cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיילס דייוויס
Bitches Brew
דייוויס ניסה להסביר את הצלחת התקליט בכך ששנת 1969 הייתה שנת מכירות שיא לאלבומי רוק ופאנק (Funk), בעוד מכירות הג'אז נמצאו בשקיעה. גם אלבומיו של דייוויס לא נמכרו היטב ועוררו את חששה של "קולומביה", לפיכך נזקקו הן עולם הג'אז והן חברת קולומביה לאלבום מנצח. לפיכך שווק Bitches Brew באופן מאסיבי על ידי מבקרי רוק, במסגרת עיתונות הרוק החדשני ונמכר בלמעלה מחצי מיליון עותקים, דבר שזיכה את דייוויס באלבום הזהב הראשון שלו.
שמאחי (כדורגל)
היסטוריה
בעונת 2009/2010 אינטר באקו שמרה על תואר הפרמיירליג של אזרבייג'ן, והבטיחה אותו בפעם השנייה בתולדות המועדון. בעונת 2009/2010 הופיעה הקבוצה בפעם הראשונה במוקדמות הליגה האירופית. בסיבוב המוקדמות הראשון הפסידה הקבוצה לספרטק טרנבה מסלובקיה והודחה מהטורניר. בעונת 2010/2011 שבה הקבוצה להשתתף במוקדמות ליגת האלופות. בסיבוב המוקדמות הראשון הפסידה לקבוצת לך פוזנן מפולין והודחה מהטורניר.
בעונת 2012/2013 חזרה אינטר באקו למוקדמות הליגה האירופית. בסיבוב המוקדמות הראשון ניצחה את נרבה טרנס מאסטוניה. בסיבוב המוקדמות השני הפסידה לקבוצת אסטרס טריפוליס מיוון והודחה מהטורניר. בליגה סיימה הקבוצה במקום השני.
מיילס דייוויס
1970 - 1975: מוזיקה חללית, הודית ואלקטרונית
ראשית שנות השבעים של דייוויס מתאפיינות באימוץ השפעות של רוק פסיכדלי, הן במוזיקה והן בסגנון ההופעה ועיצוב עטיפות התקליטים. חירות נוספת נפתחה לפניו להחצין את תמיכתו ב"כוח השחור" Black Power, הגאווה החדשה של האפרו-אמריקאים. באוטוביוגרפיה שלו ציין דייוויס שמטרתו הייתה ליצור מוזיקה עבור קהל אפרו-אמריקאי צעיר. כך למשל התקליטים Black Beauty, שהוא הקלטת הופעה חיה של הרכב המבוסס על "החמישייה האבודה" (למעט החלפתו של ויין שורטר בסטיב גרוסמן; יצא רק ב-1977), התקליט (1971) A Tribute to Jack Johnson, שהוא פסקול סרט תיעודי שנערך על המתאגרף האפרו-אמריקאי ג'ק ג'ונסון והתקליט (1972) On the Corner, הם תקליטים פאנקיים שדומים יותר לרית'ם אנד בלוז ורוקנרול מאשר לג'אז.
תקליט חשוב נוסף מתקופה זו הוא Live-Evil, שילוב הקלטה חיה והקלטת אולפן מדצמבר 1970 שיצאו לאור בתקליט כפול ב-1971. בתקליט משלב מיילס לראשונה את הפסנתרן קית' ג'ארט בפסנתר חשמלי יחד עם מקלפלין (גיטרה חשמלית), ארייטו מוריירה (כלי הקשה), מייקל הנדרסון (גיטרה בס) וגרי בראץ בסקסופון טנור. בחלק מהקטעים (אלו שהוקלטו באולפן) מופיעים המתופף ג'ק דזונט והפסנתרן הרבי הנקוק והבסיסטים רון קרטר ודייב הולנד. הלחנים, כולם משל דייוויס, פרט לאחד משל המלחין הברזילאי הרמנטו פסקואל, מושפעים ממוזיקה פסיכדלית והביצוע מתחלף מפ'אנקי ומהיר לאיטי, "חללי" ומהפנט. הסאונד עטוף באפקטים אלקטרוניים שונים (wah-wah effects). הלהקה, שהופיעה בעיקר ללא מקלפלין במועדון The Cellar Door קראה לעצמה בשם זה. חבריה התקוממו על כך שהתקליט Live-Evil כולל את מקלפלין כמעט בכל קטע, בעוד שלא רק שלא היה חבר בהרכב הקבוע, אלא שנגינתו משנה את הצליל של ההרכב כליל.
שמאחי (כדורגל)
היסטוריה
המועדון פתח את עונת 2013/2014 עם רצף של שלושה הפסדים, וקבע שיא של תחילת העונה הגרועה ביותר בתולדותיו. עם זאת, הקבוצה הצליחה לזכות במקום השני בליגה בסוף העונה בפעם השנייה ברציפות.
מיילס דייוויס
1970 - 1975: מוזיקה חללית, הודית ואלקטרונית
דייוויס הופיע עם ההרכב (ללא מקלפלין) בפסטיבלי רוק כגון בפסטיבל האי ווייט 1970, על אותה במה עם אמנים כלהקת הדלתות, ג'וני מיטשל, המי והנדריקס. ההופעה לא יצאה על גבי תקליט עד שנת 2004 עת הופק Miles Electric: A different Kind of Blue.
שמאחי (כדורגל)
היסטוריה
ב-28 באוקטובר 2017 המועדון שינה את שמו למועדון הכדורגל קשלה. משחק הבכורה שלה תחת השם החדש, הסתיים בהפסד 2-0 לקאפאז. בעונת 2017/2018 הצליחה הקבוצה לזכות בגביע הכדורגל האזרי. בעונת 2020/2021 זכתה הקבוצה בפעם השנייה בהיסטוריה בגביע האזרי, 3 עונות אחרי שזכתה בפעם הראשונה.
ב-6 באפריל 2022 שינה המועדון את שמו בפעם הרביעית מאז נוסד, לשם מועדון הכדורגל שמאחי ואף העתיק את משחקי הבית שלו לעיר שמאחי.
מיילס דייוויס
1970 - 1975: מוזיקה חללית, הודית ואלקטרונית
ב-1972 נחשף דייוויס למוזיקה ולפילוסופיה של שטוקהאוזן ולמוזיקה שהקליט בהשראתו הוענקה התווית "מוזיקת חלל" על ידי מבקר הג'אז לאונרד פד'ר. התקליטים השייכים לתקופה זו הם Agharta, Dark Magus ו-Pangaea. כמעט אף חבר הרכב שליווה את דייוויס בתקליטים והופעות אלה לא היה בעל הכשרה של מוזיקאי ג'אז, פרט לדייב ליבמן שהופיע בסקסופון סופרן.
שמאחי (כדורגל)
תארים והישגים
ליגת העל האזרית:
מיילס דייוויס
1970 - 1975: מוזיקה חללית, הודית ואלקטרונית
התקליט מ-1975, Get Up with It מכיל מספר קטעים שהוקלטו משנת 1970 ועד 1974 עם הרכב ג'אזי המכיל כמעט את כל הנגנים ששיתפו פעולה עם דייוויס במהלך תקופה זו. התקליט, שהופק ונערך על ידי תיאו מסרו, הוא סיכום פעילותו של דייוויס בשנות השבעים ונחשב כ"שיר פרידה מעולם המוזיקה".
שמאחי (כדורגל)
תארים והישגים
הגביע האזרי:
מיילס דייוויס
1970 - 1975: מוזיקה חללית, הודית ואלקטרונית
ב-1974 יצא דייוויס לסיבוב הופעות ארוך בעולם, במסגרתו ביקר באירופה, באוסטרליה וביפן. במהלך הסיבוב סבל לא פעם מהתמוטטויות כאשר עירב וודקה ומשככי כאבים, להם היה מכור. ביולי 1975 הופיע בפעם האחרונה בניו יורק.
שמאחי (כדורגל)
תארים והישגים
גביע חבר המדינות:
מיילס דייוויס
1975 - 1980: עוד שנים אבודות
דייוויס סבל במשך שנים מהתמכרות לאלכוהול, לקוקאין ולמשככי כאבים. השימוש האינטנסיבי בסמים אלו גרמו להתדרדרות במצבו הבריאותי של דייוויס, ובשנות השבעים סבל משלל מחלות ותופעות בהן דלקת מפרקים ניוונית, החרפה במחלת האנמיה חרמשית, ממנה סבל כל ימיו, כיב פפטי (אולקוס) ודיכאון. במהלך השנים 1975 - 1979 מיעט לצאת מפתח ביתו ונחשב למי שזמנו עבר. חברת קולומביה המשיכה להוציא הקלטות עבר של דייוויס שלא יצאו לפני כן ועל כן ניתן לראות בדיסקוגרפיה של דייוויס תקליטים שיצאו גם בשנים אלה.
העשור האחרון: 1981 עד 1991
ב-1979 הכיר דייוויס את השחקנית סיסלי טייסון (שורשים). בזכות הקשר שלו עמה ובתמיכתו של גיל אוונס, הצליח אט אט להיחלץ ממצבו. הוא נגמל מקוקאין והתחיל לחזור ולנגן. הוא קיבץ סביבו להקה צעירה (שכללה סקסופוניסט ששמו ביל אוונס, ואת הבסיסט מרקוס מילר) ונכנס לאולפן הקלטות לראשונה מזה שלוש שנים. תקליטו שהוקלט בין השנים 1979 - 1981,  The Man with the Horn, הוא תקליט עצוב, משום שלא נשמע בו שריד לכישרונו של דייוויס. תקליטו הבא,  We Want Miles(אלבום כפול בהופעה) סימן מגמת שיפור, והופעתו בפסטיבל הג'אז של ניופורט 1981 סימנה את ה"קאמבק". באותה שנה נשא את טייסון לאשה ויצא למסעות ארוכים באירופה.
