cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גילה אדרי
גילה אֲדָרִי (1948 בערך - 22 ביולי 2013) הייתה זמרת ישראלית שנודעה בעיקר בלהיטה "הנשיקה הראשונה".
ביוגרפיה
גילה אדרי נולדה וגדלה בעכו למשפחה ברוכת ילדים מיוצאי מרוקו. דב זעירא, בעל חברת התקליטים "התקליט חיפה", חיפש זמרת צעירה במטרה ליצור כוכבת בסגנון הפופ, שזכה להצלחה באותן שנים בעולם המערבי. הוא פנה לגילה אדרי בהמלצת אפי נצר, לאחר שזו בלטה בתחרות זמר לחובבים. בשנת 1964, כשהייתה בת 17, הפיק זעירא תקליטונים ובהם שירים אחדים בביצועה של אדרי, "את אהבתי", "למה?" ו"עוד דקה אחת". בהמשך הוא הפיק את אלבום הבכורה של אדרי, ששיר הנושא שלו, "הנשיקה הראשונה" (שהלחין אילן נובקוביץ' למילים של אברהם בן זאב) הפך ללהיט. אחד הנגנים בתקליט זה היה קובי אושרת (שבאותה עת נקרא יעקב ונטורה).
שני להיטים נוספים בביצועה היו "בובה של קש" – גרסה עברית, מאת גלעד בן-ש"ך, לשירו של סרז' גינסבורג "Poupée de cire, poupée de son", ו"פאף דרקון הפלא", גרסה עברית, מאת אירה ארמון, לשיר "Puff, the Magic Dragon".
אדרי נפטרה ב-22 ביולי 2013, בגיל 65, ונקברה בבית העלמין תל רגב בחיפה. הותירה בעל, אפרים לאופר, כדורגלן עבר בהפועל חיפה ששימש בשנות ה-80 מזכיר ועד עובדי נמל חיפה, שלושה ילדים וכן נכדים.
מארק הטפילד
מארק אוֹדוֹם הטפילד (באנגלית: Mark Odom Hatfield; ) היה איש אקדמיה ופוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן 30 שנה כסנאטור מטעם אורגון, וכיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט. הוא נולד באורגון, שירת בצי ארצות הברית בזירה הפסיפית במלחמת העולם השנייה לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת וילאמט. לאחר המלחמה הוא למד באוניברסיטת סטנפורד ולאחר מכן שב לאורגון ולאוניברסיטת וילאמט כאיש סגל.
בעודו עוסק בהוראה באוניברסיטה, כיהן הטפילד בשני בתי אספת המחוקקים של אורגון. בגיל 34 הוא נבחר כמזכיר המדינה של אורגון, ושנתיים לאחר מכן נבחר כמושל אורגון ה-29. הוא היה האדם הצעיר ביותר אי פעם שכיהן בשתי משרות אלו, וכיהן שתי תקופות כהונה כמושל לפני שנבחר לסנאט של ארצות הברית. בסנאט הוא כיהן שלושים שנה, ועד כה הוא מחזיק בשיא כסנאטור מטעם אורגון שמשך כהונתו היה הארוך ביותר. בעת פרישתו מהסנאט הוא היה במקום השביעי בוותיקותו מבין כל חברי הסנאט באותה עת, והשני מבין הרפובליקנים. ב-1968 הוא שקל להתמודד כעמיתו למרוץ של ריצ'רד ניקסון.
הטפילד כיהן כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט בשתי הזדמנויות שונות. בעת שכיהן בתפקיד זה עלה בידו לנתב תקציבים ומיזמי מחקר לאורגון. מוסדות רבים, בניינים ומתקנים רבים באורגון נושאים את שמו, כולל משכן בית המשפט הפדרלי בפורטלנד, ספריית מארק א. הטפילד באוניברסיטל וילאמט, תחנת ממשלת הטפילד של הרכבת הקלה בעיר הילסבורו, בית הספר לממשל על שם מארק א. הטפילד בקולג' לממשל עירוני וציבורי באוניברסיטת המדינה של פורטלנד, ומרכז המחקר הימי על שם הטפילד בעיר ניופורט. מחוץ לאורגון קרוי על שמו מרכז מחקר במכונים הלאומיים לבריאות לכבוד תמיכתו במחקר רפואי בעת כהונתו בסנאט. הטפיל נפטר בפורטלנד ב-7 באוגוסט 2011 לאחר מחלה ממושכת.
ראשית חייו
מארק הטפילד נולד בדאלאס שבאורגון כבנם היחיד של דובי א. (לבית אודום) הטפילד, שהייתה מורה בבית ספר, ושל צ'ארלס דולן הטפילד, שעבד כנפח בחברת סאות'רן פסיפיק. אביו של הטפילד היה מקליפורניה ואמו מטנסי. כאשר הוא היה בן חמש, לקח על עצמו סבו מצד אמו את ניהול משק הבית בעוד שאמו למדה בקולג' המדינתי של אורגון (כיום אוניברסיטת המדינה של אורגון) ולאחר ארבע שנים סיימה תואר בהוראה. דובי הטפילד לימדה בבית ספר בדאלאס במשך שנתיים, ולאחר מכן עברה המשפחה לסיילם, שם היא לימדה בבית ספר חטיבת ביניים.
בעידוד אמו, ההתנסות הראשונה של הטפילד בפוליטיקה הייתה כשהוא היה בן 10, כאשר הוא היה פעיל בשכונתו במסע הבחירות לבחירתו של הנשיא הרברט הובר בבחירות לנשיאות של 1932. בסוף שנות ה-30 עבד הטפילד כמורה דרך בבניין הקפיטול של אורגון בסיילם, ועשה שימוש במפתח שהיה ברשותו כדי להיכנס ללשכת המושל ולשבת על כיסאו של המושל.
ב-10 ביוני 1940, כשהיה בן 17, נהג הטפילד במכוניתה של אמו, התנגש בהולכת רגל שחצתה את הכביש בשם אליס מרי ליין, וגרם למותה. הטפילד לא הואשם כאחראי על התאונה, אך נמצא אשם במשפט אזרחי מול משפחת הנפגעת. המקרה הגיע לבית המשפט העליון של אורגון ב-1943, שאישר את פסק הדין של בית המשפט בערכאה הנמוכה.
ב-1940 סיים הטפילד את לימודיו התיכוניים בבית הספר בסיילם, ואז החל את לימודיו באוניברסיטת וילאמט שבעיר. בעת לימודיו הוא עבד במשרה חלקית עם מזכיר המדינה של אורגון, ארל סנל, ואצלו הוא למד כיצד ליצור בסיס פוליטי באמצעות שליחת הודעות לבוחרים פוטנציאליים לאחר שלמד על שינויים בחייהם כפי שפורסמו בעיתונים, כמו מקרי מוות וסיום לימודים. הוא גם שרטט את מסלול הקריירה הפוליטית שלו החל בחברות בבית המחוקקים המדינתי ועד לשיא כחבר בסנאט של ארצות הברית, בהשאירו מקום ריק לכל תפקיד מעבר לחברות בסנאט. ב-1943 סיים הטפילד את לימודיו בוילאמט עם תואר בוגר אוניברסיטה לאחר שלוש שנות לימוד. בעת לימודיו הוא חווה את ההפסד היחידי שלו בבחירות, כאשר התמודד בבחירות לתפקיד נשיא מועצת הסטודנטים.
לאחר סיום לימודיו התגייס הטפילד לצי ארצות הברית, והשתתף בקרבות מלחמת העולם השנייה באיוו ג'ימה ובאוקינאווה כקצין נחתת וחווה את מוראות המלחמה. כקצין בדרגת לוטננט, הוא גם היה עד להשפעות הטלת פצצות האטום על הירושימה, כאשר היה אחד האמריקאים הראשונים שראו את חורבות העיר. לימים, כסנאטור, התנגד הטפילד להרחבת כמות אמצעי הלחימה ולמלחמת וייטנאם.
לאחר שירות ביפן, עבר הטפילד לשרת בהודו-סין הצרפתית, שם הוא היה עד מקרוב לחלוקת העושר בין האיכרים הווייטנאמים לבין הבורגנות הקולוניאלית הצרפתית. לאחר שחרורו מהשירות, הוא בילה שנה אחת בלימודים בבית הספר למשפטים של וילאמט, אך הגיע להחלטה שפוליטיקה או הוראה יתאימו לו יותר.
לאחר מכן החל הטפילד ללמוד באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא סיים ב-1948 לימודי תואר מוסמך אוניברסיטה במדע המדינה. הוא שב לסיילם ולוילאמט והחל לעבוד כעוזר מרצה במדע המדינה. במהלך התקופה הזו הוא יצר את הבסיס הפוליטי שלו באמצעות שליחת הודעות ונשיאת נאומים בכל פורום ציבורי שאליו הוא הצליח להגיע.
קריירה פוליטית
הקריירה הפוליטית של הטפילד כנבחר ציבור נמשכה על פני חמישה עשורים בהם הוא כיהן הן כמחוקק והן כאיש הזרוע המבצעת של ממשלת מדינת אורגון, כולל שתי תקופות כהונה כמושל המדינה. בזירה המדינתית הוא היה הסנאטור מאורגון שמשך כהונתו הייתה הארוכה ביותר, ובבחירות לנשיאות של 1968 הוא היה מועמד למשרת סגן הנשיא. בעת כהונתו בסנאט הוא כיהן פעמיים כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט, ונחקר פעמיים על חשדות להפרת כללי האתיקה.
