cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משרד הכלכלה והתכנון
על אף שמו, מדיניותה הכלכלית של הממשלה לא נקבעה בו, כי אם במשרד האוצר, אם כי היו שנים בהן היה שותף להכנת תקציב המדינה. עיסוק מרכזי של המשרד היה הכנת תשובות הממשלה לדו"חות מבקר המדינה. יחידות נוספות במשרד כללו את הרשות לתכנון כלכלי לאומי ואת המטה לייעול המשק הציבורי.
כאשר מונה לתפקיד יוסי ביילין, ביולי 1995, הוא סבר כי אין הצדקה לקיומו של המשרד ופתח במהלך לביטולו. עם כינונה של הממשלה ה-26 בסוף אותה שנה, לא מונה שר חדש לתפקיד זה, והמשרד פורק.
ב-2009, ראש הממשלה בנימין נתניהו מינה עצמו לשר לאסטרטגיה כלכלית, תפקיד שלא הוגדר בבירור, אך יש המשווים את תפקידו לתפקיד שר הכלכלה והתכנון בעבר.
מאהלר
מאהלר (Mahler) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית
שעת האפס (אלבום)
"שעת האפס" הוא אלבומו השני של הזמר רגב דהן.
שלושה סינגלים יצאו מתוך האלבום לרדיו: 'אם', 'חבל שחור' ו'שמש פלסטינית'. שלושת הסינגלים לוו בווידאו קליפים שהגיעו למקומות הראשונים בערוץ 24, והקליפ לשיר "אם", בו משתתפים עידו תדמור ולהקתו, הגיע למקום השישי המצעד האירופאי של MTV. את השירים באלבום כתב והלחין רגב פרט לשיר 'בעיניים חצי עצומות' אותו כתב אהוד מנור והשיר 'בוא נשחק' מאת יונה וולך.
קוליטיס כיבית
קוֹלִיטִיס כִּיבִית (באנגלית: Ulcerative Colitis) היא מחלה השייכת לקבוצת מחלות מעי דלקתיות, הכוללת גם את מחלת קרוהן. שכיחותה של קוליטיס כיבית נעה בין 2 ל-14 לכל 100,000 איש. המחלה מתפרצת בשתי קבוצות גיל: קבוצת הגיל הצעירה, כלומר בין גילאי 15–30, ולאחר מכן בין גיל 60 ל-80, בדומה למחלת קרוהן. המחלה פוגעת בשכיחות דומה בנשים ובגברים. המחלה שכיחה יותר אצל מעמדות סוציו-אקונומיים גבוהים יותר מאשר נמוכים, וכן באזורים מתועשים לעומת אזורים כפריים. נמצא כי עישון סיגריות מוריד את הסיכון לחלות במחלה, וזאת בניגוד לממצאים במחלת קרוהן, לפיהם עישון סיגריות מגביר את הסיכון לחלות במחלה. ביצוע ניתוח לכריתת התוספתן (אפנדקטומי) מהווה גורם מגן מפני התפרצות המחלה.
קוליטיס כיבית יכולה להתהוות באופן משפחתי (בכ-5% עד 10% מן המקרים) או ספוראדי (כלומר, ללא קשר גנטי). הסיכוי של קרוב משפחה מדרגה ראשונה לחלות במקרה שיש חולה קרוהן / קוליטיס במשפחה הוא 10% בקירוב, והסיכוי עולה אם לשני ההורים יש מחלות מעי דלקתיות.
אטיולוגיה
כיום, הסברה היא שמחלות מעי דלקתיות מתפרצות לאור סיבות שונות, ביניהן מנגנון בקרה לא תקין במעיים, אשר יוצר מצב כרוני שבו מוקוזת המעיים עצמה לא מתפקדת כהלכה ברמה החיסונית, כלומר התפקוד החיסוני איננו מיטבי. מצב זה, יחד עם הפגמים הגנטיים שנמצאו במחלות מעי דלקתיות קשורים למספר תהליכים שונים – יכולת פגומה של מערכת החיסון להגיב לחיידקים ולהכחידם, תפקוד פגום של בקרה על תאים מפרישים המעורבים בתגובה מול התוצרים המטבוליים של החיידקים, וכן פגמים שנמצאו בתהליך הקשור להתפתחות הדלקת ולרזולוציה שלה.
ממצאים פתולוגיים
מחלת קוליטיס כיבית לרוב מערבת את אזור הרקטום ומתפשטת מעלה לאורך המעי הגס כולו. 40%-50% סובלים ממחלה המערבת את הרקטום ואת אזור המעבר בין חלק הסיגמואיד במעי הגס לרקטום בלבד, בעוד שאצל 20% מהחולים מדובר בפאן-קוליטיס – כלומר מעורבות של כל המעי הגס כולל הרקטום, שלעיתים מערבת גם את סוף המעי הדק (כ־2-3 ס"מ לתוך המעי הדק הסופי – terminal ileum). נטילת ביופסיה גם מאזורים שנראים תקינים יחסית, מצביעה על פתולוגיות שונות שיתוארו בהמשך. כאשר יש דלקת קלה, השכבה המצפה את המעי הגס והנראית תחת קולונוסקופיה (המוקוזה) היא אדומה ומכוסה במשטח גרנולרי בדומה למראה של נייר זכוכית. כשהדלקת חריפה יותר, המוקוזה כולה אדומה, מדממת בקלות, ועם כיבים. עם הזמן, מתפתחים פוליפים ("פסאודו-פוליפים") כתוצאה מתהליך התרבות של תאי אפיתל. קוליטיס כרונית מביאה בסופו של דבר לכך שהמעי הגס הופך להיות אטרופי, מוצר וקצר יותר. אחד הסיבוכים של המחלה הוא התפתחות של קוליטיס טוקסי (toxic colitis, או megacolon). זהו מצב בו קיר המעי הגס הופך לעדין והמוקוזה עצמה מכויבת מאוד. מצב זה עלול להביא להתהוות של פרפורציה (חור במעי).
מבחינה היסטולוגית (כלומר, בנטילת ביופסיות והתבוננות בהן מבעד למיקרוסקופ) ניתן להתרשם מתהליך דלקתי שמערב את שכבת המוקוזה ואת שכבת הסאב-מוקוזה השטחית, אולם ללא מעורבות מעבר לכך (אלא אם כן מדובר במחלה פולמיננטית וסוערת מאוד). בנוסף לכך, קיימים מאפיינים היסטולוגיים מיוחדים למחלה שעוזרים להבדיל בינה לבין מחלות זיהומיות של המעי הגס או מחלות שאינן קוליטיס כיבית כרונית; ממצאים אלו כוללים ארכיטקטורה מעוותת של הקריפטות במעי הגס, וכן מצבורים של תאי פלסמה ורקמות לימפואידיות באזור. לעיתים יש גודש של כלי דם המלווים בבצקת ודימומים וכן הסננה של תאי דלקת. תאי דלקת אלו חודרים לשכבת האפיתל ולקריפטות עצמן ומביאים לתהליך הנקרא crypt abscesses.
תסמינים קליניים
פרוקטיטיס – הוא דלקת של הרקטום התחתון ופי הטבעת, אשר מתבטאת אצל החולים במעבר של דם טרי וריר יחד עם צואה. חולים עם פרוקטיטיס חשים לרוב תחושה של טנזמוס (לעיל) אולם כמעט ולא סובלים מכאבי בטן. פרוקטיטיס (או פרוקטו-סיגמואידיטיס – דלקת המערבת גם את הסיגמאויד) מאטה את קצב המעבר במעיים הפרוקסימליים, תופעה אשר מביאה לעצירויות (המאפיינות חולים הסובלים ממחלה דיסטלית, כלומר מחלה המערבת בעיקר את החלקים הסופיים של המעי הגס). אצל חולים אלו קיימת רגישות בפי הטבעת בזמן בדיקה פיזיקלית.
כשהמחלה משתרעת מעבר לרקטום, יהיו לרוב הפרשות של דם מעורבות בצואה או שלשול דמי. הסיבה לכך היא תנועתיות מהירה של צואה לאורך המעי הגס הדלקתי. כשהמחלה חמורה, הצואה נוזלית ומכילה דם ומוגלה. אצל חולים הסובלים ממחלה המערבת את המעי הגס קיימת רגישות במישוש המעי הגס בבדיקת הבטן.
בדיקות דם והדמיה
אנמיה, חום ושקיעת דם מוחשת מאפיינים התהוות של מחלה בינונית עד קשה. הממצאים המעבדתיים אשר נמצאים הם:
הדמיה של המעי נעשית באמצעות סיגמואידוסקופיה ובהמשך קולונוסקופיה של כל המעי. בחוקן בריום ניתן להתרשם מהתעבות של המוקוזה ומכיבים שטחיים, וכאשר המחלה מתקדמת ייתכן אובדן של האוסטרות המאפיינות מבנה נורמלי של המעי הגס. ביצוע CT איננו משמש כלי דיאגנוסטי מהותי כמו קולונוסקופיה וחוקן בריום אולם ניתן להתרשם מהתעבות מוראלית של המעי, עלייה בשומן העוטף את הרקטום ואת האגן, מראה דמוי מטרה (target appearance) של הרקטום, וכן אדנופתיה.
סיבוכים
מרבית החולים לא מתייצגים עם סיבוכים של המחלה בעת הדיאגנוזה, אולם עד 15% עלולים להתייצג עם מחלה קטסטרופלית מלכתחילה. הסיבוכים הקיימים במחלה הם:
הסיכון לסרטן
חולים עם קוליטיס כיבית כרונית נמצאים בסיכון לפתח סרטן המעי הגס. הסיכון לפתח סרטן עולה ככל שהמחלה מפושטת יותר וככל שהיא ממושכת יותר – מחקרים מצביעים על סיכון המגיע לכדי 11% במהלך 40 שנות מחלה; מקובל להניח כי הסיכון עולה בחצי אחוז עד אחוז החל מהשנה העשירית למחלה. חולים אלו צריכים להיות תחת מעקב וביצוע קולונוסקופיה מדי שנה או שנתיים, החל מהשנה השמינית או העשירית למחלה (במקרה שיש מעורבות של כל המעי הגס) או לאחר 12–15 שנה (אם יש מעורבות של המעי הגס השמאלי בלבד).
