cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזאיון
חורבן
לא ידוע בוודאות מה עלה בגורל המוזאיון, ישנן מספר תאוריות והוויכוח בקרב החוקרים השונים ממשיך עד היום. ניתן לומר שהוויכוח על גורל המוזאיון והספרייה הציג אידאולוגיות שונות. כך היו אלו שתמכו בתאוריית ההרס תחת הכיבוש המוסלמי ומולם היו שטענו שהנוצרים הרסו את המוזאיון, ויכוח בעל אופי "מזרח מול מערב" על אודות הרס אחד מהישגי ההשכלה הגדולים של העת העתיקה.
החלוקה המנהלית של רפובליקת מולדובה
יישובים
מעמדי היישובים, בהתאם לשינוי החוק 764 ב-24 בפברואר 2008:
אנה קארנינה (סרט, 1997)
אנה קארנינה (באנגלית: Anna Karenina) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1997 שנעשה בשיתוף פעולה עם אולפני קולנוע רוסיים והוא דרמה תקופתית המהווה עיבוד קולנועי לספרו הקלאסי של לב טולסטוי "אנה קארנינה", בבימויו של ברנרד רוז ובכיכובם של סופי מרסו ושון בין.
הסרט צולם ברוסיה והוא הגרסה הבינלאומית היחידה של "אנה קארנינה" שצולמה כולה באתרים ברוסיה (במוסקבה ובסנקט פטרבורג).
תקציר עלילת הסרט
הסרט מגולל את קורותיה של אישה יפה וצעירה הנשואה לפקיד מדינה בכיר אך פוגשת רוזן יפה תואר ונשבית בקסמו, אך הקונפליקט הפנימי בין תשוקותיה לבין המציאות החברתית הכואבת מובילים אותם לצער ודיכאון.
אנה קרנינה מיואשת מחיי הנישואים ומבעלה היבש אלכסיי קארנין, ופוגשת את הרוזן אלכסיי ורונסקי, המערפל את חושיה. תשוקתה מתממשת עם תשוקתו, אך במקביל חושקת גם הנסיכה יקטרינה בגבר החלומות. אל הנסיכה יצטרף מחזרה המסור קונסטנטין לווין, וכולם ימצאו את מקומם.
הפקה
הסרט זכה לתקציב של 20 מיליון דולר שהגיעו מאולפני אייקון, שבבעלות השחקן מל גיבסון, שמימן את עלות ההפקה בהשפעתה של סופי מרסו.
הסרט כלל צוות שחקנים בינלאומי, ונטלו בו חלק שחקנים אמריקאים ורוסים. אולפני לנפילם ואולפני T3 סייעו בשלבי הצילום של הסרט במוסקבה ובסנקט פטרבורג. הצילומים נערכו ברוסיה, החלו בפברואר 1996 והושלמו באוגוסט 1996, לקראת הקרנת הבכורה באפריל 1997.
הצילומים נערכו בכמה מארמונות הצארים בפטרבורג ובאחוזות היסטוריות כדוגמת ארמון החורף, פטרהוף, ארמון מנשיקוב, ארמון יוסופוב ואתרים נוספים. סצנות בודדות צולמו במוסקבה.
הברית למען עתיד אוסטריה
הברית למען עתיד אוסטריה (בגרמנית: Bündnis Zukunft Österreich), מופיע בדרך כלל בראשי התיבות BZÖ, היא מפלגה אוסטרית בעלת שישה עשר מושבים במועצה הלאומית.
המפלגה נוסדה ב-3 באפריל 2005 על ידי ירג היידר כצורה מתונה יותר של מפלגת החירות האוסטרית (FPO), כמו כן המפלגה הוקמה בעקבות חילוקי דעות ניכרים בין ירג היידר להיינץ כריסטיאן שטראכה. האמנה של המפלגה הופקדה במשרד הפנים הפדרלי ב -3 באפריל 2005 כפי שנדרש על פי החוק האוסטרי, וקרן המפלגה הוכרז על ידי חברים לשעבר של מפלגת החירות ביום שאחרי, ועד מהרה זכתה בשבעה מנדטים בבחירות 2006,
באפריל 2009 נבחר יוזף בּוּכֶר לתפקיד יושב ראש המפלגה, ותחת הנהגתו עברה המפלגה לכיוון הליברליזם הכלכלי ושמרנית מבחינה חברתית.
אידאולוגית המפלגה
ב-15 באוקטובר 2009, תיארה המפלגה את העמדה הפוליטית כימנית מרכז, צורה של עמדה מתונה יותר לעומת מפלגת החירות האוסטרית. יושב ראש המפלגה העביר כוונה להפוך את המפלגה לגרסה האוסטרית של המפלגה החופשית דמוקרטית הגרמנית.
המפלגה תומכת בהכנסת מודל גרין קארד כמו בארצות הברית, מדיניות זו הונהגה על ידי יושב ראש המפלגה בשנת 2009. כמו כן תומכת המפלגה בהפסקה מיידית של גיוס חובה לצבא, על ידי הקמת צבא מקצועי לחלוטין.
קוואנאדאלסניוקור
קוואנאדאלסניוקור (באיסלנדית: Hvannadalshnúkur או Hvannadalshnjúkur) היא פסגה בצורת פירמידה המצויה בשפתו הצפונית-מערבית של מכתש הפסגה של הר הגעש Öræfajökull בפארק הלאומי ואטנאיוקול, אשר באיסלנד. הפסגה היא הנקודה הגבוהה ביותר במדינה, וכנגזרת מכך באי.
גאוגרפיה
מדידה רשמית שהושלמה באוגוסט 2005 קבעה כי גובה ההר הוא 2,109.6 מטר, וזאת לאחר שבעבר נקבע כי גובהו הוא 2,119 מטרים.
הפסגה שוכנת בחלקו הדרומי של האי, כחלק מהפארק הלאומי ואטנאיוקול, המכיל את ואטנאיוקול, הגדול בכיפות הקרח של איסלנד.
גישה לפסגה
המסלול לפסגה הוא טיפוס פופולרי דרך נקיקים רבים ונסתרים לעיתים קרובות, ובשל כך הטיפוס מצריך הובלה של מדריכי טיפוס הרים מנוסים.
ראש מוריס (אנטארקטיקה)
ראש מוריס או כף מוריס (באנגלית: Morris Head) הוא רכס ולשון יבשה המכוסים קרח, בקצה של רכס האגיי בקצה הצפון מזרחי של רמת מקדולנד, לחוף ארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
גילוי לשון היבשה
לשון היבשה צולמה מהאוויר על ידי טיסה של השירות האנטארקטי של ארצות הברית ב-18 בדצמבר 1940.
האזור מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות סקרים על הקרקע ובאמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1965–1959.
מקור השם
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לשון היבשה נקראת על שמו של לויד מוריס (Lloyd Morris) מצי ארצות הברית, הוא נקרא על ידי הוועדה המייעצת על שמות אנטארקטיקה, שהיה סמל בכיר וחבר צוות הבטיטרמוגרף בספינת צי ארצות הברית גליישר (Glacier), אשר חקרה את החוף בעונת המחקר 1962–1961.
רכס האגיי
רכס האגיי (באנגלית: Hagey Ridge) הוא רכס גבוה מכוסה שלג, המהווה את הקצה המזרחי של רמת מקדולנד, בחוף ארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
הרכס משתרע בין צוקי ביורנרט וקרחון ג'ונסון.
גובהו הממוצע של הרכס 564 מטרים מעל פני הים.
גילוי הרכס
הרכס צולם לראשונה ממטוס של השירות האנטארקטי האמריקאי בדצמבר 1940.
הרכס מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1966–1959.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שמו של סגן דונלד וו. האגיי (Donald W. Hagey), מצי ארצות הברית, שהיה מפקד תחנת בירד בשנת 1969.
זוולה
זוולה (בהולנדית: Zwolle ) היא בירת מחוז אוברייסל שבמזרח הולנד. העיר שוכנת כ-120 קילומטרים צפונית-מזרחית לאמסטרדם.
תולדות העיר
כנסיית סנט מיכאל בעיר הוקמה במאה ה-15. הכנסייה עומדת על תילה עד היום, ובה במה מגולפת מפוארת המתוארכת לשנת 1620.
בחודשים יולי 1324 ואוקטובר 1361 הציתו אצילים מקומיים את העיר. לאחר השריפה ב-1324 נותרו רק תשעה מבנים על תילם.
בליל ה-13 באפריל 1945 הצליח חייל קנדי בשם ליאו מייג'ור לשחרר את העיר מהנאצים לבדו. על מעשה זה קיבל את מדליית ההתנהגות המצוינת.
Blauwvingers
תושבי זוולה ידועים בכינוי Blauwvingers (אצבעות כחולות). מקור השם בשנת 1682, כשהתמוטט מגדל הפעמון שהיה בראש כנסיית סנט מיכאל. לעירייה לא היה כסף לשפץ את הכנסייה, והוחלט למכור את פעמוני הכנסייה לעיר השכנה; קמפן. כדי שעיריית קמפן לא תרוויח מהעסקה, דרשה זוולה מחיר גבוה במיוחד. כנקמה שילמה קמפן במטבעות ה"דיוט" העשויות מנחושת (שווי המטבע 1:160 גילדן). תושבי זוולה, שרצו לוודא שקיבלו את מלוא הסכום, ספרו את כל הכסף עד שאצבעותיהם הפכו כחולות מהנחושת.
