cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית ספר לרפואה
בית ספר לרפואה הוא מוסד חינוכי שלישוני או חלק ממוסד שכזה שעוסק בלימודי רפואה ומכשיר אנשים לעסוק ברפואה כמקצוע. בית ספר לרפואה פועל בדרך כלל במסגרת פקולטה לרפואה, הכוללת גם פעילות מחקר ולימודים בתחומי בריאות נוספים, כגון רפואת שיניים, סיעוד ופיזיותרפיה.
מתקנים ייחודיים לבית ספר לרפואה הם מתקן לגידול חיות מעבדה לצרכים לימודיים ומחקריים, ומתקן לעריכת נתיחה שלאחר המוות, כחלק מלימודי האנטומיה.
אל בית ספר לרפואה מסונפים בתי חולים אוניברסיטאיים, המשמשים להוראה קלינית - פעילות שבה הסטודנטים לרפואה צופים בעבודה מעשית בבית החולים ומשתתפים בה, בהדרכת רופאים מסגל בית החולים.
מירצ'ה פטרו סיון
'''מירצ'ה פטרו ג. סיון (ברומנית: Mircea Petru G.Sion''', 1992-1917), היה משפטן רומני, חסיד אומות העולם מהעיר יאשי, רומניה.
ביוגרפיה
החל משלהי שנת 1941 שימש כיועץ משפטי של הקהילה היהודית של יאשי, תפקיד שמילא ללא קבלת שכר. במסגרת תפקידו הוא חיפש ואיתר יהודים שנעצרו או נעלמו והגן עליהם בבתי דין צבאיים.
הוא הסתיר כ-15 יהודים בביתו שביאשי ובחווה הכפרית של משפחתו.
פוליסטירן
פוליסטירן (Polystyrene; בעברית נפוץ השם "קלקר" לפוליסטירן מוקצף) הוא פולימר עשוי מהמונומר סטירן, פחמימן נוזלי שמיוצר באופן מסחרי מנפט. בטמפרטורת החדר, פוליסטירן הוא בדרך כלל תרמופלסטי מוצק, אך ניתך בטמפרטורות גבוהות יותר, לטובת עיצוב או הבלטה ואז מיצוק מחדש. סטירן הוא מונומר ארומטי, ופוליסטירן הוא פולימר ארומטי.
היסטוריה
פוליסטירן התגלה בשנת-1839 על ידי אדוארד סימון, רוקח מברלין., סימון זיקק מתוך סטוראקס, שרף ריחני של העץ Liquidambar orientalis הגדל בטורקיה ומשמש בתעשיית הבשמים, חומר שמנוני, אותו הוא כינה "סטירול". מספר ימים אחר כך מצא סימון שהסטירול הסמיך, כנראה בגלל חמצון, הפך לג'לי אותו הוא כינה תחמוצת סטירול ("סטירולוקסיד"). ב-1845 הכימאי האנגלי ג'ון בלית' והכימאי הגרמני אוגוסט וילהלם פון הופמן מצאו כי אותה טרנספורמציה של סטירול מתרחשת בהיעדרות חמצן. הם קראו לחומר שלהם מטאסטירול. ניתוח מאוחר יותר, הראה כי החומר זהה באופן כימי ל"סטירולוקסיד".
ב-1866 גילה הכימאי הצרפתי מרסלן ברתלו כי התהוות של מטאסטירול מסטירול היא תהליך פולימרי. כ-80 שנה חלפו עד שהובן כי חימום של סטירול מתחיל תגובת שרשרת שיוצרת מאקרומולקולה, בעקבות התיזה של הכימאי האורגני הגרמני הרמן שטאודינגר (1881–1965). חברת אי גה פארבן החלה לייצר פוליסטירן בלודוויגסהאפן, גרמניה, בערך ב-1931 בתקווה ליצור תחליף ליציקות אבץ ביישומים רבים. הצלחה הושגה כאשר הם פיתחו כור (ריאקטור) המפיק את החומר ובתהליך שיחול (אקסטרוזיה) מייצר פוליסטירן מוקצף (בצורת כדוריות).
תכונות
פוליסטירן מוצק טהור הוא חסר צבע, פלסטיק קשה המוגבל בגמישותו. אפשר להזריקו לתוך תבניות עם פרטים עדינים. פוליסטירן יכול להיות שקוף או בצבעים שונים. הפוליסטירן חסכוני ושימושי לייצור דגמי הרכבה מפלסטיק, סכו"ם פלסטיק, מארזי תקליטורים ומוצרים אחרים אשר דורשים קשיחות נאותה, מחיר זול ושימוש בצבעים רבים. כמו כן, החומר הוא מבודד תרמי קל משקל ולכן משתמשים בו לבידוד בבנייה וכן לכלי קיבול המאפשרים שמירה על קור. לעומת ABS גמישותו פחותה, וכן עמידותו לאורך זמן.
פוליסטירן מוקצף (קלקר) נחשב כחומר שאינו מתכלה. ב-2015 גילו חוקרים מאוניברסיטת סטנפורד כי זחלים של חיפושית מסוג Tenebrio molitor מסוגלים להתקיים על דיאטת קלקר.
השפעות סביבתיות
קצף פוליסטירן מיוצר על ידי חומרים מנפחים אשר יוצרים בועות ומנפחים את הקצף. בפוליסטירן מורחב, הם בדרך כלל פחמימנים כמו פנטאן, אשר עלולים להתלקח במהלך הייצור או האחסון של חומר מיוצר חדש, אבל יש להם השפעה סביבתית מועטה. פוליסטירן משוחל בדרך כלל עשוי מפחמימנים פלואורים אשר יש להם פוטנציאל לתרום להתחממות עולמית של פי 1000–1300 מזו של פחמן דו-חמצני.
לפוליסטירן לוקח מאות שנים עד שהוא מתכלה והוא עמיד בפני חימצון.
בעלי חיים לא מזהים פוליסטירן מוקצף כחומר מלאכותי ואפילו יכולים לזהות אותו בטעות כמזון. קצף פוליסטירן נסחף ברוח וצף על מים עקב המשקל הסגולי הנמוך שלו.
בישראל
בישראל לפוליסטירן מוקצף נפוץ יותר השם קלקר, ומקורו במפעל "קל-קר עין כרמל" בקיבוץ עין כרמל, אשר מייצר מוצרי פוליסטירן מוקצף מאז 1967. שם זה כרוך בשמו של אחד המוצרים הראשונים של החברה - ג'ריקן פלסטיק העטוף בפוליסטירן מוקצף על מנת לבודד את המים מהתחממות.
מפעל נוסף בישראל הוא "פוליביד" בקיבוץ משמר הנגב שהוקם בשנת 1966.
הקלקר משמש ליישומים רבים ולשווקים שונים בעולם הבניה, התעשייה, החקלאות והמזון.
פוליסטירן מוקצף מכיל 98% אוויר, ולכן לוחות פוליסטירן מוקצף משמשים כמוצר מוביל לבידוד תרמי של אלמנטים ומעטפות מבנים.
אמיר שואן
אמיר שואן (נולד ב-9 במרץ 1979 ביפו) הוא עיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה
שואן נולד ביפו וגדל בירושלים. למד בתיכון לאמנויות בעיר ושרת בחיל האוויר. למד הנדסת תוכנה במכללת סיוון ומדעי המדינה והיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה. בשנים 2003–2007 שימש ככתב במקומון "ידיעות ירושלים", מבית רשת המקומונים של ידיעות תקשורת. בין התחקירים שפרסם: תחקיר על ציוריה של עליזה אולמרט רעייתו של אהוד אולמרט, שנרכשו על ידי רוכשים עלומים במחיר יקר בהרבה מלפני כהונתו כראש ממשלה.
בשנים 2007–2018 שימש ככתב תחקירים במוסף "שבעה ימים" של ידיעות אחרונות. בין התחקירים שפרסם: תחקיר על חשדות לשחיתות בבחירות לראשות מפלגת העבודה בשנת 2007, תחקיר בנושא ניסוי בקופים שנערך במכון ויצמן, ובעקבות גל מחאה בוטל הניסוי, תחקיר על קרן ברל כצנלסון ורתימת משאביה הכספיים לטובת מפלגת העבודה, תחקיר על ניגודי עניינים של דוד שמרון, שש שנים לפני פרסום פרשת הצוללות בערוץ עשר, תחקיר על כשלים ברשות להגנה על עדים, וסדרת כתבות על המשלוחים החיים ועל טלגראס.
בשנת 2018 עזב את העיתון, והצטרף למערכת התוכנית הצינור בהגשתו של גיא לרר המשודרת בערוץ 13, כמשנה לעורך ואחראי על מחלקת התחקירים של התוכנית. שואן משתתף בתוכנית ומציג את התחקירים השונים. לפני הבחירות לכנסת ה-21 פרסם בתוכנית שורה של חוגי בית פקטיביים לפוליטיקאים, במטרה לעמת אותם עם שאלות קשות מצד קהל מדומה. כן היה אחראי על תחקיר בנושא כספומטים תקולים של בנק הפועלים, אשר מחייבים את הלקוחות אף שלא קיבלו את כספם מן המכשיר. בעקבות התחקיר נקנס הבנק בסך של מיליון וחצי שקלים. כן פרסם תחקיר על ניסיון של צעירות שתמונותיהם בעירום הופצו ברשת לאתר את מפיץ התמונות, ההתעמתות איתו ומעצרו. בפברואר 2020 פורסם תחקיר ב"הצינור" אודות הרב אליעזר ברלנד בו תועד מקבל חולים במחלות חדשות תמורת תשלום, ומבטיח להביא לריפויים באמצעות סוכריות המתחזות לתרופת פלא. לאחר מכן עצרה המשטרה את ברלנד. כן שודר תחקיר על קשר בין בכירים בעולם הפשע לברלנד.
