cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בצלאל בר כוכבא
התדמית של היהודים בספרות היוונית: התקופה ההלניסטית
הספרות הקלאסית מזכירה את היהודים רק החל מסוף המאה הרביעית לפני הספירה, דהיינו מראשית התקופה ההלניסטית. הספר מכיל ניתוח מקיף של האזכורים והתיאורים של היהודים וארצם בכתביהם של סופרים יווניים בני התקופה, היסטוריונים, אתנוגרפים, פילוסופים ונואמים, ביניהם כמה מן הדמויות המרכזיות בחיי הרוח של התקופה, כגון: תאופרסטוס, יורשו של אריסטו כראש האסכולה הפריפטטית; הקטאיוס איש אבדירה, אבי "האתנוגרפיה המדעית"; אגתרכידס איש קנידוס, גדול ההיסטוריונים שפעלו באלכסנדריה; פוסידוניוס איש אפאמיאה, הדמות האינטלקטואלית הדומיננטית בעולם היווני והרומי במאה השנייה והראשונה לפני הספירה; וכן אפולוניוס מולון, גדול הרטורים של העולם ההלניסטי. סופרים אלה, ועוד שבעה אחרים, נבחנים בקפידה לאור יצירתו הכוללת של כל סופר וסופר, הרקע האישי המיוחד לו, השקפותיו בענייני דת, חברה ומדינה, דרכו ההיסטוריוגרפית והספרותית ומטרותיו הדידקטיות, הז'אנר שבו כתב ומאפייניו של אותו ז'אנר בספרות התקופה, וכן לאור הסטראוטיפים האתנוגרפיים שרווחו בתקופתו.
על אלה נוספים חקר המקורות יחד עם ביקורת נוסח הטקסט. גישה מקיפה זו, שטרם ננקטה בחקר הסופרים הקלאסיים שכתבו על היהודים (למעט מספר חריגים), זורה אור על יחסם האמיתי של אותם סופרים לעם היהודי לטוב ולרע. בין השאר סבור בר-כוכבא כי בחלק מן המקורות היהודים משמשים רק כ"דגם" להמחשת רעיונות פילוסופיים, ולעיתים הם משרתים את מטרות מחברים במסגרת המאבק המר שניהלו ביניהן אסכולות ספרותיות, רטוריות ופילוסופיות, וגם במסגרת מאבקים פנימיים בין אנשי אותה אסכולה. היהודים אף משמשים לא אחת בידי פילוסופים סטואיים וניאו פלטוניים לא יותר מאשר "מסווה" לשם מתיחת ביקורת – שסכנות בצידה – על הסדרים הפוליטיים והחברתיים הקיימים, ובייחוד על האמונות והפולחנות הדתיים הרשמיים של העולם ההלניסטי והרומי.
משום כך מיוחסים ליהודים השקפות ומנהגים שאינם תואמים את המידע שבידינו על יהדות התקופה. מסקנה זו כוחה יפה גם לכמה מן התיאורים הגאוגרפיים של ירושלים וארץ ישראל, הרחוקים מאוד מן הריאליה. בר-כוכבא דן גם בשאלה האם אכן סופרים יוונים שקדמו לתקופה ההלניסטית. כגון פיתגורס ואריסטו, הזכירו את היהודים ושבחו אותם (כפי שהיו סבורים סופרים יהודים הלניסטיים, אבות הכנסייה, וגם לא מעט חוקרים מודרניים), ומה מקורו של המיתוס על ראשית החכמה היוונית בתורת היהודים.
במסגרת הדיון על הסופרים היוונים שגילו יחס עוין היהודים, מוקדש מקום רחב גם לעיון בשלוש העלילות המרכזיות נגד היהודים: עלילת המצורעים, "עלילת הדם" העתיקה ועלילת החמור. הספר משחזר את שתי הגרסאות של "עלילת הדם" ההלניסטית, וחושף את מקורותיהם המצריים של שתי הגרסאות ואת גלגוליהן במשך השנים. כן משחזר הספר את הגלגולים המורכבים של העלילה בדבר מציאותו של פסל חמור (או ראש חמור) ב"קודש הקודשים" אשר במקדש ירושלים.
ספרים שכתב
1. The Seleucid Army, Cambridge University Press, Cambridge 1976, 306pp. (10 impressions; second impression, 1979, emended).
2. Judas Maccabaeus: The Jewish Struggle Against the Seleucids, Cambridge University Press, Cambridge 1989 (paperback edition, Cambridge 2002), 688pp. ראשיתו בספר העברי: מלחמות החשמונאים, ימי יהודה המקבי, הוצאת יד יצחק בן-צבי ומשרד הביטחון, ירושלים תשמ"א, 429 עמ'. הספר נכתב מחדש באנגלית ונוסף לו חומר רב; הנוסח האנגלי כפול למעשה בהיקפו מן הספר העברי. זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1982. 3. Pseudo-Hecataeus "On the Jews": Legitimizing the Jewish Diaspora, University of California Press, Berkeley 1996, 396pp. (paperback edition - 2010)
4. The Image of the Jews in Greek Literature; The Hellenic Period. University of California Press, Berkeley 2010, 620pp.
עיונים לכבודו
מלאכת מחשבת :‏ מחקרים במדעי היהדות מוגשים לפרופסור בצלאל בר-כוכבא בהגיעו לגבורות / עורכי הכרכים: סטפני בינדר, אשבל רצון וינון שבטיאל ; עריכת לשון (עברית): שרה פוקס ; עריכת לשון (אנגלית): אליז שזר. [תל אביב] : אוניברסיטת תל אביב,‏ תשפ"ב [2021].
ספרים בכתיבה
1. The Jewish People and its History in the Writings of Greek and Latin Augustan Authors.
2. The Hasmonaean State: History, Sources and Studies.
רפת
רפת היא מכלאה לגידול בקר המשמש בחקלאות לצורכי בשר וחלב. המילה "רפת" משמשת גם לציון מתחם שלם של רפתות הקשורות זו לזו.
רפת חלב
ברפת חלב מגדלים עגלות ופרות, כאשר התוצר העיקרי של הרפת הוא חלב הפרות. הפרה, כמו כל נקבות היונקים, מפיקה חלב רק לאחר המלטה, ולכן הפרות מוזרעות, בדרך כלל בהזרעה מלאכותית, וממליטות במרווחים של כשנה. ברפתות רבות, הנקבות שנולדות מגודלות ברפת כדור ההמשך של העדר.
עם היוולדם, מופרדים העגלים והעגלות מאימותיהם. בימים הראשונים הם מקבלים קולוסטרום שנשאב מפרות שאך המליטו. העגלים הזכרים מועברים לפיטום, העגלות עוברות תהליכים לצורך התאמתן לחיים ברפת: גדיעת קרניים על ידי מריחת סודה קאוסטית, סימון באמצעות צריבה של מספר על גופן בכווית קור וטילוף אחת לשנה. הטילוף נחוץ משום שלא כמו בטבע, הפרסות ברפת אינן נשחקות באופן טבעי. הטילוף מתבצע לאחר ההמלטה הראשונה למניעת מחלות רגליים. העגלות שוהות במתחם מיוחד עד הגיען לבגרות מינית. אז הן מועברות לרפת הכללית ומוזרעות. לאחר ההמלטה נחלבת הפרה באופן אינטנסיבי, בין פעמיים לשלוש פעמים ביום, על מנת להגיע לתנובת חלב מקסימלית. ברפתות רובוטיות, פרות עשויות להיחלב אף חמש פעמים ביום. כיום, לאחר תהליכי השבחה ממושכים, מייצרת כל פרה כ-37 ליטר חלב מדי יום. פרות שלא מייצרות מספיק חלב כדי לכסות על מחיר הטיפול בהן, במיוחד האבסתן, נשחטות.
הוצאות התפעול של הרפת הן בעיקר קניית המזון (כמחצית מההוצאות ברפתות ללא מרעה), טיפול בהפרשות הפרות ותחזוקת המבנים.
חלב
החלב הוא התוצר העיקרי של רפת החלב, ולכן עיקר משאבי הרפת מכוונים להגדלת כמותו ואיכותו. איכות החלב נמדדת במספר קריטריונים, שהראשיים בהם הם אחוזי השומן והחלבון, וחוסר הימצאות תאים סומטיים המעידים על דלקות. שקלול הקריטריונים משתנה מזמן לזמן בהתאם לדרישות השוק (טעם, ייצור מוצרי חלב ייחודים) וההיצע של הרפתנים. איכות החלב מושפעת מגורמים רבים ביניהם אפשר למנות את המזון, תנאי ההיגיינה בחליבה וברפתות אך יותר מכל אלו, הגנטיקה.
חלבון
אחוז החלבון בחלב מושווה מחיר (ל-3.5% שומן) הוא 3.227.
שומן
השומן הוא אחד ממרכיבי החלב. החלב המיוצר בישראל מכיל כשלושה וחצי אחוזי שומן. במחלבה מפרידים את השומן מהחלב, כשאת חלקו מפנים לייצור שמנת, חלקו לייצור חמאה, וחלקו מוחזר לחלב.
לקטוז
הלקטוז הוא הסוכר המצוי בחלב, כמות הלקטוז בחלב משפיעה על מתיקותו.
חיידקים
החיידקים בחלב מצביעים על היגיינת החליבה ועל מצבה הבריאותי של הפרה עצמה. עודף חיידקים בחלב מפריע להפקת מוצרי החלב ומזרז את החמצת החלב.
