cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיאון פיקאסו (פריז)
תצוגות המוזיאון
ליצירות האמנות של פיקאסו נלווה מידע רב על התקופה ועל יחס התקופה ליצירות - כך למשל, לצד תמונות של פיקאסו משנות ה-50 מוצגים קריקטורות של התקופה המציגות את יחס אנשי התקופה (השלילי בדרך כלל) ליצירות. היצירות מוצגות בסדר כרונולוגי, ולצידן תמונות של פיקאסו עצמו ושל הליך היצירה של היצירות. כמו כן מנסה המוזיאון להראות את ההקשר בין חייו האישיים של פיקאסו ליצירות. כך לדוגמה, מציג המוזיאון איך השפיעה לידתה של נכדתו של פיקאסו על יצירותיו שהפכו פחות אבסטרקטיות לאחר הלידה.
בקומה השנייה של המוזיאון ישנו שטח לתצוגות זמניות, והקומה השלישית מיועדת למשרדי המוזיאון ולספריה.
דוקטור
דוקטור (בקיצור, ד"ר; PhD), או תואר שלישי, הוא התואר האקדמי העליון, המוענק לאחר השלמת עבודת מחקר בהיקף משמעותי, או הגעה לרמה מקצועית המאפשרת פעילות עצמאית ברמה גבוהה.
המילה דוקטור מקורה בשפה הלטינית: בלטינית הקלאסית פירושה היה מורה, ובלטינית של ימי הביניים מלומד ויועץ דתי. המשמעות הנוכחית, של המחזיק בתואר גבוה באוניברסיטה, התקבעה בסוף המאה ה-14.
התואר בעבר ובהווה
השימוש בתואר החל באוניברסיטת בולוניה, שבסוף המאה ה-12 התחילה להעניק את תואר דוקטור למשפטים. באותה התקופה המונחים "דוקטור" (Doctor) ו"מוסמך" (Master) היו בעלי משמעות זהה. במשך השנים התפתח הנוהג ברוב אוניברסיטאות אירופה להשתמש במונח "מוסמך" לבוגרי הפקולטות לאמנות ולדקדוק, ובמונח "דוקטור" לבוגרי הפקולטות לפילוסופיה, משפטים ורפואה. מכיוון שכדי ללמוד פילוסופיה, משפטים או רפואה יש ללמוד קודם כל דקדוק, התואר "דוקטור" החל לציין דרגה אקדמית גבוהה יותר מזו של התואר "מוסמך".
תואר דוקטור מחקרי מוענק לאחר השלמת תזה (קרויה גם דוקטורט או דיסרטציה), שהיא עבודת מחקר מקיפה שיש בה משום תרומה לקידום הידע האנושי בתחום מן התחומים המדעיים. עבודת הדוקטורט מוגשת לאוניברסיטה, ופעמים רבות תוכנה מתפרסם גם כספר, בגרסה שנועדה לעשותה נגישה לקהל רחב יותר של קוראים, או שתקציר שלה מתפרסם כמאמר בכתב עת מדעי. במרבית התחומים (כולל במדעים) קרוי תואר זה "דוקטור לפילוסופיה" (PhD). במספר תחומים, שהבולט ביניהם הוא משפטים, מקובל מסיבות היסטוריות תואר אחר (כגון "דוקטור למשפטים", JSD או LLD).
התואר בישראל
בישראל שמורה הזכות להעניק תואר דוקטור לתשע האוניברסיטאות הציבוריות, ולאוניברסיטה פרטית אחת - אוניברסיטת רייכמן. אלו מעניקות את התואר Ph.D.) Doctor of Philosophy) - "דוקטור לפילוסופיה" - בכל התחומים למעט משפטים בו מעניקים תואר זהה אך בשם שונה: J.S.D.) Doctor of Juridical Science) או LL.D.) Legum Doctor).
בשנת 2014 בחנו ות"ת ומל"ג אפשרות להתיר הענקת תואר דוקטור למוסדות נוספים, ובשנת 2018 אישרה המל"ג לאוניברסיטת רייכמן ("המרכז הבינתחומי הרצליה" באותה תקופה) עקרונית להגיש בקשה לפתיחת תוכנית לדוקטורט.
חלק מהאוניברסיטאות שיש להן פקולטה לרפואה מעניקות תוארי דוקטור במקצוע זה: התואר M.D (דוקטור לרפואה או Doctor of Medicine), את התואר D.M.D (דוקטור לרפואת שיניים או Doctor Medicinae Dentariae), את התואר D.V.M (דוקטור לרפואה וטרינרית או Doctor of Veterinary Medicine), או את התואר Pharm D (דוקטור לרוקחות קלינית או Doctor of Clinical Pharmacy). עם זאת במקומות מסוימים בעולם, כמו בבריטניה ובהודו, לאחר לימודי רפואה מתקבל התואר MBBS (קיצור של Bachelor of Medicine, Bachelor of Surgery). לאחר מכן ההתמחות נחשבת לתואר שני, וכותבי מחקר עם תזה מקבלים את התואר Ph.D.
בתחומי המחקר ניתן לגשת ללימודי הדוקטורט לאחר השלמת לימודי תואר שני (ולכן לעיתים מתייחסים אליו כתואר שלישי), או, במקרים מיוחדים, גם לאחר השלמת לימודי תואר ראשון.
תלמיד בלימודי דוקטורט קרוי דוקטורנט. במקרים רבים מועסקים הדוקטורנטים כעוזרי הוראה, מתרגלים ואף כמרצים באוניברסיטה במהלך לימודי הדוקטורט שלהם.
בשנת 2009 היו בישראל כ-34,000 בעלי תואר דוקטור. על פי הלמ"ס ב-2019 עסקו בישראל 3,045 בעלי תואר שלישי במחקר במסגרת בתר-דוקטורט, יותר ממחציתם היו זרים.
התואר בצרפת
במערכת האקדמית הצרפתית מתקיים מאז 1984 תואר דוקטור יחיד. אולם, לפני כן הוענקו שלושה תוארי דוקטור, שדרשו רמות השקעה והיקפי מחקר שונים לשם השגתם:
תוארי ד"ר מקצועיים נוספים
בארצות שונות תוארי דוקטור שונים. בארצות הברית ובקנדה, לדוגמה, ניתנים תוארי ד"ר בכירופרקטיקה (DC), ד"ר באוסטאופתיה (DO) וד"ר בפודיאטריה ניתוחית (DPM).
דמינית
דמינית (Damin) הייתה שפת פולחן סודית לה נחשפו רק גברים משבט הלרדיל באוסטרליה שעברו טקס חניכה. במהלך טקס החניכה גברים לאחר גיל ההתבגרות עברו מילה ולאחר מכן למדו שפת סימנים שהפכה במשך שנה לאמצעי היחיד שלהם לתקשר עם סביבתם. לאחר מכן על מנת לעבור לשלב הבא עברו הגברים פיום שופכה ורק אז למדו את השפה הדמינית. כיום טקסי חניכה אלו אינם מתבצעים עוד, השפה הדמינית אינה מדוברת ואף השפה הלרדילית מאוימת על ידי החלפתה באנגלית.
הדמינית היא השפה היחידה מחוץ לאפריקה שהשתמשה בעיצורים מצוצים כחלק ממאגר הפונמות שלה וכמו כן קיימים בה צלילים שאינם קיימים באף שפה אחרת בעולם. אוצר המילים הדמיני מצומצם ומכיל 250 שורשים לכל היותר המוטים לפי מערכת הנטייה של הלרדילית, כאשר כל שורש מייצג משמעות כללית ולא ספציפית המקבילה לקבוצה של מילים ספציפיות רבות בשפה הלרדילית. גברים שעברו טקס חניכה דיברו בדמינית באירועים פולחניים אך גם בחיי היומיום לצד השפה הלרדילית כמו במסעות ציד ורכילויות.
המטבח ההונגרי
המטבח ההונגרי כולל השפעות קולינריות מעמים שונים שהגיעו לשטחי הונגריה בעקבות נדידה או כיבוש.
רוב תושבי הונגריה הם צאצאים של הנוודים המדיארים, ששורשם מהרי אורל ומסיביר המערבית. השפעתם כללה תבשילים כמו הגולאש ותבשילים דומים. במאה ה-15 עלה לשלטון מתיאש הוניאדי שחינוכו באיטליה ונישואיו לביאטריקס, בתו של מלך נאפולי, גרמו לטבחים איטלקים רבים לשכון דרך קבע בארמונו וגם לייבוא של מרכיב חשוב במטבח ההונגרי – הבצל.
תקופת הפריחה הגסטרונומית פסקה כאשר הכובשים הטורקים השתלטו על הונגריה למשך כמאה וחמישים שנים במהלך המאה השבע עשרה. אך בעזיבתם את המדינה השאירו בה את האגוזים, כרוב ממולא ובעיקר את התבלין המזוהה ביותר עם המטבח ההונגרי – פפריקה.
מהאוסטרים הם קיבלו מאפים כמו השטרודל והבלינצ'ס.
המזון ההונגרי בדרך כלל חריף ומתובל, השימוש בפפריקה, פלפל שחור ובבצל רב. גם לתפוח אדמה ולכרוב יש בו נוכחות רבה. המאכלים המוכרים הם הגולאש והפפריקש (תבשילי תפוחי אדמה, בשר, עגבניות ופפריקה), מרקים שונים (מרקי פירות קרים), לצ'ו וקינוחים כמו הבלינצ'ס, דובוש, לנגוש, גומבוץ, קורטוש ז'רבו ועוד.
חסידות סטריקוב
כיום החסידות מחולקת לשתי חצרות. החצר המרכזית, שמונה כ-260 משפחות, נמצאת בבני ברק בראשות רבי דוד ברנדר. החצר השנייה נמצאת בירושלים, בראשות רבי יעקב דן שטרן.
