cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדריי קילצ'ינסקי
ביוגרפיה
ב-2001 טען קילצ'ינסקי כי ריגל בישראל בשירות ה-CIA בשנים 1985–1991. היה זה לאחר שעובד שגרירות ארצות הברית פנה אליו במסיבה בתל אביב, ולאחר שענה בחיוב, עבר הכשרה בפרנקפורט. לטענתו, העביר מידע שנחשף אליו דרך מקורביו במפלגת הליכוד. בשנת 2001 ניסה לתבוע בארצות הברית את ה-CIA בטענה שהובטח לו תשלום פנסיה עבור שירותיו. התביעה נדחתה, והוא חזר להתגורר בישראל, נחקר על ידי השב"כ, אך לא הועמד לדין.
חיים אישיים
קילצ'ינסקי היה נשוי ארבע פעמים. ויש לו שתי בנות: סמדר, שחקנית, ושרון, דוגמנית. בשנת 1986 התחתן עם אשתו הרביעית, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה.
קונו
קונו (Qunu) הוא כפר בפרובינציית הכף המזרחי בדרום אפריקה. הוא שוכן כ-320 קילומטרים מדרום-מערב לעיר דרבן וכ-55 קילומטרים מחוף האוקיינוס ההודי. בשנת 2001 מנתה אוכלוסייתו כ-200 נפש.
ארץ בושת
ארץ בושת  הוא מופע תיאטרון-קברט סאטירי שנכתב על ידי דלית מילשטיין. סיפור המחזה מתרחש כולו בין כתליו של מועדון לילה. המופע משלב מיומנויות קרקסיות, קסמים, מוזיקה חיה וריקוד, המערבב מיניות בוטה עם אכזריות. במרכז סיפור המחזה: הליצן יעקב, בובתו-אהובתו רחל ומשפחת אבינו-כאן. המחזה עלה בשנת 2006 בהפקת תיאטרון נוצר.
קונו
בעבר נכלל הכפר בתחומי הבנטוסטן טרנסקאי, שקיומה בוטל לאחר תום משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. בקונו בילה את ימי ילדותו נשיא דרום אפריקה לשעבר נלסון מנדלה ובו בחר כמקום מנוחתו האחרון. לאחר פטירתו נערכה בכפר ב-15 בדצמבר 2013 הלוויה ממלכתית למנדלה בנוכחות כ-4,500 משתתפים. מנדלה נקבר שם ליד הוריו ושלושה מילדיו.
ארץ בושת
על המחזה
הלילה יורד על רחובותיה המאובקים של העיר תל אביב שליד הים. שמיכה אפלולית של ערב קיץ ים תיכוני מכסה מעין את טרדות היום יום, הדהודיה של מלחמה בלתי נגמרת, עליבותם של פקידי השלטון, והתפוררותה של התקווה לעתיד טוב יותר. במיטב מחלצותיהם מוזמנים ניצולי שיגרת היום יום של המזרח התיכון לשכוח את צרותיהם בין כתליו של המועדון 'ארץ בושת'. את קרני השמש השוקעת מחליפים הזרקורים השוטפים את הבמה באור יקרות - רמז להבטחה גדולה בהשקעה קטנה. אלא שמה שמתחיל כמו קברט קרקסי עליז ואסקפיסטי מתברר כבבואה סוריאליסטית של המציאות אותה מנסה הקהל לשכוח ולהשכיח.
חורבת זמימרה
חורבת זמימרה (ח'רבת זמימרה במקור) הוא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד ובית כנסת עתיק.
ארץ בושת
על המחזה
במסגרת פרס הפרינג' הישראלי לשנת 2006-7 (פרס קיפוד הזהב), המוזיקאי בועז ברקת היה מועמד לפרס מוזיקאי השנה. ההפקה זכתה בפרס ההצגה החדשנית ויעל צוקר זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
חורבת זמימרה
החורבה שוכנת כשני קילומטרים מצפון לנקודת המפגש של נחל זוויתן עם נחל משושים, ומעל גדתו המערבית והתלולה של נחל זוויתן.
בשטח החורבה נתגלה מבנה של בית כנסת קדום, ובו פריטים ארכיטקטוניים האופייניים לבתי כנסת באזור, הכוללים אבני גזית, עמודים וכותרות.
באתר נתגלה גם לוח בזלת עם חריטה של מנורת שבעת הקנים וארבעת המינים, וכן תבליט של אריה, שכנראה עיטר את ארון הקודש במבנה.
בית כנסת נוסף מתקופת התלמוד נתגלה גם בחורבת עסליה, כשני קילומטרים מצפון לאתר.
לקריאה נוספת
א' שילר, אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל, גיליון 50 - הגולן, תשמ"ז-1987, עמ' 156.
דגל חרונינגן
דגל חרונינגן (בהולנדית: Vlag van Groningen) הוא דגל מחוז חרונינגן, שבהולנד.
תיאור הדגל
יחס הדגל הוא 2:3 רוחב:אורך (בהתאמה); זהה ליחס דגל הולנד. במרכז הדגל צלב לבן שרוחבו 1/3 מגובה הדגל; במרכז הצלב הלבן צלב ירוק (לכל אורכו ורוחבו של הצלב הלבן) שרוחבו 1/9 מגובה הדגל.
צבעו של הרביע הימני התחתון והשמאלי העליון הוא אדום. צבעו של הרביע השמאלי התחתון והימני העליון הוא כחול (הצלב מפריד בין הרביעים).
הדגל מבוסס על דגלה של העיירה חרונינגן ועל שלט האצולה של אזור אומלאנדן. הצבעים אדום, לבן וכחול נגזרים משלט האצולה של אוממלנדן, והלבן והירוק מוצגים בדגל העיר חרונינגן. צבעי העיירה נמצאים במרכז הדגל כדי לייצג את המיקום המרכזי של העיר חרונינגן, שהיא בירת המחוז.
היסטוריה
בשנת 1913 הציע ואן דר לארס (Van der Laars) להשתמש בדגל עבור מחוז חרונינגן. הצעתו הייתה דגל שהתבסס על דגל אוממלנדן. הפס הכחול במרכז השתנה לירוק הדגל מהעיר חרונינגן. הוא יצר שתי הצעות נוספות בהן השתמש בצבעי שלט האצולה של מחוז חרונינגן.
את העיצוב הנוכחי של הדגל עיצב יאן טויין (Jan Tuin), חבר מועצת המחוז, ולימים ראש עיריית חרונינגן. העיצוב התקבל רשמית ב־17 בפברואר 1950 על ידי מועצת המחוז, וההחלטה פורסמה רשמית שישה ימים לאחר מכן (ב-23 בפברואר 1950) בגאזט הרשמי (ה-Provinciaal Blad" nr. 18, 1950).
שלמה סובל
הרב שלמה סובל (כתיב יידי: סאבעל, סאבל; י' בטבת תרס"א, 1 בינואר 1901 - י"ג בטבת תש"ל, 22 בדצמבר 1969) היה דרשן ירושלמי.
תולדותיו
נולד בדווינסק שבלטביה, בנם של שמואל סובל. בבחרותו עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בהיותו בן 18 נישא לאיטא פינא חסא, בתו של רבי בן ציון ידלר.
ניהל התכתבות תורנית ענפה עם שני רבנים בולטים בדורו - רבי יוסף רוזין ("הרוגוטשובר") ורבי יוסף חיים זוננפלד, ופרסם את תוכן התכתבותו עמם בשני ספרים: שו"ת שלמת יוסף (התכתבותו עם הרוגוטשובר) ושו"ת שלמת חיים (התכתבותו עם הרב זוננפלד).
חיבר את הספר שלמה חדשה, שלושה חלקים, הכוללים את חידושיו וביאוריו במקרא, בהלכה ובאגדה.
כיהן כר"מ במספר ישיבות בירושלים. היה דורש בירושלים בשבתות ובחגים.
נפטר בשנת תש"ל, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
משפחתו
בניו: יוסף, שמואל ויצחק נחמן סובל, בנותיו: רחל - אשת חיים קנריק, ורבקה - אשת ישראל מרגלית, מתלמידי ישיבת מיר בשנחאי, וחיה סלובה -אשת דודה יהושוע לייב אריה (בן הרב בן ציון יאדלר). מנכדיו: הרב שלמה סובול - רב קהילת שערי יונה מנחם ממודיעין ומייסדה של הארגון הרבני "ברקאי", השופט משה סובל, והרב משה מרדכי קארפ, מרבני מודיעין עילית (חתן בתו רבקה).
כריס מאבינגה
כריס מאבינגה (באנגלית: Chris Mavinga; נולד ב-26 במאי 1991) הוא כדורגלן מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המשחק בטורונטו בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים
מאבינגה נולד בעיירה מו שבצרפת לאם אנגולית ואב קונגולזי. מאבינגה התחיל את הקריירה שלו במספר מועדונים מקומיים עד שבגיל 15 הצטרף למחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן. אחרי שלוש שנים בפריז, מאבינגה חתם לשלוש שנים בליברפול והצטרף לאקדמיה של המועדון. ב-21 בדצמבר 2010 הושאל לגנק מליגת העל הבלגית עד לסיום העונה. ב-13 בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בגנק בניצחון 0–2 נגד סטנדרד לייז'. ב-17 במאי מאבינגה שבר את לסתו של אל-מהדי קרסלה כתוצאה מבעיטה בפניו במהלך משחק הליגה נגד סטנדרד לייז'.
