cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי החוץ של רוסיה
איראן ומדינות ערב
באופן מסורתי הייתה ברית המועצות, בהיותה מעצמת-על, בעלת אינטרסים במזרח התיכון ובמסגרת המאבק הבין גושי והמלחמה הקרה היא הגנה בעקביות על האינטרסים שלה על ידי תמיכה צבאית, כלכלית ופוליטית במדינות ערב העוינות את ישראל. נכון להיום, ישנם גורמים הרואים את רוסיה כממשיכת דרכה של ברית המועצות גם בתחום זה, ועל אף שמעולם לא התרחש עימות ישיר בין ישראל לאויביה שרוסיה לקחה בו חלק פעיל, ניתן לזהות דפוסי פעולה המצביעים על תמיכתה של רוסיה בגורמים עוינים לישראל. תחת הנהגתו של פוטין אשר נבחר לנשיאות רוסיה בשנת 2000 הפכה רוסיה מידידתה של ישראל לאחת המדינות אשר תורמות רבות לחוסר היציבות במזרח התיכון (אפשטיין, 2007). זאת על ידי תמיכה צבאית ופוליטית בארצות ערב ובארגונים אשר מוגדרים על ידי ישראל ועל ידי ארצות המערב כארגוני טרור. כך למשל הייתה רוסיה המדינה הראשונה אשר הכירה בשלטון חמאס ברצועת עזה ונציגי הארגון אף הוזמנו למוסקבה לביקור רשמי. זהו שינוי של המדיניות הרוסית משנת 2000 כאשר סרגיי איבנוב- יו"ר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה הכריז: "המצב מולו מתמודדת ישראל באינתיפאדה השנייה, המונהגת על ידי חמאס, לא שונה במאומה מהמצב מולו מתמודדת רוסיה בצ'צ'ניה" (Freedman, 2007, p. 21). בסופו של דבר זכו נציגי "חמאס" לשני ביקורים בבירה הרוסית (במרץ 2006 וכעבור שנה, במרץ 2007). בעוד שבביקור הראשון עוד תלו הרוסים (וגם שאר העולם) תקוות ביכולתם להשפיע על עמדות חמאס לשנות את מדיניותם ולהכיר בזכות הקיום של מדינת ישראל, בביקור השני כבר היה ברור לכול כי נציגי התנועה לא מתכוונים לשנות את דעתם (אפשטיין, 2007).
נכון להיום חברות רוסיות (בחסות הממשל הרוסי) הפכו לקבלנים העיקריים בבניית הכור הגרעיני בבושאר ולמעשה רוסיה הפכה למדינה החשובה ביותר אשר תומכת בתוכנית הגרעין האיראנית. כמו כן לרוסיה תפקיד עיקרי בחסימת נסיונותיה של ארצות הברית להביא לגינויה של טהראן במועצת הביטחון של האו"ם ולהטלת סנקציות כלכליות עליה (אפשטיין, 2007). הדבר מזכיר את יחסה של רוסיה כלפי עיראק של סדאם חוסיין- כאשר הוטל מצור כלכלי על עיראק- רוסיה המשיכה ביחסי מסחר וברכישת נפט ממנה למרות החרם העולמי. בנוסף, רוסיה ממשיכה את היחסים הטובים שהיו לברית המועצות עם סוריה ובכך גורמת ללחץ בקרב גורמי הביטחון הישראלים. אלה טוענים כי הנשק אשר מוכרת רוסיה לסוריה- עושה את דרכו לידי חזבאללה ומשמש את הארגון במסגרת התנגשויות אלימות עם ישראל (למשל, במלחמת לבנון השנייה, טילים אשר שימשו את חזבאללה היו רובם ככולם מתוצרת רוסיה) (Katz, 2005). הבסיס הצבאי הרוסי היחיד מחוץ לגבולות נמצא בסוריה (רואי, 2008, ע' 925).
מנגד, מאשים הצד הרוסי את ישראל באחריות להחרפת היחסים, זאת כתוצאה ממכירות הנשק הישראלי לגאורגיה והשימוש שנעשה בנשק זה נגד הצבא הרוסי במסגרת העימות הצבאי בין רוסיה לגאורגיה באוגוסט 2008. עוד טענו אנשי צבא רוסים שישראל הגדילה לעשות ואף אימנה את כוחות הביטחון הגרוזיניים טרם מלחמת רוסיה-גאורגיה (לוי, 18.08.2008).
טורקיה
בעכבות נפילת ברית המועצות, היחסים בין טורקיה לרוסיה השתפרו באופן ניכר, למרות חילוקי הדעות בין המדינות בנושא ההגמוניה בקווקז. ב-16 במאי 2009 ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן טס לביקור רשמי היסטורי ברוסיה, ונפגש עם ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין.
במאי 2010, נחתמו עסקאות כלכליות ברמה גבוהה מאוד בין המדינות, בעיקר בתחום האנרגיה. העסקאות אמורות להגדיל את היקף הסחר בין המדינות בחמש השנים הבאות מ-38 מיליארד דולר בשנת 2010, ל-100 מיליארד דולר בשנת 2015. בנוסף לכך, נחתמה עסקה בין המדינות להקמת תחנות כוח גרעיניות בטורקיה. שר החוץ הטורקי אהמט דבוטואולו, הודיע שרוסיה הציעה לטורקיה תוכנית להקמת בנק משותף להגברת הסחר בין המדינות.
היחסים עם ישראל
היחסים בין מדינת ישראל וברית המועצות נותקו בשנת 1967 בעקבות מלחמת ששת הימים וחודשו רק כעבור 24 שנים, באוקטובר 1991 (כחודשיים לפני התפרקותה של ברית המועצות) (רואי ,2008, עמ' 922–923). ב-13 בדצמבר 1991 הגיש שגריר ברית המועצות, אלכסנדר בובין, את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג. כשבועיים לאחר הגשת כתב האמנתו, ב-25 בדצמבר 1991, חדלה ברית המועצות להתקיים ובובין הפך לשגריר הראשון של הפדרציה הרוסית בישראל.
לאחר התפרקות ברית המועצות חיפשה רוסיה הזדמנות לחזור לעמדת השפעה ברמה הבין־לאומית. בין השאר ניסתה רוסיה לחזור לעמדת השפעה גם במזרח התיכון אך הבינה כי לא תוכל לעשות זאת אם לא תיתפס כצד אובייקטיבי בקונפליקט הישראלי-פלסטיני. לפיכך, מיד עם חידוש היחסים הדיפלומטיים בשנת 1991, החלה רוסיה בהידוק היחסים עם ישראל על מנת להפוך לשותף אסטרטגי של ארצות הברית בחיפוש אחר פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני (רואי, 2008, עמ' 923–925). כחלק מפעילות זו, בשנת 2002 הוקם "הקווארטט"/הרביעייה (רוסיה, ארצות הברית, האיחוד האירופי והאו"ם) אשר במסגרתו הוסיפה רוסיה לפעול בנושא ולנסות להשפיע על הצדדים. אך גם במסגרת זו היו יכולותיה של רוסיה מוגבלות למדי בהשוואה לשותפות האחרות (רואי, 2008, ע' 925). בהמשך התפתחות היחסים בין המדינות, ניסתה רוסיה מספר פעמים לשמש מתווך בין ישראל לערפאת בניסיון לעצור את האינתיפאדה השנייה אשר פרצה בשנת 2000, אך ללא הועיל (Katz, 2005).
אינטרס נוסף של רוסיה ביחסיה עם ישראל הוא הניסיון הרב שצברה ישראל בלחימה מול ארגוני טרור איסלאמיים. לאחר פרוץ מלחמת צ'צ'ניה השנייה פנתה רוסיה לישראל בבקשה לחלוק עימה מידע וניסיון בתחום זה. בשנת 2000 ביקר חבר הכנסת נתן שרנסקי ברוסיה והביע תמיכה של ממשלת ישראל בפעילותה של רוסיה כנגד הטרור הצ'צ'ני. כך הפכה ישראל לאחת המדינות היחידות במערב אשר הביעו תמיכה ברוסיה בעניין זה.
באוקטובר 2006 ציינו שתי המדינות 15 שנים לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן. במסגרת זו ציינה רוסיה כי היא רואה בחיוב את התפתחות היחסים בין שתי המדינות וכי האופן בו התפתחו היחסים בתקופה כה קצרה מבחינה היסטורית (15 שנה בלבד), והגיעו לרמה כה גבוהה, מראה על נכונות שני הצדדים להמשך בשיתוף הפעולה הפורה. במסר שהעבירה ישראל לרוסיה לרגל האירוע, צוין כי היחסים בין המדינות הגיעו לרמה דיפלומטית גבוהה ביותר והם מתאפיינים בשיתוף פעולה בתחומים רבים ומגוונים (משרד החוץ של הפדרציה הרוסית, 2007).
מאז התפרקות ברית המועצות חווה רוסיה בעיה דמוגרפית קשה אשר שתוצאתה הקטנת אוכלוסייתה מדי שנה במאות אלפי אזרחים. רוסיה רואה בפזורה הרוסית ברחבי העולם בכלל (הפזורה הרוסית מוערכת ב-24 מיליון מהגרים אשר היגרו מרוסיה) ובישראל בפרט מקור חשוב להגדלת אוכלוסייתה באנשים משכילים ובעלי כושר עבודה (בוסתן ולוין, 2008). נכון להיום, אזרחי ישראל אשר עלו מרוסיה רשאים להחזיק בנתינות כפולה, זאת בניגוד לתקופה שבה ברית המועצות חייבה את האזרחים העוזבים אותה - לוותר על אזרחותם. ואכן, רבים מהישראלים-הרוסים מחזיקים היום באזרחות כפולה ומשתמשים בה על מנת לשמור על יחסים עם קרוביהם ברוסיה ואף על מנת לקיים קשרי מסחר חוצי גבולות תוך ניצול קשריהם בשתי המדינות (רואי, 2008, ע' 925).
