cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תפירה
תפירה קיומית
במלחמת העולם השנייה עם גבור רדיפות היהודים בהולנד, הבינו רבים שבעלי מקצועות שונים מבוקשים על ידי הנאצים וכי סיכויי השרידות שהם יגדלו, בספר 'Our families the way it was' שכתבה רגינה ספרינגר יחד עם בעלה, היא מספרת שיהודים רבים פנו אליה ובקשו אותה ללמדם את מקצוע התפירה. היא שכרה אולם ובו נתנה שיעורים בתפירה, גזירה, ותיקונים. היא לימדה בכל שעות היום, הייתה גם כיתה לבנות העשרה.
בפיליפינים יש עוני גדול מאוד ואנשים רבים שלא יכלו לסיים לימודים סדירים ארגון Golden Hands livelihood מזמין בחורות ללמוד קורס בן שמונה חודשים לתפירה וכך הן יכולות לעזור בפרנסת משפחתן.
באנגליה ב-1997 הקימה הליידי אן טרי [Anne Tree] את ארגון FCW(Fine Cell Work) שבמסגרתו התחילו ללמד אסירים תפירה ורקמה. מאז הקמת הארגון לפני 25 שנים, למדו יותר מ-8000 אסירים ב-32 בתי סוהר לתפור ולרקום, כהכנה להשתלבותם בחברה. אסיר לשעבר בשם סבסטיאן סיפר לכתבת, שאיש אינו מכין אסיר לעובדה שהחיים בבית הכלא משעממים, והתפירה והרקמה שלמד עזרו לו לעבור את התקופה הזו. היצירה הראשונה שיצר היה קישוט בצורת תרנגול הודו לחג המולד. הוא נהנה מהיצירה הזו מאד. גאוותו העיקרית הייתה ביצירת בובות פינגווין שנמכרו לחנויות של 'הריטאג'. האסירים מקבלים תשלום עבור יצירותיהם ולפי דבריה של ויקטוריה גיליס [Victoria Gillies] המנהלת בפועל של FCW הם גם נהנים מהיצירה ומפתחים את ההערכה העצמית שלהם. כאשר פרצה הקורונה בעולם, הוגברו תנאי הבידוד בבתי הסוהר ואסירים הוחזקו סגורים בתאיהם למשך 23 שעות ברצף, הארגון שלח 2000 מוצרים לבתי הסוהר כדי שהאסירים יוכלו לרקום בתאיהם. מאז היוסדו של הארגון שיעור החזרה לפשע של האסירים שעמם עבדו הוא רק 2% לעומת 46% בין יתר האסירים באנגליה.
בתחילת 2020 עם התפרצות מחלת נגיף הקורונה היה מחסור במסכות הגנה לפנים, והמלאי שהיה סופק רק לצוותים רפואיים. הבריות החלו לתפור מסכות שעשויות משלוש שכבות בד על פי המלצה שפורסמה. המסכות חולקו לבני הבית, לדיירי בתי אבות, וגם לצוותים רפואיים שחסרו להם מסכות. השיבה למלאכות יד באמצעות תפירה סיפקה תעסוקה עבור אלו שנאלצו לשבת בסגר ביתי, כמו גם אפשרה לאנשים שאיבדו חלק מפרנסתם, ליצור ולתקן דברים שימושיים ואף למכור אותם.
המצב האקולוגי של כדור הארץ, כשתעשיית הטקסטיל היא אחת המזהמות הגדולות. גרמו להרבה אנשים להבין שאין לזרוק בגדים אלא כדאי לשוב ולמחזר אותם. מה שהביא לפריחה מחודשת של תפירה עצמית, כמו לתחביב נפוץ של תפירה איטית.
נשים תופרות כנושא באמנות
ציירים רבים, ציירו את נשותיהם או אמהותיהם כשהן תופרות.
במוזיאון ישראל, במדור 'חפצים ויצירות אמנות שנבזזו במלחמת העולם השנייה' נמצא הציור 'השטיח האדום' של לסר אורי. האמן הרבה לצייר את אמו שתפרה למחייתם.
השיר 'צריך לצלצל פעמיים' שהתפרסם בביצוע שושנה דמארי, מילים מאת נתן אלתרמן, לחן מאת משה וילנסקי, פותח בשורה 'תופרת אני ותופרת'.
יהודה לייב פרנק
הרב יהודה לייב פרנק (תרי"ב ; 1852 – ג' באב תרע"ג; אוגוסט 1913) היה רב ועסקן, חבר אגודת חובבי ציון בקובנה, ממייסדי חדרה ורבה הראשון. אביו של הרב צבי פסח פרנק, רבה של ירושלים.
קורות חיים
נולד בקלווריה, בפלך סובאלק של האימפריה הרוסית (ליטא) לרב צבי פסח ומינה (לבית טורצקי) פרנק. למד בישיבת וולוז'ין והוסמך לרבנות. נישא למלכה, בתו של אחד מנכבדי קובנה, תנחום שילמן (בת אחרת של ר' תנחום נישאה לרב אברהם שינקר, מראשוני תנועת המוסר). לאחר חתונתו התיישב סמוך לחותנו בקובנה.
בשנות השמונים של המאה ה-19 נוסדה בקובנה אגודה ששמה לה למטרה לקדם את רעיון יישוב ארץ ישראל. פרנק הצטרף לאגודה ונבחר למזכירה. האגודה פעלה לרכישת אדמות חדרה. בין רוכשי האדמות הייתה משפחת פרנק - יהודה לייב פרנק ואחיינו הרב משה מרדכי אפשטיין.
בשנת תרנ"ג (1893) עלה פרנק ארצה עם משפחתו והיא השתכנה בחאן שהיה בשטח היישוב חדרה. פרנק היה מהפעילים המרכזיים של מתיישבי חדרה, ובמשך תקופה אף שימש ראש ועד המושבה, וכמו כן שימש כרב המושבה.
תנאי המקום הקשים והביצות היקשו על חיי המתיישבים. אשתו של פרנק חלתה בקדחת צהובה ומתה בשנת תרס"ה (1905). פרנק המשיך להתגורר במקום, עד שאף הוא חלה בקדחת, ובעקבות זאת נאלץ לעזוב את חדרה ולעבור לירושלים. בשבתו בירושלים הוא התמסר ללימוד תורה. בשנת תר"ע (1910), לאחר פטירת רבה של ירושלים, הרב שמואל סלנט, נשלח לליטא על ידי "הוועד הכללי" של היישוב הישן כדי לאתר רב ראשי חדש לירושלים. נפטר בשנת תרע"ג ממחלת ה ונקבר בהר הזיתים.
אחיו הוא הרב שרגא פייבל פרנק.
קרחון רוץ
קרחון רוֹץ (באנגלית: Rotz Glacier) הוא קרחון יובלי, הזורם לכיוון מערב מרמת וייקפילד, באזור ארץ פאלמר, במרכז חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
קרחון רוץ נשפך אל קרחון איירי, בסמוך ישירות מדרום להר טימוסתנס.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון (ורמת וייקפילד כולה) צולמו לראשונה מהאוויר (צילום טרימטרוגון) ב-27 בנובמבר 1947 על ידי משלחת רון לחקר אנטארקטיקה (Ronne Antarctic Research Expedition; (בראשי תיבות RARE)).
אזור הקרחון (ורמת ויקפילד כולה) מופו לראשונה בדצמבר 1958, ומופו שנית בנובמבר 1960, על ידי סקר שטחי חסות איי פורלנד (Falkland Islands Dependencies Survey; (בראשי תיבות FIDS)).
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה ( United Kingdom Antarctic Place-Names Committee (בראשי תיבות: UK-APC)).
הקרחון נקרא על שם ז'אן רוץ - קרטוגרף צרפתי שחי במאה ה-16, אשר מונה בשנת 1542 לתפקיד ההידרוגרף המלכותי של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
נקודה אמפידרומית
נקודה אמפידרומית, הנקראת גם "צומת גאות", היא נקודת האפס של הגאות. בנקודה האמפידרומית לא קיימים גאות ושפל, אם כי היא מושפעת מגאות ושפל בנקודות שלידה.
טווח הגאות - הפרש הגובה בין הגאות והשפל עולה עם המרחק מנקודה זו.
המונח אמפידרומי נובע מן המילים היווניות amphi (סביב) ו-dromos (ריצה), המתייחסת לגאות המסתובבת סביבם.
נקודות אמפידרומית מתרחשות בגלל האפקט של כוח קוריוליס וקיומם של אגנים, ימים ומפרצים באוקיינוס, היוצרים תבנית גל הנקראת מערכת אמפידרומית, המסתובבת סביב הנקודה הדומיננטית.
בנקודות האמפידרומיות, אין כמעט תנועה מפעולת גאות. ייתכנו זרמי גאות ושפל, מכיוון שרמות המים משני צדי הנקודה האמפידרומית אינן זהות. מערכת אמפריתית נפרדת נוצרת על ידי כל מרכיב גאות תקופתי.
סטיב סוולו
סטיב סוולו (באנגלית: Steve Swallow; נולד בניו ג'רזי ב-4 באוקטובר 1940) הוא מוזיקאי ג'אז, נגן גיטרה בס ומלחין. סוולו זוכה תדיר במשאלי "נגן הגיטרה בס הטוב ביותר בג'אז" של קוראי ומבקרי המגזין דאון ביט. מנגן בסגנונות פוסט-בופ וג'אז חופשי.
