cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קצירת איברים ממתרגלי הפאלון גונג בסין
איגודים רפואיים
האשמות על קצירת איברים ממתרגלי פאלון גונג הובילו רשויות רפואיות בין-לאומיות ואיגודים מקצועיים להתמקד מחדש בפרקטיקות ההשתלה בסין. מקצוענים מתחום הרפואה העלו מספר דאגות הנובעות מהשימוש באיברי אסירים, וחלקו על האתיקה של שיתופי פעולה עם בתי חולים סינים להשתלות.
ב-2006 אימצה "ההסתדרות הרפואית העולמית" החלטה הדורשת שסין תפסיק להשתמש באסירים כתורמי איברים. "הקרן הלאומית להשתלות" בארצות הברית (National Kidney Foundation), הצהירה כי היא "מודאגת ביותר משיטות הכפייה המשמשות להשגת איברים ורקמות כפי שתואר בהאשמות שהועלו לאחרונה".
ב-2011 פרסמה קבוצה של מנתחים וחוקרי ביו-אתיקה אמריקנים ב"לנצט" (The Lancet) קריאה להחרים את המדע והרפואה הסינים הקשורים להשתלות איברים. "מהמספרים שסין סיפקה ברור שלא כל האיברים המיועדים לאזרחי סין ותיירי השתלות מסופקים על ידי תורמים שהסכימו לכך מרצונם. המקור של הרבה מהאיברים האלה הוא אסירים המוצאים להורג שההסכמה שלהם או לא קיימת, או שאיננה תופסת על פי האתיקה, ושמועד מותם נקבע אולי בהתאם לנוחות של החולה המצפה לאיבר", המחבר הראשי של הפרסום, ד"ר ארתור קפלן, הוסיף לאחר מכן: "להרוג אסירים בעבור חלקיהם הוא מעשה לא אתי כשלעצמו", אבל הפרקטיקה הזאת היא אפילו יותר מרושעת בהתחשב בכך שבין האסירים המוצאים להורג יש כאלה שנכלאו בשל אמונותיהם הרוחניות, הדתיות או הפוליטיות.
השליחים המיוחדים של האו"ם
מ-2006 ועד 2008, שני שליחים מיוחדים של האו"ם שלחו שוב ושוב בקשות לממשלה הסינית להגיב להאשמות לגבי אסירים שהם מתרגלי פאלון גונג ולהסביר את המקור לאיברים המשמשים בניתוחי ההשתלות. בדו"ח מפברואר 2008, השליח המיוחד של האו"ם לנושא עינויים מנפרד נוואק ציין שבסין "יש הרבה יותר השתלות איברים מאשר מקורות שניתנים לזיהוי של איברים [...] על פי הטענות, הפער בין מספר האיברים הזמינים לבין מספר האיברים שניתן להשיג ממקורות הניתנים לזיהוי מוסבר על ידי קצירת איברים ממתרגלי פאלון גונג, והגידול בהשתלות משנת 2000 חופף ומתאים לתחילת הרדיפה כנגד האנשים האלה". תגובות הממשלה הסינית לא התייחסו לשאלות אלו, ולא הסבירו את מקורות האיברים להשתלה.
נוואק אמר מאוחר יותר ש"הממשלה הסינית עדיין לא הודתה ולא נקטה בשקיפות... הממשלה הסינית לא הפריכה [את ההאשמות], אבל מצד שני הן גם לא הוכחו. זה מביא לדילמה – דילמה שיכולה להיפתר רק אם סין תהיה מוכנה לשתף פעולה. וזה מה שחסר".
תגובות של מדינות אחרות
ארצות הברית יולי 2014 התכנסה תת-הוועדה לענייני חוץ של בית הנבחרים של ארצות הברית ואישרה פה אחד החלטה המגנה את קצירת האיברים הנעשית בסין ,על ידי המדינה עצמה, מאסירי מצפון המתרגלים פאלון גונג ומאנשים מקבוצות מיעוט אחרות.
הפרלמנט האירופי שמע עדות על קצירת האיברים בסין במהלך דיון על זכויות אדם בסין ב-6 בדצמבר 2012. שנה מאוחר יותר העביר הפרלמנט האירופי החלטה המביעה "דאגה עמוקה לגבי הדיווחים המתמידים והאמינים על קצירת איברים שיטתית, הנעשית על ידי המדינה עצמה, מאסירי מצפון שלא נתנו את הסכמתם, ברפובליקה העממית של סין, כולל ממספר גדול של מתרגלי פאלון גונג הכלואים בשל אמונותיהם הרוחניות". ההחלטה קראה לשחרור מיידי של כל אסירי המצפון, ודחקה ברשויות הסיניות להגיב לחקירות האו"ם לגבי מקור האיברים המשמשים להשתלות. במארס 2014, ועדת הכלכלה והרווחה האירופית בבריסל (EESC) כינסה אירוע-המשך בנושא הניצול לרעה בהשתלות איברים בסין. המשתתפים והנואמים בדיון אימצו את ההמלצות של ההחלטה שהועברה בפרלמנט האירופי, המכירה בכך שהפאלון גונג וקבוצות מיעוט אחרות בסין מהווים מטרה לקצירת איברים בכפייה. נשיא ה- EESC הנרי מאלוס (Henri Malosse) קרא להפעלת לחץ גדול יותר על הממשלה הסינית להפסיק את הניצול לרעה בהשתלת האיברים.
במארס 2014, הוועדה לזכויות אדם באיטליה אימצה פה אחד החלטה הקוראת לשחרור מיידי של מתרגלי פאלון גונג ואסירי מצפון אחרים בסין, ודחקה בבתי החולים באיטליה לשקול מחדש שיתופי פעולה עם סין בתחומי השתלות האיברים. ב-2015, הסנאט האיטלקי אימץ הצעת חוק הרואה בסחר באיברים של תורמים חיים פשע. מי שיימצא אשם בעבירה כזאת יכול לעמוד בפני 3 עד 12 שנות מאסר, וקנסות שיכולים להגיע ל-300,000 יורו. הסנאטור מאוריציו רומני, אחד מנותני החסות לחוק, ציין שסין מבצעת את מספר ההשתלות השני בגודלו בעולם, וכל זה בלי נהלים ממוסדים של תרומת איברים או מערכת הקצאת איברים ארצית, ואמר שחלק משמעותי מתוך ההשתלות מוסבר על ידי לקיחתם ממתרגלי פאלון גונג. "אנחנו באיטליה איננו יכולים לעצור את ההפרות האלה, אבל יש לנו המחויבות לעשות כל מאמץ שלא להיות משתפי פעולה עם זה", אמר הסנאטור.
בדצמבר 2006 חשף משרד הבריאות האוסטרלי את המידע ששני בתי החולים העיקריים באוסטרליה אסרו על הכשרת מנתחים מסין, וזאת כתגובה על הדאגה לגבי קצירת איברים ממתרגלי פאלון גונג ואסירים אחרים. ב-21 במארס 2013 העביר הסנאט האוסטרלי פה אחד פנייה (motion) לממשלת אוסטרליה שתפעל לגבי הדיווחים על קצירת איברים בסין. הפנייה נוסחה יום לאחר תדרוך שהועבר בפרלמנט על הנושא של קצירת איברים מאסירים מתרגלי פאלון גונג, והיא קוראת לאוסטרליה לאמץ סטנדרטים קפדניים לטיפול בפרקטיקה של סחר איברים בין-לאומי. באותה שנה, מחוקקים מהמפלגה הירוקה בניו סאות'-ויילס, אוסטרליה, הציעו חקיקה שתגדיר כפשע, ותיצור סעיפי עבירה ספציפיים המתייחסים לסחר באיברי אדם ורקמות אדם.
ב-2007 אימצה הכנסת בישראל את חוק ההשתלות האוסר על חברות הביטוח וקופות החולים לתת מימון לאזרחי ישראל היוצאים לחו"ל לקבל איברים שמקור התרומה אינו ברור. המהלך נעשה בחלקו כתגובה לחקירה שבה הרשויות בישראל עצרו מספר אנשים המעורבים בתיווך מכירת איברים מאסירים סינים לישראלים. אחד מהאנשים האלה הצהיר בשיחה עם חוקר סמוי שהאיברים הגיעו מ"אנשים המתנגדים למשטר, מכאלו שנידונו למוות, ומאסירים שהם פאלון גונג".
ב-2010 יישמה ספרד חוק האוסר על אזרחי ספרד לנסוע לחו"ל לקבל השתלות איברים לא חוקיות. החקיקה הוצעה לאחר שאזרח ספרדי, כפי המדווח, נסע לטיאָן-ג'ין שבסין, וקיבל שם כבד אחרי המתנה של 20 יום בלבד עבור תשלום של 130,000$. החוק הספרדי רואה קידום או סיוע של השתלות איברים לא חוקיות כפשע, והעונש עליו יכול להגיע ל-12 שנות מאסר. בנוסף, כל ארגון שיהיה שותף בהשתלות איברים לא חוקיות ייקנס.
ביוני 2015 העביר הגוף המחוקק הלאומי של טייוואן תיקון לסעיף השתלת איברי אדם, במטרה לאסור מכירה או קנייה של איברים, כולל מחו"ל. החוק גם אוסר שימוש באיברים מאסירים נידונים למוות. מחוקקים שתמכו בחוק ציינו שהתיקונים כוונו לטפל בבעיה של אזרחים טייוואנים הנוסעים לסין להשיג איברים, שחלקם נקצרו מ"תורמים" חיים.
מדינות אחרות
חוקים דומים נגד תיירות השתלות הוצעו גם באספה הלאומית של צרפת (2010) ובפרלמנט הקנדי (2007, 2010). ממשלת קנדה העלתה את הסוגיה של קצירת איברים ממתרגלי פאלון גונג גם באו"ם, במהלך סקירה תקופתית של זכויות אדם במדינות החברות באו"ם ב-2014.