חברות בארגונים בין־לאומיים
רוסיה חברה בארגונים בין־לאומיים רבים:
ריץ
{{פירושונים|
רוע
הדיכוטומיה בין ה"טוב" וה"רע" המנוגד לו קיימת בתרבויות רבות. היא כוללת היררכיה של סטנדרטים מוסריים להתנהגות בני האדם.
הרוע בדת
בחלק מהדתות האדם נתפס כרע מיסודו, והגאווה והאנוכיות (הנתפסות כנטיות שליליות בדתות אלו) הן תכונותיו הטבעיות, אם כי ביכולתו לשלוט בהן. גישה זו מתמצה בפסוק "כי יצר לב האדם רע מנעוריו" (ספר בראשית, ח' כ"א). במסורות אחרות, בני אדם נחשבים לטובים מיסודם, אך הרוע מפתה ומרחיק אותם מהמצב הטבעי. הרוע יכול להתגלם גם בצורת דמות המגלמת אותו, כמו למשל השטן.
ראוי לציין שגם על הדת יש ביקורת שהחלה עוד במאות הקודמות על ידי פילוסופים והתקיימה בנפרד מהדת. בין ההוגים אפשר להזכיר את וולטר בן המאה ה-17 ואף את פרידריך ניטשה. האתולוג ריצ'רד דוקינס טוען בסיפרו "יש אלוהים?" שאיננו זקוקים לדת על מנת להיות טובים. הוא סוקר את ההיסטוריה של המוסר האנושי, וטוען שישנו סולם ערכים שמתפתח באופן תדיר בתוך חברה. ככל שהוא מתפתח, מוסר זה משפיע על האופן בו מנהיגים דתיים מפרשים את כתבי הקודש שלהם. לכן, אומר דוקינס, המוסר אינו נובע מן התנ"ך, אלא מהתקדמות מוסרית המאפשרת לנו לדעת אילו חלקים אנו מאמצים מתוך כתבי הקודש, ואת אילו אנו זונחים. "יש אלוהים?" אף יוצא למתקפה כנגד הדת הממוסדת. דוקינס רואה את הדת כחותרת תחת המדע, מקדמת פנאטיות ודעות קדומות כנגד הומוסקסואלים, ומשפיעה לרעה על החברה בדרכים רבות, בין היתר בכך שהיא גורמת למלחמות.
ביהדות ובנצרות
בתורה, הרוע קשור למושג החטא. האדם נתפס כבעל דחף טבעי לעשות רע ("יצר הרע"), דחף שיש לו להתגבר עליו ולכבוש אותו.
ביהדות ובנצרות, הרוע מיוחס להיבטים של ההתנהגות האנושית המנוגדים למצוות האל, הרוע זהה לפיכך לאי-ציות; המצוות מנחות מה מותר ומה אסור, והרוע הוא הפרת דבר האל.
האנשה של הרוע ביהדות ובנצרות מיוצגת בדמות השטן. השטן מתואר בעברית, בארמית וביוונית במונחים כמו יריב, מאשים כוזב, משמיצן, זייפן, שקרן, רוצח, נחש, מפתה ואריה המשחר לטרף. רוע יכול להיות גם רוח רפאים או שד שמחזיק בבני אדם או חיות.
ישנן כיתות בנצרות שאינן מאנישות את הרוע באמצעות השטן, אלא מתייחסות ללב האנושי כנוטה מטבעו לרמאות, אך מטילות על האדם את האחריות לבחירותיו.
בתנ"ך, סיפורו של איוב הוא דוגמה לרוע שניתן לפרשו כשרירותי, וכלא תלוי בחטא שקדם לו. בכך, ספר איוב סותר את תפיסת החטא והעונש המסורתית בדתות המאמינות בתנ"ך.
בפילוסופיה
פילוסופים רבים עסקו והשפיעו לאורך ההיסטוריה על התפתחות המוסר החברתי.
הפילוסוף פרידריך ניטשה מבקר את תפיסות הטוב והרע בספריו (ובמיוחד במעבר לטוב ולרוע ובלגנאלוגיה של המוסר) ומציג עמדה לפיה הנצרות והיהדות פיתחו את תפיסתן המוסרית הדואגת לחלשים דווקא מכיוון שהיו חלשות ומתוך אנוכיות בלבד - כך שלמעשה אין כל יתרון אובייקטיבי לתפיסה זו על פני האנוכיות הפשוטה.
בעוד שהמוסר הוא אוסף כללי ההתנהגות המקובלים בחברה ובתרבות, הפילוסופיה של המוסר (אתיקה) היא תחום הידע שמציע ביקורת על המוסר, ומציגה אוסף כללי התנהגות אשר בחלקם הם חלופות לכללי ההתנהגות של המוסר. האתיקה ממליצה על כללי התנהגות שינחו את ההתנהגות האנושית. כלומר היא מציעה כללי התנהגות כמענה לשאלה 'מהי ההתנהגות הראויה?'. תורת האתיקה המודרנית מדגישה כי ההתנהגות הראויה תאופיין כהתנהגות על פי אמות מידה אשר עשויות להיות גם לא מקובלות בחברה ובתרבות.
שאלת הרוע עלתה לשיח הפילוסופי ביתר שאת אחרי השואה. הוגים כמו חנה ארנדט שאלו את עצמם כיצד המין האנושי הגיע לפעול כפי שפעל במלחמת העולם השנייה. עצם העובדה כי מערכת החינוך והדת באירופה היו מבוססות, מעצימה את השאלות סביב סוגיית הרוע.
הגדרת הרוע - אוניברסלית או תלויית תרבות?
החברה המערבית משתמשת במושג הרוע בין השאר כסוג של תווית לפשע, אכזריות או ריקבון מוסרי. התיאורים האחרונים מתאימים למקרים כמו גנבות, אלימות מינית, שחיתות או אלימות פיזית. אולם בין התכונות הרווחות יותר שנתפסות כפחות חמורות ניתן למנות מניפולטיביות, שקרים, ניצול, גזענות, אלימות מילולית, חרם חברתי על בסיס סממן חיצוני או שונות חברתית כלשהי.
יש הרואים בהתנהגות הומוסקסואלית או בהפלות סוג של רוע. השקפה זו אופיינית (אם כי לא ייחודית) לתפיסות דתיות או שמרניות. בישראל ובארצות הברית, למשל, קיימת מחלוקת חברתית לגבי המוסריות של תופעות אלו. אך ניתן לסייג ולומר שהפלות והומוסקסואליות מוכרת בחוק במדינות המערב ומדינות נוספות וישנם חוקים רבים שמטרתם למגר תופעות של אפליה על בסיס נטייה מינית ופשעי שינאה הנובעים מהומופוביה.
רבים בחברה המערבית חלוקים בהשקפותיהם על מוסריות בין שתי גישות, שמקורן גם הוא מגיע מתחום האתיקה. מחד גישת "המוסר האבסולוטי", תפיסת הטוב ורע כישויות קבועות הנובעות מאלוהים, מהיקום, או מסמכות אחרת כלשהי, כך שכללי התנהגות הראויים חייבים להיות אחידים עבור כלל בני האדם באשר הם. מאידך מוסר יחסי, תפיסת הסטנדרטים של טוב ורע הם כתוצר תרבותי, או שטוב ורע הם סובייקטיביים ולכל אדם מערכת של עקרונות מוסריים משלו. מוסריות אוניברסלית היא מושג הומניסטי של העת האחרונה, פשרה בין אבסולוטיזם מוסרי בלתי ניתן להשגה לבין ההשקפה היחסית.
הגדרה נוספת של "רוע" היא כמוות או סבל הנובע מסיבות אנושיות או מסיבות טבעיות אחרות (למשל, רעידות אדמה ורעב). כלומר, רוע לא רק כתכלית אלא גם כתוצאה הסופית.
אפלטון איבחן כי ישנן דרכים מועטות להיטיב, אך קיימות אין ספור דרכים להרע, ולפיכך לרוע עלולה להיות השפעה רבה יותר על חיינו. לכן ישנם פילוסופים (כמו ברנרד גארת) הטוענים שלמנוע רוע חשוב יותר מאשר לקדם את הטוב על ידי ניסוח חוקי מוסר והתנהגות.
אחדים מגדירים רוע לא רק כסבל או ייסורים שגורם אדם כלשהו אלא כעשיית דבר מסיבות אנוכיות בלבד (כלומר, השגת כוח או אושר) או סאדיזם. הנוקטים בהגדרה זאת של רוע, מאמינים שאדם שמבצע מעשה רע מבחינה מוסרית, אבל מאמין ש"המטרה מקדשת את האמצעים" אינו נחשב רע.
עמדת "המטרה מקדשת את האמצעים" מצדיקה לכאורה גרימת סבל על מנת לקדם מטרה הנתפסת כמוצדקת. לפיכך יהיו למשל אנשים שיצדיקו את פעולותיו של אוסאמה בן לאדן.
בתרבויות רבות ישנן אמונות קבועות באשר לדברים, מעשים, ורעיונות לא רצויים. בתרבויות מסוימות, נסיבות בלתי רצויות נכללות בקטגוריה של רוע. מוות לא טבעי, מחלה, ואסונות אחרים עשויים להיחשב כרוע. בתרבויות אחרות מקרים אלה נתפסים כחלק בריא מהסדר הטבעי.
אלימות, רמאות, או התנהגויות הרסניות אחרות כלפי הזולת נתפסות כרעות או טובות בהתאם לנסיבות. מלחמה היא דוגמה לכך, וכזאת אף האימרה "אלוהים עומד לצד המנצחים".