ביוגרפיה
סוולו החל לנגן מילדות וניגן בחצוצרה ובפסנתר לפני שעבר לקונטרבס בגיל 14. הוא למד הלחנה באוניברסיטת ייל אותה עזב ב-1960 על מנת להתחיל לעבוד בניו יורק בשלישייה של נגן כלי הנשיפה מעץ ג'ימי ג'ופרה יחד עם הפסנתרן פול בליי. הם חקרו את הג'אז החופשי לא בסגנון הרעשני של אורנט קולמן או ארצ'י שפ אלא בסגנון שקט וממוקד המזכיר מוזיקה קאמרית. בשנים 1962–1965 ניגן בשלישיית ארט פארמר והחל לכתוב, בשנים 1965 - 1967 ניגן בלהקתו של סטן גץ ובשנים 1967 - 1970 התחילה שותפותו ארוכת השנים עם גארי ברטון.
בראשית שנות השבעים החליף את הקונטרבס בגיטרה בס בת חמישה מיתרים. הוא התקין מיתר דו גבוה בבס שלו ואימץ נגינה במפרט, כאשר אלתוריו מתמקדים ברגיסטרים הגבוהים של הבס.
משנת 1978 הוא שותף של קרלה בליי, שהפכה לבת זוגו, במספר פרויקטים שלה, בהם הביג בנד של קרלה בליי והרכבים קטנים. כמו כן שותפים השניים בחברת התקליטים שהקימו, wattxtrawatt. סוולו מרבה לשתף פעולה עם ג'ון סקופילד, ג'ים הול, צ'יק קוריאה ואחרים.
קאמינג
קאמינג הוא שמם של מספר מקומות, ושם משפחה.
ג'וני ואבירי הגליל
ג'וני ואבירי הגליל היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה קומית שעלתה לשידור ב-2 בספטמבר 2015 בערוץ yes DramaHD, זכתה להצלחה רבה ולמיליוני צפיות, ואף נמכרה לשידור לערוץ 4 הבריטי ולאדפטציה לערוץ VOX הגרמני. הסדרה עוקבת אחרי ארבעה חברי ילדות שחוברים יחדיו ופותחים משרד ליווי לנשים בלבד. משרד הליווי זוכה להצלחה גדולה בגליל ומשנה את חיי הגיבורים, המתמודדים עם משמעות היותם ג'יגולואים, וכן את חיי הקרובים אליהם.
עלילה
ג'וני (עוז זהבי) שב מסין לביתו במושב ב לאחר מות אביו כדי לקחת אחריות על אחותו המתבגרת חלי, על העסק המשפחתי הכושל ועל חייו. הוא שואף להזניק קדימה את מכוורת הדבש המשפחתית, אך בעקבות רצף של טעויות מגלה כי במכוורת לא נמכר דבש בוטיק אלא סקס בוטיק. הגילוי המטלטל עומד לשנות את חייו וחיי הסובבים אותו.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות:
ביקורות:
מישורי
מישורי הוא שם משפחה יהודי-ישראלי.
טריסטן ואיזולדה
האגדה על טריסטן ואיזולדה היא טרגדיה ורומנסה רבת-השפעה, שסופרה שוב ושוב פעמים רבות מספור ובווריאציות שונות. הסיפור הטרגי על ניאוף ואהבה בין האביר הקורני טריסטן (טריסטראם) והנסיכה האירית איזולדה (איזולט, איזוט ועוד), קדם וקרוב לוודאי שהשפיע על הרומנסה הארתוריאנית של לנסלוט וגווינביר, והייתה לו השפעה משמעותית על האמנות והספרות המערבית מהופעתו לראשונה במאה ה-12 ואילך. בעוד שפרטי הסיפור משתנים ממחבר למשנהו, מבנה העלילה הכללי נותר דומה במידה רבה.
האגדה
ישנן שתי מסורות עיקריות לאגדה על טריסטן. הקדומה יותר כללה את הרומנסות של שני משוררים צרפתים מהמחצית השנייה של המאה ה-12, ברול ותומאס מבריטניה. ניתן להתחקות אחר מקורותיהם עד לגרסה המקורית, הארכיטיפית, של הרומנסה הקלטית. מסורות מאוחרות יותר מוצאן מרומנסת הפרוזה 'טריסטן' מ-1240, שהתרחקה לא במעט מהסיפורים המוקדמים שכתבו תומאס וברול. הפרוזה 'טריסטן' נעשתה לסיפור הרשמי מימי-הביניים על טריסטן ואיזולדה שסיפק את הרקע לכתביו של סר תומאס מלורי, המחבר האנגלי שכתב את "מות ארתור" ב-1469.
הסיפור ודמותו של טריסטן משתנים ממשורר למשנהו. אפילו איות השם משתנה רבות, אם-כי 'Tristan' הוא האיות הנפוץ ביותר. ב"טריסטן ואיזוט" של ברול, האביר אמיץ וכשיר ככל לוחם אחר, אך הוא מסתמך על תכסיסנות ולא פועל על-פי אידיאל האבירות של ימיו.
הנצחה
האסטרואיד נקרא על שם איזולדה.
גמר מונדיאל 1986
גמר מונדיאל 1986 התקיים באצטדיון האצטקה במקסיקו סיטי שבמקסיקו ב-29 ביוני 1986, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 1986 היא נבחרת ארגנטינה, שניצחה את סגנית אלופת העולם המכהנת, נבחרת גרמניה המערבית, בתוצאה. ארגנטינה ניצחה בזכות שערים של חוסה לואיס בראון, חורחה ולדאנו וחורחה בורוצ'גה, וזכתה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע העולם.
לארגנטינה הייתה זו הופעה שלישית בגמר המונדיאל. היא הפסידה פעם אחת (1930) וזכתה פעם אחת (1978). לנבחרת גרמניה המערבית הייתה זו הופעה חמישית בגמר. היא זכתה פעמיים (1954, 1974) והפסידה פעמיים (1966, 1982).
מפגשים קודמים
משחק זה היה המפגש השלישי בין הנבחרות אלו בגביע העולם. קדמו לו המפגשים הבאים:
שופט המשחק
רומואלדו ארפי פיליו הברזילאי נבחר לשופט המשחק יחד עם עוזרי השופט, אריק פרדריקסון השוודי וברני אולואה מוררה מקוסטה ריקה, שנבחרו לשמש כקוונים במשחק.
במהלך הטורניר, פיליו שפט במשחק מבית ג' בין ו (1-1), ובשמינית הגמר בין  ו (0-2).
גם הקוונים שימשו כשופטים ראשיים במהלך הטורניר. פרדריקסון שפט במשחק מבית א' בין ו (1-1), וכן בשמינית הגמר בין  ו (3-4 לאחר הארכה). מוררה שימש כשופט ראשי במשחק של ארגנטינה בשלב הבתים, כששפט במשחק מבית א' בינה ובין, שהסתיים בניצחונה של ארגנטינה 2-0.
פיליו היה השופט הברזילאי השני ששופט את משחק גמר גביע העולם, אחרי שארנלדו סזאר קואליו שפט את משחק הגמר בטורניר הקודם, מונדיאל 1982, בין ו.
מהלך המשחק
ארגנטינה עלתה ליתרון ראשון במשחק אחרי 23 דקות. עבירה של לותר מתאוס על חוסה לואיס קוצ'ופו מימין לרחבה, זיכתה את ארגנטינה בכדור חופשי. את הכדור הגביה חורחה בורוצ'גה אל ראשו של המגן חוסה לואיס בראון, שנגח אל הרשת. היתרון של ארגנטינה נשמר עד לסיום המחצית, בתוצאה 1-0.
בדקה ה-56 של המשחק, ארגנטינה הכפילה את יתרונה, כשכדור של הקטור אנריקה מצא את חורחה ולדאנו, שנכנס לרחבה מצד שמאל, וגלגל לפינה הרחוקה של השוער הראלד שומאכר, וקבע 2-0.
גרמניה הצליחה לכבוש בדקה ה-74. כדור קרן מאגף שמאל של אנדראס ברמה מצא את הראש של רודי פלר, שנגח לכיוון השער, וקרל היינץ רומניגה דחק את הכדור אל הרשת. כעבור שבע דקות, מהלך דומה של הגרמנים הניב את השוויון, כאשר שוב כדור קרן מאגף שמאל של ברמה הגיע לרחבה, הפעם תומאס ברטולד נגח לכיוון השער, ורודי פלר השלים בנגיחה נוספת אל הרשת וקבע שוויון 2-2.
שלוש דקות בלבד לאחר שער השוויון של גרמניה, בדקה ה-84, דייגו מראדונה קיבל כדור במרכז המגרש, ותחת שמירה הצליח להעביר כדור עומק לחורחה בורוצ'גה, שהשתלט על הכדור, חדר איתו לתוך הרחבה, ומול השוער גלגל פנימה את השער שקבע את תוצאת הסיום, 3-2 לארגנטינה, שזוכה בגביע העולמי השני בתולדותיה. גרמניה המערבית מפסידה במשחק גמר מונדיאל שני ברציפות.
שופט: רומואלדו ארפי פיליו קוונים: אריק פרדריקסון,  ברני אולואה מוררה
יחסי סוריה–תימן
יחסי סוריה–תימן מתייחסים למערכת היחסים הנוכחית וההיסטורית בין סוריה ותימן. בין שתי המדינות בדרך כלל שוררים יחסים טובים.
היסטוריה
בינואר 2007 ראש ממשלת תימן עבד אל-קאדר באג'מאל הגיע לדמשק לביקור בן שלושה ימים ולפגישות המשותפות בין הוועד העליון של שתי המדינות במטרה להגביר את שיתוף הפעולה הבילטרלי של שתי המדינות.
במאי 2008 חברי הוועד הסורי-תימני העליון התכנסו לפגישה בצנעא, שבראשה ישבו ראש ממשלת תימן ד"ר עלי מוחמד מוג'ור שלו וראש ממשלת סוריה, מוחמד נאג'י אל-עוטרי. שתי המדינות אישרו את תמיכתן בביסוס הביטחון והשלום במזרח התיכון.
