cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטיה בקביעת מחוזות בחירה
שיטות הטיה בבחירת אזורי בחירה
אף על פי שברוב המקרים ההטיה נעשית על ידי שינוי הגבולות של המחוזות, היו גם ניסיונות להעביר אוכלוסייה בין מחוזות על מנת להשיג את אותה תוצאה. בווסטמינסטר יזם פוליטיקאי מהלך של שיווק בתים באזור הבחירה שלו באופן שימשוך בוחרים מהמפלגה שלו. המהלך נתגלה על ידי מבקר פנים והפוליטיקאי נדרש לשלם קנס גדול.
מניעת הטיה בבחירת מחוזות בחירה
בבריטניה ובקנדה קביעת אזורי הבחירה נמסרה לגופים א-פוליטיים, על מנת להמעיט את האפשרויות להטיה.
הפחד מהינדוס מחוזות בחירה מועלה לעיתים כטענה כנגד שימוש בשיטת בחירה אזורית רובנית, ובעד בחירה במספר אזורי בחירה בעלי מספר נציגים שונה לפי גודל האוכלוסייה בכל אזור, ואף בביטול מחזות הבחירה בכללם והנהגת בחירות לאומיות.
הערות שוליים
Découpage électoral
מוחמד שראתחה
מוחמד יוסף שראתחה (ערבית: محمد شراتحة; נולד 1957) הוא פעיל טרור בארגון חמאס. בזמן האינתיפאדה הראשונה היה מפקד "חוליה 101" של חמאס שהייתה אחראית לביצוע פיגועים נגד ישראל. תחת פיקודו יצאו חוליות טרור שהיו אחראיות לרצח אבי סספורטס ואילן סעדון בראשית 1989. שראתחה נעצר ונידון למאסר עולם, אך שוחרר בעסקת שליט באוקטובר 2011.
ביוגרפיה
שראתחה נולד במחנה הפליטים ג'באליה שברצועת עזה בשנת 1957. משפחתו הייתה במקורה מבאר שבע, וברחה לעזה במהלך מלחמת העצמאות. הוא עבד כמאבטח באוניברסיטה האסלאמית בעזה, שאנשי האחים המוסלמים בהנהגת השייח' אחמד יאסין השתלטו עליה בשנת 1982.
בשנת 1983 הצטרף שראתחה לארגון טרור שהקים יאסין בשם אל-מוג'אהדון אל-פלסטיניון, שמטרתו הייתה פעילות ג'יהאד נגד ישראל. הארגון נחשף בידי השב"כ בשנת 1984, ושראתחה נעצר באשמת החזקת נשק וחבירה לארגון טרור. בגלל מעורבותו בפעילות הארגון הוא נידון למאסר של שנתיים. בתקופת שהותו בכלא הכיר את סלאח שחאדה, שלימים גייס אותו לזרוע הצבאית של חמאס.
לאחר שחרורו חזר לרצועת עזה. במרץ 1987 הקים יאסין ארגון טרור חדש ומינה את סלאח שחאדה לעמוד בראשו. שחאדה גייס את שראתחה לשורות הארגון החדש ביוני 1987, והורה לו להקים חוליית מבצעים שמטרתה לבצע פיגועי טרור נגד מטרות ישראליות. יחידה זו, שכונתה בשם הקוד "חוליה 101", החלה לפעול בהנהגתו של שראתחה עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987. בשנת 1988 ביצעה החוליה שני פיגועי ירי בתוך רצועת עזה. באותה שנה גייס שראתחה לחוליה מספר לוחמים אותם אימן בנשק, בהם עבד רבו אבו חוסא, מוחמד נסאר ומחמוד אל-מבחוח.
בראשית 1989 החליט שראתחה כי יש צורך להגביר את פעילות החוליה, והורה לנסאר ולמבחוח לבצע חטיפה של חיילים ישראלים. בעזרת כלי נשק וכלי רכב שסיפק להם שראתחה, השניים חטפו ורצחו את סמל אבי סספורטס ב-16 בפברואר 1989, ושלושה חודשים לאחר מכן, ב-3 במאי, חטפו ורצחו את רב"ט אילן סעדון. רצח שני החיילים הוביל לגל מעצרים נרחב של השב"כ ברצועת עזה, במהלכו נעצרו כ-250 פעילי חמאס ובהם גם שראתחה. בחקירתו הודה בפיקוד על "חוליה 101" וסירב להביע חרטה על המעשה. עקב זאת, באוקטובר 1991 נידון לשלושה מאסרי עולם ולעוד 30 שנות מאסר בפועל. שראתחה סירב לגלות את מקום קבורתו של אילן סעדון, שהתגלה לבסוף רק בשנת 1996 במהלך חפירות.
שראתחה המשיך לעסוק בפעילות טרור גם מתוך הכלא. ביולי 1998 תכנן ביחד עם מספר אסירים נוספים תוכנית חטיפה של חייל ישראלי והברחתו לסיני. אחיו של שראתחה, עבד אל-עזיז, היה אמור לשמש כאיש הקשר בין האסירים לבין הנהגת חמאס ברצועה. אולם, עבד אל-עזיז נעצר במסוף רפיח ותוכנית החטיפה נחשפה. בעקבות זאת, נשפט שראתחה פעם נוספת ונידון ל-25 שנות מאסר נוספות.
שראתחה שוחרר מהכלא ב-18 באוקטובר 2011, במסגרת עסקת שליט, ושב לרצועת עזה.
וחידודין ח'אן
כתיבתו של ח'אן הייתה מאופיינת בשיטות מדעיות ואנליטיות, ובשילוב בין המדע וההגות המודרנית לבין התאולוגיה והפילוסופיה האסלאמית הקלאסית.
ב-2009, קיבל מאוניברסיטת ג'ורג'טאון את הכינוי "השגריר הרוחני של האסלאם לעולם".
וחידודין ח'אן הוא אביו של סניאסניין ח'אן.
שנותיו הראשונות
ח'אן נולד בכפר באזור אוטר פרדש שבהודו, בשנת 1925.
מאחר שהוא איבד את אביו, פאריד א-דין ח'אן, בשנת 1929 בהיותו רק בן 4, הוא גדל בעיר עם אמו ודודו, אשר דאגו לחינוכו.
אף על פי שאחיו ובן דודו נשלחו ללמוד בבית ספר בעל אופי מערבי, ח'אן נשלח בשנת 1938 ללמוד בבית ספר ללימודי אסלאם, שם הוא למד במשך שש שנים עד לסיומו את הלימודים בהצלחה בשנת 1944.
מרכז השלום ומגזין א-רסאלה
בשנת 1970, הקים ח'אן מרכז אסלאמי בדלהי, בו החל ללמד את הגותו האסלאמית, אשר דגלה בפלורליזם, פציפיזם, שלום, חמלה ומודרניות.
בשנת 1976, החל להתפרסם מגזין א-רִסאלה (ערבית:الرسالة, תרגום: "המסר") בשפת האורדו, מגזין שהיה מורכב בעיקר מפרסומים של מאמריו ושאר כתביו של וחידודין ח'אן. בשנת 1984 החלה להתפרסם הגרסה האנגלית של המגזין, ובשנת 1990 החלה לצאת לאור גם הגרסה ההינדית שלו.
המגזין, שעודד שלום עולמי, דו קיום, רב תרבותיות, לצד הוקעה של הטרור והמלחמה, פרסם בין השאר כתבות כגון 'Rights of Women in Islam' ("זכויות האישה באסלאם"), 'The Concept of Charity in Islam' ("קונספט הצדקה באסלאם").
יצירותיו
וחידודין ח'אן כתב מעל ל-200 ספרים וחוברות, ועוד טקסטים רבים נכתבו בהדרכתו.
בין כתביו הבולטים ביותר שהוא כתב בשפה האנגלית ניתן למצוא את:
כמו כן, חלק מכתביו תורגמו לשפה הערבית, וביניהם:
חלק מכתביו תורגמו לעברית, ביניהם:
וחידודין ח'אן נפטר ב-21 באפריל 2021.
ליבור פשק
ליבור פשק (בצ'כית: Libor Pešek; 22 ביוני 1933 – 23 באוקטובר 2022) היה מנצח צ'כי.
ביוגרפיה
פשק נולד בפראג ולמד ניצוח, פסנתר, צ'לו וטרומבון באקדמיה לאמנויות הבמה של פראג. בין מוריו נמנו וצלאב סמטאצ'ק וקארל אנצ'רל. פשק עבד בבתי האופרה של פלזן ופראג, כשהחל משנת 1958 ועד 1964 היה מייסד ומנהל "הרמוניה קאמרית של פראג". פשק היה המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית הסלובקית בעונת 1981–1982 ומשנת 1982 עד 1990 היה מנצח הבית של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית. משנת 1987 עד 1998 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול והתמנה למנצח כבוד לאחר מכן. כמו כן הופיע כמנצח אורח במספר רב של תזמורות אחרות.
פשק נודע בעיקר בפרשנויותיו למוזיקה צ'כית וכמי שעודד מלחינים צ'כיים ידועים פחות, בעיקר את יוזף סוק וויטצלאב נובאק.
ליבור פשק קיבל תואר אצולה בריטי בשנת 1996 ומדליית כבוד צ'כית מן המעלה הראשונה בשנת 1997.
סביח
סביח הוא מאכל עממי יהודי-עיראקי שקנה אחיזה רחבה בישראל. מרכיבי הסביח מהווים את ארוחת הבוקר המסורתית של יהודי עיראק בשבת. הסביח בישראל נבדל מארוחה זו בכך שכל המרכיבים מוכנסים לפיתה בניגוד לארוחה המסורתית, שבה היו המרכיבים מוגשים על מגש גדול. הסביח נמכר בבתי עסק רבים ברחבי ישראל.