התנהגויות בלתי מוסריות נחשבות מדורגות, מפשעים קטנים לפשעים גדולים. תפיסת הדירוג של חברה מסוימת מתבטאת בחוקיה ובשיטות השפיטה והענישה שלה.
האם רוע הוא מונח שימושי?
ההגדרה של הרוע מעוררת מחלוקת, וכזה הוא גם המונח טרור. קיימת טענה כי אלו מונחים סובייקטיבים, כי מי שמוגדר כטרוריסט עשוי להיות מוגדר כלוחם חופש. גישה כזו מנוצלת לעיתים קרובות על ידי אנשים או קבוצות כנגד האויבים שלהם, בעיקר כדי לעורר תגובות רגשיות חזקות נגד האנשים או הקבוצה. לדוגמה, הטענה הזאת הועלתה על ידי מבקרים של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש הבן בנוגע להדבקת תוויות על מדינות כמו קוריאה הצפונית, עיראק, ואיראן כחלק מ"ציר הרשע".
מבקרים רבים דוחים את השימוש ההמוני במונח רוע בטענה כי השימוש בו מתעלם מהמניעים להתנהגות שהוא מתאר. לפי גישה זו, לא מתאים להחיל מונח זה על כמעט כל מעשה רב-משמעות של אלימות כמו מעשי טרור ורצח המונים. לפיה, יש להגדיר כרעים רק את אותם אנשים שמונעים על ידי סאדיזם, תשוקה לכוח או תאוות בצע (בווריאציות רבות). זה לא אומר כמובן שמעשי אלימות כמו טרוריזם ורצח הם מתקבלים על הדעת, אלא רק שהמבצע של אותם מעשים לא צריך באופן אוטומטי להיות מתויג כרע.
קיימת טענה כי רצוי להימנע כליל מהשימוש במונח "רוע" בדיונים פוליטיים, כיוון שנוטים להציגו כנובע מדת, ובכך לנקוט בגישה לא סובלנית וקיצונית כלפי הצד שכנגד.
הגדרה מדעית
במדעי החברה הרוע נחקר במסגרת דיסציפלינות שונות כגון סוציולוגיה, פסיכולוגיה, פסיכיאטריה ומדעים קוגניטיביים.
רוע מתבטא בסוג אישיות אנטי חברתית המכונה סוציופת. הסוציופת מאופיין בהתנהגות קיצונית, חוסר מצפון, או אי יכולת לגלות אמפתיה, ריסון עצמי, או לחוש חרטה, בשל נזק שהוא גורם לאחרים.
הפסיכולוגיה של הרוע
במהלך המאה ה-20 נערכו מספר ניסויים פסיכולוגיים אשר הראו כי בכל אדם ישנה ככל הנראה מידה כלשהי של רוע ובתנאים נתונים הוא יכול להפוך לרשע. הניסוי של מילגרם אשר החל בשנת 1961 הראה כי רוב בני האדם יהיו מוכנים לגרום סבל לאדם אחר מבלי להניד עפעף בתואנה של ציות עיוור לסמכות, וניתן להשיג רמת צייתנות גבוהה ביותר במידה והחמרת המעשים הדרגתית. פיליפ זימברדו, אשר נחשב היום לחוקר הפסיכולוגיה של הרוע המוביל העולם, הראה במסגרת ניסוי שערך בקבוצת סטודנטים בסטנפורד ללא עבר פלילי שניתן לדרדר אנשים מן השורה לבצע מעשים נוראיים בחבריהם תוך חלוקתם לקבוצה של סוהרים ואסיריהם.
המסקנה משני הניסויים הייתה שקיים מדרון חלקלק של התדרדרות מוסרית עד למעשים שפלים ביותר אשר נעשים תוך ניצול יצר הצייתנות הטבוע באדם, כאשר הדרך להימנע מכך היא בחינה מתמדת של המעשים:
רוע בספרות הפנטזיה
הסופר ג'.ר.ר. טולקין מציג ביצירתו שר הטבעות השקפה סינתטית על טבעו של הרוע: מקורו של הרע, בהתאם לדוֹגמה הקתולית, בהפניית עורף לאל - אולם הפניית עורף זו יכולה ללבוש צורה משל עצמה. בהתאם לכך ישנם שני טיפוסי "רעים" ביצירה - אנשים חופשיים שבחרו ברע בחירה מודעת מחד, ושרי האופל, שהם התגלמות מוחשית של הרוע בעולם, מאידך.
בספרי הארי פוטר הרוע המוחלט מגולם על ידי דמותו של לורד וולדמורט. מעת לעת מרים הרוע את ראשו ומסכן את הטוב המוחלט ואז על גיבורי העלילה הצעירים והארי בראשם להילחם בו. תמיד הטובים מצליחים, תוך כדי גבורה עילאית לנצח, אך גם כאשר הרוע מוחלש תמיד הוא שב לחיים.
בית (סרט, 1980)
בית הוא סרט תיעודי מ-1980 בבימויו של עמוס גיתאי, הראשון בטרילוגיית סרטים תיעודיים העוסקת בחקירת ההיסטוריה של בית בשכונת "דור דור ודורשיו" שבמושבה הגרמנית בירושלים. הטלוויזיה הישראלית פסלה את הסרט לשידור, אף על פי שהזמינה והפיקה אותו.
תוכן ותגובות
הבית בו עוסק הסרט ננטש במהלך מלחמת העצמאות בידי בעליו, רופא פלסטיני, והפך לנכס נפקדים. בשלב מסוים התגוררו בו זוג יהודים שעלו לישראל מאלג'יריה ומאוחר יותר, עם הפיכתה של המושבה הגרמנית לאזור מגורים יוקרתי, עבר אליו פרופסור מהאוניברסיטה העברית. הסרט מציג ראיונות המתנהלים על רקע עבודות שיפוצים אותן עורך בבית בעליו החדשים. בין הדמויות שהתראיינו בסרט הן בעליהם הקודמים והנוכחיים של הבית, פועלי הבניין המשפצים את הבית ובני אדם שהתגוררו בו מאז שנת 1948. הסרט דומה לסרטים אחרים של גיתאי העושים שימוש במוטיב הבית או במוטיב העיר כסמלים של יציבות, כמו "טרילוגיית הערים" שיצר במהלך שנות התשעים. הסרט מציג את נקודות ההשקפה השונות על הבית של אנשים שונים הנקשרים אליו, כדרך לדון בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני באופן מינימליסטי.
באתר "Senses of Cinema" הועלתה הסברה כי צינזורו של הסרט נבע משמרנותה של הטלוויזיה בישראל באותה התקופה, ומהעובדה כי הראיונות שהוצגו בסרט כללו דברי מחאה כנגד שלטונה של מדינת ישראל בשטחים. כך למשל סיכם פועל בניין פלסטיני את הראיון עמו בשאלה: "אם שישה צבאות ערביים אינם מסוגלים להביס את ישראל, מהי התועלת במילים שלנו?". גיתאי עצמו העריך כי דרך התנסחותו של פועל הבניין חסר ההשכלה, שהייתה משוכללת יותר לדעתו מזו של בעל הבית הישראלי בעל תואר הפרופסור, גרמה ל"פירוק ההגדרה הישראלית לגבי האחר" והביאה לצינזורו של הסרט. העיתונאי שלמה פפירבלט טען ב-2003 כי הסרט הציג את השלטון הישראלי בשטחים ככיבוש, דעה שנחשבה לבלתי נסבלת בישראל של שנות השמונים.
בעקבות פסילתו לשידור בישראל של "בית" ושל שני סרטים תיעודיים נוספים אותם יצר ("מיתוסים פוליטיים" מ-1978 ו"יומן שדה" מ-1982) החליט גיתאי להעתיק את מקום מגוריו לצרפת שם התגורר במשך מעל לעשר שנים והמשיך ליצור סרטים תיעודיים וכן סרטים עלילתיים.
הסרט צולם בשחור-לבן. בסרט מהוות מספר דמויות, כל אחת בפני עצמה, מעין "דובר רשמי" עבור מטרה אחת משותפת. כך הופכת מטרה זו למטפורה לנושא מסוים, כתוצאה ממבנה הסרט שנקבע מראש. תבנית זו חזרה על עצמה גם בסרטים מאוחרים יותר של גיתאי.
טרילוגיית הבית
הסרטים הבאים בטרילוגיה היו "בית בירושלים" (1998) ו"חדשות מהבית" (2006) שנוצרו במתכונת דומה. סרטי "טרילוגיית הבית" נחשבים היום לְבולטים ביצירתו של גיתאי. כך למשל פתח "חדשות מהבית" רטרוספקטיבה שערך פסטיבל ברלין לגיתאי ב-2006. באתר "Senses of Cinema" נכתב: "גיתאי חזר אל אותו נושא שוב ושוב בעוד הנסיבות משתנות, עם עיניים ואוזניים טריות וחוש של ארכיטקט לגבי האופן בו ההיסטוריה מצטברת ונבנית בתוך מקום. לפיכך, "בית בירושלים"... ו'חדשות מהבית' הם המשכונים מלאי חיים ופוקחי עיניים לארכאולוגיה החברתית העדיין-מהדהדת של 'בית'". גיתאי טען כי הוא מחשיב את "בית" גם כחלק מטרילוגיה שונה שחלקיה הבאים הם הסרטים "ואדי" ו"יומן שדה", ששמותיהם מתייחסים למקומות גאוגרפיים כהצהרה על כך שהסכסוך הישראלי-פלסטיני "נסב על טריטוריות מצומצמות".
שבעת העמקים
שבעת העמקים (פרסית: هفت وادی - "הַפְת ואדי") הוא ספר שנכתב בפרסית על ידי בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית. הספר ארבעת העמקים נכתב גם הוא על ידי בהאא אללה, ושני הספרים ביחד מפורסמים תחת השם שבעת העמקים וארבעת העמקים. עם זאת, שני הספרים שונים זה מזה ואין ביניהם קשר ישיר.
