cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ונתן ג'נינגס
המשך המאבק מול הריסון
לאחר שפרצו מעשי איבה באזור הספר בין האמריקאים לבין שבטי האינדיאנים, שהסלימו לקרב טיפקאנו בנובמבר 1811, קידם ג'נינגס בהצלחה את הצעת החוק להענקת פיצויים למשתתפי הקרב ולתשלום גמלאות במשך חמש שנים לאלמנות והיתומים של אלו שנהרגו בו. בינו לבין עצמו התנגד ג'נינגס לקרב, בעוד שידידיו בטריטוריה האשימו את הריסון על כך שהתסיס את האווירה וגרם לאובדן חיי אדם ללא צורך. כאשר גברו הקולות ליציאה למלחמה נגד בריטניה, לא היה ג'נינגס בין ניצי המלחמה, אך בסופו של דבר הוא קיבל את פריצתה של מלחמת 1812. בשלבים המוקדמים של המלחמה קיבל הריסון מינוי כגנרל ונשלח להגן על הגבול לפלוש לקנדה, מהלך שגרם לו להתפטר ב-1812 מכהונתו כמושל הטריטוריה. קודם להתפטרותו של הריסון, פעלו ג'נינגס ובעלי בריתו במהירות לנצל את ההזדמנות והפעילו מאמצים לצמצום סמכויות המושל. ב-1811 הצביע בית המחוקקים של הטריטוריה על העברת בירתה מווינסנס, שהייתה מעוז של תומכי הריסון, והחלו להעביר את מרכז הכובד הפוליטי ממושל הטריטוריה לנציגי בית המחוקקים ופקידי הציבור הנבחרים. ג'ון גיבסון, המושל בפועל, שעיקר תפקידו התמקד בענייני הצבא, לא התעמת עם בית המחוקקים. כאשר אושר מינוי יורשו של הריסון, תומאס פוסי במרץ 1813, התבסס כוחה של סיעתו של ג'נינגס בבית המחוקקים של הטריטוריה והם החלו בתהליך הפיכתה של אינדיאנה למדינה.
בבחירות לקונגרס של 1811 התמודד ג'נינגס מול תומך העבדות וולר טיילור. מסע בחירות זה היה הפלגני ביותר בקריירה של ג'נינגס. טיילור לעג לו וכינה אותו "פחדן מעורר רחמים" והוא הרחיק לכת עד שהוא הזמין את ג'נינגס לדו-קרב, אך זכה לסירוב. גם הפעם התמודד ג'נינגס על בסיס סוגיית העבדות, ויצר את סיסמתו החדשה, "ללא עבדות באינדיאנה". תומכיו של ג'נינגס חשפו את קשריו של טיילור, שכיהן כשופט בטריטוריה, עם תנועת תומכי העבדות. בבחירות אלו ניצח ג'נינגס בקלות, הודות להרחבת בסיס התמיכה בו שכללה את הקהילה הצומחת של הרמוני. לאחר ניצחונו בבחירות התפתחה אצלו מחלת הצהבת, מחלה שלעיתים קרובות נגרמת כתוצאה מאלכוהוליזם, אך הוא החלים. במהלך תקופת כהונתו השלישית בקונגרס, הוא החל לקדם את רעיון קבלתה של אינדיאנה כמדינה בארצות הברית, אך דחה את הגשת ההצעה עד לתום המלחמה. ב-1814 התמודד ג'נינגס בקלות בבחירות לתקופת כהונה נוספת מול אליג'ה פארקס.
קבלתה של אינדיאנה כמדינה
ב-1815 כבר היו ג'נינגס ובית המחוקקים של טריטוריית אינדיאנה מוכנים להניע את תהליך הקבלה כמדינה. בדצמבר אותה שנה הגיש ג'נינגס פניה מבית המחוקקים של הטריטוריה לקונגרס לקבלתה של אינדיאנה כמדינה בארצות הברית. מפקד האוכלוסין של אותה שנה הראה שאוכלוסיית הטריטוריה מנתה יותר מ-63,000 תושבים, יותר מהמינימום הדרוש לקבלה כמדינה על פי תקנות צפון-מערב של 1787. בית הנבחרים החל לקיים דיונים על כך וב-11 באפריל 1816 העביר חוק שאפשר זאת. החוק העניק לאינדיאנה את הזכות להקים ממשלה ולבחור נציגים לוועידה חוקתית שתיצור את חוקת המדינה. מושל הטריטוריה, תומאס פוסי, הביע דאגה בנוגע לכך שהטריטוריה הייתה מאוכלסת בשיעור נמוך מדי כדי להניב הכנסות מספיקות ממסים שיממנו את ממשלת המדינה. במכתב לנשיא ג'יימס מדיסון, הוא המליץ שהנשיא יטיל וטו על החוק ויעכב את קבלתה של אינדיאנה כמדינה בשלוש שנים, כך שיתאפשר לו לסיים את תקופת כהונתו כמושל הטריטוריה. הנשיא מדיסון התעלם מפנייתו של פוסי וחתם על החוק.
מערכת הבחירות
בוועידת החוקה הודיע ג'נינגס ככל הנראה לכמה נציגים שבכוונתו להתמודד על תפקיד המושל, וביולי 1816 הוא הכריז רשמית על כוונתו. תומאס פוסי, מושל טריטוריית אינדיאנה האחרון, היה יריבו של ג'נינגס. פסי הכריז על מועמדותו למשרת המושל עוד טרם התפזרות ועידת החוקה ב-29 ביוני. כשנותרו חמישה שבועות בלבד עד לבכירות שנערכו ב-5 באוגוסט, נותר זמן מועט למערכת הבחירות. פוסי, שהיה סבור שקבלתה של אינדיאנה כמדינה היה מוקדם מדי, לא היה מועמד פופולרי וסבל מבעיות בריאות. ג'נינגס ניצח ברוב של 5,211 קולות מול 3,934 קולות שקיבל פוסי. רוב המצביעים בעד ג'נינגס הגיעו ככל הנראה מהחלק המזרחי של המדינה, שם התמיכה בו הייתה חזקה במיוחד, בעוד שמצביעיו של פוסי הגיעו בעיקר מהחלק המערבי של המדינה. ג'נינגס עבר לבירת המדינה החדשה, קורידון, שם הוא כיהן במשך כל תקופת כהונתו כמושל.
משכורתו של ג'נינגס כמושל, שהייתה הגבוהה ביותר מבין כל אלו של בעלי המשרות הנבחרות, הייתה 1,000 דולר. על פי החוקה, המושל כיהן תקופת כהונה של שלוש שנים ונמנע ממנו לכהן יותר משש שנים בכל תקופה של תשע שנים. בסדר יומו של ג'נינגס היו מיסוד המערכת המשפטית, ארגון מערכות חינוך במימון המדינה, יצירת מערכת בנקאות מדינתית, מניעת שיעבוד בלתי חוקי של אפרו-אמריקאים חופשיים, ארגון ספרייה מדינתית, ותכנון העבודות הציבוריות. מאמציו זכו להצלחה מוגבלת, בין השאר בשל המשאבים הפיננסיים המוגבלים של המדינה וסמכויותיו המוגבלות של ג'נינגס כמושל.
ג'נינגס גינה בתקיפות את מוסד העבדות בנאום ההשבעה שלו. ב-7 בנובמבר 1816 הוא עודד את בית המחוקקים המדינתי לחוקק חוקים למניעת "ניסיונות בלתי חוקיים ללכוד ולשעבד שחורים שהיו זכאים באופן חוקי לחירותם" תוך מניעה "מכל אלו שבאופן חוקי חייבים שירות לאזרחים של כל מדינה או טריטוריה אחרת, חיפוש, בעת היות בתחומי מדינה זו, ומתן מקלט מפני בעליהם החוקיים". ב-1817 הכיר ג'נינגס במתינות של עמדתו הקודמת בנוגע לעבדים הנמלטים כאשר טען שהיא הייתה נחוצה לשמירת ההרמוניה בין המדינות. ג'נינגס הסכים לאפשר לאזרחים "את האמצעים לדרוש כל עבד שנמלט ממדינתו שעשוי היה להיות שייך להם באופן חוקי... מוקדם ככל האפשר" לאחר שאזרחים של קנטקי נתקלו בקשיים לדרוש את עבדיהם שנמלטו לאינדיאנה.
מדיניות כלכלית
ב-1818 החל ג'נינגס לקדם תוכנית בקנה מידה רחב לעבודות ציבורית באינדיאנה. רוב המיזמים הופנו לטובת סלילת כבישים, כריית תעלות ולמייזמים אחרים לקידום המשיכה הכלכלית של המדינה. במהלך תקופת כהונתו השנייה של ג'נינגס כמושל, המשיכה ממשלת המדינה לתמוך בעבודות ציבוריות וסלילת כבישים חדשים התרחבה לתוך מרכז המדינה. לאחר שאינדיאנפוליס הייתה ב-1821 לבירה הקבועה של המדינה, ומתיישבים חדשים הגיעו לאזור, הקצתה האספה הכללית של המדינה סכום של 100,000 דולר לסלילת כביש חדש ועבודות ציבוריות לכמה נתיבים חשובים נוספים, אך סכום זה היה נמוך מהנחוץ.
אינדיאנה סבלה מחוסר בתקציבים בשל הכנסות נמוכות ממיסים, שאילץ את ג'נינגס להשיג מקורות נוספים למימון המיזמים. המקורות העיקריים למימון הגיעו מהנפקת איגרות חוב ממשלתיות לבנק המדינה וממכירת קרקעות ציבוריות. הוצאות המדינה וההלוואות שהיא לקחה הובילו לבעיות תקציביות קצרות טווח, אך על אף כישלונות שאירעו בתחילה (נגישות לא טובה לבירת המדינה שבסופו של דבר עצרה את תוכניות העבודות הציבוריות וגרמה לחברת תעלת אינדיאנה להפסיק לפעול בשל חוסר במימון), עבודות התשתית שיזם ג'נינגס משכו מתיישבים חדשים למדינה. ב-1810 מנתה אוכלוסיית טריטוריית אינדיאנה בשטחים שבהם השתרעה לאחר מכן המדינה 24,520 תושבים. בעשורים שלאחר תקופת כהונתו של ג'נינגס כמושל צמחה אוכלוסיית המדינה מ-65,000 ב-1816 ל-147,178 ב-1820 וליותר ממיליון תושבים ב-1850.
