cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקונספציה
התפתחות הקונספציה והשפעתה
על נוכחותו המוחשית של הקיבעון התפיסתי בקרב הצמרת הביטחונית בבוקר ה-6 באוקטובר 1973, כשעתיים לאחר הפצת מברק ההתרעה של ראש המוסד, צבי זמיר בעקבות פגישתו עם אשרף מרואן, בכיר מקורותיו של המוסד, העיד מיכאל הררי, מפקד יחידת קיסריה במוסד. הררי הגיע לקריה בבוקרו של יום הכיפורים במצוות זמיר, כדי להציג בפני גולדה מאיר את התיק המודיעיני שכונה "הציוד החקלאי" שהכין המוסד להפעלה בהינתן מלחמה בשער. גולדה שלחה את הררי לשר הביטחון, משה דיין, כדי שהוא יחליט. דיין שלח את הררי לרמטכ"ל, דוד אלעזר, כדי שהוא יחליט . בלשכת שר הביטחון פגש הררי בראש הלשכה שלו, ישעיהו רביד, שעמד מול רצועות הנייר שפלט מכשיר הטלקס ומלמל לעצמו ולאחר מכן באוזני דיין: "זה לא יכול להיות, זה לא ייתכן, זה נוגד את הקונספציה", והוסיף שאלה לכיוונו של הררי: 'אתה מאמין לו?' כאשר הררי העריך שרביד התכוון לאשרף מרואן.
ההיצמדות לקונספציה - הסברים
בעקבות מסקנות וועדת אגרנט יצא למונח "קונספציה" שם רע. בפועל, גם הוועדה הקפידה להבהיר כי שורש הבעיה לא היה בעצם החשיבה הקונספטואלית, שהיא צורת החשיבה המקובלת לגבי מציאות קונקרטית, אלא ב"דבקות העקשנית" של כמה מבכירי אמ"ן בתפישה לפיה מצרים אינה רואה עצמה מוכנה למלחמה למרות שפע המידע שהצביע כי תפישה זו כבר אינה תקפה.
ועדת אגרנט לא חקרה עד כמה היו כל מעריכי אמ"ן שותפים לטעות, אולם מחקרים מאוחרים הראו כי לא מעט מקציני המחקר, בראש ובראשונה אנשי ענף 5 (סוריה) בראשות סא"ל אבי יערי, העריכו בימים שלפני המלחמה כי ההכנות הסוריות הן לפתיחה באש. אולם מכיוון שעל פי הקונספציה סוריה הייתה אמורה להצטרף למלחמה רק אם מצרים תפתח בה ומכיוון שהמומחה המרכזי של אמ"ן לנושא המצרי, יונה בנדמן, דבק נחרצות בתפישה שאמרה כי מצרים אינה רואה עצמה מוכנה למלחמה, דעתם לא באה לידי ביטוי במסמכי אמ"ן ובהערכות המודיעין שהוצגו בפני מקבלי ההחלטות.
הסבר מקובל לדבקות בתפישה מסוימת וביטול הסימנים המעידים על כך שתפישה זו אינה תקפה הוא תאוריית "הדיסוננס הקוגניטיבי" של לאון פסטינגר. על פי תאוריה זו האדם חותר לעקביות בין תפישתו את המציאות להתנהגותו בפועל וכאשר נוצרת סתירה בין השניים הוא מחפש דרכים לצמצמה. במקרים בהם התפישה חזקה במיוחד צמצום הסתירה יתבצע על ידי חיפוש הסברים למציאות שֶׁיִּתְאֲמוּ לתפישה. על פי תאוריה זו, דבקותם העקשנית של גורמי ההערכה המרכזיים בקונספציה הביאה אותם לחפש הסברים כמו "תרגיל" או "חשש מפני התקפה ישראלית" לסימנים המעידים לכך שמצרים וסוריה עומדות לצאת למלחמה. הסבר נוסף, המתמקד בצד האישיותי של המעריכים, הוא התיאוריה של "הצורך בסגירות קוגניטיבית" לפי תאוריה זו לכל אדם יש צורך להגיע לשיפוט ברור או בטוח על שאלה ספציפית שכן שיש גבול לסך המשאבים האינטלקטואליים שניתן להשקיע בהתמודדות עם כל שאלה. אולם בעוד שהצורך להגיע שיפוט הוא אוניברסלי, הקצב בו יגיע כל אדם להקפאת התהליך שונה ומותנה במבנה אישיותו. טיפוסים בעלי צורך גבוה בסגירות קוגניטיבית יחתרו להגיע לתשובה מהר ככל האפשר ויימנעו מפתיחת הבעיה לדיון נוסף גם כאשר יהיה ברור שהתשובה שנתנו אינה תואמת מציאות. מבחנים רבים הראו שטיפוסים בעלי צורך גבוה בסגירות קוגניטיבית הם טיפוסים סמכותניים ששמים דגש רב על בהירות, סדר ועקביות, חסרי סבלנות לריבוי דעות ודעות של אחרים, ובעלי ביטחון עצמי רב. דפוסי ההתנהגות של בנדמן וזעירא תואמים מאד דפוסי התנהגות אלה, מה שמציב אותם בקטגוריה של טיפוסי אישיות בעלי צורך גבוה בסגירות קוגניטיבית. הצורך הזה מנע מהם, על פי התאוריה, לקבל ערב המלחמה את האפשרות שהתשובה שנתנו מזה זמן רב לתכונת המלחמה במצרים וסוריה אינה תקפה.
הפקת לקחים
העובדה שוועדת אגרנט מצאה ש"דבקות עקשנית" בקונספציה הייתה הגורם המרכזי להפתעה על מחירה היקר, חייבה מציאת פתרונות לבעיה. הפתרונות היו בעיקרם ארגוניים.
עד מלחמת יום הכיפורים היה לאמ"ן מונופול על הערכת המודיעין בישראל. כחלק מלקחי המלחמה בוזרה ההערכה ונבנו גופי הערכה גם במוסד (אגף המודיעין) ובמשרד החוץ (המחלקה למחקר מדיני).
באגף המודיעין של צה"ל הוקמה מחלקת הבקרה (הידועה גם בכינוי ה"איפכא מסתברא") שתפקידה להציג פרשנויות חלופיות להערכה המרכזית במטרה לעורר סימני שאלה סביב הנחות היסוד שלה. ראש המחלקה הוא קצין בדרגת אלוף-משנה, הכפוף ישירות לראש אגף המודיעין, ולא לראש חטיבת המחקר.
בנוסף, הוחלט על הפרדה בין אגף המודיעין לחיל המודיעין, אשר בראשו יעמוד קצין מודיעין ראשי, בכפיפות לראש אמ"ן ויבוא במקום תפקיד "עוזר ראש אמ"ן לחמ"ן". המטרה הייתה לאפשר לראש אמ"ן להתמסר לנושאי המחקר, הערכת המודיעין וההתרעה, ולהסיר ממנו את הצורך לדאוג לטיפול היום-יומי בענייני הלוגיסטיקה והארגון הקשורים לניהול זרוע המודיעין בצבא.
צבי זמיר טען כי "אין פסול בכך שלגוף כמו צה"ל או אמ"ן תהיה קונספציה במשמעות של תפיסה, ראייה כוללת. על יסוד צירוף של עובדות, מהלכים שיש ביניהם קשר, מתקבלת תפיסה כוללת המדריכה ומכוונת את המערכת. ... הבעיה אינה הקונספציה כשלעצמה, אלא ההיצמדות אליה והסירוב לבחון אותה לאור עובדות ונתונים מצטברים. אסור שקונספציה תהפוך לתפיסה מקודשת. להפך, היא חייבת להיות דינמית, נבדקת ומתעדכנת באופן מתמשך לאור ידיעות עדכניות על כוונות היריב ויכולותיו".
החוקר אפרים קם טוען כי פתרונות אלה לא נותנים תשובה מספיק טובה לבעיה וכל אחד מהם כולל כשלים אינהרנטיים העלולים במקרים מסוימים להחמיר את הבעיה.
פאוליוס ינקונאס
קריירת מועדונים
לאחר עונה אחת בלבד חזר לז'לגיריס, וב-9 העונות הבאות זכה עם הקבוצה ב-9 אליפויות ליטא רצופות, וכן בחמישה גביעי ליטא. בעונת נבחר לחמישייה השנייה של העונה ביורוליג לצד חברו לקבוצה קווין פאנגוס, לאחר שהובילו את הקבוצה לשלב הפיינל פור לראשונה מאז עונת 1998/1999. במשחק חצי הגמר הפסידה ז'לגיריס מול פנרבחצ'ה בתוצאה 67–76, ובמשחק על המקום השלישי גברה על צסק"א מוסקבה בתוצאה 79–77.
נכון לשנת 2019, ניצב ינקונאס במקום השני בתולדות היורוליג בסך ריבאונדים בקריירה (1,733), במקום השלישי במספר משחקים (314) ובמקום הרביעי בנקודות (2,966).
