cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה כהן-אליה
קורות חיים
בשנת 2000 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים. בשנת 2002 כיהן כעמית מחקר במסגרת לימודי פוסט-דוקטורט בתוכנית לזכויות אדם בית הספר למשפטים בהרווארד, ובשנת 2009 כעמית פקולטי במרכז ספרא לאתיקה באוניברסיטת הרווארד, בראשות לורנס לסיג. בשנת 2007 ייסד את כתב העת "Law & Ethics of Human Rights", המדורג כיום במקום השני מבין 595 כתבי עת לא אמריקאים באנגלית לפי מדד האימפקט פקטור, בדירוג וושינגטון אנד לי לדירוג כתבי עת משפטיים לשנת 2016, במקום הרביעי מתוך כלל כתבי העת בעולם בתחום תורת המשפט, ובמקום השלישי מתוך כלל כתבי העת בעולם בתחום זכויות האדם. בשנת 2013 ייסד את סדנת החוקרים הצעירים של הפקולטות למשפטים בישראל, ובשנת 2015 הקים את הסניף הישראלי של האגודה הבינלאומית למשפט ציבורי (ICON-S (Intenational Constitutional Law Society.
פאול הינדמית
המוזיקה של הינדמית
בשנת 1951 השלים הינדמית את הסימפוניה בסי במול מז'ור. היצירה, לתזמורת קונצרטים קטנה, נכתבה לאירוע שבו ניצח כאורח על תזמורת של צבא ארצות הברית, Pershing's Own. היצירה אופיינית ליצירותיו המאוחרות, בהציגה שורות קונטרפונקטיות חזקות מתחילתה ועד סופה, והיא אבן פינה ברפרטואר של התזמורת.
משה כהן-אליה
קורות חיים
משנת 2010 ועד 2015 כיהן בתפקיד דיקן הפקולטה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים. החל מחודש אפריל 2015 מכהן כנשיא המרכז האקדמי למשפט ולעסקים. בחודש יוני 2015 קודם על ידי המועצה להשכלה גבוהה לדרגת פרופסור מן המניין.
גרושתו היא הסופרת איריס אליה כהן. הוא אב לארבעה. מתגורר בקריית טבעון.
משנת 2023 משתתף בפנאלים בתוכניות בערוץ 14 בהמשך אף השתתף בתוכנית הפטריוטים.
מחקריו
מחקריו של משה כהן אליה עוסקים בתאוריה חוקתית, עילת המידתיות, חוקתיות גלובלית, שחיתות מוסדית, עיקרון איסור ההפליה, רב תרבותיות, וזכויות האדם.
כהן אליה חקר ביחד עם פרופ' עידו פורת את תופעת התפשטות דוקטרינת המידתיות בעולם. במספר מאמרים שפרסמו יחדיו וגם בספר משותף שפרסמו ב-2013 בשם Proportionality and Constitutional Culture, הם מסבירים את התפשטות המידתיות ברחבי העולם כמבטאת את "תרבות ההצדקה", כלומר תרבות המחייבת את המדינה להצדיק כל אחת מפעולותיה. הספר ממקם את דוקטרינת המידתיות בתוך הקשר היסטורי, תרבותי ופוליטי ומשווה בינה לבין האיזון האמריקאי. הטענה המרכזית בספר היא שלמרות הדמיון האנליטי בין המידתיות לבין האיזון האמריקאי, קיים פער תרבותי והיסטורי עמוק בין שתי הדוקטרינות ופער זה משפיע על האופן שבו הן מובנות ומתפקדות במשפט החוקתי.
בית גוברין (עיר קדומה)
בית גוברין היא עיר קדומה בשפלת יהודה, בין נחל גוברין לנחל מרשה, סמוך לקיבוץ בית גוברין. השם "בית גוברין" נזכר במקורות חז"ל, ומשמעו בארמית הוא "בית גברים". על פי המדרש ישבו במערות סביב היישוב ענקים, ומכאן שמה. יוסף בן מתתיהו אינו מזכיר את העיר בשמה זה כלל, אלא מתייחס אליה בשמות "מרשה" ו"בּיתַבְּרִיס". האסטרונום היווני תלמי (המאה ה-2 לספירה) הוא הסופר היווני הראשון שמזכיר את העיר בשמה זה: "בַּיְתּוֹגַּבְּרֵי" (βαιτογαβρει). חשיבות העיר במיקומה על צומת הדרכים בין ירושלים לאשקלון ובין חברון לאשקלון.
ביוני 2014 הכריז ארגון אונסק"ו על בית גוברין ומרשה הסמוכה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
בימיו של המלך הורדוס (37 עד 4 לפנה"ס) ירשה בית גוברין את העיר מרשה כבירת חבל אדומיאה (חבל אדום, השתרע מדרום הר חברון ושפלת יהודה עד בקעת באר שבע וערד). בשנות המרד הגדול (66 עד 70 לספירה) היה במקום ישוב יהודי שנהרס במסע הכיבוש של אספסיאנוס. אספסיאנוס הרג כ-10,000 איש מתושבי המקום ושבה כ-1,000. לאחר הכיבוש הרומי נותר בעיר חיל מצב, בזכות תנאי המקום הנוחים לחניית כוחות.
בימי המשנה והתלמוד הייתה בה קהילה יהודית גדולה, שהעמידה תנאים ואמוראים נודעים. במהלך הזמן פחת שיעורם של היהודים ביישוב, והכפר היהודי הפך ליישוב רומי בעל אוכלוסייה מעורבת. העיר נכללה בתקנתו של רבי יהודה הנשיא הפוטרת תושבי ערים מעורבות מתרומות ומעשרות. באמצע המאה השנייה הוקם בעיר אמפיתיאטרון ובהמשך הוקמו אמות מים - האחת מגיעה מהר חברון, השנייה הוקמה לאורך הדרך המובילה מהשפלה לירושלים. בשנת 200 העלה הקיסר ספטימיוס סוורוס את מעמדה של העיר לעיר פוליס, ושינה את שמה ל"אלאותרופוליס" (ביוונית: Ἐλευθερόπολις, תעתיק: Eleutheropolis, "עיר בני החורין"). אז עלה מעמדה של העיר והיא שלטה על מחוז רחב.
בתקופה הערבית הקדומה יורדה אלאותרופוליס מגדולתה, ושמה הפך ל"בית ג'וברין", בהיגוי ערבי. במהלך המאות ה 8-9 נחצבו מערות הפעמון הגדולות של בית גוברין ושל לוזית, וע"פ חוקרים מסוימים חומר הגלם שימש לבניית העיר רמלה.
בשנת 1099 כבשו הצלבנים את א"י, ונאלצו להתמודד עם המצרים הפאטימים שגורשו מירושלים ונמלטו לאשקלון. סביב אשקלון, שאותה לא הצליחו הצלבנים לכבוש בשנותיהם הראשונות בא"י, הקימו מספר מצודות, אחת מהן היא מצודת גיבלין בבית גוברין שב-1136 הועברה יחד עם רכושה למסדר ההוספיטלרים. המתיישבים הפרנקים החלו להתגורר בסמוך למצודה לפני 1170. על פי בנימין מטודלה התגוררו בתקופה זו 3 משפחות יהודיות. ב-1173 התרחב מאוד היישוב במקום, והוא כלל פרנקים, נוצרים סורים ונוצרים יוונים. עוד ידוע כי התקיים מנזר יווני על שם ג'ורג' הקדוש בתקופה זו. לאחר כיבושה של אשקלון בשנת 1153 התיישבו במצודה בבית גוברין נזירים ממסדר ההוספיטלרים, שסולקו בעת הכיבוש המוסלמי (1187). בתקופה העות'מאנית התקיים במקום יישוב ערבי - הכפר בית ג'יבריל / בית ג'יברין. הכפר נכבש במלחמת העצמאות, וכל בתיו נהרסו לבד מבית המוכתר. קיבוץ בית גוברין עלה לקרקע ביום ה' סיוון תש"ט, 2 ביוני בשנת 1949, ממערב לבית גוברין הקדומה; ברחבת חדר האוכל של הקיבוץ מוצג כיום חלק מקורת גג מעוטרת (אפריז) של אכסניה מהמאה ה-4 עם הכיתוב: "בימיו של סלאוויס קינטיאנוס והקומס והדוכס המזהיר ביותר נבנתה האכסניה מהיסוד".
ארז אהרוני
ארז אהרוני (נולד ב-1957) הוא סופר, עורך דין וטייס ישראלי.
ביוגרפיה
עם שחרורו, למד משפטים וסיים את התואר באוניברסיטת תל אביב בשנת 1983. עם קבלת רישיון עריכת דין הקים עם חבריו את משרד זיסמן, אהרוני, גייר ושות' המחזיק סניפים בישראל, בארצות הברית (ניו יורק, בוסטון, ווושינגטון), בסין (בייג'ינג, שאנגחאי ושנג'ן), בהודו ובאירופה. אהרוני מתפקד כשותף מנהל במשרד, ועוסק בתחומים משפטיים שונים, כמו נדל"ן, ליטיגציה, בנקאות ותקשורת.
אהבתו לכתיבה וסיפורת החלה בגיל צעיר. ב-2004, זכה סיפורו "גיעגועים" (קולות הברווז) במקום הראשון בתחרות הסיפור הקצר על שם אוריאל אופק. ב-2006 פורסם ספרו הראשון "חצי שפם" בהוצאת מעריב, וכשלוש שנים לאחר מכן יצא לאור ספרו "סודו של העיט" בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
ב-2011 פורסם ספרו "אש בשדה קוצים", בעריכת אמנון ז'קונט, בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
הר וייטהורן
הר וייטהורן (באנגלית: Whitehorn Mountain) הוא הר הממוקם ברכס סלייט שבפארק הלאומי באנף שבאלברטה, קנדה.