תאים סומטיים
התאים הסומטיים הם תאים לבנים שמתו לאחר תופעה דלקתית בגוף הפרה. תאים אלו מצביעים על מצבה הבריאותי של הפרה ומהווים אינדיקציה לדלקות קליניות ותת-קליניות בעטין הפרה, כאשר עודף של תאים מצביע על בעיה. סטנדרט השיווק בישראל הוא 225,000 סת"ס לסמ"ק חלב, מעל זה בעל הרפת נקנס ומתחת לכך הוא מקבל פרס עידוד, כך - שלרפתן ישנה תמורה כספית נוספת בכך שהפרה תהיה בריאה.
מזון
עיקר הוצאות הרפת המודרנית הן על אספקת מזון מתאים לפרות - כמחצית ממחזור הכספים של הרפת. המזון מהווה את מקור האנרגיה היחיד של הפרה והוא חומר הגלם לייצור החלב והבשר. הפרה, כמו מעלי הגירה האחרים מסוגלים לנצל חומרי מזון שבעלי חיים אחרים לא מסוגלים לנצל בזכות חיידקי הכרס שלהם שמפרקים את התאית שבצמחים. כתוצאה מכך אפשר להזין את הפרה במזון גס - שחתות ותחמיצים לסוגיהם השונים. מזון זה מתעכל היטב, אם כי הוא דל יחסית בחומצות האמינו שמרכיבות את החלבונים. מחסור בחלבונים במזון מתבטא בין השאר במחסור בחלבונים בחלב - כלומר בחלב פחות איכותי. ניתן להשלים את המחסור על ידי מזון איכותי עשיר בחלבונים כמו גרעינים וכדומה. מזון זה יקר יותר, ובנוסף עודף בחלבונים לא מוביל לעלייה ברמת החלבונים בחלב ואף מזיק לפרה, ולכן יש לשקלל בין התועלת מהעלאת איכות החלב על ידי תוספת חלבונים והעלייה בהוצאות הרפתן.
פרות החלב הישראליות יכולות לצרוך פסולות מזון אורגניות אשר אין להן פתרון מקיים אחר, ובכלל אלו, פסולת מאפה, שאריות בצק ממפעלים, פסולת קפה, גפת זיתים, קליפות תפוזים ורימונים ועוד. הזנת הבקר באלו, תורמת לאיכות הסביבה.
מזון טבעי
בארץ, עד 2005 שתי רפתות החלב האחרונות הנותנות מזון טבעי שנקצר מהשדות לפרות החולבות היו רפת רביבים ורפת יטבתה. ב-2006 רפת רביבים עברה אף היא להאכלה משאריות מזון, בשל עלות המים הגבוהה לגידול חקלאי מקומי.
הרפת בהלכה היהודית
בעבר היה נהוג לקבוע מזוזה גם ברפתות וכך נכתב גם בשולחן ערוך הסיבה לכך היא שבעבר היו מגורי הבקר והחיות של האדם משמשים את האדם לצרכים נוספים כמו אחסון רהיטים לפעמים לבישול או אפייה ואפילו להלין בו אנשים בעת צורך גדול. ולכן באופן שימוש כזה הייתה חובה לקבוע בו מזוזה. כיום, הרפתות מכילות פרות רבות והצחנה בהן רבה והן אינן נחשבות כדירת כבוד (בדומה לשירותים ולמקלחת) לכן אסור לקבוע בהם מזוזה.
חדף קטן
חדף קטן (שם מדעי: Crocidura suaveolens, שמו באנגלית: lesser white-toothed shrew), הוא הנפוץ בחדפי ישראל. החדף הקטן בעל זנב ארוך ממחצית הגוף וגבו אפור-חום, גחונו בהיר ממנו והגוון משתנה בהדרגה.
החדף הקטן חי בחבל הים תיכוני, בסבך צמחייה (בעיקר סמוך למים) ובנאות מדבר. בעולם נפוץ מדרום אירופה עד קוריאה, צפון אפריקה, מצרים ועד עיראק.
החדף הקטן הוא פעיל בעיקר בלילה, אך ניתן לראותו גם בבוקר ובערב. משקלו 7-4 (8.5-2.4) גרם, אורך זנבו 48-32 מ"מ ואורך גופו 77-52 מ"מ.
החדף הקטן הוא יחידאי וטריטוריאלי. בנחלת הזכר חיות כמה נקבות.
ויקטור וניאמה
ויקטור וניאמה (באנגלית: Victor Mugubi Wanyama; נולד ב-25 ביוני 1991) הוא כדורגלן קנייתי המשחק בעמדת הקשר האחורי במונטריאול ובנבחרת קניה.
קריירת מועדונים
ב-9 ביולי 2011, וניאמה חתם בסלטיק ל-4 שנים תמורת 900 אלף פאונד, לאחר ששנה קודם לכן המהלך לא צלח, ובכך הפך לקנייתי הראשון שמשחק בליגת העל הסקוטית. ב-21 באוגוסט 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1-0 נגד סט. ג'ונסטון. ב-29 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופאית בתיקו 1-1 נגד אודינזה בשלב הבתים של הליגה האירופית. ב-10 בדצמבר 2011, וניאמה הבקיע את השער הראשון שלו בסלטיק בניצחון 0-1 נגד הארטס. בדצמבר זכה בתואר השחקן הצעיר של החודש.
ב-11 ביולי 2013 חתם בסאות'המפטון תמורת 12.5 מיליון פאונד. ב-17 באוגוסט 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד וסט ברומיץ' אלביון.
ב-23 ביוני 2016 חתם לחמש שנים בטוטנהאם הוטספר עבור 11 מיליון אירו. ב-13 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אברטון. ב-20 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במדי טוטנהאם בניצחון על קריסטל פאלאס 0-1. ב-4 בפברואר 2018 כבש וניאמה בבעיטה מהאוויר מ-30 מטר נגד ליברפול, במה שזיכה אותו בתואר שער החודש בפרמייר ליג.
ב-3 במרץ 2020 חתם לשנתיים במונטריאול מליגת ה-MLS.
קריירה בינלאומית
וניאמה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קניה במאי נגד  כאשר הוא רק בן 15. בשנת הפך לקפטן הנבחרת.
דה באזר
דה באזר הוא קבוצת פייסבוק ישראלית העוסקת בספורט.
היסטוריה
דה באזר הוקם כאתר אינטרנט באוגוסט 2010, ביוזמתם של עיתונאי הספורט רונן דורפן ואיתן בקרמן, תחת הכותרת "דה באזר בית תוכן לספורט". האתר הורכב כבלוגייה, אוסף של בלוגים שונים הנכתבים על ידי עיתונאי ספורט ממגוון תחומים, אשר חלקם נחשבים לאזוטריים בתרבות הספורט הישראלית (מרוצי מכוניות, פוטבול אמריקאי, הוקי קרח ונוספים). בין הכותבים הבולטים באתר: רונן דורפן, זאב אברהמי, גיל שלי, אריאל גרייזס, בני תבורי, טל בן יהודה, גור אילני ואיציק אלפסי. בעבר כתב בו גם מנחם לס. באתר פורסמו גם קטעי אורח נבחרים של גולשים כחלק ממערך הבלוגייה, תחת הכותרת "buzz".
כחלק מרעיון הבמה השיתופית של עורכי האתר, עודדה תרבות דיון באמצעות טוקבקים. דיונים אלו, המורכבים מתגובות הגולשים והכותבים הקבועים באתר, מתפתחים לעיתים קרובות באופן מתמשך ומהווים מקור עניין שווה, ולעיתים אף מוגבר, מזה של הטקסט עצמו. לשם כך התגובות לא מופיעות כאסופת טוקבקים אקראית, אלא כשרשורי הודעות, מהם נהיר יותר מי הגיב למי ובאיזה דיון.
החל מחודש מרץ 2013 נתמנה בני תבורי לעורך ראשי של האתר ומנהלו.
בחודש נובמבר 2013 הסתיים שיתוף הפעולה של דה באזר עם ערוץ הספורט והוא שב לתפקד כאתר עצמאי והתקיים על תרומות מגולשים.
בספטמבר 2019 הפסיק דה באזר לפעול כאתר אינטרנט והוחלט שכל הפוסטים יפורסמו במדיה החברתית, בעיקר בפייסבוק, זאת כדי להגדיל את החשיפה של הפוסטים. ניצן חורש נתמנה לעורך ומנהל דה באזר במתכונתו החדשה. אתר האינטרנט של דה באזר מוסיף להתקיים כארכיון דיגיטלי.
חודש הכתיבה הלאומי
היסטוריה
המיזם הוקם על ידי כריס בייטי ביולי 1999, ומנה 21 משתתפים באזור סן פרנסיסקו. מאז הועבר המאורע לחודש נובמבר, "כדי לנצל בצורה טובה יותר את מזג האוויר האומלל". שנת 2000 הייתה השנה הראשונה בה למיזם היה אתר אינטרנט – קבוצה באתר יאהו! במקום לוח הודעות. בשנה זו גם נחקקו לראשונה חלק מחוקי הבסיס למיזם, כגון איסור על המשך יצירה קיימת או כתיבה משותפת של יצירה. 140 משתתפים נרשמו, ו-21 מהם הגיעו ל-50,000 מילים.
בשנת 2001 הודיע כריס בייטי כי הוא מצפה ל-150 משתתפים, אך נרשמו 5,000. בזמן זה, ההרשמה לא הייתה אוטומטית, ולכן בייטי וקומץ מתנדבים בילו את אוקטובר ותחילת נובמבר בהרשמה ידנית של הנרשמים הלא צפויים. בעיות נוספות כללו פריצה לאתר הפרויקט ושימוש יתר בתעבורה שהכריחו את בייטי לוותר על אימות אוטומטי של ספירת המילים. 700 כותבים הגיעו לקו הסיום באותה השנה.
