cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לואי האג
קורות חייו ופועלו
המיזם השאפתני ביותר של האג היה הכנת 250 ליתוגרפיות לששת כרכי ספרו של דייוויד רוברטס מ-1842–1849, "ארץ הקודש, סוריה, אדום, ערב, מצרים ונוביה". הליתוגרפיות נוצרו על סמך הרישומים שיצר רוברטס במסעותיו והוכנו תחת פיקוחו. צביעת הדפסי האבן נעשתה בשיטות שונות החל מהדפסת לוחות נפרדים להפקת מגוון צבעים וכלה בצביעה ביד. רוברטס שיבח את עבודתו של האג: ש"לא רק התעלה על עצמו, אלא הצליח להחדיר באמצעות האבן את האופי הנקי, הפשוט והמדויק של הציורים, בשלמות שרק אמן כמוהו יכול להגיע אליה".
ל'אנגול'ן
תחבורה
בשנת 1975, לאחר שעמותה אספה תרומות ואישורי בנייה, נפתחה מחדש תחנת ל'אנגול'ן במטרה לבנות מחדש את המסילות ולשקם את התשתית. בשנת 1986 נפתחה מחדש תחנת הרכבת ברווין (Berwyn) ובכך גם הקו ל'אנגול'ן-ברווין, ב-1993 קו זה הורחב לגלינדוודוי (Glyndyfrdwy) וב-1996 לקארוג (Carog). בשנת 2011, לאחר גיוס כספים נוסף, החלו העבודות לשחזור קטע הרכבת בין קארוג לקורווין (Corwen).
לואי האג
קורות חייו ופועלו
האג עצמו הפיק מנסיעותיו באירופה בשנים 1840–1850 אוסף גדול של רישומים אדריכליים, בעיקר של בניינים היסטוריים. חלקם פורסם ב-1850 בסדרת "רישומים מבלגיה ומגרמניה". ב-1852 פרסם סדרת ליתוגרפיות "מראות איה סופיה" לפי ציוריו של האדריכל השווייצרי גַספַּרֶה פֿוֹסאטי שעסק בחידוש פניה של הכנסייה ביוזמת הסולטאן אבדילמג'יט הראשון.
ל'אנגול'ן
תחבורה
מסילת הרכבת ל'אנגול'ן היא כיום אתר תיירותי אשר מפעיל רכבות קיטור מספר פעמים ביום בין ארבע התחנות בקו. הנסיעה ברכבת היא חוויה המושכת תיירים רבים משום הייחודיות של נסיעה ברכבות קיטור והנוף לאורך הנסיעה של העמק די, לצד הנהר די.
לואי האג
קורות חייו ופועלו
לואיס האג פרש ב-1852 מעבודתו בעיבוד ליתוגרפיות והתמקד ביצירה אמנותית מקורית משלו. הוא הִרבה לצייר בצבעי מים ומיעט בציור בצבעי שמן. הנושאים שהעדיף לצייר היו אירועים מחיי ציירים נודעים וכן פנים בניינים כגון אלה של עיריות וכנסיות. יצוין כי האג צייר ביד שמאל בגלל עיוות מלידה ביד ימינו. האג היה במקימי אגודת הציירים בצבעי מים ב-1832, במרוצת השנים הציג את עבודותיו בחסותהּ ובשנים 1873–1884 כיהן כנשיאהּ.
מוצב תל קבעה
מוצב תל קבעה היה מוצב של צה"ל ברצועת הביטחון. המוצב שכן ליד מוצבי צד"ל תל קבעה ו-627 שהגנו על הכפרים רב א-תלתין ומרכבה.
היסטוריה
בתחילת שנות ה-90 מוצב תל קבעה היה משטח מלבני באורך פחות מ-100 מטר ורוחב 50 מטר, מוקף בגדר תלתלית עם שטח מוגבה ומסתור לטנק. במרחק של פחות מקילומטר מגדר המערכת, המשטח היה לא מאויש ושימש רק למארבי טנקים ולפעמים בליווי של כוחות חיל רגלים.
מטרת המוצב הייתה להרחיק איומים מהגדר המגינה על מנרה ומרגליות בעיקר ולמנוע הנחת מטענים על מעברים הכרחיים. מתל קבעה היה ציר שהוביל לבינת ג'בייל, ברעשית ואראג'מין אך מיעטו להשתמש בו בשל האיומים. למוצב הצה"לי לא נכנסו כוחות צד"ל בהנחיה מפורשת, בעקבות החשש ממטעני הצד (בגלל נקודות נסתרות מתצפיות בדרך אליו). לעיתים עברו שבועות עד שכוחות צה"ל נכנסו למשטח. הכוחות חיכו לאישור של היחידה לסילוק פצצות של צה"ל.
מאמצע שנות ה-90 הפך מוצב תל-קבעה למוצב צה"לי לכל דבר. כוח מגדוד רכס רמים ישב בו באופן קבוע, והמוצב היה מטווח לעיתים קרובות.
ב-16 בנובמבר 1998 התפוצץ מטען צד במוצב תל-קבעה בלבנון ושלושה מחיילי צה"ל של פלחי"ק גולני נהרגו. בעקבות האירוע הוקמה ועדת חקירה בראשות ישראל זיו שלא הסיקה מסקנות אישיות אולם הוציאה תחת ידה דוח מקיף אודות אופן שהיית צה"ל ברצועת הביטחון.
מייקל קאסידי
מייקל קאסידי (באנגלית: Michael Cassidy; נולד ב-20 במרץ 1983) הוא שחקן אמריקאי. הוא התפרסם בתפקידו בתור זאק סטיבנס בסדרת הנוער "The O.C." ברשת פוקס. מוכר גם מתפקידו בתור טיילר מיטשל בקומדיית המצבים "Men at Work" ובקומדיה "People of Earth", שתיהן של רשת TBS.
ביוגרפיה
קאסידי נולד בפורטלנד, אורגון. ב-2001 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "לה סאלה" במילווקי, אורגון. ב-2003 סיים תוכנית לימודים דו-שנתית בקונסרבטוריון למשחק The New Actors Workshop בניו יורק.
חיים אישיים
באוגוסט 2006 התחתן קאסידי עם חברתו לורה אייכהורן אותה הכיר בתיכון. יש להם שלושה ילדים.
גנדנדל
מעון גנדנדל הוא מעונו הרשמי של נשיא דרום אפריקה הממוקם בטוינהויז, קייפטאון, הכף המערבי, דרום אפריקה. זה היה המעון הרשמי מאז 1994 כאשר נלסון מנדלה התגורר כאן במקום בגרוט שור השכן. הבניין, שנודע בעבר בשם ווסטברוק, נקרא על שם העיירה גנאדנדל – שהיא מילה אפריקאנית שפירושה "עמק הרחמים".
יחסי וייטנאם–לאוס
יחסי וייטנאם–לאוס (בוייטנאמית: Quan hệ Việt Nam-Lào, בלאית: ການພົວພັນຫວຽດນາມ-ລາວ) הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס.
ימי קדם ותקופת ימי הביניים
לאוס ווייטנאם חלקו גבול משותף וכתוצאה מכך ניהלו מערכת יחסים מסובכת מאוד. ממלכות לאוטיות התנגשו לעיתים קרובות עם שושלות וייטנאמיות ולפעמים עימותים אלה היו מתפתחים למלחמות. התעוררו כמה עימותים בגבול ומחלוקות טריטוריאליות, אך הבולט שבהם היה הפלישה הווייטנאמית ללאוס בסוף המאה ה-15. הפלישה הרסה את לאוס במשך כמעט שנתיים. הווייטנאמים נסוגו לאחר מכן בטווח של 10 שנים (בין 1480 ל-1490). הווייטנאמים לא שבו ללאוס במשך 200 שנה לאחר מכן. עם זאת, הפלישה הווייטנאמית פגעה בלאוס בכבדות וגרמה לה להיחלש קשות. לאוס לא יכלה להתנגד לפלישות וייטנאמיות עתידיות למדינה, אף על פי שהם יצרו קשרים הדוקים יותר עם ממלכת איוטהאיה הסיאמית.
התקופה המודרנית
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בלאוס שרר כאוס פוליטי. הצרפתים, שגורשו מהפרוטקטורט שלהם על ידי היפנים, רצו להחזיר את השליטה בלאוס והחלו לתת חסות לכוחות הגרילה. היפנים הכריזו על לאוס כעצמאית. אף על פי שהמלך סיסבאנג וונג האמין שללאוס עדיין חלשה מדי לעצמאות, הוא הכריז על סיום הפרוטקטורט הצרפתי, בעוד שהוא דגל באופן לא רשמי בהשבת הצרפתים למדינה. הוא הבהיר כי לא יצהיר על עצמאות מדינתו, מה שהוביל להתעצמות תנועת העצמאות. גיבוש תנועה זו התקיימה בהשתתפות פעילה של השכנים הווייטנאמים. שישים אחוזים מתושבי ששת האזורים העירוניים של לאוס היו וייטנאמים, הם מילאו תפקידי מפתח במנגנון המדינה ובגורמי אכיפת החוק. מאז 1930 הקימה המפלגה הקומוניסטית בהודו-סין תאים וייטנאמיים מלאים בלאוס. כוחות הפאתט לאו היו אחד הצדדים במלחמת האזרחים בלאוס (1960–1973), והובילו מאבק מזוין נגד צבא לאוס המלכותי. לרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם (DRV) הייתה השפעה חזקה מאוד על הארגון; מאז 1968, צבא ה-DRV החליף במידה רבה את כוחות הפאתט לאו בחזית. על פי הסכמי ויינטיאן משנת 1973, שסיימו את המלחמה, ה-PFL היה חלק מממשלת הקואליציה.
