cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וזפוס דניאלס
מזכיר הצי
דניאלס האמין בצורך בבעלות ממשלתית על המפעלים לייצור לוחות שריון, ועל המפעלים לייצור מכשירי טלפון וטלגרף. בסיום המלחמה הוא עשה מאמצים רציניים להעביר באופן קבוע את השליטה על כל מכשירי הרדיו בארצות הברית לידי הצי. אם היה עולה הדבר בידו, כל הפעילות של חובבי הרדיו הייתה באה לקיצה וייתכן ששידורי הרדיו היו מתעכבים באופן משמעותי. דניאלס, שהתנזר מאלכוהול, אסר על צריכת משקאות חריפים על ספינות הצי, כאשר הוציא את הפקודה הכללית מספר 99 ב-1 ביוני 1914. לאחר תום תקופת היובש ב-1933 קבעו מפקדי הספינות שהאיסור על צריכת אלכוהול על הספינות היה עדיין בתוקף, אך צריכה מוגבלת של בירה הותרה למלחים שהיו על הים במשך 45 ימים או יותר. צריכת משקאות חריפים יותר על ידי קצינים הותרה על פי שיקול דעתם בעת חופשת חוף.
ב-1917 אסר דניאלס על זנות ברדיוס של 5 מייל (8 קילומטרים) מכל מתקן של הצי. בניו אורלינס, הוראה זו הובילה לסגירת בתי הבושת ברובע החלונות האדומים סטוריוויל. לכך היו השלכות ארוכות טווח לאנשי הצי ולאחרים במשך העשורים הבאים.
ב-15 במרץ 1919 פרסם דניאלס את פקודה מספר 456 שעל פי נאסרה בצי כל עבודה ביום המנוחה הנוצרי (יום ראשון). בפקודה נכתב:
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקים דניאלס את הוועד המייעץ לצי (Naval Consulting Board) כדי לעודד חידושים שיועילו לצי. דניאלס ביקש מתומאס אלווה אדיסון לעמוד בראש המועצה, שכן הוא היה מודאג מכך שארצות הברית לא הייתה מוכנה לתנאי הלחימה החדשים והייתה זקוקה לטכנולוגיות חדשות. בנוסף, היה דניאלס מזכיר הצי הראשון שקידם את נושא התעופה הימית. הוא הקים את בסיס הצי האווירי פנסקולה, באומרו, "כלי הטיס חייבים להיות חלק עיקרי מהכוח הימי שלנו לפעולות התקפה והגנה".
שערוריית המין של ניופורט, שטופלה על ידי תת-מזכיר הצי רוזוולט, פרצה ב-1919. הפרשה החלה כניסיון לטפל במה שנראה כ"תנאים בלתי מוסריים" בבסיס הצי בניופורט והתרחבה לחקירה של האוכלוסייה האזרחית בעיר. הפרשה הובילה למעצרים בעוון פעילות הומוסקסואלית של 17 מלחים ושל כומר אפיסקופלי נודע, ועל כמה מהם נגזר עונש מאסר. כאשר התחבולות שבהן נעשה שימוש בציד המכשפות הזה נודעו ברבים, הן נחשפו בעיתונות הארצית. הדיווח הגדיר את התנהגותו של רוזוולט כ"ראויה לנזיפה" ואמר שהמעשים "הפרו את זכויות האזרח והתעלמו מהזכות של כל נער אמריקאי שהתגייס לצי ללחום למען מולדתו".
שגריר במקסיקו
ב-1921, לאחר סיום כהונתו כמזכיר הצי, שב דניאלס לערוך את ה-News and Observer. הוא היה תומך נלהב של המועמד הדמוקרטי בבחירות לנשיאות של 1932, ידידו משכבר הימים, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
כאשר נבחר רוזוולט לנשיאות, הוא מינה את דניאלס לשגריר ארצות הברית במקסיקו. הוא ציפה שדניאלס יסייע להוציא לפועל את "מדיניות השכן הטוב" באמריקה הלטינית. אך על הגעתו של דניאלס למקסיקו העיבה הפגנה אלימה בה קבוצה של מקסיקנים יידתה אבנים אל עבר השגרירות האמריקאית.
רוזוולט מינה את דניאלס כשגריר כדי לאחות את הקרע ביחסי שתי המדינות שנגרם עקב פלישת ארצות הברית למקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית. נראה שנאומיו של דניאלס והצעדים שנקט בעת כהונתו כשגריר במקסיקו שיפרו את יחסי שתי המדינות. הוא שיבח תוכנית שהוצעה במקסיקו לחינוך כללי ובנאום שנשא לפני הפקידים הקונסולריים של ארצות הברית, הוא ייעץ להם להימנע מהתערבות יתרה בענייניהם של ארצות אחרות.
היחסים עם הכנסייה הקתולית
הקתולים בארצות הברית תקפו במרירות את דניאלס על כך שכשל בהתנגדותו להתקפות הארסיות של הממשלה המקסיקנית כנגד הכנסייה הקתולית במהלך המהפכה המקסיקנית ואחריה. דניאלס היה מתודיסט אדוק ושיתף פעולה עם הקתולים בארצות הברית, אך הייתה לו חיבה מועטה כלפי הכנסייה במקסיקו. הוא האמין שהיא ייצגה את אצולת הקרקע שגישתה הייתה מנוגדת לתפיסתו הליברלית. במקסיקו הייתה הסוגיה הראשית המאמצים של הממשלה לסגור את בתי הספר הקתולים. דניאלס הצדיק בפומבי את הפעולות הללו ושיבח את הפוליטיקאים האנטי-קתולים המקסיקנים. ביולי 1934, בנאום שנשא בשגרירות ארצות הברית, שיבח דניאלס את הצעדים האנטי-קתולים שננקטו בהובלתו של נשיא מקסיקו לשעבר, פלוטארקו אליאס קאייס:
שנותיו האחרונות
ב-1941 מונה בנו של דניאלס, ג'ונתן, כעוזרו האישי של הנשיא רוזוולט. באותה עת התפטר דניאלס מתפקידו כנשיא ושב לקרוליינה הצפונית. שם הוא חידש את עבודתו כעורך ה-News and Observer והמשיך את סגנון העריכה גלוית הלב שלו. הוא פרסם זכרונות משנותיו בשירות הציבורי. בנוסף לספרו "הצי והאומה" (The Navy and the Nation), הוא כתב את "הצי שלנו במלחמה" (1922, Our Navy at War), "חיי וודרו וילסון" (1924, The Life of Woodrow Wilson) ו"עידן וילסון" (1944, The Wilson Era).
דניאלס ובנו ג'ונתן נסעו ברכבת שהובילה את גופתו של הנשיא רוזוולט מראלי ועד למקום קבורתו בביתו, ספרינגווד, שבהייד פארק, מדינת ניו יורק. השניים התלוו ברכבת בדרכה בחזרה לוושינגטון די. סי. בחברת אלמנתו של רוזוולט, אלינור רוזוולט והנשיא החדש הארי טרומן.
ג'וזפוס דניאלס נפטר בראלי ב-15 בינואר 1948 ונטמן בבית הקברות אוקווד שבעיר.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בשנים 1965–1994. על שמו נקראו גם בית ספר בראלי ואולם בקמפוס של אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית. ביתו בראלי הוכרז כאתר היסטורי לאומי והוא כיום משמש כמשכן ללשכת הבונים החופשיים.
דרי (צפון אירלנד)
דרי (באנגלית: Derry; באירית: Doire) או לונדונדרי (Londonderry) היא עיר בצפון אירלנד, במחוז לונדונדרי. החלק העתיק מוקף החומות שוכן על הגדה המערבית של נהר הפויל, אך בהווה העיר מתפרסת על שתי הגדות, המקושרות ביניהן בצמד גשרים.
דרי סמוכה לגבול עם הרפובליקה של אירלנד ומהווה מרכז עירוני לצפון מחוז דניגול ומחוז לונדונדרי. היא העיר השנייה בגודלה בצפון אירלנד ויש בה נמל תעופה.
שם העיר
שם העיר הוא נושא למחלוקת בין לאומנים (מרביתם קתולים) לתומכי איחוד (יוניוניסטים, ברובם פרוטסטנטים). "דרי" הוא השם השגור בפי הראשונים, בעוד "לונדונדרי" הוא השם המועדף על האחרונים באופן רשמי בשיחות פוליטיות, על אף שרבים מהיוניוניסטים קוראים אף הם לעיר "דרי" בשיחה רגילה.
הסימון הברור ביותר למבקר המצביע על מחלוקת זו הוא שלטי הדרכים. אלו המצביעים על העיר מתוך הרפובליקה של אירלנד נושאים את הכיתוב "דרי", אך באלו מעבר לגבול כתוב "לונדונדרי". אין זה מחזה נדיר לראות שלטי דרכים כאלו שעברו השחתה והקידומת "לונדון", המייצגת את הבריטים, נמחקה מהם בתרסיס צבע בידי לאומנים.
השם "דרי" עצמו הוא גרסה אנגלית של "Doire" - "חורש אלונים". לאחר שהעיר חודשה בסיוע תרומות מלונדון בעבור מתיישבים אנגלים וסקוטים, הוספה לה הקידומת "לונדון", אשר אינה מקובלת על הלאומנים, כאמור.
היסטוריה
דרי/לונדונדרי היא אחד האתרים בהם קיים היישוב הרצוף הוותיק ביותר באירלנד. העדויות הראשונות הן למנזר מהמאה השישית לספירה, אך אלפי שנים לפני כן כבר חיו בני אדם במקום, וממצאים פרהיסטוריים עדיין מתגלים בדרי.