שנת 2002 הביאה עמה שיפורים טכניים ואוטומציה לאתר, וכן מה שכינה בייטי כ-"הרפתקאות-כושלות-מצחיקות-כי-אחרת-נבכה" בהדפסת חולצות. תשומת לב מכיוון תחנת הרדיו National Public Radio וכן כתבה בחדשות הערב של רשת CBS הביאה את מספר המשתתפים ל-14,000. בשנה שלאחר מכן הופיעו ניצני תוכנית אנשי הקשר האזוריים, וכן נשלח המקבץ הראשון של דוא"לי-עידוד. בייטי החל את כתיבת "אין עלילה? אין בעיה!" ("No Plot? No Problem!") במקביל לכתיבת הספר שלו לאותה השנה.
מאז המשיך האתר לגדול מדי שנה. ב-2004 נוספו עיצוב חדש, מנוע חדש, דפי משתמש בצורת ספר ו-42,000 משתתפים. ב-2005 השתתפו במיזם 59,703 איש, ומתוכם 9,765 הוכרזו כזוכים. אז התווסף גם פרויקט הסופרים הצעירים והוקלט פודקאסט רשמי. ב-2006 הצטרפו משתתפים נוספים, והמיזם קיבל תשומת לב מאתרים כגון יאהו! ו-BoingBoing.net ונוספו לו גם קומיקס מקוון ותוכנית חסות.
יצחק יואל לינצקי
יצחק יואל לינֶצקי (נכתב גם ליניצקי; בכתיב יידי: ליניעצקי; ברוסית: Исаак Иоэль Линецкий; 8 בספטמבר 1840, ויניצה, פודוליה, רוסיה – 23 בספטמבר 1914, אודסה, רוסיה) היה סופר יידיש וסאטיריקן יהודי אוקראיני.
חודש הכתיבה הלאומי
היסטוריה
ב-2007 נרשמו 101,767 משתתפים, המספר הגדול ביותר עד כה. בשנה זו נערך אירוע גיוס הכספים הראשון של הפרויקט, "לילה של כתיבה מסוכנת". כל משתתף שתרם $200 או יותר קיבל הזמנה לאירוע בן 6 שעות בסן פרנסיסקו שכלל אוכל, פרסים והפתעות. בשנת 2007 נוספו גם מכתבי עידוד שבועיים מסופרים ידועים, בהם ניל גיימן.
יצחק יואל לינצקי
קורות חיים
לינצקי נולד בסתיו 1840 בוויניצה שבפודוליה למשפחה חסידית. אביו, יוסף, היה רב ומקובל. הוא רצה לחנך את בנו בדרך החסידות ומסר אותו להשגחת היראים בבית המדרש המקומי. אלה חינכו אותו במכות, קללות והשפלות. הם אסרו עליו ללמוד תנ"ך. כתוצאה מכך הוא התרחק מן החסידות והתקרב למשכילים המקומיים. כדי להרחיק אותו מן האפיקורסות השיא אותו אביו בגיל 14 לנערה בת 12, אך הוא שכנע את רעייתו הצעירה בדרכו. אביו הכריח אותו לתת לה גט והשיא אותו לאישה חצי מפגרת וחרשת. דבר זה הרחיק את לינצקי עוד יותר מן הדת. ב-1858, כשהיה כבן 18, עבר לאודסה, שם לימד עברית. הוא התכוון לנסוע ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, אבל עוכב בגבול על ידי חבריו הקנאים של אביו, שהחזירו אותו לוויניצה. לאחר שהתגרש גם מאשתו השנייה נסע ללמוד בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר בשנים 1862–1863. בהיותו בז'יטומיר פגש באליעזר צבי צווייפל וחיים זליג סלונימסקי, מנהל בית המדרש, והם התעניינו ביצירותיו המוקדמות. כמו כן פגש שם את אברהם גולדפדן, שלמד גם הוא בבית המדרש.
חודש הכתיבה הלאומי
חוקים
ספריהם של המשתתפים יכולים להיות בכל נושא, בכל ז'אנר ובכל שפה - מספרות חובבים שעושה שימוש בדמויות עליהן חלות זכויות יוצרים ועד ספרי שירה במבנה קלאסי, או כפי שהדבר נוסח בשאלות הנפוצות (FAQ) באתר הפרויקט - "אם אתה מאמין כי אתה כותב ספר, גם אנחנו מאמינים."
יצחק יואל לינצקי
קורות חיים
אחרי שעזב את ז'יטומיר התגורר כמה שנים בקייב והתפרנס שם מהוראה. ב-1865 התחתן בפעם השלישית, והפעם עם אישה שאהב. אחרי נישואיו החלה עבורו תקופת נדודים, שבמהלכה התגורר בערים וכפרים רבים בדרום רוסיה. הוא התפרנס באותה תקופה מהוראה, הנהלת חשבונות, מסחר ועיסוקים נוספים. ב-1882 התיישב באודסה והתפרנס מכתיבה ספרותית. באותה תקופה היה לחובב ציון. ב-1890 חגגו כמה מחבריו 25 שנים לפעילותו הספרותית, אבל מאז הוא כמעט ונשכח בציבור היהודי. לינצקי נפטר באודסה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, בגיל 74.
חודש הכתיבה הלאומי
חוקים
המשתתפים כותבים ספר שאורכו חמישים אלף מילים, או את חמישים אלף המילים הראשונות של ספר שכתיבתו עשויה להימשך גם אחרי סוף החודש. רומן שאורכו 50,000 מילים נחשב אמנם לרומן קצר, אך זו כמות מילים גדולה משמעותית מארבעים אלף המילים שהן הגבול בין נובלה לנובלטה. נובלות ידועות שאורכן כ-50,000 מילים הן "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", "עולם חדש מופלא" ו"גטסבי הגדול".
חלק מהמשתתפים מציבים לעצמם רף גבוה יותר, כגון כתיבת 100,000 מילים או סיום שתי נובלות ויותר.
במסגרת המיזם לא ניתנים פרסים עבור איכות הנובלה, אורכה או מהירות הכתיבה, וכזוכה מוכרז כל מי שמגיע לרף חמישים אלף המילים או עובר אותו. החל מ-25 בנובמבר, המשתתפים יכולים להזין את הנובלות שלהם לאתר לאימות אוטומטי של אורכן. הזוכים מקבלים תעודה ניתנת להדפסה, צלמית להצגה בדפי רשת וצירוף לרשימת הזוכים. לא ננקטות פעולות שמטרתן למנוע רמאות - הפרס המשמעותי היחיד הוא הנובלה הגמורה עצמה והסיפוק שבכתיבתה, ולכן המניעים לרמאות זניחים. באתר יש אפשרות לערבול אותיות הנובלה, כך שניתן לנצח במיזם גם מבלי שאיש יקרא את היצירה בפועל.
יצחק יואל לינצקי
השפעתו
ראובן גרנובסקי (גראנאָווסקי) כותב בפתיחת ספרו על לינצקי: "ליצחק יואל לינצקי לא היה מזל למבקרים. בצעירותו זלזלו בו ובזקנתו התעלמו ממנו". שלום עליכם ראה בו אחד מגדולי הסופרים. לדעתו, בכתיבת סאטירה "לינצקי הוא האומן הגדול ביותר ובסיפורו וויבארעס הראה כזאת אמנות שכל המחברים הקטנים השופעים כל כך ומתרבים כדגים בים, לא יכולים בשום אופן לחקות אותו. באיגרת שכתב ללינצקי הוא מבקש ממנו סיפור עבור כתב העת הספרותי שעמד להוציא: "ממך אני יכול לבקש קטע כזה: שתהיה תמונה [סצענקע] מהחיים היהודיים הפשוטים, אבל שתהיה שמחה ומלאת חיים, במקום של "וויבארעס" שלך – אתה זוכר". הסיפור "דער וואָרעם אין כריין" ('התולעת בחזרת') שפרסם לינצקי בכתב העת של שלום עליכם זכה לתשבחות רבות מצד שמעון דובנוב, שהשווה אותו למנדלי מוכר ספרים. מרדכי ספקטור כתב שיש כמה ספרי השכלה ששברו את החומה שהפרידה בין הקנאות להשכלה. הראשון שבהם הוא ספרו של לינצקי "הילד הפולני". אף על פי שקיללו את המחבר ואת הספר בקללות נמרצות קראו אותו בכל מקום ואפילו בחצרות האדמו"רים.
חודש הכתיבה הלאומי
חוקים
ניצחון במיזם דורש כתיבה של לפחות 1,667 מילים בממוצע ביום. לטענת המארגנים, המטרה היא פשוט לגרום לאנשים להתחיל לכתוב, והשימוש בדד ליין מזרז את המשתתפים להניע את הסיפור ולהפוך את הרעיונות למילים כתובות. את הגישה הזו, "כמות לפני איכות", מבטאת גם סיסמת האתר: "אין עלילה? אין בעיה" וזהו גם שמו של ספר העצות של כריס בייטי למשתתפי הנאנו שיצא ב-2004.
יצחק יואל לינצקי
השפעתו
כך גם כותב הזיכרונות מנשה הלפרן קרא לפרק הראשון בספרו 'הזמנים של לינצקי ושמ"ר' והציג בו את שני הסופרים הללו כמחוללי תמורה בחברה היהודית וכמבססי קהל הקוראים ביידיש :
חודש הכתיבה הלאומי
חוקים
ההשתתפות בנאנו היא ללא תשלום וההרשמה נחוצה רק לשם אישור אוטומטי של אורך הנובלה.
יצחק יואל לינצקי
השפעתו
יש שחשבו שיש לו עוצמה גדולה יותר ממה שאכן הייתה לו. פנו אליו מכולל ווהלין בטבריה שיעזור להם: "אנא, יפרוש נא כנפיו על אחיו החובקים טהרת אבני המקום ובדבריו אשר כפטיש יפוצץ סלע יעורר את אחב"י [=אחינו בני ישראל] כי יעמדו בפרץ נגד הרשעים ההם [הממונים על כספי היהודים בארץ ישראל]".