הישיבה העשירית של חברי הוועד העליון של הסורי-תימני הוועדה התקיימה באוגוסט 2010 ובה נחתמו 14 מסמכים הכוללים הסכמי שיתוף פעולה, תוכניות ופרוטוקולים.
ביום השנה ה-20 לאיחוד תימן, שגריר תימן בדמשק, עבדל-ווהאב טוואף, אמר שאיחוד תימן הוא דוגמה ליחסים בין ערביים כפי שהם צריכים להיות, והוסיף כי אחדות זו איפשרה לתימן לשחק את תפקידה השואף לשפר את השותפות הערבית ושיתוף הפעולה עם המדינות הערביות החברות לה. טוואף שיבח את עמדותיה של סוריה לגבי יציבותה וביטחונה של תימן, והוסיף שהוא גאה במאמציו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד בפתרון הבעיות וחיזוק שיתוף הפעולה הכולל בין כלל המדינות הערביות.
בפברואר 2011 תימן וסוריה דנו על האפשרות של הרחבת היקף שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בתחומים של תיאטרון וקולנוע. שר התרבות מוחמד אל-מפלחי ושגריר סוריה בתימן עבדול גאפור סבוני הראה כוונה לשלוח מאמנים סורים לאימון סגל תימני בתחומים של כתיבת תסריט, בימוי קולנוע ותיאטרון.
מלחמת האזרחים בסוריה
תימן תומכת באופן מלא וללא תנאי בממשלה הסורית, והיא אחת מקומץ המדינות הערביות התומכות בנשיא בשאר אל-אסד. בנוסף, המיליציות השיעיות של תימן, כמו החות'ים הראו גם הם תמיכה באסד ושלחה אנשי צבא לסוריה כדי להילחם עבור הממשלה. חוץ מלבנון, תימן הייתה המדינה היחידה החברה בליגה הערבית ונעדרה מההצבעה על סילוק סוריה מהארגון. בפברואר 2012 חבר האופוזיציה בפרלמנט התימני, מוחמד נסאר אל-חמזי, תיאר את הצעד של סילוק השגרירים הסורים ממועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ והחזרתם של דיפלומטים מהמועצה ששהו בסוריה כצעד טוב וחיובי, בדרישה מממשלת תימן לנקוט בהליך דומה ולגרש את השגריר הסורי בתימן. חודש אחד מאוחר יותר, במרץ 2012 דיפלומט של משרד החוץ אמר שממשלת תימן יכולה לבקש מהשגריר הסורי לעזוב את תימן. כמו כן, מפגינים תימנים יצאו לרחובות, וגינו בחריפות את פעולות הממשלה הסורית ומעשי הטבח שבוצעו על ידי ממשלת סוריה נגד העם הסורי, בדרישה מממשלת תימן לגרש באופן מידי את השגריר הסורי.
חאריטות
החאריטוֹת (ביוונית: Χάριτες, מילולית: "גינונים") היו שלוש אלות במיתולוגיה היוונית: אלת החן, היופי, הפריון וכישרונות המוזיקה והאמנות. על פי התאוגוניה היו אַגְלָאיָה (Aglaia, "זוהר"), אוּפְרוסִינֵה (Euphrosyne, "שמחה"), ותאליה (Thalia, "עליזות"). בקרב הרומאים הן נודעו כשלוש הגראטיות (או "שלוש הגראציות"), וזהו כינוין הידוע והנפוץ יותר.
דמותן
לדברי הומרוס, הן היו בנות לווייתה של אפרודיטה. בתיאגוניה מסופר כי הן היו בנותיהם של ראש האלים, זאוס והנימפה אורינומיה, בתו של הטיטאן או בת אוקיינוס. לדברי מסורות אחרות, הן היו בנותיו של אל היין דיוניסוס מאפרודיטה ולעיתים הן מצוינות גם כבנותיו של הליוס, אל השמש.
באמנות הקדומה החאריטות תוארו על פי רוב כנשים צעירות עירומות החובקות זו את זו או מחזיקות זו בידי זו. למן תקופת הרנסאנס, משחודש הקשר האמנותי למסורת הקלאסית, נוצרו מספר ציורים ופסלים המתארים את שלוש החאריטות, כדוגמת ציוריהם של סנדרו בוטיצ'לי (ראו תמונה משמאל) ורפאל, ופסליהם של אנטוניו קאנובה וברטל תורוואלסן.
על שמותיהן נקראו מספר אסטרואידים - האסטרואיד 23 תאליה שהתגלה ב-1852 על ידי ג'ון ראסל הינד, האסטרואיד 31 אוּפְרוסִינֵה  שהתגלה על ידי ג'יימס פרגוסון ב-1854 והאסטרואיד 47 אגלאיה שהתגלה על ידי רוברט לות'ר ב-1857.
ג'ייסון ריינולדס
ג'ייסון ריינולדס (באנגלית: Jason Reynolds; נולד ב-6 בדצמבר 1983) הוא סופר אמריקאי של רומנים ושירה לנוער.
ביוגרפיה
ריינולדס נולד בשנת 1983 בוושינגטון די. סי., הוא גדל באוקסון היל, מרילנד.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת מרילנד, שם רכש תואר ראשון באנגלית.
ריינולדס עבר לברוקלין עם חברו מהלימודים ג'ייסון גריפין והחל לפרסם אוספי שירה בעודו מתפרנס כמוכר בחנות ספרים.
פעמיים הגיע לגמר של פרס הספר הלאומי וזוכה בפרס סנטרו בשנת 2018 על "גוסט", יצירותיו נמכרו ביותר מ-2.5 מיליון עותקים.
טרבור דניאל
טרבור דניאל ניל (באנגלית: Trevor Daniel Neill; נולד ב-28 בספטמבר 1994) הוא זמר-יוצר אמריקאי.
מיני-אלבום הבכורה שלו, Homesick, יצא לאור באוקטובר 2018 וכלל את הלהיט "Falling", שהגיע למצעדים ביותר מעשרים מדינות, לאחר שהפך לוויראלי בשנת 2019. אלבום האולפן הראשון שלו, Nicotine, כלל את השיר וגם את "Past Life", בו השתתפה הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז.
ביוגרפיה וקריירה
טרבור דניאל התגורר בבאטון רוז', לואיזיאנה. משפחתו עברה לפורט וורת', טקסס ובהמשך התיישבה ביוסטון, טקסס. דניאל סיפר מעט על ילדותו והודה שהמוזיקה הייתה לאחד מהדברים החשובים בחייו כילד, אך לא ציין את התמחותו בתחום. כנער, הוא החל להתעניין בראפ ובהיפ הופ. בתיכון, החל ליצור מוזיקה עם חבריו והמשיך לעסוק במוזיקה בשנת 2015.
הוא מנהל מערכת יחסים עם בת זוגו אליסה פלורס. בשנת 2021, הוציא עם ביבי רקסה וטיי דולה סיין את "My Dear Love" שנכלל באלבומה, Better Mistakes.
השפעות מוזיקליות
טרבור דניאל חשף כי ההשפעות המוקדמות ביותר שלו היו ראפ, רוק, האוס ופופ.
ארבע האמיתות הנאצלות
ארבע האמיתות הנאצלות (בסנסקריט: चत्वारि आर्यसत्यानि catvāri āryasatyāni) הן בסיס הבודהיזם. תבנית ארבע האמיתות הנאצלות היא הדהרמה כפי שלימד גאוטמה הבודהה. לכל אחת מן האמיתות משויכת משימה שאותה ניתן להשלים באופן מעשי.
ארבע האמיתות
האמיתות הן:
ניתן להסביר את ארבע האמיתות באמצעות משל לתחום הרפואה, כפי שמקובל לתאר ברפואת האיור ודה:
דוקהה
האמת הנאצלת הראשונה של הקיום היא הסבל השזור בתוכו; דחק (סטרס), מועקה, חוסר נחת, חוסר שביעות רצון, או היעדר-סיפוק. בכתבים הקנוניים (דוגמת הסאטיפטהאנה) מוזכרות חוויות לידה, זקנה, מוות, צער, אבל, כאב, מצוקה, ייאוש, מגע/התקשרות עם מושאים לא אהובים, ופרידה ממושאים אהובים, כגורמים מרכזיים המפגישים עם סבל זה. גורם נוסף הוא ההצמדות לחמשת הסקהנדות ("מצרפים", "מצבורים") וההיאחזות בהן - גוף, צורה וחומר; חוויות חושיות; תפישות קוגניטיביות; תגובות מותנות (רגשיות ופיזיות כאחד); ומצבי תודעה.
המשימה המשויכת לאמת זו היא פיתוח הבנה מעמיקה ומלאה אודות מהות הסבל, והבאתה לידי שלמות.
סמודיה
האמת הנאצלת השנייה עוסקת במקור הסבל והדחק: הכמיהה למושאי התשוקות (טנהא, מילולית: צימאון), הכמיהה להמשיך ולהתקיים בעולם (סמסרה, מלכודת ההתהוות המותנית של חוויות בתודעה), והכמיהה להפסיק מלהתקיים בעולם. ההשתוקקות להעלים את הסבל נתפשת גם היא כגורם סבל בפני עצמו.
המשימה המשויכת לאמת זו היא נטישה לצמיתות הן של ההשתוקקות והן של הדחייה, המהווות את שני צדדיו של אותו המטבע.
נירודהה
האמת הנאצלת השלישית עוסקת באפשרות להכחדה מלאה, סופית ומוחלטת של כל סבל או דחק מהחוויה המודעת. ניתן לטהר את התודעה באופן מושלם מכל תאווה, תשוקה, סלידה, אשליה או בורות.