ייסוד והיסטוריית החסידות
לאחר פטירתו של הישמח ישראל מאלכסנדר, בכ"ט בטבת ה'תר"ע, ללא בנים, הושיבו רוב החסידים את אחיו, רבי שמואל צבי דנציגר בכס האדמו"רות. חלק אחר פנה לרבי אהרן צבי לנדא מביאלה, בנו של רבי דוב בעריש מביאלה, ומינוהו לאדמו"ר בעיירה סטריקוב. כמו חסידות אלכסנדר, ממשיכה גם חסידות סטריקוב את דרכה של חסידות וורקא.
רבי אלימלך מנחם מנדל מסטריקוב נפטר בשנת תרצ"ו, ולאחר פטירתו הוכתר בנו רבי יעקב יצחק דן לנדא מסטריקוב לממלא מקומו. רבי יעקב יצחק דן הקים ישיבה בסטריקוב בשם "בית אהרן". נספה יחד עם מרבית חסידיו בשואה.
החסידות לאחר השואה
בשנת תש"ח הוכתר רבי אברהם אביגדור נחום לנדא לממשיך הנהגת החסידות. רבי אברהם היה בנו של רבי יעקב יצחק דן. הוא ניצל מהשואה כשגלה לוילנה, שם נעשה לתלמידו של רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק, ובשנת תש"א (1941) עלה בעקבות רבו לארץ ישראל.
בהנהגתו הוקמו מספר בתי כנסיות לחסידות, בתל אביב ובבני ברק. מוסדות אלו הצטרפו לבית המדרש הוותיק של החסידות בירושלים, שייסד האדמו"ר הזקן מסטריקוב בעת ביקורו בארץ ישראל. בשנת תשמ"ו עבר רבי אברהם אביגדור נחום מתל אביב שם דר עשרות שנים לבני ברק, וקבע את מקום תפילתו בבית המדרש של החסידות ברחוב אלשיך. בשנת תשנ"ב נבנה בית כנסת חדש בירושלים בשכונת נווה צבי, ובחנוכת הבית הכתיר רבי אברהם אביגדור נחום את נכדו הבכור רבי יעקב דן שטרן לרב בית הכנסת.
בשנת תש"ן, הקים רבי אברהם אביגדור נחום ישיבה בבני ברק בשם "קול יעקב סטריקוב", על שמו של אביו. חתניו, הרבנים משה שמואל שטרן, בנו של גאב"ד ביליץ, ישעיהו פרנקל-תאומים ודוד ברנדר בנו של רבי שלום ברנדר, כיהנו כראשי הישיבה עד לסגירתה בתשע"ג.
האדמו"ר רבי אברהם אביגדור נחום נפטר בט"ז באלול תשס"א, בלא בנים וללא שהותיר צוואה מפורשת בדבר ממלא מקומו.
החסידות במאה ה-21
כשנה לאחר פטירת הרב אברהם אביגדור נחום הכתירו רוב החסידים לאדמו"ר את חתנו הצעיר, רבי דוד ברנדר. החסידות בראשותו מפעילה בתי מדרש בבני ברק, ירושלים ביתר עלית ובית שמש וסמינר חסידי בירושלים בהנהלת אשתו.
קבוצה אחרת הכתירה את נכדו של האדמו"ר, רבי יעקב דן שטרן (בן חתנו הרב משה שמואל שטרן וחתן רבי מנחם נחום בן רבי יוחנן מרחמסטריווקא), שכיהן עד אז כרב בית הכנסת סטריקוב בירושלים. הרב יעקב דן שטרן משמש כר"מ בישיבת מאור עיניים הקטנה, ובראשותו שני בתי מדרש וכוללי אברכים בירושלים ובבני ברק.
מאפייני ודרך החסידות
בחסידות סטריקוב, כהמשך לחסידות וורקא ואלכסנדר, הודגש נושא אהבת ישראל ושמחה.
תחת הנהגתו של רבי אברהם, שהיה תלמידו של הרב מבריסק, נטתה החסידות לסגנון ליטאי. השתתף באירועי חב"ד וגם בחגיגת יום הולדת לרבי מליובאוויטש בכפר חב"ד רבים מחסידיו למדו בישיבות ליטאיות (בפרט בישיבת פוניבז' וישיבת בריסק) והושפעו מדרך הלימוד בהן. החברותא המפורסמת במשך עשרות שנים של האדמו"ר מסטריקוב היה הרב זעליג פלדמן ראש ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד. רבי אברהם סלד מגינוני אדמו"רות. בשנת תשמ"ט, כאשר נחלקו החסידים והליטאים לשתי מפלגות, אגודת ישראל ודגל התורה, סירב רבי אברהם להביע דעה. חלק מחסידיו היו חברים במפלגת דגל התורה. כשאר חצרות חסידויות פולין, החסידות הייתה פתוחה יותר מחצרות הונגריה-גליציה, כמו בסגנון הלבוש של הנשים ודיבור בעברית. החצר בהנהגתו של רבי דוד ברנדר אימצה סגנון דומה יותר לחסידויות גליציה, בעקבות מוצאו ממשפחה של חסידי בעלז.
יסמין עיון
יסמין עיון (נולדה ב-23 במאי 1990) היא שחקנית, מדבבת וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה
אחותה הצעירה היא המדבבת והשחקנית ליאנה עיון. הוריה גרושים ואביה, ירון עיון, נישא בשנית למגישה מירי נבו. בשנת 2005 החלה ללמוד בבית הספר לאמנויות תלמה ילין שבגבעתיים.
בשנת 2009 התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקת חיל החינוך והנוער.
את הופעת הבכורה שלה ביצעה בשנת 1998, ב"רחוב סומסום", שם שיחקה את הילדה יסמין.
בשנת 2005 שיחקה, בהיותה בבית הספר תלמה ילין בתפקיד שרון בסדרה "ההפסקה הגדולה", ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנים 2011–2013 שיחקה עיון את דמותה של אילנה בתפקיד ראשי בסדרת הנעורים "אליפים", בערוץ הילדים של yes, המבוססת על ספרה של אסתר שטרייט-וורצל.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "עממיות" של נאור ציון, בתפקיד זואי וקסלנבאום.
באפריל 2014 יצא לאור סרט הקולנוע "מפריח היונים", שם גילמה עיון את ראשל בתפקיד ראשי.
משנת 2017 משחקת תפקיד ראשי בהצגה "על מי ועל מה" מאת איאד אקטאר (זוכה פרס פוליצר), בבימויו של משה נאור, בתיאטרון חיפה.
ב-2022 גילמה את שירה, ראש לשכת הרב הצבאי הראשי בסדרה "שישו ושמחו", ששודרה בכאן 11.
דיבוב
עיון החלה את קריירת הדיבוב שלה בגיל שמונה.
עיון ביצעה את שיר הפתיחה לסדרת האנימציה "מועדון ווינX", במשך שלוש עונות.
ריכרד טאובר
ריכרד טאובר (גרמנית: Richard Tauber; 16 במאי 1891 - 8 בינואר 1948) היה זמר טנור אוסטרי, שנחשב לאחד מגדולי הזמרים של המאה ה-20. מבקרים מסוימים חיוו דעתם, כי "לבו הרגיש כל מילה ששר".
ראשית חייו
טאובר נולד בלינץ, אוסטריה, לאליזבת זייפרט, שחקנית שהופיעה בקומדיות קלות בתיאטרון המקומי. אביו, ריכרד אנטון טאובר, גם הוא שחקן, לא היה נשוי לאמו ולא ידע על הולדתו, כיוון שסייר באמריקה במועד זה.
בשנותיו הראשונות נלווה ריכרד אל אמו בהופעותיה בתיאטראות שונים, אך נוכחותו הכבידה עליה יותר ויותר ובשנת 1897 שלחה אותו לבית ספר בלינץ ולמשמורת אביו. האב היה יהודי במוצאו אך המיר את דתו לקתוליות וקיווה, שריכרד יפנה לכמורה, אבל הילד חש בחסרון ההתרגשות שבחיי התיאטרון ותחת זאת הצטרף אל אביו, תחילה בפראג ואחר, בשנת 1903, בתיאטרון בויסבאדן. ריכרד קיווה להיות לזמר אך לא הצליח להרשים אף לא אחד מן המורים שלפניהם נבחן בשירה, כנראה משום שבחר לשיר מיצירות וגנר, שקולו לא נועד להן. אביו רשם אותו לבסוף לקונסרבטוריון בפרנקפורט ללימודי פסנתר, קומפוזיציה וניצוח, מקצועות ששירתו את טאובר היטב בשנים הבאות. הוא התקדם מהר אך לא נואש מתקוותו להיות לזמר; כשהתארח אצל חברים בפרייבורג שמע אותו מורה נודע לפיתוח קול, פרופסור קרל באינס, שעודד אותו לשיר בקול חרישי יותר והבטיח לו קריירה טובה כטנור מוצרטי.
קריירה
טאובר הופיע לראשונה לפני קהל בקונצרט בפרייבורג, ב-17 במאי 1912. אביו, שהתמנה לתפקיד ניהולי בתיאטרון בחמניץ הסדיר לריכרד הופעה בתפקיד טמינו בחליל הקסם של מוצרט, ב-2 במרץ 1913. כעבור כמה ימים שיחק בתפקיד מקס ב"קלע החופשי" של ובר. בהצגה זו היה נוכח ברון זבאך מן האופרה של דרזדן, שהציע לריכרד חוזה לחמש שנים. הברון עודד את טאובר לקבל על עצמו תפקידים קטנים בלהקות אחרות כדי להרחיב את ניסיונו.
