cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסדר הג'דיי
אגדות מלחמת הכוכבים
הג'דיי שיחקו תפקיד חשוב בהקמת הרפובליקה הגלקטית החדשה ככוח שומר ומגן על השלום, כ-700 שנים לאחר הקמת המסדר עצמו.
מבנה
המסדר כלל עשרות אלפי לוחמים ובראשו עמדה מועצת הג'דיי אשר קיבלה החלטות בשם המסדר.
במסדר היו 4 מועצות שהתאספו בארבעת מגדלי המקדש. המרכזית מכולן הייתה המועצה שניהלה את המסדר המוצגת בטרילוגיית הפריקוול.
במסדר היו נהוגות מספר דרגות:
מידי-כלוריאנים
המידי-כלוריאנים הם יצורים מיקרוסקופיים, החיים בסימביוזה עם "הכוח", נמשכים אליו, וניזונים ממנו. הם מוסרים לאבירי הג'דיי את רצון "הכוח", ומנחים אותם בשמו. על פי רמת המידי-כלוריאנים בדם, אפשר לדעת עד כמה "הכוח" חזק אצל יצור כלשהו.
בדמו של אנקין סקייווקר נמדדה הרמה הגדולה ביותר (יותר מ-20,000 לתא) מידי-כלוריאנים. הכמות הגדולה ביותר שנודעה אי-פעם (משתמע משיחתם של אובי ואן קנובי וקווי-גון ג'ין בנידון, שעד אז מאסטר יודה הוא שהחזיק בתואר זה).
בסרט השלישי, הנשיא העליון פלפטין סיפר לאנקין כי אדון סית' בעבר, דארת' פלייגוס, החזיק ביכולת להשתמש בצד האפל של "הכוח", על מנת להשפיע על המידי-כלוריאנים ביצירת חיים, וכמו כן, למנוע את תהליך המוות מאנשים שאהב. האמת אודות הסיפור עוד לא הוכחה, על אף שסיפור זה הוביל לתאוריה כי דארת' פלייגוס היה הגורם להולדתו של אנאקין, אשר לפי אימו, נולד ללא אב. למרות זאת, עובדה זו מעולם לא אושרה, והיא נחשבת כהשערה בלבד. הוא גילה כי יצירת החיים ומניעת המוות נובעות מאותה היכולת.
גילוי יכולותיו של פלייג'וס יוצר התפתחות מעניינת בהבנת הסרטים: הסית' מנסים לרכוש את עוצמת האלמוות בעזרת מניעתו, תוך כדי שימוש בצד האפל; בעוד שאבירי הג'דיי מקבלים את המוות הפיזי כחלק טבעי מחייהם, ולומדים כיצד לשחזר את חזותם הנראית לעין, ולחזור כחלק רוחני מהצד המואר של ה"כוח".
סוגי אבירי ג'דיי
עד לנפילת הרפובליקה הישנה, היו 3 סוגים שונים של אבירי ג'דיי: קונסולרי, זקיף, ומגן. הם התמחו בתחומי חיים שונים והיו הבדלים בין סגנוני הלחימה שלהם, אך כולם היו נאמנים למסדר הג'דיי ולצד המואר של "הכוח". הדרך הקלה ביותר להבדיל ביניהם: צבע של חרב האור שלהם.
ג'דיי קונסולרי
הקונסולריים הם אבירי ג'דיי העוסקים בדיפלומטיה, חקר דרכיו של "הכוח", מדע, רפואה, מתמטיקה ועוד עיסוקים שאינם אלימים. אף על פי שהמחקר שלהם לא עסק במלחמה, הם עדיין הבינו איך להילחם והיו לוחמים אימתניים. הם נשאו חרב אור, אבל בדרך כלל הם סמכו על "הכוח" להביס את אויביהם של מסדר הג'דיי. צבע חרב האור שלהם היה ירוק. קונסולריים בולטים כוללים את יודה ושאק טי.
ג'דיי זקיף
הזקיפים הם אבירי ג'דיי שניסו למצוא איזון בין הקונסולרי והמגן, וכתוצאה היו להם מיומנויות טובות בקרב פנים אל פנים וב"כוח". בדרך כלל, הזקיפים גם למדו תחומים שאינם קשורים ל"הכוח" או לחרבות אור, כמו מחשבים, ביטחון, והתגנבות. צבע חרב האור שלהם היה צהוב. זקיפים בולטים כוללים את בסטילה שאן וקייל קטרן (שניהם מאגדות מלחמת הכוכבים). בטרילוגיית ההמשך נכללת גם ריי, הפרוטגוניסטית של הסדרה שהיא תלמידתם של לוק וליאה סקייווקר ונכדתו של פלפטין, שמלבד היותה מוכשרת בלחימה ובעלת ידע רב ב"כוח", היא גם מרפאת מוכשרת באמצעות ה"כוח".
Haggard
היסטוריה
האגארד נוסדה ב-1991, ובתחילת דרכה ניגנה דת' מטאל טכני. בהמשך, הלהקה החלה לשלב מוזיקה מימי הביניים והרנסאנס עם הדת' מטאל. אלבומם הראשון And Thou Shalt Trust... the Seer, שיצא ב-1997, היה פריצת הדרך שלהם. אחרי אלבומם השני Awaking the Centuries הם ערכו שני סיבובי הופעות במקסיקו. שני אלבומיהם הראשונים הוקדשו לנביא המסתורי נוסטרדמוס ופועלו במהלך המגפה השחורה. ב-2004 יצא אלבומם השלישי Eppur Si Muove שעסק במלומד האיטלקי גלילאו גליליי, שנשפט למעצר בית בעוון כפירה בעקבות קבלתו את טענת קופרניקוס שכדור הארץ סובב את השמש.
הרכב הלהקה שעבד על האלבום Awaking The Centuries היה הגדול ביותר בזמנם (והגדול ביותר שלהם אי פעם) ומנה 21 מוזיקאים. כל השירים הולחנו ונכתבו בידי הזמר והגיסטריסט עסיס נאסרי.
ביולי 2008 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי, Tales of Ithiria, המבוסס על סיפור פנטזיה.
אורגן האמונד
אורגן האמונד, או בקיצור האמונד, הוא אורגן חשמלי דו קומתי שהומצא בשנת 1934 על ידי לורנס האמונד ומיוצר על ידי חברת אורגן האמונד. הדגם הראשון של האורגן הוצג בשנת 1934 בארצות הברית, ובתחילה נמכר לכנסיות כתחליף זול לעוגב. ההאמונד הפך לפופולרי מאוד בשנות ה־60 וה־70 של המאה ה־20 בקרב מוזיקאי ג'אז, בלוז, רית'ם אנד בלוז, רוק, רוק מתקדם וגוספל.
אורגן ההאמונד המקורי השתמש בסינתזה חיבורית של צורות גל מתוך הסדרה ההרמונית, שהופקו באמצעות סיבוב גלגלי צליל מכניים מול פיקאפים אלקטרומגנטיים. יחסי צורות הגל נבנים באמצעות החלקת גוררים (drawbars) המותקנים מעל שתי המקלדות. על אף שיוצרו דגמים רבים ושונים של אורגני האמונד, הנפוץ מכולם הוא ההאמונד B-3. בסוף שנות ה־60 ובמהלך שנות ה־70 הצליל הייחודי של אורגן ה־B-3, שהושמע בדרך כלל דרך מגבר לזלי, היה נפוץ במוזיקה הפופולרית, ותפס מקום של כבוד בסגנון הבלוז־רוק. מאז אמצע שנות ה־70 כבר לא מיוצרים אורגני האמונד שפועלים בצורה אלקטרו־מכנית.
עד היום צלילו של ההאמונד מופיע ברבבות שירים והקלטות של מוזיקה פופולרית, גם אם לא מנוגן באורגן האמונד מקורי, אלא בחיקוי דוגם מודרני שלו.
היסטוריה
בשנת 1897 תדאוס קאהיל רשם פטנט על כלי נגינה אותו כינה "טלהרמוניום" (הידוע גם כ"דינאמאפון"). גלגלי צליל בתוך המכשיר חוללו צלילים מוזיקליים כאותות חשמליים, תוך שימוש בסינתזה חיבורית, ובכך היה ניתן להפיק כל צירוף של תווים ותווים עיליים בכל רמת עוצמה. מאוחר יותר, השתמשו בטכנולוגיה זו בתכנון אורגן ההאמונד.
כ־30 שנה לאחר מכן, הממציא והטכנאי האמריקאי לורנס האמונד רשם פטנט על סוג חדש של "כלי נגינה חשמלי" שהפיק צליל הדומה לצלילו של עוגב. האמונד קיבל את הרעיון לאחר שהאזין לקולות הבוקעים מתנודת הצירים וגלגלי השיניים שבתוך השעונים החשמליים שלו. הוא הבין שכל כלי נגינה נשמע כפי שנשמע בשל הצלילים העיליים שלו ועוצמותיהם המשתנות. המצאתו נחשפה לציבור באפריל 1935 והדגם הראשון, "מודל A", הופץ החל מיוני של אותה שנה. הראשון שהשתמש באורגן זה למוזיקה פופולרית היה מילט הרת', שניגן בו בהופעה חיה זמן קצר לאחר שהומצא. תוכניות רדיו בשנות ה־30 וה־40 השתמשו בהאמונד למוזיקת אווירה וגם לאפקטים קוליים. לדוגמה, ניתן היה להפיק צליל פעמון על ידי כיוון הגוררים ל־010010603. ההאמונד היה בשימוש נרחב בכנסיות של צבא ארצות־הברית במלחמת העולם השנייה, וייתכן שההיכרות של החיילים השבים לבתיהם עם הכלי הובילה לצמיחה בפופולריות שלו לאחר המלחמה.
