cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבריגדה היהודית
השליטה בביקורת הגבולות בטרוויזיו
בפונטבה, עיירה ליד טרוויזיו, היה מחנה צבאי נטוש. הבריגדה אימצה אותו והפכה אותו למקום קליטת פליטים יהודים, שהועלו לבסוף לישראל. בטרוויזיו הייתה תחנת רכבת, שדרכה הגיעו לעיר פליטים יהודיים רבים.
תקופת שהות הבריגדה היהודית בטרוויזיו סימלה את המפגש הראשון בין אנשי הבריגדה לבין ניצולי השואה. מסוף יוני ועד סוף יולי 1945 ביצעו אנשי הבריגדה בטרוויזיו מבצעי הברחה של יהודים דרך הגבול האוסטרי אל תוך איטליה. כמו למשל, בפרשת הברחתם של 350 יהודים מבודפשט, בהם כמה עשרות קרובי חיילים, שאותרו על פי רשימות מוכנות מראש. נהגי פלוגת ההובלה של הבריגדה הועסקו באותם ימים בהסעת חיילים בריטים לצרפת במסגרת תוכנית החופשות של המחנה השמיני. בדרכם חזרה לאיטליה נהגו לסטות מהמסלול ולעבור במחנות בגרמניה ובאוסטריה. הם העמיסו את המשאיות הריקות ביהודים, בהם קבוצות של יתומים יהודים ולהעבירם לאיטליה.
הצבא הבריטי אשר שלט צבאית באזור, גילה כי תחנת הגבול הפכה לתחנת מעבר לעלייה לארץ ישראל ממרכז אירופה ומזרחה ומיוגוסלביה, פעילות אשר נחשבה לבלתי חוקית בעיני השלטון הבריטי. בנוסף לכך, הצבא הבריטי אסר על חיילי הבריגדה את הכניסה לגרמניה, בשל חשש מפעולות נקם. לכן החליט הצבא הבריטי ביולי 1945 להעביר את הבריגדה לבלגיה והולנד.
ב-17 ביולי 1945 התקיים מפגש בין פעילי תנועת הבריחה, בהם שורדי הפרטיזנים ולוחמי הגטאות לבין חיילי הבריגדה בטרוויזיו. במפגש זה נשא הפרטיזן אבא קובנר נאום בשם "שליחותם של אחרונים", ובו סיפר קובנר לחיילי הבריגדה על התנגדות הפרטיזנים, הדגיש הקשר בין השואה לבין התקומה, ואת חשיבות העלאת העקורים לארץ ישראל במהרה:
הפעילות ההתנדבותית של הבריגדה
"תרבות" הייתה נשמת חייה של כל יחידה בבריגדה. חיילי הבריגדה ביקשו לתת ביטוי למחשבותיהם, שאיפותיהם ולתגובותיהם לגבי העולם בו הם פעלו: בכתב - באמצעות עיתונים, בעל פה ובמשחק - באמצעות להקות ובמעשים - בסיוע לשארית הפליטה באירופה. שרובה שהתה במחנות העקורים, בחוסר מעש, ללא עתיד נראה לעין, תוך ציפייה לעלייה לארץ ישראל. פעולות התרבות בבריגדה אורגנו בצורה מסודרת בחסות "ועד הבריגדה" וה"רבנים הצבאיים".
חיי התרבות
במסגרת הבריגדה פעלה גם ה-ENSA (ראשי תיבות: Entertainments National Service Association) התאחדות שירות לאומי לבידור, הוא ארגון שהוקם על ידי הממשלה הבריטית בשנת 1939, במטרה לספק לכוחות הצבא הבריטיים (שהורכבו מחיילים ממדינות שונות) בידור במשך מלחמת העולם השנייה. מכל מדינה שכוחותיה הצבאיים עזרו במאמץ המלחמה לטובת הבריטים, הובאו זמרים כדי להנעים את זמנם של החיילים הלוחמים. וכך ה-ENSA פעלה גם לטובת החיילים היהודיים. ל-ENSA של הבריגדה היהודית קראו מעין זה. ההצגה הגדולה ביותר של המעין זה, נערך בפיוג'י שליד רומא. הזמרים שהובאו מישראל לאיטליה למעין זה, הופיעו גם במקומות בהם החיילים התאמנו ונלחמו, אך גם בבית החולים הצבאי בו שהו הפצועים היהודיים.
עיתונות הבריגדה
בתחילה הופיעו ביטאונים בכל יחידה. בסופו של דבר ניתנה רשות להוציא ביטאון משותף לבריגדה כולה. הכספים גויסו מהחיילים, ומערכת אותיות דפוס עבריות נרכשו מבית חרושת בטורינו. כך החלה ההפקה של הירחון "המאבק" שיצא לאור בטרוויזיו. היה זה אחרי סיום הקרבות בצפון איטליה אז היה זמן לחיילים לעסוק בכתיבת העיתון. הורכבה מערכת והירחון יצא בהיקף של 60–70 עמודים. אך רק 5 גיליונות הופיעו מירחון זה. חלק ממנו היה כתוב בשפה האנגלית לנוחיות החיילים היהודים יוצאי בריטניה.
כאשר הבריגדה הגיעה לאיטליה היה קיים עיתון יומי עברי, אשר הופיע באורח לא רשמי, בשם "לחייל" ברומא. לאחר יום הניצחון - 8 במאי 1945 - התעורר הצורך להוציא עיתון אחד עבור כל החיילים היהודיים. בראש השנה חודשה הופעתו של העיתון "החייל". לאחר מכן, העיתון הופיע שישה ימים בשבוע, ללא הפסקה, עד לפירוק הבריגדה. הגיליון האחרון הופיע ביום 21 ביוני 1946.
שיר הבריגדה
ההילה של הבריגדה הולידה גם את שיר החי"ל שנכתב על ידי המשורר יעקב אורלנד והולחן על ידי מרדכי זעירא (שכתבו שירים נוספים על יחידות לוחמות, כגון שיר הלגיונות, שיר הגדודנים, המנון הנח"ל ועוד). את השיר ביצע הזמר אילקה רווה. להלן הבית האחרון והפזמון של השיר:
פעילות עם שארית הפליטה
פעילות מסוג נוסף הייתה לחיילי הבריגדה. חלקם עלו לארץ ישראל בשנות ה-30 וה-40 והם החליטו לבקר את משפחותיהם שנותרו בגולה. הביקורים החלו רק בתום המלחמה, כאשר חיילי הבריגדה הופיעו במקומות הולדתם עם מדי הצבא הבריטי הכובש. כותב יחזקאל שמשא, מחיילי הגדוד העברי השלישי (מתוך מכתב ארצה): כאשר סבר כי גילה פרטים על אחותו הבכורה, נסע לעיר הקרובה ואחר כך המשיך למחנה עקורים בגרמניה, שנמסר לו ששם אולי ראו אותה. היות שהמסע כולו היה ללא רשות, הוא כותב מכתב זה מהכלא הצבאי.
כך הוא מסכם מה שהוא ראה בפולין: ילדים חיוורים גזוזי שער, גמדיים בבית הספר של "פועלי ציון שמאל", חיים נטולי חזון של חברת נוער שחזרו מהמחנות, עיניים עצובות וגעגועים בחברה יהודית אינטליגנטית. מסכם יחזקאל, אנו אנשי הבריגדה חוזרים ארצה, מי ימלא את מקומנו ויסייע לשארית הפליטה להתאושש ולעלות ארצה.
הקמת "המרכז לאירופה"
חיילי הבריגדה נטלו על עצמם תפקיד לשקם את הקהילות, לגבשם ולהגביר את זיקתם לארץ ישראל ולסייע בהבאתם לבית חדש במולדת. הם גיבשו מסקנה זו אחרי שעשו את דרכם באירופה הכבושה: באוסטריה, גרמניה, צרפת, הולנד ובלגיה. בדרך הם נפגשו עם רבבות פליטים שציפו להגיע למקומות בהם יוכלו לזכות בקורת גג ויושב להם כבודם העצמי. החיילים היהודים התארגנו לפעילות בקרב שארית הפליטה והמוסדות הלאומיים הקימו לשם כך מוסד חדש המרכז לאירופה.
בתחילה הוקם בבלגיה גוף בשם "המרכז לגולה" על ידי חיילים מהבריגדה. המרכז החל לטפל בפליטים היהודים באמצעות קרנות יהודיות מארץ ישראל ומארצות אמריקה. הוא דאג לאכסניה, למזון, להדרכה, לעידוד ולאמצעים להעלותם ארצה. פעולות אלה, בחלקם הגדול, היו מנוגדות לחוקי המנדט הבריטי ולחובות של החייל בצבא הבריטי. החיילים נעדרו מתפקידם, רוקנו ממחסני הצבא ציוד כמו בגדים, מיטות ושמיכות וזייפו מסמכים שאפשרו תחבורה למעבר לפליטים ברחבי אירופה. לדעת דוד בן דוד, מפקד הבריגדה, לוי בנימין, ידע על הפעולות והתעלם מהן. המרכז לאירופה היה מבוסס על שליחים ומדריכים, כמקובל אז, של תנועות ההתיישבות הציוניות. וכך, כאשר הפליטים הגיעו ארצה היה מי שקלט אותם בקיבוצים.