בנאום ההשבעה הראשון שלו, אותו הוא נשא באוגוסט 1816, הדגיש ג'נינגס את הצורך לתוכנית חינוכית. בנאומו השנתי שנשא ב-1817 בפני בית המחוקקים המדינתי, הוא עודד את הקמתה של מערכת חינוך חינם במימון המדינה, כפי שהיא הוגדרה בחוקת המדינה, מעטים מבין אזרחי המדינה היו מוכנים לשלם מיסים למימון בתי ספר ציבוריים. בית המחוקקים המדינתי האמין שהעדיפות צריכה להינתן ליצירת תשתיות ציבוריות. חוסר במימון ציבורי דחה את הקמת הספרייה המדינתית עד לתקופת כהונתו של המושל ג'יימס ב. ריי ב-1826.
כבר מההתחלה מוסדות הבנקאות המדינתית היו קשורים קשר הדוק לעניינים הפיננסיים של ממשלת המדינה, שנעשו אף יותר מאתגרים בשל בסיס כלכלי מוגבל ואוכלוסייה מצומצמת, השפל הכלכלי בסוף העשור השני ובתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19, מחסור בניסיון בבנקאות מצד חלק מהפוליטיקאים והאזרחים במדינה, ובשל גורמים אחרים. מערכת הבנקאות של אינדיאנה נשענה על יסודות רעועים אף בשנות השגשוג שלפני הפאניקה של 1819. כדי לפתור את הקשיים, חתם ג'נינגס ב-1817 על חוק להקמת הבנק הראשון של אינדיאנה באמצעות הפיכתו של בנק וינסנס, שהוקם על פי זיכיון של הטריטוריה ב-1814 לבנק החדש שפתח שלושה סניפים חדשים בקורידון, בברוקוויל ובוויוי. עד מהרה הפך הבנק הראשון של המדינה למקום ההפקדה של כספים פדרליים והיה מעורב בעסקי קרקעות. בנק החוואים והמכונאים של מדיסון, שהוקם ב-1814, בחר להישאר נפרד מבנק המדינה, זאת על בסיס הזיכיון של הטריטוריה שהיה בתוקף עד 1835.
כאשר הוצאות המדינה עלו על הכנסותיה, העדיף ג'נינגס להבטיח את חובות המדינה באמצעות הלוואות בנקאיות כדי לכסות את הגרעון ולא להנפיק שטרות של אוצר המדינה. אף על פי שהמיסים נגבו והמדינה לוותה כספים מהבנק הראשון של אינדיאנה, מצבה הפיננסי של המדינה נותר עגום, מצב שהוחמר על ידי השפל הכלכלי של 1819. בערך ב-1820 הושעו הפיקדונות הפדרליים בבנק הראשון של המדינה והשטרות של הבנק לא התקבלו עוד לתשלום עבור רכישות קרקעות פדרליות. דוחות רבים על השחיתות בבנק וינסנס והירידה במחירי הקרקעות, הובילו לפאניקה של 1819, והעמידו את הבנק בפני מצוקה פיננסית נוספת. ב-1821 הבנק כבר עמד במצב של פשיטת רגל. ביוני 1822 הכריז בית המשפט של מחוז נוקס שהבנק הראשון של המדינה הפסיד את הזיכיון שלו. בנובמבר 1823 אישר בית המשפט העליון של המדינה את סיום הזיכיון של הבנק וקבע שהבנק מעל בפיקדונות פדרליים בסכום של 250,000 דולר, הנפיק יותר שטרות מאשר הוא היה מסוגל לפרוע, יצר חוב שעלה על המגבלה המותרת על פי הזיכיון שלו, הקים יותר סניפים ממה שהוא היה מסוגל על פי ההון העצמי שלו, שילם לבעלי המניות דיבידנד גבוה, ונקט בצעדים לפירוקו מבלי לשלם את החובות שהוא צבר. במשך כמה שנים לאחר קריסת הבנק, היו אזרחי אינדיאנה תלויים בבנק של ארצות הברית, שלו היה סניף בלואיסוויל, ובבנק החוואים והמכונאים של מדיסון, לצורך קבלת שירות בנקאי. בנק החוואים והמכונאים התנהל בצורה טובה יותר מהבנק הראשון של אינדיאנה, אך הזיכיון שלו פג ב-1835 והשטרות שלו איבדו מערכם במשך כמה שנים. על ג'נינגס נמתחה ביקורת על כך שלא ניטר את פעילות הבנק בצורה קפדנית יותר ועל כך שלא חקר את פקידי הבנק על עבירות לכאורה.
רוב תקופת כהונתו השנייה של ג'נינגס כמושל עמדה בסימן של התמודדות עם הקשיים הפיננסיים המתמשכים של המדינה. כאשר ההכנסות ממיסים ומכירות הקרקעות נותרו בשפל, לא הספיקו הכנסות המדינה לשלם על איגרות החוב שהונפקו למימון העבודות הציבוריות. האספה הכללית של אינדיאנה נאלצה להוריד באופן משמעותי את ערכן של איגרות החוב, ובכך לגרום נזק לאשראי של המדינה ולגרום לקשיים בהשגת הלוואות חדשות.
הסכם סנט מרי
בסוף 1818 מונה ג'נינגס, יחד עם לואיס קאס ובנג'מין פרק, כחבר בוועדה שניהלה משא ומתן עם שבטי האינדיאנים פוטווטומי, ווי, מיאמי ודלאוור, שחיו בחלקים הצפוני והמרכזי של אינדיאנה. הסכם סנט מרי אפשר למדינת אינדיאנה לרכוש מיליוני אקרים של קרקעות שמצפון לקו ההסכם של 1809 ולהתרחב מערבה עד לנהר וובאש ולשטחי קרקעות נוספים, שפתחו את רוב חלקה המרכזי של המדינה להתיישבות אמריקאית. המינוי גרם למשבר בקריירה הפוליטית של ג'נינגס. בשל האיסור שהוטל בחוקת המדינה על אדם להחזיק במשרה ממשלתית פדרלית בעודו מכהן כמושל המדינה, ניצלו יריביו הפוליטיים של ג'נינגס את ההזדמנות לאלצו לפרוש מתפקידו על בסיס טענה שהוא למעשה פינה את משרת המושל כאשר קיבל על עצמו את המינוי הפדרלי.
סגן המושל כריסטופר הריסון טען שג'נינגס "נטש" את תפקידו הנבחר ולקח על עצמו את תפקיד המושל בפועל בהיעדרו של ג'נינגס. בינתיים, פתח בית הנבחרים של אינדיאנה בחקירה. כאשר התברר לג'נינגס המצב, הוא היה מתוסכל מכך שהוטל ספק על צעדיו והעלה באש את המסמכים שהוא קיבל מהממשלה הפדרלית שהיו קשורים למינויו. בית המחוקקים קרא לג'נינגס ולהריסון להופיע בפניו לתשאול. על כל פנים, ג'נינגס דחה את הדרישה וציין שלאספה הכללית לא הייתה שום סמכות לחקור אותו, והריסון סירב להופיע אלא רק אם האספה תכיר בו כמושל בפועל. בשל העובדה ששני האישים לא הופיע בפני בית המחוקקים, דרשה האספה לקבל עותקים מהמסמכים שג'נינגס קיבל מהממשלה הפדרלית כדי להוכיח שהוא לא פעל מטעמה. ג'נינגס השיב:
בית המחוקקים זימן את כל מי שהיה לו ידע על האירועים בסנט מרי, אך מצא שאף אחד לא היה בטוח מה היה חלקו של ג'נינגס בוועדה. לאחר דיון קצר, העביר בית הנבחרים החלטה ברוב של 15 תומכים ו-13 מתנגדים, להכיר בג'נינגס כמושל וסיים את ההליכים נגדו. המתנגדים להחלטה באו בעיקר מקרב הנציגים מהמחוזות המערביים של המדינה. הריסון זעם על ההחלטה והתפטר מתפקידו כסגן המושל.
ב-1820 התמודד הריסון נגד ג'נינגס בבחירות לכהונתו השנייה. בבחירות אלו ניצח ג'נינגס ברוב גדול כאשר גרף 11,256 קולות מול 2,008 הקולות שקיבל הריסון. הפרש קולות זה נוצר כנראה בשל העובדה שג'נינגס נותר פוליטיקאי אהוד בקרב קהל המצביעים שלא היו טרודים מהמתקפות עליו.
