cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קובי אשרת
מלחין, מעבד מפיק ומנהל מוזיקלי
בשנת 1974 היה קובי אשרת המנהל המוזיקלי, המלחין והמעבד של תוכנית הטלוויזיה לילדים "ראש כרוב" והלחין חלק משירי הסדרה. בשנים 1977–1980 היה אשרת המלחין והמעבד של תוכנית הטלוויזיה לילדים "קרוסלה" שמה הלחין שירים של לאה נאור, ויעל רוזמן. בשנת 1996 היה אשרת המלחין והמעבד של המחזמר "הגיבן מנוטרדם" שכתב את שירי המחזמר אבי קורן, הפיקה מרים עציוני וכתב וביים את המחזמר יואל זילברג. בשנת 1997 היה אשרת המלחין והמעבד של קלטות הילדים "הטנטנים בארץ הצבעים", ו"הטנטנים בארץ הגדלים" שמה גם שיחק לצידה של חני נחמיאס.
מקום ראשון אירוויזיון 1979
הוא הלחין את השיר "הללויה" (למילים של שמרית אור) אשר זכה במקום הראשון בתחרות אירוויזיון 1979 שבאותה עת היה המנצח של תזמורת האירוויזיון. השיר בוצע על ידי גלי עטרי ולהקת חלב ודבש. אשרת גם תזמר את השיר וניצח על תזמורת האירוויזיון.
מוזיקה לסרטים
ב-1982 כתב את המוזיקה לסרט "אהבה אילמת" בבימויו של יואל זילברג.
ב-1983 כתב את המוזיקה לסרט "קוני למל בקהיר" בבימויו של יואל זילברג.
שיתוף פעולה עם אומנים
אשרת הרבה להלחין שירי פופ, לרוב בשיתוף פעולה עם הפזמונאים אהוד מנור ושמרית אור, שבוצעו על ידי מיטב האמנים: גלי עטרי ("נסיך החלומות" - ולנטינו, "דרך ארוכה"), חלב ודבש ("אולי עוד קיץ", "יחד", "גלגל ענק"), רותי נבון ("גשם בעיתו"), עוזי פוקס ("ילדונת", אין לך מה לדאוג), גבי שושן ("שש עשרה מלאו לנער"), ירדנה ארזי ("היא רוקדת"), תלמה אליגון ועוד. כמו כן הלחין שירי מולדת כמו "בת שישים" לגבעטרון, "חלק בעולם" ו"בללייקה" לאילנית. הוא זכה להצלחה גם בתחום שירי הילדים שרובם בוצעו במסגרת פסטיבל שירי ילדים, בהם "גלי", "ידידי טינטן", "היפו היפי" (זוכה פסטיבל הילדים השמיני), "ילד פלא" ו"אמת או חובה".
בשנת 1985 הפיק וניהל מוזיקלית את שיתוף הפעולה ההיסטורי בין צמד הדודאים וצמד הפרברים שהונצח באלבומם המשותף "הדודאים והפרברים", בו גם ניגן אשרת על גיטרה בס וכלי הקשה וכן עיבד חלק מן השירים.
בשנת 1998 יצא אלבומו של בעז שרעבי "כשאת נוגעת בי" אותו עיבד והפיק אשרת.
בשנת 2007,דנה אינטרנשיונל כללה את הפזמון של ״ידידי טינטן״ שהלחין למילים של מרים ילן שטקליס, בשירה "Love Boy", (שהלחין אלי אברמוב). השיר שהפך ללהיט, נכלל באלבומה "הכל זה לטובה".
בשנת 2008, לפי הזמנת נשיא פולין, הלחין ותזמר אשרת בעזרתו של המוזיקאי אודי ברנר, יצירה סימפונית בת 25 דקות שנקראה "אירנה – קרן אור בחשיכה", לזכרה של אירנה סנדלר, חסידת אומות העולם שהצילה 2,500 ילדים מתוך גטו ורשה ויצא עם הסינפונט של רעננה לסדרה של חמישה קונצרטים בפולין. ב-2014 הוזמן על ידי שגריר ישראל באוסטרליה, יובל רותם, לנצח על היצירה עם תזמורת הבלט של מלבורן בהשתתפות שגרירות פולין.
בשנת 2010 יצא האוסף המרובע "דרך ארוכה" הכולל את מיטב להיטיו מכל הזמנים כולל שירי ילדים ושירים מיוחדים.
באוגוסט 2018 הוציא את הדואט "ימי התום" עם קורין אלאל. אושרת הלחין ועיבד את השיר למילים של גילה לפידות.
בפברואר 2019 הלחין את "המנון המאה" של תנועת הצופים העבריים בישראל בהתנדבות בתור בוגר התנועה.
ביולי 2021 יצא לאור "שיר גיל" - דואט משותף של אילנית וטל סונדק. את השיר הלחין קובי אשרת למילים של אהוד מנור. השיר יצא לכבוד יום הולדתו ה 80 של מנור.
שופט בתוכנית טלוויזיה
בשנת 2011 השתתף בפאנל השופטים של התוכנית "היכל התהילה" בערוץ 24.
חיים אישיים
אשרת נשוי בשנית לעדה ואב לחמישה. בנו, יוני, הוא די ג'יי ומפיק בעולם המוזיקה האלקטרונית המופיע בשם "Ace Ventura". בספטמבר 2019 חשף אשרת בריאיון לידיעות אחרונות שהתגלה אצלו גידול באחת מכליותיו, וכי הוא מחכה להשתלת כליה וזקוק לתורם. במאי 2020 עבר השתלה בהצלחה.
אמירה הס
אמירה הֶס (נולדה ב-13 במרץ 1943) היא משוררת, ציירת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בבגדאד שבעיראק. מצד אמה היא בת למשפחת בית-אדוני, שושלת של מקובלים ומשוררים, בהם אסנת התנאית (1590-1670). בשנת 1951 עלתה לישראל עם הוריה ואחיה, ובתחילה גרה משפחתה במעברת באר יעקב. היא סיימה לימודים תיכוניים כלבורנטית ולקחה קורסים בערבית באוניברסיטה. הופיעה במספר הצגות בתיאטרון הקהילתי בקראוון ובתיאטרון החאן.
בשנת 1984 הופיע ספרה הראשון, "וירח נוטף שגעון", שזיכה אותה בפרס לוריא. שיריה מופיעים בכתבי עת ספרותיים: עיתון 77, מאזנים, הכיוון מזרח, אפיריון, ביטאון שירה, המוסך ועוד. שיריה גם הופיעו בעיתונים שונים ואחדים אף תורגמו לשפות זרות, ביניהן אנגלית, גרמנית, יוונית, ספרדית ורוסית. הס הציגה את ציוריה בשתי תערוכות ציור. האחת בגלריה עמליה ארבל והשנייה בגלריה אנתיאה שבירושלים. הס מתגוררת (2014) בירושלים ולה שתי בנות. נישאה למדבב עזרא הס ביולי 1972. השניים חיו יחד עד לפטירתו של הס בשנת 2010. בשנת 2015 זכתה בפרס יהודה עמיחי.
הס נחשבת לאחת המשוררות המייצגות ביותר של המזרחיות ושל פמיניזם מזרחי.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
ממשלת ישראל העשרים ושמונה
ממשלת ישראל העשרים ושמונה היא ממשלה שהורכבה על ידי אהוד ברק, ראש רשימת ישראל אחת ויו"ר מפלגת העבודה. הממשלה כיהנה מ-6 ביולי 1999 ועד 7 במרץ 2001, בזמן כהונתה של הכנסת החמש עשרה.
תוצאות הבחירות
תוצאות הבחירות לכנסת החמש עשרה: תוצאות הבחירות לראשות הממשלה:
אירועים מרכזיים
האירועים מסודרים בסדר כרונולוגי.
מדיניות כלכלית
עם תחילת כהונת הממשלה נראה היה כי מצבה הכלכלי של ישראל איתן, ומגזר ההיי טק הישראלי המתפתח תרם רבות לשגשוג, אך המשבר הכלכלי העולמי והתפוצצות בועת ההיי-טק, לצד פריצת האינתיפאדה, גרמו להתפתחות של מיתון כלכלי. הצעת הממשלה לרפורמה רדיקלית במיסוי, הכוללת מס על רווחי הון מתוכניות חיסכון והשקעות בבורסה ומיסוי על עיזבונות, לא אושרה והופעלה רק בגרסה מצומצמת.
התפוררות הקואליציה
יהדות התורה פרשה מן הממשלה בספטמבר 1999 בעקבות סכסוך סביב שינוע משחן (חלק ממערכת מחזור הקיטור בתחנת כוח) בשבת. מרצ פרשה כשנה לאחר מכן, ביוני 2000, לאחר סכסוך בין שר החינוך יוסי שריד לבין סגנו מטעם ש"ס, משולם נהרי, ותמיכת ראש הממשלה ברק בעמדת ש"ס. על אף פרישתה מן הממשלה המשיכה מרצ לתמוך בה. כחודש לאחר מכן, עם יציאת ברק לוועידת קמפ-דייוויד, פרשו מן הממשלה גם ישראל בעלייה, המפד"ל וש"ס, כשהן מותירות את הממשלה עם 32 חברי כנסת בקואליציה.
