cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטיג בלומקוויסט
קריירת מרוצים
בשנת 1982 הוחתם על ידי קבוצת אאודי לנהוג במכונית האאודי קוואטרו במספר מרוצים לצידם של האנו מיקולה ומישל מוטון. הוא ניצח את ראלי שוודיה וראלי סן-רמו וסיים במקום השני בראלי פינלנד. בעקבות ההישגים הוחתם כנהג קבוע בקבוצה. במהלך עונת 1983 הגיע שבע פעמים לפודיום, כולל ניצחון בראלי ווילס, מרוץ סיום העונה. באותה שנה זכה באליפות הראלי הבריטית לאחר שניצח ארבעה מתוך שישה מרוצים.
בשנת 1984 זכה באליפות העולם לאחר שניצח חמישה מרוצים. הניצחון האחרון בעונה, שהושג בראלי חוף השנהב, היה גם הניצחון האחרון בקריירה. את עונת 1985 סיים במקום השני, בפער של 52 נקודות אחרי טימו סלונן מקבוצת פז'ו. בעונת 1986 התחרה בחמישה מרוצים עבור קבוצת פורד ומרוץ נוסף עבור פז'ו. הישגו הטוב בעונה היה המקום השלישי אליו הגיע בראלי פינלנד.
לאחר המעבר לקטגוריה A המשיך להתחרות עבור פורד שתי עונות נוספות. בשנת 1989 זכה בתואר "אלוף האלופים" במרוץ האלופים לאחר שניצח את וולטר רוהל בגמר. שנה לאחר מכן זכה שוב בתואר, הפעם לאחר ניצחון על טומי מקינן. בעונת 1990 לא לקח חלק במרוצי אליפות העולם. בשנתיים הבאות נהג בניסאן סאני GTI-R, עימה הגיע לפודיום בראלי שוודיה בעונת 1992. הפודיום האחרון בו זכה כמקצוען.
במהלך שנות התשעים סייע לקבוצת המרוצים של סקודה בפיתוח גרסת המרוצים לדגם הסקודה פליסיה. בשנת 1996 לקח חלק בראלי בריטניה, שלא נכלל כחלק מאליפות העולם. בגיל 50 סיים את המרוץ במקום השלישי. באותה שנה השתתף גם בראלי ספארי שהתקיים בקניה וסיים במקום השביעי. בשנת 2001 שב להתחרות בצורה סדירה ולקח חלק ב-12 מרוצים בקטגוריית N, כשהוא נוהג במיצובישי לאנסר איוו 6. בסיום העונה דורג במקום החמישי בקטגוריית המכוניות מייצור סדרתי (PWRC). שנתיים לאחר מכן סיים במקום השלישי בקטגוריה, הפעם עם סובארו אימפרזה WRX STI. בשנת 2006 השתתף בפעם האחרונה בראלי שוודיה אותו סיים במקום ה-24 בדירוג הכללי ובמקום השלישי בקטגוריית ה-N.
משפחתו
בלומקוויסט מתגורר בבריטניה. בנו, טום בלומקוויסט, התחרה במרוצי מכוניות וזכה בשנת 2010 באליפות פורמולה רנו הבריטית.
חגית גינזבורג
חגית גינזבורג (נולדה ב-30 במאי 1982) היא עורכת עיתונות, עיתונאית וסטנדאפיסטית ישראלית. גינזבורג מזוהה כסטנדאפיסטית העוסקת בחיי הרווקות המאוחרת, בהתמודדות עם דיכאון, חרדה ודימוי גוף ועוד. הקימה את ליין הסטנדאפיסטיות נשי ותהני וכן את מועדון הסטנדאפיסטיות של צוותא. ערכה מגזינים ועיתונים רבים ביניהם: פנאי פלוס, ידיעות אמריקה, מגזין את, מנטה ועוד. כיום עורכת וכתבת בעיתון הארץ.
ביוגרפיה
גינזבורג נולדה וגדלה בבאר שבע לאב רואה חשבון ולאם מנהלת חשבונות שעלו לישראל מארגנטינה. למדה קולנוע במקיף א' בבאר שבע ובשנת 1996 התקבלה לצוות כתבי הנוער של העיתון "מעריב לנוער" ושימשה ככתבת נוער עד גיוסה לצבא.
שירתה כצפ"טית בחיל האוויר.
עורכת עיתונות
לאחר שחרורה מהצבא החלה גינזבורג לשמש כעורכת במקומון "כל הנגב" (לימים "ידיעות הנגב") ולמדה במכינה למשחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לווינשטין. בשנת 2004 עברה להתגורר בתל אביב ושימשה כסגנית עורכת המגזין "סגנון", תחת ליסה פרץ. במקביל, החלה לכתוב למוסף התרבות של מעריב ולמוסף סופהשבוע. בשנת 2005 עברה להתגורר בניו יורק, שם שימשה כעורכת המוספים ידיעות מיאמי וידיעות לוס אנג'לס במסגרת "ידיעות אמריקה".
עם חזרתה לישראל, בשנת 2006, התקבלה לצוות הכותבים של תוכנית האירוח של שלישיית מה קשור.
בשנת 2007 הצטרפה למערכת "פנאי פלוס" ושימשה ככתבת ועורכת. במקביל, החלה לכתוב גם למגזינים נוספים מבית ידיעות אחרונות, כמו Go Style ובלייזר.
בשנת 2010 הצטרפה למערכת התוכנית ערב טוב עם גיא פינס ושימשה כעורכת דסק החוץ.
בשנת 2012 החלה לעבוד כעיתונאית ואשת תוכן עצמאית וכתבה בין היתר למוסף "סופהשבוע", בו כתבה גם טור אישי שבועי ; וואלה!, מאקו, מגזין את ועוד.
משנת 2016 עד שנת 2020 שימשה כעורכת המשנה של מגזין מנטה וככותבת במגזין. במקביל שבה לכתוב גם למגזינים בלייזר וגו סטייל. במסגרת עבודתה, בשנת 2019 חשפה את תהליך שימור הפיריון שעברה.
בין השנים 2013–2018 לימדה כתיבה עיתונאית במסגרות שונות, בין היתר בבית הספר כותרת, גיבור תרבות ועבודי קריאייטיב.
החל משנת 2021 משמשת כעורכת וככתבת התיאטרון של מוסף גלריה בעיתון הארץ. מרבה להתמקד בראיונות עם אמנים מתחום הסטנדאפ והקומדיה.
ברדיו
בשנת 2015 החלה להגיש את הפינה "האישה הטובה" בתוכנית הרדיו הבוקר עם טל ואביעד. בשנת 2021 החלה להגיש בתוכנית גם את הפינה "אין מה לראות".
הופעות בטלוויזיה
בשנת 2018 הנחתה את "פופאפ ג'מייקה" בערוץ החיים הטובים.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית "שי בשידור" בהנחיית שי שטרן.
בשנת 2021 השתתפה בפרק הראשון לעונה של התכנית "שיטת אשכנזי", בקשת 12.
בשנת 2021, השתתפה בסדרה "מצב נפשי" של כאן 11.
קריירה כסטנדאפיסטית
ב-2015 החלה גינזבורג להופיע כסטנדאפיסטית. היא אחת מאמניות הבית של מועדון הקאמל קומדי קלאב. החל משנת 2022, מופיעה גינזבורג עם המופע "זה מסובך".
נשי ותהני
ביולי 2015 הקימה גינזבורג את ליין הסטנדאפיסטיות נשי ותהני, במועדון הסטנדאפ פקטורי בתל אביב. מטרת הליין הייתה לספק במה שוויונית לנשים, לאחר שהבחינה במיעוט נשי גורף על במות מועדוני הסטנדאפ. הליין זכה להצלחה רבה ובהמשך הציג באולמות שונים בארץ. בין היתר לקחו חלק בהופעות לאה לב, נגה ד'אנג'לי, יונה קפח, דורון רהב, נועם שוסטר-אליאסי, מרינה אקילוב ואחרות.
בשנת 2018 החלה ללמד סטנדאפ במסגרת סדנאות המשחק של טלי שרון, באמצעות שיטה ייחודית שפיתחה לשימוש בהומור לעיבוד טראומות וקשיים. כיום מעבירה את הסדנאות במתכונת עצמאית.
מועדון הסטנדאפיסטיות של צוותא
ביולי 2021 הקימה גינזבורג את מועדון הסטנדאפיסטיות של צוותא, מועדון הסטנדאפ הראשון בישראל המנוהל על ידי נשים ומיועד עבור נשים, מתוך רצון להמשיך ולאזן את חוסר השוויון בין המינים בתעשיית הסטנדאפ. המועדון מתקיים במתכונת דו חודשית באולם צוותא 2 ומארח גם סטנדאפיסטיות וסטנדאפיסטים מוכרים כמו אורנה בנאי, יונתן ברק, גורי אלפי, מיכאל הנגבי ואחרים.
חיים אישיים
גינזבורג מתגוררת בגבעתיים.
קרב פשנדל
קרב פשנדל (באנגלית: Battle of Passchendaele), נקרא לעיתים גם קרב איפר השלישי (Third Battle of Ypres) בבריטניה, קרב פלנדריה השלישי בגרמניה (Dritte Flandernschlacht) או הקרב השלישי על פלנדריה בצרפת (Troisième Bataille des Flandres), היה אחד מהקרבות המרכזיים בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה שנערך בין 31 ביולי 1917 ועד ל-6 בנובמבר 1917. הקרב התרחש באזור רכס ההרים והכפר פשנדל, הנמצאים ליד העיר איפר במערב פלנדריה, בלגיה בין מדינות ההסכמה (בהובלת בריטניה) לבין גרמניה ממדינות המרכז.
בתום ארבעה חודשי לחימה עזים, הצליחו מדינות ההסכמה להתקדם כעשרה קילומטרים בלבד לתוך קווי הגרמנים, וזאת במחיר של למעלה מחצי מיליון פצועים, שבויים או הרוגים לשני הצדדים. בשל כך נחשב קרב פשנדל לאחד הקרבות הנוראיים ביותר במלחמת העולם הראשונה, שמסמלים את מלחמת החפירות שאפיינה את החזית המערבית.
