cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יסו
הכרה והשפעה
בסקר המוזיקה השנתי של גאלופ קוריאה לשנת 2018, ג'יסו נבחרה לכוכבת העשירית הכי פופולרית בדרום קוריאה לאותה שנה. נכון ליוני 2023, ג'יסו היא כוכבת הקיי-פופ השלישית הנעקבת ביותר באינסטגרם עם יותר מ-73 מיליון עוקבים. באותה שנה דורגה ג'יסו גם ככוכבת ה- K-pop השישית הפופולרית ביותר בסקר שנערך על חיילים שעושים שירות צבאי חובה בדרום קוריאה.
יחסי איסלנד–סרביה
יחסי איסלנד–סרביה הם היחסים הדיפלומטיים בין סרביה לאיסלנד.
סקירה כללית
איסלנד כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-27 בפברואר 1953. בשנת 2000 כוננו איסלנד וסרביה ומונטנגרו יחסים דיפלומטיים. מספר הסכמים דו-צדדיים נחתמו והם בתוקף בין שתי המדינות. בשנת 2020 ייצאה סרביה מאיסלנד בשווי 2.5 מיליון אירו וייבאה בשווי 730 אלף אירו. בשנת 2003 הפכה חברת Actavis האיסלנדית לבעלת הרוב של חברת "Zdravlje" מ-Leskovac. זוהי ההשקעה האיסלנדית המשמעותית היחידה בכלכלה הסרבית.
דייב הול
דייב "ג'אם" הול (באנגלית: Dave "Jam" Hall) הוא מפיק מוזיקלי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות העבודה על אלבום הבכורה של מרי ג'יי בלייג',  (כולל הלהיט "You Remind Me"); כתיבה והפקה משותפת עם מדונה של מספר רצועות מאלבומה מ-1994 Bedtime Stories, כולל הסינגל "Human Nature"; ועל ההפקה המשותפת של שניים מהלהיטים של מריה קארי, "Dreamlover" ו-"Fantasy". הוא גם הפיק מוזיקה עבור אשר, דונל ג'ונס וג'ו  בתחילת הקריירה המוזיקלית שלהם.
הוא גם רמיקסר שאחראי לרמיקסים של "Scream" (1995) של מייקל וג'נט ג'קסון ו-"GoldenEye" (1995) של טינה טרנר.
חיים אישיים
הוא היה נשוי לקומיקאית ונדה סייקס מ-1991 עד 1998.
IMac Pro
iMac Pro (איי-מק פרו) הוא מחשב הכל-באחד אישי ותחנת עבודה אשר עוצב, נוצר ונמכר על ידי חברת אפל החל מה-14 בדצמבר 2017. בשונה מה-Mac Pro, אפל הצהירה כי ה-iMac Pro הוא המחשב החזק ביותר ובעל הביצועים הגבוהים ביותר בהשוואה לכלל המחשבים בסדרת המקינטוש. ה-iMac Pro מגיע עם שבב T2 מותאם אישית המאחסן סיסמאות מוצפנות ואף מגיע עם גרסה מותאמת אישית של macOS High Sierra המאפשרת למשתמש לנעול את תהליך האתחול של המחשב (באמצעות הכלי לאבטחת ההפעלה של המחשב).
היסטוריה
ב-19 במרץ 2019, ה-iMac Pro נעשה זמין יחד עם אפשרויות נוספות של 256 ג'יגה-בייטים של זיכרון ומאיץ גרפי AMD Radeon Pro Vega 64X).
ולרי בריוסוב
ולרי יקובלביץ' בריוסוב (ברוסית: Вале́рий Я́ковлевич Брю́сов; 1 בדצמבר 1873, מוסקבה, רוסיה - 9 באוקטובר 1924) היה משורר רוסי, סופר ומתרגם, היסטוריון תרבות ומודרניסט.
ביוגרפיה
בריוסוב נולד למשפחת סוחרים. משפחתו לא יכלה להקדיש זמן רב לחינוכו. הוא שקע בעולם הקריאה, קרא את מיטב ספרות זמנו והשלים לימודיו בגימנסיות מוסקבאיות ידועות. הוא החל בכתיבתו הספרותית כבר בהיות סטודנט באוניברסיטה של מוסקבה, בראשית המאה העשרים. הוא נחשב למשורר סימבוליסטי רוסי, תלמידו של ולדימיר סולוביוב, ובן דורם של אנדריי ביילי, אלכסנדר בלוק וויאצ'סלב איוונוב. בשירים הראשונים שלו מורגשת השפעה של סמיון נדסון, אך בהמשך הוא מתך ביקורת על יצירות של נדסון.
בין המשוררים הידועים שתרגם בריוסוב בצעירותו היו פול ורלן וסטפאן מלארמה הצרפתים, מוריס מטרלינק ואמיל ורהארן הבלגים, ואדגר אלן פו האמריקאי. שיריו הראשונים היו מושפעים מאוד מהמשוררים הדקדנטיים והסימבוליסטים האירופיים בני הזמן. לימים תרגם בריוסוב לרוסית גם את הפרוזאיקונים האירופים, ובהם אוסקר ויילד, לורד ביירון, ויקטור הוגו ורומן רולן. הוא תרגם גם מיצירותיהם של גדולי המחזאים.
בריוסוב כתב בשמות עט אחדים. בין השנים 1900 ל-1917 ערך את הביטאון של התנועה הסימבוליסטית.
בריוסוב לא נטש את רוסיה גם לאחר המהפכה הבולשביקית. הוא היה מאוהדי המשטר הקומוניסטי ומתומכיו הגדולים בקרב המשוררים. הוא אף מילא תפקידים בכירים במשרד התרבות הסובייטי. כאות תודה על תמיכתו, הוקם לאחר מותו בית ספר גבוה לשירה במוסקבה שנקרא על שמו. האופרה "מלאך האש" שכתב המלחין סרגיי פרוקופייב בשנת 1919 מבוססת על רומן שלו בשם זה. בבית הספרים הלאומי אצור עותק מתורגם לגרמנית של "מלאך האש".
בספרות העברית ידוע בריוסוב בשל תרגומיו לשירי חיים נחמן ביאליק. שיריו תורגמו לאנגלית וללשונות אירופיות נוספות, אך לעברית תורגמו רק שירים בודדים.
לקריאה נוספת
ולדיסלב חודסביץ', נקרופוליס (מרוסית: דינה מרקון), הוצאת כרמל, 2013
יצירת לבנון הגדולה
המרונים והצרפתים
בתקופת שלטונו של אחמד ג'מאל פאשה, המושל העות'מאני הצבאי בסוריה ובלבנון, הונהגה מדיניות דיכוי, שהתגברה עם כישלון המתקפה העות'מאנית בתעלת סואץ. הדיכוי גבר עוד יותר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שנתפסה על ידי העות'מאנים כחדירה מעליבה של הצרפתים לענייניהם הפנימיים. בסופו של דבר סוכמה תקופת שלטונו של ג'מאל פאשא במותם של 100,000 מתושבי הלבנט מרעב וממחלות.
על מנת למנוע התקוממות מקומית בהר הלבנון ולהגן על האזור מפני פלישה אפשרית של בעלות הברית, הוכנסו להר הלבנון 16,000 חיילים עות'מאניים בניגוד ל"חוק האורגני".
ג'מאל פאשא עוד ניסה להכפיף את המרונים למרות העות'מאנית ודרש מהפטריארך המרוני לבקש פירמאן (הפירמאן המדובר במקרה זה הוא אישור מוסמך להארכת כהונה דתית באימפריה העות'מאנית. אחת מהפריבילגיות הדתיות של המרונים הייתה שלא היה להם צורך באישור מסוג זה מעולם). בנוסף, הפיץ ידיעות על הטבח שערכו העות'מאנים בארמנים ברחבי הר הלבנון, על מנת להגביר את חרדות המרונים
בסוף המלחמה הוחזרה בלבנון "המועצה המינהלית" לכנה, אך כוחה המעשי קטן בהרבה. "חברי "המועצה המינהלית" הפכו לגוף ביורוקרטי בלבד, ולא גוף מנהיג.
קרבות הדרדנלים, במלחמת העולם הראשונה, הפיחו תקווה בקרב מדינות ההסכמה לביתור מהיר של האימפריה העות'מאנית. תקוות שנשענו בעיקר על כך שבמאה השנים האחרונות לפני נפילתה כבר הייתה האימפריה העות'מאנית בשלבי ריקבון מתקדמים ואף כונתה "האיש החולה". "מדינות ההסכמה" החלו במגעים סודיים ביניהן אשר סוכמו בסדרה של הסכמים חשאיים לגבי הגורל העתידי של שטחי האימפריה העות'מאנית. ההסכם החשוב ביותר שנחתם בין המעצמות, בקשר לאזור, היה הסכם סייקס–פיקו.
הסכם זה עמד בניגוד לסיכום אחר של הבריטים עם השריף של מכה, חֻסַין בן עלי. על פיו נקבע כי הבריטים יתמכו בהקמתה של אימפריה ערבית רחבה אשר גבולותיה: במערב – הים התיכון; במזרח – המפרץ הפרסי; בצפון – קו רוחב 37; בדרום - האוקיינוס ההודי. בתמורה, הערבים בהנהגת השריף של מכה, חֻסַין בן עלי, ימרדו בעות'מאנים. התפקיד של קיום הקשר השוטף עם האגודות הלאומיות הוטל על בנו של חסין, פַיְצַל. לפיצל הייתה חזות אצילית וכן היה בעל ניסיון פיקודי ומינהלי. הוא אכן תרם תרומה משמעותית בסיוע לבריטים כאשר הנהיג את אנשיו לכיבושים רבים ברחבי המזרח התיכון, ועזר בכיבושי אדמונד אלנבי.
