cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוציפר
נפילת המלאכים ומנהיגם לוציפר (השטן)
על-פי מסורת נוצרית מאוחרת יחסית, לוציפר נחשב כמי שהיה במקור אחד ממלאכיו הבכירים ביותר של האל, היפה והחכם שבהם, והממונה על מקהלת המלאכים. ברגע מסוים, קבוצה של מלאכים ובראשם לוציפר חטאו נגד אלוהים. כעונש על חטא זה לוציפר והמלאכים החוטאים הושלכו מהשמיים (מגן העדן) ארצה. כאן המלאכים הפכו לשדים (diaballein ביוונית, כלומר מאשימים, קטגורים) ואילו לוציפר הפך לשטן שפירושו - עומד כנגד, קטגור, מלשין. ייתכן שסיפור זה הושפע מסיפורו של פאתון, שהתרסק לאדמה לאחר שניסה לרכב במרכבתו של אביו, אל השמש, בניגוד לרצונו, מסיפורו של הפייסטוס, שהושלך לארץ על ידי זאוס, או מסיפורו של איקרוס, שנפל לים לאחר שכנפי השעווה שלו נמסו. על מהות החטא שלוציפר ומלאכיו חטאו היו ויכוחים רבים במסגרת התאולוגיה הנוצרית. הרי אלוהים לא היה יכול לברוא אותם חוטאים, עקב שלמותו הרוחנית המוחלטת. בועידת לטראנו הרביעית שכונסה בשנת 1215 על ידי האפיפיור אינוצנסיוס השלישי הוחלט ש"אלוהים יצר את השטן ואת השדים טובים מטבעם אך הם עצמם ומרצונם הפכו לרעים". משהפכו לרעים הם חטאו. לפי הגרסה המקובלת ביותר הם חטאו בחטא הגאווה ולוציפר רצה לתפוס את מקומו של אלוהים בעזרת מלאכים שתמכו בו (סוג של הפיכת חצר). השוללים גרסה זו טוענים שהוא לא רצה להיות אלוהים בעצמו אלא להיות שוה ערך לאלוהים. גרסה מאוחרת יותר טוענת שלוציפר ומלאכיו סירבו להוראתו של אלוהים להתייחס לבנו ישו, שהפך לבשר ונהרג על הצלב, כחלק מהאל. בכל מקרה, אלוהים שלח את המלאך מיכאל, שלאחר מלחמה קשה ניצח את לוציפר ועוזריו (חזון יוחנן יב, 7-8) והם הושלכו ארצה.
על-פי האמונה הנוצרית, מלחמתו המתמשכת של לוציפר - השטן באלוהים נחשבת להיות מקור כל הרוע, הצרות והייסורים עלי אדמות, וצפויה להסתיים רק ביום הדין. הוא זה שפיתה, בדמות הנחש את אדם וחוה לאכול מפרי עץ הדעת (השטן הוא הנחש הקדמון, ראו חזון יוחנן יב, 9), והוא זה שממשיך לפתות את בני-האדם לסטות מדרך הישר על ידי ניצול חולשותיהם, תאוותיהם וגאוותם.
אלברטו דל ריו
חוסה אלברטו רודריגז צ'וקואן (בספרדית: José Alberto Rodríguez Chucuan; נולד ב-25 במאי 1977) הוא מתאבק, יזם היאבקות מקצועית ולוחם MMA מקסיקני. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה, אלברטו דל ריו.
לוציפר
סמלים
הקישור לכוכב הלכת נוגה נובע ככל הנראה מתכונותיו האסטרונומיות: זהו הכוכב הבהיר ביותר מבין כוכבי הלכת בשל קרבתו לכדור הארץ ובשל שכבת העננים המקיפה אותו. מאחר שיחסית אלינו הוא בזווית קרובה לשמש, ניתן לצפות בו רק עם זריחת השמש ועם שקיעתה. קל, לכן, להבין כיצד נקשר לכוכב זה מיתוס של גאווה (יומרה להחליף את השמש) שבאה על עונשה. יש גם המייחסים את השם "בן שחר" לכוכב השחר, הוא נוגה.
אלברטו דל ריו
לפני שחתם ב-WWE, רודריגז הופיע תחת שם הבמה דוס קאראס ג'וניור גם בתור לוחם MMA וגם בתור מתאבק ברחבי מקסיקו ויפן, כשנחל הצלחה רבה בארגון ההיאבקות המקסיקני Consejo Mundial de Lucha Libre (CMLL), בו זכה פעם אחת באליפות העולם במשקל כבד של CMLL. רודריגז חתם על חוזה ב-WWE בשנת 2009 וערך את הופעת הבכורה שלו ברוסטר הראשי שנה לאחר מכן כאלברטו דל ריו. ב-WWE, הוא הפך למתאבק המקסיקני הראשון אשר נולד במקסיקו וזכה גם באליפות ה-WWE וגם באליפות העולם במשקל כבד (כל אחד פעמיים). בנוסף, הוא ניצח בקרב הרויאל ראמבל ובקרב הכסף בבנק של שנת 2011, זכיות שהפכו אותו למתאבק היחיד שמנצח בשני קרבות אלה באותה השנה.
רודריגז שוחרר מהחוזה שלו ב-WWE בשנת 2014 והחל להופיע תחת שם הבמה אלברטו אל פטרון בארגוני היאבקות יפנים, פוארטו ריקנים, אמריקאים ומקסיקנים, כשהבולטים ביניהם הם Lucha Libre AAA Worldwide (AAA), Ring of Honor (ROH) ו-Lucha Underground. ב-AAA, הוא זכה פעם אחת באליפות מגה של AAA. הוא חזר לקדנציה נוספת ב-WWE בשנת 2015, ובתקופה זו זכה פעמיים באליפות ארצות הברית. לעומת זאת, הוא עזב את הארגון שנה לאחר מכן. במרץ 2017, הוא חתם על חוזה בארגון ההיאבקות Impact Wrestling, שבו זכה באליפות העולם של אימפקט חודשים ספורים לאחר חתימתו באירוע סלאמיברסרי XV. בסך הכל, דל ריו הוא תשע פעמים אלוף עולם.
לוציפר
לוציפר בתרבות
דמותו של לוציפר שימשה בתקופות מסוימות ובתרבויות מסוימות כסמל למרד צודק נגד עריצות העולם הנוצרי. כך לדוגמה השתמשו בה המשוררים הרומנטיים בזמן המהפכה הצרפתית. דומה לכך השימוש בדמותו בתרבויות נגד, למשל שירי הבי מטאל רבים עוסקים בנפילתו של לוציפר ומלחמתו באלוהים.
אלברטו דל ריו
ביוגרפיה
רודריגז נולד ב-25 במאי 1977 בסן לואיס פוטוסי, מקסיקו למשפחה מקסיקנית הידועה במורשת ההיאבקות המקצועית שלה. אביו הוא מתאבק העבר דוס קאראס. הדודים שלו הם חבר היכל התהילה, מיל מאסקאראס, וסיקודליקו, בעוד שבני דודיו הם סיקודליקו ג'וניור ואיחו דה סיקודליקו. אחיו הצעיר, גיירמו, חתם על חוזה ב-WWE באוגוסט 2012 ונשלח למתחם הפיתוח NXT תחת שם הבמה ממו מונטנגרו, אך שוחרר מחוזהו כשנה לאחר מכן.
לוציפר
לוציפר בתרבות
ב-2016 שודרה סדרת טלוויזיה בשם "לוציפר" המגוללת את סיפורו של השטן שנטש את הגיהנום ועבר לגור בלוס אנג'לס שם הוא פותח מועדון לילה. דמותו של לוציפר בסדרה זו מבוססת על דמותו כפי שהופיעה בסדרת הקומיקס "סנדמן" (1989–1996) מאת ניל גיימן.
אלברטו דל ריו
ביוגרפיה
רודריגז בעל תואר ראשון באדריכלות מטען האוניברסיטה האוטונומית של סן לואיס פוטוסי.
לוציפר
לוציפר בתרבות
בסרט "סינדרלה" של דיסני, לדמות החתול המרושע קוראים לוציפר.
אלברטו דל ריו
קריירת אמנויות לחימה משולבות
לאחר שערך את הבכורה שלו בענף ההיאבקות המקצועית בשנת 2000, דוס קאראס ג'וניור החליט לנסות את מזלו בזירת אמנויות לחימה משולבות (MMA). אחד מיריביו הבולטים בשנותיו הראשונות היה מירקו קרו קופ הקרואטי, כשנלחם נגדו במסגרת אירוע של הארגון Pride Fighting Championships ובו הוא הפסיד לו לאחר בעיטה לראש בתחילת הסיבוב הראשון.
ב-11 באוקטובר 2016, הוא מונה לנשיא ארגון ה-MMA, Combate Americas. התפקיד כלל סמכויות מזעריות בלבד, שבהם לרודריגז לא הייתה סמכות וכוח לעשות כרצונו בארגון, כך שהוא שימש כגורם שיווקי עבור הארגון אל רשת המדיה המקסיקנית. לעומת זאת, ב-20 ביולי 2017, הוא התפטר מתפקידו על מנת להתמקד בקריירת ההיאבקות שלו.
ב-9 ביולי 2019, דווח שרודריגז יחזור לזירת ה-MMA לראשונה מאז שנת 2010 ויתמודד מול חבר היכל התהילה של ה-UFC, טיטו אורטיז. בקרב בין השניים, שהתקיים ב-7 בדצמבר של אותה השנה, רודריגז הפסיד בסיבוב הראשון כתוצאה מהכנעה.
חיים אישיים
במאי 2016, רודריגז והמתאבקת סאראיה-ג'ייד בוויס, הידועה יותר בשם הבמה שלה, פייג' הודיעו בפומבי על מערכת היחסים המשותפת שלהם. השניים התארסו באוקטובר 2016, אך נפרדו בשלהי שנת 2017.
