cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ערך עודף של יצרן
בספרו "הקפיטל" טען מרקס כי ערכו של המוצר לא נובע אלא מהעבודה שהושקעה בו, ומאחר שמחיר המוצר חייב להיות המחיר הנכון (על פי תורת מרקס), הדרך היחידה לרווח הון עבור הקפיטליסט היא באמצעות כפיית הפועל לייצר עבור הקפיטליסט "ערך שימוש עבודה" מעבר לזה שהוא משלם לו. לדוגמה, אם העובד מקבל תשלום בעבור "ייצור ערך" בשווי של שש שעות עבודה, אך עובד 12 שעות, שש השעות שנוספו הן ערך עודף הזורם לכיסו של הקפיטליסט. כניסוחו של מרקס: במילים פשוטות, לפי מרקס ערך עודף מבטא את יכולתו של הקפיטליסט להביא את העובד לעבוד עבורו בחינם. הון הוא ניצול—שליטה בעבודה ללא תמורה.
מרקס סבר כי הגדרה זו מספקת בסיס רציונלי, על יסוד תורת הערך של העבודה שלו, לחישוב הון וריבית, אופן היווצרותם וקצב הצטברותם, ומספקת פתרון משופר לבעיות בהן התחבטו ראשוני הכלכלה המודרנית כמו אדם סמית ודייוויד ריקארדו. מטרתו העיקרית, עם זאת, הייתה פוליטית וחברתית: להראות כי מערכת היחסים בין היצרן לעובד היא מערכת של ניצול, שבה היצרן (הבורגני או הקפיטליסט) צובר הון המבוסס על עבודה לא משולמת.
אחרי הופעת תאוריית הערך השולי וביתר שאת אחרי שפורסמה הביקורת של בוהם-באוורק על התאוריה של מרקס בשנת 1884, רוב אלו שהמשיכו להתייחס במידה רצינות לתפישת הערך העודף היו מרקס והוגים סוציאליסטיים שהלכו בעקבותיו. את גישתם של המתנגדים לו בכלכלה ביטא בתמציתיות אחד מאבות הכלכלה המודרנית, אלפרד מרשל, שכתב ב"עקרונות הכלכלה" שלו משנת 1890:
מרגרט מקניל
האנה מרגרט "מגי" מקנייר מקניל (באנגלית: Hannah Margaret "Maggie" McNair MacNeil; נולדה ב-26 בפברואר 2000) היא שחיינית קנדית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020), אלופת העולם (קוואנגג'ו 2019) ושיאנית אמריקה במשחה ל-100 מטר פרפר. היא אלופת העולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021 ומלבורן 2022) ושיאנית העולם במשחה ל-50 מטר גב (בריכת 25 מטר) ובמשחה ל-100 מטר פרפר (בריכת 25 מטר).
ביוגרפיה
מקניל נולדה בג'וג'יאנג, ג'יאנגשי, הרפובליקה העממית של סין. כעבור שנה אומצה על ידי משפחתה הקנדית. היא גדלה בלונדון, אונטריו, קנדה. היא התאמנה באוניברסיטת מישיגן ועברה להתאמן באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
הכרזת העצמאות
[[קובץ:Invitation to Israel's declaration of independence.jpg|ממוזער|שמאל|250px|הזמנה להכרזת העצמאות: המזמינים: פעם 'מועצת העם' ופעם 'מנהלת העם'
מרגרט מקניל
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה מקניל ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אמריקה חדש של 55.83 שניות, לפני שיאנית העולם ו-4 פעמים אלופת העולם במשחה זה, שרה שסטרם משוודיה (56.22 שניות) ואמה מקיאן מאוסטרליה (56.61 שניות). מדליות ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קיילה סנצ'ז, טיילור ראק ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:31.78 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:30.21 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 3:31.02 דקות. כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.18 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד קיילי מאס, סידני פיקרם ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:53.58 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:50.40 דקות ואוסטרליה (3:53.42 דקות). כשחיינית שלישית היא קבעה בסגנון פרפר ב"זינוק שליחות" תוצאה של 55.56 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 14 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.28 שניות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 26.14 שניות ובמקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:43.06 דקות. כשחיינית שלישית היא קבעה בסגנון פרפר ב"זינוק שליחות" תוצאה של 56.74 שניות.
הכרזת העצמאות
]] הכרזת העצמאות של מדינת ישראל התקיימה ביום שישי, ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948 בעיר תל אביב, בבית דיזנגוף שבשדרות רוטשילד 16. בטקס, שהתקיים בהתאם להחלטת מנהלת העם כשמונה שעות לפני סיום המנדט הבריטי בהתאם להחלטת החלוקה של עצרת האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947, הכריז יושב ראש מנהלת העם דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל ונחתמה מגילת העצמאות. מאז חוגגת מדינת ישראל מדי שנה בתאריך עברי זה (או בסמוך לו) את יום העצמאות.
מרגרט מקניל
אלופה אולימפית
באולימפיאדת טוקיו היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אמריקה חדש של 55.59 שניות, לפני ג'אנג יופיי מהרפובליקה העממית של סין (55.64 שניות) ואמה מקיאן (55.72 שניות). מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קיילה סנצ'ז, רבקה סמית' ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:32.78 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:29.69 דקות ולפני ארצות הברית (3:32.81 דקות), כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.47 שניות.
הכרזת העצמאות
האירועים שקדמו להכרזה
הנהגת היישוב היהודי בארץ ישראל ידעה שעם סיום המנדט הבריטי יפלשו צבאות ערב הסדירים לארץ כדי למנוע את יישום תוכנית החלוקה של עצרת האו"ם. על אף הסיכון הרב שבהכרזה על הקמתה של מדינת ישראל העצמאית והריבונית, ולמול אזהרתו של מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ורג' מרשל, ועצות של מדינות שונות לדחות את ההכרזה, החליטה מנהלת העם, בישיבה שהחלה ב-12 במאי 1948 והסתיימה בשעה 1:45 לאחר חצות, להכריז על הקמת המדינה.
מרגרט מקניל
אלופת עולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-5 מדליות, 4 זהב מהן 2 אישיות ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר גב בשיא עולם חדש של 25.27 שניות לפני קיילי מאס (25.62 שניות) ולואיז הנסון משוודיה (25.86 שניות), במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.04 שניות, לפני לואיז הנסון (55.10 שניות) וקלייר קורזן מארצות הברית שקבעה שיא עולם לנערות של 55.39 שניות, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים משולב 4x50 מטר חופשי. מדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב, במקום שישי במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי ובמקום 15 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.13 שניות.
הכרזת העצמאות
האירועים שקדמו להכרזה
לדעתם של היסטוריונים רבים, המסתמכים על ספרו של מזכיר הממשלה הזמנית, זאב שרף, ההחלטה להכריז על הקמת המדינה התקבלה בהצבעה צמודה ובעקבות לחצו של דוד בן-גוריון: חוקרים כדוגמת מרדכי נאור ויגאל עילם טוענים כי ההצבעה במנהלת העם לא הייתה על הכרזת המדינה אלא בנושא אחר – האם לקבוע מראש את גבולותיה. בן-גוריון התנגד לכלול בהכרזת העצמאות את גבולות המדינה ודעתו נתקבלה בהצבעה על חודו של קול, ברוב של חמישה נגד ארבעה.
מרגרט מקניל
2022
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קיילה סנצ'ז, טיילור ראק ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:32.15 דקות, אחרי אוסטרליה (3:30.95 דקות) ולפני ארצות הברית (3:32.58 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.27 שניות ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. מדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קיילי מאס, רייצ'ל ניקול ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:55.01 דקות, אחרי ארצות הברית (3:53.78 דקות) ואוסטרליה (3:54.25 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה בסגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" תוצאה של 56.80 שניות.
הכרזת העצמאות
בחירת השם למדינה
מגילת העצמאות קובעת כי שמה של המדינה הוא "מדינת ישראל". שם זה מופיע בתנ"ך למעלה מאלפיים פעמים, תחילה כאחד משמותיו של יעקב אבינו.
מרגרט מקניל
השחיינית המצטיינת באליפות העולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערה במלבורן, אוסטרליה בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-6 מדליות, 3 זהב אישיות ו-3 ארד בשליחים והייתה לשחיינית המצטיינת באליפות. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר גב בשיא עולם חדש של 25.25 שניות, לפני קלייר קורזן (25.54 שניות) ומולי אוקלהן מאוסטרליה (25.61 שניות), במשחה ל-50 מטר פרפר ביחד עם טורי הסק מארצות הברית בתוצאה של 24.64 שניות, לפני ג'אנג יופיי (24.71 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 54.05 שניות, לפני טורי הסק (54.75 שניות) ולואיז הנסון (54.87 שניות). מדליות ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב ובמשחה שליחים משולב 4x50 מטר מעורב. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב.
הכרזת העצמאות
בחירת השם למדינה
שמה של המדינה נקבע סמוך להקמתה על-פי הצעתו של דוד בן-גוריון. בין השמות שנדחו ניתן למנות את "ציון", "ארץ ישראל", "יהודה" ו"עֵבֶר". השם מייצג את אופייה היהודי של המדינה, בלי ליצור בעיות קשות לזהותם של אזרחים לא-יהודים, ובלי להתחייב לאידאולוגיה או למציאות פוליטית מסוימת.
