cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פודו דרומי
מורפולוגיה ומידות גוף
האנטומיה הייחודית של הפודו לעומת שאר האיילים, מציגה דמיון ליונקים הרריים אחרים: מבנה הגוף מוצק וחסון כשל היעל, הרגליים קצרות ועבות ומספקות יציבות מוגברת בתנועה במדרונות, והפרסות צרות וחדות. בנוסף, הפודו מתאפיין במבנה גוף עגול עם תנוחה שפופה שנועדה להקל על הצלילה לתוך סבך, ובניגוד לאיילים קטנים אחרים, האחוריים והשכמות זהים בגובהם כדי להגביר את היציבות בירידה במורד ההר. האוזניים העגלגלות קטנות יחסית ומחופות בשיער עבה, והצוואר קצר ורחב. העיניים והאף קטנים ושחורים. הראש המשולש מתאפיין בחרטום קצר במיוחד, והזווית שלו אלכסונית ותלולה יותר מאיילים אחרים. לפודו הדרומי יש מספר בלוטות ריח בגוף: סמוך לעין יש גומץ דמע רחב ועמוק עם בלוטות פרי-אורביטאליות גדולות המפיקות ריח בעיקר כאשר החיה מפוחדת, ומעל לקרסול יש בלוטות ריח המחופות בכיס עור עמוק ונחשבות לפרימיטיביות ביותר; שני סוגי הבלוטות אינן מחופות בפרווה אלא בעור בלבד. הבלוטות הגדולות הסמוכות לעין נמצאות אך ורק אצל זכרי הפודו הדרומי, ונעדרות אצל זכרי הפודו הצפוני או אצל נקבות הפודו הדרומי.
הגובה הממוצע של הפודו הדרומי הוא 35–40 ס"מ (או לפי טענות אחרות עד 45 ס"מ), כאשר אורך הראש והגוף אינו עולה על 85 ס"מ. הפודו שוקל בדרך כלל בין 6.5 ל-13.5 ק"ג, ובמקרים מסוימים עד 15 ק"ג; הנקבה שוקלת ק"ג אחד פחות מהזכר. שיעור הגדילה של העופרים עומד על כ-53 גרם ליום עד הגיעם לגודל של בוגר (למידע מפורט יותר, ראו בפסקת הריון וטיפול בצאצאים). הזנב של הפודו קצרצר ביותר ומהווה פחות מ-8% מאורך הגוף, כשאורכו נע בין 3 ל-8 ס"מ והוא מוסתר ברובו על ידי שערות העכוז. קצה החרטום והלוע של הפודו קצרים עקב ההפחתה של עצם הפרה-מקסילה ועצמות האף. אורך הגולגולת הוא 13–15 ס"מ (או במדויק יותר: 155-134 מ"מ), ורוחב הגולגולת הנמדד במרחק בין עצמות הלחי הוא 6–7 ס"מ. לשיניים החותכות של הפודו יש כתרים מלבניים, וקשת השיניים צרה מאוד. נוסחת השיניים המדויקת של הפודו הדרומי לא תוארה, אך סביר להניח שהיא בדומה לאיילים אחרים ומתחלקת על פי הסדר הבא: 0.0.3.3 בכל אחת מהלסתות העליונות, ו-3.3.1.3 בכל אחת מהלסתות התחתונות; נמצא אם כן, שהמספר המשוער של שיני הפודו הוא 32. אצל העופרים תיתכן לתקופה מסוימת נוכחות של הניבים העליונים, אך הם אינם נוכחים אצל הבוגרים. מלבד מסה גדולה יותר ונוכחות קרניים, הדו-צורתיות הזוויגית מוגבלת מאוד אצל הפודו הדרומי, כאשר לזכרים ולנקבות יש מראה דומה והם מגיעים למשקל המלא שלהם בערך באותו זמן.
טווח
[[קובץ:Pudu puda Range3.png|ממוזער|שמאל|210 פיקסלים|תפוצת הפודו הדרומי:
למפה מדויקת ראו כאן ולמפה מפורטת אודות אוכלוסיות ראו כאן.]] הפודו הדרומי חי בדרום הרי האנדים שבאמריקה הדרומית, בין קווי הרוחב 35º10 דרום ל-45º דרום הנמצאים בין חוג הגדי לחוג האנטארקטי, באזור המהווה גם את קצה טבעת האש ביבשת זו. מרבית התפוצה הנוכחית שלו נופלת במדינת צ'ילה בה הוא מצוי בתחומי המחוזות הבאים: דרום מאולה, ביוביו, אראוקניה, לוס ריוס, לוס לאגוס (כולל האי צ'ילואה ואולי גם באי מוצ'ה) עד לדרום מחוז אייסן; בנוסף, הוא מצוי במידה פחותה בדרום מערב ארגנטינה, בתחומי הפרובינציות הבאות: צ'ובוט, ריו נגרו ונאוקן. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, הזואולוג האמריקני ויליאם הדסון אוסגוד, תיאר את תפוצת הפודו במחוז לוס לאגוס הצ'יליאני כרחבה למדי בפרובינציות אראקו ויאנקיווה, ולטענתו, רבים נצפו באגם טודוס לוס סנטוס (Todos los Santos), אף שכיום הם נראים בו לעיתים רחוקות - מה שניתן לייחס להרס היערות. בנוסף, הוא תיאר את הפודו כנדיר על האי צ'ילואה בניגוד למצב הנוכחי, ומעריכים שאובדן בית גידול באי הוביל את הפודו להפוך לגלוי יותר לעין מבעבר. הן אוסגוד והן פיליפ הרשקוביץ, טענו שהתפוצה של הפודו הדרומי משתרעת עד מצר מגלן, אך אין לכך תימוכין בדמות תצפיות או עדויות אחרות. ייתכן שבעבר הלא רחוק תפוצת הפודו הדרומי השתרעה צפונה עד הבירה סנטיאגו דה צ'ילה.
התפוצה הגאוגרפית של הפודו הדרומי היא לאורך יערות הגשם הממוזגים בדרום אמריקה, אשר כוללים את המורדות הדרומיים של הרי האנדים במזרח, העמק המרכזי של צ'ילה במרכז ורכס החוף במערב; הגבול הצפוני של התפוצה הוא על גדות נהר מאולה (Maule), והגבול הדרומי נופל בקרבת חצי האי טאיטאו שבמרכז הפטגוניה. הטווח המקורי של היערות הממוזגים הופחת במידה ניכרת כתוצאה מהתקדמות ונסיגת קרחוני ההרים במהלך הפלייסטוקן, ויחד עם השפעות האדם בעת המודרנית הושמדו כ-90% מכלל היערות הממוזגים בדרום אמריקה - מה שהוביל לטווח התפוצה של הפודו להצטמק בחדות, ואף על פי שהפודו הדרומי עדיין נמצא לאורך הרי האנדים ורכסי החוף אשר פגיעים פחות להשפעה אנושית, האוכלוסיות בעמק המרכזי של צ'ילה הופכות למפוזרות ומבודדות ושורדות רק בטלאי היער המעטים שנותרו.
סביבת מחיה
בית הגידול של הפודו הדרומי נמצא ברובו ביערות גשם ממוזגים - סוג של מערכת אקולוגית נדירה יחסית הנמצאת בעיקר באקלים ממוזג ומתאפיינת בעצי האשור הדרומי, אך ניתן למצוא אותו במידה פחותה גם ביערות נשירים, יערות משניים, מטעי אקליפטוס וברוש פטגוני המזוהה עם אזור החוף - בעיקר כאלו הממוקמים במקומות שקטים שאינם מופרעים על ידי האדם. בתי הגידול המאוכלסים על ידי הפודו, מתאפיינים בצמחייה נמוכה וסבוכה במיוחד מתחת לחופת היער הבאה לידי ביטוי בעצים קטנים ושיחים גדולים, והפודו מפגין העדפה ברורה אליהם עקב העובדה שהם מספקים לו מקום מסתור בטוח מפני טורפיו. אחד מהצמחים המועדפים ביותר על הפודו בהקשר זה, הוא הבמבוק; הפודו יוצר בין ענפי הבמבוק העבים רשת שלמה של שבילים צרים ונמוכים שבאמצעותם הוא יכול לנוע במהירות בעת שטורפים דולקים אחריו. מלבד האשור הדרומי הדומיננטי במיוחד ביערות הגשם הממוזגים של צ'ילה, הצמחייה בבתי הגידול מורכבת גם מפלורה אנדמית אחרת: הצִ'ילְקוֹ (Fuchsia magellanica) - מין שיח פרחוני וססגוני ממשפחת נר הלילה; האַוֶולַנוֹ (Gevuina avellana) - עץ ירוק גבוה המתנשא עד לגובה של 20 מטר ופריו דומה לאגוז אדום; הטִיאַקַה (Caldcluvia paniculata) - מתנשאת לגובה של 30 מטר ופריה משתייך לקבוצת הלקט; הלוּמָה (Amomyrtus luma) - מין מהדסאים הגדל בנחלים ומפירותיו ארגמניים מכינים ריבה; מַאקִי (Aristotelia chilensis) - עץ קטן הידוע בסגולות הרפואיות של פירות היער שלו. בקווי רוחב גבוהים יותר נוכחים גם בָּמְבּוּק צִ'ילָה (Chusquea quila) - שגדל בצורת שיח צפוף וסבוך, והקוּלִיהוּ (Chusquea culeou) - מין במבוק בעל גבעולים קשים המפריש זרעים אכילים ואשר שימש את האינדיאנים לייצור חניתות וכלי נגינה.
אף על פי שבית הגידול העיקרי של הפודו הוא היער הסבוך, השהות בו היא בעיקר לצורך מסתור, ובעת ליקוט מזון הפודו מגיע לשטחים פתוחים יותר, כמו קרחות יער, קצוות היער או שטחי שיחים שבהם קיימת זמינות גדולה יותר של צמחייה נמוכה ומגוונת, היות שהעצים אינם מסתירים את קרני השמש. מספר חוקרי טבע סוברים שקרבת בית הגידול לגוף מים כמו נהר או אגם היא מרכיב חשוב בבחירת מקום המחיה של הפודו, היות שניתן לשתות ממנו באופן קבוע וכן להימלט אליו מפני טורפים יבשתיים. הפודו מוצא מקלט מפני השמש הקופחת מתחת לחופת היער או בעמקים שבהם הטמפרטורות נוחות יותר.