קשיים פיננסיים אישיים
ג'נינגס סבל מקשיים פיננסיים אישיים כתוצאה מהפאניקה של 1819, בעוד תפקידו כמושל הוסיף לקשייו. ג'נינגס מעולם לא התאושש מחובותיו. אחד ההיסטוריונים טען שמצבו הכספי של ג'נינגס נגרם כתוצאה מההוצאות שלו במהלך מערכות הבחירות שלו, שירותו ארוך השנים בממשלת המדינה, והיותו עסוק יתר על המידה בניהול חוותו באופן ראוי. ג'נינגס ורעייתו אירחו לעיתים קרובות מבקרים, מחוקקים ושאר מכובדים בביתם בקורידון. ב-1819 הוא אירח את הנשיא ג'יימס מונרו ואת הגנרל אנדרו ג'קסון לארוחת ערב מפוארת שנערכה לכבודם בג'פרסון וויל, כאשר שני המנהיגים ערכו סיור במדינות הספר. ב-1822 ביקש ג'נינגס הלוואה אישית מההרמוניסטים במכתב לבעל בריתו הפוליטי ג'ורג' ראפ, אך הבקשה נדחתה. הוא הצליח להשיג הלוואות מידידים לאחר שרשם משכון על אדמותיו. בשלב מוקדם של הקריירה שלו כסוחר קרקעות בווינסנס, כאשר מחירי הקרקעות ירדו באופן משמעותי, הוא נאלץ למכור כמה משטחי אדמותיו במחירי הפסד.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 סבל ג'נינגס ממחסור חמור במזומנים. הכנסתו הייתה תלויה בשכר שקיבל בתקופת תפקידו הפוליטי, ולא עלה בידו להניב הכנסה מספיקה מחוותו. ב-1823 הוא היה בן 38 כאשר הוא סיים את תקופת כהונתו השנייה כמושל ועל פי החוקה נמנע ממנו להתמודד על כהונה שלישית. בשל כך הוא נאלץ לשקול אפשרויות למשרה פוליטית אחרת והוא החליט להתמודד שוב בבחירות לקונגרס.
שובו לקונגרס
בספטמבר 1822, זמן קצר לפני תום תקופת כהונתו השנייה כמושל, הציג ג'נינגס את מועמדותו לקונגרס לאחר שוויליאם הנדריקס התפטר ממושבו בבית הנבחרים כדי להתמודד על משרת מושל אינדיאנה. ב-5 באוגוסט אותה שנה התקיימו בחירות מיוחדות כדי לאייש את מושבו של הנדריקס בקונגרס. באותה הגידול באוכלוסייתה של אינדיאנה העניק למדינה את הזכות להיות מיוצגת בשלושה מושבים בבית הנבחרים. באותו יום נערכו בחירות שבהם נבחר חבר הקונגרס השלישי. ג'נינגס ודייוויס פלויד היו המועמדים העיקריים בבחירות המיוחדות שבהן ניצח ג'נינגס. בבחירות הרגילות לאיוש המושב השני של אינדיאנה בקונגרס, ניצח ג'נינגס בקלות, והביס את ג'יימס סקוט בהפרש גדול. ג'נינגס היה לנציג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בקונגרס ה-17, וסגן המושל ראטליף בון הושבע במקומו כמושל. לאחר מכן התמודד הנדריקס על משרת המושל מבלי שניצבו מולו יריבים והוא החליף את בון. ג'נינגס נבחר לכהונה נוספת בקונגרס וייצג את מחוז הבחירה השני של אינדיאנה עד 1830. בקונגרס ה-18 הוא היה לחבר סיעת הג'קסונים במפלגה הדמוקרטית, אך שינה את נאמנותו והיה לחבר המפלגה הלאומית הרפובליקנית בהנהגתו של ג'ון קווינסי אדמס בקונגרסים ה-19 וה-20, ולאחר מכן, בקונגרס ה-21 הוא חבר למתנגדיו של ג'קסון.
ג'נינגס המשיך לקדם עבודות ציבוריות בתשתיות במשך כל תקופת כהונתו בקונגרס. הוא הגיש הצעות חוק לבניית מוצבים נוספים בצפון המערב, להענקת מימון פדרלי למיזמי עבודות ציבוריות באינדיאנה ובאוהיו, והוביל דיון לתמיכה בשימוש בכספים פדרליים לבניית התעלה הלאומית הארוכה ביותר, תעלת וובאש-אירי, שעברה דרך אינדיאנה. הוא הציע תיקון לחוק שבו נקבע שיש להתוות ולמדוד את הדרך הלאומית למערב לכוון נהר המיסיסיפי, כך שתושבי אינדיאנה ואילינוי יקבלו בטוחות שההקצבה הפדרלית הגדולה על הדרך תפיק להם תועלת באופן ישיר. ג'נינגס סייע להבטיח את ההקצבות למדידת נהר וובאש והפיכתו ליותר נגיש לתנועת אוניות קיטור במשך כל השנה.
במערכת הבחירות לכהונתו השנייה מטעם מחוז הבחירה השני, תמך ג'נינגס בהגנת מחירים ובעבודות ציבוריות ונשבע לתמוך במועמד לנשיאות שציבור בוחריו העדיף אם ההחלטה על הנשיא הנבחר תעבור לבית הנבחרים. בבחירות לכהונתו השנייה ניצח ג'נינגס במרוץ צמוד לאחר שהביס את ג'רמייה סאליבן. בבחירות לנשיאות של 1824 התארגנו המפלגות הפוליטיות סביב שלושה מועמדים: אנדרו ג'קסון, ג'ון קווינסי אדמס והנרי קליי. ג'נינגס העדיף את אדמס, ובהמשך את קליי. אף על פי כן, כאשר ההחלטה על זהות הנשיא הנבחר עברה ב-1825 לבית הנבחרים, הצביע ג'נינגס עם הרוב והעניק את תמיכתו הפוליטית לג'קסון, אך זה האחרון הובס בהצבעה על ידי אדמס והושבע כנשיא. ציבור הבוחרים באינדיאנה שתמך בג'קסון ציפה לניצחון בבחירות הבאות.
ג'נינגס, שביקש להתקדם בקריירה הפוליטית שלו, התמודד בשתי הזדמנויות על מושב בסנאט, אך כשל בשתיהן. ב-1825, כאשר האספה הכללית של אינדיאנה בחרה את הסנאטור מטעם המדינה, הוא היה מועמד. בסבב ההצבעה הראשון הגיע למקום הראשון אייזק בלקפורד, המושל המכהן, ויליאם הנדריקס, הגיע שני, וג'נינגס שלישי. בסבב ההצבעה הרביעי זכה הנדריקס במושב בסנאט. בניסיונו השני להיבחר לסנאט נוצח ג'נינגס על ידי ג'יימס נובל.
ב-1826 הלכה לעולמה רעייתו של ג'נינגס. לזוג לא נולדו ילדים. ג'נינגס שקע בעצבות על מותה והחל לשתות משקאות חריפים יותר ויותר. מאוחר יותר באותה שנה הוא נישא בשנית לקלריסה ברבי, אך התמכרותו לשתייה רק החמירה.
שנותיו האחרונות
ג'נינגס פרש עם רעייתו, קלריסה, לביתו בצ'ארלסטאון. טיפטון חש שייתכן שהוא שגה כאשר הכריח את ג'נינגס לפרוש מן החיים הציבוריים וקיווה שזה יגרום לו לוותר על השתייה. ב-1831 דאג טיפטון למינויו של ג'נינגס כמנהל המשא והמתן עם האינדיאנים בצפון אינדיאנה. ג'נינגס השתתף במשא ומתן על הסכם טיפקאנו, אך המשלחת כשלה במאמציה. לאחר מכן שב ג'נינגס לחוותו, שם התדרדר מצב בריאותו יותר ויותר. הוא המשיך לשתות, בילה זמן רב בבאר המקומי, ולעיתים קרובות הוא נמצא ישן ברחובות או בצידי הדרכים. האלכוהוליזם של ג'נינגס החמיר עד לנקודת זמן שבה הוא לא היה מסוגל יותר לטפל בחוותו. ללא הכנסה קבועה, הגיעו הדברים לידי כך שבעלי חובו החלו לנקוט בצעדים לתפיסת רכושו. ב-1832 רכש טיפטון את המשכנתא על החווה של ג'נינגס וגייס את עזרתו של בעל הון מקומי, ג'יימס לנייר, כדי לרכוש את החובות על נכסיו האחרים של ג'נינגס. טיפטון התיר לג'נינגס להמשיך להתגורר בחוותו הממושכנת עד סוף ימיו ועודד את לנייר להעניק לו את אותו היתר.
ג'ונתן ג'נינגס נפטר בחוותו שליד צ'ארלסטאון ב-26 ביולי 1834, בגיל 50, כתוצאה מהתקף לב שהיה משולב ככל הנראה עם צהבת. לאחר טקס קצר הוא נטמן בקבר בלתי מסומן, שכן עזבונו לא היה מספיק כדי לרכוש מצבה. לבעלי חובו של ג'נינגס, שרבים מהם היו שכניו, לא שולמו הכספים שהוא היה חייב להם. לאחר מותו מכר טיפטון את החווה לג'וזף קאר ומהסכום שהתקבל הוא העניק לאלמנתו של ג'נינגס סכום של 100 דולר.
הנצחתו
בסוף המאה ה-19 נעשו מספר ניסיונות להקמת אנדרטה לכבוד שירותו הציבורי של ג'נינגס. בשלוש הזדמנויות שונות, ב-1861, ב-1869 וב-1889, הובאו בקשות בפני האספה הכללית של אינדיאנה להקים מצבה על קברו של ג'נינגס, אך אלו נדחו. ב-1892 הקצה לבסוף בית המחוקקים המדינתי סכום להקמת אנדרטה לזכרו. בערך באותה עת, לאחר שקברו הבלתי מסומן זוהה על ידי שלושה עדים שנכחו בקבורתו, הוצאו שרידיו מהקבר והוא נטמן מחדש במקום אחר בבית הקברות של צ'ארלסטאון.
בית הספר היסודי על שם ג'ונתן ג'נינגס שבצ'ארלסטאון ומחוז ג'נינגס שבאינדיאנה קרויים על שמו. ב-2016 חגגה אינדיאנה מאתיים שנה לכינונה כמדינה וכחלק מהחגיגות, העבירה האספה הכללית של המדינה ב-2 במרץ אותה שנה החלטה לקרוא לקטע של הכביש הבין-מדינתי 65 העובר במחוז קלארק על שמו של ג'נינגס.
