cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המכבי הצעיר
מרוץ הלפיד
כל שנה, תנועת ה"מכבי הצעיר" יוצאת עם לפיד המכבי ברחבי הארץ ומעבירה את מסר גבורת עמנו, רוחו ודבקותו במטרתו לשימור העם היהודי בארצו. מרוץ הלפיד הראשון נערך ב-15 בדצמבר 1944 (כט' בכסלו תש"ה), טרם הקמת המדינה. היה זה מבצע חלוצי בימים המתוחים ההם לתוך השטח הערבי לכיוון מודיעין קברות החשמונאים – מקום הדלקת הלפיד. חברי ה"מכבי הצעיר", אמיצים שלא חששו מפני התפרעויות יצאו למודיעין כדי לסמן בדיוק את הדרך בה יעבור מרוץ הלפיד. במהלך הסיור הותקפו על ידי ערבים שאיימו להתנפל עליהם אם יעברו שנית בכפרים ערביים. משטרת המחוז הבריטית שדעתה לא הייתה נוחה מהאישור שקיבל המרוץ מהמשטרה הארצית, לא הגישה כלל עזרתה. המרוץ עבר בלוד ורמלה וזאת ביום שישי, יום חג ושוק לערבים והיה רצוף בסכנות. מרוץ הלפיד מבטא באופן סמלי את הפצת הערכים בהם האמינו המכבים: אהבת מולדת, המשכיות קיום העם בארצו, חירות ועצמאות, דבקות במטרה. אירוע זה מעיד על כך שגם אנו המכבים הצעירים נושאים בגאון את האמונה בערכים אלו ומחויבים למימושם ולהפצתם במרוץ הלפיד ובכל שנת הפעילות.
דרגות המחנאות
המחנאות היא חלק בלתי נפרד מהווי התנועה, מגיל צעיר החניכים מתנסים בסוגים שונים של שימושים במחנאות, הן בפעולות השגרתיות בסניפים והן במסגרת מפעלי התנועה השונים.
בקיץ 1964 במהלך קורס המדריכים עלה הרעיון למסד את מקצוע המחנאות בתנועה באמצעות דרגות. את הרעיון פיתחו וגיבשו במהלך לילות ארוכים של הקורס: דני איילון, מוטי מס, פוליק ושולם לנגבוים. לאחר כמה ימים הוחלט על 3 דרגות. במהלך אותה שנה נבנה מערך הדרכה ומבחנים מאורגן ומסודר ובהמשך הופעל הלכה למעשה. דני איילון מסניף גדרה אשר היה בין ממצאי הדרגות קיבל את דרגת הא' הראשונה בתנועה. דני משווה את דרגות המחנאות לדרגות בצבא - ג' - כמו רב"ט - הדרגה הנמוכה והתמקדות בבסיס ויסודות ב' - כמו סמ"ל - דרגה בה מתמקדים בבניית מתקן א' - כמו קצין - דרגה שבה מעבר למחנאות יש ליצוק תוכן משמעותי
קיימים שלושה סוגי דרגות, דרגת המחנאות מהווה מעין "סמל סטטוס" - היא נענדת על זרוע שמאל של חולצת הבוגר ומעידה על רמתו המחנאית.
בוגרי התנועה, תלמידי כיתות ט'-יב', מקבלים את ההזדמנות להפגין את בקיאותם במחנאות ולהבחן במבחן ייעודי לקבלת הדרגה.
הדרגה, היא בצורת מעוין ורקום עליה מגדל יהלום (מבנה מחנאי מוכר), הדרגות מחולקות ל-3 רמות בשלושה צבעים:
המנון המכבי הצעיר
ההמנון מושר בסיומו של כל מסדר. ההמנון מציין את הזיקה של התנועה לניצחון המכבים ומסמל את גאוות המכבים לניצחון זה. בשירת ההמנון יש לעמוד דום והבוגרים הלובשים את מדי התנועה חייבים לסמל בידם הימנית שלוש אצבעות הדוקות זו לזו, המסמלות "אני מגן על עמי, ארצי ושפתי", וגם את ערכי המס"ד (משמעת, סדר, ודייקנות) תוך כדי שימת האגודל מעל לזרת שמשמעותו היא שהחזק מגן על החלש.
סניפי התנועה
{{טורים|רוחב = 12em|
סניפי עבר
}}
הארכידוכס קרל, דוכס טשן
הארכידוכס קרל לודוויג יוהאן יוזף לורנטיוס, דוכס טשן (בגרמנית: Carl Ludwig Johann Joseph Laurentius von Österreich, Herzog von Teschen; 5 בספטמבר 1771 פירנצה - 30 באפריל 1847 וינה) היה בנו השלישי של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו האינפנטה מריה לואיסה, נסיכת ספרד, נכדה של מריה תרזה, ואחיו הצעיר של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. נודע במיוחד בשל כך שהביס את נפוליאון בונפרטה בקרב אספרן-אסלינג, וכך הנחיל לנפוליאון את התבוסה הראשונה שלו מאז המצור על עכו.
ראשית חייו
קרל נולד ב-5 בספטמבר 1771 בעיר פירנצה כבנו השלישי של לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה ולאשתו האינפנטה הספרדייה מריה לואיסה, נסיכת ספרד. אביו היה בנה השמיני של מריה תרזה ופרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואמו הייתה בתו של קרלוס השלישי מלך ספרד. בזמן שנולד עוד שלטה סבתו אולם כעבור שמונה שנים נפטרה ובנה יוזף השני עלה לשלטון, אך נפטר כעבור עשר שנים בלבד, ומשום שהמועמד הבא בתור לכתר הארכידוכס קרל יוזף שנפטר כשטרם מלאו לו 16, הפך אביו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. אולם כעבור שנתיים נפטר גם הוא ואחיו הבכור פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון.
המלחמות הנפוליאוניות
לאחר הכישלון בקרב מרנגו, בו הביס נפוליאון בונפרטה כוח אוסטרי גדול בהרבה מזה שלו, חתמו האוסטרים על הסכם שלום. עם זאת, הם החלו להתכונן למלחמה הבאה. הקיסר הזעיק את אחיו הצעיר לבצע רפורמות בצבא. באותו זמן קרל היה המפקד האוסטרי המוכשר ביותר, אולם הוא נתקל בחומה בצורה של חדלי אישים שחששו ממנו, ואף ניסו להסית נגדו את הקיסר. קרל שבחן את הצבא הגיע למסקנה שהוא לא מוכן לקרב חדש והציע הסכם שלום ארוך טווח עם צרפת. אולם אז התערב ראש ממשלת בריטניה, ויליאם פיט הבן. בריטניה הייתה זקוקה לבעלות ברית רבות בשביל המלחמה הבאה שלה בצרפת וניסתה לדחוק את אוסטריה להכריז מלחמה. משגילו הבריטים שהבעיה העיקרית של האוסטרים היא הכסף העניקו לאוסטריה הלוואות נדיבות.
האוסטרים הניחו שהצרפתים יחזרו על הטקטיקה הטיפוסית שלהם - פלישה לאיטליה, ולכן הארכידוכס קרל נשלח לשם בעוד שעל הכוחות בגרמניה הופקד גנרל בינוני למדי בשם קרל מאק פון לייבריך. כוחותיו של ליבריך התבצרו באולם שבבוואריה שם חיכו לתגבורת רוסית בפיקודו של מיכאיל קוטוזוב.
ההתנהלות הצרפתית הייתה מתוכננת היטב. נפוליאון הניח שאם יושמד הצבא האוסטרי באולם לפני שיגיעו הרוסים יהיה הכוח הרוסי מחוסל. גנרל צרפתי בשם מסנה נשלח לאיטליה בראש גיס של 50,000 על מנת לעכב את הכוחות של קרל שמנו כ-100,000 חיילים. הוראותיו של מסנה היו פשוטות - לא לתת לקרל לצאת מאיטליה וכך לנתק את שני הכוחות האוסטרים.
בקרב אולם השמיד נפוליאון את מרבית הכוח של ליבריך - כעת הייתה הדרך פתוחה בפניו לווינה. 12,000 חייליו הנותרים של ליבריך נאלצו להמתין לתגבורת הרוסית הרחוקה. מששמע קרל על המצב הקשה הוא מיהר לעזוב את איטליה, אולם מסנה כפה עליו קרב קשה שהסתיים ללא הכרעה. קרל עשה מספר ניסיונות נוספים לצאת מאיטליה, אולם כולם נכשלו. מששמע קוטוזוב, מפקד הכוח הרוסי, שהצבא האוסטרי חדל למעשה מלהתקיים נסוג חזרה וחבר אל עיקר הצבא הרוסי. נפוליאון כבש את וינה אך עזבה, ויצא להדביק את הרוסים.
ב-1809 הצטרפה אוסטריה לקואליציה האנטי-צרפתית החמישית. האוסטרים תקפו את צרפת וניצחו בכמה קרבות קטנים מול גנרלים של נפוליאון, אולם אז חצה נפוליאון את הדנובה וכבש את הכפרים האוסטריים הקטנים אספרן ואסלינג. מטרתו הייתה לכבוש את הגשרים שעל הנהר וכך להעביר את שאר הצבא הצרפתי לכיבוש וינה. קרל הניח ל-27,000 צרפתים לעבור את הנהר ותכנן לקטוע אותם לאחר מכן. נפוליאון לא עמד בפיתוי והכניס את עצמו למלכודת - כאשר עברו הגדודים הראשונים התקיפו 95,000 החיילים האוסטרים את הכוח הקטן בהרבה ושחררו את הכפרים. לאחר מכן הם קטעו את המעבר הצרפתי וכבשו חזרה את הגשרים.
אחריתו
קרל פרש מן הצבא והעביר את הפיקוד ליוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין, ובמהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית לא קיבל תפקיד, ואף מסר את תפקיד מפקד הצבא בבוהמיה לקרל פיליפ, נסיך שוורצנברג.
