cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משטרת עיראק סווידאן
ניסיון שביעי
ההתקפה ה-7 תוכננה בקפדנות לאחר לימוד מדוקדק של מודיעין ובכלל זה חקירת שבויים ופענוח מסמכי אויב. יומיים לאחר כישלון הניסיון השישי, בלילה שבין 21 ל-22 באוקטובר ניסה גדוד 51 של גבעתי לפרוץ אל בניין המשטרה, תוך שימוש בלהביורים מותקנים על גבי משוריינים, שכונו "פרעושים". הכוח הפורץ הצליח להבקיע שתיים מתוך חמש גדרות התיל והתקרב עד למרחק של 50 מטר מדרום למצודה, אך התקדמותו נבלמה בשל אש חזקה בה נתקלו מתוך בונקר מאויש (מיצדית) שהוצב חיצונית למצודה. מפקד המחלקה של הכוח הפורץ הטיל על החוליה של טר"ש בן ציון ליטנר להסתער על הבונקר. החוליה נשארה מרותקת לקרקע באש החזקה והבלתי פוסקת ורק בן ציון ליטנר קם הסתער קדימה עם רימונים ושיתק את מקור האש. במהלך הסתערותו הותקף ליטנר בסכינים ונפצע אנושות. על הגבורה שגילה בעת הסתערותו קיבל ליטנר את אות גיבור ישראל. חוסר התיאום בין הכוחות הביא לכך שבעוד שההתקפה של פלוגה ג' עצמה נעצרה מבלי לפרוץ את גדרות התיל, הצליח יוסף עדוי, שהתנדב לנהוג במשוריין עמוס בחומר נפץ, להגיע עד למרחק של 30 מטרים מן המצודה. אולם אז נפגע מפגז נ"ט שנורה על המשוריין בו נסע, מכיוון הכפרים עיראק סווידאן או בית עפה, מתותח 6 ליטראות וגרם לפיצוץ חומר הנפץ. פיצוץ המשוריין הביא לפריצת גדרות התיל ואפשר לכוח התוקף לחדור דרך הפרצה ולהגיע אל הקיר המערבי של המצודה, אולם בשל אור היום הוחלט לסגת ולא לנצל את המצב שנוצר כדי להסתער על מבנה המשטרה. בקרב זה היו לגדוד 51 של גבעתי 5 הרוגים ו-26 פצועים.
ב-22 באוקטובר, בתום 'מבצע יואב' הצליחו כוחות צה"ל להשתלט על שטחים נרחבים בנגב ופרצו את הדרך לבאר שבע. כיבוש משלטי חוליקאת ומרחב בית ג'יברין, על ידי חטיבת גבעתי וחטיבה 8, השאיר את החטיבה הרביעית בפיקודו של הקולונל הסודאני סייד טהא, נצורה במובלעת סביב הכפרים אל פאלוג'ה, עיראק אל-מנשייה ומרחב עיראק סווידאן, שקיבלה את השם כיס פלוג'ה. כיתור החטיבה הרביעית היקשה, הלכה למעשה, על החשת התגבורת המצרית לנצורים מבחוץ.
הניסיון השמיני (מבצע שמונה)
ב-9 בנובמבר התקיפה את המצודה חטיבה 8 בפיקודו של יצחק שדה. מתקפה זו קיבלה את השם מבצע שמונה.
תכנון המבצע
ניתוח מהלכי הניסיונות הקודמים לכיבוש המצודה הביאו את יצחק שדה למסקנה כי כל שבעת הניסיונות הקודמים נחלו כישלון מפני שהכוחות התוקפים לא ניסו תחילה לשתק את אש האויב ולהשמיד את מקורותיה, ככל הנראה בעקבות היעדר האמצעים הדרושים לשם כך בקרב חטיבות גבעתי והנגב. יצחק שדה, שאול יפה, סגן מפקד החטיבה ועודד מסר, אחד מהקצינים הבכירים בחטיבה ביקשו לתקוף את מבנה המשטרה באמצעות טנקים וזחל"מים, אולם רוב דרכי הגישה היו חשופות לאש תותחי הנ"ט בקוטר של 57 מ"מ. לאחר ניתוח פני השטח הצליחו שדה וקציני המטה שלו למצוא דרך גישה למצודה מכיוון צפון-מערב. יתרונה הגדול של דרך זו היה בכך שלא הייתה גלויה כלל לכפרים עיראק סווידאן ובית עפה, בהם הוצבו תותחי הנ"ט (זאת משום שמצודת הטגארט חצצה בין שני הכפרים והדרך). בנוסף לכך החליט שדה כי ההתקפה המשוריינת על המצודה תתחיל, מכיוון צפון-מערב לקראת השקיעה, שכן בזמן זה השמש השוקעת תסנוור את עיני המגנים המצרים במצודה ותקשה עליהם לבלום את ההתקפה.
לפי תכנונו המקורי של שדה, ההתקפה תתחיל בהפגזה ארטילרית של גדוד 88 הן על המצודה והן על הכפרים עיראק סווידאן ובית עפה, ובהפעלת כוח ההטעיה והרתק על שני הכפרים כדי למנוע כל אפשרות לתגבור הכוחות המצריים במצודה. לאחר מכן, בשעות אחר הצהריים, תתחיל לנוע פלוגה א' מגדוד 89, שחייליה נמנו עם יוצאי הלח"י, בפיקודו של יעקב גרנק, מלווה בטנקים מגדוד 82 בפיקודו של דב צסיס, אל עבר היעד. יחידות הקומנדו והשריון ינועו בשני גלים מכיוון צפון-מערב, בחסות השמש השוקעת, ויפרצו לתוך מבנה המשטרה. במקרה של כישלון ההתקפה תופעל גם העתודה החטיבתית.
מהלך המבצע
בשעה 14:00 הורה יצחק שדה על תחילת הפגזה ארטילרית של משטרת עיראק סווידאן וכן של הכפרים עיראק סווידאן ובית עפה. לשם כך פקד על גדוד המרגמות החטיבתי, גדוד 88, להפעיל את מרגמותיו ותותחיו. ההפגזה, שהייתה מדויקת ויעילה למדי, הצליחה לפגוע במספר עמדות של הצבא המצרי על גג המצודה. שדה אף ציין כי ההפגזה המאסיבית גרמה למספר חיילי אויב לנטוש את המצודה ולברוח לכיוון הכפר עיראק סווידאן.
בשעה 15:47, בעקבות ההפגזה הארטילרית, הופל הדגל המצרי אשר הונף מעל מבנה המשטרה. הפלת הדגל הובילה להעלאת המוראל בין שורות הלוחמים ולשמחה גדולה בקרב מפקדי חטיבה 8 וחברי קיבוץ נגבה, אשר צפו בהתקפה. את רגשות השמחה בעקבות נפילת הדגל המצרי ניתן למצוא ברישומיו של שדה:
בסביבות השעה 15:50, בתום הריכוך הארטילרי, החלו להתקדם הכוחות המשוריינים אל עבר מבנה המשטרה. טנקי גדוד 82, מלווים בחיילי וחבלני פלוגה א' מגדוד 89, חמושים בפצצות בונגלור, הצליחו לפרוץ את גדרות התיל ולהגיע אל קירות המצודה. חבלני פלוגה א' מגדוד 89 הפעילו את חומר הנפץ שהיה ברשותם ובכך הצליחו לפרוץ פרצה בקיר המערבי של מבנה המשטרה. מיד עם הפתח הפרצה בקיר פרצו פנימה כיתת לוחמים מהגדוד והוציאו החוצה את לוחמי הצבא המצרי..
תוצאות המבצע
כיבוש משטרת עיראק סווידאן גרם לנסיגת הצבא המצרי מהכפרים עיראק סווידאן ובית עפה ולצמצום כיס פלוג'ה למרחב הכפרים פאלוג'ה ועיראק אל-מנשייה בלבד. כיבוש מרחב שני הכפרים על ידי חטיבה 8 הוריד את האיום המתמשך מעל היישובים היהודיים הסמוכים, ובפרט מקיבוץ נגבה, אשר סבל במשך תקופה ממושכת מהפגזות ארטילריות. את החשיבות הרבה שראו תושבי נגבה בכיבוש המצודה ניתן לייחס למעמד הענקת הדגל המצרי על ידי יצחק שדה, ב-13 בנובמבר, לתושבי הקיבוץ, אשר הונף מעל מבנה המשטרה ונלקח בתום המבצע. במהלך הענקת הדגל אמר יצחק שדה:
בתום כיבוש המצודה נפל לידי צה"ל נשק מצרי שכלל: 4 מקלעים, 2 מרגמות ומספר מטולי פיאט. אבדות המצרים: כ-25 הרוגים ו-78 שבויים.
במהלך ההתקפה לא ספגה החטיבה הרוגים ופצועים, אולם במהלך פעולת ההטעיה והרתק נהרגו 6 מלוחמי גדוד 89 ו-14 נוספים נפצעו בעקבות פגיעת פגזי נ"ט, אשר ירו תותחי ה-6 ליטראות מתוך הכפר עיראק סווידאן, בזחל"מי הכוח. טוראי סימן-טוב גנה, לוחם כוח ההטעיה והרתק מגדוד 82, המשיך להילחם, לחלץ ולטפל בפצועים רבים למרות פציעה קשה שספג בשתי רגליו מפגז נ"ט שפגע בזח"לם בו נהג במהלך קרב. על כך קיבל מאוחר יותר את עיטור הגבורה.
לאחר מלחמת העצמאות
לאחר כיבושה של משטרת עיראק סווידאן הוסב שמה ל"מצודת יואב" על שם יצחק דובנו מפקד נגבה, שכינויו בארגון ההגנה היה "יואב", אשר נפל בהפצצת מטוסים מצרית אשר הקדימה את המתקפה המצרית על הקיבוץ.