השם "יהודה" נפסל כדי לשמר הבחנה בין "יהודי" שהוא בן לעם היהודי, לבין מי שמחזיק באזרחות ישראלית. כמו כן, השם "יהודה" הוא שמו של חבל ארץ בארץ ישראל שרובו לא היה בשלטון ישראלי עם הקמת המדינה. השם "ציון" נפסל כיוון שהוא מטשטש את ההבחנה בין "ציוני" – מי שדוגל בעקרונות התנועה הציונית – לבין מי שמחזיק באזרחות ישראלית, וגם על פי התנ"ך, "ציון" הוא שמה השני של העיר ירושלים. השם "ארץ ישראל" נפסל כדי לשמור על הבחנה בין שטח המדינה לבין האזור הגאוגרפי המכונה ארץ ישראל. אף על פי כן, גם בשם "ישראל" ישנה אפשרות של ערבוב מושגים; באשר "עם ישראל" הוא כינוי מקובל לעם היהודי בעברית וגם בכמה שפות אחרות. ישראל, על פי התנ"ך, הוא שמו האחר של יעקב, ששנים עשר בניו הם אבות כל שבטי ישראל. השם ישראל מופיע על אסטלה מצרית מימי פרעה מרנפתח (1230 לפנה"ס בקירוב), ושם הוא מתייחס לעם כלשהו שישב בארץ כנען. השם "עֵבֶר" הוצע על פי ספר בראשית, שם הוא מוזכר כשמו של אחד מצאצאיו של שם בן נח, וכיוון שממנו אפשר לגזור את התואר "עברי". כמו כן, השפה העברית מכונה לפעמים "שפת עֵבֶר". השם "עבר" נדחה מחשש שהוא אינו די ברור, וכיוון שהוא היה מזוהה במידה מסוימת עם תנועת הכנעניות, שהתנכרה לגולה ולזהות היהודיים לטובת יצירת זהות עברית מקומית.
מרגרט מקניל
2023
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.45 שניות, אחרי ג'אנג יופיי (56.12 שניות) ולפני טורי הסק (56.61 שניות). מדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:54.12 דקות, אחרי ארצות הברית (3:52.08 דקות) ואוסטרליה (3:53.37 דקות), כשחיינית שלישית היא שחתה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 55.69 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 19 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.33 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:23.82 דקות, כשחיינית שלישית היא שחתה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 53.59 שניות, במקום שישי במשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:43.72 דקות, כשחיינית שלישית היא שחתה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 56.30 שניות ובמקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:36.62 דקות, כשחיינית שנייה היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 53.07 שניות.
הכרזת העצמאות
בחירת השם למדינה
המונח "מדינה" הועדף על פני מונחים אחרים כגון "רפובליקה", כדי לדבוק במונח עברי וכדי להימנע ככל האפשר מהתחייבות לשיטה פוליטית מסוימת. כמו כן, השימוש במונח "מדינת ישראל" רומז לספרו של הרצל "מדינת היהודים", הנחשב במידה רבה לחיבור המבשר את הקמת מדינת ישראל.
טקס ההכרזה
ההכרזה התקיימה בישיבת מועצת העם באולם מוזיאון תל אביב, שבאותה עת שכן בבית דיזנגוף. תאריך פקיעת המנדט הבריטי היה בליל שבת בתאריך 15 במאי (ו' באייר), אך מתוך רצון להימנע מחילול שבת, הוחלט להקדים את הטקס ליום שישי 14 במאי (ה' באייר) בשעה 16:00, כמה שעות לפני כניסת השבת. מקום ההכרזה נשמר בסוד. למוזיאון הובאו רהיטים, דגלים ותמונת דיוקן של הרצל. ציורים ומוצגים שעמדו באולם המרכזי, הועברו לאולמות אחרים. במקום הציורים שהוסרו, נתלו תמונות בעלות משמעות סמלית, שביטאו את גורל העם היהודי, ובהן: ה"פרעות" של מינקובסקי, ה"גלות" של ש. הירשנברג ו"היהודי המחזיק בספר־תורה" של מארק שאגאל. בשעה 13:00 אישרה מועצת העם את נוסח ההכרזה, לאחר ששילבה בין החירויות שנקבעו בו גם את חופש הלשון. הנוסח הודפס ושוכפל. למרות סודיותו של המקום שנבחר, כאשר הגיע בן-גוריון למדרגות המוזיאון, חיכה לו ברחוב קהל רב, עיתונאים וצלמים. בן-גוריון ירד ממכוניתו והחזיר הצדעה לשוטר שעמד בכניסה. חברי מנהלת העם ישבו לאורך שולחן שעמד על במה קטנה. מול השולחן, ישבו חברי מועצת העם על כיסאות שסודרו בשורות ניצבות אליו, גם הם על במה מוגבהת. שניים מחברי מנהלת העם ועשרה מחברי מועצת העם נעדרו: רובם נותרו בירושלים הנצורה ומיעוטם היה בחוץ לארץ. מטוס "פייפר" שוגר לירושלים להביא את יצחק גרינבוים, אולם שב לתל אביב בשל קלקול במנוע. המוזמנים ישבו באולם בחצי גורן: רבנים, זקני היישוב, חברי הוועד הפועל הציוני, ראשי המפלגות, חברי מפקדת "ההגנה", ראשי עיריות, סופרים עורכי עיתונים ואמנים. האולם הואר על ידי מנורות נחושת תלויות מהתקרה. בשעה 16:00 הלם בן-גוריון בפטיש על השולחן, הנוכחים נעמדו והחלו בשירה ספונטנית של "התקווה". לאחר מכן קרא בן-גוריון את הכרזת העצמאות מתוך שני דפים מודפסים. ההכרזה שודרה ברדיו בכל רחבי הארץ. לאחר שהכריז בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל, קם הקהל על רגליו ופרץ במחיאות כפיים. טקס ההכרזה הוקלט במלואו, הוסרט בחלקו על ידי נתן אקסלרוד ואף הועבר בשידור חי על ידי "קול ישראל".
מגילת העצמאות היא המסמך המכונן של מדינת ישראל. המגילה התוותה את אופייה של המדינה שהוקמה כמדינת היהודים שתקבץ את היהודים מהגלויות ותתייחס לכל תושביה בשוויון ללא הבדל דת, גזע ומין. בתום ההכרזה בירך הרב יהודה לייב פישמן מימון "שהחיינו וקיימנו" וגל שמחה פרץ באולם ובקרב הקהל שצבא על דלתותיו. בן-גוריון קרא את מנשר מועצת המדינה הזמנית, שכלל בין היתר צו שביטל את הספר הלבן.
באולם שבקומה השנייה ישבה התזמורת הפילהרמונית הישראלית. המנצח קיבל הוראה לנגן את "התקווה" והצלילים נשמעו באולם המוזיאון מבעד לתקרה. 37 דקות לאחר שנכנס לאולם, שוב הכה בן-גוריון בפטיש על השולחן והפעם קרא: "קמה מדינת ישראל! תמה הישיבה הזאת". לאחר ההכרזה הועבר עותק מגילת העצמאות על ידי עוזרו של מזכיר הממשלה, שלמה קדר, לכספת בנק אפ"ק ברחוב הרצל בתל אביב.
באותו מעמד, הסבה מועצת העם בת 37 החברים את שמה ל"מועצת המדינה הזמנית", והפכה לגוף המחוקק של המדינה החדשה. מנהלת העם נקבעה כממשלה הזמנית. דוד בן-גוריון, שהיה אז יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית ויושב ראש מנהלת העם, נבחר לראש הממשלה הזמנית.
יונאן (נפה)
יונאן (בסינית: 郁南县; בפין-יין: Yùnán Xiàn) היא נפה במערב מחוז גואנגדונג, שברפובליקה העממית של סין, הגובלת עם מחוז גואנגשי במערבה. יונאן כפופה מנהלית לנציבות העירונית יונפו.
ערים
דוצ'נג (都城镇), דונגבא (东坝镇), סונג-גוי (宋桂镇), ליאנטן (连滩镇), הקואו (河口镇), דוואן (大湾镇), ג'יאנצ'נג (建城镇), ציאנגואן (千官镇), טונגמן (通门镇), גוויויי (桂圩镇), פינגטאי (平台镇), באוג'ו (宝珠镇), לידונג (历洞镇), דאפנג (大方镇), נאנג'יאנגקואו (南江口镇).
דלפין קסקרינו
קריירת מועדונים
קסקרינו החלה לשחק כדורגל בקבוצות הנוער המקומיות שלה, AS St. Priest ו-ASAS Manissieux St Priest, לפני שהצטרפה לאולימפיק ליון ב-2009. היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בבוגרות עבור ליון בדיוויזיה 1 הנשית בעונת 15–2014. היא זכתה בחוזה המקצועי הראשון שלה בשנת 2015. בינואר 2017, העונה שלה הסתיימה מוקדם עקב פציעה בברך. עד 2022, היא זכתה בשש אליפויות בליגת האלופות לנשים של אופ"א ובשש אליפויות בליגה הצרפתית עם ליון.
קריירה בינלאומית
ב-2012, קסקרינו נבחרה לשחק בנבחרת צרפת לנשים בכדורגל עד גיל 17, שם היא הייתה חלק מקמפיין הזכייה שלהם בגביע העולם לנשים ב-2012. הקפטן שלה, סנדי טולטי, אמרה על קסקרינו: "זה תגלית נהדרת, בידיעה שהיא לא הייתה חלק מאליפות אירופה האחרונה. היא כבר שחקנית מצוינת, למרות גילה הצעיר." בשנת 2016, קסקרינו ערכה את הופעת הבכורה שלה בבוגרים בצרפת נגד נבחרת אנגליה בכדורגל. קסקרינו מכונה לפעמים אמבפה של כדורגל הנשים בשל מהירותה הרבה שהגיעה ל-31.3 קמ״ש.
