cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי יפן–צ'ילה
מלחמת העולם השנייה והיחסים לאחר המלחמה
בינואר 1943 ניתקה צ'ילה את היחסים הדיפלומטיים עם מדינות הציר במלחמת העולם השנייה ובאותה עת הכריזה מלחמה רק על גרמניה ואיטליה. באפריל 1945 הכריזה צ'ילה מלחמה על יפן, אם כי היא החלה לכלוא אזרחים יפנים בשנת 1943. כמו רוב מדינות אמריקה הלטינית, צ'ילה לא השתתפה פיזית במלחמה. היחסים הדיפלומטיים בין צ'ילה ליפן כוננו מחדש בשנת 1952.
ראזגרד
ראזגרד (בבולגרית: Разград) היא עיר בצפון-מזרח בולגריה, בירת מחוז ראזגרד. העיר המודרנית בנויה על חורבות העיר הרומית אבריטוס מהמאה ה-2 וממוקמת על גדות נהר באלי לום. מבין סמליה של העיר ניתן למנות את מסגד איברהים פאשה, שנבנה ב-1530, כנסיית ניקולאס הקדוש, שהוקמה ב-1860, ומגדל השעון, שנבנה ב-1864.
יחסי יפן–צ'ילה
מלחמת העולם השנייה והיחסים לאחר המלחמה
בשנת 1959, נובוסוקה קישי, היה לראש ממשלת יפן הראשון שביקר בצ'ילה. לאחר שחזור הדמוקרטיה בצ'ילה, הפך פטריסיו איילווין לנשיא צ'ילה הראשון שביקר ביפן בשנת 1992. מאז הביקורים הראשוניים, היו מספר ביקורים רמי דרג בין שתי המדינות. צ'ילה ויפן חתומות שתיהן על השותפות הטראנס-פסיפית, הסכם לפיו עבדו יחד עם עשר מדינות נוספות השוכנות לחופי האוקיינוס השקט. מאז שנסוגה ארצות הברית מההסכם בינואר 2017, צ'ילה ויפן עבדו עם תשע המדינות הנותרות וחתמו על ההסכם המקיף והמתקדם לשותפות טרנס-פסיפיית במרץ 2018 בסנטיאגו.
ראזגרד
היסטוריה
במקום מצויים שרידי יישוב מתקופת הממלכה התראקית המתוארכים למאה ה-5 לפנה"ס. נמצאו שרידי מטבעות מתקופת מלכי מוקדון: פיליפוס השני, פיליפוס השלישי ואלכסנדר הגדול. במאה ה-1, בתקופת הקיסר קלאודיוס, הפך האזור לפרובינציה רומית, ובעת הזו הוקמה העיר אבריטוס. ב-251 נערך בסמיכות לעיר קרב אבריטוס, אשר במהלכו הביסה קואליציה של שבטים גותיים את צבאו של הקיסר הרומי דקיוס, אשר נהרג בקרב. ב-447 נכבשה העיר על ידי ההונים. בהמשך עבר האזור לחזקת האימפריה הביזנטית, וב-586 הוחרבה העיר עד היסוד על ידי האווארים. מלאכת שיקומה והרחבתה של העיר התבצעה בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, עת הפכה העיר למרכז מסחרי ותרבותי. אז גם החלה להופיע בכתובים בשם Hrazgrad, שהוא כנראה נגזרת שמו של אל השמש הסלאבי Hors מן התקופה הפגנית של העמים הסלאבים. ב-1388 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, שוחררה העיר על ידי כוחות צבא האימפריה הרוסית והפכה חלק נסיכות בולגריה, שהפכה מאוחר יותר למדינת הלאום בולגריה.
כלכלת העיר
בעיר קיימים חברה לייצור תרופות גנריות, מפעלים לייצור מזון ושימורי מזון, מספר מאפיות, מפעלי בשר ומוצריו, ויקב. כמו כן קיים בה מפעל לייצור חלקי מתכת למנועים תעשייתיים, מפעל לייצור כלי עבודה לבניין ומפעל לצעצועים. ב-2008 החלו עבודות נרחבות להפיכתו של הבסיס הצבאי, הממוקם בפאתי העיר, למתחם תעשייה ועסקים.
יחסי יפן–צ'ילה
מלחמת העולם השנייה והיחסים לאחר המלחמה
בספטמבר 2017 חגגו שתי המדינות 120 שנות יחסים דיפלומטיות. כדי לקדם את החגיגות, הגיע הנסיך היפני אקישינו לביקור של 10 ימים בצ'ילה.
ביקורים רשמיים
ביקורים רשמיים מצ'ילה ליפן
ראזגרד
אקלים
בעיר שורר אקלים ממוזג יבשתי, כאשר טמפרטורות הקיצון המרביות נעות בין 39oc מעלות בקיץ ועד מינוס 26oc בחורף. רמת הדנובה חשופה לרוחות צפון מזרחיות ללא כל השפעה ממתנת של אקלים ים תיכוני, מכיוון הים השחור ולכן הקייצים חמים מאוד והחורפים קרים, כאשר עונות המעבר קצרות יחסית.
תחבורה
העיר שוכנת 60 ק"מ מהעיר רוסה, 130 ק"מ מוארנה, ו-55 ק"מ מהעיר שומן. בשטח הרשות המקומית אין כבישים מהירים, אך מסילת הברזל בין סופיה לווארנה עוברת בסמוך לה, והתחנה המרכזית ממוקמת כ-5 ק"מ מחוץ לעיר. כמו כן ישנם מספר קווי אוטובוס הפעילים בשטח הרשות. שדה התעופה ונמל הים הקרובים מצויים בווארנה ונמל הנהר הקרוב הממוקם על גדות נהר הדנובה נמצא בעיר רוסה.
יחסי יפן–צ'ילה
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים כמו חוזה ידידות, מסחר וניווט (1897); חוזה השלום (1951); הסכם לשיתוף פעולה טכני (1978); הסכם להקמת סוכנות לשיתוף פעולה בינלאומי בצ'ילה (1988); הסכם להקמת תוכנית מתנדבים יפנית שתבטיח שיתוף פעולה טכני בין שתי המדינות (1996); הסכם בנושא הערכת תיקון פחמן במערכות אקולוגיות של יער צ'ילה (2005) והסכם להימנעות ממיסוי כפול והעלמת מיסים (2016).
יחסי סחר
בשנת 2006, צ'ילה ויפן חתמו על הסכם סחר חופשי שנכנס לתוקף בנובמבר 2007. בשנת 2017 הסתכם המסחר בין צ'ילה ליפן ב-8.3 מיליארד דולר (911 מיליארד ין). הייצוא הצ'יליאני ליפן כולל: עפרות נחושת ונחושת, דגים (סלמון ופורל), שבבי עץ, ליתיום ומוליבדן. היצוא היפני לצ'ילה כולל: מכוניות וחלקי רכב, צמיגים, ציוד לבנייה וכרייה. ההשקעה הישירה של יפן בשנת 2016 בצ'ילה הסתכמה ב-237 מיליון דולר. בצ'ילה פועלות מספר חברות יפניות ידועות רב לאומיות כמו הונדה, סוני, טושיבה, ניסאן, קומטסו וטויוטה.
ראזגרד
הקהילה היהודית
בעיר ראזגרד מתועדת קהילה יהודית מאורגנת רק מסוף המאה ה-19. לעיר הגיעו פליטים יהודים שנמלטו מחמת הקרבות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית. בראשית המאה ה-20 גדלה הקהילה לכדי 200 נפשות. מספר מצומצם של בני הקהילה שירתו בצבא הבולגרי במלחמות הבלקן (הראשונה והשנייה) ובמלחמת העולם הראשונה. בתום מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-300 יהודים, רובם ככולם עלו למדינת ישראל בין השנים 1947-1949. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
שרון אלכסנדר
ביוגרפיה
אלכסנדר גדל בשכונת גני-צהלה בצפון תל אביב. לאחר מכן עבר עם משפחתו לרמת השרון. הוא החל מופיע מילדות. בגיל עשר כבר הופיע כקוסם בימי הולדת, דבר שעשה באופן מקצועי עד גיל 18.
בצבא שרת כלוחם בחטיבת הצנחנים, גדוד 202.
תחילת הקריירה
כשהשתחרר בשנת 1984 התקבל ללימודי תיאטרון בבית הספר למשחק בית צבי. ב-1987 סיים את לימודי המשחק שלו בבית הספר למשחק בית צבי עם שתי מלגות הצטיינות וכבר באותה שנה השתתף בסרט "אהבה אסורה".
בשנת 1990 השתתף בסרט "נשיקה במצ"ח" בבימויו של שמוליק פירסטנברג והפקתו של יהודה ברקן כקצין בצה"ל.
בשנת 1991 השתתף בסרט "שרה אהרנסון" של הבמאית אורנה בן דור, וכן בסרט "גמר גביע" לצד משה איבגי.
הוא השתתף בהצגות בתיאטרון באר שבע; "אילוף הסוררת", "מפיסטו", "ברווז הפרא", "מסיבת יום ההולדת של ישראל שפי", "מותו של סוכן", "קומדיה של טעויות" ו"מהומה רבה על לא דבר".
בשנת 1992 זכה בפרס אופיר שני על משחקו בסרט של אסי דיין, "החיים על פי אגפא", בו שיחק לצד גילה אלמגור ושולי רנד. כמו כן השתתף בסרט "סיפורי תל אביב" לצד יעל אבקסיס וענת וקסמן, ובתפקיד הראשי בסרט "חסד מופלא" של עמוס גוטמן לצד אקי אבני ורבקה מיכאלי.
