cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהואש ביבר
ביוגרפיה
החל לפרסם את סיפורי הילדים שלו בעיתונות הילדים, לרבות ב"משמר לילדים", בראשית שנות ה-60. שנים רבות הייתה כתיבתו מיועדת לילדים ובני נוער בלבד, אבל בשנות ה-80 ואילך התפרשה כתיבתו גם לרומנים וקובצי סיפורים לקוראים מבוגרים. הוא נפטר בירושלים בגיל 55, לאחר מותו השלימה משפחתו את הוצאת ספריו שהוא לא הספיק להוציאם לאור. הוא זכה בפרס זאב לספרות ילדים, בשנת 1978.
יהואש ביבר היה פעיל במסגרות של סופרי ירושלים. ערך ערבי ספרות, והופיע בעצמו בפני קוראים פעמים רבות. הוא פרסם למעלה מששים כרכים של סיפורת, סיפורת לילדים, תרגומים וספרים שערך. שניים מסיפורי ההרפתקאות הידועים שלו תורגמו לאנגלית.
נפטר בירושלים בשנת 1992, בגיל 55.
היה נשוי לאיילה, ואב לבת ובן.
כלכלת גרמניה
כלכלת גרמניה, על פי מדדים כלכליים מקובלים, היא הראשונה בגודלה באירופה. מאז איחוד גרמניה לכדי מדינת לאום, המדינה תועשה במהרה ורשמה זינוק כלכלי עצום. נכון לשנת 2017, היא החמישית בגודלה בעולם במונחי תוצר לאומי גולמי (ביחס לכוח הקנייה), אחרי סין העממית, ארצות הברית, הודו ויפן. נכון לשנת 2016 גרמניה היא היצואנית השלישית בגודלה בעולם, ומייצאת שירותים וסחורות בסך של 1.21 טריליון אירו. שותפות הסחר העיקריות שלה כוללות את צרפת, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, איטליה והולנד.
גרמניה ענייה יחסית במוצרי גלם. רק ליגניט ומלח אשלג זמינים בכמויות משמעותיות מבחינה כלכלית. תחנות כוח לשריפת ליגניט הן ממקורותיה העיקריים בגרמניה להפקת חשמל. נפט, גז טבעי ומשאבים נוספים, על פי רוב, מיובאים ממדינות אחרות. גרמניה מייבאת כשני שלישים של האנרגיה אותה היא צורכת. המדינה ידועה בתעשיותיה בתחום ההנדסה, בעיקר כלי רכב, מכונות, מתכות וסחורות כימיות.
גרמניה היא היצרנית מובילה בעולם של טורבינות הרוח וטכנולוגיית הכוח הסולריות. 37 מתוך 500 החברות בעלות המניות הגדולות ביותר בשוק, הנמדדות על פי פדיון, בסיסן בגרמניה. ב-2010 עשר הגדולות היו קבוצת פולקסווגן, אליאנץ, E.ON, דיימלר AG, סימנס, Metro AG, דויטשה טלקום, מינכן רה, BASF ו-BMW.
נכון לספטמבר 2008, כפי שנמדד לפי הסטנדרטים של ארגון העבודה הבינלאומי, שיעור האבטלה הגרמני עמד על כ-4.7%.
רקע
עד שנת 1800, גרמניה הייתה כפרית ברובה, עם מעט מרכזי מסחר עירוניים. במאה ה-19 חל שלב של צמיחה כלכלית מהירה ומודרניזציה, בייחוד בתחום התעשייה הכבדה. בשנת 1900 היא הפכה לכלכלה הגדולה ביותר באירופה, גורם ששיחק תפקיד מרכזי בכניסתה למלחמת העולם הראשונה ולמלחמת העולם השנייה. בעקבות ההרס שהותירה מלחמת העולם השנייה, גרמניה המערבית הפכה ל"נס כלכלי" בזכות הרפורמות והשינויים שהונהגו בהדרכתו הקפדנית של הקנצלר קונראד אדנאואר, ושר הכלכלה שלו, לודוויג ארהרד, ובעזרת הסיוע של תוכנית מרשל, בין היתר. כיום גרמניה היא הכלכלה הפרטית הגדולה ביותר באיחוד האירופי עם תמ"ג של כ-3 טריליון דולר.
מלחמת שלושים השנים
מלחמת שלושים השנים (1618-1648) הייתה הרסנית עבור עשרים מיליון האזרחים הגרמנים והחזירה את הכלכלה אחורה, כאשר צבאות לא מתפקדים שרפו והרס את מה שלא הצליחו לכבוש. הלחימה הייתה לעיתים קרובות ללא סדר ותכנון מאורגנים, כשלהקות של מאות או אלפי חיילים מורעבים מפיצים מגיפות, גזל ורצח. הצבאות שהיו תחת סדר ושליטה נעו הלוך וחזור על פני הכפרים במשך שנה אחר שנה, הטילו מיסים כבדים על הערים, והחרימו את החיות ואת מלאי המזון של האיכרים. הסטייה החברתית האדירה לאורך שלושה עשורים גרמה לירידה דרמטית באוכלוסייה בגלל הריגות, מחלות, כשלים בגידולים חקלאיים, ירידה בשיעורי הילודה, הרס אקראי והגירת אנשים מפוחדים. הערכה אחת מעידה על ירידה של 38% מ-16 מיליון אנשים בשנת 1618 ל 10 מיליון עד 1650, בעוד הערכה אחרת מראה "רק" ירידה של 20% מ-20 מיליון ל 16 מיליון דולר.
המאה ה-20
המיזוג של ארבע חברות גדולות אל תוך "Vereinigte Stahlwerke" (עבודות פלדה מאוחדות) בשנת 1926 היה המודל של תאגיד פלדה בארצות הברית. המטרה הייתה להגיע מעבר למגבלות של מערכת הקרטל הישן על ידי שילוב ההתקדמויות בו זמנית בתוך תאגיד אחד. החברה החדשה הדגישה את הרציונליזציה של מבני הניהול ואת המודרניזציה של הטכנולוגיה; היא השתמשה במבנה רב-מחלקתי והשתמשה בתשואה על ההשקעה כמדד להצלחה שלה.
בשנת 1913 שלטו היצוא האמריקאי והיצוא הגרמני בשוק הפלדה העולמי, בעוד שבריטניה ירדה למקום השלישי.
בתעשיות כמו מכונות, ברזל ופלדה, חברות גרמניות נמנעו מתחרות, ובמקום זאת הסתמכו על איגודי הסחר. גרמניה הייתה מנהיגה עולמית בגלל ה"מנטליות הקורפורטיסטית" שלה, המסורת הביורוקרטית היציבה ועידוד מצד הממשלה. קשרים אלה הסדירו תחרות ואפשרו לחברות קטנות לפעול בצילן של חברות גדולות בהרבה.
רפובליקת ויימאר
הכלכלן הבריטי ג'ון מיינרד קיינס גינה את הסכם ורסאי משנת 1919 וטען שהוא הרסני לשגשוג הגרמני והגלובלי. בספרו "התוצאות הכלכליות של השלום", קיינס תיאר את ההסכם כ"שלום קרתגוני"; ניסיון מוטעה להרוס את גרמניה בשם הנקמנות הצרפתית, במקום ללכת לפי העקרונות היותר הוגנים למען שלום בר-קיימא שנקבעו בארבע-עשרה הנקודות של הנשיא וילסון, אשר גרמניה קיבלה על עצמה בשביתת-הנשק. קיינס טען שסכומי הפיצויים שנדרשו מגרמניה היו הרבה יותר ממה שבאפשרותה לשלם, וכי אלה יביאו לחוסר יציבות דרסטית. הכלכלן הצרפתי אטיין מנטוקס חלק על ההשלכות הכלכליות של קיינס (1946). לאחרונה טענו כלכלנים כי הגבלת גרמניה לצבא קטן בשנות העשרים של המאה העשרים חסכה לגרמניה כל כך הרבה כסף כך שיכלה להרשות לעצמה לשלם את תשלומי השילומים.
למעשה, סך השילומים הגרמניים שבוצעו בפועל היו נמוכים בהרבה מכפי שציפו. בסך הכל הגיעו 20 מיליארד מארקים גרמניים (מקביל לשווי של כ-5 מיליארד דולר אמריקאי או כ-1 מיליארד ליש"ט בריטיים). התשלומים הגרמניים הסתיימו בשנת 1931.
המלחמה והאמנה באו בעקבות ההיפר-אינפלציה של ראשית שנות העשרים, שגרמו להרס המבנה החברתי והיציבות הפוליטית בגרמניה. במהלך האינפלציה, ערך המטבע של האומה, "Papiermark", איבד מערכו, ומשנת 1918 צנח מ-8.9 לדולר אמריקאי אחד, ל-4.2 טריליון לדולר אמריקאי עד נובמבר 1923.
השפל הגדול פגע קשה בגרמניה: לא היו לה הלוואות אמריקאיות חדשות, האבטלה זינקה בעיקר בערים הגדולות, שבתמורה הזינה קיצוניות ואלימות בימין הקיצוני ובשמאל הקיצוני, כשמרכז הספקטרום הפוליטי נחלש. גרמניה שילמה כשליש מתשלומי המלחמה שלה לאחר שהושעו ב-1932 על ידי ועידת לוזאן. כישלון הבנקים הגדולים בגרמניה ובאוסטריה ב-1931 החמיר את משבר הבנקאות העולמי.