מפלגת המרכז היא השותפה הקואליציונית היחידה שלא הכריזה על פרישה מהקואליציה (למעט מימד, אשר הייתה חלק מסיעת ישראל אחת), אם כי יו"ר המפלגה, סגן ראש הממשלה ושר התחבורה, יצחק מרדכי, הסתבך בפרשת הטרדות מיניות ונאלץ להתפטר ב-30 במאי 2000. מאז, החלה מפלגת המרכז להתפורר כאשר רבים מנציגיה בכנסת התפטרו וחברים אחרים מהסיעה פרשו. עוד בשלב מסוים הפסיקו חברי כנסת רבים מהקואליציה, בכללם חברים מסיעת ישראל אחת, להצביע בהתאם להחלטות הנהלת הקואליציה ובפועל הפרו את המשמעת הקואליציונית והחלו להצביע לפי מצפונם.
בדצמבר 2000 הודיע ראש הממשלה ברק בנאום בכנסת על מוכנותו לבחירות כלליות לכנסת השש עשרה ולראשות הממשלה: "אתם רוצים בחירות? אני מוכן לבחירות!", אולם, מאוחר יותר התפטר מתפקידו, דבר שהביא לבחירות מיוחדות לראשות הממשלה תוך 60 יום, ללא פיזור הכנסת, בהתאם לסעיף מיוחד בחוק יסוד: הממשלה שהיה אז בתוקף. בבחירות ניצח אריאל שרון, והממשלה סיימה כהונתה עם השבעת ממשלת ישראל העשרים ותשע.
הרכב הממשלה
עם הקמתה, כללה הממשלה 18 שרים, בהתאם למגבלה החוקית שחלה אז. באוגוסט 1999, לאחר שהוסרה המגבלה החוקית, צורפו לממשלה עוד חמישה שרים והיא מנתה 23 שרים. בין מאי ליולי 2000 החלה נטישה המונית מהממשלה. תחילה פרש יצחק מרדכי שהועמד לדין ואחר כך שלושת שרי מרצ. ביולי 2000 עזבו ארבעת שרי ש"ס, יצחק לוי מהמפד"ל, ונתן שרנסקי מישראל בעלייה. בתחילת אוגוסט 2000 עזב גם דוד לוי ובממשלה נותרו 12 שרים. באותו חודש צורפו שני שרים לממשלה ומספר השרים עמד על 14 עד תום כהונת הממשלה.
מבין 25 השרים, 14 כיהנו בעבר בממשלה (ברק, פרס, מרדכי, דוד לוי, בן-אליעזר, רמון, שוחט, יצחק לוי, מילוא, שריד, ביילין, ישי, שרנסקי וסויסה) ו-11 שרים כיהנו לראשונה בממשלה כלשהי (ליפקין-שחק, דליה איציק, אורון, תמיר, יצחק כהן, מלכיאור, וילנאי, רן כהן, רענן כהן, בן-עמי ובניזרי)
אולה (שירות מקוון)
אוֹלָה מוניות (באנגלית: Ola Cabs), או פשוט אולה, היא אפליקציה למכשירים ניידים הנותנת שירות הסעות ללקוחות פרטיים בהודו. היא החלה כאפליקציה המכילה רשימת מוניות במומבאי, והיא כעת אחד העסקים המתפתחים המובילים בהודו.
היא נוסדה בסוף 2010 על ידי באוויש אגרוואל (המכהן כמנכ"ל) ואנקיט באטי. בשנת 2014 כבר הכילה יותר מ-200,000 כלי רכב רשומים נותני שירות ב-85 ערים שונות.
רדוסלב קבנצקי
רדוסלב קבנצקי (בפולנית: Radosław Kawęcki; נולד ב-16 באוגוסט 1991) הוא שחיין פולני, הוא 4 פעמים אלוף עולם לבריכת 25 מטר (איסטנבול 2012, דוחה 2014, וינדזור 2016 ואבו דאבי 2021), פעמיים ברציפות סגן אלוף עולם לבריכה אולימפית (ברצלונה 2013 וקאזאן 2015), פעמיים ברציפות אלוף אירופה ושיאן אירופה (2013–2016) במשחה ל-200 מטר גב.
אולה (שירות מקוון)
בספטמבר 2015 כבר העסיקה מעל 5,000 עובדים, ושוויה הוערך בכ-5 מיליארד דולר.
בשנת 2018 החברה החלה לפעול באוסטרליה וניו זילנד ובשנת 2019 בבריטניה.
רדוסלב קבנצקי
ביוגרפיה
קבנצקי נולד בגלוגוב.
2009
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה ביולי 2009 סיים קבנצקי במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בשיא לאומי חדש של 1:55.60 דקות ובמקום 26 במשחה ל-100 מטר גב בשיא לאומי חדש נוסף של 54.66 שניות ובמקום 41 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.08 שניות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:49.13 דקות, אחרי סטניסלב דונץ (1:48.62 דקות) ולפני יבגני אלשין (1:49.31 דקות), שניהם מרוסיה. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 49.93 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 49.69 שניות ועלה מהמקום השלישי ובמקום 15 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.01 שניות.
2011
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין ביולי 2011 סיים קבנצקי במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.33 דקות ובמקום 28 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.01 שניות.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 זכה קבנצקי במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא אליפות ובשיא לאומי חדש של 1:55.28 דקות, לפני פיטר ברנק מהונגריה שקבע שיא לאומי חדש של 1:55.88 דקות ויעקב טומרקין מישראל שקבע שיא ישראלי חדש של 1:57.35 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:39.80 דקות.
מקום רביעי באולימפיאדה
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים קבנצקי במקום רביעי במשחה ל-200 מטר בתוצאה של 1:55.59 דקות ובמקום 16 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.16 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע בסגנון גב תוצאה של 54.65 שניות.
אלוף עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר אותה שנה זכה קבנצקי במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר גב, בתוצאה של 1:48.48 דקות, לפני ראיין לוכטה (1:48.50 דקות) וראיין מרפי (1:48.86 דקות), שניהם מארצות הברית. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 50.75 שניות במקום 18 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.20 שניות.
2014
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט 2014 זכה קבנצקי במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:56.02 דקות, לפני כריסטיאן גליינר מגרמניה (1:57.16 דקות) וגאבור בלוג מהונגריה (1:57.42 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.92 שניות ובמקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:34.51 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא, קטר בדצמבר אותה שנה זכה קבנצקי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:47.38 דקות, לפני ראיין לוכטה (1:48.20 דקות) ומיץ' לרקין מאוסטרליה (1:48.35 דקות) ובכך הגן על תוארו. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 50.11 שניות, אחרי מיץ' לרקין (49.57 שניות), ולפני ריוסוקה אירי מיפן ומאט גריוורס מארצות הברית שקבעו אותה תוצאה (50.12 שניות).
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכה קבנצקי בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:54.55 דקות, אחרי מיץ' לרקין (1:53.58 דקות) ולפני יבגני רילוב מרוסיה (1:54:60 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.20 שניות ובמקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:34.34 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר אותה שנה זכה קבנצקי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 49.64 שניות, לפני סטניסלב דונץ מרוסיה (50.30 שניות) וכריס ווקר-הבורן מבריטניה (50.35 שניות) ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא אליפות חדש של 1:48.33 דקות, לפני יעקב טומרקין מישראל (1:49.84 דקות) וסימוני סביוני מאיטליה (1:50.75 דקות).
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום 17 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.61 דקות ובמקום 23 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.39 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:35.18 דקות, כשחיין ראשון הוא שחה את הגב בתוצאה של 54.68 שניות
2021
באולימפיאדת טוקיו (2020) הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:56.39 דקות.
אפטר שייב
אפטר שייב (באנגלית: AfterShave; אפטֶר = לאחר, שֵייב = גילוח) הוא תחליב, ג'ל או נוזל המשמש בעיקר גברים לאחר שסיימו להתגלח בפניהם. אפטר שייב עשוי להכיל חומר מחטא כגון אלכוהול שתכליתו למנוע זיהומים, חומר מבשם, וכן קרם לחות לריכוך העור.
אפטרשייבים מחברות שונות משתמשים בניחוח או שמן אתרי כדי לשפר את ריחם ולבדל את עצמם מהמתחרים.
חומרי חיטוי גם משמשים לעיתים קרובות בהכנה של אפטר שייב, ותווית ה-pH של חומרי חיטוי אלה עשויה להיות משמעותית, מפני שחלקם עלולים לגרום לנזק כשמדובר ביובש עורי מתקלף חמור. מותגים רבים אינם חושפים את רמת החומציות של חומרי חיטוי במרכיבים שלהם, והם גם אינם נדרשים על פי חוק לעשות כן.
בתי אופנה ומעצבים רבים נוהגים להשאיל את שמותיהם למותגים של אפטר שייב, וכך אפטר שייב לעיתים מכונה בטעות "או דה קולון".
דימיטרי טיומקין (שחמטאי)
דימיטרי טיומקין (ברוסית: Дмитрий Тёмкин) (נולד ב-25 במרץ 1977 בריאזן, אז בברית המועצות) הוא שחמטאי יהודי סובייטי-ישראלי-קנדי בדרגת רב אמן.
נכון לאוקטובר 2018, מדורג במקום ה-12 בקנדה לפי מד כושר.
קורות חיים
דימיטרי טיומקין נולד בריאזן. הוא עלה לישראל מברית המועצות לשעבר בשנת 1991. בשנת 1997 הוא זכה באליפות ישראל לנוער ובאליפות אירופה לנוער.
בשנת 1998 הוא הגיע לשלב חצי גמר באליפות ישראל.