הסרטים "החיים על פי אגפא" "אחד משלנו" וחסד מופלא מוגדרים כנכסי צאן ברזל בקולנוע הישראלי.
השתתף בסדרת הטלוויזיה "רצח למהדרין". ב-1993 שיחק בסרט "אישה זרה" לצד גידי גוב, בדרמת הטלוויזיה "אור אחר" ובסדרה "רצח בים המלח",
כמו כן, הספיק להעלות באותה שנה בפסטיבל תיאטרון נטו את הצגת היחיד "הנחש", אותה עיבדו וביימה דליה שימקו.
בין השנים 1994 ו-1996 שיחק בתיאטרון הספרייה ב"בנו כופתא בוכתא" ו"ההבטחה", ובתיאטרון הבימה, השתתף בהצגות "הנפש הטובה מסצ'ואן", "הדה גאבלר", "מלינקי", "לב טוב", "ציד המכשפות" ו"הבחורים בדלת ממול". שיחק בהקאמרי ב"אלמה" ו"מעין הגפרית" ובתיאטרון בית ליסין ב"המים זוכרים".
בשנת 1995, השתתף בסרטו של רפי בוקאי "מרקו פולו: הפרק האחרון" לצד אביטל דיקר ובסרט "לילה לבן" לצד שמיל בן-ארי שזכה בפרס מיוחד בפסטיבל קאן.
עד 1998 שיחק בתיאטרון הסימטה ב"אשתי הנצחית לשעבר" ו"מלחמת טרויה לא תהייה" וביים את ההצגה "בשר".
ב-1995 הקים ביחד עם זוגתו דאז, סמדר קילצ'ינסקי, בית ספר למשחק ומשחק מול מצלמה. היה הראשון שאפשר לימודי משחק ברמה מקצועית מחוץ למסגרות הממוסדות. בתקופה זאת פיתח תרגילים ושיטות חדשניות בהעברת הנושא של משחק מול מצלמה. בית הספר פעל כשמונה שנים ונסגר לאחר פרידתו מקילצ'ינסקי, וגם ללמד במספר קורסים, ביניהם בבית הספר קמרה אובסקורה. בין השנים 2006–2009 הוא לימד הדרכת שחקנים בחוג לקולנוע באוניברסיטת ת"א, בבית צבי. כיום הוא מלמד בהית הספר למשחק של טלי שרון. משנת 2011 ועד 2020 לימד וביים באקדמיה לאמנויות המופע, תל אביב.
בשנת 1997 שיחק בסרט "אופציה" ובסדרת הטלוויזיה "קפה פריז" של אמנון רובינשטיין.
ב-1998 שחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "כרוניקה של אהבה" ובדרמת הטלוויזיה "משחקי ילדים".
בשנת 1999 שיחק בסדרה "סיבת הרצח מוות" של ערן ריקליס' בתפקיד, ראשי בסרט הקולנוע "קשר עיר" לצד דפנה רכטר ובתפקיד ראשי בסרט "שקרים לבנים" לצד אורנה פורת.
בשנות ה-2000
באותה שנה נמנה עם מייסדי שח"ם - איגוד שחקני המסך שכיום מהווה את איגוד האמנים הגדול ביותר ומונה כמעלה מ-2,500 חברים.
ב-2001 שיחק בסרט הקולנוע "חמש דקות בהליכה" לצד נועה תשבי ובדרמת הטלוויזיה "חיה מוגנת".
ב-2002 שיחק בסרט "תמונה קבוצתית עם אישה" לצד מיכל ינאי ובתפקיד הראשי בסרט "פיתוי" לצד גיא מרוז ואורנה פיטוסי.
ב-2003 שיחק בסרט הקולנוע "הביוגרפיה של בן", ב"סיפורו של בן-דן וולמן" ובתפקיד אורח בסדרה "שבתות וחגים".
בשנת 2004 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אדומות" ובטלנובלה "מיכאלה".
בשנת 2005 שיחק ב"טלנובלה בע"מ" בתפקיד נפתלי אונגר שלמשך פרקים אחדים בתחילת הסדרה שיחק אותו טוביה צפיר. באותה שנה שיחק בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן".
בשנת 2006 השתתף בסרט הפתיחה של הפסטיבל הבינלאומי ה-11 לסרטי סטודנטים, הסרט המוקומנטרי הקצר "סיפורו של ג. ג. אסלמונד", לצידם של גורי אלפי וגילה אלמגור.
בשנת 2007 שיחק בעונה השנייה של הסדרה האלופה בתור זאביק.
בסוף 2007 שיחק אלכסנדר בטלנובלה "בובות" בתור צלם מזדקן.
בין השנים 2005–2007 שיחק בהצלחה בהצגה "סינית אני מדברת אליך" אשר נכתב על ידי סביון ליברכט.
בשנת 2008 השתתף בהצגה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" בתיאטרון הבימה לצידם של גילה אלמגור, אריה מוסקונה, מרים גבריאלי, ליליאן ברטו ואחרים. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "סוף שבוע בגליל" בבימויו של משה מזרחי ובסרט הטלוויזיה "אלטלנה".
ב-2009 שיחק אלכסנדר בסדרה "חצויה" אשר הועלתה ישירות ל-Hot V.O.D ואף שודרה בערוץ הילדים לאחר מכן.
בעשור השני של המאה ה-21
בשנים 2012–2016 שיחק בסדרת הנוער "החממה" בתור זאב נאמן בעונה הראשונה בה הוא היה ראש לשכתו של ראש הממשלה הנבל הראשי אך פעל בשביל דמות בעלת סמכות רמה יותר. בעונה השלישית שימש שוב כנבל הראשי והיה בראש שרשרת המזון.
ב-2010 שיחק אלכסנדר בעונה השנייה של סדרת הילדים והנוער "דאוס" המשודרת ב-yes.
ב-2011 שיחק בסדרה "ילדי ראש הממשלה" בתור גנן ועובד בית וכן גילם את נוח ראש העיר בסדרת הילדים "החולמים" של HOT בערוץ הילדים. באותה שנה לוהק אלכסנדר לתפקיד בסדרת האקשן המשטרתית של ערוץ 10 "אחת אפס אפס" בתפקיד פקד גדעון ברקוביץ'.
השתתף בסדרה של הוט "תנוחי", לצד ישי גולן, יעל גרובגלס, ואחרים. שיחק בסדרת הילדים "החממה" בתפקיד זאב נאמן, ראש לשכת ראש הממשלה והאיש הרע של הסדרה.
בשנת 2011 כתב שיחק והפיק את ההצגה "החמור והשמנמונת" בה שיחק עם השחקנית קטיה זימבריס תחת הבימוי של יגאל זקס במסגרת אנסמבל קבוצת עבודה. ההצגה היא קומדיה קיצונית וסרקסטית החושפת את הריקנות, השקרים וחוסר התכלית בחיפוש אחרי אשליית האהבה הרומנטית. ההצגה קצרה שבחים והציגה בתיאטרון הסמטה ביפו עד 2014.
ב-2012 שיחק בסדרת האינטרנט "הרפתקאות מגה מופלא וילדון הפלא" לצד איציק לוי, הוא גילם גיבור על מזדקן בשם "מגה-מופלא" שהחליט לעשות קאמבק כדי להביס את אויבו ד"ר קפטן, אותו גילם דב גליקמן.
משנת 2014 החל לשחק בהצגת היחיד "הנחש" בבימויה של דליה שימקו.
בשנת 2016 שיחק בסרט "שבוע ויום" שזכה בפרס של פסטיבל קאן וב"נמל בית" של ארז תדמור.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד הראשי בסרטה של מיכל בת-אדם "הדרך לאן", ובהצגה "בעלים ונשים" בתיאטרון חיפה.
בשנת 2019 שיחק בתפקידים מרכזיים בסרטים "מבצע שלאגר" ו"המחשמלים".
בשנת 2020 החל לשחק במחזמר "מאמא מיה" אשר הועלה בתיאטרון הבימה.
בתקופת הקורונה, הפיק כתב ושיחק בסרטונים אשר שיקפו את האבסורד במצב בו הוא נמצא. הסרטונים הופקו עבור טדי הפקות ושודרו בערוץ הצחוק של הוט ובפרטנר טיוי. סרטו הראשון נקרא "חצי זין" שצבר מאות אלפי צפיות סרטו השני "האור מן האסלה" גם עלה לשידור והוא ממשיך כיום ליצור סרטונים נוספים.
בשנת 2021 גילם בקומדיית הנעורים "לבד בבית" את בן ציון שטרית, ראש עיריית יבנה.
בשנת 2022 גילם בסדרת הרשת "קנאה" את יוסי לוי, הנבל הראשי בסדרה.
חיים אישיים
אלכסנדר היה נשוי לשחקנית סמדר קילצ'ינסקי ולהם שלושה ילדים. בתקופת נישואיהם ניהלו השניים בית ספר למשחק. לאחר גירושיו ניהל מערכת יחסים ארוכה עם השחקנית ענת עצמון.
אלכסנדר גר כיום עם בת זוגו, הילה באך, בירושלים.
אבי ליברמן
אבי ליברמן (נולד ב-15 במאי 1955 בנס ציונה) הוא כדורגלן עבר ישראלי, שיחק בליגה הראשונה בעמדת שוער בין השנים 1975-1990. עד אז עסק בתחומי ספורט נוספים הכוללים בין היתר כדורסל, קפיצה לגובה, טניס שולחן, התעמלות קרקע ועוד.