במקרה שקולונוסקופיה מגלה קיום של דיספלסיה, בין אם ממוינת היטב ובין אם לא (low-grade dysplasia, high-grade dysplasia) – ההמלצה היא לבצע ניתוח להסרת המעי הגס אצל חולי קוליטיס כיבית.
מעורבות המחלה מחוץ למערכת העיכול
קוליטיס כיבית היא מחלה המערבת מערכות נוספות מלבד מערכת העיכול – עד כשליש מהחולים סובלים ממחלה נוספת במערכת אחרת מלבד המחלה העיקרית במערכת העיכול.
טיפול תרופתי
הטיפול בקוליטיס כיבית – הן מחלה המערבת את הרקטום התחתון בלבד, והן מחלה המערבת את כל המעי הגס – הוא דומה. טיפול אחזקה ראשוני הוא במתן תרופות המכילות תרכובות של 5-ASA (רפאסל, פנטאסה, אסאקול וכדומה) בצורה של כדורים, פתילות, חוקנים וכו' כדי להשיג מקסימום ריפוי של מוקוזת המעי הגס. במקרה שיש התפרצות של המחלה, הטיפול הוא באמצעות סטרואידים (בתחילה רקטליים, לאחר מכן בכדורים, ואם המחלה חריפה – מתן סטרואידים דרך הוריד); הפסקת סטרואידים נעשית לרוב תוך כדי התחלת אימוראן, אשר מביא להשגת הרמיסיה והפחתת התלות בסטרואידים. במקרה שהמחלה מוגדרת בינונית עד קשה, ללא תגובה טובה לסטרואידים, הטיפולים הנוספים האפשריים הם טיפול בציקלוספורין או טיפול ביולוגי (בעיקר אינפליקסימאב). אם הטיפול התרופתי לא משיג רמיסיה, או אם קיימות אינדיקציות לניתוח, המטופל עובר ניתוח לכריתת חלק או כל המעי הגס.
טיפול ניתוחי
הניתוח המתבצע אצל חולי קוליטיס כיבית כולל כריתה מלאה או חלקית של המעי הגס. במקרה של כריתה חלקית (Colectomy), הרקטום נשאר פעיל ולאחר התאוששות פעילות מערכת העיכול חוזרת לסדרה.
במקרה שנדרשת כריתה מלאה של המעי הגס הניתוח כולל שלושה שלבים:
לעיתים (בעיקר בחולים במצב רפואי טוב) שני השלבים הראשונים מבוצעים בניתוח אחד, והשלב השלישי בניתוח שני, ולעיתים כל שלב מבוצע בניתוח נפרד. בין ניתוח לניתוח נדרש זמן המתנה של כמה חודשים להתאוששות. לאחר חיבור הפאוץ', חולים חווים יציאות בתדירות של בין 6–10 ליום ו 1–2 יציאות בלילה היות שהפאוץ' איננו מהווה תחליף אופטימלי לרקטום.
שלב הסרת המעי הגס נדרש רפואית כדי למנוע סיבוכים רפואיים כמו סרטן, חסימת מעי, פרפורציה (חור) במעי הגס. השלבים הבאים של יצירת פאוץ' וסגירת הסטומה אינם דרישה רפואית אלא אסתטית ונתונה לבחירת המטופל; בביצוע הניתוחים ומעבר לפאוץ' יש סיכון רפואי וסיכון לירידה באיכות חיים. סיכונים אלו כוללים בין היתר:
כל המנותחים עוברים בדיקה לאיתור רקמה דלקתית שנשארה באזור החיבור בין התעלה האנאלית למעי הדק. אם אכן נותרה רקמה דלקתית מומלץ לבצע בדיקת קולונוסקופיה אחת לשנה-שנתיים מכיוון שרקמה זו עלולה לעיתים לפתח פוליפים המהווים סיכון להתפתחות סרטנית.
האינדיקציות לניתוח אצל חולי קוליטיס כיבית הן הבאות:
היריון אצל חולות במחלות מעי דלקתיות
לחולות במחלה "שקטה" של קרוהן או קוליטיס כיבית שיעורי פוריות נורמליים. עם זאת, התלקחויות במחלת קרוהן עלולות להביא להתהוות צלקות על החצוצרה, וכן מחלות פריאנאליות שונות יכולות להסתמן ככאב בעת קיום יחסי מין. אצל נשים החולות בקוליטיס כיבית ושעברו ניתוח להסרת המעי הגס עם יצירת פאוץ', נמצאו שיעורי פריון נמוכים יותר, ככל הנראה לאור צלקת או חסימה של החצוצרות בגלל תהליך אגני דלקתי.
במהלך ההיריון וההנקה, ניתן להשתמש בתרופות כגון Sulfasalazine, mesalamine ו-balsalazide (בישראל, סאלאזופירין, פנטסה, רפאסל ואסאקול) אולם יש ליטול תוספת של חומצה פולית במקרה שנוטלים Sulfasalazine (סאלאזופירין). גם בסטרואידים ניתן להשתמש במהלך ההיריון אם יש מחלה בינונית עד חריפה. אנטיביוטיקה לשימוש במהלך ההיריון היא אמפיצילין וצפלוספורין, לתקופות מוגבלות, כאשר ניתן לקחת מטרונידזול רק החל מהטרימסטר השני. אין לקחת ציפרופלוקסצין בהיריון. אימוראן ו-6-MP ניתנות בהיריון ומקושרות לסיכון מינימלי אם בכלל, אולם הניסיון שבמתן תרופות אלו עודנו מוגבל, ומקובל לקחתן כשיש החרפה של המחלה ואין מנוס מלקחתן. תרופות ביולוגיות (אינפליקסימאב, אדאלימומאב) מאושרות לשימוש במהלך ההיריון ולא הראו עלייה בהפלות או בסיבוכים אחרים אולם יש להשתמש בהן רק במקרה שהשימוש חיוני (מדורגות כ-Class B).
אברהם גובר
אברהם (אבי) גובר (נולד ב-6 ביולי 1945) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לאלקטרוניקה פיזיקלית בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב המתמחה באלקטרוניקה קוונטית ולייזר אלקטרונים חופשיים, וראש המרכז הישראלי לפיתוח מקורות ושימושי קרינה המשותף לאוניברסיטת תל אביב ולאוניברסיטת אריאל.
ביוגרפיה
אברהם גובר נולד בפולין להורים ניצולי שואה – הלה ואהרון גרוברט שניצלו על ידי חסידי אומות העולם (משפחת פייטרובסקי), ועלה ארצה עם משפחתו בשנת 1949. הוא למד בתיכון קוגל בחולון, התגייס בשנת 1963 ושירת כקצין קשר. את התואר הראשון בפיזיקה קיבל בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב ב-1968, ואת התואר השני, בפיזיקה של מצב מוצק, קיבל בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת תל אביב ב-1971. את הדוקטורט בפיזיקה שימושית והנדסת חשמל עשה במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) בפסדינה בשנת 1975. נושא הדוקטורט: Wave Interactions in Periodic Structures and Periodic Dielectric Waveguides (אינטראקציות של גלים במבנים מחזוריים) בהנחיית פרופ' אמנון יריב.
ב-1988 גובר ייסד ועמד בראש קונסורציום לפיתוח ה-FEL (לייזר אלקטרונים חופשיים - Free Electron Laser) הישראלי הראשון בהשתתפות אוניברסיטת תל אביב, מכון ויצמן, רפא"ל, וקמ"ג ובהיגוי של שר המדע והאנרגיה – פרופ' יובל נאמן. לזירה ראשונה הודגמה במכון ויצמן ב-1988. הלייזר ומאיץ האלקטרונים האלקטרוסטאטי שבבסיסו הועברו ממכון ויצמן לאריאל ב-1999 בהזמנת נגיד אוניברסיטת אריאל יגאל כהן-אורגד. גובר ייסד ב-2003 את מרכז לייזר אלקטרונים חופשיים הישראלי לפיתוח מקורות ושימושי קרינה, המשותף לאוניברסיטת תל אביב ולאוניברסיטת אריאל, והוא עומד בראשו מאז. בשנת 2005 זכה גובר בפרס FEL הבינלאומי על "תרומתו החלוצית לביסוס יסודות התאוריה של ה-FEL". בין השנים 2006–2010 החזיק גובר את הקתדרה לאלקטרוניקה על שם לודביק ג'וקל באוניברסיטת תל אביב, וב-2013 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
לאורך השנים, שימש גובר יועץ למעבדת המחקר של חיל הים האמריקני (US Navy) בוושינגטון DC, וניהל בסוף שנות ה-80 בחברת SAIC בוושינגטון פרויקט מו"פ במסגרת יוזמת ההגנה האסטרטגית של ארצות הברית ("מלחמת הכוכבים") לפיתוח לייזרים של אלקטרונים חופשיים בעלי עוצמה גבוהה. בנוסף, שימש גובר כפרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד, המעבדה הלאומית בברוקהייבן, ניו יורק, אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, אוניברסיטת מרילנד, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס והאוניברסיטה הטכנית נניאנג בסינגפור. בשנים 2005–2006 היה גובר חבר בצוות מומחים של האיחוד האירופי ESFRI - European Roadmap for Research Infrastructure, שהכין מפת דרכים לתשתיות המחקר האירופיות בשני העשורים הבאים בתחום ה-FEL של קרינת X רכה.
