cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של ממלכת ירדן
ניתוק הזיקה בין ירדן והגדה המערבית
בסופו של דבר, ניסיונותיה של ירדן לשוב ולהשריש את השפעתה בשטח הגדה המערבית, חרף הצלחות נקודתיות, לא הצליחו להביא את מרבית האוכלוסייה בגדה המערבית לשוב ולתמוך בהחזרתו של שלטון ירדן על חשבון התמיכה באש"ף. עדות לכוחו של אש"ף בשטח ניתן לראות בפרוץ האינתיפאדה בשנת 1987, כאשר מרבית הפעילים בשטח היו מקרב הארגון, או מתומכיו. תקוותה הראשונה של ירדן, כי מורת הרוח ברחוב הפלסטיני מהכיבוש הישראלי תוביל לתמיכה מחודשת באופציה הירדנית, בתור אופציה קרובה וזמינה, נכזבה, כאשר אופי ההתקוממות הסתמן כלאומי, ולמען הקמת מדינה פלסטינית עצמאית. במצב עניינים זה, הבין לבסוף המלך חוסיין, כי מעמדה של ירדן בגדה המערבית חלש משמעותית ממעמדו של אש"ף, וכי אין תקווה לשינוי עתידי אשר יאפשר את החזרת הגדה המערבית לשליטת ירדן, בתמיכת תושביה. כמו כן, חשש המלך כי ההתקוממות הפלסטינית, אשר זכתה מראשיתה לתמיכה רבה בקרב הציבור הפלסטיני בגדה המזרחית, עלולה לחלחל אף לשם, ובכך פעם נוספת להצית את השסע הירדני פלסטיני, ולסכן את עתיד ירדן. לאור זאת, החליט המלך לזנוח באופן סופי את דרישתה של ירדן למרות שלטונית על שטח הגדה המערבית. בתאריך 31 ביולי 1988 הכריז המלך חוסיין, במהלך היסטורי אשר עמד בניגוד למהלכיה של ירדן מראשית קיומה, ומגישושיו הראשונים של המלך עבדאללה בקרב אוכלוסיית הגדה המערבית, על ניתוק כלל הקשרים המשפטיים והמנהליים בין ירדן והגדה המערבית, והבהיר כי, בניגוד להצהרותיה הרבות מספור של ירדן במהלך ההיסטוריה שלה, ירדן אינה פלסטין, ומדובר בשתי מדינות שונות.
החל מסוף שנות השישים ניהל חוסיין מערכת יחסים סודית עם ישראל, שהפכה לגלויה יותר ויותר עד לחתימת הסכם השלום בשנת 1994. יש הטוענים כי חוסיין הזהיר את גולדה מאיר בשנת 1973 מפני ההתקפה המצרית והסורית במלחמת יום כיפור.
שלטון המלך עבדאללה השני
עבדאללה השני הוא מלך מתון, בעל חינוך בריטי ונטייה פרו-מערבית ברורה. נראה כי הוא מצליח לשמר את מורשת אביו, לאזן בין הגורמים השונים בממלכתו, ולשמור על כיסאה של השושלת ההאשמית, אל מול הזעזועים העוברים על המזרח התיכון בתקופת מלכותו, לרבות האינתיפאדה השנייה, פיגועי 11 בספטמבר, מלחמת עיראק שהובילה לזרם של פליטים עיראקים סונים למדינתו. מגמת ההקצנה והאסלאמיזציה של השנים האחרונות במזרח התיכון לא פסחה גם על הציבור הירדני, בבחירות הפרלמנטריות ביוני 2003 הצליחו האחים המוסלמים (בסיעת "חזית הפעולה האסלאמית") לתפוס כמעט רבע ממושבי הפרלמנט (20 מתוך 84).
לב פולוגייבסקי
לב פולוגייבסקי (ברוסית: Лев Полугаевский ; 20 בנובמבר 1934 – 30 באוגוסט 1995) היה שחמטאי יהודי-סובייטי בדרגת רב-אמן. היה אלוף ברית המועצות בשחמט, והתחרה באליפות העולם בשחמט. שימש בתפקידים בכירים באיגוד השחמט הסובייטי.
קורות חיים
לב פולוגייבסקי נולד בעיר מוהילב למשפחה יהודית. במהלך מלחמת העולם השנייה עבר עם משפחתו לסמרה. מגיל 7 החל פולוגייבסקי לשחק שחמט. בשנת 1962 הוא זכה במקום השני באליפות ברית המועצות בשחמט. בשנים 1967, 1968 ו-1969 הוא היה אלוף ברית המועצות. בנוסף, הוא זכה להצלחה בתחרויות בינלאומיות רבות.
פולוגייבסקי נחשב למומחה בתחום הפתיחות בכלל, ובהגנה סיציליאנית בפרט.
כתביו
פולוגייבסקי כתב ספר ללימוד שחמט. ספרו מ-1977 "ההכנות לרב-אמן" (מעולם לא תורגם לעברית, באנגלית: Grandmaster Preparation) נחשב לקלסיקה בקרב שחקני השחמט ומכיל רבות מהמחשבות ומהתכנונים שלו כאשר הוא בנה את הווריאציה שלו להגנה הסיציליאנית. ספריו ידועים בתשומת לב רבה לפרטים ובניתוחים מדוקדקים של מצבים שונים. עקב כך פעמים רבות הוא התבטא כמי שחש בוז עז לכל ספרי השחמט האחרים, שניצלו לדעתו את העלייה בביקוש ללימוד שחמט לאחר ההצלחה של בובי פישר. פעם התבטא אפילו ש-"תשעים אחוז מהספרות על שחמט היא כזאת שאתה יכול לפתוח אותה ולסגור אותה מיד. לעיתים אפשר למצוא ספרים שנכתבו בחודש, אני אינני אוהב זאת. ספר שחמט צריך להכתב במשך שנתיים לפחות, או לא להכתב כלל."
הספרים שכתב הם :
לב פולוגייבסקי במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1968 ל-1984 השתתף לב פולוגייבסקי ב-7 אולימפיאדות שחמט:
מותו
באוקטובר 1994 נערכה תחרות בבואנוס איירס לציון יום הולדתו השישים של פולוגייבסקי. פולוגייבסקי היה כבר חולה מאוד בשל גידול מוחי כאשר התקיימה התחרות ולכן לא השתתף בה. הוא נפטר מהגידול ב-30 באוגוסט 1995 בעת ניתוח להסרתו בפריז. הוא נטמן בבית הקברות מונפרנאס.
סכר קבן
סכר קבן (בטורקית: Keban Barajı) הוא סכר על נהר פרת כ-7 ק"מ מדרום למקום מפגשו עם נהר מורט ובסמוך לעיר אלזי בדרום-מזרח טורקיה. הבניה החלה בשנת 1965 והסכר נחנך בשנת 1974 כחלק מפרויקט דרום-מזרח אנטוליה הכולל, בין היתר, את הקמתם של 22 סכרים, והיה הראשון בין הסכרים הגדולים שהוקמו במסגרת הפרויקט.
גובהו של הסכר 210 מטר מיסודותיו ו-163 מטר מקרקעית העמק בו הוא ניצב. הסכר הביא להצפת שטח של 675 קמ"ר ויצר אגם שנפח מימיו 31 קמ"ק בעמקי הנהרות פרת ומורט. תחנת הכוח ההידרואלקטרית שבסכר מסוגלת לייצר חשמל בהיקף של 1,350 מגה-ואט, ותפוקת האנרגיה השנתית היא 6 מיליארד קוט"ש.
אלפרד טרסקי
אלפרד טרסקי (באנגלית: Alfred Tarski; 14 בינואר 1901 – 26 באוקטובר 1983), נולד כאלפרד טייטלבוים, היה מתמטיקאי, לוגיקן ופילוסוף אמריקאי ממוצא יהודי-פולני. השתלם במתמטיקה בבית הספר למתמטיקה ופילוסופיה בוורשה, היגר לארצות הברית ב-1939, ועסק בהוראה ובמחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי למן שנת 1942 ועד יום מותו.
יש המשווים את חשיבותו כלוגיקן לזו של אריסטו, ברטרנד ראסל, קורט גדל וגוטלוב פרגה. כותבי הביוגרפיה שלו, אניטה וסולומון פפרמן, הצהירו כי, "לצד בן-זמנו, קורט גדל, טרסקי שינה את פני הלוגיקה במאה ה-20, ובמיוחד באמצעות חיבוריו על עיקרון האמת ועל תורת המודלים" (א. פפרמן, 2004). גם על שמו נקרא פרדוקס בנך טרסקי שתואר במאמר פרי עטם שלו ושל סטפן בנך.
נעוריו וראשית דרכו
אלפרד נולד למשפחת טייטלבאום, זוג יהודים פולנים שחיו בתנאי נוחיות. הוא הפגין בראשונה את כישוריו המתמטיים בעת לימודיו בבית הספר התיכון "Szkoła Mazowiecka" בוורשה. אף על פי כן, כשהתקבל לאוניברסיטת ורשה ב-1918, היו פניו מועדות ללימודי ביולוגיה.
ב-1923 שינו אלפרד טייטלבאום ואחיו וואקלו את שם משפחתם ל"טרסקי". היה זה שם שהם המציאו משום שהוא נשמע פולני יותר, היה קל יותר לאיות והיגוי ונראה כי היה בשימוש נדיר (למרות זאת, שנים לאחר מכן אלפרד פגש אדם אחר בשם אלפרד טרסקי בצפון קליפורניה). האחים טרסקי המירו את דתם לדת הדומיננטית בפולין בזמנם והפכו לנוצרים קתוליים, זאת אף על פי שאלפרד עצמו היה אתאיסט. טרסקי היה פולני לאומני, ורצה להתקבל ככזה גם כאשר חי בארצות הברית (שם נהג לדבר פולנית בביתו).
א' זה אבא
א' זֶה אַבָּא היא תנועה חברתית ישראלית הפועלת להסדרת זכויותיהם של אבות גרושים, פרודים או בתהליכי גירושין.