מורשתו
היסטוריונים נתנו פירושים שונים לחייו של ג'נינגס ולהשפעתו על פיתוחה של אינדיאנה. ההיסטוריונים המוקדמים של המדינה, ויליאם ויזלי וולן וג'ייקוב פיד דאן הבן, כתבו על ג'נינגס באופן שהיה כמעט מיתי, והתמקדו במנהיגות החיובית החזקה שלו באינדיאנה בשנות יצירתה. דאן כינה את ג'נינגס "הרקולס הצעיר", ושיבח את מסע הצלב שלו נגד הריסון והעבדות. ההערכה של וולן הייתה גם היא חיובית: "אינדיאנה חבה לו יותר ממה שהיא מסוגלת לתת". במהלך תקופת היובש בראשית המאה ה-20, היו ההיסטוריונים לוגן איסרי וארתור בליית' ביקורתיים יותר כלפי ג'נינגס. איסרי, שכתב על ג'נינגס בשיאה של תקופת היובש, כאשר ההתייחסות לצריכת אלכוהול הייתה מחמירה במיוחד, ביקר בתוקף את האלכוהוליזם ואת עוניו של ג'נינגס. בליית' תיאר את יכולותיו של ג'נינגס כ"בינוניות". איסרי טען שג'נינגס "לא נקט בעמדה נחרצת" בשום נושא חשוב, וביטל את חשיבותו ואת השפעתו על אינדיאנה, באומרו שבית המחוקקים וחבריו המובילים היו בעלי ההשפעה באותה תקופה. ב-1954 תיארו ג'ון ברנהארט ודונלד קרמוני את ג'נינגס כ"פוליטיקאי ממולח יותר מאשר מדינאי", שמנהיגותו "לא הייתה ברורה" בוועידת החוקה של 1816. קרמוני טען ש"האטימות והעוני של ג'נינגס לא צריכות לעמעם את תרומותיו המשמעותיות כנציג הטריטוריה לקונגרס, כנשיא ועידת החוקה, כמושל הראשון וכחבר הקונגרס".
היסטוריונים מודרניים, כמו האוורד פקהאם, רנדי מילס, אנדרו ר. ל. קייטון ודורותי רייקר, טוענים שמורשתו של ג'נינגס עשויה להיות מוגדרת "אי שם בין שתי הערכות הקצה של דאן ושל איסרי. מילס מסכים עם וולן שאינדיאנה חבר הרבה לג'נינגס. אף על פי שהישגיו של ג'נינגס לא היו מקיפים, הוא מילא משימה "ראויה לשבח" בהנהגת המדינה "במעבר לצורת ממשל דמוקרטית יותר". קייטון מתאר את ג'נינגס כ"שאפתן", "מתלהב", "חם מזג" ו"מדוכדך". הוא טוען שג'נינגס הצליח היטב במסעות הבחירות שלו, אך היה מדינאי "אדיש" ומושל שלא היה "טוב כל כך בקביעת סדר היום והגשמתו".
ג'נינגס האמין בדמוקרטיה פופולרית, התנגד לעבדות, ובז לאנשי החברה הגבוהה, במיוחד ויליאם הנרי הריסון, על כך שהוא "רמס את הזכויות של האמריקאים". שירותו כמושל אינדיאנה וכחבר בית הנבחרים התרחשו בסופו של עידן פוליטי אחד ובתחילתו של עידן פוליטי אחר, כאשר סמכות הממשל הועברה מהמושל ומבעלי התפקידים שהוא מינה לבית המחוקקים המדינתי ולפקידי הממשל הנבחרים.
ריקציה
רִיקֶצְיָה (באנגלית: Rickettsia) הוא סוג של חיידקים - טפילים תוך-תאיים, לרוב פתוגניים. מינים של "ריקציה", בדומה לנגיפים, אינם מסוגלים להתרבות מחוץ לגוף הפונדקאי.
הריקציות הן חיידקים טפילים של כינים, זבובים, קרציות וחרקים אחרים וכל אלה עלולים להעביר את החיידק לאדם. הידועה ביותר מבין הריקציות היא הריקציה הגורמת למחלת טיפוס הבהרות (אין להתבלבל עם החיידק Salmonella typhii, הגורם לטיפוס הבטן). מיני ריקציה אחרים מחוללים מחלות קדחת דומות, בהן קדחת הקרצית הים-תיכונית, קדחת הבהרות של הרי רוקי, קדחת החפירות וקדחת קרציות כלבית.
טפיל הריקציה גרם בעבר למספר מחלות קשות אשר פגעו באופן קשה באדם ואפילו גרמו למותו, להלן מספר דוגמאות של מחלות שגרם חיידק הריקציה:
הטיפול הטוב ביותר שיש כיום ברפואה היא האנטיביוטיקה אשר בעזרתה המערכת החיסונית מצליחה לחסל את הטפילים של הריקציה.
יתר על כן, הטפיל גורם להופעת תסמין מטאטא המכשפה אצל צמחים.
דניל טימצ'ינה
דניל טימצ'ינה (Daniil Tymchyna; נפטר ב-1972) היה כומר אוקראיני, חסיד אומות העולם.
רקע
טימצ'ינה היה מנהל בית היתומים ששכן במנזר "עלייתה השמיימה של מרים הבתולה" בכפר אוניוב (Uniów) במחוז טרנופול שבפולין (כיום אוניב באוקראינה). בית היתומים השתייך למסדר הסטודיטי (אנ'), בראשות הארכימנדריט קלימנטי שפטיצקי שהוכר אף הוא כאחד מחסידי אומות העולם.
מעשה ההצלה
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941 הוסתרו יהודים בכפר. בבית הספר בכפר הסתיר המנהל ניקולה דיוק (Dyuk) ורעייתו מריה את קלרה ספרן, בנה הצעיר רואלד, אחיה סמואל רוזן ואשתו יוזפינה. בשם החשאיות, לא ידעו אלו על שלושה ילדים יהודים אחרים שהוסתרו במנזר בו היה בית היתומים בניהולו של טימצ'ינה. טימצ'ינה ידע כי שלושת הילדים הם יהודים והסביר להם כיצד להסתיר את יהדותם.
לאחר המלחמה
זמן קצר לאחר כיבוש האזור ב-1944 על ידי ברית המועצות הורה סטלין לאסור את המנהיגות הקתולית במערב אוקראינה. ב-1947 נעצר טימצ'ינה ונידון לעשר שנות עבודות כפייה בסיביר. דניל נפטר בשנת 1972.
אדם דניאל רוטפלד נולד בשנת 1938 בעיר פרמישלן שבפולין. הוא הובא על ידי אחד הנזירים לבית היתומים בכפר, קיבל שם בדוי, דנילו צ'רבינסקי, ונשאר שם במשך כל תקופת הכיבוש הגרמני. מכל משפחתו רק אחותו, אליצ'ה, שרדה את השואה. לאחר המלחמה נשאר רוטפלד בפולין והפך למדען וחוקר. בין השנים 1991 ל-2002 כיהן כמנהל מכון המחקר לשלום בסטוקהולם (אנ') ובשנת 2005 נתמנה לשר החוץ של פולין.
עודד אמרנט נולד בתל אביב בשנת 1935 לשם היגרו הוריו מפולין כמה שנים קודם לכן. כשהיה עודד בן ארבע, נסע עם אמו לפולין לבקר את הוריה. מבלי לדעת שבקרוב המלחמה תפריד ביניהם, אמו חזרה לתל אביב, והשאירה את בנה עם הוריה שאמורים היו להצטרף אליה בארץ ישראל. עם פרוץ המלחמה, הסבא והסבתא לקחו את עודד עמם וברחו לאמארנט וברחו ללבוב שנפלה ב-1941 בידי הנאצים. מאמצים לאתרו ולחלצו דרך השלטון הנאצי נכשלו. דודו של עודד הביא אותו לכנסייה בכפר וכך ניצלו חייו. שאר בני משפחתו נרצחו. לאחר המלחמה הוחזר עודד למשפחתו בתל אביב.
בשנת 2008 הכיר מוסד יד ושם בדניל טימצ'ינה כחסיד אומות העולם.
קרטנת
קרטנת (תת תריסיות ראשונית מולדת) היא מחלה הפוקדת תינוקות שנולדו ללא בלוטת תריס או תינוקות שבלוטת התריס שלהם אינה פועלת כשורה.
בלידתו, התינוק נראה נורמלי, שכן בגופו יש עדיין מלאי של הורמון בלוטת התריס שספג מאימו במשך ההריון. אך לאחר שבועות אחדים, מתגלים תסמיני חוסר ההורמון: גדילתו מתעכבת, עורו מתעבה ולשונו גדלה מאוד. אם לא מטפלים בו מבעוד מועד, מועד התינוק לגמדות ולפיגור שכלי חמור. אם מספקים את ההורמון בשלב מוקדם, ניתן למנוע את מחלת הקרטנת.
לקריאה נוספת
תת-תריסיות מולדת
שימוש בטלפון נייד במהלך נהיגה
שימש בטלפון הנייד במהלך נהיגה בכלי רכב, ובמיוחד כתיבה, שליחה וקריאה של הודעות טקסט, גורמים לתגובות איטיות ופחות שקולות של הנהג, ועל כן עלול לסכן את הנוהג ומשתמשי דרך אחרים. לכן פעילות זו נקבעה כעבירת תנועה חמורה ברוב מדינות העולם.
מחקר של הארגון האמריקני American Automobile Association הראה כי 34% מבני הנוער (בגילאים 16–17) הודו שהם הוסחו בעת הנהיגה בשל כתיבה/שליחה/קריאה של הודעות טקסט ו-40% מבני הנוער האמריקאים אומרים שהם היו במכונית בה הנהג השתמש בטלפון סלולרי באופן שבו סיכן אנשים אחרים. ממחקר שנערך בספטמבר 2009 בקרב נהגי כלי רכב מסחריים עלה שאף על פי שישנו מיעוט מקרים בהם נהגי כלי רכב מסחריים שולחים הודעות טקסט, כאשר נהגי כלי רכב מסחריים שולחים הודעות טקסט במהלך הנהיגה הם הגדילו באופן משמעותי את הסיכון להיות מעורבים בתאונה.
