cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'וליאן קלר
ביוגרפיה
בשנת 2003 הקליט קלר אלבום חדש של שירים אמריקאיים קלאסיים בצרפתית. בנוסף התמנה קלר לשגריר רצון טוב של נציבות האו"ם לפליטים בטקס בפריז בנובמבר 2003 לאחר שעבד במשך כמעט שנתיים עם הסוכנות בפרויקטים שונים למען פליטים. במרץ 2004 הוא לקח על עצמו את משימתו הראשונה בשטח - להיפגש עם פליטים ועובדי סיוע בצ'אד. שליחותו תועדה ושודרה בערוץ הטלוויזיה הצרפתי France 2 באפריל 2004.
משפחתו
לקלר יש חמישה ילדים: שתיים מהן, הבנות אנז'ל (מאומצת) וז'אן (הבמאית והשחקנית ז'אן הרי), עם השחקנית הצרפתייה מיו-מיו; הבת וניל והבן ברנבה עם אשתו לשעבר וירז'יני קופרי; והבן לאונרד עם אלן גרמיון, שאיתה התחתן ב-2012. אחיו למחצה הוא שדרן הרדיו והטלוויזיה ז'ראר לקלר, הנשוי למגישת הרדיו והטלוויזיה ז'ולי לקלר.
דיסקוגרפיה
אלבומים וסינגלים
ג'פאן ריילוויז
ג'פאן ריילוויז גרופ, ידועה יותר בשם JR (ביפנית: JRグループ) היא קבוצה של שבע חברות שהשתלטו על כל נכסיה של חברת הרכבות הלאומית של יפן ב-1 באפריל 1987.
חברות
את הקבוצה מרכיבות שבע חברות המספקות שירותי רכבות, ועוד שתיים נוספות שלא מספקות שירותים. החברות המפעילות מתחלקות לשש חברות של רכבות נוסעים, וחברה אחת העוסקת בשינוע. בניגוד לקבוצות אחרות, החברות המרכיבות את ג'פאן ריילוויז פועלות באופן עצמאי, ואין לקבוצה משרד מרכזי אחד או חברת החזקות המכתיבה מדיניות עסקית.
שש החברות הנותנות שירותי רכבות נוסעים מתחלקות ביניהן על פי אזורי המדינה, אם כי לעיתים חורגות רכבות אחדות, בעיקר בקווים ארוכים, מתחומי פעילותן. חברת רכבות המשא של יפן, מפעילה את כל מערך רכבות המשא במדינה. בנוסף, שתי החברות שאינן מספקות שירותי רכבות הן המכון למחקר טכני של רכבות ומערכות מידע לרכבות. לכל אחת מהחברות בקבוצה יש קבוצה משלה באזור פעילותה, המקלה על ניהול הרכבות באזור.
ג'פאן ריילוויז מחזיקה ברשת מסילות הרכבת של יפן, אותה ירשה מחברת הרכבות הלאומית. נוסעים רשאים לעבור בין רכבות של חברות שונות מהקבוצה, ללא צורך ברכישת כרטיס נוסף.
בעלות
ממשלת יפן הפריטה את חברת הרכבות הלאומית של יפן ב-1987. אף על פי שפירוק החברה החל באופן מיידי, ההפרטה לא הייתה מיידית. תחילה המשיכה הממשלה להחזיק בחברות הבת, ותהליך ההפרטה החל רק בראשית שנות ה-90. עד שנת 2006 עמדו כל מניות חברות הרכבות המזרחית, המערבית והמרכזית למכירה בבורסה לניירות ערך בטוקיו. לעומת זאת, חברות הרכבות של הוקאידו, של שיקוקו ושל קיושו, וכמו כן חברת רכבות המשא עודן בבעלותן של גופים ממשלתיים.
רקע
הפרטת חברת הרכבות הלאומית באה בעקבות סדרת כשלים ניהוליים, הפסדים כספיים ומקרי הונאה. בראשית שנות ה-80 ירד מספר הנוסעים ועסקי השינוע, ועליית מחירי הכרטיסים הביאו להפסדים נוספים. מה שנותר מחברת הרכבות הלאומית לאחר פירוקה ב-1987 הייתה חברה שנקראה "תאגיד הפרעון של חברת הרכבות הלאומית." מטרתו היחידה של תאגיד זה היה להפטר מנכסי החברה ומחובותיה, שלא עברו על ממשיכי דרכה, ולבצע פעולות נוספות הקשורות בפירוק החברה.
החברות החדשות נכנסו לתחרות, קיצצו במספר עובדיהן וערכו שינויים. תחילה התקבלו תגובות חיוביות מצד הציבור היפני, ומספר הנוסעים ברכבות ג'פאן ריילוויז גרופ הגיע ב-1987 ל-204.7 קילומטרים-נוסעים, עליה של 3.2% מ-1986. עלתה הדרישה לתחבורת רכבות, אם כי היא עדיין נותרה 28% מכלל תחבורת הנוסעים, וכ-5% משינוע משא ב-1990.
לשש החברות הייתה רשת מסילות רכבת באורך 18,800 קילומטרים בסוף שנות ה-80. מתוך אלה, כרבע היו מסילות כפולות, או מספר רב של מסילות צמודות, והשאר קווים בודדים. ב-1988 פעלו 51% מקטרי שש החברות באמצעות מנוע דיזל, והשאר על מנוע חשמלי. בבעלות חברת רכבות המשא של יפן כל הקטרים שלה, קרונות המשא והתחנות, אך היא שוכרת את השימוש בפסים משש החברות האחרות.
תאגיד נכסי השינקנסן מחכיר את מסילות השינקנסן, באורך כולל של 2,100 קילומטרים, לחברות הרכבות בהונשו. ב-1991 שינה התאגיד את שמו ל"הקרן לפיתוח רכבות." עוד 3,400 קילומטרים נוספים של מסילות רכבת נמצאים בבעלות חברות רכבות פרטיות אחרות וחברות המגזר השלישי.
מייקל לייגרטווד
קריירת מועדונים
נולד ברובע אנפילד שבלונדון. לייגרטווד התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של וימבלדון. בסיום עונת בהפסד 1-0 נגד בארנסלי.
בנובמבר הושאל ללייטון אוריינט וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-3 נגד אוקספורד יונייטד.
בתחילת עונת, לייגרטווד החל לבסס את עצמו באחת עשרה הפותחת של הקבוצה. עם זאת, רק ב-1 באוקטובר 2002 כבש את שערו הראשון בווימבלדון נגד פורטסמות' בגביע הליגה. לייגרטווד המשיך להחזיק במקום הראשון בקבוצה עד שסבל מפציעות בתחילת מרץ. בעודו בצד, הוא חתם על הארכת חוזה שקשרה אותו למועדון עד 2006. הוא חזר מפציעה ב-7 באפריל 2003, והחל בניצחון 1-0 על שפילד יונייטד. עד סוף עונת 2002/03, לייגרטווד רשם שלושים ושלוש הופעות, כשהבקיע פעם אחת בכל המסגרות.
בתחילת עונת 2003/04, ווימבלדון נכנסה למינהל. עד עזיבתו את המועדון, לייגרטווד התחיל כל משחק במחצית הראשונה של העונה. ב-26 באוגוסט 2003, הוא כבש את שערו הראשון העונה בהפסד 3–2 מול נוריץ' סיטי. והשני שלו העונה ב-25 באוקטובר 200, בהפסד 3–1 מול ווטפורד. כשעזב את ווימבלדון, הוא שיחק 65 משחקים, וכבש שלוש פעמים.
הוא עבר לקריסטל פאלאס תמורת 155,000 פאונד בינואר 2004, והפך להחתמה הקבועה הראשונה של איאן דאווי. עם הצטרפותו לקריסטל פאלאס, לייגרטווד גילה שהוא דחה מעבר למועדונים אחרים כדי להצטרף לנשרים.
בעונת 2004–05, לייגרטווד לא פתח את העונה הראשונה שלו עד 26 באוקטובר 2004 בניצחון 2–1 על היריבה מדרום לונדון, צ'רלטון אתלטיק בסיבוב השלישי של גביע הליגה. לאחר הופעתו הראשונה העונה, לייגרטווד החל ליהנות ממשחק כדורגל בקבוצה הראשונה. ב-22 בינואר 2005, הוא הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון נגד טוטנהאם הוטספר. לייגרטווד בילה את שארית עונת 2004–05 במשחק בהגנה ובאמצע השדה, אך הוא לא הצליח לעזור למנוע את ההדחה של קריסטל פאלאס מהפרמייר ליג ביום האחרון של העונה. עד סוף עונת 2004/05, לייגרטווד רשם 23 הופעות, כשהבקיע פעם אחת.
בעונת 2005–06, לייגרטווד המשיך להופיע בקבוצה הראשונה, ושיחק ארבעה משחקים בקבוצה. עם זאת, הוא הוחזק מפציעה בקרסול למשך חודשיים. ולא חזר לקבוצה הראשונה ב-22 בנובמבר 2005, נכנס כמחליף מאוחר בניצחון 1-0 על קובנטרי סיטי. לאחר שחזר לקבוצה הראשונה, לייגרטווד החזיק במקומו עד שסבל מפציעה בירך באמצע ינואר. לאחר שהחלים מפציעה בירך, לייגרטווד שמר על מקומו לשארית העונה. בערך בזמן הזה, המועדון החל במשא ומתן עם לייגרטווד על חוזה חדש. עם זאת, פורסם בעיתון הבריטי כי סירב לחתום. בסוף עונת 2005–06, שבה פספסה פאלאס את החזרה לפרמיירליג לאחר שהפסידה 1–0 לווטפורד בפלייאוף, לייגרטווד המשיכה לרשום שלושים הופעות בכל המסגרות. זמן קצר לאחר הפלייאוף, הוצע לו חוזה חדש מהמועדון.
