cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע אואזיס
בחזרה לאירופה
המעפילים הובלו בקרונות רכבת ששימשו בעבר כקרונות להובלת חיילים; מוזיקה קולנית שודרה באמצעות מערכות רמקולים. קרונות המסע הריקים עם החלונות המסורגים והמוזיקה הנלווית עוררו בלב רבים זיכרונות מגירוש היהודים ברייך השלישי וההגעה למחנות ריכוז שונים. המעפילים הועברו לתחנת הרכבת ליבק-קוקניץ. בתחנת רכבת זו, שנחסמה גם היא בגדרות תיל הורדו המעפילים בכוח והועברו למשאיות שהסיעו אותם לשני מחנות מעצר ומאסר שהיו מרוחקים כ-2 ק"מ זה מזה ב"פפנדורף" וב"אם שטאו". ששמשו במהלך מלחמת העולם השנייה כמחנות שבויים של הצבא הנאצי. המחנות היו שונים בגודלם ובאיכות תנאי המגורים. מחנה אם שטאו היה מתאים לקליטת 1000 איש, בתנאים שהיו, "לא לוקסוס, אך נאותים". המחנה השני פפנדורף היה מיועד לקליטת 3400 איש.
הסיקור התקשורתי נחלק לשניים. בעוד שתקשורת ועיתונים בריטים תחת השפעה בריטית הדגישו את איפוקם, הגינותם ואנושיותם של החיילים הבריטים ואת ההתנגדות האלימה של המעפילים, עיתונאים רבים אחרים דיווחו על התנהגותם האכזרית של החיילים הבריטים, ההתנגדות הפסיבית המרובה של המעפילים וההקבלות בין ההתנהגות הבריטית לבין האירועים בתקופת השלטון הנאצי. עיתונאים אמריקאים אספו גם חתימות למשלוח מברק מחאה לנשיא טרומן. מהצד הבריטי, התקשורת המדווחת בביקורת הואשמה בניסיון לעורר התנגדות אנטי-בריטית מכוונת.
מחנות פפנדורף ואם שטאו
מחנה פפנדורף שביער ואלדהוזן, היה במרחק 700 מטרים מתחנת הרכבת קיקניץ, בדרך מבית היערן ואלדהוזן לעיירה פפנדורף. המחנה הוקם ביולי 1945 כמחנה מעצר לחיילי הוורמאכט. לאחר מכן, החל מנובמבר 1945 שימש כמחנה מעבר לפליטים גרמנים מאזורי המזרח. בשנות קיומו עברו במחנה פפנדורף יותר מ־500,000 פליטים מארצות המזרח, ובכך היה למחנה העקורים הגדול ביותר בשלזוויג-הולשטיין.
במחנה פפנדורף, בין עצי יער מחטניים, ניצבו 56 צריפים קטנים בעלי גג מעוגל עשוי פח גלי ("צריפי ניסן") שמידותיהם 16X35 רגל; 14 צריפי ניסן גדולים יותר ו-125 אוהלים קטנים למגורי 5–6 אנשים בכל אחד. לכל אדם הוכנו מיטת ברזל, מזרן ושמיכה אחת בלבד. לרשות כל דיירי המחנה הועמדו 5 חדרי רחצה. בתי שימוש שהיו מתקנים פתוחים ללא מחיצות חלוקה לתאים. רוב האנשים הצטופפו בצריפים על דרגשים ובמיטות יחיד ישנו 2 אנשים זה ליד זה. כי באוהלים לא ניתן היה לגור בגלל הקור ששרר בחודש ספטמבר בצפון גרמניה. למחנה פפנדורף הועברו 2717 מעפילי האניות הגירוש אושן ויגור וראנימיד פארק.
פדור בוגאטירצ'וק
פדור בוגאטירצ'וק (ברוסית: Фёдор Парфеньевич Богатырчук) (14 בנובמבר 1892 קייב, אוקראינה – 4 בספטמבר 1984 אוטווה, קנדה) היה שחמטאי בדרגת אמן בינלאומי סובייטי-קנדי ממוצא אוקראיני. בוגאטירצ'וק היה גם אמן בינלאומי בשחמט בהתכתבות, סופר שחמט, רופא ופעיל פוליטי.
מבצע אואזיס
מחנות פפנדורף ואם שטאו
מועצת העיר ליבק הגישה מחאה ב־23 באוגוסט על העומס שתוספת הפליטים תטיל על העיר שסבלה כבר מצפיפות, אך ללא הצלחה.
פדור בוגאטירצ'וק
שחמט סובייטי ורוסי
כנער נסע בוגאטירצ'וק לתחרויות שחמט בחברת השחמטאי הדגול מיכאל צ'יגורין שבזמנו התמודד והפסיד בדו-קרב על אליפות העולם מול וילהלם שטייניץ. צ'יגורין (1850–1908), אימן את השחקן הצעיר, והשפיע על סגנונו ועל מבחר הפתיחות בהן השתמש.
בשנת 1911 בוגאטירצ'וק זכה בתחרות קייב. אחריו הגיעו איזבינצקי, יפים בוגוליובוב ועוד. בחודש פברואר 1914 הפסיד בוגאטירצ'וק משחק ראווה מול חוסה ראול קפבלנקה בקייב. ב-1914 הגיע למקום השלישי בתחרות קייב. ביולי-אוגוסט 1914 חלק מקום 6–10 בתחרות מנהיים. בוגאטירצ'וק ביחד עם עשרה שחקנים רוסים נוספים שהשתתפו בתחרות מנהיים, נכלאו בגרמניה לאחר הכרזת המלחמה נגד רוסיה, שלמעשה התחילה את מלחמת העולם הראשונה. בחודש ספטמבר 1914 שלושה מהשחמטאים (אלכסנדר אלכין, בוגאטירצ'וק וסאבורוב) שוחררו והורשו לחזור לביתם.
בוגאטירצ'וק שיחק בשש אליפויות ברית המועצות: 1923, 1924, 1927, 1931, 1933, 1934. ביולי 1923 חלק מקום 3–5 בלנינגרד באליפות ברית המועצות השנייה. בשנת 1924 הגיע למקום השני, אחרי וילנר, בקייב (אליפות אוקראינה הראשונה). באוגוסט-ספטמבר 1924 חלק מקום 3–4 במוסקבה, באליפות ברית המועצות השלישית.
מבצע אואזיס
מחנות פפנדורף ואם שטאו
על מנת לבטא את רצונם להמשיך במסע לארץ ישראל, ארגנו המעפילים הפגנות במחנות. ההפגנות לא הרשימו במיוחד את מפקדת המחנות הבריטית, ללא ידיעת מפקדת המחנות הבריטית, אנשי הגנה התגנבו למחנות ושמרו על הקשר עם הוועד היהודי במחנה העקורים בברגן-בלזן. אחד מאנשי הקשר הללו, היה בנימין גרושקה, ששימש גם כמתורגמן מטעם מפקדת המחנה. במהלך התרגום הוא שילב מידע שהבהיר למעפילים את אילו הוראות ממפקדת המחנה הבריטית, הם לא צריכים למלא. בדרך זו ניתן היה לתאם את ההתנגדות לבריטים, מבלי שהם ישימו לב. אחד מאמצעי ההתנגדות היה סירוב למסור נתונים אישיים כמו שם, גיל ומוצא. כתוצאה מכך, נכשלו הבריטים, בסופו של דבר, בניסיונם לבצע רישום מסודר של מעפילי האקסודוס-1947.
פדור בוגאטירצ'וק
שחמט סובייטי ורוסי
בתחרות מוסקבה בשנת 1925 סיים בוגאטירצ'וק במקום ה-11 מתוך 21. בתחרות זו ניצח בוגוליובוב ולאחריו אלוף העולם השני בשחמט עמנואל לסקר, אלוף העולם המכהן קפבלנקה, פרנק מרשל ועוד. הייתה זו התחרות הראשונה שמומנה על ידי הממשלה הסובייטית והשתתפו בה 11 מ-16 השחמטאים החזקים בעולם, על פי נתוני דירוג של אתר chessmetrics.com. בתחרות זו עמדו ביצועיו של בוגאטירצ'וק על רמה של 2628.
בשנת 1926 בוגאטירצ'וק כתב את ספר השחמט הראשון באוקראינית. ב-1927 הוא ניצח בתחרות קייב. באוקטובר 1927 הוא חלק מקום 1–2 עם פטר רומנובסקי באליפות ברית המועצות בשחמט. קישור לטבלת התחרות: לשיא מבחינת מד הכושר הגיע באוקטובר 1927 עם 2629, המקום ה-15 בעולם. בשנת 1929 זכה שוב בתחרות קייב.
מבצע אואזיס
מחנות פפנדורף ואם שטאו
ב-25 בספטמבר 1947 חודשה הצעתה של ממשלת צרפת, שכבר הוגשה למעפילים בפורט-דה-בוק. על אפשרות נסיעה חינם וקבלת מקלט בצרפת. ההצעה נקשרה גם להבטחה לאספקת מזון משופרת משמעותית (2800 קק"ל ליום); עם זאת ההצעה הצרפתית נדחתה על ידי המעפילים. וכן, כאמצעי לחץ, ב־1 אוקטובר 1947 הופחתה אספקת המזון הרגילה ל־1,500 קק"ל מדי יום.
פדור בוגאטירצ'וק
שחמט סובייטי ורוסי
באליפות ברית המועצות השביעית שהתקיימה במוסקבה בנובמבר 1931 חלק בוגאטירצ'וק מקום 3–6 עם 10/17. (ניצח: מיכאל בוטביניק). בשנת 1933 הוא ניצח בתחרות מוסקבה עם 4.5/6, באותה שנה סיים במקום ה-8 באליפות ברית המועצות השמינית שהתקיימה בלנינגרד עם 10.5/19. (ניצח: בוטביניק). באליפות ברית המועצות התשיעית שהתקיימה בדצמבר 1934 עד ינואר 1935 בלנינגרד סיים במקום 3–4 עם 11.5/19, מחצית הנקודה אחרי המנצחים גריגורי לבנפיש ואיליה רבינוביץ.