על פי האגדה, מקים המנזר היה הקדוש האירי קולומבה (קולמקיל, 521–597). קדוש זה הקים מנזרים רבים באירלנד ובריטניה אך אין זה וודאי שהקים גם את המנזר בדרי, אף על פי שמנזר זה השתייך בוודאות לקבוצת כנסיות שראו בו את מנהיגן הדתי. כנסיית המנזר שרדה עד המאה השבע עשרה, והייתה מקום התפילה הראשון של המתיישבים מלונדון שבנו את העיר המבוצרת.
במחצית השנייה של המאה ה-16, המלכה אליזבת הראשונה ניסתה לכבוש את פרובינציית אלסטר, החלק היחיד מאירלנד שלא היה עדיין תחת שליטה אנגלית. האנגלים הקימו לראשונה נקודת משמר בשנת 1566, אך זו שרדה שנים ספורות בלבד. ב-1600 נשלח חיל משמר חדש בזמן "מלחמת תשע השנים" כנגד הרוזנים הגאלים או'ניל ואו'דונל. בפעם זו האנגלים הצליחו להחזיק בדרי, ועם סיום הקרבות ב-1603 הקימו ישוב סחר קטן שניתן לו מעמד של עיר. בשנת 1608 הותקף היישוב הקטן על ידי סר קאהיר או'דוהרטי (תומך לשעבר של האנגלים באלסטר) ונמחה למעשה מעל פני האדמה.
מתקפה זו באה לאחר "מנוסת הרוזנים" שבה האו'דונלים והאו'נילים, עם תומכיהם, נמלטו ליבשת אירופה. אלסטר נותרה ללא הנהגה וכך המלך החדש בלונדון, ג'יימס הראשון יזם יישוב של אנגלים וסקוטים נאמנים לכתר באלסטר, אלו היו פרוטסטנטים, בניגוד למקומיים האירים הקתולים. אלו הקימו את היישוב המבוצר מעבר לנהר הפויל, מול היישוב הישן שנחרב וקראו לעיר "לונדונדרי" כהוקרה לתורמים מלונדון שעזרו להם. העיר שהקימו הייתה היהלום בכתר היישוב האנגלי, ותוכננה לפי העקרונות המתקדמים ביותר של אותה תקופה, בשילוב חומת אבן ועפר מאסיבית. זו הייתה העיר מוקפת החומה האחרונה שנבנתה באירלנד, והיחידה שחומותיה שרדו בשלמותן.
אחד מהבניינים החשובים שהוקמו בתקופה זו הוא קתדרלת סנט קולומב (1633) שהיא הקתדרלה הפרוטסטנטית הראשונה שהוקמה באי אירלנד.
בסוף המאה השבע עשרה היו בדרי רק כ-2000 תושבים, ועדיין הייתה זו העיר הגדולה ביותר באלסטר בהפרש ניכר. כמו יתר ערי בריטניה ואירלנד, העיר סבלה ממהומות בשנות הארבעים של המאה השבע עשרה, ובשנת 1649 אף צרו על העיר פרסביטריאנים סקוטים שהיו נאמנים למלך צ'ארלס הראשון.
בעקבות הודעת "אין כניעה" זו, החלו כוחות היעקוביטים במצור המפורסם על דרי, שנמשך 105 יום של הפגזות תותחים מתמידות, בשילוב עם רעב ומחלות. גם בקרב הצרים על העיר מתו אלפים על חומות העיר ומחוצה להן. לבסוף, בסוף חודש יולי, ספינת תגבורת הצליחה להבקיע את המחסום שהונח על נהר הפויל. המצור הסתיים אך נתן את אותותיו במנהגי העיר עד היום.
העיר נבנתה מחדש במהלך המאה ה-18, ובתים ג'ורג'יאניים רבים מתקופה זו עדיין עומדים על תילם. ג'ורג' ברקלי, אחד מהפילוסופים החשובים של אירלנד, היה איש הדת הבכיר של דרי מ-1724 ועד 1733. בתקופה זו גם נבנה הגשר הראשון על הפויל ב-1790.
בשנים לאחר מכן היה הנמל שבעיר נקודה חשובה למהגרים אירים לצפון אמריקה, שחלק מהם יסדו ערים בשם זהה בניו המפשייר. תעשיית הטקסטיל בעיר התפתחה משמעותית ונוצר מרכז של מסילות ברזל בעמק הפויל.
במאה ה-20
במהלך מלחמת העצמאות האירית, האזור סבל מאלימות, שנבעה בחלקה ממלחמת הגרילה שהתחוללה בין הצבא האירי הרפובליקני לכוחות הבריטיים, אך גם הושפעה מלחצים כלכליים וחברתיים. עד אמצע 1920 היו בעיר מהומות עדתיות קשות. חיים רבים אבדו ובנוסף קתולים ופרוטסטנטים רבים גורשו מבתיהם במהלך התסיסה הקהילתית הזו. לאחר אלימות של שבוע, הושגה משא ומתן על שביתת נשק על ידי פוליטיקאים מקומיים משני הצדדים.
בשנת 1921, בעקבות האמנה האנגלו-אירית וחלוקת אירלנד וצפון אירלנד, הפכה העיר לעיר גבול, מופרדת מחלק גדול מהעורף הכלכלי המסורתי שלה במחוז דונגל.
בשנת 1932 נחתה בעיר אמיליה ארהארט, לאחר שהייתה האישה הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי בטיסת יחיד.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה לעיר חלק חשוב במערכה באוקיינוס האטלנטי. ספינות מהצי המלכותי, הצי המלכותי הקנדי וחילות אחרים של בעלות הברית הוצבו בעיר וצבא ארצות הברית הקים בה בסיס. למעלה מ-20,000 חיילי הצי המלכותי, 10,000חיילי הצי המלכותי הקנדי ו-6,000 אנשי צי ארצות הברית הוצבו בעיר במהלך המלחמה. הנוכחות האמריקנית בעיר הייתה תוצאה של הסכם סודי בין האמריקנים והבריטים לפני כניסת האמריקנים למלחמה. זה היה בסיס הצי האמריקאי הראשון באירופה, והמסוף לשיירות אמריקאיות בדרך לאירופה.
החל מסוף שנות ה-60 העיר הייתה מוקד של הסכסוך בצפון אירלנד, ששיאן הגיע ביום ראשון, ה-30 בינואר 1972 (אשר כונה לאחר מכן יום ראשון העקוב מדם), בו נורו למוות 13 בני אדם על ידי חיילים בריטים במהלך מצעד לזכויות האדם באזור בוגסייד בעיר. 13 איש נוספים נפצעו ואחד מהם מת מפצעיו. בעקבות הסכסוך סבלה העיר מאבטלה גבוהה ומפגיעה במבנים ותשתיותי.
במהלך הסכסוך כיסו ציורי קיר גדולים את קירות רבים מבתים בעיר. ציורים המתארים תמונות של דיכוי בריטי, סיסמאות, סמלים לאומניים וסמלים של "ארגוני מדוכאים" אחרים (כגון אש"ף) מהצד הקתולי לעומת ציורי מאורעות היסטוריים, הנצחת חללים וסיסמאות שכנגד מהצד הפרוטסטנטי.
במאה ה-21
בשנת 2001, במסגרת תהליך השלום בצפון אירלנד, הוקמה ועדת חקירה לאירועי "יום ראשון העקוב מדם", החיילים שפתחו באש באירוע חויבו להופיע בפני בית הדין בעיר. ביוני 2010, התפרסם דו"ח חקירה שכנה את פעולות הצבא הבריטי "חסרות הצדקה" וקובע כי 13 האזרחים שנהרגו באותו יום היו חפים מפשע. ראש הממשלה דייוויד קמרון אמר לפרלמנט כי "מה שקרה אסור היה שיקרה מעולם", והודה כי ממצאי הדו"ח "מזעזעים", והתנצל על האירועים. בעקבות הדו"ח הוחלט להגיש תביעה נגד החיילים, אך לבסוף רק חייל בריטי אחד הועמד למשפט.
פריזיה המזרחית
פריזיה המזרחית או מזרח פריזיה (בגרמנית: Ostfriesland) הוא אזור החוף של צפון-מערב מדינת סקסוניה התחתית בגרמניה.
חבל זה מהווה את החלק המרכזי של פריזיה, והוא ממוקם בין פריזיה הצפונית שבמדינת שלזוויג-הולשטיין ובין פריזיה המערבית שבהולנד. נכללת בו גם שרשרת איים, איי פריזיה המזרחית, הסמוכים לחוף.
היסטוריה
החל במחצית השנייה של המאה ה-16 פרחה הרוזנות של פריזיה מבחינה כלכלית, בשל הגירה המונית של סוחרים קלוויניסטים שנמלטו צפונה מארצות השפלה מאימת מלחמות הדת שהתחוללו בארצות אלו. במהלך המאה ה-17 הפכה הישות המדינית של פריזיה המזרחית מרוזנות לנסיכות, תחת נסיכי בית צירקסנה. עם מות הנסיך האחרון לבית צירקסנה, קרל אדצארד, ב-1744 השתלט פרידריך הגדול על הנסיכות וצירף אותה לפרוסיה. ב-1806 סופחה פריזיה המזרחית לממלכת הולנד, ממלכה קצרת-ימים שהקים נפוליאון בונפרטה, וב-1810 סופחה יחד עם כל ממלכת הולנד לצרפת. בתקופה הקצרה שבה נשלטה בעקיפין או במישרין בידי צרפת הנפוליאונית התחוללה בחברה המזרח-פריזית תמורות מהירות. השליטה המקומית נמסרה לידיהם של ראשי ערים, במקום מועצות זקנים, והתושבים אימצו לראשונה שמות משפחה. הפרוסים השתלטו מחדש על הנסיכות ב-1813. כעבור שנתיים, כחלק מהחלטות קונגרס וינה, מסרה אותה פרוסיה לממלכת האנובר, שהתאחדה בעצמה עם פרוסיה ב-1866.