מחוקק באורגון
ב-1950, בעת שלימד מדע המדינה ושימש כדקאן הסטודנטים בווילאמט, החל הטפילד את הקריירה הפוליטית שלו כאשר נבחר לבית הנבחרים של אורגון מטעם המפלגה הרפובליקנית. בעת שנבחר לתפקיד זה הוא הביס שישה מועמדים אחרים בתקופה בה הוגדרו עדיין הבחירות לאספה המדינתית על בסיס הצבעה מחוזית. הוא כיהן בבית הנבחרים שתי תקופות כהונה כנציג מחוז מריון, שבו שוכנת בירת המדינה סיילם בבית התחתון של בית המחוקקים המדינתי. באותה עת הוא היה המחוקק הצעיר ביותר באורגון, ועדין התגורר בבית הוריו. הטפילד נהג להעביר שיעורים בשעות הבוקר המוקדמות, ואז לחצות את הכביש אל הקפיטול המדינתי כדי לעסוק במלאכת החקיקה.
ב-1952 נבחר הטפילד לכהונה שנייה בבית הנבחרים. הוא גם זכה לתשומת לב ברמה הלאומית על תמיכתו המוקדמת בשידולו של דווייט אייזנהאואר להתמודד על נשיאות ארצות הברית מטעם הרפובליקנים. מהלכו זה הקנה לו את הזכות להיות נציג בוועידה הארצית של המפלגה באותה שנה.
בעת לימודיו בקולג' הוא ראה במו עיניו את האפליה נגד האפרו-אמריקאים בסיילים כאשר הוטל עליו על ידי האחווה בה היה חבר, אלפא-פי-אומגה, להסיע לאחר ארוחת ערב את אורחם, הזמר האפרו-אמריקאי פול רובסון, בחזרה לפורטלנד, שכן כאפרו-אמריקאי היה רובסון מנוע מלהתאכסן בבתי מלון בסיילם. ב-1953 הוא הגיש הצעת חוק שעברה בבית המחוקקים שאסרה על אפליה על בסיס גזעי בבתי מלון, עוד לפני שחקיקה שכזו עברה ברמה הפדרלית. ב-1954 התמודד הטפילד ונבחר למושב בסנאט של אורגון מטעם מחוז מריון. בעת כהונתו כמחוקק הוא המשיך לנקוט באסטרטגיית השטח כפי שלמד מארל סנל, אך הרחיב אותה כך שהיא כיסתה את כלל המדינה והגדילה את בסיס התמיכה הפוליטי שלו.
מזכיר המדינה של אורגון
לאחר תום שירותו בסנאט של אורגון, היה הטפילד למזכיר המדינה הצעיר ביותר בהיסטוריה של אורגון, לאחר שבבחירות של 1956, בגיל 34, הוא ניצח בבחירות למשרה. בבחירות אלו הוא ניצח את עמיתו לסנאט, מונרו סוויטלנד, וקיבל 51.3 אחוזים מהקולות בבחירות הכלליות. הוא הושבע לתפקידו ב-7 בינואר 1957 וכיהן בו עד 12 בינואר 1959.
מושל אורגון
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר התמודד הטפילד מול המועמד הדמוקרטי, המושל המכהן רוברט הולמס. בימים האחרונים של מערכת הבחירות, רמז הסנאטור הדמוקרטי ויין מורס, שהטפילד שיקר במשפטו בנוגע לתאונת הדרכים הקטלנית כאשר היה בן 17. טקטיקה זו פעלה כחרב פיפיות כנגד מורס, שכן העיתונות גינתה את הרמיזות הללו, כפי שעשו הולמס ודמוקרטים אחרים. בסופו של דבר הביס הטפילד את הולמס וזכה ב-55.3 אחוזים מקולות הבוחרים. באותה מערכת בחירות זכו הדמוקרטים ברוב בשני בתי המחוקקים של אורגון בפעם הראשונה מאז 1878. תבוסתו של הולמס יוחסה בין השאר לתדמית ולכריזמה של הטפילד ובין השאר לסוגיות של מסע הבחירות כמו הכלכלה השוקעת, הגידול במיסים, עונש המוות, התעסוקה והחינוך. לאחר מכן ניסה הולמס למנות את דייוויד אוהרה כמזכיר המדינה במקומו של הטפילד שהצטרך להתפטר כדי להיות מושל. הטפילד מינה לתפקיד את האוול אפלינג הבן, ואוהרה ערער על המינוי בבית המשפט העליון של אורגון, שפסק לטובתו של הטפילד ואישר את מינויו של אפלינג. הטפילד היה אז בן 36 והמושל הצעיר ביותר בתולדות אורגון עד לאותה עת.
ב-1962 נחשב הטפילד למועמד האפשרי להתמודד מול הולמס על המושב בסנאט, אך תחת זאת הוא התמודד על כהונה שנייה כמושל. בבחירות הכלליות הוא התמודד מול התובע הכללי של אורגון רוברט תורנטון, וזכה ב-345,497 קולות מול 265,359 הקולות של תורנטון. בכך הוא היה למושל השני בתולדות אורגון עד לאותה עת שכיהן שתי תקופות כהונה רצופות מלאות.
הטפילד נשא את נאום המפתח בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 1964 בסן פרנסיסקו, שבה זכה במועמדות המפלגה לנשיאות בארי גולדווטר, והוא שימש כיושב הראש הזמני של המפלגה במהלך הוועידה. הוא תמך בגישה מתונה של המפלגה והתנגד לשמרנות הקיצונית שיוחסה לגולדווטר ולתומכיו. הוא גם היה המושל היחידי שהצביע נגד ההחלטה של ועידת אגודת המושלים הלאומית שתמכה במדיניות ממשלו של לינדון ג'ונסון במלחמת וייטנאם, שכן הוא התנגד למלחמה, אך היה מחויב ל"תמיכה בלתי מסויגת ומלאה" בחיילים. עד לתום המלחמה הוא העדיף את השימוש בעיצומים כלכליים.
הטפילד היה מושל פופולרי שתמך בתעשיות המסורתיות של אורגון, כמו תעשיית העץ והחקלאות, אך חש שהרחבת התעשייה שבעידן שלאחר המלחמה ומימון התחבורה והחינוך צריכים לקבל עדיפות גבוהה יותר. בעת כהונתו כמושל הוא פעל לתחילת גיוון הכלכלה של המדינה, כמו גיוס השקעות בתעשייה והרחבת הסחר. כחלק מיוזמות אלו, הוא סייע להקים ב-1963 את "מרכז הבוגרים של אורגון" (Oregon Graduate Center), שכיום הוא חלק מ"יער הסיליקון" (Silicon Forest) במחוז וושינגטון. היה זה מוסד אקדמי באזור פורטלנד (אוניברסיטת המדינה של פורטלנד הייתה אז עדיין קולג' ללא תוכנית להענקת תוארים אוניברסיטאיים), שנראתה לראשי המגזר העסקי כחיונית למשיכת תעשיות חדשות.
סנאטור
בהיותו מוגבל בהגבלת כהונה של שתי תקופות כהונה כמושל, הכריז הטפילד על מועמדותו בבחירות של 1966 למושב בסנאט של ארצות הברית, שהתפנה בעקבות פרישתה של מורין ניוברגר. במהלך מלחמת וייטנאם, ובמהלך שנת הבחירות, הוא היה היחידי שהצביע נגד ההחלטה שהתקבלה בוועידת אגודת המושלים הלאומית שהביעה תמיכה במעורבותה של ארצות הברית במלחמה. באותה עת זכתה המלחמה לתמיכה בשיעור של 75 אחוזים בקרב הציבור האמריקאי וגם לתמיכתו של יריבו של הטפילד בבחירות של נובמבר. בבחירות המקדימות הוא זכה ב-178,782 קולות, בהשוואה ל-56,760 הקולות של כל שלושת יריביו גם יחד. לאחר מכן הביס הטפילד בבחירות הכלליות את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הדמוקרט רוברט דנקן. כדי לכהן כמושל עד תום כהונתו שהייתה אמורה להסתיים ב-9 בינואר 1967, הוא דחה את מועד השבעתו כסנאטור עד 10 בינואר, במקום להתפטר קודם לכן ולסיים את כהונתו כמושל ב-3 בינואר.
כסנאטור נקט הטפילד בעמדות שהקשו על הגדרתו מבחינה פוליטית. בקיץ 1969 הוא אמר למארי רות'בארד שהוא "מחויב לרעיון הליברטריאניזם". רות'בראד העיר בנוגע להטפילד, "ברור שהיסטוריית ההצבעות שלו לא ליברטריאנית במיוחד - זה טוב מאוד בנוגע למדיניות החוץ והגיוס, אך זה לא טוב יותר מיד בנוגע לדברים אחרים", והוא הוסיף, "באופן מופשט, לכל הפחות, הוא מאוד נוח לליברטריאניזם". הטפילד דגל בקדושת החיים ככל שזה נגע להפלות ולעונש המוות, אם כי כמושל הוא לא המתיק את עונשו של רוצח מורשע ואישר את הוצאתו להורג. כאוונגלי-בפטיסטי, הוא התנגד לקיום תפילות בבתי ספר של המדינה ותמך בזכויות אזרח למיעוטים. הטפילד הצביע בעד ובעד חוק השבת זכויות האזרח (Civil Rights Restoration Act of 1987), כולל בעד עקיפת הווטו של הנשיא רונלד רייגן על החוק, וכן בעד מינויו של ת'ורגוד מרשל כשופט בבית המשפט העליון ובעד הצעת החוק להפיכתו של יום מרטין לותר קינג כחג פדרלי. הטפילד הצביע נגד מינויים לבית המשפט העליון של קלמנט היינסוורת' ושל ג'ורג' הרולד קרסוול,, ומנגד הצביע בעד מינוייהם של ויליאם רנקוויסט, רוברט בורק וקלרנס תומאס. הטפילד היה הסנאטור היחידי שהצביע הן בעד מינויו של ת'ורגוד מרשל והן בעד מינויו של קלרנס תומאס. ב-1970 היה הטפילד שותף, יחד עם הסנאטור הדמוקרטי מדקוטה הדרומית ג'ורג' מקגוורן ל, שקרא להשלמת הסגת כוחות ארצות הברית מווייטנאם. ב-1973 הוא הסביר לעיתון Eugene Register-Guard את "חוק הממשל השכונתי" שלו, שאותו הוא הגיש כמה פעמים בקונגרס. חוק זה היה אמור לאפשר לאזרחי ארצות הברית להעביר את השימוש בכספי המיסים הפדרליים שלהם מוושינגטון לקהילה המקומית שלהם. הוא הסביר שזו הייתה מטרתו משכבר הימים שכל השירותים החברתיים יסופקו ברמת השכונה.
