cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האינפלציה בישראל
בלימת האינפלציה
השליטה בכלי האינפלציוני המרכזי, הריבית, הועברה במידה רבה לשליטה בלעדית של בנק ישראל, שבראשו הועמדה שורה של נגידים מהאסכולה המוניטריסטית. נגידים אלה צידדו בשמירת הריבית בגובה רב, ודרבנו את הממשלה לקצץ את תקציבה לעיתים קרובות. הבעיה העיקרית שאיתה התמודדה המערכת הכלכלית בישראל בתחילת המאה ה-21, במיוחד בתקופת תחילת האינתיפאדה השנייה הייתה אבטלה גבוהה שעמדה על כ-10% מכוח העבודה (שיעורים דומים לאלה של המיתון הקשה בשנות ה-60), ושיעורי צמיחה נמוכים יחסית. עם זאת, מגמה זאת השתנתה לקראת אמצע העשור הראשון, עם שיעורי צמיחה גבוהים של כ-5%-6% וירידה באבטלה.
בנק ישראל מנהל מדיניות מוניטרית המכוונת ליעד אינפלציה של בין 1% ל-3%. הכלי המרכזי בו הוא מנסה להשיג מטרה זו הוא שינוי ריבית בנק ישראל, המגדירה את הריבית למלווים ממשלתיים קצרי מועד, וממנה נגזרות ריביות על הלוואות רבות נוספות במשק. קיימת ביקורת רבה על גישה פשטנית זו, ומבקרים רבים טענו שהסתמכות בנק ישראל על אמצעי בודד לשליטה על האינפלציה במדינה אינה מעשית. (מה גם שיש לה השפעות מזיקות רבות נוספות, כדוגמת הגדלת האשראי הנלקח על ידי הציבור, היוצרת בין השאר עלייה במחירי הדיור) יש שאף טוענים שמטרותיו של בנק ישראל בשינוי הריבית כלל אינן קשורות לשיעור האינפלציה, ונועדו להשיג מטרות כלכליות אחרות, שאינן נאמרות במפורש. ברוב העשור השני של המאה ה-21 רמות האינפלציה בישראל היו נמוכות במיוחד והיו מתחת ליעד של בנק ישראל. עם זאת עובדה זו לא עוררה ביקורת ציבורית רבה כלפי הבנק. האינפלציה החלה לטפס בשנים 2021 ו–2022 כחלק מגל האינפלציה העולמי, אך לא הייתה גבוהה יחסית לאינפלציה שנרשמה בארצות הברית ובאירופה באותה עת. הריבית הועלתה ובשנת 2023, האינפלציה החלה לרדת.
מדידת האינפלציה הרשמית בישראל, עליה מתבסס גם בנק ישראל בחישוביו, נעשית על ידי מדד המחירים לצרכן, הנמדד מדי חודש על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. קיימות טענות לכך שהוא אינו מייצג באופן אמין את יוקר המחיה בישראל.
ביטויי המשבר הכלכלי בתרבות הפופולרית
המשבר הכלכלי, תחושות הבלבול וחוסר האונים של האזרחים, ואי האמון בהנהגה הפוליטית, מצאו את ביטויים בקבוצת סרטי קומדיה שנוצרו במהלך שנות השמונים. בין הסאטירות העוסקות במצב הכלכלי-חברתי: האיש שבא לקחת (1982), השיגעון הגדול (1985), האינסטלטור (1986) והמובטל בטיטו (1987).
תיירי ז'ונקה
תיירי ז'ונקה (בצרפתית: Thierry Jonquet; 19 בינואר 1954 - 9 באוגוסט 2009) היה סופר צרפתי שהתמחה בספרי פשע המשלבים סאטירה פוליטית וביקורת חברתית.
ז'ונקה, יליד פריז, הושפע בילדותו מהקולנוע. למד פילוסופיה באוניברסיטת קרטיי, ועבד בין היתר בתחום הגריאטריה. כשהמוות נוכח בכל מקום הוא החל לכתוב בשנת 1982 את ספרו הראשון, כדי לספר על המראות הקשים וכמחווה לפנסיונר שאיתו התיידד. הרומן האחרון והמוכר ביותר שלו מחוץ לצרפת היה "מיגל" (Mygale, 2003), שיצא לאור בשפה האנגלית ב-2005 תחת השם "טרנטולה". ספרו זה עובד לסרט קולנוע בשם "העור בו אני חי" על ידי הבמאי הספרדי פדרו אלמודובר, ונכנס במאי 2011 לתחרות בפסטיבל הקולנוע בקאן. כתב מעל 20 ספרים בצרפתית, ובכללם "Le bal des débris", "Moloch", ו"Rouge c'est la vie".
ז'ונקה מת בגיל 55 בבית חולים בפריז.
סרט מאפיה
סרט מאפיה הוא תת-סוגה של סרט הפשע, העוסקת בפשע המאורגן, לעיתים תכופות במאפיה. סוגה זו מכונה גם לעיתים "סרט גנגסטר" או "סרט גנגסטרים". סרטי מאפיה ישנים כוללים אלמנטים בולטים של סוגת הפילם נואר. סרטי מאפיה מתארים, לרוב, עלייתה לכוח (וגם נפילתם) של כנופיה מאורגנת, לעיתים תוך התמקדות במנהיג הכנופיה כגיבור של הסרט. התמה המרכזית בסרטים אלו, כמעט תמיד, היא כי הפשע לא משתלם.
סרט שנחשב כסרט מכונן עבור סוגה זו הוא "פני צלקת" של הווארד הוקס משנת 1932. למרות העובדה שסרטי מאפיה היו קיימים כבר בתקופת הסרט האילם, הסוגה בצורתה הקלאסית הוגדרה היטב רק בראשית שנות ה-30, זאת במקביל לתקופת חוק היובש בארצות-הברית, השפל הכלכלי הגדול וכן כניסת הסאונד לקולנוע.
בשנות ה-40 וה-50 הפופולריות של הסוגה דעכה, לטובת סוגת סרטי הפילם נואר, אבל שבה לפופולריות רבה בקרב הקהל, עד היום, בעקבות הצלחותיהם יוצאות הדופן של סרטיו של פרנסיס פורד קופולה "הסנדק" ו "הסנדק חלק שני".
זנון מוורונה
זנון מוורונה (באיטלקית: Zenone da Verona; נולד בשנת 300 לערך - מת ב-12 באפריל בין 371 ל-380) הוא קדוש נוצרי בנצרות הקתולית והאורקתודוסית. עובדת קיומו ההיסטורי והפרטים עליו לוטים בערפל. לא ברור למשל אם היה אכן בישוף ורונה, או שהיה מרטיר.
זנון נולד בפרובינקיה הרומית מאוריטניה בצפון אפריקה. מקור שמו באל היווני זאוס. למרות שמידע זה כנראה נכון, לא ברור עם זאת כיצד הגיע בתקופה זו אדם ממוצא צפון אפריקאי לוורונה - גרסאות מסוימות טוענות כי היה בנו של פקיד של האימפריה הרומית שהגיע לאזור ממאוריטניה; אחרות טוענות כי הגיע לעיר יחד עם הפטריארך של אלכסנדריה, אנסטסיוס, שהגיע לוורונה בשנת 340. ביסוס לסברה זו מעניקה העובדה כי זנון ביקר בארץ ישראל טרם מינויו לבישוף. ב-8 בדצמבר 362 מונה זנון ליורשו של קריקינוס כבישוף ורונה. כ-90 דרשות מיוחסות לזנון ובהן פרשנות חיצונית מקיפה לברית הישנה. מיוחס לו מאבק בפאגאניות שצצה מחדש תחת שלטונו של יוליאנוס הכופר כמו גם רדיפתם של חסידי האריאניות. בנוסף, על פי הדרשות פעל להמרת דתם של יהודים ודרשותיו גדושות אנטישמיות דתית ושנאת יהודים. הוא היה בנוסף אחד הראשונים שהפיץ את הגישה, לפיה מרים, אם ישו הייתה בתולה.
על פי חלק מן ההגיוגרפיה, הוא היה דייג באדיג'ה, עד שהקיסר גליאנוס זימן אותו אליו, על מנת שירפא את בתו (הדבר אינו ייתכן מבחינת תקופות החיים של השניים). מיוחסת לו הקמת הכנסייה המרכזית של ורונה.
פלרגוניום חריף
פלרגוניום חריף (שם מדעי: Pelargonium graveolens) ידוע גם בשמות: עַטְרָה, גרניום לימוני, פלרגוניום ריחני או: פלרגון, הוא מין של פלרגוניום ממשפחת הגרניים המשמש לצרכים רבים.
אף כי השם: "גרניום לימוני" שגור יותר, למעשה, על פי תורת המיון, הפלרגוניום החריף אינו משתייך לסוג הטקסונומי גרניום, אלא לסוג פלרגוניום, אשר משתייך למשפחת הגרנאים, ומכאן הבלבול הרווח.
מקור הפלרגוניום החריף הוא דרום יבשת אפריקה, ובפרט למדינת דרום אפריקה. למין זה חשיבות רבה בתעשיית הבשמים. העלווה שלו עוברת תהליך זיקוק עבור ריחו המיוחד. למין זה ריחות המזכירים ורד, הדר, מנטה, קוקוס, אגוז מוסקט ועוד. הניחוח העיקרי המשמש למסחר הוא ריח הוורדים.
מלבד כן, הפלרגוניום החריף משמש גם לייצור "שמן גרניום" עבור ארומתרפיה ועיסויים. שמן זה משמש גם לדילול שמני ורדים יקרים יותר.
שימושים נוספים של הפלרגוניום החריף הם:
ציפורנאים
ציפורנאים (שם מדעי: Caryophyllales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים, הכוללת למעלה משישה אחוזים מכלל הדו-פסיגיים וכ-29 משפחות של צמחים. בין המשפחות, הסוגים והמינים הנמנים עם הסדרה אפשר למצוא את הקקטוסים, את הציפורן וכמעט את כל הצמחים הטורפים. רבים מחברי הסדרה הם סוקולנטים.