מרגה
האמת הנאצלת הרביעית היא שישנה דרך לשחרור מכל סבל: הדרך המתומנת הנאצלת, בה מתוארים שמונה עקרונות חיים ההופכים את האדם המאמץ אותם לאדם נאצל. המשימה המשויכת לאמת זו היא פיתוח עקרונות אלו בחיי האדם (מוסר, ריכוז וחכמה), והבאתם לידי שלמות.
גבן
{{פירושונים|
ארתור ל. בבסון
'''ארתור ל. בבסון (באנגלית: Arthur L. Babson'''; 3 במרץ 1927 אורנג', ניו ג'רזי - 24 באפריל 2016 מנדהם טאונשיפ, ניו ג'רזי) היה ביוכימאי, זואולוג, ממציא ויזם אמריקאי, שתרם להתפתחות הביוכימיה הקלינית ורפואת המעבדה, במיוחד בתחום פיתוחם של מכשירים לאבחון אוטומטי אין ויטרו בשימוש המוני והסטנדרטיזציה של בדיקות המעבדה. את שמו נושאת בדיקה קולורימטרית למדידת האנזים LDH בסרום.
ילדות וצעירות
ארתור ל. בבסון נולד בשנת 1927 באורנג' שבניו ג'רזי, כאחד משני בניהם של רי אדווין בבסון, בעל חנות למכשירי חשמל, ושל ג'ולי, בת לבית נורטון, עקרת בית. הוא גדל באסקס פילדס שבניו ג'רזי. בילדותו לא אהב ללמוד, אולם גילה עניין בטבע, ביערות ובבעלי החיים, ובתיכון התאהב במקצוע הכימיה. בין היתר אהב להרכיב פצצות, ולפוצץ אותן בבית או על פסי רכבת. בנעוריו עבד כדוור, כנושא מקלות לשחקני גולף, כמציב מטרות במועדון לקליעה, ובמכירת מיצים. בבסון התחיל ללמוד במכללה ובתוכנית עתודאית של הצבא האמריקאי באוניברסיטת ראטגרס, אולם סולק אחרי שנעדר משיעור אחד. הוא עבד בהמשך במעבדה של החברה לחומרי צבע American Dyewood, עד שגויס לצבא בתום מלחמת העולם השנייה. שירת ביפן בסוף שנת 1945 כטבח, כקשר ובשמירות. כשומר ידע להקיף עצמו בסוג של מטענים, שאותתו לו על נוכחותם של זרים.
לימודיו האקדמיים
בשובו לארצות הברית סיים תואר ראשון בזואולוגיה באוניברסיטת קורנל (1950), שבה למד גם קורסים לביוכימיה, אחר כך למד לתואר שני ודוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת ראטגרס. עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1953, תחת הדרכת ג'יימס אליסון, עסקה בתזונה החלבונית של חולדות שחולות בסרטן.
פעילותו המדעית
אחרי שנת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת איווה, תחת הדרכתו של תאודור ויניק, בשנים 1954–1980 עשה בבסון קריירה בתחום האבחון המעבדתי בחברת וורנר-צ'ילקוט (Warner Chilcott) במוריס פליינס, ניו ג'רזי (כיום - פייזר). הוא הגיע במסגרתה למעמד של סגן יושב ראש בענייני מחקר ופיתוח. מרכז עבודתו עמדה סוגיית האוטומציה של הביוכימיה הקלינית. בבסון המציא את ה-Versatol, סטנדרט ראשון של סרום אנושי לצורכי בדיקות המעבדה, שאיפשר סטנדרטיזציה של עבודת המעבדה במודרנית. כמו כן אחרי 1965 פיתח בדיקה קולורימטרית למדידת הלקטז דהידרוגנאז בדם. בבסון המציא 10 ערכות ריאגנטים לבדיקת אנזימים שונים בדם - למשל, למדידת אלקלין פוספטאז, אסיד פוספטאז, אספרטט אמינוטרנספראז, לקטוז דהידרוגנאז, עמילאז וכו'. אחרי שינויי הנהלה בחברת וורנר-צ'ילקוט עזב בבסון כדי לנהל בשנים 1980–1987 חברה משלו - Babson Research Laboratories.
המציא באותה תקופה כלי ושיטה שימושית להפרדה מהירה של החלקים הנוזלים והמוצקים של מדגמים קטנים, האמצעות סרכוז אקסיאלי. שיטה זו איפשרה את האוטומציה של "הבדיקות האימוניות" immunoassays, שבהן משתמשים בתור "מגיבים" בנוגדנים ספציפיים לחומר העומד למדידה. שיטה זו סייעה מאוד למשל, במדידת סמנים לסרטן והורמונים. בבסון שיתף פעולה עם איש העסקים ארתור קיד בחברת Pegasus Technology ששינתה אחר כך את שמה ל-Technologies. חברה זו פעלה בבניין בית הספר הישן ויליאמסון בצ'סטר, ניו ג'רזי, ובה פיתח בבסון בשנת 1991 את פרויקט הערכה האוטומטית לבדיקות בעזרת נוגדנים IMMULITE שזכתה להצלחה גדולה. החברה נרכשה על ידי Diagnostic Products Corporation שנרכשה מאוחר יותר על ידי Siemens Healthcare Diagnosis. בבסון היה בשנות ה-2000 המדען הראשי שלה. ניסה ללא הצלחה לשווק גם ערכה לגילוי סיכון לבבי - המבוססת על בדיקות שומנים בדם - Cardiac Risk. בבסון רשם 46 פטנטים בארצות הברית.
חייו הפרטיים
בבסון היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה נולדו לו שני ילדים - בטסי לינדה וג'יימס נורטון. אשתו השנייה, סוזן, הייתה ביוכימאית כמוהו. שניהם בנו בשנת 1971 את ביתם במנדהם, לפי תוכניתו. הם נסעו פעמים רבות למזרח אפריקה, שם פעלו במסגרת קרן להגנת הצ'יטות. גידלו בביתם חתולים, כלבים ורקונים. היה פעיל הקהילה הנוצרית האוניטריאנית במוריסטאון שבניו ג'רזי. בבסון מת בשנת 2016 בגיל 89.
מאמרים וספרים
בבסון כתב 65 מאמרים מדעיים וכתב פרקים בספרים
סן-לואי
סן-לואי (מצרפתית: Saint-Louis), סן-לואי די סנגל (מצרפתית: Saint-Louis du Sénégal) או נדאר (מוולופית: Ndar) היא עיר בצפון סנגל, השוכנת על גבול מאוריטניה. העיר ממוקמת בליבו של שפך נהר סנגל אל האוקיינוס האטלנטי, בתחומו של הסאהל. אקלימה טרופי ובו עונה גשומה בין יולי לאוקטובר, המתאפיינת במזג אוויר חם, לח וסוער.
אוכלוסיית סן-לואי מנתה 171,263 תושבים בשנת 2007 והיא הייתה העיר השנייה בגודלה במדינה לאחר דקר הבירה. סן-לואי היא בירתו של מחוז הנושא את אותו שם והוא אחד מ-11 מחוזותיה של סנגל. כלכלת העיר נסמכת על דיג, טבק, אריגים, וכן על התיירות.
העיר שמרה במידה רבה על אופייה הקולוניאלי ועל המבנים והרחובות שנבנו בה לפי תוכנית מתאר של שתי וערב במשך המאה ה-19. אלה, יחד עם רציפיה ומיקומה על אי בשפכו של נהר, הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז עליה בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
האי של סן-לואי לא היה נושב לפני הגעת האירופים, והחל במאה ה-15 פקדו אותו מגלי ארצות פורטוגזים, ונציאנים והולנדים. אלה עשו מספר ניסיונות להקים יישוב בסביבה, בעיקר במאה ה-17, וב-1659 בחר לואי קולייה (Louis Caullier) את האי כאתר להקמת מעוזה המבוצר של חברת הסחר "קאפ ור" (compagnie du Cap-Vert) הצרפתית. הוא קרה לאי "סן-לואי די פורט" (Saint-Louis-du-Fort) לכבודו של לואי ה-14, מלך צרפת.
הבריטים כבשו את סן-לואי בשלוש הזדמנויות, ב-1693, ב-1779 ומ-1809 עד 1817, אך מחוץ לתקופות אלה שמרו הצרפתים על שליטתם באזור. היישוב הלך והתפתח אף על פי שחברות המסחר שניהלו אותו התחלפו מפעם לפעם. סן-לואי רכשה לעצמה מעמד של מרכז לסחר בגומי, עור, זהב, שנהב, דגנים וכן הייתה מרכז לסחר עבדים בדרכם לאמריקה.
בתחילת המאה ה-19 התגוררו בסן-לואי כ-8,000 איש, וב-1828 גובשה תוכנית מתאר לבינויה של העיר בצורת רחובות הערוכים בשתי וערב. אולם העיר זכתה לתנופת פיתוח חסרת תקדים עם מינויו של לואי פדרב (Louis Faidherbe) למושל המושבה ב-1854. פדרב יזם מפעלי בנייה בהיקף גדול, ובין היתר נחנך קו טלגרף בין סן-לואי לדקר, הוקמו מערכת לאספקת מים וגשרים, ונוסדו מוזיאון להיסטוריה, לאתנוגרפיה ולתעשייה, בית דין שרעי, בתי ספר ומוסדות ציבור נוספים. ב-1872 הייתה העיר לבירת המושבה של סנגל, והגיעה לשיאה ב-1895 כאשר הפכה לבירת אפריקה המערבית הצרפתית. בתקופה זו הייתה סן-לואי לעיר המובילה באפריקה שמדרום לסהרה ולמרכז של אומנות ושל תרבות.