במשך שנותיו בדרזדן עשה לו טאובר שם כבעל יכולת למידה מהירה במיוחד: הוא למד את פאוסט של גונו תוך 48 שעות, את בכחוס ב"אריאדנה בנקסוס" של ריכרד שטראוס במשך אחר-צהריים אחד וכן הלאה. אנשים החלו לכנותו "הטנור לשעת חירום".
טאובר ניחן בטנור לירי וגמיש והוא שר בלגאטו חם ואלגנטי. שליטתו המעולה בנשימה הקנתה לו קול ראש נפלא וקול אמצעי, שהצטיין בפיאניסימו שלו. גם הופעתו הייתה הדורה - על אף פזילה קלה בעינו הימנית, שהסוותה במשקף. זה, בלוויית כובע צילינדר, עוד הוסיף לרושם האלגנטי. בעיני רבים היה טאובר להתגלמות הקסם הווינאי.
אייבכ
עז א-דין אייבאכ (ערבית:عز الدين أيبك, בשמו המלכותי:الملك المعز عز الدين أيبك التركماني الجاشنكير الصالحى אל-מלכ אל-מעיז עז א-דין אייבכ א-תורכמאני אל-ג'אשנכיר א-סאלחי, מת ב-1257) הוא הסולטאן הממלוכי הראשון, או השני, אם כוללים ברשימה את שג'ר א-דור.
ריכרד טאובר
קריירה
בשנת 1924 הוצע לו תפקיד ארמאן ב"פראסקיטה" של פרנץ להאר, בתיאטר אן דר וין. ההצגה זכתה להצלחה כבירה. היו שהתייחסו בזלזול לגיחה הזו לאופרטה, אך לטאובר היא לא הזיקה כלל וכלל; נהפוך הוא, היא הביאה לטאובר קהל מאזינים חדש. השירה באופרטה גם לא פגעה בקולו, על אף החששות - טאובר היה מוזיקאי משובח מכדי להרשות לעצמו לזלזל באמות המידה הווקאליות שהנהיג כדי לזכות בפופולריות. ההצגה גם סייעה לקריירה הכושלת של להאר כמלחין אופרטות, שחיבר כמה יצירות חדשות ומצליחות במיוחד לקולו ולכישרונו של טאובר. הקטעים האלה שובצו בדרך כלל במערכה השנייה ונודעו, באופן בלתי רשמי, כ"טאוברלידר". כשטאובר היה בווינה, הוא גם ניצח ב"תיאטר אן דר וין" וכאן גם פגש את הסופרן קרלוטה ונקונטי, שלא איחרה להתגרש מבעלה האיטלקי ולהינשא לטאובר. השניים נפרדו ב-1928 והתגרשו כעבור שנתיים, ואז כבר פגש טאובר את מרי לוסף ברוויו של רודולף נלסון בברלין. הם חיו יחד במשך כחמש שנים. לוסף הייתה למוזה שלו; למענה כתב את Der singende Traum. הקריירה שלה קרסה בגלל אלכוהוליזם, אבל טאובר נשאר ידידה הקרוב ותמך בה עד מותה.
בשנת 1931 הופיע טאובר לראשונה בלונדון באופרטה וההופעות בלונדון היו לדבר שבקבע; אותה שנה גם סייר בארצות הברית. ב-1933 תקפה את טאובר ברחוב כנופיית בריונים נאצים, מלובשי החולצות החומות, כנראה בגלל מוצאו היהודי, והוא החליט לעזוב את גרמניה ולחזור לאוסטריה, מולדתו, שם המשיך לשיר באופרה של וינה. באמצע שנות ה-30' השתתף בכמה סרטים מוזיקליים באנגליה, ובאחד מהם פגש את השחקנית האנגליה דיאנה נאפייר; הם נישאו ב-1936. ב-1938 הופיע לראשונה באופרה בלונדון בחליל הקסם, בניצוח תומאס ביצ'ם. אותה שנה סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה והזוג טאובר עזב את אוסטריה לבלי שוב. בתגובה לכך, ביטלה ממשלת אוסטריה את דרכוניהם של הזוג טאובר ואת זכות התושב שלהם; כיוון שפעולה זו הפכה אותם טכנית לאנשים ללא מדינה, הגיש טאובר בקשה לקבלת אזרחות בריטית. הוא נמצא במסע קונצרטים בדרום אפריקה כשפרצה מלחמת העולם השנייה וחזר לשווייץ עד שקיבל את המסמכים שאפשרו לו להיכנס לממלכה המאוחדת, בראשית 1940.
אייבכ
חייו
אייבכ היה ידוע בכינויו "אייבכ א-תורכמאני", וכנראה מוצאו באמת משבטי הטורקמנים. הוא היה ממלוכ של אל-סליח איוב ועלה בדרגה אחר דרגה עד ששימש בחצרו בתפקיד ג'אשנכיר - טועם האוכל לפני הגשתו לסולטאן וכן מנהל הכספים שלו.
לאחר מותו של אל-סליח איוב ומות בנו תוראן שאה עלתה לשלטון שג'ר א-דור, אלמנתו של השליט האיובי האחרון. החליף העבאסי בבגדאד מוסתעסים סירב להכיר בשג'ר א-דור כסולטאנה ודרש מהמצרים שימנו שליט גברי במקומה, אם לא אז הוא עצמו יכול לשלוח להם מועמד מתאים. בהתחלה הממלוכים סירבו לכך ונשבעו אמונים לשג'ר א-דור ומינו את אייבכ לאטבג-מפקד הצבא. האמירים הסוריים סירבו להכיר בשג'ר א-דור כסולטאנה והכתירו בדמשק את א-נסיר יוסף מהמשפחה האיובית.
ריכרד טאובר
קריירה
על אף ההצעות המשתלמות שקיבל מארצות הברית, נשאר טאובר באנגליה כל תקופת המלחמה. אופרות לא הוצגו שם בשנים אלה וטאובר השתכר למחייתו בשירה, ניצוח, הקלטות לתקליטים ושידורי רדיו. הוא אף חיבר אופרטות אנגליות, יחד עם מחבר השירים פרד ס. טיש. מתוך אחת האופרטות האלה, "צ'לסי הישנה", לקוח השיר "לבי ואני", שהיה לאחת ההקלטות האנגליות הפופולריות ביותר שלו. רק התקליטים האנגליים האלה הכניסו לו תמלוגים; על הקלטותיו הקודמות קיבל תשלום לכל הופעה בנפרד ואת חסכונותיו נאלץ להשאיר באוסטריה כשעזב אותה. בשנת 1947 פנה טאובר לרופא בגלל שיעול עקשני ואובחן כחולה בסרטן הריאות; ריאה אחת חדלה לתפקד והשנייה הייתה קרובה לכך.
להקת האופרה של וינה באה ללונדון לעונה קצרה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן - ביקורה הראשון מאז המלחמה - וטאובר הוזמן לשיר הופעה אחת עם להקתו משכבר הימים. ב-27 בספטמבר 1947 שר בתפקיד דון אוטביו בדון ג'ובאני, תפקיד לא גדול אך כולל שתי אריות קשות, שמחייבות שליטה טובה בנשימה כדי לעלות יפה. מאזינים שהיו בקהל אותו ערב אומרים, שטאובר שר להפליא וזכה בתשואות רמות. קטעי הקלטות חיות משתי האריות האלה קיימים עדיין והם מעידים על צליל, שלא איבד ממיקודו ומיציבותו, על קו טוב ועל פיסוק מקוצר משהו. הקריירה שלו תמה כפי שהחלה - במוצרט.
מותו
שבוע לאחר ההופעה נכנס טאובר לבית חולים להוצאת הריאה השמאלית, אבל הניתוח היה מאוחר מדי; הוא מת ב-8 בינואר 1948. טאובר קבור בבית הקברות ברומפטון בלונדון.
אייבכ
חייו
כדי להישאר בשלטון ולא לאבד את סוריה נישאה שג'ר א-דור לאייבכ, שנאלץ במקביל להתגרש מאשתו הראשונה ואם 2 בניו. הנישואים האלה היו נישואים פוליטיים במטרה לשמור על הכח במצרים. לאחר הנישואים הוכתר אייבכ לסולטאן ושג'ר ויתרה על שלטונה. כשאייבכ עלה לשלטון הוא נשען על שלושה ממלוכים בחרים - פריס א-דין אקטאי, ביברס ובילבן אר-רשידי. כדי לרצות את החליף מבגדאד וכדי לרצות את חברי כל הסיעות מינה אייבכ את אל מליכ שרף א-דין מוסה מהמשפחה האיובית בן ה-6 לסולטאן שותף. אייבכ הכריז על  עצמו כנציגו של החליף העבאסי בבגדאד. את קודמו בתפקיד אל-סליח איוב קבר אייבכ בכבוד מלכים בקברו שהוא הכין לעצמו במדרסה שבנה בחייו.
הסולטאן האיובי של סוריה א-נסיר יוסף פתח במתקפה על אייבכ בעזה בניסיון להבקיע למצרים, אך הוא הובס על ידי פריס א-דין אקטאי. בקרב הבא בא-סליחיה השתתף אייבכ בעצמו והאיובים הסורים שוב הובסו כשהאמירים הגדולים נופלים בשבי המצרי. בהתערבות החליף מבגדאד הושג הסכם: האמירים שוחררו ואייבכ קיבל תחת ידו את עזה, ירושלים וחוף ימה של סוריה. לאחר ניצחונו על האיובים חש אייבכ חופשי יותר במצרים והדיח את שרף א-דין מוסה ובמקומו מינה את בן חסותו הממלוכי קוטוז ב-1252.