טקסונומיה
מיון הסדרה נתון במחלוקת, וניתן למצוא מיונים שונים במערכות מיון שונות. כך, במערכת APG II (שנת 2003) מנויות עם הסדרה המשפחות Gisekiaceae ו-Halophytaceae שאינן נמצאות בסדרה בגרסת APG משנת 1998, ואילו מערכת קרונקוויסט מ-1981 מונה רק 12 משפחות בסדרה לעומת 29 במערכת APG II.
משפחת הסלקיים נמצאת במחלוקת בשיטת המיון APG II ועל כן לא מופיעה ברשימה מטה. לפי הסברה הגנטית, היא נטמעה לחלוטין בירבוזיים (משפחות תאומות).
בישראל
בארץ צומחים בר נציגים מ-9 משפחות של ציפורנאים (10, אם כוללים את הסלקיים): ארכוביתיים, לילניים, עפריתיים, אשליים, צבריים, טלליתיים, ציפורניים, חיעדיים וירבוזיים.
הלשכה המדינית של חמאס
הלשכה המדינית של חמאס היא הזרוע הפוליטית של ארגון הטרור חמאס. במרוצת השנים הפכה לגוף הדומיננטי והמשפיע על קבלת ההחלטות בארגון. היא אמונה על יחסי החוץ שלו, בעיקר בעולם המוסלמי והפזורה הפלסטינית. הלשכה גם מספקת מקורות מימון לפעילויות הטרור של הארגון.
היסטוריה
הלשכה המדינית של חמאס הוקמה בשנים 1992–1993 ובהדרגה נטלה את הבכורה בהנהגת הארגון. הלגיטימציה הבינלאומית של הלשכה והשפעתה גדלו בעקבות ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל שנכשל. הלשכה המדינית הוקמה על ידי גולים פלסטיניים שהתגוררו מחוץ לארץ ישראל, אך עם השנים גדל הייצוג של נציגים מתוך יהודה ושומרון ורצועת עזה, עד שבשנת 2009 חלקם בלשכה המדינית הגיע ל-50%. שמותיהם של הנציגים מיהודה ושומרון אינם מתפרסמים מחשש למעצרם בידי ישראל. בשנת 2017 עברה ההנהגה של הלשכה המדינית מידי המזוהים עם האחים המוסלמים לידי המזוהים עם איראן, עם בחירתו של אסמאעיל הנייה ליושב ראש הלשכה. תהליך ההשתלטות של איראן על הלשכה הושלם בשנת 2021, כאשר צורפו ללשכה חברים נוספים המזוהים עם איראן ודחיקתם של החברים המזוהים עם האחים המוסלמים החוצה כך שרק מוסא אבו מרזוק וח'אלד משעל, המזוהים עם האחים המוסלמים, נותרו בלשכה.
במהלך שנות התשעים מושבה היה בירדן, לאחר מכן בדמשק והחל משנת 2012 בקטר.
חברים
הלשכה המדינית מונה 15 חברים הנבחרים מדי ארבע שנים על ידי מועצת השורא. החברים הנוכחיים הם מוסא אבו מרזוק, ח'אלד משעל, עיזאת א-רישק (חבר בלשכה מאז יסודה), מוחמד נזאל (משנת 1996), חוסאם בדראן, ח'ליל אל-חיה (משנת 2009) וניזאר עוודאללה מרצועת עזה (משנת 2009), יחיא סנוואר (משנת 2017), פתחי חמאד (משנת 2017), אבו ח'ליל אל-קודס (משנת 2021), זאהר ג'בארין (משנת 2021), סלאח אל-ברדאוויל  (משנת 2021), אבו אל-עבד סאלח (משנת 2021). סאלח אל-עארורי, אשר הצטרף ללשכה בשנת 2010, מונה לסגן יושב הראש באוקטובר 2017.
משנת 2017 ראש הלשכה הוא אסמעיל הניה. הוא החליף את ח'אלד משעל, שמונה בשנת 1996. קודמו היה ראש הלשכה הראשון, מוסא אבו מרזוק.
מחמוד א-זהאר היה חבר הלשכה משנת 2009 עד שהתפטר בשנת 2022.
פרויקט כרובית
פרויקט כרובית הוא ארגון חסד ללא מטרות רווח הפועל בהכנת וחלוקת מזון לנזקקים לקראת החגים בישראל. היקף הפעילות של הארגון בכל חג מוערך בכ-10,000 מתנדבים המחלקים כ-7,500 ארוחות לקשישים, נכים, וטרנים, ניצולי השואה, חולים ומעוטי יכולת. הפרויקט, בשונה ממיזמי חלוקת מצרכים אחרים, כולל מעורבות של המתנדבים בכל שלבי הדאגה לזקוקים לארוחות. כך מקבלי הארוחות אינם בהכרח אנשים להם אין יכולת כלכלית לקנות מצרכים, אלא כאלו שלהם אין יכולת לבשל לעצמם ארוחת חג.
פעילות
ראשית פעילות הארגון בשנת 2007, כאשר ד"ר רוית הללי אלון, אז סטודנטית לרפואה בקמפוס עין כרם של האוניברסיטה העברית בירושלים, החליטה לבשל יחד עם חבריה לספסל הלימודים ארוחות חג למספר משפחות חולים לקראת חג השבועות. לקראת חגי תשרי בשנה שלאחר מכן החליטה הללי אלון להרחיב את העזרה למשפחות החולים למעגלים נוספים, וצירפה אליה סטודנטים מבית הספר לרפואה, כאשר הארוחות מגיעות ממטבחים פרטיים ומבושלות על ידי המתנדבים.
בחלוף השנים הפרויקט התרחב וגדל, ובנוסף לבישול במטבחי מתנדבים נעשה שימוש במטבחים מוסדיים מרכזיים, בין השאר בשבט "עומר" של הצופים בעיר חולון, בקיבוצי המעפיל ונען, בישיבת בני עקיבא רעננה ועוד. בראש השנה של שנת 2014 היקף הארוחות הגיע לכ-3,000, וב-2015 מספר המתנדבים הגיע לכ-5,000, שהכינו כ-25,000 מנות לכ-4,000 משפחות של מעוטי יכולת. בפרויקט מחולקות (נכון ל-2018) כ-7,500 ארוחות חג לנזקקים (בכל ארוחה כמה מנות), על ידי כ-10,000 מתנדבים מקהילות מגוונות ברחבי הארץ, כאלו דתיות המבשלות אוכל כשר וכאלו חילוניות, שעובדות בשיתוף פעולה. מערך הפעילות מבוזר לכמה מוקדים: מרכז - חולון, ירושלים ודרום - סנסנה. המתנדבים מבצעים את פעולות הכנת הארוחות מקניית המצרכים ועד העברת הארגזים לנזקקים. דבר זה נובע ממהות הפרויקט, שבשונה ממיזמי חלוקת מצרכים אחרים, כולל מעורבות של המתנדבים בכל שלבי הדאגה לזקוקים לארוחות. כך מקבלי הארוחות אינם בהכרח אנשים להם אין יכולת כלכלית לקנות מצרכים, אלא כאלו שלהם אין יכולת לבשל לעצמם ארוחת חג.
בית החוכמה
בית החוכמה (בערבית بيت الحكمة בית אל־חכמה) היה מוסד שפעל בבגדאד בין המאה ה-9 עד המאה ה-13 לספירה, ושימש מכון לתרגום כתבי יד, ספרייה ומכון מחקר. המוסד היה אחד המוסדות המרכזיים ואחד הסמלים הבולטים של תור הזהב של האסלאם.
בית החוכמה הוקם על ידי הח'ליפה אל-מאמון, משושלת בית עבאס. המלומדים השייכים לבית החוכמה תרו את האימפריה הערבית בחיפוש אחר כתבי היד של חכמי הודו, פרס ויוון העתיקה. ספרים רבים נקנו מקונסטנטינופול בתמורה לכסף רב. הספרים הובאו, תורגמו לערבית, והפכו זמינים לקהל הרחב. חוקרים רבים שלמדו ועבדו בבית החוכמה היו מרקע פרסי או נוצרי מזרחי. ראוי לציון שדרך הנוצרים הנסטוריאנים עברו המדע, הפילוסופיה והרפואה היווניים לערבים.
בנוסף התבצעה כמות גדולה של מחקר מקורי בבית החוכמה. בין המלומדים שפעלו בבית החוכמה ניתן למנות את אל-ח'ואריזמי, מתמטיקאי חשוב שיצא לו מוניטין של מייסד האלגברה.
בסוף ינואר 1258 צרו המונגולים על העיר בגדאד. הח'ליף אל-מסתעצם סירב להיכנע, וחילות המונגולים בפיקודו של הולאגו חאן כבשו את בגדאד. העיר נבזזה ונשרפה, ובתוך ההרס נהרס גם בית החוכמה, שלא שוחזר עד עצם היום הזה.
צווארון ורוד
המושג צווארון ורוד מגדיר את המקצועות שמרבית המועסקים בהם הן נשים, המכונים גם עבודה נשית. חלק ממקצועות אלה אינם דורשים השכלה פורמלית, למשל עבודות ניקיון, עבודות משק-בית ותפירה ואחרים דורשים השכלה, למשל הוראה וסיעוד, שינניות וסייעות לרופא שיניים. המושג נטבע בתקופת מלחמת העולם השנייה ונעשה מקובל החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 בארצות הברית. בישראל מתקשר המושג לעיסוקים הנחשבים נשיים ולמקצועות שעברו פמיניזציה ומתמקד בהשלכות על תנאי העסקתן של נשים העוסקות בתחומים אלה. המושג "מתכתב" עם שני מושגים סוציולוגיים ותיקים יותר: צווארון לבן וצווארון כחול (עיינו בפרק "ראו גם").