האמונד עצמו התכוון שהמצאתו תשמש כחלופה זולה לעוגבים בכנסיות, כתחליף לפסנתרים בבתי המעמד הבינוני וככלי נגינה נוח בתחנות רדיו. אולם, בשנות ה־50, מוזיקאי ג'אז כמו ג'ימי סמית' התחילו להשתמש באורגן בשל הצליל הייחודי שלו. בשנות ה־60, האורגן הפך נפוץ בקרב קבוצות פופ והיה בשימוש בתחנת הרדיו הפיראטית הבריטית "רדיו 390". בבריטניה, האורגן זוהה עם מוזיקת מעליות והחלקה על הקרח. עם זאת, הצליל שלו בשילוב עם אפקט ה"אוברדרייב" קיבל תדמית חדשה כשהפך לחלק מסצנת הרוק של שנות ה־60 וה־70, בקרב אמנים כדוגמת אלן פרייס, גרג אולמן, סטיב ווינווד, ריק רייט, קית' אמרסון, ג'ון לורד, מתיו פישר, ריק וייקמן, טוני באנקס וג'ק מק'דאף. סצנת הפאנק רוק של שנות ה־70 כללה את להקת החונקים, שבאלבומיה המוקדמים השתמש הקלידן שלה, דייב גרינפילד, באורגן האמונד.
במקור, חברת האמונד הייתה ממוקמת בשיקגו, אילינוי. כיום, החברה בבעלות התאגיד "סוזוקי כלי נגינה", ומוצריה מופצים דרך חברת "האמונד סוזוקי בע"מ". חברת האמונד מייצרת כיום אורגנים חשמליים המחקים בצורה אלקטרונית או דיגיטלית את צליל ה"גלגל" של האורגנים המקוריים.
סינתזה חיבורית
אורגן ההאמונד המקורי חיקה את פעולתן של שורות הצינורות באוגרים מרובים בעוגב, כשהוא מפיק את צלילו באמצעות שימוש בסינתזה חיבורית של צורות גל (Waveforms) מהסדרה ההרמונית. צורות הגל הייחודיות של אורגן האמונד נעשות על ידי גלגלי צליל (Tonewheels) מכניים, המסתובבים מול פיקאפים אלקטרומגנטיים. כל מכלול גלגלי צליל יוצר קול בעל מעט תוכן הרמוני, הקרוב בצורתו לגל סינוס. בתוך הסליל יש מגנט קבוע. כאשר שיני הגלגל חולפות על פניו, עוצמת המגנט משתנה — כשקצה השן במקום הכי קרוב לקצה המגנט, העוצמה המגנטית היא החזקה ביותר. שינוי עוצמת המגנט יוצר מתח בסליל, שנהיה אחד מהתדרים בסינתזה הרמונית. גלגל הצליל שבאיור מכיל כמות רבה יחסית של שיניים עדינות, ולכן יפיק תדר גבוה.
אף שבדרך כלל מדובר על אורגני האמונד בקטגוריית אורגנים אלקטרוניים, האורגנים המקוריים הם למעשה חשמליים או אלקטרומכניים, ולא אלקטרוניים, כיוון שצורות הגלים מופקות מגלגלי צליל ולא ממתנדים אלקטרוניים. באורגני האמונד יש 96 גלגלי צלילים. חמישה מתוכם הם ריקים ותפקידם לאזן את שאר תתי־המכלולים המכניים המסתובבים. כך, מכלול גלגלי הצלילים מפיק 91 תדרים, שהם הכמות הדרושה לכל האורגן. כל קליד מחובר בנקודה מרכזית אחת, ממנה יוצאים תשעה פלטים המנותבים לתדרים המתאימים.
באורגן האמונד יש פשרות טכניות. במקום הרמוניות, שהן כפולות מדויקות של הצליל היסודי, כפי שמופקות בעוגבים, אורגן האמונד משתמש בתדרים הזמינים הקרובים ביותר לתדר של הצליל המנוגן, כפי שהופק מגלגלי הצלילים. אופן פעולה זה תורם ליצירת צבע הצליל הייחודי של ההאמונד.
תופעת זליגת צלילים (Crosstalk), מתרחשת כאשר הפיקאפים מקבלים את האות מגלגלי צלילים מתכתיים שהמשיכו להסתובב, במקום מאלו שנוגנו על ידי הנגן. בשנות ה־30 וה־40, זליגת צלילים נחשבה לפגם שיה צורך לתקנו. אולם, בשנות ה־90 והאלפיים, חובבי האמונד הכריזו על זליגת הצלילים של הגלגלים כ"וינטאג'" וכמאפיין אותנטי של אורגני האמונד.
גוררים
יחסי צורות הגל נבנים באמצעות החלקת גוררים (Drawbars) המותקנים מעל שתי המקלדות, המתפקדים כמו זחלני העמעם במיקסר אודיו. כאשר גורר נמשך באופן הדרגתי החוצה, הוא מגביר את עוצמת צורת הגל של הרכיב המתאים לו. כאשר הוא דחוף פנימה, צורת הגל שלו נעדרת לחלוטין מהפלט. אופן סיווג הגוררים לקוח ממערכת המעצורים בעוגבים, בה האורך הפיזי של כל צינור קובע את גובה הצליל המופק. גוררי האמונד מורכבים בקבוצות של תשעה, בצורה הבאה:
כל גורר בעל טווח בחירת עוצמה מ־0 (כבוי) עד 8 (דולק כולו) וניתן לשנות את ערכו בזמן אמת, תוך כדי נגינה. הדבר מאפשר לבצע שינויים בצליל האורגן במהלך נגינת שיר. צירוף מסוים של הגדרות הגוררים יוצר גוון צליל ייחודי, המכונה רישום. הרישומים מסומנים בתווי השיר כרצף של 9 ספרות ובו כל ספרה מציינת את רמת העוצמה של הגורר המתאים. לורנס האמונד כינה אותן "בקרים הרמוניים", מפני שהן נועדו לחקות תווים עיליים (הרמוניים), ובכך מאפשרות מיליוני צירופים אפשריים.
ערכים קבועים מראש
בנוסף לגוררים, דגמים רבים של אורגני האמונד מכילים מקשי קבועים (Presets) שמאפשרים לקבוע תצורות מסוימות של גוררים והחלפה ביניהם בלחיצת כפתור. אורגנים כדוגמת B-3, C-3 ו־A-100 כוללים אוקטבה אחת של מקשים בצורת קלידים בצבעים הפוכים (הטבעיים שחורים והבמולים/דיאזים - לבנים) בצד שמאל של כל שורת קלידים, וכל מקש בה מפעיל תצורה קבועה; המקש השמאלי ביותר (דו), הידוע גם כמקש הביטול, מבטל את פעולת כל הקבועים וגורם לכך ששורת הקלידים לא תפיק צליל כלל. שני המקשים הימניים ביותר (סי וסי במול) מפעילים את סט הגוררים הניתנים להתאמה אישית, הימני והשמאלי. שאר מקשי הקבועים מפעילים תצורות גוררים קבועות מראש, המחווטות בתוך הפאנל. כך, בכל שורת קלידים בדגם קונסולת האמונד כזה, תשעה מקשי קבועים ושני סטים של גוררים להתאמה אישית זמינים מיידית לבחירה במהלך הנגינה. התמונה מראה את פאנל הקבועים מימין ואת כל החוטים המקושרים בצבעים שונים לגוררים המתאימים. החלקים בפאנל מתאימים לסטים הקבועים של הגוררים, למשל שורת הקלידים העליונה והתחתונה. במבט אופקי על הברגים בפאנל, כל בורג משמאל לימין מייצג מקש קבוע מדו דיאז עד לה. במבט אנכי, כל בורג מלמטה למעלה מייצג העלאה ברמת עוצמת הגורר מ־0 עד 8, התואמת למספור על כל גורר ככל שהוא נמשך החוצה. באמצעות תכונת מקשי הקבועים, נגן אורגן יכול לתכנת בעצמו רישומים אהובים עליו של תצורות גוררים, ולהתאים להם מקשים מפאנל הקבועים. מקשי הקבועים כוונו בעת ייצור האורגן לתצורות קלאסיות של גוני צלילים, למשל "חליל נעצר", "קולן וחצוצרה" ועוד.
בדגמים אחרים של אורגני האמונד, כמו הסדרות M-100 ו־L-100, תצורות הקבועים מופעלות ומופסקות על ידי הרמת או הורדת לשוניות הממוקמות בחלק העליון של האורגן. הלשונית השמאלית ביותר מבטלת את תצורות הקבועים ומחזירה את הגוררים למצב התאמה אישית. בדגמים כמו ה־M, ה־M-2 וה־M-3 ("אורגני צ'מבלו") אין כלל מקשי קבועים אלא רק גוררים, אך ניתן להוסיף "חלקי חילוף" כמו Duet Sixteen של חברת "אלקטרו־טון" על מנת לקבל אפשרות לקבועים.
כתיב עברי
הכתיב העברי הוא הדרך שבה משתמשים באותיות האלפבית העברי לשם יצירת הטקסט הכתוב בעברית. הכתיב עבר שינויים שונים במשך ההיסטוריה הארוכה של העברית, שעיקרם תוספת אימות קריאה, כלומר הפיכת הכתיב מכתיב חסר עיצורי לכתיב מלא הרבה יותר.
בעברית הקלאסית
ככל הנראה, בעברית הקדומה - עוד לפני העברית המקראית כפי שהיא לפנינו - נהגו לכתוב בכתיב העברי רק את ההגאים שנשמעו, בדומה לצורת הכתיב הכנעני. היה זה כתיב שבו עיצורים בלבד, ולא היו בו אימות קריאה (אהו"י) וגם לא סימנים אחרים לסימון התנועות (ניקוד). כך למשל המילים שבר, שיבּר, שביר, שבְרה, שובר ושבוּר נכתבו באותה דרך - שבר, כלומר נכתבו העיצורים בלבד.