בתחילת המאה ה-21 הוא היגר לקנדה. בשנת 2004 הוא חלק את המקום ה-3–6 באליפות קנדה.
דימיטרי טיומקין באולימפיאדת השחמט
בשנת 2004 השתתף טיומקין באולימפיאדת שחמט:
אגם טורקאנה
אגם טורקאנה (בקיסוואהילי: Ziwa Turkana; נודע בעבר גם כאגם רודולף) הוא אגם מלוח הנמצא ברובו בצפון קניה (למעט רצועה קטנה בחופו הצפוני, הנמצאת בשטחה של אתיופיה) כחלק ממערכת הבקע הסורי-אפריקני.
שטח האגם 6,405 קמ"ר, והוא האגם המלוח הרביעי בגודלו בעולם. צורתו מאורכת - אורכו כ-290 ק"מ ורוחבו 32 ק"מ. עומקו המרבי 109 מטר, וגובהו 360 מטר מעל פני הים. בהיותו של האגם במדבר, מפלס המים משתנה בהתאם לכמות הגשם, ונתונים אלה אינם קבועים. בין 1975 ל-1992 ירד מפלס המים באגם ב-10 מטרים. מרבית המים מגיעים לאגם מנהר האומו, שנשפך אליו בצפונו.
שמות האגם
שמו הנוכחי של האגם ניתן לו בידי נשיא קניה, ג'ומו קניאטה, ב-1975, על שם שבט הטורקאנה, הקבוצה האתנית העיקרית באזור האגם. עד אז, נודע האגם בשם "אגם רודולף". שם זה ניתן לו על ידי מגלה הארצות האוסטרי לודוויג פון הנל (von Höhnel), שהיה האירופי הראשון שהגיע לאגם, ב-6 במרץ 1888, וקרא לו על שם רודולף, נסיך אוסטריה. האגם הוכר בעבר גם כ"אגם הירקן" (Jade Lake), בשל הצבע הירקרק שמקנות לו האצות הגדלות בו.
שבט הטורקאנה מכנה את האגם קָאָלָקוֹל, שפירושו "הים מרובה הדגים", ואילו בני הסמבורו מכנים אותו בָּאסוֹ נארוֹק, שפירושו בשפתם "האגם השחור".
ביולוגיה
האגם עשיר בדגה. בין היתר חיים בו דגים מסוג טטרה (Tetra), אמנון ונסיכת הנילוס. כן חיה באגם אוכלוסייה גדולה של תנין היאור.
באזור האגם מגוון רב של ציפורים, חלקן אנדמיות. ציפורים נודדות רבות עוצרות בו בדרכן לאירופה או ממנה. עם הציפורים האופייניות לאגם נמנות חופיות, ביצניות, פלמינגואים, קורמורנים, חובות וגזרנים.
בסוואנה שמסביב לאגם מספר רב של יונקים, ביניהם זברות גרנט, זברות גרבי, ראמי ביסה, דאמאליסק הסהרון, צבאי גראנט, ג'ירפות, תאואים אפריקנים, אריות, נמרים, וברדלסים. בעבר חיו באזור גם קרנפים שחורים ופילים, אך אלה נכחדו.
פלאואנתרופולוגיה ופרהיסטוריה
אזור האגם, ובעיקר אתר קובי פורה (Koobi Fora), עשירים במאובנים מן האבולוציה של האדם לא פחות מערוץ אולדובאי המפורסם. האתרים באזור נחפרו החל מתחילת שנות ה-70, בעיקר על ידי הצוותים של ריצ'רד ליקי ורעייתו הפלאואנתרופולוגית מייב ליקי. החל משנות ה-90 מנוהל פרויקט החפירה במקום על ידי בתם, הפלאואנתרופולוגית לואיז ליקי.
מאובני הומינידים מאזור אגם טורקאנה מקבלים סימון קטלוגי המתחיל באותיות KNM (ראשי תיבות של המוזאון הלאומי של קניה), בתוספת WT (בשביל West Turkana) למערב האגם ו- ER (בשביל East Rudolf) למזרחו. בין המאובנים המפורסמים ביותר הם:
מאובנים אלה ניתן לתארך בשיטות רדיומטריות לתקופות שונות שבין 3.5 ל-1.5 מיליון שנה, הודות לשכבות הבזלת והאפר הגעשי ליד האגם, המאפשר תיארוך רדיומטרי בשיטות אשלגן-ארגון וארגון-ארגון.
בחופו המערבי של האגם התגלו גם כלי האבן העתיקים ביותר מן התרבות האשלית, המתוארכים לגיל של 1.76 מיליון שנה. בשנת 2015 התגלו באתר לומקווי 3 שבחוף המערבי כלי האבן העתיקים ביותר הידועים למדע, המכונים כלים לומקוויאנים וגילם כ-3.3 מיליון שנה.
צוות של מייב ליקי ואלאן ווקר גילה באזור גם מאובני הומינינים עתיקים אף יותר, בני כארבעה מיליון שנה, שקיבלו את השם המדעי אוסטרלופיתקוס אנמנסיס. שם המין נגזר מ"אנאם" שפירושו "אגם" בשפת שבט הטורקאנה.
מקום בעולם
"מקום בעולם" הוא מגזין חודשי מבית "עולם קטן" המיועד לבני נוער דתיים לאומיים. עורכי המגזין הם יוסף רוסו ואביגיל זית.
ביולי 2015 שינה הירחון את שמו מ"עולם קטן המגזין" ל"מקום בעולם".
רקע
לצורך כתיבת המגזין, הוקמה מחלקת מנויים והוגדלו מחלקות התוכן, אליהם גויסו עורכים, עיתונאים, ציירים וכתבים נוספים. בין המצטרפים, ניתן למצוא את נועה ירון-דיין, מחברת הספר "מקימי", אשר כותבת טור אישי קבוע במגזין.
מבנה המגזין
במגזין מופיעים מדי חודש מגוון מדורים, וביניהם כתבות, טורים אישיים, שו"תים, תרבות, סיפורים, טיולים, ידע, ספורט. המגזין נוגע בכל הנושאים הבוערים והמטרידים בקרב חברת הנוער הדתית-לאומית - תנועת נוער, לחצים חברתיים, ארץ ישראל, טרמפים, אמונה, בית ספר, בנים ובנות, מחשבים וגאדג'טים.
בין הכותבים שנמנים עם המגזין ניתן למצוא את:נועה ירון-דיין, ארנון סגל, הראל חצרוני, דוד גולדשמיד, חיים אקשטיין, מתן צור, אמיר מויאל, אשר בן-אבו ועוד.
סין (אזור)
סין (סינית מפושטת: 中国, סינית מסורתית: 中國, פין-יין: ), היא ארץ, ישות גאוגרפית ותרבותית בת אלפי שנים במזרח אסיה. סין היא אחת מהעתיקות שבתרבויות העולם, עם מורשת רציפה בת אלפי שנים. מלחמת האזרחים הסינית (1927–1950) פיצלה ארץ זו לשתי ישויות פוליטיות הנושאות את השם "סין" וטוענות לחזקה על אותו השטח בקירוב (אך השם המוכר כ"סין" ניתן למדינה הראשונה):
הכתב הסיני הוא צורת הכתב העתיקה ביותר, הנמצאת בשימוש רציף. סין העתיקה תרמה לאנושות כמה מן ההמצאות החשובות ביותר ובהן המצפן, הנייר, השטר, אבק השרפה והדפוס.
חקר היסטוריה של סין, השפות הסיניות, הפילוסופיה הסינית והתרבות הסינית ככלל נקרא סינולוגיה.
היסטוריה
סין העתיקה הייתה אחד המרכזים התרבותיים הקדומים ביותר של האנושות, ויש לה מסורת כתיבה ותיעוד היסטורי בת אלפי שנים. היא גם אחת מן התרבויות הבודדות שהמציאו את הכתב באופן עצמאי, כשהאחרות הן השוּמרים, ההודים, המינואים, המצרים והמאיה.
פרה-היסטוריה
העדויות הארכאולוגיות הקדומות ביותר לנוכחות אנושית בפרהיסטוריה של אזור סין הן של מין קדום בסוג האדם - הומו ארקטוס - מן התקופה הפלאוליתית הקדומה, כ-780 אלף עד 680 אלף שנה לפני זמננו. במחקרים חדשים, כלי אבן שסותתו כנראה על ידי ארקטוס תוארכו בשיטות פלאומגנטיות לגיל עתיק אף יותר - 1.36 מיליון שנה לפני זמננו. עם זאת מקובל כיום על רוב החוקרים שתושביו הנוכחיים של האזור אינם צאצאי ארקטוס הסיני, אלא צאצאי הומו סאפיינס שהגיע לאזור מאזור אפריקה רק בסוף התקופה הפלאוליתית התיכונה. העדות העתיקה ביותר שלו בסין היא גולגולת שנמצאה בנפת ליוג'יאנג שבמחוז גואנגשי. גולגולת זו בת כ-67,000 שנה, אך תיארוכה שנוי במחלוקת. גילם של חלקי שלד שנמצאו באוקינאווה שביפן הוא כ-18,250 ± 650 עד 16,600 ± 300 שנה, ולכן ניתן להניח כי האדם המודרני הגיע לסין לפני כן.
