cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עלילות ספיידרוויק (סדרת טלוויזיה)
הסדרה עתידה לעלות לשירות הזרמת המדיה "דיסני+".
פיתוח
ב-12 בנובמבר 2021, נמסר על פיתוחו של עיבוד טלוויזיוני על בסיס סדרת הספרים "עלילות ספיידרוויק" עבור שירות "דיסני+", שעל פיתוחו וכתיבתו יהיה אמון היוצר ארון אלי קולייט. עוד נמסר כי הסדרה תופק בקופרודוקציה בין חטיבת הטלוויזיה של "סרטי פרמאונט" לבין חטיבת הטלוויזיה של "אולפני המאה ה-20". תהליך הפקתה של הסדרה החל בפברואר 2022. במאי 2022, נמסר כי הבמאית קאט קוירו הצטרפה להפקת הסדרה כמפיקה בפועל וכבמאית שני הפרקים הראשונים.
ליהוק
בשלהי אוגוסט 2022, נמסר על ליהוקו של כריסטיאן סלייטר לצוות השחקנים הראשי, בדמותו של מולגראת', האנטגוניסט הראשי. על פי הדיווחים, נמסר כי דמותו של מולגראת' עתידה להופיע רק במהלך העונה הראשונה. עוד נמסר על ליהוקם של ליון דניאלס ונואה קוטרל לדמויותיהם של התאומים ג'ארד וסיימון; ועל ליהוקה של ג'וי ברייאנט לדמותה של הלן, אם משפחת גרייס.
צילומים
צילומי העונה הראשונה החלו ב-12 בספטמבר 2022, בוונקובר ובפארק אגם הצבי שבקנדה.
השקפותיו הפוליטיות של אלברט איינשטיין
אלברט איינשטיין נודע רבות במהלך חייו בעיקר בזכות עבודתו על תורת היחסות והפיזיקה בכלל. עם זאת, הוא גם היה פעיל שלום, שתמך באופן מלא בסוציאליזם, ודגל ברעיון הממשלה העולמית ש"תבוסס על חוקה ברורה שתאושר בידי האומות, תגן על הציוויליזציה וחירויות הפרט, תפתור את הסכסוכים שבין האומות באמצעים משפטיים, ורק בידה תהיה השליטה על נשק התקפי". דעותיו הפוליטיות היו בעלות אינטרס ציבורי באמצע המאה העשרים עקב תהילתו ומעורבותו בפרויקטים פוליטיים, הומניטריים ואקדמיים ברחבי העולם. לעיתים קרובות הוא נקרא לתת פסק דין וחוות דעת בעניינים שאינם קשורים לפיזיקה או מתמטיקה תאורטית. עמדתו המשפיעה של איינשטיין בחברה אפשרה לו לדבר ולכתוב בכנות, אפילו באופן פרובוקטיבי, בתקופה בה אנשים רבים הושתקו בשל עליית הנאציזם.
הומניטריות
איינשטיין השתתף בקונגרס הליגה נגד האימפריאליזם שנערך בשנת 1927 בבריסל. איינשטיין נפגש גם עם הומניסטים רבים ומאורות הומניטריים, כולל רבינדרנת טאגור ההודי, עימו ניהל שיחות נרחבות בשנת 1930, לפני שעזב את גרמניה.
יחסו לגרמניה
איינשטיין היה יליד אולם, והיה אזרח גרמני מלידתו. עם זאת, כשהתבגר, הפציפיזם שלו התנגש לעיתים קרובות עם השקפותיה המיליטנטיות של האימפריה הגרמנית באותה תקופה. בגיל 17 ויתר על אזרחותו הגרמנית ועבר לשווייץ ללמוד בקולג'. אובדן האזרחות הגרמנית איפשר לו להימנע משירות בצבא, דבר שהתאים לדעותיו הפציפיסטיות. בתגובה למנשר התשעים ושלושה שנחתם על ידי 93 אנשי רוח גרמנים מובילים, כולל מקס פלאנק, והביע תמיכה במאמץ המלחמתי הגרמני, איינשטיין ושלושה אחרים כתבו מנשר נגדי. איינשטיין קיבל תפקיד באוניברסיטת ברלין בשנת 1914, וחזר לגרמניה, שם שהה בעת מלחמת העולם הראשונה, וקיבל חזרה את אזרחותו הגרמנית. בשנים שלאחר המלחמה איינשטיין היה מאוד קולני בתמיכתו בגרמניה. בשנת 1918 היה אחד המייסדים של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית. בשנת 1921, סירב להשתתף בכנס סולווה השלישי שנערך בבלגיה, משום שמארגני הכנס סירבו לשתף את עמיתיו הגרמנים. בשנת 1922 איינשטיין הצטרף לוועדה שפעלה בחסות חבר הלאומים, אך עזב אותה במהירות כאשר מדינות חבר הלאומים סירבו לפעול נגד צרפת כשכבשה את חבל הרוהר ב-1923. כחבר בליגה הגרמנית לזכויות האדם, איינשטיין פעל לתיקון היחסים בין גרמניה לצרפת.
הוא עבר לארצות הברית בדצמבר 1932, שם עבד במכון הטכנולוגי של קליפורניה, וכן הרצה במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון.
איינשטיין ויתר על אזרחותו הגרמנית ב-1933 עקב עליית אדולף היטלר והמפלגה הנאצית. הוא קיבל אזרחות אמריקאית ב-1940, אך לא ויתר על אזרחותו השווייצרית.
גם לאחר תום מלחמת העולם השנייה ותבוסת הנאצים סירב איינשטיין לסלוח לגרמניה וסירב למספר אותות הצטיינות שהיא העניקה לו, מכיוון שלא יכול היה לסלוח על השואה. הוא הצהיר ש"מאחורי המפלגה הנאצית עומדים הגרמנים, שבחרו בהיטלר, לאחר שהצהיר על כוונותיו בספרו ונאומיו מעבר לכל אפשרות של אי הבנה".עם זאת, איינשטיין ביקר שוב בגרמניה במסגרת טיול באירופה בשנת 1952.
ציונות
איינשטיין היה תומך בולט בציונות סוציאליסטית ובמאמץ לעודד שיתוף פעולה יהודי-ערבי. לדברי מארק אליס, איינשטיין הכריז על עצמו כבן אנוש, יהודי, מתנגד ללאומיות וציוני; הוא תמך ברעיון המולדת היהודית בארץ ישראל (פלשתינה), אך עד קיץ 1947 הגה זאת כמדינה דו-לאומית עם "ארגונים חברתיים, מנהלתיים, כלכליים וחברתיים מעורבים".
איינשטיין הצהיר בפומבי על הסתייגותו מההצעה לחלק את המנדט הבריטי של פלשתינה למדינות ערביות ויהודיות עצמאיות. בנאום "חובנו לציונות" ב-1938 אמר: "אני צריך הרבה יותר לראות הסכמה סבירה עם הערבים על בסיס חיים משותפים בשלום מאשר הקמת מדינה יהודית. המודעות שלי לאופי המהותי של היהדות מתנגד לרעיון של מדינה יהודית עם גבולות, צבא ומידה של כוח זמני, לא משנה כמה צנוע. אני חושש מהנזק הפנימי שהיהדות תביא - במיוחד מהתפתחות לאומיות צרה בשורותינו, דבר שכבר היינו צריכים להילחם בחריפות בו, אפילו בלי מדינה יהודית... אם הכרח חיצוני צריך אחרי הכל להכריח אותנו לשאת את הנטל הזה, הבה נשא אותו עם טקט וסבלנות".
בעדותו בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל בינואר 1946, הצהיר כי לא היה בעד הקמתה של מדינה יהודית. עם זאת, במכתב משנת 1947 לראש הממשלה ההודי המיועד, ג'ווהרלל נהרו, אותו כתב כדי לשכנע את הודו לתמוך בהקמת מולדת יהודית בארץ ישראל, כתב איינשטיין כי הצהרת בלפור "מאזנת מחדש" את העוול ההיסטורי, בטענה כי "בתום מלחמת העולם הראשונה בעלות הברית נתנו לערבים 99% מהשטחים המאוכלסים ששוחררו מהטורקים כדי לספק את שאיפותיהם הלאומיות, והוקמו חמש מדינות ערביות עצמאיות. אחוז אחד היה שמור ליהודים בארץ מוצאם, וגם הוא לא הגיע אליהם".
כאשר נשיא ארצות הברית הארי טרומן הכיר בישראל במאי 1948, איינשטיין הכריז כי המדינה היא "הגשמת חלומותינו (היהודים)". איינשטיין תמך גם במפלגה הפרוגרסיבית של סגן הנשיא הנרי וולאס במהלך הבחירות לנשיאות 1948, שדגלה במדיניות חוץ פרו-סובייטית ופרו-ישראלית.
איינשטיין כיהן בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בצוואתו משנת 1950 הוריש איינשטיין זכויות ספרותיות על כתביו לאוניברסיטה העברית, שם רבים מהמסמכים המקוריים שלו מוחזקים בארכיון אלברט איינשטיין.
כאשר נשיא המדינה חיים ויצמן נפטר בשנת 1952, התבקש איינשטיין להיות הנשיא השני של ישראל, אך הוא סירב וטען כי לא הייתה לו "לא היכולת הטבעית ולא החוויה להתמודד עם בני אדם". הוא כתב: "אני מתרגש עמוקות מההצעה של מדינת ישראל, אך אני עצוב ומתבייש שאני לא יכול לקבל את ההצעה".