הסכם "סייקס-פיקו", שנחתם במאי 1916, השפיע רבות על עתידה של לבנון. על-פי ההסכם שטחה של לבנון נכלל ב"אזור הכחול" (שטח בפיקוח צרפתי ישיר), המבטיח שליטה ישירה של המינהל הצרפתי על לבנון. על שליטה צרפתית באזור זה הוסכם בעקבות פעילותה החברתית, הכלכלית והפוליטית רבת השנים של צרפת באזור הלבנט.
הצרפתים, פייצל והמרונים
צרפת השקיעה שנים רבות בטוויתם ובפיתוחם של קשרים כלכליים, חברתיים, דתיים ותרבותיים באזור הלבנט. חששה הגדול היה כי הבריטים ישתלטו לבדם על אזור המזרח התיכון ויפצלו אותו כראות עיניהם, תוך התעלמות מהסכמי סייקס-פיקו. מה שיוריד את כל ההשקעה הצרפתית רבת השנים לטמיון. הקולוניאליסטים הצרפתים - שהיו בעיקר סוחרים המאוגדים בלשכות מסחר ופוליטיקאים בעלי אינטרסים אישיים - הגיעו במהרה למסקנה כי אם אין ברצונם להפסיד את הבכורה שוב לבריטניה, כפי שקרה "במרוץ לאפריקה", עליהם לפעול במרץ בכל הקשור ללבנון. סייקס כינה את גופים אלה בשם: "המפלגה הסורית". הוא חילק אותם לשתי קבוצות: הקבוצה הראשונה, המוזכרת לעיל, בעלי אינטרסים כלכליים ופוליטיים שונים וקבוצה שנייה, שכללה את החוגים הדתיים והתרבותיים אשר רצו בחיזוק נוסף של הקשר עם הקהילה המרונית, שגם הם רכבו גל פחד זה.
המרונים ציפו לצרפתים כמושיעים, אולם תקוותם כמעט נמוגה לאחר כיבוש ארץ-ישראל בידי הגנרל אלנבי וכניסתו לארצות הלבנט. בסיס מעשי לחששות היו ההתנגשויות שהתרחשו במהלך השנתיים שלאחר סוף מלחמת העולם הראשונה בין פיצל אבן חוסין לבין צרפתים. לכן בין השנים 1918–1920 גייסו הכנסייה המרונית והמועצה המינהלית במשותף משאבים אנושיים וכלכליים ושלחו לצרפת שלוש משלחות. תפקידן של המשלחות המרונית היה להבטיח שהנוצרים בלבנון יזכו למדינה לבנונית גדולה ועצמאית בחסות צרפתית.
ההיתקלות הראשונה של המרונים עם פיצל הייתה באוקטובר 1918, אז שלח פיצל איגרת למנהיגים שונים ברחבי לבנון. באיגרת קרא להם להכריז על תמיכתם במשטרו הכלל-ערבי. כמסורת המקובלת בלבנון התגובות היו מעורבות: בעוד המוסלמים מתלהבים מהרעיון, נמנעו הנוצרים בכלל והמרונים בפרט, מתגובה. המרונים אשר לא רצו בהחלפת השלטון העות'מאני בשלטון ערבי-מוסלמי זכו ל"צפירת הרגעה" מכיוון הצרפתים: "nous venons" ("אנחנו באים").
מדיניותה של צרפת באזור הלבנט לגבי עתיד האזור בשנות הכיבוש הראשונות לא הייתה ברורה. בעבר רווחה ההנחה שיצירתה של "לבנון הגדולה" הייתה פרי תכנון מוקדם, מסודר וממוסד של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית אך לאחרונה מצביעים מחקרים על כך כי ההכרעה בדבר יצירת "מדינת לבנון" בהגמוניה מרונית-נוצרית, לא התקבלה פה אחד בקרב מקבלי ההחלטות הצרפתיים. גם פגישתם של נציגי המרונים עם פיצל הביאה אותם לכדי הבנה כי עתיד מדינת לבנון שעליה חלמו אינו מובטח. לכן החלו נציגי המרונים בפעולות עצמאיות שונות. אחת מהראשונות הייתה החלטה שהתקבלה ב"מועצה המינהלית" בדצמבר 1918 שקראה לתיחום "לבנון גדולה ועצמאית".
לאורך כל שנת 1919 ניסו הצרפתים להגיע לידי הבנה עם פיצל. פיצל מצדו, הסכים לתביעת המרונים להגדלת שטחם, כל עוד מובטח שהם נשארים במסגרת מדינית מאוחדת של סוריה ולבנון בשליטתו. פיצל התנגד בתוקף להקמת מדינה לבנונית עצמאית. יחסו זה של פיצל אל הנוצרים, יצר קרע עמוק בין הלאומיות המרונית ללאומיות הערבית - קרע שאוחה חלקית רק באמנת הלאומית ב-1943, כאשר מנהיגים נוצרים ויתרו על החסות הצרפתית והגדירו את לבנון כמדינה ערבית לכל דבר.
במסגרת מדיניותו, ניסה פיצל כל הזמן להסית את המועצה המנהלית כנגד הצרפתים ואף נחל ניצחון מסוים ביולי 1920.
ביולי 1919 הגיעה לדמשק ועדת החקירה הבינלאומית אשר הורכבה משני אנשים, שניהם אמריקאים. לפי מסקנות הוועדה, בעוד המרונים והיוונים-אורתודוקסים נטו לתמוך בלבנון גדולה ועצמאית, נטו המוסלמים והדרוזים להתנגד, בעיקר בגלל פחדם מהשתלטות נוצרית.
מדיניותה של צרפת עברה בתקופה זו תהפוכות שונות. בעקבות ההסכם הראשוני עם פיצל יצאו שוב המרונים לצרפת בניסיונות לגייס תמיכה. הניסיונות עלו יפה וצרפת החלה לגבש את מדיניותה בנושא לבנון ברוח תביעותיהם. כאשר ב-28 בדצמבר 1919, הגיעו פיצל וקלמנסו, ראש ממשלת צרפת, לכדי גיבוש טיוטת הסכם, התעקש קלמנסו על הבטחת מדינת לבנון כישות נפרדת. פיצל מצידו הסכים לעניין אך ורק בתנאי, שגבולותיה של לבנון יהיו הגבולות המצומצמים הנוכחיים, גבולות סנג'ק לבנון.
בסופו של דבר, מעט לפני החלפתו של קלמנסו, הושג, לכאורה, הסדר ביניים. אך בפועל לא מומש ההסכם, מסיבות פוליטיות פנימיות בסוריה. פיצל אף הכריז זמן קצר אחרי "ההסכמה" בעניין זה, באיגרת לאלנבי, כי לא היה בכוונתו לקיים את ההבנה שסיכם עם קלמנסו.
בעוד הצרפתים מעבירים כוחות מצרפת בהתאם לסיכום שהשיג קלמנסו בספטמבר 1919 עם לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה - על מנת לחזק את מעמדם באזור הלבנט בכלל, והבקאע (בקעת הלבנון) בפרט - חלה הידרדרות מקומית ביחסיהם של המרונים בלבנון והצרפתים.
הנוצרים נואשו כליל מצרפת, לכן הפסיקו לנסות ולגלות רצון טוב לנוכח קשייה של הממשלה הצרפתית במהלכיה לביסוס אחיזתה בסוריה. הנוצרים החלו לתבוע מימוש מיידי של מטרותיהם. מבחינתם של הנוצרים, צרפת עוד לא עמדה בהבטחותיה בנוגע להקמת המדינה הלבנונית. בואה של משלחת מטעם "המועצה המינהלית" לבירת צרפת זכתה לתהודה גבוהה בצרפת. קולות הקולוניאליסטים בצרפת גברו ודעת הקהל תרמה גם היא את חלקה. צרפת מצידה נמנעה מכל פעולה צבאית. אף שזו הייתה בלתי נמנעת לדעתו של מרליאן, למרות הכתרתו של פיצל ב-8 במרץ 1920 כמלך סוריה. עם זאת, הרי שעל מנת לזכות באהדת דעת הקהל הבינלאומית, הוחלט לפעול בעזרת שכנוע ועדת קינג-קריין שהצרפתים מנסים להגיע לדו-קיום באזור, ברוח הסכם "סייקס-פיקו". השכנוע היה נחוץ על מנת ולהשיג זמן נוסף לפריסה המחודשת של כוחות צרפת בסוריה.
הידרדרות היחסים בין הצרפתים למרונים הביאה לידי כך שנציגים של "המועצה המינהלית" נחשפו לניסיונותיו של פיצל לאחד את לבנון וסוריה תחת דגלו. ניסיונות שכללו גם פיתוי כספי. ניסיונות שלא חדלו מ-1919, והצליחו להוביל את אותם חברי מועצה אוהדים לפעול למען החלטה שבאה לידי ביטוי באיגרת שנשלחה ביולי 1920 לפיצל, שבה הם אומרים כי תושבי לבנון מוכנים להצטרף לממשלתו הערבית של פיצל. בפועל, מצב היחסים בין הצרפתים לבין המרונים הגיע לשפל המדרגה. מה שבא לידי ביטוי באיגרת האמורה, בה המרונים הביעו תמיכה לסילוק כולל של הצרפתים מן הלבנט. על האיגרת חתם גם אחיו של הפטריאך סעדאללה חויכּ.
לבנון הגדולה
צרפת לעומת זאת השתמשה באיגרת האמורה לצרכיה היא: עוד באותו היום נעצרו כל חברי "המועצה המינהלית" החתומים על האיגרת, יומיים אחר-כך פוזרה המועצה. חלפו עוד יומיים, ולאחריהם שוגר אולטימטום לפיצל.