היסטוריה
התנועה נוסדה בשנת 2011 על ידי אמיר שיפּרמן, אשר עבר תהליך גירושין ולא קיבל זכויות משמורת שהיו שוויוניות. במהלך השנים, התנועה ערכה כנסים, עצרות והפגנות לקידום מטרותיה. בשנת 2014 נערכה הפגנה בתל אביב בה תיאר שיפּרמן את תפיסתם של החברים בתנועה ואת שינויי המדיניות שברצונם להביא. בנובמבר 2015, ערכה התנועה עצרת מול ביתה של שרת המשפטים איילת שקד בדרישה לביטול חזקת הגיל הרך. לטענת "א' זה אבא", נכחו בהפגנה מאות אנשים, בהם גם חבר הכנסת יואב קיש.
לתנועה חשבון ברשת החברתית פייסבוק.
טענות התנועה
הליכים בבתי המשפט לענייני משפחה ונוער מתנהלים בדלתיים סגורות, מה שמונע, לדברי אנשי התנועה, ביקורת ציבורית אפקטיבית ואף עלול להוות פתח לשחיתות שלטונית. כמו כן, מפנה התנועה אצבע מאשימה כלפי עובדות סוציאליות מסוימות הלוקחות לדבריה חלק ב"אפליה מוסדית" נגד גברים. לדעת החברים בתנועה, מצב החוק ומערכות הרווחה במדינת ישראל מובילים למקרי התאבדות בקרב אבות גרושים. ב-9 בנובמבר 2014 פרסם שיפרמן מאמר דעה באתר חדשות ערוץ 10 שבו טען כי מערכת החוק בישראל בנויה כדי להתעלל באבות גרושים. בדבריו טען כי בתהליך הגירושין בישראל ישנה אפליה מינית נגד אבות. לטענתו, האפליה מתבטאת בכך שאבות הם הנושאים העיקריים בנטל הפרנסה, בחובות כלפי המדינה וממול ישנה לדבריו העדפה מוסדית לטובת האמהות בהסדרים שלאחר הגירושין.
פעילות
התנועה פועלת לקידום ויישום המלצות ועדת שניט וועדת שיפמן; מקיימת כנסים ואירועים; פועלת בערוצים חוקיים ומשפטיים נגד עובדי מדינה הפוגעים בעקרונות התנועה כגון שופטים ועובדי רווחה, הן בארץ והן בחו"ל; מספקת תמיכה מורלית לחבריה ומהווה כר לסיוע ועזרה הדדית בין חברי הקבוצה; משתדלת בכנסת לצורך קידום ויישום שוויון מגדרי בהורות ומקיימת הפגנות ועצרות מחאה. כמו כן, מספקת התנועה לעיתים ייעוץ משפטי בהתנדבות מצד משפטנים ועורכי דין הנמנים גם הם על חברי התנועה והמאמינים בעקרונותיה ופועלים גם הם במישורים רבים לקידום שוויון מגדרי בהורות כפי הבנתם.
בנוסף פועלת התנועה להפצת מידע רלוונטי על ידי אמצעי התקשורת השונים.
רוב תומאס
רוברט קלי "רוב" תומאס (נולד ב-14 בפברואר 1972) הוא מוזיקאי, זמר רוק ומלחין אמריקאי. הוא הסולן וכותב השירים של להקת "Matchbox Twenty". בנוסף, תומאס מופיע ומקליט שירים כאמן בפני עצמו. תומאס זכה בשלושה פרסי גראמי על כתיבת השיר וביצוע להיט הפלטינה המשולשת - "Smooth" לצידו של קרלוס סנטנה. השיר הוא חלק מהאלבום "Supernatural" שיצא בשנת 1999.
תומאס כתב במהלך השנים לאמנים רבים, בהם: טום פטי, וילי נלסון, מיק ג'אגר, מארק אנתוני, טיילור היקס וכריס דוטרי. החל בשנת 1996, שחררה להקתו להיטים רבים לרדיו. ב-2004, נכנס שמו של תומאס להיכל התהילה של המשוררים האמריקאיים, והוענק לו פרס סטרלייט, המוענק לאמנים צעירים, להם השפעה מבוססת בתעשיית המוזיקה.
רוב ביצע הופעת אורח בקומדיית המצבים פילדלפיה זורחת, שם שיחק את עצמו. בנוסף, הוא מתארח רבות בתוכנית האירוח של ביל מאהר.
גביע אירופה
ראו גם
}}
יהדות פאס
יהדות פאס הייתה קהילה יהודית מרכזית במרוקו, שהתקיימה בעיר פאס.
לפי המקורות הערביים, ראשוני היהודים בפאס היו בה מעת ייסודה, בשנת 798. חלק גדול מהיהודים הובא לפאס על ידי מייסד העיר אידריס השני. חיי הקהילה לאורך ההיסטוריה ידעו עליות ומורדות. בתקופת תור הזהב היא שגשגה בתחומים רבים, ופעלו בה היוצרים המפורסמים בתחום הלשון העברית: יהודה אבן קורייש, דונש בן לברט, יהודה אבן חיוג' ויהודה אבן עבאס.
בתקופת אל-מוואחידון ביצעו זרועות השלטון ביהודים מעשי טבח וכפייה להמרת היהדות אל דת האסלאם. רבים התאסלמו או נמלטו, ורבים אחרים מתו על קידוש השם. באותה התקופה פעלו בעיר רבי מיימון הדיין והרמב"ם בנו, אשר כתבו אגרות ליהודים בהן דברי עידוד והנחיה כיצד לפעול בשעת שמד. רבה של פאס, רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, שלפי חלק מהמקורות היה רבו של הרמב"ם, הומת על קידוש השם.
בשלהי המאה ה-15 הציפו את העיר גלי הגירה מספרד ופורטוגל בעקבות גירוש ספרד ופורטוגל והביאו אל העיר שגשוג כלכלי ורוחני. יהודי התחלקו לשתי קהילות: קהילות המגורשים וקהילות התושבים. קהילת המגורשים בפאס השפיעה על יהודי מרוקו במספר תחומי-דת וביניהם: נוסח התפילה, פסיקה הלכתית, מנהגים ותקנות. חכמי קהילת המגורשים בפאס יצרו את תקנות המגורשים שהשפיעו רבות על המנהג וההלכה של יהדות מרוקו. ממשפחות המגורשים ידועות שושלות מפורסמות של חכמים מקומיים ובהן: אבן עטר, אבן צור, הצרפתי, מנסאנו, מונסונייגו, סירירו, עוזיאל.
במפקד אוכלוסין ב-1931 מנו יהודי פאס 10,496 נפש. בשנות החמישים של המאה ה-20 היגר הרוב המוחלט של היהודים מפאס, בעיקר לצרפת ולישראל.
השושלת האדריסית (788 - 974)
השושלת האידריסית (788–974) הייתה שושלת שיעית יזידית שטענה כי מוצאה מעלי בן אבי טאלב. מייסד השושלת אידריס הראשון גזר גזירות קשות על היהודים וניסה לכפות עליהם את דת האסלאם, אך בנו, אידריס השני, גילה יחס סובלני כלפי היהודים והזמין אותם להתיישב בעיר פאס שאותה ייסד והפך לבירתו. בתחילת המאה ה-9 מצוינים שני גלי הגירה יהודית גדולים שפקדו את פאס, האחד מקורדובה והשני מקירואן. בתקופה זו הוקמה אוניברסיטת אל-קרוויין בפאס, והעיר הפכה למרכז רוחני ואינטלקטואלי של עולם האסלאם ובמקביל גם למרכז רוחני ואינטלקטואלי יהודי. בראשית התקופה האידריסית פעל בפאס המשורר היהודי ומחלוצי תחום הבלשנות השמית יהודה אבן קריש. בשלהי התקופה יצאו מפאס המלומדים דונש בן לברט ויהודה אבן חיוג'. קהילת פאס קיימה בתקופה זו קשרים הדוקים עם מרכזי התורה בבבל, אשר באו לידי ביטוי בתכתובת הלכתית רבה עם רב שרירא גאון (גאון פומבדיתא), ורב שמואל בן חפני (גאון סורא).
ההגליה לאשיר בסוף המאה ה-10
במהלך המאה ה-10 איבדו האידריסים את שליטתם האפקטיבית על מרוקו, ובשלהי המאה נכבשה העיר פאס על ידי בולוגין בן זירי בן הצנהג'ה שנתמך בעיקר על ידי השושלת הפאטמית. הוא הגלה את יהודי פאס לעיר אשיר שייסד אביו זירי אבן מנאד. על גלות אשיר אנו למדים מתשובות שהשיב רב שרירא גאון ליהודי העיר:. שאלה נוספת הפנו יהודי אשיר לרב שרירא מספרת על קשיי הסתגלותם במקום. בין יהודי העיר ששאלו את השאלות בלט רבי שמואל הכהן בן יאשיהו.
הטבח בשנת 1033
בעקבות הדעיכה של השושלת האידריסית התערערה היציבות האזורית במגרב והחלה מלחמה בין שבטים שנלחמו מטעם השושלת הפאטמית ממצרים לבין כאלה שנלחמו מטעם אמירות קורדובה מאל-אנדלוס. אי היציבות באזור פגע בביטחונם של יהודי פאס, וכבר בעשור הראשון של המאה ה-11 התרחש טבח ביהודי העיר. בגניזת קהיר נמצא מכתב שנשלח לקהילת פאס באותן שנים על ידי הגאון שמואל בן חפני, ראש ישיבת סורא מבבל. המכתב רומז למאורע שבו קהילת פאס נפגעה מרדיפות:
בשנת 1033 נכבשה פאס על ידי כוחות מוסלמיים בני שבט הבנו-איפרן (המשתייכים לשבטי הזנאטה), בהובלת המנהיג אבו כמאל תמים, שהנהיג מדיניות אנטי-יהודית בשם האסלאם ברחבי הטריטוריה של השבט. זאת לאחר מלחמה ממושכת בינם לבין שליטי העיר הקודמים, בני שבט המע'רווה. בני שבט הבנו-איפרן, בראשות אבו כמאל תמים, הרגו למעלה מ-6000 יהודים תושבי העיר, הפקיעו את הרכוש היהודי, ולקחו לעצמם נשים יהודיות רבות. הטבח התרחש בחודש ג'ומאדא אל-ת'אניה של שנת 424 ללוח השנה המוסלמי (במאי-יוני של שנת 1033 לספירה הנוצרית).