רקע
למיקומה האסטרטגי של איפר בין גרמניה לצפון צרפת נודעה משמעות רבה בעת המלחמה. הגרמנים, שפעלו לפי תוכנית שליפן וניסו לפרוץ לצרפת מצפונה, כבשו בסערה את פלנדריה והגיעו לסביבות איפר. הם התבססו בגבעות שמצפון, ממזרח ומדרום לעיר, וכיתרו את "מבלט איפר" - שטח בצורת חצי סהר ובמרכזו איפר. השטח הוחזק בידי מדינות ההסכמה, ובלט מזרחה לתוך השטח שהוחזק בידי הגרמנים. הבריטים, שהתערבו במלחמה עקב הפרת הגרמנים את הנייטרליות של בלגיה, יחד עם הצרפתים ולוחמים ממדינות ההסכמה האחרות, ניסו להדוף את הגרמנים מזרחה, אך קרב רדף קרב ללא תוצאות משמעותיות מלבד אבדות רבות לשני הצדדים. במהלך שנות המלחמה הפכה איפר לסמל חשוב בעיני העם הבלגי, בהיותה אחת הערים הבלגיות המעטות שלא נכבשו על ידי הגרמנים.
הקרב הראשון
בקרב איפר הראשון ניסו הגרמנים, לאחר שכבר כבשו כ-95% משטחה של בלגיה, להשלים את המלאכה בגזרת מערב פלנדריה, שבמרכזה העיר איפר, ולהגיע לנמל קאלה בצפון מזרח צרפת. הקרב החל למעשה בכניסתה של פלוגה גרמנית קטנה לעיר, ב-3 באוקטובר 1914. הבריטים פרצו אל העיר ב-14 באוקטובר, והגרמנים נסוגו מיד לעבר הגבעות. הבריטים לא הסתפקו בסילוק הגרמנים מהעיר ופתחו תוך מספר ימים במתקפה כללית על הפלוגות שכיתרו את העיר. מטרת הקרבות נבעה, ככל הנראה, משאיפתם של הבריטים להגן על נמלי התעלה האנגלית ועל קווי ההספקה שלהם. איפר הייתה המכשול העיקרי האחרון בפני הגרמנים בדרכם אל בולון ואל קאלה היושבות לחוף התעלה. הצרפתים שאפו למנוע מהגרמנים לאגף את צבאות ההסכמה מצפון, איגוף שנחשד כמטרתם של הגרמנים בעקבות המפלות בקרב על האן ובקרב הראשון על המארן. ההתנגדות העיקשת של חיל המשלוח הבריטי, כוחות צרפתיים ושרידי הצבא הבלגי הנסוג בפיקודו של המלך הבלגי אלברט הראשון, הביאה ליצירתה של מובלעת סביב איפר, שהפכה לזירה של סדרת מערכות בשנים הבאות. הקרבות החלו ב-19 באוקטובר 1914 ונמשכו עד 22 בנובמבר באותה שנה. מדינות ההסכמה איבדו בקרבות בין 180,000 ל-215,000 לוחמים, שנהרגו, נפצעו או נעדרו. לגרמנים נמנו כ-20,000 הרוגים, 84,000 פצועים ו-31,000 נעדרים.
הקרב השני
קרב איפר השני היה למעשה סדרה של ארבעה קרבות, שהתנהלו בצפון המבלט: קרב רכס חראפנסטאפל (Gravenstafel) שהתחולל ב-22 וב-23 באפריל 1915, קרב סנט ז'וליין (St. Julien) שהחל ב-24 באפריל ונמשך עד 4 במאי 1915, קרב רכס פרזנברג (Frezenberg) שהחל ב-8 במאי עד 13 במאי 1915, וקרב רכס בלווארדה (Bellewaarde) שהתחולל ב-24 וב-25 במאי 1915. גם בקרב זה נשא חיל המשלוח הבריטי, שכלל גם דיוויזיה הודית ודיוויזיה קנדית, בעיקר הנטל. בקרבות אלו נהרגו, נפצעו או נשבו כ-70,000 לוחמי מדינות ההסכמה, וכ-35,000 גרמנים. תוצאות הקרבות צמצמו את מבלט איפר וקרבו את קו הכיתור של הגרמנים לעיר גופה.
בקרב איפר השני הופעל בהצלחה, לראשונה בהיסטוריה, נשק כימי כנשק להשמדה המונית. ב-22 באפריל 1915 הפציצו הגרמנים את כוחות ההסכמה שחנו ליד איפר בגז כלור, וקטלו כ-6,000 חיילים צרפתים וצפון אפריקנים. רבים יותר התעוורו כתוצאה מהמתקפה. גם הלהביור הופיע לראשונה בקרבות איפר, ביולי 1915.
1916
פעולות קטנות התרחשו במזרח העיר איפר בשנת 1916, חלקן היו יוזמות גרמניות להסיח את בעלות הברית מההכנות למתקפה בוורדן ומאוחר יותר ניסיונות להסיט את המשאבים של בעלות הברית מהקרב על הסום. פעולות אחרות החלו על ידי הבריטים להשבת שטחים או לפינוי הגרמנים מהעמדות המשקיפות על עמדותיהם. בינואר 1917 החזיקה הארמייה השנייה (הגנרל הרברט פלומר) עם הקורפוסים אנזא"ק ה-2, ה-9, ה-10 וה-8 את החזית המערבית בפלנדריה מלוונטי לבוזינגה, עם אחת עשרה דיוויזיות ועוד שתיים בעתודה. במהלך הפעולות האלו היו לארמייה השנייה 20,000 נפגעים. בחודש מאי החלו להגיע תגבורות לפלנדריה מדרום; מטה הקורפוס ה-2 ו-17 דיוויזיות הגיעו בסוף החודש.
בינואר 1916 החל פלומר לתכנן מתקפה נגד רכס מסין, ליל ויער חותולסט. הגנרל הנרי רולינסון נצטווה גם הוא לתכנן מתקפה על מבלט איפר ב-4 בפברואר; התכנון נמשך אך קרב ורדן וקרב הסום תפסו את שארית השנה. בנובמבר 1916 נפגשו דאגלס הייג, המפקד הצרפתי ז'וזף ז'ופר ושאר בעלות הברית בשאנטילי. המפקדים הסכימו על אסטרטגיה של התקפות סימולטניות בכל החזיתות; המערבית, המזרחית והאיטלקית. ישיבה בלונדון של האדמירליות והמטכ"ל דחקה בביצוע מבצע פלנדריה בשנת 1917 וז'ופר השיב ב-8 בדצמבר, והסכים למערכה בפלנדריה לאחר מתקפת האביב. התוכנית לשנה של מתקפות התשה בחזית המערבית, כשהמאמץ העיקרי שנעשה בקיץ על ידי BEF, נפסק על ידי המפקד הצרפתי החדש רוברט ניבל לטובת החזרה ל אסטרטגיה של קרב מכריע.
האסטרטגיה של בעלות הברית
בחודש אפריל הורה הגנרל הצרפתי רובר ניוול על מתקפה חדשה נגד החפירות הגרמניות בהבטיחו שזו תביא לניצחון. במתקפה, המכונה מתקפת ניבל, תוכננו להילחם 1.2 מיליון חיילים שילוו בטנקים ובארטילריה. במבצע הייתה ידם של הצרפתים, בתוספת שתי חטיבות רוסיות, על התחתונה – הגרמנים שלטו באוויר, השטח היה בעל עבירות נמוכה והחשאיות של המתקפה לא נשמרה. בתוך שבוע נהרגו 100 אלף חיילים צרפתים, ולמרות הבטחתו של ניבל, שאם המתקפה תיכשל, היא תופסק, המתקפה נמשכה אל תוך מאי. ב-3 במאי סירבו חיילי הדיוויזיה הקולוניאלית הצרפתית השנייה המותשים, שלחמו בקרב ורדן, לפקודה להילחם ואף הגיעו שיכורים וחסרי נשק. לקצינים לא היו האמצעים להעניש את האוגדה כולה ולכן לא ננקטו צעדים משמעותיים נגד הסרבנים. בהמשך אירעו המרידות בצבא הצרפתי (1917), עם סך הכול של 20,000 חיילים שנטשו את שדה הקרב. כוחות אחרים של מדינות ההסכמה המשיכו לתקוף, אך ספגו אבדות משמעותיות. קריאות לפטריוטיות כמו גם מעצרים והליכים משפטיים עודדו את החיילים לחזור לחפירות, אם כי החיילים הצרפתים סירבו להשתתף במתקפות נוספות. ב-15 במאי הועבר ניבל מתפקידו והוחלף בגנרל פיליפ פטן, שעצר את המתקפות רחבות ההיקף. במשך החודשים הבאים עסקו הצרפתים בעיקר בהגנה כדי להחזיר את הביטחון והמורל לחיילים.
מתקפת קרנסקי
הצבא הרוסי ניהל את מתקפת קרנסקי בגליציה, כדי לכבד את ההסכם שנחתם עם בעלות הברית בשאנטילי. לאחר תקופה קצרה של הצלחה בין 1 ל-19 ביולי, המתקפה הרוסית נבלמה על ידי הגרמנים והאוסטרו-הונגרים, שתקפו בחזרה ואילצו את צבאות רוסיה לסגת. על החוף הבלטי בין 1 ל-5 בספטמבר 1917 תקפו הגרמנים עם העתודה האסטרטגית שלהם שכללה שש דיוויזיות וכבש את ריגה. במהלך מבצע אלביון (ספטמבר-אוקטובר 1917), הגרמנים כבשו את האיים בפתחו של מפרץ ריגה. המפקדים הבריטים והצרפתים בחזית המערבית נאלצו להתחשב בכך שהצבא הגרמני במערב התחזק באמצעות תגבורות מהחזית המזרחית בסוף שנת 1917. הייג רצה לנצל את הסחת הכוחות הגרמניים ברוסיה והפציר בקבינט המלחמה של בריטניה להקצות את המירב של כוח אדם ותחמושת לקרב בפלנדריה.