צרפת השיגה באמצעות התמיכה בפיצל שני דברים חשובים לדידה:
פעולה זאת של השתלטות יזומה, פעילה, על כל אזור סוריה ולבנון הייתה למעשה מימוש המדיניות הצרפתית הצבאית שהתגבשה סופית עם הענקת המנדט הרשמי לצרפת על ידי ועידת סן-רמו, באפריל 1920.
אולם גם לאחר הכיבוש נשארה בעינה "שאלת לבנון". העמדות של גנרל גורו ומזכירו הכללי דה-קה בשאלה זו היו חלוקות. בעוד דה-קה תמך בסיפוח שטחים מצומצמים וספציפיים כמו עמק הבקאע (בקעת הלבנון) וג'בל עכאר למדינת לבנון הנוצרית וחלוקת שאר השטחים למדינות קטנות יחסית על פי מאפיין האתני הדומיננטי (אפשר לראות בעמדתו של דה-קה הבנה עמוקה של הבעיה הדמוגרפית שיכולה להיווצר עם סיפוח של עדות שאינן בעלות מכנה משותף כמו דת או תרבות), גרס גורו כי היתן להיענות לדרישות המרונים בדבר הקמת לבנון בעלת גבולות רחבים. לטענתו של גורו, דה-קה לא הפנים את המציאות שהתהוותה עם סילוקו של פיצל. גורו הושפע גם מ"המפלגה הסורית" ומן המרונים וכמוהם העריך כי בעיתוי הנוכחי לא יתנגדו המוסלמים לסיפוח למדינה הלבנונית החדשה.
בסופו של דבר נכנע מרליאן ללחצם הגובר של גורו והנוצרים הלבנונים. וב-21 באוגוסט 1920, הוא ייפה את כוחו של גורו להרחיב את גבולות לבנון, תוך כדי אזהרה שצירף בדבר הסכנה שבעניין.
ב-30 באוגוסט חתם גורו על צווים שהעניקו אוטונומיה לאזורים מסוימים בלבנון, אך זאת הייתה רק מראית עין. למחרת, ב-1 בספטמבר 1920 קמה, במעמד חגיגי וברוב טקס, מדינת "לבנון הגדולה" (להלן: לבנון) בכוח הסכם "סייקס-פיקו", סעיף 22 באמנת חבר הלאומים, והחלטת ועידת סן-רמו. חבל ארץ חדש זה בשליטה צרפתית ישירה, נקרא בשם לבנון, אך למעשה היה זה "לבנון הגדולה". בטבורה של ארץ זו אמנם עמד המחוז האוטונומי (=הסנג'ק) באימפריה העות'מאנית לשעבר: "סנג'ק הר הלבנון". אולם למחוז הר הלבנון נוספו האזורים הבאים:
שטחה הכולל של לבנון: 10,452 קמ"ר.
צירוף שטחים רבים אלו הוסיף ללבנון אוכלוסייה מעדות שונות שעד כה היוו מיעוט מזערי בלבד בהר הלבנון, כדוגמת השיעים.
גזה גארדוני
גזה גארדוני, שמו בלידה גזה ציגלר (בהונגרית: Gárdonyi Géza, במקור Ziegler Géza, 3 באוגוסט 1863 בגארדוני-אגארדפוסטה – 30 באוקטובר 1922 באגר) היה סופר, משורר, מחזאי ועיתונאי הונגרי, חבר לשם כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים. גארדוני היה מצד אביו בן למשפחה הונגרית בעלת שורשים גרמניים. ספריו התמקדו בעיקר בחיי הכפר ההונגרי ובאירועים מתולדותיהם של האגן הפאנוני ושל הונגריה.
ילדות וצעירות
גזה גארדוני נולד בשנת 1863 בגארדוני-אדארדפוסטה, בקצה המערבי של הונגריה, במחוז פייר. הוא נולד תחת השם גזה ציגלר והיה בנו של שאנדור מיהאי ציגלר (1879-1823), הונגרי ממוצא סקסוני, לותרני בדתו, ויליד הכפר נמשקר (מצפון-מערב הונגריה) ושל רעיתו, תרזיה נאג' (Nagy; 1926-1840), כ-17 שנה צעירה מבעלה. בצעירותו השתתף האב במאמץ המלחמתי המהפכני בעיר פשט בשנים 1848-1849. חייו ניצלו הודות לעדות שקר שמסרו חבריו בבית דין צבאי. הוא היה מהנדס מכונות וממציא בוגר מוסדות השכלה בווינה וניהל בבירת אוסטריה בית חרושת לעיבוד מתכות שנשא את שמו. האם הייתה בת למשפחת איכרים, אצילים קטנים לשעבר, קתוליים, מן היישוב סלשגיירק (Szőlősgyörök). בחתונה הוכרח ציגלר על ידי הכומר להתחייב לגדל את ילדיו בדת הקתולית. הוא עצמו נאלץ מסיבות חומריות להמיר את דתו לנצרות רומית-קתולית בשנת 1879, 7 ימים לפני מותו. גזה גארדוני היה הבן הבכור מבין 7 ילדים. היו לו אחות וחמישה אחים, מהם שרדו רק שניים - בלה וארפאד. הוא השתמש לראשונה בשם המשפחה גארדוני (שם יישוב הולדתו ), במאי 1881 כשפרסם תחתיו - Géza Z.Gárdonyi - רשימה הומוריסטית בעיתון הסאטירי "Füllentő". החל משנת 1881 התחיל הסופר להשתמש בשם החדש יותר ויותר, גם ללא ציון האות Z האמצעית, ומשנת 1890 ואילך חתם את כל ספריו בשם החדש. בשנת 1897 נרשם שינוי שמו גם בפנקס הלידות ביישוב הולדתו. הוא למד ביישוב שאי, אחר כך בגימנסיות רפורמיות (קלוויניסטיות) בשארושפאטאק (1875-1874) ובפשט (1878-1875) ואחר כך סיים מדרשה למורים באגר (1882-1878). בשנת 1881 לימד כעוזר מורה ומנהל מקהלה ביישוב קאראד (Karád). אחרי שבשנת 1882 קיבל תעודת הסמכה להוראה, והחל מלמד בבתי ספר יסודיים קתוליים כעוזר מורה בכפרים דווצ'ר (1883), שארוואר (1884) ודברון בטרנסדנוביה וחי חיי דלות.
פעילותו כעיתונאי
בגלל הצקות מצד גורמי הניהול הכנסייתיים, עזב את ההוראה באוקטובר 1885. הוא התחתן עם מאריה צ'אני מן היישוב דברון ועבר לגור עמה בעיר גיור. שם החל לעבוד כעיתונאי בעיתונים "הזאנק" (Hazánk - "מולדתנו") ו-"Győri közlöny" ("הביטאון של גיור") (1888-1885). חיי הנישואים כשלו במהרה והקריירה העיתונאית לא זינקה כרצונו. הזוג נפרד בשנת 1892. בשנת 1886 הקים כתבי עת חינוכיים בשם "ידיד המורים" (Tanítóbarát) ו-"Néptanítók Naptára" (לוח השנה של מורי העם"). אחרי גישושים קצרים בבודפשט, חזר לגיור למערכת העיתון "גיורי הירלפ" (Győri Hírlap), אחר כך עבד בעיתונים בעיר סגד - "סגדי היראדו" (Szegedi Hírado חדשות סגד, 1889-1888) ו"סגדי נפלו" (Szegedi Napló היומון של סגד, 1891-1889). להשלמת פרנסתו, כתב סיפורים בעילום שם. באותה תקופה פרסם סיפורים שבמרכזם דמות השופט הכפרי גרה גאבור (Göre Gábor) הערוכים כמכתבים הומוריסטיים.
אחרי שנת 1891 עבד כעיתונאי בעיר ארד וסביבתה. בדצמבר 1891 התיישב בבודפשט, שם מונה שנה אחר-כך לתפקיד ראש מדור בעיתון "מגיאר הירלפ". כתיבתו בעיתון זה הביאה לו פרסום.
חייו כסופר
החל משנת 1897 התיישב סופית באגר יחד עם אמו והתפרנס מכתיבת ספרות. שלח את יצירותיו לכתבי העת Hét (השבוע) ו-Új Idők (זמנים חדשים) ובשנים 1906-1903 ערך יחד שאנדור ברודי וזולטאן אמברוש, ידידיו הטובים ביותר בזירה האמנותית, את השבועון הפרוגרסיבי Jövendő (העתיד). בשנת 1900 ביקר בפריז ובהמשך ערך מסעות לאיטליה, לשווייץ, לאוסטריה ולטורקיה. בשנת 1898 הפך לחבר בחברת פטפי ובחברה למדעי הטבע, בשנת 1903 התקבל לאגודת הסופרים "קישפלודי". ב-1910 נבחר לחבר מתכתב (לשם כבוד) באקדמיה ההונגרית למדעים וב-1918 התקבל לאקדמיית ורשמארטי, בהמלצת ז'יגמונד מוריץ.
גארדוני נפטר בשנת 1922 בעיר אגר. הוא הובא לקבורה בבית הקברות של העיר כשעל מצבתו חקוק המשפט: "רק גופו" (Csak a teste). הותיר אחריו ארבעה ילדים: שאנדור, גיזלה, יוז'ף וגזה.