באי צ'ילואה, הפודו הדרומי נצפה במגוון בתי גידול שלא נחשבים לאופטימליים במיוחד: טלאי יער המפוזרים בנוף חקלאי עם עדרי בקר וכלבים משוחררים, אזורים עם גישה רחוקה למקורות מים, או כאלה שנמצאים תחת הפרעה אנושית גבוהה וסמוכים לכבישים ראשיים; הדבר נובע מהצטמצמות בתי הגידול באי, וכן מהעובדה שהפודו מסוגל לשרוד בכתמי יערות עם כיסוי נרחב של שיחים. במחקר שנעשה באי, צפיפות הפודו הושפעה בחדות מנוכחות האדם וכלבי הבית. ביחס לקרובו הצפוני, הפודו הדרומי מאכלס אזורים נמוכים יותר - אפילו בשפלות ובעמקים, ומגבלת הגובה העליון שלו היא בסביבות 1,700 מטר מעל פני הים, במקרים מסוימים, אפילו על מורדות הרי געש (דוגמת פויווה-קורדון קאויה, קופאווה, קטרופיאן וקלבוקו). הסיבה לכך, נעוצה בעובדה שקו השלג המתאפיין בשלג נצחי מתחיל בדרום הרי האנדים כבר בגובה 2,000 מטר או אף נמוך יותר, כשהמשמעות היא שמעל 1,700 מטר האקלים הופך לבלתי ראוי למחיה עבור הפודו בשל דלילות הצמחייה. סביבת המחיה של הפודו הדרומי מתאפיינת בכמויות משקעים גבוהות (בממוצע 2,000–4,000 מילימטר משקעים לשנה), חורפים גשומים ולחים, וקיץ קצר ויבש. הטמפרטורה המקסימלית בבית הגידול בקיץ היא כ-30 מעלות, בעוד שהטמפרטורה המינימלית עשויה להיות מספר מעלות מתחת לאפס. פודואים השוכנים באזורים גבוהים, נודדים עקב כך לעמקים החמים יותר עם בוא החורף.
אקולוגיה
הפודו הדרומי תואם היטב באורח חייו לאקולוגיה האופיינית למעלי גירה קטנים ומכרסמים אחרים, אשר באה לידי ביטוי בכך שהוא קטן, מפגין דו-צורתיות זוויגית מועטה, טריטוריאלי, פעיל בבדידות, מגיב בתנוחות מסוימות לנוכחות איום, מתקשר באמצעות ריחות ובררן מאוד בתזונתו.
פעילות
אף על פי שיש דפוסי פעילות שונים במהלך היום ובהתאם לעונה אצל הפודואים בבר, באופן כללי הפודו הדרומי מוגדר כמין פעיל דמדומים מאחר שפעילותו העיקרית מתרחשת בשעות אחר הצהריים המאוחרות, עלות השחר ושעות הבוקר, ובתחילת הלילה; הוא עשוי גם להיות פעיל לאורך שעות היממה, עם נטייה מוגברת לפעילות ביום. שעות הצהריים וחצות הלילה מנוצלות לרוב למנוחה ולהעלאת גירה. למזג האוויר יש השפעה מסוימת על תנועות החיה: הפודו מראה פעילות מוגברת בימים סוערים מאשר בימים רגועים ושטופי שמש - אינדיקטור לחוסר הסבלנות שלו לחום; עם זאת, חוקר אחד צפה בפודו פעיל בשעות הצהריים למשך חצי שעה תחת שמש ישירה ביום קיצי וחמים בטרם נסוג חזרה לסבך. יתר על כך, הפודו הדרומי מסוגל להתאים את עצמו בקלות לטמפרטורות מגוונות כפי שהוכח בגני חיות רבים ברחבי העולם. במקרה של חשיפה לקור ממושך בחודשי האביב והקיץ בחצי הכדור הדרומי, לפודו יש שיא עונתי של הפרשת תריודוטירונין המצביע על ההסתגלות של קצב חילוף החומרים שלו לתנאי הסביבה.
הפודו הדרומי הוא מין יחידאי הפעיל רוב הזמן בבדידות, בניגוד לחוקרים מוקדמים שטענו שהוא חי בעדרים. במהלך האביב והקיץ, הנקבות נראות באופן קבוע לצד העופר שלהם עד שהוא מגיע לעצמאות. מעבר לכך, הן הזכרים והן הנקבות חיים בדרך כלל בגפם, אף על פי שזכר ונקבה עשויים להראות לזמן קצר אחד בחברת השני עקב הטריטוריה החופפת שלהם. לעיתים נדירות יותר ניתן לראות קבוצה של 3 פודואים. הפודו יוצר בשטח הפעילות שלו רשת שלמה של שבילים נסתרים בצמחייה המובילים אותו בבטחה לשטחי האכלה ואזורי מנוחה, והוא משתמש במחילות ומנהרות מתחת לאדמה כדי להתחבא מפני טורפים.
התנהגות ותקשורת
ההתנהגות החברתית של הפודו לא אומתה ברובה בטבע. חוקר אחד תיאר 7 סוגי התנהגות בשבי, וחוקר נוסף תיאר 19 התנהגויות שונות; אחרים תיארו רפרטואר עשיר של 40 סוגי התנהגות, כאשר הנפוצים ביותר קשורים לרחרוח, עשיית צרכים, ורדיפה אחר יריב. הפודו הדרומי מסתמך בכבדות על חוש הריח כאמצעי להשגת מזון ולחקור את סביבתו. הוא דוגם את הסביבה על ידי הרחה, ליקוק, ולעיסה של חפצים. הפרשת נוזל מבלוטות הריח הגדולות בסמוך לעיניים נעשית על ידי שפשוף הבלוטה באובייקט, והיא יכולה להתרחש במהלך תצוגה דומיננטית, חיזור, והתרגשות. הפודו משתמש גם בתנועות חזיתיות כצורה של תקשורת; לזכרים ולנקבות למשל, יש תנוחות שונות בעת עשיית צרכים על מנת להפיץ את הריח של החיה. בשבי, הפודו מגיב בתנוחות כנועות לנוכחות של פרטים דומיננטיים: מתיחה של הצוואר לאורך ומטה, כריעת פלג הגוף האחורי, והימנעות מיצירת קשר עין עם הפודו הדומיננטי. באותה מידה, הפודו הדומיננטי מפגין תנוחות אגרסיביות ובוטחות: נפנוף בקרניים לעבר הפודו הכנוע, עמידה בסמוך לו עם חוטם מורם, או כיפוף הראש למטה בתנוחה מאיימת - כביכול מתכונן לנגוח אותו. הפודו הדומיננטי משתמש גם בתצוגה לרוחב שבה הוא מקמר את גבו ומעביר את משקל גופו לגפיים האחוריות ולכתפיים בדומה לחתולים, תוך כדי הרמת הזנב בצורה אופקית, זקיפת האוזניים, והפרשת נוזל מבלוטות הריח שבצידי העיניים. הפודו הדומיננטי עשוי לרדוף אחר הפודו הכנוע עד אפיסת כוחות, תוך ניסיון להכות אותו עם הרגליים הקדמיות או לנשוך אותו בפלג הגוף האחורי. בתגובה לרחרוח של צורכי הנקבה, הזכר יבצע את תגובת פלהמן בה השפתיים מקופלות לאחור והוא עשוי ללקק לאחר מכן את הנקבה. פרטים צעירים עשויים לרוץ בשובבות לשחק זה עם זה, והאם מטפחת את העופר על ידי ליקוק הפרווה וסירוקה באמצעות השיניים החותכות שלה. בתגובה לנוכחות טורף, הפודו הדרומי יקפא תחילה על מקומו ללא תזוזה בניסיון להתחמק מעיני הטורף, וכאשר התגלה, הוא יפתח בריצת זגזוגים לא סדירה תוך כדי השמעת קריאת אזהרה.
טריטוריאליות ומערכת חברתית
טווח השטח הביתי של הפודו והיבטים נוספים באקולוגיה לא נחקרו רבות; רק שני מחקרים בדקו את התנועה של הפודו בשטחו ואת סוגי בתי הגידול המשמשים אותו ביותר, ואף המחקרים הללו נעשו בעיקר על פודואים בשבי, בבתי גידול עם הפרעה אנושית גבוהה או כאלו שמוגבלים טבעית (איים למשל), וכן במקומות שבהם יש לצד הפודו אוכלוסיות גדולות של איילים לא מקומיים. במחקר הראשון שנעשה ב-1987 נחקרו 7 פרטים על חצי אי בגודל 1,200 דונם, כאשר אצל 4 מתוכם השטח הביתי שבו התרחשה מרבית הפעילות היה בגודל של 16–26 דונם. אף על פי שהפודואים שנכללו במחקר נבדלו זה מזה בהתנהגותם, המאפיין המשותף שלהם היה שימוש ביערות דלילים על גבול ארץ-שיחים, ואיכות בית הגידול נעה מיערות ללא הפרעה עד לאזורים שמופרעים בכבדות על ידי האדם - מה שמלמד על הגמישות של הפודו ללחצים סביבתיים. הפודואים במחקר היו טריטוריאליים, ולפחות זכר אחד שהיה תחת מעקב נצפה שוהה בשטחו במשך כל עונות השנה. במחקר השני מ-1992, שוחררו סך של 20 פרטים על ויקטוריה - אי ארגנטינאי באגם נאוול ואפי אשר אין בו טורפים ומצויים בו איילים לא מקומיים רבים שהוכנסו על ידי האדם, כאשר מחצית מהפודואים ששוחררו היו תחת מעקב. לפרטים שנחקרו היו טווחי בית מגוונים שנעו מ-2 עד ל-200 דונם, והמשותף להם הוא שכולם אכלסו אזורים צפופים וסבוכים של ארץ-שיחים בניגוד לשאר האיילים האקזוטיים באי. הפודואים ששוחררו נותרו רובם קרוב לנקודת השחרור, ורק 2 פרטים מהם הרחיקו נדוד עד ל-20 ק"מ מהמקום.