ב-19 ביולי 2011, חתם בסטאד רן תמורת מיליון פאונד. מאבינגה ערך את הופעת הבכורה שלו ברן במחזור הראשון מונפלייה. בעונתו הראשונה במועדון רשם רק 14 הופעות ולמרות הצעה מגנק בה שיחק בעברו הואר החליט להישאר ברן. ב-19 באוקטובר 2012 הושעה מאימוני הקבוצה ביחד עם חברו לקבוצה יאן מבילה בטענה כי הם מזלזלים באימונים ונשלחו להתאמן עם קבוצת הנוער. ב-3 בנובמבר שב לשחק בניצחון 0–2 נגד סטאד ריימס ומאז שמר על מקומו בהרכב הקבוצה. ב-15 בפברואר 2013 הבקיע שער עצמי בהפסד 0–2 לליל. את עונת סיים עם 27 הופעות בליגה.
ב-7 באוגוסט 2013 חתם ברובין קאזאן מליגת העל הרוסית ל-4 שנים תמורת 5 מיליון אירו. ב-31 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקאזאן במשחק ליגה נגד אוראל. בקיץ הושאל לסטאד ריימס עד לסיום העונה לאחר שלא מצא את מקומו בקאזאן. בקיץ הושאל לטרואה.
קריירה בינלאומית
מאבינגה שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של צרפת ואף זכה עם נבחרת הנוער באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 2010. בנובמבר הושעה מהנבחרות הלאומיות עד ל-31 בדצמבר 2013 עקב בעיות משמעת.
ב-9 ביוני 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בתיקו 1-1 נגד.
קורפוס הפרשים השלישי (האימפריה הגרמנית)
קורפוס הפרשים השלישי (בגרמנית: Höhere Kavallerie-Kommando Nr 3 תרגום מילולי: "פיקוד הפרשים הגבוה מס' 3") היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. הקורפוס לחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק ב-1919.
היסטוריה
הקורפוס גויס ב-2 באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדו הראשון מונה רודולף פון פרומל. הקורפוס היה חלק מהארמייה השישית של רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. עם פרוץ המלחמה כלל הקורפוס את דיוויזיות הפרשים ה-7 ה-8 ואת דיוויזיית הפרשים הבווארית, והוא לחם במהלך המערכה על הגבולות. חודש לאחר המלחמה, הועבר הקורפוס לחזית המזרחית, ונכלל במסגרת הארמייה התשיעית שזה עתה הוקמה בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן. במסגרת הארמייה התשיעית, השתתף הקורפוס בקרב על הוויסלה ובקרב לודז'. בנובמבר של אותה שנה, הפך הקורפוס להיות קורפוס חי"ר שנקרא הקורפוס ה-57. לאחר חוזה ברסט-ליטובסק בשנת 1918, הקורפוס נפרס ככוח כיבוש בשטח גדול ברוסיה. ב-6 באפריל של אותה שנה, הוחזר הקורפוס לחזית המערבית, ולחם במסגרת פלגת הארמייה C עד סוף המלחמה.
חורבת קצביה
חורבת קצביה (ח'רבת קצביה במקור) הוא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד.
החורבה שוכנת ברום של כ-360 מטרים מעל פני הים, כקילומטר וחצי מדרום לאזור התעשייה של קצרין וכקילומטר ממזרח לאפיקו של נחל זוויתן.
בשטח החורבה אותרו פריטים ארכיטקטוניים שמקורם כנראה בבית כנסת קדום, שמקומו טרם התברר, ובהם שרידי עמודים וכותרות, משקוף מעוטר בנשר פרוש כנפיים ואבן עם חריטת מנורה.
לקריאה נוספת
א' שילר, אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל, גיליון 50 - הגולן, תשמ"ז-1987, עמ' 161.
כביש 89 (ארצות הברית)
כביש 89 הוא כביש אורך מדרום לצפון במערב ארצות הברית. הכביש מתחיל בכביש בין-מדינתי 44 (I-44) בפלגסטף שבאריזונה ומסתיים בכביש המהיר מספר 2 של אלברטה בגבול עם קנדה סמוך ליישוב באב במונטנה. עד 1992 הייתה תחילת הכביש הרשמית בעיירה נוגלס שבגבול בין ארצות הברית למקסיקו.
אריזונה
הכביש מתחיל בפלגסטף. הוא ממשיך צפונה ועובר בסמוך לפארק הלאומי גרנד קניון ושמורת הנאוואחו. בסמוך לגבול עם יוטה הכביש מתפצל לשני כבישים, כביש 89 וכביש 89A. כביש 89A, כיום נתיב חלופי לכביש 89, חוצה את נהר הקולורדו על גשר נאוואחו סמוך למעבר ליז פרי, והיה עד שנות ה-60 של המאה ה-20 הנתיב המקורי של הכביש. הנתיב הנוכחי של הכביש נבנה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 על מנת לשנע עובדים וחומרי בנייה לבניית סכר קניון גלן וחוצה את נהר הקולורדו סמוך לעיירה פייג' בגשר קניון גלן שנבנה בצמוד לבניית הסכר. שני הנתיבים מצטלבים מחדש בעיירה קנאב ביוטה על הגבול עם אריזונה.
בפברואר 2013 שקע קטע כביש באורך 50 מטרים כ-40 קילומטרים דרומית לפייג' כתוצאה ממפולת, והכביש נסגר לתנועה. נכון לסוף 2013 קטע כביש זה סגור והנהגים נאלצים לנסוע בדרכים חלופיות על מנת להגיע לפייג'. כתחליף חלקי נסלל כביש 89T תוך 79 ימים דרך שמורת הנוואחו.
יוטה
קנאב היא היישוב הראשון על הכביש ביוטה. מכאן הכביש פונה צפונה ומוביל דרך הפארק הלאומי ציון והפארק הלאומי ברייס קניון. בהמשך עובר הכביש את עיירת הרפאים תיסטל (Thistle) שנחרבה במפולת אדמה ב-1983. מרחק קצר משם מגיע הכביש לחזית ווסאץ' (Wasatch Front), כינוי לשרשרת הערים הגדולות של יוטה המשתרעות למרגלות רכס ווסאץ' (Wasatch Range), בהן בירת יוטה סולט לייק סיטי, שבהם מתגוררים כ-80% מאוכלוסיית המדינה. הכביש עובר דרך אוגדן (Ogden) ובו הוא קרוי שדרות וושינגטון, ודרך לוגן (Logan) שבה הוא הרחוב הראשי שבו נמצאת גם אוניברסיטת המדינה של יוטה (Utah State University). הדרך ממשיכה צפונה ויוצאת מיוטה בסמוך לאגם הדובים (Bear Lake).
איידהו
הכביש עוקף את אגם הדובים. בעיירה מונטפיליור (Montpelier) חוצה הכביש את כביש 30 (כביש המחבר בין פילדלפיה במזרח לפורטלנד במערב). מרחק קצר משם חוצה הכביש את הגבול למדינת ויומינג.
ויומינג
בוויומינג חוצה הכביש את עמק סטאר (Star Valley) ואת הקניון הגדול של הנהר סנייק בפארק הלאומי גרנד טיטון, הוא עובר בעמק ג'קסון הול (Jackson Hole). הכביש עובר דרך פארק ידוע פחות (John D. Rockefeller, Jr. Memorial Parkway) לפני שהוא נכנס לכניסה הדרומית של פארק הלאומי ילוסטון. קטע כביש בתוך הפארק שאיננו ממוספר מחבר בין הקטע בכניסה הדרומית של כביש 89 לפארק לכניסה הצפונית מהפארק במדינת מונטנה.
מונטנה
כביש 89 נכנס למונטנה בכניסה הצפונית לפארק ילוסטון, סמוך לעיירה גרדינר (Gardiner). הוא חוצה את המדינה לרוחבה בטרם הוא מתקרב לפארק הלאומי גליישר. כביש הגישה לפארק הקרוי "דרך ההולכים אל השמש" יוצא מכביש 89 בעיירה סיינט מרי (St. Mary, Montana). ממשיך הכביש וחוצה את הגבול לקנדה סמוך ליישוב באב (Babb). המשך הכביש בקנדה קרוי הכביש המהיר מספר 2 של אלברטה (Alberta Highway 2).
אמרו לא
אמרו לא (באנגלית: Just Say No) היה קמפיין שהובילה הגברת הראשונה של ארצות הברית, ננסי רייגן במהלך שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 כחלק מהמלחמה בסמים בארצות הברית במטרה להניא ילדים ובני נוער מלהשתמש בסמים פסיכואקטיביים לא חוקיים על ידי הצעת דרכים שונות להגיד "לא". את הסלוגן והקמפיין הובילה ננסי רייגן.
היוזמה
הקמפיין נוצר כחלק מהתוכנית למניעת שימוש בסמים שנתמכה על ידי המכונים הלאומיים לבריאות, שנוצרה על ידי פרופסור ריצ'רד אוונס מאוניברסיטת יוסטון. אוונס קידם תוכנית חיסון עמדות חברתית, שכללה לימוד סטודנטים כישורי עמידה בלחץ חברתי והשפעות חברתיות אחרות. הקמפיין שהובילה הגברת הראשונה כלל הגשת רעיונות לעבודות מסטודנטים. הפרסומאי ג'ורדן צימרמן, באותה עת סטודנט באוניברסיטה, זכה בקמפיין. התנועה נגד סמים הייתה בין כישורי ההתנגדות המומלצים בתגובה ללחץ חברתי, והקמפיין הוכח ככזה שהצליח להפיץ באופן מועיל את אסטרטגיית החוסן החברתי.