בורנהולם
בורנהולם (בדנית: Bornholm) הוא אי השייך לדנמרק. הוא שוכן בחלק הדרום-מערבי של הים הבלטי, במרחק של כ-35 ק"מ מחופי שוודיה. בורנהולם הוא השטח הדני המזרחי ביותר. באי מתגוררים כ-43,000 תושבים, העוסקים בעיקר בדיג, בגידול בקר לחלב ובשירותי תיירות. האטרקציה המרכזית באי היא שרידי מבצר האמרסהוס (Hammershus) שנבנה ב-1260 בקצה הצפוני של האי, ונחשב למבצר הגדול ביותר בצפון אירופה מתקופת ימי הביניים.
מקומו האסטרטגי של האי מקנה שליטה על נתיב הסחר מהים הצפוני אל הים הבלטי. במהלך ההיסטוריה התרחשו באי מספר קרבות, בהם הדנים, הגרמנים והשוודים נלחמו זה בזה על השליטה באי.
היסטוריה
במהלך המאה ה-12 היה האי מחולק בין מלכי דנמרק לבין הארכיבישופים של לונד (Lund). המאבק ביניהם על השליטה המלאה באי התנהל עד תחילת המאה ה-16. בשנת 1525 הצליח המלך הדני כריסטיאן השני לכבוש את כל שטחו של האי ולקחת את הארכיבישוף בשבי. אך שליטתו באי נמשכה חודשים ספורים בלבד, צבא שנשכר על ידי העיר הקיסרית החופשית ליבק נחת באי וכבש אותו. הליבקים שלטו באי כ-50 שנה, אז הצליחו הדנים להחזירו לשליטתם.
כוח צבאי סובייטי שהה באי עד אפריל 1946, כשאז נמסר האי לדנים. המסירה הותנתה בכך שאף כוח צבאי זר לא יוצב באי. הובהר כי נוכחות צבאית לא דנית באי תחשב כמעשה תוקפנות כלפי ברית המועצות. בכל מהלך המלחמה הקרה התעקשו הסובייטים על כך שהאי יישאר "נקי" מכוחות זרים, אם כי לאחר שדנמרק הצטרפה לברית נאט"ו, הפכו באופן פורמלי יחידות הצבא הדני באי לכוח צבאי עוין לברית המועצות.
נאט"ו הציב באי כמה תחנות מכ"ם למעקב אחר פעילות צבאית של כוחות ברית ורשה בים הבלטי ובמזרח גרמניה. התחנות אוישו על ידי חיילים דנים בלבד.
גאוגרפיה
שטח האי 588 קמ"ר. למרות גודלו הקטן, המבנה הטופוגרפי שלו אינו אחיד. חופיו הצפוניים סלעיים וקשים לגישה, ולעומתם החופים הדרומיים הם חופי חול מישוריים. החלק הפנימי של האי משופע בגבעות נמוכות (הגבוהה שבהן, 126 מטר). כ-17% משטח האי מכוסה ביערות מחטניים. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 13–20 מעלות צלזיוס, ובחורף יורדת עד שתי מעלות מתחת לאפס.
The Dream (אלבום)
The Dream (בעברית: החלום) הוא אלבום האולפן השני של להקת המטאל אלטרנטיבי האמריקאית In This Moment. האלבום, בניגוד לאלבום הקודם שלה, כולל שימושים קוליים נוספים מעבר לקולה של מריה, סולנית הלהקה. הסינגל הראשון, "Forever", הופץ לראשונה בעמוד המייספייס של הלהקה באוגוסט 2008.
האלבום הגיע למקום ה-73 במצעד הבילבורד 200.
טיסה 352 של ולדיווסטוק אייר
טיסה 352 של ולדיווסטוק אייר הייתה טיסה מיקטרינבורג לולדיווסטוק, עם חניית ביניים באירקוטסק שברוסיה. ב-4 ביולי 2001 התרסקה טיסה 352 לפני הנחיתה באירקוטסק. כל 145 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו, מה שהפך את האירוע לתאונה השלישית הקטלנית ביותר מעל אדמת רוסיה, אחרי טיסה 3352 של אירופלוט וטיסה 217 של אירופלוט.
המטוס מסוג טופולב Tu-154 התקרב לנחיתה באירקוטסק, כאשר הטייסים הורידו את כן הנחיתה, הבין טייס המשנה כי המטוס נוטה בזווית של 45 מעלות. טייס המשנה הגיב בכך שמשך בחזרה את ההגה בעוצמה. אך המטוס עלה מעלה בצורה חדה, והמטוס הגיע למצב של הזדקרות. הגובה הנמוך של המטוס, לא איפשר לטייסים להיחלץ מהסכנה והמטוס פגע בקרקע.
פרקי אבות (אלבום)
פרקי אבות הוא אלבום הראפ השביעי של סגול 59, שיצא ב-10 ביוני 2019.
האלבום מסמל את חזרתו של סגול לבימת ההיפ הופ לאחר שאלבומו האחרון שיצא לפני 8 שנים, האלבום עוד נוסע אחד היה אלבום רוק ורגאיי, שונה מהמוזיקה איתה מזוהה סגול.
האלבום כולל 16 רצועות שהופקו על ידי מגוון רחב של מפיקים, מהבולטים בהיפ הופ הישראלי: אורי שוחט, מיכאל כהן, די ג'יי מש, שקל, מומי לוי, שירוטו, או.בי.די, שחק וכן המפיק האמריקאי אמריגו גאזאוויי והמפיק הישראלי-צרפתי DJ קוסטופיקס.
באלבום מתארחים נצ'י נצ', מיכאל סוויסה, טדי נגוסה, לוקץ', מומי לוי, מיכאל מושונוב, אייטולה, השחקן עידן אלתרמן, שי 360, שירוטו, הפטרון, קרמזל והראפרית הניו יורקית נג'מה נפרטיטי.
הסינגל הראשון ששוחרר מהאלבום הוא השיר "כהרף עין", בו מארח סגול את טדי נגוסה ונצ'י נצ'. לשיר התלווה גם קליפ מילים.
לעטיפת האלבום אחראי המעצב אלעד אלחרר. האלבום יצא דרך הלייבל קמ"ע ב-10 ביוני 2019.
ב-25 באוקטובר 2019 סגול הוציא מיני-אלבום המורכב מרמיקסים של שלושה שירים מתוך האלבום - "כהרף עין", "הזוי ברמות", ו-"אזרח ותיק", הרמיקסים הופקו על ידי די.ג'יי קארס, שירוטו וקלייזמר. החלק השני של פרויקט הרמיקסים יצא בדצמבר 2019 וכלל רמיקסים של שחק, מאיור (יובל מאירי) ונינג'ה420 לשירים "היורה הגיע", "בא תמיד בזמן" ו"קרב סכינים"..
ארקדי בוריסוב
ארקדי בוריסוביץ' בוריסוב (ברוסית: Аркадий Борисович Борисов, 13 במאי 1901 - 27 במאי 1942) היה מפקד הגיס (קורפוס) הרביעי של חיל הפרשים הסובייטי. הוא נולד בעיר בוכרה, שהיא כיום באוזבקיסטן. בתחילת דרכו הצבאית נלחם עם הבולשביקים כנגד הלבנים במהלך מלחמת האזרחים, ונגד הבסמאצ'ים (מתנגדי המשטר במרכז אסיה), ועוטר פעמיים באות מסדר הדגל האדום. ב-10 בפברואר 1938, במהלך הטיהור הגדול, הוא נעצר ונכלא ברוסטוב. הוא שוחרר בקיץ 1941, הוחזר לתפקידו הצטיין בקרבות וקיבל את עיטור הדגל האדום בפעם השלישית. במערכה על חרקוב נפל בשבי ב-27 במאי 1942 כשניסה לפרוץ את הכיתור סביב חרקוב, ובאותו יום נרצח על ידי הגרמנים.
עד גל הטיהורים
ארקדי בוריסוביץ' בוריסוב נולד בשם אהרון שיסטר (шистер) למשפחה יהודית בעיר בוכרה. האב היה חייט (לפי גרסה אחרת, האב "עבד באיסוף") והאם הייתה רופאת שיניים. המשפחה עברה לטשקנט, שם גדל והלך לבית הספר. שיסטר (שלימים שינה את שמו ל"ארקדי בוריסוב") הפגין תכונות מנהיגות מאז ילדותו. ב-1918 הוא היה ממייסדי הקומסומול בטורקסטן (אזור היסטורי במרכז אסיה הרוסית; אוזבקיסטן, טורקמניסטן, קירגיזסטן וטג'יקיסטן של היום). שנה לאחר מכן, לאחר שסיים בית ספר תיכון, הצטרף לצבא האדום. בשנים 1918–1921 השתתף במאבק המזוין בטורקסטן עם הגופים האנטי-סובייטיים (תנועת ה"בסמאצ'י" הצבאית-פוליטית-דתית שקמה באסיה המרכזית בעקבות המהפכה של 1917) בטורקסטן. בשנת 1924 סיים את לימודיו באקדמיית הצבא האדום על שם פרוּנְזֶה, ומונה כסגן מפקד וראש המחלקה המבצעית של המחוז הצבאי של טורקסטן, בדרגת סגן ראש המטה. הוא פיקד על פלוגה מיוחדת של דיוויזיית חי"ר 3 של חטיבת חי"ר 13 במזרח בוכרה, ובשנת 1925 הוענק לו עיטור הדגל האדום על השתתפותו במאבק נגד הבסמאצ'י.