תזונה
אף על פי שהפודו הדרומי עשוי ללקט מזון לאורך היום, הוא נצפה לעיתים קרובות יותר בבקרים, שעות הצהריים המאוחרות, ומוקדם בלילה. בעת ליקוט המזון, הפודו נע באיטיות דרך הצמחייה תוך כדי שהוא נוטל במהירות פיסות מפה ושם של מיני צמחים שונים. הפודו הדרומי הוא בעל חיים צמחוני הניזון ממגוון מזונות צמחיים הקשורים ליער, כולל עלים צעירים, ענפים, נבטים, שיחים, שרכי מים, צמחי מרפא, פירות בשרניים, פירות יער, פרחים וצמחים עשבוניים עם תפרחות, והוא מתמקד בחלקי הליגנין המזינים של הצמח. חוקרים שונים הגדירו בכללות את התזונה ככזאת המורכבת מעשבי תיבול, עלווה וגבעולים טריים. מאחר שחופת היער מונעת בדרך כלל התפתחות של פלורה נמוכה ומגוונת על האדמה עקב חסימת קרני השמש, אזורי ההאכלה המועדפים על הפודו נמצאים דווקא בקצוות היער וביערות מקוטעים ולא בסביבה מיוערת לחלוטים בה הצמחייה המזינה מועטת. הפודו עומד לעיתים קרובות על רגליו האחוריות או קופץ על גזעים שנפלו על מנת להגיע לצמחייה שגבוהה ממנו. בדרך כלל, הגישה לאזורי ההאכלה היא באמצעות רשת של שבילים קבועים ונסתרים בצמחייה. הפודו יכול לשרוד במשך זמן ארוך ללא שתייה, כשאת הלחות הנדרשת לו הוא יקבל ממזונו הצמחי.
כצפוי, ניתוח היסטולוגי של צואת הפודו הדרומי הראה שהפודו סלקטיבי מאוד בבחירת מזונו, בדומה ליונקים קטנים אחרים הנאלצים לבחור מקורות מזון איכותיים כדי לעמוד בעלות האנרגיה הגבוהה שגופם הקטן מבזבז בפעילות סטנדרטית כמו חיפוש מזון. נמצא שבאזורים ללא הפרעה אנושית הפודו מעדיף יותר עלים, ענפים ושיחים מאחר שיש ברשותו מספיק זמן כדי לבחור את המזון האיכותי, בניגוד לאזורים מופרעים שבהם הוא ניזון בעיקר מצמחים עשבוניים באיכות ירודה ומצמחייה אחרת בהישג יד עקב העובדה שהשהייה יתר על המידה באזורים הללו עשויה להעמיד אותו בסכנה. ממצא אחר מניתוח היסטולוגי מצא שבאזורים עם הפרעה הצמח המועדף ביותר הוא פטל עלי-אולמוס (Rubus ulmifolius) שמוצאו מספרד, בעוד שהצמח הפרחוני אסטראנטרה (Asteranthera) מהצינוראים הועדף באזורים שקטים. מורפולוגיית כותרת השן החותכת של הפודו יחד עם קשת השיניים הצרה והזעירה מלמדת על כך שהפודו יכול לבחור רק צמחים בצורה ובעובי מסוימים, וגורמת לדיאטה שלו להיות בררנית אף יותר; הפודו אינו אוכל את הצמח בשלימותו, אלא לוקח פיסות קטנות ממספר צמחים בזמן קצר וממשיך הלאה. יעילותה של מערכת העיכול של הפודו דומה לזו של אוכלי פירות כדוגמת המזאמה האדומה, צביון חום וצביון מקסוול, וזמן העיכול הממוצע של מזון צמחי אצל הפודו מוערך בכ-29.9 שעות. הפודו הדרומי הוא יונק מעלה גירה, וקיבתו מורכבת מארבעה מדורים. לפודו יש תחרות מסוימת עם יונקים צמחוניים אחרים שהובאו על ידי האדם לטווח התפוצה שלו, ביניהם: אייל אדום, אייל הכרמל, יחמור אירופי, ארנבת אירופאית וחזיר בר. באופן ספציפי יותר, חוקר טבע אחד דיווח בשנת 1925 שהפודו הדרומי ניזון מהפוקסיה המגלנית ומחזרן הרים דרום-אמריקני (Chusquea), וחוקרים אחרים מ-1967 ו-1992 דיווחו שהוא ניזון גם ממיני עצים ושיחים כדוגמת: גויאבה צ'יליאנית (Ugni molinae), ברברית, שיח פנס צ'יליאני (Crinodendron hookerianum), גאולטריה (Gaultheria), ריבס ענק (Gunnera tinctoria), אזארה (Azara), תות יין צ'יליאני, חזרן קוליהו (Chusquea culeou) וחזרן צ'ילה. הפודו הדרומי ניזון גם מעלים של עצים שונים כגון: אמומירטוס לומה, אשור דרומי, הדס צ'יליאני (Luma apiculata), טמו (Blepharocalyx cruckshanksii), קויג'ו (Nothofagus dombeyi), שיח אש צ'יליאני (Embothrium coccineum) ופונקיי (Lomatia ferruginea). תצפיות על הרגלי האכילה של הפודו הדרומי באגם רופאנקו, מצאו שאף שהוא ניזון מצמחים רבים, רק מינים בודדים זוכים להעדפה גבוהה ונצרכים על ידו בקביעות. התצפיות הללו גם מצאו שהפודו מעדיף יותר ללקט מזון בארץ-שיחים מאשר ביערות או בסבך במבוק. בנוסף נמצא שבתוך הצמחייה הגבוהה והסבוכה, הפודו הדרומי היה ניזון בעיקר משרכי מים שונים, ושיחי ורבניים, ופרטים מסוימים גלשו גם על גפנים ועשבי תיבול; בשכבות צמחייה נמוכות לעומת זאת, הוא גילה העדפה גדולה יותר לטחבים, עשבים ועשבי תיבול. הן בצמחייה גבוהה והן בצמחייה נמוכה, מרבית הפודואים שנצפו אכלו 80-60% מכלל מיני הצמחים הזמינים, ופרטים בודדים ניזונו רק מ-25% מכלל הצמחים הזמינים. בבתי גידול פתוחים, הפודו הדרומי נמצא אוכל לחך, לוטוס ויבלית ונמנע מסדגס (Cyperaceae); הוא גם נצפה אוכל פירות בשרניים של הלוז הצ'יליאני והדסיים אחרים. בשבי, הפודו ניזון מפטל, וורדים, תפוחים, תותים, ערמונים, אגוזי לוז, בלוטים, תפוחי אדמה, בננות, גזרים, סלרי, ארטישוק ירושלמי, תלתן אדום ולבן, אספסת, פטריות ומלח.
על האי צ'ילואה, תצפיות הראו שתזונת הפודו מבוססת ברובה על צמחים אקזוטיים (למשל שן הארי, תלתן רגל ציפור ומוז צר-עלה), שרכי מים, ניצנים, פרחים, פירות ושתילים של טיאנו (Weinmannia trichosperma), שרך קשה אנטארקטי (Blechnum penna-marina), שרך קשה צ'יליאני (Blechnum chilense), ועוד רבים אחרים. המקומיים מדווחים שהפודואים חודרים מדי פעם לגינות כדי לפשוט על תפוחי אדמה, תפוחים, וורדים, דשא ואפונה.
רבייה וייחום
עונת הרבייה העיקרית של הפודו הדרומי מתרחשת בין החודשים אפריל ויוני; הייחום של הפודו הדרומי הוא עונתי, ומשך הייחום הממוצע הוא כ-11 ימים. תדירות מחזור הייחום מושפעת רבות מתנודות עונתיות וסביבתיות, במיוחד מפוטופריודיזם ומאיכות המזון. זכרים מפגינים רמות שיא של הורמוני רבייה שונים במהלך זמנים מסוימים בשנה; מחקר אחד מצא כי הורמון מגרה זקיק וטסטוסטרון מגיעים אצל הפודו לשיא פעמיים בשנה. מחקר אחר לעומת זאת, מצביע על כך שדווקא להורמון מחלמן ולטסטוסטרון יש שני שיאים מדי שנה, בעוד שלהורמון מעורר זקיק ולפרולקטין יש רק שיא אחד. הורמון הקורטיזול המופרש בעת לחץ גבוה, מגיע לשיא אצל הפודו במהלך עונת הרבייה, והאשכים אף הם הופכים לגדולים יותר באביב ובסתיו במקביל לרמות ההורמונים הגבוהות. הוצע שהשינויים הפיזיולוגיים בתקופות מסוימות קשורים להתפתחות קרן האייל, לדומיננטיות חברתית ולייחום, מה שנתמך חלקית על ידי מחקר אנדוקריני שבוצע בשנת 1993 בו נמצא שרמות הטסטוסטרון וההורמון המחלמן הגיעו לשיא בחודש מרץ, במהלך עונת הרבייה. בנוסף, הספרמטוגנזה שהיא תהליך יצירת תאי זרע, מוגברת באופן משמעותי רק במהלך עונת הרבייה, אך עשויה להימשך מספר חודשים לאחר מכן. כתוצאה מרמות גבוהות של הורמוני רבייה בתקופות מסוימות, הפודו הדרומי יכול להתרבות פעמיים בשנה: נקבה שטרם נכנסה להריון בעונת הרבייה העיקרית בין אפריל ליוני, יכולה לבייץ שוב בין נובמבר לינואר כאשר הורמוני הרבייה של הזכרים מגיעים לשיא השני שלהם. הזכרים פוריים בשבעה חודשים מדי שנה.
עקב היות הפודו מין חמקמק ונסתר, מרבית המידע אודות מערכת הרבייה וההזדווגות נלמדה מפרטים בשבי. בשבי הפודו הדרומי עשוי להיות פוליגמי, והדבר אמור בעיקר לגבי הזכרים. בבר לעומת זאת, נוצרים בדרך כלל קשרים זוגיים בין זכר ונקבה החיים באותו אזור. כאשר הנקבה מיוחמת, הזכר פונה אליה בגחינה נמוכה ואיטית; לאחר רחרוח וליקוק השתן שעל פיהם הזכר קובע האם הנקבה ראויה לרבייה, הוא נוגח אותה קלות במפשעה או בצדדים. ההזדווגות מתרחשת בתדירות גבוהה במשך 3 ימים, כשכל משגל נמשך 2–3 שניות.
