cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על ארנהם
19 בספטמבר, נחיתות נוספות והתקפת הנגד הגרמנית
מצפון לקו הרכבת, גדודי הצנחנים 156 ו-10 התחברו לקו ההגנה הגרמני כשניסו לתפוס את הקרקע הגבוהה ביערות מצפון לאוסטרבייק. ההתקדמות של שני הגדודים נבלמה מול עמדות הגרמנים המוגנות היטב ועד אחר הצהריים המוקדמות הם לא התקדמו יותר מעמדותיהם המקוריות. ארקהארט - שהבין את הצורך לנקוט עמדה הגנתית יותר ולמנוע את ניתוק שני הגדודים מצפון למסילת הרכבת - הורה להם לסגת בחזרה לוולפהזה ואוסטרבייק. ביצוע נסיגה קרבית כאשר הגרמנים מצוות קרב קראפט רדפו אחריהם מקרוב, והיחידות נסוגו לאחור על פני LZ 'L', מוגנים על ידי רגימנט הגבול הסקוטי של המלך שהמתינו לבואם של אלמנטים נישאים בדאונים של חטיבת הצנחנים הפולנית. קרבות קשים התפתחו כשהדאונים הגיעו באמצע הנסיגה והאבידות הפולניות היו כבדות. כל ארבע היחידות של בעלות הברית נסוגו דרומה ומערבה לכיוון מעברי הכבישים מעל למעבר הרכבת התלול באוסטרבייק ובוולפהזה והתאספו ביחידות אד-הוק ביער בצד הדרומי, שם בילו רובם את הלילה. כמה יחידות גרמניות עקבו אחריהם על פני מסילת הברזל וגדוד אס אס הגיע לוולפהזה, אך נעצר כאשר הוא נפגע על ידי הלופטוואפה.
אחר הצהריים, ה-RAF טס במשימת האספקה הגדולה הראשונה שלו, תוך שימוש ב-164 מטוסים כדי להטיס 350 טונות של אספקה לבריטים. הגרמנים - שציפו למאמצי אספקה מחודשת - העבירו חמש סוללות נ"מ לאזור במיוחד כדי לתקוף את הטיסות הללו, וכשה-RAF הגיע לאזור, הם הצליחו להפיל 10 מטוסים. למרות אומץ ליבם של הטייסים (סגן טיסה דייוויד לורד קיבל את צלב ויקטוריה לאחר המוות), הכוחות המוטסים השיגו רק 28 טונות של אספקה. ה-Dropzone - Supply DZ 'V' - עדיין היה בידיים גרמניות (הבריטים לעולם לא הגיעו לאזור זה במהלך הקרב) ושום הודעה לא הגיעה לבריטניה להסביר זאת. בגשר המשיכו כוחותיו של פרוסט להחזיק אך ללא אספקה או תגבורת עמדתם הלכה ונחלשה. הגרמנים - כשהבינו שסביר להניח שהתקפות חי"ר לא יסירו את המגינים העקשנים - החלו להרוס באופן שיטתי את הבתים שבהם היו הבריטים באמצעות טנקים, ארטילריה ומרגמות. בהיעדר כיסוי אווירי כלשהו של בעלות הברית, היה יכול הלופטוואפה לבצע גיחות צליפה גם על הבתים הכבושים הבריטיים.
20 בספטמבר, סיום הלחימה בגשר
הצד המזרחי של ההיקף החדש הזה היה יציב למדי לאחר הנסיגה של היום הקודם מארנהם, עם יחידות אד-הוק רבות תחת מפקדי פלוגות שהגנו על הגישות לאוסטרבייק. מייג'ור ריצ'רד לונסדייל קיבל את הפיקוד על היחידות המרוחקות ועמדותיהם עמדו בהתקפות גרמניות כבדות לפני שנסוגו חזרה למתחם הדיוויזיה הראשי. גזרה זו סומנה מאוחר יותר לכוח לונסדייל והיא נשארה קו ההגנה הראשי בהיקף הדרום מזרחי. רגימנט הגבול החזיק את רוב הקצה המערבי של העיירה, כאשר יחידות מפוזרות מילאו את הפערים מצפון. ככל שיותר יחידות נסוגו לאזור ההגנה החדש, הן אורגנו מחדש כדי להקים היקף בצורת אגודל תוך שימוש ב-Nederrijn כבסיסו הדרומי.
היחידות המעורבות בוולפהזה החלו לסגת אחורה בבוקר, אך כמה מהם כותרו ונלכדו, כולל כוח אחד של 130 איש. 150 חיילים מגדוד הצנחנים ה-156 - בראשות האקט עצמו - כותרו ותפסו מחסה בשקע כ-440 מטר מערבית להיקף אוסטרבייק. הלוחמים פרצו מהשקע בשעות אחר הצהריים המאוחרות וכ-90 מהם הגיעו לעמדות רגימנט הגבול.
הצנחת האספקה של אחר הצהריים הייתה מעט יותר טובה מזו של היום הקודם. אף על פי שהגיעה הודעה לבריטניה להסדיר אזור הטלה חדש ליד מלון הרטנשטיין, כמה מטוסים טסו ל-LZ 'Z' שם נפלה אספקתם לידיים גרמניות. באוסטרבייק, הגרמנים השתמשו בלוחות סימון בריטיים ונורות כדי למשוך את המטוסים לעמדותיהם והמטוסים לא הצליחו להבחין בין אזורי ההצנחה המדויקים. עשרה מתוך 164 המטוסים המעורבים הופלו סביב ארנהם כאשר רק 13% מהאספקה הגיעה לידיים בריטיות.
בגשר, פרוסט הצליח סוף סוף ליצור קשר רדיו עם מפקד הדיוויזיה שלו ארקהארט וקיבל את הבשורה הקשה שתגבור כוחו מוטל בספק. זמן קצר לאחר מכן, בערך בשעה 13:30, פרוסט נפצע ברגליו מפצצת מרגמה והפיקוד הועבר למייג'ור גוך. למרות ההגנה העיקשת שלהם על הבניינים המעטים שעדיין החזיקו, בשעות אחר הצהריים המאוחרות הפכה העמדה הבריטית לבלתי נסבלת. כאשר אש אחזה ברבים מהבניינים בהם טופלו הפצועים, אורגנה שביתת נשק של שעתיים בשעות אחר הצהריים המאוחרות והפצועים (כולל פרוסט) נלקחו בשבי. במהלך הלילה, כמה יחידות הצליחו להחזיק מעמד עוד קצת ומספר קבוצות ניסו לפרוץ לכיוון אוסטרבייק, אף על פי שכמעט כולן, כולל מייג'ור היברט, נשבו.
עד השעה 05:00 ביום חמישי בבוקר פסקה כל ההתנגדות בגשר. בשעות האחרונות של המאבק נשלחה הודעת רדיו מהגשר. הוא לא נקלט על ידי הבריטים אלא נשמע על ידי הכוחות הגרמניים, שזכרו כי הוא הסתיים במשפטים: "ללא תחמושת. אלוהים ישמור את המלך".
21 בספטמבר, הצנחת הכוחות הפולנים
במשך כל הבוקר, לכדו הגרמנים ניצולים בריטים שהסתתרו סביב גשר ארנהם. לקח להם מספר שעות כדי לפנות את הגשר מהפסולת, מה שאפשר לשריון הגרמני לחצות ולחזק את ניימכן. באופן מכריע, הבריטים החזיקו את הגשר מספיק זמן כדי לאפשר לכוחות הדיוויזיה המוטסת ה-82 ודיוויזיית המשמר המשוריינת לכבוש את גשר ניימכן בעבודה משותפת. כשההתנגדות בגשר נמחצה, היו לגרמנים חיילים זמינים נוספים להטיל לקרב באוסטרבייק, אם כי זה השתנה לפתע אחר הצהריים.
לאחר עיכוב במזג האוויר, הצליחו לבסוף גדודי חיל הרגלים המוצנח של חטיבת הצנחנים הראשונה (הפולנית) של סטניסלב סוסבובסקי להמריא באנגליה. 114 מטוסי C-47 המריאו אך 41 מטוסים פנו לאחור לאחר שמפקדת נושאת הכוחות החליטה שיהיה מסוכן מדי להצניח אם המטוסים יתעכבו זמן רב מדי. השאר נלחצו; לא היו להם את קודי השידור הנכונים והם לא הבינו את ההודעות. אחת ההודעות הבודדות שיצאו מארנהם הזהירה את הפולנים ש-DZ 'K' אינו מאובטח ולנחות במקום זאת על הפולדר ממזרח לדריאל, שם עליהם לאבטח את המעבורת Heveadorp על הגדה הדרומית של הריין. הפולנים צנחו תחת אש בשעה 17:00 וספגו אבדות אך התאספו בסדר תקין. כשהם התקדמו לגדת הנהר, גילו שהמעבורת נעלמה; איש המעבורת הטביע אותו כדי למנוע מהגרמנים את השימוש בו.
הגעתם של הפולנים הפיגה את הלחץ על הבריטים כשהגרמנים נאלצו לשלוח כוחות נוספים מדרום לנהר הריין. מחשש להתקפה על הקצה הדרומי של גשר הכביש או על כביש ניימכן, גדוד של דיוויזיית הגרנדיר אס אס ה-34, גדוד המקלעים ה-47 וקבוצות קרב נוספות עברו את הנהר בן לילה.
