cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלכילון לבן-גבות
תפוצה ובית גידול
תת-המין הטיפוסי R. i. ignicapilla מקנן באירופה מדרום אנגליה, צרפת, ספרד ופורטוגל מזרחה לבלארוס, צפון מערב אוקראינה ויוון, ומצפון לאזור הבלטי ודרום לטביה. ישנן אוכלוסיות מבודדות ממזרח לרכס הראשי באבחזיה, חצי האי קרים וטורקיה. תחום התפוצה שלו מצוי בין קווי האיזותרמיות 16° ל-24° ביולי. האוכולוסיות דרומיות יציבות ברובן, בניגוד לאוכלוסיות הצפוניות והמזרחיות שהן נודדות, וחורפות בעיקר באזורי הים התיכון ובמערב הרחוק של אירופה, מפורטוגל צפונה ועד בריטניה. התת-מין R. i. balearicus יציב באיים הבלאריים ובחלקים הצפוניים של מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה. מין זה תועד כמזדמן בנורווגיה, פינלנד, אסטוניה, קפריסין, מצרים ולבנון. ביולי 2020, נצפו קינונים של מלכילון לבן-גבות לפחות בשני מקומות בדרום פינלנד.
קינון
המלכילון לבן-הגבות הוא מין מונוגמי. הזכר שר במהלך עונת החיזור, לעיתים קרובות עם ציצתו מורמת, ויש לו מצג ראווה הכולל הפניית מקורו לעבר הנקבה, תוך שהוא מציג את הכיפה ודגם הפנים החזק. מצג זה שונה מזה של מלכילון אורנים בעל הפנים הפשוטות יותר, שמרכין את ראשו כדי להדגיש את הציצה. שטח טריטוריית הקינון הוא כ-0.5 הקטאר, והוא עשוי לחפוף לטריטוריות מלכילוני אורנים השכנות. לעיתים יגנו מלכילונים לבני-גבות על הטריטוריות שלהם מפני מלכילוני אורנים כשציצתם מוגבהת ועם הרבה נפנוף כנפיים, אך ייתכן שכמות התחרות הממשית בין המינים לא גדולה במיוחד. מחקר ספרדי הציע שעימותים טריטוריאליים בין המינים, ותופעות אחרות כמו זכרים ששרים שירים מעורבים או מתחלפים, היו השכיחים ביותר כאשר מין אחד במקום עלה במספריו בהרבה על השני; בנסיבות אחרות, שני המלכילונים למדו להתעלם זה משירי זה. בתצוגת החיזור שלו הזכר מרים את ציצתו, מכוון אותו לעבר בת זוגו ומרחף מעליה לפני שמתבצעת ההזדווגות.
הקן ממקום לעיתים קרובות תלוי מענף בדרך כלל לא בגובה רב, אם כי דווח גם על קנים בגבהים שבין 2.5 ל-20 מטר. מלכילונים לבני-גבות עשויים להעדיף קינון קרוב לקני נץ גדול. הדורס הגדול הזה יטרוף טורפים פוטנציאליים של המלכילון לבן-הגבות כמו ניצים מצויים, ושודדי קנים כמו סנאים אפורים, עורבנים שחורי-כיפה ונקרים עקודים. כאופייני למשפחה, לקן צורת כוס סגורה הבנויה בשלוש שכבות עם חור כניסה קטן בסמוך לראשו. השכבה החיצונית של הקן עשויה מטחב, זרדים קטנים, קורי עכביש וחזזיות, קורי העכביש משמשים גם להצמדת הקן לענפים הדקים התומכים בו. השכבה האמצעית היא אזוב, והיא מרופדת בנוצות (עד 3,000) ובשיער. הקן קטן יותר, עמוק יותר וקומפקטי יותר מזה של מלכילון אורנים, ברוחב של כ-8 ס"מ ובעומק של 5–7 ס"מ, עם עובי דופן של כ-2 ס"מ. הקן נבנה על ידי הנקבה לבדה, אם כי הזכר ילווה את הנקבה בזמן שהיא בונה את הקן במשך תקופה של מספר ימים עד שלושה שבועות.
ההטלה מתחילה במערב אירופה בסוף אפריל, ובמזרח תחום התפוצה בסוף מאי; מחזורי קינון שניים נפוצים, ומתחילים בחודשים יוני עד יולי. הביצים ורודות עם סימנים אדמדמים עמומים בקצה הרחב, בניגוד לאלו של מלכילון מדיירה המתוארות כדומות לאלו של עלוויות (לבנות עם כמה כתמים חומים). הביצים בגודל 10 על 14 מ"מ ובמשקל 0.7 גרם, מתוכו 5% הם מעטפת. גודל התטולה באירופה הוא 7–12 ביצים, אבל היא כנראה קטנה יותר בצפון מערב אפריקה. הנקבה דוגרת על הביצים במשך 14.5 עד 16.5 ימים עד לבקיעה, ומגדלת את הגוזלים, אשר פורחים שמונה עד עשרה ימים לאחר מכן. שני ההורים משתתפים בהאכלת הגוזלים והפרחונים. מין זה מגיע לבגרות מינית לאחר שנה, ותוחלת החיים הממוצעת שלו היא פחות משנתיים.
למרות שתחומי התפוצה שלהם חופפים באופן מהותי, נראה שרבייתת כלאיים בין מלכילון אורנים למלכילון לבן-גבות נמנעת על ידי הבדלים בטקסי החיזור ובדפוסי הפנים השונים. אפילו במחקרי ציפורים בהם קיבלה נקבת מלכילון אורנים פס עיניים מלאכותי כדי להקל על ההזדווגות עם מלכילון לבן-גבות זכר, הגוזלים מעולם לא גודלו על ידי הזוג המעורב, ונראה היה כי הם סתגלנים פחות בהשוואה למין האב.
תזונה
כל מיני המלכילונים הם אוכלי חרקים באופן כמעט בלעדי, טורפים פרוקי רגליים קטנים עם שלד חיצוני רך, כגון קפזנבאים, כנימות ועכבישים. הם ניזונים גם מהגלמים והביצים של עכבישים וחרקים, ומדי פעם אף אוכלים אבקה. כל מיני המלכילון מרחפים בעת ציד של חרקים מעופפים. אף-על-פי שמלכילונים לבני-גבות נמצאים לעיתים קרובות בקרבת מלכילון אורנים, ישנם מספר גורמים המפחיתים את התחרות הישירה על מזון. מלכילונים לבני-גבות מעדיפים טרף גדול יותר מאשר מלכילוני אורנים. למרות ששניהם ילקטו חרקים לכודים מקורי עכביש בנדידת הסתיו, מלכילונים לבני-גבות יאכלו גם את העכבישים הגדולים (במקרים נדירים נמצאו מלכילונים תקועים בקורי עכביש, לא מסוגלים לזוז או מתים).
מלכילונים לבני-גבות משחרים אחר מזון על עצים, ומנצלים בעיקר את השטח העליון של ענפים בבתי גידול מחטניים ושל עלים בעצים נשירים. זאת בניגוד למלכילון אורנים, הניזון תדיר מצידי הענפים והעלים. במהלך חיפוש אחר מזון בחורף, להקות של מלכילונים לבני-גבות מכסות מרחק נתון בערך פי שלושה מהר יותר מזה של אורנים, והם מתעלמים מפריטי הטרף הקטנים ביותר המועדפים על קרוב משפחתם; הם נוהגים להרוג חסרי חוליות גדולים על ידי הכאתם שוב ושוב כנגד ענף. ההבדלים בהתנהגות מקלים על הבדלים מורפולוגיים עדינים; למלכילונים לבני-גבות יש מקורים רחבים יותר עם זיפי-מקור ארוכים יותר (המגנים על עין המלכילון מפני פריטי מזון שהוא מנסה ללכוד), ותכונות אלה משקפות את הטרף הגדול יותר שניצוד על ידי המין. זנבו הפחות מפוצל של המלכילון לבן-הגבות עשוי לשקף את פרקי הריחוף הארוכים שלו בזמן ציד. המלכילונים לבני-הגבות מלקטים מזון בעמידה לעיתים קרובות יותר, ויש להם כף רגל מותאמת יותר לאחיזה סטטית בענף, בעוד שהאצבע האחורית הארוכה יותר של מלכילון האורנים משקפת את ההרגל שלו לנוע אנכית לאורך הענפים בזמן ציד. יש לו גם חריצים עמוקים בחלק התחתון של האצבעות המקלים על אחיזה במחטים בודדות, בעוד שלמלכילון אורנים החלק התחתון חלק יותר בכף הרגל.
הגוזלים מואכלים כמעט אך ורק עם קפזנבאים; פריטי מזון גדולים יותר אינם מתקבלים, ועכבישים נפלטים מדי פעם. מהיום החמישי ואילך, תזונת הגוזלים כוללת כנימות וכמות גבוהה של קונכיות של חלזונות, שהן תורמות לצמיחה תקינה של העצמות. לאחר השבוע השני, התזונה כוללת עשים וזחלים גדולים יותר, כמו גם פרוקי-רגליים שונים שבדרך כלל מבוגרים נמנעים מהם, כגון קוצרים, צבתנאים ונדלים.