פריחה רוחנית במהלך המאה ה-10
כחלק מהפריחה הרוחנית במגרב במאה ה-10 הייתה פאס למרכז תורני חשוב שהקנה לחכמי המקום עצמאות מהנהגת גאוני בבל. ממרכז זה יצא רבי שלמה בן יהודה גאון אלפאסי והיה לראש ישיבת ישיבת ארץ ישראל, שעד סמוך לאותה התקופה הונהגה על ידי גאונים בני משפחות מקומיות בעלות ייחוס לבית דוד.
אל-מוראביטון (1070 - 1145)
באמצע המאה ה-11 שושלת השתלטה אל-מוראביטון על מרוקו ואל-אנדלוס. ימי שלטונה של שושלת אל-מוראביטון היו תקופה של ביטחון יחסי עבור היהודים שנמשכה עד אמצע המאה ה-12. מספר יהודים מונו לתפקיד של וזיר, מספר רופאים יהודים עבדו בחצר המלוכה, ומשוררים ואנשי רוח יהודים רבים פעלו בתקופתם. כשהיה צורך להרחיב את גודלו של מסגד קרוויין המפורסם בעיר פאס הופקעו הבתים היהודים ששכנו בקרבתו, אולם בעליהם קיבלו כנראה פיצוי הוגן עבור נכסיהם.
כחלק מהפריחה הרוחנית באזור, עלה מעמדם של יהודי צפון אפריקה בקרב התפוצה היהודית בעולם. על היהודים בפאס בתקופה זו כותב ההיסטוריון האנדלוסי המוסלמי אל-בכרי:. בשלהי התקופה חי בפאס החכם המשורר רבי יהודה אבן עבאס, מחברם של פיוטים רבים וביניהם הפיוט המפורסם עת שערי רצון להפתח.
לפי חלק מהדעות, רבי יצחק אלפאסי (המכונה: הרי"ף) חי ופעל בעיר ויסד בה ישיבה. הנחה זו נסמכת גם על פירוש השם "אלפאסי" בעברית: הפאסי - בן העיר פאס. דעות אחרות דוחות את ההנחה שהרי"ף חי ופעל בפאס, בעיקר בשל דבריו של אברהם אבן דאוד שמזכיר כי הרי"ף נולד ופעל בקלעא חמאד. ר"י מיגאש, מי שהיה תלמידו הגדול של הרי"ף, ביקר בעיר פאס ועמד בקשרים עם חכמיה. בתשובה לחכמי פאס הוא כותב:
עם זאת, לצד הביטחון היחסי ממנו נהנו היהודים בתקופה זו החלה גם התדרדרות הדרגתית במעמדם. במכתב של סוחר יהודי מהתקופה הוא כותב ששנאת יהודים נפוצה מאוד בעיר פאס. השליט יוסוף בן תאשפין הטיל על היהודים מס גדול לתשלום וכנראה גם החרים מרכושם. אותו שליט גם אסר על היהודים להתיישב בעיר מרקש שייסד אביו והורה שכל יהודי שייתפס בה בשעות הלילה יומת ורכוש משפחתו יילקח.
התעוררות משיחית בהובלת רבי משה דרעי
בשנת 1125 לערך, קם חכם בשם רבי משה הדרעי ועורר על בואו של המשיח. על תסיסה משיחית זו ועל מאורעות שבאו בעקבותיה מספר הרמב"ם באיגרת תימן: בגרסה המורחבת של האגרת מרחיב הרמב"ם על המאורע:
אל-מוואחידון (1145 - 1269)
תקופת המוראביטון השקטה יחסית באה לסיומה עם עליית שושלת אל-מוואחידון ששלטה במגרב ועל חלקים מספרד החל משנת 1145 ועד 1269. קבוצה מוסלמית קנאית זו שאפה להכניס מתחת לכנפי האסלאם את כל בני המיעוטים במגרב, ובעיקר את היהודים. דינם של מי שלא התאסלמו היה מוות ואילו גזר דינם של אלו שאכן התאסלמו היה אפליה כלכלית וחברתית, שכן הכנות של ההתאסלמות שלהם הוטלה בספק, ולכן הם המשיכו להיות נתונים לגזרות והגבלות. בשנת 1145 נכבשה פאס ואלפי יהודיה נהרגו במהלך הכיבוש, רבים הקריבו עצמם על קידוש השם. אחרים התאסלמו באמת או למראית עין בלבד, ויהודים רבים ברחו לארצות אחרות. בכתבי הגניזה הקהירית נמצא מכתב של סוחר יהודי בשם רבי שלמה הכהן מסיג'ילמסה שבמרוקו הכותב לאביו רבי יהודה הכהן מפוסטאט במצרים על מאורעות התקופה. הוא מתאר בין השאר על טבח של עשרות אלפי יהודים בערים תלמסאן, פאס ומרקש ועל התאסלמות השאר. בדבריו על פאס הוא כותב בהמשך מכתבו הוא מספר על יהודים עשירים ונכבדים מפאס שהיגרו למצרים חסרי כל. רבי אברהם אבן עזרא כתב קינה מפורסמת בשם אהה ירד עלי ספרד על האירועים תחת שושלת אל-מוואחידון, בקינה זו הוא מציין את הקהילות היהודיות שנחרבו בספרד ובמגרב. על חורבנה של פאס הוא כותב:. בגרסה מורחבת של הקינה, הפותח במילים איך נחרב המערב הקדיש האבן עזרא, או אולי משורר אחר, מספר שורות לקהילת פאס, כיאה להיותה מרכז תורה נכבד:
משפחת הרמב"ם בפאס
בתקופת השמד (משנת 1159 ועד לשנת 1165) חיה בפאס משפחת הרמב"ם. אביו, רבי מיימון הדיין, כתב לבני העיר "אגרת הנחמה". הרמב"ם עצמו יצר בפאס את פירושו למשנה וכתב אף הוא אגרת לבני העיר בשם איגרת השמד, בה הוא מורה על ההתמודדות הראויה לדעתו עם גזרות אל-מוואחידון. לפי כמה מסורות, רבו של הרמב"ם בתקופה זו היה רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, ראש החכמים התלמודיים בפאס שהיה בין אלו שבחרו למות על קידוש השם. לפי אותם מקורות, משפחת הרמב"ם עזבה את העיר בעקבות הריגתו של אבן סוסאן ב-1165. באותה התקופה פעל בפאס הפילוסוף רבי יוסף בן יהודה אבן עקנין, מידידיו הקרובים של הרמב"ם. חכם נוסף שפעל בפאס היה המתרגם והמשורר נחום מערבי, בין יתר עבודותיו מפורסם תרגומו לאגרת תימן שכתבה הרמב"ם.
השושלת המרינית (1269 - 1465)
כאשר עלה לשלטון אבו יוסף יעקוב (1269-1286), מייסד השושלת המרינית ששלטה עד 1465, בוטלו הגזירות שהוטלו על היהודים והקהילות היהודיות במגרב החלו להשתקם מהמאורעות שעברו עליהן. תחת השושלת המרינית היהודים נהנו מיחס משופר מצד השלטון, שראה בהם כמגשרים בינו לבין השושלות השולטות בספרד. היהודים גם לקחו חלק בסחר בזהב לאורך מדבר הסהרה. המרינים פיתחו רבות את מרוקו ובמיוחד את העיר פאס אותה קבעו כבירתם, ובתקופתם אף נהפכה לעיר הגדולה בעולם לתקופה קצרה, ובשגשוג זה לקחו חלק גם יהודים. בפאס פעל מתמטיקאי יהודי שנחשב לאחד מגדולי המתמטיקאים בזמנו, וכן מלומדים רבים נוספים. פאס חזרה למעמדה גם כמרכז דתי ואיטלקטואלי חשוב, וכך למשל הפילוסוף ופרשן המקרא הספרדי רבי יוסף אבן כספי כותב בספרו כי בחיפושיו אחר לימוד החכמה הפילוסופית הוא עבר בפאס (עשרה כלי כסף, ספר המוסר, עמ' 60), בהמשך הספר (עמ' 70) הוא כותב:.
מאורעות טבח ובעקבותיהן ייסוד המלאח בפאס
עם היחלשות המרינים החלה התדרדרות במצבם של היהודים ובשנת 1437 התרחשו פרעות ביהודי פאס בעקבות התפרצות דתית בעיר. בעקבות הטבח בנה הסולטן המריני רובע מסוגר ליהודים באזור פאס אל-ג'דיד, המלאח של פאס, שהיה המלאח הראשון במרוקו. ההעברה למלאח הרעה את המצב מבחינה ביטחונית, במהלך המרד שהפיל את השושלת המרינית בשנת 1465 נערך טבח גדול ביהדות פאס. תחילה נערך טבח המוני בכלל יהודי פאס כך שמקהילה בת אלפי נפשות נותרו שורדים בודדים (6 נשים ו-5 גברים), ולאחר מכן הוצאו להורג הסולטן המריני והוזיר היהודי רב ההשפעה שלו. על פי עדות של סוחר מצרי בן התקופה, עבד אל-באסט, פרעות דומות נערכו באותה שנה כנגד יהודים ברחבי מרוקו.
קליטת מגורשי ספרד
עלייתה של השושלת הווטאסית (1472-1554) הסתמנה בשיקום הקהילות היהודיות. באותה תקופה התרחש גירוש ספרד (1492) וגירוש פורטוגל (1497) ובעקבותיו פקדו את מרוקו גלי של הגירה של יהודים מספרד. מסע ההגירה היה רווי תלאות, החל מהגיעם לנמל ועד להתכנסותם בפאס ובמקומות אחרים בצפון המדינה, בגיבוי מלא של המלך הווטאסי מוחמד א-שייח'.