שם המאכל
מקור השם בשמו של הראשון שמכרו בארץ, סביח (צבי) חלבי אשר הביא את הסביח לארץ.
גרסה נוספת לשם היא שמקורו במילה סבאח (صباح), שפירושה בוקר בערבית, מפני שיהודי עיראק נהגו לאכול את המנה בבוקר.
לפי גרסה נוספת מקור השם הוא בראשי התיבות "סלט, ביצה, חציל", "סלט, ביצה, יותר חציל" או "סלט, ביצה, ירק, חציל". זהו ככל הנראה פירוש הומוריסטי שהמציאו הישראלים, בבחינת ראשי תיבות בדיעבד.
מכירת סביח בישראל
המאכל נמכר לראשונה בישראל בשנת 1961 בדוכן קטן ברחוב עוזיאל ברמת גן, פינת שדרות ירושלים. בעלי העסק, סביח צבי חלבי ושותפו יעקב ששון, זכו להצלחה והעתיקו את הדוכן למבנה קבוע כ־500 מטר מהמקום המקורי. שם ממוקם דוכן הסביח הראשון בישראל עד היום.
הדוכן היה למעשה מבנה קטן בגן בר־אילן, מול תחנת הקצה של קו 63.
ב־2020 הונצח המקום בכיכר ששמה "כיכר הסביח".
מרכיבי הסביח
פיתה (או חלה) ובתוכה:
הירש
הירש (Hirsch, Hirsh) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ופירושו אייל (בשמות מתורגם לרוב כ"צבי").
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יקטרינה ליסינה
יקטרינה ויקטורובנה ליסינה (ברוסית: Екатерина Викторовна Лисина; נולדה ב-15 באוקטובר 1987), היא כדורסלנית עבר רוסייה אשר התחרתה במדי נבחרת רוסיה באולימפיאדת בייג'ינג ב-2008, שזכתה במדליית ארד.
ליסינה מפורסמת בגובהה הרב ויוצא הדופן. כאשר היא עומדת ברגליים יחפות, גובהה מתנוסס ל 2.06 מטרים.
קריירת כדורסל
בין השנים 2004 ל-2006, שיחקה ליסינה במדי קבוצת פץ' ההונגרית.
בשנים 2007-2006 שיחקה במדי קבוצת ספרטה אנד קיי המצליחה, שבליגת העל הרוסית.
בין השנים 2009-2007 שיחקה במועדון הכדורסל צסק"א מוסקבה.
בשנת 2009 שיחקה בקבוצת "המלאכים הטובים של קושיצה", בסלובקיה.
בשנים 2010-2009 חזרה לשחק במדי ספרטה אנד קיי.
משנת 2011 ועד סיום הקריירה המקצועית שלה בשנת 2014, שיחקה ליסינה במדי קבוצת "דינמו קורסק", שבליגת העל הרוסית.
חיים אישיים
ליסינה המירה את דתה להינדואיזם. היא הפכה לחסידה נלהבת של האלה לקשמי. מאז שקיבלה עליה את ההינדואיזם, היא הפסיקה לאכול בשר ומתרגלת מדיטציות מדי יום.
שיאים עולמיים
ליסינה מחזיקה בשני שיאים עולמיים: האישה עם הרגליים הארוכות ביותר (נשבר), והדוגמנית המקצועית הגבוהה ביותר. כן הופיעה בספר השיאים של גינס לשנת 2018. ליסינה גם הוכרה רשמית כבעלת כפות הרגליים הגדולות ביותר מבין כלל הנשים ברוסיה, עם מידה 47.
אי האלמוגים
אי האלמוגים או ג'זירת פרעון (בערבית: جزيرة فرعون - "אי הפרעונים"), הוא אי קטן במפרץ אילת, כ-5 ק"מ דרומית-מערבית לטאבה, 200 מטר מחופו של חצי האי סיני. האי הוא חלק מרכס גרניט המזדקר מעל פני הים, ולמרות שמו, הוא אינו אי אלמוגים, כלומר אטול שנוצר מאלמוגים. שמו בעברית ניתן לו בשל היותו מוקף בשוניות אלמוגים, וספורט הצלילה פופולרי בו. אורכו של האי 340 מטר מצפון לדרום, רוחבו 160 מטר ממזרח למערב, ובחלקו הדרום-מערבי לגונה קטנה באורך של כ-70 מטר וברוחב של כ-40 מטר.
היסטוריה
בין המאה ה-14 והמאה ה-12 לפנה"ס, פעלו משלחות מצריות במפעלי כריית הנחושת בתמנע. הנחושת הועברה על ידי המצרים על גבי חמורים לנמל הטבעי היחיד במפרץ אילת ששכן באי האלמוגים. בחלקו הדרומי והשטוח יחסית של האי, נמצאו שרידים של מעגן קדום מתקופת הברזל הראשונה, התקופה המקבילה לתקופת ממלכת ישראל המאוחדת המקראית, ויש חוקרים שטענו כי האי הוא למעשה עציון גבר המקראית.
האי המשיך להיות מיושב גם במהלך התקופה הביזנטית, ויש הסבורים כי עד המחצית הראשונה של המאה השישית התקיימה בו קהילה יהודית אוטונומית בשם "יוטבה", הנזכרת במקורות בני התקופה כיישוב ששכן על אי במפרץ אילת.
בשנת 1115 הקים בלדווין הראשון, מלך ירושלים, מבצר צלבני על הגבעה הנישאת לגובה 30 מטר בצפון האי במטרה להגן על פתחו של המפרץ, והעניק לו את השם הצרפתי "איל דה גרה" ("Île de Graye"). המבצר חוזק על ידי פולק מאנז'ו מלך ירושלים, במהלך המאה ה-12, אך בשנת 1171 כבש צלאח א-דין את האי לזמן מה, והשתלט עליו באופן מוחלט ב-1182. הוא הקים את המצודה מחדש, וכיום היא קרויה על שמו, אך נראה כי לאחר כיבוש האי בידי הממלוכים פחתה חשיבותו.
במהלך מלחמת סיני ב-2 בנובמבר 1956, נכבש האי על ידי כוח של חטיבה 9 שהועבר על ידי נחתות חיל הים.
ב-1967 נכבש האי על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, והופיע על בול דואר ישראלי משנת 1973 בערך נקוב של שתי לירות ישראליות, כחלק מסדרת "מנוף הארץ".
בשנים 1968 ו-1972, נערך האי סקר ארכאולוגי על ידי האגודה למחקר תת-ימי בישראל. מטרת המשלחת הייתה לסקור את האי וסביבתו התת-ימית, כדי למצוא עדויות לקיומה של "עציון גבר", עירו של שלמה המלך המוזכרת במקרא.
המקום הוחזר לריבונות מצרית בשנת 1982 במסגרת הסכם השלום עם מצרים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 שחזרה ממשלת מצרים את המצודה, והמקום הוא כיום יעד תיירות פופולרי. הגישה אליו מתאפשרת בסירות המפליגות מחופי סיני ועוגנות במעגן הנמצא בחופו המערבי של האי, לרגלי המצודה. ב-2003 הוסיפו מועצת העתיקות ומשרד התרבות המצריים את מצודת צלאח א-דין שבאי ואת קלעת אל ג'ונדי (מבצר בסיני שנבנה על ידי צלאח א-דין) לרשימת האתרים המצריים המועמדים להתקבל כאתרי מורשת עולמיים.
Born Again
Born Again הוא אלבומה האחד עשר של להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת' שיצא לאור באוגוסט 1983. האלבום הוא היחיד של הלהקה בו משתתף איאן גילן, סולנה המפורסם של להקת הרוק הכבד דיפ פרפל. מתופף הלהקה המקורי ביל וורד, חזר ללהקה באלבום זה, לאחר שהתגבר על בעיות השתייה שלו, וזהו אלבומו האחרון בו ניגן עם להקת "בלאק סבאת'".
הקלטות
לאחר שהסולן רוני ג'יימס דיו והמתופף וייני אפיק עזבו את הלהקה ב-1983, סברו רבים כי הלהקה תבוא אל קיצה. על מנת למנוע את התפרקותה נשכר דון ארדן כדי לשמש כמנהל הלהקה. בתחילה, "Born Again", לא היה אמור לצאת תחת השם בלאק סבאת', אלא כאלבום סופר גרופ, בו איאן גילן משמש כסולן. אך ארדן יתעקש שהאלבום ייצא תחת "בלאק סבאת'". לפני שהוחלט על גילן כסולן המחליף של דיו, שמות כגון רוברט פלאנט ודייוויד קוברדייל הועלו כהצעות.
ההקלטות הראשוניות לאלבום נערכו באולפני "The Manor Studio" שבבעלותו של היזם הבריטי ריצ'רד ברנסון. מפיק האלבום היה רובין בלאק, שעבד עם הלהקה קודם לכן כטכנאי קול באלבום Sabotage.
במהלך החזרות, נטל גילן את רכבו של וורד, והתפרע איתה על מסלול הקארטינג במגרש הסמוך לאולפן, כשבמהלך הנסיעה איבד גילן את השליטה על הרכב והתנגש בעמוד, כשהרכב מתרסק. לאחר שחולץ ללא פגע, כתב את השיר "Trashed" הפותח את האלבום. השיר "Disturbing the Priest" ("מפריע לכומר") נכתב לאחר שחדר החזרות היה ממוקם בסמוך לכנסייה מקומית, וחברי הלהקה קיבלו תלונות מהכמרים במקום על הרעש שיצרו.
