cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרמן גרבה
פעולות ההצלה של גרבה
מצויד בתעודה זו, חש גרבה באותו ערב לרובנו ונכנס ללוע הארי. כשאקדח שלוף בידו נעמד לשמור על עובדיו מפני התנכלות אנשי המיליציה האוקראינים שעסקו בריכוז היהודים כדי להובילם להשמדה. גרבה היה עד ראייה למתרחש. היות שנודע ליהודי רובנו מראש על החיסול הקרב, היו בגטו גילויי התנגדות נואשים.
לימים, כשהעיד על חיסול הגטו בפני בית הדין הבינלאומי בנירנברג, תיאר את האירוע:
התנגדות נואשת זו באה לאחר שיהודי רובנו הבינו, בזכותו של גרבה, כי האקציה מתקרבת ולכן יכלו לנקוט בצעדי התנגדות, דלים ככל שהיו.
מאוחר בלילה ציווה מפקד ה-אס דה ברובנו על גרבה להוציא את עובדיו היהודים מן הגטו עד הבוקר. גרבה לא חיכה לבוקר והצעיד 150 יהודים ברגל בלילה לזדולבונוב, הרחוקה בכמעט 5 ק"מ מרובנו, כשהוא צועד בראשם ואקדחו השלוף בידו.
גרבה לא היה רק בבחינת צופה מן הצד ברציחות, אלא, ממניעים מצפוניים ומוסריים, נקט פעולות הצלה אקטיביות. הוא עשה מאמצים להעסיק בחברה מספר רב ככל האפשר של יהודים, בטענה כי הוא מבצע עבודות חיוניות למאמץ המלחמה הגרמני. גרבה קיבל לביצוע מספר רב יותר של משימות מזה שהיה נחוץ למעשה לחברה לבצע, והעסיק בביצוען מספר רב יותר מן הדרוש של עובדים יהודים. ככל שעשה מאמצים רבים יותר להציל את עובדיו היהודים ובני משפחותיהם, הוא לא היסס מלהשתמש לשם כך ברכושו ובהמשך אף לסכן את חייו.
ב-5 באוקטובר 1942 נוכח הרמן גרבה לראות במו עיניו את רציחתם, בירי לתוך בורות, של יהודי העיר דובנו. לימים ימסור על כך עדות מטעם התביעה במשפטם של הרוצחים.
יהודי זדולבונוב והערים הסמוכות לה, אוסטראה ומיזוץ', היו האחרונים לחיסול ונשארו בחיים עד אמצע אוקטובר וזאת הודות לגרבה, אשר ידע כבר על הגורל הצפוי להם, ויעץ לראשי היודנראט ביישובים אלה לשחד את הגרמנים, כשבמקביל גם השתדל למענם בפני הגרמנים בנימוק שעליו לבצע באמצעות היהודים עבודות בניין, החשובות להפעלת צומת הרכבות של זדולבונב, החיונית לוורמכט. פעולות אלו הצליחו לדחות את חיסול היהודים בשלושה יישובים אלה עד כמה שיכול, עד שנגמרו אפשרויותיו. שלושה יישובים אלה היו האחרונים לחיסול באמצע אוקטובר 1942.
כשהחל חיסול גטו זדולבונוב, צייד הרמן גרבה 25 מעובדיו בתעודות "אריות" והעביר אותם במכוניתו הפרטית, במספר דילוגים, תוך סכנת נפשות לו ולהם, לעיר פולטבה המרוחקת מאות קילומטרים מזרחה, בה הקים מכספו סניף לחברה, שלא הייתה לו כל תכלית מעשית מלבד לשמש מחסה לעובדיו היהודים, ועם התקדמות הצבא האדום מערבה הם שוחררו.
בעקבות פעולותיו של גרבה, החלו להתעורר שאלות בהנהלת החברה והוא נקרא לזולינגן כדי להעמידו לדין באשמת מעילה, אך בינתיים התמוטטו קווי הגרמנים באוקראינה וגרבה, עם צוות עובדי משרדו היהודים, פנה מערבה לוורשה ומשם לחבל הריין. בספטמבר 1944 ערק גרבה עם כעשרים בני חסותו היהודים, אל מעבר לקווי האמריקאים. גרבה, שעבד כמהנדס בבניית הביצורים בגבולה המערבי של גרמניה בשנים 1938 - 1941, סיפק לכוחות האמריקאים מידע חיוני עליהם.
לקראת סיום המלחמה בחורף 1945 ולאחר סיומה עד לסתיו 1946, הועסק גרבה על ידי התביעה הצבאית האמריקאית בהכנת האישומים לקראת פתיחת משפטם של פושעי המלחמה הנאצים בנירנברג.
עדות מפי עד ראייה לרצח ההמוני
במסגרת משפטי נירנברג, נערך משפט האיינזצגרופן שנמשך מיולי 1947 עד אפריל 1948, בו הועמדו לדין מפקדי האיינזצגרופן. במהלך המשפט הציג התובע הכללי הבריטי תצהיר של הרמן גרבה, שהיה העד הגרמני היחיד שהסכים להעיד מרצון במשפטים אלו. בתצהירו, שנחתם ב-10 בנובמבר 1945, מסר גרבה עדות ראייה למעשה ההשמדה של כאלף מכלל רבבה ומעלה, מיהודי העיר דובנו שהושמדו, תוכנו היה מצמרר והיה בו גילוי של אמפתיה עזה וחמלה לקורבנות.
כשהוקרא התצהיר באולם בית הדין, הוטלה באולם דממת זעזוע. התצהיר נכלל ברבים מהספרים התיעודיים אודות השואה. בתצהיר סיפר גרבה כיצד במסגרת מסע ביקורת באתרי הבנייה של חברתו, הוא נקלע ב-5 באוקטובר 1942 לעיר דובנו, ושם סיפר לו מנהל העבודה שלו, גרמני בשם מניקס, כי בשדה התעופה של העיר, ליד אתר הבנייה שלהם, מבוצע רצח המוני של יהודי העיר בירי לבורות:
משפטו של גאורג מרשל
עדות קודמת שמסר הרמן גרבה הייתה זו שמסר ב-17 בדצמבר 1945 במשפטו של גאורג מרשל, מי שהיה מפקד המחוז הנאצי של זדולבונוב ושותף ברציחתם של יהודי העיר. בתצהיר שמסר לאחר שנים, ב-3 באוקטובר 1965 במוסד יד ושם, תיאר גרבה את גישתו הרצחנית של מרשל כלפי היהודים ואת השותפות הפיזית והנפשית שלו בתהליך ההשמדה. גרבה סיפר בתצהירו כי בבואו אל מרשל כדי לבקש תוספת מזון לעובדיו היהודים, תוך דקות אחדות של שיחה גילה "איזה סוג של אדם הוא היה". גרבה תיאר את השיחה:
על סמך עדותו במשפטו של גאורג מרשל הורשע מרשל ונדון לתקופת מאסר ארוכה.
הוקרה בירושלים, הוקעה בגרמניה
לאחר תום המלחמה, כששב הרמן גרבה לגרמניה, הייתה לו עדותו במשפטי נירנברג לרועץ; רבים מבני עמו רדפו אותו וכינו אותו בשמות בוגד ושקרן. הוא קיבל איומי מוות ואיש לא רצה להעסיקו. העוינות והרדיפות בגרמניה אילצו אותו להגר בשנת 1948 עם אשתו ובנו לארצות הברית, שם חי בסן פרנסיסקו עד מותו. בשנת 1953 הוענקה לו אזרחות אמריקאית. גם בארצות הברית המשיך גרבה במאמציו להביא למשפט פושעי מלחמה נאצים, בפני בתי המשפט של הרפובליקה הפדרלית של מערב גרמניה. הדבר אך הגביר את העוינות כלפיו בגרמניה.
ב-23 במרץ 1965 הוכרז הרמן גרבה על ידי מוסד "יד ושם" כחסיד אומות העולם. בין העדויות שהובאו בפני "יד ושם" בדיון לקראת ההכרזה, הייתה עדותו של פולני בשם אלויס דוקובסקי, שהיה אחד מעובדיו של גרבה בווהלין. העד סיפר כי יחסם הראשוני של עובדיו הפולנים של גרבה כלפיו היה יחס של פחד וחשד, כפי שהיה כלפי כל הגרמנים, אך כשהחמיר היחס כלפי היהודים, הם נוכחו לראות כי היה אדם שונה ועזר ליהודים. העד המשיך וסיפר כי לחברה הגיעו הזמנות עבודה רבות מדי, וכשהביע בפני גרבה את חששו כי החברה לא תוכל לעמוד בכל ההזמנות, קרא לו גרבה לחדרו וחשף בפניו את כוונותיו – הגברת ההזמנות כרוכה בהעסקת עובדים נוספים, ותאפשר לו להעסיק יהודים נוספים ובזאת יוכל להצילם מהכנסה לגטו, או מגירושם לגרמניה, או מכליאתם במחנה ריכוז. גרבה ביקש ממנו לשמור את הדבר בסוד. כשנתמלאה מכסת הפועלים היהודים במרכז של החברה, פתח גרבה סניפים נוספים כדי שיוכל להעסיק עוד פועלים יהודים. הסניפים עבדו בהפסד כספי מאחר שלא הייתה להם תכלית כלכלית. גרבה סיפר לעד כי מדי פעם הוא נקרא למטה החברה בזולינגן כדי לתת הסברים על כך.