רבי אברהם אדרוטיל, שהיה מהמגורשים שבאו למרוקו, מספר על מסע התלאות שעברו חלק מהמגורשים מעת שעגנו במרוקו עד להתיישבותם בפאס: רבי אברהם מספר עוד כי בחודש תמוז ה'רנ"ג (1493) פרצה שרפה בפאס, ממנה ניצל רבי אברהם שהיה אז בן אחת עשרה. מיד לאחר השרפה פקד את העיר רעב ולאחריו מגפה. רבי חיים גאגין, יליד פאס שהיגר לספרד ושב למולדתו בעקבות הגירוש, מספר גם הוא על בצורת ומגפה בשנת ה'רנ"ד. הוא מספר כי רבים מהמגורשים לא עמדו בקשיים ושבו לקסטיליה כשהם נאלצים להמיר בה את דתם, לפחות למראית עין. אחרים נאלצו למכור את בניהם לעבדים על מנת לרכוש פת לחם, כששמע זאת המלך הורה שמי שקנה נער יהודי עבור פת לחם עליו לשחררו. לדברי הרב גאגין החלו קהילות בפאס להתבסס רק החל משנת ה'רנ"ח (1498). מאז והלאה בנו היהודים בתים יפים, ייסדו ישיבות שהתמלאו בתלמידים, ובתי כנסת שהצטיינו ביופיים, ובהם היו
בשנת 1516 אב ובנו, גולים מפורטוגל, ייסדו בפאס את בית הדפוס הראשון בצפון אפריקה. בית הדפוס לא האריך ימים ורק ספרים מעטים נדפסו בו.
תושבים ומגורשים
בעקבות הגעתם של מגורשי ספרד ופורטוגל למרוקו נוצרו בקרב האוכלוסייה היהודית שתי קהילות: קהילות התושבים - אלה אשר התגוררו במשך דורות במרוקו, אליהם נוספו יהודים מסבילה וממקומות אחרים בספרד, וקהילות המגורשים - שהורכבו מיהודי קסטליה והיוו את רוב האוכלוסייה היהודית בפאס, לפחות בשנים שלאחר הגירוש. התושבים דיברו בערבית והמגורשים דיבר בשפת החכיתיה במאות הראשנות לאחר הגירוש.
החל מגירוש ספרד יצרו רבני המגורשים בפאס, בשיתוף עם מנהיגי קהילותיהם, תקנות במגוון נושאים, תקנות אלו מכונות תקנות המגורשים. התקנות נהפכו במשך הזמן לקודקס ההלכתי של רובה של יהדות מרוקו והן גישרו בין המגורשים לתושבים.
רבנים בדור הראשון לאחר גירוש ספרד
הרבנים הראשונים שישבו כמנהיגים רוחניים בקהילת פאס וחתמו על התקנה הראשונה בפאס בי"ב בסיון שנת ה'רנ"ד (1494), היו: רבי משה אלברהניץ, רבי משה ממון, רבי יצחק צרויה ורבי בנימין גבאי. בין הרבנים הנוספים שהיגרו מספרד לפאס ופעלו בה בשנים שאחרי הגירוש, נמנים: רבי משה אבן זאברה סופר סת"ם ומחכמי המסורה הספרדית, רבי משה דאנון הגיע לפאס לאחר גירוש פורטוגל, רבי יעקב בירב - רבו של רבי יוסף קארו, רבי יהודה חלאוה, רבי משה חלאוה - רבם של המגורשים בעשורים שאחרי הגירוש, רבי שם טוב לארמה שהיה מגדולי הפוסקים בקהילת המגורשים, רבי יעקב לואל, רבי יהודה עוזיאל, רבי אברהם עוזיאל, רבי אברהם סבע - הוגה ומקובל, דוד אבן זמרה שמאוחר יותר נחשב לפוסק הגדול במצרים, רבי חיים אבן חביב שסידר אלפי את תשובות הרשב"א לפי נושאים וקרא בשם "ספר הבתים". רבי שלמה אדרוטיל - ראש ישיבה, ובנו רבי אברהם אדרוטיל, רבי יעקב קניזל מחבר פירוש לפירוש רש"י לתורה, רבי שמואל חגיז פוסק חשוב ואבי שושלת של חכמים בעיר, והמקובלים רבי שמעון לביא ויהודה חייט.
את ההנהגה הרבנית בפאס תפסו מספר שושלות מבני קהילת המגורשים, ובהן המשפחות: אבן צור, אדרוטיל, הצרפתי, חגיז, מונסונייגו, סירירו, עוזיאל. קהילת התושבים בפאס, שתפסה אף היא משום חשוב בהנהגה הרוחנית, בפאס ובמרוקו כולה, הונהגה אף היא על ידי רבנים בכירים. ביניהם היו רבי חיים גאגין, רבי יחיא בן חמו ורבי שאול דנינו ורבני משפחת.
השושלת הסעדית (1554 - 1650)
מתחילת המאה ה-16 הסעדים הרחיבו את אחיזתם בערי מרוקו, אך בשנת 1554 נערך קרב מכריע בין הצבא הווטאסי לצבאו של מוחמד א-שייח' הסעדי. הסעדים נצחו בקרב ובכך שמו קץ לשלטון הווטאסים. כמיעוט יהודי תחת שלטון מוסלמי נאלצו יהודי פאס להעלות מיסים כבדים שהוטלו עליהם לרגל הוצאות המלחמה.
בשנת 1576 כבש עבד אל מליכ הסעדי את העיר פאס, בסיוע של צבא עות'מאני רב, מידי אחיו עבדאללה אל גאליב. מיד לאחר הכיבוש הטיל אל מליכ מס על היהודים בסך עצום של 140,000 אוקיות למימון הוצאות המלחמה. חלק משמעותי מהסכום הוטל על נגיד המגורשים, רבי אברהם רותי, שהיה עשיר מופלג. אל גאליב נמלט לפורטוגל ושכנע את סבסטיאו מלך פורטוגל להלחם עם אל מליכ, ובשנת ה'של"ח (1578) יצא סבסטיאו לקרב הגדול שכונה קרב שלושת המלכים. הקרב הסתיים בתבוסת הפורטוגלים, אך שלושת המלכים מתו במהלכו ואת מקום של אל מליכ במלכות פאס מילא אחיו אחמד אל-מנסור. אל-מנסור ישב על כיסא המלוכה בפאס עד 1603. ניצחון המוסלמים צוין על ידי היהודים בפאס בחגיגת יום א' באלול, שכונה על ידם פורים דה לוס כריסיטיאנוס. תבוסת צבא פורטוגל נתפסה על ידי צאצאי יהודי ספרד ופורטוגל בצפון מרוקו כהצלה, בגלל פחדם שרדיפות האינקוויזיציה יישנו גם בארץ גלותם החדשה.
לאחר מות אל-מנסור התערערה היציבות במרוקו. הכלכלה ירדה פלאים ומדי פעם אירעו מלחמות שונות שבמימונם נטלו היהודים חלק נכבד בהיטלי מס כבדים. משנת ה'שס"ד (1604) עד לכסלו שנת ה'שס"ו (1605), שררה בצורת קשה שבמהלכה מתו קרוב לשמונה מאות בני אדם. רבים מהיהודים המירו את דתם בצל הרעב והייאוש שבא בעקבותיו.
בתחילת המאה ה-17 מלך על מרוקו זידאן אבו מעלי. זידאן נהנה משירותיהם של האחים היהודים שמואל פלאג'י ואחיו יוסף פאלאג'י, שרקמו עבורו קשרים משמעותים עם ממלכת הולנד. בשבת שובה ה'שע"א 1610 הטיל זידאן מס על סך של 10,000 אוקיות על הקהילה היהודית בפאס, בתואנה שהציל אותה משוד. הוא איים על הקהילה שאם כל הסכום לא יובא באותו היום הוא יוכפל. המשימה הייתה בלתי אפשרית עבור יהודי פאס, ואת הסכום שהוכפל להם הם נאלצו לאסוף בעיצומו של יום הכיפורים מחשש להקשיית הגזרות. לפי תיאור כותב הקורות, רבי שאול סירירו, באותו יום הכיפורים היו . למחרת יום הכיפורים כבש את פאס אחיו עבדאללה אל גאליב השני וכמעשה אחיו הטיל אף הוא 20,000 אוקיות על יהודי פאס הנאנקים תחת מצוקות המס.
בשנת ה'שע"ד (1614) שוב פקדה בצורת את העיר פאס, על כך כתב רבי שאול סירירו
הריסת בתי הכנסת והישיבות בשנת 1646
בשלהי התקופה הסעדית מוכרות בהיסטוריה של מרוקו כארבעים שנים של בלבול ומלחמות בין מלכי השושלת, ובמהלכן פגע פרץ של קנאות דתית בחופש הדת של היהודים בפאס. פקיה (משפטן) מוסלמי בשם מוחמד אלחאג', הוציא ביום י"א באלול ה'ת"ו (1646) צו סגירה לכל בתי הכנסת, תלמודי התורה והישיבות בפאס. המלך מוחמד א-שייח' אזריר (המכונה גם: מוחמד ה-13) הורה על קיום הצו ומספר ימים לאחר מכן החל המון פורעים בהחרבה של בתי הכנסת ותלמודי התורה. רבי שאול סירירו שהיה עד לאירועים כותב: רבי סעדיה אבן דנאן השני, שהיה אף הוא עד לאירועים, כותב:
רבנים בולטים בתקופה הסעדית
בין הדיינים והרבנים הבולטים בתקופה זו נמנים: ורבי שמואל בנו - רבנים בקהילת התושבים בפאס ודיינים מפורסמים, רבי סעדיה אבן רבוח, רבי יוסף ורבי בנימין נהון, רבי שלמה אבן מלך, מחנך פרשן ומדקדק, רבי יוסף אלמושנינו - נגיד, אב"ד וראש ישיבה בקהילת המגורשים ושימש גם כרופא, רבי יהודה עוזיאל אב"ד, רבי אהרן אבן חיים מחבר הספרים "קרבן אהרן" על תורת כהנים ו"לב אהרן" על נ"ך, רבי יעקב חאגיז הראשון, רבי יצחק חאגיז ורבי שמואל חאגיז חכם בישיבה של משפחת חגיז ומחבר ספרים, בנו רבי ישראל יעקב חגיז מחבר "עץ החיים" ו"הלכות קטנות" וראש ישיבת בית יעקב בירושלים, רבי וידאל הצרפתי ובנו רבי יצחק הצרפתי השני, רבי שאול שמואל סירירו, רבי יצחק פלאג'י, סעדיה אבן דנאן השני, רבי שמואל בן חביב, רבי יצחק בן צור, המקובל הנודע רבי אברהם אזולאי מחברון ומחברם של ספרים רבים.