מבלט איפר
מבלט איפר היה שטח נחות שנשלט מדרום על ידי רכס מסין, ממזרח על ידי מישור גלובלט שהתרומם בחצי קשת לצפון מזרח עד לאזור הכפר פשנדל, ומצפון מזרח על ידי רכס פליקם. הרכסים היו נמוכים מאוד, הנקודות הגבוהות ביותר לא התנשאו ליותר מ-60 מ’, אולם ביחס לשפלת איפר היה בהפרש הגובה הזה יתרון משמעותי לגרמנים.
התוכניות הבריטיות
ההכנות למבצעים בפלנדריה החלו בשנת 1915, עם הכפלת המסילה של קו הרכבת הזברוק – איפר ובניית קו חדש מברגו לפרובנס, שהוכפל בראשית 1917. התקדמות בדרכים, סלילת מסילות רכבת והקמת תחנות באזור הארמייה השנייה באמצע שנת 1917 העניק לאזור את מערך האספקה היעיל ביותר של חיל המשלוח הבריטי. כמה תוכניות ותזכורות למתקפת פלנדריה הופקו בין ינואר 1916 למאי 1917, בהם ניסו הכותבים לתאר את המשאבים הפוגעניים העומדים לרשות השטח ואת ההגנה הגרמנית ככל הנראה. בתחילת 1916 הדגישו חייג ומפקדי הצבא את חשיבות לכידת מישור גלוולט למען התקדמות צפונה. ב-14 בפברואר 1917, קולונל נורמן מק'מאלן הציע כי הרמה תיכבש על ידי מתקפת טנקים המונית, ותצמצם את הצורך בארטילריה; באפריל מצא סיור של קפטן גיפרד לה קיין מרטל כי האזור אינו מתאים לטנקים.
ב-9 בפברואר הציע רולינסון, מפקד הארמייה הרביעית, כי ניתן יהיה לקחת את רכס מסין ביום אחד וכי לכידת מישור גלוולט צריכה להיות בסיסית למתקפה בצפון. הוא הציע כי ההתקפה הדרומית מסנט איב למונט סורל צריכה להיות ראשונה, וכי יש לתקוף את האזור בין Mont Sorrel ל-Steenstraat תוך 48–72 שעות. לאחר דיונים עם רולינסון ופלומר ושילוב השינויים של הייג, הגיש מקמולן את מזכרו ב-14 בפברואר. שבוע לאחר קרב רכס מסין מסר הייג את מטרותיו למפקדים בצבא, הבקעה בחזית איפר, שבעקבותיה יקודמו דיוויזיות פרשים להשתלטות על המרחב המנהלתי העורפי של הצבא הגרמני במרחב רוסלר על ידי לכידת רכס פשנדל, ולחבירה עם כוחות שיונחתו מהים לכיבוש נמלי אוסטנד וזיברוגה, שהיו בסיסי צוללות של הצי הגרמני, לאבטח את החוף הבלגי ולהתחבר לגבול ההולנדי. בשל כוח אדם וארטילריה לא מספיקים, רק החלק הראשון של התוכנית היה יכול להתקיים. ב-30 באפריל אמר הייג ליוברט גוף, מפקד הארמייה החמישית, כי יוביל את המבצע הצפוני ואת כוח החוף, אף כי אישור הממשלה למתקפה לא ניתן עד 21 ביוני.
ההגנה הגרמנית
הארמייה הרביעית החזיקה קו חזית של 40 ק"מ עם שלוש קבוצות, המורכבות ממטות הקורפוסים והשלמה שונה של דיוויזיות; קבוצת שטאדן, שהתבססה על קורפוס המילואים של המשמר, נוספה מאוחר יותר. קבוצת דיקסמוד החזיקה 19 קילומטר עם ארבע דיוויזיות קדמיות ושתי דיוויזיות תקיפה, קבוצת איפר נערכה לאורך 9.7 קילומטר מ-Pilckem עד כביש מנן עם שלוש דיוויזיות קדמיות ושתי דיוויזיות תקיפה, וקבוצת ויטשאט שנערכה באורך דומה מדרום לדרך מנן, עם שלוש דיוויזיות קדמיות ושלוש דיוויזיות תקיפה. דיוויזיות התקיפה הוצבו מאחורי רכסי מנן ופשנדל. כ-8 ק"מ הרחק מאחור, היו עוד ארבע דיוויזיות תקיפה, וכ-7 ק"מ מעבר להן, שתיים נוספות בעתודת OHL.
הגרמנים היו חרדים מכך שהבריטים ינסו לנצל את ניצחונם בקרב מסין, עם התקדמות למגדל המלטס ספור מעבר לקצה הצפוני של רכס מסין. ב-9 ביוני הציע רופרכט, נסיך הכתר הבווארי לסגת לקו פלנדריה ממזרח למסין. בניית ההגנות החלה אך הופסקה לאחר שמונה פריץ פון לוסברג לרמטכ"ל הארמייה הרביעית. לוסברג דחה את הנסיגה המוצעת לקו פלנדריה והורה לקיים את הקו הקדמי ממזרח לקו האוסטטברן בקפידה.
ב-25 ביוני, הציע אריך לודנדורף, ראש המטה הכללי, לנסיך הכתר רופרכט כי קבוצת איפר צריכה לסגת לווילהלמשטלונג, ולהשאיר רק מאחזים באלברכטשטלונג. ב-30 ביוני הציע ראש המטה הכללי של הצבא, גנרל הרמן פון קוהל, לסגת לפלנדרן I שטלונג לאורך רכס פשנדל, לפגישה עם קו החזית הישן בצפון ליד לנגמארק וארמנטייר בדרום. נסיגה כזו תימנע נסיגה חפוזה מרכס פילקם ותאלץ את הבריטים לפריסה מחדש של זמן רב. לוסברג לא הסכים, כשהוא מאמין שהבריטים יפתחו במתקפה חזיתית רחבה, שהאזור ממזרח לזהננשטלונג קל להגנה וכי ניתן להחזיק את רכס כביש מנן אם הוא הופך לנקודת המאמץ העיקרי של מערכת ההגנה הגרמנית. רכס פילקם שלל מהבריטים את תצפית הקרקע על עמק סטננבק, ואילו הגרמנים יכלו לראות את האזור מרכס פשנדנדל, מה שאפשר לתמוך בחי"ר גרמני על ידי ירי ארטילרי שנצפה. החלטתו של לוסברג התקבלה ולא בוצעה נסיגה.
יולי–אוגוסט
את המאמץ העיקרי של ההתקפה הטיל הייג על הארמייה החמישית בפיקודו של יוברט גוף, קצין שכבר "קנה לעצמו" במערכת הסום (1916) שם של מפקד שש לקרב, המתאפיין ב"הליכה עם הראש בקיר", תוך קביעת יעדים טקטיים בלתי ריאליים לכוחותיו, מתוך גישה שמה שלא הולך בכוח ילך בעוד יותר כוח, ולא מצטיין, בלשון המעטה, בעבודת מטה יסודית ובהכנה מסודרת של כוחותיו לקרב.
מערכת פשנדל החלה בסופו של דבר ב-31 ביולי, בהתקפה לרוחב חזית גדול מרכס פליקם בצפון עד מישור גלובלט ממזרח לאיפר. קדמה להתקפה הרעשה ארטילרית של 2,700 תותחים שירו במשך 14 יום 4.2 מיליון פגזים. קביעת יעדים בלתי ריאליים ליום ההתקפה הראשון גרמה לכך שרק חלק קטן מהיעדים, בעיקר בצפון הגזרה, הושגו, במחיר כבד. בנוסף, הגרמנים כחלק מההגנה שלהם השתמשו בגז חרדל נגד הכוחות הבריטיים, ועל שם השימוש בו אזור איפר הוא מכונה איפריט. מכאן החלה להתפתח סדרה של התקפות שנמשכו עד סוף אוגוסט, והשיגו מעט מאוד שטח במחיר כבד של אבדות. השטחים השולטים שממזרח לאיפר נשארו בידי הצבא הגרמני. חודש אוגוסט באותה שנה היה חודש גשום באופן חריג לעומת שנים קודמות, והיו בו רק שלושה ימים ללא גשם. המצב הידרדר במהירות לעוד מערכת שחיקה בסגנון מערכת הסום, וגוף, שלא הצליח להשיג את יעדיו, האשים את פיקודיו ואיים להעמיד לדין מפקדים על אי עמידה במשימותיהם.
ספטמבר–אוקטובר
הכישלון להשיג את יעדיו לא ריפה את ידיו של הייג, אבל הוא החליט לצמצם את גזרתו של גוף ולהפקיד על גזרת המאמץ העיקרי, בחזית שממזרח לאיפר, את הגנרל הרברט פלומר והארמייה השנייה שבפיקודו. פלומר היה קצין יסודי שהקפיד על עבודת מטה והכנה שיטתית לקרב, כולל תרגולים על מודל ותידרוך מפורט של הכוחות לקראת היציאה. כמו כן התעקש פלומר לבצע כל שלב של המערכה רק לאחר הכנה ארטילרית מאסיבית בת כשבוע ימים, שמטרתה לכתוש את הקו הקדמי ואת סוללות הארטילריה הגרמניות, ובנוסף הוא שכלל את שיטת ההתקפה בחסות מסך אש ארטילרי מתגלגל (Creeping barage). ב-20 בספטמבר יצא פלומר לסדרה של שלושה קרבות, שבסופה הצליח להשתלט בתחילת אוקטובר על השטחים השולטים שממזרח לאיפר. חוד החנית של התקפתו היו יחידות אנזא"ק (אוסטרלים וניו זילנדים). הפיקוד הגרמני נכנס ללחץ מההתקפות של פלומר, שלמעשה לא היה לו מענה עבורן. המערך הגרמני היה בנוי בארבעה קווים שהוחזקו על ידי דיוויזיות קו ראשון, שמאחוריהן דיוויזיות תקיפה, שהיו דיוויזיות עתודה שנועדו להתקפות נגד. בשל תנאי הקרקע לא התבצרו הגרמנים בחפירות כבשאר החזית המערבית, אלא בבונקרים מבוצרים שנבנו לרוחב הקו או בבתי חווה שהשתייכו בעבר לחוות החקלאיות של החקלאים הבלגים בסביבה והפכו עתה למבנים מבוצרים. בין הבונקרים פוזרו עמדות מקלעים, ובחזית הקו הונח סבך של תיל. ההכנה הארטילרית היסודית שהפעיל פלומר לקראת כל שלב הצליחה להשמיד חלק ניכר מעמדות המקלעים ופרצה פרצות בתיל, אך בדרך כלל לא הצליחה להשמיד את הבונקרים המבוצרים. שיטת מסך האש המתגלגל שפיתח פלומר עשתה שמות בדיוויזיות התקיפה ושמרה (יחסית) על כוחותיו המתקדמים.