גאולוגיה
כמו הרים אחרים בפארק באנף, הר וייטהורן מורכב מסלע משקע שהונח בין תקופת הפרקמבריון לתקופת היורה. סלע משקע זה נוצר בים רדוד, נדחף מזרחה ומעל ראש סלע צעיר יותר במהלך האורוגנזה הלרמידית.
אקלים
בהתבסס על שיטת קפן למיון אזורי אקלים, ההר ממוקם באזור אקלים תת-ארקטי עם חורפים קרים ומושלגים וקיץ מתון. הטמפרטורות יכולות לרדת מתחת ל־20 מעלות צלזיוס עם אפקט צינון רוח מתחת ל־30 מעלות צלזיוס.
חצי האי האפניני
חצי האי האפניני (באיטלקית: Penisola italiana) הידוע גם בשם "חצי האי האיטלקי" וגם "המגף האיטלקי", הוא אחד מחצאי האיים הגדולים באירופה. אורכו כ-1,000 קילומטרים מהרי האלפים בצפון ועד קצהו הדרומי. בחצי האי שוכנת מדינה גדולה אחת - איטליה (שמשתרעת על 99.95% מחצי-האי) ושתיים קטנות - סן מרינו וקריית הוותיקן. האי מכוסה בהרים בעלי גובה בינוני, הרי האפנינים, אשר נתנו לחצי האי את שמו. חצי האי גובל בים הטירני ובים הליגורי ממערב, בים האדריאטי ממזרח ובים היוני בדרום. מדרום לחצי האי נמצא האי סיציליה השייך לאיטליה. רבים מכנים את חצי האי "המגף" האיטלקי עקב הדמיון בין צורתו למגף. שטחו של חצי האי הוא כ-131,000 קמ"ר, וגרים בו כ-26 מיליון בני אדם בצפיפות של כמעט 200 איש לקמ"ר.
הרי האפנינים מחולקים לשלושה חלקים: האפנינים הדרומיים, האפנינים המרכזיים והאפנינים הצפוניים. אקלימו של חצי האי הוא ים תיכוני.
השם ההיסטורי איטליה לחצי האי
האזור הגאוגרפי של חצי האי, היה קרוי היסטורית בשם איטליה. שם זה מצוי כבר בכתבי הרודוטוס (המאה חמישית לפנה"ס), כמונח גאוגרפי. בתחילה ציין השם איטליה את האזור הדרומי ביותר של חצי האי האפניני אולם עד המאה השנייה לפנה"ס כלל את כל הארץ שמדרום להרי האלפים.
שבע הפסגות
שבע הפְּסָגות הן פִּסְגות ההרים הגבוהים ביותר בכל אחת משבע יבשות העולם. הפסָגות ידועות בהקשר של מסע שבע הפסָגות – האתגר לטפס על כל אחת מהן. את האתגר יזם מטפס ההרים ריצ'רד בס.
ההרים לפי סדר גובהם (ע"פ ההגדרה המקובלת):
הגדרת שבע הפסָגות
עקב הגדרות שונות של גבולות היבשות (גאוגרפיות, גאולוגיות או גאופוליטיות) ישנן מספר הגדרות אפשריות לפסגה הגבוהה בכל יבשת וכן למספר היבשות עצמן. שבע היבשות ב"מסע 7 היבשות" נגזרות מההגדרה המקובלת במערב אירופה ובארצות הברית.
אוסטרליה
על פי הגדרה בעלת אופי גאוגרפי (יבשה רצופה מוקפת באוקיינוס) היבשת האוסטרלית כוללת רק את אוסטרליה עצמה. על פי הגדרה זו הר קושצ'ושקו (2,228 מטר) הוא הפסגה הגבוהה ביותר. ואולם רוב המטפסים גורסים כיום כי אוסטרליה ואוקיאניה הן יבשת אחת, ולכן ההר פונצ'אק ג'איה (נקרא גם קרסטנז פירמיד) (4,884 מטר) בגינאה החדשה שבאינדונזיה צריך להיכלל ברשימה.
אירופה
ההגדרה המקובלת לפסגה הגבוהה באירופה הוא הר אלברוס (5,642 מטר), וזאת על פי הגדרת הרי אורל כגבולות אירופה. החולקים על הגדרה זו מחשיבים את מון בלאן (4,808 מטר) כפסגה הגבוהה באירופה.
ביקורת על מסע 7 הפסגות
מטפסים מקצועיים רבים קובלים על כך כי האתגר מושך אליו גם מטפסים ברמה חובבנית ומטה המסכנים את עצמם בשביל היוקרה הפופוליסטית של טיפוס ה-"7". גם תופעת המסחור של ספורט הטיפוס, המתבטאת בחברות המציעות הבטחה להביא לקוח על 7 הפסגות או להשלים אתגרים פופולרים אחרים בעבור תשלום נאה, ספגה ביקורת רבה על ידי קהילת המטפסים. טענות אלו התגברו וזכו להד בציבור הרחב במיוחד אחרי אסון האוורסט ב-1996 והספר (שהפך לסרט) שנכתב על כך לתוך אוויר דליל: מוות על האוורסט. בספר, ג'ון קרקאור, אחד המטפסים שהיה שם לא אחת, רומז כי העובדה שרוב המטפסים על ההר באותו יום היו חובבנים מקבוצות מסחריות תרמה תרומה מכרעת לגודל האסון שהתרחש (8 הרוגים, ביניהם 2 מדריכים).
טענה נוספת לגבי מסע 7 הפסגות (גם כן הועלתה בספר זה) היא, שמסע אל 7 הפסגות השניות בגובהן בכל יבשת, יהיה אתגר קשה יותר. הטענה, בפרט נכונה, לגבי יבשת אסיה שם ההר השני בגובהו בעולם - K2, משתווה כמעט לגובה האוורסט אבל נחשב לקשה הרבה יותר מבחינת הטיפוס הטכני.
דורון אראל, הישראלי הראשון שהגיע לפסגת האוורסט, היה גם הישראלי הראשון שהשלים את מסע שבע הפסגות, כשעמד ביוני 2000 על פסגת הר הר קושצ'ושקו באוסטרליה.
7 הפסגות האלטרנטיביות
בכל אחת מהיבשות נקבע ההר השני בגובהו כפסגה אלטרנטיבית: הישג זה נחשב לקשה יותר מאשר שבע הפסגות בעיקר עקב העובדה שטיפוס על K2 קשה הרבה יותר מבחינה טכנית מהאוורסט, הר קניה קשה יותר מהקילימנג'רו והר לוגאן קשה יותר לטיפוס מהר מקינלי.
טרבור רייבין
טרבור צ'ארלס רבין (באנגלית: Trevor Charles Rabin; נולד ב-13 בינואר 1954) הוא מוזיקאי, פזמונאי גיטריסט ומלחין סרטים יהודי-דרום אפריקאי. רבין, חבר להקת הרוק המתקדם הפופולרית "יס" במשך תשע שנים, אחראי על פסקולי קולנוע רבים, בהם פסקולי הסרטים "ארמגדון", "אוצר לאומי", "אוצר לאומי: ספר הסודות", "קון אייר", "שחק אותה סמארט", "בחורים רעים 2" ו"עקיצה ב-60 שניות".
ביוגרפיה
רבין נולד למשפחת אמני מוזיקה קלאסית ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, שהתנגדה לאפרטהייד בדרום אפריקה. אביו גודפרי היה כנר בתזמורת הפילהרמונית של יוהנסבורג, וממשפחה יהודית ששמה במקור היה "רבינוביץ". סבו של אביו היה חזן בליטא. אמו היא גיורת.
הוריו דחפו אותו לתחום מוזיקת הרוק, בעוד שרבין גילה עניין דווקא במוזיקה קלאסית. לפני שגילה את חיבתו לגיטרה, ניגן מעט בפסנתר. בגיל 16 נתגלה בידי מפיק תקליטים מקומי והיה לנגן אולפן במבחר סגנונות מוזיקליים. בתחילת דרכו הושפע בעיקר מהמלחינים הקלאסיים ארנולד שנברג ופיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, וכן מהביטלס, מקליף ריצ'רד ומג'ימי הנדריקס.
בגיל 19 התגייס לצבא דרום אפריקה ושירת ביחידת בידור במשך שנה.
"Rabbitt"
הופיע לראשונה כנער בלהקות הרוק המקומיות "המסה הצבורה" ו"חופש הילדים", ומשם המשיך להופיע כגיטריסט ונגן באס עם מספר להקות ג'אז בדרום אפריקה. את הפריצה שלו עשה בשנת 1972 כשהקים את להקת הרוק "Rabbitt" ביחד עם חברי להקת "המסה הצבורה". רבין היה לסולן ולגיטריסט הראשי של הלהקה, שזכתה להצלחה גדולה ברחבי דרום אפריקה בשנת 1975, כשהוציאה את אלבומה הראשון "Boys Will Be Boys".
בשנת 1977 הוציאה הלהקה את אלבומה השני "A Croak and a Grunt in the Night". רבין, שהיה שותף להפקת האלבום, זכה בעבור עבודתו בפרס המוזיקה הלאומי של דרום אפריקה. בעקבות הפופולריות הרבה שצברו לעצמם, גילתה חברת התקליטים האמריקאית "Capricorn Records" עניין בהפקת אלבום ללהקה, אולם המשא ומתן לא צלח בשל הגבלות בינלאומיות שהוטלו על דרום אפריקה באותה תקופה.
כתוצאה מכישלון הפריצה הבינלאומית עזב רבין את הלהקה ואת דרום אפריקה לטובת לונדון. חבריו ללהקת "Rabbitt" הוציאו בלעדיו את אלבומם השלישי ומיד לאחר מכן התפרקו. "Rabbitt" נחשבת עד היום ללהקת הרוק הטובה ביותר שיצאה מדרום אפריקה.