ב-1981 שימש הטפילד כיושב הראש של הוועדה המשותפת של הקונגרס להשבעת הנשיא, שפיקחה על טקס ההשבעה של הנשיא רונלד רייגן באותה שנה.
ב-2 בדצמבר 1981 היה הטפילד אחד מארבעת הסנאטורים שהצביעו נגד התיקון להצעת הנשיא רייגן לטילי ה-MX, שהייתה אמורה להעביר תקציב של 334 מיליון דולר של מתקני שיגור הטילים לטובת מיזמים אחרים. הצבעה זו נחשבה למכה קשה עבור ממשל רייגן.
בשנות ה-80 היה הטפילד שותף לקידום החקיקה להקפאת הנשק הגרעיני יחד עם הסנאטור טד קנדי, וכן היה שותף לכתיבת ספר על הנושא. הוא גם דחף באותה תקופה לסגירתו של הכור הגרעיני N באתר הנפורד, אף על פי שהוא היה תומך של תוכניות היתוך גרעיני. בכור זה נעשה שימוש לייצור כלי נשק גרעיני במקביל להפקת חשמל.
להטפילד היו לעיתים קרובות חילוקי דעות עם מפלגתו בסוגיות של ביטחון לאומי ושל מדיניות החוץ, כמו תקציב ההגנה ואיסור הנסיעה לקובה, בעוד שלרוב הוא דבק בקו המפלגתי בסוגיות הסביבתנות. הטפילד תמך בהרחבת כריתת העצים בקרקעות פדרליות. הוא היה הרפובליקני היחידי שהצביע נגד חוק התקציב של 1981 של מחלקת ההגנה. ב-1987 הוא דורג במקום השישי ברשימת הסנאטורים המוערכים על ידי עמיתיהם. ב-1991 הצביע הטפילד נגד הפעולה הצבאית בעיראק במסגרת מלחמת המפרץ, ובכך הוא היה אחד משני חברי מפלגתו בסנאט שעשו כן. הצבעתו המפורסמת ביותר הייתה ב-1995 כאשר הוא היה לשון המאזניים נגד התיקון לחוקת ארצות הברית שנגע לתקציב מאוזן.
האשמות בשחיתות
ב-1991 נחשף גם שהטפילד לא דיווח על כמה מתנות יקרות ערך שניתנו לו על ידי נשיא אוניברסיטת קרוליינה הדרומית ג'יימס הולדרמן. גם הפעם התנצל הטפילד, אך ועדת האתיקה של הסנאט נזפה בו על התנהלותו. ועדת האתיקה נזפה בהטפילד פעם נוספת לאחר שהיא קיימה חקירה על שתי מתנות נוספות שהוא קיבל מחבר קונגרס לשעבר ואיש עסקים מקליפורניה.
מערכת הבחירות האחרונה של הטפילד לסנאט הייתה ב-1990, בה הוא התמודד מול איש העסקים הארי לונסדייל. לונסדייל תקף באגרסיביות את הטפילד בסדרה של תשדירים טלוויזיוניים, שלא היו קשורים לסוגיות כמו ההפלות וניהול ענף העץ, והאשים אותו בהיותו מקורב יותר מדי לקבוצות אינטרסים מיוחדות בוושינגטון. הטקטיקה של לונסדייל הובילה אותו לשוויון בכמה מהסקרים ובהמשך הוא אף עקף את הטפילד. הטפילד, שבאופן טיפוסי נמנע מתעמולה שלילית, נאלץ להגיב על מתקפותיו של יריבו בפרסום תשדירים מטעמו. במשך חודש אחד הוא גייס סכום של מיליון דולר לאחר שפיגר בסקרים אחרי לונדייל ערב הבחירות בנובמבר. בסופו של דבר הוא זכה ב-590,095 (53.7 אחוזים) קולות מול 507,743 (46.2 אחוזים) הקולות שניתנו ללונסדייל.
משך כהונתו
ב-1993 שבר הטפילד את שיאו של צ'ארלס מקנרי של 9,726 ימים (יותר מ-26 שנים) של כהונה מטעם אורגון בסנאט. ב-1996 העניקה לו הוועדה הלאומית לפרסומים היסטוריים ורישומים של הארכיון הלאומי של ארצות הברית, גוף שהוא שירת בו בעבר, את פרס השירות המצטיין שלה.
הטפילד סיים את כהונתו בסנאט ב-1996, לאחר שרשם לזכותו ניצחונות ב-11 מערכות בחירות לכל התפקידים הציבוריים בהם כיהן במשך 46 שנים. במהלך הקריירה הפוליטית שלו הוא גייס מיליארדי דולרים בתקציבים פדרליים לטובת מיזמים באורגון. בין אלו נכללו תקציבים למיזמי תחבורה, להגנת הסביבה באזורי הטבע בראשיתיים ובנהרות, מוסדות מחקר ומוסדות בריאות.
שנותיו האחרונות
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, שב הטפילד לאורגון, שם הוא עסק בהוראה באוניברסיטת ג'ורג' פוקס שבבעיר ניוברג. ב-2006 הוא קיבל תואר פרופסור אמריטוס במדע המדינה של המוסד על שם הרברט הובר. בנוסף, הוא לימד בבית הספר לממשל שנקרא על שמו באוניברסיטת המדינה של פורטלנד, והרצה באוניברסיטת וילאמט ובקולג' לואיס וקלארק בעת שהתגורר בפורטלנד.
ביולי 1999 בעת שנסעו באוטובוס תיירים, היו הטפילד ורעייתו מעורבים בתאונה בה התנגש כלי רכב באוטובוס. פציעותיהם היו קלות מאוד, אך התנסותם זו הובילה אותם לקדם את חובת חגירת חגורות בטיחות באוטובוסים.
מותו ומורשתו
מארק הטפילד נפטר בפורטלנד ב-7 באוגוסט 2011 לאחר מחלה ממושכת. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי של וילאמט.
מבנים, ארגונים, פרסים ומקומות רבים נקראו על שמו. בין אלו נכללים:
בספרו של טום ברוקו, "הדור הגדול ביותר", זכה הטפילד לפרק שלם אודותיו. ב-2014 הופק סרט תיעודי של 90 דקות אודות חייו והקריירה של הטפילד בשם "הג'נטלמן של הסנאט: מרק הטפילד מאורגון".
פרנסואה לואי, נסיך קונטי
פרנסואה לואי דה בורבון, נסיך קונטי (בצרפתית: François Louis de Bourbon-Conti; 30 באפריל 1664 – 9 בפברואר 1709), היה הנסיך דה קונטי, אשר הוכרז כמלך פולין בשנת 1697. הוא היה החבר המפורסם ביותר של משפחת קונטי, הענף הצעיר של נסיכי דה קונדה, וכחבר בית בורבון השליט, הוא היה נסיך הדם.
ביוגרפיה
פרנסואה לואי נולד ב-30 באפריל 1664 במלון "דה קונטי" בפריז, והיה בנם של ארמנד דה בורבון, נסיך קונטי ואן מארי מרטינוזי, בתו של ג'רולמו מרטינוזי ואחייניתו של הקרדינל מאזארן, דרך אמה, ועם לידתו הוענק לו התואר נסיך לה-רוש-סור-יון. היה לו אח מבוגר אחד, לואי ארמנד הראשון, נסיך קונטי, שהתחתן עם מארי אן דה בורבון, בתו הבלתי חוקית של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ופילגשו לואיז דה לוואלייר.
בשנת 1683 הוא סייע לאוסטרים בהונגריה, ובעוד הוא כתב כמה מכתבים שבהם הוא התייחס למלך לואי הארבעה עשר כ"מלך התיאטרון"; בגלל זה, ובגלל ההתקדמות המוקדמת של הטורקים, ב-1685, עם שובו לצרפת, גורש זמנית לטירת שנטילי.
אשל אברהם
אשל אברהם הוא עץ שעל פי המתואר במקרא, ניטע על ידי אברהם אבינו בבאר שבע.
פרנסואה לואי, נסיך קונטי
ביוגרפיה
פרנסואה לואי היה בן חסותו של דודו, לואי השני, נסיך דה קונדה, והתחתן עם נכדתו, מארי תרז דה בורבון בארמון ורסאי ב-22 בינואר 1688, ממנה היו לו שבעה ילדים.