בחורף נוהג המלכילון לבן-הגבות לצטרף ללהקות מעורבות רופפות עם מינים אחרים כמו ירגזים וסבכים. מלכילון זה, בדומה למינים אחרים המעדיפים להקות מזון מעורבות בחורף, משחר מזון על פני טווח גדול יותר של גבהים וסוגי צמחייה מאשר מינים הצדים בבודדים. עבור מינים הנוטים לשחר מזון בלהקות, הצלחת שיחור המזון בעודם בלהקה הייתה בערך פי שניים מזו של פרטים בודדים. באזורים מסוימים, פרטים חורפים פיתחו הרגל להגיע לתחנות האכלה ולשולחנות ציפורים כדי לאכול מזון שומני, לפעמים עם מלכילוני אורנים או סבכים כמו עלווית חורף וסבכי שחור-כיפה. מערכת העיכול של המלכילון מותאמת לתזונה מבוססת חרקים לחלוטין, בעוד שסבכים כוללים פירות בתזונת הסתיו שלהם. מחקר ספרדי השווה את הסבכים עם מלכילון לבן-גבות ועלוויות שהם מינים המתמחים באכילת חרקים. התוצאות הראו שביחס למשקל הגוף, לאוכלי החרקים היו מעיים קצרים יותר, אך זמני מעבר מעיים ארוכים יותר מאשר למיני הסבכי. אוכלי החרקים גם בדרך כלל קטנים מעט יותר מאוכלי-כל.
קולות
הקריאות של המלכילון מורכבות משלושה או ארבעה צלילים גבוהים דקים, בדומה לזה של מלכילון אורנים, אך בגובה הצליל מעט נמוך יותר, "זיט-זיט-זיט" ולא "סי-סי-סי". השירה היא רצף של תווי קריאה ברצף ארוך ומעט יותר מגוון. בדרך כלל ישנם 11–14 תווים בשירה, שהופכים לחזקים ומהירים יותר, כאשר שלושת התווים האחרונים שונים במקצת מהקודמים: "זיט-זיט-זיט-זיט-זיט-זיט-זיט--זיט-זיט-זיט-זירט.זירט.זירט". השירה נמשכת בדרך כלל 0.5–2.5 שניות, קצרה יותר מה-3.5–4.0 שניות הממוצעות עבור שירת מלכילון אורנים, ולעיתים חוזרת על עצמה עד שמונה פעמים בדקה. בחודשים מאי ויוני, השירה מתבצעת בתדירות הגבוהה ביותר לאחר עלות השחר, אך נמשכת בתדירות נמוכה יותר לאורך היום. מאוחר יותר בעונת הקינון, השירה מבוצעת בעיקר בבוקר.
שירתו של התת-מין הים תיכוני של מלכלילון לבן-גבה, R. i. balearicus, דומה מאוד לזו של התת-מין הטיפוסי {R. i. ignicapilla), אך פקטור אחד להבדלה בין מלכילון מדיירה לבין מלכילון לבן-גבות הוא ששירתו של הראשון מחולקת לשלושה מקטעים, שניים מהם מורכבים מחיזור שונה ומקריאות כעוסות. קריאות החיזור שלו מבוצעות גם בטווח תדרים גדול יותר ויותר הרמוניות מאלו של תת-המין היבשתי. זכרים של מלכילוני אורנים ומלכילוני מדיירה מפגינים לפעמים תגובות טריטוריאליות להקלטות של השירה או קריאותיו של מלכילון לבן-גבות, אבל נראה כי ההפך אינו נכון, מכיוון שהשירה של מלכילון לבן-גבות בעלת מבנה פשוט יותר מזו של קרוביו.
טורפים וטפילים
הנמלה הארגנטינאית הפולשת ( Linepithema humile) נפוצה באזור הים התיכון, ומפחיתה את מספר הפרוקי-הרגליים על ידי הרחקת רוב מיני הנמלים המקומיות. הפחתת פריטי הטרף היא משמעותית יותר בצמרות העצים, ויש לה השפעה רבה יותר על מינים כמו המלכילון הניזונים גבוה בעלווה. משמעות הדבר היא פחות אוכל זמין לגוזלים, וההורים שצריכים להשקיע יותר זמן בחיפוש אחר מזון.
חסרים נתונים על טפילים ספציפיים של מלכילון לבן-גבות, אך פרעוש הסופית הנפוץ, Dasypsyllus gallinulae, תועד במיני מלכילון קרובים. מספר קרדיות נוצות תועדו בסוג, כולל Proctophyllodes glandarinus על מלכילונים לבני-גבות. קרדיות אלו חיות על פטריות הצומחות על הנוצות. הפטריות שנמצאות על הנוצות עשויות ליזון מהקרטין של הנוצות החיצוניות או משמן נוצות.
סטטוס
המלכילון לבן-הגבות הרחיב את תפוצתו במאות התשע-עשרה והעשרים, והתפשט בצפון צרפת, ולאחר מכן נצפה קינון ראשון בהולנד ב-1928 ובדנמרק ב-1961 בבריטניה הוא תועד רק כמה פעמים עד 1839, אך קינן לראשונה ב-1962, וכעת הוא נפוץ כמקנן בחלק גדול מדרום אנגליה. חורפים מתונים יותר הביאו לכך שיותר פרטים יכולים לחרוף צפונה יותר, ולכן תפוצת הקינון יכולה להתרחב מבלי להיגרר לסיכונים הכרוכים בנדידות ממושכות. אוכלוסייה נמצאה בצפון מרוקו בשנת 1986.
גידול האוכלוסייה עשוי להיות מוגבל בשל היעדר בית גידול מתאים, וייתכנו ירידות מקומיות במספרים עקב אובדן עצי מחט בשל סערות או החלפה במטעים של עצים נשירים מקומיים. ייתכנו גם ירידות מקומיות באזורים של זיהום משמעותי של מתכות כבדות, אשר משפיעות במיוחד על מינים שניזונים מהקרקע כמו קיכלים ומינים שניזונים על גבי עצי מחט, כולל שני מיני המלכילון האירופאים. מתמחי המחטניים סובלים מאובדן ואיכות ירודה של מחטים, וכתוצאה מכך הירידה בשפע מזון חסרי החוליות שלהם. למלכילון לבן-גבות טווח תפוצה גדול ואוכלוסייה המוערכת ב-10–15 מיליון פרטים, רובם באירופה. מאמינים שהאוכלוסייה יציבה בהיעדר ראיות לירידה או איומים חמורים, ולכן המין מסווג במצב שימור של "ללא חשש" ברשימה האדומה של IUCN.
בתרבות
אריסטו ופליניוס מספרים על אגדה בה מתקיימת תחרות בין העופות כדי לראות מי יהיה המלך שלהם, כשהתואר יוענק למי שיצליח לעוף הכי גבוה. בתחילה, נראה היה שהנשר מנצח בקלות, אבל כשהוא התחיל להתעייף, ציפור קטנה שהתחבאה מתחת לנוצות הזנב של הנשר הגיחה ועפה גבוה עוד יותר וזכתה בתואר. בעקבות אגדה זו, בפולקלור האירופי תואר הגדרון כ"מלך של הציפורים" או כ"נושא הלהבה". עם זאת, מונחים אלה יושמו גם על מיני המלכילון, כשהכתרים בצבעי האש של מלכילון האורנים והמלכילון לבן-הגבות הפכו אותם למינים שסביר יותר כי הם הנושאים המקוריים של תארים אלה, ובשל התייחסות האגדה ל"קטן בעופות" בהיותו מלך, התואר הועבר ככל הנראה לגדרון הזעיר לא פחות. הבלבול הועצם בשל הדמיון ביניהם ובעקבות החליפיות של המילים ביוונית עתיקה עבור גדרון (βασιλεύς basileus, "מלך") והמלכילון (βασιλισκος basiliskos, צורת הקטנה של "מלך"). באנגלית, הקשר בין המלכילון לבן-הגבות לגדרון המובהק התעצם בשמו הישן של המלכילון "גדרון כיפת-אש" ("fire-crested wren").
טריינה
טריינה (בגילברטית ובאנגלית: Teraina), המכונה גם האי וושינגטון (באנגלית: Washington Island) הוא אטול אלמוגים במרכז האוקיינוס השקט המהווה חלק מאיי ליין הצפוניים, ונמצא בשליטת קיריבטי.
שטח האי כ-14 קמ"ר ומתגוררים בו כ-1,700 תושבים (2005) (גידול מ-1,000 התושבים שנמנו באי בשנת 2000 ומ-936 התושבים שנמנו בשנת 1990). האי ממוקם ב-4.71° צפון ו-160.76° מערב. בירת האי, טאנגקור (Tangkore) מצויה במערב האי.
דמוגרפיה
מספר התושבים בכפרי האי נכון לשנת 2005:
היסטוריה
האי טריינה התגלה לראשונה על ידי המגלה האמריקאי אדמונד פאנינג ב-12 ביוני 1798. פנינג קרא לאי על שם ג'ורג' וושינגטון. בשנת 1889 סופח האי לבריטניה והפך חלק ממושבת איי גילברט ואליס בשנת 1916. בשנת 1979 שונה שם האי לטריינה, עם קבלת עצמאותה של קיריבטי. האי קרוי גם "האי פרוספקט" (באנגלית: Prospect Island ) ו"האי ניו יורק" (באנגלית: New York Island).
כלכלה
עיקר כלכלת האי מתבססת על יצוא קופרה.
סטארדיו וואלי
סטארדיו וואלי (באנגלית: Stardew Valley) הוא משחק תפקידים אינדי מסוגת סימולציית חקלאות (Farming Simulation) שפותח על ידי אריק "ConcernedApe" ברון (Barone) והוצא לאור על ידי חברת צ'אקלפיש (Chucklefish). המשחק יצא למערכת ההפעלה ווינדוס בפברואר 2016, ומאוחר יותר באותה השנה למערכות ההפעלה Mac OS ולינוקס, ולקונסולות המשחק: פלייסטיישן 4, ו-xbox one. המשחק יצא לנינטנדו סוויץ' בפברואר 2017, לפלייסטיישן ויטה במאי 2018, ולמובייל.
למשחק הייתה הצלחה גדולה, והוא נמכר ביותר מ-20 מיליון עותקים עד 2022.