באוסטרבייק, עמדות ההגנה אוחדו ואורגנו לשני אזורים. היקס פיקד על הצד המערבי והצפוני של ההיקף, והאקט, לאחר מנוחה מסוימת, על החזית המזרחית. ההיקף לא היה קו הגנה שלם אלא אוסף של כיסי הגנה בבתים ובתעלות שועל המקיפים את מרכז אוסטרבייק, כשבמרכזו מטה הדיוויזיה במלון הרטנשטיין. ההיקף היה בערך 4.8 ק"מ מסביב והוגן על ידי כ-3,600 איש. למרות מאמציהם של הגרמנים, הקו נשאר כמעט ללא שינוי במשך חמשת הימים הבאים, אף על פי שגרמנים מבית הספר לנגדיך הרמן גרינג תקפו את עמדות רגימנט הגבול בצד המערבי ליד הריין, ואילצו אותם לנטוש קרקע גבוהה חשובה אסטרטגית המשקיפה על אוסטרבייק. התגבורת הגדולה ביותר לבריטים הנצורים הייתה היכולת ליצור קשר עם יחידות ארטילריה קדמיות של הקורפוס ה-30. נוצר קשר רדיו עם הגדוד הבינוני ה-64, הארטילריה המלכותית, אשר הצליחו להטיל ירי פגזים כבדים ומדויקים על עמדות גרמניות סביב ההיקף. קישור הרדיו למפקדת הסוללה שימש גם כקו התקשורת הראשי לקורפוס ה-30. כה חשובה הייתה האש הארטילרית שסיפק הגדוד הבינוני ה-64, שלאחר מכן ארקהארט לחץ (ללא הצלחה) כדי שהגדוד יוכל לענוד את תג הפגסוס המוטס על מדיו.
הבריטים היו עדים לצניחה הפולנית אך לא הצליחו ליצור קשר באמצעות רדיו ולכן שחיין (טוראי ארנסט הנרי ארצ'ר) נשלח דרומה לנהר הריין. הבריטים תכננו לספק רפסודות למעבר נהר באותו לילה, שכן הפולנים היו לחוצים נואשות בגדה הצפונית. הפולנים המתינו על הגדה הדרומית, אך עד השעה 03:00 לא נראו שום רפסודות והם נסוגו לדריל כדי לתפוס עמדות הגנה.
22 בספטמבר, הקרב באוסטרבייק
בן לילה, הגרמנים מדרום לנהר יצרו קו חוסם לאורך מסילת הברזל, שהתחבר לדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-10 מדרום וטיהרו את גשר הכביש מהפולנים. אולם, הפולנים היו חפורים היטב בדריל, והשריון הגרמני לא היה מסוגל לתמרן מהכבישים הראשיים כדי לתקוף אותם. תקוות התעוררו כאשר שלוש מכוניות משוריינות של פרשי הבית מהקורפוס ה-30 הצליחו לעקוף את ההגנות הגרמניות באי ולהתחבר לכוחו של סוסבובסקי. לאחר רדת החשיכה, עקבו אחריהם טנקים של משמר הדרגונים ה-4/ה-7 המלכותי וחיל רגלים של הגדוד ה-5 של הרגימנט הקל של דוכס קורנוול. ואילו מאחוריהם, שאר דיוויזיית ווסקס ה-43 עשתה את דרכה במסדרון צר.
באוסטרבייק נמשכו קרבות כבדים סביב ההיקף. הפגזה עזה וצלפים הגדילו את מספר הנפגעים בעמדות הסיוע בבתי המלון ובבתי העיירה. ביטריך הורה להגביר את ההתקפות ולהרוס את ראש הגשר הבריטי מצפון לנהר הריין, ובשעה 09:00 החלו ההתקפות הגדולות עם תקיפות צוותי הקרב השונים של דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-9 ממזרח ויחידות צוות הקרב פון טטאו מהמערב. היו רק הישגים קטנים אך בעקבות התקפות אלו נערכו התקפות סימולטניות אחר הצהריים כאשר הגרמנים ביצעו מהלכים נחושים בקצה הצפוני והמזרחי. מצפון, הם הצליחו להסיג לזמן קצר את רגימנט הגבול הסקוטי של המלך לפני שהאחרונים תקפו נגד ותפסו מחדש את עמדותיהם. אולם ארקהארט הבין את חוסר התוחלת בהחזקת קו העצים חסר החשיבות הטקטית והורה ליחידות בצפון לסגת אחורה ולהגן על קו קצר יותר. ממזרח, שרידי גדוד הצנחנים ה-10 כמעט הושמדו בעמדתם הקטנה על כביש ארנהם הראשי, אך הגרמנים לא הצליחו להשיג הישג משמעותי.
שניים מקציני המטה של ארקהארט שחו במהלך היום בריין ויצרו קשר עם המטה של סוסבובסקי. נקבע כי יש לספק שש סירות גומי בגדה הצפונית כדי לאפשר לפולנים לחצות את הנהר ולהיכנס להיקף אוסטרבייק. באותו לילה התוכנית הופעלה אך הכבל שנועד להעביר את הסירות נשבר והמשוטים הקטנים לא הספיקו לחתור על פני הנהר הזורם במהירות. רק 55 פולנים עברו את הנהר לפני השחר ורק 35 מהם הגיעו אל ההיקף.
23 בספטמבר, הקרב על ראש הגשר
לודוויג שפינדלר נצטווה לשנות את התקפותיו דרומה יותר כדי לנסות להרחיק את הבריטים מהנהר, לבודד את הבריטים מכל תקווה לתגבור ולאפשר את השמדתם. עם זאת, למרות מאמציהם, הם לא הצליחו, אם כי הארטילריה וההתקפות המתמידות המשיכו לשחוק את ההגנות הבריטיות עוד יותר.
הפסקה במזג האוויר אפשרה ל-RAF לטוס סוף סוף במשימות קרב נגד הכוחות הגרמניים המקיפים את אנשיו של ארקהארט. מטוסי הוקר טייפון ו-P-47 ת'נדרבולט הפגיזו עמדות גרמניות לאורך היום ומדי פעם ניהלו דו-קרב עם הלופטוואפה מעל שדה הקרב. חיל האוויר המלכותי ניסה לבצע את טיסת האספקה האחרונה שלהם מבריטניה בשבת אחר הצהריים, אך איבד שמונה מטוסים עבור הכוחות המוטסים ברווח קטן. כמה מאמצי אספקה קטנים נעשו משדות תעופה של בעלות הברית באירופה במהלך היומיים הבאים, אך עם השפעות מועטות.
מדרום לנהר התכוננו הפולנים למעבר נוסף. באותו לילה, הם חיכו להגעת ספינות סער מהקורפוס ה-30, אך אלה הגיעו רק לאחר חצות, ורבות מהן היו ללא משוטים. המעברים החלו בשעה 03:00, עם תמיכה באש של דיוויזיית ווסקס ה-43. במהלך שעות החשיכה הנותרות, רק 153 לוחמים הצליחו לחצות - פחות מ-¼ מהתקוות לתגבורת.
24 בספטמבר, קריסת המערך הבריטי
בבוקר ביקר הורוקס בעמדות הפולניות בדריל כדי לראות את החזית בעצמו. מאוחר יותר, הוא ערך ועידה בהשתתפות בראונינג, מייג'ור-גנרל אייבור תומאס מהדיוויזיה ה-43 (ווסקס) וסוסבובסקי בוולבורג. בפגישה שנויה במחלוקת בה הוצא סוסבובסקי פוליטית, הוחלט כי יתבצע ניסיון מעבר נוסף באותו לילה. כאשר הגרמנים ניתקו את כביש האספקה הצר ליד ניימכן מאוחר יותר באותו יום, נראה כי הורוקס הבין את חוסר התוחלת של המצב ונערכו תוכניות להסיג את הדיוויזיה המוטסת הראשונה.
במהלך הלחימה סביב אוסטרבייק, התקיימו הפסקות אש קצרות ומקומיות סביב עמדות הסיוע כדי לאפשר לפצועים להגיע אליהם, אך ביום ראשון ביקש קולונל גרים ווראק - קצין הרפואה הבכיר - רשות מארקהארט לארגן הפסקת אש. ווראק נלקח לראות את ביטריך שהסכים והציע לווראק אספקה רבה ככל שיכול היה לשאת. בין השעות 15:00–17:00 החלה הפסקת אש כללית סביב ההיקף וכ-450 פצועים באלונקות ופצועים מהלכים פונו מההיקף. הגרמנים השתמשו בג'יפים ובאמבולנסים על מנת לקחת מקרים חמורים היישר לבית החולים סנט אליזבת בארנהם, שם עבדו יחד צוות רפואי בריטי, גרמני והולנדי.
באותו לילה, בעלות הברית בצד הדרומי של הנהר ניסו לבצע מעבר נוסף. התוכנית קראה לגדוד ה-4 של רגימנט דורסט ולגדוד הצנחנים הפולני ה-1 לעבור בשעה 22:00 באמצעות סירות ורכבי DUKW. סוסבובסקי זעם על כך שנאלץ לוותר על השליטה באחד מגדודיו וחשב שהתוכנית מסוכנת אך התנגדותו נדחתה. הסירות הגיעו רק 1:00 לפנות בוקר, וכמה מהם הושמדו או אבדו בדרך; בשינוי התוכנית של הרגע האחרון, הוחלט כי רק לוחמי רגימנט דורסט יעברו. הסירות הקטנות, ללא צוותים מיומנים, הזרם החזק והבחירה הגרועה של אתר הנחיתה בגדה הצפונית גרמו לכך שמבין 315 האנשים שניסו לחצות, רק קומץ הגיע לקווים הבריטים בצד השני. ה-DUKW ורוב הסירות נחתו רחוק מדי במורד הזרם ולפחות 200 איש נלכדו בשבי.
25 בספטמבר, הנסיגה
במהלך הלילה, עותק של תוכנית הנסיגה נשלח מעבר לנהר לארקהארט. למרות התוכן המתסכל בעליל, ארקהארט ידע שאין ברירה אחרת, שלח לתומס ברדיו בשעה 08:00 והסכים לתוכנית בתנאי שתצא לפועל באותו לילה. הכוחות המוטסים יצטרכו לסבול יום נוסף בהיקף שלהם. לוחמים נוספים פונו מעמדות הסיוע במהלך היום אך לא הייתה הפסקת אש רשמית ולעיתים הדבר נעשה תחת אש. בשעה 10:00, הגרמנים החלו בהסתערות המוצלחת ביותר שלהם על ההיקף, כשהם תקפו את הקצה הדרום מזרחי עם חיל רגלים שנתמך על ידי טנקי טיגר שזה עתה הגיעו. ההתקפה הזו דחפה את הקווים החיצוניים של המגינים ואיימה לבודד את עיקר הדיוויזיה מהנהר. התקפות נגד חזקות מצד המגינים וירי פגזים מרוכזים מדרום לנהר הדפו בסופו של דבר את הגרמנים.