צורת כתיבה זו נמצאה בכתובות עתיקות שנמצאו, כגון לוח גזר, כתובת השילוח ומכתבי לכיש. דוגמה מעניינת לכך נמצאת במטבע הישראלי בן זמננו של שקל חדש אחד. בגב מטבע זה מופיע כיתוב ממטבע עתיק בו נכתבה המילה יהודה בכתב עברי עתיק, אולם המילה כתובה באמצעות שלושה עיצורים כך: יהד.
צורת כתיבה זו הייתה מסובכת עבור הקורא, שהיה נדרש למאמץ גדול כדי לדעת כיצד בדיוק לקרוא את המילים שהיו מולו. ולכן כבר בדורות קדומים החלו להשתמש בארבע האותיות אהו"י גם כסימנים לתנועות מסוימות. אותיות אלה שימשו בעבר (ועודן משמשות) כעיצורים, אולם ככל הנראה חל בשלב מסוים תהליך שבו מבטאן של אותיות אלו היטשטש בתנאים ידועים (כגון במקרים של כיווץ דיפתונג) בדיבור. בכתיבה הן נשארו והחלו לקרוא אותן כאימות קריאה. למשל, ככל הנראה נהגתה בעבר המילה יוֹם כ-[yawm], ולאחר שהדיפתונג [aw] התכווץ והפך לתנועת o, נשארה האות ו לשמש כאם קריאה עבור תנועת o. משערים שהתהליך חל קודם באותיות ו, י ורק בשלב מאוחר יותר באותיות א, ה, ומשום כך האותיות ו, י משמשות כל אחת כאם קריאה לתנועה ספציפית, והאותיות א, ה משמשות כאם תנועה לתנועות רבות (הרבה, שלמה, מלכה; ראשון, ראשית, ראש). המצב שנוצר הוא מצב שבו הכתיב לא משקף במדויק את הקריאה אלא את האופן שבו נקראה המילה בתקופה קדומה; כתיב כזה מכונה "כתיב היסטורי".
בימי בית שני התרחב השימוש באימות הקריאה (אהו"י), ובתקופה זו הרבו להשתמש בכתיב המלא. בתעודות מימי בית שני, כמו המגילות הגנוזות או איגרות בר כוכבא, מוצאים לפעמים צורת כתיב שנקראת כתיב מלא שבמלא. בצורה זו הוכנסו אימות קריאה גם במקומות בהן אנו לא נוהגים להכניס אימות קריאה בימינו. ניתן למצוא מילים כמו לוא (=לא), כיא (=כי), ובקוראכה (=בקראך).
בתנ"ך מופיעות צורות כתיב מלא וכתיב חסר זו לצד זו, ולעיתים קשה למצוא חוקיות מתי צורה מסוימת נכתבת בכתיב מלא ומתי בכתיב חסר. במרוצת הדורות, עם הידחקותה של השפה עברית מפני שפות כמו ארמית ויוונית, נתעורר החשש שמא תישכח צורת הקריאה הנכונה של כתבי הקודש. מכיוון שאסור להוסיף אותיות לכתבי הקודש, החלו סופרים להכניס סימנים מעל ומתחת לאותיות כדי להבהיר מהי צורת הקריאה הנכונה ולהקלת לימוד הקריאה. סימנים אלו נקראים ניקוד. הניקוד בא להשלים את החסר באימות הקריאה ולהקל על קריאה נכונה ומדויקת. בשפה העברית התפתחו שלוש מערכות ניקוד שונות: ניקוד בבלי, ניקוד ארץ־ישראלי, והצורה המקובלת בימינו - ניקוד טברני, שנקבע סביב המאה השמינית בטבריה על ידי בעלי המסורה, שהמפורסמים שבהם הם משה בן אשר ובנו אהרון בן אשר.
בעברית המודרנית
בכתבי היד של לשון חז"ל כבר אפשר לראות נטייה להתקבעות של כללים בלתי-כתובים לכתיב מלא הדומים לכללי הכתיב הנהוגים היום. במשך תקופת הביניים של העברית לא היו שינויים ניכרים בדרכי הכתיב.
הכתיב המנוקד משמש כיום רק בספרי ילדים או לצרכים מיוחדים. במקומו נהוג להשתמש בכתיב חסר ניקוד.
כתיב חסר ניקוד
בעבר היה נהוג שכתיב חסר ניקוד יהיה זהה לכתיב מנוקד, כמובן ללא סימני הניקוד. כתיב זה הקרוי כתיב חסר, הוא קשה לקריאה. בימי הביניים התפתח כתיב אלטרנטיבי, בו לרוב נוספות למלה האותיות ו' ו-י' לציון התנועות השונות. בזמן תחיית הלשון העברית ניסח ועד הלשון, ולאחריו האקדמיה ללשון העברית, את כללי הכתיב חסר הניקוד לכתיב מלא, כללים אלו התקבלו ברובם על ידי הציבור, בעיקר בכתיבה רשמית.
בימינו הפך הכתיב החסר לאנכרוניסטי, וכבר עשרות שנים שהכתיב המלא הוא השולט בשפה העברית בטקסט שאינו מנוקד. כל העיתונים והספרים נכתבים בכתיב מלא.
חרף קביעת הכללים על ידי האקדמיה ניכר חוסר אחידות מסוימת בכתיב, הן בשל חוסר ידיעה דקדוקית ובשל מורכבות השפה על רבדיה ההיסטוריים והן בשל מספר קטגוריות לשוניות שבהן לא התקבלו כללי האקדמיה, וכל הוצאת ספרים ומערכת עיתון עושות בהן דין לעצמן.
תולדות המיתוסים
תולדות המיתוסים (באנגלית: A Short History of Myth) הוא ספר שכתבה קארן ארמסטרונג בשנת 2005. הספר תורגם לעברית בידי דרורה בלישה ויצא לאור בישראל בהוצאת פן באותה שנה (2005).
ארמסטרונג טוענת בספר כי בני האדם מייצרים מיתוסים מאז ומתמיד. היא מתארת את התפתחות המיתוסים מהתקופה הפלאוליתית ועד התקופה המודרנית תוך השוואת מיתוסים דומים בתרבויות שונות. היא מציגה התפתחות של מיתוסים בתקופות השונות ומדגישה את השינוי שחל בהם עם הזמן. לדעתה גם התפקיד של המיתוסים משתנה בתקופות הזמן השונות עד כדי ירידת קרנם בתקופתינו. ארמסטרונג בוחנת את מושג המיתוס, כיצד הוא התפתח ולמה זקוקים לו. התיאור של ארמסטרונג בספר איננו כולל את התיאור המלא של המיתוסים ואלה מוצגים רק בחלקם ולפעמים רק נרמזים במהלך הדיון.
בספר נסקרות המיתולוגיות לפי חלוקת הזמן הבאה:
במאה השש עשרה קמה תרבות חדשה מדעית, כלכלית, טכנולוגית. תרבות יעילה שהמיתה את המיתוסים. אנשים החלו חשים תחושה של ניכור ושל חרדה ולאנשים לא נותרה דרך להתמודד עם מצבים קשים. ההתפתחות הטכנולוגית לא הביאה עמה התקדמות רוחנית מקבילה. התחליף של ימינו למיתוס, נמצא לדעת קארן אמסטרונג בספרות. הנובלה או כל עבודת אמנות גדולה היא התחליף למיתוס.
נובלה (מאיטלקית: novella) היא סוגה ספרותית בספרות הפרוזה. נובלה מוגדרת בעיקר לפי אורכה: היא ארוכה מסיפור קצר וקצרה מרומן. נובלה היא לרוב סיפור קצר ומרוכז, שעלילתו מתרחשת במקום אחד, נמשכת לאורך תקופת זמן קצרה וסובבת סביב ציר מרכזי אחד. האמנים והסופרים היצירתיים מחליפים בתקופה המודרנית את המנהיגים הדתיים עם ידע מיתי ועם תובנה רעננה לעולמנו האבוד והפגוע.
תחנת הרכבת התחתית מארבל ארץ'
תחנת הרכבת התחתית מארבל ארץ' (באנגלית Marble Arch tube station) היא תחנה ברכבת תחתית של לונדון הממוקמת ברחוב אוקספורד, הסיטי של וסטמינסטר סמוך למארבל ארץ'. מיקומה בין תחנות קו הסנטרל הוא בין לנקסטר גייט לבונד סטריט.
היסטוריה
תחנת הרכבת מארבל ארץ' נפתחה ב-30 ביולי 1900 בידי חברת הרכבת סנטרל לונדון ריילוואי (לימים קו הסנטרל). בניין התחנה המקורי עוצב על ידי האדריכל הנרי בל ומוקמה בפינת הרחובות של רחוב קוובק ורחוב אוקספורד, כמו כל התחנות המקוריות בקו הסנטרל, הגישה בין הרחוב לרציפי הרכבת מתחת לקרקע הייתה באמצעות מעליות עד הבנייה המחודשת של התחנה בשנות ה-30 שבמהלכה הוחלפו המעליות בדרגנוע, ומכירת הכרטיסים עברה מתחת לקרקע, מערבה מהמיקום הישן של התחנה. ב-15 באוגוסט 1932 החל השימוש בתחנה החדשה, הבניין הישן נהרס מאוחר יותר. בשנת 1985, הוחלפו האריחים הלבנים הפשוטים שברצפת רציפי הרכבת, בלוחות דמויי-זכוכית דקורטיביים ב-1985.
כיום
בשנת 2010, עברה התחנה תהליך מודרניזציה בה נבנו גימורים חדשים בכל אזורי התחנה, בנוסף על אריחי הרציפים.
התחנה קרויה על שם המארבל ארץ', קשת הנמצאת בקרבת פינת הנואמים בהייד פארק.
כשבילי פגשה את ליסה
עלילה
כשהתרגול של ליסה עם הסקסופון שלה מעצבן את שאר בני המשפחה, היא מתגלה על ידי האמנים המובילים בילי אייליש ופיניאס או'קונל בעת שהם מחפשים מקום שקט. לאחר מכן, בילי מזמינה את ליסה לאולפן ההקלטות שלה לג'אם סשן מיוחד. הם מקליטים וריאציה של נעימת נושא סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון".
