 350 נשים, ילדים וזקנים. לצדם הגיעו 3 משאיות ומכלית דלק. הפינוי התעכב במספר שעות בעקבות התנגדותו של קצין מקומי להוצאתם של ספרי תורה של הקהילה, בטענה שמדובר בהברחת ספרים עתיקים, האסורה על פי חוק. השיירה שתחת פיקודו עברה תחילה באזור המוסלמי בסרייבו, אחר כך באזור של הסרבים-הבוסנים, משם המשיכה לאזור שבשליטת הקרואטים-הסרבים, ולבסוף הגיעה לקרואטיה עצמה. המסע לספליט ארך 20 שעות, ובמהלכו לא נורה לעברם ולו כדור; יתרה מזו, בכל אזור הם זכו לליווי של הכוח המקומי, שדאג שיעברו בביקורת הדרכים. הפסקת האש לאורך המסלול נשמרה אמנם, אך עם יציאתם לדרך נורתה ירייה יחידה של פגז, שנחת לא הרחק מהאוטובוס הראשון; בריאיון עם אליעזרי שנערך כמה חודשים לאחר מכן, הוא העריך שהייתה זו מחווה של פרידה לשלום של החיילים המקומיים, שכן כולם ידעו על הפינוי: "היה מאוד חשוב שיידעו, עד אחרון החיילים, שהכול מאושר, הכול ממוסמך. עד הפרט האחרון, עד המחסום האחרון. וכשעברנו ברחובות מחאו לנו כפיים, עמדו אנשים וחיילים ומחאו כפיים ובכו. [...] עיר במצור, סגורה באופן טוטלי, ואנחנו נכנסים עם מזון ותרופות [...] ועם חמישה אוטובוסים ענקיים, מסתובבים בעיר, מעלים את האנשים ומתחילים לצאת החוצה, והשערים נפתחים, כמו במטה קסם. ולא פעם אחת, עשר פעמים". חלק מהיהודים שהוצלו החליטו לעלות לישראל.
בסוף אותו עשור, לאחר מלחמת קוסובו, הוביל את פעילות השיקום בעיר מטעם ארגון הג'וינט במשך 6 שנים. במסגרת זו הוא סייע לאלפים, מרביתם לא יהודים, והיה אחראי להספקת ציוד לבתי חולים, להקמתם מחדש של עשרות בתי ספר ולהדרכות מקצועיות בשיתוף עם ארגון אורט ישראל, וב-2002 היה שותף להקמתו מחדש של מסגד – פרויקט שהיה שיתוף פעולה של ארגון הג'וינט היהודי עם הבישוף הקתולי של קוסובו והמופתי המקומי. בנוסף, טיפל בפליטי המלחמה באלבניה.
צונאמי באסיה
בעקבות הצונאמי שהכה במזרח אסיה בדצמבר 2004 נקרא ארגון הג'וינט לסייע. הארגון קלט תרומות בסך 3.5 מיליון דולר ושלח למדינה את אלי אליעזרי. הוא יצר קשר עם סנטור תאילנדי שהיה פעיל ידוע בתחומי החברה והרווחה והחל לעבוד בשיתוף פעולה איתו. היות שהמקומות שספגו את הפגיעה הקשה ביותר מהצונאמי, פוקט וקו פה נגאן, כבר זכו לטיפולם של ארגוני הצלה, כיוון אותו הסנטור לקרבי (KRABI), שסבלה אמנם ממניין הרוגים פחות אך גם מהרס מוחלט של מקורות הפרנסה ומקורות המים לשתייה– הדייגים איבדו את סירות הדיג וכלובי הדיג ומטעיהם של החקלאים נשטפו במי ים.. הבעיה הראשונה שדרשה פתרון הייתה המים: מי הבארות הזדהמו, והמשאיות שמכרו מים בין הכפרים לא יכלו להגיע אליהם בהיעדר כבישים ראויים. אליעזרי תפקד כקבלן הראשי של הפרויקט, שבו נבנה מגדל מים ומערכות טיהור לארבעה כפרים. את עבודת כריית התעלות ביצעו תושבי הכפרים בעצמם. הג'וינט סיפק אלפי כלי אכילה לבתי הספר באזור, 390 תחנות עזרה ראשונה, מתקני מים לשתייה, כלובי דגים, כיתות מחשבים, אולם ספורט ומגרש משחקים. פרויקט חינוכי-כלכלי יצירתי שהגה אליעזרי היה רכישת כלובי דגים עבור בתי הספר: חלק משלל הדגה נמכר בשוק והכנסותיו מגיעות לבית הספר, וחלק ממנו מגיע לצלחות הילדים. באופן זה התלמידים יכלו ללמוד לטפל בכלובי הדגים ולרכוש מיומנות תעסוקתית, ובמקביל לתרום את חלקם לתקציב בית הספר. בנוסף, הקים קרן מיוחדת שסיפקה הלוואות לנפגעי האסון. ולבסוף, ביחד עם ארגון הומניטרי תאילנדי הוקמו מחנות טיפול שאליהם הגיעו פסיכולוגים מישראל לטפל בילדים נפגעי הצונאמי, שחלקם איבדו את משפחותיהם.