יהודי פריזיה
היהודים הראשונים התיישבו בפריזיה המזרחית במאה ה-16, ולקראת מחצית המאה התגבשו בה לראשונה גם קהילות יהודיות, בעיקר באמדן שהקהילה היהודית בה מנתה רשמית 186 איש בסוף המאה ה-17, אך גם בעיר הנמל נורדן, בלר ובבירת הרוזנות, אאוריך.
בתחילת המאה ה-18 היו בפריזיה המזרחית כ-160 משפחות יהודיות, ובתחילת המאה ה-19 נמנו בה כבר 1,384 יהודים. היישובים בפריזיה המזרחית שבהם התקיימה קהילה יהודית, היו: אאוריך, אזנס, אמדן, בונדה , דורנום , ויטמונד , ונר , ימגום , לר, נוישטטגדנס ונורדן.
ג'יגסו (המסור)
ג'ון קרמר (הידוע גם כרוצח הפאזל, המכונה גם ג'יגסו) הוא דמות בדיונית והאנטגוניסט הראשי בזיכיון "המסור". ג'יגסו עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט הראשון בסדרה, "המסור", ומאוחר יותר הוא הופיע ב"המסור 2", "המסור 3", "המסור 4", "המסור 5", "המסור 6", ו"המסור 7","המסור 8" ו"המסור X". הוא מגולם על ידי השחקן האמריקאי טובין בל. ג'ון נולד בשנת 1949 לאמא טבחית ולאבא אפסנאי. בסדרה הסרטים, קרמר הוא מהנדס אזרחי לשעבר שנטה למות מגידול באונה המצחית שהתפתח מסרטן המעי הגס. לאחר ניסיון התאבדות כושל, מוצא קרמר הערכה חדשה לחייו, ומחליט להקדיש את שארית ימיו לנטיעת אותה הערכה באחרים על ידי בחינת רצונם לחיות. השיטות שלו כוללות כפייה על נתיניו באמצעות תרחישים קטלניים, שאליהם מתייחס כ"משחקים" או "מבחנים", שבו הם נאלצים לפגוע בעצמם או באחרים כדי להימלט. מבחנים אלה מסמלים בדרך כלל את מה שפאזל תופס כפגם באופי או בחיים המוסריים של האדם הנבחן. השם פאזל ניתן לו על ידי התקשורת עקב הפרקטיקה של חיתוך צורת פיסת פאזל מהבשר של אלה שנכשלים.
קורות חיי הדמות הבדיונית
ג'ון קרמר נולד בשנת 1954 ובמהלך חיו הקים חברת הנדסה אזרחית יחד עם עורך דין בשם אמט בלנק שנועדה לייצר מבנים תעשייתיים ברחבי העיר (ובכך לייצר מקומות עבודה לאזרחים) וכן דיור לנזקקים. ג'ון היה מהנדס אזרחי בהכשרתו, אך בנוסף היה לו כישרון ייחודי לקריאת אנשים וכן היכולת לצפות את המהלכים הבאים שלהם. היכולת הזאת שימשה אותו ביצירת קשרים עסקיים, צבירת ממון ורכישת מבנים, בעזרתם הוא תרם בחזרה לקהילה.
במהלך חיו, ג'ון התחתן עם רופאה בשם ג'יל טאק שניהלה מרכז לגמילה מסמים בעיר. המוטו של מרכז הגמילה היה "תנצור את חייך", משפט שיופיע בהמשך בכל המלכודות שג'ון ייצר. במהלך הזמן, השניים תכננו להביא ילד לעולם ולקרוא לו בשם "גדעון". ג'ון גם קרא לבניין הראשון אותו הוא רכש "גדעון - תעשיות אריזת בשר". השם גדעון מקורו ביהדות ופירושו "גיבור" או "שופט". התינוק היה אמור להיוולד בשנת 1995, שעל פי לוח השנה הסיני הייתה שנת החזיר שסימלה לידה מחדש.
ג'ון פגש מספר מטופלים בקליניקה של ג'יל ומנע ריב אלים בין אחד המטופלים למטופל אחר בשם ססיל אדמס. בעקבות האירוע, ג'ון החל לפקפק בשיטות השיקום של הקליניקה של ג'יל, אך עדיין תמך בעבודתה. באירוע שנעשה בקליניקה, ג'ון פוגש בסוכן ביטוח בשם וויליאם אשטון והשניים מדברים על עבודתו של וויליאם - אישור או דחיה של פוליסות ביטוח. ג'ון מתנגד לשיטותיו של וויליאם לחזות אירועים ועל פיהם לאשר או לדחות את הביטוחים שלהם באומרו שוויליאם לא לוקח בחשבון את הרצון לחיות, שהוא היצר הכי חזק באדם.
עם הלידה שמתקרבת, ג'ון החל לבנות ולתכנן את חדר הילדים של גדעון ואיתו גם את האב טיפוס לבילי, הבובה האייקונית בה הוא ייעזר בעתיד. בנוסף, הוא וג'יל מתחילים לצלם סרטי וידאו עבור ילדם, מדיום שבו ג'ון ייעזר רבות בעתיד במלכודות שלו.
באחד הערבים, בשנת 1994, ססיל אדמס, מטופל בקליניקה תוקף את ג'יל בסיום עבודתה בזמן שג'ון מחכה לה בחוץ במכונית. ג'ון מבחין בססיל שבורח מהאזור ומבין שמשהו קרה, הוא מגלה את ג'יל הפצועה מדממת על הרצפה ומוביל אותה לבית החולים שם הם מתבשרים שהעובר מת מהתקיפה. בעקבות החוויה, ג'ון מתחיל לפתח תסמינים של פסיכופתיות: חוסר באמפתיה כלפי אחרים וחוסר חרטה על מעשיו. השינוי מתבטא כאשר ג'ון מפסיק לעודד את המטופלים בקליניקה ומאמין שהם אינם מסוגלים להיגמל ולהשתנות תחת שיטות הטיפול הרגילות ("את לא יכולה לעזור להם, הם צריכים לעזור לעצמם") מה שנוטע בו את היסודות להפיכה לג'יגסו (פאזל) בעתיד. ג'ון מחליט להפסיק את השותפות עם אמט ומתרחק ממנו ומג'יל, מרגיש שלמרות כל הידע וההון שצבר, הוא עדיין לא הצליח להציל את הבן העתידי שלו.
האירוע המחולל גורם לג'ון לקחת את המנטרה "הם צריכים לעזור לעצמם" שלב אחד קדימה ובעקבותיו ג'ון בונה את המלכודת הראשונה שלו שיועדה לססיל אדמס, האדם שהרג את התינוק שלו: ג'ון מאתר את ססיל בקרנבל שהתקיים לכבוד שנת החזיר, לובש מסיכת חזיר על פניו וחוטף את ססיל. ג'ון לוכד את ססיל בכיסא וממקם להבים מסביב לראשו, במטרה שססיל "יעבור" דרך מספר סכינים שיחתכו את פניו ולאחר מכן ילחץ על ידית והוא ישוחרר (המחשבה מאחורי המלכודת היא שפניו של ססיל ייראו מכוערים כמו הנשמה שלו). ובכך, ג'ון מקווה שססיל ילמד מהחוויה ויחליט לשנות את דרכיו. ססיל אמנם מצליח ללחוץ על הידית, אך מחליט לתקוף את ג'ון והאחרון מפיל אותו לערימת להבים נוספת שהורגת אותו. בכך ג'ון מבין שלמרות שהוא נתן לססיל הזדמנות שנייה, ססיל נכשל ובכך ג'ון לא מרגיש חרטה על שהרג אותו.
בעקבות זאת, ג'ון מחליט "לעזור" לעוד אנשים ומתחיל ביצירת מלכודות שונות. ג'יל, שמבחינה שססיל נעלם מגיעה אל הסדנה של ג'ון ומגלה בה תמונות של ססיל. לאחר עימות ביניהם השניים מתגרשים וג'יל חוזרת לשם נעוריה: טאק. בזמן בדיקה שגרתית, ג'ון מאובחן עם גידול סרטני בראשו. ההתמודדות עם הגירושים והגידול הסרטני הביאו את ג'ון לנסות לשים קץ לחיו בעזרת קפיצה עם מכוניתו מצוק. אולם, הניסיון נכשל וג'ון שורד את ההתרסקות, אך האירוע גרם לו להעריך מחדש את חיו. בזמן הזה ג'ון מתחיל לעבור הקרנות כדי להיפטר מהגידול בראשו וזוכה ליחס מחפיר מהצוות הרפואי. מתגלה לנו שרופא בשם לוגאן נלסון החליף בטעות את תוצאות הבדיקות של ג'ון, מה שגרם לרופאים לפספס את הגידול בהתחלה ובכך הוא גדל וכעת בלתי ניתן לריפוי. בנוסף, רופאים כמו דוקטור לין דנלון ודוקטור לורנס גורדון מתייחסים אליו בקרירות, מה שגורם לג'ון לחשוב עליהם כעל קורבנות עתידיים במשחקים שלו. במהלך השנים הבאות ג'ון יכיר יותר ויותר אנשים שלפי השקפתו "לא מעריכים את חייהם" ובכך ידרבן אותו להפוך אותם לקורבנות. בידיעה שלא נשאר לו הרבה זמן לחיות, ג'ון רוצה לייצר אחריו מורשת שבעקבותה אנשים יתחילו להעריך את החיים שלהם יותר ובכך הוא חושב שהוא מסייע לאנושות.