ב-24 במאי 2018, רודריגז קיבל אזרחות אמריקאית.
אישומי תקיפה מינית
ב-9 במאי 2020, רודריגז נעצר בסן אנטוניו, טקסס לאחר שלכאורה הכה ותקף מינית את חברתו. על פי התלונה, חברתו טענה שהוא תקף אותה וגרם לה לחבלות ב-3 במאי. היא גם טענה שהוא ריסק את הטלפון והמחשב הנייד שלה ואף ניסה לשרוף את הדרכון שלה. טענה נוספת שעלתה הייתה שרודריגז כפה עליה לרדת במדרגות, להתפשט ולרקוד עבורו, כשהאחרון התקדם ותקף אותה מינית. לטענתה, בזמן ביצוע התקיפה המינית, רודריגז תקע גרב בפיה וחנק אותה על מנת לשמור עליה בשקט, ואף תקף אותה מספר פעמים בראשה בעזרת אגרופים. לאחר מכן, הוא אמר לה לא לספר לאף אחד את המקרה ואיים עליה שאם תעשה זאת, הוא ייקח את ילדה וישאיר אותו לבדו באמצע הדרך. מדו"ח המשטרה עלה כי חברתו סבלה מחבלות רבות וחתכים בפניה בנוסף לסימני שריטה סביב צווארה. צו מעצר הוגש נגד רודריגז והוא הובא לכלב במחוז בקסר, שם הואשם בעבירה אחת של תקיפה מינית ובסעיף תקיפה של נזק גוף. רודריגז שוחרר בשעות הבוקר המוקדמות של ה-10 במאי תמורת ערבות של 50 אלף דולר. ב-9 באוקטובר, רודריגז הועמד לדין מול חבר מושבעים גדול והואשם באופן רשמי בשתי עבירות פשע: האחת, חטיפה בנסיבות מחמירות והאחרת, בתקיפה מינית.
היסאהיטו, נסיך אקישינו
היסאהיטו, נסיך אקישנו (ביפנית: 悠仁親王; נולד ב-6 בספטמבר 2006) הוא אחיינו של נארוהיטו, קיסר יפן, והשני בתור לכס החרצית אחרי אביו.
ביוגרפיה
הנסיך היסאהיטו נולד לנסיך פומיהיטו, נסיך אקישינו, בנו הצעיר של קיסר יפן, ולאשתו, קיקו, נסיכת אקישינו, בניתוח קיסרי ב-6 בספטמבר 2006. להיסאהיטו שתי אחיות גדולות ממנו. לידתו באה לאחר שמאז 1965 לא נולד בן זכר למשפחה הקיסרית. על כן, היסאהיטו הוא השני בסדר לרשת את כס החרצית, אחרי אביו הנסיך פומיהיטו. בטרם נולד, בתחילת 2006, התנהל ביפן דיון סוער סביב השאלה, האם ניתן לשנות את החוק כך שאשה תוכל לרשת את כס הקיסרות, לאור העובדה שלאביו ולדודו לא היו בנים. לאחר לידתו נזנחה ההצעה לשנות את החוק.
הנסיך היסאהיטו הוא הראשון מבני המשפחה הקיסרית שאינו הולך לבית הספר של האצולה, הגאקושין. הוא מתחנך בבית הספר היסודי של אוניברסיטת אוצ'אנומיזו בטוקיו.
גלגה
גלגה (באנגלית: Galaga) הוא משחק ארקייד מצליח מתחילת שנות השמונים שפותח על ידי חברת נאמקו.
במשחק השחקן משתמש בחללית בתחתית המסך כדי לירות בפולשים מעופפים בדמויות צבעוניות של זבובים ודבורים. בתחילת כל שלב המסך ריק והפולשים חודרים אליו בטיסה במבנה. הפולשים ממלאים את החלק העליון של המסך בשורות ואז יורדים אל החללית של השחקן תוך כדי יריות עליה. השחקן עובר שלב כאשר השמיד את כל הפולשים.
למשחק הופקו מספר גרסאות המשך כולל גרסה ל-XBox.
זוהר הרקיע
זוהר הרקיע (באנגלית: Obedience) הוא סרט ישראלי משנת 2012 העוסק בתוכנית ההתנתקות דרך מבטו של צוער בחיל האוויר. הסרט הופק על ידי מכון חומש לאסטרטגיה ציונית ותורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי, נכתב ובוים על ידי אליהו בנימין, וזכה בפרס שני לסרט עלילתי בפסטיבל קולנוע דרום, בסיוון ה'תשע"ב.
עלילה
אדם קורן (רז זלצרמן) הוא צוער קורס טיס המסיים את הקורס בהצטיינות יתירה. רגע לפני קבלת הכנפיים הוא נבחר להיות מאנשי המעגל הראשון בביצוע תוכנית ההתנתקות, אשר כונתה בצה"ל "מבצע זוהר הרקיע".
באימוני הביצוע אדם לא נכנס לעומק העניינים. חברו הטוב עמית (חנן סוויסה), המתמנה למפקדו באימון, ובמקביל יחסיו המורכבים עם חברתו לילך מעסיקים אותו הרבה יותר.
ככל שעובר הזמן נחשף אדם להכנה המנטלית אשר תוכננה על מנת לאפשר למשימה לעבור בהצלחה יתירה. הוא מתנצח עם החבר-המפקד שלו, עובר סימולציות הדמיה טעונות של "החיילים מול המתנחלים", מקשיב להגיגי הפסיכולוג המחלקתי שהוצמד להם (עמנואל סאלם), ונחשף למסמכים מסווגים.
אדם מיטלטל בתוך הדילמות הגדולות של ההתנתקות עוד לפני שבכלל החלה, טלטול אשר יניח על כף המאזניים את הגשמת החלום שלו מחד, ואת האמת הפנימית שלו מאידך.
שם הסרט
שם הסרט, זוהר הרקיע, נלקח משם המבצע שניתן בצה"ל לביצוע ההכנה המנטלית-פסיכולוגית לתוכנית ההתנתקות. ייתכן שהשם מתייחס גם לעלילה עצמה - זוהר כנפי הטיס (רקיע) שמסנוור את אדם יחד עם התנגדותו לפקודות.
הגייה וצילום
אליהו בנימין, הבמאי והתסריטאי של הסרט, היה סטודנט בתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי. בשנת לימודיו השנייה שם, שנת תש"ע (2010), הוא החל לחשוב על רעיונות לסרט הגמר שלו. באותם ימים החלו חיילים מכל קצוות צה"ל להביע תרעומת ומחאה על חיובם להשתתף בפינוי יישובים ("גדוד נחשון לא מפנה את חומש" וכן חיילי גולני במחאתם על פינוי יישובים וכו'). כך בחר אליהו את הנושא הכללי בו יעסוק סרט הגמר שלו - "אבסורד השימוש בחיילי צה"ל למשימות שיטוריות נגד העם שלהם הנוגד מכל וכל את היותם חיילים בצבא לוחם נגד האויב" (במילותיו). כשותף פעיל למאבק בתוכנית ההתנתקות 2005 וכמפונה בפועל בעצמו, החל אליהו לנהל תחקיר על השימוש בחיילי צה"ל בתוכנית ההתנתקות ובמהלכו גילה דו"ח של קבוצה אשר חקרה את ההכנה המנטלית של צה"ל לתוכנית ההתנתקות, קבוצה המורכבת מאנשי אקדמיה, דוקטורים ופסיכולוגיים קליניים. לאחר קריאה של הדו"ח ומקורותיו החליט אליהו כי זה הנושא בו הסרט שלו יעסוק והחל לכתוב את התסריט. יחד עם ההתקדמות בפיתוח התסריט הבין אליהו כי הוא עומד בפני צילום סרט עלילתי באורך מלא, משימה יוצאת דופן עבור סטודנט. כאשר התסריט הושלם, החל אליהו בחיפוש אחר מקורות מימון להפקת הסרט, אך נתקל בסירוב מצד קרנות הקולנוע הרשמיות בישראל לתמוך בהפקה שלו. אליהו החליט למצוא מקור מימון עצמאי לסרט. כחלק ממסע החיפוש הגיע למפיק בני גל, שבמשך זמן רב ניהל את הקרנות הסרט "התנערי" של מנורה חזני. לאחר קריאת התסריט גל התגייס מיד למשימה וגייס את התקציב הנדרש לצילומי הסרט, לעריכתו ולהפצתו לקהל הרחב.
מספר שחקנים בסרט גילמו דמויות שמאד דומות להם: העיתונאי בני ליס גילם את עצמו, יוסק'ה נחמיאס גילם איש אצ"ל שהיה על אלטלנה ובעצם מספר בסרט את סיפורו האישי משם, וחנן סוויסה, המגלם את מפקדו של אדם בהכנה המנטלית, היה בעצמו מפקד בהכנה המנטלית של צה"ל לתוכנית ההתנתקות. על פי עדותו של אליהו בנימין, כתוצאה מכך סוויסה "גם עשה הכל הכי אמיתי, כמו שהיה. על כל דבר הוא אמר – נכון, זה היה ככה".
הקרנות וצפייה ישירה
הסרט המלא הועלה ליוטיוב ב20.07.2023
הקדימון הרשמי של הסרט הועלה ליוטיוב ב-20 ביולי 2012.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה במהלך פסטיבל קולנוע דרום 2012, בתחילת יוני 2012. לאחר ההקרנה בפסטיבל הוזמן הסרט להופעה גם בפסטיבלים בהמבורג, גרמניה ובצרפת.