הפקה
המפיק ג'יימס ל. ברוקס הגה את הרעיון לעשות סרט עם הזמרת-יוצרת האמריקאית בילי אייליש במהלך שיחה עם אל ג'ין. הם עבדו עם דיסני כדי לארגן את זה, כיוון שהם כבר שיתפו פעולה עם אייליש במהלך צילומי הסרט "מאושרת מתמיד: מכתב אהבה ללוס אנג'לס" שהיה זמין צפייה בשנת 2021. הסרט היה זמין לצפייה בדיסני+ ב-22 באפריל 2022.
ביקורות
ריץ' נייט מ-"Cinema Blend" דירג את "כשבילי פגשה את ליסה" במקום הרביעי בפסגת הסרטים הקצרים של "משפחת סימפסון", ושיבח את ההומור של הסרט הקצר והחמיא להתייחסויות לבילי אייליש וליצירותיה. פול בראדשו מ-"NME" מצא שהסרט הקצר מספק קטעים שבמרכזם אייליש ואו'קונל, שיבח את הביצוע החדש של נעימת נושא הסדרה המקורית. מייק סלסטינו מ-"LaghingPlace.com" העניק ביקורת חיובית וכתב, "בסך הכול, "כשבילי פגשה את ליסה" יוצר הסחה מהנה שבטוח תשמח את המעריצים של "משפחת סימפסון" ואייליש".
ג'ון שוורץ מ-"Bubbleblabber" העניק ל"כשבילי פגשה את ליסה" ציון של שמונה מתוך עשר. סטייסי הנלי מ-"TheGamer" החמיאה להומור של "כשבילי פגשה את ליסה", והכירה בהתייחסויות של אייליש ויצירותיה, אך הצהירה שהסרט הקצר היה צריך לספק סיפור מלא ויותר זמן מסך עבור אייליש ואו'קונל. ג'רמי בראון מ-"What'sOnDisneyPlus.com" מתח ביקורת על הסרט, העניק לו ציון של 2 מתוך 5, וכתב, "אני פשוט לא בטוח מה הייתה הפואנטה של זה מלבד לשים את בילי אייליש לצד "משפחת סימפסון". הכול טוב מבחינת ההנפשה בסרט. הביצוע הקולי נפלא. אובייקטיבית, אין בזה שום דבר רע, אבל, סובייקטיבית, אני עדיין לא מבין למה זה היה צריך להיעשות".
הסרט היה מועמד לפרס אמי לאמנות יצירתית בקטגוריית "תוכנית אנימציה קצרה יוצאת מן הכלל".
טד מרדית'
ג'יימס אדווין "טד" מרדית' (באנגלית: James Edwin "Ted" Meredith; 14 בנובמבר 1891 – 2 בנובמבר 1957) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם (סטוקהולם 1912) בריצת 800 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר ושיאן עולם בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה
מרדית' נולד בצ'סטר הייטס, פנסילבניה. הוא בוגר אוניברסיטת פנסילבניה.
אלוף אולימפי
בשנים 1914 ו-1915 זכה מרדית' פעמיים ברציפות באליפות ארצות הברית בריצת 400 מטר.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) סיים מרדית' במקום רביעי בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:23.6 דקות. נוסף לכך הוא סיים רביעי בשלב חצי הגמר בתוצאה של 50.4 שניות ולא עלה לשלב הגמר, רק שלושה עלו.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד מרדית' כסוכן נדל"ן.
קולנוע ישראלי
הקולנוע הישראלי הוא תיאור כולל ליצירה הקולנועית במדינת ישראל, החל מימי טרום הקמתה ועד ימים אלו. תחילתו בסרטי תעמולה של המפעל הציוני אשר החל באותה עת בארץ ישראל, והמשכו ביצירות הקולנוע השונות אשר צולמו והופקו לאחר הקמת המדינה. במהלך הזמן, עבר הקולנוע הישראלי תמורות ותהפוכות בתכנים, בסוגות ובאיכות ההפקה.
בראשיתו, הקולנוע הישראלי היה חלק מבניית האומה החדשה בארץ על ידי ביסוס של מיתוסים לאומיים וזיכרון קולקטיבי משותף, עם התפתחותו ובהתאם לאירועים שונים אשר התרחשו במדינה עם השנים, גם הקולנוע שינה את אופיו. לאורך השנים, ניתן להצביע על נושאים אופייניים שחוזרים ועולים בסרטי הקולנוע הישראלי - יהודים וערבים, מזרחים ואשכנזים, מלחמה ושלום וגבריות ונשיות. במשך הזמן גבר הגיוון של יוצרי הקולנוע השונים ואוכלוסיות ישראליות חדשות, שהיו ממודרות בעבר מהקולנוע בישראל, נכנסו לתחום הבימוי וההפקה.
במרביתו, השפה הדומיננטית בסרטי הקולנוע הישראלי היא עברית. על כן, השוק המקומי הוא קטן מאוד, ומעטים הסרטים הישראליים שמגיעים כיום לרווחיות, הפקות רבות נסמכות על תרומות וקרנות קולנוע שונות. במקביל לכך, סרטים רבים של הקולנוע הישראלי זכו להוקרה והערכה ברחבי העולם, זכו בפרסים בפסטיבלי קולנוע בעולם והיו מועמדים לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
היסטוריה של הקולנוע הישראלי
סרטים צולמו בארץ ישראל החל מימי ראשית הראינוע עוד במאה ה-19. יעקב בן דוב היה חלוץ של סרטים תיעודיים ומפורסם ביותר הוא תיעודו של כניסת הגנרל אלנבי לירושלים. סרטיו התיעודיים שימשו בעיקר את קרן היסוד וקק"ל. בן דוב ביים גם את הסרט העברי הראשון שכלל דיאלוגיים בעברית בין השחקנים שנקרא: "מעשה בתייר אמריקאי בארץ-ישראל" (1923), אך מרבית הסרט אבד. בשנות השלושים, ברוך אגדתי הפיק וביים את סרט הקולנוע הראשון באורך מלא בארץ ישראל שנקרא "זאת היא הארץ" (1935), על פי תסריט של אביגדור המאירי. אגדתי ביים חלק מהסצינות ושילב בו גם צילומים תיעודיים של יעקב בן דוב.
בשנות ה-50 הוקמו אולפני קולנוע ישראלים כ"אולפני גבע" ו"אולפני ההסרטה בישראל" בהרצליה, ומספר סרטים עלילתיים נוצרו. בשנת 1954 התקבל החוק לעידוד הסרט הישראלי.
בשנות ה-60 החלה להתפתח בישראל תעשיית קולנוע עצמאית. מנחם גולן, אפרים קישון ואורי זוהר היו היוצרים הפעילים ביותר במהלך שנים אלו. שני סרטים, "סאלח שבתי" ו"השוטר אזולאי" זכו בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר. בשנות ה-70 הרבו ליצור בארץ סרטים בסוגה שנקראה "סרטי בורקס". סרטים אלו הצליחו בקופות אך נקטלו בביקורות. הסרטים באותה התקופה החלו לבטא את השינויים שעברה החברה הישראלית לאחר מלחמת יום כיפור, בירידת קרנם של המיתוסים הציוניים, ובמעבר מחברה שיתופית וחלוצית לעבר התרכזות בממד האישי. בשנות השמונים חלה התרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע. עם זאת, בעשור הראשון של המאה ה-21 החל עידן של פריחה לקולנוע הישראלי, הן בתחום הדוקומנטרי והן בתחום העלילתי. מספר לא מבוטל של סרטים הצליחו למשוך מאות אלפי צופים לבתי הקולנוע ולזכות בהכרה בתחרויות ובפסטיבלים ברחבי העולם. הצלחה זו מיוחסת להשתפרות ניכרת באיכות הסרטים, להתרחקות הולכות וגוברת מיצירה פוליטית, ובעיקר לכספים שהחלו לזרום לתעשיית הקולנוע מהממשלה ומחברות הטלוויזיה. ערוצי הטלוויזיה המסחריים וחברות הכבלים והלוויין חויבו בחוק לממן הפקת סרטי קולנוע תמורת זכויות שידור עתידיות.
החל משנת 2008, שישה סרטים ישראליים היו מועמדים לפרס האוסקר, אך לא זכו. לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר היו מועמדים "בופור" (2008), "ואלס עם באשיר" (2009), "עג'מי" (2010) ו"הערת שוליים" (2012). לפרס הסרט התיעודי היו מועמדים ב-2013 "חמש מצלמות שבורות" ו"שומרי הסף".
נהוג לחלק את תולדות הקולנוע הישראלי לתקופות מוגדרות בהן היה ריכוז סרטים גבוה בעלי מאפיינים דומים, דגם משותף.
הקולנוע הארץ ישראלי
תעשיית הקולנוע בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ולאחר מכן, במשך שנות המדינה הראשונות, לא הייתה קיימת למעשה. סרטים צולמו בארץ ישראל החל מימי ראשית הראינוע עוד במאה ה-19, אך לא הוקם בסיס של ממש לתעשיית סרטים, הן בתקופת היישוב, והן לאחר מכן בימי ראשית המדינה. הסרטים הבודדים שנוצרו היו לרוב באיכות שלא תאמה את הסרטים שיובאו מחו"ל. התעשייה התמקדה במיוחד בייצור סרטי תעמולה ויומני חדשות.