ננסי רייגן הפכה למעורבת בקמפיין במהלך 1980 בביקור בדטרויט וילג' שבניו יורק. בהמשך אמרה כי באותו ביקור התרשמה מהצורך לחנך בני נוער בנושא סמים והתמכרויות. בשנת 1981 הצהירה שהדבר הטוב ביותר שתוכל לעשות הוא להעלות את המודעות לסכנות השימוש בסמים: .
הפעילות
הסלוגן "Just Say No" הוצג לראשונה בשנת 1982, בביקור של ננסי רייגן בבית ספר יסודי באוקלנד, קליפורניה, לאחר שנשאלה על ידי תלמידה מה לעשות אם מציעים לה סמים, ענתה גברת רייגן: "Just say no". עד מהרה הפכו ארגוני "אמרו לא" לשכיחים בהם התחייבו צעירים שלא להתנסות בסמים.
כשנשאלה ננסי רייגן על הפעילות שלה בקמפיין ענתה: "אם אפשר להציל ילד אחד, זה שווה את זה". רייגן ביקרה במרכזי שיקום מסמים וכן בתוכניות למניעת שימוש לרעה בהם; בסיוע תשומת הלב של כלי התקשורת, התראיינה רייגן בתוכניות שונות, ערכה הצהרות, וכתבה טורים. עד סתיו 1985 הופיעה רייגן ב-23 תוכניות ראיונות שונות, השתתפה כמגישה בתוכנית הבוקר של ABC, בוקר טוב אמריקה. והופיעה בסרט אמריקאי של PBS.
הקמפיין והביטוי "אמרו לא" נטמעו בתרבות הפופולרית, כששודרו פרקים של סדרות כמו על טעם ועל ריח ופאנקי השובבה שעסקו בקמפיין. הגברת רייגן כיכבה בתפקיד עצמה בתוכניות כמו שושלת כדי ללקט תמיכה לקמפיין.
בשנת 1985 התרחב הקמפיין למדינות נוספות ברחבי העולם. רייגן הזמינה את הגברות הראשונות מ-30 מדינות לבית הלבן לכנס בנושא, ובהמשך הפכה לגברת הראשונה הראשונה שהוזמנה לנאום באומות המאוחדות.
השפעות
הקמפיין אכן הצליח להעלות את המודעות הציבורית לשימוש בסמים, אם כי לא נמצא קשר בינו לבין הירידה בשימוש בהם. על אף שהשימוש בסמים פחת באופן משמעותי במהלך נשיאותו של רייגן, ייתכן כי זהו מתאם אקראי.
קורפוס הפרשים הרביעי (האימפריה הגרמנית)
קורפוס הפרשים הרביעי (בגרמנית: Höhere Kavallerie-Kommando Nr 4 תרגום מילולי: "פיקוד הפרשים הגבוה מס' 4") היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. הקורפוס לחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק ב-1915.
היסטוריה
הקורפוס גויס עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-2 באוגוסט 1914, וכמפקדו הראשון מונה גוסטב פון הולאן. הקורפוס כלל את דיוויזיות הפרשים ה-3 וה-6. הקורפוס נפרס בחזית המערבית והיה חלק מהארמייה החמישית תחת פיקודו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. הקורפוס לחם בהצלחה במהלך הקרב על הארדנים, אולם לאחריו התברר שהפרשים אינם יעילים בתנאים של מלחמת חפירות, וקורפוס הפרשים ה-4 פורק ב-23 בינואר 1915.
צביון זברה
קרניים
צביון זברה הוא בעל זוג קרניים-חרוטיות ופשוטות שאופייניות למרבית מיני הצביונים. באופן מפתיע למרות היותו בינוני בגודלו, קרניו הן מהקטנות שבמינים והן זהות בגודלן לקרני צביון אדרס, צביון כחול וצביון מקסוול. הקרן צומחת במקביל לקו המצח בצורה ישרה ואלכסונית לחלוטין, ומשום כך הקרניים נראות במבט ראשון כבליטות קטנות על הראש, ולעיתים כמסמרים, ברגים או קוצים בדומה לפודו, דוקרן או אנטילופה ננסית. די נפוץ שהקרניים אף לא יבלטו בכלל ממעטה השיער של המצח מה שגורם להם להראות כחסרי קרניים. מיקום הקרניים בחלק האחורי של המצח - סמוך למדי לאוזניים. הרווח בין הקרניים תלוי בעובי הקרן ומשתנה בהתאם. מכיוון שהקרן ישרה - לרוב אין הבדל בולט בין הבסיס לקצוות בעובי ובמרחק, להוציא מקרים בודדים שבהם הקרניים צומחות לצדדים כ-"V" או שהן ארוכות מן הרגיל. סיבה נוספת לכך שאין הבדל בולט בעובי, היא משום שהקרניים מסתיימות בדרך כלל בשפיץ מעוגל ולא חד. הקרניים אמנם נראות חלקות לגמרי, אך לרוב יש לאורכן כ-5 טבעות קטנות. צבע הקרן הוא שחור-כחלחל או אפרפר, כשהטבעות יהיו כהות מעט. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך של הזכרים הן ארוכות פי 2, וקרני הנקבות נוטות להיות מחופות כמעט לגמרי בשיער של המצח.
מראה חיצוני
הפרווה של צביון זברה קצרה ועבה ובעלת מרקם משי, והיא מורכבת משערות רכות וצפופות ביותר. היא עבה וצפופה גם בצוואר ובעורף בניגוד לפרווה הדלילה יחסית של צביונים רבים באזור זה. צבע הפרווה הכללי הוא חום צהבהב-זהבהב בהיר או חולי באזור הצלעות והגב, המשתנה בחדות לכתמתם-אדמדם בהיר או כהה באזור העכוז ובצוואר;אזור הכתפיים והעורף מתכהה לרוב עד לצבע ערמוני כהה. הגחון, המותניים, השוקיים, המפשעה, החזה והגרון בצבע צהבהב חיוור וקרמי עד לבנבן. התכונה הבולטת ביותר אצל צביון זה שמאפשרת לזהותו בקלות מכל בני משפחת הפריים, היא הצבעוניות המרהיבה של הפרווה שלו; מאחורי הכתפיים ועד לעוקץ הזנב ישנם 12–16 פסים בולטים בצבע שחור או חום כהה המשתרעים מהגב ועד למותניים, ויורדים באנכית מהשדרה לתחתית הצלעות ולגפיים. בין פס לחברו מפרידה הפרווה הצהבהבה-זהבהבה של הצלעות. העובי המרבי של כל פס נמצא בגב, והוא הופך לצר ואדמוני בהדרגה עד שנמוג למותניים הלבנבנות. הפסים הגדולים והעבים ביותר ממוקמים בחלק המרכזי של הגב, והם עלולים להתחלק לשני פסים נפרדים באמצעם; בניגוד לכך הפסים הסמוכים לכתפיים או לעכוז קצרים ודקים יותר, ולעיתים קרובות הם אדמדמים כמעט לגמרי. בדומה לזברות, גם אצל צביון זברה לכל פרט יש דפוס פסים שונה, כשההבדלים מתבטאים לרוב במספר הפסים, אורכם, עוביים ובעיקר בצורתם. השוני החד בין העכוז והצוואר האדמדמים לצלעות הצהבהבות בהירות והמפוספסות, גורם לכך שנראה כאילו הולבשה על הצביון גלימת-זברה במרכז גופו. צבע רגליו גם הוא ייחודי למדי: שחור פחם מהחלק העליון של הרגל ועד לברך, חום בהיר או כתמתם מהברך ועד לפרסות וסביב הפרסות ישנה טבעת שחורה גדולה; יש גם קווצות שיער שחורות סביב בלוטות הריח שברגליים האחוריות. הצדדים הפנימיים של הרגליים בצבע צהבהב חיוור וקרמי או לבנבן. הפרסות בצבע שחרחר או אפרפר. הזנב מתחלק בין אדמדם כהה בצד החיצוני לבנבנן בצד הפנימי, והוא מסתיים בציצת שיער גדולה ולבנבנה.
מבנה ומידות גוף
מבנה גופו של צביון הזברה מוצק, שרירי וקומפקטי, ויש לו צוואר רחב התומך בראש בינוני וקצר. החרטום שלו דק יחסית, ופניו מקושתות. רגליו קצרות ודקות ביחס לגוף, והאחוריות ארוכות באופן ניכר מהקדמיות. מאפיין זה מבליט את המראה הקמור של הגב. עצמות הגולגולת שלו עבות מן הרגיל באזור המצח, ויש לו שקעים ובליטות רבות בפנים. בניגוד לשאר הגוף, הפרווה בצדדי הפנים קצרצרה ודלילה מאוד. יש לו אוזניים בינוניות ועגלגלות שמשולשות מעט בקצותיהן. העיניים גדולות וצהבהבות עם אישונים שחורים רחבים, והאף גדול ושחור בדומה למונטיאקים ובעל נחיריים רחבות. הפרסות שלו קצרות וחזקות. מלבד הקרניים ההבדל היחידי בין הזכרים לנקבות הוא שהנקבות גדולות מעט במידות הגוף. מידות הגוף של צביון זברה:''' גובה הכתפיים: 50-40 ס"מ. אורך הראש והגוף: 90-85 ס"מ. אורך קרני הזכר: 5-4 ס"מ. אורך קרני הנקבה: 3-2 ס"מ. אורך הזנב: 15 ס"מ. משקל: 23-15 ק"ג.
