cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהאן קרמר
ניסויים רפואיים
הרופאים במחנות הריכוז לא הוצבו בהם כדי לטפל באסירי המחנות, אלא כדי ליצור את הרושם שקיים טיפול רפואי באסירים. בפועל, הם סייעו בפעולות ההשמדה, בררו בסלקציות מי מבין האסירים החדשים שהגיעו למחנה יישלח לעבודה ומי יישלח למוות, נכחו בהוצאות להורג וברציחות בגז, ערכו ניסויים רפואיים על האסירים, ובנוסף, חתמו על אלפי תעודות פטירה ורשמו בהן סיבות מוות פיקטיביות. הניסויים באסירים נערכו על ידי רופאי האס אס משלוש סיבות עיקריות: על מנת לדעת איך לשפר את בריאות חיילי גרמניה הנאצית, לצורך תוכניות לאחר המלחמה (ריבוי הילודה) וכן לצורך תמיכה בעקרונות הגזע הארי. חלק מהניסויים נערכו בחסות חברות תרופות ומוסדות רפואיים על מנת לשרת את האינטרסים שלהם ולקדם את הקריירה של המועסקים בהם. קרמר התעניין במיוחד בהשפעה שהייתה להרעבה על הגוף, בייחוד על הכבד, הוא ערך ניסויים על אסירי המחנה שהתאשפזו בבית החולים במחנה, שם בחר את אלו שהתאימו ביותר לצרכיו. לעיתים קרובות הוא ביצע ניתוחים בהם הסיר דגימות מהכבד, הטחול והלבלב. במספר רישומים ביומן שלו הוא תיעד הסרה של דגימות "חיות וטריות" ממספר קורבנות, כגון רישום מיומנו מיום 15 באוקטובר 1942 בו כתב "דגימות חיות וטריות של כבד, טחול ולבלב הוצאו מפרטים יוצאי דופן". ביומנו תיעד עוד לפחות חמישה "ניתוחים" דומים. קרמר הצהיר בעדות שלו בפני בית המשפט ב-30 ביולי 1947: "בחנתי היטב את האסירים בקבוצה זו (שנועדה להשמדה) וכשאחד מהם עניין אותי במיוחד בשל המצב המתקדם של הרעב בגופו, הורתי לסניטר הרפואי להשאיר אותו לסוף ולהודיע לי לאחר שחולה זה ייהרג על ידי זריקה".
אקציות מיוחדות
כל רופאי האס אס נדרשו להיות נוכחים במה שנקרא "אקציות מיוחדות", שם קוד לרצח האסירים בגז. הקורבנות העיקריים של רציחות אלה היו ילדים, קשישים, אימהות עם תינוקות וכל האסירים האחרים שלא נחשבו ככשירים לעבודה. במהלך משפטו, קרמר תיאר כיצד התבצעה ההמתה בגז ומה היה תפקידו שם כרופא. הפעלת תאי הגזים נעשתה בפאתי המחנה; הקורבנות הועברו לשם ברכבות, וברגע שהגיעו לשם "האנשים הוכנסו לצריפים בהם הופשטו ואז נלקחו עירומים לתאי הגזים. לרוב לא אירעו תקלות, מאחר שאנשי האס אס שמרו על השקט בכך שסיפרו לאסירים שהם הולכים להתקלח ולעבור חיטוי נגד כינים. לאחר שכולם הוכנסו לתא הגזים הדלת נסגרה ואיש אס-אס במסכת גז זרק פחית של גז ציקלון בה דרך פתח בקיר הצדדי". תפקידו של קרמר היה לשבת במשאית יחד עם צוות רפואי ולהיות בכוננות לטפל בקציני אס-אס שאולי ייפגעו מהגז.
עדות והרשעה
יוהאן קרמר הועמד לדין במשפט אושוויץ הראשון בפני בית המשפט העליון בקרקוב במהלך החודשים נובמבר ודצמבר 1947. בהסתמך על התוכן שביומנו והודאותיו, קרמר לקח חלק ב-14 המתות בגז וכן במספר רב של הוצאות להורג ו"פעולות מיוחדות". במהלך עדותו, הוא תיאר את התהליך בו בחר את קורבנותיו, ואת תהליך השגת המידע הדרוש לצורך מחקרו לגביו הצהיר: "לאחר שקיבלתי מידע זה סניטר רפואי בא והרג את החולה בזריקה לאזור הלב. למיטב ידעתי כל החולים האלה נהרגו בהזרקות פנול. החולה מת מידית לאחר קבלת הזריקה. אני בעצמי מעולם לא חילקתי הזרקות קטלניות".
קרמר נידון למוות. בעתירת החנינה שלו טען קרמר כי הוא מבקש רחמים לא למען עצמו, אלא למען תוצאות המחקר שלו, שלטענתו היו מוכנות לציבור. תוצאות אלה, טען קרמר, כללו התקדמות בהבנת תהליכים דלקתיים, בעיית הסרטן, ולבסוף, תשובה מספקת לשאלת התורשה של תכונות נרכשות. עתירתו של קרמר הצליחה וגזר דין המוות שלו הומר למאסר עולם על ידי הנשיא בולסלאב ביירוט.
קרמר שוחרר מהכלא ב-11 בינואר 1958. לאחר שובו לגרמניה הואשם קרמר ברצח על ידי גורמים במערב גרמניה. ב-29 בנובמבר 1960 הוא נמצא אשם בשני סעיפים של סיוע לרצח ונידון ל-10 שנות מאסר. עם זאת, בית המשפט זיכה את קרמר על התקופה בה שירת בפולין ואפשר לו לצאת לחופשי. זכויותיו האזרחיות נשללו ממנו למשך חמש שנים, ומאוחר יותר נשללו ממנו כל תאריו הרפואיים. קרמר המשיך להעיד במשפטי אושוויץ בפרנקפורט. הוא נפטר בשנת 1965.
טוואקאן
טוואקאן (בספרדית: Tehuacán) היא העיר השנייה בגודלה במדינת פואבלה שבמקסיקו, הגובלת במדינות ואחאקה ו-וראקרוס. בשנת 2010 התגוררו בעיר כ-248,716 תושבים. שטח העיר הוא 390.36 קמ"ר. העיר ידועה כמארחת פסטיבלים רבים.
טוואקאן הייתה במקור יישוב אינדיאני, והיא הפכה רשמית לעיר במלכות המשנה של ספרד החדשה ב-1660.
הענף הכלכלי הבולט בעיר הוא ייצור העופות. לאחר חתימת הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה צמחה בעיר תעשיית טקסטיל שגרמה לצמיחה דמוגרפית משמעותית ביותר. הנצרות הקתוליות היא הדת הדומיננטית בעיר. בנוסף על כך, חיים בעיר גם אוונגליסטים, עדי יהוה, וקבוצות פרוטסטנטיות אחרות. יש גם מיעוט של יהודים משיחיים, ומעט חסרי דת.
אירוע ההכחדה בהולוקן
אירוע ההכחדה בהולוקן הוא השם שניתן בדרך כלל להכחדה ההמונית המתמשכת של מינים בתקופה המודרנית של ההולוקן. המספר הגדול של ההכחדות מקיף משפחות רבות של צמחים ובעלי חיים כולל יונקים, עופות, דו-חיים, זוחלים ופרוקי-רגליים. אחוז גבוה מההכחדה מתרחש ביערות הגשם הטרופי. האיגוד הבינלאומי לשימור טבע תיעד את הכחדתם של 784 מינים מאז שנת 1500 לספירה, ועד 2012. עם זאת היות שרוב ההכחדות הן כנראה בלתי מתועדות, מדענים מעריכים כי במשך המאה ה-20 נכחדו בין 20,000 ל-2 מיליון מינים, אבל לא ניתן לקבוע את המספר באופן מדויק יותר ברמת הידע הנוכחית.
בהגדרה רחבה אירוע ההכחדה בהולוקן כולל את היעלמותם של מיני יונקים גדולים, בסוף עידן הקרח האחרון, בתקופה מלפני 13,000 שנה עד 9,000 שנה מהיום. הכחדה כזו נחשבה לתוצאה של שינוי האקלים, התרבות בני האדם או שניהם. אירוע זה נקראים לפעמים הכחדת עידן הקרח. עם זאת, אירוע ההכחדה בהולוקן מתמשך במשך האירועים של האלף האחרון, כולל ימינו אלו.
קצב ההכחדה הנצפה הואץ באופן דרמטי בעשורים האחרונים. אין הסכמה כללית האם להכליל הכחדות עכשוויות יותר כאירוע ייחודי או רק כחלק מתהליך שצובר תאוצה. רק במהלך התקופות המודרניות יותר של ההכחדה סבלו גם צמחים מהכחדה רחבת היקף. באופן כללי, אירוע ההכחדה בהולוקן מתאפיין בנוכחות של גורמי הכחדה מעשי ידי אדם ובזמן הגאולוגי הקצר שלו (עשרות עד אלפי שנים) יחסית לרוב אירועי ההכחדה האחרים.
מסקר מחקרי משנת 2023 נמצא כי מתוך 71 אלף מינים בסקר, 48% מהמינים חוו ירידה באוכלוסיה, 49% מהמינים לא חוו ירידה או עלייה באוכלוסיה, ו-3% מהמינים חוו עלייה באוכלוסיה. ירידה באוכלוסיה מהווה סמן לאפשרות של הכחדה עתידית של המין. עוד עולה מהמחקר כי אחוז המינים שחוו ירידה הוא גבוה מהערכה השמרנית של מינים בהכחדה האעומדת רק על 28%.