בשנת 1253 במצרים העליונה והאמצעית פרץ מרד גדול בהנהגתו של חיסן א-דין תלאב. אקטאי והממלוכים הבחריים הצליחו לדכא את המרד. בתמורה דרש אקטאי מאייבכ רישיון להתגורר בארמונו עם אשתו, שהייתה אחותו של שליט חמה בסוריה. אייבכ התחיל כעת לפחד מאקטאי וראה את הדרישה שלו כתחילה הדחתו שלו מכס הסולטאן. אייבכ בסיכום עם קוטוז הזמין את אקטאי אליו למגדל, רצחו וזרק את ראשו לממלוכים שלו, שהיו למטה. בין הממלוכים שהיו למטה היו גם ביברס וקלאון. כשהם הבינו שבעל בריתם ומנהיגם נרצח הם מיד נסו בבהלה לדמשק, כרכ, והסולטנות הסלג'וקית של רום. לאחר הרצח אייבכ השתלט על אלכסנדריה, שהייתה בשליטתו של אקטאי לפני כן ורצח רבים מתומכי הממלוכים של אקטאי והממלוכים שנסו לסוריה. הוא גם שלח את א-שרף מוסה עם דודתו לאותו מקום, ממנו הוא הזמין אותו לפני כן כדי להיות לו לסולטאן שותף. למרות ששלטונו של אייבכ על מצרים ועל חלקים מסוריה היה כעת חזק יותר מאי פעם הוא הגיע להסכם חדש עם השליט האיובי בסוריה א-נסיר יוסף על הגבלת שליטתו שלו במצרים בלבד.
בשנת 1255 התחיל במצרים מרד ממלוכי חדש כנגד אייבכ במצרים העליונה. א-נסיר יוסף, ביברס, קלאון ושאר הממלוכים של אקטאי הצטרפו למורדים. לאייבכ היה קשה לעמוד נגדם והוא החליט לכרות ברית עם שליט מוסול בדר א-דין לולו שבמסגרתו היה עליו לשאת את בתו. זה מאוד לא מצא חן בעיני שג'ר א-דור, שראתה זאת כבגידה לאחר שהיא זאת שהפכה את אייבכ לסולטאן. שג'ר א-דין נקמה באייבכ וחנקה אותו באמבטיה. לפי אל-מקריזי בין אייבכ לשג'ר א-דין התחילו חילוקי דעות עוד לפני כן והיא ניהלה משא ומתן עם א-נסיר יוסף, לו הבטיחה את הסולטנות במצרים. אייבכ ידע מזה ורצה במהרה להיפטר מאשתו התככנית, רק היא הקדימה אותו.
לאחר מותו של אייבכ בנו אל-מנסור עלי הוכרז כסולטאן עם קוטוז כעוצר. שג'ר א-דור הומתה על ידי קוטוז והממלוכים של בעלה.
הנס-יורג בוט
הנס-יורג בוט (בגרמנית: Hans-Jörg Butt, נולד ב-28 במאי 1974 באולדנבורג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בהמבורג, באייר לברקוזן, בנפיקה ליסבון ובאיירן מינכן בעמדת השוער. בוט ידוע כבועט פנדלים מוכשר, שביצע את התפקיד על אף היותו שוער.
אולדנבורג והמבורג
בוט שיחק כנער ב-VFB אולדנבורג, עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון בשנת 1994, וסייע לו להעפיל אל הבונדסליגה השנייה. בשנת 1997 הצטרף להמבורג מהבונדסליגה, שם שיחק ארבע עונות והבקיע 19 פעמים בבעיטת עונשין. במשחק בגביע אופ"א בשנת 2000, הבקיע בוט בפנדל נגד יובנטוס, שער שהיה הראשון מבין שלושה שיבקיע מול יובנטוס בקריירה, בשלוש קבוצות שונות.
באייר לברקוזן
בשנת 2004 הבקיע בוט שער בפנדל נגד שאלקה 04, ובעת שחגג את השער, חידשו שחקני שאלקה את המשחק, ומייק האנקה הבקיע שער כשבוט עדיין לא הספיק לחזור לשערו.
בנפיקה ליסבון
ביולי 2007 חתם בוט בבנפיקה ליסבון וביטל הארכת חוזה מתוכננת עד 2009, כאשר הבין שבבאייר לברקוזן מייעדים לרנה אדלר את תפקיד השוער הראשון. עם זאת, בוט שותף במשחק ליגה אחד בלבד, ושיחק בעיקר בגביע הפורטוגזי. בוט עזב את בנפיקה ליסבון אחרי עונה אחת בלבד.
באיירן מינכן
בקיץ 2008 חתם בוט על חוזה לשנתיים בבאיירן מינכן בגיל 34. באותו קיץ פרש אוליבר קאן מכדורגל, ואפודת השוער הראשון נמסרה לשוער הצעיר מיכאל רנסינג, כשבוט הוגדר כשוער המשנה. רנסינג ביצע טעויות רבות בעונתו הראשונה בקבוצה, ועד מהרה איבד את מקומו בהרכב לבוט. רנסינג חזר לשער בתחילת עונת 2009/10 אך איבד שוב את מקומו לבוט לאחר מספר טעויות נוספות ובגין פציעה. באותה עונה, הגיעה באיירן מינכן למשחק מכריע מול יובנטוס במחזור האחרון של שלב הבתים בליגת האלופות. באיירן מינכן הייתה חייבת לנצח את יובנטוס במשחק חוץ בסטאדיו אולימפיקו, ונקלעה לפיגור כאשר דויד טרזגה העלה את יובנטוס ליתרון, אך בוט השווה בפנדל את התוצאה בשערו השלישי מתוך שלושה נגד יובנטוס בקריירה, ובאיירן מינכן ניצחה לבסוף 4-1 ועלתה לשמינית הגמר. בתום עונה זו הגיעה באיירן מינכן לגמר ליגת האלופות, והפסידה לאינטר מילאנו, כאשר לבוט זו הייתה הפעם השנייה בקריירה בה הוא מפסיד בגמר ליגת האלופות. בעונת 2010/11 בוט איבד את מקומו הקבוע בהרכב לתומאס קראפט, אך האריך את חוזהו בעונה נוספת, כאשר ידע שהוא אמור להיות שוער מחליף לרכש החדש משאלקה 04, מנואל נוייר. בתום עונת 2012 פרש בוט ממשחק פעיל בגיל 38, במשחק פרידה חגיגי של באיירן מינכן מול נבחרת הולנד, בו שימש כקפטן.
תארים
עם באיירן מינכן:
חיים אישיים
לאחר הפרישה מונה בוט למאמן בקבוצת נוער של באיירן מינכן.
בוט נשוי לקטיה החל משנת 2010, ולהם שני בנים ובת.
ברוך מזרחי
ברוך מזרחי (בלידתו: חמודה אבו אל-עיניין; 1926 – 18 באפריל 1948) היה לוחם אצ"ל, גר צדק ממוצא ערבי, שנולד בעיר צפת, הוקסם משכניו היהודים והתגייר. הוא הפך לפטריוט יהודי וציוני, ונפל במהלך מלחמת העצמאות.
קורות חייו
ברוך מזרחי, בן למחמוד ופטימה, נולד בשם חמודה אבו אל-עיניין למשפחה מפורסמת מצפת. על פי מקורות שונים, מוצא אמו היה ממשפחה יהודית. כבר בגיל צעיר התעניין חמודה בשכניו היהודים ובמנהגיהם. הוא החל להתקרב לקבוצה של אנשי בית"ר בצפת שהתכנסו במחלבת המאירי והוקסם מהאמונה, מסיפורי הגבורה ומההווי שלהם. הבית"רים לא ידעו איך לקבל את הנער הערבי המיוחד, התלהבו כשהיה מצטרף לשירת 'שתי גדות לירדן' אך גם חשדו בו ובכוונותיו ואף הלקו אותו באחת הפעמים. בשלב מסוים עזב את בית הספר הממשלתי הערבי בצפת ועבר ללמוד בבית ספר אליאנס למרות התנגדות משפחתו. חמודה, שהיה תלמיד ערבי יחיד בבית ספר יהודי התקבל על ידי התלמידים היהודים, בהם אבנר חי שאקי, שהיה לימים לשר לענייני דתות.
כשנפטרה אמו התערערו יחסיו עם אביו. חמודה עזב סופית את הבית ועבר לחיפה כשהוא נחוש בדעתו להתגייר ולהצטרף לדת היהודית. הוא עבר תהליך גיור כשהוא מקפיד על קלה כחמורה, ושמו בישראל נקבע תחילה לאברהם בן אברהם. בשלב מאוחר יותר החליט להחליף את השם לברוך מזרחי, שאינו מסגיר את גיורו.
ברוך מזרחי התחבר לסניף בית"ר בחיפה, הצטרף לאצ"ל והשתתף בפעילות כנגד המנדט הבריטי בהפצת כרוזים ובסיורי אבטחה. במהלך אחת הפעולות נתפס ונשלח למחנה המעצר בלטרון. הוא הוחזק שם במשך חודשים אחדים, עד שנשלח יחד עם עוד 55 גולי אצ"ל ולח"י לגלות באריתריאה. כשלא התירו לו לקחת דבר, התעקש לקחת טלית ותפילין.
כשלושה שבועות לאחר שהגיע לאריתריאה נפגע קשה מירי של השומרים הסודאנים, באירוע בו נהרגו שני עצורים ונפצעו 12. ברוך מזרחי נותח במשך 24 שעות על ידי רופא בריטי וניצל. לאחר כחודשיים של שיקום, התחיל ברוך להתאושש והצטרף לחבריו במחנה. מאוחר יותר סופר עליו כי יום אחד אמר לו חברו למעצר דני מטרסקו בבדיחות הדעת שלאחר שקיבל 20 מנות דם אנגלי הוא כבר לא יהודי. רק לאחר שהבין שזו הייתה בדיחה נרגע ברוך מזרחי, שזהותו החדשה כיהודי וציוני הייתה כל כך חשובה לו. בהמשך השתתף בניסיונות הבריחה ממחנות המעצר.
