cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל פוליאקוב
ביוגרפיה
יחד עם חבריו לשלישיית "הגשש החיוור" זכה פוליאקוב בשנת תש"ס (2000) בפרס ישראל על תרומה לחברה ולמדינה. באותה שנה, לאחר 36 שנות פעילות, התפרקה השלישייה, ופוליאקוב החל לשחק בהצגות תיאטרון, בהן "אצבע אלוהים", "שובו של מוריס שפילמן", "עלי באבא וארבעים השודדים", "משפחת ישראלי", "רובין הוד", ו"אמא קוראז'". הוא ביים הצגות בידור לחנה לסלאו ולצמד גדי יגיל ומוטי גלעדי ואף כיכב בעצמו בגרסה חדשה ל"רחוב סומסום". ב-2005 השתתף כשחקן אורח בפרק אחד של העונה הראשונה של סדרת הדרמה "בטיפול", שם גילם את אביו של הטייס המטופל, ידין, וזכה לשבחי הביקורת. ב-2007 השתתף פוליאקוב, בתפקיד עצמו, בסדרת הטלוויזיה "הכל דבש" שנכתבה על ידי בתו יעל פוליאקוב, וכללה חומרים אוטוביוגרפיים.
הסצנה האחרונה לה הצטלם פוליאקוב הייתה הסצנה הפותחת את העונה השנייה של "בטיפול", אותה תיארו יוצרי הסדרה כסצנה החשובה ביותר של העונה השנייה. בעקבות פטירתו של פוליאקוב בוטלה סצנה מתוכננת נוספת של "בטיפול" בכיכובו.
ביולי 2008, 9 חודשים לאחר מותו, זכה פוליאקוב על תפקידו בסדרה "הכל דבש" בפרס השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה. בתו יעל קיבלה את הפרס בשמו.
ישראל פוליאקוב נפטר ב-30 באוקטובר 2007 מסרטן הכבד כשהוא משאיר אחריו אישה, שושנה, בתו השחקנית יעל פוליאקוב ושני בנים. יום לאחר פטירתו הוצג ארונו בתיאטרון הקאמרי, ובטקס האשכבה שרו לזכרו חבריו לשלישיית "הגשש החיוור" את השיר "פנס בודד" כאשר ביניהם ניצב מיקרופון ריק שסימל את מקומו החסר של פולי. פוליאקוב נטמן בבית העלמין של קיבוץ עינת.
משפחתו
ב-1967 נישא לשחקנית רינה גנור אך כעבור מספר שנים השניים התגרשו.
בשנת 1971 נישא בשנית לזמרת ריקי גל והם התגרשו ב-1975.
לאחר מכן נישא בשלישית לשושנה מישאל, לה היה נשוי עד מותו. מנישואים אלה נולדו שני בנים, איתמר ואריאל, ובתו השחקנית יעל.
פילמוגרפיה
{|
חפף ישראלי
חֲפָף יִשרְאֵלִי (שם מדעי: Capoeta damascina) הוא דג ממשפחת הקרפיוניים. תפוצת מין זה בישראל, סוריה, דרום טורקיה ובנהרות הפרת והחידקל. צבעו אפרפר וגודלו כ-20 ס"מ בנחלים קטנים ועד 40 ס"מ בנהרות ובאגמים. דג זה תואר ב-1842 על ידי אשיל ולנסיין. לחפף קשקשים רבים המכסים את רוב גופו. הבטן בצבע לבן. הדג ניזון בעיקר מאצות שאותן הוא מגרד מאבנים. בנוסף הוא ניזון מחסרי חוליות קטנים. עונת הרבייה של החפף היא בחורף. לאחר שהנקבה מטילה את הביצים היא מכסה אותן בחול.
יונייטד סנטר
יונייטד סנטר (באנגלית: The United Center) הוא היכל ספורט ובידור הממוקם בעיר שיקגו. ההיכל משמש למספר רב של אירועי ספורט ובידור. היונייטד סנטר הוא אולם הבית הרשמי של קבוצת ליגת ה-NBA שיקגו בולס וקבוצת ה-NHL שיקגו בלאקהוקס. ההיכל נקרא על שם נותן החסות, חברת התעופה יונייטד איירליינס. היונייטד סנטר מכיל בין 20 אלף ל-23 אלף מקומות בהתאם לאירועים המתקיימים בו.
האולם נפתח ב-18 באוגוסט 1994. עלות בנייתו הייתה כ-175 מיליון דולרים.
פסלים של כוכב הכדורסל מייקל ג'ורדן ושל כוכבי ההוקי קרח בובי האל וסטן מיקיטה ממוקמים בצדו המזרחי של האצטדיון.
דמויי איכתיוזאורים
דמויי איכתיוזאורים (שם מדעי: Ichthyosauromorpha) היא קבוצה טקסונומית גדולה של זוחלים ימיים דיאפסידים שחיו בעידן המזוזואיקון בין הטריאס התחתון לקרטיקון העליון לפני 251.3-90 מיליון שנה. בעבר סברו שבני הקבוצה היו חלק מסדרת האיכתיוזאורים, אך רבים מהם הופרדו ב-2014 עקב הבדלים קטנים בעצמות.
יצורים אלה היו הקרובים ביותר במחלקת הזוחלים לחיים בים והיו הזוחלים המקבילים ללווייתנים ולדולפינים של ימינו ממחלקת היונקים. חלק מהם היו גדולים ביותר כמו השסטזאורוס והשוניזאורוס שהגיעו לאורך של מעל 20 מטר.
המינים המוקדמים בקבוצה היו בעלי מאפיינים של זוחלים יבשתיים, בעיקר במבנה הירכיים ועצמות הרגל, אשר התנוונו במינים המפותחים יותר שהיו בעלי סנפירים ארוכים וזנב דמוי-דג.
איזומורפיזם
במתמטיקה, אִיזוֹמוֹרְפִיזְם הוא התאמה בין שני מבנים מתמטיים באופן ששומר על המאפיינים המגדירים את המבנה. מבנים שיש ביניהם איזומורפיזם הם איזומורפיים זה לזה. קיומה של ההתאמה מראה ששני המבנים זהים מכל בחינה בעלת עניין במסגרת התורה העוסקת בהם, גם אם הם נקראים בשמות שונים. מקור המלה מיוונית: "אִיזוֹס" (שווה) ו"מוֹרפֶה" (מבנה).
בכמה מקרים קוראים למבנים איזומורפיים בשם מיוחד: איזומורפיזם של מרחבים טופולוגיים נקרא "הומיאומורפיזם", איזומורפיזם של יריעות דיפרנציאליות נקרא "דיפאומורפיזם", ואיזומורפיזם של מרחבים מטריים נקרא "איזומטריה". השם הייחודי מדגיש תכונות מסוימות של המבנה ומונע בלבול (למשל, בשאלה האם שני מרחבים מטריים איזומורפיים ככאלה, או רק כמרחבים טופולוגיים).
את המונח "איזומורפיזם" טבע המתמטיקאי הגרמני לאופולד קרונקר במאה ה-19 כדי לתאר קשר בין שני מבנים אלגבריים שהם "בעיקרם זהים". עם זאת, לרעיון האיזומורפיזם יש היסטוריה ארוכה יותר וניתן לייחסו לעבודותיהם של מתמטיקאים מוקדמים יותר כמו אווריסט גלואה ואוגוסטן לואי קושי, אף הם בני המאה ה-19.
הגדרה כללית
אם S_1 ו-S_2 הם שני מבנים מתמטיים של אותה שפה L של תחשיב היחסים, אז פונקציה נקראת איזומורפיזם ביניהם אם:
כשקיימת כזו פונקציה בין שני מבנים S_1 ו-S_2, אומרים שהמבנים איזומורפיים ומסמנים.
פונקציה המקיימת את שלוש הדרישות הראשונות נקראת הומומורפיזם. אם S_1 = S_2, אז הומומורפיזם נקרא "אנדומורפיזם", ואיזומורפיזם נקרא אוטומורפיזם.
הגדרה במונחי תורת הקטגוריות
בתורת הקטגוריות, מורפיזם בקטגוריה C נקרא "איזומורפיזם", אם הוא הפיך בקטגוריה, כלומר, קיים מורפיזם  כך שמתקיים  ו-.
בקטגוריות רבות ההגדרה הזו מתלכדת עם ההגדרה הקודמת, אך הדבר אינו נכון באופן כללי.
איזומורפיזם בין חבורות
אפשר לראות שהאיזומורפיזם מקיים יחס שקילות:
איזומורפיזם בין חוגים
באופן דומה, אם A ו-B הם שני חוגים, וקיימת פונקציה חד-חד ערכית ועל כך שעבור כל צמד איברים  מתקיים,  וגם f(1)=1  (התנאי האחרון רלוונטי רק לחוגים עם יחידה) אז A ו-B איזומורפיים זה לזה.
איזומורפיזם בין מודולים
בנוסף, אם A ו-B הם שני מודולים שמאליים מעל שני חוגים R_A,R_B איזומורפיים, כשהאיזומורפיזם בין שני החוגים הוא וקיימת פונקציה חד-חד ערכית ועל  כך שעבור כל צמד איברים  מתקיים, וגם עבור כל r\in R_A מתקיים  אז A ו-B איזומורפיים זה לזה.
איזומורפיזם בין אלגברות
באופן דומה, אם A ו-B הן שתי אלגברות שמקיימות את תנאי האיזומורפיות כמודול עבור הפונקציה ובנוסף עבור כל צמד איברים  מתקיים, אזA ו-B איזומורפיות זו לזו.
איזומורפיזם בין גרפים
אם (V_1,E_1) ו-(V_2,E_2) הם שני גרפים, וקיימת פונקציה חד-חד ערכית ועל כך שקיימת קשת ב-E_1 בין v\in V_1 לבין u\in V_1 אם ורק אם קיימת קשת בE_2 בין f(v)\in V_2 לבין f(u)\in V_2 אז הגרפים איזומורפיים זה לזה.