עם קום המדינה לא הייתה קיימת תעשיית קולנוע מסחרית עצמאית. הסרטים הופקו על ידי מספר גורמים מוסדיים, בראש ובראשונה מדינת ישראל על שלוחותיה השונות. בשנת 1948 הוקמה במשרד הפנים מחלקה מיוחדת לעיתונות ולקולנוע, ובראשה עמד ישעיהו קלינוב, עורכו לשעבר של העיתון "הארץ". המחלקה השתלטה על "יומני כרמל", ובאמצעים של תמיכה כספית היה בידה להכתיב אף את תכניו. לאחר חילופי תפקידים במשרד הפנים, שהביאו להשתלטות המפלגות הדתיות, הוחלט במשרד ראש הממשלה דוד בן-גוריון ליצור יומן מתחרה בשם "יומני גבע". לאחר מספר גלגולים, הוקמה חברה בשם "סרטי גבע" אשר הפיקה את היומן. את החברה יזמו היזם מרדכי נבון ואיש הקולנוע יצחק אגדתי.
בשנת 1953 החלה ההסתדרות להפיק סרטים. בשיתוף פעולה עם "סרטי גבע" הופקה סדרת סרטים קצרים, בבימוי הבמאי נתן גרוס, שהפיצה את ראיית העולם ההסתדרותית. במקביל החל אף צה"ל בעשיית סרטים. בשנת 1954 הוקמה "יחידת ההסרטה של דובר צה"ל", אשר פרט לסרטי הדרכה הפיקה גם סרטים תיעודיים, בהם "חוד החנית" משנת 1954, סרט על חטיבת הצנחנים, על פי תסריט מאת שבתי טבת. בשנה זו החל גם "מנהל ההסברה" במשרד ראש הממשלה להפיק סרטים.
התוצר של גופים אלו, סרטי תעודה, סרטים קצרים וסרטי עלילה, היה סרטים בעלי מסר ציוני, תעמולתי לרוב, המתעלמים מן הבעיות האמיתיות שעמדו בפני המדינה הצעירה בשנות ה-50, ומדגיש את המסרים של ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית וההסתדרות. סוג זה של סרטים מכונה כיום "סרטי הריאליזם הציוני". המאבקים האמיתיים בהם נאבקה ישראל, מפירוק הפלמ"ח ועד לאירועי ואדי סאליב, המתחים הדתיים והאתניים והשאלות הדוחקות בדבר הזהות הישראליות והזהות היהודית - לא קיבלו ביטוי בסרטים אלו, אשר הציגו קו רשמי כמעט אחיד, פשטני ותועמלני.
הקולנוע הלאומי-הירואי
סרט משמעותי ביותר שנוצר בתקופה זו הוא "גבעה 24 אינה עונה" (1955). סרט זה נוצר על ידי חברת הפקה שהוקמה במיוחד לשם הפקתו, בשם "זיק אור", בראשה עמדו העיתונאי צבי קוליץ והמפיק ג'ק פדואה, והוא נועד להפצה בחו"ל ולהצגה בפני יהודי הגולה. שפת הדיבור של הסרט הייתה אנגלית, ולבימויו הובא במאי אנגלי בשם תורולד דיקינסון, וכן שחקנים אנגלים. התסריט נכתב על ידי צבי קוליץ ופיטר פריי. הסרט מתאר את גורלם של ארבעה הרוגים בקרב על גבעה 24. הסרט חוזר בפלאשבק ומתאר את חייהם, ואת הדרך שעברו עד מותם בקרב על הגבעה. הארבעה הם צעיר אירי המתאהב בצעירה ישראלית, תייר אמריקאי המתנדב לצה"ל, צבר ישראלי (בגילומו של אריק לביא) וצעירה ישראלית.
תפנית משמעותית בקולנוע הלאומי הירואי התרחשה לאחר מלחמת ששת הימים: הניצחון המהיר וכיבוש שטחי יהודה ושומרון, הגולן וסיני הביא את ליהירות לאומית ותחושת עצמה צבאית רבה. בהתאם לכך, הסרטים אשר הופקו באותה התקופה היללו את הצבא והלוחם והפקתם הייתה רבת תקציב, לדוגמה: "הפריצה הגדולה" (1970), "עזית הכלבה הצנחנית" (1972) ו-"הוא הלך בשדות" (1967).
קולנוע הבורקס
קולנוע הבורקס היא סוגה קולנועית עממית שהייתה נפוצה בקולנוע הישראלי משנות ה-60 וה-70 עד אמצע שנות ה-80. בסוגה זו הסרטים בנויים ממקטעים מתחלפים של מלודרמה וקומדיה, אשר במרכזה עומדות דמויות סטראוטיפית של יהודים ישראלים מעדות שונות. דמות מזרחית מובילה את הסרט ובמרכז הסרט תיאור של משפחה, קהילה או שכונה מזרחית כסביבה יהודית פרה-מודרנית, ותיאור של הקונפליקט בינה לבין הישראליות העברית-אשכנזית, המוצגת כמודרנית. לסרטי הסוגה יש סוף טוב, שלרוב מתקיימת בו חתונה בין בני העדות השונות.
במרכז הדיון בסרטי הבורקס עמדו סוגיית הפער העדתי והאפשרות של יוצאי עדות המזרח לחבור אל ההגמוניה הישראלית. המרכיבים המאפיינים את הז'אנר הם דמות המזרחי הערמומי, המערים על האשכנזי הנאיבי, ואת המרכיבים המלודרמטיים של קונפליקט משפחתי (הנפתר בסוף על הצד הטוב), ודמויות בנוסח הקומדיה דל'ארטה. גיבורי סרטי הבורקס חיו בשולי העיר הגדולה או בפריפריה ועסקו בשיפור תנאי מחייתם, תוך התעלמות מהחוק או מערכי הלאום. מוקד ההתייחסות הוא המשפחה, וחיי הגיבורים התנהלו סביב טקסים - חתונות ולוויות. נציגיו הבולטים של זרם הבורקס באו לידי ביטוי בפעילותם של הבמאים מנחם גולן שיצר את סרטי הבורקס הראשונים בשנות השישים, בועז דוידזון שביים את "צ'רלי וחצי" ו"חגיגה בסנוקר" על בסיס תסריטים של אלי תבור, וזאב רווח שמזוהה במידה הרבה ביותר עם הסוגה הן בתור שחקן והן בתור במאי אשר יצר והשתתף בעשרות סרטי בורקס בעיקר בשנות השמונים.
בשיא פריחתם של סרטי הבורקס המשיכו הבמאים לספוג ביקורות רעות מהמבקרים ומהעיתונות, שטענו שרמת הסרטים ירודה והיא בגדר "תיאטרון מול מצלמה". הקהל לעומת זאת הצביע ברגליים ושנים אלו היו חסרות תקדים בכל הנוגע לכמות הצופים שהגיעו לבית הקולנוע כדי לראות קולנוע ישראלי.
בפתחו של המהפך הפוליטי בישראל בשנת 1977 לא בוימו עוד סרטי בורקס בישראל, ובסוף שנות השמונים החלה הפופולריות של סרטים אלו לשקוע במידה רבה. הסיבות שהובילו לשקיעת סרטים אלו היו מגוונות, אך הגורמים המשמעותיים ביותר היו עלייתם של הטלוויזיה והווידאו, שגרמו לשקיעה ניכרת של קולנוע "עממי" והשינוי במדיניות התמיכה הממשלתית בקולנוע, שכבר לא התבססה רק על מספר הכרטיסים שנמכרו אלא גם על קריטריונים של איכות (לדעת הממונים על חלוקת התמיכה).
הקולנוע אישי-מודרניסטי
באמצע שנות השישים ואל מול סרטי "הריאליזם הציוני", סרטי הבורקס, וסרטי "הזרם המרכזי" קמה תנועת נגד של יוצרים שחשו כי דרכים אלו אינן מבטאות אותם, וכי ברצונם ליצור בישראל קולנוע ישראלי, אמנותי, איכותי, בנוסח סרטי "הגל החדש" הצרפתי. התנועה ביקשה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אמנותיים ואסתטיים.
קולנוע פוליטי-ביקורתי
קולנוע סאטירי התחיל עוד בשנות השישים עם יצירותיו של אפרים קישון אשר באו לגלג על מודל הצבר, הקיבוצים, ועל הפוליטיקאים ממפלגת השלטון את אלו אפשר לראות בארבעה מחמישה הסרטים שיצר: "סאלח שבתי", "ארבינקא", "תעלת בלאומילך" ו"השועל בלול התרנגולות".
לאחר מלחמת יום הכיפור, והשבר שחל בחברה הישראלית בעקבותיה, וכן בעקבות עליית הליכוד לשלטון חלו לצאת לאקרנים סרטים בעלי אופי ביקורתי כלפי החברה הישראלית וצה"ל. סרט בולט מתקופה זאת הוא "רובה חוליות" (1978) לטענת שמוליק דובדבני הסרט מגחיך את קלישאות השיח הלאומי-הרואי ש"מתורגמות" לעולם הדימויים הנערי, ובעיקר מבקר את יחסה של החברה הישראלית אל שורדי השואה.
הקולנוע הפוליטי ביקורתי יצא כנגד ערכים ציוניים בולטים ו־"שחט פרות קדושות". הסרטים עסקו בקונפורמיות המאפיינת את הציונות אל מול האינדיבידואליזם אשר מאפיין האמריקניזציה שעברה החברה הישראלית. דמות הערבי הפלסטיני, שהקולנוע עד אז מיעט לעסוק בה, החלה להופיע בסרטים שונים, זאת אל מול דעיכת דמות הצבר הלוחם. דוגמה לסרט בולט מקולנוע זה הוא "אוונטי פופולו" (1986), הסרט, מתרחש בשלהי מלחמת ששת הימים, ומהווה מעין ביקורת סוריאליסטית על המלחמה.
סרט בורקס
סרט בורקס הוא שמה של סוגה קולנועית שהייתה נפוצה בקולנוע ישראלי בשנות ה-60 וה-70. מרבית סרטי הבורקס עסקו בהתנגשויות בין תרבויות ועדות בישראל, ובמיוחד התנגשות בין עדות המזרח לעדות אשכנז. גיבורם של סרטים אלה היה בדרך כלל בן עדות המזרח, לרוב עני, ערמומי ובעל חכמת חיים רבה, המתנגש במוסדות המדינה או דמויות ממוצא אשכנזי, שהוצגו לרוב כעשירות, יהירות, מתנשאות, אטומות לב ומנוכרות. סרטי בורקס אופיינו בחיקויי מבטאים, ובמיוחד מבטאי יוצאי מרוקו, פרס ופולין, בדיחות סלפסטיק, חילופי זהויות ושילוב של קומדיה ומלודרמה.
