cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Unreal Tournament 3
רקע עלילתי
המשחק, בניגוד לקודמיו, אינו עוקב אחרי הטורנירים המאורגנים על ידי תאגיד ליאנדרי ולכן חלק מהקבוצות שניתן לשחק בהן במשחק אינן משתתפות בטורנירים. הקבוצות הם: Iron Guard, שכירי חרב אנושיים מהונדסים גנטית להיות מכונות הרג, המונהגים על ידי אלוף העולם לשעבר מלקולם (מ־UT הראשון); Ronin, לוחמים אנושיים מכוכב אחר שניצלו ממתקפה אכזרית של הסקארג'; תאגיד ליאנדרי, שרובו מורכב מסייבורגים; Krall, גזע חייזרי שהופיע ב-Unreal הראשון כמשרת של הסקארג'; ו-Necris, בני אנוש מתים לשעבר שעברו תהליך מדעי שהפך אותם ללוחמים אל-מתים.
הרקע לעלילת המשחק מתרחש בשנת 2307, מספר שנים לאחר התרחשות המשחק הקודם, בשעה שגזע הסקארג' תוקף כוכב לכת חוצני ומשסה את משרתיו, Krall, בקהילת בני האנוש. המתקפה הייתה מצליחה אלמלא באו חברי קבוצת Ronin להגן על הניצולים. מנהיג הקבוצה, ריפר ועוזריו אות'לו ואחותו ג'סטר נשלחים להתמודד מול גל הפלישה כאשר פיצוץ מסתורי מעיף אותם. ריפר מתעורר בבסיס של מחתרת הפועלת נגד תאגיד ליאנדרי והנקריס, שם מנהיג המחתרת - מלקולם, אלוף הטורניר מהמשחק Unreal Tournament 99 - מסביר לו שהמתקפה הייתה מתוכננת על ידי תאגיד ליאנדרי שהפכו את חלק מחייזרי הסקארג' וה־Krall לנקריס, לוחמים אל מתים שנשלטים על ידי ליאנדרי, וכי האישה שגרמה לפיצוץ קודם - לינה שעובדת בשביל ליאנדרי - היא מפקדת הנקריס. ריפר רוצה להרוג אותה אבל מלקולם מעוניין שהוא יוכיח את עצמו בקרב.
פיתוח
המשחק התגלה בפני העולם בגיליון מאי 2005 של המגזין Computer Gaming World, שם כונה תחת שם הקוד "Envy". מאוחר יותר באותו חודש הוחלט לשנות את שמו ל-Unreal Tournament 2007 על בסיס שני המשחקים הקודמים. אולם בינואר של 2007 הוחלט על ידי המוציאה לאור, Midway Games, כי שם המשחק ישתנה ל-Unreal Tournament 3, החלטה שברובה התקבלה בשביעות רצון רבה מקרב הגיימרים.
עיצוב המשחק עבר גלגולים רבים מאז הכרזתו הרשמית: מצב משחק בשם Conquest (כיבוש) תוכנן, אך בסופו של דבר התגלגלו התוכניות אל מצב המשחק Warfare, וכן שדרוג למצב המשחק Onslaught מאנריל טורנמנט 2004 שיתקרא בשם Onslaught 2.0, אך התבטל לבסוף כיוון שהוחלט לשלב את מצבי המשחק Onslaught ו־Assault לתוך מצב המשחק Warfare.
המשחק הביא עמו הבטחה מצד אפיק שהמשחקיות תחזור להיות זו שהייתה בUnreal Tournament 99, שהייתה קופצנית ומהירה למדי, עם דגש רב על קרבות בטווח קרוב. לכן הגרביטציה הוקטנה לעומת המשחק הקודם והוסרה תנועת המשחק dodge-jumping. למרות זאת ניתן לבצע תמרוני התחמקות, קפיצה כפולה ועוד. כיוון שהמשחקיות מתמקדת בטווח קרוב יותר מאשר שני המשחקים הקודמים (2003 ו-2004), לכן חלק ניכר מהנשקים יעיל יותר בטווחים קצרים יחסית. כמו כן במטרה להחזיר את אווירת ה-"99" למשחק אפיק החליטה להחזיר את מגפי האנטי גרביטציה מהמשחק הראשון (שניתן לקפוץ בהם בגובה רב יותר) ואת האפשרות "לזייף" מוות.
גרסת הבטא שוחררה כדמו ב-12 באוקטובר 2007 וכללה 3 מפות, אחת במצב "כולם על כולם" רגיל, אחת במצב "כולם על כולם" עם רכבים (ובה הוצגו הרכבים החדשים של הנקריס) ואחת במצב Vehicle CTF. גרסה זו נחשבה כבטא פתוחה. עם זאת הוחלט לא לשחרר גרסת דמו סופית.
ההפצה של הגרסה הרשמית של המשחק התחילה ב-12 בנובמבר של אותה שנה בגרמניה ושבוע מאוחר יותר לארצות הברית.
חבילת ההרחבה Titan Pack
שוחררה ב-2009 בחינם, וכללה תכנים רבים כגון מצבי המשחק Greed ו Betrayal, עוד 11 מפות חדשות, כלי רכב חדשים, חיזוקים חדשים, אפשרויות חדשות, וכן אפשרות בשם טיטאן מוטייטור - אפשרות שניתן להפעיל במשחק שמאפשרת לשחקן להתאים אישית את גודלו הפיזי. כמו כן שוחרר פאטץ' ששיפר את יכולת האינטליגנציה המלאכותית, הביצועים ברשת, תיקון באגים רבים, הוספת אפשרות למשחק במסך מפוצל (אופציה שהייתה זמינה עד לפני כן רק באקסבוקס) ושיפור האינטגרציה עם סטים.
גרסה מיוחדת של המשחק בשם Black Edition שוחררה וכוללת את המשחק המקורי, פאטץ' 2.0, Titan Pack ועוד תוכן רב כגון מפות, כלי נשק ועוד.
ביקורות
המשחק זכה לביקורות חיוביות מאוד, עם ממוצע של 83/100 באתר Metacritic. הביקורות שיבחו במיוחד את מצב המשחק Warfare כשדרוג אסטרטגי ומתוחכם יותר ל-Onslaught. עם זאת כמה נקודות צוינו לרעה בביקורות עליו:
עם זאת בקרב קהילת הגיימרים המשחק לא היה פופולרי במיוחד כקודמו, על פי נתונים שנאספו מ-XFIRE במשך השנים.
Snes9x
Snes9x הוא אמולטור של קונסולת המשחקים סופר נינטנדו אשר פותח עבור ווינדוס, macOS, לינוקס ו-FreeBSD. כמו כן, האמולטור זמין כ"ליבת אמולציה" ברטרוארץ'.
היסטוריה
פיתוח האמולטור החל לאחר שגארי הנדרסון וג'רמי קוט איחדו את שני האמולטורים עליהם עבדו- Snes96 ו-Snes97 בהתאמה, ויצרו אמולטור חדש, שקיבל את השם Snes9x.
האמולטור ברטרוארץ'
רטרוארץ' מכיל כמה וכמה גרסאות שונות של האמולטור אשר ניתן להריץ בתוך רטרוארץ' כ"ליבות אמולציה" הקרויות 2002, 2005, 2005 פלוס, 2010, וכן את הגרסה העדכנית ביותר של האמולטור. למעט הגרסה החדשה ביותר, שאר הגרסאות הן היסבים שונים של גרסאות קודמות של האמולטור אשר נועדו למחשבים אשר לא יכולים להריץ את הגרסה החדשה ביותר של Snes9x או של ליבות אמולציה אחרת של הקונסולה שיש ברטרוארץ'.
מגלן שני
המגלן נתגלה לראשונה על ידי קארולוס ליניאוס, מדען שוודי וממציא הטקסונומיה, שהעניק לו את שמו המדעי Scolopax rubra. מאוחר יותר השם המדעי שונה לGuara rubra, ולבסוף שונה לEudocimus ruber (כל השמות המדעיים של המגלן משתמשים במילה ruber, אדום בלטינית).
המגלן בצבע אדום-שני ומכאן שמו. מקורו ארוך ומעוקל כלפי מטה, וצווארו ארוך. הוא טוב מאוד בשחייה ומעוף. המגלן ניזון מדגים חרקים וסרטנים. מזון זה נותן לו את גוון השני שלו.
המגלן מטיל 2 ביצים ודוגר עליהן במשך 21-23 יום. הוא מלמד את גוזליו לעוף כך שהגוזלים מטפסים על הענפים שוב ושוב, ולאחר מכן קופצים ולומדים לעוף בעצמם. תוחלת חייו כ-15 שנים.
המוסד להשתלמות
"המוסד להשתלמות" (נקרא גם בשם "בית הספר לדיפלומטים") נוסד בשנת 1946 כחלק מההכנות של הסוכנות היהודית לקראת האפשרות של הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. המוסד הכשיר את הדור הראשון של דיפלומטים מקצועיים בארץ ישראל והכין את התשתית להקמתו של משרד החוץ ולביסוס שירות החוץ המקצועי של מדינת ישראל.