יהודי זוולה
פריחת הקהילה היהודית בזוולה החלה בשנת 1721, כאשר זוולה העניקה אזרחות לסוחרים יהודים. הראשון היה שמואל לוי מ, ובעקבותיו הגיעו רבים. ליהודי זוולה היו זכויות נרחבות יותר מאשר ליהודי אמסטרדם. יהודי זוולה יכלו להצטרף לגילדת הסוחרים והיו להם בית קברות ובית כנסת. סוחרי השוק היהודים קיבלו מקום משלהם, ולבקשתם הועבר יום השוק מיום שבת ליום שישי. יהודי זוולה סחרו בטקסטיל, ביגוד, עורות, תבואה ובעלי חיים. היו ביניהם קצבים כשרים, סוחרי בקר וכמה רופאים ורוקחים. בעלי דוכנים בשוק ורוכלים הפכו עם הזמן לבעלי חנויות.
עד מלחמת העולם השנייה היו בזוולה חיים קהילה יהודיים תוססים. הם התפרנסו בעיקר ממסחר מפותח בתחומים רבים. בית הכנסת שימש קהילה של כ-750 תושבים יהודים, ומלון ויינברג היה המרכז החברתי. כאן יכלו לאכול מזון כשר וניתנו שיעורי ריקוד. לאחר המלחמה נותר אך מעט מהחיים היהודיים העשירים. כחמש מאות מתוך שבע מאות וחמישים יהודי זוולה נרצחו. בעלי חנויות שחזרו התקשו מאוד לפתוח מחדש את חנויותיהם שנתפסו או שנבזזו ובודדים בלבד הצליחו. העסק היחיד שהמשיך להתקיים עד היום נמצא כעת באמסטרדם.
מבין יהודי זוולה התפרסמו ארבעה: הרופא והמדען, איש שימור הטבע , הסוציאליסט והיזם פינה מרכוס (Fiene Marcus).
כיום יש בזוולה קהילה יהודית קטנה ופעילה.
תחבורה
זוולה היא עיר מרכזית ברשת הכבישים הלאומית ומשמשת כשער לצפון הולנד. בכביש A28 המקשר בין אוטרכט וחרונינגן ארבעה מחלפים המשמשים את זוולה. הכביש המהיר A50 מקשר את זוולה לאיינדהובן. כבישים נוספים הם N35, המתחיל ככביש טבעתי של העיר וממשיך ככביש המהיר A35 לאנסחדה. כביש N337 מוביל לעיר דוונטר (Deventer), כביש N331 להאסלט (Hasselt), הכבישים N758 ו-N340 לניאולאוסן (Nieuwleusen) ואוּמֵן (Ommen) וכביש N764 מוביל לקמפן.
רכבת
העיר חוברה לרשת הרכבות של הולנד ב-6 ביוני 1864. כיום יוצאות רכבות מתחנת הרכבת של זוולה לשמונה כיוונים: קמפן, ליברדן, חרונינגן, אמן, אנסחדה, ארנהם/ניימכן, לליסטד/אמסטרדם ואמרספורט.
המסילה לאמסטרדם, העוברת דרך לליסטד, נפתחה בדצמבר 2012.
ערים תאומות
לזוולה הסכם ערים תאומות עם:
אלוהי הפערים
אלוהי הפערים היא תפיסה תאולוגית, לפיה הפערים בידע שמספק לנו המדע נלקחים כראיות או כהוכחות לקיומו של אלוהים. המושג הומצא על ידי תאולוגים נוצרים לא על מנת להטיל דופי בתאיזם, אלא כדי להצביע על הכשל שבהסתמכות על טיעונים טלאולוגיים לקיומו של אלוהים. יש המשתמשים בביטוי זה על מנת להתייחס לטיעוני אד איגנורנטיאם. באופן כללי המונח משמש על מנת לתאר נסיגה הדרגתית מהסברים דתיים לתופעות פיזיקליות לטובת הסברים מדעיים מקיפים יותר לתופעות אלו.
מקור הביטוי
ניסוח ראשוני של הרעיון הוזכר על ידי מרצה מטיף מן המאה ה-19 בשם הנרי דארמונד, בהרצאתו מעלותיו של האדם. הוא נזף בנוצרים שהפנו לדברים שהמדע עדיין לא יכל להסביר - "פערים שהם משלימים בעזרת האלוהים" - וקרא להם לקבל את כל הטבע כאלוהים, כעבודה של "... אלוהים אימננטי, שהוא אלוהי האבולוציה, המפואר לאין-שעור מאלוהי פלאים-מזדמנים, שהוא האלוהים של התאולוגיה הישנה."
במלחמת העולם השנייה התאולוג והקדוש המעונה דיטריך בונהופר הביע את הקונספט בצורה דומה במכתבים שהוא כתב בהיותו בכלא הנאצי. בונהופר כתב, לדוגמה: "כמה שגוי זה להשתמש באלוהים כמגשר-פערים בחוסר השלמות של הידע שלנו. אם למעשה הגבולות של הידע נדחפים אחורה יותר ויותר (וזה חייב להיות המקרה), אז אלוהים נדחף אחורה יחד איתם, ולכן הוא ממשיך בנסיגה. אנחנו צריכים למצוא את אלוהים במה שאנחנו יודעים, לא במה שאנחנו לא יודעים."
בספרו מ-1955, מדע ואמונה נוצרית, כתב המנהיג האוונגליסטי האמריקאי צ'ארלס קולסון: וגם
אליזבת מוס
אליזבת סינגלטון מוס (באנגלית: Elisabeth Singleton Moss; נולדה ב-24 ביולי 1982) היא שחקנית אמריקאית, זוכת שני פרסי גלובוס הזהב ושני פרס אמי. מוכרת בעיקר בתור זואי ברטלט מסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן", בתור פגי אולסן בסדרה "מד מן", ובתור ג'ון אוסבורן בסדרה "סיפורה של שפחה".
ביוגרפיה
מוס נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, בתם של רונלד "רון" צ'ארלס מוס ולינדה אקסטרום מוס, שניהם מוזיקאים; אמה מנגנת במקצועיות מפוחית ג'אז ובלוז. למוס יש אח צעיר אחד. היא חונכה כסיינטולוגית. אביה ממוצא אנגלי ואימה ממוצא שוודי.
קריירה
מוס נראתה לראשונה על המסך בשנת 1990, בסרט הטלוויזיה "Bar Girls", מאוחר יותר באותה השנה הופיעה במיני-סדרה של רשת NBC "Lucky Chances".
בין 1992 ל-1995 היא השתתפה בשבעה פרקים בסדרה "סודות העיר" ("Picket Fences"). בשנת 1994 מוס השתתפה בחידוש של הסרט "המרוץ להר המכשפות". בין 1999 - 2006 מוס גילמה את הבת הראשונה זואי ברלט בסדרה "הבית הלבן", ובשנת 1999 שיחקה בתפקיד משני בסרט "נערה בהפרעה" לצד וינונה ריידר ואנג'לינה ג'ולי. בשנת 2003 מוס שיחקה בסרט "בתולה" אשר קיבלה עליו מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט. בשנת 2005 - 2006 היא שיחקה בסדרה "פלישה", וב-2007 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "האנטומיה של גריי".
באוקטובר 2008 היא הופיעה בברודוויי בהצגה "Speed-the-Plow" מאת דייוויד מאמט. היא כיכבה לצד קירה נייטלי בהצגה "The Children's Hour" שהציגה בלונדון.
משנת 2007–2015 שיחקה את תפקידה של הרעיונאית פגי אולסן בסדרת הדרמה "מד מן". על תפקידה בסדרה הייתה מועמדת שש פעמים לפרס אמי. בשנת 2009 השתתפה בסרט "על הזוג מורגן שמעתם?" שנכשל בקופות.
מאז 2017 מככבת בתור ג'ון אוסבורן (שלפרד / שלג'וזף) בסדרה "סיפורה של שפחה". על תפקידה בסדרה זכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2019 כיכבה לצד מליסה מקארתי וטיפאני האדיש בסרט הפשע "קיטצ'ן" אודות נשות מאפיונרים משכונת הלס קיצ'ן של שנות השבעים בניו יורק שלוקחות את העסק לידיהן לאחר שהFBI עוצרים את בעליהן.
באוגוסט 2020 נודע כי היא עתידה לשתף פעולה פעם נוספת עם חברת בלאמהאוס הפקות ולככב במותחן הפסיכולוגי "Mrs. March".
חיים אישיים
מוס מחזיקה באזרחות בריטית ואזרחות אמריקאית.
היא החלה לצאת עם השחקן פרד ארמיסן באוקטובר 2008, והם התארסו בינואר 2009, התחתנו ב-25 באוקטובר 2009 בלונג איילנד, ניו יורק. הם נפרדו ביוני 2010, ובספטמבר 2010 הגישה מוס בקשה לגירושין, שהושלמה סופית ב-13 במאי 2011.