מבצע אואזיס
מחנות פפנדורף ואם שטאו
לאחר שכל הניסיונות לבצע רישום של מעפילי האקסודוס נכשלו, הבריטים נטשו את הפרויקט הזה. מתחילת אוקטובר 1947 פורקו מגדלי השמירה ומערכות הזרקורים, שעל פי התכנית הבריטית נועדו רק למשך פרויקט רישום המעפילים. לבקשת מזכירות המחנות, גדר התיל הכפולה לא פורקה, אלא נשמרה כדי להגן על המחנות. זאת, לאחר מספר התבטאויות אנטישמיות של אזרחים ופקידים מליבק ואפילו בעיתונות המקומית, נראה היה שאמצעי הגנה זה היה עדיין נחוץ. ב-6 באוקטובר 1947 השליטה וניהול המחנות הועברו מהבריטים למזכירות המחנות, בשלב זה השומרים הבריטים נסוגו כליל. המעפילים קיבלו מסמכים חדשים ואת הזכות לעזוב את המחנות. רק חלק מתושבי המחנות ניצל אפשרות זו.
פדור בוגאטירצ'וק
שחמט סובייטי ורוסי
במרץ 1935 חלק בוגאטירצ'וק מקום 16–17 במוסקבה עם 8/19. בתחרות זו, בה השתתפו 8 מ-18 השחמטאים המובילים בעולם, ניצחו בוטביניק וסאלו פלור אך במשחק בין בוטביניק ובוגאטירצ'וק ניצח זה האחרון. לאחר משחק זה, כך דווח, אחד מראשי איגוד השחמט הסובייטי, שר המשפטים ניקולאי קרילנקו ניגש לבוגאטירצ'וק ואמר לו "אתה לעולם לא תנצח שוב את בוטביניק!" וכך אמנם היה. בוגאטירצ'וק לא נפגש יותר עם בוטביניק, וכך נשאר עם מאזן מעולה של שלושה ניצחונות ושני תיקו, ללא הפסד מול אלוף העולם לעתיד.
במרץ 1936 הגיע למקום השלישי בקייב עם 11.5/17. ביולי 1937 ניצח בתחרות קייב (האליפות התשיעית של אוקראינה) עם 12.5/17, בשנת 1938 הגיע למקום השני בקייב (חצי גמר אליפות ברית המועצות) עם 11/17 אחרי וסילי פאנוב אך לא הורשה לשחק בגמר אליפות ברית המועצות בשנת 1939.
מבצע אואזיס
מחנות פפנדורף ואם שטאו
מחנות פפנדורף ואם שטאו על בקתותיהם ואוהלי המגורים הפשוטים לא סיפקו הגנה בפני איתני בחורף, הורה הממשל הבריטי להעביר את התושבי המחנות בתאום עם מזכירות המחנות לאמדן ווילהלמסהאפן-זֶנְגְוָוארְדֶן. מזכירות המחנות אישרה צו זה. מ-2 עד 5 בנובמבר 2342 הועברו תושבי מחנה פפנדורף ברכבות לקסרקטין הצבא הנאצי לשעבר בעיר אמדן, ובסביבות 1550 תושבי מחנה אם שטאו הועברו למחנה הצי הימי וילהלמסהאפן-זֶנְגְוָוארְדֶן. ב-5 בנובמבר 1947 המעפילים האחרונים של האקסודוס הועברו למגורי החורף החדשים. מה- 17 בנובמבר 1947 מחנות פפנדורף ואם שטאו שופצו בהרחבה והועמדו שוב כמחנות מעבר לפליטים מארצות המזרח. מחנה פפנדורף שימש כמחנה מעבר לפליטים עד קיץ 1950 ואז המחנה נהרס. כיום נמצא במקום רק לוח זיכרון ביער ואלדהוזן (Waldhusener Forst) וקברי הילדים שמתו במחנה פפנדורף הנמצאים בבית העלמין היהודי בליבק-מויסלינג הנמצא במרחק 18 ק"מ דרומית-מערבית מהמקום, מזכירים לנו את המחנה. אתר המחנה בפפנדורף לשעבר הוא כיום יער מחטני צפוף. באתר מחנה אם שטאו, אין כיום, כל ציון לזכר מעפילי האקסודוס ששהו במקום בין ספטמבר-אוקטובר 1947. במקום נמצאת מרינה לסירות דיג ומפרשיות בשם מרינה אם שטאו (Marina am Stau).
פדור בוגאטירצ'וק
קריירה רפואית ופעילות במלחמת העולם השנייה
כרדיולוג וכרופא בשנת 1940 הועבר בוגאטירצ'וק באופן זמני לתפקיד מחקרי במרכז רפואי גרמני כאשר קייב נפלה לידי הגרמנים בספטמבר 1941. במהלך מלחמת העולם השנייה עמד בראש הצלב האדום האוקראיני והמכון לרפואה ניסויית. כאשר הצבא הסובייטי דחק את הגרמנים מקייב, בוגאטירצ'וק ומשפחתו היגרו לקרקוב ולאחר מכן לפראג, בשנת 1944. שם הצטרף לוועדה למען חופש העממים ברוסיה, ארגון אנטי-סטליניסטי חצי צבאי שבראשו עמד הגנרל הרוסי אנדריי ולאסוב. בוגאטירצ'וק היה גם המנהיג של המועצה הלאומית האוקראינית. כתוצאה מפעילויות אלו הפך בוגאטירצ'וק לאישיות בלתי רצויה (פֶּרְסוֹנָה נוֹן-גְּרָטָה) מספר אחת בשחמט הסובייטי עד לעריקתו של ויקטור קורצ'נוי. הסובייטים אף השמיטו חלק גדול ממשחקיו בפרסומים הרשמיים, הגם שאת חלקם הצליחו לשחזר ממקורות זרים.
מבצע אואזיס
מחנות אמדן וזֶנְגְוָוארְדֶן
מחנות אם שטאו ופפנדורף לא התאימו למגורים בחורף, ובאמצע אוקטובר החליטו הבריטים להעביר את המעפילים למחנות אמדן (Emden) ו-זנגווארדן (Sengwarden) תוך תאום ופיקוח עם מזכירות המחנות של המעפילים בראשות מרדכי רוזמן.
פדור בוגאטירצ'וק
שחמט במערב אירופה
בפברואר 1944 הגיע בוגאטירצ'וק למקום השני, אחרי בוגוליובוב בתחרות ראדום. באביב 1944 סיים בתיקו 2-2 דו-קרב עם סטפן פופל. במאי 1944 שיחק בוגאטירצ'וק שמונה משחקים נגד שחקנים מקומיים בפראג (בהם רב אמן לודק פאכמן, פודגורני, קוטנאואר, פרוכה ועוד) וזכה בשבעה משחקים וסיים אחד בתיקו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, נדד בוגאטירצ'וק בין מספר ערים כולל ברלין ופוטסדאם ולבסוף השתקע במאי 1945 בעיר שנשלטה על ידי האמריקנים ביירוית. זמן מה חי במינכן ושיחק באירועי שחמט גרמניים בשם בדוי "בוגנקו" כדי להימנע מלהישלח בחזרה לברית המועצות. בשנת 1946 הוא ניצח בתחרות רגנסבורג עם 7/9, לפני אלמרס זמגאליס, וולפגאנג אוניצקר ואחרים. בפברואר 1947 הגיע למקום השלישי בתחרות קירשהיים טאק. בספטמבר 1947 הגיע רביעי בתחרות שטוטגרט.
מבצע אואזיס
מחנות אמדן וזֶנְגְוָוארְדֶן
מעפילי האקסודוס ממחנה פפנדורף (מאניות הגרוש אושן ויגור ורנימייד פארק), נשלחו למחנה בעיר אמדן, לקסרקטין קארל פון מולר ומעפילי האקסודוס ממחנה אם שטאו (מאניית הגירוש אמפייר רייבל) הובאו למחנה הצי הנאצי לשעבר בווילהלמסהאפן-זֶנְגְוָוארְדֶן (Wilhelmshaven-Sengwarden) – כיום קסרקטין הצי הגרמני – האדמירל ארמין צימרמן. חיילי בנות הברית של הצבא הפולני אשר כבשו את האזור, התגוררו בבנייני הקסרקטין באמדן הועברו למחוזות אחרים.
פדור בוגאטירצ'וק
הגירה לקנדה
בשנת 1948 בוגאטירצ'וק היגר לקנדה, וקיבל משרת פרופסור באוניברסיטת אוטווה. הוא חיבר מחקרים מדעיים רבים וכמו כן ספרי זיכרון רבים. בקונגרס של האוקראינים התומכים בפדרליזם במפלי הניאגרה בשנת 1952 הוא נבחר ליושב ראש של איגוד האוקראינים התומכים בפדרליזם והעורך הראשי של הביטאונים שלהם. הוא גם מחבר מאמרים עיתונאיים רבים בנושא ההיסטוריה של תנועת השחרור של עממי רוסיה וספרים כגון "דרך החיים שלי עם ולאסוב" ו"מניפסטו של פראג" שיצאו לאור בשנת 1978.
בנוסף שיחק בוגאטירצ'וק בשלוש אליפויות קנדה לשחמט. בשנת 1949 הגיע למקום השני עם 7/9 (ניצח: מוריס פוקס), לפני דניאל ינובסקי, פרנק אנדרסון ופובילאס ואיטוניס. בשנת 1951 חלק מקום 3–4 עם 8.5/12 בוונקובר (ניצח: ואיטוניס). בשנת 1955 חלק מקום 3–5 באוטווה (ניצח: אנדרסון ואחריו ינובסקי). בוגאטירצ'וק ייצג את קנדה באולימפיאדת השחמט ה-11 שהתקיימה באמסטרדם בשנת 1953. הוא שיחק בלוח הרביעי וסיים עם שבעה ניצחונות, חמישה הפסדים ושלוש תוצאות תיקו.