קריירה
בינואר 1986 עבר ליברמן לקבוצת מכבי יפו וסייע לה להישאר בליגה הבכירה. בסוף אותה השנה, נבחר ליברמן על ידי מאמני ושחקני הליגה הראשונה לשחקן היעיל ביותר של השנה. בנובמבר 1986 עבר לקבוצת מכבי שעריים שבה שיחק חצי שנה. בשנת 1988, ליברמן חתם חוזה בקבוצת הפועל באר שבע, שבה שיחק שנתיים ועמה זכה בגביע הטוטו בשנת 1988. בשנתו האחרונה כשוער פעיל, נבחר בתוכנית הספורט של הרדיו כשוער השנה ושבוע לאחר מכן הודיע על פרישתו כשוער. לאחר מכן עבר עם אשתו וארבעת ילדיו לארצות הברית לתקופה של שנתיים, שימש כעוזר מאמן לניסים בכר וזאביק זלצר בין השנים 1992–1994 בעירוני אשדוד, ליגה ראשונה.
בסה"כ שיחק ליברמן 247 משחקים בליגה הבכירה וב-96 מהם לא ספג שער. ליברמן היה ידוע כשוער בעל אינסטינקטים מצוינים ובעל יכולת גבוהה לעצירת פנדלים. לשיאו הגיע במשחק רבע גמר גביע המדינה בית"ר תל אביב נגד מכבי פתח תקווה שבה עצר ארבע בעיטות עונשין מ-11 מטר.
במהלך הקריירה, ליברמן חזר פעמיים מפציעות קשות אשר גרמו להפסקה של כשנה בקריירה שלו כשוער בכל פעם.
חיים אישיים
אבי ליברמן מתגורר עם אשתו, מימי, ביישוב חד-נס ברמת הגולן. הוא מנהל את פארק הירדן.
טיטניה (ירח)
טיטניה הוא הירח הגדול ביותר של אורנוס. טיטניה נתגלה על ידי ויליאם הרשל ב-11 בינואר 1787.
מקור השם "טיטניה", כיתר שמות ירחי אורנוס, הוא במחזות שייקספיר ואלכסנדר פופ. טיטניה היא מלכת הפיות במחזה "חלום ליל קיץ".
ישנו גם אסטרואיד הנקרא 593 טיטניה.
מאפיינים
טיטניה מורכב מכחמישים אחוזים של קרח מים, כשלושים אחוזים של סלע צורני והיתר תרכובות אורגניות דמויות מתאן. הפרט הבולט על פני השטח הוא הגיא הענקי אשר מגמד את הגרנד קניון על פני כדור הארץ, ומשתווה לואליס מארינריס על מאדים ולשקע איתאקה על טתיס, ירחו של שבתאי.
קבר החייל האלמוני
קבר החייל האלמוני הוא שמן של אנדרטאות רבות ברחבי העולם שנבנו על מנת לציין את זכרם של חיילים שנפלו במלחמות מבלי שזיהו את גופותיהם. רבים מקברים אלה מהווים מוקד לעריכת טקסי זיכרון ממלכתיים.
היסטוריה
במאה ה-20 החל מנהג הקמת אנדרטאות מעין זו בעקבות החלטתה של ממשלת בריטניה בשנת 1920 להקים אנדרטה לחייל האלמוני שנפל במלחמת העולם הראשונה. אנדרטה זו, שנקראת "קבר הלוחם האלמוני" מוקמה במנזר וסטמינסטר שבלונדון.
בעקבות הקמת האנדרטה בבריטניה החליטה ממשלת צרפת להקים אנדרטה דומה, וחייל אלמוני ניקבר מתחת לשער הניצחון. שני הטקסים נערכו באותו היום, 11 בנובמבר 1920.
בישראל
בישראל מתקיים טקס בחלקת הנופלים שמקום קבורתם לא נודע בכל ז' באדר, יום פטירתו של משה רבנו. הטקס נקבע ביוזמת הרבנות הצבאית.
שיט באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
תחרויות השיט באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו במועדון האוניברסיטאות של בואנוס איירס בין ה-7 באוקטובר ל-13 באוקטובר 2018. התחרויות הורכבו מהמקצועות: גלישת רוח על דגם "ביק טכנו +293", וגלישת עפיפונים על דגם "IKA Twin Tip" בחלוקה מגדרית. בנוסף התקיימה תחרות גלישת רוח על דגם "נקרה 15" לזוגות מעורבים.
העפלה
הוועד האולימפי הבינלאומי ואיגוד השיט הבינלאומי סיכמו כי מדינה תוכל לשלוח נציג אחד בלבד לכל תחרות. מכסות העפלה לתחרויות נקבעו לשני מסלולים: מסלול טורנירי העפלה יבשתיים ומסלול העפלה באליפות העולם. בכל אחד מהמסלולים הזוכים במכסה הם הגולשים שהגיעו למקום הגבוהה ביותר אם המדינה אותה הם מייצגים לא זכתה כבר במכסה. מכסות ממסלול העפלה באליפות העולם הן בעלות עדיפות על המכסות בטורנירי העפלה היבשתיים. לפיכך, אם טורניר יבשתי יתקיים לפי אליפות העולם ומדינה תזכה במכסה באליפות העולם, המכסה מהטורניר היבשתי תועבר למדינה הבאה בתור לפי הדירוג.
חלוקת המכסות היא כדלקמן: בתחרות גלישת הרוח על דגם "ביק טכנו +293": 6 מכסות לאליפות העולם, 4 מכסות לאירופה, 3 מכסות לאסיה, 2 מכסות לאפריקה, מרכז ודרום אמריקה, צפון אמריקה ואוקיאניה. בתחרות גלישת הרוח על דגם "נקרה 15" 7 מכסות לאליפות העולם ומכסה יחידה עבור כל יבשת. בתחרות גלישת עפיפונים 4 מכסות לאליפות העולם ומכסה יחידה עבור כל יבשת. 6 מכסות נוספות הוענקו למדינה המארחת, - מכסה יחידה עבור כל אחת מהתחרויות. עם זאת, על הספורטאים מארגנטינה להשתתף בטורניר העפלה היבשתי או באליפות העולם על מנת להיות זכאים להשתתף בתחרויות. 3 מכסות עולמיות חולקו בענף, 2 מכסות לתחרויות על דגם "ביק טכנו" ומכסה יחידה לתחרויות גלישת עפיפונים.
יגור שיפ
יגור ולדימירוביץ' קוראבלין (ברוסית: Егор Владимирович Кораблин; נולד ב-12 בפברואר 2002) הוא זמר פופ רוסי, אשר זכה להצלחה רבה בשנת 2020 כאשר הוציא את רצף הלהיטים "Dior", "Пикачу" ו-"Невидимка". במהלך טקס פרסי ТНТ Music הועמד בקטגוריית "הטיקטוקר הטוב ביותר של השנה".
בשנת 2021, הוציא את "Наруто" ביחד עם אמנים הזמרת הרוסייה מיה בויקה.
ביוגרפיה
יגור שיפ נולד ב־12 בפברואר 2002 במוסקבה, רוסיה. הוא למד באקדמיה למוזיקה פופולרית של איגור קרוטוי. בשנת 2018, לקח חלק בגמר המוקדם של אירוויזיון הילדים 2018 שהתקיים. הוא גם השתתף בפרויקט הטלוויזיה Super Children Fest ששודר בערוץ NTV. הוא שיחק כדורגל במשך 10 שנים, אבל בשנת 2019 הפסיק.
בשנת 2019 החל את דרכו כבלוגר וידאו והשתתף באופן קבוע בתוכנית ששודרה מדי שבוע.
קריירה
באוגוסט, פתח שיפ ערוץ משלו ביוטיוב. קודם לכן, הוציא את הסינגל הראשון שלו "Fake Love". בחודש שלאחר מכן, הוציא את סינגל הפריצה שלו "Dior" שהפך לוויראלי כאשר צבר למעלה מ-36 מיליון צפיות בסך הכול. אודיו של השיר צבר למעלה מ-1.5 מיליון צפיות. הופעה שלו עם השיר צברה למעלה מ-9 מיליון צפיות. הופעה נוספת צברה 3 מיליון צפיות. ביוני 2020, הוציא רמיקס רשמי ל-"Dior". אותו השיר, זכה להצלחה במצעדי השירים ברוסיה. לקראת סוף יוני, הוציא את "". ב-30 ביולי יצא הלהיט "Пикачу" עם מיה בויקה שכבש את פסגת מצעד שירי הרדיו והיוטיוב של Tophit. הסינגל הבא "Gameboy" זכה להצלחה נאה גם כן. ב-17 בספטמבר הוציא לאור את "Не грусти" שזכה להצלחה נאה, אך לא כמו קודמיו. הסינגלים הבאים "Безалкогольное вино", "Не влюблюсь", ו-"Невидимка", זכו להצלחה נאה.
בשנת 2021 המשיך בקריירה המוזיקלית שלו כאשר הוציא את "Наруто" עם מיה בויקה, "Baby", ו-"Кис кис".
סוניה לוין
סוניה לוין-שמוקלר (בפולנית Sonia Lewin-Szmukler, 1909 – יוני 1987) הייתה אתלטית ישראלית ופולנית, הייתה אלופת פולין בהדיפת כדור ברזל, וייצגה את פולין בתחרויות בינלאומיות ובמשחקי העולם לנשים (פראג 1930). הייתה שיאנית ישראל בהדיפת כדור ברזל (משנת 1937) במשך 22 שנים ושחקנית כדורסל בהפועל תל אביב.
