cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נוטריון
אתיקה מקצועית
הנוטריון כפוף לכללים בדבר אתיקה בעסקים הקבועים בחוק, שעיקרם שמירה על כבוד המקצוע, נאמנות ללקוחותיו, איסור פרסום, איסור שידול לקבלת עבודה, שמירת סודיות מקצועית, ניהול ארכיון לשמירת מסמכים, טיפול בהם ועיון בהם, ומגבלות נוספות. הנוטריון כפוף לשיפוט משמעתי של בית הדין המשמעתי המחוזי של לשכת עורכי הדין, המוסמך אף לשלול את רישיונו אם ביצע עבירה חמורה על כללי האתיקה של הנוטריון. לנוטריון אסור לעבוד בשותפות עם מי שאיננו נוטריון, או לחלוק עם אדם אחר בשכר שקיבל, למעט עם נוטריון, אלמנתו של נוטריון שותף, או ילדיו הקטינים של נוטריון שותף שמת. בישראל קיימת שותפות אחת של נוטריון המשתף פעולה עם שותפים נוטריונים רבים אחרים, דוברי שפות שונות, בביצוע תרגום נוטריוני.
רעידת האדמה בווירג'יניה (2011)
רעידת האדמה בווירג'יניה שבארצות הברית אירעה ב-23 באוגוסט 2011 בשעה 13:51 שעון החוף המזרחי, ברמה של 5.8 בסולם ריכטר. מוקד הרעש היה 60 קילומטר צפונית מערבית לריצ'מונד, 8 קילומטר מהעיירה מינרל, על פי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית. הרעש הורגש לאורך כל החוף המזרחי של ארצות הברית ואף בקנדה. לא דווח על נפגעים.
רעידת האדמה אירעה בהעתק ספוטסילבניה, קו העתק עתיק היושב באמצע הלוח הצפון-אמריקאי. שני זעזועים בדרגת 2.8 בסולם ריכטר ו-2.2 בסולם ריכטר, התרחשו שעות ספורות לאחר הרעש העיקרי, שאירע באזור שאינו נוטה לפעילות סייסמית רבה.
רעש האדמה מתואר כרעידת האדמה החזקה ביותר בארצות הברית שממזרח להרי הרוקי (יחד עם רעידת האדמה בגבול ניו יורק-אונטריו ב-1944) מאז רעידת האדמה ב-1897 שמרכזה היה במחוז ג'יילס והגיעה לרמה 5.9 בסולם ריכטר. כמו כן, הייתה זו רעידת האדמה הראשונה בתולדות וושינגטון די. סי., הרעש הביא לנזקים בשווי של 100 מיליון דולר בשל פגיעה במבנים, ובהם אנדרטת וושינגטון והקתדרלה הלאומית של וושינגטון.
בארצות הברית
בוושינגטון הבירה פונו בניין הקפיטול ובניין ה-FBI והפנטגון, לצד מבנים בפילדלפיה וניו יורק.
כמה טיסות הושבתו בכמה נמלי תעופה: נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי, נמל התעופה נוארק, נמל התעופה רונלד רייגן וושינגטון נשיונל, נמל התעופה דאלאס ונמל התעופה הבינלאומי פילדלפיה. כעבור זמן הושבו נמלי התעופה לפעילות מלאה.
פינוי הפנטגון נעשה בעקבות פיצוץ צינור מים שהביא להצפת שני מסדרונות. רעידת האדמה גרמה לנזק במגדל המרכזי של הקתדרלה הלאומית של וושינגטון. בנמל התעופה דאלאס, כמה מאריחי התקרה נפלו על הקרקע ובשל כך הופסקו הטיסות. פעילות הרכבת התחתית של וושינגטון הופסקה לאחר שבתחנת לורינג נגרם נזק קל בשל קריסת התקרה בכמה מקומות. כל הרכבות עברו לנסוע במהירויות מופחתות.
נוסף לכך, שני כורים גרעיניים בתחנת הכוח הגרעינית צפון אנה כובו אוטומטית, בשל חשש אפשרי להיווצרות סדקים במבני הכורים. כמו כן, רשת התקשורת האלחוטית והסלולרית שותקה זמנית.
בקנדה
רעידת האדמה הורגשה גם במזרח קנדה, בעיקר בדרום אונטריו, כמו גם בחלקי החוף של קוויבק. כמה בניינים בטורונטו פונו כאמצעי זהירות אך לא דווח על תאונות או נזקים משמעותיים בקנדה.
The Prophet: The Best of the Works
The Prophet The Best Of The Works Front.jpg הוא אלבום אוסף של הראפר האמריקאי טופאק שאקור, לאחר מותו בשנת 1996. האלבום יצא בשנת 2003 על ידי חברת התקליטים Death Row Records. הוא כולל מספר שירים מהאלבומים All Eyez on Me, Thug Life: Volume 1 ו-The Don Killuminati: The 7 Day Theory.
פילאדס
במיתולוגיה היוונית פילאדס (ביוונית Πυλάδης) הוא בנו של סטרופיאוס מלך פוקיס ונודע בעיקר בשל יחסי החברות הקרובים עם אורסטס.
אורסטס ופילאדס
אורסטס נשלח לפוקיס בזמו שאימו, קליטמנסטרה ניהלה רומן עם אייגיסתוס. בפוקיס הוא גדל עם פילאדס, וראה בו אח. בזמן שאורסטס נעדר, הרגה קליטמנסטרה את בעלה ואת אביו של אורסטס – אגממנון.
מותם של אייגיסתוס וקליטמנסטרה
אורסטס חזר למיקנה/ארגוס במטרה לבקש נקמה, ובעזרת חברו פילאדס, הם רצחו את אימו ואת אייגיסתוס. כאשר התחיל אורסטס לחוש רחמים כלפי אימו והתלבט אם לבצע את המעשה, פילאדס עודד אותו. הסיפור לקוח ישירות מתוך טרילוגיית הטרגדיה היוונית, "האורסטיאה" של אייסכילוס, מהמחזה השני שנקרא נושאות הנסכים. במחזה זה, פילאדס מדבר פעם אחת בלבד. בגרסאות אחרות המתארות את נקמתו של אורסטס, מתלווה פילאדס לאורסטס, אולם אינו אומר דבר. גרסה זו לקוחה מתוך שני מחזות, אלקטרה של סופוקלס ואלקטרה של אוריפידס. בגרסתו של אוריפידס אלקטרה היא זו שרוצחת את קליטמנסטרה לאחר שאורסטס נמלך בדעתו בנוגע לביצוע המעשה. בגרסתו של סופוקלס אורסטס עושה עצמו מת ופילאדס מחזיק בצנצנת האפר שמכילה לכאורה את שרידיו של חברו.
ניסיון התנקשות בחיי הלנה
פילאדס חזר לארץ מולדתו, אולם הוגלה על ידי אביו בעוון נטילת חלק בפשע. הוא חזר לדבוק באורסטס, ועזר לו לרקום תוכנית שתמנע את הוצאתו לפועל של גזר דינו. הם תכננו לרצוח את הלנה, אשת דודו של אורסטס – מנלאוס (מלך ספרטה), אחרי שהוכיח כי אין בו תועלת בהצלת אורסטס. אף על פי כן, ניסיונם סוכל על ידי התערבות האלים. לאחר מכן, הם לקחו את הרמיוני, ביתם של הלנה ומנלאוס (מלך ספרטה) כבת ערובה. אפולו הגיע ליישב את העניין ונתן להם הוראות, ביניהן הוראה לפילאדס לשאת לאישה את אלקטרה, אחות אורסטס.
טאוריס
פילאדס נטל תפקיד גדול במחזה נוסף של אוריפידס, איפיגניה בטאוריס. על מנת לברוח מגזר הדין של אריניה, קיבל אורסטס הוראה מאפולו לברוח לטאוריס, לקחת את פיסלה של ארטמיס שנפל מגן העדן, ולהביא אותו לאתונה. הוא הלך לטאורוס עם פילאדס ומיד עם הגיעם, נאסר הזוג על ידי העם, שקיים את המסורת להקריב כל אדם זר לארטמיס. הכוהנת של ארטמיס, שתפקידה היה לבצע את ההקרבה, הייתה אחותו של אורסטס, איפיגניה. היא הציעה לשחרר את אורסטס אם הלה יסכים להעביר מכתב מימנה הביתה ליוון; הוא סירב ללכת, אולם הפציר בפילאדס לשאת את המכתב בעוד הוא יישאר ויועלה לקורבן. לאחר ויכוח מתוך דאגה הדדית, נכנע פילאדס לבסוף, אולם המכתב מביא להכרה בקשר המשפחתי של אח ואחות ושלוש הדמויות בורחות יחד, ולוקחות איתן את פיסלה של ארטמיס.
חזרה ליוון ומוות
אחרי חזרתו ליוון, לקח אורסטס פיקוד על ממלכתו של אביו במיקנה, שאליה הסתפחו גם ארגוס ולאקוניה. נאמר כי הוא מת מהכשת נחש בארקאדיה. גופו הועבר לקבורה בספרטה (שם היה נושא לפולחן), או, לפי אגדה איטלקית, לאריקיה, המקום שאליו הועבר ברומא.
משה ברקת (דירקטור)
משה בָּרֶקֶת (נולד ב-6 באוגוסט 1965) הוא הממונה על רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון במשרד האוצר החל משנת 2018. קודם לכן כיהן כדירקטור וכיו"ר הדירקטוריון בחברות אחדות.