במהלך חודש אוקטובר מזג האוויר הלך והחמיר. פני הקרקע של אזור הלחימה הפכו לשדות דמויי ירח של רצף מכתשי פגזים מלאים מים שהתנועה ביניהם אפשרית רק על גבי רפסודות של עץ. בתנאים אלה כמעט שלא ניתן היה לקדם את הארטילריה, ובוודאי לא בכמויות שנדרשו לפי תורת הלחימה שפיתח פלומר כהכנה לכל מתקפה. כתוצאה מכך, מהתקפה להתקפה הקו הגרמני המותקף נשחק פחות מההפגזות המכינות שהלכו ונחלשו, ובמקביל לא ניתן היה לקיים את מסך האש המתגלגל שאמור היה להגן על היחידות התוקפות. כתוצאה מכך נעשתה השגת היעדים בכל התקפה קשה הרבה יותר מאשר בקודמתה. גם סוללות הארטילריה הגרמניות, שבהתקפות המוקדמות היו חלק נכבד מהמטרות של ההכנה הארטילרית הבריטית, נפגעו פחות, ובשל כך יכלו להנחית אש תופת על הכוחות הבריטיים התוקפים. בנוסף, הארטילריה הבריטית הוכוונה על ידי צופים במטוסי גיס התעופה המלכותי הבריטי, אבל ככל שהורע מזג האוויר נפגעה יכולתם של המטוסים לטוס. ההתקפות הפכו לסדרה של מבצעי גבורה של יחידים שזחלו בבוץ אל הבונקרים ועמדות המקלעים הגרמניים והצליחו להטיל לתוכם רימונים או שקי חומר נפץ ולנטרלם. צורת הלחימה הזאת הניבה לא מעט אותות גבורה והצטיינות, אבל גרמה למספר רב של הרוגים ופצועים.
מזג האוויר, והכמות האדירה של האבדות שהצטברו עד אותה העת בקרבות, לא הרשימו את הייג. הייג היה בטוח כי ההצלחה נמצאת מעבר ליעד הבא וכי הגרמנים קרובים להתמוטטות, ורק עוד לחץ קטן והחזית תיפרץ והוא יוכל לשלוח את כוחות הפרשים אל העורף הגרמני ואל ערי החוף של צפון בלגיה. מערכת פשנדייל נכנסה עתה לשלב הקשה ביותר שלה. קידום הארטילריה לחזית לקראת ההתקפות הבאות נעשה כמעט בלתי אפשרי, ואותם תותחים שהגיעו לעמדותיהם לאחר מאמצים אדירים של אלפי סוסים ופרדות, ובני אדם, שקעו לאחר שירו מטח או שניים. קידום היחידות לעמדות היציאה לקרב נעשה מבצע מסובך מאין כמוהו, ניתן היה להתקדם רק על אותם מסלולי עץ שהונחו לעומק החזית, ומי שסטה מהם – חייל או סוס, נדון לטביעה במכתש בוצי מוצף מים. בסקטורים מסוימים של החזית ניתן היה להתקדם רק בזחילה בבוץ בין המכתשים.
קרב פוסאפל
הארמייה הצרפתית הראשונה והארמיות הבריטיות השנייה והחמישית תקפו ב-9 באוקטובר, בחזית של 12.3 ק"מ, מדרום לברודסיינד לסנט ג'נסבק, כדי להתקדם חצי מהמרחק מרכס ברודסיינד לפשנדל שעל דרך החזית הראשית, שהובילה לנפגעים רבים משני הצדדים. ההתקדמות בצפון חזית ההתקפה נשמרה על ידי הכוחות הבריטים והצרפתים, אך מרבית האדמה שנלקחה לפני פשנדל ובקלייר וגלוולט אבדה בשל מתקפות נגד גרמניות. הגנרל ויליאם בירדווד לימים כתב כי חזרתם של גשמים כבדים ושטחי בוץ הייתה הגורם העיקרי לאי-אחיזת האדמה הכבושה. קוהל הגיע למסקנה כי הלחימה אימצה את כוח הלחימה הגרמני עד גבול יכולתו, אולם הכוחות הגרמניים הצליחו למנוע פריצת דרך, אם כי נעשה קשה הרבה יותר להחליף את האבדות.
קרב פשנדל הראשון
הקרב הראשון בפשנדל ב-12 באוקטובר היה ניסיון נוסף של בעלות הברית לזכות בקרקע סביב פשנדל. גשם ובוץ כבד שוב הקשו על התנועה וניתן היה לקרב רק מעט ארטילריה לחזית. הכוחות של בעלות הברית היו מותשים והמורל צנח. לאחר התקדמות בריטית צנועה, התקפות הנגד הגרמניות כבשו בחזרה את מרבית השטח שאבד מול פשנדל, למעט אזור מימין לשלוחה של וולמולן. מצפון לפופולאפל, הקורפוס ה-14 של הארמייה החמישית התקדם לאורך הברומבק בדרך כלשהי במעלה Watervlietbeek ו-Stadenrevebeek, ודיוויזיית המשמר תפסה את הקצה המערבי של שלוחת Vijwegen, תוך שהיא מקיימת תצפית על הקצה הדרומי של יער חותולסט. לבעלות הברית היו 13,000 נפגעים, כולל 2,735 ניו זילנדים, מתוכם 845 הרוגים או נעדרים בבוץ של שטח ההפקר; זה היה אחד הימים הגרועים בהיסטוריה הצבאית של ניו זילנד.
בכנס שנערך ב-13 באוקטובר, הסכימו הייג ומפקדי הצבא כי ההתקפות ייפסקו עד לשיפור במזג האוויר ויכולת להאריך את הכבישים, כדי לשאת קדימה יותר ארטילריה ותחמושת. המתקפה הייתה אמורה להמשיך, להגיע לקו מתאים לחורף ולהקפיד על תשומת לב גרמנית על פלנדריה, עם מתקפה צרפתית שתתקיים ב-23 באוקטובר ומבצע של הארמייה השלישית דרומית לאראס שנקבע לאמצע נובמבר. הקרב היה יקר גם עבור הגרמנים, שאיבדו יותר מאלף שבויים. הדיוויזיה ה-195 הגרמנית בפשנדל ספגה 3,325 נפגעים בין התאריכים 9 עד 12 באוקטובר ובשל כך הוחלפה על ידי הדיוויזיה ה-238. לודנדורף הפך לאופטימי שאפשר להחזיק את רכס פשנדל והורה לארמייה הרביעית לעמוד בעמדותיה. ב-18 באוקטובר דגל קוהל בנסיגה ככל האפשר למזרח; ארמין ולוסברג ביקשו להיאחז במקומם, מאחר שהקרקע מעבר לקו פרשת המים של פשנדל הייתה בלתי נסבלת, אפילו בחורף.
קרב פשנדל השני
ב-18 באוקטובר 1917, במהלך קרב איפר השלישי, החליפו ארבע הדיוויזיות הקנדיות את קורפוס אנזא"ק השני. הן תפסו את אותה גזרה אותה תפסה הדיוויזיה הראשונה בקרב איפר השני ב-1915. מפקד החזית, דאגלס הייג, הורה למפקד הכוחות הקנדיים, הגנרל ארתור קורי לכבוש שטח בפאתי הכפר הבלגי פשנדל ולהחזיק בו. לאחר שבחן קורי את השטח, אשר היה מוטבע בביצה, עטור בגדרות תיל צפופות ומוגן על ידי עמדות שמירה גרמניות מסוג פילבוקס, חזר וטען בפני הייג שפירוש הדבר פגיעה ב-16,000 חיילים וביקש לסרב. בקשתו נדחתה והוא הכין תוכנית לסדרת מתקפות "נשוך והחזק" ליעדים מוגבלים (רובם חוות חקלאיות הרוסות). לפי שיטה זו יתפסו הקנדים עמדות אסטרטגיות ויחזיקו בהן מול ניסיונות גרמניים לכיבוש חוזר, ובכך יתישו את הגרמנים.
השלב הראשון של המתקפה החל ב-26 באוקטובר ובו נתפסו על ידי הדיוויזיה הרביעית כל היעדים שסומנו. ב-30 באוקטובר החל השלב השני ובו הצליחו כוחות הדיוויזיה השלישית לכבוש את יעדיהם ולהחזיק בהם, תחת גשם שוטף, כאשר הכוחות מבוססים בבוץ עד מותניהם, מסתבכים בגדרות תיל טבועות ומומטרת עליהם אש תופת מעמדות הפילבוקס. ב-6 בנובמבר החליפו הדיוויזיות הראשונה והשנייה את השלישית והרביעית. עד סוף אותו יום נכבש, בסיוע כל הכוחות בגזרה, הכפר פשנדל.