שלטון השושלות
ההיסטוריה הכתובה של סין מתחילה בשושלת שְׂיָה (夏). שושלת זו מתוארכת לראשונה בכתבים מן המאות הראשונות לפני הספירה, ומתוארכת בהם למאות ה-21 עד ה-17 לפנה"ס, אך אזכורים אלה נושאים אופי אגדי, ולכן נחשבה שושלת זו למיתית בלבד עד לחשיפה של ממצאים ארכאולוגיים מראשית תקופת הברונזה באָרְלִיטוֹאוּ שבמחוז חנאן. מאז נחשפו אתרים עירוניים, כלי ברונזה וקברים, המצביעים על האפשרות ששושלת שיה אכן התקיימה במקומות המצוינים בכתבים העתיקים, (היינו בסביבות הנהר הצהוב), אך ללא עדויות כתובות מהתקופה, לא ניתן לוודא כי הממצאים שנחשפו הם אכן של השְׂיָה.
בשנת 221 לפנה"ס כבשה מדינת צ'ין את יתר המדינות, כשהיא מאחדת לראשונה את סין ומייסדת את שושלת צ'ין (秦). מייסד השושלת, צ'ין שה-חואנג, היה גם זה שטבע את המונח קיסר (皇帝\חְוָאנְגדִי) והיה לקיסר הראשון של סין. בתקופתו עבר הכתב הסיני סטנדרטיזציה בפעם הראשונה לקיומו. שושלת זו לא האריכה שנים, כיוון שגישת השלטון הלגליסטית הביאה למרידות תכופות.
שושלת האן שבאה בעקבותיה שלטה בסין בשנים 206 לפנה"ס עד 220. בתקופתה התגבשה זהות ההאן של הסינים, זהות הנשמרת עד ימינו. שושלת האן הרחיבה משמעותית את שטחה של סין בסדרה של מסעות צבאיים שהגיעו לקוריאה, לווייטנאם, למונגוליה ולמרכז אסיה. היא אף יצרה קשרים עם האימפריה הרומית באמצעות דרך המשי שיסדה במרכז אסיה.
קריסתה של שושלת האן מסמלת את תחילתה של תקופת שלוש הממלכות (三國\סָאן גְיוֹ), הרוויה במלחמות עקובות מדם. בתקופה זו יצרו הממלכות השונות קשרים דיפלומטיים עם יפן, ואף הנחילו להם את הכתב הסיני, המשמש אותם עד היום. בשנת 580 לספירה אוחדה לבסוף תחת שושלת סווי (隋), אך זו לא האריכה ימים בגלל המלחמה המתמשכת נגד ממלכת גוֹגוּרְיוֹ (614-598) הקוריאנית, שהחלישה אותה והביאה בסוף לנפילתה.
בתקופת שושלות טאנג (唐) וסונג (宋), שבאו בעקבות שושלת סווי, הגיעה סין לשיאה התרבותי והטכנולוגי והייתה אחת התרבויות המתקדמות ביותר בעולם. בשנת 1271 ייסד השליט המונגולי קובלאי חאן את שושלת יואן (元) בסין, כששושלת סונג נופלת סופית ב-1279. שושלת מונגולית זו שלטה בסין משך כתשעים שנה, עד שהובסה בשנת 1368 על ידי ג'וּ יְוֵ'אנְגָ'אנְג, מייסד שושלת מִינְג (明). שושלת זו שגשגה תקופה ארוכה, עד שהוחלפה בשושלת צִ'ינְג (清) המנצ'ורית. שושלת זו, שנפלה בשנת 1912 הייתה האחרונה בשושלות סין.
במאה התשע-עשרה נחשפה סין לאימפריאליזם האירופי ופיתחה כלפיו עמדה מתגוננת. בה בעת עסקה שושלת צ'ינג בהתרחבות אימפריאליסטית אל עבר מרכז אסיה. שעה שסין נפתחה לסחר חוץ ולפעילות מיסיונרית, הוחדר גם האופיום לסין מהודו שהייתה בתקופה זו תחת שלטון האימפריה הבריטית. סין הובסה במלחמת האופיום הראשונה ובמלחמת האופיום השנייה נגד בריטניה ומעצמות המערב, ואם לא די בכך, מרד טאיפינג, שפרץ ב-1851 ודוכא רק אחת-עשרה שנה לאחר מכן, החליש גם הוא את השלטון הקיסרי, בעוד שההזרמה הבלתי פוסקת של אופיום תרמה את חלקה להחלשותה של סין.
בה בעת שסין התבוססה במלחמות מתישות, הצליחה יפן לחדש את צבאה. שינויים פנימיים ביפן גרמו לה לפתח שאיפות אימפריאליסטיות בעיקר כלפי קוריאה וכלפי מנצ'וריה. בהשפעת יפן, קוריאה, שהייתה אז מדינת חסות של סין, הכריזה עצמאות מסין ב-1894. מלחמת סין–יפן הראשונה שפרצה בעקבות זאת, נסתיימה בתבוסה משפילה ובהעברה של קוריאה וטאיוואן לידי יפן. כלקח מתבוסות אלה, הגה הקיסר גְואנְגשׂוּ רפורמה שתכליתה להפוך את סין למונרכיה קונסטיטוציונית מודרנית בסגנון יפן. אך רפורמה זו נעצרה בידי הקיסרית האלמנה צְה-שִׂי, ששמה את הקיסר במעצר בית. מרד הבוקסרים שפרץ ב-1900 בבייג'ינג נגד המערב רק החמיר את מצבה של סין והקיסרות. מצבה הרעוע של סין כולה הביא בתחילת המאה העשרים לקריאות הולכות ומתגברות לרפורמות ומהפכה. הקיסר גואנגשו מת במעצר בית ב-14 בנובמבר 1908, יום אחד בלבד לפני הקיסרית האלמנה צה-שי. הקיסר החדש היה אחיינו בן השנתיים פּוּיִי. הקיסרית האלמנה לונְגיוּ', בת-לווייתו של הקיסר גואנגשו, בהיותה עוצרת הכס, הייתה זו שחתמה על צו הוויתור על הכס ב-1912, ובכך שמה קץ ללמעלה מאלפיים שנות שלטון קיסרי בסין.
הרפובליקה הסינית והרפובליקה העממית של סין
ב-1 באוקטובר 1912 נוסדה הרפובליקה הסינית, וד"ר סוּן יָאטְסֵן מהגְווֹמִינְדָאנְג (המפלגה הלאומנית) התמנה לנשיאה הזמני. ברם, יואן שה-קאי, גנרל לשעבר בצבאה של שושלת הצ'ינג, תפס בכוח את מקומו של סוּן. יתרה מכך, תכנן יואן שה-קאי לייסד שושלת חדשה, אך נפטר בנסיבות טבעיות בטרם עלה בידו לעשות כן. מותו הותיר את הרפובליקה חלשה, כשהכוח האמיתי נמצא בידיהם של מצביאים צבאיים מקומיים. בסוף שנות העשרים עלה בידי הגוומינדאנג, תחת צ'יאנג קאי שק, לשוב ולאחד את סין תחת שלטון מרכזי שהקים את בירתו בנאנג'ינג. כאמצעי זמני כביכול לייצוב השלטון, הותרה ברפובליקה קיומה של מפלגה אחת בלבד, מפלגת הגוומינדאנג.
בזמן מלחמת סין–יפן השנייה (1945-1937) התקיימה ברית מתוחה בין הלאומנים לקומוניסטים אל מול האויב היפני המשותף. סין יצאה מנצחת אך מרוששת ממלחמה זו. האיבה ההדדית הביאה לחידוש מלחמת האזרחים הסינית. מלחמה זו הסתיימה בפועל ב-1 באוקטובר 1949 עם הכרזתו של מאו דזה-דונג על הקמת הרפובליקה העממית של סין, ונסיגתו של צבא הרפובליקה לטאיוואן, שם מתקיימת הרפובליקה הסינית עד היום.
גאוגרפיה ואקלים
הגאוגרפיה של סין מתאפיינת ברמות והרים במערב ושפלה במזרח. כתוצאה מכך, זורמים מרבית הנהרות ממערב למזרח ונשפכים לאוקיינוס השקט. רוב השטחים הראויים לעיבוד חקלאי נמצאים לאורך שני הנהרות המרכזיים - היאנגצה והנהר הצהוב. שניהם, ובייחוד הנהר הצהוב, הם הערש הפרה-היסטורי של התרבות הסינית. נהרות חשובים נוספים הם האמור בצפון-מזרח; נהר הפנינה המנקז אליו נהרות בדרום סין ונשפך לים סין הדרומי בין הונג קונג למקאו; המקונג, הנובע ברמת טיבט וזורם במערב יונאן בטרם הוא ממשיך ללאוס, קמבודיה ווייטנאם; והברהמפוטרה שנובע בטיבט ומגיע לשיאו בהודו.
במזרח לאורך חופי הים הצהוב וים סין המזרחי נמצאים מישורי סחף המאוכלסים בצפיפות. צפונה, בשולי רמת מונגוליה הפנימית ניתן לראות ערבות נרחבות. דרום סין משופע בגבעות והרים נמוכים.
בצפון-מערבה של סין מישור סחף ענק, ודרומית לו מישור הררי ההופך לרכס ההימלאיה. צפון-מערב המדינה גם צחיח ברובו ונמצאים בו מדבריות גובי וטקלה מקאן. לאחרונה התעצם תהליך המדבור בסין וסופות חול הפכו לחיזיון נפרץ באביב, כשהאבק מגיע לדרום סין, לטאיוואן, ואפילו למערב ארצות הברית.
