cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
CD Projekt RED
היסטוריה
לאחר יציאתו של The Witcher ב-2007, ל-CD Projekt RED היו מספר פרויקטים בפיתוח. רובם הגדול של המשחקים בוטלו, כתוצאה מבעיות כלכליות גדולות שהיה לחברת האם שלה, CD Projekt במהלך המשבר הכלכלי של 2009-2010. בפברואר 2008, חברת האם של CD Projekt RED, CD Projekt רכשה את חברת Metropolis Software אשר מוזגה לאחר מכן עם CD Projekt RED. במהלך הזמן הזה, Metropolis Software עבדה על משחק יריות בגוף ראשון בשם They. המשחק נכנס למצב המתנה ב-2009 עם מיזוגו של הסטודיו, כש-CD Projekt נאבקה עם בעיות כלכליות. לאחר מכן נחשף שלאחר המיזוג עם CD Projekt RED, They היה אמור להיות שונה מהחזון המקורי של Metropolis Software והיה אמור להיות יותר מרוכז בפיתוח העלילה תוך שאיפה מהמשחקים ביושוק ו-Half-Life 2. CD Projekt RED הצהירה כי They זהו רק שם זמני וכי המשחק אמור לצאת לאור תחת שם שונה. השם הסופי שנקבע, על פי שמועות, הוא Interference.
כמו כן, CD Projekt RED מתכננת להוציא לאור שתי חבילות הרחבה למשחק The Witcher הראשון. שתי ההרחבות התמקדו באופן רופף על הסיפור ובוטלו לפני שבכלל הוכרז עליהם רשמית. CD Projekt התעניינה ביצירת תוכן נוסף ל-The Witcher באותה דרך שבה מודים בתשלום נוצרים במשחק נוורווינטר נייטס וכן יצרה קשר עם שני מפתחים שחברת BioWare המליצה עליהם. חבילת ההרחבה הראשונה נקראה The Witcher: Scars of Betrayal ופותחה על ידי Ossian Studios, המפתחת של חבילת ההרחבה "מסתורי וסטגייט" של המשחק נוורווינטר נייטס 2. סיפור ההרחבה Scars of Betrayal הוא סיפור עצמאי אשר מתרחש בכפר הקטן של קורקובה (Kurcova) ומספר אודות גארלט שנתפס ברשת של תככים משולבים ויחסים בין-אישיים מורכבים. חבילת ההרחבה השנייה נקראה The Witcher: Outcast ופותחה על ידי roXidy, המפתחת של מוד הפרמיום של נוורווינטר נייטס בשם "Wyvern Crown of Cormyr". הסיפור מתרחש באי פראו (Faroe) שבקבוצת איי סקליג (Skellige Islands), אחד מהמקומות שנכללו ב-The Witcher 3: Wild Hunt. כמו כן, CD Projekt RED עובדת על המשחק Cyberpunk 2077, משחק תפקידים מסוג עולם פתוח המבוסס על משחק מערכת לוח שולחן בשם Cyberpunk 2020 שנוצרה על ידי מייק פונדסמית'.
הסברה
CD Projekt RED לא מסתירה את התנגדותה להכללת טכנולוגיית DRM במשחקי וידאו ותוכנות. החברה מאמינה כי DRM לא אפקטיבי מספיק בשביל לעצור פיראטיות תוכנה. טענות אלו מתבססות על מידע המכירות של The Witcher 2: Assassins of Kings. CD Projekt RED מצאו שהמהדורה הראשונית שלהם, שכללה טכנולוגיית DRM הורדה באופן פיראטי כ-4.5 מיליון פעמים בעוד שהשחרור מחדש ללא DRM הורדה באופן פיראטי פי כמה וכמה פחות פעמים מאשר הגרסה עם ה-DRM. כתוצאה מכך, CD Projekt RED הוציאה לאור את The Witcher 3: Wild Hunt ללא כל טכנולוגיית DRM כבר מההתחלה.
יוליוס השלישי
האפיפיור יוליוס השלישי (בלטינית: Iulius III; 10 בספטמבר 1487 – 23 במרץ 1555) היה אפיפיור ומנהיג הכנסייה הקתולית מ-1550 עד שנת 1555, היא שנת מותו. שמו של יוליוס נקשר בפרשת יחסיו השערורייתיים עם אחיינו המאומץ.
קורות חיים
יוליוס השלישי נולד בשם ג'ובאני מריה דל מונטה צ'וקי (Ciocchi) ברומא בספטמבר 1487, חונך על ידי ההומניסט רפאלו ברנדוליני ליפו ולמד בפרוג׳ה ובסיינה. האפיפיור פאולוס השלישי הפך אותו לקרדינל-בישוף של פלסטרינה ב-1536. לאחר בחירתו ניסה לקדם רפורמות ולכנס מחדש את ועידת טרנטו, המועצה האקומנית של הכנסייה הקתולית. בהמשך חייו לא היה מעורב פוליטית והרבה לפרוש לווילה ג׳וליה, שיוליוס הורה על בנייתה ב-1551.
הוא הוציא צו לשריפת התלמוד בראש השנה שנת ה'שי"ד (1553).
בחירתו
באותה תקופה, לאחר מותו של פאולוס השלישי, היו שלוש קבוצות פוליטיות בקונקלווה, האימפריאליסטים, הצרפתים ותומכיו של הקרדינל אלסנדרו פרנזה בטענתו לדוכסות פארמה. תחילה, האימפריאליסטים כרתו ברית עם תומכי פרנזה אבל כנגדם התייצבו הצרפתים וגרמו לתיקו בבחירות לאפיפיור. רק כאשר ג'ובאני מריה הבטיח לפרנזה את דוכסות פארמה אז הצרפתים ותומכי פרנזה הצטרפו כדי לבחור ביוליוס, כפשרה. יוליוס נבחר לאפיפיור ב-7 בפברואר 1550.
מדרש תמורה
מדרש תמורה (או מדרש תמורות) הוא ספר מדרש קטן המיוחס לתנאים רבי ישמעאל ורבי עקיבא.
המדרש נקרא "תמורה" בשל המוטו העובר בדרשותיו לכל אורכו, לפיו לכל דבר יש תמורה, כלומר: מצב הפכי המשלים את התמונה ויוצר הרמוניה (לדוגמה בחברה האנושית: עוני ועושר, יופי וכיעור), מלבד הקדוש ברוך הוא שלא תיתכן בו שניות כזו בשל עקרון אחדות השם.
המדרש נזכר לראשונה בספר בית הבחירה למאירי, בפתיחה למסכת אבות, והוא מוזכר גם אצל רבי אברהם אבולעפיה בשם ספר תמורה. הוא נדפס לראשונה בידי הרב חיד"א בסוף ספרו "שם הגדולים" ואחריו בידי רבי אברהם בן הגר"א. אהרן ילינק כלל אותו בספרו "בית המדרש" (חדר א' סימן ט'), אך הוא סבור שאין מקורו תנאי, אלא חובר במחצית הראשונה של המאה ה-13. לדעתו עמדו לפני המחבר "ספר הנפש" של גלינוס, וכתבי רבי אברהם אבן עזרא.
שפשוף נעים
שפשוף נעים הוא הסרט השלישי בסדרת סרטי הקולנוע אסקימו לימון. הסרט עוקב אחר בנצי, מומו ויהודה'לה שטופי הזימה בתל אביב של תחילת שנות השישים.
עלילה
השלישייה נמצאת לקראת סיום לימודי התיכון. נילי (אורנה דגן) שדמותה זכורה מהסרט הראשון בסדרה (בו גילמה אותה ענת עצמון) חוזרת לעיר ומעוררת בבנצי רגשות. נורית (אריאלה רובינוביץ') היא חברתו הקבועה של בנצי שלא נותנת לו. בנצי מתקנא בהוללות המינית של חברו מומו וחוזר בתיווכו לנילי. פרידה (סיביל ראוך), בת דודה של בנצי (הקוזינה), מגיעה לביקור מארצות הברית. פרידה היא בלונדינית תמירה ושופעת המתגלה כנימפומנית. בנצי וגם אבא שלו, רומק (מנשה ורשבסקי) יחד עם כל הגברים בסביבה חושקים בה. נורית מעמידה את בנצי למבחן.
הסרט בקופות
הסרט מכר 570 אלף כרטיסים בישראל ו-1.75 מיליון כרטיסים בגרמניה המערבית.
קיקבוקסר
קיקבוקסר (באנגלית: Kickboxer) הוא סרט פעולה העוסק באמנות הלחימה התאילנדית "קיקבוקס" (איגרוף תאילנדי) בכיכובו של השחקן ז'אן-קלוד ואן דאם.
תקציר העלילה
אלוף העולם במשקל כבד באיגרוף תאילנדי אריק סלואן (דניס אלכסיו) טס לתאילנד על מנת לנצח בקרב את אלוף תאילנד טונג פו (מישל קיסי). בסוף הקרב בו נוצח אריק הכה טונג פו את אריק בגבו והפך אותו לנכה. אחיו של אריק, קורט (ז'אן-קלוד ואן דאם), מבטיח לנקום את נקמת אחיו ולשם כך הוא נוסע בעזרת חברו להרים על מנת ללמוד אצל מאמן בשם "זיאן" מואי תאי.