גובר היה בין המייסדים של הוועדה הבין-סנאטית של האוניברסיטאות להגנה על העצמאות האקדמית, ושירת בה כנציג הסנאט של אוניברסיטת תל אביב בשנים 2004-2013.
במהלך השנים פרסם גובר מעל 250 פרסומים אקדמיים, הנחה יותר מ-40 תלמידים לתארים מתקדמים ופוסט-דוקטורט, ועל שמו רשומים 6 פטנטים.
גובר נשוי לג'ון ואב לשלושה.
תחומי מחקריו
פרופ' גובר עוסק באלקטרוניקה קוונטית, אלקטרומגנטיות, פיזיקת הפלזמה, אלקטרואופטיקה, לייזרים, התקנים אלקטרוניים והתקני מוליכים למחצה.
תחומי המחקר הספציפיים שלו הם:
מאמרים נבחרים
E.Gerby, A. Gover, Wave profile modification in Raman free-electron lasers: space-charge transverse fields and optical guiding, Physical Review Letters 63, 1989, עמ' 864-867
הרדיו של סבתא
באלבום אירח רגב את חיים צינוביץ' בשיר "המראה". את האלבום כתב והלחין רגב ואף הפיק מוזיקלית ביחד עם אסף אמדורסקי. מהאלבום יצאו הסינגלים 'לחזור', 'מול כל העולם' ו'לתמיד'.
ראובן קריץ
ראובן קְריץ (נובמבר 1928 – 7 בנובמבר 2020) היה סופר עברי, סופר ילדים, חוקר ספרות, מורה, מו"ל ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
ראובן קריץ (Reuven R. Kritz) נולד בווינה בירת אוסטריה. אביו, ד"ר אריה קריץ, היה רופא יליד גליציה. בשנת 1938, ערב מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל עם אביו. למד כילד חוץ בקיבוץ מזרע, ושם סיים את בית הספר התיכון. השלים לימודיו בסמינר הקיבוצים ועלה לירושלים להשלים לימודיו באוניברסיטה העברית. שם גם קיבל את התואר השלישי בחקר הספרות המשווה. בשנים 1951 עד 1956 היה מורה ומחנך בקיבוצו מזרע. באחת מנסיעותיו לצרפת זכה סיפור קצר משלו בפרס ראשון ופרסם לראשונה את שמו.
בשנת 1956 עקר עם משפחתו למושב מולדת, פתח הוצאת ספרים קטנה משלו שבמסגרתה יצאו לאור רוב ספריו, ולימד בבתי ספר תיכוניים במולדת, עין חרוד וקריית חיים. בראשית שנות השבעים, עד 1976 שהה בחו"ל, והרצה באוניברסיטאות אמריקאיות ידועות על הספרות העברית. עם שובו השתקע בקריית מוצקין והחל להרצות באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב. בכל השנים הללו, פרסם שורה ארוכה של ספרים לבני הנעורים. אחדים מהם, שנתפרסמו בהמשכים בעיתוני הנוער, קנו להם שם, ואף הוסרטו. קריץ כתב לנוער בעיקר רומנים ריאליסטיים מחיי הארץ בקיבוץ, ובייחוד של המוסד החינוכי שומריה של משמר העמק שם למד. הנושאים המרכזיים בהם טיפל בשורת רומנים אלה הם ההתבגרות, האהבה הראשונה, ידידות לסוגיה, מלחמת העצמאות ופעולות צבאיות אחרות ועוד.
החל מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 פרסם שורה של רומנים ריאליסטיים קומיים על חיי הסטודנטים בישראל, שחלקם זכה להצלחה. משנות ה-80 ואילך נתפרסמו מחקריו החשובים בספרות העברית החדשה, ובהם מחקרים על שירת רחל, על ספרות הקיבוץ ועוד. העולם האקדמי בארץ לא האיר לו פניו, והחל מאמצע שנות ה-90 התגורר בהיידלברג והרצה בעיקר בגרמניה, שם זכה להערכה רבה.
כדי לקדם את כתב היד של הרומן "אחות קטנה" שלח קריץ נערה כבת 16 למערכות עיתונים. נערה זאת הציגה עצמה ככותבת היצירה, ורק אחרי קבלת חוות הדעת מהוצאות הספרים חשפה שהיא אינה הכותבת המקורית, וכי מדובר בקריץ.
ב-1997 הופיע ספר שהוקדש כולו לחקר יצירתו של חוקרת ספרות אמריקאית בשם "רותי שמיר". הספר מגיש ניתוח מעמיק ומקיף של כתביו של קריץ. בעולם הספרות והאקדמיה הועלו טענות שמדובר בשם בדוי נוסף של ראובן קריץ, שכתב את הספר המחקר בעצמו.
ראובן קריץ לא היה מתרגם מקצועי, אבל תרגומו ל"גן פינצי-קונטיני" ("Il giardino dei Finzi-Contini"), מאת הסופר היהודי-איטלקי ג'ורג'ו באסאני, זכה בשעתו לשבחים רבים.
בתו אורי קריץ היא פרופסור ללשון וספרות עברית באוניברסיטת אוקלהומה.
המראה (אלבום)
המראה הוא אלבום האולפן השביעי של המוזיקאי הישראלי צביקה פיק. את האלבום הוציאה לאור חברת התקליטים CBS ישראל במרץ 1980.
רקע כללי
שם האלבום, "המראה", נלקח ממופעו של פיק משנת 1979 בהפקת אברהם דשא ובבימויו של צדי צרפתי, והוא מסכם את פעילותו של פיק בשנה זו. בדומה לשאר אלבומיו, גם באלבום זה הלחין ועיבד פיק את כל השירים. בין השירים באלבום נמנים "מסיבת יום ששי", אותו יצר פיק עבור הסרט "דיזנגוף 99" וגרסה אינסטרומנטלית ל"שיר הפרחה" בביצוע עפרה חזה, אותו הלחין פיק. לאלבום נוספה גם גרסה מחודשת שהוקלטה בשנת 1973 לשיר "מה עכשיו?", מתוך אלבומו השלישי הנושא את שם זה.
הצלחה מסחרית
האלבום זכה להצלחה מסחרית יוצאת דופן מיד לאחר צאתו, כשהצליח למכור כ-60 אלף עותקים תוך פחות מחודש מצאתו. כל השירים מתוך האלבום נכנסו למצעדים העבריים השבועיים של תחנות רשת ג' וגלי צה"ל, למעט הגרסה האינסטרומנטלית של "שיר הפריחה" והגרסה המחודשת ל"מה עכשיו?". מהם בלטו השירים "המראה", "אין איש מלבדי", "כוכבים בדו" ו"על חטא", שהגיעו לצמרת המצעדים השבועיים ואף הצליחו להתברג במצעדים השנתיים, כשהמוצלח ביניהם הוא "על חטא", שהגיע למקום השני במצעד השנתי של רשת ג' ודורג על ידי מעריב כשיר הפופולרי ביותר לשנת 1980.
בינגהמטון
מאז ימי התחבורה המסילתית, בינגהמטון נחשבה למרכז ייצור ותחבורה. העיר מוכרת כמרכז ייצור סיגרים, נעליים ומחשבים. חברת IBM נוסדה באזור וסימולטור הטיסה הומצא בעיר, מה שהוביל לריכוז בולט של חברות עם אוריינטציה ביטחונית ואלקטרונית. שגשוג כלכלי מתמשך זה זיכה את בינגהמטון בכינוי 'עמק ההזדמנויות'. אולם, עקב קיצוצים שנעשו על ידי חברות ביטחון לאחר סיום המלחמה הקרה, האזור איבד חלק משמעותי מתעשיית הייצור.
כיום, יש ריכוז מתמשך של חברות היי-טק באזור ובינגהמטון עולה כעיר שמתרכזת בעיקר בבריאות ובחינוך.
היסטוריה
האנשים הראשונים ממוצא אירופאי שהתיישבו באזור היו חיילי משלחת סוליבאן בשנת 1779, בזמן מלחמת העצמאות, הם הרסו כפרים מקומיים של שבטי אוניידה ואונונדאגה. העיר נקראת אחר ויליאם בינגהם, איש עשיר מפילדלפיה שקנה 10,000 דונם מהאדמה באזור בשנת 1786. ב-1834, לאחר גדילה חקלאותית משמעותית, נוסדה העיירה בינגהמטון. תעלת צ'נאנגו, שהושלמה בשנת 1837 חיברה את העיירה אל תעלת אירי והיוותה תנופה ראשונית להתפתחות התעשייתית באזור. בשנת 1849, הגדילה הואצה עם השלמת מסלולי הרכבת שחיברו את בינגהמטון עם ניו יורק.
בשנת 1867, נוסדה בינגהמטון כעיר. עקב מספר בתים מפוארים שנבנו באזור, זכתה העיר לכינוי The Parlor City (עיר האירוח). בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, מהגרים רבים עברו לאזור, שם מצאו שפע של עבודות. במשך שנות השמונים של המאה ה-19, בינגהמטון הפכה להיות מייצרת הסיגרים השנייה בגודלה בארצות הברית. בשנת 1913, 31 נספו בשרפה בחברת ביגוד, דבר שהוביל למספר רב של רפורמות בנוגע למדיניות האש במדינת ניו יורק. במהלך מלחמת העולם השנייה, גדילת העיר המשיכה כאשר IBM, שנוסדה באזור העיר התגלתה כמובילה טכנולוגית גלובלית. חברות ייצור גדולות נוספות שפעלו באזור כללו את Ansco וג'נרל אלקטריק. עד לסיום המלחמה הקרה, באזור לא חוו מעולם נפילה כלכלית, הנפילה התרחשה עקב סגירת יצרניות נשק. באמצע שנות החמישים של המאה ה-20, אוכלוסיית העיר הגיעה לכ-85,000 תושבים.
