cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיסבורג
מועדוני ספורט
קבוצת הכדורגל לנשים FCR 2001 Duisburg (לשעבר FC Rumeln-Kaldenhausen) נחשבת לאחת הקבוצות הכי טובות במדינה וזכתה במהלך השנים בתארים נחשבים, כגון אליפות גרמניה 1995 וזכייה בגביע אופ"א בשנת 2009. מאז פשיטת רגל של מועדון הספורט FCR בשנת 2013, הקבוצה משתייכת למחלקת הכדורגל לנשים של MSV.
מועדון ספורט הקרח Füchse Duisburg השתתף עד לשנת 2009 בליגת ההוקי הארצית של גרמניה וכעת ירד לליגה השלישית. המועדון Füchse Duisburg הוא היורש של מועדון ההוקי קרח Duisburg SC, שהיה פעיל מ 1979 עד 1981 בליגה הגרמנית הגבוהה ביותר.
אירועי ספורט
דיסבורג ידועה גם בארגון של אירועי ספורט בינלאומיים, במיוחד על ארגון אליפות העולם לחתירה בסירות קאנו אשר מתקיימת בפארק הספורט העירוני. בשנת 2013 הגיעו להשתתף בתחרות מתחרים מ-78 מדינות.
גנים וטבע עירוני
יערות עירוניים תופסים 2500 דונם משטח העיר דיסבורג. היער העירוני Duisburg city forest הוא השלישי בגודלו בגרמניה, לאחר היער גרונוולד בברלין והיער Eilenriede בהאנובר. בנוסף, ישנם בעיר תריסר פארקים, כשהגדולים בהם הם Stadtpark ברובע מידריך, הפארק Biegerpark ברובע הוקינגן ופארק Revierpark Mattlerbusch אשר נבנה בשנת 1979 על שטח של 80 דונם בשכונת המבורן.
עם זאת, הפארק המרשים והמפורסם מכולם הוא פארק אדריכלות הנוף Duisburg-Nord אשר דורג על ידי העיתון הבריטי The Guardian בתור אחד מעשרת הפארקים היפים בעולם, לצד הפארקים של ניו-יורק, פאריס, לונדון וברצלונה. פארק בינלאומי זה, המשתרע על פני שטח של כ -200 דונם, הוקם על שטח אשר שימש בעבר כאתר של עבודות התכה. הפארק מציע כיום אפשרויות בילוי מגוונות לכל המשפחה, ביניהם טיפוס וסיור בבונקרים ישנים או צלילה בתוך גזומטר. מדי שנה נערכים כאן סביבות 470 אירועים מסוגים שונים כגון ירידים וקונצרטים. בכל שנה מבקרים בפארק יותר מ 700,000 מבקרים והוא מהווה את אחת מנקודות העוגן של מסלול המורשת התעשייתית באירופה ואת מסלול המורשת התעשייתית באזור הרוהר.
בדיסבורג ישנם שני גנים בוטניים. הגן הקטן והישן יותר Duissern נוסד ב-1890 ובו צומחים בעיקר צמחים מקומיים וחבצלות. הוא פתוח למבקרים כל השנה והכניסה אליו ללא תשלום. הגן הבוטני הגדול יותר הוקם בשנת 1905 במחוז Hamborn. הגן מכיל כ-2,500 מינים של צמחים טרופיים וסובטרופיים בשש חממות, על שטח של 2,000 מ"ר.
גן החיות של דיסבורג הוקם בשנת 1934 והוא נחשב כיום כאחד הגנים הזואולוגיים המודרניים והגדולים ביותר בגרמניה. כאן חיים כ-2179 בעלי חיים מ-274 מינים שונים (נכון לשנת 2008), ביניהם גם חיות נדירות כמו קואלות, וומבאטים, פוסות ודולפיני נהרות. גן החיות מפורסם במיוחד בזכות הדולפינריום שלו, שנבנה בשנות ה -60 ועבר עבודות מודרניזציה ב -1995. מדי שנה מבקרים במקום מעל מיליון בני אדם.
הקהילה היהודית
בית הכנסת הישן של דיסבורג נבנה באזור הנמל בשנת 1875. הוא הוצת ונהרס בליל הבדולח ב-1938. ב-1999 החליטו שלוש הקהילות של דיסבורג, אוברהאוזן ומילהיים על נהר הרוהר על הקמת מרכז תרבותי חדש בדיסבורג באזור הנמל, בסמוך לפארק הזיכרון על שם יצחק רבין. המרכז כולל בית כנסת חדש, שתוכנן על ידי האדריכל הישראלי צבי הקר. הקהילה מונה כ-2,800 חברים.
ערים תאומות
עריה התאומות של דיסבורג הן:
שלדון הצעיר
שלדון הצעיר (אנגלית: Young Sheldon) היא סדרה קומית אמריקאית אשר עלתה לשידור ב-25 בספטמבר 2017 ברשת CBS. סדרה זו היא ספין-אוף של הסיטקום "המפץ הגדול". הסדרה מהווה פריקוול לאירועי הדמות שלדון קופר בסדרה המקורית, כשהיה בן 9 וגר עם משפחתו במזרח טקסס. במרץ 2021 חידשה CBS את הסדרה לעונה חמישית, שישית ושביעית.
רקע
בנובמבר 2016 פורסם כי CBS נמצאת במשא ומתן ליצור סדרת-בת עבור "המפץ הגדול" אשר מתמקדת בדמותו של שלדון קופר כילד צעיר. סדרת הפריקוול, המתוארת כ-"קומדיה משפחתית בסגנון מלקולם באמצע המצולמת במצלמה יחידה", תופק על ידי צ'אק לורי וסטיבן מולארו, וצפויה לעלות לשידור לראשונה בעונת 2017–2018 לצידה של עונה 11 של "המפץ הגדול". את הרעיון הראשוני של הסדרה הגה ג'ים פרסונס, שהציע אותו למפיקי "המפץ הגדול". בתחילת מרץ 2017, איאן ארמיטאג', אז בן 9, לוהק לגלם את דמותו של שלדון קופר הצעיר. לתפקיד אמו, מרי קופר, לוהקה השחקנית זואי פרי, בתה האמיתית של השחקנית לורי מטקאלף המגלמת את דמותה של מרי קופר בסדרת-האם, "המפץ הגדול".
הפקת הפיילוט
ב-13 במרץ 2017 CBS הזמינה את הספין אוף שלדון הצעיר. ג'ון פאברו היה הבמאי והמפיק של פרק הפיילוט. הסדרה, אותה לורי ומולארו יפיקו, עוקבת אחר שלדון קופר בן ה-9, הלומד בבית ספר תיכון במזרח טקסס. לצידם של איאן ארמיטאג' בתפקיד שלדון קופר בן ה-9, וזואי פרי בתפקיד אמו מרי, מככבים בסדרה לאנס ברבר (בתפקיד ג'ורג' קופר האב, אביו של שלדון), רייגן רבורד (בתפקיד מיסי קופר, אחותו התאומה של שלדון) ומונטנה ג'ורדן (בתפקיד ג'ורג' קופר הבן (ג'ורג'י), אחיו הגדול של שלדון). ג'ים פרסונס מגלם בסדרה זו את דמותו של שלדון קופר הבוגר, כדמות המספר של הסדרה. פרסונס, לורי, מולארו וטוד ספיבק (בעלו של פרסונס) משמשים כמפיקי הסדרה, עבור חברות ההפקות Chuck Lorre Productions, Inc בשיתוף עם האחים וורנר. הסדרה עלתה לשידור ב-25 בספטמבר 2017, כאשר פרק הבכורה שודר מיד לאחר הפרק הראשון של עונתה ה-11 של "המפץ הגדול".
היקום
היְקום הוא כל החלל והזמן. הוא כולל כוכבים, כוכבי לכת, גלקסיות, ואת כל הצורות האחרות של חומר ואנרגיה. אף על פי שגודלו של היקום אינו ידוע, ניתן למדוד את היקום הנצפה.
השאלות על טבעו של היקום, הרכבו, גילו, כיצד נוצר, האם ישנם יקומים נוספים, ומה יהיה עתידו, העסיקו את האדם מאז ראשית ההיסטוריה הכתובה, וככל הנראה גם קודם לכן. סוגיות אלה משתרעות בין הפילוסופיה של הטבע לבין הבעיות היסודיות ביותר בפיזיקה ובקוסמולוגיה.
על פי הערכות משנת 2014 המבוססות על ניתוח קרינת הרקע הקוסמית וחוק האבל, גיל היקום הוא 13.819 מיליארד שנה.
מקור המילה
מקורה של המילה העברית יקום בפרשת נח (פרק ז'), שבה מצומצם המושג לעולם החי בלבד.
מיתולוגיה, דת ופילוסופיה
הניסיונות הראשונים לטפל במבנה היקום, ובפרט באופן בריאתו, נעשו במסגרת המיסטית של המיתולוגיות והדתות השונות. שאלות על מהותו של היקום עמדו במרכזה של הפילוסופיה הקלאסית, שראתה אותו כמקום לכל הצורות, העצמים וההתרחשויות.
אסטרונומיה וקוסמולוגיה
האסטרונומיה התפתחה במחצית השנייה של המאה ה-20, בעיקר באמצעות רדיו-אסטרונומיה, שהגדילה באופן משמעותי את אופק הראיה האסטרונומי, ואיתו את הבנת מבנה היקום ואופן היווצרותו.
היקום הנצפה
על אף שגיל היקום מוערך ב-13.8 מיליארד שנה, היקום הנצפה הוא בגודל 46.5 מיליארד שנות אור וזאת בשל התפשטות המרחב יחד עם האור היוצא מהעצמים שבו, כך שאנו יכולים לראות עצם שנמצא במרחק 46.5 מיליארד שנות אור אף שגילו הוא כגיל היקום.