בשנים 1925–1928 פיקד על גדוד הפרשים ה-84. ב־1926 השתתף הגדוד בקרבות נגד הכנופיות של איברהים-ביי וגוראם-ביי בהרי הבאבאטאג בטג'יקיסטן; בוריסוב נפצע ושבר את רגלו בנפילה מסוס. הוא הוביל את המערכה של הגדוד במדבר קאראקום ב-1927. ב-27 במאי ביצע כוח מוטס בן 15 איש בראשותו את ההתקפה הראשונה מסוג זה בברית המועצות. נחיתת המטוסים בחולות, נחיתת הכוחות והפינוי חזרה ב-5 ביולי הסתיימו בהצלחה, ובאותה שנה קיבלו, הגדוד ובוריסוב באופן אישי, את עיטור הדגל האדום על הבסת הכנופיות של ג'ונַיִיד חאן (מבצע זה תואר ונותח טקטית על ידו בספר שיצא לאור בהוצאה הצבאית ב-1932).
מאז נובמבר 1928 שירת במחלקה המבצעית של מפקדת הצבא האדום, שם עסק בנושאי ארגון של שירות הפרשים ופרסם שני ספרים בנושאי גאוגרפיה והיסטוריה צבאית וכן מספר מאמרים צבאיים. בשנים 1930–1937 שימש כראש המטה של מסדר הפרשים המיוחד הראשון על שם לנין בחטיבת הדגל האדום על שם סטלין. ב־28 בנובמבר 1935 הוענקה לו דרגת מפקד בריגדה (חטיבה).
בתקופת הטיהורים הגדולים
למרות כישוריו הגבוהים, הישגיו המרשימים בפיקוד ובעבודת המטה, דבקותו ומסירותו למדינה הסובייטית ולמפלגה, לא נמלט גם בוריסוב מחשדות והאשמות מופרכות שהועלו נגדו בראשית 1937. בהתחלה גורש, ללא שימוע, משורות המפלגה הקומוניסטית. תחילה, ב-7 באפריל 1937 פנה לקומוניסטים, עמיתיו בשירות, בבקשה להשיבו למפלגה, וכתב: " החיים מחוץ למפלגה לא יעלו על הדעת עבורי". כשלא נענה, פנה ב-2 ביוני של אותה שנה, מהעיר ארמביר (מקום השירות), לקומיסר ההגנה של ברית המועצות, המרשל וורושילוב, בבקשה שיתערב למען החזרתו לשורות המפלגה, בהתחשב בעברו ובדבקותו בערכי המפלגה. אם כתוצאה ממכתבו לוורושילוב, או רק בגלל הצורך הדחוף במחליף למפקד הקורפוס איבן קוסוגוב, שנעצר ב-26 במאי 1937, מונה באותו יום בוריסוב למפקד קורפוס (גיס) הקוזקים הרביעי על שם בודיוני. אך כשבוע לאחר מינויו כמפקד קורפוס פוטר מתפקידו.
בחזית הדרום-מערבית
לנוכח איום המלחמה הקרובה והמחסור המחריף בפיקוד הגבוה בעקבות גל הטיהורים, שוחרר בוריסוב מהמעצר ב-23 בינואר 1941 והוחזר לשורות הצבא. בסוף יוני 1941, בעקבות פלישת הנאצים לברית המועצות הוחזרה לו דרגתו ונשלח לחזית. הוא הפך למפקד חיל הפרשים של החזית הדרום-מערבית. בוריסוב התמחה בחילוץ יחידות צבאיות מהכיתור וביצוע פריצות דרך בגזרות מסוכנות במיוחד בקו החזית. באוגוסט 1941 הוביל יחידת פרשים בלחימה ביער במסגרת הארמייה השלישית של החזית המרכזית והגיעה איתה לארמייה ה-21 של חזית בריאנסק, אך הם נהדפו על ידי האויב לחזית הדרום-מערבית והגיעו ל"כיס קייב". הוא ארגן במיומנות מבצע להוצאת יחידות מהקבוצה מהכיתור, תוך הפגנת אומץ וגבורה אישיים.
בנובמבר 1941 הועלה בוריסוב לדרגת גנרל-מיור וזכה בעיטור הדגל האדום השלישי שלו. בדצמבר השתתף חיל הפרשים בפיקודו של בוריסוב בשחרור הערים יֶלץ ויֶפרֶמוב. חודש לאחר מכן שחררה קבוצת הפרשים שלו עיר נוספת, חשובה מבחינה אסטרטגית, במחוז חרקוב. ב-23–24 במאי 1942 כותרו חיילי החזית הדרום מערבית. למרות שהחבורה של בוריסוב הצליחה לחדור מאחורי הקווים הגרמניים, זה לא הצליח לשנות את המצב. רק 22,000 מתוך 350,000 חיילים הצליחו לפרוץ את הכיתור. אנשי קבוצתו של בוריסוב נשארו בעורף הגרמני, 150 קילומטרים מקו החזית. בוריסוב הורה לקבוצתו לפרוץ. ב-27 במאי 1942, תוך כדי הניסיון לפרוץ, הוא נפל בשבי. באותו יום הוא זוהה על ידי הגרמנים כיהודי, ונורה מיד - כפי שנהגו הגרמנים בכל חייל יהודי שנפל בשבי.
קן רוזוול
קנת' רוברט "קן" רוזוול (באנגלית: Kenneth Robert ("Ken") Rosewall; 2 בנובמבר 1934) הוא טניסאי עבר אוסטרלי. אחד הטניסאים הבולטים בעולם במשחקי זוגות בשנות ה-40 שחזר להשתתף בתחרויות לא מקצוענים בשנות ה-60 וה-70, כשלזכותו 18 זכיות בטורנירי גראנד סלאם מהן 8 זכיות יחיד.
קריירה ספורטיבית
קן רוזוול נולד בפרבר של סידני, אביו היה סוחר. הוא החל לשחק טניס בגיל 3. בגיל תשע הוא זכה בתחרות לילדים עד גיל 14. בגיל 14 זכה באליפות אוסטרליה לנוער. בגיל 15 החל לשחק בתחרויות בוגרים ובשנת 1952 הגיע לרבע הגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה. בגיל 18 הוא זכה באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות צרפת הפתוחה. לצד הצלחה בתחרויות יחידים הצליח גם בתחרויות זוגות ביחד עם לו הוד.
במשחקי גביע דייוויס קן רוזוול היה שחקן חשוב בנבחרת ארצו. במהלך הקריירה הוא זכה בגביע 3 פעמים ופעם אחת זכה במקום השני.
בשנת 1956 קן רוזוול הסכים לעבור לטניס מקצועי. גם פה הוא זכה להצלחות רבות כאשר התמודד נגד פרנק סג'מן, לו הוד, רוד לייבר, טוני טרברט וכוכבים נוספים.
בשנת 1968 רוזוול, כמו שחקני טניס מקצוענים אחרים היה יכול לחזור להשתתף בתחרויות גראנד סלאם. בשנים 1968–1971 רוזוול זכה במספר תחרויות. בשנת 1974 הוא הגיע למשחק הגמר באליפות וימבלדון והייתה לו תמיכה גדולה מהקהל שציפה שהוא יצליח לזכות בתואר. אך הוא הפסיד לג'ימי קונורס שהיה בן 18 בלבד.
במהלך השנים 1963 -1976 הוא שיחק נגד רוד לייבר במספר תחרויות. הסיכום של המפגשים היה 64–80 לטובת לייבר.
יריב נוסף של רוזוול במהלך שנים רבות היה פנצ'ו גונזלס. הסיכום של המפגשים היה 75–107 לטובת גונזלס.
בשנת 1980 הוא נכלל באולם התהילה של הטניס. בשנת 1979 הוא התקבל למסדר אוסטרליה.
בית העלמין באיקובה
בית העלמין באיקובה (באוקראינית:  Байкове кладовище) הוא בית קברות בקייב, מהעתיקים והיוקרתיים בעיר. שטחו הוא 72.47 דונם. הוא ממוקם ברובע הולוסייב.
שירה גרינברג
שירה גרינברג (נולדה ב-1979/1980) היא הכלכלנית הראשית לשעבר של משרד האוצר של מדינת ישראל.
ביוגרפיה
גרינברג בוגרת תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ובמתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים וכן תואר מוסמך במסלול מחקרי בכלכלה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
גרינברג כיהנה במגוון תפקידים במשרד האוצר מאז שנת 2008. החל מ-2015 כיהנה כסגנית בכירה לממונה על התקציבים בתחומי תקשורת, תיירות, תעשייה, השכלה גבוהה ומדע. כמו כן כיהנה בוועדות ובגופים ציבוריים רבים.
בינואר 2019 מונתה גרינברג לכלכלנית הראשית במשרד האוצר. בנוסף לאחריותה על תחזית ההכנסות של המדינה, על העבודה המקצועית של כלכלני האוצר ועל קשרי החוץ הכלכליים של ישראל, היא הובילה מטעם ישראל מספר נושאים כלכליים בינלאומיים וביניהם כללי המס החדשים והפרקים הכלכליים בהסכמי אברהם. בנוסף עמדה בראש הוועדה לענייני ביטחון לאומי בהשקעות זרות - גוף ממשלתי חדש שהוקם כדי לעסוק בסוגיות אסטרטגיות רגישות, על רקע המתיחות הגוברת בין ארצות הברית לסין.
גרינברג הופיעה ברשימת 50 הנשים מעוררות השראה (power women) של פורבס לשנת 2020 וכן ברשימת 50 הנשים המשפיעות של גלובס לשנת 2022.
בינואר 2023 הוארכה כהונתה של גרינברג בחצי שנה נוספת בסוף חודש יוני של אותה השנה סיימה את כהונתה ככלכלנית הראשית במשרד האוצר.
דעותיה הציבוריות
בפברואר 2023 התייחסה להתקדמות החקיקה להחלשת מערכת המשפט במסגרת תוכנית התקציב הרב שנתית שהונחה על שולחן הממשלה ואמרה כי "ככל שהרפורמה המשפטית תיתפס על ידי השוק כפוגעת בחוזק ובעצמאות מוסדות המדינה, הדבר עלול לפגוע בפעילות הכלכלית ובהשקעות הפרטיות".
