cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנץ בנדה
סונאטות לכלי ובאסו קונטינואו
L III:4 / סונאטה לכינור בדו מז'ור
L III:5 / סונאטה לכינור בדו מז'ור
L III:6 / סונאטה לחליל בדו מז'ור
L III:7 / סונאטה לכינור בדו מז'ור
L III:8 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:9 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:10 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:11 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:12 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:13 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:14 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:15 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:16 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:17 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:19 / סונאטה לכינור ברה מ ז'ור
L III:20 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:21 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:23 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:24 / סונאטה לחליל ברה מז'ור
L III:25 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:26 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:27 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:28 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:29 / סונאטה לכינור ברה מינור
L III:30 / סונאטה לכינור ברה מינור
L III:31 / סונאטה לכינור ברה מינור
L III:32 / סונאטה לכינור ברה מינור
L III:33 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:34 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:35 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:36 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:37 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:38 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:39 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:40 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:41 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:42 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:43 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:44 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:45 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:46 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:47 / סונאטה לכינור אופוס 1 מס' 1 במי מז'ור
L III:48 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:49 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:50 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:51 / סונאטה לכינור אופוס 1 מס' 5 במי מז'ור
L III:52 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:55 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:56 / סונאטה לחליל במי מינור
L III:58 / סונאטה לכינור במי מינור
L III:59 / סונאטה לכינור במי מינור
L III:60 / סונאטה לכינור במי מינור
L III:61 / סונאטה לכינור במי מינור
L III:62 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:63 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:64 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:65 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:69 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:70 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:71 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:72 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:73 / סונאטה לכינור בפה מינור
L III:74 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:75 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:76 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:77 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:78 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:79 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:80 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:81 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:82 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:83 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:84 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:85 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:86 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:87 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:88 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:90 / סונאטה לכינור בסול מינור
L III:91 / סונאטה לכינור בסול מינור
L III:92 / סונאטה לכינור בלה במול מז'ור
L III:94 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:95 / סונאטה לכינור אופוס 1 מס' 6 בלה מז'ור
L III:96 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:97 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:99 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:100 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:101 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:102 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:103 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:105 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:106 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:107 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:108 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:109 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:110 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:111 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:112 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:113 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:115 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:116 / סונאטה לכינור בלה מינור
L III:117 / סונאטה לכינור בלה מינור
L III:118 / סונאטה לכינור בלה מינור
L III:119 / סונאטה לכינור בלה מרינור
L III:120 / סונאטה לכינור בלה מינור
L III:121 / סונאטה לכינור אופוס 1 מס' 4 בלה מינור
L III:123 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:124 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:125 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:126 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:128 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:129 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:130 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:132 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:133 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:134 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:135 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:136 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:137 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:139 / סונאטה לכינור בסי מינור
L III:140 / סונאטה לכינור בדו מז'ור
L III:141 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:142 / סונאטה לחליל ברה מז'ור
L III:143 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:144 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:145 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:146מ / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:147 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:148 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:149 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:150 / סונאטה לכינור בסול מינור
L III:151 / סונאטה לכינור בסול מינור
L III:152 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:153 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:154 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:155 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:156 / סונאטה לאבוב בסי במול מז'ור
L III:157 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:158 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:159 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:160 / סונאטה לכלי מקלדת וחליל אופוס 5 מס' 2 בדו מז'ור
L III:161 / סונאטה לכלי מקלדת וחליל אופוס 5 מס' 3 במי מז'ור
L III:162 / סונאטה לכלי מקלדת וחליל אופוס 5 מס' 1 בפה מז'ור
L III:164 / סונאטה לכינור בלה מז'ור (יוזף בנדה)
L III:165 / סונאטה לכינור בפה מז'ור (אבדה)
L III:166 / סונאטה לכינור בלה מז'ור (אבדה)
L III:168 / סונאטה לכינור בדו מינור (אבדה)
L III:169 / סונאטה לכינור ברה מז'ור (אבדה)
L III:170 / סונאטה לחליל ברה מז'ור (אבדה)
L III:172 / סונאטה לאבוב ברה מינור (אבדה)
L III:173 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור (אבדה)
L III:174 / סונאטה לבסון בפה מז'ור (אבדה)
L III:175 / סונאטה לכינור בלה מז'ור (אבדה)
L III:176 / סונאטה לכינור בלה מז'ור (אבדה)
L III:177 / סונאטה לכינור בלה מז'ור (אבדה)
L III:178 / סונאטה לכינור בלה מז'ור (אבדה)
L III:180 / סונאטה לאבוב בסי במול מז'ור (אבדה)
L III:181 / סונאטה לבסון בסי במול מז'ור (אבדה)
L III:182 / סונאטה לבסון בסי במול מז'ור (אבדה)
אסף ארנרייך
אסף ארנרייך (נולד ב-27 בספטמבר 1983) הוא במאי, תסריטאי, מפיק ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
את סרטו הראשון באורך מלא, "שריטה" (2007, 74 דקות), יצר יחד עם חברו עמית מהלאל. הסרט עוסק בהתמודדותם של חיילים משוחררים עם המציאות לאחר השחרור. הסרט הופק ללא סיוע של קרנות או גופים מסייעים ובזכות כ־35 אנשי צוות שהתנדבו לצורך הפקתו. הוא הוקרן בפסטיבלים וסינמטקים בארץ ובעולם וסומן כאחד הסרטים המיועדים להפוך לקאלט מקומי. ב-2009 החל לעבוד על פרויקט משפחתי-אישי בשם "זה לא נגמר באושוויץ", אשר עוסק בשואה מנקודת מבטו של הדור השלישי ומשפחתו. הסרט עדיין בשלבי עריכה וארנרייך שואף להשלימו בשנים הקרובות. את סרטו השני באורך מלא, "בלוקבסטר" (2010, 87 דקות), קומדיית פשע סוריאליסטית, הפיק ארנרייך באופן עצמאי. הוא עבד על הסרט יחד עם הבמאי שרון ממן והשתתף גם בכתיבת התסריט. הסרט הוקרן בסינמטקים ובפסטיבלים בישראל ומחוצה לה. ארנרייך יצר גם מספר סרטים קצרים, ביניהם ליקריש (2009, 18 דקות) וזה מכבר (2013, 10 דקות). בשנת 2011, ביים את הסרט הקצר נאמן למקור (8 דקות), סרט מדע בדיוני (תת-ז'אנר עתיד קרוב), בשאלה מה יקרה אם נוכל לייצר עותק נאמן למקור של אהובינו, תוך דיון בהשלכות האתיות, החברתיות והאישיות של הטכנולוגיה על המציאות. הסרט הופק במסגרת פסטיבל 48 שעות, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר. הוא גרף גם את פרס חביב הקהל, פרס העריכה ופרס הצילום בתחרות. הסרט הוצג בפסטיבלים בארץ (ביניהם פסטיבל אייקון ופסטיבל הסרטים חיפה) ובעולם (בין היתר בכנס NAB בארצות הברית ובפסטיבל הסרטים Bermuda בגרמניה).
סרטיו של ארנרייך מאופיינים בסאטירה חברתית אפלה ועוסקים בעיקרם בהתמודדות האדם עם תקופות מעבר דרמטיות בחייו.
כשחקן, הופיע במסגרת תיאטרון סטודיו - בית יוצר לתיאטרון מקורי (תיאטרון פרינג') בתפקידים ראשיים ומשניים בהצגות "קטסטרופה" על פי בקט ויונסקו ו"השידוך" של צ'כוב. הופיע בתפקידים ראשיים בשני סרטיו, "שריטה" ו"בלוקבסטר", וכן בתפקידים קטנים יותר לצד מוני מושונוב בסרט מעל הגבעה, לצד אדיר מילר בסרט פעם הייתי ולצידו של אסי דיין בסרט רעש לבן.
בשנת 2018 יצא סרטו הדוקומנטרי הראשון, "מסיבת פרישה", המתעד את התמודדות הוריו עם השלכות יציאתם לפנסיה וביניהן מחלת הפיברומיאלגיה של אמו. הסרט נתמך על ידי ערוץ Yes דוקו ובסיוע של קרן תרבות חיפה. הסרט הוצג בפרימיירה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה והתמודד על תואר "הסרט התיעודי הטוב ביותר" לשנת 2018 בטקס פרסי הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי.