הריון וטיפול בצאצאים
תקופת ההריון היא בסביבות 7 חודשים. נקבת הפודו מתייחדת משאר האיילות בכך שהיא מסוגלת להשהות את התפתחות העובר ברחם למשך תקופה ארוכה עד שהתנאים הסביבתיים משתפרים בתהליך הידוע כדיאפאוזה. מאפיין זה מצוי בקרב היונקים בעיקר אצל הכיסאים והמכרסמים. תקופת ההיריון המדויקת שנויה במחלוקת: חוקר אחד ציין שהיא נמשכת בין 203 ל-223 ימים, ואחרים טוענים שהיא נעה בין 197 ל-223 ימים. משך זמן ההריון אצל הפודו ארוך מאוד בהשוואה לאיילים אחרים גדולים יותר. מרבית העופרים נולדים בעונת האביב אשר חלה בחצי הכדור הדרומי בין נובמבר לינואר. הנקבה ממליטה מדי שנה עופר אחד בדרך כלל, אך לידת תאומים אינה נדירה. מתוך 757 המלטות שתועדו, יחס המינים בעת הלידה היה 372 זכרים לעומת 389 נקבות מה שמצביע על כך ששכיחות הנקבות גבוהה במעט מהזכרים; בארבע המלטות מתוך אלו שתועדו נולדו תאומים. עם זאת, יש הטוענים שיחס המינים הוא 1:1. במהלך תוחלת החיים הממוצעת של הנקבה בטבע, היא ממליטה בממוצע 3.88 עופרים. בשבי לעומת זאת, הנקבה עשויה להמליט עופרים בשיעור כפול עקב תוחלת החיים הגבוהה: נקבה אחת המליטה לאורך 15 שנותיה מספר שיא של 14 עופרים, בעוד שזכר אחד גרם ללידתם של 28 עופרים לאחר שהכניס להריון מספר נקבות במשך חייו. העופר של הפודו קטנטן ודומה בגודלו לחתלתול, כאשר בעת הלידה גובהו בכתפיים 17–20 ס"מ בלבד, ומשקל גופו 700 גרם עד קילוגרם אחד לכל היותר; הנקבות גדולות במעט מהזכרים בלידה. העופר נולד עם פרווה כהה משל ההורים, כאשר על פלג הגוף העליון יש מעין גלימה שחרחרה השזורה בכתמים ונקודות צהבהבות, ושאר חלקי הגוף בצבע חום זהוב. הכתמים על פרוות העופר נועדו לדמות את קטעי האור והצל ביער כדי להסוות אותו היטב על הקרקע, והם מתפוגגים ונעלמים זמן קצר לפני גיל 3 חודשים. נקבת הפודו הדרומי מעניקה לעופר טיפול מסור: היא אוכלת את השליה ומלקקת את פרוותו כדי שהריח שלהם לא יביא טורפים לאזור, והיא מנסה לעורר אצלו הטלת שתן והפרשת צואה על ידי ליקוק פתחי הביב. היא מאפשרת לו לינוק בתוך שעה לאחר הלידה לאחר שניקתה אותו לגמרי. חלב הפודואית מורכב משומן, אלבומין ולקטוז, וכן כמויות גבוהות של נתרן ואשלגן. בשבי, הנקבה מיהרה לבוא למקומו של העופר ולטפח אותו בתגובה לפעיות שלו. מחקרים מסוימים מצאו שעופר הפודו עדיין יונק בגיל חודש, בעוד שניסיונות לינוק בגיל חודשיים נדחים על ידי האם. מחקר נוסף קובע כי גיל הגמילה הוא בסביבות 1.8 חודשים, כאשר משקל העופר מגיע ל-3 קילוגרם. העופר גדל במהירות, ומגיע לגודל פודו בוגר תוך 3 חודשים בלבד; הוא הופך להיות עצמאי בגיל 8 חודשים, ובמקביל נאלץ לעזוב את שטח ההורים ולתור אחר שטח מרוחק עקב הטבע הבודד של המין. הנקבה מסוגלת להתרבות מגיל 6 חודשים ואילך, אך נפוץ שהדבר מתרחש בגיל 12–18 חודשים. הזכר מסוגל להתרבות מגיל 4.7 חודשים, אך עקב התחרות עם זכרים חזקים, הוא בדרך כלל לא יצליח לעשות זאת עד לגיל שנה או שנתיים וחצי. בשבי, ההזדווגות הראשונה של הזכר או הנקבה עשויה להיות מאוחרת אף יותר מכך. הקרניים מופיעות לראשונה אצל הזכרים בין 9 ל-12 חודשים, והנשירה הראשונה שלהם מתרחשת ביולי.
תוחלת חיים
תוחלת החיים הממוצעת של הפודו הדרומי בטבע, היא 4.4 שנים לנקבה ו-4.5 שנים לזכר. תוחלת החיים הממוצעת בשבי, היא 17.4 שנים לנקבה, ו-15.8 שנים לזכר. תוחלת החיים הארוכה ביותר בשבי שתועדה הייתה 17.9 שנים בגן החיות של רוטרדם. התמותה של העופרים במהלך החודש הראשון שלאחר הלידה היא בשיעור של 26% לשני הזוויגים.
טריפה
הפודו הדרומי מהווה מקור מזון למספר מיני טורפים בהרי האנדים. הטורפת הטבעית העיקרית של הפודו היא פומת ההרים, אשר הפודו מהווה באזורים מסוימים את תזונתה העיקרית ואת המזון האהוב עליה. במחקר אחד נמצא שבתוך פחות משנה אחת פומה שגידלה 3 גורים סביב אגם רופאנקו הרגה לבדה כ-30 עד 40 פודואים, וחוקר אחר העריך שבצ'ילה, כל פומה הורגת בממוצע מדי שנה 15 פודואים, המהווים 49-11% מתזונת הפומה לצד הארנבת האירופאית המהווה טרף חילופי. כ-73% מכלל הפודואים שנטרפים על ידי הפומה הם עופרים, והיא אחת הגורמים העיקריים לתמותה הגבוהה בגיל צעיר. נמצא גם שאצל פומות החיות סביב אגמים ומקורות מים בפנים הארץ הפודו מהווה כ-5.9% מהתזונה, ועבור פומות החיות באזורי החופים הפודו מהווה 22% מהתזונה. הטורף היחיד מלבד הפומה שנעשה מחקר אודות טריפת הפודו על ידו הוא שועל דרווין הנדיר אשר חופף עם הפודו הדרומי רק על האי צ'ילואה; מחקר מ-1990 מצא שהפודו מהווה כ-2% מתזונת השועל בפארק הלאומי נהולבוטה, 5.2% מתזונת השועל בפארק הלאומי צ'ילואה, 6.9% בפארק הלאומי פריוקיוינה ו-2.7% בפארק הלאומי אהונקו; באופן כללי, הפודו הדרומי מהווה כ-3.9% מתזונת השועל על האי צ'ילואה. טורפים אחרים ידועים או פוטנציאליים של הפודו הדרומי הם שועלים כדוגמת שועל קולפאו ושועל ארגנטינאי אפור, חתולי בר קטנים כדוגמת חתול קודקוד, חתול הפמפס וחתול קולוקולו, ואוח זוטר; כלבי בית מהווים גם הם איום חמור על הפודו (ראו גם בפסקת איומים). לפודו יש סיבולת נמוכה, והוא אינו מסוגל לרוץ לאורך זמן. על כן, כדי להימלט מפני טורפים הפודו הדרומי נוהג להסתתר במנהרות קטנות ובמחילות, ובמקרה הצורך הוא גם נמלט למים ומסתייע בכושר השחייה המצוין שלו.
טפילות
הטפילים הפנימיים נחקרו אף הם בהרחבה. חוקר אחד מצא ביצים של סטרונגילידה (Strongylida) ב-55% מצואת הפודו שנבדקה על ידו, וכן ביצי מולריוס (Muellerius capillaris) ב-100% מהצואה שנבדקה על ידו. טפילים חשובים אחרים הם הקאפילאריה (Capillaria) ממערכת תולעים נימיות (נמטודות) והאימריה (Eimeria) מהנבגוניות. טפילי מעיים משותפים לפודו ולבעלי חיים מבויתים, הם האוסטרטאגיה (Ostertagiaostertagi), הספיקולופטראג'יה (Spiculopteragia), האוסופאגוסטומום (Oesophagostomum), ההנמאטודירוס (Nematodirus), הטריצ'וסטרונגילוס (Trichostrongylus) והקופרייה (Cooperia pectinata). הפודו הדרומי הוא אחד הפונדקאים של הקיסטריכרכוסיס (Cysticercosis) - צורת הזחל של תולעת שלפוחית דקת צוואר (Taenia hydatigena) ממשפחת השרשורים. בריאות ובכבד של הפודו נמצא היצור לינגואטולה (Linguatula serrata) מהרגלסתיים, בשרירי השלד והלב נוכח הטפיל סארקוקיסטיס (Sarcocystis), ובמקרה של דלקת ריאות יש גם נוכחות של הנמטודה דיקטיאוכאולוס (Dictyocaulus). חוקר משנת 1992, תיעד 5 פודואים בשבי שמתו כתוצאה ממחלת הפה והטלפיים, וחוקר אחר דיווח על הידבקות של הפודו בנגיף פוקסיווירידה (Poxviridae) בגן החיות של אליקון דה אורטגה בספרד. בטבע, נמצא פודו אחד שמת כתוצאה ממחלת הריריות בבקר הנגרמת על ידי הנגיף פסטיוירוס (Pestivirus) ממשפחת הפלאוויווירידה. בשבי תועד פרט שמת מהרעלת דם עקב חיידק הטרופרלה פיוגנס (Trueperella pyogenes) שנמצא במערכת העיכול והנשימה של פרסתנים.