מאז 1975, התלות של לאוס בווייטנאם נתפסה כהרחבה טבעית של שיתוף הפעולה והסולידריות שלהם במהפכה, לא כשליטה וייטנאמית. עם נסיגת הכוחות המזוינים הווייטנאמיים מלאוס, וייטנאם החלה לאבד את השפעתה במדינה זו. בנוסף, וייטנאם מעולם לא הצליחה לספק סיוע כלכלי רחב היקף ללאוס. וייטנאם פתחה רק 200 פרויקטי סיוע בין 1975 ל-1985, בעוד שברית המועצות סיפקה סיוע גדול בהרבה ללאוס. לאוס הציגה אלמנטים חדשים של כלכלת שוק לפני וייטנאם, אשר קירבה אותה יותר אל סין ותאילנד. כך, לאוס החלה לנהוג במדיניות חוץ גמישה יותר, תוך שיתוף פעולה עם חבריה החדשים. וייטנאם, לעומת זאת, איבדה את השפעתה לשעבר במדינה הזו, אך למרות זאת היא נשארה שותפה ובעלת ברית של לאוס.
יחסים דו-צדדיים ומסחר
בין השנים 1989–2012, השקיעה וייטנאם בסך הכול 429 פרויקטים בשווי כולל של 4.9 מיליארד דולר בלאוס, וכיום המשקיע הזר הגדול ביותר בלאוס.
הסחר הדו-צדדי של שתי המדינות הסתכם בסוף שנת 2012 בכ-725 מיליון דולר.
מרגוט הוימן
מרגוט הוימן (בגרמנית: Margot Heuman; 17 בפברואר 1928 – 11 במאי 2022) היא ניצולת שואה אמריקאית שנולדה בגרמניה. הוימן היא הלהט"בית היהודייה הראשונה שידוע כי שרדה את מחנות הריכוז הנאציים.
ילדותה
מרגוט הוימן נולדה בהלנטל שבגרמניה, סמוך לגבול בלגיה. ביתה היה מעל חנות הכלבו בבעלותם ובניהולם של הוריה קרל ויוהנה. להוימן הייתה אחות צעירה, לורה. כשהייתה בת ארבע עברה משפחתה לליפשטאט וכעבור מספר שנים, בגיל תשע, עברה משפחתה לבילפלד, שם למדה הוימן בבית ספר ציבורי. אביה עבד באגודה לסיוע ליהודי גרמניה. ב-1939 גורשו היא ואחותה באופן פתאומי מבית הספר. הוריהן רשמו אותן לבית ספר יהודי, בו לימדו מורים שפוטרו מעבודתם על ידי הנאצים.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1942 נשלחו רוב יהודי בילפלד למחנות השמדה, אבל משפחת הוימן נשלחה לגטו טרזיינשטט, ביוני אותה שנה, מפני שאביה עבד בארגון יהודי. הילדים בטרזיינשטט שוכנו בבתי נוער, ושם זכו לתנאים ואוכל טוב יותר משאר תושבי הגטו. הוימן ואחותה נשלחו לבתי נוער נפרדים. בבית הנוער פגשה מרגוט צעירה אוסטרית, דיטה נוימן, והשתיים ישנו יחד והיו בקשר אינטימי אך לא קיימו יחסי מין. הן שמרו על הקשר בסוד.
במאי 1943 או 1944 נשלחה המשפחה לאושוויץ. נוימן ודודתה הגיעו לאושוויץ ימים מספר לאחר מכן. הוריה של מרגוט ויתרו על התור לסלקציה לעבודת כפייה מאחר שידעו שאחותה הצעירה לא תשרוד את הסלקציה. אבל נוימן ודודתה לא ויתרו, וגם הוימן בחרה לעמוד בתור לסלקציה לעבודת כפייה מתוך רצון להישאר עם חברתה. כ-200 נשים שעברו את הסלקציה נשלחו ברכבת מאושוויץ למחנה הריכוז נוינגמה בגרמניה. משפחה של הוימן נרצחה באושוויץ.
לאחר המלחמה
הוימן נשארה שנתיים בשוודיה, והמשיכה שם את לימודיה בבית ספר, ומשם היגרה לניו-יורק. היא תכננה לשהות בארצות הברית שנה אחת בלבד, אבל בחרה להישאר משום שיכלה לחיות שם אורך חיים לסבי. ערב המעבר לארצות הברית היא שינתה את איות שם משפחתה מ-Heumann ל-Heuman, כדי להיפטר מההקשר הגרמני שלו.
בניו-יורק עבדה הוימן בסוכנות פרסום. בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים ניהלה מערכת יחסים עם עורכת מהעיתון הניו-יורקר. בשנת 1953 נפרדה ממנה והתחתנה עם עמית לעבודה מסוכנות פרסום אחרת, משום שרצתה ילדים. היא ילדה שני ילדים. מאוחר יותר היא חזרה לקריירה בפרסום, וניהלה רומן עם שכנתה הנשואה. בשנות ה-70 נפרדה מבעלה, שהתמכר להימורים והחל להתעלל בה. בגיל 88 עברה לדרום-מערב ארצות הברית ויצאה מהארון כלסבית בפני משפחתה, עובדה שלא הפתיעה אותם.
הוימן סבלה מדיכאון קשה בעקבות האירועים הטראומטים שחוותה במחנות הריכוז וטופלה על ידי פסיכיאטר במשך שנים. בשנותיה האחרונות חייתה במדבר אריזונה עם כלבה. היא נפטרה ב-11 במאי 2022 בגיל 94.
עוצבת הבזק
עוצבת הבזק (אוגדה 99) היא אוגדת חי"ר-אש, בפיקוד המרכז בצה"ל. מפקד האוגדה הנוכחי הוא תא"ל ברק חירם.
מאפיינים והיסטוריה
עוצבת הבזק הוקמה לצורך מיצוי מותאם יותר של כוחות היבשה. האוגדה נועדה לחיזוק הגמישות המטכ״לית להוצאת מהלך התקפי בכל חזית. האוגדה מיועדת להתמחות בלחימה בשטחים מבוצרים, מאופיינת כעתירה בכוחות חי״ר-אש הפועלים בשילוביות עם כוחות קומנדו ושריון, כבעלת יכולות חשיפה והשמדה ורכיבי ניוד המשויכים לה באופן אורגני.
העוצבה הוקמה בעקבות התוכנית הרב-שנתית 'תנופה', וייעודה - תקיפה מהירה בכל חזית, בייחוד בזירה הצפונית והדרומית.
ב-15 בספטמבר 2020 הוקמה האוגדה על בסיס עוצבת עידן שנסגרה. והיא הייתה האוגדה היחידה בצה"ל שאינה כפופה בשגרה לפיקוד מרחבי, אלא נמצאת תחת פיקוד מערך התמרון בזרוע היבשה.
בחודש יולי 2023 אישר הרמטכ"ל רא"ל הרצי הלוי את הכפפת האוגדה לפיקוד המרכז. כחלק משינוי זה יחידת רפאים יצאה מאוגדה 99 ונשארה כפופה למערך התמרון.
יחידות האוגדה
במפקדת האוגדה יוקמו מרכז מודיעין ומרכז אש
סמל האוגדה
האוגדה נוסדה על בסיס עוצבת עידן שנסגרה. כאות הוקרה למורשת העוצבה, שולבו בסמל האוגדה החדשה שני החצים של סמל עוצבת עידן.
פרארי לה-פרארי
פרארי לה-פרארי (Ferrari LaFerrari) היא מכונית ספורט היברידית איטלקית המיוצרת בייצור מוגבל על ידי חברת פרארי. משמעות שמה הוא "ה-פרארי" באיטלקית, להדגיש שהיא דגם קצה ייחודי שמציג את כל תכונותיה של פרארי. השם שלה נחשף לראשונה רק בהשקתה, עד אז הייתה ידועה בשם הפרויקט שלה, F150.
הלה-פרארי בעלת מנוע 12 צילינדרים (V12) הממוקם במרכז בהנעה אחורית. היא הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב בז'נבה בשנת 2013, אז הפכה ליורשת הרשמית של פרארי אנזו.
ב-2016, עקב רעידת אדמה באיטליה, פרארי הודיע שתציע דגם אחרון מהלה-פרארי למכירה פומבית, בנוסף ל-499 הדגמים שכבר נמכרו, ותעביר את הכסף שיתקבל תמורתו לשיקום נזקי האסון.
למרות השמועות הרבות בנושא, נכון לשנת 2020 רכב זה מעולם לא נצפה בארץ.
מנוע
למכונית יש גרסת 6,262 סמ"ק (6.3 ליטר) של מנוע V12 מסוג F140FE בעל מערכת הזרקת דלק של 65 מעלות. המנוע מייצר 789 כוחות סוס ב־9,000 סל"ד ומומנט מרבי של 700 N⋅m ב־6,750 סל"ד. הוא ממוקם בחלק האחורי של הרכב, באמצע.
המנוע משתלב עם מערכת מבית KERS המוכרת לנו מרכבי הפורמולה 1 בשם HY-KERS, מנוע חשמלי המספק פרצים קצרים של כוח נוסף למנוע בתנאים מסוימים. בעזרתה, ההספק הכללי יכול להגיע עד ל-963 כוחות סוס ומומנט משולב של 900 N⋅m.
תיבת הילוכים
תיבת ההילוכים של פרארי לה-פרארי היא בעלת 7 הילוכים וכפולת מצמדים. היא מאפשרת העברת הילוכים ידנית דרך ידיות החלפת הילוכים תחת ההגה (שיפטרים), אך אפשרות זו אינה באמת הכרחית, מאחר שתיבת ההילוכים האוטומטית תוכננה כך שתייצר את מירב הכוח האפשרי בכל הילוך ובכל סל"ד ותנצל את משאביה עד תום.
גלגלים
ללה-פרארי יש גלגלי 19 אינץ' בחזית ו-20 אינץ' מאחור. הצמיגים של חברת פירלי מסוג P Zero corsa.
הבלמים עשויים מקרבון קרמי עם דיסק בלמים של "ברמבו" .פרארי טוענת שקשיחות הפיתול שלהם השתפרה ב-27% אחוזים וקשיחות הכיפוף שלהם השתפרה ב-22% אחוזים בהשוואה לאנזו, הדגם הקודם. לבלמים קוטר של 398 מ"מ (15.7 אינץ') בחלק הקדמי ו־380 מ"מ (14.9 אינץ') בחלק האחורי. מאוחר יותר הבלמים הושאלו גם לדגם ה-812 סופרפאסט.