שואן חשף את פרשת מייק חיון, אסטרולוג שאנס נשים שהגיעו אליו לטיפול. בעקבות התחקיר נעצר חיון ונגזרו עליו תשע שנות מאסר. בנוסף פורסם בצינור תחקיר על סוכן הדוגמניות שי אביטל והובאו נגדו עדויות על הטרדות, תקיפות מיניות ואונס לכאורה.
בשנת 2021 זכתה מערכת "הצינור" בפרס "כד החלב" על שם מוטי קירשנבאום, על קידום פרויקטים חברתיים "שיירות הסיוע" ו"תעבירו את זה הלאה", שניהל שואן, בעקבות התפרצות הקורונה.
מישל בליין
מישל בליין (בצרפתית: Michel Blain) היה כומר קתולי צרפתי, מחסידי אומות העולם, שהחביא והציל יהודים במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
מישל בליין כיהן ככומר בכנסיית נוטרדאם בעיר ניס שבצרפת. בנוסף לתפקידו בכנסייה, שימש כאיש דת בבית ספר לבנים על שם 'דון בוסקו',שהיה בסמוך לכנסייה. בראש בית הספר עמד האב וינסנט סמיוני, שהיה אחד מחסידיו של דון בוסקו. בזמן מלחמת העולם השנייה, התקבלו לבית הספר 12 תלמידים יהודים. האב בליין דאג להעניק להם שמות אריים ותעודות טבילה מזויפות שזייף בעצמו.
באביב 1944, שני חיילים מהמליציה הצרפתית, לבושים בבגדים אזרחיים, פשטו על בית הספר וחיפשו אחר יהודים. הם עברו תלמיד תלמיד וביקשו מכל אחד מהם להתלוות אליהם לשירותים על מנת לבדוק אם הוא נימול. האב סמיוני הצליח להבריח את התלמידים היהודים מבעוד מועד אל האב בליין, שחיכה להם בכנסייה הסמוכה. האב בליין עזר לתלמידים להסתתר בקריפטה העצומה שמתחת לקומה הראשית של הכנסייה. שני החיילים הנחושים למצוא יהודים, הגיעו אל הכנסייה שם הוסתרו הילדים ותחקרו את האב בליין. אך הם יצאו בידיים ריקות ועזבו את המקום.
הכרה והנצחה
ב-29 במרץ 1999, הוכר האב מישל בליין על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם בטקס שהתקיים בפריז. שמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי האומות העולם בירושלים. בקריפטה בה הוסתרו הילדים היהודים בכנסיית נוטרדאם בניס, הונחה אבן ציון ועליה הכתובת "בקריפטה זו [...] ילדים יהודים ומבוגרים זכו למקלט בזכות האבות מישל בליין ווינסטנט סמיוני".
לורסתאן
פרובינציית לורסתאן (בפרסית: استان لرستان, תעתיק מדויק: אסתאן לרסתאן) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר ח'ורמאבאד.
שטחה של פרובינציית לורסתאן 28,294 קמ"ר, כ-1.7 אחוז משטח איראן, והיא נמצאת במערב המדינה. ב-2005 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ-1,758,628 תושבים.
בסביבות העיר אליגודרז נמצאו עתיקות עוד מהמאה ה-1.
בשנת 2006 התרחשה רעידת אדמה חזקה שמרכזה הייתה סביב העיר בורוג'רד. בניינים רבים נהרסו, כ-66 אזרחים נהרגו.
רגוזה (נפה)
נפת רגוזה (באיטלקית: Provincia di Ragusa) היא נפה במחוז האוטונומי סיציליה שבאיטליה.
הנפה משתרעת על שטח של 1,614 קמ"ר, ובשנת 2006 התגוררו בה 308,103 תושבים. בירתה בעיר רגוזה. הנפה שוכנת בדרום-מערבה של סיציליה, וגובלת בנפת קטניה מצפון, בנפת סירקוזה ממזרח, בנפת קלטניסטה ממערב, ובים התיכון מדרום. שמה נגזר משם השבט היווני "רוגוז" (ביוונית: "Ρογος") שמשמעו דגנים.
הגידולים החקלאיים בנפה הם זיתים, דגנים, שקדים, תאנים, הדרים, גפנים, כותנה ועוד. משק החי כולל גידול כבשים, עזים ובקר.
הערים העיקריות בנפה, נוסף על רגוזה, הן ויטוריה, מודיקה וקומיסו.
סופרוליג
הסופרוליג (SuproLeague), או בשמותיה הקודמים גביע אירופה לאלופות (1958–1991), הליגה האירופית (1992–1996) ופיב"א יורוליג (1997–2000), הייתה תחרות הכדורסל הבכירה למועדוני כדורסל באירופה, שאורגנה על ידי פיב"א אירופה בין השנים 1958 ו-2001.
לאחר התמוטטות חברת התקשורת השווייצרית ISL בשנת 2000 נותרה פיב"א ללא יכולת כלכלית לנהל את המפעל הבכיר באירופה. כתוצאה מכך ארגון היול"ב הקים באותה שנה ליגה מתחרה משלו תחת השם יורוליג שאליו הצטרפו רוב הקבוצות הבכירות באירופה לפני תחילת עונת 2000/01. המפעל הבכיר של פיב"א התקיים עוד עונה אחרונה תחת השם סופרוליג, שבסיומה פיב"א ויול"ב הסכימו לאפשר ליול"ב לארגן מפעל בכיר אחד תחת ניהולה, היורוליג כאמור.
1958–1991: גביע אירופה לאלופות
הרעיון לקיים תחרות יבשתית לקבוצות אלופות באירופה מיוחס לעיתון ל'אקיפ ולעיתונאי גבריאל האנו אשר הגה את הרעיון בשנת 1954 לאחר שצפה במשחק בין קבוצות הכדורגל וולבס ובודפשט הונבד. שנתיים לאחר שהתחרות הראשונה לקבוצות אלופות נוסדה בשנת 1955 הרעיון עלה גם אצל ראשי הכדורסל באירופה, אשר התדיינו בזמן אליפות אירופה לאומות 1957 האם לקיים תחרות דומה גם לקבוצות הכדורסל. הוקמה ועדה שהחליטה לחיוב לקיים את התחרות לקבוצות אלופות של הליגות האירופיות, ואף מליגות של קבוצות מהמזרח התיכון שאינן באירופה, אשר היו מעוניינות בכך לראשונה בשנת 1958.
בראשית דרכו התקיים המפעל בדומה למקבילו בכדורגל, בצורה של משחקי בית חוץ שבהם סיכום שתי התוצאות קובע את המנצחת. בעונת 1965–1966 הוחלט לקיים פיינל פור במקום נייטרלי, ולהוסיף שלב בתים של ארבע קבוצות כל אחד לפניו. הפיינל פור נשמר גם לעונה הבאה, אולם לאחריה הוחלט להחליפו במשחקי בית וחוץ בשלב חצי הגמר ומשחק גמר בודד במקום נייטרלי. בעקבות ההצלחה היחסית החליטה פיב"א לייסד מפעל מקביל לגביע אירופה לאלופות, לקבוצות מחזיקות גביע אשר התקיים לראשונה בעונת 1966–1967. מספר שנים לאחר מכן הוחלט לקיים את גביע קוראץ' בנוסף לתחרויות הקיימות, גביע לקבוצות סגנויות ומקומות 3–4 בליגות בארצן.
בעונת 1974–1975 שונתה השיטה לשני בתים בשיטת ליגה בני שש קבוצות בשלב רבע הגמר אחרי סיבובים מוקדמים בשיטת בית וחוץ, בסיומן משחקי בית וחוץ בחצי הגמר וגמר במקום נייטרלי. בעונת 1976–1977 שונתה השיטה שוב, הפעם לבית גמר בשיטת ליגה בן שש קבוצות לאחר בתים מוקדמים בני ארבע קבוצות כל אחד בשיטת ליגה. בסיום בית הגמר שתי הראשונות העפילו למשחק גמר במקום נייטרלי. שיטת בית הגמר התקיימה, בשינויים קלים (ביטול שלבי הבתים המוקדמים במשחקי בית וחוץ, ובעיקר החזרת משחקי הפיינל פור בעונת 1987–1988) עד להרחבת המפעל בעונת 1991–1992.
1992–1996: הליגה האירופית
ההצלחה בה זכתה התחרות בשנות ה-80 חייבה את הרחבת המפעל משמונה קבוצות בשלב בית הגמר ל-16 קבוצות בשני בתים כאשר בכל בית מתמודדות בשלב הבתים 8 קבוצות, ביניהן גם קבוצות שאינן אלופות אלא סגניות בליגות בארצן. מגמה זו המשיכה עם הקמת פיב"א יורוליג בשנת 1996.
1997–2001: פיב"א יורוליג, הפיצול והסופרוליג
פיב"א יורוליג, ממשיכתה של הליגה האירופית, נבדלה מזו שלא התקיימו בה משחקי מוקדמות והקבוצות המשתתפות החלו את התחרות בארבעה בתים מוקדמים של שש קבוצות כל אחד. בשנת 2000 שונה שם הליגה לסופרוליג, ובעונתה האחרונה (2000/01) זכתה מכבי תל אביב לאחר ניצחון על פנאתינייקוס 81-67 בגמר שנערך בפריז.