מבצע אואזיס
מחנות אמדן וזֶנְגְוָוארְדֶן
כאות למעמד המיוחד של מעפילי האקסודוס, וכאמצעי למניעת הסתפחותם של "טרמפיסטים" לקבוצתם, קיבלו כל המעפילים ממזכירות המחנות, תעודה רשמית, בעברית ובאנגלית, שבה צוין שבעל התעודה הוא מעפיל מ"יציאת אירופה תש"ז" שהוחזר בכח לגרמניה מנמל חיפה ונמצא בגירוש בדרך חזרה לארץ-ישראל. לכל תעודה הוצמדה תמונת פספורט, מספר סידורי וחותמת עגולה (ללא פרטים מזהים אחרים) של מזכירות המחנות ובה ציור של אנייה מניפה דגלים פורצת חומה. התעודות הונפקו בסוף אוקטובר 1947 ערב המעבר למחנות החדשים.
פדור בוגאטירצ'וק
הגירה לקנדה
בשנת 1954 קיבל דרגת פיד"ה של אמן בינלאומי לשחמט. תוצאותיו המוקדמות, במיוחד אלו שהשיג באליפויות ברית המועצות היו מספיקות לקבלת דרגת רב אמן אך הרוסים חסמו זאת מסיבות פוליטיות. בשנות השבעים שלו החל בוגאטירצ'וק לשחק שחמט בהתכתבות וזכה פעמיים באליפות קנדה לשחמט בכתב, בשנים 1963 ו-1964. כמו כן שיחק בלוח הראשון של נבחרתה האולימפית של קנדה באולימפיאדת השחמט בכתב בין השנים 1962–1965. בשנת 1976 קיבל את דרגת ICCF של אמן בינלאומי לשחמט בכתב. בוגאטירצ'וק המשיך להיות פעיל בשחמט המקומי באוטווה עוד בשנות השמונים שלו והמשיך לשחק שחמט בכתב עד גיל 85.
מבצע אואזיס
מחנות אמדן וזֶנְגְוָוארְדֶן
ב־2.11.1947 החל מסע מעפילי האקסודוס ממחנות פפנדורף ואם שטאו למחנות החורף. תחילה במשאיות צבאיות בריטיות לתחנת הרכבת בעיר באד שווארטאו, ומכאן ואילך ברכבות אל מחנות החורף. מחאת המעפילים כנגד הנסיעה תחת שמירה של חיילים חמושים וקרונות מסורגים, הוכתרה בהצלחה. השומרים סולקו וסבכות התיל הוסרו מחלונות הרכבת. המגורים במחנות החדשים היו עדיין צפופים מאוד; רבים נאלצו לישון שניים במיטת יחיד. אבל, המגורים בנייני אבן, מיטות אמיתיות וחימום מרכזי הגון, היו תנאים טובים בהרבה ממה שהיה להם במחנות שזה עתה עזבו.
פדור בוגאטירצ'וק
הגירה לקנדה
בתקופה שחי באוטווה סייע בוגאטירצ'וק לאמן את לורנס דיי הצעיר (יליד 1949) שבעצמו קיבל דרגת פיד"ה של אמן בינלאומי לשחמט בשנת 1972, ושייצג את קנדה מספר שיא של 13 פעמים באולימפיאדות השחמט. סגנון המשחק של דיי הושפע בצורה משמעותית על ידי בוגאטירצ'וק.
מבצע אואזיס
מחנות אמדן וזֶנְגְוָוארְדֶן
המחנות באמדן ובזֶנְגְוָוארְדֶן היו מחנות פתוחים. התושבים יכלו לנוע בחופשיות בערים הסמוכות. בגלל מצב האספקה הטוב של הארגונים היהודיים למעפילים, שלעיתים קרובות היה טוב יותר מזה של האוכלוסייה הגרמנית. תנאי החיים החופשיים וביטול הסגר לא הביאו להגירה מהירה יותר ארצה. בחלק מהמקרים, נוצרו קשרים הדוקים עם האוכלוסייה הגרמנית השכנה באמצעות סחר חליפין, שוק שחור ושירותים לא חוקיים. ילדים וצעירים יהודים וגרמנים בילו הרבה זמן ביחד בתחומי המחנה.
פדור בוגאטירצ'וק
הגירה לקנדה
בבסיסי הנתונים השונים קיימים משחקים של בוגאטירצ'וק משנת 1923 ועד 1977. משחקים רבים שלו משנים קודמות חסרים.
מבצע אואזיס
מחנות אמדן וזֶנְגְוָוארְדֶן
הרשומה הרשמית האחרונה למבצע אואזיס ברשומות של הצבא הבריטי הייתה ביולי 1948 שהתייחסה לאובדן של 105 אלות בשווי 255.38 רייכסמארקים (מארק גרמני). הבריטים חויבו להחזיר את הציוד אותו לוו ממשטרת המבורג לצורך ההורדה בכוח של מעפילי האקסודוס.
היסטוריה של הנצרות
הדת הנוצרית נוסדה בארץ ישראל בראשית הספירה הנוצרית, והתבססה על דמותו של ישו ועל הבשורות של תלמידיו. במהלך ארבע המאות הראשונות לספירה, ובמיוחד אחרי הפיכת הנצרות לדת הרשמית של האימפריה הרומית במאה ה-4 לספירה, הפכה הנצרות לדת הדומיננטית באירופה ובעולם המערבי.
מבצע אואזיס
לסיכום
מבצע אואזיס עורר תהודה שלילית נגד בריטניה בציבור העולמי, בשל הביורוקרטיה הנוקשה וחסרת הרגישות, שהעמיד אותה באור רע מאוד. אפילו בעלת הברית הקרובה ביותר שלה, ארצות הברית, התרחקה ממנה יותר ויותר. התמרמרות ברחבי העולם הביאה לאהדה הולכת וגוברת למדינה היהודית העתידית, שהיה לה גם השפעה על ועדת אונסקו"פ - UNSCOP . על מנת למזער את הנזק ממדיניות החוץ, הופסקה מדניות הריפולמנט - Refoulement, מבצע אואזיס לא נמשך עוד ולא הוחזרו עוד מעפילים לאירופה. עם זאת, שינוי זה בפוליטיקה ובמדיניות הבריטית לא הוכרז בפומבי, מסיבות מובנות. לפיכך המשיך המוסד לעליה ב' לחשוש מגירוש לאירופה והורה לאניות המעפילים לשנות את אסטרטגיית ההתנגדות שלהן, להתנגדות פאסיבית. הדבר אמור היה גם למנוע גירוש נוסף לאירופה וגם מקרי מוות ופציעות נוספים. עם זאת, אניית המעפילים אף-על-פי-כן הייתה ספינת המעפילים הראשונה לאחר פרשת אקסודוס בה התאבלו על הרוגים.
היסטוריה של הנצרות
ישו ודורו
ישו הוא הדמות עליה נסובה הנצרות; ייסוד הדת מיוחס לו, והוא נחשב בה למשיח ולבן האלוהים. סיפור חייו הקאנוני של ישו, כפי שהוא מוכר בקרב המאמינים, מתבסס בעיקר על ארבע הבשורות בברית החדשה: הוא נולד בערך בשנת 0 בבית לחם שביהודה, נצר לבית דוד. אמו הבתולה מרים הרתה אותו טרם ידעה איש, לאחר שמלאך בישר לה כי הנוצר ברחמה הוא המשיח. הוא היה לנגר. בבגרותו סבב בגליל, נטבל על ידי המתנבא יוחנן המטביל, חולל נסים, גייס תלמידים והכריז כי מלכות השמים קרובה לבוא וכי על בני האדם לשוב מחטאתם ולאהוב איש את רעהו. לבסוף עלה לירושלים, שם נבגד על ידי יהודה איש קריות והוסגר לסנהדרין, שמסרתו לידי הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס. הוא נצלב באשמה שמרד והכריז על עצמו כ"מלך היהודים". שלושה ימים לאחר מותו וקבורתו, קם ישו לתחייה, סבב זמן-מה על הארץ, נגלה לתלמידיו והורה להם להפיץ את תורתו בארבע כנפות הארץ. אז עלה השמימה, לשבת לימין האלוהים, משם הוא עתיד לשוב בקץ הימים ולשפוט את החיים והמתים.
מבצע אואזיס
לסיכום
הבריטים הקימו מחנות מעצר נוספים בקפריסין כדי להתמודד עם המוני המעפילים. הנטל של ניהול מחנות המעצר, הביקורת בינלאומית, הבידוד והבעיות המתמשכות בא"י החריפו והאיצו את מאמצי ממשלת בריטניה לסיים את המנדט. פחות משלושה חודשים לאחר פרשת האקסודוס, באספה הכללית של האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, הוחלט על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל ב-14 במאי 1948 וחלוקת א"י למדינה יהודית ומדינה ערבית.
היסטוריה של הנצרות
ישו ודורו
אף כי הקונצנזוס באקדמיה הוא כי ישו אכן התקיים בפועל, דמותו שמעבר לאמונה הדתית לוטה בערפל. מחוץ לספרי הבשורה, מעטות העדויות לגביו: טקיטוס ויוספוס, שכתבו כדור לאחר הצליבה, מזכירים אותו בקיצור רב. הבשורות הועלו על הכתב עוד לאחר מכן, ומשקפות את אמונותיהן של הכיתות הנוצריות הקדומות שמחבריהן ייצגו; יש ביניהן סתירות רבות. בין האמרות והמשלים בברית החדשה, יש כאלו המיוחסים לישו בסבירות גבוהה – דוגמת משפטים שמשמעותם סתומה ביוונית בה כתבו הסופרים, אך מתבהרת כשהם מתורגמים חזרה לארמית בה דיבר; או כאלו המכילים אמירת "אמן אמן" ושימוש בטענות מונגדות, כשהדגש על השנייה, שני פרטים שאפיינו כנראה את סגנון דיבורו. ישו פעל והגה על רקע האמונה שנפוצה בקרב היהודים בזמנו, כי סבלות הכיבוש הרומי השטני בעיניהם יסתיימו תוך זמן קצר בעידן משיחי, שיהיה כרוך בתהפוכות אדירות ובהתערבות אלוהית. רבות מהסוגיות שהטרידו את הנוצרים הראשונים עולות בדברי ישו בבשורות: מחד הוא מתואר כמי ששמר את מצוות התורה והורה לציית לסופרים ולפרושים, ובמקומות אחרים הוא מחלל את השבת, מזלזל במסורות כמו נטילת ידיים וכשרות, ומקלל את הפרושים; הוא מכנה את הגויים כלבים ומצהיר כי נשלח אך אל בני ישראל, אך מקבל בהיסוס גויים המבקשים את עזרתו.