אלמנטים רבים שג'ון נעזר בהם כוללים שימוש בסרטי וידאו בהם מופיעה בילי הבובה שדרכה הוא מתקשר עם קורבנותיו, חלוק שחור המעניק לו מעין מראה של כומר דתי, מסיכת החזיר הלקוחה משנת החזיר הסינית המסמלת "לידה מחדש" והמחשבה שהשיטה שלו עובדת ובעזרתה הוא יהפוך את העולם למקום טוב יותר. ג'ון מאמין שאנשים צריכים לעבור חוויה טראומתית וכואבת על מנת שיוכלו להעריך את חייהם, והוא מאמין שהוא מעין "משיח" שבא לגאול את העולם מאנשים רעים, תוך רצון שאחרים ימשיכו את מורשתו לאחר שימות.
המשחק המשמעותי הראשון שג'ון יצר התקיים בחוות חזירים נטושה ששייכת למשפחתה של ג'יל, אליה הוא חטף מספר קורבנות שהוא הכיר שלדעתו "לא העריכו את חייהם" או פגעו באחרים. אחד מהאנשים הללו היה לוגן נלסון, הרופא שבטעות בלבל את תוצאות הבדיקות של ג'ון עם אדם אחר. המשחק החל כמתוכנן, אך ג'ון הבחין שלוגן לא התעורר בזמן בגלל השפעת חומרי ההרדמה, עצר את המשחק והציל את לוגן כי לא רצה שהוא ימות בגלל כשל טכני שלו (ובכך לא יקבל הזדמנות הוגנת להילחם על חיו). ג'ון טיפל בפציעות של לוגן והאחרון הפך לשוליה הראשונה שלו, בנה איתו מלכודות ולמד מג'ון את פילוסופיית החיים שלו והיכולת לחזות פעולות של אנשים. המלכודת האייקונית שהשניים בונים ביחד היא "מלכודת הדובים ההפוכה" בה ג'ון ישתמש בעתיד. אולם, השותפות התפרקה במהרה כאשר לוגן גויס למלחמה באפגניסטן בתור רופא צבאי.
לאחר שהסרטן מחמיר, ג'ון מנסה לקבל כסף מחברת הביטוח שלו, אותה מנהל וויליאם אשטון. אולם, אשטון מסרב לאשר לג'ון את הטיפול היקר תחת ההנחה שהגידול נמצא כבר בשלב מתקדם ולכן לא שווה להשקיע כספית בטיפול. בזמן הזה הגידול התפשט לאזורים אחרים בגופו וג'ון הבין שזמנו הולך ואוזל. ג'ון החליט להשקיע את זמנו ביצירת מלכודות ובמהרה החל להיקרא במדיה ובציבור "ג'יגסו" (או "פאזל" בעברית על שם חתיכות בצורת פאזל שהוא חותך מעורות הקורבנות שלו לאחר המשחקים. ההסבר שהוא מעניק לכך הוא שהוא מרגיש שהקורבנות שלו פספסו משהו שגרם להם לא להעריך את חייהם - חתיכת הפאזל החסרה).
במהרה, ג'ון מגלה שאדם בשם סת' בקסטר נהרג על ידי מלכודת של ג'יגסו שהיא לא שלו. ג'ון מבין שהאדם שיצר את המלכודת הוא הבלש הופמן, שרצה להעניש את בקסטר לאחר שהאחרון רצח את אחותו ולכן יצר עבורו מלכודת שבלתי אפשרי לנצח אותה. ג'ון לא אוהב את הרעיון וחוטף את הופמן, מסביר לו שהוא יודע עליו ושאם הוא לא יסכים לעבוד איתו ביחד הוא יספר לעולם שהוא הרג את בקסטר, הופמן מסכים בחוסר ברירה. במהלך הזמן השניים יבנו מלכודות ביחד והופמן יילמד מג'ון איך לחזות התנהגויות של אנשים סביבו וכן את פילוסופיית החיים שלו לפיה המלכודות שלו נועדו לעזור לבני אדם להעריך את חייהם יותר. השניים בהמשך חוטפים ביחד קורבנות נוספים והופמן מתפקד בתור השולייה של ג'ון.
בזמן הזה, שני בלשים בשם סינג וטאפ מתחילים לחקור את עבודותיו של ג'יגסו וג'ון מבקש מהופמן שישתול באחת מזירות הרצח עט ששייך לדוקטור לורנס גורדון על מנת שזה יעורר את חשדם של הבלשים. זה מצליח ודוקטור גורדון נחקר על ידי הבלשים. במקביל, ג'ון בוחן נרקומנית בשם אמנדה בעזרת מלכודת הדובים ההפוכה והיא מצליחה לברוח, בכך היא מבינה שהמשחק של ג'יגסו שינה את חייה ומחליטה להפוך בעצמה לשוליה של ג'ון. הופמן בינתיים מעדכן את ג'ון שטאפ וסינג קרובים לגלות מיהו ג'יגסו וג'ון מצליח בעזרת תוכנית מחוכמת להרוג את השניים ולהסיר מעליו את האיום.
לאחר מכן, ג'ון סיים לתכנן את חדר נסתר בשם "חדר השירותים" למשחק הבא שלו: הוא חוטף את דוקטור לורנס גורדן וצלם בשם אדם (שנשכר לעקוב אחרי דוקטור גורדון תחת הוראה מהבלש טאפ כיוון שגורדון בזמנו נחשד כג'יגסו) ושם את השניים בחדר השירותים. ג'ון, שרוצה להיות קרוב למשתתפים ולבחון את האסטרטגיה שלהם מזריק לעצמו מרפה שרירים ומעמיד פנים שהוא גופה בחדר. בסוף המשחק לורנס כורת לעצמו את הרגל בעזרת מסור ידני במטרה להציל את אשתו. ג'ון קם ומשאיר את אדם למות בחדר השירותים. ביציאה משם הוא מגלה את לורנס המעולף, מטפל בו ובעקבות זאת לורנס מחליט להפוך לשולייה של ג'ון ומסייע לו במשחקים שדורשים התערבות רפואית. כמה חודשים לאחר מכן ג'ון מבחין בריאיון טלוויזיוני עם אישה בשם ג'ואן, קורבן לשעבר של ג'יגסו שלאחר המשחק שלה החלה להעריך את החיים שלה יותר ובכך ג'ון מבין שהוא מצליח לבצע שינוי בעולם לטובה. אדם בשם בובי דיגן צופה גם הוא בריאיון ובעקבות כך מחליט להעמיד פנים שגם הוא קורבן של ג'יגסו שניצל וכותב ספר על "החוויה שלו". ג'ון (שיודע שבובי מעולם לא נבחן על ידיו) לא אוהב את זה ובאירוע חתימות על הספר הוא מגיע ונפגש עם בובי, רומז לו שהוא ג'יגסו והולך משם, אך בובי לא מייחס לכך חשיבות.
ג'ון מציג את אמנדה יאנג לג'יל בטענה שהשיטה שלו עובדת ועכשיו אמנדה מעריכה את חייה מחדש. לאחר מכן, ג'ון מקליט הודעה לג'יל ומוריש לה תיבה נעולה שאותה היא תיפתח כשהזמן הנכון יגיע, בינתיים הוא שומר את המפתח לתיבה אצלו. בנוסף, ג'ון מקליט הודעות לקורבנות הבאים של משחקים עתידיים בידיעה שהוא לא יהיה בחיים כשהמשחקים יוצאו לפועל. לאחר מכן, ג'ון משאיר לג'יל מעטפה אותה היא מעבירה לדוקטור גורדון בה יש קלטת. ג'ון מופיע בקלטת ומבקש מדוקטור גורדון לשמור על ג'יל ובמידה ויקרה לה משהו הוא מורשה לפעול לפי ראות עיניו.
המשחק האחרון שג'ון לוקח בו חלק לפני מותו הוא המשחק של משפחת דנלון. לין דנלון היא הרופאה שטיפלה בג'ון בעבר בבית החולים וג'ף הוא בעלה. השניים איבדו ילד בתאונת דרכים וזה גרם להם להסתכסך ולהזניח את ילדתם קורבט. ג'ון מעצב משחק שנועד לשני ההורים: לין אמורה לשמור על ג'ון בחיים, אחרת היא תמות וג'ף אמור להתעמת עם הנהג שדרס את בנו, עדת הראיה לתאונה שסירבה להעיד וכן השופט שגזר על הנהג עונש מגוחך, תוך רצון לבדוק אם ג'ף יסלח להם ויציל אותם. בנוסף, ג'ון יודע שאמנדה פועלת מתוך רגש ומסוגלת לפעול בניגוד לרצונו ולכן הוא בוחן גם אותה במקביל למבחן של לין. אולם, בזמן שהמבחן של לין מתקיים, הופמן ניגש אל אמנדה ומשאיר לה פתק לפיו הוא יודע שהיא הייתה ביחד עם ססיל בזמן התאונה בקליניקה להתמכרויות (התאונה שגרמה לג'יל להפיל את העובר) ולכן עליה להרוג את לין או שהוא יספר לג'ון על חלקה בתאונה. בסוף המשחק ג'ף יורה באמנדה למוות, מנסר את גופו של ג'ון ולכן גם לין עצמה מתה ובכך ג'ון מסיים את חייו.
למרות מותו, הופמן ודוקטור גורדון ימשיכו לתפקד כשוליות שלו ולהוציא משחקים חדשים לפועל.
המסור: לידה מחדש
דמותו של ג'ון קרמר מופיעה גם בחוברת קומיקס שאינה קנון, "מסור: Rebirth", המתארת אירועים שהתרחשו לפני הסרט הראשון. זה מילא בחלק מההיסטוריה שלו, מראה אותו כמעצב צעצועים בתקן ההנדסה בע"מ, שהיה עצלן מכדי לעשות הרבה בחייו, ובסופו של דבר מסיים את יחסיו עם ג'יל. "המסור: Rebirth" גם מגלה את תגליתו של קרמר שיש לו סרטן סופני והתווה איך ניסיון התאבדותו שנכשל השפיע על קו מחשבה שלו. מערכות היחסים שלו עם ד"ר לורנס גורדון, זפ אינדלי, פול ליהי, אמנדה יאנג, ומארק וילסון נחקרו, יחד עם הפיכתו לפאזל. ההמשכיות של הלידה מחדש נסתרה בסופו של דבר על ידי סיפור הרקע שהוצג ב"המסור 4".