קלרנס (אי)
האי קלרנס (באנגלית: Clarence Island) הוא האי המזרחי ביותר באיי שטלנד הדרומיים. אורכו של האי 19 ק"מ. שמו של האי ניתן לו בשנת 1821. ארנסט שקלטון חלף ליד האי במסע ההצלה המפורסם שלו, אך לא נחת בו. בריטניה, ארגנטינה וצ'ילה טוענות לבעלות על האי כחלק מהטריטוריות שלהן באנטארקטיקה.
הר אירווינג (Mount Irving) שגובהו 1,950 מטרים מעל פני הים ניצב 3 ק"מ צפונית לנקודה הדרומית ביותר באי.
שני איים קטנים נמצאים ממזרח לאי קלרנס.
אהוד פראוור
אהוד (אודי) פראוור (נולד ב-1951) הוא איש חינוך ישראלי, כיהן בתפקידים בכירים במגזר הציבורי, ובהם סגן קצין חינוך ראשי, מנהל הגימנסיה העברית רחביה, ראש האגף לתכנון מדיניות במשרד ראש הממשלה וממלא מקום נציב שירות המדינה.
ביוגרפיה
פראוור הוא בנם היחיד של הדסה לבית אייגס וההיסטוריון יהושע פראוור. גדל בשכונת טלביה בירושלים ולמד בגימנסיה רחביה.
בנעוריו היה פעיל בשבט מצדה של תנועת הצופים. התגייס לצבא ושירת שירות סדיר ושירות קבע בחיל החינוך. את שירותו הצבאי סיים בדרגת אלוף-משנה, ובמהלכו כיהן כסגן קצין חינוך ראשי, כראש ענף תורת חינוך והסברה, כעורך העיתון הצבאי "במחנה" וכמפקד מרכז החינוך של צה"ל בירושלים (המדרשה הצבאית לחינוך).
בשנים 2004–2006 שימש כסגן ראש המועצה לביטחון לאומי לנושא חברה ותשתיות. בשנת 2006 הפכה היחידה שתחת ניהולו לאגף במשרד ראש הממשלה, ופראוור מונה לתפקיד ראש האגף לתכנון מדיניות. לימים האגף שינה שמו ופראוור מונה לסמנכ”ל ממשל וחברה במשרד ראש הממשלה. במסגרת 12 שנות עבודתו במשרד ראש הממשלה עסק בהטמעת מתודולוגיות של שיתוף ציבור, פיתח את מנגנוני המדידה של הפעילות הממשלתית, ריכז את עבודת הממשלה עם ערבים אזרחי ישראל ועם האוכלוסייה הבדואית, ריכז את עבודת הממשלה עם יוצאי אתיופיה, עסק בהבניית ממשק היחסים בין הממשלה למגזר השלישי וניהל היבטי משילות בתהליך הצטרפות ישראל לארגון ה-OECD.
בין השנים 2017–2018 שימש כממלא מקום נציב שירות המדינה.
בשנת 2019, לאחר פרישתו משירות המדינה, שימש כיו”ר מועצת מרכז זלמן שז”ר וכעמית בכיר בארגון מעוז.
מאז 2021 משמש ראש צוות חברה ואוכלוסיות במכון ירושלים למחקרי מדיניות.
מתווה פראוור
בדצמבר 2013 אימץ ראש הממשלה בנימין נתניהו את המלצת בני בגין לעצור את קידום חוק פראוור.
מייריד מגווייר
מייריד מגווייר (באנגלית: Mairead Maguire או Mairead Corrigan Maguire, לשעבר מייריד קוריגן; נולדה ב-27 בינואר 1944) היא פעילה חברתית מצפון אירלנד, כלת פרס נובל לשלום לשנת 1976 יחד עם בטי ויליאמס, על מאמציהן להביא להפסקת האלימות בתקופת הצרות.
קורות חייה
מגווייר נולדה בבלפסט למשפחה קתולית, הבת השנייה מבין שבעה ילדים. מגיל 16 עבדה כקצרנית וב-1976 שימשה כמזכירה אישית של מנהל במבשלת גינס. מגווייר הייתה פעילה בקהילה המקומית, הקימה עם חברים את גן הילדים הראשון בשכונת מגוריהם ופעלה למען אסירים ומשפחותיהם.
ב-10 באוגוסט 1976, בשיאה של תקופת "הצרות" בצפון אירלנד, ירה סיור חמוש של הצבא הבריטי על מכוניתו של דני לנון, פעיל הצבא האירי הרפובליקני, ברחוב שוקק אדם בבלפסט. מהירי נפגע לנון, הרכב בו נהג סטה ועלה על המדרכה, דרס למוות שלושה מאחייניה של מגווייר ופצע אנושות את אחותה.
לתקרית הייתה עדה בטי ויליאמס, עקרת בית מקומית, שהחליטה לנקוט מעשה. היא החלה להחתים תושבים על עצומה הקוראת להימנע מאלימות ולקרוא להם למחות כנגד המצב. במקביל פנתה מגווייר לרשת הטלוויזיה ויצאה אף היא בקריאה להפסקת האלימות שזכתה לתהודה רבה. ויליאמס חברה לקוריגן ולעיתונאי בשם קירן מקיוהאן ויחד החלו לארגן שורה של הפגנות ומחאות אזרחיות לא אלימות.
מקיוהאן חיבר מנשר בו מפורטים עקרונות התנועה החדשה ונתן לארגון את שמו: "קהילת אנשי השלום". התנועה החלה לתפוס תאוצה ברחבי צפון אירלנד, כשצעדות שלום רבות יצאו מערים שונות וכספים רבים גויסו למען המטרה. תוך חצי שנה בלבד ירד שיעור התקריות האלימות בכ-70%.
בדצמבר 1977 הוענק למגווייר ולוויליאמס פרס נובל לשלום.
כשלוש וחצי שנים לאחר שנהרגו ילדיה, אחותה של מגווייר התאבדה. ב-1981 התחתנה עם גיסה ג'קי מגווייר, לזוג נולדו שני ילדים שהצטרפו לשלושת הילדים של ג'קי ואחותה אותם אימצה.
לאחר קבלת הפרס המשיכה מגווייר להיות פעילה ציבורית, היא חברה בארגון המתנגד להפלות, המתות חסד ועונש מוות, ופועלת לעידוד בתי ספר אינטגרטיביים בין קתולים לפרוטסטנטיים. ב-2003, ימים ספורים לפני פלישת חילות הקואליציה לעיראק נעצרה מגווייר בעת שהפגינה מול הבית הלבן בניסיון למנוע את המלחמה. ב-2006 חברה לחמש זוכות פרס נובל לשלום נוספות: בטי ויליאמס, ג'ודי ויליאמס, שירין עבאדי, ואנגרי מאטאיי וריגוברטה מנצ'ו, להקמת "יוזמת זוכות פרס נובל" למען מאמץ משותף להשגת צדק, שלום וזכויות לנשים ברחבי העולם.
מגווייר הייתה הראשונה שהציעה את מועמדותו של אדולפו פרס אסקיבל הארגנטינאי לזכייה בפרס נובל לשלום, על מאבקו הלא-אלים במשטר החונטה הצבאית במדינה.
מגווייר וישראל
מגווייר ביקרה לראשונה בישראל בשנת 1984 כחלק מקבוצה נוצרית ששמה לה למטרה לשים קץ לאיבה בין נוצרים ליהודים. בשנת 2000 ביקרה שוב בישראל, על פי הזמנת ארגון רבנים למען זכויות האדם והוועד הישראלי נגד הריסת בתים. מגווייר הייתה חלק מצוות ההגנה של אחמד שאמאסנה שביקש מבית הדין הצבאי לבטל את צו ההריסה לביתו שבקַטַנָּה. לאחר ביקור זה, מגווייר הפכה לאחת מהמבקרות הבולטות ביותר של המדיניות הישראלית כלפי הפלסטינים, בנושאי ביטחון ובנושא הגרעין, את מדיניותה של ישראל בשטחים השוותה למדיניות האפרטהייד וטענה שישראל מבצעת טיהור אתני מיום הקמתה. היא חתמה על עצומה הקוראת לפרלמנט האירופי למחוק את תנועת החמאס ואת כל שאר "ארגוני השחרור הפלסטיניים" מרשימת ארגוני הטרור של מדינות אירופה, ועל עצומה הקוראת לשיחרורה של טלי פחימה. מגווייר לקחה חלק במסע הבינלאומי למען מרדכי ואנונו ואף הגישה את מועמדותו לפרס נובל לשלום.
בעת ביקורה בישראל ב-2007 השתתפה בהפגנה בסמוך לגדר ההפרדה בכפר בילעין ונפגעה באורח קל מירי של כדור גומי ברגלה ומשאיפת גז מדמיע. באוקטובר 2008 הייתה שותפה למשט מחאה מקפריסין לרצועת עזה שנועד "לשבור את המצור" הישראלי על הרצועה, אותה כינתה "בית הכלא הגדול בעולם". ביולי 2009 השתתפה בניסיון להגיע בדרך הים מקפריסין לעזה על ספינה ובה ציוד רפואי, ואחרי שכוחות חיל הים הישראלי השתלטו על הספינה בדרכה ליעד, נעצרה מגווייר יחד עם פעילים אחרים שהיו על הספינה וגורשה מישראל. מגווייר השתתפה גם במשט לרצועת עזה שאורגן ב-2010 כשהיא על האונייה האירית הקרויה על שמה של רייצ'ל קורי, הספינה נעצרה על ידי צה"ל והובלה לנמל אשדוד, מגווייר גורשה מישראל עם יתר הפעילים והוצא נגדה צו איסור כניסה לישראל למשך עשר שנים. בספטמבר 2010 הגיעה לישראל במסגרת "יוזמת זוכות פרס נובל" אך לא הורשתה להיכנס לארץ והוחזקה במתקן מעצר בנמל התעופה בן-גוריון עד לגירושה.