ביחד עם פעולות נוספות של האדם, משבר האקלים הוא גורם משמעותי להכחדת מינים רבים של בעלי חיים. הכחדת מינים מהווה ביטוי של הפרת המאזן האקולוגי, וכן מגבירה את הפרתו בעצמה. מדענים מעריכים שהמשך הכחדת המינים תפגע, בסופו של דבר, גם באדם - התלוי במיני בעלי חיים לצורך הישרדותו הוא.
בשל ההשפעה המסיבית של האדם על כדור הארץ, ישנם אנשים הטוענים שהחל מהמאה ה-19 אנו נמצאים בעידן גאולוגי חדש אנתרופוקן.
הכחדה בזמן תקופת הקרח
כבר מראשיתו השפיע האדם על הצמחים ובעלי החיים בסביבתו, בין אם בצריכתם לצורכי תזונה, ובין אם באופן עקיף על ידי שינוי והתאמת הסביבה לצרכיו. עם זאת, בתקופה זו האדם חי בהרמוניה עם המערכת האקולוגית שסביבו, והשפעתו של האדם הייתה בדרך כלל זמנית ומקומית.
קצב ההכחדה
על פי הערכות קצב ההכחדה של ראשית המאה ה-21 מהיר יותר פי 100 עד פי 1000 מקצב ה"רקע" או מהקצב הממוצע של הכחדות מינים על פני סולם הזמן האבולוציוני של כדור הארץ.
הכחדות מודרניות משויכות באופן ישיר יותר להשפעות מעשי ידי אדם. בקרב הציבור הרחב, קצב ההכחדה נראה קטן יותר בשל הימצאותם בשבי של מינים ש"נכחדו בטבע" וכן בגלל פרטים בודדים ששרדו ומשתייכים למינים שסביבת המחיה שלהם נכחדה. כמו כן עיקר תשומת הלב הציבורית ניתנת בעיקר מקרב יונקים גדולים ועופות (כמו דובי פנדה, דובי קוטב, נמרים, עופות דורסים וכו') וניתנת תשומת לב מעטה להכחדה של מיני דו-חיים ושל פרוקי-רגליים.
מדי שנה מפרסם ארגון IUCN, האיגוד הבינלאומי לשימור טבע, את הדו"ח השנתי שלו "הרשימה האדומה של IUCN", שנערך על סמך דוחות של כ-10,000 מדענים.
לפי הדו"ח של 2007 כל מין רביעי של יונק, כל מין שמיני של ציפור ושליש ממיני הדו-חיים נמצאים בסכנת הכחדה. מתוך 12 אלף מיני הצומח הנכללים בספר האדום, נתונים יותר משני שלישים תחת איום ממשי. הדו"ח קובע גם שבמהלך 2007 נוספו עוד 200 מינים לרשימת המינים בסכנת הכחדה. שנת 2007 היא השנה הראשונה בה הופיעו ברשימה האדומה גם אלמוגים. עשרה מיני אלמוגים מאיי גלאפגוס נכללים ברשימה ושניים מהם נמצאים בסכנת הכחדה המוגדרת כחמורה.
סכנת ההכחדה מרחפת בעיקר על יונקים ובעלי חיים גדולים, הזקוקים לשטחי מחיה רחבים ההולכים ונעלמים. סיבות ההכחדה כוללות פיתוח קרקע למטרות אנושיות הכוללות בינוי, וכריתת עצים, מינים פולשים וכן ציד למטרות מאכל וסחר. המדינות שבהן המספר הגדול ביותר של מינים בסכנת הכחדה הן אוסטרליה, ברזיל, מקסיקו וסין.
רוב הביולוגים מאמינים כי אנו נמצאים בתחילתה של הכחדה המונית שמקורה בהתנהגות אנושית, והיא במגמת האצה.
הביולוג האמריקאי אדוארד וילסון מעריך בספרו "עתיד החיים" (2002) כי בקצב הנוכחי של הפרעות אנושיות לביוספרה, חצי מהמינים יכחדו בתוך 100 שנים. בשנת 1998 המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע ערך סקר בין ביולוגים שגילה כי 70% מבין הביולוגים מאמינים כי אנו נמצאים בתוך הכחדה המונית מעשה ידי אדם. מחקרים מדעיים שנערכו מאז מחזקים הערכה זו. בשנת 2004 לדוגמה, פורסם בכתב העת Nature מחקר שמזהיר מפני הכחדה המונית בעקבות התחממות עולמית.
הכחדות מפורסמות
כמה דוגמאות של הכחדות שזכו לפרסום רחב:
בישראל מתקיים מין חסר זנב שנקרא עגולשון שחור-גחון, אשר נחשב למין שנכחד בעקבות ייבוש החולה. המין, שהוכרז רשמית כנכחד ב-1996, שב ונתגלה ב-15 בנובמבר 2011 כאשר פקח רשות הטבע והגנים מצא נקבת עגולשון בשמורת החולה. בין המינים שהלכו ונעלמו מן האזור במהלך 150 השנים האחרונות ניתן למנות את הדב הסורי והנמר הארצישראלי. מינים נוספים, כגון החוחית, הגחלילית, הסנאי וקיפודי הים (הים תיכוניים) מצויים בסכנת הכחדה כתוצאה מפלישת מינים זרים, כריתת עצים, ציד ועוד.
עופות רבים נכחדו כתוצאה מפעילות אנושית, בעיקר מינים אנדמיים לאיים, כולל עופות רבים שלא עפו. עופות בולטים כללו:
Flash Gordon (אלבום)
Flash Gordon הוא אלבומה התשיעי של להקת הרוק קווין שיצא בשנת 1980. האלבום הוא פסקולו של סרט מדע בדיוני בשם פלאש גורדון. השירים באלבום, פרט לשניים – "Flash's Theme" ו-"The Hero", הם אינסטרומנטליים ומשולבים בקטעי שיחה מתוך הסרט עצמו. בניגוד לאלבומיה הקודמים של הלהקה, באלבום זה נעשה שימוש נרחב בסינטיסייזרים.
הסינגל "Flash's Theme" הוא היחידי שיצא מהאלבום תחת הכותרת "Flash". הסינגל הגיע למקום העשירי בבריטניה ולמקום ה-42 בארצות הברית.
תיק 1000
תיק 1000 (מכונה גם: פרשת המתנות) הוא חקירה פלילית שעניינה במערכת היחסים בין ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ובין אנשי העסקים ג'יימס פאקר וארנון מילצ'ן. החקירה נוהלה על ידי היחידה הארצית לחקירות הונאה במשטרת ישראל ועסקה בבדיקת החשד שנתניהו קיבל מתנות ונתן תמורה עבורן.
החקירה נפתחה רשמית בדצמבר 2016 ובמהלכה נתניהו נחקר באזהרה בפרשה מספר פעמים. על פי טענת התביעה, בכתב האישום שהוגש על ידה, משנת 2011 ועד לשנת 2016, קיבלו נתניהו ובני ביתו טובות הנאה משני אנשי העסקים בסכומים של כשבע מאות אלף ש"ח.
בנובמבר 2019 החליט היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, להגיש נגד נתניהו כתב אישום בגין עבירה של מרמה והפרת אמונים, בכפוף לקיום שימוע. משפטו של נתניהו החל ב-24 במאי 2020. על פי כתב האישום, בתמורה לטובות ההנאה ביצע נתניהו פעולות בענייניו של מילצ'ן תוך ניגוד עניינים בין מחויבותו האישית למילצ'ן לבין מחויבותו לציבור.
ארנון מילצ'ן
על פי כתב האישום מאז 1999 התקיימה בין בנימין נתניהו לארנון מילצ'ן מערכת קשרי הון-שלטון. על פי החשד, בשנת 2013 פעל נתניהו לקדם את הארכת הפטור ממס לתושב חוזר, מהלך שהייתה בו תועלת כלכלית עבור מילצ'ן. על פי החשד, הוא פנה בעניין לאנשי משרד האוצר. אלה התנגדו למהלך בנימוק שההטבה איננה עולה בקנה אחד עם האינטרס הלאומי, והפטור לא הוארך.
על פי החשד, בשנים 2013–2014 פעל נתניהו מול גורמי ממשל אמריקנים על מנת שתינתן למילצ'ן ויזה לארצות הברית. עוד על פי החשד, בשנת 2015 פעל נתניהו בעצמו והנחה את מנכ"ל משרד התקשורת, שלמה פילבר, לסייע למילצ'ן בעניינים הנוגעים לרגולציה, בקשר לעסקת מיזוג בין חברות התקשורת "רשת" ו"קשת", על מנת שהשקעה שאותה בחן מילצ'ן תהיה כדאית עבורו.
בינואר 2017 מסר מילצ'ן עדות במסגרת החקירה. לפי "חברת החדשות", אחת הראיות שבידי החוקרים היא חשבון בבעלותו של מילצ'ן עם פירוט רכישת משקאות חריפים בחנות "חינאוי ג'ורג'" בהרצליה בשנים 2012−2010, בסך 57 אלף שקל. לפי החשדות המשקאות והמתנות הועברו לבני משפחת נתניהו. נטען גם כי ראש הממשלה קיבל סיגרים במשך 8 שנים, ששוויים הצטבר לכדי מאות אלפי שקלים. במרץ 2017 פורסם כי נתניהו אמר בחקירה שאינו יכול לעשן סיגרים ברוב חודשי השנה בשל בעיה רפואית, ושרופאו האישי אישר את טענתו.
רעיית ראש הממשלה, שרה נתניהו עומתה עם החשדות ולפי פרסומים אמרה בחקירה שלה ולבעלה מערכת יחסים קרובה עם מילצ'ן, ושגם הם העניקו מצדם למילצ'ן מתנות. גם יאיר נתניהו העיד במסגרת הפרשה.