מצב שימור
הפודו הדרומי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT) החל משנת 2016. קודם לכן, הפודו היה רשום בקטגוריית הפגיע (VU) כבר משנת 1996 על בסיס ההערכה שאוכלוסיית המין פחתה בשיעור של 50% במהלך 500 השנים האחרונות - מאז גילוי יבשת אמריקה על ידי האירופאים. במהלך 15 השנים שקדמו לשנת 2008, האוכלוסייה פחתה שוב בשיעור של 20% עקב מספר איומים משמעותיים והיא נמצאת עד היום במגמת ירידה. לאור הנתונים הללו, הפודו הדרומי התאים לסיווג בקטגוריית הפגיע, אולם מפנה לא צפוי חל בשנת 2016, כאשר התגלה שבית הגידול המתאים עבור המין גדול יותר ממה שהיה ידוע קודם לכן, והאומדן המשוער של האוכלוסייה על בסיס בית הגידול הוביל לכך שהארגון הוריד אותו לקטגוריית קרוב לסיכון בשל אי ההתאמה לקריטריונים של קטגוריית הפגיע. עם זאת, ההחמרה במצב השימור שלו די צפויה לנוכח האיומים.
נוכחות כלבים
תקיפת פודואים על ידי כלבי הבית נפוצה מאוד בבתי גידול הסמוכים למגורי האדם. ההתקפות הללו שלעיתים קרובות עשויות להסתיים במותו של הפודו, מתרחשות בהיקף גבוה אפילו בתוך פארקים לאומיים, והן הגורם העיקרי שבעטיו מובהלים פודואים פצועים למרכזי טיפול בחיות בר בצ'ילה. באזור החוף של ואלדיביה בצ'ילה, דווח שנוכחות הפודו גבוהה יותר באזורים שבהם יש לו סיכוי נמוך לפגוש בכלבי בית, וסביר להניח שהדבר זהה לגבי אזורים אחרים כדוגמת האי צ'ילואה. הכלבים מהווים איום חמור במיוחד על אוכלוסיות קטנות מפוזרות, שכן כל אובדן של פודו משפיע מיידית לרעה על גדילת האוכלוסייה. במקומות רבים, המניע העיקרי לתקיפות הוא הזנחה של הכלב מצד הבעלים ואי האכלתו בצורה מספקת, אשר גורמת לכלב לצאת ליער ולחפש מקור מזון; הדבר נובע גם מכך שהכלבים משוחררים בדרך כלל ולא סגורים בחצרות הבעלים. מצלמות נסתרות ביערות מתעדות את הכלבים משתמשים בשבילי הפודו כדי לאתר אותו, ונראה גם שהכלבים לומדים במהירות כיצד לצודו עד שהם הופכים למתמחים במציאתו ולמיומנים בהריגתו. באי צ'ילואה, ניתן לראות לעיתים קרובות כלבים רודפים אחר פודו מתנשף למשך זמן רב, וכן באזורים אחרים ביבשה. יתר על כן, בחלק מהיישובים האנושיים, מציאת שלדי פודו ביערות הסמוכים מלמדת על כך שהם קיפדו את חייהם בעקבות התקפת כלבים.
הסיבה שהכלב מהווה איום חמור עבור הפודו, נובעת מכך שלפודו אין סיבולת גבוהה המאפשרת לו לרוץ לאורך זמן, והוא הופך למותש אחרי זמן קצר של מרדף. במקרה שאין גוף מים זמין בסביבה שאליו הפודו יוכל לקפוץ ולשחות (כמו אגם או נהר), הסיכוי שלו לחמוק ממלתעות הכלב קלוש ביותר. אחת הסיבות לכך, היא שטקטיקת ההימלטות של הפודו כוללת ריצה מהירה בתוך הסבך למשך מספר מטרים תוך כדי השמעת רעש אופייני של התנשפויות חזקות (בין 5 ל-20 פעמים), ואז עצירה פתאומית בתוך אחד השיחים תוך כדי קפיאה על המקום; בעוד שהטקטיקה הזאת מצליחה להערים על הטורפים הטבעיים שמאבדים את הפודו בסבך, הכלב לעומתם מסוגל לאתר את הפודו בעקבות חוש הריח תוך זמן קצר.
ציד ולכידה
ציד הפודו עבור בשרו ועורו עדיין מתרחש באזורים מסוימים, אך נראה שיש כלפיו עמדה חיובית בקרב המקומיים, לפחות ברכס הסמוך לחופי צ'ילה, ובמרבית האי צ'ילואה. באזורי החוף של ואלדיביה, המקומיים מגינים לעיתים קרובות על הפודו מפני תקיפות של כלבים. בארגנטינה, לא תועד בשנים האחרונות ציד לא חוקי, אך ייתכן שיש ציד בהיקף נמוך למטרות קיום. על חופי האי צ'ילואה, דייגים וכפריים מדווחים לעיתים קרובות שהם משלימים את התזונה שלהם בבשר הפודו, וציידים מסוימים משתמשים בכלבי ציד כדי לתפוס את הפודו. אף על פי שהאיום הנשקף מהציד נמוך יחסית, מאידך, על הפודו רובץ איום לא פחות חמור: תפיסה ולכידה של פרטים בטבע למכירה או לגידול בגני חיות פרטיים וציבוריים בתור חיית מחמד; במהלך 1980, למעלה מ-600 פודואים דרומיים נתפסו באי צ'ילואה עבור מכירה בתור חיית מחמד, ובין 1985–1993, יוצאו מצ'ילה כ-42 פודואים לגני חיות מערביים. היקף התופעה אינו ידוע, אך יש חשד שפודואים רבים הנמצאים בגני חיות נלקחו מהטבע.
תחרות עם פרסתנים אחרים
בחלק מהתפוצה של הפודו הדרומי, הוכנסו על ידי האדם במהלך השנים פרסתנים שלא היו קיימים בו מעולם כמו טאר ההימלאיה, אייל אדום, יחמור, אייל הכרמל, אייל נקוד וחזיר בר, ונוכחותם מהווה איום גובר על הפלורה המקומית אשר משפיעה גם בעקיפין על הפרסתנים המקומיים כמו הפודו וההומול שנאלצים להסתפק במקורות מזון באיכות ירודה יותר. מבין המינים הפולשים הללו, לחזיר הבר יש את ההשפעה העיקרית על הפלורה, ואף על פי שהוא מדלל עשבים ושיחים נמוכים המהווים מקור מזון עיקרי לפודו, בו זמנית הוא גם גורם לחידוש הצמחייה ביער, כך שההשפעה שלו היא מעורבת; חוקרי טבע חוששים שחזיר הבר עשוי לטרוף גם את עופרי הפודו הקטנים, אם כי טרם ישנם ממצאים המאשרים זאת.
בקר הבית וכבש הבית נוכחים גם הם בתפוצתו של הפודו, ואף על פי שאין הם מתחרים בפודו על מקורות המזון, מכל מקום, הבקר עשוי להעביר פתוגניות שונות לפרסתנים המקומיים ובכללם הפודו אשר פגיעים יותר עקב אי היותם מחוסנים, כדוגמת החיידק Mycobacterium avium paratuberculosis  שגורם למחלת פאראטוברכולוסיס (Paratuberculosis) הפוגעת במעי הדק של מעלי הגירה. חוקרי טבע דיווחו שהפודו נמנע מאזורים שבהם התנחלו איילים לא מקומיים, ותועדו לפחות 5 מיני טפילים שהועברו מאיילים אקזוטיים, בקר או צאן לגופו של הפודו הדרומי.
כבישים
סלילת הכבישים, מהווה איום נוסף הראוי לתשומת לב. הפודואים נדרסים לעיתים קרובות על ידי כלי רכב בעת חצייתם - אפילו בתוך האזורים המוגנים, והכבישים עשויים לשמש גם כמחסום בפני תנועת הפודואים מאזור אחד למשנהו. עם זאת, האיום העיקרי הנשקף מהכבישים הוא ההשפעות העקיפות שלו; הכבישים מקלים על תנועת כלבי הבית הצועדים לאורך שוליהם וסוטים לצד כדי לרדוף אחר חיות בר שנתקלות בדרכם, ובנוסף, הם מקלים על הגישה של חוטבי העצים וציידים לשטחי יער מרוחקים. בצ'ילה, הגשר המתוכנן בין האי צ'ילואה לשטח היבשתי, עשוי לגרום לאוכלוסיית הפודו באי לבוא במגע עם אוכלוסיית הפודו היבשתית ולטשטש את ההבדל הגנטי והמורפולוגי של הפודואים באי, והוא מאפשר מעבר של טורפים צ'יליאנים שלא היו נפוצים קודם לכן באי כמו פומות ושועלים - אשר ההשפעה שלהם על הפודו צפויה להיות בלתי הפיכה תוך מספר שנים.
פעולות שימור קיימות
הפודו הדרומי רשום בנספח א' של אמנת CITES האוסרת לחלוטין מסחר בינלאומי במין זה ובמוצריו, מה שעשוי להשפיע בעיקר על יצוא הפודו בתור חיית מחמד לגני חיות ברחבי העולם. הוא רשום כמין פגיע בצ'ילה, וכ"מין בעל ערך מיוחד" בכל הגנים הלאומיים בארגנטינה שבהם הוא מצוי. יש מספר רב של אזורים מוגנים הנופלים בתחומי התפוצה של הפודו, וברבים מהם הוא נוכח באופן וודאי. בארגנטינה, 98% מהאוכלוסיות שלו נמצאות בתוך פארקים לאומיים, ובצ'ילה, יש שיעור גבוה של אזורים מוגנים אשר כל אחד מהם מסוגל להכיל אוכלוסיית פודואים בגודל של לפחות 500 פרטים. בנוסף, יש בצ'ילה מספר רב של אזורים מוגנים פרטיים אשר חלק מהם משתרעים על אלפי דונמים; בשטחים פרטיים, יש סבירות נמוכה יותר להסגת גבול העלולה לאיים על הפודו, וצפוי שהנוכחות שלהם משפיעה עליו לחיוב במידה רבה.