בשנת 1985 הקליט דייוויס את התקליט Aura שהוא סוויטה בת עשרה פרקים (לכל פרק ניתן שם של צבע) שהולחנה על ידי פלה מיקלבורג (Palle Mikkelbourg) והיה מחווה לגיל אוונס. בתקליט מנגן דייוויס סולו יחד עם תזמורת גדולה ובה גם ג'ון מקלפלין ונגן הבס נילס-הנינג ארסטד פדרסון (Niels-Henning Ørsted Pederson). המוזיקה היא מחווה לדרכו של דייוויס ונעה בין מוזיקה קלאסית, ג'אז, רוק, מוזיקה אלקטרונית ועוד. התקליט נתפס כפרידה משולשת - של דייוויס מחברו הטוב גיל אוונס (שנפטר כשלוש שנים מאוחר יותר), של דייוויס מחברת התקליטים קולומביה ושל עולם המוזיקה מדייוויס.
דייוויס החל להתעניין במוזיקת הפופ של שנות השמונים, בדגש על פריחת הדור האפרו-אמריקאי הצעיר. באלבומו מ-1985, You're Under Arrest, ביצע גרסאות משלו ללהיטי פופ כגון Time After Time של סינדי לאופר ו-Human Nature של מייקל ג'קסון. נגינתו הייתה פחות מחוספסת והוא השתמש בפחות אפקטים אלקטרוניים ביחס לשנות השבעים. ב-1986 הצטרף דייוויס למיזם "אמנים נגד אפרטהייד", תוצאת המיזם היא האלבום שנחשב לייחודי ביותר של דייוויס בעשור זה, Tutu. כותרת האלבום היא על שמו של הארכיבישוף הדרום אפריקאי, זוכה פרס נובל לשלום, דזמונד טוטו והוא מכיל קטע בשם Full Nelson, לכבודו של נלסון מנדלה. האלבום הוא בעיקר עבודת הפקה של מרקוס מילר, שצירף לחצוצרה של דייוויס רובדי הקלטה של מוזיקאים שונים. דייוויס ביקש לשתף את הזמר פרינס באלבום, אך שיתוף הפעולה לא צלח.
משנת 1989 חבר דייוויס למפיק קווינסי ג'ונס לפרויקט "מהכנסייה לרחוב" שנועד להעלות את קרנה של המוזיקה השחורה וליצור רטרוספקטיבה מקיפה שלה מיסודותיה בגוספל ועד לביצועיה על ידי צעירים ב"גטאות", השכונות האפרו-אמריקאיות בערים הגדולות בארצות הברית. הפרויקט הוביל ליצירת האלבום זוכה הגראמי Back on the Block. שיתוף הפעולה שלו עם קווינסי ג'ונס בא לידי ביטוי גם בהופעה בפסטיבל הג'אז במונטרה ב-1991 שהונצחה באלבום זוכה גראמי Miles & Quincy Live at Montreux.
בין פברואר למרץ 1991 עבד דייוויס יחד עם מפיק ההיפ הופ איזי מו בי (Easy Mo Bee)undefined על אלבום המשלב את החצוצרה של דייוויס עם עולם ההיפ הופ שהקסים את דייוויס עוד מראשיתו. התקליט, בשם Doo Bop, יצא כשנה לאחר מותו של דייוויס, ואף זכה בפרס הגראמי לביצוע ה-R&B האינסטרומנטלי הטוב ביותר.
בספטמבר 1991 לקה דייוויס בדלקת ריאות וב-28 בחודש לקה בשבץ ובכשל מערכות שהוביל למותו. הוא נפטר בסנטה מוניקה, קליפורניה ונקבר ברובע הברונקס בניו-יורק.
הערכה ופרסים
מיילס דייוויס הוא אחד האמנים המוערכים ביותר בעולם הג'אז ובמוזיקה האמריקאית המודרנית בכלל. למרות חילוקי הדעות על המפנים החדים בקריירה שלו, לא היה ערעור על גדולתו כיוצר וכמוביל.
ב-26 במאי 2014, ביום בו חל יום הולדתו ה-88, קראה עיריית ניו יורק לרחוב בו התגורר (West 77th street), על שמו: Miles Davis Way.
דיסקוגרפיה
דיסקוגרפיה מלאה של מיילס דייוויס (אנגלית)
Our Version of Events
Our Version of Events (בעברית: הגרסה של אירועים שלנו) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-היוצרת הבריטית אמילי סאנדיי. האלבום יצא לאור ב-13 בפברואר 2012, על ידי חברות התקליטים וירג'ין רקורדס ו-EMI רקורדס.
סיבוב הופעות
כדי לקדם את האלבום, יצאה סאנדיי ב-1 בנובמבר 2012, לסיבוב ההופעות הראשון שלה, "Our Version of Events Tour", אשר הסתיים ב-31 בדצמבר 2013.
ספריית הכנסת
ספריית הכנסת היא ספריית מחקר המשרתת את הכנסת, חבריה ועובדיה.
היסטוריה
הספרייה נוסדה בנובמבר 1950 כספרייה פרלמנטרית קלאסית, במטרה לספק לחברי הכנסת ועובדיה את המידע הדרוש להם לעבודתם הפרלמנטרית.
בשנת 1953 תוקנה פקודת העיתונות ונקבעה בה, בין השאר, חובת מסירת עותק מכל ספר לספריית הכנסת ללא תמורה. בשנת 2001 בוטל סעיף זה (סעיף 24) ובמקומו נכנס לתוקף חוק הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים), התשס"א-2000, ובו נקבעה חובה מצומצמת יותר, לפיה ספריית הכנסת רשאית לדרוש ללא תמורה עותק מכל ספר או עיתון בכל תחום המוגדר כ"נחוץ לעבודתה של הכנסת" כפי שקבע יושב ראש הכנסת באישור ועדת הכנסת. בהמשך תוקן החוק, ונקבע שהכנסת תשלם עבור העותק 25% ממחירו הקטלוגי. בנוסף, לפי מחויבת כל רשות ציבורית (כהגדרתה בחוק זה), למעט רשות מקומית והתאגידים שבשליטתה, לשלוח עותק של הדו"ח השנתי על פעילותה לספריית הכנסת. אוסף הספרייה מתרחב גם באמצעות מתנות וחליפין עם ספריות, בין השאר ספריות של פרלמנטים אחרים.
הספרייה מיועדת בראש ובראשונה לחברי הכנסת ועובדיה, אך בימים ראשון וחמישי, בהם מליאת הכנסת אינה פעילה, פתוחה הספרייה לציבור הרחב לצורך עיון בפרסומים שאינם נגישים במקומות אחרים. בין השאר, ניתן לעיין במקום בפרוטוקולים שאינם חסויים של ועדות הכנסת. זכות זו נקבעה בנוהל שפרסם יושב ראש הכנסת בהתאם לתקנון הכנסת.
ב-2014 נחנך בספרייה אוסף כתבי חברי הכנסת המכיל ספרים שפרסמו חברי הכנסת לדורותיהם במגוון שפות. עם חנוכת האוסף הוא הכיל כ-1,600 ספרים.
קטלוג הספרייה פועל באמצעות תוכנת אל"ף 500. הקטלוג איננו נגיש לציבור הרחב.
אדולף בוש
אדולף גיאורג וילהלם בוש (בגרמנית: Adolf Georg Wilhelm Busch; 8 באוגוסט 1891 – 9 ביוני 1952) היה כנר ומלחין ממוצא גרמני.
ביוגרפיה
בוש נולד בעיר זיגן שבחבל וסטפאליה, במערב גרמניה. הוא למד בקונסרבטוריון של קלן ובאקדמיה המלכותית למוזיקה בברלין, אצל וילי הס ובראם אלדרלינג. בשנת 1912 ייסד בוש את ה-Konzertvereins Quartet, שנגניה היו ראשי הקבוצות בתזמורת שנשאה את אותו השם. הרביעייה התפרקה לפני מלחמת העולם הראשונה. אחרי המלחמה ייסד את רביעיית בוש, שכללה את בני משפחתו ואת פאול גרימר כצ'לן. הרביעייה המשיכה להתקיים בהרכבים שונים עד שנת 1933.
החבר הנוסף בחוג היה הפסנתרן רודולף סרקין, שהחל לנגן עם בוש בגיל 15 ובסופו של דבר נשא את בתו של בוש לאישה. הרביעייה, עם רודולף סרקין, היוותה גרעין להרכב הקאמרי של בוש, מבשר התזמורת הקאמרית המודרנית.
עם עליית היטלר החליט בוש שאינו יכול להישאר במצפון נקי בגרמניה ועל כן היגר לבזל שבשווייץ. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היגר בוש מבזל לארצות הברית והשתקע בוורמונט שם היה, יחד עם סרקין, בין מייסדיו של בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו.
רביעיית בוש נודעה בפרשנותה לרביעיות של ברהמס, שוברט ומעל לכל בטהובן. היא ערכה סדרת הקלטות בשנות ה-30 שכללו את כל היצירות הקאמריות של מלחינים אלה. בשנת 1941 השלימה הרביעייה את ההקלטות האלה ברביעייה אחת של בטהובן שלא הוקלטה קודם לכן, אופוס 130.
אדולף בוש היה אחיו של המנצח פריץ בוש.
עין-חתול חברבר
עין-חתול חברבר (שם מדעי: Telescopus fallax) הוא נחש תת-ארסי שכיח בישראל. נפוץ בעיקר בצפון הארץ ומרכזה. רוב הפרטים אינם גדלים מעל לכ-60 ס"מ.
צבעי הגב שלו נעים בין חום לאפור או בין אפור לצהבהב, על גבו אפשר לראות כתמים שחורים ושחומים וראשו בצבע אחיד אפור הוא שטוח ורחב יותר מגודלו של צווארו.
ניזון לרוב מלטאות קטנות.
אישוניו מאונכים ומכאן בא שמו (עין-חתול). פעיל לילה.
קברי המלכים
קברי המלכים הוא כינוי לאחוזת קבר מפוארת מתקופת בית שני, השוכנת ברחוב צלאח א-דין במזרח ירושלים, צפונית לעיר העתיקה ולשער שכם.