לאחר המלחמה, התפתחות האזורים הפרבריים הובילה לירידה באוכלוסיית בינגהמטון וגדילה משמעותית באוכלוסיית העיירות הסובבות את האזור. במאמץ להחזיר את העיר להיות אטרקטיבית וגדולה, בשנות ה-60 וה-70 נעשתה התחדשות עירונית בעיר ומבנים רבים נהרסו במהלך תקופה זו. הפרויקטים לחדש את העיר כשלו ולא הצליחו לבלום את רוב ההפסדים. אף על פי שהתוכנית לא הצליחה במטרתה העיקרית, העיר התבססה כמרכז התרבותי והממשלתי באזור.
ב-3 באפריל 2009, אירע ירי המוני במבנה שירותי ההגירה שבעיר על ידי חמוש שהרג 13 אנשים.
במאה ה-21, העיר ניסתה לגוון את הבסיס הכלכלי שלה במטרה להמריץ את תהליך ההתחדשות. הכלכלה המקומית החלה אט אט להתרכז בשירותי בריאות. דגש עיקרי הונח על אוניברסיטת בינגהמטון, שעבורו נבנה קמפוס בשנת 2007 ובנוסף נבנו מספר מתחמי דיור עבור סטודנטים.
גאוגרפיה ואקלים
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 28.9 קמ"ר, מתוכם 27.2 קמ"ר אדמה ו-1.7 קמ"ר מים.
בינגהמטון ממוקמת בנקודת המפגש בין שני הנהרות באמצע עמק ארוך אך צר יחסית. החלק הצפוני של נהר ססקואנה עובר דרומית לעיר. במרכז העיר, נהר צ'נאנגו מתמזג עם נהר ססקואנה מצפון. בעיר התרחשו בעבר מספר שיטפונות גדולים בשנים 1865, 1935, 1936, 2006 ו-2011.
עונות החורף בבינגהמטון הם קרים ומושלגים ועונות הקיץ הם חמים ולחים. עונות הקיץ בעיר מאופיינים בחום ממוזג. בממוצע, רק ב-2.6 ימים בשנה הטמפרטורות בעיר עוברות 32 °C. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה באזור מאז החלו המדידות היא 37 °C ב-16 ביולי 1988. עונות החורף בעיר קצת פחות מתונים, עם 5.8 ימים בממוצע בשנה מתחת ל-0 °F (שווה ל 18− °C). הטמפרטורה הקרה ביותר שנמדדה בעיר הייתה 29− °C ב-15 בינואר 1957.
בינגהמטון היא העיר הגשומה ביותר בארצות הברית עם 162 ימים גשומים בשנה, 212 ימים מעוננים בשנה (העיר השביעית בארצות הברית) ו-214 ס"מ של שלג בממוצע בשנה.
ערים תאומות
לבינגהמטון יש שתי ערים תאומות.
האלגוריתם של פרים
האלגוריתם של פרים הוא אלגוריתם חמדן המשמש למציאת עץ פורש מינימלי בגרף ממושקל לא מכוון. האלגוריתם פותח לראשונה בידי המתמטיקאי הצ'כי וויטייך ירניק בשנת 1930 ובאופן בלתי תלוי בידי רוברט פרים בשנת 1957 ובידי אדסחר דייקסטרה בשנת 1959.
האלגוריתם מתחיל את בניית העץ מקודקוד פתיחה שנבחר באופן שרירותי. בכל צעד האלגוריתם מוסיף לעץ את הצלע בעלת המשקל המינימלי מבין אלה היוצאות מקודקודי העץ ולא סוגרות מעגל. מהלך זה מבוסס על "תכונת החתך".
בעת מימוש האלגוריתם נעשה שימוש בערימה שמתוכה מוציאים בכל פעם את הצלע המינימלית. אם משתמשים בערימה בינארית סיבוכיות האלגוריתם תהיה (כאשר \ E הוא מספר הקשתות ו-\ V הוא מספר הקודקודים). ניתן לשפרה מעט באמצעות שימוש בערימת פיבונאצ'י ולהגיע ל-.
באופן כללי היעילות של האלגוריתם של פרים טובה מזו של האלגוריתם של קרוסקל. למרות זאת, אם הקלט כבר ממויין לפי משקלי הקשתות או כאשר ניתן למיין אותם בזמן ליניארי, אזי האלגוריתם של קרוסקל יהיה מהיר יותר עם זמן ריצה של.
יער שרווד
יער שרווד (באנגלית: Sherwood Forest) הוא יער במחוז נוטינגהאמשייר שבאזור מזרח המידלנדס באנגליה המזוהה עם האגדה אודות רובין הוד.
היסטוריה
האזור מיוער מתקופת הקרח, אך היער התכווץ עם השנים, ושטחו כיום הוא 4,230 דונם בלבד. רוב היער מנוהל בידי ועדת היערנות הבריטית, שהסדירה בו שבילים לטיול. חלק קטן ממנו הוכרז כפארק מחוזי, והוא באחריותה של מועצת המחוז. ב-2002 הוכרז היער כשמורת טבע, ושטחה הורחב ב-2007. במרכז היער ממוקם מרכז לאמנויות ואומנויות, שבו נערכים גם אירועים שונים.
מדי שנה מבקרים ביער כחצי מיליון תיירים. בקיץ נערך בו "פסטיבל רובין הוד", באווירת ימי הביניים, הכולל תחרות הפלה ברומח, הופעות של ליצנים ובולעי אש, דוכני אלכימיה, מוזיקת רקע אופיינית ועוד. "האלון הגדול" ("The Major Oak"), שבו, לפי האגדה, הסתתר רובין הוד, מושך אף הוא מבקרים רבים. גילו של העץ מוערך ב-800 עד אלף שנה.
לא לבד (שיר של חנן בן ארי)
לא לבד הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי. השיר יצא לאור ב-6 בדצמבר 2016, כסינגל הראשון והפותח מתוך אלבומו השני של בן ארי, לא לבד, על ידי חברת התקליטים NMC.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי חנן בן ארי ורועי חסן, הולחן על ידי בן ארי והופק על ידי אייל מזיג.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי אשר ציין את השיר בחיוב והעניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
בתחילה העלה בן ארי לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר. האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל. כשבועיים לאחר מכן עלה גם וידאו קליפ.
נכון לאפריל 2023, מונה הצפיות של סרטון האודיו עומד על כ-3 מיליון ואילו של הווידאו קליפ על כמיליון.
ניית'ן ג'וואי
ניית'ן ג'וואי (באנגלית: Nathan Jawai; נולד ב-10 באוקטובר 1986 בסידני, ניו סאות' ויילס) הוא כדורסלן אוסטרלי המשחק עבור גלאטסראיי ונבחרת אוסטרליה בעמדת הסנטר. גובהו 2.08 מטרים. לג'וואי אזרחות של גינאה ביסאו.
ביוגרפיה
זמן קצר לאחר העסקה, הראפטורס החתימו את ג'וואי בחוזה לשנתיים ב-11 ביולי 2008. ב-17 בדצמבר 2008, נמצא כי ג'וואי סבל ממספר פציעות בעיבר שמנעו ממנו לשחק ואף להתאמן באימונים פיזיים עם הקבוצה, עד שייבדק בדיקות נוספות באזור הלב. ג'וואי נבדק ויצא שלילי, וב-21 בינואר 2009, ג'וואי ערך את הופעת הבכורה של בליגת ה-NBA, במשחק מול הדטרויט פיסטונס. ב-26 בפברואר, ג'וואי החל לשחק בקבוצת ליגת הפיתוח של ה-NBA שנתמכת על ידי הראפטורס, איידהו סטמפייד. עם הקבוצה רשם ממוצעים דו־ספרתיים שהחזירו אותו ב-23 במרץ של אותה שנה לסגל הראפטורס. ג'וואי שיחק עונה אחת במדי הראפטורס ועימה העמיד ממוצעים של חצי נקודה וחצי ריבאונד ב-8 משחקים.
ב-9 ביולי 2009, הועבר בעסקה לעבר הדאלאס מאבריקס, שבה עורבו גם אורלנדו מג'יק וממפיס גריזליס.
עצם העורף
עצם העורף (TA: Os occipitale) היא העצם האחורית תחתונה של הגולגולת. בחלקה התחתון נמצא נקב העורף הגדול (Foramen magnum) בו עובר גזע המוח להתחבר לחוט השדרה. האזור מאחורי הנקב נקרא קשקשת העורף (Squama occipitalis) והאזור מקדימה לו נקרא החלק הבסיסי של עצם העורף (Pars basilaris ossis occipitalis). האזורים משני צדי הנקב קרויים החלקיים הצידיים של עצם העורף (Pars lateralis ossis occipitalis).
ממרכז קשקשת העורף בולט אחורה גבשון העורף החיצון (Protuberantia occipitalis externa). הוא יותר בולט בגברים מאשר בנשים.
קשת השלום
קשת השלום (באנגלית: Peace Arch) הוא מונומנט בדמות שער ניצחון בגובה 20.5 מטרים הנמצא על גבול ארצות הברית–קנדה במעבר הגבול בין בליין, וושינגטון, ארצות הברית וסארי, קולומביה הבריטית, קנדה. הקשת נמצאת ב"פארק קשת השלום" שחלקו הצפוני נמצא בקנדה וחלקו הדרומי בארצות הברית. הקשת עצמה שוכנת בדיוק על קו הגבול כאשר חלקה בקנדה וחלקה בארצות הברית.