אף ששגשוגה של העיר נמשך, ב-1902 היא חדלה מלשמש כבירת אפריקה המערבית הצרפתית וחשיבותה ירדה. הקמת מסילת רכבת בין העיר לדקר ב-1885, גרמה לירידת חשיבותו של נמל סן-לואי, אשר בלאו הכי התקשה להתמודד עם גודלן של ספינות הקיטור המודרניות. ב-1957 איבדה סן-לואי את מעמדה כבירת המושבה, ודקר זכתה בתפקיד. עקב כך, נסגרו מוסדות שלטוניים רבים בעיר והאוכלוסייה הצרפתית פחתה באופן משמעותי, במיוחד לאחר שסנגל זכתה לעצמאותה ב-1960. אף שמספר התושבים הכללי המשיך לגדול, העיר הפכה לעיר ספר ונקלעה לקיפאון כלכלי ותרבותי. ב-1983 נוסחה תוכנית מתאר עירונית חדשה במטרה לשמר את חזותה הקולוניאלית של העיר ולהעניק הגנה לאתריה ההיסטוריים. בשנות ה-90 שבה סן-לואי לבסס את כלכלתה על הדיג, החקלאות והתיירות, וב-1992 נחנכה בה אוניברסיטת גסטון ברז'ה (Gaston Berger).
מבנה העיר
העיר מחולקת למספר חלקים השוכנים על איים בנהר סנגל ועל גדותיו. החלק העתיק של העיר שוכן על האי סן-לואי הממוקם בנהר סנגל, כ-6 ק"מ צפונית לשפכו אל הים. צורת האי היא כשל מלבן כמעט מושלם באורך של 2.5 ק"מ וברוחב של 350 מטר.
חלקה העיקרי של העיר הוא רובע "סור" (Sor) הנמצא על אי אחר בנהר, ממזרח לאי סן-לואי. אורכו שבעה ק"מ ורוחבו עומד על שני ק"מ לכל היותר. בין שני האיים מחבר גשר פדרב שאורכו 506 מטר ואשר הוקם בסוף המאה ה-19. מעבר לסור, על היבשת, שוכנים רובעיה המרוחקים של סן-לואי ושדה התעופה. אזור זה מוקף בביצות המוצפות במהלך העונה הגשומה ובהן גדלים מנגרובים המושכים אוכלוסייה של עופות ימיים, דוגמת פלמינגו, קורמורנים, אנפתיים, ברווזים ועוד (ראו גם דג'ודג').
ממערב לאי סן-לואי משתרעת לשון יבשה ארוכה ברוחב של כ-300 מטר בלבד המכונה "לשון ברברי" (Langue de Barbarie). זו חוצצת בין נהר סנגל לבין האוקיינוס האטלנטי והיא מכוסה בדיונות למעט האזורים הבנויים. חלק מהלשון מוכרז כפארק לאומי (Parc National de la Langue de Barbarie), החביב גם הוא על עופות ימיים. בין לשון יבשה זו לאי סן-לואי מחבר גשר מוסטפא מליכ גאי (Moustapha Malick Gaye). הלשון היא המשכו של מעין "חצי אי" באורך של 60 ק"מ, החוצץ בין הנהר לאוקיינוס, אם כי הוא רחב בהרבה מצפון לעיר.
בקרבת העיר ממקומת שמורת הטבע גאמבול.
האי סן-לואי
האי של סן-לואי מחולק לשלושה חלקים - אזור הממשל (Gouvernance) שוכן במרכז האי על ציר הרוחב החוצה את הנהר דרך שני הגשרים שמשני צדדיו. מצפון לאזור זה שוכן הרובע הצפוני הגדול הקרוי "לודו" (Lodo), ומדרום לו הרובע הדרומי הקטן יחסית המכונה "סינדון" (Sindone). השטח המוכרז כאתר מורשת עולמית מקיף את מרכזו של האי, אורכו 1,300 מטר ורוחבו 350 מטר. המתאר העירוני של האי הוא של רחובות שתי וערב כפי שנוסח בתוכנית מ-1828. ארבעה רחובות עוברים לאורך האי מצפון לדרום, והם נחצים על ידי סמטאות קצרות רבות המוליכות ממזרח למערב ומקשרות בין הרציפים שלאורך שני יובליו של הנהר. המבנים באי הם מבנים קולוניאליים בני שתיים או שלוש קומות, ומתאפיינים במרפסות עץ ובמעקות ברזל. הגגות עשויים מרעפים אדומים, ולחלונות ולדלתות מסכי עץ.
המבנים ההיסטוריים הבולטים משתרעים ברובם באזור הממשל, שרוחבו כ-150 מטר מצפון לדרום והוא גובל בשני צדדיו האחרים בגדותיו של הנהר. בצידו המערבי של אזור הממשל משתרעת כיכר מוצלת קטנה הקרויה על שמו של פדרב (Place Faidherbe), ובמרכזה ניצב פסלו של המושל. שני קסרטינים צבאיים שהוקמו ב-1837, שוכנים מצפון ומדרום לכיכר ומכונים "הרונייה הצפוני" (Rognat Nord) ו"הרונייה הדרומי" (Rognat Sud) בהתאמה. סמוך לכיכר מצידה המזרחי נמצא ארמון המושל (Hôtel du Gouvernement) שירש את קירותיו מהמצודה העתיקה שבה החל היישוב במקום. בארמון שוכנים משרדי הממשל האזורי של סן-לואי. מדרום למתחם נמצא המבנה הגדול של המרכז האזורי התרבותי. בעברו שימש כמושב האספה הכללית, לאחר מכן כמושב האספה הקולוניאלית ולאחר מכן כמקום מושבה של האספה האזורית. הקתדרלה שלה חזית נאו-קלאסית שוכנת מיד מדרום לאזור הממשל. היא נבנתה ב-1828 מתרומות התושבים, והייתה הכנסייה הראשונה במערב אפריקה. היא העניקה לאזור את כינויו "קרטיאן" (Kertian), שיבוש של המילה הצרפתית "קרטיאן" (chrétien), היינו נוצרי). המסגד הגדול (Grande Mosquée) שנבנה החל ב-1838 בסגנון המגרב שוכן ברובע הצפוני של העיר.
Genie in a Bottle
"Genie in a Bottle" נכתב בידי דייוויד פרנק, סטיב קיפנר ופאמלה שיין והופק על ידי פרנק וקיפנר. מילות השיר כללו מסרים מיניים כמו "הגוף שלי אומר קדימה" ו"אתה צריך לשפשף אותי בדרך הנכונה", ובחלקים מסוימים בעולם השיר צונזר בקטעים שונים.
באלבום Back to Basics שהוציאה אגילרה בשנת 2006 ישנה רצועה שמוקדשת למעריצים שנקראת "(...Thank You (Dedication to Fans" ובה כלולות דגימות מהשיר. אגילרה אמרה שדגימות אלה צורפו מכיוון שהיא הרגישה באותה תקופה בקריירה שלה שהיא כלואה ונמנעה מלהגשים את החלומות בכיוון סגנון המוזיקה שרצתה ליצור, ממש כמו מילות השיר.
ההצלחה בעולם
"Genie In a Bottle" היה אחד הלהיטים הגדולים של שנות ה-90 של המאה ה-20, ומאז צאת הסינגל והגעתו למקום הראשון נחשבה אגילרה ליריבתה לקריירה של בריטני ספירס, שהצליחה להגיע לאותו הישג. לשיר קיימת גרסה שהוקלטה בספרדית ("Genio Atrapado") מתוך האלבום הבא שהוציאה אגילרה, Mi Reflejo. גרסה זו זכתה להצלחה גדולה אצל הקהל הלטיני.
You're Going to Lose That Girl
You're Going to Lose That Girl (אתה הולך להפסיד את הבחורה הזאת) הוא שיר רוק של להקת הביטלס מהאלבום Help!, שנכתב בעיקר על ידי ג'ון לנון, אך הקרדיט ניתן ללנון-מקרטני. השיר יצא ב-1965 כדי להוות חלק מפסקול הסרט Help!. בארצות הברית שם השיר נכתב בתחילה: "You're Gonna Lose That Girl".
בנובמבר 1977 תוכנן השיר לצאת עם השיר "Girl" כסינגל וללוות את יציאת האלבום Love Songs, אלבום שהכיל מלכתחילה את שני השירים, אך לבסוף הסינגל בוטל לפני יציאת האלבום.
להקת הראמונס הוציאו שיר ששמו "You're Gonna Kill That Girl", וכנראה מיועד להיות פארודיה על שירם של הביטלס.
נאדיה תווייני
נאדיה תווייני (בצרפתית: Nadia Tueni, בערבית: نادية تويني; תעתיק מדויק: נאדיה תויני; 1935–1983) הייתה משוררת לבנונית אשר כתבה בשפה הצרפתית.
ביוגרפיה
נאדיה תווייני נולדה בכפר בעקלין שבהרי השוף, לבנון, בשם נאדיה חמאדה לאב לבנוני דרוזי, מוחמד עלי חמאדה, ולאם צרפתייה נוצרייה. אביה היה דיפלומט וכיהן כשגריר לבנון ביוון. אחיה, מרואן חמאדה, הוא פוליטיקאי וחבר פרלמנט ואחיה השני עלי חמאדה הוא עיתונאי מוכר אשר כותב ביומון "א-נהאר". תווייני התחנכה בבתי ספר צרפתיים בביירות ובאתונה, שם התגוררה בתקופת עבודתו של אביה כשגריר לבנון ביוון. עם תום לימודיה התיכוניים החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת סנט ג'וזף.
