cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אות מערכה (ישראל)
סרטי מערכה הם רצועות בד בצבעי אות מערכה שמוענקים ליחידות צבאיות. סרטי מערכה עוטרים נס יחידה או דגל יחידה. הענקת סרט מערכה ליחידה נערך בדרך כלל בטקס רשמי בנוכחות קצינים בכירים.
עד היום ניתנו אותות לציון מלחמות בהן היה גיוס נרחב ולא על קרבות או מלחמות בהן השתתפות ישראל הייתה מוגבלת (כגון מלחמת המפרץ ושתי האינתיפאדות). שתי אותות על מערכה שלא הוגדרה כמלחמה שהוענקו עד כה הן: אות מבצע צוק איתן שהוענק לראשונה ב-2015 ואות המערכה ברצועת הביטחון שהוענק לראשונה ב-2021.
עיצוב האות
האות מעוצב בצורת סרט בגודל 40×10 מ"מ המחובר באמצעות סיכות לפריט הלבוש ובצידו השמאלי מעל חפי הכיס.
בניגוד לאותות מערכה במדינות אחרות, לעיטורי הגבורה, העוז והמופת של צה"ל ולעיטורי משטרת ישראל, השב"ס וכבאות והצלה, אין לאותות אלו גרסת "מדליה" (פארה התלויה על סרט).
האות עשוי מבד או מתכת בציפוי אמייל.
האותות הראשונים נעשו מבד ובמהלך השנים החלו להעניק אותות ממתכת מצופה אמייל-לאור הקושי באחזקתם לאור לכלוך שצברו.
על גבי האות לא נענדים סמלים נוספים, למעט מי שעוטר בצל"ש במהלך המלחמה, אז נענד הצל"ש על גבי אות המערכה. חריג לכלל זה הוא אות מלחמת הקוממיות, עליו נענדו על ידי הזכאים לכך סמלים נוספים (ראו פירוט בהמשך).
אות מלחמת הקוממיות
האות ניתן למשתתפים במלחמת העצמאות בין 1 בפברואר 1948 ל-10 במרץ 1949 במשך 4 חודשים ברציפות. הצבע האדום מסמל את הרוגי המלחמה, פסי התכלת והלבן את דגל המדינה החדשה, והצבע הכחול שתופס את רוב האות רומז לעצמאות לה זכתה המדינה במלחמה.
האות ניתן גם למי שהשתתף בפועל בקרבות, גם אם לא עמד בתנאים שלעיל, למי שהיה מרותק 120 ימים ליישוב ספר ולשליחי רכש והעפלה. האות ניתן גם ליישובים שכותרו או הותקפו במהלך המלחמה.
על אות זה נענדו על ידי הזכאים לכך מספר סמלים: זכאי עיטור לוחמי המדינה (שחולק החל מ-1968) והיו עדיין במדים, ענדו גרסה מוקטנת של העיטור על גבי אות מלחמת הקוממיות. בנוסף, נהגו יוצאי פלמ"ח לענוד על האות גרסה מוקטנת של סמל הפלמ"ח (סמל זה היה אות עצמאי בטרם בוטל) וזכאי אות מגן ירושלים (אות שניתן, בטרם בוטל, למי ששירת באזור ירושלים, בין 1 באפריל ו-10 ביוני 1948) נהגו לענוד גרסה מוקטנת של אות זה. ניתן היה לענוד מספר סמלים במקביל ואחדים (כדוגמת הרמטכ"ל רא"ל דוד "דדו" אלעזר) ענדו את כל שלושת הסמלים.
האות חולק לראשונה ב-1951 לחיילים וב-1955 ליישובים.
אות מלחמת סיני
האות ניתן למשתתפים במבצע קדש (מלחמת סיני) בין 29 באוקטובר 1956 ל-6 בנובמבר 1956 במשך 72 שעות ברציפות. פס התכלת הרחב הוא סימן לתעלת סואץ אליה הגיעו כוחות צה"ל במלחמה. הפסים האדומים והכחולים מייצגים את ההרוגים והפצועים (בהתאמה) והצבע הכתום בשוליים הוא צבעם של חולות סיני.
האות ניתן גם לאנשי הסגל הפיקודי של הג"א, אזרח עובד צה"ל ונהג מתנדב של רכב אזרחי מגויס. ב-1958 הוחלט להעניק את האות גם לשוטרים, עובדי שב"כ ועובדי התעשייה הצבאית.
האות חולק לראשונה ב-1957.
אות מלחמת ששת הימים
האות ניתן למשתתפים במלחמת ששת הימים (בסדיר ובמילואים) בין 5 ביוני 1967 ו-11 ביוני 1967 במשך 24 שעות לפחות. צבעי התכלת והלבן הם צבעיו של דגל ישראל. פסי האדום והכחול הרחבים הם סמל לניצחון ולגבורה שבזכותה הושגה ההכרעה במלחמה.
בנוסף, חולק האות לחייל שנפצע או נהרג בין 18 במאי 1967 ו-5 ביוני (תקופת ההמתנה החלה ב-15 במאי לערך); לאזרח עובד צה"ל (למעט נוער עובד) שהיה במעמד זה מ-1 באפריל עד 11 ביוני; לנהג מתנדב ברכב אזרחי מגויס; לחייל מילואים שהיה פטור משירות מילואים והתנדב ליחידה צבאית; לאזרחים עובדים מערכת הביטחון (התעשיות הביטחוניות, משק לשעת חירום וקבוצות נוספות) שעבדו ברציפות מ-15 במאי עד 12 ביוני; האות הוענק גם ל-10 ממפעלי קונצרן כור.
האות חולק לראשונה ב-1967.
אות מלחמת ההתשה
האות ניתן למשתתפים במלחמת ההתשה בין 11 ביוני 1967 (יום סיום מלחמת ששת הימים) ל-8 באוגוסט 1970 במשך 30 יום (ברציפות לחייל סדיר ובמצטבר לחייל מילואים). בדומה לאותות קודמים, הפס האדום מייצג את דמם של ההרוגים, התכלת והלבן את דגל ישראל והחום את אדמת מצרים עליה נערכה הלחימה.
בנוסף, ניתן האות לאנשים שסייעו ישירות לדרגי השדה (בין אם בחזית או בעורף) במשך 30 יום ברציפות. בקבוצה זו כלולים אזרחים עובדי צה"ל (לא כולל נוער עובד), עובדי משרד הביטחון, עובדי התעשיות הביטחוניות (התעשייה הצבאית, התעשייה האווירית, רפא"ל), אנשי שב"כ ומוסד, עובדי שק"ם, עובדי ומתנדבי האגודה למען החייל, פעילי משק לשעת חירום, נהגים עובדי חברות הובלה ותובלה, נהגים שסופחו עם רכבם ונהגים שהתנדבו לנהוג ברכב מגויס ומתנדבים לשירות פעיל. כמו כן האות הוענק ליישובים שנפגעו במהלך הלחימה.
האות חולק לראשונה ב-7 במאי 2003, יותר משלושים שנה לאחר סיום המלחמה.
אות מלחמת יום הכיפורים
האות ניתן למשתתפים במלחמת יום הכיפורים בין 6 באוקטובר 1973 ל-24 באוקטובר 1973 במשך לפחות 3 ימים רצופים. הפס האדום הרחב מסמל את האבדות הרבות שספגה ישראל במלחמה זו. צבעי התכלת והלבן הם רמז לטלית, כדימוי ליום הכיפורים בו התחילה המלחמה בהפתעה.
בנוסף, ניתן האות גם לחייל שנפגע או נהרג עקב ובמהלך שירותו בתקופה שבין תום המלחמה לחתימה על הסכמי הפרדת הכוחות (בחזית הדרום: הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים נחתם ב-18 בינואר 1974; בחזית הצפון: הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה נחתם ב-31 במאי 1974).
האות חולק לראשונה ב-1974.
אות מערכת שלום הגליל
האות ניתן למשתתפים במלחמת לבנון (בשמו הרשמי: "מבצע שלום הגליל") בין 5 ביוני 1982 ל-29 בספטמבר 1982 במשך 3 ימים רצופים. או ששירת פחות מכך אך נהרג, נשבה או נפצע בתקופת שירותו. האדום בשוליים מזכיר את ההרוגים הרבים, הכחול והלבן מסמלים את דגל ישראל, ורצף הפסים לבן-ירוק-אדום מייצג את דגל לבנון.
האות חולק לראשונה ב-1983.
אות המערכה ברצועת הביטחון
במרץ 2021 החליטה ממשלת ישראל להעניק אות מערכה לחיילי צה"ל שהשתתפו במערכה ברצועת הביטחון שבדרום לבנון מספטמבר 1982 ועד מאי 2000. הממשלה אישרה גם את הצעת תקנות העיטורים בצה"ל הקובעות את כללי הזכאות לקבלת האות. תוקן חוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם, כך שיאפשר את הענקת האות גם לאנשי צד"ל שהשתתפו במערכה זו.
אות מלחמת לבנון השנייה
האות ניתן למשתתפים במלחמת לבנון השנייה בין 12 ביולי 2006 ל-14 באוגוסט 2006 במשך 3 ימים רצופים. האות ניתן גם לשוטרים, סוהרים, אנשי שב"כ ומוסד ששירתו 3 ימים רצופים. הכחול והלבן מסמלים את צבע דגל ישראל, וירוק והאדום מסמלים את צבעי דגל לבנון, הצבע הכתום הוא צבעו של העורף שספג אבדות קשות במלחמה זו.