המוסד וחניכיו
המשימה של הקמת המוסד להשתלמות, שכונה גם "בית הספר לדיפלומטים", הוטלה על ולטר איתן. איתן שאף להקים מוסד שיכשיר את העתודה הניהולית הבכירה של המדינה העתידית בכלל, ולא רק של משרד החוץ. במודעה שפורסמה ביוני 1946 בעיתונות הארץ-ישראלית נכתב: "המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית לא"י עומדת להקים מוסד להשתלמות, אשר מתפקידו יהיה לחנך עובדי ציבור שיפעלו בעיקר בתחום המגע עם גורמי חוץ [...] הכוונה היא לקבל למוסד תלמידים מוכשרים ובעלי השכלה על מנת שאפשר יהיה למנות מבין גומרי המוסד לתפקידים אחראיים מטעם המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית או מוסדות צבוריים יהודיים אחרים. תפקידים אלה יהיו בדרך כלל בעלי אופי מנהלתי או מדיני ומקום השרות יהיה בארץ או בחו"ל. המוסד להשתלמות יאורגן כפנימייה (מקומו יהיה בירושלים. הלימודים יימשכו שנה וחצי ויחולקו לשלושה זמנים. שכר הלימוד הכולל דמי פנימייה, נקבע ל-75 לא"י לזמן. [...] מועמדים, בעיקר בגילים 28-22, המעוניינים להתקבל למוסד, מתבקשים לפנות בכתב למחלקה המדינית של הסוכנות."
כ - 500 מועמדים ניגשו למכרז. לאחר תהליך ארוך של בחינה וסינון של המועמדים, שכלל שלושה שלבים, נבחרו 25 חניכים, כולל חמש נשים, בהם: חנה פרגר (פלטי), אסתר הרליץ, שאול קריב (קרפט), חיים רפאל (וורפל), צבי נאמן, אריה לפיד (ליבוביץ), קלמן טוחנר, שמעון אמיר (אנרייך), גדעון אלרום, אהרן יריב, משה אראל (אנגל), יוסף נבו, יהושפט הרכבי, רות וולף, מיכאל פרגאי (פרגר), פינחס אליאב (לאובר), מרדכי גזית, אלקנה גלי (גליבטר) משה ברטור (ברגר), גדעון שמרון (זילברשטיין), משה סלומון, אורה הרצוג, אלה יפת (גלעד), אביעד יפה ומיכאל אליצור (צילצר).
את בית הספר ניהלו ולטר איתן וסגנו אריה לבבי. ההשתלמות החלה בנובמבר 1946 והסתיימה באביב 1948. במשך הלימודים יצאו החניכים למשימות שונות מטעם "ההגנה", כמו שמירות ותצפיות. עם פרוץ המאורעות בעקבות החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה התגייסו תלמידי המוסד לכוחות המגן. כמחצית מהם לא סיימו את ההשתלמות.
תוכנית הלימודים
תוכנית הלימודים כללה לימודי שפות: אנגלית, צרפתית וערבית בשלוש רמות, עד כדי יכולת קריאת עיתון. כמו כן היא כללה את הנושאים הבאים:
טרטריה
טרטריה או טרטריה הגדולה (בלטינית: Tartaria Magna) היה כינוי לאזור היסטורי באסיה שנמצא בין הים הכספי – הרי אורל והאוקיינוס השקט. היה זה מונח גורף ששימש את האירופאים לאזורים במרכז אסיה, צפון אסיה ומזרח אסיה שאינו ידוע לגאוגרפיה האירופית. הוא הקיף את האזור העצום של הערבה הפונטית-כספית, הוולגה אוראל, הקווקז, סיביר, אסיה הפנימית, מונגוליה ומנצ'וריה. הידע על מנצ'וריה, סיביר ומרכז אסיה באירופה לפני המאה ה-18 היה מוגבל. האזור כולו היה ידוע בפשטות כ"טרטריה", ותושביו – כ"טרטרים". בתקופה המודרנית הקדומה, ככל שהבנת הגאוגרפיה גברה, האירופאים החלו לחלק את טרטריה לחלקים עם קידומות המציינות את שם הכוח השליט או את המיקום הגאוגרפי. לפיכך, סיביר הייתה "טרטריה הגדולה" או "טרטריה הרוסית", "החאנת" קרים הייתה "טרטריה הקטנה", מנצ'וריה – "טרטריה הסינית", ומערב מרכז אסיה (לפני שהפכה לרוסיה של מרכז אסיה) נודעה "כטרטריה העצמאית".
הדעות האירופיות על האזור היו לרוב שליליות, ושיקפו את מורשת הפלישות המונגוליות שמקורן באזור זה. מקור המונח בהרס הנרחב שהפיצה האימפריה המונגולית. הוספתה של ה-ר' הנוספת ל"טטרית" רימזה על טרטרוס, תחום דמוי גיהנום במיתולוגיה היוונית. במאה ה-18, תפיסות של סיביר או טרטריה ותושביה כ"ברבריות" על ידי סופרי הנאורות קשורות למושגים עכשוויים של ציוויליזציה, פראיות וגזענות.
דררה ארוכת-זנב
דררה ארוכת-זנב (שם מדעי: Psittacula longicauda) היא מין של תוכי מהסוג דררה, החיה באיי אנדמן וניקובר, חצי האי המלאי, סומטרה ובורנאו. היא תוארה בידי חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון ב-1783.
מאפיינים
אורך הזכר 41 סנטימטרים והוא בעל זנב ארוך בצבע כחול שמהווה יותר ממחצית אורכו, סנטר שחור, לחיים אדומות-ורדות וגוף ירוק. לעומת זאת הנקבה קצרה יותר ואורכה 25 סנטימטרים והיא חסרת סנטר שחור. זנבה קצר יותר מהזנב של הזכר. הדררה חיה במגוון רחב של בתי גידול כמו ביצות, יערות גשם, מטעי דקל השמן, בין עצי קוקוס, בגנים ציבוריים ובפארקים עד לגובה 300 מטר. הדררה היא ציפור חברתית המתקשרת עם בני מינה וניזונה בעיקר מפירות. עונת הרבייה של הפרטים בחצי האי המלאי היא מדצמבר עד פברואר בעוד הפרטים של איי אנדמן וניקובר מתרבים מפברואר עד מרץ. הנקבה מטילה 2–4 ביצים ודוגרת עליהם 24 יום. האפרוחים עוזבים את הקן כשהם בני 7 שבועות. הדררה נמצאת במצב שימור פגיע עקב כריתת יערות וסחר לא חוקי בתוכיים.
אירוויזיון: Europe Shine a Light
אירוויזיון: Europe Shine a Light (באנגלית: Eurovision: Europe Shine a Light) הייתה תוכנית בשידור חי, שאורגנה על ידי איגוד השידור האירופי והופקה על ידי רשתות השידור ההולנדיים AVROTROS, NOS ו-NPO. היא החליפה את תחרות האירוויזיון 2020, שתוכננה להתקיים ברוטרדם, הולנד, אך בוטלה עקב מגפת הקורונה.
התוכנית שודרה בשידור חי מהילברסום, הולנד ב-16 במאי 2020 ונמשכה כשעתיים. היא הוגשה על ידי שנטל יאנזן, אדסיליה רומבלי ויאן סמיט, שנבחרו להנחות את תחרות האירוויזיון 2020 לפני ביטולו.
רקע
מכיוון שתחרות האירוויזיון 2020 לא הייתה יכולה להתקיים עקב התפרצות מחלת נגיף קורונה 2019 באירופה, החליט איגוד השידור האירופי לארגן את האירוע "אירוויזיון: אירופה מאירה אור" כחלופה. השם נוצר בהשראת השיר "Love Shine a Light" מאת קתרינה והגלים, שזכה בתחרות האירוויזיון 1997. זו הייתה הפעם הרביעית שאיגוד השידור האירופי ארגן מופע מיוחד במתכונת האירוויזיון, אחרי המופעים ל-25 שנה, 50 שנה ושישים שנה. כמו מופעי יום השנה ה-25 וה-60, זה היה מופע לא תחרותי.
פורמט
במהלך התוכנית, כל 41 השירים שנבחרו להשתתף בתחרות האירוויזיון 2020 זכו לכבוד במתכונת לא תחרותית. משתתפים מהעבר הוזמנו להופיע. יחד ביצעו האמנים את "Love Shine a Light" מארצות מולדתם. כמו כן הוצגו קטעי מעריצי האירוויזיון לשיר "What's Another Year" מאת ג'וני לוגן, שזכה בתחרות האירוויזיון 1980 בהאג.
מיקום
ב-1 באפריל 2020 הילברסום אושרה כעיר המארחת של האירוע ואולפן 21 במדיה פארק אושר כמקום המופע. זו הייתה הפעם השנייה בה הילברסום אירחה אירוע אירוויזיון, לאחר שאירחה בעבר את האירוויזיון 1958.
מנחים
את המופע הנחו שלושה מגישים: השחקנית ומנחת הטלוויזיה שנטל יאנזן, הזמר והפרשן לתחרות יאן סמיט, והזמרת אדסיליה רומבלי, שייצגה את הולנד בתחרויות 1998 ו-2007. הם היו שלושת המנחים שנבחרו להנחות את אירוויזיון 2020. בלוגרית היופי ניקי דה יאחר, המכונה גם NikkieTutorials, הייתה המארחת של התוכן המקוון של המופע.
הופעות
בתוכנית הופיעו אמני האירוויזיון הבאים:
אורי מאור
אורי מאור (1 בינואר 1937 - 14 באוגוסט 2016) היה פיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב. מחקריו עוסקים בפיזיקת חלקיקים.
ביוגרפיה
מאור נולד בתל אביב. למד בתיכון חדש וסיים את לימודיו שם ב-1954. סיים תואר שני באוניברסיטה העברית בשנת 1959 ודוקטורט במכון ויצמן בפיזיקת חלקיקים בשנת 1963. בין השנים 1959 ל-1963 שירת בצה"ל ביחידת מחקר.
בשנת 1968 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1971 מונה לפרופסור במוסד, לימד וחקר בו עד ליציאתו לגמלאות בשנת 2005.
השתתף בכתיבת ספר הלימוד למכניקה קלאסית באוניברסיטה הפתוחה והיה יועץ לפיתוח הקורס בתורת הקוונטים ובפיזיקה מודרנית. התראיין בספרו של צבי ינאי, "שיחות עם מדענים".