מורשת הבריגדה
הבריגדה פורקה רשמית בקיץ שנת 1946. הניסיון הרב והמיומנויות שרכשו החיילים היהודיים שלחמו בבריגדה תרם רבות להקמת צה"ל בתקופת מלחמת העצמאות. ההיסטוריון מרדכי נאור אשר סקר את ה"מחברת השחורה" של דוד בן-גוריון כותב: "באביב 1947 חקר בן-גוריון את ראשי ההגנה על מצב הארגון - ולא אהב את מה ששמע. לרשות המדינה ש"בדרך" עמדה אז בסך הכול מיליציה, בטח לא צבא.. ל"חיילים" (יוצאי הבריגדה היהודית), בעלי הניסיון הקרבי באחד הצבאות המרכזיים במלחמת העולם השנייה, הייתה עדיפות בעיניו על מפקדי ה"הגנה"... וכך מסכם נאור: "בחודשים הבאים המשיך בן-גוריון, במרץ האופייני לו, לקדם את יוצאי הצבא הבריטי. אחרי שמפקדי הפלמ"ח פרשו מצה"ל ולמטכ"ל נכנסו יוצאי הצבא הבריטי, מכל היחידות ולא רק מהבריגדה היהודית, הרי כל ארגון הצבא, שיטות ההדרכה והאימונים וכן ההפעלה המקצועית היו לפי המורשת הבריטית.
ייצוגיה בתרבות והנצחה
פעילותה של הבריגדה היהודית באיטליה מונצחת במוזיאון שבעיר "אלפונסינה" מצפון לעיר רוונה. כמו כן הוכנה תערוכה בנושא הבריגדה שהוצגה בשנת 2003 ברומא ובשנת 2005 בבולוניה. בבית הקברות הצבאי ברוונה שבו מצוי ריכוז גדול של חללי הבריגדה, מתקיים טקס זיכרון שנתי, שבוע אחרי יום העצמאות, מטעם היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
בשנת 2009 הוקם אגף מיוחד להנצחת הבריגדה היהודית, במוזיאון בית הגדודים באביחיל.
על שם הבריגדה היהודית נקראו רחובות בערים ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה, הרצליה, רעננה, רמת השרון, נתניה וערים נוספות.
הסופר חנוך ברטוב כתב על חוויותיו בבריגדה היהודית בספרו פצעי בגרות.
ליגת העל הגאנאית
הפרמייר-ליג הגאנאי היא ליגת הכדורגל הבכירה בגאנה, שהוקמה בשנת 1956, ומשתתפות בה 16 קבוצות.
הליגה התחילה אף לפני כן בתחרות שנקראה "תחרות חוף הזהב לקבוצות" בעונת 1953/1954, ואחרי שנתיים נוסדה באופן רשמי על ידי ההתאחדות המקומית.
הליגה כיום מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הגנאית אשר כפופה לקונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF).
נכון לעונת 2020/2021, בליגה 18 קבוצות, כאשר הקבוצה המסיימת במקום הראשון (האלופה) מעפילה לליגת האלופות האפריקאית. הקבוצות שמסיימות במקומות 14-18 יורדות ל"ליג 1", ליגת המשנה בגאנה.
קבוצת אסאנטה קוטוקו היא הקבוצה המצליחה ביותר בגאנה, עם 24 זכיות באליפות הליגה. שנייה בדירוג היא אקרה הארטס אוף אוק עם 20 אליפויות, ויחד הן הקבוצות הבולטות ביותר בליגה ושולטות בה.
הליגה דורגה בעבר במקום ה-11 באפריקה (בדירוג ה-5 שנתי של CAF), ודורגה במקום ה-65 בעולם בין השנים 2001-2010, אך מאז דעכה משני הדירוגים.
אריק ובנץ
אריק ובנץ (באנגלית: Bert and Ernie) הם צמד בובות מתוכנית הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום". התוכנית הופקה במקור לערוץ PBS, ערוץ הטלוויזיה הציבורת האמריקאית, ושודרה בגרסה הישראלית בטלוויזיה החינוכית בין השנים 1983–1987, ובשידורים חוזרים במהלך שנות השמונים ושנות התשעים של המאה ה-20. הדמויות מופיעות גם בגרסה החדשה של התוכנית בערוץ הופ! וגם בספין אוף "ההרפתקאות המופלאות של אריק ובנץ".
בעברית דובבו אריק ובנץ בטלוויזיה החינוכית על ידי יוסף שילוח ושלמה בראבא (בהתאמה), ואחרי כן על ידי רמי ברוך ויוסי ברק. אחרי העברת הזכויות לערוץ הופ! את הדמויות מדובבים צביקה פורמן ועמי מנדלמן.
היסטוריה
אריק ובנץ (ברט וארני) עוצבו על ידי דון סהלין לפי ציור של ג'ים הנסון. בתחילה ג'ים ביצע את בנץ ופרנק אוז ביצע את אריק, אך לאחר יום העבודה הראשון הם החליפו תפקידים. אריק ובנץ היו החבובות היחידות שהצליחו במבחן הבד של פרק הפיילוט של רחוב סומסום ביולי 1969.
מיומה הראשון התוכנית "רחוב סומסום" שמה לה למטרה לחנך ילדים לערכים של עזרה לזולת, נימוסים ודרך ארץ, ניקיון וסדר, בית ומשפחה, אחריות, חיסכון ושמירה על הסביבה וללמד ספירה, חשבון פשוט ואותיות, פתגמים ושירים קלסיים - וכל זאת בלי שהילד הצופה ירגיש שהוא בשיעור.
תפקידם של אריק ובנץ הוא לעזור לילדים להבין כיצד יש לטפח יחסים טובים עם הזולת. אריק ובנץ הם דוגמה קלאסית לדרך שבה אנשים בעלי אופי ואישיות מנוגדים יכולים לחיות יחד. הם רבים ומתקוטטים אבל תמיד מוצאים את הדרך להמשיך לחיות חברים טובים.
על פי הצהרתם של כותבי התוכנית, אין לאריק ולבנץ גיל רשמי, כמו לאלמו, למשל, שהוא בן שלוש וחצי או לציפורת שהיא בת שש. הדבר עוזר לילדים מכל הגילאים להזדהות אתם ועם הבעיות שלהם.
בנץ חברו והשותף של אריק. הוא רציני מאריק ומגלה גישה אנליטית בהרפתקאותיהם. הוא זה שפותר את הבעיות שיוצר אריק. אנשים רבים רואים בבנץ דמות יותר חכמה, יותר לוגית ויותר נכונה להשלים משימות מאשר אריק. בנץ חובב דייסת שיבולת שועל, שחמט ומבלה עם חיית המחמד שלו היונה ברניס. הוא אספן גדול של מכסים של בקבוקים ושל אטבי נייר.
אריק הוא שובב ואוהב להתבדח על חשבון חברו הטוב בנץ אבל לעיתים קרובות נופל קרבן לבדיחות שלו עצמו. יש לו דמיון פורה, הוא אוהב לשיר, לנגן ויותר מכל לעשות אמבטיה עם ברווזון הגומי שלו. הוא לא מוטרד מדברים רגילים ופשוטים ומעוניין לנסות דברים חדשים. אפשר להגדיר אותו כנפש חופשייה, בניגוד גמור לחברו בנץ.
נטייה מינית
אריק ובנץ גרים יחד בדירת מרתף בבניין בן שתי קומות ברחוב סומסום מס' 123. אין להם הורים והם מנהלים את חייהם באופן עצמאי. ההשערות בנוגע לטיב היחסים ביניהם, נעו במהלך השנים מחברות תמימה בין שני ילדים בני 6 - 7 ועד לזוגיות חמה ואוהבת בין שני גברים. במשך כל השנים ניסו המעריצים הלהט”בים למצוא בפרקי התכנית הוכחות לכך שאכן מדובר בזוג, בעוד שהמתנגדים ניסו להפריך השערות אלו, שלדעתם פגעו בצופי הסדרה התמימים והצעירים. למרות כל המאמצים, אף הצהרה לא יכולה לשים קץ לשמועות ולערער את האמונה שאריק ובנץ הם יותר מסתם ידידים. בשנת 2013, המגזין “ניו יורקר” הציג בשער שלו תמונה של זוג הבובות מחובקות על הספה, כשהן צופות בחדשות על החלטתו של בית המשפט העליון של ארצות הברית שהתיר נישואים חד-מיניים. הבובות אפילו כיכבו בפרשיה תקשורתית ומשפטית בשנת 2015, לאחר שמאפייה בצפון אירלנד סירבה לאפות עוגה בדמותן עם הכיתוב “תומכים בשוויון בנישואים”, שכן היא מפרה את “הערכים והאמונות הנוצריים” של האופים.
בספטמבר 2018 אמר מארק זלצמן, אחד מכותבי הדמויות המאוחרים, שהוא ראה בהן שיקוף למערכת היחסים שלו עם בן-זוגו ארני, לעומת זאת, דוברי התוכנית פרסמו הצהרה רשמית המציינת כי בשל היותן בובות, אין להן נטייה מינית והם החברים הטובים ביותר.
הערות שוליים
Sesamstraße
.eg
eg. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים במצרים, הסיומת הושקה בשנת 1990. שמות המתחם והסיומות מנוהלות על ידי הארגון המצרי 'Egyptian Universities Network'. לכל גוף או אינדיבידואל שרוצה לרשום שם תחום תחת סיומת זו חייב להיות נציג מקומי. הסיומת המצרית באלפבית הערבי היא .مصر. במהלך ההפגנות במצרים ב-2011, כל האתרים תחת סיומת זו הושבתו על ידי הממשלה.
סיומות אינטרנט משניות
להלן סיומות האינטרנט המשניות במצרים:
גיל אלון
גיל אלון (נולד ב-29 באפריל 1960) הוא זֶן מאסטֶר, זמר, שחקן, במאי ומורה ישראלי הפועל בארץ ובעולם. הוסמך לזֶן מאסטר ביפן. חתן פרס "שגריר של שלום בעולם 2015" מטעם Save the World Foundation. בעל תואר "חבר כבוד לכל החיים" באקדמיה האסייתית לקולנוע וטלוויזיה – ניו דלהי, הודו.