הכלה הייתה מאוהבת בלהט בבעלה, אבל תשומת לבו התמקדה במקום אחר. בחצר המלוכה היה ידוע שהוא מאוהב בגיסתו, לואיז פרנסואז דה בורבון, אשתו של לואי השלישי, נסיך קונדה, שהייתה בתו הלא חוקית הבכורה של המלך לואי הארבעה עשר והפילגש שלו, מאדאם דה מונטספאן. מארי אן דה בורבון, בתה של לואיז-פרנסואה דה בורבון, נחשבה כתוצאה מפרשה זו. עוד צוין, עם זאת, כי היו לו נטיות הומוסקסואליות והוא לא הרבה להעניק תשומת לב לאשתו. הוא חי לפי דרך הליברטיניזם, ועסק בענייני אהבה רבים עם בני שני המינים. התסבוכות וההשפלות השערורייתיות שלו גרמו למתח ולריחוק בתוך המשפחה, והעניקו לו את הכינוי גרנד קונטי.
הוא שירת בצבא הצרפתי, אך מעולם לא הצליח להשיג דרגה גבוהה יותר מלוטננט גנרל. בשנת 1689, הוא ליווה את ידידו הטוב, פרנסואה אנרי דה מונמורנסי, דוכס לוקסמבורג, להולנד, והיה שותף בניצחונות הצרפתים בפלרוס, סטיינקירק, ונירווינדן. לאחר מותו של בן דודו, ז'אן לואי שארל ד'אורליאן, דוכס לונגוויל, ובהתאם לרצונו, קונטי טען לחזקתו על נסיכות נשאטל נגד מארי ד'אורליאן-לונגוויל, דוכסית דה נאמור, אחותו של הדוכס.
הוא לא השיג סיוע צבאי מידי השווייצרים, ובפקודתו של המלך הניח את השטח השנוי במחלוקת למארי ד'אורליאן, אף שבתי-המשפט החליטו לטובתו. בשנת 1697 הציע לו המלך לואי הארבעה עשר את הכתר הפולני, ובאמצעות שוחד, הבטיח האב דה פוליניאק את בחירתו. ב-27 ביוני 1697 הוכרז רשמית כמלך פולין על ידי הקרדינל רדזיובסקי.
לפי הדוכס סן סימון קונטי נאלץ בעל כורחו לנסוע לממלכתו החדשה, ככל הנראה בשל חיבתו ללואיז-פרנסואה דה-בורבון. הוא נסע באונייה תחת קפטן ז'אן באר, ב-6 בספטמבר 1697.
כשהגיע לדנציג, מצא את יריבו אוגוסט השני, מלך פולין, מנסיכות הבוחר מסקסוניה מחזיק בכתר הפולני. קונטי חזר לצרפת, שם קיבל אותו באדיבות המלך לואי הארבעה עשר, אם כי סן סימון אמר שהמלך התרגז לראותו שוב. אבל צרותיהם של הצבאות הצרפתים, בשנים הקודמות של מלחמת הירושה הספרדית, אילצו את המלך למנות את קונטי, שהמוניטין הצבאי שלו היה גבוה מאוד, לפקד על הכוחות באיטליה.
ב-4 בפברואר 1699 רכש קונטי את שאטו ד'איסי, טירת בארוק צרפתית קטנה בפאתי פריז, תמורת 140 אלף ליברות. האחוזה נשארה רכושם של נסיכי קונטי עד המהפכה הצרפתית בשנת 1789.
הנסיך קונטי נפל ומת ב-9 בפברואר 1709 במלון "דה קונטי", מותו מתיר סימנים יוצאי דופן של אבל מכל הכיתות. הוא מת משילוב של צנית ועגבת, ונקבר לצד אמו באחוזה שלו באיי-ל-אדם, ואל-דואיז, ליד פריז. בנו הבכור, לואי ארמנד השני, נסיך קונטי ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו
ב-22 בינואר 1688 התחתן פרנסואה לואי עם מארי תרז דה בורבון, בתם של אנרי ז'ול, נסיך קונדה ואנה הנרייטה מבוואריה, ממנה היו לו שבעה ילדים:
אשל אברהם
ב כתוב שלאחר כריתת הברית שבין אברהם לבין אבימלך מלך גרר ופיכל שר צבאו. מתוארת פעולתו של אברהם:.
אשל אברהם במקרא
נטיעת האשל על ידי אברהם בבאר שבע מעוררת שאלות פרשניות ותאולוגיות. אקט נטיעת העץ המתוארת לאחר סיפור כריתת הברית עם אבימלך נראה תמוה ויותר מכך נראה כמורכב ביחס לתאולוגיה המקראית השוללת את האפשרות לעבוד את האל "תחת כל עץ רענן".
מרבית פרשני המקרא מזהים את הפסוק הנוגע לנטיעת האשל על ידי אברהם כמבטא פעילות דתית שאברהם עשה. אך הם נחלקים ביניהם במה שנוגע לטיב הפעילות ולמטרתה. יש ביניהם הרואים פעולה סמלית המביעה זיכרון ויש הרואים בה פעילות פולחנית של ממש.
לדעת מחר בפירוש הקתולי של המקרא, פעולתו של אברהם היא פעולה פולחנית דתית מובהקת. בדומה לבניית המזבח אותו בנה קודם לכן. פירוש זה מתאים גם לדבריו של הרס"ג על הפסוק.
ארכיפלג ויליאם סקורסבי
האיים העיקריים בקבוצת האיים הם האי ברטה, האי קולינג, איי שיהאן, והאי איילה (שהוא הגדול באיי קבוצת האיים).
אשל אברהם
אשל אברהם בספרות חז"ל, בתרגומי התורה ואצל פרשני ימי הביניים
חכמי התלמוד חשו לא בנוח עם המשמעויות התאולוגיות אותן נושא העץ אותו נטע אברהם. הם דרשו את שם העץ והתעלמו מעניין הפולחן.
ארכיפלג ויליאם סקורסבי
בארכיפלג כ-20 איים; האיים אינם מכוסים קרח.
אשל אברהם
אשל אברהם בספרות חז"ל, בתרגומי התורה ואצל פרשני ימי הביניים
דוגמה לכך ניתן למצוא ב: כלומר, לפי המדרש, אברהם עצמו לא קרא בשם ה' תחת העץ אלא חינך ולימד את אורחיו לקרוא בשם ה' במקום זה.
ארכיפלג ויליאם סקורסבי
אורכו של הארכיפלג כ-16 קילומטרים.
אשל אברהם
אשל אברהם בספרות חז"ל, בתרגומי התורה ואצל פרשני ימי הביניים
בהמשך לרוח המדרש, גם תרגום יונתן וגם התרגום הירושלמי הולכים ברוח המדרש ומפרשים את מעשיו של אברהם כגיור המוני במקום העץ.
זיהוי העץ במקורות קדומים
מסורות קדומות מזהות את העץ עם העץ הידוע בעבר בשם "עץ אברהם אבינו", שנקרא על שם האשל שנטע אברהם אבינו. היקף גזע העץ הוא כ-10 מטר.
"עץ אברהם אבינו בחברון" מוזכר לראשונה בכתבי יוסף בן מתתיהו. עולי רגל ונוסעים בימי הביניים כתבו בחיבוריהם על "עץ אברהם אבינו בחברון". הירונימוס (חי במאה ה-4) מספר על אישה באיטליה שהיה לה ענף "מעץ אברהם מחברון". ארקופולוס שביקר בחברון ב-670 מספר בחיבורו "De Locis Sanctis" על עץ אלון עתיק שקרוי "עץ אברהם אבינו" שממנו לקחו קיסמים עבור קמעות. רבי פתחיה שביקר בחברון ב-1087 מתאר.
ארכיפלג ויליאם סקורסבי
גילוי הארכיפלג
מרבית האיים בארכיפלג התגלו בפברואר 1936 על ידי אנשי סקרי דיסקברי, אשר הפליגו באוניית המחקר המלכותית ויליאם סקורסבי (RSS William Scoresby).
אשל אברהם
זיהוי העץ במקורות קדומים
בלוח ארץ ישראל שיצא לאור בשנת תרפ"ה (1925) תואר "אשל אברהם": אחד מזיהויו המקובלים הוא עץ אלון הנטוע במערב חברון דרומית לאלוני ממרא, והקרוי "אשל אברהם" או "אלון אברהם". לפי הערכה אחרת, העץ הקרוי כיום "אשל אברהם" הוא בן ב-1,000 שנה בלבד. גם לפי הערכה זו מדובר בעץ העתיק מבין אלוני ארץ ישראל
ארכיפלג ויליאם סקורסבי
מקור השם
שמו של הארכיפלג (ושמם של האיים בו) ניתנו להם על ידי אנשי סקרי דיסקברי.
אשל אברהם
זיהוי העץ במקורות קדומים
העץ נמצא בשטחה של הרשות הפלסטינית בעקבות הסכם חברון. על פי ההסכם המשטרה הפלסטינית אחראית לאפשר גישה חופשית של יהודים ל"אשל אברהם". המשטרה הפלסטינית לא קיימה את התחייבותה, ומאז מסירת השטח לידיה לא התאפשרה הגעת יהודים ל"אשל אברהם".
ארכיפלג ויליאם סקורסבי
מקור השם
הארכיפלג נקרא על שם אוניית המחקר, שצוותה גילה אותו.
אשל אברהם
אגדות על העץ
לפי האגדה, עץ זה הוא העץ באזור אלוני ממרא עליו מספר המקרא:.