האות ניתן גם לאנשים שעזרו למערך השדה או לאוכלוסייה האזרחית במחוז הצפון או מחוז חיפה, במסגרת עבודתם או בהתנדבות, במשך 8 ימים. האות ניתן לאזרחים שעבדו במחוזות אלו במשרדי ממשלה (עובדי משרד הביטחון - ללא הגבלה למחוז), חברות ממשלתיות, שירותי כבאות והצלה, מגן דוד אדום (ההגבלה בנוגע לכבאים ומד"א בוטלה בהמשך), הרשויות המקומיות, אנשי זק"א, בתי חולים ועוד. בהמשך הוכרז שהאות יוענק גם ליישובים שנפגעו במהלך המלחמה.
האות חולק לראשונה ב-2 בספטמבר 2007.
אות מערכת צוק איתן
האות ניתן למי ששירת במהלך מבצע צוק איתן. האות מורכב מצבעיו של הדגל, אדום להרוגי צה"ל, וכתום לנפגעי העורף. הצבע הצהוב מסמל את חולות עזה. האות ניתן, בדומה לאות מלחמת לבנון השנייה, גם לשוטרים, סוהרים, אנשי שב"כ ומוסד. בנוסף גם לקציני ביטחון ורבש"צים ביישובים בדרום, לאנשי מערך כיבוי האש, מגן דוד אדום, אזרחים עובדי צה"ל ועובדים אזרחיים של מתאם פעולות הממשלה בשטחים ביהודה ושומרון ועזה - כל זאת על פי החלטת שר הביטחון, ובכפוף לאישור ועדת החוץ והביטחון.
האות חולק לראשונה ב-7 ביולי 2015.
מבצע כבוד אבוד
מבצע כבוד אבוד היה השם המתורגם באנגלית לחקירה בולטת בשם "Honor Perdido" שנוהלה על ידי ה-FBI. החקירה התמקדה בשחיתות משטרתית על אדמת פוארטו ריקו שהתקיימה באוגוסט 2001. בראש המבצע עמד הסוכן המיוחד ג'פרי פלאיז והשוטר הפוארטו ריקני אלווין קוויננס, החקירה נפתחה בעקבות דיווחים מרובים על פעילות בלתי חוקית במשטרת פוארטו ריקו (PRPD). הפעולה הסמויה בת 12 החודשים הופנתה נגד פקידי ארגון אכיפת החוק החשודים במעורבות בסחר בסמים באי. באותה תקופה זה היה התיק הגדול ביותר של שחיתות משטרתית עמה התמודד האף-בי-איי בהיסטוריה של הארגון עד למבצע צריף משמר.
שרשרת האירועים
שלושים ושניים שוטרים נתפסו על סחר בסמים, הודות למבצע סמוי שיזם ה-FBI וקבוצת המבצעים המיוחדים שלה (SOG). היוזמה התאפשרה לאחר קבלת דיווחים מרובים על שוטרים המעורבים ישירות בסחר בסמים, כמה קצינים צולמו בווידאו מסירות שהועמסו עליהן קוקאין והובילו קוקאין בניידות המשטרה שברשותם. המבצע כוון בנוסף לעצור את ההגנה הבלתי חוקית שהוענקה לסוחרי קוקאין מסוימים שהעבירו את הסחורות שלהם ברחבי האי. בסך הכל נעצרו בפרשה שלושים וארבעה איש.
הפעילות הפלילית שהציעו הקצינים כללו הסכם של אדם אחד להרוג סוחר סמים תמורת 20,000 דולר במזומן. טכנאי ראיות סיפק סיוע כיצד לסלק את קורבן הרצח מהזירה. רוג'ליו גווארה, סוכן מיוחד הממונה על חטיבת השדה הקאריבית מטעם המינהל לאכיפת הסמים (DEA), הגיב כי העצורים "לא ראויים לכבוד להיקרא 'שוטרים'."
לאחר מכן
באותה תקופה, המבצע אבוד היה התיק הגדול ביותר של שחיתות משטרתית בה טיפל ה-FBI.
עיתונאי ה"אורלנדו סנטינל" איוואן רומן, הצהיר כי השערורייה "הדהימה מחלקה שכבר היו סדרה" של שערוריות קודמות דומות.
נושאים מתמשכים בנוגע להתנהלות לא הולמת של המשטרה ובעיות אחרות ערערו את מעמדה של משטרת פוארטו ריקו (PRPD) שנים אחרי מבצע "כבוד אבוד".
אבי ברמן
אָבִי בֶּרְמָן (נולד ב-2 ביולי 1971) הוא מלחין ישראלי.
ביוגרפיה
ברמן נולד בתל אביב ולמד בירושלים בתיכון שליד האקדמיה למוזיקה ולמחול. בגיל 13 החל ללמוד קומפוזיציה אצל אנדרה היידו. לאחר שירותו הצבאי, למד לתואר ראשון באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אצל מנחם צור וינעם ליף והמשיך את לימודי הקומפוזיציה לתואר אמן באוניברסיטה לאומנויות בברלין אצל וולטר צימרמן ולדוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה.
עם סיום לימודיו בארצות הברית, החל ללמד קומפוזיציה במחלקה למוזיקה חדשה במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר.
בנוסף הוא מלמד בתיכון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
יצירתו
ברמן משתייך לאסכולת הכתיבה המודרניסטית, אך עם זאת ברבות מיצירותיו ניכרות השפעות וטכניקות כתיבה ממגוון סגנונות מוזיקליים ביניהם: מוזיקה חוץ מערבית, מוזיקה יהודית ושירת בית הכנסת. כתיבתו מתאפיינת בקווים מלודיים המתכתבים עם השפה המוזיקלית הרומנטית; במצלולי אקורדים ותבניות מרווחיות ייחודיות; ובתזמור לא שגרתי.
יצירתו כוללת שתי סימפוניות ויצירות קאמריות רבות (4 רביעיות מיתרים, קווינטט פסנתר, אוקטט), סדרת דואטים (דואט לשני פסנתרים, דואט לשני צ'לים ודואט לשני קלרינטים) ויצירות למגוון כלי סולו, וכלי סולו בליווי פסנתר.
בפברואר 2017 ביצעה התזמורת הסימפונית ירושלים יחד עם שני סולנים ושתי מקהלות את יצירתו "קדיש יתום" בביצוע בכורה עולמי.
ברמן מבוצע רבות, בעיקר באירופה ובארצות הברית, בין הגופים אליהם הוזמן לכתוב: בנוסף לכתיבתו הקונצרטנטית הוא עוסק רבות ביצירה המשלבת מספר תחומי אמנות, בין עבודותיו:
שמואל ארגמן
שמואל ארגמן (שם העט של שמואל רוט, ד' באדר תש"ד, 28 בפברואר 1944 – ג' באב תשפ"א, 12 ביולי 2021) היה סופר חרדי־ישראלי שכתב ספרי עלילה רבים, רובם לילדים ולנוער. כתב גם תחת שם העט שמואל רותם.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב למיכאל ויהודית וגדל בבני ברק. אביו היה מוותיקי העיר ומראשי משטרת השבת, ואמו הייתה ממייסדות בית יעקב בארץ ישראל. למד בישיבת מרכז הרב ולאחר מספר שנים עבר לישיבת פוניבז'. המשיך לאורך השנים לשמור על קשר עם רבותיו משתי הישיבות והיה מבקר אצלם בהזדמנויות שונות וברגלים. היה נשוי לרחל לבית פרדס. התגורר בשכונת בית וגן בירושלים. נפטר בג' באב תשפ"א. עבד כמחנך בביה"ס 'מימון', ולימים כרב ביה"ס.
יצירתו
במשך שנים כתב בשבועון זרקור, ובהמשך שימש למשך תקופה כעורכו. בתקופתו כעורך היה העיתון מוציא בשבוע שחל בו יום העצמאות שני גליונות שונים - האחד היה מיועד לחוגגים את היום והשני לאלה שלא.
מעל דפי זרקור פרסם סיפורים רבים בהמשכים, אשר אחר כך יצאו לאור כספרים. הסיפור הראשון היה "הילדה שברחה מהמנזר". רוב הסיפורים עלילתיים, חלקם עם מוטיבים של מדע בדיוני והם נכתבו מזווית תורנית ומיועדים לציבור החרדי והדתי. כמו כן הוציא לאור סדרת ספרים לנוער "עולמנו", העוסקת בענייני מדע וטכנולוגיה ומותאמת לנוער הדתי. אחד מספריו, "בין חומות המבצר", הוא סיפור היסטורי העוסק בפרק מתולדות חיי מהר"ם מרוטנבורג ותלמידו הרא"ש.
פרסם כמה ספרים למבוגרים, הבולט שבהם הוא "השותפים", שפורסם תחילה בהמשכים ביתד נאמן.
שמואל ארגמן הוא סופר הילדים החרדי היחיד שהוזכר בלקסיקון אופק לספרות ילדים של אוריאל אופק.
ספרו "הצניחה הגורלית" נבחר מבין 24 ספרים נבחרים על ידי ועדת "פרס מפעל הפיס לספרות". כמו כן, זכה בפרס זקס על מפעלו הספרותי.
צב יבשה רוסי
צב יבשה רוסי או צב יבשה מרכז-אסייתי (שם מדעי: Testudo horsfieldii) הוא מין של צב מהמשפחה צבים יבשתיים החי בערבות של רוסיה ומרכז אסיה והוא מצוי בטבע בסכנת הכחדה. הוא משויך לסוג צב יבשה, אך חלק מהחוקרים רואים בו מין יחיד בסוגו בסוג Agrionemys. הצב קרוי על שם החוקר תומאס הורספילד.