בדברים שנשאה בכנס אלי הורביץ לכלכלה ערב סיום תפקידה במאי 2023 אמרה כי הבחירה להוביל את הרפורמה המשפטית דווקא בתקופה זו היא שגיאה כפולה שכן "אנחנו לא צריכים לייצר סיכונים עודפים בזירה המקומית מלבד הסיכונים בזירה הגלובלית". היא ביקרה גם את ההסכמים הקואליציוניים שלדעתה מקטינים את התמריץ לתעסוקה בקרב גברים חרדים.
גרינברג התייחסה לדו"ח ה-OECD שבו דורגה ישראל במקום האחרון בכל הנוגע לשוויון בין נשים לגברים ואמרה כי "הנושא של פערים מגדריים צריך להיות יותר בשיח הציבורי. במדינת ישראל לא כל המשרות פתוחות בפני נשים. פערי השכר החציוני בין גברים לנשים בישראל הם השניים בגובהם בעולם". עוד אמרה כי "יש להקפיד ששילוב חרדים בשוק העבודה לא ילווה בדחיקת נשים ממנו"
אברהם קפטלוביץ'
אברהם קפטלוביץ' (נולד ב-1947) הוא ספורטאי פאראלימפי לשעבר.
קפטלוביץ נולד בתל אביב. באולימפיאדת הנכים טוקיו (1964) התחרה וזכה בשלושה משחים: מדליית כסף במשחה 50 מטר בסגנון חזה (1:08.7 דקות), מדליית ארד במשחה 50 מטר בסגנון חופשי (48.7 שניות) ומדליית ארד במשחה שליחים (2:48.5 דקות עם ברוך חגאי ויעקב בן-אריה). עם נבחרת הנכים בכדורסל זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968) זכה במדליית זהב עם נבחרת הכדורסל ובמדליית ארד במשחה 50 מטר בסגנון חופשי (39.30 שניות). במשחה 100 מטר בסגנון חופשי סיים במקום השביעי (1:32.50 דקות).
כשחקן בנבחרת כדורסל כיסאות גלגלים של מרכז הספורט לנכים היה קלע בולט.
לאחר אולימפיאדת הנכים בתל אביב, שיחק כדורסל בשנים 1969 - 1971, בקבוצת הנכים האמריקאית בולובה, בניו יורק. נבחר לשחק בנבחרת החוף המזרחי, במסגרת משחק האולסטאר לנכים ב 1970, וזכה איתה.
Medal of Honor: Airborne
Medal of Honor: Airborne (בתרגום חופשי לעברית: מדליה של כבוד: מוטס) הוא משחק וידאו מסוגת יריות בגוף ראשון, שפותח על ידי EA Los Angeles והופץ על ידי Electronic Arts לטלפונים הסלולרים ב-28 באוגוסט 2007, למערכת ההפעלה Microsoft Windows וקונסולת המשחקים Xbox 360 ב-4 בספטמבר 2007 ולקונסולת המשחקים פלייסטיישן 3 ב-16 בנובמבר 2007. המשחק הוא ה-11 בסדרת המשחקים Medal of Honor ומתמקד בגיס הצנחנים האמריקאי במלחמת העולם השנייה. השחקן נכנס לנעליו של טוראי (בהמשך - רב"ט) בויד טרווס, אשר משרת בדיוויזיה המוטסת ה-82 ובהמשך גם בדיוויזיה המוטסת ה-17.
יונה כהן (מחנך)
יונה כהן (4 בפברואר 1907 - 1 בספטמבר 1990) היה איש חינוך ישראלי, ממקימי בית הספר חורב בירושלים ב-1934 ומנהלו הראשון.
Medal of Honor: Airborne
משחקיות
כל משימה במשחק מוצגת על ידי תדרוך בהתחלה, ותדרוך אחר מתרחש במטוס כאשר השחקן מתכונן לקפוץ.
יונה כהן (מחנך)
ילדות והשכלה
נולד בהמבורג שבגרמניה ב-4 בפברואר 1907. אביו ארנולד אהרון כהן (Arnold Cohn) היה בנקאי במקצועו, ואמו בלה לבית קוניגסהופר - עקרת בית. משפחתו השתייכה לפלג האורתודוקסי של הקהילה היהודית, ואביו היה פעיל ברבים מהמוסדות הציבוריים היהודיים בעירו (רישום המסעדות ובתי המלון הכשרים בכל רחבי גרמניה, איסוף כספים למוסדות ציבור בעירם ולכולל הו"ד בארץ ישראל) ושימש גם כמוהל.
Medal of Honor: Airborne
משחקיות
ולבסוף, במקום מול אויבים רגילים עם הופעות וכלי נשק אקראיים, השחקן עומד בפני אויבים שנקבעו מראש, החל בחולצות שחורות האיטלקיות, עד ל-SS. אויבים אלה קשים יותר להבסה.
סולתאים
סולתאים (שם מדעי: Suliformes) היא סדרה של עופות מים הקרובים לסדרת השקנאים (Pelecaniformes). חוקרים מהארגון International Ornithologists' Union, החליטו שסדרת השקנאים כוללת מספר משפחות בעלי שונות מסוימת משאר השקנאים ויש לשייכם לסדרה עצמאית. אך לא כל החוקרים קיבלו את החלוקה החדשה. בנוסף הם החליטו להפריד את משפחת הפתוניים (Phaethontidae) לסדרה עצמאית (Phaethontiformes).
יונה כהן (מחנך)
ילדות והשכלה
ד"ר יונה כהן רכש את השכלתו היסודית בתלמוד תורה, שהיה בית הספר היהודי היחיד לבנים בעיר הולדתו. לאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבה מקצועית שהקים הרב יוסף קרליבך (ששימש רב העיירה הסמוכה אלטונה), ששילבה לימודי יהדות עם בית ספר למסחר. לאחר שנת לימודים אחת במוסד זה, החל לעבוד כמתמחה בבנק במשך שנתיים, ולאחר מכן עבד בבנק בפרנקפורט, בעיקר בענייני ניכוי שטרות. לאחר כשנה הבנק פשט רגל והוא החליט לעסוק בהוראה. הוא חזר להמבורג והשלים את בחינות הבגרות שלו. לאחר עמידה בבחינות נרשם לאוניברסיטה המקומית והחל ללמוד במגמת היסטוריה וגרמניסטיקה. בתום 4 שנות לימוד הוסמך כמורה משתלם לבית ספר תיכון. בשנת ההשתלמות הראשונה שלו לימד בבית ספר מתקדם על שם ליכטווג, ובשנה השנייה עבר לבית ספר ממשלתי אחר, אך פוטר לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה. במקביל ללימודיו ולעיסוקו כמורה שימש באותן שנים כמרכז סניף תנועת הנוער החרדית "עזרא" בהמבורג.
סולתאים
מינים אלו חיים בקרבת המים ורובם מסוגלים לעוף ולצלול לתוך הימים או האגמים, למעט הפרגטות. הם בעלי מקור ארוך וחזק העוזר לתפוס את קורבנם. חלקם מתקהלים בקבוצות גדולות ולחלקם תצוגות ראווה מיוחדות בהם הם מושכים נקבות באמצעות ריקודים ומחוות.
המזון העיקרי שלהם הוא דגים שונים, אך גם מדו-חיים קטנים, ביצים והפריגטות יחטפו גם עופות ימיים קטנים יותר או צבי ים צעירים. בנוסף הפריגטות מציקות לעופות אחרות כדי לחטוף את שללם.
יונה כהן (מחנך)
בית ספר חורב
בשנים אלה התקיים משא ומתן ארוך עם מנהיגי היישוב הישן בירושלים על תוכנית הלימודים ושפת ההוראה במוסד, תוך שהם מאיימים להטיל עליו חרם. עיקר חילוקי הדעות נגעו לשפת ההוראה, הוראת השפה האנגלית, מקומם של הלימודים הכלליים בתוכנית הלימודים, הוראת תורה שבכתב ותושב"ע לבנות וקבלת תלמידים ילידי הארץ לבית הספר. העובדה שלבסוף לא הוטל חרם כזה על ידי מנהיגי העדה החרדית נבעה מהרצון שלא לאבד את ציבור ההורים של בית הספר שהיוו חלק מהקהילה החרדית וראו ברב יוסף צבי דושינסקי את רבם
למרות חילוקי הדעות, נענה הרב דושינסקי להזמנה לערוך את הקידושין של ד"ר יונה כהן עם רעייתו המיועדת שטפי לבית בודנהיימר, ששימשה כגננת בגן ילדים אהל יעקב בתל אביב. אולם הרב דושינסקי הציע, בדרך דיפלומטית, שהחופה תיערך בביתו במקום בחצר בית הספר, כפי שתוכנן.
ב-1939 הוקמה פנימיית חורב עבור ילדים שהגיעו ארצה, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, ללא הוריהם. ד"ר כהן הצליח להשיג עבורם 30 רישיונות עלייה. רובו של נוער זה הצטרף, לאחר סיום לימודיו בחורב, לנוער של קיבוץ חפץ חיים. מאוחר יותר שימשה הפנימייה בית לקבוצה של ילדי טהראן וקבוצות נוספות, בהם ילידי הארץ.
בזמן מלחמת השחרור אי אפשר היה לקיים את ההוראה כסדרה בירושלים המופגזת. לכן רוכזו הלימודים במספר בתים פרטיים בשכונות העיר.