בשל גודלה האקלים של סין מגוון מאוד, והוא נע בין סובארקטי במחוז חיילונגג'יאנג בצפון לטרופי באי האינאן בדרום. באזור הצפון-מזרחי (ובייג'ינג בתוכו) מגיעות מידות החום בקיץ ל-30 מעלות, בעוד שהחורפים הם ארקטיים. באזור המזרחי-מרכזי, אקלים ממוזג-יבשתי, עם קיץ חם ולח, וחורף קר. הדרום נתון ברובו לאקלים אקלים סובטרופי.
תרבות
במשך מרבית ההיסטוריה של סין הקיסרית היה הקונפוציאניזם אבן יסוד של הממשל והפילוסופיה הרשמית שלו. כהונה במשרה ממשלתית הייתה מותנית בשליטה בטקסטים קונפוציאניים. ערכי התרבות המסורתיים של סין נבעו במידה רבה מפילוסופיה זאת והתאפיינו גם בשמרנות רבה. השפעתם ניכרת גם על התרבות הסינית של ימינו, שמייחסת חשיבות רבה למבחנים ולידענות. עד היום מתאפיינת החברה הסינית בריכוז מוקדי הכוח בידי אלו הנחשבים ראויים לכך מבחינה ערכית. מנגד ניכרה במהלך ההיסטוריה גם השפעתן של פילוסופיות מתחרות, כגון הלגאליזם, הנאו-קונפוציאניזם, הדאואיזם וכן תפישׂות אינדיבודואליסטיות או ריכוזיות.
עם חדירתם של כוחות כלכליים וצבאיים מערביים לסין החל מהמאה התשע-עשרה החלו תפישׂות שלטון זרות לקנות להן חוגי אוהדים בתוך סין. רבים מחוגים רפורמטורים אלה קראו לאימוץ של מערכות חברתיות זרות תוך ביטול מרבית המאפיינים של המורשת החברתית הסינית המסורתית. מנגד שאפו אחרים לשלב את יתרונות החברה הסינית עם אלו המערביות. לאור זאת ניתן לומר שקורות המאה העשרים בסין הן במהותן התנסות בשיטות חדשות של ממשל, חברה וכלכלה, שתכליתן לאחד מחדש את האומה הסינית לאור התמוטטות שלטון השושלות.
המטבח הסיני
המטבח הסיני הוא אחד המטבחים העשירים עלי אדמות. המרכיב העיקרי במנה הסינית הוא לרוב על בסיס פחמימתי כגון אורז ואטריות, לעומת המרכיב העיקרי במנה מערבית - החלבון, כלומר הבשר. אף על פי כן, במשתה סיני רשמי ייתכן שלא יוגש אורז כלל. מזון סיני מוצק נאכל בעזרת מקלות אכילה סיניים שצריך רק להרים ולאכול, מבלי להיעזר בסכין. ומזון נוזלי נאכל בעזרת כף רחבה עם תחתית שטוחה, העשויה לרוב מחרס. משקאות - הסינים מאמינים כי שתייה קרה מפריעה לעיכול מזון חם ולכן לא יגישו שתייה קרה בארוחה אלא מרק. בסוף הארוחה תמיד תה לא ממותק, אך יש סוגים שונים ורבים של מרקים ותה. בעת שגובש המטבח הסיני היו רוב תושבי סין עניים במזון ובמקורות חימום ולכן נוצרו שם שיטות בישול החוסכות באנרגיה ומנצלות מקור אש אחד להכנת ארוחה שלמה. כלי הבישול הבסיסי במטבח הסיני הוא ווק. שיטות העבודה הנפוצות הן:
ספרות ואמנות
אחד מסימני ההיכר של התרבות הסינית הוא הכתב הסיני. במהלך ההיסטוריה נכתבו סימני הכתב הסיניים במגוון סגנונות וגרסאות, ואלה מתועדים בעשרות אלפי מסמכים היסטוריים, מעצמות ניחוש עתיקות ועד לצווים קיסריים של שושלת צ'ינג. הקליגרפיה הסינית נחשבת לצורת האמנות הנשגבת ביותר בסין. נושאי הקליגרפיות הם כתבים קלאסיים ודתיים (קונפוציאניים, דאויסטיים או בודהיסטים) כמו גם שירה ופתגמים.
לסין היסטוריה עשירה של כתיבה ספרות קאנונית. העתיק שבהם הוא ספר התמורות. ספרים קלאסיים רבים נכתבו בתקופת המדינות הלוחמות, שהידועים שבהם הם ספר המאמרות לקונפוציוס והדאו דה ג'ינג של לאו דזה. בסין הקיסרית הייתה גם מסורת עתיקה של כתיבת דברי ימי השושלות, מסורת שהחלה בסְה-מָה צְ'יאן, היסטוריון החצר של שושלת האן שבספרו רשומות ההיסטוריון (史記), העלה על הכתב את דברי ימי סין המסורתית מתחילתה ועד למאה הראשונה לפנה"ס. תקופת שושלת טאנג ידעה פריחה של שירה סינית, והמפורסמים שבמשורריה הם דו פו ולי באי. השיא של כתיבת הפרוזה הוא בתקופת שושלות מינג וצ'ינג, אז נכתבו ארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים.
פרט לאלה לסין תרבות מסורתית עשירה ומגוונת בתחומי אמנות שונים. חפצי האמנות הקדומים ביותר שנמצאו בסין הם כלי-חרס מהתקופה הנאוליתית שנחשפו בצפון סין. הכלים מעוטרים בעיקר בדוגמאות גאומטריות וצורות חלזוניות. כלי הברונזה שנמצאו בסין הם, ומיוחסים לתקופת שושלת שאנג (1600-1046 לפנה"ס). כלים אלו שימשו בטקסים שונים והיו מעוטרים בדרקונים, מסכות, צורות גאומטריות ועוד. לקדרות החרסינה היסטוריה של למעלה מאלף שנה וידועה בכל העולם בטיבה ובתיחכומה. האופרה הסינית היא צורת אמנות בימתית בת למעלה מאלף שנה, המתאפיינת בתלבושות ססגוניות, בשימוש בכלי נגינה מסורתיים. קיימות מאות צורות לאופרה, ולכל צורה הכללים הבימתיים המייחדים אותה. בסין מגוון של כלי נגינה מסורתיים הכוללים מגוון של כלי מיתר, כלי קשת, כלי נשיפה, גונגים, מצילות, ותופים. הציור קיים בסין למעלה מאלפיים שנה והוא דומה בתפישתו ובטכניקות המשמשות אותו לקליגרפיה הסינית. צורות אמנות מסורתיות נוספות שניתן למנות הן ההדפסים, הריקוד והמחול, ואמנות עממית כגון מגזרת נייר.
דמוגרפיה ולשון
בסין מגוון רחב של קבוצות אתניות, אך הקבוצה המזוהה ביותר עם סין היא של בני ההאן. קבוצה זו, המונה למעלה ממיליארד בני-אדם, מהווה את הרוב המכריע בסין הן מבחינה מספרית והן מבחינה תרבותית. במהלך השנים התבוללו לתוך ההאן עמים שונים, תוך שהם מאמצים את השפה והתרבות הסינית מחד, ומרחיבים את ההאן בצורה מספרית מאידך. מכיוון שההתבוללות לא תמיד הייתה שלמה, עדיין קיימים שרידים לשוניים ותרבותיות לקבוצות אלה ברחבי סין (ראו גם יהדות סין ובפרט יהדות קאיפנג). מנגד גם לקבוצות אלה הייתה השפעה על התרבות הסינית, כשהבולטת ביותר היא השפעתה של שושלת צ'ינג, שהייתה שושלת מנצ'ורית.
בני ההאן מרוכזים בעיקר במחוזות הצפופים של דרום ומזרח סין, אם כי הם פזורים בסין כולה. בני ההאן דוברים מגוון של שפות סיניות, כשהעיקרית היא השפה המנדרינית, שעליה מבוססת המנדרינית תקנית, שהיא השפה הרשמית הן בסין העממית והן בסין הלאומית. פרט לבני ההאן מכירה הרפובליקה העממית של סין ב-55 קבוצות אתניות שונות, הנבדלות זו בשפתן ובתרבותן. חלקן, דוגמת הטיבטים, שומרות על ייחודן התרבותי עד היום, בעוד שרבות אחרות, דוגמת המנצ'ורים התבוללו כמעט לחלוטין בקרב ההאן.
דת ולאומנות
בודהיזם (佛教 - פוֹ-גְ'יָאו), דאואיזם (道教 - דָאו-גְ'יָאו) וקונפוציאניזם נחשבות שלושת מערכות האמונה המרכזיות בתרבות הסינית לאורך ההיסטוריה, ואלו היו הדתות העקריות בסין באלפיים השנים האחרונות. אמונות אלה לאו דווקא סותרות זו את זו, וכולן מכילות אלמנטים שאינם נחשבים דתיים במערב. בנוסף נהוגה בסין דת עממית הכוללת אלמנטים משלושת מערכות האמונה הגדולות לצד אגדות סיניות מקומיות וצורות פולחן אלילי ייחודיות לאזורים שונים בסין, דת סינקרטיסטית זו מכונה הדת הסינית העממית. רוב תושבי סין אינם מגדירים את עצמם כשייכים לאחת מהדתות אלו באופן אקסקלוסיבי, ורואים כל אחת מהם כרלוונטית לתחומים שונים בחיים. לדוגמה, הבודהיזם נותן כלים להתעסקות טקסית במוות, לוויות, ופולחן מתים, בעוד הקונפוציאניזם מעניק תשתית רעיונית ומוסדית לחינוך וליחס למוסד המשפחה והמדינה.