ביוגרפיה
ברקת (בן לולו במקור) הוא בעל תואר ראשון בחשבונאות וחקר ביצועים, תואר שני במנהל עסקים בהתמחויות מימון וביטוח, שניהם מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני נוסף במנהל עסקים ובריאות הציבור ותואר דוקטור למנהל עסקים מאוניברסיטת קולומביה. הוא רואה חשבון מוסמך.
מנואלה פאל
מריה מנואלה פרס פלוז (בספרדית: María Manuela Pérez Palos; נולדה ב-9 באוקטובר 1984) הידועה בשם מנואלה פאל, היא שחקנית ארגנטינאית. ידועה בתפקידה בטלנובלות של כריס מורנה "קטנטנות" ו"כמעט מלאכים".
משה ברקת (דירקטור)
ביוגרפיה
בשנים 1988–1996 עבד במחלקת הפיקוח על הבנקים בבנק ישראל, והיה חבר בצוות האחראי על נושאי דיווח חשבונאי וביקורת דו"חות כספיים של בנקים. בשנת 1996 יצא לאור הספר "היבטים כלכליים, חשבונאיים ומשפטיים בחבויות סביבתיות" מאת משה ברקת, יצחק סוארי ונחום שויצקי. בשנת 1999 יצא לאור הספר "היבטים בחלוקת דיבידנד: לאור חוק החברות החדש" מאת יצחק סוארי, משה ברקת ודן גבעולי.
מנואלה פאל
ביוגרפיה
מרייה מנואלה פרז בוש נולדה בבואנוס איירס שבארגנטינה. אמה היא השחקנית גרסיאלה פאל.
משה ברקת (דירקטור)
ביוגרפיה
בשנים 2001–2006 שימש מרצה לחשבונאות בבית הספר לעסקים על שם פיוקווא של אוניברסיטת דיוק.
מנואלה פאל
ביוגרפיה
מנואלה נשואה לגונזלו דיאז סרווידיו ובשנת 2015 נולדה לזוג בת.
משה ברקת (דירקטור)
ביוגרפיה
בשנים 2006–2010 כיהן כמנהל מחלקת תאגידים וכחשבונאי ראשי ברשות ניירות ערך. בין המהלכים שהוביל: המעבר לתקינה חשבונאית בינלאומית (IFRS), יישום המלצות ועדת גושן בתחום הממשל התאגידי, התמודדות עם המשבר הכלכלי העולמי (2008) של שנת 2008, בין השאר בדרישה לפרסום דו"ח תזרים מזומנים חזוי על ידי מנפיקי איגרות חוב וביצירת מתווה להסדרי חוב בשוק איגרות החוב.
מנואלה פאל
תחילת קריירה
את הקריירה בטלוויזיה החלה בשנת 1990 בתוכנית "Atreverse" וגילמה דמויות שונות. בשנת 1991 הופיעה בתוכנית "Alta comedia" (קומדיה גבוהה) וגילמה דמויות שונות.
משה ברקת (דירקטור)
ביוגרפיה
שימש כיו"ר הדירקטוריון בחברות הפניקס אחזקות והחברה הבת שלה הפניקס חברה לביטוח וכדירקטור בחברות דלק, דלק רכב, דלק אנרגיה ואלעד אירופה שבשליטת יצחק תשובה. לאחר מכן היה יועץ לחברות שונות, בהן כלל ביטוח, אלבר ובנק ההשקעות ג'פריס.
מנואלה פאל
תחילת קריירה
בשנת 1995 שיחקה בסדרה "La hermana mayor" (אחות גדולה).
בשנים 1996–2000 שיחקה בטלנובלת הנוער "קטנטנות", בכיכובה של רומינה יאן, בתה של יוצרת הסדרה כריס מורנה, וגילמה את דומתה של פלורנסיה.
בשנת 2001 הופיעה בסדרת הטלוויזיה הארגנטינאית "Tiempo final" (נגמר הזמן) בתפקיד פרנססקה.
בשנת 2003 שיחקה בטלנובלה "Costumbres argentinas" (מכס ארגנטינאי) בהופעת אורח. באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בסדרת המתח הארגנטינאית "Malandras" (מלדרס) ובתפקיד אורח בסדרה "Son Amores" (הם אוהבים), בתפקיד ידידה של פבלו.
בשנת 2004 גילמה את לואיסאנה בטלנובלה "Culpable de este amor" (אשמים באהבה הזאת).
בשנת 2005 שיחקה בתפקיד אורח בטלנובלה "Casados con hijos" (נשוי עם ילדים). בשנת 2006 שיחקה בטלנובלה "Sos mi vida" (אתה החיים שלי), בתפקיד פביאנה. באותה שנה שיחקה בסדרה הארגנטינאית "Vientos de agua" (רוחות מים), בתפקיד אליס, ובעונה השנייה של הטלנובלה "Mojeres Asesinas" (נשים רוצחות), בתפקיד סולדד.
בשנת 2007 הופיעה בטלנובלה "Amas de casa desesperadas" (עקרות בית נואשות), בתפקיד קלרה. בשנת 2008 גילמה את פרנקה מאיירלונד, עוזרת של חואן קרוס, בסדרה הפופולרית של כריס מורנה, "כמעט מלאכים", ובאותה שנה שיחק בטלנובלה "Don Juan y su bella dama" (דון חואן והגברת היפה), בתפקיד קרולינה.
בשנת 2009 שיחקה בסדרה "Herencia de amor" (מורשת אהבה), בתפקיד סוסי ריוס. בשנת 2010 גילמה את לילי בטלנובלה "Contra las cuerdas" (על חבלים).
בשנים 2013–2014 שיחקה בטלנובלה "Mis amigos de siempre" (החברים שלי מאז ומתמיד), בתפקיד ליאו. בשנת 2014 השתתפה גם בתוכנית "Historias de corazón" (סיפורי לב), בתפקיד פילאר. בשנים 2014–2015 שיחקה בטלנובלה "Dia & Noche" (לילה ויום), בתפקיד וילה.
בשנת 2017 שיחקה בסדרה "האהבה שאחרי", בתפקיד לאורה, ובאותה שנה שיחקה בטלנובלה "La Búsqueda de Laura" (מחפשים את לאורה), בתפקיד לאורה, ובסדרה "Corazon gulpe" (דפיקות הלב), בתפקיד אריקה.
משנת 2018 משחקת בסדרה "Cien días para enamorarse" (מאה ימים להתאהב), בתפקיד פלורנסיה.
מקור
מַקּוֹר הוא איבר חיצוני וגרמי המשמש כפה אצל מספר בעלי חיים, בעיקר במחלקת העופות. המקור הקשיח משמש מלבד לאכילה, גם לאגירת מזון, להריגת הטרף, לתפיסת חפצים, לחיזור ולניקיון.
אנטומיה
המקור מורכב מלסת עליונה (מקסילה) ומלסת תחתונה (מנדיבולה). הלסת היא עצם חלולה ובשל כך אין משקלה מפריע לעופות בעת מעופם. חלקו החיצוני של המקור מצופה בשכבת קרטין קשה, אשר בינה לבין העצם נמצאים כלי הדם וקצות העצבים של המקור.
במקור שני חורים דמויי נחיריים המרכיבים חלק ממערכת הנשימה. אצל מספר עופות (בעיקר עופות דורסים), נמצא הנחיר על גבי שכבת בשר בקדמת המקור.
אצל עופות המשתמשים במקורם כ"כלי עבודה" לפיצוח אגוזים ולשבירת עצמות, מורכב קצה המקור מרקמת תאים מתה וקשה. אצל ציפורים אחרות, כמו הברווזיים, קצה המקור הוא איבר חישה רגיש המלא בקצות עצבים. בגלל השימוש הרב במקור, איבר קרני זה נשחק ומתחדש תדיר במהלך חיי העוף.
מגוון צורות המקור
גודלו וצורתו של המקור משתנה מעוף לעוף, וממין למין. השוני במאפיינים אלה נובע מהשוני בשימוש שנעשה במקור. הפרושים הרבים של איי גלאפגוס, שעיקר שונותם היא בצורת מקורם המשמש ללכידת ואכילת מזונות שונים, היוו בסיס לתורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין.
דוגמאות לעופות בעלי מקורים מיוחדים: פלמינגו, כפן (בצורת כף), חופמאים שונים (מקור ארוך ודק), קלאונאים (מקור עבה וארוך עם "קסדה" מעליו), תוכי ים (עבה וצבעוני), צלוב-מקור (לפיצוח איצטרובלים), קוליברי והצופית (דק וחרמשי) וברווז מהמין מרגון גדול (משונן לשם תאחיזה טובה בדגים).
מקור בבעלי חיים אחרים
לא רק העופות מצוידים במקור. גם מיני דינוזאורים רבים מסדרת בעלי אגן דמוי עוף היו בעלי מקור. בעוד להדרוזאוריים היה מקור שטוח דמוי מקור ברווז לצרטופסים היה מקור חד יותר, דמוי מקור תוכי (וכך למשל, אחד מהצרטופסים הקדומים ביותר נקרא פסיטקוזאורוס "לטאת תוכי" על שם המקור דמוי התוכי שלו). המקור נועד לתלוש צמחייה ואילו הלעיסה נעשתה בחלק האחורי של הפה.
יצורים חיים בעלי לסת דמוית מקור כוללים דגים רבים (כמו הקרנוניים, הנפוחיתיים והתוכינוניים) אשר חלק מהם מכונים "דגי-מקור", הסירניים, מיני הצבים ויונקים כמו הברווזן או לווייתני השיניים. כמו כן ישנו מקור גם לבני קבוצת הסילוניות הכוללת תמנונאים ודיונונים.