המסור: משחק הווידאו
טובין בל חוזר לתפקידו כקולו של פאזל במשחק הווידאו "המסור". הוא מוצג על מסכי טלוויזיה לבוש בגלימתו, מכין מלכודות לאנשים, ומטיף להם על הערכת חיים. הוא לעיתים קרובות מייעץ ומקניט את טאפ בעוד הוא חוצה דרך בית משוגעים נטוש, בדרך כלל באמצעות הבובה בילי.
מלכודות
בסדרה, Jigsaw בדרך כלל בונה מלכודות קטלניות עבור נתיניו, אשר לעיתים קרובות ייצוג סמלי של מה Jigsaw תופס כמו פגם בחייו של אדם. פאזל קורא בדיקות אלה "משחקים", ואומר לאדם את "הכללים" של המשחק בדרך כלל על ידי microcasette או קלטת וידאו. הכללים הם משימות שהאדם חייב לבצע כדי לעבור את המבחן ולשרוד; עם זאת, המשימות כרוכות לעיתים קרובות במוטילציה עצמית קיצונית (אם כי היו מקרים שבהם אפשר שהנושא לא יפגע בעצמו אם הוא מבריק מספיק, כגון מלכודת היד). רוב המלכודות עשויות מחומרים מחורצים, מברגים חלודים, ברזל מתפורר, או כל דבר אחר שהוא חושב שיעזור לו ליצור "משחק" חדש. עם זאת, לא כל המלכודות דורשות מוטציה עצמית, כמו מלכודת אחת למעשה נדרש גבר (ג 'ף) לשרוף את הצעצועים של בנו המנוח כדי לקבל את המפתח כדי להציל את הקורבן השני (אשר היה עינויים פסיכולוגיים ולכן הכריח אותו לשרוף את הזיכרון של בנו כדי להציל את הקורבן),וגם מלכודת הדובים ההפוכה אשר הוצג לראשונה בסרט הקצר (המסור סרט קצר)וגם בפוסטר של (המסור 1),מלכודת זאת גרמה להתפרסמות הסרט.
רבים מהמשחקים כוללים שעונים, ספירת טיימרים או מגבלות זמן נמדדות אחרות שסופקו לקורבנות. פאז'ר פירט בסאו השני את הערכתו ל"זמן", המתאר את חשיבות התענגות על כל רגע. הוא גם אמר את אמונתו כי לספר למישהו את הזמן שבו הם עלולים למות היה לעורר ערנות על כל רגע של קיום.
ג 'ייק האנטלי כתב על המורכבות של אופי של Jigsaw ב אירי Journal of Gothic and Horror Studies. האנטלי תיאר את הכוונה מאחורי פעולותיו של ג'יגאו, והעריך את המידה שבה ניתן לנתח אותן כך שיתאימו לפילוסופיות הקשורות לדלוז, דרווין וניטשה:
"הנושא של אחד ממשחקי ה"ג'יגסו" מציג תמיד הזדמנות, שמטרתה היא להפיח מחדש את הפוטנציאל של הנושא, להניע את הישרדות ולהנחיל חגיגה או "התענגות" על החיים. במונחים דלוזיים, זה הפוטנציאל של החיים על כף המאזניים ... זה זה שנותן משחקים של Jigsaw הטון הדלוזי שלהם, התחדשות דחופה של החיים חוויות חדשות ללמוד ולהטמיע: כגון מצב סוטה, יחיד ו חריג של להתעורר למצוא מלכודת אדם סביב צווארך, ואז יש את ההוראה לחיות או למות, לעשות את הבחירה שלך, כדי לשרוד את המפגש עם הרגש, או את התמונה חיבה ... אין ריגוש, סדיסטי או אחרת, ב את המשחקים האלה, הם זורק את הקובייה על ידי הנושאים, הזדמנויות aleatoric ... כפי Jigsaw מבהיר הבלש מתיוס במהלך השיחה שלהם מס '2, שבו המוטיבציה של פאזל ופילוסופיה הם בחינה מקיפה ביותר, "אני nev אה רצח מישהו בחיי. ההחלטות הן על פיהן ". אמנם הוא כנראה לא היה עומד בבית המשפט, אבל הוא לפחות נכון במובן הרגיל, המילולי, והבחירות, הבחירות, בחירת הפוטנציאל, נמצאות בידי מקצועות המשחקים שלו והוא רק מתערב כדי לשמור על המשחק בתוך הכללים שלו כך שניתן להגיע להחלטה. הנושאים מתמודדים עם בחירה מזעזעת אשר מכריחה אותם להכיר במה שדלוזה מזהה כווירטואלי - כלומר, את ההיבטים הלא מוכרים של הניסיון שלנו עם המציאות.
זה, למעשה, הוא משחק מסוים Jigsaw עצמו משחק; אחד שבו האורגניזם עלול להיכשל, אבל זרם התשוקה מצליח ומסבול. פאזל עשוי לדון על "טיולו הקטן של דרווין לאיי גלאפאגוס" כדי לספק בסיס תאורטי לפרויקט שלו ולהדהד ניטשה בדיבור על הרצון לשרוד, אבל זה רק misdirects חוקרים עדים באותו אופן כי מלכודות מבעיתות בחופשיות זורם גור מקבל לו את רוצח סדרתי רוצח מטריד. משחקי "ג'יגסאו" נועדו לפצח את עולמם של השחקנים שלהם: האתגרים כמעט תמיד רלוונטיים לסגנון החיים של הסובייקט באופן סימבולי או מילולי, ומביאים אותם למודעות עצמית כואבת, מה שמביא להערכה מחודשת של הפוטנציאל המפוקפק שלהם ".
בילי הבובה של ג׳ון קריימר שבעזרתה ג׳ון מעביר את החוקים של המשחק. בילי קארטינג על שמו של התינוק שהיה אמור להיוולד לג׳ון בילי.
מסכת חזיר
בעזרת המסכת חזיר ג'ון חוטף את הקורבנות למשחק.
אמנדה יאנג
אמנדה הייתה השוליה של ג'ון קריימר בכך שג'ון הציל "אותה" בזכות שהייתה אחת מהקורבנות במשחק של "ג'יגסו". במשחק לאמנדה היה על ראשה ופניה מלכודת. "מלכודת הדובים ההפוכה". "בילי" (הבובה של ג'יגסו) מסביר לה את המשחק, אמנדה צריכה תוך דקה למצוא מפתח בתוך החדר ולהוציא את המלכודת מראשה, וכי היא לא תוציא המלכודת תקרע את פניה באכזריות, אמנדה מצאה את הרמז למפתח בבטן, המפתח בתוך הבטן של השותף של אמנדה. אמנדה חותכת את בטנו והורגת אותו, לוקחת את המפתח ועל השנייה האחרונה היא מוציאה מראשה את המלכודת. ובכך היא טענה ש"ג'יגסו" הציל את חייה אשר גרם לה להעריך את חייה. (במסור 2) - אמנדה הייתה בקבוצת הקורבנות אשר הFBI עקב אחרי המשחק במצלמות האבטחה בזמן שאריק הבלש לקח את "ג'יגסו" במכוניתו כדי שיכוון אותו מיקום המשחק כי בנו של אריק נמצא במשחק.
בסוף אריק מסתובב באזור המשחק בזמן שה-FBI אומרים לו שזה לא שידור ישיר של המשחק. אמנדה סוגרת את הדלת בצמד המילים "GAME OVER",ומתגלה כהשוליה של ג'ון קרמר (ג'יגסו). (במסור 3) - אמנדה חוטפת במסכת חזיר את לין דנלון. המשחק של לין היה להציל את ג'ון מסרטן עד שבעלה של לין (ג'ף) יסיים את המשחק שלו. ג'ף מסיים את המשחק מוצא אקדח ויורה באמנדה ומתה.
מארק הופמן
(במסור 4) - התברר שמארק הוא מתלמד חדש של "ג'יגסו". (במסור 6) - מארק הגיע לחדר, ובחדר מעטפה,ג'יל טאק (אשתו של ג'יגסו) מחשמלת את מארק ושמה על ראשו את מלכודת הדובים ההפוכה - ג'יל מסבירה למארק שהיא משחקת איתו משחק וכי במעטפה היה כתוב זאת, מארק צריך לשחק משחק בגלל שהוא גרם לאמנדה לירות בלין ללא סיבה. מארק מצליח להוציא מראשו את המלכודת אך מאבד המון דם. (במסור 7) - מסתבר שמארק חיי אך ג'יל מפחדת שיחזור לנקום בה, הופמן עוקב אחרי ג'יל ומגיע אליה וגורם לה לאבד את ההכרה. מארק מתבלט עם לשים את המלכודת הדובים ההפוכה החדשה שהיא שמה לו אבל הוא לוקח את המלכודת הישנה של אמנדה יאנג. ג'יל מתה באכזריות על ידי המלכודת בזמן שנזכרת בחייה הטובים עם ג'ון קריימר (ג'יגסו). מארק סוגר את הדלת עם צמד המילים "GAME OVER". מארק שורף את מה שמזכיר את קיומו אך שלושה אנשים עם מסכות חזיר מרדימים את ג'ון ומתגלה שזה דוקטור לורנס גורדון. לורנס גורדון סוגר את ג'ון באותו תא שלורנס שיחק(במסור 1). לורנס סוגר את הדלת בצמד המילים "GAME OVER".