לאחר אימונים מפרכים בהם גם התחבר עם אחייניתו של זיאן, מאי לאי, הוא הוזמן על ידי אמרגנו של טונג פו, פרדי לי, לקרב עם אחד מטובי הלוחמים שתחת חסותו. קורט ניצח ניצחון מהיר ומרשים כשבסופו מריעים לו הקהל "ניק סו קאו" (הלוחם הלבן). לאחר מכן הוא הוזמן לדו-קרב המיוחל עם טונג פו, אך במטרה להחלישו אנס טונג פו את ידידתו של קורט, מאי לי, ובנוסף חטף את אחיו על מנת להשתמש בו כבן ערובה כדי להבטיח את ניצחונו. לבסוף במהלך קרב קשה ומתיש בו נפצע קורט קשות חולץ אחיו על ידי מאמנו זיאן במהלך מתוחכם ומבריק וכך ביחד עודדו את הקהל להריע "ניק סו קאו" כמו בקרב הקודם. בקורט ננסכים כוחות חדשים והוא מתחיל להכות בטונג פו עד שמפילו מן הזירה. הוא יורד אחריו ומפילו לקרקע וגם בועט באמרגנו של טונג פו.
יונס יונסון
יוֹנָס יוֹנָסוֹן (בשוודית: Pär-Ola Jonas Jonasson; נולד ב-6 ביולי 1961) הוא עיתונאי וסופר שוודי. מוכר בעיקר בזכות ספרו הראשון "הזקן בן המאה שיצא מהחלון ונעלם", אשר נמכר רק בשוודיה עצמה בכ-800,000 עותקים.
שנותיו הראשונות
יונסון נולד ב שבשוודיה ב-6 ביולי 1961. אביו התפרנס בתור נהג אמבולנס ואמו עבדה בתור אחות. לאחר שלמד שוודית וספרדית באוניברסיטת גטבורג, עבד כעיתונאי בעיתון Smålandsposten בוקשה, ובתור כותב בצהובון שוודי בערבים, כך עד שנת 1994. בשנת 1996, הקים חברת מדיה מצליחה בשם "OTW" אשר גדלה לכ-100 עובדים.
הסבת מקצוע
לקראת סוף 2003, יונסון סבל מבעיות לחץ וכאבים רבים. למרות טיפול רפואי, בשנת 2005 נאלץ לשנות את אורח חייו לחלוטין לאחר 20 שנות תעסוקה בתעשיית התקשורת. יונסון מכר את העסק שלו ועבר לעיר סמורלנד המרוחקת עם חתולו. ב-2007, לאחר מספר שנים בהן חי בגפו, נישא לאישה נורווגית ועבר לגור בטיצ'ינו שבשווייץ, שם עמל על סיום כתיבת ספרו שעבד עליו זמן רב, "הזקן בן המאה שיצא מהחלון ונעלם". הספר פורסם ב-2009, ותורגם לכ-26 שפות שונות (התרגום לעברית הוא של רות שפירא). הנישואין לא נחלו הצלחה והשניים התגרשו. בזמן תהליך הגירושין, נולד בנו, ולאחר מאמץ מפרך הצליח יונסון לזכות במשמורת על ילדו. החל משנת 2010, חי יונסון באי גוטלנד שבשוודיה יחד עם בנו.
ספרו השני, Analfabeten som kunde räkna (2012), "האנאלפביתית שידעה לספור" יצא לאור בעברית ב-2014 גם הוא בהוצאת כתר וגם אותו תרגמה רות שפירא. הספר מגולל את סיפורה של נומבקו מיאקי, ילידת סווטו שבדרום אפריקה, ועוקב בצורה הומוריסטית אחריה במקביל להתרחשויות בעולם.
ספרו השלישי,, תרגום חופשי: "אנדרס הרוצח וחבריו (וכמה אויבים)", יצא בשוודית ב-2015. יצא לאור בעברית ב-2016 גם הוא בהוצאת כתר ובתרגומה של רות שפירא, תחת השם- "הרוצח שחלם על מקום בגן עדן". ספר רביעי "הזקן בן המאה ואחד שחשב שהוא חושב יותר מדי" תורגם גם הוא לעברית. בשנת 2021 יצא ספרו החמישי בעברית "נקמה מתוקה בע"מ".
הסרט
לאור הצלחת ספרו הראשון, הוחלט להסריטו על ידי הבמאי השוודי פליקס הנגרן, בכיכובו של הקומיקאי רוברט גוסטאפסון. חלקו הראשון של הסרט יצא ב-2012 וחלקו השני ב-2013, אך לא זכה להצלחה כמו הספר.
בית הכנסת אליהו הנביא (אלכסנדריה)
בית הכנסת אליהו הנביא  ברחוב דניאל הנביא (Nabi Daniel street) באלכסנדריה היה בית כנסת מרכזי של קהילת יהדות אלכסנדריה, והוא נבנה בין השנים 1848–1850, ונקרא אז "בית הכנסת החדש". המבנה תוכנן על ידי האדריכל לאון ברזילון (Léon Barcilon) בסגנון האקלקטי. כיום אין פעילות בבית הכנסת, והוא פתוח למבקרים בימים ראשון עד חמישי. סביב בית הכנסת יש אבטחה מטעם ממשלת מצרים.
ההיסטוריה של בית הכנסת
רבי עובדיה מברטנורא, שביקר באלכסנדריה בשנת 1487, מצא בה שני בתי כנסת. אחד מבתי הכנסת היה בית כנסת "אליהו" על שם אליהו הנביא, שנוסד בשנת 1354. בית כנסת זה נחרב במאה ה-18, על-פי הצו של נפוליאון, ובשנת 1848 תוכנן ונבנה מחדש על ידי אדריכל איטלקי במתכונת המזכירה קתדרלה אירופאית גדולה, כפי שהבניין נראה כיום באלכסנדריה. גודלו ופארו של בית הכנסת מהווה עדות לקהילה יהודית גדולה ותוססת אשר הייתה בתקופה זו בעיר.
בית הכנסת הנוכחי אמנם גדול ומרשים, אך כנראה לא כמו בית הכנסת הגדול שהיה בעיר בימי התלמוד, שנקרא "דיופלוסטון של אלכסנדריה" – ומתואר כך בתוספתא במסכת סוכה:
בית הכנסת מתקופת התלמוד נחרב במהלך מרד התפוצות שפרץ בשנת 115 לספירה.
בית הכנסת כיום
בית הכנסת "אליהו הנביא" כיום נותן תחושה של קהילה יהודית גדולה ותוססת, אך בפועל הקהילה דלה ומעטה. במתחם בית הכנסת מרוכזים מוסדות הקהילה: בית הכנסת, בניין משרדי הקהילה, לשכת בית הדין הרבני של אלכסנדריה, בניין בית הספר היהודי, וחצר גדולה עם צמחייה וגינה מטופחת אך בפועל אין נוכחות יהודים והם משמשים רק לצורכי המבקרים והתיירים. בבית הכנסת אין מניין, בחדרי בית הדין נותרו רק השלטים והריהוט, בית הספר היהודי מושכר לבית ספר מוסלמי ורק הכותרת בראש הבניין מזכירה את אלפי התלמידים שעברו דרכו במשך השנים. בית הספר, שנוסד בשנת 1907, פעל עד שנת 1956 וכלל גן ילדים, בית הספר לבנים ובית הספר לבנות.
מר יוסף גאון, נשיא הקהילה כיום, בא ממשפחה מיוחסת במצרים שכן אביו היה לפני שנים רבות החייט האישי של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ולכן תמיד שמרו על אביו ועל משפחתו מפני הגירושים והפרעות השונות אשר נפלו על ראשם של היהודים. על שולחנו מונחת תמונת הרבי מלובביץ. הוא יושב במשרדו בקהילה במשך רוב שעות היום ומנסה לטפל בכל התחומים הדרושים להמשך קיומה של הקהילה. ועושה כל מאמץ לשמור על בית הכנסת ועל חיים יהודים עבור מעט היהודים הגרים בעיר. כיום יש באלכסנדריה 23 יהודים - ארבעה גברים ותשע עשרה נשים, שחלקן הגדול נשואות לנוצרים או מוסלמים, אך באות לבית הכנסת בחגי ישראל. לקראת מועדי ישראל, ימים נוראים וחג הפסח, הקהילה עושה מאמץ להביא צעירים מחוץ למדינה כדי להשלים מניין והשמחה רבה כאשר ניתן לחדש את קול התפילה בבית הכנסת הגדול והמפואר של אלכסנדריה.
בשנים האחרונות היה בית הכנסת מוזנח וללא אחזקה. אך הביקורים של יהודים רבים ממדינות שונות נמשכו כל השנים מאז הסכם השלום עם מצרים.
עקב נזקי מים בקומה העליונה, התמוטטה התקרה בעזרת הנשים ונודע שממשלת מצרים הקציבה כ־6 מיליון דולר לשיפוץ כללי של בית הכנסת בדצמבר 2019 פורסם שהשיפוץ הסתיים. בית הכנסת נחנך לאחר השיפוץ ב-9 בינואר 2020. פועל כיום כמוזיאון ואינו פעיל לעריכת תפילות.
הגנה אווירית
הגנה אווירית היא מכלול האמצעים המשמשים להתגוננות מפני תקיפה אווירית נגד מטרות יבשתיות וימיות.
תקיפה אווירית
תקיפות אוויריות יכולות להתבצע באמצעות ספינות אוויר, בלונים, מטוסי קרב, מפציצים, מסוקי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים, רקטות וטילים בליסטיים. כלי נשק המשמשים לתקיפות אוויריות יכולים להיות תותחי מטוסים, טילי אוויר-קרקע, טילי שיוט ופצצות מסוגים שונים (פצצות שימוש כללי ופצצות מונחות).
ב-1 בנובמבר 1911, במסגרת המלחמה האיטלקית-עות'מאנית הטיל הסגן האיטלקי ג'וליו גבוטי ארבע פצצות על שני בסיסים בטורקיה ובלוב, ובכך ביצע את התקיפה האווירית ממטוס הראשונה בעולם. במהלך מלחמת העולם הראשונה הורחב השימוש בלוחמה אווירית. לדוגמה, בקרב על נוב שפל בשנת 1915, הטילו הבריטים פצצות על הרכבות הגרמניות. הפשיטה האווירית הראשונה בקנה מידה גדול התרחשה מאוחר יותר באותה שנה כאשר לונדון הופצצה על ידי 15 ספינות צפלין במהלך הלילה.