איזומורפיזם של קבוצות סדורות
קבוצות סדורות הן איזומורפיות אם יש ביניהן פונקציה חד-חד-ערכית ועל, השומרת על יחס הסדר.
מהומות הגיוס בניו יורק
מהומות הגיוס בניו יורק (באנגלית: New York Draft Riots), התרחשו בין 13 ל-16 ביולי 1863, בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקנית, בעיר ניו יורק. היו אלה המהומות החמורות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
העילה המיידית להתרחשותן הייתה אישורם, על ידי הקונגרס האמריקני, של חוקי הגיוס של האיחוד (מדינות הצפון אשר לא פרשו מארצות הברית). חוקים אלה הפלו בין המועמדים לגיוס על פי מצבם הכלכלי, ולפיהם ניתן היה לקנות פטור מגיוס תמורת סכום של 300 דולר אמריקני (שווה ערך לכ-$9,000 כיום). המהומות הפכו בהמשך להתפרעויות על רקע גזעי - רוב המפגינים היו מהגרים מאירלנד שתקפו אנשים שחורים ברחבי העיר. ברקע של אותן התפרעויות עמדו הלכי רוח נוספים, כמו התנגדות למלחמה ולמטרותיה, או להתמשכותה על פני שנים, וכן התנגדות למנהיגותה של המפלגה הרפובליקנית בראשות אברהם לינקולן, שעמדה בראש האיחוד.
לצורך דיכוי המתפרעים הופנו לאזורי המהומות גדודי מיליציה וחיילים מתנדבים של צבא האיחוד. אלה נעזרו לצורך הדיכוי באמצעים צבאיים ואף בארטילריה.
תחילת המהומות
כבר מתחילת המלחמה רווחו בניו יורק הלכי רוח המשקפים אי נחת ממנה, חלקם נבעו מקשריה ההדוקים של העיר לענף הכותנה, הדומיננטי במדינות הדרום. קודם לתחילת המהומות נעשה מאמץ לאזרח מהגרים דוברי אנגלית מאירלנד מתוך חישובים פוליטיים של ציפיות לגבי דפוסי הצבעתם. העילה המיידית להתרחשותן הייתה אישורם, על ידי הקונגרס האמריקני, של חוקי הגיוס של האיחוד. חוקים אלה הפלו בין המועמדים לגיוס על פי מצבם הכלכלי, ולפיהם ניתן היה לקנות פטור מגיוס תמורת 300 דולר, סכום כסף ניכר באותם ימים. כך בעלי אמצעים שחפצו בפטור מגיוס, יכלו להשיגו. כשעבר בקונגרס החוק לגיוס חובה, גילו אותם מהגרים שלהתאזרחותם ישנה משמעות נוספת מעבר לזכות ההצבעה. כך, כשהחלו פעולות הגיוס בניו יורק, ב-13 ביולי 1863, כמה מאות איש התפרעו, השליכו מרצפות רחוב מבעד לחלונות הבניין ששימש כלשכת גיוס, חדרו לתוכו והעלוהו באש. בין המתפרעים היו פועלים ממוצא אירי שלא ששו למחשבה שיאלצו להתחרות בשוק העבודה עם עבדים משוחררים. ג'ון אלכסנדר קנדי (Kennedy), מפקד המשטרה, אשר הגיע לסקור את המצב, זוהה אף שהיה ללא מדים, הוכה קשות, ובנוסף הותקף בסכין ונפגע. כוחות המשטרה, שהפעילו אלות, ואף אקדחים, לא הצליחו להשתלט על המהומה בשל יתרונם המספרי הגדול של המתפרעים, אך בכל זאת הצליחו להגביל במידת מה את התפשטותה לחלקים אחרים של העיר.
המשך המהומות
המהומות התפשטו מאזור לשכת הגיוס לחלקים סמוכים של ניו יורק. המתפרעים העלו באש מלון אשר סירב לספק אלכוהול, שתי תחנות משטרה ואת ביתו של ראש העיר, יחד עם עוד בתים נוספים. בנוסף, המתפרעים פנו לכיוון מערכת העיתון הרפובליקני ניו יורק טריביון (New York Tribune) ונהדפו ביריות. בהמשך, כוחות הביטחון הדפו מתפרעים שניסו לתקוף בית נשק. אחד התוקפים נהרג. המתפרעים פנו לתקוף, כשעיר לעזאזל, שחורים עליהם יכלו להניח את ידם, אותם ראו כמתחרים על מקומות עבודה, וכן כגורמים לפרוץ המלחמה. כך הוכו, עונו ונרצחו שחורים שנפלו בידי ההמון. בית יתומים, ששימש מקלט למאות ילדים שחורים הותקף אף הוא, אלא שהמשטרה הצליחה לעכב את התוקפים לזמן מה, כך ששוכניו הספיקו להימלט. גשם שירד בלילה שלח רבים מהמתפרעים לבתיהם וכן סייע לכיבוי התבערות, אך המהומות התחדשו למחרת, ב-14 ביולי. כיוון שעסקים רבים סגרו שעריהם בשל האלימות, נוספו למתפרעים חלק מעובדיהם של אלה. המתפרעים ניסו לפגוע בבתיהם של מנהיגים רפובליקנים שהתגוררו בעיר ניו יורק. כ-800 חיילים שחנו בקרבה יחסית הובאו לעיר ניו יורק, וכן ניתנה הוראה למיליציה המקומית, שיצאה בטרם פרצו המהומות למשימת סיוע בפנסילבניה, לחזור לעיר.
בניסיון להרגיע את המהומות, טען המושל (מהמפלגה הדמוקרטית) של מדינת ניו יורק, הורשיו סימור, שההליך שעל פיו מתבצע הגיוס אינו חוקתי.
השבת הסדר על כנו
ביום המחרת, ה-15 בחודש, הכריזו השלטונות על השעיית הגיוס במתכונתו הנוכחית. ואכן, פרסום הדבר סייע להרגעת חלק מן המתפרעים. בנוסף, המיליציות נקטו באמצעים קשים לצורך דיכוי המתפרעים הנותרים. כוחות פדרליים (של צבא האיחוד), כולל ארטילרייה, וכוחות מיליציה של מדינת ניו יורק המשיכו לזרום לעיר והחלו בהדרגה להתגבר על המתפרעים, ומטרתם הושגה באופן סופי ביום המחרת.
סוף דבר
אין נתונים מדויקים על תוצאות המהומות, אבל ההערכות הן שהיו קרוב ל-120 הרוגים ואלפי פצועים. רוב ההרוגים היו שחורים (11 מהם נתלו). נזק רב נגרם לרכוש וכחמישים בתים נשרפו עד היסוד. במהלך ההתפרעויות נהרסו ונשרפו בנייני ציבור רבים, שתי כנסיות פרוטסטנטיות, ובתים רבים של שחורים ושל פעילי זכויות האדם. כמו כן נשרף בית יתומים לשחורים.
לאחר המהומות עזבו רוב השחורים את מנהטן ועברו לאזורים כמו ברוקלין, ואפילו למדינות אחרות כמו ניו ג'רזי. המהומות השפיעו באופן ניכר על הדמוגרפיה בעיר, ובסוף שנת 1865 מספר האפרו-אמריקאים בעיר ירד מתחת ל-11,000 לראשונה מאז 1820. כתוצאה מזה העובדים הלבנים החזירו לעצמם את הדומיננטיות בשוק העבודה.
ב-19 באוגוסט, כחודש לאחר תום המהומות, חודש הגיוס למרות מחאות של פוליטיקאים מן המפלגה הדמוקרטית, על כך שאינו חוקתי. בזו הפעם עבר המהלך ללא אירועים חריגים.
קרלה
קֶרַלָה (במלאיאלאם: കേരളം, Kēraḷaṁ) היא מדינה בדרום-מערב הודו. היא גובלת בקרנאטקה ובטאמיל נאדו בצפון ובצפון-מזרח (בהתאמה) ובאוקיינוס ההודי ממערב. האיים המלדיביים נמצאים מול חופה הדרומי, ואיי לקשאדוויפ מול חופה המערבי. מדינת קרלה "עוטפת" את מאהה (Mahe) - מובלעת חוף קטנה - שהייתה בעבר מושבה צרפתית ושייכת כיום לטריטוריית האיחוד פודוצ'רי (בעבר פונדוצ'רי).
היסטוריה
מקרלה ייצאו פלפל עוד לפני 5,000 שנה. נמל קליקוט היה נמל בינלאומי במשך אלפי שנים, ממנו סחרו וממנו הפליגו ספנים בבלים, אשורים, מצרים, ערבים, סינים ועוד. חופי מאלבר היו גם מוקד המשיכה לספנים אירופיים בשל התבלינים ובעיקר הפלפל השחור בו חפצו בעולם, למדינה היסטוריה קולוניאליסטית ארוכה, מאז הגיע אליה ואסקו דה גאמה בשנת 1498. לחופי מאלבר הגיעו והתיישבו פורטוגזיים, הולנדים, צרפתים ובריטים.
מדינת קרלה המודרנית קמה ביולי 1949 על ידי איחוד רוב שטחה של מאלבר, מדינת טריוונדרום – קוצ'ין וחלק ממדינת מדרס. היא נועדה להקיף את מרבית השטח המאוכלס דוברי מלאיאלאם. קרלה היא אחת המדינות הראשונות בעולם, אחרי סן מרינו, בהן נבחרה לשלטון מפלגה קומוניסטית באורח דמוקרטי, בשיתוף מפלגות שמאל אחרות וגם בעלות צביון סוציאל-דמוקרטי. סקר בנושא השחיתות בהודו מטעם Transparency International, כבר ב-2005 וכן ב-2019, הכריז על קראלה כמדינה הכי פחות מושחתת בהודו. השחיתות נתפסה כנמוכה ביותר בכל אחד-עשר מגזרי השירותים הציבוריים שנבדקו. אינדקס שנת 2020 שפורסם על ידי Public Affairs Centre, India, קבע את קראלה כמדינה ההודית המנוהלת בצורה הטובה ביותר.