פעילותו הספרותית
גארדוני לא נמנה עם חבריו של אף חוג ספרותי. יצירתו ידעה שלוש תקופות עיקריות: בשנות ה-1890 כתב נובלות וסיפורים ברוח עממית (Az én falum – "הכפר שלי" 1898). בעשור הראשון של המאה ה-20 כתב רומנים היסטוריים (הכוכבים של אגר Egri csillagok - 1901; A láthatatlan ember האדם הלא נראה - 1898; Isten rabjai - עבדי אלהים 1908), אחר כך רומנים פסיכולוגיים (Szunyoghy miatyánkja אבינו מסוניוגי - 1913 ;Ida regénye - הרומן של אידה 1920). גארדוני כתב גם דרמות ושירים. הוא הצטייר כאישיות אקסצנטרית והפך לאגדה בחייו - נודע כ"נזיר מאגר". לצורך הכתיבה, תוך כדי תהליך יצירת הרומנים ההיסטוריים שלו, התעמק גארדוני בתחקירים היסטוריים ואחרים. עיין, בין היתר, בכתבי תרבויות המזרח. לקראת כתיבת הרומן שלו, "כוכבי אגר", חקר את תולדות הטורקים ותרבותם, ואף ביקר באיסטנבול. רבות מיצירותיו נכנסו למשך עשרות שנים חלק למקראות ולספרי הלשון והספרות בבתי ספר.
כוכבי אגר
הספר כוכבי אגר פורסם לראשונה בשנת 1898 ומספר על מצור העיר אגר על ידי הכוחות הטורקים של האימפריה העות'מאנית בשנת 1552. עם גיבוריו נמנים גרגיי בורנמיסה ובאלינט טרק, ועוזרו שכנגד, שבשטיין טינודי. בשנת 1968, בימי השלטון הקומוניסטי בהונגריה, ביים הבמאי זולטאן וארקוני סרט קולנוע לפי הרומן.
האדם הלא נראה
פורסם בשנת 1901. יש הסבורים כי זה ספרו הטוב ביותר, אולי כי הוא נגיש יותר לקורא הזר. הרומן מתאר פרקים מחייו של מנהיג ההונים אטילה. חלק מהרומן מוקדש לביקורו של הדיפלומט הרומאי פריסקוס פאניטס במחנהו של אטילה. גיבור הרומן הוא עבד ביזנטי בשם זטה, שהתאהב בצעירה הונית יפת תואר. זטה נמלט והופך לעבד אצל ההונים, מה שמעורר בו תקווה להתחתן עם אהובת לבו. הספר כולל תיאור דרמטי של הקרב במישורים הקטאלונים בין ההונים לרומאים.
ספרים
(עם העיבודים לקולנוע ולטלוויזיה)
האוניברסיטה היגלונית
האוניברסיטה היגלונית (בפולנית: Uniwersytet Jagielloński, ובקיצור נפוץ UJ) היא אוניברסיטה בקרקוב שבפולין.
האוניברסיטה נוסדה בשם "אקדמיה קרקובסקה" ב-1364 על ידי המלך קז'ימייז' השלישי "הגדול". כיום זוהי האוניברסיטה השנייה בוותיקותה במרכז אירופה, לאחר אוניברסיטת קארל בפראג, ואחת מן העתיקות בעולם כולו. היא גם נחשבת לאוניברסיטה יוקרתית, אחת מ-10 אוניברסיטאות עילית אירופאיות. האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט, חברה בקבוצת קוימברה וחברה בגילדת אוניברסיטאות אירופאיות עתירות מחקר.
ב-1817 שונה שמה לאוניברסיטה היגלונית לכבוד השושלת היגלונית של מלכי פולין.
באוניברסיטה שמור אחד מהגלובוסים העתיקים בעולם, גלובוס יגלוניקוס.
פקולטות
באוניברסיטה 15 פקולטות, חלקן ממוקמות במבנים היסטוריים מימי הביניים וחלקם במבנים מודרניים.
פקולטות האוניברסיטה כוללות :
בוגרים ידועים
בין בוגריה הבולטים ניתן למנות את המדען ניקולאוס קופרניקוס, האפיפיור יוחנן פאולוס השני וזוכי פרס נובל ויסלבה שימבורסקה ואיוו אנדריץ'.
בוגרים נוספים של האוניברסיטה כוללים:
מרדכי חיים סלאנים
רבי מָרְדְּכַי חַיִּים סְלאָנִים (נהגה: סְלוֹנִים, מכונה גם: ר' מוטל דיין או ר' מַאטְל סְלוֹנִימֶר; ראש חודש תמוז תרכ"ח, יוני 1868 – י"ב בטבת תשי"ד, דצמבר 1953) כיהן בשנותיו האחרונות כמנהיג חסידות סלונים.
ביוגרפיה
נולד בעיר קרינקי, לרב יהודה לייב קסטלניץ ולמרים ליפשע בתו של הרב מרדכי חיים (אחיו של האדמו"ר רבי אברהם וינברג הראשון). בשנת תרל"ו, בגיל 8, עלה עם אביו לארץ ישראל. רבו הראשון היה רבי דוד מלובין, תלמידו של האדמו"ר רבי שמואל מקאמינקא, שנפטר בתרנ"ב.
בשנת תר"ס נסע לסלונים לאדמו"ר רבי שמואל וינברג, ושהה שם כשנתיים. בנסיעה זו ביקר גם אצל רבי דוד משה פרידמן, האדמו"ר מטשורטקוב.
התגורר תקופה ארוכה בצפת, שם ייסד את ישיבת אשל אברהם, על שם רבי אברהם דוב מאווריטש. בין תלמידיו היה רבי משה קליערס, לימים גיסו ורבה של טבריה. בשנת תר"ע עבר לגור בטבריה, לצד גיסו, שם כיהן כדיין. בשנת תרצ"ז עקר לירושלים.
בשואה נרצח הרבי מסלונים, רבי שלמה דוד יהושע וינברג. חסידי סלונים ציפו שר' מוטל ייקח את התפקיד על שכמו, אך הוא סירב לכך עד שנת תש"י, 1950, אז הסכים לקבל עליו את עול ההנהגה, בתנאי שלא יכנוהו רבי או אדמו"ר. מסופר שכאשר בא לפניו אברך ואמר בהכנעה: "רבי", הצביע ר' מוטל על הרמב"ם הפתוח לפניו ואמר "הוא הרבי, אני רק הגבאי". כשהוציא לאור קונטרסו "מאמר מרדכי" – כשנה לאחר הכתרתו – הורה למדפיס לכתוב בשער: "מי שקורא לי רבי או אדמו"ר, איני מוחל לו בזה ובבא". המדפיס עבר על הוראתו והשמיט את הדברים.
בחורף תשי"ג נפל למשכב. נפטר בי"ב בטבת תשי"ד ונטמן בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
משפחתו
נשא את בתו של אליעזר כ"ץ. לבני הזוג נולדו עשרה ילדים, שמונה מהם נפטרו בגיל צעיר בשל רעב ומגפות. לאחר פטירתה נישא בשנית לחווה (אלמנתו בזיווג שני של הרב נחום רגוזניצקי) ולזקנותו נולד לו בנו יהודה לייב סלאנים.
גיסו הוא רבי משה קלירעס. נינו הוא מאיר קראוס.
משנתו
הדגיש בקרב חסידיו את הצורך להרבות בלימוד הרמב"ם, "כיון שהוא מסובב בכל דיני התורה" וכן בלימוד הטור "שבו כל דברי התוספות והרא"ש אביו, ודברי כל המחברים שקדמוהו".
בשנות מגוריו בטבריה ביטל את הילולת התנא רבי מאיר בעל הנס הנחגגת בי"ד באייר, בנימוק של פגיעה בגדרי הצניעות. מנע יחד עם גיסו רבי משה קלירס מהמוסדות החרדיים בעיר לעבור לשליטת המזרחי.
כתב בהסכמתו לקונטרס הראשון, בית אברהם, בשנת תשי"א: "בשם הקאברינער זי"ע: שכל חבורה בישראל יש להם שער בשמים והשער שלנו הוא אמונה ושפלות, אך השפלות צריך להיות לפני הקב"ה, ולא ח"ו לפני הסט"א, המתגברת ביותר בזמנים הללו שנגדם צריך להיות כאריות ונמרים".
פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג
פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג (בגרמנית: Peter I. von Oldenburg; 17 בינואר 1755 - 21 במאי 1829) היה דוכס אולדנבורג בין השנים 1823 - 1829, ובסוף שלטונו הפך לדוכס גדול.
ביוגרפיה
פטר נולד ב-17 בינואר 1755 בריזנבורג, לגאורג לודוויג, נסיך הולשטיין-גוטורפ ולסופיה שרלוטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, בתם של פרידריך וילהלם השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ואורסולה אנה, רוזנת העיר דוהנה-שלודין-קארווינדן.
ב-6 ביולי 1785 מת דודו פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג, ובן דודו וילהלם, דוכס אולדנבורג עלה לשלטון במקומו. מכיוון שווילהלם היה נכה ורפה שכל, משל פטר כעוצר בשמו. בנוסף ירש פטר את בישופות ליבק, שבה כיהן דודו כבישוף עד מותו.
בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה הרומית הקדושה, ובישופות ליבק צורפה לדוכסות אולדנבורג.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות הצטרף פטר, ששלט בדוכסות במקום וילהלם, לצד הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית. בשנת 1806 נכבשה דוכסות אולדנבורג על ידי הצרפתים וההולנדים, אך בשנת 1807 שוקמה הדוכסות, ובשנת 1808 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין. עם זאת, בשנת 1810 נכבשה הדוכסות על ידי נפוליאון, ופטר שהיה עוצר הדוכסות הצטרף לבעלות הברית.
משפחתו
ב-6 ביוני 1781 התחתן פטר עם פרדריקה, דוכסית וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, ממנה נולדו לו שני ילדים:
גשר דיודות
גשר דיודות (באנגלית: Diode Bridge) הוא מעגל אלקטרוני אנלוגי המורכב מארבע דיודות. שימושו העיקרי של המעגל הוא ביישור מתח חשמלי - המרת מתח חילופין (AC) למתח ישר (DC). גשר דיודות נקרא גם "גשר גרץ" על שם ממציאו, הפיזיקאי הגרמני לאו גרץ. במערכות חשמל תלת-פאזי גשר ליישור מלא יהיה בעל 6 דיודות.