נבחרת ליטא
בשנת 2003 השתתף ינקונאס באליפות העולם בכדורסל עד גיל 19 כשחקן נבחרת ליטא, וסייע לה לזכות במדליית הכסף עם ממוצעים של 12.2 נקודות ו-9.6 ריבאונדים למשחק. שנה לאחר מכן, באליפות אירופה עד גיל 20, זכה עם נבחרתו במדליית הארד עם ממוצעים של 12.5 נקודות ו-12.1 ריבאונדים למשחק. בשנת 2005 היה אחד מכוכבי הנבחרת, לצד רנלדאס סייבוטיס ויונאס מצ'יוליס, אשר הובילו את ליטא לזכייה במדליית הזהב באליפות העולם עד גיל 21. לאורך אותו טורניר קלע ינקונאס 12.8 נקודות והוריד 8.6 ריבאונדים בממוצע למשחק.
באליפות אירופה בכדורסל 2005 לקח לראשונה חלק במשחקי נבחרת ליטא הבוגרת, אשר סיימה את הטורניר במקום החמישי. לאורך השנים זכה עם נבחרת ליטא במדליות הארד באליפות אירופה 2007 ובאליפות העולם 2010, ובמדליית הכסף באליפות אירופה 2015. כמו השתתף בטורנירי אליפות העולם 2006, אליפות אירופה 2011, אולימפיאדת לונדון (2012), גביע העולם 2014, אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) וגביע העולם 2019.
סורת אל-פלק
תוכן
סורה זו מבקשת את הגנתו של אללה מפני רעות של יצורים שונים, כגון זו של "האופל" או מפני קנאתו של הקנאי. הפסוק הרביעי מתייחס לרעתן של "נושפות בקשרים" – מונח המתייחס לנשים שנשפו או ירקו על קשרים לצרכים מאגיים. יש הרואים ב"רעתו של הקנאי בקנאתו", המוזכרת בפסוק החמישי, התייחסות לעין הרע, אולם ניתן גם להבין פסוק זה כפשוטו.
סורת א-נאס, הסורה העוקבת לסורת אל-פלק, עוסקת גם היא באותו הנושא, ועל כן לעיתים מתייחסים לשתיים כצמד בשם "השומרות" (מפני השטן) ( المعوذتين אל-מֻעַוַדַ'תַין). קיימת סונה (מנהג) הגורסת כי יש לקרוא סורות אלו מעל למיטתו של חולה בטרם ישכב לישון. מנהג אחר הוא קריאת "השומרות", יחד עם סורת אל-פאתחה (סורת הפתיחה) שבע פעמים ביום שישי כסגולה להגנה שתוקפה יפה לשבוע ימים, עד ליום השישי הבא.
بِسْمِ ٱللَّهِ ٱلرَّحْمَـٰنِ ٱلرَّحِيم
113:2 مِنْ شَرِّ مَا خَلَقَ
113:3 وَمِنْ شَرِّ غَاسِقٍ إِذَا وَقَبَ
113:4 وَمِنْ شَرِّ ٱلنَّفَّـٰثَـٰتِ فِي ٱلْعُقَدِ
113:5 وَمِنْ شَرِّ حَاسِدٍ إِذَا حَسَدَ
טבח קוט
טבח קוט (בנפאלית: कोत पर्व) התרחש ב-14 בספטמבר 1846, כאשר קאג'י ג'אנג בהדור קונוואר ואחיו הרגו כ-30-40 אזרחיים, קצינים צבאיים ושומרי ארמון של בית המשפט בארמון נפאל ובית משפחה של נפאל, כולל ראש ממשלת נפאל. ושאר השרים הבכירים ביותר וגנרלים של הצבא בנשקייה הארמון קוט בקטמנדו.
לאחר שבלילה נרצח קאג'י גאגן סינג ת'אפה, איש סודה של המלכה ראג'יה לאקסמי דווי בזמן שהתפלל בחדר התפילה שלו. זימנה המלכה לפגישת קוט את כל שריה הבכירים לחצר ארמון המלוכה, שם ניסתה לחקור מי האשם ברצח, במהלך הישיבה פרץ קרב יריות ובמהלכו רצח ג'אנגה בהדור קונוואל, את רוב משתתפי האסיפה.
יחסי הולנד–קוריאה הצפונית
יחסי הולנד–קוריאה הצפונית מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הולנד לקוריאה הצפונית.
טבח קוט
כתוצאה מהטבח עלתה משפחת ראנה לשלטון בנפאל, ושלטון משפחת בהדור הפכה לסמלית בלבד.
יחסי הולנד–קוריאה הצפונית
סיוע בפיתוח
אמנם להולנד אין יחסי פיתוח דו-צדדיים עם קוריאה הצפונית, אך היא משתתפת במספר פרויקטים הומניטריים באמצעות האו"ם, האיחוד האירופי והצלב האדום הבינלאומי. בנוסף, אוניברסיטת ווגינגן ומרכז המחקר והאקדמיה למדעי החקלאות בפיונגיאנג עובדים יחד על כמה פרויקטים הנוגעים לבטיחות מזון ולהתפתחויות האחרונות בחקלאות תפוחי אדמה.
קרל היינץ רומניגה
קרל היינץ רומניגה (בגרמנית: Karl-Heinz Rummenigge; נולד ב-25 בספטמבר 1955 בליפשטאט שבגרמניה המערבית) הוא מבכירי כדורגלני גרמניה בכל הזמנים ולשעבר קפטן נבחרת גרמניה המערבית. הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם במרץ 2004. כיהן בין השנים 2002–2009 כיו"ר מועצת המנהלים של מועדון הכדורגל באיירן מינכן, בו שיחק מ-1974 עד 1984. לאורך הקריירה היה מלך השערים בבונדסליגה במהלך ארבע עונות. כיום הוא יו"ר ה-ECA, ארגון המועדונים האירופיים.
באיירן מינכן
רומניגה גדל בקבוצת הנוער של בורוסיה ליפשטאט, ובשנת 1974 עבר לשחק בקבוצה הבוגרת של באיירן מינכן. כבר בעונתו הראשונה היה בורג משמעותי בקבוצה, שזכתה שלוש פעמים ברציפות בגביע אירופה לאלופות, בין השנים 1974–1976, כאשר הוא היה שותף לשתי הפעמים האחרונות, ואף שיחק במשחק הגמר נגד סנט אטיין בשנת 1976, בה זכתה באיירן מינכן גם בטורניר הגביע הבין-יבשתי, לאחר ניצחון בגמר על קרוזיירו. רומניגה היה מבקיע שערים מחונן, וזכה בתואר מלך השערים שלוש פעמים.
רומניגה נודע בשיתוף הפעולה שלו בקבוצה עם פול ברייטנר, כאשר זכו שניהם לכינוי "ברייטניגה", הלחם של שמות המשפחה שלהם, והכינוי אף הפך לכינוי למועדון כולו, פ.צ. ברייטניגה. צמד זה הפך לאימת הבונדסליגה בתחילת שנות ה-80, אך לא יכול היה לאסטון וילה בגמר גביע אירופה לאלופות 1982, בו הפסידה באיירן מינכן 1:0.
בשנת 1980 נבחר רומניגה לכדורגלן השנה בגרמניה ולכדור הזהב, כשבאחרון זכה גם בשנת 1981. אלה תארים אישיים המצטרפים לשלל תארים קבוצתיים להם היה שותף רומניגה בעשר השנים בהן שיחק בבאיירן מינכן. לבד משתי הזכיות שלו בגביע אירופה לאלופות והזכייה בטורניר הגביע הבין-יבשתי, זכה רומניגה בשתי אליפויות הבונדסליגה, שני גביעים מקומיים, וסופר קאפ אחד. רומניגה כבש 162 שערים ב-310 הופעות בבונדסליגה, ונכון לשנת 2015, הוא ממוקם במקום השני בטבלת המבקיעים של באיירן מינכן בכל הזמנים, אחרי גרד מילר.
אינטר מילאנו וסרבט ז'נבה
בשנת 1984 נמכר רומניגה לאינטר מילאנו תמורת סכום גבוה. רומניגה סייע לאינטר לזכות באליפות בעונתו הראשונה בקבוצה, אך סבל מפציעות רבות בהמשך, ובשנת 1987 עבר לסרבט ז'נבה, בה סיים כמלך השערים של ליגת העל השווייצרית וזכה בתואר הכדורגלן הזר של השנה בשנת 1989, שהייתה עונתו האחרונה כשחקן פעיל.
קריירה בין-לאומית
רומניגה לקח חלק בשלושה מונדיאלים ושני טורנירי יורו. במונדיאל 1978 הודח עם נבחרת גרמניה המערבית בשלב הבתים השני, אך בשני המונדיאלים הבאים הפסיד רק בגמרים. במונדיאל 1982 נוצחה נבחרת גרמניה המערבית על ידי נבחרת איטליה, ובמונדיאל 1986 נוצחה על ידי נבחרת ארגנטינה. לרומניגה הייתה גם זכייה בטורניר גדול עם נבחרת גרמניה המערבית, ביורו 1980, בו ניצחה הנבחרת המערב גרמנית בגמר את נבחרת בלגיה. בטורניר יורו 1984 כשלו רומניגה והנבחרת, והודחו כבר בשלב הבתים. רומניגה שיחק בנבחרת גרמניה המערבית במשך עשר שנים, צבר 95 הופעות, הבקיע 45 שערים, ופרש ממנה לאחר מונדיאל 1986, כשבשנותיו האחרונות בנבחרת שימש כקפטן.
