cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המערכה על כובאני
ב-26 בינואר 2015, הכוחות הכורדים, בגיבוי התקיפות האוויריות של חיל האוויר האמריקאי, החלו להשתלט מחדש על העיר, ובסופו של דבר הסיגו לחלוטין את דאעש מהעיר. עד ל-2 בפברואר 2015, הסיגו הכוחות הכורדים את דאעש מהכפרים הנוספים מסביב לעיר, ועד למרחק של 25 קילומטרים מהעיר. בסוף יוני 2015 פתח דאעש במתקפה חדשה נגד כובאני, והרג לפחות 233 אזרחים, אך הכוחות הכורדים הדפו את המתקפה ומנעו מהארגון לכבוש טריטוריה כלשהי בעיר.
הקרב על קובאני נחשב לנקודת מפנה במלחמה נגד ארגון המדינה האסלאמית, שכן מדובר על הפסד משמעותי של הארגון, שעד אליו נהנה מרצף ניצחונות כנגד מספר צבאות וארגונים בעיראק ובסוריה.
רקע כללי
כחלק מאובדן הריבונות בסוריה של משטר אסד במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה, ארגון היחידות להגנת העם (המחתרת הכורדית בסוריה) השתלט על ערים כורדיות בצפון סוריה, ביניהם - העיר כובאני, ב-19 ביולי 2012. מאז, העיר נהנתה משליטה של האוטונומיה הכורדית בסוריה, רוג'בה.
ב-15 בספטמבר 2014, דאעש פתח במתקפה מסיבית על הכפרים מסביב לעיר ב-17 בספטמבר 2014, לאחר כיבוש גשר אסטרטגי מעל נהר הפרת, הנמצא מספר קילומטרים מערבית לעיר, פתח דאעש במתקפה גדולה נוספת באמצעות טנקים, רקטות וארטילריה לכיוון כובאני, ותוך 24 שעות כבש 21 כפרים. בכך, הצליח דאעש לכתר את העיר כובאני. עוד בטרם נכנס דאעש אל העיר, כ-45,000 פליטים כורדים חצו את הגבול לטורקיה, מחשש להשתלטות דאעש על האזור, בעוד מספר פליטים נעצרו בגבול ונצטוו לחזור לכובאני על ידי השלטונות הטורקיים. כוחות המחתרת הכורדית שהגנו על העיר ספגו עשרות הרוגים ככל שהתקדמות דאעש לכיוון העיר נמשכה.
עם ההבנה שכובאני עומדת בפני קרב משמעותי, לוחמים כורדים החלו לזרום אליה מטורקיה כתגבורת. בכיר במפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) מוראט קריילאן, קרא לצעירים הכורדים בטורקיה להצטרף לכוחות הכורדים בסוריה. דאעש, מצידם, גייסו תגבורת לקראת כיבוש העיר.
תקיפות אוויריות של הקואליציה והמצור על העיר
ב-27 בספטמבר הפציצו לראשונה מטוסי קואליציה בראשות ארצות הברית את האזור סביב כובאני, ובין היתר פגעו בעמדות בכפר אלישר, 4 קילומטרים מהעיר, ששימש כמרכז פיקוד ובקרה של דאעש. ההתקפות האוויריות לא מנעו את הפגזת העיר על ידי דאעש. על אף מוכנותה של ארצות הברית לספק סיוע אווירי לכורדים על מנת להגן על העיר, סיוע זה היה מתון בשל רצונה של ארצות הברית להימנע מחיכוך עם טורקיה, שהייתה מצויה באותה עת בסכסוך פנים עם המחתרת הכורדית בטורקיה והתנגדה לתמיכה האמריקאית בכורדים.
ב-1 באוקטובר התקדמו כוחות המדינה האסלאמית מדרום מזרח לקובאני ובחזית המערבית, משם נסוגו הכוחות הכורדים. הדבר הביא לכך שחיילי דאעש כבשו את אחד הכפרים האחרונים בפאתי קובאני, והתקרבו למרחק של קילומטר אחד מהכניסה לעיר. בשלב זה, לוחמים כורדים בכובאני התבצרו בעמדותיהם וחיזקו אותם בשקי חול כדי להתכונן ללחימת שטח בנוי. עד הערב, על רקע מחסור חד בנשק, נסוגו הכוחות הכורדים מפרברי העיר לתוך העיר, כאשר כוחות דאעש המשיכו בהתקדמותם. כאשר כוחות דאעש נכנסו לפרברי כובאני, חלק מהפליטים דיווחו על עינויים, אונס ורצח מצד פעילי דאעש. על פי הדיווחים, פעילי דאעש ערפו את ראשיהם של לוחמים כורדים, כולל נשים.
ב-2 באוקטובר פרצות קרבות עזים בסמוך לעיר, והביאו ל-57 הרוגים מצד דאעש במזרח העיר. למחרת, חמושים של דאעש השתלטו על הכניסות והיציאות הדרומיות והמזרחיות של העיר, ופתחו בניסיונות לפרוץ לתוך העיר. בשלב זה, העיר הייתה ריקה למעשה, שכן כמעט כל התושבים, מלבד הכוחות הכורדים שהגנו על העיר, ברחו לטורקיה. העיתונאי הזר האחרון עזב גם הוא ב-4 באוקטובר.
הקרב על העיר כובאני
ב-5 באוקטובר, דאעש הצליח לכבוש את גבעת מיסטנור, גבעה אסטרטגית מחוץ לעיר המאפשרת גישה נוחה לכניסה לעיר. באותו יום, לוחמת כורדית פוצצה את עצמה בפיגוע התאבדות על עמדת דאעש, והרגה 10 פעילי דאעש. מאוחר יותר, לאחר שתפסו את השליטה המלאה בגבעת מיסטנור, חמושים של דאעש נכנסו לראשונה לרחובות העיר דרך הקצה הדרום מזרחי של כובאני, והחלה לחימה מרחוב לרחוב.
ב-6 באוקטובר חדרו הג'יהאדיסטים כ-100 מטרים לתוך העיר, ודגל דאעש הונף על גבי בניין בן ארבע קומות בדרום מזרח כובאני. בשלב זה, מספר החמושים של דאעש שגויסו לקרב על כובאני גדל ל-9,000. לאורך היום השתוללה לחימה על השליטה במחוזות מקטלה אל-ג'דידה וקאני ערב, שהסתיימה בכך שכוחות דאעש כבשו את שתי השכונות, כמו גם את אזור התעשייה של כובאני. הלחימה העזה המשיכה מרחוב לרחוב לאורך השבועות שלאחר מכן, כאשר דאעש התקדמו אל תוך מרכז העיר תוך קרבות עזים.
ב-27 באוקטובר פרסם דאעש סרטון עם בן הערובה הבריטי ג'ון קנטלי, בו הוא טוען שהעיר כבר ברובה בשליטת דאעש, כשנותרו רק כיסים בודדים של התנגדות כורדית, ושהקרב על כובאני "הסתיים ברובו". דברים אלה ייצגו יפה את מפת הלחימה כפי שנראתה באותו יום, והכוחות הכורדים שנותרו להגן על העיר התרכזו ברחובות הבודדים שטרם נכבשו על ידי דאעש.
התקדמות הכורדים ופריצת המצור
ב-11 בנובמבר, לאחר שהגיעה לעיר תגבורת של כוחות כורדים מכורדיסטן העיראקית, ולאחר שההבנה כי העיר צפויה ליפול הובילה את ארצות הברית להגביר את התקיפות האוויריות, פתחו הכורדים במתקפת נגד וכבשו מספר רחובות ומבנים בעיר. כמו כן, בכיר בארגון דאעש, על פי דיווח של המרכז הסורי לזכויות אדם, אמר כי פעילי דאעש היו המומים מ"ההתנגדות העזה" שהפעילו לוחמי המחתרת הכורדית במהלך הלחימה על העיר ובמסגרת מתקפת הנגד. כבר למחרת, כוחות כורדים ניתקו כביש המשמש כנתיב אספקה של דאעש.
בימים ובשבועות שלאחר מכן החלה התמונה להשתנות והכורדים התקדמו אל פאתי העיר, תוך קרבות עזים נגד כוחות דאעש שהתפרסו בה. כחלק ממתקפת נגד זו תפסו הכורדים "כמות גדולה של משגרי רימונים, רובים ותחמושת מקלעים". ב-17 בנובמבר דווח כי אבו חטאב, בכיר בדאעש, נהרג במארב שהציבו לוחמים כורדים בכפר תל בכר. עד ל-25 בנובמבר, כבשו לוחמי המחתרת הכורדית את מרכז העיר, והגיעו לפאתיה ממזרח. ב-1 בינואר 2015 כבשו הכורדים מחדש את אזור בוטאן מדרום לקובאני, ובכך נכבש מחדש החלק המזרחי של העיר, והכורדים שלטו ב-70% ממנה. למחרת, על פי הדיווחים, נהרג בכיר בדאעש, שייח' עותמאן אל-נזה, בהתקפה אווירית בעיר.
ב-26 בינואר, הכוחות הכורדים הסיגו את דאעש לחלוטין מהעיר ונכנסו לאזורי הפריפריה המזרחיים, ובכך שוחררה העיר במלואה. ארצות הברית אישרה כי העיר נוקתה מכוחות דאעש ב-27 בינואר, ודאעש הודה בתבוסה בעיר כובאני שלושה ימים לאחר מכן. בשלב זה, דאעש פרס מחדש חלק גדול מכוח הפלישה הראשוני שלו ב"חזיתות חשובות יותר".