הרמות הגבוהות שאליהן הגיעה האבטלה חיזקו את כוחה של המפלגה הנאצית, (ששמה המלא היה: מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומנית-סוציאליסטית) צברה כוח פוליטי נוסף והחלו לפעול במדיניותה הבלתי אנושית נגד המיעוט היהודי, ההתנגדות הפוליטית וקבוצות רבות אחרות. לאחר שנבחרו לשלטון, נקטו הנאצים שורה של צעדים מהירים לביטול הדמוקרטיה. מדיניות הסחר שלהם כללה משטר מדיניות אוטרקית שמטרתו לבטל את כל הייבוא, כגון מוצרי מזון, שניתן להחליפם בתחליפים מקומיים או בחומרי גלם לתעשיות הצרכניות. רק ייבוא של עפרות ברזל ופריטים דומים נחשבו לנחוצים משום שמטרתה העיקרית של הממשלה הייתה לחזק את כושר הייצור של מוצרים צבאיים. באופן מעניין, הן הקבוצות הגרמניות הנרדפות והן הלא נרדפות סבלו מהמדיניות האוטרקית המגבילה.
רווחה ותעסוקה
בגרמניה מערכת רווחה ענפה המספקת לאזרחים שירותים שונים. למערכת הרווחה החברתית בגרמניה שורשים היסטוריים עמוקים; החל בקשר ההדוק בין הפרט לחברה שנוצר לאחר הרפורמציה, דרך תחייתה של הממלכה הפרוסית לאחר מלחמת שלושים השנים, כמו גם ראשית המהפכה התעשייתית. מערכת הרווחה העתיקה נתפסת כהיבט חיובי של החברה הגרמנית, וגרמנים רבים מתגאים בה. המערכת מספקת ביטוח רפואי אוניברסלי (אם כי לא ממשלתי), דמי אבטלה, קצבאות ילדים ושאר צרכים חברתיים.
כלכלת גרמניה נאלצה לספוג את עלויות איחודם מחדש של חלקי המדינה, גורם שיש התולים בו את האשמה העיקרית לקצב הצמיחה האיטי של גרמניה לעומת מדינות אחרות באיחוד האירופי. עד היום, באזורים שהשתייכו למזרח גרמניה אין עוד תשתית כלכלית ראויה להקמת עסקים קטנים ובינוניים, אשר עמדו ביסוד הצלחתה הכלכלית של מערב גרמניה.
מידע סטטיסטי
תל"ג: 2,271 מיליארד דולר תל"ג לנפש: 27,600 דולר מטבע : אירו אינפלציה: 0.8% חוב חיצוני: אין נתונים עבודה: 33.7% תעשייה, 2.7% חקלאות, 63.9% שירותים אבטלה: 4.7%
תעשייה
תעשייה ובנייה היו אחראים ב-2003 לכ-29% מהתוצר מקומי הגולמי ואף חלק יחסי גדול יותר אם לוקחים בחשבון שירותים נלווים. ענפים אלו מעסיקים כ-26.4% מכוח העבודה האזרחי הגרמני.
גרמניה מצטיינת בייצור מכוניות, כלים מכניים וכימיקלים.
מכון מחקר ממשלתי צפה בשנת 2023 כי כוח העבודה עומד להצטמצם דרמטית עקב יציאה לגימלאות והתעשייה תיפגע. על סמך ניסיון העבר, מהגרים יוכלו להחליף רק את חלקם.
ענפים עיקריים יבוא: מכשור, כלי רכב, כימיקלים, מזון, טקסטיל, מתכות יצוא: מכשור, כלי רכב, כימיקלים, מזון, טקסטיל, מתכות, מוצרי תעשייה חשמל: הפקה 525.356 מיליארד קוט"ש.
תקשורת
טלפון: 46.5 מיליון קווים טלפונים סלולריים: 15.318 מיליון טלפונים סלולריים אינטרנט: ישנן 625 ספקיות התקשרות לאינטרנט רדיו: 77.8 מיליון מקלטים. עיתונות: 5,480 עיתונים מודפסים בגרמניה. טלוויזיה: 9,513 תחנות שידור בברודקאסט, 51.4 מיליון מקלטים
בגרמניה פועלות בורסות אחדות, בהן מתנהל מסחר בניירות ערך ובחוזים על מדדים, מטבעות וסחורות. כמו כן מתנהל מסחר "מעבר לדלפק" (otc) באיגרות חוב, גרמניות וזרות. הבורסה העיקרית, מהחשובות בעולם, היא בורסת ניירות הערך של פרנקפורט.
מרקיזות באדן-דורלאך
מרקיזות באדן-דורלאך הייתה מדינה מודרנית מוקדמת של האימפריה הרומית הקדושה, בעמק הריין העליון, שהתקיימה בין השנים 1535 ל-1771. היא הוקמה כאשר מרקיזות באדן חולקה בין בניו של כריסטופר הראשון, מרקיז באדן ונקראה על שם בירתה, דורלאך. החצי השני של הטריטוריה הפך למרקיזות באדן-באדן, ששכנה בין שני חצאי באדן-דורלאך. באדן-דורלאך הפכה לותרנית במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית, בניגוד לבאדן-באדן, שנותרה קתולית. באדן-דורלאך כבשה את באדן-באדן מ-1594 עד 1622, אך גורשה לאחר שהובסה בקרב וימפפן, במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648). השטח נהרס במהלך מלחמת תשע השנים (1688–1697). לאחר הכחדת ענף באדן-באדן ב-1771, ירש מרקיז באדן-דורלאך את השטחים שלהם ואיחד מחדש את מרקיזות באדן. הטריטוריה המאוחדת נקלעה למלחמות המהפכה הצרפתית והנפוליאוניות, ומ-1806 נודעה בתור הדוכסות הגדולה של באדן.
שטח
מרקיזות באדן-דורלאך הקיפה אזור על הריין העליון האמצעי סביב הערים פפורצהיים ודורלאך, כמו גם את מרקיזות האכברג סביב אמנדיגן, ואזור המכונה Markgräflerland בחלק הדרומי של אזור הריין העליון, בין מולהיים ולראך.
בפירוט, המרכיבים הטריטוריאליים היו כדלקמן:
הטריטוריה התחתית (c. 40% מהשטח הכולל)
הטריטוריה העליונה (c. 60% מהשטח הכולל)
באדן-דורלאך החזיקה בשתי הצבעות אישיות על הספסל הזמני בדיאט הקיסרי, וכן הצבעה אישית שלישית למרקיזות האכברג. היה לה אותו ייצוג של הדיאט של החוג הקיסרי של שוואביה.
היסטוריה
בשנת 1535 פוצלה מרקיזות באדן למרקיזויות באדן-באדן ובאדן-דורלאך. קרל השני, מרקיז באדן-דורלאך בחר לתמוך ברפורמציה הפרוטסטנטית ב-1556 והעביר את מקום מגוריו מפפורצהיים לטירת קרלסבורג בדורלאך ב-1565.
בשנת 1594, באדן-דורלאך כבשה את באדן-באדן במה שידוע כיבוש באדן העליונה, לאחר שגאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך תפס את השטח לאור פשיטת הרגל של קרוביו. לאחר שמעולם לא קיבל אישור קיסרי לתפיסה, גאורג פרידריך הצטרף לאיחוד הפרוטסטנטי במאמץ להגן על טענותיו. זה הסתיים ב-1622 במהלך מלחמת שלושים השנים, לאחר שגאורג פרידריך הובס בקרב וימפפן ונאלץ להתפטר ולהחזיר את באדן-באדן לקרוביו. במהלך מלחמת תשע השנים נשרפו פפורצהיים ודורלאך עד היסוד.
משנת 1715 בנה קרל השלישי וילהלם, מרקיז באדן-דורלאך את ביתו החדש, ארמון קרלסרוהה, באזור ריק. העיר שהתפתחה סביב הארמון הפכה מאוחר יותר לקרלסרוהה.
בשנת 1771 ירש קרל פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך את מרקיזות באדן-באדן, ואיחד מחדש את מרקיזות באדן.
מעון הקיץ של מרקיזי באדן-דורלאך היה ה-Markgräflerhof בבזל, שווייץ, שם היו למרקיזים גם מספר נכסים נוספים.
צבא
על פי המרשם הקיסרי, המרקיזות הייתה מחויבת לספק חיילים למעגל השוואבי. בנוסף לכוחות אלה, המרקיזים גם בנו כוח של חיילי הבית (שומרי ראש).
בשנת 1770, היו למרקיזות בסך הכל 807 חיילים בשירות (כולל גם חיילי המעגל וגם חיילי הבית), המורכבים מארבע פלוגות של גדוד גרנדירים, דיוויזיית רובאים ופלוגת דרגונים.
הכוח הגדול ביותר שגויס בהיסטוריה של באדן-דורלאך גויס על ידי גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך בשנת 1622 למערכה בפפאלץ במלחמת שלושים השנים. היא כללה 11,500 איש, שרק מחציתם גויסו מקומית ממיליציית המרקיד, והשאר הושאל מבעלי בריתו של גאורג פרידריך; השטח היה קטן ועני מכדי לשלם עבור חיילים מקצועיים מעבר לשומרי הראש של המרקיז עצמו. צבאו של גאורג פרידריך חדל מלהתקיים כאשר הובס בקרב וימפן, שרידי הצבא נקלטו על ידי כוחותיו של הרוזן מנספלד.
סרג'י רוברטו
סרג'י רוברטו קרניסר (בקטלאנית: Sergi Roberto Carnicer; נולד ב-7 בפברואר 1992) הוא כדורגלן ספרדי-קטלאני המשחק בעמדות המגן הימני והקשר בברצלונה, ובנבחרות של ספרד ושל קטלוניה.
קריירת מועדונים
רוברטו נולד בראוס, במחוז טרגונה שבספרד למשפחה קטלאנית-נוצרית. בגיל 8 הצטרף רוברטו למועדון כדורגל מקומי מעיר הולדתו שם שיחק עד גיל 12 לאחר מכן שיחק בקבוצת הכדורגל ז'ימנסטיק טרגונה עד גיל 14 כשעבר לאקדמיית הכדורגל של ברצלונה.