צב זה קטן יחסית, מגיע לאורך של 13 עד 25 סנטימטרים בזכרים ו-15 עד 25 סנטימטרים בנקבות. הצב בעל דו-צורתיות זוויגית, והזכרים בעלי זנבות ארוכים יותר מלנקבות, להם חריץ קטן דמוי-כוכב בקצה הזנב, טפרים רחבים יותר וגודלם קטן יותר במעט. הצבים יכולים לחיות עד 100 שנה.
צבע השריון הוא לרוב חום-אדמדם עד שחור, כשסביב הלוחיות הצבע צהוב-קש. הרגליים גדולות ואפורות והראש קצר ובקצהו לסתות צהובות-בהירות נוקשות. העיניים שחורות והזנב כהה.
הצב מצוי בטבע במרכז אסיה מדרום רוסיה עד איראן ופקיסטן ומזרחה עד לשינג'יאנג שבסין. הוא מצוי בסביבות יבשות לרבות באזורי מדבר ובקייצים חמים הוא נכנס לתרדמת קיץ, בה הוא ישן במשך תשעה חודשים. הוא צמחוני לחלוטין וניזון מצמחייה קרקעית. בשבי הוא נוהג לאכול בעיקר חסה, לחך ופרחי Valerianella או שן הארי.
צב יבשה רוסי הוא חית גידול ביתי פופולרית. ניתן לגדל אותו בפנים הבית או מחוץ לו. לרוב, בוחרים בגידול פנים בית למרות ששטח הגידור צריך להיות רחב יותר. עם גידור מותאם, משטח, לחות, תאורה ושמירה על טמפרטורה נכונה הצב יחיה בתנאים טובים.
תת-מינים
במין זה ישנם 3 תת-מינים:
חנוך לוין - מחזות
חנוך לוין כתב 62 מחזות, קברטים ורביואים. 42 מהם הועלו (ובנוסף אסופה של כתביו שנערכה והועלתה לאחר מותו), ואילו 20 מכתביו הערוכים עוד לא הועלו.
רשימת המחזות שהועלו
(על פי סדר אלף-ביתי, במחזות עם ערכים משל עצמם מופיע קישור בלבד)
אורזי מזוודות
המחזה עלה בתיאטרון הקאמרי ב-1983 (עם תיקי דיין, דב רייזר וזהרירה חריפאי), וב-2011 (עם חנה מרון, רבקה מיכאלי ודרור קרן).
איחש פישר
המחזה הועלה לראשונה בקאמרי באוקטובר 2010 בבימויו של רוני פינקוביץ. ובהשתתפות: שמואל וילוז'ני, אלברט כהן, מוטי כץ, קרן מור, סיימון קריכלי, יוסי רחמני, וערן שראל.
איש'ל ורומנצקה
מחזה שמבוסס על מערכון מתוך הספר "החולה הנצחי והאהובה", עלה לראשונה במועדון "צוותא" ב-2019, בכיכובם של דרור קרן וגוני כנעני, בשיתוף “תזמורת התיאטרון הישראלית” בניצוחו של יוסי בן נון}.
הופס והופלה
הועלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" ב-23 בנובמבר 1991 בבימויו של אורי פסטר.
הוצאה להורג - אופרטה אכזרית
הועלה לראשונה בנובמבר 1979 בהפקת התיאטרון הקאמרי על בימת "צוותא" בבימויו של חנוך לוין
הלוויה חורפית - בורלסקה בשמונה מערכות
הועלה לראשונה בספטמבר 1978 בתיאטרון "הבימה" בבימויו של חנוך לוין
הזונה הגדולה מבבל
הועלה לראשונה באפריל 1982 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של חנוך לוין
הקיסר- על פי 'איון' לאוריפידס
הועלה לראשונה בבכורה עולמית בינואר 2020 בסטודיו למשחק מייסודו של יורם לוינשטיין. בבימוי יאיר שרמן.
מוזיקה: אלדד לידור | תאורה: נדב ברנע | תפאורה: שובל שלוי | תלבושות: יובל לוי.
בהשתתפות: רם רחמים גואטה- פודרגה | טל מאיר/שי כהן נאמן- מלכה | אורי מחרז- נער | מתן בן עמי- טחורים | דניאל אביטל/אריאל יגן- אולקוס / מצחק בבשר | אלון ליאור- מלך| אודיה ירון/שני שטיינגרט - נסיכה / שיפחה.
הקיסר גוק - מחזה בחמש מערכות ואפילוג
המחזה היה אמור לעלות בתיאטרון גשר בשנת 2010, אך לא הופק לבסוף. הועלה לראשונה בגודמן - בית ספר למשחק בנגב בדצמבר 2019 בבימויו של אריאל וולף. מוזיקה מקורית: שלומי ברטונוב; תאורה: חני ורדי; תלבושות ותפאורה: ליה חוזה.
חפץ - מחזה בשתי מערכות
הועלה לראשונה בתיאטרון העירוני של חיפה במרץ 1972 בבימויו של עודד קוטלר
כולם רוצים לחיות - קומדיה
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי במרץ 1985 בבימויו של חנוך לוין
כריתת ראש
מחזה-גרוטסקה בשתי מערכות, עם פרולוג, אפילוג ותמונת ביניים. הועלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" ב-13 בינואר 1996 בבימויו של חנוך לוין
המדמה
הועלה לראשונה ב-12 בפברואר 2005 בתיאטרון האוניברסיטה של אוניברסיטת תל אביב, בבימויה של שיר גולדברג.
המתלבט - קומדיה
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי בנובמבר 1990 בבימויו של חנוך לוין
נעורי ורדה'לה - מחזה בשתי מערכות
הועלה לראשונה בפברואר 1974 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של חנוך לוין
הנשים האבודות מטרויה - מחזה על-פי אוריפידס
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי בפברואר 1984 בבימויו של חנוך לוין
פופר - קומדיה עם פזמונים
הועלה לראשונה בבמה 2 של תיאטרון חיפה ב-13 ביוני 1976 בבימויו של חנוך לוין
פעורי פה - מחזה בשתי מערכות, פרולוג ואפילוג
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-28 באוקטובר 1995 בבימויו של רוברט סטורואה
רווקים ורווקות - קומדיה
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-2002 בבימויו של אלדד זיו.
עלה שוב ב-2019 בתיאטרון גשר בבימויו של עמית אפשטיין.
שוזס ובז'ז'ינה
עלה בחודש מאי 2012 בתיאטרון מיקרו הירושלמי בבימויה של אירינה גורליק, עם אילן חזן בתפקיד שוזס ואולגה קטאייבה בתפקיד בז'ז'ינה.
שיץ - מחזה מוזיקלי
הועלה לראשונה בבמה 2 של תיאטרון חיפה בינואר 1975 בבימויו של חנוך לוין
הג'יגולו מקונגו - גלויות מהחיים
הועלה לראשונה במועדון "צוותא" בתל אביב ב-7 ביולי 1989 בהפקה משותפת של "צוותא" והתיאטרון הקאמרי, בבימויו של חנוך לוין
קברט לוין
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-2001 בבימויו של ישראל גוריון המופע הורכב ממבחר מערכוניו של חנוך לוין, כאשר לעיתים מערכונים אחרים פרי עטו הוספו או הוסרו, או נתווספו שחקנים וזמרים אורחים.
איש עומד מאחורי אישה יושבת
המופע הורכב ממבחר מערכונים מתוך מלכת אמבטיה, הג'יגולו מקונגו ורביואים אחרים, המחזות של קטעי פרוזה מאת חנוך לוין, (הכוללים את קטע הפרוזה הפותח את הספר "איש עומד מאחורי אישה יושבת", אשר נותן למופע את שמו), כמו גם את השיר "הקומדיה הגדולה". הועלה לראשונה באולם נחמני בתל אביב ב-2011 בבימויו של אהרון לוין.
אוי אליאס אליאס
מופע שהורכב ממבחר מערכונים של לוין, עלה בהפקה עצמאית במועדון "צוותא" בסוף 2013 לכבוד יום ההולדת השבעים של לוין.
מסע הדוד מקס
הופק על ידי תיאטרון אגדה חדשה, הוצג לראשונה בפסטיבל להצגות ילדים בחיפה ב-1987 בבימויו של צביקה קורמן-כרמון עיבוד הספר המקורי מאת לוין נעשה על ידי גיל הר אבן. מוזיקה מאת עדי כהן. המחזה מספר את סיפורו של מקס הליצן שעוזב את הקרקס בו נולד ויוצא למסע במטרה לפגוש אנשים חדשים ולהכיר את העולם האמיתי להפתעתו הוא מגלה שבעולם מתנהלת מלחמה נוראה אשר הולכת ומכחידה כל דבר טוב מקס מחליט לגלות מי אשם במלחמה במטרה לעצור אותה, מכאן הופך מסעו למירוץ של לך ושוב בין דמויות שונות שכל אחת מאשימה את השנייה ומתנערת מחלקה באשמה אבל מקס לא מוותר ולאחר מאמצים רבים מצליח להביא לסיום המלחמה ולהשכנת שלום בעולם. שחקנים:קרן מור/קטיה זימבריס, כץ/יוסי אשדות, זרה ורתניין, אמנון בעהם, משה מלכה, יוסי סמדג'ה
ההצגה זכתה במקום השני בפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים בחיפה 1987.