ארקהארט גיבש את תוכנית הנסיגה שלו על השיטה המוצלחת בה השתמשו בפינוי גליפולי במהלך מלחמת העולם הראשונה. היחידות הצפוניות ביותר ייסוגו ראשונות לאחור, וינועו דרך הקבוצות הדרומיות יותר שלאחר מכן ייסוגו מאחור. טייסי הדאונים יארגנו את הנתיבים לנהר וכל המבצע יכוסה על ידי מטח ארטילרי אינטנסיבי מהקורפוס ה-30. מדרום לנהר הפינוי אורגן ואויש על ידי פלסי הדיוויזיה ה-43 ולוחמי ההנדסה המלכותית הקנדיים, תוך שימוש ברפסודות ובסירות סער. כדי למנוע מהגרמנים ללמוד על המבצע, התוכנית לא הוכרזה עד אחר הצהריים ומספר לוחמים (פצועים בעיקר) נשארו לספק אש חיפוי במשך הלילה. הלוחמים נצטוו לעמעם את המגפיים וכלי הנשק שלהם כדי לעזור להם לעקוף את חדירות הגרמנים להיקף. כמה לוחמים ניצלו את ההזדמנות להתגלח לפני שנסוגו, מה שסיפק דחיפה מורלית למדי.
עד השעה 21:00 החל לרדת גשם כבד, מה שעזר להסוות את הנסיגה. ההפגזה החלה והיחידות החלו לסגת בחזרה לנהר. מחצית מסירות הפלסים היו רחוקות מדי מערבה לשימוש (דיוויזיה 43 שהאמינה בטעות שנקודות המעבר ששימשו את חיילי רגימנט דורסט בלילה הקודם היו בידי הבריטים), והאטה את הפינוי. הגרמנים הפגיזו את הנסיגה, והאמינו שמדובר בניסיון אספקה. בשעה 05:00 הופסקה הפעולה שמא האור המתקרב יאפשר לגרמנים לירות על הסירות בצורה מדויקת יותר. סך הכל פונו 2,163 לוחמים מהכוחות המוטסים, 160 פולנים, 75 לוחמים מרגימנו דורסט ועוד כמה עשרות חיילים מעורבים, אך כ-300 לוחמים נותרו מאחור בגדה הצפונית כאשר המבצע הופסק ו-95 לוחמים נהרגו במהלך הפינוי.
במהלך הבוקר של 26 בספטמבר, הגרמנים הגבירו את התקפותיהם וניתקו את ראש הגשר מהנהר. רק בצהריים הם הבינו שהבריטים נסוגו. בהמשך היום הם ריכזו כ-600 איש, רובם הפצועים בתחנות הסיוע ואלו שנותרו מאחור בגדה הצפונית, וכן כמה כיסי התנגדות שלא היו בקשר רדיו עם מפקדת הדיוויזיה ולא ידעו על הנסיגה.
האבדות בקרב
בתשעת ימי הקרב בארנהם נהרגו כ-2,000 חיילי בעלות הברית, חלקם מתו מפצעיהם או מתו בשבי הגרמני לאחר המבצע. מספר זה איננו כולל את חללי הדיוויזיות האמריקניות והבריטיות שלחמו דרומה משם, בגזרות האחרות של מבצע מרקט גארדן.
שיוך החללים ליחידות: מספר ההרוגים הגרמניים המדויק אינו ידוע, האומדן המשוער עומד על 1,300 לפחות. בנוסף לכך, במהלך הקרב נהרגו כנראה גם 453 אזרחים הולנדיים.
בסך הכל, מבין 10,000 חיילי הדיוויזיה המוטסת ה־1 הבריטית, נחלצו ושבו אל קווי בעלות הברית פחות מ־2,200 חיילים, השאר נהרגו או נשבו.
רוב חללי הקרב קבורים בבית הקברות הצבאי ארנהם־אוסטרבייק, שבו היו ב-2009 1,759 קברים, מהם 245 קברי חיילים אלמונים. כ־300 חללים נקברו בבתי קברות אחרים בהולנד, בגרמניה, בבלגיה, בבריטניה ובארצות הברית. חיילים אלה נהרגו בעת הטיסה אל שטח הפעולה בארנהם, בעת שניסו להימלט מנפילה בשבי הגרמני, מתו לאחר שנפלו בשבי או נפטרו לאחר זמן מפצעים שנגרמו להם בקרב.
אחרית דבר
בעלות הברית נסוגו מהגדה הדרומית של הריין והחזית נותרה על "האי" בין נהרות הריין והוואל. הגרמנים תקפו נגד באוקטובר בקרב על מבלט ניימכן ונהדפו; קו החזית באזור נשאר יציב עד לאחר החורף. ראשי הגשר על פני מאס והוואל שימשו בסיס חשוב לפעולות נגד הגרמנים על הריין ומבצע Veritable לתוך גרמניה.
החטיבה הפולנית הועברה לניימכן כדי להגן על נסיגת הכוחות הבריטיים במבצע ברלין לפני שחזרה לאנגליה בתחילת אוקטובר. זמן קצר לאחר מכן, הבריטים הטילו את אשמת הכישלון בארנהם כשעיר לעזאזל על סוסבובסקי והבריגדה הפולנית על, אולי כדי לכסות את מחדליהם. ב-17 באוקטובר, הודיע מונטגומרי לאלן ברוק - ראש המטה הכללי הקיסרי - שהוא מרגיש שהכוחות הפולניים "לחמו בצורה קשה מאוד" בארנהם ושהוא לא רוצה שהם יהיו תחת פיקודו. דייוויד בנט כתב שמונטגומרי כמעט בוודאות ניזונה ממידע שגוי גס שתמך בדעות הקדומות שלו.
חודש לאחר מכן כתב בראונינג מכתב ארוך, ביקורתי מאוד על סוסבובסקי, לסגנו של ברוק. בו, הוא האשים את סוסבובסקי בכך שהוא קשה, בלתי מסתגל, מתווכח ו"מסרב למלא את חלקו המלא במבצע אלא אם כן נעשה הכל עבורו ועבור החטיבה שלו". ייתכן שבראונינג רצה להאשים באופן לא הוגן את סוסבובסקי, אם כי ייתכן שבאותה מידה זו הייתה עבודתם של קציני הדיוויזיה ה-43. בראונינג המליץ להחליף את סוסבובסקי - והציע במקומו את לוטננט קולונל ג'צ'ניק או את מייג'ור טון - ובדצמבר פיטרה אותו ממשלת פולין הגולה, בצעד שנעשה כמעט בוודאות בלחץ בריטי.
קרלו ד'אסטה כתב "סוסבובסקי, קצין מנוסה ומוכשר ביותר, הודח מכיוון שהוא הפך למבוכה לחוסר הכשירות של בראונינג עצמו. לו היו שומעים לעצתו של סוסבובסקי הקרב עשוי היה להסתיים בניצחון, אפילו בשעה האחת עשרה". אף על פי שייתכן שיהיה הוגן לומר שקשה היה לעבוד עמו עם סוסבובסקי, השעיר לעזאזל שלו נחשבת לחרפה על ידי היסטוריונים רבים. בריאן ארקהרט - שעשה כל כך הרבה כדי להזהיר את הממונים עליו מפני הסכנות של ארנהם - תיאר את הביקורת על סוסבובסקי והבריגדה כ"גרוטסקית" ואת פיטוריו כ"מעשה מביש".
קרב ארנהם היווה ניצחון לגרמנים (אם כי הוא התמתן על ידי ההפסדים שלהם דרומה יותר) ותבוסה של הארמייה השנייה. פרשנים והיסטוריונים צבאיים רבים סבורים שהכישלון באבטחת ארנהם לא היה באשמת הכוחות המוטסים (שהחזיקו מעמד זמן רב יותר מהמתוכנן), אלא במבצע כולו. ג'ון פרוסט ציין כי "הטעות הגרועה ביותר הייתה חוסר העדיפות שניתנה לכידת גשר ניימכן" ולא היה מסוגל להבין מדוע בראונינג הורה לבריגדיר גנרל ג'יימס גאווין, מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 לאבטח את רמת גרוסביק לפני גשר ניימכן. בניתוח שלו של הקרב, האמין מרטין מידברוק ש"כישלונו של בראונינג לתת לדיוויזיה המוטסת ה-82 עדיפות רבה יותר בתפיסת הגשר בניימכן" היה רק מאחורי החולשה של התוכנית האווירית בחשיבותה.
בהערכתו את נקודת המבט הגרמנית בארנהם, רוברט קרשו הגיע למסקנה ש"הקרב על הוואל בניימכן הוכיח את עצמו כאירוע המכריע" וכי ארנהם הפכה לעניין פשוט של בלימה לאחר שהבריטים נסוגו לתוך היקף אוסטרבייק. לאחר מכן, זה היה רק "הצגה צדדית למשבר שנחקק על הוואל". היינץ הרמל טען כי "בעלות הברית נעצרו בדרום מעט צפונית לניימכן - זו הסיבה שבגללה ארנהם יצאה כפי שהיא". גאווין העיר כי "לא היה כישלון בארנהם. אם, היסטורית, נותרה השלכה של כישלון זה היה הכישלון של כוחות הקרקע להגיע בזמן כדי לנצל את ההישגים הראשוניים של הדיוויזיה המוטסת".