הצלחה וביקורות
"Born Again" היווה הצלחה מסחרית גדולה. בבריטניה, האלבום היה המצליח ביותר של הלהקה מאז Sabbath Bloody Sabbath, והגיע למקום ה-4 במצעד הבריטי.
האלבום קיבל ביקורות מעורבות ממבקרי מוזיקה, ברובן שליליות. אדוארדו ריבדביה מאתר Allmusic כתב על האלבום "אחד מאלבומי ההבי מטאל המאכזבים בכל הזמנים". את השירים "Zero the Hero", "Hot Line" ו-"Keep It Warm" כינה ריבדביה "מביכים". ניל ארנולד מאתר "Metal Forces" העניק לאלבום ביקורות חיוביות וכתב כי האלבום הוא "טוב מאוד", עם זאת הוסיף "למרות שאולי איאן גילן הוא לא הסולן המתאים ביותר עבור בלאק סבאת'"
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי טוני איומי, גיזר באטלר, ביל וורד ואיאן גילן, למעט היכן שצוין אחרת
מבצעים
משתתפים נוספים
לייקווד (ניו ג'רזי)
לייקווד (באנגלית: Lakewood) היא עיר במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית. לפי הערכות משנת 2022, העיר מונה 139,506 נפשות. לייקווד הצטיינה בעשור הראשון של המאה ה-21 בגידול האוכלוסייה הגבוה ביותר במדינת ניו ג'רזי, כאשר בשנת 2000 נמנו בה רק 60,352 נפשות, גידול עצום תוך 2 עשורים בלבד. רוב מוחלט מהתושבים בעיר הם יהודים חרדים.
היסטוריה
ההתיישבות האירופית המוקדמת ביותר, המתועדת באזור לייקווד, הייתה של מפעילי מנסרות עץ, החל משנת 1750 ואילך. מנסרה אחת שכזו נודעה בשם טחנת שלושת השותפים (Three Partners Mill) לפחות משנת 1789 ועד 1814. משנת 1815 ועד 1818, פעל באותו אזור, מפעל להיתוך והפקת ברזל, באמצעות עפרות הברזל שנכרו באזור. מפעלי הברזל חודשו בשנת 1833 על ידי ג'וזף וו. בריק, בשם ברגן מפעלי ברזל (Bergen Iron Works), שהפך גם לשם העיר. בשנת 1865 שונה שמה של העיר לבריקסבורג, ובשנת 1880 שונה שמה לליקווד, כאשר העיר הפכה לאתר תיירות חורף אופנתי.
יזמי לייקווד חשבו ש"בריקסבורג" לא מתאים לחזון העסקי שלהם. לאחר שהתיעצו עם תושבי האזור נבחר השם "לייקווד" ושירות הדואר של ארצות הברית אישר את השם במרץ 1880. השם "לייקווד" נועד להסב את תשומת הלב למיקום של העיר ליד אגמים (לייק) ויערות (ווד) אורן.
לייקווד הוכרזה כרשות מקומית על ידי בית הנבחרים של ניו ג'רזי ב-1892. חלקים מהעיירה האוול במחוז מונמות' סופחו ללייקווד בשנת 1929.
שלושת המלונות הגדולים בלייקווד היו בית לורל (נפתח בשנת 1880; נסגר בשנת 1932), מלון לייקווד (נפתח בינואר 1891, נסגר בשנת 1925), ולורל-אין-פינס (נפתח בדצמבר 1891, נשרף בשנת 1967). היזמים של לייקווד טענו כי טמפרטורת החורף שלה לרוב חמה בעשר מעלות מזו של העיר ניו יורק, אך טענה זו לא גובתה בראיות.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הייתה לייקווד אתר נופש לעשירים ומפורסמים, והניו יורק טיימס הקדיש טור שבועי לפעילות החברתית בה. הנשיא גרובר קליבלנד בילה את חורפי 92–1891 ו- 93–1892 בקוטג' ליד מלון לייקווד, כשהוא נוסע מדי פעם לעסקיו בניו יורק. גם הסופר מארק טוויין בילה חופשות בלייקווד. ג'ורג 'ג'יי גולד הראשון רכש אחוזה בלייקווד בשנת 1896, שהיא כיום אוניברסיטת ג'ורג'יה קורט. ג'ון רוקפלר קנה נכס בשנת 1902 שהפך לימים לפארק מחוז אושן. עסקי המלונאות של לייקווד נותרו חזקים בשנות העשרים והחמישים של המאה העשרים, אך הם חלו בירידה חדה בשנות השישים.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20, חלק גדול מהביצות באזור נוקזו לטובת פיתוח של שכונות חדשות.
גאוגרפיה
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, השטח הכולל של היישוב הוא 25.08 מייל רבוע (64.95 קמ"ר), כולל 24.68 מייל רבוע (63.92 קמ"ר) אדמה ו-0.40 מייל (1.03 קמ"ר) של מים (1.59%). העיר ממוקמת על מישור חופי, והיא מקום שטוח למדי: שלושה רבעים ממנו נמצאים בגובה 20 עד 80 רגל (6.1 עד 24.4 מ ') מעל פני הים, והנקודה הגבוהה ביותר שלו היא כ-150 רגל (46 מ') מעל פני הים.
הענף הצפוני של נהר Metedeconk מהווה את הגבול הצפוני וחלק מהגבול המזרחי של העיירה, ואילו הענף הדרומי עובר בעיירה עצמה. החלק הדרומי של העיירה מנוקז על ידי הענף הצפוני של Kettle Creek. כמשתמע משמה, בעיירת לייקווד יש ארבעה אגמים, כולם מעשה ידי אדם; שלושה מהם - אגם קרסאלג'ו, מנטה ושננדואה - נמצאים על הסניף הדרומי של נהר Metedeconk, ואילו הרביעי - אגם ואדיל - נמצא על Kettle Creek.
כבישים
נכון למאי 2010, לעיירה היו בסך הכל 193.15 מייל (310.84 ק"מ) של כבישים; מתוכם 135.26 מייל (217.68 ק"מ) תוחזקו על ידי העירייה, 43.28 מייל (69.65 ק"מ) על ידי אושן קאונטי, 11.22 מייל (18.06 ק"מ) על ידי מחלקת התחבורה של ניו ג'רזי, ו-3.39 מייל (5.46 ק"מ) על ידי רשות ניו ג'רזי לכבישים.
ה-Garden State Parkway הוא הכביש המהיר העיקרי בלייקווד. הוא עובר בחלקה המזרחי של העירייה, ומחבר את נהר טומס בדרום לבריק בצפון, עם מחלף מרכזי אחד המשרת את לייקווד ביציאה 89. נהגים יכולים לגשת לכביש 70 מיציאה 89, לאחר שיציאה 88 נסגרה לצמיתות בנובמבר 2014. העבישים הארציים שעוברים דרכה הם כביש 70, כביש 88 וכביש 9. כבישי המחוז העיקריים שעוברים דרכה הם CR 526, CR 528, CR 547 ו-CR 549.
תחבורה ציבורית
שדה התעופה לייקווד הוא שדה תעופה לשימוש ציבורי הממוקם 3 מייל (4.8 ק"מ) דרומית מזרחית לרובע העסקים המרכזי של העיירה. שדה התעופה נמצא בבעלות ציבורית.
קו מונמות' אושן מידלסקס (MOM) היה פרויקט רכבת נוסעים שהוצע לשרת את מחוזות מרכז ניו ג'רזי מונמות', אושן ומידלסקס אשר תוכנן לשרת גם את לייקווד. אךהוחלט לא להקים אותו מחוסר תקציב.
הקהילה החרדית בעיר
לאחר שנמלט מאירופה ב-1941, הגיע הרב אהרון קוטלר לניו יורק. ב-1943 הוא התחיל ללמד בסופי שבוע קבוצה של 14 תלמידי חכמים צעירים. הוא דרש שהישיבה החדשה לא תמוקם בעיר גדולה, שבה הסחות דעת ופיתויים, אלא בלייקווד, שהיו בה כמה מלונות כשרים והתגוררה בה כבר אוכלוסייה קטנה יחסית של יהודים אורתודוקסים. עד למותו ב-1962 הצליח קוטלר להפוך את לייקווד לישיבה עם 200 תלמידים. בנו, הרב שניאור קוטלר, הפך את לייקווד לספינת הדגל וקובעת הסטנדרטים של הקהילה החרדית המתחדשת בארצות הברית, ואת העיר לייקווד למרכז חרדי בולט.
יחסי הממלכה המאוחדת–קניה
יחסי הממלכה המאוחדת–קניה הם היחסים הדו-צדדיים שבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה לבין רפובליקת קניה.
האימפריה הבריטית
לקניה ואנגליה יש היסטוריה עשירה של יחסים מאז המאה ה-19. בין 1824 ל-1826 הייתה עיר הנמל מומבסה תחת כיבוש בריטי. בשנת 1887 הושכרה על ידי הבריטים רצועת חוף בקניה של 16 ק"מ. בשנת 1895 קניה הפכה לחלק ממזרח אפריקה הבריטית. קניה, כחלק מהאימפריה הבריטית, גייסה חיילים לצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה ובמהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1920 הפכה קניה לקניה הבריטית. לאחר 43 שנים השיגה המדינה עצמאות מבריטניה ב-1963 לאחר 68 שנים של שלטון בריטי.
בין השנים 1963 ל-1964 הייתה אליזבת השנייה ראש המדינה של קניה. המלכה יוצגה בקניה על ידי מושל כללי, שהיה מלקולם מקדונלד. ראש הממשלה היה ג'ומו קניאטה. בשנת 1964 הפכה קניה לרפובליקה ונשיא המדינה הוא ראש המדינה.