עם קום המדינה, כשנוצר הזרם הרביעי של מוסדות החינוך של אגודת ישראל, נאבק בית הספר בהנהלתו של ד"ר כהן לשמור על צביונו במסגרת זו. עם ביטול הזרמים, מאוחר יותר, עמדה השאלה אם להצטרף לרשת החינוך הממלכתי דתי. ד"ר כהן נאבק על שמירת עצמאות בית הספר, למרות המחיר הכספי שהיה כרוך בכך. בית הספר היה בתקופה זו במעמד מיוחד - מחוץ לרשת החינוך הממלכתי-דתי מחד, אך גם לא חלק מרשת החינוך העצמאי, מאידך.
לאורך השנים, במקביל לתפקידו כמנהל בית הספר, שימש גם כמורה ולימד היסטוריה, תנ"ך ואזרחות, ובחלק מהשנים שימש כמחנך של אחת מכיתות התיכון. בנוסף השתמש בכלי הנגרות שהביא עמו מגרמניה ולימד נגרות בכיתות הבנים של בית הספר העממי. הוא ניהל את מוסדות חורב עד שנת 1960. לאחר מכן המשיך ללמד בתיכון עד לשנת 1973, אז יצא לגמלאות. לאחר מכן המשיך ללמד בהתנדבות שיעורי תגבור לתלמידות נזקקות ועולות חדשות.
ב-1981 הוענק לו אות יקיר ירושלים, כהוקרה על פעילותו החינוכית רבת-השנים.
ב-18 באוגוסט 1990 נפגע בתאונה מאוטובוס חולף, בעת שחצה את הכביש בדרכו לבית כנסת בשבת. שבועיים אחר כך נפטר.
תוכנית אלסקה
"תוכנית אלסקה" הייתה שם כולל להצעות ורעיונות ליישוב יהודים בטריטורית אלסקה, כפי שהועלו על ידי גורמי ממשל אמריקנים, ארגונים ואישים פרטיים בשנות ה-30 וה-40. מרב העניין בתוכנית התנקז ערב מלחמת העולם השנייה, כאשר גברה רדיפת היהודים באירופה וזו הוצעה כאחת מתוך מספר אפשרויות שתסייע למלט פליטים ולשכנם מחדש, מבלי לערער על מדיניות הגירה נוקשה של מדינות אשר לא ששו לקבלם. אף אחת מהיוזמות לא יצאה אל הפועל לבסוף, כאשר הסיבות המרכזיות לכישלון נעוצות במדיניות הגירה אמריקנית נוקשה, יחס עוין בחברה האמריקנית כלפי מהגרים ובקושי בחילוץ היהודים מאירופה.
רקע כללי
ערב מלחמת העולם השנייה שימשה אלסקה טריטוריה אמריקנית תחת חסות משרד הפנים, לאחר שזו נרכשה בשנת 1867 בסכום של כשבעה מיליון דולרים מידי הרוסים. ללא רצף טריטוריאלי לשאר ארצות הברית ועם אוכלוסייה מצומצמת – כ-60 אלף תושבים, המתפרשים על למעלה ממילון וחצי קילומטרים רבועים וחיים בתנאי אקלים קשים – אלסקה היוותה פוטנציאל בר-מימוש של מחצבים ואוצרות טבע, אך כזו המתקשה להיות אבן שואבת למתיישבים. בשנת 1935 נעשה ניסיון פדרלי קטן-ממדים להעברת אוכלוסייה בדרום-מזרח אלסקה, ושנתיים לאחר מכן קרא הקונגרס לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט להמשיך בפיתוח האזור, דרישה שהייתה מקובלת על התושבים המקומיים. במקביל, מצבם של יהודי אירופה תחת המשטר הנאצי החמיר וביולי 1938 כינס נשיא ארצות הברית ועידה בין לאומית בעיר אוויאן שבצרפת, כדי לדון במצבם של הפליטים ובאפשרויות השונות לקליטתם. אולם מדיניות ההגירה האמריקנית של אותם ימים הייתה קשוחה למדי, כפי שהתבטא בשנת 1921, כאשר חוקקו האמריקנים את "חוק החירום להגבלת ההגירה", שהתפתח שלוש שנים מאוחר יותר ל"חוק ההגירה על-פי מוצא לאומי". בחוק זה נקבעה מכסה שנתית של מהגרים מכל מדינה, שלא עלתה על שני אחוזים ממספרם של יוצאי אותה מדינה כפי שהופיעו במפקד האוכלוסין של 1890. חקיקה זו פגעה באופן ישיר בקבוצות מהגרים אמריקניות, דוגמת האוכלוסייה היהודית שחוותה גידול אדיר בהיקפו בכשני מיליון וחצי מהגרים לארצות הברית משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד לאישורו של החוק בשנת 1924.
גלגוליה השונים של תוכנית אלסקה
את הרעיונות ליישוב יהודים באלסקה ניתן לחלק בין פניות שמקורן באישים וארגונים פרטיים לבין הצעות שהגיעו מכיוון גורמים ממשלתיים. בין ההצעות הפרטיות נמנית הצעתו של ג'יימס קאפט (James Capt), יהודי נושא משרה בכירה במינהל לעבודות ציבוריות שהעביר ב-1938 תזכיר לגורמי הממשל בבית הלבן ובו קרא להגדיל את מכסת אשרות הכניסה לפליטים, כאשר חברות שלא למטרות רווח יופקדו על יישובם באלסקה וידאגו שאלה לא יהפכו לנטל. לפי הצעה זו משרד הפנים נבחר לשמש הגורם האחראי על הקצאת שטחים להתיישבות, וייאסר על המתיישבים החדשים להיכנס לשטחי ארצות הברית. ההצעה נדונה באחת מפגישות הוועדה המייעצת של הנשיא לענייני פליטים פוליטיים בהמשך אותה שנה ולא מעבר לכך. אותה שנה הגיעה במקביל הצעה אחרת מכיוונו של רודולף זיידן, פובליציסט יהודי יליד אוסטריה וציוני בהשקפותיו שהיגר לארצות הברית. זיידן ביקש שתימצא ארץ גדולה ודלילה דוגמת אלסקה אליה יוכלו להגיע מיליוני פליטים בזמן שחוקי הגירה של מדינות אחרות נותרים נוקשים. לצד זה הוקמו גם אגודות ציבוריות לקידום מטרה זו דוגמת "האגודה האמריקנית-אירופית לקידום יישוב פליטים באלסקה" שהורכבה מפעילים יהודים. יוזמה אחרת של "האגודה ליישוב אלסקה בפליטים", שהייתה בין-דתית באופייה, ביקשה לשדל באמצעות אנשי עסקים וגופים התנדבותיים מהלך חקיקה לפיתוח אלסקה במתיישבים חדשים מבלי לפגוע במגבלות ההגירה לארצות הברית. הצעתם הובאה בפני הוועדה המייעצת לנשיא בשנת 1938 ונדחתה. נוסף לאלה פרסמה "האגודה ליחסים יהודיים" בתחילת 1939 דו"ח מקדים על התיישבות פליטים באלסקה ובו הצעה להתיישבות של 160 אלף איש בתוך ארבע שנים, כאשר המימון למפעל ההתיישבות יגיע מהקמתה של חברה לפיתוח שתוקם במיוחד לשם כך.
דו"ח סלאטרי
מספרן של הצעות ממשלתיות ליישוב יהודים באלסקה היה נמוך משמעותית מאלה הפרטיות. יתר על כן, הצעות החוק שביקשו להסיר מגבלות על ההגירה לתחומי ארצות הברית לא זכו לתמיכה רבה בציבור האמריקני וסוכלו בידי גורמים בדלניים. גם נציגי הארגונים היהודיים, בייחוד אלה המייצגים את שכבת המהגרים הוותיקה שהגיעה באמצע המאה ה-19 מגרמניה, מיאנו להפעיל לחץ על הממשל האמריקני מחשש שייתפסו כלא נאמנים לארצות הברית או יעוררו גל אנטישמיות במדינה. נקודת מפנה התרחשה במהלך שנת 1938, אחרי כינוס ועידת אוויאן ולאור החמרת מצבם של יהודי אירופה. מזכיר הפנים האמריקני הרולד איקיז הביע דאגה מגורל יהודי אירופה לאחר החלטת ועידת מינכן ואירועי ליל הבדולח, ויחד עם רצונו בפיתוח אלסקה קרא לאנשי משרדו לפתח תוכנית שתשלב בין השניים. באפריל 1939 פורסמה טיוטת דו"ח סלאטרי, על שם סגנו של איקיז הארי סלאטרי (Harry Slattery), ובאוגוסט אותה שנה הוצג במלואו ומנה את הדרכים לפיתוח אלסקה, בין השאר על ידי הבאת מתיישבים מארצות הברית ומחוצה לה. המלצה זו לא סתרה את הגבלות ההגירה האמריקניות של אותה הזמן, כיוון שאלסקה לא הייתה מדינה בתוך ארצות הברית אלא טריטוריה עליה לא חלים הגבלות.
במארס 1940 הונחה בפני הקונגרס הצעת חוק שביקשה ליישם את המלצות הדו"ח: מימון פרויקט ההתיישבות באמצעות הון פרטי, אך כזה הניתן עבור מטרות ציבוריות ומפוקח על ידי משרד הפנים שמעניק רישיונות. בד בבד, הצעת החוק קבעה כי חמישים אחוזים ממקומות העבודה שייווצרו בעקבות פיתוח אלסקה יינתנו תחילה למובטלים אמריקנים והיתרה למהגרים החדשים שזה מקרוב באו. עוד הוצע כי הפליטים יחויבו להתמיד בעבודה אליה התקבלו למשך חמש שנים, ולאחר פרק זמן זה יוכלו להתחיל בהליך קבלת אזרחות לפי שיטת המכסות הקיימת. במאי אותה שנה הועברה הצעת החוק לדיון בוועדת המשנה של הסנאט לנכסי טריטוריות, אולם בסופו של דבר לא הגיעה להצבעה עקב התנגדות ציבורית. בינואר 1941 נעשה ניסיון נוסף להעלות מחדש את רעיון תוכנית אלסקה בקונגרס. יושב-ראש ועדת ההגירה של בית הנבחרים סמואל דיקסטיין ביקש לקלוט פליטים לצורכי התיישבות על-בסיס מכסות הגירה שלא נוצלו בשש השנים הקודמות להצעה, והסתכמו בכמאות אלפי בקשות, אך הצעה זו נחלה כישלון.