היסטוריה
הקשת נבנתה ב-1921 על ידי סם היל, איש עסקים אמריקאי שהשקיע רבות בצפון-מערב ארצות הברית בתחילת המאה ה-20 לזכר הסכם גנט שנחתם ב-1814 וסיים את המלחמה בין ארצות הברית ובריטניה. על גג הקשת שגובהה 20.5 מטרים מתנוססים דגלי ארצות הברית וקנדה (כל אחד בצד שלו), וכתובת חקוקה באבן על האפריז. בצד האמריקאי חקוק המשפט "ילדיה של אם משותפת" ובצד הקנדי חקוק המשפט "משכן משותף באחדות משותפת". בתוך הקשת רשומה ההקדשה "שהשער הזה לא ייסגר לעולם" בשני הצדדים.
מעבר הגבול
מעבר הגבול מחבר את כביש בין-מדינתי 5 (I-5) המוביל מכיוון קליפורניה וסיאטל מהצד האמריקאי לכביש 99 בצד הקנדי הממשיך לוונקובר. מעבר גבול זה לא נסגר מעולם ומסמל את השלום בין שתי המדינות. שמו הרשמי של מעבר הגבול בצד הקנדי הוא "מעבר דאגלס" על שמו של סר ג'יימס דאגלס, המושל הראשון של קולומביה הבריטית. בזכות הקשת, מעבר הגבול נקרא בפי אנשים רבים "מעבר גבול קשת השלום". מעבר הגבול של דגלאס, הידוע גם כמעבר קשת השלום, הוא מעבר הגבול השלישי העמוס ביותר בין ארצות הברית לקנדה עם כ־3,500 עד 4,800 מכוניות העוברות בו מדי יום.
אירועים היסטוריים
בשנת 1952 הזמר האפרו-אמריקאי פול רובסון לא הורשה לצאת מגבולות ארצות הברית ובכך נמנעה יציאתו להופעה בקנדה, ממש מעבר לגבול. הוא החליט למחות על כך והופיע מהצד האמריקאי כאשר מאות קנדים עומדים מעבר לגבול ורואים את הופעתו המאולתרת על משאית עם מרכב שטוח.
המגבית היהודית המאוחדת
המגבית היהודית המאוחדת (באנגלית: UJA – United Jewish Appeal) הייתה מפעל גיוס הכספים העיקרי בקרב קהילות יהדות ארצות הברית במשך 60 שנה, מהקמתה בשנת 1939 ועד התמזגותה לתוך איחוד הקהילות היהודיות בשנת 1999. המגבית פעלה לגיוס כספים למען מטרות יהודיות וציוניות בקרב הקהילות היהודיות, והיוותה אחד ממפעלי ההתרמה הגדולים בעולם.
היסטוריה
המגבית היהודית המאוחדת נוסדה בשנת 1939 כאשר אוחדו מספר מגביות של קרנות התנועה הציונית, אשר עסקו בגיוס כספים למען התיישבות בארץ ישראל, עם מערך ההתרמה של הג'וינט, שגייס כספים למען קהילות יהודיות במצוקה. הסכם שנחתם בשנת 1949 קבע שכספי המגבית יתחלקו בין הסוכנות היהודית (כשני שלישים מהסכום) לבין הג'וינט והקהילות המקומיות.
לאחר השואה שימשו כספי המגבית לסיוע רב לשארית הפליטה באירופה, לארגון העלייה לארץ ישראל, הקמת יישובים חקלאיים ועיירות פיתוח, והקמת מפעלי חינוך, תרבות והכשרה מקצועית. לאורך שנות קיום המדינה המשיכה המגבית לתמוך במטרות מעין אלה בישראל, במקביל לסיוע לקהילות יהודיות ברחבי העולם. במהלך מלחמת העצמאות, נוהלה המגבית על ידי הנרי מורגנטאו (הבן)- מזכיר האוצר היהודי של ארצות הברית.
בשנת 1999 התמזגה המגבית היהודית המאוחדת עם המגבית המאוחדת לישראל (UIA - United Israel Appeal) שפעלה באופן מקביל בקנדה ועם מועצת הפדרציות היהודיות (CJF – Council of Jewish Federations) – ארגון הגג שאיגד את הפדרציות היהודיות. המיזוג הוא תולדת דרישה של הפדרציות היהודיות המקומיות לייעל את הגופים הארציים מולם הן עובדות ולבטל כפילויות. המיזוג יצר ארגון חדש מאוחד שנקרא "איחוד הקהילות היהודיות" (UJC – United Jewish Communities), ובמסגרתו שולבה תשתית המגבית כזרוע גיוס הכספים. כעבור עשור, ב-2009, שינה הארגון המאוחד את שמו ל"הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה" (JFNA).
פיוז'ן
פיוז'ן (מאנגלית: Fusion, מילולית ) או, הוא התהליך שבו משלבים ישויות נפרדות (שתיים או יותר) לכדי ישות כוללנית חדשה. בעברית, להבדיל מהמונחים המסתמכים על המשמעות של התרגום "היתוך", השימוש ב"פיוז'ן" כמונח מתועתק נעשה בדרך כלל כמטפורה או כתעתיק שם. {{פירושונים|
אחר:
ראו גם
}}
אוטו פאול הרמן דילס
עבודתו
עם סיום לימודיו קיבל משרה במכון לכימיה באוניברסיטה, ושם התקדם לדרגת מנהל המחלקה ב-1913. הוא המשיך באוניברסיטת ברלין עד לשנת 1915, אז עבר לאוניברסיטת קיל לתפקיד ראש המכון לכימיה, ושם פעל עד פרישתו בשנת 1945. מחקריו המוקדמים היו בתחום הכימיה האי-אורגנית, כאשר גילה תחמוצת של פחמן בשם פחמן סב-אוקסיד (C2O3), ולה מספר תכונות מעניינות. בהמשך עסק בכימיה אורגנית, והציג לראשונה את השימוש בסלניום כמגיב ספציפי בתגובת הדהידרוגנציה של תרכובות ארומטיות (1927).
תרומתו המפורסמת ביותר הייתה עם עמיתו קורט אלדר, לפיתוח שיטה לסינתזה של מולקולות טבעתיות תוך שימוש במולקולה בעלת שני קשרים כפולים (דיאן) ומולקולה נוספת. תגובה זו מייצרת תרכובת טבעתית (בעלת טבעת אחת או יותר) בלתי רוויה, כלומר בעלת לפחות קשר כפול אחד. שיטה זו נקראת תגובת דילס-אלדר על שם מפתחיה, והיא מרכזית בעולם הכימיה האורגנית, ובמיוחד בקרב תגובות היוצרות קשרי פחמן-פחמן.
סאטי
לאורך ההיסטוריה היו שינויים במספר מקרי הסאטי ובריכוז הגאוגרפי שלהם. בין השנים 1815–1828, באזורים תחת שליטת האימפריה הבריטית בהודו, כאחת לכל אלף אלמנות ביצעה סאטי. אלמנות מכל הקאסטות ביצעו סאטי, אף על פי שהמנהג היה נפוץ יותר בקרב אלמנות מקאסטות עליונות וממשפחות עשירות. בדרך כלל האלמנות שביצעו סאטי היו בגילאי 21 - 60, אך היו גם מקרים של שריפת ילדות ונשים זקנות. לְרוב האלמנות שביצעו סאטי היו ילדים.
תאורטית, המנהג הוא וולונטרי - לאלמנה יש זכות לבחור האם להישרף או לא, וזכותה להתחרט בכל שלב תמורת תשלום סמלי לברהמין.
בפועל, בהרבה מקרים האלמנה בחרה להישרף בגלל הלחץ החברתי ולעיתים נמנעה מהאלמנה האפשרות להתחרט במהלך ביצוע הטקס.
במקרים רבים מאחורי החזות הדתית מסתתרים שיקולים כלכליים - בני משפחת הבעל מעוניינים בחלקה של האלמנה בירושה.
היחס לסאטי בחברה ההודית
הרפורמאטור ההודי ראג' רמוהון ראי ניהל בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 מסע הסברה למיגור טקס הסאטי בהודו. רמוהון ראי היה בעל השכלה רחבה, ידע מספר שפות והתעניין במיוחד בתחום הדתות. בנוסף לדתות ההודיות הוא למד גם את דתות המערב והשקפותיו הושפעו מהנצרות. רמוהון ראי בחן כתבי קודש הודיים עתיקים והגיע למסקנה שסאטי הוא מנהג לא מחייב על פי ההינדואיזם. בטענותיו נגד הסאטי הוא ציטט את חוקי מנו ואת החכם האופנישדי יאג'נוולקיה, המצדדים בהישארותה של האלמנה בחיים ובזכותה לבחור את עתידה מול הלחץ החברתי. על פי כתבים אלו האלמנה צריכה להמשיך לחיות בבית אביה כאשר היא מנהלת אורח חיים טהור ונמנעת ממותרות.
אמנם, היו פרשנים שצידדו בשריפת אלמנות ושעבורם טקס הסאטי היה אמצעי להשגת גמול, כמו הגעה לגן עדן ואיחוד מחודש עם הבעל. ואולם, ראי הוכיח באמצעות כתבי הקודש ששריפתה של האלמנה משיקולים של רווח עתידי הוא מעשה לא מוסרי.
ראי אף האשים את מצדדי המנהג בניסיון להצדיק מעשי התאבדות ורצח. לדעתו, הפסקתו של מנהג הסאטי יציל נשים הודיות מרצח אכזרי בחסות דתית וכן יעלה את דמותם של ההודים בעיני העולם, שצפה בבוז בקיומו של המנהג.
ביקורת על סאטי הגיעה גם מהמערב. באנגליה האוריינטליסט והמיסיונר ויליאם קרי וחבריו מתחו ביקורת כנגד מספר פרקטיקות הנהוגות בדת ובתרבות של הודו, ובין היתר פתחו בקמפיין נגד סאטי שעורר התנגדות מיוחדת.