אליזבת השנייה ביקרה בקניה ארבע פעמים - ב-1952, 1972, 1983 ו-1991.
לאחר העצמאות
לאחר מתן העצמאות שמרו שתי המדינות על יחסים חמים. בשלב מסוים בריטניה אף נחשבה לבעלת הברית המערבית המשמעותית ביותר של קניה. בריטניה סיפקה סיוע כלכלי וצבאי לקניה.
עם בחירתו של אוהורו קניאטה לנשיא קניה בריטניה ביקשה להרחיק עצמה דיפלומטית מקניה, כיוון שנגד קניאטה הוגש כתב אישום בבית הדין הפלילי הבינלאומי בגין פשעים לאחר בחירות 2007. עם בחירתו של קניאטה כנשיא, הנציב העליון של בריטניה, כריסטיאן טרנר, הצהיר כי בריטניה תדון עם קניה רק בנושאים חיוניים.
בשנת 2014 התביעה נגד קניאטה בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג בוטלה.
יחסים צבאיים
הצבא הבריטי מאמן חיילים בקניה כהכנה לפעולות במדינות דוגמת אפגניסטן. היחידה המאמנת כוחות מקניה נקראת בצבא בריטניה "יחידת אימון קניה" (BATUK). זוהי יחידת אימונים קבועה עם בסיסים בבקאווה, ניירובי ונניוקי. היחידה מספקת תמיכה לוגיסטית ביחידות של הצבא הבריטי בקניה ומורכבת בסה"כ מ-56 אנשי צוות קבועים ו-110 חיילים לסיוע ליחידה.
ההסכם בין שתי הממשלות מאפשר לשישה גדודי חי"ר בריטיים להתאמן בקניה מדי שנה, במשך שישה שבועות. על פי אחד מדוברי משרד החוץ הבריטי לבריטניה יש מערכת יחסים ארוכת טווח ומועילה עם קניה. הכוחות הבריטיים מתאמנים בקניה במסגרת הסכם לשיתוף פעולה צבאי בן 40 שנה.
מדיניות ההתמקדות במזרח
ממשלת קניה אימצה מדיניות של התמקדות במזרח ומאחר שסין היא המפתח במדיניות, ממשלת קניה פנתה לסין לסיוע בתשתיות.
היחסים של קניה ובריטניה נדונו בפרלמנט הבריטי. חברי הפרלמנט היו מודאגים במיוחד מהשפעתה הגוברת של סין בקניה. חברי הפרלמנט ציינו כי מאמציה של סין בקניה לפתח תשתיות היו מוצלחים וכי בריטניה לא תמכה בקניה בדרך זו.
מסחר
הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות עולה על שווי של מיליארד שילינג קנייתי.
בריטניה היא אחת מהמשקיעות הגדולות ביותר בקניה. בריטניה היא גם הקונה העיקרית של תוצרת חקלאית מקניה. בריטניה מייבאת 8.5% מהייצוא של קניה, ו-3.4% מהמוצרים הבריטיים מיובאים לקניה.
בריטניה שואפת להכפיל את הסחר בשנים הקרובות.
ראש חבר העמים הבריטי
ראש חבר העמים הבריטי (באנגלית: Head of the Commonwealth, בצרפתית: Chef du Commonwealth, באפריקאנס: Hoof van die Statebond) הוא תואר מלכותי של העומד בראש חבר העמים הבריטי בו חברות 53 מדינות, שהוא באופן מסורתי (אך לא בהכרח) מלך הממלכה המאוחדת. המלך ג'ורג' השישי היה הראשון לשאת בתואר זה, כיום מחזיק בו צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
תפקיד
ראש חבר העמים הבריטי אינו משמש כראש המדינה של מדינות חבר העמים הבריטי (אלא רק של ממלכות חבר העמים הבריטי, אולם בעל התואר נושא תואר זה לכל חייו ומסמל את חבר העמים הבריטי על מדינותיו. אין לנושא התואר סמכות ממשית בקביעת המדיניות של חבר העמים הבריטי.
בדיון שנערך בוועידת אדינבורו של חבר העמים הבריטי בשנת 1997 הגיעו ראשי המדינות להסכמה, שהתואר צריך להינתן לאותו אדם הנבחר כמונרך בממלכות חבר העמים הבריטי.
ראש חבר העמים משמש למעשה סמל של חבר העמים הבריטי, ומשתתף בוועידות החבר, במשחקי חבר העמים הבריטי (הנערכים מדי ארבע שנים), וביום חבר העמים הבריטי (יום שני, השני בכל חודש מרץ) הוא נושא נאום לאזרחי מדינות חבר העמים הבריטי.
נהוג שראש חבר העמים נוכח בפגישות ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי (CHOGM).
היסטוריה
החלטת לונדון משנת 1949 אשר נוסחה על ידי ראש ממשלת קנדה, לואי סן-לורן, קבעה כי המונרך יהא הסמל של חבר העמים הבריטי - ואף מדינות שלא היו ממלכות חבר העמים הבריטי, בהתאם להחלטה זו, רואים בראש חבר העמים אך ורק ראש החבר, ולא ראש המדינה, דבר שאפשר למדינות שהן רפובליקות (כגון הודו שהפכה לרפובליקה בשנת 1950) להישאר בחבר העמים.
בשנת 1952 עם עלייתה לשלטון של אליזבת השנייה, היא הפכה לראש חבר העמים.
רק בשנת 1953 הוסף התואר לתארה הרשמי של אליזבת השנייה, ובאותה שנה הועבר חוק בשבע ממלכות חבר העמים באותה עת אשר קבע כי לתארה של המלכה יתווסף התואר "מלכת ממלכת [שם הממלכה] והארצות והטריטוריות האחרות שלה. ראש חבר העמים".
בדצמבר 1960 עוצב דגל המלכה אליזבת השנייה אשר נועד לסמל את המלכה בתפקיד זה (ולא בתפקידה כמלכת הממלכה המאוחדת). בדגל זה נעשה שימוש בעת שאליזבת השנייה ביקרה במדינות חבר העמים או ממלכות חבר העמים, ואף כאשר הייתה בבית מארלבורו שבלונדון - הבניין הראשי של חבר העמים הבריטי, הונף עליו דגל זה ולא הנס המלכותי (דגל אליזבת השנייה כמלכת הממלכה המאוחדת).
האוקיינוס הדרומי
האוקיינוס הדרומי הוא כינוי שהוצע בשנת 2000 על ידי ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי, והוכרז רשמית ב-8 ביוני (יום האוקיינוסים העולמי) 2021 על ידי ארגון נשיונל ג'יאוגרפיק. האוקיינוס משתרע במים המקיפים את יבשת אנטארקטיקה, ושטחו 20.327 מיליון קמ"ר. בשונה מאוקיינוסים האחרים המוגדרים כמוקפים ביבשות, האוקיינוס הדרומי מוקף באוקיינוסים אחרים - השקט, ההודי והאטלנטי, ומסת המים שלו הוא ה"זרם מקיף הקוטב האנטארקטי". מימיו של זרם זה קרים יותר ומלוחים פחות משאר האוקיינוסים בעולם.
ההצעה
המהדורה השנייה של ספר גבולות האוקיינוסים והימים של הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי (Limits of Oceans and Seas) משנת 1937 הציעה להגדיר את המים סביב אנטארקטיקה בתור אוקיינוס נפרד. ההצעה הזאת הורדה מהמהדורה השלישית של הספר שיצאה בשנת 1953, בשל הקושי להגדיר את הגבול הצפוני של האוקיינוס הזה. הניסיון להגדיר באמצעות הבדלים באקלים בין האזורים השונים בעייתי מכיוון שאזורי האקלים משתנים בעונות השונות.
מפות שיוצאות לאור באוסטרליה מציגות את האזור הימי דרומית לאוסטרליה וניו זילנד בתור האוקיינוס הדרומי. במפות שיוצאות לאור במדינות רבות אחרות האוקיינוס הזה אינו מסומן כלל.
ב-8 ביוני (יום האוקיינוסים העולמי) 2021, הוכרז רשמית על אוקיינוס זה כאוקיינוס החמישי.
גאוגרפיה
גבול האוקיינוס הדרומי מוגדר בתור שטח המים בין קו הרוחב הדרומי 60 מעלות לבין חופי אנטארקטיקה, ושטחו הכולל הוא 20,327,000 קמ"ר. הוא מקיף 17,968 ק"מ של חופי אנטארקטיקה וזורם בו זרם מקיף הקוטב האנטארקטי.
אקלים
טמפרטורת המים נעה בין 2- ל-10 מעלות צלזיוס. הפרשי הטמפרטורות בין מדפי הקרח המקיפים את אנטארקטיקה לבין המים החמים יותר מחוללים סופות ציקלוניות לאורך החופים. בחורף חלקים גדולים מהאוקיינוס קופאים.
פלורה ופאונה
באוקיינוס זה פלורה ואלפי מינים של יצורים ימיים אנדמיים.
קרקעית האוקיינוס
עומקו של האוקיינוס בין 4,000 ל-5,000 מטרים. מדף היבשת האנטארקטי צר ביותר ועמוק - ומגיע ל-400–800 מטרים.
הזרם המקיף את אנטארקטיקה זורם ממערב למזרח. זרם זה מעביר 130 מיליון מטרים מעוקבים של מים מדי שנייה.
שיא העומק הוא בבקע סנדוויץ' הדרומי - שעומקו בקצהו הדרומי - 7,235 מטרים מתחת לפני הים.