סיפור רקע
בסטארדיו וואלי, משחק השחקן דמות שהחליטה לברוח מהלחץ של החיים המודרניים ומתפקיד משרדי. לכן, השחקן מקבל על עצמו את הטיפול בחווה הרעועה שסבו המנוח הוריש לו. על השחקן לנהל את זמנו בכל יום, תוך שימוש בנקודות האנרגיה שלו. כך, למשל, השחקן מסדר ומנקה את החווה, שותל ודואג ליבול, מגדל מקנה, מכין לעצמו כלים ומוצרים וכורה מחצבים במכרה. בנוסף לכך, השחקן עוסק בפעילויות חברתיות, ובכלל זה: יצירת קשרים רומנטיים (המובילים בסופו של דבר לנישואין), וכן יצירת חברויות עם מגוון האזרחים של העיר הקטנה. באותה העת, השחקן מרוויח כסף כדי להרחיב את החווה ולשדרג את מגוון הכלים שלו. על השחקן לבחור האם הוא תומך בעולם המודרני, ממנו הוא ברח, או בעולם הישן, ולשפץ את מרכז הקהילה. עולם המשחק פתוח לחלוטין, ונותן לשחקן לעשות פעולות לפי החלטותיו ושיקול דעתו המלא. גרסת אונליין למשחק (שנוספה לגרסת הווינדוס שלו באוגוסט 2018) מאפשרת לארבעה שחקנים (לכל היותר) לשחק יחד באותה עיר.
מהלך המשחק
סטארדיו וואלי הוא משחק הדמיה של חקלאות, שהושפע וקיבל השראה בעיקר מסדרת המשחקים "הרווסט מון" (באנגלית: Harvest moon). בתחילת המשחק, שחקנים יוצרים את הדמות שלהם, שהופכת לנמען של חלקת אדמה ובית קטן, שהיה בבעלותו של סבם, בעיירה קטנה בשם "פליקאן טוון" (באנגלית: pelican town- עיירת שקנאי). שחקנים יכולים לבחור בכמה סוגי מפות שונים, שלכל אחד מהם יש יתרונות וחסרונות. בהתחלה חלקת החווה מלאה בסלעים, עצים, גזעים כרותים, ועשבים, והשחקנים צריכים לעבוד במטרה להפעיל מחדש את החווה. השחקן יטפל בצמחים וחיות כדי להשיג רווח, ולפתח ולהרחיב את הבניינים והשירותים בחווה.
השחקנים גם יכולים לתקשר עם דמויות שאינן שחקנים (NPC -דמות שאינה שחקן) שמתגוררים בעירה, ביניהם נכללים מערכות יחסים עם אנשי העיירה. זה יכול לגרום לנישואים, שגורם לכך שהדמות שהשחקן התחתן איתה תעזור לשחקן לטפל בחווה.
השחקנים יכולים לעסוק גם בדייג, בישול ויצירה והכנת דברים, וגם לחקור מערות שנוצרות רנדומלית עם חומרים, מתכות ואבנים לחצוב, ועם יצורים להילחם בהם. שחקנים יכולים לקחת מגוון משימות שונות כדי להשיג כסף, או לעבוד על השלמת אוספים של חומרים (הנקראים "באנדלים" באנגלית: bundles - חבילות) כדי לשחזר את המרכז הקהילתי של העיירה. השלמת האוספים מתגמלת את השחקנים עם מגוון פריטים, שנכללים בהם זרעים וכלים. להשלים כמה מהם מביא לשחקנים גישה לאזורים וטכניקות משחק חדשות. כל הפעולות הללו נעשות נגד מד החיים ורמת העייפות של השחקן (שלא יכולים להגיע ל-0 אחרת מתעלפים), והשעון הפנימי של המשחק. המשחק משתמש בלוח שנה מפושט, כך שבכל שנה יש 4 חודשים עם 28 ימים, שכל חודש מסמל עונה אחת, וזה מחליט אילו צמחים יכולים לגדול ואילו פעילויות יכולות להיות רווחיות. מאוחר יותר במשחק, השחקנים יכולים לשחזר חממה שיכולה לגדל את כל הצמחים בלי קשר לעונה.
פיתוח
סטארדיו ואלי נוצר על ידי מעצב המשחקים האינדים האמריקאי אריק ברונה, תחת הכינוי ConcernedApe.
הר השולחן (קבוצת כוכבים)
גרמי שמים מעניינים
α בהר השולחן הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה. זהו כוכב צהוב דמוי שמש (טיפוס ספקטרלי G5) במרחק של כ-33 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 5.1. בשל דמיונו לשמש הוא נחשב כמתאים להיות בעל כוכב לכת ארצי, אך עד כה לא נמצא אף כוכב לכת המקיף אותו.
סטארדיו וואלי
פיתוח
בשנת 2011 ברונה סיים את לימודיו במדעי המחשב באוניברסיטת וושינגטון, אבל לא הצליח להשיג עבודה בענף, ובמקום זאת מצא עבודה בתיאטרון פרומאונט בסיאטל. כשהוא רוצה לשפר את כישורי המחשב שלו כדי להשיג יותר אפשרויות לעבודה, הוא הגיע לרעיון ליצור משחק שידחוף גם את הצד האמנותי שלו.
הר השולחן (קבוצת כוכבים)
גרמי שמים מעניינים
π בהר השולחן הוא גם כן כוכב צהוב דמוי שמש (טיפוס ספקטרלי G1) במרחק של כ-60 שנות אור ועם בהירות מדרגה 5.6. במערכת זו נמצא ענק גזי המקיף את הכוכב במסלול אליפטי שחוצה את האזור המתאים לחיים, מה שלמעשה פוסל אפשרות לקיום כוכבי לכת ארציים.
PKS-0637-752 הוא קוואזר עם סילון גז גדול שקורן בתחום האור הנראה ובקרני רנטגן שתמונותיו היו הראשונות שצולמו על ידי טלסקופ החלל צ'נדרה.
הולדן FB
הולדן FB (באנגלית : Holden FB) היא מכונית משפחתית גדולה, בתצורת סדאן, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האוסטרלית, ג'נרל מוטורס-הולדן (General Motor Holden) חברת בת של קונצרן ג'נרל מוטורס האמריקאית, בין השנים 1961–1960.
פרונטיס
פְרוֹנְטִיס (ביוונית: Φρόντις, בלטינית: Phrontis) הוא שמן של שלוש דמויות במיתולוגיה היוונית.
פרונטיס בן אונטור
היה הקברניט האוחז בהגה בספינתו של מנלאוס מלך ספרטה בשובו לארצו במסע רב-תלאות ממלחמת טרויה. על פי המסופר באודיסיאה להומרוס, הרג האל פויבוס־אפולון בחציו את פרונטיס כשהאוניות סבבו את כף סוניון, בקצה הדרומי של אטיקה. מנלאוס ואנשיו נחתו בחוף, וכאן קברו את חברם וערכו את טקסי הפולחן לכבודו:
הנוסע והגאוגרף היווני פאוסניאס, בן המאה השנייה לספירה, מתאר בספרו ציור שעיטר את קירות הַלֶסְכֵה (lesche) בדלפי, מעשה ידי הצייר פוליגנוטוס. הציור הנציח את טרויה לאחר כיבושה, ואת הכנות הגיבורים היוונים להפלגתם חזרה לארצם. פרונטיס נראה באמצעית האונייה כשהוא אוחז בשני כדומים. פאוסניאס מוסיף ומביא את המסופר באודיסיאה על מותו של פרונטיס מידי אפולון.
פרונטיס בן פריקסוס וכלקיופה
פרונטיס זה היה אחד מארבעת ילדיהם של פְרִיקְסוֹס בן אַתַמַס ושל רעייתו כַלְקִיוֹפֵּה, בת אַיֵטֵס מלך קוֹלְכִיס. הוא ואחיו גדלו בקולכיס, ולאחר מות אביהם יצאו אל ממלכת סבם בבויאוטיה. אונייתם נטרפה בדרך, וגלי הים השליכו אותם עירומים וחסרי כל אל חופי האי דִּיָה. כאן מצא אותם יאסון בעת הפלגתו עם חבריו הארגונאוטים אל קולכיס כדי להביא את גיזת הזהב. משנתברר לו כי פרונטיס ואחיו הם נכדי המלך אַיֵטֵס, שכנע אותם לשוב עמו אל קולכיס ולסייע לו במשימתו. כשגיזת הזהב בידו, שבו יאסון והארגונאוטים ועמם פרונטיס ואחיו אל יוון.
פרונטיס אשת פנתואוס
אשת פַּנְתוֹאוֹס, אחד מזקני טרויה, ואמם של פּוּלִידַמַס, אֶוּפוֹרְבּוֹס והִיפֶּרֶנוֹר. נזכרת ב"איליאדה" להומרוס כ"פרונטיס האלוהית".
סרגיי גולובקין
סרגיי אלכסנדרוביץ' גולובקין (ברוסית: Сергей Александрович Головкин; 26 בנובמבר 1959 – 2 באוגוסט 1996) היה רוצח סדרתי ופדופיל סובייטי-רוסי, קורבנותיו, על פי חומרי בית המשפט, היו 11 נערים בין 1986 ל-1992. כל מקרי הרצח, למעט הראשון, בוצעו בשטח מחוז אודינצובו במחוז מוסקבה. לפני שנתפס הוא קיבל פרסום אנונימי נרחב תחת הכינוי "פישר". סרגיי ביצע את מרבית הפשעים במרתף המוסך האישי שלו, שם באופן אכזרי ביותר עינה, אנס, הרג את קורבנותיו וביתר את גופותיהם. גזר הדין שנקבע הוא עונש מוות וגולובקין הוצא להורג בשנת 1996. הוא היה האדם האחרון שמערכת המשפט של הפדרציה הרוסית הוציאה להורג.
