cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודים בג'אז
אמריקאים יהודים מילאו תפקיד משמעותי בג'אז, ז'אנר מוזיקה שנוצר ופותח על ידי אפרו-אמריקאים. כשהג'אז התפשט, הוא התפתח בצורה המקיפה תרבויות רבות ושונות, ועבודתם של מלחינים יהודים בסמטת טין פאן סייעה לעצב את הצלילים הרבים והשונים שהג'אז בא לשלב.
רקע כללי
מוזיקת ג'אז היא מוזיקה רב-תרבותית, שנוצרה ופותחה על ידי אפרו-אמריקאים המשתמשים בכלים אירופיים עם אמריקאים יהודים ואחרים כדי לגוון עוד יותר את המוזיקה. מוזיקת הג'אז הומצאה בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים. מקורה בניו אורלינס, המוזיקה צברה תאוצה על ידי התחלה באזורי החלונות האדומים. אפרו-אמריקאים שניגנו רגטיים ברובעי החלונות האדומים היו המבשרים של מה שהפך במהרה לג'אז. עם סיום מלחמת העולם הראשונה החל הג'אז להיכנס לזירה הציבורית. שנתיים לאחר מכן נכנס לתוקף איסור האלכוהול, שהביא ליצירת ספיק איזיס, שאפשרו למוזיקת הג'אז לפרוח.
תרומות יהודיות-אמריקאיות
אמריקאים יהודים הצליחו לשגשג בג'אז בגלל שנחשבו ללבנים באותה תקופה. ג'ורג' בורנשטיין כתב שאפרו-אמריקאים מזדהים עם מצוקת האמריקני היהודי ולהפך. בתור מיעוטים חסרי זכויות בעצמם, מלחינים יהודים של מוזיקה פופולרית ראו עצמם כבעלי ברית טבעיים עם אפרו-אמריקאים. זה אפשר להם ליצור מוזיקה שקודמה ונשמעה כ"מוזיקה שחורה".
בשנות ה-20 וה-30 ג'ורג' גרשווין ואחרים הפחיתו בכוונה את הזהות היהודית בתקופה שבה היהודים לא התקבלו במלואם כאמריקאים, במקום זאת הם ניסו ליצור גרסה מוזיקלית של אמריקה מכילה. הם ראו במוזיקה שלהם דוגמה לאמריקה ללא דעות קדומות.
בשנות ה-40 וה-50, Mezz Mezzrow, Symphony Sid, Red Rodney ו-Roz Cron התנסו בזהות שחורה בדרכים שונות ובדרגות שונות על מנת "למצות מחדש" את היהדות. סימפוניה סיד זכה במספר פרסים מארגוני שחורים, כולל פרס לתקליטן השנה שהוענק לו בשנת 1949 על ידי סינדיקט החדשות העולמי, על "קידום מתמשך של אמנים כושים".
בשנות ה-30, מספר מוזיקאים יהודים עבדו באופן פעיל עם מוזיקאים שחורים בתקופה שבה אינטראקציות מסוג זה היו טאבו. בני גודמן, ארטי שו ואחרים נלחמו למען אינטגרציה. מקדם הקונצרטים ומפיק התקליטים נורמן גרנץ ובארני ג'וזפסון, שפתחו את מועדון הלילה המשולב הראשון Café Society, שברו את מחסומי ההפרדה.
הסרט זמר הג'אז עם אל ג'ולסון הוא דוגמה אחת לאופן שבו אמריקאים יהודים הצליחו להביא ג'אז, מוזיקה שפיתחו אפרו-אמריקאים, אל התרבות הפופולרית. טד מרווין כתב שהסרט נתפס כהאדרה של התבוללות יהודית בתרבות האמריקאית.
בני גודמן היה אמריקאי יהודי חיוני להתקדמות הג'אז. גודמן היה מנהיג להקה משולבת גזעית בשם King of Swing. קונצרט הג'אז שלו בקרנגי הול ב-1938 היה הראשון אי פעם שהושמע שם. הקונצרט תואר על ידי ברוס אידר כ"קונצרט הג'אז או המוזיקה הפופולרית החשוב ביותר בהיסטוריה: מסיבת ה'יציאה' של הג'אז לעולם המוזיקה ה'מכובדת'".
"ג'אז יהודי" היה ניסיון לשלב מוזיקה יהודית וג'אז לז'אנר חדש. זה התחיל בשנות השלושים של המאה הקודמת עם "הסווינג היהודי". זה המשיך בשנות ה-60 עם אלבומים של שלי מאן וטרי גיבס. וזכה להתעוררות מחודשת בשנות ה-90, עם אלבומים של ג'ון זורן, סטיבן ברנשטיין, פול שפירו ואחרים. לדברי צ'ארלס הירש, במיטבו, הג'אז היהודי גם אישר את היהדות וגם התענג על קשרים לתרבות האפרו-אמריקאית.
לורנס כדורי
הברון לורנס כדורי (באנגלית: Lawrence Kadoorie; 2 ביוני 1899 – 25 באוגוסט 1993) היה איל הון ונדבן יהודי מהונג קונג, בן למשפחת כדורי הבגדאדית במוצאה.
ביוגרפיה
לורנס כדורי נולד בהונג קונג הבריטית בשנת 1899, הראשון מבני משפחת כדורי להיות יליד האי. אביו היה אלי כדורי ודודו אליס כדורי. משפחת כדורי הייתה משפחה יהודית מבגדאד שכמו משפחות אחרות במאה ה-19 היגרה למומבאי שבהודו, ולאחר מכן להונג קונג. המשפחה צברה הון מופלג בעסקי בנקאות, תעשייה, מלונאות ומסחר בין המזרח הרחוק לאימפריה הבריטית. המשפחה הייתה אף הבעלים של תחנות כוח בהונג קונג.
לורנס כדורי נשלח בצעירותו לאנגליה ללימודים בקולג' קליפטון. עבודתו הראשונה הייתה בניהול מלון מפורסם בשאנגחאי שבבעלות הברונט ויקטור ששון, בן למשפחת ששון הידועה. הוא גם עבד במקביל בעסקי אביו אלי כדורי. תקופת מלחמת העולם השנייה הייתה תקופה קשה עבור בני המשפחה. יפן כבשה את הונג קונג והצבא היפני הפך את מלון הכתר של עסקי המלונאות של המשפחה (מלון פנינסולה) למפקדה צבאית. אלי כדורי עצמו, אביו של לורנס, נפטר בעודו במחנה מעצר יפני בהונג קונג.
בשנת 1945 עם סוף מלחמת העולם השנייה מלון פנינסולה ושאר רכוש המשפחה חזר לידיה, אמנם תחנת הכוח הגדולה ביותר שהייתה בבעלות המשפחה נהרסה במלחמה. החלטת האחים כדורי (לורנס והוראס) לבנות מחדש את תחנת הכוח נחשבת לאחד הגורמים החשובים ביותר בהתאוששות הכלכלית של הונג קונג לאחר מלחמת העולם השנייה. התחנה המחודשת שהם בנו סיפקה חשמל לכל מחוז קאולון ומעבר לו. באמצעות החברה "סין חשמל ואנרגיה" (China Light & Power Company) האחים כדורי היו בעלים של מספר תחנות כוח בהונג קונג ומחוצה לה.
בשנת 1949 כל נדל"ן ועסקי המשפחה בסין הופקעו על ידי המשטר הקומוניסטי החדש במדינה. בשנות ה-60 כאשר מהפכת התרבות בסין התפשטה להונג קונג ונערכו הפגנות פרו-קומוניסטיות בעיר, מסופר שלארנס כדורי הורה לנתק "לצורכי עבודה" את החשמל מתחנות הכוח שבבעלותו, כדי להפריע להפגנות. עם זאת בהמשך יחסי המשפחה עם המשטר הסיני התחממו, ובשנות ה-80 לארנס והוראס כדורי אף בנו תחנת כוח גרעינית בסין, כ-45 קילומטר מצפון להונג קונג. בנוסף, למרות חששותיו מהקומוניזם הסיני, עיתון The Independent ציין בכתבה אודותיו שהאחים כדורי היו ידועים בדאגה כנה לעובדים במפעלים שלהם ומנעו את ניצולם, בניגוד לבעלי הון אחרים בהונג קונג. כדורי כיהן במועצה המחוקקת של הונג קונג בין השנים 1951–1954.
כמו כן כדורי היה ידוע בתור פילנתרופ גדול. אחת מיוזמתיו הפילנתרופיות החשובות הייתה הקמת "חוות כדורי" בהונג קונג, חוות חקלאיות גדולות שנועדו לסייע, באמצעות נתינת שטחי עיבוד והלוואות ללא-ריבית, לפליטים ומהגרים סינים עניים להקים חוות עצמאיות. בהקשר היהודי, בין תרומותיו הידועות ביותר הוא הקים את בית כנסת כדורי המפואר לאנוסים בפורטוגל. כן תרם כספים לישראל.
עבור פעילותו הפילנתרופית בהונג קונג ובריטניה כדורי קיבל את תואר הכבוד חבר מסדר האימפריה הבריטית בשנת 1970, קיבל תואר אבירות בשנת 1963 ואת התואר ברון ב-22 בספטמבר 1981. בנוסף קיבל ביחד עם אחיו את פרס רמון מגסאיסאי האסייתי, מממשלת צרפת קיבל את התואר חבר בלגיון הכבוד ומבלגיה את מסדר הכתר.
בשנת פטירתו, 1993, הונו נאמד ב-3.3 מיליארד דולר. בנו הוא מיכאל כדורי שירש את ההון המשפחתי.