שנים רבות היה בניין המשטרה בבעלות צה"ל. בשנת 1983, עת הוקמה מחדש חטיבת גבעתי, הוחלט להקים במקום את מוזיאון מורשת גבעתי. המוזיאון כולל מיצג על היסטוריית החטיבה במלחמת העצמאות והקרבות בדרום, אתר הנצחה, מגדל תצפית, תצוגת כלי נשק ממלחמת העצמאות וכן רק"מ ישן.
בקומה השנייה נמצא אתר זיכרון לסיירת שקד אשר פעלה בדרום מסוף שנות החמישים ועד לאחר מלחמת יום הכיפורים.
ברחבת המוזיאון הוקמה אנדרטה על ידי האדריכל יחיאל ערד ובה קבועים סמלי יחידות החטיבה כיום.
בנוסף, חלק ממבנה המצודה שימש עד שנת 2018 כמשכנה של המכינה הקדם צבאית למנהיגות חברתית 'נחשון'.
צבי רותם
צבי רותם (4 באוקטובר 1903 – 7 במרץ 1980) היה עיתונאי, סופר ומנהיג ציוני.
חייו
רותם נולד בטרניאני שבקרואטיה בשם ארתור-אריך רוטמילר. את לימודיו האקדמיים עשה בגרמניה וחזר לזאגרב עם תואר דוקטור לפילוסופיה מווירצבורג ומוסמך למדעי היהדות מברלין. ב-1933 הוסמך למשפטים בזאגרב.
מנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית ביוגוסלביה. שימש כיו"ר "ברית הנוער הציוני", והיה ממייסדי "הפועל הצעיר" ו"הליגה למען ארץ-ישראל העובדת".
הוא כיהן כמזכ"ל הלשכה הארצית של קק"ל ביוגוסלביה וכמנהל המשרד הארצישראלי בזאגרב, שבין השאר הנפיק תעודות עלייה (סרטיפיקטים) למבקשים.
ב-1928 ביקר בארץ, וב-1929 השתתף כציר ארץ-ישראל העובדת ביוגוסלביה בקונגרס הציוני ה-16 בציריך.
ב-1930 נשא לאשה את ד"ר צילה סנדל (1903–1976), מנהיגה ופעילה בתנועת הנוער הציונית ביוגוסלביה. היא עסקה בהוראה, ואחרי עלותם ארצה עבדה שנים רבות בהוראה ובניהול בתחום החינוך המיוחד. בעת מלחמת העולם השנייה התנדבה למשמר האזרחי בתל אביב. ב-1931 נולד בזאגרב בנם הבכור, חנן.
באוקטובר 1934 עלה הזוג ארצה. ב-1935 נולד בחיפה בנם השני, דן. מאז מאורעות 1936 ועד קום המדינה היה צבי רותם חבר בארגון ההגנה. באחת מסדרות האימונים היה בכיתה אחת עם עמיתו ב"דבר" וידידו זלמן שזר. הארגון ניצל את ידיעת השפות שלו, וגרמנית בפרט, ונעזר בו כשהיה צריך לחקור או לתחקר דוברי גרמנית שלא ידעו עברית. עד לפלישת הגרמנים ליוגוסלביה במלחמת העולם השנייה שימש סופרם של "ז'ידוב" והיומון הבלגראדי "פוליטיקה". ב-1936 החל לעבוד ככתב חיפה והצפון של היומון "דבר". ברבות השנים שימש בו ככתב כלכלי במערכת היומון בתל אביב, ולאחר מכן עורך כלכלי, מזכיר המערכת, חבר מזכירות, ובמשך שנה גם מנכ"ל העיתון. הוא פרסם מאות כתבות ורשימות בתחומים רבים ומגוונים. בעבודתו כעיתונאי וכעורך עיתון נסע למדינות רבות, ובכללן יפן, הודו, תאילנד, איטליה ועוד. את רשמיו פרסם בכתבות רבות על מדינות אלה מהיבטים שונים. בהיותו אורח הצי הבריטי במצרים בזמן מלחמת העולם השנייה ראה כיצד ימאי בריטי קופץ להציל חתול שנפל למים. הימאי עלה עם החתול בזרועותיו ללא חבל, כשהוא נעזר רק בגפיו ומטפס ברווח שבין שני כלי שיט קרובים זה לזה. רותם התרשם כל כך ממעשה זה, שכתב על כך אחת מרשימותיו. עד לפרישתו לגמלאות היה גם עורך העיתון המנוקד לעולים "אֹמר".
רותם השתתף בייסוד אגודת העיתונאים בתל אביב, היה חבר הוועד ושימש כמה שנים כגזבר האגודה.
רותם יזם ונטל חלק בייסוד התאחדות עולי יוגוסלביה ב-1934 ובמשך השנים שימש מספר פעמים כיו"ר שלה. הוא נבחר גם לתפקיד נשיא ההתאחדות, ועל כל פעולותיו אלה רשמה אותו ההתאחדות בספר הזהב של קק"ל והקדישה ביער בן-שמן חורשות לו ולרעייתו. בשנות ה-50 יצא עם רעייתו למספר שנים כדי לרכז את פעילות הקרן הקיימת בארצות סקנדינביה.
הוא תרגם מסרבו-קרואטית לעברית את יצירותיהם של הינקו גוטליב, ז'אק קונפינו ואחרים, ובכללם הספר "יוליה", על גיסתו יוליה פישר לבית סנדל, שנפלה במאבק האנטי-פשיסטי ביוגוסלביה. הוא ערך את הכרך הראשון של הספר "תולדות יהודי יוגוסלביה" מאת יקיר אבנטוב.
רותם חיבר מחקר מעמיק על הטרגדיה של דוד שוורץ, ממציא ספינת האוויר, שפרדיננד פון צפלין קנה מאלמנתו את התוכניות לבנייתה. המחקר ראה אור בארצות הברית בשפה הגרמנית בידי אחיו - זמר הבריטון, המוזיקולוג והמלחין פרופ' מרקו-אהרן רוטמילר (1908–1993).
צילה וצבי רותם הובאו למנוחות באשקלון.
הרמן קרוק
הרמן קרוק (ביידיש: הערמאן קרוק; 19 במאי 1897, פלוצק, פולין – 18 בספטמבר 1944, מחנה לגדי, אסטוניה) היה ספרן ועיתונאי יהודי פולני, חבר מפלגת הבונד הסוציאליסטית הפולנית, ומחברו של יומן על קורותיו בתקופת השואה, בגטו וילנה ולאחר מכן במחנה עבודה באסטוניה.
קורות חיים
נולד בפלוצק שבפולין. הצטרף לקבוצה סוציאליסטית יהודית המקורבת לתנועת
. בהשפעת המהפכה ברוסיה עבר למפלגה הקומוניסטית הפולנית, אך במהרה התאכזב מעמדת הקומוניסטים בשאלה היהודית ובתחילת שנות ה-20- חזר לתנועת הבונד והיה פעיל ב'צוקונפט', תנועת-הנוער של המפלגה. עבר לוורשה, התרכז בעיקר בתחום החינוכי החברתי, היה פעיל בארגון ספריות פועלים, השתתף ב'פולקס צייטונג', ביטאון ה'בונד', ונמנה עם מנהיגי ה'בונד' בפולין. בוורשה עבד כספרן ב"גראסער ביבליאטעק" והיה מזכיר "ליגת התרבות" (קולטור ליגע) בפולין.
קורותיו בשואה
כשנכלא בגטו וילנה ב-1941 ארגן את יצירתה של ספריית הגטו, ופיקח על הקמתה ועל הרחבתה. הוא מילא מפקיד מרכזי במערכת הסיוע הסוציאלי בגטו וכן בחיי התרבות בגטו.
קרוק וזליג קלמנוביץ', סגן מנהל יווא בווילנה, נדרשו על ידי אנשי כח משימה רוזנברג לאסוף ולמיין את החומר הארכיוני של מכון ייווא וספריות נוספות. היה עליהם לבחור את החומר האיכותי, הוגדר 30%, וכל היתר נשלח לגריסה. עם הזמן הצטרפו אליהם למשימה חוקרים, משוררים ומשכילים יהודיים נוספים. חלקם הבריחו פריטים בעלי ערך אל תוך הגטו או החביאו אותם במקומות אחרים. הם זכו לכינוי "בריגדת הנייר".
קרוק כתב יומן ביידיש ובו תיעד את קורותיו בגטו, וכן את חיי היום יום בגטו. יומנו מהווה מקור רב ערך לחקר התקופה והוא אחד המסמכים החשובים ביותר בתיעוד גטו וילנה.
אשתו של קרוק, פאולינה (לבית הורוביץ; לימים ורדי), עלתה לארץ ישראל.
פרסום היומן
היומן נכתב במכונת כתיבה בשלושה עותקים, שהוסתרו במקומות שונים. ב-1945, אחרי המלחמה, הוצא היומן מהגניזה על ידי אברהם סוצקבר, שהעבירו לייווא (המכון למחקר יהודי) שבניו יורק. היומן ראה אור ביידיש בהוצאת ייווא בניו יורק תחת הכותרת "טאָגבוך פון ווילנער געטאָ" (יומן גטו וילנה) בשנת 1961, כ-16 שנה לאחר גילויו. כרוניקה זו מתחילה בליל 23 ביוני 1941, ערב כניסת הגרמנים לווילנה, ונקטעת ביום 14 ביולי 1943, כחודשיים לפני חיסולו הסופי של הגטו. בנוסף, נמצאו קטעים מהמשך התיעוד של קרוק – יומנו מאסטוניה. אלה הובאו לישראל, למורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'. הם פורסמו ב-1964 בתרגום עברי בכתב העת "ילקוט מורשת". ב-1988 הופיע תרגום חלקי של היומן לגרמנית בהוצאת לאורנטיוס, בעריכת פנקס שוורץ ובתרגום מריה קיהן-לודוויג (Maria Kühn-Ludewig). בשנת 2002 ראה אור בהוצאת ייווא והוצאת אוניברסיטת ייל תרגום לאנגלית של מרבית היומן, שנערך על ידי בנימין הרשב ותורגם על ידי בת-זוגו ברברה הרשב.