המסורות המרכזיות של הבודהיזם בסין הן מסורת הארץ הטהורה (净土宗 \ גִ'ינְג טוּ דְזונְג) ומסורת הצ'אן (禅) (המוכר בעברית בהגייתו היפנית, זֵן); שתיהן מסורות של זרם המהאיאנה בבודהיזם, המכונה גם הזרם הצפוני. לאורך דרך המשי קיימת נוכחות גם לדת האסלאם. פרט לאלו קיימות אוכלוסיות קתוליות, פרוטסטנטיות, ומגוון של אמונות ודתות של בני מיעוטים דוגמת הבודהיזם הטיבטי. סין העממית היא מדינה לאומנית המתבססת על האתניות, כשרוב אזרחיה אתאיסטים וחילונים בעידוד ועל-פי שיטת החינוך במדינה. עם זאת ממשלת סין מתירה פולחן דת ברמה האישית, ובפיקוח המדינה. הממשלה אוסרת על קיום פולחנים המערערים על סמכותה של המדינה, לדוגמה היא אוסרת על מאמינים קתולים להכיר בסמכותו העליונה של האפיפיור, וכנסיות קתוליות שאינן מאושרות ומפוקחות על ידי הממשל נאלצות לפעול במחתרת. כיום מגלה הממשל סובלנות כלפי הדתות המסורתיות, וקיים עניין מחודש בדתות ובאמונות המסורתיות. לעומתה, טאיוואן מעולם לא הטילה הגבלות דתיות, ועד היום למסורות אלה תפקיד מרכזי בחיי היום-יום של הטאיוואנים.
מדע וטכנולוגיה
בין ההישגים הטכנולוגיים המיוחסים לסין העתיקה ניתן למנות את הנייר, המצאות בתחום הדפוס, המצפן, אבק השרפה, מכשירים סייסמולוגיים קדומים, הגפרורים, המבדוק היבש, מחוגות המדידה, הבוכנה הכפולה, היצקת, מחרשת הברזל, המזרעה מרובת הצינורות, המריצה, הגשר התלוי, השימוש בגז טבעי כדלק, המחגר לשעונים, מפת התבליט, המדחף, רובה הקשת והתותח. אסטרונומיים סינים היו בין הראשונים לתעד סופרנובה. מתמטיקה סינית התפתחה בנפרד מן המתמטיקה היוונית, ויש בה משום עניין רב להיסטוריה של המתמטיקה.
במאה השבע-עשרה כבר פיגרה סין אחרי אירופה מבחינה מדעית וטכנולוגית. לעובדה זו ניתנו מגוון הסברים תרבותיים, חברתיים ופוליטיים, אם כי יש היסטוריונים הממקדים את הסיבות בסיבות כלכליות, כגון מחסור בתמריצים למיכון ותיעוש עקב היעילות הרבה של התהליכים החקלאיים והתעשייתיים בסין. בעשורים האחרונים מושבות סיניות מחוץ לסין, כגון טאיוואן, הונג קונג וסינגפור, הדביקו את הפער, בעוד שסין נותרה מאחור. עם זאת, החל משנות השמונים של המאה העשרים, הביאו רפורמות כלכליות להפיכתה של סין לענק כלכלי, עם הכלכלה השנייה בגודלה בעולם, בבד עם השקעה רבה יותר במדע ובטכנולוגיה.
ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל
ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל הוא אוסף שמות של אישים וארגונים שתרמו תרומה נכבדה לתנועה הציונית. הרישום בספר מהווה אות הוקרה לנרשם, המקבל תעודה מפוארת המעידה על רישומו בספר.
בספר נרשמו אלו שתרמו לפחות סכום מסוים של כסף לקרן הקיימת. בשנת 1902 התרומה המזכה ברישום בספר הזהב עמד על 10 לירות שטרלינג או מאה רובל.
הרישום בספר נחשב למתנה מיוחדת לרגל יום הולדת, בר מצווה או חתונה במשפחה פעילה בתחומי העשייה הציונית.
כרכי הספר מוצגים לציבור במשרדי הקרן הקיימת בירושלים. יש גם מאגר מידע המאפשר לערוך חיפוש ולמצוא את שמות האנשים שנרשמו בספרים.
הכרכים הם יצירות אומנות, שהוכנו בידי בעלי מלאכה אומנים. למשל, כריכת ספר הזהב השני (המכיל רישומים מהשנים 1922-1913) עוצבה בידי תלמידי ומורי בצלאל. כל כרך שוקל כ-30 ק"ג, הכריכה עשויה עור ונחושת, מעוטרת תבליטים, לעיתים עם ריקועי כסף ושיבוץ אבני חן. עיצוב הכריכה מתאר נושאים כגון נופי הארץ, סמליה ותולדותיה. הרישום בספרים נעשה על ידי סופרי סת"ם מומחים.
קצב הרישום
עד 20 באוקטובר 1902 נרשמו בספר הזהב 138 יחידים ואגודות.
עד שנת 2008 הכיל הספר 24 כרכים. נכון לתחילת שנת 2013 קיימים 26 ספרי כבוד ו-6 כרכים מיוחדים, כל אחד בעל עיצוב מיוחד.
לספר הזהב נילווים ספרי כבוד נוספים של הקרן הקיימת לישראל: ספר הילד, ספר בר המצווה וספר הנישואין.
ברוס איילוורד
ברוס איילוורד (באנגלית: Bruce Aylward) הוא היועץ הבכיר של מנכ"ל ארגון הבריאות העולמי. הוא ידוע בעיקר כמי שמוביל את הצוות של המשימה המשותפת של ארגון הבריאות העולמי לסין בטיפול בנגיף Covid-19.
תגובה להתפשטות הקורונה
ד"ר איילוורד הוביל את צוות ארגון הבריאות העולמי במהלך מגפת הקורונה בסין וטען שהמפתח להפחתת העברת המחלה הוא "בידוד, איתור מגע ובדיקה".
איתמר גולן
איתמר גולן (נולד ב-3 באוגוסט 1970) הוא פסנתרן ישראלי.
ביוגרפיה
גולן נולד בווילנה ועלה לישראל עם משפחתו בגיל שנה. הוא למד נגינה בפסנתר אצל עמנואל קרסובסקי והופיע לראשונה ברסיטל בגיל שבע.
משנת 1985 עד 1989 המשיך בלימודיו בארצות הברית בעזרת מלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל. הוא למד בקונסרבטוריון של ניו אינגלנד, אצל ליאונרד שור ופטרישה זאנדה. כן למד מוזיקה קאמרית אצל חיים טאוב.
עם תום לימודיו פתח גולן בקריירה של סולן ופסנתרן קאמרי בארצות הברית ובישראל. פרסומו גדל והוא ביסס את עצמו כנגן מוזיקה קאמרית מבוקש ביותר, שהופיע עם ברברה הנדריקס, מקסים ונגרוב, שלמה מינץ, מישה מייסקי, מאט חיימוביץ, טביאה צימרמן, אידה הנדל, שרון קם, צ'ארלי סיאם ויוליאן רכלין, בין השאר. הוא מוזמן דרך קבע להופיע באולמות קונצרטים מן המפורסמים ביותר ובפסטיבלים, בהם פסטיבל רוונה, טנגלווד, פסטיבל זלצבורג, פסטיבל אדינבורו, פרביר ולוצרן. כמו כן הוא מופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של זובין מהטה.
בין השנים 1991 ו-1994 לימד גולן בבית הספר למוזיקה של מנהטן. כיום הוא פרופסור למוזיקה קאמרית בפריז.
מקדש אש
מקדש אש (בפרסית: آتشکده) הוא בית תפילה של מאמינים זורואסטרים, לעיתים קרובות נקרא "דר-י מהר" (دَرِ مِهر בפרסית) או "אגיארי" (גוג'ראטית). בדת הזורואסטרית, אש (ראו אשא, אטר), יחד עם מים נקיים (ראו אבאן), הם יסודות המסמלים טהרה, ונמצאים במקדש האש.
בשנת 2017 היו 50 מקדשי אש במומבאי, 100 בשאר הודו, ו-27 בשאר העולם.
רעיון
הראיות הראשונות לקיום טקסים זורואסטרים הכוללים אש נמצאו במאה ה-9 לפני הספירה, בערך באותו הזמן שבו נמצאו ראיות ראשונות לקיום הדת הזורואסטרית. באווסטה עצמה אין כל אזכור למקדש אש, ואף אין מילה למקדש אש בפרסית עתיקה.
העובדה שטקסי האש הם התפתחות מאוחרת יותר בדת הזורואסטרית, ולא היו קיימים בדת המוקדמת, מתבטאת גם בליטורגיה המאוחרת יותר אטאש נייאש. בחלקים העתיקים ביותר של ליטורגיה זו, נטען כי האש מדברת אל "כל מי שהיא מבשלת בשבילו את ארוחות הערב והבוקר", ומארי בויס טוענת כי אין הכוונה לאש קדושה, כמו במקדשי האש. המקדש עצמו הוא פיתוח מאוחר אף יותר: מכתבי הרודוטוס ידוע כי הזורואסטרים של אמצע המאה ה-5 לפני הספירה התפללו תחת כיפת השמים, ובנו תילים כדי להדליק מעליהן אש. סטרבו מאשר זאת, ומציין כי במאה ה-6 לפני הספירה המקדש בעיר זלה שבקפדוקיה היה תל מלאכותי מוקף חומה ופתוח לשמים, על אף שאין כל עדות לכך שאותו מקדש היה זורואסטרי. למרות שבעירת האש הייתה מרכיב בסיסי בפולחן הזורואסטרי, אש תמיד ונוכחות האור נמצאו גם בדתות רבות אחרות.