מלחמת העצמאות של טורקיה
מלחמת העצמאות של טורקיה (טורקית Kurtuluş Savaşı או İstiklal Harbi) הייתה חלק מהאירועים הפוליטיים והצבאיים שהחלו עם ייסודה ב-1919 של התנועה הלאומית הטורקית לאחר מלחמת העולם הראשונה, דרך מלחמת יוון–טורקיה, מלחמת טורקיה–ארמניה, מלחמת טורקיה–צרפת, וכלה ב-1923, בחתימת הסכם לוזאן, הכרזת העצמאות של טורקיה וההכרה הבינלאומית בה.
במהלך המלחמה הדפו הטורקים את צבאות מדינות ההסכמה אשר חילקו את שטחי אסיה הקטנה ותראקיה ביניהן.
רקע: מהפסקת האש של מודרוס עד כיבוש איזמיר: אוקטובר 1918 – מאי 1919
האימפריה העות'מאנית סיימה את חלקה במלחמת העולם הראשונה עת חתמה עם מדינות ההסכמה על הפסקת האש של מודרוס ביום 30 באוקטובר 1918 בנמל מודרוס ביוון. אף על פי שהאימפריה איבדה את כל שטחיה במזרח התיכון, נותרה אסיה הקטנה כולה בשליטתה ביום הפסקת האש. הצבא הבריטי עצר בתחומי סוריה ועיראק של ימינו בדרום, ובמזרח אנטוליה הצליח הצבא העות'מאני להשתלט על כל השטח שהופקר על ידי צבא רוסיה ב-1917 ואף המשיך והגיע עד לקווקז ועד באקו שלחופי הים הכספי ב-1918.
במקביל החלו מדינות ההסכמה בפלישה לאסיה הקטנה, מתוך הבנה כי ההסכמים הבינלאומיים שינוסחו בסופו של דבר, יושפעו גם מן המצב בשטח. במהלך חודש דצמבר 1918 פלשו הבריטים לקיליס שממזרח לאיסכנדרון בדרום ולבתומי שבגאורגיה של ימינו. הצרפתים מצידם כבשו את אנטקיה, מרסין, טרסוס, אדנה וביססו את שלטונם בכל מישור צ'וקורובה עד לשערי קיליקיה. בתחילת שנת 1919 המשיכה תנופת הכיבוש, והבריטים השתלטו על מארש (כיום קהרמאנמרש – Kahramanmaraş), אנטפ (כיום גזיאנטפ – Gaziantep) ואורפה (כיום שנלאורפה – Şanlıurfa) לאורך הגבול הנוכחי בין טורקיה וסוריה, והחזיקו בהן עד סוף 1919 עת העבירו את השליטה בהן לצרפתים. ב-29 באפריל 1919 נחת כוח איטלקי באנטליה שבדרום אסיה הקטנה ולאחר מכן גם בפתחיה, בודרום ומרמריס. כוח בריטי החל להתמקם בחופיו הדרום-מזרחיים של הים השחור במטרה להוות ראש גשר לרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה שקמה במזרח אסיה הקטנה, והצרפתים נחתו בחופי הים השחור שבצפון מערב אנטוליה, וביססו ראש גשר בזונגולדק ובסביבותיה.
במקביל התכנסה ועידת פריז בהפסקות, החל ב-18 בינואר 1919 ועד 20 בינואר 1920. הוועידה התאפיינה בשיתוף פעולה בין המדינות המנצחות ובעלות בריתן ברצונן ליישם את תוכניותיהן משנות המלחמה לנטרול כוחה הנותר של האימפריה העות'מאנית ולחלוקת שטחיה ביניהן. מאידך, בכל הקשור לאופן יישומן של עקרונות אלה, נפערו ביניהן מחלוקות שניזונו מהבטחות ומאינטרסים סותרים. אחת המחלוקות העיקריות הייתה בין איטליה ויוון באשר לעתידה של מערב אנטוליה, והעיר איזמיר בפרט, והביאה את האיטלקים לעזוב את דיוני הוועידה ב-24 באפריל 1919. האיטלקים נעדרו מהדיונים במשך שבועיים בלבד, אך זה כל שהיה נחוץ לראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג' כדי לשכנע את האמריקאים ואת הצרפתים להעדיף את הבטחתו מימי המלחמה ליוונים, על פני הבטחה שנתנו מדינות ההסכמה לאיטלקים.
כך, ב-15 במאי 1919 החל כיבושה של איזמיר בידי הצבא היווני. 20,000 תושבים יוונים ונוצרים אחרים הקבילו את פניו של הכוח היווני כמשחרר. להגעת הכוח היווני נלוו מעשי השפלה – גברים אולצו להסיר את תרבושיהם ואלה נרמסו תחת רגלי ההמון, רעלות נקרעו מפניהן של נשים והאספסוף החל במעשי ביזה אשר כוונו כנגד בתי המוסלמים. האירועים גלשו עד מהרה לאבדות בנפש. חסן טהסין, עיתונאי ולאומן טורקי ירה את "הירייה הראשונה" והרג את נושא הדגל היווני במצעד. בחילופי האש שהתפתחו נהרגו כ-300 עד 400 טורקים וכמאה יוונים. בחודש שלאחר מכן הרחיבו היוונים את שליטתם לטווח של כמאה ק"מ מצפון ומדרום לאיזמיר, וב-21 במאי 1919 הגיע הנציב הראשון מטעמם אל העיר.
עם הפלישה היוונית היו כמעט כל חופיה של אסיה הקטנה ותראקיה כולה בשליטת מדינות ההסכמה. כלל האירועים שהחלו בהפסקת האש של מודרוס בסוף שנת 1918 והעובדה כי מדינות ההסכמה החלו להוציא לפועל את תוכניתן לחלוקת אסיה הקטנה ביניהן, היו כולם בין הגורמים להתקוממות הטורקית; אולם נראה כי מסירת איזמיר לשלטון יוון הייתה האירוע הטראומתי והמשפיל ביותר, וברוח זו התבטא גם מוסטפא כמאל בנאומו בחודש נובמבר 1919 באנקרה.
למחרת כיבוש איזמיר, ב-16 במאי 1919 עלה מוסטפא כמאל על אוניית הקיטור בנדרמה (Bandırma) אשר הפליגה מאיסטנבול לסמסון שלחופי הים השחור. באותה עת עדיין היה מוסטפא כמאל קצין בצבא העות'מאני ואף היה מופקד מטעם הסולטאן על פירוקו של הצבא. ב-19 במאי 1919 הוא הגיע לעיר והקים את מפקדתו במלון מינטיקה פאלאס. ממפקדתו פנה לשגרירים ולמשרד המלחמה הבריטי במחאה על הפלישה והחל לטוות קשרים בין קבוצות לאומיות שונות. בנוסף קיים עצרות המוניות שנועדו ליידע את תושבי העיר על פלישת הצבאות הזרים לאנטוליה. אף שמוסטפא כמאל עזב את סמסון לאחר שבוע בלבד, היא נחשבת למקום בו החל את מלחמת העצמאות הטורקית.
עליית התנועה הלאומית הטורקית והקמת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה: יוני 1919 – מרץ 1920
בראשותו של מוסטפא כמאל התכנסה ב-21 ביוני 1919 ועידה באמסיה, ולמחרת פרסמה את "חוזר אמסיה" (Amasya Genelgesi) הנחשב למסמך הכתוב הראשון אשר הניע את גלגליה של מלחמת העצמאות של טורקיה. חוזר אמסיה הופץ ברחבי אסיה הקטנה והכריז על הסכנה שנשקפת לעצמאותה של טורקיה ולשלמותה, וקרא לכינוס שתי ועידות – ועידת ארזורום וועידת סיוואס. בכך הביע מוסטפא כמאל ברבים את כוונותיו האמיתיות שהיו מנוגדות בתכלית לתפקיד הרשמי שנשא. הבריטים ששמעו על כך פנו לממשלה העות'מאנית באיסטנבול, וזו הורתה על מעצרו של מוסטפא כמאל ודנה אותו למוות. הידיעה הגיעה לאוזניו של מוסטפא כמאל בהיותו בארזורום ובתגובה הוא התפטר מתפקידו הרשמי ב-8 ביולי 1919.
בד בבד התכנסה ועידה בבלקסיר במערב אסיה הקטנה ב-28 ביוני 1919 ובה דנו מהפכנים טורקים בהתפתחויות. הוועידה הובילה לוועידה נוספת שהתכנסה באלאשהיר ליד מניסה, ואשר בה החליטו המשתתפים לקחת חלק בוועידת סיוואס. ב-23 ביולי 1919 התכנסה ועידת ארזורום במזרח אנטוליה. הוועידה שנמשכה עד 4 באוגוסט 1919 הכריזה על ארבעה עקרונות – המולדת היא אחת ואינה נתנת לחלוקה, האומה תהא חופשית מכל שלטון זר, יש להפעיל את מלוא כוחו של העם אגב אחדות, וכן כי לא ניתן יהיה לצפות לפיקוח או להגנה מצד אחרים. כחודש לאחר מכן, ב-4 בספטמבר 1919, התכנסה ועידת סיוואס בעיר סיוואס ולראשונה נטלו בה חלק נציגים מכל רחבי אסיה הקטנה ובכך חשיבותה. הוועידה נמשכה עד 11 בספטמבר 1919 ובין היתר אשררה את ההחלטה להקים "ועדת נציגים" אשר תוכל להפוך לממשלה אם יחליטו מדינות ההסכמה על פיזור הממשלה העות'מאנית באיסטנבול. עוד אשררה ועידת סיווס את ההחלטות שנתקבלו בוועידת ארזורום שקדמה לה אגב מספר שינויים, כמו הוספת התנגדות מפורשת לקיומה של ישות עצמאית יוונית במערב אנטוליה, וכן שינתה את שמה של התנועה הלאומית המתהווה ל"האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti). חודש וחצי לאחר מכן, ב-22 באוקטובר 1919, נפגשו מוסטפא כמאל ובכירי מפלגתו עם שר הימייה העות'מאני באמסיה, וזאת במטרה לאתר דרכים לשמירה על השלמות הלאומית. הצדדים חתמו על מזכר הבנות שנודע לימים כ"פרוטוקול אמסיה" וחשיבותו העיקרית הייתה בכך ששימש ראיה להכרתה הזמנית של הממשלה העות'מאנית באיסטנבול בתנועה הלאומית המתהווה באנטוליה.