הפסד דאעש בכובאני היה הראשון לאחר רצף של ניצחונות משמעותיים ומהירים בכלל הגזרות בהן נלחם הארגון. לאחר מכן, הארגון נחל תבוסות בגזרות נוספות, והכורדים הרחיבו את שטח האוטונומיה שלהם בצפון סוריה במסגרת קרבות נוספים נגד דאעש, שבסופו של דבר איבד את מרבית השטחים שבשליטתו בסוריה ובעיראק, וחדל מלהתקיים כישות בעלת טריטוריה.
הטבח ב-15 ביוני
ב-25 ביוני 2015, פעילי דאעש פוצצו שלוש מכוניות תופת בעיר, סמוך למעבר הגבול הטורקי. על פי דיווחים, לוחמי דאעש התחפשו לכוחות הביטחון הכורדים, לפני שנכנסו לעיר, וירו באזרחים ברובי סער ומטולי RPG. הן הכוחות הכורדים והן ממשלת סוריה טענו כי כלי הרכב ששימשו את המחבלים נכנסו לעיר מטורקיה, אך האחרונה הכחישה זאת. בנוסף, דאעש ביצע טבח בכפר בארך בוטאן, כ-20 קילומטרים דרומית לקובאני, והוציא להורג לפחות 26 כורדים סורים, ביניהם נשים וילדים. בסך הכל נהרגו כ-164 בני אדם ו-200 נפצעו עד 27 ביוני, מה שהפך את המתקפה לאחת המתקפות הקטלניות שביצע דאעש כנגד אוכלוסייה אזרחית.
השפעה על טורקיה
יש הרואים בטורקיה כמפסידה נוספת בקרב על כובאני. המאבק של טורקיה נגד שאיפות הכורדים לעצמאות העיבה על עמדתה כלפי הכורדים בצפון סוריה. דוגמה לכך, היא שבמהלך הקרבות, ארצות הברית הצניחה אספקה על מנת לסייע לכורדים בכובאני, כאשר טורקיה מנעה את העברת אותה אספקה דרך שטחה. בהקשר זה, אמר נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן כי ביקש מנשיא ארצות הברית דאז ברק אובמה שלא להתערב לצדם של הכורדים. "אמרתי למר אובמה, 'אל תפיל את הפצצות האלה [כלומר נשק ואספקה נוספת]. אתה תעשה טעות'. לרוע המזל, למרות השיחה שלנו, הם הצניחו את כל מה הכורדים היו צריכים וחצי מהם נחתו בידי דאעש". בנוסף, ארדואן גם התנגד לכל הסדר בסוריה שישקף מתן מעמד כלשהו לאוטונומיה הכורדית בצפון סוריה. בטורקיה התקיימה מחאת כובאני (2014).
חזיר מזוקן פאלאווני
חזיר מזוקן פאלאווני (שם מדעי: Sus ahoenobarbus) הוא מין נדיר של חזיר החי באיים בלבק וקלמיין שבארכיפלג פלאוואן שבפיליפינים.
אורכו של חזיר זה נע בין 1 ל-1.6 מטרים, גובהו מטר אחד ומשקלו עד 150 ק"ג. הוא נחשב בעבר לתת-מין של חזיר מזוקן, עד שסווג מחדש כמין עצמאי.
הוא חי ביערות הגשם של הפיליפינים בחבורות קטנות. הגוף עגלגל עם פרווה קצרה בצבע אפור. כמו רוב החזירים הוא אוכל כל וניזון הן מהחי והן מהצומח. הוא משתמש באפו כדי לחפור באדמה אחר מזון.
הוא נדיר מאוד בטבע ונמצא במצב שימור המוגדר כ"קרוב לסיכון", עקב כריתת היערות בהם הוא חי.
קונאן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מהפכת 1905
מהפכת 1905 הייתה ניסיון כושל של סוציאליסטים וליברלים להפיל את שלטון הצאר הרוסי, ניקולאי השני. המהפכה התפרסה על כל שנת 1905, אך דוכאה לבסוף. שתי התוצאות הישירות של המהפכה היו: פרסום מנשר אוקטובר על ידי הצאר שהעניק מספר זכויות לתושבים, והקמת הדומה - הפרלמנט הרוסי - שבו היה רוב לשׂוחרי המודרניזציה.
רקע
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החלו להתעורר אידאולוגיות שונות ברוסיה דוגמת הסוציאליזם והליברליזם. בנוסף, האיכרים והצמיתים, שהיוו רוב העם, מאסו באי שילובם בשלטון. חלק מהם החל להצטרף לתנועות ליברליות וסוציאליסטיות שתמכו בין היתר בהפלת הצאר. אף על פי שהשלטון אסר פעמים רבות את חברי התנועות הללו, הדבר לא מנע מזרם גובר והולך של אנשים להצטרף אליהן. אלכסנדר השני הנהיג מדיניות של רפורמות שעוררו את זעם האצולה, אך בעיני הליברלים והרדיקליים הן היו מתונות מדי. אלכסנדר השני דיכא את חוגי האינטליגנציה, שעוררו התנגדות עזה כלפיו. ב-1 במרץ 1881 (לפי הלוח הישן) נרצח הצאר, אלכסנדר השני, באמצעות פצצה, על ידי איש תנועת נרודניה ווליה (בתרגום חופשי - "רצון העם").
התעוררות מהפכנית
סמוך ל-1905, התאוששו המפלגות המהפכניות מן הדיכוי של שנות ה-80 של המאה ה-19. מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית הוקמה ב-1898, והתפצלה ב-1903 לשתי תנועות: מנשביקים ובולשביקים. ב-1898 החלה לגדול המפלגה המרקסיסטית הרוסית. המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (ס"ר) הוקמה בחרקוב ב-1900, והזרוע הצבאית שלה (Boevaia Organizatsiia) התנקשה באישים בכירים ברוסיה לפני 1905 ואחריה, כגון בשני שרי פנים: דמיטרי סרגייביץ' סיפייגין ב-1902, ובמחליפו ויאצ'סלב פלבה ב-1904. התנקשויות אלו גרמו לממשלה לתת סמכויות רבות יותר למשטרה. ב-1902 פרסם לנין (מנהיג ברית המועצות לעתיד) את המנשר "מה יש לעשות?", בו טען שהמרקסיסטים צריכים להקים מפלגת חיל-חלוץ של מהפכנים מקצועיים (לניניזם).
שלטונו של ניקולאי השני
את אלכסנדר השלישי ירש ב-1894 בנו, ניקולאי השני, מלך בעל שליטה רפויה במדינתו. כבר בהיותו צעיר, המלך שׂרד ניסיון התנקשות. בשל שליטתו הרפויה במדינתו, שימש ככלי משׂחק בידי יועציו והאנשים שמסביבו: אשתו הצארינה אלכסנדרה שמוצאה גרמני, הנזיר הרוסי גריגורי רספוטין, כמה מבני מעמד האצילים במדינה ואף בן דודו קיסר גרמניה, וילהלם השני.
מלחמה במזרח
ב-8 בפברואר 1904, בעת שלטון הצאר ניקולאי השני, פרצה מלחמת רוסיה–יפן במזרח המדינה. הגורם למלחמה היה רצון יפן לשלוט על פורט ארתור, שהייתה נקודה אסטרטגית החולשת על האזור. בתחילה המלחמה הייתה פופולרית, אולם עם התמשכותה היא הפכה שנואה יותר ויותר על העם. המלחמה כלל לא הייתה קלה לעם הרוסי: אף על פי שהחיילים הרוסים נלחמו באומץ לב, רבים מהם מתו וציודו של הצבא הרוסי היה לקוי ומיושן, לעומת הצבא היפני המודרני והחדיש. לאחר קרבות עקובים מדם בפורט ארתור ובסביבותיה, זכתה יפן בניצחון מזהיר. בהסכם שלום שנחתם ב-5 בספטמבר 1905, בתיווכו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, ויתרה רוסיה על פורט ארתור וסביבתה ועל חצי מהאי סחלין, והכירה בשלטונה של יפן בקוריאה. החיילים זקפו את ההפסד במלחמה לחובת הצאר.
המרד
בתוך המהפכנים עצמם לא היו דעות אחידות ומנהיגות מאוחדת. לזרמים השונים היו דעות שונות ואף דומות: הפועלים, כוחות הצבא, ורוב המהפכנים הפכו את הכלכלה לנושא מרכזי בקרבם, הליברלים וחוגי האינטליגנציה שאפו לזכויות אדם וקבוצות לאומיות קטנות התעניינו בעיקר בפוליטיקה ובחופש תרבותי.
"יום ראשון העקוב מדם"
למרות כל זאת, הצאר ניקולאי דאג להמלט מארמונו טרם המחאה, ושורת חיילים הוצבה מול המפגינים. למרות העדר האלימות של הפגינים, פתחו החיילים באש חמה וניסו כמה שיותר למנוע מהמפינים להתקרב אל הארמון. באותו היום העיר סנקט פטרבורג הוכרזה שטח סגור ולאחר שדוכאה ההתקוממות בכוח אש חיילי הצאר, החיים שבו למסלולם. מקורות המקורבים לצאר העריכו כי נהרגו 96 איש ונפצעו 300, ואולם מקורות מהפכניים העריכו כי נהרגו 4,000 איש. חוקרים בימינו מעריכים כי נהרגו 1,000 איש. האירוע זעזע את אזרחי רוסיה והצית מרידות ושביתות ברחבי המדינה, ומקובל לראות בו את האירוע שהחל את המהפכה.
המשך המרידה
חלק במרד היה לחיילים הרוסים שערקו מיחידותיהם כדי להצטרף למרד, ובעיקר נודע סיפור המרד על אוניית הקרב פוטיומקין ב-14 ביוני (סיפור שהומחש על ידי הבמאי סרגיי אייזנשטיין בסרטו "אניית הקרב פוטיומקין") ומרד של אוניות של צי הים השחור בראשו עמד פיוטר שמידט.
