cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחיר הנפט
קריסת מחירי הנפט (2020)
עקב מגפת הקורונה הוטלו ברוב מדינות העולם מגבלות על טיסות, ריחוק חברתי, הסגר, עוצר וביטול אירועים. גורמים אלה הובילו לירידה משמעותית במחיר הנפט. על פי סוחרי הנפט, ירידה זו חדה יותר מזו שחוו במשבר הכלכלי העולמי (2008). במקביל החלה מלחמת מחירי הנפט בין ערב הסעודית לרוסיה (2020). קריסת המחירים הייתה חלק מהמשבר הכלכלי-עולמי.
ב-6 במרץ 2020 ירד הביקוש לנפט ל-4.5 מיליון חביות ביום פחות מהתחזיות, ומחיר הנפט הגולמי ירד ל-42.10 דולר לחבית. הירידה נמשכה, וב-8 במרץ המחיר היה 30 דולר לחבית. מחיר זה אינו מכסה את עלויות הייצור, וגרם לקשיים אצל יצרני נפט בבריטניה, ברזיל, ניגריה, ונצואלה וקנדה.
ב-20 באפריל 2020 נרשם לראשונה בהיסטוריה מחיר שלילי לחוזים עתידיים על נפט בארצות הברית, עקב ביקוש גבוה להתקני אחסון עבור עודפים גדולים של נפט שיוצר. בארצות הברית נרשמה תפוסת שיא של 57% מהתקני האחסון, וגם מדינות נוספות נתקלו בבעיה של מחסור בהתקני אחסון נפט עבור עודפי הייצור.
בניתוח הגורמים לירידת המחיר נמצא כי 69% מהנפט בארצות הברית משמש לתחבורה, 25% לתעשייה והשאר לצרכים אחרים. בנוסף לדלק לתחבורה נרשמה ירידה דרסטית גם בביקוש לדלק מטוסים, שהשפיעה אף היא על מחיר הנפט.
מחיר הנפט בישראל
מחיר הנפט בישראל נקבע על ידי משרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים.
מחיר הבנזין לצרכן בתחנות הדלק מורכב מן הרכיבים הבאים:
מכרז מחיר שני
מכרז מחיר שני או מכרז ויקרי הוא סוג של מכירה פומבית 'במעטפות סגורות' (כלומר, אף מתמודד לא רואה את ההצעות שהגישו מתמודדים אחרים). המנצח במכרז הוא מי שהגיש את ההצעה הגבוהה ביותר. בניגוד למכירה רגילה המנצח לא משלם את ההצעה שלו אלא את ההצעה השנייה בגובהה.
ניתוח המכרז נעשה לראשונה על ידי ויליאם ויקרי מאוניברסיטת קולומביה, שלימים זכה בפרס נובל לכלכלה, בשנת 1961. אולם, מכרזים מסוג זה היו בשימוש עוד קודם לכן, בפרט על ידי אספני בולים, כבר בשנת 1893. היתרון של מכרז בשיטה זו הוא שהאסטרטגיה השלטת של כל משתתף היא להציע את המחיר הקרוב ביותר לשווי האמיתי של המוצר עבור אותו משתתף.
תכונות המכרז
כאמור המכרז גורם לכך שהאסטרטגיה השלטת של קונים היא להגיד את האמת, כלומר להציע את השווי האמיתי של המוצר עבורם. בשפה מתמטית ניתן לומר כי עבור קונה i, אם השווי האמיתי עבורו הוא v_i והצעתו תסומן על ידי b_i, אזי האסטרטגיה השלטת (באופן חלש) עבורו תהיה להציע b_i=v_i.
הוכחה
נסמן v_i כשווי של המוצר עבור קונה i ו-b_i כהצעה של קונה i. בכל מקרה שבו b_i היא לא ההצעה הגבוהה ביותר, התועלת של i היא 0, כי הוא לא זוכה במכרז. בכל מקרה שבו b_i היא ההצעה הגבוהה ביותר, התועלת של i היא שווי המוצר עבורו פחות סכום ההצעה השנייה בגובהה (ההצעה הגבוהה ביותר מבין ההצעות של המשתתפים האחרים).
נסתכל על שלוש אסטרטגיות אפשריות עבור הקונה i:
נראה שהאסטרטגיה של אמירת האמת שולטת על שאר האסטרטגיות, קרי עדיפה או שווה אליהן תמיד:
חסרונות
למרות היתרונות שצוינו יש למכרז מסוג זה מספר חסרונות:
שימושים
ניתן לראות שבמקרים רבים, למשל במודל רשת זרימה, מכניזם זה יהיה האופטימלי מבין כל אסטרטגיות הפעולה לבחירת הניתוב. באלגוריתמי שיווק מקוון מודרניים (למשל של מערכת Google או Yahoo!) נעשה שימוש במכניזמים מבוססי VCG.
דוגמה שלילית לשימוש במכרז מחיר שני
שימוש מעניין בשיטת מכרז זו בצורתה הבסיסית אירע בשנת 1990 בניו זילנד. ממשלת ניו זילנד החליטה למכור רישיונות לשימוש בתדרי רדיו. מפני שלא היה ניתן להעריך באופן ברור את שווי הרישיון לשימוש בתדרי רדיו ועל מנת לעודד את המשתתפים להציע את ההצעות הקרובות ביותר לשווי האמיתי הוחלט להשתמש בשיטת מכרז מחיר שני. במכרז לא הוכנס מחיר מינימום במטרה לעודד ריבוי הצעות. מכיוון שכמות המתעניינים הייתה קטנה יחסית נוצר מצב אבסורדי בו אדם שהציע שבעה מיליון דולר ניו זילנדי (NZD) עבור תחום תדרים מסוים קיבל אותו במחיר של 5000 דולר בלבד. אדם אחר הציע מאה אלף דולר ושילם 6 דולר בלבד. מבחינה תאורטית אמנם אין כל סתירה וייתכן כי בשיטות מכרז אחרות לא היו מושג ערך גבוה בהרבה אולם מבחינה ציבורית ותקשורתית נעשה נזק.
מסלול המרוצים מידן
מסלול המרוצים מידן הוא מסלול מרוצים בדובאי באיחוד האמירויות הערביות. היציע באורך של יותר מקילומטר, ויכול להכיל למעלה מ-60,000 צופים.
מידן נפתח ב-27 במרץ 2010, במקום מסלול המרוצים נאד אל שיבא. הוא כולל מוזיאון מרוצי סוסים, גלריה, מלון חמישה כוכבים ומסלול גולף בן תשעה גומות. כאשר אינו בשימוש למרוצים הוא משמש כמרכז עסקים וכנסים. המסלול שימש גם כמקום צילום לסרט "סטארטרק: אל האינסוף".
יציע מידן
מסלול המרוצים מידן כולל את מרינת מידן, מלון חמישה כוכבים הראשון בעולם עם 285 חדרים, שני מסלולי מרוצים והיציע, המורכב מבית מלון, מסעדות, מוזיאון מרוצים ו-72 סוויטות לאירוח לאורך כל השנה. יש בו 2,400 מטר מסלול מרוץ דשא ליד שמאל ומסלול באורך 1,750 מטר לשמאליים. הוא פועל מנובמבר עד מרץ וכולל אתגר מרוצי חורף, קרנבל המרוצים הבינלאומי של דובאי וליל גביע העולם של דובאי. גביע העולם בדובאי הוא יום המירוץ היקר בעולם עם למעלה מ-26.25 מיליון דולר ארצות הברית לכספי פרסים.
רובע מסלול המרוצים תופס 67 מיליון רגל רבוע. עם זאת, השטח הכולל של מידן סיטי הוא 200 מיליון רגל. הוא מחולק לארבעה תת-מחוזות: מסלול המרוצים מידן, מטרופולין מידן, אופקי מידן ופארקי מידן גודולפין. מידן נקשרת למוחמד בן ראשיד אל מקטום, סגן נשיא איחוד האמירויות וראש הממשלה ושליט דובאי.
ליידי גאגא הופיעה במקום ב-10 בספטמבר 2014 כחלק מסיבוב ההופעות העולמי שלה, ArtRave: The Artpop Ball, לתמיכה באלבום האולפן השלישי שלה Artpop. מסלול המרוצים גם אירח קונצרטים של אלטון ג'ון, סנטנה, קיילי מינוג, ג'נט ג'קסון וסיה.
חמשת היסודות
חמשת היסודות (בסינית מפושטת: 五行, פין-יין: wǔxíng) הוא מושג טרום מדעי שמקורו בסין העתיקה. חמשת היסודות מכונים לעיתים גם חמש התנועות. חמשת היסודות המדוברים הם: עץ, אש, אדמה, מתכת, ומים. לפי הפילוסופיה הסינית, מדובר בחמישה אופנים בהם בא לידי ביטוי הצ'י. חמשת היסודות משלימים זה את זה, ומייצגים את האפשרויות הקיימות בטבע, באופי האדם, וביקום.
לפי הפילוסופיה, חמשת היסודות מהם בנוי מעגל החיים הם: אש, מים, עץ, מתכת, ואדמה. כל יסוד בונה ומזין את הבא אחריו. בלשון ציורית ניתן לתאר את המעגל כך: המים מצמיחים עץ, העץ הוא חומר גלם ליצירת אש, האש יוצרת אפר ואדמה, בעמקי האדמה נוצרת מתכת, המתכת בעמקי האדמה מחזיקה את מי התהום להמשך צמיחת העץ, וחוזר חלילה.
חמשת היסודות מייצגים תהליך שבו משתנה האנרגיה ממצב אחד לשני, בו יסוד אחד הוא מזין את היסוד שאחריו ומוזן מזה שלפניו. קיימים שני סוגי מעגלים בתהליך:
קרתגו (פירושונים)
{{פירושונים|* קרתגו – במקור "קרתחדשת", העיר המרכזית של הכנענים במערב הים התיכון, ממנה יצאה אימפריית קרתגו
ראו גם
}}
נמר
נמר (שם מדעי: Panthera pardus) הוא מין של יונק טורף-על ממשפחת החתוליים השייך לסוג פנתר והוא מבין הקטנים שבבני סוגו, גדול רק מנמר השלג.