העד תיאר כיצד בשנת 1942, כאשר החל חיסולו של גטו רובנו, הגיע גרבה לגטו ונתברר לו כי ניתנה כבר הוראה לחסל את היהודים, אך בגלל תרומת החברה למאמץ המלחמתי, הוא הורשה להוציא מן הגטו 75 יהודים. בשובו אמר לעד: "קודם כל עלינו להצילם ורק לאחר מכן נראה מה נוכל לעשות בהם". כשהחל חיסולו של גטו זדולבונוב ועל האנשים היה להימלט, גרבה פתח סניף נוסף בפולטבה. הוא הגיע לפולטבה וקנה בכספו בגדים ותרופות. העד אמר על גרבה:
לשם קבלת התואר חסיד אומות העולם ביקר הרמן גרבה בישראל ונטע עץ בשדרת חסידי אומות העולם במוסד "יד ושם" בירושלים. ב-29 בדצמבר 1965 פרסם שבועון החדשות הגרמני דר שפיגל כתבה מכפישה על גרבה, תיאר אותו כשקרן ואת עדותו כמפוקפקת. "דר שפיגל" אימץ את ההאשמה נגד גרבה ובכך חיזק את תדמיתו השלילית בגרמניה.
בשנת 1966 פתח גאורג מרשל, שהורשע במשפטי נירנברג על סמך עדותו של הרמן גרבה, דיון מחודש על הרשעתו, בעילה כי ההרשעה הושגה בעקבות עדות שקר של הרמן גרבה במשפטו. בית המשפט הגרמני קיבל חלקית טענה זו, אך הרשיע את מרשל על מקרה יחיד של עליית יהודי לגרדום ודן אותו לחמש שנות מאסר בלבד. עקב פסיקת בית המשפט כי גרבה העיד עדות שקר, נמנע גרבה מלהגיע לגרמניה מחשש למאסר.
"משה מרובנו"
כומר פרסביטריאני אמריקאי כתב ספר לזכרו של הרמן גרבה, שראה אור בשנת 1985. המחבר, שקרא לגרבה בשם החיבה "פריץ", העניק לספר את השם "משה מרובנו" וכותרת המשנה שלו היא "סיפורו המרגש של פריץ גרבה, גרמני נוצרי שסיכן את חייו להוביל לביטחה מאות יהודים בזמן השואה".
סרט הקולנוע "בלתי רצוי בגרמניה"
בשנת 2000 יצא להקרנה סרט הקולנוע התיעודי In Deutschland Unerwunscht: Hermann Graebe (בלתי רצוי בגרמניה: הרמן גרבה). הסרט, שהופק בגרמניה, כולל ראיונות מצולמים עם הרמן גרבה ובני משפחתו, ועם ניצולים שניצלו הודות לו. הסרט גם כולל יומני קולנוע על פרויקט הבנייה שהשתתף בו באוקראינה ועל משפטי נירנברג. שמו של הסרט מדגיש את הנידוי של הרמן גרבה בגרמניה לאחר עדותו במשפטי נירנברג.
לקריאה נוספת
<DIV dir=ltr> </DIV>
גוסטב נוסקה
גוסטב נוֹסקֶה (בגרמנית: Gustav Noske; 9 ביולי 1868 – 30 בנובמבר 1946) היה פוליטיקאי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה שכיהן כשר ההגנה בממשלת רפובליקת ויימאר בין 1919 ל-1920.
ביוגרפיה
נולד בברנדנבורג ובמקצועו היה קצב, שעלה למשרות פוליטיות דרך פעילות במסגרת האיגודים המקצועיים. משנת 1906 ולאורך כל מלחמת העולם הראשונה היה חבר הרייכסטאג מטעם מפלגתו (הסוציאל-דמוקרטים). עיקר עניינו היה בנושאים צבאיים והאימפריה הקולוניאלית הגרמנית והיה מבין ראשוני התומכים במלחמה.
מיד לאחר המלחמה, כאשר יצר פרידריך אברט את ממשלתו מונה נוסקה לשר ההגנה, בתמיכת יועצו הצבאי של אברט, הגנרל וילהלם גרנר. פעולתו הראשונה הייתה דיכוי מרד הספרטקיסטים, מרד קומוניסטי שנוסקה חשש שעלול להפוך את גרמניה למדינה קומוניסטית, כמו מהפכת אוקטובר. לשם דיכוי המרד הסתייע נוסקה בחיילים משוחררים ימנים ממתנדבי הפרייקור וחיילי רייכסווהר, שדיכאו את המרד במחיר דמים כבד. לפי עדויות מאוחרות של קצינים שהשתתפו ברצח מנהיגי המרד קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג, השניים "הוצאו להורג" בפקודתו של נוסקה, אשמה זו מעולם לא הוכחה רשמית, אך גם לא הופרכה.
לאחר חתימת חוזה ורסאי על ידי ממשלתו, הוציא נוסקה את פקודות הפירוק ליחידות הצבא ובכללן לבריגדת ארהארדט, עקב כך פרץ במרץ 1920 הפוטש של קאפ, הפעם על ידי הצבא, הימין והמלוכנים שביקשו להשתלט על השלטון.
כשם שהשתמשו שנה קודם לכן בכוחות הימין כנגד השמאל, כן פנו עתה נוסקה, הנשיא אברט והקנצלר באואר לכוחות השמאל (האיגודים המקצועיים שנשלטו על ידי קומוניסטים) לעזרה כנגד הימין. השלושה פרסמו מיד קריאה לעם לפתוח בשביתה כללית על מנת להציל את הרפובליקה ולמנוע את חזרתו של וילהלם השני לקיסרות. ההיענות לקריאתם הייתה מלאה והשביתה שפרצה שיתקה את המשק כולו, פרט למזרח פרוסיה. עד מהרה התברר שמשטרו של קאפ לא יוכל להתקיים נוכח התגובה העממית ושלטון אברט שב על כנו.
בין 1920 ל-1933 כיהן נוסקה כמושל מחוז הנובר, ופוטר על ידי אדולף היטלר. באוגוסט 1944 נאסר על ידי הגסטפו בעקבות חשד שהיה חלק מקשר העשרים ביולי. הוא שוחרר על ידי כוחות בעלות הברית וחי בפרנקפורט. מת במהלך מסע הרצאות בארצות הברית.
ולנטין סרוב
ולנטין אלכסנדרוביץ' סרוב (ברוסית: Валентин Александрович Серов; 19 בינואר 1865 – 5 בדצמבר 1911) היה צייר אימפרסיוניסטי יהודי רוסי. נחשב לאחד הציירים הרוסים המובילים של תקופתו.
נעוריו והשכלתו
סרוב נולד בסנקט פטרבורג, בנו של המלחין אלכסנדר סרוב ורעייתו, המלחינה היהודייה ולנטינה סרובה.
יצירותיו המוקדמות
בין עבודותיו הראשונות זכו לפרסום הדיוקנאות "נערה עם אפרסקים" (1887) ו"נערה בשמש" (1888) - בשתי עבודות מוקדמות אלה התמקד סרוב בציור ריאליסטי - ציור המראה שנגלה לעיניו תוך שימוש בצבעים ובאור, ויצירת דיוקן תמונתי, אולם ניתן לראות בהם מאפיינים של ראשית האימפרסיוניזם הרוסי. שתי יצירות מפורסמות אלה מוצגות כיום בגלריית טרטייקוב שבמוסקבה.
ציור דיוקנאות והצלחתו של סרוב
החל משנת 1890 הפך ציור הדיוקנות לסגנון העיקרי בו התמחה סרוב. במסגרת עבודותיו ניסה להאיר ביצירות את עולמם הפנימי של מושאי ציוריו. הוא צייר שחקנים, אמנים, סופרים, ובהם את הדיוקנאות קונסטנטין קורובין (1891), יצחק לויתן (1893), ניקולאי לסקוב (1894) וניקולי רימסקי-קורסקוב (1898) - דיוקנאות אלה מוצגים בגלריית טרטייקוב שבמוסקבה.
בראשית התקופה צייר סרוב בצבעים כהים, בגווני שחור-אפור או חום, תוך שהוא נמנע מסגנונו של שנות ה-80 בו השתמש בצבעים בהירים רבים.
עבודותיו זכו לפופולריות רבה, ובשנת 1894 הצטרף לקבוצת פרדביז'ניקי. הוא המשיך וצייר דיוקנאות ובהן דיוקנו של הדוכס הגדול פאבל אלכסנדרוביץ' (1897), דיוקן המוצג כיום בגלריית טרטייקוב, וכן דיוקנותיהם של בוטקין (1899), ושל יוסופובה (1903) - שני האחרונים מוצגים כיום במוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג.
במקביל לציור הדיוקנאות החל סרוב לצייר תמונות של פנים חדר, בהם מתוארים בעיקר נשים וילדים. בציורים אלה ניסה להתמקד בפוזה ובתנוחה של מושאי הציור, ולהדגיש את הרגע הספונטני שנתפס בעיניו, ואת התום שבחיי הבית הפשוטים ובחיי הילדים. בין ציורים אלה ניתן למנות את "ילדים" (1899) המוצג כיום במוזיאון הרוסי, ואת "מיקה מורוזוב" (1901) המוצג בגלריית טרטייקוב.
סרוב השתמש בטכניקות ציור שונות ובהן צבעי מים, צבעי פסטל וליתוגרפיות.
בין השנים 1890–1900 צייר גם סצנות נוף רבות, בעיקר נופי כפר בסגנון רומנטי.
עבודות מאוחרות
לאחר שנת 1900 הצטרף סרוב לתנועת "עולם האמנות". בתקופה זו נעלמו האלמנטים האימפרסיוניסטיים מסגנונו של סרוב, והוא החל לפתח את הסגנון המודרני ברוסיה; אולם על אף שינוי הסגנון, מושאי ציוריו נותרו עדיין דיוקנאות, והוא המשיך לצייר אמנים, שחקנים ומוזיקאים, ובהם מקסים גורקי (1904) - דיוקן המוצג במוזיאון גורקי במוסקבה; מריה ירמולובה (1905) ופאודור חאליאפין (1905) - שני דיוקנאות המוצגים כיום בגלריית טרטייקוב.