תחילת סדרת מעשי רצח 1986
הרצח השני הוא יולי 1986. לאחר שגנב במחנה החלוצים זבזדני (כפר אוגריומובו, מחוז אודינצובו) אנדריי גוליאייב בן ה-12, גולובקין, באיומי סכין, קשר אותו, הכניס אותו ליער, אנס אותו, ואז חנק אותו ואז העביר עם הגופה מניפולציות שונות (הוא כרת את אברי המין, ראש, חתך את חלל הבטן, הסיר את האיברים הפנימיים).
ארבעה ימים לאחר רצח גולייאב במחוז אודינצובו, נמצאה גופתו של נער בן 16. על גופתו ספרו 35 פצעי דקירה. הגופה בותרה. בהמשך הודה גולובקין שלא אשם במעשה, והוא לא הופיע בבית המשפט.
פישר
במהלך החקירה באחת מהחקירות, סיפר חברו של אחד הקורבנות כיצד פגש אדם שהציג את עצמו פישר והיה בידו הימנית קעקוע בצורת פגיון המשולב בנחש וכיתוב "פישר". עם הזמן התברר שמדובר בפנטזיה של נער, אך החקירה פיתחה רמז מזויף במשך זמן רב, והכינוי "פישר" ניתנה לרוצח סדרתי, ששמועות עליו החלו להתפשט במהירות במוסקבה ובמחוז מוסקבה. פרסום רחב אילץ את גולובקין להפסיק את ההרג למשך זמן מה.
בהמשך, גולובקין עצמו הציג את עצמו בפני הקורבנות כפישר.
Talkie Walkie
Talkie Walkie (מצרפתית: ווקי טוקי)  הוא אלבום האולפן השלישי של צמד המוזיקאים הצרפתי אייר, שיצא לאור ב-21 בינואר 2004. השיר "Alone in Kyoto" נכלל בפסקול הסרט אבודים בטוקיו בשנת 2003, והשיר "Run" הופיע בסדרה ורוניקה מארס בפרק "אף אחד לא שם תינוק בפינה", ובשנת 2004 בסרט הצרפתי לילה אומרת.
נכון לשנת 2006, האלבום מכר 161,000 עותקים בארצות הברית על פי Nielsen SoundScan. בשנת 2004 דיווחה חברת ההקלטות וירג'ין רקורדס שבאותו זמן יוצאו כ-450,000 עותקים מחוץ לצרפת.
ביקורת
האלבום קיבל דירוגים גבוהים מאוד ממבקרים. רוב שפילד מרולינג סטון כינה את האלבום "מצוין", וכתב כי אייר "חזרה למה שהם עושים הכי טוב: פסקול אלגנטי ואווירתי עבור סרטים דמיוניים." המבקר פירס מרטין מ-NME כתב, "זה קליל ונעים, כמובן, אבל עדין ורומנטי, סינתטי וגם מלא רגש. זה נשמע, לא מתאמץ, חדש ושונה, טרי וממוקד, נקי ושלו, ללא ספק כתוצאה מהחלטתם של גודה ודונקל לנגן ולתכנן בכל הכלים ולבצע את כל השירה בתקליט בעצמם בפריז ללא כל סיוע חיצוני...". שבח ניתן גם למגע העדין של המפיק ניגל גודריץ' ולמעבד המוזיקלי מייקל קולומביאר שככל הנראה הצטרף לאלבום בשלבו הסופי,, וכתיבת השירים האישית והמתוחה יותר.
פיצ'פורק כינו את האלבום "האלבום העשרים הטוב ביותר של 2004", והוא דורג אצלם במקום מספר 191 ברשימה של 200 האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-2000.
SolarMax
Solar Maximum Mission (SolarMax) הוא לוויין מדעי לחקר פעילות השמש ששוגר בשנת 1980 ופעל עד לשנת 1989.
משימת הלוויין
הלוויין שוגר ב-14 בפברואר 1980 מנמל החלל קייפ קנוורל בעזרת משגר מדגם דלתא 3000.
בפעילות מדעית היו מעורבים מדענים מארצות הברית ומדינות נוספות.
קורונהגרף/פולרימטר פעל כחצי שנה ובעקבות בעיות ברכיבים אלקטרוניים פעילותו הופסקה בספטמבר 1980. בנובמבר 1980 מערכת בקרה של הלוויין יצאה משימוש. בעקבות כך רק 3 מכשירים יכלו להמשיך ולתפקד. לאור המצב הוחלט להקפיא את פעילות המדעית של הלוויין.
באפריל 1984 שוגרה מעבורת החלל צ'לנג'ר במסגרת משימה STS-41-C. בין הפעילויות המתוכננות הייתה לכידת את הלוויין והעברתו לתא המטען של המעבורת לתיקונים. הדבר נעשה על ידי זרוע רובוטי של המעברות קנדארם. לאחר העברת הלוויין לתא המטען החלו עבודות תחזוקה. מערכת בקרה הוחלפה ורכיבים אלקטרוניים של המכשור הוחלפו. לאחר סיום העבודות הלוויין שוחרר למסלול.
הלוויין פעל ללא תקלות עד לשנת 1989.
בשנים 1987–1989 התגלו 10 כוכבי שביט. ממצאים נוספים פורטו במאמרים מדעים רבים.
בשנת 1989 הלוויין החל לאבד גובה. הוא נכנס לאטמוספירה ונשרף ב-2 בדצמבר 1989.
פונדק ג'מייקה (סדרת טלוויזיה, 2014)
פונדק ג'מייקה (באנגלית: Jamaica Inn) היא מיני-סדרת דרמה בריטית בת שלושה חלקים ששודרה לראשונה בערוץ BBC One בין 21 ל-23 באפריל 2014. את התסריט כתבה אמה פרוסט, והוא מבוסס על הרומן הגותי "פונדק ג'מייקה" מאת דפנה דה מוריאה.
הפקה
צילומי הסדרה החלו בספטמבר 2013 והם נערכו בקורנוול, יורקשייר וקאמבריה (קירקבי לונסדייל). בתחילה הוחלט שהסדרה תצולם בצפון אירלנד. אחר כך התקבל מימון מחברת Screen Yorkshire. המיני-סדרה הוזמנה על ידי בן סטיבנסון ודני כהן מה-BBC.
יחסי מצרים–עיראק
שנות השישים והשבעים של המאה העשרים
ב-1963 עלה לשלטון בעיראק בהפיכה צבאית עבד א-סלאם עארף, א-סלאם דגל באיחוד מדינתו עם מצרים ונקט בצעדים רבים בשביל להגיע לאיחוד, רוב הצעדים הכלכליים יצאו לפועל בשנת 1966, ביניהם, הלאמת התעשייה הכבדה, מערכות הבנקים וסחר החוץ. האיחוד בין עיראק למצרים לא יצא בסופו של דבר אל הפועל אך צעדי ההכנה לקראתו פגעו קשות במשק העיראקי, בפיתוחה הכלכלי, ובפיתוחה הטכנולוגי.
במאי 1967 הנהיג מוסטפא ברזאני מרד כורדי בעיראק אלים, מצרים בחרה שלא לעזור לעיראק, שכן, היא הייתה שרויה בתקופת ההמתנה ונערכה יחד עם ירדן וסוריה להתקפת ישראל על החלטתה וצעדיה אלו ספגה מצרים גינויים חריפים מעיראק.
ב-29–30 במאי 1967, מספר ימים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים נערכו הפגנות של אנשים פרו נאצריים בבגדאד בירת עיראק במחאה על הגינויים שקיבלה מצרים מעיראק על כך שלא נלחמה נגד הכורדים יחד איתה. בסופו של דבר היחסים שככו והדבר בא לידי ביטוי בהסכם הגנה מצרי עיראקי אשר נחתם בקהיר ב-31 במאי 1967.
במלחמת ששת הימים שלחה עיראק חיל משלוח ועזר למצרים וירדן, חיל שבסופו של דבר ספג אבדות והפסיד למדינת ישראל במלחמה. לאחר המלחמה, היחסים בין מצרים לעיראק נכנסו לתקופת שקט שנמשכה עד ל-1977 עם חתימת הסכמי קמפ דייוויד.
סוף שנות השבעים ושנות השמונים של המאה העשרים
ב-1977, התנפץ הקשר החם ועיראק ניתקה את יחסיה עם מצרים בעקבות הסכמי השלום בין מצרים וישראל. ב-1978, עיראק אירחה בבגדאד את הוועידה הכלל-ערבית כדי ליצור חרם מדיני וכלכלי כלל-ערבי על מצרים וכל זאת בגלל הסכמי קמפ דייוויד של שלום עם ישראל.
למרות מאמצי עיראק לנדות את מצרים ממדינות ערב, מצרים עצמה תמכה בעיראק במלחמתה עם איראן. מחווה זו של מצרים החזירה את שתי המדינות לקשר תקין וחם. עם זאת, לא חודש הקשר ברמת השגרירות. ב-1983, עיראק הצהירה כי קשריה עם מצרים הם בלתי נמנעים עקב "שיתוף הפעולה הטבעי" וה"אחווה ההדדית" שיש בין מדינות ערב. הצהרה זו הובילה בעקיפין לרגיעה ביחסים ובקשרים בין שתי המדינות ולתקופת שקט.