בעונת 2009/2010 כשהוא בן 17, הופיע לראשונה בברצלונה ב' והשתתף בעלייתה לליגה הספרדית השנייה.
ב-10 בנובמבר 2010 ערך רוברטו את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של ברצלונה בניצחון 5–1 נגד סאוטה.
את הופעתו הראשונה בליגת האלופות ערך ב-27 באפריל 2011 לאחר שהחליף את דויד וייה בניצחון 2–0 נגד ריאל מדריד בחצי גמר ליגת האלופות. באותה עונה, ב-21 במאי 2011 ערך את הופעתו הראשונה בלה ליגה, בניצחון 3–1 על מאלגה. המשחק הראשון בו עלה רוברטו בהרכב הפותח היה בשלב הבתים של ליגת האלופות במשחק נגד באטה בוריסוב.
בעונת 2014/2015 זכה עם ברצלונה בטרבל, ליגת האלופות, אליפות ספרד והגביע הספרדי. ב-29 בספטמבר 2015 כבש שער בניצחון 2–1 של ברצלונה על באייר לברקוזן בליגת האלופות. ב-21 בנובמבר פתח בקלאסיקו נגד ריאל מדריד והוא בישל את השער הראשון במשחק ללואיס אלברטו סוארס, בניצחון 4–0.
בתחילת עונת 2016/17 שובץ רוברטו בהרכב ברצלונה כמגן ימני.
ב-8 במרץ 2017 הבקיע לטובת ברצלונה בדקת הסיום את השער השישי והמכריע בניצחון 6–1 במשחק הגומלין בשמינית הגמר בעונת 2016/2017 בליגת האלופות מול פריז סן-ז'רמן, שבעקבותיו העפילה הקבוצה לרבע הגמר. ב-19 בינואר 2018 האריך רוברטו את חוזהו בברצלונה עד 2022, עם סעיף שחרור בסך של 500 מיליון יורו.
בחודש יוני בשנת 2023 צפוי רוברטו להחליף את השחקן סרחיו בוסקטס בתפקיד הקפטן של ברצלונה לאחר עזיבתו.
נבחרות לאומיות
רוברטו שיחק בנבחרות הנוער של ספרד. בנבחרת ספרד עד גיל 21 הופיע 13 פעמים וכבש שער אחד.
בנוסף לכך משנת 2011 לוקח חלק במשחקי נבחרת קטלוניה, שם ערך 6 הופעות.
ב-27 במרץ 2016 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת ספרד בתיקו 0-0 נגד במשחק ידידות.
חיים אישיים
מאז 2014 רוברטו נמצא בזוגיות עם הדוגמנית הישראלית, קורל סימנוביץ'. ב-30 במאי 2018 נישאו בנישואים אזרחיים בישראל. ב-8 בנובמבר 2019 נולדה לזוג בת. ב-14 בדצמבר 2021 נולד לזוג בן.
גן הגתות
גן הגתות הוא גן ארכאולוגי בראשון לציון שבו מרוכזות גתות מתקופות שונות שנמצאו בסביבתה של העיר.
הגן ממוקם בפינת רחוב שפרינצק ושדרות ההסתדרות, במקום שבו נחשפה ב-1991 גת תעשייתית עם רצפת פסיפס מהתקופה הביזנטית. ב-2003 התגלו בסביבתה של ראשון לציון מספר גתות מהתקופה ההלניסטית ומתקופת הברזל. שתיים מהן הועתקו לגן בשנים 2004 ו-2006. בגן נבנתה גם גת מודרנית על בסיס מודל של גת ביזנטית. גת זו שימשה את תלמידי בית הספר הסמוך ללימוד על תהליך ייצור היין ולהתנסות בהפקתו.
הגן נקרא על שמו של שמעון פ' רוזנטל, שהיה יינן ראשי ביקב ועסקן מקומי. הגן תחום בגדר והגישה אליו נעשית בתיאום עם עיריית ראשון לציון.
גת מתקופת הברזל
גת שמתוארכת למאות ה-8–6 לפנה"ס, ששימשה כנראה לעיבוד מספר זני ענבים. הגת נחשפה בחפירות הצלה שנערכו בספטמבר-אוקטובר 2003 ממערב לשכונת "חתני פרס נובל". הגת בנויה משלושה אגנים בעומק של כ-70 ס"מ, ערוכים בשורה, ללא חיבור ביניהם, שהאמצעי שבהם קטן יותר מרעיו. האגנים מצופים שכבת טיח לבן מסיד וצדפים למניעת חלחול. בתחתית כל אגן, לצד אחת מדופנותיו, נמצאת גומת שקיעה לאיסוף נוזלים. אין לגת משטח דריכה חיצוני, ודריכת הענבים נעשתה ככל הנראה באגנים עצמם. בתוך האגנים נמצאו חרסים מתקופת הברזל II. כ-30 מטר מהגת נתגלו שרידי יישוב, ולא הרחק מאתר החפירה שוכנת גם המצודה האשורית. גתות דומות לה מצויות בתל קסילה, תל גזר, תל מיכל ולוד. עם העתקתה של הגת נחנך הגן.
גת הלניסטית
אחת ממספר גתות שנחשפו בשנת 2003 במסגרת חפירות הצלה שנערכו באזור מעוין שורק, מתוארכת למאות ה-3–2 לפנה"ס. גודל המתחם שבו התגלתה מעיד על ייצור תעשייתי, שייתכן שאף נועד לייצוא. הגת מורכבת ממשטח דריכה, בור סינון ובור איגום לאיסוף תירוש, מטויחים למניעת חלחול. התירוש זרם ממשטח הדריכה דרך מרזב לבור הסינון, שבו שקעה הפסולת, ומשם לבור האיגום. במרכז בור האיגום גומת שיקוע לריכוז הזגים. בשנת 2006 הועתקה הגת לגן.
גת למטרות חינוכיות
גת מודרנית שנבנתה בשטח הגן על פי מודל של גת מהתקופה הביזנטית, במסגרת פרויקט משותף לעירייה, לבית הספר "ידלין" הסמוך וליקבי כרמל. תלמידי המוסד תחזקו את המתחם, למדו על תהליך הפקת היין והתנסו בו בעצמם. בתקופת הבציר הובאו אל הגת ענבים, התלמידים דרכו עליהם והתירוש שמופק מועבר לתסיסה בחביות שאוחסנו בבית הספר. בסוף התהליך היין בוקבק ונמכר. נכון ל-2013 הפרויקט אינו פעיל.
אדי טבארש
וולטר סמואל "אדי" טבארש דה וייגה (בפורטוגזית: Walter Samuel "Edy" Tavares da Veiga; נולד ב-22 במרץ 1992) הוא כדורסלן כף ורדי, המשחק בקבוצת ריאל מדריד מליגת העל הספרדית והיורוליג, בעמדת הסנטר.
נעורים
טבארש נולד וגדל באי מאיו אשר בכף ורדה. בשנת 2009, בעת שעבד במכולת המקומית של אמו, ראה אותו תייר גרמני ונדהם ממידותיו; גובהו של טבארש בן ה-17 היה אז כ-2.13 מטרים. התייר יצר קשר עם חבריו מקבוצת הכדורסל גראן קנריה אשר משתתפת בליגת העל הספרדית, וסיפר להם על טבארש. על אף שמעולם לא שיחק כדורסל עד אז, בנובמבר 2009 קיבל טבארש זימון מראשי גראן קנריה להצטרף לקבוצה, בה לימדו אותו את חוקי המשחק.
NBA וליגת הפיתוח
ביולי 2015 חתם על חוזה באטלנטה הוקס, אשר החזיקה בזכויות הדראפט שלו. לאורך עונת הרוקי שלו שותף ב-11 משחקים עם ההוקס ב-NBA, וב-29 משחקים בהשאלה בקבוצות אוסטין ספרס, קאנטון צ'ארג' ובייקרספילד ג'אם מליגת הפיתוח של ה-NBA. בתקופתו בליגת הפיתוח העמיד ממוצעים של 9.2 נקודות, 8.4 ריבאונדים ו-3.3 חסימות למשחק. באוקטובר 2016 שוחרר מההוקס.
בנובמבר 2016 חתם על חוזה בקבוצת ראפטורס 905 מליגת הפיתוח של ה-NBA. בעונתו היחידה בראפטורס הצטיין עם ממוצעים של 10.6 נקודות, 7.7 ריבאונדים ו-2.7 חסימות למשחק, נבחר להשתתף במשחק האולסטאר וזכה בתואר שחקן ההגנה של העונה. לקראת סיום עונת חתם על חוזה בקליבלנד קאבלירס, ובמשחקו היחיד במדיה קלע 6 נקודות, הוריד 10 ריבאונדים וחסם 6 פעמים בהפסד הקאבלירס מול טורונטו ראפטורס.
ריאל מדריד
לקראת עונת חתם על חוזה בריאל מדריד הספרדית. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה הן באליפות ליגת העל הספרדית והן באליפות היורוליג; בסדרת גמר אליפות ספרד גברה מדריד על סאסקי בסקוניה בתוצאה 3–1, ובמשחק גמר היורוליג גברה על פנרבחצ'ה בתוצאה 85–80. בעונת זכתה מדריד פעם נוספת באליפות ספרד, ובחצי גמר היורוליג הפסידה מול צסק"א מוסקבה בתוצאה 90–95. בסיום אותה עונה זכה טבארש בפרס שחקן ההגנה של היורוליג ונבחר לחמישייה השנייה של העונה, לאחר שרשם ממוצעים של 7.4 נקודות, 6.2 ריבאונדים ו-1.7 חסימות למשחק.
מוריץ, רוזן הסן-קאסל
מוריץ, רוזן הסן-קאסל (25 במאי 1572 קאסל - 15 במרץ 1632 קאסל), היה רוזן של הסן-קאסל בין השנים 1592–1627.