דריווש השני
דריווש השני (בפרסית עתיקה: 𐎭𐎠𐎼𐎹𐎺𐎢𐏁), או דריווש אוכוס או נותוס (ביוונית: νοθος, "הממזר"), היה שליט האימפריה הפרסית במשך 19 שנים, החל מינואר-פברואר 423 לפנה"ס עד ל-404-405 לפנה"ס. בנו הלא חוקי של ארתחששתא הראשון מאם בבלית.
חייו
על פי ההיסטוריון היווני קטסיאס, דריווש השני היה בנה של פילגש המלך ושמה קוסמרתידן, אך זיהוי זה אינו נתמך על ידי מקורות אחרים מלבד קטסיאס, שאמינות חלק מכתביו מוטלת בספק.
נותוס עלה לשלטון לאחר שנלחם באחיו למחצה והרגו. הוא מתואר כשליט חלש, שבימיו רבו הסכסוכים הפנימיים והמרידות של טוענים לכתר. הישגו הגדול היה בשיפור היחסים עם העולם היווני. התערבות האחשדרפנים שלו באסיה הקטנה, טיספרנס ופרנבזוס, במהלך המלחמה הפלופונסית ותמיכתם בספרטה הובילו להכרה מצד היוונים בזכותו של דריווש לשלוט בכל השטחים באסיה הקטנה, שהיו בעבר תחת שליטת פרס.
דריווש השני מוזכר בספר נחמיה, והוא למעשה המלך הזר האחרון ששמו נזכר במקרא.
בסוף ימיו החלה מלחמת אחים בין יורשיו, כורש הצעיר וארתחששתא השני.
רובע טונגג'ואו
טוֹנְגְג'וֹאוּ (במנדרינית תקנית: 通州区; בפין-יין: Tōngzhōu Qū; תעתיק: טוֹנְגְג'וֹאוּ צ'וּ') הוא רובע במחוז העירוני בייג'ינג שבצפון הרפובליקה העממית של סין הנחשב לשער הגישה המזרחי לבירת סין. האזור העירוני של טונגג'ואו שוכן כ-19 קילומטרים ממרכז בייג'ינג, בקצה הצפוני של התעלה הגדולה של סין (במפגש בין תעלת טוֹנְגחְווֵי לתעלה הצפונית) ובקצה המזרחי של שדרת צ'אנגאן. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בשטח הרובע 1,840,295 תושבים בעשר עיירות, שישה תתי-רבעים ופלך אחד.
היסטוריה ותרבות
טונגג'ואו נוסד ב-195 לפנה"ס על ידי ליו באנג, הקיסר הראשון של שושלת האן המערבית, בשם נפת לוּ (路), אם כי נתגלו ממצאים ארכאולוגיים המעידים על התיישבות במקום עוד קודם לכן, בתקופה הנאוליתית. בשנת 25 לספירה, בתחילת שושלת האן המזרחית שוּנה התו לוּ שהיה שמה של הנפה על ידי הוספת סימן המים על מנת להפוך ל-潞. ב-1151, הכריז הקיסר הָאי לִינְג משושלת ג'ין (1234-1115) על מחוז פיאודלי חדש ושינה שמה של נפת לו לטונגג'ואו, מילולית "המקום שיש לעבור דרכו" מתוך הכרה בחשיבות של דרכי הגישה בים וביבשה לבייג'ינג. ב-1914 שונה שם הנפה לנפת טונְג. טונגג'ואו הפך לאחד הרבעים העירוניים של בייג'ינג ב-1997.
בתחומי הרובע של היום התחוללו שני מאורעות חשובים בהיסטוריה של סין.
ב-21 בספטמבר 1861 ניסה צבא שושלת צ'ינג לעצור את הכוח המשולב הצרפתי-בריטי, שעלה על בייג'ינג במהלך מלחמת האופיום השנייה, סמוך לגשר בָּאלִיצְ'יָאוֹ, כיום בגבול שבין הרבעים טוֹנְגג'וֹאוּ וצָ'אוֹיָאנְג. הצבא הסיני שכלל כ-30,000 חיילים הובס ומעריכים כי כ-25,000 חיילים סינים קפחו את חייהם בקרב. היה זה הניסיון האחרון של הסינים לעצור את הפולשים האירופאים, בייג'ינג נכבשה זמן קצר אחר כך וקיסר סין שְׂייֵנְפֶנְג נמלט צפונה.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, בתחילת 1937, היה טונגג'ואו בירת "המועצה האוטונומית של מזרח חביי", ממשלת בובות של יפן. ראש ממשלת הבובות הגיע להסכם סודי עם גנרל בצבא סין בניסיון להיפטר מהיפנים, וב-27 ביולי שלח הלה כוח בן 800 איש שחנה מול חומות טונגג'ואו. היפנים דרשו את פינויים, ולאחר שהסינים סירבו, תקפו היפנים והרגו כ-500 מהם. בתגובה התמרדו כ-5,000 איש מצבא המועצה האוטונומית שאומן על ידי היפנים כנגד היפנים וב-29 ביולי תקפו את הקסרקטין של היפנים. כל אנשי הצבא היפנים נהרגו וכ-250 אזרחים, ששהו במקום, כולל נשים שנאנסו, נרצחו. עם שוך הקרבות נהרסה רוב העיר טונגג'ואו. מאורע זה לכינוי "מרד טונגצ'או".
גאוגרפיה
אורכו של טונגג'ואו הוא 48 קילומטרים מצפון לדרום ו-37 קילומטרים ממזרח למערב ושטחו הכולל 888.8 קילומטרים רבועים או כ-6% משטח הכולל של המחוז העירוני בייג'ינג. הרובע גובל ברבעים צָ'אוֹיָאנְג ודָאשִׂינְג ממערב, ברובע שׁוּנְיִי מצפון, במחוז העירוני טיינג'ין ממזרח ובמחוז חביי מדרום, והוא מרוחק כעשרים קילומטרים מכיכר טיין-אן-מן וכ-16 קילומטרים מנמל התעופה הבינלאומי בייג'ינג קפיטל.
הרובע שוכן על מישור בייג'ינג בגובה ממוצע של 20 מטרים מעל לפני הים. אקלימו הוא ממוזג יבשתי עם עונות שנה מובחנות הכוללות קיצים חמים וחורפים קרים מאוד. סופות חול נפוצות למדי. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.3°C וכמות המשקעים הממוצעת היא 620 מ"מ גשם. כמה נהרות רחבים זורמים בשטח הרובע, בהם וֶנְיוּ', לְיָאנְגשְׁווֵי וצָ'אובָּאי, ואורכם הכולל 254 קילומטרים. 46% משטחו של טונגג'ואו מיוער.
תחבורה
המרכז העירוני של טונגג'ואו מחובר למרכז בייג'ינג באמצעות הדרך המהירה ג'ינגטונג (צירוף של סיומת שם העיר עם תחילת שם המחוז) וקו באטונג של הרכבת התחתית של בייג'ינג. כביש הטבעת מס' 5 של בייג'ינג וכביש הטבעת מס' 6 מצויים במרחק שווה מרובע העסקים של טונגג'ואו. כבישים מהירים מובילים מטונגג'ואו לשניאנג, חרבין וטיינג'ין. כביש טבעת שביעי, קו רכבת תחתית חמישי, ומסילת הברזל המהירה בין בייג'ינג לשאנגחאי נמצאים כיום בבנייה.
תעשייה ותיירות
יש בטונגג'ואו שבעה אזורי תעשייה בשטח כולל של 64 קילומטרים רבועים, הממוקדים במוצרים מודרניים ותעשיות היי-טק. המרכז העירוני של טונגג'ואו מתוכנן כרובע עסקים מקיף מרכזי בדגש על קמעונות. בנובמבר 2007 נפתח במזרח טונגג'ואו מרכז קניות המוקדש כולו למכירת ספרים לסיטונאים וליחידים. המרכז, Beijing Publishing Logistics Center, שוכן על שטח של 300,000 מטרים רבועים והוא המרכז הגדול מסוגו באסיה וקרוב לוודאי שבעולם כולו. במרכז יש נציגות ל-500 הוצאות ספרים מקומיות וכ-300 זרות. בתחום החקלאות ניתן דגש על גידול פרחים ופירות, גידול זרעים ובריכות דיג.