חלק זה של היקום נקרא היקום הנצפה (Observable universe), או היקום הידוע (Known Universe), והוא כולל בתוכו מיליארדי גלקסיות שבכל אחת מהן מאות מיליארדים של כוכבים, ואת המרחבים העצומים המשתרעים בין הגלקסיות, ובין הכוכבים שבתוך הגלקסיות, הנקראים אזורים בין כוכביים ובין גלקטיים. באזורים אלו קיים גם חומר שקשה להבחין בו, וקיומו ניכר באמצעים עקיפים בלבד.
גודל היקום
גודל היקום מעבר ליקום הנצפה אינו ידוע, מאחר שלא ניתן לצפות בו. כרגע איננו יודעים לומר אפילו אם הוא סופי או אינסופי. אבל יש הערכות ספוקלטיביות של פיזיקאים תאורטיים שמדברות על כך שגודלו של היקום מעבר ליקום הנצפה צריך להיות גדול לפחות פי 250 יותר מאשר היקום הנצפה. הערכות אחרות מדברות על יקום שגודלו הוא אפילו גדול עוד יותר באופן בלתי נתפש, גם אם עדיין סופי.
הרכב היקום
רובו של החומר הנראה (קורן ושאינו קורן) ביקום מורכב ממימן שהוא היסוד הקל ביותר, ומהליום שהוא היסוד השני הקל ביותר. כמעט כל היסודות הכבדים נוצרו בתוך כוכבים, לאחר מכן הם התפזרו בחלל בצורה של גז ואבק, חזרו והתחברו ויצרו כוכבים חדשים. בשפה מליצית ניתן לומר כי "כולנו עשויים מאבק כוכבים".
צפיפות היקום
בטבלה הבאה מסוכמת צפיפות היקום ביחס למרכיבים העיקריים שבו. טבלה זו מבוססת על מדידות והערכות שנעשו בשנים 2003–2005 ותיתכן בה שגיאה של עבור כל נתון. הצפיפויות מבוטאות ביחידות של צפיפות קריטית.
גיל היקום
גיל היקום הוא, על-פי הגדרה פשטנית, הזמן שחלף מאז החל היקום להתקיים. לא תמיד הייתה למושג זה משמעות - היו זמנים שבהם התאוריות השליטות קבעו שהיקום יציב, ולכן חסר גיל. תיאורית המפץ הגדול, המקובלת בימינו, קובעת שהיקום החל בנקודה מסוימת, ואם כך נראה שאפשר להגדיר את גיל היקום כזמן שחלף מאז המפץ. אולם, דווקא התאוריות המודרניות מחייבות הגדרה מדויקת יותר של המושג.
מבנה היקום
שאלת מבנה היקום העסיקה את האדם מימי קדם ותפישת העולם של האדם בסוגיה זו עברה שינויי פרדיגמה רבים במיוחד. היקום של הקדמונים הצטמצם בעיקר במה שמצוי במסגרת מערכת השמש: כוכבי הלכת הגדולים והקרובים והירח, כשכדור הארץ מהווה את מרכז היקום. גישה זו, שמוכרת כגיאוצנטריות, התחלפה לאחר המהפכה הקופרניקאית לשיטה ההליוצנטרית, שבה השמש משמשת כמרכז. לשינוי זה היו השלכות דתיות וחברתיות מרחיקות לכת, מלבד ההשלכות המדעיות.
התפשטות היקום
גילויי תחילת המאה העשרים חוללו מפנה עיקרי, בעיקר עם התגלית של אדווין האבל שהובילה להכרה בהתפשטות היקום, בד בבד עם התגבשות תורת הקוסמולוגיה, שהחלה לתת תשובות מדעיות לשאלות שבעבר היו שאלות מטפיזיות בלבד.
היווצרות היקום
ההכרה בדבר התפשטות היקום הולידה את מודל "המפץ הגדול" (שהתחרה בעוד מודלים כגון "המצב היציב"), שמתאר את רגע היווצרות היקום: אם היקום מתפשט, סביר שהוא היה מרוכז בנקודה אחת, ממנה "נולד". קביעת אופן היווצרותו של היקום מובילה לדרך לחישוב גילו ולקביעת ההרכב הכימי של היקום.
גורל היקום
התפשטות היקום הובילה לשאלה הבלתי נמנעת, האם התפשטות זו היא אין-סופית, ואם לא, עד מתי תימשך? ומה יקרה כאשר תיעצר? העיסוק בשאלות אלה סובב סביב גורל היקום. השאלה לגבי נצחיותה (או מידתה) של ההתפשטות הביאה את המושג "דילמת אומגה", כלומר האם יש די חומר שיעצור את ההתפשטות באמצעות הכבידה ההדדית או לא.
ניוקאסל (אוסטרליה)
ניוקאסל (באנגלית: Newcastle) היא אזור מטרופוליני במחוז האנטר, בניו סאות' ויילס שבאוסטרליה, שבמרכזו העיר ניוקאסל סיטי. האזור מצוי 162 קילומטר מצפון-מזרח לעיר סידני, על שפך הנהר האנטר. המטרופולין של ניוקאסל הוא האזור השני הצפוף ביותר בניו סאות' ויילס ובו (נכון ל-2006) 288,732 תושבים, כאשר בעיר ניוקאסל עצמה 141,753 תושבים. לעיר ניוקאסל יש נמל סחורות מפותח, וסביבו מתפתחת כלכלת העיר. ביחס לשאר ערי החוף של ניו סאות' ויילס, התיירות כמעט אינה מפותחת.
ספורט
ניוקאסל נייטס היא קבוצת הרוגבי של העיר שמשחקת בליגת הרוגבי הלאומית, הקבוצה זכתה באליפות הליגה ב-2001. ניוקאסל פאלקונס והאנטר פייראטס הן קבוצות לשעבר ששיחקו בליגת העל האוסטרלית בכדורסל.
הימור פתולוגי
הימור פתולוגי היא הפרעה נפשית המתבטאת בהתמכרות להימורים. עיסוק בהימורים אינו מהווה כשלעצמו סימן למחלת נפש, אולם צורך כפייתי להמר, הפוגע קשות במהלך חייו התקין של הפרט, נחשב להפרעה נפשית שעלולה להיות קשה והרת אסון לאדם ולמשפחתו.
סימפטומים
יש להבחין בין המהמרים הפתולוגיים לבין המהמרים החברתיים, אשר יודעים להגביל את משחקם למידה שתסב להם הנאה, אך שלא תפגע בהתנהלותם התקינה של חייהם. כן יש להבחין בין המהמרים הפתולוגיים לבין המהמרים המקצועיים, המתכננים להפיק רווח פיננסי מההימורים ואוחזים במשמעת עצמית המאפשרת לממש תוכנית זו.
בניגוד לחומרים כמו אלכוהול וסמים, הידועים כממכרים מבחינה נוירו־ביולוגית, ההכרה בהתמכרות להימורים הגיעה באיחור. רק במהדורה החמישית של ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, ה–DSM, שפורסמה בשנת 2013, הופיעה ההתמכרות להימורים בפעם הראשונה כאבחנה פתולוגית תחת הסיווג "הפרעת הימורים" (Gambling Disorder). האבחנה מפרטת רשימה של סימפטומים, כמו הצורך להגדיל את גובה ההימור כדי להשיג ריגוש, חוסר מנוחה ועצבנות כאשר מנסים להפחית או להפסיק את ההימורים, כישלון של ניסיונות לשלוט ולהפחית, נטייה להמר במצבי מצוקה, שימוש בשקרים להסתרת ההתמכרות, סיכון או איבוד קשרים משמעותיים או מקומות עבודה. בשנת 2006, בארצות הברית דווח כי 5 מיליון אנשים מוגדרים "מכורים להימורים". 15 מיליון נוספים נמצאים בסכנת התמכרות.
בתחילת שנות ה-2000 החלה עלייה עולמית במספר המכורים להימורים, לאחר שהוקמו מאות אתרי הימורים באינטרנט שהגדילו את הנגישות והזמינות של ההימורים.
טיפול
אין תרופות מאושרות לטיפול בהימור פתולוגי, אך יש יסוד להנחה כי תרופות נוגדות דיכאון יכולות להועיל גם כנגד הפרעה נפשית זו.
ההסברים להימור הפתולוגי הם ביהביוריסטיים - ההימור יוצר סיפוק ומשכך חרדות ולפיכך מהווה חיזוק חיובי, או פסיכואנליטיים - ההימור מהווה תחליף מעין אירוטי לאוננות או נובע מרצון להענשת העצמי.
נראה שהמניע העיקרי להימור הפתולוגי הוא ההתמכרות לריגוש, אולי יותר מאשר החיפוש אחר רווח פיננסי. דווח שהפסקת ההימורים הובילה לסימפטומים של גמילה הדומים לתסמיני הגמילה מסמים.
ניסיונו של המחוקק בארצות מסוימות (בהן ישראל) להילחם בהימורים מעמיד את המכור להם במצוקה כפולה - לא רק שהתנהגותו פוגעת בסדרי חייו, היא גם נחשבת לפלילית (החשבת ההימורים לעבירה אינה חידוש מודרני: כבר במצרים העתיקה היו שולחים את המהמרים לעבודת פרך במכרות).
מצד שני, במקרים רבים המהמר הפתולוגי יהפוך לעבריין לא רק בשל ההימור עצמו, אלא בשל עבירות הנובעות מהרצון להשיג כספים כדי לאפשר את ההתעסקות בו. גנבות, עבירות זיוף, עבירות מס, מעשי שוד – כפי שבמקרים רבים עומד מאחוריהם הרצון להשיג כסף לרכישת סמים, כך הם יכולים לנבוע גם מהתמכרות להימורים.
אף שלא מקובל לראות בהתמכרות להימור הצדקה הפוטרת מאחריות לביצוע מעשה פלילי, מכירה הפסיקה באפשרות להקל בעונש אם העבירה נעשתה בעטייה של התמכרות זו.