יחסי דנמרק–זמביה
יחסי דנמרק–זמביה הם היחסים הדו-צדדיים בין דנמרק וזמביה. דנמרק מחזיקה בזמביה שגרירות בלוסקה, ואילו זמביה מיוצגת בדנמרק, באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, שוודיה. ב-1980, תוארו היחסים כ"חמים".
סקירה כללית
ההסכם הראשון בין דנמרק וזמביה היה ב-17 בינואר 1959. ב-1966, דנמרק עם כמה מדינות אחרות שלחה כמה משאיות וספינות סיוע לזמביה. ב-12 בדצמבר 1966 נחתם הסכם טכני בין המדינות. בשנים 1966–1967 פיתחה דנמרק משק חלב בקאבווה (Broken Hill) ובמקושי וסייעה לחוות ב-500,000 קרונה דנית. בשנת 1967 סיפקה דנמרק 2 מיליון קרונה דנית למלט צ'ילנגה. בשנת 1970, דנמרק וזמביה שיתפו פעולה בתחום החקלאות והחינוך. ב-1974, דנמרק, שוודיה והאו"ם סייעו לזמביה בטיפול בנשים עקורות.
הסיוע הדני לזמביה הוא כ-245 מיליון קרונה דנית לשנה. דנמרק תומכת בזמביה בתחומים של ממשל טוב, דמוקרטיה וזכויות אדם, חינוך, תוכניות דרך ומים, סביבה, HIV / איידס ותמיכה בפליטים. חינוך הוא אחד העדיפויות בתמיכה הדנית בזמביה. הסיוע החל בשנת 2000, וניתנו למגזר 21 מיליון דולר. בשנת 2008 שתי המדינות חתמו על ניהול סביבה ומשאבי טבע וכ-120 מיליון קרונה דנית נעזרו בתמיכה בממשלת זמביה וארגוני החברה האזרחית. הסיוע מורכב משלושה מרכיבים; פיתוח קיבולת, קרן סביבת הביניים וקרן הסביבה של ארגון החברה האזרחית.
בנובמבר 1964 ביטל נשיא זמביה קנת קאונדה ביקור בדנמרק בגלל לוח הזמנים העמוס שלו, אך קאונדה ביקר בדנמרק בביקור רשמי בשנת 1968. 10 פוליטיקאים דנים ביקרו בזמביה ובזימבבואה בשנת 2010.
יחסי מונטנגרו–סן מרינו
יחסי סן מרינו-מונטנגרו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין רפובליקת מונטנגרו.
תקופת יוגוסלביה (1961–2006)
יוגוסלביה וסן מרינו חתמו על הסכם לכינון יחסים קונסולריים (לא דיפלומטיים) רשמיים, סן מרינו חתמה על ההסכם ב-25 בספטמבר 1961 ויוגוסלביה חתמה עליו באותה השנה. על פי ההסכם, דיפלומט בכיר בשגרירות של יוגוסלביה ברומא הוגדר כקונסול כללי לרפובליקה של סן מרינו.
תקופת מונטנגרו העצמאית (2006–הווה)
סן מרינו הכירה לראשונה בעצמאותה של מונטנגרו ב-26 ביוני 2006. היחסים הדיפלומטיים שבין שתי המדינות כוננו לראשונה ב-29 במרץ 2007. למונטנגרו קונסול כבוד בסן מרינו, והשגרירות המונטנגרית באיטליה היא זו האמונה על הטיפול באינטרסים המונטנגרים בסן מרינו.
טניס כדורגל
טניס כדורגל (באנגלית: Footballtennis, מוכר גם בשם: Futnet) הוא ספורט ומשחק כדור שמשחקים עם כדור כדורגל על פני מגרש המחולק באמצעות רשת נמוכה לשתי מחציות. בכל אחת מן המחציות נמצאת קבוצה (הכוללת שחקן אחד, שניים או שלושה) שמטרתה להכות בכדור, ולהקפיצו מעבר לרשת אל עבר האזור של הקבוצה היריבה, באמצעות נגיעה בכדור באיבר כלשהו מאיברי השחקנים (למעט בידיהם), כך שיקשה על הקבוצה השנייה להחזיר את הכדור אל מעבר לרשת.
היסטוריה
בשנת 1922 החלו חברי מועדון הכדורגל סלביה פראג לשחק משחק שאותו כינו "כדורגל מעל החבל." המשחק כונה כך מפני שהוא שוחק בתחילה מעל חבל שהיה תלוי אופקית בין שתי מחציות המגרש. בהמשך, הוחלף החבל ברשת. כל אחת מן הקבוצות כללה, בדרך כלל, שניים או שלושה שחקנים ובכל מהלך של המשחק יכלה כל קבוצה לגעת, לכל היותר, שלוש פעמים בכדור (כאשר אין שחקן אחד נוגע בכדור פעמיים ברצף). בין נגיעה לנגיעה ניתן לתת לכדור לקפוץ על המגרש פעם אחת.
בשנת 1940 נכתבו הכללים הרשמיים הראשונים למשחק. גביע ה-futnet הראשון שוחק בשנת 1940 ובין 1953–1961 התקיימה ליגת ה-futnet הראשונה שנקראה Trampská liga. בשנת 1961 הוכר ה-Futnet כספורט רשמי על ידי ארגון הספורט הצ'כוסלובקי (ČSTV) והוקמה ועדת ה-futnet של פראג. בשנת 1971 נוסדה התאחדות ה-futnet הצ'כית ("Český nohejbalový svaz") ובשנת 1974 נוסדה ההתאחדות הסלובקית המקבילה.
תחרויות בינלאומיות רשמיות קיימות כבר כמה עשרות שנים. אליפויות אירופה מתקיימות מאז 1991 ואליפות העולם מאז 1994.
חוקים
ישנם שלושה סגנונות של Futnet:
בכל הסגנונות, מערכה נגמרת כאשר אחד הצדדים מגיע ל-11 נקודות, עם הפרש של שתי נקודות. אם לא קיים הפרש כזה, מאריכים את המשחק בנקודה נוספת אך לא מאריכים מעבר ל-15 נקודות. כדי לנצח משחק, הקבוצה צריכה לנצח בשתי מערכות. גובה הרשת 1.10 מ. אסור לשחקנים לעת ברשת במהלך המשחק, נגיעה ברשת מעניקה נקודה לקבוצה היריבה. כדור ה- Futnet דומה לכדורגל במידותיו, אך הוא מודבק, עשוי 32 פאות, מעור סינתטי (או טבעי) וכאשר הוא מנופח כראוי, הוא אמור לקפוץ יותר מחצי מטר.
התאחדויות בינלאומיות
בשנת 2010 נוסדה ההתאחדות הבינלאומית של ה-futnet (ושמה בקיצור: UNIF) על ידי כמה מחברי FIFTA לשעבר, שאחריהם הצטרפו מדינות אחרות, כדי לשלוט, להסדיר ולקדם את ענף הספורט הזה. בדצמבר 2012 היו ב-UNIF 17 מדינות חברות.
באפריל 2010 הוקמה התאחדות ה-Futnet האירופית (EFTA) במרסיי, צרפת, כדי לחדש את הספורט באירופה. חברי EFTA הנוכחיים כוללים את שווייץ, צרפת, צ'כיה, סלובקיה, רומניה, אירלנד, ארץ הבסקים, דנמרק, אנגליה, פולין, אוקראינה ואוסטריה. EFTA הוא האגודה היבשתית של יוניף באירופה.
שם בינלאומי
אף על פי שטניס כדורגל (footballtennis) הוא עדיין כינוי נפוץ לספורט זה, המילה futnet משמשת יותר ויותר כשם בינלאומי חדש כדי לשקף את האופי העצמאי באמת של תחרות ספורט זו שיש לו חוקים, תקנות, תחרויות ואיגודים משלו.
אפרו (מטבע)
נכון לעכשיו, ישנם כמה איגודי מטבעות באפריקה - האיחוד הכלכלי והמוניטרי של מערב אפריקה והקהילה המוניטרית והכלכלית במרכז אפריקה משתמשים בפרנק CFA.
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה תכננה להכניס מטבע משותף בשנת 2009, הקהילייה המזרח-אפריקנית תכננה להציג שילינג מזרח אפריקאי עד 2015. בדרום אפריקה אפשרי גם איחוד מוניטרי המבוסס על ראנד דרום-אפריקאי.
ירושלים (אופרה)
ירושלים או ז'רוזאלם (בצרפתית: Jérusalem) היא גרנד אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית צרפתית מאת אלפונס רויאר וגוסטב ואאֵז, שהתבססה בחלקה על תרגום חלקים מתוך האופרה האיטלקית "הלומברדים במסע הצלב הראשון" של ורדי משנת 1843. הצגת הבכורה התקיימה ב-26 בנובמבר 1847 באקדמיה המלכותית למוזיקה בפריז.
היסטוריה
האופרה הוזמנה מורדי על ידי האופרה הפריזאית, (באותו זמן האקדמיה המלכותית למוזיקה), וורדי ביצע באופרה "הלומברדים" שינויים גדולים הן כדי להתאימה להקשר הצרפתי, והן לטעם הצרפתי באופרה, בין היתר הוסיף ורדי קטע בלט, כמקובל באופרה הצרפתית באותו הזמן. בשנת 1850, תורגמה הלברית הצרפתית במלואה לאיטלקית, והגרסה האיטלקית בשם "Gerusalemme" הוצגה ב-26 בדצמבר בלה סקאלה במילאנו. הגרסה הזו נכשלה, והקהל האיטלקי לא קיבל אותה כפי שקיבל את "הלומברדים".