יחס השלטונות לסאטי
האנגלים נמנעו מלדכא את מנהג הסאטי בהודו בעיקר בגלל פחד מהתנגדות ואי שקט. עם זאת, הם הצהירו על עצמם כאחראים על רווחתם של נתיניהם, ולכן לא יכלו להתעלם מהמנהג לאורך זמן. או אז, הם ניסו לנהל את הסאטי על ידי הבחנה בין מקרים חוקיים ללא חוקיים. ניסיון זה לא צלח כי המפקדים בשטח, שבאו מתרבות אירופאית, תפשו את המקרים החוקיים והלא חוקיים כמתועבים מוסרית במידה זהה.
האנגלים הצהירו שסאטי הוא מעשה שמזעזע את רגשות האדם וקיבלו את טענתו של רמוהון רוי שלא מדובר במעשה הכרחי על פי ההינדואיזם. החוק שחוקקו מצווה על המשטרה לידע את האנשים שנאספו על מנת לבצע סאטי על אי החוקיות של מעשיהם ולמנוע את ההקרבה של האלמנה על ידי שימוש בכל האמצעים החוקיים העומדים לרשותה. במקרה שהמעשה בוצע לפני הגעת השוטרים עליהם לערוך חקירה מלאה, כמו בכל המקרים האחרים של מוות לא טבעי. הענישה על עבירה של ביצוע או עזרה לביצוע סאטי, או על עידודו, כוללת עונש של קנס או של קנס ומאסר הנתון לשיקול דעת בית המשפט. בשנת 1862 נאסר ביצוע הסאטי גם על ידי הנסיכים ההודיים. החוק למיגור סאטי הפחית באופן משמעותי את מספר המקרים של שריפת אלמנות.
מקור והתפשטות
המקורות וההתפשטות של הסאטי הם שאלות מורכבות עם מחלוקת רבה, ללא הסכמה כללית. עלתה השערה שלטקסים כגון הקרבת אלמנה או שריפת אלמנה יש שורשים פרהיסטוריים. הארכאולוגית "אלנה אפימובנה קוזמינה מונה" טוענת שיש דמיון בין שיטות הקבורה של התרבויות העתיקות של אנדרונובו (בערך 1800-1400 לפנה"ס). היא רואה בסאטי קבורה כפולה סמלית (קבורת זכר ונקבה בקבר יחיד) ושריפת גופת האדם לאחר מותו, תכונה שלטענתה ניתן למצוא בשתי התרבויות.
הסאטי בימינו
כך, בשנת 2008, דווח בהודו על אלמנה קשישה ממדינת צ'טיסגרה שקפצה אל מדורת הקבורה של בעלה.
בתרבות
אזכור מערבי פופולרי למנהג הסאטי נמצא בספר מסביב לעולם בשמונים יום מאת ז'ול ורן. בספר ההרפתקאות, פיליאס פוג ומשרתו פספרטו רואים אלמנה בשם אאודה שעומדת להישרף בניגוד לרצונה ומצילים אותה על ידי התחזותו של פספרטו לבעלה המת ש"קם לתחייה" ושכנוע הקהל בלוויה שאין צורך לשרוף את אאודה.
לאחר מכן, בורחת אאודה מהודו יחד עם שני הגיבורים ומלווה אותם במסעותיהם לאורך האוקיינוס השקט, אמריקה ואנגליה. בסוף הסיפור, אאודה מגלה לפוג את אהבתה לו והשניים נישאים באנגליה, מולדתו של פוג.
קתדרלת לאון (ניקרגואה)
קתדרלת לאון (בספרדית: Catedral de León) היא קתדרלה הממוקמת בעיר לאון בניקרגואה. הקתדרלה נחשבת לאתר משמעותי מבחינה היסטורית ותרבותית, ובשנת 2011 הוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. זהו אתר המורשת העולמי השני בניקרגואה ביחד עם לאון העתיקה.
בניית הקתדרלה נמשכה בין השנים 1747 ו-1814. היא עוצבה על ידי האדריכל הגווטמלי דייגו חוסה דה פורס אי אסקיוול. הקתדרלה קודשה על ידי האפיפיור פיוס התשיעי ב-1860. הקתדרלה בלאון היא הגדולה ביותר במרכז אמריקה, וידועה בזכות סגנון אדריכלות הבארוק השולט בה, בשילוב עם מרכיבים נאו-קלאסיים.
הצעה
הצעה היא הגדרה כוללת שמהותה פעולה המיועדת להניע אדם או ציבור לבצע דבר מה (או לפחות לחשוב עליו). ושימושה נפוץ בשלל הקשרים ונושאים, בדף זה ההתייחסות היא להופעותיה במשפט.
קתדרלת לאון (ניקרגואה)
בקריפטה שבמרתף הכנסייה, שנבנתה כך שתוכל לעמוד ברעידות אדמה, קבורים 27 אישים ידועים, בהם בישופים, כמרים ומשוררים ניקרגואים.
הצעה
הופעותיה העיקריות במשפט הן בשני תחומים: בדיני חוזים ובדיני ניירות ערך.
הצעה בדיני החוזים
התנאי האלמנטרי ביותר עבור חוזה, כפי שמופיע בסעיף 1 לחוק החוזים (חלק כללי) הוא קיומה של הצעה וקיומו של קיבול מצד הניצע (מושא ההצעה). הצעה תחשב לכשרה כאשר היא מאופיינת בגמירוּת דעתו של המציע ובמסוימות. כאשר הצעה מאופיינת בשני אלו ניתן להניח כי המציע מתכוון לכונן יחסים חוזיים, ובהימצא ניצע שמוכן לקבל הצעתו (והקיבול שלו גם כן מאופיין בגמירות דעת ומסוימות) הרי שנכרת חוזה.
הצעה בדיני ניירות ערך
הצעה בתחום נירות הערך משמעותה פעולה שמיועדת להניע אדם או ציבור לרכוש ניירות ערך. הכוונה העיקרית היא לרישום מניות בבורסה או לפניה לציבור להציע הצעות בנוגע לרכישת מניות כאלו (הזמנה).
הפירוש להצעה בתחום דיני ניירות הערך רחב הרבה יותר מההצעה החוזית. בעניין אברון יזם יהודי החל מפזר שמועות בבתי הכנסת בדבר עסקה גדולה שהוא עומד לבצע, את הצורך שלו במימון ואת הכוונה להנפיק מניות של החברה. צורת הפצה מיוחדת זו, שלא כללה שיווק ישיר, קרי הצעה במובן החוזי, נכללה גם כן כהצעה במובן של דיני ניירות הערך. כתוצאה מכך חייב היה היזם בתשקיף. עם זאת הן בתיקון 20 לחוק ניירות ערך והן בפרשת קלאב הוטלס הובהר כי דרושה פעולה ממשית כלשהי כדי שהדבר יחשב להצעה- אך אין דרישה למסוימות לגמירות דעת ברמה הנדרשת בדיני החוזים.
הצעה פרטית
הצעת ניירות ערך לפחות מ-36 ניצעים תחשב הצעה פרטית. במשפט האמריקאי נעשית האבחנה לפי משקיעים בפועל ולא ניצעים. בדומה לדין האמריקאי גם בישראל אין כוללים במספר הניצעים סוגי משקיעים שאינם זקוקים להגנה שמעניקים דיני ניירות הערך (מכונים במשפט האמריקאי: משקיעים מסווגים). הצעה פרטית אינה חייבת בתשקיף, וזהו אחד מיתרונותיה הגדולים. כאשר מדובר בתאגיד מדווח הצעה פרטית חייבת בגילוי לשאר המשקיעים. ישנן שתי צורות אבחנה בין סוגי ההצעות הפרטיות: אחת נוגעת לאופן האישור (הצעה מהותית מול הצעה שאינה מהותית) והשנייה עוסקת בדרישות הגילוי (הצעה חריגה, הצעה מהותית, הצעה רגילה [הצעה שאינה מהותית]).
הצעה פרטית חריגה כאשר מדובר בהצעות פרטיות שמשנות סדרי עולם בחברה מבחינת האחזקות (יצירת בעל שליטה, הצעה המכוונת לנושא משרה וכו') ויש חשש לפגיעה בבעלי המניות קובעים כללי גילוי מחמירים יותר כדי שבעלי המניות יוכלו לכלכל את צעדיהם נכון יותר. כאשר ישנה הצעה פרטית חריגה על החברה לשלוח לבעלי המניות דו"ח מיוחד הדומה באופיו לתשקיף: על עטיפת הדו"ח מופיעים פרטים עקרוניים ותוכן הדו"ח כולל התייחסויות לפרטי הניצע (אם למשל מדובר בתאגיד- מי הוא בעל השליטה בו), לסוג נירות הערך שמוצעים, לייעוד התמורה שתתקבל וכו'. כדי להתמודד עם החשש ששימוש בהצעות פרטיות יעשה לשם הימלטות מחובת תשקיף מוטלת חסימה על הניירות שהונפקו על פי הצעה פרטית כך שהרוכש אינו יכול למכור אותם (אלא לפי תשקיף) בתקופת זמן מסוימת ו/או בהיקף מסוים (כך למשל בישראל מי שרכש בהצעה פרטית חסום מלמכור את המניות שרכש במשך חצי שנה, וכל מכירה של הניירות במהלך השנה שאחריה מוגבל מבחינת ההיקף שלו- הוא אינו יכול מכור מעל ממוצע המחזור ובכמות שמהווה יותר מ-1% מההון המונפק.