זכויות האזרח וגזענות
איינשטיין היה פעיל למען זכויות האזרח, ומחה על ההתייחסות המשפילה לאפרו-אמריקאים.
כאשר הזמרת מריאן אנדרסון נדחתה ממספר מלונות למסעדות בשל צבע עורה, הזמין אותה איינשטיין לביתו.
לאחר מהומה גזעית עקובה מדם בשנת 1946, בה 500 חיילים חמושים תקפו והשמידו כמעט כל עסק בבעלות שחורה באזור של ארבעה רחובות בטנסי ועצרו 25 גברים שחורים בגין ניסיון לרצח, איינשטיין הצטרף לאלינור רוזוולט, לנגסטון יוז ות'ורגוד מרשל להילחם למען הצדק עבורם. בהמשך, זוכו 24 מתוך 25 הנאשמים.
השקפות גזעניות
בין אוקטובר 1922 למרץ 1923, נכתבו ביומניו של איינשטיין (ששוחררו בשנת 2018) מספר הערות גזעניות. הוא מציין כיצד "הסינים לא יושבים על ספסלים בזמן האכילה, אלא מתפתלים כמו שהאירופאים עושים כשהם מתפנים ביער. כל זה מתרחש בשקט ובבדידות. אפילו הילדים חסרי רוח ונראים סתומים". לאחר שהעיר על "שפע הצאצאים" של הסינים, הוא ממשיך ואומר: "יהיה זה חבל אם הסינים האלה יחליפו את כל הגזעים האחרים. עבור אוהבינו, עצם המחשבה היא עגומה".
לעומת זאת, תפיסתו של איינשטיין על היפנים אשר פגש היא חיובית יותר: "היפנים הם עם לא מוערך, הגונים, ולהם נשמות טהורות כמו שאין לאנשים בשום מקום אחר. צריך לאהוב ולהעריץ את המדינה הזו", כתב.
זכויות הלהט"ב
איינשטיין היה בין אלפי החותמים על עצומתו של מגנוס הירשפלד נגד סעיף 175, שהיה סעיף בחוק העונשין הגרמני שאסר על יחסים אינטימיים בין גברים. העתירה התנהלה במשך יותר משלושים שנה בחוגים האינטלקטואליים, בזכות פעילותה של הוועדה המדעית-הומניטרית של הירשפלד, שגבתה חתימות רבות מהאליטה האינטלקטואלית היהודית.
זכויות בעלי חיים
איינשטיין התנגד לאלימות כלפי בעלי חיים, וכתב שצריך "לחבק את כל היצורים החיים". הוא גם הזדהה עם רעיון הצמחונות. האינדיקציה האחרונה לדעתו בנושא, היא מכתב שכתב ב-30 במרץ 1954, המעיד כי בשנה זו היה צמחוני, אף על פי שנראה כי תמך ברעיון במשך שנים רבות לפני שהפך לצמחוני. במכתב זה קובע איינשטיין שהוא חש די טוב בלי בשר וכי "האדם לא נולד להיות טורף", אך כבר שנה קודם לכן כתב במכתב אחר: "תמיד אכלתי בשר בהמה במצפון אשם במקצת".
בניית פצצת אטום
מדענים מודאגים, שרבים מהם שהו בארצות הברית כפליטים מהאנטישמיות הגרמנית, הכירו בסכנה האפשרית שמדענים גרמנים יפתחו פצצה אטומית על בסיס התופעות שהתגלו באותו זמן על ביקוע גרעיני. בשנת 1939, המהגר ההונגרי לאו סילארד כתב יחד עם איינשטיין מכתב לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הדוחף בממשלת ארצות הברית לפתח נשק כזה. ב-11 באוקטובר 1939 מסר אלכסנדר סאקס, יועצו של רוזוולט לענייני כלכלה, את מכתב איינשטיין-סילארד לנשיא, ושכנע אותו בחשיבותו. רוזוולט השיב כי "זה דורש פעולה", ואישר מחקר סודי ליצירת ביקוע גרעיני למטרות צבאיות.
לקראת סוף 1945, ארצות הברית פיתחה נשק גרעיני מבצעי במסגרת "פרויקט מנהטן" והשתמשו בו על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי. איינשטיין עצמו לא מילא תפקיד בפיתוח פצצת האטום מלבד חתימת המכתב.
על פי לינוס פאולינג, איינשטיין הביע בהמשך צער על מכתבו לרוזוולט, והוסיף כי הצדיק במקור את החלטתו בגלל הסכנה הגדולה יותר כי גרמניה הנאצית תפתח את הפצצה תחילה. בשנת 1947 אמר איינשטיין למגזין "ניוזוויק" כי "אילו הייתי יודע שהגרמנים לא יצליחו לפתח פצצת אטום, לא הייתי עושה דבר". באותה שנה כתב מאמר ל-"The Atlantic" וטען כי ארצות הברית לא צריכה לנסות לנהל מונופול אטומי, ובמקום זאת האו"ם צריך להצטייד בנשק גרעיני רק כדי לשמור על הרתעה.
המלחמה הקרה
כשהיה דמות בולטת פעילה נגד עליית הנאציזם, איינשטיין ביקש עזרה ופיתח קשרי עבודה הן במדינות המערב והן במה שהיה עתיד להפוך לגוש הסובייטי, מה שגרם לארצות הברית לנהוג אליו בחשדנות כשהחלה המלחמה הקרה. בימים הראשונים של המקארתיזם כתב איינשטיין על ממשלה עולמית ואמר כי "לעולם לא יכולה להיות הסכמה מוחלטת על שליטה בינלאומית ועל ניהול אנרגיה אטומית או על התפרקות כללית עד שיהיה שינוי של התפיסה המסורתית של ריבונות לאומית". באותו זמן הוא כתב: "אני לא יודע איך ילחמו במלחמת העולם השלישית, אבל במלחמת העולם הרביעית ילחמו במקלות ואבנים". במאמר ביקורת חודשי משנת 1949 שכותרתו "למה סוציאליזם?", איינשטיין תיאר חברה קפיטליסטית כאוטית, מקור לרע שיש להתגבר עליו, כ"שלב הטורף של ההתפתחות האנושית". איינשטיין השתתף יחד עם אלברט שווייצר וברטראנד ראסל בשדולה להפסקת ניסויים גרעיניים ושימוש בפצצות כאלו בעתיד. ימים לפני מותו חתם איינשטיין על מניפסט ראסל-איינשטיין שהוביל לייסוד "כנסי פוגאש בנושא מדע וענייני עולם".
איינשטיין תמך ב-NAACP, וכשויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז הואשם כמרגל קומוניסטי - שימש איינשטיין כעד אופי במשפטו. חברותו עם פול רובסון, איתו שימש יחד כיו"ר ארגון "מסע הצלב האמריקאי נגד לינצ'ים", נמשכה למעלה מעשרים שנה.
סוציאליזם
איינשטיין התנגד לקפיטליזם, ובמאי 1949 כתב מאמר בשם "למה סוציאליזם?", שהופיע בגיליון הראשון של כתב העת הסוציאליסטי Monthly Review, ובו כתב: "אני משוכנע שיש רק דרך אחת לחסל את הרעות החמורות הללו, כלומר - באמצעות הקמת כלכלה סוציאליסטית, המלווה במערכת חינוך שתוכננה למטרות חברתיות. בכלכלה כזו אמצעי הייצור הם בבעלות החברה ומשמשים בצורה מתוכננת. כלכלה מתוכננת, המתאימה את הייצור לצורכי הקהילה, תפיץ את העבודה שתיעשה בין כל היכולים לעבוד ותבטיח פרנסה לכל גבר, אישה וילד. חינוכו של הפרט, בנוסף לקידום יכולותיו המולדות, תפתח בו תחושת אחריות כלפי חבריו במקום האדרת הכוח וההצלחה בחברה הנוכחית שלנו".
על ולדימיר לנין הוא התבטא ואמר: "אני מכבד את לנין כאדם שהקריב את עצמו לחלוטין והקדיש את כל מרצו למימוש הצדק החברתי. אני לא רואה את שיטותיו מעשיות, אבל דבר אחד בטוח: גברים מסוגו הם האפוטרופוסים ומשקמי המצפון של האנושות".
הוא התייחס בהערכה לתורת הג'ורג'יזם וכתב: "אי אפשר לדמיין שילוב יפה יותר של כשרות אינטלקטואלית, צורה אמנותית ואהבת צדק נמרצת".
בשל קשריו של איינשטיין לגרמניה, לציונות ולסוציאליזם, סוכנות ה-FBI שמרה על איינשטיין תיק מסמכים המכיל כ-1,427 עמודים.
חינוך וחופש אקדמי
איינשטיין ראה בג'וזף מקארתי (סנטור אמריקני שהיה אחראי על "הבהלה האדומה השנייה" - הפחד של האמריקאים מפני הקומוניסטים) "סכנה לחופש האינטלקטואלי והאקדמי".
בשנת 1953 כתב איינשטיין מכתב תמיכה לוויליאם פראונגלאס, מורה בבית הספר בעיר ניו יורק, אשר נקרא להעיד, סירב ועמד בפני פיטורין מתפקידו. במכתב כתב איינשטיין: "לאחר שהצליחו עד כה, הם ממשיכים כעת לדכא את חופש ההוראה ולשלול את עמדותיהם כל אלה שאינם מוכיחים כנועים, כלומר - להרעיב אותם". איינשטיין המליץ: "כל אינטלקטואל הנקרא בפני אחת הוועדות צריך לסרב להעיד, כלומר - עליו להיות מוכן לכלא ולהרס כלכלי, בקיצור, להקריב את רווחתו האישית לטובת הרווחה התרבותית של המדינה". איינשטיין סיכם: "אם מספיק אנשים מוכנים לעשות את הצעד הזה הם יצליחו. אם לא, אז לאינטלקטואלים של מדינה זו לא ראוי דבר טוב יותר מהעבדות המיועדת להם".