סרטי הרגישות החדשה
הרגישות החדשה היא תנועה בקולנוע הישראלי, שהחלה בשנות ה-60, ונמשכה בערך עד לסוף שנות ה-70. התנועה ביקשה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אומנותיים ואסתטיים, בנוסח סרטי הגל החדש של הקולנוע הצרפתי. עם זאת, התנועה מוגדרת יותר כתנועת נגד לז'אנר "הריאליזם הציוני" ששלט ביצירה הקולנועית הישראלית בשנות ה-40 וה-50, והמשיך בשנות ה-60 בעידודה הרשמי ובמימונה של המדינה, ואל מול סרטי הבורקס שנתפסו כעממיים ולא איכותיים.
תעודרמה
בישראל מתרחשים אירועים הנתפסים בעיני תושביה ובעיני אנשים רבים מחוצה לה כאירועים היסטוריים חשובים. קל להסריט סרטים על אירועים אלה משום שנכתב עליהם הרבה חומר בעברית, שיכול לשמש לכתיבת תסריטים בנושא, ומשום שקל ללהק בישראל צוות שמכיר הייטב את האירועים ההיסטוריים האלה מחוויה אישית. במקרה שהאירוע ההיסטורי ממושך דיו, כמו מלחמת לבנון הראשונה, ניתן לצלם סרטים תעודרמטיים על אודותיו במקום ובזמן בו הוא מתרחש.
סרטי מתיחות
סרטי מתיחות עם מצלמה נסתרת היא סוגת קולנוע וטלוויזיה בה אנשים שנבחרים באקראי, מצולמים בלא ידיעתם במצבים מביכים. זו אחת הסוגות הזולות ביותר להפקה משום שהיא אינה דורשת פעלולים או שיחזורים היסטוריים, הליהוק בה הוא חלקי וגם התסריט חלקי ביותר. תעשיית הקולנוע הישראלית הפיקה, באופן יחסי, יותר סרטים מסוגה זו מאשר תעשיות קולנוע אחרות, בעיקר בשנות השמונים.
רב-תרבותיות
מוטיב מרכזי בסרטים ישראליים הוא הצגת השונה. סרטים על יחסים בין בני דתות, עמים, עדות ומסורות שונות, מאוד נפוצים במדינת ישראל, שהיא רב-תרבותית. זאת משום שהנושא הוא חלק חשוב מחיי היום יום בישראל ולכן הוא מעסיק את הקהל בישראל ומוכר היטב לצוות ההפקה. מעבר לזאת, קל למכור סרטים בנושא זה מחוץ לישראל. יהדות העולם מתעניינת ביחסים בין אוכלוסיות שונות בתוך העם היהודי ואנשים רבים בעולם מתעניינים בסכסוך הישראלי-ערבי.
סינמטק
סינמטק (מצרפתית: Cinémathèque) הוא מכון ארכיוני שמשמר סרטי קולנוע. לעיתים קרובות הסינמטק מקיים פעילויות תרבות הקשורות לסרטי קולנוע כגון הקרנות, הרצאות ופסטיבלי קולנוע. מקור המונח המקורי הצרפתי "Cinémathèque" בשילוב המילים "Cinéma" - קולנוע בצרפתית, והמילה היוונית thêkê ,θηκη - ארגז או תיבה, במקביל למילה הצרפתית (לטינית) bibliothèque - ספרייה (מיוונית bibliothêkê).
Cinémathèque Française - הסינמטק הראשון
הסינמטק הראשון בעולם הוקם בשנות ה-30 של המאה העשרים בצרפת, ונועד לשמר סרטים ישנים בעלי ערך תרבותי. לאחר מלחמת העולם השנייה, בה נפגע האוסף בצורה קשה, החלה ממשלת צרפת לתמוך בסינמטק מתוך הכרה בחשיבותו התרבותית. בסינמטק הוקם חדר הקרנה קטן, וגויס צוות עובדים קבוע. הסינמטק שימש בית למיטב יוצרי הסרטים בצרפת, ובהם יוצרי הגל החדש הצרפתי. כיום, הסינמטק הצרפתי הוא ארכיון הסרטים הגדול בעולם ומרכז תרבות צרפתי חשוב.
בשנת 1934 הוקם סינמטק בבריטניה.
חשיבותם התרבותית של הסינמטקים
נוסף לשימור סרטים נדירים, בסינמטקים מוקרנים סרטים נדירים, נערכות הקרנות במחיר מוזל, והם משמשים גם כבמה ליוצרים חדשים.
סינמטקים בישראל
בישראל מספר סינמטקים, שהראשון שבהם, סינמטק תל אביב נפתח בשנת 1973.
גיגי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שמואל אבן אלבאז
רבי שמואל אבן אלבאז (רשב"א; ה'תנ"ז (1697) - ה'תק"ט (1749), היה רב, פוסק, דיין, מקובל, דרשן, משורר ופייטן. מחכמי מרוקו במאה ה-18.
קורות חיים
נולד בפאס לרב יצחק, שארבעה טורים שגורים על לשונו. משפחתו, משפחת אלבאז הייתה מהמיוחסות שבמשפחות מגורשי ספרד, שגורשה שנית בשנת 1667 על ידי המלך מולאי ראשיד, שסילק את יהודי חבל סוס מעריהם, ומשם נדדה המשפחה לפאס. בהיותו כבן חמש, נפטר אביו רבי יצחק והוא נותר לבדו. אך כל זה לא מנע ממנו לשקוד ולהשתלם בתורה, עד שהוכר כראש ישיבה שהעמיד תלמידים חשובים. ככל הנראה רבו המובהק היה רבי יהודה בן עטר. בכתביו הוא מזכיר רבות חכם עלום שאותו הוא מכנה מורי שיחיה בלי לפרט את שמו. אך ככל הנראה מהשוואת כתבים, כוונתו לרבי שלום אדרעי חבר בית דינם של רבי יהודה בן עטר ורבי יעקב אבן צור. נשא לאשה את בתו של רבי יהודה עוזיאל. חייו האישיים היו קשים ביותר. נולדו לו כשישה עשר ילדים אך רק אחד מהם שרד, בנו רפאל עובד. בגיל עשרים נשא לאשה את הרבנית רבקה בתו של רבי שם טוב הכהן, שנהרג על קדוש ה' יחד עם אחיו רבי משה הכהן. אבי חותנו, רבי נחמיה הכהן, היה מלומד יהודי מעשירי העיר פאס וממנהיגיה. בחצר משפחת החותן, התקיים בית כנסת שבו הרביצו תורה חכמי המשפחה, לאחר הריגתם ירש בן אלבאז את המקום והקים בו ישיבה שבה לימד תלמידים. ישיבתו נחשבה ככזו שמכשירה רבנים, ומכל רחבי מרוקו נדדו אליה תלמידים רבים. ביניהם הוכרו לימים רבי יוסף חיים בן סאמון, רבי אברהם מנסאנו ואחיו רבי אליהו מנסאנו, רבי שם טוב אבן אמוזג, רבי אליהו הצרפתי, רבי שם טוב גבאי ועוד. באותה תקופה נאלץ ידידו רבי חיים אבן עטר לברוח מעיר מולדתו סאלי ובא לפאס. כאן פגש לראשונה את אבן אלבאז והחל ללמוד בישיבתו. לימודם של השניים הניב את חיבורו של אבן עטר פרי תואר כפי שהוא מעיד בפתיחת ספרו: כעבור תקופה קצרה, נבחר אבן אלבאז לכהונה ציבורית נחשבת, כשהצטרף כדיין בבית הדין לצד רבי יהודה בן עטר ורבי יעקב אבן צור. בתפקידו זה הוכר כגדול הפוסקים מקרב רבני מרוקו באותה העת. הוא גם הנהיג את קהילת פאס ודאג להקפדות הלכתיות בפרהסיה הציבורית. במסגרת פעילותו, היה מתייצב בעצמו מדי שנה בחצר בית הכנסת הפרטי שלו, והיה עורך בעצמו הגעלת כלים לכל בני העיר. ושלושה ימים לפני חג הפסח, היה מוציא כרוז לזרז את בני העיר להכשיר את כליהם אצלו.
הערכה
אף על פי שנפטר בגיל צעיר, הספיק אבן אלבאז לרכוש הערכה יוצאת דופן בין גדולי מרוקו. כך רבי חיים בן עטר שהיה מבוגר ממנו, מכתירו בכל פעם שמזכירו בתארים רמים. בספרם פרי תואר סימן קיד (ס"ק טו) הוא כותב . כך גם בסימן לב (ס"ק ו'):. וכך בעוד מקומות רבים (סי' לב ס"ק טו; סי' לה ס"ק יב; סי' לה ס"ק יד; ובסימן לו ס"ק ט').
עדות נוספת כותב רבי חיים יוסף דוד אזולאי בספרו הביבליוגרפי שם הגדולים (בערך הספר 'עז והדר':)
חיבוריו
חלק נכבד מכתביו אבד בצוק העיתים. מחיבוריו הידועים:
בשנת ה'תשע"ח יצאה לאור, על ידי מכון עוז והדר, סדרה בת שלושה כרכים מחיבוריו רבי שמואל, תחת השם "עז והדר", הכוללת חידושים על חמשת חומשי התורה, ש"ס פרקי אבות, דרושים וליקוטים.