יהודים
במהלך המהפכה רבים הפכו את היהודים לשעירים לעזאזל משני הצדדים. ההמונים התנפלו על היהודים ועשׂו בהם פוגרומים וגרמו לנזקים בנפש וברכוש. ידועים במיוחד הפוגרומים באודסה, שם לפי הערכה, נהרגו 500 יהודים ביום אחד. סטודנטים גאורגים הגנו בגופם על יהודי העיר ואחד מהם אף שילם על כך בחייו. ב-19 באוקטובר 1905, פרע המון מוסת ביהודים בקישינב. בחודש זה בוצע פוגרום גם ביהודי ויניצה ומספר יהודים נהרגו. כ-200 יהודים היו מאורגנים בקבוצה להגנה עצמית, אך רק למחצית מהם היו אקדחים. 29 יהודים נהרגו, ועשרות נפצעו, אך גם פורעים רבים נהרגו.
לאחר סיום המהפכה אירעו פרעות "המאות השחורות". התוצאה לפריצתן הייתה התמרמרות חוגים בכנסייה על החלשת הכנסייה על ידי הצאר.
בנוסף לפוגרומים הקשים, הצאר טען ש-90 אחוזים מן המהפכנים הם יהודים. בעקבות הפגיעות ביהודים רבים מיהודי רוסיה היגרו אל ארצות הברית ומערב אירופה וחלק קטן היגר לארץ ישראל. בין המהגרים היו סופרים ואנשי רוח רבים ובהם גם שלום עליכם שהיגר לארצות הברית.
רבים מהתנועה הציונית ומחוצה לה תמכו במהפכה: מפלגת הבונד היהודית ברוסיה תמכה במהפכה והובילה אותה בעיירות היהודיות. בנוסף מפלגת מפלגת פועלי ציון תמכה במהפכה אולם לא שיתפה פעולה עם מפלגת הבונד.
סיום ודיכוי
ב-14 באוקטובר 1905 (לפי הלוח הישן) נכתב מנשר אוקטובר על ידי סרגיי ויטה ואלכסיס אובולנסקי והוצג לצאר. במנשר היו נתונות מספר זכויות לאזרחים במדינה. הצאר התווכח שלושה ימים על תוכנו של המנשר, אולם בסופו של דבר, ב-17 באוקטובר 1905 (לפי הלוח הישן, לפי הלוח החדש ב-30 באוקטובר) הצאר חתם על המנשר. בעקבות פרסום המנשר היו הפגנות תמיכה בפרסום המנשר. מרידות רבות הסתיימו, אם בכוח ואם בכניעה מרצון. הצאר הצטער מאוחר יותר על כך שחתם על המנשר, הוא אמר כי הרגיש באותו זמן "בחילה ובושה על הבגידה בשושלת".
ההתנגדות האחרונה הייתה במוסקבה על ידי בולשביקים. בין ה-5 בדצמבר עד ל-7 בדצמבר (לפי הלוח הישן) הבולשבקים גייסו אזרחים לשם שימושם בלחימתם, בעיקר על ידי איומי אלימות על הפועלים. ב-7 בדצמבר שלח הצאר חיילים לעצור את הבולשביקים, וקרבות רחוב מרים ועקובים מדם התפתחו. לאחר לחימה בת שבוע הגיע למקום גדוד מיוחד של הגנרל הרוסי סמנובסקי, שעל ידי שימוש בארטילריה שבר את כוח המורדים. כאשר היו אלפי מתים ברחבי העיר, הבולשביקים נכנעו סופית ב-18 בדצמבר (לפי הלוח הישן).
חלק מן המהפכנים יהיו עתידים להיות לבעלי תפקיד בכיר בברית המועצות. לנין השתתף במהפכה, לאון טרוצקי, שהיה באותה העת מנשביק, השתתף בסובייט פטרבורג. אחרי המלחמה טרוצקי ולנין ברחו מרוסיה.
השלכות
הצאר ניקולאי השני צלח בדיכוי המרד, אולם הובהר לו שיש לו שתי אפשרויות: דיכוי המתנגדים בגלי מאסרים, או הטיית אוזניים לבקשת בני העם. הצאר בחר בדרך השנייה והוא הקים את הדומה- פרלמנט רוסי שבו ישבו נציגי העם. באפריל 1906 הממשל הציע חוקת יסוד חדשה למדינה.
ההחלטה על הקמת הדומה נתקבלה על ידי הצאר באוגוסט 1905. הדומה הראשונה נבחרה במרץ 1906 והתחילה את דרכה במאי 1906 בראשותו של ראש הממשלה פיוטר סטוליפין. הדומה הראשונה הוחרמה על ידי הסוציאל רבולוציוניים, הסוציאליסטים והבולשביקים. הבחירה הייתה באוניברסיטאות ובמכללות ברחבי רוסיה, ורק מי שמלאו לו 25 שנה היה יכול להצביע. בתחילה נראה כי מהפכת 1905 השׂיגה את יעודה והוקם ברוסיה פרלמנט שבו היה רוב לשׂוחרי המודרניזציה, אולם הצאר פיזר את הדומה כל פעם שנראה שהדומה מצרה את צעדיו או מעכבת חוקים שרצה להעביר. מלבד הקמת הדומה, באפריל 1906 הממשל הציע חוקת יסוד חדשה למדינה, שהייתה ידועה מאוחר יותר בכינוי "חוקת 1906". אולם חוקה זו גם לא הביאה עמה בשורה משמעותית.
לאחר ניסיון להתנקש בראש הממשלה פיוטר סטוליפין, הממסד הוציא אלפי רדיקליים להורג במשך 8 חודשים. הגרדומים זכו לכינוי "עניבתו של סטוליפין".
בעקבות השׂיגיה המבוטלים של מהפכת 1905 נערכו מהפכות נוספות - מהפכת פברואר ומהפכת אוקטובר ב-1917 שהפילו את שלטון הצאר הרוסי ובמקומו הוקמה מדינה קומוניסטית - ברית המועצות.
סרגיי גרמש
סרגיי לאונידוביץ' גרמש (ברוסית: Серге́й Леони́дович Гарма́ш; נולד ב-1 בספטמבר 1958) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי-רוסי. אמן העם של רוסיה ושחקן מוערך. בשנת 2013 היה חלק מחבר השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-35 במוסקבה.
הוא מוכר במרבית מדינות מזרח אירופה במראהו הקשוח ועם סיגריה בידו ומגלם בעיקר דמויות של אנשי משטרה, צבא או פושעים. את פרסומו הוא זוקף לזכותו של הדמות קורוטקוב שגילם בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "קאמנסקאיה" ומוכר גם בגילות דמות אביו של הדמות הראשית מלס מהסרט "המגונדרים".
ראשית חיים וחינוך
סרגיי גרמאש נולד ב-1 בספטמבר 1958 בעיר חרסון שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, במשפחת פועלים. אמו, ליודמילה איפוליטובנה הייתה מכפר קטן במערב אוקראינה, היא סיימה את לימודיה לאחר שבעה שיעורים ובילתה את כל חייה בעבודה כסדרנית בתחנת אוטובוס. אביו של סרגיי, ליאוניד טרופימוביץ' גרמש היה תחילה נהג, אחר כך בוגר מכון והחל לעבוד בתפקידים מינהליים.
גרמש היה ילד קשה, הוא גורש מבית הספר מספר פעמים. לאחר הלימודים ביקש להיכנס למכון של הצי, אך בסופו של דבר הגיש מסמכים לבית הספר לתיאטרון בעיר דנייפרופטרובסק. הוא סיים את בית הספר כאמן תיאטרון בובות. אחר כך עבד בחרסון, נסע עם סיורים לכפרים ובחוות קיבוציות סמוכות.
שנתיים לאחר מכן נקרא לשירות צבאי בשורות הצבא הסובייטי - בגדוד הבניין. הוא שירת בעיירה בולוגויה.
לאחר שירותו בצבא, בשנת 1980 נסע גרמש למוסקבה כדי להגיש בקשה לבתי ספר לתיאטרון שם. בתחילה הוא הגיש מסמכי בקשה לשלושה מוסדות תיאטרון בו-זמנית. בהמשך בחר את בית הספר לתיאטרון האמנותי במוסקבה ללימודיו. עם סיום בית הספר לתיאטרון האמנות במוסקבה בשנת 1984, גרמש התקבל ללהקה של התיאטרון "סוברמניק" במוסקבה.
קריירה
סרגיי ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בשנת 1984, כשגילם את תפקיד אורין בבלדה ההרואית הניתוק של אלכסיי סימונוב עם אלכסנדר פקליסטוב לצדו. אחר כך השתתף בסרטים "במדבר הירי" (1985) מאת ולדימיר חוטיננקו, "יונת הבר" (1986) מאת סרגיי סולוביוב, "איוואן הגדול" (1987) מאת גבריאל יגיאזארוב, "סטלינגרד" (1989) מאת יורי אוזרוב, "האמן ומרגריטה" (1994) מאת יורי קארה, "הצלף וורושילוב" (1999) מאת סטניסלב גובורוחין וסרטים וסדרות רבות אחרות. לפני תחילת האלף החדש הוא כיכב ביותר מחמישים סרטים.
בשנת 2001, לוהק לתפקיד מורה העבודה סמיון בספאלצ'יקוב בדרמה המצליחה "הגיל הנדרש" של סרגיי סולוביוב שגרמש קיבל עליו את פרסי המשחק בפרס ניקה ובפרס נשר הזהב. בהמשך, סרגיי קיבל את פרס ניקה על תפקידיו בסרטים "אחי החורג, פרנקנשטיין" (2004), "12" (2008) ו"הבית" (2011).