מאור היה חבר במספר התארגנויות שמאל במהלך שנותיו. הוא היה חבר בקבוצת האקדמאים "עד כאן" שפעלה נגד מה שכונה על-ידם הכיבוש ביש"ע, עד להסכמי אוסלו, וכן היה חבר במועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני, שתמכה בדו-שיח עם אש"ף. יצר קשרים עם מספר נציגי אש"ף אשר ישבו באירופה ובאמריקה, בהם עיסאם סרטאווי ונימר חמאד (עד מותו ב-2016, יועצו המדיני של אבו מאזן).
מאור נפטר באוגוסט 2016.
אתנולוג (מאגר)
אתנולוג: שפות העולם (באנגלית Ethnologue, מסוגנן: Ethnoloɠue) הוא מאגר מידע המופיע בדפוס ובאתר אינטרנט, ומספק נתונים סטטיסטיים ומידע אחר על השפות המדוברות כיום בעולם. הוא פורסם לראשונה ב-1951 וכעת מתעדכן מדי שנה על ידי ארגון SIL International. זהו ארגון אמריקאי, עולמי נוצרי מיסיונרי ללא כוונת רווח. מטרתו העיקרית של SIL היא ללמוד, לפתח ולתעד שפות לשם קידום אוריינות ולהפצת הנצרות.
החל ב-2020, אתנולוג מכיל מידע מבוסס-אינטרנט על 7,117 שפות. במהדורה ה-23, המידע כלל את מספר דוברי השפה, מיקומם, הניבים, המיון הבלשני של השפה, זמינות התנ"ך בשפות אלה, תיאור קצר של מאמצי החייאה שדווחו, והערכת סטטוס ההישרדות של השפה באמצעות "סולם ההמשכיות הבין-דורית המדורג ומורחב" (EGIDS).
דוד דרוק
דוד דרוק (1883 – 17 ביוני 1943) היה עיתונאי, סופר, מתרגם והיסטוריוגרף. כתב את ההיסטוריוגרפיה הראשונה לעיתונות היהודית ברוסיה.
ביוגרפיה
נולד בקרייצבורג שב, כיום ליטא. למד בחדר, לאחר מכן בישיבות שונות ומאוחר יותר קיבל חינוך כללי.
עבודתו הספרותית הראשונה הייתה תרגום של מאמרו של לודוויג קשיוויצקיס "התהוותם של היהודים". מאמר זה נדפס בעיתון "דאס יידישע ווארט" (1904).
בשנת 1905 הגיע דרוק לוורשה ועבד כאיש מערכת בעיתון של צבי פרילוצקי ,"דער וועג", שהיה העיתון הראשון ביידיש בוורשה. כשנה מאוחר יותר, בשנת 1906 עבר לכתוב בעיתון של נחום סוקולוב, "דער טלגרף". בשנת 1907, חזר דרוק לליטא והחל לכתוב בעיתון "נציונאל צייטונג" בריגה. שנתיים אחר כך, בשנת 1909, חזר דוד דרוק לוורשה, והיה חבר מערכת העיתון "אונזער לעבן", שיצא בעריכת מרדכי ספקטור. בין השנים 1910–1920 עבד דרוק כחבר מערכת בעיתון "דער מאמענט". בשנת 1920, היגר דוד דרוק לארצות הברית, והפך לכתב האמריקאי של העיתון דער מאמענט הוורשאי. החל משנת 1921, עבד בעיתונים היהודיים באמריקה: "דער מארגען זשורנאל", ו"אמריקאנער". בשנים אלה פרסם את סדרת הכתבות על מנדל בייליס. החל משנות השלושים הדפיס מאמרים בעיתונות אמריקנית יהודית. נפטר בניו יורק. א. אלמי כתב עליו: "הוא היה ידען גדול, מלא וגדוש בידע, בכל הנוגע למילים ואנין טעם בכל הנוגע לאומנות. הוא היה אדם צנוע, שחי בשקט אולם הגיע עמוק. הוא נפטר בשקט."
תרגומים ליידיש
"מבט לאחור" של אדוארד בלאמי, וורשה 1905, "הזכויות הכלליות במערכת הבחירות במערב אירופה", ורשה ,1905.
עיתונות יידיש
בשנת 1905 הגיע לוורשה, כשצבי פרילוצקי הדפיס את העיתון הראשון בפולין: "דער וועג", שם עבד דרוק כאיש מערכת. ב־1906, עבר לעבוד בעיתונו של נחום סוקולוב, "דער טלגרף". ב-1907, חזר לריגה ועבד בעיתון היהודי הראשון בליטא, "דער נאציונאל". ב-1909 שב לוורשה, ועבד זמן קצר בעיתונו של מרדכי ספקטור : "אונדזער לעבן". בין השנים 1910 – 1920, היה חבר מערכת העיתון "דער מאמענט". ערך את העיתון "שול און דערציאונג" (בתי ספר וחינוך),יחד עם ד"ר שמואל ויינברג בוורשה.
נעלי בלט
נעלי בלט הן נעליים המעוצבות עבור ריקוד בלט. נעליים אלו עשויות בדרך כלל מעור, קנבס או סאטן. הן קלות משקל באופן יחסי, ולהן סוליה דקה וגמישה המבליטה את צורת כף הרגל.
באופן מסורתי, רקדניות נועלות נעלי בלט ורודות, ורקדנים נועלים נעליים לבנות או שחורות. בבלט מודרני נועלים לפעמים נעליים בצבע גוף המעניקות אשליה של רגליים יחפות.
כשנוסד ריקוד הבלט הרקדניות בתחילה רקדו על נעלי עקב. באמצע המאה השמונה עשרה הרקדנית הצרפתייה מארי-אן דה קופיס דה קמרגו הייתה הראשונה שלא נעלה עקבים בעת הבלט, ולאחר המהפכה הצרפתית עקבים הוצאו מהסטנדרטים של נעלי הבלט.
גטו בוזאו
גטו פתוח בוזאו (ברומנית: Buzău) היה ממוקם בעיירה בבוזאו, אשר נמצאת בצפון מזרח חבל מונטניה, ברומניה, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לבוקרשט. בעיירת בוזאו אוכלוסיית הגטו מנתה כ-1,300 יהודים נכון ליוני-יולי 1941. בעיירה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה של קרוב ל-400 משפחות יהודיות. היהודים בעיירה הקפידו לא להתערבב עם הגויים ורובם דיברו יידיש.
תחילת הפלישה (הקמת הגטו)
בשנת 1939 התחילו הרומנים לעבור את הגבול, שאנטונסקו (שליט רומניה) קרא להם לעבור את נהר הבוג. בערבים היהודים לא היו יוצאים החוצה וחייהם הסתובבו מסביב לקהילה היהודית כך שבאותן שנים לא היו בעיות. יום אחד בשלהי 1940 החליטו הרומנים שכל יהודי בוזאו צריכים להיכנס למחנה הסגר. הכניסו את כל היהודים לבית ספר תיכון, מגיל 16 עד כל הזקנים. 12 יהודים נלקחו לבית פרטי של יהודי והם היו ערבים ליהודים בבית הספר התיכון: אמרו להם שאם מישהו יברח, הם יוציאו להורג את 12 היהודים. בבוזאו כל הגברים בהן נלקחו כבני ערובה.
הפרעות
הכומר לשו של "כנסיית הדואר" בבוזאו יזם את הריסתו ואת הפקעת שטחו של בית הקברות היהודי בעיר, שהוקם בשנת 1834. כמעט כל המצבות נעקרו ונגנבו.
הליגיונרים (פשיסטים רומנים) שנשלחו במיוחד להרוס את בית הקברות עשו זאת בפטישים ובאזמלים, ופירקו גם את הגדר. בית הקברות הוסב למגרש חניה לעגלות סוסים ושוורים. הכומר הועיד את חומרי הבניין שאסף לשיפוץ כנסייתו. העיריות של פיאטרה ניאמץ ו-וסלוי הודיעו בסוף נובמבר, כי בתי הקברות של היהודים הופקעו.
מקרה נוסף שאירע היה בית העלמין הישן נהרס כליל עוד בתקופת "משמר הברזל". לאחר מכן הועבר לכנסייה שבאחד מפרברי העיר, במטרה להקים כנסייה חדשה על מגרש בית העלמין הישן. חלק מהמצבות נגנבו על ידי התושבים וחלק נותצו, כדי לשמש כיסוד לכנסייה החדשה. אחרי משא ומתן עם הכומר, האב לשו, קיבלה הקהילה חורה חלק מהמצבות הישנות. חיילים שחנו בקרבת בית העלמין החדש הרסו גם אותו ורוב המצבות ניזוקו. גם בניין בית הספר הופקע בידי הצבא.
בערי השדה ננקטו כמה צעדים נגד היהודים, והם הפכו נורמה בחודשים העוקבים: מאסרי-שווא, האשמות בפעילות קומוניסטית, התפרצויות לבתי כנסת, מאסר הפחדה ועינויים של ראשי קהילות. בבוזאו, במסגרת צעדי הפחדה שנעשו בערים שונות, נאסרו בבוזאו כעשרים צעירים בני 16–20 חברי ארגוני נוער ציוניים ועונו בידי המשטרה הלגיונרית כדי שיודו בהשתייכות למפלגה הקומוניסטית. ב-1 באוקטובר 1940 בית המשפט הצבאי שחרר אותם מחוסר הוכחות, אבל העובדה שנפתחו להם תיקים במשטרת הביטחון הביאה כעבור שנתיים לגירושם לטרנסניסטריה, ושם נספו כמעט כולם.