חיבורים אבודים
בנוסף, ידוע שהיו לו חיבורים רבים נוספים, כפי שגם עולה מתוך כתביו המצויים, אנו למדים על פירוש לספר שמואל, פירוש לספר משלי, למגילת אסתר, קונטרס על מדרש בראשית רבה, קונטרס חידושי הלכות, ספר הזיכרון: ליקוטים ופרושים על התורה ועל הש"ס ומדרשים. קונטרס על חיבורי הרמב"ם, קונטרס על הטור ובית יוסף, קונטרס דרושים: ליקוט דרושים על נושאים שונים. על מעלת היסורין, מעלת הנישואין ועל נפטרים ועוד. בנוסף היו לו פסקים ושו"ת. הדים לכך מצויים לרוב בספרי השו"ת מהתקופה, שם מובאים הרבה פסקי דינים בשמו, או פסקים בהם הוא מעורב ומצורפת חתימתו לחברי בית דינו. בעיקר בשו"ת משפט וצדקה ביעקב לעמיתו רבי יעקב אבן צור, ובשו"ת הלכה למשה לבן משפחתו בדור שלאחריו.
מונוטייפ
מונוטייפ הוא שמה של מערכת סדר דפוס, ושל החברה שייצרה את המערכת, ובהמשך פיתחה ומכרה מוצרים נוספים בטכנולוגיות מתקדמות יותר לסדר. כיום (2018), גלגול של החברה עוסק בעיקר בקניין רוחני בתחום, כמו גופנים.
מערכת הסדר מורכבת מצירוף של שתי מכונות שונות: מקלדת שמפיקה סרט נייר מנוקב, ומכונת יציקה, שקוראת את סרט הנייר, ויוצקת גופני עופרת בדידים להדפסה בשיטת דפוס בלט.
חברת "לנסטון מונוטייפ" (בשנים הבאות קוצר שם החברה ל"מונוטייפ") הוקמה בשנות ה-90 של המאה ה-19, כדי לייצר ולמכור את המכונה שממציאה, טולברט לנסטון, רשם עליה פטנט ב-1890.
ב-1897 פתחה החברה סניף באנגליה, שהפך מאוחר יותר לחברה עצמאית, שגם היא ייצרה ומכרה את המערכת.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, שתי מערכות - מערכת המונוטייפ ומכונת הלינוטייפ - החליפו בכל העולם את מערכות הסדר הידני שהיה נהוג עד אז. עיתונים וכתבי עת בדרך כלל השתמשו בלינוטייפ, בה תפוקת הסדר גבוהה יותר. המונוטייפ מצאה את מקומה בהוצאות ספרים, שעשו שימוש בגמישות הטיפוגרפית העדיפה של המערכת. מערכת מונוטייפ מצטיינת בסידור של מידע טבלאי, למשל לוחות זמנים, טבלאות מחירים, וכן הלאה. שתי המערכות הללו למעשה סיפקו את חלק הארי של סידור הדפוס בעולם במחצית הראשונה של המאה ה-20, עד הופעת הסדר האופטי.
עם היעלמותו ההדרגתית של דפוס הבלט במחצית השנייה של המאה העשרים, גם מערכת המונוטייפ פסקה להתקיים - מערכות חדשות לא נמכרו, והשימוש במערכות הקיימות כמעט נעלם.
חברת מונוטייפ המשיכה לפתח ולמכור מערכות בתחום הסדר האופטי, ולאחריו הסדר הממוחשב. שם החברה כיום הוא Monotype Imaging Holdings Inc, והיא עוסקת בקניין רוחני, כשחלק ניכר מעיסוקה הוא בגופנים, הפעם בצורה דיגיטלית. במרוצת השנים רכשה החברה גם את החברה שהחזיקה בזכויות על רוב או כל הגופנים של חברת מרגנתלר-לינוטייפ.
הממציא
טולברט לנסטון (1844–1913) רשם ב-1885 פטנט על מערכת סדר שסידרה "מתכת קרה", כלומר גופני עופרת מוכנים שנוצקו בבית יציקה מסורתי, בדומה לגופנים שמשמשים בסדר ידני.
מערכת זו כבר הייתה מחולקת לשתי מכונות, מקלדת ומכונת סדר. ב-1890 רשם לנסטון פטנט שתיאר את מערכת המונוטייפ, עם מכונת יציקה, מערכת שכבר לא נזקקה לגופנים יצוקים מראש, אלא יצקה את גופני העופרת בעצמה, תוך שימוש באמות דפוס, או "מטריצות". בשנים הבאות הוקמה חברת מונוטייפ, והחלה לייצר ולמכור מערכות. ב-1897 הוקם הסניף באנגליה. במשך השנים הבאות, עד למחצית השנייה של המאה העשרים, כבשה המונוטייפ את מקומה במערכת הסדר, לצד אחותה הגדולה, הלינוטייפ. שתי המערכות התחרו זו בזו בדפוס של ספרים, כאשר הלינוטייפ שולטת שלטון מוחלט בתחום הדפסת עיתונים וכתבי עת, והמונוטייפ דומיננטית בהוצאות ספרים, בזכות גמישותה ויכולותיה הטיפוגרפיות, שעולות על אלו של הלינוטייפ, במחיר קצב ייצור.
המערכת
תפקיד מערכת המונוטייפ הוא לייצר סדר דפוס, עם הטקסט. התוצרת היא שורות שורות של גופני עופרת, שנלקחות לשלב הבא במלאכת הסדר, שנקרא "עימוד", להכנת הגלופה. זו משמשת להדפסת בלט ישירה, או להכנת גלופה שניונית (אחת או יותר), בתהליך שנקרא סטראוטייפ. בסיום השימוש, התוצרת, כלומר גופני העופרת, מותכים וממוחזרים לעבודת הדפוס הבאה.
המערכת מורכבת משני חלקים: מקלדת המופעלת באמצעות אוויר דחוס, ומכונת יציקה. המקלדת מורכבת מלוח מקשים שמכיל כשש מערכות אותיות וסמלים שונות, ומקשים להזנת הוראות סדר שונות, בסך הכל כמה מאות מקשים שונים. תפקיד המקלדת הוא לנקב סרט נייר, עם הוראות הסדר השונות. סרט זה מוזן למכונת היציקה, שבזכות הטכנולוגיה המתקדמת של סוף המאה ה-19, עם תבנית יציקה מקוררת מים, ונתך במיטב המטלורגיה, יצקה עד 140 גופני עופרת בדקה, כלומר מחזור יציקה יחיד בפחות מחצי שנייה.
שלא כמו הלינוטייפ, שהיא מכונה יחידה שיוצקת שורות עופרת שלמות ("גלמים"), מערכת המונוטייפ יוצקת אותיות בודדות. מערכת מתוחכמת ומדויקת מאפשרת שליטה ברוחב הרווחים בפסיעות של 1/2000 של אינץ' (בערך 12.7 מיקרון), ובאופן זה מאפשרת לצקת שורות מיושרות. יישור זה נעשה באופן חישובי, "מתמטי", שלא כמו הלינוטייפ, בה היישור הוא "אנלוגי", בעזרת רווחים שמתרחבים באופן מכני עד שהם תופסים את מלוא רוחב השורה. היישור הפשוט יותר, ויציקת שורות שלמות בלינוטייפ מאפשר מהירות ייצור גבוהה בהרבה מהמונוטייפ, שהיא אטית יותר ודורשת שני עובדים, לעומת הסדר היחיד של הלינוטייפ שגם מבצע את הסידור, וגם מפעיל את היציקה. במונוטייפ, עובד אחד משתמש במקלדת כדי לנקב את סרט הנייר, והשני מפעיל את מכונת היציקה שקוראת את הסרט הזה, ויוצקת גופני עופרת בזה אחר זה, המסודרים בשורות שורות, כאשר כל שורה מיושרת בדייקנות.
מכונת היציקה קוראת את סרט הנייר מהסוף להתחלה, כך שהשורה הראשונה, ואפילו האות הראשונה שהוקלדה, תהייה האחרונה להיווצר. לעובדה זו מספר יתרונות: במהלך הקלדת כל שורה, התקן מיוחד במקלדת מבצע חישובים, כך שבסיום הקלדת כל שורה (המקלדת גם מסייעת לסדר להחליט מה הנקודה הנכונה לסיים את השורה), הסדר קורא את תוצאות החישוב, שמנוקבות בעזרת מקשים ייחודיים. מכונת היציקה קוראת את הסרט במהופך, ולכן היא קוראת בתחילה את ההוראות שהוקלדו בסוף, והוראות אלו גורמות למכונה לכוונן את רוחב הרווחים שייווצרו עבור השורה הזו, ואז לצקת את התווים והרווחים בשורה. אם הסדר הזין בלי טעות את ההוראות, השורה הזו תהייה מיושרת בדיוק, לפי רוחב השורה שהוזן לחישוב מלכתחילה. אחרי יציקת התו האחרון בשורה, מכונת היציקה מגיעה בסרט המנוקב להוראות שהוקלדו בסוף השורה הקודמת, באותו אופן. הוראות אלו גורמות למכונת היציקה לכוון את רוחב הרווח הנכון עבור השורה הקודמת, ובו בזמן "לפלוט" את השורה הנוכחית למגש הסדר, שמכיל את השורות הבאות בטקסט, וקודמות ביציקה.