התוכנית האווירית הייתה חולשה גדולה באירועים בארנהם. מידברוק מאמין שהסירוב לשקול הנחתת לילה, שתי גיחות ביום אחד או התקפה ראשונית בסמיכות לגשר ארנהם היו "טעויות בסיסיות" וכי אי הנחיתה קרוב יותר לגשר גרם לאיבוד הנכס היקר ביותר של הכוח המוטס - ההפתעה. פרוסט האמין שהמרחק מאזורי ההנחתה לגשר והגישה הארוכה ברגל הם "מקרה בולט" והיה ביקורתי מאוד על "חוסר הנכונות של חילות האוויר לטוס יותר מגיחה אחת ביום [אשר] היה אחד הגורמים העיקריים שהפחיתו את ההצלחה".
כישלונן של בעלות הברית לאבטח גשר מעל הריין התחתון הביא את סופו של מבצע מרקט גארדן. בעוד שכל שאר המטרות הושגו, הכישלון באבטחת גשר הכביש של ארנהם מעל הריין גרם לכך שהמבצע נכשל במטרתו הסופית. מונטגומרי טען כי המבצע הצליח ב-90% ובעלות הברית כוננו מבלט עמוק לתוך שטח הכיבוש הגרמני שזכה לחיזוק מהיר. מילטון שולמן הבחין כי הפעולה תקעה טריז לעמדות הגרמניות, ובודדה את הארמייה ה-15 הגרמנית מצפון לאנטוורפן מארמיית הצנחנים הראשונה בצד המזרחי של הבליטה. זה סיבך את בעיית האספקה של הארמייה ה-15 והפחית את הסיכוי שהגרמנים יוכלו לארגן מספיק חיילים להתקפת נגד רצינית כדי להשתלט מחדש על אנטוורפן. צ'סטר וילמוט הסכים לכך, וטען שהמבלט היה בעל ערך טקטי עצום לצורך דחיקת הגרמנים מהאזור שמדרום למאס והסרת האיום של התקפת נגד מיידית נגד אנטוורפן. קרשו כתב שהאגף הצפוני של החומה המערבית לא אוגף והארמייה ה-15 הצליחה להימלט. ג'ון וורן כתב שבעלות הברית שלטו במבלט שהוביל לשום מקום. ג'ון וואדי כתב שהוויכוח האסטרטגי והטקטי על מבצע מרקט גארדן לעולם לא ייפתר.
ארנהם תוארה כ"שינוי טקטי של התוכנית, שנועד לענות על מצב מקומי נוח במסגרת התוכנית הראשית של המערכה" אך התוצאה "הפיגה את התקווה שהאויב יובס לפני החורף". הארמיות האמריקאיות הראשונה והשלישית אכן נבלמו, הראשונה באאכן ובארדנים, השנייה במץ ומדרום לננסי. הכישלון לאגף את קו זיגפריד הכתיב לבסוף את ההפוגה בהתקדמות הכללית שממנה חשש מונטגומרי וגרם לכך שהגנרל דווייט אייזנהאואר פנה לנמל אנטוורפן, שלמרות כיבושה של לה האבר ב-12 בספטמבר שהשתהה זמן רב, של ברסט ב-18 ושל קאלה ב-30, נותרה, בתור הנמל הקרוב, הגדול והשמור ביותר מבין הנמלים, הפתרון הדרוש לקשיי האספקה.
הקרב בתרבות
החל מ־1947 נערכת פעם בשנה, בשבת הראשונה של חודש ספטמבר, צעדת המוטסת לציון הקרב והלוחמים בו. הצעדה עוברת באתרי הקרב. לטענת מארגני הצעדה, זוהי צעדת הזיכרון החד־יומית הגדולה בעולם, ומשתתפים בה (נכון ל־2016) כ־36,000 איש.
שלמה הכהן אהרונסון
הרב שלמה הכהן אהרונסון (אלול ה'תרכ"ג, 1863 – כ' באדר ב' ה'תרצ"ה, 1935) היה הרב הראשי האשכנזי הראשון של העיר תל אביב (משנת ה'תרפ"ג-1923 עד שנת ה'תרצ"ה-1935). לפני עלותו לארץ ישראל כיהן כרב הערים ניז'ין וקייב שבאוקראינה.
חייו
נולד בקרוצ'ה, בפלך מוהילב שברוסיה הלבנה, לרב יעקב אהרונסון, חסיד חב"ד שהיה רב העיירה. אחיו היה לימים העסקן הציוני מאיר אהרנסון מחרקוב. בצעירותו למד תורה אצל אביו. בגיל 15 החל למסור שיעורים בתלמוד בישיבת ליאדי, בה אביו היה ראש ישיבה. בשנת תרמ"ז התמנה לרב בקהילת גלוכוב, ובגיל 34 קיבל משרת רבנות בניז'ין, עירו של ניקולאי גוגול. שם הצליח למנוע פוגרום הודות לפנייתו הישירה להמון שביקש להכות ביהודים, והודות לחינו ולשליטתו המלאה בשפה הרוסית ולהשכלתו הכללית. בגיל 43 התמנה לרבה של קייב. בעת משפט בייליס סייע ביד הסנגוריה לנסח את טענות ההגנה, והשתתף בכל מהלך המשפט. בימי מלחמת העולם הראשונה התמסר לעזרה בשביל פליטי גליציה שהתגוררו בקייב. במהלך מלחמת העולם הראשונה סייע לרבבות יהודים שהוגלו בידי צבא הצאר בדרכם לסיביר. השתתף באספה המכוננת של יהודי אוקראינה כראש הסיעה הדתית "אחדות ישראל".
עקב רדיפות הקומוניסטים יצא מאוקראינה מערבה והגיע לגרמניה, שם נתמנה לרבם של יוצאי רוסיה. בשנת ה'תרפ"ג מונה לכהן כרבה הראשי של תל אביב, במקביל לעמיתו הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. הוא הגיע לתל אביב בסוף אוגוסט 1923 ונתקבל בתחנת הרכבת על ידי מאות מתושבי העיר. הוא הקים תנועה בשם "אחדות ישראל" והשתדל לחזק את החיים הדתיים בתל אביב בדרכי נועם ואף קיים יחסי קרבה עם החלוצים אנשי תנועת העבודה. הוא יזם את הקמתה של ישיבת תל אביב, יחד עם הרב מאיר בן הרב אלחנן ברלין ורבנים נוספים.
פעילותו הציונית
עוד מנעוריו נמשך לתנועת חיבת ציון. הוא היה חברו של שלום עליכם, וקיים קשר מכתבים עם אחד העם ומל"ל. מבחינת השקפתו הציונית נטה לשיטתו המעשית של מל"ל. היה ציר באסיפות הכלליות של חובבי ציון ומורשה הוועד ותרם כספים עבור הפועלים בארץ ישראל. בחתונת בתו נאספו כספים למען בניית בתים לתימנים בארץ ישראל. הצטרף אל הציונות המדינית עם הופעתה ואחר הקונגרס הציוני הראשון הגן מעל גבי כתב העת "המליץ" על הציונות מפני מתנגדיה החרדים. כציוני דתי מצא את מקומו במזרחי. במשך שנים רבות היה חבר הוועד הפועל של המזרחי בארץ ישראל ולקח חלק פעיל בוועידות הארציות.
בנוסף, היה הרב אהרנסון מחברי אגודת חובבי שפת עבר, ותואר כמי ש"הדיבור העברי שורר בביתו".
רכש 3000 דונם מצפון לרעננה, עליו הוקמו פרדסי המושבים בני ציון, חרוצים ובית החולים השיקומי קריית שלמה ב-1933. "גן שלמה" נקרא על שמו.
משפחתו
בנו יעקב הוא אביו של פרופסור שלמה אהרונסון. בתו חיינה נישאה לסופר נחמן מייזל. נכדו של אחיו, הרב אברהם הכהן אהרונסון, הוא אברהם זכאי, מפקדה הראשון של הפלי"ם. בנו זלמן אהרונסון היה אביו של אדריכל הנוף שלמה אהרונסון.
חתים
הַחִתִּים היו עם דובר שפה הודו-אירופית אשר ככל הנראה, פלש לאסיה הקטנה בשלהי המאה ה-20 לפנה"ס. הממלכה החתית הגיעה לשיא הדרה, שנמשך כ-500 שנה, בין השנים 1680 עד 1180 לפנה"ס והיא נמנית עם הגדולות שבמעצמות העולם העתיק.
החתים היו העם הראשון שלמד כיצד לחשל ברזל, וזו העניקה להם יתרון בשדה הקרב. סוסיהם היו יקרים להם, וחיל הרכב החתי היה מהגדולים, אם לא הגדול, שבחילות הרכובים בעולם העתיק. הם נלחמו בין היתר מול רעמסס השני בקרב קדש על השליטה בשטח שכיום הוא לבנון בסוריה הדרומית.
מפלת האימפריה החתית באה בתקופת הנדידות והפלישות של תחילת המאה ה-12 לפנה"ס - משבר תקופת הברונזה המאוחרת שהוביל לפלישת גויי הים לאזור. מספר אלמנטים חתיים נשמרו בערי המדינה הסוריו-חתיות, אולם החתים נעלמו מכל זיכרון ונחשבו לשבט הכנעני שמוזכר בתנ"ך. רק באחרית המאה ה-18 נחשף עברם המפואר. העושר התרבותי והכוח המדיני של החתים הקדומים סתר את הגישות המקראיות והוביל לפולמוס בנדון.
הופעת החתים באנטוליה
במאות ה-30 עד ה-20 לפנה"ס ישבו את אסיה הקטנה החַתִּים. החתים כבשו בדרכם את ממלכת מיתני שהייתה מאוכלסת בתושבים ממוצא חורי, שמם נבע מכינויה של אנטוליה בפי האשורים: "ארץ החַתִּי". האשורים היו מעורבים במידה ניכרת בסחר בין אשור למושבות האשוריות שבארץ החתי, עדות לכך הן מושבות הסוחרים הרבות שהם הקימו. מושבות אלו נבנו בנספח לערים קיימות. החשובה מבין המושבות הייתה כרוּם-כַּנֵש אשר נבנתה בסמוך לנֵשַש. על רשומות שנתגלו במושבה נחקקו תיעודי סחר, ובהם אזכורים לשמות הודו-אירופיים. בעת ההיא התקיימו מספר ניבים הודו-אירופיים באזור, אולם הניב המדובר היה ניב הנֵשִילִי - "שפת נשש" - אשר שימש את החִתים.
