cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנטל ראדו
ביוגרפיה
בסתיו 1883 נסע שוב לרומא, שם יכול היה בפעם הזו לבלות שמונה חודשים. עם זאת, כיוון שמשרד החינוך הציבורי לא שלח לו את מלגת הלימודים המובטחת, הוא נאלץ לחפש את לחמו בכתיבה בעיתונים. הוא כתב לעיתונים רבים לרבות הפסטר לויד, ופרסם במשך שלושה חודשים גם בעיתונים האיטלקיים "טורקה" (Torraca) וב"ראסניה" (Rassegna). במאי 1884 נסע לטורינו למספר שבועות, שם התקבל בברכה על ידי המדינאי לאיוש קושוט שחי שם בגלות ומשם נסע לפריז. בשובו, הצטרף כמורה לגימנסיה של המכון להכשרת מורים בבודפשט, שם בילה שנה במלגה כמורה מתמחה. בשלב זה חיפש תפקיד הוראה, אך מכיוון שלא הוצעה לו עבודה כזו בבירה, הוא נכנס ללשכת הקצרנות הפרלמנטרית, שם עבד כמבקר משנת 1899.
הוא התחתן באביב 1887 ונפרד מהעיתונות היומית בקיץ של אותה שנה, אליה חזר רק כעבור שנה, בשנים 1895–1896, כאשר ה"מדיאיר הירלאפ" הזמין אותו כקולגה. במקביל, התמסר ללימוד השפה הפרסית אמצעית והחל לתרגם את יצירתו של פירדוסי בשם "רישומים מלכותיים" (שאהנאמה אשר משמעו רישומים בעלי חשיבות ממעלה עליונה ולא כפי הנהוג לחשוב "רישומי מלכים"). משנת 1891 היה עורך סדרת הספרים של "הספרייה ההונגרית" (Magyar Könyvtár) שהוציאה לימים כ-1000 ספרים. בין השנים 1885–1922 היה עמית ולאחר מכן המנהל כלומר ראש לשכת הקצרנות של בית הנבחרים. הוא פעל כבונה חופשי בתאים "קלמן קניבש" ולאחר מכן ה"רפורמה".
13 סיבות (סדרת טלוויזיה)
הפקה
כלבי תרפיה היו נוכחים בסט בשביל השחקנים בגלל התוכן האינטנסיבי והרגשי של הסדרה. ב-7 במאי 2017 הוכרז כי נטפליקס חידשה את הסדרה לעונה השנייה. פרומו קצר שוחרר בחשבונות מדיה חברתית שונים של שחקני הסדרה. הצילומים לעונה השנייה החלו ב-12 ביוני 2017. העונה השנייה שוחררה ב-18 במאי 2018.
אנטל ראדו
ביוגרפיה
ראדו נבחר לחבר מן המניין באגודת קישפלודי בשנת 1895, בעיקר בשל עבודתו בתחום התרגום הספרותי. הוא היה חבר נספח של "אגודת המלומדים הוונציאנית" (Istituto Veneto) משנת 1889, ובשנת 1897 הפך ל"אביר מסדר הכתר האיטלקי". הוא היה ממייסדי חוג הספרות והעיתות "בית", בו שימש כמזכיר במשך שלוש שנים ולאחר מכן כמזכ"ל במשך שמונה שנים. הוא היה נשיא "החוג האיטלקי" (Circolo italiano) בבודפשט מהקמתו ועד לפירוקו. החל משנת 1926 היה סגן יו"ר הוועד המנהל של מועדון PEN ההונגרי.
בשנת 1944 הוא שם קץ לחייו ב־22 בנובמבר ככל הנראה בשל יהדותו והרדיפות והחוקים האנטי יהודיים בהונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה, הכיבוש הגרמני ועליית מפלגת צלב החץ לשלטון כחודש לפני מותו.
13 סיבות (סדרת טלוויזיה)
ביקורת
עם פרסום הסדרה ועלילותיה החלה דאגה בציבור ההורים והמחנכים שהדבר יעלה את המודעות להתאבדות בקרב בני נוער - במיוחד אצל אלה הסובלים ממחשבות אובדניות. הצגת התכנים הרגישים שמוצגים בסדרה, כמו התאבדות בני נוער, פגיעה עצמית, אונס ובריונות עוררה ביקורת, במיוחד על תוכנו הגרפי, ובעיקר על הסצנה בה האנה מתאבדת. מספר חוקרים ואנשי מקצוע בתחום הרפואה טוענים כי הסדרה הפרה את ההנחיות לתיאור התאבדות בתקשורת ועלולה לעורר "חיקוי" בקרב תלמידי תיכון ואנשים פגיעים. עם זאת, חוקרים בחנו את ההשפעה שעלולה סצנה בדיונית להשפיע על מחשבות והתנהגויות אובדניות קטנה ככל הנראה לעומת השפעת גורמי סיכון פסיכולוגיים וחברתיים אחרים.
אנטל ראדו
עבודתו
הוא פרסם כמה כרכים של שירה, וכן חלק מיצירותיו בתולדות הספרות, בחריזה ושירה ובתורת התרגום הספרותי. הוא עבד רבות כמתרגם; הוא תרגם להונגרית מיצירותיהם של פירדוסי, פרנצ'סקו פטרארקה, לודוביקו אריוסטו, שייקספיר, פייר קורניי, פרידריך שילר, ג'אקומו ליאופרדי, אלפרד דה מיסה, ועוד.
13 סיבות (סדרת טלוויזיה)
ביקורת
עליית הסדרה הגיעה עם 900,000–1.5 מיליון חיפושים בגוגל בארצות הברית הקשורים להתאבדות, כולל עלייה של 26% בחיפושים אחר משפטים כגון "כיצד להתאבד", עלייה של 18% ב"מתאבד", ועלייה של 9% ב"איך להרוג את עצמך."
השירות לבריאות הנפש האוסטרלי לבני 12–25, Headspace, פרסם אזהרה בסוף אפריל 2017 על התוכן הגרפי המוצג בסדרה, עקב העלייה במספר הפניות לשירות בעקבות יציאת הסדרה במדינה. נטפילקס תייגה את הסדרה כמיועדת לבני 15 ומעלה על מנת לעמוד בתנאים של מערכת דירוג הצופים האוסטרלית. הם ליוו את הצגתה עם אזהרות נוספות ועצות לצופים בתחילת כל פרק, והבטיחו שיכללו הפניות לייעוץ ולא ידלגו על כך בסיום אף פרק. ואכן, בסיום כל פרק, נשמע שחקן אחר מהסדרה אומר ומזהיר שאם ישנה מצוקה נפשית כלשהי, אפשר לפנות לעזרה ולייעוץ, כולל אתר אינטרנט שהשיקה הסדרה לפניות למצוקה נפשית של בני נוער.
שכונת רמות (באר שבע)
שכונת רמות היא השכונה הצפונית ביותר בבאר שבע והיא מהגדולות והיוקרתיות שבעיר. בניגוד לשאר שכונות באר שבע, הנמצאות בשטח מישורי, שכונה זו ממוקמת על גבעות ומכאן שמה.
השכונה נבנתה משני שיקולים בולטים: מניעת עזיבה של אוכלוסייה אמידה אל יישובי הלוויין הסובבים את באר שבע (להבים, מיתר ועומר), ובנייה מהירה של יחידות דיור עבור גל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. בשלבים הראשונים שולבו בשכונה בתים צמודי קרקע רבים אותם רכשו בעיקר אנשים במצב סוציו-אקונומי בינוני עד גבוה, לצד בתים בבניה זולה ומהירה שנמכרו במחירים נמוכים. קרבתה של השכונה לקמפוס אוניברסיטת בן-גוריון, הפכה את המגורים בה למושכים עבור הסגל האקדמי וחלק מהסטודנטים.
השכונה גובלת באנדרטת חטיבת הנגב, בבית הלוחם באר שבע, בפארק גב ים נגב, בקמפוס המרכזי של אוניברסיטת בן-גוריון ובתחנת הרכבת באר שבע צפון. בשל הטופוגרפיה שלה, ובשל מסילת הרכבת המפרידה אותה מרוב חלקי העיר, הכבישים המקשרים את השכונה עם העיר מצויים בגיאיות והם מועטים. על כן, רמות היא אחת השכונות הבודדות בבאר שבע, שיש בה עומסי תנועה בבקרים.
בתי ספר יסודיים בשכונת רמות: אפיקים בנגב, בן-גוריון, הרצוג, יפה נוף, רכסים, רמות, רמות נכס. בתי ספר תיכוניים בשכונת רמות: מקיף ז', תיכון זילברמן הרכס.
רמות הישנה
רמות א', הנודעת גם כ״רמות הישנה״, עלתה על הקרקע ב-1992. היא מתוחמת בין הפארק הצמוד לפסי הרכבת, בין שדרות אביטל אביגדור ובין שדרות אורי צבי גרינברג. (מעבר לפסי הרכבת נמצאות שכונה ד' וקמפוס האוניברסיטה ומעבר לשדרות אביטל אביגדור ושדרות אורי צבי גרינברג נמצאת "רמות החדשה").
הבתים ברמות הישנה הם ברובם צמודי קרקע דו-משפחתיים וקוטג׳ים טוריים, ששטחם הבנוי הוא על פי רוב 120 מ"ר ושטח המגרש שלהם הוא על פי רוב רבע דונם. הבנייה בשכונה אינה בשיטת בנה ביתך. יש ברמות א' רק שישה טיפוסי בתים צמודי קרקע, שלושה טיפוסים נמכרו כשהם מוכנים לחלוטין, מתוכם אחד קוטג׳ טורי (הקוטג'ים הטוריים נבנו כך, שהחצרות האחוריות רחבות הידיים שלהם חוצצות בין השדרות הגובלות בשכונה, לבין השכונה עצמה). שלושת טיפוסי הבתים צמודי הקרקע האחרים, נמכרו לצרכנים עם 60 מ"ר בנוי ותוכניות מוכנות מראש לבניית 60 מ"ר נוספים. שישים המטרים הרבועים הראשונים של אחד משלושת הטיפוסים האחרונים נבנו בבנייה טרומית. סוג קוטג׳ זה נבנה בדחיפות, כדי להתמודד עם מצוקת הדיור שלוותה את גל העלייה.