ב-17 בספטמבר 1815 התחתן קרל עם הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג ולואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג, וב-30 באפריל 1847 מת קרל בווינה ונקבר בקריפטה הקיסרית.
משפחתו
בשנת 1815 התחתן קרל עם הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג ולואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
כנס החלל הבינלאומי על שם אילן רמון
בכירי מערכת הביטחון של מדינת ישראל משתמשים בכנס על מנת לתת ביטוי פומבי למדיניות החלל של מדינת ישראל. כך למשל, לראשונה מאז קום המדינה, התבטא שר ביטחון בתחום מדיניות החלל הישראלית - הביטחונית והאזרחית גם יחד. הכנס מהווה מוקד עניין לקהילת החלל האמריקנית, ונציגים של נאס"א, ופיקוד החלל של חיל האוויר האמריקאי מיוצגים בו על ידי גורמים מדרג גבוה. בנוסף לערכו כמציג את מדיניות החלל הישראלית הכנס מהווה כר לשיתוף פעולה בין סוכנות החלל הישראלית וסוכנויות חלל מבקרות, ביניהן סוכנות החלל האירופית.
פופרד (נהר)
פופרד (בפולנית וסלובקית: Poprad; בגרמנית: Popper) הוא נהר באורך 169.8 קילומטרים הזורם לכיוון צפון מזרח מצפון סלובקיה לדרום פולין. השיפוע הממוצע של הפופרד הוא 9.6%. לפופרד אופי הררי המתבטא בזרימה דלילה בחורף וחזקה באביב (מאי, יוני). הספיקה הממוצעת ליד פיבניצ'נה זדרוי היא 22.3 מטר מעוקב לשנייה. בחמלניקצה נמדדה ספיקה ממוצעת של 14.766 ממ"ק לשנייה, עם מקסימום של 917.0 ממ"ק לשנייה ומינימום של 2.240 ממ"ק לשנייה. על הפופרד תחנה הידרו-חשמלית אחת קטנה המשמשת לייצור חשמל.
גאוגרפיה
מוצא הפופרד הוא בהרי הטטרה הגבוהים. הפופרד זורם דרומה ואחר כך מזרחה אל פופרד, במקביל לכביש 18, ומשם הוא זורם צפונית מזרחית במקביל לכביש 67 דרך קז'מרוק ובהמשך לאורך כביש 77 לסטרה ליובובניה. משם מתפתל הפופרד מזרחה במקביל לכביש 68, דרך פלבץ' ואורלוב אל הגבול בין פולין וסלובקיה ליד ללוכוב וצ'ירץ'. החלק של פופרד הנמצא בסלובקיה הוא באורך 107.2 קילומטר. מנקודה זאת ולאורך כ-31.1 קילומטר זורם הפופרד צפונית מערבית ומהווה את הגבול בין פולין לסלובקיה. ליד מנישק שעל הפופרד נפרד הפופרד מהגבול וזורם צפונה, במקביל לכביש 87, דרך פיבניצ'נה זדרוי וריטרו לנובי סונץ', לידו הוא נשפך לתוך הדונייץ. קטע זה בפולין הוא באורך של כ-31.5 קילומטר.
הפופרד הוא הנהר הסלובקי היחיד הזורם לכיוון צפון והוא מנקז כ-2000 קילומטרים רבועים של סלובקיה לכיוון הים הבלטי, בעוד שאר השטח של סלובקיה מנוקז דרומה אל הדנובה. חלק נכבד מהחלק הפולני של הפופרד כלול בשמורת טבע.
הפופרד משמש לשיט עבור נופשים ותיירים. בהסכם בין פולין וצ'כוסלובקיה משנת 1958 הוסכם שלאורך הגבול בין המדינות תוכל כל אחת מהמדינות להשיט תיירים לאורך הפופרד בתנאי שהשיט ייעשה ביום והתיירים לא יעברו לגדה שבשליטת המדינה השנייה אלא באתרים עליהם הוסכם בין המדינות.
וילה שבלי ג'מל
וילה שבלי ג'מל הוא מבנה מפואר המצוי בשכונת טלביה בירושלים ברחוב מנה 6 ונחשב לאחד הבתים המרשימים שנבנו בשכונה בתקופת המנדט הבריטי.
וילת שבלי ג'מל נבנתה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבור משפחתו של שבלי ג'מל, ערבי נוצרי פרוטסטנטי. אחיו של שבלי התגוררו בסמיכות: אמין ג'מל התגורר בוילה אמין ג'מל ברחוב מנה 4 ואניס ג'מל התגורר בבית אניס ג'מל ברחוב אלקלעי. אבי המשפחה בנג'מין ג'מל התגורר בבית בנג'מין ג'מל שנמצא היום ברחוב חובבי ציון 24. שבלי, הבכור מבין האחים היה איש עסקים בתחום התיירות. את המבנה תכנן האדריכל היווני-אורתודוקסי יאני קורפיאטיס. משפחת ג'מל נמלטה מהשכונה בשנת 1948 בעקבות הלחימה בירושלים במלחמת העצמאות והמבנה הועבר לחזקתו של האפוטרופוס לנכסי נפקדים. משנות ה-70 של המאה ה-20 ועד לתחילת המאה ה-21 הבית היה מושכר להתאחדות עולי אמריקה וקנדה. המתחם נכלל בתוכניתו של האדריכל אמציה אהרן ובחלק מהמתחם נבנו בתי מגורים חדשים.
הווילה היא מבנה בן שלוש קומות מאבן אדמדמה, ולו שתי כניסות המובילות לאגפים נפרדים שבכל אחד דירה דו קומתית. בצד הכניסה נבנו שני מוסכים עבור מכוניותיהם של דיירי הבית. איכות הבנייה ניכרת בפרטי האבנים השונות מהם נבנה הבית.
טיילת יפו
טיילת יפו היא טיילת המקשרת בין פארק צ'ארלס קלור מצפון לנמל יפו מדרום.
חלקה הדרומי של הטיילת, לאורך רחוב רציף העלייה השנייה ומתחת לגבעת יפו, קרוי "טיילת חומות הים", ובו סימון של תוואי חומת יפו הקדומה. הטיילת פותחה על ידי חברת "אתרים" בהשקעה של 6 מיליון ש"ח. הפיתוח והשיקום כללו, בין היתר, עבודות תשתית, ריצוף, חשיפת החומה העתיקה של יפו בתאום עם רשות העתיקות, תאורה, הקמת ספסלים, בניית מעקה ים חדש המתאים לדייג, ושיפוץ קיר בניין המשטרה הקודם. מתכנני השיפוץ, אדריכלי הנוף איתן עדן, אייל זיו ורלי פרטו זכו על התכנון בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף לשנת 2001.
טיילת חומות הים של יפו העתיקה משתרעת על שטח כולל של כ-6,000 מ"ר. לצידה שוכנים מנזר ניקולאס הקדוש הארמני ומסגד הים.
החלק הצפוני של הטיילת מכונה "טיילת השער ליפו". טיילת זו מובילה לתל אביב ושמה סמלי. היא מקבילה לרחוב נחום גולדמן שממזרח לה ולאורכה מספר מסעדות ובתי קפה. הטיילת נחנכה בשנת 1999 ואורכה כ-350 מטר.
החלק הדרומי של הטיילת המוביל לנמל יפו שופץ בשנת 2008.
כשל צבר עבודה
כשל צבר עבודה הוא כשל לוגי המתרחש כאשר מניחים שמשתנה כמו עבודה הוא משתנה בלתי תלוי, כאשר למעשה הוא כפוף לשינוי. הצבעה על כשל צבר עבודה משמשת לעיתים קרובות כנגד טענות כי ניתן להקל על אבטלה באמצעות הגבלת מספר שעות העבודה. כשל זה בא לידי ביטוי לא רק בתחומי הכלכלה. לדוגמה, התייחסות לכשל זה נפוצה כאשר באים להצביע על שגיאות בטענות מסוג קטריס פריבוס ("אם כל השאר זהה"). הכשל נקרא לעיתים גם "Fixed Pie Fallacy" ("כשל העוגה הקבועה").
מקור המונח
המונח בא במקורו מתוך טיעון כנגד הרעיון שהפחתת מספר שעות העבודה המוּתרות מפחית את האבטלה. חסידי הגבלת מספר שעות העבודה טענו כי מתכונת של "שיתוף עבודה" או הגבלת מספר שעות העבודה בשבוע תביא לחלוקת העבודה על פני מספר רב יותר של עובדים. ההנחה שביסוד טענתם זו היא שישנה כמות קבועה של עבודה לביצוע, ועל כן הפחתת כמות העבודה המותרת תביא להעברת השארית לעובדים נוספים, המובטלים. טיעון זה יוצא מתוך נקודת הנחה שהעבודה היא משתנה בלתי תלוי בגורמים אחרים.
מדיניות זו אומצה על ידי הרברט הובר במסגרת ה"ניו דיל" בארצות הברית ובאחרונה בזמן ממשלת ליונל ז'וספין בצרפת.
בפועל, רוב הכלכלנים סבורים כי הנחה זו שגויה. טענתם היא שהעסקת עובדים נוספים כרוכה בעלויות "הקפיות" גדולות בגיוס, הכשרה וניהול, וכי העלות הממוצעת ליחידת תפוקה תגדל עד כדי כך שכמות העבודה תפחת, ובעקבותיה גם התעסוקה. כלומר, כמות העבודה אינה משתנה בלתי תלוי, אלא היא תלויה בגורמים שונים ועשויה להשתנות. אולם לאחרונה יצא הכלכלן טום ווקר נגד מוסכמה זו. לטענתו, מבקרי הרעיון התעלמו מההשפעה של הגבלת שעות העבודה על פוריות העובדים. לשיטתו, הגבלת שעות העבודה יכולה להשתלב עם המגמה הנוכחית למחשב ולמכן את תהליך הייצור ככלי להוזלת עלות הייצור.