חודש הכתיבה הלאומי
קהילה
הפורומים הקשורים מספקים עצה, מידע, ביקורת, תמיכה ואפשרות ל-"Collective procrastination". הפורומים זמינים מתחילת אוקטובר, כאשר נפתחת ההרשמה לאותה השנה, ועד סוף ספטמבר, עת הם מועברים לארכיון ונמחקים כהכנה לשנה הבאה. קיים גם ערוץ IRC רשמי #NaNoWriMo, בשרת GoodChatting, בו יכולים המשתתפים לדבר, להכיר, לבצע סיעור מוחות או להשתתף במלחמת מילים: תחרות ידידותית שאורכת בין 5 ל-20 דקות שבמהלכה המשתתפים מנסים לכתוב כמה שיותר מילים בפרק הזמן הנתון.
ברוב האזורים בעולם ישנו "מארגן אזורי" אחד או יותר. מנהלים אזוריים הם מתנדבים המסייעים בארגון האירועים. מארגני אזור מעודדים לתאם לפחות שני סוגי מפגשים: מסיבת פתיחה (Kickoff) ומסיבת "תודה לאל שזה נגמר", שבה חולקים הצלחות ונובלות.
מסיבות פתיחה נערכות בדרך כלל בסוף השבוע שלפני נובמבר כדי לתת לכותבים המקומיים אפשרות להיפגש והיכנס לכוננות כתיבה. חלק ממסיבות הפתיחה נערכות בליל כל הקדושים אחרי חצות כדי לאפשר לכותבים להתחיל לכתוב באווירה קהילתית. אירועים נוספים שיכולים להתקיים הם מפגשי כתיבה בסופי שבוע או מרתונים ליליים.
קהילת הנאנו הישראלית מונה מעל למאה כותבים מכל רחבי ישראל.
תוכניות קהילתיות
ב-2005 יזם NaNoWriMo תוכנית לכותבים צעירים המכוונת בעיקר לתלמידי כיתות א' עד יב', למרות שיחידים וקבוצות אשר לומדים במסגרת החינוך הביתי מוזמנים גם הם. בשנה הראשונה שלה התוכנית יושמה ב-159 כיתות והשתתפו בה 400 תלמידים. מורים יכולים לרשום את הכיתות שלהם להשתתפות ומקבלים ערכת הדרכה ומידע לשימוש בכיתה, הכוללת אמצעי תגמול כגון מדבקות ועפרונות, תוכניות שיעור ורעיונות לכתיבה וכן משאבים למורה. התלמידים יכולים לקבל סיוע גם במערכת הפורומים.
בספטמבר 2006 הפך NaNoWriMo רשמית לארגון שלא למטרות רווח בשם "משרד האותיות והאור". כל התרומות לארגון פטורות ממס בארצות הברית, ויכולות להיתרם ישירות או על ידי קניית מוצרים שונים כגון חולצות מאתר הנאנו.
ב-2004 חבר NaNoWriMo לעמותת האוריינות לילדים "מקום לקרוא". השותפות נמשכה שלוש שנים. חמישים אחוזים מהכנסות בשנים 2004–2006 שימשו לבניית ספריות בדרום אסיה. שלוש נבנו בקמבודיה, שבע בלאוס ושבע בווייטנאם. התוכנית הופסקה ב-2007 כדי למקד משאבים ב-NaNoWriMo ובתוכנית לכותבים צעירים.
במסגרת NaNoWriMo קיימת גם תוכנית להשאלת מחשבים ניידים למשתתפים נטולי גישה שוטפת למחשבים או למעבד תמלילים, כשכל המחשבים הניידים נתרמים על ידי משתתפי הנאנו. ב-2006 חברת AlphaSmart תרמה עשרים וחמישה מחשבים ניידים חדשים כדי להרחיב את ספריית השאלת המחשבים והבטיחה לתרום עוד עשרים וחמישה במהלך השנתיים הבאות.
ספין אוף
ביוני 2007, "משרד האותיות והאור" נתן חסות לאירוע "Script Frenzy" שנמשך חודש והוקדש לכתיבת תסריטים.
בתי אונגרין
בתי אוּנגָרִין (בלשון ארכאית: "בתי הונגריה"; ביידיש: אונגארישע הייזער) היא שכונה חרדית במרכז ירושלים, המהווה כיום חלק מן המתחם המורחב של שכונת מאה שערים.
היסטוריה
השכונה נוסדה בשנת 1891, על ידי שמואל זנוויל שפיצר והיוותה חלק מתנופת ההתפשטות הרחבה שאפיינה את העיר באותה העת כחלק ממגמת היציאה מהחומות. בשנת 1890 קרא רבה של ירושלים, הרב שמואל סלנט למנהלי הכוללים להקים שכונות מחוץ לחומות, עקב הצפיפות הרבה שהייתה בעיר העתיקה. כולל שומרי החומות שהיה העשיר מבין הכוללים רכש קרקע סמוך לשכונת מאה שערים ובנה את שכונת "אונגרישע הייזער" (בתי ההונגרים) שיועדה ליהודים עניים יוצאי הונגריה. בשנת 1898 כבר היו בשכונה 35 בתים שכללו מאות דירות.
אוכלוסייה
אף שבעבר התגוררו בשכונה גם יהודים ממוצא הונגרי שאינם חסידים, אוכלוסיית בתי אונגרין היא הומוגנית וסגורה ומתגוררים בה חרדים חסידיים ממוצא הונגרי. חלק גדול מתושבי השכונה הם חסידי תולדות אהרן, תולדות אברהם יצחק, וסאטמר.
בשכונה ממוקמים מוסדות חסידות תולדות אהרן, שרבים מחסידיה מתגוררים בשכונה. ממזרח לשכונה ממוקמת הישיבה הגדולה של חסידות תולדות אהרון.
מאז הוקמה ועד היום, כמעט ולא השתנו פני השכונה והמראה הציורי שלה. בשנת 2010 עברה השכונה שיפוץ וחידוש במסגרת פרויקט שיקום שכונות של עיריית ירושלים אך מראה השכונה נשמר בקפדנות. זהו מתחם הבנוי בצורת משולש אשר שתי צלעותיו הם בניני מגורים ארוכים בני ארבע קומות הבנויים לאורך כ-65 מטרים. הבסיס למשולש הוא בית מדרש המשמש כמקום של לימוד ובית כנסת. בתווך, בין צלעות המשולש - חצר גדולה ומרוצפת, רוחשת חיים, בה עוברים תושבי השכונה, ילדים משחקים, וחבלי כביסה נמתחים לאורכה. פתחי הדירות בבנינים פונים אל החצר הפנימית וכך גם המעבר ביניהן נבנה עם מעקה הפונה לחצר.
פטר וולטר
פטר וולטר (באנגלית: Peter Walter; נולד ב-4 בדצמבר 1954) הוא פרופסור גרמני-אמריקאי לביולוגיה מולקולרית וביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, שזכה בפרס לסקר למחקר רפואי בסיסי לשנת 2014 יחד עם המדען קזוטושי מורי על ממצאים בנוגע לתגובה לחלבונים לא מקופלים (UPR), מנגנון בקרת האיכות התוך-תאי, שמאתר ברשתית התוך-פלזמית חלבונים שקופלו בצורה לא תקינה ונותן אות לגרעין לתקן אותם.
קורות חיים
וולטר נולד וגדל בברלין המערבית בזמן המלחמה הקרה. הוריו ניהלו בית מרקחת, ומגיל צעיר הוא אהב להתעסק בתרופות ובחומרים שהיו במקום. בתחילת שנות ה-70 למד באוניברסיטה החופשית של ברלין. למרות ששם לא ניתן לו לערוך ניסויים במעבדות, הוא לא ויתר על לימודי המדעים. הוא החל להתעניין בביוכימיה שהתפתחה אז באמריקה, אולם האנגלית הדלה שלו מנעה ממנו להעמיק בתחום. במסגרת חילופי סטודנטים נסע וולטר ללמוד באוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל שבארצות הברית, על מנת לשפר את האנגלית שלו. הוא התלהב מהחופש שניתן לו באוניברסיטה לבצע ניסויים במעבדות ולכן נשאר בארצות הברית. כדוקטורנט באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק, בשלהי שנות ה-70, הוא עבד במעבדה של גינתר בלובל (Günter Blobel), חוקר במכון HHMI. וולטר היה שותף חשוב במחקר שזיכה את בלובל בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1999. בשנת 1983, לאחר סיום לימודיו, פתח וולטר מעבדה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (UCSF). כיום, הוא ממשיך לנהל את המעבדה וחוקר במכון HHMI.
מחקר
וולטר גילה את החלקיק Signal Recognition Particle (SRP) שמכוון את החלבונים למיקומם הנכון. ממצא זה היה רכיב מהותי במחקרו של בלובל, שגילה כי לחלבונים יש אותות פנימיים, המורים על ההובלה והמיקום שלהם בתוך התא ועל כך זכה בפרס נובל. בלובל שיער, כי חלבונים מכילים אותות מובנים, או תגי כתובת, המכוונים אותם ליעדים הנכונים שלהם, אולם לא היה ברור איך ניתן לזהות תגי כתובת אלה. הבעיה נפתרה כאשר וולטר זיהה את ששת החלבונים וחלק קטן מה-RNA המרכיבים את חלקיק ה-SRP.