ביוגרפיה
לוין נולדה וגדלה בפולין. היא התאמנה בקבוצת מכבי וילנה.
אלופת פולין
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בבידגושץ' בשנת 1930 זכתה לוין במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.71 מטר, לפני הלינה קונופצקה שיאנית העולם והאלופה האולימפית (אמסטרדם 1928) בזריקת דיסקוס (10.33 מטר). במשחקי העולם לנשים שנערכו בפראג שבצ'כוסלובקיה בספטמבר אותה שנה בהשתתפות 200 אתלטיות מ-14 מדינות, היא סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.41 מטר, 7 ס"מ ממדליית ארד. אותה שנה היא קבעה פעמיים בהדיפת כדור ברזל תוצאה של 11.46 מטר. אותה שנה היא דורגה במקום 10 בעולם בשיא פולין של 11.48 מטר.
באליפויות פולין באתלטיקה שנערכו בשנים 1933 ו-1934 זכתה לוין במדליות ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאות של 10.73 מטר ו-10.36 מטר, בהתאמה.
במכביה השנייה, שנערכה בשנת 1935, זכתה לוין בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בקרב חמש עם 162 נקודות, אחרי מרילה פרייוולד מפולין (166 נקודות) ולפני לילו בוקופצר (Lilo Bukofzer) מגרמניה (133 נקודות) ומדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.10 מטר, אחרי ליליאן קופלנד מארצות הברית האלופה האולימפית (לוס אנג'לס 1932) שקבעה תוצאה של 12.32 מטר ומרתה יעקב מגרמניה (11.25 מטר). נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 29.72 מטר ובהטלת כידון בתוצאה של 29.08 מטר.
לאחר המכביה היא נשארה בארץ ישראל עם משפחתה.
בתחרות שנערכה במקווה ישראל ב-21 במרץ 1937 זכתה לוין במדליית זהב בשיא אישי ובשיא ארץ ישראל חדש של 12.21 מטר. שיא זה החזיק מעמד 22 שנים ונשבר על ידי אילה חצרוני (12.30 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה במאי 1948 זכתה לוין בשתי מדליות כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 9.41 מטר אחרי רעיה ברונשטיין (9.56 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 27.65 מטר אחרי פרידה ליכטבלאו (31.40 מטר).
נפטרה ביוני 1987.
משפחתה
הייתה נשואה ליעקב שמוקלר עד למותו ב-1984. בנם, שמעון שלח, היה שחקן ומאמן נבחרת ישראל בכדורסל.
סמל שווייץ
סמל שווייץ הוא סמלה הרשמי של הקונפדרציה השווייצרית. הסמל מכיל את אותו צלב יווני לבן המופיע על דגל שווייץ, אך על מגן אדום. צורתו של המגן משתנה לרוב, למרות שיצאה החלטה פדרלית הכוללת את שרטוט הסמל. כמו הדגל, גם סמל שווייץ מופיע על פריטים רבים, כמו הפרנק השווייצרי, לוחיות רישוי ומוצרים תוצרת שווייץ, כגון אולר צבאי שווייצרי.
סנט לוסיה במשחקים האולימפיים
סנט לוסיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). עד כה התחרו ספורטאים מסנט לוסיה רק בענפי האתלטיקה, השחייה והשיט. מרבית הישגיהם של הספורטאים מסנט לוסיה היו סמליים בעיקרם. הספורטאית הראשונה שהעפילה לגמר אולימפי הייתה האתלטית לוורן ספנסר, שסיימה במקום השישי בקפיצה לגובה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
סנט לוסיה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
רסיסים של חיבה
רסיסים של חיבה (באנגלית: A Thousand Acres) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1997 בבימויה של ג'וסלין מורהאוס, עם ג'סיקה לאנג, מישל פייפר, ג'ניפר ג'ייסון לי וג'ייסון רוברדס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "A Thousand Acres" של ג'יין גרייבס סמיילי משנת 1991 שזכה בפרס פוליצר לסיפורת ול"פרס חוג מבקרי הספר הלאומי" לסיפורת.
העלילה היא בהשראת המחזה המלך ליר של ויליאם שקספיר - אב זקן וחולה עומד לחלק ירושה לשלוש בנות.
ג'סיקה לאנג הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
תקציר העלילה
לארי קוק (ג'ייסון רוברדס) הוא בעל חווה חקלאית גדולה באיווה. יש לו שלוש בנות, הבכורה-ג'יני (ג'סיקה לאנג)- נשואה לטאי סמית' (קית' קאראדין) ואין להם ילדים. השנייה היא רוז (מישל פייפר) הנשואה לפיטר לואיס (קווין אנדרסון) ולהם שתי בנות מתבגרות - פאמי (מישל ויליאמס) ולינדה (אליזבת מוס) והשלישית היא קרולין (ג'ניפר ג'ייסון לי) שמתגוררת בדה מוין ועוסקת בעריכת דין.
מצבו הנפשי והקוגניטיבי של לארי הולך ומתערער. הוא מרבה בשתיית אלכוהול, נפצע בתאונה וג'יני אוסרת עליו לנהוג. הוא מפתח שנאה כלפי ג'יני ורוז ומבקש לנשל אותן מהחווה בעזרת עורכת הדין קרולין. בשלב זה מגלה רוז לג'ני כי לארי אביהן ניצל אותן מינית בילדותן. הוא התחיל בג'יני ואחר כך עבר לרוז. ג'יני שהייתה עד אז בהדחקה, מקבלת זאת קשה.
לארי טוען ששתיהן גורמות נזק לחווה אך מפסיד במשפט. פיטר נהרג בתאונה עצמית לאחר שהיה שיכור. ג'יני עוזבת את החווה ומתחילה לעבוד כמלצרית. לאחר זמן מתקשרת אליה רוז ומגלה לה כי סרטן השד ממנו סבלה מספר שנים, התפרץ שוב ומצבה קשה. ג'יני נפרדת ממנה בבית החולים, חוזרת לחווה, מוכרת אותה לתאגיד ועוברת משם עם פאמי ולינדה.
ח' בכסלו
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בח' כסלו היא פרשת וישלח אם בר המצוה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת ויצא אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או שבת.
קורילטאי
קורילטאי הוא מונח מונגולי קדום המתאר את אספת ראשי השבטים באימפריה המונגולית, שנועדה לקבוע את סדרים השלטוניים באימפריה ואת המשך ההתפשטות שלה.
הקורילטאי המפורסם ביותר נערך ב-1206, ובו נבחר טמוג'ין לחאן הגדול (חאגאן) של האימפריה ושינה את שמו לג'ינגיס חאן. מרבית הקרבות והכיבושים המונגוליים תוכננו בקורילטאי, והוא המודל על פיו מבוסס הפרלמנט המונגולי הנוכחי, החוראל הגדול.
הבעיתיות בקורילטאי נבעה מכך שכינוסו דרש את נוכחותם של כל ראשי המשפחה הג'ינגיסית. מותו של אוגדיי חאן בשנת 1241 תרם לעצירת הפלישה המונגולית למזרח אירופה. מותו של מונגקה חאן בשנת 1259 ומלחמת האזרחים שפרצה לאחר מכן, תרמו לעצירת ההתקדמות של הולאגו חאן לתוך סוריה וארץ ישראל.
ממלכת החיות של דיסני
ממלכת החיות של דיסני הוא פארק שעשועים המהווה חלק מאתר הנופש דיסניוורלד, וממוקם באורלנדו, פלורידה, ארצות הברית. הפארק נפתח לקהל ב-22 באפריל 1998, ושטחו למעלה מ-2 קמ"ר. הפארק מציג אטרקציות שנושאן בעלי חיים שונים ובהם דינוזאורים.
אי הגילויים
מרכז הפארק ממנו ניתן להגיע ליתר הארצות. במרכז האי נמצא "עץ החיים" שגובהו כ- 14 קומות, ובתוכו מוצג הסרט התלת־ממדי "קשה להיות חרק!".
באי מוצגים פלמינגואים, למורים, קנגורואים, חסידות, שקנאים ואיילים.
פנדורה - עולמו של אווטאר
זהו המתחם החדש והמבוקש ביותר בפארק, והוא פועל בו ממאי 2017. המתחם נוצר בהשראת הסרט אוואטר של ג'יימס קמרון. במתחם שוחזרו ההרים הצפים של כוכב פנדורה וכן החי והצומח הייחודיים לו. שתי האטרקציות העיקריות במתחם הן: טיסת אווטאר - סימולטור תלת-מימד המדמה טיסה על גבי באנשי, ומסע נהר הנאבי - של שיט בסירה.
אפריקה
באזור זה נמצא ספארי הקילימנג'ארו בו נוסעים במכוניות פתוחות באזור המדמה את הסוונה האפריקאית. מופע פסטיבל מלך האריות מוצג באזור זה החל מ-1 ביוני 2014 עקב סגירת מחנה מיקי-מיני.
משמר כדור הארץ של ריפקי
תחנת שמירה על איכות הסביבה, אליה ניתן להגיע רק בנסיעה ברכבת. באזור זה נמצא גן חיות לילדים ובית חולים לחיות.
אסיה
באזור זה נמצא מסע ברפסודות - ב"אשדות נהר קאלי", וכן "מסלול המהרג'ה" - אזור הליכה בג'ונגל בו מוצגים דרקוני קומודו, עטלפים וציפורים טרופיות. באזור נמצאת גם רכבת ההרים משלחת אוורסט.