ביוגרפיה
יליד רמת גן. למד בבית הספר היסודי "הילל" ובתיכון "רביבים". בגיל 14 הצטרף במקביל למספר חוגים לדרמה: בתיאטרון אורנה פורת, עם המורה ציפי פינס, בחוג לדרמה לנוער של "בית צבי" עם המורים איציק סיידוף, שמואל וילוז'ני והמשורר יצחק לאור. גילם את תפקיד אחשוורוש במחזמר "אסתר המלכה" מאת נתן אלתרמן שהועלה במסגרת החוג, על הבמה הראשית של "בית צבי". במקביל, השתתף בחוג לדרמה של בית הספר התיכון "רביבים" בהדרכת משה קליף, שהעלה את המחזה "הדב" מאת צ'כוב ושחק בתפקיד הראשי. בגיל 16 הופיע בתפקיד אייליף בהצגה "אויב העם" מאת הנריק איבסן שהועלתה בתיאטרון הבימה (1976) בבימויו של יוסי יזרעאלי.
משחק
את שירותו הצבאי עשה גיל בתיאטרון צה"ל, והופיע בהצגות "המושבה" (בימוי: נולה צ'לטון), "סיפור גן חיות" (בימוי: ראובן אדיב) ו"אלף עיניים רואות" (בימוי: משה ופניק). לאחר השירות הצבאי, התקבל לסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב (1980–1982), במסגרתו השתתף בהצגות: "אנדרטה הפוכה", "הצילו!", "הלילה השנים עשר", "לא יסופר כי יאומן", "דון ז'ואן", "שירי תיאטרון" ו"אורפיאוס".
מפתח הזהב
מפתח הזהב הוא סרט ישראלי משנת 1954. הסרט בוים והופק על ידי סשה אלכסנדר והשתתפו בו בין היתר ארנונה גורביץ, מיכאל בלום וצבי בן חיים. את התסריט כתב אלכסנדר יחד עם עודד אבישר.
גיל אלון
משחק
גילם שורה ארוכה של תפקידים בהצגות התיאטרון הרפרטוארי והפרינג' והתמחה בגילום דמויות היסטוריות, ביניהן: אדולף היטלר, היינריך הימלר, אלכסנדר פן, ז'אק ברל, מילן קונדרה, צ'ארלס גיטו (המתנקש בנשיא ארצות הברית ג'יימס גארפילד) ולורד אירווין (המושל הבריטי בהודו). בין ההצגות בהן השתתף: "הלם קרב", "שדים במרתף", "פטריית הרעל", "גטו", "מהומה רבה על לא דבר", "מלחמה טרויה לא תהיה" ו"העלמה והמוות" (תיאטרון חיפה), "פן" (בתפקיד אלכסנדר פן), "מתנקשים" (תיאטרון בית ליסין), "היהודי זיס", "תפוז מכני" (תיאטרון באר שבע), "צד בצד" (תיאטרון החאן), "מבדולח לעשן" (תיאטרון הקאמרי), "סינים סינים, "עבדים" (תיאטרון הסימטה), "חמש צעקות" (מבוסס על "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום", ייצג את ישראל בפסטיבל אדינבורו), "וריאציות גולדברג" (תיאטרון תמונע), "חנות קטנה ומטריפה" (התיאטרון העממי - אברהם דשא (פשנל)), "טיפות על אבנים לוהטות", "לגמור יפה", "מדיאה" (בית ציוני אמריקה), המלט משין (בתפקיד המלט, תיאטרון תמונע).
מפתח הזהב
עלילת הסרט נסובה סביב חבורת חלוצים המחפשים מקור מים בנגב, והוא משלב אלמנטים תיעודיים ועלילתיים, וסגנון לירי-מיסטי עם צילום פסאודו-תיעודי. הגיבורה ארנונה, צעירה אידיאליסטית ששמה לה למטרה למצוא מקור מים, חולה בקדחת ומבקשת מחברה אוריאל להמשיך בחיפושי המים. הצילומים התקיימו בנגב, ולא באולפן צילומים.
גיל אלון
משחק
בתחילת שנות ה-90, העלה מופע יחיד של ערב בדיחות. שחק בהצגות הילדים, "אגדות מדגדגות" ו"מחשבות קטנות" (הצגת יחיד) שנכתבו על ידי עוזי בן כנען, מן הראשונות שהביאו נונסנס לקהל הילדים.
החל משנת 2000 ערך גיל מסע בחמש יבשות וב-50 מדינות. המסע הוביל לגילויים ומפגשים מרתקים עם שחקנים ויוצרים ברחבי העולם.
אלון ייצג את ישראל כזמר, שחקן, במאי מורה ומרצה בנפאל, הפיליפינים, אוסטרליה, פיג'י, בלגיה, קמבודיה, הולנד, בריטניה, מלטה, מצרים, ארצות הברית, קנדה, פורטו-ריקו, סמואה, סינגפור, ברזיל, פולין, טנזניה, מאוריציוס, רואנדה, מלדיבים, סרי לנקה, סנגל, בֶּנִין, אלבניה, צפון מקדוניה וקוסובו.
בימוי
בנוסף לעבודתו כשחקן, ביים הצגות בישראל ומחוצה לה. בישראל ביים את "המרפסת" (מאת ז'אן ז'נה), "אינטרביו" (מאת ז'אן קלוד ואן איטאלי, זוכה פרס ראשון בפסטיבל "ארינה", גרמניה), "מותר לשתות אחרי אבטיח" (הצגת ילדים מאת דתיה בן דור), "מיין קאמפף" (מאת ג'ורג' טבורי, זוכה בפרס הבימוי ושלושה פרסי משחק בפסטיבל עכו 2012 ופרס קיפוד הזהב לשחקן הטוב ביותר – רועי אסף), "וריאציות גולדברג" (מאת ג'ורג' טבורי).
ביים בחו"ל את "הסיפור של פרהלדה", "חיים של שחקן", "הכלה וצייד הפרפרים", "שש נפשות מחפשות מחבר", "וויצק" ו"שלומית" בהודו, "חמֵש" בניו זילנד, "חדר עם אור רך" בדרום-קוריאה, "תנ"ך בודהיסטי 4" בתאילנד, "הפָאדוֹ שלי" בפורטוגל, ו"הכפר הבלתי נראה" בטאיוואן.
הוראה
שימש כמורה לדיקציה ועבודה על טקסט בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין ובחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. כמו כן, שימש כמורה לתיאטרון בחוגי נוער שוחר תיאטרון (תיאטרון החאן ותיאטרון חיפה), הלהקות הצבאיות ותיאטרון צה"ל.
יוצר הסדנה לפיתוח יצירתיות אישית "אל תוך הרגע - מסע אל האינטואיציה הפנימית" אותה מעביר בארץ ובעולם.
תפקידים ציבוריים
במהלך השנים, שימש אלון כחבר ועדה אמנותית, שופט ולקטור בפסטיבל עכו, פסטיבל חיפה להצגות ילדים, תיאטרון תמונע, צוותא, אמנות לעם, ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בין השנים 1995–1999 יזם וניהל אמנותית את "פסטיבל תיאטרון בנעלי בית" בתל אביב.
בשנים 2009–2012 שמש כמנהל האמנותי של פסטיבל "ניסוי כלים" בתל אביב.
משנת 2010 משמש כמנהלה האמנותי של "עֱזוּז" - קבוצת אמנים רב תחומית.
בשנים 2013–2015 שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל עכו.
מוזיקה
ייסד את להקת הרוק - "סינתזה", עמה העלה מופע רוק שירי משוררים והיה סולן להקות הרוק "סתיו" ו"פספרטו". הקליט כזמר שני תקליטורים: "גיל אלון שר ז'אק ברל" ו"סמטת החלומות" (בין המלחינים במיוחד לאלבום זה: סשה ארגוב, רמי פורטיס, שלמה יידוב, שם-טוב לוי, מזי כהן, דני רובס, דורי בן זאב ומיקיאגי). כמו כן השתתף בתקליטור האוסף "החדש" בדואט עם קורין אלאל. הוזמן לשיר עבור האו"ם בטקס יום השואה הבינלאומי – UNCC – בנגקוק ובמלון הטאג' במומביי, הודו. הוזמן לברזיל לשיר בקונצרט עם שישה נגני בוסה-נובה. הוזמן ליפן לשיר בסדרת קונצרטים במועדוני ג'אז בטוקיו.
מחזות זמר
גיל השתתף במחזות הזמר "חנות קטנה ומטריפה" (בתפקיד מוּשְׁנִיק מנהל החנות) בתיאטרון העממי, "הגיבן מנוטרדם" (בתפקיד פְרוֹלוֹ) בתיאטרון יובל, ולירן הפקות, "צד בצד עם זונדהיים" בתיאטרון החאן, "פֶּן" (בתפקיד אלכסנדר פן), "מתנקשים" (בתפקיד המתנקש צ'רלי גִּיטוֹ) בתיאטרון בית לסין, "שני קוני למל" (בתפקיד רֶבּ פִּינְחָסְ'ל), בתיאטרון הספרייה, "בדידותו של אדם" (בתפקיד ראש העיר), במסגרת "חג המחזמר בת-ים" ו"דיוקן של ציפור" (תיאטרון תמונע).
השתתף במחזמר "Life Begins At 40" שהוצג בארצות הברית, קנדה ופוארטו ריקו ובמחזמר "הגברים של מהגוני" מאת קורט וייל בגרמניה.
