cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר בובין
ילדותו ולימודיו
בובין נולד בסנקט פטרבורג, אז לנינגרד, בשנת 1930, בן ליבגני בובין, קצין בצבא הסובייטי, ואגנסה בוריסוב. בגלל עיסוקו של אביו בילה את שנות ילדותו באזורים שונים ברחבי ברית המועצות. בשנת 1952 התקבל למפלגה וב-1953 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת רוסטוב והתחיל את הקריירה שלו בבית המשפט בעיר הדיז'נסק באזור קרסנודר, אחר כך עבד כאחראי על תעמולה פוליטית "אגיטפרופ" במחוז נפטגורסק ובשנת 1955 כסגן מנהל תעשיית העץ בהדיז'נסק וב-1955–1956 כשופט בהדיז'נסק. הרגיש אי שביעות רצון מבחירה מקצועית זו ונרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה. סיים לימודיו עם תואר "קנדידט למדעים פילוסופיים", השקול כנגד תואר דוקטור. נושא העבודה היה ברוח התקופה הפוסט-סטליניסטית "קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים: כמה סוגיות בהתפתחות תנועת הפועלים".
פעילותו בעת השלטון הקומוניסטי
בין השנים 1960–1963 עבד בכתב העת התאורטיקני של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, "קומוניסט". בהמשך צורף לצוות היועצים של יורי אנדרופוב במחלקה של הוועד המרכזי של המפלגה, האחראית ליחסים עם שאר "העולם הקומוניסטי". בין האנשים המגויסים אז על ידי אנדרופוב נמצאו לאוניד זמייטין, גיורגי ארבטוב ופיודור בורלצקי. עלה לתפקיד ראש צוות היועצים ונותר במנגנון של הוועד המרכזי של המפלגה עד שנת 1972.
לעיתים כתב נאומים למנהיגי המפלגה - ברז'נייב ואחריו, לזמן קצר, אנדרופוב, ה'בוס' שלו לשעבר בוועד המרכזי. אף בתפקיד זה הקטעים שכתב היו בין הכי "נאורים" והפחות משעממים שנאמו מנהיגים אלו. מספרים שבאחד הימים מישהו שאל אותו אם קרא את הנאום האחרון של לאוניד איליץ' (ברז'נייב). "אם קראתי? ...הרי אני כתבתי אותו!" ענה בובין. למחרת הועבר מהתפקיד - אומרת האנקדוטה. בשנת 1968, בימי "האביב של פראג", השתתף בובין בשיחות בצ'רנה נאד טיסו עם הנהגת המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ובעת פלישת כוחות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה, הביע בעניין עמדות עצמאיות למדי, ויש האומרים שעמדות אלה הביאו בסופו של דבר להעברתו בשנת 1972 אל מערכת העיתון "איזבסטיה". שם עשה חיל והתפרסם בכל ברית המועצות בזכות מאמריו כפרשן פוליטי. במגבלות הצנזורה הצליח בובין לכתוב בצורה איכותית ומסקרנת יותר מעמיתים אחרים.
הוא הביע הסתייגויות לגבי השלכות המהפכה האסלאמית באיראן, שנהנתה מאהדת מנהיגי ארצו, ועורך עיתונו הודה בדיעבד שלבושתו סירב לפרסם את המאמר שבובין כתב בזמנו בנושא זה. לעומת זאת, מאוחר יותר, כשברית המועצות פלשה לאפגניסטן, קיבל פרס על סרט תיעודי שהציג באור חיובי צעד צבאי הזה.
בובין עבד ב"איזבסטיה" כמעט עשרים שנה, עד שנת 1991. בינתיים התפרסם גם כמגיש פופולרי של התוכנית "פנורמה בינלאומית" בטלוויזיה הממלכתית בשנים האחרונות של העידן הסובייטי. חוזק רוחו הביא לו מעמיתו גנריך בורוביק את הכינוי "בובין 747" מלשון "בואינג 747".
שגריר בישראל
לאחר שבתקופת הגלאסנוסט והפרסטרויקה הפך לאחד מתומכיה הכנים של המדיניות החדשה, התחיל בובין בנובמבר 1991 בקריירה דיפלומטית בתפקיד יוצא דופן, כשגריר ראשון של רוסיה בישראל, אחרי 24 שנים שבמהלכן היו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות מנותקים, והיסטוריה ארוכה עוד יותר של מדיניות סובייטית עוינת כלפי ישראל.
בובין היה השגריר האחרון של ברית המועצות בישראל. ב-13 בדצמבר 1991 הגיש בובין את כתב האמנתו לנשיא הרצוג. היו אלה ימיה האחרונים של ברית המועצות ובובין הופיע בטקס הגשת כתב ההאמנה כשהוא לבוש במדים של שירות החוץ הסובייטי ובטקס הושמע ההמנון הסובייטי. כשבועיים לאחר הגשת כתב האמנתו, ב-25 בדצמבר 1991, חדלה ברית המועצות להתקיים ובובין הפך לשגריר הראשון של הפדרציה הרוסית בישראל.
בובין, שהיה מוכר לחלק מהציבור הישראלי (העולים מברית המועצות מתקופת פעילותו בטלוויזיה הסובייטית) נעשה לאחד השגרירים הפופולריים בישראל בכל הזמנים.
מורה לעיתונאות
בחזרתו למולדתו ב-1997 חידש את עבודתו ב"איזבסטיה". בשנת 2000 התקבל כפרופסור ודיקן בפקולטה לעיתונאות באוניברסיטה העצמאית למדעים הומניים שהקים יורי אפנסייב במוסקבה, על יסוד המכון להיסטוריה וארכיביסטיקה לשעבר.
בשנותיו האחרונות חלה בובין ועבר ניתוח בברכיו. הוא התקשה בהליכה אך המשיך בפעילותו ב"רדיו רוסיה", בטלוויזיה (ניהל וערך תוכנית בערוץ "ט-ב-צנטר"), בעיתונים ובפאנלים שונים.
בובין נפטר מאירוע מוחי בליל 29 באפריל 2004 בביתו בבירה מוסקבה והובא לקבורה בבית הקברות טרוייקורבסקי בעיר. היה נשוי פעמיים והיו לו בן, בת ונכדה.
XPS
XPS, או X-ray photoelectron spectroscopy (ספקטרוסקופיית פוטואלקטרונים של קרני איקס) היא שיטת ספקטרוסקופיה הרגישה לפני שטח של חומרים. השיטה יכולה לספק מידע על ההרכב הכימי של חומרים, ועל המצבים הכימיים והאלקטרוניים של היסודות השונים בקרבת פני השטח של הדגם.
במהלך מדידת XPS, מכוונים קרני איקס (רנטגן) לאזור הנמדד בדגם, ומודדים את התפלגות האנרגיה הקינטית של האלקטרונים שנפלטים מפני השטח של הדגם (בדומה לאפקט הפוטואלקטרי).
העומק ממנו מצליחים אלקטרונים לצאת מפני השטח של הדגם הוא קטן, לרוב פחות מ-10 ננומטר, ולכן השיטה רגישה מאוד לפני השטח של חומרים. XPS דורשת מערכות ואקום גבוה, ולרוב ואקום אולטרה-גבוה (UHV), בלחצים אופייניים של פחות מ- 10^{-8} טור (Torr), לרוב לפחות סדר גודל פחות מכך. הוואקום הגבוה נועד על מנת לאפשר מהלך חופשי ממוצע גדול מספיק עבור האלקטרונים בדרכם מהדגם לגלאי. כמו כן, הוואקום הגבוה מפחית את הזיהומים ואת הלחות על פני השטח. מדידות XPS המתבצעות במעבדה (כלומר, לא במתקן סינכרוטרון) לרוב מתבססות על קרני איקס בעלות אנרגיה מסדר גודל של 1000-1500 אלקטרון וולט, כאשר מקורות נפוצים הם קרני K\alpha של אלומיניום או של מגנזיום, בעלי אנרגיות של 1486.7 ו-1253 אלקטרון וולט, בהתאמה.
היסט כימי
היכולת להבחין לא רק נוכחותם של יסודות אלא ללמוד גם על מצבי החמצון והקישור הכימי של האטומים מאפשרת חקר של כימיית פני השטח של הדוגמה. אנרגיית הקשר המדויקת של האלקטרון תלויה:
יני אלוני
יני אלוני (במקור רוזנבאום, באנגלית: Jenny Aloni; 7 בספטמבר 1917 – 30 בספטמבר 1993) הייתה סופרת ישראלית-גרמנית. נחשבת לסופרת הבולטת של הספרות הגרמנית בישראל.
ביוגרפיה
אלוני נולדה בשם יני רוזנבאום (Rosenbaum) בעיר פאדרבורן בגרמניה. היא עברה הכשרה חקלאית והדריכה קבוצת נוער ציוני. אלוני עלתה לישראל בנובמבר 1939. היא התגייסה לצבא הבריטי ושירתה בו בשנים 1942-1946 בבית חולים צבאי. בזמן מלחמת העצמאות שירתה כחובשת בירושלים.
אלוני כתבה תקופה קצרה רשימות ושירים בעברית ב"דבר הפועלת" אולם עיקר כתיבתה הייתה בגרמנית. כתביה כוללים סיפורים קצרים שירים ויומנים בנושאים אוטוביוגרפים: ילדותה ברייך השלישי, קיבוץ הגלויות בישראל והסכסוך הישראלי-פלסטיני. בשנות השישים זכתה מעט לתשומת לבם של מקס ברוד והיינריך בל.
אלוני הייתה חברה בארגון הסופרים הבינלאומי. בשנת 1967 קיבלה את פרס התרבות של פאדרבורן. בשנת 1976 קיבלה את אות הנשיא למתנדב על פעילותה במרכז לבריאות נפש באר יעקב. בשנת 1991 קיבלה את הפרס הספרותי של העיר מרסבורג על שם הסופרת אנטה פון דרוסטה-הילסהוף.