היסטוריה
אחוזת הקבר הייתה ידועה לבני ירושלים עוד במאות הקודמות. הערבים כינו את המקום 'קבור אלמולוכ', שמשמעו קברי המלכים, או 'קבור א-סלאטין' שמשמעו קברי הסולטאנים. יש להניח שהסיבה שהאתר זכה לכינויים אלו היא מפני שתושבי ירושלים הניחו שאחוזת קבר כה מפוארת חייבת הייתה להיבנות רק על ידי מלך או משפחת מלוכה.
המסורת היהודית, שהאזכור הכתוב הראשון שלה הוא מאמצעית המאה ה-17, גורסת כי אחוזת הקבר היא קברו של כלבא שבוע, חותנו של רבי עקיבא. לפי המחקר ההיסטורי והארכאולוגי משערים שאחוזת הקבר הייתה שייכת למשפחת מלכי ממלכת חֳדַייֶבּ ששכנה בין ארץ אשור לבין ארמניה. בראש הממלכה עמד מלך בשם מונבז מאזור צפון כורדיסטן של ימינו. משפחת המלוכה התגיירה בימי בית שני ואם המשפחה, הלני המלכה, אף גרה בירושלים תקופת מה בחייה. הסיבה לזיהוי זה היא דברי יוסף בן מתתיהו, שכותב בספריו על הקבר שציווה לבנות מונבז עבור אמו, המלכה הלני. לפי דברי יוסף בן מתתיהו הקבר, בצורת שלוש פירמידות מצוי שלושה סטדיונים (כ-550 מטר) מצפון לירושלים, וזיהוי זה הולם את המיקום של קברי המלכים.
בקרב תושבי ירושלים במאות הקודמות האמינו שבאחוזת הקבר ישנם אוצרות. בחפירה שהורה המושל העות'מאני של ירושלים לבצע בשנת 1847 לא נמצא בקבר דבר, אך האתר ניזוק מאד.
המקום נודע במערב לראשונה על ידי ציוריו של ריצ'רד פוקוק שתיאר את המקום אחרי ביקורו בירושלים באביב 1738. כמאה שנים לאחר מכן בוצעו באתר סקרים וחפירות על ידי ארכאולוגים צרפתיים אשר נטו בתחילה לזהות במקום את קברם של מלכי בית דוד. סקר וחפירה ראשונית של האתר נערכו על ידי פליסיאן דה סוסי בשנת 1863. יהודי ירושלים, ששמע החפירה הגיעה לאוזניהם הרימו קול צעקה, במיוחד לאחר שגונבה השמועה לאוזניהם כי הסרקופגים ועצמות המתים הוצאו ממקומם. היהודים החלו לפעול בדרכים דיפלומטיות, ופנו בין השאר, לפחות, למשפחת רוטשילד, ולמשה מונטיפיורי, אך בסופו של דבר לא הצליחו לעצור בעד דה סוסי לפני שהעלה את שללו על הספינה שחיכתה לו בנמל יפו, בדרכו להציגם בלובר. בשנת 1867 בוצעה חפירה מקיפה על ידי הארכאולוג וחוקר ארץ ישראל הצרפתי שארל קלרמון-גנו.
בעקבות הפגיעה במקום, שוד עתיקות ומכירתן ומניעת גישה ליהודים ולחוקרים, בשנת 1878 נקנתה אחוזת הקבר על ידי משפחה יהודית-צרפתית בשם פֶּרֶר (Pereire), ובעזרתו של יעקב פאסקאל, סגן-קונסול אוסטרו-הונגריה בירושלים, לטובת הקהילה היהודית בשנת 1874. לאחר מות אבי המשפחה בשנת 1885 נמסרה אחוזת הקבר על ידי המשפחה לממשלת צרפת למשמרת למען העם היהודי, והיא מצויה בחזקת הממשלה הצרפתית עד היום.
נוסח שטר הקניה ואחר כך ההעברה קשורים זה בזה. לדברים צורף מכתב של הרב הראשי ליהודי צרפת, הרב
בעת העברת המקום לידי ממשלת צרפת, נחתם חוזה בין הצדדים לפיו החלקה ניתנת במתנה גמורה, אך ממשלת צרפת מתחייבת לתנאים הבאים: הנוסח העברי היה אמור להיות:
הרצל ביקר באחוזת הקבר בעת ביקורו בארץ בשנת 1898 והתייחס למסירתה לידי הצרפתים על ידי משפחת פרר בכותבו: "כה רחוק ונמנע נחשב הדבר שליהודים עצמם תהיה פה פעם נחלת מה".
בשנת 2015 הגיש "הקדש קברי המלכים" תביעה נגד ממשלת צרפת בבית הדין הרבני בירושלים, בדרישה להשבת הרכוש לידיו. ממשלת צרפת הגיבה בחריפות, ומשרד החוץ הישראלי הודיע לבית הדין כי בהתאם לאמנת וינה, אין לבית הדין סמכות בנושא. ביוני 2019 נפתח האתר מחדש למבקרים תמורת תשלום סמלי. הכניסה מתאפשרת בימי שלישי וחמישי ומותנית בהרשמה באתר האינטרנט של הקונסוליה הצרפתית.
מבנה אחוזת הקבר
הכניסה למערת הקבורה נמצאת בתור רחבה רבועה החצובה כולה באבן. ממפלס הרחוב יורדות אל הרחבה 23 מדרגות, תשעה מטרים רוחב כל אחת. בקצה המדרגות מצויים פתחים של בורות המשמשים כיום לאגירת מי גשמים. במקור היו אלה צמד של מקוואות טהרה. בתחתית גרם המדרגות מצוי גם שער בחומת האבן שמשמאל למדרגות, שער זה מוביל אל הרחבה עצמה. מידות הרחבה הן 27 מטר אורך מצפון לדרום ו-25 מטר רוחב ממערב למזרח.
בצלע המערבית של החצר נמצאת חזית המערה, המקושטת בתבליטי אבן של זרי אשכולות ענבים, מקלעת עלים, אצטרובלים ופירות, העשויים בסגנון האדריכלות היוונית. יוסף בן מתתיהו מזכיר שלוש פירמידות, אשר עמדו כנראה מעל החזית. מספר אבנים שנמצאו במקום מצביעות על כך שהפירמידות כנראה הזכירו יותר את גגו של יד אבשלום מאשר פירמידה קלאסית. בעבר נתמכה החזית בשני עמודים. אבן הגולל של הקבר הייתה נפתחת באמצעות מנגנון סודי, המוזכר בספרו של פאוסניאס, אך המנגנון כבר אינו במקום ומהותו אינה ידועה. מערת הקבורה עצמה מורכבת משני מפלסים שונים, ארבעה חדרים בקומה העליונה ושלושה חדרים בקומה התחתונה.
בתוך מערת הקבורה נמצאו מספר סרקופגים, שנלקחו על ידי המשלחת הצרפתית והם מצויים היום במוזיאון הלובר בפריז. על אחד הארונות נמצאה חרותה הכתובת "צדן מלכתא". על ארון אחר שנמצא במערה, ומצוי גם הוא בפריז, ישנם תבליטים מפוארים בצורות של רימון, אתרוג, בלוטי אלונים, ענפי זית, אשכולות ענבים ואיצטרובלי אורן, בהתאם לנוהג היהודי שלא לעטר בדמויות אנושיות, בשל הציווי המקראי על איסור עשיית פסל. רק על סרקופג אחד נמצאה כתובת, ובה כתוב "צדן מלכתא" בסורית ו"צדה מלכתה" בארמית. יש הסוברים כי הקבורה בארון זה הייתה לא אחרת מהלני המלכה, ו"צדה" או "צדן" הוא גרסה אחרת לשמה, בדומה למלכים עתיקים רבים, שהיו בעלי מספר שמות שונים.
מיכאל סקופין-שויסקי
מיכאל סקופין-שויסקי (ברוסית: Михаи́л Васи́льевич Скопи́н-Шу́йский; 18 בנובמבר 1586 – 3 במאי 1610) היה מפקד צבא ומדינאי רוסי בתקופת הצרות בתחילת המאה ה-17.
ביוגרפיה
מיכאל סקופין-שויסקי נולד במשפחה של בויארין וסילי סקופין-שויסקי שהיה דמות ידוע בתקופת איוואן הרביעי. בשנת 1604 הוא קיבל תפקיד זוטר בחצר של בוריס גודונוב. בשנת 1605 בחצר של דמיטרי הכוזב הראשון הוא היה דמות מפתח והביא לחצר את אלמנתו של איוואן הרביעי שהודיעה שדמיטרי הכוזב הראשון אכן בנה.
בשנת 1606 בן דודו וסילי שויסקי התמנה לצאר. הוא התמנה לוויוודה והיה פעיל בדיכוי התקוממות איכרים בהנהגת איוואן בולוטניקוב. בסביבות קלוגה הצבא בפיקודו הביס את כוחות האיכרים.
בשנת 1608 הוא היה בראש צוות משא ומתן עם השוודים. מטרה השיחות הייתה לקבל את עזרתם בלחימה נגד הפולנים ודמיטרי הכוזב השני. החל משנת 1609 הצבא בפיקודו שכלל בנוסף לרוסים גם כוחות שוודים ושכירי חרב נוספים הביס את תומכי דמיטרי הכוזב השני במספר קרבות. כתוצאה מכך הפולנים היו צריכים להפסיק את המצור על המנזר חשוב בסביבות מוסקבה. באותה שנה, הוויוודה של ריאזן פנה אליו עם הצעה לסלק את בן דודו מהשלטון ולהתמנות במקומו. הוא לא הסכים אך לא דיווח לצאר.
במרץ 1610 הוא הצליח להפסיק את המצור של דמיטרי הכוזב השני והכוחות הפולנים על מוסקבה. לאור ההצלחות בשדה הקרב הוא רכש אהדה גדולה בצבא ואצל חלק של האצילים. בהתאם לפקודת הצאר הוא הגיע למוסקבה. קבלת פנים החמה שהוא קיבל מתושבי העיר רק הגבירה חששות של הצאר ממנו. במהלך החגיגות חלה מיכאל ונפטר תוך שבועיים. לפי הגרסה המקובלת, הוא הורעל על ידי אשתו של אח הצאר. הוא נקבר בקתדרלת המלאך מיכאל במוסקבה.