ז'אן ז'ורס
ז'אן לאון ז'ורס (בצרפתית: Jean Léon Jaurès;.3 בספטמבר 1859 – 31 ביולי 1914) היה פוליטיקאי צרפתי, מנהיג סוציאליסטי, מראשוני הסוציאל-דמוקרטים בצרפת. בתקופת פרשת דרייפוס היה מראשי המחנה שדרש משפט חוזר לדרייפוס. ניסה למנוע את פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ונרצח בשל כך על ידי לאומן צרפתי.
ביוגרפיה
ז'אן ז'ורס נולד בעיר קאסטר במחוז טארן בצרפת. הוא למד באקול נורמל סופרייר, והוסמך לפילוסופיה ב-1881. לאחר שלימד פילוסופיה במשך שנתיים בבית הספר התיכון בעיר אלבי במחוז טרן, הרצה באוניברסיטת טולוז. ז'ורס נבחר לראשונה לבית הנבחרים הצרפתי מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנת 1885, והיה החבר הצעיר ביותר בבית המחוקקים. לאחר שנכשל בבחירות בשנת 1889 שב ללמד פילוסופיה בטולוז, וגילה עניין באירועים המוניציפליים, ובין היתר היה ממקימי הפקולטה לרפואה באוניברסיטה. בתקופה זו עבד על שתי תזות לקבלת הדוקטורט, אחת מהן "מקורות הסוציאליזם הגרמני מלותר, קאנט, פיכטה והגל". בשנת 1890 הכריז לראשונה על היותו סוציאליסט.
ב-1892 אירעה שביתת כורים בעיירה קרמו במחוזו, טרן. העילה לשביתה הייתה בחירתו של פועל סוציאליסטי בשם קלביניאק לראשות העיר, וסירובו של בעל המכרה לשחרר אותו מעבודתו על מנת שיוכל למלא את חובותיו. המשמעות הייתה ברורה – על מנת להעניק לעובדים את זכויותיהם באופן מלא, יש לתת זכות בחירה מעבר לזכות הבחירה הפורמלית. ז'ורס ניהל מאבק זה, וכתוצאה מכך נכנס לפרלמנט בבחירות ב-1893. אף על פי שלא הצליח להיבחר שוב בבחירות בשנת 1898 הפכו אותו נאומיו בפרלמנט לכוח מכריע בפוליטיקה הצרפתית, ולדמות מרכזית בחוגי הסוציאליסטים. הוא ערך את העיתון "הרפובליקה הקטנה", והיה אחד ממגיניו הבולטים של אלפרד דרייפוס, היהודי שהואשם האשמת שווא בריגול לטובת גרמניה, דבר שהביא לשערורייה אשר גרמה למשבר עמוק בין הימין לשמאל בצרפת. ז'ורס הצטרף לאמיל זולא ועמד בראש מחנה מגיני דרייפוס, כנגד אנשי הימין האנטישמים.
ב-1899 ביקש ראש הממשלה הצרפתי ולדק-רוסו להרחיב את בסיס ממשלתו, וזאת על מנת לאחד את השורות, ולרפא את פצעי פרשת דרייפוס. לשם כך פנה אל הסוציאליסט אלכסנדר מילרן, והציע לו תיק בממשלתו. על אף שז'ורס הוביל בשיתוף פעולה עם גורמים "בורגניים" בפרשת דרייפוס, עד מילרן לא קיבל אף סוציאליסט צרפתי תיק בממשלה. להסכמת מילרן לקבל את התיק הייתה משמעות אידאולוגית מרחיקת לכת - נטישת הרעיון של מהפכה, והבנה כי השינוי המיוחל יכול לבוא באמצעים של שיתוף דמוקרטי בשלטון. ז'ורס, אם כי בהסתייגות מסוימת, הסכים לצירופו של מילרן לממשלה. הדבר הביא לפילוג במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. הסוציאליסט ז'יל גד פרש והקים את "המפלגה הסוציאליסטית של צרפת", שהתנגדה לכל סוג של שיתוף פעולה עם השלטון הבורגני. ז'ורס הקים את "המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית" המתונה, אשר בנסיבות מסוימות הסכימה לשתף פעולה עם השלטון.
ב-1902 שב לפרלמנט, ובמהלך שלטונו של ראש הממשלה קומבס הפעיל את השפעתו ליצירת גוש סוציאליסטי-רדיקלי שכונה "הבלוק". ב-1904 ייסד את העיתון "ל'הומניטה". ב-1905, בקונגרס בעיר רן, אוחדו מפלגותיהם של ז'ורס וגד, והפסיקו לשתף פעולה עם הרדיקלים ועם הסוציאל-רדיקלים, ונודעו כסוציאליסטים המאוחדים. בבחירות הכלליות ב-1906 נבחר שוב, אך לא הצליח להוות מתחרה לרדיקל ז'ורז' קלמנסו, אשר הבטיח תוכנית רדיקלית, אך ללא כל אוטופיה מהפכנית באופק. תוכניתו של קלמנסו הצליחה להמעיט את השפעת הסוציאליסטים, ואת השפעת ז'ורס.
בשנים אלו החל ז'ורס לראות את מטרתו העיקרית במניעתה של המלחמה, אשר נראתה באופק. ז'ורס האמין כי המלחמה היא האסון הגדול של האנושות, וכי רק ברית הדוקה בין הפועלים בכל המדינות תוכל למנוע את המלחמה. עוד ב-1912 כינס ועידה בעיר בזל שבשווייץ, סמוך לגבול צרפת עם גרמניה. בוועידה נכחו סוציאליסטים מארצות רבות, בהם קייר הארדי ואוגוסט בבל. הוועידה הכריזה על נכונות לכל קורבן על מנת למנוע את המלחמה, והסתיימה בנאום מרשים של ז'ורס.
במרס 1913, בצעד המנוגד לחלוטין לתפיסת עולמו של ז'ורס, האריכה הממשלה הצרפתית את גיוס החובה משנתיים לשלוש שנים. ז'ורס נאבק נגד חוק זה במלוא כוחו, והציע לבסס את הצבא על בסיס עממי של צבא מילואים המגויס בשעת חירום. במאבק זה "סומן" על ידי הימין כבוגד, וכאנטי-פטריוט. עתה היה דגלו המאבק ב"חוק שלוש השנים", ובעוד אירופה כולה מכינה עצמה למלחמה, נאבק ז'ורס בכל כוחו נגד הגורמים הלאומנים בצרפת כמו גם בארצות אחרות.
ההתנקשות בארכידוכס פרנץ פרדיננד ביוני 1914 הניעה את גלגלי המלחמה, אשר נראה כי רק מאמץ אימתני יוכל לעצור אותם. ז'ורס לקח על עצמו משימה זו. ב-29 ביולי 1914 נועד בבריסל עם מנהיגים סוציאליסטים, ובהם קייר הארדי ורוזה לוקסמבורג. על הפרק הייתה שביתה כללית של הפועלים בכל ארצות אירופה, במאמץ למנוע את המלחמה. ז'ורס חיבק בפומבי את הסוציאליסט הגרמני הוגו הסה במחווה של אחדות בין הצרפתים לגרמנים. לאחר מכן שב לפריז.
ב-31 ביולי, עת הגישה גרמניה את האולטימטום לרוסיה שמשמעו פתיחת מלחמה כוללת, ישב ז'ורס עם קבוצת חברים ב"קפה דו קרואסון" ברובע התשיעי בפריז. בעת שאכל ארוחת ערב כשגבו אל החלון, הגיח צעיר, וירה בו פעמיים. הכדור הראשון החטיא את המטרה, אולם הכדור השני פגע בראשו של ז'ורס והוא מת במקום.
המתנקש ניסה להימלט במכונית, אולם נתפס על ידי העוברים ושבים. במשטרה הוא זוהה כראול ויליין, בן 29, בנו של פקיד בבית המשפט האזרחי בעיר ריימס, שלא הכחיש כי הוא שרצח את ז'ורס.
לאחר הרצח הופצה גרסה כי השירות החשאי של הצאר הרוסי, ה"אוכראנה", הוא שעמד מאחורי הרצח, אך ככל הנראה הופצה גרסה זו לשם הסחת האחריות מהאחראים האמיתיים לרצח.
מותו של ז'ורס הסיר את המחסום האחרון שעשוי היה למנוע את מלחמת העולם הראשונה. ב-1 באוגוסט 1914 הכריזו צרפת וגרמניה על גיוס כללי. הסוציאליסטים בשתי הארצות הצביעו בפרלמנטים שלהם בעד המלחמה. בצרפת הצטרף אף ז'יל גד לממשלה.
הרוצח הועמד לדין רק לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919. הוא לא הביע חרטה במשפטו. הימין הצרפתי התגייס למסע תעמולה למען זיכויו, וחבר המושבעים, שהיה מורכב כולו מקשישים אנשי הבורגנות הצרפתית, קבע כי ז'ורס לא נרצח אלא "הוצא להורג" בהתפרצות של רגש פטריוטי. בעקבות החלטה זאת זיכה בית המשפט את הרוצח מחמת אי שפיות. הזיכוי גרם לגל מחאות והפגנות ברחבי צרפת.
ז'אן ז'ורס נקבר ב-4 באוגוסט 1914, היום בו פרצה מלחמת העולם הראשונה באופן רשמי.
הנצחה
לפי מפקד בעיתון "לה פריזיין" משנת 2017 בצרפת נקראו 393 בתי ספר על שמו (מקום שלישי בין האישים הצרפתים, אחרי ז'ול פרי וז'אק פרוור).
אביר
אביר הוא תואר מכובד שמוענק לאדם על שירותו לממלכה. בימי הביניים היו האבירים מעמד חברתי חשוב באירופה המערבית והמרכזית. אבירים היו לוחמים רכובים על סוס ועטויי שריון, ונחשבו בדרך כלל לחלק מהאצולה הזוטרה. לאחר ירידת חשיבותם הצבאית של האבירים, הפך אביר לתואר של כבוד, שמלכים וממשלות יכולים להעניק אותו למי שתרמו להם או לציבור תרומה מיוחדת. במובן זה קיים מוסד האבירות עד היום בחלק מארצות אירופה ובמדינות אחרות בעולם.