ב-2017 טען העיתונאי גידי ויץ ב"הארץ", כי בשנת 2015, בעת שהיה שר התקשורת, נתניהו ניסה לקדם מהלך שאמור היה להוביל לכך שמילצ'ן ירכוש את רשת (יחד עם איש העסקים אודי אנג'ל) ובהמשך ליצור מיזוג עם קשת ובכך להשיג שליטה על ערוץ 2. לפי ויץ מהלך זה היה אמור לשרת את נתניהו מבחינה פוליטית ואת מילצ'ן מבחינה כלכלית. לפי ויץ התקיימו מספר פגישות בין נתניהו, מילצ'ן וכן מנכ"ל משרד התקשורת שלמה פילבד. לפי הטענה מילצ'ן נזקק לשר התקשורת ולמנכ"ל המשרד מכיוון שמיזוג הזכייניות היה צפוי לחייב שינויים רגולטוריים. התוכנית נגנזה לבסוף, בשל התנגדותו של מוזי ורטהיים. מילצ'ן ונתניהו הכחישו את הדברים.
אנשי עסקים נוספים
בשנת 2013 הכיר מילצ'ן לנתניהו את המיליארדר ג'יימס פאקר. ב"ערוץ 10" פורסם כי נתניהו נהג להשתמש בביתו של פאקר בקיסריה לפגישות, וכי בנו, יאיר נתניהו, התארח בבתיו של פאקר בתל אביב וביתו שמחוץ לישראל. עוד נטען כי פאקר העניק כרטיסים להופעה של מי שהייתה בת זוגו, מריה קארי, למשפחת נתניהו ולמי שהיה אז ראש המטה לביטחון לאומי, יוסי כהן. עוד פורסם ב"ערוץ 10" כי במסגרת הפרשה נחקר גם חשד שפאקר סיפק לנתניהו ורעייתו ארוחות והטבות נוספות בשווי עשרות אלפי שקלים. בנובמבר 2017 גבתה משטרת ישראל עדות מפאקר במלבורן, בשיתוף עם המשטרה האוסטרלית. המשטרה גבתה בפרשה גם עדויות של אנשי העסקים פויו זבלודוביץ' וספנסר פרטרידג'.
באוגוסט 2017 נחקר בפרשה לן בלווטניק בלונדון. בחדשות "ערוץ 2" דווח כי בלווטניק העיד שרכישת "ערוץ 10" נעשתה לבקשת נתניהו, אשר הועברה באמצעות ראש הסגל של בנימין נתניהו, ארי הרו. בידיעה הוזכר חשד שלפיו ההצעה של בלווטניק, אשר הציע מחיר כפול מזה של אילן שילוח, אפשרה העברת סכומי כסף לבעלי המניות, בהם ארנון מילצ'ן. באותו חודש חתם ארי הרו על הסכם עד מדינה, שבמסגרתו הוא אמור להעיד ולספק ראיות בפרשה זו ובתיק 2000.
לפרשה נקשר גם שמו של המיליארדר ההודי ראטאן טאטא, ראש "קבוצת טאטא", בעניין אזור סחר חופשי בגבול ישראל-ירדן. החשד שעלה הוא שאם הפרויקט היה מתממש, מילצ'ן היה מרוויח סכום כסף. עורך הדין המקורב לנתניהו דן אבי-יצחק הכחיש כי נתניהו היה מודע לכך שמילצ'ן קשור למיזם.
העמדה לדין
ב-13 בפברואר 2018 סיכמה המשטרה את החקירה בעמדה שנמצאה תשתית ראייתית להעמדה לדין של נתניהו בעבירות של קבלת שוחד וכן מרמה והפרת אמונים ושל מילצ'ן בעבירה של מתן שוחד. לדברי המשטרה קיבל נתניהו סיגרים, שמפניות ותכשיטים בשווי כולל של כמיליון ש"ח ממילצ'ן ומג'יימס פאקר, ובתמורה פעל למתן הטבות שונות למילצ'ן. גם פרקליט המדינה שי ניצן והפרקליטה המלווה ליאת בן ארי המליצו להעמיד את בנימין נתניהו לדין, בכפוף לשימוע, בגין עבירה של קבלת שוחד בתיק.
ב-21 בנובמבר 2019 הודיע מנדלבליט כי החליט להגיש כתב אישום נגד נתניהו בעבירה של מרמה והפרת אמונים בתיק זה (וגם בתיקים 2000 ו- 4000). ב-28 בינואר 2020, לאחר שנתניהו משך מהכנסת את בקשתו לחסינות, הגיש היועץ המשפטי לממשלה את כתב האישום בשלושת התיקים לבית המשפט המחוזי בירושלים. משפטו של נתניהו החל ב-24 במאי 2020. נתניהו נחשד שפעל לטובת מילצ'ן בשלושה תחומים: מול גורמי הממשל בארצות הברית על מנת שיתנו למילצ'ן ויזה; מול שר האוצר להאריך את פטור המס הניתן לתושבים חוזרים; ותוך הפעלת מנכ"ל משרדו, לסייע למילצ'ן בענייני רגולציה הנוגעים למיזוג החברות "רשת" ו"קשת".
במהלך המשפט, התקבלה בקשת התביעה לצרף עדים נוספים לכתב האישום. ביולי 2022 ניתנה בבית המשפט עדותה של העוזרת האישית של מילצ'ן, הדס קליין.
תגובות נתניהו והליכוד
על החשדות כלפיו אמר בנימין נתניהו כמה פעמים: "לא יהיה כלום, כי אין כלום". במהלך החקירות העלו חברי כנסת מטעם "הליכוד" הצעות חוק הנוגעות לחקירות משטרה. בין ההצעות היו הצעה, שנודעה בשם "החוק הצרפתי", לאסור חקירה של ראש ממשלה מכהן בעבירות קלות, והצעה, שנודעה בשם "חוק ההמלצות", שלפיה תוצאות חקירת משטרה יועברו לפרקליטות המדינה ללא שהמשטרה תציין עמדתה בעניין הגשת כתב אישום.
לאחר הגשת מסקנות המשטרה בפברואר 2018 הכחיש נתניהו שפעל לטובת מילצ'ן. הוא ציין כי פעל במקרים רבים נגד האינטרסים הכלכליים של מילצ'ן, כגון כאשר פעל לסגירת "ערוץ 10" שנמצא בבעלותו ופעל כשר האוצר למען שבירת המונופול של מילצ'ן בתחום חלקי החילוף. בנוסף אמר כי החוק המיטיב עם תושבים חוזרים הועבר על ידי ממשלת אולמרט וקודם על ידי יאיר לפיד, חברו של מילצ'ן. לגבי הטענות כי פעל להחזיר למילצ'ן את הוויזה שנשללה ממנו, אמר כי הוויזה נשללה משום שפורסם בתקשורת שפעל למען מדינת ישראל, וחובתו של ראש ממשלת ישראל לפעול למען אנשים שנפגעו בנסיבות אלו, כפי שפעל למען אחרים. בנוסף ערער נתניהו על הלגיטימיות והאובייקטיביות של החקירה משום שלדבריו "אי אפשר להשתחרר מהרושם שהן הושפעו מתחושות חסרות בסיס של גורמי חקירה שמאמינים שאני פעלתי נגדם".
OneCoin
בינואר 2018, המשטרה הבולגרית פשטה על משרדי OneCoin בסופיה בעקבות בקשות ממשרד התובע בבילפלד, גרמניה. בפשיטה ובחקירה השתתפו המשטרה הגרמנית ויורופול. 14 חברות אחרות, הקשורות גם הן ל-OneCoin, נחקרו. מחשבים ועדויות הוחרמו. החברה מכחישה את ההאשמות.
במרץ 2019 נעצר בארצות הברית קונסטנטין איגנטוב (אחיה של המייסדת רוז'ה איגנטובה שהחליף אותה בהנהגת החברה), ונגד שניהם הוגש כתב אישום בגין הונאה.
זאב שרתוק
זאב שֶרְתוֹק (צֶ'רְטוֹק) (תרל"ז, 1877 – י"א בטבת תש"ט, 12 בינואר 1949) היה מאנשי העלייה השנייה ומראשוני תל אביב.
ביוגרפיה
זאב ולדימיר (וולודיה) שרתוק נולד בעיירה פינסק שבפלך מינסק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ליהודה לייב ויהודית, בת דב קוסובסקי. קיבל חינוך מסורתי וכללי. התיישב בחרסון, שם עסק בפעילות ציונית. נישא לחנה (אנה), בת בוריס רזניקוב מחרסון.
בשנת 1906 עלה לארץ ישראל, יחד עם אחיו יעקב שרתוק, אחותו גוטה, בעלה ברוך קטינסקי ומשפחותיהם. עם הגיעם לארץ התגוררו בשכונת עג'מי ביפו. כעבור זמן התיישבו שלוש המשפחות לבית שרתוק בכפר עין סיניא הסמוך לרמאללה. מטרתן הייתה לייסד התיישבות עברית, אך הן נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור. בשנת 1908 עזבו שלוש המשפחות את עין סיניא אל ירושלים, וכעבור זמן קצר עבר עם אחיו, אחותו ומשפחותיהם לתל אביב והיה מהמשתכנים הראשונים בשכונת אחוזת בית.
יחד עם אחיו יעקב שרתוק הם בנו את ביתם בשדרות רוטשילד 23 בתל אביב (כיום מוזיאון ההגנה). עסק בגאולת קרקעות, והיה מגואלי אדמות חולון ושכונת נווה שאנן. הקים חברה לקבלנות בניין בשם "השחר" יחד עם גיסו ברוך קטינסקי, יחזקאל דנין ומרדכי מקוב מרחובות. החברה התקיימה עד שנת 1926. יזם את הקמת אגודת "אחדות" ביפו במטרה לקרב בין בני הנוער הספרדי והאשכנזי. פרסם מאמרים כלכליים בעיתונות. היה נשוי לחנה לבית רזניקוב ולהם היה בן אחד בשם דב (דיקה) שרתוק שנולד בשנת 1909. בשנות ה-40 נשא בנם דב לאישה את שרה יבלסון, בתם של צבי וחוה יבלסון, מראשוני העלייה השלישית שהחזיקו מסעדה ברחוב הרצל.