קריירת ניהול
רומניגה שימש כפרשן כדורגל בטלוויזיה הגרמנית בין השנים 1990–1994. בשנת 1991 הוזמן על ידי באיירן מינכן לשמש כסגן נשיא המועדון, יחד עם אגדת עבר אחרת, פרנץ בקנבאואר. את התפקיד הזה מילא עד לשנת 2002, אז מונה ליושב ראש מועצת המנהלים ואחראי קשרי החוץ של המועדון, תפקיד אותו מילא עד לשנת 2009. נכון לשנת 2015, רומניגה הוא יושב ראש ה-ECA, ארגון המועדונים האירופיים. בנוסף, משמש כמנהל עסקי בקבוצת בת של באיירן מינכן.
חיים אישיים
רומניגה נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם במרץ 2004.
רומניגה הוא אחיו הגדול של הכדורגלן מיכאל רומניגה, שגם לו הייתה קריירה מוצלחת בבאיירן מינכן, וגם בבורוסיה דורטמונד.
רומניגה נשוי למרטינה, ולהם שלושה בנים ושתי בנות.
רשת ישראל הישנה
רשת ישראל הישנה (באנגלית: Israel Cassini Soldner ובראשי תיבות: ICS) המכונה גם הרשת השחורה (מפני שבמפה היא מופיעה בצבע שחור) היא רשת קואורדינטות ישרת זווית המבוססת על היטל קסיני-סולדנר ועל אליפסואיד ייחוס קלארק 1880 מותאם. צירי ה-Y וה-X ברשת מגדירים את קווי הרוחב והאורך המופיעים במפה, בהתאמה. הגדרת הצירים ברשת הקואורדינטות הפוכה מהאופן בו הם מוגדרים במתמטיקה. ציר ה-X הוא קו אורך ונע מצפון לדרום, וציר ה-Y הוא קו רוחב ונע ממזרח למערב. ערכי הקואורדינטות Y במפה נעים בין 0 מטר במערב ל-300,000 מטר במזרח וערכי הקואורדינטות X במפה נעים בין קצת פחות מ-900,000 מטר בדרום ל-1,000,000 מטר בנקודה ליד מצפה רמון ומ-0 מטר צפונית לאותה הנקודה לקצת יותר מ-300,000 מטר בצפון. רשת ישראל הישנה הוחלפה ברשת ישראל החדשה כרשת הקואורדינטות הרשמית של מדינת ישראל ב-1 בינואר 1994, אך היא עדיין מופיעה במפות ישנות.
היסטוריה
רשת ישראל הישנה נקבעה על ידי המנדט הבריטי ב-1922 והתבססה על מדידות טריאנגולציה שביצעו הבריטים בארץ ישראל. קו הבסיס הדרומי של הארץ נמדד באדמות עימארה, סמוך לקיבוץ אורים כיום. שלוש הנקודות של המשולש הראשון:
כנקודת המוצא של רשת הקואורדינטות נקבעה גבעת עלי מונטר הסמוכה לעזה, אשר קיבלה את הערך 100,000 מטר בקואורדינטה Y ו-X. כתוצאה מבחירה בנקודה זאת נקודות בנגב הדרומי קיבלו ערכי קואורדינטות שליליים וזאת משום שהבריטים בחרו בראשית כך שהאזורים המפותחים בארץ ישראל יהיו בעלי ערכי קואורדינטות חיוביים.
לאחר סיום תקופת המנדט ופיתוח הנגב הדרומי עלתה הבעיה של ערכי קואורדינטות שליליים. באגף המדידות (כיום המרכז למיפוי ישראל) החליטו לשנות את הרשת כך שקואורדינטות דרומיות לציר Y של הרשת יקבלו ערך של 1,000,000 מטר על הציר והערכים ירדו כאשר יורדים כלפי הדרום. עם זאת, הרשת הישנה התבססה על דאטום (מידע גאוגרפי על צורת כדור הארץ) מיושן ולא מדויק, שלא אפשר חישובים מדויקים. לכן הוחלט להחליף את רשת ישראל הישנה ברשת ישראל החדשה, שהפכה לרשת הרשמית של ישראל ב-1994.
פרמטרי הרשת
רשת ישראל הישנה מוגדרת על ידי הפרמטרים הבאים:
המרה מרשת ישראל הישנה לרשת ישראל החדשה
המרה מקורבת של קואורדינטות נקודת ציון מרשת ישראל הישנה לרשת ישראל החדשה מתבצעת כך:
נקודת הציון של הכותל המערבי ברשתות השונות:
קלואה (חברה)
קלואה (בצרפתית: Chloé) הוא בית אופנה צרפתי אשר הוקם בשנת 1952. החברה הוקמה על ידי גבי אגיון, וכיום היא חלק מקבוצת ריצ'מונט.
היסטוריה
גבי אגיון נולדה במצרים בשנת 1921 ועברה לצרפת ב-1945. בשנת 1952 הקימה את קלואה, והמשיכה לנהל את החברה עד שנת 1985, שבה נרכשה על ידי יצרן הטבק אלפרד דנהיל, וכיום החברה מהווה חלק מקבוצת ריצ'מונט.
ייחודה של אגיון היה בכך שייצרה בגדים המוכנים ללבישה, בניגוד לבגדים שהיו זקוקים למדידות והזמנה אישית, ונרכשו בעיקר על ידי המעמד הגבוה. בזמן שבו אופנת הוט קוטור הייתה בשיאה עם חברות כמו דיור ושאנל, אגיון שברה את המוסכמות בייצור סגנון שונה של בגדים ופנתה לאוכלוסייה רחבה יותר. הראשון שחיקה את הסגנון של אגיון היה אובר דה ז'יבנשי שהוציא קולקציה מוכנה ללבישה בשנת 1956, ארבע שנים לאחר פתיחת החנות הראשונה של אגיון.
אסתר גמליאלית
אסתר גמליאלית יוסיפון (13 במרץ 1919 – 17 באוקטובר 2012) הייתה זמרת ישראלית שהייתה פופולרית בשנות השלושים והארבעים. התפרסמה בתקופת היישוב, בתיאטרון המטאטא, בביצוע שירים של וילנסקי, אלתרמן, נחום נרדי ואחרים. גמליאלית, ברכה צפירה ושושנה דמארי היו ידועות בתקופה זו כזמרות ממוצא תימני, שחלק משיריהן היה בעל ניחוח מזרחי.
קלואה (חברה)
היסטוריה
ב-1966 התמנה קרל לגרפלד למעצב הראשי של החברה, ומשך אליה לקוחות כמו ג'קלין קנדי-אונאסיס, בריז'יט בארדו, מריה קאלאס וגרייס קלי.
אסתר גמליאלית
ביוגרפיה
גמליאלית נולדה ב-13 במרץ 1919 במצרים להורים יוצאי תימן, במהלך מסעם של הוריה מתימן לארץ ישראל. באותו יום הייתה תענית אסתר ומכאן שמה. בגיל שנה עלתה עם משפחתה לתל אביב הקטנה. הם התגוררו תחילה באוהל בנווה צדק ליד קולנוע עדן ולאחר מכן עברו לכרם התימנים. גמליאלית סיפרה כי כבר בילדותה נהגה לזמר בכל הזדמנות את שירי הזמרת האהובה עליה, ברכה צפירה. היא הייתה הסולנית במקהלת בית הספר "גאולה", והמורה לזמרה, דוד מערבי, ניבא לה הצלחה.
קלואה (חברה)
היסטוריה
ב-1975 נכנסה החברה לתחום הבישום עם יצירת הניחוח Chloe, ומאז הוציאה החברה מעל ל-30 בשמים שונים.
אסתר גמליאלית
קריירה
בגיל 16, הצטרפה גמליאלית ללהקת הבלט התימני של רינה ניקובה כזמרת, ולאחר מכן הצטרפה לתיאטרון הסאטירי המטאטא ושרה את "שיר המטאטא".
קלואה (חברה)
היסטוריה
ב-1997 מונתה המעצבת סטלה מקרטני למעצבת הראשית של החברה למורת רוחו של לגרפלד. ב-2001 מונתה למעצבת הראשית פיבי פילו, אשר משכה לחברה מפורסמות כמו קירסטן דנסט ונטלי פורטמן. שנה לאחר מכן החברה השיקה קולקציה של נעליים ותיקי עור לראשונה.
המשרדים הראשיים של קלואה נמצאים ברובע השמיני של פריז, ולקלואה יש כיום מעל 140 חנויות ברחבי העולם.
אסתר גמליאלית
קריירה
מלהיטיה: "גדליה רבע איש", "הטנדר נוסע", "אלימלך", "הודי חמודי", "בכרם תימן" ואחרים.
ב-1960 הוזמנה על ידי דן בן אמוץ להשתתף במופע הנוסטלגיה "היה היו זמנים: מצעד פזמוני היישוב" ושרה את "הטנדר נוסע" (אורלנד/וילנסקי).
חלק מלהיטיה בוצעו מאוחר יותר על ידי שושנה דמארי, בהם "שני שושנים" שבוצע בהמשך על ידי עשרות אמנים.
בשנת 2000 הוציאה אלבום לא מסחרי בהפקה עצמית ובו שבע עשרה הקלטות מקוריות של שיריה ולהיטיה.
הוקרה
השיר "אל נא תגידי לי שלום" מאת עודד אבישר ונחום נרדי נכתב עליה ובוצע על ידי אחייניתה הזמרת עדנה גורן.