DAB
DAB (Digital Audio Broadcasting) היא משפחת תקנים לשידור רדיו דיגיטלי ומולטימדיה. המונח DAB נקבע תחילה לתיאור שידורי רדיו דיגיטליים, אך כיום הוא מזוהה בעיקר עם התקן האירופאי אאורקה 147.
תקן אאורקה 147 פותח על ידי תאגיד הפיתוח האירופי אאורקה (Eureka). זהו תקן פתוח, אשר אושר על ידי גופי התקינה העיקריים בעולם, ומגדיר הן שידורים קרקעיים והן שידורים לווייניים (אם כי עד סוף 2006 נעשה בו שימוש רק בשידורי קרקע).
טכנולוגיה
בשיטה משתמשים בתדרי VHF או L band. זהו התקן הראשון שעשה שימוש ב-OFDM. אפנון הגלים התת-נושאים מתבצע בשיטת QPSK דיפרנציאלי סימטרי (SDQPSK או π/4 D-QPSK). תיקון השגיאות מתבצע באמצעות קוד קונבולוציה מנוקב.
דחיסת השמע בתקן זה היא MP2.
היסטוריה
DAB פותח בהדרגה משנת 1981, ותוקנן בשנות התשעים. מאז אומץ על ידי מספר גדול של מדינות. בחלקן יש כבר שידורים מסחריים, ואילו באחרות יש בשלב זה רק שידורים ניסיוניים. מקלטים לקליטת שידורים בשיטה זו נמכרים לציבור מאז 1999. שידורים בשיטה זו מיועדים להחליף את שידורי ה-FM ויישומה בעולם מתואם על ידי הפורום WorldDMB, שבו מיוצגים כ-30 מדינות ומספר יצרני ציוד.
נכון ל-2006 מעריכים כי כ-500 מיליון אנשים מכוסים על ידי שידורי DAB. המדינות המובילות, הן מבחינת כמות וכיסוי תחנות השידור (מעל לכ-95% מהאוכלסיה), והן מבחינת כמות המקלטים שבשימוש, הן הממלכה המאוחדת, שווייץ, דנמרק, בלגיה, הולנד וגרמניה. ב-2017 הייתה נורווגיה למדינה הראשונה שמספקת שידורי DAB בכיסוי מקיף (כ-99.5% מהאוכלסיה), ואף הפסיקה את שידורי ה-FM שבה, כתוצאה מהמעבר לשידור רדיו דיגיטלי.
תקנים מתקדמים +DAB ו-DMB
מאז פיתוח התקן, הטכנולוגיה של שידורים דיגיטליים התקדמה ובעקבות התקדמות זו פותח ב-2007 תקן חדש ומשופר, המכונה . תקן זה משתמש בדחיסת שמע HE-AAC v2, ובקוד ריד-סולומון לתיקון שגיאות מתקדם יותר. התקן יעיל פי שניים מקודמו. אין תאימות לאחור.
DMB (Digital Multimedia Broadcasting) הוא תקן פתוח, המבוסס על DAB, עם יכולות של תמונות וידאו בנוסף לשמע, אומץ בשנת 2006 על ידי הפורום WorldDMB (לשעבר WorldDAB). נכון לשנת 2017, שידורי DMB מתקיימים בנורווגיה, קוריאה הדרומית ותאילנד.
בישראל
בישראל אומץ לשימוש תקן אאורקה 147. חברת בזק הפעילה שידורי ניסיון בתחום VHF משנת 1996 עד 2007. ב-15 באוגוסט 2004 התקבלה החלטת ממשלה על הקמת תחנות רדיו דיגיטליות, במטרה להגביר את התחרות בתחום הרדיו. במרץ 2005, נעשתה החקיקה בעניין באמצעות תיקון לחוק הרשות השנייה. הצפי לסיום הקמת התשתית ותחילת השידור הדיגיטלי, היה לקראת הרבעון השני של 2007.
ביוני 2008, לאחר דחיות רבות, פרסמו משרד האוצר ומשרד התקשורת מכרז משותף להקמה ולהפעלה של מערך שידורי רדיו דיגיטלי. הזיכיון הוצע ל-14 שנה, כאשר תקופת ההקמה אמורה הייתה לעמוד על שנתיים. המענק שהוצע עמד על 23 מיליון שקל. בזק נפסלה מראש, ואף חברה אחת אחרת לא הגישה הצעה למכרז, ושרות רדיו דיגיטלי לא הוקם בישראל.
Papa'z Song
Papa'z Song הוא שיר של הראפר האמריקאי טופאק שאקור. יצא כסינגל הרביעי והאחרון מתוך אלבום הסטודיו השני של שאקור, Strictly 4 My N.I.G.G.A.Z. השיר הגיע בשיאו למקום ה-24 במצעד שירי הראפ של הבילבורד ולמקום ה-87 במצעד הבילבורד הוט 100. בשיר משתתף מופרים שאקור, אחיו החורג והמבוגר של שאקור, בנו של מוטולו שאקור.
סאורימו
כיום עיקר הפעילות הכלכלית המקומית היא חקלאות ותעשיית היהלומים. ענפי הגידול החקלאיים העיקריים הם: מאניוק, תירס ובטטה. פעילויות כלכליות אחרות הם מלאכת יד ודיג. בעיר נמצא גם שדה תעופה, ועובר בה גם כביש EN180 שמחבר בין צפון מזרח המדינה לדרום מזרחה.
הגישה הפמיניסטית למשפט
הגישה הפמיניסטית למשפט היא גישה ביקורתית למשפט, אשר רואה במשפט תוצר גברי המעוצב על פי סטנדרטים גבריים, ועל כן משרת את הגברים על חשבון הנשים. הגישות הפמיניסטיות טוענות שרובם המכריע של יוצרי המשפט ומעצביו היו גברים. כתוצאה מכך, אין פלא שהמשפט משקף ערכים פטריארכליים המדכאים נשים, הסוגיות שהוא בוחר להסדיר הן סוגיות שמעניינות גברים והלוגיקה ואופני החשיבה שהוא מפעיל אופייניים לגברים ולא לנשים.
יש המתארים את תהליך הניתוח הפמיניסטי של המשפט כמורכב מהשלבים הבאים: מציאת אי-התאמה בין ההתנסות וההנחות הנשיות לתפיסותיו והנחותיו של החוק בתחום מסוים, בירור האינטרסים שמשרתת אי-ההתאמה ומציאת דרכים לשינוי המצב הקיים. פרופ' דפנה ברק-ארז הציגה את המניע והיעד של הגישה הפמיניסטית למשפט: "גישות מפלות וסטראוטיפים הותירו חותמם על המסורת המשפטית. על רקע זה, לפמיניזם חייב להיות חלק חשוב ביצירת משקל נגד למסורת זו."
על מרכזיותה של הגישה הפמיניסטית למשפט עמד פרופ' אוון מ. פיס, שציין כי בכתבי עת משפטיים: "פמיניזם אינו מוצג אך כאידאולוגיה פוליטית, אלא כתאוריה משפטית, ואעז אף לומר כי זו התאוריה המשפטית בהא הידיעה של שנות התשעים: הפמיניזם משמש מקור ונושא לדיונים התאורטיים הסוחפים והמבוקשים ביותר באקדמיה המשפטית כיום".
קיימות גישות פמיניסטיות שונות למשפט: הגישה הפמיניסטית הליברלית, התרבותית, והרדיקלית.
הגישה הפמיניסטית הליברלית
המשפט הישראלי השתמש בגישת הפמיניזם הליברלי לשם מימוש רעיון השוויון. באופן בולט בא הדבר לידי ביטוי בחוק שיווי זכויות האשה, תשי"א-1951. בתחום העבודה מומש רעיון השוויון בחוק שכר שווה לעובדת ולעובד, תשכ"ד-1964. חוק זה הוחלף בשנת 1996 בחוק שכר שווה לעובדת ולעובד, תשנ"ו-1996, הקובע: "עובדת ועובד המועסקים אצל אותו מעביד באותו מקום עבודה, זכאים לשכר שווה בעד אותה עבודה, עבודה שווה בעיקרה או עבודה שוות ערך" ומציין כי "יראו עבודה כשוות ערך לחברתה, אף אם הן אינן אותן עבודות או עבודות השוות בעיקרן זו לזו, אם הן בעלות משקל שווה, בין היתר מבחינת הכישורים, המאמץ, המיומנות והאחריות הנדרשים לביצוען ומבחינת התנאים הסביבתיים שבהם הן מבוצעות." הגדרה מרחיבה זו של עבודה שוות ערך באה להתמודד עם הפרדת עיסוקים מגדרית.
חוק גיל פרישה, תשס"ד-2004, מעניק מחד שוויון זכויות לנשים, ומאידך משמר זכות יתר שלהן. שוויון הזכויות מתבטא בגיל פרישת חובה, שהוא 67 שנים לגבר ולאישה (בניגוד למצב שהתקיים בעבר, שבו גיל הפרישה לאישה היה נמוך ב-5 שנים מזה של הגבר). העדפת הנשים מתבטאת בגיל הפרישה (גיל שבו מוקנות זכויות שונות, ובהן הזכות לקצבת זקנה והזכות לפנסיה) שהוא 67 שנים לגבר, לעומת 62 שנים (ובעתיד: 64 שנים) לאישה. הצעות לשוויון גם בתחום זה נתקלות בהתנגדות של ארגוני נשים.