בין תפקידיו המשמעותיים של גרמש כוללים את רב-סרן קורוטקוב בסדרה הבלשית "קאמנסקאיה", שגילם במשך חמש עונות, יבגני מרקראנץ ב"סוויטה מכנית" (2001) מאת דמיטרי מסחייב, איוואן בסרט "המאהב" (2002) מאת ולרי טודורובסקי, הקצין ניקולאי קראוז בסרט "72 מטרים" מאת ולדימיר חוטיננקו, יאשה בקומדיה "קרובי משפחה עניים" (2005) מאת פאבל לונגין, מייג'ור פופוב בסרט "קאטין" (2007) מאת אנדז'יי ויידה, אביו של מאלס בלהיט על שנות הששים של המאה העשרים, המגונדרים (2008) מאת ולרי טודורובסקי.
בנוסף, סרגיי גילם תפקידים בסרטים "פסקול התשוקה" (2009), "ברק שחור" (209), "צרות טובות" (2010), "פעם אחת" (2013), "סוף העידן היפה" (2015), "דואליסט" (2016), הסדרות "פטרונותיו של רב-סרן סוקולוב" (2014), "לנינגרד 46" (2015), "החוקר טיכונוב" (2016) ו"מורקה" (2017).
בשנת 2017, השחקן הופיע בסרטים "משיכה" (והמשכו "פלישה") ו"טנגו קר". הוא הופיע גם בסרטים "מתקדמים למעלה" ו"מטילדה", בו גילם את אלכסנדר השלישי. באותה שנה גם הופיע בסרט "השותף", שם גילם קצין משטרה בשם חרומוב, שנפשו ומוחו הועברו לגופו של ילד בן שנה.
בשנת 2020 הופיעה סדרה חדשה בכיכובו כשוטר, סדרת המדע בדיוני "פרויקט אנה ניקולאייבנה".
חיים אישיים
אשתו היא השחקנית הרוסייה אינה טימופייבה (ילידת 1963), בוגרת בית הספר לתיאטרון לאמנות במוסקבה, שחקנית תיאטרון "סוברמניק".
עבודה מועדפת
ב לחוק הביטוח הלאומי, עבודה מועדפת ועבודה נדרשת היא עבודה של מסיימי שירות בצה"ל ושירות לאומי במקצועות המוגדרים בחוק, לאחר שעבד במשך שישה חודשים מלאים. על העובד להתחיל את עבודתו במהלך השנה הראשונה משחרורו, ולסיימה עד שנתיים מיום סיום שירות חובה. בעבודה מועדפת, זכאי העובד למענק חד-פעמי. אם עבד פחות משישה חודשים, הוא זכאי, בתנאים מסוימים, למענק חלקי. את המענק משלם המוסד לביטוח לאומי.
סכום המענק עודכן ועומד כעת על 10,481 ש"ח (נכון ליוני 2023). חיילים משוחררים שעבדו בחקלאות 4 חודשים בלבד, יקבלו מענק חלקי – 6,987 ש"ח.
תוכניות עבודה מועדפת והעשרה
בשנים האחרונות החלו להתפתח תוכניות עבודה מועדפת המשלבות לימודים וחיי חברה בקיבוצים ומושבים בארץ. תוכניות אלה מציעות שילוב של עבודה מועדפת לפי רוב בענפי החקלאות של ההתיישבות העובדת עם חיי חברה צעירים והעשרה בנושאי יהדות ציונות וחברה ישראלית. התוכנית הראשונה שקמה הייתה "בית מדרש בדרך" ב-2010 בקיבוץ יהל, לאחריה "עבודה עברית" ב-2011 במושב עידן ו"נטעים" ברמת הגולן, ו"חקלאות בעמק" בעמק בית שאן ב-2012, כיום משתתפים בתוכניות מסוג זה מאות צעירים בשנה בכל רחבי הפריפריה של מדינת ישראל.
כישופי אהבה
כישופי אהבה (באנגלית: Bell, Book and Candle) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1958 בבימויו של ריצ'רד קווין, עם קים נובק וג'יימס סטיוארט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "פעמון, ספר ונר" מאת ג'ון ון דרוטן. העלילה היא על אנשים שיש להם תכונות על אנושיות של כישוף ובהם הם מסוגלים להשפיע על רגשות של אחרים ובעיקר על רגש האהבה.
תקציר העלילה
ג'יל הולרויד (קים נובק) היא בעלת חנות למכירת קישוטים אפריקאים בניו יורק. יש לה תכונות כישוף וכן לאחיה ניקי (ג'ק למון) ולדודתה קוויני (אלזה לנצ'סטר). בערב כריסמס היא בודדה ומנסה את קסמיה על שפרד "שפ" הנדרסון (ג'יימס סטיוארט) גבר מבוגר שגר מעל החנות. דודתה קוויני נכנסת לדירתו בכוח קסמיה ומשבשת לו את הטלפון. שפ יורד לחנותה של ג'יל כדי לדווח על התקלה. מתפתחת שיחה ולאחריה מגלה קוויני לג'יל כי שפ מאורס למרל קיטרידג' (ג'ניס רול) ומזמינה את כולם למועדון "זודיאק" שם מועסק ניקי כמתופף בתזמורת.
במועדון מגלה ג'יל כי מרל היא יריבתה מימי הקולג'. בכוח קסמיה היא מקרבת את אנשי התזמורת לאזניה של מרל שנאלצת לברוח משם עם שפ.
שפ הוא בעל הוצאה לאור, הוא רואה אצל ג'יל את הספר "קסם במקסיקו" ואומר כי היה רוצה לפגוש את המחבר סידני רדליץ' (ארני קובקס). ג'יל מפעילה את קסמיה באמצעות החתול הסיאמי שלה - "פאיווקט". היא גורמת לשפ להתאהב בה והוא מבטל את נישואיו למרל.
הם מבלים ביחד בניו יורק ומתחבקים על גג בניין פלאטאיירון. בהשפעת קסמיה, מגיע סידני לשפ ומבקש לכתוב ספר על מכשפים בניו יורק. ניקי שגם הוא מכשף, מסכים לעזור לו כדי להרוויח מזה אך ג'יל אינה רוצה ששמה ישתרבב לספר ומפעילה את קסמיה כדי ששפ ידחה אותו.
לבסוף ג'יל מתוודה לפני שפ כי אהבתם היא בגלל כישופיה. שפ אינו מאמין לה אך קוויני שגם היא מכשפה, מאשרת זאת. הוא הולך לניקי וביחד עם סידני הם מגיעים לביתה של ביאנקה דה פאס (הרמיוני גינגולד) שרוקחת לו שיקוי שמשחרר אותו מכישופיה של ג'יל.
שפ הנזעם מתעמת עם ג'יל, עוזב את הבית בחזרה למרל ונותן לג'יל מתנה - מטאטא של מכשפות. הוא עצבני ורב ועוזב גם את מרל.
ג'יל מוסרת את החתול לקוויני, כעת היא מאוהבת ולכן כושר הכישוף נעלם ממנה. החתול מגיע למשרדו של שפ והוא מחזיר אותו לג'יל. הוא מבחין בדמעותיה ומבין שכעת היא באמת מאוהבת והם מתחבקים.
ונזכור את כולם?
ונזכור את כולם? הוא סרט תיעודי באורך מלא, שיצא לאקרנים בשנת 2017. הסרט מגולל את הסיפור מאחורי מרד גטו ורשה ובמיוחד את תפקידה במרד של מחתרת אצ"י - ארגון שבמשך שנים זכה להתעלמות מהממסד ומגופי ההנצחה הישראלים.
רקע
בשנת 2010, נחשפו יוצרי הסרט לספרו של משה ארנס, "דגלים מעל הגטו" שהציג סיפור שונה ממה שהכירו אודות מרד גטו ורשה, ואת תפקידה החשוב של מחתרת אצ"י במרד. לאחר פגישה עם ארנס איתרו היוצרים את הלוחמת האחרונה ששרדה מהארגון הצבאי היהודי (אצ"י), ז'וטה הרטמן שמעו את סיפור מרד גטו ורשה כפי שהיא חוותה אותו. בעקבות סיפורה, החלו לחקור עדויות שונות על ההתרחשויות האמיתיות במרד. במהלך התחקיר הגיעו לדוחות של הגנרל הגרמני יירגן שטרופ, אשר מונה על ידי היינריך הימלר לדכא את המרד ולהשמיד את גטו ורשה. בדוחות אלו מפורט באופן נרחב מהלך המרד והם נותנים תוקף לתפקידה המרכזי של מחתרת האצ"י בלחימה בגטו ורשה ובמרד גטו ורשה בפרט.
הסרט משלב ראיונות עם אנשי מפתח מאותה תקופה, אנימציה ושחזורים היסטוריים של ההכנות למרד והקרב בכיכר מורנובסקי, שניהלו אנשי האצ"י.
תקציר
במשך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הפך מרד גטו ורשה לסמל ההתנגדות והגבורה היהודית בתקופת השואה. מרדכי אנילביץ' והארגון היהודי הלוחם זכו לתהילת עולם, כגיבורים שלא הלכו כצאן לטבח, אלא עמדו זקופי קומה עם הנשק ביד. עם זאת, בין הלוחמים של מרד גטו ורשה הייתה קבוצה נוספת, אשר לא זכתה להנצחה בזיכרון הקולקטיבי. היו אלה חברי הארגון הצבאי היהודי – האצ"י, קבוצת לוחמים של תנועת הנוער בית"ר, שהשתייכה למחנה הרוויזיוניסטי.
קבוצה זו, אשר מנתה כמה מאות לוחמים והייתה חמושה טוב יותר משאר הקבוצות הלוחמות בגטו, הונהגה על ידי פאוול פרנקל ולאון רודל והייתה אחראית לקרבות הגדולים והעיקשים ביותר של המרד. את הדגל הכחול לבן שלוחמיה הניפו בשמי הגטו לא הצליחו הגרמנים להסיר במשך 4 ימים.