בספטמבר 2017, הודיעה משרד הבריאות כי יוקמו שני מרכזים ראשונים לטיפול במכורים להימורים בישראל.
נחמיה דגן
נחמיה דגן (נולד ב-19 במרץ 1940) הוא טייס מסוקים, בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כקצין חינוך ראשי בדרגת תת-אלוף. בעל עיטור המופת.
קורות חייו
דגן (במקור מטרני) גדל בכפר חיטים והתגייס לצה"ל ב-1958. הוא הודח מקורס הטיס ועבר לקורס הטסה של מטוסים קלים, לאחר שיחרורו עבד שנתיים כחקלאי, בטרם חזר לחיל האוויר לשירות מילואים בתנאי קבע.
ב-1963 נכנס לשירות קבע לאחר שהסכים לעבור הסבה לטייס מסוקים, לאחר שצי המסוקים של צה"ל גדל ולא היו די טייסים. הוא השתתף במשלחת צה"ל לגרמניה המערבית שנסעה ללמוד להטיס מסוקים. ב-1965 יצא לצרפת יחד עם שלושה קצינים נוספים, בהם חיים נווה, לקלוט את מסוקי התובלה סופר פרלון. עם חזרתם לישראל הקימו את טייסת 114, "טייסת הסופר פרלון", בה שימש דגן כקצין מבצעים. ב-20 בפברואר 1967 השתתף כטייס משנה ונווט במבצע ירגזי, בו נשלח כוח של סיירת מטכ"ל לעומק מצרים במשימת איסוף מודיעין. הצלחת המשימה הביאה להענקת עיטור המופת לאנשי צוות המסוק, כשדגן צוין על "אחריות, דיוק, כושר התמצאות ויכולת מרביים שתרמו להצלחתה המלאה של המשימה". במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה השתתף דגן בפעולות רבות של הובלה וחילוץ. באוקטובר 1968 השתתף במבצע הלם, כמפקד המסוק שהוביל פצצה שהונחה על גשר קינא שעל נהר הנילוס והסבה לו נזקים כבדים באפריל 1969 השתתף במבצע בוסתן 22 להנחתת כוחות סיירת צנחנים בעומק מצרים ובאוקטובר 1969 במבצע תרנגול 5ב של סיירת מטכ"ל לחטיפת שבויים מצרים.
במאי 1969 יצא לארצות הברית בראש משלחת לקליטתם בחיל האוויר של מסוקי CH-53 סי סטאליון ("יסעור"). עם שובו לישראל מונה למפקד גף יסעורים בטייסת 114. בדצמבר 1969 השתתף במבצע תרנגול 53 כמפקד אחד משני מסוקי היסעור שנשלחו "לחטוף" את תחנת המכ"ם המצרית מראס ע'אריב. בהגעה למקום התברר כי קרון המבצעים שוקל 4.3 טון, גבוה משמעותית מהמשקל המקסימלי המותר לנשיאת המסוק. אף על פי כן החליט דגן להרים את הקרון ולטוס לאט ובגובה נמוך, במהלך הטיסה הושבתה אחת מהמערכות ההידראוליות, ודגן הנחית את היסעור מיד לאחר חציית הגבול. ב-15 במרץ 1970 הטיס כוח צנחנים מגדוד 890 בפיקודו של יצחק מרדכי לעומק סוריה, במבצע שכונה "מלכה 30" תקפו הצנחנים במרגמות בסיס צבאי צפונית-מזרחית לדמשק. ב-30 ביוני 1970 פיקד על מסוק החילוץ שנשלח לחלץ תחת אש כבדה, נווט מטוס F-4 פנטום שהופל מירי נ"מ במהלך משימת תקיפה בחזית המצרית. עם סיום מלחמת ההתשה הקים את טייסת 118, טייסת מסוקי יסעור.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שירת כראש ענף משולבים במטה חיל האוויר והיה אחראי על פעילות מסוקי הסער. לאחר המלחמה קודם לדרגת אלוף-משנה והקים את יחידת התלס"ם (תובלה, סער ומסוקים). מבחירתו, עבר הכשרה מלאה בחיל השריון על מנת ללמוד את המערך וצרכיו, בתקופת כהונתו אירע אסון הנ"ד ועל מפקדת התלס"ם נמתחה ביקורת בוועדת חקירת האסון בנושא הוראות האימונים. ב-1979 מונה למפקד בסיס פלמחים, בו נקלטו בתקופתו שתי טייסות המסוקים "טייסת החרב המתהפכת" ו"טייסת הקוברות הראשונה". לאחר ארבע שנים קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקדה הראשון של היחידה לשיתוף פעולה, יחידה שהתבססה על התלס"ם ונקבע שתעסוק בתכנון ובשליטה במשימות שיתוף פעולה בין חיל האוויר לחילות היבשה.
ב-1985 מונה לקצין חינוך ראשי. בתקופתו נוסד פרויקט "תרבות יום א'" במסגרתו יוצאים חיילי צה"ל למופעי תרבות, וניתן מעמד מיוחד למוזיקאים מצטיינים בשירות הסדיר, כמו כן התבטא נגד פטירת בני ישיבות משירות צבאי. דגן השתחרר מצה"ל ב-1988, אך המשיך להטיס טיסות מבצעיות עד 1996, בהיותו בן 56.
במהלך האינתיפאדה השנייה מתח ביקורת על החיסולים הממוקדים שמבצע צה"ל באמצעות חיל האוויר וציין שטייסים עלולים לאבד אמון במפקדיהם.
לדגן תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2002 הוא מונה לתפקיד יו"ר האגודה למניעת אלכוהוליזם בישראל והוא מכהן כיו"ר הוועד המנהל של מרכז סוזן דלל למחול בתל אביב.
I Vow to Thee, my Country
I Vow to Thee, my Country (בתרגום חפשי לעברית: "נדרתי לך, ארצי") הוא שיר פטריוטי בריטי משנת 1921, המזוהה עם טקסי יום הזיכרון בבריטניה.
היסטוריה
מקורן של מילות השיר הוא בשיר The Two Fatherlands ("שתי ארצות המולדת"), שנכתב ב-1908 על ידי הדיפלומט הבריטי ססיל ספרינג-רייס (Cecil Spring-Rice) (1859-1918). השיר המקורי תיאר את האדם הנוצרי הנאמן הן לארצו והן למלכות השמיים.
ב-1912 מונה ספרינג-רייס לשגריר בריטניה בארצות הברית (עד סמוך למותו ב-1918) ובכהונתו זו השפיע על ממשלו של הנשיא וילסון להיכנס למלחמת העולם הראשונה לצדן של בריטניה וצרפת. בראשית 1918 כתב ספרינג-רייס מחדש את מילות השיר The Two Fatherlands והעניק לו את שמו הנוכחי. מילותיו המחודשות של הבית הראשון והשני של השיר מתארות את האבדות העצומות בנפש של בריטניה במהלך המלחמה. מילות הבית השלישי מתייחסות למלכות השמיים. מילות השורה האחרונה בבית זה הן תרגום של הפסוק: "דרכיה דרכי נעם וכל נתיבותיה שלום".
בשנת 1921 חיבר המלחין גוסטב הולסט לחן למילות השיר. הלחן התבסס על הלחן של החלק השני של היצירה יופיטר מתוך יצירתו התזמורתית הידועה של הולסט – סוויטת כוכבי הלכת, אשר עובד על ידי הולסט. השיר הושמע לראשונה באותה שנה, התפרסם כמזמור ב-1926 והפך במהרה למרכיב שכיח בטקסי הזיכרון ליום שביתת הנשק של המלחמה, שהיה לימים ליום הזיכרון הבריטי.
השיר זכה עם השנים לביצועים מסחריים מפי אמנים ולהקות רבים. לבקשת הנסיכה דיאנה הוא הושמע בטקס חתונתה עם הנסיך צ'ארלס ב-1981. הוא הושמע גם בהלווייתה של הנסיכה ב-1997 וזאת לבקשת בנה הבכור הנסיך ויליאם, שידע על אהבתה לשיר.
לחן השיר משמש גם כלחן השיר World in Union, שיר אליפות העולם ברוגבי.
ב-2004 כינה הבישוף סטפן לו (Stephen Lowe) את השיר כדברי כפירה – משום התיאור שבו של הנאמנות למולדת כנעלה על הנאמנות למלכות השמיים. הוא קרא להימנע מלהשתמש בו בטקסי הכנסייה האנגליקנית.
מילות השיר
I vow to thee, my country, all earthly things above, Entire and whole and perfect, the service of my love; The love that asks no question, the love that stands the test, That lays upon the altar the dearest and the best; The love that never falters, the love that pays the price, The love that makes undaunted the final sacrifice.
פרנסיס גרנייה
מארי ג'וזף פרנסואה גרנייה (באנגלית: Marie Joseph François Garnier; 25 ביולי 1839 - 21 בדצמבר 1873) היה קצין צרפתי, מפקח על ענייני הילידים של קוצ׳ינצ׳ינה ומגלה ארצות. בסופו של דבר הוא הפך לראש המשלחת לחקירה של נהר המקונג במאה ה-19 בדרום מזרח אסיה.
קריירה מוקדמת
הוא נולד ב-25 ביולי 1839 בסנט-אטיין, לואר, ונכנס לצבא הצרפתי. אחרי הפלגות לכיוון ברזיל ובאוקיינוס השקט. הוא הצטרף לצוות של אדמירל לאונרד ויקטור צ'רנר, אשר מפברואר 1860 עד נובמבר 1861 היה במשלחת בקוצ׳ינצ׳נה.
לאחר ששהה זמן מה בצרפת, גרנייה חזר למזרח, ובשנת 1862 מונה למפקח על ענייני הילידים בקוצ'ינצ'ינה, והופקד על הנהלת צ'ולון, פרבר של סייגון.