בלחצה של "האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" נערכו הבחירות האחרונות לפרלמנט העות'מאני בדצמבר 1919. רוב 140 חברי הפרלמנט הרביעי והאחרון של האימפריה העות'מאנית נמנו עם חברי האגודה, אף כי מוסטפא כמאל עצמו לא הגיע לאיסטנבול, אלא התמקם באנקרה החל ב-27 בדצמבר 1919 ואף העביר אליה את מרכז הניהול של התנועה הלאומית מארזורום.
על אף שהפרלמנט העות'מאני הרביעי היה קצר ימים, הוא לא הכיר בכיבוש איסטנבול, ואף הספיק לקבל שש החלטות חשובות אשר זכו לשם הכולל "מיסק-אה מילי" (Misak-ı Millî – "שבועת הלאום") ולאשרר את החלטות ועידות ארזורום וסיווס. ההחלטות שפורסמו ביום 12 בפברואר 1920, התייחסו לגבולותיה העתידיים של טורקיה, והיו לבסיס לדרישותיה העתידיות לקראת חתימת הסכם לוזאן ב-1923:
אולם פעולתו העצמאית של הפרלמנט לא נשאה חן בעיני מינהל הכיבוש, ובליל 15 במרץ 1920 החלו כוחות בריטים להשתלט על בנייני מפתח בעיר וכן עצרו חמישה חברי פרלמנט. ב-18 במרץ 1920 התכנס הפרלמנט העות'מאני בפעם האחרונה ומחה על מעצר חבריו. בתגובה הכריז מוסטפא כמאל ב-19 במרץ 1920 כי "ועדת הנציגים" באנקרה היא הממשלה החוקית של טורקיה וכי יש לציית לה ולה בלבד, וכן הודיע כי ייערכו בחירות לפרלמנט חדש. ב-5 באפריל 1920, תחת לחץ המינהל הצבאי, הורה הסולטאן מהמט השישי על פיזורו של הפרלמנט. המחלוקת בין התנועה הלאומית באנקרה לבין הממשלה העות'מאנית באיסטנבול החמירה ונגלתה עתה לעיני כל. הממשלה העות'מאנית פרסמה פתווה ב-10 באפריל 1920 לפיה יש להתנגד לתנועה הלאומית, וכן גזרה גזר דין מוות על מוסטפא כמאל ועל מנהיגים נוספים של התנועה הלאומית. מנגד הוציא המופתי של אנקרה בו ביום פתווה נוגדת התומכת בתנועה הלאומית ומגדירה את מטרתה כשחרור הסולטאן והח'ליפה מאויביה. בתמיכת הבריטים, קמה תנועת נגד לתנועה הלאומית ב-18 באפריל 1920 בעיר דיזג'ה הסמוכה לאיזמיט בצפון-מערב אסיה הקטנה. השפעת התנועה, שזכתה לשם "כוחות הסדר" בעות'מאנית (Kuvâ-i İnzibâtiyye) או "צבא הח'ליפה" בטורקית (Hilafet Ordusu), התפשטה בביתיניה ובאסיה הקטנה וזכתה למעמד מעין רשמי מאת הממשלה העות'מאנית. עם זאת תנועה זו הייתה קצרת ימים ופוזרה לאחר כחודשיים ולאחר שהובסה על ידי התנועה הלאומית.
ב-23 באפריל 1920 הכריז מוסטפא כמאל על הקמתו של הפרלמנט הטורקי החדש באנקרה, אשר כונה "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה" (Türkiye Büyük Millet Meclisi – TBMM). כמאה מחברי הפרלמנט העות'מאני האחרון הצליחו להגיע מאיסטנבול לאנקרה ולהצטרף ל-190 חברי הפרלמנט שכבר שהו בה ואשר נבחרו על ידי חברי התנועה הלאומית ברחבי המדינה. האספה הכריזה על מוסטפא כמאל כנשיאה ועל איסמט פשה לראש המטות המשולבים של טורקיה. ב-19 בנובמבר 1920 החלה האספה לדון בניסוחה של חוקה וזו אושרה ב-20 בינואר 1921 ועמדה בתוקף עד החלפתה ב-1924. החוקה שכללה 23 סעיפים בלבד התייחסה לעקרונותיה של המדינה העתידית ולרשות המחוקקת והמבצעת בלבד שבשתיהן גם יחד נשאה האספה הלאומית. החוקה לא התייחסה כלל לתפקידו של הסולטאן במדינה זו, דבר שנעשה במכוון כדי להשאיר את הדלת פתוחה להקמתה של מונרכיה חוקתית שבראשה יעמוד הסולטאן, ובנוסף לא אוזכרו בה זכויות אזרחיות ומעמדה של הרשות השופטת במדינה העתידית.
תקופת המאבק המזוין: אפריל 1920 – אוקטובר 1922
במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה, ניהלו הטורקים שלוש מלחמות נפרדות – כנגד צרפת, ארמניה ויוון. שלוש המלחמות החלו במאבקים שניהלו האוכלוסייה ומיליציות טורקיות מקומיות, והתפתחו למלחמות של ממש בהן נטלו חלק כוחות האספה הלאומית של טורקיה.
נגד היוונים
מבין שלושת העימותים המזוינים הבינלאומיים, הייתה מלחמת יוון–טורקיה הקשה, המשמעותית והממושכת ביותר, ונמשכה שלוש וחצי שנים. באופן רשמי החלה המלחמה עם כיבוש איזמיר בידי היוונים ב-15 במאי 1919, אולם עד קיץ 1920 ניצבו מול היוונים כוחות בלתי סדירים שהיו פרי התארגנות מקומית. הקרב המשמעותי היחיד שהתנהל בתקופה זו היה קרב איידן בדרום-מערב טורקיה, ובמהלכו השתלטו כוחות מקומיים טורקים על העיר בסוף יוני 1919, אך תוך שבוע חזרו היוונים וכבשו את העיר.
הקרבות התחדשו שוב רק ביוני 1920 כאשר היוונים פתחו במתקפה שהקנתה להם שליטה בכל מערבה וצפון-מערבה של אסיה הקטנה, מעמק נהר הבויוק מנדרס בדרום ועד לחופיו הדרומיים של ים השיש בצפון. הסכם סוור שנחתם בצרפת ב-10 באוגוסט 1920 ביסס באופן רשמי את שליטתה של יוון בתראקיה המזרחית להוציא את איסטנבול, באיים בוזג'אאדה וגקצ'אדה וכן באיזמיר וסביבתה. בתמיכתו של ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' אשר ביקש לכפות את הסכם סוור על טורקיה, חידשו היוונים את התקדמותם באסיה הקטנה ובדצמבר 1920 הגיעו עד סמוך לאסקישהיר, כ-150 ק"מ בלבד מערבית לאנקרה.
המהפך במלחמה החל בראשית 1921 כאשר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה הצליחה להתארגן ולהציב כוח לוחם בהנהגת איסמט פשה בקרב אינני הראשון (Birinci İnönü Muharebesi) שהתרחש ב-11 בינואר 1921 סמוך לאסקישהיר. כוח זה ניצח את היוונים והתקפת נגד יוונית ב-26 במרץ 1921 (İkinci İnönü Muharebesi) הסתיימה גם היא בתבוסה.
ביוני 1921 שוב התקדמו כוחות תגבור יוונים מזרחה והגיעו עד לנהר הסקריה, כ-100 ק"מ מערבית לאנקרה. ב-23 באוגוסט 1921 חצו היוונים את הנהר במטרה להבקיע את דרכם לאנקרה, והכוח הטורקי נסוג. בתחילת ספטמבר 1921 הגיעו היוונים למרחק של 40 ק"מ בלבד דרומית-מערבית לאנקרה, אך נסוגו בשל האבדות הכבדות שספגו ובשל התדלדלות התחמושת שנבעה מהתארכות קווי האספקה של צבאם. בדיונים בינלאומיים בלונדון הציעו מדינות ההסכמה להכריז על שביתת נשק, אך מוסטפא כמאל סירב לכל הסדר שלא יכלול את פינוין המלא של אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית מכל הכוחות הזרים ששהו בהן.
הקרב המשמעותי האחרון במלחמת יוון–טורקיה התרחש ביוזמת הטורקים שהכתיבו את המועד והמקום ל"התקפה הגדולה" (Büyük Taaruz). ב-26 באוגוסט 1922 תקף הצבא הטורקי את היוונים בדומלופנר (Dumlupınar) ולמחרת התפוררה ההגנה היוונית והיוונים החלו נסוגים מערבה. הקרבות נמשכו עד 30 באוגוסט 1922 והכוח הטורקי דלק בעקבות היוונים עד לאיזמיר אותה כבש ב-9 בספטמבר 1922. ארבעה ימים לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 1922 פרצה "השריפה הגדולה באיזמיר" (Büyük İzmir Yangın), וזו השתוללה וזרעה הרס בעיר עד 17 בספטמבר 1922. קיימות השערות שונות באשר לזהותם של גורמי השריפה, ועל אלה נמנים הכוח הטורקי הכובש, היוונים הנסוגים בסיוע הארמנים או בלעדיהם או סתם תאונה שנגרמה בשל התוהו שפקד את העיר, אך הסיבה המדויקת נותרה בגדר תעלומה.