טופוגרפיה, גאוגרפיה ואקלים
קרלה, השוכנת בין הים ההודי להרי הגהאט המערביים, יש בה מגוון טופוגרפיות ובהתאם גם מספר אזורי אקלים. באזורים הגבוהים שורר מזג אוויר קריר ונעים ברוב תקופות השנה. בין דצמבר לפברואר נמשך במדינה החורף, אף כי לא יורד בו גשם רב. הקיץ נמשך מפברואר עד יוני. בין מאי לספטמבר חלה עונת המונסון. תקופת מונסון שנייה חלה בחודשים אוקטובר-נובמבר.
כלכלה ותיירות
המדינה מהווה מוקד משיכה תיירותי בשל חופי הים והלגונות שלה, בתי הסירה, היוגה, שיטת הטיפול המסורתית האיור ודה והצמחייה הטרופית.
קרלה מגדלת את כמעט כל הפלפל השחור והגומי בהודו, ומקור תבלין ההל. קרלה היא מדינת הקוקוס וזהו הגידול העיקרי בה. במרום הרי הגהאט המערביים ובכללם באזור העיר מונאר, ישנם מטעי תה, קפה וניל והל המיוצאים לכל העולם. בקרלה גדלים 72 סוגי בננות.
דמוגרפיה
בקרלה מתגוררים כ-2.76% מאוכלוסיית הודו. הצפיפות היא 859 נפש לקמ"ר- פי 2.3 יותר מהממוצע הארצי. המדינה היא עם שיעור הצמיחה הקטן ביותר בהודו.
96.74% מאזרחי המדינה דוברי מלאיאלאם, 1.87% דוברי טמילית ו-1.39% דוברים שפות אחרות.
הבירה והעיר הגדולה ביותר בקרלה היא טירווננתאפורם, או בשמה הישן טריוונדרום, בה מתגוררים כ-657,000 בני אדם. העיר השנייה היא קוצ'י (לשעבר קוצ'ין) בה מתגוררים כ-600,000 בני אדם.
דת
נכון לשנת 2011: האסלאם הגיע לקרלה דרך סוחרים ערבים במאה ה-7. המדינה מהווה את אחד המרכזים העיקריים של הנצרות בהודו. לפי המסורת הנוצרית, הנצרות הגיע לאזור בשנת 52 עם הגעתו של תומאס הקדוש, אחד מ-12 השליחים של ישו.
האזור הוא מרכזה של קהילת הקנאניה הנוצרית.
עד המאה ה-20 התקיימה בקרלה גם קהילה יהודית - יהדות קוצ'ין, שרובה עלתה למדינת ישראל.
הבודהיזם היה דומיננטי באזור בימי אשוקה, אך התפוגג במהלך המאה ה-12.
תרבות
במאה ה-14 יסד מַדהבה סאנגאמאגראמא את אסכולת קרלה שהיקיפה בעיקר את תחומי המתמטיקה והאסטרונומיה, בעיר שנתנה שמה לאסכולה. במסגרתה פעלו במשך כ-200 שנים מתמטיקאים בולטים בהם נילקנטה סומיאג'י.
פוליטיקה וממשל
לאור חוקת הודו, שיטת השלטון בקרלה היא דמוקרטיה פרלמנטרית וייצוגית. הפרלמנט החד-ביתי מורכב מ-140 נציגים הנבחרים אחת לחמש שנים ב -140 מחוזות בחירה לפי השיטה הרובנית. המושל (ראש המדינה) ממונה אחת לחמש שנים על ידי נשיא הודו. השר הראשי (ראש הרשות המבצעת וראש המדינה בפועל) הוא מנהיג המפלגה הגדולה\ קואליציית מפלגות בפרלמנט. המושל הוא זה שממנה את הממשלה, בעזרתו של השר הראשי.
במדינה ישנן כשתי מפלגות דומיננטיות- הקונגרס הלאומי ההודי והמפלגה הקומוניסטית.
קרלה שולחת 20 נציגים ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט הארצי) ו-9 נציגים לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט הארצי).
ליונל שרייבר
ליונל שרייבר (באנגלית: Lionel Shriver; נולדה ב-18 במאי 1957) היא סופרת ועיתונאית אמריקאית.
ביוגרפיה
ליונל שרייבר נולדה בשם מרגרט אן שרייבר בגסטוניה שבקרוליינה הצפונית, לאב שהיה כומר פרסביטריאני. בגיל 15 שינתה את שמה הפרטי לליונל, משום שלא אהבה את השם שניתן לה, וכטומבוי הרגישה ששם גברי תואם אותה יותר. למדה בבארנארד קולג' ולאחריו באוניברסיטת קולומביה, שבה קיבלה תואר ראשון ותואר שני. התגוררה בניירובי, בבנגקוק, בבלפסט ובישראל (בקיבוץ דפנה, בתל אביב ובירושלים), ומאז שנות ה-90 היא מתגוררת בלונדון. נשואה לנגן הג'אז ג'ף ויליאמס.
כעיתונאית כתבה בעיתונים וול סטריט ג'ורנל, Financial Times, הניו יורק טיימס וגארדיאן, ולשבועון האקונומיסט.
ספריה
שרייבר כתבה שבעה רומנים, שמהם שישה יצאו לאור (לאחד לא נמצא מו"ל), קודם שכתבה את הרומן "חייבים לדבר על קווין" (We Need to Talk About Kevin), שהביא לה את פרסומה. ספר זה יצא לאור בשנת 2003, ובשנת 2005 זיכה אותה בפרס אורנג'. זהו מותחן הבוחן את האמביוולנטיות האִמהית וחלקה בהחלטתו של גיבור הספר, קווין, לרצוח תשעה אנשים בבית הספר התיכון שבו למד.
בשנת 2010 יצא לאור ספרה "עד כאן" (So Much for That)
בספריה היא מעדיפה לעצב דמויות ש"קשה לאהוב אותן".
רשימת ספריה:
עמדותיה
בספרה "עד כאן" מתחה ביקורת חריפה על מערכת הבריאות בארצות הברית. עמדה דומה הביעה גם בריאיון שנתנה. שרייבר חברה בארגון הבריטי Population Matters, החותר לצמצום הריבוי הטבעי.
קישורים חיצוניים
על ספריה:
מחוזות מסצ'וסטס
במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית ישנם 14 מחוזות.
הגדול שבמחוזות מסצ'וסטס הוא מחוז ווסטר (3,919 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז ננטאקט (124 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז מידלסקס (כ-1,503,085 תושבים נכון ל-2010). עיר הבירה, בוסטון, נמצאת במחוז סאפוק.
רשימת המחוזות
הטבלה שלהלן ממוינת כברירת מחדל לפי גודל האוכלוסייה במחוז. לחיצה על החצים הקטנים בתא העליון של כל עמודה תמיין מחדש את הטבלה לפי פרמטרים אחרים.
מיכאל קינטופף
מיכאל קינטופף (בגרמנית: Michael Kuehntopf; נולד ב-11 באוגוסט 1957 בדיסלדורף) הוא מלומד, היסטוריון, עיתונאי וסופר יהודי-גרמני-שווייצרי.
הוא המפעיל של Jewiki, האנציקלופדיה המקוונת הגדולה ביותר (ויקי) ליהדות בשפה גרמניה. הוא תושב עם משפחה בקנטון ברן (קנטון).
כתב ספרים ומאמרים רבים ב"איד-וויקי" ביידיש.
מחמוד חיג'אזי
חייו
ב-7 בינואר 1965 יצא חיג'אזי עם חמישה מחבלים נוספים מארגון פת"ח לפוצץ את מכון המים של המושב נחושה בעמק האלה. הוא נפצע, נתפס למחרת היום והועבר למרכז רפואי אסף הרופא לקבלת טיפול רפואי. ביוני 1965 בית דין צבאי הרשיע אותו וגזר עליו עונש מוות.
חיג'אזי ערער לבית הדין הצבאי לערעורים, שהורה על קיום משפט מחודש, מכיוון שחיג'אזי לא הורשה במשפט המקורי להביא עורך דין מירדן לייצגו. לצורך המשפט המחודש הגיע לישראל עורך הדין ז'אק ורז'ס מאלג'יריה שביקש לייצג את חיג'אזי במשפטו המחודש. שר המשפטים דב יוסף לא התיר את הייצוג על ידי פרקליט זר והמחבל עתר לבית המשפט העליון, אשר הורה לשר הפנים לשקול מחדש את החלטתו, אך בהמשך החליט שלא להתערב בהחלטה שלא לאפשר לו ייצוג על ידי פרקליט זר. במשפטו טען חיג'אזי כי יש לראות בו שבוי מלחמה. בית המשפט לא קיבל את הטענה ובמאי 1966 הרשיע את חיג'אזי וגזר עליו 30 שנות מאסר.
ב-28 בפברואר 1971 שוחרר חיג'אזי ללבנון, תמורת השומר הישראלי שמואל רוזנווסר, שנחטף במטולה ב-1 בינואר 1970. תאריך שחרורו נקבע כיום האסיר הפלסטיני.