עובדות ה"צווארון הוורוד"
מתוך היחס לאישה כמפרנסת שנייה וקיומם של המאפיינים והדימויים הנורמטיביים האלו, מוסיף להתקיים הבידול המגדרי בשוק העבודה: נשים מאיישות מעט עבודות ביחס לגברים, והשכר המשולם עבור עבודות אלה נמוך יותר משום שיוקרתן וההכרה בחשיבותן ובמקצועיותן פחותות. כך, למרות השדרוג המקצועי שחל הן בקרב הנשים והן בקרב הגברים, הפרדת העיסוקים המגדרית ממשיכה לאפיין את שוק העבודה בישראל גם במאה ה-21.
בשוק קיימים עדיין מקצועות שבהם מועסקות בעיקר נשים, מקצועות שהם בתחום של נותני שירות. המקצועות הנחשבים ל"נשיים", משום שנשים מהוות בהם יותר ממחצית העובדים, הם עבודות פקידות, מכירות ושירותים, אחיות, מלצריות ובישול. זאת בניגוד למקצועות הנחשבים גבריים כמו ניהול ועובדים מקצועיים בתעשייה, מקצועות שהשכר בהם גבוה יותר. אף על פי שהפער בשכר לשעה בין גברים לנשים הולך ומצטמצם, עדיין נשים מרוויחות פחות מגברים. מעל לשני שלישים מן הנשים העובדות בישראל מרוכזות בארבעת משלחי היד ה"נשיים" המסורתיים: פקידות, אחיות, מטפלות ומורות. תהליך הפמיניזציה של מקצועות לא שינה את החלוקה בין מקצועות "גבריים" לבין מקצועות "נשיים". הבידול המקצועי המתבטא בריכוזן של חלק גדול מהנשים העובדות במספר מקצועות מצומצם, מהווה מאפיין מגדרי מרכזי של שוק העבודה. מבחינה זו לא חל שינוי משמעותי בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21. העלייה בשיעור הנשים העובדות בתקופה זו נותבה למקצועות הנשיים המסורתיים (אותו אחוז שהצטרף למשלחי היד החופשיים, הפך גם אותם למקצועות "נשיים"). ראוי להדגיש כי קבוצת המקצועות הנחשבים "נשיים" איננה קבוצה סגורה כפי שלדוגמא ובמרוצת השנים הפכה הוראה למקצוע הנתפס כנשי (במקביל ניתן לזהות ירידה בתנאי ההעסקה והיוקרה המיוחסת למקצוע זה).
סלביה פוגל-ביזאוי טוענת שעד סוף המאה העשרים התקיים בבירור פער באפשרויות תעסוקה בין נשים אשכנזיות, צבריות לבין נשים מזרחיות תושבות הפריפריה. העובדה שהן היו רחוקות מהמרכז מנעה מהן לצאת מהמעגל התעסוקתי שבו העבודות הנשיות המאופיינות בשכר נמוך, מיעוט זכויות ואפשרויות קידום מעטות.
בשנת 2007 הציגה אורלי בנימין נתונים המתייחסים למצב הנשים בישראל. "כ־77% מהנשים עובדות במשרות חלקיות, משרות בהן לא נצברות להן זכויות כמו: צבירת קרן פנסיה, ביטוחי מנהלים וכיוצא בזה. לפיכך, נשים רבות תלויות לפרנסתן בבן זוג או בקצבה ממשלתית. בעיה זו נוגעת לא רק לנשים חסרות השכלה פורמלית כמו עובדות ניקיון, מזכירות ועובדות סיעודיות, מה שמוגדר בז'רגון המקצועי כעובדות ה"צווארון הוורוד"".
ברוורמן (1974) שכלל את הנשים המועסקות במקצועות כמו פקידות, קלדניות, מזכירות ומרכזניות בקטגוריית "הצווארון הוורוד" וטען שהן בישראל והן בעולם, נשים שנמנות עם קטגוריה זו שייכות בדרך-כלל לאוכלוסייה מוחלשת מבחינת אפיונים מעמדיים, אתניים וגזעיים ולכן חשופות יותר להרעה בתנאי העסקתן. מקצועות "הצווארון הוורוד" שלא דורשים השכלה והכשרה מציבים את הנשים המועסקות בהם, מלכתחילה, במצב בו חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה אינו רלוונטי מבחינתן, שכן היחס לתחומי העיסוק שלהן הוא כאל הכנסה משנית, כך שמפרנסים ראשיים אשר אינם מחפשים עבודה בתחומים אלה לא נמצאים במקומות העבודה בהם נמצאות הנשים, וברוב המקרים לא נוצר מצב שבו נדרש המעביד להתמודד עם החוק.
עובדות קבלן
החל משנות השמונים פועלת ממשלת ישראל לשילובה של ישראל בכלכלה הגלובלית כך שתעמוד בתחרות בשווקים הבין–לאומיים. לשם מימוש מדיניות זו נשקלו גם הוזלת העבודה באמצעות שחיקת שכר וצמצום מדינת הרווחה הנתפסת כנטל כלכלי מיותר וכמייצרת אבטלה. אחת הדרכים, ההולכת ותופסת תאוצה, להוזלת השכר היא באמצעות העסקת עובדים בתיווך קבלני כוח אדם, במקום להעסיקם ישירות על ידי המעסיק. זה נעשה גם במגזר הפרטי וגם במגזר הציבורי. בחלק מהמקרים עובדים אלה הם עובדות, המועסקות במשרות פקידות בדרגות נמוכות. התוצאה היא שהן נדחקו מהגרעין המאורגן של שוק העבודה, הן חסרו זכויות סוציאליות והסכמים קיבוציים המקנים הטבות ותנאים לא חלו עליהן.
שיפור נוסף חל עם הוצאת צווי הרחבה לענפי שמירה ואבטחה וניקיון, שהעניקו לעובדים בענפים אלה זכויות נלוות, כגון ביטוח פנסיוני, קרן השתלמות, דמי הבראה משופרים ועוד. חוק להגברת האכיפה של דיני העבודה, תשע"ב-2011, כולל סעיפים מיוחדים לאכיפת זכויותיהם של עובדים של קבלני שירות בתחומי שמירה ואבטחה, ניקיון והסעדה.
העסקת עובדים על ידי חברות כוח אדם בשירות הציבורי חוסכת עלויות משום שהעובדים אינם נכללים במצבת כוח האדם של המשרדים ועובדה זו מאפשרת למדינה להציג נתוני התייעלות. יחד עם זה, לא מתקיימים יחסי עבודה בין המדינה לעובד. רוב המועסקים בשירות הציבורי על ידי חברות כוח אדם הן נשים. אורלי בנימין הצביעה על כך שהחקיקה בנושאי שכר ושוויון הזדמנויות לנשים, מבטאת חיזוק, לכאורה, במחויבות המדינה למעמד הנשים, אך מצד שני, ביחס לנשים מאוכלוסיות מוחלשות, נסוגה המדינה ממדיניות הרווחה שלה. בנימין טוענת שנשים המועסקות במגזר הציבורי באמצעות חברות כוח אדם, זכאיות לתנאים נחותים מאשר נשים המועסקות על ידי אותו משרד ממשלתי בהסכם מול המעסיק - כמו פנסיה, תשלום עבור חופשה, ביגוד וכדומה.
העסקת נשים באמצעות חברות כוח-אדם מונעת מהן קביעות וכתוצאה מכך הן נמצאות כל הזמן במצב רגיש ומוחלש בשל אי-יכולתן לדרוש שיפור בתנאי העסקתן, כפי שיכולה לעשות מי שמועסקת באופן ישיר ומעמדה שונה. גם הגדרתו של חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, המתייחס להעסקה על ידי אותו מעסיק, מציבה אותן מחוץ לקבוצה שיכולה לדרוש השוואה או שיפור בתנאים. ההשלכות של העסקת עובדים דרך חברות כוח אדם, כאשר הנפגעות העיקריות הן נשים, היו נושא מושתק בשיח הציבורי בישראל עד תחילת המאה ה-21. היעדר השקיפות ואי-העברת מידע מדויק ביחס לתנאי העסקתן של עובדות קבלן שירתו את השיח ההגמוני בחברה הישראלית תוך מתן לגיטימציה ממסדית למנגנון ששלל תנאי עבודה נאותים מנשים המועסקות באמצעות חברות כוח אדם. התהליך לא פסח גם על מקצועות אקדמיים כמו הוראה, כאשר הרשויות המקומיות, במגמה לחסוך כסף מעסיקות מורים, בעיקר מורות, דרך קבלני כוח-אדם.
נשים בכלכלת עוני
נשים מהוות חלק גדול מהמועסקים על ידי חברות כוח-אדם ותנאי העסקתן נחותים מתנאי המועסקים ישירות דרך המעסיק. מצב זה מביא ליצירת מעמד של עובדים עניים. נשים המועסקות על ידי חברות כוח אדם אינן מקבלות שכר הולם, תנאים סוציאליים, קביעות, פנסיה והטבות נוספות הניתנות לעובדות המועסקות על בסיס קבוע ועל-פי הסכם בינן לבין המעסיק הישיר. העסקה שלא על ידי הסכמים קיבוציים פוגעת לא רק בבעלי מקצועות שאינם דורשים מיומנות והשכלה גבוהה, כפי שנהגו להגדיר את מקצועות "הצווארון הוורוד".