אף על פי שמטרת הקרב הושגה, היה הניצחון חסר תועלת. הגרמנים רק נסוגו מספר מאות מטרים לאחור, תוך שהם מתבצרים בחפירות וביצורים שהוכנו מבעוד יום (לפי טקטיקת "הגנת העומק" שפיתחו). תחזיתו של הגנרל קורי התגשמה באופן מצמרר, 15,654 חיילים קנדים נפגעו, מתוכם 4,000 הרוגים.
תוצאות הקרב
בשלב זה אפילו הייג כבר הבין שאין טעם, וכנראה גם לא יכולת, להמשיך את המערכה, ובכך באה על סיומה מערכת איפר השלישית. במחיר הלא יאומן של 280,000 נפגעים השיג הייג התקדמות ממוצעת לרוחב הגזרה של קילומטרים בודדים, שבחוד שלה – הכפר פשנדל, הגיעה לעומק של שמונה ק"מ.
גם הצד הגרמני שילם ביוקר על עמידתו העיקשת מול סדרת ההתקפות הבריטית במערכת איפר השלישית. 86 דיוויזיות גרמניות השתתפו בשלב כלשהו במערכה, לא מעטות מהן איבדו חלק ניכר מהכוח הלוחם שלהן בקרבות. גם עבור הגרמנים הייתה מערכת פשנדייל אחת המערכות הקשות והעקובות מדם במלחמת העולם כולה. אולם, מנקודת הראות הגרמנית, במילותיו של מפקד חזית איפר הגרמני, הנסיך רופרכט מבוואריה,
אם נבחן את ההישג הבריטי במערכת פשנדל אל מול מטרות המערכה כפי שהוגדרו על ידי הייג בראשיתה, נראה כי יש אמת בדבריו של המפקד הגרמני. קצין בכיר בריטי ממטהו של הייג, שביקר בגזרה עם סיום הקרבות בנובמבר 1917, שאל בתדהמה – "האם אנחנו שלחנו את הבחורים להילחם כאן?". מערכת פשנדל הייתה בפועל טבח תעשייתי, ברוטלי וחסר משמעות של מאות אלפים, שנגרם בעיקר על ידי מפקדים בכירים שישבו בארמונות מפוארים בעורף, שרקמו תוכניות מבצעיות חסרות היתכנות מעשית, וגם כאשר התוצאות בשדה הקרב טפחו פעם אחר פעם על פניהם, המשיכו לדבוק בפנטזיות שלהם, כאשר רבבות חיילים המשיכו להישלח מדי יום אל מותם. רבים מהחיילים האלו נעלמו בשדות הבוץ של פלנדריה ולא נמצאו עד היום.
במהלך מתקפה זו באיפר איבדו שני הצדדים יחד למעלה מחצי מיליון חיילים. הקרב הפך בבריטניה למילה נרדפת לטבח מדמם ועקר ואילו בגרמניה הוא נקרא "המרטיריות הגדולה ביותר של המלחמה". קרב זה, יחד עם הקרב על הסום, העניק למפקד הבריטי הייג את הכינוי "הקצב".
איירון פיסט (סדרת טלוויזיה)
איירון פיסט (באנגלית: Marvel's Iron Fist) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שעלתה ב-17 במרץ 2017, ומבוססת על חוברות הקומיקס "איירון פיסט" מבית מארוול קומיקס. הסדרה היא חלק מן היקום הקולנועי של מארוול ועלתה לצפיית סטרימינג ב-17 במרץ 2017 ברשת נטפליקס, כשהעונה הראשונה כללה 13 פרקים. את הסדרה פיתח סקוט באק ואת התפקיד הראשי מגלם פין ג'ונס. העונה השנייה עלתה לשידור ב-7 בספטמבר 2018, וכללה 10 פרקים. ב-12 באוקטובר 2018 בוטלה הסדרה לאחר 2 עונות.
הסדרה היא האחרונה מבין ארבע סדרות הטלוויזיה שהובילו למיני סדרה על קבוצת דפנדרס, כשלפניה הועלו לצפייה ישירה בנטפליקס הסדרות "דרדוויל", "ג'סיקה ג'ונס" ו"לוק קייג'".
תקציר העלילה
לאחר מותם של משפחתו במשלחת בסין, דניאל ראנד מאומץ בידי אזרחים מהעיר המיסטית קאן-לאן, שם הוא לומד אמנויות לחימה מיסטיות. בשובו לניו יורק אחרי שנות היעדרות, ראנד נלחם בפשע המשחית את העיר באמצעות יכולות הקונג-פו שלו, ובאמצעות זימון כוח "אגרוף הברזל".
פיתוח
סרט המבוסס על דמותו של איירון פיסט היה בפיתוח בידי אולפני מארוול סטודיוס וארטיסן אנטרטיינמנט כבר בשנת 2000. ריי פארק לוהק לתפקיד הראשי, אך האולפנים לא הצליחו לשכור במאי לפרויקט, שנגנז ובוטל. החל מאמצע שנות האלפיים, אולפני מארוול סטודיוס החלו לממן באופן עצמאי את סרטיהם, ונודע כי האולפנים שכרו קבוצת תסריטאים לפתח פרויקטים המבוססים על הדמויות הפחות-ידועות של החברה, ביניהם איירון פיסט. בשנת 2010, ריץ' וילקס נשכר לכתוב טיוטה לתסריט לסרט המבוסס על דמותו של איירון פיסט, ובמאי 2013 נודע כי "איירון פיסט" מתוכנן להיות "פרויקט עתידי" עבור אולפני מארוול.
מאוחר יותר באותה השנה, נודע כי חטיבת הטלוויזיה של מארוול מפתחת ארבע סדרות לייב אקשן אודות דמויותיהם של דרדוויל, ג'סיקה ג'ונס, לוק קייג' ואיירון פיסט, העתידות לעלות לשידור ברשת נטפליקס ויהיו חלק מן היקום הקולנועי של מארוול, וכי לאחר שידורן כל אלו יתאחדו בקרוס-אובר לכדי סדרה אחת אודות קבוצת הדפנדרס. באפריל 2015, נודע כי הסדרה על דמותו של איירון פיסט תיקרא בפשטות "איירון פיסט של מארוול". בנובמבר של אותה שנה, ראש חטיבת הטלוויזיה של אולפני מארוול ג'ף לואב התייחס לשמועות לא מבוססות, שלפיהן האולפנים מתקשים באיזון האלמנטים המיסטיים של איירון פיסט ביקום הקולנועי ולכן הסדרה תוחלף בסרט או בסדרה המבוססת על דמותו של המעניש, ואמר כי האולפנים נמנעו מלעדכן בנוגע למצב הסדרה כדי לחכות לקבלת הקהל לסדרה "ג'סיקה ג'ונס", העוסקת בגיבורת-על הפחות מוכרת לקהל הרחב. כמו כן, לואב אמר כי חדשות הנוגעות לזהותו של המפיק בפועל של הסדרה יגיעו בקרוב. חודש לאחר מכן, אולפני מארוול הכריזו כי סקוט באק ישמש כמפיק בפועל של הסדרה. במקור, הסדרה תוכננה להיות השלישית בסדר הפצת ארבע הסדרות, אך הוחלפה ב"לוק קייג'" לאחר הופעתו של מייק קולטר כלוק קייג' בתפקיד ראשי בסדרה "ג'סיקה ג'ונס".
כתיבה
תמרה בכר משמשת ככותבת בסדרה, אשר כל פרק בה קרוי על שם מהלך קונג פו. המנהל היצירתי של חברת מארוול קומיקס, ג'ו קסאדה, אמר ביולי 2016 כי "הרבה דברים קורים בסדרה", כי הכותבים בסדרה משלבים בתוכה "אגדות" מן העבר וההווה של מארוול קומיקס וכי זו הסדרה בעלת המספר הרב ביותר של אנטגוניסטים מבין כל ארבע הסדרות. באוקטובר של אותה השנה, באק אמר כי לסדרה טון יותר מואר וקליל מהסדרות הקודמות, וכי "דני ראנד הוא בעצמו דמות הרבה יותר קלה. יש לו אופטימיות ותקווה, ולמרות כל הסיכויים, הכל הולך להסתדר". על כוחותיו של ראנד, באק אמר כי "אין לו הכוחות הגדולים ביותר. הוא יכול רק להכות ממש חזק... אפשר להשתמש בזה במובנים מסוימים, אך לשארית חייו, זה לא כל כך משמעותי. הכישרון הגדול שלו הוא יכולת אמנויות הלחימה שלה, שעבורה הוא סבל ועבד". לואב תיאר את הסדרה כ"פלישה של מארוול לסרטי אמנויות לחימה", ובאק אמר כי הסדרה סובבת סביב מסע הגילוי העצמי של ראנד, שחוזר לניו יורק לאחר 15 שנות היעדרות שבהן נחשב למת ומחפש את מקומו. כמו כן, בהמשך לרעיון שלפיו העיר ניו יורק היא "הדפנדר החמישית", לואב אמר שהסדרה תבחן ותבקר את המעמד העליון של העיר.
Cute Boy
Cute Boy (בעברית: בן חמוד) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נונו. הוא יצא לאור ב-6 ביוני 2022, על ידי חברת התקליטים D-Music, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום הראשון ב ובמצעד העשירייה של כאן גימל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נונו והופק על ידי שגיא קריב. חברת המסיבות "פוראבר" השתתפה בהפקת השיר בהתאם למסורת השנתית שלה להוציא שיר לכבוד חודש הגאווה (הקודם היה "גבר בפוראבר" של אנה זק).
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה משני מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי פורסם ב-6 ביוני 2022, ביום צאת השיר. הוא בוים על ידי אדם גבאי ונונו. נכון לאוגוסט 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-7 מיליון צפיות.
ביקורות
לירון אשקורי מרשת 13 סיקר בכתבה שלו את כל השירים שיצאו לכבוד חודש הגאווה לשנת 2022. הוא ציין כי "Cute Boy" הוא שיר מעולה, בעל צלילים נוסטלגיים משנות ה-90. את הווידאו קליפ של "Cute Boy" השווה לקליפים של "Material Girl" של מדונה ו-"Diamonds Are a Girl's Best Friends" של מרילין מונרו. ענבר פלד ומאיה שמש מאתר "פרוגי" שיבחו את הפקת הקליפ, וטענו כי "Cute Boy" הוא שיר צבעוני ושמח שמתאים מאוד לרוח הלהט"בית של חודש יוני.