כיס המרה
כיס המרה (באנגלית: gallbladder) הוא איבר קטן בחלק הצדי הימני והעליון של הבטן הממוקם בצמוד לכבד, שהפרשותיו מסייעות בתהליך העיכול: בכיס המרה נאגר נוזל המרה, אשר מיוצר בכבד, ומלבד זאת, כיס המרה אחראי לספיגת מים ומלחים ולהפרשת יוני מימן וגליקופרוטאינים לנוזל המרה.
אחר אכילה, כיס המרה מתכווץ והמרה מופרשת אל דרכי המרה ומשם לתריסריון. תפקיד נוזל המרה לפרק שומנים, קפאין וכלורופיל. בנוסף, בהיותו של נוזל המרה בסיסי, הוא מסייע בסתירת החומציות הרבה שנמצאת בקיבה, לפני המעבר למעי.
אנטומיה
כיס המרה הוא איבר באורך של 7.5-10 ס"מ, שמחובר לחלק התחתון של הכבד על ידי רקמת חיבור רפויה. יכולת הקיבול שלו היא בין 30–50 מ"ל. דופן כיס המרה מורכבת בעיקר משריר חלק. כיס המרה מתחבר אל צינור הכבד המשותף (Common hepatic duct) על ידי צינור כיס המרה (Cystic duct).
פיזיולוגיה
כיס המרה משמש כמאגר של מיצי מרה. מיצים אלו מיוצרים על ידי הפטוציטים בכבד בין הארוחות, בזמן שהסוגר ע"ש אודי (Oddi) סגור, וממנו עוברים אל כיס המרה. בתוך כיס המרה מתרכז נוזל המרה פי 5–10 מריכוזו המקורי בכבד. כאשר נכנס מזון לתריסריון מופרש ההורמון כולציסטוקינין (CCK) בתגובה לנוכחות של שומן וחומצות אמינו. הורמון זה גורם לכיס המרה להתכווץ כמו גם להרפיית הסוגר ע"ש אודי הממוקם בצומת בין כיס המרה לתריסריון. פעולות אלו גורמות להפרשת המרה על ידי כיס המרה ולפתיחת הדרך שבין כיס המרה לתריסריון.
הרכב המרה ותפקיד המרה
מיצי המרה הם נוזלים המכילים בעיקר חומצות מרה (80%), לציטין (פוספוליפיד- 16%) וכולסטרול (4%). ההפרשה של מיצי מרה מהכבד היא בערך 500–600 מ"ל ליום. חומצות המרה מיוצרות מכולסטרול, והן מחולקות לחומצות מרה ראשוניות (כלומר, מיוצרות בכבד, כוללות את ה- cholic acid ואת ה- chenodeoxycholic acid), וחומצות מרה שניוניות (כלומר, מיוצרות במעי הגס על ידי חיידקים מחומצות מרה ראשוניות, וכוללות בין היתר את ה- deoxycholate acid, litocholate acid). חומצות מרה פועלות כסוג של דטרגנט - הן יוצרות מבנה מיוחד הנקרא מיצלה - micelles, אשר מאפשר את המסיסות של כולסטרול ולכן את הפרשתו במרה כמו גם את ספיגתו וספיגת ויטמינים מסיסים בשומן מתוך המעי. במילים אחרות, מיצלה זו מאפשרת לכולסטרול וכן לשומנים אחרים להפוך למסיסים וכתוצאה מכך להיספג בגוף.
זרימת המרה מן הכבד ומחזור המרה
המרה נוצרת באוניות הכבד, ומופרשת דרך רשת של תעלות מורכבות אשר מתאחדות ליצור בסופו של דבר את דרכי המרה אשר יוצאות מן הכבד - הנקראות common hepatic duct. תעלה זו היוצאת משער הכבד מתאחדת עם התעלה מכיס המרה, ושתיהן יוצרות את ה- common bile duct - או בראשי תיבות - CBD. תעלה זו המובילה את מיצי המרה, נכנסת לתריסריון לאחר איחודה עם צינור הלבלב המוביל הפרשות מן הלבלב. זרימה תקינה של מיצי מרה דרך תעלות אלו תלויה במערכות שונות שפועלות בין היתר לצורך מעבר אקטיבי של חומצות מרה מתאי הכבד המייצרים אותן לתוך דרכי המרה עצמן. מעבר אקטיבי זה מתווך על ידי משאבות שונות, כאשר כיום ידוע על פגמים גנטיים בכמעט כל המשאבות הללו המקושרים ביצירת אבנים או פגמים אחרים ביצור הפרשת המרה.
מיצי המרה ממוחזרים ברובם מדי יום דרך ספיגה מחדש, כאשר מנגנוני הספיגה-מחדש נחלקים למנגנון של דיפוזיה פסיבית לכל אורך המעי, וכן העברה אקטיבית שהיא משמעותית יותר ומתרחשת במעי הדק הסופי. אותן חומצות מרה שנספגו מחדש עוברות דרך מערכת הדם הפורטלית, ותאי הכבד קולטים אותן בחזרה ומפרישים אותן שוב לדרכי המרה. בדרך זו יש סירקולציה או מעגל תוך כבדי של הפרשת מיצי מרה וספיגתם מחדש. ביום ממוצע, ישנם בין 5–10 מחזורים כאלו, כאשר במצבים נורמליים עד 95% מחומצות המרה הללו נספגות מחדש, והשאר מופרשות בצואה. את האובדן בצואה משלים הכבד על ידי יצירה מחדש של הכמות החסרה - תאי הכבד מסוגלים לייצר עד 5 גרם ליום של חומצות מרה חדשות. יכולת תאי הכבד לייצר חומצות מרה חדשות היא מוגבלת, ולכן במחלות שונות הקשורות בתת ספיגה, שבהן חומצות המרה לא נספגות היטב מחדש, לעיתים הכבד לא מצליח לפצות על כל האובדן וכתוצאה מכך יש בעיה בספיגה של שומנים והצואה הופכת שומנית (במקום להיספג מחדש, שומנים אובדים בצואה).
אבני כיס מרה
היווצרות אבנים (מרביתן מכילות כולסטרול) בכיס המרה שכיחה יותר בקרב נשים. מנגנון היווצרות האבנים קשור בחוסר שיווי משקל בין המרכיבים השונים של נוזל המרה (למשל, עודף בכולסטרול), וכן ירידה בתנועתיות של כיס המרה עצמו. אבנים בכיס המרה יכולות להיות שקטות ולא להוות בעיה כלשהי במהלך כל החיים, אולם הן עלולות להביא לסיבוכים שונים, ביניהם דלקת כיס המרה, דלקת דרכי המרה ועוד.
דלקת כיס המרה
דלקת כיס המרה (באנגלית- Cholecystitis) היא דלקת של כיס המרה המתרחשת בדרך כלל לאחר חסימתו על ידי אבני כיס מרה. אבן החוסמת את מוצא כיס המרה יכולה להביא למספר תגובות דלקתיות - אצל מרבית החולים, היווצרות הדלקת היא לאור זיהום חיידקי. הטיפול בדלקת כיס המרה הוא ניתוח להסרת כיס המרה וכן טיפול אנטיביוטי.
מעבר אבנים לדרכי המרה
מעבר של אבנים לדרכי המרה, או Choledocholithiasis, הוא מצב המתקיים אצל 10% עד 15% מן החולים שיש להם אבני כיס מרה. מצב זה עולה עם הגיל, כשרוב האבנים הללו הן אבני כולסטרול, ויתרתן הן אבני פיגמנט המתפתחות מסיבות שונות. במרבית המקרים, אבנים בדרכי המרה עצמן גורמות לסיבוכים. הסיבוכים העיקריים הם כדלקמן:
דלקת דרכי המרה
דלקת בדרכי המרה יכולה להיות כרונית או חריפה. במרבית המקרים מופיעים חיידקים בדרכי המרה, והחולה מסתמן עם כאב בטן, צהבת וחום שעולה בקפיצות יחד עם צמרמורות. טיפול הבחירה הוא ביצוע ERCP לצורך אבחון וטיפול.
דלקת לבלב חריפה
דלקת לבלב חריפה נגרמת פעמים רבות כתוצאה ממעבר אבני כיס מרה לדרכי המרה המביא לחסימה של הפרשות הלבלב, כאשר התסמינים הקליניים העיקריים הם כאב בצורת חגורה או כאב בבטן שמאלית, הקאות ממושכות ומבחינת בדיקות מעבדה עליה ברמות אנזימי הלבלב בדם.
שוליית הקוסם
שוליית הקוסם (בגרמנית: Der Zauberlehrling) היא בלדה בת 14 בתים מאת יוהאן וולפגנג פון גתה שנכתבה בשנת 1797. בהשראתה חיבר כמאה שנה אחר כך המלחין הצרפתי פול דיקא פואמה סימפונית באותו השם.
תקציר העלילה
הסיפור מתחיל בכך שקוסם זקן עוזב את הסדנה שלו ומשאיר את שולייתו לבד עם מטלות שעליו לבצע. בעת העדרו של הקוסם, השוליה, שמתעייף מלהעביר מים לתוך האמבט של הקוסם, מחליט להשתמש בכישוריו שעדיין אינם מפותחים דיים ומכשף את המטאטא כדי שיעשה את העבודה במקומו.
עד מהרה הרצפה מוצפת במים והשוליה נוכח לדעת שהוא אינו יכול לעצור את המטאטא משום שאינו יודע את מילות הקסם שיגרמו למטאטא לחדול. לאחר ניסיונות כושלים של השוליה לעצור את המטאטא, ביאושו, לוקח השוליה גרזן ושובר את המטאטא לשניים, אך כל אחת מן החתיכות "קמה לתחייה" וממשיכה להביא מים, עכשיו אפילו בקצב יותר מהיר.