שבעת העמקים
הספר נכתב בשנת 1860 בקירוב בבגדאד, לאחר שבהאא אללה חזר מאזור העיר סולימאניה שבכורדיסטן. הספר נכתב בתגובה לשאלות שהופנו אל בהאא אללה על ידי שייח' מוחי א-דין, שהיה שופט שהשתייך לקאדריה הסופית. במקביל לתקופה שבה הוא כתב לבהאא אללה, התפטר השופט מתפקידו, ועשה את שארית חייו במסעות ברחבי כורדיסטן העיראקית.
יצירה זו כונתה על ידי שוגי אפנדי כ"חיבורו המיסטי הגדול ביותר" של בהאא אללה, ובעולם המערבי הספר היה לאחד מכתביו הראשונים שפורסמו, עת הוא תורגם לצרפתית ב-1905, ושנה לאחר מכן לאנגלית.
סגנון הספר נחשב לפואטי, למרות שהוא לא נכתב בסגנון החרוז הלבן. כמעט בכל שורה בטקסט יש חרוז ומשחקי מילים העשויים לאבד ממשמעותם בתהליך התרגום. כיוון שהספר נכתב עבור מוחי א-דין הסופי, עשה בהאא אללה שימוש בדקויות היסטוריות ודתיות שבחלק מהמקרים התבססו על מילים בודדות כדי להתייחס לחריזה בקוראן, במסורות ובפואמות מפורסמות. בתרגומים לאנגלית נעשה שימוש רב בהערות שוליים על מנת לספק הקשר לטקסט.
בהקדמה לספר התייחס בהאא אללה לעידן חדש המתחיל ב"כול-י שאי" ("כל דבר"), והוא עושה שימוש במטפורות של אחרית הימים מההינדואיזם ובתיאור של ציפייה לעידן זהב המתרומם מתוך עידן של חשיכה: היצירה של כל הדברים בעידן שחור והרסני זה. בקטע זה נעשה שימוש גם בצוואת הבאב ובהקשרים באביים אחרים.
SCD
סמיקונדקטור דיבייסז בע"מ, המוכרת בשמה באנגלית SCD – Semi-Conductor Devices (בעברית: התקני מצב מוצק או המ"מ), היא חברה ישראלית השייכת לרפאל ולאלביט מערכות, שעוסקת בפיתוח ובייצור של גלאים אלקטרו-אופטיים, גלאי אינפרה אדום ודיודות לייזר.
תיאור החברה
החברה נמצאת בבעלות שווה של החברה הביטחונית ממשלתית רפאל - מערכות לחימה מתקדמות והחברה הביטחונית הפרטית-ציבורית אלביט מערכות, אך מתפקדת כחברה מסחרית עצמאית. החברה משקיעה רבות במחקר ופיתוח, וכשליש מעובדיה עוסקים בתחום זה.
ל-SCD חברת-בת בארצות הברית, SCD USA, שהוקמה באוגוסט 2007 במלבורן, פלורידה, ומטרתה שיווק מוצרי החברה לשוק האמריקאי. חברה זו משמשת כקבלן רשמי למשרד הביטחון האמריקאי. בשנת 2018 רכשה את חברת קוואנטום אימג'ינג, חברה אמריקאית הפועלת מקולורדו ומעסיקה כמה עשרות עובדים, והציבה אותה תחת חטיבת "SCD.USA".
מפעל החברה ומשרדיה הראשיים ממוקמים במכון לשם של רפאל שנמצא במועצה האזורית משגב, החברה פועלת להשקיע את כספיה בעסקים הממוקמים בפריפריה. משרדי חברת הבת, SCD.USA, ממוקמים במלבורן, פלורידה. בנוסף, לחברה משרדי מכירות בסונגנאם, קוריאה הדרומית ובטוקיו, יפן. ב-2006 חתמה על הסכם עם רפאל, בו הוחלט להקים מבנה חדש להרחבת המפעל במכון לשם בעלות של כ-9 מיליון ש"ח, אותו היא שוכרת מרפאל עד שנת 2026.
החברה נחשבת רווחית החל משנות ה-90, תופעה חריגה יחסית למחלקות פיתוח מהסוג בו הייתה בתקופה זו. בשנת 2018 דווח כי לחברה הכנסות של כ-150–200 מיליון דולר, מרביתם מייצוא מוצרים בייצורה מחוץ לישראל. חברת רפאל, שמחזיקה ב-50% מהחברה, דיווחה באותה שנה כי חולקו לה רווחים בסך 32.5 מיליון ש"ח.
טכנולוגיה ומוצרים
לחברה יכולות עיבוד חומרים מוליכים למחצה, גידול LPE ו-MBE, עיצוב VLSI ושימוש בטכנולוגיית ואקום. מוצרי החברה משמשים לחמישה תחומים מרכזיים: צבא וביטחון, תעשייה, אבטחה, חלל ורפואה. מרבית מוצרי החברה מיוצאים (בין 50% ל-80%), בעוד שכ-20% נמסרים למערכות המשרתות את צה"ל.
היסטוריה
מסקנות צה"ל בעקבות מלחמת יום הכיפורים הובילו לשינוי תפישה בתעשיית הביטחון הישראלית והתבססה האמונה כי הטכנולוגיות של אתמול לא יספיקו למלחמות של מחר, ונוצרה ציפייה לטכנולוגיות "שוברות שוויון". בעקבות זאת, החל תהליך פיתוח נרחב בכלל התחומים הנוגעים בביטחון, אחד מתחומים אלו היה ראיית לילה, שנתפש כתחום שיכול להעניק יתרון מיוחד לישראל. לחשיבה הזו הצטרף סירובה של ממשלת ארצות הברית למסור לישראל גלאי אינפרא-אדום לראיית לילה, והוחלט לפעול לפיתוח גלאים אלו בישראל. ב-1974 פנו מנכ”ל רפאל, ד”ר זאב בונן, ומנכ”ל משרד הביטחון, צבי צור, לפרופסור יצחק קדרון מהטכניון, שניהל מעבדה למחקר התקני מצב מוצק, בבקשה להקים מעבדת מיקרו-אלקטרוניקה בטכניון, מעבדה זו הייתה הבסיס הטכנולוגי שאיפשר את הקמת התעשייה לייצור גלאי אינפרא אדום לראית לילה בישראל. על הקמת המעבדה זכה פרופסור קדרון בפרס ביטחון ישראל.
מחלקת "התקני מצב מוצק" ברפאל, לעתיד חברת SCD, הוקמה באופן רשמי באפריל 1980.
במהלך שנות ה-80 החלה להתהוות החברה בתצורתה הנוכחית. בישראל התקיימו במקביל שני מפעלים לייצור גלאים, אחד במכון לשם, "המ"מ" כמחלקת מו"פ בבעלות רפאל, והשני בירושלים, "המ"מ" כמפעל ייצור בבעלות תדיראן. במסגרת הסכם שנחתם בסוף העשור בין שני המפעלים הוחלט לסגור את המפעל בירושלים ולהעביר את הידע הקיים בו למפעל בלשם. הסכם זה נחתם בלא ידיעתו של מנכ"ל המ"מ בירושלים. ב-1991 נסגר המפעל בירושלים ועובדיו הועברו ללשם. ב-1986 נחתמה השותפות העסקית בין רפאל לאלביט שבעקבותה חולקה הבעלות ב-SCD באופן שווה בין שתי החברות.
ביוני 2015 התאגדו לראשונה עובדי החברה בהסתדרות והחלו בתהליך משא ומתן בדבר תנאי העובדים. אחרי כישלון ההדברות הכריז יו"ר ועד העובדים על סכסוך עבודה בפברואר 2016 שבמאי באותה שנה הפך לשביתת העובדים. מטרת השביתה, לפי יו"ר הוועד, הייתה הפעלת לחץ על ההנהלה כדי לאפשר חתימה על הסכם קיבוצי. במהלך השביתה אף קיימו כמאה מעובדי החברה הפגנה בצומת "לשם" שמול שערי הכניסה למכון בו שוכן המפעל. לאחר תחילת המשא ומתן נחתם הסכם קיבוצי בין ועד העובדים להנהלה בינואר 2017. ההסכם העלה את משכורות העובדים, הוביל להענקת מענק חד פעמי והסדיר את תהליך סיום העבודה ומתן הקביעות לעובדים בחברה. בחתימת ההסכם נכח יו"ר ההסתדרות אבי ניסנקורן.
אאוג'ן רלג'יס
אֵאוּגֵ'ן רֶלְגִ'יס (ברומנית: Eugen Relgis; 2 במרץ 1895 – 22 במרץ 1987) היה שם העט של אֵאוּגֵ'ן זִיגְלֶר, סופר, משורר, מתרגם ופילוסוף, אנרכיסט ופציפיסט יהודי-רומני. בסוף ימיו התיישב באורוגוואי
ביוגרפיה
רלג'יס נולד כנראה ביאשי שברומניה, בשם Eisig D. Sigler (אייזיג זיגלר) ולמד בבית הספר התיכון בפיאטרה ניאמץ ובפקולטה לאדריכלות של אוניברסיטת בוקרשט. ב-1912 כתב את מאמרו העיתונאי הראשון בעיתון "הבוקר" והמשיך והשתתף בעיתון "רמפה" עם מאמרים ופואמות בפרוזה ובעיתון "הדעה" עם מאמרים ספרותיים. שנה לאחר מכן כתב את ספרו הראשון, "ניצחון האי-קיום". באוניברסיטת בוקרשט לקח גם קורסים בפילוסופיה מ-1914 עד 1916.