בחתירה לשוויון משמשת גם הגישה של העדפה מתקנת - מתן עדיפות לנשים כצעד אקטיבי לתיקון האפליה שממנה סבלו, ובפרט ניפוץ "תקרת הזכוכית" החוסמת את התקדמותן. בשנת 2000 תוקן חוק שיווי זכויות האישה, ונקבע בו: "אין רואים כפגיעה בשוויון או כהפליה אסורה... הוראה או פעולה, שנועדה לתקן הפליה קודמת או קיימת של נשים, או הוראה או פעולה, שנועדה לקדם את שוויונן". שיאה של מדיניות זו הוא בחקיקה מפורשת של הכנסת, לפיה יש להעדיף נשים על פני גברים באיוש תפקידי דירקטורים בחברות הציבוריות. בג"ץ אכף חקיקה זו, והורה בית המשפט להעביר מתפקידיהם כמה דירקטורים, מכיוון שבמינוים לא נעשה מספיק מאמץ למצוא לתפקיד זה נשים, גם אם כישוריהן נופלים מאלו של הגברים שכבר מונו לתפקיד. מחקרים סטטיסטיים שנעשו מלמדים כי בעשר השנים שלאחר מתן פסק דין זה עלה אחוז הנשים בתפקידי דירקטורים בשעור ניכר.
הגישה הפמיניסטית התרבותית
ביסוד הגישה הפמיניסטית התרבותית נמצאת הקביעה שעקב חינוך שונה, גברים ונשים מפתחים רגישויות שונות, יחסים חברתיים שונים, וכן תפיסת צדק שונה. המשפט משקף רק את תפיסת הצדק של הגברים, ויש לשנותו כך שישקף גם את זו של הנשים. גישה זו אינה מציעה שינויים ספציפיים בסעיפי חוק, אלא מזמינה שינוי באופיו של המשפט. מטרתה היא הפיכת המשפט ל"נשי" יותר באמצעות ריכוך גישותיו האדברסריות של המשפט ועידוד הליכה בדרך של גישור ופישור.
לפי קרול גיליגן, הנחשבת למייצגת המרכזית של גישה זו, ישנם הבדלים מהותיים בין דרכי ההתנהגות והחשיבה של גברים ונשים. כך למשל, גברים חושבים במונחים היררכיים ונוח להם למקם עצמם מעל אחרים, בעוד נשים חושבות במושגים של הקשרים ונוטות לראות מערכות אנושיות. כמו כן, גברים נוטים לפשט, להכריע בשאלות צדק בדרך לוגית על פי מושגים תאורטיים, ולהגיע לפתרון אחד שמכריע במישור התאורטי, בעוד נשים מעדיפות לבחון שאלה בהקשר האנושי הספציפי בו התעוררה, ונוטות לפתרון שיטיב עם מרבית האנשים.
דוגמה לטענה הנובעת מניתוח פמיניסטי תרבותי היא כי במתח הקיים בין החופש והתחרותיות לעומת סולידריות חברתית, גברים יעדיפו את זכויות הפרט והתחרותיות. כתוצאה מכך התפתחו דיני נזיקין כאלו אשר ממעטים להטיל חובות התנהגות אלא רק אוסרים על התנהגות מזיקה. נשים לעומת זאת, נוטות יותר להחשיב את הסולידריות והחברתיות, ולכן מאמינות יותר בהטלת חובות הצלה והחמרת הפיצויים בגין מחדלים.
ביקורת פמיניסטית מהסוג האמור הובעה גם כנגד הספרות המשפטית בתחום דיני הנזיקין. לטענת הביקורת, נשים נעדרות מהספרות המשפטית בתחום דיני הנזיקין: הכותבים בדיני נזיקין הם גברים, שלא ראו לנכון להתייחס בכתביהם באופן מיוחד לנשים, שפתם הייתה שפה גברית, הדמויות שכיכבו בדוגמאותיהם היו גברים ונעשתה הכללה מינית במצבים אשר בהם קיימים הקשרים נשיים. אפילו הלכות מגדריות במהותן נדונו על ידי מלומדים כהלכות שהקשרן כללי ולא מגדרי, על אף שהשפעתן הייתה בעיקר על נשים. כמו כן, בספרות לא ניכרת התייחסות לעניינים הנתפשים כרלוונטיים ביותר לנשים כמו למשל תחום הרשלנות בלידה.
ביקורת דומה לזו שהושמעה כלפי הספרות המשפטית, המתעלמת מייחודם של נזקים מסוימים הפוגעים בנשים בלבד, הושמעה גם כלפי בית המשפט. כך למשל, באחד מפסקי הדין בישראל נידונה תביעתה של אישה כנגד המשטרה על כך שלא מנעה מבעלה, שנגדו הוצא צו מניעה, לצאת את הארץ. לדבריה, בכך גרמה לה המשטרה נזק חמור, דהיינו היותה עגונה. בית המשפט אמנם הטיל בפסק דינו חובת זהירות על המשטרה, אולם עשה זאת בלי לחשוף את ההקשר הנשי של הסוגיה שלפניו. ההחלטה בעניין זה השיגה אמנם את המטרה של מתן הגנה נזיקית לאשה התובעת. אולם, ניתוח מגדרי של הסוגיה וסיווגה כייחודית לנשים, שהפגיעה בהן מובילה לתוצאה חמורה במיוחד, לא רק שהיה מוביל לתוצאה הרצויה מנקודת מבט פמיניסטית, אלא היה מפחית את סכנת ההצפה בפניות לבית המשפט בתביעות דומות, ואת הפרשנות המרחיבה העלולה לצמוח ממקרה זה.
לפי הניתוח הפמיניסטי של מושג השסתום הנפוץ "האדם הסביר", האדם הסביר פועל כגבר סביר ולאור תפיסות גבריות סבירות, ולא כאישה סבירה הפועלת לפי תפיסת עולם נשית סבירה. דוגמה זו מבליטה גם את טענת הביקורת הפמיניסטית, כי ההבניה הגברית של דיני הנזיקין היא בעלת שני רבדים: ברובד הבסיסי, בנויות דוקטרינות רבות באופן פטריארכאלי. ברובד הנוסף, גם כאשר הדוקטרינה מבוססת על עקרונות נייטרליים (כדוגמת האדם הסביר), היישום שלה באמצעות השופטים (הגברים) יהיה מובנה באופן גברי. כך למשל, אם מהירות נהיגה מסוימת נתפסת כסבירה בידי גבר אך כבלתי-סבירה בידי אישה, נהג אשר נהג במהירות זאת וגרם לתאונה, ייחשב לפי השופט כאדם סביר.
הגישה הפמיניסטית הרדיקלית
הגישה הפמיניסטית הרדיקלית מתמקדת בתפקידו של המשפט ככלי המשרת את קבוצת הגברים השולטת, וחותרת לשנות מצב זה. פרופ' קתרין מקינון, הדמות הבולטת ביותר בזרם זה, טוענת שהבדלים בין נשים לגברים הם פועל יוצא של שעבודן ההיסטורי של הנשים. לדעתה, התפתחות מאפייני הנשיות היא תוצאה של דיכוי והכנעה, וכמה מההסדרים בתחומי המשפט השונים מיועדים להנצחת מאפיינים אלו.
לטענת הניתוח הפמיניסטי, מלבד העובדה שהמשפט נוצר על ידי גברים ולכן מיועד לשרת את האינטרסים שלהם, הרי שלאור העמדה שהמשפט פועל מתוך קונטקסט וחוויית חיים גברית, ממילא הוא פוגע בנשים. נדגים זו באמצעות היחס לעבירת האונס (שלפי חוק העונשין הישראלי, האומר "הבועל אשה", ניתנת לביצוע רק באישה). נטען בנוגע למושג ה"צפיוּת" (היכולת לצפות את התרחשות הנזק) כי שופטים גברים אינם מחשיבים את סכנת האונס כדבר צפוי, מאחר שהם עצמם לעולם לא חששו ממנו. דרישה מקובלת להרשעה בעבירת אונס הייתה התנגדות בכוח של הקורבן. דרישה זו התעלמה מחולשתה של האישה בסיטואציה זו. בתיקון 22 לחוק העונשין שונתה ההגדרה מ"נגד רצונה" ל"שלא בהסכמתה". שינוי נוסף בלגיטימיות הגישה הגברית ביחס לאונס בישראל נעשה בפסק הדין של בית המשפט העליון בפרשת האונס בשמרת, שבו בוטלה קביעתו של בית המשפט המחוזי שכיוון שהנאנסת לא הביעה מפורשות סירוב לקיום יחסי מין אין הדבר מהווה אונס. במקום זאת נקבע שעל הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה לפני מגע מיני איתה, ואם לא ניתן אישור כזה, מדובר באונס.
לפי ניתוחים פמיניסטיים תפיסות עולם הממעטות בערכן של נשים מביאות לפעמים דווקא לתוצאה סופית עדיפה בתביעות נזיקין. חוקרים מצאו כי בארצות הברית, בה נוהגת שיטת חבר המושבעים, במקרה שבו אלמן או אלמנה תבעו את הגורם למותו של בן הזוג, דווקא אלמנות זכו לפיצויים גבוהים יותר מאשר אלמנים. הסיבה לכך היא התפיסה כי לאישה קשה יותר להתפרנס ולהתקיים בכוחות עצמה, ולכן הפגיעה הנובעת ממות בן זוגה גבוהה יותר מהפגיעה שנגרמה לאלמן שבן זוגו נפטר. עם זאת ניתן לטעון, כי תפיסה זאת אינה מבוססת על השקפות שוביניסטיות אלא על ההכרה המציאותית בכך כי נשים מופלות לרעה בעולם העבודה. באותו מחקר הוצבע על כך כי חוסר ההערכה לעבודות הבית ה"נשיות", מוביל לכך כי עיסוקה של עקרת הבית לא הוערך כשירות בעל ערך כספי. באופן פרדוקסלי, חוסר הערכה זה הוביל לפיצוי חסר של בעל לעקרת בית שנהרגה, ופיצוי יתר לעקרת בית שבעלה נהרג. מאידך, במקרה שבו האישה נפגעת בעצמה כגון במקרה של פציעה, מאחר שעבודות הבית אינן מוערכות כבעלות ערך כספי, האישה שנפצעה לא תזכה בפיצוי הוגן.