מוס היא סיינטולוגית.
סמחון חלוואה
הרב סמחון חלוואה (או חלואה) (סביב ה'תקפ"ה, 1835 - ה'תר"ס, 1900) היה רב, ופוסק הלכה באוראן שבאלג'יריה במאה ה-19. התפרסם בחיבורו 'צו לצו' העוסק בענייני מוסר.
קורות חייו
נולד במקנס שבמרוקו לאביו רבי שלמה. בצעירותו עסק בהעתקת כתבי יד הכוללים דרוש, קבלה ופיוט. בשנת ה'תר"ג כתב את חיבורו 'פועל ישועות' העוסק בפירוש פיוטי ההושענות.
הגירתו לאוראן
בשנת ה'תרי"ד נדד לאוראן עקב צרות שונות שפקדו אותו במקנס. דומה, כי בשנותיו הראשונות בעיר, קליטתו הייתה קשה, והוא סבל ממחסור. באוראן נשא אישה והוליד בנים ובנות. רבי סמחון סירב לקבל משרה רבנית, משום שרצה להתפרנס מיגיע כפיו. ושם הוכר כאחד מרבני העיר ומפוסקי ההלכה בה. התכתב בענייני הלכה עם הרב אברהם אנקווה ועם הרב יוסף בן וואליד.
מפסיקותיו ההלכתיות
רוב פסיקותיו לא השתמרו. ידועים ממנו שני פסקים בלבד. הראשון, שחיזק את מנהג קיפול הטלית בשבת ללא שינוי בסדר הקיפול, והגן עליו מפני המערערים עליו.
והשני, שנמנה עם הרבנים הראשונים שהתירו להדליק אש מגפרורים ביום טוב אף לכתחילה. נימוקיו הם, שהאש מצויה היא כבר בגפרור, ואין זה דומה להוצאת אש מהעצים או מהאבנים שאסרה המשנה, שמכיוון שהאש יוצאת במהירות מהגפרור, היא נחשבת למצויה. כמו כן, עדיף להוציא אש מגפרור ולא מגחלת מעומעמת, משום שיש למעט בטרחה ביום טוב. למסקנתו ההלכתית, הסכים הרב אברהם אנקווה.
שיטתו החינוכית
בספרו 'צו לצו', התאפיין רבי סמחון בהדרכות מוסריות טבעיות, כדוגמת חובת הנאמנות והיושר לכל אדם, גם לבני עמים זרים. כמו כן ביאר שיש להודות על האמת, ושמטרת הלימוד נועדה להבין ולא להתנצח.
כמו כן הוא מרבה להתמודד עם התרבות הצרפתית, ולהתייחס לתופעות שונות שהחלו בעת החדשה, והשפעתן על היהודים כגון תופעת גילוח הזקן ושינוי שמות עבריים לשמות צרפתיים, ועוד.
הולי דמפסי
הולי נטשה דמפסי (באנגלית: Holli Natasha Dempsey; נולדה ב-11 במאי 1990) היא שחקנית וקומיקאית אנגלייה. היא שיחקה בתפקיד ויקי בסדרת הטלוויזיה "דרק" של ריקי ג'רווייס. ב-2016 גילמה את ורה בגרסה הקולנועית של "הצבא של אבא".
ביוגרפיה
עוד הופיעה דמפסי בסדרה "המיילד", ובמיני-סדרה "The Ice Cream Girls", המבוססת על רומן מאת דורותי קומסון. ב-2015 שיחקה דמפסי בסרט הקומי הבריטי "Aaaaaaaah" בבימויו של סטיב אורם.
ב-2016 שיחקה בפרק "השנואים במדינה" מתוך סדרת האנתולוגיה "מראה שחורה".
רפאל הרפז
רפאל (רפי) הרפז (נולד ב-8 בינואר 1962) הוא דיפלומט ישראלי המכהן כסמנכ"ל אסיה והפאסיפיק במשרד החוץ של ישראל. בשנים 2018–2021 כיהן כשגריר ישראל בפיליפינים. הרפז כיהן כשגריר ישראל באזרבייג'ן (2012–2015).
ביוגרפיה
הרפז נולד וגדל בשכונת בית הכרם בירושלים. אמו, רחל הרפז (לבית אבישר) הייתה מורה לפסנתר, ציירת, סופרת ומשוררת ואביו, ניסן הרפז, היה מזכיר ההסתדרות בירושלים, חבר מועצת העיר ויקיר העיר ירושלים. ב-7 ביוני 1967, יום שחרור הכותל המערבי במלחמת ששת הימים, בהיותו קצין חינוך במילואים של חטיבה 16 הביא ניסן הרפז, את ספר התורה הראשון לכותל. בצעירותו התגורר שנה במילאנו, איטליה, שם שהתה המשפחה בשליחות בקהילה היהודית. הוא היה חבר בתנועת הצופים ומדריך בשבט בית הכרם. הוא למד בבית הספר היסודי בית הכרם בירושלים (1968–1976) ובתיכון בויאר בירושלים (1976–1980). בשנים 1980–1983 שירת בצה"ל. הוא נשוי לשולמית הרפז (לבית מושל) ואב לשלושה בנים.
בתקופה שבין שחרורו מצה"ל (1983) לכניסתו לקורס הצוערים של משרד החוץ (1989) שימש הרפז בשורה של תפקידים, בהם מדריך במכון למדריכי חוץ לארץ בקריית מוריה בירושלים במסגרת ההסתדרות הציונית העולמית ובתוכנית בת השנה של תנועת יהודה הצעיר מארצות הברית. נוסף לכך, יצא פעמיים בשליחות לתפקידי הדרכה במחנות הקיץ היהודים בטורונטו, קנדה והרטפורד, קונקטיקט, ארצות הברית.
בשנת 1987 שימש כעוזר יושב ראש האיגוד הארצי למסחר בירושלים. הוא בוגר החוג ליחסים בינלאומיים של האוניברסיטה העברית (1987). בשנים 1987–1989 השתתף הרפז בקורס ההכשרה לניהול של בנק הפועלים. הוא למד בקורס אקדמי של קרן רוטשילד באוניברסיטה העברית (1991) בסמסטר מיוחד שיועד לצוערי משרד החוץ.
ב-2004 השתתף בקורס לבכירים במרכז ללימודי אסיה והמזרח-הקרוב של האוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון די. סי., ארצות הברית.
ב-2017 סיים בהצטיינות את לימודי התואר השני באוניברסיטת תל אביב בחוג למדע המדינה, בתוכנית האקזקוטיבית לדיפלומטיה ולימודי ביטחון.
בשירות החוץ
בשנת 1989 התקבל לקורס הצוערים של משרד החוץ ועם סיומו הצטרף לשירות החוץ. שירת כסגן ראש הנציגות בשגרירויות ישראל באביג'אן, חוף השנהב (1991–1993).
שירות בשווייץ
הרפז שירת כסגן ראש הנציגות בברן, שווייץ (1993–1997). במהלך שרותו בשווייץ ריכז הרפז את הטיפול בפרשת כספי קורבנות השואה בבנקים השווייצרים ואת ציון חגיגות 100 שנים לקונגרס הציוני הראשון בבזל (1997).
הרפז ריכז את המאמצים מול הארכיון הלאומי השווייצרי לקבלת שמות היהודים, שהגיעו בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ובמהלכה לגבול השווייצרי וכניסתם למדינה סורבה.
שירות בשוודיה
הרפז שירת כסגן ראש הנציגות בסטוקהולם, שוודיה (1999–2003). במהלך שרותו ריכז את ביקורו של ראש הממשלה אהוד ברק בשוודיה (ינואר 2000) לרגל הכינוס הראשון של הפורום הבינלאומי בנושא השואה. זה היה ביקורו הראשון מזה 38 שנים של ראש ממשלת ישראל בשוודיה.
בדצמבר 2002 בהיותו הממונה על שגרירות ישראל בשוודיה, שימש הרפז כמלווה הרשמי של זוכה פרס נובל בכלכלה הישראלי-אמריקאי פרופ' דניאל כהנמן, בטקס הענקת הפרס בבית העירייה בסטוקהולם.
שירות בוושינגטון
הרפז שירת בשגרירות ישראל בוושינגטון די. סי., ארצות הברית כציר לענייני הדיפלומטיה הציבורית וכממונה על היחסים עם מדינות מרילנד, וירג'יניה והבירה וושינגטון די.סי (2005–2009).
בתקופת שירותו התקבלה (2007) בבית המחוקקים של מדינת מרילנד החלטה על משיכת השקעות (DIVESTMENT) מחברות המקיימות עסקים והשקעות באיראן. החלטת בית המחוקקים נהפכה לחוק שעליו חתם (2008) מושל מרילנד מרטין אומאלי.
שגריר ישראל באזרבייג'ן
בשנים 2012–2015 כיהן כשגריר ישראל בבאקו, אזרבייג'ן. הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב ב-5 בספטמבר 2012.