רלג'יס הושפע מתורתו של הפציפיסט ההודי רבינדרנת טאגור שאותו העריץ, וגם היה חבר של הסופרים הפציפיסטים הגולים בשווייץ: רומן רולן הצרפתי ושטפן צווייג האוסטרי-יהודי. כמו כן, הוא הושפע רבות מהיצירה "הביולוגיה של המלחמה" (1917) של גאורג ניקולאי, והעביר את הרעיונות המוצגים בה מהמישור הביולוגי למישור החברתי כאשר ב-1922 פרסם ברומנית את הספר "עקרונות הומניטריסטיים".
ב-1923 ארגן רלג'יס בבוקרשט את מה שהוא כינה "הקבוצה ההומניטריסטית הראשונה" והפיץ את "קריאה לאינטלקטואלים ולעובדים הנאורים" (Llamamiento a los intelectuales y a los trabajadores iluminados), שתורגם לספרדית, צרפתית, גרמנית, בולגרית, איטלקית, שוודית, הונגרית, אנגלית ואספרנטו. על המהדורה השנייה של הספר בשפה הספרדית (1932) חתומים אנרי ברביס, האנרכיסט הצרפתי מנואל דבלדה, שטפן צווייג, האנרכיסט האוסטרי רודולף גרוסמן (המוכר בשם העט פייר רמוס), הסופר הסוציאליסטי האמריקאי אפטון סינקלר, רבינדרנת טאגור, הרופא האנרכיסטי הברזילאי פביו לוס, האנרכיסט הארגנטינאי קמפיו קרפיו ואחרים.
הפעילות של רלג'יס כללה, בין היתר, השתתפות בכנסים פציפיסטיים בלונדון, וכן בזונטגסברג שבאוסטריה ביולי 1928, עריכת העיתונים "Cugetul liber" (המחשבה החופשית, 1928-1929) ו-Umanitarrismul (הומניטריזם, 1929-1930) ומסעות ברחבי אירופה בניסיון ליצור "אינטרנציונל של אינטלקטואלים". בסופו של דבר, האידיאליזם הפציפיסטי וההומניטריסטי של רלג'יס נתקל במציאות האכזרית של מלחמת העולם השנייה.
בנובמבר 1942 נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
אחרי מלחמת העולם השנייה, ב-1947, היגר יחד עם אשתו לפריז ואז לאיטליה, ולאחר מכן לבואנוס איירס. לבסוף השתקע במונטווידאו. ב-1962 נסע מטעם אוניברסיטת אורוגוואי לשווייץ, לאיטליה ולישראל. הוא קיבל תואר כבוד מהאוניברסיטה העברית ב-1972.
רלג'יס נפטר במונטווידאו ב-22 במאי 1987.
Human metapneumovirus
Human metapneumovirus (בקיצור: hMPV, בתרגום מאנגלית: נגיף מטא-פנאומוניה אנושי) הוא נגיף השייך למשפחת נגיפי ה-Paramyxoviridae, אליה שייכים בין היתר נגיפי חצבת, חזרת, hRSV ו-Human parainfluenza viruses. כיום מוכרים 2 סוגים גנטיים (Types) של hMPV; סוג A ו-B, כשכל אחד מהם כולל 2 תת-סוגים גנטיים (Subtypes); A1/2 ו-B1/B2.
הנגיף בודד וזוהה לראשונה בשנת 2001 בהולנד ומאז נמצא בתפוצה כלל עולמית ומוכר כגורם למגוון רחב של מחלות בדרכי הנשימה בעיקר בקרב תינוקות וילדים קטנים, אם כי ידוע גם כגורם למחלות בקרב אוכלוסיית המבוגרים ומדוכאי מערכת החיסון. hMPV הוא הנציג היחיד סוג Metapneumovirus, אשר ידוע כגורם למחלות בבני האדם.
מבנה
לנגיף hMPV מעטפת ליפידית חיצונית וקפסיד מעגלי בגודל של nm150. הנגיף מכיל גנום RNA חד גדילי בעל מובן שלילי, בגודל של כ-13,000 נוקלאוטידים, ולכן על מנת לשכפל עצמו בתא המאכסן, עליו להכיל את האנזים הויראלי RNA dependent RNA polymerase) RdRP). אנזים זה הופך את ה-RNA הנגיפִי בעל מובן שלילי ל-RNA נגיפִי בעל מובן חיובי בעת ההדבקה. RNA בעל מובן חיובי משמש מעין תבנית ממנה ניתן לשכפל גנום ויראלי חדש בעל מובן שלילי, או מנגד לסנתז חלבונים נגיפיים על ידי ריבוזומים תאיים.
נגיפי hMPV עטופים במעטפת ליפידית המכילה גליקופרוטאינים אופייניים למשפחת ה-Paramixoviridae:
הדבקה ומחזור התרבות
לאחר הצמדות ה-hMPV אל תאי האפיתל במערכת הנשימה, באמצעות חלבוני G, חודר הנגיף אל תוך התא ועובר שלב של השלת קפסיד (Uncoating). על ידי כך חושף הנגיף את תכולתו בציטוזול. אנזים ה-RdRP הופך את גנום ה-RNA בעל המובן השלילי ל-RNA בעל מובן חיובי, אשר ממנו תחל סינתזת חלבוני הנגיף. תהליך הסינתזה של החלבונים מתרחש בריבוזומים של תא המאכסן, כשחלבוני המעטפת מסונתזים בריבוזומים שעל גבי הרשתית האנדופלזמתית ואילו חלבוני המבנה והקפסיד מסונתזים בריבוזומים החופשיים שבציטוזול. ברגע שמסונתזים מספיק חלבוני NP, מתחיל אנזים ה-RdRP לשכפל את הגנום עצמו. גדילי RNA חדשים שזה עתה סונתזו מונחים על גבי חלבוני M, המהווים מעין פלטפורמה לאריזה נכונה של הנגיף. ברגע שהנגיף נארז בצורה נכונה בקפסיד הוא עובר לתא אפיתל שכן, הודות לאיחויים בין קרומי התאים להם גורם חלבון F, בעודו רוכש חלבוני מעטפת ויראליים שנשתלו מבעוד מועד על פני הקרום של תא המאכסן. תהליך השכפול הנגיפי מתרחש, על כל שלביו, בציטוזול של התא המודבק.
פתוגנזה
באזורי אקלים ממוזג ההדבקה ב-hMPV מתאפשרת, במהלך חודשי החורף והאביב (באזורי אקלים טרופי במהלך חודשי האביב והקיץ), בעקבות חשיפה לארוסולים המכילים בתוכם את חלקיקי הנגיף. תקופת הדגירה נמשכת בין 3-5 שבועות כשלאחר מכן גורם הנגיף, בדומה ליתר נגיפי משפחת ה-Paramyxoviridae, למגוון מחלות בדרכי הנשימה. hMPV הוא גורם נפוץ למחלות בדרכי הנשימה התחתונות בקרב תינוקות וילדים, מבוגרים ואוכלוסיית חולים מדוכאי מערכת החיסון (הנגיף עלול להיות הגורם השני בשכיחותו, מיד לאחר hRSV, למחלות בדרכי הנשימה התחתונות בקרב תינוקות וילדים קטנים), כשהנפוצות בהן הם: דלקת סימפונות, דלקת סימפונונות, דלקת ריאות ואף אסתמה. תסמיני ההדבקה בנגיף מזכירים מאוד את אלה המתרחשים בעת הדבקה ב-hRSV:
בקרב תינוקות וילדים קטנים הדבקה ב-hMPV מלווה, לעיתים תכופות, בהדבקה עם hRSV (הדבקה כפולה). מצב זה של הדבקה עלול לגרום לביטוי קשה יותר של המחלה. תחלואה, כתוצאה מהדבקות בנגיף, עלולה להתרחש מספר פעמים במהלך החיים. באוכלוסייה המבוגרת, המוגדרת תחת הקטגוריה של קבוצה בסיכון מוגבר לחלות בנגיף, עלול אחוז התמותה לעלות לכדי 50%. מנגד, בקרב האוכלוסייה הצעירה הדבקות ב-hMPV מובילה לעיתים רחוקות בלבד לתחלואה ועל פי רוב היא אסימפטומטית.
מניעה
בהיותו נגיף העטוף במעטפת ליפידית חיצונית מפגין hMPV רגישות גבוהה למגוון חומרי חיטוי דוגמת: תמיסת אתנול בריכוז 70%, תמיסת נתרן תת-כלורי בריכוז של 1%, תמיסת גלוטראלדהיד בריכוז של 2%, Sodium dodecyl sulfate בריכוז של 0.25%, פורמלין וכן ממסים אורגניים שונים. היות שהנגיף מועבר דרך האוויר על ידי תרסיס, שמירה על היגיינה נאותה, הכוללת שטיפת ידיים קבועה וכיסוי הפה והאף ברגע שיעול ועיטוש, מהווה אמצעי יעיל ביותר לשמירה בפני הידבקות.
לעובדי מעבדות סיכון מוגבר להדבקות עקב חשיפתם לריכוזים גבוהים של הנגיף על בסיס יומי ולכן חייבים להצטייד בביגוד מגן הכולל כפפות, חלוק, מסכת פנים ומשקפי מגן. היות שנגיף ה-hMPV מועבר באמצעות אירוסולים, פרט לביגוד מגן ייעודי רצוי להשתמש במנדף ביולוגי מתאים.
אפידמיולוגיה
hMPV הוא נגיף בעל תפוצה כלל עולמית עם נטייה להדבקה בעיקר בחודשי החורף. בעונה זו אחראי הנגיף ל-15% מכלל מקרי ההצטננות בילדים. מחקרים סרולוגיים הראו כי למעשה כמעט כל הילדים המאושפזים בני 5 נחשפו ל-hMPV בשלב מסוים במהלך חייהם. בנוסף לכך מחקרים סרולוגיים ומולקולריים הראו כי כל שנה נדבקים מחדש בנגיף בין 1-9% מבוגרים בממוצע.