במהלך השנים 2012-2018 הסרט הוקרן במאות מקומות, יישובים, ערים, קהילות ומוסדות חינוך בכל רחבי הארץ, כולל גוש עציון, אפרת ופתח תקווה. בחלק מההקרנות ניתנה אפשרות לחיילים במדים להיכנס בחינם. בני גל, מפיק הסרט, נימק זאת בכך ש"חיילי צה"ל הם העומדים בקו הראשון מול המחבלים ברצועת עזה ומול המתפרעים באיו"ש ובאופן טבעי הם הנפגעים הראשונים מכך שההכנה המנטלית עודנה פועלת בתוך צה"ל ומשנה את מטרות הצבא. לכן אך טבעי הוא שנעניק כאות הוקרה לחיילי ומפקדי צה"ל צפייה חינם בכל ההקרנות הקרובות". גל גם ציין כי "אנו... שמחים מאוד מכך שהסרט מחולל דיון אמיתי וכנה על מטרת ויעוד צה"ל לא רק בקרב הציבור הרחב אלא אף בקרב חיילי צה"ל".
ב-16 בדצמבר 2012 התקיימה הקרנה של הסרט ב"בית ציוני אמריקה" בתל אביב. לאחר ההקרנה נערך דיון בנושא "שימוש בצה"ל בפעולות שיטור כנגד יהודים, השפעות ונזקים". בדיון, שהונחה על ידי בנימין גל, מפיק הסרט, השתתפו חבר הכנסת ותת-אלוף במילואים פרופסור אריה אלדד, עורך הדין יוסי פוקס, ד"ר אמירה דור, והפסיכיאטר ד"ר אילן רבינוביץ. ראש אכ"א לשעבר, האלוף אלעזר שטרן, היה אמור להשתתף בדיון אך לבסוף ביטל את השתתפותו, ותת-אלוף אפי איתם לא הופיע בו בסופו של דבר.
ביקורות
הסרט זכה במקום השני לסרט עלילתי בפסטיבל קולנוע דרום. נימוקי השופטים היו: "זוהר הרקיע הוא סרט שנעשה מתוך תשוקה גדולה לספר את הסיפור אותו הוא מספר. זהו סרט חברתי נוקב הבוחן מקרוב את תהליך ההתנתקות,  מתוך חמלה ואהבת ישראל". בתגובה לשאלתו של בנימין מדוע בחרה בסרט, ענתה אחת השופטות: "מה שתפס אותי בזוהר הרקיע, זו איזושהי אמת. מעבר לקולנוע – משהו מרגש, מסר מאוד חזק. מסר שצריך להגיע לאנשים - מהו התפקיד של הצבא. לראות ולהבין, מה קרה שם מאחורי הקלעים, לאחר מעשה זה גורם לחשוב שחס ושלום לא יקרה לנו בעתיד עוד דברים כאלה. אני חושבת שזה חשוב לכל אזרח ישראלי לראות את הסרט. בי הסרט נגע וגרם לי לחשוב ולהרגיש איפה אני נמצאת ובאיזה מדינה אני רוצה להיות. יש פה אמת פנימית, משהו מעורר מחשבה, שאלות אמיתיות שהעליתם, וזה מעבר לסיפור האמיתי אותו צריך לספר. אני רוצה לדעת לאיזה צבא אני שולחת את הבן שלי בעוד כמה שנים, לא ידעתי שזה מה שהולך בצבא. חשוב לי לבדוק את זה".
המבקר אורון שמיר צפה בהקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל קולנוע דרום. שמיר ציין כי "בדיעבד, הייתה זו החוויה הכי מטלטלת שעברתי בפסטיבל הזה. ראשית, מכיוון שמדובר בסרט מדהים בעיניי. אמנם יש בו מעט גמגומים מבחינה קולנועית וביותר מדי קטעים שאמורים להיות מרגשים פרצתי בצחוק השמור רק לפארודיות – אבל הסרט הזה עובד. הקונפליקט של הגיבור עבר אליי באופן שלם, זרמתי לגמרי עם העלילה ורוב רגעי הפאתוס, שלא היו מביישים את הקולנוע האמריקאי, היו מופלאים בעיניי. עצם העובדה שסרט שבו לא הסכמתי כמעט עם שום מילה שיצאה לשום דמות מהפה במהלכו, דווקא הוא הצליח להעביר אותי מהלך רגשי ולגרום לי להזדהות עם דמות שאין ביני ובינה מן המשותף – בכך הישגו נדמה עצום פי כמה בעיניי, מאשר סרט שיש לי חיבור מיידי וטבעי אליו. זה היה קצת כמו לראות את לני ריפנשטאל מביימת את "Top Gun", מבחינתי. שיא הפרופוגנדה, ושיא הקולנועיות. אילולא התעקש הסרט לבזות את זכר השואה באופן שלא ראיתי בכל ימי חיי כצופה קולנוע, ייתכן שהייתי מחבב אותו באמת". את ביקורתו על הסרט סיכם שמיר בכותבו "כרגע, נשארה בי בעיקר תחושה שראיתי סרט מסוכן".
רון סימונס
רונלד סימונס (באנגלית: Ronald Simmons; נולד ב-15 במאי 1958) הוא מתאבק ושחקן פוטבול עבר אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בשל תקופותיו בארגוני ההיאבקות World Championship Wrestling (WCW) ו-Extreme Championship Wrestling (ECW), שבהם הופיע תחת שמו האמיתי ובארגון ההיאבקות World Wrestling Federation (ה-WWF, לימים ה-WWE), שבו הופיע גם תחת שמו האמיתי וגם תחת שמות במה נוספים כמו פארוק אסד ופארוק. כיום, הוא חתום על חוזה אגדות ב-WWE.
לפני שהפך למתאבק מקצועי, סימונס היה שחקן פוטבול מכללות ושחקן מקצועי אשר שיחק בליגות National Football League (NFL), Canadian Football League (CFL) ו-United States Football League (USFL) במשך ארבע עונות במהלך שנות ה-80. הוא היה שחקן המכללות של אוניברסיטת המדינה של פלורידה, כשב-NFL הוא שיחק עבור הקליבלנד בראונס.
ב-WCW, סימונס היה פעם אחת אלוף העולם במשקל כבד של WCW, כשהוא מזוהה כאלוף האפריקאי הראשון שזוכה בתואר זה, ומוכר על ידי ה-WWE כאלוף העולם השחור הראשון בתולדות הענף. בנוסף לכך, הוא היה פעם אחת אלוף הזוגות של WCW ביחד עם באץ' ריד ופעם אחת אלוף ארצות הברית לזוגות של WCW ביחד עם ביג ג'וש. ב-WWF, הוא שלוש פעמים אלוף הזוגות של ה-WWF ביחד עם בראדשו, כשהשניים נודעו בשם Acolytes Protection Agency (APA). בשנת 2012, הוא הוכנס להיכל התהילה של ה-WWE.
ג'ניפר טילי
ג'ניפר טילי (באנגלית: Jennifer Tilly; נולדה ב-16 בספטמבר 1958) היא שחקנית קולנוע ושחקנית פוקר אמריקאית-קנדית, מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1994 על תפקידה בסרט "קליעים מעל ברודוויי".
ביוגרפיה
טילי נולדה בהארבור סיטי, לוס אנג'לס בשם ג'ניפר אי. לאב ממוצא סיני-אמריקאי ולאם נוצרייה ממוצא אירי ופיני, אביה הארי צ'אן הוא סוחר מכוניות ואמה פטרישיה טילי היא שחקנית לשעבר ומורה במקצועה בהווה. לטילי אח אחד ושתי אחיות, אחת מהן היא השחקנית מג טילי.
הוריה של טילי התגרשו כשהיא הייתה בת חמש, ובעקבות הגירושים עברה לגור עם אמה ועם אביה החורג ג'ון ווארד בקולומביה הבריטית שבקנדה.
אמה של טילי התגרשה בשנית כאשר טילי הייתה נערה, לאחר מכן עברה טילי לוויקטוריה, שם למדה ב"תיכון בלמונט". את לימודי המשחק שלה רכשה טילי ב"מכללת סטפאנס" שבמדינת מיזורי שם למדה בעיקר את תחום התיאטרון.
טילי החלה להופיע בטלוויזיה לראשונה בשנת 1983, בסדרה "בלוז לכחולי המדים" שם הופיעה בתפקיד אורח במספר פרקים.
בקולנוע הופיעה לראשונה בתפקיד קטן בדרמה המוזיקלית "נערי בייקר המופלאים". ב-1993 קיבלה טילי חשיפה גדולה יותר כשהשתתפה בקומדיה "תוצרת אמריקה".
בשנת 1994 נבחרה טילי לתפקיד ראשי ראשון בקריירה בקומדיה התקופתית של וודי אלן "קליעים מעל ברודוויי" המציג את עולם התיאטרון בשנות ה-20 כשאפתני ודורסני. בסרט, גילמה טילי את דמותה של שחקנית קולנוע תובענית וחסרת כישרון בשם אוליביה טיל והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1996 זכתה טילי לביקורות טובות על הופעתה החושנית במותחן הפשע של האחיות וצ'אוסקי "קשורות" שם הופיעה טילי בתור ויולט, אשתו הלסבית של מאפיונר אשר לא מסוגלת לסבול אותו אך חיה איתו בגלל כספו הרב. ויולט נמשכת אל קורקי (ג'ינה גרשון), אסירה משוחררת שסיימה גזר דין של 5 שנים בכלא ובין השתיים מתפתחת מערכת יחסים לוהטת.
ב-1997 הופיעה טילי בקומדיה "שקרן שקרן" שם שיחקה טילי את סמנתה קול אשר שוכרת את שירותו של עורך הדין פלטשר רייד (ג'ים קארי) במשפט גירושין בו היא זוכה לבסוף.