נילי הרניק
נילי הרניק היא גיאופיזיקאית ישראלית, פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב המתמחה בחקר תבניות זרימה באטמוספירה ומכניקת רצף גיאופיזית, מחקריה עוסקים בין היתר בסירקולציה של טרופוספרה ושל הסטרטוספרה ובגלים ואי יציבות בזרימות גיאופיזיות.
נילי הרניק היא פרופסור במדעי הגיאופיזיקה, בעלת תואר בוגר בגיאופיזיקה, מדעי האטמוספירה והחלל, ודוקטורט במדעי האטמוספירה.
את תוארה בגיאופיזיקה קיבלה פרופ' הרניק באוניברסיטת תל אביב בשנת 1993, ואת הדוקטורט שלה קיבלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 2000
תרומתה המדעית
מחקרה של פרופ' הרניק עוסק בשני תחומים עיקריים: תבניות זמירה באטמוספירה ומכניקת רצף גאופיזית. מחקרה מאוד תאורטי ועוסק בהבנת תהליכים המייצרים תבניות זרימה גליות במערכת של אטמוספירה מפושטת, ואיך הגלים האלו - במרכזם גלי רוסבי (Rosby waves) - משפיעים ומושפעים מהזרימה הממוצעת עליה הם מתפתחים.
חלק אחר ממחקריה של פרופ' הרניק עוסק בגלים פלנטריים שעולים לסטרטוספרה, במחקרה בנושא הזה הראתה פרופ' הרניק שלפעמים הגלים הפלנטריים שעולים לסטרטוספרה מוחזרים כלפי מטה, וההחזרה הזאת שקוראת בתנאים מסוימים מאוד משפיעה על כל הזרימה בסטרטוספירה ואף בטרופוספירה.
מחקרה החשוב ביותר של פרופ' הרניק הוא על ההשפעות של זיהום האוויר על מזג האוויר באמריקה הצפונית. במחקרה פרופ' הרניק הראתה שבאזור הדרום מערבי של אמריקה הצפונית יש כבר תהליך התייבשות משמעותי, והיא משערת שאם ההתייבשות תמשיך, מזג האוויר של האזור יהפוך לכמו בצורת ה"דאסט בואל" (dust bowl) של 1950.
במחקרה פרופ' הרניק השתמשה בתשעה עשר מודלים של מזג האוויר הנמצאים בדיווח ההערכה הרביעי של הפאנל הבין ממשלתי לשינוי מזג האוויר (IICP), ומצאה שהתחזית שהמודלים מראים עוקבת אחרי תרחיש הפליטה A1B, שאומר שפליטת הפחמן הדו-חמצני תעלה עד שנת 2050, ואחרי שנה זאת פליטת הפחמן הדו-חמצני תתחיל לרדת באיטיות.
Afterlife (שיר של היילי סטיינפלד)
נכון לינואר 2022, השיר הושמע למעלה מ-41 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הראשון של השיר, בבימויה של האנה לוקס דייוויס, יצא בערוץ היוטיוב של סטיינפלד ב-30 בספטמבר 2019. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-8 מיליון פעמים.
הווידאו הקליפ השני של השיר, יצא בערוץ היוטיוב של סטיינפלד ב-2 ביולי 2020. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-1.6 מיליון פעמים.
פרו טאפור
פרו טאפור (Pedro Tafur or Pero Tafur) (1410-1484), נולד בקורדובה, בספרד, בין השנים 1435-1439 יצא למסע חוצה מדינות ויבשות, הוא ביקר בארץ ישראל, אפריקה, אסיה ואירופה. כתב ספר על מסעו בעולם, המהווה חלון הצצה לימי הביניים.
תולדות חייו
פרו טאפור נולד בקורדובה בתחילת המאה החמש עשרה, בסביבות שנת 1410. טאפור מגיע מהמעמד הגבוה בספרד: הוא בן למשפחת אצילים ספרדית, וקרוב משפחתו הוא דון אנריקו דה גוסמן, הרוזן של ניבלה והמפקד הראשי של מסדר קלטרווה. טאפור יצא למסע נרחב בעולם בשנים 1435-1439, כשהוא בן עשרים וחמש בלבד. לאחר שחזר ממסעו הארוך ומלא ההרפתקאות, התמסד והתיישב בקורדובה, וזמן מה לפני שנת 1452 התחתן עם דונה חואנה דה הורוסקו, ונולדו להם בן ושלוש בנות. לפי רשימות של עיריית קורדובה, פרו טאפור ובנו היו חברי מועצת העיר בשנת 1479, וככל הנראה הוא היה פעיל ציבורי תקופה ארוכה יותר, אך הרשימות הקיימות כיום הן חלקיות ביותר. בארכיון העיר ניתן למצוא את חתימתו על מספר מסמכים. טאפור נפטר בשנת 1484.
ספרו של פרו טאפור
בין השנים 1453-1457, כעשרים שנה לאחר המסע, טאפור מתמסר לכתיבת סיפור מסעו. כתב היד של הספר מתפרס על פני מאות עמודים, והודפס לראשונה במדריד בשנת 1874. שמו המלא של הספר הוא "הרפתקאותיו ומסעותיו של פרו טאפור בחלקים שונים של העולם המלהיב (1435-1439)" הספר נערך על ידי ד. מרקוס חימנס דה לה אספדה, על פי כתב היד היחיד אשר השתמר בדורנו. עקב הגיל והשימור הלקוי של כתב היד, ישנן מילים ומשפטים החסרים בו. במבוא לספר חסרים כמה חלקים, וככל הנראה העמוד האחרון של כתב היד חסר, מה שגורם להפסקת הסיפור בפתאומיות.
מסעו של פרו טאפור בעולם
מסעו של פרו טאפור מתחיל בשנת 1435. הוא עוזב את קורדובה, ומצטרף לניסיון תקיפה של המעוז המוסלמי בגיברלטר. ניסיון התקיפה נכשל, ודון אנריקו דה גוסמן, מנהיג הצליינים, נהרג בקרב. הכוחות המובסים, ואיתם פרו טאפור, פנו בחזרה לסנלוקר דה ברמדה, ומשם יוצא טאפור בשיירה בת שלוש ספינות לכיוון איטליה. במפרץ ליון שתי ספינות נסחפו ללב ים והקשר עמהן נותק, ורק ספינתו של טאפור הצליחה להגיע לחוף מבטחים. במהלך הסערה פרו טאפור עובר חוויה מטלטלת, המתוארת על ידו כהתגלות, ואשר גורמת לו לנדור נדר, ומיד בהגיעו לג'נובה הוא הולך לכנסייה למלא את נדרו. את הימים שנשארו לו בגנואה הוא מנצל להתאוששות מהמסע הקשה, ומתאר כי זו הפעם הראשונה שבה התחיל להכיר את אלוהים. מגנואה טאפור ממשיך לסייר באיטליה ופוגש את האפיפיור הגולה אאוגניוס הרביעי, ממנו הוא מבקש רישיון לנסוע לירושלים. טאפור היה שמח להמשיך מיד במסעו לירושלים, אך אניות הצליינים לארץ הקודש יצאו רק לקראת יום עליית ישו השמימה, בחודש מאי. את הזמן שנותר לו הוא מנצל לביקור ברומא וברחבי איטליה, ומשם יוצא כמתוכנן לארץ הקודש ומבקר בירושלים ובסביבותיה.
מארץ הקודש ממשיך מסעו לביירות, קפריסין ומשם למצרים. במצרים טאפור מבקר בקהיר, ומנצל את ההזדמנות להשלים את מסעו באתרי הקודש של ארץ ישראל ולשם כך מצטרף לשיירה אשר נוסעת להר סיני, למנזר סנטה קטרינה, ומשם שב לקהיר ולאלכסנדריה. ממצרים טאפור ממשיך לרודוס, כיוס, טרויה ומשם לקונסטנטינופול. בקונסטנטינופול הוא נפגש עם הקיסר יוחנן השמיני פאלאיולוגוס, מאחרוני הקיסרים של האימפריה הביזנטית. הוא מסייר בטורקיה ומשם ממשיך לטרפזונטס ולקאפה, מרכז הסחר לחופי הים השחור. לאחר מכן חוזר לוונציה, ואף נפצע בדרך, במהלך ניסיון להצלת עבדים נוצרים במיצרי הדרדנלים. מוונציה הוא יוצא למסע נרחב באירופה: פרארה, מילאנו, בזל, קלן, מכלן, בריסל, ברוז' גנט, אנטוורפן, מיינץ, פראג, ברסלאו, וינה, בודה, נוישטט ואגם גארדה הם רק חלק מהאתרים אותם ביקר במהלך מסעו. במהלך מסעו הוא יוצר קשרים עם המתורגמן הראשי של הסולטן, הנוסע המפורסם ניקולו דה קונטי, פוגש את קיסר טרבזון, ואת השליט המונגולי בקאפה, נפגש עם דוכס מילאנו, עם הארכיבישוף בקלן ועם פיליפ הטוב דוכס ברוגונדיה. בשנת 1439, לאחר חמש שנות נדודים והרפתקאות, פרו טאפור חוזר לספרד.