מטריצה אורתוגונלית
באלגברה ליניארית, מטריצה אורתוגונלית היא מטריצה ריבועית שרכיביה ממשיים המקיימת את התנאי, כאשר \ Iהיא מטריצת היחידה, ו- \ A^tהיא המטריצה המשוחלפת של \ A. למטריצות כאלו יש דטרמיננטה שהיא 1+ או 1-. לכפל במטריצה כזו יש תכונה חשובה: הוא שומר על אורך של וקטורים, וגם על הזווית ביניהם. העמודות של מטריצה אורתוגונלית מהוות בסיס אורתונורמלי למרחב הווקטורי שממדו כמספר עמודות המטריצה, עם המכפלה הפנימית הסטנדרטית.
אפיונים שקולים
למטריצות אורתוגונליות ישנן מספר הגדרות שקולות, החשובות בהן הן:
2 הקריטריונים האחרונים דומים זה לזה והם שקולים מאחר שאם \ Aאורתוגונלית, כך גם \ A^{t}.
חבורת המטריצות האורתוגונליות
המטריצות האורתוגונליות בעלות דטרמיננטה 1 נקראות "מטריצות אורתוגונליות מיוחדות", והן מרכיבות את תת-החבורה \ SO_n(F) של \ O_n(F). בשדה ממאפיין שונה מ-2, היא תת-חבורה מאינדקס 2 (מעל שדה ממאפיין 2, שתי החבורות שוות). המטריצות הסקלריות האורתוגונליות הן \ \pm I, ומגדירים את חבורות המנה ו-.
המטריצה \ -Iשייכת ל- \ SO_n(F)אם ורק אם n זוגי. לכן, כאשר n זוגי, ארבע החבורות שונות זו מזו, ואילו כאשר n אי זוגי, ו-.
המקרה n=2
מעל שדה המספרים הממשיים, \ SO_2 כוללת את מטריצות הסיבוב בכל זווית אפשרית. חבורה זו, שהיא אבלית, איזומורפית לחבורה המעגלית \ S^1 של המספרים המרוכבים בעלי נורמה 1, וגם לחבורת המנה. ליפוף כפול של המעגל (כלומר, זיהוי הקצוות ) נותן את אותה חבורה, ולכן. החבורה כוללת איבר נוסף,, המתאים לשיקוף סביב ציר ה-x, ואת כל המכפלות של \ \tau בסיבובים. החבורה הזו אינה אבלית. גם כאן.
מטריצות אוניטריות
מטריצה אורתוגונלית היא מטריצה אוניטרית מעל הממשיים. מטריצה אוניטרית מקיימת: A^* A= I כאשר  ותכונה הנובעת מזה היא שעמודותיה ושורותיה פורשות את. הערה:
נפסבה
נֵפְּסַבָה (בהונגרית: Népszava, בתרגום לעברית: "קול העם") הוא יומון פוליטי שמאלי הונגרי ידוע ובעל עבר מפואר. במקור הוא היה העיתון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), ואחר כך משנת 1948 עד 1989 היה שופר איגוד העובדים. הוא הופרט במהלך חילופי המשטר בשנת 1989.
הקמה
המהדורה הראשונה של נפסבה (מהדורה בשפה הגרמנית: Volksstimme) הושקה בבודפשט במאי 1877 בעריכת ויקטור קילפלדי. העיתון יצא לאור רק פעם בשבוע במשך זמן רב, ואז עלה לשלוש מהדורות שבועיות. בינתיים, העיתון "הכרוניקה של הפועלים" (שפורסם גם בגרמנית בשם: Arbeiter Wochen-Chronik), שהחל להופיע בשנת 1873, נשאר במהדורה שבועית וניתן לראות בו את קודמו הישיר של נפסבה. בשנת 1880, לאחר מיזוג שתי סיעות המפלגה הסוציאליסטית, הפך העיתון בשפה ההונגרית לשופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בשם נפסבה (המהדורה הגרמנית הייתה בשם ארבייטר וואכן-כרוניק-Arbeiter Wochen-Chronik). גרסה שנייה זו של נפסבה פורסמה בעריכת גזה צ'ורבה מה- 1 בפברואר 1880, כ"פרסום מרכזי של הסוציאל-דמוקרטים ההונגרים.
יומון
ב־1 באפריל 1905 פורסמה המהדורה הראשונה של נפסבה כיומון, והפך סוף סוף לעיתון יומי, בעריכת ארנה גרמי (נובמבר 1898-1918), עורך פוליטיקאי שעסק גם בכתיבת דרמה. עורכי העיתון רצו לגייס את הסכומים שנדרשו לרכישת בית דפוס, אך רק ל 2000 מנויים היו המשאבים הכספיים הדרושים לתשלום 2 כתרים לחודש. איכות בית הדפוס התאפיין בהצהרה תכופה על דפי העיתון עד לפני שנת 1945: "אם תמצא שגיאת דפוס בעיתון בעותק נתון, ההוצאה תחזיר לך את מחיר העיתון". אספת המפלגה בשנת 1904 החליטה לפרסם עיתון יומי בן שמונה עמודים, אולם האירועים ודרישות הקוראים ממעמד הפועלים אילצו את העיתון להופיע על עשרה או אפילו על עשרים עמודים. עד שנת 1910 העיתון תפוצת העיתון כבר עלתה על שלושים אלף עותקים יומיים, אך כמות הפרסום הייתה הרבה פחות מזה של עיתונים אחרים.
מלחמת העולם הראשונה
ב־26 ביולי 1914 הכריז בעיתון באנר בעמוד שלם, "לא רוצים מלחמה!". אולם בסתיו השתנה קולה של העיתונות השמאלית נגד המלחמה: היא קיבלה במהותה את טיעוני הממשלה על הבלתי נמנעות של המלחמה ועל אחריותו הבלעדית של האויב עליה. בשנים 15–1914, למרות המחסור בנייר, ניתנה לעיתון אפשרות לפרסם מהדורת ערב. העיתון שנמכר בשני פילר, נקרא "הנפסבה הקטן", ובחודשי אלה עודד העיתון את הפועלים להחזיק מעמד. בשנת 1916–1917 הממשלה כבר השתמשה לעיתים קרובות בסמכותה הסטטוטורית כדי לאסור "באופן זמני" הוצאת עיתונים או לצנזר אותם. משנת 1907 היה ז'יגמונד קונפי הפובליציסט הראשי של היומון. הוא עבד גם כמתרגם (לימים הפך לקומיסר העם (שר) לעניין העבודה והרווחה הציבורית ואחר כך קומיסר העם לענייני החינוך הציבורי, 1918-19), אך לא ניתן היה לפרסם למשל את המאמר שלו, שהכילה הערכה (בעקבות מותו) על שלטונו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה במשך כמעט שבעה עשורים, וכן ביקורת שנכתבה על ידי קונפי על תוצאות המלחמה.
הרפובליקה הסובייטית ומשטר הורטי
מהכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, נפסבה הופיע כעיתון הבוקר של המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית. בזה אחר זה פרסם מאמרים של המנהיגים הקומוניסטים והפך לאורגן פרו-ממשלתי למרות עשרות שנים של מסורת אופוזיציה שהייתה מאחוריו. לאחר נפילת הרפובליקה היומון פרסם מאמרים חושפניים על מעשי הזוועה של הטרור הלבן, וב־7 בדצמבר 1919 מערכת העיתון והדפוס שלו נחרבו בחבלה. בשנת 1920 נרצחו העורך הראשי בלה שומודי היהודי (מקודם שמו היה שטיינר) ובלה בצ'ו על ידי יחידת אוסטנבורג (יחידת הטרור הלבן) שהייתה ידועה לשמצה ושר הפנים אדן בניצקי, שרמז על תפקידו ברצח של העוצר מיקלוש הורטי נתבע. בין 29 באפריל ל-5 במאי 1921 נאסרה הופעת העיתון. בשני העשורים שבין שתי מלחמות העולם עבר העיתון תקופות קשות. רק בשנת 1927 הוגשו נגדו 320 תיקי תביעה ושר הפנים אסר את הופעתו בשנת 1932.
מלחמת העולם השנייה
בהנהגת יאקאב ולטנר (משנת 1924), אילש מונוש (1934-1939) וארפאד סקשיץ' (1939-1944) נלחם היומון למען האינטרסים של הפועלים, למען שיפור תנאי החיים והתעסוקה, לרוב תחת איסורים והפעלת כוח אנטי-מהפכני נגדו. גיליון חג המולד של שנת 1941, כדברי גיולה קאלאי, שעבד אז במערכת העיתון, היווה אבן דרך בהתפתחות תנועת העצמאות הלאומית ההונגרית. הנפסבה פורסם בפעם האחרונה במלחמה ב־19 במרץ 1944, ביום שכוחות הוורמכט כבשו את הונגריה ונפתח רק ב־18 בפברואר 1945, כחודש אחרי שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום הסובייטי, כעיתון המרכזי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, בראשות סקשיץ', ואחריו זולטאן הורבאט עד 1949.
1989-1949
ההיסטוריה של העיתונות הממלכתית ההונגרית בין 1948 ל -1989 מסובכת למדי, מכיוון שללא חופש עיתונות קשה לשפוט את ביצועיהם של עורכים, ושל העיתונאים והכותבים חיצוניים. לאחר ההלאמה הפך נפסבה לעיתון של האיגודים המקצועיים בשנת 1948. בתקופת ראקושי ובעידן יאנוש קאדאר אי אפשר היה לשאוף לעצמאות כתיבה ועריכה ולהביע בחופשיות דעות פוליטיות. מספר העותקים של העיתונים לא היה תלוי בביצועי העריכה, אלא בהחלטה של ההנהגה הפוליטית הבכירה.
פיאג'ו בראבו
פיאג'ו בראבו (באיטלקית: Piaggio Bravo) הוא טוסטוס מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי פיאג'ו, אשר יוצר באיטליה בין השנים 2001–1973.
ספסל (אתר אינטרנט)
ספסל הוא אתר אינטרנט העוסק בכדורסל ישראלי.