יונקים דומים
למרות ייחודיותו של צביון הזברה בקרב מעלי הגרה, ישנם מספר יונקים טורפים המתאפיינים בפרווה דומה למדי באופן שטחי. להלן הבולטים שבהם:
תפוצה ובית גידול
צביון זברה אנדמי לאזור המרכזי של מערב אפריקה. תפוצתו משתרעת על מרבית מחוזות ליבריה (מלבד צפון המחוזות נימבה ולופה), מערב חוף השנהב (במחוזות: בס ססנדרה, ומויין קבלי), דרום גינאה (במחוזות פרנה ונזרקורה) ומזרח סיירה לאון (בעיקר במחוז המזרחי; ישנה אוכלוסייה קטנטנה ומבודדת גם בחופי המחוז המערבי).
התנהגות
על פי תצפיות בגן החיות של מונרוביה בליבריה, צביון הזברה הוא ככל הנראה בעל חיים יומי הפעיל כ-71% משעות היום ופחות מ-10% משעות הלילה. עובדה זאת נתמכת על כך שמרבית התצפיות על פרטים של המין בטבע, היו בשעות הצהריים בעת חיפוש אחר מזון. עם זאת צביון זה הוא בעל חיים חששני וביישן בדומה לרבים מקרוביו, ודי נדיר לצפות בו בטבע. אף על פי שצביון הזברה הוא בעל חיים סוליטרי הפעיל בבדידות לבד מעונת הרבייה, בדרך כלל הזכר והנקבה הם מונגומים המתרבים רק אחד עם השני, ויש ביניהם קשר חזק (במיוחד בשבי) הכולל מגע חברותי של שפשפוף הדדי, ליקוק וסימון ריח אחד על השני. הזכר והנקבה חיים לרוב באותו שטח, ושניהם טריטוריאליים ומסלקים משטחם צביונים פולשים על ידי קרנייהם; שניהם גם משתתפים בסימון הטריטוריה על ידי בלוטות הריח שבעיניים, במפשעה ובקרסול, והריח של הזכר מרוכז יותר משל הנקבה. צלקות כבדות בפנים שתועדו אצל פרטים ממין זה מראות שהלחימה ביניהם שכיחה במיוחד בטבע. משערים שהפסים הבולטים שלהם מרתיעים את צביוני הזברה לנגוח אחד את השני בצלעות ובבטן. צפיפות האוכלוסייה הכללית היא כ-2 פרטים לקמ"ר.
תזונה
תזונתו של צביון הזברה מורכבת בעיקר מפירות, אך היא מגוונת יותר משל מינים כצביון פיטרס או צביון אוגילבי, וכוללת גם זרעים, עלים, עשבים, ניצנים, גבעולים, וצמחייה ירוקה וטרייה אחרת. בשל קומתו הנמוכה של הצביון הוא אינו מסוגל להגיע לפירות ועלים הנמצאים במרומי העצים הגבוהים. בשל כך, מעבר למה שנופל מהעצים באופן טבעי, חלק גדול מתזונת הצביון מבוססת על צמחייה שנופלת מהעצים לרצפת היער על ידי טיפוס של קופים או מעוף של עטלפים וציפורים - לרוב בעת שהללו מלקטים פירות לעצמם. בארבע קיבות של צביוני זברה שנבדקו, הפירות והזרעים היוו את החלק העיקרי של התזונה - בסביבות 79%. בכל אחת מהקיבות שנבדקו נמצאו פירות האפרסמון. מיני פירות אחרים שזוהו כוללים את הבוסאה והטטראברליניה (מהקטניות) והארימוספטה (מהדקליים). כאמור למין זה יש עצמות עבות מאוד בחלק הקדמי של הגולגולת, ומשערים שהוא משתמש במצחו ככלי על מנת לפצח אגוזים ופירות קשים; עובדה זאת מאפשרת לו לאכול מיני פירות רבים שננטשו על ידי יונקים אחרים, ובכך מקלה עליו למצוא את מזונו ביער. הם תועדו גם אוכלים גידולים כקפה, קקאו ומניהוט מצוי בשטחים חקלאיים הסמוכים ליער. הן בטבע והן בשבי צביוני זברה תועדו כשהם צדים מכרסמים כעכברים, בדומה למיני צביונים רבים האוכלים חולייתנים קטנים. בהשוואה למינים אחרים לצביונים ממין זה בשבי יש דרישה מוגברת למזונות בעלי נחושת תזונתית.
רבייה ומחזור חיים
נתוני הרבייה של המין ידועים בעיקר מהשבי. צביונים אלו יכולים להתרבות כל השנה ללא עונה מוגדרת, כאשר היחום נמשך יום אחד. הנוכחות של היחום לאחר ההמלטה של הנקבה מאפשרת לה להרות שוב תוך 10 ימים בלבד לאחר הלידה. ייתכן שהסיבה לכך שנקבות צביון הזברה גדולות מהזכרים היא משום שהן נמצאות במרבית חייהן בהריון. הזכרים קובעים את מצב הפוריות של הנקבה על ידי בדיקת השתן, שלאחריה הם פותחים את הפה ומקפלים את השפה העליונה לאחור - תגובה האופיינית לבעלי חיים רבים. במשך הימים שלפני היחום הזכרים ייחלו להפריש נוזל מבלוטות הריח שבעיניים על ראשה, צווארה וגבה של הנקבה בתדירות גוברת והולכת, וככל הנראה התנהגות זו אמורה לאותת בטבע לזכרים אחרים שהנקבה כבר מחוזרת. החיזור של הזכר נעשה על ידי הליכה אחר הנקבה במהירות בעודו מלקק את צווארה, רגליה האחוריות ופלג הגוף האחורי, בזמן שהנקבה תהיה עם ראש שפוף ומתוח ואוזניים מקופלות לאחור. בשלבים מתקדמים יותר הזכר ימתח את צווארו קדימה על גופה של הנקבה. במהלך החיזור הזכר ולפעמים אף הנקבה עושים קולות חרחור מהגרון. הרבייה המוצלחת מתבצעת בעיקר בשעות הלילה, עם ניסיונות הזדווגות קצרים שחוזרים על עצמם בתדירות גבוהה; בדרך כלל לפני כל ניסיון כזה הזכר בועט ברגליה האחוריות של הנקבה. הנקבה עלולה להאיץ את קצב ההליכה שלה אם היא אינה מעוניינת להזדווג באותו זמן. הזכר לוחץ עם רגלו הקדמית על גופה של הנקבה לזמן רב על מנת לזרז את מוכנותה להזדווג. ההריון נמשך 221–229 ימים (כ-7.5 חודשים), לאחריהם נולד עופר יחידי. פי הטבעת של הנקבה הופך לנפוח רק כשני ימים לפני הלידה, ומספר שבועות לפני הלידה זנבה של הנקבה מעוקל לצדדים בצורה מוגזמת כדי למנוע כאב בעת מגע עם האזור האחורי. במהלך ההמלטה פי הטבעת מתרחב ומתכווץ שוב ושוב והלידה מתרחשת לרוב בעמידה. זמן הלידה הוא לרוב בשעות הבוקר המאוחרות. מיד לאחר הלידה הנקבה מלקקת את מי השפיר מהעופר ולאחר מכן גם אוכלת את השליה כדי שטורפים לא יריחו זאת. העופר נולד עם דפוס פסים האופייני למין, אך הפסים בעל גוון כחלחל מעט וצמודים מאוד אחד לשני, וראשו צווארו ורגליו בצבע אדום או חום כהה - כך שהבוגרים בהירים יותר לעומתו. בדומה לרוב עופרי האנטילופות, הרגליים שלו ארוכות יותר ביחס לגוף בניגוד לבוגרים, והעור שלו רך יותר עם שערות ארוכות גם באזור הפנים (אצל הבוגרים הן דלילות או נושרות באזור זה). המשקל של העופרים בעת הלידה הוא 1.75-1.5 ק"ג המהווה כ-10% ממשקל גופה של האם, ובכך הוא כבד יחסית אפילו לעומת יונקים גדולים יותר שמשקלם נמוך יחסית למשקל האם. הזכרים כבדים מעט מהנקבות בעת הלידה.
למרות שהעופרים של צביוני זברה מפותחים למדי בעת הלידה, הם שוכבים במקום מוסתר בצמחייה הסבוכה במשך 2–3 השבועות הראשונים לחייהם, כשאימם מגיעה לבקרם מספר פעמים ביום למשך כמה דקות. הם מסוגלים לינוק תוך 15–30 דקות לאחר הלידה, ובמשך השבועות הראשונים הם יונקים כארבע פעמים ביום. העופרים גדלים במהירות: 2.2-1.71 ק"ג בגיל 8–10 ימים, 3.60-2.85 ק"ג בגיל 25–30 ימים, ו-4.62-3.62 לאחר 40–45 ימים. הם מתחילים לכרסם מזון מוצק לאחר שבוע אחד, ונגמלים לאחר 95 ימים (כ-3 חודשים). בגיל 120 ימים הם הופכים לעצמאים ולעיתים אף לפני כן. הנקבות מגינות על צאצאיהן מטורפים קטנים, ובאופן יוצא דופן גם הזכר עשוי ליטול חלק בהגנה ובגידול העופר. הקרניים של העופר מתחילות לצמוח כבר לאחר חודש או חודשיים, והצבע של הפרווה מתחיל להזהיב ולהתבהר החל מגיל חודשיים. לאחר 6–9 חודשים העופרים בעלי צבע הפרווה וגובה ממוצע כשל הבוגרים, אך עדיין הם נבדלים מהבוגרים בשל המראה העדין יותר שלהם. הם מגיעים לבגרות לאחר כשנתיים.
תוחלת החיים של צביון הזברה בשבי היא 11–13 שנים.