"יס"
לאחר אלבום הסולו השלישי שלו נפגש רבין עם הבסיסט כריס סקווייר, ממקימי להקת הרוק המתקדם הפופולרית "יס" והמתופף הלהקה אלן ווייט. סקוויר ווייט אהבו את הרעיונות של רבין, וביחד החליטו לשתף פעולה בתחילת 1982.
בשנת 1983 רבין הצטרף להרכב להקת "יס", שכלל מלבד ווייט וסקווייר גם את הזמר הבריטי ג'ון אנדרסון ואת המוזיקאי הבריטי טוני קיי, רבין שימש כגיטריסט וזמר רקע. באותה שנה היה רבין שותף עיקרי ומכריע לעשיית האלבום "90125", שמכר למעלה משישה מיליון עותקים והיה למצליח ביותר בתולדות הלהקה.
רבין היה בין הכותבים של הסינגל המפורסם "Owner of a Lonely Heart" שהגיע לראש מצעד הפזמונים של "בילבורד הוט 100", הישג השיא של הלהקה עד היום.
בשנת 1989 הוציאה הלהקה את האלבום "Union" בו שיתפה הלהקה פעולה עם הלהקה "Anderson Bruford Wakeman Howe" אותה הקים אנדרסון. את הסינגל המצליח מתוך האלבום "Lift Me Up" הפיק רבין וכתב ביחד עם כריס סקווייר. את אלבומו האחרון עם הלהקה "Talk" הוציא רבין בשנת 1994, האלבום היה לכושל ביותר של הלהקה מזה 20 שנים מבחינה מקצועית ומסחרית. בשנת 1995 עזב רשמית את הלהקה.
קריירת סולו
בשנת 1978 הוציא רבין את אלבום הסולו הראשון שלו "Trevor Rabin", אלבום רוק בין תשעה שירים לו היה שותף גם אביו של רבין גודפרי. בזמן שעבד על אלבומי הסולו שלו מצא רבין זמן גם לעזור בתור מפיק מוזיקלי למוזיקאים צעירים ומבטיחים מדרום אפריקה. בשנת 1979 הוציא את אלבומו השני "Face to Face", בעל מלודיות רוק בדומה לאלבומו הראשון. שני אלבומיו הראשונים של רבין לא זכו להצלחה, זאת גם בשל העובדה שבאותם זמנים סגנון הפאנק רוק החל לתפוס תאוצה. ב-1981 הוציא בהפקה משותפת עם להקת "הקינקס" את אלבומו השלישי "Wolf", באלבום שיתף רבין פעולה עם המוזיקאי הסקוטי המפורסם ג'ק ברוק ועם המתופף האנגלי סיימון פיליפס. בשנת 1989 הוציא את אלבום הסולו המפורסם בקריירה שלו "Can't Look Away", את האלבום הפיק רבין ביחד עם המפיק המוזיקלי הקנדי בוב אזרין. הסינגל המצליח מתוך האלבום "Something to Hold On To" זכה בפרס גראמי לקליפ הווידאו הטוב ביותר. רבין הוציא בשנת 2003 את שני אלבומי הסולו האחרונים שלו "Live in LA" ו"90124", באלבומים שילב את להיטיו עם להקת "יס".
הלחנת פסקולים
לאחר שעזב את להקת "יס" פנה להלחנת סרטים, את הפסקול הקולנועי הראשון שלו כתב לסרט הפעולה "מרדף הצללים". בשנת 1997 הלחין ביחד עם מארק מנסינה את פסקול סרט האקשן "קון אייר". ב-1998 יצר רבין ביחד עם המלחין הבריטי הארי גרגסון ויליאמס את הפסקול המפורסם והמושקע של "ארמגדון", השניים יצרו יחד גם את פסקול הסרט "אויב המדינה". ב-1999 הלחין את הפסקול של סרט המתח "ים כחול עמוק".
ב-2006 הלחין את הפסקולים למותחן האימה "נחשים על המטוס", לדרמות התעופה "המגן", "פלייבויס" ולסרטי הספורט "שביל התהילה" ו"כנופיה במגרש". ב-2007 הלחין את הפסקול ההמשך של שובר הקופות אוצר לאומי, "אוצר לאומי: ספר הסודות" ואת פסקול הקומדיה "פעלולן לנצח". ב-2008 היה אחראי על פסקול קומדיית הפעולה "שחק אותה סמארט". ב-2009 הלחין את פסקול סרט האנימציה "כוח G" וסרט הפעולה הבדיוני "המירוץ להר המכשפות". ב-2010 הלחין את פסקול פנטזיית הקוסמות "שוליית המכשף" וב-2011 את פסקול סרט הפעולה הבדיוני "אני מספר ארבע"
נסים גיני
נסים גיני (י"א באדר תרצ"ח 12 בפברואר 1938 - 26 במאי 1948 י"ז באייר תש"ח) הוא חלל מערכות ישראל הצעיר ביותר. הוא נהרג במלחמת העצמאות, בקרב על הרובע היהודי בירושלים.
תולדות חייו
גיני נולד בשנת 1938 למרים ויצחק. יצחק עלה בגפו מטורקיה בעקבות סבו שהיה חייל במלחמת העולם הראשונה ושנפל בארץ במלחמה זו. האם מרים עלתה ממרוקו. ניסים היה השלישי בין ארבעת ילדיהם.
עברי לידר
ביוגרפיה
לידר נולד בקיבוץ גבעת חיים איחוד, כילד שלישי של דליה ואשר לידר, זוג עולים לישראל מארגנטינה. אמו היא ניצולת שואה מגטו ורשה שבפולין. כשהיה בן חמש עברה המשפחה לבת ים ואחרי כשנה להרצליה. האם עבדה כמעצבת תלבושות ללהקת בת-שבע ואביו ניהל עסק לכלי כתיבה. ההורים התגרשו בשנות התבגרותו. בילדותו היה ספורטיבי וחשב להיות כדורסלן או כדורגלן.
נסים גיני
תולדות חייו
הקרב על הרובע היהודי החל מיד לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה, ב-29 בנובמבר 1947, ועל הרובע הוטל מצור. כאשר החל המצור, שהה אביו מחוץ לרובע, מנותק ממשפחתו. יחד עם אחרים מילדי הרובע, השתתף גם גיני בקרב להגנת הרובע.
עברי לידר
ביוגרפיה
את דרכו המוזיקלית החל בגיל חמש, אז למד לנגן בפסנתר. מאוחר יותר למד לנגן גם בגיטרה ובסינתיסייזר. כבר בגיל שבע החל לכתוב מנגינות.
נסים גיני
תולדות חייו
בגיל תשע וחצי שימש כתצפיתן וכקשר המעביר ידיעות בין עמדות הלוחמים ברובע היהודי בתקופת מלחמת העצמאות. גם אחותו בת ה-14 ואחיו בן ה-12 סייעו ללוחמים.
עברי לידר
ביוגרפיה
בוגר תיכון אלון ברמת השרון, במגמת מוזיקה.
נסים גיני
תולדות חייו
ב-ט"ז באייר תש"ח, 25 במאי 1948, לאחר שכבר סיים את משמרתו כתצפיתן, הוא שב לעמדת השמירה, וכאשר הבחין בתנועה חשודה הוציא את ראשו, ונפגע. הוא נפצע קשה מכדור שנורה מידי צלף. הקליע פגע באקדח מאוזר שהיה בעמדה, קנה האקדח התפוצץ ורסיסים פגעו בפניו. הקליע עצמו נכנס מהלחי ויצא מהעורף. ביום למחרת, י"ז באייר תש"ח, 26 במאי 1948, נפטר מפצעיו. הוא נמנה עם שמונה חללים שנותרו בבתי מחסה מבלי שלוחמי הרובע הספיקו לקוברם, ונקברו על ידי ערבי מקומי. לאחר מלחמת ששת הימים נתגלו שרידיהם, בכללם גופתו של גיני שזוהתה בוודאות עקב העובדה שהיה היחיד שעוד היו בפיו שיני חלב והועברו לקבר האחים לחללי הרובע היהודי.
עברי לידר
ביוגרפיה
ב-1992 התגייס לצה"ל ושובץ כעוזר אפסנאי - חרף רצונו לשרת בלהקה צבאית - והשתחרר בטרם עת לאחר כחודש של שירות, מסיבות רפואיות.
תחילת הקריירה ואלבום הבכורה (1992–1997)
עם שחרורו מהצבא בטרם עת, פנה לידר לעולם המחול.
נסים גיני
תולדות חייו
טקס הדלקת המשואות שפתח את חגיגות יום העצמאות ה-60 של מדינת ישראל עמד בסימן ילדי ישראל. חלקו הראשון של נאום יושבת ראש הכנסת, דליה איציק, התייחס בהרחבה לגיני כסמל לתרומת "דור תש"ח" להקמת המדינה, תוך הבעת צער וזעזוע על שימוש צבאי בילדים ובנערים.
עברי לידר
תחילת הקריירה ואלבום הבכורה (1992–1997)
ב-1994 כתב לידר מוזיקה עבור היצירה "נשיקות" של להקת המחול של ענת דניאלי, ולאחר מכן כתב, בעקבות הזמנה מאוהד נהרין, את "Kaamos" עבור להקת המחול ההולנדית. ב-1995 כתב לידר את "זינה" עבור להקת בת-שבע. ב-1996 כתב את "אוקטובר" עבור להקת המחול של ענת דניאלי.