פרעות בבתי כנסת
בבוזאו התפרצה קבוצת לגיונרים לתוך בית כנסת, והמתפללים נשדדו, הוכו ונעצרו. השרים הליגיונרים, ובייחוד שר החינוך, האמנויות והדתות, יזמו סדרה של צעדים אנטישמיים בניגוד לחוקים הקיימים או הציעו חוקים והוראות חדשים. מקרה כזה אירע כשאר כנופיה של לגיונרים התפרצה ב-30 בספטמבר לבית הכנסת הגדול בבוזאו, שדרה את המתפללים והחזיקה בהט כל הלילה. בבוקרשט השתלטו הליגיונרים לקראת סוף חודש אוקטובר על בתי תפילה קטנים, על בתי ספר ובעיקר על נכסים של הקהילה הספרדית העשירה. לקראת סוף אוקטובר וראשית נובמבר הפכו בתי כנסת ליעד חביב על כנופיות הליגיונרים ברצותם להשיג מזומנים במהירות. השיטה הייתה כמעט תמיד זהה: התפרצות בעת תפילת מנחה ומעריב, הכאות וחיפושים גופניים כדי לשדוד את המתפללים.
התנכלות ליהודים
באותה תקופה הגיעו לבוזאו יהודים רבים מהכפר נהויו מטארגו גיאמץ ומיאש. לעומת זאת נשלחו יהודי בוזאו לעבודת כפייה לניסיפן, בודהדצ'יסלאו ולמחצבה שבבאסאראביה. 13 מיהודי בוזאו גורשו לטרנסניסטריה באשמת קומוניזם, ו-10 מהם נספו שם. כן גורש למחנה הריכוז טארגוז'יו י"ר המרכז היהודי המחוזי, ד"ר ש. ראפאפורט בעוון שתדלנותו לטובת היהודים. צעירים מתנועת "השומר הצעיר" נעצרו ונאשמו בקומוניזם ו-40 יהודים נאסרו מפני שאספו כסף כדי להעמיד סניגור לצעירים ; כולם עונו בבית הסוהר, מפני שסירבו לחתום על הצהרה שהם קומוניסטים. עורך הדין הנוצרי של הצעירים הוכה ברחוב באכזריות בידי אנשי "החולצות הירוקות". הצעירים נשפטו בבית דין צבאי, אך כולם זוכו.
ביולי 1941, לאחר פרוץ המלחמה, נעצרו כל הגברים בני 18–60 כבני ערובה והוחזקו בגימנסיה הרומנית, ואחר כך בבניין בית הספר היהודי, עד סוף שנת 1941. אז שוחררו, ורק בני ערובה מועטים נשארו עצורים בביתו של ראשי הקהילה.
המצב הכלכלי של האוכלוסייה היהודית בגטו
המצב הכלכלי הקשה של האוכלוסייה היהודית בתקופה הזאת משתקף במספרים הבאים: ב-1942 היו רק 17.5% מהיהודים עוסקים במקצועותיהם. 66 מתוך 138 אומנים לא יכלו לעבוד, 166 מתוך 196 פקידים פוטרו, 91 מתוך 168 סוחרים ותעשיינים איבדו את עסקיהם. במחוז בוזאו הופקעו מהיהודים 105 בתים, טחנה, בית חרושת, 220 דונם אחוזות, 7,500 דונם יער ו-6,630 דונם כרמים. כמעט כל יהודי מחוז זה גרו בעיר בוזאו עצמה (ב־1930 גרו בכל המחוז רק 93 יהודים, לעומת 1,604 שבעיר בוזאו), פירושו של דבר שהרוב המכריע של הנכסים שהופקעו היו של יהודי העיר.
פעולות הקהילה של בוזאו
הקהילה הצליחה להושיט עזרה ל-70 יהודים, אשר ברחו ממחנות כפייה, והחזיקה אותם בהיחבא בבוזאו. משהגיעו באפריל ב-1944 היתומים מטרנסניסטירה טיפלה קהילת בוזאו ב-900 ילדים עד לעלייתם לארץ ישראל, ואז הגניבה לתוך אונייתם את הפליטים שחיו בעיר בסתר.
חינוך בגטו
הקהילה המשיכה בפעילותה בכל אותה תקופה, והוסיפה לטפח את החינוך בעיר. היא החזיקה בית ספר עממי, שני בית כנסת, גן ילדים ומסעדה לתלמידים.
מספר התלמידים בבתי הספר של הקהילה אף גדל מ-70 ב-1940 ל-130 ב-1942.
סן פדרו (נהר)
נהר סן פדרו (באנגלית: San Pedro River, בספרדית: Río San Pedro) הוא יובל של הנהר חילה הזורם במדינת סונורה במקסיקו ומדינת אריזונה בארצות הברית. אורכו כ-250 קילומטרים ושטח אגן הניקוז שלו 12,200 קילומטרים רבועים. כיוונו הכללי של הנהר כלפי צפון והוא מתחיל כ-16 קילומטרים דרומית לגבול ארצות הברית–מקסיקו בשטחה של המועצה האזורית קנאנאה (Cananea) בסונורה שבמקסיקו. הנהר מתחיל בהתמזגות הנחלים לאס נוטריאס (Las Nutrias) ואל סואס (El Sauz) (31.20111°N, -110.20778°W), מזרחית ליישוב הקטן סאוסדה (Sauceda). בשטחה של אריזונה הנהר זורם צפונה לאורך של 230 קילומטרים דרך המחוזות קוצ'יז, פימה, גראהם ופינאל עד לשפך לנהר חילה בווינקלמן (Winkelman) (32.98444°N, -110.78361°W), זהו הנהר הראשי האחרון בדרום-מערב ארצות הברית הזורם בחופשיות מבלי שמימיו ילכדו על ידי סכרים. לנהר יש חשיבות אקולוגית גדולה כיוון שהוא מהווה בית גידול לכשני שלישים ממגוון מיני העופות בארצות הברית, כולל 100 מינים המקננים ויותר מ-250 מינים של עופות נודדים.
היסטוריה
התושבים הראשונים בעמק הנהר סן פדרו היו בני תרבות קלוביס שצדו ממותות לפני כ-10,000 שנים. עמק הנהר סן פדרו מכיל את הריכוז הגבוה ביותר של אתרי תרבות קלוביס באמריקה הצפונית. בין אתרי קלוביס הראויים לציון: אתר ההריגה לנר-ממות (Lehner Mammoth-Kill Site), אתר קלוביס מארי ספרינגס (Murray Springs Clovis Site) ואתר ההריגה נאקו ממות (Naco Mammoth-Kill Site).
בני תרבות קוצ'יז (Cochise Culture), שהיו ציידים-לקטים שכנו באזור בין לפני כ-5,000 שנים ועד 200 לפני הספירה. ואחריהם קמו באזור תרבויות מגיון, הוהוקם וסלאדו שבנו בתי קבע ועסקו בחקלאות. תרבויות אלו נעלמו בטרם הגיעו האירופאים הראשונים לאזור ואזור עמק סן פדרו היה ביתם של הסובאיפורי (Sobaipuri), אבותיהם הקדמונים של האינדיאנים של ימינו בני שבט הפימה.
האירופאים הראשונים שביקרו בעמק הנהר סן פדרו היו ככל הנראה מהחבורות של קבסה דה ואקה, מרקוס דה ניסה או משלחת קורונדו, ואף שאין שום עדות ארכאולוגית למעבר חבורות אלו, נקבע בוודאות כי חלקו העליון של הנהר סן פדרו היה חלק מ"דרך סיבולה". הכומר הישועי אאוסביו קינו ביקר בכפרים לאורך הנהרות סן פדרו ובבוקומרי (Babocomari) ב-1692 והביא לראשונה חיות משק לאזור (אם מניחים כי חיות המשק ממשלחת קורונדו לא שרדו).
ההנחה המקובלת היא שמסעות שוד של האפאצ'י אילצו את הסובאיפורי ואת הספרדים לנטוש את עמק סן פדרו שנשאר שומם עד תחילת המאה ה-19. הנחה זו אינה נכונה ככל הנראה כפי שהראה מחקר מ-2011. למעשה תיעודים מתקופה זו מדווחים שלא כל הסובאיפורי עזבו, ובשנות ה-80 של המאה ה-18 יש דיווחים שהסובאיפורי עדיין מתגוררים לאורך הנהר. הארכאולוגיה אמתה קיומם של יישובים נוספים של הסובאיפורי לאורך הקטע המרכזי של הסן פדרו שאינם מוזכרים מהדיווחים שנעשו במאה ה-19.
חקר נהר הסן פדרו בידי אמריקנים ממוצא אירופאי נעשה, כמו חקר מרבית הנהרות במערב אמריקה הצפונית, כתוצאה מהמרדף אחרי פרוות הבונה הקנדי. ב-1826 הובילו ג'יימס אוהיו פאטי (James Ohio Pattie; 1851-1804) ואביו חבורה של ציידי פרוות במורד הנהר חילה ואז במעלה הנהר סן פדרו שהיה כה מוצלח שהוא כינה את הסן פדרו "נהר הבונה" (Beaver River). הקבוצה הותקפה על ידי אפאצ'י (קרוב לוודאי חברת אראוויפה) ב"גבעת הקרב" (קרוב לוודאי גבעת מאלפאיס (Malpais Hill) של ימינו) היכן שהם החביאו ואיבדו קרוב ל-200 פרוות בונים.
הגדוד המורמוני צעד דרך העמק ב-1846, שבו היה הקרב היחיד שהגדוד ניהל במסעו הארוך לקליפורניה. נוכחות הגדוד עוררה סקרנות בקרב בקר בר שרעה באזור, ופרים מלהקות אלו תקפו וגרמו נזק לקרונות ופצעו פרדות. בתגובה ירו החיילים בעשרות פרים מסתערים. מתיישבים מורמונים חזרו לאזור ב-1877 והקימו את היישוב סנט דייוויד (St. David), וכרתו עצים בהרי ואצ'וקה על מנת לספק עץ לבניית פורט ואצ'וקה (Fort Huachuca) וטומבסטון.