ברמות א' מצויים גם בתים משותפים מעטים, משלושה או ארבעה טיפוסים בלבד. הבתים צמודי הקרקע שברמות א' לא הכילו במקור מקלטים ופזורים ביניהם מקלטים משותפים. רבים ממקלטים אלו משמשים גם כגני ילדים, וכבנייני ציבור מסוגים נוספים (מתנ"סים, סניפי תנועות נוער בתי כנסת וכולי). בעשור השני של המאה העשרים ואחת, החלו התושבים להוסיף ממ"דים לבתים צמודי הקרקע. בניגוד למצב בבתים צמודי הקרקע, הדירות שבבתים המשותפים כן הכילו ממ"דים כבר בבנייתם.
רמות א' מאוכלסת בעובדי אוניברסיטה רבים ובאקדמאים. רחובותיה המרכזיים של רמות א' הם רחוב המדע ורחוב הדעת וכמעט כל שאר רחובותיה קרויים על שמם של אנשי אקדמיה ישראליים. רמות א' מכילה גם הרבה מוסדות חינוך: בית ספר יסודי ממלכתי חילוני משלה ("רמות" שמו) וגם את בית הספר היסודי ממלכתי-דתי ("אפיקים בנגב") ואת בית הספר התיכון ("המקיף הרב תחומי") של כלל רמות. רמות א' מכילה גם בית ספר לחינוך מיוחד של עמותת איל"ן, כולל ללימוד תורה ומקווה.
פלשוואדאס
פלשוואדאס (בהונגרית: Felsővadász) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי פלשוואדאס
בפלשוואדאס חיו מעט יהודים. תושבים יהודיים מהכפר שנרצחו בשואה מונצחים בלוח זיכרון בסיקסו.
אייווייס U5
אייווייס U5 (באנגלית: Aiways U5) היא מכונית חשמלית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אייווייס משנת 2019. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של בייג'ינג באפריל 2018 והגיעה לישראל במרץ 2021.
מפרט טכני
מנוע חשמלי המספק 204 כ"ס ומומנט מרבי של 31.6 קג"מ. התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 7.5 שניות או 7.8 שניות בדגם הפרימיום והמהירות המרבית עומדת על 163 קמ"ש. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 63 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 410 ק"מ או 400 ק"מ בדגם הפרימיום. צריכת האנרגיה עומדת על 16.6 קוט"ש או 17 קוט"ש בדגם הפרימיום לכל 100 ק"מ.
מוח'א
מוח'א (בערבית: المخا) היא עיר נמל השוכנת לחוף הים האדום שבתימן. עד לעלייתן של עדן ואל-חודיידה במאה ה-19, נמל מוח'א שימש כנמל המרכזי של תימן. העיר נתפרסמה בעיקר בשל היותה מרכז סחר עולמי בקפה מהמאה ה-15 עד המאה ה-17. על שמה נקראים המשקה מוקה, וגם זן צמח הקפה שמקורו באזור מוח'א, שטעמו דומה לקפה עם שוקולד. הגרסה המודרנית מחקה אותו באמצעות זני קפה אחרים שמוסיפים להם קקאו.
תחת השלטון העות'מאני, מוקה נמסר לאימאם התימני מועאמאד אלמושייאד הראשון בשנת 1636. הוא שגשג במאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18. קפה לשוקי אירופה והמזרח התיכון היה הייצוא הראשי של מוקה מהמאה ה-15. מפעלי מסחר הוחזקו שם על ידי הבריטים, ההולנדים (1614–1738), הדנים והצרפתים.
הרפתקאות החתול במגפיים
הרפתקאות החתול במגפיים (באנגלית: The Adventures of Puss in Boots) היא סדרת אנימציה אשר הופקה על ידי אולפני ההנפשה של דרימוורקס. הסדרה מהווה פריקוול לסרט "החתול של שרק" שמהווה פריקוול לסדרת סרטי שרק.
הסדרה משודרת בנטפליקס בארצות הברית החל מ-16 בינואר 2015 ובישראל בערוץ הילדים החל מ-13 באפריל 2016. העונה הראשונה הסתיימה בארצות הברית ב-28 בספטמבר 2015, ובישראל ב-3 במאי 2016.
העונה השנייה שודרה כולה ב-11 בדצמבר 2015 בארצות הברית, ובישראל החל מ-8 במאי 2016, עד ל-25 במאי 2016.
העונה השלישית שוחררה ב-15 ביולי 2016 ובישראל התחילה את שידוריה ב-4 ביוני 2017 והסתיימה ב-20 ביוני 2017.
העונה החמישית שוחררה ב-28 ביולי 2017.
העונה השישית שוחררה ב-26 בינואר 2018, והיא האחרונה בסדרה.
עלילה
החתול במגפיים פוגש חתולה יפהפייה בשם דולסינאה בשוק הגנבים. הוא דואג לשלומה ועוקב אחריה בדרכה חזרה הביתה, ומגלה את העיר החבויה סאן לורנזו. החתול לוקח מטבע משללה של סאן לורנזו, שבלעדיו נהרסת ההגנה הקסומה שהגנה על העיר מפני גנבים. לאחר שרואה את המצב בעיר הוא מחליט להגן עליה.
תיאטרון אל-קאסבה
היסטוריה
קבוצת התיאטרון "אל-קאסבה" הוקמה בירושלים ב-1970, ובאותה שנה נבנה בית התיאטרון ברמאללה. בשנת 1989 המבנה שופץ והחלה בו גם הקרנת סרטי קולנוע. בשנת 1998 הועברה פעילות התיאטרון והקולנוע למבנה שבו פעל קולנוע "אל-ג'מיל" עד 1987. המבנה שופץ והורחב בשנות ה-90, ונקרא מאז "אל-קאסבה תיאטרון וסינמטק" וכולל מספר אולמות. במקום פועל אולם קולנוע, ולהקת תיאטרון בניהולו של השחקן ג'ורג' איברהים.
בתיאטרון נערכים מפגשים והפקות רבות של אמנים פלסטינים, שחקנים ואנשי קולנוע. בתחילת 2002 התיאטרון אירח את חתני פרס נובל לספרות וולה סויינקה וז'וזה סאראמאגו. כמה שבועות לאחר מכן, במהלך מבצע חומת מגן, פלשו כוחות צה"ל לרמאללה ופשטו על התיאטרון.
בשנת 2011 נפתח בתיאטרון בית ספר למשחק.
הבחירות הכלליות בגרמניה 1994
הבחירות הכלליות בגרמניה הן הבחירות לבונדסטאג שנערכו ב-16 באוקטובר 1994. בבחירות ניצח הקנצלר המכהן הלמוט קוהל מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית את המתמודד רודולף שרפינג מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית. הבונדסטאג שנבחר בבחירות אלה היה הגדול ביותר עד שנת 2017, והכיל כ-672 נציגים.
פחר אל-ניסא זייד
פחר אל-ניסא זייד (בערבית: الأميرة فخر النساء زيد; 1901, איסטנבול - 5 בספטמבר 1991, עמאן)  הייתה אמנית ממוצא טורקי ששילבה ביצירתה השפעות מוסלמיות וביזנטיות מהמזרח עם אמנות אבסטרקטית מערבית.
קורות חיים
פחר אל-ניסא זייד נולדה ב-1901, באיסטנבול. למשפחת אצולה עות'מאנית. אביה מוהמד שאקיר פאשה היה איש צבא ודיפלומט, צלם והיסטוריון. אמה סארה איסמט הנים הייתה ילידת כרתים. דודה, אחי אביה, ג'בט פאשה היה וזיר גדול. היא התחנכה בבית הספר של מנזר נוטרדאם דה סיון, ובמוסד פרטי לנערות. הייתה מהנשים הראשונות שהתקבלו לאקדמיה לאמנויות היפות של איסטנבול. בהמשך למדה באקדמיה רנסון (Académie Ranson) בפריז. ב-1920 נישאה לסופר איזט מלי דוורים. בנשואים אלו נולדו בנה האמן נז'ד דוורים ובתה השחקנית שירין דוורים. ב-1933 נישאה לבעלה השני הנסיך זייד בן חוסיין, אחיו של פייסל הראשון, מלך עיראק, שהיה אז שגריר עיראק בטורקיה. בנשואים אלו נולד בנה הנסיך רעאד. בעלה השני נפטר ב-1970. ב-1975 עברה לגור בעמאן. נפטרה בעמאן ב-5 בספטמבר 1991, היא קבורה במאוזוליאום המלכותי בעמאן.
פעילותה האמנותית
פחר אל-ניסא זייד שילבה ביצירתה השפעות מוסלמיות וביזנטיות מהמזרח עם אמנות אבסטרקטית מערבית. עבדה בטכניקות שונות: ציורי שמן גדולי מידות, קולאז'ים וויטראז'ים. היא הייתה מהנשים הראשונות שהתקבלו לאקדמיה לאמנויות היפות של איסטנבול. בהמשך למדה באקדמיה רנסון (Académie Ranson) בפריז. תערוכת היחיד הראשונה שלה התקיימה באיסטנבול ב-1944. במהלך חייה הציגה בכ-50 תערוכות באירופה, בארצות הברית ובמזרח התיכון. בעמאן הקימה את האקדמיה לאמנויות יפות של ירדן, הנקראת על שמה.