מערכה ראשונה
באישון ליל, שוהה הלן עם גסטון אהובה. משפחותיהם מסוכסכות זה זמן רב, אך למחרת, ערב יציאתו של גסטון למסע הצלב הראשון, הוחלט כי תתקיים סולחה בין שתי המשפחות. לאחר שהוא עוזב אותה, הלן ובת לווייתה אזור מתפללות לשלומו.
הרוזן מכריז על הסולחה בין המשפחות ומכריז כי הוא נותן את ידה של הלן לגסטון. אך אחי הרוזן, רוז'ה, העומד לא הרחק, זועם, מאחר שהוא חשק באחייניתו הלן לאישה. הוא עוזב את המקום, ולאחר מכן מוכרז בידי שליח האפיפיור, כי האפיפיור מינה את גסטון לפקד על מסע הצלב. גסטון נשבע ללכת בדרכו של האפיפיור, והוא זוכה לקבל את גלימתו הלבנה של הרוזן כאות הוקרה וכבוד על נאמנותו, והפמלייה נכנסת לכנסייה.
רוז'ה מגיע ומכריז על שנאתו הגדולה לגסטון. הוא פונה אל חייל עמו זמם את תוכניתו להפטר מגסטון. הוא מורה לו להיכנס לכנסייה, ולרצוח את האביר שאינו לובש את הגלימה הלבנה. מתוך הכנסייה עולה רעש ומהומה. החייל נס מתוך הכנסייה, כאשר ההמון דולק אחריו. רוז'ה צוהל על הצלחתו, אך לפתע גסטון פורץ החוצה לבוש בגלימה ומודיע כי הרוזן נדקר. המתנקש נתפס ומובא לפני רוז'ה, המסמן לו בחשאי להאשים את גסטון כשולחו. למרות הכחשותיו הנמרצות, מוקע גסטון בידי ההמון, ושליח האפיפיור גוזר את דינו לגלות.
מערכה שנייה
מלא חרטה, זה שנים שרוז'ה מסתובב במדבר וזועק למחילה. לפתע מופיע ריימון, נושא הכלים של גסטון, כשהוא באפיסת כוחות. בחושבו את רוז'ה לאדם קדוש, הוא מבקש את עזרתו מאחר שאיבד את קבוצת הצלבנים שלו. רוז'ה ממהר עם ריימון לעזור. הלן ואזור מהלכות בדרך כנגדם, בדרכם לנזיר שיוכל לספר להם על גורלו של גסטון. הן מופתעות לפגוש את ריימון שמספר להם כי גסטון עודנו חי, אך הוא שבוי ברמלה. כשהן שמחות מן הבשורה, ריימון מוליך אותן אל עבר העיר. גסטון מוכנס, הוא מביע את תשוקתו לראות שוב את הלן, ומתכנן את בריחתו. האמיר מגיע ומזהיר אותו כי ניסיון בריחה יביא למותו. באותו הרגע, הלן שנתפסה בעיר, מוכנסת אל החדר. השניים מעמידים פנים כאילו אינם מכירים זה את זה, אך האמיר חושד בכך. כאשר עוזבים אותם לבד, הם מתאחדים בשמחה, אך גסטון מנסה לשכנע את הלן שלא תצטרף אליו בזמן שהוא מושפל כך, אך לשווא, היא מתעקשת להישאר בחברתו. הצלבנים מתקרבים ובחסות המהומה הם מנסים לברוח, אך הופעת חיילי האמיר מסכלת את בריחתם.
מערכה שלישית
הלן נמצאת בהרמון, מוקפת בנשים, אשר חלקן מזדהות עם צרתה. האמיר נכנס, ובהשפעת המתקפה הקרבה של הצלבנים הוא מורה כי במידה והמתקפה תצליח, יש להשליך את ראשה של הלן לעבר הרוזן. הלן מיואשת ומגנה את חייה העלובים. גסטון מצליח להימלט ופורץ למקום כדי להציל את הלן, אך שמחתם קצרה, מאחר שהצלבנים ובראשם הרוזן מגיעים למקום, ודורשים להרוג את גסטון, בחושבם כי גסטון הוא שהורה להתנקש ברוזן. הלן מתנגדת לאביה ולצלבנים, אך הוא תופס אותה ומושך אותה מהמקום. גסטון מובא אל הגרדום. שליח האפיפיור מודיע לו כי בעקבות פעולותיו הוא נידון למיתה משפילה. גסטון מתחנן לפחות למות בכבוד, אך המגן, הקסדה והחרב מושמטים לארץ בהשפלה.
מערכה רביעית
הנזיר רוז'ה מסתובב לבדו בקרבת המחנה. תהלוכה של צלבנים ונשים מתקרבת, ובתוכם הלן. התהלוכה נמשכת, אך הלן נשארת מאחור כאשר שליח האפיפיור מבקש מרוז'ה להתפלל עם אדם שנידון למיתה. גסטון מוצא החוצה, אך רוז'ה מסרב לתת לו את ברכתו, ובמקום זה הוא מוציא חרב ומורה לגסטון להניח את ידו על הקת במקום בו נוצר צלב ומורה לו לצאת ולהילחם למען האל. הלן ואזור ממתינות לשמוע את תוצאות הקרב על ירושלים. הן שומעות צהלות שמחה ותרועות ניצחון, כאשר הרוזן שליח האפיפיור מגיעים, ואחריהם גסטון, כאשר מסכת הפנים שלו סגורה. בעוד הם מהללים את גבורתו, הוא מגלה את זהותו ומודיע כי הוא מוכן להיות מוצא להורג. רוז'ה מוכנס פנימה פצוע פצעים אנושים. הוא מגלה את זהותו, ומבקש חנינה לגסטון, ומתוודה כי הוא היה זה שרצה להתנקש באחיו. הכל שמחים בגילוי האמת ובכבוד שהוחזר לגסטון. רוז'ה מעיף מבט אחרון על ירושלים ומת.
איניד בלייטון
אִינִיד מרי בְּלַייטוֹן (באנגלית: Enid Mary Blyton; 11 באוגוסט 1897 - 28 בנובמבר 1968) הייתה סופרת ילדים בריטית שנחשבה לאחת מסופרות הילדים הפוריות והגדולות ביותר במאה ה-20.
ספריה
במהלך חייה כתבה כ-800 ספרים. כתביה תורגמו ל-90 שפות, עם למעלה מ-3,544 תרגומים שונים נכון ל-2007 ונמכרו בלמעלה מ-600 מיליון עותקים.
בין ספריה ניתן למנות את:
עיקר ספריה של בלייטון מתארים משפחות שלמות ושמחות, שבהן הילדים טובים סקרנים ושובבים, והעולם המבוגר בעיקרו טוב וסלחני כלפיהם. הסדרות תמימות, הטובים בהן טובים והרעים - רעים. כל אדם וחיה יכולה לתקן את דרכיה, וכמעט תמיד הסוף שמח. עלילות הספרים פשוטות ומעשירות את הקורא במגוון תכונות אופי טובות ויסודיות וכמו כן מיומנות תקשורת חברתית מפותחת. הדמויות הטובות מתוגמלות ומאווייהן מתגשמים, והדמויות הרעות נענשות או עוברות שינוי.
ספריה של איניד בלייטון היו שנויים במחלוקת בשנות ה-50 בשל כל מיני סטראוטיפים שיוחסו להם. מאז שנות ה-50 נעשו שינויים ניכרים בספרים כדי להתאימם לשינויים בדרך הדיבור בשפה האנגלית ובשמות הגיבורים, וכן כדי להוציא מהספרים סטראוטיפים. על היקף השינויים בספרים ועל הצנזורה שנערכה בחלק מספריה, נמתחה ביקורת.
לנוכח הפופולריות הרבה של בלייטון, סופרים אחדים כתבו לאחר מותה ספרים נוספים בסדרות, דוגמת שישה ספרים שנכתבו על ידי פמלה קוקס בסדרה טירת מלורי בשנת 2009.
אחדים מספריה עובדו לסרטים ולסדרות טלוויזיה, כמה מהם גם באנימציה. הופקו גם קלטות שמע עם סיפוריה, ובהן "היער הקסום" בקריינות שחקנית הקולנוע ההוליוודית קייט וינסלט.
תרגומים לעברית
שרגא גפני, בשם העט אבנר כרמלי, תרגם לעברית 63 ספרים מספריה של איניד בלייטון, שיצאו לאור בהוצאת מ. מזרחי. אלו כוללים את ספרי השביעייה הסודית, החמישייה הסודית, הרביעייה והתוכי, חבורת הבלשים והכלב וסדרת "חבורת הבולשים", שכללה את: ספר נוסף בסדרה שלא תורגם לעברית הוא "חבורת הבולשים בתעלומת הנקישה המסתורית". תרגומים חדשים לעברית - דנה אלעזר הלוי בהוצאת אחוזת בית (2012).
ספרי נדי
"עלילות נדי פעמוני" תורגמו לעברית בשנות ה-60 בהוצאת ש. זימזון, בתרגום יפה קרינקין ובעריכת לאה גולדברג; בשנות ה-80 בידי אריאל כהן להוצאת שלגי; ובשנות ה-90 בידי יוספה אבן-שושן להוצאת כתר. "סיפורי נדי" יצאו לאור גם בתרגום לעברית של לאה נאור בהוצאת "יהושע אורנשטיין-יבנה"; "היה אמיץ, נדי הקט", תרגם אריאל כהן, הוצאת שלגי, 1987.
ספרים נוספים שתורגמו לעברית
ספרים נוספים שיצאו בהוצאת "רמדור":
אפולוניוס מולון
אַפּוֹלוֹניוּס מוֹלוֹן או מוֹלוֹ (ביוונית: Ἀπολλώνιος ὁ Μόλων; חי במאה ה-1 לפנה"ס), היה רטוריקן יווני שכתב חיבור אבוד על היהודים.