לאחר ההדחה של פאלאס קריסטל פאלאס, הוא הצטרף לשפילד יונייטד בחוזה לשלוש שנים לאחר שהלהבים שילמו עמלה של פאונד. למרות שליגרטווד היה מחוץ לחוזה, פיצוי היה מגיע מכיוון שהוא היה מתחת לגיל 24 באותה עת.
לייגרטווד ערך את הופעת הבכורה שלו בשפילד יונייטד כמחליף בדקה ה-75 בתיקו 1-1 מול ליברפול במשחק פתיחת העונה, ובכך ביסס את עצמו במהירות קבועה בקבוצה הראשונה, עד שסבל מפציעה בקרסול בתחילת דצמבר. רק ב-30 בדצמבר 2006 חזר מפציעה, נכנס כמחליף בדקה ה-63 בניצחון 1-0 על ארסנל. חזרתו הייתה קצרת מועד, עם זאת, כאשר לייגרטווד סבל מפציעה בקרסול שהרחיקה אותו במשך חודשים ולאחר מכן היה נגוע בפציעות מאוחר יותר בעונת 2006/07. שפילד יונייטד ירדה מהפרמייר ליג לאחר שהפסידה 2–1 לוויגאן אתלטיק במשחק האחרון של העונה, ובכך הייתה הפעם השנייה שליגרטווד ירדה מהפרמייר ליג. עד סוף עונת 2006/07, הוא רשם תשע עשרה הופעות בקבוצה.
לייגרטווד הצטרף לקווינס פארק ריינג'רס תמורת תשלום של 900,000 פאונד ב-31 באוגוסט 2007.
לייגרטווד ערך את הופעת הבכורה שלו בקווינס פארק ריינג'רס למחרת ב-1 בספטמבר 2007, כשהחל בהפסד 3-0 מול סאות'המפטון. הוא כבש את השער הראשון שלו בקווינס פארק ריינג'רס בתיקו 1-1 מול לסטר סיטי. שבוע לאחר מכן, ב-22 בספטמבר, לייגרטווד נשלח - ff בדקה ה-81 של תיקו 1-1 מול ווטפורד על עבירה שניה עם הזמנה. לייגרטווד כבש את שערו השני עבור המועדון בניצחון 2-0 על האל סיטי ב-3 בנובמבר 2007. חודש לאחר מכן, ב-27 בדצמבר 2007, הוא הורחק בפעם השנייה באותה עונה בדקות האחרונות בהפסד 2-1 מול פלימות' ארגייל, כתוצאה ממנו ריצה לייגרטווד הרחקה של שלושה משחקים. הוא כבש שלושה שערים נוספים בעונת 2007–08, כולל צמד בניצחון 3–0 על סטוק סיטי ב-2 במרץ 2008. לייגרטווד הפך לקבוצה קבועה בקבוצה, סיים את עונתו הראשונה במועדון עם ארבעים הופעות וכבש חמש פעמים בכל המסגרות.
בעונת 2009–10, לייטרווד פתח היטב את העונה כאשר כבש את שערו הראשון העונה בתיקו 1–1 מול נוטינגהאם פורסט ב-23 באוגוסט 2009. השער השני שלו הגיע ב-26 בספטמבר 2009 בניצחון 5–2 על בארנסלי. ההופעה ה-100 שלו במועדון הגיעה ב-30 באוקטובר 2009 בהפסד 2-1 מול לסטר סיטי. הוא המשיך להחזיר לעצמו את המקום הראשון שלו בקבוצה. לייגרווד גם קפטן הקבוצה במספר המשחקים בהיעדרו של מרטין רולנדס. לייטרווד כבש שני שערים בשני משחקים ב-19 בדצמבר 2009 וב-26 בדצמבר 2009. זמן קצר לאחר מכן, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים, והשאיר אותו במועדון עד 2012. בניצחון 1-0 על פיטרבורו יונייטד ב-6 בפברואר 2010, הוא הורחק בגלל עבירה מקצועית על טומי רו. חודשיים לאחר מכן, ב-24 באפריל 2010, כבש לייגרטווד את שערו החמישי העונה בניצחון 1-0 על בארנסלי. למרות החמצת מספר משחקים בגלל פציעה והשעיה, הוא המשיך לרשום ארבעים וחמש הופעות, וקלע חמש פעמים בכל המסגרות.
בעונת 2010/11, לייגרטווד מצא את זמן המשחק שלו בקווינס פארק ריינג'רס מופחת ובעיקר נכנס כמחליף. כתוצאה מכך, הוא נפל מטובתו של ניל וורנוק. עד לעזיבתו, הוא רשם תשע הופעות בקבוצה בעונת 2010-11. בתקופתו בקווינס פארק ריינג'רס, הוא רשם 141 הופעות וכבש 12 שערים.
לייגרטווד הושאל לרדינג לחודשיים ב-23 בנובמבר 2010. ב-27 בנובמבר 2010, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ברדינג, כשירד בדקה ה-77 בתיקו 0–0 מול לידס יונייטד. לייגרטווד הפך במהרה לשחקן קבוע בקבוצה הראשונה. לאחר סדרה של הופעות טובות באופן עקבי, זה הוארך לסוף עונת 2010-11. הוא הבקיע את השער הראשון שלו במועדון נגד סטיבנאג' בגביע האנגלי ב-29 בינואר 2011. שבוע לאחר מכן הוסיף לייגרטווד שער נוסף למאזנו עם נגיחה מהודקת בדקה ה-21 מול קרדיף סיטי בתיקו 2-2. במהלך המשחק, ליגרטווד היכה את מייקל צ'ופרה "לאחר עימות שכללו שתי קבוצות השחקנים, אך מיד הודה בחלקו בתגרה" וריצה השעייה בשלושה משחקים. לאחר שריצה את השעייתו, הביצועים שלו זיכו אותו בפרס שחקן החודש בחסות Reading Post AHG Group לפברואר. הוא עזר לקבוצה להגיע למקום החמישי ולהעפיל לפלייאוף האליפות. לייגרטווד שיחק את כל שלושת המשחקים בפלייאוף האליפות, כאשר רדינג הפסידה 4–2 נגד סוונסי סיטי בגמר פלייאוף האליפות. למרות החמצת מספר משחקים בגלל פציעה והשעיה, הוא המשיך לערוך עשרים ותשע הופעות, והבקיע פעמיים בכל המסגרות.
במאי 2011 פורסם שרדינג החתימה את לייגרטווד על חוזה לשלוש שנים. המשחק הראשון של לייגרטווד לאחר שחתם במועדון באופן קבוע היה משחק פתיחת העונה, תיקו 2–2 מול מילוול. לאחר שהצטרף למועדון באופן קבוע, הוא ביסס אותו במהירות באחד עשר הפותחים. עם זאת, הופעותיו בתחילת העונה ספגו ביקורת מצד תומכי רידינג. למרות זאת, השער הראשון של לייגרטווד בעונת 2011–12 הגיע בבית לסאות'המפטון בתיקו 1–1 ב-22 באוקטובר 2011. לייגרטווד פתח בכל משחק עד שסבל מפציעה בירך שגרמה לו להחמיץ שלושה משחקים. לאחר שחזר לקבוצה הראשונה מפציעה, הוא חזר במהירות את המקום הראשון שלו בקבוצה. השער השני שלו בקמפיין הגיע בבית ללסטר סיטי בניצחון 3-1, וזה מלווה בכדורים נגד בלקפול ו-ווסטהאם יונייטד, כאשר רידינג זינק לעבר עלייה עם רצף מדהים של משחקים שבהם ליגרטווד היה דמות חשובה בהם. לאחר שחזר מפציעה בברך, הוא חזר להרכב הפותח, שם הוא שיחק תפקיד מפתח של לייגרטווד כשל ניצחון ביתי. נוטינגהאם פורסט, שהבטיחה את עלייתה של רידינג חזרה לליגה הבכירה לאחר היעדרות של ארבע שנים. בסוף עונת 2011-12, הוא המשיך לרשום ארבעים ושתיים הופעות, וקלע חמש פעמים בכל המסגרות.
בעונת 2012–13, לייגרטווד החזיר לעצמו את המקום הראשון שלו בקבוצה, כשהמועדון שיחק בפרמייר ליג. עם זאת, בתחילת אוקטובר הוא סבל מפציעה בקרסול שגרמה לו להיכשל למשחק אחד. לאחר שחזר מפציעה, הוא כבש את שער הפרמייר ליג הראשון שלו עבור רדינג בתיקו 3–3 מול פולהאם עם נגיחה מעולה מ-20 יארד ב-27 באוקטובר 2012. שלושה ימים לאחר מכן, ב-30 באוקטובר 2012, הוא הבקיע את שערו השני עבור המועדון, בקמפיין גביע הליגה, כאשר רדינג הפסידה 7–0 מול ארסנל בהפסד 7–0 מול ארסנל בהפסד 5–0 בהארכה. לאחר שהושבת בתחילת 2013 בגלל פציעה, אז לייטרווד היה קפטן הקבוצה בפעם הראשונה וכבש את שערו השלישי העונה, בניצחון 4-0 על שפילד יונייטד בסיבוב השלישי של הגביע האנגלי. הוא המשיך להיות בהרכב הפותח עד שהודח מהקבוצה הראשונה למשך שארית עונת 2012-13, כאשר לייטרווד המשיך לרשום שלושים וארבע הופעות וקלע שלוש פעמים בכל המסגרות. מטרו בחרה ב-Leigertwood בין ה-11 הגרועים של הפרמיירליג העונה.