שליחת הודעות טקסט הפכו פופולריים במיוחד ברחבי העולם בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, בעיקר בעקבות העלייה בפופולריות של הטלפונים החכמים. לאורך העשורים האחרונים היו מחקרים רבים שמצאו ששליחת הודעות טקסט במהלך הנהיגה הם הגורם העיקרי שמעלה את הסיכון למות בתאונות דרכים בשל הסחת דעת הנהג. איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי קבע ש"שליחת הודעות טקסט, ביצוע שיחות ואינטראקציה אחרת עם מידע בכלי רכב ומערכות תקשורת במהלך נהיגה מהווה מקור רציני להסחת הנהיגה ומגביר את הסיכון לתאונות דרכים". בשנת 2013 הארגון האמריקני National Safety Council העריך שבסך הכל היו באותה העת כ-1.4 מיליון תאונות דרכים בארצות הברית שנגרמו כתוצאה משימוש בטלפון הסלולרי במהלך הנהיגה. להערכת ה-National Safety Council כ-6-16% מכלל תאונות הדרכים בארצות הברית קרו כתוצאה משליחת הודעות טקסט במהלך הנהיגה.
שימוש בטכנולוגיה כפתרון לבעיה
ב-2009 דווח כי החברות שונות, בהם החברות iZUP, ZoomSafer, Aegis Mobility ו-cellcontrol by obdEdge משתמשות במערכות שמטילות מגבלות על השימוש בטלפון הסלולרי על סמך אות ה-GPS של הטלפון, נתונים מהמכונית עצמה, או ממגדלי סלולר סמוכים.
עד כה אין פתרון טכנולוגי למניעת שימוש בטלפון נייד במהלך נהיגה עבור מכשירי iPhone וזאת משום שליישומי iPhone אין גישה לממשקי התקן ברמה נמוכה, וכתוצאה מכך יישומי iPhone אינם מסוגלים לחסום או להגיב אוטומטית למשלוח של הודעת טקסט בעת שאדם נוהג בכלי רכב. אולם קמפיין SafeTexting פיתח יישום ל-iPhone שמזהה אם האדם נוהג ומזהיר את הנהג שלא לשלוח/לקרוא/לכתוב הודעת טקסט במהלך הנהיגה.
ב-2014 החלו כוחות משטרה באוסטרליה להציב מצלמות בכבישים שמסוגלות לאתר ממרחק של מעל ל-500 מטרים נהגים שעושים שימוש בטלפון הנייד במהלך הנהיגה.
בארצות הברית
ב-1 באוקטובר 2009 הודיעה מחלקת התחבורה האמריקנית שהנשיא האמריקני ברק אובמה חתם על צו שמורה לעובדים פדרליים שלא לשלוח/לקרוא הודעות טקסט תוך כדי נהיגה ברכב אשר נמצא בבעלות ממשלתית. לדברי מזכיר התחבורה ריי לאהוד "צו זה שלח איתות ברור מאוד לציבור האמריקאי שנהיגה מוסחת מסוכנת ובלתי מתקבלת על הדעת." כחלק ממהלך גדול שנועד להילחם בנהיגה מוסחת, מחלקת התחבורה האמריקנית וארגון NHTSA השיקו את אתר המידע distraction.gov.
ב-26 בינואר 2010 מחלקת התחבורה של ארצות הברית הודיעה שישנו איסור פדרלי האוסר על נהגי משאיות ונהגי אוטובוסים לקרוא/לשלוח הודעות טקסט תוך כדי נהיגה.
בישראל
בישראל, האיסור על שימוש בטלפון נחלק לשניים:
יחזקאל פוגל
הרב יחזקאל אריה פוגל (נולד ב-23 ביוני 1946) הוא רב חרדי וחלוץ בתחום האקדמיה החרדית, שהקים את מכללת מבח"ר (מכללת בני ברק החרדית) בשנת 2000. כיום מכהן כיושב ראש הקמפוס ים החרדיים של הקריה האקדמית אונו ובעבר שימש כמנהלם. היה בין מקימי המרכז החרדי להכשרה מקצועית (לא אקדמי), המוסד הראשון להכשרה מקצועית לגברים חרדים, שהוקם בשנת 1996 ומנהלו הראשון. כמו כן, הקים את מכון מג"ן לנשים, וכן את "מסילה", בית הספר להכשרת הנדסאים, הראשון למגזר החרדי. כמו כן, ניהל את מוסדות אריאל - הארי פישל, ושימש כמנהל של מכון ירושלים.
ביוגרפיה
יחזקאל אריה פוגל, נולד ב 23 ביוני 1946, בעיירה רומולי, בחבל ארץ טרנסילבניה שברומניה, לאביו מנחם מנדל, ולאימו פסיה רחל, בת למשפחה מצאצאי הרב יחזקאל פנט בעל ה"מראה יחזקאל", והוא קרוי על שמו. בשנת 1958, בהיותו בן שתים עשרה, עלה עם משפחתו לישראל. למד בישיבה התיכונית נחלים, ולאחר מכן בישיבת חברון בירושלים ובמכון להכשרת רבנים ודיינים    "הארי פישל". כיהן כרב קהילה בפילדלפיה, וכן שימש כרב צבאי בצה"ל.
ב-2017 העניקה לו עיריית ירושלים את התואר יקיר ירושלים, בין השאר על פועלו כחלוץ בתחום האקדמיה החרדית:.
פעילות קהילתית וספרותית-תורנית
הרב פוגל הוסמך לרבנות על ידי הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב יחזקאל סרנא והרב יצחק יעקב וכטפויגל ושימש כרב קהילת "אוהל יעקב" בפילדלפיה, פנסילבניה, בשנים 1972-1978 ולאחר מכן כרב צבאי בקבע כרב בה"ד 4 בבית אל, בשנים 1978-1981.
בשנת 1982 החל לנהל את קריית החינוך באשדוד, שנתמך על ידי הפילנתרופ זאב וולפסון מטרת מוסד זה הייתה להעניק לנערים ממשפחות בעלות רקע מסורתי ומעמד סוציו-אקונומי נמוך, חינוך תורני וכללי ברמה גבוהה, ובשכר לימוד נמוך ביותר. כמו כן, הקים באותה תקופה, את האולפנה הביו-טכנולוגית לבנות באשדוד.
בשנת 1986 החל לכהן כמנכ"ל מוסדות אריאל-הארי פישל בנשיאותו של הרב שאר ישוב כהן הרב הראשי לחיפה.
לאחר פרישתו ממכון אריאל בשנת 1993 עבד זמן קצר כמנכ"ל מכון ירושלים.
עסק במחקר תורני: באנציקלופדיה "תורה שלמה" וכן במפעל התורני "הלכה פסוקה". כמו כן, חקר ופרסם לראשונה כתבי יד של "תוספות תלמידי רבנו פרץ" על מסכת מכות וכן ההדיר את המכונה "תוספות שנץ" על מסכת מכות. כמו כן ערך את סדרת "מקראות תמימות" - פירושי חז"ל על הנ"ך, בהוצאת מכון "יחדיו". בתקופתו כמנכ"ל מכון אריאל, עמד בראש המערכת של המפעל התורני "רש"י השלם על החומש", שיצא לאור על ידי מכון אריאל. על מאמרו המחקרי "מערכות האש על המזבח בבית המקדש זכה ב"פרס ירושלים לעבודות תורניות מצטיינות" לשנת 1971. בשנת 2017 הוציא לאור ספר "המלאכה, העבודה והאומנות במשנת חז"ל לאור תורתם של ראשונים ואחרונים", בהוצאת מכון יחדיו, המקיף את נושא העבודה והמלאכה ביהדות לאור השקפתם והנהגתם של חז"ל.
הדפסת התלמוד הבבלי מחדש
המסכת הראשונה של התלמוד הבבלי הודפסה לראשונה בשנת 1492 בעיר טולדו שבספרד ובשנת 1520 הודפס לראשונה התלמוד בשלמותו על ידי דניאל במברג בדפוס שנצינו בוונציה ומאז הודפס בערים שונות ברחבי אירופה.. בפעם האחרונה הודפס התלמוד בצירוף פירושים רבים בדפוס האלמנה והאחים ראם בעיר וילנא בשנת 1880. מהדורת דפוס זו התקבלה בנוסחתה ובעיצובה עלי ידי רוב קהילות ישראל בעולם. בעקבות השמדת לוחות ההדפסה של המהדורה הנ"ל על ידי הנאצים בשואה, החלו להדפיס את התלמוד באמצעות צילום של מהדורת דפוס וילנא.
בשנת תשנ"ג (1993) הגה הרב פוגל את הרעיון להדפיס את התלמוד מחדש בדפוס ( שאינו מהדורת צילום של דפוס ווילנא),, ולראשונה בארץ ישראל, ואכן בשנת תשנ"ה (1995) יצאה המסכת ראשונה (קידושין) של התלמוד, על ידי מכון "יחדיו" שהרב פוגל עמד בראשותו. בשנת תשנ"ז (1997) הצטרף למיזם המו"ל אהרן בלום והודפס התלמוד כולו.. בשנת תשס"ה הוציא הרב שטיינזלץ את הש"ס "המתורגם והמבואר", עם עמודי התלמוד של מהדורת ארץ ישראל.