אורלי בנימין מצביעה על תופעה רחבה יותר של פער משמעותי בין שכרן של נשים מאורגנות באיגודים מקצועיים לשכרן של נשים לא מאורגנות. האיגודים המקצועיים במגזר הציבורי נותרו ללא הגנתם של ארגוני הנשים בשל העובדה שלא התקיים שיח פמיניסטי המכיר בחשיבותם הרבה בהגנה על זכויותיהן של נשים עובדות. כך- גם ההישגים שהיו לאיגודים המקצועיים בהגנה על נשים עובדות לא נשמרו. עובדות סוציאליות, מורות, עובדות אדמיניסטרטיביות, סייעות בגנים ומטפלות בקשישים, שלא היו מועסקות על ידי המדינה הועברו לצורות ההעסקה החדשות, במסגרת הפרטת השירותים החברתיים, כלומר מועסקות על ידי חברות כוח אדם וחשופות לפוגענותן של צורות ההעסקה החדשות. בדרך זו התחזקה גם המשרה המשנית שמאפייניה הם העסקה חלקית בניגוד לרצונן של העובדות, העסקה על בסיס שעתי, הגורמת להורדת שכרה של העובדת אל מתחת לשכר מינימום וזמניות המפחיתה את הביטחון התעסוקתי וגורמת לאמהות להירתע מלהתחייב למסגרות טיפול קבועות לילדיהן מחשש שלא יוכלו לעמוד במחויבותן הכספית.
במקביל, נשים שהן אימהות נמצאות במצב, שבו הן נתבעות לשילוב של חיי העבודה וההורות. המדיניות הקיימת אינה מאפשרת קיום מחויבות לעולם העבודה לצד טיפול בילדים. מסגרות הטיפול – מעונות היום, הגנים ובתי הספר – לא התעדכנו ולא שינו את שגרת הפעולה ואת שעות הפעלתם, תוך התחשבות בתעסוקתן של נשים. נשים המנסות לשלב בין עבודה בשכר לבין הצורך להגיע בזמן כדי לקחת את הילדים ממסגרות החינוך, נתפסות כמי שיכולות להיות מועסקות במשרה חלקית בלבד. רק מי שיכולה להשיג עזרה בתשלום או תמיכה של המשפחה המורחבת, יכולה להיות מועסקת במשרה מלאה, המאפשרת קיום זכויות - שכר ראוי, תנאים סוציאליים וזכויות לפנסיה. לנשים אחרות, המועסקות בלית-ברירה, במשרות חלקיות וזמניות היוצרות קושי בצבירת תנאים הנובעים מרציפות תעסוקתית, מובטחת תעסוקת עוני, ובמיוחד עוני בגיל השלישי. בפועל קיימים חסמים שאינם מאפשרים לאמהות יחידות מפרנסות לשמור על מקומות העבודה שלהן. מערך הלחצים עליהן, שנוצר מיחסיהן מול מסגרות הטיפול מצד אחד, ומקומות העבודה מהצד האחר, מונע מהן להשתלב במשרות ראויות ולהתקדם בתחום המקצועי ומותיר אותן בעיסוקים הנחשבים משניים.
עינת אלבין, בהתייחסה לתקנות שירות התעסוקה, הציגה את היעדר הרגישות ביחס לנשים בהגדרת "עבודה מתאימה" כאשר ההתייחסות היא ליכולת פיזית ובריאותית ללא קשר לקשיים הנובעים ממחויבותה של אישה למשפחתה, כל שכן לאישה שהיא אם חד הורית אשר אינה מסוגלת לממן תשלום עבור טיפול בילדיה בשעות בהן מסגרות החינוך אינן פועלות. חוסר יכולתה של אישה להשתלב בעבודה בשל מגבלות אלה, הנובעות ממציאות חייה, מכניסה אותה למעמד של סרבנית-עבודה ונשללת ממנה הזכות לקבלת הבטחת הכנסה.
התוצאה היא שנשים, במיוחד חד-הוריות, אשר עובדות לפרנסתן, עדיין לא מצליחות לצאת ממעגל העוני אף על פי שהן עובדות (זאת בניגוד לעוני הנובע מהיעדר הכנסה כתוצאה מעבודה).
חוקים שמטרתם לקדם שוויון מגדרי
במדינת ישראל קיימת חקיקה שמטרתה שיפור מעמדן התעסוקתי ותנאי שכרן של נשים. בין החוקים החשובים:
חוק שוויון הזדמנויות בעבודה
חוק שוויון הזדמנויות בעבודה קובע שלא יפלה מעסיק בין עובדיו או בין דורשי עבודה מחמת מינם, נטייתם המינית, מעמדם האישי, היותם הורים, גילם, גזעם, דתם, לאומיותם, ארץ מוצאם, השקפתם או מפלגתם או משך שירות המילואים, בקבלה לעבודה, בתנאי עבודה, בקידום, בהכשרה, בפיצויים או בהטבות.
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, התשנ"ו-1996, נועד לקדם שוויון ולמנוע אפליה בין המינים בכל הנוגע לשכר או לכל גמול אחר בקשר לעבודה. לפי החוק עובד ועובדת שמועסקים באותו מקום עבודה ומבצעים את אותה עבודה זכאים לקבל שכר זהה ואף את כל התוספות לשכר. סעיף 6 בחוק מסייג את החוק וקובע שיש אפשרות להפרש בשכר על סמך הבדלים בתפוקה, בהשכלה, בותק וכדומה אך לא על בסיס מין וחובת ההוכחה חלה על המעביד.
חוק עבודת נשים
חוק עבודת נשים, תשי״ד–1954, מקנה תנאי עבודה משופרים לנשים בעבודת לילה ובתקופה שלאחר לידה. חופשת לידה ניתנה תחילה בחוק זה רק לנשים, אך במהלך השנים התאפשרה העברת חלק מהזכויות לבני הזוג, כחלק מהחתירה לשוויון מגדרי (אך תוך התחשבות בהבדל הביולוגי שבין נשים לגברים בתהליך הלידה).
השפעת החוקים על עבודת נשים
שרון רבין-מרגליות עוסקת בסוגיית החוק לשכר שווה לעובדת ולעובד אשר נחקק מחדש ב-1996 וההבדל בינו לבין החוק הישן משנת 1964 היה שבמקום להתייחס לעבודות זהות התייחס לעבודות "שוות בעיקרן". הבסיס להשוואה הוא על-פי הכישורים הנדרשים לתפקיד, המאמץ, המיומנות, האחריות והתנאים הסביבתיים של העבודה. שינוי זה נבע מהצורך ליצור מודל של הזכות לשכר שווה עבור עבודות שוות ערך כדי להתמקד בפערי שכר שמקורם בבידול התעסוקתי בין גברים לנשים (תעסוקת נשים מרוכזת במקצועות ובתפקידים נשיים, שהשכר בהם נמוך מהשכר המשתלם לעובדים במקצועות שבהם ריכוז הנשים נמוך -מקצועות גבריים). מטרת מודל השכר השווה היא לנסות לצמצם את פערי השכר על ידי מתן אפשרות לנשים שמועסקות בתפקידים "נשיים", שהשכר עבורם נמוך יותר, לתבוע השוואת שכר לעובדים בעבודות "גבריות", שהשכר המשתלם בהם גבוה יותר, בתנאי שהעבודות הן שוות ערך. לצורך הערכת התפקידים בהתאם למאפיינים הקובעים את הבסיס להשוואה, אפשר להיעזר במומחים שמוגדרים כמנתחי עיסוקים. הבידול התעסוקתי הוא זה שמנציח את מעמדם של המקצועות שנחשבים נשיים כפחותי ערך ומכניס אותם לקטגוריית מקצועות ה"צווארון הוורוד. מגבלתו של החוק לשכר שווה היא ההגדרה שמדובר בשכר אצל אותו מעביד ובאותם תנאים, כך שבסיס ההשוואה מצומצם, וכן התוספות לרכיבי השכר הבסיסיים שבהן לרוב זוכים הגברים ליותר הטבות, למשל - תשלום עבור עבודה בשעות נוספות – אפשרות שלנשים קשה לממשה בשל מחויבותן למשפחה.
בהתייחס לעובדות קבלן, החוק לשוויון הזדמנויות אינו רלוונטי עבורן שכן הן שייכות למעסיק אחר מהמעסיק של נשים בעלות קביעות. כך יוצא שאין הן זוכות להגנת החוק ובעצם מתקיימת כאן "עקיפת תקינה" - כלומר, אף על פי שיש חוק שאמור להגן על נשים, אין אפשרות למימוש תקנות החוק בשל התנאים הנובעים מהעסקת הנשים על ידי חברות כוח אדם.
מגמות שינוי והתארגנות במאה ה-21
אורלי בנימין מעלה סוגיה משמעותית ביחס לתנאי העסקתן של נשים. לטענתה: "האפשרות שדואליות בשוק העבודה תגרור פגיעה בתנאי העסקה בעיסוקי הצווארון הוורוד, נפלה בין הכיסאות ונותרה מחוץ למעגל הפעילות הפמיניסטית בארץ". עד לפני מספר שנים לא הוגדרה העסקת נשים על ידי חברות כוח אדם כתופעה החוסמת נשים בתחום התעסוקה.
בכנס שנערך בנובמבר 2012 במכון ון-ליר בירושלים, שנושאו היה "קפיטליזם משתנה - פמיניזם משתנה: אזרחות חברתית וכלכלית של נשים בעידן הנאו-ליברלי", הציגה אורלי בנימין נתונים הנוגעים לאופן שבו המדינה מתייחסת לתביעות ההתארגנויות של מועסקות השירותים החברתיים. לטענתה, כתוצאה מההפרטה גדל בישראל בכל שנה המחיר שמשלמות נשים בעלות השכלה שמבקשות לעסוק במקצועות טיפוליים, במסגרתם הן מטפלות באחרים ומסייעות להם במקום לעסוק במקצועות אחרים בהם הן היו מתוגמלות בשכר גבוה יותר. כלומר, נשים משלמות מחיר כלכלי כבד עבור הזכות לעזור לאחרים! בנוסף, הנתונים ב-2012 הראו ששיעור המועסקות בשירותים החברתיים כעובדות קבלן הגיע ל-60% בחינוך, יותר מ-90% ברווחה ובסיעוד ומעל 80% בשירותים האישיים (למשל, מטפלות בקשישים בביתם). בנימין הסבירה בכנס שכדי לשנות את מצבן ואת תנאי העסקתן של הנשים צריך לחזק את הכוחות החברתיים שפועלים לשינוי, את התארגנויות העובדים החדשות ואת הקואליציה הארצית להעסקה ישירה.