יחד עם זאת, מגווייר אמרה שהיא אוהבת את מדינת ישראל ו"עצובה שיש כאן כל כך הרבה סבל", וכמו כן אמרה "חייהם של היהודים בישראל הם חיים בפחד ממחבלים מתאבדים ומטילי קסאם." עוד אמרה מגווייר, "באתי כחלק מקבוצה שמאמינה בשלום ובצדק. התחלנו תנועת שלום בצפון אירלנד שהצליחה בעזרת האפשרות לדבר עם אויבנו. התפשרנו, דיברנו אחד עם השני".
במרץ 2014, ניסתה מגווייר להגיע לרצועת עזה דרך מצרים, במסגרת משלחת של פעילי שמאל בהם מדיאה בנימין. חברי המשלחת עוכבו בנמל התעופה הבינלאומי של קהיר, נחקרו וגורשו ממצרים.
באוקטובר 2016 הפליגה מגווייר בספינת הנשים שיצאה מברצלונה דרך איטליה לכיוון עזה כשעל סיפונה 13 פעילות פרו פלסטיניות. ספינתן נעצרה במרחק 35 מייל ימי מחופי ישראל על ידי חיל הים הישראלי.
מרקוריוס (פירושונים)
{{פירושונים| וגם
ראו גם
}}
חוליו קורטאסר
חוליו פלורנסיו קורטאסר (בספרדית: Julio Florencio Cortázar; בריסל, 26 באוגוסט 1914 – פריז, 12 בפברואר 1984) היה סופר ארגנטינאי, נחשב לאחד מחשובי הסופרים בשפה הספרדית במאה ה-20. פרסם רומאנים וספרי שירה, אך הטביע את חותמו באופן מובהק בסוגת הסיפור הקצר.
חייו
ב-1938 פרסם תחת שם העט חוליו דניס את קובץ השירה Presencia, אוסף סונטות בסגנון מלארמה. ב-1945, לאחר מספר שנים של הוראת ספרות בבתי ספר, התקבל כמרצה לספרות צרפתית באוניברסיטת קויו. ב-1946, לאחר עליית פרון לשלטון, הצטרף למחאה האנטי-פרונית ואף נכלא לזמן קצר. כשהשתחרר התפטר מהאוניברסיטה וחזר לבואנוס איירס, שם החל לעבוד בהוצאת ספרים, וכן בתרגום.
בתקופה זו פרסם קורטאסר מאמרים אקדמיים (בין השאר על רמבו וקיטס), וסיפורים קצרים, שהמפורסם מביניהם הוא Casa Tomada שראה אור בעיתונו של בורחס Los Anales de Buenos Aires, המספר על אח ואחות המשלימים עם השתלטות מסתורית על ביתם, ושיש הרואים בו ביקורת פוליטית. ב-1951 יצא ספר Bestiario, אוסף סיפורים קצרים, ובאותה שנה עקר קורטאסר לצרפת, בה קיבל מלגת לימודים. בצרפת התקבל לעבודה כמתרגם עבור אונסק"ו, משרה שסיפקה לו עצמאות לכתיבה ואיפשרה לו להעביר את שארית חייו בין צרפת לבין מסעות עצמאיים או בשליחות הארגון.
במשך חמש שנים עבד על תרגום כתביו של אדגר אלן פו, בין צרפת ואיטליה, אשר ראו אור ב-1956 ונחשבים לטובים שבתרגומי פו. ב-1953 נשא לאישה את אורורה ברנרדס, מתרגמת ארנטינאית. ב-1963 ביקר בקובה, ביקור שלדבריו הראה לו את הריק הפוליטי המצוי בו, והשפיע עליו בהמשך חייו, בהם היה פעיל פוליטית נגד משטרי העריצות בארגנטינה, צ'ילה וניקרגואה.
ב-1962 וב-1963 פרסם בבואנוס איירס את שני ספריו המפורסמים ביותר: Historias de cronopios y de famas מבט הומוריסטי-סוריאליסטי על המציאות האירופית והדרום אמריקאית, המפגיש אנשים משונים ויצורים דמיוניים, וקלאס (הוצאת כרמל 2013), Rayuela, רומן ארוך שאיננו מסודר כרונולוגית ומזמין את הקורא לערוך בעצמו את סיפורו של הגיבור הקודח הורסיו אוליביירה.
מעמדו כסופר הלך והתבסס, וב-1966 מיכלאנג'לו אנטוניוני ביסס את סרטו "יצרים" (Blow-up) על סיפורו "הרוק של השטן".
ב-1967 נישא בשנית לאוגנה קרווליס, נציגת ליטא לאונסק"ו, וב-1970 ביקרו השניים בצ'ילה בהזמנתו של הנשיא הנכנס סלבדור איינדה. ב-1973 פרסם את Libro de Manuel ונסע לבואנוס איירס להציג את הספר, כשהוא מבקר בדרך בפרו, אקוודור וצ'ילה. ב-1974 השתתף בכינוס של ועדת ראסל השנייה ברומא שעסק בזכויות האדם באמריקה הלטינית, וב-1975 נסע לארצות הברית ולמקסיקו, מוזמן על ידי הוועדה הבינלאומית לחקירת פשעי החונטה הצבאית של פינושה.
צבעי הלאומיות הכלל-ערבית
אדום, שחור, לבן וירוק נחשבים ל"צבעי הלאומיות הכלל-ערבית". מקור בחירתם של צבעים אלה לסמל את כלל מדינות ערב הוא בדגל המרד הערבי, שעוצב על ידי הדיפלומט הבריטי מארק סייקס. הצבעים מסמלים תקופות שונות בהיסטוריה בימי הנביא מוחמד ובימי הח'ליפות המוסלמית: הלבן את בית אומיה, השחור את הדגל השחור וראשידון ומאוחר יותר אומץ על ידי בית עבאס, הירוק את השושלת הפאטמית והאדום את השושלת ההאשמית וח'וארג'.
צבעים אלה מופיעים על דגלי מרבית מדינות ערב.
וסלי לוטואה
וסלי לוטואה (בצרפתית:  ; נולד ב-25 באוגוסט 1987) הוא כדורגלן עבר צרפתי ממוצא קלדוני, ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
לוטואה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של אפרנאיי שמפן, בגיל 16 הצטרף לאנטנטה וכעבור שנה הצטרף לקבוצה הבוגרת של אפרנאיי, במדיה שיחק ארבע עונות. בקיץ, הצטרף לקומפיין.
ב-26 באפריל 2010, לוטואה חתם לשלוש שנים בסדאן מהליגה הצרפתית השנייה. החוזה נכנס לתוקף ביולי 2010. ב-27 באוגוסט, לוטואה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד אנז'ה. ב-29 ביולי 2011, לוטואה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד נאנט.
ב-31 בינואר 2012, לוטואה חתם בלוריאן מהליגה הצרפתית הראשונה. ב-11 בפברואר, לוטואה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אוסר. ב-28 באוקטובר 2012, לוטואה הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הראשונה בתיקו 4-4 נגד אז'אקסיו.
ב-9 ביולי 2017, לוטואה חתם בדיז'ון.
חוק הגנת הצרכן
חוק הגנת הצרכן התשמ"א-1981, הוא חוק מרכזי בדיני הגנת הצרכן, שנועד להגן על ציבור הצרכנים מפני הטעייה וניצול מצד העוסקים. החוק נוצר בעקבות התפתחות חיי המסחר וריבוי תלונות של ציבור הצרכנים בגין הטעייה וניצול. ביסוד החוק ניצבת מצוקת הצרכנים, שמצויים בנחיתות מבחינת כושר המיקוח והמידע שברשותם, לעומת כוחם הרב של העוסקים. חובות החוק חלות בעיקר על עוסק – שמוגדר:.
בעניין זה של הוגנות בצרכנות יש דיונים ענפים במשפט העברי שמתאימים גם למסחר המודרני ולדין הקיים.
היסטוריה
החוק אושר בקריאה ראשונה באוקטובר 1980 ואושר סופית באפריל 1981 ותחילתו נקבעה ל-1 באוגוסט 1981. בהסתדרות ראו בחוק חוק מסגרת שיש צורך להוסיף לו עוד סעיפים. לעומת זאת, עמוס שוקן טען שהחוק מהווה נסיגה מעקרונות השוק החופשי שיוסיף בירוקרטיה מיותרת ויגרום להתייקרויות.
תקנות
החוק הסמיך את שר התעשייה, המסחר והתיירות (כיום שר הכלכלה והתעשייה) להתקין תקנות, ובהתאם לכך הותקנו במהךף השנים מקבצי תקנות רבים:
סוגיות נוספות
במידה ובעל עסק עבר על אחד מהתנאים לעיל ביכולתו של הממונה על ההגבלים העסקיים להטיל עיצומים וקנסות על בית העסק, ואף עונש מאסר על בעל העסק.
מימון מפלגות בישראל
מימון מפלגות בישראל הוא הכספים המשמשים את המפלגות בישראל בפעילותן, פעילות שנעשית אינטנסיבית יותר בתקופת הבחירות לכנסת אך גם בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ואף בבחירות מקדימות פנים-מפלגתיות.
דמי חבר
חברות במפלגה בישראל היוותה בעבר מקור מימון עיקרי, מאחר שאחוז גבוה מהאוכלוסייה הבוגרת היה חבר במפלגה (חברים אלו נקראים לעיתים קרובות "מתפקדים"). ב-1969 18% מהישראלים הבוגרים היו חברים במפלגות, וב-1990 המספר עמד על כ-7% בלבד.