הערכת דמותו
לדעת ראש המוסד לשעבר אפרים הלוי, שהיה מפקדו של אליעזרי במוסד, האירוע המכונן בנעוריו היה המצור על ירושלים במלחמת העצמאות: "אותם ימים קשים בבירה המנותקת, תחת הפגזות, בקיצוב של מים ומזון, הטביעו בנער הירושלמי חותם בל יימחה, ודחפוהו להיחלץ כל חייו לעזרת אנשים במצוקה ובמצור, באשר הם. וכשהתמקד במשימה, לא היה דבר שיעצור בעדו". לדברי הלוי, "כאשר נדרשנו למצוא אדם שיוכל להתמודד עם המסוכנים והגרועים שבין יריבינו, בחרנו באלי להתייצב בחוד החנית".
חיים קונפינו, שהיה בכיר בשגרירות אתיופיה בתקופה שבה פעל בה אליעזרי, מתאר אותו כ"אידיאליסט, שומר סוד, חסר מנוחה, חסר סבלנות לקשקשנים ולשרלטנים". הבמאי מיכה שגריר, שהסריט את פעילותו של אליעזרי במבצע שלמה ובסרייבו, אמר עליו שהוא מתנהג בשטח כאילו מדובר בפעולת תגמול בסבחה ב-1955:
הדיפלומט אורי לוברני, שעבד בצמוד לו 7 חודשים, סיפר:
בכיר בארגון הג'וינט שרואיין לכתבת דיוקן על אליעזרי בעיתון "חדשות" ב-1993 סיפר:
אחד התושבים שחולצו מסרייבו סיפר ל"מעריב" שאליעזרי הוא "מין שחצן כזה, אבל בלעדיו – שום דבר לא היה זז. במדינה שבה כל חייל הוא גנרל לעצמו, אליעזרי התנהג כמו נפוליאון, ולא חשב פעמיים לפני שצרח על קצין קרואטי או סרבי שעמד בדרכו." אחד מראשי הג'וינט, שהתראיין לכתבה, אמר שאליעזרי היה "גדול" על הכוחות בשטח, "ולכן הם לא יכלו להתמודד איתו ונכנעו לכל דרישותיו". הוא סיפר שאליעזרי זכה בבוסניה לכינוי "המפקד המשיח". התושבים שפונו כינו אותו "נפוליאון הישראלי". גלית פלג, סגנית השגריר בבלגרד, תיארה אותו כ"פצצת אנרגיה, איש בעל מידות גוף קטנות, שהטיל צל ענק". וסטיב שווייגר, מנכ"ל הג'וינט, תיאר אותו בהספדו כ"אחד הגיבורים האותנטיים והצבעוניים" של הג'וינט:
בריאיון לעמירה שגב בעיתון "חדשות" ב-1993 העיד אליעזרי על עצמו: "'האידיאלים זה לעשות את מה שקשה, ולעשות את זה טוב. [...] הערך המקודש זה העשייה'."בריאיון למרב בטיטו ב"מעריב" ב-2007 סיפר על ה"אני מאמין" שלו:"'אנחנו היהודים עוזרים לכם, כדי שתבינו מה הערך שלנו. זאת הסיבה לכך שאני מתעקש שכל פעילות שלנו תהיה מלווה בשלט המכריז על כך שזוהי תרומתו של גוף יהודי. חשוב לי מאוד שהם גם יידעו שאני ישראלי, לא רק יהודי, והם חייבים ללכת בקו הזה. אם הם לא מוכנים שיהיה לתרומה היהודית פרסום, הם פשוט לא יקבלו אותה.'""'אין כאן שאלה של משיכה לאזורי אסון אלא הצורך לסייע לנפגעי האסון'. לדעתו, התרומה היהודית תורמת למאבק על זכות הקיום של העם היהודי. 'מבחינתי, חיבור של כפר בתאילנד למקור מים משמעותו הצלה של העם היהודי. אם הם יידעו שם בכפר שאנחנו עשינו את זה ולימדנו אותם איך לתפעל את כל העניין, זו תרומה אדירה להערכה החיובית שיש כלפי ישראלי בעולם. אני לא אוהב לעבוד עם יהודים, אני אוהב לעבוד עם גויים – שם ההשפעה שלי היא הכי גדולה'."
משפחה
אליעזרי היה נשוי לתמי לבית רייז, אב לשתי בנות, חגית ויפעת, סב לחמישה נכדים ואח לדינה, רות, ישראל זאב וברוריה.
ספר החוק (תלמה)
ספר החוק (באנגלית: The Book of the Law, or Liber AL vel Legis)
על פי טענתו של קראולי, הספר נכתב במהלך שלושה ימים באפריל 1904, בקהיר. כמו כן, לפי טענתו של קראולי, ישות בשם אייוואס (אנ') דיברה אליו באמצעות תקשור והכתיבה לו את תוכן הספר.
מהדורות
ספר החוק יצא במספר רב של מהדורות, וביניהן:
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית על ידי חנה גולדשמיט, ויצא לאור בשנת 2001 על ידי הוצאת אסטרולוג.