חיים אישיים
בקיץ 1939 נישאה לשומר אביגדור יוסיפון, הזוג עבר למושב בית עובד וגמליאלית פרשה בהדרגה מהבמה. ב-1994 התאלמנה מיוסיפון. אחייניתה היא הזמרת עדנה גורן.
גמליאלית התגוררה ברמת ישי עד יומה האחרון. נפטרה ב-17 באוקטובר 2012 בגיל 93, ונקברה בבית הקברות של אגודת השומרים בקריית טבעון.
הותירה אחריה 3 ילדים, נכדים ונינים.
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
שלמה חזן (אלכסנדריה)
הרב שלמה חזן (? – 1856) היה רבה של אלכסנדריה שבמצרים ומחבר ספרים.
ביוגרפיה
לא הרבה ידוע על חייו של הרב חזן, וכך גם מוצא משפחתו לא ידוע, מלבד הידיעה שהיה בן למשפחת הרבנים חזן.
עם פטירת רבה של אלכסנדריה שבמצרים, הרב ידידיה שלמה ישראל בשנת 1831 (ה'תקצ"א), החליפו הרב חזן בתפקידו. לתפקיד התמודד גם ידידו הרב נתן עמרם ששימש דיין בעיר ושאלת הבחירה חצתה את הקהילה לשניים כאשר חלק תמכו ברב חזן וחלק ברב עמרם. בסופו של דבר זכה הרב חזן בתפקיד, ותקופה קצרה לאחר מכן עבר הרב עמרם לחברון. לאחר כעשרים שנה שב לאלכסנדריה ושימש לצד רב העיר כראש הוועד הרוחני של הקהילה היהודית בעיר.
כפי שהיה נהוג בתקופתו, הרב חזן היה האחראי היחידי לענייני הקהילה הרוחניים והגשמיים ולהכנסותיה ולהוצאותיה. לאחר שבשנת 1845 (ה'תר"ה) הוקם באלכסנדריה הוועד הראשון של הנהלת הקהילה (שהורכב משבעת נכבדי הקהילה, ומטרתו לסייע בעניינים היום-יומיים שלה), צומצם תפקידו של הרב חזן לענייני הדת, שכללו בין היתר פסיקה, גירושין וקידושין.
במטרה להקל מעליו את העומס של ניהול חיי הקהילה, כינס משה מונטיפיורי (שפעל בתקופה זו לסייע לקהילת אלכסנדריה) אספה של נכבדי הקהילה, ויחד הכריזו בשנת 1854 (ה'תרי"ד) על הקמת מועצת חברים לקהילה.
בשנות כהונתו כרב באלכסנדריה ביסס את מוסדות הקהילה, והכשיר רבנים וחזנים רבים. הוא פעל לתקן תקנות לטובת הקהילה, בנושאי צדקה, כלכלה וחינוך. כן פעל אל מול שליט מצרים, מוחמד עלי למען שיקום בית הכנסת אליהו הנביא מהריסותיו, ועל פועלו זה הוא מונצח עד היום בלוח שיש התלוי בבית הכנסת.
בשנת 1856 (ה'תרט"ז) חלה במחלה קשה, ובהמלצת רופאיו הפליג עם בני משפחתו לעבר אירופה. לאחר שלושה ימי הפלגה, הלך לעולמו הרב חזן בחדרו בספינה. כדי למנוע את זריקת גופתו לים, נמנעו אשתו וחתנו מלהודיע לצוות הספינה על פטירתו, וכשהגיעו למלטה, העבירו את גופתו בחשאי לבית הקברות היהודי, שם קברוהו.
הרב חזן היה נשוי לשרה, והשאיר אחריו בנות, ובן יחיד - דוד. חתנו היה הרב יוסף בן יקר.
בתפקידו באלכסנדריה החליפו קרובו, הרב ישראל משה חזן.
מליטון כנתריה
מֶליטוֹן כָּנתַריָה (בגאורגית: მელიტონ ქანთარია, מֶליטוֹן כַּנתַריָה; ברוסית: Мелитон Варламович Кантария, מליטון וארלאמוביץ' קנטארייה, וזהו גם השם שהוא מופיע בו במסמכים רשמיים; 5 באוקטובר 1920 – 27 בדצמבר 1993) היה סמל גאורגי בצבא האדום. כנתריה מפורסם בשל כך שזכה להניף את דגל הניצחון על הרייכסטאג עם סיומה של כיבוש ברלין במלחמת העולם השנייה, ב-30 באפריל 1945, בשעה 21:50.
חייו
כנתריה נולד למשפחת איכרים בכפר (כיום עיירה) ג'ווארי שבסמגרלו, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה (כיום גאורגיה). מגיל צעיר עבד בקולחוז. בשנת 1940 התגייס לצבא האדום. במהלך מלחמת העולם השנייה היה לוחם בפלוגת הסיור של דיוויזיית הרובאים ה-150 של ברית המועצות. ב-30 באפריל 1945, בעת הקרב על ברלין השתתפה יחידתו של כנטריה, רגימנט חי"ר 79 של הדיוויזיה, בכיבוש הרייכסטאג. כנתריה, יחד עם שני לוחמים נוספים (סמל מיכאיל ייגורוב וקצין פוליטי אלכסיי ברסט) הניפו את הדגל האדום על גג הרייכסטאג. על מעשה זה הוענק לכנתריה וייגורוב תואר גיבור ברית המועצות.
בשנת 1946 השתחרר כנתריה משירות הצבאי וחזר לכפר הולדתו. בשנת 1947 עבר לעיר סוחומי, בה עבד כמנהל חנות. בספטמבר 1993, במהלך המלחמה באבחזיה, בשל היותו גאורגי, גורש מביתו על ידי מורדים אבחזיים. כנתריה מצא מפלט במוסקבה שם נפטר לאחר כחודשיים.
כנתריה קבור באוצ'מצ'ירה שבאבחזיה.
הגביע הטורקי
הגביע הטורקי (בטורקית: Türkiye Kupası) הוא מפעל כדורגל טורקי בשיטת גביע, שנוסד בשנת 1962 ומנוהל על ידי התאחדות הכדורגל הטורקית. החל מעונת, הבנק הטורקי זיראט מעניק את חסותו למפעל, שנקרא מאז על שם החברה. במפעל משתתפות קבוצות ארבע הליגות המקצועניות בטורקיה, וכן קבוצות ליגת חובבים אזורית.
המנצחת במפעל מעפילה אוטומטית לשלב הפלייאוף של מוקדמות הליגה האירופית. כמו כן, היא זוכה להשתתף במפעל הסופר קאפ הטורקי בעונה שלאחר מכן.
מחזיקת הגביע הנוכחי (2023) היא פנרבחצ'ה אשר גברה בגמר על איסטנבול בשאקשהיר בתוצאה 2-0.
היסטוריה
הגביע הטורקי נוסד בשנת 1962. הוא שוחק לראשונה בעונת המשחקים, והתקיים ברציפות בכל עונה מאז. הוא נוסד בעקבות ייסוד מפעל גביע אירופה למחזיקות גביע כשנתיים לפני כן, והרצון לשלוח נציגה טורקית למפעל. במרוצת השנים החליף הטורניר את שיטת המשחק מספר פעמים, כשבין היתר הוא שוחק בשיטת נוק אאוט, בשיטת בתים ובשיטות משולבות. השיטה הנוכחית הונהגה בטורניר שהתקיים בעונת.
השיטה
חמשת השלבים הראשונים מתקיימים במתכונת נוק-אאוט, או "המפסיד יוצא". בסיבוב הראשון משתתפות בו 86 קבוצות המגיעות מהליגה הרביעית בטורקיה ומליגת חובבים אזורית. המנצחות בשלב זה מעפילות לסיבוב השני, ובשלב זה מצטרפות אליהן קבוצות שלוש הליגות הבכירות, כולל הליגה הבכירה. קבוצות המשתתפות בו בזמן בליגת האלופות או בליגה האירופית מדלגות על שלב זה, ומצטרפות רק בסיבוב הרביעי. הקבוצות ממשיכות במתכונת נוק-אאוט עד לאחר הסיבוב החמישי, אז נותרות שמונה קבוצות בטורניר. בשלב זה הקבוצות מחולקות לשני בתים של ארבע קבוצות כל אחד. לאחר משחקי שלב הבתים, שתי המובילות מכל בית מעפילות לחצי גמר הגביע, המשוחק בשיטת בית-חוץ. המנצחות מעפילות למשחק גמר בודד באצטדיון נייטרלי.
הזוכה בגביע תשתתף בעונה לאחר מכן במפעל הסופר קאפ הטורקי מול אלופת טורקיה, והיא מקבלת בנוסף את הכרטיס לליגה האירופית. במידה וכבר הבטיחה את השתתפותה בליגת האלופות או בשלב גבוה יותר בליגה האירופית דרך מיקומה בליגה, המקום עובר לקבוצה שהעפילה לגמר. בנוסף לגביע עצמו, זוכה הקבוצה המנצחת לעטר את מדיה בסמל עגול של הדגל הטורקי בעונת המשחקים הבאה.
רודי גיי
רודי קרלטון גיי הבן (באנגלית: .Rudy Carlton Gay, Jr; נולד ב-17 באוגוסט 1986) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד בקבוצת אטלנטה הוקס מליגת ה-NBA.