מסעו של פרו טאפור בארץ ישראל
ב-17 במאי 1436, יום עליית ישו השמימה, פרו טאפור מפליג מוונציה לארץ הקודש. לאחר טלטלות בים, אוניית הצליינים עוגנת בנמל יפו, הצליינים מקבלים רישיון מעבר מהסולטאן, שוכרים חמורים, ויוצאים לדרך. בביקורם בארץ ישראל הם מגיעים למקומות קדושים רבים: רמה, מנזר סנט ג'ורג', אמאוס, ירושלים על אתריה הרבים: מנזר הר ציון, ביתה של מרים הבתולה חדר הסעודה האחרונה, כנסיית הקבר, הר הגולגולתא, מקום משיחת ישו, מקום ההתגלות של ישו למריה מגדלנה, השדה הקדוש, עמק יהושפט, הר הזיתים והאתרים סביבו, הם צופים במקדש שלמה, בבית של פילאטוס וקיפא, דרך הייסורים, בית אנה הקדושה, בית פטרוס הקדוש, בתי סנט ג'יימס, קבר אבשלום, מעיין שנבע על ידי מרים הבתולה, מקום נפילת ישו עם הצלב, מצודות דוד המלך, ומקומות קדושים נוספים. הם מבקרים גם באתרים הסמוכים לירושלים: בית לחם: כנסיית המולד; ביתו של אליהו הנביא; וחדר הלימוד של הירונימוס. מנזר יוחנן המטביל, הטירה של מריה מגדלנה, כנסיית לזרוס, הירדן ואתר הטבילה, ים המלח, יריחו, קרנטל, לקראת סיום הביקור בארץ ישראל, פרו טאפור נכנס להרפתקה אישית ונועזת. הוא מנסה להסתנן בלילה למקדש שלמה, בעזרת נוצרי שהתאסלם, למרות סכנת המוות בניסיון זה. למרות הסכנה, הוא יוצא בשלום מביקור זה.
צבי באומינגר
צבי (השיק) באומינגר (1919 קרקוב, פולין - פברואר 1943 קרקוב) חבר תנועת "השומר הצעיר", מפקד מחתרת "איסקרא" (הניצוץ) ומראשי המחתרת היהודית המאוחדת בקרקוב בתקופת מלחמת העולם השנייה. ממנהיגי מרד גטו קרקוב. נהרג במהלך ניסיונם של הגרמנים ללוכדו.
ביוגרפיה
צבי באומינגר נולד ב-1919 בקרקוב שבפולין בשם השיק (Heshek) להוריו תהילה ושמעון באומינגר (האב שמעון היה ממנהיגי תנועת המזרחי בקרקוב). אח לאריה ליאון (1913), סטפניה (1918) ומלכה (1921). ביתם היה ברחוב דיטלה 1, פינת סטניסלבה. בילדותו למד ב"חדר עברי" (שאביו היה ממייסדיו) שם ספג חינוך דתי-ציוני. עם סיום בית הספר היסודי המשיך בגימנסיה העברית שבעיר. בילדותו הצטרף לתנועת השומר הדתי אך ב-1933, כשהוא בן 15, הצטרף לתנועת השומר הצעיר וגילה שם סימני מנהיגות ומונה ב-1938 לראש קן התנועה בעיר.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס באומינגר לצבא הפולני ובמהלך הקרבות בספטמבר 1939 נפל בשבי הגרמני. לאחר זמן מה שוחרר עם שאר החיילים הפולנים ועבר ללבוב שבשטח הרוסי. בהמשך עבר לעיר סטניסלבוב (ששמה שונה אחרי המלחמה לאיוונו-פרנקיבסק) שם הסכים להצעת השלטונות הרוסים לקבל אזרחות רוסית. כשהחלה פלישת הגרמנים לברית-המועצות, ב-1941, גויס באומינגר לצבא הרוסי ובקרב לייד העיר חרקוב באוקטובר 1941 נפל בשבי הגרמני. כשראה שהגרמנים מחסלים שבויים יהודים התחפש לאיכר אוקראיני, ברח מהשבי ונדד ללבוב. בעיר הצליח לקבל מאנשי "השומר הצעיר" ניירות אריים מזויפים, ערק מהצבא הרוסי, והגיע בעזרתם, בתחילת 1942, בחזרה לקרקוב.
בשובו לעיר הולדתו פגש חבר ילדות, סלק שיין, שעזר לו להתקבל לעבודה במוסך רכב גרמני. במקביל נפגש עם חבריו מהתנועה ועם מנהיגי תנועת עקיבא וחשף בפניהם את הידוע לו על מעשי הרצח שביצעו הגרמנים ביהודי מזרח גליציה ואוקראינה. החליט להקים בקרקוב מחתרת בשם "איסקרא" (הניצוץ) שתהייה מבוססת על חניכי "השומר הצעיר" כשבמקביל הקימה תנועת "עקיבא" מחתרת בשם "החלוץ הלוחם".
מחתרת "איסקרא" שייסד באומינגר הוקמה במאי 1942 והנהגתה כללה את: בתחילה מנתה המחתרת כ-25 איש אך בהמשך גדלה עד 40 איש בעקבות הצטרפות חברים.
העקרונות עליהם באומינגר ביסס את המחתרת היו: בעזרתה של גולה מירה יצרה המחתרת קשר עם המפלגה הקומוניסטית הפולנית (פ.פ.ק) והזרוע הצבאית שלה ה"ארמייה לודובה" (צבא העם) על מנת להשיג נשק ועזרה ארגונית. מהקמתה עד לאוקטובר אותה שנה פעלו המחתרות באופן עצמאי כשבאומינגר מוליך את "איסקרא" לפעולות קטנות נגד הגרמנים שכללו בעיקר פגיעה בחיילים שהלכו בעיר בגפם (ולקיחת נשקם) ופגיעה באתרים ששימשו את המאמץ המלחמתי הגרמני (מפעלים, מחסנים, תחנות דלק, מוסכים ועוד).
ביוני ובאוקטובר חוו היהודים שתי אקציות גדולות שבמהלכן נשלחו אלפי יהודים למחנות בלז'ץ ואושוויץ. אירועים אלו שכנעו את באומינגר שיש לשאוף לפעולות יותר משמעותיות ולשם כך יש לשלב כוחות עם מחתרת "החלוץ הלוחם" וכך באוקטובר 1942 הוקמה מפקדה משותפת לשני הארגונים שכללה את:
הכוחות המשותפים איפשרו הרחבת הפעולות כששיאן היה ב-22 בדצמבר 1942 כשרוב אנשי המחתרת המאוחדת פעלו נגד הגרמנים במספר רב של מוקדים בקרקוב. הפעולה המשמעותית ביותר באותו ערב הייתה ב"קפה ציגנריה" שם נפגעו מספר רב של גרמנים. פעולה זו הביאה את הגרמנים להחלטה על חיסול המחתרת והחל מיום הפעולה על לחיסול הגטו ב-1943 רדף הגסטאפו אחרי אנשי המחתרת. באומינגר שהצליח לחמוק הסתתר בדירת מסתור באזור הארי וניסה לקיים את המחתרת בעזרת האנשים שנותרו בחיים אולם ב-1 במרץ 1943 התגלה מקום מחבואו והוא נהרג בקרב נגד הגרמנים.
בתקופת המלחמה נרצחו הוריו של באומינגר וכן אחותו מלכה כשאחיו אריה באומינגר ואחותו סטפניה ניצלו. אריה, שעלה ארצה, הקדיש את חייו לתיעוד השואה כשבמיוחד התמקד בקרקוב.
ב-18 במאי 1945 העניק צבא פולין את "העיטור הגבוה לגבורה, עוז רוח והעזה" (צלב גרונבלד) לצבי באומינגר, אהרון ליבסקינד ולגולה מירה כהוקרה על פעילותם וגבורתם.
I'll Wait
I'll Wait הוא סינגל שהוקלט על ידי התקליטן הנורווגי קייגו בשיתוף הזמרת האמריקאית סשה אלכס סלואן. השיר יצא לאור ב-3 באפריל 2020, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק, כסינגל שלישי מתוך האלבום Golden Hour.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של קייגו ב-3 באפריל 2020, בסמוך לצאתו כסינגל. הקליפ מציג את סלואן ובן זוגה בחלקים שונים מחייהם.
יוז'ף לנדייל
יוז'ף לנדייל (בהונגרית: Lengyel József; מרצאלי, 4 באוגוסט 1896 – בודפשט, 14 ביולי 1975) היה סופר ומשורר יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט ופרס אטילה יוז'ף. בתחילה למד באוניברסיטאות בבודפשט ובברטיסלבה, שיריו הראשונים הופיעו במגזינים של לאיוש קשאק. בשנת 1918 הוא הפך לחבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP), לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ברח לאוסטריה, שם פרסם את ספרו העצמאי הראשון (Oh Faith Jerusalem) והצטרף למפלגה הקומוניסטית האוסטרית בה היה חבר עד 1921. הוא עבר לגרמניה בשנת 1927, שם עבד כעיתונאי, מתרגם עבור עיתוני שמאל והפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של גרמניה. בשנת 1930 עבר למוסקבה, שם התפרנס כמחזאי וכעורך עיתון, שם פורסמה עבודתו "רחוב וישגראדי" (Visegrádi utca), בה כתב את חוויותיו האישיות בין השנים 1918–1919. הוא נעצר בשנת 1938, הורשע ונכלא במחנות עבודה שונים בגולאג למשך שמונה שנים. שוחרר רק בשנת 1946, אך נעצר מחדש והוגלה לסיביר. הוא הורשה לחזור להונגריה בשנת 1955, שם כתב על מחנות העבודה הסובייטים.
מילדות עד בגרות
יוז'ף לנדייל נולד במשפחה יהודית כבנם של פאל לנדייל (1864– 1913) סוחר תבואה, ושל ינקה ויטמן. הוא השלים את ארבע הכיתות של בית הספר היסודי במרצאלי ואת הכיתה הראשונה של הגימנסיה בעיר קסטהיי. כבר בילדותו כתב שירים בהשפעת המשורר הלאומי ההונגרי שאנדור פטפי. בשנת 1907 אביו פשט את הרגל ומשפחתו עברה לבודפשט. הוא המשיך את לימודיו בגימנסיה ברחוב ברצ'אי (היום הגימנסיה על שם אימרה מדאץ') בבודפשט. בשנת 1914 נרשם לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (ששמו הפך בשנת 1951 לאוניברסיטת אטווש לוראנד), שם למד גם תולדות אמנות. הוא החל את לימודי משפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ברטיסלבה בשנת 1915, אך בשנת 1916 הפסיק. שני שיריו הראשונים הופיעו בשנת 1916 במגזין של לאיוש קשאק: "המעשה" הופיעו כמה משיריו, סיפור קצר וביקורות אמנותיות פרי עטו. בשנת 1918 הוקמה קבוצת סופרים סוציאליסטים מהפכניים, והוציאו לאור כרך משותף בשם "שחרור" (Szabadulás).