במהלך המאה ה-16 חיו בצפת שני חכמים מהעיר פאס: רבי סולימאן אוחנה - מחבר ביאורים על מדרשי הלכה וכשהיגר לצפת היה בקשרים עם האר"י, ורבי יששכר בן מרדכי אבן סוסאן, מחבר הספר "תיקון יששכר", שכיהן כראש קהילת המערביים בצפת ועמד בקשרים עם רבי יוסף קארו.
השושלת העלאווית (1666 - 1912)
לאחר עשרות שנים של בלבול חזרו היציבות והשפע לפאס עם מלכות מולאי ארשיד, הראשון במלכי השושלת העלווית. בשנת ה'תל"ב (1672) מת המלך מפגיעה בעץ במהלך רכיבתו על סוס. מיד לאחר מותו המליכו את אחיו מולאי איסמאעיל.
המאה ה-18
בניסן ה'תס"א (1701) הטיל מולאי איסמאעיל 100 ככר כסף על היהודים, ומרוב הצער רבים מהיהודים לא חגגו את חג הפסח וחג השבועות. גזרות המס התחדשו שוב בשנת ה'תס"ד (1703 - 1704). בשלהי שנת ה'תס"ו כעס המלך על אברהם מימראן נגיד קהילת יהודי מקנס ובתגובה הטיל קנס עצום על כל קהילות מרוקו. רבי שמואל אבן דנאן הרביעי מסכם את התקופה משנת ה'תס"א ועד לשלהי שנת ה'תס"ה:
משנת ה'תפ"א החלה בצורת קשה שהורגשה בעליית מחירי החיטה. בכ"ד בטבת ה'תפ"ד (בשלהי 1723) התחזקה הבצורת ובכל יום מתו מספר נפשות בעיר. בין המתים היו גם יהודים רבים, יהודים רבים אף המירו את דתם מתוך הייאוש. בשנת ה'תצ"ח (1738) פקדה שוב בצורת קשה, והערבים היו מחריבים בתים וחצרות ומוכרים את תכולתם.
בשנת 1757 מלך מולאי מוחמד בן עבדאללה, בתקופתו ידעו היהודים שלוה ושקט ובשל כך הם כינו אותו בתואר "החסיד". בשנת 1790 מת מוחמד ומלך מולאי יזיד עד לשנת 1790. הוא הטיל על היהודים מיסים כבדים ושלל מהם את המגורשים במלאח. לאחר מותו בשנת 1792, מלך מולאי סלימאן, בנו של מוחמד החסיד, שהשיב את המלאח ליהודים.
רבנים בולטים בתקופה העלווית - עד סוף המאה ה-18
בין הרבנים בפאס באותה התקופה היו רבי סעדיה אבן דנאן הנזכר, רבי וידאל הצרפתי, רבי מנחם סירירו, רבי עמנואל סירירו, רבי שמואל הצרפתי מחבר הספר "נימוקי שמואל", רבי יהודה אבן עטר אב"ד קהילת המגורשים מחבר הספרים "מנחת יהודה" ושו"ת רבי יהודה בן עטר", רבי יעקב אבן צור אב"ד קהילת המגורשים ומחבר שו"ת "משפט וצדקה ביעקב", רבי שמואל אבן אלבאז ראש ישיבה ומחבר ספרות ענפה שעיקרה על התלמוד, רבי חיים אבן עטר מחבר ספרים על תורה והתלמוד וראש ישיבת כנסת ישראל בירושלים, רבי יעקב אבן מלכא, רבי יוסף הצרפתי, רבי שמואל בן זקן מחבר הספר "גפן פוריה" על התלמוד, ורבי אברהם מנסאנו מחבר פורה, רבי חיים מנסאנו, רבי אליהו מנאסנו, רבי ידידיה מונסונייגו הראשון, רבי שמואל שאול אבן דנאן, רבי אפרים מונסונייגו, רבי רפאל עובד אבן צור, רבי שמואל אבן צור, רבי אליהו הצרפתי אב"ד פאס ומחבר ספרים רבים, רבי אברהם אלנקאר דיין בליבורנו ומשורר, מחבר הספר "מחזור קטן" והגהות לתיקוני זוהר, רבי יוסף בן סאמון דיין בליבורנו ומחבר הספר "עדות ביהוסף", רבי יעקב חיים בן נאים מחבר הספר "זרע יעקב" וספרים נוספים.
המאה ה-19
בשנת ה'תק"פ נפוצה שמועת שווא שמולאי סלימאן מת. הערבים משבט "לורייא" שהאמינו לשמועה נכנסו למלאח והרגו ביהודים ובזזו את רכושם. אותו מאורע שב על עצמו בשנת ה'תקפ"ב (1822), אז מת מולאי סלימאן. בשנת ה'תקפ"ו פקדה בצורת קשה ומתו מאות רבות מן היהודים.
בשנת ה'תקצ"א מרדו שבט לורייא במלך עבד אל רחמן מלך מרוקו, המלך ברח למקנס והטיל מצור על פאס. כשנודע למלך כי בני השבט מתחבאים במלאח הוא הפציץ את המקום וגרם למותם של יהודים רבים. בכ"ב בכסלו ה'תקצ"ג (שלהי 1832) הכריע המלך את בני השבט ופיזר אותם במספר מקומות. בעקבות המאורע יש שציינו בפאס את יום כ"ב בכסלו בחגיגה המכונה פורים דלכור.
הריגת סוליקה חגואל (1834)
--- בשנת ה'תקצ"ה פקדה את פאס מגפת הכולרה. גם בשנים ה'תרט"ז וה'תרי"ז פקדה את פאס כולרה, אלפים חלו ומתו מאות רבות. בשנת ה'תרכ"ח (1868) פקדה בצורת קשה ומיהודי פאס לא מת אחד, בשל סיוע כספי שהגיע אליהם מג'יברלטר ומערי אירופה. בשנת ה'תרל"ח (1878) פקדה שוב כולירה את פאס. בשנת ה'תרל"ט (1879) התייקר המזון שוב ויהודי פאס פנו לעזרה אל יהדות התפוצות. הם קיבלו סיוע מחברת כל ישראל חברים, ומהנדיב היהודי מוריס הירש (הברון הירש).
בחורף ה'תרמ"ד (1883/4) הורה המלך חסן הראשון על העתקת בית העלמין אל מקום הנקרא "ג'נאנאת דיל בן תאהילה". על המקום הישן שהיה שייך למשפחת אבן דנאן, הרחיב המלך את המתחם בו ארמון ומסגד עתיקים, הנקרא "דאר אל מכזאן".
הפרעות בשנת 1912
באפריל 1912 אירעו סדרת פרעות ביהודי פאס שכונו "התריתל". הפרעות התרחשו בין 17 ל-19 באפריל 1912 (ל' בניסן - ב' באייר התרע"ב), שבוע לאחר חג פסח וחגיגות מימונה, בעקבות כישלונם של מורדים מוסלמים מתנגדי הסכם פאס, לפגוע בנכסים צרפתיים שונים בעיר. במהלך הפרעות פרצו אלפי חיילים מוסלמים והמונים מתושבי פאס למלאח, בזזו אותו ותקפו את תושביו היהודים. בפרעות נהרגו 51 יהודים, חלקים גדולים מהמלאח הועלו באש, ו-12,000 תושביו נאלצו להימלט, כשהם נותרו ללא קורת גג במשך שבועות ארוכים.
רבנים בולטים מראשית המאה ה-19 ועד ל-1912
בין הדיינים והרבנים הבולטים בשלהי התקופה העלווית: רבי שלמה אבן צור, רבי וידאל הצרפתי, רבי רפאל אהרן מונסונייגו, אבנר ישראל הצרפתי, רבי יצחק אבן דנאן, רבי שלמה אבן דנאן, רבי רפאל אבן צור.
תחת חסות צרפת (1912 - 1956)
על ההשפעה הצרפתית על מצב היהודים כתב רבי שמעון הכהן, מהחכמים בפאס באותה התקופה:
בתחילת חודש טבת ה'תרע"ט, אורגנה הרבנות הראשית למרוקו מטעם הממשל הצרפתי. קהילת פאס נפרדה מרבה, רבי שלמה אבן דנאן, שהתקבל כחבר בית הדין לערעורים של ברבאט. ב-23 בינואר 1919 מונו חברי בית הדין של פאס מטעם הצרפתים: רבי וידאל הצרפתי יושב הראש, רבי מתתיה סירירו ורבי אהרן בוטבול.
המלאח
השכונה שבה התגורר היהודים בפאס נקראה מלאח, כמו במקומות אחרים במרוקו. המלאח של פאס נבנה על ידי הסולטן המריני בעקבות הטבח ב-1437, והיה למלאח הראשון במרוקו. למרות הכוונה הטובה, המלאח לא הגן על היהודים מהפרעות שבוצעו בהם ב-1465, במהלך המרד שהפיל את השושלת המרינית.
בית העלמין
בחורף ה'תרמ"ד (1883/4) הורה המלך חסן הראשון על העתקת בית העלמין אל מקום הנקרא "ג'נאנאת דיל בן תאהילה".