הנמר שוכן בסוואנות, מדבריות, מורדות הרים ויערות שונים לאורך אפריקה ודרומה של אסיה והוא מצוי בסכנת הכחדה. נמרים נצפו גם בישראל לאורך השנים, אף שכיום לא ברור אם שרדו נמרים בטבע.
טקסונומיה
התפוצה הרחבה והשוני הרב בין אזורי מחייתו של הנמר גרמו להיווצרות תת-מינים שונים של הנמר. מרבית תת-המינים חיים באסיה בשל הסביבה המגוונת בה:
אנטומיה
גופו של הנמר מכוסה פרווה בגוון צהוב, והוא מנומר בחברבורות מעוגלות וטבעתיות כהות רבות בגבו ומשני צידי גופו. בטנו וחזהו בהירים. גוני פרוותו מסווים אותו, וקשה לגלותו כשהוא מסתתר בסבך הצמחייה. גופו שרירי וזנבו ארוך יחסית לגופו. לעיתים מופיעים נמרים הידועים כפנתרים שחורים בעלי מלנין כהה לאורך גופם ובמספר מקרים הוא חום כהה בעל חברבורות בולטות.
אורך גוף הנמר עד 2.2 מטר, אורך זנבו עד 1.2 מטר ומשקלו כ-30–90 ק"ג. ממדים אלו תלויים בתת-המינים, שהגדול שבהם הוא נמר הודי שהפרט המתועד הגדול ביותר ממנו הגיע לאורך 262 ס"מ. הפרט הכבד ביותר שתועד היה נמר אפריקני שמשקלו היה 92 ק"ג. כמו במרבית הפנתרים הזכרים גדולים יותר מהנקבות.
התנהגות
הנמר בעל תפוצה נרחבת לאורך אפריקה ואסיה והוא שוכן ביערות, ערבות, הרים ושטחים סלעיים. הוא מטפס היטב על עצים, בעל זינוק וקפיצה מוצלחת ובעל אינסטינקטים מהירים להפליא. כל אלה עוזרים לו להיות טורף מוצלח ביותר, ההורג את טרפו ביעילות בנשיכה חזקה בעורפו או גולגולתו או שנושכו בגרונו ומחכה שייחנק. לרוב הנמרים פעילי לילה הצדים לבדם ולא משתפים פעולה, אף לא בין אחים.
הנמר ניזון ממגוון בעלי חיים בגודל שבין חולדה לאיילנד ענק במשקל 900 ק"ג. הטרף העיקרי שלו כולל פרסתנים בינוניים או פרימטים, אחריהם הוא רודף אף בין העצים. עם זאת הוא ניזון גם ממכרסמים, זוחלים ואף מדגים ומגוון בכמות קטנה בכמה זרעי צמחים.
הנמרים אינם אוכלי אדם טבעיים אך קרו מספר תקיפות נמרים לטריפת אנשים או חיות משק. בכמה אזורים בהודו ונפאל נמרים נקלעים לקונפליקט גבוה עם אנשים ואף טורפים אנשים ותקיפות נוספות נרשמו ממרכז אסיה, סין ומאפריקה שמדרום לסהרה.
הנמר נוטה לגרור את טרפו אל בין העצים הגבוהים כדי שטורפים אחרים כמו אריות, טיגריסים וצבועים לא יחטפו את מזונו. לנמר בוגר אין טורפים טבעיים למעט האריה והטיגריס אך הוא יכול להיהרג גם בתחרות עם צבועים, כלביים כמו הדהול והזאב, בבונים, פיתוניים, דוביים ותנינים. טורפים קטנים יותר ייטרפו לעיתים בטריפה תחרותית.
הנמרים הם מינים יחידאים וטריטוריאליים המסמנים את תחום מחייתם בשתן, בגללים, בשאגות ועוד. הזמנים היחידים בהם נמרים ייראו יחדיו הוא בעונת הרבייה או כשנקבה מטפלת בגוריה, ללא עזרת הזכר.
רבייה
עונת הרבייה של הנמר היא בקיץ. ההיריון נמשך כשלושה חודשים ובסופו ממליטה הנקבה שניים עד שישה גורים במאורה. הגורים פוקחים את עיניהם כעבור שבוע. האם מגדלת אותם עד לגיל שנה וחצי.
הנמרה מקפידה להעביר את הגורים ממקום מסתור אחד למשנהו בתכיפות גבוהה בחודשי חייהם הראשונים כדי לגונן עליהם מטורפים ומנמרים יריבים. תקופת ההנקה נמשכת כשלושה חודשים, ומעט לאחר מכן מתלווים הגורים אל האם לציד, כשהיא צדה עבורם חיות קטנות, עליהם הם מתרגלים לצוד. כעבור 15 עד 20 חודשים האם נוטשת ומרחיקה אותם ואז היא יכולה להתרבות שוב. הנמרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים.
תפוצת הנמר בארץ ישראל
בארץ ישראל ידוע כי חיו ארבעה תת-מינים של נמרים בטבע:
עכסן מרכז-אמריקאי
עכסן מרכז-אמריקאי (שם מדעי: Crotalus simus) הוא מין מהסוג עכסן החי בטבע במקסיקו ובאמריקה המרכזית ומכאן שמו. לעיתים הוא נחשב לתת-מין של עכסן דרום-אמריקאי.
תיאור
העכסן בעל פנים מעוגלות וקצרות ולשון ארוכה באמצעותה הוא מרחרח את הסביבה. אורכו הממוצע 140-160 ס"מ אף שהגדולים ביותר הגיעו ל-180 ס"מ. הזכרים גדולים מעט מהנקבות. העכסן הוא בעל קשקשים מחוספסים וגדולים על פני גופו, צבעם אפור או צהוב. כמו רוב העכסנים קצה זנבו בעל "פעמון" באמצעותו הוא מקרקש כדי להפחיד את אויביו - בעיקר עופות דורסים, חתולים, לוטרות וראקונים. הקרקוש מזהיר את אויביו מפני היותו ארסי מאוד. מנה קטנה של ארס מנחש זה יכולה לגרום להתכווצות שרירים, בחילות והקאות, נפיחות של האזור המוכש ולעיתים גם נשירה של האיבר, אך רק לעיתים נדירות יביא העכסן למותו של אדם בריא. הנחש מעדיף לברוח מאנשים או להפחיד אותם ורק כמוצא אחרון ישתמש בארסו.
העכסן מסוגל לחוש חום על ידי גומות מיוחדות בצידי העיניים, דבר המסייע לו לאתר את מזונו: יונקים ועופות קטנים.
הוא חי ביערות פתוחים, מישורים, אזורי סלעים, מדבריות ואזורי חוף במקסיקו ממיצ'ואקאן עד וראקרוס ולאורך חצי האי יוקטן וכן במורד החוף האטלנטי וגם במרכז-אמריקה בבליז, גואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה. ייתכן שהוא מופיע גם בקולומביה אף שהוא לא נמצא בפנמה.
אינדרק פרטלסון
אינדרק פרטלסון (באסטונית: Indrek Pertelson; נולד ב-21 באפריל 1971) הוא ג'ודוקא עבר אסטוני אשר התחרה בקטגוריית המשקל הכבדה (מעל 100 ק"ג).
פרטלסון התחרה ארבע פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 1992, 1996, 2000 ו-2004. בסידני 2000 ובאתונה 2004 הוא זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג.
פרטלסון זכה בשתי מדליות כסף מאליפויות העולם בשנים 1999 ו-2003. באליפויות אירופה הוא זכה בחמש מדליות. מדליית זהב (1996), מדליית כסף (2004) ושלוש מדליות ארד (1997, 1998 ו-1999).
במהלך הקריירה פרטלסון זכה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים. כמו כן הוא זכה בתואר אלוף אסטוניה 23 פעמים במהלך הקריירה.
אברהם תרשיש
אברהם תרשיש (5 בספטמבר 1899, א' בתשרי תר"ס– 11 בינואר 1990) היה עיתונאי ופובליציסט ישראלי, מחלוצי העלייה השלישית וגדוד העבודה, ממייסדי הקיבוץ המאוחד ומאנשי אחדות העבודה על גִלגוליה השונים. שימש כעורך "מבפנים", ביטאון הקיבוץ המאוחד, והעיתונים "על המשמר" ו"למרחב", והיה ממייסדי הוצאת הקיבוץ המאוחד.
תולדות חייו
אברהם תרשיש נולד בבוברויסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), לגיטל לבית אוסובסקי ולרב יואל הכהן תרשיש. בעת מלחמת האזרחים ברוסיה נחטף לשירות בצבא הלבן, ובמסגרתו הגיע ליבפטוריה שבחצי האי קרים. הוא ערק מהצבא והצטרף לקבוצת חניכי יוסף טרומפלדור בארגון "החלוץ". הוא נסע דרך איסטנבול לארץ ישראל. והגיע ב-20 באוגוסט 1920.
בשנת 1924 נישא ליוכבד בת-רחל, חלוצה, חברת גדוד העבודה, פעילה בתחום החינוך, במועצת הפועלות, בתחום ייצוג הנשים בהתנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ובכתיבה בעיתונים "דבר", "דבר הפועלת", "מבפנים" ועוד.