שנות התשעים של המאה העשרים
ב-1990 שוב ניתקו היחסים בין השתיים, הפעם הייתה זו מצרים שניתקה את יחסיה עם עיראק. זאת בעקבות מבצע סופה במדבר ופלישת עיראק לכווית. מצרים הייתה אחת מהמדינות שגינו את הפלישה, לקחו חלק בקואליציית 34 המדינות, ונלחמו תחת דגל האו"ם במלחמת המפרץ. בסופה של המלחמה הקואליציה ניצחה וכבשה את עיראק, החלו שיחות שלום אינטנסיביות בשטחה של המדינה ומצרים לקחה בהם חלק.
המאה העשרים ואחת
בעשורים הראשון והשני של המאה העשרים ואחת, ניכרת התקרבות בין השתיים. הקשר חם במיוחד במישור הכלכלי. הסחר העיקרי בין שתי המדינות הוא הסחר שבמסגרת תוכנית שמן בעד מזון, תוכנית של האו"ם בה עיראק מספקת שמן ומשאבי טבע למדינות שונות ובעדו המדינה הענייה והמתפוררת מקבלת מזון וסיוע כלכלי ממדינות אחרות.
מצרים שלחה חיל משלוח להילחם בסוריה ובעיראק נגד ארגון הטרור הסלפי, המדינה האסלאמית ששואף לכבוש את המדינה. מאז 2015 הארגון פועל גם באזור חצי האי סיני וברצועת עזה ושתי המדינות שותפות למלחמה בטרור הג'יהאד הסלפי הקיצוני שמבצע פיגועים וטבחים בכל העולם.
יחסים כלכליים
הסחר בין שתי המדינות שרור ביציבות רבה מאז 2013 כאשר אז הסחר המקיף בין שתי המדינות עמד על כמיליארד דולר אמריקאי וב-2015 הסחר נמצא דומה. עיקר הייצוא העיראקי למצרים בשנה זו הוא נפט וחלק מזערי של פירות טרופיים. לעומת עיראק ששרויה במלחמה וכלכלתה כמעט והושתקה, אך ניצלה אודות למשאבי הטבע הרבים בשטחה, מצרים היא כלכלה חזקה בעולם הערבי והייצוא שלה לעיראק נמצא מגוון הרבה יותר מהייצוא העיראקי למצרים. במסגרת הייצוא המצרי לעיראק יובאו לעיראק: פחי פלסטיק, גבינות, מגוון פירות, תה, מגוון ירקות, נייר טואלט, תכשירים לשיער ועוד.
דמיון בין דגלי המדינות
אין זו מקריות שדגלי המדינות דומים כל כך, שני הדגלים, בדומה לרוב דגלי מדינות העולם הערבי, מוטענים בצבעי הלאומיות הכלל-ערבית שהם שחור, אדום, ירוק ולבן. הצבעים מסמלים תקופות שונות בהיסטוריה הח'ליפות המוסלמית: הלבן את בית אומיה, השחור את בית עבאס, הירוק את השושלת הפאטמית והאדום את השושלת ההאשמית, ששלטה בעיראק ובחג'אז בעבר ושולטת עד היום בממלכת ירדן שגובלת בעיראק.
בדגל המצרי לפסים משמעות נוספת, לכל אחד מהפסים בדגל משמעות סימבולית שקשורה לשחרור הערבי. הפס האדום מסמל את התקופה שלפני המהפכה, תקופה שאופיינה במאבק נגד המונרכיה ובכיבוש הבריטי של המדינה. הפס הלבן מסמל את טבעה חסר האלימות של המהפכה עצמה. הפס השחור מסמל את סוף דיכוי העם המצרי בידי המונרכיה ואת סוף ימי האימפריאליזם.
כפר נטר
כְּפַר נֶטֶר הוא מושב עובדים במישור החוף ליד העיר נתניה השייך למועצה אזורית חוף השרון ומהווה היישוב הצפוני ביותר בה. כפר נטר הוקם בשנת 1939 כיישוב חומה ומגדל על ידי בוגרי בית הספר מקוה ישראל. הכפר נקרא על שמו של קָרְל נֶטֶר שיזם והקים את מקוה ישראל והיה גם מנהלו הראשון. חלקו של המושב הוותיק כולל 70 משקים חקלאיים ששטחם כ-30 דונם האחד. ענפי החקלאות העיקריים כוללים פרדסים, מטעי אבוקדו ולולים. כמו כן פועלים במושב כרם יין, חוות סוסים, דיר ושדות ירקות. הרחבת המושב הוקמה בשנת 2001. שכונת ההרחבה כוללת 82 מגרשים בגודל חצי דונם ועליהם בתים פרטיים.
במרכז המושב פועל מועדון תרבות ("בית העם") בו מתקיימות מסיבות חגים, הרצאות, חוגים ופעילויות קהילתיות נוספות. כמו כן פועלים במושב משרדי מזכירות הכפר, סופרמרקט, בית כנסת, מרפאת קופ"ח כללית, מגרש כדורסל ובסמוך לו גן הבנים. במרכז הכפר מתחם גני ילדים הכולל 4 גנים מטעם המועצה האזורית חוף השרון לילדים בגילאי 3–6. במושב 4 גני משחקים לילדים. ילדי כפר נטר לומדים בבית הספר היסודי על שם ויצמן בבית יהושע ובבית החינוך המשותף חוף השרון שבשפיים.
המעבר לחלקות הקבע
בשנת 1943 פורק המחנה והתושבים עברו למגורי הקבע. לאורך הכפר נפתחה דרך מדרום לצפון ומשני צידיה החלקות. בראש החלקה ליד הדרך הראשית תוכננו הבתים והמבנים הנוספים כמו לול, רפת וסככה ומאחוריהם - השטח החקלאי. בין כל שתי חלקות הייתה דרך שירות משותפת וצינור מים משותף שהיה צריך להגיע עד קצה החלקה. בחלקה שגודלה כ-25 דונמים גידלו ירקות ומספוא. לחברים לא היה הון עצמי וכל מה שנרכש להקמת המשק היה בכספי התקציב שחולק במשורה. התקציב איפשר "חצי סוס", סוס אחד לשני משקים שכנים וכך גם "חצי עגלה", "חצי מחרשה" ו"חצי משדדה". לאורך הכפר, במקביל לדרך הראשית, מהצד הדרומי עד המרכז, הונח צינור מים שהגיע מקיבוץ תל יצחק הסמוך. התעלה נחפרה בידיים, באתים ובמכושים והמים הספיקו רק בקושי. רק ב-1945 נחפרה באר בצד הדרומי של הכפר. הקידוח המוצלח סיפק מים בשפע וצינור המים הוארך עד קצה הכפר.
באותן שנים ראשונות לא היה תקציב לבניית בתי מגורים, לכן נאלצו התושבים לגור במבני הרפתות. הרפתות נבנו בצורת מלבן בגודל שישה על ארבעה מטרים עם דלת אחת ושני חלונות. המבנה היה עשוי מבלוקים דקים. הגג, שהיה עשוי מפלטות בטון טרומי, נבנה בצורה קשתית שהעניקה לו חוזק ללא שימוש בברזל יקר. כדי למנוע דליפות מי גשמים צופה הגג בשכבת זפת. עד היום ניתן לראות בחלק מהמשקים מבנים ייחודיים אלו.
הכפר גדל ומתפתח
לאורך הכפר הייתה דרך עפר שהיוותה את רחובו הראשי. באמצע שנות ה-60 נסלל כביש בתוואי זה, כיום רחוב ההדרים, והיישוב הפך למסודר ומטופח יותר. ענפי החקלאות השתנו מרפת וירקות לפרדסים ומטעים. בשנת 1970 הוקמה שכונה חדשה בכפר בשם "שיכון בנים", כיום צדו המזרחי של רחוב השיטה, לראשונה ללא חלקות חקלאיות.
שכונת ההרחבה
בשנת 2001 הוקמה שכונת ההרחבה בה 82 מגרשים בשטח של חצי דונם האחד. השכונה מחוברת למושב בכביש ובנוסף בשביל הליכה מרוצף ומואר בלילה שאורכו כקילומטר, העובר דרך השדות.
If I Can't Have Love, I Want Power
האלבום קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה האלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר.
רקע והפקה
ב-17 בינואר 2020, לאחר צאת אלבום האולפן השלישי שלה Manic. הוציאה הלסי שירים משותפים עם אמנים שונים באותה שנה, כמו "The Other Girl" של קלסי בלריני, ג'וס וורלד "Life's a Mess", ואת "Forget Me Too" של משין גאן קלי.
ב-7 ביולי 2021, חשפה הלסי את עטיפת האלבום והודיעה ותאריך יציאתו ב-27 באוגוסט 2021, והועמד לרשות הזמנה מראש באותו יום. היא הסבירה ברשתות החברתיות כי התקליט הוא אלבום קונספט המתמקד בחיובי ובשלילה של הריון ולידה. בעת ההכרזה סיפרה הלסי על אלבומה;
עטיפת האלבום
יצירת עטיפת האלבום If I Can't Have Love, I Want Power, נחשפה באמצעות צילומי ווידאו שצולמו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק, ובו הלסי טיילה בתערוכות לפני שחשפה לבסוף את עטיפת האלבום כדי לחשוף את גודל החיים וציור יצירות האמנות. יצירות העטיפה צולמו על ידי לוקאס גארידו. הוא מתאר עיבוד אמנותי בהשראת המדונה והילד, תיאור נוצרי של מרים, אם ישו. הלסי נראית יושבת על כיסא זהב, אוחזת בילד, כשחזה השמאלי שלה חשוף. היא הצהירה כי יצירות האמנות מתארות את "תחושת המסע בחודשים האחרונים שלה", ומטרתן לעקור את הסטיגמה החברתית סביב "גוף & הנקה".