אמצעים ליירוט תקיפה אווירית
במקביל להתפתחות אמצעי התקיפה האווירית התפתחו גם אמצעי ההגנה האווירית.
תותחי נ"מ
פיתוח תותחי הנ"מ נמשך בגרמניה. ב-1909 הציג קרופ תותחי נ"מ בקוטרים שונים ובתחילת מלחמת העולם הראשונה תותח 75 מ"מ היה לנשק סטנדרטי בצבא הגרמני. שאר המדינות התעלמו מהפוטנציאל הגלום בנשק זה עד שמטוסים גרמניים החלו לטווח אש ארטילריה מדויקת לעבר מדינות ההסכמה. כתוצאה מכך החלו בריטניה, האימפריה הרוסית וצרפת לפתח נשק נ"מ משלהן. רוב כלי נשק הנ"מ במלחמה היו חסרי תועלת בשל חוסר הניסיון של צוותיהם שלא ידעו לירות אש מדויקת לעבר המטוסים ולהעריך נכונה את גובהם.
בין מלחמות העולם הייתה זו שוב גרמניה שהייתה חלוצה בתחום הנ"מ. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, בעזרת שיתוף פעולה עם חברות שוודיות ושווייצריות פותחו בגרמניה תותחי 20 מ"מ ו-37 מ"מ נ"מ ששירתו בורמאכט עד סוף המלחמה. מערכות הנ"מ הראשונות היו מבוססות על תותחי נ"מ: מדובר בתותחים אוטומטיים מהירי ירי בקליבר 20 מ"מ עד 30 מ"מ. התותחים היו יורים צרורות פגזים ורסס המתכת שפגע במטוס הפיל אותו. תותחי הנ"מ הראשונים היו נגררים אך מאוחר יותר הותקנו על רכב קרבי משוריין והפכו למערכות מתנייעות. בכך התאפשר לכוחות הנ"מ לספק הגנה רציפה לכוחות השריון המסתערים קדימה.
מטוסי יירוט
מטוס יירוט הוא סוג של מטוס קרב שתוכנן במיוחד לשם ביצוע יירוט אווירי כדי למנוע ממטוסי האויב מלבצע את משימתם. המושג מתייחס בעיקר למטוסי יירוט סילוניים שיוצרו בשנות ה-1950 ועד שנות ה-1980, לאחר תקופה זאת מטוסי קרב רב משימתיים החליפו את מטוסי היירוט בתפקידי הגנה אווירית במרבית חילות האוויר. יירוט מטרה מתבצע על ידי המטוס בשיתוף מידע עם גורם הבקרה האווירית המסוגל להכווין אותו ביתר דיוק לעבר עמדת יתרון על המטרה.
טייסות היירוט הייעודיות הראשונות הוקמו על ידי גיס התעופה המלכותי במלחמת העולם הראשונה במטרה להגן על לונדון ממתקפות על ידי ספינות אוויר גרמניות ומאוחר יותר גם מטוסי הפצצה מוקדמים. התרעה קצרה וביצועים נחותים הקשו מאוד על מטוסי היירוט שהצלחותיהם במלחמה היו מעטות. המגמה הזאת המשיכה גם זמן מה לאחר סיום המלחמה, מה שיצר את הסברה שלא ניתן לעצור ביעילות מבנים של מטוסי הפצצה. עם זאת, לקראת מלחמת העולם השנייה המצאת המכ"ם שנתן התראה מוקדמת יותר וכן עלייה ניכרת בביצועי מטוסי הקרב שאפשרו טיפוס מהיר יותר לגובה, אזנו את הכוחות.
עד סוף מלחמת העולם השנייה מעטים ממטוסי הקרב תוכננו כמטוסי יירוט ייעודיים ורובם היו התאמות של מטוסים כבדים יחסית ליירוט בתנאי לילה וחושך, כאשר יירוט יום התבצע לרוב על ידי מטוסי קרב סדרתיים רגילים. הלופטוואפה ייצר והשתמש במספר כלי טיס ייחודיים שתפקידם הבלעדי היה יירוט מטוסי הפצצה מערביים, כגון המסרשמיט Me 163.
טילי קרקע-אוויר
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו המעצמות בפיתוח טילי קרקע-אוויר: מדובר בטילים מונחים שכללו מנגנוני התבייתות ועקיבה שונים אחרי כלי הטיס. הכנסת סוללות הטק"א התחייבה עקב הופעת מטוסי הסילון שטסו גבוה ומהר מדי עבור התותחים. המערכות כללו מערכות מתנייעות החמושות בטילים בינוניים וארוכי-טווח (כגון ה-MIM-72 צ'פרל) לצד מערכות הנפרשות בשטח ולא יכולות לפעול כאשר הן מתניידות ממקום למקום (כגון ה-MIM-104 פטריוט). לצידן הופיעו טילי כתף שהיו נחותים בטווח הירי, אך נישאו ותופעלו על ידי לוחם בודד, ויועדו בעיקר לפגיעה בכלי טיס מנמיכי טוס דמות מסוקים.
טילי קרקע-אוויר נועדו ליירוט מטוסים. במהלך מלחמת המפרץ נעשה ניסיון ראשון ליירוט טילים בליסטיים באמצעות טילי MIM-104 פטריוט, שבמקורם שימשו כטילים נגד מטוסים. בהמשך פותחו טילים שנועדו מלכתחילה ליירוט טילים בליסטיים, כגון מערכת "חץ" הישראלית, וטילים שנועדו ליירוט רקטות, כגון מערכת "כיפת ברזל" הישראלית.
נשק לייזר
לייזר משמש בתעשייה לחיתוך מתכות, באמצעות אידוי המתכת בפולס לייזר מהיר רב-עוצמה. אותו עקרון יכול לשמש מרחוק בנשק לייזר. נשקי לייזר קטלני נמצאים בפיתוח מזה שנים רבות, כאשר נבנו אבות טיפוס רבים שהמחישו את היתכנות הרעיון, אך עד כה ללא הצלחה לייצר דגם מבצעי.
מערכות נשק לייזר המיועדות ליירוט רקטות ופצצות מרגמה נמצאות בפיתוח:
מכ"ם
מכ"ם (ראשי תיבות של מגלה כיוון ומרחק) הוא מערכת אלקטרונית לגילוי ומעקב אחר מיקומם של עצמים במרחב באמצעות שימוש בגלי רדיו. המכ"ם משמש בין השאר לאיתור כלי טיס, רקטות וטילים. בנוסף למיקום העצם הנצפה, בדרך כלל ביכולת המכ"ם להפיק מידע אודות כיוון תנועתו ומהירותו אם הוא בתזוזה, ואף גודלו וצורתו של העצם. לרוב מערכות מכ"ם מורכבות ממשדר המייצר את גלי הרדיו האלקטרומגנטיים, אנטנה המשדרת אותם לכיוון הרצוי, אנטנה הקולטת את גלי הרדיו החוזרים (לעיתים רבות אנטנה אחת משמשת הן לקליטה והן לשידור) ומקלט ומערכת לעיבוד גלי הרדיו החוזרים, המספקת מידע אודות העצמים הרלוונטיים. גלי הרדיו המשודרים מהאנטנה יוצאים למרחב ופוגעים בעצמים בו. לאחר פגיעות אלו הם חוזרים אל המכ"ם ונקלטים במקלט לאחר שנקלטו באנטנה. לפי אורך הזמן שעבר מרגע שידור האות לחזרתו, ולפי שיטות נוספות, מסוגל המכ"ם לחשב את מרחקו וכיוונו של העצם הנסרק ממקור השידור ועל ידי כך לאתר את מיקומו.
המכ"ם נכנס לשימוש מבצעי נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הבריטים. יש הסוברים שהשימוש שעשו בעלות הברית במכ"ם תרם תרומה משמעותית לעמידת בריטניה ולהבסת הלופטוואפה.
המכ"ם מופעל מעמדות קרקעיות, ימיות ואוויריות, ומשמש לגילוי כלי טיס תוקפים, ולהפעיל מול את אמצעי ההגנה האווירית הרלוונטיים: מטוסי יירוט, תותחי נ"מ (מונחי מכ"ם או שאינם מונחים) וטילי קרקע-אוויר.
אמצעים להטעיית מכ"ם
מוץ הוא אמצעי שיבוש או הטעיה של מכ"ם המפוזר בדרך כלל על ידי מטרה פוטנציאלית, דוגמת כלי שיט, ומהווה "ענן" של סיבים או רצועות דקות העשויים ממתכת כגון אלומיניום או טיטניום, או מחומרים פלסטיים; בכך הוא גורם להחזר חזק של הגלים האלקטרומגנטיים ומופיע ככתם על צג המכ"ם ומקשה על גילוי מיקומה המדויק של המטרה.
הרעיון של שימוש במוץ פותח באופן עצמאי בבריטניה, גרמניה וארצות הברית. ב-1937 הציע ר.ו. ג'ונס שפיסת מתכת המשוחררת באוויר יכולה ליצור הדי מכ"ם. בתחילת 1942 ג'ואן קוראן, חוקרת במכון מחקר לענייני מכ"מים של חיל האוויר המלכותי (ה-TRE), חקרה את הרעיון ופיתחה סכמה להטלת רצועות אלומיניום ממטוס כדי לייצר ענן של הדי שווא. הבריטים כינו את הרעיון "חלון" (Window). במקביל, בגרמניה מחקר דומה הוביל לפיתוח ה"'דופל" (Düppel). בארצות הברית פרד וויהפל פיתח מערכת דומה לחילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF).