אתרי התיירות העיקריים בתחומי הרובע כוללים את: כפר האומנים "סונְגגְ'ווָאָנְג", בו חיים אמנים סינים רבים, פארק שִׂיהָאידְזְה, אתר הנופש התיירותי דָאיִינְג, גן הנוף האקולוגי שִׂינְגהוּ, החומה הגדולה של שושלת צ'י (577-550), גשר יוּ'נְגטונְג, מסגד טונגג'ואו, פגודת זָ'אנְדֶנְג ובעיקר את התעלה הגדולה של סין שטונגג'ואו היא הנקודה הצפונית ביותר שלה (האנגג'ואו מצויה בקצה הדרומי, כ-1,700 קילומטרים משם). ממשלת הרובע מקדמת כיום את מעמדו של טונגג'ואו כנקודת ההתחלה של התעלה הגדולה במסגרת התוכניות הוזרמו מים ב-30 הקילומטרים האחרונים של התעלה שלאורכם נוצר "רצועת התעשייה והתרבות של התעלה", פרוזדור נופי ובו משובצים מוזיאונים, בתי קפה ושדרות כאשר בחלקו האחרון מצוי "הפארק התרבותי של התעלה הגדולה".
חינוך ובריאות
יש כיום בטונגג'ואו למעלה מ-100 גני ילדים, קרוב ל-150 בתי ספר יסודיים, מעל ל-50 בתי ספר תיכוניים ומכללות רבות. כמו כן ממוקמים בתחומי הרובע מכון החומרים של בייג'ינג, האוניברסיטה הטכנולוגית של בייג'ינג והמכון למוזיקה של בייג'ינג. בתי החולים כוללים מרכז מיוחד לטיפול בשחפת ובית חולים המתמחה ברפואה סינית מסורתית.
שדרות בן-צבי
שדרות בן-צבי הן ציר אורך מרכזי בירושלים, לאורך עמק המצלבה, הקרויות על שם נשיאה השני של מדינת ישראל, יצחק בן-צבי. אף שהן מכונות "שדרות", אין לאורכן שדרת עצים. השדרות מהוות את גבולן המערבי של השכונות נחלאות ורחביה. הן כוללות ארבעה נתיבי נסיעה, ובחלקן הדרומי, המצוי בשיפולי גבעה, הנתיבים המוליכים צפונה גבוהים מעט מהנתיבים המוליכים דרומה. במקביל להן שביל אופניים.
מבנה
שמאל|ממוזער|250px|חלקן הדרומי של שדרות בן צבי (רחוב חיים הזז) - מנזר המצלבה והשטח הפתוח שסביבו שמאל|ממוזער|250px|תצפית מקריית וולפסון לשדרות בן צבי וגן סאקר הקצה הדרומי של שדרות בן צבי (רחוב חיים הזז) נפגש עם רחוב הרב הרצוג ורחוב טשרניחובסקי, המהווה המשך של השדרות. בפינתו הדרום-מזרחית של הצומת ממוקמת עמדת פילבוקס מתקופת המנדט הבריטי. בפינתה הצפון-מזרחית נמצאים בתי הספר רוטשילד ובן-גוריון שבשכונת קריית שמואל. פרט לבתי הספר, אזור זה של השדרות כמעט אינו בנוי. ממערב לכביש מצוי מנזר המצלבה שהקים בגרט הרביעי, מלך גאורגיה במאה ה-11. המנזר מוקף בשטח פתוח ובו צמחייה טבעית. בצד המזרחי גן ציבורי במעלה גבעה שבראשה נמצאים בתיה של שכונת רחביה. חלק זה נקרא רחוב חיים הזז על שום התנגדותה של רחל ינאית בן-צבי, אלמנתו של יצחק בן צבי שהשדרות על שמו יעברו בשטח מנזר נוצרי.
צפונית לאזור זה צומת ראשי עם רחוב רופין, המוביל מזרחה לשכונת רחביה ולעיר העתיקה ומערבה למוזיאון ישראל, גבעת רם, משכן הכנסת וקריית הממשלה. הצומת מכונה "כיכר רחל ינאית בן-צבי", על שם רעייתו של בן-צבי. החל מחלק זה של שדרות בן-צבי, הן עוברות לאורך גן סאקר, ומהוות את גבולו המזרחי. בצידן המזרחי רבי הקומות של קריית וולפסון, ומצפון להן בתיה נמוכי הקומה של שכונת נחלאות.
הצומת הבא, במפגש רחוב בצלאל ושדרות יצחק רבין, אף הוא צומת מרכזי. רחוב בצלאל הוא רחובה הראשי של שכונת נחלאות, והוא מוביל למרכז העיר. שדרות יצחק רבין מובילות לבית המשפט העליון, משרד החוץ וכביש בגין. צפונית לצומת בתים נמוכי קומה נוספים של שכונת נחלאות. בצד המערבי מצויים בית החייל ובית יד לבנים.
הקצה הצפוני של שדרות בן-צבי הוא מפגש עם רחוב אגריפס, המוביל לשוק מחנה יהודה ועם שדרות שז"ר, המובילות לבנייני האומה ולכניסה לעיר. בסמוך לצומת, מצדו הדרום מערבי, מצוי מתחם משרד החוץ. עד ראשית המאה ה-21 שכנו במתחם צריפים ששימשו את משרד החוץ עד שעבר למשכנו החדש בקריית הממשלה. הצריפים פונו ונהרסו, ונכון לשנת 2011 מוקמת בו שכונת מגורים.
היסטוריה
בשנות ה-50 חיבר הרחוב, שנקרא אז רחוב בר כוכבא, את רחוב אגריפס לדרך רופין, לאורך עמק המצלבה. במאי 1963, לקראת ה-30 לפטירתו של יצחק בן-צבי החליטה עיריית ירושלים לשנות את שם הרחוב ל"שדרות בן צבי". בינואר 1964 החליטה עיריית ירושלים על יישור והרחבה של שדרות בן צבי על חשבון גן סאקר. התוכנית גם כללה את המשך הכביש דרומה עד החיבור של רחוב עזה ורחוב הרצוג. התוכנית לא התקדמה ולאחר מלחמת ששת הימים הוצע שוב להוציאה אל הפועל. בפברואר 1968 הוחל בהרחבת שדרות בן צבי ויצא מכרז לסלילת החלק הדרומי (שדרות חיים הזז). במרץ 1971 הושלמה סלילת הקטע הדרומי והותקנו רמזורים בצומת עם דרך רופין ועם רחוב הרצוג. אולם הרמזורים לא הופעלו עד מרץ 1972.
באוקטובר 1975 נקרא חלקו הדרומי של השדרה על שם חיים הזז.
אלימות מינית
אלימות מינית היא כל פעילות מינית או ניסיון לפעילות מינית, בין אם היא פיזית או מילולית, הנעשית באלימות או בכפייה ללא הסכמתו או בניגוד לרצונו של קורבן האלימות. גם כאשר הסכמה-לכאורה נכפית תוך איומים, הפעלת כוח או תחת ניצול יחסי מרות, הדבר נחשב לאלימות מינית. כפייה של מעשה מיני תוך כדי ערפול וחוסר הכרה של הקורבן, או תוך ניצול חוסר מודעות כמו במקרים של פגיעה בקטין חסר ישע או אדם בעל מוגבלות, אף הן צורות של אלימות מינית.
תקיפה מינית
תקיפה מינית היא עבירת מין לפי החוק בישראל ובעולם. זו תקיפה בעלת אופי מיני המתבצעת כלפי אדם אחר, ללא הסכמתו או בניגוד לחוק. תקיפה מינית כוללת, בין השאר, מגע בעל אופי מיני באמצעות גופו של התוקף או באמצעות חפץ, וכן גם התעללות מינית, התעללות מינית בילדים, אונס בנישואים, בעילת קטינה, מעשה מגונה, אונס ומעשה סדום בכפייה ועוד.