חקירת נהרות המקונג ויאנגצה
על פי הצעתו החליט המרקיז סאלוף דה לובאט לשלוח משלחת לחקור את עמק נהר המקונג, אך כיוון שגרנייה לא נחשב לבכיר מספיק כדי להפקיד את המשלחת בידיו, הוענקה הסמכות הראשית לקפטן ארנסט דאודאר דה לאגרה. במהלך המסע - אם לצטט את דבריו של סר רודריק מורצ'יסון, על גרנייה ב-1870 כשהוצג למדליית של החברה הגאוגרפית המלכותית של לונדון - "מקראטי בקמבודיה ועד שאנגחאי לאורך 5392 מיילים, מתוכם 3625 מיילים, בעיקר בארץ לא ידועה לגאוגרפיה האירופאית, נסקרו בקפידה, והתצפיות נקבעו על ידי מיקום אסטרונומי מדויק, כמעט כולן נעשו על ידי גרנייה עצמו". שנה קודם לכן הוא קיבל פרס משותף עם דייוויד ליווינגסטון ב 1869 בזמן הקונגרס הגאוגרפי באנטוורפן.
הוא התנדב להנהיג משלחת לעיר דאלי, בירתו של הסולטאן סולימאן, הריבון של המורדים המוסלמים ביונאן, סין. גרנייה ביצע בהצלחה את המשלחת ההרפתקנית הזאת. כאשר זמן קצר לאחר מכן מפקדו במשלחות לאגרה מת, גרנייה קיבל את הפיקוד על המשלחת, וניהל אותה בבטחה לאורך נהר היאנגצה, ובחוף הסיני. עם שובו לצרפת הוא התקבל בהתלהבות. הכנת הדוחות שלו נקטעה על ידי המלחמה הצרפתית-פרוסית, ובזמן המצור על פריז שימש גרנייה כקצין מטה ראשי ופיקד בפועל על הגזרה השמינית. חוויותיו במהלך המצור פורסמו בעילום שם בפיליטון בעיתון לה טמפס, והופיעו בנפרד בדפוס (1871).
בשובו לקוצ'ינצ'ינה, מצא את הנסיבות הפוליטיות שם שליליות ולא אפשרו המשך חקירה נוספת, ולכן נסע לסין, וב-1873 הלך בעקבות הנתיב העליון של נהר היאנגצה עד למפלים.
התערבות בטונקין
גרנייה סיים את חייו בנסיבות במחלוקת פוליטית. בסוף 1873 הוא נשלח על ידי אדמירל דופרה, מושל קוצ'ינצ'ינה, לטונקין, כדי ליישב מחלוקת בין שלטונות וייטנאם לבין היזם הצרפתי ז'אן דופואיס. גרנייה היה משוכנע שהגיע הזמן לכיבוש צרפתי של טונקין. גרנייה כבש את האנוי, בירת טונקין, ב־20 בנובמבר 1873. בשבועות הבאים תפס כוח צרפתי קטן תחת פיקודו את רוב המצודות בדלתא של הנהר האדום. השלטונות הווייטנאמיים, שנואשו מהקרבות עם הצרפתים וכוחותיהם, פנו אל מנהיג כנופיה סיני ידוע לשמצה, ליו יונגפו, שיבוא לעזרתם עם צבא השודדים שלו - "הדגל השחור".
תבוסה ומוות
ב-21 בדצמבר 1873 התקרב ליו יונגפו וכ-600 מחייליו, שצעדו תחת ה״דגל שחור״, אל השער המערבי של האנוי. צבא וייטנאמי גדול הלך בעקבותיהם. גרנייה החל להפגיז את הדגלים השחורים עם תותח שדה שהיה מוצב מעל השער, וכשהחלו להפגע הפולשים, גרנייה הוביל קבוצה של 18 חיילים צרפתים מהעיר כדי לרדוף אחריהם. ההתקפה נכשלה. גרנייה, שהוביל שלושה אנשים במעלה הגבעה בקרב כידונים עם השודדים הסינים, נדקר למוות על ידי כמה מהם. קצין צרפתי נוסף, יצא מהמצודה לעזור לגרנייה אך גם הוא נהרג בראש אנשיו. שלושה חיילים צרפתים נוספים נהרגו בגיחות אלה, והאחרים ברחו למצודה לאחר נפילת קציניהם.
קולונל תומאזי, היסטוריון הודו-סין הצרפתית, פירט על גרנייה:
בצהריים ב-21 בדצמבר הוא היה בשיחה עם השגרירים כשמתורגמן רץ, והודיע ​​כי חבורות של ״דגלים שחורים״ תקפו את העיר בשער המערבי. הוא מיהר מיד למקום, אבל כמה מאנשיו הגיעו לשם לפניו, והאש שלהם הספיקה לאלץ את השודדים לסגת מאחורי משוכות הבמבוק. תותח של 40 מ"מ הגיע למצודה. גרנייה החזיק תריסר חיילים, שלושה מהם גררו את התותח הקטן, ועזב את העיר כדי לרדוף אחרי האויב. כשהתותח לא היה מסוגל לזוז במהירות על פני השדות, הוא השאיר אותו מאחור עם התותחנים. לאחר מכן הוא חילק את תשעת החיילים שנשארו איתו לשלוש קבוצות. שתי הקבוצות הראשונות פנו שמאלה וימינה, כדי להתקרב זו אל זו, בעוד הוא צעד באמצע, ואחריו רק שני חיילים. כקילומטר וחצי מהעיר מצא את עצמו לפני סכר, והחליק ונפל כשניסה לחצות אותו. כמה מהתוקפים שהיו מאחורי הסכר נמלטו, ואחרים פתחו באש. באותו רגע היו שני החיילים המלווים של גרנייה 100 מטר מאחוריו. אחד מהם נהרג מפגיעת כדור. גרנייה ירה את ששת הכדורים מהאקדח שלו בניסיון להציל את עצמו, אבל השודדים הקיפו אותו, דקרו אותו בחרב וסכין, חתכו את ראשו, השחיתו את גווייתו, וברחו. שתי הקבוצות האחרות של החיילים, שהגיעו הצליחו רק להחזיר את גופתו להאנוי. מותו של גרנייה סיים למעשה את התקופה הצרפתית הראשונה בטונקין. ממשלת צרפת התכחשה למעשיו של גרנייה, ומיהרה לחתום הסכם שלום עם הווייטנאמים, ולנטוש את רוב טענותיה בטונקין.
הישגים
התהילה הראשית של גרניה נשענת על העובדה ששנים הגה את הרעיון לחקור את המקונג וביצע את החלק הגדול יותר של העבודה. בסופו של דבר בתקופה הקולוניאלית הצרפתית זכה גם הוא לכבוד בטונקין - גילויו וכיבושו את העיר סללו את הדרך להשתלטות הצרפתית על טונקין בשנות השמונים.
הנצחה
ב־1883, תשע שנים לאחר מותו של פרנסיס גרנייה, נהרג גם קצין הצי הצרפתי אנרי ריבייה בידי השודדים מהדגל השחור, בטונקין, בנסיבות דומות להפליא. גרנייה וריבייה זכו לכבוד בתקופת הקולוניאלית הצרפתית כשני האישים הצרפתים הבכירים בכיבוש טונקין. בשנת 1884, במהלך מלחמת סין-צרפת, נקראו על שם שניהם ספינות קרב שהשתתפו בקרב על טונקין.
במהלך המצור על טויאן קואנג (נובמבר 1884 - מרס 1885), אנשיו של ליו יונגפו, שהשתייכו לצבא הסיני הנצור, הקניטו את אנשי חיל המצב הצרפתי בשירה על שני קורבנותיהם המפורסמים ביותר: "גרנייה ! ריבייר! גרנייה! ריבייר!" בשנת 1943 הוציאה הודו-סין הצרפתית בול דואר להנצחת גרנייה.
ספינת מלחמה נקראה על שמו במלחמת העולם השנייה, וספינה נוספת נבנתה בשנות השבעים ופעילה בסיוע הומניטרי באזורים שונים בעולם.
ארנולד שוטלנדר
ארנולד שוטלנדר (בגרמנית: Arnold Schottlander; (2 באפריל 1854 – 9 בספטמבר 1909) היה שחמטאי יהודי-גרמני.
ביוגרפיה
שוטלנדר נולד ומת בוורוצלב, והיה אחד מתלמידיו של אדולף אנדרסן. הוא חלק מקום 8–9 בתחרות לייפציג 1879 (ניצח: ברטולד אינגליש), חלק מקום 9–10 בתחרות ויסבאדן 1880 (ניצחו: ג'וזף הנרי בלקברן, ברטולד אינגליש ואדולף שוורץ), הגיע למקום ה-12 בתחרות נירנברג 1883 (ניצח: שמעון אברמוביץ וינוור), הגיע למקום ה-16 בתחרות המבורג 1885 (ניצח: איזידור גונסברג), חלק מקום 5–6 בתחרות לייפציג 1888 (ניצחו: קורט פון ברדלבן ופריץ רימן) וחלק מקום 11–13 בתחרות דרזדן 1892 (ניצח: זיגברט טאראש).
Generation X
Generation X הייתה קבוצה בדיונית של גיבורי-על מוטאנטים שהופיעה בחוברות קומיקס ביקום מארוול קומיקס בין השנים 1994-2001. הסדרה היוותה ספין אוף לסדרת האקס-מן, והיא נכתבה בידי סקוט לובדל ואוירה בידי כריס בצ'לו. הקבוצה הופיעה לראשונה במהלך קשת הסיפור "אמנת הפלנקס" של שנת 1994, שבמהלכה חייזר בעל יכולת הטמעה של יצורים אנושיים חטף מוטאנטים צעירים במטרה להטמיעם כחלק מניסיונו להשתלט על כדור הארץ.