מחזות שטרם הועלו
(על פי סדר אלף-ביתי)
טוני'ס שוקולונלי
טוני'ס שוקולונלי (בהולנדית: Tony's Chocolonely) היא חברת ממתקים הולנדית שנוסדה בשנת 2005, ששואפת למכור שוקולד המיוצר ללא עבדות. בשנת 2021, נתח השוק של החברה בהולנד היה 21 אחוז, והיא אחת מיצרניות השוקולד הגדולות במדינה.
היסטוריה
במהלך הפקת תוכנית הצרכנות ההולנדית "Keuringsdienst van Waarde" נוכח העיתונאי טֶאוּן ון דה קוֹאוּקֶן לגלות כי עבדות מודרנית ועבודת ילדים בלתי חוקית הן תופעות נפוצות במטעי קקאו במערב אפריקה, וזאת על אף שכמה ממותגי השוקולד המובילים בעולם חתמו על פרוטוקול הארקין-אנגל  המתחייב למיגור העבדות ועבודת הילדים משרשרת האספקה ​​שלהם. במסגרת התכנית הגיש ון דר קואוקן תלונה נגד עצמו וביקש להעמידו לדין ולהרשיעו בגין רכישת מוצר שיוצר באופן לא חוקי ביודעין תוך סיוע לעבדות, אך התובעים סירבו לעשות זאת.
בשנת 2005, לאחר שלוש שנים של ניסיונות שלא צלחו לשנות את התעשייה באמצעות עיתונאות חוקרת, החליט ואן דה קואוקן לייצר כגימיק פרסומי טבלאות שוקולד תוך הקפדה על שרשרת אספקה נטולת עבדות. שם המותג שבחר מורכב משמו הפרטי (בגרסתו האנגלית - Tony), והלחם של המילים Chocolate ו-Lonely המתייחס לתחושתו של ון דר קואוקן שהוא האדם היחיד בתעשייה שמעוניין במיגור העבדות. היעד הראשוני היה למכור 5,000 טבלאות שוקולד לקראת חג המולד, אך המוצר הפך במהירות להצלחה ו-20,000 טבלאות שוקולד נמכרו תוך יומיים.
בשנת 2010, רכש איש העסקים הנק יאן בלטמן מניות רוב בחברה, והעביר את משרדיה מהמערכת של תוכנית הטלוויזיה למרכז באמסטרדם. בשנה זו נתח השוק של המותג עמד על 4.5 אחוזים בהולנד. כשהייצור גדל בהתמדה, החליטה החברה בשנת 2015 להרחיב את עסקיה לארצות הברית, ופתחה את המשרד הבינלאומי הראשון שלה בפורטלנד, אורגון. עד סוף 2018, בנוסף להולנד, נמכר המותג בבלגיה, דנמרק, פינלנד, גרמניה, שוודיה וארצות הברית. בהולנד נתח השוק שלה היה 19% ב-2018, ובכך היא עברה את התאגידים Verkade, Mars ונסטלה.
בדרך אל שוקולד ללא עבדות
ההבטחה המקורית של מותג השוקולד הייתה "100 אחוז נטול עבדות". עם זאת, במהלך השנים התברר שאי אפשר להבטיח זאת בביטחון מוחלט, ולכן הסיסמה שונתה ל"בדרך אל שוקולד ללא עבדות". הסיבה לכך הייתה שתעשיית הקקאו התבררה קשת עורף בצורה יוצאת דופן. במלאת עשור למותג הצהיר המייסד שלו בסרט תיעודי על המותג: "עשינו מעט מדי. שום דבר לא יצא ממיגור העבדות. זה החמיר עוד יותר בעשור האחרון". מחקר בשנת 2015 בגאנה ובחוף השנהב הראה שיותר משני מיליון ילדים משתתפים בייצור קקאו, רובם בכפייה.
ב-2007, החברה נתבעה על ידי יבואן הולנדי של שוקולדים שווייצרים שטען כי המותג של טוני'ס מציג את השוקולד שהוא מייבא באור שלילי. בית משפט באמסטרדם קבע כי קיימות ראיות מספקות לכך שמוצרי החברה יוצרו ללא עזרת עבדים.
ניתן לעקוב אחר מקורות עיסת הקקאו של טוני'ס מאז 2013, וחמאת הקקאו משנת 2016.
בשנת 2021, הסיר הארגון האמריקאי "Slave Free Chocolate" את החברה מרשימת חברות השוקולד הפועלות בצורה אתית בגלל שיתוף הפעולה שלהם עם יצרן השוקולד, בארי קאליבו. טבליות השוקולד של טוני'ס שוקולונלי מיוצרות במפעל של בארי קאליבו. היות שיצרן זה אינו מבטיח כי בשרשרת האספקה שלו אין עבודת ילדים הוסר המותג מהרשימה של שוקולד המיוצר ללא עבדות.
מוצרים
למותג מספר הטעמים הזמינים באופן שונה לפי מדינה וערוץ הפצה. לדוגמה, יותר מתריסר טעמים זמינים בהולנד. הקוביות בחפיסת השוקולד הן בגדלים שונים, המסמלים את חלוקת ההכנסות הלא שוויונית בתעשיית השוקולד.
הטעמים הנפוצים הם: שוקולד חלב 32%, שוקולד מריר 70%, שוקולד חלב עם קרמל ומלח ים, שוקולד כהה (51%) עם שקדים ומלח ים, שוקולד חלב עם אגוזי לוז, ושוקולד חלב עם נוגט, שקדים ודבש.
מדי שנה מציגה החברה מציגה שלושה טעמי שוקולד חדשים במהדורה מוגבלת בין אוקטובר לדצמבר. הטעם הפופולרי ביותר עשוי להתווסף לאוסף הקבוע.
פרסים
בשנת 2020, זכתה החברה זכתה בתואר המותג הבר-קיימא ביותר בהולנד בפעם השלישית על ידי מדד המותגים בר-קיימא. עם זאת, פרס זה אינו מודד את קיימות המותגים בפועל, אלא הוא מבוסס על תפיסות הצרכנים לגביו.
בשנת 2022, העניקה קרן תומסון רויטרס לטוני'ס שוקולונלי את הפרס למיגור העבדות (Stop Slavery Award) בקטגוריה "חברות סחורות ושירותים". פרס זה מכיר בחברות וארגונים שהציבו רף גבוה למיגור עבדות, עבודת ילדים בלתי חוקית וסחר בבני אדם משרשרת האספקה שלהם. בשנת 2022, שיתפה החל שיתוף פעולה בין טוני'ס שוקולונלי ובן אנד ג'ריס. בפברואר 2023 פרסם הניו יורק טיימס תחקיר שהעלה כי בשרשרת האספקה של בן אנד ג'ריס מועסקים ילדי מהגרים.
טוני'ס שוקולונלי דורג במקום השלישי במדרג Chocolate Scorecard לשנת 2022, המדרג חברות שוקולד על פי זכויות האדם והסביבתנות שלהן: מעקב ושקיפות, שכר הוגן למגדלי קקאו, היעדר עבודת ילדים, מדיניות לגבי כריתת יערות ואקלים, וניהול אגרוכימי.
ליל הברווזים (1959)
ליל הברווזים הוא פרשת תרגיל לגיוס כוחות מילואים שהתרחשה ב-1 באפריל 1959. בתרגיל שודרו ברדיו בדרמטיות סיסמאות לגיוס מילואים פומבי, מבלי שקדמה לכך כל מתיחות צבאית. הפרשה זכתה לכינוי "ליל הברווזים" על שם אחת הסיסמאות - "ברווזי מים".
הכרזת גיוס
במשך כל שעות היום של 1 באפריל 1959 הוכרז במהדורות החדשות של "קול ישראל" כי בערב עומדת להתפרסם "הודעה חשובה ביותר". בימים אלו טרם החלו שידורי טלוויזיה בישראל, ושידורי "קול ישראל" (ששידר אז ברשת אחת בלבד) זכו לשיעורי האזנה גבוהים. ההכרזה זרעה בהלה בישראל והתרגשות בין חברי הכנסת, שהיו מכונסים אז לישיבה רגילה של הכנסת. אחדים מחברי הכנסת דרשו להכריז על הפסקה לשם התייעצות דחופה.
בחדשות השעה 9 בערב ב"קול ישראל", פורסמה הודעת גיוס פומבי, שקראה להתייצבותן של שלוש יחידות מילואים שסיסמאות הגיוס שלהן היו "להקת אמנים", "ארשת חשיבות" ו"ברווזי מים". הסיסמאות שודרו בעברית ובשמונה שפות נוספות, ללא הודעה על כך שמדובר בתרגיל.
ההכרזה הדרמטית זרעה בהלה רבה בישראל, עוררה מתיחות מיידית בין ישראל לבין שכנותיה, וגרמה לגיוסי חירום בצבאות מצרים וסוריה ולמצב כוננות בירדן. בישראל היו משוכנעים כי מלחמה עומדת לפרוץ בכל רגע. גם באירופה ובארצות הברית דיווחו על "גיוס כללי" בישראל.
למחרת היום, ב-2 באפריל, הודיע דובר צה"ל שהודעת הגיוס הייתה קריאה רגילה לאימונים שגרתיים ופרסומה בפומבי בא לבחון את מהירות התגייסותן של יחידות המילואים בקריאה פומבית.
בסדרת התעודה "הרמטכ"לים" נטען כי מטרת הגיוס הייתה למשוך את המצרים למארב אווירי - המצרים נהגו באותה עת לבצע גיחות סיור וצילום, כולל באזור הקריה למחקר גרעיני. עזר ויצמן הציע להכריז על תרגיל גיוס פיקטיבי, ולארוב למטוסי חיל האוויר המצרי שיבואו לברר במה העניין. המצרים לא נפלו במלכודת, ולא שלחו את מטוסיהם.