ארכיפלג ויליאם סקורסבי
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 294
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 420
• Kennedy, Andrew. (1999), Microhabitats occupied by terrestrial arthropods in the Stillwell Hills, Kemp Land, East Antarctica, Antarctic Science. 11. 27 - 37. https://doi.org/10.1017/S095410209900005X
שייח אנטה דיופ
שייח אנטה דיופ (בצרפתית: Cheikh Anta Diop, בוולופית: Seex Anta Jóob; 29 בדצמבר 1923 תיאייטו, חבל דיורבל - 7 בפברואר 1986 דקר) היה איש ציבור והוגה דעות סנגלי, היסטוריון, אנתרופולוג וסוציולוג, בלשן ופיזיקאי, סופר בשפה הוולופית, אידאולוג של האפרוצנטריזם. פעל לקידום פרויקט של מדינה פדרלית באפריקה השחורה. מקצועו הבסיסי היה כימיה גרעינית. אוניברסיטת דקר קיבלה במרץ 1987 את שמו. ספריו נכתבו בצרפתית, וחלקם תורגמו לאנגלית. התזות שלו נשארות כיום שנויות במחלוקת ואינן זוכות בהסכמה רחבה בקהיליה המדעית, במיוחד השקפותיו בנוגע למצרים העתיקה ובנוגע למקור שפת הוולוף.
המשך פעילותו בתחום האתנוגרפי והיסטוריים
בשנת 1951 סיים דיופ את עבודת התואר שלו באוניברסיטת פריז שבה תמך בהשערה לפיה המצרים הקדומים היו אפריקאים שחורים ותרבותם הייתה ציוויליזציה אפריקאית שחורה. השערתו נדחתה, מה שאילץ אותו  לעמול למשך 9 שנים ברציפות כדי לתקן ולשפר אותה. בשנת 1960 סיים את עבודתו זו וזכה לתואר דוקטור.
פרוטוכרוניזם אפריקאי - היו המצרים העתיקים אפריקאים שחורים?
בשנת 1955 פרסם דיופ את התיאריות שלו תחת הכותרת Nations nègres et culture (אומות שחורות ותרבות) השקפותיו בתחום הפכו אותו לאחד ההיסטוריונים הכי שנויים במחלוקת של תקופתו. בשובו לסנגל התמנה למרצה באוניברסיטת דקר. בשנת 1981 התמנה לפרופסור. החל משנת 1966 הוא הקים מעבדה אפריקאית ראשונה לתיארוך מאובנים ארכאולוגיים בעזרת רדיו-פחם 7 ,בשיתוף פעולה עם הנציבות הצרפתית לאנרגיה גרעינית בז'יף-סיר-איווט. הוא ערך מבחני מלנין על מומיות מצריות על מנת לתקף את דיווחיהם של מחברים יוונים עתיקים, למשל הרודוטוס וסטראבון, על עורם השחור של המצרים הקדומים.
שנה אחרי מותו של דיופ, ב-1987 מרטין ברנל, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קורנל פרסם את הכרך הראשון מתוך שלושה של ספרו "אתונה השחורה:השורשים האפרו-אסייתיים של הציוויליזציה הקלאסית" שבה הדגיש את השורשים האפרו-אסייתיים של הציוויליזציה המערבית, בזכות ההתיישבות המצרית והפיניקית. בחזית אחת עם דיופ ועם אדוארד סעיד הוקיע ברנאל את ה"ניכוס" על ידי המערב של תרבות המזרח הקרוב הקדום על מנת לשרת את מיזמו" חוקרים בתחום ביקרו את גישתו של דיופ שהדגישה לדעתם עובדות מסוימות כדי לתמוך בהשקפה שלעיתים קרובות הייתה רדיקלית, מבלי לעיין במכלול העובדות
ב-1996 בספרו "האפריקה של שייח אנטה דיופ:היסטוריה ואידיאולוגיה", ניתח פרנסואה-קסבייה פובל, ראש הקתדרה ללימודים אפריקאיים בקולז' דה פראנס לראשונה, את שיטתו והגותו של אנטה דיופ. לדבריו, עבור דיופ, קביעת האמת לא נזקקת לגיוס העובדות. האמת יווצאת לאור מחשיבה לוגית פשוטה. ... העובדות הן נספחים. הם מאפשרות במקרה הטוב תיקוף". במאי 1996 התכנס בברצלונה קולוקוויום בהשתתפות חסידי "אסכולת דקר" ו נציגי האקדמיה מהמערב (שכונו על ידי יריביהם "אקדמיסטים מערביים"). האגיפטולוג  הקטלאני ז'וסף סרווליו אוטורי סיכם את המחלוקת ,ככזאות בין מצד אחד,  החוקרים הדוגלים בגישה המערבית המבוססת על השיטה המדעית והפילוסופית, שאינם מיחסים משקל  ליסודות שהופקו מגישות פחות אורתודוקסיות, מצד קבוצות זרות, המשולבות מעט בעולם השיח שלהם ומצד שני משכילים אפריקאים המעוניינים למצוא קטגוריות תרבותיות עצמיות כדי להסביר את העבר, את ההווה ואת אפיוני חברתם, ושההאשמות בגזענות שהעלו אינן תורמות לדו שיח.
ממצאים במחקרים בפלאוגנטיקה בשנות ה-2010 לפעמים סתרו לפעמים תאמו את מסקנותיו של דיופ. ב-2017 מדענים מהמכון מקס פלנק בגרמניה פרסמו במגזין Nature מחקרעל  151 מומיות מהממלכה החדשה ועד לתקופה הרומאית במצרים. ממצאיהם תמכו יותר בקרבה של המצרים העתיקים לעמי המזרח הקדום האסייתי מאשר המצרים העכשוויים שקיבלו בתקופות פוסט-רומיות תרומות אוכלוסין מדרום לסהרה. לפי ממצאיהם היסוד התת-סהרי נראה פחות חשוב מזה שחשב דיופ. להיפך, ב-2018 גנטיקאים בריטים גילו של האדם מצ'דאר כמו בני אדם אחרים מהתקופה המזוליתית היו בעלי עור שחור, שיער מקורזל ועיניים כחולות. ניתוחי נתונים אחרים ביססו את ההשערה שתושבי אירופה בשנים 40000-6000 לפנה"ס היו בעלי עור ושיער כהה, מה שהיה תומך במידה מסוימת ברעיונות כמו של דיופ
פעילותו הפוליטית
החל משנת 1947 התגייס שייח אנטה דיופ במאבק לעצמאות הארצות האפריקאיות ובעד הקמת מדינה אפריקאית פדרלית. בין היתר תמך דיופ במאבק לעצמאות של סנגל. בשנים 1950–1953 הוא כיהן כמזכיר כללי של איגוד הסטודנטים במסגרת התלכדות הדמוקרטית האפריקאית RDA ותקף את רעיון "האיחוד הצרפתי" שלדבריו לא שירת את האינטרסים של הילידים האפריקאים. דיופ השתתף בכנסים של הסופרים והאמנים השחורים וב-1960 פרסם את מצעו הפוליטי: "היסודות הכלכליים והתרבותיים של מדינה פדרלית באפריקה השחורה".
במקביל הקים דיופ ב סנגל שלוש מפלגות זו אחר זו : "גוש ההמונים הסנגליים" (1961), "החזית הלאומית הסנגלית" (1963) ו"ההתלכדות הלאומית הדמוקרטית" (RND) (1976). השתיים הראשונות הוצאו מחוץ לחוק על ידי הנשיא הראשון לאופולד סדאר סנגור. ה-RND ייסדה ביטאון בשם "סיגי" (Siggi) שמובן שמו בשפת הוולוף היה "להרים את הראש", מאוחר יותר שונה שמו ל"טקסאו" ("לזקוף את הקומה"). המפלגה קידמה את תנועת האיגודים המקצועיים של האיכרים המקומיים ("סנדיקט החקלאים ומגדלי בעלי החיים" של סנגל ), שלחה סטודנטים להתנדבות בכפרים וקנתה בהדרגה זכתה בפופולריות בדעת הקהל. נאומי דיופ ריתקו את דעת הקהל והיוו אתגר לקו המדיני של הנשיא סנגור. ב-1981 הכיר המשטר רשמית במפלגתו של דיופ. אחרי הבחירות לפרלמנט ולנשיאות בשנת 1983 האשים דיופ את השלטון בזיוף תוצאות הבחירות והחליט שלא לשבת באספה הלאומית.
אנטה דיופ נפטר בדקר תוך שנתו, בפברואר 1986. יחד עם תאופיל אובנגה ואסאנטה קטה מולפה הוא נחשב לאחד מאבות הזרם ה"אפרוצונטרי" בהגות האפריקאית.
מבחר ספריו
(האומות השחורות והתרבות:מההיסטוריה העתיקה המצרית ועד לסוגיות התרבותיות של אפריקה השחורה בימינו" פריז, ( אפריקה הטרום-קולוניאלית. מחקר השוואתי של השיטות הפוליטיות והחברתיות של אירופה ושל אפריקה) פריז 1974 - The african origin of civilization: myth or reality? (המקור האפריקאי של הציוויליזציה:מיתוס או מציאות?) ניו יורק Civilization or barbarism: an authentic antropology )(ציוויליזציה או ברבריות: אנתרופולוגיה אותנטית) שיקגו
אברהם קלמן קליקשטיין
אברהם קלונימוס (קלמן) קליקשטיין (תרפ"ט, 1929 - ז' באייר תשמ"ז, מאי 1987) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי.
