cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמיבו
שימושים לאמיבו במשחקים שונים
6.	Splatoon 2 - פועל רק עם פסלוני אמיבו מסדרת Splatoon. אם אמיבו יקלט במשחק, הדמות שעל הפסלון תופיע במשחק ותתיידד עם השחקן. פסלון? האמיבו יזכור את כלי הנשק, הציוד התלבושות, וההגדרות המועדפות על השחקן למקרה שירצה להעביר אותם למשתמש אחר שאין לו את חפצים אלו.
7.	Super Mario Maker - קליטה של פסלון אמיבו תגרום למריו להפוך לדמות שעל הפסלון. אמיבו של 30th Anniversary Mario יוסיף חפץ חדש למשחק שאפשר להשיג רק מאותו אמיבו- "הפטרייה גדולה". חפץ זה גורם לשחקן לגדול לממדים עצומים ביחס למשחק.
סיאם (להקה)
סיאם (באנגלית: Siam ואחר כך Ciam) היא להקה ישראלית שפעלה בישראל ובריטניה בשנות השמונים. הלהקה התאחדה ב-2004 ופועלת מאז לסירוגין.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בסוף 1983 על ידי המוזיקאים ג'ף שפירו והדר גולדמן. ג'ף שפירו, סולן וגיטריסט הלהקה הקים בגיל 16 להקת גל חדש, שהופיעה מעט בישראל ועברה ב-1982 לניו יורק, שם הקליטה שירים אחדים. כשחזר שפירו מניו יורק לאחר שנה ראה הופעה של להקת "היחידה לטיפול נמרץ" בקולנוע דן בה ניגן גולדמן, והשניים החליטו להקים להקה. גולדמן התחיל ככנר קלאסי וניגן בתזמורת צה"ל, אך עבר לנגן כינור חשמלי עם סגנון ייחודי והחל לשתף פעולה עם דורון אייל ("שולץ האיום") בלהקת "כרומוזום" ואחר כך "היחידה לטיפול נמרץ".
ההרכב הראשון של הלהקה כלל את נגן הבס יפתח אורי והמתופף דני מקוב. מיום הקמתה הלהקה שרה באנגלית. היא הקליטה שלושה שירים, בהם השיר "Tel Aviv Downtown" שזכה להצלחה יחסית.
ב-1984 הצטרפו ל"סיאם" המתופף אהרון ידידיה ונגן הבס יוסי פיין במקום יפתח אורי ודני מקוב. בסוף באותה שנה הופיעו כלהקת חימום בהופעה של להקת "סוזי והבנשיז" בקולנוע דן בתל אביב.
ב-1985 הוזמנה הלהקה לחמם את הופעות "סוזי והבנשיז" באירופה. שפירו וגולדמן החליטו לנצל את ההזדמנות ועברו לגור בלונדון מתוך כוונה לפרוץ לשוק הבריטי. סיבוב ההופעות עם "סוזי והבנשיז" לא יצא לפועל, ובלונדון הלהקה הופיע והקליטה שלושה שירים. חברי ההרכב באותה עת היו שוב נגן הבס יפתח אורי והמתופף יניב עצמון. בסוף השנה חזרה הלהקה לישראל והופיעה כלהקת חימום של להקת "טוקסידומון".
ב-1986 הקליטה הלהקה בלונדון מיני-אלבום עם שישה שירים ובקיץ חזרה להופעות בישראל. הלהקה המשיכה לפעול בלונדון אך יניב עצמון חזר לישראל. ללהקה הצטרף שוב דני מקוב שהיה בלונדון לצורך לימודים, אולם עזב לאחר כשנה, במהלך הקלטות האלבום עקב חילוקי דעות עם שפירו וגולדמן.
ב-1989 הוציאה הלהקה לאור את האלבום "War and Peace and Inbetween", שכלל שירים שהוקלטו בשנים 1983–1988, ושירים חדשים שהקליטה עם המפיק הבריטי בוב לאמב, שעבד עם קודם עם הלהקות UB40 ודוראן דוראן, באולפנו הפרטי שבבירמינגהאם. אחר כך הופיע עם המתופף קית בוים (שניגן עם פרנק זאפה ורוד סטיוארט) והבסיסט כריס טיילור. ללהקה היה בעיה לקדם את האלבום באנגליה בשם סיאם מאחר שפעלה להקה אחרת כבר עם שם דומה. בשלב זה החליט גולדמן לחזור לישראל ושפירו הקים להקה חדשה בלונדון בשם "kissing the toad" ("נשק את הקרפד"), שהגיע להופיע בישראל בסוף 1991. גולדמן הקים בישראל להקה חדשה "בארוק" ששרה בעברית, היא הוציאה לאור אלבום אחד בסוף 1992 ואחר כך התפרקה.
ב-1996 התאחדה סיאם להופעה חד-פעמית לקידום הוצאת דיסק אוסף.
ב-2004 שפירו וגולדמן החלו לעבוד על חומרים חדשים לקראת הפקת אלבום חדש. ב-8 בפברואר 2006 ערכה הלהקה הופעה חד-פעמית בערב מחווה לאיש חיי הלילה אלכס צ'רקיס.
ב-2008 הוציא הלהקה אלבום חדש, עם איות חדש באנגלית - Ciam במקום Siam. הלהקה התאחדה להופעה שוב ב-2011. וב-2015 התאחדה שוב כדי לחמם את להקת "סווייד" בתל אביב.
FTTx
FTTx (באנגלית: Fiber To the... - סיב עד ה...) היא קבוצת מושגים המציינים מה מידת פריסה של סיבים אופטיים במקטע הקרוב ללקוח ("Last Mile"), ברשתות פס רחב. רשתות אלו משתמשות בסיבים אופטיים כדי להחליף תשתיות מתכתיות קודמות, ובאמצעות הסיבים האופטיים עולה הקיבולת הכוללת של הרשת.
המושג FTTx נובע מראשי תיבות של כמה תצורות פריסת סיב אופטי, כגון FTTN, FTTC, FTTB, FTTH. חשיבות המושגים האלו נובעת מהשימוש ההולך וגובר בתקשורת מחשבים, וביכולת להסב שירותי PSTN לשירותי טלפוניית IP. בהינתן שהתקשורת הופכת להיות תקשורת נתונים, לרוב מבוססת IP, ניתן להוזיל משמעותית את ההשקעה הנדרשת בהקמה ותחזוקה של רשתות תקשורת ייעודיות, וצוואר הבקבוק האחרון שנותר הוא תשתית התקשורת בין המרכזיה אל בית הלקוח, שבמקרים רבים מבוססת על זוגות שזורים נחושתיים. על פי נתוני משרד התקשורת, באמצע שנת 2019 תשתית FTTH הייתה זמינה לכ-20% ממשקי הבית בישראל.
הגדרה
תעשיית התקשוב מבדילה בין כמה תצורות שונות. התצורות הנפוצות ביותר הן: ל־FTTH ו־FTTB קיימות הגדרות רשמיות, המוצאות על ידי ועדי ה־FTTH של אירופה, אסיה וצפון אמריקה. הוועדות לא מוציאות הגדרות או תקנים ל־FTTC או FTTN.
ישעיהו גפני
ישעיהו גפני (נולד ב-1944 בניו יורק) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים ונשיאו לשעבר של המרכז האקדמי שלם.
ביוגרפיה
ישעיהו גפני נולד בניו יורק ב-1944 וב-1958, בגיל 14, עלה לישראל לבדו. למד באוניברסיטה העברית בחוג להיסטוריה של עם ישראל והתמחה בעת העתיקה. סיים את התואר השני ב־1969 וקיבל את הדוקטורט ב־1978. עבודת הדוקטור בהנחייתו של שמואל ספראי עסקה בישיבות בבל. מאחר שהחזיק גם בדרכון אמריקאי, נשלח על ידי "נתיב" לברית המועצות כדי ללמד יהדות ולחזק את המסר הציוני בין המורים לעברית ומסורבי העלייה.
נשוי לנעמי גפני, ציירת ואמנית. אחד מבניהם הוא ההיסטוריון ד"ר ראובן גפני.
חיים אישיים
נשוי לציירת נעמי גפני, בתו של יעקב בר-אור, ולהם ארבעה ילדים, ביניהם ראובן גפני, חוקר וסופר וחנן גפני, חוקר.
The Chanukah Song
The Chanukah Song (שיר החנוכה) היא סדרה של ארבעה שירים שחיבר ושר השחקן והקומיקאי היהודי-אמריקאי אדם סנדלר לרגל חג החנוכה. השירים עוסקים באופן הומוריסטי בתופעת ההדרה והבידוד שחשים ילדים יהודים בארצות הברית בתקופת חג המולד. בשירים מונה סנדלר רשימה של יהודים אמריקאים מפורסמים יותר ופחות (חלקם דמויות בדיוניות), ש"גם הם חוגגים חנוכה".
ישעיהו גפני
חיים אישיים
מתגורר בשכונת רחביה ירושלים.
The Chanukah Song
ארבעת השירים הפכו לתופעה תרבותית בארצות הברית והשיר הראשון הגיע בשנת 1994 לרשימת מאה השירים הנמכרים שמדרג הבילבורד (כמו גם למקום ה-25 במצעד הרוק המודרני האמריקאי באותה שנה).
הצגתם של אנשים כ"חצי יהודי" או כ"שמינית יהודי" בשירים מתייחסת להיבט הגנאלוגי - כמה מבין הוריו (או הורי הוריו) של אדם הם יהודים. מבחינת ההלכה, אדם הוא יהודי לכל דבר (כאשר אמו יהודייה) או שאינו יהודי כלל (כאשר אמו אינה יהודייה).