ביוגרפיה
אפולוניוס מולון נולד באלבּנדה שבקאריה בדרום מערב אסיה הקטנה והיה תלמידו לרטוריקה של הנואם מנקלס (Menecles), גם הוא אזרח אלבנדה. ייתכן ו"מולון" היה שם אביו וייתכן שהיה זה כינויו של אפולוניוס, שנועד להבדיל בינו לבין אפולוניוס המכונה מלאכּוֹס (Malakos), גם הוא מאלבנדה, תלמידו של מנקלס ולימד רטוריקה ברודוס. סטראבון מספר כי מלאכוס התחיל את דרכו ברודוס לפני מולון, והרבה אחר כך, כשהגיע מולון, אמר לו מלאכוס במשחק מילים: "אתה מולון ("מגיע" comer או "ההולך" the Walker) באיחור".
בצעירותו, אולי בשנות ה-20 של המאה ה-2 לפנה"ס, התיישב בעיר רודוס, בה יצר לעצמו מוניטין כטוען בבתי המשפט, מורה לרטוריקה וסופר. לכל המאוחר בסוף שנות ה-90 של המאה ה-1 לפנה"ס כבר היה ידוע היטב ברומא, הודות לחיבוריו הרטוריים והצלחותיו כנואם וכמורה ברודוס וייתכן וביקר בה כבר בשנת 87 לפנה"ס, מאחר שקיקרו מדווח כי התמסר ללימוד אצלו ברומא באותה שנה.
בשנת 81 לפנה"ס, בתקופת הדיקטטורה של סולה ולאחר סיום מלחמת מיתרידטס השנייה, נשלח מולון על ידי אזרחי רודוס לרומא לייצג את בקשתם לפיצוי על מלחמת מיתרידטס הראשונה. הוא ניצל את ההזדמנות והעלה את בקשת אזרחי רודוס לקבל בחזרה את השליטה על העיר קאונוס (בלטינית: Caunus) שבקאריה. בהזדמנות זו הוא הורשה לנאום בפני הסנאט הרומי ביוונית ללא עזרת מתורגמן, דבר שלא נשמע כמותו עד אז במשא ומתן עם משלחות זרות. טיעוניו של שגריר רודוס בפני הסנאט הביאו את התוצאות המקוות ואזרחי רודוס השיגו את מטרותיהם. נאומים אלה אף נזכרים בשמותיהם: "נגד אזרחי קאונוס" ו"על פיצוי תושבי רודוס".
מולון נשאר מעט ברומא ללמד רטוריקה ואחד מתלמידיו היה המדינאי והנואם הרומי המפורסם קיקרו, בתחילת הקריירה שלו כפרקליט. לאחר מכן פתח מולון בית ספר לרטוריקה ברודוס ובשנת 78 לפנה"ס, בזמן מסעו ליוון, הגיע קיקרו לרודוס ללמוד אצל מולון פעם נוספת. ההיסטוריון היווני פלוטרכוס מביא סיפור, על פיו אפולוניוס לא הבין רומית ולכן ביקש מקיקרו לנאום ביוונית. לאחר שסיים, אמר לו אפולוניוס: "אני מצר על רוע מזלה של יוון: פאר זה בלבד נשאר לנו, חינוך ודיבור, עד שבאת ונטלת גם אלה לרומי".
בשנת 76 לפנה"ס, הגיע ללמוד אצלו ברודוס גם יוליוס קיסר. ההיסטוריון הרומי סויטוניוס מוסיף שלאחר מלחמת האזרחים החליט קיסר לפרוש לרודוס כדי להתמסר ללימודים בהדרכתו של מולון, שהיה "המורה המפורסם ביותר בימים ההם לאמנות־הדיבור", ואילו פלוטרכוס מציין שמולון "היה פילוסוף מהולל והוחזק איש יקר מידות". פיסת המידע האחרונה לגביו, אצל פלוטרכוס וסויטוניוס, מתייחסת לשנת 75 לפנה"ס. הוא אינו מוזכר בין ה"סופיסטים" שהרצאותיהם נשמעו על ידי פומפיוס שעצר ברודוס בדרכו חזרה לרומא בשנת 62 לפנה"ס. עובדה זו משמעותית, מכיוון שפוסידוניוס הגיש באותה הזדמנות הרצאה המכוונת נגד הרטוריקנים, כך שנראה כי אפולוניוס מולון כבר לא היה בחיים אז.
אפולוניוס מולון כתב חיבורים רבים על אמנות הרטוריקה ונראה שהשתייך לאסכולת הרטוריקה ה"אסייתית". הוא כתב מאמר על הומרוס ואחד מחיבוריו נקרא "נגד הפילוסופים".
אפולוניוס מולון על היהודים
אפולוניוס מולון היה ככל הנראה הסופר היווני הראשון מאז הקטאיוס איש אבדרה (300 לפנה"ס לערך), שדווח עליו שכתב ספר מיוחד על היהודים (De Iudaeis). הקטע החשוב ביותר מתוך חיבורו הועבר דרך יצירתו של בן זמנו אלכסנדר פוליהיסטור ונשמר על ידי אוסביוס מקיסריה. הקטע כולל תקציר (בעל שגיאות רבות) על אבות האומה היהודית מנח ועד משה ולמרות שאוסביוס מתייחס אליו כחיבור "נגד היהודים", אין בקטע המצוטט סימן למאפיינים אנטישמיים.
אפולוניוס מולון הוא בעצם הסופר היווני הראשון מחוץ למצרים, שממנו הגיעו אלינו רעיונות אנטי יהודיים מפורשים. בספרו האפולוגטי של יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס), "נגד אפיון", אפולוניוס מולון מוזכר כאחד משני הסופרים (יחד עם פוסידוניוס) ש"נתנו יסוד לעלילות אפּיוֹן" (הסופר המצרי האנטישמי). בעיני יוספוס, נחשב מולון (יחד עם אפיון) כארסי ביותר מבין שונאי היהודים. העובדה שחלק כל כך גדול מנאום הנגד של יוספוס הוקדש להפרכת האשמותיו האנטי יהודיות של מולון שנכתבו כ-150 שנה לפני כן, מצביעה על עוצמת הנזק שיוספוס ייחס לחיבוריו של מולון ועד כמה היא עדיין השפיעה על דעתם של אינטלקטואלים ברומא והעולם ההלניסטי בזמנו.
מדבריו של יוספוס מתברר כי גם מולון כתב על גירוש היהודים ממצרים, היא הגרסה היוונית-מצרית האלטרנטיבית ליציאת מצרים, אלא שתארך אותה לזמן שונה מיתר הסופרים (מנתון, לוסימכוס ואפיון), שכל אחד מהם נקב בתאריך שונה.
יוספוס מציין את אפולוניוס מולון, לצד לוסימכוס, בראש הדוברים נגד משה וחוקי התורה, שטענו כי משה היה מכשף ורמאי והחוקים שנתן מלמדים את היהודים "לעשות כל רעה ולעזוב כל מידה טובה". הוא כותב כי מולון (ועוד רבים כמותו) כתב מתוך בורות, אך יותר מכך, מתוך שנאה, "דברים ללא צדק ולא אמת", ואת דומיו, אותם הוא מכנה "המולונים למיניהם" - סופרים שכתבו שהיהודים הם הרעים והחוטאים ביותר בין בני האדם, הוא רואה כ"אנשים חכמים בעיניהם...המרמים והמחליאים את בני הנעורים".
יוספוס תוקף בספרו את מולון ופוסידוניוס על שהוקיעו את היהודים על כך שאינם מכבדים את האלים של האחרים, בעוד שהם עצמם טפלו שקרים, בדו "חרפות מוזרות" והוציאו "כזבים" על בית המקדש בירושלים. הוא טוען כי מולון ופוסידוניוס, ואחריהם אפיון, היו להוטים לסנגר על מעשיו של אנטיוכוס אפיפנס ותירצו את מלחמתו ביהודים ושוד בית המקדש בעזרת "עלילות שקרים" על המקום הקדוש, בין היתר על קיומו של פסל של ראש חמור, לו סוגדים היהודים, ועל מנהג יהודי של חטיפת אדם יווני לצורך קורבן אדם. הוא תוקף את המעלילים וכותב כי "אלה הם דברי שקרים לשמם הכתובים ברשע ובזדון למען הוליך שולל את האנשים...בדברי נבלה אשר אין כמוהם לרוע, נסו האנשים האלה להבאיש את ריחנו".
קים יונג'ין
קים יונג'ין (בקוריאנית: 김윤진/金允珍 ; נולדה ב-7 בנובמבר 1973) היא שחקנית אמריקאית-קוריאנית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה בסדרת הטלוויזיה "אבודים" בתור סאן קוואן.
אפולוניוס מולון
אפולוניוס מולון על היהודים
ייתכן והמקור של מולון ופוסידוניוס לסיפור כניסת אנטיוכוס אפיפנס למקדש היה טימוכארס, היסטוריון חצר של בית המלוכה הסלאוקי מהמחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס. אך ייתכן גם כי האשמה זו של יוספוס את מולון ופסידוניוס מקורה דווקא באפיון עצמו, שכדי לשוות סמכות רבה יותר לעלילותיו, הצביע על שורשיהן בחיבוריהם של שני קודמיו ברי הסמכא.
קים יונג'ין
ביוגרפיה
קים נולדה בסיאול, קוריאה הדרומית ובגיל 6 היגרה עם משפחתה לסטטן איילנד, ניו יורק. בחטיבת הביניים, הצטרפה קים למועדון הדרמה והופיעה במחזה "גבירתי הנאווה". לאחר מכן, היא למדה בתיכון לאומנויות הבמה במנהטן. קים סיימה את לימודיה לתואר ראשון בדרמה מאוניברסיטת בוסטון. בנוסף, למדה קים ריקוד ואמנויות לחימה.