בתקנונים של קרנות הפנסיה הוותיקות הפועלות בישראל נקבע כי שיעור קצבת השאירים לאלמנה יהיה כפול משיעור קצבת השאירים לאלמן. קביעה זו משקפת את העיקרון המנחה קרנות פנסיה אלה, "לכל אחד לפי צרכיו", ואת ההנחה שתלותה הכספית של האישה בבן זוגה גדולה מתלותו הכספית של הבעל בבת זוגו. בקרנות הפנסיה החדשות, שהוקמו החל מאמצע שנות ה-90, בוטלה הבחנה זו, ובתחילת שנת 2011 הושוו גם בקרנות הוותיקות תנאי הפנסיה של האלמנים לאלה של האלמנות.
דוגמה לכך שתפיסות שוביניסטיות עשויות להטיב עם נשים היא העובדה כי בארצות הברית עד שנות ה-70, רק נשים היו יכולות לזכות בפיצויים בגין הפרת הבטחת נישואין מצד הגבר, בעוד גבר לא היה יכול לזכות בפיצויים בגין הפרת הבטחה שכזאת מצד האישה. הבדל זה נבע מהתפיסה כי רק אישה נפגעת מהפרה שכזאת בעוד שהגבר אינו זקוק לאישה.
החוק למניעת הטרדה מינית כדוגמה לגישה פמיניסטית למשפט
הקטגוריה המשפטית הראשונה המזוהה עם הגנת זכויות הנשים היא ההטרדה המינית. בשנת 1998 חוקק בישראל חוק למניעת הטרדה מינית, התשנ"ח-1998. החקיקה כנגד הטרדה מינית, מהווה השג כפול לאור הגישה הפמיניסטית. ראשית, כאמור היא מגינה על זכויות הנשים. מעבר לכך, קיומו של מושג ההטרדה המינית כשלעצמו הוא פרי זווית הראייה של האישה המוטרדת, בעוד שבעבר, כאשר ההסתכלות נעשתה דרך משקפי הגברים, כלל לא ראו במעשה ההטרדה כמעשה פסול. החוק מנוסח בגישה שוויונית, כלומר מעניק הגנה לכל אדם, ללא תלות במינו. בפועל, עיקר הנזקקים להגנת החוק ונהנים מהסעדים שהוא מציע הם נשים.
תהליך התפתחותו של החוק, מהווה הישג של השיח הפמיניסטי. בנוסף לכך, כפי שיתואר בהרחבה בהמשך, ניתן לראות בו דוגמה מעניינת וחשובה לבחינה של יחסי הגומלין בין השיח הפמיניסטי לבין השיח המשפטי.
עד חקיקתו, עוגן האיסור בחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988. אולם החוק למניעת הטרדה מינית שינה את מהות האיסור בשלושה מישורים:
מתיאור עקרונותיו של החוק נעבור לעסוק בעיקרי הוראותיו. לפי החוק, הטרדה מינית מהווה עבירה פלילית שניתן להתלונן עליה במשטרה, עוולה בנזיקין שניתן לתבוע בגינה פיצויים (על הנזק שנגרם) ואיסור במסגרת עולם העבודה. כתוצאה מכך, כאשר אדם מוטרד מינית הוא יכול להגיש תלונה למשטרה או להגיש תביעה בנזיקין. אם ההטרדה התבצעה במסגרת העבודה, זכאי המוטרד להתלונן בפני המעביד ולדרוש כי יעמיד את המטריד לדין משמעתי.
החידוש העיקרי בחוק הוא שבניגוד למקובל בדיני נזיקין, כי לשם קבלת פיצויים יש להוכיח את קיומו התוצאתי של נזק, במסגרת תביעה נזיקית בגין הטרדה מינית, בית המשפט מוסמך לפסוק פיצויים של עד 50,000 ש"ח ללא הוכחת נזק, כלומר על עצם הפגיעה שנגרמה משום ההטרדה המינית.
לפי הגישה הפמיניסטית התרבותית, בעוד שגברים נוטים להכיר רק בפגיעה ממשית פיזית ולא יראו חשיבות בפגיעה ברגשות, נשים מכירות יותר בחשיבותן של הרגשות והפגיעה בהן. ביטוי לכך ניתן למצוא בעובדה כי רק בשלבים מאוחרים מאוד הכירו הפסיקה האמריקאית והישראלית בזכות לפיצויים לאנשים שצפו בתאונות דרכים קשות של יקיריהם. ההבדל בין גברים לנשים בנוגע ליחס לפגיעה פיזית לעומת פגיעה ברגשות מוסבר גם לפי הגישה הרדיקלית בכך שבעבר, נזקים לגברים התאפיינו בכך שהיו נזקים פיזיים לרכוש. בניגוד לגברים, הנשים לא היו בעלות רכוש, והפגיעה בהן הייתה פעמים רבות פגיעה שאינה פיזית. כתוצאה מכך באופן טבעי לא הכירו דיני הנזיקין בפגיעה ברגשות כעילה לפיצויים.
מבחינה זאת החוק למניעת הטרדה מינית יוצא דופן בין דיני הנזיקין, שהרי בעיקרו הוא מיועד לפצות על נזקים שאינם מאופיינים כנזקים פיזיים. קביעתו של החוק שלשם מתן פיצויים אין צורך בהוכחת נזק, משקפת את התפיסה הפמיניסטית המאמינה בכך שעצם המעשה הפוגע מצדיק פיצוי אף ללא היווצרותו של נזק בפועל.
לוי וודברי
בין השנים 1841–1845 הוא כיהן תקופה נוספת בסנאט ואז קיבל את הצעתו של הנשיא ג'יימס פולק להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לנשיאות של 1848 הוא זכה בתמיכה משמעותית מצד נציגי ועידת המפלגה הדמוקרטית, במיוחד הנציגים מניו אינגלנד, אך בסופו של דבר נפלה הבחירה על לואיס קאס ממישיגן. וודברי כיהן על כס השיפוט עד מותו ב-1851.
ראשית חייו
לימודיו תרמו לתחילת הקריירה המשפטית שלו, שהובילה אותו למשרות פוליטיות. בתקופה בה עסק בעריכת דין הוא כתב ספר בו הגן על ממשלו של ג'יימס מדיסון בנוגע להחלטות שהתקבלו במלחמת 1812, וכך הוא סימן את תחילת מעורבותו בפוליטיקה. לאחר פרסום ספר זה הוא זכה בהכרה שנדרשה לבחירתו לסנאט של ניו המפשייר ב-1816. בשנה שלאחר מכן הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של המדינה וב-1823 הוא נבחר כמושל ניו המפשייר. בתקופת מערכת הבחירות למשרת המושל הייתה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מפולגת. אספת הבחירות בחרה בסמואל דינסמור כמועמדה למשרת המושל, אך אספה "שמחוץ למניין" בחרה בוודברי כמועמד השני. וודברי הביס את דינסמור בהפרש קולות ניכר, אך שנתו האחת בכהונתו כמושל הייתה כישלון. הוא ניסה לפייס את הפדרליסטים ואת הדמוקרטים-רפובליקנים, אך לא עלה בידו להתקדם באופן משמעותי.
בסנאט ובממשלה
ב-1824 נבחר וודברי כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר ובתקופת כהונתו זו הוא שימש כיושב ראש ועדת הסחר של הסנאט. במשך כל שנות הקריירה הפוליטית שלו נחשב וודברי כעצמאי ומתון, וכמה חוקרים פירשו את התכונות הללו כחוסר החלטיות וכהססנות. וודברי כיהן כחבר בסנאט ארצות הברית מטעם ניו המפשייר בין השנים 1825–1831. לאחר מכן הוא נבחר שוב לסנאט של ניו המפשייר, אך לא קיבל על עצמו תפקיד זה עקב מינויו כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אנדרו ג'קסון, תפקיד בו הוא כיהן עד 1834. בתחילת תקופת כהונתו בתפקיד זה הוא סייע למינויו של אדמונד רוברטס כנציג מיוחד למזרח הרחוק. בין השנים 1834–1841 כיהן וודברי כמזכיר האוצר בממשליהם של אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן. לאחר מכן ועד לשנת 1845 הוא כיהן שוב כחבר בסנאט של ארצות הברית.
כמזכיר האוצר פעל וודברי בהצלחה לסגירתו של הבנק השני של ארצות הברית. כמו ג'קסון הוא העדיף את קיומה של מערכת אוצר "עצמאית" והנהגתו של מטבע קשה על פני כסף נייר. במבט לאחור, הפאניקה של 1837 וקריסת מחירי הקרקעות הספקולטיביים היו המורשת של תקופת כהונתו של וודברי כמזכיר האוצר. לאחר ששככה הפאניקה, הבין וודברי שמחלקת האוצר של ארצות הברית זקוקה לניהול בטוח יותר של מקורותיה הכספיים בהשוואה לזה שסיפקו הבנקים המסחריים והוא העניק גיבוי להעברתו של חוק "מערכת האוצר העצמאית" על ידי הקונגרס ב-1840. מערכת זו בוטלה ברובה שנה לאחר מכן על ידי הממשל החדש שהוקם, אך היסודות למערכת אוצר עצמאית הונחו כבר, ובסופו של דבר הוקמו ב-1846 בממשלו של הנשיא ג'יימס פולק.