היה נשוי, בנו נפטר בגיל קטן.
ליקוי חמה (ספר)
ליקוי חמה (באנגלית: Eclipse) הוא רומן מאת סטפני מאייר, המהווה המשך לרבי המכר הקודמים שלה, "דמדומים" ומולד ירח". ב-30 ביוני 2010 יצא סרט "דמדומים 3: ליקוי חמה" המבוסס על ספר זה.
עלילה
בהמשך לספר הקודם, בלה חוזרת להיות נרדפת על ידי ויקטוריה שרוצה נקמה, ומגלה שבעיר הסמוכה, סיאטל, מתרחשות רציחות אכזריות. בן זוגה, אדוארד, טוען שהאחראים לרציחות הם ערפדים טירונים, ואם הם לא ייזהרו יותר, הוולטרי יגיעו אליהם, ובמקביל ינסו גם לתפוס את בלה.
בלה רוצה להיות בקרבתו של ג'ייקוב חרף התנגדותו העיקשת של אדוארד, שמודאג מכך שבלה לא תהיה בקרבתו, אלא בנוכחות אנשי זאב. היא מצליחה להיפגש עם ג'ייקוב למרות שאליס משגיחה עליה ומשלימה איתו. בגלל רצונה העז אדוארד מתיר לבלה להיפגש עם ג'ייקוב ואומר לה שהוא בוטח בכושר השיפוט שלה ולכן היא חוזרת כמה פעמים בחזרה ללה פוש. באחת הפעמים שהיא נמצאת הלה פוש עם ידידה ג'ייקוב בלאק, איש הזאב, והוא מתוודה על אהבתו אליה, ומנשק אותה בניגוד לרצונה. לבלה יש נקע בגלל שהיא הכתה את ג'ייקוב, ואדוארד מגיע תוך דקות ספורות, ומאיים על ג'ייקוב שירצח אותו אם ינסה לגעת בה שוב. בהמשך ג'ייקוב משלים עם בלה.
גנב פורץ לחדר של בלה ולוקח לה בגדים, מבלי שאליס ראתה אותו. בלה מסיקה שהגנב הוא אחד הערפדים מסיאטל. במסיבה שעורכת אליס מגיעים ג'ייקוב וחבריו ומחליטים לשתף פעולה עם הקאלנים כדי למלא את ייעודם: לדאוג שבני האדם יהיו בטוחים מפני הערפדים. לפני הקרב בלה משכנעת את אדוארד לשכב איתה אך אדוארד מעמיד בפניה תנאי-קודם עליה להתחתן איתו. בלה מסכימה לכך ומקבלת מאדוארד את טבעת האירוסים של אמו. לפני פרוץ הקרב, בזמן שאדוארד ובלה מדברים ביניהם ומספרים אחד לשנייה על הלילות הכי טובים שהיו להם ביחד, אדוארד אומר בכוונה על קיום החתונה שלו ושל בלה (כדי שג'ייקוב ישמע), וג'ייקוב, שפגוע מכך נמלט מהר לשדה הקרב. בלה שבורה מפגיעתה בג'ייקוב, וכשאדוארד מציע לה שהוא יבקש מג'ייקוב לחזור כדי שיוכלו לדבר לפני פרוץ הקרב, היא מסכימה. ג'ייקוב מצליח לגרום לבלה להבין שהיא מאוהבת במקביל גם בג'ייקוב וגם באדוארד, אך בלה מבינה גם כי היא לא תוכל לחיות ללא אדוארד. הוא מנשק אותה פעם אחת, ומשאיר אותה עם הבחירה.
הקרב מתחיל, וויקטוריה מוצאת את אדוארד ובלה. אדוארד מבין שבלה צדקה בהשערתה (שוויקטוריה אחראית לכל העניין) ונלחם בה. לצידו עומד איש הזאב הצעיר-סת' קלירווטר, שנלחם בריילי (ערפד נוסף שהביאה וויקטוריה ואותו אחד שנכנס לחדרה של בלה). בלה רוצה לעזור לחבריה ולהסיח את דעתם של וויקטוריה וריילי באמצעות דם בהשראת הסיפור על האישה השלישית, אך הם מצליחים לחסל את האויבים.
הוולטרי (שידעו על צבא הערפדים וויקטוריה) מגיעים לשדה לאחר שהקרב תם ומזכירים למשפחת קאלן ולבלה שהם לא נותנים הזדמנות שנייה ושהם מאוד נדהמים מיכולתם להתמודד מול צבא ערפדים. משלחת הוולטרי חוזרת לאיטליה אך לפני זה הם הורגים ערפדה טירונית שהייתה חלק מצבא הערפדים ושקראלייל רצה לתת לה הזדמנות לחיים חדשים. בלה מגלה שג'ייקוב נפגע, ומבקרת אותו, אך לבסוף היא בוחרת באדוארד ולא בו. אדוארד שולח לו הזמנה לחתונה ופתק בו הוא מודה לו. ג'ייקוב מאוכזב ושבור לב, והוא מתחיל לרוץ ולהתרחק מהאזור, הרחק מבלה ומכאב האהבה הנכזבת שלו כלפיה.
בסיפור קיימים סיפורי רקע רבים: סיפורה של רוזלי ומדוע קארלייל שינה אותה, סיפורו של ג'ספר וכיצד נעשה ערפד, וסיפורים נוספים על אנשי זאב ואיש הזאב הראשון.
בלה סוואן
ב"ליקוי חמה" מאוימים בלה, אדוארד ומשפחתו על ידי ערפדית נקמנית בשם ויקטוריה, חברתו של ג'יימס. ויקטוריה מקימה צבא של ערפדים שמטרתו לחסל את בלה. במהלך הספר וההכנות לקרב נקרעת בלה בין אהבתה לג'ייקוב איש הזאב לבין אדוארד הערפד. בקרב, בו משתתפים קבוצת הערפדים של ויקטוריה, ומהצד השני משפחת קאלן ואנשי הזאב, מנצחים הקאלנים. בסוף הספר נפרדת בלה מג'ייקוב ומסכימה להינשא לאדוארד, בתנאי שזה יהפוך אותה לערפדית.
אדוארד קאלן
אדוארד הוא ערפד בן 109 שנה, אבל נראה בן 17. בהוא נולד בשנת 1901 בשיקגו. הוריו מתו ממגפה שפרצה באותה תקופה וקראליל שינה אותו כאשר ראה שהוא לבדו בעולם וגוסס מאותה המחלה. משפחתו המאמצת של אדוארד, משפחת קאלן, עברה לפורקס מאלסקה לפני כמה שנים, והוא לומד בבית הספר עם אחיו. משפחת קאלן לא שותה דם אדם, אלא דם של חיות, ולכן הם מכנים את עצמם "צמחוניים". לאדוארד כישרון ערפדי-הוא מסוגל לקרוא מחשבות. אדוארד מתואר בסדרת הספרים על ידי בלה כיפה תואר, כמו שאר בני משפחתו והערפדים בכלל, וכמקסים, מנומס, נחוש, ועקשן מאוד. הוא מאוד מגונן על בלה, יש לו נטייה להגזים במצבים שבהם הבטיחות של בלה נמצאת בסיכון. הוא שומר על סגנון דיבור ומנהגים מיושנים מחייו האנושיים בתחילת המאה ה -20.
ג'ייקוב בלאק
ג'ייקוב נולד בלה-פוש - שטח ששיך לשבט אינדיאני עתיק יומין, וצבע עורו מתואר כאדמדם-חום. אמו של ג'ייקוב נפטרה בצעירותו, ויש לו שתי אחיות שאחת מהן, רייצ'ל, מוטבעת על פול, חבר בלהקה. ג'ייקוב מתואר בספרים כגבוה מאוד, מתנשא לגובה של מעל ל-2 מטר עם שרירי גוף עבים, כמו של שרירן. ג'ייקוב חובב מכונאות ומכוניות. בילדותו בילה ג'ייקוב עם בלה במהלך חופשות הקיץ השנתיות שלה בפורקס בדיג וטיולים.
ב"ליקוי חמה" ג'ייקוב שומר מרחק מבלה. היא מנסה לדבר איתו, אך הוא מתעלם ממנה. לאחר שהם משלימים ג'ייקוב מתוודה בפני בלה על אהבתו ומנשק אותה בניגוד לרצונה. בלה מכה אותו בלסת ובגלל זה יש לה נקע. במסיבת סיום הלימודים בבית הקאלנים ג'ייקוב נותן לבלה צמיד עם גילוף של זאב מעשה ידיו, ואנשי-הזאב מתאחדים עם הקאלנים ולומדים איך להילחם בערפדים טירונים. ג'ייקוב מלווה את בלה למקום המחבוא שלה. בלילה הוא ואדוארד מנהלים שיחה עמוקה, ובבוקר בלה ואדוארד מתחילים לדון בתוכניות לנישואיהם, וג'ייקוב שומע את שיחתם וזועם. ג'ייקוב מאיים על בלה שהוא יהרוג את עצמו בקרב והיא מנשקת אותו כדי שלא ילך. בקרב, ג'ייקוב נפצע וכל צדו הימני מרוסק. מאוחר יותר בלה באה לבקר אותו, ואומרת לו שלמרות הכל היא בוחרת באדוארד וג'ייקוב נשבר.