לפני עונת 2013/14, לייגרטווד סבל מפציעה בקרסול במהלך העונה, לאחר שהיה מתחת לסכין מאז מאי. בספטמבר 2013 חזר לאימונים לאחר שהחלים מהפציעה בקרסול. עם החזרה לאימונים מפציעה, חזרתו של לייטרווד זכתה לשבחים על ידי המנג'ר נייג'ל אדקינס. עם זאת, חזרתו הייתה קצרת מועד והפציעה שלו נפגעה הייתה נגועה במהלך 2013 ותחילת 2014. עד מרץ, לייטרווד חזר לאימונים. לאחר שנה בחוץ פצוע, לייגרטווד חזר לרדינג ב-8 באפריל 2014. במשחק ההמשך, לעומת זאת, הוא נכנס כמחליף של דני וויליאמס בדקה ה-61, אך הורחק בעבירה שניה עם הזמנה בתיקו 1-1 מול לסטר סיטי. לאחר שהחמיץ שני משחקים, לייגרטווד המשיך לשחק בשני המשחקים האחרונים עבור הקבוצה. עד סוף עונת 2013/14, לייגרטווד רשם ארבע הופעות בקבוצה.
קריירה בינלאומית
לייגרטווד זכאי לייצג את אנטיגואה וברבודה. ווילי דונאצ'י, המנהל של אנטיגואה וברבודה, ניסה להכניס את לייגרטווד לסגל לקראת מוקדמות המונדיאל ביוני 2008, אבל לשחקן הייתה חתונה להשתתף. הוא גם היה כשיר לייצג את סנט וינסנט והגרנדינים.
בזמן שריצה הרחקה לארבעה משחקים לאחר שקיבל כרטיס אדום נגד ברמינגהאם סיטי ב-28 באוקטובר 2008, הוא קיבל זימון לאליפות הקריביים 2008 כדי לייצג את אנטיגואה וברבודה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-5 בנובמבר 2008 בהפסד 3–2 מול טרינידד וטובגו וכבש את שערו הראשון במשחק הבא שלהם מול גיאנה. בנובמבר 2010 חזר לנבחרת הלאומית והשתתף בשלב השני של אליפות הקריביים 2010, ושיחק בכל שלושת המשחקים.
לאחר הפרישה
בשנת מונה למאמן נבחרת אנטיגואה וברבודה.
מיקי שרביט
ביוגרפיה
שרביט התגייס לצה"ל ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. בהמשך מונה לסגן מפקד פלוגה בזמן מלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה והוביל אותה במבצע עופרת יצוקה. במהלך הלחימה נפצע קל. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של גדוד 71.
בשנת 2017 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 198 לאחר מכן מונה למפקד גדוד 71 בין השנים 2018–2020. ב-2022 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת קרייתי וראש המטה של אוגדה 146.
ג'וליאן לנון
ג'וליאן צ'ארלס ג'ון לנון (באנגלית:  Julian Charles John Lennon ; נולד ב-8 באפריל 1963) הוא מוזיקאי וצלם בריטי. הוא בנו הראשון של ג'ון לנון, סולן להקת הביטלס, ושל אשתו הראשונה של ג'ון, סינתיה. לנון היה השראה עבור אביו ועבור פול מקרטני ביצירת שלושה משירי הביטלס: "לוסי ברקיע היהלומים", "היי ג'וד" ו"לילה טוב".
ילדותו
לאחר רצח אביו, הביע לנון כעס וטינה כלפיו, וטען בין השאר כי בילדותו אביו בילה עמו אף פחות מאשר עם חברו ללהקה פול מקרטני, וכי הוא מתקשה להבין איך אביו דיבר בציבור על אהבה ושלום עולמי בעוד בביתו לא שררו אהבה ושלום כלפי אשתו ובנו. לנון לא נכלל בצוואת אביו, וקיבל רק חלק מקרן של 100 אלף ליש"ט שהקים האב עבור שני בניו. לנון תבע בעלות על עיזבון אביו, והגיע להסדר משפטי בו קיבל חלק משווי העיזבון. בראיון ב-2009 ביטא לנון רגשות מרוככים יותר כלפי אביו, והזכיר רגעים חיוביים וכיפיים עם אביו באמצע שנות ה-70.
מוזיקה
לנון החל את דרכו המוזיקלית בגיל 11, כאשר השתתף כמתופף בהקלטת שירו של אביו "יה-יה" באלבום "Walls and Bridges" שיצא ב-1974.
לנון נהנה מהצלחה מיידית עם צאת אלבום הבכורה שלו "Valotte" ב-1984. הוא קיבל מועמדות לפרס פרס גראמי עבור האמן החדש הטוב ביותר ב-1985. השירים "Valotte" ו-"Too Late for Goodbyes" מתוך האלבום דורגו בין עשרת הגדולים במצעדי המוזיקה.
אלבומו השני "The Secret Value of Daydreaming" יצא ב-1986 וספג ביקורות שליליות של המבקרים, אך הגיע למקום ה-32 בדירוג האלבומים של מגזין בילבורד. מתוך האלבום זכה להצלחה השיר "Stick Around".
לנון לא זכה עוד להצלחה דומה לזו של אלבומו הראשון. ב-1989 הגיע הסינגל שלו "Now You're In Heaven" למקום 5 באוסטרליה. ב-1987 הופיע לנון לצד מוזיקאים ידועים רבים במחזמר למען לקויי השמיעה, "The Hunting of the Snark", ברויאל אלברט הול בלונדון.
ב-1991 יצא אלבומו של לנון "Help Yourself", בו ניגן גם ג'ורג' האריסון מהביטלס. השיר "Saltwater" מהאלבום הגיע למקום 6 במצעדים בבריטניה ולמקום ראשון באוסטרליה. בתקופה זו הקליט לנון גם גרסת כיסוי לשיר "Ruby Tuesday" של הרולינג סטונז ששימשה לפסקול סדרת הטלוויזיה "שנות הקסם".
בסוף אותה שנה הפסיק לנון לעסוק במוזיקה למשך מספר שנים. הוא עסק בבישול, שיט ופיסול. ב-1998 יצא אלבומו "Photograph Smile", שלא זכה להצלחה מסחרית, למרות שזכה לשבחי המבקרים. ב-2002 הוא הקליט גרסה משלו לשירם של הביטלס "When I'm Sixty-Four", עבור פרסומת לחברת ביטוח.
ב-2006 נכנס לעסקי האינטרנט, והקים עם שותפים את האתרים MyStore.com ו-Bebo. ב-2009 הקים עם שותפיו את חברת theRevolution, LLC והוציא גרסת מחווה לשיר "לוסי", לזכרה של הילדה לוסי שהייתה השראה לשיר "לוסי ברקיע היהלומים"; 50% מהכנסות השיר הוקדשו לקרן לחקר מחלת הלופוס.
באוקטובר 2011 יצא אלבומו "Everything Changes". ב-2012 הוציא עם הבמאי דיק קארותרס סרט תיעודי על הוצאת אלבום זה, "Through The Picture Window".
קולנוע
לנון היה שותף לסרט שתיעד את מסע ההופעות הראשון שלו, "Stand By Me: A Portrait Of Julian Lennon", שבוים ב-1985 על ידי סם פקינפה, והושלם על ידי מרטין לואיס אחרי מותו של פקינפה. לנון הופיע גם במספר סרטים אחרים, בהם קרקס הרוקנרול של הרולינג סטונז (1996, צולם ב-1968), "Cannes Man" (1996), "Imagine: John Lennon" (1988), "Hail! Hail! Rock 'n' Roll" (1987) והופעת אורח בתור ברמן ב"לעזוב את לאס וגאס" (1995). הוא גם דיבב בסרטי האנימציה "דייוויד קופרפילד" (1993) ו-"he Real Story of I'm a Little Teapot" (1990).
לנון גם הפיק את הסרט התיעודי "WhaleDreamers" על האבוריג'ינים באוסטרליה ומערכת היחסים המיוחדת שלהם עם לווייתנים, סרט שעסק במגוון נושאים הקשורים לאיכות הסביבה. הסרט זכה בפרסים רבים, והוצג ב-2007 בפסטיבל קאן.
צילום
לנון החל את קריירת הצילום ב-2007, כאשר תיעד את מסע ההופעות של אחיו למחצה שון לנון. ב-2010 הוצגה תערוכה של 35 צילומים של לנון בגלריית מלון מוריסון, בסיועו של חברו הצלם טימותי ווייט. התערוכה כללה צילומים של שון לנון, קייט האדסון ובונו.
ב-2015 הוצגה תערוכת צילומים של לנון ממסעו באפריקה, בשם "Horizons", בגלריית עמנואל פרמין בניו יורק.
Never Gonna Leave This Bed
השיר נכתב על ידי סולן הלהקה, אדם לוין.
ג'וליאן לנון
כתיבה
לנון החל לאסוף מזכרות מתקופת הביטלס לאחר מות אביו. הם פורסמו ב-2010 בספר "Beatles Memorabilia: The Julian Lennon Collection".
חיים אישיים
לנון היה מאורס פעמיים, לאשת החברה לוסי בייליס ולשחקנית אוליביה ד'אבו, אך האירוסין בוטלו בשני המקרים.
לנון מתגורר כיום סמוך למונקו. הוא פעיל בארגונים למען שימור מינים נדירים של בעלי חיים.
גיא ליפקה
גיא ליפקה (נולד ב-3 באפריל 1991) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת שמשון תל אביב.