ראו גם
ספר השקרים
קישורים חיצוניים
ספר החוק לקריאה (אנגלית)
אנטון פון זלצה
תחילת דרכו
זלצה נולד ב-22 באוקטובר 1843, בעיר לוגה שבמחוז לנינגרד, האימפריה הרוסית. אביו איגור אנטונוביץ' פון זלצה (1795–1874), היה קולונל בצבא האימפריה הרוסית. אמו הייתה אלכסנדרה לבית ברוסינוי. ב-1862 סיים את בית הספר לצוערים, והתגייס כלייטננט לצבא. הוא הוצב בחיל המשמר הקיסרי, והשתתף עמו בדיכוי מרד ינואר בפולין ב-1863. על אומץ הלב שגילה במהלך דיכוי המרד, קיבל את עיטור סנט סטניסלב דרגה שלישית עם חרבות, ואת עיטור סנט אנה דרגה רביעית. ב-30 באוגוסט 1867 הועלה לדרגת סטארשי לייטננט, וב-20 באפריל 1869 הועלה לדרגת קפיטן. הוא לחם בהצטיינות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ושימש כאחד מאנשי מטהו של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ובהמשך כשלישו האישי. ב-1878 הוענק לו עיטור גאורגי הקדוש, וב-4 בפברואר 1879 הועלה לדרגת פודפולקובניק ומונה למפקד גדוד החי"ר הקווקזי ה-1. ב-15 באוקטובר 1881 הוא הועלה לדרגת פולקובניק, וב-19 ביולי 1889 הועבר לפקד על רגימנט החי"ר הסיבירי ה-80. ב-8 במרץ 1895 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד הבריגדה הקווקזית ה-1. ב-14 באפריל 1902 הועלה לדרגת גנרל לייטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-24. בין 1904–1905 פיקד על הדיוויזיה הראשונה של המשמר, בין 1905–1906 על הקורפוס ה-22, ובין 1906–1908 על הקורפוס ה-1. ב-13 באפריל 1908 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-1911 מונה למפקד המחוז הצבאי קאזאן.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הופרשו הכוחות הצבאיים של המחוז הצבאי קאזאן לצורך יצירת הארמייה הרביעית אשר זלצה מונה כמפקדה. הארמייה נכללה במסגרת החזית הדרום-מערבית, ופלשה לגליציה אשר הייתה תחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בחלק האחרון של אוגוסט הובס זלצה בידי האוסטרים בקרב קרשניק, ובשל כך הודח מפיקודו על הארמייה והוחלף באלכסיי אברט. הוא הוחזר לתפקיד של מפקד המחוז הצבאי קאזאן, ומונה גם כחבר ועדה לפצועי מלחמה. ב-8 בנובמבר מונה למפקד מבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג. הוא נפטר ב-9 במרץ 1916 בגיל 72. מקום קבורתו לא ידוע.
טיניקלינג
טיניקלינג הוא ריקוד עם פיליפיני מסורתי שבו הרקדנים מקפצים במיומנות בין מוטות במבוק.
הוא נחשב לאחד הריקודים העתיקים ביותר בפיליפינים. באנגלית מכנים את הריקוד - ריקוד הבמבוק "Bamboo Dance".
מקור הריקוד
מקור הריקוד באיי לייטה שבקבוצת איי ויסאיאן. אנשי לייטה מתארים את הריקוד כחיקוי של תנועת הציפור הייחודית בתנועותיה, בהליכה מסביב ובין ענפי העצים ובין גבעולי הדשא. ציפור זו נקראה "טיקלינג" שממנו קיבל הריקוד את שמו.
מהלך הריקוד
המיקצב של הריקוד הוא 4/4.
בריקוד לוקחים חלק שני זוגות, בדרך כלל שני רקדנים ושתי רקדניות. זוג אחד תופס את עמדת הריקוד, הזוג השני לוקח על עצמו את הטיפול במקלות הבמבוק. כל אחד מבני הזוג כורע על הרצפה ואוחד בידיו את קצות מקלות הבמבוק כשהם פונים זה לזה. אורך המקלות הוא כ-2.75 מ', ובתחילת הריקוד הם מונחים במקביל זה לצד זה על הרצפה.
כאמור זוג אחד מפעיל את מקלות הבמבוק והזוג השני מנסה להימנע מלהיפגע ממקלות הבמבוק. אם אחד מבני הזוג הרוקד שוגה - הזוגות מתחלפים.
מהירות הריקוד עולה ככל שמתקדם הריקוד.
גרסאות נוספות לריקודים עם מוטות הבמבוק
גרסאות לריקודים דומים ברחבי אסיה מסמלים קשרים גנטיים ותרבותיים קרובים של אנשים באזור. בדרום מזרח אסיה ריקודים דומים כמו ראנגקו אלו (Rangku Alu) של המנגארי והאמבונזים באינדונזיה, ריקוד המוא-סאפ (Múa Sạp) משבט מויונג בווייטנאם, לאו קרא טופ מאי (Lao Kra Top Mai) מתאילנד, רובם קום עראק (Robam Kom Araek) מקמבודיה, קארן או צ'ין (Karen or Chin) ממיאנמר, אלאי סקאפ (Alai Sekap) בברוניי, ומגונאטיפ (Magunatip) של אנשי המוראט בבורנאו. וכן בצפון מזרח הודו, ריקודי במבוק שונים כמו ריקוד צ'רו (Cheraw dance) מאנשי המיזוראם וגם בדרום סין: הג'ואנג (Zhuang), דה צ'אי (Da Chai), ודומיהם.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1964
וילסון היה בן 48 בעת בחירתו, מה שהפך אותו לראש הממשלה הצעיר ביותר בעת בחירתו ב-150 השנים שקדמו לבחירות. שיא זה נשבר כשלוש פעמים מאוחר יותר על ידי ג'ון מייג'ור, טוני בלייר ודייוויד קמרון.