קורות חיים
נולד לאיטקא ולרב יחזקאל קליקשטיין, שהיה חסיד טריסק, בפולין. בילדותו עבר במחנות ההשמדה בפולין. בגיל 10 היה במחנה ההשמדה לחמה. הוא הציג את עצמו כנפח וקיבל עבודה בציפוי זכוכית לצינורות, וכך ניצל. לאחר מכן עבר לבית ילדים יהודי בצרפת, שם היה חבר של הסופר אלי ויזל, ומשם היגר לארצות הברית. למד בישיבת תורה ודעת של הרב יעקב קמנצקי, נישא לרחל בתו של רבי יונה שטנצל והוליד ארבעה ילדים. הוא נפטר בגיל 58 לאחר מחלה קשה. לימד במכללת האנטר בניו יורק.
קליקשטיין חיבר קונטרס בשם "הערות מתמטיות על הלכות קידוש החודש" במטרה ליישב את הסתירות שמעלה החזון איש בדברי הרמב"ם. הוא קיבל הסכמה מרבי יעקב קמנצקי.
מלך היהודים (מחזמר)
מלך היהודים היא אופרת רוק ישראלית מאת דבורה עומר, המספרת את סיפור חייו של בנימין זאב הרצל, חוזה המדינה. את הפזמונים כתב יאיר לפיד והלחין רמי קלינשטיין.
ההצגה, בבימויו של אורי פסטר, הועלתה לראשונה על בימת תיאטרון הבימה ב-19 בדצמבר 1992 ורצה 100 פעמים.
משה מלמד (צייר)
משה מלמד (1921–1987) היה צייר ואומן קליגרפיה ישראלי.
ביוגרפיה
מלמד עלה לישראל בשנת 1941 מהונגריה ובתחילת דרכו בישראל התגורר בקיבוץ ניצנים.
עם הקמת מדינת ישראל, כתושב קיבוץ ניצנים עליו השתלטו כוחות מצריים, הוא נשבה על ידיהם יחד עם עוד עשרות תושבים נוספים. במהלך שביו הוא נפצע והובהל על ידי הצבא המצרי לבית חולים מקומי על אדמת מצרים. באותו בית חולים אושפז גם המלך המצרי פארוק הראשון. המלך דרש שמלמד יצייר פורטרט שלו עוד במהלך אשפוזו.
בתחילת שנת 1949 שוחרר מלמד ועמו עוד עשרות של שבויים ושבויות, מרביתם בני ובנות קיבוץ ניצנים.
במהלך השנים עבר מלמד להתגורר בעיר נתניה.
ציור
מאז היה מלמד בן 4 הוא אובחן כילד פלא בתחום הציור.
התפתחותו כצייר בוגר התאפיינה במרחב גדול של יצירות ונושאים ובכללם: ציורי דיוקנאות של פוליטיקאים, מצביאים ומוזיקאים. ציורי הקמת המדינה והאפיון שלהם בנוף הישראלי, ציורי קהילות חרדיות, רבנים ועוד. כמו כן, מעת לעת היה מאייר עבור מערכות עיתונים בישראל.
חומרי הציור בהם השתמש היו מגוונים ובכללם: צבעי שמן, אקריליק, פסטל וצבעי מים.
נוויל לסקי
נוויל ג'ונאס לסקי (באנגלית: Neville Jonas Laski ) ( Queen's Counsel ) (18 בדצמבר 1890 – 24 במרץ 1969) היה שופט אנגלי ואחד ממנהיגי יהדות בריטניה. שמו הופיע ברשימות השחורות של הרייך השלישי במקרה שהנאצים יצליחו לכבוש את לונדון.
משפחה
לסקי הגיע ממשפחה בריטית בולטת בחיים האינטלקטואליים והציבוריים באנגליה. אביו היה נתן לסקי (1863–1941), סוחר כותנה, יהודי, ליטאי שגדל במידלסברו והשתקע במנצ'סטר. בשנת 1906 מונה לשופט בעיר והיה ממנהיגי יהדות בריטניה ; אמו, שרה פרנקנשטיין (1869–1948), נישאה לנתן לסקי בשנת 1889, הייתה חברה במועצת העיר מנצ'סטר במשך שנים רבות. אחיו הצעיר היה פוליטיקאי ממפלגת הלייבור הבריטית והכלכלן הרולד לסקי. בשנת 1914 נוויל, נישא לפינה אמילי, בתו הבכורה של משה גאסטר; היו להם ארבעה ילדים, ביניהם הסופרת, העיתונאית ואשת רדיו ה-BBC מרחניטה לסקי.
קריירה
לסקי היה עורך דין ומונה ליועץ המלך (KC) בשנת 1930 ולמייצג משפטי באינר טמפל בשנת 1938. בין השנים 1953–1956 היה שופט ערעורים של האי מאן ובין השנים 1935–1956 היה בתפקיד רשם בית המשפט של העיר ברנלי. בשנים 1963-1956נוויל היה שופט והרשם בבית המשפט של ליברפול.
בין השנים 1956-1950הוא היה חבר במועצה הכללית של לשכת עורכי הדין הבריטים, בין השנים 1952–1956, היה יו"ר ועדת ההתנהגות המקצועית של הלשכה ובין השנים 1955–1956 מלא את תפקיד הגזבר של הלשכה.
הדרקון הראשון שלי (סדרת טלוויזיה)
הדרקון הראשון שלי (באנגלית: DreamWorks Dragons, בתרגום חופשי: הדרקונים של דרימוורקס) היא סדרת הנפשה ממוחשבת מבית היוצר של דרימוורקס הנפשה, המבוססת על הסרט "הדרקון הראשון שלי" שהוקרן לראשונה בשנת 2010. הסדרה עלתה לאוויר ב-7 באוגוסט 2012 בערוץ Cartoon Network למשך 2 עונות ובנטפליקס החל מהעונה השלישית עד סיום הסדרה. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב עברי משנת 2013 עד 2018.
עלילה
עלילת הסדרה מתרחשת בין אירועי הסרט הראשון לסרט השני, והיא מספרת על היקאפ אשר מנסה לשמור על יציבות עם שילוב חדש של דרקונים וויקינגים. עם זאת, ישנו מקום חדש בכפר ברק בשם האקדמיה לאימון דרקונים שם היקאפ, שום-שן, ושאר חבריהם הוויקינגים הצעירים לומדים כאשר הם מגיעים לאזורים שונים אשר אכזריים יותר מברק, דרקונים חדשים שלא כולם מאומנים, ויריבים חדשים אשר מנסים להרוס את ההרמוניה בין דרקונים וויקינגים יחד.
צמצם (סרט, 2008)
צמצם (באנגלית: Shutter) הוא סרט אימה אמריקאי, שיצא לאקרנים בשנת 2008 ומהווה עיבוד אמריקאי לסרט תאילנדי בעל אותו השם משנת 2004.
הסרט בוים על ידי מסויוקי הוצ'אי והופץ על ידי אולפני "פוקס המאה ה-20". הסרט נכתב על ידי לוק דוסון ומככבים בו ג'ושוע ג'קסון, רייצ'ל טיילור ומאגומי אוקינה.
עלילה
בן שו ואשתו החדשה ג'יין עוזבים את ניו-יורק ועוברים לטוקיו שביפן, היכן שבן עובד בתור צלם. בזמן נסיעתם בדרך ללא מוצא ג'יין מתנגשת בטעות באישה שעמדה באמצע הכביש והושלכה בעקבות הפגיעה. הזוג לא מוצא שום עדות לגופתה ומסיקים שהיא לא נפגעה והלכה משם וממשיכים בדרכם.
לאחר מכן הם מבחינים באורות מוזרים שמופיעים בתצלומים שלהם, מה שמזוהה כ"תמונות רדופות" (תמונות שצולמו בפלאש ומציגות רוחות רפאים) על ידי העוזרת של בן, סאיקו נאקמורה. ג'יין מתחילה לחלום חלומות מוזרים שבעקבותיהם היא חושבת שמישהו מנסה לומר לה משהו, ולאחר מכן מתחילה להרגיש בנוכחות שנמצאת איתם. בן מתחיל לחוות כאבי כתפיים וחבריו מציינים שהוא נראה שמוט ומכופף, אבל הרופא שבודק את בן לא מוצא שום הסבר לכך. סאיקו לוקחת את ג'יין אל בן הזוג שלה לשעבר, ריטסו שעובד במגזין שתפקידו הוא לפרסם תמונות רדופות. הוא מסביר לג'יין שהאורות בתמונות הם רוחות רפאים שמנסות להעביר מסרים לעולם החיים. בזמן נסיעתה ברכבת ג'יין הוזה את האישה שהיא דרסה, מה שגורם לה להאמין שהיא מתה. בן בעצמו חווה מפגש מצמרר עם הרוח לאחר מכן. השניים הולכים למתקשר שיסביר להם על התופעה העל טבעית. המתקשר לוקח את התצלומים של הזוג ומתחיל להסביר בהתלהבות, אך בן מסרב לתרגם וטוען שהוא בסך הכל זיוף ולא הדבר האמיתי.
אדם וברונו, חבריו של בן נרצחים על ידי הרוח שמתבררת כאישה בשם מאגומי. לאחר שהם עדים למותו של ברונו, בן רוצה לעזוב, אבל ג'יין מראה לבן את תמונות החתונה שלהם ומאגומי מופיעה בהם. הזוג מבין שמאגומי ליוותה אותם מרגע חתונתם והולכים לביתה, אך מוצאים את גופתה הנרקבת. היא התאבדה לפני תאונת הדרכים, מה שאומר שהזוג פגש ברוח שלה בזמן נסיעתם.