ב-11 בספטמבר 1922 כבשו הטורקים את בורסה ואחרוני החיילים היוונים נסוגו מאסיה הקטנה ב-16 בספטמבר 1922. חודש לאחר מכן, ב-14 באוקטובר 1922, אולצו היוונים להצטרף לשביתת הנשק של מודניה והמלחמה הסתיימה.
נגד הצרפתים
בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, ב-16 במאי 1916 נחתם הסכם סודי בין צרפת לבריטניה אשר נודע לימים כהסכם סייקס–פיקו. לפי הסכם זה יועד דרומה של אסיה הקטנה לצרפתים, והבריטים ששלטו בשטח מתום המלחמה, החלו להעבירו לידי הצרפתים בחודש אוקטובר 1919. הצרפתים נעזרו בלגיון הצרפתי-ארמני שפעל כעושה דברם וכן נסמכו על חייליו לשם איסוף מודיעין. נוכחותם של החיילים הארמנים עוררה חוסר שקט מיד עם הגיעם, ובשלוש ערים, מראש (כיום קהרמאנמרש – Kahramanmaraş), אנטפ (כיום גזיאנטפ – Gaziantep) ואורפה (כיום שנלאורפה – Şanlıurfa), פרץ מרי אזרחי שהתפתח לקרב של ממש תוך זמן קצר. הצרפתים נאלצו לסגת ממארש ב-12 בפברואר 1920 ומאורפה ב-11 באפריל 1920, ורק אנטפ נכנעה להם ב-8 בפברואר 1921, לאחר 384 ימי קרב.
בד בבד, בחודש מאי 1920, לאחר הקמתה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה התפתחו העימותים ללוחמה שגלשה מתחומי שלוש הערים המתקוממות. ב-27 במאי 1920 נחלו הטורקים ניצחון על הצרפתים סמוך למעבר קרא (Karaboğazı - קראבואזי) שליד טרסוס וב-2 ביוני 1920 פינו הצרפתים את קוזן הסמוכה לאדנה. יומיים לאחר מכן נסוגו הצרפתים מכל השטחים שממזרח לנהר הפרת ותבוסות אלה הביאו אותם לחתום עם הטורקים על "הסכם השלום בקיליקיה" ביום 9 במרץ 1921. למרות חתימתו של ההסכם הלוחמה לא באה אל סופה, אלא לאחר חתימתו של הסכם אנקרה ב-21 באוקטובר 1921 אשר התייחס אך ורק לעימות בין הצרפתים לטורקים בדרום אסיה הקטנה, ולא נגע לגזרות מחלוקת אחרות בין שתי האומות. בתמורה לסיום הכיבוש הצרפתי בדרום אנטוליה הכירו הטורקים במנדט הצרפתי על סוריה ומלחמת טורקיה–צרפת הסתיימה.
נגד הארמנים
המלחמה נגד הארמנים שלא היוו יריב של ממש לטורקיה, ארכה כחודשיים בלבד. הקרבות פרצו כבר בחודש יוני 1920, לפני שהמצב גלש למלחמה כוללת ובטרם נחתם הסכם סוור אשר העניק לארמנים באופן רשמי נתח נכבד ממזרחה של אסיה הקטנה. קרבות אולטו מצפון מזרח לארזורום התעוררו בעקבות מתיחות בין יחידות צבא ארמניות לבין מיליציות טורקיות מקומיות, והארמנים אשר ניסו לכבוש את העיר אולטו נהדפו. ב-3 בספטמבר 1920 התחדשו הקרבות ועתה נטלו בהם חלק ארבעה מגדודי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בפיקודו של מוסה קזם קראבקיר אשר הדפו את הארמנים תוך יומיים מאזור אולטו כולו. קראבקיר המשיך והתקדם לתוככי ארמניה, דבר שהביא את ממשלת ארמניה להכריז מלחמה על הטורקים ב-4 בספטמבר 1920.
התקדמותם המהירה של הכוחות הטורקים הביאה את הממשלה הארמנית לפנות אל המעצמות הגדולות בבקשה לסיוע, אך הם נענו על ידי הרוסים בלבד, אשר הבטיחו את תמיכתם לארמנים, במיוחד בכל הנוגע לשלטונם בקארס. משהגיע הדבר לידיעתו של קראבקיר הוא תקף את קארס בו ביום, וכבש אותה בהיעדר התנגדות מצד הארמנים. הכוח הטורקי כבש את אלכסנדרופול היא גיומרי של ימינו ב-7 בנובמבר 1920, ומעיר זו איים קראבקיר לכבוש את ירוואן. הארמנים נכנעו ביום 18 בנובמבר 1918 והסכם אלכסנדרופול נחתם בין קראבקיר לבין שר החוץ הארמני ב-2 בדצמבר 1920, ולפיו אולצו הארמנים להתפרק מעיקר נשקם ולוותר על כל השטחים שניתנו להם מכוח הסכם סוור. ב-23 באוקטובר 1921 נחתם הסכם קארס שהחליף את הסכם אלכסנדרופול והסדיר את יחסיהן של רוסיה וטורקיה ושרטט את קו הגבול ביניהן.
משבר צ'נקלה
לאחר שהכוחות הטורקים הכריעו את היוונים בספטמבר 1922, הם הגיעו אל חופי הדרדנלים ואיימו על הכוחות הבריטים והצרפתים אשר הופקדו מכוח הסכם סוור על שמירת הנייטרליות במצָרִים. הקבינט הבריטי החליט ב-15 בספטמבר 1922 כי צבא בריטניה ימשיך במשימתו המקורית ויגן על עמדותיו באזור, ולמחרת אף איים על הטורקים בהכרזת מלחמה כוללת. לעומת הבריטים אימצו הצרפתים קו פרו-טורקי והורו על נסיגת כוחותיהם מהמצרים. בין הצרפתים לבריטים נגלה משבר דיפלומטי בעניין, והציבור הבריטי נזעק לנוכח האפשרות שבריטניה תצא למלחמה נוספת. ב-22 בספטמבר 1922 השתלטו כוחות טורקים על צ'נקלה שלחוף הדרדנלים ועל סביבתה בלא קרב. משבר צ'נקלה היה אחד הגורמים העיקריים לנפילת ממשלתו של לויד ג'ורג'.
בדרך לשלום – ממודניה עד הכרזת העצמאות: אוקטובר 1922 – אוקטובר 1923
שביתת הנשק של מודניה (טורקית Mudanya Mütarekesi) סיימה את מלחמת יוון–טורקיה והקנתה לטורקים את השליטה בכל אסיה הקטנה, בתראקיה המזרחית, בדרדנלים ובבוספורוס. ב-1 בנובמבר 1922 ביטלה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את מוסד הסולטנות, וב-17 בנובמבר 1922 עזב הסולטאן מהמט השישי את איסטנבול ויצא לגלות.
ועידת לוזאן, בהשתתפות בריטניה, צרפת, איטליה, יוון ונציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בראשות איסמט אינני התכנסה החל ב-20 בנובמבר 1922, ודנה במשך מספר חודשים בהפסקות בעתידה של טורקיה. הסכם לוזאן נחתם ב-24 ביולי 1923 והכיר, בין היתר, בעצמאותה של טורקיה והיותה המדינה היורשת של האימפריה העות'מאנית, גבולותיה נוסחו ונקבעו חילופי האוכלוסייה בין יוון לטורקיה.
חודש לאחר מכן, ב-23 באוגוסט 1923, החלו הכוחות הזרים האחרונים לפנות את איסטנבול, ועזיבתם הסתיימה ב-23 בספטמבר 1923. ב-9 בספטמבר 1923 נוסדה מפלגת העם הרפובליקאית (Cumhuriyet Halk Partisi, CHP), שעתידה להיות המפלגה היחידה בטורקיה לפי חוק עד שנת 1945. ב-6 באוקטובר 1923 נכנסו כוחות הצבא הטורקי לאיסטנבול, ושלושה שבועות לאחר מכן, ב-29 באוקטובר 1923, הכריז מוסטפא כמאל על הקמתה של הרפובליקה הטורקית. מלחמת העצמאות של טורקיה הסתיימה.
הספר האדום הקטן של התלמידים
הספר האדום הקטן של התלמידים (בדנית: Den Lille Røde Bog For Skoleelever) הוא מדריך זכויות לתלמידים, שנכתב על ידי שני מורים דנים, יספר הנסן וסרן יאן הנסן והודפס לראשונה בדנמרק בשנת 1969. הספר תורגם לשפות רבות בתחילת שנות השבעים. שם הספר מתייחס לפורמט בו הודפס - ספר כיס בכריכה אדומה, ושם שהוא פרפרזה על שם ספרו של מאו דזה-דונג - "הספר האדום הקטן".
המהדורה האנגלית נפסלה על ידי הצנזורה בבריטניה ונמכרה במחתרת. בשנת 1979 יצאה המהדורה העברית אותה תרגם וערך יעקב לורך עם בתו רונית לורך-לומברוזו. תרגום הספר ייחודי יחסית בכך שכל מהדורה, כולל זו העברית, עודכנה לפי המצב החוקי והחברתי במדינה בה הוא יצא, כך לדוגמה קיימות גרסאות שונות באנגלית לבריטניה, ארצות הברית ואוסטרליה.