ידוענים המוזכרים בשירים
בשיר הראשון (1994):
בשיר השני (1999) השתתף גם קול ספראוס:
השיר השלישי הופיע בסרטו של סנדלר "Eight Crazy Nights" ב-2002 והשתתפו בו גם רוב שניידר ודילן ספראוט:
השיר הרביעי שיצא בהופעה בשנת 2015:
מחוש
מָחוֹשׁ או אנטנה (ברבים: מְחוֹשִׁים) הם זוג איברי-חישה המחוברים לראשם של פרוקי-רגליים למעט בעלי כליצרות וקדַמזְנבאים (Protura). חריג נוסף הם הסרטנאים, אשר אצלם כל זוג חיישנים מחולק לשני ענפים. בדרך כלל יוצאים המחושים מהראש ונמתחים קדימה. המחושים מהווים איברים חושיים, אולם סוג החוש והאופן שבו הקליטה עובדת אינו זהה אצל כל הקבוצות, ולעיתים אף אינו ברור כלל. חושים אפשריים הם בדרך כלל חוש המישוש, טמפרטורה, רטט (צלילים), ובעיקר חוש הריח או הטעם.
אטימולוגיה
במילונים עבריים ישנים נעשה השימוש במילה מְשׁוֹשָׁה (אנטנה) לתיאור איבר החישה של חרקים וחסרי חוליות. בזמן זה חודשה גם המילה מָחוֹשׁ. במשך הזמן חודשה המילה משושה למָשׁוֹשׁ. כיום נהוג להבדיל בין מָחוֹשׁ, איבר נוקשה בעל שלד חיצוני כגון מחוש החרקים, ובין מָשׁוֹשׁ, שהוא איבר חסר שלד וגמיש כגון זה המצוי בחלזונות.
חרקים
מחושים משמשים את החרקים בעיקר כחיישני ריח, ובהתאם מצוידים במגוון רחב של שערות חישה (sensilla). על פי רוב איברי החישה של הזכרים מפותחים יותר לצורך איתור הנקבות, ולפיכך לעיתים ניתן להבדיל בין הזוויגים על ידי צורת המחושים. למחושים תפקידים רבים אחרים, לא כולם ידועים. אצל חלק מהחרקים הם משמשים כחיישני טמפרטורה או לחות, אמצעי מישוש, מרכז שיווי משקל או בקרה מוטורית בזמן תעופה.
מבנה
מחוש החרקים מחולק לרוב לשלושה חלקים: הפרק הראשון נקרא בסיס או גזע (scape), השני גבעול (pedicel) והשלישי שוטון (flagellum), שעשוי לרוב מפרקים רבים המכונים פרקי השוטון (flagellomere). פרק הבסיס מחובר למצח החרק ולשרירים בתוך הראש, בעזרתם החרק שולט בזווית המחוש. פרק הגבעול מכיל לעיתים את איבר ג'ונסון, העשוי ממספר תאי חישה לזיהוי תנועת אוויר. פרקי השוטון אינם מכילים שרירים ולכן החרק אינו יכול להזיזם באופן עצמוני, אלא בעזרת פרקי הבסיס והגבעול, עם זאת הם מכילים איברי חישה המושפעים מתזוזת פרק השוטון למשל בזמן תעופה. אצל חרקים מסוימים כגון תריסיתיים פרק הגבעול מחולק לשני חלקים (מקורב, מרוחק) ולכן למחוש 5 פרקים בניגוד לרוב הפשפשים האחרים שלהם רק ארבע פרקים.
סרטנאים
סרטנאים נושאים שני זוגות מחושים. הזוג הראשון דמוי רגל והשני בעל שני פרקים (Biramous) המחוברים בבסיסם. לרוב המחושים משמשים כאברי חישה אצל הבוגרים אך גם, בחלק מהמינים, כאברי שחיה בשלב הפגית.
דגל חזבאללה
דגל חזבאללה הוא דגלו של חזבאללה - מיליציה שיעית אסלאמיסטית פוליטית בלבנון.
לדגל רקע צהוב בדרך כלל והוא מורכב מלוגו הארגון בצבע ירוק, וטקסט בצבע אדום או ירוק.
הלוגו עצמו הוא ייצוג מסוגנן בכתב כופי של שם הארגון حزب الله (חזבאללה) שפירושו "מפלגת האל" כאשר האות הראשונה של המילה "אללה" גבוהה ומצוירת כיד האוחזת רובה סער. הלוגו משלב חפצים אחרים: ספר קוראן, חרב, גלובוס וענף בעל שבעה עלים. הטקסט מעל הלוגו הוא: فإن حزب الله هم الغالبون שפירושו: "רק עדת אללה הם המנצחים" (קוראן 5:56), ואילו מתחת ללוגו נכתב المقاومة الإسلامية في لبنان שפירושו: "ההתנגדות האסלאמית בלבנון".
לדגל דמיון רב לדגל משמרות המהפכה האסלאמית ומעיד על הקשר האידאולוגי בין הארגון לאיראן. באופן דומה, תנועת צאברין בעזה אימצה דגל כמעט זהה לדגל חזבאללה, המעיד על אותו קרבה.
אל ג'ולסון
אל ג'וֹלְסון (באנגלית: Al Jolson; 26 במאי 1886, סְרֶדְנִיק, פלך קובנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – 23 באוקטובר 1950, סן פרנסיסקו) היה זמר, שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי; הוא נחשב ליהודי הראשון שהיה לכוכב בידור בארצות הברית. הקריירה שלו נמשכה מ-1911 עד למותו בשנת 1950, ובמהלכה כונה "הבדרן הגדול ביותר בעולם".
סגנון הופעתו היה חצוף ומוחצן, ותרם לפופולריות של מספר שירים שהרוויחו מ"גישתו המלודרמטית, הסנטימנטלית וחסרת הבושה". מספר רב של זמרים ידועים הושפעו מהמוזיקה שלו, בהם בינג קרוסבי, ג'ודי גרלנד ובוב דילן שהתייחס אליו כאל "מישהו שאת חייו אני יכול להרגיש".
בשנות ה-30 היה ג'ולסון הבדרן המפורסם והיקר בארצות הברית. בין השנים 1911–1928 היו לו תשע הופעות ב-Winter Garden (ברודוויי) שכל כרטיסיהם נמכרו, ברצף, יותר מ-80 הקלטות רבי מכר ו-16 סיבובי הופעות לאומיים ובינלאומיים. למרות זאת הוא נזכר יותר בשל תפקידו הראשי בסרט המדבר הראשון בעולם באורך מלא, "זמר הג'אז", שהוקרן בשנת 1927. הוא כיכב בסדרה של סרטים מוזיקליים מצליחים במהלך שנות ה-30. אחרי תקופה מסוימת של אי-פעילות, תהילתו חזרה אליו עם הסרט הביוגרפי זוכה פרס אוסקר "The Jolson Story". השחקן לארי פארקס שיחק בתפקיד ג'ולסון עם השירים שבקולו האמיתי של ג'ולסון. סרט ההמשך "Jolson Sings Again" יצא לאקרנים בשנת 1949, והיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר. לאחר ההתקפה בפרל הארבור, ג'ולסון נהיה לכוכב הראשון שבידר חיילים במהלך מלחמת העולם השנייה, ובשנת 1950 הופיע שוב בפני הצבא והיה לכוכב הראשון שהופיע בפני חיילים במהלך מלחמת קוריאה, כשביצע 42 הופעות ב-16 ימים.
לפי "האנציקלופדיה של התרבות הפופולרית של סיינט גיימס", ג'ולסון היה לג'אז, בלוז ו-ראגטיים מה שאלביס פרסלי היה לרוקנרול. ג'ולסון היה לזמר הפופולרי הראשון שעשה "אירוע" נוצץ רק מלשיר שיר מסוים ונהיה ל"כוכב רוק" לפני תחילת מוזיקה הרוק. המומחיות שלו הייתה בבניית "מסלולים" מהבמה אל תוך הקהל. הוא היה רץ במסלולים אלו הלוך ושוב תוך כדי "התגרות, פיתוי והימום הקהל" כאשר לרוב נעצר כדי לשיר למישהו בקהל כאשר "הזיעה הייתה ניגרת מפניו, וכל הקהל היה משולהב מהופעתו".
שנות חייו המוקדמות
נולד בשם עוזר יואלסון בעיירה סְרֶדְנִיק (סרעדניק) שבפלך קובנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום Seredžius, בליטא), ילדם הרביעי של החזן משה ראובן יואלסון ושל רעיתו נעמי. אחיו ואחיותיו הנוספים היו רוזה, אתה, הירש (הארי), ואחות נוספת שנפטרה בינקות. משה יואלסון היגר לארצות הברית בשנת 1891, והצליח למצוא עבודה כרב וחזן בבית הכנסת "תלמוד תורה" בשכונת סאות'ווסט ווטר פרונט (Southwest Waterfront) בוושינגטון די. סי.; שלוש שנים יותר מאוחר הצטרפה אליו משפחתו.
זמנים קשים הכו במשפחה עם פטירתה של אמו, נעמי, בסוף שנת 1894. עוזר והירש התלהבו מתעשיית הבידור כאשר נחשפו אליה על ידי הבדרן אל ריבס בשנת 1895, ובשנת 1897 שרו האחים עבור פרוטות בפינות רחוב תוך כדי שימוש בשמות "אל" ו"הארי". לרוב הם השתמשו בכסף על מנת לקנות כרטיסים להצגות בתיאטרון הלאומי. עוזר והירש בילו את רוב ימיהם בעבודות שונות כצוות.
בשנת 1900, בגיל 14, עוזר ברח מהבית בשל אביו הקפדן, ועשה את דרכו לניו יורק, לחפש קריירה בתעשיית הבידור. בשל גילו הצעיר מדי מבחינת החוק לעבודות, בן 16, הוא לא הצליח למצוא עבודה וחי בעוני במשך שנתיים. ימיו עברו בשליחת מכתבים לסוכנויות שחקנים ויצירת קשרים עם שחקנים מובטלים שהתקבצו סביב הספסלים בכיכר יוניון (Union Square). כאשר מזג האוויר נעשה רע, הוא נשאר בחדרו במלון המקומי, אבל לבסוף כספו אזל והוא נאלץ לישון בעגלה ליד האיסט ריבר. שם, הוא חלה בהצטננות קשה וטופל כחולה שחפת במרפאה חופשית.