קריירה
קים השתתפה בסדרות ודרמות טלוויזיה, וכן בתוכניות רבות ב-MTV.
אפולוניוס מולון
אפולוניוס מולון על היהודים
יוספוס מדגיש כי להבדיל מאפּיוֹן, אפולוניוס לא חיבר על היהודים "שטנה שלמה", אלא כתב בכל הספר שלו רק פה ושם. אחד ההיבטים הבולטים באפיוּן היהודים אצל אפולוניוס הוא הוקעתם כאתאיסטים ומיזנתרופים: הוא "מחרף" את היהודים כ"שוכחי אלהים ושונאי הבריות" ו"שופך בוז" על מורך לבם, אולם במקום אחר הוא מתאר אותם דווקא כ"עזי מצח ומרי נפש". כמו כן הוא טוען שהיהודים הם "עם פרא לא לומד מכל עמי הברברים" ולכן הם העם היחיד שלא התפתח ולא תרם דבר לחיים האנושיים.
קים יונג'ין
קריירה
ב-1999, הופיעה קים לראשונה בקולנוע בסרט "שירי". על תפקידה בסרט זכתה במספר פרסים, בין היתר בפרס גרנד בל (המקבילה הקוריאנית לפרס אוסקר), בקטגוריית השחקנית החדשה הטובה ביותר.
בשנת 2002 שיחקה בדרמה הרומנטית "Milea" וקיבלה מועמדות שנייה לפרס גרנד בל לשחקנית הטובה ביותר, אך הפעם לא זכתה.
אפולוניוס מולון
אפולוניוס מולון על היהודים
יוסף בן מתתיהו מכנה את אפולוניוס מולון "איש נבער וחסר בינה" ומתרעם על כך שהוקיע את היהודים על שאינם מוכנים לשהות בחברת אנשים בעלי אמונה דתית ומנהגים שונים משלהם, בעוד שזה לא מנהג אופייני ליהודים בלבד אלא לכל העמים. הוא תוקף את מולון וטוען כי "הלך בכל דרכי הפרסים וענה נשי-זרים וסרס נערים" ואת ספרו הוא מסיים במילים: "המולונים למיניהם וכל השמחים לדבר שקר וחרפות הם בטלים ומבוטלים".
קים יונג'ין
קריירה
התפקיד המשמעותי ביותר שגילמה עד כה הוא דמותה של סאן בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "אבודים" בשנים 2010-2004, תפקיד עליו קיבלה מועמדות לפרס סאטורן.
בשנת 2007 שיחקה בסרט הקוריאני "שבעה ימים", עליו זכתה בפעם השנייה בפרס גרנד בל, הפעם בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2010 שיחקה בסרט הדרמה "הרמוניה", וקיבלה את המועמדות הרביעית שלה לפרס גרנד בל.
בשנת 2021 לוהקה לסדרת הטלוויזיה הקוריאנית "בית הנייר" בסטרימינג של נטפליקס, המבוססת על הסדרה הספרדית בעלת אותו שם. היא מגלמת את המפקחת סון וו-ג'ין, המקבילה לתפקידה של המפקחת רקאל; הסדרה עלתה לסטרימינג בחודש יוני 2022.
המגזין "מקסים" כינה אותה כ"ג'וליה רוברטס הקוריאנית".
חיים אישיים
במרץ 2010 נישאה קים למנהלה לשעבר ג'יונג היוק פארק באואהו לאחר שצילמו את הסצנה האחרונה לסדרה "אבודים".
Thank U, Next (שיר)
Thank U, Next (בעברית: תודה לך, הלאה) הוא סינגל של הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה מתוך אלבום בעל אותו שם. השיר נכתב על ידי אריאנה גרנדה ופזמונאים נוספים. השיר מדבר על ההתמודדות של גרנדה עם מות הראפר מק מילר שהיה בן זוגה במשך שנתיים, ההיפרדות שלה מפיט דוידסון שלו היא הייתה מאורסת ועל אקסים נוספים שהיו לה. השיר שבר שורה של שיאים כולל את השיא לזמרת הכי מושמעת ביום אחד באפליקציית הסטרמיניג ספוטיפיי.
רקע והוצאה לאור
ב-2 בנובמבר 2018 צייצה גרנדה בטוויטר מילים של שיר מסתורי, אחרי שהאקס שלה, פיט דייווידסון, צחק על הפרידה ביניהם בתוכנית "Saturday Night Live". ביום הבא, צייצה גרנדה הודעה נוספת, שבה נכתב שהשיר, שיקרא "Thank U, Next", הוא לפי דעתה ההפך מהשיר "Knew Better" מתוך אלבום האולפן "Dangerous Woman". הזמרת ציינה גם ששם השיר יהיה גם שמו של אלבום האולפן החמישי שלה, כמו שפרסמה כמה חודשים לפני כן ברשת החברתית טוויטר.
השיר יצא לאור ב-3 בנובמבר 2018 ללא קידום ברשתות החברתיות או קידום רשמי כלל.
מיקום ומילות השיר
"Thank U, Next" הוא שיר מסוגת פופ ואר אנד בי ומציין את האקסים שגרנדה יצאה איתם בעברה. השיר מכיל אלמנטים של סינת'פופ אשר הופקו מראש.
גרנדה חשפה בריאיון ש-"Thank U, Next" הוא משפט שהזמרת ויקטוריה מונה השתמשה בו בעברה. השיר מתייחס לארבעת האקסים שגרנדה יצאה איתם:
מתייחס לביג שון, ריקי אלברז, פיט דייווידסון ומק מילר, בהתאמה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ יצא לאור בתאריך 30 בנובמבר 2018, ומזכיר אלמנטים מתוך הסרטים "ילדות רעות", "מעודדות צמודות", "פתאום 30", ו-"לא רק בלונדינית". הקליפ בוים על ידי האנה לוקס דייוויס.
ג'יימס רורימר
ג'יימס ג'וזף רורימר (באנגלית: James Joseph Rorimer; 7 בספטמבר 1905 – 11 במאי 1966) היה אחד מאנשי המונומנטים, אוצר אמנות אמריקאי ומנהלו לשעבר של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ואחד ממייסדי הקלויסטרס, אחד מאגפי המוזיאון המוקדש לאמנות ולארכיטקטורה של אירופה של ימי הביניים.
ביוגרפיה
רורימר נולד בקליבלנד, אוהיו, בנם של אדית (לבית ג'וזף) ולואי רורימר. משפחתו הייתה יהודית, ושם המשפחה שלהם היה במקור "רוהרהיימר".
הוא למד בבית הספר התיכון האוניברסיטאי בקליבלנד. הוא בילה את השנים 1920–1922 בלימודים באקול גורי בפריז לפני שחזר להשלים את לימודיו בארצות הברית באוניברסיטת הרווארד. בהרווארד הוא למד אצל המוזאולוג פול ג'יי סאקס והיסטוריון האמנות וולטר קוק. בשנת 1927 סיים רורימר את לימודיו בהרווארד, בהצטיינות, עם תואר באמנויות יפות.
קריירה
ב-1938 נפתח הקלויסטרס ורורימר מונה לאוצר שלו, תפקיד שהביא עמו חובות חדשים כגיוס כספים ואיסוף וקנייה של אוסף החדש. בין היצירות שנרכשו על ידי רורימר עבור הקלויסטרס, הוא "ציד החד-קרן", סדרה של שבעה שטיחי קיר שנארגו בין השנים 1594–1505.
מלחמת העולם השנייה
הקריירה של רורימר במוזיאון נקטעה בעקבות כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, והוא גויס לחיל הרגלים בצבא ארצות הברית ב-1943. עד מהרה הוא מונה למשרה שהתאימה יותר לכישוריו המיוחדים, כקצין ב-"מדור אנדרטאות, אמנויות וארכיונים" (MFAA) בנורמנדי ובפריז, ולאחר מכן בגרמניה. היחידה נודעה בשם אנשי המונימנטים.
בזמן שהותו בפריז, נפגש רורימר עם רוז ואלאן, היסטוריונית אמנות ועובדת בגלריה הלאומית של ז'ו דה פאום. במהלך הכיבוש הגרמני של צרפת, שוד הנכסים ואוספי האומנות נעשה באמצעות "הצוות המיוחד לאמנות פלסטית" (Sonderstab Bildende Kunst), בפיקודו של רייכסלייטר אלפרד רוזנברג לשטחים הכבושים (מבצע רוזנברג-Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg für die besetzten Gebiete- ERR) אשר ייעד את הגלריה הלאומית ז'ה דה פום כמקום המרכזי לאחסון ומיון אוצרותיהם הגנובים. ואלאן הייתה החברה היחידה בצוות המקורי של המוזיאון, שנשאר לאחר השתלטות הנאצים. היא ריגלה אחרי הנאצים, שלא הבינו שהיא דוברת גרמנית, ושמרה תיעוד מפורט על הובלת יצירות אמנות שנגנבו על ידי חברי הרייך השלישי. היא העבירה מידע למחתרת הצרפתית ולרורימר.
בעודו בגרמניה, הועלה רורימר לראש מדור MFAA של המחוז הצבאי המערבי של הארמייה השביעית, שם הוטל עליו לחשוף ולשמר יצירות אמנות משמעותיות שנגנבו על ידי הנאצים. במסגרת שירותו הוא היה אחראי לתפיסת אוספי האמנות שנגנבו בידי גרינג וגבלס.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, חזר רורימר למוזיאון ולתפקיד חדש (ב-1949) כמנהל הקלויסטרס, כפוף ישירות למנהל המטרופוליטן, פרנסיס הנרי טיילור. בשנת 1950, ג'יימס פרסם את התיאור של שירותו במלחמת העולם השנייה בספר "Survival: The salvage and protection of art in war". עם התפטרותו של טיילור ב-1954, היה רורימר ברשימת המועמדים הקצרה למלא את תפקידו, והוא הפך למנהל המוזיאון שמונה חודשים לאחר מכן ב-1955.