חוק מימון מפלגות
על פי חוק מימון מפלגות, החזר מימון מערכת הבחירות נעשה על פי מספר המושבים בכנסת להם מפלגה זוכה בבחירות (דבר הנקרא "יחידות מימון"), אך מפלגה קיימת זכאית לקבלת מקדמה על חשבון כספי מימון מפלגות בהתאם לנציגיה בכנסת היוצאת. על פי החוק גם סיעת פורשים המהווה לפחות שליש מסיעה קיימת נהנית מזכויות אלו.
המימון השוטף נועד לכיסוי ההוצאות של כל סיעה לארגון פעולותיה, לתעמולה ולהסברה ולקיום הקשר הארגוני והרעיוני עם הציבור. המימון המיוחד לבחירות נועד לכיסוי ההוצאות המיוחדות של כל סיעה או רשימת מועמדים, שהוצאו בתקופת הבחירות או למען הבחירות במערכת הבחירות לכנסת.
בנוסף למימון הקבוע ולמימון הבחירות החוק קובע תשלומים למפלגות לכיסוי הוצאות מימון הלוואות. משנת 2004 החוק קובע מימון של 6 מיליון שקלים עבור מימון צוותים פרלמנטריים בכנסת לכל הסיעות, באופן המוריד את עלות הצוותים מעל כתפי המפלגות.
תרומות
כל אדם בעל זכות בחירה לכנסת רשאי לתרום כספים למפלגות. בשנת 2015, שבה התקיימו בחירות, הסכום היה עד 2,300 ש"ח (בשנת 2005 היה הסכום עד 900 ש"ח, ובשנת 2006 בה התקיימו הבחירות לכנסת היה עד 1,900 ש"ח). הסכום שמותר לתרום למפלגה שאינה מיוצגת בכנסת הוא עד פי חמישה מסכומים אלה. מנגד, החוק אינו מטיל מגבלה כלשהי על ערבות שמפלגה יכולה לגייס מערב בודד, קיימת ביקורת על כך וכי מדובר בלקונה בחוק, המצריכה תיקון.
מפלגה אינה רשאית לקבל תרומות ממי שאינו בעל זכות בחירה או מתאגיד, למעט אגודות חקלאיות, כמו קיבוצים, מהן מותר לקבל תרומה. אסור למפלגה לקבל תרומות בעילום שם. כדי להגביר את השקיפות ביחס לתרומות, קבע מבקר המדינה כי בשנה שבה מתקיימות בחירות על כל מפלגה לפרסם באופן שוטף, באתר האינטרנט שלה, כל תרומה שערכה 1,000 ש"ח ויותר.
בערים ובמועצות המקומיות
בדומה לבחירות בכנסת, רשימות שרצות בבחירות לרשויות המקומיות זוכות למימון לפי הישגיהן בבחירות – כלומר, גובה המימון נקבע רק לאחר הבחירות. כך, כל רשימה שמתמודדת בבחירות, ולפי תוצאות הבחירות זכתה לייצוג של לפחות חבר מועצה אחד, זכאית למימון ציבורי לכיסוי הוצאות המפלגה בבחירות. המימון מבוסס על "יחידת החישוב", שעומדת על 57 ש"ח על כל בעל זכות בחירה בבחירות באותה העיר (כך למשל, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו ב-2018 היו בעיר ירושלים כ-638,405 בעלי זכות בחירה, ולכן סך כל המימון שהוענק לרשימות שזכו בייצוג במועצה היה 638,405 כפול 57 שזה כ-36,389,085 שקלים). הוועדה הציבורית האחראית על חוק מימון מפלגות יכולה להגדילו.
שינוי חקיקה שהתקבל ב-2014 קבע שסיעה שנבחרה בבחירות לרשויות המקומיות שלפחות שליש מנבחריה הן נשים תזכה למימון מפלגות מוגדל בהיקף של 15% מסך המימון שלה. בנוסף לכך, רשימות אשר העמידו בראשן מועמד לראשות הרשות המקומית והוא זכה בלפחות כ-25% מהקולות הרשימה תזכה לתוספת מימון בהתאם לאחוז הקולות שבהם זכה המועמד של הרשימה. סכום המימון יכול לנוע מקצת יותר מ-4% מהמימון לרשימות (במידה וזכה לכ-25% מהקולות אך לא נבחר) ועד ל-13% מסך המימון (במידה וזכה לפחות ל-80% מהקולות).
במועצות האזוריות
חוקי מימון המפלגות והרשימות במועצות האזוריות דומה לחוקי המימון בערים ובמועצות המקומיות אך עם מספר שינויים. מועמדים למועצה בבחירות למועצות האזוריות לא מקבלים שום מימון אך מועמדים לראשות המועצה האזורית כן מקבלים אותו. חישוב ודרך המימון זהה לזו בערים וברשויות המקומיות.
סוויפינג
סוויפינג (sweeping או sweep-picking) היא טכניקה לפריטה על כלי מיתר באמצעות מפרט. הפריטה נעשית על מספר מיתרים סמוכים ברצף, בתנועה אחידה של פרק כף היד כלפי מעלה או מטה. במהלך הפריטה היד השנייה לוחצת על שריג בכל מיתר בתורו ולא על כולם ביחד, כדי ליצור רצף תווים שאינם מנוגנים סימולטנית.
פראזה המורכבת משימוש יחיד בטכניקה הזו מכונה לעיתים סוויפ (sweep).
שימושים
השימוש בטכניקה זו הפך לנפוץ בקרב נגני הסווינג, הבופ והרוקבילי בשנות השישים, אך מאז פריצת המטאל בשנות השמונים, הפך הסוויפינג למזוהה בעיקר עם מוזיקת המטאל לסוגיה.
השימוש הנפוץ ביותר בסוויפינג הוא בנגינת ארפג'ים, שכן בניגוד לפריטה חסכונית ופריטה מתחלפת, טכניקת הסוויפינג מיועדת לפראזות בהן מנגנים רק תו אחד בכל מיתר, ועל כן היא מקלה על קפיצות טונאליות תכופות של תרצה ויותר.
בנגינה של רצף של ארפג'ים או של אותו ארפג' בעלייה ובירידה, בדרך כלל משתמשים בלגטו כדי לחבר בין הסוויפים השונים, אם כי לעיתים עדיף להשתמש בפריטה מתחלפת. חיבור רצף של סוויפים באמצעות טאפ ידוע כסוויפ-טאפינג (sweep tapping) ולעיתים מונסטר-סוויפינג (monster sweeping).
שימוש בסוויפינג מופיע כמעט תמיד בשילוב עם טכניקות פריטה נוספות, והוא נחשב בעיני רבים כאחת הטכניקות המתקדמות ביותר בפריטה עם מפרט.
ג'וליה גארנר
ג'וליה גארנר (באנגלית: Julia Garner; נולדה ב-1 בפברואר 1994) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית-יהודייה ממוצא ישראלי. זוכת שלושה פרס אמי לשחקנית משנה בסדרת דרמה על משחקה בסדרה "אוזרק" מבית נטפליקס.
ביוגרפיה
גארנר נולדה בריברדייל שברובע הברונקס, ניו יורק, בארצות הברית. אמה תמי גינגולד היא שחקנית עבר ישראלית שירדה לארצות הברית. אביה תומאס גארנר, הוא מורה לאמנות ממשפחה נוצרית מאוהיו.
קריירה
תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרט המתח "מרתה מרסי מיי מרלין" מ-2011, לצד אליזבת אולסן. ב-2012 כיכבה בסרט "Electrick Children". בנוסף, באותה שנה שיחקה בסרט "כמה טוב להיות פרח קיר" בכיכובה של אמה ווטסון. היא הופיעה בסרטי האימה "אנחנו מה שאנחנו" ו-"The Last Exorcism Part II". ב-2014 שיחקה בסרט ההמשך "עיר החטאים: עלמה להרוג", לצד ג'וזף גורדון-לוויט. באותה שנה שיחקה גם בדרמה "חדי קרן", לצד נטליה דייר. ב-2015 כיכבה בדרמה-הקומית "סבתא" לצד לילי טומלין. ב-2016 שיחקה בקומדיה "החופשה הראשונה" לצד זואי דויטש. ב-2017 שיחקה בסרט "הקיץ הארוך והלח ..." לצד ג'ונו טמפל.
מ-2017 עד 2022 שיחקה בתפקיד רות' לנגמור, בסדרת דרמת הפשע "אוזרק" מבית נטפליקס. על תפקידה בסדרה זו היא זכתה ב-2019 וב-2020 בפרס אמי לשחקנית משנה בסדרת דרמה, וכן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על משחקה באותה סדרה, בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-78.
ב-2018 שיחקה במיני-סדרה "וייקו", ובמקביל כיכבה בסדרת פשע אמיתי בשם "ג'ון הנבל", ברשת בראבו האמריקאית וכן בנטפליקס (מחוץ לאמריקה), בתור טרה ניואל, בתה הצעירה של דברה. כמו כן, שיחקה בסדרה "מטורף" מבית נטפליקס, בה גילמה את אלי לנדסברג, אחות הדמות של אמה סטון.
ב-2019 כיכבה גארנר בדרמה "עוזרת אישית" בתור ג'יין, וקיבלה על תפקידה בסרט מועמדות פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר.
חרחבינה מכחילה
חַרְחֲבִינָה מַכְחִילָה (שם מדעי: Eryngium creticum) היא מין במשפחת הסוככיים. זהו עשב רב-שנתי הגדל בעיקר בבתות ובשדות נטושים בחבל הים-תיכוני. תפוצתו מגיעה גם לחבל האירנו טורני, ושם הוא צומח בהר הנגב בנחלים בעלי קרקע לס.