נאי יהודה
בולטת בחריגותה בין שלל ההצעות ליישוב יהודים באלסקה הייתה הצעתה של תנועת "נאי יהודה" (Nai Juda), אשר כללה מאפיינים טריטוריאליסטים וקראה להקמת בית לאומי לעם היהודי וארץ מקלט לנרדפים. מייסדה של תנועה זו היה ג'וזף אוטמר הפטר (Joseph Otmar Hefter) – יליד גליציה שהיגר לארצות הברית בשנות ה-20 – אשר פרסם דברים אלה בחוברת מיוחדת שהוציא. הפטר הגיע למסקנה זו אחרי שפירט כיצד חלופות לפתרון בעיית היהודים כמו ההתבוללות וציונות נכשלות במבחן התוצאה: האחת אינה מצליחה להעלים את שנאת ישראל, ואילו השנייה מתפקדת כמוצב קולוניאלי בריטי שבו ניטשים קרבות עקובים מדם בין יהודים לערבים. על כן הוא מציע להקים מדינה יהודית גדולה דיה כדי שיהודים יוכלו לעצב בה חיים לאומיים. בהמשך מציין הפטר את גודל השטח הרצוי למדינה היהודית – 130 אלף קילומטרים רבועים – ומציע מספר אזורים פוריים למדי אך דלילים באוכלוסייה כגון צפון מערב אוסטרליה, מערב קנדה, ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה ובוליביה (מלבד הצעות אלו הציעו גורמים אחרים להקים מדינה יהודית באזורים אלו או אזורים אחרים) הפן החדשני בחיבורו של הפטר נוגע להיבטי רכישת הקרקע וההתיישבות בה. בשונה מניסיונות ציוניים וטריטוריאליסטים אחרים, מוצע לרכוש בבת אחת את השטח וכתימוכין מביא את רכישת אלסקה מרוסיה על ידי ארצות הברית כשבעים שנים קודם לכן. עוד אפשר למצוא בחוברת את עקרונות המדינה העתידית, שבתמצית קוראים לכינונה של ארץ דמוקרטית בעלת נטיות ליברליות, המקפידה על חירויות הפרט ובד בבד כזו המציעה להנהיג גיוס חובה וכלכלתה שיתופית. הלשון המוצעת במדינת "נאי יודה" זו יידיש הנכתבת באותיות לטיניות, אולם הכותב מדגיש כי לימוד המקורות העבריים יזכו לעידוד.
לארי זולוט
לארי זולוט (באנגלית: Larry Zolot; נולד בשנת 1948) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי בגובה 1.98 מטרים, ששיחק בהפועל תל אביב ונבחרת ישראל. היה שותף לזכייתה האחרונה של הפועל תל אביב בדאבל.
ביוגרפיה
זולוט נולד בארצות הברית למשפחה יהודית. בוגר מכללת קווינס בניו יורק. שיחק בנבחרת המכללה, בעמדה קדמית ואחורית וקלע במדיה בממוצע של 18.8 נקודות למשחק.
ביוני 1968 עלה זולוט לישראל והצטרף להפועל תל אביב. זולוט היה חלק מחמישיית יהודים אמריקנים בקבוצה עם מרק טורנשיין, אייבן לישינסקי, אלן צוקרמן ובארי ליבוביץ'.
בעונתו היחידה בקבוצה, 1968/1969, היה שותף זולוט לזכייתה של הקבוצה בדאבל - אליפות, עם יתרון של שלוש נקודות בטבלה לפני מכבי תל אביב, כאשר זולוט קלע בממוצע של 10.3 נקודות למשחק; וגביע המדינה, לאחר שהפועל הביסה בגמר הגביע את מכבי תל אביב 70:88, כאשר בגמר קלע זולוט 4 נקודות.
בסיום עונה אחת, עזב זולוט את הקבוצה וחזר לארצות הברית.
בליגה הישראלית השתתף זולוט ב-23 משחקים וקלע 238 נקודות (ממוצע של 10.3 נקודות למשחק). במדי נבחרת ישראל, השתתף זולוט ב-6 משחקים.
סטורנין אלאגבה
סטורנין אלאגבה (בצרפתית: Saturnin Allagbé; נולד ב-22 בנובמבר 1993) הוא כדורגלן בניני המשחק בעמדת השוער בדיז'ון.
קריירה
אלאגבה, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל קוטונו וכאשר הגיע לגיל 17, אלאגבה הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בקיץ, אלאגבה הצטרף לשאמור ניור. רק ב-15 באפריל 2016, אלאגבה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד רד סטאר. עם השנים, הפך אלאגבה לשוער הראשון של המועדון. בנובמבר, אלאגבה נפצע בקרסול ונעדר כחודשיים מהמועדון.
ב-2 באוקטובר 2020, אלאגבה חתם בדיז'ון מליגת העל הצרפתית, במדיה רשם 5 הופעות בליגה.
ב-22 ביולי 2021, אלאגבה הושאל לוואלנסיין עד לסיום העונה, אך חזר לדיז'ון ב-10 בינואר.
קריירה בינלאומית
ב-9 בפברואר 2011, אלאגבה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בנין, בהפסד 3-2 ל.
ג'ורג' אנסון, ברון אנסון הראשון
אדמירל הצי ג'ורג' אנסון, ברון אנסון הראשון (באנגלית: George Anson, 1st Baron Anson; 23 באפריל 1697 – 6 ביוני 1762) היה חבר המועצה המלכותית, איש אחוות החברה המלכותית וקצין בצי המלכותי הבריטי. אנסון שירת כקצין זוטר במלחמת הירושה הספרדית, נטל חלק פעיל בקרב כף פאסארו במלחמת הברית המרובעת והקיף את העולם במהלך מלחמת אוזנו של ג'נקינס. אנסון פיקד על הצי אשר הביס את האדמירל הצרפתי דה לה ז'ונקרי בקרב כף פינסטרה הראשון במהלך מלחמת הירושה האוסטרית.
אנסון הפך ללורד הראשון של האדמירליות במהלך מלחמת שבע השנים ובזמן כהונתו ביצע מספר רפורמות: ביטול חוזים עם ספקים מושחתים, שיפור בטיפול הרפואי ועידוד מחקר בנושא מניעת מחלות (כגון צפדינה), ביצוע רביזיה של נוהלי הצי שהועבר לאישור הפרלמנט על מנת להדק את המשמעת, אספקת מדים לקצינים מוסמכים, העברת הנחתים מהצבא לסמכות הצי ושיטה חדשה לדירוג אוניות הצי על פי מספר תותחיהן.
ילדותו ותחילת הקריירה
אנסון היה בנם השני של ויליאם אנסון משוגבורו הול שבסטפורדשייר ואיזבלה קארייר, שגיסה היה הלורד צ'נסלור תומאס פארקר, רוזן מאסלפילד הראשון, קשר משפחתי אשר עתיד היה להיות מועיל מאוד עבור האדמירל לעתיד. אנסון נולד באחוזת שוגבורו הול ב-23 באפריל 1697, ומאחר שאחיו הבכור, תומאס, נועד לרשת את האחוזה המשפחתית, בחר אנסון לשרת בצי המלכותי. ב-2 בפברואר 1712, בתקופת מלחמת הירושה הספרדית בהיותו בן חמש-עשרה, התנדב לשרת על גבי אה"מ רובי, אוניית קו מדרגה רביעית, לפני שהועבר לשירות על אונייה מדרגה שלישית – אה"מ מונמאוט'. ב-17 במרץ 1716 קודם אנסון לדרגת לוטננט ושירת על גבי אוניית הקו מדרגה רביעית אה"מ המפשייר שהייתה חלק מהצי הבלטי בפיקודו של אדמירל ג'ון נוריס. במרץ 1718 הועבר לאונייה מדרגה רביעית המתיישנת אה"מ מונטגיו ונטל חלק בקרב כף פאסארו באוגוסט אותה שנה במסגרת מלחמת הברית המרובעת. ב-2 באוקטובר 1719 הועבר לאונייה מדרגה שנייה אה"מ בארפליור, ספינת הדגל של אדמירל ג'ורג' בינג.
ביוני 1722 קודם אנסון לדרגת קומנדר וקיבל את הפיקוד על אה"מ ויזל, סלופ מלחמתי בעלת שמונה תותחים, והוטל עליו למנוע ולדכא ניסיונות הברחה בין בריטניה להולנד דרך הים הצפוני, משימה אותה ביצע במהירות וביעילות. כהוקרה על הצלחתו קודם בפברואר 1723 לדרגת קפטן וקיבל את הפיקוד על אה"מ סקרבורו, אונייה מדרגה שישית בת 32 תותחים, ופעל כנגד פירטים ופריבטירים ספרדים באזור איי בהאמה. החל מיולי 1728 פיקד על האונייה מדרגה שישית אה"מ גרלנד כאשר משימתו הייתה להגן על אוניות הסוחר המפליגות מקרוליינה הצפונית והדרומית בדרכן לבריטניה. במהלך שהייתו בצ'ארלסטון רכש חלקות אדמה ונכסים והפך לדמות מוכרת ומשפיעה בקרב התושבים. לכבודו נקראה שכונת מגורים שהוקמה על חלק מהשטח – אנסונבורו – המנציחה את שהותו באזור זה, כאשר גם רחובותיה נקראו על שמו ועל שמות הספינות עליהן פיקד. לאחר מכן הועבר לאונייה מדרגה חמישית אה"מ דאיימונד שהייתה חלק מצי התעלה ב-1730 ואז שוב לאזור קרוליינה ב-1731 כמפקד אונייה מדרגה שישית, אה"מ סקווירל. ב-12 במאי 1735 עזב את צ'ארלטון והפליג לבריטניה, שם הוצאה האונייה משירות, ואנסון בילה את השנתיים וחצי הבאות על החוף ללא קבלת פיקוד על אונייה נוספת.