קריירה
ליפקה התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, וכשהיה בן 18 עבר לקבוצת הנוער של מכבי חיפה, שם שימש כקפטן הקבוצה ועמה זכה באליפות הליגה לנוער. לזכותו של ליפקה 12 הופעות בנבחרת הנערים של ישראל והופעה אחת בנבחרת הנוער.
בקיץ הושאל ליפקה להפועל ניר רמת השרון. ב-13 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 0–2 למועדון ספורט אשדוד, ובסך הכל עד תום עונת 2011/2012 ערך 19 הופעות בליגה. בקיץ הושאל להפועל חיפה, בה שותף בשמונה משחקים במסגרת הליגה והגביע בעונת 2012/2013.
בקיץ שוחרר ליפקה ממכבי חיפה וחתם בהפועל רעננה. ב-19 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 להפועל עכו, ובמשחק זה אף כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל. בעונת 2015/2016 היה שותף להעפלתה של הפועל רעננה לפלייאוף העליון לראשונה בתולדותיה. בספטמבר חזר לקדנציה שנייה ברמת השרון, ובתום העונה שוחרר מהמועדון. בנובמבר חזר להפועל רעננה, ובתום עונת 2017/2018 פרש מכדורגל.
ב-29 בנובמבר 2018 ליפקה חזר מפרישה וחתם בשמשון תל אביב מליגה ב'.
ב-7 ביולי 2019 ליפקה חתם במ.כ. אור יהודה.
החיפוש
החיפוש (באנגלית: The Search, בישראל הוא נקרא בזמנו "איה בני") הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1948. זה אחד הסרטים הראשונים שדנו במצב באירופה לאחר השואה. מיליוני פליטים חסרי משפחה הגיעו לגרמניה וביניהם ילדים יתומים רבים חסרי משפחה וזהות. מוסדות אונרר"א טיפלו בילדים אלה כפי שמתואר בסרט. למרות שברור שרוב הילדים היתומים הם יהודים לא מוזכרת המילה "יהודי" בסרט.
באחת הסצנות נראית קבוצת ילדים במחנה אונרר"א המתכוננת למסע לפלשתינה. הם נמצאים באולם בו תלויים על הקיר מגן דוד ותמונותיהם של הרצל וטרומפלדור ולאחר פקודה בעברית הם צועדים למשאיות בשירת "הנה מה טוב ומה נעים". גם כאן לא מוזכר שהם יהודים.
זה סרטו הראשון של מונטגומרי קליפט ובו כבר הוכיח את יכולתו כשחקן אופי. לתפקיד האם בחר זינמן בירמילה נובוטנה שהייתה זמרת אופרה צ'כית מפורסמת.
תקציר העלילה
רכבת מביאה ילדים פליטים למחנה מעבר של אונרר"א. מקבלת את פניהם מנהלת המחנה גב' מאריי (אלין מקמהון). הילדים צועדים בשקט לחדר האוכל עם פנים נפחדות, חלקם לא יודעים להשתמש בכף לשתיית מרק וחלקם מחביאים פרוסות לחם מתחת לחולצתם. למחרת מתחקרת אותם גב' מאריי באמצעות מתורגמן והם מתארים בשפות שונות מה שעבר עליהם. רק הילד קארל מאליק לא עונה ועל כל השאלות הוא משיב בגרמנית: "Ich weiß nicht" (אינני יודע).
למחרת מועברים הילדים הנפחדים באמבולנסים למחנה אחר. כשהם מריחים גז מהמפלט הם חושבים שזה רכב להשמדה בגז, פורצים את הדלתות ובורחים. אנשי אונרר"א רודפים אחריהם ותופסים אותם. קארל וחברו הצרפתי נאלצים לחצות נהר, הנער הצרפתי טובע וקארל מצליח להגיע לגדת הנהר ולהסתתר. המחפשים מוצאים את גופת הנער הצרפתי ואת כובעו הסרוג של קארל ומניחים שגם הוא טבע. הם מוסרים את הכובע לגב' מאריי.
חנה מאליק (ירמילה נובוטנה) מחפשת את בנה בכל רחבי גרמניה. היא מגיעה לגב' מאריי המציגה את כובעו של קארל והאם מזהה אותו ככובע שהיא סרגה. גב' מאריי אומרת לה שכנראה קארל טבע. האם מקבלת זאת קשות ומתעלפת. היא מתקבלת למחנה להתאוששות וכשגב' מאריי רואה את יחסה הטוב לילדים היא מציעה לה להישאר כמדריכה במקום.
בינתיים מסתובב קארל בין חורבות העיר, לבוש סחבות ומזה רעב. החייל סטיב סטיבנסון (מונטגומרי קליפט) יושב בג'יפ צבאי ולועס כריך להנאתו. הוא מבחין בקארל המסתתר בין החורבות, מבין שהוא רעב ונותן לו את הכריך. קארל אוכל במהירות את הכריך ומנסה לברוח אך סטיב תופס אותו ומביאו לדירתו. קארל מתנגד כי הוא מדמה את סטיב וחברו ג'רי (וונדל קורי) לאנשי אס אס. הוא בורח מהבית, פותח את השער אבל אחר כך נעצר וחוזר.
טיפולו המסור של סטיב גורם לו להתחיל לדבר וסטיב מלמד אותו אנגלית. היות שאינו יודע את שמו קורא לו סטיב "ג'ים". מתפתחת ביניהם ידידות הדוקה וסטיב מתכנן להביאו לארצות הברית ולאמץ אותו. בקשר ביניהם יש עליות ומורדות. באחת הפעמים קארל בורח ומשוטט בעיר ובסביבותיה בניסיון לחפש את אמו. סטיב מחפש אותו וכשהוא מוצא אותו מתפתחת ביניהם שיחה וסטיב אומר לו כי אמו קרוב לוודאי איננה וכי בכוונתו לקחתו לארצות הברית ועם זאת להמשיך לחפש את האם וקארל מסכים.
חנה מאליק מודיעה לגב' מאריי כי מיצתה את עצמה במקום וכי היא רוצה להמשיך למצוא את בנה. היא נפרדת ויוצאת לתחנת הרכבת. בינתיים מביא סטיב את קארל לגב' מאריי ומבקש שיקבלו אותו עד שיסדר את הניירות המתאימים בארצות הברית. הוא אומר שאינו יודע את שמו האמיתי כי לכל שאלה בקשר לזה הוא נענה ב-"Ich weiß nicht". אז נזכרת גב' מאליק בילד שחקרה ולאחר שיחה קצרה הוא מודה שהוא הילד שברח וחצה את הנהר וכי כובעו אבד שם.
גב' מאריי ממהרת לתחנת הרכבת אך הרכבת שהביאה עוד ילדים פליטים כבר עזבה. לשמחתה היא רואה את חנה בין הילדים המוסרת לה שהתחרטה וברצונה לחזור למחנה אונרר"א. במחנה נפגשים קארל ואמו ומתחבקים ובזה נגמר החיפוש.
אלברט גרוס
אלברט גרוס (בהונגרית: Grósz Albert; נאג'ווארד, 12 בינואר 1819 – נאג'ווארד, 18 במרץ 1901) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא עיניים, מנהל בית חולים. הוא היה חבר בשושלת רופאי העיניים רב-דורית. אביו היה פרידייש גרוס (1798–1858), בנו היה אמיל גרוס (1865–1941), ונכדו היה אישטוואן גרוס (1909–1985), כולם היו רופאי עיניים.
ביוגרפיה
אלברט גרוס סיים את הגימנסיה בנאג'ווארד והמשיך את לימודיו באוניברסיטת וינה, שם קיבל ב-1845 את התואר ברפואה, וכן הסמכה בכירורגיה וברפואת עיניים. לאחר סיור לימודי קצר בחו"ל השתקע בנאג'ווארד ב-1846. בתקופת מהפכת 1848 בהונגריה ומלחמת העצמאות (כפי שההונגרים מכנים) בשנים 1848–1849 היה תחילה רופא צבאי כללי ב"מחנה דנובה התחתונה" של הצבא ההונגרי ולאחר מכן מנהל בתי החולים הצבאיים בנאג'ווארד. מ-1852 עד 1867 היה הרופא הראשי של העיר נאג'ווארד ומ-1867 היה גם רופא משפטי מלכותי. בשנת 1867 קיבל את צלב הכבוד המוזהב של מסדר פרנץ יוזף. ב-1858 קיבל לידיו את ניהול בית החולים לעיניים שייסד אביו, פרידייש גרוס. הוא היה "חבר יוצא מן הכלל" ב"מועצה הלאומית לבריאות הציבור" בהונגריה.
מאמריו (מבחר)
הם הופיעו תדיר בכתבי העת הבאים:
עונת 2002/2003 בסרייה א'
עונת 2002/2003 בסרייה א' הייתה העונה ה-101 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-15 בספטמבר 2002 והסתיימו ב-24 במאי 2003.
בליגה השתתפו 18 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
קומו, מודנה, רג'אנה ואמפולי היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
יובנטוס זכתה באליפות הליגה בפעם ה-27 בתולדות המועדון.
בסיום העונה, ב-3 באוגוסט 2003 נערך משחק של הסופר קאפ האיטלקי בו יובנטוס ניצחה את מילאן 5:3 בבעיטות עונשין (1:1 לאחר הארכה) וזכתה בגביע.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו אטאלנטה, פיאצ'נצה, קומו וטורינו. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו רובור סיינה, סמפדוריה, לצ'ה ואנקונה.
כדורגלנים מצטיינים
כריסטיאן ויירי שחקנה של אינטר כבש 24 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
התאחדות הכדורגל האיטלקית העניקה פרסים לשחקנים מצטיינים:
גלוריה בס
גלוריה בס (נולדה ב-4 באפריל 1985) היא שחקנית וכותבת ישראלית.