בינואר 2008 נכנס לתוקף תיקון לחוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם שנחקק ב-1996. התיקון נמצא בסעיף 12א - שהגביל את ההעסקה על ידי חברת כוח אדם לתשעה חודשים שלאחריהם יהיה העובד מועסק ישירות על ידי המעסיק, וקבע שיש להשוות בין תנאי העבודה של העובדים על-פי הסכם קיבוצי במקום העבודה לתנאי העסקתם של עובדים המועסקים על ידי קבלני כוח-אדם באותו מקום עבודה. לכאורה, התיקון משפר את מצב המועסקים, אך בפועל מעסיקים אשר אינם מעוניינים בהשוואת התנאים מבקשים מחברת כוח-האדם להחליף את העובדים לאחר תשעה חודשי-העסקה ובכך מונעים מהם לממש את זכויותיהם כעובדים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו התארגנויות של עובדים שמטרתן לעורר מודעות בשיח הציבורי בישראל לתנאי העסקתם של עובדי קבלן לפעול למען שינוי בתנאים. בשל אופי העיסוקים המתווכים על ידי חברות כוח-אדם, הנפגעות העיקריות הן הנשים שמהוות, כפי שהוצג למעלה, את הרוב בקרב עובדי קבלן. בנוסף, הולכת וגוברת המודעות לתנאי העסקתן של נשים בכלל וצומחת פעילות ארגונית במטרה להביא לשינוי.
חלק מההתארגנויות הן:
פוזנן
פּוֹזְנַן (בפולנית: Poznań, ; בגרמנית: Posen; ביידיש: פאָזנא) היא עיר במערב פולין ובירת פרובינציית פולין גדול (ויילקופולסקה).
בעבר הייתה פוזנן נקודת מחלוקת קשה בין גרמניה לפולין – מחלוקת שהייתה אחת העילות שהועלו על ידי גרמניה להצדקת הפתיחה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
העיר נוסדה במאה ה-10 כמצודה של מיאצקו הראשון, דוכס פולין על נהר ווארטה. במחצית השנייה של המאה ה-10 נבנתה בעיר קתדרלת בזליקת פטרוס ופאולוס הקדושים - הקתדרלה העתיקה ביותר בפולין. העיר הפכה לבירת פולין ב-1025 עם הכתרת בולסלאב האמיץ למלך פולין. במאה ה-13 התפתחה העיר והפכה למרכז תרבותי ומסחרי חשוב.
בוועידת השלום בפריז שהתקיימה ב-1919 לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחלט שפוזנן תועבר לידי פולין. בשנת 1939 גרמניה הכריזה מלחמה על פולין, וכבשה וסיפחה לעצמה את פוזנן. במסגרת הסיפוח, גירשה גרמניה את האוכלוסייה הפולנית מהעיר אל הגנרלגוברנמן והחרימה את רכושה. אחרי תבוסת גרמניה הנאצית בתום מלחמת העולם השנייה הושבה העיר לפולין והאוכלוסייה הגרמנית גורשה לגרמניה.
באוקטובר 2015 נחשף כי מבצר קולומב אשר בפוזנן היה למעשה מחנה ההשמדה הראשון של גרמניה הנאצית שבו נעשה שימוש ראשון בתאי גז לצורך חיסול המוני בשנת 1939. במבצר בוצע רצח שיטתי של חולי נפש, לוחמי התנגדות מקומיים, אקדמאים, אנשי רוח ואינטליגנציה וכל מי שהמשטר הנאצי ראה בו איום. מעל ל-5000 מטופלים פסיכיאטריים נרצחו במחנה זה בגז. ב-1942, כאשר הפכה שיטת החיסול של יהודים בתאי גזים למדיניות של הרייך השלישי, הפעילות במחנה בפוזנן הופסקה. שני תאי הגזים שהיו במחנה הוסבו לתאי כליאה, זאת מכיוון שההשמדה בגז הפכה ליעילה יותר במכונת ההשמדה הנאצית, במחנה אושוויץ ודומיו.
בשנת 1956 התקיימו בעיר הפגנות רבות נגד השלטון הקומוניסטי במדינה. ההפגנות הביאו להתמתנות המשטר אך לא לנפילתו וחלקן פוזרו בכוח רב. במהלך שנות ה-60 וה-70 אירחה העיר ירידים בינלאומיים רבים.
בעיר ממוקמות מספר חברות עם פעילות כלל פולנית. בעיר הוקמה ופועלת חברת Allegro המתמחה במסחר אלקטרוני ואחת מהגדולות בפולין בתחום זה.
יהדות פוזנן
יהודים התיישבו בפוזנן כבר במאה ה-13 וקיבלו שוויון זכויות מלא. בשנת 1600 היוו היהודים כמחצית מתושבי העיר. משוער שבגזרות ת"ח–ת"ט נטבחו מרבית יהודי פוזנן. בסוף המאה ה-16 הוקם בית דפוס יהודי בעיר. בשנת 1736 בעיר נהרג אריה לייב קלהורה בעקבות עלילת דם.
ב-1793, לאחר סיפוח פוזנן לפרוסיה, בוטלו כל הזכויות שהיו ליהודים, אך במאה ה-19 קיבלו יהודי העיר שוויון זכויות יחד עם שאר יהודי פרוסיה.
לתקופה מסוימת שימש הב"ח - רבי יואל סירקיש, כרבה של העיר. כמו כן כיהנו ברבנות, המהר"ל מפראג, רבי שמעון וולף אוירבך, רבי מרדכי יפה (ה"לבוש"), רבי עקיבא איגר ובנו רבי שלמה איגר.
החמדת שלמה רבי שלמה זלמן ליפשיץ הרב הראשי הראשון של ורשה נולד בעיר.
גם משפחת רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד, בעל התניא ושולחן ערוך הרב התגוררו בעיר.
בעקבות העברת המרחב לשליטת פולין ב-1919 לאחר מלחמת העולם הראשונה, עזבו רוב יהודי העיר, בעלי התרבות הגרמנית, את האזור, והיגרו לליבה של גרמניה כולל לברלין הבירה.
בשנת 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, חיו בעיר כ-2,000 יהודים. רובם הושמדו בשואה.
בית הכנסת החדש של פוזנן
בית הכנסת החדש של פוזנן נחנך בספטמבר 1907 ותוכנן להכיל 1200 מתפללות ומתפללים. בתקופת מלחמת העולם השנייה, כל הסממנים היהודיים של בית הכנסת הוחרבו והמבנה הוסב לבריכת שחיה ומרכז שיקום לחיילים.
אקלים
מקור: הלשכה הסטטיסטית המרכזית של פולין
תרבות
בעיר פוזנן יש מוזאונים מהמאה ה-13 וה-16. בעיר בתי-ספר רבים לדרמה, מוזיקה, מסחר, תרבות-הגוף ואומנות.
יער הגאווה
יער הגאווה הוא יער שניטע בט"ו בשבט תשס"ד, 7 בפברואר 2004, ליד קיבוץ תובל שבגליל. בנטיעות השתתפו כ-350 מחברי הקהילה הלהט"בית, בני משפחה וחברים מכל רחבי הארץ.
רקע
יער הגאווה שבגליל, הוא לא היער הראשון שניטע ביוזמת הקהילה הלהט"בית בישראל. ביולי 1979 התקיים בישראל הכנס הבינלאומי הרביעי של הומוסקסואלים ולסביות יהודים. משתתפי הכנס הצטרפו להפגנה לשוויון זכויות להומוסקסואלים ולסביות שהתקיימה בכיכר מלכי ישראל ביום שישי, 20 ביולי 1979.
נוסף לכך, נטעו משתתפי הכנס יער ליד קיבוץ להב שבדרום עם כ-3000 עצים נטועים בתוכו. הקרן הקיימת לישראל לא הייתה מוכנה להציב שלט ביער המעיד על זהות הנוטעים. אירוע מחאה שאורגן על ידי נציגי האגודה התקיים ביער ב-29 ביוני 1992. לבסוף, לאחר מאבק של 15 שנים, ב-1994 נערך טקס רשמי בהשתתפות הקרן הקיימת לישראל ונציגים להט"בים, והוצב שלט.
היוזמה
היוזמה להקים את יער הגאווה שבגליל הייתה של חברי הסניף הצפוני של אגודת הלהט"ב, "אגודה גאים בגליל" הנמצא בקריית שמונה. המטרה שלהם הייתה לבטא את הזיקה שלהם לאדמת הגליל ולהתיישבות בגליל. בנוסף לכך, הכוונה לטעת יער על שם קהילת הלהט"ב, כאשר כל שנה בט"ו בשבט חברי הקהילה ישובו להרחיבו. זאת ועוד, היער יהווה מקום מפגש ונקודת יציאה לטיולים ברחבי הגליל.
טקס נטיעת יער הגאווה שבגליל
טקס נטיעת יער הגאווה שבגליל נערך ב-7 בפברואר 2004. ביער נטעו עצי אלה אטלנטית, חרוב, זית, אורן ואטד סורי. העצים נרכשו מהקרן הקיימת לישראל על ידי אגודת הלהט"ב. נציגים מהקהילה ומהכנסת השתתפו בטקס., אמרה נורה גרינברג, אז יו"ר אגודת הלהט"ב.