ב-1998 שיחקה טילי בתפקיד ראשי בסרט הרביעי בסדרת סרטי האימה "משחק ילדים", "כלתו של צ'אקי" שם, הופיעה טילי בתור טיפאני, אהובתו של הבובה הרצחנית צ'אקי שגונבת את גופתו המרוטשת ומחזירה אותו לחיים. לאחר שהיא שומעת ממנו שהוא אינו מתכוון להציע לה להתחתן, היא נועלת אותו בקופסה ומשפילה אותו. ביום למחרת, צ'אקי מצליח לצאת מהקופסה ורוצח את טיפאני על ידי מכת מחשמל אותה ומעביר את נשמתה לבובת כלה, שקנתה עבורו.
ב-2001 דיבבה טילי בסרט האנימציה של חברת וולט דיסני "מפלצות בע"מ" את דמותה של סיליה, המזכירה הראשית ב"חברת מפלצות בע"מ". באותה שנה שיחקה בקומדיה הטלוויזיונית של רשת Showtime "הנזירה מריה מסבירה הכל" בכיכובה של דיאן קיטון.
בשנת 2003 כיכבה לצד אדי מרפי בסרט הפנטזיה הבלשי "הטירה המכושפת" בבימויו של רוב מינקוף. בשנת 2004 הופיעה טילי בסרט "היורש של צ'אקי", החלק החמישי בסדרת סרטי "משחק ילדים". בסרט דיבבה טילי בפעם השנייה את דמותה של טיפאני. דיבוב נוסף שעשתה טילי באותה שנה היה בסרט "מרד החיות" לדמותה של גרייס הפרה.
קריירת פוקר
בשנת 2005 זכתה טילי בצמיד באליפות העולם בפוקר ובפרס של 158,625 דולרים באירוע טקסס הולדם לנשים בו השתתפו כ-600 שחקניות. באותה שנה זכתה טילי גם בטורניר בסבב העולמי לנשים שנערך בלוס אנג'לס. לאחר מכן הרבתה טילי להופיע בטורנירי פוקר של סלבריטאים ברחבי ארצות הברית.
חיים אישיים
הייתה נשואה למפיק האמריקאי סם סיימון, אך הזוג התגרש בשנת 1991. החל מ-2004 היא בזוגיות עם שחקן הפוקר פיל לאק.
הגימנסיה העברית ע"ש שוובה בקובנה
הגימנסיה העברית ע"ש שוובה בקובנה (בשמה העברי הרשמי: הגימנסיון העברי בקובנה; בליטאית: Kauno žydų gimnazija או Švabės hebrajų gimnazija, ומאוחר יותר – Kauno žydų II gimnazija; ביידיש: שוואבעס גימנאזיע) הייתה הגימנסיה העברית השנייה בגודלה אחרי הגימנסיה הריאלית העברית במערכת החינוך היהודי של העיר קאוּנָס (קובנה), ברפובליקה הליטאית הראשונה. הגימנסיה נוסדה בשנת 1920 ופעלה עד לסיפוחה של ליטא לברית המועצות בקיץ 1940. מנהליה הראשונים היו ד"ר משה שוובה וקופל וולוצקי. אחריהם התמנו לתפקיד ד"ר אהרון ברמן, לימים מנהל תיכון חדש בתל אביב, שמואל קאפִּיט וד"ר יואל ברוצקוס. המוסד טיפח ערכים חינוכיים, תרבותיים יהודיים וציוניים בקהילת ליטא בין שתי מלחמות העולם. בין היתר, למדו בגימנסיה המשוררת לאה גולדברג והפילוסוף עמנואל לוינס.
השנים הראשונות
הגימנסיה נוסדה ב-27 באוגוסט 1920 על הריסות בית-הספר הרוסי למסחר (שחידש את פעילותו ב-1919 אך נקלע ל"מלחמת תרבות" שבה הפסיד לרוח העברית-הלאומית), וזכתה להכרה רשמית על ידי המיניסטריון הליטאי לענייני השכלה. אחרי שפוטרו כל מורי המוסד הרוסי התארגן ועד ההורים החדש - בראשותו של הד"ר בנימין ברגר - ובא בדברים עם הד"ר משה שוובה, איש החינוך הנערץ מגרמניה, ומנהל מחלקת בתי-הספר בלשכת השר לענייני היהודים בליטא (ולימים רקטור האוניברסיטה העברית בירושלים), והלה הזמין כוחות חינוך עבריים לבית הספר החדש. מאלה שנותרו בעיר מימי הכיבוש הגרמני בזמן מלחמת העולם הראשונה וממורים מחוץ-לארץ הורכבה מועצה פדגוגית, שהייתה חדורה שאיפה להקים מוסד חינוכי-מודרני ולאומי-עברי. בראש המוסד הוזמנו לעמוד קופל וולוצקי, לשעבר מנהל בית-ספר ממשלתי ליהודים (בשפה הרוסית) שנתמנה למלא תפקיד של המנהל האדמיניסטרטיבי, וד"ר משה שוואבה שנבחר למשרת המנהל הפדגוגי.
ברוב מרץ ומתוך הכרת החשיבות ההיסטורית של השעה ניגשו המורים הצעירים, ביוזמתו של הד"ר שוובה, ליצור בגולה טיפוס מודרני של משכיל עברי-לאומי היונק משורשי התרבות העברית וממקורות ההשכלה הכללית והקשור לעם ישראל ולמולדתו. אבל לא בנקל עלה בידיהם הדבר: רבים מבין תלמידי בית הספר הרוסי התנגדו בתוקף למהפכה הלאומית-הלשונית, ובהמשיכם את דרכי המהפכה הרוסית, שממנה אך זה באו, נתכנסו לאסיפות והביעו את מחאתם. אך ההכרה הלאומית ניצחה והתלמידים שלא רצו לקבל עליהם את ההסדר החדש, נאלצו לעזוב את המוסד.
בראשית שנת הלימודים 1920/21 נתקבצו ובאו אל בית הספר החדש 377 בנים ובנות החל מן הכיתה הראשונה וכלה בכיתה השמינית. כמו כן, כשלב ראשון נפתחה בשנת הלימודים הראשונה רק מכינה א' שבה היו רשומים 39 תלמידים, כך שבסך הכל למדו בגימנסיה בראשיתה 416 התלמידים. המועצה הפדגוגית וועד ההורים החליטו להנהיג בשלוש הכיתות הנמוכות את העברית כשפת הוראה בכל המקצועות, להשאיר מהכיתה החמישית ומעלה את הרוסית כלשון ההוראה ולקבוע בהן מקום נכבד ללימודי השפה העברית וספרותה. סלע המחלוקת הייתה בעיית שפת ההוראה בכיתה הרביעית. הטעמים הפדגוגיים דיברו בזכות שפת ההוראה הרוסית, שהייתה שגורה בפי התלמידים. ואולם הכמיהה לבית-ספר עבר-לאומי גברה על ההכרה הפדגוגית. בזמן הראשון עוד הייתה אמנם השפעת הרוסית חזקה בבית הספר, אך משנה לשנה ירדה השפעתה כיוון שמדי שנה נסגרה כיתת רוסית ובמקומה באה כיתה בשפת ההוראה העברית. בשנת 1924/25 הייתה, אפוא, הגימנסיה על טהרת העברית בכל הכיתות. האמונה החזקה בעצם הרעיון של חינוך עברי לאומי בגולה ובהחייאת הדיבור העברי החי בפיות התלמידים סייעה להצלחתה של המהפכה הלשונית. סך הכל התלמידים הלומדים במוסד עלה בשנת לימודים זו ל-576, מזה 144 במכינות א', ב' וג'. 328 היו בנים ו-248 בנות.
מעבר לבניין הגימנסיה החדש
הגימנסיה שכנה בשנים הראשונות ברחוב מאירוניו (Maironio) 14 בבית שכור בן שתי קומות שלא התאים לצורכי בית הספר: חדרי הכיתות היו קטנים וצרים, אור שמש מועט חדר לתוכם בשל עצים בחצר שהסתירו, הצפיפות הייתה רבה, מסדרונות צרים, לא היה מקום למעבדות, אספות התלמידים ופעילות המועדון התקיימו באולם קטן בקומה השנייה שדרכו היו נכנסים לכיתות הלימוד השונות, וחצר משותפת הוצמדה לגימנסיה ולדיירי הדירות הפרטיות. בנוסף, הגימנסיה סבלה ממחסור חמור בספרי לימוד שכן הממשלה הליטאית לא התירה להביא ספרי לימוד מארץ ישראל ואילו ספרי לימוד מקומיים עדיין לא היו מוכנים (רק מאוחר יותר הוציא בית הדפוס של אברהם פּטָשֶק ספרי לימוד רבים, בעיקר של המורה שמואל קאפיט בנושאי המתמטיקה. המורה לעברית נח לידסקי חיבר ספרי דקדוק וסינטקסיס עברי, המורה ללטינית יוסף לויטן - ספרי לימוד לטיניים בעברית, ולויטן ואלתר שניידר חיברו יחדיו ספרי לימוד בבעיות הנדסה לכיתה ד' ועוד). כמו כן, לא נעשו בבניין השיפוצים הדרושים כיוון שלא הייתה כוונה להשתקע בו לאורך ימים. משהתרחבה הגימנסיה והמקום היה צר מלהכיל את כל התלמידים החליטה ההנהלה וועד ההורים להקים בניין חדש.