בשנת 2013 ליווה את ביקורו בישראל של שר החוץ האזרי, אלמאר ממדיארוב, שהיה ביקור רשמי ראשון של שר חוץ אזרי בישראל מאז כינון היחסים ב-1993.
בספטמבר 2013 חתם הרפז על הסכם שיתוף פעולה בתחום הבריאות בין אזרבייג'ן לסוכנות הסיוע הבינלאומית של ישראל (מש"ב).
במאי 2014 הוביל את ביקור הגומלין של שר החוץ אביגדור ליברמן בבאקו בירת אזרבייג'ן. הרפז הגדיר בראיונות לכלי התקשורת את היחסים בין ישראל לאזרבייג'ן כיחסים "אסטרטגיים, עם שיתוף פעולה בשורה של תחומים".
בספטמבר 2014 הוביל הרפז את ביקורו הראשון אי פעם של שר ביטחון ישראלי משה יעלון באזרבייג'ן.
בספטמבר 2014 יצא הרפז ביחד עם שגריר אזרבייג'ן בארצות הברית Elin Suleymanov למסע הרצאות ופגישות עם גורמי ממשל, קונגרס, תקשורת וקהילה יהודית בוושינגטון די.סי, פילדלפיה וניו יורק בארצות הברית. הסיור המשותף של שני השגרירים נערך על ידי ארגון הוועד היהודי האמריקאי (AJC).
בדצמבר 2014 חתם הרפז בשם ממשלת ישראל על הסכם הפטור ההדדי מאשרות לנושאי דרכונים רשמיים של שתי המדינות.
שגריר ישראל בפיליפינים
בנובמבר 2017 מונה הרפז לתפקיד שגריר ישראל בפיליפינים. הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא הפיליפינים, רודריגו דוטרטה, ב-31 באוגוסט 2018.
ביולי 2019 הרפז חתם מטעם ממשלת ישראל על הסכם מסגרת לשת"פ בין משרד החקלאות הפיליפיני לבין סוכנות הסיוע הבינלאומית של ישראל (מש"ב).
ב-2 ביוני 2020 העביר הרפז בשם ממשלת ישראל את תרומת הסיוע הישראלי של ציוד רפואי לממשלת הפיליפינים למאבק במגפת הקורונה בפיליפינים. התרומה נמסרה בטקס רשמי במפקדת חיל האוויר הפיליפיני לשר ההגנה דלפין לורנזנה.
תפקידים במטה משרד החוץ
הרפז שירת במגוון תפקידים במטה משרד החוץ בירושלים, ביניהם סגן מנהל מחלקת מגרב, סוריה ולבנון (1997–1999). במסגרת תפקידו ערך ביקורי עבודה (1998) במרוקו, תוניסיה ומאוריטניה, בתקופה שלישראל היו עדיין נציגויות דיפלומטיות בשלוש המדינות.
הרפז שימש כממונה על הפיקוח על היצוא הביטחוני באגף לעניינים אסטרטגיים (2003–2005). במסגרת תפקידו היה מעורב מטעם משרד החוץ בקידום חוק הפיקוח על היצוא של מוצרים בעלי שימוש כפול. הרפז ייצג את משרד החוץ בשורה של מפגשים ודיאלוגים בתחום הפיקוח על היצוא בארצות הברית ובמדינות מערב אירופה.
הרפז כיהן מנהל המחלקה הכלכלית האחראים על היחסים הכלכליים עם צפון אמריקה, דרום אמריקה ואפריקה (2009–2012). הרפז עמד בראש משלחות קידום עסקים ששיגר משרד החוץ ביחד עם מכון היצוא ולשכת המסחר ישראל-אמריקה הלטינית, לשורה של מדינות בדרום ומרכז אמריקה, בהן: קולומביה, פרו, אקוודור, פנמה, קוסטה ריקה ואל סלבדור.
בתפקידו כמנהל המחלקה הכלכלית הוביל הרפז את פעילות הקידום בעולם של הכנסים והתערוכות הכלכליות המרכזיות שנערכו בישראל: תערוכת ווטק לטכנולוגיות מים, תערוכת אגריטק לטכנולוגיות חקלאיות, כנס אילת-איילות לאנרגיה מתחדשת וכנס ביטחון המולדת (HLS).
הרפז שימש כנציג משרד החוץ בוועדה הממשלתית לאישור ביטוחי סחר חוץ.
בתום שירותו כשגריר לאזרבייג'ן מונה הרפז כמנהל מחלקת אירו-אסיה 2, האחראית על היחסים עם מדינות הקווקז ומרכז אסיה (2015–2018). במסגרת תפקידו היה מופקד על קיום הדיאלוגים והמגעים המדיניים עם שלוש מדינות הקווקז: אזרבייג'ן, ארמניה וגיאורגיה, ועם חמש מדינות מרכז אסיה: אוזבקיסטן, קזחסטן, טורקמניסטן, טג'יקיסטן וקירגיזסטן.
בתקופת היותו מנהל מחלקת אירו-אסיה 2 נערכו שורה של ביקורים רשמיים ישראלים במרחב, ובהם ביקור ראש הממשלה בנימין נתניהו באזרבייג'ן ובקזחסטן (2016), ביקור נשיא המדינה ראובן ריבלין בגיאורגיה (2017), ביקור יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין בראשות משלחת פרלמנטרית בגיאורגיה (2015), וביקור מנכ"ל משרד החוץ יובל רותם בקזחסטן לרגל חנוכת הביתן הישראלי בתערוכת אקספו אסטנה (2017).
בספטמבר 2021 מונה הרפז לתפקיד סמנכ"ל אסיה והפאסיפיק במשרד החוץ.
פרסים ועיטורים
הרפז עוטר בעיטור הכבוד ORDER of SIKATUNA על ידי נשיא הפיליפנים רודריגו דוטרטה במהלך פגישת הפרידה שלו מהנשיא ב-16 ביוני 2021 בארמון הנשיא במנילה.
בדברי ההסבר לזכייה בעיטור הכבוד צוין שהרפז תרם תרומה ייחודית לפיליפינים ובנוסף פעל ללא הרף לקידום יחסי ישראל עם הפיליפינים בתחומים של קידום עסקים, חדשנות, חקלאות, ביטחון ועובדים זרים.
אילנה (שיר)
אילנה (ידוע גם בשם "הו, אילנה") הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע אביב גפן. השיר יצא לאור בשנת 1993.
רקע
השיר נכתב על ידי גפן בהשראת השיר "הו יוקו" שכתב ג'ון לנון לזוגתו יוקו אונו.
השיר מורכב מבית אחד בלבד, וללא פזמון חוזר, כאשר הבית הראשון מושר פעמיים.
בשנים שלאחר גירושיו מברקוביץ' סירב גפן לבצע את השיר בהופעותיו, אך בעשור השני של המאה ה-21 שב לבצע אותו, וכך למשל שר אותו במופע לציון עשרים שנה ליציאת האלבום "עכשיו מעונן".
עירייה (ישראל)
בישראל, נהוג שהמפלגות השונות, החברות גם ברשות המחוקקת וברשות המבצעת, מעמידות מועמדים מטעמן לראשי ערים ורשימות למועצת העיר, בשאיפה שאלה יקדמו את ענייניהן בעיר.
היסטוריה
עם הכיבוש הבריטי במלחמת העולם הראשונה (1917), הושארו בתוקפם כל החוקים העות'מאניים. בשל כך המשיך להתקיים חוק העיריות העות'מאני אשר היה בתוקף משנת 1877.
לפי חוק זה, היו קיימות בגבולות ארץ ישראל המנדטורית 22 עיריות: באר שבע, בית ג'אלא, בית לחם, בית שאן, ג'נין, חאן יונס, חברון, חיפה, טבריה, טול כרם, יפו, ירושלים, לוד, מג'דל, נצרת, עזה, עכו, צפת, רמאללה, רמלה, שכם ושפרעם.
המנדט הבריטי אשר עודד שלטון עצמי מקומי, פרסם בשנת 1921 את פקודת המועצות המקומיות, אשר על פיה נוסדו המועצות המקומיות הראשונות וביניהן תל אביב.
בשנת 1934, משנוצר הצורך לקבוע הוראות מפורשות ומפורטות ביחס לשלטון המקומי בערים, פורסמה פקודת העיריות, אשר תקפה עד היום. צורך זה נוצר עוד הרבה לפני פרסום פקודת העיריות, אולם היה קושי בחקיקת חוק אחיד שיתאים לערים עבריות וערביות וערים מפותחות ונחשלות.
מאז הקמת המדינה ועד היום, הוקמו עוד 53 עיריות חדשות וכיום קיימות במדינת ישראל 77 עיריות.
במרץ 2007 אושרה בקריאה ראשונה הצעת חוק העיריות אשר נועדה להחליף את פקודת העיריות, אולם מאז לא התקדם חוק זה וכאמור פקודת העיריות היא זו שבתוקף.