במאה ה-19 היה הנהר פלג מתפתל שלגדותיו אדמות ביצה, יער על גדות הנהר, ערבות עשב של מיני עשבים מהסוג מדחול (Sporobolus) ובריכות נרחבות של בונה קנדי. כיוון שהאזור עבר תהליך של התחממות האקלים והפך צחיח יותר (במקביל להשמדת הבונים וגידול בקר בקנה מידה נרחב. לא נקבע מתאם בין עובדות אלו לשינוי האקלים) הנהר התחתר לעומק והתרחב בתהליך שהובחן בנחלים רבים שהפכו לנחלי אכזב בדרום-מערב ארצות הברית. ב-1895 תיאר ג'. א. אלן (J. A. Allen) ציד בונים בדרום-מזרח אריזונה: "במקורות הסן פדרו בסונורה, מושבה של תריסר או יותר הקימה קנים עד 1893, כאשר ציד פרוות כמעט והשמיד אותם. בכל פלגי המים בהרים הלבנים יש סכרים של בונים, אף על פי שמרבית החיות ניצודו".
הבונים הושמדו לחלוטין באזור בשנות ה-20 של המאה ה-20 כאשר סכרי הבונים פוצצו בדינמיט על ידי חיילים מפורט ואצ'וקה במטרה למנוע מלריה. באמצע המאה ה-20 זרם הנהר שהיה פעם נהר איתן רק בעונה הגשומה והבונים, הביצות וערבות הדשא של המדחול הפכו למחזה נדיר. הרופא וחוקר הטבע אדגר אלכסנדר מיארנס (Edgar Alexander Mearns; 1916-1856) דיווח בספרו מ-1907 "יונקים של גבול ארצות הברית מקסיקו" (Mammals of the Mexican boundary of the United States) על הבונה הקנדי (Castor canadensis) בנהרות סן פדרו ובבוקומרי. מיארנס טען כי הבונה בסן פדרו מייצג תת-מין חדש Castor canadensis frondator או "בונה סונורה" ("Sonora beaver") שתחום תפוצתו ממקסיקו ועד ויומינג ומונטנה.
אקולוגיה
נהר הסן פדרו הוא פרוזדור מרכזי של איי השמיים המדרייניים של איי השמיים, הרים גבוהים שבהם מערכת אקולוגית ייחודית שונה מהאקולוגיה של ה"ים" סביבם של מדבר סונרה.
גידול האוכלוסייה החד בדרום אריזונה מאמצע המאה ה-20 גורם חשש בקרב שוחרי הגנת הטבע. כמה ארגונים ללא כוונת רווח קמו במטרה להגביר את המודעות לבעיה. אזור שימור לאומי גדות סן פדרו (San Pedro Riparian National Conservation Area בראשי תיבות SPRNCA) נקבע ב-1988 להגן על כ-65 קילומטרים בחלק העליון של עמק סן פדרו. שמורות נוספות שייכות לארגון "החברה לשימור הטבע" (The Nature Conservancy) כולל: שמורת הנהר סן פדרו (San Pedro River Preserve), שמורת קניון אראוויפה (Aravaipa Canyon Preserve), שמורת חוות מיולשו (Muleshoe Ranch Preserve), שמורת קניון רמזי (Ramsey Canyon Preserve) ורנצ'ו לוס פרסנוס (Rancho Los Fresnos). האחרונה, בקרבה למקורותיו של הנהר היא הסיינגה, מעיין או ביצה מדברית מבודדת, הגדולה ביותר שנותרה באגן הניקוז של הנהר סן פדרו. ההגנה עליה חשובה משום ש-95% מאתרי הסיינגה בדרום-מערב ארצות הברית יובשו והושמדו.
כיוון שחלקים גדולים של הנהר יבשים מרבית השנה, הציע הביולוג מרק פרדלייק (Mark Fredlake) מלשכת ניהול הקרקעות להשיב את הבונה לאגן הניקוז במטרה לשמר את זרימת המים בעונה היבשה ולתמוך בצמיחה מחודשת של צמחיית הגדות ההיסטורית. צמחיית גדות הנהרות מכסה רק כ-1% משטח דרום-מערב ארצות הברית ועם זאת כ-50% ממיני העופות מקננים בתחומה, והיא מקור מזון חשוב לעופות נודדים. פרדלייק טען כי הסכרים שיקימו הבונים יגביהו את מפלס מי התהום, שיזרמו לנהר בתקופה היבשה. מ-1999 עד 2002 שוחררו 19 בונים ל-SPRNCA, קטע בן 65 קילומטרים של הנהר במחוז קוצ'יז. בהגיע 2006 היו בנהר יותר מ-30 סכרי בונים. הבונים גם התפזרו במהירות לשטח נרחב. אחד הבונים היגר לקניון אראוויפה, מרחק של 150 קילומטרים ממקום השחרור; אחר לשפך הנהר לנהר חילה, וזכה לכינוי "הבונה הגולש" (the surfing beaver), ואחרים במעלה הנהר לתוך מקסיקו, תוך כדי בניית סכרים אחדים לאורך היובלים בחלקו העליון של הנהר. התוכנית הייתה הצלחה כשמגוון העופות גדל באופן ניכר ויצירת בריכות עמוקות וזרם מים קבוע. ב-2008 הרס שיטפון את כל סכרי הבונים ואחר-כך הייתה בצורת ארוכה. עם זאת, כמו בזמנים היסטוריים נראה שהבונים מותאמים היטב לנהר סן פדרו, וב-2009 היו בנהר מעל ל-30 סכרי בונים ואוכלוסייה שמעל בין 30 ל-120 פרטים. סרט וידאו קצר סוקר את השימוש בבונים שהוחזרו לנהר לשיקום הנהר. בחלקו העליון של הנהר יצרו בונים שהושבו לנהר בית גידול של בריכות ועצי ערבה שהגדילו את תחום המחייה של טירן ערבות מתת-המין של דרום-מערב ארצות הברית (Empidonax traillii extimus, באנגלית Southwestern willow flycatcher), ציפור שיר ממשפחת הטירניים המוגדר בסיכון, כאשר הקן הדרומי ביותר של תת-מין זה אותר באזור זה ב-2005.
אגן הניקוז
הסן פדרו מנקז אזור בגודל 12,200 קילומטרים רבועים במחוזות קוצ'יז, גראהם, פימה, ופינאל. מסלולו חוצה אגנים עמוקים של משקעים המוקפים על ידי הרי ואצ'וקה (Huachuca), הרי מיול (Mule), הרי וטסטון (Whetstone), הרי דרגון (Dragoon), הרי רינקון (Rincon), הרי ליטל רינקון (Little Rincon), הרי וינצ'סטר (Winchester), הרי גאליאורו (Galiuro), הרי טורטייה (Tortilla) והרי סנטה קטלינה. הסן פדרו מוזן על ידי מספר רב של יובלים, המנקזים מורדות תלולים קרובים יחסית בניצב לנתיב העיקר של הנהר. במרבית אורכו זורם הסן פדרו באגנים שהתמלאו במשקעים, אם כי קיימים כמה קטעים שבהם הנהר חצב את דרכו בסלעים: בגבעות טומבסטון (Tombstone Hills), בצ'ארלסטון (Charleston) ובסמוך לפיירבנק (Fairbank), "המצרים" (“the Narrows”) דרומית לקסקבל (Cascabel), בסמוך לרדינגטון (Redington), ושוב בדודליוויל (Dudleyville). בשני יובלים עיקריים נהר הבבוקומרי (Babocomari) וקניון אראוויפה (Aravaipa Creek) יש קטעים נרחבים שבהם הם זורמים בתוך המסלע. נהגו לחלק את הסן פדרו לחלק שמעל ולקטע שמתחת ל"מצרים".
צב רך ענק יאנגצי
צב רך ענק יאנגצי (שם מדעי: Rafetus swinhoei) הוא מין של צב ענקי החי בנהר היאנגצה שבסין. צב זה מצוי בסכנת הכחדה רצינית וכמעט נכחד בטבע, ורק שלושה פרטים חיים ממנו ידועים.
מאפיינים
זהו צב ענקי וייתכן שהוא צב המים המתוקים הגדול ביותר בעולם. אורכו המקסימלי שתועד הגיע ל-86 ס"מ ונטען שיכול להגיע עד 100 ס"מ. משקלו המקסימלי מגיע ל-220–247 ק"ג. צב זה בעל עיניים קטנות וראש גדול ברוחב 10 ס"מ והוא בעל חדק ארוך. הזכרים קטנים יותר מן הנקבות ובעלי זנב ארוך יותר.
הוא נמצא בנהר היאנגצה ובכמה אגמים בסין והוא איטי וצולל עמוק עד לקרקעית. הוא אוכל כל הניזון מצמחייה מימית, עלים, אצות, נבלות, חרקים, חלזונות, סרטני מים מתוקים, דגים ודוחיים.
הצבים חיים בבדידות למעט בעונת הרבייה. הצבה עולה לגדת הנהר ומטילה בגומה 20–80 ביצים.
סכנת הכחדה
באפריל 2019 מתה בגן החיות סוג'ואו בסין הנקבה האחרונה הידועה של המין, ובכך המין הגיע באופן פונקציונלי להכחדה. שלושה פרטים אחרונים ידועים עדיין קיימים, כולם זכרים: שניים בטבע בווייטנאם, ואחד בשבי בסין.
אגודת פרחי הדובדבן
אגודת פרחי הדובדבן או סקורקאי (ביפנית: 桜会) הייתה התאגדות לאומנית חשאית, שהוקמה על ידי קצינים צעירים בצבא היפני הקיסרי בספטמבר 1930. אנשי האגודה האמינו בארגון מחדש של האימפריה היפנית, תוך התבססות על אידאולוגיה מיליטריסטית וטוטליטרית והפיכתה לדיקטטורה צבאית הנשלטת על ידי הקיסר והצבא.