קבוצת Generation X הייתה מורכבת מבני נוער מוטאנטים, והיא נועדה לשקף את הציניות והמורכבות של קהל היעד הקורא את החוברות, דור ה-X. שלא כמו המוטנטים החדשים, הקבוצה לא נוסדה בידי פרופסור אקס באחוזתו בניו יורק, אלא בידי באנשי ובנבלת-העל לשעבר אמה פרוסט בבית ספר נוסף במערב מסצ'וסטס. במהלך התקופה הזאת הסדרה התמקדה בסיפורים שעסקו במאבק עם אימפלייט, מי שהפך להיות האויב הראשי של הקבוצה. כמו כן הקבוצה לקחה חלק בסיפורי קרוסאובר שהתרחשו בכל כותרי האקס-מן, לדוגמה ב"מבצע אפס סובלנות" בו קבוצה של בני אדם שונאי מוטאנטים ניסתה לחסל את האקס-מן וב"אונסלוט" שבו תודעתם המשולבת של צ'ארלס אקסבייר ושל מגנטו הביאה להיווצרותו של נבל-על עוצמתי.
לאחר תקופה של כותבים ומאיירים שונים הסדרה החלה להיכתב באופן קבוע על ידי לארי האמה ולהיות מאוירת על ידי טרי דודסון החל מגיליון 33 וגיליון 42 בהתאמה. הסיפורים של האמה עסקו גם הם במאבקים עם אמפלייט אולם הם נטו להיות ילדותיים יותר וכתוצאה מכך הוא ספג ביקורת שלילית מצד מעריצי הסדרה. ג'יי פאבר החליף את האמה ככותב הסדרה בגיליון 48, הסיפורים שלו התרחקו מן העלילות שקשורות באימפלייט כאשר הוא הכניס דמות חדשה, אדריאן פרוסט, אחותה של אמה כאחת מהמורים של הילדים, תחילה היא שלחה את הילדים למשימות מטעמה אולם מאוחר יותר היא התגלתה כנבלה וניסתה להרוג את התלמידים.
יוצרי הסדרה הוחלפו בגיליון 63 כחלק ממתיחת הפנים שמספר כותרים עברו, וורן אליס מונה להיות כותב העל של הסדרה (תפקיד שהוא מילא גם בסדרות אקס פקטור ואיש אקס), לכותב הסדרה עצמה מונה בריאן וודס והאיור נעשה על ידי סטיב פוג. תחת הצוות החדש הסדרה פנתה לכיוון בוגר יותר כאשר התלמידים התחילו לפעול באופן עצמאי כקבוצה במקום להישען על תמיכת המורים שלהם, כמו כן הייתה התמקדות בחייהם האישיים. הסדרה בוטלה בגיליון 75 שבו התלמידים והמורים עוזבים את בית הספר ויוצאים לחיים האמיתיים.
יוצרי הסדרה המקוריים עזבו את הכותר בשנת 1997, והיא בוטלה לאחר 75 חוברות בשנת 2001. כשש עשרה שנים לאחר ביטולה, החלה הרצתו של כרך שני בשנת 2017 כחלק מאירועי "תחייה מחודשת", כאשר ג'ובילי הדריכה קבוצת חניכים חדשה במכון אקסבייר שהוקם מחדש.
יהוה
הגיית השם
ההגייה המקורית בפי כותבי המקרא בתקופות קדומות אינה ברורה, משום שלפי מסורת חז"ל הגייתו הופסקה כבר במיתת שמעון הצדיק (תחילת תקופת בית שני), ובאותה תקופה התחילו הכהנים לברך במקדש בשם "אֲדֹנָי" - חוץ מהכהן הגדול שהמשיך לברך בשם יהוה עד תקופת רבי טרפון הכהן (שלהי תקופת בית שני);
כאשר שם יהוה בא במקרא בסמוך לשם "אדוני" אזי נהגה כ"אלוהים".
שחזור לשוני של השם המקובל בקרב חוקרים הוא "Yahweh" (יָהְוֶה), שהוצע בידי וילהלם גזניוס; השחזור מתבסס על תעתיקים יווניים קדומים כגון Ιαουε ו־Ιαβε, על כך שהשם 'יָהּ', כמו גם תבניות שמות תאופוריים "יהו"/"יו", מהווים ככל הנראה קיצור של השם "יהוה", וכן על סמך ההשערה שהשם הוא צורה פעלית, על בסיס הכינוי "יהוה צבאות"; כמו כן, זוהי ההגייה המקובלת בפי הכהנים השומרונים, ונראה שיש לה שורשים קדומים. שחזור לשוני זה ניתן לביסוס נוסף בהסתמך על הכתוב בתנ"ך: : . כלומר אלוהים קורא לעצמו אהיה ובפיהם של בני האדם הוא אשר יהיה או יהוה "yehawe".
בערך במאה ה-8 לספירה פיתחו בעלי המסורה את הניקוד הטברני (שעליו מתבסס ניקוד העברית בת ימינו); כשניקדו את המקרא פעלו לפי הגייה זו, ועל־כן ניקדו את השם "יהוה", כאשר בא לבדו, כיְהֹוָה, לפי ניקוד המילה "אֲדֹנָי" (כשהחטף פתח שתחת האל"ף מומר בשווא תחת האות יו"ד); לעומת זאת, בסמיכות לשם "אדוני" ניקדוהו יֱהֹוִה, כדי לציין שהגייתו היא "אֱלֹהִים". בתחילה נטו להשמיט את החולם בה"א הראשונה, ייתכן מכיוון שלא תרם להבחנה בין ההגיות, ואת הגיית "אלוהים" כתבו גם כן בשווא, שהתחלף עם הזמן בחטף סגול ככל הנראה לצורך בהירות; לדוגמה בכתר ארם צובא מנוקד לרוב יְהוָה להגיית "אדוני" ויְהֹוִה להגיית "אלוהים". ניקוד זה של בעלי המסורה (יְהֹוָה) הניב את התעתיק הלטיני "Jehovah" אצל חכמים נוצריים מוקדמים, שאכן נהגה בתחילה כ"Yehowah", אך בשל שינויים בהגיית העיצורים (בלטינית וולגרית ובהגיית הלטינית בפי דוברי שפות אחרות) בימי הביניים הפך להגייה המודרנית.
בארכאולוגיה ובמחקר
במקרא, השם "יהוה" מופיע 5,790 פעמים. מחוץ למקרא, השם יהוה מופיע במספר ממצאים ארכאולוגיים ישראליים, יהודאיים וזרים, בהם: מצבת מישע (המאה ה-9 לפנה"ס), אוסטריקונים שנמצאו בחורבת תימן (מאות 8-9 לפנה"ס), כתובת אל כום (700-750 לפנה"ס) ומכתבי לכיש (597–587 לפנה"ס). במצבת מישע נזכרים "כלי יהוה". בכתובות שנמצאו בחורבת תימן ובכתובת אל כום, "יהוה" נזכר גם יחד עם 'אשרתה', כלומר אשרה המשמשת לו כבת זוג, והיא נעבדה בעץ הקדוש ייצג אותה. המקרא אוסר את פולחן אשרה והעץ שלה, אך הנביאים מוקיעים את פולחנה רק מימי יאשיהו, מה שמעלה את הסברה לפיה פולחנה היה לגיטימי עד רפורמת יאשיהו. יש הסבורים שיהוה מוזכר כ"יו" (יַוֶּ בכתיב חסר) בשירת אוגרית, כאחד מבני אל; אך זיהוי זה שנוי במחלוקת.
יש ארכאולוגים מקראיים וחוקרי מקרא הסבורים כי בתקופת בית ראשון ולפניה, עבודת יהוה כללה לעיתים גם פולחן לפסלים ולצלמיות שלו, בדומה לפולחן שאר אלי התקופה. עצם איסור עשיית פסל במקרא עשוי להעיד כי התקיים מנהג שיש לאסרו. בחורבת תימן, ציור מתחת לאחת הכתובות "ליהוה שומרון ולאשרתו" מראה שתי דמויות שעל ראשיהן כתרים. חופרי האתר העריכו שהציור אינו קשור לכתובת, ומייצג דמויות של האל המצרי בס, אך אחרים ובהם חוקר המקרא יגאל בן-נון סבורים כי הציור אכן נועד לייצג את דמויות יהוה ובת-זוגו אשרה, ומקשרים אותם לעבודת אלוהי ישראל כעגל הנזכרת במקרא. לדעת הארכאולוג יוסף גרפינקל, צלמיות חרס מן המאות ה-10 וה-9 לפנה"ס ביהודה נועדו לייצג את דמות יהוה. צלמיות כאלו התגלו בחורבת קייאפה, במקדש מוצא, וכן צלמית שמקורה לא ידוע באוסף משה דיין. הן הראו דמות פרש רכוב על סוס, שגרפינקל קישר לפסוקים במקרא המדמים את אלוהי ישראל כרוכב.
במחקר ההיסטורי
יהוה מוזכר בכתובות היסטוריות רבות, בעיקר מיהודה ומישראל. בכמעט כל האזכורים החוץ מקראיים (כמו גם המקראיים) הברורים שנמצאו מתקופת הברזל - השם "יהוה" מוזכר בהקשר לאלוהי ישראל (יוצא מן הכלל הוא למשל אסטלות ספירה בהן מוזכר "יהוה", ככל הנראה כשם אלוהות). עם זאת, במאה ה-14 לפנה"ס, ברשימת מקומות בכתב חרטומים על קיר מקדש מצרי בנוביה מימי אמנחותפ השלישי, נזכרת קבוצה של נוודי המדבר ("שסו") הנקראת "שסו יהוה" או "שסו יהו". לא ברור כיצד בדיוק בוטאה המילה, והאם מדובר בשם של מקום או אל. אותו שם נזכר גם ברשימות עמים כבושים במבנה מימי רעמסס השני (המאה ה-13 לפנה"ס) מאמארה המערבית (Amara West), אף הוא בנוביה, בסמוך לשם "שסו סרר", אשר הוצע כמקביל לשעיר במקרא. יש המזהים את שסו-יהו או את חלקם עם עם ישראל, אך אחרים שיערו שמדובר בשבטים שישבו באזור מדין או אדום והאמינו באלוהות "יהוה". עוד שנויה במחלוקת הופעתה של התבנית "יהו" או "יה" בשמות מלכים נוכריים, שכן אם מדובר בשמות תיאופוריים היא עשויה להעיד על קיומו של האל יהוה בפנתאונים כנעניים מאות רבות של שנים לפני הופעתו של עם ישראל. כך, בארכיון אבלה, המתוארך לסביבות שנת 2500 לפנה"ס, מופיעים מספר שמות בעלי הסיומת "יה" או "יהו", ובהם מיכיה, עבדויה, פטריה, ושומיהו.