וולטר חוקר גם את המסלולים שבהם התאים משתמשים כדי לווסת את השפע של האברונים שלהם. תוך מתן דגש מיוחד על הרשתית התוך-פלזמית (ER), הוא חשף לולאת משוב בתוך תאים הנקראת UPR, תהליך שבו חלבונים שקופלו בצורה לא תקינה עוברים קיפול מחדש או מפורקים. מחקריו החלוציים הראו כי תאים צריכים את הכמות הנכונה של רשתית תוך-פלזמית כדי לקפל כראוי חלבונים חדשים שהורכבו. אותם העקרונות חלים גם באורגניזמים שונים, לרבות בני אדם. "ויסות כמות הרשתית התוך-פלזמית הוא תהליך בסיסי לתאים והוא מכריע בקשר למספר מחלות", ציין וולטר. "על ידי הבנת הפרטים של מנגנון זה, אנו מקווים לתרום משמעותית להבנת פתולוגיות רפואיות רבות".
במקרה שיש מעט מדי רשתית תוך-פלזמית, חלבונים שקופלו בצורה לא תקינה מצטברים ומפעילים מסלול איתות בין הרשתית התוך-פלזמית לבין גרעין התא. הגרעין מייצר אז יותר רשתית תוך-פלזמית כדי להגביר את היכולת לקפל את החלבונים כראוי. אם לולאת המשוב לא עובדת והחלבונים שקופלו בצורה לא תקינה מצטברים בתוך הרשתית התוך-פלזמית, התא משמיד את עצמו. המעבדה של וולטר זיהתה את הגנים המעורבים ב-UPR ופענחה את תפקידם במסלול התקשורת התוך-תאי.
פרסים ואותות כבוד
וולטר זכה במספר פרסים ביניהם מדליית אוטו ורבורג לשנת 2011, פרס לסקר למחקר רפואי בסיסי לשנת 2014 ופרס שאו לרפואה לשנת 2014.
אדריאן גרנייה
אדריאן גרנייה (באנגלית: Adrian Grenier; נולד ב-10 ביולי 1976) הוא שחקן, מפיק, מוזיקאי ובמאי קולנוע אמריקאי, שידוע בעיקר בשל תפקידו בסדרת הטלוויזיה "הפמליה".
ראשית חייו
גרנייה נולד בסנטה פה, ניו מקסיקו, ארצות הברית. בילדותו גדל בניו יורק בידי אמו. אביו במקור מאוהיו, אימו נולדה בניו מקסיקו. במסגרת סדרה שהשתתף בה בשם "מצא את השורשים שלך", שחקרה את השושלת שלו, נקבע כי הוא 8 אחוז אינדיאני במוצאו וכי האב הקדמון שלו הוא דייגו דה מונטויה (נולד ב-1596 בטקסקוקו, ספרד החדשה), שהיה מוביל באנקומיינדה.
בקולג' הוא למד ביולוגיה מולקולרית, אך בהמשך גילה שהוא נמשך יותר למשחק.
משחק
ב-1997 גרנייה ביצע את הופעתו הקולנועית הראשונה בסרט הדרמה העצמאי "ג'נה המרתקת". ב-1999, הוא שיחק לצד מליסה ג'ואן הארט בסרט "Drive Me Crazy", וב-2001 שיחק בסרטו של ג'יימס טובאק, "הארוורד מן".
ב-2004, גרנייה קיבל את התפקיד הראשי בסדרה "הפמליה" מבית HBO, סדרה שהביאה לו תודעה והצלחה רבה. הוא כיכב בסדרה בכל שמונה עונותיה, עד לסיומה בשנת 2011. הסדרה הייתה מועמדת למספר פרסי אמי. ב-2006, קיבל תפקיד ב"השטן לובשת פראדה", סרט בו גילם את דמותו של נייט, בן זוגה של אנדי (אן האת'וויי).
בשנת 2013 כיכב בסרט הפוסט-אפוקליפטי "להתראות עולם" לצד גבי הופמן. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב"פסטיבל הסרטים של לוס אנג'לס", במסגרתו הוא קיבל ביקורות חיוביות. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-4 באפריל 2014.
בשנת 2015 הופיע בעיבוד הקולנועי לסדרה "הפמליה".
בשנת 2017 שיחק בסרט הפשע "ארסנל" (Arsenal) לצד ניקולס קייג' וג'ון קיוזאק. וגם בסרט "פורעי חוק" לצד ברוס ויליס.
Reckless Productions
במטרה לשלב בין משחק, בימוי והפקה, הקים בשנת 2011 עם מספר חברים את "Reckless Productions". חברת הפקה שהתמקדה בהפקת סרטי תודעה חברתית. אחד מהסרטים הראשונים בהפקתה, "יריות באפלה", תיעד את חיפושו ארוך השנים אחר אביו, ממנו נפרדה אמו כשגרנייה היה תינוק. הוא ואביו היו מרוחקים במשך 18 שנה, ובסרט מתוארות תחושותיו העצובות בשל כך. בעקבות הסרט השניים חזרו לקשר. זהו סרט הבכורה של גרנייה כבמאי, והקרנת בכורתו התקיימה בפסטיבל הסרטים טרייבקה. רשת HBO הקרינה את הסרט ב-3 ביוני 2007.
ב-2 ביוני 2008, תוכניתו החדשה של גרנייה, "Alter Eco" עלתה לראשונה לאוויר. בתוכנית גרנייה וצוות מומחים לאיכות הסביבה מראים איך אפשר להיות מודעים יותר לסביבה ולתרום לה.
ב-27 בספטמבר 2010, HBO הציגה את הסרט התיעודי "נער פפראצי", שאותו הפיק גרנייה במשך שלוש שנים. סרט זה מציג ראיונות עם סלבריטאים ומתייחס ליחסים בין הסלבריטאים לסביבתם.
SHFT.com
בשנת 2010, כחסיד של חיי בר קיימא גרנייה ושותפו העסקי, מפיק הסרטים פיטר גלזר, הקימו את מותג הלייף-סטייל "SHFT.com". המותג מקדם את נושא הקיימות באמצעות סרטים, אומנות ותרבות. מטרתו היא להכניס רעיונות למוצרים ברי קיימא לתרבות הפופ ורוב פעילותו מתקיימת ברשת.
SHFT שיתף פעולה עם חברות כמו "פורד", "AOL / הפינגטון פוסט", "וירג'ין אמריקה", "Stonyfield Farm", "W Hotels", "The Weather Channel" ו"אסתי לאודר". בשנה השנייה לפעילותו זכה המותג בשני פרסי ובי לאתר הטוב ביותר בתחומו.
בשנת 2014 חברו גרנייה וגלזר עם "מרכז סטון ברנז למזון ולחקלאות" ליצירת "כיתה ניידת" ב-SHFT, שקהל היעד שלה הוא תלמידי תיכון בניו יורק. מלבד לימודי בישול, מדעים, טכנולוגיה וקיימות, נועדה היוזמה לסייע לבני נוער להבין כיצד בחירות המזון שלהם משפיעות בנושאי בריאות אישית וסביבתית.
טריאסטה
טריאסטה (באיטלקית: Trieste; בסלובנית: Trst; בגרמנית: Triest) היא עיר נמל בצפון-מזרח איטליה, המשמשת כבירת המחוז האוטונומי פריולי-ונציה ג'וליה מאז 1963, וכבירת נפת טריאסטה. בסוף ינואר 2019 מנתה אוכלוסיית העיר 203,234 תושבים.
אדריאן גרנייה
מוזיקה
גרנייה מנגן בגיטרה, תופים, קרן יער ופסנתר. היה חבר בשתי להקות שפועלות בניו יורק, "Kid Friendly" בה שימש כסולן, ו-"The Honey Brothers" בה שימש כמתופף, עד שהקים בשנת 2012 את "Wreckroom", "חממת מוזיקה" ואופלן הקלטות.
כוונתו הייתה ליצור מקום בשביל חברים לכתיבה, להקלטה ולהופעות. בהמשך התפתח האולפן ונעשה לקרקע פורייה עבור כישרונות צעירים. למעלה מ-50 אמנים השתמשו במרתף, על כל מרחביו, ליצירת מוזיקה ולהופעות. בשנה העוקבת נעשה המקום לאולפן הקלטות רשמי אותו מתאר גרנייה "ההתממשות של חלום הילדות שלי". בשנת 2015, בראיון שהעניק לבילבורד, תיאר גרנייה את הווית המקום, "אתה לא פשוט בא, מקליט מה שצריך והולך לקדם את עצמך. אתה נהיה חלק ממשפחה".
האומנים המעוניינים להיות חלק מהקבוצה שפועלת במקום נבחנים על ידי גרנייה ושותפיו, דמיאן פאריס, מייק פרנקל ובריאן קורבר. המוזיקאים הנבחרים מצטרפים לקבוצה, ובמהלך יום שלם עוברים הכשרה מקצועית במסגרתה מקליטים שירים ומצלמים וידאו קליפ. Wreckroom הוציאה מספר אלבומי EP וכן אוסף של קליפים לגרסות כיסוי הנקרא ""Under the Covers". כמו כן צמחו מן המקום שתי להקות, הטריו "Radkey" המנגנים מוזיקת פאנק ורוקנ'רול, ולהקת המטאל "The Skins", המורכבת מחמישה חברים. שתי הלהקות הוציאו אלבום ב-2013.
טריאסטה
כיום, טריאסטה היא עיר שוקקת, ומעמדה כנמל חופשי אושר על ידי האיחוד האירופי. מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 היא הפכה למרכז מחקר וחינוך בינלאומי מהשורה הראשונה.
אדריאן גרנייה
פעילות פילנתרופית
גרנייה פועל שנים רבות בקידום נושאים סביבתיים וחברתיים - החל משיתוף הפעולה שלו עם "דל" בקמפיינים הנועדו לעורר מודעות לסכנות העולם הדיגיטלי והסלולרי ולחיים בריאים, וכלה ביצירת "ארגון הלווייתן הבודד" שהקים בשנת 2015. הארגון נועד לעורר אמפתיה ולפעול לשמירה על סביבת האוקיינוסים ועל בעלי החיים הימיים.