חזונם העיקרי היה החלת "הרסטורציה של שווה", במסגרתה ישוקם מעמדו של הקיסר הירוהיטו והוא ישוחרר מהשפעתם של הפקידים הסובבים אותו, אותם ראו כמושחתים. ההתאגדות האמינה באלימות ובהפיכה צבאית ככלי להשגת מטרותיה.
אגודת פרחי הדובדבן הונהגה על ידי הלוטננט קולונל קינגורו האשימוטו, ששימש באותו זמן כראש המחלקה הרוסית במטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי ועל ידי קפטן איסמו צ'ו. היא נתמכה גם על ידי הגנרל סדאו אראקי.
עם הקמתה מנתה היחידה כעשרה קצינים, ששירתו במטה הכללי של הצבא היפני. בהמשך הצטרפו אליה קצינים מיחידות נוספות, כך שעד פברואר 1931 נמנו על חבריה כ-50 קצינים ואילו עד אוקטובר מנתה כבר כמה מאות קצינים. אחד מחבריה הבולטים היה קוניאקי קויסו, לימים ראש ממשלת יפן.
במהלך 1931 תכננה אגודת פרחי הדובדבן שתי הפיכות צבאיות - תקרית מרץ ותקרית אוקטובר, אך שתיהן לא יצאו אל הפועל. לאחר תקרית מרץ נעצרו מנהיגיה של האגודה, מה שגרם למעשה לפירוקה.
לאחר ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 הצטרפו רבים מחבריה לסיעת הטוסי-הא שנוצרה בתוך הצבא.
אוניברסיטת האל
אוניברסיטת האל (באנגלית: University of Hull) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בקינגסטון על ההאל שבמחוז מזרח יורקשייר (אנגליה), בממלכה המאוחדת אשר הוקמה בשנת 1927. באוניברסיטה לומדים כ-16,000 תלמידים, מתוכן כ-13,00 לתואר ראשון וכ-3,000 לתארים מתקדמים. האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט.
האוניברסיטה נוסדה כמכללה חיצונית לאוניברסיטת לונדון, כאשר בטקס הנחת הפינה השתתף ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת. בתחילה למדו במכללה כמה עשרות סטודנטים. בשנת 1954 המכללה הפכה לאוניברסיטה. בשלבזה האוניברסיטה התרחבה מאוד, ונבנו בה מבנים חדשים.
מבין בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן למנות את אנתוני מינגלה ואת אנתוני גידנס.
ריקרדו קישנה
ריקרדו קישנה (בהולנדית: Ricardo Kishna; נולד ב-4 בינואר 1995 בהאג שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת דן האג מליגת המשנה ההולנדית.
קריירת מועדונים
קישנה החל את הקריירה המקצוענית שלו באייאקס מליגת העל ההולנדית.
ב-29 ביולי 2015 חתם על חוזה לארבע עונות בלאציו מהסרייה א'. ב-31 בינואר 2017 הושאל לליל מליגת העל הצרפתית. בהמשך הושאל לדן האג מליגת העל ההולנדית, ולאחר מכן חתם על חוזה קבוע במועדון.
קריירה בינלאומית
קישנה היה חלק מסגל נבחרת הולנד עד גיל 21.
מישל קסקלה
מישל קאשלה (באיטלקית: Michele Cascella; 7 בספטמבר 1892 – 31 באוגוסט 1989) היה אמן איטלקי. הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי השמן וצבעי המים שלו. הוא עבד גם בקרמיקה, הדפס אבן וטקסטיל. הוא הציג את יצירותיו בתערוכת האמנות בביאנלה בוונציה מהשנים 1924 עד 1942, ועבודותיו מוחזקות בבעלות מוזיאונים ברחבי אירופה.
משפחה ושנים ראשונות
מישל נולד באורטונה. אביו באסיליו, היה צייר, גלף, קרמיקאי, מדפיס אבן ומאייר. הוא היה המורה הראשון והמשפיע ביותר שלו. לפני שמישל נולד, אביו באסיליו חי ועבד בנאפולי, מילאנו, טורינו, ונציה, לונדון ופלרמו. בשנת 1895, באסיליו עבר עם משפחתו לעיר פסקארה שבאיטליה. מועצת העיר של פסקארה תרמה לבאסיליו חלקת אדמה לבניית מעבדה וסטודיו לאמנות. הבניין הזה כיום הוא האתר של "מוזיאון באסיליו קסקלה". שכיום יש בו יותר מ-500 יצירות השייכות לשלושה דורות של משפחת קאשלה. רוב היצירות הן של באסיליו, והשאר הן של בניו תומאסו, מישל וג'ואקינו.
מישל קאשלה עזב את בית הספר מוקדם, בגלל תוצאות שליליות, והחל לעבוד במעבדה של אביו בפסקארה. שם באסיליו אמר למישל להעתיק את ציורי המאסטרים (לאונרדו דה וינצ'י, פיזנלו, סנדרו בוטיצ'לי, ודונטלו) ולהתאמן על פרטי הפיות והאפים שהאב הכין עבור מישל בשביל שיתאמן שוב ושוב. לאחר מכן שלח באסיליו את מישל ותומאסו לבד, בזריחה, לחופי נהר הפסקרה והגבעות שמסביב כדי ללמוד את הנוף מקרוב ולפרש את שפת הטבע.
כשבאסיליו הרגיש שבניו מוכנים להראות את עבודתם, הוא עבר מתפקידו כמנהל חנות למארגן ומקדם של היצירות שלהם. לאחר 5 שנים, שמישל עבד בשביל אבא שלו, המופע הראשון שלהם התקיים בשנת 1907 במילאנו, הרחק מהרקע האזורי שלהם. דיברו על ילדי פלא. ומישל היה רק בן 15.
קריירה
מישל קאשלה מכר את הציור הראשון שלו באופן פרטי בשנת-1908. שנה אחת לאחר מכן, התקיימה התערוכה הראשונה שלו. הטכניקה שלו הכילה בעיקר שימוש בפסטלים. מאז 1910, הוא ביקר בחוגי התרבות במילאנו, שם הכיר את קלמנס רבורה, אנטוניו בנפי והסופרת סיבילה אלרמו, שהכירה לו את פיליפו תומאזו מארינטי, אומברטו בוצ'וני ומרגריטה צרפתי. הוא גם הכיר את ג'ורג'ו דה קיריקו, שגם הם נהיו חברים לאחר מכן.
בשנת 1915 בתחילת הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה קסקלה נשלח ליחידה השלטונית טרנטו, אך הוא לא הפסיק לצייר. למעשה, אנריקו קאוויליה, מפקדו, נתן לו את התפקיד לצייר את חיי החיילים במלחמה. חלק גדול מציורי חיי הצבא שמישל צייר שמורות היום במוזיאון הריסורג'ימנטו שבעיר מילאנו באיטליה.
בשנת 1919 עבר מישל קאשלה למילאנו, שם חלק דירה עם חברו המשורר קלמנס רבורה. הוא הקדיש את עצמו לתחריט ולקרמיקה, ולאחר מכן חזר לציור שמן וצבעי מים.
בשנת 1924 קרלו קארה, שהיה תומך גדול בפרימיטיביות בציוריו של קאשלה, נתן לו ביקורות טובות. באותה שנה הוצגו לראשונה בתערוכת האמנות ב"ביאנלה בוונציה" שלושה צבעי מים ואחד מהם, "Mattutino", נקנה על ידי ויטוריו אמנואלה השלישי, (מלך איטליה מהשנים 1900 ל-1946).
בשנת 1928 הוא ערך את נסיעתו הראשונה לפריז. מכאן ואילך, קאשלה החשיב את פריז כביתו השני. החיים שם הזכירו לו אזורים מסוימים באיטליה.
מהשנים 1931–1951 השתתף קאשלה ב-"רבעון רומא", מרכז לקידום אמנות איטלקית. באפריל 1931, קאשלה הציג 28 ציורים בגלריית "בספורד" בלונדון, שם פגש את האדריכל אלפרד בוסום, שקנה ​​שלושה ציורים. לאחר מכן תרם את צבעי המים הכניסה למוזיאון מוזיאון ויקטוריה ואלברט. באותה שנה הציג בגלריית "Toison d'Or" שבבלגיה. ביוני, הצהיר שר המדעים והאומנויות הבלגי שרכש את הציור שלו "ערב במונטקטיני".
בשנת 1933 הזמין מנהל קוריירה דלה סרה, אלדו בורלי, את קאשלה, לשתף פעולה עם סדרת מערכונים של מקומות איטלקיים חשובים. כמעט מדי יום פרסם העיתון את אחד מציוריו.
ב-4 ביוני 1933 הוא הצליח לצייר את טקס קאנוניזציה של אנדרה-הוברט פורנה בבזיליקת פטרוס הקדוש. אף על פי שהאמן חשב בתחילה שהציור הזה הוא כישלון, אנטוניו מראיני (סבא של דצ'ה מראיני), אז מזכיר בביאנלה בוונציה, הציג אותו שם (בבינאלה) בשנה שלאחר מכן. המלך האיטלקי, ויטוריו אמנואלה השלישי, רצה לקנות את הציור, אבל הוא הציע רק חצי מהמחיר שביקש קסקלה. הצייר סירב, והוא לא הצליח למצוא קונה אחר.
בשנת 1934 נסע קאשלה ללוב, לכמה חודשים, וזמן קצר לאחר מכן קיבל קאשלה הזמנה ממארי ז'וזה, נסיכת פיימונטה, לתערוכה של סדרת ציורים של נופי דרום איטליה. היא גם נתנה לו טיפים למסלול של מאמאלפי לסילה.