ביוגרפיה
גדלה בשיכון המזרח בראשון לציון. סבתה מצד אימה ג'ינה היא נכדתו של רב גדול בלוב ומתמצאת בתורת הנסתר. אמה, אשת שיווק ואביה הוא פיזיקאי, מנהל פרויקטים באל-אופ. לגלוריה אח גדול, ושלוש אחיות חורגות מאביה.
מגיל צעיר מאוד גלוריה נמשכה למשחק, ולמדה דרמה ופסנתר. בהיותה בת 11 הוריה התגרשו, אז חל מפנה מהיציבות הכלכלית והילדות המאושרת. גלוריה עברה להתגורר עם אמה, שחזרה בתשובה ועברה דירה מדי שנה. בגיל 16 עברה להתגורר לבדה בתל אביב, בה היא מתגוררת מאז. סיימה ללמוד בתיכון אנקורי, נסעה לחצי שנה ללונדון לעבוד. מששבה למדה שנה משחק מול מצלמה בבית הספר "אימפרו" ותסריטאות באוניברסיטה הפתוחה.
במשך חמש שנים עבדה גלוריה בס בתיאטרון הקאמרי ובתיאטרון בית ליסין באביזרים ותלבושות. בקאמרי הכירה את שלמה בר אבא, שהפך למורה העיקרי שלה לכתיבה ומשחק. השניים החלו לשתף פעולה ולכתוב יחד. היא החלה ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב. בשנה השנייה ללימודיה עברה תאונת דרכים שהותירה אותה נכה, עברה תהליך שיקום בן שנה וחצי ולמדה ללכת מחדש. בתקופה זו למדה עריכת מוזיקה. מששבה לניסן נתיב עשתה פעמיים את שנה ב'. בשנה ג' ללימודיה שיחקה בתפקיד בטי בהצגה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר, בתפקיד קקה בהצגה "מהומות קיוג'ה" מאת קרלו גולדוני, בתפקיד הילדה בהצגה "רוברטו צוקו" מאת ברנאר מארי קולטס. כמו כן שיחקה ב"קופידון עייף", מופע שירים של ז'ורז' ברסאנס, בו שיחקה את אינגה, זמרת ברים שוודית. לכבוד ההפקה למדה שוודית. סיימה את ניסן נתיב בסוף 2012. איתה למדו, בין השאר, אור בן מלך ובר שדה.
בסדרה "עספור" גילמה גלוריה בס את דמותה של סיון אמויאל, אחותו של מוטי (שלום מיכאלשווילי). סיון מצליחה בלימודיה, אך כמעט מדרדרת לפשע בגלל הצורך בכסף שמשפחתה העניה אינה מסוגלת לספק לה. שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "עבודה ערבית". הצטלמה לעונה השנייה של הסדרה "נויורק". השתתפה בשתי פרסומות לסלקום.
בס שיחקה ב"כיפור", סרט הגמר של סיון מור במכללה האקדמית בית ברל. גילמה את דמותה של נטע, צעירה תל אביבית, שבערב יום כיפור דורסת באופניה את מאיר (שלמה בראבא), דתי אלמן וערירי בן 65. לאט נרקמת בין השניים מערכת יחסים. הסרט הוקרן מספר פעמים בערוץ 2 והציג בפסטיבלי קולנוע ברחבי תבל.
בשנת 2012/3 מגלמת את דמותה של איפיגניה בהצגה "איפיגניה" מאת אוריפידס, שמציגה בתיאטרון באר שבע, בבימויו של גדי רול. אגממנון (אמיר קריאף) מחליט להקריב את בתו איפיגניה, כדי לשכך את זעמה של האלה ארטמיס.
מולי להד
מולי (שמואל) להד (נולד ב- 5 ביוני 1953) הוא פרופסור ופסיכולוג ישראלי, הנחשב למומחה בינלאומי בטיפול בפסיכוטראומה. מייסד מרכז משאבים בקרית שמונה, מפתח מספר שיטות התערבות וטיפול, ומרצה במכללת תל-חי, פרופסור חבר. חיבר למעלה מ-35 ספרים בתחום.
קריירה
מודלים אלה שימשו את להד בפעילותו באזורי אסון דוגמת רעידת האדמה באיזמיט, טורקיה בשנת 1999, באסון התאומים בשנת 2001, באסון הצונאמי בסרי–לנקה בשנת 2004 ובצונאמי ביפן בשנת 2011.
מלבד עבודתו במרכז משאבים, שימש כמנהל מערך השירות הפסיכולוגי החינוכי (שפ"ח) בקרית שמונה (1984–1988) ומרצה לביבליותרפיה באוניברסיטת חיפה (1986–1989). הקים את המסלול לדרמה תרפיה במכללה האקדמית תל-חי 1988. במהלך השנים כתב 35 ספרים מקצועיים ואינספור מאמרים. בשנת 2017 קיבל אות הוקרה מארגון הבריאות העולמי עבור פעילותו ההומניטארית באירועי אסון בעולם ושימש כיועץ בנאט"ו.
משפחה
להד התאלמן מורד בשנת 2001. כיום נשוי לנגה גולדרינג, מרצה לדרמה-תרפיה, סופרת ומורה ליוגה.
בשנת 2009 נהרג עמרי, בנו של להד, במהלך טיול בדרום-אמריקה
בסיס אספרנסה
בסיס אספרנסה (ספרדית: Base Esperanza, מילולית: בסיס התקווה) הוא בסיס מחקר אזרחי ארגנטינאי הממוקם במפרץ התקווה שבקצה חצי האי טריניטי, בארץ גרהאם, שבחצי האי האנטארקטי. הבסיס הוא אחד משני מקומות היישוב האזרחיים היחידים שביבשת (השני הוא וילה לה אסטרלאס הצ'יליאני).
הטמפרטורה הממוצעת היא 5.5 מעלות מתחת לאפס, כשבחורף הטמפרטורה צונחת ל-10 מעלות מתחת לאפס, ובקיץ הטמפרטורה הממוצעת היא כ-2 מעלות צלזיוס. רק כחודש בשנה הטמפרטורה היא מעל לנקודת הקיפאון, ולכן האזור מוגדר על פי שיטת קפן כטונדרה ארקטית. החל מאז 1948 הטמפרטורה הממוצעת עולה ב-0.0315 מעלות צלזיוס בשנה, כשבעיקר החורפים קרים פחות. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה במקום, הייתה ב-6 בפברואר 2020 (באמצע הקיץ האנטארקטי), כשנמדדה טמפרטורה של 18.3 מעלות צלזיוס
בבסיס נולד בינואר 1978 אמילו מרקוס פלמה, האדם הראשון שנולד באנטארקטיקה. הבסיס גם מהווה מוקד תיירותי, עם ממוצע של כ-1,100 תיירים בשנה. ב-9 במרץ 2002, הנפיק הדואר הארגנטינאי בול לכבוד הבסיס. בשנת 2008 הותקנה טורבינת רוח על האי, המייצרת חשמל עבור תושבי הבסיס.
המהומות בהר הבית
המהומות בהר הבית הן מהומות של פלסטינים וערבים ישראלים שהתרחשו בהר הבית החל משנות התשעים ועד העשור השלישי של המאה ה-21.
רקע
הר הבית הוא המקום הקדוש ביותר לעם היהודי, בו שכנו בית המקדש הראשון ובית המקדש השני, ולפי היהדות זהו המקום בו צריך להיבנות בית המקדש השלישי.
מסגד אל-אקצא השוכן בהר הבית הוא המקום השלישי בחשיבותו באסלאם, ולפי המסורת המוסלמית מוחמד עלה ממנו השמיימה עם המלאך גבריאל.
בתקופת השלטון המוסלמי בירושלים נאסר על יהודים לעלות להר הבית. איסור זה נמשך ואף התעצם בתקופות שלטונם של הממלוכים והעות'מאנים. בתחילת שלטון המנדט הבריטי הותרה הכניסה להר הבית לבני כל הדתות, אך לאחר מאורעות תרפ"ט אסרה הנהלת הווקף על כניסת יהודים להר הבית. איסור זה נמשך גם תחת השלטון הירדני. לאחר מלחמת ששת הימים, למרות הכרזת ריבונותה של ישראל על מזרח ירושלים ממשלת ישראל השאירה את ניהול הר הבית בידי הווקף המוסלמי, ועודדה יהודים להתפלל בכותל המערבי ולא בהר הבית.
קיימת התנגשות מובנית בין הריבונות הישראלית בהר הבית לבין הנהלת אנשי הווקף בהר והיחסים הם מתוחים. בין הסוגיות שבמחלוקת הפיקוח על הכניסה להר, מצלמות וגלאי נשק בכניסה, עליית יהודים להר הבית ועוד. אנשי דת מוסלמים טוענים לעיתים כי הישראלים משנים את הסטטוס קוו על מנת לפגוע במסגד אל אקצא, ובכך מעודדים את ההמונים לקיים מהומות הכוללות אלימות וקריאות להרג יהודים. במקרים בהם המתפרעים מנסים לפגוע בכוחות הביטחון וביהודים שעולים להר הבית. כוחות הביטחון מרחיקים אותם על מנת לאבטח את עליית היהודים להר, ובתוך כך פעמים רבות מונעים מהיהודים לעלות להר הבית.