על במות הקונצרטים
אלון שיתף פעולה כזמר, שחקן וקריין עם תזמורת "מוזיקה נובה" ביצירות: "פנינו הירושימה אל השמש העולה" (אריק שפירא), "תמונות תל אביביות" (משה זורמן), "מעשה בחייל" (סטרווינסקי), "גניטון וגניטמוס" (אבל ארליך) ו"הרצאה על מזג האוויר" (ג'ון קייג'). עם תזמורת "הסינפונייטה הישראלית באר שבע": "חסדיו של טיטוס" (מוצרט), "פטר והזאב" (פרוקופייב) ו"קרנבל החיות" (סן סאנס), בנוסף הופיע עם סדנת האופרה של תל אביב: "העטלף" (יוהאן שטראוס הבן) והתזמורת הסימפונית של חיפה. השתתף ביצירות העצמאיות: "המיקאדו" (גילברט וסאליבן), "חזיונות" (ליאון שידלובסקי), "מים" (ישראל בורוכוב) ו"אדי ופוס" לצידה של עדי עציון. העלה את המופע "ז'אק" - גיל אלון שר ואומר ז'אק ברל, עם הרביעייה הקאמרית של התזמורת הפילהרמונית והפסנתרנית אסתרית בלצן.
שיתף פעולה עם תזמורת נירנברג, עימה ביצע יצירות של אריק שפירא ויוסף טל שהועלו בברלין.
טלוויזיה, קולנוע ורדיו
מראשית שנות השמונים השתתף גיל אלון בתוכניות טלוויזיה ורדיו ובסרטי קולנוע. בתוכניות לילדים ונוער גילם את תפקיד "ענן" בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "קשת וענן", הגיש סיפורים בתוכנית היומית "שש בפיג'מה", את התוכנית "בשיעור חי" ואת פינת התיאטרון ב"יום יומן" ("צ'סטר וחגית"). התארח בתוכניות "פרפר נחמד", "רחוב סומסום", "מסיבת גן", השתתף במחזמר הטלוויזיוני "שלמה המלך" ובסדרה "כוח הקצב" (בתפקיד קאפופו) בערוץ הופ.
הנחה את השעשועון "לינגו" (ערוץ 2) ואת "מבט לאופרה" (ערוץ 8). הגיש פינות בתוכניות "עד פופ" ו"עניין ראשון". כמו כן, הופיע בתוכניות הטלוויזיה: "קרובים קרובים" (הפרק "מלחמת העולמות"), "איצ'ה", "המונה דופק", "בנות בראון".
אלון שיחק בסרט הקולנוע "ד.צ חוף אילת", סרטו של דובי גל, ובסרטים "שמיכה חשמלית ושמה משה" ו"מר באום" בבימוי אסי דיין, בסרט "אמור" בבימוי רפאל רביבו, בסרטים "התנערי מעפר", "מנזר השתקנים" ו"אגדה של פסח" ושיחק בקלטת הילדים "חלונות בהקיץ" בבימויו של זיו כנרי.
שחק בתפקיד המושל הבריטי בסרט ההודי "האגדה על בהגד סינג" שצולם ב"בוליווד"
ברדיו ערך והגיש, בין היתר, את התוכניות "שורה ראשונה" – מגזין התיאטרון של "קול ישראל", "רוח צד" – מגזין הפילוסופיה של "קול ישראל" ו"מסע מוזיקלי" – מוזיקה מרחבי העולם ב"קול המוסיקה". השתתף בתסכיתים רבים.
הצגות בבימויו
{|
ספריו
שיריו התפרסמו במוספים הספרותיים של העיתונים "דבר" ו"הארץ", בכתבי העת הספרותיים "עמדה" ו"גג", בעיתון "העיר" ובבלוג השירה "בננות".
זוכה ציון לשבח בתחרות משוררים על-שם פסח מילין של האיגוד כללי של סופרים בישראל - 2012
יורגוס דאלארס
יורגוס דאלארס (ביוונית: Γιώργος Νταλάρας; נולד ב-29 בספטמבר 1949) הוא זמר יווני, שזכה לכינוי "הקול של יוון". בארבעים שנות הקריירה שלו שר דאלארס ז'אנרים רבים של מוזיקה יוונית, שירים ביזנטיים, פיוטים, שירים מודרניים, שירים דרום-אמריקאיים בספרדית, אופרה, יצירות קלאסיות, פופ ורוק. יותר מ-12 מיליון עותקים מאלבומיו של דאלארס נמכרו עד כה; מעל ל-70 אלבומים אישיים ומעל ל-60 אלבומים של שיתופי פעולה עם אמנים אחרים כזמר וכמפיק. דאלארס שיתף פעולה עם גדולי היוצרים של המוזיקה היוונית, מלחינים, כותבים וזמרים. הוא ידוע כאמן שוחר שלום, וכאות הערכה לפועלו נבחר על ידי האו"ם לשגריר כבוד של ארגון נציבות האו"ם לפליטים.
זיכרונותיו הראשונים היו קשורים לז'אנרים השונים של המוזיקה היוונית: דימוטיקו (δημοτικό), סמירנאיקו (σμυρνέικο), רבטיקו (ρεμπέτικο) ולאיקו (λαϊκό).
מבין להיטיו של דאלארס שזכו לגרסה עברית היו הלחנים "עיניים שלי" ו"בוקר יום ראשון" (יהודה פוליקר), ו"תודה" (חיים משה).
ראשית חייו
דאלארס נולד בפיראוס למשפחה בעלת רקע מוזיקלי עשיר. אביו, לוקאס דאראלס, היה אחד מגדולי הרבטיקאים היוונים ובוזוקאי מוכשר אשר שירתו ונגינתו היו מקור השראה וחיקוי לדאלארס.
תחילת הקריירה
בשנת 1965, בגיל 16, החל דאלארס ללוות בגיטרה את הזמר ונגן הבוזוקי הוותיק סטליוס פרפיניאדיס, בנו של וואנגליס פרפיניאדיס, במועדון "Στου Στελλάκη" ("אצל סטלאקי") בחאידארי. וואנגליס, חבר טוב של אביו, כתב עבורו שני שירים בניסיון לעזור לו והציע לו להקליטם. לא אחת התוודה דאלארס ששמו של אביו תרם רבות לקידומו ופתח בפניו דלתות רבות.
על פי האוטוביוגרפיה של וואנגליס פרפיניאדיס, היו אלו השירים "Μπροστά στα σκαλοπάτια σου" ("לפני דלת ביתך") במקצב החסאפיקו; ו "Πάντα σε φίλους πίστευα" ("תמיד בטחתי בחברים") במקצב הזייבקיקו.
חמישה חודשים לאחר מכן, הקליט דאלארס את שירו הראשון, "Προσμονή" ("צִפִּיָּה"), שיר שכתב פאנאיוטיס קאלאפות'אראקוס והלחין ואסיליס ארכיטקטונידיס ב-1967. השיר יצא לאור על תקליט 45 אבל מיד הוחרם על ידי צנזורת החונטה בשל הטקסט שנשא אופי פוליטי.
מאטסאס התרשם מדאלארס ובתוך שבוע החתים אותו על חוזה הקלטה ראשון עם חברת התקליטים מינוס. היה זה חוזה שיתוף פעולה שעתיד היה לארוך מ-1968 עד 2005, שלושים ושבע שנים של יצירותיו החשובות ביותר של דאלארס.
לאחר ששר בכמה אלבומים של המלחין מנוס לואיזוס ויורגוס מיטסאקיס, הופיע אלבומו האישי הראשון של דאלארס, ובו שירים שהולחנו ונכתבו על ידי סטאברוס קויומטזיס, לוקיאנוס קילאידוניס, גריגוריס פונדאס, יורגוס מיטסאקיס, דאסקולופולוס, דימיטריס לאטרופולוס וקוסטאס בירבוס.
הצלחה
ההצלחות הגדולות של אלבומיו בעודו בגיל 20 היו "Ο ουρανός φεύγει βαρύς" ("השמים חולפים בכבדות") ו"Που' ναι τα χρόνια" ("היכן הן השנים") אלו נשארו להיטים גדולים עד היום. כאשר יצא האלבום האישי הראשון של דאלארס לאור, שמעה הזמרת מרינלה את דאלארס ברדיו שר "Ο ουρανός φεύγει βαρύς". מרינלה יצרה קשר עם מאטסאס וביקשה ממנו להיפגש עם דאלארס במטרה לשתף אותו בתוכניתה במרכז "סטורק". בזמן שרותו הצבאי בספרטה באוגוסט 1969, קיבל דאלארס אישור מהצבא להיפגש עם מרינלה. פגישה זו הניבה שיתוף פעולה בין השניים וכתוצאה מכך נחשף דאלארס במשך שלוש שנים מכריעות בחייו אל הקהל הרחב.
ב-1970 יצא לאור האלבום "Να΄τανε το 21", ("לו רק היה זה 21") (1821), אזכור למלחמת העצמאות היוונית. את האלבום הלחין סטאברוס קויומטזיס והוא כלל שירים קלאסיים כגון: "Αν δεις στον ύπνο σου ερημιά" ("אם תראי שממה בחלומך"), "Μ'εκοψαν, με χώρισαν στα δυό" ("הם חתכו אותי, ביתרו אותי לשניים") ו-"Κάπου νυχτώνει" ("היכן שהוא יורד הלילה") והשיר שנושא את שם האלבום. הצלחתו של דאלארס הלכה והתעצמה.
שיתוף הפעולה עם המלחין מנוס לואיזוס הניב בין היתר שירים כגון "Αχ χελιδόνι μου" ("אוח, סנונית שלי"), "Έχω ένα καφενέ" ("יש לי בית-קפה"), "Μάνα δεν φυτέψαμε" ("אמא לא זרענו"), "Δέκα παλικάρια" ("עשרה בחורים"). את כל השירים כתב המשורר לפטריס פאפאדופולוס (Λευτέρης Παπαδόπουλος).