מערכות וציוד אלקטרוני
ללה-פרארי ישנן מערכות אלקטרוניות רבות האחראיות בעיקר על שיפור ביצועים, יציבות ובטיחות.
כל המערכות הללו נשלטות על ידי 21 המחשבים האלקטרוניים של הלה-פרארי על מנת להביא את ביצועיה לשיאם.
אווירודינמיקה
ללה-פרארי קיימת מערכת אווירודינמיקה אקטיבית (פעילה), כלומר ישנם חלקים חיצוניים ופנימיים ברכב שנעים ומשנים את עצמם תוך כדי פעולה כדי להתאים את עצמם לתנאי הנסיעה ולכוח הצמדה מרבי.
"תא הטייס" של המכונית ייחודי בצורתו העיגולית הנמשכת אחורה כמעט עד לקו פנסי הרכב האחוריים, פתחי האוויר בקדמת הרכב, בצדו וסמוך לגלגליו נועדו לגרום לאוויר לחלוף על פני הרכב ובפתחיו בקלות רבה יותר ומאפשר לו להיות מהיר יותר בפחות מאמץ.
ביצועים
לפי הצהרת פרארי, ללה-פרארי יש מהירות מרבית של 350 קמ"ש (220 מייל לשעה), בדומה לביצועי המהירות של פרארי אנזו, אך נהגים שונים שהתנסו בה או שהיא בבעלותם עקפו את המהירות המרבית והגיעו אף ל-372 קמ"ש.
זמני ההאצה שלה הם:
עוד פרארי טוענת, שהלה-פרארי הקיפה את מסלול הפיוראנו בזמן שיא של דקה ו-19.7 שניות (01:19.70).
עיצוב
עיצוב הדגם לא קיבל הפעם אף נגיעה של חברת פינינפארינה ונעשה כולו על ידי פרארי, מה שהופך אותו לדגם הראשון מאז פרארי דינו 308 GT4 משנת 1973 שאין לו עיצוב של פינינפארינה. עם זאת, פרארי הבהירה שאין בכוונתה לסיים את שיתוף הפעולה רב השנים שלה עם פינינפארינה, שהחל ב-1951.
צורה חיצונית ייחודית ואווירודינמית, פנסי לד פס משוכים לאחור הנותנים לה מראה נועז, פנסים אחוריים מעוגלים, פתחי אוורור רבים לכל אורך גוף הרכב וחלקי קרבון שונים. כל אלה נועדו כדי לתת ללה-פרארי מראה ראוי לדגם קצה מיוחד, חדשני וחד, וכדי להגיע לרמת הביצועים הגבוהה ביותר ככל הניתן.
עיצובה שימש מאוחר יותר כהשראה לדגמים נוספים של פרארי, כמו פרארי F12 ברלינטה, ואחריה גם לפרארי 812 סופרפאסט, במיוחד בצורתם ומיקומם של פתחי האוורור, ועיצוב הפנים בצד הנהג הכולל את ההגה ולוח המחוונים.
לה-פרארי אפרטה
פרארי לה-פרארי אַפֵּרְטָה (Ferrari LaFerrari Aperta) היא גרסת הרודסטר הפתוחה של הלה-פרארי. מכאן שמה, אַפֵּרְטָה, שמשמעותו הוא "פתוח" באיטלקית. היא הוצגה לראשונה בתערוכת פריז 2016.
במפתיע, נתוני הביצועים שלה נותרו דומים לדגם הרגיל, על אף תוספות המשקל הנועדו להתאים אותה לגרסה ללא גג. אולי משום כך ניתן להבין למה כל 209 הדגמים שנשלחו לפס הייצור נמכרו עוד לפני השקת הדגם.
הלה-פרארי אפרטה מגיעה עם שני גגות נשלפים - האחד קשיח עשוי סיבי פחמן (קרבון), והשני גמיש עשוי בד עמיד (קנבס). שינויים נוספים מהדגם הרגיל מסתכמים ברכיבים אלקטרוניים יעילים יותר במערכת ההנעה, כיוון מחדש של זרימת האוויר כך שיחלוף לאורך תחתית הרכב ולא מעל מכסה המנוע, יחידת סיבי פחמן קדמית-תחתית ארוכה יותר לסיוע הגברת כוח ההצמדה, מדפים בצורת האות L סמוך לכל חלון צידי להתאמת זרימת האוויר לגג מפתח, דלתות עם סוג פתיחה שונה לצדדים בעל תוספת מסיבי פחמן גם היא המאפשרת לדלת להסתובב וחישוקי גלגלים שונים.
בתחילה הודיעה פרארי שתייצר מאה וחמישים דגמים בלבד מן הגרסה הזו, אולם כשראתה שהדגם נחטף במהירות החליטה להעמיד עוד חמישים ותשעה דגמים למכירה. לאחר מכן, פרארי הודיעה שתייצר דגם אחרון נוסף לרגל חגיגות 70 שנה לפרארי, והוסיפה כי יימכר במכירה פומבית באירוע החגיגות ב-9 בספטמבר, ושהכסף שיתקבל תמורתו ייתרם לצדקה, בדומה למה שנעשה בעבר עם פרארי לה-פרארי לאחר האסון באיטליה.
קריאות לתיקון
בשנת 2014 פרארי הוציאה קריאה לתיקון (ריקול) ל-85 דגמים מגרסת הקופה של לה-פרארי בשל משענת ראש בצד הנהג שלא התאימה מספיק לספיגת כמות האנרגיה הנדרשת, וגם בשל ניטור שגוי של מערכת ניטור לחץ האוויר בצמיגים כאשר נוצר תקר באחד הצמיגים.
בשנת 2015 פרארי הוציאה קריאה לתיקון נוספת, גם היא לדגמים מגרסת הקופה, בשל הדבקה של שכבת צבע לא מתאימה על מכל הדלק, מה שיכול היה לגרום לשריפה אפשרית.
אנטי-צרכנות
אנטי-צרכנות או אנטי-קונסיומריזם (מאנגלית: Anti-consumerism) היא אידאולוגיה חברתית, פוליטית וסביבתית הדוגלת בהתנגדות לתרבות הצריכה. תנועת האנטי-צרכנות נוגעת לפעולות של תאגידים וההשפעה שלהם על הציבור, בעיקר בהקשר לאיכות הסביבה, מעמדות חברתיים ומוסר בהתנהלות של החברה. התנועה האנטי-צרכנית בעלת שורשים ורעיונות חופפים עם התנועה הסביבתית, תנועת האנטי גלובליזציה ותנועת זכויות בעלי חיים.
תנועת האנטי-צרכנות צמחה כתגובה לבעיות ארוכות-הטווח שנוצרו בהקשר ליחס קלוקל לצרכנים ובעלי-החיים שיש בהם שימוש בתעשייה, וכן כתגובה לסירוב להכנסת לימודי-צרכנות לתוכנית הלימודים; דוגמה לספר שהפיץ את הרעיונות האנטי-צרכניים והביא את האקטיביזם בנושא זה לדיון הציבורי הוא הספר בלי לוגו של נעמי קליין.
הביקורת כלפי הכלכלה החומרית כערך שפוגע באנשים ובכדור הארץ כמקום שתומך בחיים אנושיים מגיעה הן מדתות שונות והן תנועות חברתיות חילוניות. הביקורת הדתית כלפי תרבות הצריכה טוענת לרוב כי ערכים צרכניים מפריעים לקשר בין אנשים לאל ולכן ערכים אלו בבסיסם מהווים חטא. דוגמה להוגה דעות שטען את הטיעון הזה הוא אוסוואלד שפנגלר שטען "החיים בארצות הברית סובבם בבסיסם סביב הכלכלה וחסרים תוכן אמיתי". לפי הוגים קתולים רבים "התאווה היא חטא כנגד אלוהים, כמו כל החטאים האנושים, האדם מוותר בכך על הדברים הנצחיים לטובת הדברים ברי החלוף", כפי שאמר תומאס אקווינס. בהקשרים דומים, אמרו פרנציסקוס מאסיזי, מוהנדס קרמצ'נד גנדי ואמון הנסי כי השראה רוחנית הובילה אותם לחיים פשוטים. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר טען כי הפילוסופיה שעומדת מאחורי תרבות הצריכה לא מספקת שום סיבה הגיונית וסבירה למהות הקיום של המין האנושי.
רקע
בימי קדם היו תנועות שהתנגדו לצריכת יתר, ולשקיעה בתרבות החומרית. תנועות אלו היו בעיקר דתיות ורוחניות, והן ראו בחיי מותרות, או במצב הנפשי המוביל אליהם, חטא, או מצב לא בריא. בין השאר, ביהדות נאמר "איזהו העשיר? - השמח בחלקו". ישו קבע כי 'הענווים ירשו את הארץ', בתקופות שונות ראתה הדוקטרינה הנוצרית חטא בהתענגות על החומר (אם כי בפועל חיו רבים מהבישופים חיי מותרות, בעיקר ברומא הקתולית) וגם הבודהיזם וההינדואיזם מקנות חשיבות לאיפוק ולפשטות מרצון. <BR> עם זאת, ייחוס שורשי ההתנגדות לתרבות הצריכה למסורות אלו מוטל בספק, שכן באותן תקופות הייתה האפשרות לחיי מותרות שמורה לעשירים ולנכבדים בלבד, ולכן לא התקיימה כלל 'תרבות צריכה' המונית מהסוג הקיים כיום. צריכה המונית מעין זו התאפשרה אך ורק בזכות המהפכה התעשייתית במאה ה-18 וה-19, ובמקביל אליה נולדה ההתנגדות לתרבות הצריכה, כפי שהיא מוכרת לנו היום.