יצירת העטיפה נוצרה בהשראת "הבתולה והילד המוקפת במלאכים" מציור שמן הרנסאנס בעל שני הלוחות של ז'אן פוקה בשם Melun Diptych,  והפכה לנושא של תשומת לב ודידיונים רבים אינטרנט. העיתון "The Mercury News" קישרו את יצירות האמנות לתנועת החופש העליונה באינסטגרם "" וציינו קווי דמיון חזותיים לדמות סרסיי לאניסטר מסדרת הטלוויזיה משחקי הכס. גרסה מצונזרת של עטיפת האלבום, מציגה את הלסי כאשר הפטמה השמאלית החשופה מכוסה ביד התינוק, עטיפה זו זמינה גם בפלטפורמות הסטרימינג והורדה דיגיטלית.
שדה התעופה קורשבל
שדה התעופה קורשבל (בצרפתית: Altiport de Courchevel) הוא שדה תעופה המשרת את אתר הסקי קורשבל , הממוקם באזור האלפים הצרפתיים. לשדה התעופה של מסלול נחיתה באורך 537 מטר (1,762 רגל) עם שיפוע של 18.6%. שדה התעופה משמש בעיקר מטוסים קטני גוף כגון ססנה, כמו גם מסוקים. במסלול אין אפשרות לנחיתה באמצעות מכשירים והוא לא מצויד בתאורת מסלול, כך שנחיתה בתנאי ערפל היא כמעט בלתי אפשרית.
שדה התעופה נחשב מסוכן בעיקר בגלל היותו בעל דרכי גישה מסובכים, המסלול המשופע, ובשל קרבתו למסלולי סקי סמוכים. ערוץ ההיסטוריה דירג את שדה התעופה במקום השביעי ברשימת שדות התעופה המסוכנים בעולם.
שירות מסחרי
בשנת 1980, טירולאן איירווייז הפעילה טיסות מסחריות בנמל באמצעות מטוס הדאש 7, כלי טיס המסוגל לשאת 50 נוסעים. לאחרונה, דה הבילנד קנדה דאש 6 טווין אוטר ודה הבילנד קנדה דאש 7 שירתו בשדה התעופה.
בודניב
בודניב (בערבית: بوذنيب; בברברית: ⴱⵓⴷⵏⵉⴱ) היא עיירה ברברית במחוז דרעה-תאפילאלת בהרי האטלס במזרח מרוקו, סמוך לגבול עם אלג'יריה. בבודניב התקיימה קהילה יהודית גדולה עד מבצע יכין.
גאוגרפיה ואקלים
בודניב שוכנת כ-88 ק"מ מזרחית לבירת המחוז א-רשידיה, על גדותיו של נחל קיר (גיר).
האקלים בבודניב הוא מדברי וכמות המשקעים הממוצעת הוא כ-100–120 מ"מ בשנה.
היסטוריה
המקום שבו קיימת היום בודניב היה מימי קדם מקום חנייה לנוודים, בשל קיבוץ עצי דקל שהיו בו שהעניקו צל רב. אט אט הפך המקום ליישוב קבע. בעשורים הראשונים של המאה ה-20, הציבו השלטונות הצרפתיים חיל מצב בבודניב, שהיווה מרכיב חשוב בהתפתחות העירונית של המקום, אך גם בסיס נרחב להתנגדות מרוקאית לאומנית לשליטה הצרפתית במרוקו.
אוכלוסיית בונדניב גדלה בקצב מהיר, בזכות התיישבות קבע של נוודים ובזכות עיור של כפריים מרחבי האטלס.
בשנות מלחמת העולם השנייה הקים משטר וישי מחנה ריכוז בבודניב, שבו נכלאו יהודים ממרכז אירופה וכן צרפתים קומוניסטים ותומכי דה-גול. המחנה הוקם בתחילת 1941 ונסגר בנובמבר 1942
בבודניב קיימים ארבעה בתי ספר יסודיים, חטיבת ביניים אחת, בית ספר תיכון אחד, ואצטדיון כדורגל המשרת את קבוצת הכדורגל המקומית.
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית בבודניב זכתה לפרסום לאחר שבשנת 1920 הגיעו אליה האחים הרבנים ישראל ויצחק אביחצירא, אשר נמלטו מעירם ריסאני בשל המצב הביטחוני הרעוע בה, והפכו למנהיגי הקהילה היהודית בבודניב. רבי ישראל שכיהן כרב העיר ומחוז תאפילאלת, ייסד בבודניב מחדש את ישיבת "אביר יעקב" שבה עשרות תלמידים, מהם שכיהנו אחר כך במשרות רבניות חשובות. באותה התקופה, הייתה בודניב למרכז התורני העיקרי במחוז.
למורת רוחם של הרבנים אבוחצירא, הוקם בבודניב בית ספר של רשת אליאנס. על פי המסופר, רבי ישראל אבוחצירא הפעיל לחץ כבד על ההורים ששלחו את ילדיהם לבית הספר, ובעקבות כך הוציאו ההורים את ילדיהם ממנו והוא נסגר.
רבי יצחק עזב את בודניב בשנת 1936, ועבר לארפוד. רבי ישראל עזב את בודניב לראשונה בשנת 1922, עז עלה לארץ ישראל. הוא שב לבודניב לאחר כשנה. הוא עזב את בודניב שוב בשנת 1933 ועלה לארץ ישראל, ושב לבודניב שנית. בשנת 1939 עזב סופית את בודניב, ועבר גם הוא לארפוד.
אחרי עזיבת הרבנים אבוחצירא, שימש כרב בבודניב רבי יחיא שניאור, תלמיד רבי ישראל אבוחצירא. לאחר עלייתו לארץ בשנות ה-60 כיהן כרב שכונת מוסררה בירושלים.
חכמים נוספים מבני משפחת אבוחצירא שפעלו בבודניב היו רבי מכלוף אדהאן ובנו רבי יחיא, וכן רבי אבא אבוחצירא, בנו של רבי יצחק אבוחצירא, שקבור בבודניב.
הקהילה היהודית בבודניב התקיימה עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, אז עלו אחרוני היהודים מבודניב לישראל במסגרת מבצע יכין. בית הקברות היהודי בבודניב שמור היטב עד היום, וקברי הצדיקים שבו מהווים מוקד משיכה לתיירים.
מתווים מייצגים של ריכוז (RCP)
מתווים מייצגים של ריכוז (באנגלית: Representative Concentration Pathway בראשי תיבות RCP) הוא מודל של ריכוז גזי חממה שאומץ על ידי הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC). מאז דו"ח ההערכה החמישי של הארגון משנת 2014, שבו הוצגו ארבעה מתווים שימשו למידול אקלים. המתווים מתארים תרחישי אקלים אפשריים בהתאם לנפחי פליטות של גזי החממה בשנים העתידיות.
מתווי ה-RCP (במקור RCP2.6, RCP4.5, RCP6 ו-RCP8.5) מסומנים לפי טווחים אפשרים של ערכי כוח קרינה בשנת 2100 (2.6, 4.5, 6 ו-8.5 W/m 2, בהתאמה).
ריכוזים
ה-RCP תואמים מגוון רחב של שינויים אפשריים בפליטות עתידיות של האנושות (פליטות אנטרופוגניות), במטרה לייצג את הריכוזים האטמוספיריים שלהם. למרות אפיון ה-RCP במונחי קלט, שינוי מרכזי מ-2007 ל-2014 הוא שה-RCP התעלם ממחזור הפחמן על ידי התמקדות בריכוזים של גזי חממה, ולא בקלט של גזי חממה. ה-IPCC בוחן את מחזור הפחמן בנפרד, מנבא ספיגת פחמן גבוהה יותר באוקיינוס התואמת למתווי ריכוז גבוהים יותר. אולם, קליטת פחמן יבשתית היא פחות ודאית בגלל ההשפעה המשולבת של שינויי אקלים ושינויים בשימוש בקרקע.
ארבעת ה-RCP תואמים הנחות סוציו-אקונומיות מסוימות אך מוחלפות במתווים החברתיים-כלכליים המשותפים (shared socioeconomic pathways) שצפויים לספק תיאורים גמישים של עתידים אפשריים בתוך כל RCP. תרחישי ה-RCP החליפו את תחזיות הדוח המיוחד על תרחישי פליטות ( Special Report on Emissions Scenarios) שפורסמו בשנת 2000 והתבססו על מודלים סוציו-אקונומיים דומים.
RCP 1.9
בדו"ח ההערכה השישי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים כבר נטען שהתרחיש אינו סביר.
RCP 2.6
לפי ה-IPCC, RCP2.6 מחייב שפליטת הפחמן הדו-חמצני (CO2) תחל לרדת עד 2020 ותתאפס עד 2100. המתווה מניח שגם פליטת מתאן (CH4) עבור למחצית הערך של 2020, ופליטת גופרית דו-חמצנית (SO2) יורדת לכ-10% מאלו של 1980–1990. RCP2.6 דורש CO2 שלילית (כמו CO1 שעצים סופגים). עבור RCP2.6, הפליטות השליליות הללו יהיו בממוצע 2 גיגה טון של CO2 בשנה (GtCO22/yr). RCP2.6 צפוי לשמור על עליית הטמפרטורה העולמית מתחת ל-2 °C עד 2100.
RCP 3.4
RCP 3.4 מייצג מתווה ביניים בין RCP2.6 ה"מחמיר מאוד" למאמצי הפחתה פחות מחמירים הקשורים ל-RCP4.5. מלבד מתן אפשרות נוספת, גרסה של RCP3.4 כוללת סילוק ניכר של גזי חממה מהאטמוספירה.
RCP 4.5
RCP4.5 מתואר על ידי IPCC כתרחיש ביניים. הפליטות ב-RCP 4.5 מגיעות לשיא בסביבות 2040, ואז יורדות. לפי מומחי משאבים, תרחישי הפליטה של IPCC מוטים לזמינות מוגזמת של עתודות דלק מאובנים; RCP4.5 הוא התרחיש הבסיסי הסביר ביותר (ללא מדיניות אקלים) תוך התחשבות באופי המתכלה של דלקים שאינם מתחדשים.