שיתוף הפעולה עם המלחין אפוסטולוס קאלדארס (Απόστολος Καλδάρας) היה מאוד משמעותי. האלבומים המשותפים שלהם "אסיה הקטנה" ("Μικρά Ασία") שיצא לאור באוגוסט 1972 והאלבום "תְּפִלַּת עַרְבִית בִּיזַנְטִינִית" ("Βυζαντινός Εσπερινός") שיצא לאור ב-1973, וכמו כן מספר שירי לאייקה כגון "Φαντασία" ("הפנטזיה"), ו"Αχ ο μπαγλαμάς" ("אוח, הבאגלמה"), היו פסגת עבודתם המשותפת. האלבום "אסיה הקטנה" יצא לאור במלאת 50 שנה לטרגדיה של אסיה הקטנה.
הקלטת האלבום "Λιανοτράγουδων της πικρής πατρίδας" של המלחין מיקיס תאודוראקיס והמשורר יאניס ריטסוס, בביצוע אינסטרומנטלי, ציינה נקודת מפנה עם שינוי המשטר ב-1974. שירים שהיו ציוני דרך כגון "אל תבכה את הרוח היוונית" ("Τη ρωμιοσύνη μην την κλαις"), "כאן האור" ("Εδώ το φως"), "שיחה עם פרח" ("Κουβέντα με ένα λουλούδι"), הרקפת ("Το κυκλάμινο"), "צִפִּיָּה" ("Καρτέρεμα") ואחרים.
הפזמונים הוקלטו באתונה בחשאי (בשל הדיקטטורה) עם דאלארס ועם אנה ויסי, בהופעתה הראשונה. שנתיים לאחר מכן, ב-1976, הוקלטו שני שירים: "ורד אדום" ("Κόκκινο τριαντάφυλλο") ו"הוא היה לבדו" ("Εκείνος ήταν μόνος") לזכרו של אלקוס פאנאגוליס. שירים אלו הוקלטו על פורמט קטן של 45 אך מאוחר יותר הוקלטו על אריך-נגן.
דאלארס וישראל
דאלארס הופיע בישראל פעמים רבות. הוא הוזמן להופיע על ידי יהודה פוליקר בעקבות הפקת תקליטו "עיניים שלי" (1985), שכלל שירים מתורגמים לעברית שהיו במקור להיטים של דאלארס. שנה אחר כך גם חיים משה הקליט כמה משיריו באלבום "תודה" (1986). דאלארס ביקר לראשונה לישראל באפריל 1987 והופיע בתוכנית "סיבה למסיבה" יחד עם יהודה פוליקר. וביולי אותה שנה שלוש הופעות, בהיכל התרבות בתל אביב, באמפיתיאטרון בקיסריה, ובריכת הסולטן בירושלים. דאלארס התקבל באהבה וחום רב על ידי הקהל הישראלי, וההופעות זכו לשבחי הביקורת.
באפריל 1989 הגיעה לישראל לשלוש הופעות בהיכל התרבות בתל אביב. במהלך הביקור התארח בקיבוץ יד חנה, שם מתגוררת קהילה של יוצאי יון, וצפה בהקרנה מיוחדת של הסרט "בגלל המלחמה ההיא".
בספטמבר 1991 הגיעה לישראל לארבע הופעות, שאת ההכנסות מהמופע שלו בירושלים תרם להקמת כפר זוהרים, כפר לגמילה מסמים על שם זוהר ארגוב.
בנובמבר 1999, הופיע והקליט יחד עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית מופע שכלל שירים בעברית ולדינו. אולם בעקבות האינתיפאדה השנייה ויחסה של ישראל לפלסטינים החליט להחרים את ישראל וחדל להופיע בה עד שנת 2007. בשנת 2007 הוא חזר להופיע בישראל ואת ההכנסות מהמופע הראשון שלו בארץ הוא תרם לארגון "רופאים לזכויות אדם". הוא ערך שני הופעות בהיכל התרבות בתל אביב והופעה באמפיתיאטרון קיסריה. בשתיים מההופעות ארח את גליקריה.
באוגוסט 2011 הגיע דלאראס לשתי הופעות בישראל, באמפיתיאטרון בקיסריה. בעקבות ביקור זה יצא בישראל אלבום אוסף של דאלארס בעריכת שמעון פרנס ואבינועם קוניבסקי. ביוני 2015 הופיע ב יחד עם אלני ויטלי וגליקריה.
ביוני 2017 הופיע יחד עם יהורם גאון והקליט איתו דואט.
דיסקוגרפיה
מספר אלבומים של דאלארס המהווים ציוני דרך בדרכו המוזיקלית הם: "Μικρές πολιτείες" ("ערים קטנות"), "Μικρά Ασία" ("אסיה הקטנה"), "Οι Μάηδες οι ήλιοι μου" ("שמשות חודש מאי שלי"), "Λάτιν" ("לטיני"), "50 Χρόνια Ρεμπέτικο" ("חמישים שנות רמבטיקו"), "Τα Τραγούδια μου" ("השירים שלי"), "Ζωντανή Ηχογράφηση στο Αττικόν" ("הקלטה חיה באתיקון"), "Live recording at the Mann Auditorium" ("דאלארס והפילהרמונית הישראלית - הקלטה חיה מהיכל התרבות").
האלבום "Μικρά Ασία" ("אסיה הקטנה") שיצא ב-1972 היה נקודת שיא בהיסטוריה של מכירת התקליטים היות שנמכר מעל ל-50,000 עותקים ונחשב לתקליט הזהב הראשון ביוון. האלבום "50 Χρόνια Ρεμπέτικο" ("חמישים שנות רמבטיקו"), שיצא ב-1975, הפך לפלטינום כעבור מספר חודשים מאז הוצאתו לאור ונמכר במעל ל-500,000 עותקים. אין זה אומר שלפני כן לא נמכרו תקליטים כגון אלו של קזנדזידיס, בית'יקוציס ות'אודוראקיס, אבל בזמנו לא הוענקו תוארי ה"פלטינה". לעומת זאת, האלבום שמחזיק בשיא המכירות הוא "Τα Τραγούδια μου" ("השירים שלי") שיצא ב-1983 ונמכר ב-700,000 עותקים וממשיך להיות אחד האלבומים המצליחים ביותר בכל הזמנים. אחריו מוביל האלבום "Λάτιν" ("לטיני") שיצא ב-1987 עם 600,000 עותקים והאלבום "Μη μιλάς, κινδυνεύει η Ελλάς" ("אל תדבר, יוון בסכנה") שיצא ב-1989 ונמכר במעל ל-180,000 עותקים.
הלחנים של דאלארס
לעיתים הלחין דאלארס שירים אך רבים מהם מעולם לא הוקלטו ומדי פעם השתמש בהם בשעה שהופיע ברדיו ובטלוויזיה.
לחניו שהוקלטו באלבומים הם:
האיגוד הישראלי לשיקום הפה
האיגוד הישראלי לשיקום הפה נוסד בסוף שנת 1968, איגוד ראשון מסוגו בתוך ההסתדרות לרפואת שיניים בישראל.
היסטוריה
דחיפה גדולה להתפתחות האיגוד ניתנה בשנות השבעים כאשר חזרו ארצה ראשוני הבוגרים מבית הספר לרפואת שיניים מירושלים אשר נסעו להשתלם בארצות הברית. הוועד החדש ארגן כינוסים מקצועיים. בתחילת שנות השמונים נפתחה תוכנית ההתמחות הראשונה בארץ בשיקום הפה, בבית הספר לרפואת שיניים בירושלים. אחריה נפתחו תוכניות התמחות בבית הספר לרפואת שיניים בתל אביב ובמסגרת חיל הרפואה, במרכז לרפואת שיניים בתל השומר. חברי האיגוד יזמו והובילו את תוכניות ההתמחות שהשפיעו על האיגוד באופן בולט.
האיגוד הישראלי לשיקום הפה מקיים קשרים עם איגודים בינלאומיים בתחומי שיקום הפה, בהם האיגוד האירופאי לשיקום הפה - European Prosthodontic Association והאיגוד הבינלאומי לרפואת שיניים דיגיטלית - Digital Dentistry Society.
בעלי תפקידים
יושב הראש הראשון של האיגוד היה פרופ' יצחק מיכמן. יו"ר האיגוד לשנת 2019–2020 הוא ד"ר ארבל שרן. יו"ר האיגוד שייכנס לתפקידו בכנס השנתי במרץ 2020 הוא ד"ר יוסי גלייטמן.
גריניץ' (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אדית כהן-מינץ
אדית כהן-מינץ (29 בנובמבר 1913 – 16 ביולי 2003) הייתה טניסאית ישראלית, מחלוצות הטניס הישראלי לנשים בארץ. לפני עלייתה לישראל הייתה אלופת לטביה בטניס והשתתפה במכביה בשנות ה-30, ובארץ הייתה אלופת ישראל בטניס שלוש פעמים (1952, 1954 ו-1955) ושחקנית נבחרת ישראל בכדורת.
ביוגרפיה
ברבות השנים זכה בנה תנחום באליפות ישראל לנוער בטניס ונודע כאחד מגדולי שחקני הכדורסל הישראליים בכל הזמנים ומרא קינסטון בתה, נודעה כשחקנית נבחרת הפדרציה של ישראל וכמאמנת טניס. נכדה, אורי כהן-מינץ (בנו של תנחום), היה אף הוא כדורסלן.
בשנת 1993 זכתה כהן-מינץ בעיטור מכבי ישראל במכביה ה-14.
בעלה היה דודנו של משה אָטֵר (אטינגר), עיתונאי, סופר ומתרגם, העורך הכלכלי של "הארץ" ושל "ג'רוזלם פוסט", אביה של הפסיכולוגית וסופרת הילדים חגית בנזימן (שהיא אשתו של העיתונאי עוזי בנזימן ואמם של מאיירת ספרי הילדים והסופרת נעמה בנזימן וחוקר הפילוסופיה יותם בנזימן).
משנת 2005 מעניקה משפחת כהן-מינץ מדי שנה מלגות לשתי שחקניות מתחת לגיל 16 על שם אדית ובתה מרא.