יחסי טג'יקיסטן–יפן
יחסי טג'יקיסטן–יפן הם היחסי הדיפלומטיים בין רפובליקת טג'יקיסטן לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-2 בפברואר 1992, כשלושה חודשים לאחר התנתקותה של טג'יקיסטן מברית המועצות. יפן מיוצגת בטג'יקיסטן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית בדושנבה, בירת המדינה. טג'יקיסטן מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יפנים בטג'יקיסטן
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 התגוררו בטג'יקיסטן שלושים ושישה אזרחים יפניים.
סחר
בשנת 2018 הייצוא היפני לטג'יקיסטן עמד על 1,390 מיליון ין וכלל בעיקר ציוד הובלה, בשר, מכונות ועוד. באותה השנה, הייצוא הטג'יקי ליפן עמד על 77 מיליון ין וכלל בעיקר מוצרים צמחיים, מכונות חשמל ועוד.
STS-88
STS-88 הייתה משימתה ה-13 של מעבורת החלל אנדוור, משימת המעבורת הראשונה לתחנת החלל הבין-לאומית. המעבורת הביאה איתה מודול Unity שחובר לתחנת החלל.
תיאור המשימה
המעבורת שוגרה ב-4 בדצמבר 1990 אחרי דחיית השיגור ב-3 בדצמבר עקב התרעה על תקלה. ב-5 בדצמבר בוצעו הכנות לחיבור מודול Unity למודול Zarya שכבר היה בחלל. ב-6 בדצמבר בוצעו תמרונים שאיפשרו להתקרב למודול Zarya כך שהוא היה בהשגה על ידי זרוע רובוטי של המעבורת. לאחר ההתקנה במשך מספר ימים בוצעו מספר פעילויות חוץ רכביות של חיבור בין המודולים הרוסי והאמריקאי. במהלך פעילויות אלו הותקנו כבלים שמחברים בין המודולים והותקנו אנטנות נוספות. ב-10 בדצמבר נפתחו מעברים פנימיים בין המודולים. רוברט קבאנה וסרגיי קריקאליוב נכנסו תחילה למודול Unity וממנו למודול Zarya. ב-11 בדצמבר המשיכו פעולות בהכשרת מודולים לעבודה. בסוף היום מעברים למודולים נסגרו. ב-12 בדצמבר בוצע פעילות חוץ רכבית שלישית שנמשכה 7 שעות. ג'רי רוס וג'ים ניומן המשיכו בהרכבת ציוד כהכנה לפעילויות שיבוצעו על ידי משימה STS-96.
ב-13 בדצמבר מעבורת התנתקה מתחנת החלל הבין-לאומית. ב-14 בדצמבר צוות המעבורת שחרר למסלול לוויין MightySat-1 שתוכנן בחיל האוויר של ארצות הברית לבדיקת טכנולוגיות חדשות.
מעבורת נחתה ב-15 בדצמבר במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי.
גילי נתנאל
גילי נתנאל (נולד ב-10 בדצמבר 1977) הוא זמר ישראלי, שהיה חבר בצמד "גילי וגלית" שזכה בקדם אירוויזיון 1989 וייצג את ישראל באירוויזיון 1989 בשיר "דרך המלך".
ביוגרפיה
גילי נתנאל נולד וגדל בראשון לציון.
בשנת 1989 הגיש המוזיקאי שייקה פייקוב את שירו "דרך המלך" לתחרות הקדם-אירוויזיון והוא בחר בילד גילי נתנאל, שהיה אז בן 12, לבצע את שירו. זמן קצר לפני התחרות הוחלט על ידי מפיקי הקדם אירוויזיון להצמיד לו זמרת בוגרת בגלל גילו הצעיר. האמרגן והמפיק שלמה צח, שהכיר את גלית בורג, הציע אותה וכך נוצר הצמד "גילי וגלית". לאחר שזכו במקום הראשון בתחרות קדם-אירוויזיון 1989 הם נשלחו לייצג את ישראל באירוויזיון, שהתקיים בלוזאן שבשווייץ. השיר הגיע למקום ה-12 מתוך 22 מתמודדים. באותה שנה הופיעה בתחרות האירוויזיון ילדה נוספת בת 11, נטלי פאק, שייצגה את צרפת. הופעת הילדים לא הוכיחה את עצמה, ובעקבות זאת החליט איגוד השידור האירופי, המפיק את תחרות האירוויזיון, לצמצם את התופעה של זמרים-ילדים וקבע את גיל 16 כרף מינימלי להשתתפות באירוויזיון.
הצמד גילי וגלית הקליטו גרסה אנגלית ל"דרך המלך", שנקראה "SHINE FOR TOMORROW". על אף שהשיר לא זכה להצלחה בחו"ל, בישראל הוא הפך ללהיט. הגרסה האנגלית לשיר לא זכתה להצלחה רבה, והצמד התפרק מיד לאחר מכן.
גילי נתנאל הוציא אלבום סולו בשנת 1989 בשם "ימים יפים", שלא הצליח.
בן שטרית
ראו גם
}}
גדנה
גדנה (בהונגרית: Gadna) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי גדנה
בגדנה חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי. תושבים יהודיים מהכפר שנרצחו בשואה מונצחים בלוח זיכרון בסיקסו.
מול (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
רשות השידור הפלסטינית
רשות השידור הפלסטינית (בערבית: هيئة الإذاعة والتلفزيون الفلسطينية, באנגלית: Palestinian Broadcasting Corporation, ובראשי תיבות PBC) היא הרשות האחראית על שידורי הטלוויזיה והרדיו הרשמיים של הרשות הפלסטינית. משרדיה יושבים ברמאללה.
הקמה ופעילות
ב-1994, במקביל להקמת הרשות הפלסטינית במסגרת הסכמי אוסלו, החלו שידורי הרדיו של "קול פלסטין" מאולפנים ביריחו שהיו מחוברים למשדר ברמאללה. לאחר הנסיגה הישראלית הראשונה ב-1995 עברה תחנת הרדיו לרמאללה, שם נבנו עבורה אולפנים חדשים בסיוע האיחוד האירופי. באותה שנה החלו גם שידורי הטלוויזיה מעזה, אולם רק ב-1998 הושלמה התקנת רשת של אנטנות שכיסו את רצועת עזה והגדה המערבית. עד 1998 מומנה רשות השידור באופן חלקי על ידי ממשלת ארצות הברית. מנהלה הראשון של הרשות היה איש הפת"ח ומקורבו של יאסר ערפאת, רדואן אבו עייש.
במהלך עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה ב-2007 השתלט החמאס על מבנה התחנה בעזה, העלה אותו באש והחרים את הציוד שהיה שם.
ב-2009 מינה מחמוד עבאס את מזכיר הוועד הפועל של אש"ף, יאסר עבד רבו, כמנהל רשות השידור הפלסטינית. על פי סקרים שונים זוכים שידורי הערוץ לאחוזי צפייה נמוכים. מכוני מעקב הראו בעבר כי בערוץ משודרים תכנים הרואים בשטחי ישראל כולה את "פלסטין הכבושה" ומעודדים גזענות, אלימות וטרור נגד יהודים.
תחנת פינסקר
תחנת פינסקר היא אחת מהתחנות בקו האדום כחלק מהדנקל. מיקומה על רחוב זאב אורלוב הראשי בפתח תקווה. שם התחנה נגזר משם הרחוב הסמוך לתחנה, יהודה לייב פינסקר. התחנה ממוקמת בין שכונות קרול מצפון ולב המושבה מדרום, והיא התחנה השנייה מתחילת תוואי הרכבת הקלה מכיוון מזרח, לאחר התחנה המרכזית של פתח תקווה.
התחנה נפתחה יחד עם שאר הקו האדום של הרכבת הקלה בגוש דן, בתאריך 18 באוגוסט 2023.
הקמת התחנה
מיקום התחנה הכיל לפני תחילת בניית הדנקל שיחים, כחלק מאי תנועה ברחוב.
בדצמבר 2018 החלו עבודות להנחת מסילות מסילות הרכבת בתוואי הרחוב, והקמת תשתיות בשבילן. אך באזור התחנה העבודות התחילו מאוחר יותר.
בינואר 2020 פורסמו צילומי אוויר במסלול הקו בהם בין היתר תועדה התחנה והמסילות אשר מוקמות במקום.
בעקבות סיום הבנייה ומתן האישורים, התחנה נפתחה יחד עם שאר הקו האדום, בתאריך 18 באוגוסט 2023.
סביבה
התחנה נמצאת סמוך לנקודת ההצטלבות של רחוב זאב אורלוב המרכזי בפתח תקווה ורחוב יהודה לייב פינסקר. השכונות קרול ולב המושבה נמצאות נמצאים צפונית ודרומית (בהתאמה) לתחנה.
במרחק הליכה מהתחנה נמצא שוק פתח תקווה, המשורת גם על ידי תחנת קרול, שנמצאת במרחק גדול יותר מהשוק ולכן משרתת אותו פחות.
סביבת התחנה מכילה בעיקר אזורי מגורים. שכונות מרוחקות יחסית בפתח תקווה, כמו אם המושבות החדשה, משורתות חלקית על ידי תחנה זו. שכונת אחים ישראלית קרובה לתחנה ומשורתת חלקית על ידה, אך בשיתוף עם תחנת קרול.
מוטי מזרחי
מוטי מזרחי (נולד ב-22 בפברואר 1946) הוא אמן ישראלי רב-תחומי, עוסק בצילום, פיסול, וידאו, ומולטימדיה.