מבצע אואזיס
לסיכום
ב־14 בפברואר 1948 הכריזה ממשלת בריטניה על סיום המנדט בא"י וקיפול כוחותיה.
היסטוריה של הנצרות
ישו ודורו
בשנת 30 לערך עבר ישו מן העולם, ותלמידיו המועטים נדרשו עתה להוכיח ליתר העולם כי מורם שנצלב הוא המושיע. האופן בו בחרו להתמודד עם הסתירה הטמונה במשיח שנצלב והובס, רעיון שנראה מופרך במסורת היהודית, היה גיבוש תורה חריגה ומקורית אף ביחס ליתר מתנבאי קץ הימים היהודים של זמנם. הם פנו אל קטעים כמו "אִישׁ מַכְאֹבוֹת" בישעיה נ"ג, וטענו כי המשיח נועד מלכתחילה להיות מבוזה ומושפל ולסבול בעבור חטאי האנושות, וכי ישו ידע כי נגזר עליו למות ולקום שוב מן הקבר כדי למלא את שליחותו. היסודות שהנצו בקרב חוג התלמידים עקב אילוץ הנסיבות – העברת המעשה המשיחי מן העולם הזה אל הבא, הרעיון של ניצחון על המוות, הקביעה כי הגאולה כבר מתרחשת, וזיהוי החולשה והנחיתות כתכונות נאצלות המסמנות חסד אלוהי – צפנו בתוכם פוטנציאל הגותי-מוסרי שעתיד היה להניע מהפכה דתית.
מבצע אואזיס
לסיכום
ב-15 במאי 1948 הכריז בן-גוריון בתל אביב על הקמת מדינת ישראל, היא מדינת הלאום של העם היהודי.
היסטוריה של הנצרות
שליחים וכיתות
הברית החדשה נוקבת במספר הקאנוני של שנים-עשר השליחים כבכירים בתלמידי ישו. עשרות אחרים מוזכרים בתוכה כפועלים לצדם. הטקסטים הנוצריים הקדומים ביותר, איגרות פאולוס (שנתחברו לפני הבשורות, בערך בין השנים 50 ל-65) מזכירים דמויות רבות שכאלו. בראשונה מביניהן, האיגרת אל הגלטים, מזכיר פאולוס את "יַעֲקֹב וְכֵיפָא וְיוֹחָנָן" כמנהיגי מאמיני ישו בירושלים, אליהם בא לקבל הסמכה. התיאור המסורתי של מנהיגי התנועה בדור שלאחר הצליבה מצוי בספר מעשי השליחים, אך הוא נתחבר רק סביב שנת 100.
מתוך בחינה של התפתחות נוסח הברית החדשה וקבצי כתבים נוצריים אחרים, החוקרים מאתרים מספר מגמות בנצרות המוקדמת, שאמונותיהן מוזגו והואחדו מאוחר יותר כשהתנועה נעשתה הומוגנית וריכוזית. הראשונה היא הנצרות היהודית: מדובר באנשי הכנסייה בירושלים וקבוצות אחרות ביהודה, שדקדקו בקיום מצוות התורה, נטו לראות את ישו כמגשים ציפייה יהודית בראש ובראשונה, ושעמדו על כך שגויים שביקשו להצטרף אליהם יתגיירו. הספרים הבולטים ביותר המייצגים את השקפתם הם הבשורה על פי מתי והאיגרת אל העברים; האישיות המזוהה עמם ביותר היא יעקב אחי ישו. מנגד, ניצבה הנצרות הגויית, כלומר אלו (יהודים בעצמם בתחילה) שפנו להפיץ את האמונה בקרב כל העמים, דחו את הדרישה ממצטרפים גויים להתגייר, ונטו להמעיט בחשיבות המצוות ולהדגיש את היות ישו גואל אוניברסלי. הדמות המזוהה ביותר עמם היא פאולוס, שאגרותיו (הן האותנטיות והן המיוחסות בלבד) וספרים כמו הבשורה על פי לוקאס מייצגים את השקפתם. לפי הכתוב במעשי השליחים, שאול התרסי, כפי שנקרא בתחילה, היה פרושי קנאי שרדף את מאמיני ישו בשליחות הכהן הגדול בירושלים. לפי הכתוב היה מעורב אף בסקילת סטפנוס, גבאי הצדקה של מאמיני ישו בירושלים, הנחשב במסורת הנוצרית לקדוש המעונה הראשון; הרעיון של מוות כזה הפך ליסוד מרכזי בדת חסרת מעמד ונרדפת. לאחר שישו נגלה אליו על אם הדרך לדמשק, שינה שאול את שמו לפאולוס בעל הצלצול היווני, ונתמנה לשליח מכח החזון שחווה והסכמת יתר השליחים. הוא יצא למסעות בערב ובאגן הים התיכון המזרחי כדי להפיץ את הבשורה, והטיף לגויים, לאחר שהתאכזב מהיענותם המועטה של היהודים.
המתח בין הנצרות הגויית ליהודית מוזכר תדיר אף בברית החדשה. פטרוס, שהיה כנראה הדמות הבכירה ביותר בתנועה (הכתוב מספר שישו מינה אותו למנהיג עוד כשחי על הארץ), ניצב בין המחנות: פאולוס טוען באיגרת כי הוא ופטרוס חילקו ביניהם את "השליחות אל הנימולים" ואת "השליחות את הגויים". פטרוס נזדמן לאנטיוכיה, שם אכל יחד עם מאמינים גויים בניגוד לחוקי הכשרות, אך התרחק מחברתם כשהגיעו "אֲנָשִׁים מֵאֵת יַעֲקֹב" שדרשו להקפיד על כך, ופאולוס נזף בו בחומרה. בעת שהנהגת התנועה ישבה בירושלים, טרם המרד הגדול, הצד היהודי היה דומיננטי, ופאולוס הקדיש את עיקר כתביו למתקפות בוטות על שליחים שיצאו אל הכנסיות שייסד בקרב הגויים ודרשו מאנשיהן למול ולשמור מצוות. ככל שהאמונה בישו פשטה בקרב הגויים אך נדחקה מבינות יתר היהודים, כך גברה יד תלמידי פאולוס. בברית החדשה, העימות ארוך-השנים ממוצה בתיאור מועצה בהשתתפות פטרוס, פאולוס ויעקב, בה הוחלט שלא לחייב גויים לשמור את התורה, ובתיאור התקבלותו של שר המאה הרומי קורנליוס על ידי פטרוס, לאחר שהשליח חווה התגלות של רוח הקודש שהורתה לו לאכול חיות שאינן כשרות.
כיתה שלישית היא הנצרות היוחננית. השקפתה מתבטאת בכתבים המיוחסים ליוחנן בברית החדשה. קהילה זו פעלה בראשיתה בסביבה יהודית, אך עברה נידוי וחרם (סילוק מבתי-הכנסת הוא נושא שכיח בספרות היוחננית) בשלב מסוים. בתגובה, היא פיתחה אמונה קנאית בכך שהיא השריד האמיתי האחרון של עם ישראל שיזכה לגאולה, וכל יתר היהודים היו בני השטן – ראייה דומה מצויה גם במגילות ים המלח. היוחנניים האמינו אף בכך שישו היה אלוהי מאז ומתמיד, וכי הרכיב האלוהי שהתגלם בתוכו התקיים מטרם הבריאה; בעוד שיתר הבשורות פותחות בלידתו של ישו, הבשורה על-פי יוחנן לא מציינת אותה כלל אלא פותחת ב"בְּרֵאשִׁית הָיָה הַדָּבָר וְהַדָּבָר הָיָה אֵת הָאֱלֹהִים וֵאלֹהִים הָיָה הַדָּבָר". אותו דבר אלוהי התגשם בישו. היוחנניים לא היו הראשונים להאמין באלוהיותו של הצלוב: קטעים ארכאיים בכתבי פאולוס, בהם נראה שהוא מצטט עיקרי אמונה שהיו מקובלים בסביבתו, מעידים כי בתחילה סברו שישו אומץ בידי האל ונעשה לבנו עם תחייתו (רומים א' ג': "אֲשֶׁר הוּכַן לְבֶן־הָאֱלֹהִים בִּגְבוּרָה לְפִי רוּחַ הַקְּדֻשָּׁה בִּתְחִיָּתוֹ מִבֵּין הַמֵּתִים"); לאחר מכן הוקדמה ההאלהה לטבילת ישו בידי יוחנן (וַיֵּרֶד עָלָיו רוּחַ הַקֹּדֶשׁ בִּדְמוּת גּוּף כְּיוֹנָה וַיְהִי־קוֹל מִן־הַשָּׁמַיִם לֵאמֹר בְּנִי אַתָּה אֲנִי הַיּוֹם יְלִדְתִּיךָ בגרסאות העתיקות של לוקאס ג' כ"ב). התאולוגיה היוחננית אודות "הַדָּבָר" סימנה את הפנייה הלאה מן הרעיון שישו היה אדם שנעשה אלוהי, והפכה אותו לאחד עם האלוהים, מהלך שהיה עתיד להוסיף ולהתפתח במאות הבאות.