אלוני נחשבת לסופרת בולטת של הספרות הגרמנית בישראל אולם למרות זאת היא כמעט ואינה מוכרת בישראל. ב-1991 יצא ספרה היחיד בעברית, "החבילות החומות"', בהוצאה עצמית. בשנת 1993 נפטרה בגני יהודה. ארכיונה נמצא באוניברסיטת פאדרבורן. בשנת 2005 נערך לזכרה כנס באוניברסיטה העברית.
קונרד בהמר
ביוגרפיה
בהמר נולד בברלין. המוזיקה שלו משקפת את השקפתו הפוליטית המרקסיסטית, הבאה לביטוי מפורש ברבים מכתביו משלהי שנות ה-60 ומשנות ה-70 של המאה ה-20. כחבר מטעם עצמו באסכולת דרמשטאדט (בהמר 1987), למד הלחנה בקלן, אצל קרלהיינץ שטוקהאוזן וגוטפריד מיכאל קניג, ופילוסופיה, סוציולוגיה ומוזיקולוגיה באוניברסיטת קלן, שהעניקה לו תואר דוקטור בשנת 1966. אחרי קבלת הדוקטורט, השתקע באמסטרדם, שם עבד עד 1968 במכון לתורת הצליל (סונולוגיה) באוניברסיטת אוטרכט. בשנת 1972 התמנה לפרופסור לתולדות המוזיקה ולתאוריית המוזיקה בקונסרבטוריון המלכותי בהאג.
ביצירותיו עשה בהמר שימוש אופייני בארגון סריאלי או מונטאז', לעיתים עם יסודות של ג'אז ומוזיקת רוק (למשל באופרה שלו "דוקטור פאוסטוס" וב"אפוקליפסיס קום פיגוריס" האלקטרונית). ביצירות אחרות, כגון Canciones del camino ("שירי הדרך") ו-Lied uit de verte ("שיר ממרחקים"), משמשים שירים מרקסיסטיים כחומר הבסיסי.
ב-2001 פנה פסטיבל הולנד אל בהמר בהזמנת יצירה ללהקת הרוק "נוער צלילי" (Sonic Youth), שהופיעה בה במהלך הפסטיבל באמסטרדם.
עדת ישורון (פרנקפורט)
קהל עדת ישורון הייתה קהילה יהודית אורתודוקסית בעיר פרנקפורט דמיין. היא נוסדה ב-1849 כעדת-משנה אורתודוקסית במסגרת הקהילה הכללית של יהדות פרנקפורט, שרוב חבריה נטו לליברליות, ומבחינה זו הייתה המסגרת האורתודוקסית הנפרדת הראשונה. בראשה עמד הרש"ר הירש. ב-1877 התאפשרה בחוק פרישה מלאה מן העדה הכללית והקמת קהילה עצמאית לגמרי, ומאז הייתה "עדת ישורון" לקהילה נפרדת לחלוטין.
תולדות הקהילה
בתקופת כהונתו הארוכה של הרב שלמה זלמן טריר כרבה של הקהילה היהודית בפרנקפורט חל מהפך במאזן הכוחות בקהילה. רוחות חדשות שהתחילו מנשבות עם פרסום כתביו של משה מנדלסון נכנסו לקהילה, ובבחירות של שנת 1838 כבשו המשכילים את השליטה במוסדות הקהילה, כאשר כוחו של הרב טרייר כבר לא עמד לו לעצור את השטף. הרב טרייר התפטר בשנת 1846, ובשנת 1848 נתמנה רב ליברלי, ליאופולד שטיין, לעמוד בראש הקהילה.
בשנת 1849 פרשה קבוצה בת אחד עשר חברים מן הקהילה היהודית הגדולה כדי להמשיך ולקיים אורח חיים אורתודוקסי. הקהילה פנתה לחפש לה רב, ולאחר משא ומתן והבטחות לשכר גבוה, הוזמן ב-9 בנובמבר הרב והדיין מיכאל זקש מברלין. זקש היה ידוע ומפורסם בגרמניה כאיש דת מודרני אך שמרן. הוא לא היה לגמרי אורתודוקסי: עמדותיו נמצאו בין האורתודוקסיה לאסכולה הפוזיטיבית-היסטורית. אלא שזק"ש חזר בו במהרה והקהילה נאלצה לחפש מישהו שיחליפו. בשנת 1851, לאחר שמועמדים נוספים דחו את בקשותיהם, התפשרו הפרנסים ומינו את הרב שמשון רפאל הירש. הוא התפטר אז ממשרתו כרב הראשי למוראביה, שם נתקל בהתנגדות קשה מהחוגים המסורתיים עקב הרפורמות שהנהיג, ומאידך לא היה ליברל דיו בעיני המודרניים.
הרש"ר הירש נקרא לכהן בפרנקפורט כרבו של המניין הנבדל, שנוסד כדי לקיים מוסדות דת נפרדים מהליכותיה הליברליות של הקהילה הכללית. הקהילה נקראה "קהל עדת ישורון", כשהרב הירש מסביר שזוהי מהות העבודה הנדרשת מן האדם - להיות ישר. ב-1877 פרש מן הקהילה הכללית והפך את "עדת ישורון" לקהילה נבדלת לחלוטין, בעלת מוסדות נפרדים לחלוטין ומעמד חוקי עצמאי. הרב הירש סבר שההתבדלות מהקהילה הכללית היא חובה הלכתית משום שאסור להתחבר לרשעים. אולם, רק כשמונים משפחות נסתפחו ל"קהל עדת ישורון", ויותר ממאתיים משפחות שהיו חברות "עדת ישורון" לפני הפילוג המלא, בחרו בפשרה והעדיפו את הרב מרדכי הורוויץ, שהסכים לכהן כרב אורתודוקסי בקהילה הכללית לצד הרבנים הרפורמים.
הרש"ר הירש ייסד בקהילה מוסדות חינוך אורתודוקסיים נפרדים מאלו של הקהילה הגדולה, וחתנו ויורשו בקהילה – הרב שלמה זלמן ברויאר – הקים ישיבה בשנת 1890. הוא נאלץ להביא את רוב התלמידים מהונגריה וממזרח אירופה, שכן האורתודוקסים בפרנקפורט לא נטו אחר מוסד הישיבה, והעדיפו את הגימנסיה, ברוחו של הרש"ר המנוח.
קהילות המשך
הרב יוסף ברויאר עבר לארצות הברית, ושם פתח את קהל עדת ישורון וושינגטון הייטס (מנהטן, ניו יורק), שהפכה לקהילה גדולה, ומאוחר יותר נפתחו סניפים שלה במקומות שונים בארצות הברית.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, הוקמו בארץ (על ידי מכון מורשת אשכנז) מספר קהילות המשמרות את נוסח קהילתו של הרב הירש בפרנקפורט, כשאחת הבולטות שבהן היא קהל עדת ישורון ברמות שבירושלים אשר אף התחילה בפרויקט לשימור נוסח התפילה האשכנזי (מערבי) בכלל, ונוסח פרנקפורט בפרט. קהילות נוספות נמצאות בבני ברק, ביתר עילית וקריית ספר.
ספריי חוטים
ספריי חוטים (באנגלית: Silly String או Aerosol String) הוא צעצוע בצורת מיכל התזה, שאופן הפעלתו דומה לתרסיס. כאשר לוחצים על פיית המיכל, משתחררים חוטי פלסטיק דביקים, צבעוניים וגמישים למרחק מסוים. לעיתים קרובות, נעשה שימוש בספריי החוטים בחתונות, מסיבות יום הולדת, קרנבלים ואירועים חגיגיים אחרים.
איסורים
השימוש בספריי חוטים נאסר במספר מקומות מסיבות שונות, כולל עלויות ניקוי ופינוי, וחשש לפגיעה פוטנציאלית בצבע של בתים וכלי רכב.
השימוש בספריי חוטים אסור ברידג'ווד, ניו ג'רזי ובמספר מקומות אחרים, ונאסר גם במספר כינוסים ואירועים ציבוריים. מועצת העיר הנטינגטון בלונג איילנד אסרה על מכירת ספריי חוטים לפחות  מנתיבם של מצעדים. ב-2001, העיירה מידלבורו, מסצ'וסטס, חוקקה איסור על השימוש בספריי חוטים. אנשים שנתפסו משתמשים בספריי חוטים, עמדו בפני קנס של 300 דולר אמריקני.
ב-2004, חוקקה לוס אנג'לס פקודה עירונית (LAMC סעיף 56.02), שאסרה שימוש בספריי חוטים בהוליווד בליל כל הקדושים.
ספריית בודמר
ספריית בודמר (באנגלית: Bodmer Library) היא ספרייה ומוזיאון הממוקמת בקולוגני, שווייץ.
היסטוריה
הספרייה הוקמה בשנות העשרים על ידי אספן הספרים מרטין בודמר.
אוסף הספרייה מכיל כ-160,000 פריטים הכולל לוחות חימר ומסמכים וגיליונות מוזיקליים מקוריים הכתובים בכתה יד.
בין פריטי המקום הוא העותק העתיק ביותר של הבשורה על-פי יעקב, תנ"ך גוטנברג, המהדורה המודפסת הראשונה של 95 התזות, עותק של עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע שהיה שייך לגוטפריד וילהלם לייבניץ, עותק של נתן החכם הנכתב בכתב ידו של הסופר גוטהולד אפרים לסינג ועותק של אחת היצירות הראשונות של שייקספיר שעברה לאחר מכן דיגיטציה.
ב-1999 אורגן במקום תערוכה מיוחדת של יצירות נבחרות מתוך הספרייה.
ב-2003 בניין הספרייה עוצב מחדש.
רצח העם בבורונדי
רצח העם בבורונדי היה רצח עם מכוון ושיטתי שהתבצע על ידי ממשל בורונדי (טוטסי) כנגד בני ההוטו בשנת 1972 ובו נרצחו כ-200,000 - 300,000 בני אדם.