ספר זה היה מהפכני ושנוי במחלוקת, בשל גישתו שהתייחסה אל התלמידים כאל אנשים בוגרים הצריכים להיות מודעים לזכויותיהם ולעמוד עליהן. בכל מקום בו הופץ, ניסו גורמים שמרניים לעצור את הפצתו ולעיתים אף הצליחו בכך, אך מבחינה רשמית בלבד, משום שתמיד המשיך להימכר במחתרת.
השלכות
חלק מהרעיונות שהובאו בספר מצאו דרכם לחוק זכויות התלמיד שנחקק בישראל בשנת 2000 ולפנקס זכויות התלמיד שהופץ על ידי משרד החינוך.
לקריאה נוספת
סרן הנסן, יספר הנסן, יעקב לורך ורונית לומברוזו, הספר האדום הקטן של התלמידים - מהדורה ישראלית מורחבת, ירושלים, יובל, 1979.
Igor
Igor (בעברית: איגור; נכתב באותיות גדולות) הוא אלבום האולפן החמישי של הראפר האמריקאי טיילר, דה קריאייטור. האלבום יצא לאחר אלבומו הרביעי, Flower Boy, ב-17 במאי 2019. האלבום כולל הופעות אורח של פלייבוי קרטי, ליל עוזי ורט, סולאנג' נואלס, קניה וסט וג'רוד קרמייקל, וכולל קולות רקע של סאנטיגולד, ג'סי וילסון, לה רוקס, סי-לו גרין, צ'ארלי וילסון' סלואות'י ופארל ויליאמס, בין היתר.
איגור זכה לשבחים רבים מהמבקרים והופיע במקום הראשון בבילבורד 200 והפך לאלבום הראשון של טיילר שהגיע למקום הראשון במצעד. כמו כן, זכה בפרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר.
האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים ביותר לשנת 2019, וסיכום האלבומים של העשור השני. בילבורד דירג את האלבום במקום ה-54 ברשימתם "100 האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-2010".
רקע וכתיבה
העבודה על האלבום החלה בשנת 2017, טיילר בתחילה כתב את השיר "Earfquake" לזמר ג'סטין ביבר ולזמרת ריהאנה, ששניהם דחו את השיר. השיר "I Think" הוקלט באגם קומו בעזרת הזמרים האמריקאים סולאנג' נואלס ששרה את קולות הרקע, ופרנק אושן. טיילר הפיק את הביט של השיר "Gone Gone" בשנת 2013 בזמן סיבוב ההופעות של אלבום האולפן השני שלו "Wolf".
יום זה שירו לאל
יוֹם זֶה שִׁירוּ לָאֵל הוא פיוט שנכתב על ידי הרב מרדכי עבאדי (1826–1884). הפיוט כולל שירה לכבוד יום השבת ושבת לכבוד האל.
הפיוט משויך לרפרטואר שירת הבקשות על פי מסורת יהודי חלב. רעיון הפיוט אשר נכתב על ידי הרב מרדכי עבאדי הוא הכתה של שירת השבת ואת השירה לאל. לחנו של הפיוט המותאם למילות הטקסט מתרונן ומזמין לפייט ולשורר. הפיוט נחתם בכך שהוא מעודד ומחזק את היהודים הקמים בלילות לשורר שירה לשבחו של האל, ומברכם בכך שיזכו להגיע לגבורות ולשבת בחצרות ביתו של הקדוש ברוך הוא (כלומר, לזכות ולהגיע לגאולה).
יום זה לישראל
יוֹם זֶה לְיִשְׂרָאֵל הוא פיוט הנהוג לשירו במסורת קהילות אשכנז כזמירות לסעודת ליל שבת, ונהוג כשיר לשבת גם בקהילות נוספות. מחבר הפיוט הוא רבי יצחק סלמה חזן, כפי שחתום בראשי החרוזים.
הפיוט זכה לחיבה ולאהדה רבה בקרב תפוצות עם ישראל. יהודי אשכנז נוהגים לפייטו בזמירות של ליל שבת, ובמסורת צפון אפריקה הוא מושר כשיר וזמרה ביום השבת. יהודי חלב מפייטים אותו בשירת הבקשות. לפיוט מספר לחנים, אחד מתוכם מושאל מלחנה של נעמי שמר לשיר 'העיר באפור'.
מחבר הפיוט
האקרוסטיכון המקורי של הפיוט יום זה לישראל היה 'יצחק סלמה חזן'. משום מה, כמה חרוזים נפלו, ובמשך כמה מאות שנים היה חתום 'יצחק לח'. בתקופה מאוחרת, הרחיב משורר את השיר, כך שהחתימה נהפכה להיות 'יצחק לוריא חזק'. ולכן היו כאלו שייחסו את הפיוט (בטעות) לאר"י.
תוכן הפיוט
מתאר את השבת, מצוותיה וחוקיה כמנחמות במנוחתן והמאירות את עם ישראל המתגעגע לארץ ישראל בעודו נמצא בגלות. כמו שביום שבת משורר עם ישראל לאלוהיו "קול רנה וישועה" כך גם הגאולה המובטחת לשומרי יום השבת. כמו יום השבת (בימי החול) טרם הגיעה לעם ישראל וטרם הופיעה בפניו וכי היא נראית כחיזיון עתידני הנראה לעין.
מוטי גל
מרדכי (מוטי) גל (כ"ג בטבת תשי"ב, 21 בינואר 1952 - י' באדר ב' תשע"ד, 12 במרץ 2014) היה במאי ומפיק סרטים חוזר בתשובה חסיד חב"ד ושליח חב"ד ברמת גן למעלה משלושים שנה.
ביוגרפיה
בשנת תשל"ח פגש את אבי פיאמנטה שהיה אז בתהליך חזרה בתשובה ודרכו התוודע לחסידות חב"ד. למד בישיבת "הדר התורה" החב"דית לחוזרים בתשובה, בקראון הייטס. לאחר שחזר בתשובה נישא בתשל"ט למלכה והזוג התגורר בכפר חב"ד. בה'תשמ"ד החל לשמש שליח חב"ד ראשי ברמת גן ושימש בתפקיד למעלה משלושים שנה.
בתחילת שנות ה-2000 הוא שב אל תחום עיסוקו והקים עם חברו שוקי בן פורת את חברת "פרי עץ הדעת", שהפיקה סרטים המיועדים למגזר החרדי, ובהם: "לילה בגומחה", "דג מלוח", "שדה מוקשים" ו"הנבל הכחול", חלקם השאירו חותם בציבור החרדי וזכו לאהדה גדולה, והציבו רף גבוה בתעשיית הקולנוע החרדי. בין סרטיו שיחקו יוסי גרבר אביתר לזר שרגא הרפז מיכאל וייגל וישי גול ן. הוא הפיק את הסרט "המסע המופלא בארץ", מסע של שלושה נערים בישראל המגלים את מורשתם.
בשנת 1990, בתקופת "התרגיל המסריח", שימש מתווך בין יצחק שמיר לרבי מחב"ד, ונסע באותו תקופה מספר פעמים אל הרבי על־מנת להעביר מסרים משמיר. הוא נלווה לשמיר בוועידת מדריד.
בשנת 2000 הקים את מיזם "בית מעשים טובים" ברמת גן העוסק בחלוקת מזון ועזרה לילדים. רכש מבנה גדול בתל אביב והקים בו את ארגון "יהודה וישראל" עבור ילדים מחוננים, יוצרים ואמנים במטרה לעודד אותם להתעניין ביהדות. בנוסף לכך, הקים יחד עם בתו את "מדרשת התעוררות" לנשים ולנערות, בה מתקיימים שיעורים קבועים ופעילויות נוספות.
לאחר שנתגלתה אצלו מחלה ממארת הגביר את פעילותו וערך אירועים לרפואתו. לאחר מאבק של שנתיים עם מחלתו, נפטר בי' באדר ב' תשע"ד ונקבר בחלקת חב"ד בבית הקברות הר הזיתים.
היה אב לעשרה ילדים. בניו, אברהם משה ויוסף יצחק, ממשיכים את דרכו בשליחות ברמת גן.
חדפי פיל
חדפי פיל, ארכפיים או חדפים קופצים (שם מדעי: Macroscelididae) היא משפחה של יונקים קטנים אוכלי חרקים שתפוצתם באפריקה. מקור השם בדמיון בין אפיהם הארוכים לחדק הפיל, וההנחה כי הם קרובי משפחה של החדפיים (Soricidae) בסדרה אוכלי חרקים. למעשה, בעוד חדף הפיל איננו קרוב משפחה של החדף, הוא משויך לענף אפרותריה, הכולל תחתיו את הפילים וקרובי משפחתם. הביולוג ג'ונתן קינגדון הציע לשנות את שם המשפחה ל-sengis, מונח הנגזר משפות הבנטו אפריקאיות.
הם נפוצים ברחבי חלקה הדרומי של אפריקה, ולמרות ההבדלים הניכרים, ניתן למצוא אותם כמעט בכל סוג של בית גידול, ממדבר נמיב ועד למעבה היער. מין אחד, הארכף הצפון-אפריקני, נפוץ בחלק הצפון-מערבי המרוחק של היבשת, בנפרד משאר המשפחה.