חיים אישיים
בשנת 1906, בעודו חי בסן פרנסיסקו, פגש ג'ולסון את הרקדנית הנרייטה קלר, והזוג נישא בספטמבר 1907. בשנת 1918 הגישה הנרייטה בקשה לגירושין, בשל, על פי טענתה, ריבוי הנשים בחייו וסירובו לחזור הביתה אחרי הופעותיו. בשנת 1920 החל ג'ולסון בקשר עם השחקנית אלמה אוסבורן, והשניים נישאו באוגוסט 1922.
בקיץ 1928 פגש את הרקדנית רובי קילר במועדון לילה בטקסס, ו"נדלק" עליה. באחת מהופעותיה, שבה נכח ג'ולסון בקהל, הוא קם ממושבו וביצע איתה דואט. מפיק המופע ביקש מג'ולסון להצטרף למופע עם הדואט; ג'ולסון הסכים להצעה, ובזמן סיבוב ההופעות של המופע החלו השניים לצאת יחד, ולבסוף התחתנו בספטמבר 1928. בשנת 1935 הם אימצו בן, וקראו לו אל ג'ולסון ג'וניור. בשנת 1939 עזבה קילר את ג'ולסון, אף על פי שחיי הנישואין של ג'ולסון איתה היו יותר טובים מבעבר.
בשנת 1944, כשנתן הופעה בבית חולים צבאי בעיר הוט ספרינגס שבארקנסו, פגש ג'ולסון את טכנאית הרנטגן הצעירה ארלה גלברייט ושכר אותה בתור שחקנית כששימש כמפיק חברת קולומביה רקורדס. ארלה ביקרה את ג'ולסון לאחר שאושפז בחורף 1945 בשל מאבקו הקודם במחלת המלריה; השניים החלו בקשר, והתחתנו במרץ 1945. במהלך שנות נישואיהם הם אימצו שני ילדים - אסא ג'וניור (נולד ב-1948) ואליסיה (נולדה ב-1949), ונותרו נשואים עד למותו של ג'ולסון בשנת 1950.
יחסיו עם אחיו השתנו מדי פעם. אף על פי שהיו קרובים כשגדלו יחד, הפגין הארי בוז כלפי הצלחתו של אל. הפופולריות של אל נסקה בעוד שזו של הארי ירדה עוד כשהיו אצל ג'ק פלמר. לאחר שנפרד מאל וג'ק, דעכה פלאים הקריירה של הארי בתעשיית הבידור. באחד מהמקרים הציע הארי לאל להיות הסוכן שלו – הצעה שאל דחה על הסף בשל חששו מלחץ מצד מפיקיו בשל שכירת אחיו כסוכנו. זמן קצר לאחר מותה של אשתו של הארי, ליליאן, בשנת 1948, התקרבו הארי ואל שוב.
ג'ולסון היה שמרן כלכלי ופוליטי, ותמך בקלווין קולידג' למשרת נשיא ארצות הברית ב-1924 (עם השיר הקצר "Keep Cool With Coolidge") – שלא כמו יהודים אחרים בענף, שתמכו במועמד הדמוקרטי המפסיד ג'ון ויליאמס דייוויס.
קריירה
ג'ולסון הפך לזמר פופולרי בעיר ניו יורק עוד בגיל צעיר, בשנת 1898, כאשר בידרו הוא ואחיו חיילים במלחמת ארצות הברית–ספרד. הוא פיתח בהדרגה את יסודות המפתח של הופעתו: "Blackface" (איפור שצבע את פניו בשחור), עושר מחוות, סגנון שירה אופראי, שריקות ופניות ישירות אל קהלו.
ב-1911 ניצל ג'ולסון את הופעת האורח שלו במחזמר ברודוויי בשם "לה בל פארה" (La Belle Paree) להעפלה לתפקיד כוכב. הוא החל להקליט שירים, ועד מהרה זכה לפרסום בינלאומי, בשל הנוכחות הבימתית יוצאת הדופן שלו ובשל יחסיו האישיים עם קהלו. לא הייתה דומה לקריירה שלו בברודוויי, אשר השתרעה על פני שלושה עשורים (1911–1940), מבחינת אורכה והפופולריות שלה. הצופים הריעו לו, התחננו ולעיתים קרובות לא התירו למופע להתקדם, כמו למשל בהופעה בבוסטון שבה הקהל המתון והמיושב בדעתו, בדרך כלל, עצר את המופע למשך ארבעים וחמש דקות. נאמר שהייתה לג'ולסון אישיות "מחשמלת", וכן יכולת לגרום לכל אחד מן הקהל להאמין שהוא שר רק עבורו. הוא נודע ביותר כיום בשל הופעתו באחד מסרטי הקולנוע המדברים הראשונים, "זמר הג'אז" (1927) – סרט הקולנוע המדבר הראשון באורך מלא, שבו ביצע ג'ולסון את השיר "אמא" (Mammy) בעודו מאופר כאפרו-אמריקני, אשר זכה להצלחה רבה. שירתו של ג'ולסון מעולם לא הייתה ג'אז, וסגנונו הייחודי נותר לעד נטוע בבימות ברודוויי של ראשית המאה העשרים.
ג'ולסון חתם עם חברת הפקות הסרטים "וורנר" על סדרת סרטים מדברים. הוא שיחק בסרט "שוטה מזמר", סיפור סוחט דמעות של בדרן שמתעקש לשיר ולהופיע על אף שבנו שוכב על ערש דווי. תקליטו "סאני בוי" היה לאלבום האמריקאי הראשון שמכר שלושה מיליון עותקים.
לאחר עוזבו את בימות ברודוויי, כיכב ג'ולסון ברדיו. "מופע אל ג'ולסון" שודר בין השנים 1933–1939, 1942–1943 ו-1947–1949. מופעים אלו דורגו דרך קבע בין עשרת הגדולים.
בשנים אלה היה לג'ולסון מופע משלו, שבו אירח את Kraft Music Hall מ-1947 עד 1949, עם אוסקר לבאנט כבן בריתו הציני המנגן בפסנתר.
על אף שזמרים כמו פרנק סינטרה, בינג קרוסבי, ופרי קומו היו אז בימי פריחתם, ג'ולסון נבחר כ"זמר הגבר הפופולרי ביותר" ב-1948, במשאל של המגזין וראייטי. בשנה שלאחר מכן כונה ג'ולסון "אישיות השנה" על ידי מועדונים שונים באמריקה, כאשר הופיע במופע הרדיו של בינג קרוסבי. ג'ולסון זקף את קבלת הפרס לזכות עובדת היותו הזמר היחידי שלא ביצע גרסה לשיר Mule Train, שהיה הלהיט הנסקר ביותר באותה שנה (ארבע גרסאות שונות, אחת על ידי קרוסבי, היו בין עשרת הראשונים במצעד). ג'ולסון אפילו התבדח בעודו מנסה לשיר את שיר הלהיט "I got the clippetys all right, but I can't clop like I used to".
ג'ולסון היה האמן המוזיקלי הראשון שמכר מעל לעשרה מיליוני תקליטים. ג'ואל ויטבורן, מנהל הארכיון של המגזין בילבורד, נאלץ להשתמש במתווי מכירות על מנת להעריך את מידת מכירתם של להיטיו בין 1890 ל-1954 כיוון שלא היה קיים מצעד פזמונים רשמי במהלך שנים אלה. לפי השערתו של ויטבורן, לג'ולסון היו עשרים ושלושה שווי ערך של מקום ראשון במצעד הפזמונים – רביעי בכל הזמנים, כשמעליו רק בינג קרוסבי, פול וייטמן וגאי לומברדו. ויטבורן חישב שג'ולסון שהה במשך לפחות 114 שבועות בראש מצעד כזה או אחר.
כיום טוענים רבים כי מורשתו של ג'ולסון נזנחה עקב שימושו באיפור השחור, שנחשב גזעני ולא תקין פוליטית; ג'ולסון היה גזען, והאיפור היה גימיק תיאטרלי אשר שימש בידי מבצעים רבים, שחורים כלבנים. כמה מבקרים סברו שהאיפור כמסכה על פניו, נתן להופעותיו ספונטניות, שאותה לא היה משיג אחרת. על כל פנים לאיפור היו שורשים במופע המינסטרל (יוצא חלציו של הוודוויל), שעמו החל ג'ולסון את הופעותיו.
סיפורו של אל ג'ולסון
לאחר הצלחתם של האחים וורנר בסרטם "ינקי דודל דנדי" על אודות ג'ורג' מ. קוהאן, האמין בעל הטור ההוליוודי סידני סקולסקי כי ניתן יהיה לעשות סרט דומה על אל ג'ולסון, והוא ידע בדיוק מי ינגוס בפתיון – הארי קוהן, נשיא חברת הסרטים קולומביה, שלמרות היותו בעיני רבים בהוליווד קולני, גס וווּלגרי, הייתה לו נקודה רכה: הוא אהב את המוזיקה של אל ג'ולסון.