יש הרואים גם בעבירת הטרדה מינית סוג של תקיפה מינית, ויש המעדיפים להבחין בין השתיים, ולייחס את המושג "תקיפה מינית" למעשים, ואת המושג "הטרדה מינית" לדיבורים. בשל הבעיה בהגדרה זו, תקיפה מינית נכללת תחת אלימות מינית, הכוללת כל סוג של אלימות ופגיעה בעלי אופי מיני.
אוכלוסיות סיכון
אוכלוסיות הנשים והילדים נחשבות כבעלות סיכון גבוה להיפגע מאלימות מינית, כשקבוצת הסיכון הגבוהה ביותר היא נשים צעירות ורווקות.
אופי הפגיעה והתקיפות
אופי הפגיעה מושפע ממאפיינים שונים כמו הגיל בו היא החלה, משכה, הישנות התקיפות, פער הגילאים בין התוקף לקורבן, טיב הקשר והקרבה בין התוקף לקורבן ותגובת החברה והסביבה הקרובה לקורבן.
רובן המוחלט של הפגיעות מתבצע בידי יחיד ובשאר המקרים מדובר בתקיפה קבוצתית. בחלק קטן מהמקרים מופעלת אלימות פיזית שאינה קשורה לפעולה מינית.
כאשר התקיפות המיניות הן בילדים, ניתן למיין אותן באמצעות בדיקת מניעי התוקף במסגרת היחסים בין התוקף לקורבן:
השפעת האלימות המינית
לאלימות מינית השלכות קצרות טווח וארוכות טווח על הקורבן ובהן השפעות על תפקודיו הפיזיולוגיים (כתוצאה מהפגיעה), הנפשיים, הפסיכולוגיים, החברתיים והתקשורתיים.
בטווח הזמן הקצר עלולה הפגיעה להוביל לאירועי חרדה, הפרעות שינה, בחילות, קשיי קשב, פרנויה ועוררות פיזיולוגית.
בטווח הארוך ידוע על הופעתן של תופעות כדיכאון, הערכה עצמית נמוכה, האשמה עצמית, הפרעות אכילה, נטיות אובדניות, פגיעה עצמית והתמכרויות שונות כמו סמים ואלכוהול. תופעה קשה ועוצמתית במיוחד היא הפרעת דחק פוסט-טראומטית שעלולה לבוא לידי ביטוי שנים רבות לאחר האירוע. בשנות השבעים, טרם כניסתה של האבחנה "הפרעת דחק פוסט טראומטי" למדריך הסיווג הפסיכיאטרי ה-DSM בשנת 1980, קמו חוקרות שהציעו אבחנות חלופיות על מנת לתאר את ההשפעה של תקיפה מינית חמורה: בשנת 1974 הציעו האחות אן וולברט ברג'ס והסוציולוגית לינדה ליטלה הולמסטרום (Lynda Lytle Holmstrom), להשתמש באבחנה של "תסמונת טראומה בעקבות אונס" – אבחנה שבסופו של דבר לא אומצה על ידי מדריכי הסיווג הפסיכיאטריים המרכזיים, כמו ה-DSM וה-ICD.
במקרים של חשיפה לאלימות מינית מתמשכת, ובפרט בגיל הילדות וכאשר שהאדם הפוגע היה דמות קרובה ובעלת סמכות, עלולה להתפתח פוסט-טראומה מורכבת – אבחנה שהוצעה בראשית שנות התשעים בידי הפסיכיאטרית ג'ודית לואיס הרמן, בספרה "טראומה והחלמה". גם אבחנה זו לא נכנסה למדריך ה-DSM אך בשנת 2018 היא נכנסה למדריך האחרון של ה-ICD אותו מפרסם ארגון הבריאות העולמי, ה-ICD-11, מה שמעיד על קבלה הולכת וגוברת של האבחנה.
אלימות מינית טומנת בתוכה גם תסמונת סודיות, הכחשה וסירוב לדון באירוע. איומי התוקף והרצון להדחיק את המקרה מובילים נפגעים רבים להימנע מדיווח עליו, וכן הפחד מסטיגמה ומתוצאות שליליות עבור הקורבן אם המקרה ייחשף, כמו הפחד מהתוקף ומתגובת הסביבה והמשפחה.
במישור הגופני, אלימות מינית יכולה להוביל להיריון בלתי רצוי, להדבקה במחלות בכלל ובמחלות מין בפרט, תוך סיכון חיי קורבן האלימות. מחקרים שונים מראים כי בכ-15 אחוז ממקרי אונס נשים שדווחו, האונס הוביל להריון.
השפעת אלימות מינית בילדות על גברים
גברים שנפגעו מינית בילדותם נוטים לשמור על יחסים בינאישיים מרוחקים ונטולי רגש. זאת מכיוון שיחסים אלה מעלים בגברים שנפגעו חרדה, בשל העבר הטראומטי שבו יחסים אינטימיים נקשרו לפגיעה. כמו כן, בשל נורמות מגדריות אשר 'מתירות' לגברים בכלל לחוש ולהביע זעם בלבד, גברים רבים אשר נפגעו מינית מצליחים לחוש ולהביע רק רגשות של כעס וזעם ביחס לפגיעה שעברו. אף על פי כן, לרוב מתחת לרגשות הכועסים ישנם רגשות פגיעים יותר, דוגמת אבל ועצב.
גברים שהיו קורבנות להתעללות מינית מתקשים להבחין בין מין, חיבה, הגנה והתעללות. פעמים רבות המושגים האלה נחווים אצלם במקשה אחת, ללא יכולת להבדיל ביניהם. זאת משום שחוויות אלו נקשרו יחדיו בקשר המתעלל שהם חוו. בהקשר של הקושי להבדיל בין מושגים אלה, גברים רבים חווים קושי ואמביוולנטיות ביחס למיניות של עצמם. מכיוון שחוו את ההתעוררות המינית הראשונה שלהם דרך התעללות, הם מקשרים את המיניות שלהם עם כפייה, פגיעה, חוסר שוויוניות ולפעמים אלימות. החיבור בין סודיות והתעוררות מינית משאיר את הקורבנות פעמים רבות מבוישים מאוד ביחס למיניות של עצמם, בייחוד אם היא שונה מהנורמה.
דרכי הטיפול
הטיפול בקורבנות אלימות מינית מתבצע במספר מישורים משלימים ובהם המישור הפסיכולוגי-נפשי ומתן סיוע להתמודדות עם הטראומה, המישור הרפואי פיזי והמישור המשפטי והפלילי.
דרכי הטיפול השונות באלימות מינית בישראל נועדו לסייע במיגור התופעה, עמותות שונות ובתי דין ייעודיים לתחום עבירות מין והטרדה מינית הוקמו לצורך התמודדות עם התופעה. בתי הדין המיועדים לטיפול בפגיעות מיניות תורמים להובלת הליך מקצועי והוגן, להנגשת צד עבור הנפגעים, ולמניעת נזקים נפשיים נוספים. האלימות המינית מחייבת את בית המשפט בהיכרות עם עולם התוכן של הפגיעה המינית והבנת מאפייניה הייחודיים. בתי דין המיועדים לטיפול בפגיעות מינית הם דרך להבטחת מקצועיות, הליך הוגן, והנגשת צדק לנפגעים ומניעת נזקים נפשיים נוספים תוך שמירת זכויות הנאשם או החשוד.
טיפול נפשי
במקרים רבים הקורבנות נזקקים לעזרה נפשית, כדי להתמודד עם הטראומה הנפשית. לעיתים קרובות אדם שעבר תקיפה מינית יסבול גם שנים רבות אחר כך מהשלכות פסיכולוגיות קשות, ובמיוחד אם ההתעללות אירעה בילדות. חלק מהקורבנות סובלים מתופעות של דיכאון, התקפי חרדה, ניסיונות התאבדות, דיסוציאציה (תחושת ניתוק מהגוף), הפרעות אכילה, התנהגות אובססיבית, פלאשבקים, בעיות זיכרון ובעיות ביצירת מערכות יחסים חברתיות, רומנטיות או מיניות. הטיפול בנפגעי אלימות מינית דורש סבלנות רבה ותשומת לב. יש להעניק לקורבן ואף לבני משפחתו תמיכה וטיפול פסיכולוגי או פסיכיאטרי.