תארים
ליון
חיים אישיים
קסקרינו היא אחותה התאומה של אסטל קסקרינו, גם היא שחקנית כדורגל, ששיחקה לצד אחותה בליון לפני שעברה לפריז ב-2016. הם אינם קשורים לטוני קסקרינו, למרות שהם נשאלים לעיתים קרובות אם הם: "אני נשאלת לעיתים קרובות אם אני ממשפחתו, זה לא המקרה. . . אני יודעת שהוא שיחק במיוחד עבור ננסי ושהוא אירי. אני, אני לא אירית בכלל! (צוחקת)" אביה איטלקי ואמה מגיעה מגוואדלופ.
לואיג'י לוקני
לואיג'י לוקני (באיטלקית: Luigi Lucheni; 22 באפריל 1873 - 19 באוקטובר 1910) היה אנרכיסט איטלקי אשר רצח את אליזבת, קיסרית אוסטריה (המכונה בדרך כלל "סיסי").
תחילת דרכו
לוקני היה בנה של לואיג'ייה לוקני, אשר הרתה אותו בגיל 18 מחוץ לנישואים. לואיג'ייה נסעה לפריז וילדה שם את בנה, ולאחר מכן חזרה בחשאי לפארמה והותירה אותו בבית יתומים. לאחר מכן היא הפליגה לארצות הברית ומעולם לא יצרה קשר עם בנה. בגיל תשע החל לוקני לעבוד כפועל במסילת הברזל האיטלקית. כשהתבגר, עבד בעבודות מזדמנות ובגיל 20 התגייס לגדוד פרשים בצבא המלכותי האיטלקי ולחם בהצטיינות במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה. הוא פרש מהצבא ב-1897 בדרגת קורפורל (רב"ט).
לאחר שחרורו הפך לשלישו של מפקדו לשעבר, הנסיך ד'ארגונה. לאחר שהנסיך דחה את בקשתו להעלאת שכרו, התפטר לוקני. בהיעדר פרנסה אחרת, הוא ניסה לחזור לעבודה, אך הנסיך ראה בו בלתי ממושמע וסירב לקבלו לעבודה בשנית. הוא היגר לשווייץ והתיישב בלוזן, שם החל לקרוא חוברות ועיתונים מהפכניים ואנרכיסטיים. הוא התרשם ממאמרים אשר טענו שהחברה הבורגנית מושחתת מבפנים, וכי דרוש מעשה אחד גדול שיזעזע את העולם ויפיל אותה סופית. לוקני השתתף בכנסים של אנרכיסטים איטלקים אשר דנו בדמויות שונות שניתן לרצוח כדי לעורר רעש בעולם. הקורבן המועדף היה אומברטו הראשון, מלך איטליה. לוקני עצמו התוודה פעם באוזני חבר "הייתי רוצה להרוג מישהו! אבל זה חייב להיות מישהו חשוב כדי שיכתבו על כך בעיתונים."
הרצח
בתחילת ספטמבר 1898 נפצע לוקני במהלך עבודתו כפועל בניין, והובא לבית החולים בלוזאן. בבית החולים גמלה בו ההחלטה לרצוח את הנסיך פיליפ, דוכס אורליאן, אשר היה אמור לבקר בז'נבה. משנודע לו שהנסיך ביטל את ביקורו בז'נבה, החליט לרצוח את הדמות המלכותית הראשונה שתזדמן לו. בעיתונים הוא קרא שאליזבת, קיסרית אוסטריה ומלכת הונגריה (אשר נודעה בכינוי "סיסי"), אשתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה, אמורה לבקר בז'נבה אצל חברתה הברונית אדולף דה רוטשילד, אשר התגוררה בווילה ליד אגם ז'נבה. הוא החליט לרצוח אותה במקום. זמן קצר לאחר שעזב את בית החולים, פנה שרת בבית החולים למשטרת שווייץ לאחר שמצא בין חפציו של לוקני פנקס שכלל שירים אנרכיסטיים וציור של אלה אשר עליה נכתב "אנרכיה" ומתחתיה "עבור אומברטו הראשון". משטרת שווייץ לא מצאה בדיווח זה סיבה מספקת למעקב או למעצר.
לוקני רצה לקנות סכין, אך לא היו לו 12 הפרנקים הדרושים לכך. לפיכך הוא לקח פצירה ישנה, ולאחר שהשחיז אותה בקפידה חיבר אותה לידית עשויה מפיסת עץ הסקה. ב-9 בספטמבר 1898 ביקרה הקיסרית אצל הברונית רוטשילד, ולמחרת התכוונה לעלות על ספינת מעבורת לכיוון העיר מונטרה בצדו המזרחי של האגם. הקיסרית הייתה מרדנית מטבעה, ונהנתה מתשומת הלב של האוכלוסייה. לפיכך היא הסתובבה ברחוב לאורך אגם ז'נבה ללא שומרי ראש, אלא רק עם בת הלוויה שלה הרוזנת אירמה סטרי. לוקני המתין לה בהמשך הרחוב, ולאחר שהבחין בה מתקרבת, רץ לכיוונה, ולאחר שהציץ לרגע מבעד לשמשייתה כדי לוודא את זהותה, נעץ את הפצירה היישר בלבה. בשל המחוך ההדוק שלה, הקיסרית כלל לא הבינה שנפגעה. ובעוד לוקני ממהר להימלט, היא קמה מהרצפה ומיהרה לעלות לספינתה. הספינה החלה להפליג, אולם לפתע פלטה הקיסרית "מה קרה לי?" ואיבדה את הכרתה. מיד הבינו אנשי הצוות שהקיסרית פצועה ומיהרו לחזור. היא נישאה חזרה לבית המלון שלה על גבי אלונקה, ובשעה 2:10 קבעו הרופאים את מותה.
כאשר נודע לקיסר פרנץ יוזף על מותה של אשתו, הוא לקה בשבץ. הוא לא התאושש ממותה כל ימי חייו, ונהג לומר לעיתים קרובות: "אף אחד לא יכול לדעת כמה אהבתי אותה". הקיסרית הייתה פופולרית בקרב כל השכבות בווינה, ומותה הכה באבל את האימפריה האוסטרו-הונגרית כולה.
בעקבות רציחתה של הקיסרית, כונסה ברומא בין 24 בנובמבר ל-21 בדצמבר של אותה שנה ועידה בינלאומית למלחמה באנרכיזם.
גורלו
לוקני מיהר להימלט, ובדרכו השליך את הנשק לפתח אחד הבתים. הוא נתפס על ידי שני נהגי מוניות ומלח, ולאחר מכן נעצר בידי שני ז'נדרמים. עובר אורח צילם אותו נלקח מהאזור בידי הז'נדרמים. בתצלום הוא נראה צועד בראש מורם, כשחיוך של שביעות רצון מרוח על פניו. בתחנת המשטרה הוא תיאר בפרוטרוט את כל מעשיו והכנותיו, וכאשר סיפרו לו שהקיסרית מתה, הוא יכול היה להגיד רק "מאושר". הוא הדגיש שוב ושוב שהוא פעל על דעת עצמו ולא כחלק מקבוצה. כאשר נשאל מדוע עשה זאת, השיב: "כחלק מן המלחמה נגד העשירים והמיוחסים... הבא בתור הוא אומברטו". מאוחר יותר מצא שרת מקומי את כלי הנשק של לוקני. בתחילה הוא סבר שהוא שייך לפועל מקומי, ולפיכך לא הביא אותו למשטרה אלא רק יום לאחר מכן. הכלי מוצג כיום ב"מוזיאון סיסי" בווינה. חודו נשבר כאשר לוקני השליך אותו.
מתא כלאו כתב לוקני מכתבים לעיתונות ולנשיא שווייץ, ופרש בהם את משנתו האנרכיסטית וניבא נבואות זעם על גורלו של מוסד המדינה. על מכתבים אלו נהג לחתום "לואיג'י לוקני, אנרכיסט, ואחד המסוכנים ביותר שבהם." למעבידתו לשעבר, הנסיכה ד'ארגונה, כתב: "אף פעם בחיי לא חשתי סיפוק כמו עכשיו... הבהרתי לעולם כי לא רחוק היום שבו שמש חדשה תזרח על כל בני האדם באשר הם". כמו כן הוא טען ש"המקרה שלי דומה לפרשת דרייפוס".
בהיעדר הסכם הסגרה בין שווייץ ואוסטריה לא הוסגר לוקני לידי האוסטרים. לוקני השתוקק למות מות קדושים ולקבל פרסום נרחב, ולפיכך ביקש להישפט בקנטון לוצרן אשר בו היה עונש מוות. אולם בקשתו נדחתה והוא נשפט למאסר עולם בקנטון ז'נבה. לוקני ערער על פסק הדין אך משך את הערעור. בשנת 1900 הוא תקף את סוהריו והושם בצינוק. ב-19 באוקטובר 1910, כעבור יותר משתים-עשרה שנות מאסר, רב לוקני עם אחד מסוהריו, ולפיכך נשלח לבידוד לפרק זמן קצוב. הוא תלה את עצמו בחגורתו. גופתו שימשה לבדיקות מעבדה, וראשו נשמר בצנצנת באוניברסיטת ז'נבה. ב-1985 הועבר הראש למוזיאון בווינה, וב-2000 נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
הפרופסור המטורף (סרט, 2008)
הפרופסור המטורף (באנגלית: The Nutty Professor) הוא סרט הנפשה קומי משנת 2008 וסרט המשך של הפרופסור המטורף משנת 1963 בכיכובו של ג'רי לואיס שחזר לגלם את פרופסור ג'וליוס קלפ בסרט ההמשך בעוד שדרייק בל גילם את נכדו, הרולד קלפ. לסרט אין שום קשר עם הפרופסור המטורף משנת 1996.