דוקטור לורנס גורדון
(במסור 1) - שיחק במשחק עם שותפו למשחק (אדם) בכך שהיה צריך להוציא את רגלו כדי להשתחרר מהשרשרת. אחרי שגורדון יצא מהמשחק והבטיח שיחזור להציל את אדם, אדם נשאר בחדר בכך שבאמצע החדר יש גופה מתה. הגופה קמה לתחייה ומתגלה כג'ון קריימר וסוגר את הדלת בצמד המילים "GAME OVER" (במסור 7) - אחרי שהרדים את מארק מגיע פלאשבק ורואים שג'יל מביאה קלטת לדוקטור לורנס גורדון, גורדון מפעיל את הקלטת ובו רואים את ג'ון קריימר (ג'יגסו) אשר אומר לגורדון שאם יקרה משהו לג'יל אז שיעזור לה במקומו (כי ג'ון קריימר מת) ובגלל זה הרג את מארק הופמן. מסתבר שגורדון היה שוליה סודית של "ג'יגסו" ושהוא עזר לו עם הכנת המלכודות.
לוגן נלסון
(מסור 8) - לוגן נלסון הוא אדם שמקצועו רופא ושותפו זו אלינור, בזמן שג'יגסו מתחיל משחק חדש בין קבוצה חדשה, כל בן אדם שנפסל במשחק הוא שם את גופתו ברחבי העיר. לוגן ואלינור היו חוקרים את הגופות כרופאים והיו מגלים דברים חדשים ש"ג'יגסו" חיי, אלינור מראה ללוגן את אוסף המלכודות של ג'יגסו בזמן שהבלש האנט "מתגנב" לסטודיו המלכודות של אלינור מצלם אותם ואת המלכודות ושולח לבלש הלורן. לוגן ואלינור נוסעים לחווה של ג'יל טאק, אשר הלוגן והלורן נלחמים שם. הלורן ולוגן נחטף על ידי מישהו בלתי מזוהה. שניהם מתעוררים במקום המשחק של ג'יגסו וקשורים לצווארם מכשיר עם חותכי לייזר. ג'יגסו מצהיר להם על המשחק ובו שני כפתורים באמצע - כל אחד מהם צריך ללחוץ על הכפתור ולהודות על מעשים רעים שעשו, הלורן לוחץ על הכפתור של לוגן אך לוגן לא מצליח להודות ומת על ידי חותכי הלייזר. תורו של הבלש הלורן הגיע ומליח להודות אך הלורן קם לתחייה ומתגלה כג'יגסו והמשחק של אותה חבורה היה בכלל לפני 10 שנים, באותו משחק שיחק לוגן שנפסל וג'יגסו עזר לו, ובנה איתו מלכודות. הגופות שאותם פיזר זו קבוצה חדשה עם אנשים אחרים. אחד הפושעים במשטרה שהלורן שיחרר היה זה שהרג את אישתו של לוגן ובכך נוקם בו והורג אותו באכזריות על ידי חותכי הלייזר.
גלימה תיאטרלית
ג'יגסו - חלוק שחור ומעט אדמדם.
מסכת חזיר - מסכת חזיר מפחידה ואכזרית עם אותו חלוק שחור ואדמדם.
טרנסג'נדריות ואינטרסקסואליות בספורט
הפרדה מגדרית בין גברים לנשים היא הפרקטיקה הנהוגה בעולם הספורט. ספורטאים טרנסג'נדרים ואינטרסקס מאתגרים את החלוקה הבינארית לגברים ולנשים בספורט, ומאלצים את עולם הספורט לבחון מחדש את הנחות היסוד שלו על מין ומגדר, ולגבש עקרונות העוסקים בשילובם ובהדרתם.
ספורט הוא זירה חברתית ולכן הוא משקף תפיסות תרבותיות דיכוטומיות לגבי מין ומגדר, לפיהן קיימות רק שתי קטגוריות ביולוגיות שאדם יכול להשתייך אליהן (זכר או נקבה) וכי לכל קטגוריה ביולוגית יש את המגדר שלה (גבר הוא זכר ואישה היא נקבה), אולם ספורטאים טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים נמצאים מחוץ לבינאריה המינית והמגדרית ולא ניתן לסווג אותם בקטגוריות אלו, ולכן הם מציבים את אחד האתגרים הגדולים ביותר לספורט המתבסס על עולם מושגים בינארי. התפיסה הבינארית מציבה מגבלות גדולות להשתתפות ספורטאים טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט, שהתמודדו בעבר עם הדרה גלויה מגופי הספורט, אולם בזכות ביקורת גוברת מהקהילה המדעית ומגורמים נוספים, החלו גופי הספורט לגבש עקרונות העוסקים בזכאותם של ספורטאים אלו להתחרות.
הסוגיות הפרקטיות, הפוליטיות, המשפטיות והפילוסופיות שעוסקות בשילוב טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט זוכות ליותר ויותר הכרה, כאשר סוגיית זכאותם להתחרות, ואם כן תחת אלו תנאים, היא סוגיה מרכזית בשיח ונתונה במחלוקת. ההתנגדות לשילוב טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט נשענת בעיקר על ערך ההוגנות, ולפיה שילובם פוגע בעקרון המשחק ההוגן בטענה שיש להם מאפיינים המעניקים להם יתרון לא הוגן מול היריבים שלהם. התמיכה לשילוב טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט נשענת בעיקר על ערך שוויון ההזדמנויות ואי האפליה תוך ביטול הטענה ליתרון לא הוגן. משום שההפרדה המגדרית בספורט מתבססת על ההנחה לפיה ל יש יתרון ספורטיבי משמעותי על, כמעט לא קיים חשש לגבי יתרון לא הוגן בשילוב גברים טרנסג'נדרים בתחרויות גברים, ולכן רוב תשומת הלב והביקורת של קהילת הספורט, האקדמיה והציבור בנושא זה מתרכזות בנשים טרנסג'נדריות ובנשים אינטרסקסואליות שמתחרות בתחרויות נשים, משום שספורטאיות אלו עשויות להיתפס כספורטאיות בעלות יתרון פיזי משמעותי על פני היריבות שלהן.
עקרון המשחק ההוגן
עקרון המשחק ההוגן נחשב לאחד העקרונות הבסיסיים ביותר בספורט. מטרתו של עיקרון זה היא להבטיח תנאי תחרות הוגנים וזאת כדי לקבוע לאיזה ספורטאי יש את המיומנות הגבוהה ביותר באותו ענף ספורט בו הוא מתחרה. כדי לבחון את המיומנות, יש לנטרל השפעות חיצוניות שעשויות להעניק יתרון לא הוגן. יישום של עיקרון זה כולל למשל איסור שימוש בממריצים, ואסדרה של שימוש אחיד לכלל הספורטאים במתקני ספורט, בטכנולוגיה ובציוד המשמשים לתחרויות. עיקרון זה הוא העיקרון שמנחה את גופי הספורט בבואם לבחון את נושא שילובם של טרנסג'נדריות ואינטרסקסואליות בספורט.
הפרדה מגדרית בספורט
הפרדה מגדרית בספורט קיימת במשך מאה שנות קיומו של הספורט המודרני. ההפרדה נשענת על תפיסות שמרניות לגבי מין ומגדר, ומטרתה להבטיח את עקרון המשחק ההוגן באמצעות מניעת יתרונות לא הוגנים.
ההפרדה המגדרית בספורט מבוססת על ההנחות הבאות:
רוב האנשים מקבלים את ההפרדה המגדרית מבלי להטיל בה ספק או להקדיש לה מחשבה, חרף העדויות המדעיות המצטברות לפיהן מין אינו בינארי ומגדר אינו תלוי במין, וההדרה מהספורט של ספורטאים שאינם מתאימים לשום קטגוריה מגדרית אינה נתפסת לרוב כאפליה אלא כמהלך תקין, טבעי ולגיטימי. המחלוקת לגבי שילוב טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט קיימת רק משום שנהוגה הפרדה מגדרית אולם משום שמין ומגדר אינם מושגים בינאריים, עולים קשיים לגבי תקפות ההנחות המבססות את ההפרדה המגדרית.
קיימים לפחות שישה קריטריונים שונים לאבחון מין: כרומוזומי מין (למשל XX ו-XY), הורמוני מין (למשל אסטרוגן וטסטוסטרון), גונדות מין (למשל שחלות ואשכים), איברי מין פנימיים (למשל בלוטת הערמונית ורחם), איברי מין חיצוניים (למשל פות ופין) ומאפייני מין משניים (למשל שיעור פנים, חזה מפותח וגובה צליל הקול). מאפיינים אלו עשויים להתבטא בשלל שילובים שונים (למשל אדם עם כרומוזום XY ופות או אדם עם מבנה כרומוזומלי של פסיפס), ולכן ההפרדה המוחלטת בין זכר לנקבה אינה אפשרית, ולא קיימת שום בדיקת מעבדה שיכולה לקבוע את המין של האדם. לפי הפסיכולוג, ג'ון מוני, ההבדל בין זכר לנקבה אינו מוחלט אלא מדובר ברצף ביולוגי, וכל קו מפריד הוא עניין של הקשר.