ענישה בחוק
ענישה בחוק היא כלי שמטרתו להגן על הקורבן והחברה מפני התוקף, ובנוסף, ליצור הרתעה מביצוע מעשי אלימות מינית. בישראל עוסקים בתקיפה מינית סעיפים 345–355 לחוק העונשין. להטרדה מינית מוקדש חוק נפרד, החוק למניעת הטרדה מינית. תקיפה מינית מכל סוג היא עבירה פלילית ועוולה אזרחית. בגין תקיפה מינית ניתן להעמיד את התוקף לדין על העבירה הפלילית, שעונשה נקבע במשפט במגבלות החוק, וכן רשאי המותקף לתבוע במשפט אזרחי פיצוי על הנזק שנגרם לו, לרבות נזקים נפשיים כתוצאה מהעבירה האלימה.
חדר אקוטי (חדר 4)
במספר בתי חולים בישראל מופעל חדר אקוטי (הידוע גם בשם ״חדר 4״), המרכז את הטיפול הראשוני בנפגעי תקיפה מינית. בחדר פועלים מספר אנשי ונשות מקצוע, ובהם עובדים סוציאליים, אחים, רופאי נשים, חוקרי משטרה ופסיכולוגים כדי לתת מענה נפשי ורפואי לאחר התקיפה. בתחילת הטיפול נאספות מהנפגע או הנפגעת דגימות פורנזיות כגון נוזלי גוף ובהם זרע, דם ו-DNA, שיכולות להוות ראיות משפטיות קבילות במהלך משפט פלילי.
מומלץ להגיע לחדר אקוטי עד 72 שעות מרגע התקיפה (אך ניתן גם עד שבוע ממנה), כדי שהנפגע או הנפגעת יקבלו את הטיפול הגופני והנפשי הראשוני האופטימלי וכדי שאיכות הראיות הנאספות תהיה גבוהה ככל הניתן.
קונור מיינרד
שנותיו המוקדמות
מיינרד נולד בברייטון, לגארי והלן מיינרד. יש לו אח צעיר ממנו בשם ג'ק ואחות בשם אנה. ב-2006 החל מיינרד להעלות לאתר שיתוף הסרטונים יוטיוב סרטונים שלו מבצע קאברים לשירים אחרים כאשר השיר הראשון שהעלה היה "Breathe".
לאחר שהעלה מספר סרטונים וביניהם גרסת כיסוי לשיר "Beautiful Monster" של הזמר ני-יו. הקאבר משך את תשומת לבו של ני-יו אשר הפך למנטור של מיינרד ואף החתים אותו בחברת ההקלטות פרלופון. בנובמבר 2011 קיבל מיינרד מועמדות לפרס ה-"Brand New" של MTV לשנת 2012 מול זמרים מתחילים אחרים בתוכם גם הזמרת לנה דל ריי. ב-31 בינואר הוכרז כי מיינרד זכה במקום הראשון.
2012-2013: אלבום בכורה
בתחילת 2012 החל מיינרד לעבוד על אלבום הבכורה שלו יחד עם הזמר ני-יו ואומנים נוספים דוגמת ריטה אורה ופארל ויליאמס. הסינגל הראשון היה "Can't Say No" ויצא ב-2 במרץ 2012. הסינגל הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי ומכר מעל 70 אלף עתקים בשבוע הראשון ליציאתו. הסינגל השני מהאלבום היה "Vegas Girl" אשר יצא ב-22 ביולי והגיע למקום הרביעי. אלבום הבכורה של מיינרד אשר נשא את השם "Contrast" יצא לאור ב-30 ביולי 2012 והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי. הסינגל השלישי מהאלבום היה שיתוף פעולה עם ני-יו בשיר "Turn Around" אשר יצא ב-11 באוקטובר והגיע למקום השמיני. הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום היה שיתוף פעולה עם הזמר ויילי בשיר "Animal".
2013-הווה: אלבום שני
ביוני 2013 פורסם כי מיינרד החל לעבוד על ספר מעריצים אשר יתן למעריציו מבט אל עולמו הפנימי. הספר יצא לאור באוקטובר של אותה שנה ונקרא "Take Off". מיינרד החל לעבוד על אלבום שני יחד עם לברינת' וטרווי מקוי. הסינגל הראשון מאלבומו השני של מיינרד היה "R U Crazy" אשר יצא ב-4 באוקטובר 2013.
משלב דיבורי
משלב דיבורי (דִּבּוּרִיוּת או קולוקיאליזם, מלעז: Colloquialism) הוא משלב לשוני המדובר בפי כלל הציבור. הוא מבוסס על כללי השפה התקנית, אך אין בו הקפדה דקדקנית על חוקיה. כמו כן, המשלב הדיבורי כולל מילים או צירופים לשוניים שנפוצים בדיבור היומיומי, אך לרוב אינם מופיעים בשפה הרשמית והכתובה.
הגבול בין ביטוי עגה (סלנג) לבין ניב דיבורי הוא אפור. חלק מהבלשנים מבחינים כי עגה נפוצה בקרב קבוצות שונות, הדוברות את אותה השפה. אולם, קבוצה אחת לא תבין ביטוי עגה של קבוצה אחרת. לדוגמה, המונח הצה"לי 'פז"ם' המתאר ותק, ויובן בפי כל חייל, לא יובן בהכרח על ידי נער לפני גיוס. כמו כן, הביטוי "שלאגר" (שמשמעו להיט) לא תמיד יובן בפי הנוער. לעומת זאת, המשלב הדיבורי נפוץ בקרב כל דוברי השפה, מכיוון שגם הגורמים הרשמיים ביותר משתמשים במשלב הדיבורי בשפת היומיום. דוברים יכולים להכיר מאפיין לשוני או ביטוי מסוים אבל לא להשתמש בו. הסיבה לכך היא שהם מאמינים שהצורה לא תקנית. כמו כן, המצב יכול לנבוע מסיבות אידאולוגיות, דתיות וחברתיות. המשלב הדיבורי גמיש ומשתנה במשך הזמן. הוא מושפע מהלשון הכתובה ולהפך בחברות אורייניות. כמו כן, שפות זרות או כלי התקשורת יכולים לתרום למשלב הדיבורי.ישנם בלשנים שמסווגים את הסלנג כסוג של משלב דיבורי. עם זאת, לא כל משלב דיבורי הוא סלנג. לדידם, אם רוב דוברי השפה מכירים את הביטוי ואף משתמשים בו, הוא אינו נחשב לעגה אלא לניב דיבורי.
דוגמאות
שימוש בביטוי "אין לי כוח" מביע פעמים רבות תחושת עצלנות או חוסר רצון. ביטוי זה נפוץ בשפה היומיומית, אך נעדר כמעט לגמרי בשפה הרשמית. ביטויים דומים הם "לא בא לי", "לא נראה לי", "מה קורה", "מה העניינים", "סבבה". יש ביטויים משותפים כמו "שלום", "שנה טובה", "ביזיון", "משתתף בצערך".
רמת הדיבוריות יכולה להשתנות במקומות שונים. בישראל, כתוצאה מגודלה הקטן, ההבדלים הם קטנים יחסית, והדיבוריות אחידה יחסית. עם זאת, בעוד ברוב חלקי הארץ נפוצה המילה "בוחן", בחיפה נקרא בפי כל "בַּחַן". במרכז הארץ, היישוב טירת כרמל נקרא בשמו זה, בעוד באזור הצפון הוא נקרא "טירה".
ההבדל בשימוש במילה מסוימת משתנה בין המשלב הדיבורי לבין השפה הרשמית. לדוגמה, המילה "המון" שמשמעותה התקנית היא עַם, כמות גדולה של אנשים, או הקול שהם מייצרים. במשלב הדיבורי המילה "המון" מביעה את הביטוי "הרבה מאוד" - "המון כסף", "המון חברים".