מבצע בית מוגן
מבצע בית מוגן היה מבצע צבאי של צה"ל שנערך בבית ג'אלה באוגוסט 2001 על מנת להילחם בטרור הפלסטיני שהכה בישראל מאז פריצת האינתיפאדה השנייה.
רקע ומטרות
את המבצע יזם מפקד אוגדת איו"ש, תא"ל יצחק גרשון, בעקבות ירי חוזר ונשנה של פעילי טרור פלסטיניים מבית ג'אלה לעבר שכונת גילה, שכלל גם ירי מרגמות. מטרת המבצע הייתה השמדת תשתיות טרור ופגיעה בפעילי טרור באמצעות מאמץ צבאי מרוכז ולא באמצעות שהיית קבע של כוחות צבא בעיר. מפקד המבצע היה מפקד חטיבת הצנחנים, אל"ם אביב כוכבי, ותחת פיקודו פעלו גדוד 890 של החטיבה, עליו פיקד סא"ל יהודה יוחננוף וכוחות מגדוד השריון 711.
מהלך המבצע
כוחות צה"ל פעלו במספר מוקדים בבית ג'אלה, וביצעו מארבים בשטח הבנוי, פשיטות ומעצרים. לאחר יומיים הורתה ממשלת ישראל, בעקבות לחץ מצד ארצות הברית, על נסיגת הכוחות.
האימפריה הפרתית
האימפריה הַפַּרְתִּית הייתה המעצמה השלטת באזור שבו שוכנת כיום איראן, מאמצע המאה ה-3 לפנה"ס. בהדרגה השתלטה על מסופוטמיה (עיראק של ימינו) בין 190 לפנה"ס ל-224 לספירה, והפכה לאויבתה המרה של האימפריה הרומית, בכך שהגבילה את השתלטותה מזרחה אל מעבר לקפדוקיה (היא מרכז טורקיה של ימינו).
האימפריה הפרתית הייתה אחת מהאימפריות היציבות ביותר של המזרח הקרוב. היא שלטה בכל השטח הקרוי כיום איראן, עיראק וארמניה, וכן בחלקים מטורקיה, גאורגיה, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, אפגניסטן וטג'יקיסטן, ולתקופות קצרות בשטחים המהווים כיום חלקים מפקיסטן, סוריה, לבנון וישראל. סופה של אימפריה זו בא בשנת 224 לספירה, כאשר מלכה האחרון הובס על ידי אחד מן הווסאלים שלו, והוקמה האימפריה הסאסאנית.
מקורות
תחילתם של הפרתים בשבט נוודים בשם פרני, שמוצאו איראני, ודיבר שפה איראנית, אשר הגיע לאיראן מאסיה המרכזית. שבט זה היה שבט של רוכבים נודדים אשר רכש מוניטין על ביצוע "היריה הפרתית" - פניה אחורה בעת רכיבה בדהירה במהירות מלאה על מנת לשחרר יריית חץ לאחור.
השפעותיהם של הפרתים הגיעו עד לחצי האי ערב, שם נמצאו בעיר אובר, ששימשה תחנה חשובה לסחר הלבונה, קרמיקות בסגנון פרתי ייחודי. כוחה של האימפריה הפרתית המוקדמת מוערך יתר על המידה, שכן ההיסטוריונים העתיקים אינם מסוגלים להפריד באופן מדויק בין האימפריה הענקית שהוציא מקרבו העם הפרתי, לבין שורשיו המעורפלים.
מעט מאוד ידוע על שורשי הפרתים. לא הייתה להם ספרות משלהם, וכתוצאה מכך ההיסטוריה הכתובה שלהם נוצרה על ידי אויביהם ומתחריהם - הרומאים, היוונים, היהודים ואף, בצידה האחר של דרך המשי, הסינים. קיים אף ויכוח כיצד הם קראו לעצמם. יש המניחים שהאימפריה הפרתית נקראה בשפתם "ארנשאהר".
כוחם נוצר משילוב של לוחמת גרילה של שבט נוודים רכוב, עם ארגון חברתי מפותח דיו, שהספיק על מנת ליצור אימפריה רחבה. רוב ממלכתם הייתה מורכבת מממלכות וסאליות, וערים הלניסטיות (פוליס) נהנו ממידה מסוימת של אוטונומיה.
תחילתה של האימפריה
בשנת 247 לפנה"ס הכריז ארסאקס הראשון (ארשק), אשר שלט בשבט נוודים בשם "פארני" (שם שהיחס שלו אל המילה "פרתים" עדיין נתון לוויכוח) על עצמאותו מן האימפריה הסלאוקית, באזורים נידחים של צפון איראן, ובכך יסד את שושלת הפרתים. ניסיונות הסלאוקים, וביניהם סלאוקוס השני להכניע את הפרתים נכשלו, ושורה של מושלים בשם ארשאק שלטו באזורים אלו, עד שאנטיוכוס השלישי הצליח להכניעם, ושב וצירף את ארצם אל המדינה הסלאוקית בשנת 206 לפנה"ס.
אך בשלב זה הייתה האימפריה הסלאוקית חלשה מכדי להחזיק בטריטוריה זו. תבוסת הסלאוקים לרומאים בקרב מגנסיה באסיה הקטנה בשנת 190 לפנה"ס הביאה לכך שבמאה השנייה לפנה"ס שבו הפרתים ותפסו את כל הטריטוריות שהיו שייכות להם ממזרח לסוריה. בעת שהפרתים השתלטו על העיר הראט (כיום באפגניסטן) שהייתה ממוקמת על דרך המשי לסין, הם השתלטו על המסחר בין המזרח והמערב, וכל הממלכות ההלניסטיות באזור, שהיו תלויות במסחר זה, נדונו להיכבש על ידם. בין השנים 175–170 לפנה"ס כבשו המלכים הפרתים את כל אזור דרום הקווקז והשתלטו על ארמניה ובאקטריה.
היו אלו המלכים הסלאוקים אשר נפל בגורלם לשמור לבל יתפשטו הפרתים מערבה. אנטיוכוס אפיפנס, אשר עשה לו לעיקרון לכפות ולהפיץ את התרבות ההלניסטית (וכתוצאה מכך פרץ בארץ ישראל מרד החשמונאים), בילה את שנותיו האחרונות בקרבות חסרי תוחלת עם הפרתים, ומת במלחמה זו בשנת 163 לפנה"ס. הפרתים השכילו לנצל את חולשת הסלאוקים בזמן המאבקים השושלתיים שהתישו את כוח השליטים הסלאוקים לאחר מותו של אנטיוכוס אפיפנס.
בשנת 139 לפנה"ס שבה המלך הפרתי מיתרידטס הראשון את המלך הסלאוקי דמטריוס ניקטור, והחזיקו בשבי במשך עשר שנים, ובאותו זמן כבש את כל אזור מסופוטמיה וממלכת מדי.
בשנת 129 לפנה"ס שלטו הפרתים בכל הארצות המצויות ממזרח לנהר החידקל וביססו את בירתם בקטסיפון שעל גדת הנהר, המצויה מעט למורד הנהר מן המקום בו מצויה כיום בגדאד. קטסיפון הייתה אך פרבר בצידו השני של הנהר מן העיר סלאוקיה שהייתה אחת הערים המשגשגות של האימפריה הסלאוקית באזור מערב אסיה. בתקופת השלטון הפרתי שמרה העיר על אופייה ההלניסטי, ועל עצמאותה כעיר. כאשר גדודי הפרשים הפרתים היו שוהים בחורף בקטסיפון, ובקיץ היו פורשים מן החום המסופוטמי אל עריהם שושן ואקבטנה (כיום המדאן, כ-400 ק"מ דרום מערב לטהראן).
ממשל
אחרי כיבוש מדי, אשור, בבל ועילם היה על הפרתים לארגן את האימפריה שלהם. האליטה השלטת במדינות אלו הייתה יוונית, והשליטים החדשים היו צריכים להתאים את מנהגיהם למנהגי העמים שכבשו אם היה ברצונם להחזיק בכיבוש. כך שהערים שמרו על זכויותיהן העתיקות והמינהל האזרחי נותר ללא הפרעה. מטבעות באימפריה הפרתית היו מוטבעים בשפה היוונית, עד למאה השנייה לספירה, כאשר השימוש בשפה זו שקע.
מקור השראה נוסף היה הממלכה האחמנית אשר שלטה בעבר באימפריה הפרסית. אנשי חצר המלך דיברו בפרסית והשתמשו בכתב פהלווי. החצר המלכותית נדדה בין בירה לבירה, ומלכי פרתיה רצו להיקרא, כפי שנקרא כורש - "מלך המלכים". תואר זה היה מתאים מאוד, שכן פרט לממלכתו, שלט מלך הפרתים במספר שהגיע עד שמונה עשרה ממלכות נוספות, להן מידה מסוימת של אוטונומיה.
שליטים מקומיים שיחקו תפקיד חשוב במינהל, והמלך היה צריך לכבד את זכויות היתר שלהם. לכמה משפחות אצולה הייתה זכות הצבעה במועצת המלך. שבט סוראן היה בעל הזכות להכתיר את המלך הפרתי, וכל אציל היה בעל הזכות להחזיק בצבא משלו. כאשר הכתר היה נתון על ראשו של שליט חלש, הפילוגים בקרב האצולה היו הופכים למסוכנים.
הפריפריה של האימפריה הייתה אוטונומית בצורה מפתיעה. למשל, מדינות הפריפריה היו בעלות הזכות להטביע את מטבעותיהן, זכות נדירה בעולם העתיק. כל עוד הועלה המס, לא התערבו המלכים הפרתים בנעשה בגבולות ממלכתם. השיטה עבדה היטב, וערי הממלכה פרחו.