בבית המשפט העליון
בבחירות לנשיאות של 1844 תמכו וודברי והדמוקרטים של ג'קסון במועמד הדמוקרטים ג'יימס פולק. באותה שנה נשא וודברי נאום בפני חברי האחווה שלו, פי בטא קפא בדארטמות' קולג' שכותרתו הייתה "קידמה" (Progress). בנאום הוא דן בחמשת ציורי הנוף פרי מכחולו של הצייר תומאס קול שנקראו "דרכה של האימפריה" (The Course of Empire). וודברי האמין שבניגוד לתיאורו של קול את מחזור העלייה והשקיעה, ארצות הברית תחווה רק עלייה. ב-20 בספטמבר 1845 מינה הנשיא פולק את וודברי במינוי פגרה למושב בבית המשפט העליון שהתפנה בעקבות פטירתו של ג'וזף סטורי. באופן רשמי המועמדות הוגשה ב-23 בדצמבר והמינוי אושר על ידי הסנאט ב-3 בינואר 1846 ונכנס לתוקפו באותו יום. בוועידת המפלגה הדמוקרטית של 1848 הוגשה מועמדותו של וודברי כמועמדה לנשיאות והתמיכה בו התרכזה בניו אינגלנד.
מינויו של וודברי כשופט התקבלה בברכה בציבור והוא זכה לשבחים כמגן על הזכויות החוקתיות. אף על פי שכהונתו נמשכה שש שנים בלבד, הוא כתב כמה פסקי דין מרכזיים בנוגע ל"סעיף החוזה" בחוקת ארצות הברית, העבדות, סמכויות בתי המשפט לדון בשאלות פוליטיות והסמכויות הכלכליות של הקונגרס.
פסקי הדין שלו
פסקי הדין של וודברי שופכים אור על השקפותיו שמשקפות את דעותיו הקפדניות בסוגיות החוקה. יחד עם רוג'ר טוני וג'ון מקלין הוא היה אחד השופטים המעטים בזמנו בבית המשפט העליון שפרסם את דעותיו מחוץ לפסקי הדין שלו. וודברי הביע את דעותיו בסוגיות שנגעו לזכויות הפרט לפני שאלו עמדו במוקד עיסוקו של בית המשפט והוא גם סבר שהעבדות היא נוהג פסול. בסוגיית הסמכויות השיפוטיות הוא כתב :
פסיקותיו של וודברי התבססו על הסמכויות שהוקנו בחוקה. הוא האמין שהעבדות הוכנסה לחוקה אך ניתן יהיה להוציאה ממנה על ידי החלטה של הקונגרס. את החלטותיו כשופט הוא קיבל על בסיס חוק העבד הנמלט שהתבסס על סעיף 4 פרק 3 שבחוקת ארצות הברית.
ג'ונס נגד ואן זנדט
אף על פי שוודברי לא היה בחיים כאשר ניתן פסק הדין דרד סקוט נגד סנדפורד ב-1857, הוא קבע תקדים כאשר הוא כתב את פסק הדין של הרוב בתיק ג'ונס נגד ואן זנדט ב-1847. ואן זנדט היה מתנגד עבדות מאוהיו שנתן מחסה לעבדים נמלטים. הוא נתבע בסכום של 500 דולר על הפרת חוק העבד הנמלט של 1793. השאלה העיקרית הייתה אם חוק זה תאם את החוקה. וודברי פסק לטובתם של בעלי העבדים, בטענה שהפשרות שנעשו בחוקה, כמו סעיף העבד הנמלט שהוכנס בה, מחייבות את המדינות לכפות את החוק. כמי שדבק בעקרונות החוקה, הוא הגן על זכויותיהם של בעלי העבדים והגן על החוקה, ללא כל קשר לדעותיו האישיות בסוגיית העבדות. וודברי התייחס לעבדות כאל שאלה פוליטית שיש לדון בה בכל מדינה בנפרד. הוא ציין: "לבית משפט זה אין שום ברירה, אלא לדבוק בנאמנות בחוקה ובחוקים על פי חובותיהם של שופטיו והשבועות שהם נשבעו... ללכת בדרכי החוקה והחוקים, ולא להפר את שניהם". החלטה זו סייעה לחזק את הרעיון שהעבדות הוגדרה בחוקה ושזכויותיהם של בעלי העבדים מוגנות. פסק דין זה נקבע בעקבות התקדים של פסק הדין "פריג נגד פנסילבניה" משנת 1842 שעל פיו הוגדר חוק העבד הנמלט כתואם לחוקה וסלל את הדרך לפסק הדין "דרד סקוט נגד סנדפורד".
"סעיף החוזה"
לצד תרומתו ליצירת התקדימים בשאלת העבדות, תרם וודברי לפירוש שנתן בית המשפט לשאלת "סעיף החוזה" באמצעות כפיית המחויבויות הנובעות מסעיף זה. וודברי כיהן בבית המשפט העליון בתקופה בה היו שופטיו מפולגים והייתה קיימת אווירה של מבוכה. התיק "בנק בעלי המטעים נגד שארפ" (1848) התנהל על רקע החוק שהעבירה מיסיסיפי שאסר על אחד הבנקים במדינה להעביר שטרות לבנקים אחרים בשל אי היציבות של מערכת הבנקאות לאחר "מלחמת הבנק", מאבק שהתנהל במהלך נשיאותו של אנדרו ג'קסון בסוגיית הבנק השני של ארצות הברית. השאלה עליה היה על בית המשפט להחליט הייתה "האם חוק שחוקק בית המחוקקים של מיסיסיפי... יפגום במחויבות של חוזה כל שהוא שהמדינה ואחרים חתמו עליו עם 'בנק בעלי המטעים'?". וודברי פסק לטובת הבנק ומצא שהחוק שחוקקה מיסיסיפי הפר את "סעיף החוזה" בסעיף 1 פסקה 10 לחוקת ארצות הברית. הוא הסביר אלו חוזים הופרו במסגרת חקיקה זו: "ראשית, במחויבות על פי חוזה הזיכיון עם המדינה; ושנית, במחויבות של החוזה שנעשה על ידי החותמים על שטרות הבנק". החוזים היו תקפים בשל העובדה שלבנק הייתה הסמכות לחתום עליהם כאשר הם היו קשורים לעסקיו, לצד הזכות למכור כל נכס שברשותו. נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני והשופט פיטר ו. דניאל חלקו על וודברי והעדיפו לפסוק לטובת שליטת המדינה. נחישותו של וודברי בטיפול בסוגיות הסחר סייעה לתת העדפה לתוקפם של החוזים ואילו טוני לקח את בית המשפט לכיוון בו הוא נתן העדפה לסמכותה של המדינה על פני החוזים.
סעיף הסחר
תרומותיו של וודברי לפירוש סעיף הסחר יושמו גם בהגנה על זכויות המדינות בתיק וורינג נגד קלרק. הוא דחה את הניסיונות של רוב הרכב השופטים להרחיב את סמכות השיפוט הפדרלי בסוגיות ימיות. תאונה ימית שהתרחשה ליד ניו אורלינס במימי נהר המיסיסיפי. לפתחו של בית המשפט ניצבה ההחלטה אם לממשלה הפדרלית או לממשלת לואיזיאנה הסמכות לדון בה. וודברי לא הסכים עם ההנחה שלממשלה הפדרלית אין את סמכות השיפוט על נהרות שלא נשלטים על ידי הגאות והשפל, שכן האזרחים שנקלעו לתאונות בתחומי הנהר נאלצו לנסוע מרחקים ארוכים יותר אם הממשלה הפדרלית תהיה מעורבת בעניין בהשוואה למקרה בו הנושא יהיה בטיפול המדינה בה התרחשה התאונה. הוא טען שהממשלה סירבה להתערב בסמכויות המדינה כפי שנכתבו בחוקה והרחיקה לכת ואמרה שהרחבת הסמכויות של הממשלה הפדרלית עלולה להיות בעייתית כאשר יהיה מדובר בסוגיית העבדות. הוא הזהיר שהרחבת יתר של סמכויות הממשלה הפדרלית עלולה להוביל ל"מאבק על סמכויות השיפוט בין בתי המשפט של המדינות לבין בתי המשפט הפדרליים, שגם כך היו מורכבות ולעיתים קרובות העמידו בסכנה את ההרמוניה של המערכת הפוליטית". הוא הגן על זכויות המדינות בציינו כיצד הוא יפסוק בעתיד, כמי שמקפיד על לשון החוקה, בתיקים בנוגע לסוגיית העבדות.
מורשתו והנצחתו
וודברי כיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית עד לפטירתו ב-1851.
הוא אחד האנשים היחידים בארצות הברית שכיהנו בתפקידים בכל שלוש זרועות הממשל (הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת והרשות השופטת), הן במדינתו, ניו המפשייר והן ברמה הארצית. מתוכם הוא אחד משלושת האנשים היחידים בארצות הברית שגם כיהנו כמושלי מדינות (השניים האחרים הם סלמון צ'ייס וג'יימס פרנסיס ברנס).
אף על פי שוודברי היה דמות ידועה היטב במאה ה-19, המוניטין שלו נחלש לאחר מכן. החלשות המוניטין שלו נגרמה בעיקר בשל שני גורמים: סגנון הכתיבה המסורבל שלו ואופי השיפוט הפוזיטיבסטי שלו, שגרם לתפיסה השגויה שהוא היה תומך עבדות. הוא נודע בשל האינטליגנציה שלו, אך דעותיו הארכניות הקשו על ההיסטוריונים לראות נכוחה את השפעת פועלו. וודברי השפיע מאוד על פיתוח "דוקטרינת קולי" בפירוש סעיף הסחר ובעיצוב התקדימים בנוגע לעבודת. כאשר הוא הניח את דעותיו האישיות בצד, הוא חיזק את הרעיון שהחוקה התירה במפורש את העבדות ואף תמכה בקיומה, גישה שסללה את הדרך להחלטה בעניין דרד סקוט, מחד, ולמתחים שגרמו לפילוגים, מאידך.