להלן סכמה חשמלית של המעגל:
אם נדמה את אות המבוא לפונקציה מתמטית, אז גשר הדיודות למעשה מבצע פעולת ערך מוחלט לאות המבוא, כלומר לא משנה מה כיוון המתח במבוא, הוא תמיד יהיה חיובי במוצא.
דרך פעולת המעגל
נביט בסכמת המעגל, כאשר הדק המבוא העליון חיובי הפוטנציאל החשמלי בו גבוה, לכן הדיודה מצד שמאל למעלה, שההדק החיובי שלה מחובר להדק המבוא החיובי, תהיה פעילה. גם הדיודה מצד ימין למטה תהיה פעילה, מכיוון שההדק השלילי שלה מחובר להדק השלילי של המתח. ניתן לראות את הקוטביות שנוצרת במוצא המעגל בסכמה הבאה:
כאשר ההדק העליון הוא השלילי והתחתון הוא החיובי, הדיודות שיהיו פעילות הן הדיודה בצד שמאל למטה, שההדק השלילי שלה מחובר להדק השלילי של המתח, והדיודה מצד ימין למעלה, שההדק החיובי שלה מחובר להדק החיובי של המתח. ניתן לראות זאת בסכמה הבאה:
כפי שניתן לראות מהסכמות, הקוטביות שמתקבלת במוצא המעגל זהה בשני המקרים.
מיתון גל המוצא
אות המוצא של גשר הדיודות הוא עדיין סוג של גל, על מנת להשתמש במתח המוצא צריך למתן אותו על ידי שימוש בקבל ונגד. בעת עליית הזרם הקבל יטען וכאשר הזרם ירד הקבל יפרוק את שטען וחוזר חלילה, כך נוצר מתח כמעט ישיר אחיד. למתח המתקבל תהיה אדווה קלה שגודלה יקטן ככל שערכי הקבל או הנגד יגדלו.
על מנת לקבל מתח אחיד סופי יש צורך להשתמש במעגל חשמלי נוסף. למשל, מיצב מתח. מיצב כזה עשוי להשתמש בדיודת זנר.
שימושים נוספים
במכשירי טלפון קווי, מודמים וכדומה מופיע גשר כזה בכניסת המתח (אף על פי שההזנה היא במתח ישר), כדי לאפשר תפקוד המעגל ומניעת נזק, ללא תלות בקוטביות מתח ההזנה (באיזה צד הפלוס ובאיזה צד המינוס).
חנקן גדול
חַנְקָן גָּדוֹל (שם מדעי: Lanius excubitor) הוא מין השייך למשפחת החנקניים בסדרת ציפורי השיר.
מאפיינים
החנקן הגדול נמצא בבתי גידול של עצים ושיחים קוצניים ומבודדים (בתוך אזורים של עשבוניים) למשל שיטה, אטד, שיזף. הוא נפוץ בצפון קנדה, רוב אירופה, צפון אפריקה לרבות הסהרה, ובאסיה מישראל, חצי האי ערב ועיראק, דרך הודו ועד למזרח רוסיה. בישראל הוא מין יציב מצוי וניתן למצוא אותו בכל חלקי הארץ, בעיקר ברחבי הנגב ולאורך הבקע הסורי-אפריקאי ושוליו.
בארץ יש שלושה תתי-מינים: L. e. aucheri יציב ומצוי ברוב הארץ, אך גם חורף וחולף. L. e. elegans יציב ומצוי בדרום הארץ ו-L. e. pallidirostris (מכונה לפעמים "חנקן חיוור") הוא חורף וחולף נדיר.
טורף בעיקר חרקים וחיפושיות, אך גם צפרדעים ולטאות, נחשים, מכרסמים קטנים וציפורים. עורך תצפית ועט על טרפו, לוכד את הטרף בעיקר על האדמה אך גם באוויר. משתק את הטרף ונושא אותו למקום האכילה שם משפד אותו ומשסע אותו לגזרים. לחנקן מקור חזק ומאונקל, עם בליטות דמויות שיניים, רגליים קצרות וחזקות עם טפרים חדים.
מקנן לרוב על עצי שיטה או שיזף. הקן נראה מבחוץ כגוש מגושם ומבפנים סלסלה מסודרת ונמצא בין מטר אחד לשבעה מעל מעל הקרקע. הנקבה בונה את הקן והזכר בעיקר שומר עליה. גודל התטולה הוא 5–7 ביצים, שצבען לבן-אפרפר ומנוקדות בצבע זית. הנקבה דוגרת לבדה במשך כ-15 יום והזכר מאכיל אותה. הגוזלים בוקעים עיוורים ועירומים. ההורים מאכילים אותם 20 יום בקן ועוד כשבוע לאחר יציאתם. החנקן משלים בדרך כלל שני מחזורי קינון בשנה.
מריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה
מריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Maria Amalia von Österreich; 26 בפברואר 1746 - 18 ביוני 1804) הייתה אשתו של פרדיננדו, דוכס פארמה, בתה השמינית של מריה תרזה, ואחותה של מארי אנטואנט.
ביוגרפיה
מריה אמליה נולדה ב-26 בפברואר 1746 בארמון הופבורג, וינה, בירת האימפריה ההבסבורגית, לפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה תרזה. מריה אמליה גדלה כבת יחידה, משום שלא הייתה לה אף אחות בגילה, והיו לה יחסים גרועים מאוד עם אמה.
מריה אמליה הייתה מאוהבת בקרל אוגוסט, נסיך צווייבריקן, ואף רצתה להינשא לו, אולם אמה חיתנה אותה נגד רצונה לפרדיננדו, דוכס פארמה, ועל כך היא לא סלחה לה עד יום מותה. ב-27 ביוני 1769 התחתנה מריה אמליה בווינה על ידי שליח עם פרדיננדו, וב-19 ביולי נחגג טקס הנישואים בפארמה.
עד מהרה השתלטה מריה אמליה על הממשל בדוכסות פארמה, החליפה ראשי ממשלה לפי רצונה, ודאגה שהדוכסות לא תהפוך למדינת בובות ספרדית, צרפתית או אוסטרית. יחסיה עם פרדיננדו לא היו אף פעם מוצלחים, אולם הייתה פופולרית מאוד בקרב האזרחים, עקב דאגתה לעניים.
מריה אמליה הייתה בקשר טוב עם אחיותיה מריה קרולינה, מלכת נאפולי ומארי אנטואנט, מלכת צרפת, אולם כמעט ולא הייתה בקשר עם אמה.
משפחתה
בשנת 1769 התחתנה מריה אמליה עם פרדיננדו, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
אוברוביצ'י
אוברוביצ'י (בבלארוסית: Ува́равічы, אוברביצ'י; ברוסית: Уваровичи, ביידיש: אוואראוויץ') היא עיירה במחוז משנה בודה-קושלבו, מחוז הומל, בלארוס. היא ממוקמת 21 ק"מ מזרחית לבודה-קושלבו ו-27 ק"מ מהומל. אוכלוסיית היישוב מונה כ-2,320 איש (2017).
היסטוריה
היישוב באוברוביצ'י מוזכר לראשונה במקורות ארכאולוגיים כבר בשנת 1483, בתקופת נסיכות צ'רניגוב-סטארודוב. במהלך המלחמה בין נסיכות מוסקבה לדוכסות הגדולה של ליטא בשנים 1534–1537. מאז 1566 השתייך הכפר למחוז משנה רצ'יצה, מחוז מינסק. מאז 1772 היישוב היה תחת שליטת האימפריה הרוסית, ולמן שנת 1773 הוא השתייך למחוז משנה הומל שבמחוז רוגצ'וב, ומאז 1777 במחוז משנה בליצקי שבמחוז מוגילב.
וושינגטון דיפלומטס
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1974, על ידי תאגיד מדיסון סקוור גארדן. ה-NASL העניקה זיכיון לקבוצת עסקים מבוססת מוושינגטון והשם של הקבוצה נבחר להיות "וושינגטון דיפלומטס". המועדון לא הצליח במיוחד במהלך הופעותיו ב-NASL. היריבות הגדולה ביותר של הקבוצה הייתה עם קבוצת ניו יורק קוסמוס. ההישגים הגדולים ביותר של המועדון בליגה היו העפלות לפלייאוף הליגה בשנים: 1976, 1978, 1979 ו-1980. בשנים 1975–1976 שיחק המועדון גם בליגת ה-NASL המקורה. בשנת 1980, אחד השחקנים הטובים בתולדות הכדורגל, יוהאן קרויף, הפך לשחקן המועדון, מה שהביא לעלייה במספר נוכחות הקהל במשחקי הליגה של הקבוצה, שהגיעה לעד 20,000 צופים.
אוברוביצ'י
היסטוריה
בשנת 1825 נוסדו בית מרקחת וטחנת קמח. מאז 1852, העיר השתייכה למחוז הומל בפלך מוגילב. בשנת 1861 נפתח בית ספר ציבורי. בשנת 1875 נבנתה כנסייה אורתודוקסית. בשנת 1876 נוסדה טחנת קמח. בשנת 1880 - 902 תושבים, מבשלת בירה, 4 טחנות רוח, 8 חנויות, כנסייה אורתודוקסית, 2 בתי תפילה יהודיים.