הן בתקופת מעצרו בלטרון והן במהלך גלות אריתריאה, נעשו ניסיונות מצד משפחתו הערבית לשחרר אותו, אך מזרחי התעקש שהוא יהודי לאומי ולא יבגוד בעמו ובמולדתו. התנהלותו זו של ברוך מזרחי הביאה את משפחתו להחלטה לנקום את כבודה.
לאחר כשנתיים במחנות המעצר באריתריאה, קניה וסודאן, שוחרר מזרחי במפתיע, הוחזר לארץ ישראל ושב לחיפה ולפעילות במסגרת האצ"ל. בהמשך הצטרף לגרעין של אנשי בית"ר משוחררי הבריגדה היהודית שהקימו את מאחז מרגולין ליד צומת בית ליד, שממנו התפתח בהמשך היישוב נורדיה. הוא השתלב בפעילות, עבד קשה והתנהג כיהודי ארצישראלי לכל דבר.
לאחר מותו
בשנת 1968 החל העיתונאי יחזקאל המאירי מצפת לחקור מה עלה בגורלו של ברוך מזרחי. הוא הגיע לכפר ג'בע שליד שכם, שמע מהמקומיים על ה"יהודי" שהוצא להורג על ידי חיילי קאוקג'י והגיע למערה בה קבור ברוך מזרחי. בחיפוש נמצאו גופות שלושה ערבים שהוצאו להורג יחד עמו וגופתו של מזרחי, שזוהתה באמצעות מבנה שיניו ושן הזהב שהייתה בפיו.
בספטמבר 1968 התקיים טקס אזכרה לזכרו ליד אנדרטת הטנק בצומת קבטיה לזכר הרוגי מלחמת ששת הימים. ב-9 באוקטובר 1969 הובא ברוך מזרחי למנוחת עולמים בטקס צבאי מלא, כיהודי, בחלקה הצבאית בבית הקברות בנתניה. בין המלווים אותו היה מפקד אצ"ל מנחם בגין והרב הראשי לצה"ל הרב שלמה גורן.
החל מראשית המאה ה־21 עלו לקברו של מזרחי מספר מתושבי שא נור (הסמוכה לג'בע, המקום שבו הוצא מזרחי להורג) ביום השנה לפטירתו. החל מ־2015 החלה המועצה האזורית שומרון לארגן את העלייה לקברו של מזרחי ביום השנה לפטירתו.
יוסה דמארץ
יוסה דמארץ (בהולנדית: José Desmarets; 1921 – 2008) היה פוליטיקאי בלגי וחסיד אומות העולם.
מעורבותו בפעילות הצלה בתקופת השואה
בנובמבר 1943, לאחר מעצר שרל הולה (Charles Hulin), אחד מפעילי המחתרת הבלגית, בהאל שבבלגיה , נמלט מישל וינדסברג, היהודי שהסתתר אצל הולה, לביתו של לאון זמארץ, חמיו (אבי אשתו) של הולה, שהיה מפקד תא המחתרת המקומי. וינדסברג הסתתר במשך מספר חודשים בבית זה עם יוסה דמראץ, בנו של לאון, שהיה סטודנט.
בינואר 1944 נעצר איש הקשר שהסתיר את וינדסברג בביתה של משפחת דמראץ, והיה צורך להעביר את וינדסברג למסתור בחווה בעיירה לה לובייר (La Louvière) שבדרום מערב בלגיה. הנסיעה ברכבת הייתה מסוכנת, ולכן שכר יוסה אופני טנדם והשניים רכבו יחד למקום המסתור החדש של וינדסברג. יוסה דמארץ ביקר את וינדסברג מספר פעמים במקום מסתורו החדש, כדי להבטיח את שלומו ולדאוג למחסורו. עקב פעילותו זאת נעצר דמארץ על ידי הגרמנים וגורש למחנה ריכוז אך שרד.
לאחר המלחמה
דמארץ היה בעל תואר במדע המדינה ותואר דוקטור במשפטים. הוא היה פעיל במפלגה הסוציאליסטית הנוצרית של בלגיה. בשנים 1979 עד 1981 היה שר ההגנה של בלגיה וסגן ראש ממשלת בלגיה.
כוריזיה בקבוקית
כוריזיה בקבוקית (שם מדעי: Ceiba insignis, בעבר Chorisia insignis), הוא עץ נוי ממשפחת הבומבקסים (Bombacaceae) שבסדרה חלמיתאים (Malvales). מקורו מאמריקה הדרומית בבוליביה ופרו.
מאפיינים
העץ מגיע לגובה 15-10 מטר. הפריחה בקיץ. הפרחים גדולים בצבע צהוב בהיר.
העץ מאופיין בגזע עבה לא אחיד שמקנה לו צורת בקבוק ומכאן שמו. הגזע גם אינו ישר ומראהו כמו של אדם בגילופין, לכן נקרא העץ במקום מוצאו גם "העץ השיכור" (בספרדית: "palo borracho").
על הגזע קוצים גדולים וקשים. במקומות ציבוריים משתדלים להסיר אותם.
הפרי הוא הלקט גדול. עם ההבשלה הוא נפתח ומתגלים זרעים עם ציצה לבנה ארוכה ואז הפרי נראה כגוש של צמר גפן.
שורשיו צומחים מטה מבלי לפגוע במדרכות ולכן הוא מתאים לשמש כעץ נוי בעיר.
מיהאי אנדראש רונאי
מיהאי אנדראש רונאי (סבו שינה שאת שמו מרוזנברג לרונאי. שמו העברי של מיהאי אנדראש היה מרדכי לייב מאיר, בהונגרית: Rónai Mihály András; בודפשט, 14 במרץ 1913 – בודפשט, 22 בפברואר 1992) היה סופר, משורר, מתרגם, פובליציסט יהודי-הונגרי. הוא היה בנו של מיהאי רונאי, וטרינר, ושל הרופאה אמה האוזר. דודו היה הצלם הידוע דינש רונאי, ודודתו השחקנית הרמין רונאי (1877–1926). אשתו הייתה הציירת היהודייה-הונגרייה מריאן גאבור.
עד המלחמה
מיהאי אנדראש רונאי נולד בבודפשט למשפחה יהודית מתבוללת ברחוב לובאג 20. אביו היה ד"ר מיהאי רונאי (1879–1945) וטרינר, יועץ ראשי, סופר, ואמו ד"ר אמה האוזר (1886–1945) רופאת נשים. כישרונו הופיע כבר בילדותו. כתלמיד בן ארבע עשרה של גימנסיית ברז'ני בבודפשט הוא זכה במקום הראשון בתחרות ספרותית בשנת 1927. רונאי לא התקבל לאוניברסיטה בבודפשט בשל החוק האנטי יהודי, הנומרוס קלאוזוס שהגביל את מספר היהודים באוניברסיטאות, כך הוא התחיל לעבוד בעיר סגד בגיל שבע עשרה עבור העיתון "דרום הונגריה". המשוררת ברתה בונצה (Boncza Berta) שכונתה "צ'ינסקה" והייתה אשתו הראשונה של המשורר אנדרה אדי עד מותו, השתייכה לחוג החברים של משפחתו. היא התערבה בשמו ובסופו של דבר התקבל רונאי לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סגד. צ'ינסקה הייתה אשתו של הצייר אדן מארפי באותה תקופה (לאחר מות בעלה הראשון). בשנת 1931, בגיל שמונה עשרה, רונאי ערך לדפוס את שירי המשוררת. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1934 ועבד כבר כעיתונאי משנת 1930. בין השנים 1932–1939 עבד בפשטי נפלו ובשנים 1935–1937 היה כתב העיתון בפריז. במקביל כתב מאמרים עבור היומון נפסבה. בין השנים 1938–1939 חי כמהגר בפריז ולאחר שובו להונגריה נלקח לשרות העבודה בין 1940 לבין 1944 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי במיוחד בחזית המזרחית באוקראינה. הוא שרד את השנה האחרונה של מלחמת העולם השנייה כשהוא ואשתו הסתתרו עם ניירות מזויפים בצורה בלתי חוקית. הוריו ואחיו הצעיר (שהיו בגטו בודפשט) נרצחו (נורו למוות) על ידי אנשי מפלגת צלב החץ ב-10 בינואר 1945 (כשבוע לפני שחרור הגטו) בכיכר ליסט פרנץ.
אחרי המלחמה
על אף שהיה לו בר מצווה, הוריו לא שמרו על חוקי הדת היהודית. אולם, כמו חותנו, גם הוא ראה חשיבות ביהדותו. הוא כתב מאמרים רבים עבור העיתון היהודי "אוי אלט", כלומר "החיים החדשים" (כתב העת של הקהילות היהודיות בהונגריה) מאז 1947. בשל כתביו אלה מונה ונבחר בשנת 1958 כחבר בנציגות הלאומית של היהודים ההונגרים, ולאחר מכן כמנהיג וחבר כבוד של הקהילה. אבל הוא רק כתב, לא לקח חלק בפרקטיקה של חיי הקהילה, הארגון שבו עבד עבד רונאי אחרי המלחמה היו עבור העיתונים וכתבי עת "האלאדאש" (פרוגרס), "המשקיף בתמונות" (Képes Figyelő) ועיתונים אחרים. בשנת 1948 הפך לעורך האחראי של "קשת בענן" (Szivárvány). בשנת 1957 עבד כאיש המטה הראשי של מדיאר נמזט (Magyar Nemzet) יומון שפעל נשנת 1938 ועד 2018 ומשנת 1958 כעורך הראשי של מגיאר סמלה (Magyar Szemle). בשנת 1959 החל בעריכת העיתון של "האיגוד העולמי של ההונגרים" (Magyarok Világszövetsége), אחר כך סגן העורך הראשי שלו ואחר כך חבר מערכת העורכים. החל משנת 1957 כתב מאמרים ליומון החשוב נפסבדשאג (Népszabadság) והופיע דרך קבע ברדיו. הוא העביר את מוקד עבודתו לעיתונות כבר בשנות השלושים. בשנת 1997 הוענק לו פרס הספר יוז'ף פיץ (לאחר מותו) עבור המהדורה השנייה והמורחבת של "השירה האיטלקית של שמונה מאות" בהוצאת משרד התרבות. אשתו הייתה כאמור מריאן גאבור (1917–2014), ציירת, איתה התחתן ב-27 באפריל 1944 בבודפשט.