ראשית חייו
גיי נולד בבולטימור כאחד מחמישה אחים. בנערותו למד בתיכון על שם הארכיבישוף מרטין ג'ון ספולדינג בעיר, ושיחק במדי קבוצת הכדורסל של בית הספר. בשנתו האחרונה בתיכון הוא הוזמן להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן ואף בכלל בנבחרת העונה של התיכונים מטעם המגזין "Parade".
קריירת מכללות
עם סיום לימודיו התיכוניים נרשם גיי לאוניברסיטת קונטיקט בה החל ללמוד ולשחק במדי קבוצת הכדורסל המתמודדת בליגת ביג איסט של ה-NCAA. בעונת ה שלו שותף גיי בכל 31 המשחקים של קבוצתו, תרם 11.8 נקודות ו-5.4 ב ונבחר בסיום העונה לפרשמן המצטיין בחטיבה, במשותף עם ג'ף גרין ששיחק באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
כ כבר היה גיי לקלעי המצטיין של קונטיקט. הוא קלע 15.2 נקודות בממוצע, היה לחוטף המצטיין של הקבוצה עם 1.8 למשחק וסייע לקונטיקט להעפיל עד לרבע גמר טורניר אליפות המכללות בכדורסל. הוא נבחר לחמשיית העונה המצטיינת במכללות מטעם איגוד המאמנים, והיה אחד מארבעת המועמדים הסופיים לתואר שחקן השנה במכללות.
ממפיס גריזליס
לאחר שנתיים במכללות הודיע גיי כי יעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA לשנת 2006. הוא נבחר על ידי יוסטון רוקטס בבחירה השמינית, אך הועבר במהרה ב עם סטורמיל סוויפט לממפיס גריזליס תמורת שיין באטייה.
כבר במשחק הבכורה שלו בליגה קלע גיי 21 נקודות והוסיף 8 ריבאונדים בהפסדה של קבוצתו 117–118 לניו יורק ניקס אחרי שלוש הארכות, ונבחר לרוקי המצטיין של החודש הראשון בליגה. במהלך העונה כולה תרם גיי 10.8 נקודות ו-4.5 ריבאונדים, ונבחר לחמישיית הרוקיז הראשונה. ממפיס סיימה את העונה במאזן של 22 ניצחונות בלבד מול 60 הפסדים, המאזן הגרוע ביותר בליגה.
במהלך עונתו השנייה בליגה, עונת, עבר כוכב הקבוצה פאו גאסול בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס, וגיי הפך לשחקן המוביל של הקבוצה. הוא היה לקלעי המצטיין כשסיים את העונה עם שיא קריירה של 20.1 נקודות למשחק, והיה לחוטף המצטיין עם 1.4 בממוצע. על אף השיפור ביכולתו, לא הצליחה הקבוצה להציג יכולת טובה יותר וסיימה את העונה במאזן זהה של 22–60. לקראת העונה הבאה הגיעו לקבוצה גם הרוקיז או.ג'יי. מאיו ומארק גאסול, אחיו של פאו. מאיו וגאסול הפכו מהרה לשחקני מפתח, והתברגו אחרי גיי, שהיה לקלעי המוביל, ברשימת הקלעים המצטיינים של הקבוצה.
בטרם עונת הגיע לקבוצה גם זאק רנדולף בטרייד מלוס אנג'לס קליפרס. כתוצאה מכך השתפרה הקבוצה באופן מיידי, וסיימה את העונה עם 40 ניצחונות מול 42 הפסדים ובמקום העשירי במערב. גיי רשם לאורך העונה 19.6 נקודות במשחק, שני רק לרנדולף שסיים עם 20.8 בממוצע, ובסיום העונה חתם על חוזה לחמש שנים תמורת 82 מיליון דולר.
בעונת רשם גיי שיאי קריירה בממוצעי קליעה בכל הטווחים, והוסיף גם שיאי קריירה באסיסטים, חטיפות וחסימות בטרם נפצע וסיים את העונה לאחר שנאלץ לעבור ניתוח בכתפו. מעט לאחר פציעתו החתימה ממפיס את שיין באטייה לקדנציה שנייה בקבוצה כמחליפו, והצליחה להעפיל בלעדיו לפלייאוף לראשונה מאז שנת 2006. גיי חזר לעונת המשחקים הבאה, שהייתה עונת משחקים מקוצרת בשל שביתת השחקנים, אך לא הצליח לשוב לקלוע כפי שקלע לפני פציעתו. חרף זאת, היה גי לקלעי המוביל של ממפיס עם 19.0 נקודות למשחק. הוא הפך לחוטף המוביל של ממפיס בכל הזמנים כשעקף את באטייה (523 חטיפות בקריירה) במשחק מול דנוור נאגטס, וסייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף עונה שנייה ברציפות. בסיבוב הראשון של הפלייאוף פגשה ממפיס את לוס אנג'לס קליפרס, לה הייתה זו הופעת פלייאוף ראשונה זה שש שנים, והפסידה לה בשבעה משחקים.
טורונטו ראפטורס
בינואר 2013 עבר גיי בטרייד לטורונטו ראפטורס, לצידו של חאמד חדאדי, בעסקת חליפין שכללה שלוש קבוצות. מיד עם הגעתו לקבוצה קבע גיי שיא מועדון כשקלע 74 נקודות בשלושת משחקיו הראשונים, ושבר את שיאו של קייל לאורי שקלע בשלושת משחקיו הראשונים במדי הקבוצה 71 נקודות. ב-51 משחקים במדי הראפטורס קלע 19.5 נקודות והוריד 6.8 ריבאונדים בממוצע למשחק.
סקרמנטו קינגס
לאחר עונה וחצי בטורונטו, בדצמבר 2014, עבר גיי בטרייד לסקרמנטו קינגס. בנובמבר 2014 חתם על הארכת חוזה בסקרמנטו ל-3 עונות נוספות עבור כ-40 מיליון דולר.
סן אנטוניו ספרס
ב-7 ביולי 2017 חתם רודי גיי על חוזה לשנתיים בסן אנטוניו ספרס תמורת 17 מיליון דולר. ביולי 2019 חתם בקבוצה על חוזה לשנתיים נוספות.
יוטה ג'אז
באוגוסט 2021 חתם על חוזה ביוטה ג'אז.
אטלנטה הוקס
ב-7 ביולי 2023 הועבר בטרייד לאטלנטה הוקס עבור ג’ון קולינס.
BMO
BMO (ראשי תיבות: Break Me Off; בעברית: נתק אותי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ארי לנוקס. השיר יצא לאור ב-6 באוגוסט 2019, כסינגל הרביעי מתוך אלבום הבכורה של ארי לנוקס, Shea Butter Baby, על ידי חברות התקליטים דרימוויל רקורדס ואינטרסקופ רקורדס.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ארי לנוקס, אומן, אליט, רון גילמור, גאלט מקדרמוט והופק על ידי אומן, אליט, גילמור. השיר הוא בסגנון הרית'ם אנד בלוז. השיר מסמפל את שירו של גאלט מקדרמוט, "Space" משנת 1969, אשר סומפל גם בשירו של באסטה ריימס משנת 1996, "Woo Hah!! Got You All in Check".
השיר עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאת האלבום, תוך שצבר למעלה מ-21 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של לנוקס ב-6 באוגוסט 2019, בסמוך לצאת הסינגל. לנוקס הצהירה כי הווידאו קליפ מהווה מחווה לכמה מההשפעות הגדולות ביותר שלה, מיסי אליוט וטוטאל.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-6 מיליון.
רמיקס
ב-27 במרץ 2020, הוציאה לנוקס רמיקס לשיר בשיתוף הראפרית דוג'ה קאט, כחלק ממיני-אלבום הרמיקסים.
קליפטון (סנט וינסנט והגרנדינים)
קליפטון (באנגלית: Clifton) היא עיירה השוכנת על חופו הדרום-מערבי של האי יוניון שבקבוצת איי הגרנדינים שבסנט וינסנט והגרנדינים.
דוד הכהן (חבר הכנסת)
דוד הכהן (20 באוקטובר 1898 – 19 בפברואר 1984) היה ממנהיגי היישוב בתקופת טרום המדינה, חבר הכנסת, מדינאי ודיפלומט.
ביוגרפיה
דוד הכהן נולד בהומל שברוסיה הלבנה בשנת 1898, בן למרדכי בן הלל הכהן, סופר עברי ופעיל ציוני. בשנת 1907 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, ולמד בגימנסיה הרצליה. בימי מלחמת העולם הראשונה התגייס עם חבריו לגימנסיה לצבא העות'מאני, עבר קורס קצינים ושירת באזור רצועת החוף של הים האגאי. לאחר תום המלחמה, בשנים 1919–1923, למד כלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
כששב דוד הכהן לארץ ישראל בתום לימודיו הצטרף להנהלת סולל בונה והיה לאחד ממנהליה. הוא קשר קשרים עם שלטונות המנדט והביא לסולל בונה חלק גדול מעבודות הבנייה במזרח התיכון, ארץ ישראל, עבר הירדן ומצרים. חלק גדול ביצעה סולל בונה ישירות, ובמיוחד את גדר הצפון וכן הרבה עבודות בנייה בשיתוף פעולה עם חברת הבנייה הפרטית של ברוך קטינקא, טוביה דוניה ויחיאל ויצמן. דוד הכהן היה אדם משכיל ושלט היטב במספר שפות- אנגלית, צרפתית, רוסית, ערבית וטורקית, בנוסף לעברית וליידיש. היה גם חבר במועצת עיריית חיפה.