ועדת החקירה
שלוש מסיעות הכנסת, חרות, המפד"ל והציונים הכלליים, העלו ב-3 באפריל הצעת אי-אמון בממשלה על רקע הודעת הגיוס, שגרמה בהלה בארץ ומתיחות במדינות ערב. בתגובה לביקורת, ראש הממשלה דוד בן-גוריון כינס את הרמטכ"ל חיים לסקוב ואת ראשי אגפי המטכ"ל לישיבה דחופה שבה הוחלט על הקמת ועדת חקירה לבירור התקלה.
ועדת החקירה, בראשותו של עו"ד יעקב שמשון שפירא, היועץ המשפטי של משרד הביטחון, משה נכט ומנכ"ל משרד העבודה, אלוף (מיל.) יוסף אבידר, הגישה ב-6 באפריל לראש הממשלה את מסקנותיה, שהטיחו ביקורת קשה על התנהלות צה"ל. בעקבות המלצות הוועדה החליט בן-גוריון באותו יום להדיח מתפקידיהם את ראש אג"ם, האלוף מאיר זורע, ואת ראש אמ"ן, האלוף יהושפט הרכבי, מבלי להורידם בדרגה.
זורע, שהיה מועמד לתפקיד הרמטכ"ל, הועבר לפיקוד הצפון במקום יצחק רבין, שמונה לראש אג"ם. הרכבי יצא לחופשת לימודים ולאחריה פרש מהצבא. במקומו מונה חיים הרצוג לראש אמ"ן, בפעם השנייה, לאחר שעמד בראשו בשנים 1948 – 1950.
צ'ארלס קורטני קארן
צ'ארלס קורטני קארן (באנגלית: Charles Courtney Curran; 13 בפברואר 1861 - 9 בנובמבר 1942) היה צייר אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות ציוריו המתארים נשים במסגרות שונות.
ביוגרפיה
קארן נולד בהרטפורד, קנטקי בפברואר 1861, שם לימד אביו בבית הספר. מספר חודשים לאחר תחילת מלחמת האזרחים, המשפחה עזבה את המקום וחזרה לאוהיו, ובסופו של דבר התיישבה בסנדוסקי על שפת אגם אירי שם שימש קארן כמפקח על בתי הספר. צ'ארלס קארן גילה עניין וכישורים מוקדמים לאמנות, ובשנת 1881 נסע לסינסינטי ללמוד בבית הספר מקמיקן (האקדמיה לאמנויות בסינסינטי). הוא שהה שם רק שנה לפני שנסע לניו יורק ללמוד באקדמיה הלאומית לעיצוב וליגת הסטודנטים לאמנות. רבות מהיצירות שיצר בתקופה זו הציגו נשים צעירות ממעמד הפועלים העוסקות במגוון משימות.
לאחר שנתיים וחצי באירופה, המשפחה חזרה לארצות הברית ביוני 1891. במשך עשר השנים הבאות חילק קארן את זמנו בין ניו יורק לאוהיו. בניו-יורק היה לבני הזוג דירה וקארן ניהל סטודיו. בשנת 1903 הם ביקרו לראשונה במושבת אמנויות הקיץ קרגסמור. הנוף המרהיב והצומח המקומי נתן השראה לקארן לבנות שם בית קיץ, הממוקם בהרי השוואנגונק המרהיבים, כ-100 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר ניו יורק.
הוא נפטר בעיר ניו יורק בשנת 1942.
קריירה
בעודו בפריז נרשם קארן לאקדמיה ז'וליאן שם התנסה במגוון סגנונות ציור. רבות מתמונותיו מאותה תקופה צוירו בחיק הטבע וכוללות נשים מודרניות לבושות היטב הנהנות ממגוון פעילויות פנאי. קארן השתמש לעיתים קרובות בבני משפחתו כמודלים כאשר צייר על גדות אגם אירי, תוך שהוא מתנסה במגוון סגנונות אמנותיים כולל אימפרסיוניזם, סימבוליזם וטונליזם.
לאחר ביקורם הראשון במושבת אמנויות הקיץ קרגסמור, הם המשיכו להגיע לשם בארבעים השנים הבאות. קארן יצר שם כמה מציוריו הידועים ביותר. הציורים מציגים נערות צעירות לבושות בצבעי לבן או פסטל שניצבות באור שמש בוהק.
יצירתו של צ'ארלס קארן מיוצגת באוספי מוזיאונים רבים, וציוריו החיצוניים של נשים צעירות נותרו פופולריים בקרב אספנים בודדים. ההערכה היא שהוא הפיק יותר מ 1500 תמונות במהלך הקריירה שלו. מלבד ציורי שמן, גם ציורים בצבעי מים ואיורים רבים למגזינים בצבעי שחור לבן.
אשלי מולוני
אשלי (אש) מולוני (באנגלית: Ashley (Ash) Moloney; נולד ב-13 במרץ 2000) הוא אתלט אוסטרלי זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020) בקרב עשר ומדליית ארד באליפות העולם באולם (בלגרד 2022) בקרב שבע.
ביוגרפיה
מולוני גדל בבריזבן שבקווינסלנד.
ב-2016, סיים במקום הראשון בקפיצה במוט ובמקום השני בקפיצה משולשת באליפות אוסטרליה עד גיל 17.
במרץ 2017, זכה באליפות אוסטרליה עד גיל 18 בקרב עשר, ובדצמבר זכה באליפות ניו סאות' ויילס עד גיל 20.
במרץ 2018, זכה באליפות אוסטרליה עד גיל 20 בקרב עשר.
מולוני התחרה לראשונה מחוץ לאוסטרליה ביולי 2018 כשייצג את המדינה באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 שנערכה בטמפרה. הוא זכה במדליית זהב בשיא אליפות של 8,190 נקודות, תוצאה שדירגה אותו שני בכל הזמנים לגילאי עד 20. הוא קבע בתחרות את התוצאה הטובה ביותר במסגרת קרב עשר לגילאי עד 20 בריצת 100 מטר ובריצת 400 מטר, שיפר את שיאיו האישים גם בקפיצה לגובה, הטלת כידון, ריצת 110 מטר משוכות (99 ס"מ), זריקת דיסקוס (1.75 ק"ג) וריצת 1500 מטר, והשווה את שיאו האישי בקפיצה במוט.
בדצמבר 2020, שבר בתחרות בבריזביין את שיא אוקיאניה בקרב עשר, בתוצאה של 8,492 נקודות.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכה במדליית ארד עם שיא אישי של 8649 נקודות. באליפות העולם באתלטיקה באולם 2022 זכה במדליית ארד בקרב שבע בשיא אוסטרליה של 6,344 נקודות. באליפות העולם באתלטיקה 2022 פרש במהלך התחרות.
קופת חולים מאוחדת
קופת חולים מאוחדת היא קופת החולים השלישית בגודלה בישראל, המשרתת יותר ממיליון לקוחות בכל הארץ, מכל המגזרים. יו"ר הדירקטוריון שלה הוא איל גבאי; המנכ"ל הוא עוזי ביתן.
היסטוריה
קופת חולים עממית נוסדה בשנת 1931 על ידי הדסה למען התאחדות האיכרים וחבר החקלאים הלאומיים במטרה לספק שירותי רפואה להתיישבות העובדת, בין מייסדיה היה ד"ר פיליפ ריבלין, תושב פתח תקווה, איש התנועה הרוויזיוניסטית וחבר הצה"ר. קופת חולים של הציונים הכלליים נוסדה בשנת 1936 על ידי ד"ר לוי עפרון עבור ארגון עובדי הציונים הכלליים במטרה לספק שירותי רפואה לעצמאים ולשכירים בערים ובהמשך הצטרפו אליה גם בעלי מקצועות חופשיים, ללא קשר להשתייכותם להסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. בשנת 1974 אוחדו שתי הקופות הנ"ל והוקמה "קופת חולים מאוחדת". הקופה המאוחדת כללה כ-170,000 חברים שקבלו שירות ב-75 סניפים ברחבי ישראל. מנכ"ל הקופה המאוחדת היה יחזקאל הרמלך.
בסוף שנת 2001 זכתה הקופה במכרז לרכישת בית החולים משגב לדך שפשט את הרגל.
בתחילת שנת 2011 החלה קבוצת עובדים בהליכי התאגדות בקופה, באמצעות ההסתדרות הכללית, ותוך פרק זמן קצר הכירה ההנהלה ביציגות ועד הפעולה המונה מעל 4000 עובדים. לאחר משא ומתן שנמשך כשלוש שנים בין ועד העובדים להנהלה, נחתם הסכם קיבוצי ראשון בקופה, שהיה בתוקף עד דצמבר 2017. ההסכם שיפר את תנאי ההעסקה של העובדים וכלל הטבות שונות כמו תוספות שכר, הגדלת מכסת ימי החופשה, קרן השתלמות, הגדלת הפרשות לפנסיה ועוד. בנובמבר 2018 נחתם הסכם קיבוצי חדש, שנכנס לתוקף רטרואקטיבית החל מתחילת 2018 והוא יהיה בתוקף עד סוף 2022.
בשנים 2011–2013 מנכ"ל הקופה היה פרופ' אשר אלחיאני, אשר הודח על ידי הדירקטוריון עקב אי סדרים והוחלף על ידי שרת הבריאות בזאב וורמברנד.
בתחילת 2014 מכרה הקופה את בית הדיור המוגן "מצודת ירושלים", שנרכש על ידי הקופה ב-2010 אך לא הופעל.