נפטר בתל אביב בשנת 1949, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
קאלי
קאלי (בסנסקריט: काली, בבנגלית: কালী), הידועה אף בשם קאלימה (בבנגלית: কালিকা), היא אלה הינדית אשר דמותה כרוכה באנרגיה אינסופית. משמעות השם קאלי היא "שחור", אולם הוא כרוך אף באטימולוגיה עממית ב"כוח הזמן" (קאלה). דמותה של קאלי בהווה נתפסת כאלת הזמן והשינוי. לעיתים היא מוצגת כאלה אפלה ואלימה, והתממשותה המוקדמת ביותר כדמות של השמדה, עדיין בעלת השפעה. באמונות טנטריות מסוימות תפקידה של קאלי נתפס כ"מציאות הסופית", או ברהמן. קאלי היא האלה המנוגדת לבהאוואטאריני (מילולית: "מושיעת העולם"). תפיסות מאוחרות יחסית בהינדואיזם רואות בקאלי אלה אם נדיבה.
דמותה של קאלי מופיעה במיתולוגיה ההינדית כבת לווייתו של שיווה והיא מתוארת לעיתים כעומדת על גופו.
קאלי מתוארת גם כאלת המוות ההודית, בגלל פירוש שמה בהינדית שהוא שחור.
נפתלי חיים אדלר
רבי נפתלי חיים אדלר (י"א בחשוון ה'תרע"ד, 11 בנובמבר 1913 – ט' באדר א' ה'תשנ"ה, 9 בפברואר 1995) היה רב חסידי וראש ישיבת יחל ישראל בחיפה. בשנותיו האחרונות כונה "האדמו"ר מדז'יקוב-ויז'ניץ".
תולדותיו ופועלו
נולד לרבי מרדכי יהודה אדלר, נכד לרבי דוד'ל בידרמן מלעלוב ירושלים, ולצירל נכדתו של רבי נפתלי חיים הורוביץ מדז'יקוב-ירושלים. אביו נפטר בילדותו, ואמו נישאה בשנית לרבי ברוך הגר, האדמו"ר מסערט ויז'ניץ, אצלו גדל. בצעירותו למד בישיבתו של רבי מנחם מנדל הגר בוישווה ובישיבת ויז'ניץ אצל רבי אליעזר הגר. בטבת ה'תרצ"ח נישא להינדה בת רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ. הוסמך להוראה אצל הרב פנחס צימטבוים, ראב"ד גרויסוורדיין ואצל חתנו הרב יצחק יעקב וייס, בעל ה"מנחת יצחק".
בכ"ה באב ה'תש"ד (14 באוגוסט 1944) הגיע לארץ ישראל יחד עם גיסו רבי משה יהושע הגר (לימים האדמו"ר מויז'ניץ). סייע לחמיו ה"אמרי חיים" בהקמת שיכון ויז'ניץ. שנתיים שהה בחו"ל לצורך גיוס כספים. כעבור שנים אמר רבי חיים מאיר כי "לולי חתני נפתלי חיים, לא היה עולה בידי להקים את השיכון".
בשנת תשי"ב מונה לרב חסידי ויז'ניץ בתל אביב-יפו. בטקס ההכתרה השתתפו ונשאו דברים האדמו"רים רבי חיים מאיר ורבי ברוך הגר, הרב אברהם משה באב"ד ועוד.
אחרי שהשיכון בבני ברק החל להתבסס, נשלח על ידי חותנו לסייע ביד דודו ואביו-חורגו המקור ברוך בחיפה. הוא גיבש סביבו את קבוצת התלמידים שהיו באותה עת בישיבה, והחל למסור להם שיעורים, כשבד בבד עם תפקידו כראש ישיבת יחל ישראל הוא מתעסק גם בגיוס כספים ובבניית הקריה והמוסדות. עם פטירת הרבי מסערט, בה'תשכ"ד, היה מועמד לרשת את מקומו כאדמו"ר מסערט ויז'ניץ.
בתשכ"ה הוכתר לרב קהילת חסידי ויז'ניץ בנתניה. הקים בעיר את 'קריית דז'יקוב-ויז'ניץ' ואת מוסדות "אוהל נפתלי", על שם סבו רבי נפתלי חיים הורוביץ מדז'יקוב-ירושלים. במשך שנים היה כולל האברכים שהקים הכולל היחיד שפעל בנתניה (חוץ לקריית צאנז). כן הקים את בית החסידים ויזניץ-אנטניא בחיפה ובתל אביב, וכולל אברכים בירושלים ובבורו פארק.
היה חבר הוועד הפועל בתנועת פא"י. בבחירות לכנסת השנייה היה מועמד לכנסת מטעמה, והוצב במקום החמישי ברשימה.
על שמו בית הכנסת 'אמרי נפתלי' ברחוב בן-יעקב בבני ברק.
האלה אספניולי
האלה אספניולי (1951 - 25 באפריל 2022) הייתה אשת אקדמיה וחוקרת בתחום החינוך הערבי בישראל. כיהנה כסמנכ"ל המכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל - חיפה.
קורות חייה
אספניולי הקדישה רבים ממחקריה לפערים במערכת החינוך בין יהודים וערבים בישראל. היא טענה שהסיבה העיקרית לפערים הללו - למשל באחוז הזכאות לתעודת בגרות - היא פער עמוק בשיטות ההוראה ובתשומות כגון בתי ספר ירודים וחסרי תנאים מינימליים שעדיין נפוצים במגזר הערבי. סיבות נוספות שתורמות להבדלים הן מעורבות נמוכה של ההורים בחינוך הערבי ומחסור במערכות שמאתרות ומאבחנות את הילדים שזקוקים ליחס מיוחד. היא הדגישה כי כבר בגן טרום חובה נקודת הזינוק בין יהודים וערבים איננה שווה ולכן בחלוף הזמן הפער רק הולך ומעמיק. כל מערכת החינוך הערבית, היא קובעת, לקויה וסובלת מחסרים – הן מבחינת יחס המערכת אליה והן מבחינת יחס המורים עצמם. במאמריה עמדה על כך שתוכניות הלימודים במערכת החינוך הערבית זרות וגורמות לניכור בקרב התלמידים.
היא האמינה שהפתרון טמון בשוויון בחינוך, שוויון הזדמנויות, שוויון בחלוקת המשאבים, ואף אפליה מתקנת, כאשר המסגרת לכך תהיה הקמת מינהל חינוך ערבי בישראל.
אספניולי הייתה אחותה של נבילה אספניולי, פסיכולוגית קלינית ופמיניסטית פעילה בארגוני נשים.
האלה אספניולי נפטרה ב-25 באפריל 2022. התגוררה בנצרת.
יחסי הרפובליקה של קונגו–רוסיה
יחסי הרפובליקה של קונגו–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של קונגו לבין הפדרציה הרוסית. (ברוסית:Российско-конголезские отношения). לרפובליקה של קונגו יש שגרירות במוסקבה ולרוסיה שגרירות ברפובליקה של קונגו.
יחסים פוליטיים
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות (ב-16 במרץ 1964), המטרה הראשונית הייתה לספק בסיס משפטי מוצק לשיתוף פעולה דו-צדדי. באותה תקופה הוסכם על למעלה מ-80 הסכמים ופרוטוקולים, כולל הסכם ידידות ושיתוף פעולה, הסכם לשיתוף פעולה תרבותי ומדעי, שיתוף פעולה כלכלי וטכני, על סחר ועל הקמת ועדה דו-צדדית מעורבת בנושא כלכלי, שיתוף פעולה מדעי, טכנולוגי ומסחר. במהלך נשיאותו של הנשיא הפרו-מערבי פסקל ליסבואה (1992-1997), היקף היחסים הבילטראליים החל לרדת באופן משמעותי. בשנת 1997 חזר דניס סאסו-נגואסו לתפקיד ראש המדינה וקרא לחידוש שיתוף הפעולה הרב-צדדי עם רוסיה בכל התחומים.
במרץ 2000 חודשו ההתייעצויות הבין-משרדיות, שהתקיימו בספטמבר 2001 במוסקבה, שם נחתם פרוטוקול על התייעצויות בין משרדי החוץ. הסיבוב הבא של התייעצויות רוסיות קונגולזיות ביחסים בין שתי המדינות התקיים באוגוסט 2010 בברזוויל. במהלך שיחותיו של אדאדה עם סרגיי לברוב, הם דנו בין היתר על המדינה ועל סיכויי היחסים הבילטראליים, וסוגיית הסכסוכים ביבשת אפריקה. ב-2004 ביקרה משלחת של חברות בברזוויל עם מועצת הפדרציה של אפריקה. המשלחת התקבלה על ידי נשיא הסנאט של קזחסטן. במהלך המשא ומתן נדונה האפשרות להרחבת חילופי הפרלמנט ולהגברת הקשרים בין הפדרציה. כן התקיימו מפגשים עם פקידי ממשלה אחרים ומנהיגים עסקיים של קונגו.
השחקן
השחקן (באנגלית: The Player) הוא סרט סאטירה אמריקאי משנת 1992 בבימויו של רוברט אלטמן. תסריט הסרט נכתב על ידי מייקל טולקין ומבוסס על נובלה בעלת אותו שם משנת 1988. בסרט משחקים טים רובינס, גרטה סקאקי, פרד וורד ו-וופי גולדברג.