אוסטאובלסט
אוסטאובלסטים פועלים במקביל לאוסטאוקלסטים (תאים סופגי עצם) ומווסתים את פעילותם של האחרונים. פעולתם המשותפת של תאי עצם אלו יוצרת את המהות הדינמית של העצמות. עצמות עוברות עיצוב מחדש (remodeling) לכל אורך החיים, המאפשר תיקון נזקים זעירים וחיזוק אזורים בעצמות, הנתונים למאמצים מוגברים.
אוסטאובלסטים שנלכדו במשתית העצם מפסיקים לתפקד כאוסטאובלסטים והופכים לתאי עצם (Osteocytes). כתאי עצם הם מווסתים את פעולתם של אוסטאובלסטים דרך מנגנון פאראקריני, ככל הנראה בתפקיד של קולטנים מכניים.
דמוגרפיה של גאורגיה
אוכלוסיית גאורגיה מונה 4,931,226 איש (נכון לינואר 2015), בשטח כולל של 69,800 קמ"ר (צפיפות 64 איש לקמ"ר), המתחלקת לרוב מוחלט של גאורגים המהווים 83.8% מהאוכלוסייה, אזרים 6.5%, ארמנים 5.7% מהאוכלוסייה ורוסים המהווים 1.5% מהאוכלוסייה (רובם היגרו אחרי הצהרת העצמאות של גאורגיה). האבחזים באבחזיה והאוסטים בדרום אוסטיה (ומעבר לגבול בצפון אוסטיה) מנסים לפרוש מגאורגיה מאז הכרזתה על עצמאות. שתי קבוצות נוספות של כרתוולים חיים בגאורגיה: הסוואנים מסוואנתי והמגרלים מסמגרלו, ועם קבוצה קטנה יותר של הלאזים דוברי הלאזית, שרובם מתגוררים בטורקיה. הם נפרדים כקבוצות בלשניות אבל בעלי קרבה אתנית ותרבותית לגאורגים האחרים. ישנן קבוצות אתניות קטנות נוספות, ביניהן אשורים, צ'צ'נים, יוונים, קברדינים, כורדים, יהודים, טורקים ואוקראינים.
מאז נפילת ברית המועצות סבלה גאורגיה משינויים משמעותיים בהרכב האוכלוסייה ותפוצתה. המרד באבחזיה, הסכסוך האג'רי והכלכלה השבירה בדרום אוסטיה, שהובילה להתמעטות הזדמנויות העבודה, הובילו אלפי גאורגים להגר בחיפוש אחרי עבודה, במיוחד לרוסיה. הבעיה החריפה עקב שיעור ילודה נמוך של האוכלוסייה שלא היגרה. בעיה דומה קיימת אצל השכנה ארמניה. גודל אוכלוסיית גאורגיה מוערך כיום בכמיליון איש פחות מגודל האוכלוסייה בשנת 1990, וחלק מהמשקיפים טוענים כי המספר האמיתי אף נמוך יותר.
שפות
השפה הרשמית בגאורגיה היא גאורגית, אותה דוברים כ-90% מכלל האוכלוסייה. עשרת האחוזים הנותרים דוברים רוסית, אזרית, ארמנית ועוד. במחוז הבדלני דרום אוסטיה דוברים יחד עם הגאורגית גם את האוסטית ובאבחזיה דוברים בעיקר רוסית כאשר השפה הרשמית היא אבחזית, שנמצאת בתחייה. בנוסף לשפות אלה מדוברות השפות: סוואנית בסוואנתי, מגרלית בסמגרלו והבאצבית בצפון קאחתי. שפות אלה הן שפות שהולכות ונעלמות ונעשים מאמצים לשימורן.
עד לעליית יהודי גאורגיה לישראל, בשנות ה-70, הייתה מדוברת בגאורגיה גם גאורגית יהודית, ניב או ז'רגון של הגאורגית הכולל מילים ותרגומי-שאילה מעברית, מילים מארמית ומילים מגאורגית שיצאו משימוש בקרב הגאורגים.
דת
כיום רוב האוכלוסייה משתייכת לנצרות האורתודוקסית של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית (83.9%). גאורגיה היא המדינה השלישית העתיקה ביותר, אחרי קיסרות אקסום, שהכריזה על התנצרותה - הפיכת הנצרות לדת הרשמית של כארתלי (איבריה). בכל זאת, קהילות נוצריות היו קיימות באגריסי (כיום אבחזיה) לפני שנינו הקדושה הטיפה לנצרות. בנוסף, שמעון ואחיו אנדרי משנים עשר השליחים של ישו, הטיפו לנצרות בגאורגיה, והדבר הופך את הכנסייה האורתודוקסית הנוצרית לאפוסטולית, ומציין אותה ככנסייה הגאורגית האורתדוקסית-אפוסטולית. הכנסייה האורתדוכסית הגאורגית זכתה בדרגה גבוהה יותר בהיררכיה הכנסייתית במאה החמישית, בתקופת שלטונו של וחטנג גורגסלי. התנ"ך והברית החדשה תורגמו לגאורגית במאה החמישית.
יהדות גאורגיה
על פי המסורת של יהודי גאורגיה מוצאם הוא מצאצאי שבטי ישראל שהוגלו על ידי שלמנאסר, מלך אשור, שהושיבם ב"חלח ובחבור נהר גוזן וערי מדי". קשה להחליט אם הדברים מבוססים על מסורת תקפה או שמדובר בהשפעה מאוחרת של אמונות שרווחו בקרב היהודים בקווקז. מבחינה גנטית יהודי גאורגיה מראים דמיון גנטי לקהילת יהודי עיראק, המעיד על מוצא משותף.
ההזדהות של יהודי גאורגיה עם מדינת ישראל הגיעה לשיאה לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967. בתחילה, השלטונות הסובייטים סירבו לבקשת היהודים לעלות לישראל. באוגוסט 1969, 18 (ח"י) משפחות יהודיות מגאורגיה בראשותו של שבתי אלשווילי, שלחו מכתב לוועדה לזכויות האדם של האו"ם, בתביעה להגר לישראל. המכתב היה התביעה הפומבית הראשונה של קבוצת יהודים סובייטים לעליה לישראל. זה גרם למערכה אינטנסיבית של ממשלת ישראל והעולם היהודי להתיר את עלייתם של יהודי ברית המועצות לישראל. מכתב שני נשלח בנובמבר 1969 לאו תאנט, המזכיר הכללי של האו"ם.
קהילת יהודי גאורגיה פיתחה מימי קדם ניב שנשמר עד היום ונקרא "גאורגית יהודית".
אבחזיה
במהלך שנות התשעים חלו שינויים משמעותיים בדמוגרפיה של אבחזיה בעקבות מלחמת אבחזיה. בשנת 1989 עם תחילת התפוררותה של ברית המועצות ישבו במחוז כ-525,000 איש שהתחלקו אתנית לכ-45.7% גאורגים ורק כ-17.8% אבחזים (אחוזים דומים נרשמו גם בשנת 1917 כאשר הגאורגים מהווים 42% מהאוכלוסייה והאבחזים כ-21%. בשנת 1993 לאחר מלחמה קשה נוצר צורך להפריד את אבחזיה משאר גאורגיה כאשר כ-240,000 גאורגים שישבו במחוז זה הוצאו משטח זה במה שנקרא "הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה". כיום הרוב במחוז זה הוא של הקבוצה האתנית האבחזית, כאשר האבחזים מהווים 37% מאוכלוסיית אבחזיה והגאורגים כ-30%, כמו כן קטן במעט אחוז הארמנים והרוסים.
חתחתול (משחק)
חתחתול (באנגלית: Rat-a-Tat Cat) הוא משחק קלפים המיוצר על ידי חברת פוקסמיינד. זכה בפרס מנסה ובפרס אופנהיים. מקורו של השם העברי הוא דמות בזיכיון "הדרדסים" באותו שם - חתולו המרושע של גרגמל. המשחק מיועד לשניים עד שישה משתתפים.
מטרת המשחק
מטרת המשחק היא להחזיק קלפים שסכום ערכיהם הנמוך ביותר.
מהלך המשחק
תחילה כל שחקן מקבל ארבעה קלפים הפוכים, ומסדר אותם בשורה אחד ליד השני. מותר לו להסתכל רק בקלף הימני והשמאלי במהלך תחילת המשחק. את הקלפים הנותרים מניחים הפוכים בקופה.
בכל תור מניחים קלף על ערימה. ועל השחקן להחליט אם לקחת את הקלף הזה או את הקלף האחרון שהונח בערימה. השחקן שם את הקלף שקיבל הפוך במקום אחד הקלפים שברשותו, שאותו הוא זורק לערימה.
כששחקן מעריך שסכום מספרי הקלפים שברשותו נמוך משאר המתחרים, הוא יכול לומר את המילה "חתחתול". לאחר מכן כל שחקן מקבל תור אחד נוסף ואז חושפים את הקלפים. אם לאחר החשיפה לאחד השחקנים יש קלף "פקודה", מחליפים אותו בקלף מהקופה. המנצח הוא זה שסכום הקלפים שברשותו הכי נמוך. במידה ולמישהו במהלך התור לאחר אמירת המילה "חתחתול" יש קלף פקודה הוא רשאי להשתמש בו כרגיל.
בנוסף, קיים חוק על פיו משתתף שמכריז "חתחתול" וסכום הקלפים בידיו גדול מ-10, וקיים שחקן אשר לו הפרש של עד 3 נקודות מהשחקן המכריז, במקרה הזה השחקן המכריז מפסיד.
קאמביו
"קאמביו" (או "קאבו") הוא משחק זהה לחתחתול, ההבדל הוא שמשחקים אותו עם חפיסת קלפים רגילה.
איירבוס A350
איירבוס A350 (באנגלית: Airbus A350) הוא מטוס נוסעים דו מנועי, מתוצרת חברת איירבוס.
איירבוס A350 הוא מטוס ארוך טווח, בגודל בינוני עד גדול ורחב גוף. זהו מטוס הנוסעים הראשון מתוצרת איירבוס עם מרכב וכנפיים העשויים בעיקר מפלסטיק המחוזק בסיבי פחמן. המטוס יכול להכיל 280 עד 366 נוסעים בהתאם לסידור המושבים.