חייו
מוריץ נולד ב-25 במאי 1572 בקאסל. אביו היה וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל (1532–1592) ואמו הייתה סבינה מוירטמברג (1549–1581). לאחר מותו של אביו עלה מוריץ על כיסא השלטון במקומו.
בשנת 1604 ירש מוריץ את דודו לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג, שמת ללא ילדים, ובכך הרחיב את הרוזנות.
בשנת 1605 מוריץ הפך לקלווניסטי, וגרם בכך לסכסוכי ירושה על רוזנות הסן-מרבורג, ולסכסוכים שנמשכו הרבה שנים עם רוזנות הסן-דרמשטדט. בהמשך השתתף מוריץ במלחמת שלושים השנים, ולחם כנגד הקיסר ובית הבסבורג. עקב כישלונותיו בקרבות נאלץ מוריץ לוותר על חלק משטחי הרוזנות לטובת רוזנות הסן-דרמשטדט.
כתוצאה מכישלונותיו ויתר מוריץ על שלטונו ב-17 במרץ 1627, ובמקומו עלה לשלטון בנו וילהלם, אולם חלק מנחלותיו ירשו בניו פרידריך וארנסט. ב-15 במרץ 1632 מת מוריץ בקאסל, והוא בן 60 שנה.
משפחתו
בשנת 1593 התחתן מוריץ עם אגנס מזולמס-לאובאך, בתם של יוהאן גאורג, רוזן זולמס-לאובאך ומרגרטה משנבורג-לאוכאו, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
בשנת 1603 התחתן מוריץ עם יוליאנה מנסאו-דילנבורג, בתם של יוהאן השביעי, רוזן נסאו-דילנבורג ומגדלנה, רוזנת ולדק, ממנה נולדו לו 14 ילדים:
יוסף ברנשטיין
קורות חיים
בשנת 1993 עלה לישראל והצטרף כפרופסור מן המניין לבית הספר למדעי המתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. משנת 2002 הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ומשנת 2004 חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. בשנת 2004 ניתן לו פרס ישראל במתמטיקה. משנת 2014 הוא משמש כפרופסור אמריטוס וממשיך במחקריו. בשנת 2016 זכה בפרס א.מ.ת בקטגוריה מדעים מדויקים, בתחום המתמטיקה.
בשנות פעילותו כחוקר וכמרצה פרסם ברנשטיין יותר משבעים מאמרים וחמישה ספרים בתחומי תורת ההצגות, גאומטריה אלגברית ותורת המספרים.
מחקר
פרופסור ברנשטיין החל את הקריירה המדעית שלו בתחילת שנות ה-70, באוניברסיטת מוסקבה. המאמרים הראשונים שפרסם, משנת 1970, היוו בסיס לתורת ה-"D-מודולים", תורה אלגברית של אופרטורים דיפרנציאליים. המאמרים הללו התרכזו בבעיה העוסקת בהמשכיות האנליטית של פונקציות עם ערכים שהם עצמם פונקציות או אופרטורים. כפתרון לבעיה זו, ברנשטיין פיתח גישה אלגבראית אשר השתמשה בחוגים של אופרטורים דיפרנציאליים עם מקדמים פולינומאליים. תורת ה-"D-מודולים", שהתפתחה מהמאמרים הללו, ממלאת תפקיד חשוב ומשמעותי בגאומטריה אלגברית ובתורת ההצגות.
מאמרים נוספים של ברנשטיין היו עם תלמידו, פרופ' אנדרי זליבנסקי, ועסקו בהצגות של חבורות p-אדיות. ברנשטיין וזליבנסקי הצליחו להציג פתרון מוצלח לבעיה זו ונחשבים כפורצי דרך על גילויים. תורת ההצגות של חבורות p-אדיות עוררו השראה ובסיס לעוד מאמרים הקשורים לנושא, כגון תורת הפונקציות האוטומורפיות ופונקציית L, וכן מודל לבניית הצגות של אלגברות Hecke.
בסוף שנות ה-70, לפני שעזב את ברית המועצות, כתב ברנשטיין יחד עם פרופ' אלכסנדר בילינסון מאמר על לוקליזציה לא קומוטטיבית של מודולים מעל אלגברות לי. במאמר זה הם פתרו השערה ידועה שהעלו קשדן ולוסטיג בתחום של תורת ההצגות. המאמר נחשב לאחד המצוטטים ביותר במתמטיקה.
לאחר הצטרפותו לאוניברסיטת הארוורד, פרופסור ברנשטיין המשיך לחקור ולכתוב מאמרים על הנושאים הנ"ל. כאשר עבר לאוניברסיטת תל אביב, בשנת 1993, הוא המשיך לחקור, ובמקביל לימד תלמידים בקורסים שונים עד שנת 2015. בסך הכל, פרסם ברנשטיין יותר מ-70 מאמרים וחמישה ספרים בתחומים שאותם חקר.
טוכהיים
טוכהיים הוא כפר במחוז ארץ יריכובר, במדינה סקסוניה-אנהלט שבגרמניה. בעבר היה הכפר מועצה מקומית עצמאית, ומאז 1 ביולי 2009, הכפר נמצא בתחום השיפוט של העיירה גנטין. בסמוך לכפר נמצאת שמורת הטבע 'פינר ברוך'.
היסטוריה
האזכור הראשון של טוכהיים הוא במאה העשירית. בשנת 965 העניק אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הכפר טוכהיים (בכתיב דאז: Tuchime) לבישוף של מגדבורג, שבהמשך בנה בכפר טירה.
על פי ההשערה המקובלת במחקר, טוכהיים היא עיר מוצאו של רבי אליעזר מטוך, חכם בן המאה ה-13 ואחד העורכים הראשיים של קובצי התוספות על התלמוד הבבלי.
אליפות אירופה בכדורסל 2022
המדינות המארחות
ב-15 ביולי 2019 נקבע כי שלב הבתים ייערך בערים קלן (גרמניה), מילאנו (איטליה), טביליסי (גאורגיה) ופראג (צ'כיה). שלבי ההכרעה ואילך ייערכו בברלין, גרמניה.
לינדרהוף
ממוזער|300px|טירת לינדרהוף
אליפות אירופה בכדורסל 2022
שלב הנוק-אאוט
אצטדיון: מרצדס-בנץ ארנה, ברלין, גרמניה
לינדרהוף
טירת לינדרהוף (בגרמנית: Schloß Linderhof) היא טירה בגרמניה, הממוקמת בקרבת אובראמרגאו (Oberammergau) שבדרום-מערב בוואריה. טירה זו היא אחת מתוך שלוש טירות אשר בנייתן החלה על ידי לודוויג השני מלך בוואריה במחצית השנייה של המאה ה-19. בנייתה של הטירה החלה בשנת 1874 והיא הסתיימה בשנת 1878. זוהי הטירה היחידה מבין שלוש הטירות אשר נבנו על ידי לודוויג השני אשר שימשה אותו למגורים לפרק זמן ממושך.
בניית הטירה
המלך לודוויג השני עלה לשלטון בבוואריה בשנת 1864 עם מותו של אביו מקסימיליאן השני. שלוש שנים מאוחר יותר הוא החל בסדרת מפעלי בניה, שעיקרם בניית טירות מפוארות השואבות את ההשראה לעיצובן מסיפורי העם הגרמניים. לאחר ששיפץ את אגף מגוריו בארמון המשפחה במינכן והניח את היסודות לטירת נוישוונשטיין, החל לודוויג לתכנן את טירתו החדשה בלינדרהוף.
בתחילה תכנן המלך להקים במקום המיועד העתק של ארמון ורסאי בצרפת (תוכנית אשר יצאה לפועל רק מאוחר יותר עם בניית טירת הרנכימזה) או לחלופין לבנות ארמון המושפע מהתקופה הביזנטית. בסופו של דבר הסתפק המלך בארמון צנוע יותר אשר נבנה על בסיס בית הנופש הכפרי שהיה במקום בו אשר נועד לטירה ושהיה שייך לאביו של לודוויג ושימש אותו למסעות ציד בהרי האלפים.
בשלב ראשון שיפץ לודוויג את הבקתה הגדולה ופיאר אותה פאר רב. לאחר מכן החל לבנות אגפים נוספים מחוץ לבקתה, כאשר גם אגפים אלו נראו מבחוץ כבקתות אלפיניות גדולות, עשויות עץ ואבן, אשר לא הסגירו את הפאר עטור הפרטים והעושר עליו הן כיסו. בשלב מאוחר יותר חיבר לודוויג בין האגפים החדשים ויצר מעין מבנה חדש. מבנה זה הוא למעשה הארמון הניצב כיום באתר. משהושלם המבנה החדש, פירק לודוויג את בקתת הציד המקורית של אביו, בנה אותה מחדש במיקום צידי וציפה את המבנה הנותר בקירות אבן וגג נחושת בוהק, מעניק בכך לארמון את מראהו הסופי. גרם המדרגות שבכניסה לבניין הושלם סופית בשנת 1876 והיה למעשה החלק האחרון שנבנה בארמון.
הגנים
ממוזער|שמאל|300px|המערה המלאכותית ממוזער|שמאל|300px|הקיוסק המורי
בשנת 1874, עם השלמת קירוי האבן של הארמון והפיכתו מ"בקתה אלפינית" לארמון מלכותי, החל תכנון הגנים המקיפים את הארמון. מלאכת התכנון הופקדה בידיו של קארל יוזף פון אפנר, האחראי על הגנים בממלכה ונצר לשושלת של גננים אשר הייתה אמונה על עיצוב וטיפוח הגנים בממלכה עוד משנת 1625. כוונתו הראשונית של המלך הייתה ליצור במקום העתק מושלם של גני ורסאי הצרפתיים, וזאת לאור הערצתו העיוורת של המלך את לואי הארבעה עשר, מלך צרפת אשר בנה את הגנים הללו. אולם, העמק הצר בו שוכנת הטירה היה צר מלהכיל את הגן המתוכנן, על אף הצימצומים שערך אפנר בתוכניות המקוריות של הגנים בצרפת.