היסודות הקדומים לעבודת יהוה אינם ברורים דיים. לפי ההשערה המדיינית-קינית בחקר המקרא, מקורה באלוהות דרומית שנעבדה באזור הר שעיר על ידי שבטים של מדייניים, עם נודד שמטבע הדברים לא השאיר אחריו כתבים, וייתכן שכונה על ידי המצרים בשם "שסו יהו" או "שסו יהוה". בין הדוגלים בגרסאות שונות של ההשערה חוקרי המקרא ישראל קנוהל, תומאס רמר ויגאל בן-נון, האגיפטולוג דונלד ב. רדפורד, והארכאולוג ויליאם דיוור. לפי ההשערה, יתרו המקראי – כהן גדול המקריב קורבן לאלוהי ישראל, וחותן משה – מייצג השפעה מדיינית זו; כמו כן, במספר מקומות בתנ"ך מצוין יהוה בצורה שניתנת להתפרש בכך שהיה לו מוצא דרומי. כך בספר דברים:, בשירת דבורה , ובספר חבקוק: . החוקר ניסים אמזלג, הציע שמקורו של יהוה באל חרשי המתכת הכנעני.
חוקרים שונים רואים הקבלה היסטורית בין מקורותיו של יהוה ומאפייניו לבין אלים אחרים מין המזרח הקדום, דוגמת אל, בעל ואאה.
משמעות השם "יהוה" במקרא
על פי הנאמר במקרא, אלוהים לא התגלה בשמו המפורש לאברהם, יצחק ויעקב, ורק למשה ולעם ישראל הוא התגלה בשם זה המיוחד לו:
הפירוש הלשוני המקובל ביהדות לשם "יהוה" הוא היה, הווה ויהיה תמידי, על פי השורש הלשוני הי"ה.
היחס לשם "יהוה" והגייתו
נראה כי בתקופות קדומות אנשים לא נמנעו מלכתוב את השם על איגרות רגילות (גם כאלו העלולות להיזרק), וככל הנראה גם הגו אותו ככתבו. כך, למשל, בחרסי לכיש מופיע כמה פעמים יהוה בכתיבת חולין רגילה, ואף בהבלעת אותיות עם מילה קודמת, דבר הרומז לכך שקראו אותו בקול, בצורה שמבליעה את האותיות (למשל, "חיהוה" במקום "חי יהוה"). כמו כן במשנה במסכת ברכות נאמר שחכמים התקינו לברך האחד את השני באזכור שמו של האלוהים (אם כי לא פורש במשנה האם תקנת חכמים האמורה התירה להשתמש בשם המפורש, "יהוה", או שמא רק בכינוי שלו, כפי שנוהגים להגותו בימינו "אדני" או "אלהים"):
בתקופת בית שני נוצר ריחוק גדול יותר מהשם, אשר הלך והתגבר עם הזמן. כך, השם היה נהגה ככתבו בבית המקדש בלבד. הכהן הגדול היה מזכיר את השם המפורש בעבודת יום הכיפורים עשר פעמים. ועל פי המסופר ב), העם היה נופל על פניו כאשר היה שומע את השם המפורש. בדורות הראשונים היה מגביה את קולו, כיוון שירדו ממעלתם והיו ביניהם אנשים שאינם הגונים – היה אומרו בקול נמוך כדי שלא ישמעו השם המפורש.
גם שאר הכוהנים היו רשאים לומר את השם המפורש, בעת שהיו מברכים ברכת כהנים בבית המקדש. לאחר שמת הכהן הגדול שמעון הצדיק, הפסיקו הכוהנים להזכיר את השם המפורש בברכת כהנים אף בבית המקדש, מפני שלא זכו יותר לגילוי שכינה ולא היו ראויים לכך, וכן חששו שמא ילמד אותו אדם שאינו הגון (רש"י ותוספות).
גם מבחינת הממצא הכתוב ניכר תהליך הריחוק. כך, בחלק מהמגילות הגנוזות, כמו מגילת התהלים הגדולה, הכתובה כולה בכתב מרובע, נכתב השם יהוה באלפבית העברי הקדום, ככל הנראה עקב קדושתו (הדעות חלוקות האם הכתיבה בכתב זה הייתה בשל הקדושה המיוחסת לכתב הקדום, במקביל לקדושת השם, או שמא להפך – השתמשו בו ככתב חולין, כדי שהמגילה לא תתקדש, כדוגמת כתיבת ה' בימינו. מכיוון שבמגילת התהלים השם נוקד כדי לסמן מחיקה, מסתבר כמו האפשרות הראשונה). כמו כן, בפפירוסים שונים מהמאות הראשונות לספירה, אשר מופיעים בהם קטעים מהמקרא בתרגום ליוונית, נכתב השם "יהוה" באותיותיו העבריות ללא תרגום.
כן ניכרת נטייה להחליף את שמות "יהוה" בשמות שנחשבו קדושים פחות – כמו "אדוני" ו"אלוהים". כך, בספרי המקרא המאוחרים ישנו שימוש פחות בהרבה בשם המפורש, לעומת השמות האחרים. במזמור השני והשלישי שבספר תהילים למשל, ישנו שימוש כמעט בלעדי בשם אלוהים, וכאשר משווים למזמורים מקבילים במקומות אחרים נראה שהוחלפו שמות "יהוה" בשמות אלוהים – ייתכן שמטעם זה. נטייה זאת קיימת גם בשמות אחרים כמו בכינוי "צבאות" אם כי מטעמים הפוכים, של שירוש שמות המזוהים עם פולחן זר. בתרגום השבעים גם משתקפת נטייה זו שהיתה כבר נהוגה בימי תלמי השני, בה שם יהוה מתורגם Κύριος (אדוני), וכאשר הוא בא לאחר המילה אדני - הוא מתורגם בהתאם, כ"אלוהים".
במשנה כתוב ש"במקדש אומר את השם ככתבו ובמדינה בכנויו", כלומר, רק במקדש מותר לומר את השם ככתבו. בתלמוד מוסיפים שמותר גם לומר את השם המפורש כדי להתלמד בהגייתו, אבל לא בפרהסיא. במשנה ובתוספתא מובאים דברי התנא אבא שאול שמונה את ה"הוגה את השם באותיותיו" בין אלו שאין להם חלק לעולם הבא. הרמב"ם פירש שהכוונה לשם יהוה. על מהות איסור להגות את השם באותיותיו (או בגרסה משנה דפוס ונציה כתוב הוגה את ה' באותיותיו) סובר רש"י כי מדובר על השם בן מ"ב אותיות ואילו תוספות סבור כי הכוונה אל שם יהוה בלבד. בעל ספר הערוך פירש שהמושג "הוגה" הוא מלשון ליעוג וצחוק. הרמ"ע מפאנו משווה את הקורא את השם ככתבו (בתפילה) לאיסור כינוי אביו או רבו בשמם הפרטי. יש שכתבו שחברי אבא שאול חלקו עליו ודבריו לא התקבלו להלכה, שהרי הרמב"ם לא הביא את ההוגה את השם באותיותיו בין אלו שאין להם חלק לעולם הבא, אלא רק כאיסור גרידא, וגם הרי"ף ורבינו אשר לא כתבו את דברי אבא שאול בעניין בפסקיהם ההלכתיים. לא ברור באיזה תקופה חל השינוי, אבל בימינו נהוג לקרוא את השם כאילו כתוב "אדוֹנָי". בכתבים שאינם חלק מהמקרא או מסידור התפילה, וכדי שלא לגרום למישהו לקרוא את השם כפי שהוא נכתב, נהגו עד ימי הביניים לכותבו בשניים או שלושה יודים רצופים. ולאחר מכן ועד היום, מאמיני יהדות נוהגים לכותבו באמצעות האות ה' או ד' (עם גרש ה', ד'). בשל האיסור להזכיר את שם ה' ללא צורך, שלא תוך כדי תפילה או קריאה בתורה הוא נקרא לרוב בצורה "השם".
החלפתו בכינויים
השם יהוה ושמות נוספים של האל נחשבים קדושים, ישנו איסור הלכתי למוחקם ונהוג להימנע או לצמצם את השימוש בהם. בקריאת פסוקים בהם מופיע השם יהוה נהוג להחליפו בכינוי אדונָי, המשמש ככינוי לאל גם בפסוקים, לעיתים יחד עם יהוה ולעיתים כשלעצמו. מאחר שגם אדוני הוא אחד משבעת השמות הקדושים, בדיבור חופשי נהוג לומר "השם" או כינוי אחר, ובכתב לכתוב "ה'" או לעיתים "ד'" - גימטריה של מספר האותיות. בחיבורים שונים השם יהוה והשם אלוהים (ומאוחר יותר גם השם אדוני) הוחלפו בסימנים מוסכמים כמו 'י"י' או 'הוי"ה' במקום יהוה, והליגטורה ﭏ, בה הלמ"ד מחוברת לאל"ף במילים 'אל' 'אלוה' ו'אלהים'. לחלופין נוסף מקף או גרשיים בתוך השם על מנת להפסיק בין אותיותיו - לדוגמה י-ה או אדנ"י, או אף בחילופי אותיות - 'אלוקים' וכן 'ידוד', או בראשי תיבות - ד', ה' וכן י' או א'. מחייתה במים של פרשת סוטה, הכוללת את השם יהוה, כלולה במצוות השקיית הסוטה, ועל סמך כך התיר רבי ישמעאל גם מחיקת השם שנכתב בספרי הנוצרים: "מה אם להטיל שלום בין איש לאשתו אמר המקום ספר שנכתב בקדושה ימחה על המים, ספרי מינין שמטילין איבה בין ישראל לאביהם שבשמים על אחת כמה וכמה שיימחו הן והזכרותיהן."