בשנת 1937 הוזמן קאשלה להכין את עיטור הקיר לתחנה הימית החדשה של העיר מסינה. הוא הסכים רק להכין את הסקיצה והשאיר לאביו באסיליו ולאחיו תומאסו את הביצוע בפועל. הוא גם זכה במדליית הזהב בתערוכה האוניברסלית בפריז. במוסד התרבותי "La permanente" במילאנו, הציג קסקלה את Roma, ואת הציור "sport esultanz" בהשראת משחק האגרוף "Primo Carnera – Paulino Uzcudun" שהתקיים בשנת 1933, שנערך בפיאצה די ספניה, ברומא, שבו המנהיג האיטלקי בניטו מוסוליני צפה.
בשנת 1938 עיצב את הסצנות לבכורה של האופרה "מרגריטה דה קורטונה" מאת ליצ'יניו רפיצ'ה, בבית האופרה "לה סקאלה", שבמילאנו. לאחר מכן החל להתגורר קסקלה בפורטופינו, כפר דייגים קטן על חוף הריביירה האיטלקית. הכפר הפך להשראה של הרבה מיצירותיו שייצור האמן לאחר מכן.
בשנת 1942 היה לקאשלה חדר בביאנלה של ונציה, והוא הציג עבודות שהוא הכין לשרי הצי וחיל האוויר.
באוקטובר 1959 הוא ערך את נסיעתו הראשונה לארצות הברית, לעיר ניו יורק. מכאן ואילך הוא היה מבלה שישה חודשים מדי שנה בפאלו אלטו, קליפורניה, שם איזבל ליין הפכה לסוכנת שלו וארגנה את כל ההופעות שלו. לאחר מכן ייצגה את קסקלה גלריית "Juarez" בלוס אנג'לס.
בשנת 1965, כאשר קאשלה שהה בעיר אורטונה, הקדיש קסקלה ציור לתומאס הקדוש, שנתרם לאפיפיור פאולוס השישי.
משנת 1969 הוא בילה חלק גדול מזמנו באזור הכפרי של קולה די ואל ד'אלזה באיטליה, עם אשתו השנייה, איזבל ליין קאשלה. הוא צייר נופים רבים של מחוז טוסקנה שבאיטליה.
האמן מת בגיל 97 במילאנו ונקבר באורטונה. בשנת 2003 הוא הוצג בתערוכה הקולקטיבית "De Chirico et la peinture italienne de l’entre-deux guerres" במוזיאון לודבה.
ז'אן ז'וזף רוזה
קורות חיים
רוזה הוסמך לכמורה בשנת 1926 ושירת במספר קהילות באזור מזרח צרפת, ליד הגבול עם שווייץ.
פעילותו בתקופת השואה
רוזה, בשיתוף עם חבריו הכמרים מריוס ז'וליבה וז'ילבר פרנו, היה בין מפיציו של עיתון מחתרתי בשם "מחברותיו של עד ראייה נוצרי" (Les Cahiers du Témoignage Chrétien), עיתון שפייר שאייה יזם את הוצאתו לאור. רוזה גייס מאמינים וחילונים בקהילתו להתנגדות לשלטון הנאצי בצרפת. קהילתו הפכה למקום מקלט לנרדפי הנאצים ולמקום מעבר לאלה מהנרדפים שביקשו לעבור את הגבול לשווייץ. מאות נרדפים, יהודים ולא-יהודים, נעזרו ברשת המחתרתית שאת הקמתה יזם רוזה ושבה היו חברים קתולים ופרוטסטנטים כאחד. בין המבקשים להימלט היו צעירים רבים שביקשו לברוח משירות החובה של הצרפתים בגרמניה הנאצית, אליו גויסו בכפייה למעלה מ-100,000 צעירים צרפתים בשנות מלחמת העולם השנייה.
ב-11 בפברואר 1944, בשעה 2 בבוקר, נעצר רוזה על ידי הגסטפו עם חברים נוספים במחתרת, בהם ז'וזף לנסון, ז'ורז' פרו (Georges Perrod) ופרנסואה פרילה (François Périllat). העצורים הועברו למעצר באנמאס. משם הועברו במרץ למחנה הריכוז קומפיין ובאפריל הועברו לאושוויץ. לדברי אסירים ששרדו, רוזה ניסה לסייע לאסירים והתעמת עם קאפואים ואף עם אנשי אס-אס כדי להגן על אסירים.
בינואר 1945 הועבר רוזה לגרוס-רוזן. לפי עדויות של אסירים ברכבת הגירוש, רוזה ביצע את טקס הקומוניון, האוכריסט (חלק מטקס המיסה), עבור אסירים אחרים, בעת הנסיעה. בפברואר גורש רוזה לדורה-מיטלבאו ובאפריל הועבר לברגן-בלזן, שם נספה באותו החודש, ימים מעטים לפני שהגיעו למקום כוחות הצבא הבריטי ושחררו את אסירי המחנה. פרילה ולנסון נספו אף הם.
הנצחה
בשנת 1987 הוכר רוזה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם. לוח זיכרון להנצחתו נמצא בכנסייה בעיירה דובן, בה שירת ככומר בין השנים 1934–1941.
הבחירות הפרלמנטריות ביפן 2003
הבחירות הכלליות ביפן 2003 נערכו ב-9 בנובמבר 2003. ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי, מנהיג המפלגה הליברלית-דמוקרטית, ניצח בבחירות אך מפלגתו איבדה חלק מהמושבים שהחזיקה בית הנבחרים. המפלגה הדמוקרטית, מפלגת האופוזיציה, רשמה הישג בבחירות אלה בהשיגה 177 מתוך 480 המושבים בבית התחתון, מספר המושבים הגבוה ביותר שהשיגה. מפלגות אחרות, כגון המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית איבדו מספר רב של מושבים, ולמעשה קרבו את הפוליטיקה היפנית למערכת דו-מפלגתית.
רקע ותוצאות
הנושאים העיקריים שנידונו במהלך הבחירות היו כלכלה, פשיעה והחוקה. שתי המפלגות המתחרות הבטיחו רפורמות בכלכלה וקיצוץ בהוצאות הממשלה, ובעוד המפלגה הליברלית-דמוקרטית הבטיחה להפריט חלק מהמוסדות המדיניים, הבטיחה המפלגה הדמוקרטית לסגור אחדים מהם. שתי המפלגות אף הכריזו שישנו את סעיף 9 לחוקת יפן, לפיו יפן היא מדינה פציפיסטית, לנוכח המצב לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בסופו של דבר נאלצה המפלגה הליברלית-דמוקרטית להסתמך על חברות הקואליציה שלה על מנת לשמור על השלטון, שכן היא איבדה 12 מושבים בבית הנבחרים. המפלגה הדמוקרטית השיגה 177 מושבים ובכך שברה שיא למפלגה שאינה המפלגה הליברלית-דמוקרטית, מאז מלחמת העולם השנייה.
The Don Killuminati: The 7 Day Theory
The Don Killuminati: The 7 Day Theory הוא אלבום הסטודיו החמישי והאחרון של הראפר האמריקאי טופאק שאקור והאלבום האחרון שלו שבו הוא היה מעורב, בשם מקוואלי, שעבודתו סוימה לפני מותו. האלבום הושלם במהלך חודש אוגוסט 1996 ב-7 ימים בלבד: המילים נכתבו והוקלטו ב-3 ימים והעבודה עליהם ארכה עוד 4 ימים. אלו היו בין שיריו האחרונים של טופאק לפני הירי ב-7 בספטמבר 1996. אף ש-Killuminati: The 7 Day Theory יצא כמעט חודשיים לאחר הירי ב-5 בנובמבר 1996, הוא לא האלבום הראשון של טופאק לאחר מותו כיוון שסיים לעבוד עליו לפני מותו. על פי דבריו של ג'ורג' פרייס הידוע בכינוי "פאפא ג'י", מנהל יחסי הציבור של דאת' רואו, האלבום לא היה אמור לצאת כאלבום סטודיו אלא בתור אלבום מחתרתי. רק אחרי מותו של הזמר, הוחלט להוציאו לשווקים כאלבום סטודיו.
ב-2005, האתר הרשמי של ערוץ המוזיקה MTV דירג את Killuminati: The 7 Day Theory במקום התשיעי בקטגוריית אלבומי ההיפ הופ הגדולים ביותר בכל הזמנים, וב-2006 הכירו בו כקלאסיקה. הרגש והכעס שהוצגו באלבום נערצו על ידי חלק גדול של קהילת ההיפ הופ, כולל ראפרים אחרים. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד Billboard Top R&B/Hip-Hop Albums chart ובמצעד הבילבורד 200. האלבום הגיע למעמד פלטינה מרובעת ב-1999 שאושר על ידי RIAA.(האלבום מכר כ־28,000,000 מסביב לעולם)
קונספט
על עטיפת האלבום ישנו טקסט שבו רשום "Exit 2Pac, EnteMakaveli", שמתייחס לשם הבמה החלופי של שאקור. ישנן רמיזות רבות למספר 7 במהלך שחרורו. דוגמה אחת היא מבוא לשיר "Blasphemy" (חילול הקודש), שבו קול מעוות דן במושג "חזרת המושיע" לפני הסיום: ‘if the Lord doesn't return in the coming seven days, we’ll see you next time’ (אם ה' לא יחזור בשבעת הימים הקרובים, נתראה בפעם הבאה). אפילו בעטיפת האלבום, שהראו את שאקור על צלב, בניסיון להביע אnd", והמפיק Shock G סיפר:
סינגלים
הסינגל הראשון מהאלבום היה Toss It Up, שיצא לאור לפני צאת האלבום, אך הוא יצא כשבועיים לאחר מותו של שאקור. בשיר מתארח הזמר Danny Boy, שהיה חלק מ-7 האנשים שכתבו את השיר. גרסת האלבום מכילה סימפול של חלק מהשיר "Blind Man Can See It" של ג'יימס בראון. הסינגל השני היה To Live & Die in L.A. שגם לו יצא קליפ ונחשב לשיר הכי מוכר מהאלבום. הסינגל מכיל סימפול של השיר Do Me, Baby של הזמר פרינס. הסינגל האחרון מהאלבום היה Hail Mary, שהופק לו גם קליפ שיצא בשנת 1997.