יחסי ישראל–מאוריציוס
יחסי ישראל–מאוריציוס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת ישראל לבין רפובליקת מאוריציוס.
היסטוריה
בינואר 1968 ביקר שר הבריאות של מאוריציוס בישראל, ומסר הזמנה לנציג ישראלי להשתתף בטקס העצמאות המתוכנן של המדינה.
ב-12 במרץ 1968 קיבלה מאוריציוס עצמאות מהממלכה המאוחדת. את ישראל ייצג בטקס שר הבריאות ישראל ברזילי. ישראל ומאוריציוס כוננו מיד יחסים דיפלומטיים, וישראל העניקה 10 מלגות לסטודנטים ממאוריציוס ללימודים בישראל.
ב-15 במאי 1969 נחתם הסכם על פטור הדדי מאשרות־ביקור בין מאוריציוס לבין ישראל.
ב-5 בדצמבר 1969, תמכה מאוריציוס בהחלטה של הוועדה המדינית של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, שהכירה בזכויות העם הפלסטיני.
בסוף 1973, בעקבות מלחמת יום כיפור, ולאחר שישראל התעלמה מהחלטה 242 והחלטה 339 של האו"ם, ניתקה מאוריציוס את היחסים עם ישראל יחד עם שורה של מדינות אחרות באפריקה ואסיה.
ב-30 בספטמבר 1993, היחסים כוננו מחדש, בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו ושיפור המצב המדיני, זאת לאחר מפגש של שר החוץ שמעון פרס עם נציגי מאוריציוס במטה האומות המאוחדות בניו יורק. מיד עם כינון היחסים הציעו חברות התעופה אייר מאוריציוס ואל על חבילת תיור לתירים ישראלים.
ב-29 בנובמבר 2012, תמכה מאוריציוס בהחלטה בהחלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, על קבלת פלסטין כחברה ה-194 באו"ם.
ב-2015 ייצאה ישראל למאוריציוס סחורה בשווי 4.1 מיליון דולר אמריקאי. באותה השנה ייבאה ישראל ממאוריציוס סחורה בשווי 1.6 מיליון דולר אמריקאי.
ב-21 בדצמבר 2017, תמכה מאוריציוס בהחלטה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות השוללת את ההכרה האמריקאית בירושלים כבירת ישראל.
במאי 2019 הייתה ישראל אחת מששת המדינות שהצביעו נגד החלטת האספה הכללית של האו"ם כי יש ליישם את קביעת בין הדין הבינלאומי, ולפיכך, על הממלכה המאוחדת לעמוד בתוכנית בת שישה חודשים שבה יעבירו למאוריציוס את הריבונות על ארכיפלג צ'גוס.
זחאלקה
זחאלקה הוא שם משפחה.
פול מרטין
פול אדגר פיליפ מרטין (באנגלית: Paul Edgar Philippe Martin, ; נולד ב-28 באוגוסט 1938) הוא ראש הממשלה ה-21 של קנדה. כיהן בתפקיד בין 12 בדצמבר 2003 ועד 6 בפברואר 2006.
חייו
מרטין נולד ב-28 באוגוסט 1938 בעיר וינדזור, במדינת אונטריו שבקנדה. הוא גדל במשפחת פוליטיקאים, כאשר אביו פול ג'וזף ג'יימס מרטין היה חבר הפרלמנט הקנדי במשך 33 שנה ושר בממשלת הליברלים. אביו היה ממוצא צרפתי ואימו נצר למשפחה מסקוטלנד.
מרטין גדל בסביבה שבה דיברו אנגלית וכדי לשפר את דיבורו בשפה הצרפתית שלחו אותו הוריו לבית הספר הצרפתי "אקול גרנאו". לאחר שסיים את לימודיו הוא המשיך ללמוד באוניברסיטה הקתולית-הצרפתית של אוטווה. הוא סיים תואר בהיסטוריה ובפילוסופיה מבית הספר "סנט מייקל" ב-1961.
מרטין הלך בדרכו של אביו ונרשם לבית הספר למשפטים של טורונטו וסיים בו תואר LLB במשפטים בשנת 1965. באותה שנה נישא לשיילה אן קאן ובהמשך נולדו להם 3 ילדים. מרטין נהיה איש עסקים מצליח ופוליטיקאי, ונבחר לנשיא, CEO, ומנהל קבוצת CSL.
בהמשך כיהן מרטין כעורך דין וכממלא מקום נשיא קבוצת "פאוור קורפוריישן" - חברה המתמחה בעסקי התעשייה והפך למולטי-מיליונר.
הדרך לראשות הממשלה
בפריימריז המפלגה הליברלית של קנדה, היה מועמד לכהונת ראש הממשלה אך ז'אן קרטיין גבר עליו. לאחר מכן בשנת 1993 כאשר ניצחו הליברלים בבחירות, קרטיין מינה אותו לתפקיד שר האוצר, תפקיד שבו מרטין פיתח את קנדה בתחומים רבים. בשנת 2003 נבחר לראש הממשלה לאחר פרישתו של קרטיין.
מרטין הציע להקדים את הבחירות הכלליות שהיו אמורות להתקיים ב-2006 ל-2004 ואכן קיבלו את הצעתו. בבחירות אלה נבחר לראש ממשלת קנדה ה-21 במספר אך ממשלתו הפכה לממשלת מיעוט, בפעם השנייה מאז סוף שנות השבעים.
בבחירות 2006, הפסידו מרטין ומפלגתו את השלטון לסטיבן הרפר שהתמנה לתפקיד ראש הממשלה. מרטין המשיך לשמש כחבר פרלמנט עד בחירות 2008 ולאחריהן פרש מן החיים הפוליטיים.
הפיבי הקדוש
הפּיבי הקדוש (The Holy Piby) - תנ"ך האדם השחור - הוא אחד מספרי הבסיס של תנועת הראסטפארי. את הספר חיבר רוברט רוג'רס מאנגווילה בשנים 1913 – 1917 ועם השנים חוברו גרסאות שונות על ידי אנשי דת שונים ברחבי העולם.
לג'מייקה הגיע הפיבי הקדוש על ידי הזוג גאריסון וגודרידג' שהגיעו מדרום אפריקה. בשנת 1925 הקימו הזוג כנסייה אפרו-איטלקית. הם נתקלו בהתנגדויות מצד כנסיות אדוקות יותר לנצרות באי וברחו למזרח ג'מייקה למחוז סנט תומאס. שם בעצם הוקמה תנועת הראסטאפרי בג'מייקה ושם גם החלו בקריאת הפיבי הקדוש - הוא הגרסה הקרובה ביותר לתנ"ך הראשון, שעל פי האמונה הראסטאפרית נכתב באמהרית, שהייתה השפה הראשונה בה דיבר האדם. קריאת התנ"ך באמהרית הייתה אסורה אז בג'מייקה. גודרידג' וגאריסון טענו שאנשי הדת הנוצריים הראשונים הסתירו את האמת כשכתבו שאלוהים והנביאים הראשונים בתנ"ך היו לבנים, כאשר בעצם היו שחורים.
תוכן הספר
בפרקי הפיבי הקדוש ישנו פרק הנקרא "מפת החיים של האדם השחור", שמתאר את גורל חייו הקשה אך בהחלט מפואר של האדם השחור מבריאתו ועד לסופו ומעבר לכך.
When I Come Around
When I Come Around הוא סינגל של להקת גרין דיי מתוך האלבום "Dookie". הסינגל יצא ב-1995, וזהו הסינגל האחרון שיצא מהאלבום, ובו ניתן לראות השפעות של מוזיקת פופ.
לאחר ההופעה בפסטיבל וודסטוק ב-1994, הפך השיר ללהיט גדול. שיר זה מראה את הצד המוזיקלי הקצבי של גרין דיי. השיר נכתב על ידי בילי ג'ו ארמסטרונג, נראה שהוא כתב אותו לאחר ריב עם אשתו אדריאן, והיה צריך קצת זמן לבד (הם עדיין ביחד, ויש להם שני ילדים).
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים האלטרנטיביים של בילבורד.
פבל קורז'ניובסקי
פבל יוזף קורז'ניובסקי (בפולנית: Paweł Józef Korzeniowski; נולד ב-9 ביולי 1985) הוא שחיין פולני, הוא אלוף עולם (מונטריאול 2005), שלוש פעמים ברציפות אלוף אירופה (בודפשט 2006, איינדהובן 2008 ובודפשט 2010), פעמים אלוף האוניברסיאדה (איזמיר 2005 ובלגרד 2009), מקומות רביעי, שישי ושביעי באולימפיאדה (אתונה 2004, בייג'ינג 2008 ולונדון 2012 בהתאמה) במשחה ל-200 מטר פרפר.