רמת הדיבוריות משתנה גם עם השנים ולאורך ההיסטוריה. בעוד המילה קמצן היא יומיומית, ואף על פי כן, תקינה לכל דבר, המילים "כִּילַי" ו"צייקן" שמשמעותם זהה כמעט ולא באים לידי ביטוי בדיבור, אך כי תקינים גם הם. המילה "פחד" שגורה מאוד בשפה וגם היא תקינה. המילה "חַת", שמשמעותה גם כן פחד, לא שגורה, אך קיימת בדיבור. לכן, רמת הדיבוריות שלה נמוכה יותר. לעומת זאת, המילה "זלעפה" כמעט שאינה מופיעה בדיבור. כאשר מעשירים את אוצר המילים, מתקשים הלומדים לא פעם לדעת אם מילה היא ניב דיבורי או נחשבת רשמית מאוד, כך שמשתרבבים למשפטים יומיומיים מילים לא דיבוריות ורשמיות. המילים הלא דיבוריות שנלמדו יכולות להפוך לדיבוריות אם אנשים רבים ישתמשו במילה.
סימורג
סִימוּרג (בפרסית: سیمرغ) הוא שמו המודרני של יצור מכונף מן המיתולוגיה הפרסית. הסימורג הוא חלק מהאמנות בתרבות האיראנית, ומופיע גם באזורים אחרים שהיו תחת ההשפעה התרבותית הפרסית. מקור השם "סימורג" בפרסית אמצעית (פהלוי), שם הוא נקרא sēnmurw,ומופיע גם בפזנד כ-sīna-mrū. באוסטא נקרא היצור mərəγō Saēnō, כלומר "הציפור [ששמה הוא] סינא".
במרוצת השנים, וכחלק מההשפעה האיראנית על האומנות הערבית, אומצה דמותו של הסימורג באומנות הערבית, ואף באומנות האיסלאמית. לעיתים מזהים את הסימורג עם ה"ענקא" (בערבית: عنقاء).
מיתולוגיה
סימורג מתואר באמנות האיראנית כיצור מכונף בצורת ציפור ענקית, אשר ביכולתה לשאת בעזרת כנפיה פיל או לויתן. הסימורג הוא סוג של טווס בעל ראש של כלב וציפורני אריה, לפעמים גם עם פנים אנושיות. הסימורג הוא נדיב מטבעו. הוא משתייך במידה מסוימת למשפחת היונקים, בעל שיניים. יש לו איבה כלפי נחשים, וסביבתו הטבעית מרובה מים. נוצותיו אמורות להיות בצבע נחושת. במקורות יהודיים הוא זוהה לעיתים עם ה"זיז" - הציפור המיתולוגית המקראית.
אטימולוגיה עממית מפרשת את שמו כמורכב משני חלקים: "סי" ו"מורג". "סי" בפרסית הוא 30 ו"מורג" הוא "ציפור", או "עוף". הסבר עממי זה מתאים לאגדות המספרות, למשל, כי סימורג היה גדול או שווה ערך לשלושים ציפורים רגילות או שהוא בעל 30 צבעים (siræng). אטימולוגיה עממית אחרת מסבירה את השם כמורכב מן המילים "סים" (כסף, כסוף) ו"מורג" (ציפור, עוף).
אגדות איראניות אחרות מנסות לבחון את מצבה של הציפור אשר חזתה את הרס העולם 3 פעמים. סימורג הם 30 יצורים באחד, שלמדו רבות על החיים ובמשך זמן רב. הם 30 כי עליהם לאחוז בידע העצום של כל ימי עולם. באגדה אחרת, סימורג אמור לחיות 1,700 שנים, לפני שהוא צולל בעצמו אל תוך הלהבות (בדומה לעוף החול).
בתיאטרון
דמות זו מופיעה במחזה הרצאת הציפורים על פי חיבורו של פריד א-דין עטאר, יוצר סופי מן המאה ה-12 שחי באיראן. הספר של עטאר עובד למחזה בידי ז'אן-קלוד קרייר ופיטר ברוק עבור הצגה בבימוי ברוק שהועלתה בתיאטרון בוף דה נור החל משנת 1978. המחזה תורגם לעברית בידי אוריאל זוהר בשנת 1996.
משמר הרכבת
משמר הרכבת - או, בשמה המלא, מחלקת מסילת הברזל של משטרת ארץ ישראל (PPRD - Palestine Police Railway Department) הייתה יחידה של נוטרים, שעסקה באבטחת המסילות והרכבות של הרכבת המנדטורית בתקופת המרד הערבי (1939-1936).
הרקע להקמת היחידה
בתקופת המרד הערבי היו צירי התנועה בארץ נקודת תורפה משמעותית מבחינת שלטונות המנדט הבריטי. הדבר היה נכון במיוחד ביחס למסילות הברזל, שהיוו את האמצעי הראשי בכל הנוגע לניוד כוחות בהיקף גדול. חבלה בכל נקודה לאורך מאות קילומטרים של מסילות ברזל, יכלה לעכב תנועת כוחות, העברת אספקה ולשבש את הפעילות השוטפת של הבריטים ושל היישוב היהודי בארץ.
ההתקפות על אמצעי תחבורה זה התחילו עם פרוץ המרד. ב-22 באפריל 1936 יידו ערבים אבנים על רכבת שעברה ליד חאן יונס ופצעו נוסעת אנגליה. ארבעה ימים אחר כך נרשם לראשונה ניסיון להוריד רכבת מהפסים, כאשר ערבים חיבלו במסילה ליד טולכרם. במהלך השבועיים הראשונים של חודש מאי דיווחו הבריטים על חמישה ניסיונות חבלה במסילה. באחד מהם התהפכה קרונית בקרה ונהרסה. ב-19 ביוני הצליחו המורדים, לראשונה, להוריד רכבת מהמסילה, באזור שבין תל אביב ללוד. שבוע אחר כך, ב-26 בחודש, גרמה חבלה ליד תחנת כפר ג'יניס לירידת רכבת מהמסילה. קבוצה חמושה, שארבה במקום, פתחה באש על הקרונות לאחר שהרכבת נעצרה. בהתקפה זו נהרגו חייל בריטי ושני ערבים, נהג הקטר והמסיק. התקפות שכאלה היו אירוע נפוץ: עד להפוגה מנתה הסוכנות היהודית 158 מקרים של התקפות על רכבות, מסילות וקרוניות, מתוכם 72 מקרים שבהם השתמשו המתקוממים במוקשים או בפצצות. נתוני הצבא גבוהים אף יותר וכוללים 308 מקרים של חבלה בפסים. כאשר התחדש המרד, שבו המורדים לתקוף את הרכבות: ב-14 באוקטובר 1937, פוצצה קבוצה חמושה מוקש מתחת לרכבת ליד קלקיליה ותקפה אותה ביריות לאחר שנעצרה. התקפות אלה התגברו עם הזמן וגרמו לנזקים כבדים: בין אפריל 1938 למרץ 1939, תקופת השיא בפעילות המתקוממים, מנתה הנהלת הרכבת לא פחות מ-690 התקפות שונות: הקבוצות החמושות הורידו בתקופה זו 44 רכבות מהפסים, השמידו או פגעו קשה ב-33 קרוניות, חיבלו ב-21 גשרים ומעבירי מים והחריבו או פגעו במידה ניכרת ב-27 מבני תחנה, איתות, מגורים ואחסון השייכים לרכבת.
אבטחת הרכבת על ידי הצבא
המענה הראשוני לפגיעות ברכבת ניתן על ידי הצבא הבריטי והיה מענה מאולתר. האחריות להגנת המסילות, הרכבות ועובדי הרכבת הוטלה על מפקדי הגזרות הגדודיות, שבשטחם נמצאו. ההגנה על המסילות התבצעה באמצעות סיורים ממונעים או רגליים לאורך חלקים מהן, נסיעת חיילים ומלחים ברכבות והצבת חיילים ושוטרים מוספים לשמירה על נקודות מפתח, כגון צמתים וגשרים. באמצע מאי 1936 החלו יחידות צבא לסייר על המסילות עצמן, בקרוניות בקרה של חברת הרכבות. סיורים אלה נערכו לאורך שלוש המסילות העיקריות: רפח-חיפה, יפו-ירושלים וחיפה-סמח. במקביל, הכריזה הממשלה על עוצר לילה במרחק של כ-90 מטרים (100 יארד) משני צדי המסילה. לחיילים הותר לירות בכל מי שנמצא בשטח זה בשעות העוצר. גם חיל הספר, שאנשיו סיירו בקרונית על מסילת רכבת העמק, נטל חלק במשימה זו.