רומן ברונפמן ממרצ אשר באותה תקופה כיהן כחבר כנסת שהשתתף בטקס, אמר כי,
אירוע הנטיעות השנתי של הקהילה
טקס נטיעות ביער הגאווה בגליל נערך מדי שנה בט"ו בשבט. משתתפים בטקס חברי הקהילה, סלבריטאים ונבחרי ציבור. בטקס הנטיעות השנתי המסורתי נוטעים עצים נוספים ביער ומרחיבים אותו.
יוזף קרנץ'
יוזף קרנץ' (בסלובקית: Jozef Krnáč; נולד ב-30 בדצמבר 1977) הוא ג'ודוקא עבר סלובקי אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
קריירה
קרנץ' התחרה במשחקים האולימפיים באתונה 2004 וזכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג לאחר שהגיע עד שלב הגמר והפסיד למסאטו אוצ'ישיבה היפני.
קרנץ' מחזיק בשתי מדליות מאליפויות אירופה, מדליית כסף משנת 2002 ומדליית ארד משנת 2001.
במהלך הקריירה הוא זכה במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות זהב מטורנירי 'A-Tournament Prague', 'Czech Cup Prague' ו-'German Open Bonn'.
הדיוויזיה ההררית אס אס ה-21
דיוויזיית אס אס הררית ה-21 'סקנדרבג', שקיבלה לאחר מכן את השם "הדיוויזיה האלבנית הראשונה", הוקמה על ידי גרמניה הנאצית, בתקופת מלחמת העולם השנייה, מתוך האוכלוסייה האלבנית המוסלמית של קוסובו.
ב-1943 הוקמה על ידי האלבנים הליגה השנייה של פריזרן, כדי לקדם את שלטונם במקומות המאוכלסים על ידי אלבנים. הליגה הכריזה על ג'יהאד נגד סלאבים, צוענים ויהודים. בראש הליגה נבחר רדז'פ מיטרוביצה, מי שהתמנה גם לראש ממשלת אלבניה שתחת שלטון גרמניה הנאצית. הליגה ומנהיגיה עודדו את האלבנים להתגייס ליחידות אס אס גרמניות.
לאחר הצלחת הגיוס של בוסנים מוסלמים (בעידוד המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני) לדיוויזיית אס אס הררית ה-13, החליטו הגרמנים להקים דיוויזיה נוספת המבוססת על חיילים אלבנים מוסלמים, מרביתם ממחוז קוסובו. הדיוויזיה הוקמה במרץ 1944 והתקיימה עד מרץ 1945.
הדיוויזיה האלבנית נקראה על שמו של הגיבור הלאומי האלבני, סקנדרבג, נועדה למלחמה נגד הפרטיזנים ולאלבנים הובטח שלאחר המלחמה תוקם מדינה אלבנית גדולה שתכלול, בנוסף לאלבניה עצמה, גם את קוסובו ואת צפון מקדוניה.
בפברואר 1944 הדיוויזיה עצרה כ-280 יהודים ומסרה אותם לנאצים הגרמנים - יהודים אלה לא שבו. הסרבים האשימו את לוחמי הדיוויזיה שביצעו טיהור אתני כנגד הסרבים.
לה פאס (מחוז בהונדורס)
לה פאס (בספרדית: La Paz) הוא אחד מ-18 המחוזות במדינת הונדורס.
בירת המחוז היא העיר לה פאס. המחוז מכסה שטח של 2,331 קמ"ר וב-2015 נאמדה אוכלוסייתו ב-206,065 נפשות.
קייטלין ג'נר
קייטלין מארי ג'נר (באנגלית: Caitlyn Marie Jenner; נולדה ב-28 באוקטובר 1949) היא ידוענית ואישיות טלוויזיונית המוכרת בעיקר מתוכנית הריאליטי "משפחת קרדשיאן". ב-30 בינואר 2015 פורסם בשבועון "פיפל" שג'נר היא טרנסג'נדרית. עד אותה עת, במשך 65 שנים, הייתה מוכרת כברוס ג'נר (Bruce Jenner) והזדהתה בפני הציבור כגבר, והתפרסמה כאתלטית, אלופה אולימפית (מונטריאול 1976) ושיאנית עולם בקרב עשר.
ביוני 2015, חשפה ג'נר את השינויים הפיזיים בגופה, את שמה החדש כאישה, קייטלין, ואת השינוי הרשמי בשימוש בדיבור בלשון נקבה כלפיה.
==ביוגרפיה==
נולדה בשם ויליאם ברוס ג'נר (William Bruce Jenner) במאונט קיסקו, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי ממוצא בריטי והולנדי. בהיותה תלמידת תיכון, עסקה בענפי ספורט רבים: כדורגל, כדורסל, אתלטיקה וסקי מים.
קריירה כאתלטית
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה במקום העשירי בקרב עשר בתוצאה של 7,722 נקודות.
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה ביוג'ין, אורגון באוגוסט 1975, שיפרה ג'נר בקרב עשר את שיאו העולמי של מיקולה אבילוב מברית המועצות (8,454 נקודות) והעמידה אותו על 8,524 נקודות. באוקטובר אותה שנה, זכתה במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי במדליית זהב בקרב עשר (8,045 נקודות).
אלופה אולימפית
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת מונטריאול (1976) שנערכו ביוג'ין אורגון ביוני 1976, שיפרה את שיאה העולמי בקרב עשר והעמידה אותו על 8,538 נקודות. במשחקים עצמם, היא זכתה במדליית זהב בשיא עולם חדש - 8,618 נקודות (8,634 נק', תוקן בשנת 1985), לפני גידו קרצ'מר מגרמניה המערבית (8,411 נקודות) והאלוף האולימפי היוצא ניקולאי אבילוב (8,369 נקודות). שיא עולם זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי דיילי תומפסון מבריטניה (8,622 נקודות). לאחר המשחקים האולימפיים פרשה ג'נר מספורט תחרותי.
יציאתה מהארון
לאחר הגיעה לגיל 65, ב-24 באפריל 2015, חשפה ג'נר לראשונה, בריאיון לדיאן סויר, כי היא טרנסג'נדרית ומתמודדת עם דיספוריה מגדרית מאז נעוריה, וכי היא אישה לכל דבר ועניין. מאוחר יותר חשפה ג'נר את שמה החדש, קייטלין. מעברה של ג'נר לווה בשני פרקי ספיישל בתוכנית "משפחת קרדשיאן" וכן בסדרה תיעודית בת שמונה פרקים. ב-15 ביולי 2015, זכתה ג'נר בפרס האומץ בטקסי ה-ESPY. את הפרס קיבלה על פועלה למען קהילת הטרנסג'נדרים בעולם וקבלת השונה. ביולי 2015 שודרה ב תוכנית דוקומנטרית אודות מעברה של ג'נר מגבר לאישה, בשם "אני קייט".
באוגוסט 2021 יצא בנטפליקס סרט תיעודי על חייה של ג'נר, בשם "הסיפור שלא סופר: קייטלין ג'נר". הסרט עוקב אחר מהלך חייה של ג'נר, החל מילדותה, האימונים לאולימפיאדה, התחרויות, הזכיות, חיי המשפחה, ועד לתהליך ההתאמה המגדרית שעשתה. במהלך הסרט היא מתראיינת ומספרת על הדיספוריה המגדרית ממנה סבלה לאורך כל חייה.
במרץ 2022 התפרסם שפוקס ניוז, אשר נחשבת כדוגלת בערכים שמרניים, שכרה את ג'נר לתפקיד של תורמת תוכן (באנגלית: A Contributor).
פעילות פוליטית
ב-23 באפריל 2021 הכריזה ג'נר, חברת המפלגה הרפובליקנית, על מועמדותה למשרת מושלת קליפורניה, לקראת הבחירות החוזרות ("Recall election") שטרם הוכרז רשמית על קיומן, ואשר נועדו להדיח את המושל המכהן גווין ניוסם, לאחר שמארגני מהלך ההדחה השיגו את מספר החתימות הדרושות לכך.
חיים אישיים
לג'נר שישה ילדים ביולוגיים וארבעה ילדים חורגים. בשנים 1972–1980 הייתה נשואה לכריסטי קראונובר. מנישואים אלה נולדו בנם ברטון (ב-1978) ובתם קסנדרה (קייסי) לין (ב-1980). בשנים 1981–1985 הייתה נשואה לשחקנית לינדה תומפסון. מנישואים אלה נולדו בניהם ברנדון (ב-1981) וברודי (ב-1983), שהשתתף בסדרת הטלוויזיה "הוליווד הילס".
ב-1991 נישאה ג'נר, בשלישית, לקריס, אשתו לשעבר של עורך הדין ואיש העסקים רוברט קרדשיאן. לזוג שתי בנות, קנדל (נולדה ב-1995) וקיילי (נולדה ב-1997). ג'נר גידלה גם את ילדיה של קריס מנישואיה עם רוברט - קורטני, קים, קלואי ורוברט קרדשיאן. ב-2013 נפרדו בני הזוג. מאז 2007 משתתפת המשפחה בתוכנית הריאליטי "משפחת קרדשיאן".
ג'נר היא נוצרייה באמונתה. השקפותיה הפוליטיות נוטות לשמרנות, והיא מגדירה את עצמה כרפובליקנית.
במאי 2018 התארסה ג'נר לסופיה האצ'ינס, בת זוגה הטרנסג'נדרית הצעירה ממנה ב-48 שנים.
מפרץ סן פרנסיסקו
מפרץ סן פרנסיסקו (באנגלית: San Francisco Bay) הוא מפרץ גדול בקליפורניה שבארצות הברית. הוא נפתח לאוקיינוס השקט, ואליו עצמו זורמים הנהרות סקרמנטו וסן חואקין מהרי סיירה נבדה. למעשה, נהר סקרמנטו זורם למפרץ סויזן, אשר זורם דרך מצר קרקינז כדי להגיע לנפת הנהר בכניסה למפרץ סן פבלו, אשר מחובר בדרומו למפרץ סן פרנסיסקו. בנוסף, קבוצה של מפרצים מחוברים למפרץ סן פרנסיסקו מכונים לעיתים כ"מפרץ סן פרנסיסקו". ב-2013 הוכר המפרץ כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר.