בתחילת 2017 מונה אייל גבאי ליו"ר דירקטוריון הקופה.
באוקטובר 2017 רכשה הקופה את השליטה ברשת בתי החולים הפרטית "נארא", אולם השלמת המכירה התעכבה כשנה וחצי בשל התמהמהותו של סגן שר הבריאות יעקב ליצמן במתן אישור למהלך. העסקה הושלמה לבסוף בפברואר 2019.
באוגוסט 2018, הודיע המנכ"ל זאב וורמברנד כי יסיים את תפקידו לאחר שש שנות כהונה. בדצמבר 2018 נבחרה סיגל רגב רוזנברג למנכ"לית, האישה הראשונה המשמשת מנכ"לית של קופת חולים בישראל.
באפריל 2019, דווח כי הקופה סיימה את 2018 בגירעון עצום של 440 מיליון שקל, הגדול ביותר שידעה מעודה. חריגה של 160 מיליון שקל מיעד הגירעון שסוכם עם האוצר. והחריגה לשלוש שנים (2017–2019), הייתה של כחצי מיליארד שקל.
פעילות ושירותים
תפעולה של קופת חולים מאוחדת מתבצע באמצעות שש מנהלות אזוריות. ל"מאוחדת" בעלות על בית החולים משגב לדך ושני מלונות: מלון צמרת בטבריה ומלון ספא כנען בצפת. מלבד זאת, "מאוחדת" מפעילה את רשת "נוה עמית", המספקת דיור מוגן וסיעודי לבני גיל הזהב.
בנוסף לשירותים הרגילים של קופת החולים, הקופה מציעה למבוטחיה את הביטוחים המשלימים הבאים:
לקופה מערך מרפאות של רפואה אלטרנטיבית, "מאוחדת משלימה" (בעבר נקרא "אקסטרה"). הטיפולים במרפאות מאוחדת משלימה כולל אוסטאופתיה, אורו-גינקולוגיה, אקופונקטורה, סופרולוגיה, כירופרקטיקה, הומיאופתיה, נטורופתיה, היפנוזה, טיפול בהרטבת לילה, טווינה, ביופידבק, פלדנקרייז, ספורטתרפיה, פוליסטילה, רפלקסולוגיה, שיאצו ורופא ממיין ראשוני.
כמו כן הקופה מספקת שירותים נוספים, הכוללים:
סמל הקופה
בשנת 1974, עם איחוד שתי הקופות, אימצה הקופה החדשה את הסמל שליווה את קופת חולים עממית באותן שנים. במרכז הסמל נחש כרוך סביב מטה – סמל מטה אסקלפיוס. לעיתים הופיע הסמל בשילוב הסלוגן "הקופה הטובה במדינה". בשלב מאוחר יותר, הופיע הסמל כולו על גבי סרט בצבע כחול עם השם "מאוחדת" לימינו.
בראש השנה תש"ע, כחלק מתהליך מיתוג מחדש של הקופה, הוצג סמליל חדש בצורת לב כתום אשר מסמל אנושיות, כאשר הקווים העגולים נועדו להביע חום ותשומת לב. הסמל מזכיר בצורתו גם כף יד המסמלת תמיכה ואכפתיות. לסמליל נלווה לעיתים סלוגן חדש: "איתך מכל הלב :)".
בדצמבר 2012 נבחר מוטו חדש, "להיות בריא ולהישאר בריא", כיוון שלטענת מנהל אגף השיווק רון שוליוס הסיסמה הקודמת לא הייתה מספיק מבדלת.
פרשיות שחיתות
בנובמבר 2010 פרסם מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס דו"ח בו העלה חשדות חמורים ובהם חשדות לפלילים ולנפוטיזם כלפי מנהלי הקופה ומבקר הקופה. במקביל, פשטו חוקרי משטרה על משרדי הנהלת הקופה והחרימו מהם מסמכים. הנתונים נאספו על ידי משרד המבקר במשך למעלה משנתיים וחקירה סמויה שערכה היחידה הארצית לחקירות הונאה.
את החקירה ניהלה יאח"ה ובתחילתה היו שותפים לה גם חוקרי רשות המיסים, לאחר שהתברר כי החשודים התכוננו למעצר והגיעו לחקירה מוכנים היטב, נעצרו גם חוקר ברשות המיסים וראש צוות חקירה במע"מ בחשד להדלפת פרטי החקירה למנהלי קופת החולים בתמורה לקבלת שוחד.
בעקבות החשדות שבחלקם נגעו אליו ישירות נאלץ מבקר הקופה דוד סומך להשעות את עצמו מתפקידו כסגן נשיא לשכת המבקרים הפנימיים. המנכ"ל עוזי סלנט, שכיהן 28 שנים בתפקיד, נאלץ להתפטר ממועצת עיריית רחובות ואמר בדברי הפרידה: "הליקויים שהיו בדוח מבקר המדינה לא היו בשליטתי ובאחריותי הישירה ועל כן האחריות שלי מסתכמת אך ורק באחריות מיניסטריאלית".
ב-9 בינואר 2011 הודיע מנכ"ל קופת חולים מאוחדת, שמואל מועלם, שהוא מתפטר מתפקידו. ההתפטרות באה עקב דו"ח מבקר המדינה, ובעקבות דרישת רוני גמזו, מנכ"ל משרד הבריאות, בדבר התפטרותו של מועלם.
ב-3 במאי 2011 בחר דירקטוריון הקופה בפרופ' אשר אלחיאני לתפקיד מנכ"ל הקופה; הוא שימש ערב בחירתו כמנכ"ל המרכז הרפואי מאיר. אשר הודח בשנת 2013 על ידי הדירקטוריון והוחלף על ידי שרת הבריאות בזאב וורמברנד כמנכ"ל זמני.
במרץ 2014 שרת הבריאות, יעל גרמן פיזרה את דירקטוריון קופת חולים מאוחדת, לאחר שהגיעה למסקנה כי למרות הליך הבחירות לדירקטוריון שהתקיים בעקבות דו"ח מבקר המדינה מ-2010 – עולה חשש כי הכשלים שזיהה המבקר עלולים לחזור על עצמם. כמו כן הודיעה לדירקטוריון על ביטול אישורה לתקנון הקופה שניתן ביולי של שנה זו, וכי החל מאותה עת עוברות כל סמכויות המועצה והדירקטוריון לדירקטוריון זמני, למעט סמכות המועצה להציע תקנון לקופה.
ביוני 2017 זוכו מחמת הספק הנאשמים אילן יוסף, עו"ד אילת אפיק-חכמון ואבי סיבוני אשר הועמדו לדין על הדלפה מחקירת בכירי קופ"ח מאוחדת.
בדצמבר 2019 הורשע מנהל אגף השיווק של הקופה יהודה עליאש בעבירת מרמה והפרת אמונים, וכן עשרה נאשמים נוספים הורשעו בעבירות מס והלבנת הון.
מריה טרסה פרארי
מריה טרסה פרארי (בספרדית: María Teresa Ferrari; 11 באוקטובר 1887 – 30 באוקטובר 1956) הייתה מחנכת, רופאה ופעילת זכויות נשים ארגנטינאית, האשה הראשונה שמונתה לפרופסור באוניברסיטה באמריקה הלטינית ואחת הנשים הראשונות שהורשו ללמד רפואה. היא הייתה חוקרת חלוצה בתחום בריאות הנשים, שחקרה את נושא הרדיותרפיה ובחנה את השימוש בטיפול זה לניתוחי סרטן הרחם ופיתחה ווגינוסקופ שחולל מהפכה בתחום בריאות האישה בברזיל. היא הקימה את מחלקת היולדות והשירותים הגניקולוגיים הראשונה בבית החולים הצבאי בבואנוס איירס בשנת 1925, שסיפקה את שירותי הטיפול הנמרץ בילוד הראשונים במדינה.
היא נולדה למשפחה מבוססת, אשר אבותיה היו מעורבים במאבק ארגנטינה למיגור השלטון הספרדי והשגת עצמאות. כבת לתקופתה ולמעמדה, היא לא הייתה אמורה לעבוד מחוץ לבית. עם זאת, פרארי לא זו בלבד שבחרה לפתח קריירה, היא התעקשה ללמוד את מקצוע הרפואה הנשלט על ידי גברים. תחילה היא השלימה תעודת הוראה והפכה למורה בבית ספר, ואז סיימה לימודי רפואה בשנת 1911. לאחר סיום ההתמחות היא ביקשה להתקבל להוראה באוניברסיטה, אך תחת זאת הוצע לה תפקיד הוראה בבית הספר למיילדות. זועמת, היא נלחמה במשך 13 שנה נגד הדעות הקדומות שמנעו את התקדמותה בקריירה. בשנת 1927, פרארי ניצחה במאבקה והוענק לה תואר פרופסור זוטר. לבסוף, בשנת 1939 הוענק לה תואר פרופסור מן המניין.