אבחנה
כיום נהוג להשתמש במספר שיטות לזיהוי הנגיף, הן סרולוגיות והן שיטות של וירולוגיה קלאסית:
טיפול
נכון להיום (2014) לא קיים טיפול תרופתי אפקטיבי כנגד הנגיף, כך שעיקר הטיפול כנגדו מתבסס על מתן טיפול תומך. יחד עם זאת מחקרים הראו כי לתרופת ה-Ribavirin קיימת השפעה אנטיוויראלית על hMPV:
נכון להיום לא קיים חיסון כנגד הנגיף.
אלקטרוליט
אלקטרוליט הוא כל חומר המכיל יונים חופשיים ופועל כמדיום מוליך חשמלי. בדרך כלל אלקטרוליטים הם יונים בתמיסה, ולכן ידועים גם בכינוי "תמיסות יוניות"; למרות זאת, קיימים גם אלקטרוליטים מותכים, ואלקטרוליטים מוצקים, כמו פולימרים מסוימים.
עקרונות
אלקטרוליטים הם בדרך כלל תמיסות של חומצה, בסיס או מלח. בנוסף, ישנם מספר גזים שיכולים לשמש כאלקטרוליטים, בתנאים של טמפרטורה גבוהה או לחץ נמוך. ניתן ליצור תמיסות אלקטרוליטיות גם באמצעות המסה של פולימרים ביולוגיים (כמו DNA או פוליפפטידים) או מלאכותיים (כמו סודיום פוליסטירן סולפונט), המכונים פוליאלקטרוליטים, להם מספר קבוצות פונקציונליות טעונות. הממס בתמיסה יכול להיות מים, או ממסים אורגניים. כאמור, קיימים גם אלקטרוליטים מוצקים.
האלקטרוליט יכול להיות מרוכז או מהול, בהתאם לריכוז היונים בתמיסה. אם חלק גדול מהמומס מתפרק בתמיסה ליונים חופשיים, האלקטרוליט "חזק"; אם רוב המומס לא מתפרק - זהו אלקטרוליט "חלש". ניתן לנצל את תכונות האלקטרוליט בתהליכי אלקטרוליזה, להפקת יסודות כימיים ותרכובות כימיות בתמיסה.
אלקטרוכימיה
לדוגמה, בתמיסה של מלח בישול (נתרן כלוריד) במים, התגובה הקתודית תהיה: וייפלט גז מימן; התגובה האנודית תהיה: וייפלט גז חמצן. יוני הנתרן הטעונים חיובית (+Na) ינועו לכיוון הקתודה, וינטרלו את המטען השלילי של יוני ההידרוקסיד (−OH) לידה; יוני הכלוריד הטעונים שלילית (−Cl) ינועו לכיוון האנודה וינטרלו את המטען החיובי של יוני ההידרוניום (+H) לידה. ללא היונים של האלקטרוליט, המטענים יצטברו סביב האלקטרודות, ויאטו את מעבר הזרם; דיפוזיה של יוני הידרוניום והידרוקסיד מאלקטרודה אחת לשנייה לוקחת זמן ארוך יותר מתנועה של יוני המלח הרבים בתמיסה, אותם ניתן למצוא קרוב לשתי האלקטרודות.
במערכות אחרות, התגובות באלקטרודות עשויות לכלול את המתכות מהן עשויות האלקטרודות וגם את היונים של האלקטרוליט. אלקטרוליט שהיונים שלו אינם מגיבים כימית, אלא רק נעים למיסוך המטענים, נקרא "אלקטרוליט אינרטי" או "אלקטרוליט מסייע".
חשיבות פיזיולוגית
בפיזיולוגיה, היונים האלקטרוליטיים העיקריים הם נתרן (+Na), אשלגן (+K), סידן (2+Ca), מגנזיום (2+Mg), כלוריד (-Cl), פוספט (PO4-3), ומימן קרבונט (-HCO3).
כל צורות החיים המפותחות זקוקות לאיזון אלקטרוליטים בין הסביבה הפנים-תאית לסביבה החוץ-תאית. בפרט, חשובה השמירה על גרדיאנט אוסמוטי מדויק של האלקטרוליטים. גרדיאנטים אלה מווסתים את ההידרציה של הגוף, את חומציות הדם, ובעלי חשיבות עליונה לפעילות עצבית ושרירית. התפתחו כמה מנגנונים לבקרה מדויקת על ריכוז האלקטרוליטים השונים.
אלקטרוליטים יכולים להיכנס אל התא או לצאת ממנו בעזרת מבני חלבון מותאמים בממברנת התא, בשם תעלות יונים. לדוגמה, התכווצות שרירים תלויה בנוכחות יוני סידן, נתרן ואשלגן. אם רמות האלקטרוליטים הללו נמוכות מדי, השרירים עשויים להיות חלשים, או להתכווץ בצורה חזקה מדי.
מדידה
מדידת אלקטרוליטים היא הליך אבחוני נפוץ, אותו מבצעים בבדיקת דם או שתן בעזרת כלים כמו אלקטרודה סלקטיבית. פיענוח הערכים המתקבלים תלוי מאוד בהיסטוריה הרפואית של הנבדק, ותלוי לעיתים קרובות בבדיקת תפקוד כליות. האלקטרוליטים הנמדדים ביותר הם נתרן ואשלגן. מדידת כלוריד נעשית רק לעיתים רחוקות, פרט לפענוח בדיקת גזים בדם עורקי, כיוון שכלורידים קשורים ישירות לריכוז הנתרן. בדיקה נפוצה בשתן היא בדיקת משקל סגולי, המסייעת לזהות חוסר איזון אלקטרוליטי.
שימושים
ניתן למצוא אלקטרוליטים במתקנים אלקטרוניים רבים:
ארנסט קנטורוביץ'
ארנסט הרטוויג קנטורוביץ' (באנגלית ובגרמנית: Ernst Hartwig Kantorowicz; 3 במאי 1895 – 9 בספטמבר 1963) היה היסטוריון יהודי-גרמני-אמריקאי, שעסק במחשבה פוליטית ובתאולוגיה של ימי הביניים. שני ספריו הידועים ביותר הם "פרידריך השני 1194–1250" שעוסק בפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (פורסם בגרמנית ב-1927), ו"שני הגופים של המלך: מחקר בתאולוגיה הפוליטית של ימי הביניים" (פורסם באנגלית ב-1957), העוסק באידאולוגיות של ימי הביניים והתקופה המודרנית המוקדמת, ובאופן בו אידאולוגיות אלה עיצבו תפיסות לגבי המלוכה והמדינה. האחרון מבין שני ספרים אלה נחשב עד היום לספר חשוב ומשפיע בלימוד ההיסטוריה של ימי הביניים, ועורר עניין ומחלוקת גם בתחומים אחרים, כגון תאוריה ופילוסופיה פוליטית.
ראשית חייו
קנטורוביץ' נולד בעיר פוזן שבפרוסיה (כיום פוזנן בפולין) למשפחה יהודית עשירה שעסקה בייצור משקאות חריפים. לאחר איחוד גרמניה (1871) גברו המתחים בין האוכלוסייה הגרמנית לאוכלוסייה הפולנית בעיר, והממשל הגרמני נסה לאכוף את העליונות של התרבות הגרמנית. בתוך האווירה הזו, מרבית יהודי העיר הזדהו עם התרבות הגרמנית, וכך גם משפחתו של קנטורוביץ'. כתוצאה מכך, קנטורוביץ' עצמו חונך כגרמני, אך משפחתו שמרה גם על הזדהות עם המסורת היהודית.
הוריו של קנטורוביץ' ביקשו להכינו להמשיך את העסק המשפחתי, ובמסגרת זו למד בין היתר גם את השפה האנגלית. הוא למד בחטיבת ביניים מקומית, ולאחר מכן, בשנים 1904–1913, עבר ללמוד בבית ספר תיכון בעל אוריינטציה הומניסטית, שם למד יוונית, לטינית וצרפתית והוכשר לקריאה של ספרות קלאסית מהעת העתיקה. קנטורוביץ' לא היה תלמיד מצטיין, אך לימודים אלה סייעו לו בעבודתו בהמשך.
מלחמת העולם הראשונה
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה קנטורוביץ' בן ה-19 התנדב מיד לצבא הגרמני. הוא נשלח עם הרגימנט הארטילרי לחזית המערבית, שם לחם בשנים 1914–1916. בשנת 1915 קוּדַם לדרגת סמָּל וזכה בעיטור צלב הברזל. לאחר מכן הוא נשלח להשתתף בקרב ורדן, שם נפצע. כשהחלים הצטרף לחזית הרוסית ובהמשך הועבר לטורקיה, שם למד טורקית ושימש גם כמתרגם. במאי 1917 הוענק לקנטורוביץ' סהר הברזל (המקבילה העות'מאנית לצלב הברזל). במהלך חלק משנת 1918 שהה בבירה ברלין ולמד סמסטר באוניברסיטה, בעיקר לימודי כלכלה, שנועדו לסייע לו במקצוע המשפחתי. באוגוסט של אותה השנה, נשלח שוב לחזית המערבית בצפון צרפת.
לאחר המלחמה חזר קנטורוביץ' לפוזן, שם השתתף בקרבות בין הגרמנים לפולנים בעיר ונכלא לזמן קצר על ידי הפולנים. משם המשיך לברלין על מנת ללמוד באוניברסיטה. בברלין התנדב לכוחות הממשל שפעלו נגד מרד הספרטקיסטים, אך כנראה לא השתתף בלחימה של ממש. לאחר מכן עבר מהאוניברסיטה בברלין לאוניברסיטת מינכן, שם התנדב שוב בלחימה נגד הכוחות המהפכניים שהקימו לזמן קצר את הרפובליקה הסובייטית הבווארית. במהלך הלחימה נפצע שוב.