עמדותיו הדמוקרטיות באו לידי ביטוי במהלך המהפכה שאירעה בין השנים 1905–1907. בשנת 1905 התפטר סרוב מהאקדמיה לאמנות של סנקט פטרבורג (אליה התמנה ב-1903) לאות הזדהות עם הפועלים השובתים ועם משפחותיהם. באותה תקופה צייר את הציור ההיסטורי "פיוטר השני עוזב והקיסרית אליזבטה פטרובנה בעת ציד" (1900), המוצג במוזיאון הרוסי, וכן את "פיוטר הראשון" (1907), המוצג בגלריית טרטייקוב.
בשנות חייו האחרונות יצר ציורים המבוססים על נושאים מהמיתולוגיה היוונית והרומית, תוך מתן פרשנות אישית לתמות אלה.
סרוב נפטר במוסקבה ב-5 בדצמבר 1911, ונקבר בבית הקברות נובודוויצ'יה.
השפעתו של סרוב
סרוב נחשב לאחד האמנים המובילים בתחום האמנות הרוסית הריאליסטית. בין השנים 1897–1909 הוא לימוד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ובין תלמידיו היו פאבל קוזנצוב, נ.נ. סאפונוב, מרטירוס סאריאן, קוזמה פטרוב-וודקין, נ.פ. אוליאנוב וקונסטנטין יואון.
האסטרואיד סרוב
בשנת 1978 נקרא על שמו האסטרואיד סרוב, שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה.
"המונה ליזה של רמת גן"
בשנת 1959 נתרם לעיריית רמת גן אוסף אמנות של שכלל במקור 95 יצירות והורכב בעיקר מעבודות של אמנים רוסים בולטים שפעלו בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20, ביניהם סרוב. באוקטובר 2014 חשפה העיתונאית אלה גברילוב באתר הישראלי בשפה הרוסית newsru.co.il כי עיריית רמת גן העמידה את אחת היצירות המרכזיות של האוסף למכירה בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס, בלונדון. הציור היה דיוקנה של בעלת האוסף, מריה צטלין. עיריית רמת גן טענה שמטרתה של המכירה היה מימון שדרוג חלל התצוגה של המוזיאון לאמנות רוסית והנגשתו לציבור הרחב. הציור הופיע כפריט ראשי על שער הקטלוג של המכירה שהתבצע ב-24 בנובמבר 2014, תחת הקטגוריה "אמנות רוסית חשובה". ביום המכירה אולם בית המכירות היה מלא בחובבי אמנות ואנשי עסקים, חלקם הגדול ממוצא רוסי. הציור נמכר תוך דקות ספורות לאחר שמספר אנשים ביקשו לקנות את הציור, והמחיר זינק ל-14.5 מיליון דולר, לאחר שהוערך תחילה ב-2.5 מיליון דולר.
אליפות וימבלדון 1971
אליפות וימבלדון 1971 הייתה טורניר טניס גראנד סלאם, שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. אליפות וימבלדון זו התחילה ב-21 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
הטניסאים האוסטרלים זכו בשלוש תחרויות.
הפרסים
מנצחי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £37,790
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות 8 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, ג'ון ניוקומב מאוסטרליה נפגש עם סטן סמית' מארצות הברית וניצח אותו ב-5 מערכות. זו הייתה הזכייה השלישית והאחרונה של ג'ון ניוקומב בתחרויות הגברים בווימבלדון.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר איבון גולגונג מאוסטרליה נפגשה עם מרגרט קורט מאוסטרליה וניצחה אותה בשתי מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 8 זוגות דורגו:
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר רוזמרי קזאלס ובילי ג'ין קינג מארצות הברית ניצחו בשתי מערכות את מרגרט קורט ואיבון גולגונג מאוסטרליה.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. מנצחי תחרות 1970 לא זכו בדירוג והודחו בחצי הגמר על ידי מנצחי התחרות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר אוון דבידסון מאוסטרליה ובילי ג'ין קינג מארצות הברית שיחקו נגד מרטי ריסן מארצות הברית ומרגרט קורט מאוסטרליה וניצחו אותם בשתי מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
ירום ורדימון
ביוגרפיה
ירום ורדימון נולד בתל אביב, הצעיר מבין שלושה אחים: ראודור הבכור ואחריו אורגד. אביו, המהנדס ירוחם דוב ורדימון, היה מראשוני ענף הקולנוע בישראל; אמו, חנה ורדימון לבית נגבי, הייתה סופרת. למד בגימנסיה הרצליה ולאחר מכן יצא לאנגליה ללמוד אדריכלות, אך העדיף לבסוף לימודי אמנות בצ'לסי קולג' אוף ארט, ועיצוב באוניברסיטת וסטמינסטר ובאל-סי-פי (אוניברסיטת האמנויות) בלונדון. עם שובו לישראל זכה בפרסים רבים בתחרויות עיצוב והחל לעבוד עם גופים ציבוריים, תרבותיים והתנדבותיים. בתקופה זו היה אחראי בין השאר לעיצוב אולימפיאדת הנכים שנערכה בישראל, לאולימפיאדת השחמט ולתדמיות האוניברסיטה הפתוחה. בתוך כך עיצב עבור התעשייה הצבאית, בית ההוצאה לאור "כתר" ותעשיות הפלדה, ומאוחר יותר - לעלית, בנק המזרחי, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, האגודה לזכויות האזרח בישראל, הסינפונייטה הישראלית ואוניברסיטת 'בריגהאם-יאנג' על הר הצופים. בתוך כך, שימש כיועץ ומעצב לגופים גדולים, בהם המתחם החדש של אסם תעשיות מזון והמרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
בשנים האחרונות מרבה לעסוק ורדימון עם אדריכלים מובילים במיתוג מתחמים, מבנים ועסקים בהם: בית החולים הדסה עין כרם, בית הספר הדו-לשוני, יד ושם, הסינמטק בירושלים, "מגדל הבינלאומי" בתל אביב, מגדל אלרוב ומגדל בנק המזרחי בתל אביב.
ורדימון אצר ועיצב את הביאנלה ה-4 לתכשיטים במוזיאון ארץ-ישראל בתל אביב ואצר מספר תערוכות עיצוב בגלריית לורבר ב"שנקר" בהן על המעצב דן ריזינגר, המעצב הבריטי אברם גיימס ותערוכת "בית לכל" של הארגון הבינלאומי Poster for Tomorrow. בשנת 2017 הוצגה בשנקר התערוכה "נאמן למקור" - מחווה והוקרה לפועלו העשיר ורב ההשפעה של ורדימון, בהשתתפות עשרות מעצבים ואמנים מובילים, שיצרו עבודות מקוריות בהשראת יצירותיו.
מתגורר בתל אביב, נשוי לאדה, ילידת דנמרק, ואב לארבעה ילדים.
אקדמיה
ורדימון הוזמן להצטרף לסגל האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בגיל 26, שם לימד והיה ראש המחלקה לעיצוב גרפי בין השנים 1984–1996. בגיל 32 הוענקה לו דרגת פרופסור-חבר ומאוחר יותר מונה לפרופסור מן המניין. במהלך שנים אלו קידם וייצג את נושא העיצוב הגרפי בתהליך ההכרה האקדמית במוסד בדיונים מול ועדת אד-הוק מטעם המועצה להשכלה גבוהה, בראשה עמד באותה התקופה האמן פרופ' יצחק דנציגר מהטכניון. הוא פיתח שיטה לבחינות מיון מועמדים למסגרות לימודי עיצוב ותחומי הוראה חדשניים, בהם: צוותי חשיבה ותגובה לשאלות חברתיות ופוליטיות, מיתוג ואריזה ו"קולנוע כתקשורת"; הקים את מסגרת "מרצה לשעה", בה התארחו אישים בולטים מתחומי האקדמיה, התרבות, והממשל, כמו גם סטודיו שעניינו פיתוח מסגרות יצירה אקדמית מול גופים בתעשייה ובחברה.
פעילות ציבורית
ורדימון כיהן כנשיא אגודת המעצבים הגרפיים בישראל, במהלכה ניסח את הקוד האתי של המעצב יחד עם מייק פלהיים ובנה תשתית ליחסי עבודה בין השירות הבולאי למעצבים, במה שנודע כ"שיטת האקס", שאומצה בהמשך כדרך לתמחור פריטי עיצוב. נבחר לסגן נשיא עולמי של המועצה הבינלאומית של ארגוני המעצבים הגרפיים Icograda ולחבר ועדת החינוך שלה והתבקש לתכנן את תדמיתה. שימש כחבר ועדת התכנון לוועידה הבינלאומית באוניברסיטת אלברטה בקנדה וכיו"ר ועדת התכנון של ועידת ה-Icograda בנושא המדיה החדשה וכיו"ר קבוצת עבודה בהולנד, שעסקה בעיצוב בעולם השלישי. הוא מונה ליו"ר הוועדה הציבורית להקמת מוזיאון העיצוב בחולון והציג מבנה וחזון עבור מועצת העיר. היה חבר בוועדה לייסוד פרס יו"ר הכנסת לאיכות החיים, כיהן כיו"ר הוועדה לחינוך אמנויות העיצוב מטעם משרד החינוך והתרבות וכבורר מטעם המועצה להשכלה גבוהה, שימש כחבר בוועד המנהל של מכללת עמק יזרעאל וכיועץ לנושא הכרה אקדמית.