באותו הלילה, בן פוגש ברוחה של מאגומי וג'יין דורשת ממנה לעזוב אותם לנפשם, מאגומי עוצרת ובחיוך קל מניחה לבן ונעלמת. לאחר לווייתה של מאגומי, בן וג'יין חוזרים לניו-יורק במחשבה שהכל נגמר. ג'יין מגלה מעטפה ובתוכה תמונות של מאגומי ובעזרת רמזים מרוחה של מאגומי היא מוצאת מצלמה בתיבה ומעלה את התמונות ממנה למחשב מכרטיס הזיכרון. התמונות שצולמו על ידי בן, מציגות את אדם וברונו אונסים את מאגומי בביתה לפני שהיא התאבדה ובזמן הזה בן לא עושה כלום כדי לעצור אותם.
בן חוזר הביתה ומסביר לג'יין שמאגומי הייתה בת זוגו לשעבר שלא הרפתה ממנו לאחר שנפרדו. הוא החליט לשכר אותה ולצלם את התמונות במטרה לסחוט אותה וכך היא תניח לו לנפשו. התכנית במהרה התדרדרה לאונס, אך בן מצדיק את עצמו בטענה שהוא מעולם לא נגע בה. ג'יין מבינה למה מאגומי רצחה את אדם וברונו ולמה היא רודפת את בן. ג'יין מבינה שמאגומי ניסתה כל הזמן להזהיר אותה מפני בן ולאחר שהיא נגעלת ממעשיו היא טוענת שהיא לא יכולה להישאר עם אדם כמוהו ועוזבת את הדירה. בן מנסה לרדוף אחרי ג'יין, אך רוחה של מאגומי נועלת את הדלת ולא נותנת לו לצאת מהדירה.
בן משתגע בגלל מאגומי ומנסה לצלם אותה, אך ללא הצלחה. הוא זורק את המצלמה לקצה החדר והיא מצלמת אותו. בן מבחין בתמונה שיצאה ורואה את מאגומי יושבת על כתפיו. בן מבין שכתפיו כאבו וגבו היה מכופף בגלל משקלה של מאגומי ומבין שמאגומי הייתה איתו מאז התאבדותה ללא ידיעתו. מפוחד, בן מנסה להיפטר ממנה ומחשמל את עצמו. הוא הופך לקטטוני ונשלח לבית חולים לחולי נפש, שם הוא יושב מכופף על המיטה. בסצנה האחרונה רוחה של מאגומי נשענת על כתפיו.
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות שליליות ממבקרים. האתר "Rotten Tomatoes" נתן לסרט ביקורת חיובית של 9% על פי 65 ביקורות.
האתר "Metacritic" נתן לסרט ציון 37/100, לפי 12 ביקורות.
עילית זקצר
עילית זקצר (נולדה ב-4 בדצמבר 1980) היא במאית ותסריטאית ישראלית, זוכת פרס אופיר 2016 לבמאית הטובה ביותר והסרט העלילתי הטוב ביותר "סופת חול".
ביוגרפיה
זקצר נולדה בנתניה וגדלה בהרצליה, ולאחר מכן עברה לרעננה. היא בוגרת בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2008 כתבה וביימה במסגרת לימודיה את סרט הגמר "תזכור את זה", אשר זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים. ב-2010 ביימה את הסרט "תסנים", אשר זכה במקום הראשון בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות.
בשנת 2015 כתבה וביימה את סרט הקולנוע "סופת חול", הסרט זכה בפרס הראשון במסגרת "מבט ראשון" בפסטיבל לוקרנו. הסרט זכה במקום הראשון בדירוג חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס בארצות הברית, וכן זכה במקום הראשון בפסטיבל ג'אנג'ו בקוריאה ובפסטיבל הקולנוע ירושלים. כמו כן, זכה הסרט בפרס הבחירה הרשמית בפסטיבל ברלין בגרמניה, פסטיבל שנחאי בסין ופסטיבל קרלובי וארי בצ'כיה. הסרט יצא לאקרנים בתאריך 15 בספטמבר 2016 וב-22 בספטמבר 2016 זכה בפרס אופיר של אותה שנה ונבחר לייצג את ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, וזקצר עצמה הייתה מועמדת לפרס על תסריט הסרט וזכתה בתואר הבמאית הטובה ביותר באותו הטקס.
מזכיר האנרגיה של ארצות הברית
מזכיר האנרגיה של ארצות הברית (באנגלית: United States Secretary of Energy) הוא האדם העומד בראש מחלקת האנרגיה של ארצות הברית. מתוקף תפקידו הוא חבר בקבינט של ארצות הברית. מזכיר האנרגיה הוא הארבעה עשר בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית.
התפקיד קיים מאז ה-1 באוקטובר 1977, עם היווסדה של מחלקת האנרגיה, לאחר שהנשיא ג'ימי קרטר חתם על חוק המורה על יצירת המחלקה ("Department of Energy Organization Act"). תחום הפעילות של התפקיד במקור התמקד בעיקר בהפקת אנרגיה ובמחקר שלה, וכן בייצור אנרגיה ביתית וברגולציה. משם הדגש עבר לפיתוח טכנולוגיה ממקור יעיל ואיכותי וכן בחינוך אנרגיה. לאחר סיום המלחמה הקרה, מטרות המחלקה הופנו גם לסילוק פסולת רדיואקטיבית, ולשימור הסביבה ומאבק בשינוי האקלים, תוך קידום ומחקר של אנרגיה מתחדשת.
מזכיר ההגנה לשעבר ג'יימס שלזינגר היה למזכיר האנרגיה הראשון, אשר היה רפובליקני שמונה על ידי הנשיא הדמוקרטי ג'ימי קרטר. זוהי הפעם היחידה בה מזכיר האנרגיה היה חבר במפלגה שונה מזו של הנשיא הממנה אותו. שלזינגר הוא גם היחיד שהודח מן התפקיד.
סידני שכנוב
סידני שכנוב (באנגלית: Sidney Shachnow; 23 בנובמבר 1934 - 27 בספטמבר 2018) היה גנרל אמריקאי-יהודי, אשר עשה את רוב השירות שלו בכוחות המיוחדים. היה מפקד המרכז להכשרת לוחמי הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית. הגנרל היחיד בצבא ארצות הברית שהיה ניצול שואה.
ילדותו ונעוריו
נולד כשייע שכנובסקי בקובנה שבליטא במשפחה יהודית אמידה. שנת 1941,לאחר כיבוש קובנה על ידי הצבא הנאצי, הושם יחד עם משפחתו בגטו קובנה. במשך כמעט שלוש שנים חיו בגטו בתנאים קשים. בתחילת 1944 הצליחה אמו, בעזרת תכשיטים שהחביאה, להבריח מהגטו את שייע ואת אחיו הקטן מולי (שמואל). שניהם הוחבאו בביתה של משפחה ליטאית. גם ההורים הצליחו בדרך לא דרך להיחלץ מהגטו - האב הצטרף ליחידת הפרטיזנים שפעלה ביערות הסביבה והאם מצאה אף היא מסתור במשפחה נוצרית. באוגוסט 1944, כאשר שוחררה העיר על ידי הצבא האדום הצליחה משפחת שכנובסקי להתאחד שוב. ביתם נבזז ונלקח מהם. בלית ברירה החליטו לעזוב את קובנה ולהתקדם מערבה - כדי לנסות להגיע לארצות הברית, שם התגורר אחיה של האם. ביוני 1945 הם יצאו לדרך והצליחו לעבור את פולין ואת השטח הכיבוש הסובייטי עד שהגיעו בסוף לעיר נירנברג, בשטח הכיבוש האמריקאי. הם התגוררו בנירנברג במשך כ5 שנים עד שקיבלו אשרות כניסה לארצות הברית. בהגיעם לאמריקה התיישבו בעיר סיילם שבמדינת מסצ'וסטס. כאן, בעצת קרובי משפחה, הם קיצרו את שם המשפחה משכנובסקי לשכנוב והילדים החליפו שמות פרטיים לשמות קלים יותר להגייה - שייע הפך לסידני ושמואל לסטנלי. סידני בן ה-16 התחיל ללמוד בתיכון ובמקביל לעבוד בתחנת דלק כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
השירות הצבאי
לאחר סיום בית הספר התיכון רצה סידני להמשיך ללימודי השכלה גבוהה, אך המצב הכלכלי הקשה של משפחתו לא אפשר זאת. לכן החליט להתנדב לשירות הצבאי, שכן צבא ארצות הברית הבטיח לממן לימודים במכללה למי שישלים 3 שנות שירות צבאי. סידני שכנוב התגייס בינואר 1955 לצבא ארצות הברית. בסיום ההכשרה הבסיסית נשלח לבמערב גרמניה, שם שירת כנהג ומתורגמן (שכנוב היה דובר גרמנית). בהמשך שירותו, בהמלצת מפקדו, עבר בחינות קבלה לקורס קצינים. בסיום הקורס, באפריל 1960 הוסמך לקצין חיל רגלים. הוא שירת כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בדיוויזיה משוריינת מס' 4. ב-1963 התנדב לשרת בכוחות המיוחדים ("הכומתות הירוקות"). לאחר סיום תקופת ההכשרה ביחידה הועלה לדרגת קפטן ומונה למפקד צוות. בשנת 1964 הוא נשלח לוייטנאם, בה נטל חלק בכמה מבצעים מיוחדים, עליהם עוטר בכוכב הכסף. לאחר הפציעה באחד המבצעים שב לתקופת ההחלמה לארצות הברית.
למד לתואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת נברסקה. בתום הלימודים נשלח שוב לווייטנאם. הפעם צורף למפקדת הדיוויזיה המוטסת ה-101. מעט מאוד ידוע על שירותו בתקופה זו. ידוע רק שנפצע שוב ושוב עוטר ב"כוכב הכסף".