התגבשות הכנסייה
הנצרות המוקדמת התאפיינה במורים כריזמטיים נודדים, שנעו ונדו בין קהילות מאמינים בערים הגדולות של האימפריה, שנעדרו היררכיה מסודרת או הכרה רשמית מצד השלטונות, והתנהלו בסתר בתוך משקי בית. עימותים אישיים בין השליחים, והבדלים ניכרים במסר הדתי שלהם, היו חזיון נפרץ כפי שאפשר לראות עוד בכתבי פאולוס. בארץ ישראל, הגבול בין חברי התנועה החדשה ליתר היהודים היה מטושטש; בעולם היווני-רומי, תלונות על השתתפות בטקסים האליליים היום-יומיים ובמרקם החיים של יתר התושבים נפוצות אף הן.
בראשית המאה השנייה, הדפוסים החלו להתייצב ולעבור השגרה. הבטחון הנלהב בשיבתו המיידית של ישו, שהיה נפוץ בדור-שניים הראשונים, הצטנן ופינה את מקומו לאמונה מיושבת יותר, שהרחיקה את האפוקליפסה אל העתיד הלא-נודע: בקץ הבשורה על-פי יוחנן טרח המחבר להדגיש כי בניגוד למסופר, לא הבטיח ישו "שֶׁהַתַּלְמִיד הַהוּא לֹא יָמוּת" בטרם יחזור. באותה מידה, הפרקטיקות ומנגנוני ההנהגה של התנועה החדשה הלכו והתמסדו. טקסי הטבילה והאוכריסטיה, המהווים את הליבה הטקסית של הנצרות, נזכרים יותר ויותר; באותה עת נתחברו כבר הבשורות וחלקים אחרים בברית החדשה, והחלו להחליף בהדרגה את הדרשות הספונטניות; ונזכרים בעלי-תפקידים מקומיים כמו בישוף (אפיסקופוס), דיאקון ועוד. יחד עמם יש עדויות ברורות להיררכיה מתגבשת: בישופים כמו קלמנס הראשון ואיגנטיוס מאנטיוכיה תבעו לעצמם סמכות על הנוצרים במקומות מושבם, הטיפו מוסר לכלל המאמינים ונהנו מעוצמה הולכת וגוברת. אישים אלו נחשבים בדיעבד לראשונים מבין אבות הכנסייה, דהיינו מנהיגים דתיים בדור שלאחר השליחים, שעיצבו את הנצרות, התפלמסו עם יריביהם וקבעו מה הייתה האמונה הישרה (אורתודוקסיה) ומה לא. אף שהדת החדשה גונתה על ידי סופרים רומאים כאמונה תפלה של עבדים ונשים, המנעד החברתי של המאמינים בישו היה מגוון ביותר, וכלל את כל קבוצות החברה למעט האריסטוקרטיה.
באגף היהודי, כתבים כמו "דיאלוג עם טריפון היהודי" של אב הכנסייה יוסטינוס מרטיר (שחובר בערך ב-160) מצביע על חידוד הזהות העצמאית: יוסטינוס התפלמס בתקיפות עם בן-שיחו היהודי, גינה את שמירת התורה כהבל אנכרוניסטי, ותבע את התואר ישראל האמיתי. ריבויים של המאמינים הגויים שקיבלו את דברי פאולוס, היעלמות המרכז הראשון בירושלים בעת חורבן העיר על ידי הרומאים, ותביעתו של בר-כוכבא לראות בו משיח – כולם לחצו את הנצרות היהודית הישנה לעמדה של מיעוט נחלש.
עימות קשה לא פחות נערך בקוטב הפאוליני-גויי של הכנסייה. ב-140 לערך פעל ברומי התאולוג הנוצרי מרקיון, שהושפע עמוקות מהפילוסופיה היוונית של זמנו. בדמיון מה לזרמים הגנוסטיים שפרחו אז, דחה מרקיון את הברית הישנה כולה כהשחתה יהודית ותיאר את האל המופיע בה כדמיורג נחות. האל האמיתי, הנשגב, שיגר את בנו ישו כדי להושיע את בני-האדם מהכלא הגשמי שברא האל היהודי, וסמכותו של ישו נבעה כולה מההתגלות החדשה הזאת, לא מנבואות עתיקות. מרקיון ביקש, בין היתר, לסלק את הברית הישנה כולה מתוך כתבי הקודש, שהרי לא ייתכן שהברבריות והשבטיות המאפיינות אותה מתיישרות עם המוסר הנוצרי הפונה לכל בני האדם. הוא דחה אף את רוב הכתבים הנוצריים, וביקש להותיר קאנון שהורכב מאגרות פאולוס ומהבשורה על פי לוקאס. לבסוף נבלם ונודה מן הכנסייה ב-144. לפולמוס מרקיון הייתה השפעה מתמשכת: הוויכוח על מה ראוי להיקרא בכנסיות הביא להכרה ועיסוק בצורך להגדיר קאנון של כתבי הקודש.
במהלך המאבק במרקיון, ובאחרים שנטו לגנוסטיות, התבלט אירנאוס, בישוף העיר ליון, שעסק באופן שיטתי בקטלוג ובהפרכה של מושג אחר שתפס את מקומו בנצרות, כפירה. אירנאוס קבע כי הכנסייה האמיתית הייתה גוף אחיד ומאוחד מאז ימי ישו, ושכל הכיתות הכופרות שהוא ויתר האבות נלחמו בהן היו סטיות שמקורן בשמעון הקוסם שאך העמיד פני נוצרי. הבישוף מליון תבע סמכות להגדיר אורתודוקסיה בהתייחס לשלושה תבחינים – הסתמכות על כתבי הקודש, על מסורת הכנסייה וציות לבישופים שיכלו להוכיח שהייתה להם שלשלת סמיכה רציפה עד השליחים, בסיס המשמש רבות מהכנסיות עד ימינו. הדת החדשה נכנסה אל המאה השלישית עם זהות ברורה הרבה יותר: כותבים נוצרים החלו להשתמש במונח "גזע שלישי", לא יהודים ולא גויים, להגדרה עצמית.
התנצרות האימפריה הרומית
כאשר הגיעה הנצרות לרומא, חששו הקיסרים מפניה והוציאו בשנים 200–250 מספר צווים אימפריאליים כנגד הדת החדשה. בשנת 250, תחת שלטונו של דקיוס התחילה רדיפה מעשית של הנצרות ושל מאמיניה.
ב-24 בפברואר 303 אימץ דיוקלטיאנוס מדיניות של רדיפת הנוצרים כשהוציא את הראשון מבין מספר צוים הולכים ומחמירים כנגדם. בתחילה נדחקו מהצבא חיילים נוצרים. אחר כך הוחרם רכוש הכנסייה והושמדו ספריה. לאחר שתי שרפות שפרצו בארמונו החריף דיוקלטיאנוס את המדיניות האנטי-נוצרית עוד יותר: מי שלא הסכימו לזנוח את אמונתם הוצאו להורג. גלי הרדיפות נמשכו בעוצמה משתנה עד 313.
הרושם שהותירו הרדיפות על הנוצרים היה כה עז, שעלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס נבחרה כתאריך הפותח את עידן הקדושים המעונים למניין הכנסייה האלכסנדרית במאה הרביעית והחמישית. התקופה נקראה גם העידן הדיוקלטיאני.
ב-13 במאי 311, אחרי התנצרותה של הקיסרית אלכסנדרה (בהשפעת גאורגיוס הקדוש), הוציא הקיסר המזרחי, גלריוס, בעיר ניקומדיה (איזמיט של היום) שהייתה בירת האימפריה הרומית המזרחית, שטר מחילה (אינדולגנציה), בו הובטחה סובלנות דתית כלפי הנוצרים. אם כי התייחס אל הנצרות כאל איוולת שניתן למחול עליה, ולא כאל דת שוות־מעמד.
בשנת 313 הוציאו שני הקיסרים, הקיסר המערבי קונסטנטינוס והקיסר המזרחי ליקיניוס, בעת שהותם במילאנו את האדיקט של מילאנו, מסמך בו נקבע כי הדת הנוצרית הפכה לדת מותרת (Religio licita) באימפריה וכי יש לאפשר לבני הדת הנוצרית, ולבני כל הדתות אחרות, חופש לקיים את דתם בגלוי, מבלי שהדבר יוביל להתנכלות מצד מוסדותיה הרשמיים של האימפריה, ובכך אוסר על רדיפות על רקע דת.
שנה זו, 313 שנים לאחר הולדת ישו, נחשבת לתחילתה של הכנסייה הקתולית הרומית, ששלטה שלטון ללא מצרים באירופה במהלך אלף שנים הבאות, בתקופת ימי הביניים.
ב-380 הכריז תיאודוסיוס הראשון על הפיכת הנצרות מדת מותרת (Religio licita) לדת רשמית באימפריה הרומית.
בשנת 393 הכריז תאודוסיוס על הנצרות כדת הרשמית של האימפריה הרומית והחל תהליך ארוך של איסור על פולחן פגני וסגירת מקדשים עד המאה ה-5.
הכמורה קיבלה מעמד היררכי ובראשה עומד האפיפיור - ראש הכנסייה. בתחילת ימי הביניים הייתה הכמורה כפופה במידה רבה לאצולה, ובחלק גדול מהמקרים מונו אנשי הדת על ידי האצילים. עם הזמן צברה הכנסייה עושר וכוח, וכחלק מתהליך זה קיבלה עצמאות מהשלטון החילוני עד שהפכה את היוצרות ורכשה לעצמה יכולת השפעה רבה ואף שליטה על האצולה.
על מנת להעמיק את שליטתה, הקימה הכנסייה הקתולית את המיסיון הנוצרי: תנועה שמטרתה העיקרית להחדיר את הדת הנוצרית בקרב עמים לא-נוצריים, אשר פעולתה הביאה במהלך ההיסטוריה להפצת הנצרות ברחבי העולם.