סקולסקי העלה את הרעיון של סרט ביוגרפי על אל ג'ולסון, וקוהן הסכים לכך. הסרט בוים על ידי אלפרד גרין (הנודע כיום ביותר כאחת הדמויות הבולטות בעידן ה-pre-Code בקולנוע, ביצירת המופת שלו "פני תינוק", Baby Face) כשג'ולסון מספק כמעט את כל קטעי השירה ודמותו מגולמת על ידי השחקן לארי פרקס. הסרט "סיפורו של ג'ולסון", אחד הסרטים המבדרים ביותר בסוגה הביוגרפית המוזיקלית, השייכת לעידן שכלל סרטים כמו "ינקי דודל דנדי" (Yankee Doodle Dandy), "עננים עוברים בסך", "שלוש מילים קטנות" ו"מילים ומוזיקה", יצא לאקרנים בשנת 1946 והפך לאחד הלהיטים הגדולים והרווחיים של השנה, ופרקס קיבל בזכותו מועמדות לפרס השחקן המצטיין בטקס האוסקר.
סיפורו של ג'ולסון, וסרט ההמשך שלו "ג'ולסון שר שוב", הוביל לדור חדש לחלוטין שנשבה בקול ובכריזמה של ג'ולסון.
מותו
ג'ולסון נהג לתרום כל חייו לבידורם של אנשי צבא אמריקניים, וכך, כנגד עצת רופאיו, החליט לבדר חיילים במלחמת קוריאה, מה שדירדר את מצב לבו והוביל למותו. התנאים הקשים שהיו במלחמת קוריאה נתנו בו את אותותיהם, והוא היה קרוב להתמוטטות. בזמן ששיחק קלפים בסוויטה שלו בסן פרנסיסקו, התמוטט ג'ולסון ונפטר מהתקף לב חמור ב-23 באוקטובר 1950. מילותיו האחרונות היו: "חברים, אני הולך". במותו היה בן 64.
המשטרה העריכה שלמרות הגשם הכבד היו בהלווייתו קרוב ל-20,000 איש – הייתה זו אחת מההלוויות הגדולות ביותר בהיסטוריה של תעשיית הבידור.
בואן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מעשירי רגל
מַעֲשִׂירֵי רֶגֶל (שם מדעי: Decapoda, מיוונית: δέκα, deca - שפירושו: 'עשר'; πούς / ποδός, pod- שפירושו: 'רגל') היא סדרה של סרטנאים במחלקת הסרטנים העילאיים. בסדרה זו נכללים סרטנים מוכרים שלחלקם ערך כלכלי רב, בהם סרטנים קצרי בטן, סרטני נהרות, לובסטרים, חסילונים, וסרטן היטי השעיר שהתגלה ב-2005. על סדרת מעשירי הרגל נמנים 2,700 סוגים ו-15,000 מינים, בהם 3,300 מינים מאובנים.
מורפולוגיה
לסרטנים מסדרה זו חמישה זוגות רגלי-חזה משני צידי הגוף, ובסך הכל, עשר רגליים. זוג הזרועות הראשון נקרא צבתות.
פדרו דה סן חוסה בטאנקור
הקדוש פדרו דה סן חוסה בטאנקור (בספרדית: Pedro de San José Betancur; 21 במרץ 1626 – 25 באפריל 1667) היה מיסיונר ספרדי וקדוש של הכנסייה הקתולית.
ביוגרפיה
נולד בטנריפה שבאיים הקנריים למשפחה חקלאית. עבד כאיכר. בגיל 23 עזב את ארצו והפך למיסיונר בגואטמלה, שם הקים את "מסדר גבירתנו של בית לחם" ובתי חולים. עבודת הצדקה שלו התפשטה במהירות ברחבי מרכז אמריקה. נפטר ב-25 באפריל 1667.
הוא קודש על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2002 כקדוש הראשון של האיים הקנריים, גואטמלה ואמריקה המרכזית. חגו נחגג ב-24 באפריל.
עקב העבודה המיסיונרית שלו הוא ידוע בכינוי "פרנציסקוס מאסיזי האמריקאי". קברו נמצא בכנסיית סן פרנסיסקו, אנטיגואה גואטמלה. בטנריפה יש מערה בדרום האי הקשורה לפדרו דה סן חוסה ושמהווה מקום עלייה לרגל.
קרלון
קרלון משחק כקשר התקפי. הוא ידוע בכדרור הראש המהיר שלו, והוא יכול לרוץ לאורך המגרש כולו תוך כדי כדרור על ראשו. יכולת זו נקראת "סיל דריבל".
בספטמבר 2008 עבר קרלון לאינטר מילאנו האיטלקית והושאל ממנה לקייבו ורונה לשנת השאלה.
בשנת 2011 הוא חזר לברזיל והחל לשחק בפרנה. באוגוסט 2012 רקלון עבר לשחק ביפן ובשנת 2014 בארצות הברית.
בשנת 2017, לאחר שלושה חודשים ללא קבוצה קרלון הודיע על סיום הקריירה המקצועית.
בשנת 2005 הוא היה חבר בנבחרת הצעירה של ברזיל באליפות דרום אמריקה וזכה בתואר שחקן התחרות לאחר כיבוש 8 שערים ב-7 משחקים.
הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו
הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו (באנגלית: Prince Edward, Duke of Edinburgh; נולד בשם אדוארד אנטוני ריצ'רד לואיס ב-10 במרץ 1964) הוא בנם של המלכה אליזבת השנייה והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, וה-14 בסדר הירושה לכתר הבריטי. מאז נישואיו בשנת 1999 נשא הנסיך בתואר "רוזן וסקס", וב-2023 הוענק לו התואר "דוכס אדינבורו".
ביוגרפיה
הנסיך אדוארד הוא הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של המלכה אליזבת השנייה והנסיך פיליפ.
הנסיך אדוארד התחתן עם סופי רייס-ג'ונס, בעלת משרד יחסי ציבור, ב-19 ביוני 1999. נולדו להם שני ילדים:
הנסיך אדוארד ידוע בעיקר הודות להפקותיו ולהופעותיו הטלוויזיוניות.
כבן בית המלוכה, נוטל הנסיך חלק פעיל בפעילויות השונות המוטלות על בני הבית, ובתמורה מוענקת לו על ידי המלכה קצבה שנתית של 141,000£. במהלך העשור השני של המאה העשרים ואחת, הוא הרחיב את פעילותו ונטל על עצמו חלק מחובותיו של אביו, בשל גילו.
ביום הולדתו ה-55, ב-10 במרץ 2019, העניקה לו המלכה תואר נוסף, רוזן פורפר, המתייחס לעיירה הסקוטית פורפר (Forfar). ביום הולדתו ה-59 העניק לו המלך צ'ארלס השלישי את התואר דוכס אדינבורו, שבו החזיק אביו הנסיך פיליפ.
חצר סנט ג'יימס
חצר סנט ג'יימס (באנגלית: Court of St. James's) הוא כינויו של בית המלוכה של בריטניה.
הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו
תוארו
לפי המסורת בבית המלוכה, מוענק לבנו של המלך או לבנה של המלכה השולטת תואר דוכס בעת חתונתו. מסורת זו נשמרה כשאחיו הגדול, הנסיך אנדרו, קיבל את התואר דוכס יורק כשנישא לשרה פרגוסון. לקראת חתונתו של אדוארד הודיע הארמון שהתואר שיוענק לו הוא רוזן בלבד. באופן דומה, כשנולדה בתו לואיז, פורסם כי היא תיקרא ליידי לואיז וינדזור (תואר הכבוד לבתו של רוזן), ולא הוד מעלתה המלכותית, הנסיכה לואיז מווסקס, התואר לו זכאים נכדיו של השליט.
חצר סנט ג'יימס
מיקום בית המלוכה הוא במקום שבו נמצא בפועל המולך, כלומר חצר המלוכה נמצאת בכל רגע נתון במקום שבו נמצא המלך צ'ארלס השלישי. מקום זה עשוי להיות ארמון בקינגהאם, טירת וינדזור (בעיקר בחג הפסחא), ארמון הולירוד (בעיקר בחג המולד) וטירת בלמורל (בעיקר בקיץ).
הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו
תוארו
בעתיד, כך פורסם, יקבל אדוארד את התואר דוכס אדינבורו שבו החזיק אז אביו, הנסיך פיליפ. לאחר מותו של הנסיך פיליפ ירש את התואר בנו הבכור, צ'ארלס. עם עליית צ'ארלס לכס המלכות, התמזג התואר עם הכתר – ואכן במרץ 2023, חודשיים לפני טקס ההכתרה המתוכנן של צ'ארלס, העניק המלך לאחיו את התואר הדוכס מאדינבורו. התואר ניתן לו לימי חייו בלבד, ובנו ג'יימס לא יירש אותו, אלא רק את התואר רוזן וסקס.
חצר סנט ג'יימס
שגרירים זרים הבאים להציג את כתב האמנתם למלכה באים באופן רשמי ל"חצר סנט ג'יימס". לעומתם נציגים של חבר העמים הבריטי מואמנים ל"ממלכה המאוחדת" ולא לבית המלוכה.
מקור הכינוי
מקור הכינוי בתקופה שבה התגוררה משפחת המלוכה בארמון סנט ג'יימס (בין השנים 1702–1837) ובו היה המרכז האדמיניסטרטיבי של הממלכה.
הברית הלטינית
הליגה הלטינית הייתה איחוד צבאי ומדיני בין-שבטי של כ־30 כפרים וערי מדינה לאטינים בלאטיום (אזור לאציו המודרני) בתקופת איטליה העתיקה.
לא ברור מה היה מבנה הברית לפני עליית הממלכה הרומית, אולם כנראה הייתה ברית בין השבטים הלטינים, המבוססת על פולחנים דתיים משותפים, ותאום רופף של הגנה מפני פלישות עמים זרים. ידוע על כ-47 קהילות לטיניות שהיו שותפות בברית הזו במהלך המאה ה-7 לפנה"ס, ובכללן שבעת הכפרים הקדומים שלימים התאחדו לעיר רומא.