בארץ ישראל הצטרף לקבוצת החלוצים סוללי כביש טבריה-צמח. חברי הקבוצה היו גרעין החלוצים אשר גייס יצחק שדה כאשר ייסד את גדוד העבודה בי"א באלול תר"ף 1920. ב-1921, משהושלמה סלילת הכביש, היה תרשיש אחראי על פירוק הפלוגה והציוד. תרשיש היה מראשוני עין חרוד, היישוב שהקימו חברי גדוד העבודה בעמק יזרעאל ליד מבוע מעין חרוד, וכן ממייסדי תל יוסף שהוקמה בסמוך. עד 1923 היה חבר מרכז גדוד העבודה. עם הפילוג בין תומכי "הקומונה הארצית" (אנשי "הגדוד") לבין תומכי "המשק" (אנשי "הקיבוץ"), עבר עם תומכי "הקיבוץ" מתל יוסף לעין חרוד, ולאחר מכן היה פעיל בהקמת הארגון הארצי קיבוץ עין חרוד. בשנת 1927 היה ממייסדי הקיבוץ המאוחד.
בשנים 1925–1926 שירת תרשיש את תנועת "החלוץ" בפולין. ב-1936 נשלח עם רעייתו לפולין ולגרמניה כנציגי "החלוץ".
תרשיש היה חבר אחדות העבודה, ועם התאחדותה עם הפועל הצעיר ב-1930 היה לחבר במפא"י. ב-1925 השתתף כציר אחדות העבודה בקונגרס הציוני ה-14 בווינה וב-1937 השתתף כציר בקונגרס הציוני ה-20 שהתקיים בציריך. היה חבר סיעה ב' ובשנת 1944 נבחר מטעם התנועה לאחדות העבודה לאספת הנבחרים הרביעית.
בשנת 1939 נמנה עם מייסדי הוצאת הקיבוץ המאוחד. בשנים 1943–1945 ערך את "מבפנים". בשנים 1950–1954 היה עורך ב"על המשמר", לאחר שתנועתו, התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון חברה לשומר הצעיר להקמת מפ"ם. כאשר מת סטלין ב-1953, ו"על המשמר" התאבל עליו, כתב תרשיש מאמרים פובליציסטיים שהיללו את סטלין והדפו את הביקורת על שיטותיו הכוחניות.
בין 1955 ל-1961 היה עורך "למרחב", ביטאונהּ של אחדות העבודה - פועלי ציון לאחר פרישתה ממפ"ם. בנוסף כתב שורה של מאמרים, בין היתר ב"דבר" וב"הפועל הצעיר" בנושאי הקיבוץ, הסוציאליזם ומקומם של היהדות והמסורת בחיי התרבות בקיבוץ. מ-1961 ואילך היה לעורך ספרותי בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתחומי ההיסטוריה, הסוציולוגיה והפילוסופיה, וערך בין השאר את כתבי יצחק טבנקין.
הכתם האדום הגדול
הכתם האדום הגדול היא סופה אנטיציקלונית (במטאורולוגיה – אזור בעל לחץ ברומטרי גבוה ומזג אוויר יציב) מתמשכת על כוכב הלכת צדק, 22 מעלות דרומית לקו המשווה שלו, שקיימת לפחות 350 שנה. הסופה גדולה מספיק כך שאפשר לצפות בה דרך טלסקופים פשוטים מכדור הארץ. הסופה נצפתה לראשונה, ככל הנראה, על ידי ג'ובאני דומניקו קאסיני, שתיאר אותה בסביבות שנת 1665.
הכתם האדום מסתובב נגד כיוון השעון, במחזור של כ-6 ימים.
גודלו של הכתם האדום משתנה ועד כה קטן ביותר מפי שניים מאז החלו המדידות. בסוף המאה ה-19 תצפיות העריכו שאורכו כ-41,000 קילומטר וצורתו הייתה אז אליפטית. ב-1979 חלפו על פני צדק החלליות וויאג'ר 1 ו-2 ומתצלומיהן עלה כי אורך הכתם כ-23,300 קילומטר. ב-1995 נמדד הכתם על ידי טלסקופ החלל האבל ואורכו הוערך ב-21,000 קילומטר. ב-2009 נמדד קוטר של 17,900 קילומטר. תצפיות חובבים העלו ב-2012 כי קצב ההתכווצות עומד על כ-933 קילומטר בשנה וכי הכתם שינה צורתו מאליפטי לעגול. במאי 2014 דווח על ידי נאס"א כי על פי תצפיות עדכניות של טלסקופ החלל האבל קוטרו של הכתם כ-16,500 קילומטר. מחקרים שהתבססו בעיקר על ממצאי הגשושית ג'ונו מצאו כי עומקו הוא כ-500 קילומטר.
פסגות העננים של הסופה נמצאות בערך 8 ק"מ מעל לפסגות העננים מסביבה.
סופות כמו הכתם האדום אינן נדירות בתוך האטמוספירות התוססות של ענקי הגז. לצדק יש גם סופות לבנות וסופות חומות, שהן פעוטות וחסרות שם. סופות לבנות בדרך כלל מכילות עננים קרים יחסית לשכבה העליונה של האטמוספירה. סופות חומות הן חמות יותר וממקומות בתוך "שכבת הענן הנורמלית". סופות כאלו יכולות להתמשך שעות בודדות או מאות שנים.
צבע וראות
תאוריות שנתמכות על ידי ניסויי מעבדה מניחות שהצבע האדום של הכתם האדום הגדול מקורו ב"מולקולות אורגניות סבוכות, בזרחן אדום, או בכל תרכובת אחרת שיש בה גופרית". עם זאת, טרם הושג קונצנזוס בנושא.
צבעו של הכתם האדום הגדול משתנה, והוא נע מצבע אדום עז לאדום חיוור או אפילו ללבן. למעשה, הכתם לפעמים "נעלם", וניתן להבחין בו רק על ידי מיקומו הקבוע ברצועת קו המשווה הדרומית. הראות של הכתם האדום קשורה לרצועת קו המשווה הדרומית; כשהיא בצבע לבן בהיר, הכתם נוטה להתכהות, וכאשר הרצועה מקבלת צבע כהה הכתם הוא בדרך כלל בהיר. צבעם של שני אלו משתנה במחזוריות לא קבועה; בחמישים השנים האחרונות הכתם היה כהה ביותר בין השנים 1961–1966, 1968-1975, 1989-1990 ובין השנים 1992–1993.
כתם קטן יותר, הנקרא "Oval BA", נוצר לאחרונה ממיזוג של שלוש סופות לבנות, וצבעו הפך אדמדם.
היסטוריה ומשך חיים
מקורות רבים מאשרים כי הכתם האדום הגדול קיים במשך 300 שנים. עם זאת, הכתם הנוכחי נראה לראשונה רק לאחר שנת 1830, והוא נחקר ביסודיות רק בשנת 1879. פער גדול מפריד בין תקופת המחקר הנוכחית שלו, שהחלה בשנת 1830, לבין הגילוי שלו במאה ה-17, וייתכן כי עברו עליו שינויים דרסטיים בתקופה זו.
כך לדוגמה, האבחנה הראשונה של הכתם בדרך כלל נזקפת לזכותו של רוברט הוק, שתיאר כתם על כוכב הלכת בחודש מאי 1664; עם זאת, ייתכן שהכתם של הוק היה ברצועת קו המשווה הצפונית. תיאור יותר משכנע ניתן על ידי ג'ובאני קאסיני על "כתם קבוע" בשנה שלאחר מכן. עם עליות וירידות בראות, הכתם של קאסיני נצפה בין השנים 1665 ל-1713; עם זאת, אורכו הקצר ותנועתו האיטית יותר לעומת הכתם האדום המודרני, יחד עם הפער של 118 השנים שבהן הוא לא נצפה, הופכים את זיהויו ככתם הנוכחי לבעייתי.
אין לבלבל בין הכתם האדום הגדול לבין הכתם האפל הגדול, שנראה היטב באטמוספירה של נפטון על ידי החללית וויאג'ר 2 בשנת 1989. ייתכן שהכתם הכהה הגדול היה חור אטמוספירי ולא סופה, והוא כבר לא קיים משנת 1994 (אם כי כתם דומה נראה במרחק מה צפונה).
מבנה ותנועה
מידע המתבסס על תצפיות באור תת-אדום מצביע על כך שהכתם האדום הגדול הוא קר יותר (ולכן נמצא גבוה יותר באטמוספירה) ממרבית העננים על גבי הפלנטה. בנוסף, מעקב דקדקני אחר האטמוספירה של צדק החל משנת 1966 הראה כי הכתם האדום הגדול מסתובב נגד כיוון השעון. תצפיות אלו אושרו על ידי התצלומים של החללית וויאג'ר 1. למרות שהרוחות בקצה הכתם האדום מגיעות למהירות שיא של 120 מטרים לשנייה, הזרמים בתוך הכתם לא משתנים, ויש זרימה חלשה פנימה והחוצה.
מכניקה
כאשר גזים חמים שנמצאים באטמוספירה של צדק עולים משכבה נמוכה לשכבה גבוהה יותר, הם מתערבלים ומתמזגים יחד. כוח קוריוליס נוצר וגורם לאוויר קר יותר לסגת בתנועת מערבולת שקוטרה עשוי להגיע לקילומטרים רבים. המערבולות הקטנות האלו יכולות להימשך זמן רב, מפני שאין שטח מוצק שיספק חיכוך ועננים קרים יותר שנמצאים מעל למערבולת מאפשרים למעט אנרגיה להשתחרר בצורת קרינה. לאחר שנוצרו, מערבולות כאלה חופשיות לנוע, וכך הן יכולות להתמזג או להשפיע על ההתנהגות של סופות אחרות באטמוספירה. התאוריה שמסבירה את היווצרותו של כתם זה מתבססת על מכניזם זה. לפי התאוריה, הרבה מערבולות נבלעו והתמזגו עם הכתם, וכך הוסיפו לכוחה של הסופה ותרמו לאריכות חייה.
תצפיות נאס"א
לפני מסעות וויאג'ר, האסטרונומים לא ידעו הרבה על הכתם האדום. רבים האמינו שזהו גוף נוזלי או מוצק הנמצא על פני השטח של צדק.