באמצע שנות ה-60 יזם סא"ל חרות צמח פיתוח של רקטות מוץ לשיבוש פעולתם של טילי ים-ים, הרקטות, מסוג "אבשלום" ומסוג "אמנון", פותחו ב"רפאל". פעילות זו הוכיחה עצמה בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים, שבה נורו 8 טילים לעבר ספינות חיל הים הישראלי, וכולם החטיאו.
צבאות מודרניים משתמשים כיום במוץ כדי להטעות טילים מונחי מכ"ם. מערכות לפיזור מוץ מותקנות במרבית כלי הטיס והשיט, להגנה עצמית.
אמצעים לצמצום נזקי תקיפה אווירית
בנוסף לאמצעים המנויים לעיל, המשמשים האופן אקטיבי לסיכול תקיפה אווירית, מופעלים אמצעים פסיביים שנועדו לצמצם את נזקיה של תקיפה אווירית.
הסוואה
הסוואה צבאית היא השימוש באביזרים וטקטיקות הסוואה (לרוב על ידי צבא או גוף צבאי-למחצה) כדי להסתיר חיילים, כלי רכב וציוד צבאי מעינו של האויב. הסוואה צבאית עושה שימוש בשיטות רבות על מנת להסוות את כוחות הצבא על ידי שימוש בצבע, בדים, רשתות הסוואה או חומרי הסוואה מיוחדים. באופן כללי יותר ובלשון מקצועית, מטרת ההסוואה הצבאית היא הקטנת החתימה של הכוח או הכלי הצבאי, כאשר "חתימה" היא כלל התפוקות של הכלי או הכוח שמעידים על נוכחתו. "חתימה צבאית" כוללת חתימה ויזואלית, חתימה תרמית, חתימה אקוסטית, חתימת קרינה, חתימת מכ"ם ועוד. ההסוואה שואפת לצמצם את יכולת הגילוי של הכוח הצבאי, אופי הכוח הצבאי או מטרותיו כחלק ממכלול שיטות ההונאה הצבאית השואפות להגדיל את סיכויי השרידות של הכוח הצבאי וסיכויי ההצלחה של משימותיו.
מטרות דמה
בשימוש צבאי, דמה הוא ציוד צבאי מזויף שנועד להטעות את האויב – לגרום לו להשקיע מאמץ בתקיפת הדמה (ובכך להסיט את מאמציו מתקיפת הציוד האמיתי). ציוד דמה נועד להטעות את לוחמי האויב בעת התקיפה, ועוד קודם לכן את צבאי האויב, בעת שהוא קובע מטרות לתקיפה. במהלך מלחמת העולם השנייה נבנו באנגליה שדות תעופה דמה ואפילו ערי דמה, כדי להטעות את המפציצים הגרמנים התוקפים.
סוגי דמה נפוצים להטעיית תקיפה אווירית:
בונקרים
בּוּנְקֶר הוא מבנה מבוצר הממוקם, כולו או בחלקו, מתחת לפני האדמה. הבונקר בנוי כך שיוכל לספוג פגיעה מבלי לקרוס: קירותיו עבים במיוחד ובנויים בטון מזוין, חלונותיו (אם קיימים) בנויים כחרכים צרים ודלתותיו הן דלתות ברזל כבדות, הניתנות לאטימה. באזורי לחימה, משמשים בונקרים להגנה על מפקדות צבאיות, על מאגרי תחמושת והספקה ועל לוחמים המסתתרים בהם בהמתנה ליציאה להתקפה, כשישנם גם בונקרים הבנויים כך שיושביהם יכולים ללחום מתוכם. בונקר נועד לעמוד במתקפות צבאיות כגון התקפת טילים בליסטיים, הפצצה טקטית וחלקם אף תוכננו לעמוד בהתקפות נשק להשמדה המונית. שלא בקוי החזית, משמשים בונקרים להגנה על ראשי ממשל ומקבלי החלטות אחרים, כמו גם על אוכלוסייה אזרחית שאיננה לוחמת, מפני התקפות צבאיות. במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה התעצם השימוש בבונקרים כנקודות פיקוד ולמטרות אחסון כלי נשק ואספקה.
הגנה אזרחית
הגנה אזרחית היא הצעדים הננקטים בקרב האוכלוסייה האזרחית (להבדיל מכוחות הביטחון) לשם התגוננותה מפני תקיפה, במסגרת מלחמה או פעולת טרור. שותפים מרכזיים בפעולות הגנה אזרחית הם, בנוסף לאזרחים עצמם, המשטרה, מכבי אש, שירותי חירום רפואיים וכוחות צבא המיועדים להגנה אזרחית.
פעילות ההגנה האזרחית כוללת:
פינגווין חסון
פינגווין חסון (שם מדעי: Eudyptes robustus) הוא מין של פינגווין מהסוג פינגווין מצוייץ. המין אנדמי לאיי סנארס, קבוצת איים הסמוכים לחופו הדרומי של האי הדרומי בניו זילנד. לא ידוע היכן באוקיינוס הפינגווינים מבלים את הזמן מחוץ לעונת הרבייה, אך סביר להניח שהם אינם נודדים רחוק מאיי סנארס. האוכלוסייה עומדת כיום על כ-25,000 זוגות מקננים.
מאפיינים
הפרטים ממין זה קטנים-בינוניים ביחס לשאר מיני הפינגווינים; אורכם נע בין 50 ל-70 ס"מ, ומשקלם נע בין 2.5 ל-4 ק"ג. הבטן, החזה והצוואר לבנים, בעוד הגב, הזנב, העורף, הכנפיים דמויות-הסנפירים והראש שחורים. על הראש יש ציצת נוצות צהובה, ומסביב למקור האדום-חום יש עור חשוף בצבע ורוד. מין זה דומה מאוד לפינגווין עב-מקור, ונבדל ממנו בעור החשוף מסביב למקור. העיניים אדומות-חומות, אם כי הגוון שלהן עשוי להשתנות בין פרט לפרט. צבע הנוצות מתחת לכנפיים משתנה אף הוא בין פרט לפרט, ומאפשר זיהוי של פרט מסוים. הפינגווינים ממין זה משמיעים רעשים רבים ושונים.
הפינגווינים ממין זה ניזונים בעיקר ממין הקריל Nyctiphanes australis, דגים קטנים וסילוניות. במחקר, נמצא ש-60% מהמזון המעוכל בקיבת הפינגווין היה קריל, 30% היה דגים, ו-10% היה סילוניות. עם זאת, בבטנו של פרט נוסף, נמצא ש-55% מהמזון המעוכל היה קריל, 24% היה דגים, ו-10% היה סילוניות. הטורפים העיקריים של הפינגווינים ממין זה הם אריות הים וכלב הים הנמרי; ביצי הפינגוינים נאכלות על ידי מיני חמסניים ויסעוריים.
עונת הרבייה של הפינגווינים החסונים נמשכת על פני הקיץ הניו זילנדי, מתחילה בתחילת ספטמבר ומסתיימת בשלהי ינואר. הצעירים מגיעים לבגרות מינית בין גיל 5 ל-9 שנים. במהלך החיזור, הזכר פורש את כנפיו ומנפח את בטנו. לעיתים קרובות, הזכר והנקבה יישארו נאמנים לזה יותר מעונת רבייה אחת. הנקבה מטילה בדרך כלל 2 ביצים, בהפרש של כ-3 עד 5 ימים, ודוגרת עליהן במשך 31-37 ימים. הביצה השנייה שמוטלת גדולה מהראשונה בכ-85%, ובוקעת ראשונה. הגוזל שבקע שני, הוא קטן וחלוש יותר מאחיו, ובדרך כלל מת מרעב. ההורים מאכילים את צאצאיהם עד הזמן בו נוצותיהם מתחלפות. הגוזלים פורחים מהקן בגיל כ-11 שבועות.
אליפות העולם באתלטיקה באולם 2014
אליפות העולם באתלטיקה באולם ה-15 נערכה בין ה-7 במרץ ל-9 במרץ 2014 בסופוט, פולין. באליפות נערכו 26 תחרויות (13 לנשים ו-13 לגברים) בהשתתפות 138 מדינות וכ-600 אתלטים. התחרויות התקיימו באולם ב הנמצא על הגבול בין סופוט לגדנסק.
ארצות הברית זכתה באליפות לאחר שזכתה ב-12 מדליות, 8 מדליות זהב, 2 מדליות וכסף ו-2 מדליות ארד.
שיאי עולם
במהלך האליפות נקבע שיא עולם אחד בלבד.
אמרוץ
9 ספורטאים נפסלו בגין אמרוץ בהם:
אנדר בגלות
אנדר בגלות (באנגלית: Ender in exile) הוא ספר מסוגת המדע הבדיוני מאת אורסון סקוט קארד שיצא לאור בשנת 2008. הספר הוא החמישי שיוצא בסאגת אנדר אך עלילתו מתרחשת בין הספר הראשון, המשחק של אנדר, לבין קול למתים ובמקביל לעלילת שלושת ספרי ההמשך לספר הצל של אנדר.
עלילה
לאחר הניצחון במלחמת הבאגים, אנדר ואחותו, ולנטיין, טסים עם ספינת מתיישבים על מנת שאנדר יתפקד כמושל של מושבת "שייקספיר" החדשה שתבנה על עולם באגים כבוש. החלק הראשון של הספר מתמקד במאבק הכוחות בין אנדר לבין קפטן הספינה. החלק השני של הספר מתמקד בחייו במושבה, ולמעשה מרחיב את הפרק האחרון של הספר "המשחק של אנדר". בחלק האחרון בספר, אנדר נוסע לעולם המושבה גנגס, על מנת לעזור לווילרומי, ילדה נוספת מבית הספר לפיקוד שהפכה למושלת מושבה, להתמודד עם איום מצד רנדל, צעיר מבריק שמתברר כאחרון ילדיו החטופים של בין.