חברי הברית נהגו לערוך פולחן משותף לוונוס באראדה. מספר כפרים לטינים ערכו טקסים דתיים על הר אלבה בשם יופיטר לטיאריס. בראש הברית או כחברה חזקה בה, עמדה העיר אלבה לונגה. בערך בתקופתו של סרוויוס טוליוס (578 -535 לפנה"ס) בעקבות לחץ האטרוסקי מהצפון, הפך טבע הברית מאיחוד דתי לאיחוד מדיני יותר, כדי לאפשר ללטינים להדוף את התוקפים.
בתקופת המלוכה הרומית, כנראה תחת פיקודו של טולוס הוסטיליוס, נכבשה והושמדה אלבה לונגה על ידי רומא, ומעמדה של אלבה כעיר בעלת ההגמוניה בלאטיום עבר לידי הרומאים. במקביל ליסודה של הרפובליקה הרומית חלה התקוממות של הערים הלטיניות נגד ההגמוניה של רומא, התקוממות שהגיעה לשיאה בקרב רגילוס שנערך לפי המסורת הרומית בשנת 496 לפנה"ס. במקביל ערכו הלטינים מלחמת מגן נגד האטרוסקים שאיימו עליהם מהצפון ומקמפניה בדרום.
קרב רגילוס הסתיים ללא הכרעה ובעקבות כך, בשנת 493 לפנה"ס, נחתם הסכם שלום בין הרפובליקה לערים הלטיניות, הסכם שיצר את הברית הלטינית במתכונתה הידועה יותר. מתכונת זו נתנה לשני הצדדים מעמד שווה מבחינה מדינית, חלוקה שווה של שלל מלחמה, והבטיחה תמיכה צבאית בין שני הצדדים במקרה של מלחמות עתידיות. הברית הלטינית החדשה, למרות שהייתה בת בריתה של רומא, הראתה סימני התנגדות הולכים וגדלים להתעצמות עיר זו. בראש הברית עמדה כנראה העיר טוסקולום, וחבריה נהגו, בין השאר, לערוך מפגשים דתיים משותפים במקדש דיאנה באריקיה. בראש הברית עמד "דיקטאטור פדרלי", נושא משרה זו כנראה נבחר על ידי חברות הברית כדי לנהל את המאבקים המשותפים שלהם בכוחות זרים. בתקופה מאוחרת יותר הצביע קאטו הזקן בכתביו על עוד 8 ערים לטיניות אחרות שהיו שותפות בברית.
במהלך המאה ה-5 לפנה"ס ניהלו הברית הלטינית ובעלת בריתה רומא שורה של מלחמות מגן נגד הכוחות השונים שאיימו על לאטיום: הוולסקים מדרום מזרח, הסבינים  מצפון מזרח והאקיווים  מהמזרח. לברית הרומנו-לטינית הצטרפה גם ההתאחדות של השבטים ההרניקים  בשנת 486 לפנה"ס. הברית הלטינית והרומאים נלחמו במהלך המאה ה-4 לפנה"ס בשבטים הקלטים שפלשו לאיטליה מהצפון.
בשנת 340 לפנה"ס התפרקה הברית בין הלטינים לרומא, כאשר הערים הלטיניות האחרות חששו מכוחה ההולך וגדל של רומא, ונעשה מאמץ מצידם לבלום את התפשטות רומא. מאמץ זה נכשל והוביל בסוף 338 לפנה"ס לפירוקה הסופי של הברית הלטינית, ולאובדן זכויות רבות של הערים הלטיניות. מדיניות החוץ של ערי הלטינים הוכפפה לזו של הרומאים. מספר ערים לטיניות קיבלו אזרחות רומית, עם ממשל מקומי מוגבל. ערים אחרות הוגדרו כ"בעלות ברית" ואולצו לספק לרומא כוחות עזר צבאיים, ומספר ערים איבדו את אדמותיהן לטובת רומא ומושבות רומאיות.
זכויות לטיניות
נוצר מעמד חדש, ששימש מאוחר יותר גם להגדרת מעמד עמים לא לטינים באיטליה, מעמד "בן הברית הלטיני". מעמד זה הבטיח מכלול של זכויות מדיניות ואישיות ללטינים שכלל בין השאר שלטון עצמי, זכויות חיתון ומסחר, הגירה לעיר רומא ואפשרות לזכות באזרחות רומית. הזכויות הלטיניות (ius Latii או Latinitas או Latium) היו פחותות במעט מזכויות אזרח רומי ועדיפות על זכויות בעלי-ברית או אלו שאינם אזרחי רומי (peregrines). בעלי זכויות לטיניות נהנו ממלוא הזכויות של אזרח רומי אולם לא היו רשאים להצביע בבחירות רומיות או להשתתף בחבר מושבעים רומי.
בין הזכויות:
גבריאל ליפמן
גבריאל ז'ונאס ליפמן (בצרפתית: Gabriel Jonas Lippmann; 16 באוגוסט 1845 – 13 ביולי 1921) היה פיזיקאי וממציא צרפתי-יהודי יליד-לוקסמבורג, זוכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1908, על השיטה ליצירת תצלומים צבעוניים המבוססים על תופעת ההתאבכות.
ליפמן נולד למשפחה יהודית בהולריך שבלוקסמבורג. כשהיה בן שלוש עברה משפחתו לפריז שבצרפת. ליפמן המציא את האלקטרומטר שהוא אבי האלקטרוקרדיוגרם הראשון.
הניו יורקר
הניו יורקר (באנגלית: The New Yorker) הוא כתב עת שבועי אמריקני היוצא לאור בניו יורק ומפרסם כתבות, ביקורות, מסות, שירה, וסיפורת. כתב העת מופץ כיום בכמיליון עותקים, 47 פעמים בשנה, עם חמש מהדורות נרחבות יותר המכסות תקופות של שבועיים.
אף שסקירותיו ורשימות האירועים שלו נוטות להתמקד בחיי התרבות של העיר ניו יורק, יש לניו יורקר קהל קוראים נרחב גם מחוץ לעיר. הוא נודע בעיסוקו הייחודי בתרבות הפופולרית של ארצות הברית, גם זו החורגת מהזרם המרכזי; בתשומת הלב שלו לסיפורת מודרנית ובהכללת סיפורים קצרים וביקורות ספרותיות; בבדיקת עובדות יסודית ובעריכה קפדניות; בסקירת הפוליטיקה העולמית וסוגיות חברתיות, ובקריקטורות המפורסמות שלו, המפוזרות ברחבי כל גיליון.
היסטוריה
הופעת הבכורה של הניו יורקר הייתה ב-17 בפברואר 1925, עם מהדורה נוספת ב-21 בפברואר. הוא נוסד על ידי הרולד רוס ורעייתו ג'ין גראנט, כתבת הניו יורק טיימס. רוס רצה ליצור כתב עת עם הומור מתוחכם - בניגוד לנדושות של פרסומים הומוריסטיים אחרים כמו Judge, בו הוא עבד, או לייף. רוס נכנס לשותפות עם היזם ראול ה. פליישמן לייסוד את בית ההוצאה לאור F-R. רוס ערך את כתב העת עד למותו בשנת 1951. בשנים הראשונות והלא-יציבות לקיומו התגאה כתב העת בתחכום הקוסמופוליטי שלו. כבר בגיליון הבכורה שלו הוא כתב בגאון: "אנו מצהירים שהוא לא נערך עבור האישה הקשישה מדובוק".
בעשורים הראשונים לקיומו פרסם לעיתים המגזין שניים עד שלושה סיפורים קצרים בשבוע, ובהמשך הואט הקצב לכדי סיפור אחד לגיליון. הסיפורת בכתב העת, אופייה משתרע מסיפורים משפחתיים בעלי התבוננות העצמית כגון אלה של ג'ון אפדייק, לסוריאליזם כזה שביצירתו של דונלד בארתלם; מדיווחים קהילתיים של חיי ניו יורקים נוירוטיים, לסיפורים הממוקמים בטווח רחב של אתרים ועידנים ומתורגמים משפות רבות.
המאמרים העיקריים והעיוניים (שעל פי רוב הם חלק הארי של תוכן כתב העת) ידועים ככוללים מערך אנין של נושאים. בין היתר נכללו בשנים האחרונות נושאים כמו האוונגליסט המוזר קרפלי דולר, תסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח, וכתבת פרופיל על אברהם בורג.
כתב העת ראוי לציון בשל מסורות העריכה שלו. במדור "פרופילים" הוא נוהג מזה שנים לסקור של דיוקנאות של אנשים ידועים, ובין אלה נכללו ארנסט המינגוויי, הנרי הלוס, מרלון ברנדו, המסעדן ההוליוודי הנסיך מיכאל רומנוב, הקוסם ריקי ג'י והמתמטיקאים דייוויד וגרגורי צודנובסקי. מדורים ותיקים אחרים כוללים את "מה מתרחש בעיר" - תרשים אירועים תרבותיים ובידוריים בעיר ניו יורק; ו"שיחת העיר" - אסופת קטעים קצרים, תכופות הומוריסטיים, אירועים גחמניים או משונים בחיי העיר ניו יורק הנכתבים בסגנון קליל, אף שבשנים האחרונות חלק זה תכופות כולל פרשנות רצינית. לאורך שנים שובצו במגזין קטעי עיתונים המכילים טעויות משעשעות, משמעויות שלא התכוונו אליהן או מטאפורות לא-מוצלחות, בצד מענה שנון. למרות כמה שינויים, שמר כתב העת במהלך העשורים לקיומו על רבים ממאפייני חזותו המסורתית: הדפוס, העיצוב, השער, ועבודות האומנות שבו.