ביוגרפיה
מוטי מזרחי נולד בשנת 1946 נולד בשכונת שבזי בתל אביב להורים יוצאי עיראק, וגדל בשכונת רמת ישראל. מזרחי נכה בשתי רגליו מילדותו כתוצאה ממחלת הפוליו והוא נעזר בזוג קביים לשם הליכה, ונכותו זאת מתבטאת לעיתים בעבודותיו השונות. בשנים 1969–1973 למד באקדמיה לאמנות בצלאל.
עשייה אמנותית
מזרחי משתמש בהומור ואירוניה עצמית בעבודותיו, בדגש על הגוף האנושי, פגמיו והנאותיו, ובחינת הדיכוי והשליטה של הקבוצות החזקות בחלשות מבחינה חברתית ופוליטית. סגנונו פיגורטיבי ויצירתו הושפעה רבות מהאמן יוזף בויס.
בתחילת שנות ה-70 החל מזרחי ליצור מייצגים שקשורים בנכותו ובתהליכי ריפוי רוחניים. בזמן לימודיו בבצלאל הציג שלושה ממיצגיו הקאנונים: ב"ויה דולורוזה" תועד מזרחי צועד ברחובותיה הצרים של ירושלים, במסלול שעשה ישו בעיר העתיקה, כשהוא נושא על גבו את דיוקנו ונתמך בקביו. ב"מלך ירושלים" הוא מצולם בהר הזיתים כשהוא יושב על כיסא, קביו לצדיו, חובש לראשו מעין כובע צילינדר עשוי נייר וצופה אל העיר העתיקה. ב"בצק" הוא מקיים יחסי מין עם בת זוגו בזמן ששניהם מכוסים בבצק. הוא יוצר מתוך חוויות פרטיות והקשבה למתרחש.
ב-1980 במסגרת הביאנלה הראשונה לפיסול הישראלי, שנערכה, מזרחי הציג מופע מורכב בשם "שעת היונה" על רחבת הדשא ליד חצר תל חי. "בעקבות פעולות של נשים בלבוש ובעירום, המניחות ואוספות ביצים על הדשא, מזרחי החל לנוע על הדשא ואיבר מינו צבוע לבן. בעודו גורר בחבלים צמיג ממולא בקופסאות קרטון ומאחוריו צעירה המגוננת עליו עם מטרייה ועוד ארבעה יחדים הפוסעים מאחורי הצמיג, הופעלו הממטרות והאמן החל להטיל את מימיו על אחת מהן. באותו רגע שיחררו הילדים יונים מתוך קופסאות הקרטון לרגלי אנדרטת האריה השואג. מזרחי מתפקד כשאמאן המפעיל כוחות של התעלות רוחנית (ריחוף היונים) ובמקביל במעשה ההשתנה, מבזה את אידיאל הגבורה וההקרבה הצבאית"
בשנות ה-80 החל ליצור פיסול פיגורטיבי בעזרת אסיסטנטים. ייצג את ישראל בביאנלה בפריז בשנת 1980, בשנים 1981 ו-1987 בביאנלה לאמנות בסאו פאולו, ובשנת 1988 נבחר לייצג יחד עם צדוק בן דוד את ישראל בביאנלה של ונציה תחת אוצרותו של אדם ברוך. לקראת סוף שנות ה-90 עבר ניתוח על מנת לשפר את מצב בריאותו, אולם תוצאותיו לא החזיקו מעמד והשפיעו על יכולתו ליצור באינטנסיביות.
בשנת 2000 יצר פרויקט פיסולי תחת השם "רואנדה- קזנובה" שעסק בניצול נשים והוצג בתערוכת יחיד גדולה במוזיאון חיפה לאמנות.
ב-2004 הציג תערוכת יחיד שהתפרשה על שלוש גלריות והייתה סוג של גרסה עכשווית למיצגיו בשנות ה-70. התערוכה כללה את המיצב "נהי" בגלריה דביר, המיצב "תשוקה" בגלריית שלוש ומיצב "רחמים" בגלריית המדרשה. במיצב "תשוקה" הצופים מוזמנים להתבונן מבעד לחור הצצה שנקבע בקיר הפרדה אדום/כתום החוצה את חלל הגלריה, דרכו נראים יגאל עמיר ומרדכי ואנונו. במרכז המיצב "נהי" נחשפה העבודה "מאחורי השאהיד" – וילון שעליו רקומים משפטי אהבה מתוך שיר של אום כולתום. החלל עצמו הוסב למקשת אבטיחים, ועל אחד מקירותיו הוקרנה דמותו של הזמר האיראני אמיר שאהסר, השר שירי געגועים למולדת. במיצב "רחמים", חלל הגלריה התמלא בעשרות הליכוני-נכים תועים שעליהם מגבות ורודות, ובפנסי תאורה המכוונים לשום מקום. הצופה, שלא נשאר לו מקום בחלל הגלריה, נאלץ להתבונן בתערוכה מבחוץ. באותה שנה נבחר שוב לייצג את ישראל בביאנלה בוולנסיה.
ב-2014 בתערוכה "איך בין א מענטש" (אני בן אדם) הציג מזרחי רישומים שהחל לרשום ב-2010 לאחר שגופו החל לבגוד בו ולאחר הפסקה של שלושה עשורים בהם נמנע מלהציג רישום. בתערוכה זאת התמקד בדמות היהודי הגלותי שבחולשתו מצא חוכמה וכוח. שמשון העלוב האנטי גיבור מהעשור האחרון של מזרחי, ההפך מהצייד הכנעני "נמרוד" של דנציגר, נושא על כתפיו איל ברזל המנגח את חומת האטימות והאנטגוניזם החברתי.
אחת מעבודותיו המוכרות היא פסל עין השמש המתנשא לגובה 18 מטרים באשדוד.
לואן בריזנדיין
ביוגרפיה וקריירה
בריזנדיין היא פרופסורית חוקרת וקלינאית באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (UCSF). המחקר של בריזנדיין עוסק בנושאים שונים, בין היתר במצבים נפשיים שונים והשפעות הורמונליות שונות בקרב נשים. היא גם סופרת שכתבה את הספרים: "המוח הנשי" ו"המוח הגברי" (ראו אור באנגלית בשנת 2010).
בריזנדיין עשתה תואר ראשון בשנים 1972–1976 בלימודי מדעי המוח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
היא למדה לדוקטורט בשנים 1976–1980 בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ייל.
לאחר מכן עשתה התמחות בפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, אותה סיימה בשנת 1985.
היא מוסמכת בפסיכיאטריה ובנוירולוגיה וקיבלה פרופסורה קלינית. היא הצטרפה לצוות המרכז הרפואי UCSF במכון הפסיכיאטרי לנגלי פורטר בשנת 1988, וכיום היא מכהנת כיושבת ראש המחלקה לפסיכיאטריה של לין ומארק בניוף. במרכז הרפואי UCSF היא פועלת בתחומי ההוראה, הכתיבה והמחקר ומטפלת קלינית.
בשנת 1994 הקימה בריזנדיין ב- UCSF את מרפאת ההורמונים לנשים וממשיכה לשמש כמנהלת המרפאה גם כיום.
בריזנדיין מעבירה גם קורסים לסטודנטים לרפואה, לתושבים ולרופאים אחרים ברחבי הארץ בנושא נוירוביולוגיה של ההורמונים, הפרעות במצבי רוח, בעיות חרדה ושינויים הורמונליים.
על רב המכר "המוח הנשי"
ספרה של בריזנדיין, "המוח הנשי", קיבל עם יציאתו ביקורות רבות, חיוביות ושליליות, במיוחד בכל מה שקשור לבלשנות ולשפה. מאוחר יותר הודתה בריזנדיין כי ספר זה הדגיש יתר על המידה את ההבדלים המבוססים על מגדר, ואמרה: "גברים ונקבות דומים יותר ממה שהם שונים. אחרי הכל, אנחנו מאותו המין".
"המוח הנשי" זכה לאדפטציה כסרט קומדיה רומנטית באותו שם משנת 2017, שהתבסס על הספר באופן חלקי. בריזנדיין עצמה שימשה השראה לדמות הראשית של הסרט.
היא כתבה גם את "המוח הגברי" והודתה שספריה מדגישים את ההבדלים בין גברים לנשים, מה שהוביל להצלחת הספרים האלו כרבי מכר.
שש עשרה מלאו לנער
שש עשרה מלאו לנער הוא פזמון שכתב עלי מוהר הלחינו קובי אשרת וצביקה נוי, וביצע גבי שושן. השיר יצא לאור בשנת 1973.
רקע
השיר נכלל באלבום הבכורה של שושן "נער שחור עיניים". במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל לשנת תשל"ג (1973) דורג השיר במקום הרביעי. במצעד קול ישראל לשנה זו דורג השיר במקום החמישי.
בשנת 1992 הוציאה להקת אבטיפוס גרסת כיסוי לשיר, שלוש שנים לפני שהוציאו את אלבום הבכורה שלהם. כותב השיר, עלי מוהר, חיבר עבור הלהקה שורה חדשה לשיר - "ולא תמיד העצב הוא מתוק, ויש אולי עוד קצב חוץ מרוק".
בשנת 1994 הוציא מוהר אלבום אוסף בשם "וכך התחיל העצב המתוק - משירי עלי מוהר" הכולל 19 שירים שכתב לזמרים.
1874 בארצות הברית
1874 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 98 שנה מיום היווסדה.
לורד פונטלרוי הקטן
לורד פוֹנְטְלְרוֹי הקטן (באנגלית: Little Lord Fauntleroy, בחלק מהמהדורות הלורד פונטלרוי הקטן) הוא ספר לילדים ונוער מאת פרנסס הודג'סון ברנט. הספר החל כסדרה של פרסומים במגזין סנט ניקולאס בין השנים 1885–1886, ופורסם כספר בשנת 1886. הספר מספר את קורותיו הרצופות תהפוכות של סדריק הנלבב, שחי עם אמו בחדר דל בניו יורק ומפליג לאנגליה, לרשת את תוארו ונחלתו של סבו, הרוזן הגלמוד וקשה-הלב.