בשנת 1954 נישאה לע'סאן תווייני, עורך "א-נהאר" ולעתיד חבר פרלמנט. לשם נישואיה המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית ועזבה את לימודי המשפטים. לזוג תווייני נולדו שלושה ילדים – שלושתם מתו בנסיבות טרגיות: בתה הבכורה נאילה (ילידת 1955) נפטרה ממחלת הסרטן בהיותה בת שבע; בנה הצעיר, מכרם, נהרג בתאונת דרכים בפריז ב-1986; ובנה השני, ג'בראן, שהיה עורך "א-נהאר" וחבר פרלמנט אנטי-סורי, נרצח בהתנקשות על רקע דעותיו הפוליטיות ב-12 בדצמבר 2005. נכדתה של תווייני, הנושאת את שם דודתה המנוחה, נאילה תווייני, היא עיתונאית ידועה וחברת פרלמנט.
תווייני זכתה ב"פרס האקדמיה הצרפתית" (בצרפתית: Prix de l'Académie Française), והיא נחשבת לאחת מגדולי המשוררים הלבנוניים במאה העשרים. עם זאת, יחסית למשוררים לבנונים אחרים מתקופתה, יצירות מעטות שלה הודפסו. הראשונה שבהן, "טקסט בלונדיני" (בצרפתית: Les Texts Blonds), יצאה לאור שנה לאחר מות בתה נאילה, בשנת 1963, ונכתבה על תחושות האובדן של המשוררת. מרבית שיריה עוסקים ברגשות ואהבה אך היא כתבה גם על הטבע, נופי העולם ועל לבנון (שיריה על לבנון אוגדו והודפסו בספר בשם "לבנון"). כמו כן, עבדה החל משנת 1967 כעורכת העיתון הלבנוני "Le Jour" אשר יצא לאור בצרפתית.
אליעזר דן סלונים
תולדותיו
סלונים נולד בחברון לחיה צביה ולרב יעקב יוסף סלונים (נפטר בשנת 1937, הרב הראשי האשכנזי של חברון) שניהם מצאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי, דרך משפחת סלונים שהתיישבה בעיר בשנת תר"ה (1845). נקרא על שם בן משפחתו הרב אליעזר דן רלב"ג.
סלונים למד בישיבת חברון, ובסמינר למורים של המזרחי בירושלים. במשך כשנתיים עבד כמורה בבתי הספר בחיפה ובפתח תקווה. נישא לחנה אורלנסקי, בתו של הרב אברהם יעקב אורלנסקי, רבה של זכרון יעקב.
בשנת תרפ"ב (1922) שב לחברון והחל להיות מעורה בחיי הציבור בעיר. הוא ניהל את סניף בנק אפ"ק בעיר, וכן שימש נציגו של בנק הלוואה וחסכון בירושלים. בשל עיסוקיו הכלכליים הוא קשר קשרים עם תושביה היהודים והערבים של חברון והיה בעל מעמד ציבורי נכבד.
באמצע שנות העשרים התמנה סלונים כחבר היהודי היחיד במועצת עיריית חברון, ובתפקידו היה בעל השפעה רבה על חיי היהודים בעיר ועל מרקם היחסים בין התושבים היהודים לערבים. חזונו הגדול היה להחיות את אזורי דרום הארץ, כשחברון משמשת להם ציר מרכזי. את תוכניותיו קידם ברשויות השלטון להן היה מקורב, וכמו כן פרסם על כך מאמרים רבים בהארץ.
בחודש אב תרפ"ט, כשבועיים לפני הטבח בחברון, הגיע לביקור בעיר הרבי מחב"ד יוסף יצחק שניאורסון, ואליעזר דן סלונים עמד בראש מארגני ביקורו. הוא הצליח להשיג לו רישיון מיוחד לביקור בתוך בניין מערת המכפלה והיה בין קבוצת מלוויו. הוא אף ארגן קבוצה של נכבדים ערבים שתקבל את פני הרבי בתוך מערת המכפלה.
מאורעות תרפ"ט
כשהחלו המהומות על ידי ערביי האזור, היה סלונים אחד הפעילים המרכזיים לתיווך בין הגורמים השונים. הוא ניצל את קשריו עם השלטונות ועם הנכבדים הערבים ופעל להרגעת המתח. הללו הבטיחוהו שלא יאונה כל רע ליהודי העיר. בשבת י"ח באב נאספו בביתו עשרות יהודים מתושבי העיר ומתלמידי ישיבת חברון, מתוך תקווה למצוא מחסה מפני הפורעים הערבים. הם הניחו שבשל מעמדו וקשריו עם הציבור הערבי לא יעזו הפורעים לפגוע בביתו.
באותה שבת התארחו בביתו חותנו הרב אורלנסקי, אשתו ובתם הצעירה מינה. ימים אחדים לפני כן נערכה בתל אביב חתונת בתם רחל, גיסתו של סלונים, ושבת ה"שבע ברכות" הייתה אמורה להיערך בחברון. הרב אורלנסקי, אשתו והבת מינה, הגיעו לעיר כבר ביום חמישי, ובני הזוג הטרי תכננו להגיע ביום שישי, אולם בשל המתח הביטחוני ששרר בדרכים נחסמו הדרכים והם לא הגיעו לחברון.
בשעות הבוקר המוקדמות של יום השבת עוד הספיק סלונים לעבור בבתי היהודים בעיר, למסור הודעות נחוצות ולעודד את התושבים הנפחדים, ולאחר מכן שב לביתו. הנאספים ארגנו בביתו תפילת שחרית מאולתרת. כשנכנסו הפורעים הערבים לביתו שלף סלונים את אקדחו וירה באוויר. הערבים הצליחו להוציא את האקדח מידו, וירו בו באקדחו והוא נפצע קשה. הפורעים פתחו במסע טבח ורצחו עשרים וארבעה מתוך עשרות האנשים ששהו בבית. בין הנרצחים אשתו של סלונים, חנה, וילדם בן הארבע אהרון, וכמו כן נרצחו הוריה של חנה סלונים הרב אורלנסקי ואשתו. ילדם השני של אליעזר דן וחנה סלונים, שלמה, שהיה אז תינוק בן שנה, נפצע אך שרד, והוא השריד היחידי למשפחת אליעזר דן סלונים. חלק מן האנשים ששהו בבית סלונים נפצעו, וחלקם שכבו מתחת לגופות הנרצחים. לאחר שהפורעים סברו שהם מתים הניחו להם והסתלקו מן הבית.
סלונים נאבק על חייו וכעבור יומיים מת מפצעיו. הוא הובא לקבורה בקבר אחים יחד עם שאר הרוגי הפרעות בליל כ' באב תרפ"ט בבית הקברות העתיק בחברון.
אחותו רבקה, מניצולת הפרעות בחברון, נישאה ליוסף בורג - שר מטעם המפד"ל. אחד מבניהם הוא אברהם בורג.
אורני רומא
אורני רומא (באיטלקית: Pini di Roma) היא פואמה המחולקת לארבעה פרקים לתזמורת שהושלמה ב-1924 על ידי המלחין האיטלקי אוטורינו רספיגי. היא השנייה מתוך שלוש הפואמות של רספיגי העוסקות ברומא. יחד איתה נמנות מזרקות רומא (1916) ופסטיבלים רומיים (1928). כל פרק מתאר תפאורה בעיר עם אורנים, במיוחד בגני וילה בורגזה, ליד קטקומבה, על גבעת ג'אניקולו ולאורך דרך ויה אפיה.
הבכורה נערכה בתיאטרון אוגוסטאו ברומא ב-14 בדצמבר 1924, על ידי תזמורת אוגוסטאו ובניצוחו של ברנרדינו מולינרי. היצירה פורסמה על ידי חברת קאזה ריקורדי ב-1925.
סקירה
היצירה מורכבת מארבעה פרקים, שעבורם כתב רספיגי הערות פרוגרמטיות המתארות כל סצנה:
רספיגי השלים את "אורני רומא" בקיץ 1924, לאחר ש"הגה, התחיל והתחיל מחדש" את העבודה על היצירה לאורך שנים. לאחר שרספיגי עבר מעיר מולדתו בולוניה לרומא בשנת 1913, הוא אמר כי "המזרקות המופלאות" של העיר ו"האורנים דמויי מטרייה המופיעים בכל חלק של האופק, [היו] שני המאפיינים שדיברו אל דמיוני יותר מכל". השפעה זו הפכה להשראה לפואמה הראשונה מבין השלוש שעסקו ברומא, מזרקות רומא (1916) שהביאה לו תהילה בין־לאומית.
המחברים רהדינג ודולן הבחינו כי היצירה היא מחזורית באופייה בדרכים שונות; גני וילה בורגזה, גבעת ג'אניקולום ודרך ויה אפיה הם סיור נגד כיוון השעון סביב רומא. ארבע המעברים מתקדמים מיום ללילה, ומסתיימים עם עלות השחר. התפאורה של כל פרק חוזרת אחורה בזמן, מילדים שמשחקים בעיר המודרנית, דרך עידן הקטקומבות מהתקופה הנוצרית הקדומה, ועד שהיא מסתיימת בתקופת הרפובליקה הרומית. מנגד, היצירה מייצגת גם התקדמות בזמן, תחילה בילדים משחקים וכלה בגברים מבוגרים במדים. כל אותו הזמן, גבעת ג'אניקולום מוקדשת ליאנוס, אל ההתחלות, הסיומים והמעברים, בעל שני הפנים, המביטים גם קדימה וגם אחורה בזמן.
"I Pini di Villa Borghese"
פרק זה מתאר ילדים משחקים ליד האורנים בוילה בורגזה, רוקדים את שיר הילדות האיטלקי "טבעת טבעת או ורדים" ו"מחקים חיילים צועדים וקרבות; מצייצים וצועקים כמו סנוניות". וילה בורגזה, וילה הממוקמת בתוך שטחי הגן, היא למעשה אנדרטה לבית בורגזה, אשר שלט בעיר בתחילת המאה השבע-עשרה. אשתו של רספיגי, אלזה, נזכרה ברגע בסוף 1920, כאשר רספיגי ביקש ממנה לשיר את מנגינות השירים ששרה כשהיא ניגנה בגנים בהיותה ילדה, אלזה גילתה שבעלה שילב את המנגינות בפרק הראשון.