סיוניק (מחוז)
סיוניק (בארמנית:Սյունիք או Սյունիքի մարզ - סיוניקי מארז) הוא המחוז (מארז) הדרומי ביותר של ארמניה. הוא גובל בצפון עם המחוז ואיוץ' דזור, במערב עם מובלעת של אזרבייג'ן הנקראת הרפובליקה האוטונומית של נחצ'יבאן, במזרח עם אזרבייג'ן ובדרום עם איראן. עיר הבירה של המחוז והעיר הגדולה בתחומה היא קפאן. שטח המחוז הוא 4506 קמ"ר (15% משטח המדינה - השני בשטח בין מחוזותיה). לפי המפקד משנת 2011 אוכלוסיית המחוז הייתה 141,771 תושבים (4.7% מתושבי ארמניה, המחוז השמיני בין המחוזות לפי אוכלוסייה). פרט לרפאן, עריה החשובות הן:גוריס, מגרי, סיסיאן, קג'רן, אגאראק, דסטקרט. המחוז סיוניק כולל את שטחי הראיונים לשעבר גוריס, קפאן, מגרי וסיסיאן. המחוז נקשר לחבל הארץ ההיסטורי סיוניק, סיוניה, זנגזור או זנדגזור, הידוע מן המאה השלישית.
גלגולי השם ומקורותיו
אחד מחמש עשרה הפרובינקיות של ממלכת ארמניה העתיקה נקראה סיוניק. שמם של החבל סיוניה או סיוניק ושל המחוז סיוניק נגזר משם השושלת הארמנית סיוניה שנציגיה היו מושלים (נחרר) של חבל סיוניק עוד מהמאה הראשונה לספירה ההיסטוריון מובסס חורנאצי ייחס את מקור השם לדמות של סיסק, צאצא האב האגדי של הארמנים, האיק ואבי השושלת סיוניה או סיוניק. עם זאת לפי ההיסטוריון רוברט היוסן סיסאק היה אפונים מאוחר יותר. בימי שושלת פרס הססאנית (637-225 ) האזור נקרא סיסאקאן והוזכר לראשונה בשם זה במאה השישית על ידי סופר סורי "פסאודו זכריה". סטראבון מזכיר בארמניה חבל ארץ בשם "פאוניטיס" אותוכמה מלומדים קראו "סאוניטיס" וקישרו אותו לסיוניק. אולם המקור המוקדם ביותר ביוונית הוא אצל אוסביוס במאה הרביעית - "סאוניה". מאוחר יותר, במאה השישית, ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס מתייחס לתושבי הפרבוינקיה כ"סוניטאי". בקוסמוגרפיה מראוונה מסביבות שנת 700 חבל סיוניק נקרא בלטינית "סיאניה של הקווקז" (Siania Causasorum) ההיסטוריון ארמן פטרוסיאן שיער שמקור השם קשור לאל השמש סיוויני או שיוויני של האוררטים ששאלו אותו מהחתים וציין כי ישנם באזור ההיסטורי סיוניק מספר רב של שמות של מקומות בעלי שמות דומים הקשורים לשמש. במקורות גאורגיים סיוניק נקרא סיווניאטי. בעוד שהערבים ידעו אותו כ"סיסאג'אן", שם שאול מפרסית.
ארמניה העתיקה
כתובות בשפה הארמית שנמצאו באזור מסביב הימת סוואן והמיוחסות למלך ארתאשס הראשון מעידות שחבל סיוניק היה במאה השנייה לפני הספירה חלק מממלכת ארמניה הארטשית.
סיוניק נשלטה על ידי אחת המשפחות החזקות ביותר של נחררים (מושלים) בארמניה הקדומה. לפי זורנמאק, הפנקס הממלכתי בו רשומיים הסדר והכמות של הצבאות במדינות הקדומות, בסיוניק רשום חיל פרשים הכולל 9400 פרשים בעת מלחמה. לפי הגהנמאק, פנקס משפחות האצולה בממלה הארמנית העתיקה, נסיך סיוניק נחשב לראשון בחשיבות בין אצילי החצר המלכותית. במאה הרביעית סיוניק התנצר יחד עם כל ארמניה. נסיכי סיוניק יחד עם מגנאטים ארמנים אחרים, ליוו את גרגוריוס המאיר לקסריה כדי לקבל את בסממני הקדושה.
אחרי חתימת הסכם השלום באקיסלנה ב-387 לספירה, סיוניק נותר חלק ממלכת ארמניה בת החסות. הלוקה של הממלכה הארמנית בין הביזנטים לפרס צמצמה בצורה דרסטית את שטח ארמניה. במחצית השנייה של שנות ה-390, המלומד המהולל מסרופ משטוץ יצא לחנך את אלינג'ה, הגאוואר של חבל סיוניק. אחרי שב-406 המציא את האלפבית הארמני הוא הקים בו את בתי הספר הראשונים בעזרת הנסיכים וגינאק וואסאק סיוני על מנת להפיץ את הכתב הארמני החדש בין חניכיו. השושלת הראשונה ששלטה בסיוניק, במאה הראשונה לספירה הייתה שושלת סיוניה. השליט - הנחרר הראשון, היה ואגינאק סיאק (בסביבות 330) ויורשו היה אחיו אנדוק או אנדובק (אנטיוכוס, לערך 340). ב-379 בביק (בגבן), בנו של אנדוק, הוחזר לשלטון כנחרר על ידי משפחת ממיקוניאן. לבביק הייתה אחות בשם פרנצזם שנישאה לנסיך הארשקי גְנֶל, אחיין המלך הארמני ארשק השני ומאוחר יותר התחתנה בשנית עם ארשק השני עצמו. שלטונו של בביק נמשך פחות מעשר שנים ובסביבות 386 או 387 הנחרר דארה הודח על ידי הפרסים הסאסאנים.
אחרי הנחרר ואלינק (409-400) עלה לשלטון ואסאק (452-409). לוואסאק היו שני בנים:בביק (בגבן) ובקור וכן בת שהתחתנה עם וראזווהאן (472-452), יורשו של ואסאק. בנו של וארזוובהאן, גלהון שלט כשבע שנים (477-470) ומת ב-483. אחיו של וארזווהאן, בביק, הפך לנחרר ב-477. האדז, אחיו של גלהון, מת בספטמבר 482. המחוז סיוניק הונהג בהמשך על ידי ואהאן (בסביבות 570), פיליפו (לערך 580), סטפנוס (597-590), סחק (איסחק) (לערך 597) וגריגור (עד 640).
אחרי סופה של ממלכת ארמניה העתיקה ב-428 סיוניק סופח לאימפריה הסאסנית כחלק מהמארזפנות הארמנית. בשנות ה-440 מינו הסאסאנים את הנסיך ואסאק סיוני בתור שליט (מרזפן) של כל ארמניה. בקרב אוואראיר לא עמד ואסאק סיוני לצד הכוחות הארמנים בפיקודו של ורדן ממיקוניאן ובחר בצד הפרסים, מה שהכריע את הכף לזכותם של האויבים. התחייבו בערך באותה תקופה בני סיוני קיבלו את המשימה להגן על מבצר דרבנט כלחיזקו את מעמדם.
בגרטים (בגרטוני)
החל מהמאה התשיעית סיוניק היה לחלק ממדינת השושלת בגרטוני. בסביבות 800 ואסאק השלישי הותקף על ידי סאוואדה, האמיר הקאיסי ממלזגירט (מנזקרט). הוא הקים חיל מצב באחלט (צ'לט) במחוז דזולוק. הוא קרא לעזרה למנהיג המורדים הפרסים באבכ ח'ראמדין שנשא בת של המלך לאישה. אחרי מותו של ואסאק השלישי ב-821, באבכ ירש את האזור ותהתושבים מרדו נגדו. באבכ דיכא את המרד אבל התקפות חוזרות של המוסלמים והארמנים לא נתנו לו שקט. בסופו של דבר ויתר, וילדי ואסאק, פיליפ וסחק חזרו לשלוט בסיוניק. פיליפ שלט במזרח סיוניק, כולל ואיוץ דזור ובאגק. סחק שלט במערב סיוניק, הידוע גם ככגארקוניק.
ב-826 סחק כרת ברית עם יריבו של פעם, סאוואדה, האמיר ממנזקרט - נגד המושל מטעם החל'יפה הערבי, אבל הובס ומת בקאוואקרט. בנו, גריגור-סופאן ירש אותו כנסיך של מערב סיוניק. במזרח סיוניק פיליפו מת באוגוסט 848. אותו ירשו במשותף שלושת ילדיו - בבגן, ואסאק - איצ'חניק ואצ'וט. בבגן לחם בגריגור סופאן והרג אותו בערך ב-851-849. אולם בבגן מת כעבור זמן קצר ב-851 וואסוק איצ'חאניק ירש אותו. לוואסאק - איצ'חאניק היו יחסים טובים עם ואסאק-גאבור, שליט מערב סיוניק, בנו של גריגור-סופאן. נרסה פיליפיאן, אחיו של בבגן, הוביל ב-823-822 מסע צבאי באגואניה, ניצח ובמורגוג רצח את הנסיך ואראז טרדט השני, שהשתייך לשושולת הפרסית המיחרנית.
בוגה אל כביר, גנרל שנשלח על ידי הח'ליפה מבגדד, החריב באותן השנים את ארמניה ואת אגואניה ושלח גדוד לוחמים גם למזרח סיוניק שנשלט אז על ידי ואסאק הרביעי ואחיו אצ'וט. בני סיוניק נמלטו למבצר באלק, אך ואסאק עצמו נמלט לקוטאיק, ואחר כך לאזור גארדמן על הגדה המזרחית של ימת סוואן. הנסיך (איצ'קאן) של גרדמן, קטריג' או קריצ'ן בגד בו והסגיר אותו לבוגה. (859). גם אצ'וט נתפס על ידי הערבים. אחר כך בוגה פלש בגרדמן ועצר גם את קטריג'. בהמשך פנה לאוטי ולקח בשבי גם את נסיך סטפאנוס קון של סוורדיק.