הנסטוריאניזם והאימפריה הסאסאנית
בתחילת המאה ה-5 בבית ספר לדת באדסה שהיה אחד המוסדות התאולוגיים המשמעותיים באזור בתקופה זו, לימדו נקודת מבט ישועית ייחודית, שעיקרה הדגשת הבידול בין טבעו האלוהי לטבעו האנושי של ישו. תוצאה מסוימת של פרספקטיבה זו הייתה כי לא ניתן לכנות את מרי "יולדת האלוהים" (תאוטוקוס), אלא "יולדת ישו המשיח". מי שהיה ידוע בתקופה זו בייצוג נקודת מבט זו היה פטריארך קונסטנטינופול נסטוריוס, והוא החזיק בדעת מיעוט מול הדעה הרווחת של הכנסייה בעת ההיא.
הקיסר הרומי תיאודוסיוס השני כינס את ועידת אפסוס, מתוך כוונה ליישב את הסוגיה. הוועידה דחתה את דעתו של נסטוריוס. כנסיות רבות שצידדו בנקודת המבט של הנסטוריאנים התנתקו מהכנסייה הרומית וגרמו לפילוג גדול. הכנסיות הנסטוריאניות נרדפו וחסידים רבים ברחו לאימפריה הסאסאנית שבה התקבלו.
האימפריה הסאסאנית הייתה רשמית זורואסטרית ושמרה בדבקות קפדנית על אמונה זו, בין השאר, כדי להבדיל את עצמה מהדת של האימפריה הרומית (בתחילה הדת הרומית הפגאנית ולאחר מכן הנצרות). בהדרגה, הנצרות הפכה נסבלת באימפריה הססאנית וככל שהאימפריה הרומית הגלתה יותר ויותר את מי שהגדירה ככופרים במאות ה-4 וה-6, גדלה הקהילה הנוצרית הסאסאנית במהירות. בסוף המאה ה-5 הכנסייה הפרסית הייתה מבוססת היטב והייתה עצמאית מהכנסייה הרומית. כנסייה זו התפתחה למה שמכונה היום ככנסיית המזרח.
הנזורה
הנזורה הנוצרית היא סוג של סגפנות לפיה אדם פונה להסתגרות עצמית ופרישות מהעולם, לצד התמסרות לעבודת האל. על הנזיר לנדוד לבדו או להצטרף לקהילה מאורגנת היטב. רעיון הנזורה אינו רעיון נוצרי מקורי אלא התפתח בהדרגה תוך שילוב מסורות של חיי פרישות, שיתוף וצניעות שהיו נהוגים אצל כתות במזרח התיכון, למשל אצל האיסיים והתרפויטים.
יוחנן המטביל נחשב לנזיר ארכיטיפי, וכן הנזורה קיבלה השראה מהמסופר במעשי השליחים.
בין הנזירים זרמים שונים. ישנם נזירים מתבודדים החיים בניתוק מהחברה, ואילו הקוינוביוניסטים חיים בקהילות, בדרך כלל בקוינוביון, תחת שלטון (או קוד התנהגות) של אב המנזר. במקור, כל הנזירים הנוצרים היו מתבודדים, והתחקו אחר הדוגמה של אנטוניוס הגדול. עם זאת, הצורך בצורה כלשהי של הדרכה רוחנית מאורגנת הוביל את פכומיוס בשנת 318 לארגן את חסידיו הרבים שלו בארגון שעתיד היה להיות המנזר הראשון. עד מהרה הוקמו מוסדות דומים ברחבי המדבר המצרי וכן באזורים רבים נוספים בחצי המזרחי של האימפריה הרומית. נשים נמשכו במיוחד לתנועה.
דמויות מרכזיות בהתפתחות הנזורה היו בסיליוס הגדול במזרח, ובנדיקטוס מנורסיה במערב, שיצר את תקנון בנדיקטוס המפורסם, שנכתב ב-540 לערך, והפך לקו המנחה הנפוץ ביותר בכל ימי הביניים, ולנקודת המוצא עבור הכללים במנזרים השונים.
הנצרות בימי הביניים
עם שקיעתה של האימפריה הרומית, השטחים המזרחיים של האימפריה המשיכו לכונן שלטון רומי אימפריאלי המכונה כיום האימפריה הביזנטית. אפילו בשטחים המערביים, שם הלכה ודעכה השליטה הפוליטית האימפריאלית, נמשכה התרבות הרומית במובהק זמן רב לאחר מכן; ולכן ההיסטוריונים מעדיפים היום לדבר על "טרנספורמציה של העולם הרומי" ולא על "נפילת האימפריה הרומית". הופעת ימי הביניים המוקדמים הייתה תהליך הדרגתי ולעיתים קרובות מקומי. במערב - אזורים כפריים הפכו למרכזי כוח, בעוד אזורים עירוניים איבדו את עוצמתם.
עם הפלישות המוסלמיות של המאה השביעית החלו זרמי הנצרות המערבית (הלטינית) והמזרחית (היוונית) ללבוש צורות ייחודיות. בעוד שבמזרח הכנסייה שמרה על מבנה ואופי בסגנון שמרני שהאט את התפתחותה של הדת, הבישופים של רומא במערב (כלומר, האפיפיורים) נאלצו להסתגל מהר יותר ובגמישות לנסיבות המשתנות בצורה קיצונית. הדבר בא לידי ביטוי בכך שכאשר הבישופים של המזרח שמרו על נאמנות ברורה לקיסר הרומי המזרחי, נאלץ הבישוף של רומא, תוך שמירה על נאמנות רשמית לקיסר המזרחי, לנהל את המערכת הדתית תוך משא ומתן רגיש עם "שליטי הברברים" של הפרובינציות המערביות לשעבר. על אף שמספרם הגדול של הנוצרים היה במזרח, ההתפתחויות במערב הכינו את הבמה להתפתחויות מרכזיות בעולם הנוצרי במאות שבאו לאחר מכן.
האפיפיורות של ימי הביניים המוקדמים
לאחר שחצי האי האיטלקי נפל למלחמה ולסערה בגלל השבטים הברבריים, נאבק הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון ממעוזו שבמזרח באצולה הגותית בניסיון להחזיר את השליטה האימפריאלית באיטליה אל ידי הקיסרות.
ניסיונות הקיסרות היו מוצלחים במידת מה, ומושל מטעם הקיסר אמנם מונה עבור איטליה, אך ההשפעה הקיסרית הייתה מוגבלת. כשהלומברדים פלשו לחצי האי, שעדיין לא היה מספיק יציב פוליטית, רומא מצאה את עצמה במצב בו עליה לדאוג לעצמה. כישלונו של המזרח לשלוח סיוע הביא את האפיפיורים עצמם להאכיל את העיר עם תבואה מאחוזת האפיפיור, לשאת ולתת עם בני ברית פוטנציאלים, לשלם דמי הגנה לשר הצבא הלומברדי, וכשזה לא הועיל, לשכור חיילים כדי להגן על העיר. בסופו של דבר האפיפיורים פנו לגורמים אחרים לתמיכה, במיוחד לפרנקים.
שלטון האפיפיורים קיבע את מעמדה של רומא כמרכז הנצרות וכמוקד כוח פוליטי למשך רוב ימי הביניים. במהלך ימי הביניים ישויות מדיניות שונות כמו האימפריה הרומית הקדושה ראו עצמן כפופות למרות האפיפיור במידה רבה.
התבססות הנצרות באירופה
ככל שגבולותיה הפוליטיים של האימפריה הרומית פחתו ואז התמוטטו במערב, התפשטה הנצרות מעבר לגבולותיה הישנים של האימפריה ואל אדמות שמעולם לא היו תחת שליטתה של רומא.
אחד מהגורמים המרכזיים להתפשטות הנצרות באירופה והתבססותה, היה המיסיונרים.
באזורים שהיום נקראים ויילס ואירלנד, התפתחה החל מהמאה החמישית תרבות ייחודית סביב הים האירי. באזור זה התפשטה הנצרות מבריטניה הרומית לאירלנד, בסיוע משמעותי של הפעילות המיסיונרית של פטריק הקדוש, שלווה בכוהנים מיסיונריים, בדרך כלל ממוצא בריטי או אירי, שהוסמכו על ידו ועל ידי יורשים. פטריק נלכד לעבדות באירלנד, ולאחר בריחתו והסמכתו כבישוף, הוא חזר אל האי בו שועבד כדי שיוכל להביא להם את הבשורה של הנצרות. עד מהרה, מיסיונרים איריים כגון קולומבה וקולומבנוס הפיצו את גלגולה הזה של הנצרות, עם מאפייניה האיריים הייחודיים, לסקוטלנד ולחלקים נוספים של אירופה. תכונה ייחודית לדוגמה של נצרות זו, הייתה שיטת החרטה הפרטית, שהחליפה את פרקטיקת השיפוט הקודמת כטקס פומבי. פטריק הקדוש וממשיכיו הפכו את הכנסייה האירית לחלק בלתי נפרד מהכנסייה הנוצרית באירופה, שמרכזה ברומא, ובתוך כמאה שנים 'הדבירה' הנצרות את שאר הדתות הקדומות שהיו באזור זה.
בדרום בריטניה, שהייתה פרובינציה רומית עד סוף המאה ה-4, ננטשה ב-407 על ידי הלגיונות האימפריאליים, וכפועל יוצא גם על ידי האליטה הרומית שבאה בעקבותיהם. זמן מה לאחר מכן, מאות שבטים 'ברבריים' פשטו על חלקים אלו של האי הבריטי, בזזו אותם, והתיישבו באדמותיהם. שבטים אלה נקראים "האנגלו-סקסים", מאבותיהם התרבותיים של האנגלים. הם היו פגאניים לחלוטין, ומעולם לא היו חלק מן האימפריה הרומית, אבל עדיין חוו השפעה נוצרית מן העמים הסובבים אותם. הם הומרו על ידי המיסיון של אוגוסטינוס הקדוש שנשלח על ידי האפיפיור גרגוריוס הגדול. מאוחר יותר, תחת הארכיבישוף תיאודור, נהנו האנגלו-סקסים מתור זהב תרבותי. זמן מה לאחר התבססות הנצרות בבריטניה, מיסיונרים אנגליים חשובים כמו בוניפציוס הקדוש ורבים אחרים החלו בתהליך המרה ושכנוע לקרוביהם הסקסוניים בגרמניה.