מקורם האתני והגאוגרפי של החתים לוט בערפל, להוציא את שיוכם הכוללני לקבוצה הודו-אירופית. מספר סברות הועלו לגבי מקורם, חלקן על בסיס ארכאולוגי וחלקן על בסיס בלשני. הסברות הפופולריות נוקבות במערב לים השחור או צפון-מזרח לאנטוליה כאזור ממנו באו, בשעה שסברה אחרת גורסת כי החתים היו ילידי אנטוליה. לו חדרו החתים לאנטוליה, היה זה, כפי הנראה, תהליך שליו שגרר אחריו התבוללות והפצתו של הניב החתי בקרב יושבי אסיה הקטנה.
גורל החַתים לא ידוע אף הוא. תרבותם נשתמרה במסורת החִתית ושפתם הייתה שפת הפולחן הדתי, פולחן החתים כלל נשיאת תליון שעליו חרוט סמל קפדוקי (חבל ארץ במרכז טורקיה), נבצר מחוקרים בני ימינו לדלות מידע לגבי קיומם כקבוצה אתנית. באזור לבנון וצפון ארץ ישראל נתגלו "עקבות" חיתיים בסביבות המאה ה-19 לפנה"ס.
הממלכה הקדומה
מלכי החתים העתיקים ביותר שנקשרים לעברם של החתים הם פמבש, פיתחנש ואניתש. האחרון בהם כבש את נשש והפכה לבירה החתית הראשונה. עם תום שלטון אניתש נפער חור בהיסטוריה החתית, ובעבור כמאה שנים ממות המלך האגדי עלה לשלטון המלך לברנש הראשון; אחדים הציעו כי לברנש הוא למעשה שם כוללני למספר מלכים, כדי לתרץ פער היסטורי זה. על כל פנים, לברנש הראשון הרחיב את גבולות ממלכתו. בנו של לברנש הראשון, לברנש השני, העביר את הבירה לחתושש, אותה שיקם. לברנש השני שעבד מספר נכבד של ממלכות בצפון סוריה ומערב אנטוליה.
מורשיליש הראשון ירש את לברנש השני והנהיג פשיטות מוצלחות על חלב ובבל. אף על פי כן, נפל מורשיליש הראשון קורבן למזימת חצר. יורשיו הישירים נתגלו כמלכים חלשים והממלכה נכנסה לתקופה אנרכית ארוכה אשר תמה בימי תלפינוש. מלך זה השכיל לקבוע חוקי ירושה קבועים ולהיכנס לבריתות לטובת ממלכתו.
עם מות תלפינוש נכנסה הממלכה החתית לתקופה מעורפלת נוספת, גם היא בת כמאה שנים. תקופה זאת זכתה בעבר על ידי החוקרים לכינוי "הממלכה התיכונה" בדומה לחלוקת התקופות במצרים העתיקה ומסופוטמיה. החוקרים ביטלו תקופה זאת והם משייכים אותה לתקופת הממלכה הקדומה. בתקופה זאת צומצמו גבולותיה של הממלכה החתית לשטח המקורי לפני התרחבותה. דומה שבימים הללו הצליחו החורים להשתלט על אדמות החתים בסוריה, אך ממלכתם חניגלבת נפלה תחת עול תחותמס השלישי. עליית כוחה של מצרים הביאה למאבקים בינה ובין מיתני. והחורים הניחו לחתים. לקראת סוף המאה ה-15 לפנה"ס הצליח תודחליאש הראשון לקומם את הממלכה החיתית, והחלה תקופה חדשה, תקופת האימפריה החתית.
האימפריה החתית
תודחליאש הראשון, מייסדה של שושלת חדשה, שמלך בשנים 1430 - 1400 לפנה"ס, הוציא את הממלכה ממצב הביש אליו נקלעה. כיבושיו החזירו שטחים רבים בשטח שכיום נמצא במערב טורקיה ובצפון סוריה. בנו ונכדו של המלך, מנגד, הותקפו מכיוונים רבים והונחלו להם תבוסות רבות. הפורענות והדחק הובילו את שופילוליומש הראשון לתפיסת הכתר בכוח. מלך זה הכה את אויבי חת וכבש מחדש את האזורים שאבדו קודמיו. כן הוסיף שופיליליומש הראשון לכבוש שטחים חדשים במיתני וסוריה.
יורש שופילוליומש הראשון, מורשיליש השני, עלה לכס בגיל צעיר ושלט בשנים 1321 - 1295 לפנה"ס. חוסר ניסיונו ותקוות החופש הביאו למספר מרידות בתקופת שלטונו ואף כיבושן של פרובינציות במיתני על ידי אשור-אובליט הראשון. מוותליש השני, יורש מורשיליש השני, אולץ להאבק במצרים הפרעונית תחת רעמסס השני בקרב קדש אשר הסתיים, כפי הנראה, בניצחון חתי.
תקופה קצרה של שלום בימי חתושיליש השלישי אפשרה את שיקום וייפוי הממלכה. יורשו, תודחליאש הרביעי, עסק בעיקר בנושאי פולחן ובימיו החלו האשורים ללחוץ על גבולותיה המידיים של הממלכה.
בימי יורשיו, ארנוואנדש השלישי ושופילוליומש השני, עטו על הממלכה גויי הים. בשנת 1178 לפני הספירה לערך הפך שבט הכשכש את חתושש לעיי חורבות; האימפריה החתית קרסה.
הממלכות החתיות החדשות
עם מפלת החתים, קמו ערי מדינה ריבוניות בצפון סוריה ודרום מזרח אנטוליה. ערים אלו כונו בפי החוקרים הממלכות החתיות החדשות או הממלכות הסוריו-חתיות. תושבי הממלכות היו ברובם קיליקיים ותרבותם לווית-חורית. על הערים משלו מלכים אשר טענו לירושה ממלכי החתים.
זמן קצר לאחר לקריסת האימפריה החתית קמו שני גופים ראשיים של מלוכה: ממלכת כרכמיש וקיליקיה, אמנם הן התפלגו לערי מדינה עצמאיות בחלוף הזמן. במאה העשירית לפנה"ס נפלו רבות מהערים הללו לידי הארמים הפולשים, אולם אלו נדחקו הצידה ביד אשור. האשורים הכניעו מספר מערי המדינה הסוריו-חתיות. מימי אשור-נצירפל השני, ניסו האשורים לכפות את מרותם על הערים. התנגדות לאשורים באה בימי שלמנאסר השלישי, ויורשיו נאלצו להאבק עם ברית סוריו-חתית בשיתוף אוררטו. תגלת פלאסר השלישי מאשור הצליח להביס את הברית, וכן החל לספח את ערי המדינה לאימפריה האשורית. תהליך הסיפוח תם בימי סרגון השני, במהלך המאה ה-8 לפנה"ס, והממלכות החתיות החדשות חדלו להתקיים.
מבנה החברה וחוקתה
בבסיס החברה החתית מצוי הרעיון הפיאודלי. משטר הקרקעות החתי נשען על "אחוזות פיאודליות" רחבות ידיים אשר כללו מספר יישובים. מעמד הצמיתים החתי הורכב מעובדי האדמה הפשוטים והאמנים אשר הוכפפו לאדמה ושירות אדונם. בני מעמד זה יכלו להחזיק ברכוש ואף לשאת נשים שנמצאות מעל למעמדם. מעמד נוסף היה זה של בעלי המלאכה למיניהם אשר היו משועבדים בחלקם.
מרבית החתים התגוררו בבתי עץ צנועים שעלולים היו לעלות באש בקלות רבה. בתי האצילים היו יציבים ויפים - חדריהם היו מוארים ומאווררים הודות לחלונות הגדולים שניצבו בהם. גודל מרבית הבתים לא עלה על קומה אחת, אולם נמצאו גם מספר בתים דו קומתיים. חיל המרכבות החתי אף הוא נקשר בשיטה הפיאודלית. המרכבות החתיות היו מגושמות יותר וכבדות יותר מהמרכבות המצריות והאשוריות ונשאו עד ארבעה אנשים. הנשק העיקרי בשימוש הרוכבים החתים היה חנית ארוכה, אותה נשא לוחם שניצב לצד הנהג. בנוסף היו במרכבה קשת אחד או שניים ומטילי רמחים. ניתן לזקוף רבים מהניצחונות החתיים, ובמיוחד את הדיפת רעמסס השני, למרכבות המלחמה החיתיות. (ראו להרחבה: צבאות העמים בסהר הפורה:חתים)
שטחי הממלכה החתית חולקו לפרובינקיות וסליות אשר העלו את מסיהן לחת. חלקן נוהלו על ידי מלכים מקומיים אשר הוכיחו את נאמנותם ומונו על ידי המלך החתי, ואחרות נוהלו על ידי בני משפחת המלוכה. בתקופה זו גבר כוחה של משפחת המלוכה שממנה באו "הנסיכים והאדונים", האצולה החתית החדשה. משרות גבוהות וחשובות הוענקו אף לבני הפילגשים. בימי קדם, מנגד, האצולה החתית הרכיבה את הפַּנְכּוּש, מעין אספה חוקתית שלאו דווקא הייתה מחויבת לרצון המלך.