הח'ליפות העבאסית ניסתה להשתלט בקביעות על כל האזורים האלה ובמטרה זו החליט בוגה לאכלס מחדש את העיר צ'מקור על הנהר קורה באוכלוסייה מוסלמית. מכיוון שצ'מקור הייתה קרובה לברדה ולגנג'ה היא נועדה לשמש נקודת הגנה אזורית. בפקודת הח'ליפה החדש ב-862, הנסיכים העצורים שוחררו והורשו לשוב לאחוזותיהם הקודמות בתנאי שיתאסלמו. אמנם יש אומרים שחזרו לנצרות אחרי שובם. נסיך מערב סיוניק, ואסאק-גאבור, התחתן עם מרים, בת של הנסיך הבגרטי אשוט הגדול ותושבי סיוניק זיכו אותו בתואר איצ'קאן, תואר שקיבל מאשוט בשם הח'ליפה. יורשו היה בנו, גריגור-סופאן השני (909-887). נסיך מערב סיוניק, ואסאק הרביעי מת בסביבות 887 ובמקומו שלט אחיו, אצ'וט שמת ב-906. בנו של ואסאק הרביעי, סמבט, שלט באזור ממושבו בוואיוץ דזור. צ'הפונק (ג'הוק) שלט בסיוניק בין 887 - 920 ואולי יותר.
ב-903 הוא מרד צ'הפונק (ג'הוק) בסמבט הראשון הבגרטי וסירב לשלם לו מיסים. אז הותקף על ידי הנסיך של וספוראקן, סרגיס-אשוט. לבסוף הוא נכנע, נסלח והתחתן עם אחות של הנסיך של וספוראקן, וקיבל את העיר והמחוז נחצ'יבאן שהפך אז לחלק מחבל סיוניק.
כעבור מספר שנים, הנסיך כרת ברית עם האמיר מסג'יד, יוסוף, נגד מזרח סיוניק ופלשו בו ביחד. סמבט מצא מפלט במבצר ארנדצ'אק (כיום אלינג'ה, בצפון-מזרח נחצ'יבאן) ויוסף נשאר השליט היחיד של מזרח סיוניק. סמבט חיפש מקלט אצל גיסו, חצ'יק-גג'יק. באותה שנה, 909, הנסיך של מערב סיוניק, גריגור סופאן השני, נכנע לאמיר יוסוף בדווין. רק תנועות צבא ביזנטיות ונסיגת הסג'ידים אשפרו לו לחזור כעבור זמן לכס השליט. סמבט עם שלושת אחיו, סחק, בבגן וואסאק, חזרו איפוא לשלטון. גם במערב סיוניק סחק, אשוט וואסאק, אחיו של גריגור סופאן השני, הגיעו לשלוט באזור. אחרי דעיכת השושלת של מערב סיוניק המוסלמים הכניעו את האזור.
מזרח סיוניק נשאר מחולק:סמבט, שהיה השליט הראשי, הנהיג את החלק המערבי של מזרח סיוניק עם ואיוץ דזור. סחק שלט בחלק המזרחי של מזרח סיוניק עד לנהר הקר. בבגן שלט בנפת בגק, וואסאק (שמת ב-922) שלט בעוד טריטוריה בלתי מוגדרת. נאצר, האמיר של אזרבייג'ן, כבש במרמה את השטח שבהנהגת בבגן וסחק. אבל סמבט הדיח אותו ושחרר את אחיו. אחרי סמבט שלט בנו, ואסאק, ואחרי סחק - בנו סמבט. המוסלמים העניקו לוואסאק את התואר מלך והוא נשא אותו עד שנת 963.
ממלכת סיוניק או באגק
כס המלכות נורש על ידי אחיינו סמבט (998-963) שהוכר כמלך על ידי האמירים של טרוריס ואראן. הוא התחתן עם נסיכת אסואניה, צ'הנדוחט. במותו, הוריש את המלכות לוואסאק (1019-998). אחרי ואסאק עלו על כס סיוניק שני אחיינים שלו (בני אחותו עם הנסיך אשוט), סמבט וגריגור (1019-1084). .
בתקופה זו היה סיוניק בחסות האימפריה הסלג'וקית. גריגור התחתן גם הוא עם נסיכה בשם צ'הנדוחט, בתו של סוואדה מאגואניה. היורשת היחידה של שני הנסיכים, הייתה בת של גריגור, שגם היא נקראה צ'הנדוחט. השלטון בסיוניק עבר לידי נסיך אגואניה, סנקרים יואן ששלט מ-1084 ועד מותו ב-1105. אחרי סנקרים יואן שלט בנו גריגור, שליט סיוניק ואגואניה, עד שנת 1166 כשאזורים אלה נכבשו על ידי הטורקים הסלג'וקים.
השליטה האיראנית
במחצית הראשונה של המאה ה-16 ארמניה והאזורים הסמוכים הפכו לזירת מלחמות בין האימפריה העות'מאנית לאיראן. הסכם אמאסיה ב-1555 ששם קץ למלחמה שנמשכה ארבעים שנה, הבטיח את סיפוח מזרח ארמניה לאיראן הספווי. ב-1590 טריטוריה זו חזרה לשליטה עות'מאנית עד 1639 כש לפי הסכם קסר-א-שירין חזר לספווים. במאות ה-16-17, על אף התיישבותם של שבטים מוסלמים במזרח ארמניה, האחוזות הפאודליות נותרו בסיוניוק ובקרבך השכנה תחת שליטתם של המליקים הארמנים, הנשענים על יחידות צבאיות משלהם. המליקים החשובים ביותר ביו מליק-שחנזר בגגרקוניק, מליק-אייקז בקאשאטג, מליק ספרז באנגגאקוט. בהתחלת המאה ה-17 עבאס שאה הראשון יישב שבטים כורדים בשטחים שבין ארצך לסיוניק בכוונה להחליש ולפלג את מליקים הארמנים. בעת ההגליה הגדולה (הסורגון הגדול) משנת 1604, כשהשאה עבאס גירש לפרס לפחות 250000 תושבים מארמניה המזרחית, אוכלוסיית סיוניק הצטמצמה מאוד.
בין אמצע המאה ה-18 לתחילת המאה ה-19 סיוניק היה חלק מהח'אנות קרבך במסגרת הטורקים העות'מאנים חזרו לאזור בין 1736-1722.
בתחילת המאה ה-18התבלט בחבל סיוניק הגבור הארמני דוד בק שהוביל בסיוניק התקוממות ארמנית נגד הפרסים הספווים ונגד הפולשים הטורקים העות'מאנים. דוד בק התחיל את מאבקו ב-1722 בעזרת אלפי פטריוטים ארמנים ששחררו את סיוניק. מרכזיו העיקריים של דוד בק הי מבצר באגאברד מצפון-מערב לקפאן ומבצר חלידזור דרום מערבית מקפאן, מקום פטירתו ב-1728.
ערים
לפי מספר התושבים ב-2010 :
הרכב אתני
לפי הנתונים הסטטיסטיים, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בשטח האזור סיוניק המודרני היו קיים מספר יישובים "טטריים" (כלומר אזריים) וכורדיים. לפי קודקס הנתונים הסטטיסטיים על אוכלוסיית עבר הקווקז בשנת 1886 היישובים אגודי (אגיטו) (903 תושבים), וגודי (וגטין) (926 תושבים), סיסיאן (633 תושבים) ושאקי או שקי (657 תושבים) היו במלואם מאוכלסים באזרים, בעוד כל תושבי באיאנדור (וגטור) היו כורדים. ב-1911 האזרים היו רוב גם בכפרים דסטקרט (היום עיר) ושיקליאר (טורוניק) בימינו כמעט כל תושבי המחוז הם ארמנים אתניים.
הרכב לפי דתות
בימינו המחוז סיוניק מאוכלס כמעט לחלוטין בארמנים אתניים המשתייכים לכנסייה האפוסטולית ההארמנית. הכנסייה המקומית מאורגנת בדיוקסיית סיוניק ובראשה עומד הארכימנדריט זאוון יאזיצ'אן. מושב הבישופות הוא קתדרלת גריגוריוס הקדוש בגוריס.
פרונד
הפרונד הוא כינוי לסדרת מרידות ומלחמת אזרחים שהתחוללו בצרפת בין השנים 1648–1653 נגד שלטון הקרדינל מזראן, מי ששימש כראש של הממשלה הצרפתית תחת אן מאוסטריה, מי שהייתה עוצרת בתקופה בה היה בנה, לואי הארבעה עשר קטין.
מקור השם
מקור המילה "פרונד" (Fronde) הוא בקלע ששימש את המתפרעים לנפץ את החלונות בארמונו של מזארן.
גורמי המרד
הסיבות למרידות הפרונד נעוצות במשבר הכלכלי שפקד את צרפת בסופה של מלחמת שלושים השנים, אשר דלדלה את אוצר המדינה. הסיבה הישירה הייתה הטלת מסים חדשים. אחרי מות המלך לואי השלושה עשר, הקרדינל מזראן שהמשיך במדיניות הקרדינל רישלייה, ניסה להגביר את הריכוזיות במדינה ולכרסם בסמכותה של האצולה המקומית במחוזותיה השונים של צרפת. הסמכות להטיל ולגבות מיסים הייתה היסוד החשוב ביותר לכוחה של אצולה זו. מזראן, כמו רישלייה לפניו, נעזר באינטנדנטים כדי למנוע מן האצולה המקומית לקיים כוח עצמאי ולהופכה לתלויה בשלטון המרכזי.
ב-1646 מזראן, שחשב כי צרפת מסוגלת לשלם עבור המלחמה נגד ספרד, הרחיב את נטל המיסים וניסה להטיל מס רכוש על בניינים חדשים בפריז, (מס זה לא היה קיים קודם לכן בעיר), ולחייב אנשים אמידים לקנות איגרות חוב של המדינה. הפרלמנט של פריז, ששימש כבית המשפט העירוני אישר זאת כחוק, בתנאי שחבריו יקבלו פטור ממסים וממלוות אלה. ב-1647 לאור המלצת מישל פארטיצ'לי ד'אמרי שהיה אחראי על תחום הכלכלה ומיסוי, מזראן הוציא צו שלפיו ההכנסות ממסי הצריכה העירוניים צורפו לאוצר המדינה.