מאפיינים
למרות היותם פעילי יום, חדפי הפיל נצפים לעיתים נדירות וקשים ללכידה. חדף הפיל הוא חששן גדול, מוסווה היטב ומיומן בהימלטות מאיומים. כמה מהמינים סוללים לעצמם סדרה של מסלולים בצמחייה, בחיפוש אחר חרקים, כשלכל נתיב יש נתיב הימלטות במקרה של סכנה.
חדף הפיל אינו חיה חברתית, אך כמה מינים חיים במונוגמיה וחולקים שטח מגורים משותף והגנה הדדית מפני איומים עליו, את שטח הטריטוריה שלו מסמן חדף הפיל באמצעות בלוטת הריח. הסוג Rhynchocyon חופר מחילות בקרקע כמו הבנדיקוט, אך אחרים במשפחה משתמשים בסדקים טבעיים, או בונים קן מעלים.
הגדול במשפחה הוא ארכף אפור-פנים (Rhynchocyon udzungwensis) שמגיע למשקל של 740 גרם. הקטן ביותר הוא ארכף עגול-אוזן אטנדקה (Macroscelides micus) ששוקל 28 גרם.
אבולוציה
מספר מאובנים של המשפחה נמצאו, כולם באפריקה. גיוון ניכר התרחש בפלאוגן. חלקם היו כל כך דומים לשפניים, שהם שויכו בהתחלה בטעות לאותה קבוצה, בעוד שאחרים דומים יחסית למכרסמים. כל המינים הללו נכחדו בפליסטוקן. למרות שחדף הפיל סווג בקבוצות שונות, לעיתים קרובות על בסיס מאפיינים שטחיים, ראיות מורפולוגיות ומולקולריות כעת ממקמים אותו בתוך אפרותריה.
מיון
בעבר, חדף הפיל סווג עם חדפיים וקיפודיים בסדרת אוכלי חרקים; ונחשב קרוב-רחוק של הפרסתנים; שויך לטופאיים; וסווג יחד עם השפניים והארנביים בארנבאים. תוצאות בדיקות מולקולריות אחרונות, לעומת זאת, תומכות מאוד בשיוך לאפרותריה, יחד עם יונקים אחרים שבעבר שויכו לפרסתנים כמו תחשאים, שפניים, שנבובאים ופילאים.
במשפחה ארבעה סוגים המחולקים ל-19 מינים:
ג'ון פילמייר
ג'ון פילמייר (באנגלית: John Pielmeier, נולד ב-23 בפברואר 1949 באלטונה, פנסילבניה) הוא מחזאי, תסריטאי ושחקן תיאטרון אמריקאי, שהתפרסם בתסריטים רבים לסרטי טלוויזיה.
ביוגרפיה
פילמייר למד לתואר ראשון ב"אוניברסיטה הקתולית של אמריקה" ואחר כך באוניברסיטה הממלכתית של פנסילבניה. התחיל את הקריירה האמנותית שלו כשחקן תיאטרון.
המחזה הראשון שלו "A Chosen Room" הוצג בשנת 1976 במינאפוליס. בשנת 1979 כתב את המחזה "אגנס של אלוהים" שזכה בפרס התחרות הארצית למחזות של ארצות הברית.
ב-1983 חיבר תסריט לסרט הטלוויזיה "Choices of the Heart" שזיכה אותו בפרס כריסטופר ובפרס הומניטס. ב-1985 כתב תסריט לסרט "סיפורה של אגנס" לפי המחזה שלו, "אגנס של אלוהים" שהביא לו מועמדות לפרס אגודת הסופרים האמריקאים. בסרט שיחקה מג טילי בתפקיד אגנס. מאז כתב פילמייר מספר רב של תסריטים להפקות טלוויזיה. בין היתר ידועות תרומותיו ל"חטאי האבות" (2002), "היטלר - עליית הרשע", סרט תיעודי על הרוצח הסדרתי גרי ריג'וויי (2008) עמודי תבל" (2010).
חיים אישיים
ג'ון פילמייר נשוי משנת 1982 לסופרת איירין או'גארדן. והם מתגוררים בגריזון במדינת ניו יורק.
No More Drama
No More Drama (בעברית: אין יותר דרמה) הוא אלבומה החמישי של הזמרת מרי ג'יי בלייג', אשר יצא ב-28 באוגוסט 2001 על ידי MCA רקורדס. האלבום זכה להצלחה מסחרית דומה של אלבומה הקודם וכן גם לביקורות חיוביות כמותו.
הצלחה
הוא הגיע בשיאו למקום השני בארצות הברית ולמקום הראשון במצעד אלבומי ה-R&B והיפ-הופ ומכר 324 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו במדינה. מתוך האלבום יצאו 4 סינגלים אשר זכו להצלחה בארצות הברית ואף הסינגל הראשון מהאלבום "Family Affair" הגיע למקום הראשון במדינה מה שהפך אותו לשיר הראשון שלה לעשות זאת ואף גם לשיר הראשון שלה שנהפך ללהיט בין לאומי.
נכון לדצמבר 2016 האלבום הגיע למעמד 3 פלטינות בארצות הברית עם מכירות של 3 מיליון עותקים. בנוסף הוא גם הגיע למעמד פלטינה כפולה בקנדה, למעמד פלטינה בשווייץ ובריטניה ולמעמד זהב בצרפת, יפן, הולנד ושוודיה.
מטא-אתיקה
בפילוסופיה, מטא-אתיקה היא אחד משלושת הענפים של הפילוסופיה של המוסר - זה החותר להבין את טבען של תכונות, אמירות, השקפות ושיפוטים מוסריים. משמעות השם היא "מעבר לאתיקה" ביוונית. המטא-אתיקה קיבלה תשומת-לב נכבדה מהפילוסופים האקדמיים בעשורים האחרונים.
מקובל באקדמיה לחלק את הפילוסופיה של המוסר לשלושה ענפים כאשר השניים האחרים הם:
בעוד האתיקה הפרסקריפטיבית מתייחסת לשאלות "אילו דברים הם טובים ואילו הם רעים, מוסרית?" ו"מה עלי לעשות?", ובכך מאמצת שיפוטים מוסריים אחדים ודוחה אחרים, המטא-אתיקה נסובה סביב השאלה "מהו הטוּב המוסרי?", בחותרה להבין את טבעם של שיפוטים מוסריים ותכונות מוסריות.
שאלות מטא-אתיות
להלן מספר דוגמאות לשאלות מטא-אתיות:
תאוריות מטא-אתיות
תאוריה מטא-אתית, בניגוד לתאוריות מוסריות פרסקריפטיביות, איננה כוללת שיפוטים מוסריים כלשהם. תשובה לאחת מחמש השאלות דלעיל לא תהווה כשלעצמה טענה מוסרית.
התאוריות המטא-אתיות העיקריות נחלקות בדרך-כלל לתאוריות ריאליסטיות ואנטי-ריאליסטיות, על אף העובדה שתאוריות מסוימות, דוגמת הקוגניטיביזם, לא משתלבות בחלוקה זו כלל:
אנטי-ריאליזם מוסרי
אנטי-ריאליזם מוסרי אומר שאין ערכים אובייקטיביים. השקפה זו מופיעה בשלוש גרסאות:
סובייקטיביזם, נון-קוגניטיביזם ותאוריית השגיאה הם הצורות היחידות של אנטי-ריאליזם: אם אין ערכים אובייקטיביים, זה חייב להיות או משום שמשפטים מוסריים הם טענות סובייקטיביות (לשיטת הסובייקטיביסטים), או מפני שהם אינם מהווים טענות אמיתיות כלל (לגרסת הנון-קוגניטיביסטים), או בגלל שהם טענות אובייקטיביות שגויות.
חלוקה חלופית
חלוקה אפשרית נוספת של התאוריות המטא-אתיות היא ההבחנה בין תאוריות מוניסטיות (שבהן יש אמת אחת, או טוּב עליון אחד) לבין תאוריות פלורליסטיות.
לפי הפלורליזם הערכי ישנם לפחות שני ערכים אמיתיים, הידועים ככאלה, שלא ניתנים להשוואה, כך שכל תיעדוף של ערכים אלה יהא או נון-קוגניטיבי או סובייקטיבי. פלורליסט ערכי יטען, למשל, שגם החיים של נזירה וגם החיים של אם מגשימים ערכים אמיתיים (במובן האובייקטיבי והקוגניטיביסטי), אולם אין בנמצא אף אמת-מידה רציונלית לחלוטין שלפיה האחד נעלה על השני. (ראו ישעיה ברלין).
היסטוריה
אחדים סוברים שבמאה העשרים ובמאה העשרים ואחת מטא-אתיקה החליפה את האתיקה הפרסקרפטיבית כעיסוק השכיח יותר בקרב הפילוסופים האקדמיים. זה קרה לכאורה בו-זמנית עם ירידה כללית באמונה בערכים מוחלטים במרבית התרבויות הפופולריות כמו גם העניין הגובר בתהליכים וסיווגים בניגוד לזיהוי ויישום של נורמות, הן באקדמיה והן בקרב החברה העולמית בכללה.
אחרים גורסים שמגמה זו מדומה ומצביעים על ההתרחבות המתמדת של תחום האתיקה הפרסקרפטיביות.
Firth of Fifth
Firth of Fifth היא יצירת רוק מתקדם של להקת ג'נסיס, שהתפרסמה באלבום Selling England by the Pound ב-1973. אורך היצירה כ-10 דקות והיא מכילה את מאפייניו המובהקים של זרם הרוק המתקדם שאליו השתייכה להקת ג'נסיס באותה התקופה.