וושינגטון דיפלומטס
היסטוריה
לאחר עונת 1980, המועדון פורק עקב חובות של מיליוני דולרים, אמנם הוא הוקם מחדש בשנת 1981, אך לאחר עונת 1981, המועדון פורק סופית. בין השנים 1988–1990, הייתה קבוצת וושינגטון דיפלומטס ששיחקה בליגת ה-APSL.
אוברוביצ'י
היסטוריה
בתחילת המאה העשרים השתייך הכפר לקהילה הכפרית ליפינסקי ואוברוביצקי. מאז 1919 היישוב היה בשליטת הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית. מאז 8 בדצמבר 1926 ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית והוא שימש כמרכז מחוז אוברוביצקי שבמחוז גומל. מאז 17 באפריל 1962 הוא ממוקם ברובע בודה-קושלבו.
הקהילה היהודית
רבה של אוברוביצ'י משנת 1911 היה הרב שלמה ריסין, ולפניו שימש בה הרב שמעון לזרוב. הסופר והמשורר היידי אהרן צייטלין הוא מילידי העיירה.
סוסה
{{פירושונים| מקומות: אישים:
המצור על ברצלונה (1705)
המצור על ברצלונה התרחש בין 14 בספטמבר ל-19 באוקטובר 1705 במהלך מלחמת הירושה הספרדית, כאשר צבא ברית רב-לאומית בהנהגת לורד פיטרבורו, שתמך בטוען לכתר ההבסבורגי לכס המלכות הספרדי, כבש את העיר ברצלונה מידי מגיניה הבורבונים הספרדיים, ורובם הצטרפו אז לצבא ההבסבורגי.
ניסיון מצור של כוחות הברית הגדולה נהדף בשנה הקודמת באירוע נחיתה בברצלונה. בעקבות כיבוש העיר על ידי פיטרבורו, פתחו הבורבונים בניסיון משותף לכבוש אותה מחדש בשנה שלאחר מכן, במהלך המצור על ברצלונה ב-1706, שנכשל. העיר וקטלוניה נותרו בידי הברית הגדולה עד שנכבשה מחדש על ידי הבורבונים ב-1714.
רקע
לאחר פרוץ המלחמה, קטלוניה נתפסה כבסיס תמיכה על ידי מדינות הברית הגדולה במסען להעלות את הארכידוכס קרל על כס המלכות הספרדי בניגוד למועמד הצרפתי היריב, פיליפה החמישי. מושל האזור לשעבר, גאורג, נסיך הסן-דרמשטאדט המליץ על ברצלונה כיעד פוטנציאלי. בשנת 1704, הוא ניסה לנחות עם כוחות מחוץ לעיר אך נאלץ לסגת. עם זאת הוא המשיך להאמין שהקטאלונים יקבלו בברכה את התערבות הברית הגדולה בשל התנגדותם למדריד. שלטונות בורבון נלחצו והפעילו שורת צעדי דיכוי נגד התושבים.
הברית הגדולה כבשה את גיברלטר והחלו לחפש בסיסים חדשים לכיבוש. בשנת 1705 יצאה משלחת של ספינות וחיילים אנגלו-הולנדיים בעיקר מליסבון. הדוכס מברוויק, שהוחלף לא מכבר בתפקידו כמפקד צרפת בספרד, היה מודאג מהסבירות להתקפה על ברצלונה והמליץ, ללא הצלחה, להעביר 12,000 חיילי תגבורת צרפתית דרומית לצרפת. מושל ברצלונה האמין שהברית הגדולה תעדיף להגיע לניס.
נחיתת הכוחות
המשלחת יצאה תחת פיקודו של הגנרל האנגלי לורד פיטרבורו, וסגנו היה ג'יימס סטנהופ. הם היו מלווים הן על ידי גאורג, נסיך הסן-דרמשטאדט והן על ידי הארכידוכס האוסטרי קרל. הצי שנשא אותם תחת הנהגתו של סר קלאודסלי שובל הגיע לברצלונה ב-16 באוגוסט.
ההגנות של העיר תוקנו וחוזקו לא מכבר וננקטו צעדים כדי לוודא שהקטאלונים לא ינסו להביע תמיכה בברית הגדולה. פיטרבורו הוביל כדי להבין שהוא יוכל לסמוך על תמיכתן של מיליציות קטלאניות, שכוחן גבר בזכות תמיכתו של רוזן סיפואנטס.
ב-23 באוגוסט נחתו חיילי הברית הגדולה שלושה קילומטרים מזרחית לברצלונה. הם זכו לקבלת פנים חמה על ידי התושבים המקומיים. גם קרל וגם פיטרבורו הוציאו כרוזים. בתגובה לנחיתה התאספו כמה אלפי מורדים קטאלונים מחוץ לעיר כשהם מניפים את דגל אוסטריה. הם חסמו הכניסות לעיר כדי למנוע כניסת אספקה. הוכנו מספר סוללות בפיקודו של המהנדס קולונל ג'ון ריצ'רדס. קרל אסר בתחילה על הפצצת העיר מחשש לפגוע בנתיניו הפוטנציאליים.
הקרב על מעוז מונז'ואיק
לאחר הנחיתה הראשונית לא הייתה פעילות רבה במשך מספר שבועות. פיטרבורו היה מודאג מכך שיש לו מעט מדי חיילים בהתחשב בגודלו של חיל המצב, ושקל לנטוש את המצור ולהתמקם מחדש באיטליה. אולם, במועצת מלחמה התנגד לכך אדמירל שובל, שייצג את הצי וכן רבים מהגנרלים בפיקודו שהעדיפו תקיפה.
יעד מרכזי עבור הברית הגדולה היה מעוז מונז'ואיק, גבעה גדולה המשקיפה על העיר. בספטמבר הסכים פיטרבורו לפתוח במתקפה, וכדי לסייע לחשאיות העמיד פנים שצבאו נוטש את המצור וצועד דרומה לכיוון טרגונה. כוח תקיפה בריטי בראשות ויליאם סאות'וול הוכן, כמכה שנייה תחת גנרל סטנהופ. אף על פי שהנסיך ג'ורג' לא החזיק בפקודה רשמית, הוא ליווה את כוח התקיפה כמתנדב כדי לעזור להראות לכוח את הדרך.
המתקפה נתקלה בהתנגדות כבדה מהצפוי, והנסיך ג'ורג' נפגע מכדור מוסקט בירך. הפצע התברר כקטלני, ואובדן הנסיך הוביל להתמוטטות המורל של הצד התוקף.
הגבעה נכבשה בספטמבר במהלך קרב מונז'ואיק.
פלימות' מודל 30U
פלימות' 30U (באנגלית: Plymouth Model 30U) היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי חטיבת "פלימות'" בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בשנת 1930.
סך הכול יוצרו 76,940 יחידות.
פולדארק (סדרת טלוויזיה, 2015)
"פולדארק" (באנגלית: Poldark) היא סדרת דרמה היסטורית בריטית מבית BBC שעלתה לשידור בערוץ BBC One ב-8 במרץ 2015. הסדרה מהווה לעיבוד טלוויזיוני של סדרת הספרים באותו השם מאת וינסטון גרהם, על פי תסריט של דבי הורספילד. מהווה אתחול לסדרת הטלוויזיה הבריטית באותו השם משנות השבעים של המאה העשרים ובדומה לה הפכה גם היא לאחת מסדרות הטלוויזיה הפופולריות בבריטניה.
הסדרה מהווה, כאמור, עיבוד מחדש לדרמה התקופתית הבריטית משנות השבעים. קפטן רוס פולדארק, בן אצילים קשוח, חוזר ממלחמת העצמאות בארצות הברית. עם שובו הוא מגלה שאביו מת וכי ביתו בקרונוול, אדמותיו והמכרה של משפחתו הרוסים ונורא מזה: אהובת לבו עתידה להינשא לאחר. האהובה, אליזבת, הייתה בטוחה שבשלוש שנות היעדרותו במלחמה הוא מת ולכן התארסה לבן דודו של רוס, פרנסיס. לבו של פולדארק שבור וכך גם ביתו, אך הוא עושה כל אשר שביכולתו על מנת לאחות את השברים מכאן ומכאן.
ב-8 באפריל 2015, רשת BBC הכריזה שהוזמנה עונה שנייה לסדרה ששודרה ב-4 בספטמבר 2016 ומכילה תכנים מהספר השלישי והרביעי בסדרת ספרי פולדארק. ב-6 ביולי 2016, לפני שהחל שידור העונה השנייה הוזמנה כבר עונה שלישית, שמהווה עיבוד לספר החמישי והששי. עם סיום העונה השלישית באוגוסט 2017 הוזמנה עונה רביעית לסדרה. הצילומים לעונה החמישית והאחרונה של הסדרה החלו בספטמבר 2018.
תקציר עלילת הסדרה
הוא מחלץ אישה צעירה בשם דמלזה וממנה אותה לעובדת המטבח באחוזתו בעודו מנסה לשקם את המכרה ההרוס של אביו. בעודו נאבק במקביל בנסיונותיו של ג'ורג' וורלגן השואף להשתלט על אדמותיו. בעוד אליזבת נישאת לפרנסיס, רוס נושא לאישה את דמלזה.
שנים לאחר מכן נפתחת המהפכה הצרפתית ובבריטניה נכנסת לקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, אירועים שרוס מוצא את עצמו מעורב בהם.
הפקה ושידור
הסדרה הייתה לאחת ההזמנות האחרונות שביצע נשיא ערוץ BBC One דני קוהן. צילומי הסדרה החלו באפריל 2014 בקורנוול ובבריסטול. בשיתוף פעולה עם חברת ההפקות Mammoth Screen.