יורשו של רוס היה ויליאם שון (1951-1987) ואחריו רוברט גוטליב (1987–1992) וטינה בראון (1992–1998). תקופת כהונתה של בראון כעורכת, כמעט שש שנים, הייתה שנויה במחלוקת בשל דרכה המנוגדת לזו של קודמיה והשינויים שהיא חוללה בכתב העת, לאחר חצי מאה של שמירה על מראה והדגשים קבועים למדי. בראון כללה את השימוש בהדפסת צבע (שנים אחדות לפני שהניו יורק טיימס אימץ בדפיו צבע) ובצילום, ובאופן כללי נטתה לעיצוב מודרני יותר. היא הרחיבה את סקירתם של אירועים עכשוויים ונושאים בוערים כמו ידוענים ואילי הון, והשימה פיסות מידע קטנות לכל אורך "מה מתרחש בעיר", בכללם טור על מנהטן. מכתבים חדשים לדף העורך, והוסיפה שורות מאת העורכים לחלקי "שיחת העיר", להם היה אפקט של הפיכת המגזין לאישי יותר, וביחד עם שינויים אחרים, פעלו על מנת לכרסם במוניטין של העיתון כמעודן ואנין טעם יתר על המידה. המגזין נרכש על ידי פרסומי אדבנס ב-1985, חברת התקשורת שבבעלות ס.י. ניוהאוס, והעורך הנוכחי של הניו יורקר מאז 1998 הוא דייוויד רמניק.
מאז שנות התשעים משתמש הניו יורקר באינטרנט לפרסום חומר עכשווי וארכיוני. אתר הניו יורקר מפרסם מעט מתוכן הגיליון הנוכחי, בתוספת תוכן בלעדי לאתר. למנויים בתשלום מתאפשר לראות את הגיליון הנוכחי במלואו, וכן ארכיון מלא של גליונות העבר. לאחרונה הושקה גם גרסת אייפד של המגזין.
תפוצה וקהל קוראים
וולפראם אלפא מצביע על כך שהיו לניו יורקר 1,044,000 מנויים בשנת 2008. מספרם הכולל של המנויים גדל בקצב שנתי של כשלושה אחוזים במהלך השנים האחרונות. למרות התמקדותו של כתב העת בניו יורק, מתרחב בסיס המנויים שלו גאוגרפית; ב-2003 היו יותר מנויים בקליפורניה (167,000) מאשר בניו יורק (166,000), זאת בפעם הראשונה בהיסטוריה של המגזין.
גילם הממוצע של המנויים עלה מ-46.8 ב-2004 ל-48.4 ב-2005; (שיעור שניתן להשוותו עם עליה מ-43.8 ל-44.00 עבור כתב העת הניישן) ועלייה מ-45.4 ל-46.3 עבור מנויי מגזין חדשים. הכנסה הממוצעת של משק הבית של מנויי הניו יורקר הייתה 80,957$ לשנה ב-2005, בעוד ההכנסה הממוצעת של משק בית אמריקני בעלי מנוי למגזין חדש הייתה 67,003$, וההכנסה הממוצעת של משק בית בארצות הברית הייתה 51,466$.
פוליטיקה
באופן מסורתי היה הקו הפוליטי של כתב העת ליברלי, אולם לא צידד במפלגה מסוימת. הדבר השתנה בשנים האחרונות, כשצוות העורכים נקט בגישה שמאלנית יותר. סיקור מסע הבחירות בארצות הברית ב-2004 הובל בידי כתב המערכת הנדריק הרצברג והכתב הפוליטי פיליפ גורביץ, שהעדיפו במובהק את המועמד הדמוקרטי ג'ון קרי על פני הנשיא המכהן ג'ורג' ווקר בוש. בגיליונו מה-1 בנובמבר 2004 שבר המגזין שמונים שנות מסורת ויצר תקדים במאמר מערכת ארוך יריעה התומך בקרי ומבקר את מדיניות ממשל בוש, בחתימת "העורכים". קו זה נמשך בעת מערכת הבחירות של 2008, אז הביע המגזין תמיכה במועמד הדמוקרטי ברק אובמה על פני המועמד הרפובליקאי ג'ון מקיין.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 עיצב הקריקטוריסט וצייר העטיפה של הניו יורקר ארט ספיגלמן בצוותא עם רעייתו פרנסואה מולי (עורכת האומנות של המגזין) עטיפה הזכורה היטב של שחור על גבי שחור ובה צללית שחורה של מגדלי התאומים, הנראית רק כשמחזיקים את העיתון מול מקור אור או בזווית מסוימת. מאוחר יותר התפטר ספיגלמן במחאה על מה שראה כצנזורה-עצמית של המגזין בסיקור הפוליטי שלו.
המגזין שכר את העיתונאי החוקר סימור הרש על מנת לדווח על סוגיות צבא וביטחון, והוא הפיק מספר מאמרים המדווחים בהרחבה על הפלישה של 2003 לעיראק והכיבוש שלאחר מכן של כוחות ארצות הברית. גילוייו בניו יורקר על ההתעללויות בכלא אבו גרייב והתוכניות החלופיות של הפנטגון לפלישה לאיראן, דווחו בהרחבה ברחבי העולם.
הרחק מהיעדרו (סרט)
הרחק מהיעדרו הוא סרט קולנוע ישראלי, קופרודוקציה ישראלית-צרפתית-גרמנית משנת 2014 בבימויה של קרן ידעיה, עם מעיין תורג'מן, צחי גראד ויעל אבקסיס בתפקידים הראשיים.
הניו יורקר
קריקטורות
עורך הקריקטורות של הניו יורקר היה במשך שנים לי לורנץ, שהחל לצייר קריקטורות בשנת 1956 ונעשה קריקטוריסט קבוע של הניו יורקר החל מ-1958. בין 1973 ל-1993 מילא את תפקיד עורך האומנות של כתב העת, ולאחר מכן חזר למשרת עורך הקריקטורות עד 1998. ספרו "האומנות של הניו יורקר: 1995-1925" (קנופל, 1995) היה הסקירה המקיפה הראשונה של כל היבטי גרפיקת המגזין. ב-1998 החליף רוברט מנקוף את לורנץ בתפקיד עורך הקריקטורות, ומאז ערך מנקוף לפחות 14 אוספי קריקטורות של הניו יורקר.
צוות הקריקטוריסטים של הניו יורקר כלל כישרונות בולטים בהומור האמריקני, בכללם צ'ארלס אדמס, צ'ארלס ברסוטי, ג'ורג' בות', רוז צ'אסט, סם קובין, הלן הוקינסון, מארי פיטי, ג'ורג' פרייס, צ'ארלס סקסון, אוטו סוגלואו, סול סטיינברג, נורית קרלין, לייזה דונלי וויליאם סטייג.
הרחק מהיעדרו (סרט)
התסריט נכתב על ידי קרן ידעיה והוא מבוסס על הרומן "הרחק מהיעדרו" של הסופרת הישראלית שז.
העלילה מתרכזת בגילוי עריות בן אב לבתו, הם חיים יחד במערכת יחסים אכזרית ואלימה.
הניו יורקר
"יוסטייס טילי"
דמות יוסטייס טילי הפכה למעין קמע של המגזין, המזוהה לחלוטין איתו ומופיע בקביעות בין דפיו ועל חומר פרסומי. אחת לשנה, בסמוך ליום השנה להופעת המגזין (21 בפברואר), נוהג המגזין להציב בעמוד השער את איור השער המקורי של רי אירווין מ-1925 או וריאציה כלשהי עליו.
הרחק מהיעדרו (סרט)
הסרט התקבל לפסטיבל הקולנוע בקאן שם הוקרן במסגרת "מבט מסוים" (Un Certain Regard), קרן ידעיה הייתה מועמדת לפרס חג'אג לסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הניו יורקר
איור השער "מראה של העולם"
סול סטיינברג יצר 85 איורי שער ו-642 רישומים ואיורים פנימיים עבור כתב העת. עבודתו הידועה ביותר היא ככל הנראה איור שער ה-29 במרץ 1976, המתאר מפה של העולם כפי שהוא נראה מבעד לעיניהם של ניו יורקים השקועים בעצמם.
האיור נחלק לשניים, כאשר במחצית התחתונה נראים בתקריב מפורט השוליים המערביים של מנהטן - השדרה התשיעית, השדרה העשירית ונהר ההדסון, והמחצית העליונה מתארת את יתרת העולם. יתר ארצות הברית מוצגת כריבוע בגודל של כשלושה גושי בניינים של העיר ניו יורק, ולו רצועת שוליים דקה לאורך ההדסון המייצגת את ניו ג'רזי. שמותיהן של חמש ערים - (לוס אנג'לס, וושינגטון די. סי., לאס וגאס, קנזס סיטי ושיקגו), ושלוש מדינות - (טקסס, יוטה ונברסקה) מפוזרים בין כמה סלעים לייצוג ארצות הברית מעבר לניו ג'רזי. האוקיינוס השקט מעברה הרחוק של ארצות הברית מפריד אותה מכמה גושי אדמה מרוחקים ועמומים המכונים סין, יפן ורוסיה.
הרחק מהיעדרו (סרט)
לסרט אין פסקול מוזיקה מקורית. יש בו קטעים קשים לצפייה של יחסי מין בין אב ובתו ושל אונס קבוצתי.
הניו יורקר
איור השער "מראה של העולם"
האיור - המתאר הומוריסטית את הדימוי העצמי של הניו-יורקים על מקומם בעולם, או אולי השקפת העולם החיצון על דימויים העצמי של הניו יורקים - עורר השראה ליצירתן של עבודות דומות רבות, בכללן כרזת הסרט מוסקבה על ההדסון משנת 1984. פוסטר הסרט הוביל לתביעה משפטית על הפרת זכויות יוצרים - סטיינברג נגד סרטי קולומביה.
הרחק מהיעדרו (סרט)
תקציר העלילה
תמי (מעיין תורג'מן), היא בחורה בתחילת שנות העשרים שלה המתגוררת בדירה אחת ביחד עם אביה משה (צחי גראד) כבן 60. הסרט מתחיל בתיאור חיי השגרה שלהם בבית. תמי מצחצחת שיניים מורחת לק על הציפרנים, מנקה את הדירה ומכינה אוכל לאביה. השגרה נראית בהתחלה נורמלית אבל כעבור זמן קצר נחשפת האמת הקשה והחולנית. משה מקיים יחסי מין עם בתו. הוא כופה את עצמו עליה, מכה אותה ומתעלל בה פיזית, מילולית ומינית.