במהלך המאה ה-19, חוגים דתיים נוצריים כמו הפוריטנים, אשר דגלו באורח חיים צנוע ופשוט, היו בין מובילי ההתנגדות לצריכה שעיקרה הוא מותרות ולא סיפוק צרכים בסיסיים. בין המתנגדים לצריכת יתר, ניתן למצוא גם את תורסטין וובלן, מהטמה גנדי, ואבי תורת הקומוניזם, קרל מרקס. למעשה, האידאולוגיה הקומוניסטית שיצר מרקס היוותה מבחינה מסוימת ניגוד גמור לתרבות המעודדת צריכת יתר: לפי תורה זו, כל אחד עובד ככל יכולתו, אך מקבל אך ורק לפי צרכיו ותורם את השאר לכלל. בחברה מסוג זה, אפוא, לא יהיו עשירים אשר יחיו חיי מותרות.
אנטי-צרכנות במובנה המודרני התהוותה מהביקורת על צרכנות שהתחילה מספרו של ת'ורשטיין ובלן מ-1899, בו טען שצרכנות החלה למעשה בשחר הציוויליזציה. המונח "צרכנות" קשור גם לכלכלה קיינסיאנית ולהנחה כי הרצונות של הצרכנים צריכים לקבוע את אופייה של החברה.
פוליטיקה וחברה
פעילים אנטי-תאגידיים רבים רואים בעלייה של תרבות הצריכה והתאגידים בינלאומיים מסכנת את הריבונות של מדינות הלאום. לטענתם תאגידים פולשים לפרטיות, שולטים בפוליטיקה ובממשלות בעצמאות שדלנות ויוצרים צרכים מזויפים בקרב האוכלוסייה. טיעונים לדוגמה אשר מועלים בקרב פעילים שכאלו היא הנוכחות הגבוהה של תוכנות פרסום, ספאם, טלמרקטינג, התערבות של תאגידים במדיניות של ממשלות זרות (קן סארו-ויווה), שיווק שמופנה כלפי ילדים וכן מקרים כמו רפובליקת הבננות בהונדורס.
טענה נוספת שמושמעת בידי פעילים שכאלו היא כי אחריותם הראשית של בעלי-תאגידים היא כלפי בעלי המניות, ולכן תאגידים מועדים לפגוע בזכויות אדם ובסביבה; לפי חוקיהם של תאגידים רבים כל פעולה שמבצעים מנהלי התאגיד שלא נועדה להגדלת רווחי התאגיד יכולה לגרום לפיטורו. כללים שכאלו גורמים לכך שתאגידים בינלאומיים רבים מנסים להגדיל את מספר עובדיהם ולהקטין עלויות. תאגידים שכאלו ינסו למצוא אזורים בעולם בהם יש דגש מועט על זכויות אדם או על הגנת הסביבה ומקומות בהם שכר המינימום נמוך במיוחד (לדוגמה: נייק).
תוספת גדולה לתאוריה האנטי-צרכנית נוספה בידי הפילוסוף הצרפתי ברנארד שטיגלר שטען כי הקפיטליזם המודרני לא מבוסס על יצור וצרכים אלא על צרכנות ופרסום שנועד ליצור התנהגות צרכנית שמבטלת את האינדיבידואליות של האנשים. לפי טענתו הניסיון למלא את הצרכים באמצעות צריכה של מוצרים חומריים מוביל למעגל ממכר בו האדם צורך, מה שמוביל לצריכת-יתר, התשה של הרצון והחזרה הסמלית לאומללות.
ביקורת
בעוד שאין ממש תנועה אינטלקטואלית הדוגלת בצרכנות, בשנים האחרונות קיימת ביקורת חריפה על התנועה המתנגדת לתרבות הצריכה. רובה באה מכיוון הזרם הליברטריאני. לדוגמה, המגזין 'היגיון' תקף ב-1999 את התנועה נגד תרבות הצריכה, בטענה ש"אקדמאים מרקסיסטים אורזים את הגותם הישנה באריזה מחודשת". ג'יימס טוויצ'ל (James Twitchell), פרופסור באוניברסיטת פלורידה וכותב פופולרי התייחס לטיעונים נגד תרבות הצריכה כאל "מרקסיזם קל".
הביקורת הליברטריאנית על התנועה נגד תרבות הצריכה מבוססת בעיקר על התפישה שזו מובילה לפטרנליזם. דהיינו, ליברטריאנים סבורים שלאיש אין זכות להחליט עבור אחרים אילו מוצרים הם "הכרחיים" לחיים ואילו אינם כאלו, או שמותרות הם בהכרח דבר בזבזני או מופקר, ולכן הם טוענים כי התנגדות לתרבות הצריכה היא סימן מקדים לתכנון מרכזי ולחברה טוטליטרית.
מוצרי צריכה כסמל סטטוס
הדגש בתרבות צריכה, הוא על חומריות וקניית מוצרים שהם מעבר לסיפוקים ההכרחיים, כדוגמת מזון או בית מגורים. חומריות זו, מתבטאת לעיתים רבות ברדיפה אחר מותגים יוקרתיים. משמע, לאנשים יש צורך להיות מזוהים עם מוצרים או שירותים שהם צורכים. כאשר מוצרים אלו, מספקים על ידי המותג ערך מוסף נוסף לצרכן, והופכים לסמלי סטטוס מובהקים. לדוגמה, הביקורת של תרבות הצריכה היא, כי בעת שאדם קונה מוצר מסוים בהשפעת הפרסום ואמצעים נוספים העומדים לרשות התאגידים, הוא ייטה לקנות מוצר השייך למותג מסוים, למרות וייתכן כי מוצר זה הוא מעבר ליכולתו הכספית או שכלל אינו דרוש לו. הביקורת מוסיפה וגורסת שרוב האנשים מכחישים את ההשפעה של תרבות הצריכה עליהם שכן היא מייצגת תופעה של ביקוש מלאכותי למוצרים שהצרכנים מפרשים כביקוש ממשי. זאת, תוך שהם מנסים למצוא תירוץ או רציונל אחר מאחורי הרגלי הקנייה שלהם מלבד "מחויבותם לצריכה". הסטטוס שיוצרת ההחזקה במוצר הופכת להיות המניע המרכזי לרכישת המוצר ודוחקת שיקולים כגון: היכולת הכלכלית של הרוכש, תהליך הייצור של המוצר, ומידת הנחיצות של המוצר.<BR> הביקורת מצביעה על כך שהמוצרים למעשה נטולי ערך עצמאי, וערכם נובע מהיותם סמלי סטטוס או סימני שייכות המזהים אותם כחלק מקבוצה של אנשים המתפארים בבעלות על מוצרים דומים.
התנגדות לפרסום
רוב מבקרי תרבות הצריכה המודרניים רואים בשיווק על ידי פרסום, באמצעות כלי התקשורת ההמוניים את המקור להתפשטותה של הצריכה כערך מרכזי בחברת השפע המערבית וכגורם המרכזי ליצירתו של הביקוש המלאכותי המאפשר את הצריכה הזו. אמצעי התקשורת הממומנים על ידי תאגידי ענק באמצעות פרסומות גלויות וסמויות בעיתונות, בטלוויזיה, באינטרנט, כרזות חוצות וכולי, אינם רק מקדמים מכירות של מוצר או מפיצים מידע על מוצר, אלא, לפי מבקרים אלו, יוצרים מערכת ערכית שנועדה לחנך ולהרגיל את ההמון לערכים ופילוסופיה של צריכת יתר, ללא קשר לצרכים האמיתיים של האדם. מעשים אלו, נעשים כתוצאה מאינטרסים של תאגידי ענק, פירמות פרסום וכלי התקשורת שהפכו קשורים זה בזה, ומקדמים זה את זה. מבקרי תרבות הצריכה שונים, לדוגמה: קאלה לאסן ונעמי קליין, הראו כיצד תאגידי ענק אלו שולחים זרועות לעבר כלי התקשורת. כך, הם מונעים ביקורת עליהם, על ידי הזרמת כסף רב דרך הפרסומות לערוצי התקשורת השונים. עיתונים חושבים פעמיים, אם לפרסם כתבה נגד חברה מסוימת, כאשר אותה חברה מזרימה הון רב לעיתון דרך פרסומות המאפשרות את קיומו של העיתון.
אומנם, פרסום או לוגו היו נפוצים כבר בימי הביניים (לדוגמה: שלט עם סמל של נפחיה או מאפייה לסימון המקום ופרסומו). אך, עם הפיכתם של כלי תקשורת ההמונים לנפוצים בכל בית, עברו עולם הפרסום והשיווק מהפכה. כיום, הגישה של ההמון לרדיו, עיתונים בתפוצה רחבה, הקולנוע, הטלוויזיה והאינטרנט זולה יחסית ונפוצה מאוד בעולם המערבי.
לטענת המבקרים, בד בבד עם השינוי הערכי שעברו החברות המערביות, נוצרה גם היכולת להשפיע על ההמון בדרכים שלא היו קיימות קודם לכן על ידי פנייה ללא-מודע. יש מבקרים הרואים באפשרויות אלו שטיפת מוח של ההמון, שאינו מודע למניפולציות המופעלות עליו. אומנם גם בעבר יכלו שליטים, כנסיות ואליטות לתפעל את ההמון על ידי שילוב של חינוך, צנזורה ומנשרים, אך בתקופה המודרנית שוכללו ונחקרו התחומים של פסיכולוגיה המונית והפניה אל הלא-מודע. מוקד השכנוע עבר ממילים ונאומים הפונים להיגיון לעבר יצירת דימויים ותמונות הפונים לרגש. שליטים קדומים לא יכלו להקיף את נתיניהם באותו אופן בו הפרסום והתקשורת המודרנית מקיפים את האדם המודרני. מבקרי תרבות הצריכה יטענו כי השיווק המודרני מציע את היכולת לתמרן בני אדם כסחורה עוברת לסוחר - הן על ידי פרסום ושיווק והן על ידי משרדי יחסי ציבור.
ניתן למצוא לכך דוגמאות רבות, החל בפרסומות המועברות דרך אמצעים רבים, דרך מקומות שנחשבו בעבר לבלתי חדירים (למשל בתי ספר, אוניברסיטאות ואף מופעי תרבות המסובסדים על ידי תאגידים), וכלה בסידור מדפים ופרסום בסופרמרקט באופן שיגביר את הצריכה שלנו.