בסרט מופיעים כ-60 ידוענים הוליוודים בהופעות קמע. הסרט מתייחס רבות לסרטי קלאסיקה כמו "עד התביעה", "שדרות סאנסט", "מגע של רשע" ו"הבוגר".
הופעות קמע
רוב הידוענים שהופיעו בסרט לא קיבלו שכר על הופעתם. להלן רשימה חלקית של הידוענים:
הפקה
רוברט אלטמן התקשה למצוא אולפן לסרט החדש עקב כישלונות כלכליים סרטיו הישנים מהעבר למרות הביקורות החיוביות. לכן במשך שנים הוא עבר מחוץ לאולפני הקולנוע המרכזיים ויצר סרטים דלי תקציב. הצלחתו העצומה של "השחקן" החזירה אותו לעשות סרטים הוליוודים גדולים כמו "תמונות קצרות" (1993).
סצנת הפתיחה של הסרט כוללת שוט פתיחה ארוך במיוחד הנמשך כשבע דקות וארבעים ושבע שניות. בסצנה מזכירים את הסרטים "מגע של רשע" של אורסון ולס ו"החבל" של אלפרד היצ'קוק שגם בהם נעשה שימוש בטכניקת ה"שוט הארוך".
פרסים ומועמדויות
רוברט אלטמן זכה בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר ובפרס הבמאי הטוב ביותר של פסטיבל הקולנוע בקאן. בנוסף, אלטמן היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע. מייקל טולקין היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. הסרט עצמו זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי. גרלדין פרוני הייתה מועמדת לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר. טים רובינס זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי ובפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן. הסרט היה מועמד לרשימת "מאה שנים... מאה קומדיות" של המכון הסרטים האמריקאי.
מלך השכונה
מלך השכונה (באנגלית: The King of Queens) היא קומדיית מצבים אמריקנית מצליחה ששודרה ברשת CBS משנת 1998 עד שנת 2007, בכיכובו של קווין ג'יימס.
בישראל, שודרה הסדרה בערוץ הוט 3 ולאחר מכן בשידורים חוזרים, בסטאר וורלד ולזמן קצר ב-yes Stars 3. ב-2010 שודרו שתי העונות הראשונות של הסדרה בערוץ ביפ ולאחר מכן בHOT Family \ yes Base והחל מ-2013 גם בשירות ה-VOD של "הוט". ב-31 בדצמבר 2013 התוכנית סיימה את שידוריה בערוצים yes Base ו-HOT Family (וב-HOT VODׁׂׂׂׂ), וכיום משודרת בערוץ yes Comedy.
עלילה
גיבורי הסדרה הם דאג הפרנן (קווין ג'יימס) ואשתו קארי (ליה רימיני), המתגוררים ברובע קווינס שבניו יורק ביחד עם אביה של קארי, ארתור (ג'רי סטילר). דאג, העובד כשליח בחברת המשלוחים IPS, וקארי, העובדת כמזכירה משפטית בחברת עורכי דין, נאלצים להקדיש הרבה מזמנם ומאיכות חייהם לטיפול בארתור, מה שמביא אותם לשכור מוליכת-כלבים בשם הולי (ניקול סאליבן) כדי שתשמור עליו. חבריו הטובים של דאג הם דיקן (ויקטור ויליאמס), בחור שחור גבוה ובעל ביטחון עצמי, ספנס (פאטון אוסוואלט), שחי חלק ניכר של הסדרה בבית אימו (ואף חולק עימה חדר שינה) ובן דודו דני (גארי ולנטיין). אשתו של דיקן, קלי (מרין דאנגי), היא חברתה הטובה של קארי. השכן של דאג וקארי, לו פריגנו, מגלם את עצמו.
דוד ארליק
דוד ארליק (ארליך) (1909–1995),היה מראשוני הרפואה הכירורגית, כירורגיית כלי דם, וכירורגיה אורולוגית בישראל, פרופסור לכירורגיה, מנהל מחלקה כירורגית בבית החולים רמב"ם, ממקימי והדיקן הראשון של הפקולטה לרפואה בטכניון, חתן פרס ישראל לרפואה לשנת 1992.
חייו
ארליק נולד בפינסק שברוסיה הלבנה. אביו היה מנהל בית ספר טכני בעיר, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה, בעקבות בית הספר, לצ'רניגוב ובשנת 1918 ליקטרינוסלב. ארליק למד בילדותו בהוראתם של מורים פרטיים עד מעבר המשפחה לוורשה, בשנת 1922, ותחילת לימודיו בבית הספר "תרבות".
בשנת 1924 עלתה המשפחה לארץ ישראל, התיישבה בתל אביב וכעבור שנה בחיפה. ארליק סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי, לאחריהם ביקש ללמוד רפואה. הוא למד באוניברסיטת שטרסבורג שבצרפת, ובמקביל עבד בסנטוריום לחולי שחפת. בשנת 1935 הוא סיים את לימודיו, חזר לארץ ישראל והחל לעבוד בבית החולים "הדסה" בחיפה. לאחר מכן פנה ארליק לשמש רופא בשייח אבריק, ובשנת 1937 התקבל לסגל הרפואי הראשון של בית החולים "הדסה" בהר הצופים.
בבית החולים "הדסה", ארליק עבד תחילה במחלקת האונקולוגיה וכעבור שנה עבר למחלקת הכירורגיה. ארליק היה תלמידו של פרופ' אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף). בשנת 1948 הוא מונה לראש הצוות הכירורגי והחזיק בתפקיד זה לאורך חודשי מלחמת העצמאות. לאחר מלחמת העצמאות מונה ארליק למנהל מחלקה כירורגית בבית החולים רמב"ם. שנים אלו היו שנות התפתחותה של הרפואה הכירורגית ובהנהגתו של ארליק נוסו חידושים שונים, דוגמת ניתוח עורקים לצורך הורדת לחץ דם שערי. בשנות השישים החלה המחלקה גם בהשתלת איברים. באוקטובר 1964 ארליך החל לעסוק בהשתלת כלי-דם, ובפברואר 1965 ביצע השתלת כליה מן המת, הראשונה בארץ. ארליק היה פעיל במסעות השכנוע להקמת בית ספר נוסף בארץ לרפואה, בטכניון, ולאחר הקמתו היה חבר בוועדת המנהלים של בית הספר. ב-1 באוקטובר 1973 מונה ארליק לפרופסור מן המניין ולדיקן הראשון של הפקולטה לרפואה של הטכניון.
בשנת 1986 הוציא את ספר זכרונותיו : "ביני לבין הרפואה: חלומות ומעשים". .
ארליק זכה על פועלו בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית (1969), בפרס איגוד הרופאים האמריקנים למען הרפואה בישראל (1978), בתואר יקיר חיפה (1980) ובפרס ישראל לרפואה (1992). בשנת 1984 נקראה על שמו הקתדרה לרפואת חירום בבית הספר לרפואה של הטכניון.
בין תלמידיו הרבים הפרופ' אלפרד שרמק, והפרופ' עמי ברזילי שהמשיכו את דרכו בבית החולים רמב"ם.
ארליק היה נשוי לליובה לבית משל, אחות ומנהלת חדרי הניתוח בבית החולים רמב"ם שבחיפה. בנו הוא הגניקולוג יוחנן ארליך. אחיו הוא האדריכל והיסטוריון האדריכלות אברהם ארליק.
מפרץ דארבל
מפרץ דארבל (באנגלית: Darbel Bay) הוא מפרץ שרוחבו 45 ק"מ, המכרסם בחוף המערבי של ארץ גרהאם בין חצי האי סטרשר לחצי האי פרניק, ביבשת אנטארקטיקה.
הכניסה אליו היא דרומית-מערבית לכף בלו וצפונית-מזרחית לכף ריי.
הקרחונים וידמארק אייס פיאדמונט, קארדל, ארסקין, הופקינס, דראמונד, וידואוסון, מקיין, סולון ושקורפיל מזינים את המפרץ.
גילוי המפרץ
המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה, 1908–1910, בהנהגת ז'אן-באטיסט שארקו גילתה את המפרץ, מיפתה אותו בקווים כלליים.
המפרץ מופה בשנית בשנת 1931 על ידי סגל חקירות דיסקברי על ספינת המחקר "דיסקברי II", ושוב על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, 1934–1937, בראשות ג'ון ריימיל.
מקור השם
שארקו נתן למפרץ השם "Baie Marin Darbel".
אברהם שושנה
הרב אברהם שושנה (באנגלית: Abraham Shoshana) הוא סופר, חוקר ועורך תורני אמריקאי יליד מרוקו. מהדיר ספרות הראשונים, מייסד "מכון אופק".
ביוגרפיה
נולד במרוקו לרב זבולון שושנה, שהיה ראש ישיבה במרקש ובקזבלנקה שבמרוקו, עד עלותו לישראל בשנת 1964; ולפריחה בת ר' משה ונכדת המקובל הרב סעיד אבירג'יל ממראקש. למד בישיבת טלז בקליבלנד, אוהיו. חידושיו מתקופה זו מוזכרים לעיתים בספרו של ראש הישיבה הרב ברוך סורוצקין. נישא לדבורה עטא.
בראשית דרכו בתחום המחקר התורני הוציא מהדורות מוגהות ומוערות של ספרי ראשונים מכתב יד: "חידושי רבינו דוד" מרבי דוד בונפיד, על מסכת פסחים (1974); "חידושי הרמ"ה ושיטות הקדמונים" על מסכת גיטין; ו"חידושי הר"א" על מסכת נידה" (ירושלים: הוצאת פלדהיים, 1972). הוא היה גם עורכו הראשי של ספר הזיכרון לרב ברוך סורוצקין (ירושלים 1982).