הקמת עירייה חדשה
אישור עירייה חדשה נתון בידי השלטון המרכזי. כיום שר הפנים ובעבר הנציב העליון. אם נראה לשר כי בשל גידול מספר התושבים ביישוב, רצון של רוב האוכלוסייה ביישוב מסוים או מכל סיבה אחרת רצוי שתושבי אותו יישוב יהוו עירייה, רשאי השר למנות ועדה שתקיים מעין חקירה באזור המדובר, אשר תתחקה על רצון התושבים ותגיש דו"ח לשר.
על סמך ממצאי החקירה ולפי שיקול דעתו, מוסמך השר להכריז כי תושבי אותו אזור יהוו עירייה. בסמכות השר להתחשב ברצון התושבים אך אינו חייב לעשות כן וכמו כן אין הוא מחויב להוציא לפועל את ממצאי הוועדה.
ביטול עירייה קיימת
דומה להקמת עירייה חדשה. אף כאן נתונה הסמכות לשלטון המרכזי באמצעות שר הפנים. לשם כך על השר לנהוג בפרוצדורה דומה והיא מינוי ועדה. אף כאן יכול אך לא חייב להתחשב במסקנותיה או ברצונותיהם של תושבי המקום. במידה והחליט השר על ביטול העירייה, יהא עליו לתת הוראות בדבר הקניית הנכסים העירוניים לגוף אחר אשר יירש את מקום העירייה המבוטלת.
בשנת 1950, בוטלה עיריית יפו ומרבית שטחיה ונכסיה עברו לעיריית תל אביב ומכאן שמה עיריית תל אביב - יפו עד היום.
הבחירות לעירייה
הבחירות לעירייה ולראשות העירייה נערכות באותו יום, בשתי מעטפות הצבעה נפרדות. פתקים לבנים למועצת העירייה ופתקים צהובים לראשות העירייה. בעבר, תושבי הרשות המקומית היו בוחרים ברשימות שהתמודדו על מושבים במועצת העירייה, וחברי המועצה שנבחרו הם שבחרו בראש הרשות.
הבחירות נערכות לפי החוק בכל חמש שנים, ביום ג' השלישי של חודש חשוון, למעט בשנים שבהן השנה שלפני שנת הבחירות היא שנה מעוברת, שאז הבחירות נערכות ביום ג' הראשון של חודש חשוון. בעבר היו מתקיימות הבחירות אחת לארבע שנים.
מועצת העירייה
מועצת העירייה היא המוסד העליון של העירייה, ומרוכזות בה רוב סמכויות העירייה. תפקידיה – חקיקת חוקי עזר, קביעת תקציב, התווית דרכי מדיניות, הטלת מיסים, אישור חוזים, מתן רישיונות ועוד.
המועצה נבחרת על ידי התושבים בבחירות חשאיות, בנפרד מבחירת ראש העירייה (ההצבעה בשני פתקים).
חברי מועצת עירייה אינם מקבלים שכר.
מספר חברי המועצה נגזר ממספר תושבי העיר לפי הפירוט להלן:
עם זאת קובע החוק, כי במקרה ורשימת המועמדים בראשה עומד ראש העירייה הנבחר אינה זוכה למושב במועצת העירייה, מתווסף באופן אוטומטי מושבו של ראש העירייה במועצת העירייה לסך הקבוע של המושבים אותם קבע שר הפנים.
הנהלת העירייה
בכל מקרה כל החלטותיה של ההנהלה יובאו לאישורה של מועצת העירייה. החוק אינו מחייב להקים הנהלה.
לרוב חברי ההנהלה הם חברי מועצה מסיעות הקואליציה.
הרכב חברי ההנהלה:
ועדות העירייה
מועצת העירייה חייבת למנות ועדות בתחומים שונים, אשר תהיינה אחראיות על הטיפול בנושא ותמלצנה בפני המועצה בגין נושאים אלו.
החוק מחייב למנות 24 ועדות והם:
העיריות יכולות למנות ועדות נוספות בתחומים העולים על דעתם אשר דורשים טיפול. לדוגמה ועדת מקלטים, ועדת ספורט, ועדת צעירים, ועדת תנועה וכדומה.
מאחר שמועצת העירייה אינה יכולה להעביר את סמכויותיה לאחרים ואף לא לוועדותיה, מרביתן של הוועדות הן ועדות מייעצות הטעונות אישור המועצה. יוצאים מן הכלל, מקרים בהם החוק קבע במפורש כי לוועדות מסוימות תהיה סמכות החלטה. לדוגמה ועדת מל"ח, שבסמכותה לקבוע הוראות בדבר הכנתו והפעלתו של המשק לשעת חירום. וועדת ההנחות, שבסמכותה לקבוע את הקריטריונים למתן הנחות.
חוקי עזר עירוניים
חוק העזר הוא אמצעי עיקרי שבאמצעותו ניתן להסדיר חובות וזכויות בתחום פעולות העירייה, ולגבות תשלומים למימון פעולת הרשות.
חוק העזר מתקבל לאחר דיון מוקדם במחלקות העירייה השונות ואז מובא למועצת העירייה אשר מתקינה את חוק העזר.
ניתן להבחין בשלושה סוגים של חוקי עזר:
יחד עם זאת, חוק העזר מהווה חקיקת משנה, וכשכזה צריך לשאוב את סמכויותיו מחוק מסוים, לכן אסור לחוק העזר לחרוג מהסמכות של החוק.
הפרטה
המצוקה הכספית של הרשויות המקומיות בארץ ובעולם המערבי, הביאה לאימוץ גישה עסקית בניהול העירייה. המנהל בשירות הציבורי נדרש לעמוד בנורמות גבוהות המקובלות במגזר העסקי: יזמות, רמת שירות גבוהה, תפיסה שיווקית, מימון נכון, הגדלת הכנסות ועוד. עם זאת, העירייה איננה יכולה להתנהל כעסק לכל דבר וזאת בשל אופייה הציבורי. לפיכך, העירייה נדרשת למצוא את שביל ביניים אשר יאפשר לה למלא משימותיה על הצד הטוב ביותר.
המעבר מניהול מסורתי המבוסס על מדיניות רווחה, לניהול המבוסס על כלכלת שוק מביא עמו קיצוץ בהוצאות הציבוריות, והחלפת צורות ארגוניות ריכוזיות ובירוקרטיות בגופים גמישים ומבוזרים הקשובים לרצונות האזרח.
תאגידי מים
ביולי 2001 אושר בכנסת חוק תאגידי המים והביוב. החוק נחקק על-רקע גירעון ענק של 2 מיליארד ₪, בהשקעה בתשתיות מים וביוב ברשויות המקומיות, שיעור גבוה של פחת מים ושיעורי גבייה ירודים.
משרד הפנים היה היוזם העיקרי לחקיקת החוק, אשר ראה צורך להפריד את משק המים ברשויות המקומיות משאר הפעילויות של הרשויות המקומיות.
מטרותיו של חוק זה הן:
לשם השגת מטרות החוק על הרשויות להקים, חברות שתפקידן העיקרי יהיה לתת שירותי מים וביוב בתחומיהן על כל היבטיו (שירות, איכות וגביה).
מפברואר 2008 החוק אוסר על הרשויות המקומיות לטפל במים והביוב שברשותן והעביר את האחריות לכך לידי תאגיד נפרד.
בד בבד, הנחה ראש הממשלה את שר הפנים לגבש קריטריונים שלפיהם יוענק פטור מטעמים מיוחדים לרשויות מסוימות.
דני דייוויס
'''דניאל ק. דייוויס (באנגלית: Daniel K. Davis'''; נולד ב-6 בספטמבר 1941) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת אילינוי, ברציפות מאז 1997. דייוויס, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג את רוב מערב שיקגו, כולל את אזור הלופ. בעבר היה חבר תנועת הסוציאליסטים הדמוקרטיים של אמריקה.
ביוגרפיה
דייוויס נולד בפארקדייל שבדרום ארקנסו, והתחנך באוניברסיטת ארקנסו בפיין בלאף, שם השלים בשנת 1961 לימודי תואר ראשון. ב-1968 קיבל תואר שני באוניברסיטת המדינה של שיקגו, וב-1977 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה במנהל ציבורי מ"מכון ואוניברסיטת יוניון" שבסינסינטי באוהיו. טרם כניסתו לפוליטיקה של ארצות הברית היה דייוויס פקיד ממשלתי, מורה בבית ספר תיכון, ומנהל בארגונים שונים. בשנים 1979–1990 ייצג את הרובע ה-29 של שיקגו במועצה העירונית.
תחילת דרכו הפוליטית הייתה רצופות מפחי נפש: במערכות הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-1984 וב-1986 התמודד נגד חברת הקונגרס המכהנת קארדיס קולינס, אך הפסיד בשתי ההתמודדויות. ב-1990 התמודד ללא הצלחה נגד אדוארד ג'. רוזוול על המועמדות הדמוקרטית לתפקיד גזבר מחוז קוק. באותה השנה נבחר דייוויס למועצת הנציבים של מחוז קוק, שם כיהן עד להיבחרו אל הקונגרס ב-1996. ב-1991 הוסיף להתמודד בפריימריז הדמוקרטי נגד ראש עיריית שיקגו רצ'רד מ. דיילי, אך ניסיון זה לא הניב פרי.