טריאסטה
גאוגרפיה
טריאסטה ממוקמת על מישור קארסו (Carso) הצר, בקצה מפרץ טריאסטה (באיטלקית: Golfo di Trieste, בסלובנית: Tržaški zaliv) שהוא שלוחה של מפרץ ונציה בים האדריאטי. העיר שוכנת בשולי אזור קראס שהעניק את שמו לתופעת הקרסט וסמוך אליה, מצפון, נמצאת המערה התיירותית הגדולה בעולם, גרוטה ג'יגאנטה. הקרקע עשויה בעיקרה מאבן גיר ומטרה רוסה המתאימה לגידול גפנים. היין המקומי, ה"קארסו" (Carso), נמצא תחת פיקוח רשמי (Denominazione di origine controllata) מאז 17 ביולי 1985. היין הלבן, "קארסו מלוואסיה" (Carso Malvasia), מיוצר מענבי מלוואסיה איסטריאנה (Malvasia Istriana), ואילו היין האדום, "קארסו טרנו" (Carso Terrano) - מענבי טרנו.
אדריאן גרנייה
פעילות פילנתרופית
גרנייה מביע תמיכה ב-"overwhelming", ארגון בינלאומי ללא מטרת רווח הפועל לעזור בבתי ספר ציבוריים מוחלשים באמצעות לימודי מוזיקה. גרנייה חבר ב-"React to Film", ארגון ללא מטרת רווח הממנף את הקולנוע הדוקומנטרי כדי לקדם אחריות חברתית ולעורר מעורבות אזרחית. כמו כן תומך של "Charity Water", ארגון צדקה שבמסגרתו הנחה את נשף הצדקה הראשון שלו ב-2006 לצד ג'סיקה סטאם.
טריאסטה
גאוגרפיה
מבחינה פיזית נמצאת העיר, יחד עם הנפה כולה, על רצועה צרה באורך של 35 ק"מ וברוחב מרבי של כ-7 ק"מ, ששולחת איטליה כאצבע אל תוך סלובניה. סלובניה מקיפה את שטח הנפה מכל צדדיה, למעט מצידה המערבי, שבו היא גובלת בים ולמעט קו התפר בינה לבין איטליה. העיר מוקפת במספר עיירות המהוות חלק מהאזור האורבני שלה, ובהן מוג'ה (Muggia) וסן דורליגו דלה ואלה (San Dorligo della Valle) מדרום, סז'נה (Sežana) שבסלובניה ומונרופינו (Monrupino) מצפון, וזגוניקו (Sgonico) ודואינו-אוריסיניה (Duino-Aurisina) מצפון-מערב. שכונות העיר מקיפות את הנמל בצורת חצי סהר ומטפסות על הגבעות הנמוכות שממזרח לה.
אדריאן גרנייה
פעילות פילנתרופית
בשנת 2009 השיק אפליקציה העוסקת באקולוגיה לאייפון ולאנדרואיד. האפליקציה, "Ecohero", משתמשת בטכנולוגיית סריקת ברקוד כדי לסייע לצרכנים להבין את ההשפעה הסביבתית והבריאותית של המוצרים שהם מעוניינים לרכוש. האפקליקציה כוללת אפשרויות נוספות, כמו מחשבון פחמן ואנציקלופדיה אקולוגית.
טריאסטה
אקלים
טריאסטה נהנית מאקלים סובטרופי גשום עם יותר מ-1,100 מ"מ משקעים בממוצע בשנה. טמפרטורת המקסימום הממוצעת נעה בין 8°C בחורף ל-29°C בקיץ. טמפרטורות המינימום הממוצעות הן 1°C- ו-17°C בהתאמה.
אדריאן גרנייה
פעילות פילנתרופית
בשנת 2012 חבר גרנייה למעצב חברת "נייק" לשעבר ג'סטין הוקינס, להקמת מבשלת הבוטיק "Churchkey Can" בסיאטל.
גרנייה הוא המשקיע והיועץ של האפליקציה "MONTAJ", ששווקה בינואר 2013. אפליקציה זו מאפשרת לכל אדם ליצור סרטי וידאו ולהפיצם.
טריאסטה
אקלים
נתוני הטמפרטורות, המשקעים והרוחות בשדה התעופה הסמוך לעיר הם כדלקמן:
מהעת העתיקה עד שלטון בית הבסבורג
האזור שבו שוכנת טריאסטה היה מיושב על ידי שבט הקרנים באלף ה-3 לפנה"ס. שמם של הקרנים, שבט הודו-אירופי, השתמר בשמו של חבל הקראס. לאחריהם התיישבו באזור ההיסטרים, שבט אילירי שהעניק את שמו לחצי האי איסטריה. לקראת תחילת האלף ה-2 לפנה"ס יושב האזור על ידי הוונטים האדריאטים (ביוונית: Ενετοί, בלטינית: Veneti), שבט איטלי שדיבר ונטית, שפה הודו-אירופית מבודדת.
בשנת 177 לפנה"ס כבר היה האזור לחלק מהרפובליקה הרומית, ובזמנו של יוליוס קיסר הוענק לעיר, שכונתה טרגסטה (Tergeste), מעמד של קולוניה (כיום נקראת טריאסטה בשם זה רק בלטינית וביוונית - Τεργέστη). יוליוס קיסר הזכיר את שם העיר בחיבורו אודות המלחמות הגאליות (Commentarii de bello Gallico). העיר השתרעה באותה עת על הגבעה שנקראה לימים על שם יוסטוס הקדוש (Colle di San Giusto). טרגסטה התפתחה לנמל חשוב בתקופת אוגוסטוס, שהורה על הקמת הנמל וחומות העיר בשנת 33 לפנה"ס לערך, ושכנה על צירי מסחר שקשרו בין הים האדריאטי מדרום לאלפים היוליאניים מצפון. עם זאת, במשך תקופה זו היא לא הצליחה להתחרות בחשיבותה של אקוויליה (פורלן Acuilee), כ-45 ק"מ צפונית-מערבית לה.
עם נפילת האימפריה הרומית המערבית בשנת 476, החליפה העיר ידיים ונשלטה על ידי האוסטרוגותים, הלומברדים והביזנטים, עד שב-774 הייתה לחלק מממלכתו של קרל הגדול יחד עם פריולי כולה, והשלטון האזרחי בה הופקד בידיו של בישוף העיר. החל ב-1081 הייתה העיר כפופה לאקוויליה, ולקראת סוף המאה ה-12 הפכה לעיר חופשית. ב-1202 השתלטה הרפובליקה של ונציה על טריאסטה. העיר נאבקה במשך 180 שנה עד שהשתחררה משליטת הוונציאנים. מאבק זה הסתיים בשנת 1382 כאשר העיר מסרה עצמה להגנתו של לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה.
תחת בית הבסבורג
טריאסטה נשלטה על ידי בית הבסבורג משנת 1382 עד 1919 כמעט בלא הפסקה, וחסותה של אוסטריה הפכה לשלטון מלא. העיר רכשה מעמד ייחודי ב-1719, כאשר קרל השישי העניק לה ולרייקה מעמד של נמל חופשי, וזה הורחב בידי מריה תרזה והוחל על העיר כולה. בין שתי הערים – רייקה ה"הונגרית" וטריאסטה ה"אוסטרית" – החל מתפתח מאבק על השליטה בסחר בים האדריאטי. בתקופתם של מריה תרזה ויוזף השני התפתחה העיר באופן משמעותי והוקמו בה רבעים על שמם של הקיסרים (Borgo Teresiano ו-Borgo Giuseppino בהתאמה).
נפוליאון בונפרטה כבש את העיר ב-1797 אך היא הושבה לשליטה אוסטרית במסגרת הסכם קמפו פורמיו (Campo Formio) שנחתם ב-17 באוקטובר 1797. ההסכם, שהעביר את השליטה בוונציה לאוסטריה, סימן את קצה של ההגמוניה המסחרית הוונציאנית באזור ואת תחילת פריחתה של טריאסטה כנמל האדריאטי החשוב ביותר. היקף תנועת האוניות השנתית בנמל טריאסטה גדל מ-5,442 בשנת 1802 לפי שניים מאה שנה לאחר מכן, וכמות הסחורה שעברה דרכו צמחה לכ-4.5 מיליון טון בשנה. הסחורות העיקריות שעברו דרך הנמל כללו קפה, סוכר, ופירות טרופיים כמו גם יין, שמן, כותנה, עץ ומכונות.
ב-1805 נכבשה שוב העיר בידי הצרפתים לפרק זמן קצר, ובשנת 1809 כבש אותה נפוליאון בשלישית. הפעם, במסגרת הסכם שנברון מ-14 באוקטובר 1809, הייתה טריאסטה לחלק מהפרובינציות הצרפתיות של איליריה עד 1814. תקופה קצרה זו, שבה נשאה העיר בתואר "העיר החופשית הקיסרית טריאסטה" (Reichsunmittelbare Stadt Triest), הותירה את רישומה בעיר בדמות מספר מבנים קלאסיים כדוגמת בניין האופרה "תיאטרון ורדי" שתכנן מתאוס פרטש (ראו להלן).
במחצית הראשונה של המאה ה-19 נוסדו בעיר חברות ביטוח כמו "אסיקורציוני ג'נראלי" (Assicurazioni Generali) ב-26 בדצמבר 1831 ו"לויד אוסטריה" (Austrian Lloyd Trieste) ב-1833, ומספנות, בהן מספנת "סן מרקו" ב-1839 ומספנת "ג'וזפה טונלוס" ב-1852. עוד נפתחו בעיר סניפי בנקים, וקווי ספנות חיברו אותה ליעדים שונים. בזמן המהפכה באיטליה ב-1848 נשארה העיר נאמנה לאוסטריה, שמרה על התואר Città Fedelissima, והמשיכה להתפתח גם לאחר מכן. ב-1857 נפתחה מספנה נוספת בסנט'אנדראה (Sant'Andrea), ובמוג'ה מדרום לעיר קמה מספנת "המוסד הטכני של טריאסטה" (STT, Stabilimento Tecnico Triestino) שהייתה מסוגלת לבנות ספינות במשקל של עד 20,500 טון. עוד נפתחה בשנה זו מסילת הרכבת הדרום-אוסטרית, שקישרה את העיר לווינה (ראו גם מסילת זמרינג).