החרחבינה המכחילה עוברת שינוי בולט במשך עונות השנה. בתחילת החורף מפתח הצמח שושנת עלים רכים הראויים למאכל אדם. באביב מתפתח גבעול תפרחת, שעליו מצויים עלים קטנים וקוצניים. בשלב זה משתנה צבעו של הצמח לכחול-סגול והוא נשאר כך במשך כל חודשי הקיץ.
ג'וליה גארנר
קריירה
החל מפברואר 2022 היא מככבת בסדרת דרמת הפשע מבית Netflix "להמציא את אנה" המבוססת על סיפור אמיתי, בה היא מגלמת את דמותה של אנה (סורוקין) דלווי, נוכלת רוסייה שהתחזתה ליורשת מיליונים גרמנייה. בהגיעה לניו יורק, היא הצליחה למשוך בעורמה כספים מבנקים, להימלט מבתי מלון מבלי לשלם ואף לעקוץ את חבריה המיליונרים.
חרחבינה מכחילה
לכל פרח גביע בן חמישה עלים זעירים, כותרת בת חמישה עלים זקופים ומופרדים, חמישה אבקנים ושני עמודי-עלי. הפרי בעל שתי פרודות חד זרעיות, ובעת ההבשלה הוא מתפרק לשני זרעונים. הפירות אינם מתפזרים בהבשלתם אלא נשארים על הצמח. כאשר מתייבשים הגבעולים בסוף הקיץ, הרוח שוברת אותם ונושאת אותם על פני השדות. בדרך זו נפוצה החרחבינה המכחילה.
השם העברי חרחבינה מכחילה נגזר מהשורש ח-ר-ב, מלשון יובש, ואילו שמו הערבי שוכּ אל-עקרבאני (=קוץ העקרבים או עשב העקרבים).
ג'וליה גארנר
חיים אישיים
גארנר סיפרה בראיונות לאבנר שביט שהיא מגדירה עצמה כ"חצי-ישראלית". קרובי משפחתה מצד אמה מתגוררים בישראל, והיא אף מגיעה לבקרם לעיתים קרובות. כמו כן, היא מבינה עברית בזכות אמה שמדברת בה בבית, אך גארנר לא שולטת בשפה ברמת הדיבור.
אנדריי בורקה
אנדריי אנדוני בורקה (ברומנית: Andrei Andonie Burcă; נולד ב-15 באפריל 1993 בבקאו שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת צ'.פ.ר. קלוז' מליגת העל הרומנית ובנבחרת רומניה.
קריירת מועדונים
בורקה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת ארוסטאר בקאו, ובשנת 2013 עבר ל-SC בקאו השכנה, עמה שיחק במסגרת ליגת המשנה הרומנית. לאחר מכן שיחק במשך שלוש עונות בבוטושאן מליגת העל הרומנית, במדיה ערך 104 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
ב-10 ביוני 2019 חתם בורקה בצ'.פ.ר. קלוז' מליגת העל הרומנית. בשלוש העונות הראשונות שלו במועדון זכה בורקה בשלוש אליפויות רומניה, ופעם אחת בסופר קאפ הרומני.
קריירה בינלאומית
ב-7 בספטמבר 2020 ערך בורקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה, בניצחון 3-2 על נבחרת אוסטריה במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
אינגריד מייקלסון
אינגריד מייקלסון (באנגלית: Ingrid Michaelson; נולדה ב-8 בדצמבר 1979) היא זמרת-יוצרת ושחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה
אביה הוא מלחין ממוצא שוודי ואמה פסלת ממוצא גרמני. מגיל צעיר למדה לנגן על פסנתר. למדה תואר בתיאטרון באוניברסיטת בינגהמטון ולאחר מכן עבדה בתיאטרון מוזיקלי והייתה לבמאית התיאטרון. בינואר 2005 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Slow the Rain, בהוצאה עצמית, ופרט לשיר אחד כתבה והלחינה את כל שירי האלבום.
אלבומה השני, Girls & Boys, יצא במאי 2006, גם הוא בהוצאה עצמית. מפיק מוזיקלי של סדרת הטלוויזיה האנטומיה של גריי שמע את האלבום באתר מייספייס וחלק משירי האלבום הושמעו בסדרה. בעקבות ההתפתחויות הוציאה מייקלסון את האלבום מחדש בהוצאה מסחרית ב-2007. מכירות האלבום הוערכו ב-2009 בכ-278 אלף עותקים בארצות הברית.
ב-2008 הוציאה את אלבומה השלישי, Be OK. סינגל הנושא את שם האלבום זכה לחשיפה על המסכים, בסרטים בית השפנפנות והכלה המדומה, ובסדרות הטלוויזיה 90210 ובטי.
ב-2009 הוציאה את אלבומה הרביעי, Everybody. האלבום הגיע למקום ה-18 בדירוג Billboard 200. השיר Maybe יצא כסינגל חודש לפני צאת האלבום. גם סינגל זה, בדומה לקודמו, זכה לחשיפה במדיה, בסדרות Body of Proof, In Plain Sight, The Glades. השיר Everybody הושמע בתחילת הסרט LOL.
ב-2012 הוציאה את אלבומה החמישי, Human Again. האלבום הגיע למקום החמישי בדירוג Billboard 200. לאחר צאת האלבום יצאה לראשונה לסיבוב הופעות, ובעקבות ההצלחה יצאה לעוד שלושה סיבובי הופעות ברחבי העולם.
באוגוסט 2016 יצא אלבומה השביעי, It Doesn't Have to Make Sense.
ב-28 ביוני 2019 הוציאה את אלבומה השמיני, Stranger Songs, בהשראת סדרת הטלוויזיה דברים מוזרים.
חיים אישיים
נישאה ב-2011 למוזיקאי גרג לסוול, בפברואר 2015 דיווחו השניים על פרידתם.
טרנטה
טרנטה הוא כינוי סלנג לכלי רכב ישן שיכולותיו המכניות מוגבלות, ולעיתים אף אינו מסוגל לנוע. לרוב אין הכוונה לרכבי אספנות שמורים היטב, אלא למכוניות זולות, שחוקות ובמצב טכני רע.
מקור המילה הוא, ככל הנראה, במילה האוקראינית дрантя שמשמעה "סמרטוט". מילה זו נקלטה ביידיש כ"טרנטה" ושימשה כינוי לחפץ שהתבלה, התיישן והפך חסר ערך. ייתכן ומקור השם הוא בסוג של כרכרה שהייתה בשימוש ברוסיה במאה ה-19 בשם "טרנטס" (Тарантас).
אף שהשימוש הנפוץ כעת הוא בהתייחסות לרכב בלוי ביותר, מקובל להשתמש במילה גם לתיאור מוצר בעל ליקויים רבים שאינו יכול להגשים את ייעודו באופן משביע רצון. בעבר נעשה במילה שימוש גם לתיאור אדם חסר תוחלת, אך שימוש כזה אינו שכיח כיום.
הביטוי "טרנטה דה-לוקס" (לפעמים נכתב "דלוקס") נועד לתאר טרנטה במצב ירוד במיוחד. אחד משיריה של להקת "איילון" שפעלה בישראל בשנות החמישים של המאה ה-20 נקרא "טרנטה דה-לוקס" והשווה בלעג בין המדינה לבין מכונית מאותה שנת ייצור.
כאשר הטרנטה מגיעה למצב שבו עלות תחזוקתה גבוהה מדי, נדרש בעליה להחלטה על גורלה. יש הנוטשים אותה ברחוב, כמכונית חונה, (פעולה אסורה על-פי חוק), ושם היא שוהה עד שהרשות המקומית, בנוהל הקבוע לכך, מפנה אותה למגרש גרוטאות. יש המוכרים אותה (או מוסרים אותה) לפירוק, כדי שתשמש כמקור לחלקי חילוף. החל משנת 2010 מדינת ישראל מעודדת בעלי מכוניות שיוצרו לפני עשרים שנים ומעלה להביאן לגריטה; בתמורה משלמת המדינה לבעלים סכום של 3,000 ש"ח. בשנת 2013 הופסקה פעולת העידוד עקב חוסר תקציב.
בארצות הברית פורחת תעשיית יוקרה (בעיקר באזור הוליווד) של הפיכת טרנטות לרכבים בגרסת לוקסוס. מתחת למעטה החלוד ותוך שימוש באביזרים מקוריים (בדרך כלל של דגמי אספנות) נבנית מכונית חדישה לחלוטין במחיר מרקיע שחקים. הכוונה היא למשוך את עיני הצופים בעוד שהנהיגה עצמה היא ברמה מהמתקדמות ביותר שיש.
אחד המאמרים הקלאסיים של ג'ורג' אקרלוף, חתן פרס נובל לכלכלה, עוסק בכשל שוק הנובע ממידע אסימטרי, ולוקח כמשל מכוניות טרנטה אמריקאיות (lemons - לימונים בסלנג) שהמוכר יודע מה מצבן והקונה לא.
האחיות מגדלנה
האחיות מגדלנה (אנגלית: The Magdalene Sisters) הוא סרט קולנוע שנכתב ובוים בידי פיטר מולאן והופק בשנת 2002. הסרט מספר את סיפורם של מנזרי מגדלנה באירלנד. זכה בפרס אריה הזהב.
עלילת הסרט
הסרט מתמקד בארבע נערות, כל אחת עם סיפור אישי משלה, אשר הוביל את כולן לאותו גורל:
כולן נשלחו על ידי האחראים עליהן אל מנזר מגדלנה, שם נועדו לעבודת פרך ככובסות מקומיות, אשר עבודתן הקשה נועדה להבטיח את ניקוי חטאיהן, אך גם נועדו לחיות שם את שארית חייהן. המנזר מנוהל תחת שליטתן של הנזירות, בראשן האחות הראשית בריג'ט (ג'רלדין מקיואן) אשר שליחותן האלוהית מהווה הצדקה להשפלות בלתי פוסקות במטרה לדכא את נפשן ורצונן של הנערות לחזור אל העולם שבחוץ, בידיעה שסומנו לעד כחוטאות.