הפודו הדרומי נמצא בלב תוכנית השימור הפדרלית של חוף ואלדיביה, כאשר מתרחש באזור ניטור מתמיד, וקידום של אסטרטגיות שונות לטיפול טוב יותר בנוכחות הכלבים, שיקום היער, וניהול מרעה הבקר. כמו כן, יש אוכלוסיות משמעותיות של פודואים בשבי. ברשימת היוחסין של המינים הבינלאומית, נרשמו מ-1966 עד 2013 כ-1,159 פודואים דרומיים ששהו בשבי, כשנכון לשנת 2016, מספר הפרטים בשבי הוא 136 פודואים הרשומים גם במערכת ניהול המידע הזואולוגי (ZIMS). מלבד זאת, בצ'ילה לבדה נאמדו בסביבות 295 פודואים בגני חיות ובמרכזי רבייה (למידע נוסף ראו בפסקת "בשבייה"). היתרון של נוכחות הפודואים בשבי, היא אפשרות לבצע מחקרים רבים אודות האקולוגיה והרבייה של המין, אשר באמצעותן ניתן יהיה לנהל טוב יותר את האוכלוסיות בטבע. במספר גני חיות הוקם בנק זרע של הפודו אשר נועד לסייע להזרעה מלאכותית בשבי, ויש גם פרויקט שאפתני לשבט עופרי פודו במסגרתו נעשו כבר מספר מחקרים מקדימים על מנת לבדוק את אחוזי ההצלחה ודרכי הפעולה.
פעולות שימור דרושות
כאמור לעיל, יש מספר רב של אזורים מוגנים בטווח התפוצה של הפודו. עם זאת, יש מספר נושאים מרכזיים שעשויים להשפיע על האפקטיביות של האזורים הללו בצ'ילה. ראשית, קיים פער גדול בין הכסף הנדרש לתחזוק וניהול האזורים המוגנים לבין הכסף הזמין; שנית, האזורים המוגנים הפרטיים חשובים מאוד עבור הפודו, אבל חסרים כל מסגרת מסודרת, וכתוצאה מכך, הבטחת ההגנה באזורים הפרטיים לטווח הארוך היא אתגר לא פשוט עבור ארגוני השימור.
המערכת האחראית על האזורים המוגנים בצ'ילה, אוסרת באופן רשמי על הכנסת כלבים לאזורים מוגנים על ידי בעליהם, אך עדיין יש לכלבים השפעה בגבולות של האזור המוגן. כדי להתמודד עם בעיה זאת, הרשויות בצ'ילה מתכננות לאסור נוכחות של כלבים גם בסמוך לאזורים מוגנים, אם כי מדובר באתגר בעייתי שכן לכלבים יש שימוש רב בקרב משקי הבית הכפריים כאמצעי שמירה היחיד להתרעה מפני חיות טורפות או גנבים. עקב כך, נראה שהרשויות צריכות להתמקד במדיניות ארצית של העלת המודעות לנזקי הכלבים לחיות הבר הקטנות, ולהוביל את בעלי הכלבים לשמור עליהם היטב.
פודואים שנתפסים על ידי הרשויות הצ'יליאניות מוחרמים מבעליהם ומשוחררים לרוב חזרה לבר, אולם בדרך כלל פרטים כאלו שמשוחררים באזור לא מוכר מתקשים להסתגל ונטרפים במהירות על ידי הפומות. בנוסף, שחרור חפוז של הפודו לבר ללא בדיקה רפואית מדוקדקת עשוי לגרום להפצת מחלות בקרב אוכלוסיות הבר. בעיה אחרת בשחרור לא מסודר, היא גרימה לא מכוונת לערבוב בין אוכלוסיות הפודו היבשתיות לבין אלו החיות באי צ'ילואה שהשוני הגנטי והמורפולוגי ביניהם עשוי להיות ברמה של תת-מין לדעת חוקרים מסוימים. לכן, שחרור פודואים לבר חייב להיות לאחר תקופת שיקום בשבי ולאחר שהוברר האם מדובר בפודו יבשתי או פודו מהאיים, ואת הפרטים שלא מסתגלים לטבע מוטב להשאיר בשבי ולהקצות אותם לחינוך סביבתי.
מחקרים דרושים
פעולות שימור רבות שהיו נחוצות עבור הפודו, הוגבלו עקב המידע המועט שהיה זמין אודותיו; מ-2007 ואילך, המצב החל להשתנות, עם התקדמות גדולה בידע של הקהילה המדעית על הפודו עקב מחקרים חדשים רבים. למרות זאת, טרם ישנו אומדן מאומת של גודל אוכלוסיית הפודו וצפיפות האוכלוסייה, והפער בידע זה נמצא בראש סדר העדיפויות.
ישנה התקדמות בהבנת ההשפעה של איומים מסוימים על הפודו, כמו מטעים אקזוטיים וכלבי בית. עם זאת, יש מספר פערים משמעותיים שדורשים טיפול. ראשית, אמנם יש ראיות על שימוש של יונקי יער ובכללם הפודו במטעים, אולם טרם ברור כיצד הנוכחות המתרחבת שלהם תשפיע לטווח הארוך על הפודו; שנית, הפומות, שמחזיקות בתואר "הטורף הראשי של הפודו", החלו בשנים האחרונות לבסס את תזונתם על מינים פולשים נפוצים כמו הארנבות האירופאיות (במחקר באזור מסוים נמצא שהארנבת מהווה 44% מתזונת הפומה לעומת הפודו המהווה רק 19% מהתזונה), וטרף חלופי זה הנפוץ במספרים גדולים עשוי להוביל לגידול באוכלוסיית הפומות שתגביר את האיום על הישרדות הפודו. שלישית, ההשפעה הפוטנציאלית של פרסתנים אקזוטיים כמו חזיר הבר והאייל הנקוד ומינים פולשים אחרים על בית הגידול של הפודו הדרומי לא ברורה דיה. רביעית, לא ידועה מידת ההשפעה של פתוגניות שמקורן מבקר הבית על הפודו ונדרשים מחקרים נוספים עבור זה. חמישית, חשוב לקבוע עד כמה לכידת הפודואים לצורך מכירה מסחרית כחיית מחמד משפיעה על המין, כדי שרשויות השימור יוכלו להעריך את חשיבות האיום ולהתייחס אליו בהתאם, ולסיום נדרש מחקר שיקבע האם אוכלוסיות הפודו באי צ'ילואה מהוות תת-מין נפרד הזכאי ליחס מיוחד.
אוכלוסייה עולמית
המידע אודות האוכלוסייה העולמית של הפודו לוטה בערפל זמן רב. הפודו הוא מין שקשה ללמידה בטבע עקב היותו יונק קטנטן הפעיל בצפיפות נמוכה מאוד, יחד עם ההרגלים הזהירים והחמקמקים שלו כמו גם סוג בית הגידול שהוא מאכלס (מרוחק, לא נגיש, סבוך, לח וכו'). עד לאחרונה, היה נהוג לחשוב שאוכלוסיית הפודו העולמית פחותה מ-10,000 פרטים, עם נוכחות גבוהה בעיקר באי צ'ילואה ובחופים של לוס ריוס ולוס לאגוס. באזור אראוקניה הם נדירים מאוד, וההיעדרות שלהם באזורים מסוימים קשורה לסוג בית הגידול הנמצא בו. חוקרי טבע העריכו בשנת 1997 שהשטח הדרוש כדי לקיים אוכלוסיית פודו בגודל 500 פרטים הוא 79–128 קמ"ר של בית גידול מתאים. בעקבות אותה הערכה, ועל בסיס ההנחה שהפודו מאכלס 10% מכלל היערות הטבעיים בצ'ילה, חוקרי טבע מאוחרים יותר הגיעו למסקנה ב-2012 שהשטח הדרוש עבור אוכלוסייה של 10,000 פרטים נע בין 15,800 ל-25,600 קמ"ר של יער מתאים. מאחר ששטחי היער המתאימים בצ'ילה משתרעים על לא פחות מ-57,626 קמ"ר, המסקנה היא שאוכלוסיית הפודו העולמית גדולה בהרבה מעשרת אלפים פרטים, מה שהוביל את ארגון השימור IUCN להחשיב את המין כקרוב לסיכון ולא כפגיע. האוכלוסייה ככל הנראה נמצאת בירידה כתוצאה ממגוון איומים שפורטו לעיל.
בשבי
אף על פי שהפודו הדרומי אינו מסתגל היטב לשבי לעומת חיות בר אחרות, עדיין הגידול שלו נחשב לאפשרי לעומת קרובו הפודו הצפוני שבמקרה הטוב שורד בשבי חודשים בודדים. התושבים המקומיים בצ'ילה תופסים לעיתים קרובות פודואים ומגדלים אותם באופן לא חוקי בביתם בתור חיית מחמד, ובעבר אף התפתחה מלכידת הפודו תעשייה שלמה של מסחר לצורך ייצוא לגני חיות ברחבי העולם. כיום אמנם חל איסור יצוא ולכידה של הפודו, אך יש מספר משמעותי של פודואים בגני חיות משנים עברו, כשחלק מהם נוטלים חלק בתוכניות רבייה המתכננות לשחרר פרטים לטבע ולהרבות את האוכלוסייה על ידי כך. הפודו הוצג בפעם הראשונה בשבי בגן החיות של ברלין בשנת 1896. התיעוד הראשון של אוכלוסיית פודו בשבי בדרום אמריקה, מגיע בשנת 1953 ממחוז נאוקן שבארגנטינה אשר כיום כבר אינו מאכלס פודואים בגני החיות שלו. אותם פודואים בארגנטינה, נמצאו בגן חיות בסן מרטין דה לוס אנדס, ומאוחר יותר נלקחו מתוכם זוג פודואים למתקן רבייה בפארק הלאומי נאוול-ואפי שמהם נוצרה במשך השנים אוכלוסיית הפודו הנוכחת כיום בפארק. מכיוון שאוכלוסיות הפודו נמצאות בירידה מתמדת, אוניברסיטת קונספסיון הצ'יליאנית פיתחה תוכניות לרבייה בשבי ברחבי המדינה, ובשנות 1994–1995, היו בסביבות 23 מרכזי רבייה בצ'ילה. שיעורי הצלחת הרבייה וההישרדות במרכזים הללו מעורבת.