רקע
בורונדי היא מדינה קטנה באפריקה, ענייה וצפופה אשר רוב תושביה חיים בכפרים ועוסקים בחקלאות. בורונדי הייתה במשך מאות שנים ממלכה מאוחדת שבה חיו שלוש קבוצות אתניות עיקריות – ההוּטוּ (84%), הטוּטסִי (15%) והטוּוָה (1%). שלוש הקבוצות האתניות חלקו שפה שנקראת קִירוּנדי, תרבות ומנהגים משותפים, ואף התקיימו ביניהן לא מעט נישואי תערובת.
התקופה הקדם קולוניאלית
ממלכת בורונדי נוסדה לקראת סוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18, והורכבה משלוש קבוצות אתניות ששכנו במרחב – הטוּטסִי, ההוּטוּ והטוּוָה. הטוטסי נקראים גם וָטוּסִי – עם של נוודים, רועי בקר, גבוהים, החיים בשבטים לוחמים ושייכים כנראה לשבטים הנילוטיים שהגיעו מאזור אתיופיה בסביבות המאה השש-עשרה. ההוּטוּ נקראים גם בָהוּטוּ – עם של חקלאים, נמוכים, מצאצאי הבָנְטוּ, שהגיעו לאזור בין המאה השישית למאה השתים עשרה. מיסיונרים וחוקרים שעברו שם במסעותיהם תיארו את צורת הארגון של הממלכה הקטנה כדומה לאימפריה היוונית. הטוּטסִי ברובם היו רועי בקר והיוו את הרוב במעמד השליט בממלכה. עובדי האדמה (רובם הוּטוּ ומיעוט טוּטסִי) השתייכו למעמד נמוך יותר. הבעלות על הבקר, שהיוותה כאמור את "כרטיס הכניסה" למעמד השליט, נאסרה בחלק מהמקרים על בני ההוּטוּ. ההוּטוּ סיפקו את תוצרתם החקלאית לבעליהם הטוּטסִי ובתמורה קיבלו את הגנתם. כן היו נהוגות עבודות כפייה בממלכה שחלו על ההוּטוּ בלבד.
עד היום חלוקים החוקרים באשר לדמותה האתנית של בורונדי הקדם קולוניאלית – האם ההוּטוּ, הטוּוָה והטוּטסִי היו בני שבטים שונים שהרכיבו יחד כל אחד מהקלנים והממלכות באזור, או שמא היו אלה שמות למעמדות כלכליים שונים בתוך הקלאנים ולא הייתה להם כל משמעות אתנית. בכל סברה שהיא, מוסכם כי הטוּטסִי היוו את המיעוט השליט שנהנה מזכויות יתר לעומת המוני העם, שהיו בעיקר מבני הוּטוּ וטוּוָה. בין כה וכה, החוקרים האירופאיים הראשונים שהגיעו לאזור בסוף המאה ה-19 מצאו חברה שבה בני שלוש הקבוצות מחזיקים בלשון ותרבות משותפת, משרתים בצבא משותף וחולקים אזורי מחיה משותפים. חרף החלוקה, בבורונדי הקדם-קולוניאלית התקיים גורם מאחד אחד והוא המלך, שמוצאו על פי האמונה הוא אלוהי, ועל סמכותו אין מערערים. כבר בתקופות קדומות אלה, רובם המוחלט של הצ'יפים (ראשי הקלאנים) הם מבני הטוּטסִי.
הקולוניאליזם הגרמני 1899- 1916
בשנת 1899 הפכה בורונדי לחלק ממזרח אפריקה הגרמנית, אחת משלוש הקולוניות הגרמניות באפריקה, ושטחה העצום כלל את בורונדי, רואנדה, טנזניה ועוד. הכובש הגרמני היה ידוע באכזריותו כנגד ניסיונות מרד. הגרמנים גבו מיסים בעזרת המערכת המקומית של המלוכה וראשי השבטים. בתחילה התנגד המלך בבורונדי להשפעה האירופאית, ושלא כמו שכנו ברואנדה סירב לשלם מס וללבוש בגדים אירופאים. בתגובה הגרמנים השתמשו בכוח וארגנו מרד נגד המלך שבסופו של דבר קיבל על עצמו את השלטון הגרמני.
הקולוניאליזם הבלגי 1962-1916
לאחר מלחמת העולם הראשונה חולקה מזרח אפריקה הגרמנית בין האנגלים לבלגים. הטריטוריה, שנקראה רואנדה-אורונדי עברה לידי הבלגים. בשנות השלושים של המאה ה-20, הגדירו הכובשים הבלגיים קריטריונים גופניים להבחנה בין בני טוּטסִי לבני הוּטוּ תוך שימוש ב"אנתרופולוגיה פיזיולוגית" – שיטה בה נמדדו גולגולותיהם של האנשים והוחלט מי משתייך לאיזו קבוצה, בדומה לשיטות שרווחו בתקופה זו באירופה והיוו את המסד התיאורי "המדעי" לתורת הגזע של הנאצים. הטוּטסִי זוהו כגבוהים יותר, יפים יותר, אינטליגנטים יותר, בעלי אף עדין יותר ומצח פחות רחב מזה של בני ההוּטוּ שהיוו את הרוב. הבלגים השתמשו בשונות זו כדי לאשרר את תפיסתם כי בני הטוטסי חכמים יותר ו"עליונים" על פני ההוּטוּ, וראו בהם גזע עליון. הבלגים התייחסו לטוּטסִי כשותפים מקומיים לשלטון למרות היותם מיעוט באוכלוסייה. הבלגים הנהיגו מדיניות של עבודות כפייה, בעיקר במטעי קפה, תחת פיקוח של בני טוּטסִי. בכך הוחרפה האיבה וחודדו ההבדלים בין הטוּטסִי להוּטוּ. כדי להשתייך לאליטה השלטונית היה צורך להשתייך לכנסייה. פעילות מיסיונרית הובילה להתנצרות המונית של האוכלוסייה האפריקאית בקולוניות. בשנת 1929 החליטו הבלגים על איחוד תפקידי הצ'יפים וצמצום במספרם ובהזדמנות זו פוטרו רוב הצ'יפים מבני ההוּטוּ, כך שבשנת 1945 לא נותרו צ'יפים מבני הוּטוּ. מהלך זה תרם לריכוזו של יותר ויותר כוח בידי פחות אנשים. בשנת 1948 הפך האזור למנדט בלגי בחסות האו"ם ובשנת 1962 קיבלה בורונדי עצמאות.
עצמאות בורונדי
בסוף שנות החמישים ובראשית שנות השישים עזבו הבלגים את האזור וברואנדה השכנה התרחשה מהפכת ההוּטוּ. המוני בני שבט ההוטו הדיחו את שלטון המלוכה של הטוּטסִי ובתמיכת הבלגים ערכו בחירות דמוקרטיות. ההוטו שנבחרו לשלוט ברואנדה טבחו בעשרות אלפי טוּטסִי. בתקופה זו שרר חוסר יציבות שלטוני בממלכת בורונדי. באוקטובר 1965 לאחר ניסיון הפיכה כושל של קציני הוטו, החלו פרעות בבני ההוטו בבורונדי. בתגובה חיילים בני ההוטו רצחו מאות אזרחים מבני הטוטסי. הטוּטסִי החליטו לעשות הכול כדי שגורלם לא יהיה דומה לגורלם של הטוּטסִי ברואנדה, על כן החלו להוציא להורג עשרות קצינים בני ההוּטוּ והשתלטו כליל על הצבא והמשטרה. בשנת 1966 התקיימה במדינה הפיכה צבאית כנגד המלוכה, בראשות קולונל מיקוֹמְבוּרוּ. המשטר הצבאי החדש והקשוח, שהונהג בידי קציני טוּטסִי, החל במדיניות של אפליה מחמירה כנגד ההוטו. כל ניסיון התקוממות של ההוּטוּ הוביל למעשי טבח נרחבים באזרחים בני הוּטוּ.
בספטמבר 1969 התבצע במדינה ניסיון הפיכה נוסף שנכשל. תגובתו של השלטון הייתה אכזרית במיוחד: כ-50,000 בני הוּטוּ, שזוהו עם הקבוצות הפוליטיות שניסו לבצע הפיכה, נטבחו בידי כוחות הביטחון; כל ההנהגה הפוליטית של ההוּטוּ הוצאה להורג.
מרד ההוּטוּ
בשנת 1971 החל פילוג בשלטון הצבאי של בורונדי, הנשיא מיקוֹמְבוּרוּ טוּטסִי מקְלֶן הימבה, מינה לממשלתו ולתפקידים בכירים בצבא את בני הקלן שלו והדיח אנשי טוּטסִי מקלן בניארוגורו. ביולי 1971 אנשי בניארוגורו הואשמו בניסיון הפיכה כנגד ההימבה. בית דין צבאי הורה להוציא להורג תשעה קצינים בכירים ולכלוא למאסר עולם אחד עשר נוספים, כולם בני בניארוגורו. המשטר הצבאי היה חלש מתמיד והגביר את השימוש באלימות. ב-29 באפריל 1972 השתלטה קבוצת מורדים מבני ההוטו שנוסדה בטנזניה ורוב חבריה ילידי טנזניה, על העיר רוּמוׂנְג שבמערב בורונדי. עוד באותו היום הותירה הכנופיה לבני ההוטו באזור לרצוח ולבזוז את בני הטוּטסִי. מעשי טבח רבים דווחו על ידי עדים. בעיירה בּוּרוּרִי הסמוכה נרצחו כל האזרחים, החיילים ונציגי השלטונות הטוטסי. לאחר שהשתלטו המתקוממים על רצועה של 70 ק"מ על חוף אגם טנגניקה במערב בורונדי, מרוּמוׂנְג ועד אגם נְִיאַנְזָה שבדרום מערב, הצהירו כי יהרגו כל טוּטסִי וכל הוּטוּ שלא יצטרף אליהם. באזור זה הוכרזה עצמאות של "רפובליקת מָרְטיאַזוֹ" שנשלטה בידי מיליציית מורדי ההוטו הקיצונית. במרד השתתפו לכל היותר אלפים בודדים של בני הוּטוּ, רובם מטנזניה, ונהרגו כאלף בני טוּטסִי. ביוני 1972, בשיאו של רצח העם, עתידה ממשלת הטוטסי של בורונדי לטעון כי 25,000 הוּטוּ השתתפו במרד ו-50,000 טוּטסִי נרצחו.