ממדים
שטח המפרץ הוא בין 1,040 ל-4,160 קילומטר רבוע, תלוי אלו תת-מפרצים ולשונות ים נכללים בחישוב. חלקו העיקרי של המפרץ הוא ברוחב (ממערב למזרח) של 5 עד 20 קילומטרים ובאורך (מצפון לדרום) של 77 עד 97 קילומטרים. אחד הקשיים במדידה מדויקת של שטח המפרץ הוא העובדה שלשונות ים קטנות ואדמות ביצה הוצפו במתכוון ובהדרגתיות לאורך השנים, וכך הגדילו את המפרץ ביותר משליש מאז אמצע המאה ה-19. בנוסף, מספר אזורים שהוצפו יובשו משלהי המאה ה-20, מה שמגדיל אף יותר את הבעיתיות בחישוב שטחו המדויק של המפרץ.
מערות שקוציאן
מערות שקוציאן (בסלובנית Škocjanske jame) הן מערכת מערות הנמצאות בתחומי הפארק האזורי של מערות שקוציאן (Regijski park Škocjanske jame) בחבל קראס שבדרום מערב סלובניה. המערות נוצרו באבן גיר, ובתוכן ניתן למצוא בולענים שהתמוטטו, פסלי גיר (נטיפים) ומפלים. המערות הוכרזו בשנת 1986 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, שטח האזור המוכרז הוא כ-2000 דונם.
האתר
האתר כולל ארבע מערות נפרדות - סוקולק (Sokolak) בדרום, גלובוצק (Globocak) במערב, וסאפן דול (Sapen dol) וליסיצינה (Lisicina) בצפון. עוד כלולה מערת מהורצ'יץ' (Mahorčič) בשטח המוכרז, ובה מספר אגמים תת-קרקעיים וחמישה מפלים. נהר הרקה (Reka, "נהר" בסלובנית) נעלם אל תוך מערות שקוציאן בווליקה דולינה (Velika dolina - "העמק הגדול"), דרך מעבר תת-קרקעי באורך של 350 מטר והוא מופיע שוב בתוך המערות בשני ערוצים באורך של 300 מטר ובעומק של 150 מטר. משם הוא נעלם שוב לתוך מעבר בן 2 ק"מ, המגיע לגובה מקסימלי של 148 מטר ולרוחב של 100 מטר. זרימת הנהר איתנה ועשויה להגיע לשפיעה של 300 ממ"ק/שנייה, וסך הכל יש לאורכו 163 מפלי מים הערוכים ב-25 קבוצות. עומקן המרבי של המערות מגיע עד לכ-230 מטרים מתחת לפני הקרקע ואורכן הכולל הוא יותר מ-5 ק"מ. משם זורם הנהר לאורך 34 ק"מ בנתיב תת-קרקעי עד שהוא צץ מחדש כנהר טימאבו (Timavo) סמוך לטריאסטה בתחומי איטליה ונשפך אל הים האדריאטי. במערות שוררת טמפרטורה קבועה של 12 מעלות צלזיוס, והן משמשות בית ל-250 מיני צמחים, ומספר בעלי חיים, בהם חמישה מיני עטלפים.
מפרץ סן פרנסיסקו
ממדים
למרות ערכו הרב של המפרץ כנמל טבעי, אלפי הדונמים של אדמות הביצה אשר יוצרות את גבול המפרץ נחשבו לשטח מבוזבז במשך שנים רבות. כתוצאה מכך, אדמה שנחפרה לבניית בניינים או הוצאה מתעלות נזרקה לעיתים קרובות לאזור אדמות הביצה ולאזורים אחרים במפרץ. מאמצע המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20 מולא באדמה יותר משליש מהמפרץ המקורי. בשנות התשעים נמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו הציע למלא עוד כמה מאות דונמים כדי להאריך את מסלולי הנחיתה וההמראה העמוסים שלו, ובתמורה יקנה אזורים אחרים במפרץ ויהפוך אותם בחזרה לאדמות ביצה. הרעיון היה, ונותר, שנוי במחלוקת.
תפקיד ביישוב קליפורניה
הגילוי הראשון של מפרץ סן פרנסיסקו על ידי אירופי היה ב-4 בנובמבר 1769, כאשר מגלה הארצות הספרדי גספר דה פורטולה, שלא הצליח למצוא את נמל מונטריי, עיגן את ספינתו קרוב למקום שבו שוכנת כיום פסיפיקה. בשל מחסור במים ובמזון יצאו פורטולה וצוותו בן 63 אנשים ו-200 סוסים למסע יבשתי שהביאם לפסגת רכס הסוויני, משם ראו את מפרץ סן פרנסיסקו.
מערות שקוציאן
נוכחות אנושית
בסביבתן הקרובה של המערות כ-30 אתרים ארכאולוגיים המעידים על יישוב אנושי במשך למעלה מ-10,000 שנים, ו-18 אתרים ארכאולוגיים נוספים שוכנים בסביבה ההיקפית של האתר. בין אלה התגלו חמישה בתי קברות פרהיסטוריים, ובתקופת הברזל הוקמה במקום מצודה. גם הרומאים הקימו מצודה משלהם באתר והאתר נזכר במאה ה-1 לפנה"ס בידי פוסידיניוס. בימי הביניים שכן יישוב מבוצר בשקוציאן, והמערות נזכרו ב-1599 וב-1689. ב-1851 החל מחקר ספלאולוגי של האתר וזה נמשך עד היום, אגב מחקרים חשובים בשנים 1893–1894 אודות משטר המים במקום. זהו אחד האתרים המפורסמים בעולם ללימוד תופעת הקרסט, ובו החל השימוש הבינלאומי במושג ה"קרסט" עצמו ובמושגים נלווים נוספים כמו "דולינה". כיום שוכנים באזור המוכרז שלושה כפרים - שקוציאן פרי דיוואצ'י (Škocjan pri Divači), מטאוון (Matavan) ובטנייה (Betanja) - והיישוב המשמעותי הקרוב ביותר הוא דיוואצ'ה (Divača), כ-5 ק"מ צפונית-מערבית למקום.
מפרץ סן פרנסיסקו
תפקיד ביישוב קליפורניה
הארופאי הראשון שנכנס למפרץ היה כנראה מגלה הארצות הספרדי חואן דה איילה, שעבר בו ב-5 באוגוסט 1775 בספינתו, ה"סן קרלוס", ועגן במפרץ באי המלאך.
אזור המפרץ
האזור שמסביב למפרץ מכונה "אזור מפרץ סן פרנסיסקו" (The San Francisco Bay Area). האזור נמצא בשטח שיפוטן של סן פרנסיסקו, אוקלנד, סן חוזה, שהיא העיר הגדולה ביותר באזור, ועוד 101 יישובים וערים. האזור מכיל תשעה מחוזות, והאוכלוסייה בו מונה 7.4 מיליון תושבים בקירוב.
במפרץ גריזלי המהווה חלק של מפרץ סן פרנסיסקו עוגנות אוניות מילואים של הצי החמישי האמריקאי.
גשרים באזור המפרץ
את המפרץ חוצים מספר גשרים המאפשרים תנועת כלי רכב אל המפרץ ומחוצה לו. בין הגשרים הראשיים יותר נמנים:
דלגן
דלגן (שם מדעי: Antidorcas marsupialis; ידוע גם כספרינגבוק), הוא מין אנטילופה אפריקנית בינונית בתת-משפחת הצבאיים, המהווה מין יחיד בסוגו. מקור השם ספרינגבוק (Springbok) הוא באפריקאנס ופירושו איילה (Bok) קופצת (Spring).
תפוצה ובית גידול
בית הגידול הטבעי של הדלגן הן ערבות הסוואנה הצחיחות של דרום ומזרח אפריקה, והוא מצוי בייחוד בנמיביה, בבוטסואנה, באנגולה וברפובליקת דרום אפריקה. הוא מסוגל לחיות גם באזורים צחיחים וחמים מאוד שאין בהם מקורות מים רבים. הדלגן איננו שרוי בסכנת הכחדה, אך הוא סובל מציד ומאובדן שטחי מחיה לטובת חוות חקלאיות. כיום, דלגנים רבים חיים בשטחים פרטיים או בשמורות טבע ופארקים לאומיים, שם הם מוגנים על-פי חוק.
התנהגות
כאשר חש מאוים ומפוחד, או כאשר בורח מטורף, נע הדלגן בדילוגים ארוכים שיכולים להגיע לגובה של 3.5 מטרים - וזהו מקור שמו. כאשר הוא מדלג בצורה זו, מתקשחות הרגליים, הגב מסומר כלפי חוץ, ושערות לבנות ארוכות מגיחות מתוך קפל עור בגב וניבטות למרחוק. התנהגות זו עשויה לשמש לשם הזהרת בני-המין כאשר מבחינים בחיות הטרף. הסבר אחר גורס שהתנהגות זו נועדה להזהיר דווקא את הטורפים: היא מבהירה להם שהדלגנים שמו לב לנוכחותם, ושאין טעם לנסות להתקיף.
הדלגן לא מדלג אך ורק בעת מנוסה: פרטים צעירים מדלגים גם תוך כדי משחק וכאמצעי לאימון שריריהם. כאשר הוא רץ, הדלגן מסוגל להגיע למהירות של 90 קילומטרים בשעה, ויחד עם האנטילוקפרה האמריקנית והאנטילופה ההודית הוא מתחרה על תואר היונק השני במהירותו, לאחר הברדלס. בתקופת היובש הדלגנים חיים בקבוצות קטנות. הנקבות והעופרים הצעירים מתקבצים בלהקות של עד 100 פרטים, והזכרים מתקבצים בלהקות של עד 50 פרטים לערך. בעונה הגשומה להקות קטנות אלה מתלכדות לעדרי-ענק, שנודדים על-מנת להגיע לאזורים שמשופעים בעשב טרי ובמיני צמחים שונים. בעבר, עדרים כאלה יכלו למנות אפילו מיליון פרטים, אולם כיום הם מכילים 1,500 פרטים לכל היותר.