המס היה המקור של ההכנסה המלכותית. מקור אחר היה המכס. הפרתים שלטו בדרך המשי, נתיב המסחר היחיד בין ארצות הים התיכון וסין.
הקשרים עם סין
התייר הסיני גָ'אנְג צְ'ייֵן, אשר ביקר בבאקטריה ובסוגדיאנה בשנת 126 לפנה"ס, הותיר את התיעוד הסיני הראשון הנוגע לאימפריה הפרתית. לדבריו הפרתים קרויים "אנז'י" (שיבוש של השם "ארשאקים", שמה של השושלת השלטת בתקופה זו). הוא זיהה בבירור את פרתיה כציוויליזציה עירונית, השווה לממלכות דומות באזור מרכז אסיה באותה התקופה כטא-יואן ודאקסיה. על פי דברי התייר הסיני מיושבים הפרתים על אדמתם, מעבדים את השדות ומגדלים אורז וחיטה. האזור כולל מספר מאות ערים בגדלים שונים. המטבעות של הארץ עשויים מכסף ועליהם דיוקן המלך. כאשר המלך מת, המטבע מוחלף ומוטבעים מטבעות חדשים שעליהם דיוקן יורשו. רשומות נשמרות בכתיבה על רצועות מעור.
לאחר דין וחשבון זה החלו יחסי מסחר בין סין ומדינות מרכז אסיה ובין פרתיה לפרוח, ומשלחות רבות נשלחו במהלך המאה ה-1 לפנה"ס. המשלחות מנו מאות אנשים, כאשר הקטנה שביניהן מנתה מאה אנשים, ובין חמש לעשר משלחות היו נשלחות מדי שנה.
הפרתים היו נחושים לשמור על יחסי מסחר עם סין, ושלחו משלחות משלהם, כאשר הראשונה יצאה בשנת 110 לפנה"ס. בשנת 97 לספירה, הגיע הגנרל הסיני בן צ'או עד לחופי הים הכספי ושם נוצר מגע ישיר עם הפרתים.
הצבא הפרתי
הצבא של האימפריה הפרתית היה מפורסם בעת העתיקה בעיקר בזכות חיל הפרשים שלו.
המאבק עם רומא
הקשר הרשמי הראשון בין שתי המעצמות היה בשנת 92 לפנה"ס, כאשר במהלך מסעו של נציב קיליקיה הרומית לוקיוס קורנליוס סולה באסיה הקטנה, נשלחו אליו נציגים רשמיים של האימפריה הפרתית על מנת לחתום על הסכם ידידות. כבר אז נתגלעו מחלוקות מסוימות בקשר לארמניה.
בשנת 53 לפנה"ס פלש המצביא הרומי מרקוס ליקיניוס קראסוס אל האימפריה הפרתית. בקרב חרן קראסוס הובס על ידי מצביא בשם "סורנה" (כפי הנראה שיבוש של שמו, ובלבול עם השבט השליט באימפריה, שבט הסורן). הייתה זו תחילתה של סדרת מלחמות בין הפרתים והרומאים שנמשכה כשלוש מאות שנים.
צבאות הפרתים כללו שני סוגי פרשים. ה"קטפרקטים" המשוריינים והכבדים, נושאי הנשק הכבד, והפרשים הקלים נושאי הקשתות. לרומאים, אשר הסתמכו על חיל רגלים כבד, היה שילוב זה קשה לפיצוח. מצד שני, הפרתים התקשו להחזיק בשטחים שכבשו, ולא היו מיומנים באומנות המצור. שילוב זה גרם למלחמות בין הרומאים לפרתים להימשך זמן רב.
לאחר מותו של קראסוס החלה מלחמת אזרחים בין תומכי פומפיוס ובין תומכי יוליוס קיסר והרומאים לא התפנו להעניש את הפרתים על השמדת צבאו של קראסוס. לאחר רציחתו של קיסר היו בין הרוצחים אשר נמלטו מזעמם של יורשי קיסר מרקוס אנטוניוס ואוגוסטוס כאלה ששיתפו פעולה עם הפרתים: בשנת 41 לפנה"ס פלש לסוריה צבא פרתי, בפיקודו של המפקד הרומי לאביניוס (מן הקושרים כנגד קיסר). הצבא פלש לסוריה, קיליקיה והתקיף את פריגיה אך הובס. צבא נוסף פלש ליהודה. באותו הזמן הייתה הממלכה שרויה במלחמות בין פלגים שונים של בית חשמונאי. הפרתים הביאו עמם את המלך מתתיהו אנטיגונוס השני והושיבו אותו על כס המלכות ביהודה. את המלך המכהן, הורקנוס השני שלחו לגלות בבבל, שהייתה תחת שלטונם. רק לאחר תבוסת הפרתים בידי הרומאים, הצליח צבא רומי, בשנת 37 לפנה"ס להסיר את מתתיהו אנטיגונוס מכיסאו, ולהשליט על יהודה את עושה דברם של הרומאים, המלך הורדוס. בשלל שקיבלו מכיבושים אלו בנו הפרתים את בירתם קטסיפון.
בשנת 39 לפנה"ס ניסה מרקוס אנטוניוס לנקום בפרתים. בקרב שהתחולל נהרג לביניוס, ואזור נהר הפרת הפך שוב לגבול שבין שתי האומות. הפרתים למדו שאין בכוחם להחזיק בטריטוריה שכבשו באמצעות צבא המורכב מפרשים בלבד. אך אנטוניוס החליט להמשיך בפעולה, ופלש למסופוטמיה בשנת 36 לפנה"ס כשעימו הלגיון השישי ויחידות נוספות. הפרתים נסוגו תוך כדי שהם משאירים מאחוריהם "אדמה חרוכה" ומקשים על הצבא הכובש בדרכו. על אף שאנטוניוס הגיע לארמניה, בשל ריבוי האבדות נחשב המסע לכישלון.
לאחר מכן שקעה רומא שוב במלחמת אזרחים, זו הפעם בין אנטוניוס ואוגוסטוס. לאחר ניצחונו של אוגוסטוס התעלם זה מן הפרתים, והשקיע את מאמציו במערב. יורשו טיבריוס הגיע עוד בימי אוגוסטוס (20 לפנה"ס) להסכם עם הפרתים, לפיו הכירו הפרתים בשלטון הרומאי בארמניה, והשיבו את ניסי המלחמה שנפלו בידם בקרב חרן.
בזמן זה הפרתים החלו מתעניינים בנעשה בעמק האינדוס, והחלו בהשתלטות על ממלכת גנדהארה. המסורת הנוצרית מספרת כי מן המנהיגים הפרתים, גונדופרס הרביעי מלך תכסילא הוטבל לנצרות בגנדהארה. סיפור זה אינו בלתי אפשרי. מאמינים במספר דתות התקיימו בצוותא בגנדהארה ובפנג'אב, ואין זה בלתי אפשרי כי השפעת הנצרות המוקדמת הגיעה אף לאזור זה.
אפשר ובין השנים 10 ל-20 לספ' התנהלה סביב העיר נהרדעא ממלכה שבראשה עמדו שני אחים יהודים, חנילאי וחסינאי. ראשיתה של הממלכה במרידת שני האחים במלך הפרתי (מרד חנילאי וחסינאי) והגעה להסדר עמו. המרידה פרצה על רקע נסיבות היסטוריות פוליטיות, ארגוניות וביטחוניות ששררו אז בממלכה הפרתית הגדולה.
המלחמה הרומית פרתית הבאה פרצה בשנות השישים של המאה הראשונה לספירה. ארמניה הפכה לממלכה וסאלית רומאית, אך המלך הפרתי וולוגסס ה-1 מינה בארמניה שליט חדש, את אחיו, טירידאטס, והרומאים לא ראו זאת בעין יפה. המצביא הרומאי גנאיוס דומיטיוס קורבולו פלש לארמניה, וכתוצאה מכך הוכתר אותו המלך מחדש בידי נירון קיסר. הצדדים הגיעו לפשרה לפיה יהיה המלך הארמני אציל פרתי, אך יידרש להסכמת הרומאים למינויו.
ההתרחבות לעבר הודו
במשך ההיחלשות של האימפריה הפרתית, המאבק עם האימפריה הרומית ומותו של מיתרידטס השני ב-92 לפנה"ס, "סורן", משפחה פרתית מכובדת ואצילית משושלת האסקידים, החלה לפלוש לעבר הודו.
בשנת 20 לספירה, אחד הכובשים הפרתים הכריז על עצמאות מהאימפריה הפרתית, וייסד ממלכה הודית-פרתית חדשה בטריטוריה הכבושה.
הממלכה בקושי הצליחה לשרוד במשך מאה שנה. לאחר מותו של השליט הראשון של הממלכה ההודית-פרתית, שהביא הצלחה לממלכתו, החלה ירידה בכוחה וביסוסה של הממלכה ההודית-פרתית, עד שהיא נעלמה מהעולם.
שליטים מהממלכה האינדו-פרתית:
שקיעת הממלכה הפרתית
לאחר מותו של וולוגסס הראשון שקעה הממלכה הפרתית באנארכיה, וכוחה ירד. לעיתים שלטו שני מלכים במקביל, ולעיתים אף יותר.
ביחסיהם של הפרתים עם הרומאים, הפשרה עם הרומאים לגבי ארמניה השיגה את מטרתה, אך לא הסדירה את הדחתו של מלך ארמניה. בשנת 113 ניסה המלך הפרתי וולוגסס ה-3 להדיח את המלך הארמני. הקיסר הרומאי טראיאנוס החליט לפלוש לממלכה. המלחמות הפרתיות פרצו בשנת 114 לספירה, ובהן הוכו הפרתים קשות. הרומאים כבשו את ארמניה, ומשם פרצו דרומה. הפרתים נסוגו. בשנת 116 כבש טראיאנוס את קטסיפון, והכריז על בבל ואשור כפרובינקיות רומאיות.