הכשרה מקצועית והשכלה אקדמית במגזר החרדי
בשנת 1996 יזם ד"ר אברהם פוס, עו"ד ניו יורקי שהתגורר בישראל, יחד עם צבי וינברגר, מי שעמד עד אז בראש מכון לב את הקמת המרכז החרדי להכשרה מקצועית בישראל, לצורך הכשרת גברים חרדים נשואים למקצועות טכניים, שאינם דורשים ידע לימודי כללי. לניהול הכללי של המרכז הם גייסו את הרב פוגל. לצורך קבלת אישור ההנהגה התורנית-חרדית, הם נעזרו ברב ירחמיאל בויאר, ראש עיריית בני ברק לשעבר, אשר פנה לרב אלעזר מנחם מן שך בשאלה זו. הרב שך ענה בחיוב מבחינה עקרונית ושלח את בויאר להתייעץ עם מספר ראשי ישיבות, כמו כן, הפנה אותו לרב אלישיב שילווה את המוסד מבחינה תורנית. לשם כך הוקמה ועדת רבנית שהרכבה התבסס על נציגי המגזרים השונים ביהדות החרדית: הרב יוסף ישראלזון מטעם הגרי"ש אלישיב - חותנו, הרב שמואל אליעזר שטרן מטעם הרב הגר"ש וואזנר והרב מרדכי שטיינמץ מטעם האדמו"ר מויזניץ. לאחר שנה, התקבלה גם הסכמתו-אישורו של הרב עובדיה יוסף לפעילותו של המרכז החרדי. (מצ"ב הסכמת הוועדה וכן הסכמת הרב עובדיה יוסף).
תחת ניהולו של הרב פוגל הוקם המרכז החרדי בירושלים ובשלוחותיו בערים חרדיות נוספות: בני ברק, מודיעין עילית, אשדוד. הקורסים בהם הוכשרו האברכים היו בתחומי תיכנות מחשבים, תחזוקת מחשבים ורשתות, הנהלת חשבונות, גרפיקה ממוחשבת, כעבור שנה הוקם במסגרת המרכז החרדי להכשרה מקצועית - מכון מג"ן לנשים, בו הוכשרו נשים ונערות חרדיות למגוון מקצועות: שנה לאחר מכן הוקם מכון מסילה - המכון החרדי הראשון להכשרת הנדסאים והנדסאיות במסגרת מה"ט (מכון ממשלתי טכנולוגי) של משרד העבודה והרווחה, בו הוכשרו אלפי תלמידים, לתואר הנדסאי במגוון מקצועות: מחשבים, אלקטרוניקה, תעשייה וניהול, הנדסאות בניין ואדריכלות.
בשנת 1999, בהמשך למאמצים למציאת אפשרויות תעסוקה הולמת לבוגרי הישיבות, עלה הרעיון אצל היזמים לפתוח מסגרת להכשרה אקדמית. הרעיון הובא בפני וועדת הרבנים, אשר הקדישה לכך זמן ומחשבה רבה, בהיות השכלה גבוהה ואקדמית, מזוהה עם תנועת ההשכלה. וועדת הרבנים, יחד עם הרב פוגל, פנו בעניין כבד משקל זה לגדולי ישראל, להגרי"ש אלישיב, ולאחר מכן להגראי"ל שטיינמן והגר"ש וואזנר, אשר נתנו את הסכמתם לרעיון ובלבד שלא ילמדו לתארים בהם יש הגות וכפירה.
פוגל פנה לפרופסור נחמיה לבציון (יו"ר ות"ת דאז), אשר כינס ישיבה עם ראשי אוניברסיטאות - ביניהם נשיא האוניברסיטה הפתוחה וכן נשיא מכון לב דאז פרופ' יוסף בודנהיימר והציע להם להקים מסגרת אקדמית מיוחדת ומותאמת לחרדים. הם נענו בחיוב ובהמשך אכן פתחו מסגרות כאלו עבור אנשים חרדים.
הבעיה העיקרית הייתה בעיית החוסר בלימודים כלליים קודמים בכלל ותעודת בגרות בפרט. פרופ' נחמיה לבציון ופוגל גייסו את ד"ר פלטי סתוי, מנכ"ל האגודה לקדים החינוך דאז, אשר ניהלה את המכינות הקדם אקדמיות, וטבעו את המודל של המכינה הקדם אקדמית לחרדים שהייתה מבוססת על ארבעה תחומי לימוד בסיסיים: מתמטיקה, אנגלית, אוריינות ומחשבים.
בשנת 2000 פתח הרב פוגל יחד עם ד"ר פוס את המכללה החרדית האקדמית הראשונה בבני ברק בשמה מבח"ר (מכללת בני ברק החרדית), בה למדו גברים, אברכי כוללים, וכן נשים חרדיות בימים נפרדים ובאווירה המתאימה לציבור החרדי. לנשיאה הראשון מונה פרופ' מאיר ברוקהיימר, שיצא אז לגמלאות מעבודתו במכון ויצמן.
בשיתוף פעולה אקדמי עם אוניברסיטת בר-אילן נפתחו מסלולי לימודים לתארים אקדמיים, במדעי המחשב לגברים ולתואר בעבודה סוציאלית לנשים. בהמשך נפתחו מסלולי לימודים נוספים: לגברים - עבודה סוציאלית בשיתוף אוניברסיטת חיפה, לנשים - תואר בהפרעות בתקשורת עם אוניברסיטת תל אביב וכן תואר בריפוי בעיסוק בשיתוף אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2004 התבקש הרב פוגל על ידי מר רנן הרטמן, מייסדה ומנכ"לה של הקריה האקדמית אונו לעמוד בראש הקמפוס החרדי של הקריה - באור יהודה..החידוש שהציעה שהקריה לסטודנטים של הקמפוס החרדי הוא תנאים זהים לסטודנטים הלומדים בקמפוס הכללי, הן מבחינה פיזית (כיתות לימוד, ציוד טכנולוגי מתקדם, ספריה מצוידת) והן מבחינה לימודית (מרצים מן השורה הראשונה המלמדים קורסים זהים בשני הקמפוסים, רמת לימודים אחידה, בחינות זהות ותארים זהים).
בשנת 2007 הוקם הקמפוס החרדי בירושלים ותחת הנהלתו של הרב פוגל למדו בקמפוסים החרדיים כ- 3000 סטודנטים מדי שנה, לתארים ראשונים מגוונים: משפטים, מנהל עסקים, חשבונאות, הפרעות בתקשורת, ריפוי בעיסוק, חינוך וחברה, פרסום ותקשורת שיווקית, וגם לתואר שני: במנהל עסקים, ובמשפטים. במהלך שנות ניהולו של הרב פוגל הוציא הקמפוס החרדי אלפים רבים של בוגרים אשר השתלבו בשוק התעסוקה הרחב.החל משנת 2016 הרב פוגל משמש כיושב ראש הקמפוסים החרדיים של הקריה האקדמית אונו.
משפחתו
פוגל היה נשוי לאמרמה, בתו של הרב מרדכי הכהן.
מצודת רמות נפתלי
מצודת רמות נפתלי הוא מבנה אבן, מוקף חומה, בשולי היישוב רמות נפתלי שהוקם ב-1944 על ידי סולל בונה בשיתוף אנשי פלמ"ח על מנת לשמש כאתר ההתיישבות הראשון של מקימי רמות נפתלי. משמש כבסיס צה"ל מאז שנות ה-80.
רקע
המודל של התיישבות המוגנת על ידי חומה אומץ עוד מתחילת ההתיישבות היהודית בארץ. בתקופת גזרות הספר הלבן אומצה, על ידי היישוב העברי, שיטת חומה ומגדל שאיפשרה בנייה מהירה של התיישבות. לאחר מלחמת העולם השנייה איפשר השלטון הבריטי בנייה מסודרת יותר וזה אפשר להנהגת היישוב להורות על הקמת מצודות כבסיס להתיישבות יהודית. מודל זה יושם בביריה, בחוקוק וברמות נפתלי.
ההיסטוריה של המקום
במהלך מלחמת העצמאות נערכו במקום קרבות כבדים והמצודה הגנה על תושבי המקום שתוגברו על ידי כוחות חי"ש מחיפה (ביניהם עדה בן-נחום). במהלך הקרבות נהרגו 23 ממגיני המקום (חברי פלוגה ד', חברי גרעיני וינגיט וחיילים מפלוגת החי"ש). כמו כן נפגע חלק גדול מהמצודה.
עם סיום המלחמה החלו תושבי היישוב להקים את בתיהם מחוץ למצודה עד שזו ננטשה.
ב-1976 שופץ המקום ביוזמת צה"ל ואלוף פיקוד הצפון, באותה עת, האלוף רפאל איתן. בטקס שנערך עם סיום השיפוץ הוסר הלוט מלוח זיכרון ל-23 הלוחמים שנפלו במהלך ההגנה על המקום.
לאחר שעמדה שנים רבות נטושה החליט צה"ל לנצל את מיקומה הגבוה והאסטרטגי והקים בה, בשנות ה-80, בסיס צבאי. מאחר שהאתר מוגדר כאתר מורשת, נעשה התהליך בשיתוף המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. נכון ל-2019, הצבא החל תהליך של פינוי האתר על מנת לאפשר לשפצו ולהופכו לאתר תיירות.
מבנה המצודה
חצר מוקפת חומה. שער בצד הדרומי. מגדל שמירה בצד המערבי הפונה לכוון העמק ומצודת נבי יושע. המבנה כולל 2 בריכות לאגירת מי גשמים.
אוקסיטנית
ניביה השונים של השפה דומים זה לזה. באזור בו הייתה בעבר השפה האוקסיטנית דומיננטית חיים כיום כ-14 מיליון תושבים. מספר דובריה כשפת אם אינו ברור, אך לפי ההערכות הוא מגיע ל-2 מיליון דוברים בצרפת, איטליה, ספרד ומונקו. בנוסף, עד ל-7 מיליון אנשים מבינים את השפה ברמות שונות של שליטה. מתוכם מספר האנשים הדוברים את השפה בצורה שוטפת אינו עולה על חצי מיליון.
בצרפת, איטליה וספרד השם "Occitan", או "Langue d'oc", הוא השם הכללי הניתן לכל הניבים השונים של השפה.