היסטוריה
ספסל עלה לרשת האינטרנט ב-6 באוקטובר 1997, על ידי שלומי פרי, שעוד בהיותו חייל החל לאסוף נתונים סטטיסטיים על כדורסל ישראלי, ומוטי גוסט. הידיעה הראשונה שהופיעה בו דיווחה על חילופי שחקנים זרים בגבעת שמואל. האתר סיפק נתונים סטטיסטיים על משחקים ושחקנים משנת 1991 ואילך, נתונים שלא היו זמינים אז באתרים אחרים. מעבר לסיקורה של ליגת העל בכדורסל האתר התמקד גם בליגות נמוכות, ליגות נשים וכן ליגות נוער וילדים שלא זכו לסיקור נרחב על ידי אמצעי התקשורת. כמו כן כלל האתר כתבות מגזין וטורי דעות ופרשנות.
התוכן הועלה לאתר על ידי כתבים וצלמים שעבדו בהתנדבות, רובם ללא רקע עיתונאי. עם זאת לאורך השנים הכתבים באתר השתלבו בתפקידים בענף הכדורסל ובאמצעי התקשורת. מייסד האתר, שלומי פרי, עבר לשמש כסמנכ"ל התקשורת של מנהלת ליגת העל בכדורסל וב-2020 מונה למנכ"ל המנהלת. ברק חקלאי ואפרת עמורבן עברו ל-ynet ואור שקדי לוואלה!ספורט.
האתר נהיה פופולרי בקרב "עכברי כדורסל" וזכה לשבחים רבים, למשל משחקן העבר ופרשן הכדורסל דורון קרמר ומעיתונאי הכדורסל ערן סלע. עם זאת, למרות השבחים שזכה האתר על המידע אותו הוא מספק, הוא לא נחשב למתקדם מבחינה ויזואלית. ב-2009, כאשר נבחר האתר על ידי Mako לאחר מחמשת אתרי הספורט הטובים ביותר בישראל, נכתב כי הוא "מקיף בצורה בלתי רגילה ולעומת שאר אתרי הספורט הגדולים והפורטלים" אך גם כי "עם כל הכבוד לאהבה, להתמדה ולהשקעה – קשה להסתיר את העובדה שמדובר באתר מאוד עני מבחינה ויזואלית, שלא לדבר על תוכני וידאו שנהפכו לגולת הכותרת של האינטרנט בסוף העשור הראשון של המאה ה-21".
בסוף 2018 הועלה האתר בגרסה מחודשת, הכוללת יותר תמונות וכן כתבות וידאו ופודקאסטים. כמו כן ישנן באתר יותר פרסומות. כתבות ודפי הסטטיסטיקה מהאתר הישן נגישים כעת כארכיון דיגיטלי. האתר ממשיך לספק מידע שלרוב לא מציעים אמצעי תקשורת מרכזיים כמו במדורים על כדורסלניות ישראליות בליגת המכללות בארצות הברית וכדורסל פאראולימפי. כמו כן יש באתר אפשרות להשתתף במשחק ספסליג, משחק במתכונת "ליגת החלומות". האתר כולל גם "מדור היסטוריה" בו ניתן למצוא סיכומי עונות של ליגת העל החל משנות ה-50 ועד שנות ה-2000, הישגים של קבוצות ישראליות במפעלים אירופאיים, מידע על שחקנים ומאמנים ישראליים בקבוצות אירופאיות ועוד נתוני טריוויה שונים. אנשי אתר ספסל סייעו להפקת ספר הכדורסל הישראלי אשר זמין להורדה מאתר מנהלת הליגה מאז מאי 2019.
מצטייני ספסל בליגת הנוער
מדור ההיסטוריה של ספסל כולל מידע על מחזיקות גביע ואלופות ליגות נוער ובתי ספר בכל הזמנים. מאז שנות ה-2000 נוהג ספסל לבחור את מצטייני העונה בליגת הנוער. להלן פירוט של מצטייני העונה בליגת הנוער:
רשתות חברתיות
נכון למאי 2023 לאתר ספסל כ-1,900 עוקבים בטוויטר, כ-12,000 עוקבים בפייסבוק וכ3,000 עוקבים באינסטגרם.
צ'האטיסגאר
צ'האטיסגאר (Chhattisgarh; בהינדי/צ'האטיסגארי: छत्तीसगढ़. תעתיק מדויק: צֶ'הְטִּיסְגֶרְהְ) היא מדינה במרכז הודו שגובלת בצפון עם אוטר פרדש, בצפון מערב עם מאדהיה פרדש, במערב עם מהאראשטרה, בדרום עם אנדרה פרדש, במזרח עם אודישה, ובצפון-מזרח עם ג'הרקאנד. צ'האטיסגאר נוצרה בשנת 2000 משישה-עשר מחוזות דוברי צ'האטיסגארי אשר פוצלו מחלקה הדרום-מזרחי של מאדהיה פרדש.
היסטוריה
האזור נשלט בשנים 1845-1947 על ידי הממלכה המאוחדת. מ-1 בנובמבר 1956 הפכה המדינה לחלק ממאדהיה פרדש. כך היה במשך 44 שנים בדיוק. תנועות בדלניות החלו לפעול עוד בשנות ה-20 של המאה ה-20. תנועות אלו אמנם לא היו מאורגנות היטב, אך גדלו במשך השנים. הביקוש למדינה נפרדת התגבר בשנות ה-90. תמיכה זו נתמכה על ידי הקונגרס הלאומי ההודי ומפלגת העם ההודית. ב-25 באוגוסט 2000 נשיא הודו נתן את הסכמתו להקמת מדינה עצמאית, וכך אכן קרה ב-1 בנובמבר באותה השנה.
כלכלה
אין במדינה אתרי תיירות וגם לא תשתית מתאימה ולכן כמעט ואינה נהנית מתיירות חוץ או פנים.
התעשייה המקומית נחשבת למבוססת, והתעשייה המרכזית במדינה היא תעשיית הפלדה.
תחבורה
בצ'האטיסגאר יש כ-11 כבישים ארציים, אם כי חלק מהכבישים הם באיכות ירודה ויש מעט כבישים מהירים. מערכת הרכבות המסחרית נחשבת למפותחת מאוד.
דמוגרפיה ותרבות
צ'האטיסגאר היא מדינה כפרית מאוד, כאשר רק 20% מהתושבים מתגוררים בערים. השפה הרשמית היא הינדית. ישנו שימוש נרחב גם בשפות שבטיות.
דת
נכון לשנת 2011:
מחוזות
במדינה ישנם כ-27 מחוזות.
אפוקליפטיקה (להקה)
אפוקליפטיקה (Apocalyptica) היא להקת מטאל סימפוני פינית היוצרת מוזיקה כבדה באמצעות נגינה על כלי קשת. הלהקה החלה את ראשית דרכה כאשר הוציאה בשנת 1996 אלבום בשם Apocalyptica Plays Metallica By Four Cellos ובו ביצועים עם כלים קלאסיים לשירי מטאל ידועים של להקת הת'ראש מטאל האמריקנית מטאליקה. באלבום הבא Inquisition Symphony המשיכה הלהקה ליצור עיבודים מעניינים ללהקות שונות, ביניהן פנטרה, ספולטורה ופיית' נו מור.
ההצלחה של שני האלבומים הראשונים הובילה ליצירת הדיסק השלישי Cult ששילב לראשונה חומר מקורי לצד עיבודים נוספים של להקת מטאליקה. בשנים הבאות המשיכה הלהקה להתפתח, והיא הספיקה לכתוב שני אלבומים נוספים, Reflections (ששילב את דייב לומברדו, מתופף להקת סלייר, כנגן אורח) ו-Apocalyptica שהמשיך את הצליל השונה והמעניין של הלהקה, לצד הוצאת DVD בשם Live.
הוברט הוברט
הוברט הוברט באינטרנט
"הוברט הוברט" התחיל את דרכו כקומיקס באתר האינטרנט 'דורימני עורלה', בו הוצגו קומיקסים ואנימציות נוספים, בעיקר פרי עטו של אמיר דורי. הקומיקס המינימליסטי צויר בסגנון פיקסל ארט בעזרת תוכנת צייר של Windows. הקומיקס מורכב בעיקר ממספר קטן של ציורים שהועתקו והודבקו שוב ושוב. הקומיקס התחיל כסדרה של סטריפים יחידים בני שישה פריימים, שמתחילים ומסתיימים באותו פרק והדבר היחיד המשותף להם הוא הדמויות, אך בשלב מסוים החלה להתגבש עלילה והקומיקס עבר לפורמט של סיפור בהמשכים.
הוברט הוברט בדפוס
כשהפופולריות של "הוברט הוברט" באינטרנט הייתה בשיאה, הוציא אריאל באוגוסט 2003 את החוברת הראשונה של "הוברט הוברט", בעידודם של גלנדון ואיזבלה, זוג קומיקסאים שליווה את אריאל בתחילת דרכו. החוברת, שצולמה במכונת צילום שחור-לבן ונמכרה ב-6 ש"ח לעותק, הציגה סיפורים ארוכים יחד עם סיפורים קצרים שלא פורסמו באינטרנט ושנוצרו במיוחד למהדורה המודפסת. כל הקומיקסים בחוברת (למעט אחד, שנכתב על ידי אריאל וייסמן וצויר על ידי הקומיקסאית זרובבלה) צוירו בתוכנת הפלאש, וכך נשמר המראה המינימיליסטי והממוחשב של הקומיקס המקורי. החוברת הושקה לראשונה בפסטיבל הקומיקס 2003.