שלושת הסינגלים הופיעו באלבום הלהיטים הגדולים של שאקור מ-1998, Greatest Hits.
נינסטינטס
נינסטינטס (באנגלית: Ninstints) היה כפר ששימש אינדיאנים משבט היידה. הכפר הוא חלק מהאתר שמורת הפארק הלאומית גוואי האנאס ואתר המורשת היידה, השוכן בחוף הצפוני של פרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה. הכפר הוא אתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו, ואתר היסטורי לאומי מטעם ממשלת קנדה.
בני ההיידה התקיימו בעיקר מציד ומדיג בארכיפלג, והשרידים הקדומים ביותר בכפר הם בני אלפיים שנים. באתר שבו שכן הכפר קיימת קבוצת בתי מגורים ארוכים עשויים מעץ ארז, אך הוא ידוע יותר בזכות אוסף עמודי הטוטם שנמצאים בקצה אזור המגורים. העמודים מעוטרים בתחריטים ובתגליפים שמתארים דמויות של אדם ובעלי חיים. ב-1957 נלקחו מהכפר 11 מעמודי הטוטם שהשתמרו בצורה הטובה ביותר, ונשלחו למספר מוזיאונים בקנדה. ב-1995 הוצבו מחדש חלק מעמודי הטוטם, אך כעבור שנים אחדות נפלו בחזרה לארץ. כיום נמצא בנינסטינטס האוסף הגדול ביותר של טוטמים שנוצרו על ידי ההיידה ועדיין נמצאים במיקום המקורי.
האי עצמו נמצא בסמוך לאוקיינוס השקט, והוא מוגן על ידי מפרץ ואיון סלעי. הכפר מרוחק מאוד ממקומות יישוב, והגישה אליו היא דרך הים או דרך טיסות היוצאות מיישובים בצפון הארכיפלג.
שיר היונה
שיר היונה הוא פזמון שכתבה שמרית אור, הלחין ועיבד מתי כספי וביצעה נתנאלה.
רקע
השיר בוצע על ידי הזמרת נתנאלה בפסטיבל הזמר והפזמון 1974. נתנאלה ששירתה בלהקת חיל האוויר השתתפה בתחרות טרם שיחרורה, וביצעה את השיר בעודה לובשת מדי צה"ל. השיר הוגש לתחרות שנתיים קודם לכן, אך לא התקבל אליה.
נתנאלה סיפרה על השיר:"ב-1974 מספר חודשים טרם שחרורי מצה"ל, קיבלתי טלפון שבישר לי שמתי כספי רוצה לתת לי שיר לפסטיבל הזמר. ההפתעה הייתה עצומה. קבענו שניפגש ושהוא ישמיע לי אותו. מאוד התרגשתי. מתי התיישב כשהגיטרה בידיו והחל לשיר, והיופי שבצלילים וההרמוניות העשירות עטפו אותי באושר שלא ידעתי על קיומו. לאחר שסיים אמר: 'טוב, עכשיו בואי ונעבור על השיר'. וכך לימד אותי את השיר".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת תשל"ד (1974) דורג השיר במקום ה-12.
ננסי גרייס רומן
ננסי גרייס רומן (באנגלית: Nancy Grace Roman; 16 במאי 1925 - 25 בדצמבר 2018) הייתה אסטרונומית אמריקנית שהייתה בין הנשים הראשונות שהגיעו לתפקיד מנהלי בנאס"א. ידועה בתור "האמא של האבל" לאור תפקידה המשמעותי בתכנון טלסקופ החלל האבל. לאורך הקריירה שלה, הייתה פעילה כמחנכת וכתומכת בקידום נשים במדע.
חיים אישיים
רומן נולדה בנאשוויל, טנסי לאם מורה למוזיקה ולאב גאופיזיקאי. עקב עבודת האב, המשפחה עברה לאוקלהומה מיד לאחר לידתה של רומן. רומן והוריה עברו בהמשך ליוסטון, ניו ג'רזי ולמישיגן. לאחר 1955, היא חיה בוושינגטון הבירה. רומן החשיבה את הוריה למקור השפעה משמעותי על העניין שלה במדע. מחוץ לעבודתה, נהנתה רומן מללכת להרצאות ולקונצרטים, והייתה פעילה באיגוד האמריקאי של נשים באוניברסיאות.
השכלה
כבר בגיל אחת עשרה רומן הראתה התעניינות באסטרונומיה, כאשר הקימה מועדון אסטרונומיה בבית ספרה. היא וחבריה לכיתה למדו על קבוצות כוכבים אחת לשבוע, מתוך ספרים. למרות ניסיונות סובביה להניא אותה מכך, רומן ידעה החל מתקופת לימודיה בתיכון שהיא רוצה לממש את עניינה באסטרונומיה. היא הגיעה לתיכון בבולטימור בו השתתפה בתוכנית מצוינות וסיימה את לימודיה בהצלחה בתוך שלוש שנים.
רומן למדה לתואר ראשון באסטרונומיה במכללת סווארת'מור אותו סיימה ב-1946. במהלך לימודיה, עבדה במצפה הכוכבים ספרול. לאחר מכן היא המשיכה וקיבלה דוקטורט באסטרונומיה מאוניברסיטת שיקגו ב-1949.
רומן נשארה באוניברסיטה לשש שנים נוספות כעובדת במצפה הכוכבים Yerkes, לעיתים מטיילת למצפה הכוכבים McDonald שבטקסס על מנת לעבוד כעוזרת מחקר עם ויליאם וילסון מורגן. עבודתה כעוזרת מחקר לא הייתה עם קביעות, ובמקביל רומן הפכה למרצה זוטרה ולאחר מכן לפרופסור משנה. רומן עזבה את עבודתה באוניברסיטה לבסוף עקב הקשיים של אישה באותו הזמן לקבל קביעות במשרה מחקרית. היא המשיכה להיות מעורבת עם האלמה מאטר שלה כשעבדה בוועד המנהל של מכללת סווארת'מור בין 1980 ל-1988.
לאחר עזיבתה את אוניברסיטת שיקגו רומן עבדה במעבדת המחקר של צי ארצות הברית בתחום הרדיו-אסטרונומיה. במסגרת עבודתה ביצעה תצפיות גיאודזיות ולאחר מכן הייתה אחראית על תחום הספקטרוסקופיה בתחום גלי המיקרוגל.
בנאס"א
במהלך הרצאה שניתנה על ידי הרולד יורי, פנה לרומן, מדען מנאס"א בשם ג'ק קלארק והציע לה להקים תוכנית לתצפית אסטרונומית בגלי מיקרוגל בנאס"א. היא קיבלה את עצתו והציעה מועמדות למשרה. רומן הייתה המנהלת הראשונה של תחום האסטרונומיה במשרדי נאס"א לחקר החלל והייתה האישה הראשונה שהחזיקה בתפקיד זה בנאס"א. במסגרת תפקידה, היא טיילה ברחבי ארצות הברית כדי להכיר לאסטרונומים נוספים את תחום התצפיות מהחלל והיתרונות בשימוש בטלסקופ מעל האטמוספירה. בין השנים 1961-1963 היא הייתה אחראית על תצפיות לשמש ותצפיות אסטרונומיות בנאס"א.
במסגרת תפקידה, רומן הייתה אחראית על ניהול ותקצוב פרויקטים של טלסקופי חלל, בין השאר סדרת טלסקופי חלל לחקר השמש, Orbiting Astronomical Observatory. היא הייתה אחראית גם על פרויקטי שלושה לוויינים קטנים עם מצלמות בתחום האינפרה אדום והאולטרה סגול. בין הפרויקטים הרבים שהייתה מעורבת בהם לאורך השנים, רומן הייתה אחראית על הצבת סוגים שונים של טלסקופים ומצלמות על חלליות ג'מיני ואפולו וגם על תחנת החלל סקיילאב.
הפרויקט הגדול ביותר עליו עבדה והכי מקושר אל פועלה היה טלסקופ החלל האבל. רומן הייתה מעורבת מאוד בהקמת הפרויקט וביצירת התשתית של ניהול הפרויקט, ובזכות תרומתה המשמעותית היא ידועה בתור "האמא של האבל". רומן הייתה מהגורמים המשפיעים ביותר בשכנוע חברי הסנאט האמריקאי לתקצב את הפרויקט, ובפנייה לקהילת האסטרונומיה כדי להגדיר יעדים ומטרות מדעיות לטלסקופ.
נפטרה ב-25 בדצמבר 2018 אחרי מחלה ממושכת.
אגף מחקר וניתוח (הודו)
האגף למחקר וניתוח (בהינדית: रिसर्च एंड एनालिसिस विंग; באנגלית: The Research and Analysis Wing, בראשי תיבות: R&AW) הוא הסוכנות ההודית לביון חוץ. הארגון הוקם ב-21 בספטמבר 1968 בעקבות שני סכסוכי גבול קשים עם פקיסטן (1962) וסין (1965). הארגון אחראי לאיסוף מודיעין חיצוני, מלחמה בטרור וביצוע מבצעים חשאיים. ענף המחקר והפיתוח כפוף למשרד ראש ממשלת הודו.
מטה הארגון שוכן בכביש לודהי, ניו דלהי.