קלרה אימרווהר
קלרה אימרווהר (גרמנית: Clara Immerwahr; 21 ביוני 1870 – 2 במאי 1915), הייתה כימאית גרמנייה ממוצא יהודי, אשתו הראשונה של הכימאי הגרמני-יהודי, פריץ הבר. הייתה האישה הראשונה שקיבלה דוקטורט מאוניברסיטת ברסלאו, והראשונה שקיבלה דוקטורט בכימיה מאוניברסיטה גרמנית כלשהי.
המירה את דתה לנצרות כמה שנים לפני שהתארסה לבעלה, הכימאי הגרמני-יהודי, פריץ הבר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה תרם בעלה, הכימאי פריץ הבר, בין היתר לפיתוח אמצעים ללוחמה בנשק כימי. בשנת 1915, לאחר שבעלה שב מהקרב אשר בו נעשה שימוש ראשון בנשק כימי, היא התאבדה בעזרת אקדחו, כנראה על רקע התנגדותה לפיתוח מדעי של אמצעי לחימה קטלניים. בהמשך התאבד גם בנם, הרמן, כנראה מאותה הסיבה.
קישורים חיצוניים
הכל צריך היה להיות אחרת - קלרה אימרווהר ופרשת חוקת
קשת רכוב
הקשתים הרכובים והערבה האירואסייתית
הערבות הגדולות של מרכז מערב אסיה וחלקים גדולים ממזרח אירופה, השייכים כולם לאזור האקולוגי של הערבה האירואסייתית, סיפקו שפע כרי מרעה לסוסים ולמקנה. מאחר שהיו פחות טובים לחקלאות מתורבתת מאשר אזור הסהר הפורה ועמקי הנהרות של סין, סיפקו ערבות אירואסיה מקום מחיה לעמי נוודים שהתבססו על גידול מקנה ועל פשיטות ביזה על יישובים חקלאיים כדי לקיים את עצמם. עמי נוודים אלה הסתמכו על חיל הפרשים היעיל שלהם במהלך פשיטותיהם, שהיו מהירות וקטלניות. בשבילם המלחמה לא הייתה רק תכלית אסטרטגית אלא גם אורח חיים.
מתוך עמי נוודים אלה, המונגולים היו הפרשים הרכובים המוצלחים ביותר ובעזרתם בנה ג'ינג'יס חאן את האימפריה שלו, קשתים רכובים טובים אחרים הם הממלוכים. היו פרשים רכובים טובים גם אצל השבטים הסקיתים, הסארמאטים, ההונים, המדיארים והטורקמנים ועמים אחרים.
וסילי איבנוביץ' צ'פאייב
וַסִילִי אִיבָנוֹבִיץ' צָ'פַּאיֶב (ברוסית: Василий Иванович Чапаев; 9 בפברואר 1887 – 5 בספטמבר 1919) היה חייל בצבא האימפריה הרוסית ולאחר מכן מפקד בצבא האדום.
על אף הישגיו הצנועים יחסית בקרבות, צ'פאייב הפך לאחד מהגיבורים המזוהים ביותר של הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה בזכות הספר שכתב עליו הפוליטרוק ששירת ביחידתו דמיטרי פורמנוב והסרט "צ'פאייב" שצולם על פיו וזכה להצלחה עצומה ברוסיה וגם להכרה בינלאומית. צ'פאייב – יחד עם כמה מחבריו ליחידה – היו גם לנושאן של בדיחות רוסיות רבות.
ביוגרפיה
ישנן מספר גרסאות לגבי מקום הולדתו של צ'פאייב. לפי המהדורה משנת 1930 של האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה, צ'פאייב נולד בעיר בלקובו (Балаково) שבמחוז סמרה. משפחתו אכן התגוררה בבלקובו בין השנים 1897–1908, אך באחת מן ההקרנות הראשונות של הסרט "צ'פאייב", בני הכפר בּוּדַיְקָה (Будайка) בצ'ובשיה (כיום חלק מהעיר צ'בוקסרי) זיהו אותו - אף על פי שזה היה שחקן, ואכן נמצאו מסמכים שלכאורה מאשרים זאת. אביו של צ'פאייב היה ממוצא ארזיה ואמו ממוצא רוסי וצ'ובשי.
בנובמבר 1918 נשלח צ'פאייב ללימודים במטה הכללי של הצבא האדום, אך בינואר 1919 חזר לחזית. חייליו הביסו שלוש אוגדות של הצבא הלבן וכבשו את העיר אופה, ועל כך זכה צ'פאייב בעיטור הדגל האדום.
בסוף קיץ 1919 עבר הרגימנט של צ'פאייב לחזית אורל. ב-5 בספטמבר יחידתו נמצאה בעיירה לבישצ'נסק (Лбищенск) ומנקודה זו עקבותיו של צ'פאייב אבדו; ביום הזה כנראה מצא את מותו. נסיבות מותו המדויקות אינן ידועות. ברור שהמקום הותקף על ידי קוזאקים שלחמו לצד הצבא הלבן. על פי התיאור בספר של פורמנוב ובסרט על פיו, צ'פאייב טבע כשניסה לחצות בשחייה את נהר אורל. לפי גרסתם של שני חיילים הונגרים אשר שירתו ברגימנט של צ'פאייב, הוא נורה על גדת הנהר. החיילים ניסו להעביר את מפקדם הפצוע לגדה השנייה, ושם ראו שהוא מת וקברוהו. הגדה שבה הוא נקבר, לפי גרסה זו, מוצפת היום. בכל מקרה, מעולם לא התקבלה ידיעה רשמית על כך שגופתו נמצאה.
השפעה תרבותית
הסרט "צ'פאייב", המבוסס על הרומן של פורמנוב, יצא בשנת 1934 וזכה להצלחה עצומה בתוך ברית המועצות. הוא זכה אף בכמה פרסים בינלאומיים, וקיבע את דמותו של צ'פאייב כאחד החיילים הרוסים הידועים ביותר אי פעם.
ממשלת ברית המועצות טיפחה את מורשת צ'פאייב - על שמו נקראו יחידות בצבא האדום, רחובות בעשרות יישובים, ואף כמה יישובים שלמים. כמו כן, הוקמו מספר אנדרטאות להנצחתו.
בד בבד עם הזיכרון החיובי על צ'פאייב הגיבור, דמותו שימשה גם השראה ליצירות תרבות עממיות: צ'פאייב ודמויות ראשיות אחרות מהסרט עליו הפכו לגיבורים של מאות בדיחות, שלרוב הציגו אותם כבורים נלעגים. בנוסף, בשם "צ'פאייב" כונה משחק לוח נפוץ בקרב ילדי רוסיה, שבו שני מתחרים מנסים להקיש על כלי דמקה ולהעיף מהלוח את כלי היריב.
בשנת 1996 יצא רומן מאת ויקטור פלווין "צ'פאייב והריק", המתאר את צ'פאייב כמעין מורה רוחני המדריך את חבריו ליחידה ברזי זן-בודהיזם. הספר משלב הן קטעים שונים, לעיתים כפרודיה, מתוך ספרו של פורמנוב והן קריצות לבדיחות המאוחרות יותר על צ'פאייב וקרוביו.
צעיר עירום יושב על שפת הים
צעיר עירום יושב על שפת הים (בצרפתית: Jeune Homme nu assis au bord de la mer, figure d'étude) הוא ציור שמן מאת ז'אן-איפוליט פלנדרן שצויר בין שנת 1835 ל-1836 המוצג במוזיאון הלובר בצרפת.
בשנת 1832 זכה פלנדרן בפרס רומא, מענק שנלווה אליו טיול לרומא. הוא שהה בעיר חמש שנים ובה צייר פלנדרן את 'צעיר עירום יושב על שפת הים' שנשלח חזרה לפריז בשנת 1837. הציור נרכש על ידי נפוליאון השלישי.
עם פרסומו זכה הציור לתשומת-לב רבה של מבקרי אמנות, והוא נחשב לאחד מציוריו המפורסמים ביותר למרות שנעשה בשלב מוקדם יחסית של הקריירה שלו. בציור נראית דמות גבר צעיר, יושב עירום על סלע כאשר זרועותיו שלובות סביב ברכיו, ראשו רכון ועיניו עצומות. ברקע נראה ים בלבד, ללא אלמנט נוסף העשוי לרמוז על מיקום. המסתורין האופף את הציור לא מספק הסבר לתנוחה בה יושב הנער: תאופיל גוטייה (1811–1872) ביקר את הציור ואמר שנראה כי מדובר בנער שנסחף לאי בודד, או ברועה צאן שאיבד את העדר שלו. בסופו של דבר הפרשנות נתונה למביט בציור, והדבר מביא להשוואה שלו לסגנון מאוחר יותר - הסוריאליזם של המאה ה-20.