ב-1919 עבר קנטורוביץ' לאוניברסיטה בהיידלברג, שם למד כלכלה והיסטוריה ונמשך ל"מעגל גאורגה", קבוצה של אינטלקטואלים שהתגבשה סביב המשורר שטפן גאורגה. אנשי המעגל, כמו המשורר עצמו, היו ברובם שמרנים, אנטי-דמוקרטים, וביקורתיים כלפי רפובליקת ווימאר. קנטורוביץ' וגאורגה פיתחו קשרי ידידות, שנמשכו עד מותו של המשורר. גאורגה עודד את תלמידיו לכתוב ביוגרפיות על גיבורים היסטוריים וככל הנראה עודד גם את קנטורוביץ' לכתוב את ספרו על פרידריך השני.
ביוגרפיה של פרידריך השני
בין השנים 1924–1926, עבד קנטורוביץ' על מחקר וכתיבה של ביוגרפיה של פרידריך השני. הספר עצמו יצא לאור בגרמנית במרץ 1927 ובאנגלית ב-1931 וזכה להצלחה מסחרית. אחת הסיבות להצלחת הספר היא סגנון הכתיבה הקולח, שנועד לקהל הרחב ולא רק למומחים אקדמיים. קנטורוביץ' ניסה להפיח חיים בדמותו של הקיסר ולציירו כדמות היסטורית הרואית. לצורך כך הוא התמקד בתיאורים ספרותיים ולא רק במקורות מידע שנחשבו אמינים במחקר היסטורי-פוזיטיבי. מאפיינים אלה זיכו את הספר בקהל קוראים רחב שהגיב אליו בהתלהבות רבה, אך גם הביאו לביקורת כלפי קנטורוביץ' מצד מומחים אקדמיים, שטענו שהספר עוסק במיתוס ולא בהיסטוריה, שהוא אינו ממוסמך היטב, ושאינו מתבסס על מתודה מהימנה. כדי לענות לביקורות אלה, הוציא קנטורוביץ' בשנת 1931 כרך משלים, שהתמקד במקורות היסטוריים ודוקומנטציה.
הספר משבח את הגישה האוטוריטרית של פרידריך השני, ורבים מקוראיו זיהו בו אידאולוגיה אנטי-ליברלית ולאומנית. גם מאפיין זה סייע להצלחה של הספר, מצד אחד, והביא לביקורת עזה כלפיו, מצד שני. אף על פי שקנטורוביץ' עצמו לא התכוון לכך, המשיך הספר להיות פופולרי אחרי עליית הנאצים לשלטון והודפס שוב ב-1936, על אף שנכתב על ידי יהודי. מסיבות אלה, הצטער קנטורוביץ' בהמשך על פרסום הספר.
אחרי עליית הנאצים לשלטון
בשנת 1932 קיבל קנטורוביץ' משרה כפרופסור באוניברסיטה בפרנקפורט. זמן קצר לאחר מכן, בקיץ 1933, עלו הנאצים לשלטון. קנטורוביץ' נאלץ לבקש חופשה של סמסטר, אך לא ויתר בתחילה על משרתו. בנובמבר, כאשר חזר ללמד, הוא פתח את השנה בנאום שבו טען במרומז כי המשטר הנאצי אינו מייצג את השאיפות האמיתיות של הלאומיות הגרמנית, והיה לאחד מהפרופסורים הגרמנים היחידים שיצאו באופן פומבי כנגד המשטר בעודם מכהנים. לאחר אירועים אלה נאלץ קנטורוביץ' להפסיק ללמד, ולעבור באופן זמני לאוניברסיטת אוקספורד, לשם הוזמן כמרצה.
למרות המצב בגרמניה, הוא חזר לברלין אחרי שסיים את עבודתו באוקספורד. ב-1938 נלקח ממנו דרכונו, והוא הבין שעליו להשיג דרכון חדש ולברוח מגרמניה. לבסוף הצליח, זמן קצר לאחר ליל הבדולח, לברוח מגרמניה לארצות הברית, לאחר שסטודנט לשעבר, שאביו היה קצין בגסטפו, סייע לו לקבל דרכון. אמו, שנשארה בגרמניה, מתה בטרזיינשטט בשנת 1943.
פרופסור בברקלי
בספטמבר 1939 התקבל קנטורוביץ' לעבודה כפרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, משרה זמנית שחודשה מדי שנה עד שהפכה לקבועה ב-1944. בשנת 1946 פרסם את הספר Laudes Regiae: A Study in Liturgical Acclamations and Mediaeval Ruler Worship, שעסק בליטורגיה נוצרית בימי הביניים ובהקשרים הפוליטיים שלה. הספר זכה לביקורות אוהדות, אך לא עורר עניין מתמשך.
שני הגופים של המלך
הסקירה של קנטורוביץ' מתחילה בדיון על הרעיון הליטורגי של שני הגופים בראשית ימי הביניים. המלך מיוצג בתפיסה זו כבעל שני גופים, גשמי ורוחני, בדומה לישו. עם ההתפתחות של השיח היורידי, תפיסה זו התפתחה לרעיון אחר, שקושר בין שני הגופים של המלך לבין החוק. התפיסה היורידית שאפה להסביר כיצד יכול המלך להיות גם מעל לחוק וגם כפוף לחוק, ואת מקומו ביחס למשפט הטבע והמשפט הפוזיטיבי. המלך נתפס כאדם טבעי, אך גם כאדם נשגב בעל גישה למשפט הטבע וחוקי הצדק הנצחיים. לפי קנטורוביץ' התפתחות מאוחרת יותר התגבשה כחלק מהקונפליקט בין הכנסייה לבין גופים פוליטיים חילוניים בימי הביניים המאוחרים. מצד אחד הוגים נוצרים החלו לייצג את ה"גוף" של הכנסייה כגוף קולקטיבי והיררכי; במקביל, אנשי הגות ומשפט שהתמקדו בארגונים מדינתיים החלו לראות את עצמם כ"גוף פוליטי" קולקטיבי, שהוא באותו הזמן גם גוף מוסרי בעל המשכיות נצחית, שאינה ניתנת לרדוקציה לגוף הטבעי של מנהיגיו או אנשיו.
ביקורת ומורשת
ספרו האחרון של קנטורוביץ' זכה לביקורות משבחות בארצות הברית, בריטניה וגרמניה מייד עם יציאתו לאור. שניים ממבקריו הראשונים הגדירו אותו כיצירת מופת. עם זאת, הספר זכה גם לביקורת, בין השאר, על מיעוט התייחסות לחיי היומיום, לאירועים היסטוריים מחוץ לעולם האינטלקטואלי של ימי הביניים, ולמבנים החברתיים והפוליטיים שברקע העבודות האינטלקטואליות שהוא סוקר.
נורמן קנטור, חוקר של ימי הביניים שהכיר את קנטורוביץ' בפרינסטון, פרסם בשנת 1991 ספר שבו טען שקנטורוביץ', בתקופה שבה חי בגרמניה, היה נאצי בכל מובן מלבד היותו יהודי. באחד מפרקי הספר, שכותרתו "התאומים הנאצים: פרסי ארנסט שראם וארנסט הרטוויג קונטורוביץ'", השווה קנטור את קנטורוביץ' לפרסי ארנסט שראם, חוקר אחר של ימי הביניים, שהיה חבר במפלגה הנאצית ושימש כהיסטוריון של הפיקוד העליון של צבא גרמניה במלחמת העולם השנייה. לאחר שהתפרסם הספר של קנטור, מספר חוקרים (ביניהם תלמידו רוברט בנסון, דייוויד אבולעפיה, רוברט לרנר ואחרים) יצאו להגנתו של קנטורוביץ' וניסו להפריך את טענותיו של קנטור.
הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו טען בספרו לפקח ולהעניש שהוא כותב על גופו של המורשע כהומאז' לכתיבתו של קנטורוביץ' על גופו של המלך.
אליזבת אסטי
אליזבת אסטי (באנגלית: Elizabeth Esty; נולדה ב-25 באוגוסט 1959) היא פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת קונטיקט בשנים 2013–2019. אסטי, חברת המפלגה הדמוקרטית, כיהנה כחברת בית הנבחרים של קונטיקט בשנים 2011–2013 כנציגת מחוז הבחירה ה-103. בבחירות 2018 בחרה שלא להתמודד מחדש לכהונה רביעית לאחר ביקורת ציבורית נוקבת על שהשאירה בתפקיד את ראש הסגל שלה שתקף והתעלל מינית בעובדת אחרת בלשכתה, לאחר שנודע לה מעלליו.
טריו ג'ובראן
טריו ג'ובראן (בערבית: الثلاثي جبران) היא שלישית עוד פלסטינית המורכבת משלישיית האחים הנגנים סמיר, ויסאם ועדנאן ג'ובראן, ילידי נצרת.
אליזבת אסטי
ביוגרפיה
אליזבת הנדרסון נולדה בשנת 1959 באוק פארק שבאילינוי. אביה עבד כמהנדס בחברת בנייה, ומשפחת אסטי נדדה פעמים רבות בין מקומות מגורים במהלך ילדותה. היא גדלה במינסוטה והשלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון וינונה השוכן בעיר וינונה שבמינסוטה. בשנת 1981 השלימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד, וב-1985 קיבלה תואר שני במשפטים מבית הספר למשפט של אוניברסיטת ייל. בנוסף, במשך שנה היא למדה יחסים בין-לאומיים במכון למדע המדינה פריז על בסיס מלגה מאת קרן רוטרי. במהלך לימודיה הגבוהים התנדבה עבור ארגון הורות מתוכננת.
טריו ג'ובראן
האחים ג'ובראן הם בני משפחה בעלת מסורת מוזיקלית ארוכה. כיום מתגוררים האחים ברמאללה ופועלים מפריז. בנגינת הטריו ישנו שילוב של מסורות נגינה עתיקים, לצד שילוב של השפעות מג'אז, בלוז ופלמנקו. הטריו הופיע בארץ בחיפה ובמרכז תרבות מחמוד דרויש בנצרת.