בשנת 1925 נרכש מגרש גדול למדי לגדת נהר הניימן ברחוב פרייפלאוקוס קראנטו (Prieplaukos Kranto) 25 ובשנה שלאחריה החלו העבודות להקמת הבניין. המימון תחילה נעשה על ידי תרומות ההורים ואחר כך הגיע מסניף הג'וינט הברלינאי (5,000 דולר) ובעיקר מהלוואה (ממשלתית) לטווח ארוך (כ-20,000 דולר או 200,000 ליטאס). הבניין החדש נחנך בשנת 1927 (כיום שד' קרליאוס מינדאוגו 11) - הכיתות בו היו רבות ומרווחות, צבועות בצבעי שמן שונים ומלאות אור, לאורך מסדרונות רחבים ומקושטים. הוא הכיל בין השאר מעבדות לפיזיקה ולכימיה, אולם התעמלות, תרבות וחדרי לוואי. כמו כן, הוקם גן ילדים הצמוד לגימנסיה עם כניסה נפרדת. חנוכת המשכן החדש קיבלה את ברכתו של פרופ' חיים ויצמן, נשיאה דאז של ההסתדרות הציונית העולמית בלונדון. הוא ראה בהקמת המוסד, דווקא בזמן החמרת חוק החינוך ומצב כלכלי ירוד בליטא, סימן לאופטימיות כי "נֵצַח יִשְׂרָאֵל לֹא יְשַׁקֵּר". תלמידת הגימנסיה לאה ביאלובלוצקי מספרת:
אורי צ'שנובסקי
אוֹרי צ'שנובסקי (נולד ב-16 במרץ 1947) הוא כימאי פיזיקלי ישראלי ופרופסור אמריטוס בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב. מחלוצי וממובילי תחום הננוטכנולוגיה והננו-מדעים בישראל.
ביוגרפיה
צ'שנובסקי נולד בפריז ועלה לישראל ב-1949, בגיל שנתיים.
את כל תאריו רכש באוניברסיטת תל אביב. למד במחזור הרביעי של בית הספר לכימיה בפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר. סיים את התואר הראשון בכימיה באוניברסיטת תל אביב ב-1970, את התואר השני ב-1972, ואת הדוקטורט ב-1979. המנחים שלו לדוקטורט היו עוזי אבן ויהושע יורטנר.
בשנים 1979–1981 היה עמית מחקר בתר דוקטורי ע"ש חיים ויצמן. את שלב אקדמי זה הוא מילא באוניברסיטת הרווארד, בהנחייתו של דאדלי הרשבאך, שנודע כחתן פרס נובל לכימיה לשנת 1986.
עם חזרתו לארץ מונה למרצה באוניברסיטת תל אביב. ב-1986 קודם לדרגת מרצה בכיר וזכה במלגת בת שבע דה-רוטשילד למדענים צעירים מצטיינים.
ב-1990 היה לפרופסור חבר, ובאותה שנה זכה במלגת אלון. ב-1995 מונה לפרופסור מן המניין. בשנים 1997–2001 היה חבר בוועדה מטעם תוכנית ביכורה לקידום מחקר בננו-מדעים בישראל.
בשנת 1998 יזם את הקמתו של המרכז לננוטכנולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וזה אכן הוקם שנתיים מאוחר יותר. בשנים 2002–2004 שימש כראש המרכז.
בשנים 2001–2004 כיהן כראש בית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב, והחליף בתפקיד זה את שלמה רוזן. בשנת 2004 מונה למחזיק הקתדרה ע"ש סאקלר לצבירים וננו-חלקיקים, וכן ייסד את הפורום למרכזי ננוטכנולוגיה בישראל. הוא עמד בראשו עד 2012.
ב-2017 פרש צ'שנובסקי לגמלאות, אך גם כיום (2021) הוא ראש קבוצת מחקר פעילה במחלקה לכימיה פיזיקלית בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב. ב-2020 היה צ'שנובסקי חבר בוועדת פרס ישראל שהחליטה להעניק את הפרס בתחום חקר הפיזיקה והכימיה ליוסף קלפטר, לשעבר נשיא אוניברסיטת תל אביב. ב-2023 היה חבר בוועדה שהחליטה להעניק את הפרס בתחום חקר הכימיה והנדסה כימית לאלקטרוכימאי עמנואל פלד.
במקביל לעבודתו באוניברסיטת תל אביב, כיהן כעמית מחקר באוניברסיטת רייס ביוסטון בשנים 1986–1987, וכמדען אורח במספר אוניברסיטאות ברחבי העולם.
על תלמידיו לאורך השנים נמנה פרופ' גיל מרקוביץ, שכיהן אף הוא כראש בית הספר לכימיה, בשנים 2013–2016.
מחקר
צ'שנובסקי הוא כימאי פיזיקלי ניסיוני העוסק בפיתוח וביישום שיטות חדשות בספקטרוסקופיה פוטו-אלקטרונית, שברבות הזמן היו לסטנדרט בתחומן. עיקר מיקודו בשיטות המאפשרות אפיון וחקר תכונות של חלקיקים ננומטריים בודדים, ובהן: מיקרוסקופיית אור המאפשרת הבחנה והפרדה בין עצמים בגדלים ננומטריים (מה שלא מתאפשר בשיטות מיקרוסקופיה מסורתיות). בפרט, הוא עמל על פיתוח שיטות רובוסטיות שאינן דורשות שימוש בסמנים פלואורסצנטיים.
כמו כן, עוסק מחקרו בפיתוח שיטות למדידת הבליעה האופטית בחלקיקים ננומטריים בודדים על פני תחום ספקטרלי רחב, ובחקר ובאפיון תכונות אופטיות וחשמליות של ננו-חלקיקים המיועדים לפיתוח טכנולוגיות מתקדמות.
קישורים חיצוניים
דף אישי באתר אוניברסיטת תל אביב
ארטמיס 2
ארטמיס 2 (באנגלית: Artemis 2) היא טיסת הניסוי המאוישת הראשונה של החללית אוריון, המפותחת על ידי נאס"א כחלק מתוכנית ארטמיס. במשימה זו תשוגר החללית באמצעות משגר העתיד של נאס"א, SLS, המצוי כעת בפיתוח ותטוס אל הירח בנובמבר 2024 - תבצע מספר הקפות סביבו ותשוב לכדור הארץ. ארטמיס 2 מתוכננת להיות החללית המאוישת הראשונה שטסה לירח או מעבר למסלול נמוך של כדור הארץ, מאז אפולו 17 ב-1972.
שמעון קרא
רבי שמעון בן חלבו קרא היה רב צרפתי שחי במנס בראשית המאה ה-11, בן דורו של רש"י . אחיו של מנחם בן חלבו ואביו של יוסף קרא. התואר 'קרא' ניתן לו ככל הנראה על שם עיסוקו העיקרי, בתחום המקרא, שאותו גם הורה לאחרים.
חיבוריו
רבי יצחק בן יעקב די לאטיש, בספרו "קריית ספר" מנה את קרא בין הרבנים הצרפתיים הבולטים, אם כי שום יצירה שלו לא שרדה. שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) זיהה אותו ככותב הילקוט שמעוני, בגלל הדמיון של כמה ציטוטים מדרשיים בעבודה זו עם ציטוטים בפרשנות התנ"ך של רש"י. אולם אברהם אפשטיין טען כי בכתבי היד השם "קרא" אינו מופיע, ובמקום "שמעון" נמצאת הקריאה "שימשון" לעיתים.
קישורים חיצוניים
רבי שמעון קרא והילקוט שמעוני, באתר היברובוקס.
אוואנדו
אוֹוַנְדוֹ (בצרפתית: Owando) היא עיר במרכז הרפובליקה של קונגו, המשמשת בירת מחוז קובט.
באוואנדו כ-20,000 תושבים והיא ממוקמת על הגדה הדרומית של נהר מאמבילי (Mambili).
העיר נמצאת 425 ק"מ מצפון לבירה ברזוויל.
טוגולנד הצרפתית
טוגולנד הצרפתית (בצרפתית: Togo français), הייתה קולוניה צרפתית על פי מנדט חבר הלאומים וטריטוריית נאמנות מ-1916 עד 1960 באפריקה המערבית הצרפתית. ב-1960 היא הפכה למדינה עצמאית, רפובליקת טוגו.
גאוגרפיה
טוגולנד הצרפתית כללה ארבע שביעיות מהשטח של טוגולנד לשעבר. היא השתרעה ממעלה 6 עד מעלה 11 על פני קו הרוחב הצפוני והגיעה עד לקו האורך המזרחי של גריניץ'. מיקומה של טוגולנד הצרפתית היה מתחת לאפריקה המערבית ועד החלק הצפוני של מפרץ גאנה. היא הייתה ממוקמת ברובה על פני אזור טרופי, כאשר רצועת החוף שלה היא הכי צפופה ביחס לאזורים אחרים ומהווה רק 50 קילומטר המשתרעים על פני האוקיינוס האטלנטי (Bunche 74 : 1934). אזור החוף מנה כ-16 עמים (ילידים ואירופאים כאחד) לכל קילומטר מרובע. טוגולנד הצרפתית מנתה כ-750,000 ילידים אפריקאים וכ-600 אירופאים שרובם הגדול היו צרפתים.