ב-6 בדצמבר 1995 הכריז דייוויס על התמודדותו לייצוג מחוז הקונגרס השביעי של אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית. כניסתו לבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית הייתה מאוחרת, ובאותה העת כבר טענו לכתר שורה של אישים דמוקרטים במחוז, בהם חבר מועצת הנציבים של מחוז קוק פרסי ז. ג'יילס ורבים אחרים. דייוויס ביסס את התמודדותו על מצע פרוגרסיבי שכלל תמיכה בהפלות ובזכויות להט"ב, סבסוד פדרלי לתזונה וטיפול בילדים. בראשית ינואר 1996 חשפה לשכת החקירות הפדרלית את "מבצע את אפור", במסגרתו נפתחה חקירה פלילית נגד חבר המועצה ג'יילס, שזכה לתמיכתם של דמויות משמעותיות בשיקגו. חקירת ה-FBI כפתה על ג'יילס לפרוש מהמירוץ, ורוב תומכיו הסבו את תמיכתם לדייוויס. ב-20 במרץ 1996 נבחר למועמד המפלגה הדמוקרטית, וביום הבחירות הכלליות נבחר לראשונה אל הקונגרס של ארצות הברית.
דייוויס הושבע לתפקידו בראשית ינואר 1997. ב-2004 נמנה בין 31 חברי בית הנבחרים שהצביעו נגד ספירת קולות חבר האלקטורים מאוהיו בבחירות לנשיאות באותה השנה. בתור הנוסע ה-15 הכי פורה בקונגרס, עורר דייוויס מחלוקת כשערך ב-2005 ביקור בסרי לנקה במימון הנמרים הטאמילים, שהוגדרו כארגון טרור בידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית. ב-2011 התמודד בשנית לראשות עיריית שיקגו, אך פרש טרם הבחירות והביע את תמיכתו בקרול מוזלי בראון. במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020 תמך דייוויס בסגן נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ו ביידן.
קאקאו
קלודמיר ג'רונימו בארטו (בפורטוגזית: Claudemir Jerônimo Barretto; נולד ב-27 במרץ 1981 במוגי דאס קרוזס, סאו פאולו, ברזיל) הידוע בשם קאקאו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי-גרמני ששיחק בעמדת החלוץ. בעבר שיחק בשטוטגרט ובנבחרת גרמניה. קאקאו נחשב בשיאו לאחד החלוצים הטובים בכדורגל הגרמני.
קריירת מועדונים
בצעירותו שיחק קאקאו בקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל נאסיונל. בשנת 1999 חתם בקבוצת טורק גוקו מינכן מהליגה הגרמנית החמישית ושנתיים לאחר מכן עבר לנירנברג מהבונדסליגה והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. ב-18 בנובמבר 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרת נגד האנזה רוסטוק וב-8 בדצמבר כבש את שעריו הראשונים במדיה, כאשר הבקיע צמד שערים במשחק נגדבאייר לברקוזן, בו הפסידה קבוצתו 4-2. בסך הכל סיים את עונתו הראשונה בנירנברג עם שישה שערים ב-17 משחקים וסייע לקבוצתו להישאר בליגה הראשונה. בעונה הבאה הפגין יכולת ירודה וכבש שני שערים בלבד ב-27 משחקי ליגה. כמו כן, נירנברג שסיימה את העונה במקום ה-17, ירדה לליגה השנייה.
בעונת עבר קאקאו לקבוצת שטוטגרט ובעונתו הראשונה בקבוצה, ערך בין היתר גם את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות במשחק נגד גלאזגו ריינג'רס. בליגה הבקיע ארבעה שערים ב-16 משחקים והוביל את קבוצתו למקום הרביעי. את העונה הבאה,, החל בצורה מרשימה וכבש בכל שלושת משחקיה הראשונים של שטוטגרט בגביע אופ"א. עם זאת, הקבוצה הודחה כבר בשלב 32 האחרונות, לאחר הפסד 2-0 לפארמה בסיכום שני המשחקים בין הקבוצות. גם בליגה הפגין קאקאו יכולת הבקעה מצוינת ועם 12 שערים ב-32 משחקים הוביל את שטוטגרט למקום החמישי.
עונת הייתה ברובה לא מוצלחת עבור קאקאו, הן מבחינה אישית והן מבחינה קבוצתית. שטוטגרט שוב הודחה מגביע אופ"א כבר בשלב 32 האחרונות לאחר הפסד למידלסברו וסיימה במקום התשיעי בלבד בבונדסליגה, כאשר קאקאו כבש ארבעה שערים בלבד ב-20 משחקי ליגה. עם זאת, בעונה הבאה המגמה התהפכה לחלוטין ושטוטגרט זכתה באליפות הבונדסליגה לראשונה מזה 15 שנים. כמו כן, הגיע הקבוצה עד גמר הגביע הגרמני, כאשר קאקאו כובש חמישה שערים בששת משחקיו בטורניר, כולל השער הראשון במשחק הגמר נגד קבוצתו לשעבר נירנברג. עם זאת, הוא הוחלף 11 דקות לאחר מכן וקבוצתו הפסידה 3-2 בהארכה. בסך הכל סיים את העונה עם 17 שערים ב-38 משחקים בכל המסגרות, מתוכם 13 שערים ב-32 משחקי ליגה.
נבחרת לאומית
בפברואר 2009 קיבל קאקאו אזרחות גרמנית מתוקף היותו תושב המדינה זה חמש שנים וכמעט מיד זומן על ידי יואכים לב לסגל נבחרת גרמניה למשחקי הידידות נגד ו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק מול סין, כאשר החליף את מריו גומז 27 דקות לסיום המשחק. ארבעה ימים לאחר מכן שוב נכנס כמחליף ואף בישל למריו גומז את השערים השלישי והחמישי של גרמניה בניצחון 2-7 על איחוד האמירויות.
קאקאו נכלל בסגל הסופי של גרמניה למונדיאל 2010 ואף כבש את שעריו הראשונים בנבחרת, כאשר הבקיע צמד במשחק ההכנה נגד, שבו ניצחה הנבחרת 0-3. שבועיים לאחר מכן הבקיע שוב, הפעם בניצחון 0-3 על. הוא המשיך ביכולת המצוינת גם במשחק הפתיחה של המונדיאל, כאשר פחות משתי דקות לאחר שנכנס כמחליף למירוסלב קלוזה כבש את השער הרביעי של גרמניה בניצחון 0-4 על.
בית ספר שדה גולן
בית ספר שדה גולן הוא בית ספר שדה, הממוקם בדרום המועצה המקומית קצרין שברמת הגולן ומהווה את בית הספר הצפוני ביותר בארץ.
בית הספר מכיל כ-34 חדרים. צוות ההדרכה של בית הספר מורכב מ-20 מדריכים (דתיים וחילונים), שחלקם מורות חיילות, מתנדבי שנות שירות ושירות לאומי. המדריכים מעבירים סיורים בעמק יזרעאל, התבור, המירון, אצבע הגליל, עמק החולה ורמת הגולן. בנוסף על כך, בית הספר מפעיל שני חוגים לנוער באזור.
סטפנו דומניקלי
קריירה
דומיניקלי נולד באימולה. בשנת 1991 סיים את לימודיו לתואר ראשון במינהל עסקים באוניברסיטת בולוניה. לאחר סיום לימודיו החל לעבוד במחלקת הכספים של חברת פרארי. בין השנים 1992–1994 שימש כמנהל מרוצים במסלול מוג'לו. בשנת 1995 מונה לראש הסגל במחלקת הספורט של פרארי והיה מעורב בנושאי חסויות מסחריות, לפני שקודם למנהל צוות בדצמבר 1996, תפקיד אותו מילא עד ינואר 2001. אחרי תקופה קצרה ששימש בתפקיד מנהל לוגיסטיקה, מונה בשנת 2002 לתפקיד המנהל הספורטיבי.
באוקטובר אותה שנה החל לעבוד באאודי. בנוסף מונה לעמוד בראש נציבות המכוניות החד-מושביות של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). במרץ 2016 מונה למנכ"ל יצרנית הרכב למבורגיני, תפקיד אותו מילא עד לדצמבר 2020, אז החליף את צ'ייס קארי כמנכ"ל קבוצת פורמולה 1.
הדיוויזיה ה-52 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-52 (בגרמנית: 52. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה ה-52
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בספטמבר 1939, והועמדה תחת פיקוד קרל-אדולף הולידט. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה ה-12. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-53 במסגרת הארמייה השנייה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה כחלק מהקורפוסים ה-12, ה-43, וה-13 לסירוגין במסגרת הארמייה הרביעית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בגזרה המרכזית, ולאחר שספגה אבדות כבדות בקרב סמולנסק השני פורקה הדיוויזיה ב-1 בנובמבר 1943.
דיוויזיית ההדרכה ה-52
ב-10 בדצמבר 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית ההדרכה ה-52, והועמדה תחת פיקוד קבוצת ארמיות מרכז.