הספר כבש בסערה את אנגליה ואמריקה, נדפס בעשרות מהדורות, הומחז והוסרט פעמים אחדות, ותמונת "הלורד הקטן" (הוא בן הסופרת ששימש דוגמן לצייר), המסורק בתלתלים ארוכים ולבוש חולצת-מלחים רחבת-צווארון, יצרה את "אופנת פונטלרוי" בלבוש ובתסרוקת.
עלילה
הסיפור מתחיל בניו יורק של סוף המאה ה-19, ומתאר את חייו של סדריק, ילד בן 7 יפה תואר וטוב לב, בן לעקרת בית ולקפטן בצבא ארצות הברית. אביו של סדריק, שנפטר ממחלה קשה, הוא בנו הצעיר של הרוזן מדורינקורט, אנגליה. לאחר ששני בניו הבוגרים יותר של הרוזן מתו חשוכי ילדים, הופך סדריק להיות יורשו של הרוזן ומקבל את התואר "לורד פונטלרוי". סדריק מפליג לאנגליה עם אמו כדי להתחיל בחייו החדשים בטירה שבה מתגורר הרוזן, סבו.
סדריק מגיע לאנגליה ופוגש את הרוזן. הרוזן מתרשם ממנו מאוד. סדריק מתגורר בטירה יחד עם סבו הרוזן, אבל אמו נשארת לגור במעון בקרבת הטירה, משום שהרוזן שונא אמריקאים ולא מוכן להכניסה לטירה.
יום אחד מופיעה אישה שטוענת שהייתה נשואה לבנו הבכור של הרוזן מדורינקורט ובנה הוא נכדו של הרוזן ולכן בנה הוא הלורד פונטלרוי האמיתי. סדריק שולח מכתב לחבריו בארצות הברית, שבו הוא מודיע להם כי הוא עומד לשוב למולדתו משום שהוא כבר אינו הלורד פונטלרוי. חבריו של סדריק מניו יורק, דיק ומר הובס, מגלים שאותה אישה הטוענת שבנה הוא לורד פונטלרוי האמיתי מוכרת להם. המדובר במינה, שהייתה אמנם בעבר נשואה לבנו של הרוזן מדורינקורט, אך הייתה נשואה עוד קודם לכן לבנג'מין אחיו של דיק חברו של סדריק, והילד שלה הוא בעצם בנו של בנג'מין. מינה מנסה לרמות ואומרת שבנה מבנג'מין הוא בנה מבנו של הרוזן, ובכך מנסה להפוך אותו ליורש העצר המיועד של רוזנות דורינקורט. דיק ומר הובס מפליגים לארצות הברית כדי לעזור לסדריק ולהוכיח שהלורד החדש המיועד (בנה של מינה) אינו צאצאו של בנו הבכור של הרוזן.
לאחר שהוכח שסדריק הוא היורש האמיתי של הרוזן, הרוזן מסכים שאמו של סדריק תחיה איתו ועם בנה בטירה. מר הובס ודיק נשארים באנגליה, כדי להיות קרובים לסדריק, וממשיכים לעסוק במה שבו עסקו בארצות הברית, ובנג'מין (אחיו של דיק) לוקח את בנו כדי שיחיה איתו בחווה בארצות הברית במקום שיחיה עם אמו, מינה.
ההשפעה על האופנה
חליפת פונטלרוי (הידועה גם בשם "חליפת באסטר בראון"), שתוארה היטב בספר, השפיעה על אופנת הלבוש הרשמי של ילדי המעמד הבינוני בארצות הברית:
חליפות פונטלרוי הופיעו גם באירופה, אך לא היו פופולרית כמו באמריקה. חליפת פונטלרוי הקלאסית הייתה מעיל קטיפה חתוך ומכנסי ברך תואמים עם חולצה מהודרת, שלה צווארון תחרה גדול. חליפות אלה הופיעו מיד לאחר פרסום ספרה של ברנט, והיו אופנתיות מאוד עד תחילת המאה ה-20. ילדים רבים שלא לבשו חליפת פונטלרוי מלאות לבשו חליפות עם אלמנטים של חליפת פונטלרוי כמו למשל חולצה מהודרת, או קשת רכה. הלבוש הזה היה לבוש נפוץ בקרב ילדים בני 3–8, אולם היו גם ילדים בוגרים יותר שלבשו לבוש זה.
ביקורת
פולי הובארת' כתבה כי הספר לורד פונטלרוי הקטן היה הארי פוטר של זמנו, וכי הסופרת פרנסס הודג'סון ברנט הייתה מפורסמת כשם שג'יי קיי רולינג מפורסמת בזכות סדרת ספרי הארי פוטר. הסיפור פורסם בהמשכים במגזין סנט ניקולס, והקוראים ציפו בקוצר רוח לפרקים חדשים. אופנת הספר הפכה לפופולרית. חליפות פונטלרוי, ומוצרים אחרים שנקשרו לסיפור, כגון צווארוני קטיפה, משחקי קלפים ושוקולדים נמכרו היטב. בתקופה שבה הסוגה של ספרות יפה מרגשת הייתה הנורמה, ובארצות הברית היו פופולריים סיפורים שבהם הגיבור הפך מעני לעשיר, היה הספר לורד פונטלרוי הקטן רב מכר.
אדית נסביט כללה בספר הילדים שלה התייחסות לא מחמיאה במיוחד לדמותו של לורד פונטלרוי:
נטישין
נטישין (באוקראינית: Нетішин; בפולנית: Niecieszyn) היא עיר במחוז חמלניצקי אוקראינה.
האזכור הראשון של נטישין מגיע ממכתבו של מלך פולין זיגמונט השני אוגוסט. ב-27 במרץ 1793 אחרי חלוקת פולין היישוב עבר לידיה של האימפריה הרוסית.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-4 ביולי 1941, ב-18 בינואר 1944 העיר שוחררה על ידי הצבא האדום
ב-1984 נטישין קיבלה מעמד של עיר.
המעסיק העיקרי בנטישין היא תחנת הכוח הגרעינית של חמלניצקי.
Alexis Jordan
רקע והפקה
את האלבום החלה אלקסיס ג'ורדן להקליט ב-1 בינואר 2007, עד 15 באוקטובר 2010. הסינגל הראשון מתוכו "Happiness" יצא לאור כבר בספטמבר 2010, על מנת לעזור בקידום שלו, תוך שהוא זכה להצלחה רבה ברחבי העולם כאשר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב. מעבר לכך, הוא זכה להצלחה במדינות כמו הולנד, נורווגיה, וסקוטלנד. בהולנד, זכה להצלחה כה גדולה עד שדורג כשיר המצליח ביותר במדינה בשנת 2010. בזכות הצלחת השיר במדינה, האלבום עצמו זכה שם להצלחה גם כן.
הסינגל השני מהאלבום "Good Girl" יצא לאור בפברואר 2011, בסמוך לצאת האלבום עצמו, על מנת להמשיך ולעזור בקידום שלו. הוא הצליח לשחזר את הצלחת הסינגל הקודם, כאשר כבש גם כן את פסגת מצעד שירי הדאנס קלאב. הסינגל השלישי והאחרון מהאלבום "Hush Hush" זכה להצלחה פחותה, אך הגיע למקום החמישי במצעד שבפלנדריה.
ורנר פון יאנובסקי
ורנר פון יאנובסקי (בגרמנית: Werner von Janowski; בשמו המלא ורנר אלפרד ולדמר פון יאנובסקי; נולד באולשטין שבפרוסיה המזרחית) היה מרגל נאצי שנשבה בתקופת מלחמת העולם השנייה שהיה הסוכן הכפול הראשון של משטרת הפרשים הקנדית. בשל מאבקי כוח בין סוכנויות הביון הקנדיות והבריטיות במהלך מלחמת העולם השנייה וחוסר הניסיון של משטרת הפרשים במבצעי ריגול, המבצע להפעלתו הוגדר ככישלון וייתכן ששימש כסוכן משולש. יאנובסקי סיפק מעט מידע מודיעיני משמעותי לבעלות הברית: סוכני אבווהר לא נעצרו ולא נתפסו צוללות גרמניות, למרות שיתוף הפעולה שלו לכאורה. תוך שנה המבצע הופסק ויאנובסקי נשלח לכלא בבריטניה.
יאנובסקי המרגל
ינובסקי ירד מהצוללת הגרמנית U-518 במפרץ צ'אלור, ארבעה קילומטרים מערבית לניו קרלייל, קוויבק, בסביבות השעה 5 בבוקר, ב-9 בנובמבר 1942. יעדו היה מונטריאול, לאחר שעצר תחילה בניו קרלייל כדי שיוכל לקחת את הרכבת הראשונה היוצאת. הוא החביא את מדיו באקדח והתלבש בבגדים אזרחיים לפני שפנה למלון המקומי. בשעה 6:30 בבוקר, תחת הכינוי ויליאם ברנטון, יאנובסקי עשה צ'ק-אין במלון ניו קרלייל וביקש חדר עם אמבטיה. בנו של בעל המלון, ארל אננט ג'וניור, חשד בו, עקב חוסר התאמה לסיפורו של המרגל הגרמני. האיש אמר שהוא לקח את האוטובוס באותו בוקר לפני שהלך למלון, אבל האוטובוס לא עבר דרך ניו קרלייל באותו יום, וגם אם כן, הוא היה מוריד אותו במלון. אננט גם שם לב שהוא מדבר אנגלית במבטא פריזאי, לבגדיו היה סגנון אירופאי ושהוא שילם עבור הסיגריות שלו בשטר דולר קנדי ​​מיושן שלא היה במחזור די הרבה זמן. גם לזר היה ריח מוזר; הוא השתמש בגפרורים בלגיים שלא נשאו את החותם הממשלתי הקנדי שהוחל על קופסאות גפרורים באותה תקופה. פחות משלוש שעות לאחר הגעתו ולפני שאננט הספיק לאשר את חשדותיו, שילם הזר את החשבון שלו ועשה את דרכו לתחנת הרכבת שם שתה קפה בזמן שהמתין לרכבת הבאה.