תמי משמשת לו כשפחת מין, היא שונאת אותו, חותכת בעורה את המילה "תמות" אך מצד שני היא כנועה ותלותית ומוכנה לספק לו את כל בקשותיו המיניות. היא אינה עובדת וסגורה כל היום בדירה.
למרות שנאתה לאביה היא מפתחת תלות בו וחווה משבר קשה כאשר משה מביא לליל הסדר את המאהבת שלו, איריס (טל בן בינה).
קח את עיניי
קח את עיניי (בספרדית: Te doy mis ojos) הוא סרט דרמה ספרדי משנת 2003 בבימויה של איסיאר בויאין העוסק באלימות בתוך המשפחה. הסרט קיבל שבחים רבים על יכולת הצגת הנושא תוך הימנעות מקלישאות וסטריאוטיפים, וזכה בשבעה פרסי גויה, בין היתר פרס הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר לשנת 2004.
הרחק מהיעדרו (סרט)
תקציר העלילה
כשמשה ואיריס מתנים אהבים בורחת תמי והולכת לחוף תל אביב שם היא פוגשת בחבורת נערים שמקבלים אותה אליהם, נותנים לה לשתות אלכוהול וכשהיא שתויה ללא שליטה הם מקיימים אתה יחסי מין על החוף.
קח את עיניי
עלילה
הסרט מביא את סיפורה של פילאר, אישה מוכה הבורחת עם בנה חואן מביתה ומבעלה אנטוניו בשעת לילה מאוחרת, כשרק נעלי בית לרגליה. פילאר מוצאת מקלט בבית אחותה ומתחילה בחיים חדשים, מתמודדת עם אהבתה למי שהתעלל בה ומתחבטת בשאלה אם לחזור לאנטוניו ולהאמין לו כאשר הוא מבטיח להשתנות.
הרחק מהיעדרו (סרט)
תקציר העלילה
כשתמי מתעוררת היא מבחינה שתיקה עם הטלפון אבד. היא מסתובבת מיואשת בין האנשים בחוף ושואלת על התיק שלה אך ללא תועלת. לבסוף היא פוגשת בשוקי (יעל אבקסיס) שמרחמת עליה, לוקחת אותה לדירתה ומאפשרת לה להתאושש.
קח את עיניי
עלילה
העובדה שבמאית הסרט איסיאר בויאין הצליחה ליצור דמויות עגולות, מבלי לתאר את אלימותו של אנטוניו באופן חד משמעי ונחרץ מאפשרת לסרט להציג את הרבדים העמוקים הקשורים בנושא אלימותם של גברים כלפי בנות זוגן, ותורמת לתחושת האמינות שהוא יוצר.
הרחק מהיעדרו (סרט)
תקציר העלילה
למרות הסבל שהיא חוותה מאביה, היא מתקשרת אליו ולאחר שהוא מודיע לה כי זרק את איריס היא מסכימה לחזור אליו, מוסרת לו את הכתובת והוא מגיע ומסיע אותה לדירתם.
למרות שאיריס כבר איננה הוא ממשיך בהתעללות פיזית ומינית והיא בורחת שוב לשולי. היא מקיאה כל הזמן ושולי חושדת שהיא בהריון. תמי חולמת שמשה מקבל את הבשורה בהתלהבות, נולדת להם בת והם מקיימים חיי משפחה למופת.
היא חוזרת למציאות כשאביה מגיע שוב ומחזיר אותה לדירתם. הוא מתלהב מהעובדה שהיא בהיריון ומודיע כי יעברו ללוס אנג'לס ששם לא מכירים אותם ויקימו שם משפחה.
רק אז מתפכחת תמי, רצה לשולי ובסיום רואים את שולי מבקרת אותה בבית חולים לאחר הפלה.
רויה הקקיאן
רויה הקקיאן (באנגלית: Roya Hakakian; בפרסית: رویا حکاکیان; נולדה ב-1966) היא משוררת, עיתונאית וסופרת יהודיה-איראנית-אמריקאית החיה בארצות הברית. הקקיאן, שהפכה למפיקת טלוויזיה בתוכניות כמו "60 דקות", ידועה בזכות ספר זכרונותיה Journey from the Land of No, שראה אור ב-2004. מסות פרי עטה על סוגיות הנוגעות לאיראן הופיעו ב"הניו יורק טיימס", ב"וושינגטון פוסט", ב"וול סטריט ג'ורנל" וב-"NPR". היא זכתה במלגת גוגנהיים ב-2008.
הקקיאן פרסמה את ספרה Assassins of the Turquoise Palace ב-2001. זהו תיעוד של הרצח במסעדת מיקונוס של מנהיגי האופוזיציה האיראנית בברלין.
ביוגרפיה
רויה הקקיאן נולדה וגדלה במשפחה יהודית איראנית בטהראן. היא גדלה בזמן המהפכה האיראנית ב-1979 ותמכה בה, ביחד עם פעילים ליברליים נוספים. כשמלחמת איראן–עיראק הייתה בשיאה והחוקים נעשו מגבילים יותר, היא היגרה בחוסר רצון לארצות הברית במאי 1985 על בסיס של מקלט פוליטי. היא התיישבה באזור ניו יורק ולמדה פסיכולוגיה בברוקלין קולג'.
ספרות תיעודית
ספר זכרונותיה כנערה שגדלה במשפחה יהודית איראנית בזמן המהפכה האיראנית, Journey from the Land of No: A Girlhood Caught in Revolutionary Iran (Crown) היה בחירת השבוע של "בארנס אנד נובל", קריאת החובה של הקיץ של המגזין "Ms", הספר הטוב ביותר של השנה של "פאבלישרס ויקלי" והספר התיעודי הטוב ביותר של מגזין "Elle" לשנת 2004.
הוא גם זכה בפרס הספר מטעם הקרן למורשת פרסית על שם לטיפה ירשטר ב-2006 והזוכה לשנת 2005 עבור הזכרונות הטובים ביותר מטעם מרכז הספר של קונטיקט. הספר Journey from the Land of No תורגם למספר שפות. היא זוכת מלגת גוגנהיים לספרות תיעודית בשנת 2008.
ספרה האחרון Assassins of the Turquoise Palace - ראה אור ב-6 בספטמבר 2011 בהוצאת Grove/Atlantic - הוא תיעוד של הרצח במסעדת מיקונוס ב-17 בספטמבר 1992 בברלין. בפיגוע, טרוריסטים של חזבאללה רצחו ארבעה פעילים כורדים ואיראנים דמוקרטים, בהוראת ממשלת איראן, כחלק מהמאמץ האיראני לחסל את מתנגדיה הפוליטיים של איראן. הקקיאן מתארת כיצד מנהיגי אירופה, שהעדיפו את הקשרים הכלכליים עם איראן שייטיבו איתם, לא ניסו לרדוף את המבצעים וניסו לטייח את אירועי המקרה. ספרה חוקר את הרצח, הטיוח והניסיון להביא את מבצעיו למשפט.
שירה
הקקיאן חיברה שתי אסופות שירה בפרסית, הראשון בהם, For the Sake of Water, היה מועמד לפרס ספר השירה של השנה מטעם Iran News ב-1993. היא מצוינת בין הקולות המובילים בשירה האיראנית באנציקלופדיית אוקספורד של העולם האסלאמי המודרני. שירתה התפרסמה באנתולוגיות רבות בעולם, בכללן La Regle Du Jeu, Strange Times My Dear: The Pen Anthology of Contemporary Iranian Literature, ובאנתולוגיית W.W. Norton’s Contemporary Voices of the Eastern World: An Anthology of Poems שעתידה לראות אור. היא כתבה בכתב העת Persian Literary Review ושימשה כעורכת השירה של Par Magazine במשך שש שנים.
קולנוע וטלוויזיה
רויה הקקיאן הפיקה למעלה מתריסר שעות לתוכניות תעודה מובילות בתחנות הטלוויזיה, בכללן "60 דקות", &E’s Travels With Harry, תוכניות התעודה של רשת ABC עם פיטר ג'נינגס, ערוץ דיסקברי ו-The Learning Channel. סרטה האחרון, מטעם יוניצ"ף הוא Armed and Innocent.
מסות
טורי הדעה שלה, מסותיה וסקירת הספרים שלה ראו אור בפרסומים בשפה האנגלית, בכללם ב"הניו יורק טיימס", ב"וושינגטון פוסט", וב"וול סטריט ג'ורנל". היא גם תרמה למהדורת סוף השבוע של תוכנית החדשות ברשת הרדיו NPR.
Sun Comes Up
Sun Comes Up הוא סינגל של הלהקה הבריטית, רודימנטאל, בשיתוף פעולה עם הזמר-יוצר הבריטי, ג'יימס ארתור, שיצא, על ידי חברות התקליטים אסיילום רקורדס ואיסט ווסט רקורדס, ב-30 ביוני 2017, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השלישי של הלהקה, Toast to Our Differences. השיר נכתב והופק על ידי רודימנטאל וקאס לו.
נכון לדצמבר 2022, השיר הושמע למעלה מ-150 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-31 מיליון פעמים ביוטיוב.
פיירלואיג'י קולינה
פיירלואיג'י קולינה (באיטלקית: Pierluigi Collina; נולד ב-13 בפברואר 1960) הוא שופט כדורגל איטלקי לשעבר, הנחשב לאחד משופטי הכדורגל הטובים בכל הזמנים.