דגם זה נועד להחליף את דגמי איירבוס A330 ואיירבוס A340, ולהתחרות בדגמי 787 ו-777 של חברת בואינג. אב הטיפוס הראשון של המטוס טס ב-14 ביוני 2013 מטולוז שבצרפת, בה נמצא המפעל הראשי.
תכנונו של דגם זה החל בשנת 2004 והתבסס על שיפורים באירודינמיקה ובמנועים של הדגם A330. חברת איירבוס שינתה את תכנון המטוס בעקבות הערות שקיבלה מלקוחות, וקבעה את שם הדגם לאיירבוס A350 XWB, צירוף אותיות שנועד להעיד על מבנה רחב-גוף באופן מיוחד של מטוס זה. הוצאות התכנון של המטוס נאמדו ב-11 מיליארד אירו. בספטמבר 2014 אושר המטוס לטיסות נוסעים על ידי הסוכנות האירופית לבטיחות תעופה, וחודשיים אחר כך קיבל את אישור רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית. טיסת הבכורה המסחרית של המטוס הייתה ב-15 בינואר 2015 בשירות קטאר איירווייז.
נכון לינואר 2023, יש 522 מטוסי A350 בשירות עם 40 מפעילים ו-54 לקוחות. חמשת המפעילים הגדולים היו סינגפור איירליינס (61), קטר איירווייז (53), קת'אי פסיפיק (46), דלתא איירליינס (28) ואייר צ'יינה (23).
עיצובים מוקדמים
כאשר הודיעה בואינג על ה-787 דרימליינר, נטען כי עלויות התפעול הנמוכות של המטוס עלולות להוות איום רציני לאיירבוס A330. מנגד, איירבוס הכחישו את הטענה, וטענו שה-787 היה תגובה ל-A330, ולכן לא נדרשת תגובה מיוחדת ל-787. בעקבות לחץ של חברות התעופה להציג מתחרה ל-787, הציעה איירבוס גרסה מתקדמת של ה-A330 - ה-A330-200Lite - עם אווירודינמיקה משופרת ומנועים דומים לאלו של ה-787.
ב-16 בספטמבר 2004 אישר נואל פורגרד, אז נשיא ומנכ"ל איירבוס, כי החברה בוחנת את האפשרות להתחיל פרויקט חדש, מבלי שנקב בשמו באותה עת. הוא גם לא הצהיר אם יהיה זה עיצוב חדש או שינוי למטוס קיים. חוסר שביעות הרצון של חברות התעופה מההצהרה שכנע את איירבוס להשקיע 4 מיליארד אירו בעיצוב של מטוס חדש שלימים נקרא A350.
ב-10 בדצמבר 2004, מועצות המנהלים של EADS ושל BAE מערכות, אז שותפים במניות של איירבוס, נתנו לאיירבוס אישור להציע את המטוס כפרויקט רשמי ששמו A350.
כמעט מיד נתקלה איירבוס בביקורת על פרויקט A350 על ידי ראשי שני הלקוחות הגדולים שלה - ILFC ו-GECAS (חברות להחכרת מטוסים ומתן שירותים). ב-28 במרץ 2006 גינה סטיבן פ. אודבר-האזי מ-ILFC, בפני מאות מראשי תחום התעופה, את האסטרטגיה של איירבוס להביא לשוק את מה שהוא ראה כ"פתרון מהיר וזמני כתגובה ל-787", דעה שלה היה שותף אף נשיא GECAS הנרי הובסכמן. אודבר-האזי קרא לאיירבוס לפתוח דף חדש ולהניח עיצוב חדש על השולחן, או שתסכן את רוב נתח השוק שלה לבואינג.
מספר ימים מאוחר יותר, הובאו תגובות דומות על ידי צ'או צ'ון סנג, נשיא סינגפור איירליינס. צ'או אמר כי הצרות שבעיצוב מחדש של כנף, זנב ותא טייס, יחד עם הוספת חומרים מתקדמים, על איירבוס ללכת על כל החבילה, ולעצב גם שלדה חדשה. בו בזמן, סינגפור בחנה הצעות ל-787 ול-A350.
איירבוס טענה בתגובה שהיא שוקלת שיפורים ל-A350 כדי להיענות לדרישת הלקוחות. באותו הזמן, הצהיר מנכ"ל איירבוס דאז גוסטב הומברט כי לא יהיו שינויים מהירים וחפוזים, וטען כי "האסטרטגיה שלנו אינה מונעת מהצרכים של הקמפיין או שניים הקרובים, אלא מראייה לטווח ארוך של השוק והיכולת שלנו למלא את הבטחותינו."
ב-14 ביוני 2006, הודיעה סינגפור איירליינס כי היא מעדיפה את ה-787 על פני ה-A350, והזמינה 20 מטוסים מדגם 787-9. אמירטס החליטה כי לא תבצע הזמנה של הגרסה הראשונית של ה-A350, בשל הפגמים בעיצוב.
XWB
כתוצאה מהביקורות הללו, החליטה איירבוס באמצע שנת 2006, על בחינה מחדש של רעיון ה-A350. ה-A350 החדש המוצע היה מתאים יותר להתחרות במטוס ה-777 הגדול, כמו גם ב-787, עם חתך גוף רחב דיו ל-9 נוסעים בשורה במחלקת תיירים. רוחב תא הנוסעים בגרסאות הקודמות של ה-A350 הכיל לכל היותר רק 8 נוסעים בשורה. ב-787 יכולים לשבת 8 או 9 נוסעים בשורה, בעוד ב-777 ישנם 9 (או במקרה של בריטיש איירווייז, אמירטס וצ'יינה סאותרן - 10). מנקודת המבט של נוסע יושב, תא הנוסעים רחב יותר ב-13 ס"מ בגובה העיניים מה-787 המתחרה, אך צר יותר ב-28 ס"מ ממטוס הבואינג 777. לכל דגמי ה-A350 הוצע טווח טיסה של לפחות 8,000 מייל ימי (15,000 ק"מ).
על פי ספקולציות שונות, המטוס בגרסתו החדשה אמור היה להיקרא איירבוס A370 או A280. החברה אף הפיצה בטעות פרסומת המתייחסת למטוס כאל A280, באתר האינטרנט של הטיימס. למרות זאת, ב-17 ביולי 2006 בסלון האווירי בפארנבורו איירבוס הודיעה כי המטוס המעוצב מחדש ייקרא מעתה A350 XWB (קיצור של eXtra Wide Body).
ארבעה ימים לאחר שנחשף עיצובו החדש של ה-A350, הודיעה סינגפור איירליינס על הזמנת 20 מטוסי A350 XWB, עם אופציה ל-20 מטוסים נוספים. מנכ"ל החברה, צ'או צ'ון סנג, הודיע כי "זה מעודד שאיירבוס נענית לחברות התעופה הלקוחות, ויצרה עיצוב חדש לגמרי ל-A350".
בסיומה של שנת 2006 ההחלטה על ההשקה הרשמית נדחתה כתוצאה מהעיכובים בהשקתו של ה-A380 ומהוויכוחים על מימון תהליך הפיתוח. ב-1 בדצמבר אותה שנה מועצת המנהלים של EADS אישרה את השקתה התעשייתית של הגרסה השישית של ה-A350, למרות החוסר בתזרים מזומנים. מסירה ראשונה של דגם ה-900 תוכננה לאמצע 2012, כאשר דגמי ה-800 וה-1000 יושקו, בהתאמה, 12 ו-24 חודשים מאוחר יותר. במסיבת עיתונאים שנערכה ב-4 בדצמבר 2006 נחשפו מעט פרטים טכניים חדשים אודות ה-A350 XWB, אך לא נודע על לקוחות חדשים. כמו כן, ג'ון ליהי מסר כי החוזים הקיימים בנושא ה-A350 נמצאים תחת משא ומתן מחדש, בשל עליה במחירים בהשוואה לדגם המקורי, עליו נחתמו ההסכמים.
ב-4 בינואר 2007 איירבוס הודיעה כי "החברה הכלכלית פגסוס תעופה" היא הראשונה להזמין את ה-A350 XWB, עם הזמנה של שני מטוסים.
חבר המנהלים של איירבוס אישר את השקת שלושת הדגמים - A350-800, -900, ו-1000 בדצמבר 2006. ה-XWB כפה כשנתיים של עיכוב בלוח הזמנים המקורי, ועלויות פיתוח כמעט כפולות - מ-5.3 מיליארד $ לכמעט 10 מיליארד $.
במהלך הסלון האווירי בפריז, קיבלה איירבוס 141 הזמנות חדשות, כמו גם 165 הזמנות שהתקבלו במהלך הסלון האווירי בדובאי.
בתאריך 14 ביוני 2013, טס המטוס את טיסת הבכורה שלו, בשעה 11:00 שעון ישראל.
עיצוב
בספטמבר 2007, איירבוס הציגה עיצוב חדש בפני ועידה של 100 נציגים של לקוחות נוכחיים ופוטנציאליים של ה-XWB. ה-A350 XWB נבנה בטכנולוגיות אשר פותחו עבור האיירבוס A380 המתקדם, וכולל תא טייס ומערכת בקרת טיסה דומים. איירבוס פרסמו כי 52% מהמטוס יבנו מחומרים מרוכבים, 20% מאלומיניום/אלומיניום-ליתיום), 14% טיטניום, 7% פלדה ו-7% מוקדשים לשיווי המשקל והיציבות. זאת בהשוואה לבואינג 787, המורכב מ-50% חומרים מרוכבים, 20% אלומיניום, 15% טיטניום, 10% פלדה ו-5% לשיווי המשקל. אוקטובר 2008 היה תאריך היעד של איירבוס להקפאת העיצוב, והחברה ציפתה למחירי תחזוקת השלדה נמוכים ב-10%, בנוסף לירידה של 14% במשקלו של כל מושב בהשוואה למטוסים המתחרים.