איומים ושימור
צביון זברה מסווג על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU), בשל כך שהאוכלוסייה ירדה בכ-30% במהלך 15 השנה האחרונות (2008-1994) כתוצאה מההשפעות המשולבות של אובדן בית גידול, כריתת יערות וציד לבשר. יש ככל הנראה פחות מ-10,000 פרטים בוגרים, וירידה מתמשכת של 10% נוספים ממספרי האוכלוסייה במהלך ה-15 שנים הבאות היא סבירה מאוד. קיומו של המין במספרים יציבים ביערות גבוהים ללא הפרעה בליבריה, עשויים להיות פוטנציאל לשימור עבור מין שזה, אך אם המגמות הנוכחיות ימשכו צביון זה יגיע בסופו של דבר לקטגוריה של "סכנת הכחדה" (EN) או אפילו "בסכנת הכחדה חמורה" (CR). ההישרדות הארוכת טווח שלו תלויה בהגנה על בית גידולו ושליטה על הציד הלא חוקי באזורים מוגנים שבהם הוא מצוי.
ציד לבשר הופך בהדרגה לאיום משני בשל האופי החמקמק של מין זה, והאיום העיקרי עליו כיום הוא אובדן בית הגידול. דוגמה לכך היא חוף השנהב שבה הצביון מוגבל ליערות הגשם שבדרום מערב; אזור זה היה מיושב בדלילות עד אמצע שנת 1970, ומאז חלה עלייה בקנה מידה גדול של התיישבות אנושית שלוותה בניצול היערות למכירת עצי או להרחבת שטחי חקלאות.
אומדן האוכלוסייה העולמי של צביוני הזברה הוערך בשנת 1999 בכ-28,000 פרטים. עם זאת בשנת 2001 הוערך שגודל האוכלסייה המקסימלי הוא כ-15,000 פרטים לכל היותר, עם פחות מ-10,000 בוגרים.
מנואל אמורוס
מנואל אמורוס (בצרפתית: Manuel Amoros; נולד ב-1 בפברואר 1962 בנים) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת המגן הימני, וכיום מאמן כדורגל.
כמאמן, הוביל אמורוס בין היתר את נבחרות ו האפריקאיות.
קריירת משחק
אמורוס, צרפתי ממוצא ספרדי, החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של מונקו. לאחר ששיחק עונה אחת בקבוצת המילואים של המועדון בליגה השלישית, עלה אמורוס בן ה-18 לקבוצה הבכירה של המועדון בעונת. הוא רשם כבר בעונת הבכורה שלו 18 הופעות ליגה במדי מונקו, וסייע לה לסיים את העונה במקום הרביעי בליגה הבכירה. עונה אחר כך כבר היה אמורוס לשחקן מפתח בהגנת מונקו, שספגה 29 שערים בלבד, הכמות המעטה בליגה, וזכתה בתואר האליפות בהפרש נקודה מסגניתה, סנט אטיין.
במקביל ליכולותיו ההגנתיות, הפגין אמורוס גם יכולת התקפית משכנעת שהתאפיינה בהגבהות מדויקות, וכן בכיבוש שערים, תכונות שמאפיינות יותר שחקני הגנה מודרניים. בשתי העונות הבאות במדי מונקו, כבש אמורוס 14 שערי ליגה ב-70 הופעות. בעונת בה כבש שמונה שערי ליגה - שיא קריירה עבורו, החמיץ אמורוס עם קבוצתו את תואר האליפות לבורדו בפער שערים שערים בלבד, על אף שמונקו ספגה שוב 29 שערים בלבד, והייתה להגנה הטובה בליגה. עונה אחר כך, זכה אמורוס לראשונה בקריירה בגביע הצרפתי, כשפתח בהרכב קבוצתו בניצחון 1-0 בגמר המפעל על פריז סן-ז'רמן.
אמורוס הוסיף להיות שחקן מפתח בהגנה, ופתח במרבית משחקיה של קבוצתו גם במהלך העונות הבאות, ואף זכה בתואר שחקן השנה בצרפת ב-1986, גם בזכות הופעותיו המוצלחות במונקו וגם בזכות הצטיינותו במונדיאל 1986. בעונת זכה עם מונקו בפעם השנייה באליפות צרפת, כשתרם שישה שערי ליגה במהלך העונה. אמורוס סיים את דרכו בקבוצה עם סיום עונת, לאחר תשע עונות במדי הקבוצה, בהן רשם 349 הופעות בכל המסגרות וזכה בשתי אליפויות וגביע. הוא ממוקם במקום הרביעי בכל הזמנים בטבלת ההופעות של המועדון.
לקראת עונת, עבר אמורוס לאולימפיק מרסיי. כבר בעונה הראשונה שלו בקבוצה זכה עימה אמורוס באליפות צרפת. בעקבות הזכייה באליפות, השתתפה הקבוצה עונה אחר כך בטורניר גביע אירופה לאלופות. מרסיי רשמה קמפיין מוצלח, בו הדיחה בין היתר את האלופה המכהנת מילאן, והעפילה לראשונה בתולדותיה לגמר הטורניר, שם פגשה בקבוצת הכוכב האדום בלגרד. אמורוס פתח בהרכב קבוצתו בגמר, וסייע לה לשמור על רשת נקייה במשך 120 דקות, שהסתיימו בשוויון 0-0. בדו-קרב הפנדלים היה אמורוס לבועט הראשון של קבוצתו, אך הבעיטה שלו נהדפה על ידי שוער הכוכב האדום. לאחר שלא נרשמו יותר החטאות בדו-קרב הפנדלים, הפסידה קבוצתו את התואר.
אמורוס היה שחקן מפתח בהגנת הקבוצה גם בשתי העונות הבאות, שהסתיימו שתיהן בזכייה באליפות. בשתיהן סיימה קבוצת האם של אמורוס, מונקו, במקום השני. בעונת הייתה מרסיי לקבוצה הצרפתית הראשונה בהיסטוריה שזוכה באליפות אירופה. אמורוס נטל חלק פעיל בכל שלבי העונה האירופית של קבוצתו, אך לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה מרסיי 1-0 את מילאן. עונה אחר כך אמורוס כבר היה לשחקן מחליף ורשם 12 הופעות ליגה בלבד. מרסיי אמנם סיימה את העונה במקום הראשון, אך האליפות נשללה ממנה בעקבות חשיפת פרשת שחיתות ושוחד בה הייתה מעורבת.
לקראת עונת עבר אמורוס לאולימפיק ליון. הוא שיחק במדיה במשך שתי עונות, בהן היה שחקן קבוע בהגנת הקבוצה. בעונת חזר למרסיי, ששיחקה אז בליגת המשנה בעקבות אותה פרשת שחיתות, לעונה שבסיומה פרש ממשחק פעיל בגיל 34.
נבחרת צרפת
אמורוס זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת על ידי המאמן מישל הידלגו בגיל צעיר יחסית. הוא רשם את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת ב-23 בפברואר 1982, 21 ימים בלבד לאחר יום הולדתו ה-20, כשפתח בהרכב צרפת בניצחון 2-0 על במשחק ידידות בפארק דה פראנס.
אמורוס שמר על מקומו בסגל וזומן על ידי הידלגו לטורניר מונדיאל 1982 בספרד. הוא לא שותף בהפסד של צרפת 3-1 ל בפתיחת שלב הבתים, אך שיחק לאורך כל שני המשחקים הנותרים בשלב זה, בהם ניצחה צרפת 4-1 את וסיימה בשוויון 1-1 עם. אמנם, בשני משחקים אלו ספג אמורוס כרטיס צהוב, ולכן החמיץ את הניצחון 1-0 על בפתיחת שלב הבתים השני. הוא חזר להרכב בניצחונה של צרפת 4-1 על, שהעלה אותה לשלב חצי הגמר, שם פגשה את. אמורוס פתח בהרכב, וחצי דקה לסיום תוספת הזמן, במצב של 1-1, כמעט והעלה את קבוצתו לגמר, אך כדור שלו פגע בקורת השער והמשחק עבר להארכה. גם ההארכה הסתיימה בשוויון, 3-3, והמשחק עבר להכרעה בדו-קרב פנדלים. אמורוס, הבועט השני של צרפת בדו-קרב, אמנם כבש, אך נבחרתו הפסידה בדו-קרב ולא הצליחה להעפיל לגמר. אמורוס פתח פעם נוספת בהרכב כשנבחרתו הפסידה 3-2 ל במשחק על המקום השלישי, וסיים עם נבחרתו במקום הרביעי. הוא שיחק חמישה משחקים מלאים מתוך השבעה של צרפת בטורניר, ונבחר לשחקן הצעיר המצטיין של הטורניר.
אמורוס זומן על ידי הידלגו לסגל צרפת גם לטורניר יורו 1984 הביתי. אמורוס עלה בהרכב במשחק הפתיחה של צרפת בטורניר, מול. בדקה ה-87 הוא תוקל בעוצמה מאחור על ידי ייספר אולסן. בתגובה, נגח אמורוס בפניו של אולסן והורחק בכרטיס אדום ישיר. הוא הורחק בעקבות האירוע לשלושה משחקים, ולכן החמיץ את שני משחקיה הנותרים של צרפת בשלב הבתים, וכן את שלב החצי הגמר. הוא עלה כמחליף בדקה ה-73 של משחק הגמר מול, שהסתיים בניצחונה של צרפת 2-0 ובזכייה בתואר אלופת אירופה.