החיפוש (תוכנית טלוויזיה)
החיפוש היא סדרת טלוויזיה מסוג דוקו-ריאליטי, ובה בכל פרק מביאה ענת גורן סיפור יוצא דופן של אנשים שרוצים להגיד תודה לאדם שהציל את חייהם, או שינה אותם, או לבקש סליחה מאדם שעשו לו עוול. הסדרה מבוססת על הפורמט הבריטי "The gift" (המתנה).
התוכנית משודרת מ-21 במאי 2017 בערוץ עשר. לתוכנית מתוכננת עונה שנייה.
אסטאש דשאן
אסטאש דשאן (בצרפתית: Eustache Deschamps; 1346 – 1406), משורר צרפתי בן ימי הביניים.
קורות חייו
הוא נולד בוורטי (Vertus) שבמחוז שמפאן, קיבל שיעורים בחריזה מגיום דה מאשו (Guillaume de Machaut) ומאוחר יותר למד משפטים באוניברסיטת אורליאן. הוא נסע לאורכה ולרוחבה של אירופה במסגרת תפקידו כשליח דיפלומטי של המלך שארל החמישי. אחוזתו נשדדה בידי האנגלים, ועל כן נהג לגדפם בשיריו הרבים.
דשאן כתב 1175 בלדות, ובשל כך לעיתים מייחסים לו את המצאת הסוגה. כל יצירותיו קצרות, פרט לאחת, סאטיריות ברובן, הן תוקפות את האנגלים, אותם הוא החשיב לשודדי ארצו, ואת העשירים המדכאים את העניים. הסאטירות שלו כוונו גם נגד פקידים ועובדי ציבור מושחתים, אך שנינותו גרמה לו אולי לאבד את משרתו כפקיד אכיפת חוק בעיר סֶנְליס. בשנת 1392 הוא כתב מסה על החריזה הצרפתית, בשם "L'Art de dictier".
יצירתו השירית הארוכה היחידה, "Le Miroir de Mariage" שמה ואורכה כ-13000 שורות, היא שיר סאטירי שנושאו הנשים. יצירה זו השפיעה על המשורר והסופר האנגלי בן-זמנו ג'פרי צ'וסר, שעשה שימוש במוטיבים מתוכה ביצירותיו שלו, בהן "סיפורו של הסוחר" ב"סיפורי קנטרברי". נראה שצ'וסר נמנה עם האנגלים הבודדים שהתחבבו על דשאן, שכן זה האחרון חיבר לכבודו בלדה המהללת אותו כמשורר וכמתרגם נפלא.
אדל בספלוב
אדל עבד-בספלוב (נולדה ב-27 ביוני 1993) היא ידוענית, דוגמנית ומעצבת תכשיטים ישראלית.
ביוגרפיה
בספלוב נולדה בבת ים, להורים שעלו מקייב שבאוקראינה והכירו ונישאו בישראל. הוריה התגרשו כשהיא ואחיה-התאום היו בני חודשיים. אביה, מארק בספלוב, הוא איש עסקים המתגורר בקייב, נשוי בשנית, ומקשר זה יש לה אח-למחצה צעיר. לה עוד אחות-למחצה גדולה מנישואיה הקודמים של אמה. היא נקראת על שם סבתא רבתא שלה, אדלינה שהייתה רבנית באומן. בגיל שנתיים עברו היא ואחיה לרמת גן ומאז גידלה אותם סבתם. בגיל חמש עברו להתגורר בתל אביב. בצעירותה, התאמנה בהתעמלות אמנותית. למדה בבית הספר היסודי אהבת ציון, לאחר מכן בגימנסיה הרצליה, וסיימה את לימודיה בתיכון אנקורי שבתל אביב.
בגיל 19 התגייסה לצה"ל ושירתה שנתיים בחיל האוויר, בקריה ובשדה דב.
ב-2011 התפרסמה כאשר השתתפה בעונה השנייה של תוכנית המציאות "המירוץ למיליון" בערוץ 2 של רשת. היא הגיעה למקום הרביעי, יחד עם בן זוגה באותה עת, טום קשתי. לאחר השתתפותה בתוכנית, החלה להצטלם כפרזנטורית לקמפיינים, ובהם חברת האופנה הישראלית "Twentysix". בספלוב הופיעה על השערים של כתבי העת הישראליים "לאשה", "בלייזר", "זמנים מודרניים", "את" ו"פנאי פלוס".
ב-2015 השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "איט גירלז" בערוץ HOT בידור ישראלי. וזכתה בתואר "האיט גירל האהובה ביותר".
ב-2016 השתתפה בעונה השנייה של התוכנית הדוקו-ראליטי "היחידה" בערוץ HOT3.
ב-2017 הצטרפה כמגישת פינה יומית בערוץ הילדים בתוכנית האירוח "הכל טום" בהנחיית טום באום, והגיעה למקום השני בטקס נבחרי הילדים 2017 בקטגוריית "כוכב/ת הרשת של השנה".
בספלוב ניהלה ולוג בערוץ היוטיוב שלה שעסק בטיפוח, אופנה ולייף סטייל.
משמשת כפרזנטורית-שותפה באתר האופנה "לוק לייק", ובאתר למכירת תכשיטים "מיי אנאבל".
ב-2017 השתתפה כפאנליסטית בתוכנית "ח"י ברשת" בערוץ 20, בהנחיית אלירז שדה. מאז שלהי שנת 2017 ועד הירידה מהאוויר, הגישה פינת אופנה קבועה בתוכנית "הערב" ברשת 13.
ב-2018 נכנסה בספלוב לתוכנית המציאות "האח הגדול" ברשת 13, במסגרת העונה התשיעית, בתחילה כדיירת זמנית ולאחר בחירת הקהל כדיירת קבועה, אך הודחה אחרי 52 ימים בבית.
ב-2021 התמודדה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "זוג מנצח VIP" ברשת 13, יחד עם בעלה, שם אף זכו מקום ראשון ובתואר זוג מנצח.
חיים אישיים
בשנים 2008–2011 הייתה במערכת יחסים עם טום קשתי, עמו השתתפה כצמד בתוכנית "המירוץ למיליון". בדצמבר 2018 נישאה למסעדן הישראלי מצליח (מאץ') עבד (אחיו הבכור של הכדורגלן תאי עבד), השניים הורים לבת ולבן ומתגוררים בהרצליה.
בינואר 2022 חויבה חברת שידורי קשת לפצות את בספלוב ב-50 אלף ש"ח (ועוד 18 וחצי אלף ש"ח הוצאות משפט ושכר טרחת עורך דין), לאחר שנפסק שאתר מאקו מבית קשת, פגע בפרטיותה של בספלוב כאשר פרסם את דבר הריונה בניגוד לרצונה.
בפברואר 2023 חלתה בסרטן בלוטת התריס ועברה ניתוח להסרת גידול.
טביעת רגל אקולוגית
טביעת רגל אקולוגית היא מדד לביקוש האנושי למערכות אקולוגיות בכדור הארץ. זהו ניסיון לכמת ולהגדיר כמדד את שטח האדמה והמים הנדרש על מנת לספק את הצרכים ולקלוט את חומרי הפסולת של אוכלוסייה בעלת אורח חיים נתון. המדד הוא חלק ממדד "יום החוב האקולוגי" של צוות החשיבה Global Footprint Network, המשווה בין הביקוש האנושי ליכולת ההתחדשות של משאבי כדור הארץ ונותן תאריך מדויק ליום השנתי שבו הביקוש עולה על יכולת ההתחדשות. בעוד שנעשה שימוש נרחב במושג טביעת רגל אקולוגית, שיטות המדידה משתנות. מושג זה זכה לביקורות שונות, למשל על כך שאינו מוגדר היטב מבחינה מדעית. המודלים של טביעת הרגל האקולוגית נמצאים בתהליך מתמיד של שיכלול ועידון, ורבים אינם תופסים אותם כאמת מידה מדויקת.
נתוני המדד הם בקנה מידה פוליטי, כך שכל טביעת רגל אקולוגית מחושבת לפי מדינה. את הנתונים עצמם אוספים Global Footprint Network ממספר מקורות, ביניהם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם ומאגרי מידע עולמיים נוספים של האו"ם ושל מוסדות נוספים.
הרכב המדד
המדד, כפי שהוא מיושם על ידי Global Footprint Network, מחולק לשש "טביעות רגל" שונות:
קיבולת המשאבים הטבעיים העולמית - biocapacity
את מדד הטביעת הרגל האקולוגית נהוג להשוות לקיבולת המשאבים הטבעיים הכוללת של כדור הארץ, הנקראת גם biocapacity.
יום החוב האקולוגי
יום החוב האקולוגי הידעו גם בשם יום סיום המשאבים הוא התאריך בו הדרישה של האנושות עולה על היכולת של כדור הארץ להתחדש באותה השנה. חישוב תאריך סיום המשאבים נעשה על ידי חלוקת היכולת הביולוגית (biocapacity) בטביעת הרגל האקולוגית העולמית והכפלתה 365, מספר הימים בשנה. היכולת הביולוגית היא התכולה של המערכות האקולוגיות לייצר חומרים ביולוגיים המשמשים בני אדם ולספוג את חומרי פסולת שנוצרים על ידי בני אדם.