כיבוש וחלוקת טוגולנד
באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, נכבשה טוגולנד הגרמנית על ידי מדינות ההסכמה בריטניה וצרפת. עד להשתלטותן של מדינות ההסכמה טוגולנד הייתה מושבה גרמנית. לאחר המלחמה, בשנת 1922 האזור חולק על ידי חבר הלאומים לשני מנדטים – טוגולנד הצרפתית וטוגולנד הבריטית. על אף שתחילה נשלטה על ידי גרמניה, טוגולנד הגרמנית לא כללה כוחות צבא אלא רק כוחות משטרה ומשמר גבול, שרובם היו לוחמים אפריקנים תחת פיקוד אירופאי, ועל כן למדינות ההסכמה היה יתרון גדול יותר מבחינת יחסי הכוחות. צרפת ובריטניה לא נתקלו בהתנגדות חזקה מדי מצד הגרמנים ועל אף שהיו הרוגים לכל צד, הכיבוש של טוגולנד הגרמנית נחשב למהיר וקל באופן יחסי. הגבול הקודם בין הפרוטקטורט הגרמני של טוגו לבין המושבה הבריטית של חוף הזהב כלל רק את היער של מחוזות קטה (Keta) ופקי (Peki), וגם חילק את המאמברוסי (Mambrusi), דגומבה (Dagomba) וגונג'ה (Gonja) בחלקו הצפוני. כיבושה של טוגו על ידי כוחות קולוניאליים בריטים וצרפתים בשבועות הראשונים של מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, וחלוקתה לאחר מכן בין צרפת לבריטניה, החריפו את "בעיית האווה". שבט האווה, שהיווה את אחת הקבוצות האתניות הגדולות במדינה החל בהתעוררות לאומית גדולה עקב הפיצול לטוגולנד הצרפתית והבריטית. כתוצאה מהפיצול ובעקבות אכיפה מוגברת של הגבולות על ידי צרפת ובריטניה, החלו מהומות ומחאות של בני האווה שמצאו עצמם מפולגים משני צידי הגבול ושאפו לעצמאות. פיצול זה עורר רגשות לאומיים בקרב בני האווה שרצו להקים מדינה עצמאית בתוך טוגולנד הגדולה.
חלק גדול מקבוצה זו, שהיו בפרוטקטורט הגרמני ונכללו במערב טוגולנד, נשלטו כחלק אינטגרלי מחוף הזהב, תחת השלטון הבריטי. כאשר חוף הזהב קיבלה עצמאות מדינית בשנת 1957 והפכה למדינת גאנה של ימינו, טוגולנד המערבית שולבה במדינה הריבונית החדשה של גאנה, ואילו טוגולנד המזרחית או החלק הצרפתי של הפרוטקטורט הגרמני הקודם, הפכה להיות הרפובליקה של טוגו בשנת 1960. הגבול בין טוגו המודרנית, שהייתה טוגולנד הצרפתית, ובין גאנה, המשיך לעורר עניין בינלאומי רב, בעיקר בגלל הבעיות החברתיות-כלכליות והפוליטיות שנוצרו על ידי חלוקת הטריטוריות, אשר הבולטת שבהן היא "בעיית האווה" והעימותים האתניים הפנימיים והחיצוניים שבאו בעקבותיה. יתר על כן, תשומת לב עולמית הופנתה לגבולות אלו במהלך הסכסוך המזוין של 1981 בין קבוצת הננומבה (Nanumba) הילידית לבין קבוצת הקונקומבה (Konkomba) שהגרה מצפון גאנה לאזורים המערביים והמרכזיים של טוגו במהלך התקופה הקולוניאלית. בעימות הספציפי הזה בלבד נהרסו כמה התיישבויות ויותר מאלף בני אדם נהרגו. בין ההתכתשויות האלו, קונקומבנים מטוגו נלחמו לצד קרוביהם בגאנה, דבר המשקף עד כמה החיכוך בין המדינות היה רווי במתחים פנימיים בין הקבוצות בכל מדינה. העימות הצבאי הדגים את הבעיות המתמשכות שנגרמו על ידי החלוקה הקולוניאלית של אפריקה לאורך החלק הצפוני של הגבול המסוים הזה. הגבול הסוער בין טוגולנד הצרפתית לטוגולנד הבריטית הפך בסופו של דבר לגבול המשותף של גלגולן המודרני של טוגו וגאנה – והמשיך להיות סוער.
השליטה הצרפתית בהליך הבחירות כניסיון למנוע עצמאות
בחירות נערכו בטוגו הצרפתית בשנת 1956 – בהשפעה צרפתית קפדנית על המועמדים ועל ההתנהלות. כל שלושים המושבים באספה ניתנו לברית של שתי מפלגות פרו-צרפתיות; 'מפלגת ההתקדמות' Progress Party)) של ראש הממשלה ניקולא גרוניצקי, שהיה שליט בובה טוגולזי שתפקידו האמיתי היה לשרת ולקדם את האינטרסים הצרפתיים, ו'האיגוד הצפוני'. פחות משמונה אחוזים מאוכלוסייה הבגירה הצביעו. בעקבות תלונות באו"ם על ידי המפלגות האחרות, ועדת האיחוד הטוגולזי (CUT) ותנועת היובנטו (JUVENTO), ביקרה משלחת של האו"ם בטריטוריה בשנת 1957 והמליצה על בחירות חדשות שהתקיימו ב-27 באפריל 1958. צרפת, בהנחה שגריניצקי ייבחר מחדש, הבטיחה למועצת הנאמנות שלממשלה החדשה ולמועמד הפוליטי שייבחר תינתן האפשרות לצעדים אוטונומיים (אך עדיין מבלי לקבל עצמאות) כאשר תיבחר. אי-לכך, יובנטו התמזגה עם ועדת האיחוד הטוגולזי תחת הנהגתו של סילבנוס אולימפיו, שהיה איש עסקים בכיר של חברת מערב אפריקה ולשעבר מנכ"ל של חברת האיחוד האפריקני, כדי להפוך את הבחירות לקרב ישר בין "פרו-צרפתים" ו"פרו-עצמאות". צרפת בתגובה הפשיטה את אולימפיו מכל זכויות האזרח והוא לא היה יכול לבחור ולהיבחר יותר בבחירות.
הלאומיות הטוגולזית
הלאומיות הטוגולזית הומצאה יש מאין. טוגו הרי הוקמה כטריטוריה מנהלית ופרוטקטורט גרמני, אך לפני כן לא הייתה אף ישות כוללת לשטח זה בשם הזה בהיסטוריה האפריקנית. היו ועודן קבוצות אתניות שהתפרסו על חלקים שבתוך ומחוץ לגבולות המלאכותיים של טריטוריה קולוניאלית זו. הבולטת שבהן היא כמובן קבוצת האווה, אשר אף הקימה את האומה האווית, אך עתה אותם שטחים בהן התקיימה מחולקים בין המדינות טוגו וגאנה.
מערכת החינוך הצרפתית בטוגולנד
אחת ממטרותיהם של הצרפתים הייתה לבנות מערכת חינוך ענפה, המפוקחת תחת שליטה ממשלתית נוקשה. תחת השלטון הקולוניאלי הצרפתי, הם ייסדו מערכת אדמיניסטרטיבית וכלכלית שתפקידה היה להטמיע את התרבות, השפה והמנהגים בצרפתיים באוכלוסייה המקומית, אותה הצרפתים תפסו כנבערת. בהשוואה לטוגולנד הבריטית (קולוניה בריטית) הצרפתים בנו מערכת חינוך ענפה שהייתה אחראית לכך שהילידים בטוגו הצרפתית דיברו צרפתית וספגו תרבות ומנהגים צרפתיים. הצרפתים אשמים בכך שהם גרמו לאוכלוסייה המקומית בטוגו הצרפתית לאמץ גישת חינוך התואמת לצרכיהם האישיים של הצרפתים. המדיניות הייתה לנסות לחנך את הילידים האפריקאים ב"חינוך צרפתי" שיתאים וייטיב עם הצרפתים. כדי ללמד את הילידים תעסוקה מסחרית ומנהלית ייסדו הצרפתים בתי ספר מיוחדים לכך בטוגו. בתי ספר אלה קיבלו את התלמידים הכי טובים מבתי הספר העירוניים והאזוריים, והתלמידים התקבלו על סמך מבחנים. הצרפתים רצו שהאפריקאים היותר משכילים ילמדו מקצועות מנהליים כגון תפקידי פקידות וסטנוגרפיה (שיטת כתיבה אשר משפרת במידה ניכרת את מהירות הכתיבה, באמצעות שימוש בסמלים וסימנים) אשר לקחו כ-3 שנים. אלה שסיימו בהצלחה והצטיינות את בתי הספר הרגילים בהם למדו, נשלחו לאחר 3 שנות לימודים לבתי ספר יוקרתיים כדי ללמוד להיות מורים או דוקטורים. אחד המפורסמים מבתי הספר היוקרתיים בטוגולנד הצרפתית היה "Dakar Medical School " על שם אוניברסיטת דקאר שבסנגל, ובנוסף הצרפתים הקימו בטוגו הצרפתית כיתות מיוחדות ללמידה של מבוגרים, בתי ספר ביתיים לבנות, פנימיות למולאטים (צאצאים מעורבים של אירופאים ואפריקאים) ועוד.