שפט בתחרויות עיצוב רבות בישראל ומחוצה לה, בהן של ארגון הבינלאומי לעיצוב "ארט דיירקטורס קלאב", של בנק ישראל ושל משרדים ממשלתיים. בשנת 1982 נבחר כחבר ה-Alliance Graphique Internationale היוקרתי ובין השנים 2001–2003 כיהן כמנהל תחום המדיה החדשה שלו, לקראת הקמת האתר הראשון של האיחוד. מאז שנת 2016 הוא משמש כנשיא הארגון בישראל. משנת 2019 הוא חבר בוועדה העליונה למינוי פרופסורים בתחומי הרוח והאמנויות המועצה להשכלה גבוהה.
פרסים ואותות הוקרה
בשנת 2007 הוענק לוורדימון פרס ישראל לעיצוב. בנימוקי הוועדה נכתב כי הוא.
ורדימון הוא עמית ועידת אספן לאדריכלות ועיצוב IDCA, חבר כבוד של ה-"Art Directors Club of New-York" , זוכה "כדור הבדולח" לשנת - אות המצוינות בעיצוב של המועצה הבינלאומית של ארגוני המעצבים הגרפיים Icograda וזוכה באות המצוינות בעיצוב של ועידת דרום אמריקה לעיצוב "דיסניו".
עבודותיו התפרסמו בספרות הבינלאומית, בתערוכות לעיצוב ונמצאות באוספים מובילים בעולם, בהם: המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בניו-יורק, מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, המוזיאון לאמנויות דקורטיביות בפריז (Musee Les Arts Décoratifs), מוזיאון הכרזה בפולין ובלאהטי פינלנד ומוזיאון ישראל בירושלים. כמו כן הוזמן לכתוב את הערך "עיצוב בישראל" בפרסומים בינלאומיים כמו Who is Who ו-One byOne, כמו גם בהקדמה ל"גרפיס מילניום". בולטות גם ההזמנות להשתתף בספרים A smile in the mind (בהוצאת Phaidon) וב-Graphics in the Third Dimention (בהוצאת Graphic-Sha) ובחירתו כאחד מ"100 המעצבים של העולם" של המגזין היפני Idea, שאף הקדיש כתבה נרחבת לעבודותיו, ברשמיו של המעצב האמריקני אייוון צ'רמייף (Ivan Chermayeff) - יועץ המוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק.
בשנת 2016 הוענק לוורדימון תואר "יקיר בצלאל" על "היותו מבכירי המעצבים בארץ, על פעילותו הכבירה למען טיפוח וקידום העיצוב בישראל, על יצירתו המגוונת והייחודית".
בשנת 2018 הוענק לו תואר עמית של כבוד מטעם האוניברסיטה הפתוחה, בזכות "תרומתו המקורית והחדשנית למיתוגם ולתדמיתם של גופים ציבוריים, ארגונים, תעשיות ומתחמים רבים בישראל, כולל עיצוב הלוגו של האוניברסיטה הפתוחה".
רצח אנואר סאדאת
רצח אנואר סאדאת אירע ב-6 באוקטובר 1981 במהלך מצעד הניצחון השנתי, שנערך בקהיר בירת מצרים לציון חגיגת מבצע בדר, שבמהלכו חצה צבא מצרים את תעלת סואץ והחזיר חלק קטן מסיני (שהיה נתון בשליטת ישראל) בראשית מלחמת יום הכיפורים. פתווה שאישרה את ההתנקשות בנשיא מצרים אנואר סאדאת, ניתנה בידי עומר עבד אל-רחמן, איש דת מוסלמי, שהורשע בארצות הברית שנים לאחר מכן על חלקו בפיגוע במגדלי התאומים ב-1993.
הרצח בוצע על ידי ארבעה פעילי הג'יהאד האסלאמי המצרי, ששירתו כחיילים בצבא מצרים.
רקע
בעקבות ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל וחתימתו על הסכמי קמפ דייוויד, שהובילו לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, הופנה זעם רב אל סאדאת ברחוב המצרי ובעולם הערבי. בעקבות כך גם הושעתה חברות מצרים בליגה הערבית. בשנות כהונתו כנשיא פעל סאדאת בשונה מקודמו בתפקיד גמאל עבד אל נאצר, ואישר שחרור נרחב של אנשי האחים המוסלמים מבתי הכלא, במסגרת מהפכת התיקונים תוך ניסיון לשלבם בחברה המצרית, בחודשיו האחרונים כנשיא החלו התקוממויות עממיות כנגד, אך הוא דחה את הטענות בנוגע להתקוממויות, וטען כי מדובר בגורמי חוץ הרוצים לערער את שלטונו. ביוני 1981, לאחר ניסיון הפיכה צבאית כושל בראשות אבו אל-זומאר, החל סאדאת בגל מעצרים נרחבים של חברי האופוזיציה ומתנגדיו.
ההתנקשות
ב-6 באוקטובר 1981 נערך מצעד ניצחון בקהיר לציון יום השנה השמיני לחציית תעלת סואץ במסגרת מבצע בדר. סאדאת היה מאובטח על ידי שמונה שומרי ראש, ותחת מעטפת הגנה רחבה. התהלוכה הצבאית הייתה צריכה להיות בטוחה ללא משתתפים חמושים, בשל כללי הבטיחות, האוסרים על החיילים במיצג לנוע עם נשק חי. במהלך המצעד חלפו מטוסי מיראז של חיל האוויר המצרי מעל הצופים, ופלטו פסי צבע כחלק מהתצוגה. דבר זה הסיח את הקהל אשר הביט לשמים. באותה העת כוחות הקרקע של הצבא המצרי, חיילים ומשאיות אשר גררו ארטילריה כתצוגת ראווה, התקרבו אל אזור הצפייה והטריבונה בו נכח הנשיא סאדאת. משאית אחת הכילה את כיתת המתנקשים בראשותו של סגן ח'אלד איסלמבול. כאשר חלפה המשאית על פני הטריבונה שבה ישבו הצופים, פקד איסלמבול על הנהג לעצור באיומי נשק. משם ירדו המתנקשים, ואיסלאמבול התקרב לסאדאת עם שלושה רימוני יד חבויים מתחת לקסדתו. סאדאת קם על מנת לקבל את ההצדעה (אחיינו של אנואר, טלעת אל סאדאת, אמר מאוחר יותר, ). מיד לאחר שהגיע למרחק של כ-15 מטרים מהטריבונה, זרק איסלאמבול את שלושת הרימונים שלו לכיוונו של סאדאת, אך רק אחד מהם התפוצץ. אז החל איסלאמבול בריצה חזרה לכיוון המשאית. לאחר מכן, שלושת המתנקשים הנוספים זינקו מהמשאית. תוך שהם יורים ללא אבחנה בעזרת רובי קלשניקוב לתוך היציעים עד אשר אזלה התחמושת שלהם ואז ניסו לברוח. אחרי שסאדאת נפגע ונפל ארצה, זרקו אנשים כיסאות סביבו, כדי להגן עליו מפני פגיעה נוספת.
ההתקפה נמשכה כשתי דקות. סאדאת ועשרה אחרים נהרגו באירוע, או שסבלו מפצעים קטלניים ונפטרו מאוחר יותר, בהם שגריר קובה במצרים, הגנרל העומאני והבישוף הקופטי הראשי. עשרים ושמונה בני אדם נפצעו, ביניהם סגן נשיא מצרים חוסני מובארכ, שר ההגנה האירי, ג'יימס טולי, מאבטח שב"כ שאבטח את השגריר הישראלי וארבעה קציני קישור צבאיים. כוחות הביטחון קפאו לרגע, אך הגיבו תוך 45 שניות. השגריר השוודי אולוב טרנסטרום שהיה סמוך לסאדאת הצליח להימלט ללא פגע. אחד מהמתנקשים נהרג בזירה, ושלושת האחרים נפצעו ונאסרו. סאדאת הועבר לבית חולים הצבאי בקהיר, שם טופל בידי 11 רופאים. הוא מת מפצעיו כמעט שעתיים לאחר שנלקח לבית החולים. מותו של סאדאת יוחס ל"זעזוע עצבי אלים ודימום פנימי בחלל החזה, שם נקרעה הריאה השמאלית וכלי הדם העיקריים שמתחתיה".
לאחר מותו
לאחר מותו מונה באופן זמני לתפקיד נשיא מצרים, יושב ראש הפרלמנט המצרי סופי אבו טאלב, אך לאחר כשמונה ימים מונה סגן הנשיא חוסני מובארכ לתפקיד הנשיא. בהלווית סאדאת השתתפו נציגי מדינות רבות, ביניהם גם מנחם בגין ושלושה נשיאי ארצות הברית לשעבר. אולם, מקרב חברות הליגה הערבית שלחו רק סומליה, עומאן וסודאן נציגים. ג'עפר נומיירי, נשיא סודאן, היה מנהיג המדינה הערבי היחיד שהשתתף בהלוויה.
גורל המתנקשים
המתנקש נעצר מיד לאחר הרצח וכן נעצרו 23 קושרים נוספים. כולם הועמדו לדין בפני בית משפט צבאי. איסלמבולי ו-3 קושרים נוספו נידונו למוות והוצאו להורג בפני כיתת יורים ב-15 באפריל 1982. בעקבות הוצאתו להורג הכריז שליט איראן על איסלמבולי כשהיד.
בלמונט
בלמונט (בצרפתית: "הר יפה") היא מילה המשמשת כשם לאתרים שונים בעולם.