בגרסאות מסוימות, הקוסם מסלק את השוליה בגלל הבלגן שיצר. בגרסאות אחרות, הקוסם, שמשועשע מן הלקח החשוב ששולייתו קיבל לגבי שליטה בקסם, נוהג בו ביד קלה יותר.
עיבודים קולנועיים
בשנת 1940 עובד שוליית הקוסם לקטע אנימציה בסרט המוזיקלי "פנטסיה" של אולפני וולט דיסני. בעיבוד זה דמות שוליית הקוסם מגולמת על ידי מיקי מאוס.
בשנת 2010 יצא סרט נוסף של דיסני, "שוליית המכשף", שבו מככב ניקולס קייג' כמכשף.
קישורים חיצוניים
תרגומים עבריים:
דיו סת"ם
דיו סת"ם (ספרי-תורה, תפילין, מזוזות) הוא דיו המשמש סופרי סת"ם לכתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות.
רקע היסטורי
מאז תקופת השופטים (המאה ה-12 לפנה"ס), היו הסופרים משתמשים לפחות בשני מיני דיו - דיו שצבעה חום, שנראה שהייתה עשויה מתרכובת ברזלנית, ודיו שחורה עשויה מחומר פחמני. דיו אדומה הייתה נעשית מסקרה אוכרה אדומה. גם הדיו הידועה בארץ ישראל בתקופת המקרא לא הייתה נוזלית, משום שהנביא יחזקאל מוסר על נשיאת קסת הסופר במותניו, ודבר זה לא היה אפשרי אלא אם כן הייתה הדיו גוש מלוכד. דיו כזו ידועה בארצות המזרח גם בימינו. בדיקות הדיו שעל גבי חרסי לכיש העלו שהיא תערובת של תרכובת פחמנית וחומר ברזלני.
בסוף ימי תקופת בית שני כתבו סופרי סת"ם בדיו עשן, דיו העשוי מפיח מעורב בשרף עצים. הדיו הזה נשאר שחור על הקלף במשך יותר מ-2,000 שנה, כפי שמעידות תפילין ששרדו מימי בית שני.
רבי מאיר, כ-100 שנה אחרי חורבן בית שני, ראה צורך לשפר את שחוֹרוּת הדיו ועמידותו והוסיף לו קנקנתום (גופרת הברזל FeSO4), חומר שנחצב מן האדמה ומורכב מתרכובות של ברזל, גופרית, חמצן, וחומרים נוספים בכמויות קטנות. רבי מאיר היה הראשון שהוסיף את הקנקנתום לדיו סת"ם, כמו שאמר . רבי מאיר לא עשה דיו מקנקנתום אלא עשה קודם דיו שחור בלי קנקנתום, ואחר כך הוסיף קנקנתום לדיו הקיים כדי לשפרו.
ביוון כתבו היוונים בתחילה בדיו עשן. מכיוון שהדיו שלהם לא נדבק היטב לקלף, המציאו היוונים בתקופה שאחרי חורבן בית שני דיו שחור בלי עשן שהיה מורכב רק מקנקנתום ומי עפצים. הצבע השחור של הדיו הזה התקבל באופן מלאכותי מתרכובת כימית בין הקנקנתום לבין החומצה הטאנית והחומצה הגאלית במי העפצים. רבי מאיר שנסע תכופות לאירופה, למד שם את השימוש בקנקנתום והביא עמו את הקנקנתום לארץ ישראל.
כדי לשפר את הדבקת הדיו לקלף הוסיפו לדיו היווני גם גומא. כשהדיו מתייבש, הדיו נעשה שביר ונסדק בקלות. רוב הפגמים והפסולים שנמצאים כיום בסת"ם נגרמים על ידי סדקים ושברים בדיו היווני עם גומא.
הדיו היווני מאבד את צבעו השחור עם הזמן ונעשה אדום. הסיבה היא שהקנקנתום מכיל תרכובת ברזל. הברזל מתחבר עם החמצן באוויר והופך לחלודה בצבע אדום/חום. לעומת זאת, בסת"ם כתובים בדיו עשן, הדיו נשאר שחור לפרק זמן ארוך יותר.
מאז ימי קדם היה צורך בדיו עשן באיכות טובה, שאינו מתקלקל. גם דיו עשן שהוכן לפי המרשם של הרמב"ם היה מתקלקל לעיתים קרובות. החיד"א וערוך השלחן מסבירים שאין נוהגים לכתוב בדיו עשן מפני שהוא מתקלקל ונמחק בקלות. נוסחאות טובות לא היו מצויות לכלל צבור הסופרים, ואלה שהיו מצויות נשכחו או אבדו. מחוסר דיו טוב יותר, כתבו רוב הסופרים בדיו היווני המבוסס על מי-עפצים וקנקנתום.
התחלת השימוש בדיו היווני עוררה הרבה מחלוקות הלכתיות. רוב הראשונים אוסרים כתיבה בדיו שאינו מכיל עשן. יש שאוסרים ופוסלים דיו עם קנקנתום ויש שאוסרים ופוסלים דיו עם מי עפצים. גדולי הפוסקים מסכימים שלכתחילה אסור להוסיף קנקנתום לדיו. אך, בדיעבד, הדיו היווני עם הקנקנתום כשר, ומשתמשים בו גם לכתחילה כשאין דיו טוב יותר. הפוסקים שהתירו את הדיו היווני התירו אותו מפני שדיו עשן טוב לא היה מצוי בזמנם, וגם הם פסקו שדיו עשן עדיף לכתחילה - למצווה מן המובחר.
המקורות לכתיבה בדיו
כתיבת הסת"ם בדיו היא הלכה למשה מסיני.
בגמרא ופוסקים, ראשונים ואחרונים, קיימות דעות שונות על הרכב הדיו ודרך עשייתה. מכל מקום, שתי הדרישות העיקריות לדיו, הן:
לפי הגמרא, המלה "דיו" בלשון-קודש מתייחסת רק לצבע שחור, לכן הדיו חייב להיות שחור. דרישה נוספת לדיו נלמדת מפרשת סוטה, והיא "שאם תמחקנו יהיה נמחק", כלומר שלא יישאר רושם שחרחר על משטח הכתיבה לאחר פעולת מחיקה. דרישה זאת אינה עקרונית לכשרות הדיו, אלא מוסיפה מעלה נוספת (מצווה מן המובחר).
המחלוקת על הרכב הדיו
דיו סת"ם חיב להכיל לפחות שני חומרים - האחד משחיר והשני מדביק. המחלוקת היא בשתי שאלות: האחת - כיצד משחירין את הדיו, והשנייה - כיצד מדביקין את הדיו לקלף.
בגמרא נאמר "כל העשנים יפין לדיו" ו"כל השרפין יפין לדיו". השחרת הדיו הייתה מאז ומעולם רק בעשן והדבקת הדיו הייתה בסוגים שונים של שרף.
ר' עקיבא ור' ישמעאל נחלקו האם מותר להוסיף קנקנתום לדיו כדי להשחירו. לפי ר' עקיבא מותר ולפי ר' ישמעאל אסור.
דעת הראשונים
הראשונים נחלקו בשאלות של כיצד משחירין וכיצד מדביקין.
המאירי מסביר את שני ענייני המחלוקת כדלהלן: לפי המאירי "אלו ואלו דברי אלקים חיים" - ואין זה חשוב ממה כל חומר עשוי.
לפי הרמב"ם, הדיו צריך להיות עשוי מעשן מעורב בחומר דבק - "מי עפצים וכיוצא בו" - למצוה מן המובחר. אך בדיעבד, דיו עשוי ממי עפצים וקנקנתום כשר, ובלבד שיהיה הצבע שחור. (בתוספות מבואר ש"כשר משמע דיעבד".) אין זה די שהכתיבה תהיה בדיו שחור. הרמב"ם מקפיד גם על כך שהכתב יישאר על הקלף לאורך ימים ולא ימחק בקלות - "שיתקיים אלפי שנים". לשם כך מצריך הרמב"ם להוסיף לדיו העשן גם מי עפצים שמשמשים כדבק טוב יותר.
דעת המאירי כדעת הרמב"ם – הדיו צריך להיות עשוי מעשן מעורב בחומר דבק (שרף אילנות ודבש). לדעת המאירי אין מניעה להוסיף גם קנקנתום ומי עפצים לדיו.
רבנו תם, לעומתם, אוסר להוסיף מי עפצים לדיו. לדעת רבנו תם, רק שרף יכול לשמש כחומר דבק. ספר התרומה מסכים עם דעתו של רבנו תם וגם כן אוסר להוסיף מי עפצים לדיו "דיו של עפצים אסור לכתוב ממנו ספר תורה". דעה זו מסכימה עם דברי רעיא מהימנא (זהר, פרשת תרומה) לפיה רק מצד הסטרא אחרא מערבים עפצים בדיו. השחרת הדיו, לדעת רבנו תם, מותרת רק על ידי עשן או פחם (ארמינ"ט). מכאן אנו למדים שלדעת רבנו תם אסור להוסיף קנקנתום לדיו.
ר' אליעזר ב"ר שמואל ממיץ [הרא"ם] מחייב שימוש בשרף קוצים כדבק להדבקת העשן.
הרמב"ן מבהיר את ההבדל בין דיו שיש בו מי עפצים לדיו שאין בו מי עפצים. נראה שהוא מתיר את שניהם. בכל מקרה, חייב הדיו להכיל שרף (כדבק) ועשן או פחם (כחומר משחיר). הרמב"ן לא פסק האם מותר להטיל קנקנתום לתוך הדיו.