ביוגרפיה
קולינה נולד בבולוניה, ובשנות העשרה לחייו שיחק כמגן בקבוצת כדורגל מקומית אך משנת 1977, בהיותו בן 17 ובעצת חברו, פנה לשיפוט משחקי כדורגל והפגין כישרון ויכולת רבה בתפקיד.
הוא שפט גם במשחק גמר גביע אופ"א 2004 בין אולימפיק מרסיי לוולנסיה ובטורניר יורו 2004 שהיה הטורניר האחרון הרשמי שלו לפני שפרש בשנת 2005 בהגיעו לגיל 45 - גיל הפרישה המתחייב לשופטי כדורגל. למעשה פיפ"א העלתה את גיל הפרישה ל-46, על מנת לאפשר לו לשפוט עוד עונה, אך חוזה פרסום, שחתם באוגוסט 2005 עם חברת אופל, גרם לסכסוך בינו לבין פיפ"א, שראתה בכך ניגוד אינטרסים (אופל היא הספונסרית של מילאן).
לאחר הפרישה פנה קולינה לשמש כיועץ פיננסי ועובד גם כמשבץ שופטים באופ"א.
תרמוס
תֶּרְמוֹס (או: שְׁמַרחוֹם) הוא מכל המיועד לשמור על טמפרטורת הנוזל שבתוכו לאורך זמן ללא צורך בהשקעת אנרגיה.
מבנה
התרמוס בנוי ממכל זכוכית בעל מעטפת כפולה. בין הדפנות של המעטפת יש ואקום. הוואקום מונע העברת החום בין סביבת הבקבוק לתוכו על ידי מניעת תהליכי הולכה והסעת חום. מכל הזכוכית מותקן בתוך מכל מתכת או פלסטיק חיצוני להגנה על מכל הזכוכית, ופתחו סגור בפקק. בדרך כלל על הפקק נוסף פקק מתברג בצורת כוס המשמשת לשתייה.
קיימים שימושים נוספים למבנה התרמוס, במדע ובמכונות כגון NMR ו-MRI.
צורה קצת שונה של שמרחום היא כלי הנקרא מטמן, כיסוי לקנקן תה עשוי בד או צמר, שנועד לשמור על חום בתוך הקנקן למשך זמן רב.
היסטוריה
התרמוס הומצא בשנת 1892 על ידי הפיזיקאי והכימאי סר. התרמוסים הראשונים לשימוש מסחרי יוצרו בשנת 1904 על ידי חברת הגרמנית. דיואר ניסה לרשום פטנט על המצאתו, אך נכשל בעקבות מאבק משפטי עם חברה זו.
אנטארס
אנטארס או α בעקרב הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת עקרב, ואחד הכוכבים הבהירים ביותר בשמי הלילה. יחד עם אלדברן, ספיקה ורגולוס הוא אחד מארבעת הכוכבים הבהירים במישור המילקה. אלדברן, הדומה לו בצבעו, שוכן כמעט בדיוק בכיוון ההפוך ממנו בגלגל המזלות. אנטארס נמצא בבועה המקומית על זרוע אוריון שבשביל החלב.
בשנת 2017 היה לכוכב הראשון (מלבד השמש) אשר הופקו אודותיו תמונות מפורטות.
מאפיינים
אנטארס הוא על-ענק אדום מטיפוס ספקטרלי M1.5, שנמצא בשלב האחרון של חייו. כתוצאה מסיום היתוך המימן והמעבר להתכת הליום ליסודות כבדים יותר, הכוכב התנפח וקוטרו קרוב ל-4 יחידות אסטרונומיות - יותר מהמרחק בין השמש שלנו למאדים, אך צפיפותו נמוכה מאוד. באור נראה, הכוכב מאיר בעוצמה גדולה פי 10,000 מהשמש, אך אם כוללים גם את התחום התת-אדום, שבו נמצאת רוב הקרינה של הכוכב, עוצמת ההארה שלו היא פי 60,000 מהשמש. בהירות הכוכב משתנה באופן לא סדיר בין דרגות 0.9 ו-1.2 על פני מספר שנים. עם מסה של מעל 15 מסות שמש הכוכב צפוי להפוך לסופרנובה תוך מיליון שנים לכל היותר.
אנטארס בתרבות
מקור שמו של אנטארס הוא במיתולוגיה היוונית. ανταρης פירושו "כנגד ארס (מאדים)", שכן צבעו האדמדם הזכיר לקדמונים את מאדים. צבע ייחודי זה הפך את הכוכב למקור עניין לקבוצות שונות במהלך ההיסטוריה: מקדשים מצריים קדומים רבים נבנו כך שאורו של אנטארס יאיר דרך פתח בגג וישמש בטקסים פולחניים. אנטארס היה גם אחד מארבעת "הכוכבים המלכותיים" של הפרסים הקדמונים, בסביבות שנת 3000 לפנה"ס.
בשנת 1971, נאס"א קראה למודול הירח של אפולו 14 על שם אנטארס. אחת משמונה ספינות התובלה המהירות של חיל הנחתים האמריקאי (T-AKR 294) נקראת "אנטארס" גם היא.
במשחק המחשב Master of Orion II, שוכני הכוכב אנטארס הם חייזרים רבי עוצמה ומרושעים הפולשים באופן אקראי למערכות כוכבים אחרות.
תצפית
כמעלה וחצי ממערב לאנטארס נמצא הצביר הכדורי M4 שקל למוצאו באמצעות משקפת או אפילו ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים.
אלכסנדר סולובצוב
אלכסנדר סולובצוב (ברוסית: Александр Владимирович Соловцов; 14 בנובמבר 1847, קאזאן, רוסיה – 20 במרץ 1923, מוסקבה). היה שחמטאי רוסי. התפרנס מעבודה בקונסרבטוריון של מוסקבה בו התמנה לפרופסור למוזיקה.
חלק מקום שלישי רביעי עם עמנואל שיפרס בתחרות סנקט פטרבורג 1878/79 בתחרות ניצחו במשותף מיכאיל צ'יגורין ושמעון אלאפין. בתחרות מוסקבה בשנת 1879 חלק מקום ראשון וניצח בתחרות מוסקבה בשנת 1880.
יחסי אסוואטיני–דרום אפריקה
תקופת האפרטהייד
במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, אף על פי שאסוואטיני טענה להיותה נייטרלית במלחמה הקרה, למעשה היא הייתה פרו-מערבית, וקיימה יחסים חזקים עם דרום אפריקה, כולל שיתוף פעולה כלכלי ובביטחון. חלק מהעסקים הדרום אפריקאים השתמשו גם בשטח אסוואטיני כנקודת מעבר כדי לעקוף את הסנקציות הבינלאומיות על דרום אפריקה. בהסתמך על הסכם ביטחון סודי עם דרום אפריקה. בשנת 1982, התנכלו פקידי אסואטיני לנציגי הקונגרס הלאומי האפריקני בבירה, מבבנה, ובסופו של דבר גירשו אותם מסווזילנד. כוחות הביטחון של דרום אפריקה, שפעלו תחת כיסוי, ביצעו גם הם פעולות נגד ה-ANC בשטח אסוואטיני. לאורך כל הזמן הזה, חלק ממשפחת המלוכה הסווזית חיפשו בשקט את שילובם מחדש של השטח הכבוש של אסוואטיני בדרום אפריקה בממלכתם. ב-27 בדצמבר 1984, יחסים רשמיים כוננו ברמת הסחר. בשנת 1993 הם הסכימו לשדרג את היחסים הרשמיים למעמד של שגרירות.
ביוני 1993, דרום אפריקה וסווזילנד חתמו על הסכם שיפוטי הקובע כי שופטים מדרום אפריקה ישמשו בבתי המשפט של אסוואטיני. דרום אפריקה גם הסכימה לספק הכשרה לאנשי בית המשפט באסוואטיני.
נדירות וסת
נדירות וסת (Oligomenorrhoea) פירושה פחות מחזורי וסת מן המספר התקין (שהוא 11 עד 13 בשנה), אולם מחזורי הווסת עצמם תקינים ובדרך כלל קודם להם ביוץ תקין לחלוטין.
נדירות וסת מופיעה בעיקר, בתור התפתחות טבעית, אצל נשים המתקרבות לתקופת הבלות, אולם לפעמים גם אצל נשים הנמצאות בעיצומו של גיל הפוריות שלהן, ובמקרים אלה - עקב מָחזור הורמונים המיוחד להן. רק לעיתים נדירות מעיד העדרם של חלק מן המחזורים על הפרעה אחרת.
נדירות וסת עלולה להיגרם גם כתוצאה משחלות פוליציסטיות - התפתחות בו זמנית של מספר ביציות, אשר אינה מאפשרת לביצית אחת בכל חודש להבשיל במלואה.
נדירת וסת אינה מצריכה טיפול ואינה מזיקה לבריאות, אלא אם כן האישה הלוקה בה רוצה להרות.
תכנון שפה
תכנון שפה מתייחס למאמצים מכוונים להשפיע על התנהגותם של אחרים בנוגע לרכישה, מבנה, או הקצאה תפקודית של שפה. באופן טיפוסי כולל התהליך קביעת יעדים ואסטרטגיות על מנת לשנות את הדרך בה נעשה שימוש בשפה. ברמה ממשלתית מתבטא תכנון שפה בדמות מדיניות שפה. לאומות רבות יש גופי הסדרת שפה האחראים ספציפית לנסח וליישם מדיניות תכנון שפה.
מאפיינים
תכנון שפה לא מנוהל בהכרח ברמה לאומית. גם קבוצות אתניות, דתיות או מקצועיות עשויות להפעילו. במקרה של קהילות, שלהן שפה משותפת, המחולקות על ידי גבולות בינלאומיים למדינות שונות, יכול תכנון השפה לערב יותר ממדינה אחת (ברמה של גוף ממשלתי או גוף בלתי ממשלתי) או גופים וכנסים אזוריים או בינלאומיים.