פרסומות כהתניה קלאסית
בסרט הפרסומות והאגו, נטען כי פרסומות פועלות על בני אדם בצורה דומה לניסוי המפורסם של איוואן פבלוב והכלבים, בו נתגלתה התופעה הקרויה התניה קלאסית. פבלוב יצר קשר בין גירוי נייטרלי (כמו צלצול פעמון), לבין גירוי רפלקסיבי (כמו מזון). לאחר תקופה של הצמדת שני הגירויים יחד, יצורים חיים מתחילים להגיב לגירוי הנייטרלי, גם ללא הימצאותו של הגירוי הרפלקסיבי.
הטענה היא כי פרסומות רבות פועלות בצורה דומה. בשלב ראשון אנו רואים אנשים מושכים מבחינה מינית יחד עם מוצר כלשהו (מכונית, או סיגריות או קפה לדוגמה). המשיכה המינית היא הגירוי הרפלקסיבי במקרה זה (יכולים להיות גירויים אחרים, לרוב חיוביים, כמו הרגשת חמימות, הרגשת שחרור עקב צחוק וכו'). בשלב השני, לאחר ההתניה אנו מקשרים באופן אינסטינקטיבי בין התחושה שנבעה מהגירוי הרפלקסבי, לבין הגירוי הנייטרלי יותר (המוצר עצמו, שבהיותו נייטרלי זקוק לפרסום), גם ללא המצאות הגירוי הרפלקסיבי. כלומר, בדוגמה שניתנה, אנו מקשרים באופן בלתי מודע בין קפה לבין "אווירה רומנטית" או בעצם לגירוי מיני.
ביקורתה של נעמי קליין
בספרה "בלי לוגו" מציגה נעמי קליין ביקורת על השימוש המניפולטיבי שנעשה בפרסום על מנת לאפשר לתאגידים לגרוף רווחים וזאת ללא התחשבות במחיר החברתי של הגברת הצריכה של מוצריהם. אחת הדוגמאות המובאות בספר מתייחסת לקמפיין פרסום של נייקי שפנה לאוכלוסייה השחורה בארצות הברית. הפרסום עודד קניית נעלי נייקי תוך שימוש בדמויות מפורסמות המהוות מודל לחיקוי בקרב האוכלוסייה השחורה ובכך הפך את הנעלים לסמל סטטוס. לגישתה של קליין קמפיין זה הוביל לצריכה רבה של נעלי נייקי בקרב אוכלוסייה חלשה מבחינה סוציו-אקונומית מעבר ליכולתה הכלכלית.
אלטרנטיבות לקונספטים כלכליים נפוצים
התנועה האנטי-צרכנית לעיתים קרובות מתנגדת לדגש הרב בחברה על כלכלה. הצורך בטרמינולוגיה בהקשר זה יצר מושגים מוכרים רבים כגון כושר נשיאה וטביעת רגל אקולוגית.
קופיקס
קופיקס גרופ בע"מ, המוכרת כמותג קופיקס (באנגלית: Cofix - הלחם של Coffee ו-fix, ובתרגום חופשי: קפה במחיר אחיד), היא רשת בתי קפה, ברים ומרכולים ישראלית, שהוקמה בחודש נובמבר 2013. ייחודה של הרשת היה במחירון האחיד והקבוע שלה, שבשנותיה הראשונות היה 5 שקלים חדשים לכלל המוצרים הנמכרים בסניפי הרשת כולה. הרשת פועלת בשיטת איסוף עצמי, באפריל 2018 היא הגיעה ל-156 סניפים ברחבי ישראל, מתוכם 127 בתי קפה וקופיקס בר ו-29 מרכולים. ב-2023 המחירים בקופיקס אינם עוד 5 שקלים, אלא מתומחרים במחירים שונים – אם כי עדיין נמוכים מבתי קפה אחרים.
הרשת הוקמה על ידי אבי כץ ובני פרקש בשנת 2013. ביוני 2015 החלה החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. באפריל 2018 רכש רמי לוי 20% ממניות החברה ובחודש יולי השלים את רכישת מניות הרוב והפך לבעל השליטה ברשת.
היסטוריה
ביוני 2015 רכשו בעלי הרשת את השלד הבורסאי "אגרי", מיזגו לתוכו את פעילות הרשת ושינו את שם החברה ל"קופיקס גרופ". ב-15 ביוני החל המסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב בחברה המאוחדת.
במאי 2016 התקשרה החברה בהסכם עם קבוצת משקיעים מקומיים להקמת רשת בתי קפה במחיר אחיד תחת המותג Cofix ברוסיה. התוכנית היא להגיע ל-1,000 סניפים ברחבי רוסיה. שם המחיר עומד על 50 רובל (כ-3 שקלים). הסניף הראשון נפתח ב-10 באוקטובר 2016 בקניון "Ohotniy Riad" שבכיכר האדומה במוסקבה. המיזם ברוסיה יוחזק בעקיפין על ידי שלושת המשקיעים (61.56%), קופיקס הישראלית (36.44%) ומשקיע נוסף (2%).
בפברואר 2017 עלה המחיר האחיד ברשת ל-6 ש"ח לפריט. ברבעון השלישי של השנה עברה הרשת להפסד של כ-820 אלף שקלים. הדבר הוביל לשינוי במדיניות התמחור האחיד. חלק מהמוצרים הוחזרו למחיר של 5 שקלים, אך לצידם הושקו מוצרים אחרים במחירים גבוהים יותר.
באפריל 2018 רכש רמי לוי 20% ממניות החברה ובחודש יולי הגדיל את החזקותיו ל-50.01% והפך לבעל השליטה ברשת. במאי 2020 הגדיל לוי את אחזקותיו בקופיקס גלובל, החברה המרכזת את הפעילות של הרשת ברוסיה ל-42%.
בתי הקפה
הסניף הראשון של הרשת נפתח במהלך חודש נובמבר 2013 ברחוב אבן גבירול בתל אביב, ועד סוף אותה שנה נפתחו שלושה סניפים נוספים. בשנת 2014 פתחה הרשת 40 סניפים חדשים, ובשנת 2015 נוספו עוד 74 סניפים. נכון לסוף שנת 2020 לרשת 70 סניפים אשר רובם מנוהלים בזכיינות.
במרץ 2014 נפתח הסניף הראשון של תת-הרשת "קופיקס בר", שבו נמכרים (בנוסף למוצרים הנמכרים בסניפי הרשת) גם יינות ומשקאות אלכוהוליים. בדומה לרשת בתי הקפה, "קופיקס בר" אמורה לתת מענה דומה לתחום הברים ומציעה משקאות אלכוהול במחיר אחיד של 5 ש"ח. בסוף שנת 2015 החזיקה הרשת ב-14 סניפי "קופיקס בר", אך מספרם הצטמצם ובסוף שנת 2020 נותרו 2 סניפים.
פתיחת הרשת הובילה לבדיקה של הממונה על ההגבלים העסקיים בנושא תיאום מחירים בין רשתות בתי הקפה.
בשנת 2016 החל שיתוף פעולה בין רשת "בורגראנץ'" לרשת "קופיקס", במסגרתו הוקמו סניפי "קופיקס" בתוך סניפי "בורגראנץ'".
סופר קופיקס
בנובמבר 2014, הרשת נכנסה לתחום המרכולים ובתחילה הודיעה על כוונתה לפתוח חמישה סניפים בתל אביב שבהם יימכרו כ-600 מוצרים במחיר אחיד של 5 ש"ח.
בתחילת יוני 2015 נפתח המרכול הראשון של הרשת בתל אביב, בסוף 2020 מנתה הרשת 35 סניפים.
על מנת לעמוד במגבלת המחיר האחיד, חלק מהמוצרים ברשת נמכרו במחיר נמוך ממחירם המקובל בחנויות אחרות, ואילו חלק מהמוצרים יוצרו במיוחד עבור הרשת כך שיתאימו למחיר הקבוע. ירקות נמכרים ארוזים באריזות במחיר האחיד. כמו כן, הרשת משתמשת בסניפים ששטחם קטן יותר בהשוואה למרכולים אחרים כדי להקטין את העלויות ולהגדיל את כמות סוגי הסניפים.
בתחילת 2017 החלו הסניפים למכור גם מוצרים שמחירם גבוה מהמחיר האחיד, צעד שאיפשר להגדיל את מגוון המוצרים המוצע לצרכן.
בעקבות העברת השליטה ברשת לרמי לוי היא נטשה כליל את גישת המחיר האחיד ובהמשך החלה הסבת סניפי הרשת לסניפים של "רמי לוי בשכונה".
במסגרת השינויים שנעשים כדי להעביר את הרשת לפסי רווחיות חלק מהסניפים מועברים לסניפי שירות עצמי - צעד שכולל גם שינוי עיצובי. ויטרינת התצוגה המקורית בעיצוב הקרון שהשיק מייסד הרשת אבי כץ והפכה לסימן ההיכר שלה, הוחלפה במקררי התצוגה בשירות עצמי.
ב-2020 רכשה קופיקס את רשת חנויות הממתקים שווייצריה הקטנה.
קהלי יעד
מספר מותגים נפתחו כדי להציע מוצרים שונים למספר קהלים:
באמצעות המפעל שפתחה, קופיקס החלה לפתוח שירות חדש של קייטרינג Cofix Food Factory שמספק ארוחות ואירועים.
לי סה
לִי סְה (בסינית: 李斯; בפין יין: Lǐ Sī; 280 לפנה"ס - ספטמבר או אוקטובר 208 לפנה"ס) היה קליגרף, פילוסוף, פוליטיקאי וסופר סיני מתקופת שושלת צ'ין. הוא שרת את קיסרות סין בין 246 ל-208 לפנה"ס תחת שני שליטים: צ'ין שה-חואנג, הקיסר הראשון של שושלת צ'ין, ובנו צִ'ין אָר שְׁה, הקיסר השני. לי סה היה לגאליסט מושבע ושאף לשים קץ לארגון המסורתי והפיאודלי בסין. הוא העריץ ואימץ את רעיונותיו של שֶׁן בּוּהָאי, ויישם טכניקות שהגו שן בוהאי והָאן פֵיי, אולם בכל מה שנוגע לחקיקת חוקים, הלך בדרכיו של שָׁאנְג יָאנְג. עם מותו בא הקץ לימי הזוהר של האסכולה הלגאליסטית.