רצח העם
המנהיגים מקלן הִימְבַה ניצלו שעה זו, עת שרר כאוס פוליטי בשלטון בורונדי, לשינויים רדיקלים במבנה השלטון. שעות ספורות לפני פרוץ המרד, ב-29 באפריל, הורה הנשיא מיקוֹמְבוּרוּ לפזר את ממשלתו והרחיב את סמכויותיו. בערבו של יום פרוץ המרד, ב-29 באפריל 1972, שב מלך בורונדי, נְטָרֶה החמישי, לראשונה מגלות של שש שנים באירופה, כי חשב שבשעה זו הוא יוכל להועיל. עוד באותו הלילה הוא הוצא להורג בארמונו בהוראת הנשיא. למחרת, ב-30 באפריל, קבוצה של קצינים בכירים ממוצא טוּטסִי-הִימְבַה, המקורבים לנשיא, התחילו לתכנן את ההשמדה של כל ההוּטוּ בבורונדי. לאחר פרוץ המרד הורה הנשיא להרחיב את סמכויותיו של שר החוץ סִימְבָנְייה והוא מונה להיות גם שר הפנים. ב-12 במאי נתן השר סִימְבָנְייה "יד חופשית" לתנועת הנוער הקיצונית של הטוּטסִי 'בריגדות הנוער המהפכניות' (JRR). כל בני ההוּטוּ בתנועת הנוער הושמדו עוד באותו היום. מנהיגי תנועת הנוער הונחו להגיש לצבא רשימות של כל ההוּטוּ הלומדים בבתי ספר ובאוניברסיטאות.
מרד ההוּטוּ הוכרע תוך ימים ספורים בראשית מאי. מרגע שהוכרע המרד החלה ההשמדה המאורגנת של האזרחים בני ההוטו בבורונדי. תחילה הורו למפקדי הצבא והמשטרה להרוג את כל הפקודים שלהם בני הוטו, ו-750 חיילים וכ-300 שוטרים נרצחו. הבאים ברשימה היו המורים והתלמידים בבתי הספר התיכוניים והמקצועיים. משאיות ורכבים צבאיים הגיעו לבתי הספר וחיילים ציוו על תלמידים ומורים בני ההוטו לעלות למשאיות, שהובילו אותם לבורות הריגה, לבתי כלא ולמתקנים צבאיים בהם הוצאו להורג. חברי תנועת הנוער (JRR) השתתפו גם הם בהוצאות להורג ובמעשי הטבח ושימשו ככוח איכותי לזיהוי הקורבנות. גם לבתי הספר היסודיים הגיעו חיילים, תחילה אספו את המורים בלבד ולאחר מכן גם את התלמידים. בחודש יוני דווח כי לא נותרו מורים בני הוטו בבתי הספר התיכוניים ובבתי הספר היסודיים נותרו רק 45% מהם. אלפי תלמידים נחטפו מבתי הספר התיכוניים ומהאוניברסיטאות והוצאו להורג. בעיר בוג'ומבורה לבדה, 4,000 תלמידים הועלו על משאיות והובלו לבורות הריגה. אלפי עובדי מדינה וכמרים בני הוּטוּ הוצאו להורג. ברדיו הממלכתי שודרה תעמולה מוסווית הקוראת להרג הוטו, "לצוד את הפיתון שבדשא". במקרים רבים הגיעו החיילים עם רשימות קורבנות שהוכנו מראש. בני טוּטסִי מתונים נרצחו גם הם. עד סוף אוגוסט דווח כי יותר מ-200,000 נרצחו ומאות אלפים נמלטו למדינות שכנות, וכי לא נותרו בבורונדי בני הוּטוּ מלומדים.
סכסוך ההוטו והטוטסי לאחר רצח העם
רצח העם הוביל לעשרים שנות שלטון של הטוטסי בבורונדי. בשנת 1976 קולונל ז'אן-בפטיסט בגאזה הדיח את הנשיא מיקוֹמְבוּרוּ מכיסאו וביצע רפורמות רבות בשלטון. שלטונו של בגאזה היה מתון יותר מקודמו. בשנת 1987 הדיח פייר בוּיוֹיָה את בגאזה בהפיכה צבאית נוספת. לאחר שעלה לשלטון גברו שוב המתחים בין הרוב ההוּטוּ במדינה למיעוט הטוטסי השליט. האלימות הציפה שוב את הרחובות ועשרות אלפים נהרגו במה שהפך למלחמת אזרחים של ממש. בשנת 1991, בלחץ המערב, בוצעה רפורמה דמוקרטית ראשונה במדינה ונקבע מועד לבחירות. ביולי 1993 נבחר הנשיא ההוטו הראשון בבורונדי.
מלחמת האזרחים בבורונדי
שלושה חודשים לאחר היבחרו נרצח הנשיא על ידי קצינים בני טוּטסִי. הרצח היה לטריגר למאורעות דמים נוספות, אלפי איכרים בני הוטו החלו להתמרד בבני הטוּטסִי שהיוו האליטה של המדינה ועדיין שלטו בה. הטוטסי וההוטו הרגו זה בזה בפורענות איומה, יותר מ-100,000 אזרחים נהרגו באותה שנה ויותר מחצי מיליון נמלטו למדינות שכנות. מלחמת האזרחים הרצחנית הזו הייתה גורם מכריע להתפרצותו של רצח העם ברואנדה באפריל 1994 בו רצחו בני הוטו קרוב למיליון בני טוּטסִי בשלושה חודשים. המלחמה נמשכה לאורך שנים רבות אך ככל שנמשכה פחתו מעשי הטבח כנגד אוכלוסייה אזרחית. כ-300,000 בני אדם נהרגו במלחמת האזרחים עד ראשית שנות ה-2000.
מתיחות אתנית במאה ה-21
בדו"ח משותף של האו"ם ושל ממשלת ארצות הברית שפורסם ביוני 2002 נטען כי הפשעים בשנת 1993 היו פשעי רצח עם וכי יש לחקור את ההתרחשויות בשנת 1972 שכן ניכר כי התבצע שם רצח עם שיטתי ומאורגן ויש לתת על כך את הדין. בקיץ 2005 נבחרה הממשלה המעורבת הראשונה בבורונדי שלאחר מלחמת האזרחים, אך זו לא הצליחה להחזיק למשך זמן רב. בשנת 2010 הידרדרה המדינה שוב לאלימות פוליטית ברוטלית בין הוטו לטוּטסִי. באוקטובר 2011 הקימה ממשלת בורונדי, בלחץ המערב, וועדת אמת ופיוס אשר אמורה הייתה להגיש דו"ח לפרלמנט עד דצמבר 2012 בנוגע למלחמת האזרחים. הוועדה לא הגישה דו"ח וכנראה גם לא פעלה. דוח של Human rights Watch משנת 2012 מתאר מספר מעשי טבח שהתבצעו בבורונדי בשנים האחרונות וקובע כי עשרות מנהיגים ופעילים פוליטיים נרצחו בידי הממשלה מאז 2010. הדו"ח מזהיר מפני תנועת נוער המחומשות ומאומנות על ידי הממשלה. בינואר 2012 דווח כי ממשלת הטוטסי השחיתה באמצעות דחפורים בורות הריגה, בהם נרצחו יותר מ-430 בני הוטו בשנת 1995. נראה כי במצב הנוכחי קיימת סכנה כי רצח עם נוסף יפרוץ בבורונדי וכן כי כל הראיות לרצח העם שהתרחש בשנת 1972 יושמדו, עד כי רצח עם זה לא יוכר לעולם.
ממלכת דהומיי
ממלכת דהומיי הייתה ממלכה אפריקאית שהייתה ממוקמת בעבר באזור שכיום נמצא בתוך בנין. הממלכה התקיימה בין השנים 1600–1894, עד אשר הובסה במלחמה על ידי הצרפתים והפכה לחלק מהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית. דהומיי הוקמה באזור מישור אבומה על ידי אנשי הפון והפכה למעצמה אזורית במאה ה-18 על ידי כיבוש ערי מפתח בחוף האטלנטי. ממלכת דהומיי התקיימה מכלכלה מאורגנת שנבנתה בעיקרה על סחר בעבדים וכיבוש ערים ועסקה בסחר עם מדינות אירופאיות שונות. לממלכת דהומיי היה שלטון ומערכת מיסוי מאורגנים ונודעה בעיקרה באומנות הייחודית של הממלכה, ביחידה צבאית של נשים בלבד שנודעה בתור האמזונות של דהומיי ובטקסי וודו דתיים בפסטיבלים שנתיים שנערכו בממלכה.
ייסוד הממלכה והתרחבותה
ממלכת דהומיי הוקמה באזור מישור אבומה (Abomey), הנמצאת במערב אפריקה, בשנת 1600 לערך, על ידי אנשי הפון (Fon), צאצאיהם של אנשי האג'ה, אשר התמקמו באזור בתקופה זו. המלך המייסד של ממלכת דהומיי היה הואגבדג'ה (Houegbadja), אשר שלט בממלכה בשנים 1645–1685. הואגבדג'ה היה השלישי בשושלת המלכים במשפחתו, לאחר שלטון אביו דקודונו (Dakodonou) וסבו דו-אקלין (Do-Aklin), אך נחשב למלך המייסד של הממלכה משום שעל פי מקורות רבים אחראי להקמת הארמונות המלכותיים של אבומה, והיה הראשון שהשתלט ופשט על ערים מחוץ למישור אבומה והרחיב את הממלכה מחוצה לה. במקביל להתרחבות הממלכה מחוץ למישור אבומה, התחזק סחר העבדים באזור. ממלכת דהומיי סחרה בעבדים עם מדינות אירופאיות שונות ופיתחה לעצמה שם גדול בתחום סחר העבדים, אשר היווה את מקור ההכנסה הגדול ביותר בממלכה.