מאורעות תרפ"ט
בליל יום כיפור, 23 בספטמבר 1928, התכנסו מאות יהודים להתפלל ברחבת הכותל וקבעו מחיצה בין נשים וגברים, בניגוד לסטטוס קוו בימי המנדט שהתבסס על גזירת השלטון העות'מאני על היהודים שלא להציב ברחבת הכותל שום דבר קבוע מספסל ועד ארון. סגן מושל ירושלים התנגד למחיצה, ובכך גרם להתמרמרות בקרב היהודים. נציגיהם פנו לממשלת המנדט הבריטי לביטול איסור המחיצה. נגד היהודים יצא המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני. הערבים ראו במעשה היהודים ניסיון השתלטות על הר הבית, וטענו שהכותל הוא חלק מחומת חרם א-שריף, אחד המקומות הקדושים לאסלאם, והחלו בהתגרויות ביהודים. בקרב ההמון הופץ ציור ובו תמונת "כיפת הסלע" כשהדגל הציוני מתנוסס עליו, בטענה שמדובר בציור מן התעמולה הציונית, המעיד על שאיפות היהודים להשתלט על הר הבית. לדברי המזרחן יהושע פורת, פרשת הכותל אפשרה לאל-חוסייני והמועצה המוסלמית העליונה לספק ממד דתי למאבק הלאומי נגד היהודים ובדרך זו לגייס את תמיכת השכבות העממיות, "שהסיסמאות הלאומיות לא דיברו אל ליבם עד אז". מיד לאחר התקרית הם פתחו במסע תעמולה נמרץ להגנת מסגד אל-אקצא ושמירת זכויות המוסלמים בכותל, שהוחשב כקדוש למוסלמים בהיותו חלק מחומת המסגד.
מהומות 1990
ב-8 באוקטובר 1990 בחול המועד סוכות תשנ"א התרחשו בהר הבית מהומות שכללו יידוי אבנים של מפגינים מוסלמים לעבר מתפללים יהודים ברחבת הכותל המערבי שמהן נפצעו 34 מתפללים וכן השתלטות על תחנת המשטרה בהר, ובהמשך להרג 17 פלסטינים ופציעת יותר ממאה מירי שוטרי משטרת ישראל. האירוע הביא לגינוי ישראל באו"ם ולמתיחות בין ישראל לארצות הברית על רקע מלחמת המפרץ.
מהומות 2000
בערב ראש השנה ה'תשס"א, 29 בספטמבר 2000, התרחשו התפרעויות של המון ערבי בהר הבית שהחלו בעת ביקור יושב ראש האופוזיציה אריאל שרון במקום יום קודם לכן, דוכאו על ידי המשטרה, והתחדשו למחרת לאחר תפילת יום השישי. בעקבות ההתפרעויות פרצו שוטרי משטרת ישראל להר הבית תוך שימוש באמצעים לפיזור הפגנות ובנשק חם. ההתפרעויות התפשטו גם למקומות אחרים במזרח ירושלים ולמספר ערים פלסטיניות ביהודה ושומרון. במהומות בהר הבית נהרגו ארבעה פלסטינים, ושלושה נוספים נהרגו במוקדים אחרים בעיר (ברובע המוסלמי ובהר הזיתים), כ-200 פלסטינים וכ-50 שוטרים נפצעו במהלכן. מהומות אלו נחשבות למהומות הראשונות באינתיפאדה השנייה, ולתחילת גל מהומות נרחב ששטף אזורים פלסטינים ומקומות יישוב של ערביי ישראל בראשית האינתיפאדה השנייה.
מהומות 2015
בערב ראש השנה ה'תשע"ו (ספטמבר 2015).החלו התפרעויות של המון ערבי בהר הבית. ב-13 בספטמבר 2015 לפנות בוקר פרצו שוטרי משטרת ישראל להר הבית תוך שימוש באמצעים לפיזור הפגנות כדי למנוע התפרעות מתוכננת של ערבים. ההתפרעויות התפשטו גם למקומות אחרים במזרח ירושלים ולמספר ערים פלסטיניות ביהודה ושומרון. במהלך המהומות הערבים יידו אבנים ובקבוקי תבערה, מהם נהרג יהודי. המהומות הביאו לפרוץ גל טרור, שהמשיך גם בשנת 2016.
מהומות 2017
ביולי 2017 פרצו עימותים בין פלסטינים ממזרח ירושלים לכוחות הביטחון הישראלים. העימותים החלו בפיגוע הירי על הר הבית ביום שישי, 14 ביולי 2017. לאחר הפיגוע, באופן תקדימי, משטרת ישראל סגרה את מתחם הר הבית אף למוסלמים (בימי שישי הכניסה ליהודים אסורה ממילא) ומנעה את תפילות יום השישי בו. יומיים לאחר הפיגוע פתחה המשטרה את המתחם למתפללים עם הצבת גלאי מתכות בכל כניסותיו. החלטה זו עוררה מחאה בציבור המוסלמי ובתגובה פלסטינים ממזרח ירושלים החלו במהומות אלימוֹת והתפרעויות ופתחו בעימותים נגד כוחות המשטרה. במקביל לעימותים בהר הבית חלה עלייה בפיגועי הטרור בישראל.
מהומות 2021
במאי 2021, במסגרת המהומות בישראל 2021, התעמתו ערבים מוסלמים עם שוטרים בהר הבית. לאחר ההתפרעות בהר, המשטרה השליכה רימוני הלם בתוך מסגד אל אקצא, חמאס שלח אולטימטום בדרישה מישראל לפנות את כוחותיה מהר הבית ושייח ג'ראח, ועם פקוע האולטימטום ביום ירושלים שיגר מטח רקטות מרצועת עזה לכיוון אזור ירושלים ולערים אחרות. בתגובה ישראל פתחה במבצע שומר החומות. החל מליל 10 במאי, התפשטו המהומות מירושלים לערים ערביות ומעורבות בישראל.
מהומות 2022
באפריל 2022, בעיצומו של חודש הרמדאן, פרצה סדרת עימותים בין שוטרים ישראלים לפלסטינים וערביי ישראל ממזרח ירושלים שהתרחשו בהר הבית ובתוך מסגד אל-אקצא. העימותים החלו ב-15 באפריל 2022, בלילה שלפני ליל הסדר ה'תשפ"ב, כאשר פרצו שוטרים למסגד אל-אקצא, כדי לעצור פלסטינים שאגרו אבנים וקרשים במסגד ויידו אבנים לעבר השוטרים ולעבר הכותל המערבי. במסגרת העימות נפצעו מעל ל-150 פלסטינים ובסך הכל נעצרו כ-400 פלסטינים. בסך הכל נפצעו כשלושה שוטרים ישראלים בעימות. ב-5 במאי, ד' באייר יום העצמאות, התחדשו המהומות בעקבות פתיחה מחודשת של ההר לעליית יהודים.
מהומות 2023
מהומות הר הבית (2023) היו עימותים בין פלסטינים וערבים ישראלים ממזרח ירושלים לבין שוטרי משטרת ישראל שהתרחשו במסגד אל-אקצא שבדרום הר הבית. העימותים אירעו בלילה שבין ה-4 ל-5 באפריל 2023, הלילה שלפני ליל הסדר ה'תשפ"ג בחודש הרמדאן, כאשר נכנסו שוטרים למסגד אל-אקצא בהר הבית, כדי להוציא מאות מוסלמים שהתבצרו במסגד. במהלך הוצאתם, המתבצרים יידו אבנים וזיקוקים לעבר השוטרים, שפינו אותם בכוח. כתוצאה מהעימות בעת פינויים נפצעו מספר שוטרים ומעל ל-14 מתבצרים, ונעצרו מאות מהם.
העימות גרר תגובות גינוי רבות כלפי ישראל בעולם הערבי, ובמהלך חג הפסח נורו לעבר ישראל מטחים של רקטות מרצועת עזה, לבנון ומסוריה ושני פיגועים בבקעת הירדן שבמהלכן נרצחו שלושה נשים מאותה משפחה, ובטיילת בתל אביב שבמהלכן נפצעו 7 תיירים מבריטניה ומאיטליה ונרצח תייר איטלקי בעת ששהה בחופשה.
חינוך נשים בדת הבהאית
חינוך נשים בדת הבהאית מייצג עיקרון דתי מרכזי, והוא שוויון מגדרי הנגזר משוויון אנושי אוניברסלי המנחה את אורך חייהם של מאמינים בהאים. הקהילה הבהאית ניהלה בתי ספר לבנות באיראן וסביבתו במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, ומאז הקהילה הבינלאומית מנהלת בתי ספר בלתי פורמליים בקיץ על מנת להמשיך את המגמה של חינוך שווה ומודרני לכל ילדיה. החובה הערכית של חינוך של נשים כמימוש של שוויון מגדרי הופיעה לראשונה בהוראה רדיקלית של בהאא אללה באמצע המאה ה-19, ופגש התנגדות רבה באיראן של ימיו.
היסטוריה
על אף החשיבות הרבה שמנהיגי הדת ייחסו לחינוך, האפליה הדתית נגד הקהילה הבהאית באיראן מנעה את היווסדותם של בתי ספר פורמליים של הקהילה הבהאית עד לשנת 1897. הקהילה הבהאית הבינלאומית יסדה וניהלה בתי ספר המחנכים לאור עקרונות הדת בשנים 1897–1929 באשגבאט ועד 1934 באיראן. משם, הגיעו לטורקמניסטן הרוסית והמוסדות זכו להכרה אצל קהילות דתיות אחרות בשל חוזקם האקדמית. מבין המוסדות הראשונות, נוסדה בית הספר לבנות "מאהבאת" לצד בית הספר "טאייד" לבנים במחוז המאדן באיראן בשנת 1909. "מאהבאת" זכה לקבל את שמו ישירות מאת עבד אל-בהאא בעצמו אשר תמך בו בהמשך דרכו.