שנותיו הראשונות
לי סה הגיע במקור משָׁאנְג צָאי (上蔡) במדינת צ'ו. בצעירותו הוא היה פקיד זוטר בממשל המקומי במדינת צ'ו. על פי רשומות ההיסטוריון, יום אחד ראה לי סה חולדה בשירותים באזור משרדו, והבחין כי היא ניזונה מצואה ובורחת מכל אדם או כלב שעובר במקום. לאחר מכן ראה חולדה במחסנים והבחין כי היא ניזונה מהתירס המאוחסן וחיה בשלווה מתחת למבנה. לפתע הכתה בו ההבנה שמידת ההצלחה של האדם בחיים, כמו החולדות, נובעת אך רק מהמקום בו החליט להתמקם, ללא קשר למעלותיו הוא. לפיכך החליט לעסוק בפוליטיקה (בחירה נפוצה בקרב מלומדים שלא הגיעו מן האצולה בתקופת המדינות הלוחמות) ופנה ללמוד לימודי ממשל עם ההוגה הקונפוציאני שו'ן דזה.
עליה לגדולה במדינת צ'ין
בשנת 238 לפנה"ס דיכא יינג ג'נג את המרד של לָאו אָי (嫪毐) ושל המלכה האם גָ'או, תהליך בו גורש גם לו' בוויי שהיה אחראי לשידוך בין השניים. המאורעות יצרו מהומות בממלכה, עד שבשנת 237 לפנה"ס, בעקבות מקרה ריגול בחצר צ'ין, הפצירה סיעה מחצר המלוכה במלך ג'נג לגרש את כל הזרים מהמדינה על מנת למנוע ריגול נוסף וניצול לרעה של המצב. בתור יליד צ'ו, מדיניות זו סיכנה גם את לי סה, והוא בתגובה הגיש לקיסר בשנת 234 לפנה"ס את "התזכיר נגד גירוש הפקידים האורחים" על יתרונותיהם של הזרים לצ'ין, בין השאר "הנשים הלוהטות של ג'או". המלך התרצה, ולאור היכולת הרטורית המרשימה שהפגין אף קידם את לי סה לתפקיד ראש הממשלה.
מעורבותו במותו של האן פיי
המלומד האן פיי (האן פיי דזה), בן לאצולת מדינת האן השכנה, היה מוכר היטב בצ'ין: הוא היה כותב בחסד (אם כי בדיבור התקשה יותר וגימגם), ומשנתו הלגאליסטית הגיעה לידיעתו של המלך ולמעשה שימשה השראה לשלטון הריכוזי במדינה.
מסופר כי בשנת 237 לפנה"ס דרבן לי סה את מלך צ'ין לספח את מדינת האן על מנת להרתיע את חמש המדינות האחרות. למלך האן, שנהג להתעלם מהצעותיו של האן פיי ונמנע מלתת לו תפקיד משמעותי, נודע על השפעתו הרבה של האן פיי על צ'ין, ולפיכך כשהמצב הידרדר ולא נותרה ברירה שלח אותו לשם כדי לפתור את העניין באמצעים דיפלומטיים. יוקרתו של האן פיי במדינת צ'ין הוכיחה את עצמה, וגם אם לא בטחו בו לחלוטין, הוא התקבל שם בכבוד רב. אולם לי סה ועמיתו יָאו גְ'יָה (姚賈) קינאו בחוכמתו של האן פיי, ושיכנעו את מלך צ'ין לעצור אותו על בסיס טיעון כפול: מצד אחד לא כדאי לתת להאן פיי לשוב לארצו, כי חוכמתו מהווה איום לצ'ין, ומצד שני לא ניתן להעסיק אותו מאחר שנאמנותו נתונה למדינה אחרת. לפיכך, לפי עצתם, הואשם האן פיי בעבירה פלילית ועל פי חוק נכלא במטרה להוציאו להורג בהמשך. בשנת 233 לפנה"ס שלחו אליו אנשיו של לי סה רעל ועודדו אותו להתאבד. האן פיי ביקש לפגוש את הקיסר ואנשיו ולהעמיד אותם על טעותם, אולם מנעו זאת ממנו. מאוחר יותר התחרטו הקיסר ואנשיו, ושלחו אליו שליחים שיבקשו מחילה, אך הם איחרו את המועד - חאן פיי כבר התאבד.
שלוש שנים לאחר המקרה, בשנת 230 לפנה"ס, נכבשה לבסוף מדינת האן.
קריירה בשושלת צ'ין
צ'ין שה-חואנג המשיך לפעול לפי עצותיו של לי סה: שלח נציגים שישחדו יועצי מנהיגים מקומיים וחיסל את אלו שלא ניתן היה לשחד, וכך סיכסך בין השליטים לפקודיהם לאכר מכן הוא השתמש בפקודים הממורמרים כדי ליצור הפיכות נגד השליטים וליצור שטחי חסות של צ'ין. כך, בתוך עשר שנים מכיבוש האן, נכבשו גם חמש המדינות הלוחמות הנוספות, ועם כניעת מדינת צ'י בשנת 221 לפנה"ס, אוחדה לבסוף סין לאימפריה אחת. משאוחדה האימפריה כינס מלך צ'ין מועצה בהשתתפות לי סה, בה נקבע גם תוארו של השליט: "הקיסר המלך הראשון" (始皇帝 צִ'ין שְׁה-חְוָאנְג), על בסיס הכינוי לשליטי ימי קדם: שלושת המלכים וחמשת הקיסרים.
ספרים בעלי גוון פוליטי שנמצאים בידיים פרטיות נתפסו אף הם איום בעיני לי סה, מאחר שהם מעודדים מתיחת ביקורת על הממשל, ומלבים שיח מרדני. לגישתו היו בקטגוריה זו כל ספרי ההגות, מלבד ספרים בנושאי רפואה, חקלאות וניבוי. לי סה גרס כי ספרים בעלי אופי פוליטי צריכים להימצא ברשות הממשל בלבד, וכי גם הכשרת הוגים פוליטיים צריכה להיות בשליטת המדינה. לפיכך כתב הוא עצמו בשנת 213 לפנה"ס את הצו המורה על השמדת הרישומים ההיסטוריים והספרות, בכללם טקסטים קונפוציאניים שלתפיסתו היו הרסניים לרווחת המדינה. במסגרת מאורעות "שריפת הספרים וקבירת הקונפוציאנים" (焚书坑儒) שהוביל, אף נקברו בעודם בחיים 460 מלומדים קונפוציאנים בבירת האימפריה, עקב התנגדות לצו. כדי לייצר הרתעה, הופצה הידיעה על המאורעות הופצה ברחבי האימפריה, ונידונים רבים סולקו אל אזורי גבול ואל אזורי החומה הגדולה.
בנו של הקיסר, פֿוּסוּ (扶蘇), עוד העז למחות על נוקשותו של שלטון אביו, וזה בתגובה הגלה אותו לצפון תחת פיקוחו של המצביא מֶנְג טְייֵן (蒙恬), והטיל עליו להדוף את הברברים, ולעסוק בבניית החומה הגדולה.
מותו של הקיסר וחילופי השלטון
בשנת 210 לפנה"ס חלה צ'ין שה-חואנג בעת חזרה ממסע מחוץ לצ'ין, ומת במהלך המסע. לפני מותו הכתיב הקיסר צו בו נתן הוראות לגבי קבורתו ואף הורה להעביר את הפיקוד על הצבא למנג טיין. מאחר שמנג טיין שימש כל העת בשירותו של הנסיך הבכור פֿוּסוּ עת היה זה בגלותו בצפון, משמעות ההוראה הייתה שהכוח בפועל, ועמו השלטון, עוברים לידי פֿוּסוּ. אולם הקיסר מת לפני שהמכתב ניתן בידי שליח, וכך נשאר הצו בידיו של בידי הסריס הראשי גָ'או גָאו (趙高), אשר ביחד עם לי סה ליווה אותו במסעו. ג'או גאו היה מסוכסך עם משפחתו של מנג, כך שהיו לו את כל הסיבות לסכל את הגעתו לעמדות כוח, וכך החל מיידית לסכל את עלייתו לשלטון של פֿוּסוּ ולפעול להמלכת תלמידו שלו: הנסיך חוּהָאי (胡亥), בנו הצעיר של הקיסר והיחיד מבין בניו שליווה את הקיסר במסעו האחרון. הוא פנה לשכנע את חוהאי לתפוס את המלוכה בטענה כי עם עלייתו לשלטון של פֿוּסוּ, ימצא עצמו חוהאי ללא נחלה משלו, אולם זה לא מיהר לקבל על עצמו את התפקיד. בצניעות קונפוציאנית סירב חוהאי בתואנות שונות לקבל את המלוכה, ביניהן העובדה שאביו עצמו לא חילק נחלות ועמדות שלטוניות לבניו, שיש לכבד את האח הבכור ושהאבל על אביו עוד לא הסתיים, אולם ג'או גאו הדף את טענותיו, והאיץ בו לפעול כל עוד הזמן מאפשר זאת.
עם החזרה לעיר הבירה, שמרו השלושה בסוד את דבר מותו של הקיסר, בעוד ג'או גאו מסתיר את מכתבו האחרון של הקיסר הראשון שיועד לפֿוּסוּ והופקד בידיו. לי סה וג'או גאו שכנעו את פֿוּסוּ כי הקיסר הוציא צו שמורה לו להתאבד, וממנה במקומו את הנסיך חוהאי ליורש עצר. היו בין יועציו של פֿוּסוּ שחשדו כי הצו מזויף, ביניהם גם מנג טיין, אולם פֿוּסוּ בחר בהתאבדות, בין אם מתוך תמימות או מתוך הבנת הסיכון שבהתנגדות. כך עלה לשלטון הנסיך חוהאי, בתור הקיסר צִ'ין אָר שְׁה (229-207 לפנה"ס), מנג טיין נעצר, ג'או גאו מונה למנהל הראשי של הארמון ולי סה שמר על משרתו בראשות הממשלה.