כמנהל המטרופוליטן הוכיח את עצמו כמנהל מוכשר, אם כי תקופתו הייתה נגועה במאבקים שנויים במחלוקת עם נאמני וצוות המוזיאון. אף על פי כן, המוזיאון ברשותו רכש יצירות חדשות ומשמעותיות רבות במהלך אחת-עשרה שנות כהונתו, כולל אריסטו של רמברנדט, אריסטו מתבונן בפרוטומה של הומרוס. בזמן ניהולו כמות המבקרים במוזיאון שולשה מ-2 מיליון עד 6 מיליון מבקרים מדי שנה. בספטמבר ואוקטובר 1965, בהנהגתו של רורימר, אירח המוזיאון את הכינוס של המועצה הבינלאומית למוזיאונים שהתקיים מחוץ לאירופה.
חיים אישיים
בשנת 1942 התחתן רורימר עם קתרין סרל. נולדו להם שני ילדים, אן ולואי.
רורימר מת בשנתו ב-11 במאי 1966 מהתקף לב.
אחרי שנפלנו
אחרי שנפלנו (באנגלית: After We Fell) הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאית משנת 2021 בבימויה של קסטיליה לנדון, מתסריט מאת שרון סובויל, המבוסס על הרומן מ-2014 באותו שם מאת אנה טוד.
בסרט מככבים ג'וזפין לנגפורד והירו פיינס-טיפין, חוזרים לתפקידיהם כטסה יאנג והרדין סקוט, ועוקב אחר טסה כשהיא מתכוננת לעזוב לעבודתה בסיאטל, הגעתו של אביה של טסה וגילויים על משפחתה של הרדין, כל אלה. המאיימים על מערכת היחסים הזוגית בין טסה להרדין. לואיז לומברד, רוב אסטס, אריאל קבל, צ'אנס פרדומו, פרנסס טרנר, קיאנה מדיירה, קרטר ג'נקינס ומירה סורבינו מופיעים בתפקידי משנה. זהו הפרק השלישי בסדרת הסרטים, לאחר "אחרי ש..." (2019) ו"אחרי שהתנגשנו" (2020).
הצילומים התקיימו בסופיה, בולגריה בסוף 2020. עקב התנגשויות תזמון והגבלות במהלך מגפת הקורונה, מספר דמויות תוסרטו מחדש. הסרט יצא לאקרנים במספר מדינות באירופה ב-1 בספטמבר 2021 ובארצות הברית ב-30 בספטמבר. כמו קודמיו, הוא זכה לביקורות שליליות, עם ביקורות על תסריט הסרט.
ארגנודוס
ארגנודוס (שם מדעי: Arganodus) הוא סוג נכחד של דג ריאות מהסדרה דגי ריאות אוסטרליים, בהם שרד כיום רק המין דג ריאות אוסטרלי. התגלה לראשונה ב-1979 ונמצאו ממנו 2 מינים.
דג זה נמצא במאובנים בניו מקסיקו ובקרוליינה הצפונית ומאובנים נוספים של דג זה זוהו בפארק הלאומי פטריפייד פורסט שבאריזונה. בתקופה בה הדג חי האזורים הללו היו טרופיים ולחים בהרבה והוא שגשג בביצות כשלעיתים נאלץ להיכנס לתרדמת קיץ ולהסתמך על עורו האטום לאוויר שינשום בו או לחיות במאורות תת-קרקעיות רטובות, שם חיכה למונסון. הוא הגיע עד לאורך של 1 מטר.
קרוביו של דג זה נכחדו מאמריקה, אולי כתוצאה מהתייבשות או מנוכחות טורפים רבים כמו תנינים או דינוזאורים טורפים.
אג'ידיו פורצ'ליני
אג'ידיו פורצ'ליני (באיטלקית: Egidio Forcellini; 26 באוגוסט 1688 – 5 באפריל 1768) היה מלומד הומניסט, פילולוג ומילונאי מומחה איטלקי בשפה הלטינית, כומר קתולי בהכשרתו.
חייו
אג'ידיו פורצ'ליני נולד בכפר פנר באזור טרוויזו (כיום חלק מקומונת אלאנו די פיאבה, בפרובינציית בלונו, בוונטו), במשפחה דלת אמצעים. הוריו, ברנרדינו פורצ'ליני ומדלנה אליזבטה ג'יורלמו היו איכרים. בהתערבות דודו מצד אביו, אוברטו, שהיה כומר ביישוב סגוזינו, בשנת 1704 נרשם אג'ידיו לסמינר לכמרים שהוקם בפאדובה על ידי גרגוריו בארבאריגו. במוסד זה היה פורצ'ליני לתלמידו וידידו של המילונאי יאקופו פצ'ולאטי והפך לכומר בגיל 23.
מצעירותו פורצ'ליני הקדיש את עצמו ללימוד שפות ולמילונאות וכתב יחד עם פצ'ולאטי מהדורה חדשה של המילון הרב-לשוני לשפה הלטינית (לשבע שפות) של אמברוג'ו קאלפיו Septem linguarum Calepinus, hoc est Lexicon Latinum variarum linguarum interpretatione adjecta in usum Seminarii Patavini שפורסמה בשנת 1726. בהתחלה, כמו בספר על ה"אורתוגרפיה האיטלקית" שכתבו ביחד, לא ציין פצ'ולאטי את תרומתו של פורצ'ליני לספרים אלה. יחד עם זאת שיתוף הפעולה בין השניים לא הפסיק. בשנים 1730-1724 כיהן פורצ'ליני כמנהל (prefetto degli studi) ומורה לרטוריקה בסמינר לכמרים בצ'נדה (בימינו ויטוריו ונטו). בהמשך שב ב-1731 לפאדובה והתמסר למחקריו בתחום המילונים. בשנים 1751-1742 היה כומר מוודה בסמינר בפאדובה. בשנת 1751 שוחרר מהתפקיד האחרון והופקד על הספרייה של הסמינר.
המילון הגדול לשפה הלטינית
פורצ'ליני התחיל לעבוד על הפרויקט הזה החל משנת 1718, בגיל 30. קרא לשם מטרה זו את כל קורפוס הספרות הלטינית ואת אוספי הכתובות הרומיות. עבד שש שנים רצופות, עד שהגיע לערך " comitor", אחרי ששלוש שנים וחצי לקח לו לכתוב את כל הערכים באות A. בגלל שילוחו לעבודה בסמינר בצ'נדה נאלץ להפסיק את הפרויקט לשבע שנים. באותה תקופה התמסר בעיקר להוראה ולחינוך הכמרים לעתיד. ב-1731 הוחזר לסמינר בפאדובה ואז יכול לחדש את מאמציו בכתיבת המילון המיוחל. אולם ב-1732 מינויו ככומר מוודה שהיה כרוך בעמל לא קטן, אילץ אותו להאט מאוד את קצב עריכת המילון. העברתו בשנת 1751 לתפקיד מנהל הספרייה (בהחלטת הקרדינל קרלו רצוניקו, לימים האפיפיור קלמנס השלושה עשר) הקלה על השלמת העבודה בכתיבת המילון, שהסתיימה בשנת 1753. בשנתיים הבאות הוא חזר על החומר הכתוב. בסך הכול כתיבת המילון דרשה 34 שנים. לודוביקו ויטאלי, מומחה בדפוס הלטיני, שעבד בבית הדפוס של הסמינר בפאדובה, העתיק את כתב היד בשישה -עשר כרכים תוך שמונה שנים. ב-1765 המילון נחשב מוכן להדפסה, אבל קשיים כלכליים ורצון המוציאים לאור לסיים את למכור העותקים של המילון של קאלפיו, גרם לעיכוב הפרסום. פרוצ'ליני פרש לכפר הולדתו עם קצבה קטנה של 100 דוקטים לשנה. עסק עד ימין האחרונים בחינוך ובווידוי בני המקום. לא הספיק לראות את ההוצאה לאור של עבודת חייו. המילון של פורצ'ליני כולל את התרגום לאיטלקית וליוונית של מילה לטינית, והוא מלא בציטוטים מן הספרות בשפה הלטינית.
המילון "Totius Latinitatis"
בשמו המלא - Totius Latinitatis lexicon, consilio et cura Jacobi Facciolati opera et studio Aegidii Forcellini, lucubratum. Patavii : typis Seminarii, 4 voll., 1771 מהדורות:
אחרי מותו
הספר הוצא לאור בשנת 1772 אחרי שנשלח לבית הדפוס כבר בשנת 1768, בפקודת הבישוף החדש של פאדובה, פריולי.
קישורים חיצוניים
Gerardo Bianco Egidio Forcellini ,Dizionario biografico degli Italiani vol. 48, 1997 Enciclopedia Treccani, Edmund Burke Egidio Forcellini in Encyclopedia Catholica New York: Robert Appleton Company. 1909 on line
ליגת העל הסקוטית
הפרמיירשיפ הסקוטית (באנגלית: Scottish Premiership), או מטעמי חסות, שמה הרשמי הוא לדברוקס פרמיירשיפ (באנגלית: Ladbrokes Premiership), היא ליגת הכדורגל הבכירה בסקוטלנד. הליגה הוקמה בשנת 1890, ובמתכונתה הנוכחית היא נוסדה בשנת 2013 לאחר מיזוג "ליגת הכדורגל הסקוטית" עם "הפרמייר ליג הסקוטי".