עד לתחילת המרד ואף במהלכו לא התאחדו שני הארגונים - אצ"י ואי"ל ולמרות הסכנה המשותפת שארבה להם - לחמו בנפרד. חילוקי הדעות האידאולוגיים, בין הרוויזיוניסטים לסוציאליסטים, היו עמוקים מדי. אך לעומת סיפורו של אי"ל וגיבוריו, שהונצח בעשרות סרטים, ספרים, מחקרים ושמות של רחובות, סיפורם של לוחמי האצ"י נותר תעלומה. רק לאחר צאתו לאור של הספר "דגלים מעל הגטו" מאת פרופ׳ משה ארנס החלה חזרה איטית של אצ"י לתודעה הלאומית.
אנוליס מצוי
אנוליס מצוי או אנוליס קרולייני (שם מדעי: Anolis carolinensis) הוא מין של לטאה מהסוג אנוליס המצוי באזורים הטרופיים וסובטרופיים של מזרח ארצות הברית. הוא מכונה בטעות איגואנה, אך אינו קשור אליה.
ונזכור את כולם?
תקציר
הסרט מתעד את סיפורה של ז׳וטה הרטמן, שהייתה השריד האחרון לאותם לוחמים אמיצים. כחברת האצ"י, ז'וטה עסקה במשימות שונות ביניהן הברחת נשק לתוך תחומי הגטו. במהלך המרד עצמו הוצבה על אחד הגגות ברובע המברשתנים ותוך כדי הלחימה ראתה במו עיניה את הדגלים - הציוני והפולני - נישאים בשמי הגטו הבוער. עם דיכוי המרד נתפסה בידי הגרמנים ונשלחה למחנה מיידנק. שם שרדה התעללויות קשות שלא שברו את רוחה. מאז עלייתה לישראל ביקשה לספר את סיפור לוחמי האצ"י, אך נדחתה על ידי כל הגורמים הרשמיים, משמאל ומימין. במשך שנים התהלכה כדבריה "עם דבר כל כך גדול בבטן... ולא היה לי למי לספר".
אנוליס מצוי
תיאור
אורכו של האנוליס 12.5 עד 20.3 ס"מ ומשקלם 3 עד 7 גרם, כאשר הזכרים שוקלים מעט יותר מהנקבות וגם בעלי גוונים בולטים יותר. שני הזוויגים ירוקים ומשתלבים היטב ברקע העלווה הירוקה שסביבם. הראש חרוטי עם לסתות מחודדות ובתוכם שיניים חדות והעיניים גדולות עם אישונים כחולים. האנוליסים יכולים להבליט מפרש רחב וארגמני מתחת לצווארם וכן כרבולת מעל ראשם, המשמשת להרחקת יריבים ומשיכת נקבות.
ונזכור את כולם?
תקציר
סיפורה של ז׳וטה הוא בבואתו של סיפור האצ"י: לחימה אמיצה בזמן המרד ושכחה לאחריו.
אנוליס מצוי
תיאור
האנוליס מצוי בסביבות מיוערות או אזורים שופעי שיחים טרופיים, לרוב סביב חופי האוקיינוס האטלנטי בקרוליינה הדרומית, קרוליינה הצפונית, דרום וירג'יניה, ג'ורג'יה ופלורידה וכן בחוף המפרץ של ארצות הברית באלבמה, מיסיסיפי, לואיזיאנה וטקסס. מין זה יובא גם ללוס אנג'לס בקליפורניה, להוואי ולאיי בונין.
ונזכור את כולם?
הפקה
הצילומים לסרט נערכו בישראל, פולין ואוקראינה בין השנים 2011 ל-2016. בסרט משתתפים היסטוריונים, חוקרים ועדים למרד: פרופ׳ משה ארנס, יהודה הרטמן, חיים הרטמן, ד"ר תמר קטקו, תא"ל במיל׳ צבי קן-תור, ד"ר אוגוסט גרבסקי, ד"ר יצחק (טולקה) ארד, ד"ר סטפן ברטקובסקי, פרופ׳ אודי לבל, ז׳נט פולטורז׳יצקי, שמחה רותם (קז׳יק), רון כהן פרירה.
ביקורות
התגובות בתקשורות להקרנת הסרט התרכזו בעיקר בסיבות לטיוח ההיסטורי שנעשה ועוררו שיח על תולדות השואה, דיוק היסטורי וזיכרון.
אנוליס מצוי
תיאור
הוא טורף חרקים מוצלח המסוגל לזנק מעל ענפים ועלים על טרף של חגבאים, גמלי שלמה, עשים למיניהם, זבובים, חיפושיות, תולעי קמח ועוד. כמו כן הוא ניזון מפירות טריים ולעיתים רחוקות מלטאות קטנות יותר.
ונזכור את כולם?
ביקורות
חדשות וואלה! סיקרו את הסרט באולפן החדשות שלהם, יעקב אילון המגיש אמר כי "מרד גטו ורשה כמעט סינונימי למרדכי אנילביץ׳, אבל בסרט מתגלה התמונה המלאה. והיא שונה". ארז רביב מאתר דבר ראשון ביקר את הסרט כך "סרט שנועד להכניס לזיכרון הציבורי גם את גבורת לוחמי הארגון הצבאי היהודי... חוקרי השואה כמו ד"ר חווי דרייפוס, ישראל גוטמן, דריוש ליביונקה ואחרים, התריעו כי בניסיון לתקן את העוול כלפי זכרם של לוחמי האצ"י, המתקנים יוצרים עוול חדש. עקב מיעוט המקורות האמינים, חלקים בסיפור מבוססים גם על מקורות פולניים מפוקפקים, המספרים בדיות לגבי האצ"י כדי להאדיר את חלקם שלהם בסיוע להקמתו עוד בשנת 1939, כביכול." עופר אדרת, כתב הקולנוע, פרסם הארץ "סרט שמאיים להצית מחדש את אחד הוויכוחים הטעונים והרגישים ביותר על זיכרון השואה". בערוץ 10 שודרה כתבה על הסרט והמגישה אושרת קוטלר התבטאה בסופה "כבת למשפחה רוויזיוניסטית, חייבת להודות שלא ידעתי מזה... זהו צדק היסטורי".
אנוליס מצוי
תת-מינים
לאנוליס זה 2 תת-מינים:
ונזכור את כולם?
ביקורות
מבחר ביקורות נוספות:
היכל התהילה של ה-WWE לשנת 2012
היכל התהילה של ה-WWE (2012) היה טקס הוקרה למחזור ה-13 במסגרת טקסי היכל התהילה של ה-WWE המסורתיים. האירוע הופק על ידי ארגון ההיאבקות האמריקאי, World Wrestling Entertainment (WWE) ב-31 במרץ 2012 באמריקן איירליינס ארנה, שבמיאמי, פלורידה. האירוע היה חלק מסוף השבוע של רסלמניה 28. האירוע הונחה על ידי ג'רי לולר. גרסה של שעה אחת מהטקס שודרה בערוץ הטלוויזיה USA, לפני התוכנית Raw. כמו כן, במרץ 2015, הטקס התווסף לתוכן ערוץ הטלוויזיה של ה-WWE Network.
טקס
מיל מאסקאראס הוכנס על ידי אלברטו דל ריו.
רון סימונס הוכנס על ידי שותפו לשעבר לצמד The Acolytes Protection Agency (The APA), ג'ון "בראדשו" לייפילד. השניים שיתפו סיפורים משותפים מהימים יחדיו בדרכים, וסימונס דן בשאלה איך זה להיות אלוף העולם השחור הראשון במשקל כבד בתולדות הענף.
יוקוזונה הוכנס על ידי שני אחייניו, האוסוס (ג'ימי וג'יי אוסו). האוסוס דנו בקריירה של "הדוד רודני". עקב פטירתו של יוקוזונה בשנת 2000, הוא הוכנס על ידי בן דודו, ריקישי ומשפחתו.
לאחר מכן, ארבעת הפרשים הוכנסו על ידי דאסטי רודס. אף על פי שבמשך השנים היו חברים נוספים בקבוצה, רק חברי הקבוצה המקוריים הוכנסו אל היכל התהילה של WWE: "נער הטבע" ריק פלייר, בארי ווינדהאם, "האנפורסר" ארן אנדרסון, טולי בלנשארד וג'יימס ג'יי דילון. עם הכנסתו בפעם השנייה להיכל התהילה של ה-WWE, ריק פלייר הפך לאדם הראשון שהוכנס פעמיים (הישג שהוא החזיק לבדו עד שנת 2019, כששון מייקלס, ברט הארט, ובוקר טי הוכנסו פעמיים גם הם).
מייק טייסון הוכנס על ידי חברי קבוצת D-Generation X, שון מייקלס וטריפל H.
האחרון שהוכנס היה אדג', על ידי חבר ילדותו, כריסטיאן. השניים שיתפו סיפורים על הדרך שעשו יחדיו מארגוני ההיאבקות בארץ מולדתם, קנדה, ועד להצלחתם ב-WWE.
לואי הראשון, דוכס אורליאן
ביוגרפיה
לואי נולד ב-13 במרץ 1372, לשארל החמישי, מלך צרפת ולז'אן מבורבון, בתם של פייר הראשון, דוכס בורבון ומאו משאטיון. בשנת 1380 נפטר אביו, המלך שארל החמישי, ואחיו הבכור של לואי, שארל השישי, ירש את הכתר. היות ששארל היה בן 12 שנה בלבד, שימש כעוצר בשמו דודו, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה (שהיה אחיו של המלך שארל החמישי). בשנת 1388, בגיל עשרים שנה, לקח שארל השישי את השלטון לידיו, ואחיו לואי שימש כיועצו הראשי. בשנת 1389 נשא לואי לאישה את ולנטינה ויסקונטי, בתו של ג'אן גָלֵאָצוֹ ויסקונטי הדוכס הראשון של מילאנו.