לאורך עשרות השנים האחרונות, מספרי הפודו בשבי עלו בהדרגה. הזואולוג האמריקני פיליפ הרשקוביץ היה הראשון שבדק את מספר הפרטים בשבייה בגני החיות, ובשנת 1982 חיו לטענתו ברחבי העולם כ-12 פודואים בלבד. עם הקמת רשימת היוחסין הבינלאומית של המינים אשר מתייגת את בעלי החיים בכל גן חיות, יש דיווחים מסודרים יותר אודות מספר הפרטים לאורך השנים. בשנת 1987, הוחזקו 44 זכרים ו-45 נקבות בשבייה ב-11 גני חיות - רובם באירופה. בשנת 2002 היו 65 זכרים ו-71 נקבות ב-34 גני חיות - רובם באירופה. מאז 2002, גודל האוכלוסייה בשבי עומד פחות או יותר על אותו מספר ללא גדילה משמעותית, אף על פי שגם גני חיות באמריקה הצפונית, אסיה ואפריקה החלו להחזיק את הפודו הדרומי. בשנת 2013, היו כ-122 פרטים ב-40 גני חיות ברחבי העולם, ונכון לשנת 2016, מספר הפרטים המוחזקים בגני חיות ברחבי העולם הוא 136 פרטים. בצ'ילה, על פי דו"ח משרד החקלאות יש כ-295 פודואים בשבי ב-18 מקומות ברחבי המדינה - כפול ממספר הפרטים בכל גני החיות בעולם יחדיו. חלק מהמקומות משמשים למטרות מגוונות: רבייה בשבי, תצוגה או שיקום ושחרור לבר. בנוסף יש בצ'ילה מספר מרכזי רבייה בשבי, אולם היות שברובם מקור הפודואים בפרטים שנתפסו בבר - הם אינם נחשבים לפרטים החיים בשבי. מלבד צ'ילה, גן החיות היחיד בדרום אמריקה שמחזיק כיום פודואים דרומיים הוא גן החיות של בואנוס איירס שבו נמצאים כ-3 פרטים.
מזוכיזם
מזוכיזם הוא פאראפיליה, הלך נפש שבו האדם נהנה לסבול כאב והשפלה על מנת להגיע לסיפוק, לגירוי מיני או לאורגזמה.
המשותף למזוכיזם עם הסאדיזם הוא הכאב כתנאי לגירוי מיני. בסאדיזם מדובר בהכאבה אקטיבית ובצורך לעיתים בשליטה ואילו במזוכיזם מדובר בקבלה פסיבית של כאב מהזולת, ולעיתים בצורך בהשפלה ובמילוי בקשותיו, גם אם אין הן הגיוניות, של השולט.
מערכת יחסים של סאדיסט ומזוכיסט לא בהכרח תהיה קבועה מבחינת התפקידים. כלומר ייתכן כי יתקיימו חילופי תפקידים בין השניים. לרוב יש עדיפות לאחד מהשניים ולעיתים היא גבולית, אך בכל מימוש מערכת יחסים של סאדיסט ומזוכיסט אחד חייב להיות זה שמכאיב בצורה אקטיבית.
לעיתים מדובר לא רק בשליטה ובהכאבה גופנית, אלא שליטה על התודעה, רמת דיכוי 2 ואפילו 3 בסולם של מרקוזה.
יש האומרים כי מאחורי העדפה מינית שכזו מסתתר עבר נפשי מעורער, כלומר ילדות עם אב או אם מתעלל (פיזית או נפשית). לעיתים קרובות הצורך לשליטה פיזית נובע מהעובדה שלאדם אין שליטה על חייו. ובהתאם, הצורך שישלטו בפרט נובע מהעובדה שמדובר באדם עם התלבטויות רבות בחייו ויש לו צורך לפתור אותן והעובדה שבמערכת היחסים המינית יישלטו בו מרצה את הצורך. עמדה זו היא בעיקר עמדתם של המחקרים שנערכו על ידי קראפט-אבינג (1886) ופרויד. מחקרים מודרניים שנערכו החל משנות ה-70 של המאה ה-20 (פאוורס 2007, Santilla et al., 2000; Brame, 2000; Moser, 2002 ואחרים) לא מצאו תימוכין לטענות אלו, וניתן לומר כי הן הופרכו לחלוטין
החברה נותנת הרחבה לתופעה זו, גם בהקשר הלא מיני, לאנשים שמפיקים הנאה כל שהיא מסבל, מכאב ומהשפלה.
בתרבות
מזוכיזם הוא מוטיב נפוץ בספרות. עמוס עוז משתמש ביסודות מזוכיסטיים בספרו קופסה שחורה. הגיבורה אילנה, בהתנהגותה המינית, מתוארת כזקוקה לסאדיזם, זקוקה למכות ואונס מצד בעלה כדי לספק את תאוותה המינית. הסופרת האמריקאית אן רייס, המוכרת בשל ספרה ראיון עם הערפד, כתבה את הטרילוגיה בעלת היסודות המזוכיסטיים "היפהפייה הנרדמת" תחת שם העט א.נ. ואת "היציאה מעדן" תחת שם העט אן רמפלינג.
גם בשירה יש התייחסות ענפה למזוכיזם. סילביה פלאת' משתמשת לעיתים בשיריה בתיאורים העלולים לרמוז על מזוכיזם (למשל, בשירה "Daddy", בו היא מתארת השתוקקות למגף אכזרי של גרמני). הלהקה דפש מוד הוציאה ב-1984 את השיר "Master and Servant". הזמרת ריהאנה הוציאה שיר בשם "S&M", קיצור של Sado-Masochism. השיר Falling In Love של להקת Aerosmith עוסק בנושא, ובקליפ של השיר יש סצנות רבות המתארות יחסי שליטה. בקליפ של השיר Last Cup of Sorrow של להקת פיית' נו מור יש סצנה שבה רואים אדם מזמין מלכת סאדו לביתו. להקת הפאנק רוק Sum 41 מתארת צרכים מזוכיסטיים בשיר Jessica kill.
בוז'נין
היישוב, אשר היה בעבר בבעלות משפחות אצולה, נזכר לראשונה בשנת 1344. בתחילה ניתנו ליישוב זכויות עיר, אך אלה ניטלו ממנו.
יהודי בוז'נין
היישוב היהודי בכפר היה כפוף בתחילה לקהילת שייראדז, ומתחילת המאה ה-19 הייתה במקום קהילה עצמאית, עם בית מדרש ובית עלמין.
משנת 1850 כיהן במקום הרב אברהם בר וולף בוטקה, ובסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 כיהן במקום הרב צבי פרלמוטר מפאביאניצה.
בשנת 1914 נתמנה לרב הקהילה ברוך לאזנובסקי, לימים רבן של אויאזד ופאביאניצה, ובין מלחמות העולם כיהן כרב הקהילה מרדכי דוד מארוקו.
בתקופת השואה גורשו כמאתיים יהודי היישוב לגטו זדונסקה וולה הסמוכה, וגורלם היה זהה לגורל יתר יהודי המקום. בית הכנסת של הכפר משמש כיום כמחסן.
LG G2
LG G2 הוא טלפון חכם המשמש כמכשיר הדגל השני של חברת LG אלקטרוניקה, בתחום הסלולר. המכשיר כולל את מערכת ההפעלה אנדרואיד בגרסת Jelly Bean 4.2.2 עם ממשק המשתמש המותאם של חברת LG.
המכשיר הוכרז במסיבת עיתונאים של LG בניו יורק ב-8 באוגוסט 2013. המכשיר הושק לראשונה בכמה מדינות בעולם, ביניהן גם ישראל (בישראל גרסת ה-16GB הושקה ב-1 בספטמבר, אך גרסת ה-32GB הייתה זמינה החל מתאריך ה-15 בספטמבר 2013) בתאריך ה-1 בספטמבר 2013.
חומרה
עיצוב המכשיר כולל גב מפוליקרבונט, בניגוד לקודמו שהיה עשוי זכוכית. בגב המכשיר ממוקמים כפתורי כיוון עוצמת השמע וכפתור הכיבוי וההדלקה. הכפתורים משמשים גם לקיצורי דרך במכשיר. המכשיר כולל מצלמה אחורית 13MP עם פלאש LED הכולל מייצב תמונה אופטי לשיפור הצילום בתנאי תאורה קשים והסרטה יציבה.
בקדמת המכשיר מצלמה נוספת, פשוטה יותר, המשמשת לשיחות וידאו ולצידה חיישני קרבה ותאורה. המסך, בגודל 5.2 אינץ' LCD IPS ברזולוציית 1080x1920 ובצפיפות פיקסלים (ppi) של 424 פיקסלים לאינץ'.
המכשיר כולל את פלטפורמת הסנאפדרגון 800 מבית קוואלקום, בשילוב מעבד מרובע ליבות במהירות שעון של 2.26 GHz ובנוסף, 2GB RAM. למכשיר קיבולת סוללה של 3000mAh. בנוסף, המכשיר כולל את תמיכת הדור הרביעי LTE. בנוסף, ישנה תמיכת תקשורת טווח אפס, Wi-Fi, Bluetooth 4.0 ו-GPS. המכשיר כולל חיישן אינפרא אדום, המאפשר לשלוט במכשירים שונים כגון טלוויזיה, ממיר אינטראקטיבי ומזגן.
תוכנה
ה-LG G2 רץ במקור על אנדרואיד 4.2.2, ועודכן לאחר מכן למערכת ההפעלה אנדרואיד 4.4.2 וקיבל בהמשך גם את אנדרואיד לוליפופ 5.0. המכשיר כולל את ממשק האופטימוס של LG אלקטרוניקה שמוסיף לו את הפיצ'רים האלו בנוסף לפיצ'רים של מערכת האנדרואיד: ותכונות נוספות.
משה מישל שמואל שפירא
הרב משה מישל שמואל שפירא (ט"ו באייר ה'תרט"ו, 1855 - ניסן ה'תרצ"ג, 1933) היה רב ליטאי, רבה של רוגובה (ליטא) במשך קרוב לחמישים שנה.