ב-1849 הייתה טריאסטה, יחד עם האזור המקיף אותה, ליחידה מדינית נפרדת במסגרת האימפריה, בשם "החוף האדריאטי" (Litorale Adriatico) או "מחוז החוף" (Küstenland). עם זאת, האוכלוסייה האיטלקית בעיר החלה לקדם את שאיפותיה הבדלניות. המחאה הגיעה לשיאה בניסיון התנקשות בקיסר פרנץ יוזף בעת שביקר בעיר ב-1882 לרגל יובל 500 שנות שלטון הבסבורגי במקום. העיר נותרה בחזית המאבק האיטלקי נגד השליטה האוסטרו-הונגרית עד מלחמת העולם הראשונה והייתה לאחת מנקודות התסיסה באימפריה, אך למרות זאת המשיכה בתנופת הפיתוח. הנמל התרחב וגדל, במטרה לתת מענה להיקף המסחר שגדל עם פתיחת תעלת סואץ ב-1869 והוספת יעדי סחר חדשים כמו מצרים, טורקיה וסוריה. התפתחות העיר לא נבלמה גם כשניטל ממנה מעמד האזור החופשי ב-1891 ויוחד לנמל בלבד.
העיר הגיעה לשיא פריחתה בתחילת המאה ה-20, ונודעה כעיר קוסמופוליטית שבה התגורר רוב איטלקי לצד סלובנים ובני עמים אחרים, בעיקר דוברי גרמנית. שפת השלטון הייתה גרמנית ושפות היומיום היו איטלקית וניב ונטי מקומי, שהחליפו את ניב הטרג'סטינו (Tergestino) הפורלני. בדומה לרייקה הסמוכה, הייתה האוכלוסייה מחוץ לעיר סלובנית ברובה. העיר הייתה חלק מ"הריביירה האוסטרית" ופקדו אותה סופרים רבים, בהם איטלו זבבו, אומברטו סאבה וג'יימס ג'ויס.
ממלחמת העולם הראשונה עד לאחר מלחמת העולם השנייה
עם סיום מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, סופחה טריאסטה יחד עם איסטריה לאיטליה ב-1920, בהתאם להסכמות ברית לונדון הסודית מ-1915. הרוב האיטלקי בעיר חגג את הסיפוח, על אף שהעיר נותקה מהשטחים שסביב לה והפכה לעיר ספר ללא עורף טריטוריאלי. עוד איבדה העיר את מעמדה כנמל העיקרי של האימפריה והפכה לעיר נמל איטלקית בינונית, אחת מני רבות. הסיפוח לווה בהתנכלות למיעוט הסלובני שמנה כרבע מאוכלוסיית העיר, ושיאה בהצתת בניין המרכז התרבותי הסלובני - "הבית הלאומי" (Narodni dom) - ב-13 ביולי 1920. השלטון הפשיסטי באיטליה המשיך במדיניות של איטליזציה ודיכוי המיעוטים הלאומיים, וב-6 בספטמבר 1930 הוצאו להורג בירייה ארבעה מחברי הארגון האנטי-פשיסטי הסלובני TIGR (ראשי תיבות של טריאסטה, איסטריה, גוריציה ורייקה) שהורשעו על ידי בית הדין המיוחד לביטחון המדינה (Tribunale Speciale per la sicurezza dello Stato). גזר הדין בוצע במחנה בסוביצה (Basovizza, סלובנית Bazovska gmajna) הסמוך לטריאסטה והארבעה היו לסמל להתנגדות הסלובנית לפשיזם.
עם כניעת איטליה במלחמת העולם השנייה, ב-8 בספטמבר 1943, והקמת ממשלת הבובות של הרפובליקה של סאלו, הוקם "האזור המבצעי החוף האדריאטי" (Operationszone Adriatisches Küstenland - OZAK) שכלל את צפון-מזרח איטליה וחלקים מסלובניה ומקרואטיה, וטריאסטה הייתה לבירתו. תחת פיקודו של אודילו גלובוצניק, קצין אס אס, הוקם ב-4 באפריל 1944 מחנה ריכוז בריזיירה די סן סאבה (Risiera di San Sabba, בסלובנית: Rižarna) הסמוכה לטריאסטה. במחנה, ששימש גם כמחנה השמדה, הוקמה משרפה, ונשלחו ממנו להשמדה יהודים, פרטיזנים ומתנגדי השלטון. כ-25,000 איש עברו דרך המחנה וכ-5,000 איש נרצחו בו באמצעות חבטה באלה בבסיס הגולגולת, בירי או בהרעלה באמצעות גז בכלי רכב סגורים שיועדו לכך. בשלהי 1943 הועברו לאזור טריאסטה צוותי מחנות המוות שנסגרו אז בפולין - טרבלינקה סוביבור ובלז'ץ בפיקודו של כריסטיאן וירט, על מנת להילחם בפרטיזנים ולהשמיד את יהודי האזור, וירט נהרג במאי 1944 ממארב של פרטיזנים. עם כיבוש העיר על ידי צבא הפרטיזנים היוגוסלבי של טיטו, פוצצו קציני אס אס את המחנה כדי לטשטש את עקבות מעשי הזוועה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש המחנה לשיכון פליטים איטלקים שנמלטו מיוגוסלביה וכיום זהו מוזיאון ואתר לאומי.
ב-30 באפריל 1945 הרימו 3,500 לוחמי המחתרת האנטי-פשיסטית האיטלקית "התנועה לשחרור לאומי" (CLN - Comitato di Liberazione Nazionale) את נס המרד בעיר, והשתלטו על כולה למעט הנמל הישן, בניין בתי המשפט (Palazzo di Giustizia) וטירת יוסטוס הקדוש (Castello di San Giusto), שנותרו בשליטה גרמנית. למחרת, ב-1 במאי 1945, נכנסו היוגוסלבים לעיר, ויום לאחר מכן הגיעה לעיר גם האוגדה השנייה של צבא ניו זילנד. באותו יום נכנעו הגרמנים. היוגוסלבים, שהתכוונו לספח את העיר לארצם, החלו במבצע מאסרים שהופנה גם כנגד חברי ה-CLN, ובמעשי טבח בעיר וברחבי איסטריה כולה, שנודעו כטבח פויבה. השם Foibe, נגזר מפויבה, תצורת בולענים אופיינית לנוף הקרסטי, שאליהם הושלכו גופות הקורבנות. מספר ההרוגים מוערך בין 2,000 ל-15,000. ב-12 ביוני 1945 נסוג הצבא היוגוסלבי מהעיר בלחץ בעלות הברית. תקופת השלטון היוגוסלבי בעיר מכונה "40 הימים של טריאסטה" (i quaranta giorni di Trieste), ועל התנגדותה לכיבוש במשך המלחמה עוטרה העיר ב"עיטור הזהב על גבורה צבאית" (Medaglia d'oro al valor militare), העיטור הצבאי הגבוה ביותר באיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בעקבות החלטה 16 של מועצת הביטחון של האו"ם, הוקם אזור חופשי וצבא יוגוסלביה נסוג מהאזור. למרות נסיגתה מהעיר, לא ויתרה יוגוסלביה על טענתה לשליטה בה. ב-10 בפברואר 1947 נחתם חוזה פריז שבו הוקמה "הטריטוריה החופשית של טריאסטה" (באיטלקית: " Territorio libero di Trieste", בסלובנית: "Svobodno tržaško ozemlje"; בקרואטית: "Slobodni teritorij Trsta") על שטח של 738 קמ"ר. השטח חולק ל"אזור A" בצפון, בשטח של 222.5 קמ"ר, כולל העיר טריאסטה, שהיה בשלטון צבאי של צבאות בריטים ואמריקאים; ול"אזור B" בדרום, בשטח של 515.5 קמ"ר, שנשלט על ידי הצבא היוגוסלבי. הטריטוריה לא תפקדה מעולם כגוף עצמאי לחלוטין, אך באופן רשמי נשמר מעמדה והיא הנפיקה כסף ובולים משלה. הדיווחים באשר לגודל האוכלוסייה ולשיוכה האתני היו סותרים. הממשל האנגלו-אמריקאי בצפון העריך את אוכלוסיית אזור A בכ-310,000 תושבים ב-1949, מהם 239,000 איטלקים ו-63,000 סלובנים, אך האיטלקים טענו כי מספר הסלובנים נמוך בהרבה. ברוח דומה קבע מפקד יוגוסלבי מ-1945, שאמינותו מוטלת בספק, כי באזור B התגוררו 67,461 תושבים, שמתוכם פחות מ-30,000 היו איטלקים. מקורות איטלקיים העריכו את מספר התושבים האיטלקים ב-36,000 עד 55,000 איש.
על אף שהייתה בשליטת יוגוסלביה ולא תחת ברית המועצות, ציין אותה צ'רצ'יל כגבול השלטון הקומוניסטי בנאומו המפורסם בפולטון ב-5 במרץ 1946: "משטטין בים הבלטי ועד טריאסט בים האדריאטי נפל מסך ברזל החוצה את היבשת."