תוצאות
אחוז ההצבעה עמד על כ-77.1%. בסך הכל הצביעו כ-27,657,148 אזרחים. התוצאות הניבו רוב מועט למפלגת הלייבור- 317 מושבים מתוך 630. רוב מועט זה גרם לווילסון לכונן בחירות כשנתיים לאחר מכן. בחירות אלו היו העם היחידה בהיסטוריה של בריטניה בה כל מושבי הפרלמנט אוישו על ידי שלוש המפלגות הגדולות (הלייבור, השמרנית והליברלית). זו הייתה גם הפעם האחרונה בה המפלגה השמרנית התמודדה בכל המחוזות.
קורמורן סוקוטרה
אורך הקורמורן 80 ס"מ והוא בעל גוף שחור וכפות רגליים צהובות. המקור בהיר ומעוקל בקצהו והקורמורן מצוי רוב זמנו בתוך הים, מחפש דגים ודיונונים למזון.
ואולם מצב השימור של הקורמורנים מצוי בירידה עקב הפגיעה באזורי הרבייה שלהם ועקב הזיהומים שנוצרים באזורי הדיג של המפרץ.
חוברת ביל
חוברת ביל (באנגלית: Beale Papers) או צפני ביל (Beale ciphers) היא חוברת המכילה שלושה צפנים המובילים לכאורה לאוצר של זהב, כסף ותכשיטים בשווי של עשרות מיליוני דולרים, שהוטמן במיקום סודי במחוז בדפורד שבווירג'יניה בראשית המאה ה-19.
למרות ההתקדמות בשיטות פענוח הצפנים בשנים שחלפו מאז חיבור החוברת, פוענח רק מסמך אחד מתוך השלושה, כך שמיקומו המדויק של האוצר לא ידוע.
במהלך השנים עלו ספקות רבים לגבי אמינות החוברת, מה שהעלה את השאלה האם מדובר על תרמית.
רקע
מקור המידע היחיד לסיפור הוא בחוברת קצרה שהתפרסמה בשם "חוברת ביל" (The Beale Papers) בשנת 1885. מחברה של החוברת לא ידוע, שכן הוא ביקש לשמור על אנונימיות.
על פי החוברת, שייך האוצר לאדם בשם תומאס ג'. ביל (Thomas J. Beale). ביל הנהיג קבוצה של 30 הרפתקנים מווירג'יניה שיצאו באפריל 1817 למסע למערב. את החורף בילו בעיירה המקסיקנית סנטה פה (כיום במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית) ובמרץ יצאו צפונה לציד ביזונים. במהלך תקופת הציד, גילה אחד מחברי הקבוצה מרבצי ענק של זהב וכסף, ככל הנראה באזור קולורדו של ימינו. במשך 18 חודשים חצבה הקבוצה את המחצבים והחליטה להחביא אותם במקום מסתור.
בשנת 1819 חזר ביל מזרחה לעיירה לינצ'בורג שבווירג'יניה על מנת להחביא את האוצר והתאכסן במהלך החורף במלון "וושינגטון" בעיירה. לאחר מכן, שב לעזור לרעיו החוצבים לתקופה של 18 חודשים נוספים ובסוף 1821 שב שנית ללינצ'בורג על מנת להוסיף למחבוא את יתרת האוצר.
מחשש שמא יקרה דבר להרפתקנים וכך האוצר יאבד לעד, כתב ביל שלושה מסמכים מוצפנים אודות פרטי המחבוא. הראשון מכיל את מיקומו המדויק, השני את תוכנו של האוצר והשלישי את שמות בעליו ויורשיהם. את המסמכים הכניס לתיבת ברזל נעולה, אותה מסר להשגחה לבעל המלון "וושינגטון" בו שהה בלינצ'בורג - רוברט מוריס (Robert Morriss).
ב-9 במאי 1822 שלח ביל למוריס מכתב מסנט לואיס ובו הוא מפציר ממנו לשמור על התיבה מכל משמר. עוד ביקש ממנו, כי אם בתוך 10 שנים אין הוא, ביל, או מי מאנשיו, לא ידרוש אותה בחזרה, יפרוץ מוריס את המנעול ויפתח את התיבה. במכתב הוסיף ביל כי בתיבה נעולים מספר מסמכים מוצפנים, שהמפתח לפענוחם יינתן למוריס על ידי ידיד של ביל ביוני 1832. בעזרת המפתח יוכל מוריס להבין את הנדרש ממנו.
מחבר החוברת זיהה כי מדובר בצופן ספר. כלומר, המספר X מייצג את האות הראשונה של המילה ה-X בטקסט מוסכם כלשהו. באמצעות שימוש בגרסה של הכרזת העצמאות של ארצות הברית בתור הטקסט המוסכם, הצליח המחבר לפענח את מסמך 2, ובכך לזכות בתיאור של תוכן האוצר. עם זאת, כשל המחבר לפענח את שני הצפנים הנוספים (1 ו-3) ולכן החליט בשנת 1885 לפרסם לקהל הרחב בעזרת ידידו ג'יימס וארד (James B. Ward) את קורות הסיפור כולו, בצירוף המסמכים המוצפנים והפענוח למסמך 2.