אמורוס היה הבחירה הראשונה של המאמן החדש, הנרי מישל, בעמדת המגן הימני במונדיאל 1986 במקסיקו. צרפת כולה, ואמורוס בפרט, רשמו טורניר מוצלח. אמורוס פתח בכל משחקיה של צרפת בטורניר ולא הוחלף כלל במהלכו. הוא סייע לקבוצתו להעפיל משלב הבתים לאחר ניצחונות על (1-0) ועל  (3-0), ותוצאת שוויון אחת מול  (1-1). צרפת הוסיפה להתקדם עם ניצחון בשמינית הגמר 2-0 על, וברבע הגמר משחקה מול הסתיים בשוויון 1-1 בתום הארכה. בדו-קרב הפנדלים, כבש אמורוס את הבעיטה השנייה של צרפת בדרך לניצחון. כמו במונדיאל הקודם, גם הפעם מסעה של צרפת נעצר עם הפסד ל בחצי הגמר, הפעם בתוצאה 2-0. בניגוד למונדיאל הקודם, הפעם צרפת הצליחה לנצח במשחק על המקום השלישי. היא גברה על 4-2 בהארכה, במשחק בו כבש אמורוס את שערו היחיד בקריירה הבינלאומית, בפנדל בדקה ה-111, שקבע את תוצאת המשחק. בסך הכל שיחק אמורוס שבעה משחקים מלאים בטורניר, ונכלל בסיומו בנבחרת הטורניר בזכות הופעותיו.
בעקבות כישלונה של צרפת להעפיל ליורו 1988, התמנה מישל פלאטיני לתפקיד מאמן הנבחרת ב-1988. עם הגיעו, בחר פלאטיני באמורוס לתפקיד קפטן נבחרת צרפת, במקומו של לואיס פרננדס. הנבחרת כשלה להעפיל למונדיאל 1990, אך הצליחה להעפיל לטורניר יורו 1992, בו הוביל אמורוס את סגל הנבחרת כקפטן. אמורוס פתח ושיחק לכל אורך משחקיה של צרפת בשלב הבתים, אך שתי תוצאות תיקו (1-1 מול, 0-0 מול ) והפסד (2-1 ל) חרצו את גורלה של צרפת כבר בשלב הבתים.
ההפסד לדנמרק היה משחקו ה-82 והאחרון של אמורוס במדי נבחרת צרפת.
קריירת אימון
אמורוס החל את קריירת האימון בשנת 1998, ואימן במשך מספר שנים בליגות הנמוכות בצרפת ובליגה הבכירה בתוניסיה. בשנת 2010 התמה לתפקיד מאמן נבחרת, ובין 2012 ל-2013 אימן את.
טירת היידלברג
טירת היידלברג (בגרמנית: Heidelberger Schloss) היא טירה חרבה בגרמניה ונקודת ציון חשובה בעיר היידלברג. חורבות הטירה הם בין המבנים החשובים ביותר שמצפון להרי האלפים שנבנו בסגנון אדריכלות הרנסאנס.
מאז הריסתה במאות ה-17 וה-18 נבנתה הטירה מחדש רק באופן חלקי. היא שוכנת בגובה של 80 מטרים במעלה החלק הצפוני של גבעת קוניגשטול (Königstuhl) ומשם היא שולטת על נוף העיר העתיקה. את אתר הטירה משרתת תחנת ביניים של רכבת הפוניקולר של היידלברג שמשתרעת משוק התבואות של היידלברג לפסגת הקוניגשטול.
המבנה הראשון של הטירה נבנה לפני 1214 ומאוחר יותר, בשנת 1294 לערך, הורחב ופוצל לשתי טירות. ב-1537 נחרבה הטירה העליונה ממכת ברק. המבנה הנוכחי הורחב ב-1650 ומאוחר יותר ניזוק ממלחמות ומשריפות. ב-1764 גרמה מכת ברק נוספת לשריפה שהחריבה אגפים בטירה שקודם לכן נבנו מחדש.
חצר מלכות
לאחר מותו של רופרכט ב-1410 חולקה נחלתו בין ארבעת בניו. פפאלץ, שהייתה החלק העיקרי בנחלתו, נמסרה לבנו הבכור, לודוויג השלישי. לודוויג היה נציגו של הקיסר ושופט עליון ובתוקף תפקידו הוא החזיק לאחר ועידת קונסטנץ ולבקשת זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה המודח במעצר לפני שזה נלקח לטירת אייכלסהיים.
תקופת הרפורמציה ומלחמת שלושים השנים
בתקופת שלטונו של לודוויג החמישי הגיע מרטין לותר להיידלברג כדי להגן על אחת התזות שלו וביקר בטירה. הוא הוצג על ידי אחיו של לודוויג, וולפגנג, רוזן פפאלץ ובמכתב לידידו, גאורג שפלטין, הוא מהלל את יופייה של הטירה ואת אמצעי ההגנה שלה.
ב-1619 הציעו הפרוטסטנטים שמרדו כנגד קיסר האימפריה הרומית הקדושה את כתר ממלכת בוהמיה לפרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שקיבל את ההצעה למרות חששותיו ובעשותו כן הוא למעשה הצית את מלחמת שלושים השנים. במהלך מלחמה זו הותקפה הטירה לראשונה בכוח צבאי. תקופה זו עמדה בסימן סיום בנייתה של הטירה ומאות השנים הבאות הביאו איתם מעשי הרס ובנייה מחדש.
חורבן
לאחר תבוסתו בקרב ההר הלבן ב-8 בנובמבר 1620, נמלט פרידריך והשאיר את הנסיכות ללא הגנה מפני הגנרל יוהאן ט'סרקלס פון טילי, המפקד העליון של צבא האימפריה הרומית הקדושה. ב-26 באוגוסט 1622 תקף טילי את היידלברג, כבש את העיר ב-16 בספטמבר ואת הטירה כמה ימים לאחר מכן.
באותה תקופה נהרס גם הורטוס פלטינוס, הגן שהיה ממוקם בקרבת הטירה.
כאשר כבשו השוודים את היידלברג ב-5 במאי 1633 ופתחו באש על הטירה מגבעת קוניגשטול, מסר טילי לידיהם את הטירה. בשנה שלאחר מכן ניסו כוחותיו של הקיסר לכבוש מחדש את הטירה, אך הדבר לא עלה בידם עד יולי 1635. הטירה נותרה בידיהם עד לחתימת שלום וסטפליה שסיים את מלחמת שלושים השנים. השליט החדש, קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ ומשפחתו לא עברו להתגורר בטירה החרבה אלא רק ב-7 באוקטובר 1649.
מלחמת תשע השנים
לאחר מותו של קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, האחרון בשושלת פפאלץ-זימרן, תבע לואי הארבעה עשר, מלך צרפת את תואר הנסיכות עבור אליזבת שרלוטה, נסיכת פפאלץ, שלטענתו הייתה היורשת החוקית לנחלות זימרן. ב-29 בספטמבר 1688 צעדו כוחות צרפתים לנסיכות הבוחר מפפאלץ וב-24 באוקטובר הם נעו לכוון היידלברג, שנראה היה שהיא ננטשה על ידי פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, הנסיך החדש מבית פפאלץ-נויבורג. במלחמה שהיא ניהלה נגד המעצמות האירופאיות, קיבלה מועצת המלחמה של צרפת החלטה להרוס את כל הביצורים ולהחריב את הנסיכות (בצרפתית: "brûlez le Palatinat!"), כדי למנוע התקפת אויב על אזור זה. עם נסיגתם של הצרפתים מהטירה ב-2 במרץ 1689, הם העלו אותה באש ופוצצו את חזית המגדל השמן. חלקים מהעיר הועלו גם הם באש, אך הגנרל הצרפתי, רנה דה פורלי דה טסה, ריחם על תושבי העיר והורה להם להצית מדורות קטנות בבתיהם כדי שהעשן העולה מהן ייצור אשליה כאילו העיר בוערת וכך יימנע חורבן גדול יותר.
מיד עם עלייתו לשלטון, דאג יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ לבנייה מחדש של החומות והמגדלים. כאשר עמדו הצרפתים שוב מול שערי היידלברג ב-1691 וב-1692, היו אמצעי המיגון של העיר כה טובים עד שהם לא הצליחו לחדור אליה. ב-18 במאי 1693 שבו הצרפתים להיידלברג וכבשו אותה ב-22 במאי. אף על פי כן, הם לא הצליחו להשיג שליטה על הטירה והם זרעו חורבן בעיר כדי להחליש את בסיס התמיכה של הטירה. למחרת היום נכנעו יושבי הטירה. כעת ניצלו הצרפתים את ההזדמנות להשלים את המלאכה שהחלו בה ב-1689, לאחר יציאתם החפוזה מהעיר. המגדלים והחומה ששרדו את מתקפת החורבן הקודמת, פוצצו באמצעות מוקשים.
העברת החצר למנהיים
ב-1697 נחתם הסכם רייסווייק שהביא לסיומה של מלחמת תשע השנים והביא שלום על העיר. נעשו תוכניות להרוס את שרידי הטירה ולעשות שימוש בחלקים ממנה לבניית ארמון חדש בעמק. כאשר נתגלו קשיים בביצוע תוכנית זו, בוצעו שיפוצים בטירה. באותה עת השתעשע קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ברעיון של בנייה מחדש של הטירה, אך הרעיון נגנז עקב חוסר במקורות מימון. עם זאת, הוא מינה את ליצן החצר החביב עליו, פרקאו, שישגיח על מאגר היינות של הטירה. מאוחר יותר היה פרקאו לקמע הבלתי רשמי של העיר. ב-1720 נכנס קרל השלישי פיליפ לעימות עם הפרוטסטנטים של העיר על כך שהוא העביר את כנסיית רוח הקודש לקתולים (קודם לכן פוצלה הכנסייה בין שתי הקהילות שעשו בה שימוש משותף), העביר את חצר הנסיכות למנהיים ואיבד כל עניין בטירה. כשעשה זאת הוא איחל לעיר ש"עשב יצמח ברחובותיה".