אבוללה
אָבּוּלֶלֶה הוא סרט פנטזיה ישראלי של הבמאי והתסריטאי יוני גבע, אשר יצא לאקרנים ב-3 בדצמבר 2015 ומספר על ילד בן 10 המתמודד בעזרת מפלצת ששמה אבוללה עם מותו של אחיו בתאונת דרכים. המפיקים הראשיים של הסרט הם איתן מנצורי ויונתן פארן. את הסרט צילם גיורא ביח וערך עומר זייטמן. בסרט מככבים יואב סעידיאן רוזנברג בתפקיד אדם, בר מיניאלי בתפקיד תמר ועידן ברקאי בתפקיד אבוללה. בין השחקנים הנוספים המשתתפים בסרט: מכרם ח'ורי, יהודה מור, עודד לאופולד, רותם קינן, נתי קלוגר, מיכה סלקטר ולאורה ריבלין.
הסרט, המשלב בובה בלייב אקשן, הוא סרט ביכורים של גבע, והוא הופק בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, המיזם לקולנוע ירושלים, מפעל הפיס, יונייטד קינג ודורי פארן מדיה. הסרט צולם בשכונת גבעת משואה בירושלים.
הקרנת טרום-בכורה של הסרט התקיימה ב-9 בספטמבר 2015 במסגרת אירועי יום הקולנוע הישראלי והקרנות הבכורה בירושלים (27 בנובמבר) ובתל אביב (29 בנובמבר).
עלילת הסרט
על גג ביתו ברחוב דולצ'ין שבגבעת משואה, אדם הראל (יואב סעידיאן רוזנברג), ילד בן 10, מחזיק במכשיר סמארטפון, וצופה בסרטון וידאו שלו עם אחיו הגדול, אסף, שנהרג בתאונת דרכים. אדם איננו מודע לכוחות יחידה מיוחדת של משטרת ישראל, תחת פיקודו של שלומי (עודד לאופולד), שנפרשים במקום, במטרה לתפוס דמות חשודה.
הוריו של אדם (מיכה סלקטר ונתי קלוגר) נאבקים בהתמודדותם עם האובדן של בנם הבכור, ואמו של אדם אף מקפידה לשמור באובססיביות על חדרו של אסף כפי שהיה. ללא ידיעתה, אדם מגניב מחוץ לחדרו של אסף מספר מזכרות, ביניהן מדליה שבה זכה אסף, ושומר אותן במקלט שמתחת לביתו. יום אחד, בזמן היותו במקלט, מפתיעה את אדם דמות בין הצללים, והוא שומט מידיו את המדליה - לא לפני שהוא מנסה לצלם את הדמות עם הסמארטפון שלו - ובורח. הוא מספר על כך להוריו, אך הם לא מאמינים לו.
בבית הספר בו הוא לומד, אדם נשלח על ידי המחנך יאיר (רותם קינן) לספרייה, כי לא הכין את שיעורי הבית שלו. שם, אב הבית האני (מכרם ח'ורי) מבחין בצילום של הדמות במכשיר הסמארטפון שלו, וניכר כי הוא מזהה את הדמות. אדם עוקב אחרי אב הבית עד לחדרו, שם הוא מספר לו שלדמות קוראים אבוללה (עידן ברקאי), מפלצת ירושלמית אגדית ובלתי נראית, אשר אוהבת מתוק וחושפת את עצמה רק בפני ילדים מיוחדים (ילדים שנמצאים במשבר).
אדם הולך למכולת, וקונה גזוז בטעם תות, באמצעותו הוא מצליח לפתות את אבוללה לצאת ממחבואו בין הצללים. השניים מתיידדים, ואבוללה הופך לחברו הסודי והיחיד של אדם. אדם מספר לאבוללה שהוא חש אשם במותו של אסף, שנהרג כאשר נסע לאסוף אותו מהקניון, כי איחר.
כאשר לוחמי יחידת המשטרה המיוחדת מחדשים את המרדף, במטרה ללכוד את המפלצת, אדם - על מנת להציל את חברו - עוזר לאבוללה לחזור חזרה הביתה אל משפחתו. אדם מספר להוריו על תחושת האשמה שרודפת אותו, וכל בני המשפחה מתפייסים באושר.
פרסים
בשנת 2015 העניק פורום מבקרי הקולנוע בישראל לסרט "אבוללה" שני פרסים: פרס "תגלית השנה" הוענק לבמאי הסרט, יוני גבע, ופרס ההישג האמנותי, על יצירת המפלצת אבוללה, הוענק לאדר וינטר, גן דה לנגה וקארן דוידוף, יוני כהן וסטודיו סנובול, רונן נגל ועידן ברקאי.
הקרנות בבתי קולנוע בארץ
בסרט צפו מעל ל-150,000 צופים בבתי הקולנוע בישראל.
קרב קומרוב
קרב קומרוב התרחש בין 26 באוגוסט ל-2 בספטמבר 1914 בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כחלק מקרב גליציה. בקרב נלחמו כוחות מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית באזור קומרוב שבגליציה (בתחומי פולין של ימינו). הקרב הסתיים בניצחון אוסטרו-הונגרי.
הרקע לקרב
לפי התכנונים המוקדמים שהיו לאוסטרים עם הגרמנים, היה על האוסטרים לתקוף מגליציה צפונה, ואילו על הגרמנים היה לתקוף מפרוסיה המזרחית דרומה, וכך לכתר את כל הכוחות הרוסיים בפולין הרוסית. אולם עם פרוץ הקרבות החליט הפיקוד הגרמני על מתקפה כוללת בחזית המערבית, ועל הגנה בלבד בחזית המזרחית. אף על פי כן החליטו האוסטרים לתקוף באזור גליציה, ואף זכו בתחילה בכמה ניצחונות.
הצבא האוסטרו-הונגרי
הכוחות האוסטרו-הונגרים שהשתתפו בקרב, השתייכו לארמייה הרביעית בפיקוד מוריץ פון אופנברג:
הצבא הרוסי
הכוחות הרוסיים שהשתתפו בקרב, השתייכו לארמייה החמישית בפיקוד פאבל פלווה:
מהלך הקרב
לאחר הצלחתה של הארמייה האוסטרו-הונגרית הראשונה בקרב קרשניק, תקפה הארמייה האוסטרו-הונגרית הרביעית ב-26 באוגוסט את הארמייה הרוסית החמישית. הרוסים שכבר זועזעו באגף הימני שלהם בקרב קרשניק, החלו לסגת תוך שהם משאירים מאחוריהם 20,000 שבויים. הקרב הסתיים ב-2 בספטמבר, אולם הניצחון האוסטרו-הונגרי לא היה מושלם, עקב המפלה בקרב רווה, והצורך לסייע לארמייה השלישית, ומשום כך הישגי האוסטרו-הונגרים התמסמסו במהירות.
סבבה (סרט)
הסרט הוא ספין אוף ספציפי של דמותם של יהודה'לה, רס"ר שמש, ורס"ר פלכטר מ"ספיחס". הסרט אינו נחשב באופן רשמי חלק מסדרת סרטי אסקימו לימון, אך יש המתייחסים אליו כאל "אסקימו לימון 4.5", כאשר הסרט יצא בין "ספיחס" (אסקימו לימון 4) לבין "רומן זעיר" (אסקימו לימון 5).
עלילה
יהודה'לה (צחי נוי) נשאר בבסיס הטירונות לבעלי כושר מוגבל, ונרמז שבנצי ומומו, שלא מופעים בסרט זה כלל, נשלחו לטירונות קרבית. במרכז העלילה עומד תמרון בין שני בסיסי טירונות: "עציוני" ו"סבבה" שעליו מופקדים רס"ר שמש (יוסף שילוח) ורס"ר פלכטר (משה איש כסית). הטירונים בשני הבסיסים עוברים אימונים קשים לקראת התמרון, בו צריך למצוא את דגל החטיבה. בכל השנים שעברו, בהם נערך התמרון המסורתי, תמיד ניצח מחנה "עציוני" את "סבבה". התחרות נערכת בפיקוח אלוף הפיקוד.
הנספח הצבאי השווייצרי (צבי שיסל) וסגניתו (סיביל ראוך), בלונדינית נחשקת, מתארחים לביקור בבסיס "סבבה" ועקב כך ,יוצאים איתם לתמרון מול עציוני. במהלך התחרות חוטפים חיילי פלוגת "סבבה" את רס"ר גת (שמוליק אומני) מהפלוגה המתחרה כדי להוציא ממנו את מיקומו של הדגל.
ביקורת והכנסות
בישראל נמכרו 320 אלף כרטיסים ובגרמניה המערבית נמכרו 285 אלף כרטיסים. בסך הכל, הכניס הסרט 605 מיליון שקלים (שקל ישן) מסביב לעולם ובישראל יחד, מה שהפך את הסרט למכניס ביותר לשנת 1983.
וילה זלגרן
וילה זלגרן (בפינית: Villa Sellgren) היא בית קיץ ואחוזה באי לודוצ'ני במפרץ הפיני של הים הבלטי. האחוזה תוכננה על ידי האדריכל הפיני אונו אולברג (1879–1944), שעיצב מבני ציבור בפינלנד. בנייתה הושלמה בשנת 1913.
שם
האחוזה נקראת על שם ויקטור זלגרן יועץ מסחרי פיני ואיש עסקים (1864 – 1936), ששימש כמנהל הסחר בחומרי בניין במזרח פינלנד בשנים 1890 עד 1915. בנוסף לעסקיו, היה חבר מועצת המנהלים של סחר החקלאים הפיני וחבר המועצה המפקחת על הבנק הנורדי בשנים 1919–1930. הוא היה חבר במועצת העיר ויבורג בשנים 1902–1922 וקונסול גרמני בשנים 1924–1931.