חוברת מס' 3 פורסמה בינואר 2004. בחוברת הרביעית סיפור אחד ארוך בכיכוב הדמות "טוטה", החליף את הפורמט של מספר סיפורים קצרים בכיכובו של "הוברט". חוברת מס' 5 הושקה בפסטיבל הקומיקס באוגוסט 2005, והייתה החוברת הראשונה בעלת עטיפה צבעונית. בחוברת הזו שבה המתכונת של החוברות הראשונות, ומופיעים בה שלושה סיפורים ושתי ביקורות תרבות, על הסרט "מטריקס" ועל הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", שנכתבו לכאורה על ידי דמותו של הוברט.
סטשוב
סטשוב (או סטאשוב; בפולנית: Staszów), היא עיירה בפולין, לשעבר עיירה יהודית (שטעטל), אשר תחת הכיבוש הנאצי בוצע בה רצח המוני.
העיירה ממוקמת בפרובינציית שְביינטוקשיסקיֵיה, כ-54 ק"מ דרום-מזרח מהעיר קיילצה, ומשמשת, למעשה, כבירה של מחוז סטשוב.
היסטוריה של העיירה
האזכור הראשון של העיירה היה ב-1241, כאשר במהלך הפלישה המונגולית לאירופה הכפר סטשוב נשרף יחד עם הכנסייה הקהילתית שלו שהייתה עשויה מעץ. בשנת 1345 נבנתה כנסיית אבן חדשה ע"ש סנט ברתולומאוס, ובשנות הארבעים של המאה ה-14 הוזכר הכפר סטשוב ב-"Liber Beneficiorum Dioecesis Cracoviensis" של יאן דלוגוש. בתחילת המאה ה-16 הייתה לסטאשוב כיכר שוק עם בית עירייה, מוקפת בתי מגורים. ראשוני היהודים התיישבו בסטשוב עם הכרזתה לעיר ב-1526, וכעבור זמן קצר קמה במקום קהילה מאורגנת. בשנת 1580 הייתה העיירה לאחד המרכזים של הרפורמציה הפרוטסטנטית בפולין קטן, עם "האחים הפולנים" (Bracia Polscy) שפעלו שם. העיירה השתייכה לכמה משפחות אצולה, כולל אופלינסקי וטנצ'ינסקי (Tęczyński). ב-1610 העלילו על היהודים עלילת דם בתואנה לרצח פולחני. נערך משפט נגדם, שלאחריו גורשו מן העיר. גם לאחר הגירוש, נותרו כמה יהודים, שגם כן סבלו מעלילות דם.
רשמית בוטל האיסור על ישיבת יהודים בסטשוב רק 80 שנה לאחר גירוש היהודים, ב-1690. מספר היהודים אז גדל במהרה והקהילה היהודית חידשה את פעילותה. בשנת 1709, כמה שנים לאחר פרוץ המגפה השחורה, סטאשוב נכבשה והושמדה על ידי השוודים (ראה: המלחמה הצפונית הגדולה). ב-2 במאי 1718, מי שהייתה אז הבעלים של סטשוב, אלזבייטה שיניאוסקה, שיחקה תפקיד חשוב בהתפתחותו של היישוב היהודי בסטשוב, כשאר העניקה ליהודים כתב זכויות, שכלל היתר לבנות בית כנסת ולהקים בית קברות. ב-1731 סטשוב הייתה שייכת למשפחת האצולה צ'רטוריסקי, ומיד לאחר מכן אוגוסט צ'רטוריסקי בנה בניין עירייה חדש עם מגדל שעון. בשנת 1795 סטשוב סופחה בידי אוסטריה למחוז מערב גליציה, ולאחר מכן, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הייתה לחלק מדוכסות ורשה, שמאוחר יותר נשלט על ידי הרוסים כפולין הקונגרסאית. בשנת 1815, בפעם הראשונה אי פעם סטשוב הפכה למושב המחוז. תושביה השתתפו גם ב"מרד נובמבר" וגם ב"מרד ינואר", ולכן ממשלת רוסיה החליטה כי חיל המצב הרוסי הקיסרי של 800 חיילים יוצב שם. ב-1900 סטשוב הייתה למרכז סחר מקומי, עם מבשלת בירה, כמה טחנות ומפעלים אחרים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, סטשוב הייתה אזור לחימה כבד בין הרוסים לבין האוסטרו-הונגרים. העיירה החליפה ידיים מספר פעמים, עד שבנובמבר 1918 הייתה חופשייה. זמן קצר לאחר מכן, היא הפכה לחלק ממחוז של סנדומייז' בפרובינציית קיילצה, וב-1930, האוכלוסייה שלה מנתה 10,000 איש, כשמחצית מהם היה יהודים. סטשוב הייתה מרכז חשוב של התנגדות אנטי-גרמנית, שבה פעלה תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה, ה-Jędrusie והארמייה קריובה. הגרמנים נסוגו בינואר 1945, לאחר הלחימה וההפצצה האווירית על העיר, 80% ממנה נהרס.
השואה בסטשוב, "יום ראשון השחור"
סטשוב הייתה מבין המקומות אשר נכבשו על ידי גרמניה הנאצית והיהודים בה נרצחו בהמוניהם. לעיירה זו הועברו גם יהודי אושייק. "ספר סטשוב" הידוע, מכיל דו"ח מפורט של עדי ראייה על החיים בגטו וההשמדה ההמונית ב"יום ראשון השחור" (8 בנובמבר 1942).
על פי עדות "ספר סטשוב", בלילה שלפני "יום ראשון השחור", אובארסטורמפורהר שילד הורה לשוטרים היהודים להנחות את כל היהודים בעיירה להיות נוכחים בשמונה בבוקר בכיכר השוק. כל מי שלא יציית להוראה זו יירו בו. בשעה שמונה בבוקר, כ-5,000 יהודים, צעירים ומבוגרים, התכנסו בכיכר העיר במטרה להתחיל בצעדת המוות שלהם. בשעה עשר, שילד נתן את ההוראה: "צעדו!", אז האנשים החלו בצעדה וברגע שהגיעו לרחוב קרקובסקה, הרוצחים ירו לעבר המוני האנשים, כשהם ממלאים את כל הרחוב בקורבנות חפים מפשע. הדם זרם מרחוב קרקובסקה לעבר הנהר. הצעדה של יהודי סטשוב גררה אותם משצ'וצ'ין וסטופניצה לעבר מחנה ההשמדה בלז'ץ. למעלה מ-1,000 יהודים הגיעו לסטופניצה. בכפר ניז'ני, 9 ק"מ מסטשוב, נחפר קבר המונים ל-740 קורבנות.
בית הקברות היהודי המקורי
ג'ק גולדפרב מניו יורק, בן למשפחה בעיירה וניצולי שואה משם, שילם כדי לטפח את הקרקע, להקים מצבת זיכרון בגודל של 10 פוט ולהביא 155 מצבות של יהודים שגילה בבתי סטשוב (אחד מהם של סבא שלו שמצא במקרה תוך חיפוש המצבות), בחזרה לבית הקברות, וכן לשים סימן באזור קבר ההמונים מתקופת השואה.
מרכז נפה
סטשוב מהווה מרכז נפה בשוויינטוקז'יסקיה. מבחינה מנהלית הנפה כוללת שבע מועצות אזוריות - סטשוב, בוגוריה, פולנייץ, אושייק, ריטוויאני, שידלוב, לובניצה ואולשניצה.
ארה
ארה (שם מדעי: Ara) הוא סוג במשפחת התוכיים בסדרת התוכאים. לכל פרט יש נוצות בגוונים בוהקים ייחודיים לו. הסוג נפוץ באזור הטרופי של אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית.
מיון
הסוג ארה הוכר לראשונה על ידי חוקר הטבע הצרפתי פרדריק דה לפרשנייה בשנת 1799. במשך שנים רבות הסוג הכיל מינים נוספים, אך הוא התחלק לשלושה סוגים נוספים: מקאו אדום כנפיים, הסוג Anodorhynchus, הסוג Primolius והמינים היחידים: מקאו ספיקס ומקאו כחול בטן (Orthopsittaca manilatus)
המינים הקיימים הם:
מינים נכחדים
מינים נכחדים שייתכן והם שייכים לסוג:
הרשות הפלסטינית
הרשות הפלסטינית (בערבית פלסטינית: السلطة الوطنية الفلسطينية – תעתיק: א-סֻּלטה אל-וַטניּה אל-פלסטיניּה, הרשות הלאומית הפלסטינית; בראשי תיבות: הרש"פ) היא ישות אוטונומית למחצה, השולטת על 90% מהאוכלוסייה הפלסטינית בשטחי יהודה ושומרון מאז 1996. מאז הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994, הפך הפת"ח למפלגת השלטון ורבים מאנשיו מצאו עבודה במנגנוני הרשות (הביטחוניים והאזרחיים). באופן פורמלי שולטת הרשות גם ברצועת עזה, אולם בפועל היא איבדה שליטה זו בהפיכת חמאס ברצועה בשנת 2007. לאחר ההתנתקות ב-2005 נמצאת כל רצועת עזה תחת שליטה פלסטינית.
החלוקה המנהלית שנקבעה לאחר הסכמי אוסלו מחלקת את הרשות הפלסטינית ל-16 נפות, מהן 11 ביהודה ושומרון ו-5 ברצועת עזה. במסגרת הסכמי אוסלו חולקו שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה לשלוש קטגוריות:
באינתיפאדה השנייה (2000–2005) נפגע קשות מעמדה של הרשות הפלסטינית. ישראל טענה שהרשות לא נלחמה בטרור ואף לקחה חלק פעיל בארגון ומימון פיגועים כלפי ישראלים. ב-2002 כבש צה"ל במבצע חומת מגן את הערים שבשטח A, פגע בתשתיות הרשות ועצר עשרות מפעיליה שהיו מעורבים בטרור. לאחר סיום האינתיפאדה ישראל שינתה את מדיניותה כלפי הרשות לפי התקדמות התהליך המדיני. הרשות שולטת בשטחי A ביהודה ושומרון וזוכה לשיתוף פעולה חלקי עם ישראל בשטחי B, בעיקר בתחום הביטחוני והמנהלי.