היסטוריונית ומבקרת האמנות אליזבת פרטג'ון (Prettejohn) בחנה את השפעת תאוריית האסתטיקה הגרמנית על האמנות הצרפתית. ב'צעיר עירום יושב על שפת הים' היא בחנה את הרקע שבציור ואת גופו "חסר הפגמים" של הנער, ומצאה כי אלה מתיישבים עם הגדרת מושג היופי של יוהאן יואכים וינקלמן, היסטוריון גרמני בתחום תולדות האמנות. את תנוחתו העגולה של המודל השוותה פרטג'ון לרישום האדם הוויטרובי של לאונרדו דה וינצ'י.
אחד הדברים שהשפיעו באופן ניכר על תפוצתו של הציור הייתה אדפטציה שלו בדמות תחריט שיצר ז'אן-בטיסט דנגֶן (Danguin), שהוזמנה באופן רשמי על ידי המדינה. ככל שהמוּדעות לציור גדלה, נעשו לו אדפטציות נוספות והוא הפך לאייקון הומוסקסואלי - למרות שלא הייתה כוונה כזו בציור המקורי. הצלמים מרסל מור וקלוד קהון עשו לו אדפטציות, כמו גם וילהלם פון גלודן, פרד הולנד דיי, ורוברט מייפלת'ורפ.
דפוס אופסט
דפוס אוֹפסֶט (מאנגלית: Offset printing) הוא שיטת הדפסה מודרנית. שיטה זו מבוססת על יצירת דמות, שהיא תמונה של הדף המודפס, על לוח אלומיניום דק. הלוח מורכב על גליל במכונת הדפוס. מכונת הדפוס מצמידה גליל עם צבע דפוס אל הלוח, הלוח מוצמד אל הבלנקט שמוצמד אל הנייר, וכתוצאה מהמגע מועבר חלק מהצבע אל הנייר. דפוס אופסט הוא פיתוח ושיפור של הדפס אבן.
לוח האופסט
בדפוס האופסט שטח פני הלוח מורכבים משני אזורים נבדלים: אזורים שיקלטו צבע ויעבירו את הצבע אל הבלנקט ויודפסו (למשל האות עצמה), ואזורים שלא יקלטו צבע ולא יעבירו את הצבע אל הבלנקט ולכן לא יודפסו (למשל השטח ה"לבן" שמסביב לאות).
הכנת הלוח
בדפוס אופסט נוצר ההבדל בלוח בין השטח המדפיס (האותיות) והשטח הלא מדפיס בדרך שונה, המבוססת על שטחים הצבועים בחומר הידרופובי על בסיס שומני (כמו צבע הדפוס). הלוח נמרח בשכבת אמולסיה. בעבר היו מכניסים את הלוח לשולחן אור מיוחד, תחת נגטיב או פוזיטיב של המקור, ועליו היו מקרינים אלומת אור חזקה. כיום משתמשים בלייזר, בשני המקרים התוצאה היא זהה כלומר החשיפה לאור או הצריבה בלייזר גורמות לשינוי כימי באמולסיה. לאחר מכן עובר הלוח, הצרוב\מוקרן, פיתוח בדומה לפיתוח תמונות בצילום, על ידי חומצות ומפתחים. כך למעשה נוצר הלוח כאשר חלקו מכוסה בשכבה שומנית הידרופובית וחלקו לא. החלקים שנחשפו לאור או נצרבו (על ידי לייזר) יתקשו והאמולסיה המוקשית תישאר ותדפיס, בעוד החלקים שלא נחשפו לאור ולא נצרבו האמולסיה תורד בשלב הפיתוח וחלקים אלה לא יודפסו.
הדפסה
בהדפסה צבעונית התהליך חוזר על עצמו עבור כל צבע והלוח המתאים לו. המיקום המדויק של גיליון הנייר בתהליך ההדפסה (המכונה "רגיסטר") חייב להיות זהה עבור כל אחד מהלוחות בצבעים השונים כדי שהתמונה הצבעונית תידפס נכון.
יש חשיבות רבה לכמות המים והצבע המוזרמים ללוח. כאשר אחד מהם נמרח בכמות יחסית גדולה מדי, האיזון יופר והסלקטיביות תפגע, עובדה זו תפגע באיכות ההדפסה.
קונרד גסנר
קונרד גסנר (בגרמנית: Conrad Gesner; 26 במרץ 1516 – 13 בדצמבר 1565) היה הומניסט, מורה, רופא, ביבליוגרף וחוקר טבע שווצרי, מחלוצי הביולוגיה החדשה. מחבר ספרי מדע משל עצמו, ומהדיר ספרי קדמונים. נודע בתור "אבי הביבליוגרפיה".
סוג הצמח Gesneria ומשפחתה Gesneriaceae נקראים על שמו. גם סוג העש Gesneria נקרא על שמו.
ביוגרפיה
בבית הספר, הוא הרשים את מוריו עד כדי כך שכמה מהם לקחו אותו תחת חסותם כדי שיוכל לקדם את החינוך שלו באוניברסיטאות כגון שטרסבורג. אחד ממוריו אף שימש לו כאב אומן לאחר מות אביו בקרב קאפל. לאחר מות אביו, עזב את ציריך ועבר ללמוד באוניברסיטת שטרסבורג, שם למד עברית. ב-1535, תסיסה דתית הובילה אותו חזרה לציריך, וחבריו באו שוב לעזרתו ואפשרו לו ללמוד באוניברסיטת בזל בשנת 1536.
גסנר פרסם את הספר "Bibliotheca universalis" בשנת 1545, אשר הייתה הביבליוגרפיה הראשונה מסוגה. הספר הוא קטלוג המונה כ-3,000 סופרים וכ-10,000 כותרים בני התקופה, הממוינים לפי סדר אלפביתי, וכולל גם הסברים קצרים על הסופרים. הספרים בקטלוג כללו כותרים בלטינית, יוונית ועברית. גסנר לא השמיט סופרים או ספרים על פי איכותם, אלא שאף לכלול את כל הידע שהיה זמין באותה תקופה ולהשאיר את הביקורת לקוראים. לאחר כשנתיים הוציא ביבליוגרפיה נוספת, "Pandectarum sive partitionum universalium libri XXI", אשר פיצל את רשימת הסופרים והספרים ל-21 כרכים המחולקים לפי נושאים. בזכות מאמצים אלו בתחום קטלוג הספרות, זכה גסנר לכינוי "אבי הביבליוגרפיה".
נפטר בשנת 1565 כתוצאה ממחלת הדבר.
המאה ה-33 לפנה"ס
המאה ה-33 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 3300 לפני הספירה והסתיימה בשנת 3201 לפני הספירה. זוהי המאה ה-33 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
גסטרוסכיזיס
גסטרוסכיזיס (מלטינית: Gastroschisis; בעברית: היעדר דופן הבטן) הוא מום מולד שבו המעי של התינוק יוצא מחוץ לגוף דרך חור ליד הטבור. גודל החור משתנה, ואיברים אחרים, כמו הקיבה והכבד, עשויים להופיע גם מחוץ לגוף התינוק. הסיבוכים עשויים לכלול בעיות האכלה של התינוק, לידה מוקדמת, אפרסיה במעיים, ופיגור גדילה תוך רחמי.
הסיבה לכך בדרך כלל לא ידועה. השיעורים גבוהים יותר בקרב תינוקות שנולדים לאמהות מעשנות, שותות אלכוהול, או מתחת לגיל 20. באמצעות אולטרסאונד במהלך ההיריון ניתן לאבחן את המום, אך האבחנה יכולה גם להתרחש בלידה. גסטרוסכיזיס שונה מאומפלוצלה בכך שאין קרום המכסה את המעי.
אופן הטיפול הוא ניתוח, אשר מבוצע זמן קצר לאחר הלידה. אצל תינוקות עם מומים גדולים, לפעמים יכוסו קודם האיברים החשופים בחומר מיוחד, ולאחר מכן יוחזרו באופן איטי אל חלל הבטן. שיעור הגסטרוסכיזיס הוא כ-4 ל-10,000 לידות ונמצא במגמת עלייה.
תסמינים
אין תסמינים במהלך ההריון. כ-60 אחוז מהתינוקות עם גסטרוסכיזיס נולדים פגים. בלידה, לתינוק יהיה חור קטן (בגודל של פחות מ4 סנטימטרים) בבטן, בדרך כלל מצד ימין של הטבור. דרך חור זה, יצאו חלק מהמעיים. במקרים נדירים, הכבד והקיבה עשויים גם הם לצאת מדופן הבטן דרך החור. כתוצאה מכך, לאחר הלידה, איברים אלה חשופים ישירות לאוויר.
גורמים
הגורם לגסטרוסכיזיס אינו ידוע. במקרים מסוימים, הגורם יכול להיות גנטי, וייתכן כי גורמים סביבתיים שהאם נחשפת אליהם במהלך ההיריון, ישפיעו גם הם. גורמי הסיכון כוללים צריכת אלכוהול, עישון וגיל צעיר של האם.
פתופיזיולוגיה
במהלך השבוע הרביעי של ההתפתחות העוברית של התינוק, צדי הגוף של העובר מתקפלים אל קו האמצע ומתמזגים יחד כדי ליצור את חלק הגוף הקדמי. עם זאת, במקרה של גסטרוסכיזיס ופגמים אחרים בדופן הבטן, תהליך זה לא מתרחש, מפני שאחד מצדי הגוף מתקשה להתקפל אל קו האמצע ולהתמזג עם הצד השני. כתוצאה מכך מתאפשרת יציאה של המעיים מחוץ לדופן הבטן והמעיים בדרך כלל גורם לבקע בשריר הבטן הישר, בצד ימין של הטבור. הגורמים האחראים לתנועה של צדי הגוף כלפי קו האמצע של הגוף, כמעט ולא ידועים. הבנה טובה יותר של הגורמים האלו, תעזור להסביר למה גסטרוסכיזיס מתרחשת לרוב בצד ימין של הטבור, בעוד שפגמים אחרים על פני הבטן מתרחשים בדרך כלל במרכזה.