באוגוסט 1997 יצא לרדיו סינגל הבכורה של לידר, "לאונרדו". הסינגל זכה להשמעות רבות ברדיו, אך בעת יציאתו שהה הזמר ביפן עם להקת המחול בת-שבע, אשר הופיעה באותם ימים עם היצירה "זינה", שלידר הלחין. בהמשך יצאו מהאלבום הסינגלים "אף אחד משנינו", "תמיד אהבה", "מרי לנצח" ו"כמה כוכב", וזכו גם הם להצלחה גדולה.
בדצמבר אותה שנה יצא אלבום הבכורה של לידר, "מלטף ומשקר". הוא כתב והלחין בעצמו את כל שירי האלבום, יועד נבו הפיק מוזיקלית, ויהודה עדר הופקד על הייעוץ האמנותי. עוד בטרם יצא לחנויות זכה האלבום לביקורות חיוביות בתקשורת. באפריל 1998, כשלושה חודשים בלבד לאחר יציאתו, הגיע האלבום למעמד אלבום זהב. באפריל 2000 הוכתר כאלבום פלטינה (מכירות של כ-40,000 עותקים).
סוף שנות התשעים: "יותר טוב כלום מכמעט"
ביולי 1999 יצא לאור אלבומו השני, "יותר טוב כלום מכמעט", והגיע גם הוא לאלבום פלטינה. גם באלבום זה כתב והלחין לידר את כל השירים, ועיבד אותם במשותף עם יועד נבו. בין השירים המצליחים באלבום היו "יותר טוב כלום", "בחולצת פסים", "הכוס הכחולה" ו"ואולי".
תקופת "האנשים החדשים" (2001–2003)
בשנת 2001 הפיק לידר את אלבומה השלישי של שרון חזיז, "פנסים", ובו שר עם חזיז את שיר הנושא שכתב והלחין. השיר היה לאחד השירים המצליחים ביותר מהאלבום.
בינואר 2002 יצא אלבומו השלישי, "האנשים החדשים", שאותו הפיק בעצמו בצליל חדשני ומושפע מאלקטרוני. לקראת צאת האלבום ביצע הזמר מהלך חשוב בעיצוב תדמיתו הציבורית כשהחליט להתראיין ולדבר בגלוי על היותו הומו, מהלך שתואר בתקשורת כיציאתו מהארון. האלבום כולל את הלהיטים "בתי קפה" ו"על קו המים", וכן ביצוע רוקיסטי לשירם של אהוד מנור ויאיר רוזנבלום "גשם אחרון", שהוקלט לפרויקט השירותרום והוכנס לבקשת קהל המעריצים של לידר כרצועת בונוס לאלבום. בעיבודי השירים באלבום השתתף מושיק קופ.
באותה שנה שיתף לידר פעולה עם מי שהיה אז הקלידן בלהקתו, עידן רייכל, בעיבוד ובהפקה מוזיקלית לשיר "בואי" שנכלל ב"אלבום הראשון" של הפרויקט של עידן רייכל. כמו כן יצר לידר מוזיקה מקורית לסרטו של איתן פוקס "יוסי וג'אגר". עבור הסרט הקליט גרסה מחודשת לשירה של ריטה "בוא" (מירי פיגנבוים/רמי קלינשטיין). גרסתו לשיר זכתה להצלחה, וצורפה גם היא לאלבומו "האנשים החדשים".
במקביל להופעות "האנשים החדשים" העלה לידר מופע משותף עם השחקנית מיטל דוהן בשם "אהבה וסקס בימים הנוראים", שבו שולבו מוזיקה, תיאטרון וקטעי קריאה שלוקטו ונערכו במיוחד לערב. באותה שנה הוציא ספר שירים שבו כרך טקסטים שכתב. בתום השנה זכה בפרס אקו"ם ל"תמלילן השנה".
לאחר שנת 2003
בסוף 2004 החל לידר לעבוד על אלבומו הרביעי, "זה לא אותו דבר". האלבום יצא בפברואר 2005 והגיע למעמד אלבום זהב. באלבום זה בחר היוצר להשתמש במחשב כמכשיר הקלטה בלבד ויצר אלבום נטול סימפולים. כלי המיתר המלווים את האלבום נוגנו על ידי תזמורת בת 40 נגנים. להיטי האלבום היו "זכיתי לאהוב", "ניסים" ו"זה לא אותו דבר". בעקבות האלבום זכה לידר בתואר "זמר השנה" במצעדי הפזמונים השנתיים של גלגלצ ושל רשת ג', וכן בטקס פרס העמ"י.
ב-16 בפברואר 2006 יצאו אלבום ו-DVD של המופע "זה לא אותו דבר" שהתקיים ב-21 באפריל 2005 בביתן 1 בגני התערוכה. תיעוד הופץ בשמות "Live CD" ו-"Live DVD". במופע השתתפו כאורחים ריטה, ברי סחרוף ואסף אמדורסקי. גרסת ההופעה לשיר "הכוס הכחולה" יצאה כסינגל וזכתה להצלחה בתחנות הרדיו. באותה שנה, במקביל לפרידתו המתוקשרת מיניב ויצמן, הלחין לידר את פסקול הסרט "הבועה", גם הוא של איתן פוקס וגל אוחובסקי.
בשנת 2007 הקליט לידר יחד עם נינט טייב גרסה מחודשת לשירה של עפרה חזה "הכאב הזה", והיא זכתה להצלחה במצעדי הפזמונים. באותה שנה השתתף באלבום "הסליל" של להקת מטרופולין, שבו שר את השיר "חוזר אלי".
העובדה שלידר כמעט לא שירת בצה"ל עלתה שוב לדיון ציבורי באוגוסט 2007. שלושה ימים לפני שהיה אמור להופיע במופע הצדעה לאגודה למען החייל ביטל צה"ל את השתתפותו. הסיבה לביטול היה מכתב שנשלח ללידר ממפקדת קצין חינוך ראשי, שעליו נדרש הזמר לחתום כתנאי להסכמת צה"ל לקיום הופעתו. במכתב נדרש לידר להצהיר במפורש כי הוא "אוהב את צה"ל ומכבד את ערכיו". הוא סירב להיענות לדרישה, שאותה ראה כמשפילה במיוחד, ובתגובה ביטל צה"ל את הופעתו המתוכננת. הביטול גרר אחריו ביקורת חריפה, בין השאר מאחר שהתבצע כחלק מפעילות שניהלו שלטונות צה"ל נגד משתמטי גיוס.
בשנת 2008 יצא אלבומה של ריטה "רמזים", בהפקתו המוזיקלית של לידר, שגם כתב והלחין לאלבום את השירים "הפעם" ו"שקל שבעים". "רמזים" מכר יותר מ-50,000 עותקים והוכתר כאלבום פלטינה. בנוסף לכך הפיק בשיתוף עדי גולדשטיין את המופע המבוסס על האלבום. ההופעות זכו גם הן להצלחה גדולה. באותה שנה הקליט לידר גרסת כיסוי לשיר "השדות האדומים" במסגרת פרויקט "עבודה עברית" שיצא לרגל חגיגות ה-60 למדינת ישראל. השיר נכתב על ידי הלל מיטלפונקט ויוסי מר-חיים, ללחן של אהוד בנאי, שביצע את השיר במקור באופרת הרוק "מאמי".
ב-4 בספטמבר 2008 הוציא לידר את אלבומו החמישי, "בקצב אחיד בתנועות של הגוף". לאלבום קדמו הסינגלים "רק תבקש", שיצא בסוף יוני והוצע להורדה חינם באתר האינטרנט של לידר, ו"מתעורר", שיצא ב-13 באוגוסט. אחרי צאת האלבום יצאו כסינגלים גם השירים "הדרכים הארוכות", "אלוף העולם" והדואט "ביחד מפחד" עם אפרת גוש.
בתחילת שנת 2010 החל בסיבוב הופעות משותף עם אסף אמדורסקי, שלווה בשיר שכתב לידר והלחין אמדורסקי, בשם "לא יכול לישון".
באוקטובר 2010 נבחר לידר לייצג את ישראל בטקס MTV בקטגוריית Best European Act.
בשנת 2012 יצא אלבום הסולו השישי של לידר, "מישהו פעם". הסינגל שקדם לאלבום, "מישהו פעם", זכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים. בסמוך ליציאת האלבום יצא לאור הסינגל "מזל טוב ישראל", ששר לידר בדואט עם הזמר מוקי.
בשנים 2013–2018 היה לידר חבר בצוות השיפוט של תוכנית הכישרונות המוזיקלית "אקס פקטור ישראל", אשר שודרה בערוץ 2, ועברה להיות משודרת ברשת 13.
בתחילת 2015 יצא אלבום האולפן השביעי במספר של לידר בשם "האהבה הזאת שלנו". מתוכו יצאו הסינגלים: "מקום ליותר", "ילדות והעיר הגדולה", "הכל בוער" ו"האהבה הזאת שלנו".
במהלך שנת 2016 עבד לידר עם המפיק עופר מאירי על תקליט משותף בהפקת שניהם, זה יצא בסוף אותה שונה בשם "עברי לידר עופר מאירי".
בפסטיבל הפסנתר 2017 העלה את המופע "שיחות על אהבה", בו העלה לבמה זוגות מן הקהל לשיחות על זוגיות ואהבה. בין השיחות ניגן על פסנתר את שירי האהבה הידועים שלו. המופע המשיך להופעות נוספות פעמים בשנה – בוולנטיין דיי ובט"ו באב.
במאי 2018 הוציא לידר את הסינגל "נסיכה שלי", מלווה בקליפ בכיכובה של בר רפאלי ובבימויו של רומן בוצ'אצקי. באותו החודש פתח את סיבוב ההופעות שלו "כאן ועכשיו".
ב-21 באוגוסט 2018 הוציא לידר את הסינגל "הנשף", שנכתב גם כשיר הנושא של הסרט המועמד ל-12 פרסי אופיר.