פרובנסלית הייתה שם נרדף לאוקסיטנית עד לאמצע המאה ה-20, אך מאז היא נחשבת לניב של אוקסיטנית המדובר בפרובאנס.
כל דוברי האוקסיטנית משתמשים בצרפתית כשפתם הרשמית והתרבותית, אך עדיין ניבים אוקסיטניים משמשים למטרות יומיומיות. השם אוקסיטני נגזר מ-Occitanie, שמו הגאוגרפי הישן של חבל לנגדוק. השפה של ימי הביניים נקראת לעיתים קרובות langue d'oc, אשר מציינת שפה המשתמשת ב-oc (מלטינית הוק) כ"כן", בניגוד ללנג'ו ד'ואיל, שהשתמשה ב- oïl (oui מודרני) כ"כן" (מלטינית hoc ille). באזור עצמו השתמשו בעבר בשמות לימוזין ו-Proensal, אך שמות אלה היו מקומיים מכדי לייעד את כל מגוון הניבים. רבים באזור פרובאנס עדיין מעדיפים לקרוא לשפתם פרובנסלית.
יערה יפנית
יערה יפנית (שם מדעי: Lonicera japonica) היא צמח נוי מטפס הנפוץ בישראל. קל להבדיל אותה מהיערה האיטלקית, הגדלה בר בחבל ההררי, על-פי העלים: ליערה היפנית עלים מוארכים בעלי חוד בקצה, ואילו ליערה האיטלקית עלים כמעט עגולים. היערה היפנית גדלה באופן טבעי במזרח אסיה, בין השאר ביפן, בקוריאה, בסין ובטאיוון והגיעה לחדירה רבה בדרום אמריקה.
תכונות הצמח
הצמח מטפס, התופס מרחב רב, ופריחתו הבולטת והריחנית בחודשי האביב והקיץ. גם בחודשי הסתיו והחורף הוא שומר על צבע ירוק ועליו אינם נושרים. הוא נחשב למטפס מבוקש בגינות ציבוריות, שכן אין לו דרישות גבוהות להשקיה ולקרקע נוחה.
ליערה קצב צמיחה מהיר. יש לה כושר פיתול, בדומה לעלי הגפן. היא עשויה להגיע לגובה עד 10 מטר. העלים הם צרים וקטנים: 3-8 ס"מ אורך 2-3 רוחב. הפרח נחלק כמו לשון כפולה ובעל צבע לבן עם נטייה לצהוב. הפרי עגולי בצבע כחול כהה, בקוטר 5-8 ס"מ וכולל גרעינים בודדים.
הגבלות ושימוש
היערה היפנית נחשבת לצמח פולשני במדינות ארגנטינה, ברזיל ומקסיקו. מקור במדינות אילינוי ווירג'יניה שבארצות הברית יש הגבלות על גידולה. בנוסף, פיתוליה עלולים לגרום לחניקת עצים מסוימים. יש לה ערך רפואי ברפואה הסינית המסורתית.
גלריית תמונות
צולם בקדומים - סיון תשס"ז - יוני 2007
טאב (עיירה)
טַאבּ (בהונגרית: Tab) היא עיירה במחוז שומוג', דרום מערב הונגריה כ-130 ק"מ מבודפשט וכ-25 ק"מ משיופוק דרומית לאגם בלטון.
היסטוריה
העיירה מוזכרת לראשונה בצ'רטר משנת 1211, המכיר ביישוב ובו וילה ששמה "תובה" (thobe). בשנת 1320 מוזכר היישוב כחלק מנכסי הכנסייה. הבעלות על היישוב התחלפה במהלך ימי הביניים בין משפחות אצילים לבין בני שושלת המלוכה ארפאד. באמצע המאה ה-16, בתקופת התפשטותה של האימפריה העות'מאנית, כבשה זו את טאב. רבים מתושביה ההונגריים שנאבקו בטורקים נהרגו או נמלטו לביצות וליערות שסביב העיירה. תחת שלטון הטורקים שילמו תושבי העיירה מס לטורקים. בשורת קרבות גבול הצליחו אצילים הונגרים לגרש את הטורקים לתקופה קצרה. בסוף המאה ה-17 שבה טאב לידי הונגריה אך נמסרה לידי בני אצולה פולנים.
בתחילת המאה ה-18 היו בטאב מיעוטים גרמנים וסלובקים. בסוף המאה ה-18 נבנתה בטאב כנסייה קתולית בסגנון הבארוק.
באמצע המאה ה-19 הייתה טאב עיירת שוק. בתחילת המאה ה-20 הפכה העיירה למרכז תעשייה ומסחר, וצרכיה המנהליים הגוברים הביאו להקמת בית דפוס בה. באותה תקופה הוקם בעיירה בית קולנוע ונוסדה התאחדות ספורט.
בין מלחמות העולם הוקמו בעיירה בית ספר קתולי, פרוטסטנטי ויהודי. בתקופת השפל הגדול פעלו בעיירה נזירות ליצירת מקומות עבודה ולהכשרה מקצועית.
אתרים
בין האתרים בעיירה: טירה עתיקה ובה שוכן כיום בית מחסה לעניים; כנסייה קתולית ובה ציורים של פרנץ זבר בוכר (Franz Xaver Bucher), שציוריו נמצאים גם בוותיקן, וכן העתק נאמן למקור של כתר מלכי הונגריה; וגלריה לאמנות.
קהילה יהודית
במאה ה-18 היגרה לטאב אוכלוסייה יהודית, שהקימה במקום בית כנסת ועסקה במסחר. בתקופת השואה היו בטאב כ-450 יהודים, שהשתייכו לקהילה האורתודוקסית. במרס 1944 כבש הצבא הגרמני את הונגריה, ובמאי 1944 רוכזו בגטו שהוקם בטאב כ-1,500 יהודים מנפת טאב ומנפות סמוכות, וכן פליטים יהודים מפולין. חלק מהגברים שהיו בגטו גויסו לשירות העבודה. ביולי 1944 גורשו יהודי הגטו לאושוויץ.
מרבני העיר
בין רבני העיר אנו מוצאים את הרב בנימין זאב אבעלעז - אבעלעס, ונכדו הרב בנימין זאב ברייער בעל נחלת בנימין, בספרו כלול גם מחידושי סבו.
גאור
גאור (שם מדעי: Bos gaurus לפני כן Bibos gauris), נקרא גם סלנדנג או ביזון הודי (על אף ששם זה אינו נכון טכנית) הוא מין בסוג פר, המצוי בדרום אסיה ודרום-מזרח אסיה. האוכלוסיות הגדולות ביותר שלו מצויות כיום בהודו.
מאפיינים
הגאור הוא המין הגדול ביותר בשבט הבקר, גדול אף מהתאו האפריקני, התאו האסייתי והביזונים. רק זנים של בקר הבית גדולים ממנו.
הם הכבדים והחזקים ביותר מכל מיני בקר הבר. לזכרים גוף שרירי ביותר עם רכס גבי המאפיין אותו ועור מדולדל גדול, המקנים לו הופעה חזקה במיוחד. הנקבות קטנות יותר, והרכס הגבי והעור המדולדל מפותחים פחות אצלן. גאורים הם חיות ענקיות, והם הפריים היחידים המצויים בבר המגיעים לגובה כתפיים של שני מטרים. משקלו של הגאור יכול להגיע ל-1,250 ק"ג.
אויבו הטבעי של הגאור הוא הטיגריס הבנגלי, המנסה לעיתים לתקוף עגלים צעירים. תועדו אף מקרים של טיגריסים שהרגו גם פרטים בוגרים. אויב טבעי נוסף של הגאור הוא תנין הים, האורב לגאור ליד מקווי מים. תניני ים גדולים מסוגלים להרוג ולטרוף גם פרטי גאור בוגרים.
תת-מינים
לגאור ארבעה תת-מינים:
מוות תאי מתוכנת
מוות תאי מתוכנת (Programmed cell death, PCD) הוא מצב שבו תא משמיד את עצמו בצורה מבוקרת. מוות תאי מתוכנת קשור להפעלה של מסלולים גנטיים ומתבצע בתהליך מבוקר. מוות תאי מתוכנת משרת תפקודים בסיסיים בתהליכים של התפתחות רקמות בצמחים ובמטזואה (בעלי חיים הרב תאיים) וכן בתהליכים של הומאוסטאזיס. הפעלה ביתר של המוות התאי המתוכנת עלולה להוביל להתנוונות תאים בעוד חסר יכול להוביל לסרטן או למחלות אוטואימיוניות.
ישנם מספר סוגי מוות תאי מתוכנן:
היסטוריה
את המונח "מוות תאי מתוכנת" טבעו לראשונה ב-1964 בהקשר של התפתחות של תאי חרקים, שמונה שנים לפני טביעת המושג "אפופטוזה". "מוות תאי מתוכנת" הפך בהמשך למושג הכללי יותר. המחקר הראשון לגבי המנגנון המניע את התהליך נעשה בשנת 1988 ומצא את משפחת ה-Bcl-2. מוות תאי מתוכנת נעשה עם השנים למושא למחקר מתמשך, דבר שזיכה את חוקריו הראשונים, סידני ברנר, ג'ון סלסטון ורוברט הורביץ בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2002.
בזיליקת בום ז'זוס דה מטוזיניוס
בזיליקת בום ז'זוס דה מטוזיניוס (בפורטוגזית: Santuário do Bom Jesus de Matosinhos) שוכנת בעיר קונגוניאס, במדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל.