ב-1737 קיבל את הפיקוד על אה"מ סנטוריון, אונייה מדרגה רביעית בת 60 תותחים שהייתה חלק משייטת מערב אפריקה, וניתנו לו משימות הגנה על אוניות סוחר, תחילה באזור מערב אפריקה, לאחר מכן באיי הודו המערבית ולבסוף באזור קרוליינה, כאשר ב-5 ביוני 1739 הגיע לצ'ארלסטון בפעם השלישית במהלך שירותו. אנסון הפליג בחזרה לבריטניה ועגן בפורטסמות' ב-10 בנובמבר, להכנות לקראת משימת תקיפת נכסים השייכים לאימפריה הספרדית בדרום אמריקה ובאוקיינוס השקט במסגרת מלחמת אוזנו של ג'נקינס. לאחר שקיבל דרגת קומודור ואת הפיקוד על שייטת קטנה בת שש אוניות מלחמה ושתי אוניות עזר, הפך אנסון את אה"מ סנטוריון לאוניית הדגל שלו והניף עליה את הדגל המסמן את דרגתו.
המסע סביב העולם
כוח האדם הנוסף שהוקצה למשימה על ידי האדמירליות כלל נחתים צעירים ולא מנוסים, פנסיונרים שנלקחו מבית החולים של הצי המלכותי בגריניץ' ומלחים שגויסו בכפייה מאזור הנמל - 1,939 אנשי צוות בסך הכל. לאחר יציאה מאוחרת מכפי שתוכנן (הפקודות שהוציאה האדמירליות למשימה נכתבו בינואר 1740, אך הגיעו לידי אנסון רק ב-28 ביוני) ב-18 בספטמבר, התמודדה השייטת של אנסון עם סדרת אסונות: אה"מ פרל ואה"מ סוורן נכשלו בהקפת כף הורן ושבו לבריטניה. מאוחר יותר עלתה אה"מ וייג'ר על שרטון מול חופי צ'ילה וצוותה התמרד. בנוסף, ההפלגה בשלב מאוחר של העונה הביאה לכך שהקפת כף הורן נעשתה במזג אוויר סוער, ואמצעי הניווט של אותה תקופה לא אפשרו תצפיות מדויקות. כאשר הגיע אנסון לאי חואן פרננדס ביוני 1741 נותרו בשייטת רק שלוש אוניות מתוך שש: אה"מ סנטוריון, אה"מ גלוסטר ואה"מ טראייל. כוח האדם העומד לרשותו נפל מ-961 ל-335 איש בלבד. לאחר התאוששות ותיקון האוניות באי, ניצל אנסון את היעדרו של כוח ימי ספרדי באזור, לכד מספר ספינות סוחר ספרדיות ופשט על העיירה פאיטה (Paita) שבפרו בנובמבר 1741. הצמצום ההדרגתי במצבת כוח האדם של אנשי צוותו בשל צפדינה ומצבן הגרוע של ספינותיו הכריח את אנסון לרכז את כל אנשיו שנותרו על גבי אה"מ סנטוריון. לאחר חציית האוקיינוס השקט עצר אנסון למנוחה בטיניאן בסוף ספטמבר 1742 ולאחר מכן הפליג למקאו, אליה הגיע ב-13 בנובמבר.
על אף קשיים בהתנהלות מול הסינים והפורטוגזים, שלא שמחו על נוכחותה של אוניית מלחמה בריטית באזור, הצליח אנסון לתקן ולצייד מחדש את אה"מ סנטוריון. לאחר מכן הפליג ממקאו לעבר הפיליפינים במטרה למצוא ולבזוז את אחת מספינות האוצר של הגליאון של מנילה שהובילו סחורות יקרות ממנילה לאקפולקו שבמקסיקו, ומטעני כסף בכיוון הנגדי. התמדתו ועיקשותו השתלמו לבסוף כאשר הצליח ללכוד את הגליאון נואסטרה סניורה דה קובאדונגה (Nuestra Señora de Covadonga) ועליה אוצר של 1,313,843 מטבעות של דולר ספרדי מול כף איספיריטו סנטו (Cabo Espiritu Santo) ב-20 ביוני 1743. המפות שנתפסו על גבי הגליאון הוסיפו איים (וגם איי פנטום) רבים שהרחיבו את הידע של הבריטים אודות איי האוקיינוס השקט, בתוכם גם ארכיפלג אנסון. אנסון שב בחזרה למקאו, מכר במקום את האונייה על מטענה, שמר את המטבעות ובתחילת ינואר 1744 הפליג לאנגליה בנתיב הכף. אנסון עצר בקייפטאון בין ה-11 במרץ ל-4 באפריל 1744, חלף ליד האי סנט הלנה ב-19 בחודש וב-10 באפריל פגש אונייה סמוך לתעלה האנגלית ממנה למד כי מלחמה פרצה עם צרפת כבר ב-1740.
אנסון חמק בהצלחה משייטת צרפתית שסיירה בתעלה האנגלית כאשר הפליג דרכה בסיוע ערפל כבד, והגיע לתחנת העיגון של ספיטהד הסמוכה לסאות'המפטון ב-15 ביוני 1744. דמי השלל שהרוויח מלכידת הגליאון ומטענה הפכו את אנסון לעשיר לכל ימי חייו והקנו לו השפעה פוליטית ניכרת, אם כי סירב בתחילה לקידום כסגן אדמירל של הדגל הכחול בשל כעסו על האדמירליות, אשר לא אישרה קידום לדרגת קפטן שהעניק במהלך המסע לאחד מקציניו. אישיותו במהלך המסע הייתה מקור השראה לצוותו, מכיוון שהתעלם מהבדלי המעמדות שהיו נהוגים באותה תקופה כאשר סייע בפינוי חולים ופצועים וכן נטל חלק בתיקון האונייה. להערותיו לגבי נקודות ציון לניווט היה ערך רב למשרטטי מפות ובנוסף, ציין את הערך הפוטנציאלי הרב של איי פוקלנד כבסיס ימי עבור הצי בריטי.
פיקוד בכיר והלורד הראשון של האדמירליות
אנסון נבחר כחבר פרלמנט בריטניה מטעם מחוז הבחירה של הדון (Hedon) ב-1744 והפך לחבר במועצת הלורדים הממונים של האדמירליות בהנהגת ג'ון ראסל, הדוכס הרביעי מבדפורד, בדצמבר אותה שנה. לאחר מכן קודם לתפקיד סגן אדמירל של הדגל הלבן ב-23 באפריל 1745 ולתת אדמירל של הדגל הכחול ביולי אותה שנה. ביולי 1746 קיבל את הפיקוד על השייטת המערבית כאשר הניף את דגלו על האונייה מדרגה שלישית אה"מ יארמות'.
אנסון פיקד על הצי אשר הביס במהלך מלחמת הירושה האוסטרית את האדמירל הצרפתי דה לה ז'ונקרי בקרב כף פינסטרה הראשון, במאי 1747, וכוחותיו לכדו את הצי הצרפתי כולו: ארבע אוניות קו, שתי פריגטות ושש ספינות תובלה, שהובילו אוצר בשווי 300,000 ליש"ט. כהוקרה זכה ב-11 ביוני 1747 בתואר אצולה שנקרא על שמו - "הלורד אנסון, ברון סוברטון" (שבמחוז סאות'המפטון). ב-1748 פורסמו זיכרונותיו אודות מסעו סביב העולם שזכו לפופולריות ולהצלחה מסחרית. אנסון קודם לאדמירל הדגל הכחול ב-12 במאי 1748 והפך לתת אדמירל של הממלכה המאוחדת ב-4 ביולי 1749.
ב-22 ביוני 1751 מונה אנסון ללורד הראשון של האדמירליות. בין הרפורמות שביצע במהלך כהונתו היו ביטול חוזים עם ספקים מושחתים, ארגון מחדש של המספנות, שיפור הטיפול הרפואי ועידוד מחקר בנושא מניעת מחלות (כגון צפדינה), נוהלי הצי בעת מלחמה עברו רביזיה והוגשו לפרלמנט על מנת להדק את המשמעת (ונותרו ללא שינוי עד 1865), הנפקת מדים לקצינים מוסמכים, העברת חיל הנחתים המלכותי תחת פיקוד הצי והכנסת שיטה חדשה לדירוג אוניות על פי מספר תותחיהן.
אנסון פיקח על הצי במהלך רוב תקופת מלחמת שבע השנים והקים שייטת קבועה שבסיסה בדבנפורט הסמוכה לפלימות', כאשר תפקידה היה לסייר במבואות המערביים לבריטניה ולצרפת. בנוסף, הוטרד מאוד מהסכנה של פלישה צרפתית לאיים הבריטיים שגרמה לו להחזיק כוח ימי גדול בתעלה האנגלית. ב-1756 ספג אנסון ביקורת על כך שלא שלח כוחות לסייע לאדמירל ג'ון בינג בהסרת המצור מעל מינורקה בשל חששו מפלישה צרפתית לבריטניה, שגרמה לכישלון משימתו של האחרון ולכיבוש מינורקה על ידי הצרפתים, בעוד שאיום הפלישה לא התממש. עם נפילת הממשלה בראשות תומאס פלהם-הוליס בנובמבר 1756 עזב אנסון את תפקידו כלורד הראשון של האדמירליות, אך שב לתפקידו כשהקים פלהם-הוליס את ממשלתו השנייה ביוני 1757.