מלחמות
איינשטיין היה פציפיסט, והאמין שמלחמות עומדות בדרכה של ההתקדמות האנושית. הוא האמין כי מלחמות הן תוצאה של נטיות אגרסיביות טבעיות שנמצאו בתוך כל יצור חי, ושהיעדים והגורמים למלחמה הם פשוט הצדקה לנטיות אלה. הוא תמך בהקמת ארגון על-לאומי אשר יהפוך את המלחמה לבלתי אפשרית באירופה, כפי שהיא בלתי אפשרית בין הממלכות לשעבר שהרכיבו את האימפריה הגרמנית. איינשטיין נחרד מהחורבן שנגרם על ידי מלחמת העולם הראשונה וקידם את מה שכינה "תוכנית שני האחוזים", כשעל פי תוכנית זו מדינות לא יהיו מסוגלות לנהל מלחמה באם אחד מכל 50 גברים יסרב לשרת בצבא.
למרות השקפות אלה, בעקבות עלייתו לשלטונו של אדולף היטלר הפך לתומך קולני במוכנות צבאית, מתוך הכרה בסכנה הטמונה ביתרון הצבאי המתהווה של גרמניה הנאצית על בעלות הברית המערביות. הוא עודד באופן פעיל את הבלגים להצטרף לצבא כדי להגן על התרבות האירופית. הוא הסביר את השינוי בהשקפתו בשנת 1941: "בשנות העשרים, כשלא היו קיימות דיקטטורות, דגלתי בכך שסירוב לצאת למלחמה יהפוך את המלחמה לבלתי תקינה. אך ברגע שהופיעו תנאים של כפייה במדינות מסוימות, הרגשתי שזה יחליש את המדינות הפחות תוקפניות מול המדינות האגרסיביות יותר". הוא גם הצדיק את מכתבו לנשיא רוזוולט שדיק לייצור פצצה גרעינית, וכתב: "...נראה היה שהגרמנים עשויים לעבוד על אותה בעיה עם כל סיכוי להצלחה. לא הייתה לי ברירה אלא להתנהג כמו שפעלתי, למרות שתמיד הייתי פציפיסט משוכנע. לא אמרתי שאני פציפיסט מוחלט, אלא שתמיד הייתי פציפיסט משוכנע. בעוד אני פציפיסט משוכנע, יש נסיבות בהן אני מאמין שהשימוש בכוח הולם - כלומר מול אויב שמתכונן ללא ספק להרוס אותי ואת עמי... אני פציפיסט מסור אך לא מוחלט; המשמעות היא שאני מתנגד לשימוש בכוח אלא אם הוא מתמודד מול אויב הרודף אחר חורבן החיים כמטרה בפני עצמה. תמיד הייתי פציפיסט, כלומר סירבתי להכיר בכוח הזרוע כאמצעי לפתרון סכסוכים בינלאומיים. אף על פי כן, לדעתי, לא סביר להיצמד לאותו עיקרון ללא תנאי. בהכרח יש להחריג מקרה שמעצמה עוינת מאיימת על השמדה סיטונאית של הקבוצה שלך".
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הפך לפעיל קולני בעד שלום עולמי.
טריז
היסטוריה
המקור להמצאת הטריז אינו ידוע, כיוון שהוא בשימוש אלפי שנים, אך כנראה סכיני אבן היו הכלים הראשונים בצורת טריז. במצרים העתיקה שימש טריז ברונזה כמכשיר לביקוע סלעים על מנת להכין אבנים לבניין. שיטה נוספת לבקע סלעים הייתה באמצעות החדרת טריז עץ לחריץ בסלע, והרטבת הטריז במים. לאחר שגזיר העץ ספג מים, הוא מתנפח ומבקע את הסלע לאיטו. מספר שבטי ילידים אמריקאים משתמשים בטריז עשוי קרן על מנת לבקע עצים להכנת קאנו, בתים ושאר מוצרי עץ.
דוגמאות למכשירים המתבססים על עקרון הטריז: גרזן, את חפירה, מעצור דלת, מגופים שונים, סכין, מפסלת ואפילו שיניים. אם כי האחרונים הם בעיקר מכשירי חיתוך. מסור מורכב מהרבה טריזים קטנים (שיניים) – אשר מבקעים את החומר. ישנם גם מכשירי מדידה המשתמשים בטריז על מנת למדוד מרחק בין מישורים שונים (למשל בין שתי מרצפות).
קליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית
קליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית (ventromedial prefrontal cortex, vmPFC) היא חלק מקליפת המוח הקדם-מצחית. מצויה בחלק התחתון של קליפת המוח המצחית, מעורבת בעיבוד של תחושות פחד ותגובות רגשיות, בתהליכים של קבלת החלטות ושליטה עצמית.
אנטומיה
קליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית מקושרת לאזורים רבים במוח, היא מקבלת קלט מאזור הטגמנטום הגחוני, האמיגדלה, האונה הרקתית, מערכת הריח והתלמוס הגבי-מדיאלי. היא שולחת אקסונים לאונה הרקתית, אמיגדלה, היפותלמוס הצידי, פיתול החגורה ותצורת ההיפוקמפוס. קשרים נרחבים אלו מעניקים ל-vmPFC מידע רב על תפקוד המוח ויכולת לפקח ולהשפיע על אזורי מוח אחרים, מביניהם הקשר המשמעותי של ה-vmPFC הוא עם האמיגדלה.
הפרדה בין ה-OFC ל-vmPFC
הפרדה בין אזורים מסוימים נעשית באמצעות מספר שיטות כמו על ידי תפקודיות, קישוריות ועל ידי סוגי התאים הבונים את הרקמה. האזורים OFC ו-vmPFC קרובים אחד לשני, ושיטות שונות מפרידות אותם באופן שונה ובהתאם לכך ממקמות אותם באזורים שונים. בעקבות כך בין שיטות שונות ישנם אזורים אשר פעם יהיו שייכים ל-OFC ופעם ל-vmPFC ומבחינה זו יש הקבלה בין האזורים. אחת ההבחנות שמפרידה בין ה-OFC לבין ה-vmPFC היא הרשתות העצביות להם האזורים מקושרים. הבחנה אחרת היא צפיפות התאים הפירמידליים בשכבה 5.
תפקוד
ה-vmPFC מקשר בין חלקים שונים במוח ומאפשר לאדם לכוון את התנהגותו על פי התנסויות קודמות וידע כללי. הוא מעכב התנהגויות בלתי הולמות ומתאים את ההתנהגות לסיטואציה הרלוונטית. פגיעה ב-vmPFC תביא להתנהגות בלתי מאורגנת וחסרת שליטה, כך לדוגמה המקרה המפורסם של פיניאס גייג' אשר מוט חדר למוחו והביא לנזק ב-vmPFC, לאחר הפגיעה התאפיינה התנהגותו של גייג' בחוסר אחריות, אימפולסיביות וילדותיות.
תפקיד חשוב נוסף שיש ל-vmPFC הוא בהכחדה של התניה קלאסית רגשית. בתהליך של התניה קלאסית נוצר קשר בין גירוי מותנה לגירוי בלתי מותנה, כמו בניסוי המפורסם של פבלוב שבו הכלב קישר בין הגירוי המותנה - הצליל, לבין הגירוי הבלתי מותנה - האוכל, התוצאה של ההתניה היא שתגובתו המולדת של הכלב - הריור, באה לא רק למראה אוכל אלא גם לשמיעת צליל. עם זאת התניה כזו לא נשארת לנצח, במידה ובה כמה פעמים הכלב ישמע צליל ולא יבוא האוכל, ההתניה תפסק והכלב יפסיק לרייר בשמיעת הצליל. התהליך הזה נקרא הכחדה. התניה רגשית היא התניה שבה האורגניזם לומד תגובה רגשית מותנית, לדוגמה התניה שבה חיה למדה להגיב בפחד לצליל מסוים מכיוון שבתהליך הלמידה נלווה לצליל הזה כאב. כאשר מדובר בהכחדה של כזו התניה, לקליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית יהיה תפקיד מרכזי בה. למעשה גם בהכחדה ההתניה לא נעלמת, מרגע שנוצרים במוח קשרים עצביים בין הגירוי המותנה ללא מותנה הקשרים הללו נשארים, אלא שבתהליך הכחדה האורגניזם לומד שאין סיבה להגיב את התגובה המולדת לגירוי המותנה וה-vmPFC מעכב את התגובה הזו, כך שאף על פי שהדחף הראשוני יהיה לפחד בשמיעת הצליל, התגובה הזו תעוכב על ידי ה-vmPFC.
מבחינה עצבית תהליך ההכחדה מתבצע על ידי הקשרים בין האמיגדלה לקליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית, התניה קלאסית נוצרת על ידי הגרעין הצידי של האמיגדלה וכאמור בהכחדה המעגל העצבי שהאמיגדלה יצרה לא נעלם, אלא הוא רק לא מצליח להביא את ההתניה לידי ביטוי בהתנהגות, מאחר שההתנהגות מעוכבת על ידי ה-vmPFC.