לידר הצטרף כמנטור לתוכנית המציאות המוזיקלית "The Voice ישראל" בעונתה החמישית, שעלתה לשידור ברשת 13 ב-20 במאי 2019, לצד שלומי שבת ויובל דיין, דורון מדלי, ונסרין קדרי.
לידר עוסק בתחום האמנות הפלסטית והצילום, ואף הציג במספר תערוכות.
באוגוסט 2019 הוציא את השיר "לרקוד עם דמעות בעיניים" בהשתתפות דיג'יי תומר מייזנר ונועה קירל. בדצמבר השיק סיבוב הופעות חדש בשם "לרקוד עם דמעות בעיניים". המופע כלל שלושה חלקים, עברי והלהקה, עברי והפסנתר ועברי ותומר מייזנר. בינואר 2020 עברי עלה להופיע לראשונה בקריירה עם התזמורת הפילהרמונית בהיכל התרבות בת"א בניצוחו של אילן מוכיח. במרץ הוציא דואט עם מוקי בשם "תזכור הכל". במאי, השתתף בפרק של סדרת רשת של כאן דיגיטל בשם "המהפכה הגאה שלי", המבוסס על ראיון שהעניק לגל אוחובסקי עבור סדרת הדוקו של כאן 11 "המהפכה הגאה", אותה כתבו וביימו אוחובסקי ולירן עצמור. עוד באותו החודש, הוציא לאור את הסינגל "המזרח התיכון".
בשנת 2021 הוציא את "הרגע הריק", את "השמים נעולים" (עם דולי ופן, אלה לי להב ופלד) ואת "שמח" (עם סאם חלבי). באותה השנה הופיע בתוכנית "מחוברים" בה סיפר על חייו האישיים. באפריל ביצע כמה משיריו בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה־73 למדינת ישראל, וכן את "תן לזמן ללכת" (של חיים משה). בחודש יוני הוציא לאור את ספר שירי הילדים הראשון שלו "קרפוני, ג'וקיפוד וחברים" באיורה של ריה לידר אחותו. באוקטובר פרסם את הסינגל "תעצרו את העולם" לזכרו של הגיטריסט יונתן פריג'.
ב-11 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "על גשר בעיר" יחד עם רן דנקר בצל המחאה נגד הרפורמה המשפטית. את השיר כתב והלחין לידר, בהפקה מוזיקלית של אריאל טוכמן.
חיים אישיים
לידר הוא אחד מהאמנים הראשונים בישראל שהכריזו בגלוי על נטייתם המינית בתקשורת. הוא רואיין על ידי גל אוחובסקי ל"מעריב" בדצמבר 2001 וסיפר על היותו הומוסקסואל, ועל בן זוגו לשעבר, יניב ויצמן. רבים רואים בראיון זה את רגע יציאתו מהארון, אם כי מעולם לא הכחיש או הסתיר את נטייתו. עוד לפני הראיון היה לידר מהמופיעים הקבועים בהפנינג שנערך בסיום מצעד הגאווה בתל אביב.
בראיון צוטט לידר בהתייחס למושג היציאה מהארון:
.
נטייתו המינית השפיעה רבות על השירים שכתב ושר עוד לפני הריאיון עם אוחובסקי, שבהם שירי אהבה ששר גבר לגבר אחר. וכדבריו:
מגמה זו נמשכה באלבומו הרביעי "זה לא אותו דבר", שיצא לאור בשנת 2005:
ב-2002 שר ביצוע מחודש ללהיטה של ריטה "בוא", שנכלל אחר כך כחלק מפסקול הסרט יוסי וג'אגר. השיר מדבר אל גבר, ומשמעותו משתנה מאוד כששורות כגון "בוא נפזר את מסך הערפל, בוא נעמוד באור ולא בצל" מושרות על ידי גבר ולא אשה.
דוגמה לשיר בעל עמימות מגדרית שכתב ניתן למצוא, לדוגמה, בשיר "זכיתי לאהוב" שבאלבום הרביעי. זהו שיר אהבה של גבר, שלכל אורכו אין שיוך מגדרי של נשוא/ת האהבה:
לכבוד מצעד הפזמונים הבין-לאומי השנתי של גלגלצ לשנת 2008 הקליט לידר ביצוע מלנכולי לשיר של קייטי פרי "נישקתי בחורה" ("I Kissed a Girl"). הפיכת המגדרים בשיר מתבטאת בשיר זה באופן שונה כאשר לידר מתאר יחסים עם אישה במקביל לזוגיות הומוסקסואלית: "נישקתי בחורה רק כדי לנסות, מקווה שלחבר שלי לא אכפת".
בנובמבר 2011 השתתף לידר בקמפיין "אחרי כל לילה מגיע יום", שנולד בעקבות ארבעה מקרי התאבדויות בקהילה הגאה, מספר חודשים לפני כן. לצד לידר השתתפו בקמפיין גם גל אוחובסקי, שורטי, ג'ייסון דנינו-הולט, אביעד קיסוס, עומרי חיון, ציונה פטריוט, אוריאל יקותיאל, קיי לונג, אבנר דפני, שי דויטש, יניב ויצמן ואחרים.
בשנת 2012 עבר עברי לגור עם בן-זוגו הגרמני, יאן, בתל אביב. השניים נפרדו בתחילת שנת 2015.
בשנת 2018 החל לצאת עם בן זוגו השוודי, יונתן. הם מתגוררים במושב רשפון.
באפריל 2019 חשף עברי בפוסט באינסטגרם כי הוא מצפה לילד בתהליך פונדקאות בארצות הברית. עוד הוסיף וכתב בפוסט על היחס המפלה לקהילה הגאה וזוגות חד מיניים בכל אשר קשור לאימוץ ילדים בישראל. בספטמבר של אותה שנה נולד אלבי, בנו הבכור.
עמק קדישה
ב-1998 העניק אונסק"ו לעמק מעמד של אתר מורשת עולמית.
היסטוריה
מערות רבות בעמק נוצלו עוד בתקופת האבן למחסה, למגורים ולקבורה. החל מימיה הראשונים של הנצרות העמק שימש כמקום התבודדות עבור נוצרים שרצו בכך. נזירים מרונים מסוריה ברחו לעמק לאחר רדיפתם שהחלה במאה ה-7, מגמה שהתחזקה עוד יותר לאחר הריסת מנזר מארון הקדוש במאה ה-10. הנזירים המרונים הקימו בקנובין שבמרכז העמק את המנזר המרכזי החדש שלהם, ובתוך זמן קצר נבנו מנזרים נוספים ברחבי העמק.
בנוסף להיותו מקום בעל חשיבות עבור הקהילה המרונית, העמק שימש כמקום מקלט עבור קהילות נוצריות אחרות לאורך השנים וביניהן ניתן למנות את היקוביטים מהכנסייה הסורית האורתודוקסית, המלכיתים, הנסטוריאנים, הארמנים ואף האתיופים.
ב-1991 גילתה קבוצת ספלאולוגים שפעלה בעמק שמונה מומיות של כפריים מרונים, ותיארכה אותן לשנת 1283 בקירוב. המומיות נמצאו במערת אסי-אל חאדת' ביחד עם מגוון חפצי עתיקות.
תיאור
העמק שוכן למרגלות הר אל-מקמל בצפון לבנון, ונהר קדישה שאורכו 35 קילומטרים זורם לאורכו. מקור הנהר הוא במערה הנמצאת במרחק קצר מתחת לעצי הארז. במורדות העמק יש סוללות עפר טבעיות, ובצוקים שמעליהן יש מערות רבות שהגישה אליהן קשה. מסביב למערות בנו הנזירים טראסות למטרות חקלאיות. מקומות הפרישה, שתאיהם הקטנים מסוגלים להכיל רק אדם אחד במקרים מסוימים, חצובים בסלע ומפוזרים בשטח באופן לא אחיד. בחלק מהמנזרים השתמרו פרסקאות.
בעמק נמצא שטח בגודל 646 הקטאר המוגדר כשמורת יער, ובו נמצאים השרידים של יער ארזים גדול. בשמורה יש כ-375 עצי ארז, כאשר שניים מתוכם הם בני למעלה מ-3,000 שנים, עשרה מעל ל-1,000 שנים והשאר בני מאות שנים.
מנזרי העמק
בעמק חמישה מתחמי מנזרים עיקריים:
מנזרים נוספים הנמצאים בעמק הם מנזר מר גירגיס הכולל את קפלת מר צ'אליטה, מנזר מר יוהאנה, מנזר מר אבון הכולל את הרמיטז' מר סרקיס, ומנזר מר מורה.
בצלאל ישעיה ברנשטיין
רבי בצלאל ישעיה ברנשטיין (כונה: ר' בצלאל דיין; נפטר ב-כ' בתמוז תרע"ז, 1917) היה דיין בבד"ץ כוללות החסידים בירושלים.
תולדותיו
נולד בירושלים לרבי בנימין יהודה לייב ברנשטיין, ראש ישיבת חיי עולם, ולברכה עלקא בת רבי יצחק דוד בידרמן בנו של רבי משה בידרמן מלעלוב. למד אצל אביו, סבו ואח סבו, האדמו"ר רבי אלעזר מנדל בידרמן מלעלוב.
בגיל שלוש עשרה נישא לביילה בת רבי ירוחם טייטלבוים מטורנא, נכדו של רבי אריה לייב ליפשיץ מווישניצא, מחבר הספר "אריה דבי עילאי".
בדצמבר 1910, בעקבות פטירתו של הרב יוסף יהודה שטרזברג הוא מונה להיות חבר בבד"ץ כוללות החסידים בירושלים. כדיין בבית הדין הוא היה מעורב בכל הפרשות שהסעירו את ירושלים באותה תקופה. הוא חתום על המודעות האוסרות על שליחת ילדים לבתי ספר, על המודעות נגד נשף מסכות לפורים ועל מודעות שחשפו רמאויות בגיוס כספים.