ב-5 ביוני 2006, אתר המדע של נאס"א דיווח שייתכן כי הכתם האדום הגדול והסופה Oval BA יתמזגו. הסופות עוברות זו על פני זו בערך כל שנתיים, אך בשנים 2002 ו-2004 דבר לא קרה. ד"ר אמי סימון-מילר, ממרכז טיסות החלל גודרד, חזה שהסופות יתקרבו הכי הרבה זו לזו ב-4 ביולי. סימון-מילר עבד יחד עם ד"ר אימק דה פיטר וד"ר פיל מרקוס מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ויחד עם צוות של אסטרונומים מומחים החל מאפריל, על מעקב על הסופות בעזרת טלסקופ החלל האבל. ב-20 ביולי, שתי הסופות צולמו על ידי מצפה הכוכבים ג'מיני כאשר עברו זו על יד זו. לא הייתה כל התמזגות.
הערות שוליים
Atmosphere of Jupiter
ص
האות צאד (בערבית: صاد) היא האות הארבע-עשרה באלפבית הערבי. לפניה באה האות ش|שין ואחריה האות ض|צ'אד.
צאד מייצגת את העיצור /sˤ/, כלומר גרסה מלועלעת של העיצור /s/ (מעין ס|סמ"ך משולבת עם ע|עי"ן מזרחית). צאד היא אחת מחמשת העיצורים הנחציים (האחרים הם ض|דאד, ط|טא, ظ|ט'א וق|קאף), והיא הגרסה הנחצית של س|סין.
ישנן שתי דרכים תקניות לתעתק את צאד לעברית: כסמ"ך גרושה (ס'אד) או כצד"י. התעתיק בסמ"ך גרושה מהווה קירוב טוב יותר של הצליל, בעוד שהתעתיק בצד"י קרוב יותר לדרך הכתיבה הערבית, ומרמז על הקשר בין שורשים ערביים למקביליהם בעברית. נהוג גם תעתיק חופשי של צאד כסמ"ך בלי גרש (סאד), תוך ויתור על ההבחנה בין צאד לסין.
צאד משמשת לעיתים קרובות כקיצור לברכה صلى الله عليه وﺳﻠﻢ (ס'לא אללה עליה וסלם), "שאללה ירחם עליו וישמור אותו".
מקור האות צאד הוא ב"צדֵי" הפניקית ויש לה מקבילות בחלק מהאלפביתים:
קוקוס (חיידק)
נקדים גראם-חיוביים וגראם-שליליים
הרשימה הבאה כוללת סוגים ומינים שכיחים של חיידקים קוקואידיים גראם-חיוביים: הרשימה הבאה כוללת סוגים ומינים שכיחים של חיידקים קוקואידיים גראם-שליליים:
התארגנות נקדית במרחב
חיידקי נקד שונים (פתוגניים ולא פתוגניים) יכולים להופיע כנקד בודד, או לחלופין להישאר צמודים אחד לשני בתום הפליגה. אותם הנקדים שנשארים צמודים אחד לשני יוצרים ארגון מרחבי אשר בעזרתו ניתן לאפיין ראשונית סוגים שונים של חיידקים. להלן צורות שונות של התארגנות נקדית במרחב:
המונח קוֹקוֹבָּצִילוּס (Coccobacillus) מתייחס לחיידק שלו צורה קוקואידית מוארכת, שמהווה מעין מצב ביניים בין צורה נקדית למתגית, לדוגמה: Bordetella pertusis - חיידק השעלת.
בית הטבילה הנאוני
בית הטבילה הנאוני (באיטלקית: Battistero Neoniano) ברוונה הוא העתיק במונומנטים שבעיר ומתוארך לתחילת המאה ה-5. בית הטבילה מכונה גם "בית הטבילה האורתודוקסי" על מנת להבחין בינו לבין בית הטבילה האריאני שהוקם על ידי המלך האוסטרוגוטי תאודריק הגדול כחמישים שנה לאחר מכן.
היסטוריה
המבנה הוקם על ידי הבישוף אורסוס בראשית המאה ה-5 בצורת מתומן וכחלק מבזיליקה גדולה שחרבה ב-1734. לפי המסורת ניצב בית הטבילה בחלקו על שרידיו של בית מרחץ רומי, ובנייתו הושלמה בשנת 450 לערך על ידי הבישוף נאון שהעניק לו את שמו ואף עיטר אותו בפסיפסים המעטרים אותו בשנת 458 או בסמוך לה.
בית הטבילה הוא אחד משמונה מבנים ברוונה שהוכרזו בשנת 1996 כאתר מורשת עולמית.
ימת בלחש
ימת בלחש (בקזחית: Балқаш көлі, ברוסית: Озеро Балхаш) היא ימה בדרום־מזרח קזחסטן. ימה זו היא השנייה בגודלה באסיה המרכזית (אחרי ימת אראל) ומהווה חלק מאזור הניקוז המרכז אסייתי הכולל את הים הכספי.
היסטוריה
הימה הייתה ידועה לגאוגרפים הסינים כבר בשנת 103 לפנה"ס ונקראה פו קו או בו קו. בתקופת שושלת צ'ינג ציינה ימת בלחש את הגבול הצפוני של סין עם רוסיה.
בשנת 1864 הועבר השלטון באגם לאימפריה הרוסית בעקבות חוזה בין סין לרוסיה על הגבול הצפוני של סין. עם פירוקה של ברית המועצות בשנת 1991 הפכה הימה לחלק מקזחסטן.
גאוגרפיה
שטחה של הימה כיום עומד על 16,990 קמ"ר אולם בדומה לימת אראל, וכתוצאה מניצול מימי שבעת הנהרות המזינים את הימה, היא הולכת ומתייבשת. העיקרי מבין הנהרות המזינים את הימה הוא נהר אילי המוזן ממימי שלגים מאזור שינג'יאנג שבסין. העומק הממוצע בימה הוא 5.8 מטרים, והעומק המקסימלי עומד על 25.6 מטרים.
מחציתה המערבית של הימה היא מים מתוקים, ואילו מחציתה המזרחית מלוחה.
כלכלה
מימי נהר האילי וימת בלחש מהווים מרכיב עיקרי בכלכלת קזחסטן. מימי הנהר משמשים ליצור חשמל באמצעות סכרים הידרואלקטריים ומוסטים לצורכי השקיה (עובדה המביאה ליבוש הימה). הדיג במימי הימה משמש מרכיב חשוב בכלכלת המדינה.
בשל השימוש ההולך וגובר במימי האילי במעלה הנהר, צפויה להתפתח מחלוקת בין סין המשתמשת במים לבין קזחסטן הזקוקה למים במורד הנהר, וזקוקה לענף הדיג באגם.
עם הגידול בכלכלה הקזחית, התיעוש והעיור של המדינה גובר קצב זיהום מימי הימה. מספר הדגים פוחת והולך הן בשל יבוש הימה, הן בשל דיג יתר, והן כתוצאה מזיהום המים. כמו כן, בשל הזיהום ישנו חשש להכחדת מיני בעלי חיים המצויים בימה.
פרוקטוקינאז
פרוקטוקינאז (Fructokinase) הוא אנזים הפועל בכבד, במעי ובכליה. הפרוקטוקינאז מזרז את התגובה:
האנזים מזרז תגובה זו באמצעות העברה של קבוצת פוספט מ-ATP לפרוקטוז - הוא מוסיף פוספט ל-C1 (פחמן 1), וזהו השלב הראשוני לניצולו כמקור אנרגיה בתהליך הגליקוליזה. פרוקטוקינאז שייך למשפחת האנזימים המזרזים תגובות העברה של קבוצות פונקציונליות בין מולקולות, קבוצה הנקראת טרנספרזות. בנוסף נחשב הפרוקטוקינאז גם כפוספוטראנספראז, כלומר כאנזים המזרז תגובת זירחון.
אנזים זה חשוב ברקמות שבהן ריכוז הגלוקוז גבוה, שם האנזים הקסוקינאז כמעט ואינו פעיל על הסובסטרט פרוקטוז בשל הזיקה הגבוהה יותר לגלוקוז.
בתאי כבד חולדה, GTP גם משמש כסובסטרט של פרוקטוקינאז, בתאים אלו באורגניזם החי, כאשר ריכוז האדנוזין תלת-זרחתי יורד לכ-1 מילימול בזמן קצר GTP נהפך להיות סובסטרט חשוב.
המוזיאון על המאונד
המוזיאון על המאונד (באנגלית: Museum on the Mound) הוא מוזיאון באדינבורו, סקוטלנד, המתמקד בכסף, מטבעות וכלכלה. הוא ממוקם בבניין המשרד הראשי של בנק סקוטלנד (לאחרונה חלק מ־HBOS וכיום חלק מקבוצת הבנקאות לוידס) על המאונד. יש לו יותר מ־50,000 מבקרים בשנה.
היסטוריה
בניין המשרד הראשי של בנק סקוטלנד הוא מבנה נאו־בארוק גדול ועליו כיפה שיושבת בראש המאונד. הבניין המקורי תוכנן בסגנון פלדיאני על ידי ריצ'רד קריכטון ורוברט ריד והוקם ב־1801–1806, ולאחר מכן שונה על ידי דייוויד ברייס בשנת 1863 ועל ידי ג'ון דיק פדי וצ'ארלס קינאר בשנת 1878. בגלל מיקומו במדרון תלול, יש לו שטח מרתף נרחב, שחלקו מאכלס כיום את המוזיאון על המאונד.
לפני 2006 התקיימה תצוגה מוזיאלית קטנה בחדר מרתף אחד, אך הכניסה הייתה בתיאום מראש בלבד. מוזיאון זה נפתח במקור בשנת 1986 על ידי הסופר איאן רנקין. המוזיאון על המאונד נפתח בספטמבר 2006.
בשנת 2017 הודיעה קבוצת הבנקאות לוידס כי המוזיאון על המאונד ייסגר בסוף אותה שנה. בעקבות מחאה ציבורית, ההחלטה בוטלה והמוזיאון נשאר כעת פתוח.