המסמך המפוענח
כאמור, מסמך 2 הוא היחיד שידוע פענוחו. ההצפנה בוצעה באמצעות צופן ספר, כאשר המפתח הוא הכרזת העצמאות האמריקנית. ביל השתמש בגרסה של הכרזת העצמאות השונה במעט מזו המקורית. גם לאחר התחשבות בכך, נותרות מספר שגיאות בודדות בטקסט, אך עדיין הוא קריא וקל להבנה.
להלן הטקסט המפוענח:
המסמך פותח בקצרה בכך שהאוצר מוחבא במחוז בדפורד, במרחק של כ-4 מייל (7 ק"מ) מביופורד (ככל הנראה הכוונה לפונדק מקומי בשם זה), בעומק של 6 רגליים (2 מ') מתחת לפני הקרקע. מעבר לכך, לא ניתנים פרטים לגבי מיקומו. עוד מוזכר כי האוצר שייך למספר אנשים, כמפורט במסמך 3.
המסמך מתאר שתי הפקדות של אוצרות במקום המסתור (יחידות המסה במסמך הן ליברות טרוי, השוות לכ-373 גרם):
במונחי מרץ 2020, שוויו הכולל של האוצר הוא למעלה מ-50 מיליון דולר.
פענוח קריפטוגרפי של שני המסמכים הנוספים
הובאה בחשבון גם אפשרות לפיה שני הטקסטים הללו הוצפנו בשיטה שאיננה "צופן ספר".
איתור בשטח של האוצר
גם ללא מידע לגבי תוכן מסמכים 1 ו-3, לא פסקו במהלך השנים מחפשי אוצרות לנסות למצוא את הפרס. המידע לפיו מוטמן אוצר קבור במחוז בדפורד הסעיר את דמיונם של רבים וגרר מסעות לאיתורו ברחבי המחוז, כמו גם ניסיונות חפירה של ממש. במהלך השנים נעצרו ברחבי המחוז מחפשים בעוון הסגת גבול ועבירות קשורות נוספות. לדוגמה, בפברואר 1983 נקנסו ב-500 דולר זוג שחפרו בבית קברות של כנסייה מקומית באשמת חילול קבר.
בפסגתו של Porter Mountain הושלמו מספר חפירות, אחת מהם בסוף שנות ה-80 תוך קבלת אישור מבעל השטח לאחר הבטחה שהאוצר שיתגלה יחולק בינו לבין החופרים ביחס של 50-50. החופרים לא מצאו את האוצר אך מצאו ממצאים ממלחמת האזרחים האמריקנית. שווים של ממצאים אלו עלה עם השנים, כך שלמרות הכל המשלחת כיסתה את ההוצאה.
בין המחפשים ניתן למנות גם את מחפש האוצרות המקצועני מל פישר, שנודע במציאת שרידי הספינה הספרדית Nuestra Señora de Atocha שטבעה במצולות בשנת 1622 ועל סיפונה מטען רב.
ספקות לגבי אמיתות החוברת
לאורך השנים הועלו ספקות של ממש לגבי האם מסמכים 1 ו-3 באמת ניתנים לפענוח, או שמא הם הונאה מתוחכמת. לשם כך נחקרה החוברת והסיפור בה מזוויות שונות.
חוקר בשם קארל האמר (Carl Hammer) השתמש כבר בסוף שנות ה-60 במחשבי-על על מנת לחקור את הצפנים ומצא כי שני המסמכים הבלתי-מפוענחים לא מציגים רשימות מספרים שסביר שאדם יבחר באופן אקראי. מכאן הסיק כי הם ככל הנראה מובילים לטקסט בעל משמעות. מנגד, חוקרים אחרים כמו ג'יימס גילוגלי (James Gillogly) במאמרו משנת 1980 - A Dissenting Opinion, וג'ו ניקל (Joe Nickell), גרסו שניהם כי החוברת איננה באמת מובילה לאוצר.
בין הטענות שעולות כנגד אמיתות האוצר:
עלתה הצעה לפיה הסופר והמשורר אדגר אלן פו, שגר בין השנים 1820–1827 במדינת וירג'יניה, קשור לכתיבת החוברת. פו נודע בהתעניינותו בתחום ההצפנה, כפי שניתן לראות מסיפורו הקצר חיפושית הזהב. טענה זו איננה סבירה, שכן פו הלך לעולמו בשנת 1849, עשרות שנים לפני פרסום החוברת. הצעה אחרת טוענת כי מחבר החוברת המציא את הסיפור כולו תוך שאיבת השראה מ"חיפושית הזהב".
שאלת קיומו של תומאס ג' ביל
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך בשנת 1810 מוזכרים שני אנשים בשם תומאס ביל (Thomas Beale), בקונטיקט ובניו המפשייר. עם זאת, מידע הנוגע לאוכלוסייה ממפקד זה לוקה בחסר עבור מספר מדינות בארצות הברית, טריטוריה אחת, מחוז קולומביה ו-18 מחוזות בווירג'יניה. במפקד שנערך 10 שנים לאחר מכן מופיעים גם כן שני אנשים בשם זה, ובנוסף אדם בשם Thomas K. Beale. גם במפקד זה חסר מידע רב. עד המפקד של 1840 נרשם עבור כל משפחה רק אדם אחד, ראש המשפחה, כך שאילו ביל גר בביתו של אדם אחר, הוא בכל מקרה לא היה נרשם במפקדים אלו.