ראגה
ראגה (מסנסקריט: Rāga, מילולית: צבע או מצב רוח) היא קו מלודי או מודוס לפיו נכתבים קטעי מוזיקה הודית קלאסית. הראגה מורכבת מסולם בן חמישה עד שבעה תווים, והגדרת סדר בין התווים, יש מספר ראגות החולקות את אותו הסולם, אך בשינויי מיקום בין התווים. הראגה קשורה בדרך כלל למצב רוח ולשעה ביום. במוזיקה של צפון הודו יש חיבור חזק בין הראגה לעונת השנה ולזמן ביום, בעוד שבמוזיקה של דרום הודו השימוש חופשי יותר.
קיימות למעלה מ-300 ראגות בסיסיות. כל קטע מוזיקלי הודי קלאסי בנוי על ראגה, וגם במוזיקה ההודית המודרנית נעשה שימוש בראגות, הן כמבנה מלודי והן כרכיב נושא משמעות וקונוטציה. הראגה משמשת כמסגרת טונאלית להלחנה ולאלתור.
מבחינה היסטורית ודתית מקושרות הראגות לאלים וליכולות קסם שונות. כך למשל ראגה לתקופת המונסון המנוגנת בעונה זו יכולה לגרום לירידת גשמי ברכה, לפי האמונה.
תומר פישמן
תומר פישמן (נולד ב-5 ביוני 1983) הוא קומיקאי, תסריטאי ויוצר תוכן ישראלי. השתתף בפלטפורמות מוכרות כמו ערוץ הילדים, וערוץ 2, לצד מיזמי-שוליים כמו סדרות רשת קומיות בהפקה פרטית.
ביוגרפיה
בילדותו גדל מספר שנים בניוטון שבמסצ'וסטס, בעקבות שליחות מעבודתו של אביו. את שירותו הצבאי עשה לצד טל טירנגל כמדריכי כלואים בכלא 4.
בשנת 2008 השתתף ב"פרויקט ביפ" כחלק מההרכב הקומי חמלל"ו יחד עם אסי גל ועידו פרנקל, וההרכב נהיה לאחד מארבעת ההרכבים הזוכים בתחרות. בהמשך השתתף בתוכנית "אין מה לראות", אותה הגישו זוכי הפרויקט, בערוץ ביפ.
החל משנת 2011 החל ליצור ולהשתתף בסדרות רשת קומיות שונות, ביניהן "כוח סודוקו", "דירה 17", "אז אתה עומד למות בכל רגע" ועוד.
בשנת 2012 השתתף בתוכנית המערכונים "מצב כפית", מבית היוצר של "דומינו גרוס".
בשנת 2014 כתב לתוכנית "לילה תירס" בערוץ 2, והשתתף בתוכנית "חלם בהלם" שבערוץ החינוכית.
בשנים 2015–2016 יצר והשתתף בתוכנית בערוץ הילדים - "נדחפים". בנוסף, השתתף פישמן בתפקידי אורח ב"ארץ נהדרת", "אלישע" ו"גאליס".
בשנת 2017 החל לכתוב למספר תוכניות, בהן "היום בלילה" עם גורי אלפי, "טלוויזיה מהעתיד" ו"הכל הולך".
בשנת 2018 המשיך פישמן לכתוב לתוכניות הטלוויזיה בהן הוא פעיל, והחל להופיע בהופעות סטנד-אפ יחד עם ירמי שיק בלום. בנוסף לכך הוא השתתף בקמפיין הפרסומות של מילקי יחד עם רועי כפרי.
חיים אישיים
פישמן בזוגיות ואב לבת.
סילבסטרו לגה
ביוגרפיה
לגה נולד בעיירה מודיליאנה, שליד פורלי שבצפון איטליה, למשפחת מבוססת. בין השנים 1843 ל-1847 למד באקדמיה לאמנות של פירנצה, תחת הדרכתם של אנריקו פולאסטריני (Enrico Pollastrini), לואיג'י מוסיני (Luigi Mussini) וג'וזפה בצואולי (Giuseppe Bezzuoli). הוא השתתף כמתנדב בצבא של ג'וזפה גריבלדי במערכה למען איחוד ועצמאות איטליה בין השנים 1848 ל-1849. אחר כך המשיך את לימודיו תחת הצייר אנטוניו צ'יזרי.
בשנת 1852 הציג את הציור "דוד מנחם את שאול" בתצוגה חגיגית של האקדמיה. משנת 1860 הוא נהנה מחסותה הכלכלית של משפחת בטלי (Batelli), אז החל להיות מזוהה עם קבוצת המאקיאיולי.
שנת זחג
שנת זחג היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג זחג היא שנה המתחילה בשבת (ז), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום שלישי (ג). שנה מסוג זחג היא שנה מעוברת ומכילה שני חודשי אדר. אורכה של שנת זחג הוא 383 ימים, שבהם 55 שבתות.
שנת זחג נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה מעוברת חל בין יום חמישי 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום שישי 20 שעות ו-491 חלקים (14:27:16 בשעון המקומי בירושלים, 14:06:19 בשעון חורף ישראל). כתוצאה מכך כ-5.8% מהשנים בלוח העברי הן שנים מסוג זחג, בדיוק כמו שנת בחה. השנה שלפני שנת זחג היא תמיד שנת בשה.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תש"ג, ה'תש"ו, ה'תש"ל, ה'תשל"ג, ה'תשנ"ז, ה'תשפ"ד, ה'תת"א, ה'תתכ"ח, ה'תתל"א.
קריאה בתורה והפטרות
בשנת זחג 55 שבתות כאשר בשלוש מתוכן לא קוראים פרשה: שבת ראש השנה, שבת ראשונה של סוכות ושבת חול המועד פסח. על מנת להתאים את מספר הפרשות (54, בשנה מסוג זחג כל הפרשות נקראות בשבת) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (52), מחוברות הפרשות מטות ומסעי, ניצבים ווילך.
באופן די נדיר, שבת חנוכה היא פרשת וישב ולכן בפרשת מקץ קוראים את הפטרת מקץ, דבר המתרחש רק בכ-10.1% מהשנים. בשנת זחג קוראים את הפטרת פרשת אחרי מות וגם את הפטרת פרשת קדושים, מה שיכול להתרחש בשנים מסוג זה בלבד.
סטיב בארט ג'וניור
בארט למד באוניברסיטת איונה שבה למד גם אביו, וסיים בה את לימודיו ב-2006. בשנת 2007 בארט הצטרף לעירוני אשקלון, וזכה במדיה בתואר מלך הסלים של ליגת העל בעונת 2007/08. הוא שוחרר מהקבוצה במרץ 2009, ועבר לקבוצת ויווה מנורקה מליגת העל הספרדית.
בארט ג'וניור הוא בנו של כדורסלן העבר סטיב בארט, ששיחק במכבי ראשון לציון בעונת 1994/95 ובמדי הפיניקס סאנס מליגת ה-NBA.
גאווה (להט"ב)
גאווה או גאווה להט"בית היא תנועה עולמית ופילוסופיה הטוענת כי לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) צריכים להיות גאים בנטייתם המינית ובזהותם המגדרית. תומכי גאווה להט"בית פועלים למען זכויות והטבות שוות עבור להט"בים. לתנועה שלוש הנחות מרכזיות: שאנשים צריכים להיות גאים בנטייתם המינית ובזהותם המגדרית, כי המגוון המיני הוא מתנה, וכי הנטייה המינית והזהות המגדרית הם דברים מובנים ואינם ניתנים לשינוי מכוון.
עמדה זו בדרך כלל באה לידי ביטוי בפעילות או תמיכה במאבקים נגד אפליה ואלימות כלפי להט"ב, ותמיכה בכך שאנשים אלה יוכלו לחיות בגלוי עם זהותם המגדרית ואו נטייתם המינית ולקדם מטרות כמו אישור-עצמי, כבוד, קבלה חברתית, זכויות שוות, נראות כקבוצה חברתית, לבנות קהילה ולחגוג את המגוון המיני ואת המגוון המגדרי. גאווה להט"בית היא ההפך מבושה, וסטיגמה חברתית שלילית שהייתה מנת חלקם של להט"בים בחלקים גדולים של העולם במשך תקופות ארוכות בהיסטוריה, וקולות שנשמעים גם כיום, לפיהם מחשבות או התנהגות הקשורה ללהט"ב הם בגדר חטא, מחלה, סטייה, עבריינות ועוד. תפיסת הגאווה יוצאת מנקודת הנחה לפיה אין בושה בנטייה מינית או מגדרית שונה, וכי ניסיונות להסתיר, להצניע או לתקן נטיות אלה מובילות למתן לגיטימציה להמשך בורות, שנאה, אפליה ואלימות נגד להט"בים או תומכים בזכויות להט"ב - כמו הומופוביה או טרנספוביה. גאווה היא התפיסה הנפוצה ביותר בקרב רוב תנועות למען זכויות להט"ב ברחבי העולם. המונח "גאווה" הוא חלק מביטויים רבים בתרבות הלהט"ב כמו דגלים, סמלים, מצעד הגאווה, וכן ארגונים, ספרים, יצירות ומוסדות שעוסקים בנושא. סמלים נפוצים של גאווה להט"בית הם דגל הגאווה, האות היוונית למדא, וסמלי להט"ב נוספים כמו סמל הטרנסג'נדריוּת.