ב-29 בנובמבר 2012 אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות ברוב גדול את החלטה 67/19 בדבר צירופה של "מדינת פלסטין" לארגון כמדינה משקיפה שאינה חברה מלאה.
היסטוריה
במלחמת ששת הימים, שפרצה ביוני 1967, כבשה ישראל את יהודה ושומרון מידי ממלכת ירדן, ששלטה בשטחים אלו מאז תום מלחמת העצמאות ללא הכרה בין-לאומית, ואת חבל עזה מידי מצרים. בשטחים אלו היה רוב פלסטיני. פרט למזרח ירושלים שטחים אלו לא סופחו למדינת ישראל ומעמדם הושאר לדיון עתידי בין ישראל למדינות ערב. בהסכם השלום בין ישראל למצרים נקבע שתוקם אוטונומיה פלסטינית בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה.
ב-15 בנובמבר 1988 הכריז ראש אש"ף, יאסר ערפאת על הקמתה של מדינת פלסטין. מעמד ההכרזה התקיים באלג'יר בכינוס המועצה הלאומית הפלסטינית. באותה העת השטחים הפלסטיניים היו תחת שליטה ישראלית ובשל כך להכרזה לא הייתה משמעות מעשית.
ב-1992 לאחר ניצחון יצחק רבין ומפלגת העבודה בבחירות בישראל, נשלח סגן שר החוץ הישראלי יוסי ביילין לקיים משא ומתן עם נציגי הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) באוסלו. המתווה שהם יצרו כלל הקמת רשות פלסטינית למשך תקופת ביניים של חמש שנים, אשר תקבל בהדרגה את האחריות על שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה. המתווה לא פתר את הנושאים הנפיצים: ההתנחלויות, זכות השיבה ומעמד ירושלים, והותירם לשלב מאוחר יותר בתהליך. ב-13 בספטמבר 1993 נחתמו הסכמי אוסלו בין אש"ף וישראל, במסגרתם ראש אש"ף יאסר ערפאת וראש ממשלת ישראל יצחק רבין החליפו מכתבי הכרה הדדיים – יאסר ערפאת הכיר במדינת ישראל בשם אש"ף, ויצחק רבין הכיר באש"ף כארגון המייצג את העם הפלסטיני בשם מדינת ישראל.
תהליך אוסלו נמשך גם אחרי רצח רבין ב-1995, והמשיכו בתהליך בנימין נתניהו ואהוד ברק. בראשית 1996 נערכו ברשות בחירות ראשונות לתפקיד יושב ראש הרשות ולמועצה המחוקקת הפלסטינית. בבחירות ניצח יאסר ערפאת ותנועת הפת"ח זכתה ברוב המושבים במועצה.
האינתיפאדה עד השתלטות חמאס על רצועת עזה
בשנת 2000, זמן קצר לאחר כישלון המשא ומתן בועידת קמפ דייוויד (2000), פרצה האינתיפאדה השנייה. בעקבות האינתיפאדה, הורע מאוד מצבה של הרשות, וישראל שבה לשלוט (בפועל) ביהודה ושומרון.
באוגוסט 2005 בוצעה תוכנית ההתנתקות, במסגרתה פונו ההתנחלויות הישראליות בשטח רצועת עזה, והשליטה בה עברה לידי הרשות הפלסטינית.
ב-25 בינואר 2006 נערכו בחירות ברשות הפלסטינית. בבחירות ניצח במפתיע החמאס וזכה ב-76 מושבים במועצה המחוקקת הפלסטינית לעומת 48 שקיבל הפת"ח. נציגי תנועת חמאס הרכיבו את הממשלה והעמידו בראשותה את אסמאעיל הנייה. בעקבות חטיפת החייל גלעד שליט ב-26 ביוני 2006 עצרה ישראל שרים וחברי המועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם החמאס כקלפי מיקוח. בניסיון לפתור את הבעיות הכלכליות והדיפלומטיות שאיתן נאלצה להתמודד הרשות החליטו חברי המועצה על הקמת ממשלת אחדות. בפועל התארכו המגעים ורק ב-17 במרץ 2007 הושבעה ממשלת אחדות. בראשות הממשלה עמד הניה והיא כללה נציגים של מרבית המפלגות הפלסטיניות.
מהשתלטות חמאס על רצועת עזה ואילך
עימותים מזוינים בין חמאס לבין פת"ח החלו ב-15 בדצמבר 2006, ולאחר מספר הפוגות, ב-15 במאי 2007 התחדשו העימותים בעצימות גבוהה, עם עשרות הרוגים – רובם מהפת"ח. החמאס התחיל להשתלט על רצועת עזה, וב-12–14 ביוני 2007 כבש החמאס את כל מחנות תנועת פת"ח ברצועה והוציא להורג מספר רב של תומכי פת"ח. ישראל החליטה שלא להתערב בנעשה. בעקבות ההשתלטות המוחלטת על הרצועה הכריז יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס ב-15 ביוני, על פיזור ממשלת האחדות הפלסטינית, על פיטורי ראש הממשלה אסמאעיל הנייה ועל מצב חירום כללי. עבאס מינה את סלאם פיאד לראש ממשלת חירום, אך חמאס סירב להכיר בפירוק ממשלת האחדות וטען כי ראש הממשלה הוא עדיין אסמאעיל הנייה. ב-25 באוגוסט 2009 יצא פיאד עם תוכנית להקמת תשתיות המדינה הפלסטינית, עבור הממשלה ה-13 של הרשות הפלסטינית, בשם "פלסטין – סיום הכיבוש, הקמת מדינה", המפרטת תוכנית עבודה לבניית התשתיות והמוסדות של המדינה בדרך, במטרה להקים מדינה פלסטינית דה פקטו, מתוך הנחה כי שיחות השלום מקרטעות ולא מובילות לשום מקום.
ב-3 במאי 2011 חתמו פת"ח וחמאס על הסכם בקהיר ובו הוסכם על הקמת ממשלת אחדות עתידית. הסכם דומה נחתם בדוחה ב-3 במאי 2012, אולם רק לאחר מינויו של ראמי חמדאללה לראש ממשלת הרשות הפלסטינית ב-2013 בשלו התנאים להקמת ממשלת אחדות.
ב-11 באפריל 2013 התפטר פיאד מתפקידו כראש ממשלת הרשות הפלסטינית, וביוני 2013 החליף אותו ראמי חמדאללה. מיוני 2014 עד יוני 2015 התקיימה ממשלת אחדות כשראש הממשלה היה ראמי חמדאללה. במהלך מבצע צוק איתן התפטרו מספר שרים מהממשלה, בטענה כי הממשלה לא פעלה כיאות בתגובתה למבצע. עקב כך, ב-17 ביוני 2015 הודיע מחמוד עבאס על פירוק הממשלה. הוא מינה שרים חדשים במקום אלה שהתפטרו, וטען שמדובר בחילופי האישים "טכניים ולא פוליטיים", צעד שגונה על ידי חמאס. הממשלה החדשה עדיין מכונה "ממשלת קונצנזוס".
מנהל
בראש הפוליטיקה המקומית עומד נשיא, שאמור להיקבע בבחירות. עם זאת, נכון לראשית שנת 2023, לא התקיימו בחירות מאז שנת 2006, והכוח מרוכז באופן מעשי בידיו של הנשיא, מחמוד עבאס.
רשמית, בבסיס החקיקה של הרשות הפלסטינית ישנם חוקי יסוד שמשמשים מעין חוקה זמנית, ואשר ניתן לתקן באמצעות רוב של שני שלישים מבין המחוקקים. על פי חוקי היסוד, הנשיא נבחר ישירות לתקופת כהונה של ארבע שנים, עם מגבלה של שתי קדנציות. הנשיא הוא מפקד כוחות הביטחון, מנהל יחסי חוץ ובכוחו להטיל וטו על חקיקה. ראש הרשות המבצעת הוא ראש הממשלה שמתמנה על ידי הנשיא ומועצת השרים. המועצה המחוקקת הפלסטינית ה-PLC מורכב מ־132 חברים שנבחרו לתקופות של ארבע שנים. כל אלו לא באים לידי ביטוי באופן מלא מאז הבחירות של שנת 2006.
בפועל, מאז הבחירות של שנת 2006 התחזק הכוח הריכוזי שבידי עבאס, ונפגעו המאפיינים הדמוקרטים שהחלה הרשות לאמץ בעשורים שקדמו לכך. עבאס חוזר ומצהיר על נכונותו לחזור ולקיים בחירות, אולם בד בבד, על פי פרסומת בתקשורת הפלסטינית, מאיים במוות על מי שיתמודד ברשימות אופוזיציה בבחירות אלו, במקביל לדיכוי של חופש עיתונות וחופש ביטוי של פעילי זכויות אדם – הנחוצים לקיום הליך דמוקרטי מלא.
היסטוריה פוליטית
בראש הרשות עמד מאז הקמתה יאסר ערפאת, אשר ב-20 בינואר 1996 נבחר רשמית כנשיא הרשות הפלסטינית (בישראל נהגו להשתמש במונח "ראיס", או יושב-ראש בשביל להימנע מהשימוש במילה המפורשת "נשיא"). ב-19 במרץ 2003 מונה מחמוד עבאס (ידוע גם כאבו מאזן) לראש הממשלה הראשון של הרשות הפלסטינית. הוא התפטר מתפקידו בספטמבר 2003, על רקע קריסת ה"הודנה", הפסקת האש שהוכרזה על ידי ארגוני החמאס והג'יהאד האיסלאמי. עם מותו של ערפאת ב-11 בנובמבר 2004 החליף אותו באופן זמני יושב ראש המועצה המחוקקת רוחי פתוח, אם כי מילא את התפקיד רק באופן רשמי. ב־9 בינואר 2005 נבחר מחמוד עבאס לראשות הרשות ואחמד קריע מונה לראש הממשלה.