בדומה להגנה על התחבורה האזרחית, השתמש הצבא בכוחות ליווי, בסיורים ובמוצבים על מנת למנוע פגיעה ברכבות. עם זאת, מאחר שכל חבלה במסילה עצרה את התנועה עליה ועשויה הייתה לגרום לקורבנות, נדרש הצבא להגן על הפסים עצמם ולא רק על הרכבות שנסעו עליהם. מה גם שבניגוד לשיירת מכוניות לא יכלה רכבת לפרוץ מחסום ולהימלט ממארב, אם המסילה נפגעה. משום כך הופנה המאמץ הצבאי למניעה, לאיתור ולתיקון חבלות במסילה. היה זה אתגר משמעותי, שכן בארץ ישראל היו אז מסילות באורך של כ-533 ק"מ, מתוכם כ-390 שנחשבו על ידי פיקוד הצבא כחיוניים.
הקמת "משמר הרכבת"
הבריטים התחילו להציב נוטרים יהודים בנקודות מפתח, כגון תחנות, גשרים וסדנאות כבר בשנת 1936, אך אלה פעלו באופן מקומי, כשומרים מטעם חברת הרכבות. בתקופת ההפוגה חל שינוי בגישת הצבא כלפי הנוטרים. במרץ 1937 החליט הנציב העליון ארתור ווקופ לארגן חיל משמר יהודי, שיגן על המסילות. בעקבות זאת, הכשירו גדודי הצבא 708 צעירים יהודים בשימוש בנשק ובביצוע משימות שמירה ואבטחה שונות. לוחמים אלה, שהושבעו כשוטרים-מוספים במשטרת המנדט, היו חלק מיחידה חדשה, בשם "מחלקת מסילות הרכבת, משטרת ארץ-ישראל" (Palestine Police Railway Detachment - PPRD). בשלב זה נועד משמר הרכבת לשמש כעתודה, למקרה של התפרצות מחודשת של האלימות, ואנשיו שוחררו לבתיהם בתום האימונים. ב-30 ביוני 1938 הורה הנציב העליון הרולד מקמייקל לגייס חלק ממשמר הרכבת לשירות פעיל, על מנת להחליף את יחידות הצבא בהגנה על המסילה בין חיפה ללוד. המשמר כלל 434 נוטרים, תחת פיקודם של ארבעה קציני משטרה בריטים. הנוטרים, שהוצבו ב-24 תחנות ועמדות הגנה לאורך המסילה (להלן), סיירו לאורך המסילה בקרוניות וברגל, הצטרפו לצוותי הרכבות ושמרו על התחנות ועל נקודות מפתח לאורך הקו. משמר הרכבת היה אב-הטיפוס ליחידות נוטרות ייעודיות נוספות, שקמו על מנת למלא משימה ביטחונית מסוימת, שלא הייתה קשורה בהגנה ישירה על היישובים היהודיים. הנהגת היישוב ראתה במשמר הרכבת את ראשית שיתופם של יהודים במערכה הכללית נגד המרד. יהושע גורדון, האחראי על הנוטרות בסוכנות היהודית, אמר כי משמר הרכבת היה "החיל הראשון שתפקידו אינו רק שמירה על רכושנו אנו, אלא על רכוש המדינה".
עם הזמן והגעתם של כוחות נוספים, ביקש הפיקוד לרכז את ההגנה על המסילות בידי יחידות ייעודיות. תחילת התהליך הייתה בהפעלת משמר הרכבת בתחילת יולי 1938. קורסי הכשרה למגויסים נערכו בתל אביב, ירושלים, חיפה, כפר סירקין, קיבוץ אפיקים וקיבוץ אלונים. מפקדי ההכשרות והמדריכים היו אנשי צבא ומשטרה בריטים, שהקפידו על משמעת קשוחה. בחודשים הבאים התקיימו גם קורסי הכשרה לנוטרים מהיחידה, שנמצאו ראויים לשמש כמפקדים בתוכה. מפקד היחידה היה הקצין ויליאם ו. דנטון (William W Denton), ולצדו מונה יוסף רוכל מטעם "ההגנה", מתוכה הגיעו כל הנוטרים. רוכל אמנם הוגדר רשמית כ"קצין סעד", אך הוא היה מפקד הנוטרים ביחידה, שמנתה 400 איש – היחידה העברית הסדירה הגדולה ביותר מאז הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה. אף על פי שהיחידה הוקמה, הנוטרים גויסו והוכשרו ונקבע דרג פיקודי – עברה למעלה משנה מיום הקמת היחידה, עד תחילת פעילותה בשטח. הבריטים לא היו שלמים עם קיומה של יחידה עברית גדולה ומאומנת, ורק הנסיבות בשטח דחפו אותם לאשר סופית את פעילות היחידה: קיץ 1938 היה שיאו של המרד הערבי בארץ. מתקני משטרה הותקפו ונבזזו, אזורים שלמים בהרי השומרון עברו לשליטת המתקוממים, ואפילו העיר העתיקה בירושלים הוחזקה במשך מספר ימים על ידי המתקוממים. ההתקפות על מסילות הברזל הגיעו לשיא, וב-1 ביולי 1938 הורתה ממשלת המנדט על תחילת פעילותו של משמר הרכבת.
אמצעי ההגנה
הצבא הבריטי וחברת הרכבות נתנו פתרונות טכניים לאתגרים המבצעיים. ב-10 יולי 1936 התחילה לפעול רכבת סיור משוריינת (Armoured Train No. 1), שסיירה בין חיפה לערטוף ובין ירושלים ללוד. ב-3 באוגוסט הצטרפה אליה רכבת שנייה (Armoured Train No. 2), שסיירה לאורך מסילת רכבת העמק. כל רכבת כללה קטר וקרונות "טירה" (Castle, שלושה ברכבת מס' 1 ושניים ברכבת מס' 2), קרונות משא פתוחים ותמימים למראה, שתחתיתם ודופנותיהם כוסו בלוחות פלדה ובטון, להגנה מפני פיצוץ וירי. בקרונות נקבעו תותחי פום-פום, מקלעים, מרגמות וזרקורים. לרכבת מס' 1 חובר גם קרון נוסעים, שנועד להטעות מתקוממים לחשוב כי לפניהם יעד ראוי לתקיפה. אנשי הצוות של הרכבות וכלי הנשק ששימשו אותם הושאלו על ידי ספינות הצי. השימוש ברכבות אלה לסיור נפסק לאחר ההפוגה, מחשש שמא פגיעה בהן תעצור את התנועה למשך זמן ארוך, בדומה להורדת רכבת אזרחית מהמסילה. ביולי הציב חיל ההנדסה זרקורים רבי-עוצמה, שבמקור נועדו לאיתור מפציצים, בנקודות מפתח לאורך המסילות מרפח ללוד ומלוד לטולכרם. מטרת הזרקורים הייתה לאתר ניסיונות חבלה במסילה בשעות הלילה וכן להרתיע את המתקוממים.