בית ספר בהאי מוצלח במיוחד שזכה להכרה ממשלתית וכללית רחבה בתור אחד המוסדות החינוכיים הטובים ביותר באיראן הוא בית הספר "טרביית" בתהרן. לאור הצלחתו, ובתגובה לדגש של עבד אל-בהאא על חינוך נשים כחובה דתית, נוסדה בית הספר "טרביית אי-בנת", טרביית לבנות בשנת 1911, על שם ד"ר אתה-אללה בקשאיש. נשים בהאיות דגולות מהקהילה האמריקאית הגיעו לבית ספר על מנת לחנך בו, כולל ד"ר סוזן מודי, ד"ר ג'נביב קוי, ליליאן קאפס וגב' אדלייד שארפ. התחילו את המוסד עם שש שכבות וקורסים מיוחדים לבנות עד גיל 20, ובשנה 1919 חינכו כ-400 תלמידות. לאחר כעשור, הצליחו לפתח את בית הספר עד כדי לימודים של 11 שכבות וחינכו בכל שנה כ-719 תלמידות, ביניהם 359 בהאיות, 352 מוסלמיות ו-8 יהודיות. בשנה 1929 הוא נהיה בית הספר הגדול ביותר לנשים במדינה, וכ-46% אחוז מהנשים שלמדו בבית ספר עם הכרה ממשלתית באיראן למדו בטרביית.
בשנה 1928 נוסדה בית הספר סאאדת לבנות לצד בית ספר לבנים באותו כפר שנוסד ב-1912 כענף של בית הספר טרביית. בית הספר זכה לבניין משלו וכלל כיתות בשלוש שכבות וזכה להכרה רשמית ממשלתית בשנה 1929. ב-1930, הורחב בית הספר סאאדת לכלול שש שכבות של תלמידות, ובשנים 1932–1934 כל 24 הבנות של השכבה המסיימת עברו בהצלחה את הבחינות הממשלתיות. בשנה 1934 בית הספר נסגר על פי צו ממשלתי.
בשנה 1935, סגן השר לחינוך הוציא הוראה ממשלתית על סגירתו של בית הספר טרביית, ולאחריו נסגרו כל בתי הספר הבהאים באיראן. כל השתדלות מהצד הבהאית מאז לא פגש הצלחה בניסיון להפוך את החוק ולהחזיר את בתי הספר של הדת. מאז, הוקמו בתי ספר בלתי פורמליים חינמיים ועונתיים בקיץ בהם מחנכים ילדים בהאים בהיסטוריה הבהאית, במחשבה הבהאית ובחוקים ואדמיניסטרציה של הדת. התופעה החלה בארצות הברית ב-1927 ואומצה על ידי קהילות ברחבות העולם.
מעמדן של נשים והערך של שוויון מגדרי בחינוך
הערך של שוויון בין המינים ניכר כעקרון מרכזי במחשבה הבהאאית מאז תחילתה של הדת. מייסד הדת הבהאאית, הבהאא אללה (1817–1892) לימד ששוויון בין נשים וגברים מהווה חובה מוסרית, חברתית ורוחנית. בנו של הבהאא אללה, עבד אל-בהאא (1842–1921) פעל בהנהגת המאמינים הבהאאים באיראן לדאוג לחינוך של נשים אשר ראה כמטרה חשובה אף יותר מחינוכם של גברים. בנוסף, הוא טען כי חינוך הוא האמצעי המכריע אשר יוביל לשוויון מעמדן של נשים וגברים. יורשו בהנהגת הקהילה הבהאאית, שוגי אפנדי (1897–1921) הדגיש את החשיבות כי לכל קהילה תהיה בית ספר משלה שדואג לתלמידים ותלמידות כאחד. ישנן נקודות השקה לא מעטות בין עקרונות של הדת הבהאית ומוסריות חילונית מערבית עכשווית אשר תרמה להתפתחותה של הדת ברחבי העולם. הערך של חינוך של נשים מהווה דוגמה לדמיון מסוג זה, כאשר לטענת הבהאים ההנחיה לשוויון חינוכי של הבהאא אללה הקדים ב-50 שנה את ההתעוררות המערבית לסוגיה זו כאמת מוסרית אוניברסלית.
מקורות בהאים ספורים מתייחסים לחשיבות של חינוך נשים לא רק כחובה מוסרית דתית אלא כדרך ממשי להשפיע על תנאי איכות החיים של האוכלוסייה הבינלאומית. מחקרים שצוטטו במאגר הספרייה הבהאית המקוונת, וכן בפגישות של נציגי הקהילה הבינלאומית הבהאית באו"ם, מוכיחים שישנה השפעה ממשית חיובית על תנאי החיים של חברה מסוימת בשל הגברת הנגישות של חינוך לנשותיה.
נוסף על כך, הכתבים הבהאים מדגישים את הערך של חינוך של נשים בתור תרומה למימוש יכולתן כאמהות, המחנכות הראשוניות של הדור הבא, הן בהעברת ידע לילדיהן והן במסירת ערכים חברתיים.
השפעת החינוך הבהאי של נשים באיראן
חינוך מודרני של נשים באיראן החלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 אך הגישה לחינוך זה נשאר מצומצם עד תחילת המאה ה-20. מוסדות חינוך של דתות מיעוט כגון בתי הספר של הדת הבהאית תרמו רבות להנגשת חינוך לנשים. בית הספר הבהאי הראשון לנשים נוסדה באיראן ה-1909 בקזווין ובמהלך 20 שנה נוסדו עוד כ-20 בתי ספר נוספים. בשנת 1933, כ-1,458 נשים למדו במוסדות בהאים באיראן, אשר היווה כ-4% של סך הנשים המשתתפות במערך החינוכי המדיני. אחוז זה מרשים במיוחד ביחס לכך שהאוכלוסייה הבהאית היוותה פחות מאחוז אחד של האוכלוסייה האיראנית.
המגמה הבהאית להנגיש חינוך מודרני ופורמלי לנשים באיראן נאלצה להתמודד עם אתגרים רבים. הקהילה הבהאית אשר היוותה בתחילת המאה העשרים כחצי אחוז מהאוכלוסייה האיראנית, סבלה מאחוזים גבוהים של עוני ואנאלפביתיות. בתי הספר לבנות שהם ייסדו התמודדו עם קשיים רציניים בחוסר חמור במשאבי אנוש ואמצעים כלכליים. נוסף על כך, נאלצו להתמודד עם התנגדות תרבותית עזה לחינוך של נשים שהתקיימה בחברה המסורתית, יחד עם התנגדות לאמצעי חינוך מודרניים או פשוט העדפת החשיבות של חינוך של בנים. מעבר לכך, התקיימה התנגדות כללית לקהילה הבהאית מצד הממשל. למרות כל הקשיים הללו, הקהילה הבהאית התמידה במאמציה להקים מוסדות לימוד רציניים לבנות ואף הצליחו במטרה זו לתקופה מתמשכת.
ההשפעה האמריקאית על חינוך נשים בדת הבהאית
ישנה השפעה ניכרת של הקהילה הבהאית מארצות הברית על הקמתם והפעלתם של מוסדות החינוך הבהאים ברחבי העולם. יש חוקרים אשר רואים בגל של פתיחת בתי ספר בהאים באיראן כתוצאה לא רק של תנודות פוליטיות פנימיות של הקהילה האיראנית אלא כתוצר של ההשפעה של הקשרים בין האיראנים והאמריקאים. באופן ספציפי, הצלחתו של בית הספר "טרביית" לבנות מיוחסת לתמיכתם של פטרונים אמריקאים אשר דחפו את המוסד לכיוונים מודרניים יותר בגישה החינוכית שלו. ארגון המבוסס בוושינגטון, החברה הפרסית-אמריקאית לחינוך, PAES, מימן את הקמתו של בית הספר טרביית ומצא אנשי חינוך ואדמיניסטרציה מהקהילה הבהאית האמריקאית לבוא לעבוד בו. מביניהם, ד"ר סוזן מודי וד"ר ג'נביב קוי עזרו להתרים כספים להמשיך לתחזק את בית הספר לבנות כשהוא פגש בקשיים כלכליים, ופנו למאמינים בהאים בארצות הברית במכתבים ב-1926 לתרום בקריאה לא להתעלם מהחשיבות של חינוך של נשים מתוך עקרונות הדת. בשנה 1927 פנה שוגי אפנדי בעצמו לקהילה האמריקאית לשלוח נציגים לפקח על החינוך של הבנים והבנות במוסדות הבהאים האיראניים.
לואי פאבר (כומר)
לואי פאבר (בצרפתית: Louis Favre; 1910, בלוו – 16 ביולי 1944, סנו ) היה כומר קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת שנרצח על ידי הגרמנים.
קורות חיים
פאבר שירת בצבא הצרפתי בין אוקטובר 1932 לאוקטובר 1933 ושוחרר בדרגת רב-טוראי. הוא שב ללימודיו בפריבור ובשנת 1934 נשבע את שבועותיו הדתיות.
פאבר הוסמך לכמורה בשנת 1936 ושירת בקהילה בשווייץ (מוסד פלורימון - Institut Florimont - שליד ז'נבה) וכן בקהילות באזור מזרח צרפת, ליד הגבול עם שווייץ. הוא היה אוהד כדורגל ותיאטרון, כתב מחזות והעלה אותם עם תלמידיו הצעירים על במת התיאטרון שפעל בבית הספר בפלורימון.
בשנת 1939 החל פאבר לעבוד בתור מורה בבית הספר בו למד כנער, ז'ובנה.