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הקים את "מכון אופק" לההדרת ומחקר ספרות תורנית. במסגרת המכון פרסם שושנה בשנת 1988 את פירושו לספר שופטים, "דרך בינה", שזכה להערכות חיוביות. את "חידושי הרמ"ה" על מסכת קידושין, וגרסה מוקדמת של "מסילת ישרים" לרמח"ל המסודרת בצורת דיאלוג.
מראשית שנות ה-90 החל המכון לפרסם מהדורה מוגהת ומוערת של "תורת כהנים" ושל כתבי הראשונים מפרשי החיבור, בעריכת הרב שושנה ובנו הרב נועם שושנה, שעתידה להתפרס על עשרה כרכים.
מלבד מחקריו אלו, פרסם הרב שושנה במשך השנים מחידושי תורתו בכתבי העת "הדרום" של הסתדרות הרבנים באמריקה, "עם התורה" ו"מוריה". הוא היה עורך הסדרה החדשה של כתב העת "פרי עץ חיים" מפרי עטם של תלמידי כולל האברכים של ישיבת טלז בארצות הברית, שראתה אור החל מסוף שנות ה-70.
לאחר פטירת רבו, ראש ישיבת טלז בארצות הברית, הרב מרדכי גיפטר, ערך והוציא לאור את חידושיו וכתביו על כמה מן המסכתות הנלמדות בישיבות, בשם "נתיבות מרדכי".
החזית לשחרור קוויבק
החזית לשחרור קוויבק (בצרפתית: Front de libération du Québec) הייתה קבוצה בדלנית, מיליטנטית וסוציאליסטית בקוויבק, קנדה, אשר הייתה פעילה בין השנים 1963–1970.
Love Beach
Love Beach הוא אלבום האולפן השביעי של להקת הרוק המתקדם, אמרסון, לייק ופאלמר. האלבום יצא ב-1978. זה היה החומר המוקלט האחרון של ELP עד ל-Black Moon (1992). אלבום זה הוקלט בגלל ההתחייבות של הלהקה לחוזה שלה עם חברת אטלנטיק רקורדס. האלבום נכשל מבחינה ביקורתית ומסחרית, הוא מוקם במקום ה-55 במגזין הבילבורד. חברי הלהקה לא היו מרוצים כלל מהאלבום. המתופף קרל פאלמר אפילו השווה את עטיפת האלבום לעבודה של הבי ג'יס.
החזית לשחרור קוויבק
היסטוריה
הקבוצה התארגנה בפברואר 1963 כפלג קיצוני של התנועה הבדלנית בקוויבק שדרשה להתנתק מקנדה ולהקים מדינה עצמאית. הפלג שנודע כ"החזית לשחרור קוויבק" אף נקט בשורת פעולות טרור שונות להשגת המטרה (בין השאר הייתה אחראית לפיגוע בבורסה של מונטריאול, ב-1969).
Love Beach
ביקורת
הביקורות על האלבום שונות ביותר. רבים רואים באלבום זה כנקודת השפל של הלהקה בשנות ה-70, בעוד שאחרים מתייחסים לכמה שירים כחלק מהפופולריות המתמשכת של הלהקה. במגזין הרולינג סטון, כתב מבקר המוזיקה מייקל ברום: "Love Beach הוא לא רק רע, אך הוא ממש פתטי. מעופש ומלא שיממון, האלבום הזה הופך את שטיפת הכלים למעשה יצירתי יותר בהשוואה". האתר Allmusic כתב: "הקלטה ש־ELP שיחררו רק בגלל שהם חייבים את זה לחברת התקליטים המקורית שלהם, וזה כל אחד צריך לדעת."
החזית לשחרור קוויבק
משבר אוקטובר 1970
במשבר אוקטובר 1970 הגיבה ממשלת קנדה באופן תקיף לאחר שנחטפו ג'יימס קרוס, ופייר לאפורט , שר העבודה בממשלת קוויבק.
בעקבות אירועי החטיפות, דרשה ממשלת קוויבק מראש הממשלה פייר טרודו להכריז על מצב חירום באמצעות החלת חוקים לזמן מלחמה וכך הוא עשה. הוזעקו חיילים לפרובינציה למשימות אבטחה ושיטור, במהלך הפעילות נעצרו מאות אנשים שנחשדו בקשר עם ארגון "החזית לשחרור קוויבק". ב-17 באוקטובר 1970, נמצאה גופתו של פייר לאפורט בתא מכונית ליד שדה התעופה במונטריאול. הרצח הכה בתדהמה את קנדה ואת תושבי קוויבק, והביא הלכה למעשה לסיום השימוש באלימות כאמצעי למימוש מטרות התנועה הלאומית של קוויבק. לאחר מספר שבועות שחררו החוטפים את ג'יימס קרוס בתמורה להבטחת מעברם לקובה. אף שהפעלת אמצעי החירום בזמן המשבר על ידי ממשלת קנדה עוררה ביקורת בקרב חברי אופוזיציה שונים, היא זכתה להסכמה בקרב מרבית מהציבור.
ב-1968 הוקמה מפלגת הקוויבקים (Parti Québécois), כזרוע פוליטית של החזית לשחרור קוויבק - אף שהחזית חדלה מלהתקיים ממשיכה המפלגה בפעילותה ובבחירות 2007 הפכה למפלגה השנייה בגודלה באספה הלאומית של קוויבק. מצעה הפוליטי מגדיר כמטרה: השגת אוטונומיה והיפרדות לקוויבק מקנדה.
על פי עדויות של עריקים סובייטיים מהקג"ב, לחזית לשחרור קוויבק היו קשרים סמויים עם הקג"ב - זאת בהתבסס על ספרם של כריסטופר אנדרו וואסילי מיטרוחין.
ארגון ההתנגדות הבינלאומית
הארגון מתנגד לגלובליזציה ומוביל אידאולוגיה אנטי-אמריקאית.
שלטונות קנדה ושירות הביטחון של קוויבק (Sûreté du Québec) מאשימים את הארגון בשני פיגועי טרור שבוצעו: האחד ב-4 באוגוסט 2006, כאשר פוצץ רכב תופת בסנט תרזה סמוך למונטריאול, במכון להפקת נפט; השני ב-2 ביולי 2010, כאשר פצצה התפוצצה בלשכת הגיוס של צבא קנדה. בשני המקרים לא היו נפגעים.
פארק גילוול
בשלהי ימי הביניים האזור היה חווה, שגדלה והפכה לאחוזה עשירה שהתפרקה לקראת 1900. השטח נקנה בשנת 1919 על ידי נציב הצופים ויליאם דה בויס מקלארן והוענק לארגון הצופים של בריטניה כדי לספק מקום מחנאי לצופי לונדון, ומרכז הכשרות לצופים. מכיוון שמנהיגי צופים מכל מדינות העולם הגיעו לפארק גילוול להכשרת קורס תג היער שלהם, המקום הפך לאחד ממוקדי העניין המרכזיים של תנועת הצופים העולמית.
האתר מכיל מספר שדות קמפינג, חדרי אירוח, אתרים היסטוריים, אנדרטאות צופיות, ופעילויות רבות בחוץ. האתר יכול להכיל אירועים של עד 10,000 איש, ובאופן קבוע הוא עושה זאת באירועי צופים לאורך כל השנה.
פארק גילוול משמש גם בתור המטה של חברת Scout Adventures והוא אחד מתשעה מרכזי הפעילות של צופי בריטניה, לצד קרופורדבורן, דאון, פרני קרוטס, Great Tower, וודהאוס פארק, Yr Hafod ויולברי.
החווה המקורית בשלהי ימי הביניים
את ההיסטוריה של פארק גילוול ניתן לייחס לשנת 1407, כאשר ג'ון קרו היה הבעלים של ג'ילדיפורדס, השטח שבסופו של דבר יהפוך לפארק גילוול. בין 1407 ל־1422 מכר קרו את האדמה לריצ'רד רולפה, והאזור נודע בשם גילרולפס, כאשר "גיל" באנגלית עתיקה היא גיא. לאחר מותו של רולפה בשנת 1422, חלקים שונים של הנכס נקראו "גילוול הגדול" ו"גילוול הקטן". שני האזורים נקראו על שם "wella" (אנגלית עתיקה), או מעיין. בית חווה קטן עומד בחוות גילוול מאז ועד היום.
בערך בתקופה זו רכש ריצ'רד אוסבורן נכס סמוך למקום. בשנת 1442 הוא בנה בית מגורים גדול בשם אוסבורן הול, שעמד במשך 300 שנה. האגדה מספרת כי בראשית המאה ה־16, המלך הנרי השמיני היה הבעלים של האדמה ובנה אכסניה לציד עבור בנו אדוארד. בסביבות שנת 1736 החל שודד הדרכים דיק טורפין להשתמש ביערות של גילוול כדי להסתיר את עצמו ולארוב למטיילים העוברים בכבישים המובילים אל לונדון.
בשנת 1754 רכש ויליאם סקרימשייר את גילוויל הגדול, גילוול הקטן ומחצית מהאחוזה של אוסבורן, כולל אולם אוסבורן. סקרימשייר הרס את אולם אוסבורן ובנה בית מגורים חדש, אותו כינה גם אולם אוסבורן. הבניין הזה נקרא כיום הבית הלבן. ניתן לתארך את בניית הבית הלבן לתקופה זו, אך לא לעידן קודם. לאונרד טרסיליאן קנה את האחוזה בשנת 1771 והרחיב את אחזקות האדמות ואת גודל המגורים.