אדם בשם Thomas Beall מופיע ברשימת לקוחות של מחלקת הדואר של סנט לואיס בשנת 1820. עובדה זו תואמת לכך שביל חזר ב-1820 למערב ועבר בדרכו בעיר. בחוברת גם מופיע כי ביל שלח מכתב מסנט לואיס בשנת 1822.
אגדה של בני השאיין מספרת על מרבצי זהב וכסף שנלקחו מן המערב והוטמנו בהרי המזרח. אגדה זו מתוארכת לאזור 1820.
מעורבותו של ג'יימס וארד
בקרב חוקרים עלתה השערה לפיה אם מדובר על תרמית, ייתכן כי בודה הסיפור היה לא אחר מאשר המוציא לאור - ג'יימס וארד. וארד היה מודד הדרכים של המחוז ויש עליו יחסית מעט מידע ברשומות מקומיות בנות התקופה. עם זאת, ידוע כי אדם שנשא שם זה החזיק בבעלותו בית שבו נפטרה אישה בשם שרה מוריס (Sarah Morriss), המזוהה כאשתו של המלונאי רוברט מוריס. עוד ידוע כי וארד קיבל דרגת רב-בונה חופשי (Master Mason) בארגון הסתרים הבונים החופשיים בשנת 1863.
התייחסויות מודרניות לסיפור
לסיפור התייחסות רבה באינטרנט.
בספר סודות ההצפנה מ-1999 פרי עטו של סיימון סינג מתואר סיפורה של חוברת ביל באחד הפרקים.
קיימת התייחסות אליו גם במספר תוכניות טלוויזיה, לדוגמה בפרק ספיישל של התכנית הבריטית Unsolved Mysteries ובפרק של הריאליטי האמריקני Expedition Unknown.
בשנת 2010 נוצר סרט מצויר קצר בשם The Thomas Beale Cipher שעוסק בצופן.
חביתה
חביתה היא מאכל העשוי מבלילת ביצים מטוגנת. בעת טריפת הביצים ניתן להוסיף לבלילה מלח, פלפל שחור, קמח, חלב, שמנת, גבינות מסוגים שונים, נקניקים וירקות שונים (בצל, פטריות, פלפל ותבלינים נוספים). את הנקניק והירקות ניתן גם לטגן במחבת קודם לטיגון הבלילה.
את הבלילה יוצקים למחבת משומנת בשמן צמחי (מרגרינה, שמן חמניות, שמן תירס, שמן זית וכו') או בשומן מן החי (חמאה, שומן אווז מותך, שומן חזיר וכו'). במחבת טפלון אפשר לטגן ללא חומר משמן. אין מערבבים בעת הטיגון (ערבוב יוצר ביצה מקושקשת ולא חביתה).
יום ליקוט עצמות
בהלכה היהודית, יום ליקוט עצמות הוא היום בו אוספים את עצמות הנפטר או הנפטרת מקברם הזמני, ומעבירים אותו אל קבר קבוע. על-פי ההלכה, יום זה הוא מעין יום קבורה, והקרובים נוהגים בו מקצת מנהגי אבלות.
המקור ההלכתי
במשנה במסכת מועד קטן (פרק א, משנה ה) נחלקו ביניהם התנאים האם מותר ללקט עצמות בחול המועד. רבי מאיר סבר שהדבר מותר "מפני ששמחה היא לו". כלומר ליקוט העצמות הוא מאורע משמח ולכן מותר לעשותו בתקופה שמחה, בחול המועד. לעומתו, רבי יוסי סבר שליקוט העצמות הוא מאורע של אבלות ולכן אין לעשותו בימי חול המועד. ההלכה נפסקה כרבי יוסי וביום ליקוט עצמות יש לנהוג מנהגי אבלות מסוימים.
דבריו של רבי מאיר שיום ליקוט העצמות הוא יום שמחה נראים תמוהים במבט ראשון. ההסבר המובא להם בתלמוד הירושלמי על המשנה במסכת מועד קטן הוא שכל עוד לא לוקטו העצמות הרי שהמת עדיין סובל מחיבוטי הקבר ולאחר ליקוט העצמות מסתיימים ייסוריהם. בלשון התלמוד הירושלמי "שנינוחו אבותיו מן הדין" כלומר שהתקופה בה התייסר הנפטר על חטאיו תמה ולכן יש לשמוח. (בתלמוד הבבלי על משנה זאת (מסכת מועד קטן, דף ח, עמוד א) הוסברו דברי רבי מאיר באופן אחר).
ההלכות הקשורות ביום ליקוט עצמות מופיעות בספר הטור ובשולחן ערוך בסימן תג, הסימן החותם את חלק יורה דעה. ההלכה מחייבת לנהוג מנהגי אבלות אם כי מנהגי האבלות ביום ליקוט עצמות פחות חמורים ממנהגי האבלות הנהוגים בשבעת ימי האבל.
הטור גם הביא את דברי אביו הרא"ש ולפיהם:
הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך פסק בסוגיה זאת כדעת הרא"ש.