פרטים נוספים
פארק זה נסגר בשעה מוקדמת של הערב על מנת שלא להלחיץ את החיות, ולאפשר להם מנוחה. מאותה סיבה בפארק זה, בניגוד לפארקים האחרים, אין מופעי זיקוקים.
אליעזר כהן
אליעזר (צ'יטה) כהן (נולד ב-18 ביוני 1934) הוא בעברו טייס קרב, טייס מסוקים ומפקד בסיס בחיל האוויר הישראלי וחבר הכנסת מטעם סיעת ישראל ביתנו.
קורות חייו
אליעזר כהן נולד בירושלים. לאחר גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס, אותו סיים במגמת טייסי קרב. השתתף כטייס במלחמת סיני. באחת גיחות ההפצצה נפגע מטוסו באש נ"מ. לאחר הפגיעה נחת נחיתת אונס ונאסף על ידי כוח צה"ל. מאוחר יותר שימש כמדריך בבית הספר לטיסה ומשם עבר הסבה לטייס מסוקים.
ב-1965 השתתף ב"מבצע כחל" בו הטיס בראש מבנה של שלושה מסוקים כוח של סיירת מטכ"ל, בפיקודו של אחיו נחמיה כהן, לפעילות בעומק שטח מצרים. בעקבות הצלחת המבצע הוענקו לשני האחים ציונים לשבח שהומרו ב-1973 לעיטור המופת. שירת כסגן מפקד בסיס תל נוף ומפקד טייסת המיון בבית הספר לטיסה. ב-1966 מונה למפקד טייסת 124.
לאחר מלחמת ששת הימים מונה לראש מדור מבצעים משולבים במטה חיל האוויר. בתחילת מלחמת ההתשה פיקד על טייסת 124, טייסת מסוקי סיקורסקי S-58. לאחר מכן פיקד על בסיס רפידים וקודם לדרגת אלוף-משנה. בהמשך שירת כמפקד זרוע האוויר במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ויום לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים נקרא על ידי מפקד חיל האוויר לשוב ולפקד על בסיס רפידים משום שמפקדו הקבוע, אמיתי חסון, שהה בחו"ל. כהן פיקד על הבסיס בימים הראשונים של הלחימה, בהם הותקף השדה מספר פעמים על ידי מטוסים מצריים. לאחר שובו של חסון מונה כהן למפקד מרכז החיפוש וההצלה במפקדת חיל האוויר. לאחר צליחת התעלה נקרא להכשיר את שדה התעופה פאיד לשימוש צה"ל, משימה שבמהלכה נפצע בהתקלות עם חיילים מצריים בשדה. פרש מצה"ל בשנת 1974 בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מונה למנהל נמל התעופה בן-גוריון, תפקיד אותו מילא עד 1976. בו בזמן החל לעבוד כטייס בחברת אל על, והטיס בואינג 767. כהן פרש מעבודה בחברה בשנת 1999.
במבצע של"ג גויס לשירות מילואים ומונה למפקד שדה התעופה במזרעת אל-בעל שבלבנון, שדה תעופה שהוכשר על ידי צה"ל במהלך המבצע.
כהן חיבר, יחד עם העיתונאי צבי לביא, את הספר "השמים אינם הגבול" על חיל האוויר הישראלי.
פוליטיקה
בשנת 1976 היה פעיל של המרכז החופשי ובין התומכים בפרישה מהליכוד, בין השאר בגלל חוסר אמונתו שמנחם בגין יוכל להוביל את הליכוד לניצחון בבחירות, ובגלל הערכתו שבגין כלל אינו רוצה להיות ראש ממשלה. יחד עם המרכז החופשי הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי, היה חבר מועצת התנועה ואף נבחר לנשיאות המועצה. בתחילת 1980 פרש מהתנועה, אותה כינה "פגר המוחזק באמצעים מלאכותיים". הצטרף למפלגת צומת עם הקמתה, אולם לאחר שרפאל איתן החליט להתמודד יחד עם התחיה קרא להצביע לאומץ.
בשנת 1999 הוא נבחר לכנסת ה-15 מטעם ישראל ביתנו. לכנסת ה-16 נכנס רק כחודש לאחר תחילת כהונתה, במקומו של אביגדור ליברמן, שהתפטר בעקבות מינויו לתפקיד שר התחבורה, כדי לאפשר לכהן להיכנס במקומו. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 החליט כהן לפרוש מהפוליטיקה ומוקם במקום האחרון ברשימת ישראל ביתנו.
נאנוק איש הצפון
עלילת הסרט
הסרט מתעד את חייהם של נאנוק, אינואיט המתגורר באזור מפרץ הדסון במערב קנדה, ובני משפחתו. בסרט מוצגים נאנוק, אשתו נילה, ילדיו, וחברים נוספים בשבט – יוצאים לציד, בונים איגלו, מחפשים מזון, שטים בקיאק, נוסעים במזחלות ומבצעים מטלות שונות נוספות בחיי היומיום.
הפקה
פלאהרטי גדל באזורי המכרות במישיגן וקנדה והחל את דרכו המקצועית כהרפתקן חוקר. בשנת 1910 נשכר על ידי מהנדס הרכבות הקנדי ויליאם מקנזי כדי לסייר באזור מזרח מפרץ הדסון לצורך בחינת קיום משאבי טבע באזור והזדמנויות לסלילת מסילות רכבת. פלאהרטי יצא לארבע משלחות לאזור לצורכי מיפוי השטחים הלא מוכרים. בין השנים 1914–1915 החל לצלם את חוויותיו במהלך המשלחות. בסך הכל בילה כ-16 חודשים בחברת האינואיטים באזור והתעניין מאוד בתרבותם ואורחות חייהם.
בשנת 1916, במהלך עריכת החומרים שצילם במהלך המשלחות, השליך פלאהרטי בטעות בדל סיגריה לתוך ערימת גזירי הפילם, וגרם לשריפת יותר מ-9 קילומטרים של חומרי צילום. פלאהרטי יצא לגייס כספים לצורך מסע נוסף לקנדה לצורך צילום הסרט מחדש. הוא פנה לחברת פרוות צרפתית וזו הסכימה לתרום כספים לצורך הפקת הסרט. לאחר גיוס הכספים חזר פלאהרטי למפרץ הדסון והחל בצילומים מחדש בשנת 1920.
לעומת הצילומים שנהרסו, שתיארו את חיי האינואיטים באופן כללי, בסבב הצילומים השני התמקד פלאהרטי בחיי משפחה אינואיטית אחת. הוא בחר בננוק כדמות המרכזית לסרט בשל היותו צייד מוכר ומוערך בשבט. בני השבט סייעו לפלאהרטי בצילומים ובהפעלת ציוד הצילום. במהלך הצילומים, נהג פלאהרטי להציג את החומרים שצולמו בכל יום לצוות המצולמים, כדי לקבל מהם חוות דעת ולשפר את הסרט בהתאם. הוא התייחס להערות שנתנו בני השבט ויישם רבות מהן בסרטו.
הצילומים הסתיימו באוגוסט 1921. הסרט הופץ בשנת 1922 על ידי חברת אולפני פתה בארצות הברית ובאירופה.
ביקורת
ביקורת הועלתה על מהימנותו של הסרט ועל כך שהציג את המציאות באופן שאינו אותנטי. כבר בשנת 1926 החלו לעלות ביקורות על כך שהסרט מתאר את חיי האינואיטים באופן שאינו מדויק. אף על פי שפלאהרטי התיימר להציג את חיי האינואיטים כהווייתם, התברר כי רבות מן הסצנות בסרט בוימו או צולמו בטכניקות של שחזור. מבקרים רבים הסתייגו מהאותנטיות של הסרט והיו אף שכינו אותו תרמית.
בעת בימוי הסצנות, בחר פלאהרטי להציג היבטים מחיי האינואיטים באופן שלא תאם את רוח התקופה שבה צולם הסרט. הוא ביקש מנאנוק להתבסס על המנהגים ואורחות החיים של אביו והדורות הקודמים ולא על אורח החיים שלו עצמו באותה עת. כמו כן השמיט מרכיבים רבים מחיי המצולמים שהיו עשויים להעיד על השינויים שחלו בחיי האינואיטים בתקופה זו, כגון התפתחויות טכנולוגיות. בצילום סצנות ציד בחר פלאהרטי לתאר את הציד באמצעות חנית, אף על פי שבאותה עת האינואיטים השתמשו ברובים.
סצנה נוספת שבוימה לצורך הצילומים תיארה את המסחר של נאנוק עם האדם הלבן באזור. באותה סצנה נראה נאנוק כשהוא מבחין בגרמופון ותקליט לכאורה לראשונה בחייו ונושך את התקליט. לאמיתו של דבר, ידע אלקגיאלק היטב מהו תקליט באותה עת והדבר תואר בסרט באופן זה לצורך הצגת אפקט קומי.
כמו כן, אלקגיאלק ומשפחתו לא התגוררו כלל באיגלו, כפי שתואר בסרט. בעת צילום המשפחה באיגלו שנבנה כשחזור על ידי בני המקום לצורך הצילומים, התגלה שאין בתוכו מספיק אור טבעי ולשם כך נבנה מבנה מיוחד שלו שלושה קירות וחלל פתוח לאור השמש שבו הוצבה המצלמה, הסצנות שבהן תוארו בני המשפחה ישנים בלילה באיגלו צולמו למעשה באור יום.
במקרים אחרים, ביקש פלאהרטי מן המצולמים לחזור על סצנה מספר פעמים כאשר לא היה מרוצה מן התוצאה.