פרארי המשיכה להתעמק במחקר רפואי ויצאה להשתלמויות נוספות באירופה ובארצות הברית, במהלכן למדה טכניקות חלוציות שאותן הביאה לארגנטינה. היא למדה ניטור של דרכי השתן בפקולטה לרפואה של הסורבון בפריז, וקבלה את הדיפלומה הראשונה שאי פעם הוענקה לאישה בתחום. היא עיצבה ווגינוסקופ, למדה טיפולי הקרנות במכון מארי קירי בפריז (Curie Institute) וביצעה ניתוחים קיסריים באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית. היא הייתה אחראית על הבאת החידושים האלה לארגנטינה והטמעתם ביחידה ליולדות וגינקולוגיה שהקימה בבית החולים הצבאי. כפמיניסטית נלהבת, היא הקימה את הפדרציה הארגנטינאית לנשים באוניברסיטה בשנת 1936, ודחפה להכרה בזכויות אזרחיות ופוליטיות לנשים. כשממשלת ארגנטינה קיבלה תפנית שמרנית בסוף שנות השלושים, היא נדחפה מחוץ לכותלי בית החולים ובהמשך, בתחילת שנות ה-50, גם מההוראה. היא נפטרה בשנת 1956.
ראשית חייה והשכלה
מריה טרסה פרארי אלווארדו נולדה ב-11 באוקטובר 1887 בבואנוס איירס, ארגנטינה לדויד פרארי ווייט וקטלינה אלווארדו. משפחתה נמנתה עם אזרחיה המייסדים של ארגנטינה: סבא רבא שלה מצד אביה, גילרמו פיו ווייט העניק תמיכה כספית לפרובינציות המאוחדות בריו דה לה פלאטה שנועדה להביס את הספרדים וסבא רבא שלה מצד אמה רודסינדו אלווארדו שירת בצבא האנדים. פרארי נרשמה לבית הספר הרגיל מספר 1 (Normal School Nº 1) בבואנוס איירס וקיבלה את תעודת ההוראה שלה בשנת 1903. עבור אישה מהמעמד החברתי של פרארי, עבודה בשכר לא הייתה דבר מקובל באותה תקופה. שונה היה המצב במקרה של נשים מהמעמד הנמוך, שהצורך הפיננסי הוציא אותן אל מחוץ לבית לעבוד כמורות או מניקות, עיסוקים שנחשבו לגיטימים ורבי חסד. מנשים מהמעמד הגבוה, כמו זה ממנו הגיעה פרארי, ציפו שתהיינה לא יותר מאשר רעיות ואמהות. תוך התעלמות מהמקובלויות, היא סללה את דרכה לקריירה ברפואה, אך במקביל גם החלה ללמד. פרארי לימדה בבית הספר התיכון ויליאם מוריס ובית הספר מספר 3 ברנרדינו ריבדאוויה. במקביל, היא למדה פסיכולוגיה בתחום חדשני המכונה "פסיכולוגיה ניסיונית", ויישמה אותה בשיעורים שלה, מה שגרם לרשויות המוסד לפתוח בחקירת שיטות ההוראה שלה. היא הורשתה להמשיך ללמד, שכן הטכניקות שלה להניע את התלמידים ולעודד אותם ללמוד הוכחו כיעילות.
מאבק למען פרופסורה אוניברסיטאית
בשנת 1914 החלה פרארי לעבוד במרפאת המיילדות בבית החולים ראמוס מחיה בבואנוס איירס. היא הגישה בקשה ללמד מיילדות באוניברסיטה אך נדחתה. במסמכי מועצת המנהלים המכובדת מ-23 ביוני 1915 נאמר: "למרות כישוריהם, מסיבות פיזיולוגיות ופסיכולוגיות אנשים מהמין הנשי אינם עומדים בתנאים הנדרשים לכהן כפרופסורים בפקולטה [לרפואה]". בשנה שלאחר מכן היא הורשתה ללמד בבית הספר למיילדות אך לא היה בכך יוקרה ומעמד של פרופסור באוניברסיטה. כאשר נפתחה משרת פרופסורה זוטרה בשנת 1919, פרארי הגישה את מועמדותה לאוניברסיטה אך נתקלה בהתנגדות. חברי מועצת המנהלים עיכבו את ההחלטה ופנו אל אנשי סגל שיגישו את מועמדותם למלא את התפקיד עד שנת 1925, תוך שינוי ראיות, התעלמות מהמלצות והתחמקות מהחלטה. בשנת 1926 היא שלחה לוועדה מתווה מפורט של הישגיה, וציינה בו כי לימדה במשך 20 שנה בבתי ספר תיכוניים והקדישה 15 שנה לתחום התמחותה הרפואי ולמדה בקורסים באוניברסיטה במשך תשע שנים. אחד היועצים, ד"ר ספרוני, לאחר שקרא את המסמך והתרשם מכישוריה, שלח הודעה לדיקן והפציר בו כי יקבלו אותה, בטענה שהיא מוסמכת, מגלה מסירות וכי בית הספר סובל ממחסור בסגל. רק בשנת 1927 נפגשו המושבעים לדון בבקשתה לקבל מעמד של פרופסור זוטר. ההחלטה אושרה ברוב של שלוש עשרה איש בעד ושני מתנגדים. החדשות על מנוי הפרופסורית הראשונה באוניברסיטה באמריקה הלטינית זכו לכותרות בכל המדינות דוברות הספרדית. עיתונים בארגנטינה ובהם לה פרנסה, לה נאסיון, לה רזון ואחרים מחוץ לבירה, אל סנזור בגואלגואיצ'ו, לוס אנדס במנדוסה, בואנוס איירס סוד בפלורנסיו וארלה, העיתון האטלקי לה פטריה דגלי איטליאני והעיתון הספרדי אל דיאריו אספניול כתבו והפיצו את סיפור הניצחון שלה. בינתיים, במקום לחכות להחלטה, המשיכה פרארי בלימודים. בין 1921 ל-1923 היא ביקרה במרפאות רבות באירופה, כולל מתקנים באוסטריה, בלגיה, אנגליה, צרפת, גרמניה ואיטליה. היא סייעה בקליניקה של מארי קירי בפריז, כמו גם בבית החולים קולומביה לנשים במקלט בוושינגטון הבירה. הפקולטה לרפואה בפריז העניקה לה את הדיפלומה הראשונה שניתנה אי פעם לאישה בגין לימוד דרכי שתן. בשנת 1924, היא עיצבה ווגינוסקופ, שהיה קל יותר לבצע בו סטריליזציה והיה יכול להתאים למגוון מפשקים לעומת דגמים קודמים. המכשיר שיפר משמעותית את השירותים שהיו זמינים לנשים בברזיל, והופיע במאמרים של כתב העת לגינקולוגיה ומיילדות של ריו דה ז'ניירו. החידוש זכה בפרס הגדול בטקס הקונגרס ההיספנו-אמריקאי למדעי הרפואה שהתקיים בשנת 1924 בסביליה, ספרד.
התפתחות אמצע הקריירה
פרארי נסעה למקסיקו, ארצות הברית וקנדה בשנת 1929, למדה במשך שמונה חודשים והשתתפה בכנסים. בארצות הברית היא השתתפה בניתוח קיסרי באוניברסיטת קולומביה, והפכה לארגנטינאית הראשונה שעשתה ניתוח כזה בוושינגטון די. סי.. התינוק שנולד כתוצאה מהניתוח נקרא "ארגנטינה". בשנת 1930 כיהנה כנציגת ארגנטינה בקונגרס הרפואי ה-VII של אמריקה הלטינית שהתקיים במקסיקו ועמדה בראש מושב המליאה הראשון. היא הציגה שלושה מאמרים; האחד התייחס לגידולי רחם והשניים האחרים עסקו בעגבת. היא גם הייתה הנציגה לקונגרס השני של ההתאחדות הרפואית הפאן-אמריקאית בפנמה. בין השנים 1930 - 1932 היא חזרה לארצות הברית למחקרים נוספים שהתמקדו בקוליבצילוזיס, אלח דם, זיהומי לידה, וחקרה אם ניתן לפתח חיסונים למניעת התפתחות תנאים הנובעים מלידה או הפלה.
בשנת 1936 הקימה פרארי את הפדרציה הארגנטינאית של נשים באוניברסיטה (FAMU) במטרה לשפר את מעמדן החברתי והמשפטי של נשים ובעיקר כדי לפתוח עבורן דלתות חינוכיות. היא גייסה נשים מקצועיות, בהן רופאות, רופאות שיניים ועורכות דין וארגנה דיונים וסמינרים מדעיים ותרבותיים. הפדרציה (FAMU) קיימה קורסים קבועים בצרפתית, גרמנית, חינוך גופני ומתמטיקה, והציעה אותם לכמעט 100 חברות. המגבלות הפוליטיות והאזרחיות שאיימו על קריירות נשים אלו היו בבירור סיבה לדאגה וההצהרה הרשמית של הארגון תמכה בזכות הבחירה "לא כשאיפה פוליטית גרידא עבור נשים, אלא כזכות אמיתית שנרכשה על ידי סבל, עבודה וקיפוח שחוו נשים. . ." בשנת 1938 הצטרף הארגון הארגנטינאי לפדרציה הבינלאומית של נשים באוניברסיטה, ששימשה השראה עבור פרארי.