המרכיב הייחודי ביותר של המערכת הצרפתית (שנבדל מהמערכת הבריטית בטוגולנד הבריטית) היה חינוך חינם. כמובן שכתוצאה מכך הקולוניה הצרפתית נשאה בנטל אך היא לקחה בחשבון שזה פקטור בעשייתו של החינוך, כך שיהיה נגיש לחלוטין לאוכלוסייה האפריקאית. על אף זאת, הצרפתים אימצו מדיניות של הגבלת מספר התלמידים בחלק מבתי הספר בטוגולנד הצרפתית. החינוך הצרפתי בטוגולנד הצרפתית היה מפוקח על ידי מנהל של חינוך שנעזר על ידי אירופאי הנבחר למטרה לצורך זו. הצרפתים רצו ושאפו להטמיע את השפה שלהם לאוכלוסייה הילידית כך שאותם ילידים יושפעו מכך ויתחילו להתנהג מבחינת תרבות ושפה כמו הצרפתים עצמם, וכך בעצם יהיו מקושרים לצרפת עצמה. כמו כן הצרפתים פיתחו בטוגולנד הצרפתית סוג של אליטה מסוימת של ילידים שמטרתה הייתה אותו דבר – הטמעה וספיגה של התרבות והחינוך האירופאים אל תוך מי שהרכיבו את האליטה. בטוגולנד הצרפתית היו כ-30 שבטים שונים כששבט האווה הוא הדומיננטי והכי גדול. כל שבט שהיה בטוגולנד הצרפתית נשלט על ידי הצרפתים ושילם מיסים. כל יליד אפריקאי מאז הכיבוש הצרפתי נחשף לפוליטיקה, החברה והכלכלה של העולם המתורבת. כתוצאה מכך, החיים המתורבתים שהצרפתים ניסו לכפות על הילידים פגשו את החיים הקודמים של הקהילה הילידית ואף גרמו להתפוררותה בחלק מן המקרים. החשיפה לעולם המודרני גרמה לחלק מהאפריקאים לחשוק בדברים שלא היו יכולים לחשוב עליהם לפני כן והיה קושי להשיג אותם באפריקה, כגון : טבק, אופניים, שמלות, בתים ומכוניות. בתחום החקלאות האיכרים האפריקאים (החקלאים) כבר לא יכלו לחיות את חייהם השקטים אלא הם היו חייבים לעבוד בשביל השוק העולמי, כך שהשלטון הצרפתי הרוויח מתוצרתו ולקח לו את גידולי הקקאו, השמן והכותנה. המון ילידים בטוגולנד הצרפתית אימצו לעצמם מנהגים צרפתים ושכחו הרבה משלהם. בטוגולנד הצרפתית ניתן היה למצוא הרבה אפריקאים שהולכים עם לבוש אירופאי, מדברים צרפתית בצורה טובה ורהוטה, בעלי בתים יפים ואמידים ואף כאלה שיכלו ושלחו את ילדיהם לבתי ספר יוקרתיים באירופה ואמריקה. למרות שאותם ילידים אמידים ספגו את החינוך והתרבות הצרפתיים, הם המשיכו לשמור על מנהגיהם הקודמים שכללו נישואים לכמה נשים במקביל, אכילה בידיים במקום עם סכו"ם ואף שינה על הרצפה בחדרי שינה שהיו חשופים. אחד מהאינטרסים של הצרפתים לכך שהתרבות האירופאית תחדור לטוגולנד הצרפתית היה הגדלת הצריכה הכלכלית של הילידים האפריקאים. הצרפתים הביאו איתם את המודרניות לטוגולנד הצרפתית וכך הילידים יכלו להשתמש בתחום חדש של תקשורת ותחבורה שגרמו להם לצרוך יותר והיטיבו עם הכלכלה הצרפתית ועם המערכת המנהלית.
האוכלוסייה הילידית בטוגולנד הצרפתית הייתה מסורה לסגידה לפטישים שהגדרתם היא חפצים דוממים המהווים אובייקט לסגידה או להערצה. הקתולים והפרוטסטנטים האירופאים ניסו להמיר את דת הילידים לנצרות, אך תהליך זה היה מאוד איטי ולא משמעי. הצרפתים רצו להפוך אותם מ"רובוטים" (כמו שהם תפסו אותם) למשתפי פעולה עם מערכת קולוניאלית צרפתית שלמה, ואת אליטות הילידים הם ממש רצו להפוך לאנשים הקשורים למדינה הצרפתית – מעיין שחורים צרפתים. הצרפתים הבינו שכדאי להם לייסד את האליטה הזאת גם מטעמי נוחות – בתוך האוכלוסייה הילידית תהיה אליטה של אנשים אמידים ומשכילים שייקחו חלק באדמיניסטרציה הצרפתית ויהוו גורם מקשר (מוציאים לפועל) בין הילידים לצרפתים, כך שהמדיניות הצרפתית תיושם במלואה בטוגולנד הצרפתית. הצרפתים האמינו כי לתרבות שלהם יש עליונות על פני תרבויות אחרות ועל כן ניסו להטמיע אותה לאפריקאים.
ביבליוגרפיה
The Togo Elections. 1958. Africa Today 5 (4): 6-12, http://www.jstor.org/stable/4183958.
Bening, R. B. 1983. The Ghana-Togo Boundary, 1914-1982. Africa Spectrum 18 (2): 191-209
Ralph J. Bunche. 1934. French Educational Policy in Togo and Dahomey, The Journal of Negro Education. Vol. 3, No. 1 (Jan., 1934), pp. 69-97.
Ralph J. Bunche. 1936. French and British Imperialism in West Africa, The University of Chicago Press on behalf of the Association for the Study of African American life and History. The Journal of Negro History, Vol. 21, No. 1 (Jan., 1936), pp. 31-46.
סמל דומיניקה
סמל דומיניקה בצורתו הנוכחית אומץ ב-21 ביולי 1961. הוא מורכב ממספר חלקים בעלי משמעויות שונות למדינה קריבית זו.
הכרזה בתחתית המגן מכילה את המשפט "אחרי אלוהים באה האדמה" (Après Bondie C'est La Ter) המהווה את המוטו הלאומי של דומיניקה.
עונת 1999/2000 בליגת העל בכדורגל
עונת 1999/2000 בליגת העל הייתה העונה הראשונה של ליגת הכדורגל הבכירה בישראל תחת השם "ליגת העל" לאחר השינוי במערך הליגות.
העונה החלה ב-14 באוגוסט 1999 והסתיימה ב-27 במאי 2000, ובסופה זכתה קבוצת הפועל תל אביב בדאבל לאחר 12 שנים שלא זכתה באליפות, תחת הדרכתו של המאמן דרור קשטן. בעונה זו בלטו בקבוצה ארבעה שחקנים בני 20 שזכו לכינוי "התינוקות של קשטן" - סלים טועמה, פיני בלילי, כפיר אודי ועמרי אפק. בנוסף בלט בעונה זו קפטן הקבוצה שמעון גרשון שהיה רק בן 22, והמגינים אילן בכר שהיה בן 24 ויגאל אנטבי שהיה בן 25. בין השחקנים הוותיקים בלטו בקבוצה בעונה זו אישטוון פישונט שהיה המבשל המצטיין של הקבוצה עם 8 בישולים, רונן חרזי שהיה מלך השערים של הקבוצה עם 17 שערים, השוער שביט אלימלך שנבחר לכדורגלן העונה בישראל, ושלום תקווה, חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי, שסיפק שישה בישולים מכריעים על אף שלרוב עלה מהספסל, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל. מלך השערים של העונה היה אסי טובי ממכבי פתח תקווה עם 27 שערים.
כשלב שני במהלך הקטנת הליגות לשם הגדלת התחרותיות, בסיום העונה ירדו שלוש קבוצות לליגה הלאומית - הפועל כפר סבא מכבי הרצליה והפועל ירושלים, ורק הפועל צפרירים חולון עלתה לליגת העל לקראת עונת 2000/2001.
הייתה זו השנה הראשונה שחברה מסחרית נתנה חסות לליגה ושמה של הליגה שונה בהתאם. מעונה זו ועד שנת 2002 נקראה הליגה "ליגת פלאפון" על שם נותנת החסות "פלאפון תקשורת".
סיפור אהבות
סיפור אהבות הוא רומן מאת כנרת רוזנבלום, ראה אור בשנת 2012 בהוצאת "כתר".
פרטי העלילה
"סיפור אהבות" פורש את סיפורם של גליה וכרמי, זוג נשוי, הורים לשלושה ילדים, אשר נישאו, בשנות העשרים לחייהם, בנישואים אזרחיים בעיירה האיטלקית אורבייטו.
הספר מוצא אותם כשהם בסוף שנות השלושים לחייהם והורים לשלושה ילדים, בדרכם שוב לאורבייטו, אבל הפעם המטרה הפוכה – הם נוסעים כדי להתגרש. במהלך המסע באיטליה עורכים גליה וכרמי חשבון נפש ופותחים את הפצעים שעד אז שניהם ביקשו להסתיר: את שמחת היחד שנשחקה בחיי היומיום, את היצרים שנבלמו ואת התעוררות התשוקה של גליה לגבר אחר, גידו, שלגמרי במקרה נמצא בדיוק באותם ימים באיטליה ומבקש לחדש את קשריו עם גליה.
אודות הספר
הספר הופיע ברשימות רבי-המכר של עיתון הארץ מיום יציאתו לאור, בחודש אוגוסט 2012 ועד נובמבר 2012. כמו כן, הופיע מספר דומה של שבועות ברשימות רבי המכר של המוסף לספרות של ידיעות אחרונות. בשנת 2012 היה "סיפור אהבות" הנמכר ביותר בפורמט הדיגיטלי ("רבי המכר של "עברית").
רוזנבלום מספרת על הרקע לכתיבת הספר בריאיון לשיר זיו בעיתון "ישראל היום":
הסופרת רבקה קרן כתבה על הספר בביקורת ב"הארץ ספרים":
2011 במלאווי
אירועים בשנת 2011 במלאווי.
אדולף השני, נסיך שאומבורג-ליפה
אדולף השני, נסיך שאומבורג-ליפה (בגרמנית: Adolf II. Fürst zu Schaumburg-Lippe; 23 בפברואר 1883 – 26 במרץ 1936) היה נסיך שאומבורג-ליפה בין השנים 1911–1918.
ביוגרפיה
אדולף נולד ב-23 בפברואר 1883 בשטדטהאגן שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, והייתה חלק מהאימפריה הגרמנית, והיה בנם של גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה ומריה אנה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתו של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג. בשנת 1893 מת סבו אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה ואביו עלה לשלטון כגאורג, נסיך שאומבורג-ליפה, ואדולף הפך לנסיך הכתר של הנסיכות.
ב-29 באפריל 1911 מת אביו גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה, ואדולף עלה לשלטון במקומו. במהלך שלטונו פתח אדולף לציבור את עיר הספא באד איילזן, וכן טיפח את המבנים בעיירה.