הקואליציה הבינלאומית נגד פרוות
יו"ר הקואליציה הבינלאומית הוא אייל סלונים (ממנהיגי תנועת אוטופיה).
ב-18 בנובמבר 2020, הארגון התפרק.
מיקנה
מיקנה (יוונית עתיקה Μυκήνη, יוונית מודרנית Μυκήνες), הוא אתר ארכאולוגי ביוון, הממוקם בצפון-מזרחו של חצי האי פלופונסוס, כ-90 ק"מ דרומית-מערבית לאתונה. האתר ממוקם בלבו של אזור גבעות ועמקים חקלאיים, בהם מתקיימת חקלאות עשירה עד ימינו. באלף ה-2 לפנה"ס הייתה מיקנה אחת הערים היווניות החשובות ביותר, ושלטה על חלק נרחב ביוון הדרומית ובאגן הים התיכון. התקופה שבין 1600 לפנה"ס ל-1100 לפנה"ס מכונה התקופה המיקנית עקב חשיבותה של העיר בתקופה זו. האקרופוליס של מיקנה וסדרה של קברים שנחשפו בסביבתו השתמרו היטב, ובשנת 1999 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
הקואליציה הבינלאומית נגד פרוות
פעילויות הארגון בעבר
ב-13 בפברואר 2006 מפגינים בכ-40 מדינות הפגינו מול שגרירות סין ברחבי העולם. בתל אביב עצמה מול שגרירות סין הפגינו כ-200 בני אדם.
מיקנה
התרבות המיקנית
התרבות המיקנית התפתחה ביוון בתקופת הברונזה המאוחרת, לקראת המאה ה-16 לפנה"ס. היא עלתה מתוך התרבות ששלטה באזור, והושפעה גם מהתרבות המינואית שבכרתים. התרבות המיקנית נחלקת לשלושה שלבים: הראשון מ-1580 עד 1500 לפנה"ס, השני מ-1500 עד 1400 לפנה"ס, והשלישי, הנחשב לתקופת הזוהר שלה, מ-1400 עד 1120 לפנה"ס. הידע אודות שתי התקופות המוקדמות בא בעיקר מקברים, ובראש וראשונה מאלה של מיקנה. מהתקופה השלישית שרדו מצודות וארמונות, ולקראת סופה של התקופה התפתח השימוש בכתב ליניארי ב', שהראה כי בתקופה זו דיברו המיקנים בניב יווני מוקדם. החברה המיקנית הייתה היררכית ובראשה ניצב מלך. היא התחלקה למעמדות וכללה גם מעמד של כוהנים ומעמד של עבדים.
היסטוריה
מקור שמה של מיקנה הוא בתקופה הקדם-יוונית, והיא נקראה במיקנית בצורת הרבים "מוקנאי". מאוחר יותר הפך השם ל"מיקיני" ביוונית אטית, וביוונית מודרנית היא מכונה "מיקינס". האתר היה מיושב מתקופת האבן החדשה, בשנת 4000 לפנה"ס לערך. הקברים המוקדמים ביותר שהתגלו במקום הם "מעגל הקברים השני" מהמאה ה-17 לפנה"ס ו"מעגל הקברים הראשון" מהמאה ה-16 לפנה"ס. הארמון הוקם בשיא גובהו של התל והוקף בחומות ברוחב של שישה עד שמונה מטרים, ובגובה של עד 18 מטר. חומות אלה כונו על ידי היוונים בכינוי "חומות קיקלופיות", שכן, בשל האבנים המסיביות מהן נבנו, רווחה הסברה שרק קיקלופים היו יכולים להקימן. הארמון נבנה בשלושה שלבים - הראשון ב-1350 לפנה"ס, ולאחר מכן ב-1250 וב-1225 לפנה"ס. בד בבד חדלו המיקנים מקבורת מלכיהם בחללים שתחת לאדמה, ובנו במקומם קברים עגולים ענקיים בצורת תולוס אשר נבנו לרוב אל תוך צלע ההר. קברים אלה, השוכנים מדרום ומדרום-מערב לאקרופוליס, הוקמו בין המאה ה-15 למאה ה-13 לפנה"ס.
הקואליציה הבינלאומית נגד פרוות
פעילויות הארגון בעבר
ב-13 באפריל באותה שנה, הציפו פעילים את שגרירויות סין ברחבי העולם בהודעות דואר אלקטרוני.
מיקנה
היסטוריה
הארמון ננטש במשבר תקופת הברונזה המאוחרת בסוף המאה ה-12 לפנה"ס, ועוצמתה של מיקנה דעכה. נהוג לייחס זאת לפלישה הדורים מצפון יוון, אולם יש המפקפקים בקיומה של פלישה כזו כלל ועיקר, ותומכים בסברה כי פלישת גויי הים היא זו שהביאה להרס. מול גישות אלה, שנקודת התורפה העיקרית שלהן היא בכך שלא נמצאו ממצאים התומכים בפלישה ובכיבוש, יש הטוענים לתהליך שהונע מבצורת רחבת היקף. לפי סברה זו, מיקנה וערים מיקניות אחרות ננטשו ונהרסו בידי האוכלוסייה המתקוממת והמאוכזבת. אולם לא נמצאו ראיות לשינוי אקלימי רחב היקף, ולמעשה גם כיום הסיבה המדויקת לסופה של התרבות המיקנית איננה ידועה. האתר המשיך להיות מיושב עד כיבוש המקום בידי ארגוס בשנת 498 לפנה"ס, עת תושביו גורשו. חלקה העליון של הגבעה שוטח והוקם בו מקדש לאתנה, ובתקופה ההלניסטית נבנו בו מקדש נוסף ותיאטרון, אך במאה ה-2 הוא ננטש שוב, ונחשב ליעד תיירותי כבר בעת העתיקה.
מיקנה במיתולוגיה
מיקנה נטלה חלק מרכזי במיתולוגיה היוונית ובאיליאדה ובאודיסיאה המיוחסות להומרוס. יסוד העיר יוחס לפרסאוס מארגוס שהרג את אביו בשוגג, ונאלץ לעוזבה. פרסאוס היה למלכה של טירינס, ייסד את מיקנה וקבע בה את מקום מושבו. בנו של פרסאוס נשא לאישה את בתו של פלופס, מלך אליס שהייתה הממלכה החזקה בפלופונסוס באותה עת. בנם אוריסתאוס היה שליט מיקנה השלישי והאחרון מצאצאיו של פרסאוס.
לאחר מכן בחרו תושבי מיקנה בתיאסטס למלכם, לאחר שהעדיפו אותו על פני אחיו אטראוס. אטראוס הביא אישור מהרמס לכך שהוא זכאי למלוכה, ועל כך השיב לו אחיו שיחזיר לו את המלוכה כשהשמש תנוע אחורה על מסילתה בשמים. זאוס עשה זאת ואטראוס זכה במלוכה. אטראוס היה מייסדה של שושלת טראגית. הוא עצמו הזמין את אחיו תיאסטס למשתה והאכיל אותו בבשר ילדיו, ובנו של תיאסטס, אייגיסתוס הרגו. בניו של אטראוס, אגממנון ומנלאוס, תפסו לבסוף את השלטון במיקנה ובספרטה בהתאמה. הלנה אשתו של מנלאוס שנחטפה על ידי פריס, נסיך טרויה, הייתה העילה למלחמת טרויה, שזרעה הרס וחורבן בעולם היווני העתיק. היוונים הונהגו על ידי אגממנון מלך מיקנה, אשר הקריב את בתו איפיגניה לפני צאתו למלחמה. עם שובו שילם על כך בחייו כאשר אשתו קליטמנסטרה רצחה אותו. אייגיסתוס, מאהבה של קליטמנסטרה, תפס את השלטון במיקנה, אך הוא וקליטמנסטרה נרצחו מאוחר יותר על ידי אורסטס, בנו של אגממנון. אורסטס נמלט מהעיר אך שב לאחר מכן ותפס את השלטון בה. בנו היה השליט האחרון של העיר.
הארכאולוג הגרמני היינריך שלימן אשר חקר את אתר מיקנה במחצית השנייה של המאה ה-19 (ראו להלן), ראה את הסיפורים ההומריים כאמת היסטורית, וכך פירש את ממצאיו. ליקוי חמה, העשוי להסביר את האגדה אודות שובה של השמש למזרח בעת המאבק על השלטון בעיר בין אטראוס לאחיו, התרחש ב-5 במרץ 1223 לפנה"ס. מלחמת טרויה מתוארכת למספר מועדים בין המאה ה-14 לפנה"ס לבין תחילת המאה ה-12 לפנה"ס, וכיום התאריך המקובל להתרחשותה הוא בסביבות שנת 1180 לפנה"ס. נראה כי דמויות אלה אכן היו קיימות במציאות, אך סיפור חייהן ופועלן שונה באופן מהותי על ידי הומרוס ועל ידי משוררים יוונים אחרים. עוד ברור כי פירושיו של שליימן את ממצאיו הם ספקולטיבים.
המחקר באתר
החפירות המוקדמות ביותר במיקנה נערכו בידי הארכאולוג היווני פיטאקיס בשנת 1841, והוא איתר ושיחזר את שער האריות. בשנת 1874 פתח שלימן בחפירות באתר. הוא איתר את מעגל הקבורה הראשון בין חומות האקרופוליס, וקבע כי זה הכיל את שרידיהם של אגממנון ובני פמלייתו. כאשר מצא מסכת מוות מוזהבת קרא בהתרגשות "היווכחו לפני אגממנון". מאוחר יותר התברר כי המסכה היא מתקופה קדומה יותר. מימי שלימן נערכו חפירות מדעיות יותר באתר, בעיקר בידי ארכאולוגים יווניים ועל ידי האסכולה הבריטית באתונה. האקרופוליס נחפר בשנת 1902, והגבעות הסובבות נחקרו באופן שיטתי בחפירות נוספות. ב-1951 איתרו ארכאולוגים יוונים את מעגל הקברים השני.