אננט עקב אחריו לתחנה, התיישב לידו והציע כמה סיגריות. פון יאנובסקי הדליק את הסיגריה באמצעות אותם גפרורים בלגיים שהיו לו במלון. אננט חשדן עוד יותר והתריע בפני השוטר אלפונס דוצ'נו ממשטרת מחוז קוויבק, שעלה על קרון הרכבת בדיוק ביציאה מהתחנה. דוצ'נו עצר את יאנובסקי, שטען שהוא ויליאם ברנטון, מוכר רדיו מטורונטו. הוא דבק בסיפור הזה עד שהשוטר ביקש לחפש בתיקים שלו; יאנובסקי אמר מיד לדוצ'נו, "לא יהיה צורך לחפש את המזוודות שלי. אני קצין גרמני שמשרת את ארצו כפי שאתה משרת את שלך." בדיקה של חפציו האישיים של פון יאנובסקי עם מעצרו גילתה שהוא נשא בידו משדר רדיו חזק, בין היתר. הוא הסכים להפוך לסוכן כפול ולעבוד במשטרת הפרשים המלכותית הקנדית. הוא שלח מידע מקודד לגרמנים במשך שנה וקיבל מידע על ארגון צבאי סודי. עם זאת, התברר כתרומתו למבצעי הביון הקנדיים הייתה מזערית, אם בכלל.
לאחר לכידתו וחקירתו, ניסה הצבא הקנדי לאתר את הצוללת הגרמנית שבה הגיע יאנובסקי. למרות חיפוש נרחב במפרץ צ'אלור, הן ספינת המלחמה HMCS ברלינגטון והן מטוסי חיל האוויר המלכותי הקנדי לא הצליחו לאתר את U-518. בסוף אוגוסט 1943 נשלח יאנובסקי לאנגליה, שם נכלא במחנה 020. הוא נשאר שם למשך כל ימי המלחמה. הוא הוחזר למחנה המעצר באזור הבריטי של גרמניה ביולי 1945.
הוא שוחרר ב-1947. ליאנובסקי לא היה בית לחזור אליו, שכן אלנשטיין ורוב פרוסיה המזרחית סופחו לפולין ואוכלוסייתה גורשה. בסופו של דבר הוא מצא עבודה כמתורגמן ובשנות ה-60 עבד עבור הצי הגרמני. יאנובסקי מת בספרד בשנת 1978.
מאק קלווין
מאק קלווין (באנגלית: Mack Calvin; נולד ב-27 ביולי 1947) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1969–1981. לאורך 7 עונותיו ב-ABA השתתף 5 פעמים במשחק האולסטאר, ורשם ממוצעים כוללים של 19.9 נקודות, 5.8 אסיסטים ו-3.1 ריבאונדים למשחק.
בשנת 1997 נבחר לאחד מ-30 חברי קבוצת כל הזמנים של ה-ABA.
קריירת מכללות
קלווין נולד בעיר פורט וורת' שבטקסס, ובשנת 1965 החל ללמוד ב"מכללה הקהילתית לונג ביץ'". שנתיים לאחר מכן עבר לאוניברסיטת דרום קליפורניה, ובשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה (USC Trojans) קלע 12.3 נקודות בממוצע למשחק.
קריירת משחק מקצועית
בין השנים 1970–1972 שיחק עבור קבוצת הפלורידיאנס, במדיה רשם ממוצעים של 24.1 נקודות ו-6.7 אסיסטים למשחק, ובשתי העונות הבאות קלע 17.7 נקודות למשחק עבור קרוליינה קוגרס, תחת המאמן לארי בראון.
בעונת 1974/1975 השתתף במשחק האולסטאר של ה-ABA בפעם החמישית בקריירה, ונבחר לחמישיית העונה בפעם השלישית, לאחר שהוביל את כל שחקני הליגה בממוצע אסיסטים למשחק (7.7) ובאחוזי קליעה מקו העונשין (89.6%). בסיום אותה עונה, בה שיחק בדנוור נאגטס, ניצב במקום השלישי בהצבעות לפרס ה-MVP של העונה (אחרי ג'וליוס ארווינג וג'ורג' מקגיניס שחלקו את הפרס). בעונת 1975/1976 קלע 19.4 נקודות למשחק עבור וירג'יניה סקוויירס, אשר סיימה במקום השביעי והאחרון בליגה.
את קריירת המשחק ב-ABA סיים במקום השמינית בתולדות הליגה בנקודות (10,620), במקום השני באסיסטים (3,067) ובמקום הראשון בקליעות עונשין (3,554).
לקראת עונת עבר לשחק בלוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA. ב-4 עונותיו בליגה שיחק עבור 5 קבוצות שונות, והעמיד ממוצעים כוללים של 7.0 נקודות ו-2.5 אסיסטים למשחק.
קריירת אימון
בעונת 1975/1976, בעודו שחקן וירג'יניה סקוויירס, שימש קלווין לתקופה קצרה גם כמאמן הקבוצה, בין פיטוריו של אל ביאנקי לבין מינויו של ביל מוזלמן. בכל ששת משחקי הקבוצה תחת קלווין הפסידו הסקוויירס בפער ממוצע של כ-17 נקודות.
בין השנים 1987–1992 שימש כעוזר מאמן במילווקי באקס (תחת דל האריס) ובלוס אנג'לס קליפרס (תחת מייק שולר ולארי בראון). בעונת שימש כמאמן הראשי של הקליפרס במשך שני משחקים, בין פיטוריו של שולר לבין מינויו של בראון.
וילגי מיאה
וילגי מיאה מחצבה לפיגמנט האוכרה הנמצאת באוסטרליה המערבית, 650 ק"מ צפונית-מזרחית מפרת'. המחצבה ככל הנראה היא המחצבה הפעילה העתיקה בעולם, בת למעלה מ-40,000 שנות פעילות וכ-19,600 מטר קובייתי שהוצאו מהמכרה.
האזור הרווי בברזל ועפרותיו השונים, כולל המטיט, מפיק מגוון רחב של צבעים הנובעים מחמצון הברזל.
צבעים המופקים מפיגמנטי המחצבה שימשו לאמנות סלע ברחבי אוסטרליה, והיו בשימוש האבורג'ינים עד לשנות השלושים של המאה ה-20, אז השתלטו על המחצבה כורים אירופאיים.
המחצבה נוספה לרשימת אתרי המורשת הלאומיים האוסטרלית בשנת 2011.
מושקוביץ
מושקוביץ הוא שם משפחה מזרח אירופאי שמשמעותו בנו של משה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בני גל
ביוגרפיה
בני גל נולד בשם בן-ציון יוסף גלסטר בארגנטינה, ובהיותו בן שלוש עלה לישראל עם אביו ואחיו. הוא גדל בקיבוץ בית אורן שבכרמל, שם למד בבית הספר היסודי והעל-יסודי. את שירותו הצבאי עשה בחיל הצנחנים, ובתום השירות החל לעסוק במכירת ציוד חקלאי, אחר כך בשיווק, ועם הזמן החל להתוודע לתחום הפרסום. בשנת 1968 פתח יחד עם שותף את משרד הפרסום "גל-שרגאי". כעבור זמן נסע לגרמניה ללימודי קולנוע וטלוויזיה.
כששב ארצה החל בלימודי מנהל עסקים במכללה למנהל, ועבד בפרסום "פלד". בשנת 1973 החל בתהליך חזרה בתשובה אשר במהלכו למד בישיבות חרדיות. במשך שנה התגורר בביתו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, ומאז הוא החשיב אותו לאביו הרוחני. בשנות ה-70 היה חבר מזכירות גוש אמונים.
בתחילת שנות ה-80 הקים את משרד הפרסום "פרסום גל" – המתמחה בפרסום למגזר החרדי-דתי. המיזם המשמעותי הראשון של המשרד היה שיווקה של העיר החרדית עמנואל בשומרון. לפני מספר שנים הוא התאחד עם "פרסום אורן" ונקרא כיום "פרסום גל-אורן".
ב-1992 התחיל גל בקריירה חדשה בתחום האימון (Coaching) כמאמן לתאגידים, חברות ופרטיים. בשנת 2005 עזב גל את עולם הפרסום והחל להקדיש את זמנו ללימוד בבית מדרש "רעוא" ובבית הספר לפסיכולוגיה יהודית של הרב יצחק גינזבורג ולפיתוח מודל האימון היהודי.
בני גל התגורר בעבר בקריית ארבע ובבית אל, לאחר מכן התגורר בשכונת גבעת המבתר ובשכונת קטמון בירושלים. היה נשוי לשרה לבית אביצדק (רקובסקי), פרסומאית, אחותה של מרים לפיד. היה אב לשישה וסב לשבעה עשר נכדים. במקביל לקריירה שפיתח בעולם האימון המשיך גל לשמש כיו"ר דירקטוריון חברת "פרסום גל". את מקומו בניהול משרד הפרסום תפס בנו מאיר גל, לשעבר חתנו של רפאל הלפרין.
נפטר ב-2 באוגוסט 2021.
פורטו סנטו
פורטו סנטו (בפורטוגזית: Porto Santo) הוא אי ורשות מקומית פורטוגזית בצפון האוקיינוס האטלנטי, 43 ק"מ צפונית-מזרחית למדיירה. פורטו סנטו הוא הצפוני והמזרחי ביותר מבין האיים שבארכיפלג. שטח האי 42.48 קמ"ר, ומתגוררים עליו (נכון ל-2011) 5,483 תושבים.