מבקרים מסוימים טוענים כי הסרט משתמש בדרכי ייצוג סטריאוטיפיות לייצוג אוכלוסיות ילידות. כאשר פלאהרטי בחר לתאר את החברה האינואיטית באופן שלא תאם את חייה המודרניים בפועל, הוא תרם להנצחה של סטריאוטיפים של חברה זו כפרימיטיבית.
השפעות תרבותיות
בצאתו לאקרנים זכה הסרט להצלחה רבה בקרב הצופים וכן להצלחה קופתית גדולה. הצלחתו הרבה הביאה גם לכך שאולפני סרטי פרמאונט הסכימו לממן את סרטו הבא של פלאהרטי, "מואנה", שצולם בסמואה ותיעד את חייהם של הפולינזים בני המקום.
"נאנוק איש הצפון" השפיע רבות על קולנוענים אחרים באותה תקופה. סרגיי אייזנשטיין ציין כי סרט זה היה אחד המשפיעים עליו ועל יוצרים נוספים מן הפורמליזם הרוסי, וכי הם למדו רבות מן הסרט בתחילת דרכם. סרט זה ויצירותיו הבאות של פלאהרטי השפיעו רבות גם על היוצר התיעודי הבריטי ג'ון גרירסון, שנחשב לאחד ממובילי התנועה הדוקומנטרית באנגליה.
הסרט נכלל ברשימת סרטי הקולנוע לשימור בספריית הקונגרס של ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית. כמו כן הסרט נכלל ברשימות דירוג סרטי התעודה הטובים בכל הזמנים על ידי מבקרים.
ג'ניה אוורבוך
גֶ'נְיָה (ז'ניה) אָוֶורְבּוּך (19 במאי 1909, כ"ח באייר תרס"ט – 1977) הייתה אדריכלית ישראלית שפעלה בעיקר בתקופת היישוב ובעיר תל אביב. התמחתה בבנייני מוסדות ציבור ובתכנון עירוני. ידועה בעיקר בזכות תכנון כיכר דיזנגוף.
ביוגרפיה
יבגניה אוורבוך נולדה בסמילה שברוסיה (אוקראינה), לצביה (ציניה) לבית ברניסקין, פסלת, וזאב אורבוך, רוקח. בגיל שנתיים עלתה לארץ ישראל עם משפחתה וגדלה בתל אביב. בארץ הקים אביה את בית המרקחת הראשון בתל אביב, ולאחר מכן היה ממקימי ההסתדרות הרפואית וממקימי המפעל "מעדן" לגזוז ולקרח. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 גורשה המשפחה למצרים, כנתינים רוסים; אביה התגייס לגדוד נהגי הפרדות, ובשנת 1919 שבה המשפחה ארצה. ב-1926, בגיל 17, אחרי שסיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה, במחזור ט"ו, למדה אדריכלות שנה באקדמיה לאמנות ברומא ולאחר מכן ארבע שנים ב וב-1930 הוסמכה כאדריכלית. לאחר תום לימודיה שבה לארץ והחלה לעבוד במחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית שבהנהלת האדריכל ריכרד קאופמן.
שותפותה הראשונה הייתה עם האדריכל שלמה (גרישה) גינזבורג, לו גם הייתה נשואה, אולם יחסי העבודה והנישואין הסתיימו אחרי תקופה קצרה.
בשנת 1932 פתחה בתל אביב משרד לאדריכלות ובניין ערים בשותפות עם המהנדס זלמן ברון. ב-1934 נישאה בשנית לחיים אלפרין (1899–1967), מייסד המשטרה העברית הראשונה. בתקופת מלחמת העולם השנייה ניהלה במשך שלוש שנים את המחלקה לבניין ערים בעיריית תל אביב, ולאחר המלחמה וכן בהמשך הקריירה שלה אחרי קום המדינה תכננה פרויקטים ציבוריים גדולים יותר.
עיקר תכנוניה התאפיינו בסגנון הבינלאומי, ורבים מבנייניה, ובראשם כיכר דיזנגוף, מוכרים כיום כמבנים לשימור המהווים חלק מן העיר הלבנה של תל אביב. במהלך שנות ה-30 עסקה בעיקר בתכנון בנייני מגורים בתל אביב. בשנת 1934 זכתה בתחרות לתכנון הכיכר על שם צינה דיזנגוף, אשר זיכתה אותה בתהילה רבה. התכנון כלל את שטח הכיכר עצמה ואת הקו המנחה לעיצוב האדריכלי של כל הבניינים הסובבים את הכיכר, שהם בעלי קווים נקיים ופשוטים המתעגלים בקצה. חלק מן הבניינים שסביב הכיכר תוכננו על ידי אוורבוך עצמה.
אלפרין ואוורבוך היו הורים לדניאל (דני) אלפרין, עורך דין (1936–2015).
ג'ניה אוורבוך נפטרה ב-1977, בגיל 68. בשנת 2014 נקראה על שמה כיכר בתל אביב.
ג'אג
ג'אג (באנגלית: JAG, ראשי תיבות של Judge Advocate General) היא סדרת דרמה משפטית אמריקאית זוכת פרס אמי, שהופקה בשנת 1995 ושודרה למשך עשר עונות, ראשית ברשת NBC (בעונתה הראשונה) ולאחר מכן ברשת CBS, כאשר הפרק החותם את הסדרה שודר ב-29 באפריל 2005. יוצר ומפיק הסדרה הוא דונלד בליסריו.
הסדרה נמכרה לשידור בארצות רבות, ביניהן צרפת, גרמניה, איטליה, ברזיל, בלגיה, דנמרק, פינלנד, הולנד, נורווגיה, פולין, שוודיה וישראל (שודרה בערוץ 3 וב-HOT Family/Yes stars Base).
סקירה
בדומה לסדרת הספין אוף NCIS, ג'אג עוקבת אחר חברי הפרקליטות הצבאית האוכפים את חוקי הצי האמריקני וחיל הנחתים האמריקני, כאשר בין היתר הם חוקרים, תובעים ומגנים על אלה אשר מואשמים בפשעים צבאיים כדוגמת רצח, בגידה ופעולות טרור. בראש הצוות עומדים קפטן הארמון ראב מהצי האמריקני ושותפתו לויטננט קולונל שרה מקנזי מחיל הנחתים האמריקני, אשר לעיתים קרובות מוצאים עצמם משני צידי המתרס מתוך שאיפה להגיע לאמת. במשך כל עונות הסדרה, שאר הצוות כלל את לוטננט קומנדר באד רוברטס, קומנדר סטורג'יס טרנר, נגד ראשון ג'ייסון טיינר, נגד שני ג'ניפר קואטס, לוטננט לורן סינגר, לוטננט קומנדר מיק ברמבי, לוטננט הארייט סימס וסמל תותחנים ויקטור גלינדז. המפקחים על הצוות הם מייג'ור גנרל גורדון קרסוול ואדמירל משנה איי ג'יי צ'גווידן.
הפקה
הסדרה מתוארת לרוב כשילוב בין סרטי הקולנוע "אהבה בשחקים" ו"בחורים טובים" - הראשון סרט פעולה המכיל סצינות קרב רבות והשני דרמה משפטית צבאית המתנהלת בין כותלי בית משפט. כמעט כל הפרקים המרכזיים בסדרה מכילים סצינות המצולמות על נושאות מטוסים אמיתיות.
סדרת הבת - NCIS
בספטמבר 2003 החלה סדרת ספין אוף לג'אג בשם NCIS בפרק כפול, שבו ראב מואשם ברצח לוטננט סינגר, וצוות NCIS מתמנה לחקירה כאשר צוות הסדרה JAG תופס מקום משנה. בעוד סדרת האם עוסקת בדרמה משפטית, NCIS היא סדרת פעולה העוסקת ביחידת חקירות שטח לפשעים של הצי האמריקני וחיל הנחתים. מפיק הסדרה הוא דונלד בליסריו. בתפקיד הראשי משחק מארק הארמון.
בשני פרקי סיום העונה העשירית ופרק הראשון של העונה האחת עשרה של הסדרה "NCIS: לוס אנג'לס", הופיעו ראב ומקנזי, והתברר כי השניים התארסו אך ביטלו את האירוסים. בעוד שמקנזי עברה לעבוד במחלקת המדינה נותר ראב בצי, קודם לדרגת קפטן ומונה לסגן מפקד נושאת מטוסים. בסיום הפרק הראשון של העונה האחת עשר של "NCIS: לוס אנג'לס" השניים דנו באפשרות שיחזרו להיות יחד.
אריה אלדד
ביוגרפיה
אלדד נולד בתל אביב לישראל אלדד שהיה אחד ממנהיגי לח"י, ולבתיה ושיץ-אלדד. הקטן במשפחה בת שני ילדים. אביו של אריה, ד"ר ישראל אלדד, היה פילוסוף, איש רוח, משורר, פובליציסט ואינטלקטואל, אחד האידאולוגים הבולטים של הציונות הרוויזיוניסטית וממנהיגי הלח״י. האידאולוגיה והחינוך של אביו השפיעו מאוד על אריה, שהמשיך את דרכו הפוליטית והאינטלקטואלית של אביו. השניים אף כתבו מספר חיבורים ביחד ואריה ערך ופרסם חלק מכתבי אביו.