RCP4.5 דורש שפחמן דו חמני (CO2) יתחיל לרדת בערך ב-2045 כדי להגיע בערך למחצית מהרמות של 2050 עד 2100. זה גם דורש שפליטת מתאן (CH4) להפסיק לעלות עד 2050 ולרדת במידת מה לכ-75% של 2040, ושפליטת גופרית דו-חמצנית (SO2) תרד לכ-20% מאלו של 1980–1990. כמו שאר המתווים RCP4.5 דורש CO2 שלילי (כמו CO1 שעצים סופגים). עבור RCP 4.5, הפליטות השליליות הללו יהיו 2 גיגהטון של CO2 בשנה (GtCO22/yr).
סביר להניח ש-RCP4.5 יביא לעליית טמפרטורה גלובלית בין 2 מעלות צלזיוס ל-3 מעלות צלזיוס עד שנת 2100 עם עליית פני הים הממוצעת גבוהה ב-35% מזו של RCP2.6. מיני צמחים ובעלי חיים רבים לא יוכלו להסתגל להשפעות של RCP4.5 ומעלה.
RCP 6
ב-RCP6, הפליטות מגיעות לשיא בסביבות 2080, ואז יורדות.
RCP 7
RCP7 הוא תוצאה בסיסית ולא יעד הפחתה.
RCP 8.5
ב-RCP 8.5 הפליטות ממשיכות לעלות לאורך המאה ה-21. מאז AR5 זה נחשב מאוד לא סביר, אבל עדיין אפשרי מכיוון שמשובים אינם מובנים היטב. RCP8.5, שנלקח בדרך כלל כבסיס לתרחישים של שינויי אקלים במקרה הגרוע ביותר, התבסס על מה שהוכח כהערכת יתר של תפוקות הפחם החזויות. הוא עדיין משמש לחיזוי פליטות של אמצע המאה (וקודם לכן) בהתבסס על מדיניות נוכחית ומוצהרת.
המאה ה-21
אמצע ומסוף המאה ה-21 (ממוצעים של 2046–2065 ו-2081–2100, בהתאמה) תחזיות של התחממות כדור הארץ ועליית פני הים הממוצעת מדוח ההערכה החמישי של IPCC (IPCC AR5 WG1) מוצגות להלן. התחזיות הן ביחס לטמפרטורות וגובה פני הים בסוף המאה ה-20 עד תחילת המאה ה-21 (ממוצע 1986–2005). ניתן להמיר תחזיות טמפרטורה לתקופת ייחוס של 1850–1900 או 1980–99 על ידי הוספת 0.61 או 0.11 מעלות צלזיוס, בהתאמה. בכל מתווי ה-RCP, הטמפרטורה הממוצעת העולמית צפויה לעלות ב-0.3 עד 4.8 מעלות צלזיוס עד סוף המאה ה-21.
המאה ה-23
AR5 גם מקרין שינויים באקלים מעבר למאה ה-21. המתווה המורחב RCP2.6 מניח פליטות שליליות נטו שליליות אנתרופוגניות לאחר שנת 2070. "פליטות שליליות" פירושה שבסך הכל, בני אדם סופגים יותר גזי חממה מהאטמוספירה ממה שהם משחררים. המתווה המורחב RCP8.5 מניח המשך פליטת גזי חממה אנתרופוגניים לאחר שנת 2100. במתווה המורחב RCP 2.6, ריכזי CO2 באטמוספירה מגיעים לסביבות 360 ppmv עד 2300, בעוד שבמתווה RCP8.5 המורחב, ריכוזי CO2 מגיעים לסביבות 2000 ppmv בשנת 2250, שהם כמעט פי שבעה מהרמה הקדם-תעשייתית.
עבור תרחיש RCP2.6 המורחב, התחממות כדור הארץ של 0.0 עד 1.2 °C צפויה לסוף המאה ה-23 (ממוצע של 2281–2300), ביחס לשנים 1986-2005. עבור RCP8.5 המורחב, התחממות כדור הארץ של 3.0 עד 12.6 °C מוקרן על פני אותו פרק זמן.
עד 2500
בשנת 2021, חוקרים ביקרו את המודל על כך שההשפעות פליטת גזי חממה מוצג בו רק עד לשנת 2100, כפי שנהוג באופן נרחב במחקר ובקביעת מדיניות, כאשר אפשרי שההשפעה תחול אפילו עד לשנת 2500.
לוגניים
לוֹגָנִיִּים (שם מדעי: Loganiaceae) הם משפחה של צמחים בעלי פרחים המסווגת בסדרה גנציינאים. המשפחה כוללת עד 13 סוגים, הנפוצים ברחבי האזורים הטרופיים בעולם. אין מאפיינים מורפולוגיים גדולים המבדילים בין הטקסונים הללו מאחרים בסדרת הגנציינאים.
תיאור
הם בעיקר צמחים מעוצים: עצים, שיחים או מטפסים, לעיתים נדירות צמחים עשבוניים. מינים מעטים הם אפיפיטים. למינים מסוימים יש קוצים. רוב העלים מסורגים ותמימים. רוב עלי הלוואי קיימים.
לעיתים רחוקות המינים הם דו-ביתיים מאותו מין. הפרחים הם בדרך כלל הרמאפרודיטים, בעלי 4–5 עלי גביע מאוחים. עלי הכותרת מתמזגים לצינור כותרת. יש רק עיגול עם ארבעה או חמישה אבקנים פוריים. העלי בנוי משני עלי שחלה המתמזגים לשחלה עלית ברובה בעלת שתי מגורות המכילה ביציות רבות.
הפרי הוא הלקט, ענבה או בית גלעין. לפעמים הזרעים מכונפים.
חברים רבים במשפחת הלוגניים הם רעילים ביותר, וגורמים למוות על ידי פרכוסים. תכונות רעילות אלו נובעות בעיקר מאלקלואידים כמו אלה שנמצאים בסוג סטריכנוס. גם גליקוזידים נמצאים כ בסטריכנוס.
משפחת הלוגניים נפוצה כמעט בכל העולם אך נעדרת מאירופה. המינים שלה מצויים בעיקר באזורים הטרופיים והסובטרופיים. מגוון רחב של מינים מצויים באוסטרליה ובקלדוניה החדשה.
טקסונומיה
סיווגים קודמים במשפחה כללו עד 29 סוגים. מחקרים פילוגנטיים הוכיחו שלוגניים עם הגדרה רחבה זו היו מכלול פוליפילטי, וסוגים רבים הועברו מהלוגניים למשפחות אחרות (לעיתים בסדרות אחרות), כדוגמת ערבזיים,, , , ו. שיטות סיווג מסוימות, בעיקר זו של הבוטנאי הארמני-סובייטי, מפרקות עוד יותר את הלוגניים שנותרו, לארבע משפחות: Strychnaceae, Antoniaceae, Spigeliaceae ו-Loganiaceae.
סוגים במשפחה
במשפחת הלוגניים ישנם 13 סוגים עם כ-420 מינים:
יהודים-ערבים
על השימוש במונח נמתחת ביקורת בקבוצות נרחבות בציבור הישראלי, וגם מצד היסטוריונים וחוקרי לאומיות מזרמים שונים, הרואים ביצירת התיוג חלק ממאבק פוליטי רדיקלי ולא אמירה סוציולוגית אקדמית.
היסטוריה של המושג
את הרעיון שעומד מאחורי הצירוף "יהודים-ערבים" ניתן למצוא בדיוני האו"ם בשאלת חלוקת שטח המנדט הבריטי של פלשתינה. נציגי מדינות ערב אשר התנגדו להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל הציגו עמדה לפיה היהודים אינם עם אלא עדה דתית ששייכותם הלאומית מפוצלת, עם זאת, לא היה זה שימוש במונח כלשונו.
המושג "Arabische Yidden" היה בשימוש בפיהם של יהודים מזרח אירופאים, במשמעות של גנאי, לסימונם של מהגרים יהודים מארצות ערב והאסלאם שהתיישבו בניו יורק, בקהילות נפרדות, החל משלהי המאה ה-19. חיון מסעוד תיאר בספרו האוטוביוגרפי "כשהיינו ערבים" את אכזבתו של סבו שהגיע לניו יורק בשנות ה-50, כאשר התבררה לו עוצמת העוינות מצידם ועל כך שנאלץ להתפלל ללא מניין. לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 קהילה זו סומנה כחשודה גם על ידי רשויות הביטחון בארצות הברית.
דוד בן-גוריון השתמש בביטוי בתוכנית "מוקד" ב-1970:.
באמצע שנות השבעים, האינטלקטואל אלבר ממי השתמש במונח "ערבים יהודים" כקטגוריה באופן שלילי, כזהות אשר הייתה יכולה להיווצר, אלמלא היו היהודים בעולם הערבי נרדפים לאורך ההיסטוריה. בניגוד לבאים אחריו, ממי לא השתמש במונח זה כדי לבקר את הציונות או כדי לייחס זהות ערבית ליהודי ארצות האסלאם, אלא השתמש במושג מטעמי נוחות. בהתייחסו להזמנתו של מועמר קדאפי ליהודים לחזור לארצות גלותם, ולאלו מהם החוזרים למדינות ערב, להשתלב במדינות אלו כ"ערבים יהודים", כתב ממי:
אחרי ממי בחרו מספר סופרים, פעילים מזרחים ואנשי אקדמיה, חלקם מהקשת הדמוקרטית המזרחית, לאמץ את המונח ולהקנות לו משמעות חיובית. בין אלו, ניתן למנות את סמיר נקאש, חביבה פדיה, אלה שוחט, יהודה שנהב, ויקי שירן ועוד. הסופר שמעון בלס, יליד בגדאד, השתמש במונח לתיאור זהותו העצמית.