המלך החתי היה הכהן הגדול, שר הצבא והשופט העליון של מדינתו. מלכים לעיתים נתכנו גם בשמות דוגמת שמשי וכנראה גם לברנש. האלהה נערכה למלכים מתים בלבד, ולמרות תפקידם כשליחי אל הסערה על פני האדמה, הם לא נתפסו כאלים בחייהם. לפנכוש אף היה הכוח לגזור את דינם מוות, אם פשיעתם הצדיקה עונש זה. מעמדן של הנשים בכלל היה טוב. לנשות המלך, תוּוַנַנַ בלשון החתים, הייתה השפעה ניכרת בחצר המלוכה. ידועות נשים חתיות, דוגמת פּוּדוּחֶפַּה אשת חתושיליש השלישי, אשר החזיקו בכוח רב. לנשים היו תפקידים דתיים משלהן והן המשיכו להחזיק בתוארן עד מותן, אפילו אם הן התאלמנו והייתה מלכה חדשה בפועל.
חפירות גילו אוסף של כמאתיים חוקים שרוכזו על שני לוחות. החוקים שייכים לתקופות עתיקות ולמודרניות גם יחד, ומראים שהחוקה החתית התפתחה בכיוון של הקלה בעונשים. במערכת החוקים מוזכרות מגוון עבירות ומצבים. בין העבירות ראשיות היו רצח, אונס, מעשי סדום בבעלי חיים, חוסר ציות ועיסוק בכשפים מצד העבדים. עונש המוות ניתן עבור העבירות שנחשבו לחמורות ביותר: כישוף וסירוב לצו המלך. הטלת מום התאפשרה בהתאם לחומרת המעשה ובתנאי שהפושע הוא עבד, וזאת בניגוד מסוים לחובת האדונים לשמור על חייהם וגופם של העבדים. נושאי סחר ותעסוקה נדונו גם כן, ובמקרה הצורך נפלה חובת הפיצוי הכלכלי על הצד הפוגע. הפיצוי הכספי והקנס היו העונשים השכיחים והמקובלים ביותר. ייתכן כי לחוקי חמורבי הייתה השפעה על מבנה אוסף החוקים החתיים, אך בניגוד להם ולחוקי המקרא לא הייתה מדיניות של ענישת עין תחת עין אלא פיצוי כספי.
כלכלה
רוב האוכלוסייה החתית היו עובדי האדמה. עם בעלי המלאכה נמנו קדרים, סנדלרים, נגרים ונפחים. מרבית כלי המתכת החתיים נעשו מברונזה, אך ידוע לנו כי החתים היו מסוגלים גם לעבודת הברזל. הכסף היה אמצעי מסחרי וניתן לאתר את מקורו בהר הטאורוס עתיר הכסף. עדיין עומדות בסימן שאלה מידת השליטה של מלכי החתים על ההרים הללו ויכולתם להפיק כמויות גדולות של כסף מהם.
הכלכלה התבססה ברובה על חקלאות, והיבולים הנפוצים ביותר היו חיטה ושעורה; אולם האבניים נכנסו לשימוש בחת מאוחר מבאזורים אחרים. הדבש היה חלק עיקרי וחשוב בתזונה, והחתים נודעו כמומחים בהפקתו. המשק החי התבסס בעיקר על בקר, צאן וחזירים. השיכר היה משקה עממי שהופק משעורים קלויות ונשתה בעזרת קשים מכדי חרס גדולים בעודו חם. ליין, וִיגַנַה בנשילי, נודעה חשיבות רבה, ועל הכרמים החתיים גונן החוק.
החתים הרבו להשתמש במרכבות בעלות אופנים גדולים. כלי זה שימש אותם גם ככלי תחבורה וגם ככלי מלחמה והתפשט בכל המזרח הודות למהירותו וגמישותו. בקרבת חתושש התגלה אוסף של אלפי לוחות חמר. היה זה מדריך מלא ומפורט להפליא לגידול סוסים שנכתב בנשילי במאה ה-14 לפנה"ס. כתבים אלו מלמדים על החשיבות שהייתה לסוסים בקרב החתים. אף על פי שהם לא היו הראשונים לגדל סוסים ולטפל בהם וגם לא הראשונים לבנות מרכבות, הם שכללו את גידול הסוסים ואת השימוש בהם לתחבורה עד לבלי הכר. החמורים היו לחיות מסע.
דת ומיתולוגיה
הדת החתית פוליתאיסטית בבסיסה. הפולחן הדתי ומרבית האלים החתיים הם למעשה שרידי המסורת החַתית, עליה הוסיפו החתים מעט. הדת החתית הייתה בלתי מגובשת ולא שיטתית. בגין שטחיה ההרריים והחלוקה לפרובינקיות של האימפריה החתית, נוצרו תת-תרבויות מקומיות, ולכל אחת מהן פנתיאון רחב משלה. כך נוצר מצב בו קיימים אלים רבים, ולהם אותו התפקיד.
יתרה מכך, הכיבוש הווסלי שעמד בבסיס דיפלומטיית החוץ החתית אפשר לנתינים לעבוד את אליהם כרצונם, ואף לא מנע את צירופם בפועל לפנתיאון החתי המורחב. השפעה חורית ניכרת, מסיבה זאת, בפולחן החתי, ואף נמצאו עדויות לאלים אכדיים ובבליים שנבלעו בדת חת. שילוב האלים הזרים הוגבר בימי הממלכה החדשה, ואף ידוע כי פודו-חפה, אשת חתושיליש וביתו של כהן חורי, ייבאה מספר אלים חוריים.
האלים לרוב נתפסו כבעלי סגולות, תכונות ורגשות אנושיים, אך לאו דווקא צורה אנושית. אל הסערה, למשל, תואר לעיתים כשור. הצורה המסמלת של האלים התפתחה עם הזמן. כפי הנראה, בימי קדם אבנים שמשו כסמלי האלים, אך עם התפתחות האמנות והתרבות החתית התפתחו הדמויות המייצגות של האלים. בעלי חיים שונים היו למלווי האלים, או מעין כרובים. בפנתיאון האלים שלהם היה אל גבר ואלה אישה במעמד זהה, ולכל אחד מהם היה קודש קודשים משלו במקדש.
בני האדם נחשבו למשרתי האלים, אולם לא היה סיפור בריאה מובהק הממקם את בני האדם במקום מסוים בהיררכיה הקוסמית. הדת החתית עוסקת גם בעולם הבא, אך יחסה אליו מאוד לא אופטימי. לפי האמונה היה מקום מגוריהם של האלים במקדשים, שבהם נבנו להם אפילו חדרי שינה. המלך היה לכהנם העליון של האלים ולשליחו של אל הסערה על פני האדמה. לאלים הועלו זבחים וקורבנות באופן יומיומי. נערכו טקסים פולחניים שמטרתם כיבוד האלים ושמירה על טוהרת המלך, פן יחטא ויביא עונש קשה לעמו, ממלכתו ויבוליו. אין לדעת מהו מקור כעס האלים, פרט זוטר או בעל חשיבות.
מיני מתנבאים הועסקו על ידי אנשים שקיוו לגלות מיהו האל אותו הרגיזו, ובאיזה אופן לשכך את רוגזו. המלך נהג להודות על חטאיו ולבקש את כפרת האלים. לדוגמה, בזמן מגפה קשה התפלל מורשיליש השני בנוסח הבא:
למיתולוגיה החתית אופייניים מספר דפוסי עלילה. עיקר הסיפורים נוגעים לאגדות "קטילת הדרקון" או אגדות "האל הנעדר והשב". דוגמה לסוג הראשון הוא סיפור המאבק בין אל הסערה לדרקון אִילוּיַנְקַש: מאבק ארוך ומלא תחבולות שמסתיים בניצחון האל. המיתוס מעלה מספר שאלות מוסריות ומביע דעות קדומות לגבי נושאים כיחסי מין. המוכר בסיפורי האל הנעדר והשב הוא סיפורו של אל החקלאות תלפינוש. אחר שחרה אפו על הרוע בעולם נעלם האל. היעלמותו גרמה להרס היבולים וצרות אחרות. מצוקת האלים עקב מחסור במנחות גרמה להם להשיבו. סיפור זה משקף, בין היתר, את תלות האל באדם. סיפורים אחרים עסקו בקרבות קוסמיים, תהפוכות שלטון בקרב האלים ונושאים אחרים.
שפה
החתית, או "נשילי" כפי שכונתה בפי דובריה, היא שפה הודו-אירופית עתיקה ביותר ובת למשפחת השפות האנטוליות, אולם יש המערערים על השיוך הישיר למשפחה ההודו-אירופית, ובהם חסידי התאוריה ההודו-חתית. חקר השפה החל בראשית המאה ה-20, ועל הידועים בחוקריה נמנה המזרחן הצ'כי בדז'יך הרוזני.
בשפה נבלעו מילים חתיות וחוריות, בעיקר בנוגע למונחים דתיים. לצד החתית, דוברה באימפריה גם השפה הלווית. שפה זו כנראה לא הייתה מקורית לעם החתי, וחדרה לאימפריה בהשפעת זרים שישבו לגבולותיה או שנכבשו על ידיה. הלווית נכתבה בכתב ההירוגליפים החתי אשר טרם פוענח לתומו, והחתית נכתבה בכתב יתדות אכדי. לשפה הפאלאית דמיון לשפת החתים, והשפות לידית וליקית הן כנראה נצר לשוני לחתית.
ביתא
ביתא (בערבית: بيتا, מארמית: "הבית") הוא כפר פלסטיני בנפת שכם, בצפון יהודה ושומרון 13 ק"מ מדרום-מזרח לשכם. היישוב מורכב מחמש חמולות, הכוללות שלושים משפחות.
בית הספר הראשון נפתח בכפר בשנת 1952 (לפני כן, הילדים למדו במסגדים), והוא שימש גם את הכפרים מסביב. בשנת 1954 נפתח בכפר גם בית ספר לבנות.
היישוב נחשב למוקד כוח של תנועת הפת"ח, אך ראש העירייה הנוכחי, ערב א-שורפא, הוא איש חמאס.