מבנה וניתוח מוזיקלי
היצירה נפתחת בקטע סולו פסנתר בעל אופי רפסודי, בטונאליות של סי במול (Bb). הפתיחה מתאפיינת באקורדים מפורקים המנוגנים במשקלים א-סימטריים כדוגמת 13/16 ו-15/16. לאחר פתיחת הפסנתר מגיעים מספר בתים המנוגנים על ידי ההרכב כולו. הבתים מתאפיינים במרקם רוק הכולל גיטרות חשמליות, קלידים ותופים. הטונאליות בבתים היא של סי מז'ור (B) ובסופם הופכת הטוניקה שלהם לדומיננטה של קטע מעבר בטונאליות של מי מינור (Em). לאחר קטע המעבר הקצר, המנוגן על ידי באס, פסנתר ותופים, מגיע נושא קצר המנוגן על ידי חליל ובליווי פסנתר מסתיים ומגיע לקטע מעבר נוסף בטונאליות של דו מינור (Cm). קטע מעבר זה (המנוגן על ידי פסנתר, באס ותופים) מציג מסגרת הרמונית מודאלית - דרגה ראשונה מינורית ודרגה רביעית מז'ורית, דבר המאפיין מודוס דורי (אם כי המלודיה בקטע זה אינה מודאלית בהכרח). בקטע זה מואץ הטמפו והוא מוביל להתגברות המתח.
קטע המעבר מסתיים בדרגה הרביעית - פה מז'ור (F). דרגה זו מתפקדת כדומיננטה שניונית לקטע הבא (בטונאליות של סי במול -Bb). קטע זה הוא בעצם מנגינת הפתיחה המנוגנת בהרכב מלא במקום בפסנתר בלבד. התופים מדגישים את המשקלים השבורים, הבס מדגיש את התפקיד שאותו ביצעה יד שמאל בפסנתר בפתיחה, והמנגינה עצמה מנוגנת על ידי סינתיסייזר. רפריזה זו מסתיימת בפתיחתו של סולו גיטרה בטמפו איטי יותר ובמשקל קבוע של 4\4. סולו גיטרה זה משתמש, מפתח ומרחיב את הנושא שנוגן על ידי חליל בשלב מוקדם יותר. קטע זה מסתיים ומוביל לבית אחד נוסף שבסיומו מופיע מוטיב קצר מפתיחת הפסנתר הפותח את הקטע.
הצלחה
מספר שנים לאחר יציאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי. נכון לספטמבר 2020 צבר השיר כ-10 מיליון השמעות.
שגרירות ישראל בפריז
שגרירות ישראל בפריז היא הנציגות הדיפלומטית של מדינת ישראל בצרפת ואחת משגרירויות ישראל הגדולות בעולם. היא נמצאת ברחוב רבלה 3, פריז 75008.
החל ממרץ 2023, ממלא מקום שגריר ישראל בפריז הוא חיים וקסמן, לאחר שהשגרירה האחרונה, יעל גרמן, אשר כיהנה גם בעבר חברת הכנסת וכשרה, הודיעה עם השבעת הממשלה השלושים ושבע בדצמבר 2022 על כוונת לסיים את תפקידה.
היסטוריה
לאחר הסכם פישר-שובל שנחתם ב-1948 הכירה צרפת דה־פקטו במדינת ישראל בינואר 1949.
השגרירות נמצאת במיקומה הנוכחי מאז 1973.
ג'ריס ג'ריס
ג'ריס ג'ריס (בערבית: جريس جريس; נולד ב-1948) הוא איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כראש מועצת פסוטה בשנים 2001–2003. הורשע ב-2006 במגע עם סוכן איראני.
ביוגרפיה
ב-1970 יצא ג'ריס מישראל. הוא שהה בין השאר בלבנון ופעל לטובת פת"ח. ב-1996 שב לישראל במסגרת הסכם אוסלו. במאי 2001 החל לכהן כראש מועצת פסוטה, וכיהן בתפקיד זה עד נובמבר 2003.
ב-6 בינואר 2006 דווח כי ג'ריס נעצר ב-12 בדצמבר 2005 על ידי כוחות הביטחון בחשד של ריגול חמור למען המודיעין האיראני, במסגרתו היה אמור לאסוף מידע במסווה של ניהול מרכז מחקרים. עוד דווח, כי הוטל על ג'ריס להתפקד לאחת המפלגות ולחדור דרכה למערכת הפוליטית. ג'ריס התפקד למפלגת מרצ-יחד, ככל הנראה על מנת להתמודד על מקום בכנסת בבחירות המקדימות במפלגה.
עם הגשת כתב אישום התברר שההאשמות נגד ג'ריס קלות יחסית לפרסום הראשוני, והוא הואשם בעבירות של קשירת קשר למסור מידע לאויב, מגע עם סוכן חוץ ועבירת חיפוי. משרד המשפטים הודיע כי "הפרסומים הקודמים בכלי התקשורת, לפיהם ג'ריס נאשם בריגול חמור לטובת האיראנים, היו שגויים" בעסקת טיעון הודה ג'ריס כי נפגש עם סוכנים איראנים בקפריסין בשנים 2004 ו-2005. בנובמבר 2006 הורשע ג'ריס בעבירה של מגע עם סוכן זר ונגזרו עליו ארבע שנות מאסר, מתוכן 34 חודשים בפועל.
חסן שוכרי
חסן שוכרי (בערבית: حسن شكري תעתיק מדויק: חַסַן שֻכְּרִי; נכתב גם חסן שוקרי ולעיתים חסן ביי שוכרי; 1876 – 28 בינואר 1940) כיהן כראש העיר חיפה בין השנים 1914–1920 ובשנים 1927–1940.
ביוגרפיה
חסן שוכרי נולד בירושלים למשפחה רמת דרג במינהל העות'מאני שמקורה בקווקז. הוא למד באוניברסיטת איסטנבול ועם סיום לימודיו שב לארץ ישראל. בשנת 1905 עבר לחיפה שהייתה אז חלק מנפת חיפה בה אביו, אחמד שוכרי, כיהן כמושל הנפה. האב היה מיודד עם מוסטפא פאשה אל-ח'ליל, ראש עיריית חיפה בשנים 1903-1885, ובעקבות קשרי הידידות בין שתי המשפחות נשא חסן לאישה את בתו של אל-חליל.
שוכרי כיהן בתפקיד אדמיניסטרטיבי בכיר בעיר נצרת, במסגרתו סייע בידו של ידידו שבתי לוי לרכוש אדמות בעמק יזרעאל מידי משפחת סורסוק.
כהונתו הראשונה כראש עיריית חיפה
בשנת 1914 מונה על ידי השלטון הטורקי לתפקיד ראש העיר חיפה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חלה הפסקה בפעילות עיריית חיפה וב-1918, לאחר הכיבוש הבריטי של העיר, שבה מועצת העירייה בראשותו של חסן שוכרי לפעילות תקינה. במועצה נכללו לראשונה נציגים יהודים, שניים במספר, אחד מהם שבתי לוי, ובנוסף עליהם חמישה נציגים ערבים.
חברי מועצת העיר הערבים לא ראו את יחסו המלבב כלפי האוכלוסייה היהודית בעין יפה. באפריל 1920 הם שיגרו מכתב למושל מחוז חיפה ובו הודיעו כי פסקו מלהיפגש עם שוכרי וכי עליו להתפטר. היהודים מצידם שלחו משלחת נגדית למושל על מנת למנוע את התפטרותו. המושל הודיע על החלטתו לא לקבל את ההתפטרות, אך שוכרי היה נחוש להתפטר ובעקבותיו התפטרו מהמועצה שני הנציגים היהודים (מאוחר יותר חזרו לתפקידם על מנת לשמור על האינטרסים של היישוב העברי בעיר).
בין שתי הכהונות
שוכרי איבד את מקור פרנסתו וקיבל מספר שנים תמיכה מידידיו היהודים. באותה תקופה היה שוכרי פעיל בתנועת "אל ג'מעיה אל-אסלאמיה אל-וטניה" (האגודה המוסלמית הלאומית). תנועה זו תמכה במנדט ולא התנגדה לציונות ולכן תמכו בה גם היהודים.
ב-1921 שלח שוכרי מברק לממשלת בריטניה, בו הוקיע בו את הלאומנים הערבים שתובעים מבריטניה לזנוח את הציונות: "איננו מחשיבים את העם היהודי לאויב המנסה לפגוע בנו [...] אנו רואים בעם היהודי אח, החולק עמנו את צרותינו ואת שמחותינו, ומסייע לנו בבניית ארצנו המשותפת. אנו משוכנעים שללא הגירה יהודית וללא סיוע כלכלי לא תתפתח הארץ מבחינה כלכלית. ניתן לראות זאת מהעובדה שהערים המאוכלסות בחלקן על ידי יהודים כמו ירושלים, יפו, חיפה וטבריה מתקדמות בעקביות, בעוד שכם, עכו ונצרת שבהן לא שוכנים יהודים מתדרדרות בהתמדה".
כהונתו השנייה כראש עיריית חיפה
ביוני 1927 שב שוכרי למשרתו כראש העיר חיפה.
שוכרי הדגיש כי הוא פועל בצורה שווה למען טובתן של כל העדות בעיר, ובמסגרת פעולותיו לתיקון הדרת רגלי התושבים היהודים ממשרות עירוניות שוכרי מינה פקידים יהודים למשרות בעירייה. בנוסף, הוא הפך את השפה העברית למקובלת בה ושווה בשימוש בתכתובת העירייה בצד הערבית (כנדרש על פי החוק המנדטורי), וכן מינה את אברהם כלפון לתפקיד מזכיר העיר חיפה. כמו כן שוכרי הרבה להיפגש עם יהודים ופיתח ידידות אישית ואמיצה עם שבתי לוי, אברהם כלפון ומשה שרת, עמו הרבה להיפגש באופן אישי בביתו. לדברי ההיסטוריון יהושע פורת, שוכרי היה "פרו-ציוני".