לדעת הרא"ש רק קומוס (גומא) והחומר היוצא מבשול קליפת עצים ראויים לשמש כדבק בדיו. מי עפצים לבד אסורים, אך בתערובת עם קומוס מותרים.
כפי שאנו רואים, כל הראשונים מחייבים שימוש בעשן או בפחם להשחרת הדיו. בלי עשן או פחם לעיקר ההשחרה הדיו פסול. לעניין תוספת קנקנתום לצורך השחרה חזקה יותר, יש מי שמתיר ויש מי שאוסר. אך, השחרה בקנקנתום ומי עפצים לבד אסור לכולי עלמא. לעניין הדבקת הדיו לקלף יש דעות רבות. שרף, גומא, קומוס, וליחה היוצאת מעצים וקוצים על ידי בשול - כולם משמשים כדבק. לעניין תוספת מי עפצים כדבק, יש מי שמתיר ויש מי שאוסר. אך, הדבקה במי עפצים לבד אסור לכולי עלמא.
דעת האחרונים
בשולחן ערוך אורח חיים הלכות תפילין לב (ג) נפסקה ההלכה בקיצור רב: "יכתבם בדיו שחור בין שיש בו מי עפצים בין שלא במי עפצים." והרמ"א הוסיף: "ולכתחילה יחמיר לכתוב בדיו עשויה מעשן עצים או שמנים שרויים במי עפצים." המשנה ברורה מפרש את פסיקת השולחן ערוך כאסור להוסיף לדיו קומא או קנקנתום: "ולא יטיל לתוכו קומא או קנקנתום [שקוראים בל"א קופער וואסער] כי לכתחילה בעינן כתב שיוכל להמחק ועל ידי קומא או קנקנתום הכתב עומד ואין נמחק. וזהו הכול למצוה מן המובחר בלבד. אבל לדינא גם הרמ"א מודה דמותר לעשות ממי עפצים וקומא וקנקנתום וכן נוהגים לעשות כהיום על ידי תערובת שלשתן ... ובספר ברכי יוסף: לעשות כמנהגינו עכשיו דהדיו העשוי מעשן עצים ושמנים מתקלקל ונמחק בנקל ע"כ אין נוהגין בו עכשיו."
מי עפצים מכילים דבק שעוזר להדביק את העשן לקלף. הרמ"א החמיר לכתוב בדיו עשן מעורב בדבק ("מי עפצים"), כדעת רוב הראשונים, כיוון שדיו קנקנתום אי אפשר למחוק מחיקה נקייה. הרמ"א החמיר (לדעת המשנה ברורה לא החמיר אלא רק התיר בדיעבד) להוסיף מי עפצים כיוון שדיו עשן בלי מי עפצים מתקלקל ונמחק בנקל.
וכן בשולחן ערוך יורה דעה רעא (ו): "ספר תורה צריך שיכתבנו בדיו העשוי מעשן השמנים שרוי במי עפצים. [הרמ"א: ולכתחלה טוב ליזהר שלא לעשות הדיו כי אם מדברים הבאים מן העץ.] ואם כתבו במי עפצא וקנקנתום כשר." ("כשר משמע דיעבד") גם כאן כוונת השו"ע ברורה - דיו מי-עפצים וקנקנתום כשר בדיעבד, אך לכתחילה אין לכתוב בו. השחרת הדיו צריך שתעשה על ידי עשן, כדעת כל הראשונים. בדיעבד "מי-עפצא וקנקנתום כשר" אך לכתחילה צריך עשן. קנקנתום הוא חומר כימי שבא מן האדמה, לא מן העץ, והוא כלול ב"טוב ליזהר" של הרמ"א שלא להשתמש בו, ואעפ"כ משתמשים בו בלית ברירה.
ה"ברכי יוסף" לרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) (יו"ד רעא (ו) אות ז) מסביר מדוע אין נוהגים לכתוב בדיו עשן: "עתה אין הסופרים כותבים בזה הדיו מפני שהוא מתקלקל ונמחק בנקל". וכן בערוך השלחן: "במשך הדורות נשכח הדבר עד שאין היום בקיאים בזה וכשעושים דיו מעשן הכתב נמחק בנקל."
רבי שניאור זלמן מלאדי פסק בשולחן ערוך הרב שלכתחילה יש לכתוב בדיו עשן מעורב בדבק "מי עפצים וכיוצא בהם" ולא בדיו מי עפצים וקנקנתום. אך בדיעבד "אם כתב סת"ם במי עפצים וקנקנתום ... כשרים” ("כשר משמע דיעבד") "וכן נוהגים עכשיו אפי' לכתחילה" בלית ברירה, מחוסר דיו טוב יותר. בעל התניא פוסק גם כן שלכתחילה יש לכתוב בדיו עשן מעורב בדבק ("מי עפצים וכיוצא בהם") ולא בדיו מי עפצים וקנקנתום. דיו מי עפצים וקנקנתום כשר רק בדיעבד, אף על פי שעכשיו נוהגים לכתוב בו גם לכתחילה, בלית ברירה, מחוסר דיו טוב יותר.
בפסיקות אחרונות אלו אנו רואים את הגישה המעשית של "בלית ברירה", מחוסר דיו טוב יותר. עשן עדיף לכולי עלמא כדי להשחיר את הדיו, ואין מי שחולק על עדיפות העשן. כל המחלוקות באות מכך שבזמנם לא היה דיו עשן מעורב בדבק שאינו מתקלקל. מכיוון שדיו עשן מתקלקל ונמחק בנקל מחוסר דבק טוב, נוהגים בלית ברירה לעשות את הדיו "ממי עפצים וקומא וקנקנתום", אף על פי שלכתחילה "אין מטילין קנקנתום לתוך הדיו", ואף על פי שאחרי איזה זמן החומצה במי העפצים שורפת את ההדבקה בין הדיו לקלף והאותיות מתקלפות ונופלות.
דיו סת"ם בימינו
רוב הסופרים כותבים בימינו בדיו עשוי ממי עפצים וקנקנתום, וכך היו כותבים בכמה מאות השנים האחרונות, (בניגוד לדעת חלק מהראשונים, ובניגוד לעדיפות "לכתחילה" של האחרונים). הציטוט הבא מתאר את אופן הכנת הדיו:
יחסי גרמניה–מלזיה
יחסי גרמניה-מלזיה הם יחסי החוץ בין גרמניה למלזיה. גרמניה מחזיקה במלזיה שגרירות בקואלה לומפור, ומלזיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
התקופה הקולוניאלית
ההיסטוריה של הקשר הראשון של מלזיה עם הקיסרות הגרמנית, הייתה כאשר הקונסול האוסטרי-גרמני בהונג קונג הבריטית, הברון פון אוברבק השיג שטח קרקע בחוף המערבי של צפון בורנאו לאחר שעודד לעשות כן על ידי סוחר אמריקני בשם ג'וזף ויליאם טורי בהונג קונג. פון אוברבק יצא אז לברוניי כדי לחדש את הזיכיון מטמנגונג מברוניי, וחוזה דומה מסולטנות סולו ב-22 בינואר 1878. כדי לממן את תוכניותיו לשטח, פון אוברבק זכה לגיבוי כספי מצד האחים דנט (אלפרד ואדוארד). עם זאת, לאחר מאמץ רב לקדם את השטח לממשלות אוסטריה וגרמניה, הוא לא הצליח להשיג תשומת לב מהשתיים לכבוש את השטח. מאוחר יותר נסוג אוברבק ב-1879 והשאיר אותו לאלפרד דנט לניהול השטח.
יחסים מודרניים
ביקורו הראשון של קנצלר גרמני במלזיה אי פעם התרחש כאשר ראש ממשלת מלזיה, מאהאטיר מוחמד, הזמין את קנצלר גרמניה באותה תקופה, גרהרד שרדר, לבקר במדינה במרץ 2002. הביקור הרשמי הראשון נערך אז בשנה שלאחר מכן על ידי שרדר. בספטמבר 2004 קיים ראש ממשלת מלזיה עבדאללה אחמד בדאווי שיחות דו צדדיות עם הקנצלרית אנגלה מרקל במהלך פסגת אסיה – אירופה (ASEM) בהאנוי, וייטנאם. ב-17 במאי 2005 נערך ביקור של עבדאללה לשיחות פוליטיות וכלכליות עם שרדר. ביקור קצר בקואלה לומפור של שר החוץ הגרמני יושקה פישר נערך ב-10 בפברואר 2005. ב-11 בספטמבר 2006 נפגש עבדאללה שוב עם מרקל לדיונים הדו-צדדיים האחרים בשולי פסגת ASEM בהלסינקי, פינלנד.
יחסים כלכליים
מלזיה הייתה שותפה למסחר העיקרי של גרמניה בין מדינות ASEAN מזה מספר שנים, כאשר גרמניה גם הפכה למשקיעה הגדולה ביותר במלזיה. המסחר בשנת 2006 הסתכם בכ-7.6 מיליארד אירו, 9.67% לעומת השנה הקודמת. גרמניה מייבאת מוצרי חשמל, מכונות משרדיות, שומנים ושמנים אכילים ותעשייתיים, מוצרי גומי, ומוצרים כימיים ראשוניים ממלזיה, ומייצאת למדינה מכונות, כלי רכב מנועיים, כלי טיס, חומרה ותרופות. בשנת 2014 היבוא הגרמני ממלזיה הסתכם ב-6.1 מיליארד ואילו היצוא למלזיה היה 14.8 מיליארד.