טכנולוגיית להבים
טכנולוגית להבים בע"מ (בעבר: להבי ישקר) היא חברה לייצור למנועי סילון מיסודו של סטף ורטהיימר וקבוצת השקעות דיסקונט. החברה נוסדה ב-1968 ונמכרה במאי 2014 לפראט אנד ויטני.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-1968, לאחר מלחמת ששת הימים, עקב האמברגו הצרפתי על מכירת נשק לישראל. הבעלות בחברה התחלקה באופן שווה בין סטף ורטהיימר וחברת השקעות דיסקונט. מפעל החברה הוקם בנהריה והחל לייצר באוקטובר 1970. בשנת 1972 זכו מפעלי החברה בפרס קפלן. באותה שנה רכשה החברה מחברת א.ר.וו. אינק האמריקאית זכויות לשימוש בטכנולוגיית החישול שלה, תמורת מניות של להבי ישקר. כמו כן הושקעו 4 מיליון דולר בהרחבת המפעל. תחילה ייצרה החברה עבור חיל האוויר הישראלי, אך במהרה החלה לייצא את תוצרתה ובשנת 1973 ייצאה במעל מיליון דולר, ונמנתה על 772 המפעלים בישראל שייצאו במעל 100 אלף דולר. עד 1976 הגיע ייצוא המפעל לכ-4 מיליון דולר. בתחילת 1974 עבדו במפעל בנהריה 285 עובדים ובתחילת 1976 הגיע מספר העובדים לכ-400, רובם עולים חדשים.
ברבות הימים שינה המפעל שמו ל"טכנולוגיית להבים". בשנת 1998 הגיעה החברה, שכבר הייתה בבעלות חלקית של פראט אנד ויטני, להסכמה על הקמת מפעלים משותפים עם פראט אנד ויטני. במסגרת ההסכם הוקם מפעל בסין ומפעל בתפן לייצור להבים עבור רולס-רויס.
עם לקוחות המפעל נמנים יצרני מנועי הסילון בעולם: "רולס-רויס", "פראט אנד ויטני" ו"ג'נרל אלקטריק". במאי 2014 רכשה פראט אנד ויטני את מלוא הבעלות בחברה.
בשנת 2022 מספר העובדים עמד על 1,400 איש.
בדצמבר 2022 הודיעה פראט אנד ויטני על כוונה לצמצם את פעילות הייצור במפעל בנהריה ובחלק מהמפעל בתפן עד לסגירתם המלאה בשנת 2025. על פי הודעת החברה סוג הלהבים שמייצר המפעל איננו דרוש לשימוש במנועי הסילון החדשים, ולא ניתן להסב את המפעל ליצור להבים מסוג אחר.
מילים ותמונות
מילים ותמונות (באנגלית: Words and Pictures) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2013 בבימויו של פרד סקפסי ובכיכובם של קלייב אוון, ז'ולייט בינוש וקיגן קונור טרייסי. הסרט הוקרן בתוכנית הגאלה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו של שנת 2013.
תקציר עלילה
ג'ק מרקוס הוא סופר ומשורר שמלמד כיתת אנגלית וספרות מוגברים. הוא מורה טוב המעורר השראה אצל התלמידים. הוא מדגים כיצד מילים הנבחרות בקפידה יכולות לעורר את דמיונו של המאזין וליצור דימויים עזים. נראה שהוא סובל ממחסום כתיבה, ומתברר שהוא לא כתב שום דבר מקורי כבר שנים אחדות. ג'ק מוציא לאור את המגזין הספרותי של בית הספר שאותו ההנהלה מתכוונת לסגור מסיבות תקציביות. הוא אלכוהוליסט שמאחר לעבודה באופן קבוע, ונמצא על סף פיטורים. הוא גרוש ויש לו בן, שמתנכר לו בשל בעיות השתייה וחוסר האחריות שלו.
דינה דלסנטו היא אמנית שהתקבלה לעבודה כדי ללמד כיתת אמנות מוגברת, שבה לומדים אותם התלמידים שבכיתתו של ג'ק. דינה הייתה ציירת מצליחה בעיר ניו יורק, אבל היא מתקשה לצייר כי היא סובלת מדלקת מפרקים שיגרונית. היא אינה יכולה לכפתר את חולצתה, לפתוח בקבוק תרופות, או להחזיק מכחולים. היא עברה למיין, שם גרות אחותה ואמה, כך שהיא תוכל להיעזר בהן כשהמחלה מחריפה. כמורה היא פרפקציוניסטית, ואינה מתעניינת בחייהם הפרטיים של תלמידיה. היא רק רוצה להתרכז ביצירת עבודות האמנות הטובות ביותר שהם יכולים ליצור. היא מראה להם את ההבדל בין ציור שרק מראה יכולת, ובין ציור שמעורר תחושות אצל הצופה, היא מתאמצת לצייר שוב ולהתגבר על המגבלות הפיזיות שלה. היא מצליחה לצייר יצירת אמנות טובה, ומניחה אותה לייבוש. היא הצהירה על זלזול מוחלט במילים מדוברות או כתובות, ומתעקשת שה"אמת" מבוטאת רק בתמונות.
ג'ק מחזר אחר דינה ולבסוף מצליח. אבל בלילה הראשון שהוא נשאר לישון אצלה, הוא שותה בקבוק ווקדה, משתכר ונופל על הציור האחרון שציירה. בהמשך הוא מודה בכך שגנב שיר שכתב בנו והציג אותו כשלו, ודינה אינה סולחת לו על כך. היא זורקת אותו מהבית ואומרת שאינה רוצה כל קשר איתו.
ג'ק מתוודה על הגנבה הספרותית בבית הספר ומגיש את התפטרותו. הוא מבקש רק לסיים את השנה, ולהפעיל את תוכנית "מלחמת המילים והתמונות".
גביע המדינה בכדורגל 2017/2018
הפועל חיפה ניצחה במשחק הגמר את בית"ר ירושלים, וזכתה בגביע לראשונה מאז עונת 1973/1974.
סיבוב ראשון עד רביעי
בסיבוב הראשון עד הרביעי השתתפו קבוצות של ליגה ב' וליגה ג'.
סיבוב שישי
(בסוגריים מצוינת הליגה בה משחקת הקבוצה).
סיבוב שביעי
הסיבוב בהשתתפות המעפילות מן הסיבוב השישי וכן 12 קבוצות מהליגה הלאומית (4 הקבוצות הנוספות מהלאומית מעפילות אוטומטית לסיבוב השמיני לפי הגרלה).
סיבוב שמיני
הסיבוב בהשתתפות 14 המעפילות מן הסיבוב השביעי, 4 קבוצות מהליגה הלאומית שהעפילו אוטומטית וכל 14 קבוצות ליגת העל.
שמינית הגמר
אל משחקי שמינית הגמר העפילו 16 הקבוצות שניצחו בסיבוב ח'.
רבע הגמר
אל רבע הגמר העפילו 8 הקבוצות שניצחו בשמינית הגמר.
חצי הגמר
משחקי שלב חצי הגמר התקיימו באצטדיון סמי עופר שבחיפה.
ההגרלה נערכה ב-5 במרץ 2018:. שני המשחקים התקיימו ב-1 באפריל 2018, במתכונת של "הצגה כפולה".
שחם (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
דובי וייס
דובי וייס (נולד ב-6 ביולי 1963) הוא המייסד הפדגוגי של עת הדעת, זוכה פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות (2012), ראש ההתמחות בפיתוח למידה והדרכה בשילוב דיגיטל בקריה האקדמית אונו, לשעבר ראש תחום פדגוגיה דיגיטלית וראש התוכנית לתואר שני בטכנולוגיה חינוכית במכללת סמינר הקיבוצים. הוא בעל תואר שלישי מאוניברסיטת תל אביב בהוראת המתמטיקה והמדעים.
ביוגרפיה
דובי וייס נולד וגדל בתל אביב. בשנת 1981 התגייס לצה"ל ושירת בחיל המודיעין.
בשנים 1986-1989 למד באוניברסיטה העברית וקיבל תואר B.Sc במדעי המחשב ותואר B.A בספרות עברית. הוא מוסמך אוניברסיטת בוסטון בטכנולוגיה חינוכית.
ב-1991 חבר לפרופסור חנן יניב בחברת "יוריקה" וביחד עם פרופסור חנן יניב וד"ר נחמה ניר-יניב, שהייתה ראש האגף לחינוך בגיל הרך במשרד החינוך, פיתחו מערכת שהותקנה בגני ילדים בישראל.
בשנת 1993 הצטרף לחברת "אוניקס אינטראקטיב" והיה אחראי על תחום מוצרי ההדרכה והלמידה מבוססי מולטימדיה. לאחר מכן, הוביל את תחום ההיי-טק בחברת SIT לחשיבה המצאתית שיטתית.
בשנת 2000 הקים ביחד עם ד"ר אביב שגב את חברת ההזנק "Ennovate" שעסקה בניהול ידע. באותה שנה קיבל גם תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 החל ללמוד בתוכנית הלימודים של מכון מנדל למנהיגות.
בשנת 2004 הקים יחד עם שמואל מיתר את "עת הדעת" והיה המייסד הפדגוגי שלו. "עת הדעת" הוא מיזם המציע פלטפורמה דיגיטלית להוראה וללימוד בעידן הדיגיטלי ופועל במאות בתי-ספר יסודיים ברחבי ישראל. התפיסה הפדגוגית של "עת הדעת" זכתה בשנת 2012 לציון לשבח על ידי ראש הממשלה במסגרת "פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות".
בשנת 2010 נבחר לאחד מ-50 האנשים המשפיעים על החינוך בישראל ובשנת 2012 זכה בפרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות על "פועלו החלוצי בפיתוח טכנולוגי-פדגוגי להוראה חדשנית בעידן הדיגיטלי".
בין השנים 2014-2018 כיהן וייס כראש התוכנית לתואר שני בטכנולוגיה בחינוך במכללת סמינר הקיבוצים. בשנים 2016-2021 כיהן כראש תחום 'פדגוגיה דיגיטלית' בסמינר הקיבוצים.
החל מ-2021 מכהן כראש התמחות לתואר ראשון בפיתוח למידה והדרכה בשילוב דיגיטל בקריה האקדמית אונו.