בתקופת שיתוף הפעולה עם הבריטים, במלחמת העולם השנייה, היה דוד הכהן איש הקשר בין ארגון "ההגנה" למודיעין הבריטי. שיתוף פעולה זה נעשה על פי הסכם שנחתם בלונדון ב-1940 בין הסוכנות היהודית לבין זרוע המודיעין הבריטי שנקראה מנהלת המבצעים המיוחדים (S.O.E - Special Operations Executive), שתפקידה היה לבצע פעולות חבלה ותעמולה בארצות אירופה שהיו בעלות בריתה של גרמניה הנאצית. במשא ומתן שקדם להסכם יוצגה הסוכנות היהודית על ידי דוד הכהן, משה שרת (אז שרתוק) וראובן שילוח (אז זסלני, לימים ראש המוסד). לדוד הכהן ולראובן שילוח הוצעה דרגת קצונה בצבא הבריטי, אך הם דחו את ההצעה כדי להדגיש את מעמדם העצמאי כלפי הבריטים. בביתו של דוד הכהן בחיפה הותקנה תחנת רדיו חשאית ששידרה שידורי תעמולה לכוחות צבא וישי בסוריה ובלבנון, שקדמה לפלישה לסוריה וללבנון ב-8 ביוני 1941. התחנה, שכונתה רדיו לבאנט צרפת החופשית, הופעלה על ידי אנשי "ההגנה" והשידורים נעשו על ידי קצינים צרפתיים מכוחות "צרפת החופשית" של הגנרל דה גול, וביניהם ריימון שמיטלן ששימש לימים כסגן יושב ראש הפרלמנט הצרפתי. על שירותו זה עוטר ב-1959 באות לגיון הכבוד בדרגת קצין.
בשנת 1946 היה דוד הכהן בין מנהיגי היישוב שנעצרו על ידי הבריטים ב"שבת השחורה", יחד עם משה שרתוק (לימים משה שרת), ברנרד ג'וזף (לימים דב יוסף), ראשי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, דוד רמז יושב ראש הוועד הלאומי ואחרים. בכך הייתה משום הכרה של הבריטים במעמדו הבכיר של דוד הכהן בהנהגת היישוב. העצורים שוחררו כעבור חודש וחצי.
לאחר קום המדינה היה דוד הכהן חבר כנסת מטעם מפא"י ולאחר מכן מטעם המערך. שימש שנים רבות יושב ראש ועדת החוץ והביטחון של הכנסת. בנובמבר 1950 נפצע קלות בתאונת דרכים בעת שרכב בו נהג בירידה מירושלים התנגש במשאית. המשטרה בקשה להעמידו לדין אך יושב ראש הכנסת דחה את הבקשה מבלי להעבירה בכלל לוועדה, בטענה שדוד הכהן שכב אז בבית החולים בין החיים ובין המוות.
בשנים 1953–1955 שירת כציר הראשון של מדינת ישראל בבורמה, תפקיד שהיה אז רב חשיבות מאחר שבורמה, בניגוד לרוב מדינות אסיה, קיימה קשרים גלויים וידידותיים עם מדינת ישראל. ראש ממשלתה או נו ביקר ביקור ממלכתי בישראל בשנת 1955 וראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון השיב בביקור גומלין בבורמה שנים אחדות לאחר מכן.
בעת שירותו בבורמה עשה דוד הכהן מאמצים לקשור קשרים עם סין העממית ואף להביא לכינון יחסים דיפלומטיים עמה. הדבר לא עלה בידו הן מחמת התנאים המדיניים ששררו באותה עת והן מחמת התנגדות לכך בארץ, בטענה שהדבר עלול לפגוע בקשרים עם ארצות הברית.
בתפקידו כיושב ראש ועדת החוץ והביטחון של הכנסת היה דוד הכהן לאישיות רבת השפעה, הן משום שבאותן שנים הייתה מפא"י מפלגת שלטון ללא עוררין, והן בשל אישיותו המיוחדת וכישוריו.דוד הכהן הלך לעולמו בשנת 1984 והוא בן 85.
משפחה
לדוד הכהן היו קשרי משפחה ענפים עם צמרת היישוב והמדינה: אחותו, רוזה גינצברג-גינוסר, הייתה עורכת הדין הראשונה בארץ ישראל, ובעלה שלמה גינוסר היה בנו של אחד העם. אחותו השנייה, חנה, נישאה לארתור רופין, ראש המשרד הארצישראלי. בתם של חנה וארתור רופין, כרמלה, נישאה ליגאל ידין, ובתם איה נישאה לצבי דינשטיין. בת דודו של דוד הכהן היא רוזה כהן, אמו של יצחק רבין. בתו עדה נישאה לאהרון ידלין, שר החינוך בממשלתו הראשונה של יצחק רבין (בנם הוא האלוף עמוס ידלין, ראש אגף המודיעין במטכ"ל). בתו האחרת אסתר, נישאה לאלוף עוזי נרקיס. בנו הצעיר, יחזקאל הכהן, היה מראשוני המלונאים בישראל, שהתחתן עם שולמית, בתה של רופאת הילדים ד"ר רות פלד, בתו הבכורה של ארתור רופין. נינתו, בתו של עמוס ידלין, היא רותם ידלין ראש המועצה האזורית גזר.
הכרה והנצחה
בשנת 1970 הוענקה לדוד הכהן אזרחות כבוד של העיר חיפה. מוזיאון ההעפלה וחיל הים וכיכר נקראו על שמו בחיפה.
שורש 76
שורש 76, או צ'יאן בּוּ (בסינית: 欠部, פיניין: Qiàn bù) הוא השורש השבעים-ושישה של הכתב הסיני. פירושו "חייב", "העדר" או "פיהוק". הוא אחד מתוך 34 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מארבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 235 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
אורן פישר
אורן פישר (נולד ב־9 בפברואר 1984 בלוס אנג'לס, ארצות הברית) הוא אמן ואקטיביסט חברתי ישראלי. הוא ידוע בשל פעילותו האמנותית והחברתית במרחב הציבורי ובחללים הסגורים של הגלריות והמוזיאונים. על עבודותיו הוא חותם בשמו הפרטי בלבד "אורן" עם גרשיים. הוא ממקימי גלריית משונע והבית האדום. תערוכת יחיד של פישר המתפרשת על פני 3 קומות, נפתחה בחודש יוני 2021 בבית סותבי'ס בתל אביב-יפו, לאחר שזכה בפרס הפטיש בשנת 2019. עבודתו 'הסירה' העוסקת בהגירה ובפליטים, הוצגה בסוף שנת 2019 במוזיאון העירוני של קסטלבונו השוכנת ליד העיר פלרמו שבסיציליה. תערוכה זו הוצגה במסגרת שיתוף פעולה של מוזיאון ינקו דאדא שבעין הוד עם המוזיאון בסיציליה ועם מוזיאון העיר בדיסלדורף, גרמניה.
ביוגרפיה
אורן פישר נולד בשנת 1984 בלוס אנג'לס לעופר ולאמי. כשהיה בן שנה עלתה משפחתו לישראל והשתקעה ברעננה. בשנת 1991 עברה המשפחה להתגורר בלאס וגאס ולאחר כשנה שבה לרעננה. למד בתיכון אוסטרובסקי. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל בגדוד 932 בתפקיד קשר. לאחר שסיים את שירותו הצבאי, נסע לעיר הולדתו לוס אנג'לס ועבד שם כשנה ולאחר מכן טייל במשך שנתיים בהודו, באוסטרליה ובבמדינות נוספות. עם חזרתו לארץ החל לעבוד בבניין כמנהל אתר בנייה. בשנת 2012 עבר להתגורר בקיבוץ שניר והחל ללמוד כלכלה במכללת תל-חי. באותה עת החל לדבריו לחטוא ב"אסקפיזם". הוא התחיל לפסל בביתו עבודות אמנות מחומרים שמצא בסביבת מגוריו ויצר אט אט, כך אמר, עולם פנטזיונרי שאליו ברח והתמכר. עבודות האמנות שיצר הוצגו לראשונה בהנרייטה פאב בכפר סאלד, ולאחר מכן בראש פינה, בקיבוץ איילת השחר ובמחניים. בחודש ספטמבר אותה שנה, יזם פרויקט שכונה 'צבעי בסיס', שמטרתו הייתה להביא את האמנות לבסיסים צבאיים נטושים. אחד הבסיסים היה בסיס סורי נטוש ברמת הגולן, שעליו "השתלטו" 17 אמני רחוב ובו הציגו את עבודותיהם. יוזמה זו הביאה את פישר להכרה כי הוא לא "רק אמן של סטודיו", אלא אמן שזקוק מעת לעת לשתף פעולה עם אמנים נוספים.