המרד
ב-12 ביולי 1648 הפרלמנט של פריז העמיד בפני אן מאוסטריה, שהייתה עוצרת בשם בנה הקטין לואי הארבעה עשר, את הדרישות הבאות:
ב-6 בינואר 1649 אן מאוסטריה נאלצה להימלט מפריז יחד עם בנה, המלך שהיה בן עשר שנים בלבד. ב-8 בינואר הפרלמנט הוציא צווים לגירוש מזראן ולשימוש באוצר המדינה למטרות הגנה. אך הגנרל לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה, שהסתכסך עם אחיו הנסיך דה קונטי שתמך במורדים, הציע את שירותיו לעוצרת ולמלך הצעיר. הוא גייס אנשי צבא, הטיל מצור על פריז (ינואר - מרץ 1649) וכבש אחד ממבצריה. האצילים המורדים ביקשו עזרה מספרד ומבית הבסבורג. אך רוב חברי הפרלמנט לא אבו לוותר על הישגיו של רישלייה, ולתת לבית הבסבורג דריסת רגל מחודשת בענייניה של צרפת. חל תהליך של התפכחות מצד המעמד השלישי (הבורגנים והאיכרים) שלא אבה לראות את מעמד האצולה מקבל מחדש את זכויותיו הפיאודליות. הפרלמנט הכריז על תמיכתו בבית המלוכה, הבריקאדות הוסרו ואן מאוסטריה, המלך הצעיר ומזראן שבו לחצר המלכות בפריז (28 באוגוסט 1649).
אולם הסדר לא הושב על כנו. דה קונדה שרצה לתפוס את מקומו של מזראן בחצר המלוכה, ניסה לגייס לצידו את האצולה. ב-18 בינואר 1650 ציווה מזראן על מעצרו של דה קונדה. הוא שוחרר ב-13 בפברואר 1651, לאחר שמזראן נמלט לגרמניה בעקבות צו גירוש שהוטל עליו על ידי הפרלמנט. דה קונדה כרת ברית עם ספרד והבטיח להפוך את צרפת לרפובליקה. ב-8 בספטמבר 1651 המלך לואי הארבעה עשר, שהיה בן 13 שנה בלבד, החליט לקחת לידיו את מוסרות השלטון. בנובמבר של אותה שנה המלך הצעיר קרא למזראן לשוב לפריז. אך ב-2 ביולי 1652 דה קונדה התקדם אל עבר פריז וכבש את העיר מידי הצבא המלכותי.
דה קונדה לא היה מסוגל לשלם לחייליו ופריז נמצאה במצב של מצוקה כלכלית. ההמונים השתלטו על העיר, ואנשי המעמד השלישי שפחדו מהשתלטות ההמונים, צידדו בהשבת הסדר על כנו, ולו במחיר שובם של המלך ושל מזראן. ב-21 באוקטובר 1652 נכנסה המשפחה המלכותית לפריז. ב-6 בפברואר 1653 שב מזראן לפריז ולתפקידו כשר הראשי של המלך לואי הארבעה עשר. דה קונדה נמלט לספרד, ובכך הגיעו לקיצן מרידות הפרונד.
מדריך נוער (צה"ל)
מפקד נוער (ראשי תיבות: מד"ן) הוא תפקיד צבאי בחיל החינוך והנוער.
מפקדי הנוער כפופים למערך אכ"א (אגף כוח אדם). תפקיד מפקדי הנוער נוצר מתוך הצורך להכין את בני הנוער המועמדים לשירות ביטחון (מלש"בים) לגיוס לצה"ל.
ישנם שני סוגים של מדריכי נוער: מדריכי נוער מרחב ומפקדי נוער. שני סוגי מדריכי הנוער מעבירים מערכי שיעור שמטרתם הכנת הנוער לשירות בצה"ל, אך בעוד מפקדי הנוער פוגשים את בני הנוער לתקופה קצובה, במהלך הגדנ"ע, מדריכי נוער המרחב פוגשים את המועמדים לשירות ביטחון בבתי הספר ובמסגרות נוער אחרות ומלווים אותך לאורך תקופת המיונים לתפקידים שונים בצבא.
מד״ן חינוך
שירותם של מדריכי נוער המרחב מתבצע במסגרות חינוכיות שונות: בתי ספר תיכוניים מסוימים, בעיקר אלו הכפופים למשרד העבודה ("תיכונים מקצועיים"), אך גם במסגרות חינוכיות שרוב חניכיהן עולים חדשים, בבתי ספר "מפתן", במועדוניות נוער, ועוד. בבתי הספר מעבירים מדריכי הנוער שיעורים לכיתות י"א-י"ב הנוגעים לגיוס ולשירות בצה"ל. מטרות השיעורים להקל על ההכנה המעשית והנפשית של המועמדים לקראת גיוסם, להכין אותם לקליטתם בצה"ל לאחר הגיוס, ולעודד שיתוף פעולה עם מערכת הגיוס והשיבוץ. כמו כן, מדריכי הנוער מסייעים למועמדים בשלבי הגיוס הראשונים (צו ראשון וכו'), על מנת לאתר בעיות או צרכים מיוחדים. מפקדות הנוער יכולים גם להתייצב עם המועמדים לשירות ביטחון לצו הראשון או לברר עבורם מידע לגבי אפשרויות שיבוצם בצה"ל.
מפקדי נוער
מפקדי נוער מעבירים התנסות של הגדנ"ע לתלמידי תיכון. במהלך הגדנ"ע עוברים המועמדים לשירות ביטחון הדמיה של טירונות ומפקדי הנוער משמשים מפקד טירונים לקבוצה שלהם. שבוע הגדנ"ע כולל הקניית משמעת צבאית, נהלים צבאיים (השכמה, מסדרים, אימונים גופניים, תורנויות מטבח, וכו'), שיעורי נשק ושדאות. כמו כן, מפקדי הנוער מעבירים שיעורי מורשת קרב, תפקידים בצה"ל, טוהר הנשק ועוד. בנוסף לשבוע הגדנ"ע במהלך תקופת הלימודים. קיימים עוד מספר סוגי גדנ"עות כמו גדנ"ע סיור וניווט וגדנ"ע מזרחנות.
מפקדי הנוער משרתים באחד משני בסיסי הגדנ"ע: צלמון ושדה בוקר ומזה כמה שנים גם בתוך בסיס חיל האוויר בחצרים.
אי-תלות באפשרויות לא רלוונטיות
בתורת המשחקים, אי-תלות באפשרויות לא רלוונטיות היא תכונה שניתן לדרוש מפונקציית רווחה חברתית.
התכונה אומרת שאם בין מועמדים א' ו-ב' אף בוחר לא שינה את העדפתו (מעדיף את א' על ב' או להפך), גם התוצאה בין א' ל-ב' לא תשתנה, גם אם בוחרים שינו את שאר ההעדפות שלהם.
דרישה זו נראית לכאורה תמימה והגיונית, אך משפט ארו מראה שעבור יותר משני מועמדים, אין שיטת בחירות יעילה פארטו שמקיימת אותה, מלבד דיקטטורה.
הגדרה פורמלית
פונקציית רווחה חברתית F, על קבוצת מועמדים A וקבוצת בוחרים N, מקיימת את תכונת האי-תלות באפשרויות לא רלוונטיות, אם לכל a,b\in A, ולכל שני וקטורי-העדפות P,Q, שמקיימים מתקיים.
דוגמאות
היחסים בין a ל-b לא השתנו אצל כל בוחר, אבל היחסים ביניהם בתוצאה הסופית השתנו.
דב כהנא
דב כהנא (נולד ב-1930) הוא רואה חשבון ישראלי, ששמו עלה לכותרות בזכות זכייתו בתובענה ייצוגית נגד חברת "כור תעשיות", בקשר למתן רווחים לבעלי המניות של חברת הבת שלה, "מכתשים אגן תעשיות".
ביוגרפיה
כהנא נולד בטרנסילבניה שבמערב רומניה במשפחה חרדית, בן לרב חיים אריה כהנא. משפחתו שרדה את השואה, והוא עלה לישראל בשנת 1951, ונישא בה בשנת 1960. כיום הוא אלמן, אב לשישה, ומתגורר בבני ברק.
כהנא למד הנהלת חשבונות, ובישראל החל לעבוד בבנק אגרו-בנק. למד חשבונאות בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה. עבד במשרד רואי החשבון בבלי-מילנר. בשנת 1960 עבר לעבוד כרואה חשבון בחברת "עלית", ובמקביל פתח משרד פרטי לראיית חשבון. עם לקוחות המשרד, שבשיאו העסיק 25 עובדים, נמנו גם החברות עורק אינפורמיישן, AIG וקרגל. כרואה החשבון של "עלית" הוביל ב 1973 תכנון מס שאיפשר לבעלי השליטה ב"עלית" למכור את מניותיהם בבורסה ללא תשלום מס רווחי הון. לסגירת פרצה זו נחקק סעיף 101 לפקודת מס הכנסה. תכנון מס נוסף שלו, שעסק בדיווידנדים במפעל מאושר, אושר בבית המשפט העליון. לאחר מות אשתו בשנת 1998, התמזג משרדו למשרד רואי החשבון קסלמן וקסלמן. הוא פרש לגמלאות בשנת 2008.
היה פעיל בוועדותיה של לשכת רואי חשבון בישראל, בעיקר בוועדה לעקרונות חשבונאים. עם עמיתו דב ספיר כתב חוברות לימוד לבחינות של לשכת רואי החשבון. בהגיעו לגיל 80 תיארה אותו הלשכה כ"אחד האבות המייסדים של ראיית החשבון בישראל".
בשנת 1968 נמנה כהנא עם קבוצה של עובדי "עלית" שרכשו 40% ממניות חברת הכימיקלים "אגן". חלקו של כהנא היא אחוז אחד. לימים התמזגה "אגן" עם "מכתשים" להקמת "מכתשים אגן תעשיות", שבמהלך שנות ה-70 עברה לשליטתה של חברת "כור תעשיות". בתחילת שנות ה-80 ביקשה "כור", בפעולה של איחוד סוגי מניות, לקבל פרמיית שליטה בשיעור 6% על המניות שבהחזקתה. כהנא, שהתנגד לכך, הביא להורדת פרמיית השליטה ל-3%.