פעילותו בתקופת השואה
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שב פאבר והתגייס לצבא הצרפתי. באוגוסט 1940, לאחר פלישת גרמניה לצרפת וכניעת צרפת, שב פאבר לכפרו ויל-לה-גרן והמשיך להורות בבית הספר. בשנת 1941 שב לתקופה קצרה להורות במוסד פלורימון בשווייץ.
באפריל 1942 שב פאבר לצרפת והיה חבר במספר תאי מחתרת נגד הגרמנים ונגד שלטונות משטר וישי ששיתפו עמם פעולה. הוא סיפק מידע מודיעיני לקבוצות מחתרת באזור וכן לאנשי מודיעין של בעלות הברית שהיו ממוקמים מעבר לגבול, בשווייץ.
לאחר המעצרים ההמוניים של קיץ 1942 באזור הכבוש הבריח האב פאבר יהודים רבים מצרפת אל מעבר לגבול שווייץ, בשיתוף פעולה עם אנשי צוות נוספים בבית הספר, בהם האב ז'ילבר פרנו ורמון בוקאר (Raymond Boccard) שלימים הוכרו גם הם בתור חסידי אומות העולם. בין המבקשים להימלט היו גם חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית, טייסי בעלות הברית שמטוסיהם הופלו וכן צעירים נוצרים רבים שביקשו לברוח משירות החובה של הצרפתים בגרמניה הנאצית, אליו גויסו בכפייה למעלה מ-100,000 צעירים צרפתים בשנות מלחמת העולם השנייה. מאות פליטים עברו את הגבול באזור פעילותם של פאבר וחבריו, ובסיועם.
בפברואר 1944 פשטו הגרמנים על בית הספר בו לימד האב פאבר, עצרו חלק מחברי הסגל החינוכי, חקרו אותם וסגרו את בית הספר. פאבר נמלט והסתתר, אך כששמע שחבריו נחקרים באלימות, הסגיר את עצמו כדי למנוע את המשך סבלם. רוב חבריו שוחררו אך פאבר נחקר באלימות ולאחר מספר חודשים במעצר, במספר בתי כלא, הוצא להורג בסנו, ליד ויל-לה-גרן, עם שבעה אסירים נוספים. הוא סירב להצעות של חבריו למחתרת להיות מוברח מבית הכלא, שכן חשש שהגרמנים ינקמו בחבריו שייוותרו בכלא.
הנצחה
בכניסה לבית הקברות באנמס קיימת אנדרטה לזכר פאבר ושלושה מחבריו למחתרת שנרצחו על ידי הגרמנים. כתביו של פאבר שמורים בארכיון בז'נבה.
בשנת 1986 הוכר פאבר על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
הדרזדן דולס
הדרזדן דולס (באנגלית: The Dresden Dolls) הם צמד מוזיקאים אמריקני מבוסטון. הלהקה שהוקמה בשנת 2000 כוללת את אמנדה פאלמר (שירה, פסנתר, מפוחית, יוקולילי) ובריאן ויגיליון (תופים, כלי הקשה, גיטרה, גיטרה בס, שירה). השניים מתארים את סגנונם כ"פאנק קברט ברכטיאני", מונח שהומצא על ידי פאלמר כיוון שהייתה "מבועתת" מהאפשרות שהעיתונות תמציא כינוי "שיכלול את המילה גותי". הדרזדן דולס הם חלק מתנועת קברט אפל שהחלה לתפוס תאוצה החל מראשית העשור הראשון של המאה ה-21.
הקמת הלהקה
הצמד הוקם שבוע לאחר שויגיליון צפה בפאלמר מופיעה במסיבת ליל כל הקדושים. האופי הקברטי של ההופעות מתבטא גם באיפור הדרמטי והבגדים המוחצנים בהם לבוש הצמד. הלהקה מעודדת את מעריציה להשתתף בהופעות כפסלים חיים, הולכים על קביים, יורקי אש, ואמני מיצג.
שמה המקורי של הלהקה היה "Out of Arms" ובשלב מסוים שונה לשם הנוכחי. השם נבחר בעקבות הפצצת דרזדן, ובובות החרסינה שהיו סימן ההיכר של העיר לפני מלחמת העולם השנייה, שיר בשם זה של להקת "The Fall" והתייחסות לספרה של ו. ס. אנדרוז, פרחים בעליית הגג בו הגיבורים זהובי השער וכחולי העיניים מכונים "בובות דרזדן". השם גם מתקשר לרפובליקת ויימאר ולתרבות הקברט שלה. בנוסף, פאלמר "מחבבת את ההקבלה בין דרזדן (הרס) ובובות (תמימות, עדינות) בגלל הדמיון לדינמיקה של המוזיקה שיכולה להפוך מלחישת ילד לצווחת באנשי תוך שניות".
המשך הדרך
הצמד נכלל בהופעת וובקאסט שהייתה חלק מטקס הענקת פרס איג נובל 2002, בקיימברידג', מסצ'וסטס. לאחר הוצאה עצמית של דמו, שוחרר ב-2001 אלבומם הראשון, "A Is for Accident", אוסף שכלל בעיקר הקלטות מהופעות ולאחריו, ב-2003, אלבום שנשא את שם הלהקה, שהופק והוקלט על ידי מרטין ביסי. במרץ 2005 ליווה הצמד את ניין אינץ' ניילס בסיבוב ההופעות שלהם. ביוני של אותה שנה, אירחו הדרזדן דולס מופע חינם בפאראדייז רוק קלאב בבוסטון. לאחר שתקלה חשמלית עיכבה את ההופעה, הפכו רחובות העיר לבמה זמנית עבור אמנים רבים (פסלים חיים, הולכים על קביים, יורקי אש) שהגיעו מרחבי העולם כדי לבדר את הקהל. האירוע כולו צולם ויצא לאור כ-DVD בשם "Live: In Paradise".
אלבומם השני "...Yes, Virginia" יצא לאור ב-14 באפריל 2006. בקיץ של שנה זו הופיעה הלהקה בפסטיבלים "סאות' ביי סאות'ווסט", "פסטיבל רדינג ולידס" ו"לולפלוזה" בנוסף למופע החימום בסיבוב ההופעות של פאניק! אט דה דיסקו. ביוני 2006 פרסמה פאלמר את "המדריך לדרזדן דולס", שכלל את היסטוריית הלהקה, את אלבומם הראשון, אוטוביוגרפיה חלקית, וכן את מילות השירים, תוויהם והערות.
בינואר 2007 הצמד יצא להפסקה זמנית. פאלמר עבדה על אלבום סולו "Who Killed Amanda Palmer" וויגולין הופיע עם ג'ס מאלים וכן עם להקות בוסטוניות אחרות. ביוני של אותה שנה הצטרפו למסע ההופעות "True Colors Tour" שכלל הופעת בכורה באולם המוזיקה רדיו סיטי וביקורת ראשונה בניו יורק טיימס. בינואר 2008 החלו להקליט את אלבום האולפן הרביעי שלהם "...No, Virginia" ששוחרר במאי וכלל הקלטות בי סייד, הקלטות נדירות, הקלטות חדשות של שירים מאלבומים קודמים וגרסאות כיסוי. מאלבום זה שוחרר סינגל אחד "Night Reconnaissance". ביולי של אותה שנה יצא לאור ספרה השני של הלהקה, "The Virginia Companion".
הפסקה וחזרה
בשנת 2008 הפסיק הצמד להופיע, כאשר לדברי ויגיליון, אין בעיות בקשר בינו ובין פאלמר והם ישובו להופיע כשיגיע הזמן הנכון. שמועות על איחוד ב-2009 הוכחשו על ידי פאלמר, אך בספטמבר 2010 הודיעו השניים, בסרטון שהעלו ל-YouTube, על מסע הופעות חדש של הלהקה.
Numb (שיר של לינקין פארק)
Numb הוא שיר של להקת הרוק האמריקנית לינקין פארק. זהו השיר השלישי מאלבומם השני Meteora, והשיר השלושה עשר מרשימת ההשמעה של אלבום זה. זהו אחד השירים הפופולריים ביותר של לינקין פארק ובין המבוקרים ביותר.
גרי קורן
גרי קורן (נולד ב-23 ביולי 1959) הוא דיפלומט בשירות החוץ הישראלי, המכהן כסמנכ"ל מחלקת אירואסיה במשרד החוץ. קודם לכן, מינואר 2017 עד 2019 שימש כשגריר ישראל ברוסיה.
ביוגרפיה
קורן נולד וגדל בריגה שבלטביה בתקופת השתייכותה לברית המועצות. הוא עלה לישראל ב-1973 עם הוריו ולמד בתיכון מקומי. שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים, השתתף במלחמת לבנון הראשונה, במהלכה שירת כקצין אג"ם במערך איכון של החיל שסייע לאוגדה 96, והשתחרר משירות הקבע בדרגת סרן. ב-1986 סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ובכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר לימודיו החל לעבוד במשרד החוץ ועבר קורס צוערים. שליחותו הראשונה הייתה ללילונגווה בירת מלאווי שם כיהן כמזכיר שני בשגרירות ישראל. ב-1991 מונה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל במוסקבה. בשנים 1994 עד 1996 שימש סגן ראש מחלקה כלכלית 3, האחראית על הקשרים הכלכליים עם רוסיה ומרכז אסיה במשרד החוץ. ב-1996 מונה ליועץ במשלחת הישראלית לאו"ם. בשנים 1999 עד 2003 שימש סגן ראש מחלקת אירו-אסיה במשרד החוץ.
ב-2003 מונה לשגריר ישראל בליטא ובלטביה וב-2006 מונה לראש מחלקת אירו-אסיה, תפקיד בו כיהן עד 2009.