ברוב האזורים של צרפת המודרנית (גאליה בעת ההיא) התושבים הגאלו-רומיים הנוצרים נכבשו על ידי פרנקים גרמאנים בתחילת המאה ה-5. השבטים הרבים במרכז היבשת היו מפולגים וזרמים שונים מביניהם נרדפו, מה שהחל להשתנות כשהמלך הפרנקי, כלוביס הראשון, המיר את דתו מעבודת אלילים לנצרות קתולית הרומית בשנת 496, מהלך שגם חיזק אותו מבחינה פוליטית. קלוביס עמד על כך שאחיו האצילים ילכו בעקבותיו, מה שהוא טען שיחזק את ממלכתו החדשה. הוא היה למלך הגרמאני הקתולי הראשון. לאחר כלוביס התנצרו שאר הפרנקים, ומכיוון שהם יכלו להתפלל יחד עם שכניהם הם מצאו הכרה מצד האוכלוסייה הגאלו-רומית בקלות יותר מאשר הוויזיגותים, הוונדלים או הבורגונדים, שהאמינו בנצרות אריאנית. כך שושלתו של כלוביס, המרובינגים, בנו את מה שתהיה הממלכה התורשתית המוצלחת והיציבה ביותר במערב אירופה.
בחלק מאזורי הולנד של היום, שבעת ההיא היה מכונה פריזיה הייתה פעילות מיסיונרית משמעותית בשנת 698, כאשר וויליברורד, נזיר הבנדיקטיני מנורת'מבריה, הוזמן על ידי האפיפיור סרגיוס הראשון לכהן כבישוף של פריזיה. וויליברורד הקים כנסייה באוטרכט, אך חלק ניכר מעבודתו של וויליברורד נמחקה כאשר רדבד מלך הפריזאים הפגאני הרס מרכזים נוצריים רבים בין 716 ל-719. ב-717 נשלח המיסיונר הבריטי בוניפציוס הקדוש לסייע לוויליברורד להקים מחדש כנסיות בפריזיה ולהמשיך להטיף ברחבי האדמות הפגאניות של גרמניה. בוניפציוס נהרג על ידי עובדי האלילים ב-754.
הקיסרות בימי הביניים
הכתרתו האפיפיורית של קרל הגדול לקיסר בשנת 800 כוננה מסורת עבור המלכים הבאים. הייתה זו תוצאה של הסיוע שהעניק קרל לאפיפיור כנגד מרד תושבי רומא, אירוע שיצר את התפיסה שמגן הכנסייה הוא הרייך, העתיד להפוך לאימפריה הרומית הקדושה.
לואי החסיד (או בשם שהיה שניתן לו בזמן שלטונו Hludovicus בנוסף לשם Chlodovicus) ירש את קרל הגדול בגיל 35 ושלט 26 שנה. הוא המשיך את השימוש בתואר הקיסרי-הרומאי והמלוכני-הפרנקי שזכה בהם אביו. לואי החסיד היה שליט שותף עם בנו, לותאר הראשון.
בהסכם מירזן סופחו מדינות חדשות אל שלוש המדינות החזקות, פרנקיה המזרחית, פרנקיה המערבית וממלכת איטליה. הכתר הקיסרי נשאר באיטליה ועבר בידי מספר קיסרים עד הגעתו לברנגאר הראשון בשנת 916.
בשנת 962 הוכתר על ידי האפיפיור כקיסר אוטו הראשון (בעתיד יכונה "אוטו הגדול"). רוב הכותבים רואים בהכתרה זאת את ייסוד האימפריה הרומית הקדושה, שהפכה לישות פוליטית הנשלטת באופן מסורתי על ידי קיסר שמוכתר על ידי האפיפיור, מה שיצר ברית טבעית בין האפיפיורות לבין הרייך הראשון.
עד 1508, נהוג היה כי מלך הגרמנים הנבחר עולה לרומא, שם הוכתר לקיסר על ידי האפיפיור. פעמים רבות שלב זה ארך שנים אחדות, במיוחד כאשר המלך היה טרוד בעיסוקים אחרים, לרבות סכסוכים צבאיים ופוליטיים במדינתו. עיכובים נוספים עשויים היו לנבוע ממתיחות בין המלך לאפיפיור עצמו.
מאבק האינווסטיטורה
מאבק האינווסטיטורה (מילולית: מסירת המשרה), היה מאבק בין האפיפיור לבין קיסר האימפריה הרומית הקדושה. המאבק הגיע לשיאו בזמן מלכותו של הקיסר היינריך הרביעי בין גרגוריוס השביעי. עיקר המחלוקת הייתה על הסמכות למנות בישופים. היינריך הרביעי נדרש על ידי הכס הקדוש להפסיק למנות בישופים ולהותיר מינוי זה לכנסייה. הבישופים צידדו בקיסר. האפיפיור החרים את הייניריך הרביעי וקרא להפרת שבועת האמונים של הנסיכים הבוחרים לקיסר. היינריך נאלץ לוותר והגיע אל טירת קנוסה, שם זכה להסרת החרם. המאבק לא תם והחרם חזר אחרי כשלוש שנים. היינריך הרביעי כבש את רומא בשנת 1084. והובס על ידי הנורמנים מסיציליה שתמכו בכס הקדוש. בקונקורדט וורמס ויתר הקיסר על מינוי בישופים.
פילוג הכנסייה הנוצרית
הפילוג המשמעותי ביותר בנצרות המכונה "סכיזמה" (פיצול ביוונית) אירע במאה ה-11 עם היפרדות הכנסייה הרומית-קתולית שמרכזה בקריית הוותיקן שברומא מן הכנסייה הביזנטית-אורתודוקסית שמרכזה בקונסטנטינופול (ביזנטיון, כיום איסטנבול).
שתי הכנסיות הופרדו בשל סיבות דוקטריניות תאולוגיות, לשוניות, פוליטיות וגאוגרפיות.
עם המעבר של השליט הרומי והאוטוריטות הפוליטיות מרומא לקונסטנטינופול, נוצר פילוג במזג הדתי של האימפריה. בגלל מנהגו של השליט ליטול סמכות בנושאים דתיים וחילונים גם יחד, בסופו של דבר, נוצר פיצול בין הבישופים - אלה שהלכו בעקבות האפיפיור מרומא ואלה שהלכו בעקבות השליט שבקונסטנטינופול.
מסעי הצלב
מסעי הצלב היו סדרת מסעות צבאיים בין המאה ה-11 והמאה ה-13 שיזמו האפיפיורים הנוצריים. הם החלו כניסיונות לכבוש את ירושלים מן המוסלמים ולהביאה תחת שלטון נוצרי, אך הפכו למלחמות טריטוריאליות. המשתתפים במסעות אלה נקראו בשם צלבנים.
אחרי שהקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון ביקש עזרה להגנת ממלכתו כנגד הטורקים הסלג'וקים, האפיפיור אורבאנוס השני קרא לכל הנוצרים להצטרף למלחמה כנגד הטורקים, שתחשב להם ככפרה על חטאיהם. צבאות הצלבנים צעדו לעבר ירושלים, במה שנחשב למסע הצלב הראשון, ובזזו ערים אחדות בדרכם. ב-1099 נכבשה ירושלים, והאוכלוסייה היהודית והמוסלמית נטבחה. כתוצאה ממסע הצלב הראשון הוקמו מספר מדינות צלבניות, ובראשן ממלכת ירושלים.
מסעי הצלב הראשונים שחררו גל חסר תקדים של אלימות שבאה לידי ביטוי בטבח של יהודים בכל אירופה, ואלימות כלפי הנוצרים הפורשים האורתודוקסים במזרח.
בעקבות מסעי הצלב קמו מספר מסדרים צבאיים של אבירים-נזירים, ששמו לעצמם מטרה להגן על הצלבנים בארץ הקודש ועל העולים לרגל למקומות הקדושים.
הרפורמציה - הפילוג בין הקתולים לפרוטסטנטים
הפילוג המשמעותי הבא התרחש במערב אירופה במאה ה-16, במה שמכונה "הרפורמציה". תנועת הרפורמציה שהנהיג מרטין לותר, נזיר אוגוסטיני גרמני, הביאה לכך שקהילות נוצריות בצפון אירופה ניתקו את קשריהן עם רומא, וגיבשו ממסדים דתיים משלהן. הכנסיות הללו מכונות עד היום "פרוטסטנטיות" (מהפועל הלטיני שפירושו "למחות, להתנגד"). הנצרות הפרוטסטנטית קמה בעיקר בתגובה לשחיתות בממסד הכנסייתי ולחוסר גמישות מספיק בממסד ההגותי הקתולי.
בנוסף נוצרו מספר מסדרים נוצרים בשנים אלה:
הנצרות בעת החדשה
בתקופת הרנסאנס באירופה, עם הופעת תנועות האתאיזם והליברליזם במאות ה-15–18 נחלש כוחה של הנצרות בהדרגה. אירעו עימותים רבים בין מוקדי הכוח הנוצריים לבין שליטי המדינות, שפחדו מעוצמת היתר שהייתה נתונה בידי הכנסייה הנוצרית.
למרות תהליכי הכרסום במעמד הדומיננטי של הנצרות, עם תחילת העת החדשה התפשטה הנצרות אל מעבר לאירופה בזכות פעולתן של האימפריות האירופיות, ששלטו בחלקים נרחבים של העולם, הביאו להתיישבות נוצרים ביבשות אחרות ופתחו בפני המיסיון הנוצרי אוכלוסיות יעד חדשות.