במהלך השנים עברה השליטה ב"כור תעשיות" לנוחי דנקנר, שבתחילת 2011 הגיע להסכם למכירת השליטה ב"מכתשים אגן" לחברת "כמצ'יינה", תוך קבלת פרמיית שליטה ל"כור". כהנא סבר שפרמיית השליטה לכור מקפחת את בעלי המניות האחרים, והגיש תובענה ייצוגית באמצעות עו"ד יצחק אבירם. ביוני 2011 התפשרו הצדדים, והוסכם ש"כור" תשלם לבעלי המניות האחרים סכום של 45 מיליון דולר. זהו סכום הפשרה הגבוה ביותר שהושג בתובענה ייצוגית בישראל. באוגוסט 2011 אישר בית המשפט המחוזי בתל אביב את הסכם הפשרה.
על זכייתו אמר כהנא: "אני פועל בתחום התביעות הייצוגיות 15 שנים וזו מלחמה עיקשת בבתי המשפט, בגופים גדולים ובניסיון לשכנע אותם שאנחנו באים לתקן. לא הרבה פעמים זוכים בדברים גדולים וזה כיף שנותן הרבה אנרגיה להמשיך קדימה".
תובענה ייצוגית נוספת, אליה הצטרף כהנא לאחר שהוגשה על ידי אחרים, מופנית נגד אי די בי חברה לפיתוח, אף היא בשליטת נוחי דנקנר, שבהצעת רכש כפתה על כהנא למכור את מניותיו בה במחיר נמוך.
מבניו של כהנא: פרופסור צבי כהנא, מומחה למשפט חוקתי שלימד באוניברסיטת המלכה בקינגסטון בקנדה ומלמד כיום בקריית אונו; הרב מאיר כהנא, אב בית דין בבית הדין הרבני באשקלון ומלמד בישיבת ההסדר ירוחם ובישיבת ההסדר קריית שמונה; והרב אביעד כהנא, לשעבר ר"מ בישיבת מקור חיים, ונכון להיום רכז לימודי התנ"ך באותה ישיבה.
שמונה צדדים לאמת
שמונה צדדים לאמת (באנגלית: Vantage Point) הוא סרט פעולה ומותחן שיצא לאקרנים ב-22 בפברואר 2008. את הסרט ביים פיט טראוויס, ומככבים בו דניס קווייד, מתיו פוקס, פורסט ויטאקר, סיגורני ויבר, ויליאם הרט ואיילת זורר. רוב הצילומים היו במקסיקו, ומיעוטו בסלמנקה - העיר בה מתרחשת העלילה.
מבנה הסרט והעלילה
הסרט בנוי באופן שמציג את אותן 23 דקות בזו אחר זו משמונה זוויות ראייה של דמויות שונות שהיו מעורבות כל אחת בדרכה באירוע, כל זווית ראייה חושפת חלק נוסף מהתמונה המלאה, צד נוסף של האמת. מבקר הקולנוע יאיר רוה סבור כי תרגום שם הסרט בעברית - "שמונה צדדים לאמת" אינו נאמן לתסריט, שכן בסרט מופיעות תשע דמויות מרכזיות וחמישה או שישה כיווני עלילה.
העלילה מתרחשת בעיר סלמנקה שבספרד. נשיא ארצות הברית הנרי אשטון (ויליאם הרט) עורך ועידת פסגה נגד הטרור, ובמהלך הנאום המרכזי שלו בכיכר בעיר יורים בנואם, שמתברר מאוחר יותר ככפיל של הנשיא האמיתי. כמה דקות מאוחר יותר מתפוצצת פצצה תחת בימת הנואמים, וכן חודר מתנקש למלון בו הנשיא האמיתי שוכן, יורה בפמלייתו וחוטף את הנשיא עצמו. הנשיא נלקח באמבולנס לעבר יעד בלתי נודע, ותוך כדי הנסיעה מנהל מערך האבטחה שלו, בארנס, מצליח למצוא אותו ומציל את חייו.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות גרועות בישראל ובעולם. מספר מבקרים טענו כי הסרט מבוסס על גימיק בלבד - של זוויות הראייה השונות - ואילו התסריט עצמו רדוד. מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס, מנואלה דארגיס, כתב כי הסרט מנסה לחפות על תסריט גרוע וחלול בשחקנים ידועים, וכי זה "גימיק שמחפש נקודה". אותה ביקורת, אודות התסריט, כתב גם מבקר הקולנוע אורי קליין: הוא ממשיך ומכנה את התסריט "שטוח ומכני", וכי  בביקורת נוספת המתייחסת לתסריט נכתב:.
פדורה (הפצת לינוקס)
פדורה (אנגלית: Fedora) היא הפצת לינוקס המפותחת על ידי פרויקט פדורה, בחסות חברת Red Hat (חברת בת של IBM) וכן תמיכה וחסות ממספר חברות וארגונים אחרים. פדורה מכילה כיום תוכנות תחת רישיונות תוכנה חופשית וקוד פתוח ונחשבת הפצה המקדימה לאמץ טכנולוגיות חדשות. מערכת ההפעלה Red Hat Enterprise Linux מפותחת מקוד המקור של פדורה.
החל מגרסה 30, פדורה זמינה במספר מהדורות: Workstation (תחנת עבודה, מחשב אישי), Server (שרת), CoreOS (מחשוב ענן), Silverblue (תחנת עבודה יציבה בה יישומי המשתמשים מותקנים ורצים בקונטיינרים מבודדים ממערכת ההפעלה) ו־IoT, עבור האינטרנט של הדברים.
גרסה חדשה של פדורה לינוקס משוחררת מדי שישה חודשים.
על פי אומדן גס, כ־1.2 מיליון איש השתמשו בפדורה לינוקס ב־2016. במאי 2020 החל להשתמש בפדורה גם יוצר ליבת הלינוקס עצמו, לינוס טורבאלדס. מאחר שאין צורך ברכישת רישיון או הרשמה כדי להתקין את פדורה, אין גם דרך לדעת כמה משתמשים בה בפועל.
פרויקט פדורה
הגדרת המשימה של פרויקט פדורה היא "קהילה שחבריה פועלים יחדיו למען בניית פלטפורמת תוכנה, תוך שיתוף פעולה והפצת פתרונות על בסיס הפלטפורמה עצמה." החזון הוא עולם בו כל אחד ואחת מפיק תועלת מתוכנה חופשית שנכתבה בקוד פתוח בידי קהילות מפתחים.
היסטוריה
פרויקט פדורה נוסד בשנת 2003, לאחר שהופסק הפיתוח של Red Hat Linux, שהייתה מערכת לינוקס ללקוחות מסחריים. על בסיס רד האט לינוקס נבנתה ההפצה שיועדה בעיקרה לשימוש אישי תוך כדי שיתוף פעולה ועבודה צמודה עם קהילת הלינוקס. למשתמשים בשימוש מסחרי הומלץ לעבור לגרסה המסחרית Red Hat Enterprise Linux - RHEL - מבית "רד האט".
מאגרי חבילות
עד גרסת 6 של Fedora Core היו שני מאגרי חבילות ראשיים - ליבת פדורה (אנגלית: "Fedora Core" - כשם ההפצה) שהכיל את חבילות הבסיס הדרושות למערכת ההפעלה יחד עם החבילות שהגיעו בדיסק ההתקנה (ותוחזק על ידי "רד האט") ודברים נוספים של פדורה (אנגלית:"Fedora Extras") שהכיל חבילות נוספות ונכלל עם ההפצה החל מגרסת Fedora Core 3 (מאגר זה תוחזק על ידי הקהילה). בגרסאות שקדמו ל־Fedora Core 3 שימש מאגר אחר בשם fedora.us שהיה לבסיס של פדורה אקסטראס (אך בניגוד לאקסטראס יכל לשנות/לשכתב חבילות ממאגרי ה־Core).
מקור השם
השם נלקח מתוך "פדורה לינוקס" - פרויקט קהילתי שסיפק תכנות עזר עבור Red Hat Linux - ומכובע הפדורה הנמצא על "איש הצללים" בלוגו של Red Hat. בסופו של דבר פדורה לינוקס נהיה פרויקט פדורה. Red Hat הסתבכה מעט בגלל השם, עם היוצרים של תוכנת ניהול אחסון מידע פדורה, שעליו Red Hat ניסתה להבטיח סמל מסחרי. לפעמים מייחסים לפדורה את השם "פדורה לינוקס" למרות שזהו לא שם רשמי.
אחרי גרסה 6 של Fedora Core הוחלט למזג בין מאגרי הדברים הנוספים לבין הליבה, החלטה שיושמה עם יציאת פדורה 7 - לפיכך הושמטה הסיומת "Core" (ליבה) משם ההפצה.
סקירה כללית
פדורה מופצת על גבי תקליטור אתחול בודד (פדורה 7 הייתה הגרסה אחרונה שהופצה באופן רשמי על גבי תקליטורי CD, ועד פדורה 11 היא הופצה באופן רשמי על גבי תקליטורי DVD). כמו כן קיימים גם תקליטורי DVD ותקליטורי CD. התקנה דרך הרשת בעזרת HTTP ,FTP ו־NFS נתמכת באמצעות תמונת דיסק מינימלית (שוקלת בסביבות 100 מ״ב), או עם BFO, פרויקט שמאפשר את העלאת המערכת דרך הרשת בלבד עם תמונת דיסק בגודל של כמה מגה בייטים בודדים.
פדורה מכוונת להיות קלה להתקנה ולהגדרה, בעזרת ערכת תוכנות להתקנה ולהגדרה (שנקראת Anaconda). כברירות מחדל - GNOME היא סביבת העבודה הגרפית (סביבת העבודה KDE נכללת כאפשרות בזמן ההתקנה או לאחר מכן) ו־GRUB הוא מנהל האתחול. מערכת הקבצים היא ext4 על LVM ומערכת ניהול החבילות היא RPM. החל מפדורה 10 נוספה גם תמיכה ב־ext4, ומפדורה 11 היא ברירת המחדל. בפדורה 33 ברירת המחדל היא btrfs.