לפני תחילת כל עבודה, הסדר מנקב בסרט קוד מיוחד, שמבחינת הסדר מציין "תחילת עבודה", ומבחינת מכונת היציקה "סיום עבודה". אחרי שמכונת היציקה סיימה לצקת את השורה הראשונה, היא קוראת את ההוראה הבאה בסרט המנוקב, "סיום עבודה". בנקודה זו המכונה עוצרת, ובדגמים מתקדמים יותר (החל משנות העשרה או העשרים של המאה ה-20), גם מדליקה מנורה שמסמנת למפעיל המכונה שהעבודה הנוכחית, כלומר הסרט המנוקב הנוכחי, בוצע במלואו, ויש לקחת את התוצרת לשלב הבא בסידור, שנקרא עימוד, ולכוונן את המכונה לעבודה הבאה. אחרי שהסדר שהכין את הסרט מסיים את מלאכת הניקוב, הסרט מגולגל או נארז, בצירוף ההוראות שמורות איך לכוונן את המכונה לעבודה הזו, בהתאם לפרמטרים שהוזנו למקלדת. כשמפעיל מכונת היציקה נוטל את הסרט של העבודה הבאה בתור, הוא בודק את הכוונונים ומשווה אותם עם הכוונון הנוכחי של המכונה, ומשנה את הדרוש שינוי, ואז מזין את סרט הנייר, מהסוף להתחלה, ומתחיל את פעולת המכונה. ההוראות הראשונות שהמכונה קוראת הן הוראות כוונון הרווחים שהסדר ניקב אחרי הקלדת השורה האחרונה. מכונת היציקה יוצקת תו אחרי תו, מהאחרון עד לראשון, כאשר מדי פעם מגיעה הוראת "שורה חדשה" עם מידע על רוחב הרווחים בשורה הקודמת, עד לסיום השורה הראשונה, ואז ההוראה הראשונה שהוקלדה - עצור!
המקלדת
מקלדת המונוטייפ בנויה משתי טבלאות קלידים זו לצד זה (בדגמים המוקדמים ביותר הייתה רק טבלה אחת). בכל טבלה כזו כמה מאות קלידים, כשהמספר המדויק משתנה מדגם לדגם. בכל אחד מחצאי המקלדת כמה מערכות אותיות, מסודרות בתצורת QWERTY, כשכל מערכת כזו מיועדת לסידור אות בגופן שונה, בהרבה או בקצת. מערכת אחת יכולה להיות מיועדת לאותיות "ישרות" קטנות, ומערכת שנייה לאותיות גדולות. מערכת שלישית ורביעית יכולות להיות עבור כתב מוטה - שוב, מערכת אחת לאותיות קטנות, ושנייה לגדולות. בדומה, מערכות חמישית ושישית יכולות לשמש לכתב מודגש. ניתן לשנות את הייעוד של כל מערכת - למעשה של כל מקש, למשל כדי לסדר טקסט בשפה נוספת, כמו יוונית, אותיות קיריליות, עבריות, ערביות, וכן הלאה.
מקשים נוספים מיועדים למספרים, סימני פיסוק, סמלים, רווחים קבועים, וכן הלאה. עוד מקשים מיועדים להזין למכונה, או לנקב לסרט, הוראות הנוגעות לעבודת ההדפסה, כמו "שורה חדשה", "רוחב הרווח הוא כך וכך", או "סיום העבודה.
התוצרת של המקלדת היא הסרט המנוקב. מנקב הסרט נמצא בחלקה העליון של המקלדת, והוא מופעל באמצעות אוויר דחוס, לפעולת הניקוב עצמה, וכן לקידום הסרט. פעולת מקשי התווים היא לנקב בין שניים לארבעה חורים: חור אחד או שניים בטור אחד, לציון "עמודה", ובטור שני לציון "שורה". בכל אחד מהטורים 14 נקודות שונות לניקוב, כשכל מיקום מציין עמודה או שורה אחרת. בדגמים מתקדמים יותר, שבהם נוספו עמודות ושורות, משתמשים לפעמים בזוג נקבים לציין עמודה או שורה.
הנעה
המקלדת מונעת על ידי אוויר דחוס. לחץ האוויר מניע את פעולת ניקוב הסרט וקידומו, וכן הפעלת המחוונים שמשמשים לחישוב פעולות היישור - מחוון קווי, מעל למקלדת, המיועד לעזרה ביישור בעזרת רווחים קשיחים, למשל בהדפסת מידע טבלאי, ומחוון שני, גלילי, מעל הראשון, שמיועד לחישוב רוחב הרווחים ביישור טקסט רגיל, בעזרת "רווחים גמישים".
יישור
בדפוס, נהוג טקסט מיושר, כלומר טקסט בו תחילת כל השורות ביישור קו, וכן סופי כל השורות. יישור זה נעשה על ידי קביעת רוחב הרווחים: באופן אידיאלי, כל הרווחים בין מילים שווים בדיוק זה לזה בכל שורה בפני עצמה, אבל רוחב זה אינו זהה בהכרח בין שורות שונות, כשרוחב הרווחים נקבע כך שאורכה הכולל של השורה יגיע בדיוק לאורך השורה הרצוי, לפי רוחב הטור או העמוד בספר, שנקבע עבור העבודה הנוכחית.
בסדר ידני, אחרי שהסדר מחליט שאין בשורה מקום למילה הבאה, הוא מבצע "יישור": הוספת כפיסי רווח דקים לרווחים שנוספו בזמן הסידור עצמו, כך שהשורה "מתמלאת" לרוחב הרצוי. בסידור הידני, היישור לעיתים רחוקות מושלם - השורה תמיד תגיע בדיוק לרוחב הרצוי, אבל כמעט תמיד יהיו בשורה רווחים רחבים מעט יותר וצרים מעט יותר. בסידור המכני, היישור תמיד "מושלם". שתי שיטות עיקריות ליישור בסידור מכני הן בעזרת שימוש במתקן מכני "רציף" לשינוי רוחב הרווחים - בדרך כלל בעזרת מתקן מסוג "טריז" (לפי עיקרון המישור המשופע). דוגמה עיקרית למכונות כאלו היא הלינוטייפ, שעושה שימוש במתקן כזה. במינוח בן ימינו אפשר לומר שהגישה של הלינוטייפ היא "אנלוגית". הגישה השנייה מיוצגת על ידי המונוטייפ, ומכונות אחרות: במינוח מודרני, הגישה הדיגיטלית. הרווחים יכולים לקבל מספר סופי (אך גדול) של רוחבים מסוימים, והיישור נעשה על ידי בחירת ה"מספר" המתאים. במונוטייפ, רוחב הרווח נקבע ברזולוציה של 1/2000 של אינץ', או 12.7 מיקרון, כפול מספר בין 0 ל-225, מה שמאפשר התאמת רוחב השורה בדיוק מספק לחלוטין, כשהרווחים בין מילים באותה שורה זהים בדיוק מלא.
אתגר מעניין ביישור "דיגיטלי", היא העובדה שאת רוחב הרווח ניתן לחשב רק אחרי הקלדת האות האחרונה בשורה, אבל בנקודה זו, הרווחים כבר הוקלדו, לפני שרוחבם היה ידוע. ממציאים שונים מצאו פתרונות שונים לאתגר: במכונת כתיבה משוכללת מראשית עידן הסדר האופטי בשם Varitype, שידעה להדפיס בגופן פרופורציוני, הפתרון הוא הקלדת השורה פעמיים: מקלידים את השורה (בלי אף טעות!) פעם אחת כדי למצוא את רוחב הרווחים הנכון בשורה זו, ואז מקלידים את אותה השורה (שוב, בלי אף טעות) פעם נוספת, כשהפעם המכונה מדפיסה את התו על הנייר, ומשתמשת ברוחב הרווחים שחושב כל אימת שמקלידים רווח. הצורך להקליד כל שורה פעמיים הוא פגם ממשי. מכונה שפתרה את הבעיה הזו היא ה-Selectric Composer, נגזרת של הכדורית הפופולרית של IBM, שגם בה ניתן היה להדפיס כתב פרופורציוני ומיושר, שמיועד לצילום והדפסה: במכונה זו, השורה שהוקלדה "הוקלטה" על גבי פס מגנטי, שהמכונה "ניגנה" פעם אחת לחישוב הרווחים, ופעם שנייה להדפסה תוך שימוש ברוחב הרווח המחושב, ליצירת שורה מיושרת. המונוטייפ פתרה את הבעיה בצורה מקורית: ההקלדה והיציקה מתבצעות בשני תהליכים נפרדים, כאשר המידע מנוקב בסרט. מכונת היציקה קוראת את הסרט הזה בסדר הפוך מהסדר בו הוקלד. באופן כזה, בסיום הקלדת וניקוב כל שורה, כשרוחב התווים ומספר הרווחים ידועים, מחושב רוחב הרווח הנחוץ, והמספר הזה מנוקב בסרט אחרי התו האחרון של השורה. כדי לפתור את הבעיה שתוארה, מכונת היציקה קוראת את הסרט המנוקב בסדר הפוך מהסדר בו הוקלד, כלומר ההוראה האחרונה שנוקבה בסרט היא הראשונה להיקרא. לכן, מכונת היציקה קוראת את ההוראה לרוחב הרווח לפני יציקת השורה בה יש להשתמש ברוחב זה.
כדי לחשב את רוחב הרווחים, יש למצוא את ההפרש בין רוחב השורה הדרוש, לרוחב התווים שהוקלדו. את ההפרש הזה יש לחלק במספר הרווחים בשורה, כדי למצוא בכמה יש "להשמין" כל רווח. החישוב הזה מתבצע בעזרת "סקלת היישור", גליל נייר עליו מודפסת טבלה, ומחוון. בכל הקשת מקש, המקלדת "יודעת" מה רוחב התו שהוקלד, ומקדמת את הסקלה בהתאם (כלומר מסובבת את הגליל). בכל הקשת רווח, מוזח המחוון כך שהוא מצביע על השורה הבאה בטבלה. בסיום הקלדת השורה, ומחוון מצביע על שני מספרים בטבלה, כל אחד בין 1 ל-15. שני המספרים הללו מייצגים את רוחב הרווח, והסדר מקליד אותם זה אחר זה (בעזרת שתי שורות מקשים ייחודיות), כדי לנקב בסרט את ההוראה לרוחב רווח.
מערכת "יישור" שנייה משמשת כאשר לא משתמשים ברווחים מתכווננים, ומבצעים יישור "ידני". יישור כזה שימושי, למשל, בהדפסת מידע טבלאי. מערכת זו היא בעצם לא יותר מסרגל משוכלל, שמספק לסדר מידע מדויק על רוחב התווים שהוקלדו בשורה.