בבירוסת טוג'יאן
בבירוסת טוג'יאן (שם מדעי: Babyrousa togeanensis) הוא מין של חזיר מהסוג בבירוסה האנדמית לאי טוגיאן שבאינדונזיה ומצויה בסכנת הכחדה בטבע.
לואי הראשון, דוכס אורליאן
ביוגרפיה
בשנת 1392, לאחר שהמלך שארל השישי לקה במחלת נפש, קיבל לואי את התואר דוכס אורליאן, ואשת המלך איזבו מבוואריה שימשה כעוצרת בשמו. אך למעשה, ניהול ענייני המדינה נפל לידיו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה. במצב דברים זה הפך לואי הראשון דוכס אוליאן ליריבו העיקרי של פיליפ השני, וזכה למעמד גבוה במועצת המדינה. נפוצו שמועות כי לואי הראשון דוכס אורליאן תינה אהבים עם איזבו מבוואריה, אשת אחיו.
בבירוסת טוג'יאן
מאפיינים
זהו המין הגדול ביותר בסוג בבירוסה, אך נחשב עד לשנת 2002 לתת-מין של בבירוסה מצויה. הוא שונה מקרוביו בכך שהוא גדול יותר, בעל ציצת שיער עבה בזנבו, ו-4 הניבים הצומחים על לסתו של הזכר, קצרים יותר ומופנים קדימה.
לואי הראשון, דוכס אורליאן
ביוגרפיה
בשנת 1402 רכש לואי את דוכסות לוקסמבורג כדי למנוע רצף טריטוריאלי מדוכסות בורגונדיה, ששלטה כבר בפלנדריה. בשנת 1404 נפטר פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, ולואי הפך לעוצר ממלכת צרפת בשם אחיו המלך שארל השישי. אולם בנו של פיליפ השני, ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, טען אף הוא לזכותו לשמש כעוצר הממלכה, מה שגרם למאבק על השלטון, והביא למעשי איבה בין בית בורגונדיה לבין בית אורליאן.
בבירוסת טוג'יאן
מאפיינים
הם אנדמיים לאי טוג'יאן וחיים ברחבי היערות, הביצות ושולי הנהרות וחיים בקבוצות קטנות.
לואי הראשון, דוכס אורליאן
ביוגרפיה
ב-20 בנובמבר 1407 נפגשו שני הצדדים לשיחות פשרה בפריז. אך שלושה ימים בלבד לאחר מכן נרצח לואי בידי עושי דברו של בן דודו, ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה.
בבירוסת טוג'יאן
מאפיינים
מין זה נמצא בסכנת הכחדה גדולה יותר משאר הבבירוסות כתוצאה מפגיעה באי טוגיאן ומכריתת היערות בו וכן מציד.
לואי הראשון, דוכס אורליאן
משפחתו
בשנת 1389 התחתן לואי עם ולנטינה ויסקונטי, בתם של ג'אן גלאצו ויסקונטי, דוכס מילאנו ואיזבל, רוזנת ורטוס, ממנה היו לו 8 ילדים:
פילידה בארלו
דיים פילידה בארלו DBE RA (באנגלית: Dame Phyllida Barlow; 4 באפריל 1944 – 12 במרץ 2023) הייתה אמנית בריטית. היא למדה במכללת צ'לסי לאמנות (1960–1963) ובבית הספר לאמנות סלייד (1963–1966). בסוף שנות ה-60 הצטרפה לצוות ההוראה של סלייד ולימדה שם יותר מארבעים שנה. היא פרשה ב-2009 כפרופסור אמריטה לאמנות יפה. הייתה לה השפעה קרדינלית על דורות צעירים של אמנים; בין תלמידותיה נכללות רייצ'ל ווייטריד ואנג'לה דה לה קרוז. בשנת 2017 היא ייצגה את בריטניה בביאנלה בוונציה.
ביוגרפיה
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר לאמנות סלייד ב-1966, פצחה בארלו בקריירה בת ארבעים שנה כמורה במוסדות שונים. את דרכה החלה בתפקיד הוראה חלקי במה שידוע כיום כאוניברסיטת מערב אנגליה. בהיותה שם, למדה טכניקות מסורתיות של פיסול וגילתה זיקה לחימר. בארלו מצאה עניין בחומרים יומיומיים ונוחים כמו קרטון, קלקר, בדי יוטה ומלט, ובחנה כיצד היא יכולה ליצור עבודות מופשטות שיעניקו לחומרים בהם היא משתמשת משמעות מוגברת. יצירת סביבות בהן יכולים הצופים להתבונן בעבודה, בחומרים המרכיבים אותה כמו גם לבחון את התהליכים החומריים ששימשו אותה בעבודה, הם בבחינת המניעים העיקריים העומדים בבסיס פרקטיקת העבודה שלה. ב-2004 מונתה לפרופסור לאמנות ומנהלת לימודי תואר ראשון בבית הספר לאמנות סלייד, היא פרשה מהוראה ב-2009 בגיל 65, והחלה להתמקד באמנות שלה.
הפריצה של בארלו כאמנית הגיעה בשנת 2004 כשהוצגה ב-BALTIC, Gateshead. לאחר מכן החלה להיות מיוצגת על ידי Hauser&Wirth.
עבודותיה
עבודתה של בארלו משלבת בין המשחקי והמאיים. סקאלת הצבעים, כמו גם סגנון הצביעה הכמו ילדי בו היא צובעת את הפסלים שלה עומדת בניגוד עמוק לחומרים התעשייתיים ולקנה המידה של יצירותיה. פסליה מתנשאים מעל הצופה ונדמים כמקטע ענק של פיגומים. היא משחקת במסה, קנה מידה, נפח וגובה באופן שמייצר מתח בצורות ובגופי העבודה שלה. צורותיה נדמות כבדות להחריד וקלות כמו אוויר בעת ובעונה אחת. כאשר נמצאים בנוכחות עבודה שלה, מאבדים את תחושת האובייקט ונכנסים לסביבה, לאתר. בארלו לא מסתירה מהצופה את התהליך והבחירות החומריות שלה, היא בוחרת לחשוף כל פרט.
בארלו השתמשה ב"אוצר מילים" ייחודי המורכב מחומרים זולים כמו דיקט, קרטון, טיח, מלט, בד וצבע, כדי ליצור פסלים. בהסתמך על זיכרונות של חפצים מוכרים מסביבתה המיידית, התרגול של בארלו מושתת בתוך מסורת אנטי-מונומנטלית המאופיינת בחוויה הפיזית שלה בטיפול בחומרים, אותם היא הופכת באמצעות תהליכי ריבוד, הצטברות והצבה זו לצד זו. הקונסטרוקציות שלה נצבעות לעיתים קרובות בצורה גסה בצבעים תעשייתיים או סינתטיים, וכתוצאה מכך נוצרות צורות מופשטות, לכאורה לא יציבות.
בארלו הייתה גם ציירת. היא ציירה כחלק מתוכנית הלימודים שלה במכללת צ'לסי לאמנויות – שם למדה אצל האמן והפסל הנרי מור.
תערוכות יחיד
לאחר שזכתה בפרס Aachener Kunstpreis בשנת 2012, בארלו הוזמנה להציג תערוכת יחיד ב-Ludwig Forum für Internationale Kunst בגרמניה. בתערוכה Brink הוצגו שבעה פסלים רחבי ידיים.
בשנת 2015 בארלו הציגה בגלריית Fruitmarket באדינבורו, סקוטלנד. התערוכה "Set" הורכבה מיצירות חדשות אשר הופקו במיוחד עבור התערוכה. צורותיה התגלגלו בחלל הגלריה מתוך כוונה ליצור מתח בין שתי קומות הגלריה.
בשנת 2016 הציגה בארלו תערוכת יחיד עם עבודות חדשות ב-Kunsthalle Zurich. בארלו היא אחת מארבעה אמנים שהיו מועמדים לפרס ההפוורת', הפרס הראשון לפיסול בבריטניה, ועבודותיה מוצגות ב-Hepworth Wakefield החל מאוקטובר 2016.
לקראת הביאנלה בוונציה 2017, חשפה בארלו סדרה של עבודות בשם "Folly" שהתאפיינו בסגנון תעשייתי בקנה מידה גדול.
במהלך 2018 הציגה בארלו שלוש תערוכות יחיד. 'Tilt', שהתקיימה בגלריה Hauser & Wirth בניו יורק. 'Prop', שהוצג בHigh Line Art, בניו יורק ו-'Quarry', שנערכה באדינבורו, סקוטלנד, בב-Jupiter Artland.
ב-2019 בארלו הציגה ברויאל אקדמי בלונדון תערוכה חדשה של עבודותיה בשם 'cultural-de-sac'. עבודתה התמקמה בגלריות גבריאל ג'ונגלס-ווינקלר – העבודות היו אוסף של אובייקטים בסגנון ברוטאליסטי כתגובה לארכיטקטורה של בנין הRoyal Academy.
קיה רטונה
קיה רטונה (באנגלית: Kia Retona) הוא SUV, מתוצרת יצרנית הרכב קיה שיוצר בין השנים 1998–2003 בקוריאה הדרומית.
דגם ה"קיה רטונה" התבסס על דגם הג'יפ הצבאי "KM131 Jeep".
קונסטנטין פלביצקי
ביוגרפיה
קיבל חינוך לאמנות באקדמיה הקיסרית לאמנויות, והיה סטודנט של פרופסור פ.א. ברוני. הא זכה במדליות כסף מהאקדמיה עבור רישומים וציורים מהחיים. בשנת 1854 הוענק לו מדליית זהב קטנה על ציורו "חצר שלמה". הוא סיים את הלימוד האקדמי (1855), וקיבל את תואר האמן. הוא קיבל מדליית זהב גדולה מהאקדמיה לאמנויות על הציור "ילדיו של יעקב מוכרים את אחיו יוסף". נסע לאיטליה (1856–1862) כזוכה של האקדמיה.