התרחקות מהקיסר
במהלך כהונתו החמיר הקיסר צ'ין אר שה את הענישה, החליף את ראשי הממשל באנשיו, ויזם מפעלי בניה. החמרת הענישה וחיסול אנשי הממשל הקודם על כל משפחתם, אשר בוצעו בעצת ג'או גאו, יצרו חרדה בקרב עובדי הציבור והניעו אותם למרוד, והמיסוי הכבד ועבודות הכפיה הרבות שדרשו מפעלי הבניה יצרו אי יציבות גם בקרב הציבור הרחב. ראש הממשלה לי סה, המשנה לראש הממשלה פֶנְג צ'וּ'גִ'י (馮去疾) ואחרים ניסו לייעץ לקיסר לעכב את העבודות ולהקל את העול, אולם הקיסר סירב.
לעומת אלו, גָ'או גָאו דווקא הצליח להרחיב את השפעתו בממשל: הוא שיכנע את הקיסר החדש למנות את מקורביו למשרות בממשל, והקיסר החדש התבסס יותר ויותר על ג'או גאו עצמו, בין השאר משום שראה בו מורו ומחנכו. עם הזמן ג'או גאו אף הצליח להשתלט לגמרי על הגישה לקיסר: הוא שיכנע את הקיסר כי גילו הצעיר וחוסר ניסיונו עלולים להביך אותו אל מול השרים ולשדר חולשה, וכפתרון הציע לו להסתגר בארמון ולקבל החלטות רק לאחר התייעצות עם ג'או גאו עצמו, המנוסה ממנו בענייני החוק. לג'או גאו היה אינטרס מובהק בכך: רבות מן ההוצאות להורג עליהן הורה ג'או גאו היו כאלו שבוצעו מטעמי נקמה אישית בלבד, והוא חשש כי הדברים יגיעו לידיעתו של הקיסר במסגרת פגישותיו עם שריו.
עם התבססותו בארמון ועם ניתוק הקיסר מן השרים נודע לג'או גאו שלי סה אינו רואה בעין יפה את ההתפתחויות בחצר הקיסרית, והוא פנה להיפטר מן ההתנגדות. ראשית עודד את לי סה להטיף לקיסר בנוגע לטיפול שגוי בפורעי חוק, בטענה שהוא עצמו אינו בעל סמכות מספיקה לשכנע את הקיסר בנושא. לאחר מכן, מאחר שהקיסר הפסיק לפגוש את שריו, התנדב ג'או גאו לעדכן בחשאי את לי סה כאשר הקיסר פנוי, כך שיוכל לבוא אליו. ואכן עידכן ג'או גאו את לי סה, אך הקפיד לעשות זאת בתזמונים שהביכו את הקיסר והציגו אותו כמי שתמיד מתבטל. מאחר שהקיסר ייחס את התזמונים המשפילים ללי סה עצמו, פיתח טינה כלפיו, וג'או גאו ניצל את ההזדמנות, ובהתייעצויות ביניהם ליבה את האיבה של הקיסר: הוא הציג את לי סה כשותף בקנוניות, כמשתף פעולה עם מורדים ממדינת מוצאו בדרום, וכרודף שררה על חשבון הקיסר. הקיסר השתכנע, אולם את הטענות לגבי שיתוף פעולה עם מורדים החליט לבדוק על ידי שליחת חוקרים למפקדה בדרום בו שימש לִי יוּאוּ, בנו של לי סה, כמפקח.
לי סה גילה את דבר החקירה, הבין את המזימה של ג'או גאו, ומיהר לשלוח לקיסר מזכר שתוקף ישירות את ג'או גאו ומזהיר משאיפותיו, מחמדנותו, ומהשתלטותו על כס השלטון. אולם הקיסר הגן בלהט על ג'או גאו, טען כי מדובר באדם ישר ומבריק שהוא עצמו קידם על בסיס כישוריו, ולבסוף, מתוך חשש שלי סה יפעל נגדו, אף שיתף את ג'או גאו בכתב ההאשמות. ג'או גאו ניצל את הסיטואציה הציג עצמו כמכשול האחרון בדרכו של לי סה להשתלט על המלוכה, וטען כי זו הסיבה שלי סה מעוניין להיפטר ממנו. הקיסר השתכנע, והפקיד את ג'או גאו לטפל בעניינו של לי סה.
כאשר שבו חוקריו של הקיסר מהדרום עם הידיעה כי לי יואו נהרג על ידי המורדים, היה לי סה כבר במעצר, וג'או גאו מיהר לפזר אותם איש לדרכו.
מותו
במסגרת חקירותיו של ג'או גאו את לי סה בשנת 209 לפנה"ס, הושמו לי סה וכל קרובי משפחתו עד דרגה שלישית במאסר בעוון בגידה. במצב זה היה גָ'או גָאו חופשי לענות את לי סה, והוא התעלל בו עד שהודה בפשע. מאוחר יותר לי סה ניסה לשלוח מזכר לקיסר שבו הוא מציין את תרומתו הנרחבת לממשל צ'ין וטוען שאם אלו אינם חטאים, אז הרי הוא חף מפשע. אולם ג'או גאו הנחה את הסוהר שקיבל את המזכר לזרוק אותו, מאחר ש"אסירים אינם רשאים להגיש מזכר לקיסר".
לפני גזירת עונשו, הקיסר שלח חוקרים לאמת את ההודאה של לי סה. ג'או גאו התכונן לכך מראש, ובכל התקופה שקדמה להגעתם שלח את אנשיו להתחזות לחוקרים ולתשאל את לי סה, ואם התכחש להודאתו וניסה להיצמד לאמת הם היו מכים אותו. כאשר הגיעו חוקריו של הקיסר לבסוף, חשב לי סה שמדובר שוב בחוקרים שיכו אותו, ושוב הודה באשמה. הקיסר מצדו קיבל בשמחה את כתב ההודאה ופסק הדין, ושיבח את ג'או גאו על שהציל אותו מבגידה של ראש הממשלה.
בשנת 208 לפנה"ס הטיל גָ'או גָאו על לי סה את חמשת העונשים (קעקוע פנים, כריתת אף, כריתת רגל, סירוס והוצאה להורג), וכדי להגדיל את הסבל, נידון גם בנו השני לגורל זהה. עם תום העינויים, בוצעה ההוצאה להורג בטכניקת חיתוך מותן (腰斩) במרכז השוק של צ'ין. לאחר מכן אף חיסל את כל קרובי משפחתו עד דרגה שלישית. כך מצא לי סה את מותו בעונשים שהוא עצמו קבע בחוק. על פי רשומות ההיסטוריון, מילותיו האחרונות של לי סה לבנו השני היו: "הלוואי שיכולתי שוב ללכת איתך לקחת את הכלב החום ולצאת מהשער המזרחי של שָׁאנְג צָאי לרדוף אחר הארנבת הערמומית. אך איך הדבר ייתכן?".
לאחר מותו של לי סה מונה תחתיו ג'או גאו לראש הממשלה. הוא המשיך לבודד ולהחליש פסיכולוגית את הקיסר השני, עד שלבסוף הורה לו להתאבד ולקח לעצמו את השלטון. אולם עקב סימנים מבשרי רע וחוסר שיתוף פעולה של השרים ויתר לבסוף על השלטון, והעביר אותו לדְזְה יִינְג, אחיו הצעיר של הקיסר הראשון. דזה יינג, שהבין את הסיכון, וידא שיתנקשו בג'או גאו, ואף חיסל את כל קרובי משפחתו עד דרגה שלישית. שלושה חודשים לאחר מכן כבר נכנעו הקיסר ומשפחתו לצבאו של לְיוֹ בָּאנְג, מייסד שושלת האן, והושמו במעצר, ובהמשך חוסלו כולם על ידי יריבו, שְׂיָאנְג יוּ', וכך בא הקץ על שושלת צ'ין.
הישגים
כחסיד של מערכות שלטון הביורוקרטיות, נחשב לי סה גורם מרכזי ביעילות שושלת צ'ין ובהצלחת כיבושיה הצבאיים. הוא גם יצר בשיטתיות סטנדרטיזציות ואיחד את המטבע בסין לאחר האיחוד המדיני. בנוסף הוא סייע להתפתחות השפה הסינית הכתובה בכך שהכריז על כתב החותם הקטן, שכבר היה בשימוש בשושלת צ'ין, ככתב הסטנדרטי הקיסרי. במסגרת תהליך זה, נאסר על ביצוע שינויים בגליפים של הכתב ששימש את שושלת צ'ין, וכן נאסר על שימוש בכתבים שונים מהאזורים השונים שנכבשו, ובכללם כתב החותם הגדול על גרסאותיו השונות, שהיה נפוץ בתקופת שושלת ג'ואו. מהלך זה יצר השפעה מאחדת על התרבות הסינית באלפי שנים לאחריו. לי סה היה גם מחברו של הצָאנְגְגְ'יֵה-פְּייֵן, ספר הלימוד הראשון בשפה הסינית שחלקים ממנו עדיין קיימים.
לי סה היה גם מעורב בקביעת הכינוי הקיסרי, אם כי ההצעה שלו ושל השרים האחרים "הקיסר הגדול" לא התקבלה, והקיסר עצמו הגה את הכינוי "שה חואנג".
בנוסף לאלו, ידוע לי סה כמי שעיצב את הכתובת על חותם ירושת הממלכה - החותם הקיסרי של צ'ין, שגולף מהבי (חישוק ג'ייד טקסי) של אדון חה, הפך לסמל מרכזי לשלטון באימפריה הסינית, ועבר בין שושלות סין עד שאבד במאה ה-10, בין שושלת טאנג לשושלת מינג. בכתובת על החותם, שנחרטה בפועל על ידי סוּן שׁוֹאוּ נכתב בכתב החותם הקטן "קבל את מנדט השמיים כמו גם חיים ארוכים של שגשוג נצחי".