לאורך שנות התקיימותה של ליגת העל הסקוטית היא הייתה תחת שליטה כמעט מוחלטת של הקבוצות גלאזגו ריינג'רס וסלטיק, שזכו ביחד ב-107 מתוך 126 האליפויות בליגה, ובכל האליפויות מאז 1986.
המכללה לאיכות השלטון בישראל
המכללה לאיכות השלטון בישראל, היא עמותה רשומה מייסודה של התנועה למען איכות השלטון בישראל. המכללה נוסדה בשנת 2001 במטרה לקדם יצירת חברה המקדמת את ערכי הדמוקרטיה, שלטון החוק ונורמות מנהל תקין. מייסד המכללה ויו"ר הוועד המנהל הוא אליעד שרגא ומנכ"ל המכללה הוא ד"ר שחף גל.
יעדיה המוצהרים של המכללה הם קידום ערכי שלטון החוק, הדמוקרטיה, טוהר המידות, היושרה, האתיקה השלטונית ואיכות השלטון בחברה ובמוסדות השלטון בישראל, הנחלתם וביסוסם.
ליגת העל הסקוטית
היסטוריה
בשנת 1998 החלו מועדונים בליגות הסקוטיות לפרוש מהליגה הסקוטית בגלל מבנה הליגה וכן שליטתן המוחלטת של החזקות בליגה וחולשת שאר הקבוצות, והוקמה הפרמייר ליג הסקוטית. בשנת 2000 שונה מבנה משחקי הליגה. לפי השיטה החדשה, לאחר שכל הקבוצות שיחקו 33 משחקים (3 משחקים נגד כל קבוצה אחרת בליגה) הליגה מחולקת לשתי קבוצות של 6 קבוצות בכל "תת-ליגה" והן משחקות חמישה משחקים ביניהן, משחק אחד בין כל קבוצה לקבוצה, כאשר הקבוצות "גוררות" איתן את הנקודות שצברו בסיבוב הראשון. בדרך זו, ייתכן מצב שקבוצה שהייתה במקום השביעי למשל תצבור יותר נקודות מאשר קבוצה במקום השישי, אך אין מעבר בין "תתי-הליגות". לפי שיטה זו בסוף העונה יורדת הקבוצה שהייתה במקום ה-12 לליגה הסקוטית השנייה והקבוצה הטובה בטבלת הליגה השנייה עולה לליגה הראשונה.
המכללה לאיכות השלטון בישראל
תוכניות מרכזיות
תוכניות מרכז האתיקה:
ליגת העל הסקוטית
היסטוריה
בשנת 2013 התאחדו "ליגת הכדורגל הסקוטית" עם "הפרמייר ליג הסקוטית", והוקמה הליגה החדשה - הפרמיירשיפ הסקוטית.
המכללה לאיכות השלטון בישראל
תוכניות מרכזיות
תוכניות מרכז אזרחות:
במכללה מתקיימים גם מרכז למחקר ופיתוח ומדיניות ומרכז למשילות.
טאמס
טאמס (באנגלית: Tums), הוא תכשיר לבליעה המנטרל את חומציות הקיבה, המיוצר על ידי חברת התרופות גלקסו סמית' קליין (GSK), שבסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
טאמס עשוי מתערובת של סוכרוז עם סידן פחמתי (קלציום קרבונט) שהוא סותר חומצה, מיועד להקלה במקרים של חומציות יתר במערכת העיכול, שמתבטאים בדרך כלל בצרבת.
המוצר נחשב במדינות רבות כתוסף תזונה שכן הוא משמש גם כתוסף סידן, ולכן ניתן לרכישה גם ברשתות מזון קמעונאיות.
התכשיר אינו מוגן בפטנט ומספר חברות מייצרות כדורים דומים.
היסטוריה
טאמס הומצא ב־1928 על ידי ג'ים האו, רוקח בסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית, שפיתח אותו בתחילה לשימוש ביתי. ייצור מסחרי של טאמס החל ב־1930 על ידי חברה שהוקמה למטרת שיווק המוצר. בשנת 1978 נרכשה החברה נרכשה על ידי רבלון, והפכה למותג מוכר גם מחוץ לסנט לואיס. היחידה האחראית על ייצור ושיווק בטאמס ברסלון, נמכרה לימים לחברת ביצ'ם גרופ שהתמזגה ברבות הימים לתוך גלקסו סמית' קליין.
מרגרטה סופיה, ארכידוכסית אוסטריה
ביוגרפיה
מרגרטה סופיה נולדה ב-13 במאי 1870 בטירת ארסטטן, ארסטטן, לקרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה, שהיה אחיו הצעיר של הקיסר פרנץ יוזף, ולמריה אנונציאטה, נסיכת שתי הסיציליות בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1866 מונתה מרגרטה סופיה לאם המנזר של גבירות האצולה של תרזה במצודת פראג, אליו התקבלו רק נשים שיכלו להוכיח כי כל הסבים והסבתות שלהם 4 דורות אחורה היו בני אצולה.
טאמס
היסטוריה
טאמס מיוצר באותו מפעל, כבר משנת 1930.
מרגרטה סופיה, ארכידוכסית אוסטריה
ביוגרפיה
ב-24 בינואר 1893 התחתנה מרגרטה סופיה עם אלברכט, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 7 ילדים.
ב-24 באוגוסט 1902 מתה מרגרטה סופיה בגמונדן, והיא בת 32 שנים בלבד.
משפחתה
ב-24 בינואר 1893 התחתנה מרגרטה סופיה עם אלברכט, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
כלי נשיפה ממתכת
כלי נשיפה ממתכת הם קבוצה של כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה. רוב הכלים המשתייכים לקבוצה עשויים פליז.
הצליל שנוצר בכלי הנשיפה ממתכת מקורו בתדר העצמי של הכלי והאוברטונים שלו. כלומר בלי לשנות דבר בכלי עצמו ניתן להפיק מספר גדול של צלילים במרווחים משתנים בין צליל אחד לשני. את הצלילים בין הצלילים הללו ניתן לקבל בעזרת הכפתורים המעטים הקיימים בכלי.
הפייה אינה יוצרת את הצליל כמו בכלי נשיפה מעץ אלא עוזרת לתאם בין השפתיים לכלי המגביר אותו ונותן לו את גון הצליל. האוויר לא יוצא משום חור מאז שנכנס דרך הפייה ועד שיצא מהפעמון. בניגוד לכלי עץ בהם האוויר יוצא דרך חורים הנמצאים בגוף הכלי.
משפחות כלי מתכת
ישנם מספר משפחות של כלי מתכת כיום, רוב כלי המתכת המודרניים נמצאים באחת מהמשפחות האלו:
מרכיבי כלי המתכת
כלי המתכת שונים בצורתם אחד מהשני, אך קיים מבנה כללי המאפיין את רובם:
כלי מתכת בהרכבים מוזיקליים
כלי מתכת מופיעים בהרבה סוגים של הרכבים מוזיקליים ותזמורות:
תזמורות סימפוניות, תזמורות צועדות, רביעית כלי מתכת, תזמורות צבאיות, תזמורות כלי נשיפה והרכבים אחרים.
כלי המתכת בתזמורת הסימפונית
בתזמורת הסימפונית, כלי המתכת הם מרכיב חשוב שמוסיף הרבה נפח לצלילה של התזמורת. כלי המתכת נוהגים לנגן בקטעים תרועתיים וכאשר המלחין רוצה פורטה (דינמיקה חזקה). בתזמורת סימפונית סטנדרטית ישנן שתי חצוצרות, ארבע קרנות, שני טרומבונים וטובה אחת. ולעיתים רחוקות ישנן ארבע חצוצרות, ארבע קרנות, ארבעה טרומבונים וטובה אחת. כלי הנשיפה מתחלקים לארבעה קולות עיקריים - החצוצרה נחשבת לקול הסופרן, והיא מכפילה את הטימפני בדרך כלל, הקרן נחשבת לקול האלט ומנגנת צלילים ארוכים בדרך כלל, הטרומבון נחשב לקול הטנור והטובה לקול הבס. המלחינים נוהגים לתת לכלי המתכת כמה תווים בו זמנית, כל נגן מנגן תו אחר. סקציית כלי המתכת ממלאת את התזמורת הסימפונית, ומוסיפה לה נפח רב.
אלכסיי קוסולאפוב
אלכסיי ויקטורוביץ' קוסולאפוב (ברוסית: Алексей Викторович Косолапов; נולד ב-17 במרץ 1971) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדות המגן והקשר. לאחר פרישה ממשחק פעיל הפך למאמן. נכון להיום (2023) מאמן את קבוצת אקטובה סיטי בליגה השלישית בקזחסטן.
קריירה
קוסולאפוב החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת הנוער של המועדון הרוסי ספרטק מוסקבה. בשנת 1993, לאחר קדנציות בקבוצות ר.א.ק. ילגבה (כיום פ.צ. ילגבה הלטבית) וטיומן הרוסית, הצטרף לקבוצת הפאר לוקומוטיב מוסקבה, במדיה זכה פעמיים בגביע הרוסי, וארבע פעמים נבחר לרשימת 33 השחקנים הטובים ביותר בליגה הרוסית.
באותן שנים קוסולאפוב אף זומן לנבחרת רוסיה, במדיה ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול ערב הסעודית, ב-6 באוקטובר 1993. בסך הכל ערך קוסולאפוב 8 הופעות בינלאומיות, וב-8 ביוני 1997 כבש את שערו היחיד בנבחרת, בניצחון 0–2 על נבחרת ישראל במשחק שנערך באצטדיון לוז'ניקי במוסקבה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998.
לאחר עונה בליגה הספרדית במדי ספורטינג חיחון, וקדנציה קצרה נוספת בלוקומוטיב, הגיע קוסולאפוב לישראל וחתם בקבוצת מכבי תל אביב. הוא שיחק במדיה 59 פעמים בליגה הבכירה, וסייע לה לסיים במקום השני בעונת.