אירועי גאווה כמו מצעד הגאווה יכולים להיות אירועים חמורי-סבר או בעלי אופי קליל וקרנבלי. הם בדרך כלל נערכים במהלך חודש הגאווה שחל בדרך כלל ביוני. יוני נבחר כחודש הגאווה כדי לציין את מהומות סטונוול ביוני 1969. אירועים רבים נערכים בחודש זה כדי לציין את ההשפעה של להט"בים על העולם וכן מאבקים למען זכויות להט"ב והכרה בהם. יש גם אירועים שחלים בתאריכים אחרים בין היתר על מנת שכל קהילת להט"ב תציין אירוע היסטורי מקומי הקשור בגאוות הלהט"ב, למשל במוסקבה חודש הגאווה הוא בחודש מאי לזכר ביטול החוק האוסר על יחסי מין הומוסקסואליים במאי 1993.
התפיסה של גאווה, בניגוד לגישות ישנות יותר של ניסיונות הסתרה, "התכופפות", הרכנת הראש, סובלנות, ועוד מקובלת כיום גם בקרב קבוצות מיעוט אחרות הסובלות מאפליה או פשעי שנאה בהקשרים אחרים, כמו תנועת גאווה שחורה שמעודד אנשים שחורים להיות גאים במוצא ובתרבות שלהם, התנועה למען זכויות ילידים בניו זילנד, ובמקומות אחרים בעולם.
רדיפת להט"בים והסתתרותם
בעולם המערבי בעבר נמנעו לרוב אנשים בעלי נטייה מינית שאינה הטרוסקסואלית מלהודות בכך בפומבי, עקב מאות שנים של רדיפות ועונשים כבדים.
חוקי חמורבי, שנכתבו במאה ה-18 לפני הספירה, מאות שנים לפני התורה, אינם מזכירים יחסי מין חד-מיניים. לעומת זאת סעיף 20 בחוק האשורי מהמאה ה-12 לפנה"ס, קבע כי גבר שמקיים יחסי מין עם שכנו והורשע בכך, נחשב מטמא והופך לסריס. בעת העתיקה באירופה, ביוון, רומא ובחברות פגניות נוספות, יחסי מין חד מיניים לא היו בגדר טאבו ואף היו יחסית נפוצים.
היחס השלילי ללהט"ב בולט ביהדות ודתות אברהמיות שצמחו ממנה - כמו הנצרות והאסלם. בספר ויקרא שבתורה כתוב כי: "וְאֶת זָכָר לֹא תִשְׁכַּב מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה תּוֹעֵבָה הִוא" (ויקרא, י"ח, כ"ב). ועונשו המקראי מפורש בהמשך "וְאִישׁ אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אֶת זָכָר מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה תּוֹעֵבָה עָשׂוּ שְׁנֵיהֶם מוֹת יוּמָתוּ דְּמֵיהֶם בָּם" (ויקרא, כ', י"ג). בנוסף קיימת כן מצוות לא ילבש, האוסרת על גברים ללבוש בגדי נשים או להפך. גם ההלכה אוסרת על יחסי מין בין שני גברים, (לרבות הרהור עבירה), אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וכן אוסרת על יחסי מין בין שתי נשים, אם כי ברמה פחותה. משכב זכר זוכה לגינוי מוחלט בדברי הרבנים הרואים בו חטא חמור במיוחד. למשל, המהר"ל מפראג כתב ב-1598: "ואין לך חטא והעדר מצד השלמת האדם יותר מזה" ו"כי אין לך דבר מתועב ומגונה כמו משכב זכר". יחס דומה התקיים גם באסלם בנצרות.
לאחר שהנצרות הפכה לדת הרשמית של האימפריה הרומית נחקקו חוקים נוקשים נגד הומוסקסואליות. צו שהוציא קיסר רומא תאודוסיוס הראשון בשנת 390 קבע כי על כל ההומוסקסואלים ה"פסיביים" חל עונש מוות של שרפה בפרהסיה. בשנת 529 נעשתה "הרפורמה בקוד החוקים הביזנטי" על ידי יוסטיניאנוס הראשון, שקבעה עונשי מוות ועונשי סירוס לכל מי שעסק ביחסים חד-מיניים, ללא הבחנה כלשהי. חוקיו של יוסטיניאנוס הראשון שימשו הבסיס לכל החקיקה בנושא באירופה במשך 1,400 השנים שלאחר מכן. יחסי מין הומוסקסואליים שכללו "מעשה סדום", היוו עילה לעונש מוות במשך מאות רבות. בנסיבות אלה הומוסקסואלים נדחקו לשולי החברה, הסתירו והכחישו את נטיותיהם.
בימי הביניים היו הומוסקסואלים נתונים לרדיפות ואף היו עלולים להישרף על המוקד בעוון קיום פעילות הומוסקסואלית. בעת החדשה כבר לא שרפו הומוסקסואלים על המוקד, אך היחס אליהם היה קשה, והם נכלאו לעיתים קרובות. יחסי מין הומוסקסואליים הוצאו מחוץ לחוק בחלק ניכר ממדינות אירופה.
על רקע הסתרה ורדיפה זו התקיימו במשך מאות שנים מסגרות מחתרתיות בהם נהגו להתאסף הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים ובכך ליצור מאין קהילה חשאית, אחת הידועות ביניהן הייתה בתי מולי שהיו בתי מרזח אנגליים או חדרים אינטימיים שאפשרו לבעלי נטיות אלו להיפגש בדיסקרטיות, בעיקר לצורך קיום יחסי מין. הסיבה העיקרית לכך שבעלי נטיות להט"ביות נמנעו מלהזדהות ככאלו הוא היחס השלילי והעוין שנטיות אלו ספגו מהחברה, מדתות ומהשלטון, שהתבטא בין היתר בחוקים דתיים ופליליים כנגד קיום יחסי מין בין בני אדם בעלי אותו מין, קיום זוגיות בין בני אותו מין או אימוץ ילדים על ידי זוגות חד מיניים.
הכרה ורדיפות בחברות המודרניות
עם התפתחות ענפי הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 התפתחה גישה חדשה להומוסקסואליות. במקום לראות בהומוסקסואלים פושעים, החלו לראות בהם לוקים במחלת נפש ונעשו ניסיונות לפתח טיפולים כדי לרפאם - טיפולי המרה. שתי הגישות, זו הרואה בהומוסקסואליות פשע וזו הרואה בהומוסקסואליות מחלה, התקיימו זו בצד זו במדינות מערביות עד שנות ה-70 של המאה ה-20. גם היחס לטרנסג'נדריות בתקופה זו הייתה כאל מחלת נפש. ההמשגה של הזהות הטרנסג'נדית כהפרעה נפשית, תרמה למעמד המשפטי בעייתי של טרנסג'נדרים, להפרת זכויות אדם שלהם, וליצירת חסמים לטיפול רפואי הולם. על רקע אווירה ליברלית, ותמיכה באידאולוגיות חדשות יחסית כמו סוציאליזם, אנרכיזם וסוציאל-דמוקרטיה, לקראת סוף המאה ה-19, צמחו במרכזים העירוניים בגרמניה ארגונים למען להט"בים. בשנת 1896 פורסם בברלין המגזין הגרמני Der Eigene, שהיה העיתון הראשון בעולם שפנה להומוסקסואלים. ההערכות הן שבשיאו הופץ המגזין בכ-1,500 עותקים, אך המספר המדויק אינו ידוע. העיתון המשיך לפעול עד 1932. ב-14 או ב-15 במאי 1897, הוקמה בברלין הוועדה המדעית-הומניטרית - ארגון שנוסד במטרה לנהל מערכה שתביא להכרה חברתית בלסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) ולפעול נגד אפלייתם בחוק. הארגון היה הראשון מסוגו בהיסטוריה. בשיא פעילותה היו חברים בוועדה כ-500 איש, ושלוחות שלה פעלו בכ-25 ערים ברחבי גרמניה, אוסטריה והולנד. מייסד הארגון היה מגנוס הירשפלד, רופא וסקסולוג יהודי-גרמני ואחד מחלוצי התנועה למען זכויות להט"ב. בתחילה התמקדה הוועדה בסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, אשר אסר על יחסים אינטימיים בין גברים. הוועדה סייעה לגברים אשר הועמדו לדין בגין הסעיף, וקיימה הרצאות ציבוריות בנושא. בנוסף, עסקה הוועדה באיסוף חתימות לעצומה הקוראת לביטולו של החוק, שעליה חתמו בין היתר לב טולסטוי, ריינר מריה רילקה, אלברט איינשטיין, הרמן הסה ותומאס מאן. העצומה הוגשה לפרלמנט הגרמני ב-1898, 1922 וב-1925, אך נכשלה ולא זכתה לתמיכת הפרלמנט. הוועדה התפזרה בשנת 1933, לאחר הרס המכון לסקסולוגיה, שממנו פעלה הוועדה, בידי המפלגה הנאצית.
בשנת 1932, הרפובליקה הפולנית השנייה הפכה למדינה הראשונה באירופה שביטלה כליל את האיסור על פעילות הומוסקסואלית. אחריה עשו זאת דנמרק בשנת 1933, איסלנד בשנת 1940, שווייץ בשנת 1942 ושוודיה בשנת 1944. בשנת 1917 ביטלה המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות את חוקי הצאר ובתוך כך ביטלה גם את החוקים נגד יחסים חד-מיניים. עם זאת הדבר לא לווה בשינוי דעות קדומות ביחס לנושא, והוגבל לרוסיה ואוקראינה. בשנת 1933 החזיר יוזף סטלין את החוק הפלילי נגד פעילות הומוסקסואלית.