תדמית היסטורית
סְה-מָה צְ'ייֵן מציין כי בימיו רווחה תפיסה עממית של לי סה ככזו של שר נאמן שחייו הסתיימו בצורה אכזרית, אולם מחקרו ל"רשומות ההיסטוריון" העלה דמות אחרת: דמותו של אדם רודף כבוד וחנפן, אכזרי בחוקיו וחסר כבוד לסדרי העברת השלטון, שבמקום לכוון את שליטיו לעשיה נכונה, הרביץ את משנתו רק לאחר שנתן לדברים להידרדר. לתפיסתו של סְה-מָה צְ'ייֵן הוא אינו ראוי להיקרא שר נאמן.
אן בריגס
ראשית חייה
בריגס נולדה בטוטון, ביסטון, נוטינגהאמשייר, ב-29 בספטמבר 1944. אמה נפטרה משחפת כשהייתה צעירה. אביה, אלברט, נפצע קשה במלחמת העולם השנייה, והיא גודלה בטוטון על ידי דודתה הילדה ובעלה ביל, שגידלו גם את אחותה הצעירה של הילדה, בריל, ובתם שלהם בטי.
בשנת 1959 נסעה בריגס בטרמפ עם חברתה לאדינבורו. הן נשארו לילה אצל ארצ'י פישר, שהיה באותה תקופה מוזיקאי בולט בתחיית הפולק בסקוטלנד, ובאמצעותו פגשה את ברט יאנש, שרק החל להלחין את שיריו שלו. המפגש בין יאנש ובריגס הובילה למערכת יחסים שנמשכה מספר שנים, וכללה גם שיתוף פעולה מוזיקלי נודע.
בשנת 1962, קונגרס האיגוד המקצועי, ארגון גג של איגודי עובדים בריטיים, העביר את החלטה 42, שנועדה לעודד פיתוח פעילות תרבותית מחוץ ללונדון. כדי ליישם החלטה זו, התמנה המחזאי ארנולד וסקר למוציא לפועל של התכנית, ובהפקתה השתתפו גם צ'ארלס פרקר, המחזאי הקומוניסט יואן מק'קול ול. "ברט" לויד (שניהם הקימו את מועדון הפולק הראשון, Ballads and Blues). הקבוצה כינתה את עצמה מרכז 42. מרכז 42 ארגן סיור ברחבי בריטניה במטרה לקיים ערבי כישרונות מקומיים בכל מקום שיתאפשר.
בנוטינגהאם, שמע במקרה יואן מק'קול את בריגס שרה את Let No Man Steal Your Thyme ו-She Moves Through the Fair. הוא ניגש אליה והזמין אותה מיד להופיע על הבמה באותו לילה. כך הפכה בריגס לחברה מלאה בסיבוב ההופעות של מרכז 42. היא הקליטה את אותם שני שירים באלבום שהוקלט בשידור חי באדינבורו בהמשך השנה. במהלך סיבוב ההופעות החליטה בריגס לעזוב את בית ילדותה, ארבעה שבועות לפני יום הולדתה השמונה עשרה. להבטחת פרנסתה, העסיק אותה מרכז 42 בעבודה אדמיניסטרטיבית במשרדיהם, והיא הייתה אמונה על הקשר עם תיאטראות וגלריות. עד מהרה רכשה בריגס את הקשרים שהיו דרושים לה כדי להמשיך בקריירה מוזיקלית משלה.
ראשית קריירת מוזיקת הפולק
בריגס הופיעה במועדוני הפולק העיקריים שהפכו אז למפורסמים: טרובדור (לונדון), ה'סקוטס הוז' ומקומות שונים שניגנו מוזיקה אירית. בשלב זה, הדגש במקומות כאלה היה על מוזיקה עממית אינסטרומנטלית, ושירה נחשבה כהפוגה בין המנגינות. כריסטי מור הצעירה שמעה את בריגס וקיבלה ממנה השראה לתת דגש רב יותר במוזיקה שלה על שירה ולא על נגינה אינסטרומנטלית. בריגס ויאנש התגוררו יחד בסקוואט בארל'ס קורט בלונדון, לפני שעברו יחד לבית בסומלי רואד, שם התגוררו ג'ון רנבורן ומוזיקאי פולק אחרים. יאנש ובריגס היו דומים זה לזה, ולעיתים קרובות טעו לגביהם כי מדובר באח ואחות. בריגס לימדה את יאנש את שיר העם Blackwaterside אותו הקליט באלבומו של ג'ק אוריון בשנת 1966.
קריירה מוקדמת
השירים המוקלטים הראשונים של בריגס הוקלטו במסגרת אלבום נושא בשם The Iron Muse, שיצא על ידי Topic Records בשנת 1963. בערך בתקופה זו, בריגס נכנסה למערכת יחסים עם גבר סקוטי שכונה "גארי הקשת", שהתגלה כפוגעני ואלים. היא חולצה מהיחסים האלה על ידי היימיש הנדרסון, שנתקל בה בטעות והזמין אותה להצטרף ללואי קילן, דייב סברבריק ופרנקי ארמסטרונג לפרויקט הקלטות. שיתוף הפעולה ביניהם הוליד את האלבום The Bird in The Bush.
במהלך סיבוב הופעות באנגליה פגשו חברי להקת The Dubliners האירית את בריגס, וסברו כי תהיה שותפה מוזיקלית מושלמת לג'וני מויניהן, זמר פולק אירי שהכירו מדבלין. בשנת 1965 הם ליוו אותה לאירלנד, ובמשך ארבע השנים הבאות בילתה שם מדי קיץ, כשהיא נוסעת בעגלה רתומה לסוסים, ושרה בערבים בפאבים מקומיים. במהלך חודשי החורף היא התפרנסה מהופעות במועדוני פולק באנגליה. בזמן שבילתה באירלנד נחשפה לשירת הסולו של סגנון ה-Sean-nós, שנפוץ בשיריהם של אמני הפולק האיריים. לסגנון זה נודעה השפעה על שירתה המאוחרת של בריגס, ששילבה אותו עם אלמנטים מן הפולק האנגלי.
אופייה הפרוע של בריגס היה ידוע לשמצה בסצנת הפולק. באותה תקופה התרבו סיפורים על התנהגותה משולחת הרסן, כמו דחיפת מויניהן ואנדי אירווין מראשה של ערימת חציר. בהזדמנות אחרת קפצה בריגס לים במאלין הד, דונגל, כדי לרדוף אחר כלבי ים. בפרק של פולק בריטניקה (סדרה דוקומנטרית על מוזיקת פולק בריטית ששודרה ב-2006) נזכר ריצ'רד תומפסון שהוא פגש את בריגס רק פעמיים, ובשני המקרים היא הייתה שיכורה ומחוסרת הכרה.
בשנת 1966 הקימו ג'וני מויניהן ואירווין את להקת Sweeney's Men ובריגס הצטרפה אליהם לסיבובי הופעות ולמדה לנגן בבוזוקי, שהיה כלי נדיר באותה תקופה בבריטניה ואירלנד. היא כתבה את Living by the Water, שהיה אמור להופיע באלבומה משנת 1971, כשהיא מלווה את עצמה בבוזוקי.
כוכבת בעל כורחה
מפיק הפולק ג'ו לוסטיג, שהחתים את להקת פנטאנגל בשנת 1968, החתים כעבור זמן קצר גם את בריגס. היא הופיעה יחד עם קבוצת הפולק-רוק COB ('הלהקה המקורית של קלייב') באולם הפסטיבל המלכותי בשנת 1971. באותה שנה הקליטה בריגס אלבום שנשא את שמה, Anne Briggs, שיצא בהוצאת Topic. האלבום כלל בעיקר שירים עם קטעי פולק של בריגס, ללא ליווי מוזיקלי. מויניהן ניגן בוזוקי ברצועה אחת. מאוחר יותר באותה שנה הוציאה בריגס אלבום שני בשם The Time Has Come. הוא יצא ב-CBS, ובריגס ביצעה בו שירים משלה בליווי גיטרה אקוסטית. האלבום כולל את השיר של מויניהן, Standing on the Shore, שהוקלט בעבר על ידי Sweeney's Men. מכירות האלבום השני היו גרועות והוא הושמט מהקטלוג של CBS. האלבום הופק מחדש בשנת 1996.
השפעה
שורת הלחן מגרסתה של בריגס לשיר Willie O Winsbury שימשה את להקת Fairport Convention כבסיס לשירם הידוע Farewell, Farewell, שנכלל באלבום Liege and Lief משנת 1969.
קבר עזרא הסופר
קבר עזרא (בערבית: العزير; תעתיק עברי: אלעזיר) הוא אתר בעיראק לחופו המערבי של נהר חידקל, שעל פי האמונה העממית היה מקום קבורתו של עזרא הסופר. סביב הקבר צמח יישוב ששמו "אל-עוּזֵיר".
היסטוריה
ידוע היה שבלילות מסוימים היה עולה אור מקבר עזרא. בחיבורו על אתרי עלייה לרגל, כתב יאסין אל-ביקאוי (המאה ה-11) שהאור יורד על הקבר. סוחרים יהודים בין המאות ה-11 וה-13 שעסקו במסחר בהודו, לעיתים קרובות ביקרו בקברו בדרכם למצרים. הנוסע היהודי המפורסם בנימין מטודילה ביקר ב"קבר עזרא הכהן" בשנת 1170 לערך ותיעד את המנהגים והטקסים של היהודים והמוסלמים במקום ("מסעות ר' בנימין", עמ' מח). המשורר הנוסע יהודה אלחריזי ביקר בקבר בשנת 1215 וסופר לו על רועה שנגלה אליו בחלום מקומו של הקבר, 160 שנה קודם לכן. אלחריזי, לאחר שסיפר שבתחילה החשיב את הדיווחים על אורות העולים מן הקבר כבדיוניים, טען שבביקורו ראה אור בשמיים שהאיר את החשיכה וקיפץ לימין ולשמאל, ממערב למזרח. רבי פתחיה מרגנסבורג נתן דיווח דומה לזה של אלחריזי, על גילוי הקבר.