דיוויזיית האבטחה ה-52
ב-12 באפריל 1944 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית האבטחה ה-52, והיא המשיכה לפעול בבלארוסיה. ביולי 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השנייה בקובל, ובאוגוסט אותה שנה לחמה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית בקורלנד. לאחר מכן לחמה הארמייה בכיס קורלנד כחלק מהארמייה ה-18 עד סוף המלחמה.
חשיפה עצמית בטיפול
חשיפה עצמית בטיפול היא מצב בטיפול פסיכותרפי בו המטפל משתף ברגשות או במידע אישי על עצמו או על אודותיו במהלך התהליך הטיפולי, דבר העשוי להיות כלי משמעותי של התערבות טיפולית. חוקרים רבים שבדקו את הכלי מצאו כי יש בו פוטנציאל גבוה לקידום התהליך הטיפולי. לעיתים קרובות הוא בא לידי ביטוי כחלק אינטגרלי מתהליך זה, ויש לו תפקיד חשוב בהתפתחות הקשר הטיפולי. עם זאת, כתלות בדרך, בעיתוי ובסיבות לשימוש בכלי, הוא יכול להוות הפרה של הגבולות הטיפוליים והאתיים, ולעיתים אף להקשות על הטיפול. ההבנה שהחשיפה העצמית היא עניין הקשור לגבולות הטיפול, והשלכותיה על הקשר ועל התהליך הטיפולי, חיוניים לכל מטפל.
הלגיטימציה של השימוש בחשיפה העצמית ככלי התערבות בידי המטפל הולכת וגוברת; זאת בניגוד לקביעתו של אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, שהתנגד לשיתוף המטופל בעולמו הפנימי של המטפל. עם זאת, ממצאים מחקרים ראשוניים, מצביעים על כך כי מטופלים עם תסמינים משמעותיים חווים שיפור משמעותי יותר כשהמטפל משתף מידע על אודות תחושותיו כלפי המטופל, כלפי הטיפול, או כלפי הקשר הטיפולי. עוד עולה כי חשיפה עצמית מעלה את ההערכה שחש המטופל כלפי המטפל, וכן מעלה את ההערכה של המטפל כלפי עצמו.
רקע היסטורי
התנגדותו של פרויד התבססה על הטענה שהמטופל לא יידע שובע, והזהיר מפני ההשלכות של חשיפת פרטים על אודות המטפל ושבירת עקרון האנונימיות. מלבד שנדור פרנצי והרולד סירלס דגלו כל התאורטיקנים בתפיסה זו, עד הופעתן של גישות חדשות יותר (כמו הגישה הבין-אישית של הפסיכיאטר הארי סאליבן, הגישה האינטרסובייקטיבית שהוגיה המרכזיים הם רוברט סטולורו וג'ורג' אטווד, והגישה ההתייחסותית שבין נציגיה הבולטים סטיבן מיטשל ולואיס ארון). גישות אלו נתנו פתח לחשיפה עצמית בתהליך הטיפולי. מחברים אלו מציעים לעשות שימוש בחשיפה העצמית באופן שקול וסלקטיבי, ומבלי לפגוע בחוסר הסימטריה ביחסים הטיפוליים בין המטפל למטופל. לטענתם, שימוש זה יכול לשחרר מצבים בהם הטיפול תקוע, לחזק את ההדדיות בקשר ולהקטין את תחושת ההירארכיה שבטיפול. בנוסף, חשיפה זו מגבירה תחושה של שיתוף פעולה ושל אותנטיות, ומצליחה לפתוח אזורים חדשים בחוויית המטופל, שלא היה להם ביטוי במערכות היחסים שלו. היעדר תחושת המטופל שהוא נמצא בתהליך של היכרות עם המטפל, מעידה על חוסר בליבת התהליך הטיפולי ועל יחסים טיפוליים לא אישיים.
תפיסות של "פסיכולוגיה של אדם אחד"
לאורך כל ההיסטוריה של הפסיכואנליזה שלטה התפיסה המטא-פסיכולוגית של תאוריית הדחף, שעסקה בעיקר (אם לא באופן בלעדי) בחוויות הסיפוק והתסכול, ולכן ראתה באחר, ההורה או המטפל, כאובייקט (מושא הרגשות, הדחפים והאנרגיות הרגשיות של האדם), שתפקידו לספק או לתסכל את העצמי כדי להביא לשליטה בדחף. תפיסה זו מונעת את הסובייקטיביות של המטפל (ההכרה ברגשות ובדחפים שלו עצמו בתוך המסגרת הטיפולית), ומצמצמת אותו לכדי אובייקט. הגבלה זו נכונה לכל תפיסה מסוג "פסיכולוגיה של אדם אחד", כי נדרשת בה סיטואציה החופשית מהסובייקטיביות של המטפל כדי שתתאפשר העברה בטיפול (העתקת רגשות של המטופל כלפי אדם משמעותי בחייו, אל המטפל), כדי שההעברה תתגלה מבפנים בצורתה הטהורה, וכדי לאפשר סביבה אובייקטיבית ניסיונית. לעומת זאת, את תופעת ההעברה הנגדית (תגובה של המטפל להעברה של המטופל כלפיו), תיאר פרויד בשנת 1910 כהפרעה שיש להתגבר עליה ושעלולה לערער את מעמדו של המטפל ואמינות פרשנותו. האידיאל של תפיסות אלו היה של מטפל המתפקד כ"מסך חלק", כלומר מטפל ששומר על אנונימיות ונייטרליות וכך מאפשר להשלכות המטופל להיות מוקרנות אל המסך בלי שאישיות המטפל "תלכלך" אותן. חסידי שיטות אלו האמינו שחשיפת אישיותו של המטפל מקשה על ההבחנה בהשלכות אלו, ושחשיפה עצמית תקלקל את האפשרות להשתמש בהעברה והעברה נגדית. למשל, אם יגלה המטופל שהמטפל אינו מחפש את רעתו, לא תיווצר חשיפה של דפוסי העבר. הנחה זו לא נתמכת על ידי ראיות קליניות. למעשה, קשה להשפיע על ההעברה של המטופל.
מבחינת תפיסת רעיון הגבולות, הגישה הטיפולית השמרנית הכתיבה גבולות נוקשים שאין בהם מקום לגמישות. לפי תפיסה זו, כל צורה של חשיפה עצמית היא פסולה, והמאמץ להימנע ממנה הוא המעשה הנכון. גורם משמעותי לכך היה החשש מיחסים מיניים עם מטופלים שנתפסו כתוצאה מחצייה של גבולות, ונדמה היה כי כל הגמשה של גבול היא בגדר מדרון חלקלק; לכן נטען כי יש להימנע מחשיפה עצמית, העלולה להוביל למעשים שאינם עומדים בסטנדרטים המקצועיים ולפגיעה במטופל.
תפיסות של "פסיכולוגיה של שני בני אדם"
שינוי בתפיסת מעורבות המטפל החל כשמטפלים הבינו שהאופי שלהם והקונפליקטים שלהם הם חלק מהתהליך הטיפולי. התאורטיקנים שהובילו שינוי זה הושפעו בראש ובראשונה מתרומתו של שנדור פרנצי, הראשון שהעמיק בתפקיד הסובייקטיביות של המטפל בטיפול ונתן מקום לרגשות אהבה ואמפתיה של המטפל בקשר הטיפולי. לטענתו, ביטוי הרגשות של המטפל, חיוביים ושליליים כאחד, בונה את האמון במערכת היחסים הטיפולית ומקדם את התהליך הטיפולי.
לאחר שנים שהתאוריה הפסיכולוגית נעדרה התייחסות להכרה בסובייקטיביות של האם, חלו תמורות בעקבות התפתחות המחשבה הפמיניסטית. דוגמה לכך היא ההתייחסות של ג'סיקה בנג'מין משנת 1988 להכרה של התינוק באם כסובייקט התפתחותי; גם מחקריו של דניאל סטרן משנת 1985 התייחסו להכרה של התינוק באם כסובייקט כהישג התפתחותי. ניצנים להבנה זאת ניתן לראות כבר במאמרו של ויניקוט משנת 1969 אודות תאוריית השימוש באובייקט, בו תיאר תהליך של הרס האובייקט והישרדותו בהרס זה, שמביא את התינוק להכיר לראשונה באובייקט כנפרד.
ההבנה של חשיבות הסובייקטיביות של האם ביחסיה עם התינוק, קשורה קשר ישיר להתייחסות לסובייקטיביות של המטפל בתהליך הטיפולי. רק במעבר לתאוריה ההתייחסותית החלו התאורטיקנים לעסוק באחר, לא כאובייקט, אלא כסובייקט נפרד. גישת "פסיכולוגיה של שני אנשים" אפשרה מחקר של יחסי סובייקט-סובייקט (ולא רק סובייקט-אובייקט). על פי תאוריה זו, ככל שהמטפל לוקח חלק משמעותי יותר ופועל באופן בהיר ומהנה יותר, כך הוא מרחיב את גבולות החוויה של המטופל מתוך מערכת היחסים.