הוא חזר לרוסיה בשנת 1862. בשנה שלאחר מכן, הוכר כחבר באקדמיה על הציור הגדול "קדושים אנוסים בקולוסיאום", שנעשה ברומא. בתערוכה בשנת 1864, הציור "מותה של הנסיכה טרקנובה" הביא לו את התואר פרופסור באקדמיה לאמנויות ומשך את תשומת לבם של אוהבי האמנות והציבור.
"באמנותו דבק קונסטנטין פלביצקי במסורות הקלאסיות, בעקרונות שנקבעו על ידי ק.פ.בריולוב. מורשתו היצירתית אינה נרחבת והוא ידוע בעיקר כמחבר הציור הנסיכה טרקאנובה. היצירה מבוססת על אגדה מההיסטוריה הרוסית לפיו הנסיכה טאראקאנובה, שאמרה שהיא בתם של הקיסרית אליזבת ואלכסיי רזומובסקי וטענה לכס המלכות הרוסי בתקופת שלטונה של קתרין הגדולה, מתה במבצר פטר ופול במהלך המבול של 1777. פלביצקי מתאר בעוצמה טרגית רבה את הסבל של אישה צעירה זו העומדת בפני מוות בטוח בצינוק קודר מוצף במים, ומתאר את חוסר האונים והייאוש שלה בצורה האקספרסיבית ביותר."
חלוקה הוגנת
חלוקה הוגנת היא בעיה בתורת המשחקים, הדנה בחלוקת משאב ו/או נכסים מוחשיים בעלי ערך כלכלי, בין קבוצת אנשים בעלי זכויות, באופן ששביעות הרצון של כלל חברי הקבוצה יהיה מרבי, ולא תמצא חלוקה אחרת שתגדיל את שביעות הרצון של לפחות אחד מחברי הקבוצה ולא תפגע בשביעות הרצון של אף אחד משאר חברי הקבוצה. על המשאב להיות ניתן לחלוקה, כלומר שאינו מאבד את ערכו עם החלוקה. חלוקה זו מוגדרת כחלוקה יציבה.
הבעיה קלה יותר כאשר לשחקנים יש העדפות שונות לכל אחד מחלקי המשאב. לדוגמה, בבעיית חלוקת העוגה, אם שחקן A מעדיף את החלק עם קרם השוקולד בעוגה, ושחקן B מעדיף את החלק עם הקרם וונילה בעוגה. בתנאים כאלו, n השחקנים יקבלו יותר מהחלק היחסי שלהם בעוגה, כלומר יותר מ-\,1/n. מצד שני, קיום עדיפויות שונות לשחקנים שונים גורר צורות רבות יותר של חלוקות הוגנות.
'הוגנות' משמעה שכל אחד מהשחקנים מקבל לפחות את החלק היחסי שלו בעוגה. חלוקה הוגנת חלשה יותר מחלוקה נטולת-קנאה. חלוקת משימות היא סוג של חלוקה הוגנת.
רוב החלוקות שנקראות חלוקות הוגנות, אינן באמת נחשבות לחלוקות הוגנות על-פי הגדרה זו, כיוון שהן מערבות בורר. חלוקות אלו הן בדרך כלל תאוריות מתמטיות שמחקות בעיות מהחיים האמיתיים. בתלמוד מוצגות הלכות סבוכות על חלוקת רכוש שבעליו הפסיד את רכושו בפשיטת רגל, רוב האנשים יחשיבו הלכות אלו כהוגנות. אך החלטות אלו נקבעות על ידי גורם חיצוני ולא על ידי תובעי הרכוש, לכן חלוקה כזו אינה חלוקה הוגנת. חלוקה הוגנת מבוססת על כך שהחלוקה תעשה על ידי השחקנים עצמם או על ידי מגשר, אך לא על ידי בורר.
הנחות
חלוקה הוגנת היא תאוריה מתמטית המבוססת על בעיות מהחיים האמיתיים. הבעיה היא חלוקת רכוש בצורה הוגנת בין 'שחקנים' שהם, במציאות, בעלי הזכאות לרכוש.
התאוריה של חלוקה הוגנת קובעת קריטריונים מפורשים לבעיות חלוקה הוגנת שונות והמטרה שלה היא להציג פרוצדורות (אלגוריתמים) המוצאות חלוקה הוגנת או קובעות שלא ניתן להשיג חלוקה כזו. ההנחות על ערכי חלקי המשאב הן:
חלקים שלא ניתנים לחלוקה הופכים את החלוקה לסבוכה יותר. דוגמה טובה יכולה להיות כאשר שני אנשים צריכים לחלוק שני כלי רכב שהאחד הוא אוטו והשני הוא אופנוע. פירוק של הרכבים עלול להיות טעות מאחר שערך כל אחד מהרכבים גבוה יותר בשלמותו.
הקריטריונים לחלוקה הוגנת נקבעים על-סמך ערך החלקים לשחקנים השונים, מידת הזכאות של כל אחד מהשחקנים והתוצאה של פרוצדורת חלוקה הוגנת.
בחלוקה הוגנת השחקנים לא פועלים לפי ערכי החלקים על-פי השחקנים האחרים. לעומת זאת, בעולם האמיתי השחקנים לרוב מסוגלים להעריך את החלקים לפי השחקנים האחרים וזה גם עלול להיות שיקול עבורם בקביעת ערך של חלק. המקרה בו כל אחד מהשחקנים יודע בוודאות את ערכי החלקים על-פי השחקנים האחרים ניתן למידול בתורת המשחקים. אך המקרה בו קיים רק ידע חלקי על השחקנים האחרים קשה מאוד למידול. חלוקה הוגנת עובדת למרות הידע החלקי וטעויות מינוריות.
כיצד השחקנים פועלים:
פרוצדורות מתחלקות לפרוצדורות סופיות ופרוצדורות רציפות. פעולה סופית תהיה פעולה שמערבת שחקן אחד או פעולה אחת בכל פעם, למשל שחקן החותך עוגה או מסמן אותה. פעולה רציפה תהיה פעולה שמערבת יותר משחקן אחד או פעולה אחת, למשל שחקן אחד מזיז סכין לאורך העוגה והשני אומר 'חתוך'.
קריטריונים לחלוקה הוגנת
יש מספר רב של קריטריונים לחלוקה הוגנת. חלקם מתנגשים אחד בשני, אך לעיתים הם משתלבים יחד. הקריטריונים הבאים נכונים למצב בו כל השחקנים זכאים לאותו חלק מהרכוש.
שני שחקנים
הפתרון עבור שני שחקנים נעשה באמצעות שיטת 'חלק ובחר'. שחקן אחד מחלק פרוסת עוגה לשני חלקים הנראים לו שווים והשחקן השני בוחר ראשון איזה חלק הוא רוצה מבין השניים. לשחקן שמחלק יש סיבה לחלק בצורה כמה שיותר הוגנת. אחרת, הוא עלול להישאר עם החלק הקטן יותר. חלוקה זו היא חלוקה נטולת-קנאה וגם חלוקה יחסית.
פרוצדורת הסכין הזז מאת אוסטין קובעת חלוקה מדויקת עבור שני שחקנים. השחקן הראשון מחזיק שני סכינים מעל העוגה, אחד בצד השמאלי ואחד בצד הימני של העוגה וחצי עוגה נמצאת ביניהם. הוא מזיז את הסכינים ימינה תוך שהוא שומר תמיד על חלק ששווה בעינו לחצי עוגה בין שני הסכינים. אם הוא הגיע לקצה הימני, הסכין השמאלי הקיצוני צריך להיות ממוקם היכן שהסכין הימני מוקם לראשונה. השחקן השני עוצר את הסכינים כאשר הוא חושב שיש חלק השווה בעינו לחצי מהעוגה בין שני הסכינים. נקודה זו תמיד קיימת על-פי משפט ערך הביניים.
הרבה שחקנים
חלוקה הוגנת לשלושה שחקנים ויותר מסובכת מחלוקה הוגנת עבור שני שחקנים.
חלוקה יחסית היא הקלה ביותר במצב זה. ניתן להגביל את מספר החתכים ובכך להקשות את הבעיה.
חלוקה נטולת-קנאה עבור שלושה שחקנים הוצגה לראשונה ב-1960 על ידי ג'ון סלפרידג' מאוניברסיטת צפון-אלינוי וג'ון הורטון קונוויי מאוניברסיטת קיימברידג'. האלגוריתם הטוב ביותר משתמש בחמישה חתכים לפחות.
פרוצדורת חלוקת העוגה הראשונה עבור ארבעה שחקנים או יותר שמציגה חלוקה נטולת-קנאה לכל מספר של שחקנים פורסמה ב-1992 על ידי סטיב ברהמס ואלן טיילור. מספר החתכים אינו חסום. ב-1997 פורסם פתרון חסום לארבעה שחקנים.
החלוקה מסתמכת על המכרז ההולנדי, כאשר סכין עוברת לאט לאורך העוגה (מימין לשמאל לדוגמה) והראשון שעוצר את הסכין - מקבל את החלק שנמצא מימין וכך ממשיכים. ההיגיון הוא שכל "שחקן" עוצר את הסכין בהתאם לכמה הוא מעריך את החלק של העוגה. כך ממשיכים עד לסוף העוגה ומי שלא הציע בזמן - מפסיד ולא מקבל כלום.
סוגי חלוקה
ישנן פרוצדורות דיסקרטיות לבעיית חלוקת עוגה, בהם השחקנים פועלים לפי מספר פעולות סופיות. לעומת זאת, פרוצדורת הסכין הזז נעשית על ידי פעולות רציפות. כלומר, שחקן אחד מזיז את הסכין מעל העוגה ושחקן שני עוצר אותו כשהוא רוצה שיחתוך את העוגה.