לאחר סיום מלחמת וייטנאם, הועבר שכנוב לשרת במערב גרמניה. הוא פיקד על יחידה סודית למבצעים מיוחדים שהוצבה במערב ברלין. תפקידה של היחידה היה לפעול מאחורי קווי האויב במקרה של פלישת הצבא הסובייטי למערב. במקרה כזה חיילי היחידה היו אמורים להתמזג עם האוכלוסייה ולבצע חבלות בעורף האויב, להעביר מודיעין, להכשיר ולתמוך במתנגדי המשטר. רבים מחיילי היחידה (כמו שכנוב עצמו) היו מהגרים ממדינות מזרח אירופה, מה שהיה מקל עליהם לפעול בעת מלחמה בשטח הכבוש.
לאחר הפרישה
שכנוב התגורר עם אשתו וארבעת ילדיו בקרוליינה הצפונית. בשנת 2004 יצא לאור ספר זיכרונות שלו "Hope and Honor". בשנת 2016 הביא תמיכה פומבית במועמדותו של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית.
סידני שכנוב נפטר ב-27 בספטמבר 2018. נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אור לי-טל
אור לי-טל (נולד ב-25 בדצמבר 1981) הוא עורך קולנוע וטלוויזיה ישראלי בתחום העלילתי והדוקומנטרי. סרטיו הארוכים והקצרים השתתפו בפסטיבלים בינלאומיים כגון קאן, טורונטו, ונציה, לוקרנו וטרייבקה וכן בפסטיבלים מקומיים כגון ירושלים וחיפה. סדרת הטלוויזיה "מעברות", בה היה שותף, זכתה בפרס האקדמיה לשנת 2019 בקטגוריית העריכה הטובה ביותר לסדרה תעודית או עובדתית. בשנת 2022 מועמד לפרס אופיר לעריכה הטובה ביותר עבור הסרט "הדרך לאילת".
קורות חיים
נולד בירושלים, בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. נשוי ומתגורר כיום בגבעתיים.
משה יצחק גווירצמן
שושלת משפחתו
רבי משה יצחק גווירצמן נולד בי"ב בטבת ה'תרמ"ב בעיר גורליץ בגליציה לחנה בריינדל ולרבי נפתלי אלימלך גווירצמן שהיה נינו של רבי אלימלך מליז'נסק ("הנועם אלימלך"'). סבו, הרב אברהם גווירצמן הוא אביה של הרבנית שיינדל, אשתו החמישית של הרב יחזקאל שרגא הלברשטאם אדמו"ר משינאווא.
רבי איציק'ל נישא לרבנית רחל, בתו של הרב ישכר דב הכהן גלאנץ, נכדו של הרב אריה לייב ליפשיץ (בעל אריה דבי עילאי) משינובה. לרבי איציק'ל ולאשתו נולדו ארבעה ילדים, אשתו נפטרה בכ"ד תמוז ה'תרפ"ו. בנו, שתי בנותיו, בעליהן משפחתם נספו בשואה. בתם אלטע בינא ובעלה רבי יעקב לייזר ברחו לסיביר וניצלו.
חסידות פשעווארסק
בשנת ה'תרמ"ו עבר אביו על פי ציווי הרב משינאווא לגור בעיר שינאווא. בבגרותו למד בישיבת העיר טארנע בראשות הרב משה אפטער, אליה נשלח על ידי דודו הרב יחזקאל שרגא משינאווא. לאחר נישואיו עבר לגור בעיר פשעווארסק שבפולין, ומאז נקרא האדמו"ר מפשעווארסק. בפרוץ מלחמת העולם השנייה הגלה לסיביר ברוסיה, לאחר השואה חזר לקראקא שבפולין ובכסלו שנת ה'תש"ט עבר להתגורר בפריז שבצרפת. בחודש אדר א' ה'תשי"ז התיישב ר' איציק'ל באנטוורפן שבבלגיה, באנטוורפן נהיה ר' איציק'ל אדמו"ר החסידי, וכיהן כנשיא כולל גליציה-חבת ירושלים. והיה נקרא האדמו"ר מפשעווארסק על שם העיירה ממנה הגיע.
הרב גווירצמן היה לאדמו"רה הראשון של החסידות. בי' בתשרי, באמצעו של יום הכיפורים ה'תשל"ז נפטר לאחר 43 שנות אדמו"רות. הוא נטמן בבית העלמין היהודי פיטע בהולנד ועל מקום קבורתו הוקם אוהל ציון. לאחר פטירתו הכתירו חסידיו (ובראשם רבי אלחנן היילפרין מרבני לונדון) את חתנו, בעל בתו אלטא בינה, הרב יעקב לייזר (כונה רבי יענק'לה) כאדמו"ר החסידות. אחריו ממלא את מקומו באדמו"רות בנו רבי לייבוש לייזר.
דברי תורתו, סיפוריו והנהגותיו יצאו בספר "שיח יצחק". תולדותיו בספר "רועה אבן ישראל".
הר אוקספורד (קולורדו)
הר אוקספורד (באנגלית: Mount Oxford), המכונה גם פסגת אוקספורד (באנגלית: Oxford Peak) הוא הר גבוה, הממוקם בפסגות המכללות, שברכס סאוואץ' בהרי הרוקי, במחוז צ'ייפי, במדינת קולורדו שבארצות הברית.
ההר, שגובהו 4,316 מטרים מעל גובה פני הים והוא ההר ה-28 בגובהו בקולורדו; ההר מתנשא לגובה של 199 מטרים מעל סביבתו.
אתרוג מרוקאי
אתרוג מרוקאי הוא זן אתרוג אשר מקורו במרוקו, ואשר עיקר גידולי זן זה גדלים באזור אסאדס במרוקו.
הר אוקספורד (קולורדו)
ההר ממוקם בשטח אזור הבר פסגות המכללות בפארק הלאומי סן איזאבל (אזורים מוגנים אלה הוקמו על מנת להגן על ערכי הטבע הייחודיים של פסגות המכללות).
אתרוג מרוקאי
צורה וצבע
האתרוג המרוקאי הוא בעל תחתית ומבנה רחבים מאזור העוקץ ועד לגובה שני שלישים מגופו, שם הוא נהיה צר יותר ביחס לתחתיתו, ומתרחב שוב בהדרגה כלפי מעלה בשיפוע עד לקצהו העליון. תיאור המזכיר את צורתו של האתרוג המרוקאי ניתן למצוא בפירוש רש"י למסכת סוכה: "שיש לו שיפוע רק בגובהו, ולא לכל אורכו, ובחוטמו בעובי גבהו שמשפע משם ויורד לצד ראשו"
הר אוקספורד (קולורדו)
ההר ממוקם 22.9 קילומטרים צפונית מערבית לעיירה בואנה ויסטה; ההר נמצא 2 קילומטרים צפונית-מזרחית להר בלפורד.
אתרוג מרוקאי
צורה וצבע
צבעו של האתרוג המרוקאי בשלב הגידול הוא ירוק, ולאחר הקטיפה הוא הופך לצהוב. בניגוד לאתרוגים אחרים, לא קיים באתרוג המרוקאי הגוון "ירוק ככרתי" (כרישה), שהוא פסול לברכה.
הר אוקספורד (קולורדו)
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1925, על ידי ג'רי הארט, חבר מועדון מטפסי ההרים של קולורדו.
אתרוג מרוקאי
אופן הגידול
בזני האתרוגים השונים, האתרוג גדל על ענפי עץ בני שנתיים, מה שגורם לפרי לגדול כלפי מטה בשל משיכת האתרוג במשקלו את הענפים הגמישים. באתרוג המרוקאי, הפרי גדל על ענפים חזקים בני יותר משנתיים, כך שהפרי גדל כלפי מעלה.
הר אוקספורד (קולורדו)
מקור השם
הר נקרא על שם אוניברסיטת אוקספורד (בדומה להרים אחרים בפסגות המכללות הנקראים על שם אוניברסיטאות).
לקריאה נוספת
• Jim Flynn, A Compendium of Curious Colorado Place Names
• Randy Jacobs, Robert M. Ormes, Guide to the Colorado Mountains, P 192
•The Colorado Mountain Club, The Colorado 14ers: Standard Routes
אתרוג מרוקאי
אתרוג מתוק
אתרוג מרוקאי תואר על ידי פרופסור הנרי שאפו, כאתרוג מתוק, אתרוג שציפתו מכילה מעט חומצה. הוא גילה כי באתרוגים או לימונים חמוצים יותר, צידה הפנימי של קליפת החרצנים הוא אדום, הצד החיצוני של פריחת העץ סגלגלה, והניצנים בצבע אדמדם-סגול. באתרוג מרוקאי, שאינו חמוץ, אין צבעים אדומים או סגולים בחלקי הפרי והעץ. אפיון זה של האתרוג המרוקאי אוזכר בספר, "תעשיית ההדרים", בשנת 1967.
שאפו היה כנראה הראשון שתיאר זן זה של אתרוג בפירוט, יחד עם איורים של הצורות הרבות של פירות העץ, מאפייני השיח, העלים, והפריחה. שאפו גם ציין כי האתרוג המרוקאי גדל רק באזור אסאדס לצורך מצוות ארבעת המינים, והוא מלבני בצורתו, לא חמוץ ויבש למדי, שונה באופן בולט מן האתרוג המעוגל, שהוא חומצי ועסיסי, אותו ניתן למצוא בשאר חלקי מרוקו ואשר משמש למזון.
זהו אחד משני זני אתרוגים מתוקים, הנוסף הוא אתרוג קורסיקאי.