Global Footprint Network מחשבים באופן שנתי את היום המדויק בו טביעת הרגל האקולוגית השנתית מנצלת את מלוא המשאבים הטבעיים שנוצרו בידי הטבע באותה שנה, כך שלאחר יום זה כל ניצול נוסף של הטבע על ידי טביעת הרגל מהווה חריגה מהקיבולת של הטבע ומה"תקציב האקולוגי" ("גירעון אקולוגי"), ומהווה פגיעה בכמות משאבי הטבע המתחדשים.
החישוב האמור:
Global Footprint Network מעריכים שהפעם הראשונה בהיסטוריה שבה טביעת הרגל האקולוגית השנתית עברה את קיבולת המשאבים הטבעיים השנתית הייתה באמצע שנות השבעים. יום החוב האקולוגי מקדים מדי שנה, מלבד בשנת 2020, שבעקבות מגפת הקורונה התאריך התאחר.
אנליזה של טביעת רגל אקולוגית
אנליזה של טביעת רגל אקולוגית היא הערכה כמותית של שטח האדמה היצרני מבחינה אקולוגית, אשר נדרש לקיום אדם או קבוצת אנשים (לדוגמה משפחה, עיר או מדינה). זאת בהתבסס על השימוש הצפוי באנרגיה, מזון, מים, חומרי בנייה ושאר משאבים. בשל קשיי מדידה קשה להגיע לאומדן מספרי מדויק של טביעת הרגל האקולוגית ויש בעייתיות מסוימת בהגדרת המושג, אך ניתן להגיע להערכה כמותית מקורבת.
טביעת הרגל האקולוגית היא דרך לקבוע את הצריכה היחסית של אנשים שונים כדי להצביע בפניהם על השימוש שלהם במשאבים, ולפעמים משמשת לעידוד אנשים לשינוי הדרך בהם הם צורכים. לדוגמה, לעיתים קרובות נעשה שימוש בטביעת רגל אקולוגית כדי לטעון שאורח החיים המערבי הנוכחי אינו בר קיימא. מספר אתרי אינטרנט של ארגונים ללא מטרת רווח מאפשרים לגולש להעריך את טביעת הרגל האקולוגית שלו (ראו "העריכו את טביעת הרגל האקולוגית שלכם", להלן).
שינויים בהרגלי הצריכה
הרעיון של טביעת רגל אקולוגית נעוץ בשימוש של בני האדם במשאבים מתחדשים, ובניגוד לתפיסה רווחת אינו מתייחס כלל לשימוש במשאבים בלתי מתחדשים, כיוון שמעצם הגדרתם השימוש בהם אינו בר-קיימא. הטבע יכול לחדש את משאביו בקצב מסוים; אולם באופן עקבי וגדל, בני האדם צורכים חלק ניכר מן המשאבים המתחדשים מהר יותר מהקצב שבו שהטבע מסוגל לחדש אותם.
על פי גישה זו, המצב של עומס אקולוגי הוא עודף המסכן, בסופו של דבר, את המערכות האקולוגיות בכך שלא ניתן להן די זמן כדי "להיטען מחדש". בנוסף, סביר שבני אדם יכולים לחיות ללא משאבים מתכלים כמו מתכות או דלק מחצבי. הם חיו כך בעבר הרחוק, וייתכן שיחיו כך בעתיד. לעומת זאת, בני אדם וכל המינים תלויים במאגר המשאבים המתחדשים.
תפיסה זו משתלבת בתנועות אחרות הקוראות ל"האטת" הצריכה האנושית ולסיוע לאנשים להתנתק מההאצה הזאת של פעולות וציפיות, המהווה מאפיין מרכזי של חברות מתועשות.
ביקורת
לטענת חוקרים, החישובים מבוססים על הערכות גסות וספק אם הם חישוב של טביעת רגל אקולוגית של פרט או משפחה ממדינות מפותחות זהה לזה של מדינות מתפתחות. כמו כן, המודל בדרך כלל אינו מתייחס לשימוש כפול באדמה: יער משמש כקולט פחמן דו-חמצני מהאטמוספירה וגם משמש לקיזוז פליטת גזי חממה אנושית מפעילות תעשייתית לאטמוספירה. ברמת משק הבית, המודל מוטה לטובת משפחות עם ילדים ולא מתייחס מספיק למשקי בית בגדלים שונים. המודל מסתכל רק על הצריכה של משק הבית ברגע נתון בהווה, ומתעלם מכך שסביר שכל צאצא יקים משק בית בעל צריכה משלו בעתיד. בית גדול עם עשרה ילדים יכול להיות עם טביעת רגל "קטנה יותר", יחסית לבית הקטן ממנו בחצי ובו רק אדם אחד, אך בטווח הארוך עם טביעת רגל אקולוגית משמעותית בהרבה.
כדי לענות לטענות אלו, נמצאים המודלים של טביעת הרגל האקולוגית בתהליך מתמיד של שיכלול ועידון. השימוש בניתוח של טביעת הרגל האקולוגית נחשב כסימן הדרכה, ולא כאמת מידה מדויקת של קיימות. לדוגמה, מעטים הם המודלים של טביעת רגל אקולוגית הכוללים את השימוש במים מתוקים או מלוחים.
גיבתון סוף
גיבתון סוף (שם מדעי: Emberiza schoeniclus) הוא מין של ציפור במשפחת הגיבתוניים.
בישראל הוא חולף וחורף לא שכיח. ניתן למוצאו בעמק בית שאן, עמק החולה, ומישור החוף, בעיקר בחושות קנים לצד מקורות מים.
שם הסוג Emberiza הוא מגרמנית עתיקה, גיבתון. שם המין הספציפי schoeniclus הוא מיוונית עתיקה, ציפור לא ידועה על שפת המים.
הוא נפוץ ברחבי אירופה וחלק גדול מהאזור הפלארקטי. רוב הציפורים נודדות דרומה בחורף, אך אלו בדרום ובמערב מרחב התפוצה יציבים. הוא נפוץ באגמים, אך גם מקנן בשטחים פתוחים יבשים יותר.
טקסונומיה
גבתון הסוף תואר על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Fringilla schoeniclus. גיבתון זה ממוקם כעת בסוג Emberiza שליניאוס הציג באותה מהדורה של Systema Naturae שלו. המין הספציפי schoeniclus הוא מהיוונית העתיקה skhoiniklos, מילה ששימשה את המחברים היוונים לציפור לא מזוהה.
ישנם תשעה עשר תת-מינים מוכרים.
משפחת הגיבתוניים מכילה כ-300 מיני אוכלי זרעים, שרובם נמצאים ביבשת אמריקה; אם כי הסוג גיבתון, עם יותר מ-40 מינים, מוגבל לעולם הישן.
גיבתון סוף קשור באופן הדוק לגיבתון סוף יפני ולגיבתון סוף מזרחי, כאשר שלושתם מסווגים לעיתים כבני סוג נפרד, Schoeniclus.
תיאור
גיבתון סוף הוא ציפור בינונית, אורכו 13.5-15.5 ס"מ, עם מקור קטן ומוצק של אוכלי זרעים. לזכר יש ראש וגרון שחורים, פס שפם לבן, חלקים תחתונים בהירים, וגב חום ומפוספס בכבדות. לנקבה ניצוי פחות בולט, עם ראש חום מפוספס ויותר פספוס למטה. השיר של הזכר הוא "סריפ" שחוזר על עצמו.
רבייה
הרבייה מתחילה בדרך כלל בתחילת אפריל, ומסתיימת בסוף אוגוסט בהתאם למיקום ולגובה. המין הוא מונוגמי. הקן נבנה באמצעות זרדים, דשא וקנים מרופדים בחומרים רכים יותר כמו שיער, אזוב ושורשים, על שיח או קנה. הנקבות מטילות 4–5 ביצים בצבע אפור זיתי, המציגות את הסימנים דמויי השיער האופייניים לאלו של הגיבתונים. תקופת הדגירה היא 12–15 ימים כאשר הגוזלים מואכלים על ידי שני ההורים.
סטטוס
גיבתון הסוף אינו מאוים באופן עולמי ומסווג ללא חשש על ידי ה-IUCN. האוכלוסייה האירופית המשוערת מונה לפחות 4.8 מיליון זוגות, במיוחד בשוודיה, פולין ונורווגיה. עם זאת, על פי הדיווחים מספרי גיבתון הסוף יורדים בנורווגיה, שוודיה וגרמניה.
חדשות היום
מבנה התוכנית
התוכנית מסקרת את אירועי היום בישראל ומחוצה לה יחד עם פאנל קבוע לצד כתבי ופרשני "חדשות 13". במהלך התוכנית מתקיימים ראיונות שונים ומתעדכנים בחדשות מתחומים שונים.
היסטוריה
לפני עליית התוכנית שודרה התוכנית "הכל כלול". בעקבות בקשתה של המגישה סיוון כהן לצאת לפגרה של שנה בעקבות הריונה, התוכנית יצאה לפגרה.
התוכנית "הדו"ח היומי" נבחרה לקבל את הרצועה של השעה 16:00, אך לא הצליחה להשיג נתוני מדורג גבוהים מאלו שהשיגה ברצועה של השעה 15:00.
ב-17 בדצמבר 2019 פורסם שמירי נבו ואלי אילדיס יגישו תוכנית אקטואליה בערוץ 13, וב-9 בפברואר 2020 התוכנית עלתה לאוויר.
ב-7 באפריל 2020 שודרה התוכנית האחרונה לפני יציאתה לפגרה של התוכנית בעקבות קיצוצים וסכסוכי עבודה ב"חדשות 13". ב-9 ביולי 2020 פורסם שמגישי התוכנית מירי נבו ואלי אילדיס לא יחזרו לתפקידים.