"Pini presso una Catacomba"
בפרק השני הילדים לפתע נעלמים ושולטים צללים של אורנים התלויים על פתח קטקומבה רומית. זהו צער מלכותי, המעלה תמונה של קפלה בודדה בקמפניה הנטושה; אדמה פתוחה, עם כמה עצי אורן בצללית על רקע השמים. מזמור נשמע (במיוחד ה-Kyrie ad libitum 1, Clemens Rector; וה-Sanctus ממיסה IX, Cum jubilo), הצליל עולה ושוקע שוב לתוך קטקומבה כלשהי, המערה שבה מתים. חצוצרה מחוץ לבמה מנגנת את מזמור סנקטוס. כלי תזמורת נמוכים יותר, בתוספת דוושת העוגב בגובה 16' ו-32', מרמזים על האופי התת-קרקעי של הקטקומבות, בעוד שהטרומבונים והקרניים מייצגים כומרים מזמרים.
"I Pini del Gianicolo"
הפרק השלישי הוא נוקטורן על גבעת ג'אניקולו לאור ירח מלא המאיר על האורנים הגדלים על הגבעה. רספיגי קרא להשמיע את סולו הקלרינט בתחילתו "בוא בסוגנו" ("כאילו בחלום"). הפרק ידוע בעיקר בזכות צליל של זמיר שרספיגי ביקש לנגן על פונוגרף במהלך סיומו, שנחשב לחדשני באותה תקופה ולמופעו הראשון שכזה במוזיקה. בתקליטור המקורי, רספיגי קורא לנגן תקליט פטיפון ספציפי - "Ill canto dell'Usignolo" ("שיר הזמיר, מס' 2") מתוך דיסק מס' R. 6105, ההדפס האיטלקי של הדיסק שיצא לאור. ברחבי אירופה על ידי חברת התקליטים גרמופון בין 1911 ל-1913. ההדפס המקורי יצא בגרמניה ב-1910, והוקלט על ידי קרל רייך ופרנץ האמפ. זוהי ההקלטה המסחרית הראשונה אי פעם של ציפור חיה. רספיגי קרא גם להשמיע את הדיסק בחברת התקליטים ברונסוויק פנאטרופ ישנן טענות שגויות כי רספיגי הקליט את הזמיר בעצמו, או שהזמיר תועד בחצר בניין מקקים של האקדמיה האמריקאית ברומא, הממוקם אף הוא על גבעת ג'אניקולו.
"I Pini della Via Appia"
רספיגי נזכר בתפארת העבר של האימפריה הרומית בייצוג של שחר בדרך הצבאית הגדולה המובילה לרומא. הפרק האחרון מציג עצי אורן לאורך דרך ויה אפיה (בלטינית ובאיטלקית: Via Appia) עם שחר הערפילי, כשלגיון מנצח מתקדם לאורך הדרך בזוהר השמש הזורחת. רספיגי רצה שהאדמה תרעד מתחת לצעדים של צבאו והוא מורה לעוגב לנגן B♭ תחתון על דוושות העוגב 8′, 16′ ו-32′. הניקוד דורש שישה בוצ'ין - חצוצרות עגולות עתיקות המיוצגות בדרך כלל על ידי פלוגלהורנים מודרניים, ולעיתים מנוגנים חלקית מחוץ לבמה. חצוצרות קולות והצבא הקונסולרי עולה בטריומף אל גבעת הקפיטולין. יום אחד לפני החזרה האחרונה, רספיגי גילה לרעייתו אלזה שהקרשנדו של "I Pini della Via Appia" גרם לו להרגיש כהגדרתו "'אני-לא-יודע-מה' בבור הבטן שלו", והראשון. פעם שיצירה שהוא דמיין התבררה איך שהוא רצה אותה.
תזמור
הפרטיטורה של אורני רומא מזמינה איתה תזמורת גדולה המורכבת משלושה חלילים (פיקולו הכפיל השלישי), שני אבובים, קרן אנגלית, שני קלרינטים ב-B♭ ו-A, קלרינטי בס ב-B♭ ו-A, שני בסונים, קונטרה-בסון; ארבע קרנות ב-F ו-E, שלוש חצוצרות ב-B♭, שני טרומבונים טנור, טרומבון בס, טרומבון קונטרבס, שש בוצ'ין ב-B♭ (שני סופרן, שני טנורים, שני בסים; בדרך כלל מנגנים על פלוגלהורן וסקסהורן); קטע כלי הקשה עם טימפני, תוף בס, תוף סנר, מצלתיים, שתי מצלות קטנות, טם-טם, משולש, רעשן, תוף מרים, גלוקנשפיל; עוגב, פסנתר, צ'לסטה; נבל; פונוגרף; ומיתרים.
הופעות והקלטות
הבכורה של אורני רומא נערכה ב-14 בדצמבר 1924 בתיאטרון אוגוסטאו ברומא, מקום שנבנה מעל המאוזוליאום של אוגוסטוס, הקיסר הרומי הראשון. ברנרדינו מולינריניצח על תזמורת דל'אוגוסטאו לקבלת פנים חיובית. אלזה סיפרה שהצעדים האחרונים של היצירה "טובעו במחיאות כפיים תזזיתיות" מהקהל, והופעה שנייה אורגנה ב-28 בדצמבר למקום סולד-אאוט. הבכורה האמריקאית התקיימה ב-14 בינואר 1926, במהלך הקונצרט הראשון של ארטורו טוסקניני כמנצח הפילהרמונית של ניו יורק. טוסקניני ניצח על היצירה גם בהופעתו האחרונה עם התזמורת ב-1945. רספיגי, שהגיע לארצות הברית כדי לערוך סיבוב הופעות בדצמבר 1925, ניצח על היצירה עם תזמורת פילדלפיה יום לאחר הבכורה האמריקאית של טוסקניני.
אורני רומא היא בוודאות הרשומה הפורה ביותר מכל יצירותיו של רספיגי, שפורסמו לעיתים קרובות כחלק מטרילוגיית היצירות שלו בהשראת רומא, אך לא פחות. נכון לשנת 2018, יותר מ-100 הקלטות של היצירה זמינות כעת במדיה הפיזית בלבד.
לורנצו מולאג'ולי ואטורה פניצה הקליטו שניהם עם תזמורת ג'וזפה ורדי של מילאנו; ההקלטה של ​​מולאג'ולי הופצה על ידי קולומביה רקורדס וההקלטה של פניצה יצאה על ידי אודיאן רקורדס ו-דקה רקורדס. בשנת 1935, פיירו קופולה והקונסרבטואר של פריז הקליטו את המוזיקה ל-EMI, שיצאה בבריטניה על ידי HMV ובארצות הברית על ידי RCA Victor על דיסקים של 78 סל"ד. טוסקניני הקליט את המוזיקה עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בקרנגי הול בשנת 1953. המוזיקה הוקלטה בסאונד סטריאופוני על ידי פריץ ריינר והתזמורת הסימפונית של שיקגו באולם התזמורת בשנים 1959–1960, גם עבור RCA לצד לה מר של קלוד דביסי.
מרגרט סנגר
מרגרט היגינס סנגר (באנגלית: Margaret Higgins Sanger; 14 בספטמבר 1879 – 6 בספטמבר 1966) הייתה פעילה חברתית אמריקאית, שניהלה מאבק למען פיקוח ילודה והפצתם החופשית של אמצעי מניעה. היא הייתה אחות, סופרת ומדריכת חינוך מיני. סנגר טבעה את המונח ״פיקוח ילודה״, הקימה את הקליניקה הראשונה לפיקוח ילודה בארצות הברית ויסדה ארגונים שלימים הפכו לפדרציה האמריקאית לתכנון הורות.
העניין הראשוני של סנגר בתכנון משפחה ואמצעי מניעה החל לאחר שטיפלה במספר חולות שסבלו מאלח דם. הזיהום בגופן נוצר בשימוש במכשור לא מעוקר בהפלה. סנגר החלה ללמוד בקרת ילודה. בהמשך היא כתבה: "הבנתי שנשים צריכות להכיר אמצעי מניעה. יש להם כל זכות לדעת את גופן שלהן."
בשנת 1914 סנגר הוציאה לאור בעיתון בשם "האישה המורדת". באותה השנה, היא הועמדה לדין בעקבות פרסום ספרה ״הגבלת המשפחה״, לאחר שממשל הפדרלי דרש ממנה להפסיק את הפצת החומרים. היא חששה מתוצאות המשפט והחליטה לצאת לאנגליה תחת הכינוי "ברטה ווטסון" באוקטובר 1914.
מאמציה של סנגר תרמו למספר מאבקים משפטיים, ואף עזרו להכשיר חוקית אמצעים למניעת היריון בארצות הברית. בשל קשריה עם הפדרציה לתכנון הורות, פעילים המתנגדים להפלות ראו בה מטרה לניגוח, אך היא הבחינה בצורה חדה בין מניעת הריון להפלה במהלך רוב הקריירה שלה. סנגר נותרה דמות נערצת בתנועה לזכויות הרבייה האמריקאית, אך גם ספגה ביקורת על תמיכתה באאוגניקה.
פעילותה
בעבודתה כאחות בחדרי לידה, פגשה סנגר נשים שבריאותן נפגעה מאוד בשל הפלות חוזרות. סנגר קישרה בין חוסר שליטת הנשים בגופן לעוני בהן חיו. היא טענה שבמשפחות עניות רבות, נישואים הובילו ליחסי מין ללא תכנון המשפחה, ללידות מרובות ומכאן להעמקת העוני. היא האמינה שבגלל חוסר השליטה בגופן, עמדו נשים מהמעמד הבינוני המשכיל בפני הצורך לבחור בין עבודה לאימהות. סנגר הבינה כי הדרכה לשימוש באמצעי מניעה כגון משגל נסוג וקונדומים אינן מועילות לנשים שהכירה ברובעי העוני של ניו יורק. היא הסיקה כי הן זקוקות לאמצעי מניעה יעיל, זול וקל לשימוש, שישאיר את האחריות בידיהן.