רקע היסטורי
הסיבה לצורת הקבורה הדו־שלבית הזאת היא שבתקופה הראשונה היו ממתינים עד שיתאכל הבשר מגופת הנפטר. לאחר התאכלות הבשר ולאחר שמגופת המת נותרו רק העצמות, היו אוספים את העצמות ומעבירים אותם אל המקום המיועד להם - חדר ובו עצמות כל מתי המשפחה ("מאספה") בתקופת בית ראשון, וגלוסקמאות בתקופת בית שני. ארון הקבורה היה נטמן באדמה או במערה ובכך היה בא אל סופו תהליך קבורת הנפטר/ת. מטבע הדברים כשפסק המנהג לקבור את הנפטר/ת באופן דו שלבי פחת השימוש בהלכה של יום ליקוט עצמות. למרות זאת הלכה זאת מצויה בשימוש גם בימינו אנו.
בתקופה שלאחר מלחמת העצמאות נאספו עצמות נרצחי כפר עציון ועצמות חללי לטרון ומקומות נוספים והובאו לקבורה. ביום הבאתם לקבורה היו מקרובי החללים שנהגו מנהגי אבלות עקב היותו של יום זה מעין יום ליקוט עצמות. גם בביצוע תוכנית ההתנתקות נזקקו חלק ממפוני גוש קטיף להלכה זאת. בית הקברות היהודי שבגוש קטיף פונה וגופות הנפטרים הובאו לקבורה מחודשת בהר הזיתים. ביום הוצאת המתים מקברם היו מקרובי הנפטרים שנהגו מנהגי אבלות עקב היותו של יום זה מעין יום ליקוט עצמות.
בשנים האחרונות מתקיים שיח על חידוש מנהג ליקוט העצמות, ופיילוט ראשון נערך בקבוצת יבנה.
ישראל דב בער מווילעדניק
הרב ישראל דב בער מווילעדניק, (תקמ"ט, 1789 - כ"א בטבת תר"י, 1850) היה רב חסידי במחצית הראשונה של המאה ה-19. מכונה "הצדיק מווילעדניק".
ביוגרפיה
נולד בעיר קוטלנה שבאוקראינה ליוסף, שהיה מלמד תינוקות בעיירה. כשהיה בן ארבע התייתם מאביו, ולאחר כחמש שנים התייתם גם מאמו. בבגרותו ביקר אצל רבי לוי יצחק מברדיטשוב, והכיר גם את רבי אהרן מזיטומיר ורבי מרדכי יפה מלעכוויטש אך רבו המובהק היה רבי מרדכי טברסקי מצ'רנוביל.
בנישואיו הראשונים היה נשוי לבתו של ר' משה מגיד או, לפי מקור אחר, לבתו של הגביר ר' משה חפץ. בזיווג שני נשא את אסתר ציפע (- תרל"ב) בת ר' חיים.
החל משנת תקפ"ט (1829) התפרסם כ"צדיק מווילעדניק". נודע כבעל מופת ורבים שיחרו לפיתחו. לאחר פטירתו של רבי אהרן מסטרשלה ופטירת בנו הסתפחו אליו רבים מחסידי סטרשלה.
כאשר נפטר נטמן בבית הקברות בווילעדניק. קברו ידוע כמקום תפילה לישועות. ואף בתקופת השלטון הסובייטי ברוסיה רבים היו נוסעים במאמץ רב לפקוד את ציונו לברכה וישועה.
ספרו "שארית ישראל", ובו שלושה שערים: על התקשרות לצדיקים, דברי תורה על מועדי ישראל וענייני תשובה שנאמרו בתקופת ה"שובבי"ם", נדפס לראשונה בלבוב בשנת תרכ"ד על ידי מיכאל לוי רודקינסון (פרומקין), ולאחר מכן נדפס שוב בתרל"ז בקניגסברג. מהדורה מתוקנת ומוערת בעריכת הרב גדליה אוברלנדר ראתה אור בהוצאת מכון אור ישראל, מונסי תשס"ה (מהדורה שלישית), ובה גם תולדותיו (בעריכת הרב יהושע מונדשיין), עיונים במשנתו, ומפתחות (בעריכת הרב אליהו מטוסוב).
בשנת תרס"ב יצא לאור על ידי רבי ברוך ראטענר הספר "סיפורי נפלאות", בו מסופר על מופתיו. הספר יצא במהדורה חדשה בשנת 1996 על ידי מכון "אור ישראל".
מכון אור ישראל הוציא לאור גם את הספר "ליקוט שארית ישראל" על פרשיות התורה, עניינים וערכים בעבודת ה', מלוקט מספרו שארית ישראל, מונסי תשס"ח.
ברך קופצים
ברך קופצים (מאנגלית: jumper's knee) או דלקת של גיד הפיקה (patellar tendinitis, patellar tendonitis, patellar tendinopathy) הוא שמה של הפרעה ברצועת הפיקה, רקמת חיבור בברך המחברת בין עצם הפיקה לעצם השוקה, המקשרת למעשה את השריר הארבע ראשי לשוק. ברצועת הפיקה מתפתח ניוון רירי וצומחים כלי דם חדשים, הגורמים לכאב ומגבלות בתפקוד.
שיעור ההיארעות של ההפרעה בספורטאים הוא ארבעה עשר אחוזים והוא מגיע עד למחצית מהספורטאים שעיסוקם כולל קפיצות, למשל שחקני כדורעף. הכאב שגורמת ההפרעה יכול להמשיך ולהפריע לסובלים ממנה גם לאורך חמש-עשרה שנה ולגרום לחלקם להפסיק את הקריירה הספורטיבית שלהם.
הטיפול היעיל ביותר לברך קופצים כולל תרגילים המכוונים להעמיס על הרקמה. במידה וטיפול שמרני נכשל, מוצעים ניתוחים לתיקון ההפרעה.