האקרופוליס
האקרופוליס של מיקנה הוקם על תל בצורת משולש בגובה של 278 מטר מעל פני הים, והוא הוקף בביצורים באורך כולל של כ-900 מטר. בתל התגוררו משפחת המלוכה, האצולה ומשרתיהם, והעיר עצמה השתרעה למרגלותיו.
שער האריות (מפה - 1) הוא הכניסה הראשית לתל בצידו המערבי, והוא היה לסמלה של מיקנה. שער זה עשוי מארבע אבנים גדולות - שתיים ניצבות משני צדדיו של הפתח ונושאות אבן מאוזנת נוספת. על זו מונחת אבן רביעית ענקית בצורת גמלון, ברוחב של 3.90 מטר בבסיסה ובגובה של 3.30 מטר. על האבן תבליט של שני בעלי חיים, שראשיהם אבדו. אלה זכו לכינוי "אריות" ומכאן שמו של השער. שני האריות פונים זה אל זה משני צדדיו של תבליט בצורת עמוד, וראשיהם פנו ככל הנראה לעבר הבאים אל העיר. רגליהם הקדמיות מונחות על מעין הדום הנושא גם את העמוד. שער נוסף שוכן בחומה הצפונית ומכונה השער הצפוני (מפה - 17). גובהו 2.30 מטר ורוחבו 1.50 מטר והוא אינו מעוטר באופן יוצא דופן.
הארמון (מפה - 8) ניצב במרכזו של התל, אורכו כ-170 מטר ורוחבו נע בין 50 ל-80 מטר. הפרופילאה של הארמון (מפה - 7) מוליכה אל חצר פנימית המובילה בתורה אל המגרון (אולם הכס). האולם נתמך בארבעה עמודים וקירותיו צופו בציורי סטוקו בסגנון כריתים. מקדש אתנה שמצפון לארמון (מפה - 9) הוקם במאה ה-5 לפנה"ס או לאחר מכן. מאגר המים התת-קרקעי (מפה - 15) בפינה המזרחית של התל יורד לעומק של 18 מטר מתחת לפני הקרקע. הוא נחצב בסלע במאה ה-12 לפנה"ס ו-99 מדרגות מוליכות אליו.
הקברים מחוץ לאקרופוליס
מערבית ודרומית-מערבית לאקרופוליס משתרעים תשעה מתחמי קבורה, ואלה נקראים על שם דמויות מיתולוגיות ללא כל ביסוס היסטורי. הסמוך ביותר לשער האריות הוא קבר אייגיסטוס מתחילת המאה ה-15 לפנה"ס, אך תקרתו התמוטטה. קבר קליטמנסטרה מהמאה ה-14 הוא קבר עצום בצורת תולוס שקוטרו 13.50 מטר וגובהו 12.96 מטר. שביל הכניסה הפתוח המוביל אליו הוא באורך של 35 מטר וברוחב של חמישה מטרים, ושער הכניסה מתנשא לגובה של 5.48 מטר. מעגל הקברים השני מקיף 14 פירי קבורה ומספר קברים קטנים נוספים. הוא נתגלה ב-1951 ותוארך למאה ה-17 לפנה"ס.
גשר מיקני
כ-20 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר מיקנה, סמוך לכפר ארקדיקו (Arkadiko village) שבתחום ארגוליס (Argolis) בחצי האי הפלופנסי, השתמר גשר מיקני, מהקדומים בעולם. גשר זה בנוי באותה טכניקה ייחודית וראשונה בעולם ליצירת קשת, בה השתמשו גם ליצירת פתחי אולמות הקבורה המפוארים של המלכים המיקניים.
טורפים
טוֹרְפִים (שם מדעי: Carnivora) היא סדרה של בעלי חיים במחלקת היונקים. רוב החיות המשתייכות לסדרת הטורפים ניזונות בעיקר מבשר ציד, אך חלקם הם אוכלי-כל או אף אוכלי-צמחים (אף על פי ששיניהם ומערכת העיכול שלהם מותאמים לאכילת בשר). עם זאת רוב מובהק של היונקים הטורפים הגדולים (אריות, נמרים, זאבים וכו') כלולים בסדרה זו ומכאן שמה. סדרת הטורפים אינה כוללת את כל היונקים הניזונים מטרף. בנוסף לסדרת הטורפים, קיימים גם יונקים אוכלי בשר אחרים, כדוגמת כמה מיני עטלפים, לווייתנים וגם טורפי הכיס.
סדרת הטורפים כוללת בתוכה כמה מבעלי החיים המוכרים ביותר לאדם: חתולים, כלבים, דובים וכלבי ים משתייכים כולם לסדרה זו. בעבר השתייכו הטורפים הימיים לסדרה עצמאית, אך כיום הם מחולקים ל-3 משפחות בתת-סדרת דמויי כלב.
הגדול בטורפים הוא פיל ים דרומי ששוקל כ-4000 קילוגרם ודב לבן - היונק הטורף היבשתי הגדול ביותר ששוקל עד 900 קילוגרם אצל זכרים. הטורף הקטן ביותר הוא חמוס השלגים ששוקל לפעמים 40 גרם אצל זכרים.
מיון הטורפים
בעבר השתייכו לסדרה גם המיאקויים הנכחדים אך כיום רואים בהם חברים בקבוצה דמויי טורפים, מהם התפתחו הטורפים האמיתיים.
כרכרה
כרכרה היא סוג של עגלה שמונעת על ידי משיכת בהמות. הכרכרה הטיפוסית הייתה רתומה לסוסים ושימשה להסעת נוסעים, או להעברת סחורה.
הכרכרה מזוהה לרוב עם מעמד האצולה, ושימשה להסיע בני אצולה בנוחות ובפאר.
עם התפתחות המכוניות במדינות המערביות, פחת השימוש בכרכרות. בתקופה המודרנית משמשות כרכרות בעיקר לצורכי תיירות או לצורכי טקסים.
ארכלאוס, מלך מוקדון
אַרכֵלַאוֹס (ביוונית: Ἀρχέλαος Α΄) היה מלך מוקדון בשנים 413 - 399 לפנה"ס (בקירוב). ארכלאוס הגביר את עוצמתה הצבאית של ממלכת מוקדון על ידי אימונים מיוחדים לחיל-הרגלים ובניית מבצרים ודרכים. בנוסף, פעל לקידום יִוֻונהּ של מוקדון בהזמנת אמנים ואנשי-רוח לחצרו (בולט בינם המחזאי האתונאי אוריפידס), ואף חגג משׂחקים בנוסח יווני בעיר דִיוֹן. את עיר הבירה של מוקדון העביר מאיגאי לפלה שעל החוף. צעד זה, בנוסף לאימוץ שיטת המטבע הפרסית, סייע רבות לפתוח המסחר המוקדוני. ארכלאוס שמר על יחסים טובים עם אתונה, התגבר על מרידות מקומיות בארצו באמצעות נישואים דיפלומטיים, ואף כבש את העיר פידנה (שנת 410 לפנה"ס).
אפלטון מתאר את ארכלאוס כבנה של שפחה, שירש את הכתר המקדוני באמצעות רצח. עם זאת, הסברה הרווחת היא שארכלאוס הופיע כבר בשנת 415 לפנה"ס בחוזה עם אתונה, עליו היו חתומים גם פרדיקס ואחיו אלקטס, כלומר כיורש חוקי.
ניצחונות ושיתוף פעולה עם אתונה
ככל הנראה, ניצל ארכלאוס את הירידה בכוח היווני והתחמק מכוחות שהחלישו את מוקדון משנת 477 לפנה"ס, ופיצלו את ממלכתו של אביו פרדיקס באמצעות תככים ומזימות. הוא שחרר את ממלכתו מאחיזת כוח הים האתונאי באמצעות ניצחון על האתונאים בסירקוזה. בעקבות ניצחון זה ובגלל עוינותה של אמפיפוליס, נזקקה אתונה לספינות עץ מקדוניות כדי לשקם את הצי שלה, ומוקדון זכתה לעוצמה פוליטית כשסיפקה לה אותן.
בנוסף לחיזוק צבאו, נזקק ארכלאוס לכלי נשק מברונזה, לשריון, ולברזל לחניתות ולראשי החצים. ייתכן מאוד שאלה הוכנו בתקופתו, משום שנחושת וברזל נכרו במקדוניה כבר קודם לכן, ומומחיות ייצור שריונות הייתה יכולה להתפתח באופן הדרגתי, כפי שקרה באמפיפוליס. יתר על כן, במהלך הכנותיו הצבאיות, צבר ארכלאוס כנראה גם תחמושת, ציוד לחיל פרשים ואספקה מספקת של חיטה ומספוא לבהמות, בהיקף דומה לציוד שנאסף באמפיפוליס. כשהיה ברמה גבוהה של מוכנות צבאית (סביב שנת 400 לפנה"ס), הוזמן להתערב בתסליה ולתמוך באוליגרכים ששלטו בה. מתנגדי האוליגרכיה פנו לספרטה, אך בסופו של דבר הייתה ידו של ארכלאוס על העליונה, ושלטון האוליגרכים המשיך. בתמורה, זכה לאזרחות בעיר לאריסה שבתסליה וכן לחלק מאדמותיה. בנוסף, ספרטה הכריזה על עוינות נגדו.
השינוי במערכת היחסים בין אתונה הנחלשת ומוקדון המשגשגת, התבטא בצו משנת 407/6 לפנה"ס שבו בירכו האתונאים את ארכלאוס על שירותיו הטובים והנלהבים ועל היותו מיטיב לעירם, וכן תיעדו אותו ואת בניו כ-proxenoi (ביחסים טובים) ו-euergetai (תורמים) של אתונה (M-L GHI 91, p. 277). ברכות אלה נמסרו משום שארכלאוס העניק לאתונאים קורות עץ, משוטים וחומרים נוספים לצורך בניית אוניות. תמורה נוספת לסיוע המקדוני התבטאה בתמיכת אתונה כשנכבשה פידנה (Pydna, Diodorus 13.49).