כמו כן, כפי שציין קלאוס שיפמן, גם במהלך התקופה הסאסאנית (226 - 650 לספירה) אין שום ראיה לכך שאִשִּׁים סווגו לפי קדושתן. "נראה שהיו רק שני סוגים של אש קדושה, אטאשי והראם (מילולית: 'אש מנצחת', מאוחר יותר נתפרש בטעות כ'אש של בהראם'), והפחותה, אטאש-י אדאראן, או 'אש של מדורות', אש קהילתית, ששירתה כפר או שכונה". ככל הנראה, רק באטאש-אי-והראם האש בערה ללא הפסקה, והאטאש-אי-אדאראן הודלקו כל שנה מחדש. בזמן שלמדורות עצמן היו שמות, למבנים שהכילו אותן לא היו שמות, וכבר שוער כי "הטבע הפרוזאי של שמות בפרסית תיכונה לאותם מקומות (קאדאג, מאן, חאנאנג - כולן מילים לבית רגיל) אולי משקף רצון לשמור על הפולחן קרוב כמה שיותר לפולחן העתיק של המדורות, וכדי למנוע שכלול או פיתוח יתר שלו".
קרב אל-קאדאסיה (636 לספירה) וקרב נאהוונד (642 לספירה) גרמו לקריסת האימפריה הסאסנית ודת המדינה שלה - זורואסטריות; כמו כן גם להרס או המרה של מקדשי אש למסגדים באיראן רבתי. לאחר הכיבוש המוסלמי, חלק מהאצילים נשארו זורואסטרים, אך לא היה מספר גדול של מקדשי אש. מספר קטן של מקדשי אש המשיכו לשרת את מטרתם המקורית, אך זורואסטרים רבים ברחו מהאימפריה שקרסה. האגדה מספרת כי כמה מהם לקחו איתם אש וככל הנראה היא שימשה בעבורם תזכורת לדתם, שהפכה נרדפת יותר ויותר.
ארכאולוגיה
השרידים העתיקים ביותר של מה שזוהה כמקדש אש נמצאו בהר קאהג'ה, ליד אגם האמון שבסיסתאן. רק עקבות של המבנה וקווי המתאר שלו שרדו, ותוארכו למאות ה-4 או ה-3 לפני הספירה. המקדש נבנה מחדש בתקופה הפרתית, והורחב בתקופה הסאסנית.
שרידי מקדשים סאסאניים נמצאו ברחבי האימפריה לשעבר, בעיקר בדרום מערבה (באזורים פארס, קרמן ועילם), אבל השרידים המרשימים והגדולים ביותר הם אלו של אדור גושנסאפ (ראו גם האִשִּׁים הגדולות בהמשך הערך) שבמדי. הרבה מאוד שרידים ארכאולוגיים מזוהים כמקדשי אש זורואסטריים, אפילו כשהם בכלל לא שימשו למטרו דת, או כמו במקרה של המקדש בסורחאני (אזרבייג'ן), שבאופן חד משמעי שייך לדת אחרת. שרידים של מזבח אש, שככל הנראה נבנה במסע הטיהורים של יזדגרד השני (שלט בשנים 438 - 457) כנגד הנוצרים הארמנים, נמצאו ישירות מתחת למזבח הראשי של קתדרלת אצ'מיאדזין, הכס הראשי של הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
האִשִּׁים הגדולות האגדיות
בניגוד לרוב מקדשי האש, שהם יחסית קטנים, על שלושה מהם נאמר שהגיעו ישירות מהאהורה מזדה, מה שהופך אותם לחשובים ביותר בזורואסטריות. אלו היו "האִשִּׁים הגדולות" או "האִשִּׁים המלכותיות" של אדור בורזין-מהר, אדור פארנבאג ואדור גושנאספ. האגדות על האִשִּׁים הגדולות הן ככל הנראה עתיקות למדי, משום שבמאה ה-3 לספירה, נאמר כי ניסים קורים בשלושת האתרים האלו, והאִשִּׁים נקשרו פעמים רבות לאגדות על גיבורי פולקלור כמו פרידון, ג'אמשיד ורוסתאם.
הבונדהישן, אוסף אנציקלופדי של טקסטים על קוסמולוגיה וקוסמוגוניה זורואסטרית, שנכתב בכתב פהלווי ספרותי, ואשר כתיבתו הסתיימה במאה ה-11 או ה-12, קובע כי האִשִּׁים הגדולות היו קיימות מאז בריאת העולם, והובאו על גבו של השור האגדי סרישוק כדי להפיץ את הדת הזורואסטרית, להפיג את הספקות ולהגן על כל המין האנושי. טקסטים אחרים מציינים כי האִשִּׁים שימשו כאמצעי תעמולה של השלטון, וכסמלים לריבונות האימפריה.
נאמר שכוהני הדת באִשִּׁים הגדולות התחרו אחד בשני כדי למשוך עולי רגל, בכך שטענו שניסים התרחשו באתר הספציפי שלהם. נאמר גם כי כל אחת משלוש האִשִּׁים שיקפה את החלוקה המעמדית והפיאודלית: "פארנבאג מצאה את מקומה בין הכוהנים;... גושנאספ מצאה את מקומה בין הלוחמים;... בורזין-מהר מצאה את מקומה בין החקלאים" -דנקארד (ספר זורואסטרי מהמאה ה-10), 6.293. אלה חלוקות, מן ארכאולוגי ואת סוציולוגי נקודת מבט, חושף כי הן להבהיר את זה, מאז לפחות המאה ה-1 לפני הספירה ואילך, החברה הייתה מחולקת לתוך ארבע, לא שלוש, אחוזות פיאודליות.
אש פארנבאג (תורגם כ"האש של הפאר הניתן" בידי דארמסטר) נחשבה כחשובה ביותר בין שלוש האִשִּׁים, כי היא נראתה כייצוג הארצי של "אטאר ספנישטה", כלומר "האש הקדושה ביותר" שמופיעה ביאסנה 17.11, ומופיעה בפרשנות האווסטה כ"זאת שבוערת בגן העדן בנוכחותו של אהורה מזדה".
אף על פי ש"בעיני כהנים זורואסטרים איראניים [עכשוויים], שלוש האִשִּׁים, לא היו מקדשי אש אמיתיים, אלא היו בבחינת סיפור מיתולוגי" נערכו מספר ניסיונות שמטרתם הייתה לאתר את מיקומן. בתחילת המאה ה-20, א.ב. ג'קסון זיהה את המיקום של אדור גושנאספ (אש מעמד הלוחמים) בחורבות תאחת-א-סולימאן, על אם הדרך בין אורמיה והמדאן. ג'קסון "זיהה בוודאות סבירה" (כלשונו), את האש של מית'רה, כלומר אש בורזין-מהר, בסמוך לכפר מיהר, באמצע הדרך בין מיאנדאשת וסבזוואר, על דרך חוראשאן העתיקה. הבונדהישן ההודי מציין כי אש פארנבאג נמצאה "על ההר מלא התהילה, חווארזם", אבל מאוחר יותר עברה אל "להר הזוהר, במחוז קאבול, איפה שהיא נמצאת עד עצם היום הזה". הדעה הגורסת כי אש פארנבאג עמדה בחווארזם נתמכת גם בידי הבונדהישן האיראני וכתבי זאדספאראם. עם זאת, על פי הבונדהישן האיראני, האש הועברה "להר הזוהר קווארוואנד במחוז קאר". דארמסטר זיהה את אש פארנבאג באמצע הדרך בין ג'אהרום ולאר, כ16 ק"מ דרומית מערבית לג'וון, בקואורדינטות 28.01667°N, 53.01667°W. דרמסטר טען כי האש הועברה למיקום זה מחווארזם, "כפי שדווח ע'י מסעודי".
מינוח
אחד המונחים הטכניים הנפוצים יותר שנמצאים בשימוש עבור מקדשי אש זורואסטריים הוא "דאר-בה מהר", לעיתים גם "דאר-אה מהר". האטימולוגיה של המונח הזה, שמשמעותו "השער של מיתרה" או "בית המשפט של מיתרה" היא בעייתית. הועלתה השערה כי המונח הוא בבחינת חזרה לעידן של כתות המקדש, שבו כל הטקסים נערכו בין הזריחה לבין הצהריים, זמן ביום שנחשב לנמצא תחת הגנתו של מיתרה. יתר על כן, לא ברור האם המונח שימש בעבור כל התחום הפולחני במקדש, או רק בעבור חלקים מסוימים בו.