הקמת הבזיליקה הייתה ביוזמתו של פליסיאנו מנדש, ששאף להקים בזיליקה דומה לבזיליקת בום ז'זוש דו מונטה בעיר הולדתו בראגה שבפורטוגל. בנייתה החלה ב-1773, לאחר מותו של מנדש, והיא נמשכה במהלך המאה ה-18 וה-19. הבזיליקה כוללת כנסייה בסגנון רוקוקו, שבחזיתה רחבה ובה 12 פסלי נביאים ו-6 קפלות ובהן תיאורים מהפסיון של ישו. המרכז למורשת לאומית היסטורית ואמנותית בברזיל הכריז על הבזיליקה כאתר מורשת בשנת 1939, וב-1985 הכריז עליה אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
שנים עשר הנביאים
בצדם של שני גרמי המדרגות המוליכים לכנסייה, וכן ברחבה שבחזיתה, ניצבים שנים עשר פסלי הנביאים ("Doze profetas de Aleijadinho"). פסלים אלה פוסלו בין 1795 ל-1805 בידי הפסל אלייז'דיניו בסטיאטיט. אלייז'דיניו, שבמהלך עבודתו לקה בצרעת ואיבד את אצבעותיו, המשיך לפסל באמצעות קשירת הפטיש לאמה. לאחר שאיבד גם את רגליו, נשאו אותו עבדים במהלך עבודתו. כמה מהפסלים לוקים באי דיוקים אנטומיים ובבעיות של פרופורציה.
הפסלים אינם של תרי עשר ואף לא של שנים עשר השליחים, אלא של שנים עשר נביאים שנבחרו באקראי:
הקפלות
למרגלות הכנסייה מדשאה ובה שש קפלות ובהן תיאורים של סצינות שונות מהפסיון של ישו, בדומה לתיאורים הקיימים בבזיליקת בום ז'זוש דו מונטה, שהיוותה את ההשראה לבזיליקה זו. הקמת הקפלות הושלמה ב-1809. יצירות האמנות שבהן כוללות פסלי דמויות עשויים עץ ארז, שפיסל אלייז'דיניו, וציירו האמנים מנואל דה קושטה אטאידה ופרנסיסקו שאבייר קרניירו. שש הקפלות מכילות 66 דמויות.
Tanium
טניום (באנגלית: Tanium) היא חברת אבטחת מידע אמריקאית, העוסקת בפיתוח תוכנה להגנה על מידע ארגוני וניהול נקודות קצה בזמן אמת.
מטה החברה ממוקם בקירקלנד, ארצות הברית והיא מעסיקה כ-2,000 עובדים.
היסטוריה
חברת טניום הוקמה בשנת 2007 על ידי דייוויד הינדאווי (David Hindawi) אוריון הינדאווי (Orion Hindawi).
בחודש פברואר 2016, מינתה החברה את אוריון הינדאווי (Orion Hindawi) למנכ"ל החברה.
בשנת 2018, הושקעו בחברה כ-175 מיליון דולר על ידי חברת TPG Growth.
בשנת 2020, נקבע שוויה של החברה בכ-10 מיליארד דולר.
אהרון כץ (גנרל)
אהרון דוידוביץ' כץ (ברוסית: Аро́н Дави́дович Кац; 1901, ראסנו או ריאסני, מחוז מוהילב, האימפריה הרוסית – 1971, מוסקבה, ברית המועצות) היה גנרל יהודי בצבא האדום.
קורות חיים
נולד במשפחה יהודית ענייה. התגייס לצבא האדום בשנת 1919 ולקח חלק במלחמת האזרחים. בשנים 1922–1925 למד באקדמיה להנדסה צבאית. בשנים 1939–1941 היה ראש קתדרה באקדמיה צבאית של חיל השריון בצבא האדום. במרץ 1941 מונה לתפקיד קצין חימוש של הגיס הממוכן מס' 21. עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות השתתף בקרבות עם הגרמנים באזור דבינסק.
בין 1942 ל-1944 היה ראש מנהל גיוס וארגון במטה הכללי של צבא האדום. ב-27 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל-מיור והיה סגנו של אברם מטבייביץ' חסין במדור שעסק בארגון ואספקת יחידות שריון.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא תרם רבות לגיוס ומבנה של הצבא האדום. על תפקידו במלחמה עוטר בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה ובעיטור הכוכב האדום.
בעקבות חברותו בוועד היהודי האנטי-פשיסטי. הוא פוטר מהצבא ב-1947 ונעצר ב-1950. הוא שוחרר מהכלא ושמו טוהר ב-1956.
נפטר בשנת 1971.
י"ג בכסלו
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בי"ג כסלו היא תמיד פרשת וישלח.
קליפורניה דרימס
הסדרה התחילה בתור קומדיה משפחתית, התמקדה על המשפחת גרייסון, אבל המפיקים לא התרשמו וחששו שזה יפגע באחוזי הצפייה במיוחד לנוער. לאחר תום העונה הראשונה, שלוש הדמויות (סליי, טוני וטיפאני) התחילו כדמויות משנה והפכו לדמויות ראשיות ביחד עם עוד ארבע דמויות נוספות.
מעוז חביב
מעוז חביב (נולד ב-18 ביוני 1941) הוא סופר ילדים ונוער עברי, מורה ומחנך. עמד בראש תנועת הנוער הרפורמית העולמית נצר - נוער ציוני רפורמי.
ביוגרפיה
חביב נולד ב-1941 בגבתון להורים חקלאים ממייסדי המושב. הוא למד במושב וברחובות, הצטרף לתנועת הנוער התנועה המאוחדת, והתגייס עם גרעין ההגשמה שלו לשירות בנח"ל המוצנח.
עם תום שירות הצבאי הצטרף לקיבוץ צרעה, שם הוא חבר עד היום. ב-1965 סיים את הכשרתו בסמינר הקיבוצים, נטש את עבודת השדה בפלחה והתמסר לחינוך ולהוראה. ב-1973 יצא לשליחות בארצות הברית, והיה שליח מרכזי של תנועת יהודה הצעיר. בתום שליחותו שב לצרעה והשתלב במערכת החינוך וההוראה שם, בשנים הראשונות כמורה ומחנך של הכיתות הגבוהות ובהמשך כמנהל בית הספר הקיבוצי במקום.
החל מראשית שנות ה-80 נכנס לתחום היזמות העסקית בהקימו מערך תיירותי ייחודי בשם "mini kibbutz seminars" בקיבוץ. מסגרת זו יועדה להציג ולהסביר לקבוצות תיירים ומבקרים מרחבי העולם מהו הקיבוץ במסגרת ביקור בן שעות ספורות במקום. התוכנית נעשתה בהמשך לדגם לקיבוצים שונים בישראל.
עם סיום לימודיו ב נקרא לנהל את השיווק במפעל "רהיטי צרעה". בהמשך הקים וניהל אולפן ללימודי עברית לעולים צעירים ממדינות ברית המועצות לשעבר ומהמערב. ב-1994 יצא עם משפחתו לשליחות שנייה בארצות הברית, כשליח מרכזי של תנועת "Nfty", תנועת הנוער של התנועה הרפורמית בצפון אמריקה.
עם חזרתו, נקרא לעמוד בראש תנועת הנוער הרפורמית העולמית, "נצר" - נוער ציוני רפורמי. חביב הנהיג את התנועה ברחבי העולם משנת 1996, משך כמעט 21 שנה, עד 2017, עת יצא לגמלאות בגיל 76. בימיו גדלה תפרוסת התנועה לכל היבשות, ומ-3 מדינות התפרשה אז על 15, בהן רוסיה, בלארוס ואוקראינה, שהיו עד כניסתו לתפקיד מעבר למסך הברזל, גרמניה, שאוכלוסייתה היהודית גדלה מאוד בראשית המאה ה-21 וכן, מדינות נוספות באירופה, דרום אמריקה ואסיה. כמו כן, הוא הקים עם כניסתו לתפקיד את ארגון הצעירים "תמר", תנועת מגשימים רפורמית, הפועל גם בקהילות יהודיות בהן נצר איננה פועלת. בסך הכול התרחבה בימיו הפעילות והגיעה לכ-15,000 צעירי הקהילות הרפורמיות ברחבי העולם.
מאז יציאתו לגמלאות, מקדיש חביב זמנו הן להדרכת טיולים לישראלים ולתיירים, כמורה דרך מוסמך, והן לאירוח מבקרים בקיבוצו, צרעה, במסגרת התוכנית שיצר להכרת הקיבוץ. הוא מקדיש את זמנו לכתיבה בשבועוני התנועה הקיבוצית, בשבועון המועצה האזורית מטה יהודה ולהוצאת ספרים הנוספים.
כתיבה
את כתיבתו החל חביב עם סיום הצבא. סיפורו הראשון שפורסם בירחון הנוער העובד והלומד - "ברווזים בהיאחזות" זכה בפרס ראשון בתחרות כתיבת סיפורים לעיתון. מאז כתב ברציפות משך כ־20 שנה לשבועוני הילדים והנוער - דבר לילדים, משמר לילדים, הארץ שלנו, מעריב לנוער, סלעית, פשוש ועוד. בגיל מבוגר יותר, פרסם עשרות סיפורים מחיי הקיבוץ במדור האינטרנטי - "סיפורי קיבוצים". ספרו - "קיבוץ, מאה שנים ועוד" על הקיבוצים בישראל, התפרסם בהמשכים במגזין אגודת מורי הדרך בישראל בשנת 2019.
נושאי כתיבתו של חביב חופפים את סיפור חייו: ילדותו בטבע ובמושב, הזדהות עם היישוב תחת שלטון המנדט הבריטי, והווי תנועת הנוער וחברת הילדים בקיבוץ. הוא זכה על כתיבתו בפרס יציב לספרות ילדים בשנת 1974, בפרס יהודאי לפרסומי מחקרי טבע בשנת 1965 ובפרס האוניברסיטה העברית ע"ש הרצל הלוי למחקרים בתחום הגאוגרפיה בשנת 1990.
חיים אישיים
חביב היה נשוי לתקוה, בת ירושלים, עד לפטירתה. נולדו להם ארבעה ילדים. בתו עדית נדרסה למוות ב-1987 בגיל 18 בצאתה מבחינת בגרות.