בשנות ה־70 היה אלדד בין מגישי תוכנית הרדיו לנוער "חתול בשק" ברשת א' של קול ישראל, שם עבד בין היתר לצידם של השחקנית עליזה רוזן והסופר דויד גרוסמן. אלדד אף כתב כמה תסכיתים והגיש אותם בקולו. בין היתר כתב והגיש את התסכית "שכרון סיני" המבוסס על חוויותיו כרופא בסיני לפני מסירתו למצרים, ומתאר את חייהם של הבדואים תושבי חצי האי, וכן את סדרת התסכיתים "הבית הקטן מאחורי הבית הגדול" "אברבנאל 30" "מערת השד השחור" המתארים את ילדותו בשכונת רחביה ובעמק המצלבה בירושלים. חבר לאביו בכתיבת מילות השיר "שני אליהו".
למד בגימנסיה רחביה, היה חבר בתנועת הצופים ולמד רפואה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית, ועם סיום לימודיו שירת בחיל הרפואה. שירת כרופא גדודי וחטיבתי בבקעת הירדן, ובתקופה ההיא גר עם משפחתו במושב חמרה. תפקידיו הבאים היו קצין הרפואה של מרחב שלמה, מפקד בית חולים שדה מדרום לביירות במלחמת לבנון הראשונה, קצין רפואה אוגדתי בלבנון, קצין רפואה של פיקוד המרכז, מפקד בית חולים שדה של צה"ל בגומא, זאיר, בעת מלחמת האזרחים ברואנדה וסגן קצין רפואה ראשי. ב-1997 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין רפואה ראשי. במקביל לתפקידיו הצבאיים התמחה בכירורגיה פלסטית בבית החולים שערי צדק במחלקתו של פרופ' נחום בן-חור וביחידת כוויות בלונדון. לאחר סיום ההתמחות הקים יחידת כוויות בבית החולים הדסה עין כרם. אלדד נחשב לאחד המומחים הגדולים בישראל ובעולם בתחום הטיפול בכוויות. בשנת 1998 זכה בפרס אוונס של האגודה האמריקנית לטיפול בכוויות (American Burn Association).
בשנת 2000 השתחרר מצה"ל והוזמן על ידי בית החולים הדסה עין-כרם בירושלים לעמוד בראשות המחלקה לכירורגיה פלסטית והיחידה לטיפול בכוויות בבית החולים. אלדד מונה לפרופסור לרפואה ושימש כמרצה בפקולטה לרפואה ב. אלדד עזב את פעילותו בבית החולים כאשר נכנס לפעילות פוליטית בכנסת.
עמדותיו ופעילות פוליטית
אריה אלדד הוא איש ימין מסורתי התומך באידאולוגיית ארץ ישראל השלמה. מאמין בזכותו של העם היהודי להתיישב בכל שטחי ארץ ישראל ומתנגד נחרצות להקמת מדינה פלסטינית ממערב לירדן, מהלך שהוא מגדיר כאסון. אלדד מציע שיקום של הפליטים הפלסטינים בארצות ערב, והוא מוביל תוכנית מדינית הנקראת: "שתי מדינות לשני עמים משני עברי הירדן" על בסיס הרעיון כי "ירדן היא פלסטין".
בזמן האינתיפאדה השנייה, בפריצתה ובשיאה, היה אלדד רופא בבית החולים הדסה עין-כרם וטיפל בפצועים רבים, בהם בעלי כוויות קשות, שנפגעו כתוצאה מפיגועי התופת הרבים שביצעו מחבלים פלסטיניים בתוך ערי ישראל ובירושלים בפרט. לדבריו, התנסות זו דחפה אותו להיכנס לפוליטיקה ולהתמודד לכנסת.
את דרכו הפוליטית החל ב-2002 בכתיבת מאמרי פובליציסטיקה ודעות בעיתונים היומיים הנפוצים: ידיעות אחרונות, מעריב, אתר nrg והארץ. נכון ל-2019 אלדד הוא פובליציסט קבוע במעריב השבוע.
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, שנערכו בשנת 2003, פרש אלדד מעבודתו בבית החולים, הצטרף למפלגת "מולדת" ושובץ בה במקום השני, אחרי בנימין אלון. "מולדת" התמודדה בבחירות במסגרת רשימת האיחוד הלאומי, ואלדד שובץ ברשימה זו במקום השביעי, ונבחר לכנסת. מונה ליושב ראש ועדת האתיקה, תפקיד ממנו התפטר בשנת 2004.
בשנת 2005 התבטא בחריפות נגד תוכנית ההתנתקות. בשלב מסוים הוא אף העתיק את מגוריו מכפר אדומים להתנחלות שא-נור שיועדה לפינוי, ויצא לצעדה משא-נור לגוש קטיף, וכן בנה אתר אינטרנט שבו קרא למרי אזרחי לא אלים כנגד תוכנית ההתנתקות. יזם הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית שתחקור את השחיתות במוסדות השלטון ועל אף התנגדויות של חברי הכנסת בסיעות שונות, הוועדה הוקמה אך פעולתה נקטעה בשל מערכת הבחירות, ומליאת הכנסת נמנעה מלחדש את פעולתה לאחר הבחירות.
בבחירות הפנימיות בתנועת מולדת לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה נבחר למקום השני בתנועה, אחרי היו"ר בני אלון, דבר שהקנה לו את המקום השישי ברשימת האיחוד הלאומי. אלדד ערער על מקומו הנמוך ברשימה, ולבסוף "הוצלב" עם חבר הכנסת אורי אריאל, כהצעתו, והועלה למקום החמישי ברשימה. עם איחודן של האיחוד הלאומי והמפד"ל לרשימה אחת, היא האיחוד הלאומי-מפד"ל, מוקם אלדד במקום השמיני ברשימה.
ב-1 בפברואר 2006 הגיע יחד עם אפי איתם, אורי אריאל ובני אלון למאחז עמונה בעת הריסת תשעת הבתים. אלדד היה אחד מהפצועים באירועים, הוא נפגע בידו הימנית (קרע ברצועות) ואיבד את הכרתו עקב הכאתו על ידי השוטרים במקום. הוא פונה לבית החולים הדסה הר הצופים ואחרי שהתאושש וידו גובסה תקף בחריפות את המשטרה והאשים את אהוד אולמרט, ראש הממשלה בפועל, בכך שהורה לשוטרים לפעול בשביל לשפוך דם למטרות תעמולת בחירות. באירוע זה נגרמו לאלדד לטענתו נזקים בידו. הוא תבע על כך את מדינת ישראל. באוקטובר 2008 דחה בית משפט השלום בירושלים את תביעתו.
במסגרת הבחירות לכנסת ה-17 לקח חלק במטה ההסברה של האיחוד הלאומי-מפד"ל לצד חבר הכנסת אפי איתם (ציונות דתית) וחבר הכנסת שאול יהלום. אלדד ואיתם הרבו בפעילות שטח ובייחוד במבצעי "פנים אל פנים" לשכנוע אנשים בביתם להצביע לרשימה.
ב-4 בפברואר 2008, כתגובת נגד לחוק ההתנתקות (חוק פינוי-פיצוי), הניח אלדד על שולחן הכנסת הצעת חוק פרטית (פ/17/ 3361) שקראה לפינוי כל התושבים הפלסטינים מחברון בזו הלשון: "מדינת ישראל תפנה את העיר חברון מתושביה הפלסטינים ואת כל מתקני הרשות הפלסטינית הקבועים בה, כמפורט במפה המצורפת בתוספת לחוק זה עד ליום כ"ה באדר ב' התשס"ח ( 1 באפריל 2008 ); עם השלמת הפינוי, לא תיוותר בחברון נוכחות קבועה של אזרחים או של תושבים פלסטינים".
ביוני 2008 טען אלדד בדיון של השדולה למען רמת הגולן בכנסת כי "מי שעשה מעשה שיש בו כדי להוציא שטח משטחי המדינה מתחום ריבונותה - דינו מיתה או מאסר עולם", וזאת "לפי הגדרה של סעיף 29 ("הבגידה") בחוק העונשין". בדבריו רמז אלדד לראש הממשלה אהוד אולמרט שהחל לנהל משא ומתן עקיף עם סוריה. בעקבות תלונתה של חברת הכנסת קולט אביטל לוועדת האתיקה של הכנסת, הוחלט להרחיקו ליום אחד מישיבות מליאת הכנסת וועדותיה.
בכנסת ה-16 הוא עמד בראש ועדת האתיקה של הכנסת, היה חבר בוועדת החוץ והביטחון (מ"מ) ובוועדת העבודה הרווחה והבריאות, ובראש השדולה בכנסת למאבק בשחיתות הציבורית. בשנת 2007 זכה באות אביר איכות השלטון המוענק על ידי התנועה לאיכות השלטון, ובספטמבר 2008 קיבל את אות אומ"ץ.