בשנת 1912 בנה וילה בסגנון אר-נובו שתוכנן על ידי האדריכל אונו אולברג באי הרוסי ויבורג. בשלבים הראשונים של מלחמת האזרחים הפינית בינואר 1918, הייתה הווילה מקום מגוריהם של 565 חיילי הצבא הלבן שנמלטו מוויבורג, אל מה שנקרא בפי תושבים בשם אי הרוסים, בזמן שהם היו במצור, אך בהמשך הם נלכדו. אנדרטת מלחמה ללבנים הוקמה בסמוך לווילה בשנות ה-20, כאשר גם הווילה וגם אנדרטת המלחמה שרדו עד ימינו.
שימוש
הבית שימש לצורך צילומי הגרסה רוסית של הסיפור "משאלתו האחרונה" של ארתור קונאן דויל בשנת 1986. עד שנת 2012 האחוזה הייתה חלק משמורות היער הלאומיות, אז נערך בה שיפוץ והמבנה עוצב מחדש כדי לאפשר בנייה והרחבה.
פוטין
על פי היומון Rosreestr, קבוצת Sever מחזיקה בבעלות על המבנה, הקבוצה הייתה בבעלות נשיא Baltic Media Group, אולג רודיונוב, עד שנת 2014. הנכס שייך כיום לבנו סרגיי מאז 2015.
לדברי אלכסיי נבאלני, ממנהיגי האופוזיציה הליברלית ברוסיה, הבית נמצא בפועל בבעלותו של ולדימיר פוטין באמצעות חבריו, זאת לצד המעון בכף אידוקופאס על חוף הים השחור.
אליוט גולדנטל
אליוט גולדנטל (באנגלית: Elliot Goldenthal; נולד ב-2 במאי 1954) הוא מלחין אמריקאי יהודי, זוכה פרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר. הוא ידוע בעיקר בזכות הסגנון והיכולת הייחודית שלו למזג סגנונות וטכניקות נגינה שונות בדרכים מקוריות ויצירתיות.
ביוגרפיה
גולדנטל נולד ב-2 במאי 1954, כבנו הצעיר של צבאי יהודי ולתופרת קתולית בברוקלין, ניו יורק. שני זוגות הסבים והסבתות של גולדנטל היגרו לארצות הברית מבוקרשט ויאשי, רומניה.
גולדנטל נולד בברוקלין והושפע מגיל צעיר מסגנונות מוזיקה רבים, הוא למד בבית הספר מנהטן למוזיקה והיה תלמיד של אהרן קופלנד וג'ון קוריליאנו, הוא כתב יצירות לקונצרטים, הצגות תיאטרון, ריקודים וסרטים, בין הסרטים שכתב את הפסקול שלהם נמנים: דראגסטור קאובוי, הנוסע השמיני 3, מייקל קולינס, איש ההרס ובאטמן ורובין, ב-2002 זכה בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב עבור הסרט פרידה שביימה אשתו, ג'ולי טיימור.
רומן זעיר
רומן זעיר הוא הסרט החמישי בסדרת סרטי הקולנוע אסקימו לימון. הסרט בבימויו של דן וולמן הוא הסרט הראשון בסדרת הסרטים שלא בוים על ידי בועז דוידזון.
עלילה
מומו מבקש מבנצי שיעשה לו טובה וייפקח עין על אחותו הקטנה, גילי (סטפני פץ'). מומו מתכנן לשכב עם חברתה הטובה, שבאה להתארח בביתם. בנצי נעתר לבקשה, משגיח על גילי בת ה-15 ומגלה שהיא חושקת בו. בנצי, שזה עתה השתחרר מהצבא, מוצא שגם הוא נמשך אל הנערה הצעירה למרות התנגדותו של חברו מומו שרותח מזעם כאשר הוא חושד שבנצי בעל את אחותו הקטנה.
הסרט בקופות
הסרט מכר 309 אלף כרטיסים בישראל ו-973 אלף כרטיסים בגרמניה המערבית.
גא"ז 3111 וולגה
גא"ז 3111 וולגה (ברוסית: ГАЗ-3111 Волга, קרוי גם: ГАЗ-3111, באנגלית: GAZ-3111 Volga, קרוי גם: GAZ-3111) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב גא"ז (גא"ז הם ראשי התיבות ברוסית של מפעל כלי הרכב על שם "גורקי" (Горьковский автомобильный завод, ГАЗ) אשר יוצרה בין השנים 1998 – 2002, ובשנת 2004 ברוסיה.
קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג
קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג (בגרמנית: Karl II Eugen., Herzog von Württemberg; 11 בפברואר 1728 - 24 באוקטובר 1793), היה דוכס וירטמברג בין השנים 1737–1793.
ביוגרפיה
קרל אויגן נולד ב-11 בפברואר 1728 בבריסל שהשתייכה לארצות השפלה האוסטריות, לקרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג ומריה אוגוסטה, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני ומריה לודוביקה אנה פרנצסקה, נסיכת לובקוביץ'.
בשנת 1737 מת אביו קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, וקרל אויגן עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, שימשו קרל רודולף, דוכס וירטמברג-נוישטדט ולאחריו קרל פרידריך השני, דוכס וירטמברג-אלס כעוצרים. מיד לאחר עלותו לשלטון הוצא להורג יוזף זיסקינד אופנהיימר - יהודי החצר של אביו, וגופתו הושמה בכלוב ברזל. קרל אויגן התחנך בבית המלוכה הפרוסי, אצל פרידריך הגדול, ובשנת 1744 תפס לבדו את השלטון, והורה לקבור את גופתו של אופנהיימר. במהלך מלחמת שבע השנים לחם קרל אויגן לצד פרוסיה, והוביל את כוחותיו לנסיכות הבוחר מסקסוניה. קרל אויגן הרחיב מאוד את חצרו ופיאר אותה, ואף בנה טירות מרשימות, אולם ההוצאות האדירות הביאו את וירטמברג למצב כלכלי גרוע ביותר. קרל אויגן השקיע מאוד בחינוך ובחקלאות, ואף ייסד בשנת 1765 את ספריית המדינה של וירטמברג.
ב-24 באוקטובר 1793 מת קרל אויגן ללא בנים, ואחיו לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-26 בספטמבר 1748 התחתן קרל אויגן עם אליזבת פרדריקה סופיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, בתם של פרידריך, מארקגראף ברנדנבורג-ביירוית ווילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, ממנה נולדה לו בת אחת:
בשנת 1756 נפרד קרל אויגן מאשתו, ולאחר מכן החזיק בפילגשים שונות, מהם היו לו 10 ילדים, ובשנת 1785 אף התחתן עם אחת מהם - פרנציסקה פון הוהנהיים, שקיבלה את התואר "רוזנת".
לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג
לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג (בגרמנית: Ludwig Eugen von Württemberg; 6 בינואר 1731 - 20 במאי 1795), היה דוכס וירטמברג בין השנים 1793–1795.
ביוגרפיה
לודוויג אויגן נולד ב-6 בינואר 1731 בפרנקפורט, לקרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג ומריה אוגוסטה, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני ומריה לודוביקה אנה פרנצסקה, נסיכת לובקוביץ'.
בשנת 1737 מת אביו קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, ואחיו קרל אויגן, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו, בשנת 1743 התגייס לודוויג אויגן לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת הירושה האוסטרית. בשנת 1749 התגייס לודוויג אויגן לצבא צרפת, ולחם בשורותיו בתחילת מלחמת שבע השנים. לאחר מכן הצטרף לצבא האוסטרי, והתקדם בשורותיו לדרגת גנרל לוטננט.
בשנת 1793 מת אחיו קרל אויגן, דוכס וירטמברג ללא ילדים, ולודוויג אויגן עלה לשלטון במקומו. ב-20 במאי 1795 מת לודוויג אויגן ללא בנים, ואחיו פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-26 בספטמבר 1748 התחתן לודוויג אויגן בנישואים מורגנטיים עם סופיה אלברטינה מבייכלינגן, ממנה נולדו לו שלוש בנות:
דייוויד ברי (שחקן)
דייוויד ברי (באנגלית: David Berry; נולד ב-18 בינואר 1984) הוא שחקן אוסטרלי. הוא מוכר מהופעתו בתפקיד ג'יימס בליי בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "מקום בלב", ובדמות לורד ג'ון גריי בסדרה "זרה" של רשת Starz.
ביוגרפיה
הופעתו המקצועית הראשונה של ברי הייתה ב-2012 בתפקיד אורח בפרק בסדרה "תעלומות הרצח של מיס פישר". באותה שנה גילם את לוגן מייר בפרק העשירי של אופרת הסבון הוותיקה "קרוב רחוק" של ערוץ 7 האוסטרלי. ב-2013 כיכב ברי בסרט האימה "Progeny" של רוברט וייט. הוא הצטרף לצוות השחקנים של סדרת הדרמה "A Place to Call Home" בתפקיד ג'יימס בליי, גבר הומוסקסואל באוסטרליה של שנות החמישים של המאה העשרים.
ב-2015 כיכב ברי בתפקיד בריאן קליבר בסרט "The Crater: A True Story of Vietnam". הסרט עוסק בחוויותיו של קליבר בקרב קורל-בלמורל, שהתרחש בין 12 במאי ל-6 ביוני 1968.
באוגוסט 2016 פורסם שברי ייצטרף לצוות שחקני הדרמה התקופתית של רשת Starz "זרה", לתפקיד לורד ג'ון גריי. הופעתו הראשונה בסדרה הייתה בפרק "All Debts Paid" בשנת 2017.
חיים אישיים
ב-2012 התחתן ברי עם קריסטינה טסיק. ב-2016 נולד להם בן.