בית החולים הצבאי והמשך הקריירה
בשנת 1925 נקראה פרארי לסייע לאשתו של איש צבא במהלך הלידה בבית החולים הצבאי המרכזי בבואנוס איירס, שלא הייתה בו יחידה גניקולוגית. לאחר שהציעה להקים שם יחידה כזו, היא הקימה את המתקן עם מיטה אחת בלבד ותרמה ציוד ואספקה. כתב העת הצבאי החל לפרסם מיוני באותה שנה כי ניתן לקבל שירותים גינקולוגיים בימי שני עד שישי בבית החולים. עם היוודע הדבר לנשות אנשי הצבא, גדלה הצמיחה בביקוש לשירותים אלו באופן אקספוננציאלי ותוך חמש שנים הרחיבה פרארי את השירות לשתי קומות שכללו יחידת יולדות עם שני חדרי לידה, מתקן עיקור משלהם, יחידת התאוששות וארבעים מיטות בחדרים פרטיים. היא גם פיתחה חדר נקי קטן עם אוויר מטוהר ואינקובטור, הראשון מסוגו בארגנטינה. פרארי הביאה לארגנטינה את הטכניקות שלמדה בחו"ל. אף על פי שהרדיולוגיה בוצעה באזורים אחרים בעולם כבר במשך עשרות שנים, הייתה התנגדות להפעיל שירות זה באמצעות אנשי מקצוע חסרי ניסיון בתחום. פרארי התעקשה שיש להטמיע את התחום ולהילחם נגד שיטות קודמות של פתרונות כירורגיים, והטיפה בדבר הצורך להשתמש בניתוחים רק כשצריך בהחלט. בטקס לציון עשור להקמת יחידת היולדות נכחו שר המלחמה, מנכ"ל משרד הבריאות, מנהל בית החולים ובכירים אחרים וכן ילדים שנולדו בעשר השנים האחרונות יחד עם משפחותיהם. ועדה מטעם נשות אנשי חיל הים שזכו להנות משירותי היחידה של פרארי הרימה תרומה משמעותית עבורה. למרות הצלחתה, האווירה בבית החולים נותרה עוינת. בעקבות ההפיכה של חוסה פליקס אוריבורו בשנת 1930 ומעבר הממשל במדינה לקו שמרני יותר במהלך העשור הידוע לשמצה, נאלצה פרארי בסופו של דבר לעזוב את בית החולים בשנת 1939.
אכזבתה של פרארי מהצורך לעזוב את בית החולים התמתנה בשנת 1939, עת הוענק לה סוף סוף מעמד של פרופסור מן המניין, והיא קיבלה את התואר "פרופסור מלא" בפקולטה למיילדות. לאורך שנות הארבעים המשיכה בהשתלמויות המקצועיות, נסעה לקובה, ניו יורק, פנסילבניה, פרו ופוארטו ריקו, ופרסמה את מחקריה במגוון כתבי עת. בשנת 1946 היא התפטרה מנשיאות הפדרציה הארגנטינאית של נשים באוניברסיטה, אך המשיכה לייצג את הארגון בכנסים, כמו הקונגרס הראשון האינטר-אמריקאי לנשים בו היא השתתפה בגואטמלה סיטי בשנת 1947. לאחר 43 שנות לימוד והוראה בבית הספר "נורמל מספר 3", פרארי הוכרחה לפרוש לדרישת משרד החינוך מכיוון שסירבה לתמוך בקרן לתרומה פוליטית. היא גם התבקשה להתפטר מתפקידה כמורה לפסיכולוגיה בתיכון ויליאם מוריס. בשנת 1952, במקום להצטרף לתומכי חואן פרון ולבגוד באידיאלים שלה, היא בחרה בפרישה מלאה. כאשר נבחר חואן פרון לנשיאות הוא הורה על רפורמה כללית במערכת הבריאות של ארגנטינה. הוא מינה את רמון קאריליו לשר הבריאות שלו. בשלב הראשון אכן נוספו מיטות אשפוז, הוחל ביישום תוכניות חיסון, הושק קמפיין נגד מלריה ונעשו שיפורים נוספים. עם זאת, בראשית שנות החמישים כבר היה ברור שהמדיניות מיושמת באופן לא אחיד, לא שוויוני ולא תקין. השחיתות הפוליטית פעלה כנגד כל כללי הענקת שירותי בריאות לאנשים הנזקקים ביותר. שנתיים אחרי שהתפטרה פרארי, גם קאריליו התפטר ולאחר שהתפכח מממשל פרון.
פרארי הייתה חברה מלאה באיגוד הכירורגיה הארגנטינאי, באיגוד הרפואי הארגנטינאי ובאגודה הארגנטינאית למיילדות וגינקולוגיה בבואנוס איירס. היא גם הייתה חברה משקיפה באגודת ההרופאים והמנתחים של ריו דה ז'ניירו.
פרארי נפטרה ב-30 באוקטובר 1956 בבואנוס איירס.
עבודות נבחרות
עבודותיה של פרארי נכתבו כולן בצרפתית או בספרדית והציגו את מחקריה בנושאים מדעיים וגינקולוגיים שונים. הם כללו בין היתר את הנושאים הבאים:
לייטון מיסטר
לייטון מריסה מיסטר (באנגלית: Leighton Marissa Meester; נולדה ב-9 באפריל 1986) היא שחקנית, זמרת ודוגמנית אמריקאית. מוכרת בעיקר בשל תפקידה כבלייר וולדורף בסדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת" (2012-2007 ) של רשת The CW; היא גם הופיעה בסרטים כמו "בכוח הקאנטרי" (2010), "השותפה" (2011), "מונטה קרלו" (2011), "זה הבן שלי" (2012), "השופט" (2014) ו"סוף שבוע מסוכן" (2022). מיסטר עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי במחזה "על עכברים ואנשים" (2014), והיא גילמה את אנג'י ד'אמאטו בסיטקום של רשת ABC "חד הוריים" (2018–2020).
ביוגרפיה
לייטון מיסטר נולדה בפורט וורת', טקסס שבארצות הברית. הוריה הם קוני ודוג מיסטר. היא נולדה בכלא בעת שהוריה הורשעו בהברחת מריחואנה מג'מייקה לארצות הברית. כאשר הייתה בת 3 חודשים, אמה השתחררה מהכלא וגידלה אותה. בראיונות טוענת מיסטר שהוריה העניקו לה חינוך נורמלי ושעזבו את חיי העבריינות, וכן שאירועי החיים שעברו הוריה גרמו לה להיות אדם לא שיפוטי ופתוח יותר לרעיונות.
בגיל מוקדם החליטה מיסטר שהיא יודעת מה ברצונה לעשות בחייה, וכבר בגיל 10 היא עברה עם אמה לניו יורק בתקווה להתחיל את הקריירה שלה. היא החלה לעבוד בדוגמנות, ועבדה בין היתר בחברות "ולמינה" ו"ראלף לורן". לאחר שהגיעה להחלטה כי מקצוע הדוגמנות אינו בשבילה, עברה למשחק. בתפקידה הראשון שיחקה בתפקיד אורח בסדרה המצליחה "חוק וסדר". בגיל 14 עברה ללוס אנג'לס, קליפורניה, על מנת לקדם את קריירת המשחק.
מוזיקה
לייטון עוסקת גם במוזיקה. במאי 2009 יצא לרדיו שיר בכורה ששמו "Good Girls Go Bad", בשיתוף להקת "Cobra Starship". השיר הגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד האמריקאי. באוקטובר 2009 יצא השיר "Somebody to Love" בשיתוף הזמר רובין ת'יק. במרץ 2010 יצא הסינגל השני של לייטון "Your Love's a Drug". שלושת השירים ועוד מספר שירים שהודלפו היו חלק מאלבום מתוכנן של מיסטר, אך האלבום בוטל. בין השנים 2011 ל-2014 עבדה עם להקה בשם 'Check in the Dark' שאיתם הקליטה מספר שירים ויצאה גם לסיבוב הופעות. גם ללייטון ללהקה תוכנן אלבום אך גם הוא בוטל. ב-9 בספטמבר 2014 הוציאה לייטון את "Heartstrings", סינגל הבכורה מאלבום הבכורה המצופה שלה בעל אותו השם. האלבום יצא ב-28 באוקטובר 2014 ומכיל 9 שירים.
חיים אישיים
בעבר לייטון התגוררה בניו יורק והיום מתגוררת בלוס אנג'לס. בשנת 2009, דורגה במקום ה-12 במגזין הגברים "מקסים", ברשימת "100 הנשים הסקסיות בעולם".
בשנת 2008, היא יצאה עם השחקן סבסטיאן סטן, ששיחק לצדה בסדרה "אחת שיודעת". הזוג נפרד בסביבות אפריל 2009.
בנובמבר 2013, היא התארסה לשחקן האמריקאי-יהודי אדם ברודי, אותו פגשה בעת צילומי הסרט "אורנג'ס" במרץ 2010. בני הזוג נישאו בטקס פרטי ב-15 בפברואר 2014. בתם הראשונה, ארלו דיי ברודי, נולדה ב-4 באוגוסט 2015. באפריל 2020, נחשף כי בני הזוג מצפים לילדם השני. בספטמבר 2020, ברודי אישר שילדם השני, בן, נולד.
גונסאלו היגוואין
גונסאלו חרארדו היגוואין (בספרדית ובצרפתית: Gonzalo Gerardo Higuaín; נולד ב-10 בדצמבר 1987 בברסט, צרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי-ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ. הוא ידוע בכינוי "אל פיפיטה" (El Pipita), שמשמעותו "המקטרת הקטנה".
קריירה
היגוואין נולד בצרפת בעת שאביו, הכדורגלן חורחה היגוואין, שיחק במדי קבוצת ברסט. כינויו "המקטרת הקטנה" (Pipita) נגזר מהכינוי "המקטרת" (Pipa) של אביו. על אף שלאורך שנותיו הראשונות התגורר היגוואין בעיקר בארגנטינה, הוא זכה לדרכון צרפתי. היגוואין היה מושא המחלוקת בין התאחדויות הכדורגל של צרפת ושל ארגנטינה, ששאפו כל אחת לצרפו לסגל הנבחרות שלהן. הוא דחה הצעות להצטרף לנבחרות הצעירות של צרפת, ולבסוף זומן לנבחרת האולימפית של ארגנטינה.