הסדרה שודרה בארצות הברית מיוני 2015 בערוץ PBS, ששודר כחלק מסדרת Masterpiece. הסדרה שודרה גם בערוץ ABC TV באוסטרליה מה-12 באפריל 2015 ובניו זילנד מה-22 באפריל 2015 בערוץ Prime. שודרה גם בערוץ SVT בשוודיה, בערוץ YLE הפיני ובערוץ NRK בנורווגיה מספטמבר 2015. בישראל הסדרה שודרה לראשונה ברשת סלקום tv.
נוריס קולמן
נוריס ג'יימס קולמן (באנגלית: Norris James Coleman; נולד ב-27 בספטמבר 1961) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר נבחר בדראפט ה-NBA על ידי הלוס אנג'לס קליפרס בסיבוב השני, בבחירה ה-38, בדראפט ה-NBA 1987. קולמן, פורוורד בגובה 2.03 מ' מאוניברסיטת המדינה של קנזס, שיחק בליגת ה-NBA במשך עונה אחת בלבד.
קולמן שיחק במדי הקליפרס במהלך עונת 1987-1988, הופיע ב-29 משחקים וקלע בסך הכל 153 נקודות. לאחר עונתו היחידה ב-NBA, נהנה קולמן מקריירה ממושכת ומוצלחת ביותר בקבוצות שונות, בפרט בישראל. בישראל שיחק קולמן, בין היתר, בהפועל ירושלים בעונות 1992-1993, 1993-1994 ו-1995-1996, כמו גם במכבי תל אביב במדיה שיחק בעונת 1994-1995. קולמן המשיך לשחק בישראל במדי קבוצות שונות, עד עונת פרישתו מכדורסל ב-2001, במדי הפועל תל אביב, אז בליגה הלאומית בכדורסל.
בשל העובדה שבילה חמש שנים בצי ארצות הברית, היה קולמן בן 24 כשהחל בקריירת הקולג'ים שלו במדי קנזס סטייט בעונת 1985–1986. באותה עונה, הוביל קולמן את ה-Big Eight Conference בנקודות, כשהוא קולע 21.8 נקודות למשחק וקוטף שמונה ריבאונדים למשחק, בדרך לבחירתו בחמישיית העונה של האזור ובתואר רוקי השנה. בעשותו כן, הפך לאחד השחקנים הבודדים שהובילו את הליגה שלהם בנקודות במהלך שנתם הראשונה בקולג'. עם זאת, בסמוך לסיום העונה גילו ב-NCAA כי קולמן לא עמד בדרישות המינימום ביחס לציוני הסיום של בית הספר התיכון, וקנזס סטייט הודיעה על פסילתו לאלתר.
לאחר שסיים עם ממוצעים של 20.7 נקודות למשחק, ו-8.4 ריבאונדים למשחק, ונבחר שוב לחמישיית העונה של האזור שלו, בשנת הסופמור שלו בקולג', החליט קולמן שהוא עובר לכדורסל מקצועני.
בשל שירותו בצי של ארצות הברית, כונה קולמן בחיבה "הסרג'נט", על ידי אוהדי קנזס סטייט וקבוצות אחרות בהן שיחק.
קריירה מקצוענית
בעונת 1987-1988 חתם קולמן בלוס אנג'לס קליפרס, ושיחק במדי הקבוצה ב-29 משחקים. בעונות שלאחר מכן שיחק בליגת ה-CBA ובאליפות צרפת בכדורסל.
ב-1989 הגיע קולמן לישראל והחל לשחק בקבוצת א.ס. רמת השרון, במדיה קלע 464 נקודות (כל נתוני הנקודות בפסקה זו מתייחסים למשחקי הליגה בלבד), כשכבר במשחקו הראשון בארץ קלע 40 נקודות, במשחק חוץ בו ניצחה רמת השרון את מכבי ראשון לציון. בעונות 1992-1993 ו-1993-1994 שיחק בהפועל ירושלים, בין היתר לצדם של עדי גורדון ודורון שפע; בעונתו ראשונה בקבוצה קלע 417 נקודות, ובשנייה קלע 641 נקודות, ונבחר על ידי שחקני הליגה ל-שחקן העונה של ליגת העל בכדורסל, בפער הגדול ביותר אי פעם מהשחקן שנבחר במקום השני. בסיום אותה העונה חתם על חוזה עם קבוצת מכבי תל אביב, ובכך היה לשחקן הזר הראשון שהוחתם במכבי תל אביב לאחר ששיחק בקבוצה ישראלית קודם לחתימתו במכבי תל אביב. שנתו היחידה במדי מכבי תל אביב הסתיימה בזכייה באליפות המדינה בכדורסל. בשנה שלאחר מכן חזר קולמן לשתף פעולה עם גורדון במדי הפועל ירושלים ויחד הובילו את הקבוצה לזכייתה הראשונה בגביע המדינה בכדורסל. באותה העונה קלע קולמן 482 נקודות. בעונה שלאחר מכן שיחק קולמן בארגנטינה, ולאחר מכן שב לישראל ושיחק בשורות עירוני רמת גן, במדיה קלע 454 נקודות. בעונה שלאחר מכן שיחק בשורות מכבי גבעת שמואל, במדיה קלע 386 נקודות. בסך הכל שיחק קולמן 166 משחקים בליגת העל בכדורסל, במסגרתם קלע 3341 נקודות, ממוצע של 20.13 נקודות למשחק. קולמן מדורג במקום ה-54 ברשימת הקלעים הגדולים בכל הזמנים בליגת העל בכדורסל.
רביעיית מסנר
רביעיית מסנר, הרכב המורכב מיוצאי "טאטו" (ערן צור, אלונה דניאל ויובל מסנר), להקת רוק אשר פעלה באמצע שנות השמונים, ומרביעיית כלי מיתר (יובל מסנר בצ'לו, חן שנהר בכינור, טלי גולדברג בכינור, וקרין זוקמן-הוד בוויולה).
באלבום הנקרא על שם ההרכב, בוצעו גרסאות כלי מיתר לשירי "טאטו", שירים של צור ודניאל שבוצעו בהרכבים נפרדים, גרסת כיסוי לשירו של רמי פורטיס "חתול מפלצת", שלושה שירים שלא הופיעו עד אז ("בשווקים וברחובות", "קעקוע", "זה האיש"), וקטע אינסטרומנטלי ("מלחמה").
אדוארד וייץ
אדוארד וייץ (נולד ב-16 באפריל 1946), הוא מרים משקולות ישראלי בעבר. אלוף אסיה (בנגקוק 1976) וחמישי במשחקים האולימפיים (מונטריאול 1976).
ביוגרפיה
וייץ נולד וגדל בברית המועצות. הוא עלה לישראל בשנת 1975.
באליפות אסיה בהרמת משקולות שנערכה בבנגקוק 1976 זכה וייץ בשתי מדליות זהב בדחיקה ובקרב 2. בהנפה הוא סיים רביעי בשיא ישראלי חדש של 115 ק"ג בתוצאה זהה לזוכה מדליית הארד שמשקלו היה נמוך יותר. באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים וייץ במקום חמישי בהרמת משקולות בתחרות למשקל עד 60 ק"ג בתוצאה של 262.5 ק"ג (בהנפה - 110.0 ק"ג מקום שמיני ובדחיקה - 152.5 ק"ג מקום שלישי). הישגו באולימפיאדה היה באותה עת ההישג האולימפי הטוב ביותר לו זכה ספורטאי ישראלי. בשל חוסר הפופולריות של ענף הרמת המשקולות נותר ההישג בלתי ידוע יחסית, והיה בצלו של הישגה של האצנית אסתר רוט-שחמורוב, שהגיעה למקום השישי בריצת 100 מטר משוכות באותה אולימפיאדה. לאחר האולימפיאדה שב וייץ לישראל לקורס למורים לחינוך גופני במכון וינגייט והתלונן על התנאים הקשים שלו בישראל. בין השאר בעקבות מפגש עם ויקטור זילברמן בקנדה הודיע שבכוונתו לעבור לקנדה אחרי אליפות העולם בשנת 1977.
בעקבות החלטת הממשלה להצטרף לחרם שהוטל על אולימפיאדת מוסקבה, התדרדר מצבו של וייץ. הוא ניסה לייצג את קנדה, אך הדבר לא הותר לו. הוא השתקע בקנדה ואחרי מספר חודשים חזר לישראל. בשנת 1986 היה מעורב בניסיון שוד, ונמלט לשוודיה. ממשלת שוודיה הסגירה אותו לישראל בשנת 1989, הורשע בשוד מזוין ונדון לחמש שנות מאסר. כשהשתחרר עזב וייץ את הארץ וירד לקנדה.
ואגן בניקה
המינוי לראש מטה משקיפי האו"ם
בשנת 1953 נתמנה בניקה לראש מטה משקיפי האו"ם בישראל, שתפקידם היה לפקח על קיום הסכמי שביתת הנשק בין מדינת ישראל לשכנותיה מצרים, ממלכת ירדן, סוריה ולבנון. הפיקוח נעשה באמצעות משקיפים מטעם האו"ם (לרוב אנשי צבא ממדינות הארגון), דיון על ממצאיהם והצבעה עליהם בוועדות דו צדדיות שבין ישראל לכל אחת משכנותיה. בראש כל ועדה עמד אחד ממשקיפי האו"ם. ראש מטה המשקיפים היה גנרל מאחת המדינות החברות באו"ם. מטהו שכן בארמון הנציב בירושלים, שהיה בעת שלטון המנדט הבריטי מקום מושבו של הנציב העליון.
הגנרל הדני לא היה ידוע מחוץ לתחומי ארצו ולא היה מעולם במזרח התיכון. לדבריו כל הידע שלו על ענייני המזרח התיכון נבע מלימוד שיטות הביצורים בזמן העתיק.