1. כישלון בהתפתחות שכבת המזודרם
2. קרע במעטפת שק העובר מסביב לאזור הטבור
3. שיבוש בווריד הטבורי הימני מובילה להיחלשות של קיר הגוף והיווצרות בקע במעי
4. שיבוש בשק החלמון ובעורק וויטליה
5. התקפלות חריגה של צדי הגוף
ההשערה הראשונה לא מספקת הסבר מדוע הכישלון בהתפתחות שכבת המזודרם מתרחש באזור כל כך קטן וספציפי. ההשערה השנייה לא מספקת הסבר לאחוז הנמוך של אנורמליות הקשורה לגסטרוסכיזיס בהשוואה לאומפלוצלה. את ההשערה השלישית ביקרו בטענה כי אין תוספת כלי דם של הבטן הקדמית על ידי הוריד הטבורי. ההשערה הרביעית התקבלה בחלקה אך מאוחר יותר הראו כי עורק וויטליה הימני לא קשור לאספקה לחלק הקדמי של הבטן. על מנת לבסס את ההשערה החמישית יש צורך בעוד ראיות.
אבחנה
במדינות העולם המפותחות, כ-90% מן המקרים יזוהו תוך בדיקת אולטרסאונד רגילה, בדרך כלל בטרימסטר השני להריון. להבדיל מפגמים נוספים בדופן הבטן, כמו אומפלצולה, בגסטרוסכיזיס אין קרום או צפק העוטף את הפגם והפגם בדרך כלל קטן יותר.
טיפול
גסטרוסכיזיס מצריך ניתוח על מנת להשיב את המעיים החשופים לחלל הבטן ולסגור את החור בבטן. לפעמים הניתוח יתבצע באופן מידי ולפעמים יכוסה קודם החלק מהמעי שיצא מן הבטן ונחשף לאוויר, ורק לאחר מכן יבוצע הניתוח. ייתכן ויידרש יותר מניתוח אחד, כאשר רק ב-10% מן המקרים ניתן לסיים את התהליך הרפואי בניתוח יחיד.
לנוכח הידיעה כי התינוק סובל מגסטרוסכיזיס, מומלץ ללדת בבית חולים אשר ערוך למקרים כאלו כך שהניתוח יוכל להתבצע במהירות הנדרשת. הולדת התינוק במוסד שלא ערוך לניתוח שכזה והעברת התינוק למוסד רפואי בו ניתן לנתח את התינוק, מסכנת את התינוק ולא רצויה.
ניתוח קיסרי לא בהכרח עדיף על לידה טבעית ולא הוכח כי יהיו תוצאות טובות יותר אם התינוק ייוולד בניתוח קיסרי. לכן, ניתוח קיסרי יתבצע רק אם יהיו סיבות אחרות שיובילו לכך. הסיבה העיקרית לזמן ההחלמה הארוך היא הזמן שלוקח למעי של התינוק לחזור לתפקד באופן נורמלי. לאחר הניתוח, התינוק מוזן על ידי עירוי ובהדרגתיות מורגל לאכילה רגילה.
פרוגנוזה
אם הגסטרוסכיזיס לא מטופל, הוא קטלני עבור התינוק. שיעור ההישרדות עבור תינוקות אשר מטופלים הוא 90%. עלולים להתרחש ליקויים נוספים כמו תפקוד מופחת של המעי, זרימת דם לא תקינה אל החלקים החשופים ובנוסף, עלולה להיות כמות פחותה של מעיים מן הכמות התקינה. כל אלו עלולים להעמיד את התינוק בסכנה לדלקת מעי נמקית. בנוסף, עקב היותו של המעיים חשוף לאוויר, תינוקות עם גסטרוסכיזיס נמצאים בסיכון מוגבר לזיהום וצריכים להיות תחת השגחה צמודה.
ספ מאייר
ג'וזף דיטר מאייר (בגרמנית: Josef (Sepp) Dieter Maier, תעתיק מדויק: זפ מאייר; נולד ב-28 בפברואר 1944 בגרמניה), שוער כדורגל גרמני. שיחק בבאיירן מינכן ובנבחרת מערב גרמניה. נחשב בזמנו לאחד מהבולטים בשוערי העולם ונחשב כיום לאחד מהבולטים בשוערים הגרמנים בכל הזמנים, ואחד הכדורגלנים המעוטרים ביותר בתארים בתולדות הכדורגל העולמי.
מאייר שיחק לכל אורך הקריירה בבאיירן מינכן, בין השנים 1965–1980. הוא זכה עם הקבוצה בארבע אליפויות גרמניה, בארבעה גביעים, בשלושה גביעי אירופה לאלופות, בגביע אירופה למחזיקות גביע ובגביע הביניבשתי. בנוסף שיחק בנבחרת מערב גרמניה בין השנים 1966–1979 וזכה ביורו 1972 ומונדיאל 1974. בשנת 1980 פרש מכדורגל.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרף לצוות המקצועי של באיירן מינכן ושל נבחרת גרמניה כמאמן השוערים, וגם בתפקיד זה זכה בתארים רבים.
מאייר הוא שיאן ההופעות בבאיירן מינכן, שבמדיה הופיע 536 פעמים. במדי הנבחרת הופיע 95 פעמים. הקריירה שלו נקטעה בשל תאונת דרכים אשר אילצה אותו לפרוש.
באיירן מינכן
מאייר החל לשחק בבאיירן מינכן עוד טרם הקמת הבונדסליגה. בעונת 1964/65 העפיל מאייר עם באיירן מינכן לבונדסליגה תחת המאמן זלטקו צ'ייקובסקי, ובעונת 1965/66, עונת הבכורה של באיירן מינכן בבונדסליגה, סיים מאייר עם הקבוצה במקום השלישי, וזכה עם הקבוצה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 4-2 בגמר על מיידריכר (כיום דיסבורג). זכייה זו בגביע הגרמני הקנתה לבאיירן מינכן השתתפות בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1966/67. באיירן ומאייר זכו בתואר זה, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על גלאזגו ריינג'רס. בזירה המקומית, סיימו באיירן מינכן ומאייר במקום השישי בבונדסליגה, וזכו בפעם השנייה ברצף בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 4-0 בגמר על המבורג. ראוי לציין שהחל מעונה זו, מאייר לא הפסיד ולו משחק ליגה אחד במשך 13 עונות רצופות, וליתר דיוק 442 משחקי ליגה רצופים. בעונת 1968/69 זכה מאייר בדאבל עם באיירן מינכן, כאשר זכה באליפות הבונדסליגה הראשונה בקריירה שלו בפער של שמונה נקודות מהסגנית אלמניה אאכן, ובגביע הגרמני, לאחר ניצחון בגמר על 2-1 בגמר על שאלקה 04. בעונת 1970/71 זכה מאייר בפעם הרביעית בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על פ.צ. קלן. זכייה זו הייתה האחרונה של מאייר בגביע הגרמני, על אף שבאיירן זכתה בתארים רבים במהלך שנות ה-70, בהן מאייר היה שחקן הרכב קבוע.
נבחרת גרמניה המערבית
מאייר החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1966. בשנה זו זומן מאייר לסגל הגרמני למונדיאל 1966, אך היה שוער המשנה להנס טילקובסקי. החל מפרישתו של טילקובסקי מהנבחרת בשנת 1967, מאייר היה השוער הבלתי מעורער של גרמניה המערבית, במשך יותר מעשור. הטורניר הגדול הראשון בו מאייר היה השוער הבכיר היה מונדיאל 1970, בו מאייר הגיע עם גרמניה המערבית לחצי הגמר, שם הפסידה נבחרתו לנבחרת איטליה בתוצאה 4-3. מאייר שיחק בכל המשחקים בטורניר זה, למעט המשחק על המקום השלישי מול נבחרת אורוגוואי, בו שיחק שוער המשנה הנס וולטר, ששמר על שער נקי וסייע לגרמניה המערבית לנצח 1-0.
בשנת 1972 היה מאייר חלק מהזכייה של גרמניה המערבית ביורו 1972, לאחר ניצחון בגמר על נבחרת ברית המועצות בתוצאה 3-0. בשנת 1974 מאייר זכה גם במונדיאל 1974 שנערך על אדמת גרמניה, לאחר שנבחרת גרמניה המערבית, שכללה כוכבים כמו פול ברייטנר, ברטי פוגטס, גרד מילר ופרנץ בקנבאואר, ניצחה במשחק הגמר שנערך במינכן, עירו של מאייר, את נבחרת הולנד בתוצאה 2-1. מאייר הציג יכולת מצוינת לאורך הטורניר, ובסיומו נכלל בנבחרת הטורניר.