הטיעון ליתרון לא הוגן
אחת ההתנגדויות המרכזיות נגד שילובן של טרנסג'נדריות ואינטרסקסואליות בתחרויות נשים היא הטענה לפיה לטרנסג'נדריות ולאינטרסקסואליות יש יתרון לא הוגן על פני יריבותיהן הסיסג'נדריות, משום שיש להן רמות טסטוסטרון גבוהות יותר ביחס לרמות הטסטוסטרון הטיפוסיות של המין הנקבי, ולכן שילובן יפגע בעקרון המשחק ההוגן. טענה זו נשענת על ההנחה לפיה גברים עליונים על הנשים בספורט, משום שיש להם רמות טסטוסטרון גבוהות יותר, ולכן הביצועים הספורטיביים שלהם טובים יותר מהביצועים הספורטיביים של הנשים. לפי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (ה-IAAF): "גברים בדרך כלל משיגים ביצועים טובים יותר מנשים בספורט משום שיש להם רמות גבוהות יותר של טסטוסטרון, וזו הסיבה המרכזית, מסיבות של הוגנות, להפרדה מגדרית בספורט". כדי לשמור על עקרון המשחק ההוגן, רוב ארגוני הספורט הבינלאומיים שומרים על הפרדה מגדרית ברוב ענפי הספורט, והפרדה זו נתפסת כחשובה במיוחד בספורט העלית, בו מונח הרבה על הכף מבחינת כסף, יוקרה, קריירה, יחסים בינלאומיים וכן הלאה.
לאורך השנים, גופי ספורט בולטים, לרבות הוועד האולימפי הבינלאומי וה-IAAF סירבו לשלב ספורטאיות טרנסג'נדריות ואינטרסקס בתחרויות נשים משום החשש שמצבן הביולוגי מעניק להן יתרון לא הוגן על פני ספורטאיות עם רמות טסטוסטרון נקביות טיפוסיות. חוק נגד אפליה מינית, שנחקק בבריטניה בשנת 1975, קיבל את עמדת גופי הספורט והתיר להם להדיר ספורטאים על בסיס מגדרי בטענה כי נשים נחותות מגברים בספורט. גם החוק להכרה מגדרית שנחקק בפרלמנט הבריטי בשנת 2004, במטרה להגן על זכויות האדם של טרנסג'נדרים, קיבל את עמדת גופי הספורט והתיר להם להדיר טרנסג'נדרים מהספורט מטעמי שמירה על עקרון המשחק ההוגן ושמירה על ביטחון הספורטאים.
מול הטיעון ליתרון לא הוגן, עולות מספר סוגיות שעוסקות בניסיון לבחון את תקפותו:
הפער בין גברים לנשים בספורט
אחת ההנחות המרכזיות של גופי הספורט היא העמדה לפיה גברים עליונים על נשים בספורט משום שיש להם רמות גבוהות יותר של טסטוסטרון. גברים בממוצע חזקים יותר, מהירים יותר וגבוהים יותר מנשים. יש להם בממוצע יותר מסת שריר, פחות מסת שומן, סיבולת לב-ריאה טובה יותר וקיבולת ריאות גדולה יותר ביחס לנשים. שיאי העולם של גברים עולים בממוצע על שיאי העולם של נשים ב-10%. בשנת 2008, הפער בשיאי העולם בין גברים לנשים עמד על 17.2% בקפיצה לגובה, 22.6% בקפיצה במוט ו-37.4% בהטלת כידון לטובת הגברים. גברים רצים בפער של 6.7% מהר יותר מנשים בריצת 100 מטר, ובפער של 12.5% מהר יותר בריצת 5000 מטר, וקיימת התפיסה לפיה לא סביר שנשים ידביקו אי פעם את הפער משום שכאשר מין אחד משתפר, כך גם המין השני. עם זאת, הפער בין ספורטאי עלית לספורטאיות עלית הולך ומצטמצם. נכון לשנת 2011, הנשים הטובות בעולם מסוגלות לרוץ, לשחות ולהחליק מהר יותר מהגברים הטובים בעולם שהתחרו לפני כמה עשרות שנים. בשנת 1988, פלורנס גריפית' ג'וינר, האישה המהירה ביותר בריצת 100 מטר באולימפיאדת סיאול, השיגה תוצאת זמן הנמוכה בשנייה אחת בלבד מזו של בן ג'ונסון, הגבר שרץ באותה אולימפיאדה הכי מהר בריצת 100 מטר (10:54 שניות לג'וניור מול 9:79 שניות לג'ונסון). משנת 1964, נשים הצליחו לצמצם את זמן ריצת המרתון שלהן ב-32%, בעוד גברים צמצמו אותו רק ב-4.2%. במחקר עולה הסברה לפיה אם ההתקדמות הזו תימשך, רצות עלית יוכלו להדביק את הפער עם רצי עלית כבר במהלך המאה ה-21. מחקר שנערך באוניברסיטת אוקספורד בשנת 2004 בנושא ביצועי נשים וגברים באתלטיקה, מעריך כי אם נשים ימשיכו לצמצם את הפער בינן לבין הגברים באותו הקצב, אזי תוך 150 שנה, הנשים יעקפו את הגברים בתוצאות שלהן. המחקר מעריך כי נשים יוכלו לחצות ראשונות את קו הסיום כשהן מתחרות נגד גברים כבר משנת 2064.
טסטוסטרון ושיפור ביצועים ספורטיביים
לגברים יש בממוצע פי 10 יותר טסטוסטרון בדם מאשר בדמן של נשים, ולנשים בממוצע יש רמות אסטרוגן גבוהות יותר מרמות האסטרוגן בקרב גברים. אף על פי שלשני המינים יש טסטוסטרון ואסטרוגן, הטסטוסטרון מכונה "ההורמון הגברי" והאסטרוגן מכונה "ההורמון הנשי", ולכן עולה ביקורת לפיה שימוש בטרמינולוגיה זו היא מטעה משום שהיא יוצרת הפרדה ביולוגית מלאכותית בין גברים לנשים. למרות מחסור במחקר בתחום, קיים קונצנזוס לפיו רמות הטסטוסטרון הן הגורם החשוב ביותר שתורם לפער בביצועים בין גברים לנשים בספורט, אולם הקשר בין רמות גבוהות של טסטוסטרון לבין שיפור ביצועים בספורט טרם הוכח כהלכה, וייתכן כי הקשר בין טסטוסטרון לביצועים ספורטיביים הוא מורכב יותר מהאופן בו נהוג לתפוס אותו. רמות טסטוסטרון לא מסוגלות לנבא איזה ספורטאי יפגין ביצועים טובים יותר. כמו כן, לספורטאים עם ביצועים טובים יותר אין בהכרח רמות טסטוסטרון גבוהות יותר. מחקרים קליניים מראים כי טסטוסטרון, בין גורמים רבים נוספים, עוזר להגדיל את מסת השריר, את הכוח ואת הסיבולת ולכן הגיוני להניח שאדם עם יותר טסטוסטרון בדם יהיה בעל יתרון ספורטיבי מול ספורטאי עם פחות טסטוסטרון בדם, אולם אין זה המצב בהכרח ולא קיימת ראייה לפיה לספורטאים מוצלחים יותר יש רמות גבוהות יותר של טסטוסטרון מספורטאים מוצלחים פחות. אחת הדוגמאות לכך היא נשים אינטרסקס עם תסמונת אי רגישות מלאה לאנדרוגן (CAIS), שאף על פי שגופן לא מסוגל להגיב לטסטוסטרון שהן מייצרות (ולא מסוגל להגיב גם לסטרואידים אנאבוליים ממקור חיצוני), הן זוכות לייצוג יתר בקרב ספורטאיות עלית (לפי הערכות, לאחת מכל 1500 ספורטאיות יש תסמונת אי רגישות לאנדרוגן, לעומת יחס של אחת מכל 60,000 באוכלוסייה הכללית).
מחקרים גדולים שחקרו את ההשפעה של רמות הטסטוסטרון בקרב ספורטאי וספורטאיות עלית הגיעו למסקנות סותרות. מחקר שבחן 693 ספורטאי וספורטאיות עלית מ-15 ענפי ספורט שונים מצא כי רמות הטסטוסטרון של ספורטאי וספורטאיות העלית שונה מטווח הטסטוסטרון הרגיל בקרב נשים וגברים שאינם ספורטאי עלית, ולמעשה נמצאה חפיפה בין רמות הטסטוסטרון בקרב הספורטאיות והספורטאים: ל-13.7% מספורטאיות העלית היו רמות טסטוסטרון מעל הטווח הנשי הטיפוסי, ו-4.7% מספורטאיות העלית היו בתוך הטווח הטיפוסי של גברים. כמו כן, ל-16.5% מספורטאי העלית היו רמות טסטוסטרון מתחת לטווח הטיפוסי של גברים, וכ-1.8% אחוז מהם היו בטווח הטיפוסי של נשים. בשנת 2011, ה-IAAF פרסם מחקר שביצע על 849 ספורטאיות עלית. המחקר מצא כי רק ל-1.5% מהספורטאיות יש רמות טסטוסטרון שנמצאות מעל הטווח הנשי הטיפוסי (זאת בניגוד לאותן 13.7% ספורטאיות מהמחקר הקודם). ממחקר נוסף שנערך על 650 ספורטאיות וספורטאים אולימפיים עלה כי ל-5% מהספורטאיות היו רמות טסטוסטרון בטווח הנחשב גברי, ולכ-6% מספורטאים היו רמות טסטוסטרון בטווח שנחשב נשי. נתונים אלו מציעים כי רמות טסטוסטרון אינן יכולות להיות סימן זיהוי למין ולא ליכולות ספורטיביות. לפי מחקר משנת 2014 שבדק 845 ספורטאיות עלית: "אין ראיה מדעית ברורה שרמות גבוהות של טסטוסטרון אצל נשים יכולות לקבוע את הביצועים שלהן בספורט", ומחקר משנת 2017 שנעשה בשתי אליפויות עולם באתלטיקה מצא כי נשים עם רמות טסטוסטרון גבוהות יותר הפגינו ביצועים טובים יותר (בריצת 400 מטר נרשם פער של 2.7%, בריצת 800 מטר משוכות נרשם פער של 1.8%, בריצת 400 מטר משוכות נרשם פער של 2.8%, ביידוי פטיש נרשם פער של 4.5% ובקפיצה במוט נרשם פער של 2.9%).