מוצבים ומצדיות
בדומה לכבישים, גם לאורך המסילות נפרסו מוצבים הגנתיים. אלה כללו מוצבי קבע ומוצבים זמניים, שאוישו במהלך שעות האור בלבד. גם בתחנות הרכבת נבנו ביצורים, בהם השתכנו בדרך קבע חיילים או נוטרים. על מנת לכסות חלק גדול ככל הניתן מהמסילה אוישו חלק מהמוצבים על ידי כיתת חיילים בלבד. מוצבי-קבע לאורך המסילה הוקמו מחדש בסוף שנת 1938. מוצבי הרכבת נקראו במספרים עוקבים, מדרום לצפון. חלקם נמצא בסמוך לכפרים ערביים כגון אל-מג'דל (מוצב מספר 8) ויבנה (מוצב מס' 10), חלקם בתחנות רכבת, כגון תחנת הרכבת לוד (מוצב מס' 12) וחלקם במבני ציבור, כגון בבית הספר הטמפלרי בביר-סלים (מוצב מס' 11). בשנים 1938–1939 נוסף מרכיב חדש למערך ההגנה על המסילות, כאשר חברת הרכבות הקימה שורה של מצדיות באתרים שהיו מועדים להתקפה, כגון תחנות, גשרים וקטעי מסילה הסמוכים לכפרים ערביים. מצדיות אלה היו מסוג בלוקהאוס, מבנים קיימים שבוצרו, או פילבוקס, מבנה גלילי מבטון מזוין, שנקבעו בו חרכי ירי. כן הוקמו עמדות-הגנה זמניות, בנויות משקי חול, אדני מסילה וכיוצא באלה. כל מצדית או עמדה שכזו נועדה לכוח קטן, בן מספר לוחמים, ששהה בה זמן ממושך. בנוסף לאלה הציבה החברה מגדלי תצפית, מצוידים בזרקורים, במקומות שחלשו על קטעי מסילה ארוכים. את המצדיות, העמדות והמגדלים איישו, החל ביולי 1938, נוטרים ממשמר הרכבת.
קרוניות משוריינות
חברת הרכבות הארץ-ישראלית בנתה שש קרוניות סיור כבדות, אשר התבססו על חיבור שלדות של שתי מכוניות פורד V8 "גב אל-גב", התאמתן לנסיעה על מסילה והתקנת גוף משוריין ומקבעים לזרקור ולמקלעים. החל בשנת 1937 שיפרה החברה הארץ-ישראלית קרוניות מצריות קלות, באמצעות התקנת גוף משוריין וחימוש, בדומה לזה של הקרוניות האחרות שבנתה. קרוניות כבדות אלה הוסיפו לשמש את כוחות הצבא והמשטרה לאורך כל המרד הערבי. בנוסף ייצרה חברת הרכבות שני "קרונות לחימה", שהיו למעשה מצדיות המורכבות על משטחים של קרון רכבת. השריון העבה וכלי הנשק הרבים שנשאו קרונות אלה אפשרו להם להתמודד עם כל איום צפוי ולהילחם למשך זמן ארוך. קרונות הלחימה צורפו לרכבות שנסעו באיטיות באזור ההררי שבין ערטוף לירושלים, אשר הותקפו לעיתים קרובות בירי מהמארב. שני הקרונות זכו לכינויים רשמיים, שנצבעו על דפנותיהם: "גאוות אנשי הגבעות" (Hillmen’s Pride) ו"תיבת נוח" (Noah’s Ark). קרונות אלה, כמו קרונות "טירה", שימשו מעין מוצב נייד, אותו ניתן להשאיר בנקודה מסוימת על המסילה למשך מספר ימים. במקרה בו ירדה רכבת מהפסים, הוצב קרון לחימה במקום עד לסיום עבודות החילוץ והפינוי, כדי להגן על העובדים ועל הרכוש שבמקום.
השימוש בקרוניות היה המאפיין הבולט ביותר של המערכה על המסילות. הקרוניות, שנשאו מספר קטן של לוחמים (בין שלושה לשמונה, תלוי בדגם הקרונית) נסעו על הפסים במטרה לאתר חבלות או מוקשים לפני שרכבת תגיע למקום ותפגע. עם שחר, לפני תחילת נסיעת הרכבות, סיירו קרוניות על המסילות במטרה לוודא כי הן כשירות. סיורים דומים נערכו בערב, לאחר עצירת הרכבות. כאשר קרונית ליוותה רכבת, קבעו ההנחיות כי עליה לנסוע במרחק של כ-500 מטרים לפני הקטר. הדבר נועד לאפשר רכבת לעצור, במקרה והקרונית נתקלת בבעיה, אך לא לתת למורדים שהות להניח מוקש על המסילה בזמן שבין מעבר הקרונית להגעת הרכבת.
קרוניות הסיור נפגעו לעיתים קרובות, ממוקשים או חבלה בפסים ואם ממארבים שהציבו להן הקבוצות החמושות. מאחר שבמקרים רבים נתקלו הקרוניות במוקש או בפס חסר במסילה תוך נסיעה עליהם, נגרם לרבות מהן נזק כבד. מקרה אופייני, שהתרחש ב-3 באוגוסט 1938 על המסילה שבין קלקיליה וטולכרם, תואר על ידי נוטר ממשמר הרכבת: כדי להגן על החיילים שבקרוניות, חיברה חברת הרכבות "מפנה מוקשים" (Mine sweeper) לקרוניות. התקן זה היה מעין קרון רכבת שטוח זעיר, בעל שני גלגלים, שחובר באמצעות מוט ארוך לקדמת הקרונית. בשעת נסיעה, עבר מפנה המוקשים לפני הקרונית, כדי שמוקשים יתפוצצו תחתיו ולא תחת הקרונית עצמה. בסוף 1938 אימץ הצבא שיטה נוספת: בני ערובה ערבים, שנעצרו בכפרים סמוכים למסילה, אולצו לשבת על מפנה המוקשים בזמן הנסיעה. דבר זה נועד להרתיע את הקבוצות החמושות מפני הטמנת מוקשים, שכן אלה יגרמו למות בני עמם. לפחות במקרה אחד נהרגו בני הערובה בעת פיצוץ מוקש. למרות הפגיעות הרבות בקרוניות, היו קרבנות בנפש בקרב אנשי הצוות עניין חריג למדי, אולם מספר רב למדי של חיילים ונוטרים נפצעו במקרים אלה, כמו גם בתאונות שונות.
נוסף על השימוש בקרוניות, סיירו היחידות לאורך המסילות בכלי רכב אחרים, ברגל או על גב סוסים, בין היתר בניסיון להימנע מהמוקשים שעל המסילה עצמה. ב-2 ביוני 1939 הסתיים סיור שכזה בהישג למתקוממים, כאשר אלה הצליחו להרוג את כל משתתפיו, ארבעה חיילים מגדוד הבאפס ושלושה נוטרים ממשמר הרכבת.
שינוי פני המשמר
פעילות היחידה נמשכה ברציפות לאורך קיץ וסתיו 1938, שבסופם הוחלפו מפקדי היחידה: דנטון הוחלף בקצין פרנסיס קלארק הורסבור (Francis Clark Horsburgh) ויוסף רוכל הוחלף ביחזקאל סחרוב, שכיהן בתפקידו שלושה חודשים, ואחריו לא מונה מפקד יהודי נוסף ליחידה.
במהלך 1939 דעך בהדרגה המרד הערבי, בעקבות פעילות הצבא הבריטי. פעילות היחידה נמשכה, עם זאת, גם בתקופה זו ולאורך השנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה. אחרי ניצחון הבריטיים באל-עלמיין בנובמבר 1942, כאשר פחת האיום בכיבוש גרמני, החלו הבריטים להחליף בהדרגה את הנוטרים היהודים, בנוטרים ערבים. נוטרים אלה הצליחו פחות מקודמיהם להתמודד עם איומים על המסילות והרכבות, שהגיעו כעת מכיוונן של המחתרות העבריות.
משמר הרכבת היה הפעם הראשונה שבה התנסתה "ההגנה" בהפעלתה של יחידה סדירה בסדר גודל של קרוב לגדוד, כאשר ההפעלה כללה טיפול בלוגיסטיקה, ארגון וכוח אדם. הניסיון שנרכש היה משמעותי בהמשך, לקראת הקמתם של צה"ל ומשטרת ישראל.
פיליפ דה וינטר
פיליפ מישל פראנס דה וינטר (פלמית: Philip Michel Frans "Filip" Dewinter; נולד ב-11 בספטמבר 1962) הוא פוליטיקאי פלמי, ואחד ממנהיגי מפלגת פלאמס בלאנג, השייכת לימין הקיצוני אשר בבלגיה.