מתחילת המאה ה-18, חלה באירופה התעוררות בנצרות הפרוטסטנטית, ותנועה זו קרויה באופן כללי התנועה האוונגליסטית. הדגשים העיקריים של התנועה היו המרה אישית, אדיקות אישית ולימוד הביבליה, מוסריות ציבורית שכללה הימנעות משתיה ו"ערכי המשפחה", חוסר הדגשה של הפורמליזם בפולחן ובדוקטרינה, ונתינת תפקיד חשוב יותר למאמינים הרגילים (כולל נשים) בפולחן. כיום מוקד התנועה האוונגליסטית נמצא בארצות הברית, והשפעתה על הפוליטיקה הפנימית במדינה היא רבה.
אלמר ורטהיימר
משפחתו
אשתו הייתה ז'ופיה ינקה גורילוביץ' (1888–1975), אותה נשא ב-10 בפברואר 1926 בבודפשט.
ביוגרפיה
אלמר ורטהיימר סיים את לימודיו בעיר הולדתו.
על אף שהיה יהודי הוא יכול היה לשמור על חברותו במועצת המנהלים עד 1943, אך זו הופסקה לחלוטין שנה לאחר מכן (באפריל 1944), כאשר שמו הוסר גם מרשימת מועצת המנהלים של "לשכת השחקנים" בשל מוצאו היהודי.
לאחר מלחמת העולם השנייה מונה למנהל חברת האביזרים מתקנים והריהוט של תיאטראות הונגריה (Színházberendezési Kft). הוא לא הצליח להחזיר לעצמו את השליטה בתיאטראות שניהל בעבר. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא ואשתו עברו לגור עם בתם בארצות הברית. בתחילת שנות ה-60 ניתנה לו ההזדמנות להעלות שלוש מחזות של מערכה אחת מאת פרנץ מולנר באחד התיאטראות בברודוויי.
Hymn: Sarah Brightman in Concert
Hymn: Sarah Brightman In Concert הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, אשר נתמך על גבי אלבום האולפן השנים עשר, Hymn. סיבוב ההופעות החל ב-24 בנובמבר 2018, והיה עתיד להסתיים ב-9 ביולי 2020, בהופעה שהייתה צריכה להיות בתל אביב-יפו, ישראל. ההופעות בוטלו בעקבות מגפת הקורונה.
רשימת השירים
מערכה ראשונה
מערכה שנייה
הדרן
גישות אבולוציוניות לדיכאון לאחר הלידה
גישות אבולוציוניות לדיכאון לאחר הלידה (באנגלית: Evolutionary approaches to postpartum depression) בוחנות את התופעה של דיכאון לאחר הלידה לאור התיאוריה האבולוציונית, המניחה כי מדובר במנגנון שהתפתח מסיבה שאינה נפשית, אלא על מנת להשיג תוצאות מסוימות עבור המין האנושי.
הגדרה
התופעה של דיכאון לאחר הלידה מתייחסת לאפיזודות קצרות או ארוכות של דיכאון המתרחשות בתקופה של 12 חודשים מיום הלידה. דיכאון במהלך ההיריון נחשב לדיכאון קדם-לידתי. דיכאון אחרי לידה אינו מופיע כאבחנה עצמאית בDSM-5 וגם לא ב-ICD 10. כדי לאבחן דיכאון אחרי לידה לפי DSM-5 ישתמש הפסיכיאטר באבחנה של דיכאון (דיכאון מז'ורי, או דיכאון מתמשך) תוך קביעת מאפיין ייחודי של הופעה בזמן לידה (Peripartum Onset Specifier). אין לבלבל את האבחנה של דיכאון לאחר לידה עם פסיכוזה לאחר לידה, אשר היא תופעה שונה לחלוטין.
סימפטומים
הסימפטומים של דיכאון לאחר לידה כוללים: עצב, מצב רוח דיכאוני, דאגנות, חרדות, תחושות אשמה, תחושות חוסר ערך, נדודי שינה, עודף שינה, חוסר יכולת להתרכז, חוסר יכולת להנות, כאב כרוני, שינויים בתיאבון, עלייה או ירידה במשקל, מצב רוח עגמומי, עצבנות יתר, חוסר מנוחה ועייפות. בנוסף, נשים מסוימות חוות קשיים בטיפול בתינוק, חוסר אמונה ביכולתן לדאוג לתינוק, קושי ליצור קשרים עם התינוק, ולעיתים אף מחשבות על פגיעה בתינוק, מחשבות אשר כמעט לעולם לא מגיעות לידי ביצוע.
היקף התופעה
לפי נתוני משרד הבריאות שכיחות ההפרעה בישראל בקרב נשים נעה בן 10% ל-15% מהנשים ההרות והנשים לאחר לידה. האומדנים מהעולם גבוהים במקצת ונעים בין 13% ל-19% מכלל הנשים ההרות והנשים לאחר לידה. ההפרעה קיימת גם בקרב גברים (בני הזוג של הנשים שילדו), אף כי בשיעורים נמוכים יותר משמעותית מאשר בקרב נשים.
גורמי סיכון
מחקרים רבים בדקו את התופעה של דיכאון לאחר הלידה. אף על פי שהתוצאות לעיתים סותרות, ישנם מספר גורמים שנמצאו קשורים עם התופעה. הגורמים שנמצאו עם קשרים הכי גבוהים לתופעה קשורים לאירועי חיים מלחיצים, היסטוריה קודמת של דיכאון, חרדה במהלך ההריון, תמיכה חברתית מועטה ומעמד סוציו אקונומי נמוך.
מחקר אחד מצא קשר בין ההורמון CRH (הורמון משחרר קורטיקוטרופין, הורמון שקשור ללחץ) לבין משפחה תומכת של ההורים ופחות דיכאון אחרי לידה. מחקרים נוספים מצאו כי קיים קשר גבוה בין בעיות בריאות של התינוק, לידה מוקדמת, משקל לידה נמוך, וסיבוכים במהלך הלידה של האם ושל התינוק. גורמים נוספים קשורים למצב הנישואים, הקשר בין בני הזוג, המזג של התינוק וערך עצמי של ההורה.
מחקרים מסוימים חקרו את הקשר בין תזונה לדיכאון לאחר הלידה וגילו כי תזונה מערבית הגורמת למחסור בחומצה פולית, ויטמין B, ברזל וסידן יכולה להגביר את התופעה. בנוסף נמצא קשר הפוך בין הנקה לבין דיכאון לאחר לידה. עוד נמצא כי ישנם גורמים תרבותיים היכולים לגרום לתופעת הדיכאון לאחר לידה, כמו תרבויות עם העדפת ג'נדר מסוימת.
עמדה (כתב עת ספרותי)
עמדה הוא כתב עת ספרותי, שייסדו עמוס אדלהייט, רן יגיל ואריק א. בשנת 1995, ובו מתפרסמים שירים, סיפורים ומאמרי ביקורת ספרותיים. עד תחילת 2015 ראו אור 32 גיליונות "עמדה".
גישות אבולוציוניות לדיכאון לאחר הלידה
הגישות האבולוציוניות
עבור חוקרים אבולוציוניים, חקירת התופעה של דיכאון לאחר לידה מעוררת עניין רב בגלל האחוזים הגבוהים של התופעה, וכן משום שעושה רושם שמדובר בתופעה אוניברסלית, מה שיכול לתת עדות לפונקציונליות שלה. בנוסף התופעה משפיעה רבות על אמהות, על תינוקותיהן ועל שוק העבודה כך שהמחקרים בתחום רבים.
עמדה (כתב עת ספרותי)
חברי "עמדה" התגבשו מתוך חבורת "עכשיו 55", שכללה משוררים שפרסומם הראשון בחוברת מס' 55 של כתב העת עכשיו. עורכי עמדה מזוהה עם תפישה של סוציאליזם מתון, כשאדלהייט נחשב שמאלי יותר ויגיל רואה בעצמו איש מרכז. עם זאת, העורכים מעידים כי ב"עמדה" לא יופיעו מאמרים פוליטיים שאינם עוסקים בספרות. המאמרים הספרותיים שהתפרסמו ב"עמדה" התריסו למשל נגד כתיבה נשית מהסוג שהם מכנים "ספרות הדגדגן" ובגנות שירתם הפוליטית של יצחק לאור ואהרן שבתאי, אך גם נגד הפואטיקה של הו!, שאותה הם כינו "חרזנות". על אף עמדתם נגד עירוב פוליטיקה בשירה, לעורכי עמדה היה קשר מיוחד עם מטען, כתב העת הספרותי-הפוליטי הרדיקלי שערך מקסים גילן (גילן גם פרסם שירים ב"עמדה").
גישות אבולוציוניות לדיכאון לאחר הלידה
שינויים בין תרבותיים בדיכאון לאחר לידה
קשה להצביע על שינויים בין תרבותיים בשכיחות התופעה של דיכאון לפני ואחרי לידה. מכיוון שבתרבויות שונות תופעת הדיכאון באה לידי ביטוי באופן שונה, ולעיתים קשה לאבחנה באותם כלים. רוב הכלים להערכה של דיכאון קליני נוצרו בעולם המערבי ומתייחסים לסימפטומים המאפיינים את העולם המערבי. מחקרים מצאו שנשים אסיאתיות נוטות לדווח על סימפטומים סומטיים יותר באפיזודות של דיכאון, כגון כאבי ראש. לעומת זאת סימפטומים כמו תחושת עצב ורגשות אשם מאפיינות יותר נשים מערביות מאשר נשים היספניות, אסיאתיות ואפריקאיות. אחד הכלים הנפוצים ביותר לאיבחון דיכאון אחרי לידה הוא סולם אדינבורו, והוא לא מסוגל לדוגמה לאבחן דיכאון אצל נשים יפניות.
עמדה (כתב עת ספרותי)
"עמדה" מקפיד על כתיבה טהרנית, מודרניסטית וכזו שאינה מפחדת מאליטיזם מסוים. אולי כדי להעיד על רצינות תכניו, העיתון מודפס בכריכה חומה ולקונית ללא צבע.