אנדי מקדואל
רוזלי אנדרסון "אנדי" מקדואל (באנגלית: Rosalie Anderson "Andie" MacDowell; נולדה ב-21 באפריל 1958) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית אמריקאית. מקדואל היא זוכת פרס מצלמת הזהב ומועמדת לארבעה פרסי גלובוס הזהב על תפקידיה בסרטים "סקס שקרים ווידאוטייפ", "גרין קארד" ו"ארבע חתונות ולוויה אחת" ובמיני-סדרה "עוזרת בית" של נטפליקס.
ביוגרפיה
מקדואל נולדה בעיר גפני, דרום קרוליינה, בארצות הברית. בתם של פאולין "פאולה" ג'ונסטון (לבית אוסוואלד), מורה למוזיקה, ומריון סנט פייר מקדואל. אמה הייתה אלכוהוליסטית, והוריה התגרשו כשהייתה בת שש. אמה של מקדואל מתה מהתקף לב בגיל 53 לאחר שהייתה פיכחת במשך שנה. כשמקדואל הייתה בת שמונה, אביה נישא בשנית, למארי פרנסיס סטון; נישואים שנמשכו עד למותו.
מקדואל סיימה את לימודיה בתיכון גפני ב-1976, ואז המשיכה ללמוד באוניברסיטת וינתרופ במשך שנתיים לפני שעברה להתגורר לזמן קצר בקולומביה, קרוליינה הדרומית. לאחר שנצפתה על ידי נציגה של סוכנות הדוגמנות וילהלמינה מודלס בזמן שהייתה בטיול בלוס אנג'לס, מקדואל חתמה על חוזה דוגמנות עם סוכנות הדוגמנות עלית בניו יורק בשנת 1978.
קריירה
לאחר שהתנסתה בתוכניות טלוויזיה עשתה מקדואל את הופעת הבכורה שלה בתור ג'יין פורטר בדרמת ההרפתקאות "גרייסטוק: האגדה של טרזן מלך הקופים". בתחילת דרכה כשחקנית למדה את טכניקת שיטת המשחק, קיבלה ב-1989 את התפקיד הגדול הראשון שלה מסטיבן סודרברג בסרטו הראשון "סקס שקרים ווידאוטייפ". על גילום דמותה של אן מולאני (הנשואה והמדוכאת מינית) זכתה מקדואל בפרס אינדפנדנט ספיריט והייתה מועמדת ל פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר. התפקיד הבא שלה בקומדיה של פיטר ויר "גרין קארד" בתור הזואולוגית ברונטה שמתחתנת מטעמי הגירה עם התייר הצרפתי ג'ורג'ס פאורי (ז'ראר דפארדיה), העמיד את מקדואל בפעם השנייה ברציפות לפרס גלובוס הזהב, בפעם זו בקטגוריית המשחק הטוב ביותר בסרט קומי/מוזיקלי.
בשנת 2005 גילמה את טרי בסרט הקומדיה "סלון יופי" בכיכובה של קווין לטיפה.
ב-2017 גילמה את מארוול סטיינברינק בסרט "רק האמיצים" לצד ג'ף ברידג'ס.
ב-2019 שיחקה בעונה החמישית של הסיטקום הבריטי "קוקו" מבית ה-BBC.
בשנת 2021 כיכבה מקדואל לצד בתה, השחקנית מרגרט קוואלי, במיני-סדרה "עוזרת בית" של נטפליקס. בנובמבר 2021 לוהקה לתפקיד ראשי בסרט "סוף טוב" של הבמאים הישראלים טל גרניט ושרון מימון אשר מבוסס על המחזה באותו שם מאת ענת גוב.
בשנת 2022 שיחקה בסרט "בלילות הקיץ"; שעלה בבכורה בפלטפורמות של נטפליקס.
חיים אישיים
בשנת 1986, מקדואל נישאה לפול קוואלי, חוואי ודוגמן לשעבר. השניים נפגשו בזמן שהצטלמו לפרסומת של גאפ. יש להם בן, ג'סטין (יליד 1986), ושתי בנות, רייני (ילידת 1990) והשחקנית מרגרט קוואלי (ילידת 1994). מקדואל וקוואלי התגרשו בשנת 1999.
לאחר גירושיה מקוואלי, מקדואל נכנסה למערכת יחסים של שנה עם השחקן דניס קווייד. לאחר מכן, מקדואל התחברה מחדש לבן זוגה לשעבר בתיכון, רט הרצוג, איש עסקים לו נישאה ב-10 בנובמבר 2001. לאחר מכן הזוג התגרש באוקטובר 2004.
תקרית הדוקרן
"תקרית הדוקרן" הוא כינוי לוויכוח בין שני פילוסופים גדולים של המאה ה-20 - לודוויג ויטגנשטיין וקרל פופר, שהתרחש בבריטניה בשנת 1946.
הוויכוח נסב סביב הגדרתה של הפילוסופיה. באופן פשטני ניתן להגיד שוויטגנשטיין הגדיר את הפילוסופיה בעיקר באופן לשוני וטען (כמו החוג הווינאי) שרבות מהסתירות בפילוסופיה אינן בעיות אמיתיות אלא אינן משפטים אמיתיים ובהיותם כאלה אין להם משמעות. פופר לעומתו, החזיק בדעה שאותם "משפטים לא אמיתיים" הם אכן משפטים תקינים המהווים בעיה פילוסופית.
פופר הוזמן כמרצה אורח ל"מועדון למדעי המוסר" שוויטגנשטיין עמד בראשו. זמן קצר לאחר תחילת ההרצאה ויטגנשטיין התפרץ והתחיל ויכוח סוער בין השניים, למרות מאמצי ההרגעה של ברטראנד ראסל. במהלך הוויכוח, נופף ויטגנשטיין בצורה מאיימת בדקר פחמים מהאח ולאחר זמן מה יצא בטריקת דלת מהחדר. פופר אמר באותו ויכוח, לאחר שנדרש לתת דוגמה לעקרון מוסרי, "לא לאיים בדקר על מרצה אורח".
קשה לומר אם היה מנצח בסוף התקרית. פופר סבר שהוא זה שניצח את ויטגנשטיין ואילו ויטגנשטיין מעולם לא ייחס לפופר חשיבות יתרה.
פשפש הנשפים
פשפש הנשפים (באנגלית: The Banquet Bug) הוא ספרה של הסופרת הסינית ין גה לינג, שהיגרה לארצות הברית בעקבות אירועי טיין-אן-מן. הספר פורסם בארצות הברית, באנגלית, בשנת 2006. הספר תורגם גם לעברית ויצא לאור בישראל בינואר 2009.
עלילה
בפשפש הנשפים מגלה דן דונג, פועל מובטל, נשפי פרסומת לעיתונאים של חברות מסחריות ובהן כיבוד עשיר ומיוחד וגם תשלום עבור הטרחה. ברקע הסיפור חיי העניים בסין, שחיתות אנשי השררה והשלטון ותרבות של ניצול מצד עשירי הארץ וחוסר האונים של האיכרים ושל הפועלים.
ברקע מוזכרים מחשבים, האינטרנט והשימוש בטלפונים סלולריים. מה שמתחיל במקרה הופך אצל דן דונג להתמכרות למסיבות ולמעדנים המיוחדים המוגשים בהן. קנוניה וקשר של שתיקה הנחשפים לעיניו של דונג דוחפים אותו להפוך ממתחזה לעיתונאי חוקר עצמאי. תוצאות מרחיקות לכת של המהפך בהתנהגותו אינן מאחרות לבוא והן מטילות עליו עומס מצפוני. פשפש הנשפים הוא מסע ביקורת וסאטירה על השחיתות של החברה הסינית. הספר מתובל בטעמים וצבעים של המטבח הסיני המוצג לקורא בתפריטי הנשפים והמסעדות בהן מבקר דן.
דן דונג מתקשה לשמוע ולעכל את המצוקה של האנשים שחושבים שהוא עיתונאי ומקווים שמאמר שנון פרי עטו באחד מכתבי העת המפורסמים ורבי התפוצה, יביא לפתרון מהיר של בעיותיהם. אושר, עיתונאית ותחקירנית עצמאית מנסה לנצל את יכולתו של דן ליצור קשרים עם המרואיינים כדי שיעזור לה בתחקירים ובאיסוף החומר ובתמורה היא מציעה לו עזרה בעריכת הכתבות החשובות לו ועזרה בפרסומן שכן היא מיטיבה לכתוב ומכירה את אנשי המפתח בתחום התקשורת. דן מתקשה מעט בכתיבה ונזקק לשימוש במילון.
פשפש הנשפים הוא הרומן הראשון שפרסמה ין גה לינג באנגלית. היא פרסמה את ספרה הראשון בסין בשנת 1985. העלילה של פשפש הנשפים מורכבת ומפורטת, יש בה ענייני מין ורצח אבל הסוף נרמז ונראה צפוי. הפרקים אינם ממוספרים ואינם נושאים כותרות. הספר מציג את המטבח הסיני הכולל מאכלים מיוחדים כמו סנפירי כריש, רחם צפרדע, לשונות יונים, צדפות שונות ועוד. הספר מדגיש את הכוח של העיתונות שנציגיה מוזמנים לכנסים המתנהלים בצורת נשפים מפוארים עם אוכל עשיר, אירוח מפואר ותשלום עבור ההשתתפות. האנשים הפשוטים מאמינים בכוח המילה המודפסת בעיתון ובטוחים שכתבה שתציג את המקרה שלהם תביא לפתרון פלא.