יורשו של קרל פיליפ, קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ, תכנן להעביר את חצרו בחזרה לטירת היידלברג. אף על פי כן, ב-24 ביוני 1764 הכה ברק בבניין החצר (Saalbau) פעמיים ברצף ושוב עלתה הטירה באש, אירוע שגרם לנסיך להבין שזהו סימן משמיים לשנות את תוכניותיו.
בעשורים הבאים נעשו תיקונים בסיסיים במבנה הטירה, אך היא נותרה בעיקרה חורבה.
ריקבון איטי והתלהבות רומנטית
ב-1777 היה קרל תאודור לנסיך הבוחר מבוואריה בנוסף להיותו הנסיך הבוחר של פפאלץ והוא העביר את חצרו ממנהיים למינכן. טירת היידלברג תפסה אף מקום פחות מרכזי במחשבותיו והחללים בה שעדיין היו מקורים בגגות נתפסו על ידי בעלי מלאכה. עוד ב-1767 פורקו אבנים מהחומה הדרומית כדי שישמשו לבניית טירת שווצינגן. ב-1784 נסתמו חללי הקמרונות באגף על שם הנסיך אוטו היינריך והטירה בכללותה שימשה כמקור לחומרי בנייה.
עוד לפני 1800, הגיעו למקום אומנים כדי לצפות בנהר בגבעות ובחורבות הטירה כמכלול אידיאלי. התיאור המוצלח ביותר של מכלול זה היה זה של הצייר האנגלי ויליאם טרנר ששהה בהיידלברג מספר פעמים בין השנים 1817 – 1844 ויצר ציורים רבים של העיר ושל הטירה. הוא וחבריו לתנועה הרומנטית לא היו מעוניינים בתיאורים נאמנים של המבנה ונתנו לעצמם יד חופשית ביצירותיהם. לדוגמה, בציורי הטירה של טרנר מתוארת הטירה במקום גובהה הרבה יותר במעלה הגבעה בהשוואה למקום בו היא ניצבה במציאות.
מושיעה של טירת היידלברג היה הרוזן הצרפתי, שארל דה גריימברג. הוא נאבק בממשלת באדן שראתה בטירה "חורבה ישנה עם שפע של עיטורים חסרי טעם ומתפוררים" וחתר לשימורו של המבנה. עד 1822 הוא שימש בהתנדבות כשומר הטירה והוא התגורר לזמן מה באגף הזכוכית (Gläserner Saalbau), שם הוא היה יכול לפקוח עין על חצר הטירה. זמן רב לפני שהחלו לשמר מבנים בגרמניה, היה דה גריימברג האדם הראשון שהביע עניין בשימור ובתיעוד של הטירה, רעיונות שמעולם לא עלו בדעתם של הרומנטיקנים. דה גריימברג ביקש מתומאס א. לגר להכין את המדריך הראשון לטירה. יחד עם ציורי הטירה שלו, שמהם הופקו עותקים רבים, קידם דה גריימברג את חורבות הטירה וכך משך תיירים רבים לעיר.
תכנונים ושימור
השאלה אם יש צורך לשחזר את הטירה בשלמות נדונה במשך זמן רב. ב-1868 טען המשורר וולפגנג מילר פון קוניגסווינטר שיש לשחזר את הטירה במלואה והוביל לתגובות חריפות באספות הציבוריות ובעיתונות.
חורבות הטירה והתיירות
בתיאור העתיק ביותר של היידלברג משנת 1465 מוזכר שאת העיר "פוקדים לעיתים קרובות זרים", אך העיר לא הפכה להיות מוקד משיכה לתיירים עד לתחילת המאה ה-19. דה גריימברג הפך את הטירה לנושא נפוץ על תמונות שבישרו את הופעתן של הגלויות. באותה עת ניתן היה למצוא את תמונות הטירה על גבי מזכרות כמו ספלים. תנועת התיירות לטירה קיבלה דחיפה עצומה כאשר קושרה היידלברג לרשת הרכבות ב-1840.
במאה ה-20 הפיצו אמריקאים את שמה של הטירה מחוץ לאירופה. כך ביקרו את הטירה לעיתים קרובות גם תיירים יפנים במסגרת טיוליהם לאירופה. בראשית המאה ה-21 מבקרים את היידלברג יותר משלושה מיליון תיירים בשנה. רוב התיירים הזרים מגיעים מארצות הברית ומיפן. מוקד המשיכה החשוב ביותר, על פי סקרים שנערכו על ידי המכון הגאוגרפי של אוניברסיטת היידלברג, היא הטירה ונקודות התצפית שעליה.
מיכאל בלה
מיכאל בלה (בגרמנית: Michael Bella; נולד ב-29 בספטמבר 1945 בדיסבורג שבגרמניה) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך כל הקריירה בדיסבורג בעמדת המגן, ונחשב כשיאן ההופעות של המועדון בבונדסליגה בכל הזמנים. לבלה ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, עמה זכה ביורו 1972 על אף שרק נכלל בסגל ולא שותף כלל בטורניר.
קריירת מועדונים
בלה גדל בנוער של דיסבורג, כאשר הקבוצה עוד נקראה SV מיידריכר. את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בבונדסליגה ערך בלה בתיקו 2-2 מול הרטה ברלין במרץ 1965. עד לתום עונה זו ערך הופעה אחת נוספת, בה בישל שערבניצחון 3-2 על בורוסיה דורטמונד. החל מאמצע עונת 1965/66 תפס בלה מקום קבוע בהרכב מיידריכר, והבקיע את שערו הראשון במדי הקבוצה הבוגרת בניצחון 5-2 על שטוטגרט במחזור ה-19 של העונה. בלה הגיע עם הקבוצה לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה מיידריכר 4-2 לבאיירן מינכן. בלה שיחק בגמר זה 90 דקות. בתום עונה זו שינתה מיידריכר את שמה לדיסבורג, ובלה המשיך לשחק בהרכב הקבוצה באופן קבוע במשך 12 עונות נוספות, כאשר דיסבורג נעה בתקופה זו בין אמצע לתחתית הטבלה בבונדסליגה. בעונת 1974/75 הגיע בלה עם דיסבורג לגמר הגביע הגרמני בפעם השנייה בקריירה, ושיחק 90 דקות בגמר בו הפסידה הקבוצה 1-0 לאיינטרכט פרנקפורט משער של קרל היינץ קורבל. בלה שיתף פעולה בתקופה זו עם דטלף פירזיג ועם ברנרד דיץ בהגנת הקבוצה. בעונת 1975/76 השתתף בלה עם דיסבורג בגביע אופ"א, שם הודחה הקבוצה בסיבוב השני על ידי לבסקי סופיה. בתום עונת 1977/78 פרש בלה ממשחק פעיל, לאחר שערך 405 הופעות ליגה ב-14 עונות, והבקיע 13 שערי ליגה במדי דיסבורג.
קריירה בינלאומית
בלה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המערבית בדצמבר 1968, בהפסד 2-1 לנבחרת צ'ילה במשחק ידידות. לאחר מכן קיים בלה עוד שתי הופעות במשחקי ידידות. הופעתו היחידה של בלה במשחק רשמי נערכה במסגרת מוקדמות יורו 1972, כאשר נכנס כמחליף בניצחון 1-0 על נבחרת אלבניה. בדיעבד, הייתה זו הופעתו הרביעית והאחרונה של בלה במדים הלאומיים. גרמניה המערבית ובלה העפילו ליורו 1972, ובלה נכלל בסגל הנבחרת שזכתה בתואר לאחר ניצחון 3-0 בגמר על נבחרת ברית המועצות, אך לא שותף כלל בטורניר.
תארים
עם נבחרת גרמניה המערבית:
ליבמן פסח הירש
פסח ליבמן הירש (בצרפתית ובגרמנית: Liebmann Hersch; 25 במאי 1882 – 19 ביוני 1955) היה פרופסור לדמוגרפיה וסטטיסטיקה באוניברסיטת ז'נבה ואינטלקטואל בתנועת הבונד.
נודע בעקבות עבודתו החלוצית בנושא הגירה יהודית וזכה להכרה בינלאומית בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. הירש היה חוקר בעל שם עולמי, והכתבים המכוננים שלו בדמוגרפיה וסוציולוגיה הניחו את היסודות למחקרים מודרניים בתחומים אלה.
קורות חיים
ליבמן הירש נולד בעיירה קטנה בשם פאמוסיס ברוסיה. היה בנם של מאיר דויד הירש וחנה דבורה הירש. אביו היא איש משכיל, עיתונאי שכתב למספר עיתונים בעברית: המגיד, הצפירה, העברי והמליץ.
ליבמן הירש היה הבכור מבין שישה בנים. בגיל צעיר מאוד, עברה משפחתו לעיר הולדתו של אביו - ינישוק ולאחר זמן לא רב נדדו שוב לעיר הולדתה של אמו – שאבל. אימו של ליבמן נפטרה בשנת 1890, בגיל 30, והותירה שישה בנים יתומים, כשהצעיר בן 7 שבועות. בשנת 1891 נסע אביו של ליבמן לדרום אפריקה, שם שימש ככתב בעברית, בעיתונות המזרח אירופאית. עם חזרתו לרוסיה בשנת 1895, נישא האב בשנית. המשפחה עברה לוורשה, שם למד ליבמן בבית הספר תיכון והשתתף בפעילויות נוער ציוניות.