בשנת 1873 רכש לודוויג אי גדול במרכז אגם כימזה עליו הוא עתיד היה לבנות את טירתו השלישית. שטח זה היה רחב דיו לאלכס את תוכניות הגנים המועתקים ובעקבות כך החל אפנר לתכנן מחדש את הגנים אשר יקיפו את הארמון בלינדרהוף. כחלק מתכנון הגנים הוזזה בקתת הציד המקורית של המלך מקסימיליאן השני כ-300 מטרים לכיוון מערב, וזאת כדי לאפשר לגן להיות בעל מבנה סימטרי.
כביש 25
כביש 25 הוא כביש רוחב ארצי המוביל מגבול רצועת עזה ליד נחל עוז דרך הנגב הצפוני עד לצומת הערבה. אורכו 113 קילומטר והוא כביש הרוחב הארוך במדינת ישראל. בנוסף, הוא אחד משלושת הכבישים היחידים בישראל שחוצים אותה לכל רוחבה (שני הכבישים האחרים הם כביש 1 וכביש 57).
היסטוריית הכביש
החלק המערבי של הכביש, כביש עזה-באר שבע, נסלל בשנים 1938-1939.
הקטע של כביש 25 מבאר שבע לדימונה נחנך בסוף 1955. הכביש היה צר, ברוחב של כשישה מטרים, ושירת בעיקר את תושבי דימונה ועל כן נעו בו מעט כלי רכב. עם פתיחת כביש הערבה בספטמבר 1967 גברה מאוד התנועה בכביש והוחל בהרחבתו. אולם עד לסיום הרחבת הכביש בסוף 1969 אירעו בכביש תאונות רבות, וגם שנים רבות לאחר מכן סבל הכביש מתאונות חזיתיות קשות. בשנים 2001–2003 הורחב הכביש לדו מסלולי.
פיצול הכביש לשלושה כבישים שונים
על-פי תוכנית משרד התחבורה שעליה פורסם בסוף שנת 2018 לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל – כביש 25 צפוי להיות מפוצל לשלושה קטעים בעלי מספר שונה:
על פי התוכנית, שינוי מספרי הכבישים בשלטי הדרכים השונים צפוי להתרחש בתוך שנתיים (עד סוף שנת 2020).
מכרסמים
מְכַרְסְמִים (שם מדעי: Rodentia) היא סדרה של יונקים קטנים, המהווים את הסדרה הגדולה ביותר במחלקה זו במספר המשפחות שבה (34), במספר הסוגים (כ-350) ובמספר המינים (למעלה מ-2,200).
תזונה
מרבית המכרסמים הם אוכלי-צמחים, חלקם אוכלי-כול ומעטים מהם טורפים. לדוגמה, בישראל ניזון הקוצן מחלזונות, כאשר את הקונכייה הוא מפצח בעזרת שיניו.
גודל
המכרסמים המודרניים הם יצורים קטנים בגודלם כשהגדול במכרסמים הקיימים הוא הקפיבארה המצויה (Hydrochoerus hydrochaeris) ששוקל עד 66 ק"ג. והקטן ביותר הוא ירבוע ננס באלוצ'יסטאן (Salpingotulus michaelis) ששוקל עד 3.75 גרם. בעבר היו מינים גדולים כמו הבונה הענק ששקל עד 200 ק"ג, כמו דוב שחור, או הג'וספורטיגסי שיכל להגיע למשקל של 1,100 ק"ג. להשוואה עכבר הבית יכול להגיע למשקל של 20 גרם בבגרותו.
המכרסמים כמזיקים
המכרסמים עלולים להזיק לאדם, אם בהשחתת תוצרים חקלאיים או בהעברת מחלות. הטיפול במכרסמים דורש מאמצים רבים. כיום ניתן לרכוש מלכודות שכולאות בתוכן את המכרסם, או מלכודת דבק. שתי המלכודות לא יעילות לאורך זמן מכיוון שהמכרסם לומד להימנע ממגע עמן, בעקבות ניסיון של מכרסם אחר. אפשרות שנייה היא פיזור גלילי רעל, הרעל הוא חומר נוגד קרישה. המטרה היא שהמכרסם יאכל את הרעל וימות למעשה מאיבוד דם. החומר פועל בהשפעה איטית של כשבוע עד שבועיים, וכך המכרסם אינו מקשר בין הרעל לתמותה של חבריו.
הסכנה העיקרית ברעל היא הרעלה משנית - סיכון לחיות מחמד, בעלי חיים אחרים ולאדם, שעלולים לבוא במגע עם הרעל, מאחר שהם בעלי מנגנון קרישה זהה לעכבר. אצל בעלי חיים הסיכון קיים גם באכילת פגרי מכרסמים מורעלים. הטיפול באדם שנפגע מהרעלה יהיה מתן ויטמין K הגורם לקרישת הדם.
גן אליעזר ילין
גן אליעזר ילין (או גן רחביה) הוא גן ציבורי בשכונת רחביה שבירושלים, ברחוב רמב"ן.
היסטוריה
הגן תוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן, אשר תכנן את שכונת רחביה, כגן משחקים עבור ילדים, המהווה את חלקו הדרומי של "ציר הירק" החוצה את השכונה. ציר הירק שיצא מגן זה לכיוון צפון, עבר דרך גן הכוזרי אל המקום בו תוכנן לעמוד בית הכנסת של השכונה, וכיום עומדת בו הגימנסיה העברית רחביה.
בעת הקמת השכונה לא היו בשכונה ילדים צעירים, ועל כן החליט ועד השכונה להשכיר את המקום למגרשי טניס לרווחת תושבי השכונה (וכאמצעי נוסף להשגת תקציבים לוועד השכונה). השכרה זו הייתה למשך שלוש שנים, אולם בתום שלוש השנים התרגלו תושבי השכונה למגרשי הטניס וסירבו לוותר עליהם לטובת הקמת גן משחקים לילדים.
השופט גד פרומקין כותב בספרו:
בשל שימוש זה בגן זכה הגן לכינוי הגרמני: ה"טניס פלאץ" - "כיכר הטניס".
מקור הכנסה נוסף לוועד השכונה היה החכרת חלק משטח הגן לחנות פרחים הפועלת עד ימינו בקצהו המזרחי של הגן.
רק בשנות ה-50 נבנה במקום גן משחקים אשר נקרא על שמו של מייסד השכונה אליעזר ילין.
בקצה המערבי של גן המשחקים נבנה קיוסק שעליו הוצב פסל של ג'ירפה מעשה ידי אברהם יכין, אחיו של בעל הקיוסק בעת שהוקם - עזרא יכין. הג'ירפה כונתה על ידי תושבי השכונה בשם "יאן ההולנדי" על שמו של חותנו של אברהם יכין - יאן ואן הולסט חסיד אומות העולם, והגן זכה לכינוי "גן הג'ירפה".
כינוי נוסף של הגן הוא "גן הצפרדע" על שם פסל הצפרדע של דב הלר המצוי במרכז הגן.
בית ספר למטומטמים
בית ספר למטומטמים (ברוסית: Школа для дураков; באנגלית: A School for Fools) הוא רומן מאת הסופר הרוסי-קנדי סשה סוקולוב. הטיוטה הראשונה של הספר נכתבה ברוסית, הושלמה ב-1973 והודפסה בהפצה עצמית (סָאמִיזְדָאט). ב-1975 הוגש כתב היד להוצאה האמריקנית לספרות רוסית ארדיס. הספר יצא לאור בארצות הברית ב-1976. בשנת 1977 הוציאה ארדיס את המהדורה האנגלית, בתרגומו של קארל פרופר. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת כרמל בשנת 2022, בתרגומו של טינו מושקוביץ.
עלילת הספר
לרומן אין עלילה ליניארית. הוא מתאר אירועים המסופרים על ידי הדמות הראשית. הגיבור הוא תלמיד הסובל מהפרעת זהות דיסוציאטיבית ומתפיסת זמן לא ליניארית, שלדעתו ירש מסבתו. הוא נמצא בדיון מתמיד עם "האני האחר" שלו, ומתקשה להבחין בין "אתמול", "היום" ו"מחר".
הוא לומד בבית ספר לילדים מיוחדים, בכיתה שבה מלמד המורה האהוב עליו, הגאוגרף פאבל פטרוביץ' נורווגוב, שהמְספר-גיבור מכנה אותו גם סול פטרוביץ'. הוא גם מאוהב במורָה ששמה וטה. תיאור חייהם וחייהן של כמה דמויות משניות אחרות מדגיש את המציאות של המשטר הסובייטי הדכאני.
לאחר פרסום הספר
מיכאיל ברג הדגיש את חשיבותה של השקפת העולם הנוצרית ביצירה, וציין כי השפה הייחודית והמוזרויות הקומפוזיציוניות של הספר הן נכס יוצא דופן שמקורו במוזרויותיו של הגיבור.
מארק ליפובצקי ציין כי בית ספר למטומטמים מתכתב ישירות עם המסורת הספרותית של ולדימיר נבוקוב, ופורץ את הדרך לתופעות החשובות והמעניינות ביותר של הפרוזה הרוסית של המאה ה-21, כולל יצירות של אלכסנדר גולדשטיין, דניס אוסוקין, ניקולאי קונוב, אנדרו לבקין, אלכסנדר איליאנן, סטניסלב לבובסקי ואחרים.