ב־1914 הוציאה לאור סנגר שמונה גליונות של העיתון "האישה המורדת" בניו יורק. העיתון סיפק מידע על אמצעי המניעה הקיימים, וכן הסברים פיזיולוגיים. האישה המורדת היה אחד המגזינים הראשונים שדנו בסוגיות איתן התמודדו נשים אמריקאיות ממעמד הפועלים ועורר תשומת לב ומחלוקת סביב אמצעי מניעה.
בביקורה באירופה, סנגר ביקרה גם בהולנד. היא ניסתה להיפגש עם ד"ר אלטה יאקובס, שהייתה חלק מהצוות שפיתח את הדיאפרגמה. יאקובס, סירבה להיפגש עם סנגר מכיוון שהיא לא הייתה רופאה, אך ד"ר יוהנס רוטגרס, שעבד עם יאקובס, הכיר לסנגר את מודל מערכת הבריאות ההולנדית, המנוהלת על ידי רופאים ואחיות, מודל שהיא תנסה להתאים לפעילותה בארצות הברית.
ב-1916 פתחה סנגר את המרפאה הראשונה להתאמת אמצעי מניעה בארצות הברית, שהובילה למעצרה בגין הפצת מידע על אמצעי מניעה, לאחר ששוטרת סמויה קנתה עותק של העלון לתכנון משפחה. היא ישבה בכלא 30 יום, אותם ניצלה לשם הסברה לאסירות על אמצעים למניעת הריון.
סנגר טענה כי זכויות חוקיות וזכות ההצבעה הן חסרות חשיבות, יחסית לחשיבות של הפצת אמצעי מניעה, וזאת מכיוון שהן אינן משפיעות על חלקים משמעותיים בחיי האישה. לדעתה, האישה החדשה, טועה בסברתה שהיא השיגה את כל צרכיה כשהגיעה לעצמאות כלכלית. אמנם העצמאות הכלכלית חשובה, אך אין לה משמעות אם אין לאשה החופש לבחור אם ומתי להרות.
השימוש באמצעי מניעה גבר אחרי מלחמת העולם הראשונה, ובמקביל צמחה תנועה בינלאומית למען תכנון הילודה. ב-1937 התקבל בארצות הברית חוק, על פיו יכולים רופאים לספק אמצעי מניעה וייעוץ למניעת הריון. סנגר לא הסתפקה בכך, וביקשה שנושא מניעת הלידה יכלל בתוכניות לבריאות הציבור, כדי שאמצעי המניעה יגיעו גם לידי נשים שאין להן אמצעים כספיים.
מיניות
סנגר הושפעה מהפסיכולוג האנגלי הבלוק אליס. בעת ביקורה באירופה, בשנת 1914, פגשה סנגר את אליס ואימצה את השקפתו כי מיניות היא כוח עוצמתי ומשחרר. רעיונות אלו חיזקו את תפיסתה בנוגע לאמצעי מניעה - הם יאפשרו לנשים ליהנות מיחסי מין ללא חשש מהיריון לא רצוי. כמו כן, סנגר האמינה שחשוב לדון במיניות ואמצעי מניעה בצורה פתוחה ומכבדת. היא קיבלה גם את השקפתו של אליס שמניעת הריון היא עניין המחייב פגישה עם רופא ושדיאפרגמה היא אמצעי המניעה הבטוח ביותר.
סנגר התנגדה למתירנות מינית שעל פי תפיסתה הוגדרה מספר רב של משגלים. היא כתבה: "לכל גבר ואישה נורמליים יש את הכוח לשלוט ולכוון את הדחף המיני שלהם. גברים ונשים שיש להם שליטה בדחפים המיניים ומשתמשים כל הזמן במוח שלהם, חושבים לעומק והם לעולם לא חושניים". היא התנגדה לאוננות והאמינה שלנשים יש את היכולת לשלוט בדחפים המיניים שלהן, ועליהן להשתמש בשליטה זו כדי להימנע ממין מחוץ ליחסים מוסדרים. עם זאת, סנגר לא התנגדה להומוסקסואליות ושיבחה את אליס על כך שהבהיר שלא כל ההומוסקסואלים סוטים וכמו שאדם נולד עם צבע עיניים שונה, כך יש סוגים שונים של מבנים.
אאוגניקה
לאחר מלחמת העולם הראשונה סנגר פעלה להעלאת המודעת בצורך החברתי להגבלת הילודה אצל משפחות חסרות אמצעים ועיקור של הסובלים ממחלות נפש מסוימות. היא טענה שהאמידים והמשכילים מקימים משפחות קטנות יותר, בעוד שהעניים, הלא משכילים, חסרי גישה לאמצעי מניעה ומידע על מניעת הריון מקימים משפחות גדולות. בתפיסתה זו הייתה חפיפה עם האאוגניקנים. הם האמינו כי יש "לסייע במירוץ למיגורם של הלא כשירים". אך היא נבדלה הם בכך שאאוגניקנים טוענים שמחויבותה הראשונה של האישה היא למדינה ואילו סנגר טענה שמחויבותה של האישה לעצמה. על פי אלכסנדר סנגר, סנגר לא תמכה אאוגניקה שלילית או חיוביות משום שלא היה לה ולאנשים בתקופתה את מידע מדעי מספק בנושא. מקורות אחרים טוענים, שהיא תמכה באאגניקה שלילית שמטרתה לשפר את התכונות התורשתיות האנושיות באמצעות התערבות חברתית על ידי צמצום הרבייה של מי שנחשבו כלא כשירים.
סנגר לא הסתירה את השקפותיה על שליטה בילודה ושיטות אחרות להשבחת הגזעים והחברה. בינואר 1932 פרסמה סנגר את תוכניתה לשלום (my way to peace). עיקרי התוכנית כללו: הפחתה הדרגתית של הילודה, העלאת רמת האינטליגנציה של האוכלוסייה, עיקור כפוי של אוכלוסיות מסוימות ותמיכה כללית באלו שמוכנים לעבור עיקור, סגירת שערי ארצות הברית בפני זרים "רפי שכל", "לא שפויים", "אנשים עם פיגור", "שוטים", חולי עגבת ואפליפסיה, פושעים, זונות מקצועיות ואחרים ובניית חוות חקלאיות בהם "האוכלוסיות הייחודיות" יעבדו תחת פיקוח.
צנטרולניים
רוב חברי משפחת הצנטרולניים חיים בסביבה עצית, ונוטים לחיות בקרבת נהרות ונחלים. מינים מסוימים חיים ביערות במרכז ודרום אמריקה בהם שוררים עננים נמוכים, וחלקם חיים ביערות גשם וביערות חצי-נשירים. הביצים מוטלות על עלים, או על שיחים שעליהם תלויים מעל מקור מים. בעקבות הימצאותו של טפיל המגיע לביצים מזבובים, מינים מסוימים מראים דאגה הורית כלפי הביצים, ושומרים על הביצים עד הבקיעה. כאשר הראשן בוקע, הוא נכנס למים. הראשנים בעלי זנב חזק, והם מותאמים לזרימת מים חזקה.
תפוצת הצנטרולניים היא יבשת אמריקה בלבד, ממערב מקסיקו ועד פנמה, דרך הרי האנדים מוונצואלה ועד בוליביה, כאשר ניתן למצוא מספר מינים באגני הנהרות האמזונאס והאורינוקו, אזור גויאנה, דרום מזרח ברזיל וצפון ארגנטינה.
הצנטרולניים חיים רק ביבשת אמריקה, ושם ניתן להתבלבל יחסית בקלות בינם ובין המינים הירוקים בסוג Eleutherodactylus, או בינם ובין המינים משפחת האילניתיים. אף על פי כן, ניתן להבדיל בינם ובין האילניתיים לפי אופן מבטם: בעוד עיני האילניתיים מסתכלות למקומות שונים, עיני הצנטרולניים מכוונות שתיהן קדימה. מיני אילניתיים אחדים הם בעלי בליטה דמוית-דורבן על העקבים שלהם, תכונה שאינה אופיינית לצנטרולניים.
היסטוריה טקסונומית
המין הראשון מהמשפחה שנצפה היה Centrolene geckoideum ה"ענק", אשר התגלה ב-1872 במהלך דגימות שנלקחו בצפון-מזרח אקוודור. בשנים שלאחר מכן, מספר הרפטולוגים (מומחים לתורת הזוחלים) תיארו מספר מינים אחרים במשפחה, אך לרוב קוטלגו תחת משפחת האילניתיים.
יצירת משפחת הצנטרולניים הוצעה על ידי אדוארד הריסון טיילור ב-1951. בין שנות ה-50 וה-70, רוב המינים של הצנטרולניים היו ידועים בתפוצתם במרכז אמריקה, ובמיוחד בקוסטה ריקה ובפנמה, שם עשו טיילור וחוקר נוסף עבודה מקיפה. באותה עת, היה ידוע על מעט מינים בלבד החיים בדרום אמריקה. ב-1973 פורסם ספר מקיף על הצנטרולניים באקוודור, ובו נטען כי שפע המינים שבמשפחת הצנטרולניים מרוכז באזור הרי האנדים. תרומות אחרות לגילוי מיני הצנטרולניים נעשו בידי כמה וכמה חוקרים, וכך המינים הידועים למדע באזור מרכז אמריקה, ונצואלה, קולומביה, פרו ואקוודור הלך וגדל.