ביוגרפיה
נולד בפוניבז' לרב יוסף שפירא בנו של הרב שאול שפירא, מחבר "חמדת שאול" ורבן של פוניבז' ושדובה. ולשינא בתו של הרב מנחם מנדל הרצברג שהיה מו"צ בקרטינגה ובפלונגיאן. נישא לשרה פייגה, בתו של הרב מרדכי, רבן של רוגובה ופאסוואל. חמותו פסיה רפופורט הייתה נכדת הרב אריה לייב גינצבורג אב"ד ויטבסק ונינת רבי שמחה רפפורט. הוא קרוי על שם דוד סבו הרב משה מישל לוריא.
כיהן כרב בפוניבז' בין השנים תרל"ט-תרמ"ב, בתרמ"ב התמנה כרב בזופראן, ובשנת ה'תרמ"ה, 1885, התמנה כרבה של רוגובה, תפקיד שכיהן בו עד לפטירתו בב' בניסן או בג' בניסן ה'תרצ"ג, 1933. השתתף בצורה פעילה בכינוסי רבני ליטא והיה שם אחד מהנואמים המרכזים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאלץ לצאת לגלות בקרים בעיר סימפרופול. לאחריה חזר לעירו והמשיך בתפקידו הרבני בליטא העצמאית.
כתביו
הרב שפירא חיבר חיבורים רבים, רובם לא נדפסו, בין ספריו שבדפוס:
מלבד ספריו, נדפסו חידושי תורה רבים שלו בספרי בני דורו, במיוחד בספר "שדי חמד", ובכתבי העת התורניים: כנסת חכמי ישראל, יגדיל תורה האודסאי ו"בית ועד לחכמים".
קראבאו
הקֶרַאבַּאוֹ (באנגלית: Carabao), הוא גזע של תאו המים אשר מוצאו בפיליפינים. הוא הוכנס כנראה לאי על ידי העמים המלאים בסביבות 200 עד 300 לפני הספירה. בעבר, היה נחשב לתת-מין של תאו המים ואף קיבל את השם המדעי  Bubalus bubalis carabanesis על ידי הזואולוג השוודי קארולוס לינאוס, אולם לבסוף הגיעו למסקנה שהמעמד שלו מוגדר כגזע בלבד. בניגוד לאמונה הרווחת, הקראבאו לא בוית כלל מתאו הפיליפינים הפראי, ובין השניים אין כל קשר להוציא את העובדה שתאו המים והתאו הפיליפיני משויכים לאותו הסוג. הקראבאו נחשב לחיה הלאומית של הפיליפינים וגואם, ואחת מחיות המשק הנמצאות בשימוש נרחב בחקלאות הפיליפינית. בתאילנד, קיים משקה אנרגיה פופולרי במיוחד הקרוי "קראבאו דאונג", והעיצוב שלו הוא גולגולת ראש של תאו זה.
מאפיינים
הקראבאו הוא תאו נמוך קומה, עם מבנה גוף רחב וכבד בהתאם לבהמת משא. יש לו צוואר קצר ורחב, ראש גדול ומוארך, ואף גדול. הפרסות שלו גדולות ורחבות ומותאמות עקב כך להליכה בביצות. הזנב ארוך ושעיר בקצהו. האוזניים גדולות ושעירות בקצוות. העור של הקראבאו עבה, אך הוא דליל מאוד בשיער. הוא משתנה בצבעו מחום כהה או שחור לחום ערמוני, אפור כהה או אפור צפחה, כשהבוגרים נוטים להיות כהים יותר. פלג הגוף האחורי, המותניים והחלק התחתון של הרגליים נוטים לאפרפר-לבנבן, ובסמוך לעיניים יש לעיתים גבות לבנות. תופעת הלבקנות, נוכחת בשיעור של 3% מכלל אוכלוסיות הקראבאו בפיליפינים. הקראבאו מתאפיין בזוג קרניים בינוניות ועבות בצורת מגל, והן מתעקמות בדרך כלל מיד אחורנית בניגוד לתאו המים שלקרניו יש תחילה זווית אלכסונית למעלה. הזכרים והנקבות מפגינים דו-צורתיות זוויגית ברורה: משקל הזכר הבוגר הוא 450–500 ק"ג, ומשקל הנקבות 400–425 ק"ג. גובה כתף הזכר נע בין 127 ל-137 ס"מ, וגובה הכתף הנקבה הוא 124–129 ס"מ.
תאואי מים שיובאו לפיליפינים מקמבודיה במהלך המאה ה-20 והתערבבו עם הקרבאואים המקומיים מכונים "בהמות קמבודיות". אלה מתאפיינים בפרווה לבנה או צהבהבה על עור ורדרד, בעוד שהעיניים, הפרסות והפה כהים. הם גדולים במעט מהקראבאו, ויש להם קרניים גדולות יותר. משקל של זכרי התאואים הללו עומד על 673 ק"ג בממוצע, וגובה הכתפיים שלהם כ-141 ס"מ.
אורח חיים
הקראבאו התסגל היטב לאקלים חם ולח. זמינות המים היא בעלת חשיבות עליונה באקלים החם בפיליפינים עבור הקראבאו, והוא נוהג להתיז מים על עצמו כדי לקרר את עצמו ולהפחית את עומס החום והלחץ התרמי. הקראבאו נהנה במיוחד להתבוסס בביצות, נהרות בורות מים ואגמים, תוך כדי שהוא משתמש בקרניו כדי לזרוק על עצמו בוץ. המטרה שלו, היא להשיג ציפוי עבה של בוץ על הגוף המהווה שכבת בידוד מהחום; לאחר שהבוץ קורש על הגוף ומתייבש, הוא מגן עליו גם מפני עקיצות של חרקים מעופפים מטרידנים. שעות ההאכלה של הקראבאו הן בעיקר בבקרים ובין הערביים שאז שוררת טמפרטורה נוחה יותר לפעילות. המצב האידיאלי עבור הקראבאו, הוא שכיבה בתוך המים תוך כדי שהראש זקוף וניזון מצמחים בהישג יד. תזונתו של הקראבאו מורכבת מצמחי מים, סוגי קנים, יקינטון המים, שרכים, ומקורות צמחיים אחרים שזמינים. עם הכפרי הפיליפיני מעוניין להפיק חלב בצורה איטנסיבית מנקבת הקראבאו, הוא מאכיל אותה גם במספוא ירוק כדי להגביר את תפוקת החלב. הכפריים משתמשים גם בגידולים איכותיים אחרים כדוגמת החציר שניתנים לקראבאו לצורך השמנה. ניסויים בפיליפינים הראו שהקראבאו מסוגל לקיים את עצמו בהצלחה על תזונה שמורכבת מסובין באיכות ירודה - באופן טוב יותר מבקר הבית. הנקבה ממליטה עגל אחד בכל שנה. תוחלת החיים של הקראבאו היא 18 עד 20 שנה.
בפיליפינים
אחת הסיבות הרבות לכישלון בהשגת השקט שלו קיוו היפנים במהלך המערכה בפיליפינים (1941–1942) והנוכחות הכבדה של לוחמי גרילה פיליפינים, נבעה מאדישותם של החיילים היפנים כלפי יסודות הכלכלה הפיליפינית. הקראבאו סיפק את כוח העבודה העיקרי שאיפשר לחקלאים הפיליפינים לגדל אורז ומצרכי מזון בסיסיים אחרים. סיורים של הצבא הקיסרי היפני באי החרימו מהתושבים לא רק אורז ומצרכי מזון, אלא גם שחטו את הקרבאואים שלהם לבשר, ובכך מנעו מהחקלאים לגדל מספיק אורז בשביל להאכיל את התושבים הרבים. ניתן ללמוד זאת מכך שלפני מלחמת העולם השנייה היו כמעט 3 מיליון קרבאואים בפיליפינים, ועד תום המלחמה כמעט 70% מהם נשחטו, מתו או נהרגו. איים מסוימים בפיליפינים כדוגמת מינדורו, נשלטו בפועל על ידי לוחמי הגרילה הפיליפינים, כך שבעת המערכה השנייה בפיליפינים, הם סייעו רבות לאמריקנים לכבוש את האיים הללו בקלות מידי היפנים. בשנת 1993, הוקם מרכז הקראבאו הפיליפיני במטרה לשמר, להפיץ ולקדם את הקראבאו כבהמת משא העיקרית באיים, ובו נעשו במשך השנים מחקרים שהובילו לרווחת החקלאים המקומיים עקב שיפור גנטי לקראבאו, פיתוח טכנולוגיות מתקדמות יותר להקל על העבודה איתו בשדה, בדיקה אודות התזונה המתאימה והראויה לו במיוחד, ושיפור איכות הבשר או תפוקת החלב. יש מתקנים נוספים שמשמשים בעיקר להשבחה של תפוקת החלב, מהם מיוצאים תת-גזעים של הקראבאו עבור המעוניינים.
בשנת 2003, היו בסביבות 3.2 מיליון קרבאואים בפיליפינים; 99% מהם היו שייכים לחקלאים קטנים עבורם הקראבאו משמש כאמצעי קיום בשל משאבים מוגבלים, הכנסה נמוכה, וגישה מועטה להזדמנויות כלכליות אחרות. הקראבאו משמש את החקלאי הפיליפיני העני למגוון דברים: ניתן לחרוש בו, להוביל איתו חבילות, למכור את קרניו, לאכול את בשרו ולשתות את חלבו, ולמכור עגל אחד שנולד מדי שנה ובכך לזכות בהכנסה נוספת.
באזורים רבים בפיליפינים, שיטות החקלאות נותרו כבימי קדם, והקראבאו תופס שם מקום עיקרי. כאשר שדה האורז מתרכך על ידי השקיה או מי גשמים ומוצף עד גדותיו, האיכר מפזר ידנית את זרעי האורז, ולאחר מכן מוביל קראבאו אחד או שניים לרמוס את האדמה ולערבב בה את הזרעים. בשנות 1980, יוצרו בובות של קראבאו אשר הפכו לפופולריות כסמל לחריצות של העם הפיליפיני.