בעיית חלוקת משימות היא שימוש ידוע בחלוקה הוגנת. בעיית חלוקת משימות מקבילה לבעיית חלוקת העוגה. כעת המשאב אותו מחלקים הוא לא רצוי וכל אחד מהשחקנים מקווה לקבל כמה שפחות. שיטת 'חלק ובחר' טובה לבעיית חלוקת משימות.
הלמה של שפרנר משיגה פתרון יעיל ומהיר למספר בעיות בחלוקה הוגנת. כמו כן, ניתן להשתמש בלמה של שפרנר כדי לקבל פתרון קרוב ככל האפשר לחלוקה נטולת-קנאה למספר רב של שחקנים.
כאשר מחלקים קרקע, תנאי עיקרי וחשוב הוא שהקרקעות יהיו רציפות ולא נפרדות. דוגמה לכך היא חלוקת ברלין לאחר מלחמת העולם השנייה יצרה ארבעה חלקים רציפים.
חבורה אבלית חופשית
במתמטיקה, חבורה אבלית חופשית (מאנגלית: Free abelian group) היא חבורה אבלית בעלת בסיס. זוהי חבורת הסכומים הפורמליים הסופיים מעל קבוצה נתונה, בה הפעולה היא חיבור ברכיבים. כל חבורה אבלית היא תמונה (כלומר מנה) של חבורה אבלית חופשית.
תכונה אוניברסלית
כלומר, העתקות מתוך החבורה האבלית החופשית מספיק להגדיר על היוצרים, כמו גם בחבורה החופשית.
מן התכונה האוניברסלית נובע כי החבורה החופשית עם בסיס S היא יחידה עד כדי איזומורפיזם, ועל כן מספיק להציג בנייה שלה.
בנייה מפורשת
כעת, נראה שהיא מקיימת את התכונה האוניברסלית - השיכון נתון על ידי  (הדלתא של קרונקר), כלומר אל הסדרה שהיא 1 במקום ה-s ואפס בכל מקום אחר. בהינתן חבורה A והעתקה f:S \to A, ההרחבה היחידה שלה נתונה על ידי.
בדרך כלל מתייחסים אל איברי החבורה האבלית החופשית FA(S) בתור סכומים פורמליים באיברי S. כל סדרה מזוהה עם סכום פורמלי סופי. כך למשל מגדירים את ההרחבה לעיל על פי -.
תכונות
בהתאם לבנייה, כל חבורה אבלית אחרת A היא תמונה של החבורה האבלית החופשית, ולכן לפי משפט האיזומורפיזם הראשון גם מנה שלה. פירוש הדבר הוא, שלכל חבורה אבלית הצגה כמו לחבורה האבלית החופשית המתאימה, יחד עם היחסים הנובעים מהמנה.
החבורה האבלית החופשית (עם שני יוצרים או יותר) איננה חבורה חופשית, שכן יש בה יחסים; היא החבורה החופשית בתוך הקטגוריה של החבורות האבליות (ואכן מקיימת את אותה התכונה שמקיימת החבורה החופשית בקטגוריית החבורות). זהו מקרה פרטי של בניית אובייקט חופשי בקטגוריה נתונה.
החבורה האבלית החופשית היא האבליניזציה של החבורה החופשית; זוהי החבורה החופשית בתוספת יחס החילופיות - כל שני יוצרים שלה מתחלפים.
לכל שתי קבוצות מאותה עוצמה אותה חבורה חופשית - פירוש הדבר הוא שזוהי החבורה של סכום פורמליים של סמלים, ולא משנה מהם הסמלים.
חבורה אבלית חופשית היא חבורה חסרת פיתול, וכל חבורה אבלית נוצרת סופית חסרת פיתול היא חופשית. כאשר החבורות לא נוצרות סופית אין הטענה נכונה; הרציונליים הם דוגמה לכך.
כל תת חבורה של חבורה אבלית חופשית אף היא אבלית חופשית. הוכחת משפט זה משתמשת באקסיומת הבחירה. זהו המשפט המקביל בחבורות אבליות למשפט נילסן-שרייר בחבורות כלליות. כאשר מדובר בחבורה אבלית חופשית נוצרת סופית, משפט המיון נותן תוצאה מפורשת - לכל בסיס של החבורה המקורית, קיימים  כך ש- בסיס לתת החבורה. המקדמים d_i לא תלויים בבחירת הבסיס.
חבורה אבלית חופשית היא מודול חופשי מעל חוג המספרים השלמים.
בטופולוגיה אלגברית, חבורת ההומולוגיה האפס של מרחב טופולוגי היא חבורה אבלית חופשית, על קבוצת מרכיבי הקשירות שלו. בשיטה זו אפשר גם לספור את מרכיבי הקשירות המסילתית של מרחבים מסוימים, ולמשל להוכיח בעזרת כלים של תורת ההומולוגיה את משפט עקומת ז'ורדן.
סרו טאיוואני
סרו טאיוואני (שם מדעי: Capricornis swinhoei; קרוי גם סרו פורמוסני), הוא מין של אנטילופת-עז קטנה יחסית בסוג סרו שבשבט הצפירים, האנדמי לאזורים ההרריים של האי טאיוואן. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1862 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי. מין זה הוא הקטן שבמיני הסרו, ודומה מאוד בצבעי פרוותו ובממדי גופו למיני הגוראלים; בשל כך הוא היה קרוי בתקופה מסוימת "גוראל טאיוואני" (Naemorhedus swinhoei). מבחינה גנטית המין הקרוב אליו ביותר הוא הסרו היפני האנדמי ליפן הסמוכה, והיו זמנים שבהם אף הסרו הטאיוואני נחשב לתת-מין שלו. שמו המדעי של מין זה נגזר כנראה מלטינית כדלהלן: "Capricornis" = "קרני עז"; מתייחס לכך שקרניו זהות לקרני העיזים. "Swinhoei" הוא על שמו של מגלהו - הביולוג והקונסול הבריטי בטאיוואן, רוברט סווינואי.
מראה חיצוני
צבע ראשו של הסרו הטאיוואני משתנה בין חום שוקולד דהוי במצח ובחרטום, לחום אפרפר כסוף בלחיים. לעיתים קרובות הראש כולו עלול להיות בצבע אחיד - כהה או בהיר. סביב העיניים יש עצמות בולטות היוצרות שקע כהה באזור הסמוך לעיניים, ומתחת לכל עין ישנה בלוטת ריח בולטת ועגולה המאפשרת לזהותו בקלות ממיני הגוראלים. השפתיים לבנבנות וסמוך לאף יש זיפים לבנים. המאפיין הבולט ביותר של הסרו הטאיוואני הוא כתם גדול דמוי סינר סביב הסנטר והחלק העליון של הגרון הבולט בשל הרבגוניות שלו; צבעו של הסינר כתמתם, זהוב או צהבהב ובמרכזו יש לעיתים כתם לבן. האוזניים בצבע אפרפר\חום כהה בצד החיצוני ולבנבנות בצד הפנימי, כשהקצוות שחורות לרוב.
מבנה ומידות גוף
מבנה גופו של הסרו הטאיוואני קומפקטי ועגלגל למדי, ויש לו צוואר וראש קצרים ועבים. חרטומו משולש ברובו ומעוגל בקצהו, ואוזניו גדולות, ארוכות וצרות. רגליו קצרות ומוצקות ופרסותיו חזקות ובעלות כרית גומי בכף הרגל המסייע לסרו לקפוץ ולטפס במהירות בסלעים ובאזורים הררים. לחייו מנופחות מעט, פיו צר וקצר וזנבו קצר ועבה. עיניו צהבהבות עם אישונים רחבים, ואפו גדול ושחור עם נחיריים מוארכות ועגולות. הזכרים והנקבות זהים לגמרי בצבעי הפרווה ובמידות הגוף, וההבדל ביניהן מתבטא בצורה נמוכה בקרניים בלבד. מידות הגוף של הסרו הטאיוואני: גובה הכתפיים: 60-50 ס"מ. אורך הראש והגוף: 114-80 ס"מ. אורך הזנב: 12-7 ס"מ. אורך הקרניים: כ-15 ס"מ. משקל: 30-17 ק"ג.
תפוצה ובית גידול
הסרו הטאיוואני כשמו אנדמי לאי טאיוואן הממוקם בין ים סין הדרומי לים הפיליפינים ונשלט על ידי הרפובליקה הסינית. הוא מצוי בשני תחומים מחיה עיקריים לאורך רכס הרי יושאן באי; תחום המחיה הראשון והעיקרי נמצא במרכז האי והוא משתרע על המחוזות הבאים: מרכז נאנטו, יילאן, ניו טאיפיי, הואלין, טאיטונג, צפון פינגטונג, מזרח קאושיאונג, צ'אי טונג, מיאאולי והשינג'ו. תחום המחיה השני והמשני נמצא על רכס ההרים בקו החוף המזרחי של האי, ומשתרע על מזרח מחוז הואלין וטאיטונג.
הסרו הטאיוואני חי בבתי גידול הרריים מיוערים מגבהים של 200 מטר ועד גבהים של 3,959 מטר מעל פני הים, אך בדרך כלל הוא נפוץ בעיקר בגבהים של 2,000-1,000 מטר. בתי הגידול שלו מגוונים למדי; החל מיערות ממוזגים וסובטרופים בשפלה הררית, יערות טרופיים ויערות נשירים, וכלה ביערות מחטניים, יערות במבוק, מרעה וטונדרה אלפינית. מרבית בתי הגידול כוללים גם צוקים, סלעים, גבעות ומדרונות אנכיים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20 מעלות חום עד מינוס 5, וכמות המשקעים הממוצעת היא 3,000- 2,000 מילימטר לשנה.