בקרב הזורואסטרים האיראניים של ימינו, המונח "דאר-בה מהר" מכיל בתוכו את כל התחום הפולחני במקדש. מונח זה שכיח בהרבה מאשר המונח העתיק "אתאשקדה", שמשמעותו בפרסית אמצעית "בית של אש". למונח הישן יש יתרון בכך שאפילו איראנים שאינם זורואסטרים מבינים את משמעותו. בתחילת המאה ה-20, רפורמטורים דתיים ממובאי, שנודעו בשם "פאסילים" (ע"ש לוח השנה החדש בו השתמשו) החייו את המונח העתיק, וקראו כך למקדש האש הראשון שפתחו. כתוצאה מכך, גם הזורואסטרים של טהראן אימצו את המונח, וקראו כך למקדש האש הראשי שלהם. המונח "דאר-בה מהר" נפוץ גם בהודו, אם כי במובן שונה במקצת. עד המאה ה -17 היה רק מקדש אחד בתת-היבשת ההודית בו בערה אש ברציפות. בכל אחד מהיישובים הזורואסטריים האחרים היה מבנה קטן שבו נערכו טקסים, ובו הכהנים הדליקו את האש מחדש כל פעם בעת הצורך, בעזרת אש שהביאו מהאח בביתם. הפארסים (הזורואסטרים בהודו) כינו את המבנה הזה בשמות "מהר" או "אגיארי". האחרון הוא מילה בשפה הגוג'ראטית עבור "בית של אש", ולכן מהווה תרגום מילולי של המונח העתיק הנזכר למעלה, "אתאשקדה". לאחרונה, המונח "דאר-בה מהר" מתייחס לאש קדושה בדרגה משנית, המשמשת לטקסים היום-יומיים, ונמצאת במקדשי האש המפוארים יותר. מחוץ לאיראן ותת היבשת ההודית, ובמיוחד בצפון אמריקה, הזורואסטרים משתמשים במונח "דאר-בה מהר" גם עבור מקדשים בהם בוערת אש ברציפות, וגם בעבור אתרים בהם מדליקים את האש כל פעם מחדש בהתאם לצורך. סיבה משמעותית לשימוש הכפול הזה במונח היא התמיכה הכספית שמקבלים אתרים כאלו מארבאב רוסתאם גואיב, שהעדיף את המינוח האיראני.
סיווג
מבחינה פונקציונלית, מקדשי האש בנויים כדי לשרת את האש בתוכם, ובהתאם לכך מקדשי האש מסווגים בהתאם לסוג האש השוכנת בתוכם. שלוש דרגות קדושת האש (בסדר עולה) הן: אטאש דאדגה, אטאש אדאראן ואטאש בהראם.
אטאש דאדגה
"אטאש דאדגה" הוא הדרגה הנמוכה ביותר של אש קדושה, והיא יכולה להיות מקודשת (תהליך בו הופכים אש "רגילה" לאש קדושה) בתוך כמה שעות על ידי שני כהנים, אשר מדקלמים לסירוגין את 72 הפרקים של היאסנה - חלק מהליטורגיה הזורואסטרית. התהליך יכול לכלול גם דקלום של הונידאד, אבל מדובר בחלק שהוא אופציונלי ולא הכרחי. בזמן שבו לא מתקיימים טקסים, גם אדם שאינו כהן דת יכול להשגיח על האש. המונח "אטאש דאדגה" משמש גם בעבור אִשִּׁים שאינן קדושות, כמו אש של אח ואש במנורות שמן, שנמצאות בבתים זורואסטריים רבים.
אטאש בהראם
הדרגה הגבוהה ביותר של אש קדושה היא אטאש בהראם, "אש מנצחת", ותהליכי הדלקתה וקידוה הם המורכבים ביותר מבין אלו של שלושת סוגי האִשִּׁים הקדושות. התהליך כולל איסוף של 16 "סוגים של אש", כלומר אש ממקורות שונים, ביניהם אש כתוצאה ממכת ברק, אש מעסקים בהם דולק תנור, וכמו כן גם את ארבעת סוגי האש של הקבוצות החברתיות, כמו שנהוג באטאש אדאראן. כל אחד מ-16 סוגי האש נדרש לעבור תהליך טיהור לפני שהוא מצטרף לשאר הסוגים. תהליך הקידוש של אטאש בהראם מערב 32 כהנים, ושנה שלמה יכולה לעבור על להשלמת התהליך.
מקדש בו נמצאת אטאש בהראם או אטאש אדאראן, מכיל גם אטאש דאדגה אחת לפחות. בניגוד לאטאש בהראם ואטאש אדאראן, רק אטאש דאדגה משמשת את הכהנים לצורך ביצוע טקסי הדת. בנוסף, הציבור הזורואסטרי הרחב נוהג לבקש באטאש דאדגה ברכות עבור אדם מסוים, משפחה או אירוע. ההערצה של שני סוגי האִשִּׁים האחרים מופנית רק לאש עצמה (בניגוד לאטאש דאדגה, בה מעריצים גם את הטקסים) - כלומר, לאחר קידוש האִשִּׁים הללו, רק ה"אטאש נייאשס", תפילת האש, נקראת בפניהן.
נכון ל-2022 קיימים 9 מקדשי אש אשר נמצאת בהם אטאש בהראם:
מאפיינים פיזיים
החזית החיצונית של מקדש אש זורואסטרי היא כמעט תמיד לא מקושטת, בכוונה. עובדה זו עשויה לשקף מסורת עתיקה (שנתמכת בטבע הפרוזאי של המינוח הטכני למקדשי אש) שקובעת כי מטרת מקדש האש היא לשכן בתוכו אש קדושה, ולא לפאר את המבנה הפיזי עצמו.
המבנה הבסיסי של מקדשי האש בימינו הוא זהה, תמיד. אין מקורות זורואסטריים ראשוניים שעתיקים יותר מהמאה ה-19 לגבי המבנה של מקדשי אש, ואפשרי כי המקדשים של היום הם בעלי השפעה הודית משמעותית. בכניסה ממוקם חלל (פתוח או מקורה) בו מתקיימות אסיפות, דתיות ושאינן דתיות. בצד החלל הזה (או לפעמים בקומה שמעל או מתחת לחלל) המאמינים נכנסים לחדר המתנה קטן יותר מאשר החלל בו עברו מקודם. לחדר הזה מחובר קודש הקודשים הזורואסטרי, ה"אטאשגאה", מילולית "מקום האש" שבו עומד מזבח האש (המהווה מתחם בפני עצמו). יש לציין כי קודש הקודשים סמוי מעיני הנוכחים באולם הכניסה.
מקדש אש בו מבוצעים טקסי יאסנה יכיל תמיד באר, נחל, או מקור מים "טבעי" אחר. זוהי דרישה הכרחית של ה"אב-זוהר", שיאו של טקס היאסנה.
האש במזבח האש מוזנת על ידי עץ בלבד. רק כהנים המשרתים במקדש אש יכולים לגשת למזבח האש עצמו (שאר המאמינים צופים בו ממרחק של כמה מטרים), שמוקף בגדר לפחות מצד אחד, ומעליו יש גג הבנוי מכיפה כפולה (שתי כיפות, אחת על השנייה). לכיפה הכפולה יש פתחי אוורור המאפשרים לעשן להימלט, אך פתחי האוורור של הכיפה החיצונית נפרדים מאלה של הכיפה הפנימית, וכך מונעים מפסולת או גשם לחדור למזבח האש. המזבח מופרד מחדר קודש הקודשים על ידי מחיצות (או קירות עם פתחים גדולים מאוד), והוא מורם מעט ביחס לרצפה. קירות אלו עשויים כמעט תמיד מרעפים או משיש. בקודש הקודשים אין מקורות אור נוספים חוץ מהאש עצמה. במסורת ההודית-זורואסטרית, מקדשי האש מעוצבים כך שאור שמש ישיר לא יכול להיכנס לקודש הקודשים.
בפינה אחת של קודש הקודשים תלוי פעמון, שמצלצלים בו חמש פעמים ביום, במהלך טקס ה"בואי" - מילולית "ריח (טוב)", המציין את תחילתה של כל גאה (אחת מחמש תקופות היום, בדומה לזמני היום ביהדות). כלים לשמירה על האש - פשוט תלויים על הקיר, או מאוחסנים בחדר שהגישה אליו אפשרית רק דרך המזבח (כלומר לכהנים בלבד).
בהודו ובקהילות הודיות-זורואסטריות מחוץ להודו, קיים איסור חמור על כאלה שאינם זורואסטרים להיכנס לכל מקום ממנו ניתן לראות את האש הקדושה. אמנם האיסור הזה אינו דוקטריני (כלומר כזה שכתוב באווסטה או במסמכי פהלאווי), אך הוא התפתח כמסורת. עם זאת, הוא נזכר באחת מאגרות (איגרת מספר 65) הריוואיאת (אוסף התכתבויות בין הזורואסטרים בהודו לבין אלו שבאיראן). בנוסף, הכניסה לכל חלק של המקדש מותרת לעיתים עבור זורואסטרים בלבד. כאשר איסור זה חל, הוא מונע את שימושו של אולם הכניסה לצרכים שאינם דתיים. הזורואסטרים מתעקשים שהגבלות אלה לא נועדו לפגוע בלא-זורוסטרים ומצביעים על מנהגים דומים בדתות אחרות.
בהודו יש מסורת לפיה אישה זורואסטרית לא רשאית להיכנס למקדשי אש או למגדלי שתיקה אם היא התחתנה עם גבר לא-זורואסטרי. אישה זורואסטרית שכניסתה למוסדות זורואסטרים נמנעה, עתרה לבית המשפט העליון של הודו בשל כך.
פולחן
כאשר המאמין נכנס לקודש הקודשים, הוא או היא "יקריבו" לאש זרדי אַלְגֹּם יבשים. זאת בהתאם לחוקים הדוקטריניים שמופיעים בוונידאד (18.26-27), שבנוסף לציון סוגי הדלק המותרים באש הקדושה, חוזר על ציווי היאסנה והיאשט המפרטים אילו סוגי דלקים אסורים (בפרט, כל מה שאינו עץ).