עלילתו של הסרט מתרחשת בשנות השישים. הסרט מתאר את המסלול שעברו הנערות שנשלחו למנזר, מהרגע שבו הן רק מקוות לברוח בחזרה, עד הרגע שבו הן משעבדות את עצמן למקום בידיעה שהן לבדן בעולם: מרגרט, בהגעתה למנזר, מחליטה לברוח באחד מהלילות הראשונים, אך כשהיא עומדת להוציא לפועל את הבריחה המיוחלת, חוזרת בה כשנערה אחרת שברחה מן המנזר מובאת חבולה ודחויה בידי אביה (המגולם על ידי פיטר מולאן, במאי הסרט), ומחליטה בתוכה כי זהו גם גורלה. גם ברנדט מנסה לברוח מהמנזר, אך נתפסת ועוברת התעללות על ידי הנזירות, אוגרת את זעמה, מתכנסת בתוך עצמה ומאמצת את שיטת עבודת הפרך של המנזר.
דיכוי רוחן של הנשים במנזר הוא חלק מהשיטה המתמשכת של הנזירות האחראיות. בעוד הנשים מסתפקות בתנאים מינימליים ובאוכל דל, הנזירות מתפנקות על אוכל משובח אל מול הנשים המורעבות, דרך אשנב שבו הן נראות מדושנות עונג. בנוסף לעבודת הפרך והתנאים הירודים, עריצותן הישירה של הנזירות היא חלק בלתי נפרד החיים השותפים. בהגעתן המשותפת של מרגרט, ברנדט ורוז, מציגה האחות ברידג'ט את חוקי המקום, ולאחר מכן עוברת על פני כל אחת מן הנערות כדי לשבור את רוחן, כאשר לרוז היא משנה את השם לפטרישיה (השם בו הובאה לנצרות), מאחר שכבר קיימת במנזר אחת בשם רוז. בשגרת היומיום הנשים אסורות מלדבר אחת עם השנייה וליצור חברויות, ומי שעוברת על חוקים אלו נענשת בעקבות אי צייתנות. באחת הסצנות הקשות בסרט הנערות ניצבות עירומות במקלחות, אל מול הנזירות המתבדחות על הפגמים הגופניים שלהן.
דמות נוספת בסרט היא אישה קשישה בשם קייטי, שככל הנראה עשתה אותן השגיאות של הנערות הצעירות, אך גילה הוא הדבר היחידי המבדיל ביניהן, ונוכחותה בסרט מביאה נקודת מבט על שאר הנשים הנמצאות במנזר מלבד הנערות הצעירות, מה שמחזק את ההשקפה כי כל מי שנשלחה אל המנזר לא נועדה לצאת ממנו לעולם.
היציאה מן המנזר
בסופו של הסרט כל אחת מארבע הנערות עוזבת את המנזר, בדרך זו או אחרת. במהלך השהות במנזר מגלה מרגרט כי קריספינה, הסובלת מפיגור קל, מנוצלת מינית על ידי הכומר הראשי של המנזר, האב פיצרוי, ומחליטה להתנקם בו על ידי טמינת סרפד בתוך הכביסה שלו. במהלך טקס פומבי בעיירה שבסמוך למנזר, אליו מובאות הנערות, הסרפד מתפשט על גופו של הכומר והוא פושט את בגדיו אל מול כל הנוכחים החוזים בגופו הפצוע. אז מסתבר שהסרפד עבר גם אל ירכיה של קריספינה בעקבות משגל שנערך עם הכומר זמן מה לפני, והיא מתחילה לאבד את העשתונות בנוכחות כל תושבי העיירה (בצעקות האשמה כלפי הכומר "אינך איש האלוהים!"). כתוצאה מכך מחליטה האחות ברידג'ט לשלוח את קריספינה למוסד לחולי נפש. מרגרט מנסה לבוא להגנתה של קריספינה, אך מתקפלת מול זעמה של האחות ברידג'ט.
בחג המולד השלישי להגעתן, מגיע אחיה הצעיר של מרגרט, עתה בוגר בן שמונה עשרה, עם מכתב אישור מן הכומר של המשפחה על מנת להוציא את אחותו מן המנזר. ביציאה מן המנזר עוצרת מרגרט את האחות ברידג'ט והארכיבישוף הנוכח בבקשה שתיתן לה לעבור על פניהם. האחות ברידג'ט בזה לגילוי עזות המצח של מרגרט ואוסרת עליה לצאת מן המנזר עד שתסור מדרכה, אך זו כורעת על ברכיה לתפילה, והנוכחים מוותרים על ההמתנה וממשיכים הלאה.
בשנה הרביעית לשהייתן של השתיים הנותרות, מבקשת רוז מהאחות ברידג'ט רשות לשלוח גלויה ליום הולדתו של בנה, אך האחות העסוקה בלמצוא את המפתח האבוד לכספת של המנזר, פוטרת אותה בבוז בטענה כי אין לה הזכות להיקרא אמא. רוז מצטרפת בחוסר רצון לחיפושים אחר המפתח, וכאשר היא מוצאת אותו חבוי מתחת לשידת מגירות היא אינה מדווחת על מציאתו.
ברנדט, שכבר אמצה את שיטת המנזר, מתנערת מכל גילוי של נדיבות וטוב לב שהיה בה לפני שהגיעה. אך כאשר קייטי הקשישה נפטרת היא מחליטה שהיא לא מתכוונת לסיים כמוה. היא ורוז הן מחליטות לברוח עוד באותו הלילה. הן מוצאות במשרד את המפתח לדלת הכניסה, וכאשר מגיעה האחות ברידג'ט היא נאבקת בברנדט עד אשר רוז שולפת את המפתח של הכספת, ותאוות הבצע של האחות ברידג'ט מנצחת אותה. השתיים בורחות מן המנזר ומגיעות אל דבלין, שם הן מוצאות מקלט אצל בת דודתה של ברנדט, ספרית במקצוע. רוז עובדת לליברפול וברנדט נשארת אצל בת דודתה ומתמקצעת כספרית.
הדמויות האמיתיות- סיום
הסרט מנסה להצביע על השגיאות של הממסד הדתי ועל שיתוף הפעולה של החברה השמרנית, ששתקה ונתנה לאירועים כאלה להתממש בתוך חומות המנזר, בעוד החברה המודרנית ממשיכה הלאה.
אילאם
מחוז אילאם (בפרסית: استان ایلام) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתו העיר אילאם.
שטחה 20,133 קמ"ר, כ-1.2 אחוז משטח איראן והיא נמצאת במערב המדינה. פרובינציית אילאם גובלת בפרובינציות לורסתאן, ח'וזסתאן וכרמאנשאה, וחולקת גבול משותף עם עיראק. ב-2005 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ־545,093 תושבים.
היסטוריה מודרנית
במהלך מלחמת איראן–עיראק, פרובינציית אילאם ספגה נזקים כבדים. הפצצות עיראקיות כבדות הרסו את המערכת הכלכלית באזור, ומאז פרובינציית אילאם נשארה אחת הפרובינציות הנחשלות ביותר באיראן. אחוז האבטלה בה עמד, בשנת 2003, על 19.9%.
לאחרונה החלה ממשלת איראן להשקיע בפיתוח ובקידום של תעשיות מתקדמות בפרובינציה, כדוגמת המפעל הפטרו-כימי שנבנה בשיתוף פעולה עם ממשלת יפן. תחום אחר בו הפרובינציה צפויה להתפתח הוא תיירות: בפרובינציית אילאם יש יותר מ-170 אתרים היסטוריים, אף כי חלקם עדיין זקוק לפיתוח ולהסדרה.
נמר אמור
נמר אמור (שם מדעי: Panthera pardus orientalis או Panthera pardus amurensis) הוא תת-המין הצפוני ביותר מבין תת-המינים החיים של הנמר. נמר אמור מוכר גם בשמות נמר המזרח הרחוק או נמר סיבירי.
אזור תפוצת נמר אמור משתרע מהרי סיחוטה-אלין שבמזרח הרחוק הרוסי ועד להרים הצפוניים של חצי האי הקוריאני, באזור הנהר אמור. סכנת ההכחדה המרחפת מעל נמר אמור חמורה למדי: אוכלוסייתו העולמית של המין מוערכת ב-25–34 פרטים בלבד, ואילו בעבר הוגדרה אוכלוסייה של כ-90 פרטים בבר, כניתנת לשיקום. 290 פרטים בשבי נמצאים בגני חיות באירופה, ברוסיה ובארצות הברית. הרס אזור המחיה הטבעי ותעשיית הפרוות הם מהסיבות להידלדלות אוכלוסיית נמרי אמור בטבע. כתוצאה מכך מסווג נמר האמור כאחד מבין החתולים הנדירים ביותר. בטבע נמר אמור חי בין 15 ל-20 שנים, ואילו בשבי הוא יכול לחיות מעל 20 שנים. נמר אמור נתון בסכנת הכחדה חמורה ובשל כך הוא גם הנדיר ביותר מבין החתולים הגדולים.
פרוותו של נמר האמור היא העבותה ביותר מבין פרוות הנמרים. צבעה קרם חיוור (בעיקר בחורף). עוביה הוא כ־2.5 סנטימטרים בקיץ ו־7.5 ס"מ בחודשי החורף הקרים. משקל הזכרים נע בין 35 ל-48 ק"ג, אולם במקרים חריגים פרטים גדולים עשויים להגיע למשקל של 60 עד 75 ק"ג. הנקבות קטנות יותר מהזכרים ושוקלות בין 24 ל-43 ק"ג. נמר אמור יכול להגיע לאורך 3 מטרים.