בשנת 1976 מאייר השתתף עם גרמניה המערבית ביורו 1976, בו הגיעה נבחרתו עד הגמר, והפסידה לנבחרת צ'כוסלובקיה בבעיטות הכרעה, לאחר 2-2 בתום 120 דקות. מאייר לא הצליח לעצור אף בעיטה של צ'כוסלובקיה, שהאחרונה שבהן הייתה בעיטת הפננקה המקורית של אנטונין פננקה. בשנת 1978 השתתף מאייר בטורניר הגדול האחרון שלו, מונדיאל 1978. מאייר שמר על שער נקי בשלושת משחקי שלב הבתים הראשון, אך נבחרתו הודחה בתום שלב הבתים השני, לאחר הפסד מפתיע במחזור האחרון בתוצאה 3-2 לנבחרת אוסטריה. לאחר מונדיאל 1978, מאייר המשיך לשחק בנבחרת ומונה כקפטן, עד לפרישתו בשנת 1979. מאייר ערך 95 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
לאחר פרישתו
מאייר החל לעבוד בשנת 1988 כמאמן שוערים, תחילה בנבחרת גרמניה המערבית, ובשנת 1994 עבד כמאמן שוערים גם בבאיירן מינכן, כאשר הוא עבד במשך 12 שנים בשני המקומות במקביל, והיה המנטור של אוליבר קאן. באוקטובר 2004 פוטר מאייר מתפקידו בנבחרת גרמניה, לאחר שהמאמן יורגן קלינסמן לא אהב את דעתו בעניין המחלוקת מי יהיה שוערה הראשון של הנבחרת, אוליבר קאן או ינס להמן, סוגיה שהעסיקה את גרמניה באותה תקופה, כאשר קאן היה השוער הבלתי מעורער בנבחרת עד הגעתו של קלינסמן, והוא אף הועדף על ידי מאייר, אך קלינסמן צידד בלהמן ואף העדיף אותו כשוער הראשי לאחר מכן במונדיאל 2006. בשנת 2008 פרש מאייר מהתפקיד של מאמן השוערים גם בבאיירן מינכן. הן בנבחרת והן בבאיירן מינכן היה מאייר שותף מלא לזכיות בתארים רבים.
תארים בולטים
כשחקן
עם באיירן מינכן:
עם נבחרת גרמניה המערבית:
תארים אישיים:
בצוות המקצועי של באיירן מינכן:
בצוות המקצועי של נבחרת גרמניה:
What You Know Bout Love
What You Know Bout Love הוא שיר של הראפר האמריקאי פופ סמוק, מתוך אלבום הבכורה שלו שלאחר המוות, Shoot for the Stars, Aim for the Moon. השיר נכתב על ידי פופ סמוק, הידוע בשמו האמיתי בשאר ג'קסון, לצד IAmTrash, אלגין למפקין וטרוי אוליבר, והופק על ידי IAmTrash. השיר יצא כסינגל השישי מתוך האלבום ב-9 באוקטובר 2020, על ידי חברות התקליטים ויקטור ויקטור וורלדווייד וריפבליק רקורדס.
רקע והפקה
השיר היה אחד משיריו הראשונים שהיו לפופ סמוק כשסטיבן ויקטור החתים אותו בחברת התקליטים ויקטור ויקטור וורלדווייד. ויקטור נזכר כמה הוא התרגש מהשיר כי הוא תמיד אהב את הדגימה המקורית, שפופ סמוק מצא בעצמו ביוטיוב. ויקטור אמר שהשיר היה אחד מהשירים שלדעתו ולדעת הצוות שלו הם "גדולים מכדי להוציא אותם מיד". הוא והצוות שלו תמיד רצו את השיר באלבום כי הם חשבו שזה ברמה הזו. ויקטור העיר כי כאשר פופ סמוק דיבר על השיר, הוא אמר, "יו, זה בשביל הזמן בו אני בתיק האהבה שלי". IAmTrash הסביר כי הוא פרסם את המקצב של השיר כבר בשנת 2019. הוא הצהיר שהוא העלה את זה בתור מקצב "בסגנון פלייבוי קרטי", כדי לשווק את עצמו כמפיק מוזיקלי, אך באוקטובר 2019 הוא ראה קטע של פופ סמוק רוקד אליו. הוא הודה שלא ידע מאין פופ סמוק קיבל את המקצב כי מעולם לא דיבר איתו. הוא שיער כי פופ סמוק קיבל אותו מיוטיוב.
הצלחה מסחרית
במצעד הקנדה הוט 100, הגיע השיר בשיאו למקום ה-16, ואף הוענק לו תואר הפלטינה המשולשת מטעם איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי, על 160,000 יחידות של מכירות והשמעות בסטרימינג בקנדה. בניו זילנד, השיר הגיע בשיאו למקום השישי וקיבל את תואר הפלטינה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות הניו זילנדי, על למעלה מ-30,000 עותקים. השיר הגיע לחמישייה הפותחת באוסטרליה, אירלנד, נורווגיה ופורטוגל. באוסטריה, שווייץ וצ'כיה, הגיע השיר לעשירייה הפותחת.
בחודש יוני 2021 דירג בילבורד את השיר במקום ה-18 ברשימת "50 השירים הטובים ביותר בשנת 2021 עד כה".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי אוליבר קנון. הוא הועלה לערוץ היוטיוב של פופ סמוק ב-22 בדצמבר 2020. הקליפ נפתח בסרטון של פופ סמוק מודה למעריציו ואומר להם עד כמה הוא מעריך ואוהב אותם: "אני אוהב אתכם, אני נהנה ממכם, ואני מעריך אתכם. לא הייתי כלום בלי כולכם". הקליפ כולל קטעים של פופ סמוק שלא נראו קודם לכן, בהם הוא עובד באולפן, מטייל ברחבי העולם, מבלה עם משפחתו וחבריו, מפרסם סרטונים בחשבון הטיקטוק שלו, ובהופעות חיות. הקליפ כולל גם מעריצים שמבצעים את אתגר הריקוד של השיר בטיקטוק. הקליפ מסתיים בכך שפופ סמוק טס במטוס ואומר: "אני לא יודע מי צריך לשמוע את הבחור הזה, אבל אל תתנו לאף אחד להגיד לכם אי פעם שאתם לא יכולים לעשות כלום. מה שאתה רוצה לעשות, פשוט תעשה את זה. אל תסתכל אחורה".
מקיקץ ישראל חדאד
הרב מקיקץ (גוצא) ישראל חדאד (1912 - י"א תשרי ה'תש"מ, 21 בספטמבר 1980) היה דיין ומורה צדק בעיר תיטאויאן (טיטאוין) שבתוניסיה ורב המושב בית הגדי בארץ ישראל. שוחט ובודק, מוהל ומחבר.
תולדותיו
נולד בג'רבה שבתוניסיה, לג'נינה ולסומאני (שומאני) חדאד. הוא נכדו של הדיין הרב ניסים חדאד.
למד תורה בתמיכת אביו שעזר לו למרות עוניו הרב, ורבו המובהק היה הרב רחמים חי חויתא הכהן, שגם הסמיכו לשוחט ובודק.
התחתן בראשונה עם יעקותה (בת רות). לאחר שנפטרה בי"ג בניסן, בגיל בת 22, התחתן בשנית עם חנה (בת ציון חורי), ממנה נולדו לו שתי בנות, יעקותה וכמיסה. רבו סייע לו כלכלית מדי חודש, וגם אחרי חתונתו כשתכנן למצוא מלאכה ולהתפרנס, אמר לו רבו שישב ללמוד והוא יתמוך בו. מי שסייעו ותמכו בו בקצבה קבועה היו חתנו חויתה ואחיו עזיזי (בני ראובן כהן למגרבי), השנים גם תמכו בו כאשר עבר בהמשך לכהן כדיין, מורה צדק ומלמד תשב"ר בעיר תיטאויאן (טיטאוין) שבדרום תוניסיה. בתמיכת הקהל בתיטאויאן הוא אף חזר לג'רבה ולמד מרבו לשמש כמוהל, שליח ציבור ודרשן.
הרב חדאד עלה לארץ ישראל, וכיהן כרב המושב בית הגדי שבנגב.
ספריו
בין ספריו שיצאו לאור:
פיוס הרביעי
האפיפיור פיוס הרביעי (בלטינית: Pius IV; 1499 – 1565) כיהן כאפיפיור בשנים 1559 עד 1565.
ביוגרפיה
פיוס הרביעי נולד ב-31 במרץ 1499, בעיר מילאנו שבאיטליה בשם ג'ובני אנג'לו מדיצ'י. רכש את השכלתו הדתית בעיר בולוניה, ובשנת 1549 מונה לתפקיד קרדינל. בשנת 1559 מונה לאפיפיור והחליף את האפיפיור שקדם לו, פאולוס הרביעי, שבזמנו הוטלו על היהודים הגבלות וגזרות קשות.
פיוס הרביעי אכף חלק מהחלטות קודמו והורה ריכוזם של היהודים בגטאות בערי איטליה. עם זאת, בשנת 1562, מספר שנים לפני מותו, ביטל חלק מהגזירות שהוטלו על היהודים. לדוגמה, התיר ליהודים לשוב ולפתוח בנקים ב-16 מרכזים קטנים בנסיכות פארמה ופירנצה שבאיטליה. הזיכיון לפתיחת הבנקים חודש מדי שנה, עד מותו, אז חודשו הגזרות על היהודים בידי יורשו פיוס החמישי.
פיוס הרביעי ידוע כמי שהורה לכסות בצבע את המערומים בציורים שבקפלה הסיסטינית בוותיקן, מטעמי צניעות, תוך השחתתם. הציורים שוחזרו ושופצו לאחר מותו.
סיים
הסֵיְים (בפולנית: ) הוא הבית התחתון של הפרלמנט הפולני ובידיו נמצאות סמכות החקיקה העליונה.