כמו כן, מממצאי מטבעות סביר מאוד להניח שארכלאוס השיג שליטה על המכרות הביזלטיים (Bisaltic Mines), מכיוון שהמטבע הקטן של אביו הוחלף בסדרת דידרכמות ומטבעות נוספים מכסף איכותי, עליהן היה חרוט שמו באותיות יווניות ΑΡΧΕΛΑΟ.
לקראת סוף שלטונו, ולאחר שהשתלט על אלימאה (Elimea), טימפאיה (Tymphaea) ואורסטיס (Orestis) יכול היה ארכלאוס להתערב בענייני צפון תסליה. אף שדרדס (Derdas) מלך אלמיאה לא היה ביחסים טובים עם פרדיקס, נתן ארכלאוס את בתו הבכורה לנישואים לבן דרדס סביב שנת 400, צעד שממנו ניתן להסיק שהיחסים בין השליטים היו טובים בתקופה זו.
לא בכל החזיתות חווה ארכלאוס הצלחה. לדוגמה, בחזית מול לינקוס (Lyncus) המצב בזמן שלטונו נותר קשה כשהיה בזמן שלטון אביו. עם זאת, הוא השתלט על הכניסה הצפונית לדמיר קפו (Demir Kapu) בצפון ממלכתו והקים באזור הדרומי של קבדרצ'י (Kavadarci, Tikvetch) התיישבות למקדונים, עליה ידוע רק מחפירות ארכאולוגיות. בנוסף, בחזית הצפון מזרחית השיג ארכלאוס מחדש שליטה על ביסלטיה, אזור שאותו פרדיקס החזיק רק למשך כעשר שנים (סביב 445-435 לפנה"ס), ושחרר את בורמיסקוס, שהייתה לפני כן עיר מקדונית (Bormiscus/Bormiskos), מאחיזת אתונה. כמו כן, ניתן להניח כי בדרום ממלכתו השיג ארכלאוס מחדש שליטה על הראקלאום (Heracleum), שהייתה חיונית לחזיתו הצבאית מול צפון תסליה.
תרבות והבירה פלה
ישנה הנחה לפיה ארכלאוס העביר את בירתו לקראת סוף שלטונו מאיגאיה (Aegeae) לפלה (Pella), משום שזו תוארה בשנת 382 לפנה"ס כגדולה בערי מקדוניה. בפלה הקים ארכלאוס חצר בה עבדו דמויות ידועות כמו אוריפידס, אגתון (Agathon) וזאוקסיס (Zeuxis). כמו כן, משום שמקדונים לא נחשבו יוונים ולא השתתפו במשחקים היווניים, בתקופתו יוסדו משחקים "אולימפיים" בדיון (Dion).
סופו של ארכלאוס
בשנת 399 לפנה"ס, בהיותו בן 45-50 שנים, נהרג ארכלאוס על ידי מאהב ומחזר מתוסכל של בתו, ייתכן שמעשה זה נעשה גם ממניעים פוליטיים, אולם המקורות העתיקים לא מציינים זאת (ראו למשל Diodorus 14.37.5). במהלך תקופת שלטונו, ארכלאוס הוכיח את עצמו כאדם אנרגטי, בעל יוזמה וחזון.
יחסי ליטא–תימן
יחסי ליטא–תימן הם היחסים הבינלאומיים והדו-צדדיים בין רפובליקת ליטא לרפובליקה התימנית. תימן הכירה בעצמאות ליטא ב-13 בספטמבר 1991, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-22 במאי 1992. שתי המדינות חברות באו"ם.
בשנת 2022, חיו בליטא 15 אזרחי תימן.
היסטוריה
ישנם נתונים לפיהם במהלך השלטון הסובייטי בליטא, קיימה צפון תימן יחסים עם נציגויות דיפלומטיות של ליטא. מנגד, הוקמה מערכת קומוניסטית חד-מפלגתית בדרום תימן, ולכן היו מגעים מועטים בין תימן לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית.
תימן הכירה בעצמאות ליטא ב-13 בספטמבר 1991, והיחסים בין המדינות כוננו ב-22 במאי 1992. במשך תקופה ארוכה שרר רק שיתוף פעולה רב-צדדי בין המדינות.
היחסים בין המדינות התהדקו ב-2013, כאשר ליטא הייתה מועמדת להיות חברה-לא קבועה במועצת הביטחון של האו"ם. בהזדמנות זו בספטמבר 2013 התקיימה פגישה דו-צדדית בניו יורק (ארצות הברית) בין שר החוץ של ליטא לינאס לינקביצ'יוס ושר החוץ של תימן אבו בכר עבדאללה אל-קירביס.
ב-10–11 ביוני 2014 לינאס לינקביצ'יוס, שר החוץ של ליטא, השתתף בפגישת האיחוד האירופי - הליגה הערבית שהתקיימה באתונה (יוון), ונפגש עם שר החוץ של תימן בשולי האירוע. באותה שנה, ב-25 בספטמבר שר החוץ לינאס לינקביצ'יוס נפגש עם שר החוץ של תימן ג'מאל עבדול א-סלאל בניו יורק, ודן עמו בתהליך הדיאלוג הלאומי בתימן לאחר תחילת מלחמת האזרחים במדינה, כדי להבטיח מעבר מדיני שליו במדינה, לרבות קבלת החוקה וקיום בחירות כלליות. נדון גם פעילות ועדת הסנקציות על תימן של מועצת הביטחון של האו"ם, שבראשה עמדה אז ליטא. במהלך הפגישה הביע לינאס לינקביצ'יוס דאגה מהתסיסה הגוברת ופעולות הטרור בתימן ומהעובדה ש"לא כל הכוחות הפוליטיים עומדים בהסכמות שהושגו". השר קרא להמשיך בדיאלוג הלאומי השקט, לבצע רפורמות ובירך על הסכם השלום שנחתם ב-21 בספטמבר.
פגישה נוספת בין שרי החוץ של שתי המדינות התקיימה ב-28 בספטמבר 2015.
יחסים כלכליים
בשנת 2018 לפי הנתונים, מחזור הסחר בין ליטא לתימן הגיע ל-473.3 אלף אירו. המאזן המסחרי נשלט על ידי היצוא מליטא לתימן.
בשנים 2014–2021 הקצתה ליטא עבור תימן, הסובלת ממלחמת אזרחים ממושכת, סיוע הומניטרי של 285 אלף אירו, וב-1 במרץ 2021 הודיעה ליטא כי יוקצו עוד 100 אלף אירו.
עכסן מערב מקסיקני
עכסן מערב מקסיקני (שם מדעי: Crotalus basiliscus) הוא מין של נחש ממשפחת הצפעיים החי במערב מקסיקו באזורים יבשים. הוא שייך לקבוצת העכסנים המרשרשים בזנבם כדי להפחיד את אויביהם.
הנחש חי לאורך מישור החוף המערבי של מקסיקו מסונורה למיצ'ואקאן ויכול לחיות גם במדבריות קקטוסים. הוא יוצא לצוד בלילות כדי לא לאבד מים. הוא מחכה לטרף קטן במארב ומכיש אותו במהירות. הארס מכיל טוקסינים הפוגעים במערכת החיסון והדם והחיה הקטנה מתה מהר מקרישת דם. הכשת הנחש מסוכנת גם לבני-אדם, אך ניתנת לטיפול באמצעות נסיוב הנמצא בבתי-חולים.
תותח הצאר
תותח הצאר (ברוסית: Царь-пушка - "צאר פושקה") הוא תותח-על אשר הוזמן בשנת 1586 ביוזמת הצאר פיודור הראשון וניצוק על ידי אנדרי צ'וחוב. התותח ניצב כיום במרכז הקרמלין במוסקבה, בירת רוסיה.
התותח שוקל 38 טונות, אורכו, קוטר קנהו וקוטרו החיצוני 1,200 מ"מ. תותח זה הוא תותח הבומברד הגדול ביותר שניצוק אי פעם.
בסמוך לתותח ניצבים כדורי תותח במשקל 2 טונות. כדורים אלה הוצבו לקישוט בלבד בשנת 1835 וקוטרם גדול מקוטרו של התותח (כך שלא ניתן לעשות בהם שימוש).
התותח מעוטר בתגליפים המתארים את הצאר פיודור הראשון כרוכב על סוסו.
כן התותח, שנוצר בראשית המאה ה-19, היה עשוי עץ ונשרף בשנת 1812 בזמן כיבוש העיר מוסקבה על ידי נפוליאון בונפרטה. כן המתכת הנוכחי הוצב לאחר תבוסת נפוליאון.
התותח ממוקם בסמוך לפעמון הצאר - הפעמון הגדול בעולם.
חוסן
חוסן (חֹסֶן) הוא מושב בצפון ישראל, סמוך למעלות תרשיחא, וחלק מהמועצה אזורית מעלה יוסף. המושב שוכן בגובה של 440 מטר מעל פני הים.
היסטוריה
המושב נוסד ביוני 1949 בידי חברי תנועת החרות מרומניה על חלק מאדמות הכפר הערבי סוחמאתא שננטש במהלך מלחמת העצמאות. המתיישבים שמנו 51 משפחות התגוררו באוהלים, משום שבתי הכפר לא היו ראויים למגורים. ב-20 בדצמבר 1949 הוגרלו הבתים והמגרשים בין המתיישבים. באפריל 1950 חגגו במושב את חנוכת בתי הקבע. באוגוסט 1951 היו במושב 57 משפחות והוא יועד ל-60 משפחות.
המושב נקרא "חוסן", כעברות של השם סוכמתא, ולציון חוסנו של צה"ל במבצע חירם. בראשיתו, כינו המתיישבים את המקום "נחלת שלמה", לזכרו של איש בית"ר, עולה הגרדום, שלמה בן-יוסף.