ב-4 בנובמבר 2008 הודיע אלדד שירוץ לכנסת ה-18 בראשות מפלגת ימין בשם "התקווה". ב-9 בדצמבר נבחר לעמוד בראש המפלגה. ב-28 בדצמבר הצטרפה מפלגת התקווה יחד עם תקומה וארץ ישראל שלנו לרשימת האיחוד הלאומי-מולדת ואלדד הוצב במקום השלישי ברשימה. לקראת הבחירות התעוררה סערה בעקבות כוונת הרשימה לשלוח את ברוך מרזל כמשקיף לאחת מהקלפיות בעיר אום אל-פחם. תושבים רבים בעיר הודיעו שיתנגדו בכוח לכניסתו, אך מרזל עמד בהחלטתו להיות משקיף בעיר. בסופו של דבר, בפשרה שנוסחה בבוקר יום הבחירות, נשלח אלדד לעיר כמשקיף. אלדד נבחר לכנסת ה-18 לאחר שהאיחוד הלאומי זכה ב-4 מנדטים. בכנסת ה-18 כיהן בוועדת החוץ והביטחון, ועדת העבודה הרווחה והבריאות וועדת האתיקה. יחד עם ח"כ זאב אלקין כיהן כיו"ר שדולת ארץ ישראל בכנסת, השדולה הגדולה ביותר בכנסת המונה 42 ח"כים ושרים. שדולה זו הובילה את המאבק הפרלמנטרי להפסקת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון. לקראת סוף פעילות הכנסת פרשו אלדד ומפלגתו מהאיחוד הלאומי ויחד עם מיכאל בן ארי (חזית יהודית לאומית, נבחר מטעם ארץ ישראל שלנו) הקימו את עוצמה לישראל במטרה לרוץ ברשימה משותפת בראשות אלדד בבחירות לכנסת התשע עשרה. עוצמה לישראל הוכרה כסיעה עצמאית ב-19 בנובמבר 2012.
ב-29 בנובמבר 2012, בתגובה לפניית מחמוד עבאס ל להכרה במדינה פלסטינית כמדינה משקיפה, שרף אלדד יחד עם מיכאל בן ארי את הדגל הפלסטיני.
עם תום ספירת הקולות בבחירות לכנסת ה-19 שהתקיימו ב-22 בינואר 2013 התברר, כי אלדד לא יכהן בה, שכן רשימת "עוצמה לישראל" לא עברה את אחוז החסימה שעמד על 2%.
חקיקה
במהלך כהונתו בכנסת, יזם אלדד את חקיקתם של מספר חוקים, ובהם:
המשך פעילותו הציבורית
ב-29 ביולי 2012 דווח על הצעתו של אלדד לנסר את כיפת הסלע בהר הבית כדי לפנות מקום לבית המקדש השלישי, כפרפרזה על החלטתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו לנסר את שכונת האולפנה בבית אל.
החל מ-2013 מגיש אלדד תוכנית רדיו יומית בתחנת "רדיו ללא הפסקה" (103FM) לצדו של בן כספית.
ב-24 ביוני 2013 נבחר ליו"ר חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, עמותת דוקטורים ופרופסורים המזוהים עם הימין הישראלי. הוא כיהן בתפקיד בשנים 2013–2015 והוחלף על ידי ד"ר רונן שובל.
באפריל 2016 החל לפרסם מאמרי פובליציסטיקה וכן טור שבועי ב"מעריב השבוע", שם גם כותבת בתו, קרני אלדד. בשנים 2016–2018 הופיע כפאנליסט בתוכנית הסאטירה גב האומה.
ב-2018 התנדב לבצע בדיקות רפואיות לפלסטינים שעונו על ידי הרשות הפלסטינית, במסגרת שיתוף פעולה עם ארגון זכויות אדם כחולבן.
באוגוסט 2019 הודיע שר החינוך רפי פרץ כי הוא ממנה אותו לחבר בוועדת תכנון ותקצוב של המל"ג.
חיים אישיים
אלדד מתגורר בכפר אדומים, נשוי לאליאורה, אב לחמישה ילדים. בתו הבכורה, קרני אלדד, היא מוזיקאית, זמרת ופובליציסטית. שימשה עוזרת פרלמנטרית של חבר הכנסת אורי אריאל. בנו הצעיר אוריאל הקים את מכינת מלח הארץ בעין גדי ואת עמותת שחר בה משמש כראש העמותה, לעמותה רשת מכינות קדם צבאיות חצי שנתיות הפרוסות ברחבי הארץ.
רוני מהצרי
רוני מהצרי (נולד ב-25 ביוני 1957) הוא איש ציבור שכיהן כראש עיריית אשקלון מ-2003 ועד 2008.
ביוגרפיה
מהצרי נולד באשקלון למשפחה דתית, יוצאת תימן. שירת בצה"ל בתחום משאבי אנוש. בין השאר היה מפקד בה"ד 11 (בית הספר למקצועות משאבי אנוש של חיל השלישות) וראש מחלקת פרישה בצבא. בעל תואר ראשון בסוציולוגיה וקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון.
מהצרי פרש מן הצבא לאחר 26 שנות שירות ב-2001 בדרגת אלוף-משנה ושימש כמנכ"ל חברת כוח אדם וחברה בינלאומית לשיווק מכשירי רפואה.
ב-2003, מתוך רצון להביא לידי סיום את שלטון רשימת "אשקלון בתנופה" אשר הייתה בשלטון 25 שנה בעיר, מהצרי החליט להתמודד על ראשות העיר כמועמד עצמאי של תנועת "אשקלון החדשה", ונבחר ברוב קולות בסיבוב השני לתפקיד.
ב-13 בפברואר 2008 הסתבך מהצרי בפרשת קלטת לוהטת, שהובילה להגשת מספר תלונות כנגדו בגין הטרדה מינית. התלונות נחקרו אך ב-12 באוקטובר סיימה המשטרה את חקירתה ולא הגישה המלצות כלשהן. מהצרי טען כי מדובר בתרגיל עוקץ פוליטי לקראת בחירות 2008. בבחירות המוניציפליות שנערכו בנובמבר 2008 הפסיד רוני מהצרי את ראשות העירייה לאחר כאשר סיים במקום השלישי.
ב-10 במאי 2009 החליטה פרקליטות המדינה לסגור את תיק החקירה כנגדו, בשל חוסר בראיות נגד מהצרי.
מהצרי נשוי לשולה, סייעת בחינוך המיוחד, אב לחמישה וסב.
ארונות מטבח
ארונות מטבח הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת נקמת הטרקטור, הראשון בהוצאת חברת התקליטים הד ארצי. האלבום יצא בשנת 1995 לאחר פרישת המתופף המקורי של הלהקה דני מקוב והצטרפותו של אביב ברק, אז בן 17. סגנון הנגינה באלבום הוא רוק מתקדם אך משולבים בו אלמנטים מזרחיים, אלמנטים מעולם הרוק הלטיני ואף מעולם הדיסקו.
היסטוריה
לאחר הצלחת הלהקה ועליית הפופולריות שלה בסצנת הרוק הישראלי של שנות התשעים, חברת הד ארצי, שנחשבת לאחת מחברות התקליטים הבולטות בישראל, החתימה את חברי הלהקה ובראשם אבי בללי להפקת תקליט שלישי אחרי האלבומים "נקמת הטרקטור" ו"זכות הצעקה". חברי הלהקה אספו חומרים במשך שנת 1995, עד שלבסוף היו להם השירים הדרושים כדי להקליט את האלבום. בניגוד לאלבומם הראשון, "נקמת הטרקטור", שבו כל השירים מנוגנים בסגנון דומה, ואף נשמעים כאילו הם "ממשיכים זה את זה", באלבום זה ניסו חברי הלהקה ליצור שירים בכמה סגנונות שונים ואף לשלב בין סגנונות, כמו בשיר "דברי אליי" (רצועה 2 באלבום) שבו משולבת מוזיקה מזרחית עם מוזיקת רוק. השיר "יותר מדי זמן" (רצועה 8 באלבום) לעומתו הוא שיר רוק כבד יותר ממה שהיה נהוג באלבומים הקודמים של הלהקה. עוד דבר שתרם לשינוי בסגנון המוזיקלי של הלהקה היה הצטרפותם של חברי הלהקה אביב ברק כמתופף וגליה חי כנגנית וויולה, שכן סגנון הנגינה של ברק יותר כבד ו"קשה" משל קודמו דני מקוב, ואילו סגנון הנגינה של חי מגיע מעולם המוזיקה המזרחית, שילוב שיצר סגנונות מוזיקה חדשניים ונסיוניים ויש שיאמרו אפילו קיצוניים, כמו השיר "המטפחת" (רצועה 12 באלבום) שאורך 25 שניות בלבד ומכיל צלילי גיטרה ברקע וצחוק חרישי של אבי בללי.
שיטה כלכלית
שיטה כלכלית היא המאפיין של הפעילות הכלכלית בחברה מסוימת.
שיטות כלכליות בסיסיות
משך רוב תולדותיה של האנושות התקיימו בני האדם תחת שיטה כלכלית חד שלבית או דו שלבית פשוטה. בשיטות מעין אלו, חיו בני אדם בחבורות לא היררכיות או בעלות הירארכיה ראשונית בלבד כשהם מספקים את צורכי קיומם מליקוט מזון צמחי זמין, או מציד חיות (ציידים-לקטים). מאמץ הכילכול שהושקע בהפיכת המשאבים הזמינים למזון או לבוש היה חד-שלבי או דו-שלבי, ולרוב התמצה באיסוף ישיר של מזון זמין או כסות, או יצירת כלים פשוטים להשגת שתי מטרות אלו.
חברה מפותחת מעט יותר נוצרה כאשר הצליחו בני האדם לביית מספר סוגים של בעלי חיים, ולעשות שימוש בהם למטרות שונות לאורך זמן. בעלי חיים כמו סוסים, חמורים וגמלים שמשו לתעבורה, בעלי חיים כמו פרות, כבשים, עיזים, למות, חזירים או תרנגולות שימשו מקור לחלב, לביצים, לבשר, ליצירת בגדים ושמיכות, וכדומה. גידול בעלי החיים אפשר לחבורות האנושיות ליהנות מאספקה שוטפת יחסית של צורכי הקיום הבסיסיים, אך תבעה מהם לרוב לנדוד ממקום למקום בהתאם לעונות השנה כדי לספק את צורכי המרעה לבעלי החיים.