האוכלוסייה בשטחים אלו הייתה נאמנה לפרתים, ומרידות פרצו נגד הרומאים. באותו הזמן מרדו היהודים שבגולה (באירוע המכונה "מרד התפוצות"), וטראיאנוס שלח צבא על מנת לדכאם. טראיאנוס התגבר על אירועים אלו, אך יורשו אדריאנוס החליט לוותר על השטחים שנכבשו בשנת 117. עתה כבר היה ברור כי הרומאים למדו כיצד להכות בפרתים.
בשנת 161 המלך וולוגסס הרביעי הכריז על מלחמה נוספת נגד הרומאים, ושב וכבש את ארמניה. הרומאים הגיבו בכיבוש קטסיפון בשנת 165. עליונותם של הרומאים הפכה לעובדה קיימת.
שלושים שנה לאחר מכן קיבלה האימפריה השוקעת את מכת החסד. המלך וולוגסס החמישי ניסה לכבוש מחדש את מסופוטמיה, כשהוא מנצל מלחמת אזרחים ברומא בשנת 193, אך כאשר הגנרל שהפך לקיסר ספטימיוס סוורוס השתלט על האימפריה, הוא התקיף את הפרתים. שוב נפלה קטסיפון בידי הרומאים (198 לספירה), ושלל רב הובא לרומא (על פי הערכות מודרניות הובא די שלל על מנת לדחות משבר כלכלי שעתיד היה לבוא תוך כמה עשורים). פרתיה הפכה לממלכה מרוששת. המלכים לא יכלו לשלוט באצולה, והממלכות העצמאיות סירבו לשלם את המס ולציית. בשנת 224 המלך הפרסי ארדשיר הראשון מרד בפרתים, ושנתיים לאחר מכן כבש את קטסיפון. הפעם היה זה סופה של האימפריה, ותחילת האימפריה הפרסית השנייה, שבה מלכה שושלת הסאסאנים. השם "פרתים" נזכר גם בתקופה הסאסאנית, כשהביסו הפרסים את הרומאים בשנת 363 לספירה.
שליטים פרתים
לשליטים של הממלכה האינדו-פרתית, ראו בחלק השני של ההתרחבות לעבר הודו.
בזמן שישנת
בזמן שישנת (באנגלית: While You Were Sleeping) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1995 בבימויו של ג'ון טרטלטאוב. בסרט מככבים סנדרה בולוק, ביל פולמן ופיטר גלאגר.
עלילה
לוסי אלינור מודרץ (סנדרה בולוק) צעירה ערירית, היא קופאית ברכבת העילית של שיקגו, המתאהבת בנוסע קבוע שעובר בדלפקה, פיטר קאלאהן (פיטר גלאגר). היא נאלצת לעבוד בחג המולד, ופיטר העובר שם נשדד על ידי שני גנבים שמשליכים אותו למסילת הרכבת. לוסי ממהרת להציל אותו מהרכבת. כשהם מגיעים לבית החולים, הרופאים מסרבים לתת ללוסי להיכנס כדי לראות את פיטר כיוון שהיא לא קרובת משפחה, ומתוך ייאוש היא אומרת לעצמה שהיא הייתה אמורה להתחתן איתו. אחת האחיות שומעת את זה, וכשמשפחת קאלהאן מגיעה כדי לבקר את פיטר, היא מספרת להם על ארוסתו של פיטר, לוסי. בני המשפחה שמחים לדעת שלפיטר יש ארוסה שמתחבבת עליהם מיד, ולוסי לא מצליחה להעמיד אותם על טעותם. בהמשך היא פוגשת את ג'ק (ביל פולמן), אחיו של פיטר. תחילה הוא חושד בה שהיא אינה ארוסתו של אחיו אך עם הזמן הוא מתאהב בה ואף היא מתאהבת בו. כשפיטר מתעורר ומגלה לידו את לוסי האמורה להיות ארוסתו, בעוד הוא לא זוכר שהיו אי פעם בקשר, משפחתו בטוחה שהוא סובל מאמנזיה. פיטר מחליט להתחתן עם לוסי. בתחילת טקס החתונה לוסי מגלה את האמת לכולם והחתונה מתבטלת. ביומה האחרון בעבודה, מגיעים ג'ק וכל משפחת קאלאהן לדלפק הרכבת וג'ק מציע לה נישואים.
ביקורות והכנסות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות. לפי האתר "Rotten Tomatoes", כ־85% ממבקרי הקולנוע בארצות הברית נתנו לסרט ציון חיובי. סנדרה בולוק הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בקומדיה או במיוזיקל. בסוף השבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא גרף כ-9.2 מיליון דולר בארצות הברית בלבד. הסרט הכניס כ-81 מיליון דולר בארצות הברית וכ-101 מיליון דולר בשאר העולם, מה שמסכם את הכנסותיו ב-182 מיליון דולר.
יואן אלכסנדרו
יואן אלכסנדרו (ברומנית: Ioan Alexandru, שמו במקור יון שאנדור Ion Şandor; 25 בדצמבר 1941 טופה מיקה, מחוז קלוז' – 16 בספטמבר 2000 בון, גרמניה) היה משורר, מסאי, מתרגם, פילולוג ופוליטיקאי רומני. נחשב למשורר הדתי החשוב ביותר של רומניה שלאחר מלחמת העולם השנייה ובעיני מבקרים אחדים - לאחד ממשמיכי הזרם ה"אוטוכטוניסטי" לקח חלק במהפכה הרומנית (1989) ואחריה היה ממקימי המפלגה הנוצרית דמוקרטית לאומית של האיכרים וסגן יושב הראש שלה. כיהן כחבר בבית הנבחרים ובסנאט הרומני.
רקע משפחתי ושנות לימודיו
יואן אלכסנדרו נולד בטרנסילבניה, בכפר טופה מיקה (בהונגרית - פוסטה-טופה) במחוז קלוז', בשנת 1941, בימי הסיפוח מחדש של האזור להונגריה בהתאם לתכתיב וינה. כפרו שוכן בין יערות עצי אלון בגבעות המקדימות את ההרים המערביים של טרנסילבניה. הוריו היו האיכרים יואן שאנדור וולריה לבית קוזאר. במשפחתו נולדו דורות רבים של זמרי כנסייה אורתודוקסים.
אחרי שנות בית הספר העממי בכפרו למד בגימנסיה בכפר סן מיכאי הסמוך. בשנים 1958–1962 למד בבית הספר התיכון "גאורגה באריציו" בעיר קלוז' ובשנת 1962 התקבל לפקולטה לשפה ולספרות רומנית באוניברסיטת קלוז'. כעבור שנתיים המשיך את הלימודים באוניברסיטת בוקרשט. כסטודנט הצטיין בכישוריו הספרותיים ונחשב לאחת מתקוות השירה רומנית.
בימי לימודיו באוניברסיטה היה עורך הכתב העת של הסטודנטים "אמפיתיאטרו". בתום הלימודים נשאר כמדריך באוניברסיטה ולימד לצידה של זואה דומיטרסקו בושולנגה בקתדרה ללימודי אמינסקו שנסגרה לבסוף על ידי המשטר צ'אושסקו. בשנים 1968–1972 אחרי שזכה בתחרות, קיבל בהמלצת מרטין היידגר מלגה מהקרן ע"ש הומבולדט הגרמנית כדי להשתלם בגרמניה (בפרייבורג, אכן, מינכן) ובשווייץ (בזל). למד יוונית ועברית, פילוסופיה, תאולוגיה ותולדות האמנות. מונע על ידי חיפוש שורשיו הרוחניים ביקר באותן השנים בטורקיה (באיסטנבול), יוון, בהר אתוס, בברית המועצות, ישראל (במקומות הקדושים של הנצרות), צרפת, ספרד ואיטליה. בשנת 1973 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בספרות באוניברסיטת בוקרשט בנושא "המולדת אצל פינדארוס אמינסקו". לפי עדות המטרופוליט קליניק, שהכיר את יואן אלכסנדרו מקרוב, בהתחלת שנות ה-1970 הייתה למשורר התגלות של השילוש הקדוש ונשבע על פתק נייר כתוב בדמו שלא יכתוב לעולם שום שיר שבו לא יזכיר את בורא עולם.
פעילותו בהוראה ובפוליטיקה
בשובו לרומניה היה לפרופסור בפקולטה לפילולוגיה בבוקרשט, לימד שירה השוואתית, עברית מקראית, כמו כן ציוויליזציה ביזנטית במכון לאמנות ע"ש ניקולאיה גריגורסקו בבוקרשט. הרצאותיו העניקו מקום במיוחד לממדים הדתיים של הקיום והתרבות, מתוך אמונה נוצרית עמוקה, בתקופה שבה המשטר הקומוניסטי דחף את חיי הדת אל שולי החברה. החל משנת 1964 היה חבר באגודת הסופרים הרומנים ומשנת 1979 - חבר באיגוד הבינלאומי לסופרים "די קוגה". בימי המהפכה בבוקרשט, ב-22 בדצמבר 1989, ניסה עם צלב בידו לדבר אל לב החיילים שעמדו מול המוני המפגינים נגד המשטר צ'אושסקו ונגד המפלגה הקומוניסטית השלטת. באותם הימים נמנה עם האנשים שהקימו מחדש בבית של קורנליו קופוסו את "המפלגה הלאומית של האיכרים" תחת השם "המפלגה הנוצרית דמוקרטית הלאומית של האיכרים".