נשוי לסופרת ולמחזאית אלה מושקוביץ-וייס, ואב לבן ולבת.
המשמר הלאומי של גאורגיה
המשמר הלאומי של גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს ეროვნული გვარდია) הוא משמר לאומי - מחלקה בצבא גאורגיה. מטרות המשמר הלאומי: הכנה-הכשרה לעתודה צבא גאורגיה, ניהול משאבי גיוס; ביצוע פעולות תמיכה ואבטחה במהלך פעולות צבאיות; תמיכה לרשויות אזרחיות במצבי חירום וגיוס חיילי מילואים.
ייסוד
המשמר הלאומי של גאורגיה הוקם ב-20 בדצמבר 1990 לאחר שהנשיא זוויאד גמסחורדיה הורה על הקמת כוחות ההגנה של גאורגיה. בינואר 1991, נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, באמצעות יו"ר הסובייטי העליון, אנטולי לוקיאנוב , אסר על גמסחורדיה את הקמת המשמר. העיתון הרשמי של הצבא הסובייטי , הכוכב האדום, פרסם מאמר שלועג למשמר הלאומי שכותרתו "מיסטר מושלמים ומיסטר שומרים".
המצעד הצבאי הראשון של המשמר בהשתתפות חטיבות המשמר הראשון והשני נערך באצטדיון בוריס פאיצ'דזה ב-30 באפריל 1991, שם נשבעו לראשונה לאחר 70 שנה אמונים למולדתם. גמסחורדיה קרא אישית את שבועת הנאמנות למולדתם. את המצעד הוביל קולונל אַבְתַּנְדִּיל צְכִּיטִישְׁווִילִי, וראה מחלקת פרשים קטנה במצעד. לאחר מכן הציג קולונל גּוֹגִי פָּפַדְזֶה (ראש החטיבה הראשית של המשמר הלאומי) הדגל החדש של המשמר הלאומי שנישא על ידי מפקד המצעד. יום זה מצוין היום כיום הכוחות המזויינים של גאורגיה.
שנים מוקדמות
כמעט מיום הקמתו, המשמר הלאומי היה מעורב ישירות בפוליטיקה הגאורגית. באוגוסט 1991, זמן קצר לאחר הקמתו, התפלג המשמר הלאומי בין תומכי גמסחורדיה ולבין תומכי קיטובאני. הפילוג התרחש לאחר שקיטובני הודיע שהנשיא עומד לפזר את המשמר הלאומי. קיטובני ותומכיו עזבו את הצריפים ותפסו עמדות ליד טביליסי. הם הצטרפו לראש הממשלה תנגיז סיגואה ולמנהיג המיליציה החצי-צבאית, ג'אבא יוסליאני במהלך מלחמת האזרחים הגיאורגית שהחלה בדצמבר 1991. החלקים הנותרים של המשמר הלאומי שמרו על נאמנותם לגמסחורדיה. המשמר הלאומי היה הכוח הפרלמנטרי העיקרי שנלחם במלחמת האזרחים הגאורגית, הסכסוך האוסטי-גאורגי והסכסוך האבחזי-גאורגי, בתחילת שנות ה-90.
כבר בשנת 1989 היה צורך בגוף שימנע את חוסר היציבות בסכסוכים האתניים בגאורגיה. תחילת הסכסוך בדרום אוסטיה היה דרבן את הקמתו של המשמר הלאומי. קבוצות גרילה חמושות רבו נהרו ספונטנית לאזור סמאצ'בלו, השם ההיסטורי של חלק מאזור דרום אוסטיה, במטרה להגן על האזור. היה דרוש להם מקום מגורים, חימוש, אימונים ותחזוקה שוטפת. במסגרת המשמר הלאומי הוקמו: אירגונים חצי-צבאיים כמו לגיון שוורדני, ועוד. היחידה הראשונה של המשמר הלאומי נוצרה בסוף 1989 והמפקדה מוקמה במשטרת רובע גלאדני בטביליסי.
בשנת 1990 מינתה הממשלה הלאומית הראשונה של גאורגיה ועדת ביטחון בראשות תנגיז קיטובאני, שהעביר את ההחלטה על ייסודו של המשמר הלאומי - משמר שיגן מפני איומים פנימיים. החלטת הוועדה יצאה לפועל ב-20 בדצמבר של אותה שנה. בין היחידות של הצבא הרוסי שהיו עדיין מוצבות בגאורגיה הייתה יחידה של הרגימנט ה-8. היחידה שהוצבה בטביליסי השתייכה לשירותי הביטחון הפנימיים של רוסיה, ומטרתה העיקרית הייתה למנוע אסונות ציבוריים והגנה על בתי הסוהר. המועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה הייתה נחושה בדעתה להפקיע את משימות הרגימנט. ההעדפה ניתנה למשמר הלאומי ושני המשימות החדשות נוספו לתפקידי המשמר הלאומי. אויש בעיקר על ידי מתנדבים וקצינים גאורגים מנוסים יותר ששירתו בצבא האדום באותה תקופה ושבו לגאורגיה כדי לשרת ביחידות היבשה הגאורגים החדשות שנוצרו. המשמר הלאומי הפך למערך הצבאי הלאומי הראשון בגאורגיה הסובייטית אשר היוותה מאוחר יותר את הבסיס לכוחות המזוינים הסדירים. לאחר הקמת המשמר הלאומי החלו בגיוס אנשים. הגיוס הראשון היה בפברואר 1991 ובאפריל של אותה שנה נגמר התהליך וכל היחידות היו מאוישות במלואן. יום זה נחשב גם ליום היווסדו של הכוחות המזוינים של גאורגיה.
הוא היה הכוח הפרלמנטרי העיקרי שנלחם במלחמת האזרחים הגאורגית, הסכסוך האוסטי-גאורגי והסכסוך האבחזי-גאורגי, בתחילת שנות ה-90.
המאה ה -21
בעקבות המלצות פיקוד אירופה של ארצות הברית, הוקצו למשמר הלאומי תפקידים ומבנה חדשים.
מפקדים
מבנה המשמר הלאומי של גאורגיה:
המשימות העיקריות של המשמר הלאומי הן:
המעבדה לציפה נייטרלית
המתקן
המעבדה ממוקמת במתקן האימון על שם סוני קרטר ביוסטון. הפעילות העיקרית במעבדה מתרחשת בברכת מים השוכנת במבנה מקורה. ממדי הברכה הם 61 מטר לאורך, 31 מטר לרוחב ו-12.34 מטר לעומק (מהם 6.17 מטר מתחת למפלס הקרקע). היא מכילה 23.5 מיליון ליטר מים. היא הברכה הגדולה ביותר בעולם מסוגה. מי הברכה מוחזקים בטמפרטורה קבועה של 30 מעלות צלזיוס.
ההחלטה על הקמת המתקן התקבלה בשלהי שנות השמונים, לאחר שמתקן דומה (ה-WETF - ראו להלן) במרכז החלל על שם ג'ונסון נמצא כקטן מכדי להתאים למשימות האימונים החדשות של נאס"א. הברכה החדשה נועדה להיבנות בממדים של 72 מטר לאורך, 41 מטר לרוחב ו-18 מטר לעומק. ממדיה הוקטנו כדי שאפשר יהיה לבנות אותה בתוך מבנה קיים ביוסטון, שנאס"א רכשה בראשית שנות התשעים מחברת מקדונל דאגלס. הקמת המתקן החלה בשנת 1995.
האימונים במתקן
האסטרונאוטים מתאמנים בברכה כשהם עוטים חליפות הדומות לחליפות המיועדות לפעילות חוץ-רכבית ונושמים תערובת נייטרוקס. הם מוכנסים לברכה באמצעות מנוף. לאחר כניסתם למים נבדק משקלם ומוספות להם משקולות על מנת שיהיו במצב של ציפה נייטרלית (כלומר ללא נטייה לצוף כלפי מעלה וגם ללא נטייה לצלילה כלפי מטה). גם מכשירי האימון שבהם משתמשים האסטרונאוטים, כמו כלי עבודה, נבנו במיוחד על מנת שתהיה להם ציפה נייטרלית. האימון בתוך הברכה נמשך לעיתים מספר שעות ברצף. הוא נערך בפיקוחם של צוללי עזר המשתמשים בציוד נשימה סטנדרטי.
בתוך הברכה משוקעים דגמים של רכבי חלל, אשר האסטרונאוטים מתאמנים בטיפול בחלקיהם על פי צורכי נאס"א וסוכנויות החלל שעמן היא משתפת פעולה. כיום (2018) מתאמנים אסטרונאוטים בברכה בעיקר על דגם חלקי של תחנת החלל הבינלאומית. דגמים נוספים של חלליות שהובאו לברכה לצורך אימונים היו של הסוכנות היפנית לחקר החלל (חללית HTV) וסוכנות החלל האירופית (חללית ATV) ודגמי החלליות דרגון וסיגנוס. בעבר התאמנו אסטרונאוטים בברכה על דגמים של מעבורת החלל של ארצות הברית ושל טלסקופ החלל האבל, אך דגמים אלו הוצאו מן הברכה לאחר שהסתיים הצורך באימונים עליהם.
אחד החסרונות של אימונים בברכת ציפה נייטרלית הוא כוח הגרר של המים שבתוכה. כוח זה מקשה על הכנסת עצם לתנועה ומקל על השארתו במצב נייח - ההפך מהמתרחש בסביבה אמיתית של חוסר משקל. כמו כן, כיוון שעל המתאמנים פועל כוח כובד, חשוב שהם לא ייטלטלו בתוך חליפות האימונים שלהם. דבר זה מושג על ידי התאמה מדויקת שלה למידות גופם.
מתקנים קודמים של נאס"א
לפני הפעלת המעבדה לציפה חיובית הפעילה נאס"א מספר ברכות ציפה נייטרלית אחרות.