עמד בקשר עם רבי נפתלי חיים מדז'יקוב ורבי שלמה הלברשטאם מבאבוב.
נפטר בכ' בתמוז תרע"ז ונטמן בהר הזיתים, ולו היו שני בנים ושלוש בנות.
ישראל טשרני
ישראל טשרני (נולד ב-1931) הוא פסיכולוג והיסטוריון ישראלי, פרופסור לפסיכולוגיה וטיפול משפחתי באוניברסיטה העברית בירושלים. טשרני הוא מבכירי חוקרי הרצח עם ומשמש כמנהלו של המרכז לחקר השואה ורצח-עם בירושלים.
ביוגרפיה
טשרני נולד בארצות הברית. סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה מ-Temple University בשנת 1952, ודוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת רוצ'סטר בשנת 1957. בשנות השישים עלה לארץ.
טשרני היה בין מייסדי "האגודה לטיפול משפחתי וזוגי בישראל" בשנת 1977, ונבחר כיושב ראש הראשון שלה עם הקמתה. בשנת 1984 הוא פתח את התוכנית האקדמית הראשונה לטיפול משפחתי בארץ.
טשרני נחשב לאחד מהחלוצים בתחום חקר הרצח עם. בשנת 1982 היה מהמתכננים של "הועידה הבינלאומית לחקר השואה והרצח עם" (International Conference on the Holocaust and Genocide) בתל אביב. לקראת הוועידה הפעילה הממשלה הטורקית לחץ במטרה לגרום לביטול הכנס, מכיוון שהוא כלל גם דיון על רצח העם הארמני במהלך הוועידה. אולם הלחץ לא הצליח והוועידה התקיימה וסוקרה בכלי תקשורת רבים, בהם הניו יורק טיימס.
בשנת 1982 יצא ספרו "איך אנו מבצעים את הבלתי-ניתן למחשבה: ג'נוסייד, הסרטן האנושי", בו הוא בוחן את הסיבות להתרחשות רצח עם וגם מציע לראשונה שיטה לגילוי מוקדם של רצח עם (Genocide early warning system). בשנת 1979 היה מהמייסדים (ביחד עם אלי ויזל ואחרים) של המרכז לחקר השואה ורצח-עם בירושלים וכיום הוא עומד בראשו.
בשנת 1985 ייסד וערך במכון את הניוזלטר "Internet on the Holocaust and Genocide", אשר נשלח לאנשי מקצוע, חוקרים, מוסדות וארגונים. מטרתו ליצור קשר בין חוקרים ופעילים בתחומים אניטרדיציפלינרים כדי לעורר מודעות לנושא הג'נוסייד ולפעול כנגד מעשי רצח עם. בשנת 1995 עבר הנויזלטר מהמכון לאוניברסיטת מקוארי (Macquarie University) באוסטרליה, ושמו שונה ל-"international network on holocaust and genocide".
בשנת 1994 ייסד ביחד עם כמה חוקרים את אגודת חוקרי הג'נוסייד הבינלאומית. הוא שימש כעורך של "האנציקלופדיה לרצח עם" (Encyclopedia of Genocide) אשר יצאה לאור בשנת 1999 בהוצאת המכון לחקר השואה ורצח-עם בירושלים.
כיום, טשרני מכהן כראש מכון ירושלים לחקר השואה והג'נוסייד לצד פרופ' יאיר אורון וחוקרים אחרים.
אוטו הראשון, רוזן הסן
אוטו הראשון, רוזן הסן (1272 - 17 בינואר 1328) היה רוזן הסן מ-1308 עד מותו.
ביוגרפיה
אוטו נולד בשנת 1272 במרבורג, להיינריך הראשון, רוזן הסן, ואשתו הראשונה אדלייד מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ומתילדה מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-לינבורג.
אחרי שאוטו ירש את כל הרוזנות, הוא התגורר לסירוגין בקאסל ובמרבורג. לאוטו הייתה היסטוריה ארוכה של עימותים עם הארכיבישוף של מיינץ, מתיאס פון בוכק. בשנת 1324 מיינץ ניצחה בקרב להאנברג עם עזרה של כוחות אמנבורג. בשנת 1327, מיינץ סיפחה את גיסן עם עזרה של חיילים מנסיכות הבוחר מטריר, אבל תושבי העיר פעלו במהירות, ואוטו החזיר לעצמו את השליטה. רק אחרי הניצחון של אוטו בווצלאר ועם הגישור של יוהאן, מלך בוהמיה בשנת 1328 הפיוס נעשה אפשרי.
ב-17 בינואר 1328 מת אוטו בקאסל, ובנו היינריך השני, רוזן הסן ירש את נחלותיו.
משפחתו
בשנת 1297 התחתן אוטו בכנסיית אליזבת הקדושה, מרבורג עם אדלהייד מרבנסבורג, בתו של אוטו השלישי, רוזן רבנסבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
קורקינט ממונע
קורקינט ממונע (מכונה גם קורקינט חשמלי או גלגינוע, בעברית: גַּלְגִּלַּיִם ממונעים) הוא קורקינט המונע באמצעות מנוע בנזין או מנוע חשמלי. הוא עשוי ממשטח צר שמתחתיו שני גלגלים. המשתמש בכלי תחבורה זה עומד עליו בשתי רגליו ובידיו מחזיק ידית המשמשת להיגוי.
הקורקינט החשמלי זכה לעליה בפופולריות שלו בעזרת ההתרבות של חברות לשיתוף נסיעות המאפשרות להשתמש בקורקינטים חשמליים הפזורים ברחבי העיר על ידי אפליקציה המותקנת במכשיר הנייד.
השפעה על הסביבה
בתחילת המאה ה-21, עת הפיכתם של קורקינטים חשמליים לפופולריים ושיווקם ההמוני בערים הגדולות, מלווה שיווקם בתדמית של תרומה לסביבה, והדימוי הנפוץ הוא שהם תורמים לסביבה בכך שהם מחליפים שימוש באמצעי תחבורה סטנדרטיים ומזהמים יותר, ובנוסף, בעזרת אפליקציות שיתוף יוצרות חלוקה יעילה של משאבים חוסכות את הצורך בייצור וקנייה של קורקינטים רבים בבעלות פרטית של האזרחים. בפועל, תמונת השפעתם על הסביבה מורכבת יותר.
בשנת 2019 מחקר מאוניברסיטת קרולינה הצפונית בדק לעומק את השפעתם של קורקינטים חשמליים לשכירות על הסביבה בהשוואה לאלטרנטיבות - אם לוקחים בחשבון את ההשפעה הסביבתית של הייצור והמשלוח, התחזוקה, והאיסוף של הקורקינטים בחזרה לתחנות ההטענה לאחר השימוש.
לפי הערכת החוקרים, האימפקט הסביבתי של הקורקינטים להשכרה עומד על 202 גרם גז חממה על כל מייל (1.6 קילומטר) של נסיעה, כאשר 50% מגזי החממה נפלטים בתהליכי הייצור, 43% נפלטים בעת האיסוף והפיזור של הקורקינטים, וההשפעה של הנסיעה עצמה ושל גורמים נוספים זניחים יחסית.
כדי לנסות ולהעריך טוב יותר את מידת ההשפעה בפועל על הסביבה, המחקר בדק באמצעות סקרים באילו אמצעי תחבורה היו משתמשים נוסעי הקורקינט אם לא היו נוסעים בקורקינט. 49% אמרו שהיו משתמשים באופניים או בהליכה, 34% ברכב פרטי או שירות הזמנת נסיעות, 11% בתחבורה ציבורית, ו-7% היו מוותרים על הנסיעה. בשקלול הנתונים הגיעו החוקרים למסקנה שבסך הכל הקורקינטים מחליפים בעיקר אמצעי תחבורה מזהמים פחות, ולכן בפועל מגבירים את הזיהום. החוקרים העריכו את וודאות המסקנה ב-65%, וציינו ששינויים במבנה הקורקינט ובפעולת שירות ההשכרה עשויים לשנות את וודאות המסקנה ל-40%.
חוקיות ובטיחות בישראל
השימוש בקורקינט חשמלי בישראל הוסדר בצו ביולי 2004. הצו מגדיר קורקינט חשמלי כרכב בעל שני גלגלים המורכבים בזה אחר זה, המונע במנוע חשמלי שהספקו לא עולה על 100 ואט, מהירותו לא גבוהה מ-12 קמ"ש, ומשקלו העצמי לא עולה על 12 ק"ג. על פי הצו, קורקינט כזה פטור מהחובות החלות על רכב ממונע על פי פקודת התעבורה, כדוגמת ביטוח רכב.
ב-2016 פרסם משרד התחבורה תקנה חדשה, לפיה מותר להשתמש בקורקינט חשמלי מגיל 16, מהירותו תוגבל ל-25 קמ"ש וההספק יהיה עד 250 ואט ומשקלו עד 30 ק"ג.
השימוש בקורקינט ממונע-בנזין, או בקורקינט חשמלי שמאפייניו חורגים מהתקנות הנ"ל, אסור בישראל. למרות זאת, בכבישי ישראל נעים אלפי קורקינטים כאלו בניגוד לחוק.
במאי 2013 קבע בית המשפט העליון שקורקינט מכני בעל מנוע חשמלי, מהירות מקסימלית של 32 קמ"ש לילדים בני 11 ומעלה, אינו נחשב רכב מנועי לעניין פיצוי נפגעי תאונות דרכים ולכן הנוהג בו שנפגע מרכב ממונע זכאי לפיצוי כנפגע תאונת דרכים, אך הנפגע מנהיגה בו אינו זכאי לפיצוי כנפגע תאונת דרכים. בית המשפט גם קרא להסדרת השימוש בקורקינט ממונע ולכן במאי 2016 יצאה התקנה החדשה.