שינוי הגישה נובע גם מהבנת התקשורת הלא מודעת בין אנשים. גם בתוך מרחב הטיפול, בני אדם קולטים ומשדרים רגשות זה לזה באופן לא מודע ובמהירות של חלקיקי שנייה. מלידה, האדם ניחן ביכולת המופעלת בכל מערכת יחסים הנקראת "ידיעה התייחסותית משתמעת / מרומזת" (implicit relational knowing), השונה מהידע המודע והמילולי. הידיעה ההתייחסותית המשתמעת של המטפל והמטופל יוצרת "שדה אינטרסובייקטיבי" ובו מידע אודות דרכו של האחד להיות עם האחר. ידיעה זו מאפשרת נגישות לא מודעת של המטופל אל עולמו הפנימי של המטפל. לכן תפיסות מאוחרות יותר, כמו הגישה האינטרסובייקטיבית, מתייחסות לתקשורת בלתי פוסקת ובלתי נמנעת בין חלקי הנפש, היוצרת השפעה הדדית.
על פי גישת פסיכולוגיה של שני אנשים, עקרון האנונימיות שמכתיב את תפיסת המטפל כלוח חלק היא תפיסה שמטבעה ניתן לשאוף אליה, אך היא אינה מציאותית ולא יכולה להתקיים. זהותו של המטפל מופגנת דרך הופעתו ומראה חדר הטיפולים שלו ומיקומו. בנוסף, הטיעונים לטובת הלוח החלק אינם תואמים עם מגוון גישות ותאוריות מתחום הפסיכותרפיה.
כותבים שונים הטילו ספק בקיומו של מדרון חלקלק. אף על פי שיש מוסכמה שתופעה זו אכן קיימת, הם הראו שלפחות חלק מהגבולות ניתן להגמיש מבלי להביא ליחסים מיניים, להיגרר לניצול או לגרימת נזק. הם אף הדגישו שברוב המקרים הסיכוי ליפול למדרון החלקלק הוא נמוך, ומאידך קיימות אינספור דוגמאות בהן חציית גבולות הובילה לשיפור בתוצאות הטיפול. שינוי מסוים בגבולות יכול לקדם את התהליך והיחסים הטיפוליים. גישה נוקשה שלא מאפשרת כלל גמישות, מתוך פחד להפר סטנדרטים מקצועיים או פחד להזיק למטופל, עלולה להיות בעלת סיכוי גבוה יותר לגרום לו נזק. אין בנמצא כללים אחידים לכל בנוגע לגבולות שיתאימו לצרכים הייחודיים של כל מטופל ומטופל.
מיפוי החשיפה העצמית
קיימת הבחנה בין תחומים שונים שיכולים להיחשף מתוך עולמו של המטפל, הנוגעים בחלקם לתהליך הטיפולי וחלקם למטפל עצמו. בנוסף יש להבחין בין מידות כוונה שונות של המטפל כשהן נחשפות בפני המטופל, אם מתוך תכנון לאור מטרות הטיפול, אם בהיסח הדעת ללא מודעות מוקדמת, או בשוגג ובהיעדר שליטה של המטפל.
המנגנון הטיפולי
תחילת תהליך טיפולי הוא מצב המעורר חרדה. התהליך הטיפולי דורש מהמטופל להתחייב לחשיפה, ליחסי אמון ולקבלת ביקורת. בנוסף, הנסיבות שהביאו את המטופל לטיפול לרוב מעוררות חרדה גם הן. היכרות עם יסודות התהליך הטיפולי, הנחות היסוד, הדרכים בהן מטופל יכול להשפיע על הטיפול – כל אלו יכולים להקל על המטופל בתחילת התהליך ובמהלכו. תאורטיקנים מגישות טיפוליות שונות ממליצים להציג בפני המטופל את כללי היסוד, כמו הציפייה ממנו שינהג בחשיפה מלאה של עצמו, ישתף את המטפל בחלומות שלו ולעיתים גם בתחושות שעולות ביחסים עם המטפל.
דוגמה לאופן בו חושף מטפל היבט מהמנגנון הטיפולי, מביא הפסיכיאטר והפסיכותרפיסט ארווין יאלום, כפנייה ישירה למטופל:
חייו האישיים של המטפל
חשיפת חייו האישיים של המטפל היא תחום החשיפה מעורר המחלוקת הרבה ביותר. חובת הסודיות שחלה על המטפל אינה חלה על המטופל, ולכן מידע שהמטפל מבקש שלא לחשוף ברבים, עדיף שלא ייאמר כלל בטיפול. עם זאת, סודות גדולים שלא ניתנים להסתרה עלולים ליצור נזק רב לתהליך וליחסים הטיפוליים. יאלום טוען כי חשיפה של פרטים אישיים יכולה להסיר מחסומים ולתת למטופל תחושת שחרור. שאלות של המטופל על חייו של המטפל דורשות בירור בנוגע לסיבות שבעקבותיהן הן עולות ולעיתוי שלהן, אך אין מניעה מלענות עליהן. לטענתו, החשש מפני מענה לשאלות אלו הוא שהדבר יעודד שאלות נוספות, אך הוא טוען שאין כך הדבר.
לטענת הדוגלים בחשיפה זו, מידע אישי אודות כל אדם ממוצע ממילא זמין ברשת האינטרנט לכל מטופל שיש לו עניין במידע אודות המטפל, אך לרוב, מידע בסיסי זה לא יכול לשבש תהליכים טיפוליים. עם זאת, אם המטפל מחליט לשתף במידע אודות עצמו במהלך הטיפול, באופן מודע או לא, עשוי המטופל להעלות שאלות אודות הסיבות מאחורי החשיפה הזאת ושאלות סביב עיתוי החשיפה.
מידת הכוונה בחשיפה עצמית
בנוסף למיפוי החשיפה העצמית על פי תכניה, יש לבחון את מידת הכוונה של המטפל במעשה החשיפה. כלי התערבות שונים נעשים מתוך כוונה המעורבת לרוב בחשיבה של המטפל לאור המטרות הטיפוליות. עם זאת, חשיפה עצמית עלולה להתרחש גם שלא במתכוון, אם בגלל היסח הדעת או באופן שלא ניתן למנוע אותו. המודעות למידת הכוונה מאחורי חשיפה עצמית יכולה לשנות את ההתייחסות אל החשיפה ולסייע בהתמודדות איתה.
חשיפה עצמית מכוונת
חשיפה עצמית מכוונת מתייחסת לגילוי מכוון של מידע למטופל כמו ניסיונו, פרטים מעברו, רגשותיו והתגובות למטופל, במטרה ליידע את המטופל לגבי מידע הרלוונטי לטיפול שלו. לדוגמה, חשיפה של התמודדות עם התמכרות בעברו של המטפל, או טיפול במתמכרים; חשיפת דתו, אמונותיו של המטפל או נטייתו המינית כשאלו רלוונטיים לגישתו המקצועית של המטפל או למניע של המטופל לבחירת המטפל המסוים.
מידע אישי נחשף לעיתים בשל צרכים טכניים המשפיעים על הטיפול, כמו למשל חופשה משפחתית של המטפל בעקבותיה עליו לבטל פגישה. מניעת המידע מהמטופל עלולה לגרום לו לכעוס או לדאוג שלא לצורך. חשיפה עצמית של המטפל יכולה להתבטא גם בשל התנהלות המטפל שלא נוגעת ליחסיו עם מטופל מסוים, כמו בהצבת תמונות אישיות במשרדו וכן במידע הנמצא באתר או בבלוג שלו או בכתיבה המקצועית שלו. תומאס אוגדן למשל חושף את זכרונות ילדותו ומחשבותיו בספריו הגלויים למטופליו. חשיפה מסוג זה יכולה להיות מכוונת, אך היא אינה נבחנת אל מול ההיכרות עם צורכי המטופל.
חשיפה עצמית בלתי נמנעת
חשיפה עצמית אינה רק כלי בו יכול המטפל להשתמש; לעיתים היא בלתי נמנעת. המטפל מעביר מסרים חושפניים ללא שליטה, ואין פרדוקסלי יותר מהמחשבה שהמטפל יכול לשלוט על המסרים הבלתי נשלטים. בחירות מסוימות שנוגעות להופעתו של המטפל (לבושו, או נכות פיזית נראית לעין) יכולות לחשוף מידע אישי; פריטים בהופעתו של המטפל (לדוגמה, שרשרת מגן דוד או צלב, כיפה או חיג'אב) מלמדים על אמונותיו של המטפל; טבעת עשויה להסגיר את מצבו המשפחתי. לא מצופה ממטפל להימנע מחשיפה זו, אך מטפלים צריכים לדעת כי חשיפה של זהותם בדרך זו מהווה סוג של חשיפה עצמית בפני המטופלים. כך גם פעילויות בהן המטפל משתתף או מקומות בהם הוא נמצא במסגרת חייו הפרטיים, למשל השתתפות בטקסים דתיים, בפעילות פוליטית או פעילות של קהילת להט"ב. מטפל הנצפה במקום ציבורי עשוי לחשוף למשל את הרגלי האכילה והשתייה שלו, שעשויים להיות קשורים להתמודדותו עם הפרעות אכילה או אלכוהוליזם. מטפלים העובדים בקהילה בה הם חיים, עלולים להיפגש עם מטופלים בפעילות קהילתית ולחשוף מידע אישי דרך פעילות זו.