היסטוריה
האי התגלה באופן רשמי בשנת 1418, כאשר אוניות בשירותו של אנריקה הספן, שנשלחו בפקודת ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל לגלות טריטוריות חדשות מערבית לאפריקה, ולתבוע אותן עבור פורטוגל, נקלעו לאי. הקברניטים שהיו בדרכם מערבה בחזרה מסיור באוקיינוס האטלנטי, הוטו ממסלולם על ידי סערה והגיעו לאי. שמו של האי ("הנמל הקדוש") נקבע לרגל הצלת האוניות מן הסערה. שנים ספורות לאחר התגלית התיישבו באי מתיישבים פורטוגזים.
בנובמבר 1445 מונה ברתולומאו פרשטרלו כמושל האי על ידי המלך. ביתו, פליפה, נישאה ב-1479 לספן איטלקי בשם כריסטופרו קולמבו, שמאוחר יותר התפרסם ככריסטופר קולומבוס וכמי ש"גילה" את אמריקה. קולמבוס ואשתו התגוררו תקופה באי, וביתם כיום משמש כמוזיאון.
צמחיית האי המקורית נכחדה, בעקבות הבאת ארנבות לאי, שבו לא חיו קודם לכן יונקים כלל. הדבר הוביל למדבור וכיום צמחיית האי היא בעיקרה אירופאית.
החיים על האי בשנות ההתיישבות הראשונות היו קשים: מחסור במי שתייה, אוכל ופשיטות שודדי ים ברברים הקשו את חיי התושבים.
כלכלה
מרבית תושבי האי מתפרנסים מתיירות, כאשר האי מושך תיירים בזכות חופיו ומזג האוויר הנוח. באי שדה תעופה בינלאומי עם טיסות קבועות לשדה התעופה במדיירה (כ-15 דקות טיסה).
קלמן מיקש
קֶלֶמֶן מיקֶשׁ רוזן זאגוני (בהונגרית:Zágoni Mikes Kelemen, 1690 – 1761) היה סופר, מסאי, מתרגם ופוליטיקאי הונגרי מטרנסילבניה. היה מזכירו האישי ומקורבו ("הנאמן שבנאמנים") של הנסיך פרנץ ראקוצי השני של נסיכות טרנסילבניה שעמד בראש התקוממות נגד ההבסבורגים. הוא ליווה בהמשך את ראקוצי לגלות באיחוד הפולני-ליטאי, בצרפת ואחר כך באימפריה העות'מאנית. למשך שנים רבות עד סוף חייהם הם מצאו מפלט בעיר טקירדא שם מיקש כתב את מסותיו. מיקש נחשב לאחד ממייסדי הפרוזה הספרותית ההונגרית, במיוחד בזכות ה"מכתבים מטורקיה". סגנונו הרוקוקו המעודן הושפע מהסגנון הבארוקי של אצילי הונגריה ועל ידי הספרות הצרפתית של התקופה. מיקש כונה "גתה ההונגרי". מכתביו מטורקיה מספקים מידע על חיי היום יום של הפליטים ההונגרים באימפריה העות'מאנית ומשקפים את הידע הרחב של המחבר בתחום ההיסטוריה, הדת והתרבות. מיקש כתב ותרגם מצרפתית גם בנושאי דת, תולדות הכנסייה והחינוך. יצירותיו פורסמו אחרי מותו.
ראשית חייו
קלמן מיקש נולד בשנת 1690 ביישוב זבאלה כבנם של פאל מיקש ושל אווה לבית טורמה מצ'יצ'וקרסטור שהתחתנו בשנת 1685. בני מיקש השתייכו לאצולה הכפרית שהתיישבה מזה זמן רב בחבל הסקלרים בטרנסילבניה. אחד מאבותיו, מיקלוש מיקש, זכה בשנת 1567 עקב פועלו בשירות נסיך טרנסילבניה ז'יגמונד ראקוצי, לציון מיוחד ולאדמות מידי השליט. מאז בני מיקש קראו לעצמם "מיקש זאגוני". האב פאל מיקש הצטרף לתנועת הקורוצים בראשות הנסיך אימרה טקיי. בשנת לידת בנו, בנובמבר 1690 פרץ מיקש עם יחידת קורוצים לכפרו זאגון במרדף אחרי תומכי אוסטריה ("לובנצים") והוציא להורג ביריות חמישה בני משפחת יאנקו המקומית, ללא משפט הוגן. בסופו של דבר נפל בעצמו בשבי אצל שליט ולאכיה קונסטנטין ברנקוביאנו שהסגיר אותו לאוסטרים. הוא עונה באכזריות ולבסוף הוצא להורג. נכסיו הופקעו ואלמנתו ובנו נותרו ללא פת לחם. מיקש גדל בכפרו זאגון כיתום מאב. לעיתים התגורר אצל קרובי משפחה בכפרים אבאפה, פיאטפאלווה ובבית המשפחה בזבאלה. למד תחילה בבית ספר עממי של הכנסייה הרפורמית, לא ברור באיזה יישוב. ב-1696 אמו האלמנה התחתנה בשנית עם פרנץ בואר מן היישוב קוושד. מנישואים אלה נולד אחיו למחצה של קלמן, יוז'ף בואר, שלימים שינה את שמו להוסאר. בלחץ אביו החורג, יחד עם אמו, המיר מיקש את דתו לנצרות הרומית-קתולית. פרנץ בואר, שהוכר כאפוטרופוס של קלמן, הצליח להחזיר למשפחה את האחוזות המופקעות שלה. מגיל עשר, בשנים 1700–1707, למד מיקש במכללה הישועית בקולוז'וואר (קלוז', בה למד לטינית ורכש השכלה הומניסטית יסודית. באותן שנים ב-1702 כתב מיקש בבית הספר מחזה בשפה הלטינית שנקרא "חתונת הכבוד" או "מתיאש קורבינוס בשבי אצל מלך ת'כיה" המספר על נישואי המלך מתיאש לקטרינה פודייברד, בתו של מלך צ'כיה.
בשירותו הנסיך פרנץ ראקוצי השני
בשנת 1707 בהמלצת דודו, הרוזן מיהאי מיקש, התקבל קלמן מיקש כנושא כלים בחצר הנסיך פרנץ ראקוצי. הסתבר כי החלטה זאת הייתה עבורו גורלית. למשך 28 שנה השתייך מיקש לחוג מקורביו הפנימי של ראקוצי עד למות הנסיך בגלות בשנת 1735. עלה בהיררכיית החצר עד לתפקיד שמבלן. בתוקף תפקידו השתתף מיקש באירועים כמו אספת אונוד ואספת שרושפאטאק וגם בכל מסעותיו הצבאיים של אדונו במסגרת המרד של ראקוצי נגד השלטון ההבסבורגי. חווה את התבוסות הכואבות של הנסיך: בקרב טרנצ'ין (1708) והקרב המכריע בנאג'מאייטן (כיום מופטינו מארה ברומניה) שבו 12000 לוחמיו הקורוצים של ראקוצי נאלצו להיכנע בפני הצבא האוסטרי ב-1 במאי 1711 נחתם הסכם ורוב לוחמיו של ראקוצי נשבעו אמונים לקיסר ההבסבורגי, בפני מפקד הכוח ההבסבורגי, המרשל יוהאן פאלפי. מיקש השתתף במשא ומתן שהביא להסכם סטמאר ולקץ ההתקוממות.
גלות פולין
הוא ליווה את ראקוצי בגלות פולין שם התכוונו לבקש את תמיכתו של הצאר פיוטר הראשון של רוסיה. אחרי שלא זכו לעזרה המיוחלת, וחיי הנסיך היו בסכנה בגלל רוצחים בשכר שנשלחו על ידי החצר בווינה. ראקוצי סירב לוותר על תביעותיו בהונגריה תמורת נסיכות אישם בגרמניה.
גלות צרפת
בנובמבר 1712 יצא לצרפת בליווי שלושה נאמנים:קלמן מיקש, אדם קיראי סטמארי ובולדיז'אר קישפלודי. ב-13 בפברואר 1713 הגיעו לצרפת, שם נהנה ראקוצי מחסותו ומקצבה נדיבה של לואי הארבעה עשר. ראקוצי איפשר לצעירים שליוו אותו, להשתלם בצרפת בשפה המקומית, במתמטיקה, גאוגרפיה והיסטוריה, וללכת למופעי התיאטרון והאופרה, לקונצרטים ולנשפי החצר. נסיבות אלה התוודע מיקש לספרות ולתרבות הצרפתית שהשפיעו על יצירתו העתידית.