חבר ושנהב הפנו את תשומת הלב לכך שכבר בשנת 1975, השתמש חוקר הספרות גרשון שקד בכינוי "סופר יהודי-ערבי שכתב עברית" לתיאור יצחק שמי, סופר יהודי יליד חברון אשר חיבר את הנובלה "נקמת האבות".
המשתמשים במונח הדגישו את הקרבה התרבותית שהייתה בין יהודי ארצות ערב לערבים המוסלמים. רובם נוטים להיות משויכים לשמאל הרדיקלי, וחלקם מגדירים עצמם כלא-ציונים.
המצדדים בצירוף מערערים על תיוגם הלא-ציוני, בטענתם כי המושג משמש ל"דה-קונסטרוקציה זהותית", מתוך ראייה רחבה יותר שאינה מקבלת את החלוקה המקובלת בישראל ל"ימין" ו"שמאל" הכרוכה בין השאר בסבך הזהויות שבין מערבי-אשכנזי לאוריינטלי-מזרחי. לפיכך, חלק מהמשתמשים במושג ידחו את חלוקות הזהות הבינאריות ואת שיוכם שלהם עצמם בתוכן כ"שמאל רדיקלי" או "אנטי-ציונים". יהודה שנהב, אשר עשה שימוש במונח בספרו "היהודים-הערבים", מתבטא תכופות באופן המאתגר את שיוכו האוטומטי לשמאל ואת תיוגו כאנטי-ציוניורואה בפינויי ההתנחלויות שמעבר לקו הירוק עוול וצביעות של השמאל הישראלי המופנה בין השאר כלפי היהודים הערבים עבורם השטחים מהווים מרחב תרבותי אלטרנטיבי.
טענתם של אלו העושים כן היא כשם שישנם יהודים-אירופאים שהגיעו מארצות אירופה, כך ישנם יהודים-ערבים שמוצאם מארצות ערב. מנגד נטען שהמונח "יהודים-ערבים" אינו מקביל לכינוי "יהודים-אירופאים", אלא לכינויים לא נפוצים ולא-מקובלים כגון "יהודים-סלאבים" או "יהודים-גרמאנים" שכן אלה מזהים באופן שגוי את היהודים כקבוצה האתנית בתוכה הם חיו.
תפוצת המונח
השימוש במונח כביטוי להגדרה אישית של יוצאי מדינות ערב וצאצאהם, נותר שולי בשיח הישראלי הציבורי. חנן חבר ויהודה שנהב, מראשי המבקשים לקדם את המונח, מציינים ש"מעטים בלבד מבין המזרחים היום מסכימים לכנות עצמם יהודים-ערבים". אף הקשת הדמוקרטית המזרחית בחרה שלא לאמץ את המונח.
אינטלקטואלים ישראלים ספורים, כגון סמדר לביא וסמי שלום שטרית, שמוצאם (או חלק ממוצאם) מארצות ערב בוחרים, מתוך פוליטיקה של זהויות, להשתמש במונח "יהודים-ערבים" כדי להגדיר את עצמם ואת אלו המכונים "מזרחים" או "עדות המזרח" בשיח המקובל. טענתם של אלו היא כי המונחים "עדות מזרח" ו"מזרחיים" משקפים שיח חברתי, בו הקבוצות ההגמוניות קובעות את ההמשגה של השיח וגבולותיו, כלומר, המונחים המקובלים נועדו להכתיב אופן חשיבה. בפרט, לדעתם, צד אחד - הממסד האשכנזי ששלט בארץ - ניכס לעצמו את ה"מרכז" הישראלי, ובד בבד תייג את הפריפריה החברתית (והגאוגרפית) כ"עדות"; וצד שני - המזרחים - אימץ את התיוג והשתמש בו.
מצד גורמים במדינות ערב ניתן למצוא שימוש בכינוי "יהודים-ערבים". לדוגמה, בשנת 2008 הציע הנסיך הסעודי את הסברה כי הסכם שלום כולל בין ישראל למדינות ערב ייצור מצב שבו הערבים "יתחילו לראות את הישראלים כערבים-יהודים ולא כסתם ישראלים".
משמעות המונח
כוכבי שמש, ממנהיגי הפנתרים השחורים, טען ששמע לראשונה את המונח בשנת 1978 בפריז מפי יהודים מהפכנים מרוקאים שחיו בצרפת. שמש ציין שהוא "יכול להגדיר את יהודי ארצות ערב כיהודים-ערבים שדיברו ערבית", אך הוא מעדיף עליו את המונח "מזרחים" שכולל גם יהודים מגלויות איראן וטורקיה.
פרופ' ששון סומך משתמש במונח, אך כמשמעות תרבותית בלבד, ומתנגד לשימוש הגזעי-פוליטי העכשווי. לדבריו, אדם צריך לקיים ארבעה תנאים על מנת להיות יהודי-ערבי: לטענתו, "כדי שאדם יהיה ערבי-יהודי הוא צריך שהמשורר הראשון שהוא יקרא בחייו יהיה אַלְ-מוּתַנַבִּי, גדול משוררי ערב בימי-הביניים, ובמובן זה אין אדם בוגר, שכבר קרא שירה, יכול להחליט בדיעבד להפוך להיות יהודי-ערבי".
השימוש במושג בקרב סוציולוגים מזרם התאוריה הביקורתית
לטענת סוציולוגים מהזרם הרדיקלי, השימוש בתקופת היישוב בכינויים "ספרדים" ו"עדות מזרח", זה לצד זה, היה מלווה ברה-סוציאליזציה ובדה-סוציאליזציה. אלה ביקשו להסיר את הפן הערבי בתרבותם, ובו בזמן לסמן אותם כ"אחרים" לבנטינים. בשנות השמונים, סמי סמוחה אשר ניסח את תפיסת ה"שסעים בחברה הישראלית" הדיכוטומית, ציין כי "העדות בישראל מכונות בשמות שונים. אני מעדיף את הביטויים אשכנזים ומזרחים". בשנות השמונים, השפעתו של אדוארד סעיד ותאוריות פוסט-קולוניאליסטיות החלו להפוך דומיננטיות עם מחקרים של סוציולוגים ישראלים-מזרחים אשר נסעו לארצות הברית ללימודי דוקטורט. משנות ה-90 הפך הכינוי "מזרחים" למונח העיקרי לתיאור קהילות של "עדות המזרח" ו"ספרדים". על פי טענה זו הדה–ערביזציה שהוחלה על המזרחיים לא הייתה תהליך בו המדוכאים מתמסרים מרצונם לפתרון שמציעה ההגמוניה. במקרה זה, בחירתם של ה"יהודים-ערבים" למחוק את זהותם הערבית נעשתה מתוך השאיפה להשתייך להגמוניה הציונית-אשכנזית, וביתר שאת מתוך מעמדה השלילי של הערביות בתרבות הישראלית הציונית על רקע הקונפליקט ישראלי-פלסטיני.
בעניין זה התפלמסו חוקרת הקולנוע אלה שוחט והסוציולוג יהודה שנהב. שוחט טוענת שנעשתה דה-ערביזציה שהמירה את היהודים-ערבים ליהודים, שנהב גורס כי "המכונה התרבותית" קיבעה אותם כיהודים-ערבים, אך ללא תהליך של "טיהור" מערביותם. בניגוד לשנהב, שוחט רואה בקטגוריה "יהודים-ערבים" קטגורית זהות רלוונטית גם לימינו.
יהודה שנהב
ספרו של יהודה שנהב "היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות" עוסק באופן שבו נוצרו שתי הקטגוריות "מזרחים" ו"אשכנזים" בשיח הישראלי. לטענתו של שנהב, השיח ביחס לסוגיה מתחלק לשניים: שיח לאומי הבנוי על הדיאגנוזה בין יהודים לבין לא-יהודים, ושיח עדתי המבחין בין מזרחים לבין אשכנזים. השילוב של היהודים הערבים בתנועה הציונית נעשה על בסיס הפרדה מלאכותית, לטענת שנהב, בין היסודות היהודיים והיסודות הערביים בתרבות היהודים שהגיעו לישראל ממדינות ערב. כרטיס הכניסה של היהודים הערבים לציונות היה על בסיס דתי בעוד שהוגי הציונות כדוגמת הרצל, נורדאו ואף ז'בוטינסקי הדגישו את המימד החילוני של היהודי החדש. כך נוצר מדרג בין על בסיס עדתי דתי: היהודים שהגיעו ממדינות ערב נכנסו ל"אומה הציונית" מנקודת כניסה נמוכה יותר מהאשכנזים. לטענת שנהב, הדת היא אמצעי גיוס של המזרחיים ללאומיות היהודית (הציונות), אך בו בזמן מסמנת אותם גם כקבוצה נפרדת. כך גם נוצרה קטגוריית הביניים מסורתיים בישראל, כמתייחסת ליהודים דתיים יוצאי מדינות ערב. הוא סבור כי התרבות הישראלית קיבעה את יהודי ארצות ערב כיהודים-ערבים מבלי "לטהר" אותם מ"ערביותם", וה"ערביות" שנותרה בהם, איפשרה לדרג אותם מתחת לאשכנזים.
שנהב מסיק כי השימוש במונח "מזרחים" איננו מאפשר עיון כולל בהיסטוריה של יהודי ארצות ערב, שכן מונח זה עצמו מגביל את גבולות השיח. שנהב תובע על כן לדון בהיסטוריה של המזרחים תוך שימוש במונח "יהודים-ערבים".