בנוסף, ייתכן כי הטסטוסטרון משפיע באופן שונה על גברים מאשר על נשים. כמעט כל המחקרים בנושא טסטוסטרון וביצועים ספורטיביים התבצעו על גברים, והמידע על טסטוסטרון וביצועים ספורטיביים בקרב נשים הוא מאוד מוגבל. באליפות העולם באתלטיקה בשנת 2009, הייתה חפיפה בזמנים של הגברים והנשים בריצת 100 מטר ועד ריצת המרתון (למעט ריצת 10,000 מטר). בנוסף, חסר מידע לגבי ההשפעות שיש לטסטוסטרון ברמה האישית על כל ספורטאי, וקיים קושי למדוד רמות טסטוסטרון משום שהן משתנות בהתאם לגורמים שונים: גיל, חשיפה להורמונים אחרים כמו אסטרוגן, שעת היום, לפני או אחרי תחרות, מצבי שגרה, בזמן מחזור ומשוב חיובי מהמאמן יכול אף להכפיל אותן. הביואתיקנית, קתרינה קרקזיס (Katrina Karkazis), טוענת כי קיימת מיתולוגיה רבה בכל הקשור להשפעת הטסטוסטרון על הביצועים הספורטיביים, וכי טסטוסטרון הוא רק גורם אחד מני רבים המשפיע על הביצועים הספורטיביים, ולכן לבידודו כגורם המכריע - איך ערך רב. מנגד, העמדה לפיה רמות טסטוסטרון גבוהות מובילות ליתרון בביצועים ספורטיביים היא העמדה הרווחת בעולם הספורט, ולפיה גופי הספורט מגבשים רגולציות בנושא שילוב טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט.
יש הטוענים שלנשים טרנסג'נדריות המקבלות טיפול הורמונלי אין יתרון על סיסג'נדריות. מחקרים שונים לאורך השנים מצאו השפעות שונות של טיפול הורמונלי על מסת שריר ודחיסות עצם. לפי חלק מהסקירות, לאחר שנה של טיפולים הורמונליים, מסת השריר יורדת באופן משמעותי, רמות הטסטוסטרון והאסטרוגן של נשים טרנסג'נדריות נמצאות בטווח ההורמונלי הנקבי הטיפוסי, והביצועים דומים לשל סיסג'נדריות. סקירות אחרות מצאו כי ישנה השפעה חלקית, ואילו סקירות אחרות מצאו שהירידה במסת השריר היא מינימלית בלבד לאחר שנה של טיפולים. בהתאם, נטען שהשאלה על מתן אפשרות לטרנסג'נדריות להתחרות בספורט נשים צריך להבחן לכל ענף ספורט בנפרד. בשנת 2015, קבע הוועד האולימפי הבינלאומי כי יש לאפשר לנשים טרנסג'נדריות להתחרות בקטגוריית הנשים, לאחר שנה אחת של טיפולים הורמונליים.
מחסור בנתונים
אחת הבעיות העיקריות עם קביעת קיומו או אי-קיומו של יתרון לנשים טרנסג'נדריות בספורט הוא חוסר בנתונים איכותיים. מרבית המחקרים בנושא נעשו על טרנסג'נדריות שאינן ספורטאיות, ואלו שנעשו על טרנסג'נדריות ספורטאיות לא מצאו יתרון על ספורטאיות סיסג'נדריות, אך הם נעשו עם מדגם קטן מאוד ושאינו בהכרח מייצג.
ישנה גם השאלה האם, בהנחה וישנו יתרון לספורטאיות טרנסג'נדריות, עדיין תתאפשר "תחרות משמעותית" ביניהן לבין ספורטאיות סיסג'נדריות. כלומר, האם יתרון שכזה, אם קיים, דומה יותר ליתרון של שחקני בייסבול שמאליים על שחקנים ימניים, שביניהם תתאפשר תחרות, או לזה של מתאגרפים במשקל כבד על מתאגרפים במשקל קל, שם לא אפשרית "תחרות משמעותית" וישנה הפרדה לפי קבוצת משקל.
אינטרסקסואליות ובדיקות לאימות מין
בשנות השלושים של המאה העשרים, החל להתעורר חשד להונאות ספורט לפיו גברים מתחזים לנשים כדי לגרוף הישגים, ולכן, בשם הרצון לשמור על עקרון המשחק ההוגן, החלו גופי הספורט לבצע בדיקות לאימות מין במטרה לתפוס גברים המתחזים לנשים. אי לכך, בדיקות לאימות מין נערכו לנשים בלבד. עד שנות החמישים, נערכו בדיקות לאימות מין באמצעות בחינה חזותית שטחית של הספורטאיות וכן באמצעות בדיקת מסמכים המאשרים את המין (אישור מרופאים וכדומה). בשנות הששים, עם עליית החשד להונאות התחזות בספורט, פנו גופי הספורט אל המדע כדי שיספק להם בדיקה אובייקטיבית להבחנה בין זכרים לנקבות, אולם כבר אז חוקרים מדיסציפלינות שונות (גנטיקאים, אנדוקרינולוגים, פסיכולוגים, אנתרופולוגים וסוציולוגים) החלו לתאר את המין והמגדר כמושגים גמישים. בין השנים 1968–1998 נערכו בדיקות לאימות מין באמצעים קליניים ומדעיים שונים, אולם אף בדיקה לא הצליחה בוודאות לקבוע את מין הספורטאית. כאשר ספורטאית נכשלה בבדיקה לאימות מין – כל ההישגים והמדליות שלה עלולים היו להישלל ממנה וכן ניתן היה לשלול ממנה לצמיתות את זכאותה להתחרות ובכך להביא לסוף הקריירה הספורטיבית שלה. כמו כן, נשללה ממנה גם זהותה המגדרית. אף על פי שלא קיים סימן ביולוגי אחד שבאמצעותו ניתן לקבוע אם אדם הוא זכר או נקבה באופן מוחלט, בדיקות לאימות מין התבססו על ההנחה לפיה קיימות רק שתי צורות קבועות לגוף האנושי: זכר או נקבה, מבלי לקחת בחשבון אפשרות של התמיינות מינית שונה (DSD). בינאריות זו נתפסת כסדר הטבעי ולכן כאפשרות היחידה, והיא אינה מאפשרת מופעים נוספים של מין ומגדר. לאורך השנים, בדיקות לאימות מין כונו בשמות שונים כגון: Gender verification ,Femininity checks ,Sex testing, Femininity testing ו-Gender test. שימוש במונחים 'מין' ו'מגדר' כמונחים נרדפים מעיד על תפיסה לפיה המין והמגדר כרוכים זה בזה ובלתי ניתנים להפרדה זה מזה. בשנת 1932, באולימפיאדת לוס אנג'לס, בייב דידריקסון הייתה לספורטאית הראשונה שעוררה חשד שהיא למעשה גבר. בשנות השלושים, אוורי ברנדג' (לימים, הנשיא החמישי של הוועד האולימפי) קרא לכינון בדיקות סיסטמטיות וגורפות לאימות מין וטען שכל ספורטאית חייבת להצטייד באישור שהיא אישה. עוד טען כי: "הרמאפרודיטים וספורטאים עם מין עמום מתחרים בקטגוריה של נשים, ויש לבדוק את כל הנשים לפני התחרות כדי להבטיח שהן נשים אמיתיות". באומרו זאת, התכוון לשני הספורטאים, זדנק קובק ומארק ווסטון, כדי להראות שקיימת בעיה בתחרויות נשים בספורט. האתלט הצ'כוסלובקי, זדנק קובק (שהיה ידוע בשם זדנקה קובקובה), קבע שיאי עולם בקפיצה לגובה ובקפיצה לרוחק בתחרויות אתלטיקה לנשים. בשנת 1935 או בשנת 1936 ביקש מהרשויות שיכירו בו כגבר ופרש מעולם הספורט. האתלט הבריטי, מארק ווסטון (שהיה ידוע בשם מארי ווסטון), נולד כאינטרסקס עם איברי מין נקביים וזכריים והוחלט לגדלו כילדה. בשנות העשרים, כשהיה מוכר כאישה, היה חבר נבחרת בריטניה באתלטיקה וזכה לכינוי The Devonshire Wonder בגלל הישגיו יוצאי הדופן. לאחר שנת 1934, החל לעבור מספר ניתוחים להתאמה מגדרית, שינה את שמו למארק ופרש מעולם הספורט. כשהעיתונות סיקרה את המקרה שלו, נכתב שמארק לא היה מודע ליתרון לא הוגן שיש לו על המתחרות שלו, והמקרה מוסגר כטעות ולא כהונאה. היסטוריונית רפואת הספורט, ונסה הגי (Vanessa Heggie), טוענת כי בעוד מקרים דומים ממדינות קומוניסטיות מוסגרו כהונאות מגדריות, מקרים מהמערב מוסגרו כטעויות.
החשד נגד הלן סטיבנס
בשנת 1936, האתלטית האמריקאית, הלן סטיבנס, זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר לנשים באולימפיאדת ברלין וקבעה שיא עולם בתוצאת זמן של 11.5 שניות (שיא זה נשמר במשך 19 שנים). הישג זה יצר מחלוקת לגבי המין שלה, משום שבאותה העת, מעטים סברו שאישה מסוגלת לרוץ מהר כל כך. היא הואשמה בכך שהיא למעשה גבר המתחזה לאישה, ונאלצה לעבור בדיקה לאימות מין על ידי גורמים גרמניים. את הבדיקה, שכללה בחינה של איברי מינה, היא עברה בהצלחה.