La Luna
La Luna (בעברית: היָרֵחַ) הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. האלבום יצא לאור ב-25 באפריל 2000 בארצות הברית, על ידי חברות התקליטים איסט וסט רקורדס ואנג'ל רקורדס. כמו כן, מתוך האלבום יצאו הסינגלים; "Scarborough Fair", "La Luna", "A Whiter Shade of Pale" ו-"Here with Me".
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים המקסיקני, והראשון במצעד האלבומים הקלאסיים.
רקע ויציאה
La Luna בדומה לאלבומים נוספים של שרה ברייטמן, הופק על ידי פרנק פיטרסון. בארצות הברית זכה להצלחה רבה, כאשר הפך שם לאלבום השני הנמכר ביותר של ברייטמן, אחרי האלבום Timeless, שיצא בשנת 1997. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) העניק לו את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה.
בנוסף לכך, ב-AllMusic סקרו את La Luna בחיוב והעניקו לו ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
קידום
La Luna יצא לאור בארצות הברית ב-25 באפריל 2000, ולאחר מכן, יצא לאור גם בשאר רחבי העולם. כבר בצאתו, זכה להצלחה רבה ברחבי העולם והפך לאחד מאלבומיה המצליחים ביותר של ברייטמן. כדי לקדם את La Luna, הוציאה ברייטמן ארבעה סינגלים ויצאה לסיבוב הופעות עולמי שנתמך על גביו.
סיבוב הופעות
בעקבות הצלחתו של "La Luna World Tour", זכה האלבום לפופולריות נוספת ברחבי העולם תוך שיצא על גביו אלבום הווידאו, La Luna: Live in Concert, שזכה להצלחה גם כן. סיבוב ההופעות כלל בסך הכול כ-101 הופעות שונות שהתקיימו באמריקה הצפונית, אירופה, אסיה ואמריקה הדרומית.
רשימת רצועות
גרסתו הנמכרת ביותר של La Luna היא הגרסה האירופאית, אשר כללה בתוכה שלוש עשרה רצועות. הגרסה האירופאית של La Luna לא כוללת את השיר "A Whiter Shade of Pale", אותו ביצעה ברייטמן מחדש. כמו כן, בגרסה האירופאית נעשו שינויים קלים נוספים, השונים מן הגרסה האמריקאית.
ארצות הברית
בגרסה האמריקאית בשונה מן הגרסה האירופאית, נכלל השיר "A Whiter Shade of Pale". השיר הצליח לכבוש את פסגת המצעד היפני במשך תשעה עשר שבועות; מה שהופך אותו לאחד מהשירים המצליחים ביותר בכל הזמנים במדינה. בנוסף לכך, הצליח השיר להיכנס למצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד.
הווארד אשמן
הווארד אליוט אשמן (באנגלית: Howard Elliott Ashman; 17 במאי 1950 – 14 במרץ 1991) היה פזמונאי ומחזאי יהודי-אמריקאי שעבד בשיתוף פעולה עם אלן מנקן מספר פעמים, שהמוכרות בהן היו שלושה סרטי הנפשה של דיסני, בהם אשמן כתב את המילים ומנקן הלחין את השירים והנעימות שבסרט. אשמן ומנקן החלו את דרכם בשנת 1979 במחזמר "יברך אותך אלוהים, אדון רוזווטר", שאותו אשמן ביים וכתב. המחזמר הבא של הצמד, "חנות קטנה ומטריפה" (1982), בוים ונכתב גם כן בידי אשמן הפך להצלחה מסחררת שהובילה להפקת סרט הקאלט "חנות קטנה ומטריפה". שיתוף הפעולה הראשון של השניים עם חברת וולט דיסני היה בסרט "בת הים הקטנה" (1989), ולאחריו הסרט "היפה והחיה" (1991). לאחר מותו, נעשה שימוש בחלק משיריו של אשמן בסרט נוסף של דיסני - "אלאדין" (1992).
בשנת 2018 הופק עליו סרט תיעודי בשם "המוזיקה של הווארד".
ראשית חייו
אשמן נולד בבולטימור, מרילנד, בנם של שירלי תלמה (לשעבר גלאס) וריימונד אלברט אשמן, אשר עבר במפעל ליצור גביעי גלידה. אביו היה ממוצא הונגרי. משפחתו הייתה יהודית. אשמן החל את לימודיו באוניברסיטת בוסטון ומכללת גודארד, ולאחר מכן המשיך לקבלת תואר שני מאוניברסיטת אינדיאנה בשנת 1974.
קריירה
אשמן היה הבמאי, הליריקן והמחבר של המחזמר חייכי משנת 1986 מברודוויי (עם מוזיקה מאת מרווין האמליש). בנוסף לזאת, בשנת 1986, אשמן כתב את התסריט עבור עיבוד הקולנוע של פרנק אוז למחזמר "חנות קטנה ומטריפה", ובנוסף כתב שני שירים חדשים; "Some Fun Now" ו-"Mean Green Mother From Outer Space", כאשר השיר האחרון היה מועמד לאוסקר.
בשנת 1986, אשמן התבקש לכתוב שיר עבור הסרט "אוליבר וחבורתו" של חברת וולט דיסני. בזמן אותו הפרויקט, נודע לו על פרויקט נוסף; הסרט "בת הים הקטנה", הסרט הראשון מזה 30 שנה המבוסס על אגדה. אשמן, יחד עם אלן מנקן, כתבו את כל השירים עבור הסרט. אשמן הפך לאחד מהאנשים המשמעותיים בתחילת הרנסאנס של דיסני. אשמן ניהל פגישות ואמר איך כל סצנה אמורה להיראות הוא אף היה מוערב בדמותה של אריאל וביקש מהאנימטור הראשי שאריאל צריכה להיות עם עיניים כחולות. הוא ידע בדיוק איך כל סצנה אמורה להיראות ולהתבצע ומדוע על חברת דיסני להמשיך להפיק סרטים מוזיקליים. נוסף על כך, היה בעל סמכות וטו בהחלטות על ליהוק המדבבים, הנגנים והמלווים. "בת הים הקטנה" יצא בנובמבר 1989 וזכה להצלחה מסחררת. אשמן ומנקן קבלו שתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ושלוש מועמדויות עבור פרס האוסקר שתיים עבור השירים "נשק אותה" (Kiss the Girl) ו"בתוך הים" (Under the Sea), כאשר האחרון זכה גם בפרס, בנוסף לפס הקול של הסרט.
בשנת 1988, עת שעבד על "בת הים הקטנה", אשמן הציע לחברת דיסני לעשות עיבוד מוזיקלי מונפש של "אלאדין". לאחר שכתב מספר שירים עם שותפו אלן מנקן והצעה למבנה הסרט, נכתב תסריט בידי לינדה וולברטון, אשר כתבה גם את התסריט עבור היפה והחיה. אז הבמאים ג’ון מוסקר ורון קלמנטס הצטרפו להפקה. הסיפור עבר מספר רב של שינויים וחלק מהדברים שהופיעו ברעיון הראשוני נגנזו. מתוך 16 השירים שהכינו אשמן ומנקן עבור הסרט "אלאדין", נכללו בסרט המוגמר רק שלושה משיריו של הווארד, אשר הופץ לאחר מותו.
במהלך שלבי ההפקה המוקדמים של "אלאדין", אשמן ומנקן החלו לסייע בהצלת ההפקה של "היפה והחיה", אשר נפל בהפקות בהיותו סרט לא מוזיקלי. אשמן, שהעדיף להתמקד ב-"אלאדין", הצטרף בעל כורחו. באותו הזמן מצבו הבריאותי החל להתדרדר עקב מחלתו. לבסוף, הספיק להשלים את מילות השירים של "היפה והחיה" לפני שנכנע למחלתו. הסרט הופץ מספר חודשים לאחר מותו והוקדש לזכרו. כמו כן, כתב והלחין למלך האריות ופוקהונטס מילים לשיר "גלגל החיים" ו"צבעי הרוח" עוד בטרם התחלת האנימציה לסרטים אלה. הסקיצות נשמרו בארכיון של אולפני דיסני וזכו לעיבוד עבור הסרטים לאחר מותו. יחד עם מנקן, זכה אשמן בשני פרסי גראמי, שני פרסי גלובוס הזהב ובשני פרסי אקדמיה. כשאשמן "קיבל" את פרס האקדמיה השני שלו עבור הסרט "היפה והחיה", ויליאם פ. "ביל" לאוץ’ שותפו ובן זוגו לחיים, קיבל את הפרס במקומו.
מחלתו ומותו
בליל טקס פרסי האוסקר ה-62, כאשר זכו אשמן ומנקן בפרס האוסקר עבור המוזיקה של הסרט "בת הים הקטנה" ובעבור השיר "בתוך הים", אשמן סיפר למנקן שקיבל תוצאות חיוביות על הימצאות נגיף האיידס בגופו. הוא אובחן כחולה איידס בשנת 1988, במהלך ההפקה של "בת הים הקטנה". במהלך ההפקה של "היפה והחיה", אמני ההנפשה של חברת דיסני הוטסו לעבוד עם אשמן בביתו בפישקיל, ניו יורק, שם נוכחו לגלות את מצב מחלתו המתקדם. אשמן נעשה חלש יותר ויותר אך נשאר פעיל לכל אורך ההפקה והמשיך בכתיבת השירים. לאחר ההקרנה הראשונה של "היפה והחיה" ב-10 במרץ 1991, אמני ההנפשה ביקרו את אשמן בבית החולים. משקלו היה 80 פאונד, הוא התעוור ובקושי יכול היה לדבר. אמני ההנפשה והמפיק דון האן סיפרו לו כי הסרט זכה לשבחים מהקהל. ב-14 במרץ, אשמן, בגיל 40 הלך לעולמו מסיבוכים הנובעים ממחלת האיידס, בעיר ניו יורק. מחווה לאשמן נכללה בסוף כתוביות הסיום של הסרט "היפה והחיה" ובה נכתב: "לידידנו, הווארד, שהעניק לבת ים את קולה ולחיה את נשמתו, נהיה אסירי תודה לעד. הווארד אשמן: 1950-1991". אשמן נאבק על חייו לצד בן זוגו ביל לאוץ’, אחותו שרה אשמן-גיליספי ואמו שירלי תלמה גלאס. מקום קבורתו של אשמן בגן הזיכרון "אוהב שלום" בבולטימור, מרילנד. להאשמן קרובי משפחה רחוקים המתגוררים בחלקם בארצות הברית ובישראל
Hurd
HURD היא ליבת מערכת הפעלה שאמורה להיות הליבה של מערכת GNU.