היסטוריה
בכפר נמצאו שרידים מהתקופה העות'מאנית הקדומה והוא מוזכר ברישומי המס מ-1596 כמאכלס 50 משפחות ששילמו מיסים בסך 8,000 אקצ'ה על יבולי דגנים, זיתים, צאן וכוורות דבורים.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל מתואר ביתא ככפר גדול עם פרוור דרומי, המקבל מים מבארות, מוקף במטעי זיתים ומשמש כבירת המחוז.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בכפר 883 תושבים.
בנייה בלתי חוקית
בנייה בלתי חוקית היא ביצוע בנייה או הרחבת דירה ללא היתר בנייה, או בחריגה מהתנאים שנקבעו בהיתר הבנייה.
מלבד בעיות בטיחות באתרי בנייה, בנייה בלתי חוקית עלולה להוות מפגע סביבתי כאשר העבודות חודרות לשטחי שימור כמו שמורות טבע, כמו שקרה בשק פאלרמו. כמו כן, לבנייה בלתי חוקית יכולות להיות השלכות פוליטיות חמורות כגזילת קרקעות (כמו הבנייה הפלסטינית הבלתי חוקית בשטחי C).
ביתא
תקריות בזמן האינתיפאדה הראשונה
בינואר 1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, עצר כח של חטיבת גבעתי 12 מתושבי ביתא וחווארה שנחשדו כפעילי טרור על ידי שירות הביטחון הכללי. בהוראת המג"ד, הכו החיילים את הפלסטינים הכפותים. לאחר חשיפת הפרשה לציבור במאי 1989 נקבע שזו הייתה פקודה בלתי חוקית בעליל. בעקבות בג"ץ יהודה מאיר הועמד המג"ד לדין צבאי ובשנת 1991 הורד לדרגת טוראי.
בנייה בלתי חוקית
סיכונים
סיכון למפולות נמצא קשור לבנייה בלתי חוקית באזורי גבעות באזורים עירוניים מאוכלסים בצפיפות באיטליה ובבוסניה והרצגובינה, בגלל אובדן צמחייה מייצבת על ידי כריתת יערות ובעיות נוספות.
בבנייה בלתי חוקית הכוללת הוספה על בניין קיים, היא עלולה לסכן את האיזון המכני של הבניין המקורי וליצור בניין מסוכן ולגרום למפגעי בטיחות.
ביתא
תקריות בזמן האינתיפאדה הראשונה
ב-6 באפריל 1988, חול המועד פסח תשמ"ח, יצאה קבוצה של כ־20 נערות ונערים מאלון מורה בליווי של שני מבוגרים לטיול באזור, כשפניהם למבצר החשמונאי תל ארומה. אחד מהם היה רומם אלדובי, צעיר שהורחק משכם בעקבות ירי ללא אזהרה ומקים ישיבת 'עוד יוסף חי' בקבר יוסף.
בנייה בלתי חוקית
בגרמניה
המונח אינו מוגדר בחוק הגרמני, אך הוא נמצא בשימוש קבוע בתורת המשפט הגרמנית. דוגמה להצטברות גדולה של בנייה בלתי חוקית בגרמניה במשך עשרות שנים שהוסדרה חוקית היא ההתנחלות טרינקל במינכן, שנבנתה ברובה על ידי פליטי מלחמה.
ביתא
תקריות בזמן האינתיפאדה הראשונה
נסיבות האירוע שנויות במחלוקת. לדברי המתנחלים, בעת שאכלו ארוחת בוקר ליד מעיין קטן בשדות הכפר ביתא, החלו ערביי הכפרים ליידות בהם אבנים. בתגובה, המאבטח רומם אלדובי ירה בהם, ומהירי נהרג מוסא סאלח, תושב הכפר. כתוצאה מכך אימאם הכפר הודיע ברמקולים על התקפת המתנחלים. בעקבות זאת הקיפו מאות תושבי הכפרים באזור ותקפו באבנים את קבוצת המתנחלים, שישבה אותה עת בגיא הסמוך. אלדובי ירה בתת-מקלע עוזי שבידו לעבר התושבים. לאחר ויכוח קצר עם המדריך השני החליפו השניים כלי נשק. אלדובי ירה לעבר קבוצת פלסטינים והרג אחד מהם. אחד התושבים ניסה לפרוק את אלדובי מנשקו אך אלדובי ירה, הרג אותו ופצע תושבים אחרים.
בנייה בלתי חוקית
ברוסיה
בפדרציה הרוסית, אדם שביצע בנייה בלתי חוקית אינו בעלים עליה ואין לו זכות על הבניין - למכור, לתרום, להחכיר או לעשות עסקאות אחרות. הריסת הבניין היא על חשבון מפר החוק. בשנת 2008, על פי החלטת בית המשפט, נהרס בית סוטיאגין הבלתי חוקי בארכנגלסק, שתוכנן להירשם בספר השיאים של גינס כבניין העץ הגבוה בעולם.
ביתא
תקריות בזמן האינתיפאדה הראשונה
לאחר זמן מה הושגה הסכמה, שלפיה ייפסק יידוי האבנים וכך גם היריות. המטיילים הובלו לכפר כשהם מוקפים בתושבי המקום, והמדריכים מכוונים את נשקם כלפי מעלה. בהגיעם לפאתי הכפר, אישה, אחותו של ההרוג הראשון שהיא גם אשת הפצוע שניסה לפרוק מאלדובי את נשקו הטיחה לבנה בראשו של אלדובי. בעקבות זאת נורה צרור מרובהו של אלדובי (יש הטוענים שירה באוויר אך רובהו נתפס והוטה) וכתוצאה מהירי נהרגה נערה יהודייה בת 14 בשם תרצה פורת, והחלה התקפה נמרצת על המטיילים. במהלך האירוע נפצעו רוב המטיילים היהודים וכן חלק מתושבי הכפר, אחד מהם מת מפצעיו מאוחר יותר. מדריך ומארגן הטיול מנחם אילן איבד את הכרתו. רומם אלדובי נפצע באופן קשה.
בנייה בלתי חוקית
בטייוואן
בטייוואן, עקב בעיות של תקנות לא שלמות ומודעות בטיחותית לא מספקת, מבנים לא חוקיים נמצאים בכל מקום, במיוחד בעיר ניו טאיפיי. אמנם על פי "חוק הבניה", צוות ההריסה של לשכות העבודה הציבוריות של רשויות המחוז והערים יכולות להרוס בכוח מבנים בלתי חוקיים, אך מכיוון שמספר המבנים הבלתי חוקיים הכולל גדול מדי, השלטון המקומי לא מבצע את ההריסות.
ביתא
תקריות בזמן האינתיפאדה הראשונה
סיפורי הנערות והנערים שודרו באותו ערב בשידורי החדשות של הטלוויזיה הישראלית. בתגובה לאירוע פוצצו חבלני צה"ל 16 מבנים בכפר, אחד מהם עקב פעולות בעלי בתים אלו בעת האירוע, ובאישור הפרקליטות הצבאית. בין הבתים שנפגעו היו גם שני בתים שלא אושרו להריסה, וכן בתים של תושבים שהגנו על הנערות והנערים.
בעקבות האירועים נערך דיון בכנסת, אשר פירט את דו"ח צה"ל ולפיו התברר שהיו שלושה הרוגים מתושבי הכפר, בני 17, 18 ו-22.
האגודה לזכויות האזרח התלוננה על פעולות צה"ל באירוע. מאוחר יותר תושבי הכפר פוצו בידי צה"ל על הנזקים לבתיהם.
במאה ה-21
החל ממאי 2021 ערכו תושבי הכפר הפגנות ואירועי מחאה נגד הקמת המאחז אביתר בסמוך לכפר. ההפגנות פוזרו על ידי חיילי צה"ל בכדורי ספוג ובנשק חם. באירועים אלה נהרגו שבעה מתושבי הכפר, ורבים אחרים נפגעו ונפצעו. באף אחד מהמקרים הללו לא הוחלט להעמיד את החיילים לדין.
מרתון טבריה
מרתון טבריה הבינלאומי (ידוע גם כמרתון הכנרת) הוא מרוץ מרתון שנערך בכל שנה, משנת 1977 על ידי איגוד האתלטיקה בישראל ועיריית טבריה ובשיתוף גופים נוספים והיווה את אליפות ישראל בריצת מרתון. הוא היה הגדול והוותיק מבין שלושת מרוצי המרתון הנערכים בישראל, הכוללים גם את מרתון ירושלים ומרתון תל אביב. בין הרצים הבולטים משתתפים גם רצים אורחים מקניה, אתיופיה וארצות נוספות.
המרוץ הראשון התקיים ב-31 בדצמבר 1977 ובשנים הראשונות, הוא נערך בסוף חודש דצמבר. בהמשך עבר להתקיים בחודש ינואר. במרץ 2023 הודיעה עיריית טבריה על ביטולו של המרתון בשל חוסר כדאיות כלכלית.
מרתון טבריה הבינלאומי היה נחשב לאחד הוותיקים בעולם ומוכר על ידי aims ארגון מרתונים בינלאומי.
מסלול הריצה באורך 42,195 מטרים, מתחיל בטבריה, פונה דרומה לצמח, מקיף באופן חלקי את הכנרת, ממשיך צפונה עד עין גב, וחוזר, בכיוון ההפוך, באותה דרך עד לטבריה. מכיוון שהמרתון נערך על שפת הכנרת בגובה כ-200 מ' מתחת לפני הים הוא היה נחשב למרתון הנמוך בעולם.
יחד עם מקצה הריצה למרחק מרתון מלא, היה נערך גם מקצה ריצה למרחק קצר יותר. בשנים הראשונות, אורכו של המקצה הקצר היה 12 ק"מ והוא כונה תריסרון וגם מרוץ הצדעה לצה"ל. בשנים האחרונות, נקבע אורכו של המקצה הקצר ל-10 ק"מ. מספר המשתתפים במקצה למרחק מרתון עבר בשנת 2010 את ה-1200 מסיימים והיה הגדול בישראל בתחום המרתון.