ציורי הגרפיטי
ציורי הגרפיטי של פישר קנו להם אחיזה בשכונות הציוריות ובאזורי התעשייה של דרום תל אביב, ומקצתם ברחבי העיר הלבנה. ניתן לראותם על גבי קירות חשופים, על חזיתותיהם של מבנים נטושים, על תריסי המתכת המשמשים לנעילת חנויות, על שפת המדרכות ועל כל שטח חשוף שמזמן לו משטח ראוי לערכת הצבעים שהוא נושא עימו באופן תדיר. "אני לא זז מהבית בלי טוש. כשיש לי מסר חשוב להעביר, אני רושם באופן ספונטני. לעיתים אני יוצא בלילות שבת או בשעות בוקר מוקדמות. בהזדמנות אחרת אמר "ברחוב אני כמו תמנון, שולח זרועות, מפזר את עצמי. לא וונדליזם, לא מחאה, פיור כיף. זה ציור המערות שלי".
הוא הושפע מאוד מז'אן-מישל בסקיה, שהחל את דרכו האמנותית בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאמן גרפיטי ברחובות מנהטן בניו יורק, ובהמשך כצייר נאו-אקספרסיוניסטי המציג את עבודותיו בגלריות ובמוזיאונים. אורן העיד כי הוא שותף לקו ולמחשבה של בסקייה שהנחו אותו להכניס את אמנות הרחוב אל חלל המוזיאון. לדבריו "זה רגע שמכיל בתוכו את הספק ואת שאלת קיומה של אמנות הרחוב כמהלך חתרני ואנטי ממסדי". לעיתים מוסיף פישר לציורי הגרפיטי שהוא יוצר, טקסטים קצרים, כמו הטקסט "סלפי לבד בשקיעה" המתלווה לציור של אדם האוחז טלפון נייד, על רקע שקיעת השמש בחוף הים של יפו. שלושת המילים הללו הולחנו על ידי ענבר חצרוני.
שיתופי פעולה עם יוצרים
מאז שהחל פישר ליצור, הוא מעיד על הצורך שלו לשתף פעולה עם אמנים מתחומים שונים. "עברתי בעשור הזה כמה תחנות משמעותיות ושיתופי פעולה שהפרו אותי מכיוונים שונים. אני לא אמן שעובד רק בסטודיו על האמנות שלו. אני זקוק לקהילה. לשיתופי פעולה. ליצירה חברתית. וכן יש את זמן הסטודיו שהוא זמן התכנסות וריפוי אישי עבורי ואני מקדש אותו. אני צריך לחיות את שני העולמות האלו במקביל, כדי להרגיש שלם יצירתית".
צבעי בסיס
במהלך חיפושיו של פישר אחר חומרי גלם לעבודותיו באזור הצפון, נקלע לבסיסי צבא נטושים שהעניקו לו השראה לאמצם כמשכן למיזם אמנותי קהילתי. לצורך ביצוע המשימה, שיתף פעולה עם ליאור אינס מקיבוץ שניר, פעיל בתחום התרבות והתקשורת ויחדיו הם הפיקו בשנים 2012 ו- 2013 שתי תערוכות רבות משתתפים שכונו 'צבעי בסיס 1' וצבעי בסיס 2' שהוצגו בבסיסים צבאיים נטושים. להפקת 'צבעי בסיס 2' הצטרפו עידו אורן ורועי אבירם. בדף הפייסבוק של המיזם כתבו המארגנים כי רוב ההפקות שלהם מתרכזות בקריאה לעשייה תרבותית שתשפיע על השוליים הגאוגרפיים והחברתיים בישראל. בהתייחסם לפרויקט 'צבעי בסיס' אמרו כי הם שואפים להוציא את האמן משגרת הגלריה והנוף האורבני, ולמקם אותו במרחב פתוח, חף מסטריליות, טעון בעבר ובלתי מוגדר בהווה", ובאופן הזה "לקדם יצירה אותנטית, כנה וחדה, אשר תפריח שיח אומנותי הדן בגבולות הפיזיים והמופשטים של חברתנו". מטרה נוספת של המיזם, הייתה להנגיש לאנשים שחיים בפריפריה ולמבקרים באזור, יצירות תרבות ואמנות שרווחים בעיקר במרכז הארץ.
צבעי בסיס 1
הבסיס שנבחר להפקת 'צבעי בסיס 1', הוא בסיס נטוש שהיה בשימוש הצבא הסורי עד מלחמת ששת הימים, ועם תום המלחמה שימש את הצבא הישראלי כמתקן אימונים. הוא ממוקם לצד כביש 90 בצפון רמת הגולן, סמוך לגבול הסורי ולעיר הסורית הנטושה קוניטרה. לדברי פישר הבחירה במקום נבעה גם "בגלל ההיסטוריה שלו" וכן בגלל החללים המוארים שלו. בחודש אוגוסט 2012 נפתחה התערוכה למבקרים. 17 אמנים, בהם אמני גרפיטי, אמנים פלסטיים וצלמים השתלטו על החלל המרכזי של בסיס המפקדה הסורית והציגו את עבודותיהם על הרצפה, על התקרה ועל קירות המבנה. העבר הצבאי של המקום ומיקומו כיום תחת ריבונות ישראלית, באו לידי ביטוי בחלק מיצירותיהם של האמנים. באירוע הפתיחה נוגנה מוזיקה סורית ולבנונית. האירוע זכה לסיקור אוהד בתקשורת ולמבקרים רבים שנהרו למקום מכל רחבי הארץ. האירוע מומן כולו מכיסם של האומנים שלקחו בו חלק. הצלחת האירוע שימשה כמנוף להפקת אירוע נוסף - צבעי בסיס 2 שנערך שנה לאחר מכן.
צבעי בסיס 2
הבסיס שער עגל ששימש את אירוע האמנות 'צבעי בסיס 2', היה מעבר גבול בין ישראל ללבנון. הוא נמצא בין מטולה וכפר גלעדי ושמו נקרא על שם גבעת עגל הסמוכה לבסיס. עד שנת 2006, לפני שכוחות צה"ל נסוגו מלבנון, שימש הבסיס למטרות תצפית וכנקודת כניסה ויציאה לחיילים ששירתו בדרום לבנון. עם סיומה של מלחמת לבנון השנייה ננטש הבסיס ועמד במשך 7 שנים, שומם ואפרורי. הזמן נתן את אותותיו במקום והותיר את מבני הבטון סדוקים ומתפוררים. "אפילו צלקות הבטון שנותרו מאחור נראות כמו אמנות לא מכוונת",. למשל הכתובות שנותרו בחדרי המגורים של החיילים, וציורי הקיר שנותרו אף הם ליד בניין האודיטוריום שנשרף למחצה. ב-17–18 במאי, לאחר שהפרויקט אושר על ידי הצבא, קידם הבסיס את פניהם של 40 אמנים שהגיעו ממרכז הארץ, ביניהם אמנים פלסטיים, משוררים, אמני רחוב, צלמים וציירים שהוסיפו למקום "צבע ואמירה". בדומה לפרויקט 'צבעי בסיס 1', גם בפרויקט זה הרעיון היה ליצור פרויקט אמנות קהילתי. בריאיון לעיתון במחנה אמר פישר כי "לכל אחד יש איזה סיפור מהצבא. פרויקט מסוג כזה מראה שלצבא יש צד שיכול לצאת מהקווים המוכרים שלו ולתת במה לאירועים, אפילו אזרחיים לחלוטין...נוצר פה שילוב מעניין – אמנות וצבא, ביקורת ואמת, זה הכי ישראלי שיש". בניגוד לפרויקט הקודם שמומן כולו מכיסי האומנים, פרסמו המארגנים קמפיין לגיוס כספים באתר למימון המונים הדסטארט.
גלריית משונע
ב-25 באפריל 2014, נערכה פתיחה חגיגית של גלריה עכשווית חדשה העונה לשם 'משונע', שבה הוצגו עבודות של 40 אמנים. הגלריה הוקמה על ידי אורן פישר והאמן אנטון אברמוב, בבניין נטוש המיועד להריסה, ברחוב הרצל פינת סלמה בדרום תל אביב. השניים ששתפו פעולה בפרויקט צבעי בסיס, חברו שוב במטרה למצוא מקום בדרום תל אביב ולהסבו לגלריה שתשקף את הסביבה שבה היא פועלת ושתנסה לדבריהם להציע תיקון למציאות המורכבת המתרחשת בה. שאיפתם של השניים, כך אמרו, היא לקדם יצירה של קהילת אמנים שתפעל באופן עצמאי מבלי להיכנע לתכתיבים של הגלריות הממוסדות. הגלריה שהייתה בעבר חנות, שופצה על ידי פישר ואברמוב. שמה של הגלריה שיקף אף הוא את כוונת מייסדיה "משונע, כשמה כן היא, משונה למדי...לא התיימרנו להיות האוונגרד שישנה את המשחק" אמר פישר, "אבל אני כן חושב שעשינו שינוי קטן, מזערי, במפת עולם האמנות התל אביבית לפחות, כי כן היה צורך במקום שהוא אחר" הגלריה כללה 3 חללים שהשתרעו על שטח של 180 מ"ר: חלל קדמי בחזית הרחוב שבו הוצגו תערוכות מתחלפות, ושני חללים נוספים ששימשו בעבר כמחסנים. אחד מהם הוסב לסטודיו ששימש את פישר ואברמוב והשני כמתחם להצגת אמנות ואירועי תרבות. בשנות קיומה של הגלריה, הוצגו בה עשרות רבות של תערוכות ואירועי תרבות שתרמו רבות לסצנת האמנות בתל אביב. בין האמנים המוכרים שהציגו בגלריה: בועז ארד, אניסה אשקר, ציבי גבע, נחמה גולן, אסד עזי ויונתן הירשפלד. בשנת 2017 נסגרה הגלריה ואת מקומה תפס בניין מגורים חדש. לגלריה נערכה מסיבת פרידה בבית רומנו (כיום התדר) שזכתה לשם 'קייטנת משונע'.