ב-20 במאי 1990 נבחר מטעמה לפרלמנט הרומני כנציג של הונדוארה. ב-27 בספטמבר 1992 נחבר כסנטור מטעם העיר אראד. ב-26 בספטמבר 1991 בעת המינריאדה עמד מול הכורים שפלשו לבניין הפרלמנט והצליח בדבריו עם צלב בידו לשכנעם להירגע ולעזוב את המקום. אחרי עשורים של משטר אתאיסטי ביקש יואן אלכסנדרו להחזיר עטרה ליושנה ולהעמיד את החברה הרומנית על עקרונות המורשת הנוצרית, בגרסתם האורתודוקסית הרומנית. אחרי שבמאי 1990 השתתף בכנס העולמי "בעד החיים" באוסלו, יחד עם המהנדס סילביו דספה, הקים אלכסנדרו בשנת 1990 את הארגון "פרו ויטה" הרומני המעודד את הילודה ונאבק נגד ההפלות המלאכותיות בשם קדושת זכויות העובר. כמו כן הקים "קבוצת תפילה" בפרלמנט הרומני ותמך בהטבעת הערכים הנוצריים בחוקה ובחוקים של רומניה. ביקש להציב צלב על קיר הפרלמנט ולהנהיג תפילה ושיעורי דת בבתי-הספר. בביקוריו בארצות הברית התלהב מאוד מהאופן שבו כל האומה בראש עם הנשיא ובתי הנבחרים מתאחדת שם בתפילה.
פעילותו כמשורר ומסאי
פרט לכתבי הקודש והפולקלור הרומני, השפיעו במיוחד על יצירתו אמינסקו, דנטה, אפרים הסורי, סאפו, אפלטון, סופוקלס, רומנוס המשורר, סן חואן דה לה קרוס, הלדרלין, פול קלודל והיידגר. יואן אלכסנדרו פרסם לראשונה בשנת 1960 - את שירו "Floarea mea" (הפרח שלי) במגזין הספרותי "טריבונה" המופיע בקלוז'. מאז היה פעיל מאוד בחיי הספרות על ידי פרסום שירים, מסאות, רשימות, ראיונות, ב"טריבונה", "קונטמפורנול" ובכתבי עת אחרים. קנה לעצמו שם במיוחד הודות לספריו הראשונים: Infernul discutabil, 1966 (המסתיים בשיר "אדיפוס"), 1965 Cum să vă spun, 1964, Viaţa deocamdată. שיריו הכתובים בתקופה ראשונה זו בחרוזים לבנים, "מתארים מצבים ומשחזרים ריגושים אופייניים לחיים הכפריים".
בשובו מחו"ל נעשה דתי מאוד וסגנון שירתו הפך להתקרב להמנונים הביזנטיים, עם חרוזים, חדורים אדיקות דתית, לפעמים תוך כדי שימוש בניסוחים מיסטיים-פטריוטיים. הנושאים העיקריים המאפיינים את שיריו הם ההיסטוריה של עמו, האור, הכפר, הוריו, הגעגועים לשורשים, היקום. בנימה נבואית, ראה בשירה כלי בשורה על תחייתו של ישו. אחרי מהפכת 1989 הקים כתב עת בשם "רנאשטריה" (התחייה) ברוח האידאולוגיה הנוצרית שבה דגל.
בשנת 1995 באולם בית האיגודים המקצועיים בעיר אראד בזמן שנשא נאום-דרשה במסגרת מסע לחזרה בתשובה, לקה באירוע מוחי קשה עם שיתוק שריתק אותו לכיסא גלגלים. הובל לסגד בהונגריה, אחר כך להמשך טיפול בגרמניה, שם עבר תהליך שיקומי כמעט 4 שנים. אחרי חזרתו המוגבלת לתפקוד, קיבל אורחים והתראיין, שלח מסרים ליקיריו ברומניה. נפטר באופן פתאומי בגיל 59 בעיר בון ב-16 בספטמבר 2000. הובא לקבורה ברומניה, באזור הולדתו, במנזר ניקולה, על יד היישוב פיזשו גרלי. יואן אלכסנדרו היה נשוי לאולבינה, ממוצא גרמני, ונולדו להם חמישה ילדים.
ציטוט
על המורשת הנוצרית והרומנים:
מסות
כתב כ-220 מסות.
תרגומים
בשנת 1987 ערך אוסף של שירה רומנית מבסרביה "Constelaţia Lirei" ("קונסטלציית הלירה").
ויריך פיליפ פון דאון
הרוזן ויריך פיליפ פון דאון (בגרמנית: Wirich Philipp von und zu Daun; 19 באוקטובר 1669 - 30 ביולי 1741), היה גנרל-פלדמרשל אוסטרי בצבא הקיסרי, אשר לחם במלחמת הירושה הספרדית, ואביו של לאופולד יוזף פון דאון.
ביוגרפיה
פון דאון נולד ב-19 באוקטובר 1669 בווינה, לרוזן וילהלם פון דאון, שהיה גם הוא גנרל-פלדמרשל בצבא הקיסרי. הוא שירת במלחמת הירושה הספרדית תחת פיקודו של הנסיך אויגן מסבויה והצליח מאוד בהגנה על טורינו בשנת 1706, ולאחר מכן הוא גם הטיל מצור וכבש את גאטה ב-30 בספטמבר 1707. בשנת 1710 הוא קיבל את התואר נסיך טאנו.
לאחר המלחמה, בשנת 1713 מונה פון דאון לאוסטרי הראשון שכיהן כמשנה למלך בנאפולי. בשנת 1718 הוא נחל תבוסה בקרב מילאצו הראשון במהלך מלחמת הברית המרובעת, כאשר ספרד פלשה לסיציליה.
מפברואר עד אוקטובר 1725 היה פון דאון המושל ההבסבורגי בארצות השפלה האוסטריות, כממלא מקום, עד לבואה של המושלת החדשה, מריה אליזבת, ארכידוכסית אוסטריה, אחותו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. פון דאון ערך רפורמות לשיפור המצב, לאחר ניהולו הכושל של קודמו, הרקול-לואי טורינטי, מרקיז פריה, ושילב את כוחות הצבא הבלגי בתוך הצבא הקיסרי.
בין השנים 1725–1736 הוא כיהן כמושל דוכסות מילאנו, וב-30 ביולי 1741 הוא מת ונקבר בווינה.
תגובת אתר סייסמית
תגובת אתר (סייסמית) היא תרגום מילולי וספציפי לביטוי באנגלית Seismic) Site Effect) בתחום הסייסמולוגיה של רעידות אדמה. לפי שעה, לא אותר מונח זהה לתופעה כלשהי בתחום של דיסציפלינות, אחרות. המונח מתאר תופעה, שבאתר מסוים מתקיימות בעקבות רעידת אדמה תאוצות קרקע (וכתוצאה מכך אפקטים סייסמיים - בדר"כ נזקים כבדים), השונים באופן מובהק מהצפוי על פי מרחק האתר ממוקד הרעידה.
מהות התופעה
בעת התרחשות רעידת אדמה, משוגרים ממוקד הרעידה בתוך קרום כדור הארץ גלים סייסמיים לכל הכיוונים. הגלים הסייסמיים, בהגיעם קרוב מאוד אל פני הקרקע, גורמים לתאוצות קרקע שהן האחראיות לאפקטים הסייסמיים שמתרחשים בעקבות הרעידה. ככל שהגלים מתרחקים ממוקד רעידת האדמה, פוחתת האנרגיה האצורה בהם - תופעה הנקראת ניחות - ועל כן, תאוצות הקרקע הנגרמות בעטיין הן מופחתות, וממילא גם האפקטים הסייסמיים.
ברם, יש לא מעט מקרים שבהם תהודה (רזוננס בלעז) שנגרמת באתר מסוים, מגבירה מאוד את תאוצות הקרקע בו אפילו עד כדי פי 50 ויותר מכפי הצפוי על פי המרחק מהמוקד (התופעה נקראת "הגברה" ובלועזית "אמפליפיקציה"). זאת מכיוון שהגלים הללו מתפזרים בכל התדרים, ותחילה נבלעים התדרים הגבוהים, וככל שמתרחקים מהמוקד, התדרים הנמוכים הם המאפיינים את תחום הגלים שם. אם וכאשר מגיעים לאתר מסוים גלים בתדר הקרוב מאוד או זהה לתדירות העצמית של תצורת הסלע עליה בנויים המבנים, תתרחש תהודה שתביא לתאוצות קרקע מוגברות, כאמור עד כדי פי 50. אם גם המבנים הבנויים שם יהיו בעלי תדירות עצמית דומה, אזי זה יגביר את עוצמות הנזק וההרס במבנים אלו. מכיוון שבאזורים הרחוקים מהמוקד, "שולטים" בנוכחותם הגלים בעלי התדירות הנמוכה, ובהכללה ניתן לומר שהתדירות העצמית של מבנים גבוהים נמוכה גם כן, הרי שזה בהחלט חיזיון נפוץ למצוא מבנים מודרניים יחסית, ואשר לא נבנו על פי תקנים מחמירים של עמידות בפני רעידות אדמה, נפגעים ממנה מאוד, גם אם הם מרוחקים מאוד מהמוקד.