אופנה בקיבוץ
האופנה בקיבוץ הייתה תולדה של תהליכים היסטוריים וזרמים רעיוניים, שהשפיעו על היישוב העברי מראשיתה של התנועה הקיבוצית והרבה לאחר הקמת מדינת ישראל. הם משקפים את ערכיו התרבותיים והחברתיים של הקיבוץ, לצד צורכיהם היומיומיים של חבריו, מימי החלוצים והמתיישבים הראשונים. במהלך השנים שיקפו שינויים בדפוסי הלבוש את התפתחותו של הקיבוץ וכניסתן של מגמות מודרניות חיצוניות, מצד אחד - השפעתם של גורמים חברתיים, תרבותיים, טכנולוגיים, כלכליים - והיחלשותו או היעלמותו, של הגורם האידאולוגי, מצד שני.
יחודו של הקיבוץ
חברי הקיבוצים היוו אמנם מיעוט בחברה הישראלית (כ-6% מכלל האוכלוסייה היהודית עם קום המדינה), אך משקלם הפוליטי, האידאולוגי והתרבותי היה גבוה ממשקלם הדמוגרפי. הם השתייכו לשכבה הישראלית ההגמונית ונחשבו כמגשימים מובהקים של האתוס הממלכתי והתגלמות האידיאל הציוני החלוצי. בתחום הביגוד והלבוש היו מספר מאפיינים משותפים למרבית הקיבוצים (על אף ההשתייכות לתנועות שונות): מדיניות מוגדרת שיושמה על ידי מוסדות הקיבוץ וחבריו, מנגנון משותף שעסק בטיפול השוטף של ההלבשה וסגנון לבוש טיפוסי-ייחודי לחבריו. הקיבוצים לא היו קהילות מבודדות וחסינות בפני השפעות האופנה, הגבלה עצמית בתחום הביגוד הייתה דרכם של חבריו להוכיח נאמנות אידאולוגית ומקור ליוקרה חברתית. על אף המשבר שפקד את הקיבוצים בשנות החמישים ונגס במעמדם הציבורי בישראל, עדיין נחשבו חבריהם כמגשימים את האידיאלים הישראלים ההגמונים. אימוץ מוטיבים אופנתיים נעשה בהדרגה ובסלקטיביות.
ערכי עבודה שיתוף ושוויון
עבודה ובעיקר "עבודת כפיים", הייתה לערך עליון. "גדוד העבודה", שפעל בשנות העשרים של המאה העשרים, היה לגאות היישוב העברי ומקור לחיקוי עבור חברי הקיבוץ. אורחות חיים של אידאולוגיה ואילוצים כלכליים, התגבשו והונחלו במרבית הקיבוצים. אנשים נמדדו והוערכו לפי איכות והספק עבודתם. מלבד אידאולוגיה, הלבוש בקיבוץ נכפה עקב תנאי עוני ומחסור. פחות ממה שהתאים להשקפתם של חברי הקיבוץ, הם לבשו את מה שעמד לרשותם, או היה קל וזול להשיגו. חברים שהגיעו מערים בארץ או בגלות נאלצו לרדת ברמת החיים, ובכמות הבגדים והתאמתם, אך "נאחזו" באידיאלים כדי לפצות על אכזבתם. בגדים שהביאו עמם מחייהם הקודמים נתרמו לטובת "מחסן הבגדים" המשותף (בהתלהבות, או באי רצון) וחולקו בין כלל החברים, לפי צורכיהם או הבנתה של מחסנאית הבגדים.
הטיפול בהלבשה התנהל במסגרת הקהילה, במוסד שנחשב ל"ענף" ונקרא "מחסן בגדים" או "קומונה". מחסן הבגדים התנהל באופן שוויוני, שיתופי ותחת תנאים של מחסור ומצוקה כלכלית. העובדות בו היו נשים ששובצו במסגרת "סידור העבודה" של הקיבוץ.
תנועת הנוער
הקיבוץ היה מקור השראה לתנועות נוער מבחינת ערכים וסטנדרטים של לבוש. בוגרי תנועות הנוער יועדו להשתלב כחברי קיבוצים. תלבושת תנועות הנוער כללה, ללא קשר לתנאי מזג האוויר, חולצה כחולה, מכנסיים קצרים או חצאית כחולה, נעליים גבוהות או סנדלים פשוטים, או מדי התנועה. תלבושת שסימלה את הפשטות וההסתפקות במועט.
"אופנת-הנגד"
ענת הלמן, בספרה "בגדי הארץ החדשה" מצביעה על שני אבות טיפוס לביגוד בתקופת הקמת המדינה, אחד מהם הוא "הדגם הפשוט", יורשו של הדגם החלוצי, אותו היא מזהה עם הצברים. מודל זה של "הדגם הפשוט" מהווה 'אופנת-נגד' אשר ייצגה את הערכים הממלכתיים ההגמונים של פשטות, שוויון, עבודה והתיישבות. הלמן הגדירה את הביגוד הקיבוצי בשנות החמישים כ"אופנת-נגד", אשר שאבה את השראתה מברית המועצות וראתה באופנה חלק בלתי נפרד מאינטרסים בורגנים וקפיטליסטיים. רוחה של המהפכנות הסוציאליסטית הרוסית, על האלמנט האנטי-אופנתי שבה, השתקפה בבירור בתרבות ההלבשה הקיבוצית.
מגדר ואופנה בקיבוץ
ענת הלמן כותבת כי על פי "הדגם הפשוט" הייתה הצברית האידיאלית נערה טבעית הנמנעת מגנדרנות. בשיח הציבורי ביישוב העברי עדיין היו קיימים הדים לגישות מהמאה ה-19 שקישרו גנדרנות נשית לחוסר מוסריות, ואיפור עם הפקרות, הסוואה וצביעות. מבחינה אידאולוגית, האישה הישראלית הייתה שותפה פעילה במיזם הלאומי ודמותה נגזרה מתפקידה זה, כפי שבאה לידי ביטוי בעיתון "דבר הפועלת": "...האישה הרצויה היא דמות מרנינה ומרעננת, המהלכת קוממיות - ראשה מגולה, שערותיה אסופות על ערפה, חולצתה חופשית, הצווארון פתוח, השרוולים מופשלים. פניה השזופות מאירות וגלויות, עיניה זוהרות". או כפי שמצוטטת באותו שבועון בת העלייה השנייה מההתיישבות העובדת: "בימינו עשינו הכל כדי לטשטש את הגבולות בינינו לבין החברים. ואם אומר לך שמעולם לא גיהצתי שמלה, היה זה לא רק בגלל חוסר זמן או מגהץ, אלא מפני שהאמנתי ש'גנדור' כזה עלול להסיח את דעתנו מהעיקר בחיינו". הדימוי המתואר מתאים לנשים המתלבשות על פי "הדגם הפשוט". סילביה פוגל-ביז'אוי טוענת כי ניסיונותיהן של נשים בקיבוץ, גם בתקופותיו המוקדמות שלפני הקמת המדינה, לשנות את מעמדה המסורתי של האישה ולהיות שוות ערך לגברים בתהליך הייצור או בעבודה חקלאית, הגיעו בדיוק עד לנקודה שהוגדרה על ידי בעלי סמכות כתואמת את הצרכים הדמוגרפיים של החברה. "מכיוון שהייצור התארגן סביב הגדרת "האמהות הטבעית" וללא מענה שוויוני לתפקידי ההורות, לא התקיים שוויון בין המינים בקיבוץ כבר בתקופות המהפכניות ביותר שלו". משנות השלושים ואילך, עם התרחבות מערכת השירות, הגידול במספר הילדים, ירידת מספר הרווקים, הופעל לחץ על הנשים והן נדחקו לענפים נשיים, ענפי השירותים.
בשנות החמישים החלו רבים מהקיבוצים לעבור לתקציב הלבשה אישי, בעקבות לחצן של החברות להתאים את האפשרויות המועטות לצרכים האישיים. חברי הקיבוץ ברובם קיבלו את שינוי המדיניות בסגנון הלבוש האחיד, כל עוד הוא הולם את מערכת העקרונות הקיבוצית. כמו כן, רבים מהתחומים הועברו מהכרעת הכלל להכרעת הפרט, במיוחד השתקפו שינויים אלו בתחום ההלבשה, בבגדים שלבשו חברות הקיבוץ בפועל ובוויכוחים האידאולוגיים שהתקיימו בעניינם.
מחסן הבגדים - הקומונה
מרכז ההלבשה והטיפול בבגדים נקרא "מחסן בגדים" או "הקומונה", שם טיפלו ברכישת הבגדים, חלוקתם לחברים ולילדים, כביסה, תיקונים וגיהוץ. מוסד זה עיצב את הקשר בין אידאולוגיה ללבוש, האמונה כי הבגד שייך לכלל החברים, הוא אחיד, צנוע ומחולק באופן שווה. עיקרון השאלת הבגדים וההחלפה היה ביטוי קיצוני לאמונה בערכי השוויון והשיתוף. כמו כן, שחרור האישה מעול משק הבית היה חיוני ל"שחרור האישה", לאפשר לה השתתפות מלאה בפעילות הקיבוצית.
מנהלת הקומונה או מחסנאית הבגדים, נבחרה בהתאם לכישוריה המנהליים ויכולתה להקפיד על הסטנדרטים האידאולוגיים ומגבלות התקציב. היא קבעה לחברי הקיבוץ וחברותיו מה ללבוש ואת ההגדרה מהו בגד עבודה, בגד ערב ובגדי חג. המחסנאית הייתה זו שעבדה מול ספקי הבגדים, אשר נבחרו בהתאם ליכולתם לספק בגדים לפי הנורמה, המחיר ושיטת התשלום, וכן מיקומם הנוח לקניין. הקיבוצים נעזרו במוסדות הספקה ארציים כגון המשביר המרכזי, אשר נוהלו והיו תחת פיקוח התנועות הקיבוציות.