בישראל
ב-19 ביוני 1953 הגיע בניקה לנמל התעופה בלוד. הוא תואר על ידי עיתונאים שראו אותו יורד מכבש המטוס כקשיש בן 65, איש קר ובעל שפתיים דקות. בניקה החליף ב-27 ביוני 1953 את קודמו בתפקיד כראש מטה המשקיפים, איש חיל הנחתים הגנרל האמריקאי ויליאם אדוארד ריילי. הגנרל ריילי שירת כראש מטה המשקיפים הראשון שלאחר הסכמי שביתת הנשק, במשך ארבע שנים זכה לאהדת ישראל ולחוסר אמון מצד מדינות ערב. ריילי ראה את מטרת תפקידו כשמירת הסטטוס קוו. הוא הגדיר את התפקיד כתפקיד הקשה ביותר בעולם.
בניקה החל בתפקידו בתקופה סוערת בגבולות מדינת ישראל, בעיקר בגבול עם ממלכת ירדן. מאז חודש ינואר 1952 ועד כניסתו של בניקה לתפקיד ספרו משקיפי האו"ם 280 תקריות בגבול עם ירדן. התקריות נגרמו עקב תנועה בלתי פוסקת של מסתננים מתחום ירדן לתחום ישראל, שחדרו לצורך גנבות ציוד חקלאי ורכוש, שהיו כרוכות באלימות, חבלה ורצח והביאו לתקריות ירי בין חיילי צה"ל לחיילי הלגיון הערבי ולביצוע פעולות תגמול על ידי צה"ל. החודש שקדם לבואו של בניקה לישראל, היה חודש סוער במיוחד בגבולות המדינה. בין 17 ל-21 במאי נערכה שורה של תקיפות של צה"ל מעבר לקווי שביתת הנשק עם ירדן, בתגובה על ההסתננויות ומעשי הרצח שבאו מגבול ירדן. רוב הפעולות לא עלו יפה. בין 6 ל-22 ביוני אירעו תקריות חמורות נוספות לאורך הגבול עם ירדן; צעיר נרצח בשכונת קטמון בירושלים וחברתו נפצעה, רימון שהטיל חייל ירדני גרם לפציעתם של שני ישראלים בדרום ירושלים, נרצח חבר מושב טירת יהודה, פוצץ בית במושב משמר איילון, רימונים הוטלו לבית במושב כפר הס וגרמו להריגתה של אשה ולפציעתו של בעלה. כדי למנוע התלקחות רבתי, הפעילו מעצמות המערב לחץ כבד ובעקבותיו נחתם ב-10 ביוני 1953 הסכם למניעת הסתננות בין ישראל וירדן, שבא במקומו של הסכם מפקדים, שגובש בין רמטכ"ל צה"ל ורמטכ"ל צבא ירדן בפברואר 1951, אשר בוטל לאחר שירדן לא הצליחה למנוע את ההסתננות. גם לאחר חתימת ההסכם החדש נמשכו במשך שבוע, כמעט מדי לילה, ההתקפות על יישובי הספר. על רקע אירועים אלה החל בניקה במילוי תפקידו.
משבר ערוץ הירדן
עד מהרה נוכחו שלטונות ישראל וקציני צה"ל בוועדות שביתת הנשק כי בניקה מגלה עוינות כלפי הצד הישראלי.
שיא עמדתו העוינת של בניקה נתגלה בסכסוך על ערוץ הירדן. ב-2 בספטמבר החלו דחפורים ישראלים לכרות תעלה ליד גשר בנות יעקב. מטרת התעלה הייתה לנצל את הפרשי הגובה שבין אגם החולה לבין הכנרת לשם ייצור חשמל וכן כשלב ראשון בתוכנית להעברת מי הירדן לנגב. שלטונות סוריה פנו מיד בתלונה חריפה לבניקה, ראש מטה משקיפי האו"ם, בטענה שישראל מפירה את הסכם שביתת הנשק. הם איימו להשתמש בנשק כדי למנוע את המשך העבודה. בניקה קיבל את עמדת הסורים ופסק מיד נגד ישראל ודרש ממנה להפסיק את העבודה עד להשגת הסכם בינה לבין סוריה, דבר שמשמעותו להפסיק את העבודה לזמן בלתי מוגבל, כי בתנאים ששררו אז לא היה ניתן כלל להגיע לידי הסכם כזה. בניקה נימק את דרישתו בכך, כי הטיית מי הירדן עלולה לקפח את זכויותיהם של בעלי הקרקעות הערבים, הן בשטח הישראלי שבאזור המפורז, והן בשטח הסורי, וכדוגמה הביא את הטענה כי הפרויקט הישראלי כבר מונע מים משתי טחנות קמח ערביות ומייבש אדמות ערביות, וכן מקנה לישראל יתרונות צבאיים. ב-25 בספטמבר פרסמה ישראל איגרת הדוחה את דרישת בניקה וציינה כי דרישתו למתן רשות לסוריה להתערב בנעשה על אדמה ישראלית מהווה פגיעה בריבונות ישראל. ישראל המשיכה בפעולות החפירה ואף הגבירה את קצבן בתקווה שיעלה בידה לסיימן בטרם יובא הסכסוך בפני עצרת האו"ם.
משה שרת שר החוץ באותה עת, ומי שיתמנה לראש הממשלה במהלך שירותו של בניקה בישראל מספר ביומנו על פגישתו עם בניקה בזמן משבר תעלת הירדן:
משבר ניצנה
תוך כדי כך נתעורר סכסוך חדש והפעם בגבול מצרים. קבוצת מתיישבים עלתה על הקרקע באזור הישראלי המפורז של ניצנה. מצרים יצאה במחאה בלווית איומים. בוועדת שביתת הנשק נדחתה התלונה המצרית, אך נציג האו"ם, שלוחו של בניקה, נמנע מהצבעה, אף על פי שמדובר היה בשטח ריבוני ישראלי. הוועדה החליטה כי אין דבר בהסכם שביתת הנשק האוסר על פעילות ישראלית - אזרחית בשטח. (לימים לאחר מבצע סיני התפרק היישוב והפך לבסיס גדנ"ע).
משבר קיביה
בעוד הסכסוכים על ערוץ מי הירדן וניצנה טרם יושבו, ארעה ב-15 באוקטובר 1953 פעולת התגמול הישראלית בקיביה. הפעולה באה לאחר שב-13 באוקטובר הטילו מסתננים מירדן רימון יד מבעד לחלון בית מגורים ביהוד ורצחו בשנתם אם ושני ילדיה. הפעולה בוצעה על ידי יחידה 101, בפיקודו של רס"ן אריאל שרון, שהוקמה זמן קצר לפני כן, ב-5 באוגוסט 1953. הרצח ביהוד בא לאחר שרשרת רצופה של התקפות רצח על יישובי הספר, שהאחרון בהם ביהוד היה, על פי תוואי קו שביתת הנשק, במרכז הארץ. בפעולה בקיביה נהרסו עשרות בתים ונהרגו עשרות אזרחים. בעקבות הפעולה החליטו שלוש מעצמות המערב ארצות הברית, בריטניה וצרפת שנתכנסו בלונדון להביא את העניין בפני מועצת הביטחון של האו"ם. המועצה נתכנסה ב-19 באוקטובר 1953, כשעל סדר יומה עמדה תלונה סורית בעניין ערוץ הירדן, מלווה בפסיקתו של הגנרל בניקה נגד ישראל, ואליה התווספה פרשת קיביה. ב-20 באוקטובר הודיעה ממשלת ארצות הברית רשמית כי היא החליטה עוד קודם לכן לעכב את המענק לישראל בשל פרשת ערוץ הירדן. ב-27 באוקטובר הודיע נציג פקיסטן במועצת הביטחון כי המועצה מצווה על ישראל להפסיק את העבודות בערוץ הירדן שבשטח המפורז. ב-28 בחודש הודיע נציג ישראל לאו"ם אבא אבן על הפסקת העבודות. בו ביום הודיעה ארצות הברית על חידוש המענק. ב-25 בנובמבר 1953 סיכמה מועצת הביטחון את דיוניה בפרשת קיביה וקיבלה החלטה המביעה נזיפה חמורה ביותר לישראל.
לאחר סיום הדיון על קיביה התחדש במועצת הביטחון הדיון בעניין ערוץ הירדן ומדינות המערב ביקשו למצוא נוסחת פשרה שתאפשר חידוש העבודה מבלי לבטל במפורש את עמדתו של בניקה. ב-23 בינואר 1954 הטילה ברית המועצות וטו על הצעת ההחלטה המערבית בעניין הסכסוך על ערוץ הירדן.
טבח מעלה עקרבים
משה שרת כותב ביומנו כי ד"ר רוזנבלום רצה להכתיר את מאמרו בביטוי רוסי "פשול וון" שמשמעו "הסתלק".
קרב יריות בירושלים
ב-1 ביולי 1954 פרץ קרב יריות בירושלים, שהתחיל ביריות אנשי הלגיון הערבי על אזרחים בעיר המערבית, הישראלית. חיילי צה"ל השיבו באש. בצד הישראלי נמנו 4 קורבנות ושני פצועים. גם לצד הירדני נגרמו אבדות. ועדת שביתת הנשק התכנסה לישיבת חירום, בראשותו של הגנרל בניקה עצמו. הוועדה החליטה על הפסקת אש וזו הופרה מספר פעמים על ידי אנשי הלגיון. רק ב-4 ביולי החלה בהדרגה ארגעה. בשאלת האחריות לפרוץ קרב היריות הגיע בניקה למסקנה שאין בידו הוכחות להכריע איזה צד פתח ראשון באש, והוא נמנע מלהצביע על הצעת הגינוי הישראלית נגד ירדן. דעת הקהל בישראל הגיבה על כך בבקורת קשה על בניקה, על האצ'יסון ועל משקיפי האו"ם.