ב-1954 נחתם בלונדון הסכם הבנות שהעניק את הניהול האזרחי הזמני באזור A לאיטליה, ובאזור B - ליוגוסלביה, וטריאסטה שבה לאיטליה ב-26 באוקטובר 1954. המחלוקת בין הצדדים הגיעה לכלל סיומה המלא באמנת אוזימו מ-10 בנובמבר 1975, שהנציחה את המצב הקיים והעניקה לשתי המדינות ריבונות מלאה בשטח שניהלו.
עם כניסתה של סלובניה לאיחוד האירופי בשנת 2004, ואימוצה את אמנת שנגן בסוף 2007, נחלצה העיר מבידודה הגאוגרפי והכלכלי אשר נבע ממיקומה. הגבול בין סלובניה ואיטליה, המקיף את העיר כמעט מכל עבריה, חדל למעשה להתקיים, דבר המאפשר תנועה קלה וחלקה של בני-אדם ושל סחורות בין טריאסטה לסלובניה.
אוכלוסייה
אוכלוסיית טריאסטה גדלה במאה ה-19 באופן ניכר, בשל חשיבות העיר באימפריה האוסטרו-הונגרית. במחצית השנייה של המאה ה-20 חלה ירידה גדולה במספר תושבי העיר בשל בידודה הכלכלי ובשל הגירה אל הפרוורים. מגמה זו נמשכת גם בתחילת המאה ה-21.
לעיר נודע אופי קוסמופוליטי בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1910 דיברו רק מחצית מתושבי העיר איטלקית כשפתם הראשונה, וכשליש דיברו סלובנית וקרואטית. מאז אמצע המאה ה-20 רובם המכריע של תושבי העיר היו איטלקים, אך התגוררו בה עדיין מיעוטים סלובנים וקרואטים, וכן קבוצות קטנות של אוסטרים ויוונים. בתחילת המאה ה-21 נוצרו בעיר גם קהילות של אלבנים וסינים. בשנת 2006 התגוררו בטריאסטה 12,731 זרים, ואלה היוו 8.3% מכלל האוכלוסייה.
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה בעיר מאז שנת 1700:
טריאסטינו וטרג'סטינו
טריאסטינו (Triestino) וטרג'סטינו (Tergestino) הם שני ניבים שונים שאינם קשורים זה לזה ואשר התפתחו בטריאסטה ובסביבתה. הטרג'סטינו הוא ניב של פורלן ועל כן משתייך לענף הרטו-רומאני של משפחת השפות הרומאניות בעוד שהטריאסטינו הוא ניב של ונטית השייכת, כמו איטלקית, לענף האיטלו-רומאני.
רוב אוכלוסיית האזור דיברה בניב הטרג'סטינו עד סוף המאה ה-17. בתחילת המאה ה-18, עם עליית חשיבות העיר והגידול באוכלוסייתה, בעיקר בדרך של הגירה אליה, החלה נסיגה מהירה במעמדו של הטרג'סטינו, שפינה את מקומו לטריאסטינו. ניב זה התפשט מזרחה מוונטו אל פריולי-ונציה ג'וליה, והביא להכחדת הניב המקורי של האזור, אף כי משפחות האצולה בטריאסטה המשיכו לדבר טרג'סטינו עד אמצע המאה ה-18.
כיום דוברים טריאסטינו (Triestin בניב עצמו) 200,000 עד 300,000 איש. הניב הושפע על ידי הטרג'סטינו, ואימץ מילים ממוצא גרמני, סלובני ואפילו יווני.
כלכלה
טריאסטה משמשת כמרכז כלכלי ותעשייתי בצפון-מזרח איטליה. בעיר פעלה בורסה לניירות ערך המשמשת היום כמשכנה של לשכת המסחר העירונית, והעיר היא מרכזן של חברות הביטוח אסיקורציוני ג'נראלי (Assicurazioni Generali) ולויד אדריאטיקו (Lloyd Adriatico). התעשייה בעיר כוללת מפעלי מתכת, מספנות ותעשיית מזון כמו קפה "אילי" (Illy) ו"פסטה זרה" (Pasta Zara), ומדרום לעיר ממוקמים גני התערוכה (Fiera Trieste). בנמל עצמו נמצאים אסמי פולי הקפה הגדולים בעולם ופועלת בו בורסה מיוחדת לפולי קפה ירוקים. בעיר שוכנות רוב חברות הקפה הגדולות באיטליה.
הנמל
נמל טריאסטה הוא אחד הנמלים הגדולים באיטליה ובצפון הים האדריאטי. בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית נודעה לנמל חשיבות ראשונה במעלה, אך במאה ה-20 הלך ואיבד ממעמדו בשל מיקום העיר בקצה הצפון מזרחי של המדינה ובשל תחרות הולכת וגוברת מצד נמלים אחרים באזור, כמו מסטרה ליד ונציה, קופר בסלובניה ורייקה בקרואטיה. לנמל חשיבות רבה לתנועת סחורה אל מדינות אירופה המרכזית כמו צ'כיה, סלובקיה, אוסטריה ודרום גרמניה.
הנמל הוא עמוד תווך בכלכלת העיר. רציפיו משתרעים על שטח של 2.3 קמ"ר לאורך 12.13 ק"מ ומשרתות אותו מסילות רכבת באורך של 70 ק"מ. בנמל שטח אחסנה בגודל של 925,000 מ"ר, רובו מקורה, וכן מכלי דלק בנפח של 145,000 ממ"ק. עומקו המרבי של הנמל הוא 18 מטר, והוא מחולק לחמישה "אזורים חופשיים". שלושה אזורים - הנמל הישן (Porto Vecchio) מהמאה ה-19, הנמל החדש (Porto Nuovo) מהמאה ה-20 ומסוף העץ - מטפלים בתעבורת סחורות. שני האזורים האחרים - אזור השמנים ותעלת זאולה (Canale di Zaule) - מיועדים לתעשייה. דרך הנמל עברה בשנת 2013 סחורה בהיקף שווה ערך ל-458,497 מכולות, וכ-41.296 מיליון טון דלק המוזרם בצינור דרך האלפים לאוסטריה, צ'כיה וגרמניה. עוד שונעו דרך הנמל 271,519 משאיות. בנמל פועל גם מסוף נוסעים המשרת מעבורות וספינות שיט, ובשנת 2013 הגיעה תנועת הנוסעים ל-147,718 איש.
הנמל זכה למעמד של נמל חופשי בשנת 1719 ובתקופתה של הקיסרית מריה תרזה הורחב האזור החופשי לעיר כולה. מעמד זה צומצם ב-1891, ורק הנמל שהופרד מהעיר בחיץ פיזי שמר על מעמדו כאזור חופשי. במאה ה-20 אישרו שוב האיחוד האירופי וממשלת איטליה את מעמדו של נמל טריאסטה כנמל חופשי, ועל כן רוב שטחו של הנמל שוכן מחוץ לשטח השיפוט של האיחוד האירופי. סחורה המגיעה לנמל מתחומי האיחוד האירופי בדרך היבשה נחשבת לסחורה מיובאת, וסחורה המגיעה בדרך זו ממקומות אחרים נחשבת לסחורה זרה במעבר. סחורה המגיעה מחוץ לאיטליה בדרך הים, זכאית למעבר חופשי בדרך ליעדה.
תחבורה יבשתית
חשיבותו של נמל טריאסטה הביאה לחיבור העיר לרשת הרכבות של האימפריה האוסטרו-הונגרית כבר ב-1857. קו הרכבת של דרום אוסטריה חיבר את תחנת הרכבת המרכזית של טריאסטה אל וינה, דרך מעבר זמרינג ליד גראץ, ובשל הצורך להתגבר על הפרש גובה של 300 מטר בין הגבעות שמסביב לעיר לבין מרכזה, נסלל מעקף בן 32 ק"מ מצפון לעיר. עם פתיחת מסילת הרכבת הטראנס-אלפינית בשנת 1906, נפתח קו רכבת נוסף וקצר יותר מתחנת הרכבת "קאמפו מארציו" (Campo Marzio). תחנה זו משמשת כיום כמוזיאון לרכבות. רכבות נוסעים יוצאות מהעיר בעיקר לוונציה או למסטרה, שממנה ניתן להמשיך ליתר חלקי איטליה.
העיר שוכנת בקצה המזרחי של הכביש המהיר A4 (המכונה על שם ונציה La Serenissima). כביש מהיר זה מוביל מהעיר לאורך 517 ק"מ עד לטורינו והוא ציר התנועה העיקרי לאורך עמק הפו. הכביש הארצי SS14 משמש ככביש טבעת לעיר ממזרחה, והיא מחוברת במספר עורקי תנועה אל סלובניה ואל הכבישים המהירים A1 ו-A3 במדינה זו, המשמשים כציר עוקף לעיר.
בתוך העיר פועל שירות אוטובוסים סדיר וקו חשמלית ייחודי (Tranvia di Opicina) המחבר את כיכר אוברדן (Piazza Oberdan) במרכז העיר אל העיירה וילה אופיצ'ינה (Villa Opicina, בסלובנית: Opčine) הסמוכה לה מצפון. קו זה, שהחל לפעול ב-1902, הוא מהאחרונים בעולם המשלבים חשמלית רגילה עם עקרון פעולה של רכבל. לאורך המעלה התלול שבו מטפסת החשמלית, היא נדחפת ונבלמת על ידי שני טרקטורים המקושרים זה לזה באמצעות כבל ופועלים באופן מתואם.
תחבורה אווירית
שדה התעופה "רונקי דיי לג'יונארי" (Ronchi dei Legionari) נמצא סמוך למונפאלקונה (Monfalcone) במרחק של 34 ק"מ מטריאסטה. השדה, שבו מסלול אחד באורך של 3,000 מטר בכיוון 09/27, נפתח לתנועה אווירית מסחרית בסוף 1961, והוא משרת את טריאסטה, את צפון מזרח איטליה ואת מערב סלובניה. בשנת 2012 עברו בשדה 882,146 נוסעים.