גילוי התופעה
ברעידת האדמה במקסיקו-סיטי שהתרחשה בשנת 1985, נצפתה תופעה שלא הייתה מוכרת עד אז. מוקד הרעידה היה מרוחק כ־400 קילומטר מהעיר. למרות זאת מבנים גבוהים ומודרניים רבים קרסו. לא זו אף זאת, בחלקים של העיר - אזור העיר העתיקה - לא נגרם כל נזק, ואילו דווקא בעיר החדשה והמודרנית התרכז הרוב המכריע של ההרס. בעקבות המקרה הזה שנראה אז מוזר ביותר, הקימה "האגודה הבינלאומית לסייסמולוגיה ופיזיקה של פנים כדור הארץ" (The International Association of Seismology and Physics of the Earth’s Interior - IASPEI) קבוצת עבודה בינלאומית לריכוז המחקרים אודות התופעה "החדשה" שהתגלתה. המחקרים שהתבצעו במסגרת זו הוצגו בשני כנסים ביפן: האחד בשנת 1992, והשני בשנת 1998. בעקבות מחקרים אלה נקראה התופעה "תגובת אתר סייסמית" (או בקיצור "תגובת אתר"), והיא הוגדרה כ-"מכלול התכונות של אתר, שגורמות לכך שתאוצות הקרקע בו במהלכה של רעידת אדמה, שונות בהרבה מאלה הצפויות על פי המרחק מהמוקד". כמובן שתשומת לב החוקרים ניתנה לאותם מקרים שתאוצות הקרקע באתר גדולות בהרבה מן הצפוי, ופחות לאותם מקרים שתאוצות הקרקע באתר הן נמוכות משמעותית מהצפוי (יש גם מקרים כאלה). מחקרים אלה הניבו שיטות מדידה שונות, למדידת תגובת אתר סייסמית צפויה באתרים שונים. מדידות אלה מופעלות בעיקר לקראת בנייה של אתרים רגישים. בישראל בוצעו עד כה, רק על ידי המכונים הגיאופיסי והגאולוגי לישראל ומאז שנת 1993, לפחות 115 מדידות כאלה. הידועות שבהן, הן אלה שבוצעו לקראת הקמת הרכבל החדש באתר "מצדה", אתר חברת החשמל "אורות רבין" בחדרה, בניית מחלקת המיון החדש בבי"ח סורוקה ועוד רבות אחרות.
הפרמטרים שקובעים את מידת הגברת תאוצות הקרקע
באמצעות מודל פשוט, המוצג משמאל, והסבר קצר ופשוט המוסבר כאן, ניתן להבין את התהליך והפרמטרים שקובעים את ההגברה של תאוצת הקרקע ושיעורה, באתר כלשהו.
הגברה משמעותית בתאוצות הקרקע (שמתרחשת במצב של תהודה) היא תלוית תדירות, שהיא ביחס ישר למהירות הגלים במסת הסלע וביחס הפוך לעובייה. כלומר, התדר העצמי של שכבת הסלע העליונה (תדר ההגברה) יכול להיות מחושב כ-F 1 =V 1 /4H כאשר F 1  הוא התדר העצמי של שכבת הסלע העליונה (תדר ההגברה - "שכבה 1" באיור), ו-V 1  היא מהירות גלי הגזירה בשכבה זו. עובי שכבת משקעי האגם המיובש במקסיקו-סיטי היה (ועדיין) 40 מ'; מהירות גלי הגזירה בה היא 80 מ'/שנייה. הצבת הערכים הללו במשוואה הנ"ל נותנת לנו תדר של 0.5Hz (זמן מחזור של 2 שניות).
כלומר, שכאשר יגיעו לאתר הנ"ל הגלים הסייסמיים שתדירותם תהיה 0.5Hz (הזהה לתדירות השכבה העליונה), תתרחש התופעה של תהודה (רזוננס), והגברת תאוצות הקרקע תהיה מקסימלית. אך עד כמה מקסימלית היא תהיה? את זאת יקבע פקטור ההגברה שמחושב כ - Am = V2 / V1 * K, כאשר Am הוא פקטור ההגברה (אמפליפיקציה), V2 זו מהירות גלי הגזירה בשכבה התחתונה ("שכבה 2" באיור) ו - K הוא קבוע שבישראל הוא הערך 1.2 . הסלע שמתחת למשקעים האגמיים שבעיר המודרנית במקסיקו הוא סלע וולקני צפוף מאוד, שמהירות גלי הגזירה בו מתקרבת ל־3,000 מ'/שנייה. מהירות גלי הגזירה במשקעים האגמיים היא כאמור 80 מ'/שנייה. הצבת הערכים הללו במשוואת ההגברה Am, תיתן הגברה שהיא קרובה לפי 50 מהצפוי על פי המרחק.
ואכן, ראו בגרף התחתון שמתבסס על עקומת תאוצה ספקטרלית שמתארת את תאוצות הקרקע בחתך ספקטרום הגלים הסייסמיים ברעה"א במקסיקו סיטי ב־1985. בזמן מחזור של 2 שניות, היינו בתדר של חצי הרץ, התקבלה הגברה מקסימלית בעיר המודרנית (העקומה העליונה המסומנת כ-SCT), שעל פי החישובים דלעיל והפרסומים המדעיים הגיעה ל-פי 50. הבניינים המודרניים רבי הקומות במקסיקו סיטי היו בעלי תדירות עצמית הקרובה מאוד לחצי הרץ, עובדה שתרמה מאוד לכך, שההגברה בתאוצות הקרקע, תביא לקריסתם.
ניתן להמחיש את התהליך גם בצורה איכותנית יותר. אמרנו שמהירות הגלים גדלה ככל שצפיפות הסלע גדולה. כשהגלים הסייסמיים היו בדרכם לשכבת המשקעים האגמיים, דרך הסלע הוולקני הצפוף מאוד, מהירותם בסלע הוולקני הגיעה לכמעט 3 קמ' בשנייה. ברגע שהגלים עברו מהסלע הוולקני למשקעים האגמיים מהירותם ירדה בבת אחת ל־80 מ'/שנייה. דמיינו מה קורה כשרכב בולם בבת אחת ממהירות גבוהה מאוד לנמוכה מאוד - משתחררת אנרגיה רבתי בצורה של גלי חום, גלי קול ועוד. זה מה שקורה במעבר בין הסלע הצפוף מאוד לסלע הרך - שחרור רבתי של אנרגיה במשקעים האגמיים הרכים, שבא לידי ביטוי בהגברה רבתי של תאוצות הקרקע. הגברה פי כמה? פי התוצאה שמתקבלת ממשוואת ההגברה Am. האיברים במשוואה ומיקומם ממחישים גם כן, שככל שהניגודיות בצפיפויות בין הסלע התחתון (שכבה 2 במודל העליון) לשכבת הסלע העליונה (שכבה 1 באיור) גדולה, כך תגדל ההגברה. זאת מכיוון שבמצב של ניגודיות שכזו, V2 שממוקם במונה של המשוואה, גדול בהרבה מ - V1 שממוקם במכנה, או אז Am (ההגברה) גדולה מאד.
שיטות המדידה
קיימות מספר שיטות למדידת תגובת אתר סייסמית. הראשונה והפופולרית ביותר היא שיטתו של יוטאקה נאקאמורה (Yutaka Nakamura) שפורסמה בשנת 1989 - פועל יוצא של היוזמה שבאה לאחר רעה"א במקסיקו סיטי ומתוארת לעיל . תצפיות רבות של החוקר הצביעו על כך, שהיחס הספקטרלי בין הרכיב האופקי (H) לאנכי (V) של התאוצות הנמדדות באתר כתגובה לרעש הרקע של כדור הארץ, שווה ליחס הספקטרלי של התנודות באתר בעת רעידת אדמה. כלומר, היחס הזה מציג את הפער בין מצב שלא מתרחשת הגברה בתאוצות הקרקע, למצב שכן מתקיימת בהן הגברה באתר הנמדד. ברם, מתבקש, שתוצאות עבודה מהסוג הזה, תהיינה שילוב של נתוני הסכנה הסייסמית (Seismic Hazard) של האתר עם נתוני המדידות הספציפיות על פי השיטה דלעיל. כלומר, העבודה תתן אינדיקציה במונחים הדומים למונחים של התקן לבנייה עמידה בפני רעידת אדמה . על כן, העבודה הסופית תהיה סימולציה של קטלוג רעידות אדמה (מיקום וגודל) בגודל M>5 העלולות להתרחש עד 200 קמ' מהאתר בתקופה של 5,000 שנה, יחד עם סינתזה של תאוצות הקרקע הצפויות להתרחש מרעידות אלה בפני השטח של האתר שנבדק. כל זאת, על מנת לקבל את אלה שההסתברות להתרחשותן לפחות פעם אחת ב־50 שנה היא 10%, כפי שהתקן דורש. לשם ביצוע עבודות המדידה ימוקמו מספר תחנות מדידה באתר, ע"פי גודלו. בכל תחנה יהיו 3 מדי תאוצה (סייסמומטרים - ראו תמונה): 2 אופקיים - עבור 2 רכיבי התנועה האופקיים ("צפון-דרום" ו-"מזרח-מערב"); ואחד אנכי עבור רכיב התנועה האנכי (מעלה-מטה). כל סייסמומטר מודד את תנועת פני השטח על ציר הזמן, ומזה ניתן להסיק על התדירות וממנה לקבל אינדיקציה באמצעות המחשב על היחסים הספקטרליים על ציר התדירויות, או זמני המחזור השונים. התוצר החזותי הסופי תהיה עקומת תאוצות קרקע ספקטרליות הצפויות באתר, מול עקומת התקן המחייב לבנייה עמידה בפני רעידות אדמה. ככל שעקומת התאוצה הספקטראלית הצפויה באתר תהיה מתחת לעקומת התקן, המצב תקין, ובנייה על פי התקן תתן מענה למקרה של רעידת אדמה. אם עקומת התאוצה הספקטרלית באתר או חלקה יופיעו מעל לעקומת התקן, הרי שבנייה על פי התקן לא תתן מענה, וצריך יהיה לתכנן בעבור התדרים הרלוונטיים תכנון מחמיר בהתאם - ראו דוגמה של עקומות היפותטיות משמאל.