ב-15 בנובמבר 1918 נאלץ אדולף לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמת העולם הראשונה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה. הנסיכות הפכה למדינה החופשית שאומבורג-ליפה, ואדולף גלה לבריוני שבאיסטריה.
ב-10 במרץ 1920 התחתן אדולף בברלין עם השחקנית אלן בישופ-קורטהאוז, וב-26 במרץ 1936 נהרגו השניים בתאונת מטוס בסומפאנחו, מקסיקו. אחיו של אדולף - פרידריך כריסטיאן, נסיך שאומבורג-ליפה, שהיה שלישו של יוזף גבלס, סירב להתיר את קבורתה של אלן יחד עם אדולף באחוזת המשפחה, בטענה שאינה ממוצא ארי.
בית הכנסת נווה שלום (ירושלים)
בית הכנסת נווה שלום הוא בית כנסת בשכונת משכנות ישראל בירושלים, שהוקם על ידי הרב שלום יוסף עראקי בשנת ה'תרס"ה (1905).
היסטוריה
בעליית אעלה בתמר בשנת ה'תרמ"ב (1882) עלו יהודים מהעיר צנעא שבתימן לירושלים. בירושלים לא קיבלו אותם קהילות הספרדים והאשכנזים והתייחסו אליהם בניכור, ורק לאחר שנוצרים תמכו בהם נחלצו לעזרתם יהודי המקום, מפני הפחד מהמיסיון. בתחילה ישבו יהודי תימן בכפר התימנים בשילוח, אך סולקו משם על ידי הבריטים שחששו לחייהם.
בשנת ה'תרמ"ה (1885) יצא הרב שלום יוסף עראקי כשד"ר לתימן ולהודו לאסוף תרומות ליהודי תימן בירושלים, ובשובו רכש חלקת אדמה בשכונת משכנות ישראל, עליה בנה את ביתו ואת בית הכנסת שקרא את שמו "נווה שלום". בתים אלו נחנכו בחודש אלול ה'תרמ"ה. נוסח בית הכנסת שייסד היה בנוסח תימני שאמי, ונקרא על שם אבי משפחתו מארי שלום עראקי.
לאחר פטירתו של הרב שלום יוסף עראקי בשנת ה'תרע"ג (1913) עברה הנהגת בית הכנסת בירושה לנכדו הרב שלום חיים צארום, שגדל בביתו לאחר פטירת אביו בצעירותו. הרב שלום חיים חיבר את בית הכנסת לתשתיות החשמל, ובכך היה הראשון מיהודי תימן תושבי השכונה שחיבר את ביתו ואת בית הכנסת לחשמל. בנוסף חיבר את בתי השכונה ובית הכנסת לתשתיות מים וביוב.
בתקופת פעילות תנועת המרי העברי פעלה בבית הכנסת תחנת קשר אלחוטית של ההגנה.
לאחר פטירת הרב שלום חיים צארום בשנת ה'תשל"ה (1974) עברה ההנהגה לבנו סעדיה.
בבית הכנסת חדלו להתקיים תפילות במניין בשנת ה'תש"ס (2000) בערך, מפני שרוב תושבי השכונה הוותיקים עזבו אותה. בשנת ה'תשס"ו (2006) בערך הקימה נכדתו של הרב סעדיה צארום את קהילת "ואני תפילה" שהתפללה בבית הכנסת כתשע שנים עד שנת ה'תשע"ה (2015), אז עברה הקהילה למבנה אחר.
כיום לא מתקיימות תפילות במניין בבית הכנסת, אך מתקיימים בו שיעורי תורה במשך השבוע.
בית הכנסת
בתקופה מסוימת היו שלושה חזנים קבועים בבית הכנסת: הרב שלום חיים צארום, סעדיה משה שאול, וחיים מנזלי.
הרב שלום חיים לא ראה בעין יפה כניסה לבית הכנסת במכנסיים קצרים או שרוולים מופשלים.
בבית הכנסת בקיר הדרומי תלוי לוח זיכרון גדול עליו רשומים שמות הנפטרים מבית הכנסת.
מייקל באלף
מייקל ויליאם באלף (באנגלית: Michael William Balfe; 15 במאי 1808 – 20 באוקטובר 1870) היה מלחין וזמר אירי, הזכור בימינו בעיקר בזכות יצירת האופרה "הנערה הבוהמית".
ביוגרפיה ותחילת הקריירה
באלף נולד בדבלין, שם התגלו סגולותיו המוזיקליות כבר בגיל צעיר. ההכשרה היחידה שקיבל הייתה מאביו, שהיה מורה למחול. משפחתו עברה לווקספורד כשהיה ילד. בשנים 1814–1815 ניגן באלף בכינור בשיעורי המחול של אביו ובגיל שבע חיבר פולאקה (ריקוד איטי ממקור פולני). בשנת 1817 הופיע ככנר בפומבי ובאותה שנה חיבר באלאדה. לאחר מות אביו, בשנת 1823, עבר הנער ללונדון, התארס לכנרת בתזמורת של תיאטרון דרורי ליין ולמד אצל ק. א. הורן, נגן העוגב בקאפלת סנט ג'ורג', וינדזור (1786 – 1840). בהמשך היה באלף למנצח תזמורת דרורי ליין.
קריירת שירה
באלף ניחן גם בקול בריטון, קטן יחסית אך נעים, ובחר להיות לזמר אופרה. הופעתו הראשונה, הכושלת, הייתה באופרה "הקלע החופשי" של ובר, בנורוויץ'. בשנת 1825 לקח אותו הרוזן מאזארה לרומא, ובדרך הציג אותו לפני כרוביני. באיטליה כתב את היצירה הדרמטית הראשונה שלו, בלט בשם "La Perouse". בסוף 1827 הופיע בתפקיד פיגארו ב"ספר מסביליה" של רוסיני, באופרה האיטלקית בפריז.
כעבור זמן קצר חזר באלף לאיטליה ונשאר שם למשך תשע שנים, במהלכן שר בתיאטראות שונים וחיבר מספר אופרות. בתקופה זו נשא לאישה את לואיזה רוזר, זמרת הונגריה שפגש בברגאמו. תרעומת ציבורית על ניסיונו "לשפר" את האופרה של מאיירבר, "Il Crociato", על ידי הוספת מוזיקה משלו, אילצה את באלף לוותר על תעסוקה בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה. באלף פגש את מריה מאליברן כששר באופרה של פריז בתקופה זו.
קריירה כמלחין
באלף הפיק את האופרה המלאה הראשונה שלו, "I Rivali di se stessi", בפלרמו בעונת הקרנבל של 1829-30; את האופרה "Un Avvertimento ai gelosi" בפאביה; ואת "Enrico Quarto" במילאנו, שם הוזמן לשיר עם מאליברן בלה סקאלה. הוא חזר לאנגליה באביב 1833 וב-29 באוקטובר 1835 הופקה האופרה שלו, "המצור על רושל", והתקבלה בתשואות בדרורי ליין. מעודד מהצלחתו, הפיק את "העלמה מארטואה" בשנת 1836 - אופרה שהצלחתה הייתה מובטחת הודות לשירתה המפליאה ביופייה של מאליברן.
באלף היה מלחין פורה, כפי שאפשר לראות מן הרשימה הבאה, הכוללת רק את האופרות האנגליות שלו:
באלף כתב גם כמה אופרות בשביל האופרה קומיק וגרנד אופרה בפריז, כמו "Le Puits d'amour" (1843) ו-"Les Quatre Fils Aymon"  (1844). האופרה "כוכב סביליה" נכתבה על ידו בשנת 1845 עבור האקדמיה המלכותית.
על אף המספר הרב של יצירות שחיבר, היצירה הגדולה היחידה של באלף שעודנה זכורה כיום היא "הנערה הבוהמית". עם זאת, הוא מן הסתם השני במעלה לפרסום בין מלחיני המאה ה-19 של אופרות בשפה האנגלית (אחרי ארתור סאליבן). הוא היה מפורסם יותר בשעתו הן בשירתו והן בשירים כמו "כשלבבות אחרים", "חלמתי שהתגוררתי בהיכלי שיש" ו"אל הגן בואי, מוד".
באלף פרש מעבודתו בשנת 1864 ועבר לגור בחוותו שבהרטפורדשייר. הוא מת בשנת 1870. בשנת 1882 הוסר הלוט מעל תמונת דיוקן שלו בכנסיית וסטמינסטר.
ארתורו וידאל
ארתורו ארסמו וידאל פרדו (בספרדית: Arturo Erasmo Vidal Pardo; נולד ב-22 במאי 1987) הוא כדורגלן צ'ילאני המשחק בעמדת הקשר בפלמנגו ובנבחרת צ'ילה. וידאל ידוע כשחקן מוכשר, בעל כושר מסירה ותיקול גבוהים.
קריירת מועדונים
בשנת 2007 חתם במועדון הגרמני באייר לברקוזן לאחר שמנהלה הספורטיבי רודי פלר טס לצ'ילה לדבר אל ליבו. הקבוצות סיכמו על סכום רכישה של 11 מיליון דולר, שיא העברות לשחקן מהליגה הצ'יליאנית. משחקו הראשון בקבוצה הגרמנית היה ב-19 באוגוסט 2007 בהפסד להמבורג. וידאל השתלב בקבוצתו החדשה, ואף הבקיע במהלך הקמפיין שלה בגביע הגרמני, שנגמר בהפסד לורדר ברמן בגמר.
ב-28 ביולי 2015 הצטרף לאלופה הגרמנית באיירן מינכן תמורת 37 מיליון אירו. ב-1 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בהסופר קאפ הגרמני בו קבוצתו הפסידה לוולפסבורג בדו-קרב פנדלים, בו הבקיע. ב-9 באוגוסט 2015 כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–3 על נוטינגן בגביע הגרמני, כחמש דקות לאחר שריקת הפתיחה.