מדינות שהיו תחת שלטון דיקטטורי במהלך המאה ה-20 הובילו קו עוין ואלים במיוחד נגד אוכלוסיית הלהט"ב. בולטות במיוחד היו גרמניה הנאצית, וספרד תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו. רדיפת הומוסקסואלים הגיעה לשיא בגרמניה הנאצית, שבה, בהתאם לסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, נשלחו גברים הומוסקסואלים למחנות ריכוז, וזכו ליחס בלתי-אנושי. בחלק ממחנות הריכוז סומנו הומוסקסואלים באמצעות טלאי ורוד בצורת משולש הפוך שנתפר על בגדיהם. הנשים הלסביות בגרמניה הנאצית סבלו אף הן התנכלויות, אך לא נרדפו באופן שיטתי כגברים. גם לאחר תום מלחמת העולם השנייה יחסי מין הומוסקסואליים נותרו אסורים. ההומוסקסואלים לא הוכרו כנפגעי מלחמה ולא זכו לפיצויים מממשלות גרמניה.
היחס ללהט"בים במדינות מערביות לאחר מלחמת העולם השנייה
מצב הלהט"בים במדינות מערביות היה טוב יותר אבל רחוק מלהיות סובלני. אחת התקופות העוינות ביותר להומוסקסואלים לאחר מלחמת העולם השנייה היא בהלת הלבנדר בארצות הברית, שהחלה ב-1950 ובה נרדפו הומוסקסואלים (או אנשים שנחשדו ככאלו) כחלק מהמקארתיזם. הקהילה הפסיכיאטרית אז סיווגה את ההומוסקסואליות כחולי נפש ובשל כך השלטונות האמינו כי לברית המועצות יהיה קל לגיסם כגיס חמישי. גם לאחר נפילת המקארתיזם, הומוסקסואלים לא התקבלו כשווים בחברה ובמרבית מדינות ארצות הברית יחסי מין אנאליים בין גברים היו אסורים על פי חוק ("מעשה סדום").
דוגמה ליחס להומואים מאותה תקופה ניתן לראות בסיפורו של אלן טיורינג. טיורינג היה אחד השותפים העיקריים לפיצוח ה"אניגמה" – מכונת הצפנה של הצבא הגרמני – מאמץ שתרם תרומה מכרעת לניצחונן של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. עם זאת בשנת 1952 הוא הורשע בהומוסקסואליות, שהייתה באותן שנים בגדר עבירה בבריטניה. הוא שם קץ לחייו בשנת 1954, שבועיים לפני יום הולדתו ה-42, ככל הנראה בעקבות תופעות הלוואי של טיפול הורמונלי שלו הסכים כתחליף למאסר, בעקבות הרשעתו.
הרעיון של התאמה מגדרית וקיומם של טרנסג'נדרים לא היה מוכר לרוב הציבור עד שהחדשות על כריסטין יורגנסן הגיעו לכותרות ב-1952. היא הייתה האשה הראשונה שהתפרסמה בעקבות ניתוח להתאמה מגדרית שעברה בדנמרק. היא השתמשה במעמדה כסלבריטאית לקדם נראוּת וזכויות לאנשים טרנסג'נדרים. בחייה המקצועיים, היא הופיעה כשחקנית וזמרת, ואף הקליטה מספר שירים. בערך באותו זמן, החלו להתארגן ארגונים ומועדנים למען טרנסג'נדרים בארצות הברית, אך אלו פעלו בצללים, כמו גם בתת-תרבות ההומואים של אותה תקופה. הומופוביה וטרנספוביה ברחבי ארצות הברית בשנות ה-50 וה-60 הייתה הן במערכת החוק, שאיפשרה ענישה על התנהגות שנחשבה כ"סוטה".
מחאה וגאווה
שנה לאחר המהומות, ב-28 ביוני 1970 ארגנה הפעילה הביסקסואלית ברנדה האוורד את מצעד הגאווה הראשון בניו יורק. מצעדים דומים נערכו באותו זמן גם בשיקגו ובסן פרנסיסקו. ברחבי ערי ארצות הברית ומערב אירופה התרבו מצעדי גאווה לזכר מהומות סטונוול, שנהפכו עם הזמן לאחד המנהגים הקבועים המזוהים ביותר כיום עם תנועות הגאווה. הקהילה המשיכה להתגבש כתוצאה ישירה של תקופת השחרור המיני שליוותה את דור ילדי הפרחים.
הפעיל הלהטב"י פרנק קמני הבין את השינוי היסודי שנגרם עקב מהומות סטונוול. בהפגנות שהשתתף בהכנתם ונערכו חמש שנים קודם לכן בוושינגטון, המסר של המפגינים היה שהם נראים כמו כל אדם אחר, והם יכולים לעבוד בממשלה. באותן הפגנות השתתפו רק 10 אנשים והתקשרות התעלמה מהם. לדבריו עד למהומות סטוול היו 50–60 קבוצות של להטב"ים ברחבי ארצות הברית, שנה לאחר מכן היו לפחות 1,500 קבוצות, שנתיים לאחר מכן היו 2,500 קבוצות.
עוד פעילות גאווה בולטת הייתה יציאה מהארון - חשיפה עצמית של הזהות המינית או המגדרית בפני אנשים אחרים, במיוחד מול משפחה וחברים קרובים. בשנת 1978 נדונה בקליפורניה יוזמת בריגס, שמטרתה הייתה למנוע מהומואים, לסביות, וכל מי שתומך בזכויות להט"ב מלעסוק בהוראה בבתי הספר הציבוריים במדינה. זה היה הניסיון הראשון מסוגו להגביל זכויות הומואים ולסביות בארצות הברית. הפעילים החברתיים קרייג גוון, ביל קראוזה, הארווי מילק, האנק וילסון וטום אימאנו על מנת להביא לביטול היוזמה. הם תמכו בסלוגן "!Come out! Come out! Wherever you are" (בתרגום חופשי: "צא! צא! היכן שלא תהיה!") הלקוח משיר של פרנק סינטרה ומהווה פרפרזה ליציאה מהארון. במסגרת הקמפיין שזכה לשם "קמפיין מס' 6", עברו פעילים חברתיים הומואים ולסביות מדלת לדלת במחוזות מגוריהם ועסקו בהסברה אודות הנזק החברתי, לטענתם, שיוזמה זו עלולה לגרום.
במצעדי הגאווה בקיץ 1978 בלוס אנג'לס ובסן פרנסיסקו, השתתפו מאות אלפי אנשים. המארגנים ביקשו מהמשתתפים לשאת שלטים ובהם עיירות המוצא שלהם, ולהציגן למצלמות, כדי להראות כמה רחוק אנשים נדדו כדי להגיע למחוז קסטרו שהיה "מקום מפלט" לאנשי הקהילה הגאה. הארווי מילק נשא במצעד את אחד הנאומים המפורסמים ביותר שלו:
הקמפיין הביא ליציאה מהארון של להט"בים רבים, אשר סיפרו על נטייתם המינים למשפחותיהם, חבריהם וקולגות שלהם. רבים יזמו נאומים במרכזים חברתיים והכנסיות אליהן הם משתייכים ופנו בכתב לעורכי העיתונים המקומיים. מטרת הקמפיין הייתה להראות לציבור כי הומואים ולסביות הם חלק אינטגרלי מהחברה, וכי באוכלוסייה זו נכללים גם מכרים שלהם שעלולים להיפגע מהיוזמה.
פעילות הגאווה הובילה למחאות שונות ולהכרה הולכת ומתרחבת בזכויות להט"ב. אחת הפעולות הנודעות ביותר כנגד סיווג הומוסקסואליות כמחלה נפשית הייתה בשנת 1979 כאשר התעוררו בשוודיה מחאות סביב הסיווג, במסגרת המחאות אקטיביסטים צבאו על המשרדים הראשיים של הוועד המנהל הלאומי לבריאות ורווחה במדינה ודרשו לבטלו. כמה חודשים מאוחר יותר הפכה שוודיה למדינה הראשונה בעולם שהסירה את ההומוסקסואליות מרשימת מחלות הנפש. בשנת 1989 הייתה דנמרק למדינה הראשונה באירופה (ובעולם) שאפשרה אופציית זוגיות רשומה לזוגות חד-מיניים, ובכך השוותה את זכויותיהם האזרחיות לאלה של זוגות נשואים.
הישגים
השיח הציבורי כלפי הלהט"ב השתנה והפך לאוהד ומקבל, וביחס כלפיהם חלו שינויים חקיקתיים וחברתיים.
שינויים בולטים:
ביקורת
מרבית הביקורות כלפי גישת ה"גאווה" באה משמרנים המתנגדים לפגיעה במבנה המשפחה המסורתית, ומתפיסות דתיות הרואים בכך חטא. נוסף על כך קיימות ביקורות שלהן שותפים גם להט"ב מוצהרים, בין היתר כלפי הגרנדיוזיות והמסחור של אירועי הגאווה או כנגד התקרבנות של חברי הקהילה אשר מתפתחת במקביל לתנועת הגאווה ויכולה להביאם לעיתים לפעולות אשר פוגעות בלהט"ב כמו ביצוע אאוטינג (חשיפת זהות מינית, זהות מגדרית או נטייה מינית של אחר ללא הסכמתו).
בנוסף קיימת ביקורת אינטלקטואלית על הנחות יסוד המקובלות ב"גאווה", לפיהן מערכת יחסים חד-מינית שקולה לגמרי להטרוסקסואליים כמערכות יחסים זוגיות וכי לא ניתן לשנות זהות מינית להטבי"ת.
אלימות כנגד חברי קהילת הגאווה
ברחבי העולם מתרחשים ביומיום פעולות אלימות כנגד חברי קהילת הגאווה.