בשנת 1708, אגג'ה (Agaja), נכדו של האוגבדג'ה, עלה לשלטון. אגג'ה החל בתהליך התרחבות משמעותי של ממלכת דהומיי. אגג'ה דחה את הסכם האמונים שהיה לדהומיי עם העיר אלדה (Allada), הסכם שאפשר לדהומיי לסחור בעבדים באזור אלדה, והגביר את הפעילות הצבאית באזור. בשנת 1724, אגג'ה הציע לאלדה להכניס את צבאו לעיר על מנת לעזור להם בבעיות פנימיות, אך לאחר שהכניס את צבאו לאלדה, השתמש אגג'ה בצבא על מנת לכבוש את העיר. לאחר שכבש את העיר העביר אגג'ה את בירת דהומיי מאבומה לאלדה. בשנת 1727, אגג'ה השתלט על העיר וויידה (Whydah) וביסס את שלטונו המרכזי בחוף האטלנטי, שבזכותו הפכה דהומיי למיקום מרכזי בסחר העבדים האטלנטי. בשנת 1728, אגג'ה פתח במלחמה נגד ממלכת אויו (Oyo), שהייתה היריבה הגדולה ביותר של דהומיי בסחר העבדים. במהלך המלחמה, משפחת המלוכה של וויידה, אשר חשבה שצבא דהומיי נחלש במלחמה, השתלטה חזרה על הכס בעיר. אגג'ה שלח חלק גדול מצבאו, ביניהם האמזונות של דהומיי, יחידה צבאית מיוחדת של נשים בלבד, על מנת להשתלט חזרה על העיר. משפחת המלוכה של וויידה נמלטה מהעיר כאשר ראתה את הכוח הצבאי הגדול שנשלח אליה. המלחמה עם אויו נגמרה בשנת 1730 בניצחונה של אויו, אשר הפכה את דהומיי למדינת חסותה.
לאחר מותו של אגג'ה ב-1740, התרחש בממלכה משבר פוליטי בקרב בניו של אגג'ה לגבי יורשו, כאשר בסוף המשבר נבחר בנו של אגג'ה, טגבסו (Tegbessou) להחליפו בשלטון. טגבסו החזיר את עיר הבירה של הממלכה לאבומה.
החלשות סחר העבדים ותחילתה של התדרדרות הממלכה
באמצע המאה ה-19 מעמדה של דהומיי החל להתדרדר. תחילה, הבריטים, אשר היו קונים מרכזיים בסחר העבדים של דהומיי, החלו בצעדים על מנת לאסור סחר בעבדים. הבריטים שלחו דיפלומטים אשר ניסו לשכנע את המלך גזו לחדול מסחר בעבדים, אך כל הניסיונות הסתיימו בכישלון בשכנוע המלך. בנוסף, בתקופה זו הוקמה העיר אבאוקוטה (Abeokuta), אשר נודעה כעיר מחסה לאנשים שרוצים להיות בטוחים מפשיטות הסחר שדהומיי נהגה לבצע בערים שונות על מנת להשיג עבדים לסחר. דהומיי יצאה למלחמה נגד אבאוקוטה בשנת 1844, בה אבאוקוטה הביסה את דהומיי. דהומיי נכנסה למשבר כלכלי עקב סירובם של הבריטיים לסחור בעבדים ועקב שגשוגה של אבאוקוטה. גזו החל להרחיב עסקי סחר בשמן דקלים על מנת לנסות להתגבר על המשבר הכלכלי.
בשנים 1851–1852 הבריטים החלו במצור ימי על החופים של דהומיי על מנת לגרום לממלכה להפסיק בסחר העבדים. ב-1852 גזו הגיע להסכם עם הבריטים שיוציא את העבדים מדהומיי. במקביל לכך גזו השהה את כל הפעילות הצבאית של הממלכה, אך עקב לחצים פוליטיים, דהומיי חזרה לסחור בעבדים ולפעילות צבאית (בעיקר כיבוש ערים) בשנים 1857-1858. בעקבות זאת, המלך גזו נרצח על ידי צלף מאבאוקוטה והביא למלחמה נוספת בין אבאוקוטה ודהומיי. אבאוקוטה ניצחה במלחמה וכתוצאה מכך סחר העבדים של דהומיי הופסק והממלכה המשיכה להרחיב את עסקי הסחר בשמן דקלים במקום.
סופה של הממלכה
במחצית השנייה של המאה ה-19 הצרפתים החלו לדרוש מהממלכות באזור ערים שיהיו תחת חסות הצרפתים, בפרט את העיר קוטונו שהייתה חלק ממלכת דהומיי. דהומיי הסכימה לדרישה זו, אך כאשר המלך בהנזין (Béhanzin) עלה לשלטון לאחר שאביו, גללה (Glele) מת בשנת 1889, דחה בהנזין את שלטון הצרפתים והחל לפשוט על רכושם של הצרפתים. הצבא הצרפתי החליט לבצע פשיטה על דהומיי, מה שפתח במלחמת צרפת-דהומיי הראשונה' אשר התרחשה בשנת 1890. המלחמה נגמרה בניצחון הצרפתים, ודהומיי חתמה על הסכם המעביר את קוטונו לשלטון הצרפתים. המשך העוינות של דהומיי כלפי הצרפתים הובילה למלחמת צרפת-דהומיי השנייה, אחר התרחשה בשנים 1892–1894. המלחמה נגמרה בהשתלטות הצרפתים על אבומה ועל המלך בהנזין. הצרפתים הפכו את ממלכת דהומיי למדינת חסות של צרפת, הגלו את בהנזין לקריביים, שהיו תחת שלטון צרפתי, ומינו את אגולי-אגבו (Agoli-agbo) למלוך בדהומיי במקומו.
הצרפתים החלו בשינויים רבים במבנה השלטון בדהומיי ובסופו של דבר החליטו להגלות גם את אגולי-אגבו ולהפוך את דהומיי לחלק מהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית, אשר נקראה דהומיי הצרפתית. ב-1958 דהומיי הצרפתית הפכה לממשלה עצמית ושינתה את השם לרפובליקה של דהומיי, ובשנת 1960 קיבלה עצמאות מלאה. בשנת 1975 שונה השם של הרפובליקה לרפובליקה העממית של בנין ובשנת 1991 שונה שוב לרפובליקה של בנין, אשר נקרא תחת שם זה עד היום.
גאוגרפיה
ממלכת דהומיי הייתה ממוקמת במערב אפריקה הטרופית, במקום שבו כיום נמצאת המדינה בנין. והיא מורכבת ממספר אזורי גאוגרפים שמשתנים ככל שמצפינים מהחוף שלה עם האוקיינוס האטלנטי- בדרומה דהומיי מלאה בחופים חולים בעלי לגונות ובורות מים רבים. כשמצפינים מהחופים מגיעים לאזור היערות במרכז דהומיי שהופכים לערבות סאוונה גדולות ששולטות ברוב השטח, ואזורי ביצות מפוזרים. בצפון היערות ישנה רמה מכוסה כרי דשא וככל שמתקרבים להרים בצפון המדינה מופיעים שוב היערות. מזג האוויר בממלכה הוא חם ולח, ולאורך השנה יש שתי עונות רטובות ושתי עונות יבשות.
פוליטיקה
השלטון בדהומיי היה שלטון מלוכני, בו המלך הוא הריבון היחיד בממלכה. שושלת המלוכה המשיכה לרוב דרך הזכר הבכור של המלך, אך במקרים מסוימים נבחר המלך בדרך שונה. במקרים אלה, כאשר הייתה מחלוקת לגבי יורשו של המלך (בדרך כלל בקרב בניו השונים של המלך), התכנסה המועצה הגדולה של הממלכה והחליטה מי ירש את המלוכה.
תפקידי המפתח בחצר המלכות של הממלכה כללו ביניהם את התפקידים הבאים:
קשרי החוץ של המדינה התבססו בעיקר על קשרים עם מדינות וממלכות שסחרו בעבדים עם דהומיי, כאשר הגדולות מהן היו מדינות אירופאיות כגון: בריטניה, הולנד וצרפת. ממלכת אויו, עד למפלתה, הייתה יריבתה הגדולה של דהומיי. אויו התחרתה בדהומיי בכל הקשור לסחר בעבדים, מה שהביא לתקיפות חוזרות ונשנות של דהומיי בממלכת אוהיו, שבסוף הובילו להשתלטותה של אויו על דהומיי והפיכתה למדינת חסותה. לאחר שדהומיי הצליחה להשתלט על אויו בשנת 1823, קמה לדהומיי יריבה חדשה בשנת 1844, העיר אבאוקוטה, אשר היוותה איום על דהומיי בכך שהייתה עיר מחסה לאנשים שרצו לברוח מסחר העבדים.
מטבע
צדפות/קונכיות קוורי (Cowry shells). הקוורי הם חלזונות ים, אשר הקונכיות שלהם שומשו בעבר כמטבע במערב אפריקה.