הזכרים טריטוריאליים. כל זכר מגדיר לעצמו טריטוריה של בין 1 ל-4 קילומטרים רבועים, ומתיר לנקבות לחיות בטריטוריה שלו. הזכר מסמן את הטריטוריה שלו על ידי הזזת צמחייה ועשב בעזרת הקרניים. הזכרים נלחמים ביניהם כדי להגן על הטריטוריה או כדי לזכות בנקבה. הקרבות שמנהלים הדלגנים סוערים יותר מאלה של רוב מיני האנטילופות, והם כוללים התנגשות, "נעילת" הקרניים זו בזו והתגוששות שמטרתה לגרום ליריב לאבד את שיווי משקלו וליפול ארצה. תזונתו של הדלגן משתנה בהתאם לעונת השנה ולאזור שבו הוא חי, ומבוססת על צמחים ממינים שונים. בדרך כלל הוא מעדיף עלווה רכה וצעירה, ולפעמים הוא אף חופר באדמה על-מנת למצוא פקעות ושורשים עשירים במים. הדלגן מסוגל לאכול אף מספר מיני צמחים שרעילים לבעלי חיים אחרים. על מנת להשיג מינרלים חיוניים הוא נוהג לפעמים לאכול מעט אדמה. הרבייה מתרחשת בתחילת העונה היבשה, והעופרים נולדים 24 שבועות לאחר מכן, בעונה הגשומה.
הדלגן בתרבות
הדלגן היה אחד הסמלים הלאומיים של דרום אפריקה בתקופת שלטון המיעוט הלבן במדינה - גם לפני משטר האפרטהייד. הוא אומץ בתור קמע על ידי מספר קבוצות ספורט דרום אפריקניות, שהידועה שבהן היא נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה. כמו כן, הדלגן הופיע בסמל של חיל האוויר הדרום-אפריקאי, בלוגו של חברת התעופה סאות' אפריקן איירווייז, על-גבי מטבע זהב שהונפק בדרום אפריקה ועל סמל דרום אפריקה. ראש ממשלת דרום אפריקה לשעבר ואדריכל האפרטהייד הנדריק פרוורד התכוון לשנות את דגל דרום אפריקה, להסיר את שלושת הדגלים הקטנים שהיו במרכזו ולהחליפם בדלגן שמנתר מעל זר פרחים. על כל פנים, הצעה זו עוררה מחלוקת ולבסוף לא יושמה. כיום, הדלגן הוא החיה הלאומית של דרום אפריקה.
לאחר סיום האפרטהייד, ממשלת הקונגרס הלאומי האפריקני החליטה שהדלגן לא ישמש עוד כסמל של קבוצות הספורט, בגלל השימוש שנעשה בו בתקופת האפרטהייד. למרות זאת, ובמחווה של רצון טוב לקהל שחקני ואוהדי הרוגבי שרובו היה מהמיעוט הלבן, כינויה של קבוצת הרוגבי הדרום אפריקנית נשאר Springboks (שמו של הדלגן). כיום, הדלגן עדיין נמצא בשימוש בסמלים של ארגונים, קבוצות וחברות שונות בדרום אפריקה, אולם אין שימוש בדלגן בסמלים לאומיים או ממשלתיים. מכל מקום, המחלוקת סביב השימוש בדלגן כסמל עדיין עולה מדי פעם בשיח הציבורי בדרום אפריקה.
סיפורי מעשיות (ספר)
ספר סיפורי מעשיות הוא קובץ הכולל שלושה עשר סיפורים רובם בסגנון של אגדות עם שסופרו בידי רבי נחמן מברסלב ביידיש. רבי נחמן הרבה לספר סיפורים ורובם לא נכללו בספר סיפורי מעשיות. בשנת תקע"ה-תקע"ו, כארבע שנים לאחר מותו של רבי נחמן, ליקט תלמידו הבולט רבי נתן מברסלב שלושה עשר סיפורים נבחרים והוציאם לאור במתכונת דו-לשונית עברית בחלקו העליון ויידיש בחלקו התחתון. אף שהשפה היום יומית של יהודי מזרח אירופה הייתה יידיש שפת הכתיבה העיקרית הייתה עברית. פרסום הסיפורים גם ביידיש נעשתה על פי בקשתו המפורשת של רבי נחמן.
לרוב הסיפורים שבקובץ זה יש ממד הגותי וקבלי עמוק ורחב. עם זאת ספר זה כולל גם סיפורים של מעשים שהיו (למשל, סיפור ח, מעשה מרב ובן יחיד), ומצד שני יש סיפורים לא מעטים שיש בהם ממד הגותי וקבלי שלא זכו להיכלל בקובץ זה. השאלה למה בחר רבי נתן דווקא בשלושה עשר סיפורים אלה נידונה הרבה במחקר ועדיין לא ניתנה לה תשובה מכרעת.
הדפוס הראשון
מקום הדפוס לא נזכר והחוקרים חלוקים אם הוא נדפס במאהלוב או באוסטרהא. הטקסט ביידיש נדפס כולו בגופן צו"ר (כינוי לגופן שבו נדפס החיבור צאינה וראינה) שהפך להיות הגופן הסטנדרטי להדפסת ספרים ביידיש. הטקסט העברי כולל גופנים וגדלים שונים. עיקר הטקסט בא בגופן פרנק ואילו ההערות והביאורים (שרובם ככולם יצאו מעטו של ר' נתן המהדיר, כפי שיבואר להלן) באים בדרך כלל בכתב רש"י ר' נתן הוסיף לסיפורים אין ספור ביאורים וגלוסות שבאים בין סוגריים הן במסורת העברית, הן במסורת היידיש. לצד זה יש מקרים רבים שאותו משפט בא במסורת אחת בסוגריים ובמסורת האחרת כחלק מגוף הסיפור, ובמקרים אלה קשה להבחין בין דברי המספר, רבי נחמן, ובין דברי המהדיר, ר' נתן. בכמה וכמה מקרים יש בדפוס הראשון ביטויים השייכים בלי ספק לגוף הסיפור עצמו ועם זאת הם באים בסוגריים.
מהדורות של ספר סיפורי המעשיות
הספר נדפס פעמים רבות במהדורות דו-לשוניות, בעברית בלבד, ביידיש בלבד. כמו כן נדפסו גם סיפורים בודדים.
היחס בין היידיש והעברית
מנהג נפוץ בקרב חסידי ברסלב שבשבת לאחר תפילת מוסף קובעים שיעור בספר סיפורי מעשיות. וחסידי ברסלב הוותיקים, כלומר דוברי יידיש שמקורם במזרח אירופה, קוראים את מסורת היידיש. ככל הנראה בעיניהם מסורת היידיש היא היא לשונו של רבי נחמן. קניג, חסיד ברסלב, כותב בחיבורו נוה צדיקים שמסורת היידיש משקפת את לשונו של רבי נחמן אות באות. ממחקר חדש שנערך לאחרונה עולה שהצדק לכאורה עם זצר. במקומות שונים לאורך הסיפורים ניתן לראות מילים וביטויים עבריים שאינם בשימוש כלל ביידיש ואינם אלא העתקה ממסורת העברית. אבל שאלה זו לא תיפתר עד שלא נשווה בפירוט ובצורה מדויקת את ההבדלים המרובים בין מסורת היידיש ובין מסורת העברית. ניסיון ראשון בכיוון זה נערך לאחרונה בידי טרייטל בעבודת הדוקטורט שלו שבו הציע את הסיפורים כולם במהדורה סינופטית. כלומר, שורה בעברית מול שורה ביידיש. מהדורה זו מציגה בבהירות מרבית את מאות ואלפי ההבדלים - בתוכם גם הבדלים של ממש הנוגעים לתוכן - בין שתי המסורות. מהדורה סינופטית זו עשויה להוות חומר גלם מצוין למי שמבקש לחקור שאלה זו.
עיבודים של ספר סיפורי מעשיות
הסיפורים זכו לעיבודים שונים ומגוונים. בשנת תרפ"ט פרסם שמואל זצר מהדורה מעובדת ביידיש. זצר מכנה את מהדורתו 'מדעית'. הוא שינה במקומות רבים את ניסוחי היידיש על פי העברית. למעשה מדובר בעיבוד ולא במהדורה מדעית. ב-1971 יצא הספר בעיבוד בידי יהודה יערי, בהוצאת מוסד הרב קוק בשם „סיפורי מעשיות משנים קדמוניות״. בשנת 1981 הוציא הרב  עדין אבן ישראל (שטיינזלץ) שישה מסיפורי המעשיות בצירוף מבוא ופירושים, בהוצאת דביר. פנחס שדה פרסם חלק מסיפורי רבי נחמן ("תיקון הלב", הוצאת שוקן, 1981).
הסיפורים
סיפור א, מאבדת בת מלך וסיפור יג, משבעה בעטלירס לא גמורים. סיפורים אלו משקפים את המציאות החסרה, כלומר, עולם שלא בא על תיקונו ופרטי העלילה מבטאים את הציפייה לגאולה. אשר לסיפור ז, מזבוב ועכביש, בסיומו מעיר רבי נתן 'שיש עוד הרבה בזה', ולפי זה אף סיפור זה לא גמור. אבל לאחרונה הראה אליעזר טרייטל כי רבי נחמן השלים סיפור זה וכי במהלך העריכה ובהבאה לדפוס נפלו אי דיוקים ולדעתו אין להחשיב סיפור זה בקטגוריה של הסיפורים הבלתי גמורים.