בארצות הברית התרחש בשנת 2016 פיגוע ירי במועדון ה"פולס" באורלנדו שבפלורידה, בו נרצחו 49 איש.
בישראל, במצעד הגאווה בירושלים בשנת 2005, ישי שליסל דקר כמה מהצועדים בסכין, ניסה לרצוח את נושא דגל התערוכה, ואמר לשוטר שהוא "בא לרצוח בשליחות השם", והרצח בברנוער שהיה פיגוע ירי שהתרחש במוצאי שבת, 1 באוגוסט 2009, ממניע לא ידוע.
סמלי תנועת הגאווה
הקהילה הגאה ותנועות גאווה רבות נוהגות להשתמש בסמלים ואייקונים על מנת להצהיר על נטיתם המינית ולעודד מחאה כנגד הפליתם. הידוע שביניהם הוא דגל הגאווה אשר עוצב בשנת 1978 על ידי גילברט בייקר לרגל חגיגות ה-Gay Freedom בסן פרנסיסקו. הדגל מורכב מפסים בצבעי הקשת, מאדום ועד סגול, ומתאר את השונות והמגוון בקהילת הלהט"ב. הדגל המקורי הכיל 8 צבעים אך עם הזמן הוא עבר מספר שינויים וכיום הוא מכיל שישה פסים.
גאווה בישראל
ב-1968 ייסד אמיר שרון את המועדון הראשון להומואים ולסביות, בדירה פרטית בתל אביב. בסוף שנות ה-60 הוקמו הברים המיועדים להומואים בלבד ביפו ואחר כך בלונדון מיניסטור, תחילה בסודיות ולמוזמנים בלבד.
בשנת 1974 התקיים "מצעד המסכות" ביוזמת סיוון מלכיאור, שהתראיין בפנים חשופות. 20 גברים ואישה אחת הסתובבו בכיכר מלכי ישראל עם מסכות ודרשו זכויות ללהט"ב. ב־1975 הוקמה "האגודה" ("האגודה לשמירת זכויות הפרט") ארגון הלהט"ב הראשון בישראל. בראש הוועד המייסד עמד יעקב פזי. ב-1977 התקיים אירוע הגאווה הראשון בישראל: "העליזיאדה", ביום השנה השני להקמת האגודה. בשנת 1988 ביטלה הכנסת האחת עשרה את החוק האוסר משכב זכר.
ב־1993 הוקמה תת-ועדה בכנסת לקידום זכויות הומואים ולסביות בראשות ח"כ יעל דיין. באותה שנה התקיים האירוע הראשון לציון יום הגאווה בגינת שינקין בתל אביב. במקום הוצב ארון עץ ממנו יצאו הנוכחים באופן טקסי. בשנת 1998 התקיים מצעד הגאווה הראשון בתל אביב, במתכונת הידועה כיום. באותה שנה זכתה דנה אינטרנשיונל באירוויזיון, וכיכר רבין התמלאה באלפי חוגגים מקהילת הלהט"ב. כמו כן התקיימו אירועי ויגסטוק, התפרעויות כנגד כוחות המשטרה שניסו לפזר את העצרת תוך כדי לבישת כפפות גומי.
החל משנת 2002 החל מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים. לראשונה נפגש בלשכתו ראש הממשלה מכהן, אריאל שרון, עם נציגי הקהילה. כמו כן הוקם "נוער גאה" במסגרת "האגודה" והחל לפעול בתל אביב "בית דרור", בית מחסה לנוער להט"ב. בשנת 2012 התקיימו לראשונה מצעדי גאווה גם בערים נוספות אחרות: חדרה, פתח תקווה, רעננה והרצליה. בשנת 2017 נערך מצעד הגאווה הראשון בבאר שבע בהשתתפותם של כ-4000 צועדים.
גבריאל שטרסמן
גבריאל שְטְרַסמן (4 בדצמבר 1931 – 2 במאי 2022) היה עיתונאי ושופט ישראלי.
ביוגרפיה
אנדז'יי (שלימים שינה שמו לגבריאל) שטרסמן נולד בפולין ב-1931. אביו, ד"ר הנריק שטרסמן, היה בכיר במשרד המשפטים וקצין מילואים בצבא הפולני, ונרצח בטבח יער קאטין. אמו היא לילי שטרסמן-לובינסקי, עורכת, מתרגמת ופעילה בתנועה הרוויזיוניסטית.
ב-1940 עלה לארץ ישראל עם אמו ואחיו. ב-1949 סיים את לימודיו ב"גימנסיה שלווה" בתל אביב והתגייס לחיל האוויר כאלחוטן אוויר.
בשנים 1953–1991 עבד בעיתון "מעריב" ככתב, עורך, עורך חדשות ראשי וכתב חוץ. במסגרת עבודתו ב"מעריב" סיקר את משפט אייכמן. בעבודתו בעיתון עסק בתפקידים שונים, בהם פרשנות משפטית וייעוץ משפטי בענייני תקשורת, וכן שימש נציב התלונות של העיתון. לצד תפקידיו אלה שימש כחבר הנהלת המועצה הלאומית לקידום ערכי שלטון החוק והדמוקרטיה וחבר ועדת המשנה המשפטית של המועצה הציבורית להגנה על הפרטיות.
בשנים 1974–1976 שימש מנהל מחלקת הארגון וההסברה בפדרציה הציונית בקנדה. בשנים 1985–1996 לימד דיני תקשורת ואתיקה מקצועית בתוכנית ללימודי תעודה בעיתונאות באוניברסיטת תל אביב. כן לימד בחוג לתקשורת בפקולטה למדעי החברה בסמסטר חורף 2005.
במאי 1991 מונה לשופט תעבורה, ובדצמבר 1994 מונה לשופט שלום. בתפקיד זה כיהן בבית משפט השלום בתל אביב ובפתח תקווה. בדצמבר 2001 פרש לגמלאות, ולאחר מכן הצטרף כשופט בדימוס לבית המשפט לתביעות קטנות, תפקיד בו כיהן במשך שש שנים.
שימש כיו"ר ועדת הבחירות האזורית של פתח תקווה בשנת 2001, 2003 ו-2006. במשך שנתיים היה יו"ר ועדת שחרורים בכלא מעשיהו ובכלא הדרים. שימש כיו"ר הוועדה למינוי יועצים משפטיים לחברות ממשלתיות בשנים 2005–2008. נבחר לשופט בית הדין המשמעתי של מועצת העיתונות (יוני 2006). מאוחר יותר צורף למועצת העיתונות ומשנת 2011 היה חבר הנהלת מועצת העיתונות.
בשנת 2016 נבחר לתפקיד יו"ר בית הדין המשמעתי של מועצת העיתונות.
פרסם חמישה ספרים בנושאי עיתונאות, משפט ועוד. פרסם מאמרים ב"הארץ" ובכתבי העת "כיוונים חדשים" ו"האומה". היה בעל מדור קבוע על ענייני משפט בעולם ב"עלון השופטים", המיועד לשופטים ולשופטים בדימוס בלבד.
נפטר ב-2 במאי 2022. הותיר אחריו את רעייתו, ריטה, שלושה ילדים ונכדים. נטמן בבית העלמין ביהוד.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
מאקיאיולי
המאקיאיולי (מאיטלקית: Macchiaioli) הייתה קבוצה של ציירים איטלקים אשר פעלו באזור פירנצה במחצית השנייה של המאה ה-19. הם התאפיינו בכך ששברו את המוסכמות המקובלות באקדמיות לציור באיטליה. הם הדגישו את הרעננות שבטבע וניסו לתפוס את הצל, האור והצבעים הטבעיים, בעיקר בעזרת פרקטיקה של ציור ב"כתמים" של צבע. רבות מהפרקטיקות שלהם נהיו מקובלות אחר כך באמנות כחלק מזרם אימפרסיוניזם. בין החברים המפורסים בקבוצה היו הציירים סילבסטרו לגה, סרפינו דה טיבולי, סטפנו אוסי, ג'ובאני פאטורי וטלמאקו סיניוריני.
אודות
הקבוצה הורכבה מציירים צעירים, אשר רבים מהם השתתפו במלחמות למען עצמאות איטליה בשנת 1848. בסוף שנות החמישים היו נפגשים באופן קבוע בבית הקפה מיכאלאנג'ולו (Caffè Michelangiolo) שבפירנצה.
השם 'מאקיאיולי' הוענק לקבוצה בשנת 1862, ככינוי גנאי תחילה אולם אחר כך אומץ על ידם, ופירושו "המכתימים" (משמעות "מאקיה" (macchia) באיטלקית הוא כתם). הקבוצה הושפעה מאסכולת ברביזון. הם קיבלו תמיכה מדייגו מרטלי (Diego Martelli), אספן ומבקר אמנות בן זמנם. הקבוצה לא זכתה להרבה הצלחה בתקופתה, אולם כיום רבים רואים בהם תנועה אומנותית חשובה, וממבשרי האימפרסיוניזם.
יעקב חנוך סנקביץ'
הרב יעקב חנוך סֶנקֶביץ (ה'תרנ"ד – א' בתשרי ה'תשי"ז, 1956) היה ראש ישיבת שפת אמת, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, נשיא כולל פולין – קופת רבי מאיר בעל הנס במשך 25 שנה, וחבר ועד הישיבות בארץ ישראל.