בנוסף לדאגה על הגנת האי הבריטי, ובצוותא עם ראש הממשלה ויליאם פיט, ארגן אנסון שורה של מתקפות על מושבות צרפתיות ברחבי העולם; עד 1760 נכבשו אקדיה, סנגל וגוואדלופ, באירופה נכבש ב-1761 האי בל-איל-און-מאר הסמוך לברטאן ובאותה שנה נכבשה גם דומיניקה. כניסתה של ספרד למלחמה ב-1762 העניקה לבריטניה הזדמנויות נוספות להשתלטות על מושבות מרוחקות; אנסון תכנן את כיבוש הוואנה שבקובה ומנילה שבפיליפינים, אף על פי שהיה מוטרד מהאפשרות שהכוח הימי המשולב של הצרפתים והספרדים יגבר על הצי המלכותי. בנוסף, כבשו הבריטים באותה שנה את מרטיניק ואת גרנדה. אנסון קודם לתפקיד אדמירל הצי ב-30 ביולי 1761, ומשימתו האחרונה הייתה ליווי הנסיכה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ בדרכה לחתונתה עם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
מותו ומורשתו
אנסון נפטר באחוזת מוּר פארק שבהרטפורדשייר ב-6 ביוני 1762 ונקבר בכנסיית סיינט מייקל וכל המלאכים (St Michael and All Angels Church) בקולוויץ' (Colwich) הסמוכה לשוגבורו הול. על שמו נקראים מקומות בקרוליינה הצפונית והדרומית (שכונה בצ'ארלסטון ומחוז) ועיירה במיין. כמו כן, במהלך השנים נקראו על שמו שמונה אוניות מלחמה של הצי המלכותי.
אנסון שימש כמקור השראה במהלך השנים הבאות של המאה ה-18, תחילה עבור עמיתיו בתקופת הקפת העולם ובהמשך עבור דור של קצינים שהתחנכו על פי מורשתו. כפי שציין היסטוריון בן המאה ה-21: "שלוות הנפש וקור הרוח שהראה אנסון תחת תנאים קיצוניים ביותר היו זכורים היטב בצי ותוך זמן קצר סייעו בעיצוב דמותו של קצין הצי המלכותי שהגיע לממדים אייקוניים בתקופתו של נלסון". היסטוריון בן המאה ה-18 ציין כי "איש מלבדו לא שילב בצורה מוצלחת כל כך את תפקיד הפוליטיקאי והאחראי המקצועי על הצי, כיוון שאף פוליטיקאי לא ידע כה הרבה על השירות ואף אדמירל לא העמיד קריירה פוליטית כה מוצלחת או ניתב את הצלחתו לטובת הצי".
בין בחירותיו לקידום קצינים מבריקים מקצועית, היו שניים שהובילו את הצי המלכותי במלחמה הבאה – ג'ון ג'רוויס וסמיואל הוד – כאשר שניהם קיבלו את הפיקוד הראשון על אוניות מאנסון. ג'ורג' אנסון היה הקצין המקצועי האמיתי הראשון שהטביע את חותמו על הצי המלכותי, והשאיר אחריו מורשת של פיקוד, מנהיגות וניהול שמעולם לא הוטל בהם ספק.
משפחה
באפריל 1748 נשא אנסון לאישה את ליידי אליזבת יורק, בתו של פיליפ יורק, רוזן הארוויק הראשון והלורד צ'נסלור; לזוג לא היו ילדים ולכן לא הותיר יורש לתואר הברון שלו. אף על פי כן, נוצר ב-1806 התואר ויקונט אנסון עבור נכדה של אחותו ג'אנטה, שאביו לקח את שם המשפחה ואת סמל האצולה בו השתמש אנסון מ-1747 ועד מותו. שניים מקרוביו הגיעו אף הם לדרגות קצונה גבוהות בצי המלכותי הבריטי.
החוקים
החוקים (ביוונית: Νόμοι, Nómoi) הוא הדיאלוג האחרון והארוך ביותר של אפלטון. הדיאלוג עוסק במהות החוק ובפונקציות שלו במדינה. בין הנושאים הנידונים בדיאלוג: החוק האלוהי לעומת חוקי אנוש, מעמד המחוקק, תפקיד התבונה בקביעת החוקים, יחסי המדינה, הפילוסופיה והדת, תפקיד החינוך במדינה ועוד. הדיאלוג מושווה לעיתים קורובות לדיאלוג הפוליטאה (המוכר יותר) בשל העיסוק המשותף בפילוסופיה פוליטית והתיאור של כינון עיר-מדינה. עם זאת הפוליטאה נבדל מהחוקים באופן מהותי משום שבזה האחרון אפלטון זונח את שיטת האידאות (מאפיין ידוע של "הדיאלוגים המאוחרים").
מאפיין ייחודי נוסף הוא שזהו הדיאלוג היחיד של אפלטון בו לא מוצגת דמותו של סוקרטס.
רקע היסטורי
חוקרים נוטים להסכים כי אפלטון כתב דיאלוג זה בסוף ימיו, כאשר הרקע לכתיבתו הוא ניסיונו הכושל להשתלב בחיים הפוליטיים של יוון העתיקה. לאחר מותו של דיוניסיוס הראשון, החליט לשוב לסיציליה (367 לפנה"ס) לבקשתו של דיון מסירקוסאי, במטרה להפוך את שליטה הצעיר של סירקוסאי, דיוניסיוס השני (טיראן סירקוסאי), לפילוסוף. מטרה זאת נכשלה – דיוניסיוס הגלה את דיון, ואפלטון נעצר, עד שהותר לו בסופו של דבר לחזור לאתונה העתיקה. לאחר שכנועים רבים, ביקר אפלטון בשלישית בסירקוסאי (361 לפנה"ס), אולם הוא שוב נכלא שם עקב ביקורתו הנוקבת, ונפדה בידי חבריו. מאז לא שב עוד אפלטון לסירקוסאי, ועסק בהוראה באקדמיה ובכתיבה (אירועים אלו מוזכרים במרומז ב"האיגרת השביעית").
מסגרת ודמויות
בניגוד לרוב הדיאלוגים של אפלטון, סוקרטס לא מופיע דיאלוג. הדיאלוג מתקיים באי כרתים. סוקרטס מופיע מחוץ לאתונה בכתבי אפלטון רק פעמיים, בפיידרוס, שם הוא נמצא ממש מחוץ לחומות העיר, ובמדינה, שם הוא יורד לנמל של פיראוס, חמישה קילומטרים מחוץ לאתונה (בתקופת שלטון השלושים). במקומו השיח מתנהל על ידי זר אתונאי (ביוונית: xenos) זקן. עימו משוחחים שני זקנים נוספים, מגליוס הספרטני וקליניאס פוליטיקאי ומחוקק כריתיאני.
הזר האתונאי, הדומה לסוקרטס אך שמו אינו מוזכר לעולם, מצטרף לשניים האחרים בעלייה לרגל הדתית לקנוסוס לפולחן זאוס. הדיאלוג כולו מתרחש במהלך המסע הזה, המתכתב עם סיפור שמיוחס למינוס: לפיו מינוס הלך בדרך זו כל תשע שנים על מנת לקבל הדרכה מזאוס בנושאי חקיקה עבור כרתים. בנוסף מוזכר כי הדיאלוג מתרחב ביום הארוך ביותר בשנה, מה שמאפשר את הדיאלוג הארוך (הנפרש על שנים עשר פרקים).
בסוף הספר השלישי מודיע קליניאס כי למעשה ניתנה לו האחריות ליצור את החוקים למושבה כרתית חדשה, וכי הוא מעוניין בסיוע של הזר. שאר הדיאלוג מתנהל עם שלושת הזקנים, צועדים לעבר המערה וקובעים חוקים לעיר החדשה הזו המכונה "עיר המגנטים" (או מגנזיה).
נושאים
השאלה המרכזית שנשאלה בתחילת הדיאלוג אינה "מהו חוק?" כפי שניתן היה לצפות (זוהי השאלה המרכזית בדיאלוג "מינוס"). הדיאלוג מתחיל בשאלה "למי מיוחסת יצירת חוקים?".
השאלות שעולות בחיבור הן מרבות, ביניהן:
הדיאלוג משתמש בעיקר במערכות החוק האתונאיות והספרטניות (Lacedaemonian) כרקע לאיתור בחירת חוקים, שהדוברים מדמים כמערכת קוהרנטית פחות או יותר לעיר החדשה עליהם הם מדברים.
השוואות לדיאלוגים אחרים של אפלטון
החוקים בה בעת דומה להמדינה ונבדל ממנו במידה רבה. הדומה הוא בכך ששני הדיאלוגים נוגעים לכינון עיר בדיאלוג. העיר בהחוקים מתוארת כ"שנייה הטובה ביותר", לא משום שהעיר בהמדינה (קליפוליס) היא הטובה ביותר, אלא משום שהיא שנייה לעיר האלים וילדיהם. העיר בהחוקים שונה מקליפוליס הפרוטו-קומוניסטית, בכך שניתן להחזיק בה ברכוש פרטי ומתקיימות משפחות פרטיות, ובעצם קיומם של חוקים כתובים. כמו כן, בעוד שהרפובליקה היא דיאלוג בין סוקרטס למספר גברים צעירים, החוקים הם דיון בקרב זקנים, בה אסור לילדים להתגורר ותמיד מתקיימת העמדת פנים של אדיקות וטקסים.
באופן מסורתי, מינוס נחשב כפרולוג ואפינומיס כאפילוג להחוקים, אך קיימת הסכמה בקרב חוקרים רבים כי אלו אינם דיאלוגים אותנטיים של אפלטון.