בתאריך 15 למרץ 2023 קיבלה עירית טבריה החלטה לבטל את המשך קיומו של המרתון עקב אי הצלחה כלכלית בעסקים בעיר ועקב הצלחתו של תחרות איש הברזל טבריה. באפריל 2023 נקבע כי המרתון יתקיים כסדרו לאחר התערבותו של שר התרבות והספורט בנושא.
מנצחי מרתון טבריה
מפתח:
כנען (דמות מקראית)
בני כנען
בפרשת נח נזכרים בניו צידון, הבכור, שנחשב כמייסד העיר צידון, חת (כנראה, אבי החיתים), היבוסי (אבי העם היבוסי), האמורי (אבי העם האמורי), הגרגשי, החוי, הערקי, הסיני, הארודי, הצמרי והחמתי - חלק גדול מבניו נזכרים מאוחר יותר כעמים היושבים בארץ כנען לפני כיבושי יהושע:
דמותו של כנען וקללתו
שלא כמו הדמויות האחרות המוזכרות בלוח העמים, כנען מוזכר עוד קודם לכן, ב, מיד לאחר שמתוארת יציאת נח ובניו מן התיבה. יש המפרשים זאת כסימן לכך שכנען, בניגוד לשאר נכדיו של נח, נולד עוד לפני שירדו בניו מן התיבה. אמנם בכתוב נאמר שהיוצאים מן התיבה היו נח ובניו בלבד.
בפרשת שכרות נח, כנען קולל על ידי נח, כעונש על מעשיו של חם אביו, שראה את ערוות נח, ונאמר עליו שיהיה "עבד עבדים" לאחיו. מהכתוב לא ברור למה קולל דווקא כנען ולא חם עצמו. יש אומרים שכיוון שחם עצמו התברך מפי האלוהים כשברך את נח ובניו בצאתם מהתיבה, לא רצה נח לקללו, וקילל את בנו. על פי המדרש, עיקר ביזויו של נח נעשה על ידי כנען, ולכן התקלל.
ב נאמר שכנען הוא בעצם סיחון (וכן נקרא בעוד שם "ערד") שנזכר במקרא בתור מי שנלחם עם בני ישראל בלי שום סיבה.
כנען וארץ ישראל
חוקרים שונים מצביעים על שינוי תפיסה הדרגתי בזיקה של היהודים לארץ ישראל, שהשפיע על התייחסותה של המסורת היהודית לכנען. ספר בראשית מתאר כיצד בתחילה ניתנה הארץ לכנען, אולם תיאור זה מתפתח בספר היובלים, בו מתוארת הארץ כ"נחלת בני שם" והתיאור הכרונלוגי משתנה כך שכנען קיבל את הארץ רק לאחר שגזל את הנחלות באופן בלתי מוצדק משם.
הערות שוליים
Llista de personatges bíblics
עדנאן פאצ'צ'י
עדנאן אל-פאצ'צ'י (בערבית: عدنان الباجه جي; 14 במאי 1923 – 17 בנובמבר 2019) היה מדינאי ודיפלומט עיראקי ממוצא סוני. פאצ'צ'י שימש בתפקידים בכירים בשירות החוץ של ארצו, ובין היתר שימש שנים רבות כנציג עיראק באו"ם, וכשר החוץ העיראקי. ב-1971 יצא לגלות באבו דאבי. לאחר מלחמת עיראק שב לעיראק ונטל חלק בממשל החדש, שימש תקופה קצרה כראש ממשלה, ואף היה מועמד לנשיאות.
מוצא ונעורים, קריירה מוקדמת
פאצ'צ'י נולד בבגדאד ב-1923 למשפחה סונית מיוחסת. אביו, מוזאחם אל-פאצ'צ'י ודודו חמדי אל-פאצ'צ'י שימשו כראשי ממשלה בעיראק. את חינוכו קיבל בוויקטוריה קולג' באלכסנדריה שבמצרים. בשנת 1941 תמך במורדי מרד רשיד עאלי אל-כילאני שמטרתו הייתה לגרום ליציאת הכוחות הבריטיים מעיראק, תוך תמיכה במדינות הציר.
לבסוף התמנה, בשנת 1950, לסגן המנהל של המחלקה הפוליטית במשרד החוץ העיראקי, ועבד בתפקידים שונים במשרד החוץ. במהלך שנות ה-50 ביטא דעות נאצריסטיות ופאן-ערביות, שהיו מנוגדות למדיניותה הרשמית של עיראק באותה התקופה, בה שלט משטר השושלת ההאשמית הקשור בבריטניה, שלחמה בנאצר במלחמת סואץ. ביולי 1958 הודח ממשרד החוץ. ימים ספורים לאחר מכן התרחשה מהפכת ה-14 ביולי, בה עלה לשלטון עבד אל-כרים קאסם, שנתמך במידה רבה בידי אלמנטים נאצריסטיים, ופאצ'צ'י שב לתפקיד בכיר במשרד החוץ.
שגריר ושר
במשטר החדש עלה פאצ'צ'י לדרגות גבוהות במשרד החוץ, וב-1959 מונה לשגריר באו"ם. פאצ'צ'י שירת בתפקיד זה במשך כעשור, עד ינואר 1969, פרט להפסקה בין 1965 ל-1967 בה שימש בתפקיד שר החוץ העיראקי. בתקופה זו אירעו חילופי משטר רבים בעיראק. משטרו של קאסם הוחלף ב-1963 במהפכה אלימה בה נרצחו קאסם ורבים מאנשיו, ואת מקומו תפסו עבד א-סלאם עארף, ולאחר שזה נספה בתאונת מטוס עלה לשלטון אחיו, עבד א-רחמן עארף. המשטר נע בין גישה נאצריסטית פאן ערבית, לבין האידאולוגיה של מפלגת הבעת', בין רצון לאיחוד עם מצרים ובין רצון לאיחוד עם סוריה, כאשר מעת לעת קבוצות של אישים ואנשי צבא עורכים הפיכות אלימות בניסיון לקדם את ראיית עולמן. בכל התמורות האלה שרד פאצ'צ'י, תוך שהוא צובר יוקרה רבה בחוגים הדיפלומטיים, ושימש פניה הייצוגיות של עיראק בעולם.
בתקופה זו נוסד ארגון המדינות הבלתי-מזדהות בו שימשה עיראק כאחת מהמדינות המייסדות. פאצ'צ'י הוביל מהלכים אלו, תוך שהוא שומר על קו חריף כנגד ארצות הברית. עם זאת, בעת חילופי המשטר, כאשר נרדפו בעיראק אנשי המפלגה הקומוניסטית, שתמכו בקאסם, לא היסס להתעמת גם עם ברית המועצות. פאצ'צ'י היה מתנגד חריף לציונות ומתח ביקורת על מדינת ישראל, כמו גם על ארצות הברית המסייעת לה. לאחר מלחמת ששת הימים הוביל פאצ'צ'י את מאמצי המדינות הערביות באו"ם, להביא להחלטה הקוראת לישראל לסגת ללא תנאי מן השטחים שכבשה, ומגנה את ישראל כתוקפן. מאמצים אלו נכשלו. בעצרת החירום של האו"ם שהתקיימה בנושא ביולי 1967 נאם בזעם רב ואף הלם באגרופו בשולחן. משנעשה ניסיון לנעול את העצרת ללא הכרעה ברוח דרישתו של פאצ'צ'י, הכריז כי העצרת לא ננעלה אלא רק נדחתה. במהלך כהונתו כשגריר ושר חוץ תמך בארגון אש"ף כאשר זה עשה את צעדיו הראשונים, ופעל להעניק לו הכרה כארגון. כן היה עקבי בטענתו כי כווית היא חלק מעיראק, וכי יש לספחה לעיראק, וכי היא "אינה יותר מאשר מחוז עיראקי, עיר קטנה לחוף הים"
בגלות
פאצ'צ'י לא שב לארצו לאחר התפטרותו. בתחילה חשב שישתקע באירופה או בארצות הברית. מזכיר האו"ם או תאנט הציע לו משרה במזכירות האו"ם אך הוא סירב לקבלה. פאצ'צ'י השתקע לבסוף באבו דאבי ב-1971, ואף שימש תקופה מסוימת כשר בממשלתה, בראשית שנות השבעים. בשנים שלאחר מכן, בתקופה במהלכה עלה סדאם חוסיין לשלטון בעיראק, ושלט בה באופן רודני, הפך פאצ'צ'י לאחד הקולות החשובים באופוזיציה העיראקית.
בשנת 1991 פרסם ספר זכרונות שכותרתו "קולה של עיראק באו"ם". בספר זה שב והדגיש את עמדותיו האנטי-ישראליות, ואת עמדתו בשאלת כווית. עם עליית ביל קלינטון לנשיאות בארצות הברית, גדלה חשיבותו של פאצ'צ'י, שכן ממשל קלינטון לא היה ביחסים טובים עם ארגוני האופוזיציה העיראקית בראשותו של אחמד צ'לבי. פאצ'צ'י הקים ארגון בשם "המגמה המרכזית-הדמוקרטית", שזכה לתמיכה אמריקאית, ונפגש עם אישים כמרטין אינדיק כאשר זה שימש כשגריר ארצות הברית בישראל. עם עלייתו של ג'ורג' וו. בוש לנשיאות, חזרו יחסיו של צ'לבי עם הממשל לתקנם, וחשיבותו של פאצ'צ'י פחתה.
שובו לעיראק
לאחר מלחמת עיראק בשנת 2003 שב פאצ'צ'י לעיראק בפעם הראשונה מאז עזב אותה בשנת 1969. עוד בטרם אירעה הפלישה האמריקנית סומן פאצ'צ'י כיורש אפשרי לסדאם חוסיין, אך הוא סירב לשתף פעולה עם הרצון האמריקאי להפיל את משטרו של חוסיין בכוח, וטען כי הממשל האמריקאי בבגדאד הוא פרי פעולתו של "הלובי הציוני"