היסטוריה
במנשר של גנו הזכיר ריצ'רד סטולמן ש-"ליבה ראשונית קיימת אך תכונות רבות עדיין נדרשות כדי לחקות את יוניקס". הוא התייחס ל-TRIX, ליבת RPC (קריאה להליכים מרחוק) שפותחה ב־MIT, שעורכיה החליטו להפיצה בחינם והייתה תואמת עם גרסה 7 של יוניקס. בדצמבר 1986 התחילה עבודה לשינוי ליבה זו, אך מפתחיה החליטו לבסוף שהיא לא מתאימה כנקודת התחלה, בעיקר בגלל שהיא רצה רק על "ארכיטקטורת 68000 היקרה והאלמונית" והיה צורך להתאים אותה לארכיטקטורות אחרות לפני שאפשר היה להשתמש בה. ב־1988 נשקלה במקומה ליבת "מאך", אשר פותחה ב-CMU (אוניברסיטת קרנגי מלון), על אף שתחילה נדחה פיתוחה בגלל שמפתחיה נדרשו להוריד קוד שהיה שייך לחברת AT&T.
בתחילה הוחלט לקרוא לליבה Alix, אך המפתח מייקל בושנל העדיף מאוחר יותר את השם Hurd, כאשר השם הקודם נדחק לתת-מערכת ובסופו של דבר נעלם לחלוטין. גם הפיתוח של Hurd נעצר בסופו של דבר בעקבות בעיות טכניות ועימותים מתמשכים בין המפתחים.
מערכת דביאן כוללת גם הסבה חלקית לריצה מעל ליבת Hurd.
שריר המלעס
שריר הַמִּלְעָס (TA: musculas masseter) הוא שריר לעיסה חזק הנמצא בצד הלחי, בחלקה האחורי. השריר מניע את הלסת התחתונה במפרקי הלסת מעלה וקדימה כך שפעולתו סוגרת את הפה. הסיבים העמוקים של השריר מניעים את הלסת אחורה.
שריר המלעס מסוגל להפיק את הכוח הגדול ביותר בגוף האדם, ובספר השיאים של גינס (1992) מתועדת נשיכה בעוצמה של 442 קילוגרם-כוח למשך שתי שניות. כוח שריר תלוי בשטח החתך שלו והמלעס אינו גדול, אך הוא פועל באופן דומה למפצח אגוזים, כלומר כוח קטן שמושקע בין הקצוות שלו בחיבור לגולגולת וללסת התחתונה מתורגם למומנט גדול, ולכן גם לכוח גדול יותר שפועל על השיניים הטוחנות בסמוך לנקודת הציר במפרק הלסת. עקרון פעולתם של עגורן ושל מגבה מכני הוא דומה. יתר שרירי השלד, וגם הגדולים בהם בירך ובעכוז, נאחזים קרוב לציר ביחס לקצה האיבר ולכן לא ניתן להפיק מהם כוח כה גדול.
תיאור
תחילתו של שריר המלעס בגבול התחתון והפן הקדמי של קשת העול.
השריר נאחז בפן הצידי של ענף הלסת התחתונה ובזיז הַוָּוִי שלה.
עצבוב
שריר המלעס מעוצבב על ידי עצב הלסת התחתונה (CN V3), היוצא מתוך העצב המשולש, דרך עצב המלעס (nervus massetericus).
מעשה בחייט
"מעשה בחייט" הוא מחזה מאת פרידריך לוֹבֶּה (תחת הפסבדונים ההולנדי "י' דה פְרִיס", שעִמו הגיש את מחזותיו לתיאטרון "האהל"), שאף ביים אותו.
המחזה הוא קומדיה בת חמש תמונות, שמתרחשת בהולנד בימי כיבוש נפוליאון. מעשה בחייט, שמעז לחרף את שמו של נפוליאון בעת שכרותו ונידון על כך לשלושה שבועות מאסר, לאחר שהלשינו עליו התושבים. אולם, הוא שולח בסתר את שולייתו לבית הסוהר, לרצות את עונשו. תפנית מתרחשת כאשר מוציא השוליה את נשמתו בבית הכלא, והחייט נאלץ כעת להעמיד פני מת. כך, הוא נקלע למצבים מגוחכים, והוא נוכח בלוויה של עצמו, מודד את גודל מודעות האבל וצועד בביתו מצעד של אבל למשמע התזמורת אשר בלוויה. בהמשך מאמץ לעצמו זהות, שהוא אחיו התאום של עצמו, והוא נושא בשנית את אשתו.
המחזה הועלה בתיאטרון "האהל" בשנת 1947 בתרגום מגרמנית של לאה גולדברג. את עיצוב התפאורה ערך אריה ארוך ואת העיבוד המוזיקלי ארנסט גלזר. הוא תוכנן לעלות לראשונה בסוף יוני 1947, אך לבסוף התקיימה הצגת הבכורה ב-8 ביולי, בשלהי עונת ההצגות תש"ז. המחזה זכה להצלחה, ועל כן פתח את עונת תש"ח בתיאטרון.
צוות השחקנים כלל את מאיר מרגלית בתפקיד הראשי (החייט) וכן את שושנה פרלמוטר בתפקיד מַרִיטְיֶה, דבורה קסטלניץ בתפקיד דוֹרְטְיֶה, לאה דגנית בתפקיד יוּלה, יהודה גבאי בתפקיד מֶלֶר, דניאל פוגלסון בתפקיד וִילֶם, יוסף זרובבל בתפקיד בעל הפונדק, יהודית ברקאית בתפקיד אַנְטְיֶה, בן ציון זילברג ואברהם נחתומי. את תפקידי השחקנים מתארת מבקרת "דבר" רבקה דוידית (בחתימת "בת־לוי"): "מרגלית בתפקיד המרכזי כבש את לב הצופים. ש' פרלמוטר אשת-החיל הנבונה וד' קסטלנץ, בעלת המזימות, ל' דגנית — כזמרת רחוב זקנה ונחמדה, י' גבאי כסוחר הרווק, ד' פוגלסון — הצעיר רודף הנשים, י' ברקאית — המלצרית טובת הלב וכן ב״צ זילברג ונחתומי — כולם, כולם טובים, ואף למעלה מזה".
דוידית תיארה את המחזה כ"מהתלה חמודה, השופעת חן וצחוק למכביר". לצד הביקורת החיובית על הופעת השחקנים, חלקה לוי מחמאות לתפאורה "במתכונת הציור ההולנדי הישן" ולתלבושות. לצד זאת, ראתה ברקע ההיסטורי "הזדמנות לפסיכולוגיה של כובשים ומדוכאים", שלא נוצלה היטב:
ראש עיריית לונדון
ראש עיריית לונדון (באנגלית: Mayor of London) הוא פוליטיקאי נבחר העומד בראשות רשות לונדון רבתי. הוא האחראי על תקצוב ותכנון אסטרטגי של השלטון המקומי בלונדון, לרבות: רשויות המשטרה, התחבורה, כיבוי האש, שירותי החירום וכיוצא בזה.
קן ליווינגסטון, ראש העיר הראשון של כל רובעי לונדון, נבחר לראשונה בשנת 2000, ובשנית בשנת 2004, והיה ראש העיר הראשון באנגליה הנבחר בבחירות ישירות. בבחירות בשנת 2008 החליף אותו בוריס ג'ונסון מהמפלגה השמרנית, שנבחר בשנית ב-2012, אך לא התמודד על קדנציה שלישית. ב-5 במאי 2016 זכה סאדיק קאן בבחירות לראשות עיריית לונדון.
יש להבדיל בין תפקיד זה לבין תפקיד הלורד ראש העיר של לונדון המשמש ראש העיר הטקסי של הסיטי של לונדון.
תקופת כהונתו של ראש העיר נמשכת 4 שנים, והבחירות נערכות בחודש מאי.
ליאו קופר
ליאו קופר (באנגלית: Leo Kuper; 24 בנובמבר 1903 - 23 במאי 1994) היה סוציולוג אמריקאי ממוצא יהודי, פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ומחלוצי המחקר בתחום הג'נוסייד.
קורות חיים
קופר נולד למשפחה יהודית שומרת מסורת ממוצא ליטאי ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. הוא למד משפטים באוניברסיטת ויטווטרסראנד ושימש כעורך דין בדרום אפריקה עד למלחמת העולם השנייה; עסק במקרים של זכויות אדם וזכויות שחורים. במלחמה שירת כקצין מודיעין בארמייה השמינית של הצבא הבריטי. בשנת 1948 הוא החל ללמוד סוציולוגיה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל שבארצות הברית, ואחר כך באוניברסיטת בירמינגהם באנגליה, שם כתב מחקר בנושא תכנון עירוני, שהתפרסם כ-"Living in towns" על בסיס מחקר בעיר קובנטרי.