כיסא שבור
כיסא שבור הוא פסל עשוי עץ מעשה ידי הפסל השווייצרי דניאל ברסט, שנבנה על ידי הנגר לואי ז'נבה. הפסל עשוי מ-5.5 טונות עץ, וגובהו 12 מטרים.
לפסל צורת כיסא גדול, שאחת מרגליו שבורה. הפסל ממוקם למול ארמון האומות בז'נבה שבשווייץ. הפסל הוקם כסמל לדרישה לאסור את השימוש במוקשים.
היסטוריה
את הקמת הפסל יזם פול ורמולן, מייסד ומנהל הסניף השווייצרי של ארגון הנכים הבינלאומי (Handicap International Suisse). הפסל הוקם למול הכניסה הראשית של ארמון האומות (בניין האומות המאוחדות), והוצב באוגוסט 1997 מתוך כוונה שהפסל יישאר במקום במשך שלושה חודשים בלבד, עד חתימת אמנת אוטווה (האמנה על איסור השימוש במוקשים נגד בני אדם) בדצמבר באותה שנה. בעקבות חתימת האמנה על ידי ארבעים מדינות, הפכה האמנה לדין בינלאומי מחייב ב-1 במרץ 1999. יחד עם זאת מדינות רבות לא חתמו על האמנה ולכן הוחלט להשאיר את הפסל במקום. הפסל נותר במקומו עד שנת 2005 עת החל שיפוץ של ארמון האומות. לאחר השלמת עבודות השיפוץ הושב הפסל למקומו ב-26 בפברואר 2007.
הפסל נחשב לרכושו של הפַּסָּל עד שנת 2004 עת העביר את הבעלות ביצירה לארגון הנכים.
ירחמיאל משה הופשטיין
רבי ירחמיאל משה הופשטיין (1860, י' באלול ה'תר"ך –1909, י"ג באלול ה'תרס"ט) היה האדמו"ר של חסידות קוז'ניץ.
תולדות חייו
הופשטיין נולד לרבי יחיאל יעקב מקוז'ניץ. לאחר שנתייתם בגיל שש גדל אצל סבו רבי אלימלך שפירא (גרודז'יסק). לאחר שאימו נישאה בשנית לרבי אשר מסטולין (השני) עבר עימה לגור בסטולין והושפע רבות מהנהגות קהילה זו. היה חביב על צדיקי הדור שכן היה הצאצא היחיד, בן אחר בן דור שישי, למגיד מקוז'ניץ. בגיל 14 נישא לברכה, ביתו של הרב מרדכי טוורסקי מלויעב.
בשנת ה'תרמ"ד שב לקוז'ניץ והתקבל על ידי החסידים כאדמו"ר. הוא נהג לא לומר תורות בטיש אלא רק ביחידות עם חסידיו. היה משורר הרבה ואף מנגן בכינור מידי מוצאי שבת. הוא היה מראשוני האדמו"רים שתמכו בציונות והורה לחסידיו לתרום כספים ליישוב הארץ ואף שלח את ילדיו לעלות לארץ ולבנות אותה, ואכן הם היו ממייסדי כפר חסידים.
בשנת תרס"ט, בגיל 49, חלה ונפטר בדרך מעיירת מרפא חזרה לקוז'ניץ. הוא נקבר בעיירה סמוך למצבת רבי השושלת, המגיד מקוז'ניץ.
משפחתו
לרבי ירחמיאל משה היו 3 בנים ו-4 בנות:
קרב ווז'
קרב ווז' (Vosges 58 לפנה"ס) היה קרב גדול בין הרפובליקה הרומית לקואליציה הסואבית במהלך מלחמת גאליה. בקרב זה ניצח הצבא הרומאי תחת פיקודו של יוליוס קיסר את הקואליציה הסואבית תחת פיקודו של אריוביסטוס. הניצחון הרומאי סיים את הנוכחות הגרמאנית בשטח גאליה.
רקע
הסואבים היו קואליציה חזקה של שבטים גרמאנים מהגדה המזרחית של הריין. סואבים בראשותו של אריוביסטוס הוזמנו להתערב בסכסוך פנימי בתוך גאליה בין הסקוואנים והארוורנים מצד אחד ואיידואים מהצד השני. הסואבים הטו את הכף נגד האיידואים ואלה הפסידו בקרב. לאחר מכן, במקום לחזור לגדה המזרחית של הריין, החליטו הסואבים להתיישב בתוך גאליה ונכסו לעצמם חלק גדול משטחם של הסקוואנים, שהיו אלה שהזמינו אותם לגאליה מלכתחילה. גרוע מכך, מספרם עלה כעת לכדי 120,000 אנשים (כולל אזרחים).
לאחר תבוסת ההלווטים בקרב ביבראקטה פנו שבטים גאלים רבים, ובמיוחד האיידואים והסקוואנים שסבלו מאוד מהנוכחות הגרמאנת בגאליה, ליוליוס קיסר בבקשה שיתערב למענם ויסלק את הגרמאנים מגאליה. מבחינה חוקית היה קיסר בבעיה. מצד אחד האיידואים היו בעלי ברית רומאים, אך גם אריוביסטוס היה בעל ברית רומאי. לכן, לא הייתה לו עילה חוקית לתקוף את אריוביסטוס. העדר העילה החוקית לא הפריעה לקיסר, שהיה בתחילתו של מסע כיבוש נרחב בגאליה במטרה לזכות ביוקרה אישית וממון.
קיסר דרש במפגיע מאריוביסטוס לסגת מגאליה. המשא ומתן כשל והצדדים הגיעו לכדי עימות. הגרמאנים להתארגן לקרב והתקדמו לעבר וסונטיו (Vesontio; בזאנסון המודרנית), שהייתה העיר הראשית של הסקוואנים. קיסר לא רצה להפקיר את העיר לגורלה ומיהר לאזור בראש צבאו כדי ליירט את הצבא הגרמאני לפני שהוא הגיע לעיר. לאחר מנוחה קצרה בעיר יצא הצבא הרומי צפונה ופגש את הגרמאנים במישור אוכסנפלד (Ochsenfeld) שבאו-רן (Haut-Rhin) המודרני של צרפת בקרבת הר ווֹז' (Vosges) כ-130 ק"מ מווסונטיו. מגעים דיפלומטיים נוספים שנוהלו במקום כשלו.
הצבא הרומי
בתקופה זו הצבא הרומי היה צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים. המבנה המבצעי החשוב ביותר בצבא הרומי היה הלגיון, שנחלק לקוהורטות. בלגיון שירתו אזרחים רומאים בתפקידי חיל רגלים כבד ולא נכללו בו חיילים קלי חימוש או פרשים. בנוסף ללגיונות שירתו בצבא הרומי חילות עזר שחייליהם גויסו מקרב עמים כבושים או מקרב שכירי חרב. חיילים אלו שירתו בחיל הפרשים וביחידות של חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול סקוטום ועל ראשו קסדה טובה. שריונו של הלגיונר היה טוב כמו שריונו של האריסטוקרט הגאלי, אך היות שהאריסטוקרטים היו מעטים היווה השריון הכבד של הלגיונר יתרון מכריע בקרב. לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50–65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד פילום. הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב ואף להוציא אותו מכלל שימוש. כך נותר הלוחם הגאלי חשוף ללא מיגון אפקטיבי כלשהו, נתון לחסדי הלגיונר המשוריין בכבדות.
בתקופה זו נחלק הלגיון ל-10 קוהורטות (סדר גודל של גדוד, 480-600 לוחמים), כל אחת בת שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80-100 לוחמים) תחת פיקודו של קנטוריון. סביר להניח שבתחילת המערכה כלל כל לגיון כ-5,000 לוחמים, ובסופה נותרו בו כ-4,000 בגלל האבידות בקרבות. בעקבות הרפורמה המריאנית כלל הלגיון אך ורק חיל רגלים כבד ולא היו בו כוחות קלים כלשהם או פרשים. בנוסף, כל לגיון כלל יחידות ארטילריה אורגניות. כל קנטוריה הייתה מצוידת בסקורפיון (סוג של בליסטרה קלה) ואילו לכל קוהורטה נוספה בנוסף לכך בליסטרה כבדה יותר. לגיון בתקן מלא כלל 60 סקורפיונים ו-10 בליסטרות.
בגלל היעדר הפרשים בלגיונות נאלץ קיסר לגייס פרשים מקרב בעלי בריתו. מרביתם גויסו מקרב השבטים הגאלים שהיו נאמנים לו ומספרם השתנה משנה לשנה, אך בכל אופן לא היה גבוה במיוחד ועמד בממוצע על כ-3,000 עד כ-4,000 פרשים. בשנת 55 דיווח קיסר בספרו שמשרתים בצבאו 5,000 פרשים, אם כי זה מספר חריג. בנוסף, שירתו בצבאו עוד כ-500 פרשים גרמאנים.
כוחות רגלים קלים סופקו על ידי חיל העזר. שמם מטעה מעט; אמנם רבים אכן היו חמושים באופן קל ללא מיגון כבד, אך חלקם היו מוגנים היטב בשריון. השם "קל" מצביע לא רק על סוג החימוש, אלא בעיקר על צורת הלחימה: לגיונרים נלחמו במערך צפוף ואילו חיילי העזר נלחמו במערך פזור יותר. כוחותיו הקלים של קיסר כללו קלעים מהאיים הבלאריים, מטילי כידונים מנומידיה ועוד.
