אסלאם_-_מונחים
א
מונח במשפט אסלאמי המתאר את תהליך קבלת החלטה משפטית, על בסיס פירוש עצמאי של מקורות הסמכות - הקוראן והסונה (דרך חייו והתנהלותו של הנביא מוחמד). אדם המבצע אג'תהאד הוא מוג'תהד. באסלאם הסוני האג'תהאד נחשב אסור בדורנו, כך שפוסק ההלכה הסוני בימינו מחויב לפסוק על-פי מסורת הפסיקות מן הדורות שקדמו לו, ולא על-פי פרשנות עצמאית של המקורות המוסלמיים. (השורש זהה למלה העברית "אדיבות") מונח שפירושו המקורי: מכלול הידע העיוני, תרבות וכללי הנימוס הדרושים לאדם משכיל. בעולם הערבי כיום משתמשים במונח הזה בעיקר בשתי משמעויות - נימוס, תרבות או "חינוך טוב"; ספרות יפה, ספרות חילונית בעלת ערך אמנותי. למעשה, משמעותו של המונח בתקופת שגשוגה של האימפריה המוסלמית היה רחב יותר. בימי הביניים התפתחה בעולם הערבי סוגה ספרותית המכונה "ספרות אדב". זוהי ספרות אקלקטית במגוון נושאים, שמטרתה הבאת מידע כללי רחב הנחוץ לאדם המשכיל, בפרט לאנשים המשרתים בחצרות שליטים או בתפקידים דומים. קריאה לאחת מחמש התפילות היומיות הקבועות. הקריאה כוללת נוסח קבוע המורכב ממספר חזרות על השהאדה, על התכביר ועל מילות זירוז למתפללים כגון حيّ على الصلاة (בואו לתפילה), או בשעות הבוקר: الصلاة خير من النوم - התפילה טובה משינה. את האד'אן קורא המואזין (מואד'ין مؤذن) מצריח המסגד, המכונה מאדַ'נָה (مئذنة). לפי השיעה, הושמטה מקריאת האד'אן האמרה "حيّ على خير العمل" (מהרו אל העשיה הטובה ביותר) בידי הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב משום ששימשה תירוץ למתפללים להשתמט מחובת הלחימה בג'יהאד כינוי בקוראן ליהודים ולנוצרים. על-פי הקוראן, היהדות והנצרות מבוססות על ספרים שכללו דברי אלוהים חיים, אך היהודים והנוצרים שיבשו את המסר האלוהי בספרים האלה. מדברי הקוראן האלה נגזר היחס ליהודים ולנוצרים באסלאם - מחד גיסא אין מצווה לאסלם אותם, אולם מאידך, אסור ללכת בדרכיהם. ל"אנשי הספר" יש זכות לשבת בקרב המוסלמים כל עוד הם מקבלים על עצמם את השלטון המוסלמי. בתקופות מסוימות בהיסטוריה המוסלמית נחשבו גם הזורואסטרים וההינדואים חלק מ"אנשי הספר". (מילולית: אומה, קהילה) הוא מונח שמתאר בדרך כלל את הקהילה העולמית של המוסלמים, כלומר את כלל המוסלמים ואת כלל המוסדות המוסלמיים בעולם. הפאן-ערבים משתמשים בו כדי לתאר את הקהילה הערבית ברחבי העולם. (מילולית: "נס" או "מופת") - כינוי לכל אחד מפסוקי הקוראן. (מילולית: מופת האל) הוא שם התואר הדתי העליון באסלאם השיעי. נושא התואר צריך להיות מומחה בתאולוגיה ומשפט מוסלמי. (מילולית: איתוללה עליון/גדול) הוא שם התואר הדתי העליון ביותר באסלאם השיעי. בכל רגע נתון קיימים כ-20 איתוללות עליונים. איתאללה עט'מה מכונה גם מרג'ע תקליד <BIG>مرجع تقليد</BIG> או בקיצור מרג'ע, מילולית: מקור לחיקוי או סמכות למסורת. הכינויים המוסלמיים לעולם הבא, העולם שאליו הולכות נשמות המתים. (מילולית: השבח לאללה) - ביטוי המופיע בסורת אל-פאתִחה בקוראן (סורה 1, פסוק 2), ומשמש בחיי היומיום כביטוי לאמונה. השימוש בו דומה לשימוש בביטוי "ברוך השם" בפי יהודים דתיים, ואכן מוסלמים דוברי עברית אומרים לעיתים קרובות "ברוך השם" במקום "אל-חמד ללה" כשהם מדברים עברית, וההפך אצל יהודים דוברי ערבית. (מילולית: אללה הוא הגדול מכול) - ביטוי הנאמר במהלך האד'אן (הקריאה לתפילה) ובמהלך התפילה המוסלמית. הוא נאמר גם כביטוי לאמונה, בפרט לפני ביצוע משימה קשה או מסוכנת. השימוש בו דומה במידה מסוימת לקריאה "שמע ישראל" בפי יהודים דתיים, אם כי הקריאה "אללה אכבר" בפי מוסלמים נפוצה יותר. לפעמים משלבים את התכביר עם התחמיד לנוסח הבא: الله أكبر ولله الحمد ("אללהֻ אכּבּר וַלִלהִ-לְחַמְד" - אללה הוא הגדול מכול ולאללה השבח). בציבור היהודי הישראלי הביטוי קיבל משמעות שלילית, כיוון שהוא נשמע לעיתים מפי טרוריסטים מוסלמים לפני ביצוע פיגוע, מתוך כוונה לתת תוקף דתי לפעולתם. התכביר מופיע על דגל עיראק מאז שנת 1990. יום הולדתו של מוחמד לפי כמה מסורות מוסלמיות. ציונו של היום החל במאה ה-11, והוא נתפס כ"בדעה חסנה" (חידוש דתי טוב, ראו הסבר להלן) ברוב הזרמים המוסלמים. בחלק מאסכולות ההלכה המוסלמיות (בפרט בווהאביה ובסלפיה) נחשב החג כ"בדעה סייאה", כלומר כחידוש בלתי-רצוי. רוב המוסלמים הסונים מציינים את היום כיום של שמחה ב-12 בחודש רביע אל-אוול. השיעים מציינים את היום ב-17 בחודש רביע אל-אוול יחד עם יום הולדתו של האימאם השישי ג'עפר א-צאדק. מונח שפירושו "אמיר המאמינים", "נשיא המאמינים" או "שליט המאמינים". היה תוארו של מוחמד, ושל הח'ליפים שהנהיגו אחריו. כיום תואר זה משמש באופן רשמי רק במרוקו ושם הוא אחד מתאריו של מלך מרוקו, וכן באפגניסטן לאחר השתלטות הטליבאן ב2021.