בסידורי תפילה ובהגדות של פסח, נהגו לכתוב י"י. בספרי הקבלה העוסקים בשם המפורש נהוג לכנותו "שם הוי'ה". הגרש נוסף לביטוי מאחר שגם הסיומת שלו, "יה", שהיא תחילת השם יהוה, היא אחד משבעת השמות הקדושים. יש המוסיפים לו גרש או מחליפים את האות ה' באות א' גם כשהצירוף משמש למטרת חולין, למשל את השם 'יהודה' כותבים "יהוד'ה" או "יאודה".
מחיקת השם
על פי ההלכה היהודית יש איסור למחוק את השם לאחר שנכתב, ואם כבר נכתב ונמצא מיותר, יש לגונזו. יש האוסרים גם לקלוף את השם בשלמותו ולהשתמש במקומו. לרוב הדעות אין בעיה הלכתית בכתיבת ובמחיקת השם מעל גבי המחשב.
שימושים בשם המפורש
הכהן הגדול בבית המקדש היה עונד על מצחו ציץ זהב, שעליו היו מובלטות המילים קודש ליהוה, דבר שעל פי הבטחת הנביא זכריה, יהיה לעתיד לבוא על מצילות הסוס. על פי הכתוב בספר הזוהר, על חרבו של דוד המלך היה חקוק השם המפורש. דבר שיש לו סימוכין בדברי דוד לגוליית שם: (אם כי בזמן מלחמתו בגוליית לא הייתה חרב בידי דוד). ישנה אגדה יהודית המתארת כי על מטהו של משה היה חקוק השם המפורש, ובעזרתו עשה את הנסים במצרים, אגדה נוספת מתארת את החרב של מתושלח ואברהם שהיה חקוק בה שם המפורש, ובחרב זו הם ניצחו במלחמות.
במיסטיקה
בספר תולדות ישו, המציג את תולדות חייו של המשיח הנוצרי בצורה לעגנית, מסופר כי ישו גנב מבית המקדש את השם המפורש, ובעזרתו עשה את כל הנסים המתוארים בברית החדשה. דעה דומה הובעה גם על ידי זרם האימיאסלאביה (רוסית: Имяславие), שהופיע בתחילת המאה ה-20 ברוסיה, ואשר טען כי שמו של האל קדם לו וכי הוא האל עצמו, וכן כי ידיעת השם המפורש מאפשרת לבעל המידע לעשות נסים.
על פי השקפתו הרציונליסטית של הרמב"ם, אין משמעות מיסטית לשמות הקודש, כשם שאין פעולות מיסטיות הפועלות במציאות כלל. כאמור לעיל, לשמות יש משמעות לימודית, ובצורה הזו הם מעלים את לומדם לרמה גבוהה. במשנת הרמב"ם לא קיים שם בן ע"ב שמות.
בפולקלור היהודי, יודעי תורת הנסתר הפיחו בגולם רוח חיים, על ידי כך שהיו כותבים את השם המפורש על פיסת נייר, ומניחים אותה בפיו של גוש חומר, ואחר כך היו רושמים את המילה "אמת" על מצחו. כאשר היה צורך להפסיק את פעולת הגולם, נמחקה האות א|א', וכך הוא נותר "מת".
לפי תורת הקבלה, כל אות בשם המפורש היא כנגד עולם אחר בעולמות אבי"ע : י - כנגד עולם עולם האצילות; ה (ראשונה) - כנגד עולם עולם הבריאה ; ו - כנגד עולם עולם היצירה ; ה (שנייה) - כנגד עולם עולם העשייה; קוצו של י כנגד אָדָם קַדְמוֹן.
בספרות
כותרת אחד מספרי השירה ביידיש מאת אברהם יהושע השל הוא "השם המפורש" (וילנא 1933).
סופר השואה ק. צטניק, בספר "צופן אדמע", שהוא רישום של טיפולים ב-LSD על ידי הפסיכיאטר ההולנדי יאן בסטיאנס, מתאר בסיפרו את התיאור הבא:
בסיפור הקצר "המוות והמצפן" מאת חורחה לואיס בורחס, משמש השם המפורש יסוד לתעלומה בלשית.
שימושים מקוצרים ותאופוריים
המילה יָהּ, המופיעה לעיתים במקרא ככינוי לאל, גם היא כמשוער צורה מקוצרת של השם יַהְוֶה. הכינוי רווח בצירוף הַלְלוּ־יָהּ (בחלק מהנוסחים כמילה אחת, עם או בלי מפיק, וראו הללויה). בתהילים ק"נ מושרת השורה, שהפכה לפיוט פופולרי. שמות רבים של דמויות במקורות הם בעלי סיומת "יָה", או "יָהוּ", כשהתחילית היא תכונה המשויכת לאל: חזקיה ("יחזק האל"), אמציה (אומץ), טוביה, ירמיהו ואחרים.
דוגמות לשמות שבהם התחילית היא שם האל והסיומת היא התכונה או הפעולה המיוחסת:
בהלכה
על פי ההלכה היהודית, יש לנהוג כבוד מיוחד בשם זה, מלבד שיש לשמור באופן מכובד כל חפץ שנכתב עליו שם זה, ואין לזורקו לאשפה, או לעשות בו מעשה ביזיון אחר; עיקר האיסור הוא להשמידו, כפי שכותב הרמב"ם. כתוצאה מאיסור זה התפתח מושג הגניזה, שבו גונזים כתבים שיש בהם אזכורים של שמות ה'.
יש דיון בספרות הפוסקים אם שם ה' הכתוב בהדפסה (עיתונים ועלוני שבת) או בצילום טעון גניזה, פוסקים רבים אינם מצריכים גניזה ויש מחמירים.
במהלך כתיבת שם בספרי תורה, תפילין ומזוזות, אין להפסיק, ובתלמוד במסכת יומא אף מסופר כי:
כמו כן, אין הוגים אותו כפי שהוא נכתב, ויש שאף מחמירים ואוסרים להזכיר את אותיותיו זו אחר זו, ובמקום כך אומרים: "יוד קי ואו קי". מפני שנכתב בתלמוד הבבלי במסכת פסחים, בכל מקום שכתוב השם יהוה, נוהגים לבטא אותו אדוני, אם מדובר בלימוד או בתפילה, ואם מדובר בשיחת חולין, נהוג לבטא אותו השם.
במשנה תורה (הלכות יסודי התורה, פרק ו) כותב הרמב"ם:
בהמשך הפרק מפרט הרמב"ם כיצד לנהוג בטקסטים שבהם מופיעים שמות אלה, כך שלא תיפגע קדושתם.
ביהדות הקראית
במאות הראשונות להופעת התנועה הקראית נהגו רבים בתוכה את הגיית השם יהוה, מתוך כוונה להחיות את השימוש בשם כפי שהיה נהוג לדעתם בעם ישראל בתקופה המקראית, ואולם במשך השנים אימצו הקראים את המנהג הרבני של איסור הגיית השם והחלפתו ב"אדוני" או "אלוהים".
ניתוח לשוני
מאפיין ייחודי של השם שהוא מורכב מאותיות המשמשות תנועות (אמות קריאה) וגם עיצורים, בדרך שלא מאפשרת לדעת אם שתי האחרונות נהגות כעיצורים או כתנועות.
יש שקישרו את המילה לשורש העברי הי"ה, ולפיכך משמעות השם קשורה לתפיסה שהוא עצמו היה, הוה ויהיה, כלומר, "הוה לנצח בכל הזמנים בשוה", הווייתו בכל הזמנים, עבר הווה עתיד, היא אחת, מבלי שיחול שינוי בדעתו.
לדעת המהר"ל מפראג, שם זה מצביע על כך שהוא הוויה מופשטת שאין לה גדר, גבול והגבלה, ושאיננה נתפסת בשכל אנוש. יש הסוברים ששם זה מבטא את האמונה שאלוהים היווה, מהווה ויהווה את העולם כולו בכל רגע מחדש, ולכן הוא מופיע בלשון עתיד, המורה על פעולה חוזרת ונשנית (כמו "ככה יעשה איוב כל הימים"). באמונה הקבלית, שם זה צופן בחובו מיפוי של המידות האלוהיות.
לשיטתו הקבלית של הרמח"ל, שם יהוה מיוחס ל"הנהגת הייחוד" – כלומר הנהגת ה' שמעל החוקיות, במובן מסוים הנהגה נסית, כלומר הנהגה שאינה תלויה בחוקים או במעשי האדם. זאת לעומת השם "אלוהים" המיוחס ל"הנהגת המשפט", כלומר הנהגת ה' בדרך של חוקים (חוקי טבע וחוקים רוחניים). לפי האמונה היהודית שתי הנהגות אלה מתקיימים יחד בהרמוניה, כאשר הנהגת הייחוד מנהיגה, מאפשרת ומנתבת את הנהגת המשפט.
יש שפירשו, על פי הארמית, שנקרא "השם המפורש" בהוראת "פלאי".
היסטוריה של גרנדה
היסטוריה מוקדמת
לפני הגעת האדם האירופאי לאי גרנדה, היה המקום מאוכלס על ידי אינדיאנים משבטי הקאריב. לא ידועים פרטים רבים על ההיסטוריה המוקדמת של האי. בשנת 1498 נחת כריסטופר קולומבוס על חופי האי גרנדה, בעת מסעו השלישי לעולם החדש. השם שניתן לאי על ידי קולומבוס היה "קונספסיון" (בספרדית: Concepción), ואילו השם "גרנדה" היה הכינוי שניתן לאי על ידי מלחים ספרדים, שייתכן שהיו יוצאי העיר גרנדה שבספרד. בהדרגה עד תחילת המאה השמונה עשרה הפך השם "גרנדה" לשמו הרשמי של האי, ואילו השם שניתן על ידי קולומבוס נשכח.