רוב עובדי מחסן הבגדים היו נשים, מלבד חבר שהופקד על העבודות הפיזיות הכבדות. רובן נדחקו לענפי השירותים, משום שלא היו מסוגלות, מבחינה פיזית או רפואית, לעבוד בענפים שנחשבו יוקרתיים יותר, כמו הרפת, הלול או ענפי השדה (בעיקר משנות השלושים ואילך).
לצד מחסן הבגדים פעלו גם המכבסה והמתפרה, לצורך טיפול שוטף בבגדים: כביסה, גיהוץ, קיפול ותיקון. כל הבגדים סומנו בשמם או במספרם האישי של החברים ובגמר הטיפול היו מחולקים לתאים האישיים. הטיפול בבגד היה לאחד מהמוסדות הצרכניים החשובים בקיבוץ, בהמשך נכנסו מכונות כביסה גם לבית הפרטי בקיבוץ. במתפרה נהגו להשתמש באריגים גולמיים ולתפור בגדי עבודה אחידים או בגדים בגזרות ובדוגמאות פשוטות.
מחסן הבגדים היווה מקום הדרכה לצניעות ולהסתפקות במועט. שיטות החלוקה, ההקצבה, הנקודות, הבחירה, התקציב האישי וההפרטה צעדו עם הזמן. ככל שהשתנה ו"התרכך" הקיבוץ, ואידאולוגיה חדלה להיות מתווה דרך בלבוש, כך שינה "המחסן" את אופיו, עד שהצטמצם למוסד למתן שירותי כביסה גיהוץ וטיפול בבגד, כפי שהוא קיים בשנות האלפיים. בקיבוצים רבים שעברו הפרטה מלאה והפכו ליישובים קהילתיים, חדל לתפקד מחסן הבגדים ונסגר.
בגדי עבודה ערב וחג
במלתחתם של חברי הקיבוץ הייתה חלוקה ברורה בין בגדי עבודה לבגדי ערב: בגדי עבודה - בגדים עשויים כותנה, בצבע כחול כהה, לעיתים בצבע חאקי, או לפעמים סרבל עבודה. בנוסף היה כובע מצחייה או כובע רחב שוליים מבד, להגנה מהשמש (כובע טמבל נכנס לשימוש מאוחר יותר). נעליים היו גבוהות, שחורות או חומות, עשויות עור. גופיות ותחתונים היו אפורים, לא לבנים. בגדי עבודה נועדו להיות נוחים, פשוטים, יעילים, עמידים במאמץ ולכלוך. בגדים אלו שירתו את האידיאל של "עבודה היא חיינו", עבודת כפיים כמקודשת ומכובדת ככל שתהיה קשה ומלוכלכת. חלק מהחברים נהגו להגיע בבגדי עבודה גם לארוחת ערב בחדר אוכל, כהצהרה על שעות עבודה מאוחרות ובתחושת עליונות כלפי אלו שעבדו במקצועות חופשיים. נשים מדור המייסדות לבשו שמלות ישרות גזרה, בעלות שרוול קצר, או נטול שרוול, סינר עבודה ומטפחת ראש. חברות צעירות יותר, ילידות הקיבוץ (בנות משק), לבשו מכנסיים קצרים או ארוכים וכותונות או חולצות.
בגדי ערב - בגדים שנלבשו לאחר שעות העבודה, נקיים, נוחים, מגוהצים. אומנם היו אחידים למדי באופיים, אך ניכר בהם גיוון בדמות צבעים ודוגמאות, תוך שמירה על סגנון פשוט, עממי ואנטי אלגנטי. לבגדי הערב צורף בחורף כובע לחימום האוזניים והראש ("כובע גרב") בגדים אלו התאימו למנוחה, פעילות חברתית ומשפחתית, תרבותית והשכלתית. בבגדים אלו הופיעו החברים לארוחת הערב בחדר האוכל, היא המפגש החברתי העיקרי, המשפחתי המורחב.
בגדי שבת וחג - תת-קטגוריה נפרדת בתוך בגדי הערב, נועדו לסמל משמעות חגיגית, לא דתית (פרט לקיבוץ הדתי). בגדים אלו עוצבו בהשראת ארצות המקור של החברים - חולצה לבנה או חולצה רוסית רקומה, סרפן, חצאית בסגנון מזרח אירופה, שמלות בנוסח אתני ואף "טעמי המזרח" (הסגנון התימני). הייתה דחייה מכל הקשור בגינוני המערב (חליפה, מקטורן, עניבה) והתרחקות הדור הצעיר מאלגנטיות. חברות מדור המייסדים העדיפו ללבוש שמלות בשבת, כאלו שהיו בעלות גזרה מחויטת יותר ונתפרו מבדים טובים ככל האפשר, מקושטות בצניעות.
מכנסיים
גברים ונשים בדור המייסדים לבשו מכנסיים, כביטוי לשוויון בין המינים. "...מכנסיים קצרים וארוכים נעשו אופנת יומיום פופולרית בקרב נשות היישוב היהודי בארץ ישראל כבר במחצית השנייה של שנות השלושים". מכנסיים ארוכים, מכנסי עבודה, כחולים או חאקי. המכנסיים קצרים היו שכיחים באקלים של הארץ: מכנסיים קצרים מאוד, ששוליהם מקופלים, עם כיסים בולטים מהמכנס, או "מכנסי זלמן". נשים לבשו מכנסיים קצרים מהודקים בגומי, רכיסתם הייתה מהצד.
חולצה
נלבשה בדרך כלל מעל למכנסיים, כפי הנראה בניגוד לתדמית היהודי הגלותי-אירופאי. חולצת עבודה הייתה תפורה באופן ומידה אחידים לכולם, מבד כותנה פשוט, כחולה או אפורה. חולצות ששימשו לערב או לחג עוצבו בהשראת ארצות המוצא, או קבוצות הקרובות ללבם של המתיישבים הראשונים: חולצה לבנה פשוטה ליום שישי, חולצה רוסית רקומה, חולצה מזרחית/תימנית רקומה, חולצות אתניות שונות ממזרח אירופה (עם רקמות צבעוניות, כיווצים וכו). החולצה הכחולה - צבען של תנועות הנוער החלוציות, היא הקשר בין הנוער ועבודה חלוצית. צבעה היה כחול טהור וזועק (בניגוד לכחול עכור ומצטנע של בגדי עבודה), כהתרסה נגד הלבוש הבורגני. "באופן אבסורדי הייתה רכישת חולצה כחולה - סמל הפועליות, הצניעות והפשטות - כרוכה בהוצאה לא-מבוטלת, ומיותרת, שכן היא לא מילאה תפקיד יומיומי, אלא ייצוגי בעיקר".
מעיל
המעיל הראשון היה מעיל הגפירים (הנוטרים), ארוך וכבד, עשוי צמר, חאקי או כחול. התאים בעיקר לאנשי הביטחון ביישובים. לאחר מכן היה הבטלדרס ("לבוש קרב") הקצר של שנות הארבעים. באמצע שנות ה-70 השתלט על היישוב הקיבוצי מעיל הדובון. הדובון היה קצר, מרופד ותפוח. הוא שימש באופן אחיד גברים ונשים, לעבודה ולערב. לזמן רב סימל את המאבק הביטחוני והיה ללבוש הרשמי. בתחילת המאה ה-21 המעיל איננו עוד פריט לבוש מייצג.
חצאית
בראשית הדרך הייתה חצאית פעמון פשוטה דלת קפלים, בהמשך נוספו חצאיות קפלים וחצאית אתנית רקומה (בהתאם לאופנת "משכית"). צבען של חצאיות היה שחור, אך עם הזמן נעשה צבעוני יותר. חצאיות אלו משמשות כיום רק כתלבושות ריקוד להופעות בחגים ומועדים. חצאיות אחרות הפכו לפריט מודרני המשתנה בהתאם לצו האופנה.
ענת הלמן כותבת כי על אף הפופולריות של המכנסיים במלתחת הנשים, החצאית (והשמלה) נותרה פריט נשי בלעדי: "מכנסיים מול חצאית משקפים את ההנחה כי יעילות אקטיבית היא מטרה גברית ואילו קישוטיות פסיבית היא מטרה נשית".
בגדים תחתונים
גברים לבשו תחתונים וגופיות כותנה אפורים במשך היום, לצורכי עבודה. לאחר שעות העבודה הם הוחלפו בתחתונים וגופיות לבנים. נשים לבשו תחתונים וחזיות כותנה פשוטות וזולות. לחדר האוכל אסור היה להיכנס בגופייה ללא חולצה. במשך השנים הוחלפו הגופייה האפורה והלבנה בגופיות צבעוניות, מודפסות, אשר הורשו להיכנס לחדר האוכל.
גרביים
בראשית ההתיישבות שימשו גרבי צמר אפורים גברים ונשים בנעלי עבודה ומגפיים. גרביים עד לברכיים (מורשת הצבא הבריטי) שימשו את אנשי הביטחון וגרביים לבנים מקופלים שימשו בעיקר נשים לאחר שעות העבודה. בהמשך התעשר מגוון הגרביים, תודות לשתי מהפכות: המצאת החוטים הסינתטיים (ובתוכם גרבי ניילון שהיו תחילה אסורות אידאולוגית על נשים, בהיותם סמל לבורגנות ולעירוניות) והמצאת הסטרץ'.
"אקססוריז"
סריגה - סריגה במסרגות אישיות הייתה עיסוק נשי מקובל בשעות הפנאי, שיחות קיבוץ, הרצאות ואספות. חברות הקיבוץ סרגו פריטי לבוש, מפיות שלחן ומפות, למדו ולימדו דוגמאות וקישוטים.