ב־25 בינואר 2006, לאחר שנדחו מספר פעמים, נערכו בחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית, בחירות שניות לגוף זה מאז הקמת הרשות הפלסטינית. הסוקרים הפלסטינים, שירות המודיעין הישראלי וממשלת ישראל צפו ניצחון דחוק של תנועת הפת"ח. העיתונות דיווחה כי ישראל מסייעת לפת"ח בבחירות ואף הקלה על מעצרו של מרואן ברגותי והתירה לו להתראיין ולקרוא לאזרחים לבחור, כדי לעצור את ארגון החמאס הנחשב קיצוני יותר. אף על פי כן, ארגון החמאס הפתיע וזכה ברוב גדול. מתוך 132 מושבים, תנועת החמאס קיבלה 76 מושבים לעומת 48 של הפת"ח; החזית העממית לשחרור פלסטין זכתה בשלושה מושבים; קואליציית השמאל "בדיל" (חלופה) זכתה בשני מושבים; מפלגת השמאל "פלסטין העצמאית" בראשות ד"ר מוסטפא ברגותי זכתה בשני מושבים; ו"הדרך השלישית" בראשות שר האוצר הפלסטיני לשעבר, סלאם פיאד, קיבלה שני מושבים גם היא. על אף התחזיות, הבחירות היו שקטות ואושרו על ידי נציגות בינלאומית כדמוקרטיות.
ממשלת חמאס, שסירבה להכיר בישראל, נקלעה למשבר כספי. הפגנות של פעילי פת"ח ושוטרים פלסטינים נגד הלנת שכרם ואי-תשלום משכורתם התפתחו לעימותים אלימים בהם נהרגו פעילי פת"ח ופעילי חמאס. ביולי הסתיימה הפסקת האש בין חמאס לישראל, כאשר מחבלי חמאס וועדות ההתנגדות העממית, חדרו לשטח ישראל, הרגו שני חיילים וחטפו את החייל גלעד שליט. בתגובה פתחה ישראל במבצע גשמי קיץ, ובמקביל גברו העימותים האלימים בין פת"ח לחמאס. מגעים להקמת ממשלת אחדות פת"ח-חמאס כשלו ומחמוד עבאס שקל לקיים משאל עם שדרכו קיווה להביא לסופה של הממשלה בראשות חמאס. בעקבות לחץ של ערב הסעודית, נחתם בריאד הסכם לכינון ממשלת אחדות פלסטינית פת"ח–חמא"ס (הסכם מכה), שיצאה אל הפועל לבסוף ב-17 במרץ 2007.
מנגנוני הביטחון
הסכמי אוסלו ב' שנחתמו בשנת 1995 קבעו שש סוכנויות ביטחון של הרשות הפלסטינית, את הרכבם ואת תפקידיהם. הסוכנויות היו משטרה אזרחית, ביטחון כללי, הביטחון המסכל, מודיעין, המשמר הנשיאותי והגנה אזרחית. אולם, במהרה התפתחו 11 מנגנונים נפרדים, אשר כל אחד מהם היה כפוף ישירות ליאסר ערפאת. האינטרס של ערפאת היה ליצור כפילויות בסמכויות ותחומי פעולה של הארגונים על מנת לעודד תחרות ביניהם ולמנוע היווצרות ארגון דומיננטי מדי שהיה עלול לאיים על מעמדו.
באוגוסט 1996 הודיע ערפאת על כוונה להקים משטרת קמפוסים למניעת התקוממויות של סטודנטים, אולם התנגדות של האוניברסיטאות וחברי המועצה המחוקקת הביאו לזניחת הרעיון. במהלך השנים נע מספר מנגנוני הביטחון בין 10 ליותר מ-15, מרביתם בעלי תחומי אחריות חופפים ואף זהים. הסיבות לריבוי המנגנונים היו בעיקר פוליטיות: כך התאפשר לערפאת לספק תפקידים רשמיים ברשות לנאמניו ולנציגי כוחות פוליטיים, וכן למנוע הצטברות כוח רב מדי בידי מספר קטן של קצינים בכירים. מרבית מנגנוני הביטחון הוקמו על בסיס הקצונה הבכירה של היחידות הצבאיות בפת"ח, שהגיעו עם ערפאת מתוניס עם כניסתו לשטחים.
לקראת סוף חייו של ערפאת ובמהלך שלטונו של מחמוד עבאס בוצעו רפורמות במערך הביטחון, ומספר מנגנונים אוחדו. בנוסף, באופן רשמי הועברו חלק ממנגנוני הביטחון לשליטת משרד הפנים והממשלה עוד בימי ערפאת (לפני כן הייתה השליטה הישירה על כל המנגנונים בידי מוסד הנשיאות).
מאז עליית החמאס לשלטון בראשית 2006 הוחזרו בפועל מרבית המנגנונים לשליטת הנשיאות, והיוו כח משמעותי ביותר לפת"ח במאזן הכוחות שלו מול חמאס. עם זאת, כאשר התרחשה הפיכת החמאס ברצועת עזה ב-2007, המנגנונים נכנעו וברחו כמעט ללא התנגדות והוחלפו באנשי חמאס. לעומת זאת, ביהודה ושומרון עדיין מהווים מנגנוני הביטחון מרכיב חשוב במניעת השתלטות חמאס על האזור, ומאז ההפיכה בעזה ניכרת פעילות פעילה יותר נגד חמאס, הכוללת מעצרים של אנשיו.
התיאום הביטחוני
התיאום הוא אינטרס הדדי, משום שהוא מסייע לשמירת הסדר והביטחון באזור. בעקבות הסכמי אוסלו החלו סיורים משותפים בין מנגנוני הביטחון הפלסטינים למקביליהם הישראלים. הצדדים קיימו מפגשים משותפים, ימי עיון והשתלמויות משותפות. עם זאת, בשנת 2000 פרצה האינתיפאדה השנייה, שבמהלכה נרצח שוטר מג"ב, פקד יוסף טבג'ה, על ידי שוטר פלסטיני, ועקב זאת בוטלו הסיורים המשותפים. בהמשך, סגר צה"ל בשנת 2002 את משרדי התיאום הביטחוני ביהודה ושומרון.
ביהודה ושומרון מתקיים תיאום ביטחוני שוטף בין גורמי הביטחון הישראליים למנגנוני הביטחון הפלסטיניים. לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007 הופסק שם לחלוטין התיאום הביטחוני.
למרות הקריאות ברשות הפלסטינית להפסיק את התיאום, יושב ראש הרשות, אבו מאזן, תמך בדרך כלל על שמירתו ואף כינה אותו בשנת 2014 "קדוש" ולפי ראש מנהלת התיאום והקישור של הרשות הפלסטינית, ג'יהאד אל-ג'יוסי, במהלך שנת 2015 העבירו מנגנוני הביטחון הפלסטיניים לידי כוחות הביטחון הישראליים 634 אזרחים ישראלים אשר נכנסו ליישובים פלסטיניים ביהודה ושומרון. במאי 2020 הודיע אבו מאזן על הפסקת התיאום הביטחוני עקב כוונת ישראל להמשיך עם "עסקת המאה" של הנשיא טרמאפ ולהחיל ריבונות בשטחים ביהודה ושומרון. הוא חודש בנובמבר על רקע חילופי הממשל בארצות הברית.
לפי הערכות בישראל, שיעור הפיגועים שסוכלו בזכות הרשות הפלסטינית הוא כ-20% עד 25%.
מעורבות בטרור
דו"ח שפרסמה ישראל על פי מסמכים ומידע שנאספו במהלך מבצע חומת מגן קבע כי ערפאת היה מעורב בתכנון פיגועים וכספי הרשות הפלסטינית, כולל כספים שמקורם באיחוד האירופי ובמדינות התורמות, שימשו למימון פעילות טרור. עוד הצביע הדו"ח על כך שסעודיה, סוריה, איראן ועיראק העבירו כסף רב וסיוע אחר לבניית תשתית הטרור ולתמיכה במשפחות של מחבלים מתאבדים. בעקבות הפרסומים פתח האיחוד האירופי בחקירה. מספר חברי מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית היו מעורבים בפיגועי טרור נגד ישראל.
ב-23 בפברואר 2015 הרשיע בית המשפט הפדרלי של ארצות הברית את הרשות הפלסטינית באחריות לפיגועי טרור שביצעו מחבלים פלסטינים בזמן האינתיפאדה השנייה וחייב אותה בתשלום פיצויים של מאות מיליוני דולרים לקורבנות הטרור ומשפחותיהם. באוגוסט 2016 הפך בית המשפט לערעורים בניו-יורק את ההחלטה.
בפרסום של השב"כ משנת 2007 נכתב כי מבוקשים פלסטינים מאזור רמאללה ניצלו את מטות מנגנוני הביטחון, כולל המוקטעה, כמקום מסתור מפני צה"ל וכבסיס יציאה וחזרה מפיגועים. מסרים לראשי הרשות הפלסטינית לא הועילו, ובעקבות זאת ערך צה"ל מספר מבצעים למעצר מבוקשים. עוד נכתב בפרסום כי מנגנוני הביטחון הפלסטינים נוהגים להציג מצגי שווא על פעילות סיכול נרחבת ומשמעותית כביכול, כגון אמצעי לחימה מזויפים ומעצרים שלא בוצעו.
עידוד טרור ותמיכה במחבלים
בשנת 2008 שיבח אבו מאזן את האסירים הביטחוניים היושבים בכלא הישראלי, ובפרט מחבלים שביצועו פיגועים נגד אוכלוסייה אזרחית.