עד סוף המאה ה-17 ממלכת דהומיי אוכלסה, פיתחה פרובינציות גדולות והייתה בעלת כלכלה מסודרת שאופיינה בייצור לצורך סחר חליפין בין משפחות ובייצור שנועד לסחר בשווקים המקומיים. הכלכלה נשענה ברובה על גידולים חקלאיים כאשר בעיקרם היו שדות תירס ותפוחי אדמה, ובנוסף כללה גידולים של סוגי דגנים שונים (דוחן, דורה), בטטות, שמן דקל, שעועית, אננס ופירות נוספים. מעט מהאוכלוסייה עסקו בדיג, וחיות המשק הקיימות היו עופות, בקר, עזים וכבשים. תפקידם המרכזי של השווקים בכלכלת דהומיי התפתח מתוך הייצור המשפחתי: תחילה המשפחות עסקו בעיקר בייצור חקלאי אשר שימש לסחר חליפין (סחר ללא מתן כסף, החלפת מוצר במוצר). בהמשך, צמיחת התפוקה החקלאית הובילה לאוכולוסיה גדולה יותר ולעודף כלכלי גדול יותר שאיפשרו התמחות במקצועות השונים, כמו בגידולים חקלאיים, כאשר אלו הובילו להתפתחות סחר מקומי רחב יותר בצורת שווקים. עם צמיחת הסחר המקומי עלה הצורך בשימוש בכסף כדי לבצע העברות ומפיצי הסחורה השתמשו בקוורים (cowries) בתור המטבע העיקרי שלהם. עם הקמת השווקים, סחר החליפין בין המשפחות בממלכה המשיך להיות צורת המסחר העיקרית במתן שירותים עבור אזרחיה, אך הוא עבר שינויים כאשר משפחות מצאו עצמם מסוגלות לרכוש סחורה בשוק. לבסוף, בשל נוחיות השווקים צורת סחר זו עלתה בהדרגה והתפתחה על פני סחר החליפין המשפחתי. כתוצאה מכך, השווקים היוו תפקיד מרכזי בממלכה. השווקים המקומיים אורגנו בסבב של ארבעה ימים כאשר בכל יום פעל שוק אחר והסחורות הועברו למחוזות רחוקים יותר בעזרת שיירות ובעזרת סירות גדולות דרך הלגונות ולאורך החוף. לסיכום, הכלכלה של דהומיי לקראת סוף המאה ה-17 הייתה דומה מאוד לכלכלה של המאה ה-19, ואפילו של המאה ה-20. עדויות מציגות שהמבנה והאוכלוסייה של דהומיי בזמנים אלו הושפעו רבות מהאוכלוסייה האירופאית שאכלסה את האזור במאה ה-15.
מיסים
הרשקוביץ בספרו על ממלכת דהומיי תיאר מערכת מס מורכבת בממלכה, שבה פקידים שייצגו את המלך, ה-Tokpe, אספו נתונים מכל כפר על קצירם. המלך קבע מס המבוסס על רמת הייצור ואוכלוסיית הכפר. כמו כן, לאחר בניית כבישים משמעותיים שנעשו על ידי הממלכה, המלך פקד על גביית מיסים שנתיים על סמך הסחורה שהועברה בכבישים ותוכנה. גביית כספים נוספת על ידי גורמים רשמיים נעשתה על ידי הטלת קנסות על מטרד ציבורי בטרם אפשרו לאנשים לעבור בין מחוזות.
סחר העבדים האטלנטי בממלכת דהומיי
משנת 1640 עבדים הפכו לסחורה והיו נמכרים בהתאם לתועלת הכספית שגזר מכך השלטון. הדרישה של המדינות האירופאיות לעבדים אפריקאים נשענה על הצורך בעובדים במטעי קני סוכר, שמן דקל, טבק ועוד, בעקבות הצמיחה המהירה שלהם. בהתאם לדרישה החדשה, חלק ממדינות אפריקה ודהומיי במיוחד, הגיבו על הצורך ביצירת מערכת יעילה וזולה לייצוא עבדים. ככל שאפריקה סיפקה יותר ויותר עבדים המחירים נפלו, ואזורים אחרים אשר היו פחות מחויבים ליצוא העבדות יצאו מהעסק. בתמורה לעבדים, האירופאים מכרו קוורים, הברזילאים טבק, בגדים ועוד מגוון רחב של טובין, כולל נשקים ואבקות נפץ. התשואה הכללית של העבדים עלתה מ-11,000£ לשנה ב-1670 ל-205,000£ לשנה ב-1700, מה שתרם להתעשרותה של הממלכה ולחיזוק סחר השווקים המקומי. ייצוא העבדים תפס נפח גדול מכלכלת הממלכה עד לסוף התקופה במאה ה-19.
צבא
הצבא של ממלכת דהומיי נחשב לאחד הצבאות החזקים ביותר באזור אפריקה הטרופית - ועל פי חלק מהאנתרופולוגים וההיסטוריונים הוא נחשב לצבא החזק ביותר באזור. בניגוד לרוב הממלכות באזור זה, שהצבא שלהן היה נאסף מהעם במקרה הצורך, צבא דהומיי היה צבא קבע - הוא נחשב לצבא מאומן מאוד, ישנן עדויות רבות של חוקרים אירופאים לאימוני הצבא האלו.
בנוסף, הצבא היה צבא מעורב. לוחמים ולוחמות נלחמו יחדיו במרבית היחידות, ואחת מיחידות העילית של הצבא היא יחידת נשים ששימשה כשומרות המלך ויחידת עילית בקרב – שכיום מכונות האמזונות של דהומיי.
מאפיינים ואימונים
עד שנת 1776 צבא דהומיי השתמש בנשקים אפריקאים באופן כמעט בלעדי- הלוחמים והלוחמות היו מאומנים בלחימה בקשת ובחרב מתוצרת מקומית שמתוארת כמצ'טה.
לאחר מכן, ברוב שנות תפקודו, צבא דהומיי השתמש ברובי המוסקט האירופאים כנשק לטווח רחוק העיקרי, אך ללא סכין קנה, ובמקומה הצבא השתמש בחרבות או באלות. תיעודים נוספים מספרים על יכולות לחימה גבוהות בסכין, ועל סגנון לחימה שכלל בתוכו תנועה רבה ודמה לריקוד (לדוגמה נוספת ניתן לראות, ועל שימוש ברובי קשת, חניתות וחרבות מתקפלות.
הלוחמים נלחמו לבושים בבגדים קלים ובקסדות או רצועות הגנה לראש. הלבוש הקשה על ההבדלה בין גברים לנשים - ובכמה מהתיעודים מסופר על ההפתעה של הכוחות שלחמו בצבא דהומיי כאשר הם תפסו חייל בשבי וגילו כי זו אישה.
ישנם מספר נשקים שהיו ייחודיים לצבא דהומיי, והבולט מביניהם הוא החרב המתקפלת, נשק שהומצא על ידי אחיו של המלך גיזו, חרב שנראתה כניצב שחור כבד מעור, שעליו מקופלות שכבות על שכבות של הלהב- את הלהב ניתן היה לפתוח בעזרת קפיץ חזק שהחזיק אותו ישר בזמן לחימה- החרב תוארה כבעלת להב בגובה מטר וחצי ורחב מאוד. מעדות וזו ועדויות נוספות ניתן לראות שתרבות דהומיי הייתה בעלת מנטלית קרבית - וייצור נשקים שונים הייתה עבודה בת קיימא בתרבות שכזו.
הצבא גייס חיילים חדשים בגיל צעיר של 7–8 לבנים ובגיל 12–13 לבנות. כל ילד או ילדה שהצטרפו לצבא נכנסו לתפקיד נושאת מגן וכלים עבור לוחם או לוחמת בהתאם. במהלך השנה הראשונה לשירותם החיילים החדשים עקבו אחר לוחם ותיק שלימד אותם ואימן אותם - והם נשאו עבורו את המגן, מכיוון שכל לוחם אחז ברובה וחרב. האימונים כללו בתוכם אימוני לחימה, ריקודים בזוגות ושירה.
האימונים של הצבא כללו הרבה מוזיקה שירה וריקודים - והריקוד נחשב לאחד האימונים והמסורות החשובות ביותר בצבא. המצעדים הצבאים הציגו את החיילים מלווים בתופי מלחמה גדולים וקטנים, חלילים פשוטים, רעשנים וגונג. והחיילים הציגו ריקודים מורכבים שכללו בתוכם גם את כלי הנשק ובעיקר את הרובים - על ידי השלכות ראווה באוויר ותפיסה תוך כדי ריקוד קצבי.
אומנות
האומנות בדהומיי הייתה ייחודית ומובחנת מהאמונות המסורתית ביבשת אפריקה דאז. האומנות נתמכה באופן ניכר על ידי המלך ומשפחתו, הייתה בעלת מסורת לא דתית והורכבה מחומרים שונים. צורות נפוצות של אומנות כללו חריטה בעץ ובשנהב, מלאכות יד מתכתיות, כגון כסף, נחושת ופליז, ביגוד ותבליטים.
למלך היה תפקיד מרכזי בתמיכה באומנות. רבים מהמלכים סיפקו סכומי כסף משמעותיים לאמנים, וכתוצאה מכך נראתה ההתפתחות הייחודית באומנות המסורתית הלא-דתית בממלכה. האמנים השתייכו לכלל השכבות הסוציו-אקונומיות, מהנמוכות שבהן ועד למשפחות המלוכה בעצמן, כך שתרומתם המשמעותית לאומנות הייתה שווה.
האומנות בדהומיי הייתה ייחודית באסמבלאז', יצירתם של אובייקטים תלת־ממדיים מחיבור של מרכיבים שונים, כאשר אלו תפקדו כפסלים או תבליטים. בנוסף, האומנות בממלכה התבלטה בגיוונה בשל כך שהטכניקות והסגנון שאפיין אותה הושאלו מהמדינות הסמוכות לה. ביגוד, ביגוד עבודה, ארכיטקטורה וצורות שונות של מלאכת יד כולם דמו לייצוג האומנותי שנמצא סביב הממלכה.
הרבה מיצירות האומנות סבבו סביב המלוכה. כל הארמונות המלכותיים של אבומה הכילו תבליטים מפורטים שסיפקו רישום של הישגי המלך. בבעלותו של כל מלך היה ארמון אישי, בתוך הקומפלקס של הארמונות, כך שעל הקירות החיצוניים היו תבליטי חימר שעוצבו באופן ספציפי עבור אותו המלך. מקדשים ובניינים חשובים נוספים זכו גם הם לעיטורי התבליטים. התבליטים הייחודיים ייצגו לעיתים קרובות את מלכי דהומיי בקרבות צבאיים, וכמו כן נעשו תבליטים שהציגו באופן שלילי את אויבי הממלכה שהובאו גם הם לקרב.