השחיתות ותחושת אי האמון מודגשים על ידי הצייר ים צ'ן החי בחברה הגבוהה ומקיים קשרים הדוקים עם בני המנהיגים. הצייר שונא את המצב הזה ומצר הוא על אובדן הערכים ואובדן התרבות הסינית מלבד ערך האכילה. בספר מוצגים ראשי כפרים הגונבים תרומות המיועדות לעניי הכפר והם משתמשים בכסף לבניית בתיהם המפוארים. מוצג קבלן שלא משלם משכורות לפועלים במשך שנים והם פוחדים שיוחלפו באחרים ושכרם לא ישולם לעולם, הקבלן עצמו חי חיי מותרות ועושר.
סינטופיקון - אינדקס הרעיונות המופלאים
סינטופיקון: אינדקס הרעיונות המופלאים (A Syntopicon: An Index to The Great Ideas), הוא אינדקס שכתב מורטימר ג'. אדלר ויצא לאור בשנת 1952. אינדקס זה יצא לאור בתור כרכים מספר שתיים ושלוש בסדרת "הספרים המופלאים של העולם המערבי". ההקדמה לכרך הראשון נכתבה על ידי רוברט האצ'ינס, נשיא אוניברסיטת שיקגו.
הסינטופיקון מוּצב כרשימת 100 הרעיונות המופלאים של הקאנון המערבי, ונמכר לבתי האמריקאים בעיקר על ידי אנשי-המכירות המיומנים של האנציקלופדיה בריטניקה. אדלר וצוות-הפרויקט שלו בחרו את הרעיונות במשך עשורים, ובסופו של דבר גיבשו רשימה של 102. אולם, בספר אחר שכתב, אדלר הביע חרטה על כך שעקרון השוויון הנובע מזכויות האדם לא זכה להיכנס לרשימה. הוא ניסה לתקן את ההשמטה בספרו "שישה רעיונות מופלאים: אמת-טוּב-יופי-חירות-שוויון-צדק" (1981).
אדלר ניסה להכין אינדקס נוסף, בכרך אחד, וזוהי הפרופדיה שנכתבה בעבור המהדורה החמש עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה. מאז, מפתח-העניינים האלפביתי המסורתי הופק בשני כרכים בעבור הגרסאות המאוחרות יותר של המהודרה החמש עשרה, בנוסף על הפרופדיה.
תחנת הרכבת אלעד
תחנת הרכבת אלעד היא תחנת נוסעים מתוכננת של רכבת ישראל, העתידה לשרת את העיר אלעד ואת קיבוץ נחשונים הסמוך. התחנה היא חלק מפרויקט המסילה המזרחית.
בסמוך לתחנת אלעד מתוכנן להבנות מרכז מסחרי גדול בסגנון פאוור סנטר. בין תחנת הרכבת לאזור העסקי יחבר גשר שעובר מעל כביש 6.
היסטוריה
בשנת 2022 פרסמה רכבת ישראל מכרז להקמת התחנה בעלות המסתכמת במאות מיליוני שקלים.
135
נפטרו
בר כוכבא - 135 לספירה
כנסיית סן מקלו
כנסיית סן מקלו (בצרפתית: Église Saint-Maclou) היא כנסייה קתולית בסגנון האדריכלות הגותית ברואן שבצרפת. הכנסייה הוכרזה כמונומנט היסטורי.
הכנסייה נבנתה באזור בו עמדו בתי עץ נורמנים בשנת 1200. היא נבנתה מחדש בסגנון גותי לוהב בשנים 1437-1521. מגדל המצלב, ועליו צריח מחודד גבוה, נבנה בשנת 1868 במסגרת גל התחייה הגותית על ידי ז'אק-אז'ן ברתלומיי (Jacques-Eugene Bartholomew). ב-4 ביוני 1944 ניזוקה הכנסייה מהפצצות מלחמת העולם השנייה (בתוך הכנסייה נמצא צילום המתאר את ההרס), אך היא שופצה ושוקמה לאחר מכן.
כנסיית סן מקלו היא דוגמה מצוינת לסגנון גותי לוהב (Flamboyant), בעיצובה, בעושר הקישוטים ובתחרת החלונות הזורמת דמוית הלהבות שלה. החזית היא בת שלושה שערים באותו גובה, הממוקמים בעומקן של 5 מבואות (porch) ועליהן קישוטים, תגליפים ותחרת אבן. גם הדלתות עצמן מעוטרות בתגליפים. המבואות מעוטרות ב-5 גמלונים (אחד לכל מבואה) ועליהם תחרת אבן בסגנון הלהבות. מסביב לכנסייה תמיכות דואות בנות שתי קומות, אותן ניתן לראות גם על החזית המערבית. פנים המבנה מכיל גם יצירות מסגנונות מאוחרים יותר, לרבות חדר תשמישי קדושה בסגנון הרנסאנס עם עמודי שיש מאיטליה, ותגליפי עץ בסגנון הבארוק בבית המקהלה. הצריח המחודד של הכנסייה, המתנשא לגובה של 88 מטר, נוסף במסגרת שיפוצי התחייה הגותית במאה ה-19, והוא אחד המראות הבולטים בעיר לצד קתדרלת רואן וכנסיית סנט אואן.
איון (פיזיקה)
בפיזיקת חלקיקים, אִיּוּן או אָנִיהִילַצְיָה (Annihilation, מלטינית Annihilatio, השמדה) הוא תהליך בו חלקיק ואנטי-חלקיק מתנגשים במרחב-זמן והופכים לחלקיקים השונים מהמקוריים. כתוצאה מהאיון, נוצר זוג של חלקיק ואנטי-חלקיק חדשים. לחלופין, עשויים להיווצר חלקיקים כמו פוטונים וגלואונים, שאין להם אנטי-חלקיק.
דוגמאות חשובות לתהליכי איון כוללות:
כל תהליך איון חייב לקיים את חוקי השימור הפיזיקליים, כגון שימור המטען החשמלי, האנרגיה, התנע והתנע הזוויתי. אלו הן ארבע דוגמאות לחוק שימור חזק (strong conservation law או exact conservation law), כלומר, חוק שימור שאינו מופר לעולם.
לעומת זאת, קיימים גם גדלים פיזיקליים שחוק השימור שלהם עשוי להיות מופר, כלומר, הם מצייתים לחוק שימור חלש (weak conservation law או approximate conservation law). דוגמה לכך היא השימור של טעם (סוג החלקיק): איון של פרוטון עם אנטיפרוטון (כפי שנעשה, בין היתר, במאיץ החלקיקים LHC) עשוי, תאורטית, להוביל ליצירת פרוטון ואנטיפרוטון חדשים. אולם, מכיוון שהכוח החלש מסוגל לשבור את שימור הטעם, לעיתים קרובות תהליך האיון מביא ליצירת חלקיקים שכלל אינם מהווים פרוטון או אנטיפרוטון – למשל, שני פוטונים, או שני מזונים. יכולתו של הכוח החלש להפיק חלקיקים שונים ומגוונים, כתוצאה מאיון של שני חלקיקים התחלתיים ידועים, היא הניצבת בבסיס פעולתם של מאיצי חלקיקים מחקריים ולמעשה, עליה נשענת כל פיזיקת החלקיקים המודרנית.
התהליך ההפוך מאיון הוא יצירת זוג (pair creation). בתהליך כזה, נוצר זוג של חלקיק ואנטי-חלקיק לאחר תגובה בין שני בוזונים, בעיקר בוזוני כיול כמו הפוטון. על חלקיקים כאלו לא ניתן לומר שהם "מאיינים" זה את זה, שהרי לפוטון אין אנטי-חלקיק. יצירת זוג מכונה גם יצירת חומר (matter creation).
OGAE
OGAE או בשמו המלא Organisation Générale des Amateurs de l'Eurovision (בצרפתית: הארגון הכללי של חובבי האירוויזיון) הוא ארגון המאגד בתוכו מועדונים של חובבי אירוויזיון, עם מספר סניפים ברחבי העולם. הארגון החל את דרכו ב-1984 בפינלנד, במטרה לאגד את מועדוני מעריצי האירוויזיון ברחבי אירופה. הארגון עובד לעיתים בשיתוף פעולה לצד איגוד השידור האירופאי. החל משנת 2007, ה- OGAE עורך בכל שנה סקר טרום-אירוויזיון שבו כל מועדון לאומי מצביע לשירים המשתתפים בתחרות, תוך שימוש באותה שיטת ניקוד כמו זו באירוויזיון: עשרת השירים הנבחרים ביותר בכל מועדון מקבלים בסדר עולה 1 עד 8, ולאחר מכן 10 ו-12 נקודות, ומדינות לא יכולות להצביע עבור עצמן.
הארגון מדי שנה מארגן ארבעה תחרויות.
בישראל, פועל מועדון מקומי מ-1986 בשם “OGAE ישראל״.
שער ויקטוריה
שער ויקטוריה (במלטית: Il-Bied Victoria, באיטלקית: Porta Victoria) הוא שער בכניסה לעיר ולטה, בירת מלטה. השער נבנה על ידי הבריטים בשנת 1885 על שם המלכה ויקטוריה. השער הוא הכניסה הראשית לעיר, באזור הנמל הגדול, שהיה פעם החלק העמוס ביותר של העיר. השער ממוקם בין דרום העיר לבין מצודת סנט ברברה במרכז העיר.
שער ויקטוריה הוא השער היחיד שנשאר במהלך הקמת הביצורים על ולטה, מכיוון שכל שאר השערים המבוצרים נהרסו בין המאות ה-19 וה-20.
היסטוריה
כאשר ולטה נוסדה בשנת 1566, נבנתה מסביב לעיר מערכת ביצורים, בתכנונו של המהנדס הצבאי האיטלקי פרנצ'סקו לאפארלי. לעיר היו שלושה שערים בלבד, הראשי שבהם הוא שער העיר, ושני שערים משניים משני צדי העיר, ששמם היה שער מרסמקסט ושער דל מונטה.