סרצנים
"סָרָצֶנִים" או "סָרָקֶנִים" (בלטינית: Saracen) היה הכינוי שנתנו הרומאים העתיקים לכל השבטים "הפראיים" שממזרח לאימפריה שלהם. בימי הביניים (בייחוד בתקופת מסעות הצלב) היה סרצנים הכינוי לערבים, לפרסים, לטורקמנים, ולמוסלמים בכלל בפי הנוצרים, בין אם מוצאם מחצי האי ערב, מאסיה הקטנה או מכל מקום אחר.
יש המשערים כי מקור המילה במונח הערבי شرقيين (שַׁרְקִיִין), שמשמעותו "מזרחיים", אך על פי המילון האנגלי של אוקספורד אין ודאות כי אטימולוגיה זו נכונה. על פי השערה אחרת מקור המילה הוא ב"מוּשְׁתַרַכָּה" כלומר משותפת/משותפים, במשמעות שותפיהם של הרומאים בשמירה על הלימס. בכתבים הנוצריים מבואר המונח כמכוון ל"אלו שאינם מצד שרה", לאמור צאצאי ישמעאל בן הגר. בזמנים מאוחרים יותר שימש המונח גם לציון שודדי ים מן הים התיכון.
אהבתיהם
אהבתיהם הוא אלבומו ה-21 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי משנת 2000. האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה משושה.
בשנת 2000 הוציא ארצי את האלבום "אהבתיהם", הכולל עיבודים חדשים לשירי עבר שלו. מתוך האלבום הצליחו במיוחד החידושים ל"פתאום עכשיו, פתאום היום" ("אהבתיה"), "נוף ילדות" (בו התארחו בקולות רקע פבלו רוזנברג ודוד ד'אור) ו"שיר פרידה", אותו כתב במקור לאריק סיני, וביצע באלבום בדואט עם בנו בן ארצי. השיר החדש היחיד באלבום היה "עלאש - שט לבדי עם הרוח", בו ביצע ארצי דואט בסגנון מזרחי עם הזמר שמעון בוסקילה. האלבום כלל גם גרסה חדשה לשירו של ארצי שהתחרה בתחרות האירויזיון של שנת 1975, "את ואני". שירים נוספים באלבום היו הדואט עם יעל דקלבאום "לא יודע מה עובר לך בראש" שביצעה במקור ריטה שנה קודם בלשון נקבה, "מעביר דף" בדואט עם נורית גלרון שביצעה את השיר במקור, "כבר עבר די זמן" עם בן ארצי, "גברים הולכים לאיבוד" בו התארחו דני סנדרסון, מיכה שטרית, קובי אוז, אריק סיני ודודו טופז, וגרסה עברית ל-"When You Are a King" שירה של להקת White Plains האנגלית, שארצי תרגם כ"בשבילה אתה מלך העולם". כ-250,000 עותקים נמכרו מהאלבום, ובעקבותיו יצא ארצי לסיבוב הופעות מצליח נוסף.
באפריל 2004, פורסמו נתוני אקו"ם ולפיהם הדיסק הישראלי הנמכר ביותר בעשור האחרון היה "אהבתיהם" של ארצי. באפריל 2009 נאמר באתר החדשות ynet כי האלבום הוא אחד מחמשת האלבומים הישראלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
סופיה רקה
סופיה רקה (בספרדית: Sofía Reca; נולדה ב-31 במרץ 1984; בואנוס איירס, ארגנטינה), היא שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה ארגנטינאית.
חיים אישיים
רקה היא אחותם של השחקנים הארגנטינאים פאולה רקה ומקסימו רקה, שהופיעו בטלנובלה "כמעט מלאכים".
בין השנים 2002–2007 ניהלה מערכת יחסים עם המפיק הארגנטינאי נאצ'ו ויאלה, אולם לאחר חמש שנות זוגיות הם נפרדו.
משנת 2008, רקה היא אשתו של הבמאי והתסריטאי הארגנטינאי, אחיה של השחקנית הארגנטינאית רומינה ז'אן, שנפטרה מדום לב ב-28 בספטמבר 2010. לשניים נולדו בן ובת: אינטי ז'אנקלביץ' ב-24 ביולי 2010 ומילה ז'אנקלביץ' ב-2018. ילדיהם הם בני-דודם של פרנקו, ולנטין ואסול ג'ורדאנו, ילדיה של רומינה ז'אן.
כמו כן, רקה היא כלתה ואם נכדיה של כריס מורנה לבית דה ג'אקומי, השחקנית, הבמאית ומפיקת הטלוויזיה אשר הפיקה, בין היתר, סדרות ארגנטינאיות מצליחות: "קטנטנות", "קיץ נצחי", "המורדים", "פינת אור", "פלוריסיינטה", "אלמה פיראטה" ו"כמעט מלאכים".
קריירה
בשנת 2011 שיחקה לצד בנחמין רוחאס ופליפה קולומבו בסדרת הקומדיה הרומנטית "Atrapados" שיצרה כריס מורנה עבור האינטרנט לטלפונים סלולריים ולאחר מכן שודר בערוץ Movistar TV (אנ').
אמירה סרטני
אמירה סרטני (נולדה ב-17 בנובמבר 1931) היא אשת ציבור ישראלית שכיהנה כחברת הכנסת מטעם מפ"ם בכנסת ה-11.
סרטני נולדה במרחביה ולמדה במוסד החינוכי שומריה במשמר העמק. בהמשך למדה הוראה במכללת אורנים וסוציולוגיה ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב. פעילותה הציבורית החלה מטעם התנועה הקיבוצית. לאחר כהונתה כמזכירת הקיבוץ, החלה לפעול במסגרת התנועה הקיבוצית המאוחדת ובמפ"ם. בשנת 1971 נבחרה לראשונה כחברת הוועד הפועל של הקיבוץ הארצי. בשנים 1976–1984 הייתה מרכזת מחלקת החברות במפלגה וראש סיעתה בנעמת.
בשנת 1984 נבחרה לכנסת ה-11 מטעם חטיבת מפ"ם במפלגת המערך, ועם כניסת המערך לממשלת האחדות נמנתה עם הפעילים לפילוגה. פעלה כחברה בוועדת החינוך והתרבות והובילה לחקיקת חוק חינוך מיוחד.
בבחירות לכנסת ה-14 הוצבה במקום ה-90 ברשימת מרצ, בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום ה-108, בבחירות לכנסת ה-19 הוצבה במקום ה-111, בבחירות לכנסת ה-20 במקום ה-105, ובבחירות לכנסת ה-25 במקום ה-108.
במקצועה אשת חינוך. בעבר מנהלת בית הספר האזורי בעמק יזרעאל. הייתה נשואה לאמן אריה סרטני.
אילן מושנזון
אילן מושנזון הוא במאי, תסריטאי ומרצה בכיר לקולנוע בגמלאות בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
אילן מושנזון נולד וגדל במרכז תל אביב, הוא הבכור מבין שני אחים. הוריו ורדה וישעיהו מושנזון עלו לישראל ב-1936. אביו הגיע מרוסיה ומשפחתו נפגעה מהטרור הסטליניסטי. אמו הגיעה מפולין ומשפחתה נרצחה בשואה. הם הקימו בית מרקחת ברחוב בן-יהודה בתל אביב, שממשיך לפעול ברציפות מאז שנת 1936. מושנזון גדל על הקולנוע האיטלקי של שנות השישים ועל הבמאים פליני, אנטוניוני ופזוליני וסרטי הגל החדש הצרפתי. הסרטים מהם הושפע במיוחד היו "אשתקד במרינבד" של אלן רנה ו"זה הדוד שלי" של ז'אק טאטי.
בצבא שירת בגדוד הנדסה קרבית. מייד בתום השרות הצבאי הלך ללימודים גבוהים, הוא בוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית. בזמן לימודי ההיסטוריה השתתף בתיאטרון הסטודנטים, הבין שאמנות מעניינת אותו יותר ונרשם לחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, בו למד שנתיים. במקביל עשה קורס הפקה בטלוויזיה הלימודית (כיום החינוכית), בהנחיתו של סטשף, פרופסור ללימודי טלוויזיה באוניברסיטת MIT בארצות הברית והתקבל לעבודה. איתו בקורס למדו חיים פלטנר, דן כנר ודני צחובל.
אחר-כך נסע לאנגליה לשלוש שנים ללמוד קולנוע וסיים בהצטיינות את לימודיו בLondon Film School. במהלך לימודיו כתב את התסריט ל"רובה חוליות", סרט הקולנוע הראשון שביים ב-1980, המבוסס באופן חלקי על חוויות ילדותו. "רובה חוליות" ייצג את ישראל בפסטיבל ברלין. התסריט זכה בפרס על שם שייקה אופיר (כיום פרס האקדמיה לטלוויזיה). זהו הסרט העלילתי הראשון שטיפל בהרחבה בנושא השואה.
בשנת 1977 היה פעיל ביחד עם אנשי קולנוע שונים בקבוצת קי"ץ (ראשי תיבות של קולנוע ישראלי צעיר) שפעלה לקידום הקולנוע הישראלי האיכותי. בין חברי הקבוצה המרכזיים היו יצחק צפל ישורון, רנן שור ויעוד לבנון ופעולותיה הביאו להקמת קרן הקולנוע הישראלי.
לאחר שובו מלונדון, בשנים 1977–1982, מושנזון ביים והפיק סרטים תיעודיים עבור הערוץ הראשון, במסגרת חברת ההפקה "קסטל" בניהולם של מיכה שגריר ודני ארזי. ב-1986 ביים את סרט הקולנוע השני שלו "סוף שבוע מטורף".