מסורת ייחודית נוספת של דהומיי הייתה יצירת פסלים קטנים של בני אדם או חיות מיציקת פליז, כאשר אלו נענדו כתכשיטים או הוצגו בבתים של תושבי דהומיי האמידים. פסלים אלו היו יוצאי דופן באומנות המסורתית האפריקאית בכך שאלו לא טמנו בחובם אספקט דתי, אלא שימשו כקישוט בלבד וכאינדיקטורים לעושר מסוים.
דת
בדומה לתרבויות אפריקאיות רבות, אנשי הפון עסקו בדת הוודו ואימצו לחיקם אלים ומנהגים רבים ממדינות שכנות ומעבדים שהגיעו לממלכה, אך במקביל סיגלו לה מאפיינים ומנהגים ייחודיים.
קוסמולוגיה
לפי אמונתם של אזרחי הממלכה, הישות העליונה ביותר היא ננה-בולוקו (Nana Buluku), אשר אחראית להיווצרות היקום כולו והביאה לעולם שני ילדים, מאוו (Mawu) וליסה. מאוו היא הירח וליסה הוא השמש, וביחד הצמד מאוו-ליסה מייצגים את פנתיאון השמיים. לאחר בריאת היקום ננה-בולקו פרשה מעיסוקיה והשאירה את מלאכת השלמת יצירת העולם למאוו. בעקבות זאת בני האדם אינם יכולים לפנות אליה, אלא עליהם לפנות לאלים, שלהם מעמד נמוך יותר. מעבר למוואה-ליסה קיימים עוד שני פנתיאונים בדרגה נמוכה יותר- האדמה והרעם, כך שכל פנתיאון מייצג משפחה של אלים.
סגידה לאבות הקדומים
אנשי הממלכה עסקו בעבודת רוחות המתים במשפחה, אשר לפי אמונתם שוכנות בעולם המתים. בעולם זה קיימת היררכיה בין רוחות המתים, כך שמעמדה של ישות רוחנית מסוימת תואם למעמדם של קרובי משפחתה הנמצאים בעולם החיים ושושלת המלוכה שולטת בשני העולמות. כמו כן, האב הקדמון הראשון בכל שושלת קיבל מעמד של אל, וודון בפי המאמינים.
מנספילד פארק (סרט, 1999)
מנספילד פארק (באנגלית: Mansfield Park) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1999 מסוגת הדרמה קומית עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן, שכתבה וביימה פטרישה רוזמה. הסרט סוטה בכמה בחינות מהמקור הספרותי. למשל, אפיזודות מחייה של ג'יין אוסטן משולבות בסרט, וכן מועלות בסרט סוגיות כמו עבדות והחיים במטעים שבבעלות סר תומאס. רוב הסרט צולם בקירבי הול שבנורת'המפטונשייר.
תקציר העלילה
פאני פרייס בת העשר נשלחת לחיות בבית דודיה העשירים, סר תומאס וליידי ברטרם. הוריה של פאני שהתחתנו מאהבה, עניים מכדי לגדל את ילדיהם הרבים. במנספילד פארק פוגשת פאני את בני דודיה טום, מריה, אדמונד וג'וליה ואת דודתה, אחותה הבכורה של אמה, גברת נוריס. פאני מרגישה לא רצויה במנספילד, ודודתה גברת נוריס מתייחסת אליה כאל משרתת ולא כאל קרובת משפחה. פאני מוטרדת מכך שהיא צפויה להישאר במנספילד לתמיד. היחיד שמתייחס אליה בחביבות הוא אדמונד, ובין השניים מתפתחת ידידות שגוברת עם השנים.
ממלכת דהומיי
סגידה לאבות הקדומים
אזרחי דהומיי האמינו שבין החיים למתים קיימת מערכת יחסים של תלות הדדית ושכל אחד מהצדדים יכול להשפיע על מצבו של השני. הכוחות של האבות הקדומים תלויים בסגידה מצד בני האדם, שהרי אב קדמון שצאצאיו לא מקיימים טקסי פולחן עבורו, מאבד מכוחותיו. בני האנוש מצדם, זקוקים להגנה רוחנית מצד אבותיהם הקדומים ואותה הם מקבלים מהם בתמורה לפולחן. כלומר, ככל שבני האדם משקיעים יותר בפולחן אבותיהם, כך כוחותיהם של האבות הקדומים גדלים, וזה מאפשר להם לספק הגנה רבה יותר לבני השושלת שלהם בעולם החיים.
מנספילד פארק (סרט, 1999)
תקציר העלילה
כשמלאו לפאני 18 שנה, נסעו סר תומאס ובנו הבכור טום לאנטיגואה כדי לטפל בבעיות שמתעוררות בנוגע לעבדים שבבעלותם. בזמן היעדרותם, מגיעים למנספילד שני צעירים מרי והנרי קרופורד, קרובי משפחה של הכומר המקומי, ומפירים את השלווה שבחיי משפחת ברטרם. מרי והנרי הם צעירים יפים, חומריים וציניים - המחפשים שעשועים לעצמם. אדמונד מתאהב מיד במרי, ומתעלם מפאני שמרגישה פגועה. מריה וג'וליה מתחרות ביניהן על ליבו של הנרי, על אף שמריה מאורסת למר ראשוורת'. הנרי מפלרטט עם מריה ללא בושה. טום חוזר מאנטיגואה בלווית חברו, מר ייטס. טום וייטס משכנעים את בני משפחת ברטרם ומשפחת קרופורד להעלות מחזה נועז בשם "שבועות אוהבים". ההצגה מאפשרת לזוגות הצעירים לפלרטט בגלוי. בהתחלה אדמונד מתנגד לרעיון ההצגה, אבל משנה את דעתו כשמציעים לו תפקיד שבו ישחק יחד עם מרי. סר תומאס חוזר הביתה במפתיע, ובכעס רב הוא שם סוף להצגה.
מריה שמעריכה הרבה יותר את הונו של מר ראשוורת' מאשר את אישיותו, מחליטה להתחתן איתו. הנרי מתחיל לחזר אחרי פאני בשביל השעשוע. אופייה העדין וטוב לבה של פאני, כובשים את לבו, והנרי מתחיל להתאהב בה. פאני שראתה את התנהגותו עם הבנות לבית ברטרם, אינה בוטחת בו, ואינה מאמינה להצהרות האהבה שלו. אף על פי כן הנרי מבקש מסר תומאס את ידה של פאני. סר תומאס לוחץ על פאני להיענות להצעת הנישואים, אבל לאכזבת כולם היא מסרבת להינשא להנרי. סר תומאס מעמיד בפני פאני שתי ברירות: להינשא להנרי קרופורד או לחזור לבית הוריה ולחוות את הקושי של החיים בעוני. פאני מצפה לקבל תמיכה מאדמונד, אך אדישותו גורמת לה לבחור בחזרה לבית משפחתה.
ממלכת דהומיי
סגידה לאבות הקדומים
גם המלכים האמינו בכוחם של האלים וניתבו זאת למטרות פוליטיות. הם טיפחו אמונה באלים מסוימים, בעיקר כאלה השייכים לשושלת המלוכה ודיכאו אמונה באלים אחרים. בגלל שמעמדם של השוכנים בעולם המתים משפיע על מאזן הכוחות בעולם בני האדם, פעולות אלה תרמו לביסוס שלטון המלוכה.
בתרבות של ימינו
ממלכת דהומיי הוצגה במספר יצירות ספרותיות וקולנועיות. In Dahomey (1903) היה מחזמר מצליח בברודוויי והמחזמר הראשון באורך מלא בברודוויי אשר נכתב במלואו על ידי אמריקאים-אפריקאים. נכתבו מספר ספרים המתארים מקרים של עבדות וסחר בעבדים, כגון:Agõtĩme: Her Legend (1970), The Dahomean(1971), Flash for Freedom (1971) ו-The Viceroy of Ouidah (1980) אשר עובד לסרט Cobra Verde ב-1987 ובוים על ידי Werne Herzog.
מאבקיו של המלך בהנזין בניסיון של צרפת לעצור את הסחר בעבדים, מתוארים במספר יצירות, כגון: המחזה Kondo le requin ב-1967, הספרThe Last of the African Kings (1992) והספרThread of Gold Beads (2012).
מנספילד פארק (סרט, 1999)
תקציר העלילה
בבית הוריה פוגשת פאני שוב את אחותה הצעירה סוזי, איתה התכתבה מאז שנסעה למנספילד. ימים אחדים אחר כך מגיע הנרי לביקור, ומנסה לשכנע את פאני שאהבתו היא כנה. למרות שפאני מתייחסת אליו באופן אוהד יותר, היא עדיין דוחה אותו בשל אהבתה לאדמונד. רק כאשר היא מקבלת מכתב מאדמונד המגלה את רצונו לשאת לאישה את מרי, מתחילה פאני לשקול בחיוב את הצעת הנישואין של הנרי. לבסוף פאני מסכימה להינשא להנרי, אולם למחרת היא מתחרטת, כשהיא מבינה שהיא אינה בוטחת בו. הנרי פגוע וכועס עוזב מיד את המקום. למחרת מגיע אדמונד להחזיר את פאני למנספילד פארק כדי לטפל בטום, הוא נפל למשכב וכעת הוא נוטה למות. אדמונד מודה בפני פאני שהיא חסרה לו. מריה, שכעת היא נשואה, נוזפת בהנרי על כך ששיחק ברגשותיה ואחר כך פנה לחזר אחרי פאני. כשהוא מספר לה שפאני דחתה את הצעת הנישואים שלו היא מרחמת עליו, והשניים נכנעים לתשוקותיהם. פאני ואדוארד מגלים את פרשת האהבים. אדמונד מנחם את פאני ההמומה, והם כמעט מתנשקים.