אליזבת אסטי
ביוגרפיה
בראשית דרכה המקצועית התמחתה אסטי כעוזרת משפטית בלשכתו של שופט פדרלי. היא עבדה כעורכת דין במשרד "סידלי אוסטין" (Sidley Austin) שבוושינגטון הבירה וכפרופסור באמריקן יוניברסיטי. טרם כניסתה לפוליטיקה מילאה שורה של תפקידים התנדבותיים וציבוריים, כגון: חברת מועצת הספרייה הציבורית של צ'שייר, יועצת משפטית לפרויקט הקונצנזוס של ליגת הבוחרות בקונטיקט ויושבת ראש מועצת הנאמנים של הכנסייה הקהילתית הראשונה בצ'שייר.
בשנת 2012 החליט חבר הקונגרס כריס מרפי להתמודד אל הסנאט של ארצות הברית. בעקבות זאת, הכריזה אסטי כי תתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס החמישי של קונטיקט. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית גברה על המתמודד דניאל רוברטי ועל יו"ר בית הנבחרים המדינתי כריס דונובן. בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-6 בנובמבר ניצחה אסטי את מועמד המפלגה הדמוקרטית וחבר הסנאט של קונטיקט אנדרו רורבאק. אסטי נבחרה לקונגרס האמריקאי למרות תרומתו בת מיליון הדולרים של ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג ליריבה בבחירות הכלליות. היא הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2013.
האומץ לנצח
האומץ לנצח: מדיניות ביטחון לישראל הוא ספר עיון בהוצאת ידיעות ספרים, מאת חבר הכנסת לשעבר עפר שלח, בעברו עיתונאי ופובליציסט שחזר לתחום לאחר פרישתו מהכנסת ב-2021, שלחם במלחמת לבנון הראשונה כמפקד פלוגה בחטיבת צנחנים במילואים. בספר מתווה שלח את הצעתו לתפיסת ביטחון עדכנית למדינת ישראל. הספר זיכה את שלח בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2016 ובפרס צ'צ'יק בשנת 2019.
תפיסת הביטחון בעבר
בתחילת הספר מציין שלח, שתפיסת ביטחון כוללת ומוצהרת גובשה לאחרונה בשנות ה-50, בידי אדם אחד - דוד בן-גוריון, ומאז לא עודכנה, למרות השינויים הגדולים בסביבה המדינית והצבאית של ישראל. התפיסה המקורית התבססה על דירוג האיומים שהיו אז על ישראל, על פי מידת הסבירות והסיכון שלהם: פלישה של צבאות סדירים שמטרתם השמדה או כיבוש; ופעולות טרור של מסתננים. כנגד איומים אלה נבנה כוח הגנה, שהתבסס באופן כמעט בלעדי על צה"ל, ובן-גוריון קבע שלושה מרכיבים חיוניים להגנה מפני האיומים: הרתעה (ביטול או החלשה של רצון האויב לתקוף את ישראל), התרעה (ידיעות על כוונתו, במקרה שיחליט לתקוף בכל זאת), והכרעה (השגת ניצחון ברור ומהיר בעימות). תפיסה זו התאימה לאיומים שהיו אז, וליכולתו של צה"ל ביחס לאיומים ההם. בן-גוריון קבע גם שצה"ל יתנהל על פי עיקרון האיכות, ושלח טוען שבמידה רבה, קביעה זו כבר אינה ממומשת מזה זמן רב.
שינוי סביבת האיומים על ישראל
לדעתו של שלח, מרכיב מרכזי בכל תפיסת ביטחון נכונה, היא השאלה "מיהו האויב" העיקרי, וביתר דיוק: מיהו אויב הייחוס, כלומר לא בהכרח מיהו האויב המסוכן ביותר, אלא מיהו האויב הרלוונטי ביותר; רלוונטי, במובן של זה שמציב את האיום הסביר ביותר להתממש, או שהצבא הוא הגוף המתאים לטפל בו - ושכנגדו יש לבנות את הכוח. בהתאם לכך, הדרך הנכונה איננה לבנות את הצבא החזק ביותר האפשרי, אלא - את הצבא המתאים ביותר להתמודד עם אויב היחוס.
שלח טוען שבתהליך הדרגתי, שתחילתו עם הסכם השלום בין ישראל למצרים, וביתר שאת מאז מלחמת לבנון הראשונה, השתנו באופן דרסטי האיומים העיקריים על ישראל; האפשרות של התקפה מצד צבאות אויב סדירים כמעט נעלמה, וכנגדה התחזקו: איומים בירי טילים על מטרות אזרחיות; פעולות טרור נקודתיות, שאינן מהוות סכנה קיומית ושנזקן שונה לחלוטין; ולוחמת גרילה באזורים שבהם צה"ל פועל בעת עימות אלים.
תפיסת ביטחון חדשה לישראל
ככלל, שלח מצביע על כך שלצה"ל יש אופי בלתי-אינטלקטואלי, שתהליך הלמידה שלו מושפע בעיקר מניסיון העבר, "בדרך הקשה" ופחות מתהליכים מסודרים של חשיבה צופה פני-עתיד. למרות שצה"ל הוא רק מרכיב אחד של הביטחון, הרי שאופי זה הוא אחת הסיבות גם לחסרונה של תפיסת ביטחון מעודכנת, וגם לכך שאין מי שידרוש להשלים את החסר.
מרכיבים של פעולה צבאית
שלח מצביע על הכשל "התודעה תמיד מנצחת את הידיעה." כוונתו בכך, שגם לנוכח ידיעות או מסקנות מתבקשות על המציאות - התפיסות השגויות שהשתרשו בתודעה גוברות על קול ההגיון. זהו מאפיין אנושי, המכשיל את הצד המגן; אך מצד שני הוא יכול גם להעניק לו יתרון, אם יידע לנצל את תודעתו השגויה של אויבו. לכן, בשאלות הנוגעות לבנין כוח מתאים ולתפיסת ההפעלה שלו, שלח מצדד בתפישה של השפעה על תודעתו של האויב, וליתר דיוק על תודעתם של הגורמים הקובעים בעת מלחמה - המפקדים; וזאת בניגוד לתפיסות רווחות, הגורסות שבעת מלחמה יש בהכרח לכבוש שטח ולהחזיק בו, או להשמיד באופן פיזי את צבאו של האויב או מרכיבים חיוניים אחרים של כוחו (תשתית, כלכלה, סמלי שלטון). לטענתו, בעבר פעלה תפיסת הביטחון היטב, מפני שהיא הרתיעה את האויבים העיקריים, קרי: מנהיגי מדינות ערב, למשך תקופות ממושכות של כעשור בכל פעם; ובמקרה של עימות אלים - היא הביאה להפסקת רצונם להילחם, כעבור זמן קצר יחסית (הכרעה).
בתפיסת ביטחון המתאימה לישראל כגורם החזק (כמותית וטכנולוגית) - הדרג המדיני חייב להיות משוכנע בשורה של עניינים, לפני כל יציאה למלחמה או למבצע: שהמלחמה נועדה להדוף איום אמיתי ומשמעותי; שאכן ניתן לשנות את רצון האויב בדרך צבאית; שהדרכים האחרות נוסו, והתברר שאינן יעילות; שהיתרונות של התוקף (בטכנולוגיה, בכוח אש, בתמרון) אכן יבואו לידי ביטוי, ושהוא לא יגרר לאזור היתרון של החלש; ועוד.
שלח מונה שורה של מאפיינים של סבבי העימות בשנים האחרונות, שבהם פעלה ישראל בניגוד לתפיסה, המתאימה לאויב המסוים שנגדו נלחמה:
בנין הכוח
שלח משרטט בספר עקרונות למבנהו של הצבא, שלדעתו מתאימים לזמן הזה (עמ' 158-188):
בחזרה ל"גישה העקיפה"
שלח מקדם בספרו את האסטרטגיה של גישה עקיפה. גישה זו, הנכונה גם למלחמות העבר הקלאסיות, נכונה יותר מתמיד כנגד אויב ההווה ואויב העתיד. הגישה הזו צריכה להתבטא בעיקר במרכיבים הבאים:
תורת הגנה
בניגוד לאופי ההתקפי המסורתי של צה"ל - יש הכרח לגבש גם תורת הגנה על יישובים אזרחיים, ולהקצות לכך כוחות מקצועיים, שזה יעודם היחיד; לא חטיבה מרחבית, שאחראית על הגנה והתקפה כאחד בגזרתה, אלא כוחות שיתמקצעו בהגנה בלבד, ויופעלו כחלק מתפיסת הפעלה כוללת. תפיסה זו תכלול גם, במקרה הצורך, פינוי יישובים מתוכנן מראש, יזום ומסודר.
כלכלת לחימה
שלח טוען, שהצורך לחסוך במשאבים בעת לחימה מעולם לא הוטמע בצבא. הבעיה איננה רק לצמצם את עלויות הלחימה, אלא גם להתאים את האמצעים למטרות. פעולות רבות בסבבי הלחימה האחרונים צרכו משאבים יקרים מאוד, מבלי שהיה להם אפקט כלשהו, או שהאפקט היה מזערי. כדוגמה מביא שלח את נוהל הקש בגג, המצריך המתנה ארוכה של כלי טיס יקר באוויר, וגם כשהמטרה מושמדת - אין לכך השפעה רבה על הלחימה. דוגמות אחרות הן מספר טילי התמוז היקרים שנורו במלחמת לבנון השנייה על בתים (עמ' 285), וכמות האש הגדולה שהומטרה במבצע צוק איתן, שלא תמיד הניבה הישגים משמעותיים.