תיירות
בשנת 2001 היו מעל 70,400 כניסות תיירים מגרמניה למלזיה, המהווה את המספר השני בגודלו של כניסות תיירים למלזיה מאירופה אחרי בריטניה. זה מתוך 12.8 מיליון כניסות התיירים שנרשמו בשנת 2001, מה שהיווה עלייה של 25% לעומת שנת 2000.
המקצוען
המקצוען (בצרפתית: Le Professionnel) הוא סרט פעולה צרפתי משנת 1981 בבימויו של ז'ורז' לוטנה, בכיכובם של ז'אן-פול בלמונדו, ז'אן דסאי ורוברט חוסיין. הסרט מבוסס על הרומן זוכה הפרסים משנת 1976 Death of a Thin-Skinned Animal, אותו כתב פטריק אלכסנדר. את המוזיקה הלחין אניו מוריקונה.
עלילה
הסוכן החשאי הצרפתי ג'וסלין בומון (Josselin Beaumont) (ז'אן-פול בלמונדו) מסוכנות SDECE נשלח למאלגאווי (מדינת אפריקאית בדיונית) על מנת להרוג את נשיאה הדיקטטור, קולונל ניג'אלה. אולם, ברגע האחרון המצב הפוליטי משתנה והשירות החשאי הצרפתי מסגיר את בומון לידי הרשויות האפריקאיות והוא נידון לתקופת מאסר ארוכה. לאחר בריחה נועזת הוא שב לצרפת ובכוונה מודיע לממונים עליו לשעבר על נוכחותו ומבטיח להם להרוג את ניג'אלה שבדיוק הגיע לארץ לביקור רשמי.
סנונית הרפתות
סנונית הרפתות (שם מדעי: Hirundo rustica) היא הציפור הנפוצה ביותר מבין בני משפחת הסנוניתיים.
מאפיינים
קיימים שישה תת-מינים מובחנים של סנונית הרפתות, שמתרבים לרוחב חצי הכדור הצפוני. ארבעה מתת-המינים הם נודדים מובהקים, ואזורי החריפה שלהם מכסים את מרבית חצי הכדור הדרומי, החל ממרכז ארגנטינה, ופרובינציית הכף שבדרום אפריקה בדרום, ועד דרום-מזרח אסיה והודו בצפון. הנדידה מתבצעת בלהקות. אזור-התפוצה הרחב שלה מורה שסנונית הרפתות איננה מצויה בסכנת הכחדה, אך קיימות אוכלוסיות מקומיות שמספרן נמצא בירידה בעקבות איומים ספציפיים. גודל האוכלוסייה העולמית מוערך בכ-190,000,000 פרטים. סנונית הרפתות מצויה בטבע באזורים פתוחים, והיא מעדיפה להשתמש במבנים מעשי-ידי-אדם לקינון, וכתוצאה מכך קיים במקומות מסוימים קשר בין מידת תפוצתה לבין ההתיישבות האנושית באזור. סנונית הרפתות בונה קן דמוי-ספל העשוי מבוץ וחומרים אחרים, ותזונתה מורכבת מחרקים. סנונית הרפתות היא טייסת מעולה: היא יכולה לשהות זמן רב באוויר, והיא אף תופסת חרקים ושותה מים תוך כדי תעופה. ההזדווגות יכולה להתקיים על הקרקע ובאוויר כאחד.
היות שסנונית הרפתות ניזונה מחרקים, הימצאותה יכולה להביא ברכה לאדם; בעבר גם היו קיימות אמונות טפלות חיוביות לגבי סנונית הרפתות וקינה. קיימות מספר רב של התייחסויות תרבותיות לסנונית הרפתות — בספרות ובספרות דתית — בשל הימצאותה בקרבת יישובים אנושיים ונדידתה השנתית המובהקת (אצל חלק מתת-המינים).
סנונית הרפתות היא הציפור הלאומית של אסטוניה.
אנדרטה לזכר יהודי צרפת
האנדרטה לזכר יהודי צרפת שנספו בשואה היא אנדרטה הנמצאת ב"יער רוגלית" בעמק האלה לצד כביש 367 המוביל לגוש עציון, ליד היישוב נווה מיכאל.
האנדרטה, שנועדה להנציח את זכר קורבנות השואה אשר נשלחו למחנות המוות מצרפת, ואת זכרם של אלו שמתו במחנות הריכוז בצרפת עצמה, הוקמה ביוזמתו של סרז' קלרספלד (בעלה של ביאטה קלרספלד) שהיה אז נשיא ארגון "הבנים והבנות של קרבנות השואה היהודים מצרפת". רוב המימון הושג באמצעות אגודת עלומים.
האנדרטה נחנכה ב 18 ביוני 1981. היא בנויה בצורה של קיר מעוגל ועליו כתובת בצרפתית: "יד לגירוש יהודי צרפת". על הקיר עשרות מסמכים וצילומים הקשורים לשואה בצרפת.
אגודת עלומים מקיימת במקום מדי שנה, ביום הזיכרון לשואה, טקס המתקיים בעברית ובצרפתית, בנוכחותם של חברי האגודה וצאצאיהם ושל תלמידי בתי ספר.
ביער רוגלית הסמוך ניטעו כ-80,000 עצים, כמספר המגורשים היהודים מצרפת במהלך השואה שרובם לא חזרו.
ארנה אושבאט
אֶרְנה אוֹשְּבַאט (מקור יחזקאל רוט, בהונגרית: Osvát Ernő; אוראדיה, 7 באפריל 1876 – בודפשט, 28 באוקטובר 1929) היה עורך ספרותי, מבקר ספרותי, סופר הונגרי-יהודי. בין השנים 1908 לבין 1929 היה העורך של המגזין הספרותי ואמנותי החשוב ניוגאט. אחיו הצעיר הוא הסופר והרופא קלמן אושבאט.
ביוגרפיה
ארנה אושבאט נולד כאמור בשם יחזקאל רוט. הוא למד זמן קצר בבית הספר למשפטים באוראדיה שהייתה אז חלק מהונגריה. בשנת 1895 עבר לבודפשט, רצה להיות עורך דין, אך עד מהרה עבר לפקולטה למדעי הרוח. המאמר הראשון שלו פורסם בשנת 1897 ב"עיתון הערב". משנת 1898 החל לפרסם את הביקורות הספרותיות שלו באופן קבוע בעיתון "חדשות בודפשט", ולאחר מכן הפך לעמית קבוע של שבועון אחר.
בשנת 1908 התחיל לעבוד עבור השבועון "ניוגט" והפך במהירה לעורך שלו. הוא גילה כישרונות ספרותיים רבים כמו ז'יגמונד מוריץ, מיהאי באביץ' ועוד. מאוחר יותר צומצם תפקיד העריכה שלו, והוא נתקל בבעיות פרנסה. הוא עזב את השבועון מערב, אך לאחר נפילתה של הרפובליקה העממית ההונגרית בשנת 1919 הפך שוב למנהל העיתון. הוא חלה בשפעת הספרדית, החלים ועבר כמה ניתוחי כליות. בתו מתה משחפת ובשנת 1927 אשתו, קורנליה שטיינר, התאבדה. בשנת 1929, גם ארנה אושבאט שם קץ לחייו בייאושו על מות בתו.
אושבאט כתב מעט, אוסף פתגמיו ואוסף יצירותיו הופיעו רק אחרי מותו. במובן של איכות הפך לסמכות ייחודית בין בני דורו. בספרות ההונגרית - מלבד פרנץ קזינצי - אושבאט היה גדול המבקרים הספרותיים.
דליה מזור
דליה מזור (נולדה ב-28 בדצמבר 1949) היא קריינית, מגישת חדשות ומנחת טלוויזיה ישראלית, מאנשי הטלוויזיה המובילים והבולטים של הערוץ הראשון בארבעת העשורים הראשונים לפעילותו.
תחילת חייה ולימודיה
מזור נולדה וגדלה ברמת גן לאריה וחנה מזור, ילידי פולין שעלו לישראל בצעירותם. אביה כיהן כיו"ר מזכירות "דן חברה לתחבורה ציבורית" במשך כ-20 שנים, ולאחר מכן כיהן כמנכ"ל הקונצרן ההסתדרותי "תיעוש אזורי פיתוח", ואמה הייתה עקרת בית. מזור היא בת זקונים ולה אחות אחת גדולה ממנה בשם דפנה.
את לימודי התיכון עשתה מזור בבית הספר "אהל שם".
בשנים 1970- 1973 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים. היא בעלת תואר ראשון בתולדות האמנות וארכאולוגיה.
במאה ה-20
בראשית שירותה הצבאי נשלחה לקורס מ"כיות, אך באמצע הקורס, לאחר שניגשה לבחינות ועברה אותן בהצלחה, הועברה לגלי צה"ל, שם שירתה כקריינית וכשדרנית רדיו עד תום שירותה. מזור הגישה בתחנה את כל מגוון התוכניות ששודרו בה באותה עת: מוזיקה קלאסית וקלה, חדשות ותוכניות דוקומנטריות.
לקראת סוף שירותה הצבאי בגלי צה"ל, פורסמה על לוח המודעות בתחנה מודעה מטעם הטלוויזיה הישראלית, שהייתה אז בראשית דרכה, וחיפשה מועמדים לקורס הכשרת קרייני טלוויזיה. מזור עברה בהצלחה את הבחינות, ולאחר קורס הכשרה בהדרכתו של אריה אורגד, עלתה לשידור לראשונה בדצמבר 1969, כקריינית הרצף של שידורי הערוץ (תפקיד שבוטל שנים אחר כך). מזור שימשה כקריינית רצף עד שנת 1980, ובמקביל הכינה כתבות למהדורת "מבט לחדשות" במגוון תחומים.