אשתו הראשונה של טרסיליאן, מרגרט הולנד, נפטרה צעירה לאחר שילדה שלוש בנות. לאחר מכן התחתן טרסיליאן עם אליזבת פוסון. ברצונו שגילוול יעבור לבתו הבכורה, ששמה גם מרגרט, ערך טרסיליאן הסכם טרום-נישואים עם אביה של פוסון. עד למותו של טרסיליאן בשנת 1792, התחתנה מרגרט הצעירה עם ויליאם באסט צ'ינרי (1766–1834), אחיו הגדול של הצייר ג'ורג צ'ינרי.
אחוזה עשירה במאה ה־18
הצ'ינרים היו עשירים ומשפיעים. אביו של ויליאם צ'ינרי, ששמו גם ויליאם, היה בעל אניות סחר וקרא לאחת מהן גילוול בשנת 1800. ויליאם ומרגרט צ'ינרי התגוררו בתחילה בלונדון, ואחרי שלוש שנות נישואים, אחרי שירשו את גילוול בשנת 1792, הם עברו לגילוול בשנת 1793. עד מהרה הם זעזעו את האוכלוסייה בכך ששינו את השם "היכל אוסבורן" ל"היכל גילוול". ויליאם צ'ינרי הרחיב את אחזקות האדמות של גילוול באמצעות רכישות משמעותיות במשך 15 שנה, ועם אשתו הפך אותה לאחוזה כפרית עם גנים, שבילים ופסלים. חלקים מהגן, השבילים ושינויי הדירות קיימים עד המאה ה־21. ויליאם צ'ינרי נחשף כמלבין הון קטן מהאוצר הבריטי בו עבד והודח מכל תפקידיו ב־12 במרץ 1812. מרגרט צ'ינרי נאלצה להעביר Gilwell Estate אל האוצר המלכותי ב־2 ביולי 1812.
משפחת צ'ינרי בלטה מספיק כך שבני האצולה האנגלית ביקרו אותם לעיתים קרובות בשנות ה־90 ובתחילת המאה ה־19. המלך ג'ורג 'השלישי ביקר מדי פעם, והנסיך, לימים ג'ורג' הרביעי, היה מבקר קבוע. בנו השביעי של ג'ורג' השלישי, הנסיך אדולפוס, הפך לחבר משפחה, התגורר בגילוול תקופה מסוימת ולימד את בנם הבכור ג'ורג'.
גילפין גורסט קנה את האחוזה בשנת 1815 במכירה פומבית ציבורית, ובנו מכר אותה לתומס אוסבורן בשנת 1824. כאשר גשר לונדון הוחלף ב־1826, אוסבורן קנה חתיכות של אבן המעקות, אשר מתוארכים לשנת 1209, והקים מאחורי הבית הלבן מתחם דשא לבאפלו. האחוזה שינתה בעלות פעמים רבות יותר, אולם משפחות אלו לא החזיקו בנכס והיא עמדה למכירה שוב משנת 1900. הכומר קרנשו, תושב המקום, קנה את האחוזה בשנת 1911 והיה הבעלים האחרון לפני ארגון הצופים הבריטי.
הקשר לתנועת הצופים
מצבה של האחוזה ירד בשנות העשרה של המאה העשרים. ויליאם דה בויס מקלארן היה מו"ל ומנהל מחוז הצופים מרוז'נה, דומברטונשייר, סקוטלנד. במהלך נסיעת עסקים בלונדון, מקלארן היה עצוב לראות שלצופים באיסט אנד אין אזור מחנאות מתאים לנהל את פעילותם. הוא יצר קשר עם לורד רוברט באדן-פאוול, שמינה את פ.ב. נוויל לטיפול בעניין. נוויל היה נציב הצופים של איסט אנד.
ב־20 בנובמבר 1918 בארוחת הערב בבית רולנד, הוסטל של תנועת הצופים בסטפני, הסכים מקלארן לתרום לפרויקט 7,000 ליש"ט. חלק מההסכם כלל צמצום השטחים לחיפוש קרקעות מתאימות ליער Hainault ויער אפינג. חניכי צופים מהשכבה הבוגרת חיפשו גם הם מקום מתאים ללא הצלחה, אך אז הציע ג'ון גייפר, מדריך צעיר בצופים, את גילוול הול, מקום בו הוא היה נוהג לצפות בציפורים. נוויל ביקר באחוזה והתרשם, אם כי הבניינים היו במצב ירוד. האחוזה הייתה למכירה ב־7,000 ליש"ט, המחיר שתרם מקלארן. האחוזה הסתכמה אז בשטח של 21 דונם.
פתיחה רשמית תוכננה ל -19 ביולי 1919 אך היא התעכבה עד יום שבת, 26 ביולי 1919, כך שצופים יוכלו להשתתף בפסטיבל השלום הרשמי לזכר סיום מלחמת העולם הראשונה. ההזמנות שונו ביד כדי לחסוך כסף. שיפוץ ובנייה משמעותיים נעשו בשנות העשרים. בגלל הכספים המוגבלים, מעט שיפורים בוצעו במהלך השפל הגדול של שנות השלושים.
באדן-פאוול מעולם לא התגורר בפארק גילוול אך לעיתים קרובות הוא בילה שם במחנה, העביר הרצאות, לימד קורסים והשתתף בישיבות. הוא הדגיש את החשיבות של הכשרות הצופים בגילוול ואף בחר להשתמש במקום בשם האצולה שקיבל: "הברון הראשון באדן-פאוול של גילוול" ב־1929 כאשר הוענק לו תואר ברון על ידי המלך.
מקור סמל הגרזן ובול העץ
את סמל הגרזן ובול העץ הגה ראש המחנה הראשון, פרנסיס גדני, בראשית שנות העשרים כדי להבדיל בין פארק גילוול לבין מפקדת הצופים. גידני רצה לחבר את פארק גילוול עם הטבע והעמלנות הצופית ולהתרחק ממשרדי המטה העסקי או המנהלי. צופים שנכחו בקורסי תג היער המקוריים ראו באופן קבוע להבי גרזן המסווים לבטיחות כשהם קבורים בבול עץ. גידני, כשראה זאת, בחר בגרזן ובול העץ כטוטם של פארק גילוול. הלוגו הזה היה קשור מאוד להכשרות קורס תג היער והוא עדיין משמש בכל העולם בתעודות, דגלים ופריטים אחרים הקשורים לתוכנית.
סמל הגרזן ובול העץ קשור לפיאודליזם לאחר הפלישה והכיבוש של אנגליה על ידי ויליאם הכובש. באותה תקופה, רכוש, כולל יערות, היו בבעלותם של הברונים והאבירים. נאסר על צמיתים, שנקשרים לארץ בצורה של עבדות, לחתוך עצים ביער, ורק התירו לאסוף עצים כרותים. צמית שנשא גרזן ביער אצולה הדגים כי הרוויח את הזכות בשירות. באופן סמלי, יש להגדיר את גרגר ידית הגרזן "להיות מרובע בעין הראש." ראש הפלדה חייב להיות בעל חיסום תקין ולהישאר חד. כדי להיות מועיל בידי פועל מיומן, גרזן צריך גם להיות מאוזן היטב, אחרת הידית עלולה להישבר ותסכן את המשתמש בה. הגרזן ייצג עובדים מיומנים שהוכיחו את עצמם באמצעות שירות. לבסוף, הגרזן בעץ מזכיר לאלה שהשלימו את קורס תג היער שהם התחייבו להיות דוגמה לשירות ועבודה קשה.
תקופת המלחמה והמשך הפיתוח
האחוזה הופקעה על ידי משרד המלחמה בין השנים 1940 - 1945 כמרכז פיקוד, הכשרה וחימוש מקומי. מעט נותר באחוזה ממלחמת העולם השנייה, למעט הבור שנוצר על ידי פצצה שהוטלה על ידי הלופטוואפה. הוא הורחב ומשמש כיום לשחייה וקאנו.
לאחר רכישת האתר המקורי בשנת 1919, רכישת גילוולברי והקרקעות הסמוכות אליו בשנת 1945 הייתה ככל הנראה החשובה הבאה בתולדות הצופים של גילוול, מכיוון שהיא איפשרה לאיגוד הצופים לסגור את הכביש המקורי ולנצל באופן מלא את שדה Branchet. הוא שימש במקור לאירועים קטנים וכנסים, אך משמש כיום ללינה של הצוות. משרד החינוך הבריטי סייע ברכישה.
חוות גילוול מתוארכת, ככל הנראה, לתקופת ראשית המאה ה -18, ועובדה זו הופכת אותה לבניין המקורי העתיק ביותר בפארק גילוול. החווה מורכבת משני מבנים שחוברו זה לזה. יש בחווה ראש באר לבנה המכונה Gil Well. שדה הסמוך לגבולות פארק גילוול, המכונה Bill Oddie Field, מאפשר לראות נוף מרהיב של קו הרקיע של לונדון מעל פול היל, צ'ינגפורד. השדה נקרא כך לאחר שעובדי עמותת הצופים זיהו את האורניתולוג ביל אדי מקליט תוכנית טלוויזיה בנושא מעגלי עופות דורסים על השדה בשנת 2006.
במהלך שנות השבעים הוקמו שני מתקנים מרכזיים ופופולריים: Dorothy Hughes Pack Holiday Centre לצופים הצעירים והמרכז הבינלאומי Colquhoun להכשרת צופים, שנקרא במקור היכל הידידות הבינלאומי. בשנות השמונים נעשה שיפוץ נרחב של הבית הלבן. באפריל 2001, עמותת הצופים העבירה את מחלקת ההדרכה שלה מלונדון לפארק גילוול, שם שכנו כבר אנשי ההדרכה. שיפוצים נרחבים בוצעו בבית הלבן ובבניינים אחרים. עם תקציב של 20 מיליון ליש"ט ותרומות אינדיבידואליות עד 500,000 ליש"ט, שופרו מאז שיפורים לתוכניות ולמתקנים לקראת ג'מבורי הצופים העולמי ה-21 ב־2007, שהיה חגיגות מאה שנה לתנועת הצופים, אשר התארחו בפארק Hylands הסמוך, צ'למספורד, אסקס עם פעילויות קשורות שהתקיימו גם בפארק גילוול. פארק גילוול מספק לאיגוד הצופים למעלה מ -1,000,000 ליש"ט בשנה באמצעות הכנסות מכנסים, אירוח ומכירת חומרים.