את לימודיו הגבוהים, החל ליבמן הירש בקולג' בעיר קליש בפולין ובתחילת 1904 המשיך ללימודי מתמטיקה באוניברסיטת ורשה. היות שהיה מעורב בפעילות נגד הצאר הרוסי, הוא נאלץ לעזוב את הלימודים ולברוח מהעיר. הדבר הוביל אותו להגר  לשווייץ ובשנת 1909, נרשם ללימודי סוציולוגיה באוניברסיטת ז'נבה, שבה פיתח את הקריירה המקצועית שלו.
בשנת 1909,  הפך הירש למרצה במחלקה לסטטיסטיקה ודמוגרפיה באוניברסיטת ז'נבה. בהמשך השלים את התזה שלו (שיצאה לאור בצרפתית בשנת 1913) - Le Juif errant d'aujourd'hui, The wandering Jew today – היהודי הנודד כעת. בשנה לאחר מכן פרסם את התזה ביידיש תחת השם: Di yudishe emigratsie  - Jewish emigration – ההגירה היהודית.
בשנת 1913, אוניברסיטת ז'נבה העניקה לו תואר דוקטור בסוציולוגיה, וכעבור שנתיים מונה לראש החוג לסטטיסטיקה ודמוגרפיה. מאז, הייתה ההוראה לחלק בלתי נפרד מהקריירה הענפה שלו בתחום החקר הדמוגרפי.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, התמנה לפרופסור באוניברסיטת ז'נבה. הוא  הקדיש רבות, לחקר מצבם של היהודים באירופה באותה העת. למרות צניעותו הרבה של הירש, נודע כחוקר מצטיין ושמו יצא אל העולם ומחוץ לרחבי ז'נבה.
בשנת 1927 נבחר הירש, כחבר ב"מכון הבינ"ל לחקר הסטטיסטיקה", ובשנת 1946, נקרא להחליף את אדולף לנדרי כנשיא המכון הבינלאומי לחקר הסטטיסטיקה.
הוא נשא לאישה את ליבה הירש בורשה ונולדו להם שלושה ילדים: ז'אן (נולדה בשנת 1910), אירן (נולד בשנת 1917) ויוסף  (נולד בשנת 1925). בתם ז'אן הירש הפכה לפילוסופית נודעת באוניברסיטת ז'נבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היה הירש פעיל למען היהודים בארצות הכיבוש הנאצי, ואלו שמצאו מקלט בשווייץ. בנוסף, היה נציג  מפלגת Labor האמריקאית.
בשנת 1954 נבחר הירש ליו"ר הוועידה העולמית לנושא אוכלוסין של האו"ם, הכנס הרביעי הבינלאומי לנושאי דמוגרפיה וסטטיסטיקה, ונבחר לנשיא האיגוד הבינלאומי למחקר מדעי בנושא האוכלוסייה.
תנועת הבונד והקשר לארץ ישראל
בשנת 1905, בעודו עדיין בתיכון בוורשה, הצטרף לתנועת הבונד  - מפלגת הפועלים היהודיים של רוסיה, פולין וליטא. הוא הושפע מהוויכוחים בתוך הבונד על עתידה הכלכלי והפוליטי של היהודים במזרח אירופה, דבר שהוביל אותו לחקור את הסיבות והמאפיינים של ההגירה היהודית. במהלך לימודיו האוניברסיטאיים, המשיך להיות פעיל פוליטי באוניברסיטה של ורשה. בשנת 1912, הוא כתב את ההכרזה בחסות הבונד קוראת לשביתה כללית יהודית (הראשונה בהיסטוריה היהודית), במחאה על משפט בייליס. בד בבד עם פעילותו בבונד, פרסם ליבמן הירש מאמרים בנושאים פוליטיים וחברתיים ביידיש, פולנית ורוסית, בדגש על הגירה והבעיות של הלאומיות היהודית.
הבונד והתנועה הציונית צמחו מתוך הקשר היסטורי שקידם רעיון ורצון לפתור את המצוקה הפוליטית והכלכלית בקרב יהודי רוסיה. למרות הרקע המשותף, השקפות העולם השונות שלהם לא היו ניתנות לגישור. הציונים דגלו בפתרון טריטוריאלי ליהודים, עדיף בפלסטין. לעומתם, הבונד הדגיש את נושא הלאום היהודי, מעמדם החברתי וחיפש פתרון ליהודים בתוך החברה הרוסית. פעילותו הפוליטית של הירש בארגון הבונד, השפיעה רבות על המחקר הדמוגרפי שלו, במיוחד בחוקרו את תנועת ההגירה היהודית.
התנגדותו לציונות וחוסר האמון שלו ברעיון שיבת היהודים לא"י, הניעו אותו לכתוב סדרה של מאמרים המנסים להוכיח, בעיקר מנקודת מבט דמוגרפית, מדוע האידאולוגיה הציונית היא אחיזת עיניים.
כיום ניצב פסל בדמותו באולם הכניסה של הבניין הראשי של אוניברסיטת ז'נבה.
פרסומים מרכזיים
כתביו ומחקריו של הירש, מעידים על אדם בעל אופי חברתי. הוא תואר כסוציאליסט יהודי, שהקדיש את עצמו לתרבות היידית וליבו ומחשבותיו היו נתונות לכל אלה שנרדפו, נוצלו ונושלו (ללא קשר למוצאם). מחקריו עסקו במציאות הקיימת ולא בהשערות חסרות בסיס. בתחילת הקריירה שלו הוא הקדיש את כל תשומת לבו לחקר תנועות ההגירה. מחקריו של הירש בנושא ההגירה היהודית, הובילו להכרה בינלאומית בבעיית היהודים.
להלן פרסומיו החשובים:
גודאה
שומר בימי גודאה
בתקופה בה גודאה עלה לשלטון, הגותים שלטו בדרום מסופוטמיה. הנציג שלהם ישב בחצר המלוכה של גודאה והיה אמון על איסוף המיסים מהממלכה הווסאלית. ישנם הסבורים, כי גודאה היה בעצם הנציב של הגותים בלגש. התואר של גודאה היה אנסי (Ensí) שמשמעותו בשפה השומרית - "מושל", "שליט" ומעמדו לא היה מלכותי. במקרה הזה טקסי הלגיטימציה המתוארים בכתובות העתיקות חשובים במיוחד, היות שהטקסים האלה אמורים לשכנע את האלים לתמוך במעשיו של מושל העיר, שאין לו קשר אלוהי מיוחד כמו שיש למלך. במקורות מצוין, כי גודאה נולד מנישואים המקודשים (אמו הייתה הכהנת של האלה גטומדו), מה שנחשב מכובד, ולכן לא נמנע ממנו להתחתן עם בתו של המלך. רוב הכתובות של גודאה מספרות על התקופה של שקט ושגשוג בשומר. גודאה לא מציג את עצמו כלוחם. הוא לא מראה אמביציה לכבוש אדמות. הוא משתדל להשיג שפע כלכלי דרך מסחר ודיפלומטיה. יחד עם זאת, בשנה השישית לכהונתו הוא השתמש בכוח צבאי והחריב את העיר אנשאן שבעילם. בתקופתו של גודאה התנהלו קשרים מסחריים עם המדינות של דרום-מערב אסיה (אזור טורקיה, לבנון וסוריה של ימינו). באחד הטקסטים הוא מציין שייבא זהב מהרי חחום. הוא ניהל קשרים מסחריים גם עם מגן ומלוחה (צפון הודו).חשיבות רבה הייתה ליבוא של חומרי הבניין בגלל הפעילות הנרחבת של בניית המקדשים. גודאה חידש את המסורת הדתית בלגש. היות שנינגירסו היה האל המרכזי אליו סגד גודאה, נבנו בשבילו מקדשים רבים וביניהם אנינו (Eninnu) "בית החמישים".
הכתובות של גודאה
ניתן ללמוד על עוצמת השפעתו של גודאה מהממצא הכתוב הרב שנשתמר והמוכר לנו. כגון, כתובות הנמצאות על פסליו, שני הגלילים ועליהם תיאורים ספרותיים והיסטוריים עשירים וממצאים אחרים. הכתובות נכתבו בשפה השומרית, ומתוכן אנחנו מגלים, כי גודאה בנה מקדשים רבים בערים הקדומות: גירסו, אור, ניפור, אדב, אורוכ ובאד-טיבירה. פעילות הבניה הנרחבת הזאת מצביעה על ההשפעה הגוברת של גודאה בשומר. את רוב המשאבים הוא השקיע בבניית המקדש אנינו בעיר גירסו לכבוד אל המלחמה נינגירסו. תהליך הקמת המקדש הזה הונצח בכתובות על שני הגלילים, שמהוות עניין רב מכמה בחינות. בראש וראשונה, יש להן חשיבות בלשנית לחקר השפה השומרית. זאת יצירה ספרותית גדולה מאוד והטקסט על הגלילים מייצג שילוב מוצלח של כמה ז'אנרים: כתובת הבניה, כתובת נדר, המנון למקדש והמנון לאל. מעבר לעניין הבלשני, הכתובות מספקות מידע ייחודי ומפורט אודות הפולחנים והטקסים, המסורות הדתיות של העם הקדום, טכניקות הבניה וכדומה. לפי המסופר על הגלילים, האל נינגירסו פנה לגודאה בחלום. גודאה לא הבין את משמעות החלום, ולכן ביקש את עזרתה של האלה ננשה, שסייעה לו בפיענוח. ברגע שנודע לגודאה על בקשת האלים לבנות מקדש לנינגירסו, לפי עצתה של ננשה, הוא יוצא לתהלוכה פולחנית לכבוד האלים ולאחר הטקס מקבל תוכנית אדריכלית של המקדש יחד עם הסבר על התכולה של המבנה הסופי. הטקסט ממשיך בתיאור תהליך בניית המקדש ובתיאור החגיגות שנערכו עם סיום הבניה.