מרכב המטוס
למרכבו של ה-XWB החדש יש חתך רוחב מקביל מהדלת הראשונה עד הרביעית, שלא כמו דגמיה הקודמים של איירבוס, וזאת כדי לאפשר ניצול מרבי של הנפח. לגוף בעל שתי ה"אונות" (בצורת ביצה) קוטר חיצוני מרבי של 5.97 מ' (בהשוואה ל-5.64 מ' של ה-A330 או A340). הקוטר הפנימי של תא הנוסעים הוא 5.61 מ' בגובה משענת היד (בהשוואה ל-5.49 מ' ב-787 ו-5.86 מ' ב-777).
בסידור של 8 נוסעים בשורה (2-4-2), הנפוץ במחלקת תיירים, רוחב המושבים עומד על 49.5 ס"מ, בין מסעדי היד, בני 5 ס"מ כל אחד. איירבוס פרסמה כי רוחב המושב רחב יותר בסנטימטר אחד מב-787 בתצורה דומה. בסידור של 9 מושבים (3-3-3), רוחב המושב ב-XWB הוא 45 ס"מ, זאת בהשוואה ל-44 ס"מ ב-787.
איירבוס אישרה בתחילת ספטמבר 2007 את אימוץ שלדת המטוס הבנויה מחומרים מרוכבים. השלדה המרוכבת כוללת רצועות אלומיניום כדי להבטיח הולכה חשמלית בטוחה (כדי להתגבר ולפזר מכות ברקים). עם זאת, קורות השלדה נשארו מתכתיות, אך נבדקו אפשרויות נוספות להחלפתן בחומרים מרוכבים. העיצוב החדש שונה במעט מזה של ה-787, שכלל צינורות אובאליים על צינורות טיטניום.
איירבוס חתמה על חוזה עם BMW, שעזרה בפיתוח ועיצוב הפנים ב-A350.
הכנפיים
ה-A350 כולל כנפיים העשויות כולן מחומרים מרוכבים, הדומות בכל שלוש הגרסאות. עם שטח של 443 מ"ר, אלה הכנפיים הגדולות ביותר שיוצרו אי פעם עבור מטוס חד-מפלסי. מוטת הכנפיים של 64 מ' רחבה ב-3.6 מ' מזו של ה-A330 וה-A350 בעיצובו המקורי. המטוס הגדול ביותר לפניו בעל שני מנועים היה ה-777-200LR/300ER, עם מוטת כנפיים ארוכה יותר ב-0.7 מ', אך שטח מעט קטן יותר. לכנף החדשה יש זווית של 35 מעלות ביחס לניצב (5 מעלות יותר מל-A300), וזאת כדי לסייע להגברת מהירות השיוט למאך 0.85, ומהירות הפעלה מרבית של מאך 0.89 (יותר מ-1,000 קמ"ש).
מערכת שפת הזרימה (החלק האחורי של הכנף), המגבירה את העילוי, אומצה ביחד עם מדפים דומים לאלו של ה-A380, המאפשרים את המרווח בין שפת הכנף למדפים, בעזרת מפחית העילוי. ליצרן נדרשו 1,800 שעות עבודה במנהרת רוח במהירות נמוכה כדי לערוך בדיקות לכנף, והתוצאות הובילו להפחתה מעטה בכוח הדחף, בהתאם לביצועים טובים יותר מהמצופה במהירויות נמוכות. הביצועים במהירות גבוהה נבחנו במנהרת הרוח האירופית בקלן, גרמניה.
איירבוס השקיעה 760 מיליון דולר, כדי לשדרג את יכולות החומרים המרוכבים, באתר הפיתוח בראוטון, בריטניה, כהכנה לתפקוד החומרים במיקומם הצפוי במכלול הכנף של ה-A350 XWB.
החרטום
החרטום של מטוס ה-XWB נלקח מדגם ה-A380, עם "אף" המורם מעלה, וחלון קדמי המתחלק לשישה חלקים. זאת בשונה מסידור ארבעת החלונות הדרמטי שהוצע בעיצוב הראשוני. החרטום החדש מספק יכולות אווירודינמיות משופרות, וכולל תא מנוחה לצוות בנפרד מתא הנוסעים. כמו כן, החלון הקדמי שונה על מנת לשפר את שדה הראייה, על ידי הצרתה של הקורה המרכזית.
תא הטייס
תא הטייס כולל שישה מסכי LCD 15" (38 ס"מ). שני המסכים המרכזיים ממוקמים האחד מעל השני (התחתון נמצא מעל דוושת הדחף), ושני מסכים נוספים לכל טייס - באחד מוצג מידע בנושא הניווט, ובשני יכולים הטייסים לקרוא מידע בקשר למערכות המטוס. על פי איירבוס, תא הטייס החדש מאפשר הכנסת יותר טכנולוגיות מתקדמות בתחום הניווט על המסכים, יחד עם גמישות ומקום להוספת תוכנה חדשה בעתיד, כמו גם שילוב מידע ממקורות שונים במערכות המטוס. ה-A350 XWB כולל גם תצוגה עילית.
מערכות האוויוניקה הן פיתוח מתקדם של מערכת ה-IMA (אוויוניקה מודולרית משולבת), בה נעשה שימוש ב-A380. מערכת ה-IMA של ה-A350 יכולה לנהל עד 40 פעולות בו זמנית (לעומת 23 ב-A380), כמו ציוד הנחיתה, דלק, בלמים, מערכת החמצן, בקרת לחץ האוויר, זיהוי אש ופנאומטיקה. איירבוס גם הציגו יתרונות כתחזוקה מופחתת ומשקל מופחת, משום שה-IMA מחליף מעבדים משולבים רבים. ה-IMA יפעל על רשת במהירות 100 מגה-סיביות לשנייה, המבוססת על תקן ה-AFDX (Avionics Full Duplex), שכבר נעשה בו שימוש ב-A380, ולא במערכת הארינק 429, כמו בדגמי ה-A330 ו-A340.
בינואר 2008 זכתה חברת תאלס הצרפתית במכרז על סך 2.9 מיליארד $, על זיכיון למשך 20 שנה לאספקת ציוד האוויוניקה והניווט ל-A350 XWB. תאלס התחרתה נגד האניוול ורוקוול קולינס לאספקת ציוד סיפון המטוס. למרות זאת, רוקוול קולינס ומוג בע"מ הממוקמות בארצות הברית נבחרו לאספקת מפעיל המייצב האנכי והפעלת בקרת הטיסה הראשית, בהתאמה.
המנועים
מנועי המטוס משתמשים באוויר דחוס (bleed air), ולא במנוע סילון רגיל כמו ב-787. רולס-רויס הסכימה לבקשת איירבוס לאספקת גרסה חדשה של מנוע ה"טרנט" (Trent) ל-A350 XWB, המכונה כרגע Trent XWB. לאחר מבחנים במנהרת רוח במהירות נמוכה, איירבוס הקפיאה את כוח הדחף הסטטי בגובה פני הים, לכל שלוש הגרסאות המוצעות בטווח 33,500-41,700 קילוגרם כוח.
ג'נרל אלקטריק הצהירה כי לא תציע את ה-GP700 למטוס, ופניות קודמות לגבי ה-GEnx ב-A350 המקורי לא התאימו ל-XWB.
באפריל 2007, המנכ"ל הקודם של איירבוס לואי גלואה ערך שיחות עם הנהלת ג'נרל אלקטריק לסיכום אפשרות לקידום גרסה חדשה של מנוע ה-GEnx למען הA350 XWB. לחץ חברות התעופה לטובת מנועי ג'נרל אלקטריק הגיע בעיקר מכיוונן של יו אס איירווייז וסינגפור איירליינס, כמו גם מצד החברות האחרות שהזמינו את ה-A350, שבחרו מלכתחילה במנועי ג'נרל אלקטריק או שעדיין לא השלימו עם הנעת הרולס רויס טרנט XWB. אולם, ביוני 2007 רולס רויס הודיע כי חתמה את החוזה הגדול ביותר אי פעם עם קטאר איירווייז לגבי הנעת 80 מטוסי A350 XWB במנועי טרנט XWB, בהזמנה מאיירבוס בשווי 5.6 מיליארד דולר. באותו החודש ממונה התפעול הראשי של איירבוס, ג'ון ליהי, אמר כי מנועי ה-GEnx לא ייכללו ב-A350 XWB, משום שאיירבוס מבקשת מג'נרל אלקטריק להציע גרסה יותר יעילה לטובת המטוס החדש. מאז, אמירטס, סינגפור איירליינס, יו אס איירווייז והוויאן איירליינס בחרו במנוע הרולס רויס טרנט XWB לצי ה-A350 שלהן.
הטרנט XWB כולל מאוורר בקוטר 3 מטרים, ועיצובו מבוסס על פיתוחים מתקדמים של הטרנט 900 (מהאיירבוס A380) והטרנט 1000 (שנעשה בו שימוש בפיתוח הבואינג 787) הטרנט XWB כולל מערכת פיזור אוויר תוך יצירת רעש מופחת (RAMSES), שהוא שכלול מתקדם של מערכת ה"אפס חיבורים" של איירבוס בפתח הכניסה, שפותחה לטובת ה-A380.
הופכי הדחף של המנוע וחלקים פנימיים נוספים מסופקים על ידי חברת גודריץ' קורפוריישן האמריקאית.
יחידת כוח העזר ומערכת ניתוב האוויר
ה-A350 XWB מספק 1700 כוח סוס בעזרת יחידת כוח העזר HGT1700 של האניוול, שהם 10% יותר מהדור הקודם של משפחת יחידות הכוח 331 של האניוול. החברה מספקת גם מערכת ניתוב אוויר, שכוללת את האוויר הדחוס למנוע הסילון, בקרת איכות סביבה, בקרת הלחץ בתא הנוסעים ומערכת קירור משלימה. הטורבינה ממוקמת כעת בבטן המטוס. דרישת הגנרטור היא 100 קילו וולט-אמפר, בהשוואה ל-150 ב-A380. הבחירה בהאניוול האמריקאית היא חלק מהאסטרטגיה של איירבוס לבחור בחבילות שלמות ככל האפשר של חלקים ממספר מצומצם של ספקים גדולים, שהופכים לחלק בלתי נפרד מהמערכת.