שער דל מונטה נבנה בשנת 1569 לפי תכנון של לפארלי, והוא נקרא על שם פייר דה מונטה. שער זה היה ממוקם בין דרום העיר ומצודת סנט ברברה בצד המזרחי-מרכזי של העיר, מול הנמל הגדול. האזור מסביב הפך למרינה קטנה. האזור סביב היה הומה בקביעות. בשלהי המאה ה-19, שער דל מונטה נעשה צפוף למדי מכיוון שהאזור סביבו היה העמוס ביותר בולטה. הוא נהרס ב-1884, ובמקומו נבנה שער ויקטוריה החדש. אבן הפינה של השער החדש הונחה בשנת 1884 על ידי המושל ארתור בורטון, והשער כולו נפתח בשנת 1885. השער תוכנן על ידי האדריכל המלטי עמנואל לואיג'י גליזיה, והוא נקרא על שם המלכה ויקטוריה.
השער שוקם פעמים רבות בין השנים 2009 ו-2010. השיקום ארך כשישה חודשים, והוא נוהל על ידי האדריכלים קלוד בורג ואלכסיס אינגואנס. לאורך כל מהלך השיקום נוקה המבנה, נבנו מדרכות חדשות, הוסרו מתקנים ישנים ותוקנו כמה עבודות אבן.
ארכיטקטורה
שער ויקטוריה מורכב מפתח קשתי כפול עם מבנה קמרון מצטלב כדי לאפשר מעבר כלי רכב, ושתי דלתות קטנות משני צדי השער כדי לאפשר מעבר להולכי רגל. על שתי הקשתות חרוטים הסמלים של מלטה ושל ולטה, ובראש השער חרוט סמל הממלכה המאוחדת. הקשת בנויה מאבן גיר.
WWE
תאגיד ה-WWE (בשמו המלא: World Wrestling Entertainment) הוא חברה ציבורית בבעלות פרטית, העוסקת בתקשורת משולבת (טלוויזיה, אינטרנט והפקת אירועים) ובמופעי בידור בעיקר בתחום הפקת מופעי היאבקות מקצועית.
עסקי ה-WWE ממוקדים בעיקר ב"היאבקות מקצועית" - אמנות במה בה המשתתפים מביימים קרבות באמצעות כוריאוגרפיה המדמה מהלכי היאבקות ואמנויות לחימה שונות, אשר התוצאות בה נקבעות תמיד מראש, ומשלבת אלמנטים מהתיאטרון ומהקרקס. לכן, המופעים אינם ספורט במובן הרגיל של המילה אלא מעין מופע בידור בעל תסריט לפיו מתאבקים הם "רשעים" (Heels) או "גיבורים" (Faces) והם מפתחים "יריבויות" (Feuds) וכן הלאה. במסגרת העלילה המתאבקים מתמודדים, בדרך בכלל תוך שימוש בשם במה, על תוארי אליפויות שונים וכך נוצר (לפחות בעבר) רושם מוטעה שמדובר באירוע ספורטיבי. בשנים האחרונות המגמה ב-WWE היא להתייחס לתחום כאל "ספורט בידורי" ואף "בידור" סתם, בניגוד לבעבר בו השתמשו במונחים כהיאבקות וספורט, והמתאבקים מכונים כיום "סופרסטארים" ו"פרפורמרים". בתקופה בין התפטרותו של מקהמן ב-2022 ועד לחזרתו ב-2023, הותרו שוב השימוש במילים היאבקות ומתאבקים.
ה-WWE נמצאת במוקד של ביקורת עזה בשל תנאי העסקת ה"פרפורמרים", שגורמים לכך שתוחלת חייהם קצרה ב-20 שנה מהממוצע האמריקאי. הבעלים העיקרי של WWE, וינס מקמהן, הוא מושא הביקורת העיקרי.
החברה כארגון היאבקות מקצועית היא הגדולה והמשמעותית ביותר בתחום, לא רק בארצות הברית שם החלה את דרכה, אלא בעולם כולו.
בשנות היסוד, כשהארגון היה קיים כארגון היאבקות מקצוענית גרידא, הוא פעל בשם Capitol Wrestling Federation, הארגון מיתג את עצמו תחת השמות World Wide Wrestling Federation ומאוחר יותר תחת המותג World Wrestling Federation או ה-WWF. הארגון נאלץ לחדול בשימוש בשם WWF בעקבות תביעה משפטית של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (World Wildlife Fund, שגם קיצורם היה WWF).
ב-Raw: אליפות העולם במשקל כבד והאלוף הנוכחי הוא סת' רולינס.
רקע והיסטוריה מוקדמת
בשנת 1915 קידם רודריק ג'יימס "ג'ס" מקמהן, סבו של יושב הראש הנוכחי, וינס מקמהן הבן, קרב איגרוף בין ג'ס ווילארד לג'ק ג'ונסון. בקרב זה, שהתרחש ב-5 באפריל, איבד ג'ונסון את תארו לג'ס וויליארד בהוואנה, בירת קובה. עשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1925 הצטרף מקמהן אל טקס ריקרד בקידום אירועי איגרוף באולם מדיסון סקוור גארדן בניו יורק. באותה תקופה הארגון של ג'ס מקמהן התרכז בעיקר בארגון ערבי איגרוף ושירה או קונצרטים.
רק משנת 1935 עברו המקמהנים לעסוק בהיאבקות מקצועית. וינס מקמהן, בנו של ג'יימס מקמהן, החל לקחת חלק גדול בניהול העסק, במיוחד בצד ההיאבקות. אולם משפחת מקמהן לא יכלה לקדם קרבות ואירועי היאבקות במדיסון סקוור גארדן בעקבות שנאתו של שותפם לעסקיהם הקודמים, טקס ריקרד, לספורט הזה. המדיניות הפכה מאוחר יותר, הודות למאמציו של טוטס מונדט והמיליונר ברנר מקפדאן.
ה-CWC וה-WWF
בינואר 1953 השתלטו וינס מקמהן, בנו של ג'ס, ומקדם ההיאבקות טוטס מנדט על חברת ההיאבקות באזור הצפון-מזרחי בארצות הברית שהייתה חלק מאיגוד ההיאבקות ה-NWA. האיגוד הזה הכתיר אלוף בלתי מעורער שעבר מחברת היאבקות אחת לאחרת והגן על תאריו ברחבי העולם. חברתו של מקמהן נקראה Capitol Wrestling Corporation או בקיצור CWC.
איפה אפי?
איפה אפי? ( Where's Wally?  בגרסה הבריטית המקורית ו- Where's Waldo?  בגרסה האמריקאית) היא סדרה של ספרי ילדים שנוצרה על ידי הצייר הבריטי מרטין הנדפורד. בספרים אלו הקורא צריך לאתר איש מסוים, אפי, בתוך ציור עמוס בדמויות ובפרטים שונים. אפי לובש חולצה עם פסים אדומים ולבנים, מכנסי ג'ינס כחולים, חובש כובע צמר עם פונפון, מחזיק מקל הליכה מעץ ומרכיב משקפיים בעלי מסגרת עגולה. אפי תמיד מאבד דברים, למשל ספרים, ציוד מחנאות ואפילו את הנעליים שלו, והקוראים מוזמנים למצוא את הפרטים האבודים בתוך הציור.
WWE
ה-CWC וה-WWF
במקור הריצה חברה זו מופעים באולם "טרנר", שהיה בעל 2,000 מקומות ישיבה. לאחר מכן גדל הארגון והשפעתו השתרעה גם באזורי ניו אינגלנד, ניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה. הארגון הגדיל את רווחיו באופן ניכר לאחר שחתם על חוזה עם ערוץ טלוויזיה מקומי. בשנת 1956 התחילה חברת CWC לשדר תוכניות היאבקות בשידור ישיר. CWC שלטו בהיאבקות בצפון-מזרח ארצות הברית מאמצע המאה ה-20 ועד שנות השמונים, כשההיאבקות עדיין הייתה מחולקת למחוזות.
איפה אפי?
הספר מורכב מסדרה של תמונות גדולות ומורכבות שמכילות מאות אנשים קטנטנים שעוסקים במגוון פעולות משעשעות. המטרה היא למצוא את אפי בתוך קבוצת האנשים, מה שיכול להיות קשה משום שאפי תמיד מוחבא היטב. בתמונה מסוימת מתוך "איפה אפי 3: המסע המופלא", למשל, הדף מלא במאות "אפים" שונים והקורא מתבקש למצוא מתוכם את האפי האמיתי שמזוהה רק בעזרת העובדה שחסרה לו נעל.
WWE
WWF
מאחר שה-NWA איגד מספר חברות היאבקות בעוד שבעמדת אלוף ה-NWA היה יכול לכהן רק מתאבק אחד, הועבר דאז תואר האליפות אחת לתקופה בין מתאבקי החברות השונות. בשנת 1962 בובו ברזיל היה המתאבק השחור הראשון שזכה בתואר אלוף עולם. ב-1963 היה "נער הטבע" באדי רוג'רס, חבר ה-CWC, אלוף איגוד ההיאבקות NWA. שאר חברות האיגוד הביעו את מורת רוחן מכך שמונדט נמנע מלקבוע לרוג'רס קרבות מחוץ למדינות צפון-המזרח בהן התבססה ה-CWC, ובכך מנע למעשה את העברת חגורת האליפות. רוג'רס הפסיד את האליפות ללו ת׳ז בטורונטו שבקנדה ב-23 בינואר 1963. קרב אובדן האליפות נערך בניגוד לרצונותיהם של מונדט וה-CWC, מאחר שרוג'רס חשש כי יאבד את כספי העירבון (בגובה 25,000 דולר) אותם הפקיד עם קבלת החגורה אם לא יעביר את האליפות. במחאה על האירוע החליטו מונדט וה-CWC לעזוב את ה-NWA לטובת ארגון חדש שהקימו, ה-World Wide Wrestling Federation) WWWF).