אסתר דר שהייתה עורכת סרטים מובילה ומורה לעריכה הציעה לו ללמד קולנוע ב"בית צבי" בו לימד מ-1985. בשנים 1989–1990 היה מנהל מגמת הקולנוע בבית הספר "בית צבי" ברמת גן. אחר-כך לימד קורסים בקולנוע ישראלי בחוג ללימודים כלליים באוניברסיטת חיפה. היה ממקימי ומפתחי "בעין המצלמה", קורס הווידאו הראשון באוניברסיטה הפתוחה והנחה אותו במשך שש שנים.
ארנון צוקרמן, באותה עת דיקן הפקולטה לאמנויות וראש החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, הזמין את מושנזון ללמד אצלו בשנת 1991, בו לימד למעלה מעשרים שנה עד ליציאתו לגמלאות בקיץ 2013, בדרגת מורה מן החוץ, המקבילה למרצה בכיר. הוא ניהל במשך שנתיים את מגמת הפקה ובימוי בחוג. במהלך שנות הוראותיו בחוג העביר סדנאות בימוי ותסריטאות, הנחה והדריך עשרות סרטי גמר לתואר ראשון ותואר שני. במרוצת השנים כתב תסריטים ושימש כיועץ בכתיבת תסריטים.
בשנת 2002 מושנזון הקים בחוג ביחד עם ג'אד נאמן את מסלול ההכשרה לבוגרים של חוגים אוניברסיטאיים אחרים, המבקשים לעשות תואר שני בקולנוע. הוא ניהל את המסלול מאז הקמתו במשך אחת עשרה שנה ועד ליציאתו לגמלאות.
בשנים 2000–2005 כיהן כמנהל ההפקות בקרן רבינוביץ' והיה חבר הוועדה האמנותית המייעצת בקרן.
כעת (2014) הוא שוקד על כתיבת תסריט לסרט עלילתי העוסק במנהיג ההתיישבות במושבה חדרה בעשור האחרון של המאה ה-19. את התסריט יביים עמית גורן. התסריט קיבל מענק פיתוח מקרן הקולנוע הישראלי.
חיים אישיים
אילן מושנזון נשוי לעדנה לבית בן-ארי, שכיהנה במשך שלושים שנה כאוצרת בכירה במוזיאון תל אביב.
סרטיו
הסרט מספר על מלחמת חבורות רחוב בין שתי קבוצות ילדים בגילאי 10–12, בשכונה תל אביבית, לקראת החגיגות יום העצמאות השלישי למדינת ישראל, 1950.
חמישה ילדים ובראשם עדי הכינו מארב ליוני שרייבר, הכו אותו ושברו את ידו. מרים, אמו ניצולת השואה של יוני הייתה אחוזת חרדה למראה בנה.
איינשווין השמן עומד בראש כנופיה נגדית בה חבר יוני וביחד הם מתכוונים לנקום בחבורתו של עדי. איינשוויין שב מחיפה עם נשק חדש שפותח בצפון ובעזרתו הוא מתכוון לנצח במלחמת הכנופיות בשכונה. הנשק הוא רובה חוליות שמורכב מחוליית ברזל אותה עוקרים ממזרן קפיצים שהסוכנות מחלקת לעולים חדשים ומרכיבים אותו על קרש. כאשר מניחים אבן על חוליית הברזל ניתן לירות אותה מהרובה.
עדי יוצא אל יוני בסכין ויוני יורה בו ברובה החוליות ופוגע במצחו. יוני נמלט לשפת ימה של תל אביב, הוא מועד וברכו נקרעת. פלשתינה, הקבצנית המשוגעת, מושא לעגם של הילדים, אוספת את יוני לביתה וחובשת אותו. צריפה הוא אתר הנצחה לילדיה שנרצחו באושוויץ. כעת יוני מבין שאלימות מובילה לאלימות ואינה פותרת דבר.
בתפקיד הראשי של יוני שרייבר שיחק אריק רוזן, אז בן 12, לצידו שיחקו גם הילדים נדב ברנר ונסים אליעז. בסרט שיחקו גם יהודית סולה, ליאו יונג, מיכאל כפיר, לואיס רוזנברג ואופליה שטראל (בתפקיד פלשתינה).
התסריט זכה במענק של משרד המסחר והתעשייה. המפיקים היו הישראלי איתן אבן והאמריקאים ריצ'רד סנדרס וג'ון הארדי, שלושתם למדו ביחד עם מושנזון בלונדון. הצלם היה גדי דנציג, העורך ציון אברהמיאן והמלחין יוסי מר-חיים. עיצוב אומנותי איתן לוי.
מאיר שניצר כתב על הסרט:
חן למפרט
חן למפרט (נולד ב-19 בינואר 1957) הוא פילוסוף וחוקר-תרבות ישראלי, פרופסור בבית הספר למדעי ההתנהגות במכללה האקדמית תל אביב-יפו, אשר משלב בעבודתו תאוריה ופרקטיקה חברתית-חינוכית.
אילן מושנזון
סרטיו
בסרט שיחקו דליק ווליניץ, שאול מזרחי, אריה מוסקונה, איציק בן מלך, אבנר חזקיהו, אוסי הלל, דורון ציפריס, דב נבון, אופליה שטראל וגדעון שמר. המפיקים היו דורון ערן ויעוד לבנון, הצלם היה גדי דנציג, המלחין נחום היימן והעורך ציון אברהמיאן.
חן למפרט
למפרט עוסק מזה שנים רבות בעבודה עם ילדים ובני-נוער במצוקה, מלמד באקדמיה ובסמינרים למורים, וספריו מתפרסמים ברחבי-העולם. ייחודה של תפישתו החברתית בהיקפה הנושאי הרחב (מבודהיזם-קדום ועד מרקסיזם; ממיסטיקה וחקר-הדת, ועד לאקטיביזם חברתי רדיקלי); ובאופן המיוחד שבו הוא מציג את הרלוונטיות של תאוריה-ביקורתית בעידן הפוסט-מודרני. עבודת הדוקטורט שלו הוגשה בשנת 1996 בנושא: "הפילוסופים של המיסטי".
אילן מושנזון
סרטיו
הסרט ספג ביקורות שליליות, וירד מהמסכים לאחר זמן קצר.
חן למפרט
חידושו הפילוסופי העיקרי מופיע ב"תאוריה של חמלה-רדיקאלית", אשר הופיעה בגרסתה המלאה בספרו "Tradition of Compassion: from Religious Duty to Social-Activism", אשר התפרסם באנגליה ב-2006. גרסה מקוצרת הופיעה לאחרונה גם בעברית.
ביוגרפיה
חן למפרט נולד בגבעתיים להורים יוצאי-קיבוץ. אביו, נמרוד למפרט, היה לאחת מדמויות המפתח בפרשת כפר קאסם בשנות ה-50, כאשר בתור קצין במשמר הגבול סירב לתת הוראה לפתוח באש על אזרחים ומנע הרג של חפים מפשע. עדותו במשפט בעקבות הפרשה היוותה את אחד היסודות להגדרה המשפטית של "פקודה בלתי חוקית בעליל". דודתו היא הפסיכולוגית האבולוציונית פרופ' עדה למפרט.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים ושירותו הצבאי, החל לעבוד כמדריך-חבורות-רחוב בדרום תל אביב, ולאחר מכן במגוון של תפקידי ריכוז, הנחיה וניהול עם ילדים, בני-נוער ונפגעי-סמים, בשכונות-מצוקה ועיירות-פיתוח. במקביל, סיים את לימודיו האקדמיים בפילוסופיה השוואתית ובחקר-תרבויות באוניברסיטת תל אביב. למפרט הפך למרצה מבוקש באקדמיה, ומפרסם ספרים חשובים, אך העדיף את העבודה החברתית-חינוכית, על פני קריירה אקדמית. כיום הוא מכהן כפרופסור בבית הספר למדעי ההתנהגות במכללה האקדמית תל אביב יפו.
בשנת 1999 הקים, יחד עם גדי אבידן, את "הרשת החברתית של תוכנית-קרב", אותה הם ניהלו במשך כ-20 שנה. הרשת פועלת למאבק במצוקתם של ילדים באמצעות "חונכות-גנרטיבית" – מודל ייחודי של יצירת שינוי באמצעות הקשר מבוגר-ילד, שפיתחו למפרט ואבידן, ושנסמך על התאוריה החברתית והאפיסטמולוגיה שמציע למפרט בכתביו. החונכות הגנרטיבית נלמדת ומיושמת במקומות שונים בארץ ובעולם, ונדמה שמדובר במודל אפקטיבי ליצירת שינוי חינוכי-חברתי.
תאוריה חברתית ביקורתית
חקר-התרבות ופילוסופיה של-הדת: בספרו "Traditions of Compassion", מציע למפרט ניתוח של מושג החמלה במופעיו ההיסטוריים בתרבויות שונות, ובמיוחד בשלוש תרבויות שלגביהן המושג "חמלה", הוא חלק מהדימוי שאותו הן מבקשות לעצמן: התרבות הנוצרית-קתולית, שבה התפתח נרטיב החמלה במובן של השתתפות-בייסורים (של ישו הצלוב), כהשלמה וכניגוד לנרטיב התנכי; המסורת הבודהיסטית, בה מופיעה החמלה כנטייה אוניברסלית למניעת-סבל, וכמצב-תודעה הקשור באופן הדוק להארה; והמסורת החילונית-האירופית המודרנית, של אחריות חברתית ומדינת-הרווחה. למפרט מדגים כיצד ההיסטוריה הרעיונית של כל אחת ממסורות אלו, מלמדת על התרחקות מאידיאל החמלה, עד כדי הגבלה וריסון כמעט כל אפשרות לפעולה חומלת. כך למשל, מתאר למפרט את אובדן-החמלה בעידן המודרני, מהפילוסופים הסקוטים של המוסר במאה ה 18 שראו בחמלה נטייה טבעית, ועד להתפוררות מושג החמלה במאה ה 19 למושגים חדשים של "אמפתיה" ו"אלטרואיזם". מעמדם של מושגים חדשים אלו הועם במהלך המאה ה-20, על רקע התפיסה הפרוידיאנית של עקרון-העונג, וכיום, בעידן שאותו מכנה למפרט "ניאוקפיטליסטי", דעיכתם מקבילה לדעיכתה של מדינת-הרווחה. מניתוחיו הביקורתיים של למפרט עולה כי כל אחת ממסורות אלו, לא רק שלא מימשה את "הבטחת החמלה" שלה, כדאגה לרווחת החלש בחברה, אלא שמשה בפועל כבסיס לדחייתו והדרתו.