בשטף המהפכות
לנדייל התוודע אז לדעותיו של ארווין סבו, השתתף בתנועה האנטי-מיליטריסטית הבלתי חוקית והצטרף לקבוצת הסוציאליסטים המהפכניים. לאחר ניצחון מהפכת החרציות, הקבוצה עסקה בתועמלנות בקרב פועלים שלא היו מרוצים מהמהפכה הבורגנית. לנדיאל הצטרף למפלגה הקומוניסטית בסוף נובמבר 1918. הוא נעצר ב-21 בפברואר 1919 יחד עם הנהגת ה-KMP ושוחרר ב-20 במרץ. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית הסתתר בפשט ובסביבתה. ב-28 באוקטובר 1919 ברח לאוסטריה. הוא נלכד בגבול על ידי המשטרה האוסטרית והועבר למחנה המעצר בקרלשטיין לאחר חקירה קצרה בווינה.
בגלות ווינה
לנדייל התגורר בווינה בין 1920 לבין 1927. בין השנים 1922–1923 היה סטודנט באוניברסיטת וינה. הוא נרשם לשיעורי היסטוריה ותולדות האמנות, למד אנגלית והשתתף בקורסי צילום ומיקרו-צילום. הוא חי מעבודה מזדמנת ואחר כך מדמי אבטלה. בווינה התחתן עם אירן קורנהאוזר, סטודנטית לרפואה באוניברסיטה. נישואיו נמשכו זמן קצר. במהלך שהותו בווינה ביקר פעמיים באיטליה. בין השנים 1919–1921 הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית האוסטרית. בשנים 1921–1924 הוא עבר משבר נפשי, עזב את המפלגה ואחר כך התפטר מעבודתו.
במולדת המהפכה עד למעצר
הוא הגיע למוסקבה בסוף אפריל 1930 ככתב העיתון Berlin am Morgen. מהסתיו עבד באיגוד המקצועי האדום של האינטרנציונל. הוא הפך לדרמטורג של חברת Mezrabpomfilm הסובייטית-גרמנית. בשנת 1932 התחתן עם נינה סרגייבנה קיזלוואלטר, מורה למוזיקה ולריתמיקה (אמנות התנועה). בשנת 1936 ביקש וקיבל אזרחות סובייטית. בשנים 1932–1934 היה ראש המחלקה ההונגרית של חברת ההוצאה של העובדים הזרים במוסקבה. הוא פרסם במגזין ההונגרי "פטיש ומגל" ( Sarló és Kalapács - סיפורים קצרים, עיתונאות), בשנים 1933–1934 היה העורך. הוא עבד כעצמאי מאמצע שנות השלושים (1935 או 1936).
בגולאג
לנדייל נעצר ב-21 בפברואר 1938 בתקופת הטיהורים הגדולים ובמאי 1939 נגזר עליו בהיעדרו שמונה שנות מאסר במחנה חינוך מחדש, על ידי הוועדה החיצונית של משרד הפנים (OSO) על פי החלטה מה-23 באפריל 1939. הוא ריצה את עונשו במחנות נורילסק וקאנסק. רק אחרי שמונה שנים ועשרה חודשים שוחרר ביום האחרון של 1946. בשנים 1947–1948 הוא גר במה שנקרא "הקילומטר ה-101", 113 ק"מ ממוסקבה, באלכסנדרוב. הוא הועסק כמתרגם-מגיה ולקטור בהוצאה לאור בשפה זרה. בהתחלה נסע לעיתים קרובות למוסקבה ובילה יום או יומיים עם משפחתו. הוא כתב שני סיפורים ברוסית וסיפור קצר בשם אלקה.
באביב 1947 הגיש את בקשתו לחזרה להונגריה. בחורף 1948 הוא נבדק בביקורת בדירתו במוסקבה ונאלץ לחזור תוך 24 שעות למקום הצ'ק-אין שלו, לאלכסנדרוב. בקשתו לחזור להונגריה נדחתה באביב 1948, אך הוא לא קיבל הודעה על כך. הוא נעצר שוב ב-22 בנובמבר והועבר לכלא ולדימיר. ב-9 בפברואר 1949 הוא נידון לגלות נצחית. במרץ 1949 הוחזר לסיביר בקרון כלא. מקארובו, כפר שנמצא במרחק של 50 ק"מ מקאנסק, הוגדר כמקום מושבו. שם כתב כמעט את כל קטעי "הקוסמים" וכן את דרמת הקולנוע "שוט אלוהים". ב-1 בספטמבר 1954 גזר עליו בית המשפט העממי של מחוז דז'ירינסק בחבל המנהלי קרסנויארסק שלוש שנים במחנה עבודה. הוא שוחרר ב-23 בפברואר 1955 הוא ובת זוגו חזרו למוסקבה והגישו בקשה לטיהור שמו. הוא טוהר מכל אשמה ב-25 ביוני בשל "היעדר פשע".
ננסי וקסלר
ננסי סבין וקסלר (בשם מלא באנגלית: Nancy Sabin Wexler; נולדה ב-19 ביולי 1945, וושינגטון, ארצות הברית) היא גנטיקאית אמריקנית המשמשת פרופסור לנוירופסיכולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת קולומביה. עיקר פרסומה ממעורבותה במחקר בו התגלה מיקום הגן הגורם למחלת הנטינגטון.
וקסלר בעלת בדוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת מישיגן, אך עיסוקה המחקרי הוא בגנטיקה. וקסלר חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ועמיתה בקולג' המלכותי לרופאים בלונדון.
בשנת 1979 החלה וקסלר לנהל מחקר רחב היקף בקרב אוכלוסייה בוונצואלה, במסגרתו מופה אילן היוחסין של 18,149 אנשים שסבלו מהמחלה במשך עשרה דורות ונלקחו למעלה מ-4,000 דגימות דם. הנתונים שנאספו במסגרת מחקר זה סייעו לזיהוי מיקום הגן הגורם למחלת הנטינגטון בקצה כרומוזום 4, ובנוסף סייעו במיפוי מחלות גנטיות נוספות, בהן מחלת אלצהיימר, סרטן הכליות, שני סוגי נוירופיברומטוזיס, טרשת אמיוטרופית צידית (ALS), גמדות ואחרות.
ביוגרפיה
וקסלר נולדה ב-19 ביולי 1945 בוושינגטון, ארצות הברית למילטון ולאונורה וקסלר. אביה היה פסיכואנליטיקאי שפעל בלוס אנג'לס, ואימה הייתה ביולוגית שנפטרה לאחר שלקתה במחלת הנטינגטון. בשנת 1964 סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה במכללת רדקליף, ובשנת 1974 קיבלה את הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת מישיגן.
מחלת הנטינגטון
בשנת 1976 מונתה להוביל ועדה שזימן הקונגרס של ארצות הברית, שמטרתה הייתה לייצר סדר עדיפויות תקציבי במימון המאבק נגד מחלת הנטינגטון. ב-1977 הציגה הוועדה את המלצותיה בפני הקונגרס, שאישר תקצוב לחקר המחלה.
מציאת הכרומוזום הפגום
ביולי 1979 ובאפריל 1980 נסעה וקסלר לוונצואלה כהקדמה להגעת משלחות המחקר. באוקטובר 1979, במסגרת סדנה שהעבירה, עלה רעיון של שימוש בפולימורפיזמים כסמן שישב קרוב למיקום של הגן הגורם לפגם הגנטי על הכרומוזום. הדבר התאפשר הודות למהפכה שהתרחשה באותה עת בביולוגיה המולקולרית - הגילוי וההשמשה של אנזימי הגבלה.
במרץ 1981 הגיעה לוונצואלה משלחת המחקר (שלימים תהפוך למשלחת שנתית) לאסוף דגימות דם ולמפות את עץ המשפחה של תושבי המקום.
ב-1982 הצליח ג'יימס גוסלה (James Gusella), חוקר מבית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת הרווארד, לזהות פולימורפיזם שהופיע רק בבני משפחה (מתוך מאגר גנטי של משפחה מאיווה) שלקו במחלה. במאגר לא היה די כדי לזהותו בוודאות, אך הדגימות ששלחה וקסלר מוונצואלה אימתו את הזיהוי. המחקר מיקם את הפולימורפיזם בזרוע הקצרה של כרומוזום 4, ובנוסף זיהה 20 גרסאות של הסמן, שאפשרו לזהות אם לאדם הפגם הגנטי הגורם למחלה, בדיוק של 96 אחוז.
ב-1983 התפרסם בכתב העת Nature מאמר המסכם את תוצאות המחקר.
מציאת הגן הפגום
וקסלר לא הסתפקה במציאת הכרומוזום בו נמצא הפגם, ולאחר הגילוי פנתה למצוא את הגן הספציפי הגורם למחלה. בתחילת 1984 הקימה, יחד עם אלן טובין (Allan Tobin), קבוצת מחקר שיתופית שהציבה לעצמה את המטרה הזו. בזמן העבודה בקבוצת המחקר, עברה וקסלר ממעבדה למעבדה במטרה לסייע לחוקרים, נסעה כל שנה לוונצואלה לאסוף דגימות דם, נכחה בהתרמות למען המחקר ועוד. בשנת 1992 גילתה אחת המדעניות בקבוצה, מרסי מקדונלד (Marcy MacDonald) את הגן האחראי למחלה. כשפורסם המאמר, במרץ 1993, ניתן הקרדיט לקבוצת המחקר השיתופית, ובכללה וקסלר.