הכשרת מדריכים
מגרש ההכשרות, בסמוך לבית הלבן, הוא המתחם הקדוש של פארק גילוול, מכיוון שזהו ביתו העולמי של תג היער, קורס ההדרכה הבכיר של תנועת הצופים. עץ אלון גדול, אלון גילוול, מפריד את מגרש ההכשרות מהפרדס.
ראשי מחנות ועובדים אחרים
סרן פרנסיס "סקיפר" גידני הפך לראש המחנה הראשון במאי 1919 ושירת עד 1923. הוא ארגן את ההכשרות הראשונות של תג היער ותרם להקמת פארק גילוול כמרכז האימונים של הצופים. בקתת גידני נבנתה ונקראה לכבודו בשנת 1929 לשמש כמרכז הכשרות. ראש המחנה השני היה ג'ון סקינר וילסון, ששירת משנת 1923 עד 1939. וילסון היה אלוף-משנה במשטרת הודו הבריטית כאשר הפך למדריך בצופים בשנת 1917. בשנת 1921 הוא נסע לפארק גילוול ללמוד הכשרת מנהיגות, מה שהביא לפרישתו מהמשטרה ההודית בשנת 1922 כדי לעבוד בתנועת הצופים במשרה מלאה. הוא זכה באות זאב הארד בשנת 1937, האות היחיד של ארגון הצופים העולמי.
R. F. "ג'ון" תורמן היה מדריך צופים בריטי שכיהן כראש המחנה משנת 1943 עד 1969 וזכה באות זאב הארד בשנת 1959. הוא היה תומך נלהב של הכשרות הצופים וכתב ספרים בנושא שתורגמו לשפות אחרות. אנדרטת תורמן עומדת בסמוך לדיר החזירים. תורמן הוחלף על ידי ג'ון חוסקין "כמנהל הכשרות המדריכים".
Scout Adventures Gilwell Park
מאז 2016 מרכז הפעילות בפארק גילוול מנוהל על ידי Scout Adventures Gilwell Park, לאחר מיתוג מחדש של מרכזי הצופים בפריסה ארצית. המרכז מציע מגוון גדול של פעילויות הרפתקאות חיצוניות ופנימיות, כמו גם אירוח וקמפינג, לקבוצות צופים ומדריכים, בתי ספר וארגוני נוער אחרים.
פעילויות
הפעילויות שמספק ארגון Scout Adventures Gilwell Park כוללות פעילויות שונות של פארק חבלים, טיפוס מצוקים, נדנדת 3G, חץ וקשת, ירי רובה, קיאקים ובניית רפסודות. כל פעילות באתר נמשכת 90 דקות, כאשר לרוב הפעילויות מגבלת המשתתפים היא 12. פעילויות אלה מנוהלות בעיקר על ידי צוות מתנדבים בינלאומי.
שטחי מחנה
Essex Chase הוא שדה גדול ופתוח הממוקם מול כיכר המחנה. זהו תחום פופולרי, בשל קרבתו לגוש השירותים של ריקי, מעגלי המדורה הראשיים, כיכר המחנה ודלפק הקבלה של Scout Adventures Gilwell Park.
Woodlands Field הוא שדה גדול שיכול להכיל עד 200 חניכים בקצה הצפוני של הפארק.
Mallinson Field הוא אזור קטן, מיוער ומבודד המותאם לקבוצות קטנות.
The Paddock הוא שדה קמפינג קטן יותר, המחובר ישירות למרכז הנופש של דורותי יוז (Dorothy Hughes Pack Holiday Centre). השדה מאכלס את גוש השירותים של מינסון ומכיל עד 30 חניכים.
מרכז נופש של דורותי יוז
The Dorothy Hughes Pack Holiday Centre נבנה בשנת 1970 על ידי התאמת בולי עץ שלובים זה מזה מנורווגיה, ללא מסמרים המשמשים לבניית המסגרת המקורית. דורותי יוז הייתה מנהיגת צופי ה- Cubs (הצופים הצעירים) ממזרח לונדון שביקשה לראות מתקן המיועד לאירוח חניכים צעירים במיוחד.
המרכז יכול להכיל 40 אנשים, בעיקר בחדרים בסגנון מעונות עם חדרים קטנים יותר המיועדים לשימוש על ידי מדריכי הקבוצות. ישנם שני חדרי שירותים ומקלחת בתוך הבניין. הבניין מחומם באופן מרכזי וכולל אינטרנט אלחוטי. הבניין מחומם באופן מרכזי עם אולם ראשי ומטבח גדול.
Branchet Lodge
Branchet Lodge, על שם השדה עליו הוא ממוקם, נפתח ב־23 במאי 2003 כדי להחליף בקתות ניידות ישנות. Branchet Lodge הוא מבנה בן קומה אחת עם הסקה מרכזית ומכיל עד 56 אנשים בשני אגפים נפרדים עם מטבח משותף ואולם ראשי. לכל אגף מתקני שירותים ומקלחת משלו. ישנם ארבעה חדרים יחידים למדריכים, שני חדרים נגישים המיועדים לשני אנשים כל אחד, ושישה חדרים המיועדים לשמונה אנשים כל אחד. הוא בנוי מאבן, עץ, נחושת וגג דשא. הבניין מחומם במרכז, כולל מתקני כביסה וכולל אינטרנט אלחוטי.
Peter Harrison Lodge
Peter Harrison Lodge נבנה בשנת 2009 והוא בניין האירוח החדש ביותר בפארק גילוול. הוא דומה מאוד ל Jack Petchey Lodge, ונמצא מול Branchet Lodge. בבניין יכולים ללון 50 אנשים.
Patrol Cabins
בקתות עץ בקצה שדה וודלנד, בכל בקתה יכולים ללון שמונה אנשים במיטות קומתיים. הבישול מתקיים במקלט נפרד או ניתן להשתמש באש פתוחה.
אירועים מיוחדים
בכל שנה פארק גילוול מקיים מספר אירועים מיוחדים קבועים והם חלק מאירועי הצופים השנתיים הגדולים ביותר בבריטניה.
מתנדבים בינלאומיים
בכל שנה מגייסים ל Scout Adventures עד 120 מתנדבים ממעל 30 מדינות שיסייעו בהפעלת הפעילויות. לפעילויות בפארק גילוול יש בין 20 - 50 מתנדבים, תלוי בעונה. מתנדבים אלה שוהים בפארק למשך זמן מקסימלי של שנה, והם מקבלים לינה בתמורה לעבודתם. מתנדבים אלה מקבלים הכשרות על מנת לבצע הפעלות פעילות לאורחים, לבצע עבודות תחזוקה ושיפור באתר ומתן שירות לקוחות.
בניין מגורים חדש נפתח בשנת 2016 על מנת לאכלס מספר הולך וגדל של מתנדבים. בניית האכסניה הבינלאומית להתנדבות עלתה 1.2 מיליון ליש"ט, כשהמימון שלה נבע בעיקר מקרן Jack Petchey Foundation, אך גם מכמה תורמים פרטיים בודדים עם עניין רב בצופים. הבניין הוא בעיקר עץ ממוסגר עם חלל חברתי גדול שנבנה באמצעות קורות עץ וכולל אזור שינה בן שתי קומות. המבנה מספק 26 חדרי שינה זוגיים וחדר שינה מונגש, כולם עם מתקנים צמודים. המרחבים החברתיים בקומה אחת כוללים חדר ייבוש וחדר מגפיים, חדר כביסה, מטבח פתוח, פינת אוכל וטרקלין, חדר שקט וחדר קולנוע. המבקרים מורשים להיכנס למבנה בגלל התנאים שנקבעו על ידי התורמים.
מרכז הכשרות ואירועים
פארק גילוול יכול לארח כנסים בפנים ובחוץ, הכשרות ואירועים מיוחדים לעסקים ולפרטיים. במהלך חודשי הקיץ, פארק גילוול הוא מקום פופולרי לחתונות. מרכז ההכשרות והאירועים מפעיל גם את המלון בפארק גילוול שנמצא בתוך הבית הלבן.
הבית הלבן
הבית הלבן משמש כיום כמלון ויש בו מספר חדרי ישיבות בקומת הקרקע, לאחר שיפוצים נרחבים בשנות התשעים. המלון כולל 41 חדרי שינה (35 שירותים צמודים) ברחבי הבית הלבן והרחבה המודרנית שלו. הבית הלבן מאכלס גם בר בחדר הקבוצות, ומסעדה בסגנון קנטינה.
המרכז הבינלאומי קולקון
המרכז הבינלאומי קולקון (CIC) הוקם בשנת 1971 כמרכז הכשרה למדריכי הצופים, ושופץ בהרחבה בשנת 1995. בבניין אולם ראשי (היכל הידידות הבינלאומי) שיכול להכיל עד 250 איש, 2 סוויטות הדרכה קטנות יותר וחמישה חדרי סמינר. האולם הראשי משמש באופן קבוע לחתונות גדולות יותר, ארוחות ערב ומסיבות; עם חדרי הסמינרים וסוויטות ההדרכה המשמשות לכנסים ומפגשים. ה- CIC מכיל גם בר שני המשמש במהלך חלק מהאירועים.