נמר אמור בעל רגליים פרוותיות וגדולות המשמשות לו כ"נעלי שלג", בדומה לנמר השלג.
התנהגות
אזור תפוצתו של נמר האמור חופף את אזור התפוצה של הטיגריס הסיבירי, אולם בשונה מתת-מינים אחרים, נמר האמור אינו מושפע באופן ניכר מהקרבה לטיגריסים. כאשר נמצא בקרבתם של טיגריסים, הוא נוטה להימנע מציד או מסימון טריטוריות, וזאת כדי להימנע מתחרות על המזון ומסיכון צאצאיו.
כמו כל הנמרים, נמר האמור הוא צייד זריז וסתגלן. הוא ניזון מאיילים שונים כגון אייל סיבירי ואייל סיקה, מארנבות, גוראלי אמור, בונים ומכרסמים קטנים הנקרים בדרכו. נמר האמור הוא בעל חיים מתבודד ופעיל בשעות הלילה.
עונת הרבייה של נמר האמור מתרחשת בין סוף האביב לתחילת הקיץ, כאשר משך ההריון הוא כ־12 שבועות. הגורים נשארים עם אמם במשך שנתיים, עד אשר הם נעשים עצמאים באופן מלא. הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שלוש עד ארבע שנים.
שימור
הן נמר האמור והן הטיגריס הסיבירי נפגעו אנושות מידי האדם. שטחי המחיה המשותפים שלהם נהרסו, וציד מוגבר בשל פרוותם היפה פגע בהם אנושות. בשונה מהטיגריס הסיבירי, שקיבל תשומת לב רבה יחסית בערוצי התקשורת העולמיים ואף אוכלוסייתו השתקמה, נמר האמור כמעט ולא זכה לתשומת לב כזו ובשל כך מודעות השמירה עליו נמוכה לעומת "בן דודו" הטיגריס.
באזור מחייתו הרוסי תוכנן לבנות צינור נפט, שאילו היה נבנה עלול היה לפגוע באופן קשה באוכלוסייה בצד הרוסי, ואולם תוכניות הבנייה שונו בעקבות לחץ מצד ארגוני השמירה על בעלי החיים.
ב-20 באפריל 2007 התגלתה גופה של נקבה ממין זה, שניצודה בתחומי מקלט לחיות בר ברוסיה. על פי הערכות, נותרו בטבע כשש נקבות וכ-25 זכרים.
עליית תלמידי הגר"א
עליית תלמידי הגר"א או עליית הפרושים הוא גל עליות של מספר קבוצות עולים מליטא ורוסיה הלבנה שהתיישבו בארץ ישראל בתחילת המאה ה-19. עלייה זו כללה מאות עולים ובתוכם משפחות צעירות, שעלו ארצה בשלושה גלים עיקריים והתיישבו תחילה בעיקר בצפת ובטבריה. עלייה זו מכונה "עליית תלמידי הגר"א" מפני שכמה ממנהיגי העלייה הבולטים הכירו את הגר"א והיו קרובים למשנתו. עלייה זו נתמכה כמו כל היישוב בארץ גם מכספי החלוקה שנאספו על ידי השד"רים, ומנהיגים מעלייה זו אף יצאו בעצמם לחו"ל כשד"רים. אנשי עלייה זו וצאצאיהם ב"יישוב הישן" נקראו "פרושים". העולים בעלייה זו השפיעו בצורה דרמטית על היישוב היהודי ב"ארבע ערי הקודש", ובין השאר נטלו חלק משמעותי ביציאה מן החומות ובהקמת פתח תקווה.
גלי העלייה
הגל הראשון של העולים, היה קבוצה בראשותו של הרב מנחם מנדל משקלוב, הגיע לחיפה ביום ח' באלול תקס"ח (1808). משך כחודשיים התגוררו בטבריה ומשם עברו להשתקע בצפת, על מנת להימנע ממחלוקות עם החסידים שהגיעו ארצה כ-30 שנה קודם לכן והתגוררו בטבריה. אך גם בצפת לא הצליחו להשתלב בקהילה האשכנזית המקומית, שהייתה ברובה חסידית.
בעקבות כך נוצר הצורך בהקמת קהילה אשכנזית נוספת, ולשם כך זירזו את עלייתם של מתכנני עלייה. בגל השני בתחילת הקיץ של שנת תקס"ט (1809) הגיעה שיירה נוספת בראשות הרב סעדיה משקלוב. השיירה השלישית שהגיעה לארץ בתשרי ה'תק"ע (1809), הייתה בראשותם של הרב חיים כ"ץ והרב ישראל משקלוב, הצטרפה לקהילה החדשה בצפת. ר' חיים כיהן בפועל כרב הקהילה, ור' ישראל משקלוב הפך לאחד ממנהיגיה הבולטים.
בשנת תקע"ו (1815) לאחר תכנון של מספר שנים, עזב הרב מנחם מנדל משקלוב יחד עם קבוצה מהעולים את צפת ועלה לירושלים, שם ייסד מחדש את הקהילה האשכנזית. בתחילה נמנעו אנשי הקהילה מלהזדהות בגלוי כאשכנזים, בין השאר, בשל החובות שהשאירו אנשי עליית רבי יהודה החסיד, בשנת 1700. הם נאלצו לשנות את מלבושיהם וגינוניהם כלפי חוץ כבני העדה הספרדית. חלקם אף שינו את שם משפחתם, כדוגמת משפחת בסן ("באשע'ס" במקור). רק לאחר עשר שנים חלה התיישנות ובוטל החוב, בין היתר בזכות שתדלנות הקהילה הספרדית, והותר להם לשבת בעיר. הפרושים, תלמידיו של הגאון מווילנה ייסדו את הכולל האשכנזי הראשון בירושלים, "כולל הפרושים", שכונה גם "כולל וילנא". במהלך העשורים הבאים של המאה ה-19 המשיכו לעלות משפחות רבות מליטא והצטרפו לקהילות האשכנזים בצפת וירושלים.
פעולות ויוזמות
ב-ה'תקצ"ט (1839), רכש מרדכי סלומון יחד עם שותף מהעדה הספרדית 6 שוורים והציבם בכפר חכור על ידי נוצרי, כדי לעשות רווחים מתשומת ההון (לפי שיטת החומש המתוארת במכתבו למונטיפיורי). על סמך התנסות זאת חיבר תזכיר בצירוף תוכנית מפורטת בדבר ייסוד כפר חקלאי בארץ ישראל בשטח הכפר הערבי כזאזה (בקרבת צומת ראם). את התזכיר העביר לשר משה מונטיפיורי בעת שהשר ביקר בירושלים. למעשה ביקש סלומון ממונטיפיורי עזרה לביצוע תוכנית התיישבותית במיוחד על ידי קבלת רישיון מאת אבראהים פאשא ממצרים, השליט בארץ ישראל באותן שנים, ובהעמדת שומרים חמושים להגן מפני שודדים. תוכנית זו לא התממשה בין היתר גם מפני שאבראהים פאשא איבד את שלטונו שחזר לידי העות'מאנים.
בשנת ה'ת"ר, (1840) הזמינה קהילת הפרושים בירושלים את רבי משה ריבלין משקלוב לכהן כרבה, לצד רבי ישעיה ברדקי שהיה ממונה על העדה. לאחר פטירתו ב-1846 התמנה רבי יוסף זונדל מסלנט לרב הקהילה, וחתנו רבי שמואל סלנט לאב בית הדין שלה. לאחר פטירת רבי יוסף זונדל ב-1864 התמנה רבי שמואל סלנט באופן לא רשמי לרב הקהילה ולרב העיר ירושלים כולה, תפקיד בו כיהן כ-45 שנים, עד לפטירתו ב-1909. בתקופתו התבססה העדה הפרושית בעיר, ומשקלה עלה על הקבוצות האשכנזיות החסידיות שסרו גם הם למרותו.
דמות רבת משקל נוספת בעדה הפרושית בירושלים בתקופת כהונתו של הרב סלנט היה הרב יהושע לייב דיסקין, שכונה: "הרב מבריסק". אף שלא נשא בתפקיד רשמי, הרי ששימש כדמות מפתח מרכזית בעיר וחצרו הייתה הסמן הקיצוני בין הפרושים. הרב מבריסק וממשיכיו הובילו את הקו התקיף והשמרני נגד חדירת רוחות המערב לירושלים, נגד שינויים כלשהם בצביון החיים המסורתי ובעיקר בצביון מוסדות החינוך לבנים, נגד הציונות ונגד "היישוב החדש", מאבקים שנכרכו בפולמוסים סוערים, חרמות ונידויים.
הישגי העולים
למרות הקשיים העצומים לקחו העולים חלק במפעלות וזכו להישגים רבים בירושלים ובארץ ישראל. הם לקחו חלק בהקמת יישוב יהודי גדול בעיר העתיקה בירושלים, וכן בהקמת השכונות שמחוץ לחומות בעיר החדשה, בהקמת בית החולים ביקור חולים (1857), מוסדות חינוך (כמו תלמוד תורה עץ חיים). הפרושים וצאצאיהם השתתפו בקניית אדמות נבי סמואל, ופתח תקווה (1877), והקמת המושבות גיא אוני, מוצא ופתח תקווה.
היסטוריוגרפיה
בין החוקרים קיים דיון הנמשך עשרות שנים בדבר מניעי גל העלייה ומשמעות הישגיו.