בשנת 1971, ולאחר עזיבתו של מונדט בסוף שנות השישים, וינס מקמהן האב הצטרף מחדש לאיגוד ה-NWA.
איפה אפי?
ישנם קוראים שציינו את העובדה שהרעיון הבסיסי של הספרים אינו חדש. נעשה שימוש ברעיון זה בסדרת הספרים "איפה הם?" (באנגלית: Where Are They? ) שנוצרה על ידי אנטוני טלריקו בשנות ה-70 המאוחרות, על אף שהדרך שבה הנדפורד משתמש ברעיון שונה מאוד מן הדרך שבה טלריקו עושה בו שימוש: הנדפורד משתמש בהרבה בדיחות ויזואליות בעוד שסדרת "איפה הם?" מסתמכת בעיקר על שימוש בבועות טקסט כדי להעביר בדיחות וסגנון הציורים שבה הוא מחוספס במכוון ואינו מהוקצע. סדרת "איפה אפי?" מכילה ציורים הרבה יותר מורכבים ועמוסים ולא עושה שימוש בבועות טקסט.
WWE
הפריצה הגדולה
בשנת 1982 לקחו וינס מקמהן הבן וחברתו "טיטן ספורט" את השליטה על ה-WWF מאביו. מקמהן האב כבר ביסס את סגנון ההיאבקות בצפון מזרח ארצות הברית ככזה שמתמקד יותר בבידור ופחות בספורט. התחרויות בין המתאבקים כבר מזמן לא היו אירועי ספורט בהם הכשרוני יותר מנצח אלא אירועים מתוסרטים במטרה לגרום לעניין רב יותר בקרב הקהל.
איפה אפי?
יצא לאור בעברית על ידי הוצאת שוקן. בהשראת סדרת הספרים יצאו שתי סדרות טלוויזיה מונפשת - הראשונה "איפה אפי?" ששודרה לראשונה בשנת 1991; והשנייה "איפה אפי?" ששודרה לראשונה בשנת 2019.
דמויות
בשני הספרים הראשונים אפי נדד לבדו, אך במשך הזמן נוספו עוד דמויות שניתן היה לחפש בכל תמונה:
WWE
הפריצה הגדולה
מקמהן הצעיר החל בתהליך התפשטות עבור חברת ה-WWF והחל להעלות מופעים ושידורי טלוויזיה בשווקים של מתחריו בצפון מזרח ארצות הברית. הוא אף מכר את זכויות השידור לרשתות טלוויזיה וכן זכויות הפצה לקלטות וידאו של אירועי ההיאבקות שארגן. הוא הגדיל לעשות והשתמש בכסף שצבר ממכירות אלו כדי לקנות כישרונות ממתחריו. בכך שבר סטטוס קוו בקרב התאחדויות ההיאבקות השונות ופרש למעשה מה-NWA, כמו אביו לפניו ובפעם השנייה והאחרונה בתולדות ה-WWF.
בעקבות צעדים אלה הכריזו שאר ארגוני ההיאבקות מלחמה על ה-WWF. וינסנט מקמהן האב הזהיר את בנו ואף חשש לחייו, אך במקום להקשיב לאזהרות אלו, הגדיל הבן את יומרותיו: ה-WWF החלה לקיים סיורי הופעות במדינות השונות באמריקה. יוזמה נועזת שכזאת דרשה הון גדול, דבר שהביא את ה-WWF לסף קריסה כלכלית.
בעקבות ההצלחה אורגנו ערבים דומים, אך האירוע רסלמניה שמר על הבכורה כאירוע השיא בהיאבקות, כאשר באירוע זה התרחשו הקרבות הגדולים ביותר על תוארי האליפות בין "יריבים" מושבעים.
ההצלחה רק גברה ועם פיתוח שיטת שלם וצפה, עברו אירועים אלו להיות משודרים כך באופן קבוע. הכוכב הגדול של אירועי הרסלמניה באמצע שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 היה המתאבק האלק הוגאן, והחל מ-1985 לערך הוא הוביל את תור הזהב השלישי של ההיאבקות בארצות הברית (הראשון היה בתחילת המאה העשרים והשני היה באמצעה, עם כניסת הטלוויזיה).
"הקברן" (The Undertaker) ויוקוזונה
בתחילת שנות התשעים החלו שידורי ה-WWF להגיע לישראל, ושני מתאבקים אלה, יחד עם מתאבקים כמו טטנקה, לקס לוגר, ברט הארט ורייזור ראמון זכורים לרבים עד היום. בישראל נחשבת בטעות תקופה זאת ל'תור זהב' רק משום שזכתה לחשיפה בארץ, אך למעשה מדובר באחת התקופות הפחות מצליחות של ה-WWF בשלושים השנים האחרונות.
יוקוזונה, שדמותו הייתה של מתאבק סומו יפני, ו"הקברן". באירוע רסלמניה 9 שהתקיים בשנת 1993, יוקוזונה זכה באליפות הראשית של הארגון אחרי שהביס את ברט הארט. יוקוזונה החזיק באליפות במשך דקות ספורות, עד שהאלק הוגאן הביס אותו וזכה בתואר. מאחורי הקלעים הורדת התואר מברט הארט והעברתו להוגאן בדרך עקיפה, פורשה כאי-אמון בברט הארט כאלוף שיכול להוביל את החברה, וחזרה להסתמכות על הוגאן - הכוכב של ימים עברו.
בקרב החוזר שאורגן בין השניים נעזר יוקוזונה במצלמה שהתפוצצה בפניו של הוגאן, על מנת להחזיר לעצמו את התואר.
בסדרת ההישרדות של 1993 הוקמה נבחרת "כל אמריקה", שמנהיגה הייתה דמות המתאבק לקס לוגר, אשר כבר קרא תיגר על יוקוזונה באירוע אחר. בנבחרת היו גם האנדרטייקר וצמד האחים ריק וסקוט סטיינר. מולם הוצבה נבחרת הזרים, שכללה במקור את יוקוזונה, לודוויג בורגה וצמד מתאבקים קנדים - הקוויבקים. באותו קרב נראה שאי אפשר היה לעצור את יוקוזונה עד שהאנדרטייקר נכנס לפעולה. הוא הצליח לשרוד את מהלך הסיום של יוקוזונה, בו הוא קופץ במלוא משקלו על יריבו, והצליח להשליך את יוקוזונה מחוץ לזירה. יוקוזונה ניסה לעצור בכל דרך את אנדרטייקר, אך נכשל. לבסוף שניהם הודחו מהקרב, לאחר שעברו את רף הזמן המותר לשהייה מחוץ לזירה.
בעקבות אירוע זה הוחלט לקיים קרב באירוע הרויאל ראמבל של שנת 1994, בו המפסיד "ימות" ויוכנס לארון מתים. בקרב, כאשר נראה שהקברן הוליך להביסו, התערבו המתאבקים אשר דמותם נחשבת כ"רעה" נגד הקברן ולבסוף הכניסו אותו לתוך ארון המתים. סיפור העלילה גרס ש"הקברן" אכן מת, אך נשמתו נשבעה לנקום. במציאות, "מותו" של הקברן שימש כתירוץ למתאבק שגילם אותו, מארק קאלאווי, להחלים מפציעה.
כעבור חצי שנה החלה ה-WWF להקרין פרסומות לקראת חזרתו של הקברן. לבסוף הוא שב לקרב נגד יוקוזונה, שפורסם על ידי ה-WWF כ"קרב נקמה". גם זה היה קרב "ארון מתים", אך הפעם הקברן ניצח ויוקוזונה "נקבר" בארון המתים. קרב זה סיים את דרכו של יוקוזונה ב-WWF תחת הדמות של מתאבק הסומו היפני (מאוחר יותר חזר יוקוזונה כשותפו של אואן הארט).
בנוסף ל-7 אליפויות יחידים ו-6 תוארי זוגות שברשותו, דמותו של הקברן מחזיקה בשיא ייחודי, מאזן של 2–24 בקרבות באירוע רסלמניה (הקברן הפסיד פעם אחת בקרב מול ברוק לסנר ברסלמניה 30 ופעם שנייה מול רומן ריינס ברסלמניה 33).
התחרות עם WCW
ב-1995 עלתה לשידור בימי שני תוכנית היאבקות שבועית ברשת TNT, רשת הכבלים של טרנר. התוכנית נקראה WCW Monday Nitro ושודרה במקביל לתוכנית הדגל של ה-WWF Monday Night Raw תוך תחרות ישירה על קהל הצופים. התוכנית הראשונה של נייטרו שודרה ב-4.9.1995, בשידור חי בערב שבו רו לא שודרה בגלל משחק פוטבול. בעקבות הבחירה החכמה של מועד בכורת התוכנית ובעקבות הופעתו המפתיעה של כוכב ה-WWF לקס לוגר לקראת סוף התוכנית, נייטרו ביססה את עצמה כיריבה ראויה לרו הוותיקה. החל מ-1996, ומשך קרוב לשנתיים, נייטרו הביסה את ה-WWF ברייטינג וזכתה להצלחה רבה, הודות לרכש המסיבי של כוכבי WWF וקווי עלילה שונים, ביניהם ה-nWo) - קבוצת מתאבקים מתוך WCW שבתחילה נראתה כפולשים מה-WWF והציבה לעצמה מטרה להשתלט על WCW.