על רקע ניתוחים השוואתיים אלו, מציג למפרט את התאוריה של חמלה-רדיקאלית, שהיא מצב-התודעה האמפתי המשולב בציווי-פנימי לפעולה ממשית לשינוי מצבו של הזולת הסובל. חמלה רדיקאלית היא נטייה טבעית של האורגניזם-האנושי, אשר מדוכאת באופן היסטורי על ידי התרבות (בשונה מתיאורית התרבות של פרויד, על-פיה הנטייה האגואיסטית היא הטבעית, והאמפתיה אינה אלא סופראימפוזיציה של התרבות). תיאורית החמלה הרדיקלית היא בעלת השלכות חשובות במדעי-החברה, חינוך וטיפול, אך גם בחקר-הדת והתאולוגיה, משום שהיא "מפקיעה" את מושג החמלה מתחום הדת, ומציגה אותו כתכונה אנושית אוניברסלית
פילוסופיה של החינוך: בספרו "חינוך אמפתי כבקורת הנאו-קפיטליזם", (רסלינג, 2008), מרחיב למפרט את בקורתו החברתית (הנאו-מרקסיסטית), למערכת החינוך הישראלית וטוען כי דווקא ההדרה, הניכור והכישלון של חלק גדול מתלמידיה, הם סוג של "הצלחה", שהרי מדובר במערכת שנועדה לעשות רפרודוקציה חברתית. ניתוח המציאות הבית-ספרית, אליבא דלמפרט, חושף את הפער בין הדימוי העצמי הזחוח של העוסקים בחינוך, לבין פניה הקשים והאלימים של המערכת, שהמורים בתוכה הם קורבנותיה לא פחות מהתלמידים עצמם. כאלטרנטיבה, מציע למפרט לחזור לשורשיו של המעשה החינוכי כמפגש-אנושי המבוסס על האמפתיה הטבעית שלנו, במיוחד במופעיה הרדיקאליים. סוג כזה של חזרה, פירושו שינוי המוסד החינוכי, שכמו מוסדות תרבותיים אחרים, בנוי כדי להרחיק את כולנו מהמפגש האנושי האותנטי. למפרט הוא בין היחידים המייצגים את קולה של הפדגוגיה-הבקורתית בישראל, וספריו נלמדים במכללות האקדמיות להכשרת-מורים. בספרו "ילדים חסרי ערך" (מופ"ת 2013), תוקף למפרט את השימוש במושגים כמו "מצוינות", "תחרות", "אחריותיות" ו"מריטוקרטיה" אשר נוכחים במערכות החברתיות השונות (בדגש על החינוך). מושגים שלכאורה מייצגים סוג של "אמיתות", אך בפועל אינם אלא מראית עין חסרת כיסוי של מציאות חברתית דכאנית המותירה את כולנו כחסרי ערך חברתי.
חקר הרגשות: בספרו "שפה של אמפתיה" (הוצאת אוניברסיטת ת"א 2022), מציע למפרט ניתוח פילוסופי, פסיכולוגי והיסטורי מקיף של מושג האמפתיה על גלגוליו התאורטיים השונים. הניתוח מרחיב את העמדה הפנומנולוגית הקלאסית, המזהה את האמפתיה כאופן מיוחד של תפישה ישירה את מצבי-הנפש של הזולת, ומוסיף לה את האכפתיות כמזהה הכרחי. על פי עמדתו של למפרט, הדרישה להמשגה אשר כופפת את תחושותינו לשפה ולתרבות, "מכניעה" ומחלישה את יכולתנו לחוש את הזולת, אך יחד עם זאת, מאפשרת את ניסוחה של עמדה אתית, שאותה מזהה למפרט בעיקר עם מוסר האכפתיות שצמח בהגות הפמיניסטית.
חוף רחצה נפרד
שמאל|ממוזער|250px|הכניסה לחוף שרתון
חוף רחצה נפרד או חוף נפרד הוא חוף רחצה שבו מתקיימת רחצה נפרדת של גברים ונשים. לעיתים הוא מופרד באמצעות גדר אטומה מהחופים המעורבים שלצידו. החוף מיועד לכל מי שנמנע מלהגיע לחוף מעורב מטעמי דת, צניעות או מכל טעם אחר.
חופים נפרדים בישראל
במרבית החופים הנפרדים הרחצה לגברים ולנשים מתקיימת בימים שונים או בשעות שונות, יוצאים מהכלל הם החוף "הבינלאומי" בים המלח, חוף "מהדרין" וחוף "כינר" בכנרת, החוף הדתי באילת וחוף "זיף" בעכו (ועד לביצוע תוכנית ההתנתקות גם "חוף התמרים" באזור התיירות בגוש קטיף), שבהם מתאפשרת במקביל רחצה נפרדת לגברים ולנשים, באמצעות מחיצה שמתחילה בחוף וממשיכה גם במים ומחלקת את החוף הנפרד לשניים. בימי הקיץ חברות האוטובוסים מקיימות קווים מיוחדים מריכוזי אוכלוסייה חרדיים (בני ברק, אלעד וכדומה) לחופים אלה.
חוק הסדרת מקומות-רחצה, תשכ"ד-1964 מאפשר לרשות מקומית, באישור של שר הפנים, "ייעוד מקומות או זמנים לרחצה בלעדית של גברים, נשים או טף" במקווה מים (ים, נהר, אגם או בריכת שחייה). בהתאם לכך אושרו חופים נפרדים ברשויות מקומיות רבות. החוק אינו מתאר את החוף הנפרד לפרטיו, ובפרט לא מתאר את גידורו והפרדתו (הן הפרדה פנימית והן מחיצות סובבות) מקו החוף.
חופים נפרדים קיימים בים התיכון, ים המלח והכנרת. במפרץ אילת יש חוף נפרד מדרום לנמל אילת, אך הוא סגור.
חופים נפרדים בעולם
בסיון9 ה'תשע"ח הוקם בניו יורק חוף נפרד.
יחסי אוגנדה–אזרבייג'ן
יחסי אוגנדה–אזרבייג'ן הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אוגנדה לבין הרפובליקה של אזרבייג'ן. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי מזדהות ובארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. היחסים הדיפלומטיים בין אוגנדה לאזרבייג'ן כוננו ב-19 באוגוסט 1995.
אדית פאברי
אדית פאברי (בהונגרית: Fábry Edit; בודפשט, 1 ביוני 1923 – בודפשט, 20 באוקטובר 1990) הייתה זמרת אופרה יהודייה-הונגרייה (סופרן), פרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה
אדית פאברי נולדה ככל הנראה בשנת 1919 כפי שכתוב על מצבתה (ולא בשנת 1923) במשפחה יהודית. בשל יהדותה, בין 1939 לבין 1944, היא הופיעה רק בהפקות המוזיקליות של הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמרק כי נאסר עליה להופיע בפני קהל לא יהודי.
למעשה הופעתה הראשונה במסגרת זו הייתה רק בדצמבר 1941, הוא הציגה את עצמה כאחד מזמרי רביו הבוקר של יצירות פרנץ להאר. הייתה הפסקה ארוכה עד אוקטובר 1942, אך מאותו הזמן ואילך, היא הופיעה בסדרה של מחזות זמר וביניהם שלוש הנערות של ברטה (Berté). אחריו הופיעה ברביו של יצירות ז'אק אופנבך, בתפקידים של הלנה היפה ואורפיאוס. הייתה לה גם הופעה בדרמה המוזיקלית של ד'אלבר: "בתחתית ההרים". בפעם הבאה שבה הופיעה על במת תיאטרון גולדמרק הייתה בסתיו 1943, בתפקיד חשוב: היא שרה בנשף המסכות של ורדי בתור אוסקר הקדט הקטן.
בנוסף להופעות באולם גולדמרק, שרה בחודשים הראשונים של 1944 גם כמה פעמים בבתי כנסת, בבית יתומים של נערים יהודים. בפברואר 1944, דיווח "העיתון" באופן הבא: "השירה התרבותית והביצועים המסוגננים של שארי מדאק, איבויה דרוואש, אדית פאברי וקאטו גדרי ראויים לכל שבח".
לא ידוע על קורותיה לאחר הכיבוש הגרמני רק שהיא הצליחה לשרוד ולהינצל.
כסולנית היא הרגישה בבית גם בז'אנרים של אופרה ואופרטה וגם בזימרה של שירים. כמורה לימדה תלמידים רבים מצוינים.
המלון של הילברט
המָלוֹן של הילברט הוא סיפור שבו השתמש המתמטיקאי הנודע דויד הילברט בהרצאות פופולריות שנתן, והוא נועד להמחיש את התכונות המיוחדות של קבוצות אינסופיות, תכונות מפתיעות למדי למי שמורגל לעסוק רק בקבוצות סופיות.
סיפור המלון
הסיפור מדבר על בית מלון, שחדריו ממוספרים בסדר עולה: 1, 2, 3, וכו'. להבדיל ממלון רגיל, מספר החדרים במלון זה הוא אינסופי, כלומר לכל מספר טבעי קיים במלון חדר שזה מספרו (קבוצת המספרים הטבעיים היא קבוצה אינסופית ובת מנייה, כלומר ניתן למנות את אבריה לפי סדרם).