במהלך המאה ה-12 החלו לייחס לאבירים תכונות חברתיות ומוסריות מסוימות, שכיום אנו מכנים אותן תכונות אביריות. אחד מהגורמים שחיזקו את הייחוס הזה היה ספרות בסגנון אגדות המלך ארתור, אשר הנחילה את נורמות ההתנהגות האבירית, אשר בשינויים כאלה ואחרים הפכו גם לנורמות המקובלות בחברה המערבית של ימינו.
אבירות ואצולה
בתחילת ימי האבירות לא היה קשר הכרחי בין השתייכות למעמד האצולה והאבירות. האצולה הייתה קשורה לבעלות על קרקעות, ותוארי אצולה הוענקו על ידי המונרך. האבירות הייתה בעיקרה קבוצה מקצועית, שכל אדם חופשי (לא צמית), ובמקרים בודדים גם צמית, יכול היה להצטרף אליה אם עלה בידו להשיג את הממון הנדרש לרכישת סוס ושריון ואת ההכשרה הצבאית הנדרשת.
החל מסוף המאה ה-12, ובמקביל להתחלת ירידת חשיבותם הצבאית של האבירים, החל באירופה הקונטיננטלית איחוד בין מעמד האבירים למעמד האצולה. בצרפת, לדוגמה, החל מהמאה ה-13, האבירות החלה לעבור בירושה לבניו של אביר, ובמקביל, התקבלו יותר ויותר מגבלות על כניסה למעמד האבירות. לעומת זה, בבריטניה, המשיך מעמד האבירים להתקיים כמעמד נפרד.
שורשים
שורשי מוסד האבירות מגיעים עד למעמד הפרשים ברומא. אבירים היו משרתי הכתר והאל, אך לעיתים קרובות הם היו גם בני אריסטוקרטיה צעירים ועשירים.
האביר הפיאודלי
אבירים שימשו אצל פיאודלים שהיו מעוניינים בשירותיהם, לרוב בהסדר של שבועת אמונים (הומגיום) תמורת הבטחה לאדמה או תשלום, או ככנופיות של שודדים ובוזזים שתרו ברחבי אירופה. הסדר הפאקס דאי ("שלום האל") שנהגה להגנה על חסרי הישע (אנשי דת ועניים לא חמושים) היה ניסיון להגביל את האבירים לפעולה התקפית בינם לבין עצמם ולא נגד העם. מטרת חלק ממסעי הצלב הייתה תיעול של כנופיות האבירים השודדים לבצע את מסעות הביזה שלהם מחוץ לארצותיהם.
בערך בסוף המאה ה-13, כאשר חשיבותו של מעמד האבירות כמעמד החלה דועכת וההימנות עם המעמד הפכה בהדרגה ממסלול חיים לתואר טקסי יותר, החלו להתפתח כללי התנהגות ולבוש אחידים יותר לאבירים, והחלו להופיע ספרים וכתבים המדריכים את האבירים באופן ההתנהגות הנכון. בהדרגה, הפכו האבירים מאריסטוקרטים ללא אדמה לאנשי צבא המועסקים באופן קבוע אצל שליטים או במסגרת מסדר צבאי או מסדר צבאי נוצרי.
האביר הדתי
בעקבות מסעי הצלב קמו בארץ ישראל ואירופה מסדרים צבאיים דתיים נוצריים שחבריהם נשבעו אמונים לאל ולא לאציל כלשהו. מסדרים אלה הוכפפו לאפיפיור ואורגנו בהתאם למסדרי כמורה או מנזרים. האבירים-נזירים נשבעו לאורח חיים סגפני ומלחמה למען הצלב. המשמעת הגבוהה שלהם הפכה אותם לצבא יעיל. אף על פי שבועתם לנזירות וצניעות, אגרו מסדרים אלה כוח פוליטי וכלכלי רב, וכן צברו הון עתק, דבר שגרם למלכי אירופה החילוניים לקנא בהם. מסדרי האבירים הדתיים המפורסמים ביותר מאותה תקופה היו מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים), ההוספיטלרים והמסדר הטבטוני.
חניכת האביר
בגיל 15, כשסיימו הנערים את האימונים הצבאיים, הפכו לנושאי כליהם של אבירים. האבירים חונכו לערכים של אומץ, גבורה, יוזמה אישית, כוח סבל, נאמנות, נדיבות, כבוד, ענווה והגנה על החלש. האביר גם למד לדבר כראוי, לשחק שחמט, למזוג יין, לחתוך בשר, לשיר, לפרוט בכלי מיתר ולנהוג בנימוס בחברת נשים.
בשדה הקרב
בימי הביניים היוו האבירים הרכובים על סוס את עיקר חיל הפרשים בעיקר כפרשים כבדים. בתקופה זו חיל הפרשים היה הכוח המתמרן העיקרי. מאחר שהם נמנו על מעמד האריסטוקרטיה הם היו בדרך כלל מצוידים הרבה יותר טוב מאשר חיל הרגלים, אשר גויסו מפשוטי העם (באותה העת ציוד הלוחמים היה בבעלות הלוחמים, ולעיתים קרובות לא סופק להם על ידי מעסיקם כבצבאות המודרניים). האבירים הרכובים היו חמושים בשריון כבד (שריון שרשראות ומאוחר יותר שריון לוחות), קסדה, מגן, חרב, רומח פרשים, אלות, פטיש קרב, כוכב השחר (מורג פרשים) ועוד.
שינויים בטקטיקה צבאית, כגון השימוש המוצלח בקשתות ארוכות, הפחיתו מחשיבות האבירים בשדות הקרב. בעקבות פיתוח שריון הלוחות, שסיפק הגנה טובה מפני חרבות וחצים, פותחו כלי נשק ייעודיים לפיצוח שריונות הכוללים גרזן-חנית דו-ידני (Pollaxe), רמחים (Pikes) ארוכים ומחודדים, רובה קשת כבד, פטיש קרב, האלברד ומגוון נשקי מוט שצוידו ב"פותחני קופסאות" שיועדו להפעיל מנוף על השריון, או להבים משוננים. למרות השינויים האלה, האבירים שמרו על מעמד הבכורה בשדה הקרב עד סוף ימי הביניים.
סופו המוחלט של האביר כגורם בקרב הגיע עם הופעת אבקת השריפה וכלי הירי החמים, שהביאו להעלמות הדרגתית של שריון הלוחות שעטו האבירים, מאחר שלא היה יכול לעמוד בפני עוצמתם של הקליעים שנורו מהרובים הקדומים (כגון הארקבוז ומאוחר יותר המוסקט). רובים אלו היו זולים בהרבה מציוד האבירים הקלאסי, אשר הפך לחסר תועלת, והקטין את ההבדל בין האבירים ובין פשוטי העם בלחימה.
במאות ה-17, ה-18 וה-19 עדיין שירתו בצבאות אירופה חילות פרשים אך הם לא הוגבלו למעמד האצולה בלבד. חלקם שמרו על שריון הקיראס והם חומשו בחרבות מסוג סיף פרשים, רמחים קלים, אקדחים ולעיתים גם רובי קרבין.
טורנירים
בעיתות שלום בימי הביניים המאוחרים, ואפילו עד לסוף המאה ה-16, תפקידו של האביר הולל והואדר בטורנירים מסוגננים מאוד, שהיו רחוקים מלהדמות למלחמות האמיתיות שבהן לחמו בעבר "האבירים הטיפוסיים".
בתחילה, התחרויות המוקדמות דמו למעשה למלחמות וכללו משתתפים רבים שנלחמו אלו באלו במלחמת-דמה חסרות סדר. אולם עם הזמן הן התפתחו וכללו מספר אירועים, בהם:
כשהתחרויות יצאו מהאופנה, התנתקה האבירות מהלחימה, ונותרה כסמל של מעמד חברתי בלבד.
שימוש מודרני
תוארי אבירות מוענקים גם במספר רפובליקות. בצרפת ישנם מספר מסדרים, שהמפורסם בהם הוא מסדר לגיון הכבוד. הדרגה הנמוכה ביותר בכל המסדרים היא אביר (שבלייה - Chevalier).
ניתוח ויפל
ניתוח ויפל (באנגלית: Whipple surgery), ידוע אף בשם הליך ויפל (באנגלית: Whipple procedure) ובשם פנקריאטיקודואודנקטומי (בלטינית: Pancreaticoduodenectomy) הוא ניתוח ארוך ומורכב בחלל הבטן, המתבצע על הלבלב, התריסריון, ואיברים פנימיים נוספים. יעודו העיקרי של ניתוח זה הוא לטיפול בגידולים ממאירים בראש הלבלב, גידולים ממאירים בצינור המרה או בתריסריון סמוך ללבלב.
אביר
שימוש מודרני
בממלכה המאוחדת, האבירים רשאים להוסיף לשמם הפרטי את הקידומת "סר" (Sir) לגברים, ודיים (Dame) לנשים.
ניתוח ויפל
היסטוריה
ההליך הניתוחי הננקט בניתוח ויפל תואר לראשונה על ידי אלסנדרו קודיווילה בשנת 1898. השימוש הראשון בהליך לסרטן התרסריון בוצע על ידי המנתח הגרמני ואלטר קאוש בשנת 1909 ותואר על ידו בספרות הרפואית בשנת 1912. ההליך נקרא על שמו של המנתח האמריקאי אלן אולדפת'ר ויפל, אשר שכלל את שיטת הניתוח ופרסמה בשנת 1935, ואף הוסיף ושכלל את השיטה לאורך השנים.