במהלך מאורעות תרפ"ט (בשנת 1929) פתח שוכרי בחיפה מועדון יהודי-ערבי. נקבע כי השפה המדוברת בו תהיה אנגלית וכי ייאסר לדבר בו על פוליטיקה כדי למנוע מתיחות ומתוך מטרה לקרב בין העדות השונות בעיר.
בסוף שנת 1933 השתתף שוכרי בוועידה של ראשי העיריות הערביות בירושלים שנועדו עם הנציב העליון ובו חתם על תזכיר כנגד עלייה יהודית. הדבר חולל משבר ביחסו עם היישוב היהודי. ראשי היישוב היהודי בחיפה מחו על כך בתזכיר ששלחו לנציב העליון וכן נפגשו עם שוכרי לצורך בירור. שוכרי טען כי משהוזמן לפגישה לא ידע מה תהיה מטרתה וכי הודות להשתדלותו רוככה נימת התזכיר כנגד העלייה היהודית. לאור זאת, יחסיו של שוכרי עם היהודים שבו לקדמותם.
בבחירות של שנת 1934 זכה שוכרי פעם נוספת בראשות העיר חיפה.
בתקופת המרד הערבי שהחל בארץ ישראל בשנת 1936 הוקמה בחיפה נציגות של הוועדה הלאומית הערבית על מנת לפקח על שביתת הערבים. באוגוסט 1936 פרצה שביתה של פועלי נמל בעירייה בה שבתו רוב הפועלים הערבים. כעבור שבוע אילצו השלטונות את השובתים לשוב לעבודתם. במהלך המאורעות היו איומים אישיים על חיי ראש העיר וחברי המועצה הערבים בדרישה שיצטרפו לשביתה.
בשל המרד הערבי, שלושת אלפים פליטים יהודים עזבו את מקומות מגוריהם וחיו כפליטים במבני ציבור בשכונת הדר הכרמל. שוכרי סייר בשכונה לבקשת היהודים ובדק דרכים לסייע בעדם. דבר ביקורו שימש עילה בידי הוועדה הלאומית וחברי המועצה הערבים להתקפה אישית כנגדו. הללו יצאו בגנותו בנאומים פומביים ומעל גבי העיתונות הכתובה.
בתחילת מאי בוצע ניסיון התנקשות בחייו של שוכרי. היה זה באמצעות פצצה שהוצמדה לביתו והתפוצצה. בדרך נס ניצלו הוא ומשפחתו. במאי 1936 קיבל שוכרי הזמנה לאספה של ראשי המועצות הערביות שארגנה הוועדה הלאומית. שוכרי שלח מכתב לראש המחוז בדרישה שיאסור את קיומה מחשש להסלמה. אך לבסוף היא כונסה, שוכרי נאלץ להתחלות למשך שבוע על מנת להימנע מלהשתתף בה. אך בלחצם של חברי המועצה הערבית שלח מכתב לבאי הוועידה ובה הודיע להם כי הוא תומך במטרותיה.
ב-3 ביוני 1936 קיימה הוועדה הלאומית הערבית ישיבה ובה כל החברים הערבים במועצת העיר, שוכרי לא הוזמן במתכוון. בישיבה הוחלט להכריז על שביתה בעירייה. חברי המועצה דרשו להיפגש עם שוכרי מבלי לספר לו את סיבת הפגישה, שכן לו היה יודע היה מסרב להיפגש עימם. בהיותם בביתו הפעילו עליו לחץ כבד לתמוך בדרישתם בשביתה כללית. הוא נאלץ לחתום עימם על מכתב למושל המחוז שלפיו אם לא ייענו דרישות הערבים הם יתפטרו תוך עשרה ימים. ראשי היישוב העברי שיגרו מברק לנציב העליון ובו מחאתם נגד השימוש שעושים נציגי המועצה במעמדם לקידום דעותיהם הפוליטיות. במכתב הוקיעו במיוחד את שוכרי והביעו את אכזבתם ממנו.
ב-16 ביוני נכנסה לתוקפה התפטרות חברי המועצה כולל שוכרי כראש העיר. הממשלה פנתה בנחרצות לנציגים הערבים לחזור בהם מהתפטרותם. שוכרי נענה וכל חברי המועצה הערביים פרט לאחד סירבו לחזור בהם. הממשלה מינתה מועצת עירייה ובה ארבעה חברי מועצה יהודים, שלושה פקידים בריטיים ושלושה ערבים הכוללים את חסן שוכרי, מזכיר העירייה וחבר מועצה שחזר בו מהתפטרותו.
ב-22 ביוני התכנסה מועצה העיר החדשה לישיבתה הראשונה, שוכרי לא נכח בה. ביוני יצא למשך מספר חודשים לגלות בלבנון נוכח ידיעות כי מתכוונים לרוצחו ונהג לשנות תדירות את מקום מגוריו. שבתי לוי מילא את מקומו של שוכרי כראש העיר חיפה ולראשונה היה רוב יהודי במועצה.
בנובמבר 1936 שב שוכרי לחיפה לתפקידו בעירייה עד ל-5 ביולי 1937. בינואר 1937 בוצע בשוכרי ניסיון התנקשות השני, על ידי הטמנת פצצה מתחת למכוניתו של עזיז כיאט והוא ניצל. באוגוסט 1937 עזב את העיר משרבו האיומים על חייו. ב-4 בספטמבר 1937 נרצח גיסו של שוכרי, אברהים אל-ח'ליל, הוא נמנה עם קבוצת מנהיגים ערבים שנפגשה עם מנהיגים יהודים בניסיון להגיע לפשרה בין הצדדים. שוכרי נותר בתפקידו כראש עיריית חיפה עד ליום מותו.
מותו
שוכרי חלה בסוף שנת 1939 ונפטר ב-29 בינואר 1940. הוא נטמן בבית הקברות המוסלמי הישן "אל אסתקלאל" סמוך למסגד.
ראשי היישוב היהודי בחיפה קראו להשבתת המסחר ביום מותו על מנת לתת הזדמנות ליהודים רבים ככל האפשר להשתתף בהלוויה. בישיבת הקהילה העברית הספיד אותו ראש הקהילה באומרו כי הוא "כאחד מחסידי אומות העולם". רבים מראשי היישוב השתתפו בהלווייתו. באיגרת התנחומים כתבה הסוכנות היהודית כי הוא היה "ראש עיר דגול". בשני העיתונים הגדולים "הארץ" ו"דבר" הוקצה חלק ניכר מן העמוד הראשון לתיאור האבל.
פעילותו העירונית
במהלך כהונתו כראש עיר הוקמו בחיפה המדרכות הראשונות, נבנו גשר רושמיה וגשר הקישון, הוקמה רשת חשמל וביוב עירונית, וכן הוקמה רשת מים, הוקם ארגון מכבי האש העירוני, ונבנו לראשונה חופי רחצה ציבוריים ושירותים ציבוריים ברחובות.
שוכרי הבין כי טובת העיר חיפה דורשת את שיתופם של היהודים בעירייה והצהיר בפני היהודים כי הוא פועל למען אוכלוסיית העיר כולה. על מנת להשיג מטרה זו הוא חתר להפריד באופן מוחלט בין התפקיד המוניציפלי שאותו מילא לבין הסכסוך היהודי-ערבי, והעמיד את טובת העיר חיפה מעל לכול. הוא העביר את עיריית חיפה מעירייה ערבית לעירייה משותפת יהודית-ערבית.
לזכרו נקרא רחוב חסן שוקרי שהוא ציר תנועה מרכזי בשכונת הדר הכרמל, ובו שוכן גם בניין עיריית חיפה ובסמוך לו נמצאת לשכת גיוס חיפה; וכן מדרגות בוואדי סאליב שם היה ביתו.
תרגום (ביולוגיה)
בביולוגיה, תרגום (באנגלית: Translation) הוא השלב בסינתזת חלבון שעוקב לתהליך השעתוק, ומתרחש בריבוזום.
בתהליך התרגום מולקולת חלבון מסונתזת לפי מידע המצוי במולקולת RNA שליח (mRNA) על-פי חוקי הקוד הגנטי. בשונה מתהליך השעתוק שבו קוד ה-DNA עובר לקוד ה-RNA עם שינוי קל בלבד (U במקום T), בתהליך התרגום המידע המצוי במולקולת ה-RNA, המקודד באמצעות ארבעת סוגי הנוקלאוטידים, מתורגם לתוכן שרשרת חומצות האמינו המרכיבה את החלבון. הקוד הגנטי מקודד ל-20 סוגים של חומצות אמינו בתוספת סימוני תחילת תרגום ועצירת תרגום, ולכן מעבר זה אינו מעבר פשוט. בתהליך התרגום, סוג כל חומצת אמינו בחלבון המסונתז נקבע על פי רצף של שלושה נוקלאוטידים סמוכים הנמצאים על-גבי מולקולת RNA שליח. שלשה כזו קרויה קודון.
תוך כדי שהחלבון מתורגם, מיד מתחיל קיפול החלבון למבנה המרחבי המאפשר את תפקודו המיטבי. לעיתים השרשרת של חומצות האמינו אינה מצליחה להתקפל למבנה מרחבי זה לבדה. כאשר מצב זה קורה בחלבונים סוככים (שפרונים) שנמצאים בתא נמשכים ביוכימית אל החלבון הלא מקופל ועוזרים לסיים את ההליך.