שם ההפרעה
ברך קופצים (תרגום מדויק יותר מאנגלית יהיה "ברך הקופץ") תוארה לראשונה ב-1973 על ידי ברזינה (Blazina) שזיהה את מה שהוא חשב לדלקת ברצועת הפיקה (Ligamentum patellae; רקמת חיבור בין הפיקה לשוקה, מכונה לעיתים גם בשם "גיד הפיקה") או בגיד הארבע ראשי (רקמת חיבור בין הפיקה לשריר הארבע ראשי), המופיעה בשכיחות גבוהה בעיקר באתלטים העוסקים בקפיצות.
בדיקות היסטולוגיות מאוחרות יותר, הראו שבהפרעה שכונתה (ועדיין מכונה לעיתים בטעות) "דלקת של גיד הפיקה" אין ממצאים המעידים על נוכחות דלקת. לא נמצאו ברקמה תאים דלקתיים או חומרים המקושרים לדלקת כגון פרוסטגלנדין. הבלבול מסביב לגורם ההפרעה הוליד לה שמות רבים כגון “patellar tendinosis”, “patellar tendinitis”, “patellar tendonitis”, “patella tendon disorder”, “insertion tendinitis of the patellar tendon”, “partial rupture of the patellar tendon” וגם “patellar apicitis” המתארים תהליכים שונים באזור הפגיעה. מונח מתאים יותר להפרעה הוא טנדינופתיה(patellar tendinopathy), המתאר באופן כללי יותר פתולוגיה כלשהי של הגיד, חריפה או חוזרנית, דלקתית או לא דלקתית.
פתופיזיולוגיה והיסטופתולוגיה
רצועת הפיקה נמצאת בהמשכו של גיד השריר הארבע ראשי של הירך. רוחבה הוא כשלושה סנטימטרים ועובייה ארבעה עד חמישה מילימטרים. היא מחברת בין עצם הפיקה לשוק ומעבירה את הכוחות שמפעיל השריר הארבע ראשי על השוק (למשל בעליית מדרגה) או את הכוחות שעוברים לשריר בחזרה (למשל בנחיתה מקפיצה). בדומה לרצועות וגידים אחרים מורכבת הרצועה מאלומות הדוקות ומקבילות של סיבי קולגן לבנים עם מערכת כלי דם שאינה בולטת לעין.
רצועת הפיקה של ברך קופצים מכילה רקמה הנראית לעין רכה, צהובה או חומה ולא מאורגנת, מצב המכונה ניוון רירי (mucoid degeneration). סיבי הקולגן אינם מאורגנים במקביל אלא בצורה אמורפית עם רווחים ביניהם והם אינם המשכיים. תאים בגיד משנים את צורתם ומספרם וניכרת צמיחה חדשה של כלי דם. בחלק מהרקמה קיימת נוכחות גבוהה מהרגיל של תאים וכלי דם. ברקמה הפגועה אין כל תאי דלקת.
קיימות שתי תאוריות מרכזיות למנגנון המחלה, תאוריה מכנית ותאוריה הקשורה לכלי הדם של הרקמה.
מבחינה מכנית, מאמץ מתיחה על גיד גורם להתארכות אלסטית מסוימת. התארכות של עד שלושה אחוזים מאורך הרקמה נמצאת בתחום הפעילות הפיזיולוגית הנורמלית שלה. התארכות של עד חמישה אחוזים (או אף עד שישה-שמונה אחוזים) אופיינית בעת פעילות ספורטיבית והתארכות גדולה ממנה גורמת לקרעים זעירים, לניתוק קשרים כימיים בין סיבי הקולגן. מאמץ הגורם להתארכות גדולה עוד יותר גורם לקרעים של סיבי הקולגן. העומסים המופעלים על רצועת הפיקה עולים בהתאם לסוג המאמץ הגופני ומגיעים בעת קפיצות של שחקני כדורסל לסדר גודל של פי שישה עד שמונה ממשקל הגוף של הספורטאי, שחקן כדורסל קופץ בממוצע 70 פעמים במשחק.
אופי המאמצים המופעלים על רצועת הפיקה יכול לגרום לקרעים זעירים. לקמה כזו זמן ההחלמה ארוך (מספר חודשים במודלים של חיות) ובהינתן שהמאמצים אינם מוסרים מהרקמה, יכול להיווצר מעגל קסמים הרסני. התאים ברקמה מייצרים סיבי קולגן בצורה מוגברת עקב הנזק הראשוני, אך קצב הייצור האיטי משאיר את הרקמה חשופה למאמצים נוספים, הללו יכולים להרוס את התאים הקיימים ולהאט עוד יותר את קצב ההחלמה של הרקמה.
בחינה של אספקת הדם לרקמה מעלה טיעונים סותרים קימעא, לפי חלקם אספקת הדם לרקמה ובמיוחד לחלקה המקורב (אזור החיבור של רצועת הפיקה לפיקה) תהייה דלה ולפי אחרים אספקת הדם לאזור אינה דלה במנוחה אך אין לדעת כיצד היא משתנה בעת מאמץ. אספקת דם דלה יכולה לגרום לניוון של הרקמה על רקע חוסר חמצן. וחלקה המקורב של רצועת הפיקה הוא המקום שבו מתרחשים בדרך כלל שינויים ניווניים של ברך קופצים.