תולדותיו
נולד באוסטרובצה שבאימפריה הרוסית לאביו הרב משה יהודה ואימו שרה, משפחה של חסידי גור. הוא היה תלמידו של רבי מאיר יחיאל הולשטוק הגאון מאוסטרובצה. כאשר הגיע לפרקו נשא את חייה פרידא בתו של הרב יהודה לייב פרייבוים. לאחר נישואיו עבר להתגורר בוורשא. כאשר יסד האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור את ישיבת שפת אמת בשנת תרפ"ה הוא בחר ברב סנקביץ' לשמש כראש הישיבה. הוא נשא על שכמו גם את העול הכלכלי של הישיבה ונסע לארצות הברית לצורך גיוס כספים. התכתב עם האדמו"ר במכתבים בהם עסק בסוגיות התלמוד.
ביום הראשון של ראש השנה בשנת תשי"ז, כאשר שהה בעיר סן פאולו שבברזיל לצורכי הישיבה, התפלל בבית הכנסת המרכזי ונשא דרשת לחזרה בתשובה לפני תקיעת שופר. בפעם השלישית שאמר את מזמור מ"ז מספר התהילים כנהוג, קרס ונפטר במקום מדום לב. הלוויה התקיימה בישראל בערב יום כיפור. בהלווייתו הספידוהו: הרבנים הראשיים הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב ניסים, הרב יעקב וולד רבה הראשי של סן פאולו שהגיע במיוחד להלוויה, הרב זלמן סורוצקין והרב יצחק מאיר לוין.
משפחתו
בניו הם דוד אהרן סנקביץ ויחיאל נרקיס. בנותיו הן: חנה, אשת עמנואל שחר, קצין ההנדסה הראשי הראשון בצה"ל; מרים רוזן, אימו של חנוך רוזן, בתיה בנין, פנינה אמיר, רבקה ורחל רוזמרין, שחיברה את הספרים "צימוקים ושקדים" ו"פנינים מבית אמא".
זאב חבצלת
זאב חבצלת (17 בנובמבר 1922 – 3 באפריל 1962) היה מלחין, פזמונאי, רקדן, מרקיד, כוריאוגרף, מורה ובמאי קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
חבצלת נולד בשנת 1922 בעזה, שם הייתה קהילה יהודית קטנה. אביו עבד בסניף הדואר המנדטורי בעיר. במאורעות תרפ"ט נאלצו היהודים להימלט מהעיר בחסות הצבא הבריטי, ומשפחתו התיישבה בתל אביב. לאחר מות אמו ב-1938 עבר לבית הספר המחוזי בגבעת השלושה שם התבלט במגוון כישרונותיו: ציור, כתיבת שירים, בימוי, מוזיקה מדע, טבע וחברה.
הוא היה פעיל בתנועת השומר הצעיר והצטרף להכשרה בקיבוץ בית אלפא, ומשם נשלח ללמוד הוראת בוטניקה וזואולוגיה בסמינר הקיבוצים. בתקופה זו החל להתעניין בריקודי עם, ולמד אצל גרטרוד קראוס וגורית קדמן.
בקיבוץ עסק בהוראה ובחקלאות. במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על דגניה.
לאחר המלחמה התמנה לקצין התרבות של הנח"ל ובתפקידו זה יזם והקים את להקת הנח"ל ואף כתב והלחין שירים לתוכניתה הראשונה, מהם התפרסמו: "שיר המ"מ" ("מי משחיז מגל וחרב") ו-"ניאחז בכל משלט".
ב-1958 נסע ללמוד קולנוע באיטליה והיה עוזר במאי תחת פדריקו פליני, רוברטו רוסליני וויטוריו דה סיקה. לאחר שנתיים חזר ארצה וביים מספר סרטונים קצרים. אחד מסרטיו נגד חימושה של גרמניה המערבית אף זכה במדליית זהב במוסקבה.
תקליטור משיריו יצא בהפקת העמותה למורשת הזמר העברי. על שיריו המוכרים נמנים "אשכולית", "לאן נושבת הרוח" ו-"הורה אגדתי".
חבצלת הותיר את אלמנתו ושלושה בנים: יובל חבצלת (שהיה האקורדיוניסט של להקת הנח"ל), ד"ר גלעד חבצלת (רופא ילדים) ונדב. אלמנתו, עמליה חבצלת-פירסטנברג, הייתה מחנכת במוסד החינוכי גלבוע ויועצת בשירות הפסיכולוגי החינוכי בתחנת העמקים של מועצה אזורית הגלבוע. נישאה בשנית, לשמואל ("פיסקה") פירסטנברג, המפיק חבר קיבוץ יקום וממייסדי "צוותא" (ואביה של העיתונאית יעל גבירץ).
קישורים חיצוניים
על "חבורה שכזאת":
מפרי עטו:
Unshine
Unshine היא להקת מטאל גותי סימפוני מהלסינקי, פינלנד.
סגנון
מבקרי המוזיקה תיארו את הסגנון המוזיקלי של Unshine כמטאל גותי ומטאל סימפוני אווירתי, אך הלהקה עצמה הגדירה את סיגנונה כ"מטאל דרואידי", כלומר - פולק מטאל סימפוני שמושפע מהתרבות הדרואידית באירופה העתיקה. מספר מבקרי מוזיקה טענו שסגנונם המוקדם נע בין מטאל סימפוני דוגמת Nightwish לבין רוק סימפוני שנוטה למוזיקת פופ.
היסטוריה
הלהקה הוקמה במאי 2000 כאשר הזמרת סוזאנה וסילהטי ביקר בחזרה שבה שאר חברי הלהקה ניגנו ביחד במרתף מסעדה בהלסינקי. בעקבות אירוע זה הוקמה הלהקה. בשנים שחלפו ביצעו חברי הלהקה חזרות רבות ובתחילת 2002 הוציאו את הדמו הראשון שלהם שנקרא בפשטות "Promo 2002" וכלל שלושה שירים. בקיץ 2002 קיימו את הופעת הבכורה שלהם וב-2003 הוציאו דמו נוסף, שנקרא "Promo 2003".
הארלם (כדורגל)
מועדון הכדורגל הארלם (בהולנדית: Haarlemsche Football Club Haarlem) היה מועדון כדורגל הולנדי מהעיר הארלם שהתקיים בין 1889 ו-2010 אז הוכרז כפושט רגל, במהלך השנים שיחקה הקבוצה בליגת העל ההולנדית, זכתה באליפות הולנד ובגביע ההולנדי והשתתפה בגביע אופ"א, עיקר הצלחתה היה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. לאחר פירוק הקבוצה נמכרו הזכויות על השם הארלם למועדון הכדורגל המלכותי של הארלם המשחק כיום בליגה השלישית.
היסטוריה
המועדון נוסד כאגודת ספורט ב-1 באוקטובר 1889 על ידי פייט צ'רבון ששימש כקפטן הקבוצה וכיושב הראש הראשון של האגודה. הקבוצה שיחקה במסגרת אליפות הולנד טרם הקמת הכדורגל המקצועני בהולנד. ב-1902 העפילה לראשונה לגמר הגביע ההולנדי וזכתה בו לאחר ניצחון 2–1 על HBS דן האג שהייתה קבוצת צמרת ואלופת הולנד פעמים קודם לכן. ב-1911 העפילה הקבוצה פעם נוספת לגמר הגביע אך הפעם הפסידה 0–1 לקוויק דן האג, עונה לאחר מכן העפילה בפעם השלישית לגמר הגביע וזכתה בו בפעם השנייה לאחר ניצחון 2–0 על ויטסה ארנהם.
הקבוצה המשיכה לשחק באליפות הולנד עד להקמת הליגות המקצועניות, אז הצטרפה לליגת המבחן בעונת 1954/55 ושובצה לדרג ג' שהיה הליגה השלישית באותם הימים, לאחר שתי עונות עלתה הקבוצה לליגת המשנה. הקבוצה נדדה בין הליגה השנייה והליגה השלישית מסוף שנות ה-50 ועד לסוף שנות ה-60. בעונת 1968/1969 סיימה הקבוצה במקום השני בליגת המשנה ולראשונה העפילה לליגת העל ההולנדית. בעשור הבא הייתה הקבוצה ברוב עונותיה בליגה הבכירה אך ירדה כ-3 פעמים לליגת המשנה וחזרה לאחר עונה אחת כאלופת הליגה ה-2. בעונת עונת 1981/1982 סיימה הקבוצה במקום ה-4 בליגה הראשונה והעפילה לגביע אופ"א, בסיבוב הראשון גברה הקבוצה על גנט 5–4 בסיכום צמד משחקים. בסיבוב השני הודחה הקבוצה לאחר שהובסה 1–5 בידי ספרטק מוסקבה. בליגה הבכירה שיחקה הקבוצה עד לסיום עונת 1989/1990 אז סיימה במקום האחרון וירדה לליגת המשנה בה שיחקה עד להתפרקותה ב-2010.
הפירוק
ב-2009 החלה הקבוצה להיקלע לקשיים כלכלים משמעותיים, בתחילה חתמה הקבוצה על הסכם שיתוף פעולה עם איאקס בו יושאלו שחקנים מן הקבוצה אל הארלם ויונהג שיתוף פעולה כלכלי בנושא העברות, אך בינואר 2010 הגיע המועדון לחדלת פירעון והליגה הכריזה עליו כפושט רגל והדיחה את הארלם ממערך הליגות המקצועניות, בפברואר של אותה השנה נרכשו הזכויות על השם מועדון הכדורגל הארלם והוקמה קבוצה חובבנית בשם מועדון הכדורגל המלכותי של הארלם על מנת להמשיך את מורשת המועדון.
צופן הפרעונים
צופן הפרעונים הוא מותחן בלשי בסדרת ספרי "דניאל נוקס" מאת ויל אדמס.