גרמאנים
הלוחמים הגרמאנים היו פראיים יותר מהגאלים וקשריהם עם תרבויות הים תיכוניות היה מצומצמים הרבה יותר. הגרמאנים נהגו להתיישב בכפרים ולא בנו ערים בצורות. בדומה לגאלים לא הייתה להם מסגרת צבאית מסודרת והלוחמים ציידו את עצמם בכלי הנשק. בדרך כלל לא השתמשו בשריון כלשהו מלבד מגן. השתמשו במגוון כלי נשק: חניתות, חרבות וגם אלות וגרזנים. גם הפרשים לא היו מוגנים בדרך כלל בשריון, אך שיתפו פעולה עם חיל רגלים קל ובכך שיפרו את יעילותם. במהלך המלחמה חיל הפרשים הגרמאני בדרך כלל הצליח להתגבר על חיל הפרשים הגאלי. מבחינה חיצונית היו גדולים יותר בממדי גופם מהגאלים והרומאים. בניגוד לבני תרבויות הים התיכון נהגו ללבוש בגדי צמר כי פשתן היה מוצר מותרות באזורם.
הקרב
המערכה נפתחה בהמתנה מורטת עצבים שנמשכה חמישה ימים, במהלכה היו התכתשויות בין הפרשים של הצדדים, שבהם ניצחו בדרך כלל הפרשים הגרמאנים. כדי לאלץ את הגרמאנים לצאת לקרב החליט קיסר להקיף את עמדותיהם במחנות רומאים מבוצרים. בסופו של דבר, יצאו הגרמאנים מהמחנה ונערכו לקרב.
הצבא הגרמאני נערך לפי שבטים, כל שבט בגוש שלו. הצבא הרומי נערך בהתאם לשיטתו המקובלת בשלושה קווים מקבילים. בניגוד לקרב ביבראקטה, הפעם שילב קיסר את הלגיונות החדשים בקו, אחרי שהרגיש שהם צברו די ניסיון כדי לעמוד במשימה. הלגאטים והקווסטור לקחו על עצמם את הפיקוד על הלגיונות השונים, אם כי קיסר לא מוסר איזה לגאטוס פיקד על איזה לגיון.
הקרב היה קשה והישגי הצדדים היו זהים: בימינם הרומאים הצליחו להדוף את האגף הגרמאני, אך אגפם השמאלי היה נתון בסכנת קריסה. פובליוס ליקיניוס קראסוס, בנו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, שפיקד על חיל הפרשים, ראה את הסכנה והורה ללגיונרים שהיו מוצבים בשורה השלישית לתגבר את האגף הנתון בסכנה. פעולתו הייתה יעילה והתגבורת הצליחה לייצב את המצב. בינתיים האגף הרומאי הימני הצליח לפרוץ את המערך הגרמאני והמוראל הגרמאני נפל.
משראו שכל תקוותם אבדה, שברו את השורות והתחילו לנוס לעבר הריין. הפרשים הרומאים רדפו אחרי הגרמאנים הנסוגים וטבחו ברבים מהם, אם כי אריוביסטוס הצליח לברוח. גורלו לא נודע ושמו לא הופיע לאחר מכן במקורות.
שרדר (צבי הנינג'ה)
שרדר הוא האלטר-אגו של אורוקו סאקי (Oroku Saki), ראש ארגון הפשע והנינג'ות היפני "שבט הרגל" ואויבם המושבע של צבי הנינג'ה. הוא בעל מיומנות גבוהה בנינג'וטסו ושליטה מלאה בקטאנה, והוא נחשב לאחד הלוחמים החזקים ביותר שידע העולם בהיסטוריה כולה. גופו של סאקי בן כ-300 שנה, וכוחו וצעירותו נשתמרו לאורך השנים בעזרת מוטגן של גזע האוטרום המקנה חיי נצח. כמו כן, הוא גלגול הנשמות של טאקשי טאטסוו (Takeshi Tatsuo), מייסדו המקורי של "שבט הרגל".
מיראז' סטודיו
במהלך ריב על ליבה של אישה בשם טאנג שן, שני המתחרים עליה, המאטו יושי ואורוקו נאגי, הגיעו לסכסוך מזוין, שבסופו נאגי מצא את מותו. אחיו של נאגי, סאקי, שמע אודות מות אחיו והתמלא זעם חסר מעצורים כלפי יושי. בחשש ממשי לחייו, יושי נמלט יחדיו עם שן וחולדת המחמד שלו לארצות הברית. בינתיים, סאקי הצטרף לארגון הפשע מאורגן "שבט הרגל" ועבר הכשרת נינג'ות, ובמהרה הוא הפך לאחד הלוחמים הקטלניים ביותר בארגון ובסופו של דבר גם למנהיג סניפו האמריקאי שבניו יורק, בו הוא פעל בשם "שרדר". תוך זמן קצר סאקי הוביל את הארגון לשליטה בלתי-מעורערת בעולם התחתון של מנהטן, וזכה למעמד רם. סאקי לא שכח את הסיבה שגרמה לו להצטרף לארגון מלכתחילה, והוא החל במאמץ מודיעי נרחב לאיתורו של יושי. בסופו של דבר, הוא מצא את יושי ואת שן יחדיו, ורצח אותם ללא רחמים.
כעבור חמש עשרה שנים, שליטת "שבט הרגל" החלה להתערער כאשר קבוצת גיבורים עלומה החלה לסכל את פעולות הסחר בסמים ובנשק של הארגון. הכנופיה התגלתה כארבעה צבים מוטאנטים דמויי-אנוש בעלי אינטלקט מפותח – דונטלו, לאונרדו, מיכלאנג'לו ורפאל – אשר בהנהגת חולדה מוטאנטית דמוית-אנוש – ספלינטר, חולדת המחמד של יושי. ברצון עז ל"נקמת דם" עבור בעליו המתים, ספלינטר שלח את ארבעת הצבים להיאבק בסאקי. בין הצדדים התפתח קרב אלים למדי, שבסופו סאקי מצא את מותו, זאת כאשר ארבעת הצבים הדפו אותו מגורד שחקים באמצעות פצצה.
סאקי שרד את הפיצוץ, במחיר שכל גופו הצטלק קשות. זועם למדי, סאקי החל במעקב אחר הצבים וספלינטר, על מנת לנקום על שעשו לו. כאשר הצבים וספלינטר חגגו את ערב חג המולד יחד עם בני-בריתם האנושיים אפריל או'ניל וקייסי ג'ונס, סאקי תקף אותם והצליח להביסם. ספלינטר והצבים, יחד עם או'ניל וג'ונס, נאלצו לברוח, והם נמלטו לבית הנופש של או'ניל בנורת'המפטון, זאת כשהם מושפלים וחלשים, הן פיזית והן נפשית. כעבור שנה, בכוחות מחודשים, ארבעת הצבים וספלינטר חזרו לניו יורק, ומלאי זעם הם תקפו את סאקי. במהלך קרב שהתפתח בין שני הצדדים, הצבים הכניעו את שרדר בזעם עיוור, שרפו אותו למוות בעודו בחיים והשליכו את אפר גופתו לנהר הדסון.
IDW Publishing
בראשית תקופת מורומאצ'י ביפן, הנינג'ה הדאימיו אשיקאגה יו הנהיג ארגון פשע מאורגן בשם "שבט יו". יו הוביל את הארגון בדיפלומטיה, בעוד יריבו בארגון טאקשי טאטסוו סבר שיש להוביל את הארגון בדרכי מלחמה. במחשבה כי הוא מהווה איום ממשי על חייו, יו תמרן את טאטסוו לצאת להרים במטרה לנטרל "שודדים", שהיו למעשה מתנקשים. טאטסוו אמנם הצליח להרוג את כל המתנקשים, אך נפצע אנושות. שוכב על הקרקע מדמם למוות, טאטסוו נלקח בידי מכשפה בשם קיטסון למקדש מיוחד, ושם הוא עבר "טיפולים אלוהיים" שריפאו אותו לגמרי. בריא וחזק מתמיד, טאטסוו יצא לקרב נגד יו ורצח אותו. בתום כל זאת, טאטסוו פירק את "שבט יו", והקים במקומו את "שבט הרגל" בהנהגתו.
בשנים שחלפו, "שבט הרגל" צבר מוניטין רב וזכה לשליטה בלתי-מעורערת בחלקים נכבדים ביפן, זאת באמצעות שיטות פעולה קטלניות וחסרות רחמים. טאטסוו שמר על תפקידו כמנהיג הארגון, ובעזרת מוטגן מיוחד בבעלות גזע האוטרום אותו העניקה לו קיטסון, הוא זכה לחיי נצח ונשאר צעיר וחזק. למרות ההצלחה הרבה והכבוד הרב שהביא לארגון, לטאטסוו קמו מורדים - אורוקו מאג'י ומאסאטו, שלא הסכימו עם דרכיו. לאחר יריבות מתמשכת בין הצדדים, בין טאטסוו למאג'י הזדמן קרב, בו מאג'י גבר על טאטסוו ורצח אותו. בחסרונו של טאטסוו, מאג'י ומאסאטו תפסו את הנהגת הארגון.
שנים רבות אחר כך, טאטסוו נולד מחדש בגלגול נשמות כבנו של מאג'י, סאקי. מבלי שידע אודות עברו כטאטסוו, ובכלל על היותו גלגול שלו, סאקי הצטרף ל"שבט הרגל" יחד עם חברו הטוב ביותר המאטו יושי מתוך הערצה לאביו, והיה לאחד מהלוחמים החזקים ביותר בארגון. סאקי הוביל לתפיסת טריטוריות רבות ולניצחונות רבים, אך למרות כל זאת מאג'י סירב להכיר בגדולתו וביכולותיו. מתוסכל מכך, סאקי יצא אל ההרים על מנת להתבודד באמצעות מדיטציה. שם, הוא פגש בחיילים שנשלחו על ידי אביו כדי להחזירו הביתה, אך הוא לא ראה את הגעתם בעין יפה, ורצח את כולם. בתום הקרב, הופיעה למול סאקי קיטסון, והיא גילתה לו בעזרת כישוף את עברו כטאטסוו. זועם בעקבות גילוי האמת, סאקי יצא אל מאג'י ורצח אותו.