האי גרנדה לא יושב על ידי אירופאים במשך למעלה ממאה שנים לאחר גילויו, ייתכן שבעקבות נוכחותם של שבטי האינדיאנים הקאריבים, שהיו שבטי לוחמים וקניבלים. ניסיונות בריטיים ליישב את האי נכשלו. בשנת 1650 רכשה את האי חברת ספנות צרפתית שהייתה בבעלות הקרדינל רישלייה, והקימה שם התיישבות אירופאית מחודשת. לאחר קרבות רבים מול האינדיאנים הקאריבים, תוך הבאת תגבורת צבאית מהאי מרטיניק, הביסו הצרפתים את הקאריב. לפי המסורת העדיף איש הקאריב האחרון לקפוץ לים ולאבד את חייו, ובלבד שלא להיכנע לאירופאים.
המאה ה-18
האי נשאר בשליטה צרפתית עד שנכבש על ידי בריטניה בשנת 1762 במהלך מלחמת שבע השנים. במאה ה-18 חל שינוי משמעותי במצב הכלכלי. כמו בשאר האיים הקאריביים עד המאה ה-18 התבססה כלכלת האי על גידול קנה הסוכר, שהוא גידול עתיר ידיים עובדות המבוסס על עבודת הכפיה של עבדים. אולם ב-1782 גילה סר ג'וסף באנקס, הבוטניקאי המלכותי ושליחו של ג'ורג' השלישי מלך בריטניה באיים, כי תנאי הקרקע והאקלים בגרנדה הם אידיאלים לגידולו של אגוז המוסקט. תבלין זה היה מוצר שהשוק הארופאי והאמריקאי היה צמא לו, וביסס את מעמדה הכלכלי של הקולוניה.
המאה ה-19
בשנת 1834 הוצאה העבדות בגרנדה מחוץ לחוק. בניגוד להתמוטטות הכלכלית של חלק מהאיים הקאריביים האחרים במאה ה-18 בתחום קנה הסוכר, לא הייתה התמוטטות כלכלית בגרנדה. זאת הודות לגידול התבלינים ולגידול הקקאו, שלא היו עתירי ידיים עובדות כקנה הסוכר.
משנת 1833 נחשב גרנדה כמרכז של המינהל האדמיניסטרטיבי הבריטי של איי וינדווארד, והמושל של הקולוניות הבריטיות השונות ישב בעיר הבירה סנט ג'ורג'ס.
המאה ה-20
בשנת 1958 קיבל המינהל האדמיניסטרטיבי הבריטי באיים מעמד אוטונומי, והפך לישות מדינית שנקראה בשם הפדרציה של איי הודו המערבית. פדרציה זו קיבצה כמה מושבות בריטיות בקאריביים בניסיון להשיג עצמאות מבריטניה, אך פורקה עקב בעיות פנימיות בשנת 1962. לאחר הפירוק ניסתה ממשלת בריטניה להקים פדרציה קטנה יותר, של מספר איים ספורים, שגרנדה הוא העיקרי שבהם, אך גם ניסיון זה לא צלח.
בשנת 1967 קיבלה הקולוניה הבריטית גרנדה אוטונומיה מלאה בענייני פנים, וב-7 בפברואר 1974 קיבלה עצמאות מדינית מלאה. לאחר קבלת העצמאות הצטרפה הרפובליקה הגרנדית לחבר העמים הבריטי, ואימצה את מודל המונרכיה החוקתית, שבו מנוהלת המדינה על ידי פרלמנט, ממשלה וראש ממשלה בראשה, בעוד כ"ראש המדינה" כיהן, בתפקיד סמלי, נציגה של מלכת בריטניה אליזבת השנייה.
המהפכה של 1979 והשלכותיה
האירוע אשר הפך את גרנדה למקור התעניינות בינלאומית ללא כל יחס לגודלה הזעיר למשך קרוב לעשור, ומיקד אליה גם תשומת לב אישית רבה (ובלתי אוהדת) של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, הייתה עלייתה לשלטון בחודש מרץ 1979 של ממשלה בעלת אידאולוגיה מרקסיסטית - לניניסטית, בראשות המנהיג הכריזמטי מוריס בישופ (Maurice Bishop).
מוריס בישופ (1944-1983) למד משפטים ב"לונדון סקול אוף אקונומיקס" ובמהלך לימודיו נחשף לרעיונות תנועת "הכח השחור" והושפע מהם רבות. יחד עמו למד בלונדון ברנרד קוארד (Bernard Coard), שהיה אז חברו האישי ושותפו לדרך הפוליטית אך עתיד היה להיהפך ליריבו ואויבו המר.
בשובו לגרנדה מולדתו, שהייתה בשלבי ההשתחררות מהשלטון הבריטי, נכנס בישופ לפעילות פוליטית ותן זמן קצר הפך למנהיג "תנועת האסיפות העממיות" - Movement for the Popular Assemblies - ארגון שמאלי שהיה מורכב בעיקר מאינטלקטואלים. בשנת 1973 התאחד הארגון עם "תנועת היהלום" (Jewel Movement) – (השם מורכב מראשי התיבות של Joint Endeavour for Welfare, Education and Liberation, כלומר "מאמץ משותף למען רווחה, חינוך ושחרור"). המפלגה המאוחדת קיבלה את השם "תנועת היהלום החדשה" (New Jewel Movement), שם אשר עתיד היה במהרה להתפרסם הרחק מחוץ לגבולות גרנדה.
המפלגה פתחה במאבק חריף נגד ממשלת גיירי, שהסתבכה בפרשות שחיתות רבות. גיירי הראה סימני פארנויה ונשא נאומים בהם הזהיר בפני נחיתת עב"מים והשתלטות חייזרים על גרנדה וממנה על העולם כולו, ובמקביל ביקש מן הדיקטטור הצ'יליאני אוגוסטו פינושה לשלוח את אנשי המשטרה החשאית הצ'יליאנית, שהייתה ידועה לשמצה על עינוי ורצח אנשי שמאל בארצה, לאמן משטרה מקבילה בגרנדה שזכתה לכינוי הבלתי רשמי "כנופיית הנמיות" (Mongoose Gang).
במרץ 1979 יצא גיירי לעצרת האו"ם בניו יורק שגם בה נשא נאום בנושא העבמ"ים. בהיעדרו השתלטו אנשי תנועת היהלום החדשה בתאריך 13 במרץ על תחנת השידור בעיר הבירה והודיעו על הקמת "ממשלת העם המהפכנית" שמוריס בישופ בראשה. תוך זמן קצר נפל השלטון באי כולו לידיהם, ללא שפיכות דמים או התנגדות משמעותית כלשהי ותוך הפגנות תמיכה גדולות ברחובות עיר הבירה.
עם תפיסת השלטון זכה בישופ לתמיכה ציבורית גדולה, ובקרב העניים והשכבות החלשות בגרנדה התעוררו תקוות עצומות לשיפור משמעותי במצבם בזכות הממשלה החדשה. גם בזירה הבינלאומית נהנתה הממשלה החדשה מאשראי גדול, במיוחד באירופה ובארצות העולם השלישי, ולא היה צער רב על נפילתו של גיירי.
במדיניות החוץ פיתחה ממשלתו של בישופ מערכות יחסים קרובות עם קובה ועם ניקרגואה בה תפסו הסנדיניסטים את השלטון באותו זמן, וכן עם ברית המועצות, ועם מדינות נוספות בגוש המזרחי.
ארצות הברית התייחסה מלכתחילה בחשדנות לממשלתו של בישופ, ועם ניצחונו של רונלד רייגן על ג'ימי קרטר בבחירות 1980 התרבו הניסיונות האמריקאיים לערער את המשטר החדש בגרנדה, אם כי יכולתם לפעול בגלוי נגדו הייתה מוגבלת בשל התמיכה הציבורית הרבה לה זכה. במספר שביתות שארגנו איגודים מקצועיים שראשיהם התנגדו לבישופ, ואשר ערערו את הכלכלה, האשימה הממשלה את האיגודים כי הם פועלים בשרות הסי.אי.אי כמו במקרה של השביתות בצ'ילה ב-1973 שקדמו להפלת משטרו של איינדה. רייגן ועוזריו ראו בניצחון ראשון בהיסטוריה של מהפכנים מרכסיסטים בארץ דוברת אנגלית בחצי הכדור המערבי כתקדים מסוכן, וחששו מהתפשטות התופעה לאיים קאריביים נוספים שכמו גרנדה היו מושבות בריטיות לשעבר מאוכלסות בתושבים שחורים דוברי אנגלית. במיוחד חששו בוושינגטון מהתפשטות של תסיסה מהפכנית לאי הגדול והחשוב ג'מאייקה שגם לו אותם מאפיינים.
יתר על כן, השלטונות האמריקאיים לא שבעו נחת מהפופולריות שהחל בישופ לצבור בקרב האוכלוסייה השחורה בארצות הברית עצמה. בכל פעם שהגיע לעצרת האו"ם בניו יורק, היה בישופ מנצל את ההזדמנות כדי לסור לרובע השחורים הארלם, לנאום בפני קהלים נלהבים של אלפי ולעיתים אף עשרות אלפי שחורים אמריקאים ולהדגיש את עמדתו כי רק הסוציאליזם יוכל לשים קץ לעוניים וליחס הגזעני כלפיהם. בנאומיו, הן בניו יורק והן בגרנדה עצמה, הקפיד בישופ להשתמש בשפה פשוטה המובנת לאנשים חסרי השכלה, להימנע משימוש בז'רגון אידאולוגי ולהסביר טיעונים פוליטיים מורכבים בדוגמאות מחיי היום-יום.