חגורות  - חגורת בד צבאית שימשה את אנשי הביטחון ובהמשך את צעירי הקיבוץ. בתנועות הנוער השתמשו בה בצירוף אבזם דמוי סמל התנועה. חגורות עור פשוטות שימשו גברים ונשים ולימים חזרו ותפסו את מקומה של חגורת הבד.
צעיפים - מעבר להיותם פריט שימושי לחימום הצוואר, היו לאבזר אופנתי מקובל בלבוש הנשי בכל עונה. הכאפיה הערבית הייתה אחד מצעיפי הצוואר והראש הנפוצים, אחד מסמלי הפלמ"ח. סגנון הכאפיה המשיך להתקיים כפריט שימושי וקישוטי שנים רבות, במיוחד בתנועות הנוער.
כפפות - כפפות לעבודה בלילות הקרים ברפת, לשמירת לילה, לנהיגה בטרקטור או עבודות המטע והגינון (גיזום). לילדים סרגו כפפות צמר צבעוניות והיו גם "כפפות ערב" להליכה מהבית ("החדר") לחדר האוכל.
כובעים
מספר סוגי כובעים שימשו את חברי הקיבוץ, בעיקר בעשורים הראשונים לקיומו וחלקם עד היום:
כובע גרב - כאילו חבשו גרב על הראש. עשוי צמר, צורתו כצינור חסום משני צידיו, מקופל פנימה לדמות שק. שימש כפריט תקני בקרב לוחמי הפלמ"ח, לימים לוחמי צה"ל, בעיקר במלחמת העצמאות. בקיבוצים שימש בימי חורף או הלילות הקרים לעבודה. הוא נסרג בבית ועבר שכלולים ושינויים, בהם וריאציה בה כיסה את הראש כולו והצוואר, עם פתח לעיניים. כאפיה - הכאפיה ביסודה פריט זול ופשוט, השימושי למטרות רבות: יעילה כגד חום או קור, אבק, סופות חול, יתושים או לכלוך. שימשה גם כשמיכה דקה, מגבת, פריט להתגנדר בו, קישוט לקיר ועוד. נחשבת כיסוי ראש אתני בהשראת ערביי הארץ ונראה כי מידת הפופולריות שלה נעה עם תנודות היחס אליהם ולתרבותם.
מטפחת ראש - שימשה בעיקר את הנשים בראשית ההתיישבות הציונית, בקיבוצים או במושבות, כפריט עבודה הכרחי להגנה בפני שמש, רוח ואבק. המטפחות היו עשויות בדים ודגמים שונים, שיטות הכריכה ושילוב על הצוואר, השיער והראש, היו מגוונות. בנוסף, שימשו לקישוט ויופי.
שיער
הספר המקומי היה מגיע מדי פעם, מהעיר הסמוכה, לספר את חברי הקיבוץ (כשהוא מביא עמו את ציודו הבסיסי). מספרת נשים לא הייתה קיימת (כפי שהתפתחה בערים הגדולות עוד בתקופת הישוב) וחברות הקיבוץ שרכשו מיומנות שימשו כספריות מקומיות ואף הצטיידו בהתאם.
הנעלה
בניגוד לבגדים, נעליים בקיבוץ היו תמיד פריט אישי, אשר הותאם לכף רגלו של הנועל אותן ולא הושאלו לשימושם של אחרים. ילדים ומבוגרים הלכו לעיתים יחפים, אולי כחיקוי לילדי השכנים בכפרים הערביים.
בגדי הילדים
מראשיתו ראה הקיבוץ את הצורך בעיצוב אורח חייהם של הילדים בדמות חברת המבוגרים. הילדים חונכו בחינוך משותף אשר בא לידי ביטוי בכל אורחות חייהם, בין השאר בלבושם. במתפרת הקיבוץ נתפר לבוש אחיד בצבע ובמידה ממוצעת לתינוקות. עקרונות השוויון, הצניעות והפשטות נשמרו גם בלבושם של הפעוטות והילדים הגדולים יותר מבחינת סגנונות לבוש, גזרות, צבעים ואיכות. מרבית הבגדים נתפרו במתפרת הקיבוץ וקניית בגד לילד על ידי הוריו לא הייתה מקובלת. בשנותיו הראשונות של הקיבוץ לא היו סבים וסבתות בארץ למרבית ילדי הקיבוץ, שישפיעו עליהם מתנות בגדים. במחסן הבגדים דאגו להעביר בגדים מילדים גדולים לקטנים על פי המידות (ממש כמו במשפחה), בחלוף העונות היו מודדים לכל ילד את בגדיו ומציידים אותו מחדש במלתחה מתאימה לעונה הבאה. "בגדי ערב" שהתבלו הפכו ל"בגדי בוקר". בחגים כמו פסח וראש השנה נהגו להעניק לילדים בגד חדש ממחסן הילדים. בעשורים האחרונים פתוחים ילדי הקיבוץ להשפעות חיצוניות ולמגמות אופנה מודרניות - בבית הספר אזוריים, מפגש עם בני גילם העירוניים, תקשורת גלובלית, קרובי משפחה מחוץ לקיבוץ וכן תהליכי ההפרטה - לבושם משלב בדרך כלל השפעות חיצוניות עם פשטות קיבוצית, טביעה אישית ורוח נעורים האופיינית לבני גילם.
מגמות של שינוי
לבושם והופעתם החיצונית של מייסדי הקיבוץ הושפעו מחזונם והשקפת עולמם, אופי חייהם ועבודתם, יכולתם הכלכלית והטכנולוגיה של אותה תקופה. מגמה זו השתנתה ונשחקה במהלך הדורות הבאים, לצד התמורות שחלו בחברה הישראלית והעולם המודרני. בתחילת המאה ה-21 לא נמצא יותר הבדל משמעותי, או יחוד, בלבושם של הקיבוצניקים לעומת העירוניים, כשם שנטשטש ייחודם של הישראלים לעומת בני עם אחר בתרבות המערבית. בקיבוצים עדיין נדירים פריטי לבוש כגון חליפות מעונבות או כובעים מקושטים וניתן להבחין בשרידי הלבוש המסורתי בקרב ותיקי הקיבוץ, אך לרוב תרבות הלבוש וההופעה החיצונית דומה לזו הקיימת בעיר. תהליך ההפרטה, פתיחת שערי הקיבוץ לתושבי חוץ ולתרבות הגלובלית החלישו את הקולקטיב הקיבוצי.
גאוות היאנקים
גאוות היאנקים (באנגלית: The Pride of the Yankees) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1942 בבימוי של סם ווד ובהפקתו של סמואל גולדווין עם גרי קופר ותרזה רייט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר לו גריג: גאוות היאנקים  של פול גאליקו ומספר את סיפור חייו של שחקן הבייסבול האגדי לו גריג מקבוצת ניו יורק יאנקיז שנפטר ממחלת ALS (שנקראת על שמו) בגיל 37, שנה לפני יציאת הסרט לאקרנים.
הסרט מתרכז יותר ביחסיו של גריג עם אימו השתלטנית ואשתו אלינור ופחות על הקריירה הספורטיבית שלו.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר והיה מועמד ל-11 פרסי אוסקר. - שחקן ראשי (גרי קופר), שחקנית ראשית (תרזה רייט), עיצוב אמנותי, צילום, תסריט מעובד, מוזיקה, אפקטים מיוחדים ועוד.
שיא הסרט הוא נאום הפרידה של גריג ב-4 ביולי 1939 ביאנקי סטדיום. המשפט האחרון בנאום זה הפך לסמל: "היום, אני מחשיב את עצמי לאדם המאושר בתבל". המשפט נבחר במקום ה-38 במאה שנים... מאה ציטוטים של מכון הסרטים האמריקאי.
לו גריג בגילומו של גרי קופר נבחר במקום ה-25 במאה שנים... מאה גיבורים ונבלים.
בתחילת הסרט מוקרנות מילותיו של דמון ראניון המשבח את לו גריג שמלחמתו במחלה הייתה אמיצה כמו מלחמת חיילים בשדות הקרב.
תקציר העלילה
לו גריג (גרי קופר) הוא סטודנט צעיר באוניברסיטת קולומביה שם הוא לומד הנדסה במצוות אימו השתלטנית הרוצה שבנה היחיד יהיה מהנדס.
ליבו של לו נמשך יותר למשחק הבייסבול מאז היותו ילד בשכונת עוני בניו יורק. הוא משחק בקבוצת האוניברסיטה וכתב ספורט בשם סם בלייק (וולטר ברנן) מכיר בכישרונו, עוזר לו להתקבל לקבוצת הניו יורק יאנקיז ומלווה אותו בכל חייו עד למותו.
ראש הקבוצה הוא בייב רות' (המשחק בסרט את עצמו) המקבל את לו בתחילה בזלזול אבל כעבור זמן מוכיח לו את עצמו וזוכה להערכת כל הקבוצה. הוא הופך למפורסם ואף אימו שהתנגדה לכך הופכת להיות מעריצה נלהבת של משחק הבייסבול.
במשחק באצטדיון קומיסקי בשיקגו הוא מכיר את אלינור (אלי) (תרזה רייט) והם מתחתנים. הקריירה של לו נוסקת והוא מכונה "סוס הברזל".
לו מרגיש עייפות וקושי מוטורי במשחק. בבדיקה נמסר לו שהוא סובל ממחלה הפוגעת בעצבים והוא חש שהקריירה שלו הגיעה לקיצה.
לבסוף נפרד לו מהקבוצה ומקהל מעריציו ונואם לפני כולם ביאנקי סטדיום: "...אנשים אומרים שיש לי מזל רע, אבל היום אני מחשיב את עצמי לאדם המאושר בתבל".
ברזיליה
ברזיליה (בפורטוגזית: Brasília) היא בירת ברזיל ובירת המחוז הפדרלי של ברזיל. אוכלוסייתה מונה (נכון ל-2019) למעלה מ-3 מיליון תושבים.