החדשות על השערורייה מתפשטות במהירות. מרי קרופורד רוקמת תוכנית להפחית מהנזק שייגרם. הצעתה היא שמיד אחרי גירושיה של מריה, היא תתחתן עם הנרי, וגם אדמונד יתחתן עם מרי. השניים יציגו שוב את הנרי ומריה בחברה, באמצעות ארוחות גדולות ונשפים מפוארים. פאני שואלת את מרי כיצד יוכל כומר להרשות לעצמו נשפים מפוארים, ולתדהמת כולם מרי אומרת שכאשר טום ימות, אדמונד יהיה היורש ויקבל את כל נכסי המשפחה. מרי מאשימה את פאני ואומרת שאם היא הייתה מתחתנת עם הנרי, הוא לא היה מתפתה למערכת יחסים עם מריה. אדמונד נחרד מדברי מרי ואומר שהוא חש צינה כשהוא שומע איך בעליזות היא דנה את טום למוות, ומתכננת לבזבז את כספו. אחרי שנגלה טבעה האמיתי, עוזבת מרי את בית משפחת ברטרם. אדמונד מצהיר על אהבתו לפאני, והם מתחתנים. סר תומאס מוותר על המטעים שלו באנטיגואה ומחליט להשקיע בטבק. טום מחלים ממחלתו, וג'וליה מקבלת מכתב אהבה מייטס. אחותה של פאני, סוזי, מצטרפת אליה לבית משפחת ברטרם. ואילו מריה והדודה נוריס עוברות להתגורר יחד בבית קטן רחוק ממנספילד פארק.
ממלכת דהומיי
בתרבות של ימינו
בנוסף, האמזונות של דהומיי הופיעו באחת היחידות שהופצו בצורה מוגבלת עבור הגרסה מ-2009 של המשחק הפופולרי Empire: Total War, אשר פותח עלי ידי Creative Assembly.
בשנת 2022 יצא הסרט "לוחמת", המגולל סיפור שמבוסס על צבא האמזונות של דהומיי. בסרט הוטחה ביקורת רבה, שמאשימה אותו באי־דיוקים היסטוריים, בעיקר בטענות כנגד ההצגה של הצבא בסרט כמוסרי ובהתעלמות מסיפורים של עבדות וסחר בבני אדם שהצבא עסק בו.
מנספילד פארק (סרט, 1999)
הבדלים בין הסרט לרומן
הסרט "מנספילד פארק" סטה מאוד מהמקור הספרותי. בעוד קווי העלילה העיקריים לקוחים ברובם מהרומן, דמותה של פאני קיבלה אפיונים שונים מדמותה בספר, כך גם דמויות מרכזיות אחרות. חלק מהדמויות ברומן הושמטו כליל. בסרט שולבו אפיזודות מחייה של ג'יין אוסטן, ומיצירותיה המוקדמות. ורוזמה התמקדה בנושאים כמו עבדות שאין להם כמעט אזכור ברומן.
עבדות
אוסטן מזכירה את נושא העבדות פעמים אחדות ברומן, אך אינה מפתחת את הנושא. האזכור הבולט ביותר הוא כשפאני שואלת את סר תומאס שאלה בנושא סחר העבדים, ואינה מקבלת תשובה. בסרט העבדות הוא נושא מרכזי בעלילה, כולל תיאורים מפורשים של היחס לעבדים (למשל פאני מוצאת בחדרו של טום ציורים שמתארים את היחס האלים לעבדים). בסרט מוזכרת פעמים רבות העובדה שמשפחת ברטרם התעשרה מבעלות על עבדים, ויש אזכורים גם לתפקידה של אנגליה בסחר העבדים.
כבר מתחילת הסרט מודגש נושא העבדות והשפעתו על העולם של מנספילד פארק. במסעה למנספילד רואה פאני ספינת עבדים, ושואלת את הרכב לפשר העניין, ומקבלת הסבר. עוד יש הקבלות בין העבדים לבין תפקידה של פאני כאשה וכקרובת משפחה ענייה של משפחת ברטרם.
חזרתו של טום ברטרם מאנטיגואה מונעת מסלידתו ממה שהתרחש שם, וסלידה זו מקבלת חיזוק נוסף בציורים שפאני מוצאת המציגים לכאורה אירועים פליליים המתרחשים באנטיגואה שבהם מעורב סר תומאס.
דמותה של פאני פרייס
דמותה של פאני בסרט שונה באופן מהותי מהדמות ברומן. פאני בספר של אוסטן היא ביישנית ונחבאת אל הכלים, שאינה מביעה את דעתה בגלוי. היא גם שברירית ומתעייפת בקלות. לעומת זאת בסרט, פאני היא נמרצת, חדת לשון ובטוחה בעצמה. היא גם בריאה ופעילה הרבה יותר מהדמות ברומן. בנוסף לכך פאני מוצגת בסרט כמחברת סיפורים עוד מילדותה וגם כשהיא מתבגרת. תכונות אלה משלבים את אופייה של ג'יין אוסטן בדמותה של פאני, הסיפורים של פאני נכתבו על ידי אוסטן עצמה בהם "ההיסטוריה של אנגליה".
הבדלים בדמויות נוספות
בסרט הושמטו מספר דמויות ונוספו תכונות לדמויות אחרות. הכומר ד"ר גרנט ואשתו, אחותם למחצה של מרי והנרי קרופורד, אינם מופיעים כלל בסרט. ברומן ויליאם, אחיה האהוב של פאני, המשרת בצי המלכותי הבריטי מבקר במנספילד ומתיידד עם הנרי. פאני אסירת תודה להנרי על עזרתו הרבה לוויליאם, אך בכל זאת מסרבת להצעת הנישואים שלו. בסרט, ויליאם כלל אינו מופיע והקרבה שבין פאני לוויליאם מוחלפת בקרבה עם סוזן אחותה. ברומן פאני וסוזן מתיידדות רק אחרי שפאני חוזרת לבית הוריה בפורטסמות'.
שינויים בעלילה
גירושה של פאני לפורסמות' מוצג בסרט כעונש על סירובה להינשא להנרי, לעומת הספר שהנסיעה משמשת לפאני מפלט מתשומת הלב הרבה של הנרי הבלתי רצויה בעיניה. ברומן פאני אינה מתפתה לקבל את הצעת הנישואים של הנרי, ואילו בסרט היא נענית לחיזוריו ולמחרת חוזרת בה. הסצנה דומה לאירוע בחיי ג'יין אוסטן שבו קבלה הצעת נישואין מהאריס ביג-ווית'ר, שהיה צעיר ממנה ואדם אמיד. אוסטן נעתרה לו אבל למחרת היום שינתה את דעתה וסירבה להינשא לו.
ברומן פאני נשאר בפורטסמות' חודשים אחדים, ואילו בסרט היא חוזרת למנספילד הרבה קודם כדי לטפל בטום החולה. כך היא עדה לאירועים שמתרחשים אחר כך. בסרט פרשת האהבים של מריה והנרי קרופורד מתרחשת במנספילד במקום בלונדון; ברומן מריה עוזבת את בעלה ובורחת עם קרופורד.
כל סיפור הניאוף של מריה מתגלה ברומן בסדרת מכתבים אל פאני בהם תגובתה קלת הדעת של מרי. בסרט כולם נמצאים במנספילד ועדים לכל ההתפתחויות.
ברומן השערורייה בבית משפחת ברטרם גוברת כאשר ג'וליה ברטרם בורחת כדי להינשא למר ייטס. בסרט ג'וליה מקבלת מכתב אהבה מייטס, במקום לברוח איתו.
קבלה וביקורת
הסרט זכה בביקורות חיוביות במבקרי הקולנוע. לפי אתר הביקורות Rotten Tomatoes הסרט קיבל 76% של ביקורות חיוביות בהתבסס על 68 ביקורות, וציון ממוצע של 6.9 מתוך 10. לפי אתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 71 מתוך 100 בהתבסס על 31 ביקורות.
פרנץ בופ
פרנץ בופ (בגרמנית: Franz Bopp; 14 בספטמבר 1791 - 23 באוקטובר 1867) היה בלשן גרמני הידוע בעבודות השוואתיות הנרחבות והחלוציות על השפות ההודו-אירופיות.
תחילת דרכו
בופ נולד במיינץ, אך עבר עם הוריו לאשפנבורג, מקום מושבו השני של הארכיבישוף ממיינץ. שם הוא קיבל חינוך ליברלי והתמקד בלימוד שפות וספרות של המזרח. יתר על כן, בתקופה זו הופיע ספרו של קרל וילהלם פרידריך פון שלגל ״על שפת וחכמת ההודים״ היידלברג, 1808. הספר החל להשפיע על מחשבותיהם של פילוסופים והיסטוריונים גרמניים, ועוררה את עניינו של בופ בשפה הקדושה של ההינדים, סנסקריט.
קריירה
ב-1812 נסע לפריז על חשבון ממשלת בוואריה, במטרה להקדיש את עצמו ללימוד הסנסקריט. שם הוא נהנה מחברה של אנשים דגולים כמו אנטואן-לאונרד דה צ'זי (המורה הראשי שלו), סילבסטרה דה סאסי, לואי מתיו לנגלס, ומעל כולם אלכסנדר המילטון (1762-1824), בן דודו של המדינאי האמריקאי, שרכש ידע עמוק בסנסקריט בהודו והוציא יחד עם לאנגלס קטלוג תיאורי של כתבי היד בסנסקריט של הספרייה הקיסרית.
בספריה, היה לבופ גישה לא רק לאוסף העשיר של כתבי היד בסנסקריט (שהובאו בעיקר מהודו על ידי ז'אן פרנסואה פונס בתחילת המאה ה-18), אלא גם לספרי הסנסקריט שהונפקו על ידי העיתונות בכלכותה וסרמפור. הוא בילה חמש שנים של עבודה אינטנסיבית, בספריות של פריז ולא הושפע מהמהומה הפוליטית שהסעירה את העולם שסביבו.