גלות טורקיה
אחרי חתימת הסכם השלום ברשטאט בין צרפת לאוסטריה, ב-17 במרץ 1714, ראקוצי נסוג מפעילותו הפוליטית ובאפריל 1715 שכר בית במנזר קמלדולי בגרובואה. לפי עדות של מרקיז דאנז'ו ביומנו, בחר הנסיך בחיי התנזרות אמיתיים ומתמשכים בהשפעת היאנסניזם. נוכח הדרישות החוזרות ונשנות של האוסטרים להסגרתו של ראקוצי, המתחים בין ספרד להבסבורגים אחרי סיום השליטה ההבסבורגית בארץ זו, כו', הסכים הנסיך ההונגרי להזמנת הסולטאן אהמט השלישי והחליט למצוא מפלט בטורקיה. בספטמבר 1717 ראקוצי ו 40 מלוויו הפליגו מנמל מרסיי ל טורקיה. בינתיים בהיעדרו של מיקש מהונגריה, ב-25 בינואר 1717 החליט הפרלמנט ההונגרי בחסות אוסטרית להפקיע את אחוזתו ואת נכסיו, חרף ניסיונות אביו החורג ואחיו למחצה למנוע זאת. ב־17 באוקטובר 1717 הגיעו ראקוצי ומיקש לחצי האי גליבולו בטורקיה. תוך כדי העימות בין העות'מאנים להבסבורגים התעוררו תקוות להחזרת ראקוצי לשלטון. בהמשך הגולים ההונגרים התארחו במחנה הצבאי העות'מאני באדירנה. למרבה אכזבתם הברית בין טורקיה לצרפת לא עזרה, והטורקים נחלו תבוסה קשה מידי הצבא ההבסבורגי בפיקוד הנסיך אויגן מסבויה לרגל הסכם שלום פוז'ארוואץ בשנת 1718 בין אוסטריה לאימפריה העות'מאנית לא הסגיר הסולטאן את ראקוצי אבל הסכים שראקוצי ושאר המורדים הגולים ההונגרים יתרחקו מכמה שאפשר מהגבול של האימפריה ההבסבורגית. בין 24 באוגוסט ל-21 בספטמבר 1718 הם התגוררו בכפר בויוקדרה (כיום שכונה ברובע סאנייר של איסטנבול) על חוף הבוספורוס, אחר כך עברו ליניקיי, גם היא שכונה ברובע סאנייר. משם יצאו לבקר באיסטנבול עצמה ואחר כך התיישבו בבכור או אולי בייקוז בצד האסיאתי של הבוספורוס בין ספטמבר 1718 ל-אפריל 1720 ניהל מיקש קשר טוב עם השגריר של צרפת באיסטנבול, המרקיז ס'אן-לואי ד'איסון בונאק (D'Usson Bonnac ).לדעת החוקרים ייתכן כי מיקש התחיל לכתוב את מכתביו בטורקיה בהשראת מכתבי אשתו של השגריר בצרפתי. באביב 1720 העות'מאנים קבעו שמגוריו של ראקוצי ואנשיו יהיו ברודוסטו, בטורקית טקירדא ב הסולטאן אהמט השלישי העניק להם עשרים בתים ברודוסטו. שם בילה ראקוצי ופמלייתו את שאר ימי חייהם. מיקש דאג לנסיך עד יום מותו. אחר כך יחד עם שמבלן הראשי של החצר, מיקלוש שיבריק (1735-1675) ארגן מיקש את לווייתו של ראקוצי ודאג לעזבון הנסיך, בצד האירופי של הבוספורוס. הסולטאן העניק להם עשרים בתים והם הגיעו לשם ב-24 באפריל 1720. שם בילו ראקוצי ופמלייתו את שאר ימי חייהם. מיקש דאג לנסיך עד יום מותו.
בהתחלת שנות ה-1720 פנתה אמו של מיקש בשנית אל שאנדור קארוי על מנת להרשות לבנה לשוב למולדת. עם זאת, סירב מיקש לבקש רחמים מכיוון שלא רצה לעזוב את הנסיך המזדקן. בהתחלה הריחוק מהמולדת היה יותר נסבל, על אף "הסדר המנזרי" שקבע הנסיך. כל עוד היו יותר אנשים היו חיי המושבה ההונגרית יותר מלאי חיים. בין הגולים היו גם נשים. מיקש ביקש להתחתן עם ז'וז'י, בתו של פאל קסגי אבל בסופו של דבר ב-1723 היא בחרה להינשא למיקלוש ברצ'ני המבוגר יותר, שהתאלמן, וכשהלה הלך לעולמו, עברה בשנת 1726 לפולין.
החל מ-1724 התמסר מיקש לכתיבת ספרים ולתרגומם ועיבודם של כתבי דת וספרות יפה צרפתיים בהונגרית. אמומתה בשנת 1728. בשנת 1730 עלו המתחים בין הגולים אבל עדיין סמכותו של ראקוצי החזיקה אותם מאוחדים. בהתאם לדו"ח משנת 1732 ראקוצי לא הפסיק לתכנן מהלכים פוליטיים, תכנן לקנות אחוזה בנסיכות מולדובה בגבו עם טרנסילבניה, כדי להקים שם צבא חדש. קלמן מיקש התכוון לנהל את האחוזה. מותו של ראקוצי ביום שישי הגדול של שנת 1735 היה עבור מיקש אבדה קשה. יחד עם השמבלן הראשי של החצר, מיקלוש שיבריק (1735-1675) ארגן מיקש את לווייתו של ראקוצי ודאג לעזבון הנסיך. מיקש שהפך למנהיג המושבה ההונגרית, עורר כעסים בלתי מבוססים בקרב עמיתיו, בין השאר בעקבות החלטת הסולטאן לקצץ בקצבותיהם.
אחרי מות ראקוצי
קלמן מיקש חי עוד 26 שנה אחרי מותו של הנסיך ראקוצי. הוא נאלץ להישאר בגלות טורקיה. ב־1738 התעוררו בו תקוות כשבנו של ראקוצי, יוז'ף יצא למסע צבאי בתמיכת הסולטאן העות'מאני. עוד ב-1736 חידשו העות'מאנים את מאמציהם המלחמתיים נגד האימפריה ההבסבורגית לרגל המלחמה הרוסית-האוסטרית-העו'תמאנית (1739-1735). הטורקים הכירו את זכותו של יוז'ף ראקוצי בנסיכות טרנסילבניה ואילצו אותו להשתתף במלחמה באוסטרים. מיקש השתתף במסע אבל הביט בו בספקנות, חשש ממעשי השוד של הטורקים בטרנסילבניה וייתכן כי התאכזב מראקוצי הבן. אחרי מותו של יוז'ף ראקוצי ב-10 בנובמבר 1738 בקיץ 1739 שלחו העות'מאנים את מיקש עם משימה לא ברורה לנסיכויות הרומניות. הוא עזב את צ'רנוודה ב-5 ביוני 1739 ונסע לבוקרשט, בה התקבל בכבוד רב על ידי נסיך ולאכיה, קונסטנטין מברוקורדט. המשיך משם דרך פוקשאן ליאש, בירת נסיכות מולדובה ופגש שם את הנסיך גריגורה השני גיקה. בספטמבר 1739 כשהתקרבו הקוזקים חזר לבוקרשט, שם נשאר בימי החורף בגלל מחלת חום ואחר כך שב לרודוסטו.
לפי דיווחים לא מאומתים אחרי מותו של הקיסר קרל השישי (כמלך הונגריה - קארוי השלישי) התעניין מיקש אצל השגריר האוסטרי באיסטנבול בנוגע לאפשרות של חנינה והשיבה למולדת, אולם קיבל תובה שלילית. נטען שהקיסרית מריה תרזה בעצמה דחה את בקשת הגולים ההונגרים בנימוק " (מטורקיה אין ישועה) - בלטינית:!Ex Turcia non est redemptio” אם כי לא נמצאו תעודות כתובות המאששות תגובה זו, כולל במכתבים אל אחיו למחצה של מיקש. מיקש נאלץ להשלים עם גורלו ועם החיים על חוף ים מרמרה. בשנים 1753–1754 התלונן על הידרדרות בחוש הראייה אולם בנובמבר 1754 הודיע במכתב כעיניו החלימו "ללא תרופה, אלא רק בחסד האל". לעיתים העניק שירותים לשער הנשגב כמתרגם בזכות בקיאותו בשפות רבות. הוא קבר את חבריו זה אחר זה עד שב-22 באוקטובר 1758 אחרי מות הברון ז'יגמונד זאי נשאר השריד היחיד מפמלייתו המקורית של פרנץ ראקוצי והסולטאן מינה אותו לראש המושבה ההונגרית ברודוסטו, תפקיד המזוהה עם דרגת גנרל. אחרי המינוי קצבתו החודשית הועלתה כך שאיפשרה לו רווחה מסוימת. ב-1759 הורשה לו לכתוב מכתב לאחיינו הרוזן אישטוואן מיקש ולאחיו למחצה, הברון יוז'ף הוסאר, איתם ניהל התכתבות חמה ואף שלח אליהם מספריו. קלמן מיקש נפטר בשנת 1761 בגיל 71 עזוב ובודד, בעקבות מגפת הדבר והובא לקבורה ברודוסטו. עם הזמן נפל בשכחה ואפילו מקום קבורתו אינו ידוע.
מכתבים מטורקיה
ספרו הידוע ביותר ,Törökországi levelek - "מכתבים מטורקיה" - כלל 207 מכתבים פיקטיביים, הראשון מתוארך ב-10 באוקטובר 1717 והאחרון ב-20 בדצמבר 1758. הם נכתבו על ידי מיקש הפליט לדודה דמיונית, הרוזנת פ.א. אשר התגוררה באיסטנבול. מכיוון שנאסר עליו להתכתב עם בני ארצו בטרנסילבניה ובהונגריה שטח מיקש את כל מחשבותיו, געגועיו ודאגותיו במכתבים הפיקטיביים האלה. מיקש התוודע בצרפת לסוגת המכתבים הקלאסיים וייתכן כי קרא את אגרותיו של רוז'ה רביטן דה בוסי ושל בת דודתו, מאדאם דה סבינייה, שהשפעתן ניכרת בכתיבתו. המכתבים מתארים אירועים והשתקפויות מן החיים היומיומיים של הנסיך ראקוצי ושל שאר הגולים אך מכילים גם שורה של תוספות היסטוריות ותקופתיות. בשלב מסוים ליקט מיקש את המכתבים בכרך אחד עטוף בעור. לפי פרנץ והמחקרים העדכניים ביותר, הם הובאו לסומבטהיי על ידי אחד מקציניו של ברצ'ני. לעומת זאת, לדעתם של קלמן טאלי (Thaly) ולאיוש הופ הם הגיעו לווינה באמצעות אחד משרתיו של ראקוצי.