גאומנסיה
גאומנסיה (ביוונית: γεωμαντεία; תרגום חופשי: "ניחוש אדמה") היא שיטת ניחוש, המפרשת סימונים על הקרקע או את הדפוסים שנוצרו על ידי השלכת חופן אדמה, אבנים או חול. הצורה הרווחת ביותר של גאומנסיה כוללת פרשנות לסדרה של 16 דמויות שנוצרו על ידי תהליך אקראי ואחריו ניתוח שלהן, ולרוב מתווספת לו פרשנות אסטרולוגית.
בעברית היא מכונה לעיתים קרובות גורל החול או גורל דניאל, והיא מופיעה אצל סופרים כמו חיים ויטאל, שלום שבזי, ויוסף אלבו.
גאומנסיה הייתה אחת הצורות הפופולריות ביותר של ניחוש ברחבי אפריקה ואירופה, במיוחד בימי הביניים והרנסאנס, על ידי אנשים מכל המעמדות החברתיים.
בכישוף של הרנסאנס, הגאומנסיה סווגה כאחת משבע "האמנויות האסורות", יחד עם אוב, קריאה בכף היד, אירומנסיה, הידרומנסיה, פירומנסיה, נקרומנסיה, וספטולמנסיה.
היסטוריה
המילה "geomancy", מיוונית מאוחרת geōmanteía, מתורגמת מילולית ל"ראיית הנולד על ידי עפר"; זהו תרגום מילולי למונח הערבי "פילם אל-רמל", או "מדע החול". תרגומים יווניים מוקדמים יותר של מילה זו השאילו את המילה הערבית raml ("חול") ישירות, והפכו אותה לרמפיון או לרבוליון. שמות ערביים אחרים לגאומנטיות כוללים ח'אט אל-רמל ודרב אל-רמל.
השמות המקוריים של הדמויות בגאומנטיות במזרח התיכון ניתנו באופן מסורתי בערבית, למעט מקור פרסי. ההתייחסות בטקסטים הרמטיים שיוחסו לטומטום אל-הינדי המיתולוגי מצביעה אולי על מקור הודי, אם כי סקינר חושב שזה לא סביר.:17 סביר יותר שמקורם איסלאמי או ערבי, שכן מסלולי הסחר הנרחבים של סוחרים ערבים הקל על חילופי התרבות והידע.
חוקרים ואוניברסיטאות אירופיות החלו לתרגם טקסטים ועבודות ערביות בימי הביניים המוקדמים, כולל אלה העוסקים בגאומנסיה. איזידורוס מסביליה ( c. 560 - 636) מונה גאומנסיה עם שיטות ניחוש אחרות - כולל פירומנסיה, הידרומנסיה, אירומנסיה ונקרומנסיה - בלי לפרט כיצד היא נערכה. : 88 אפשר ואיזידור מסביליה התייחס לשיטות של צפייה בחזיונות בעזרת היסודות, ולא לשיטה המוכרת כגאומנסיה. השיר "Experimentarius" המיוחס לברנרדוס סילווסטריס, שכתב באמצע המאה ה-12, היה תרגום שורה לשורה לטקסט על גאומנסיה אסטרולוגית. אחד הספרים הראשונים על גאומנסיה שתורגמו ללטינית היה "Ars Geomantiae" של יו מסנטלה (תחילת המאה ה-12). בשלב זה, גאומנסיה הייתה בוודאות מערכת ניחוש נפוצה באזורים דוברי ערבית באפריקה ובמזרח התיכון.
מתרגמים אחרים, כמו ג'רארדו דה קרמונה ( c. 1114 - 1187), הפיקו תרגומים חדשים בנושא גאומנסיה ששילבו אלמנטים אסטרולוגיים וטכניקות שעד אז זכו להתעלמות. : 94–97 מכאן ואילך, עוד ועוד חוקרים אירופיים למדו והשתמשו בגאומנסיה, וכתבו עבודות רבות בתהליך. הנרי קורנליוס אגריפס (1486–1535), כריסטופר קטאן (La Géomancie du Seigneur Christofe de Cattan (1558)) וג'ון היידון (1629 - c. 1667), כמו גם פילוסופים, תאולוגים, ואוקולוטיסטים נוספים, כתבו מסות שצוטטו ונלמדו רבות על גאומנסיה. במאה ה -17 פחת העניין בתורת הנסתר והחיזוי החל להתדלדל בגלל עליית המהפכה המדעית ועידן הנאורות.
גאומנסיה זכתה לתחייה במאה ה-19, עם התעוררות עניין מחודש בנסתר בעקבות עבודותיהם של רוברט תומאס קרוס (1850–1923) ושל אדוארד בולוור-ליטון (1803–1873). פרנץ הארטמן פרסם את ספרו, "The Principles of Astrological Geomancy", (תרגום לאנגלית: 1889) אשר דרבן עניין חדש במערכת הניבוי. המסדר ההרמטי של שחר המוזהב (שנוסד בשנת 1887) התבסס על ספר זה, וכמה ספרים ישנים יותר, החיה את הידע על גאומנסיה, יחד עם נושאים נסתרים אחרים. אליסטר קראולי (1875–1947) פרסם את עבודותיו, בהן שילב גאומנסיה עם תחומי ידע נסתר נוספים. עם זאת, בגלל הזמן הקצר שחברי שחר הזהב רצו ללמוד, לתרגל וללמד את האמנויות הנסתרות הישנות, נאלצו לדחוס שיטות מורכבות רבות של הגדת עתידות וטקסים, ורידדו את הטכניקות הגאומנטיות מאמנות מורכבת של פרשנות ומיומנות לזיהוי דפוסים וחיפוש תשובות שהוגדרו מראש על סמך זוגות דמויות.
טקסטים אחרים מהעת העתיקה מזהים את אידריס עם הנביאים דניאל או עם חנוך במטרה לתת לגאומנסיה מעמד לגיטימי כמתת ומיומנות מאלוהים, ויש ספרי גורלות עבריים המכנים את הגאומנסיה גורל דניאל, או מייחסים אותו לראב"ע. עם זאת, היו מי שהתנגדו לגאומנסיה, כמו אבן ח'לדון במוקדימה שלו (1377), בטענה שמדובר במערכת ידע טרום-אסלאמית, שהפכה למיושנת עם גילוי הקוראן.
במהלך האבולוציה והנדידה של הגאומנסיה מתרבות לתרבות, שילבו פרטים שלה בסיפורים ומחזות שונים. באחד הסיפורים מסיפורי אלף לילה ולילה, גם הקוסם האפריקאי וגם אחיו משתמשים בגאומנסיה כדי למצוא את אלאדין במטרה להזיק לו. האזכור הראשון של גאומנסיה בדפוס נמצא בויליאם לנגלנד של פירס חורש, שהשווה אותה לאסטרולוגיה והעביר עליה בקורת בשל רמת המומחיות הדרושה עבורה. בשנת 1386 לגלג צ'וסר על הגאומנסיה ב"סיפורו של פארסון" מסיפורי קנטרברי: "מה נאמר על מאמינים בגורלות כמו גאומנסיה". שייקספיר ובן ג'ונסון ידועים גם הם כמי שהשתמשו בגאומנסיה לצורך הקלה קומית. הקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי (תחילת המאה ה-14) מתייחסת באופן אגבי לגאומנסיה.
יצירת המפה הגאומנטית
יצירת המפה הגאומנסית מתחילה בציור שש-עשרה של נקודות או סימנים בלי לספור, וליצור שישה עשר מספרים אקראיים המספקים את המנגנון האקראי לכאורה הדרוש לרוב צורות הניבוי. לאחר ציור השורות, יש למחוק את הנקודות זוג זוג עד שתישאר בכל שורה נקודה אחת או שתיים. זה זהה, מתמטית, להשארת שתי נקודות אם המספר זוגי, ונקודה אחת אם הוא אי זוגי. לאחר מכן מקבצים את הנקודות שנותרו מכל ארבע שורות כדי לקבל את ארבע הדמויות הגאומנטיות הראשונות, המהוות בסיס לייצור הדמויות הנותרות. חלק זה מהווה את שלב ה"השראה" של הקריאה הגאומנטית; ומכאן והלאה המפה נעשית באופן אלגוריתמי.
גאומנסיה נערכת באופן מסורתי על ידי סימון הנקודות בידיים או עם מקל בחול על משטח חלק, אך ניתן לסמן את הנקודות עם עט על לוח שעווה או נייר; יש המשתמשים גם בחפצים טקסיים. יש המסמנים את הנקודות מימין לשמאל, בעקבות המסורת הערבית לצייר אותן בכיוון הכתיבה של ערבית, אבל אין זה הכרחי. שיטות מודרניות ליצירת ארבע הדמויות הגאומנטיות הראשונות, בנוסף לדרכים המסורתיות, כוללות מחוללי מספרים אקראיים ממוחשבים, השלכת עצמים, וספירת העיניים על תפוחי אדמה. יש מי ששולפים קלפים עם דמויות גאומנטיות, אחת על כל קלף, מחבילה; במקרה זה, רק שולפים רק ארבעה קלפים לאחר ערבוב החבילה. נבנו גם מכונות להפקת מפות גאומנטיות.
כל דמות גאומנטית ממוקמת על גבי טבלה מיוחדת, המכונה תרשים המגן, הממחישה את התהליכים הרקורסיביים המזכירים את קבוצת קנטור לפיהם יוצרים את הדמויות. ארבע הדמויות הראשונות נקראות אמהות (matres בלטינית), מהן יוצרים את שאר הדמויות במפה; הן ממוקמות בארבעת הבתים הראשונים בפינה הימנית העליונה – הראשונה נמצאת בקצה הימני ביותר, האם השנייה משמאלה, וכך הלאה (המשך מסורת הכתיבה מימין לשמאל).