הערות שוליים
https://www.sciencedirect.com/topics/earth-and-planetary-sciences/site-effect
חתולים על סירת פדלים
"חתולים על סירת פדלים" הוא סרט אימה ישראלי עצמאי שיצא לאקרנים בישראל ב-29 במרץ 2012. את הסרט ביימו יובל מנדלסון ונדב הולנדר והפיק יהונתן בר אילן. הסרט הוא קומדיית אימים רומנטית בכיכובם של מיכאל מושונוב, דנה פרידר ושמואל וילוז'ני המושפעת מז'אנר סרטי הבי מובי והטראש. הסרט עוסק בקורותיהם של זוג תיכוניסטים ישראלים שיוצאים לשיט רומנטי בירקון ומסתבכים בשלל הרפתקאות. הסרט נרכש להפצה מסחרית בבתי הקולנוע בישראל, הוקרן בפסטיבל קולנוע דרום בחודש מאי 2011 ופתח את פסטיבל הקולנוע אייקון 2011.
כמו כן, הוצג במסגרת פסטיבלי אימה בטורונטו ומונטריאול אשר בקנדה, בקולומבוס, אינדיאנה אשר בארצות הברית, ואף באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
תקציר העלילה
הסרט נפתח בנסיעה של ילד בשם יותם על סקייטבורד אל הסופרמרקט שליד ביתו, שם הקצב מתנהג אליו בהתנשאות ודורש ממנו לצאת, וארבעה בריונים מבית הספר שלו מרביצים לו ולוקחים לו את הסקייטבורד. אז מגיעים נועם ומילי על קטנוע שם מילי מכריחה את הילדים להחזיר לו את הסקייטבורד, ולאחר מכן לנחם אותו, מה שגורם לו להתאהב בה. תחילה, נועם מספר שהוא מכיר את הילדים, ושהם לא רעים אלא 'סתם עושים שטויות'.
לאחר מכן, יותם מגיע לבית של סבא שלו ומספר לו סיפור השוזר בתוכו את כל הדמויות מהסצנה הראשונה - ולפי היחס שלהם אליו הוא בונה את האופי שלהם (לדוגמה הקצב הוא הנבל הראשי, ארבעת הבריונים מגלמים את צופי הים שמתים באכזריות במהלך הסרט, נועם מתנהג באופן ילדותי ומילי היא הבוגרת מבין שניהם): נועם ומילי הם זוג תיכוניסטים שחוגגים חצי שנה ביחד על ידי שכירת קיאק לשוט במי הירקון. נועם מנסה לגרום למילי לשכב איתו במהלך השיט. מילי לוקחת את החתול שלה איתה, וגונבת לפקיד בכניסה (ביל) את העכבר שבמחזיק המפתחות של הבוס שלו (כדי שיהיה לחתול שלה במה לשחק) - לאחר מכן מתגלה שבעכבר הוסתר מפתח לכספת.
לאחר שהם מתחילים לשוט, נועם מתחיל לשחק עם החתול שלה וזורק לו את העכבר למים, והחתול קופץ אחריו, וטובע בדרך. כשנועם נכשל בניסיונו להציל את החתול, מתגלה שהאדמירל (הקצב מפתיחת הסרט), שהוא מנהל אגף הסירות באגם, שופך חומר רדיואקטיבי לנהר, מה שגורם לחתול להפוך למוטציה. לאחר זמן מה, מילי שומעת קול של חתול מאזור גדת הנהר ומפדלת לשם, רק לאחר שהאדמירל פוגש אותה ואת נועם ודורש את העכבר שלו בחזרה. כשאלה מגלים לו שאין ביכולתם להשיב לו את העכבר, הוא חוטף את מילי ודורש מנועם למצוא את העכבר. נועם חוזר אל סירת הפדלים ומשתכר מבקבוק היין שהביא בתיק שלו. הוא קורא לביל שיעזור לו להשיב את מילי, שבתגובה קורא לצופי הים, ארבעה גברים בני כ-30 בשמות דב דב, דובי, דובל'ה ודוביק. הצופים יוצאים לעזור לנועם לאחר מסע שכנועים, ובמהלך מאמציהם להשיב את מילי, נועם מאבד את ידו, והם מתים אחד אחרי השני על ידי החתולים המוטנטים, שמתרבים בשל קיום של חומר רדיואקטיבי רב באגם.
הסרט ספג ביקורות קשות על השימוש בחומרים שאינם קרובים לדמוי איברי פנים אנושיים, החלק המשמעותי יותר היה השימוש בשרשרת נקניקיות בתור מעיים אנושיות.
ז'אק דוידסון
ז'אק דוידסון (בהולנדית: Jacques Davidson; 14 בנובמבר 1890 – 13 בינואר 1969) היה שחמטאי יהודי-הולנדי.
ביוגרפיה
לפני מלחמת העולם הראשונה התגורר דוידסון בלונדון במשך מספר שנים. דוידסון שיחק עם אביו שחמט על סכומי כסף, והגם שלא קיבל את התמורה, הבין שהמשחק יכול לשמש לו מקור פרנסה וכך החל לשחק נגד אנגלים עשירים. הוא התקדם ברמתו השחמטאית בעזרת הולנדי אחר, רודולף לומן. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הגיע דוידסון למקום השני בשתי אליפויות הולנד לשחמט, בשני המקרים ניצח בתחרויות אלוף העולם לעתיד מקס אויבה שבעת ההיא היה כבר החזק שבשחמטאי הולנד.
בשנת 1911 ניצח דוידסון דו-קרב נגד אדוארד סרג'נט 2.5-0.5 בלונדון. הוא חלק מקום 3-5 בתחרות טונברידג' ולס בשנת 1911 (ניצח: פרדריק ייטס), הגיע למקום ה-15 בתחרות קלן (ניצח: משה לובצקי), חלק מקום 2-3 בתחרות לונדון 1912 (ניצח: הרולד קול), הגיע למקום השישי בתחרות לונדון 1912 (ניצח: ג'ורג' אלן תומאס) וחלק מקום 4-7 בתחרות לונדון 1913 (ניצח: אדוארד לאסקר).
בשנת 1921 הגיע דוידסון למקום השני בתחרות נימיכן (ניצח: מקס אויבה), הגיע שמיני בתחרות האג (ניצח: אלכסנדר אלכין), הגיע למקום ה-16 בתחרות שבינגן בשנת 1923 (ניצחו: פאול יונר ורודולף שפילמן), בשנים 1923 ו-1924 הגיע דוידסון למקום השני בשתי אליפויות הולנד לשחמט, בשני המקרים ניצח בתחרויות מקס אויבה. דוידסון ניצח בתחרות אמסטרדם 1925, הגיע למקום ה-16 בתחרות זמרינג 1926 (ניצח: רודולף שפילמן), הגיע שמיני בתחרות ספה 1926 (ניצחו: פרידריך זמיש וג'ורג' אלן תומאס), הגיע שני בתחרות אוטרכט 1927 (ניצח: מקס אויבה), חלק מקום ראשון בתחרות אמסטרדם 1927 עם הרטינגסבלט וחלק מקום 5-6 בתחרות אמסטרדם 1929 (ניצח: מקס אויבה).
דוידסון קיים מספר דו-קרבות: סיים בתיקו עם ריצ'רד טייכמן בברלין, בשנת 1922, הפסיד למקס אויבה בשנת 1924 ובשנת 1927, והפסיד לרודולף שפילמן בשנים 1932 ו-1933. כל ארבעת הדו-קרבות הללו התקיימו באמסטרדם. .
צבא המתים
צבא המתים (באנגלית: Army of the Dead) הוא סרט זומבים אמריקאי משנת 2021. שבוים בידי זאק סניידר, שגם הפיק את הסרט ביחד עם אשתו ושותפתו דברה סניידר ועם וסלי קולר, לפי תסריט שכתבו סניידר, ג'ובי הרולד ושאי האטן, על בסיס סיפור מאת סניידר. בהפקת החברה של סניידר, The Stone Quarry, הסרט יצא ברחבי העולם במאי 2021 בשירות הסטרימינג נטפליקס.
עלילה
שיירה של צבא ארצות הברית יוצאת מאזור 51, ובמהלך הנסיעה על הכביש הראשי מחוץ ללאס וגאס מעורבת השיירה בתאונת דרכים עם מכונית חולפת. המטען, זומבי, יצור אל-מת שנושאת השיירה, בורח תוך שהוא הורג כמה חיילים ונושך אחרים ומזהם אותם. בתוך העיר, הזומבי והחיילים הנגועים מזהמים את רוב התושבים, וממשלת ארצות הברית מכניסה את לאס וגאס להסגר.
בהגיעם לעיר, הם מתעמתים עם טיגריס אל-מת בשם ולנטיין השומר בכניסה. אחר כך לילי יורה ברגלו של קאמינגס, וכופתת אותו תוך שהיא מסבירה שקיימת בעיר קבוצת זומבים נבונים, המכונים "אלפא", ואותם יהיה אפשר לעבור רק אם קאמינגס יוקרב כעונש על שאנס נשים במחנה. נקבת אלפא, מלכת הזומבים המכונה "הַכַּלָּה", באה וגוררת את קאמינגס הפצוע אל תוך קזינו "אולימפוס", אשר בו לפי הערכתה של קייט, נמצאת גיטה. קאמינגס מובא לפני מנהיג האלפא, זאוס, הנושך והופך אותו לזומבי. לילי מובילה את הצוות אל בניין המאוכלס בזומבים רגילים שנמצאים במצב של תרדמת. בעודם מנסים להתקדם בשקט בין הזומבים, צ'יימברס מאשימה את מרטין שיש לו מניעים זרים. בוויכוח ביניהם, צ'יימברס נתקלת באחד הזומבים ומעירה אותו. זומבים נוספים מתעוררים, ותוך כדי מאבק מלווה ביריות, צ'יימברס מוקפת על ידי זומבים, מצליחה להרוג כמה מהם, אך ננשכת. גוזמן נאלץ לירות במכל הדלק התלוי על גבה של צ'יימברס, ומשמיד אותה יחד עם הזומבים המקיפים אותה.