הסיים מונה 460 חברים שנבחרים בבחירות כלליות וחשאיות בהם יכול להתמודד כל אזרח פולין שמלאו לו 21 שנים. כהונת הסיים נמשכת ארבעה שנים מיום בחירתו. אם כי במצבים מסוימים רשאי נשיא פולין לפזרו לפני מועד זה.
צירים יהודיים בסיים
בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה נבחרו לסיים צירים יהודיים רבים. בבחירות לסיים המחוקק ב-1919 נבחרו לסיים 11 צירים יהודיים. הם ייצגו את המפלגות הציוניות, האורתודוקסים, הפולקיסטים ופועלי ציון. הצירים הקימו יחדיו את ההתאחדות החופשית של הצירים היהודים בני הלאומיות היהודית בסיים. ההתאחדות איגדה שלוש סיעות מפלגתיות: הציונים, האורתודוקסים והפולקיסטים, כשנציג 'פועלי ציון' שיתף עימם איתם פעולה. הנציגות 'בני הלאומיות היהודית' (Narodowosci Zydowskiej) באה להדגיש את שייכותם הלאומית, שהייתה בעלת משמעות בתקופה שבה הם נאבקו על הכרה בהם כנציגיו של מיעוט לאומי.
האשה הראשונה שנבחרה כצירה בסיים הייתה ד"ר, פעילה ציונית מגליציה.
בשנת 1934 פעל השלטון בפולין לצמצם את הייצוג של האופוזיציה ושל המיעוטים בפולין ושינתה את שיטת הבחירות לאזורית. בעקבות זאת, החרימו הציונים השמאליים את הבחירות שהתקיימו בסתיו 1935 ונבחרו רק ארבעה נציגים יהודים: אמיל זומרשטיין איש הציונים הכלליים שהתמודד בגליציה, הרב יצחק רובינשטיין איש המזרחי שהתמודד בוילנה, וצלב וישליצקי שהיה נציג הסוחרים ויעקב לייב מינצברג איש אגודת ישראל שהתמודד בלודז'. זמן קצר לאחר הבחירות נפטר וישליצקי והייצוג היהודי ירד לשלושה. בתחילת 1936, בעקבות ערעור על תוצאות הבחירות, נכנס ד"ר יהושע גוטליב לסיים.
בבחירות בסתיו 1938 נבחרו מחדש אמיל זומרשטיין, ומינצברג, ונוספו עליהם יצחק שוורצברט כנציג מחוז קרקוב, וזיידנמן מהסוחרים וטרוקנהיים מאגודת ישראל בוורשה.
הסיים תחת השלטון הקומוניסטי
גם תחת השלטון הקומוניסטי, הפרלמנט היה רב מפלגתי (תחת מגבלות שונות). בתחילת ימי פולין הקומוניסטית היה יחס של חבר פרלמנט לכל 60,000 תושבים, אך מפני חוסר מעשיותה השיטה הוחלפה לאחר 2 כהונות שמנו 425 ו-459 חברים (בהתאמה). הסיים היה אחראי על מינוי : ראש הממשלה וממשלתו, מבקר המדינה, מועצת המדינה וחברי בית הדין לחוקה. גם אישור התקציב והתוכניות הלאומיות נזקו לאישור הסיים.
ראשי הפרלמנט בתקופה הקומוניסטית
בתקופה הקומוניסטית בוטל תפקיד "מרשל הסיים", ויו"ר הסיים נקרא יו"ר נשיאות הסיים
הסיים בתקופת הרפובליקה השלישית
בראשות הסיים עומד מרשל הסיים, שנבחר או מודח על ידי רוב מוחלט של חברי הסיים, מרשל הסיים מנהל גם את הישיבות המשותפות של שני בתי הנבחרים של הפרלמנט הפולני. כמו כן המרשל ממלא את מקום הנשיא במקרים הנקובים בחוקה. כיום מכהנת בתפקיד אלז'בייטה ויטק ממפלגת חוק וצדק.
כהונת הסיים מסתיימת ארבע שנים לאחר תחילתה. חברי הסיים (ברוב של 3\2) יכולים לפזר את הסיים לפני מועד זה. באם לאחר המועד הנקוב בחוקה לא הורכבה ממשלה, חייב נשיא פולין לפזר את הסיים. נשיא פולין רשאי גם לפזר את הסיים אם התקציב לא אושר 4 חודש לאחר שהמממשלה הגישה אותו לסיים.
תוכנית אירוח
תוכנית אירוח (באנגלית אמריקנית/אוסטרלית: Talk Show, באנגלית בריטית: Chat Show) היא תוכנית טלוויזיה או תוכנית רדיו, שבה מתארח אדם אחר (או קבוצה של אנשים) על מנת לדון בנושאים שונים, אותם מעלה המנחה של תוכנית האירוח.
לעיתים, בתוכנית יתקיים פאנל של אורחים, המורכב בדרך כלל מקבוצה של אנשים, המלומדים או המנוסים בנושא שבו דנה התוכנית. בפעמים אחרות, יהיה זה אורח יחיד אשר ידון על תחום עבודתו או תחום ההתמחות שלו עם המנחה.
בתוכניות אירוח אשר משודרות בשידור חי עשויים להיות אורחים או מרואיינים שאינם נמצאים פיזית באולפן הטלוויזיה או בתחנת הרדיו, אלא בביתם, במכוניתם או בכל מקום אחר, אשר ינהלו שיחה עם המנחה באמצעות הטלפון. לעיתים, מוצגת שיחה עם אורח כשיחת טלפון, בעוד האורח עצמו נמצא מאחורי הקלעים.
טכניקה נפוצה בתוכניות אירוח, היא צילומן מול קהל, על פי רוב כדי להוסיף מחיאות כפיים או צחוק לפסקול התוכנית, בדומה להוספת צחוק מוקלט בקומדיות מצבים.
בין מנחי תוכניות האירוח האמריקאים המפורסמים ביותר ניתן למנות את: קונאן או'בריין, אלן דג'נרס, אופרה וינפרי, דייוויד לטרמן, ריקי לייק, ג'יי לנו, אד סאליבן, ג'ון סטיוארט, ג'רי ספרינגר, הווארד סטרן, ג'ימי קימל, לארי קינג, ג'וני קרסון.
תוכניות אירוח בטלוויזיה
בתוכניות אירוח בטלוויזיה, האורחים, לעיתים תכופות, הם ידוענים, שמדברים על חייהם האישיים ועל עבודתם, כמו גם על סרטם האחרון, תוכנית טלוויזיה שהם משתתפים בה או פרויקטים אחרים שהם רוצים לקדם.
לעיתים קרובות, המנחים בתוכניות אלו הם קומיקאים, אשר פותח את התוכנית עם מונולוג קומי בפני הקהל שבאולפן.
סלומה זוראבישווילי
סַלוֹמֶה זוּרַאבִּישׁווִילִי (בגאורגית: სალომე ზურაბიშვილი, בצרפתית: Salomé Zourabichvili; נולדה ב-18 במרץ 1952) היא פוליטיקאית ודיפלומטית גאורגית-צרפתייה המכהנת כנשיאת גאורגיה מ-2018. היא האישה הראשונה בגאורגיה שמכהנת כנשיא גאורגיה ותמלא את התפקיד במשך שש שנים. בעקבות שינויים בחוקת גאורגיה שייכנסו לתוקף בשנת 2024, היא תהיה הנשיאה האחרונה של גאורגיה שנבחרת בבחירות ישירות. החל משנת 2024, הנשיא ימונה על ידי מועצה בוחרת.
היא הצטרפה לשירות הדיפלומטי הצרפתי בשנות ה-70 של המאה ה-20, והמשיכה בתפקידים דיפלומטיים בכירים במשך שלושה עשורים. בשנים 2003–2004 שימשה כשגרירת צרפת בגאורגיה. בשנת 2004, בהסכמה הדדית בין צרפת וגאורגיה, היא קיבלה אזרחות גאורגית והפכה לשרת החוץ של גאורגיה. במהלך כהונתה במשרד החוץ הגאורגי, היא ניהלה את המשא ומתן להוצאת הכוחות הרוסיים מן האזורים בגאורגיה שאינם נתונים במחלוקת. כן שימשה כמתאמת צוות המומחים בוועדת הסנקציות נגד איראן במועצת הביטחון של האו"ם.
חייה ותחילת דרכה
במשך שנות מגוריה בצרפת היא למדה בבתי הספר היוקרתיים ביותר במדינה, כגון המוסד הפריזאי ללימודי פוליטיקה. היא החלה את לימודי התואר השני שלה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בשנים 1972–1973, תחת הנחייתו של זביגנייב בז'ז'ינסקי. זוראבישווילי היא בת דודה של הלן קארר ד'אנקוס, היסטוריונית צרפתית-גאורגית בולטת, שעמדה בראש האקדמיה הצרפתית. בשנת 1974 נטשה זוראבישווילי את לימודיה והצטרפה לשירות משרד החוץ הצרפתי.
בעלה השני, ג'נרי קאשיה (1939-2012), עיתונאי גאורגי, פילוסוף ודיסידנט של האזור הסובייטי, תושב צרפת אף הוא, היה שותף בהוצאה לאור של הירחון הגאורגי "גושגי", אשר קהל קוראיו היו הגולים הגאורגים בצרפת, והיה אף חבר ברדיו "חירות" (Tavisupleba), אשר שידר מאירופה בשפה הגאורגית.