הבית האדום
הבית האדום במתכונתו כמרכז תרבות עכשווית ויזמות קהילתית, הוא יוזמה של אורן פישר ואמנים נוספים שעבדו עימו בשיתוף פעולה. המבנה ההיסטורי היה בעברו ביתו של השייח מוראד ואחד מ-30 בתי הבאר של תל אביב. הוא ממוקם ברחוב ישראל מסלנט בשכונת שפירא. המבנה עבר עבודות שימור וחידוש תוך שמירה על חלונותיו המקושתים, תקרותיו הגבוהות וציורי הקיר המקוריים שנחשפו בו, ותוך כדי התאמתו לשימושים העתידיים שלו כמרכז תרבות קהילתי. שעריו של הבית האדום נפתחו בשנת 2017 עם אירוע פרפורמנס והשקה של תערוכה שבה השתתפו כמאה אמנים ישראלים שנבחרו מתחומי הציור, הפיסול, המיצב ועוד. אמנים ומעצבים ישראלים פעלו בחללי הסטודיו שנבנו במקום. המרכז הוכשר גם לקיים תוכנית של "שהות אמן" - (רזידנסי) לאמנים מחוץ לישראל. בכל שנות פעילותו הוצגו בו תערוכות רבות של אמנים ואירועי תרבות משותפים של אמנים מקומיים עם אמנים מחוץ לישראל.
יצירה משותפת עם המסך הלבן
שיתוף הפעולה של אורן פישר עם חברי להקת הפאנק, המסך הלבן הוא תולדה של מפגש מקרי בגלריית משונע שהפכה ברבות הימים לחברות הדוקה וליצירה משותפת הנשענת על תפיסות פוליטיות דומות וביקורת חברתית נוקבת. משנת 2016, החל פישר ליצור עטיפות המלוות באיורים ובטקסטים לאלבומי הלהקה, הזמנות להופעות, כרזות, עיצוב אביזרים להופעות ועוד. בריאיון משותף עם חברי הלהקה ואורן פישר לערב רב (מגזין אמנות), אמר גבריאל ברויד חבר הלהקה כי אורן מכניס משמעות למוזיקה שהם יוצרים, כי העולם הוויזואלי הצבעוני של אורן חופף את העולם של המסך הלבן. עוד הוסיף, כי כפי שהוא יודע שכל פריטה של גילברט על הגיטרה מגיעה מהמקום הנכון בלב, כך הוא יודע גם שכל ציור של אורן מגיע מאותו מקום בלב. "זה מאוד בולט באיך שאורן מצייר. ספונטני, פשוט ונאיבי. גם אנחנו, בצורה שבה אנחנו כותבים שירים, אני מרגיש שאנחנו קצת ילדים שמשחקים..."
אורן מתייחס לעבודות שהוא יוצר ללהקה באופן שונה מאשר לעבודות האמנות המוצגות בתערוכות שלו. "אני מאוד אוהב את זה שזה כבר לא שלי. שזה של מישהו אחר. אין את התחושה הזאת כשאתה עובד על תערוכה. שם אתה במרכז. פה אני מאחורה. ובמקרה של תופעת המסך-הלבן, זה להיות מאחורי הרבה אנשים".
שורפים אמנות
בחודש נובמבר 2018 יזם אורן פישר עם האמן זאב אנגלמאיר את האירוע "שורפים אמנות" שהתקיים בכיכר המדינה שבתל אביב. במסגרת האירוע נקראו אמנים פלסטיים להגיע לכיכר ולשרוף את יצירותיהם ולהעלות אותן כקורבן במחאה על הצעת חוק הנאמנות בתרבות שיזמה באותה עת שרת התרבות מירי רגב. המוחים סברו כי הצעת חוק זו פוגעת בחופש הביטוי שתוביל ליצירת אמנות מגויסת המתחשבת באג'נדה מוכתבת.
סדנת ארטיביזם בבצלאל
בשנת 2019 העביר עם זאב אנגלמאיר סדנת 'ארטיביזם' לסטודנטים במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל. מטרת הסדנה הייתה לעורר את הסטודנטים למעורבות חברתית ולעודדם באמצעות הכלים היצירתיים שבידיהם לפעול לשינוי המציאות, שנגועה בין השאר לדברי פישר "בשחיתות שלטונית". לטענת פישר, רבים מהאמנים ומהסטודנטים בני דורו טומנים את ראשם בחול. על עצמו הוא מעיד כעל "לוחם בהתקרנפות האמנותית" ומקווה כי בעתיד תתרחב הסדנה לקורס רב-מחלקתי.
"שוק התקווה" במוזיאון ינקו דאדא
בשנת 2016, לרגל 100 שנה לתנועת הדאדא, הציג פישר במוזיאון ינקו דאדא בכפר האמנים עין הוד מיצב ובו מאה עבודות רדי מייד וגרפיטי בשילוב טקסטים שאצרה ניצן שובל.
מרבית העבודות מתייחסות באופן ביקורתי למצב החברתי הפוליטי בישראל, לקיפוח העדתי, לכיבוש, ללאומיות ולשדה התרבות והאמנות בישראל. דוגמה בולטת לייצוג הפער החברתי בישראל, הן העבודות "חתול מדרום תל אביב" וחתול מצפון תל אביב" שיצר פישר בדמות שני חתולים. האחד שחור ורזה שגופו עשוי משיער ראסטות ואילו השני לבן ושמנמן שעשוי מגרביונים מנופחים. בתערוכה הוצגו בין השאר סדרת עבודות פרובוקטיביות המתייחסות למי שהייתה באותה עת שרת התרבות מירי רגב, שכיהנה באותה עת בתפקיד זה. "תחת קפוץ" היא אחת העבודות ששמה נשאב מהכינוי שכינתה רגב את האמנים בישראל: "כפויי טובה וקפוצי תחת". עבודה נוספת זכתה לשם "עין של מירי" ובה ציור עין, שצייר פישר על מצלמת האבטחה במוזיאון. את הסדרה חותמת העבודה "נאמן למירי", מילים שהטביע האמן על דרכונו ומתחתן מופיע רישום של הדמות האופיינית לו מציורי הגרפיטי שלו, המצדיעה במועל יד כ"סימן מובהק לנאמנות המוחלטת של האזרח לשלטון". לדברי פישר, "למי שאין דרכון זר חששו גדול יותר ממה שקורה כאן לאחרונה...על האמנים "להגיב ולמחות נגד המצב, כל שכן אמנים בעלי אג'נדה פוליטית וחברתית. אמן מעצם מהותו הוא שליח, אסור לו להעלים עין".
דיוקן עצמי כדיוקן עצמי
בחודש מאי 2017 הציג אורן בחלל הפרויקטים של גלריה רוזנפלד תערוכת יחיד העונה לשם – "דיוקן עצמי כדיוקן עצמי" בתערוכה מוצגות עבודות וידאו, דיוקנאות צילום עצמיים וכן דימויים שדרכן משקף פישר את נקודת המבט שלו על חיי היומיום, על זוגיות, ועל ההתמכרות לטלפון החכם ולרשתות החברתיות. לדברי פישר, "הרעיון של התערוכה, קלישאתי ככל שיישמע, הוא העובדה שאני מכיל בתוכי את כל הסביבה שלי. פירקתי את כל האטומים שבי לכדי מפה שנקראת דיוקן עצמי".
הגירה
בחודש דצמבר 2019, נפתחה במוזיאון העירוני 'קסטלבונו' השוכן ליד העיר פלרמו שבסיציליה, תערוכה העוסקת בהגירה ובפליטים. תערוכה זו היא פרי של שיתוף פעולה בין מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד, לבין המוזיאון העירוני בקסטלבינו - Museo Civico Castelbuono ולמוזיאון העיר בדיסלדורף Stadt Museum Dusseldorf. בתערוכה השתתפו 6 אמנים, שניים מכל מדינה. האוצרת הראשית של מוזיאון ינקו דאדא פנתה לאורן פישר ולהדר מיץ על מנת שייצגו את ישראל בתערוכה. אורן פישר יצר עבודת קיר גדולת ממדים 10 X 23 מטר, העשויה מגזרי עצים, מתכת וצבעי שמן. לדברי פישר, הוא החליט לאמץ את הסירה כסמן החזותי המוכר ביותר של ההגירה וליצור באמצעותה מסר שהוא פשוט למראית עין. לצורך המשימה, ליקט גזרי עצים מיער סמוך לירושלים ויצר מהם דמויות של מהגרים המצטופפים בתוך סירה. עוד הוסיף כי "הניסיון היה ליצור תחושה של עומס, של אנשים בנקודת זמן של מעבר בין לבין בתוך המכל הזה שבעצם מתרחש בו הכל: מערכת יחסים, ילדים, פצועים...העתיד שלהם לא ברור, ומבחינתם יכול להיות שהם לעולם לא ירדו מהסירה הזו". את ההשראה לעבודה שאב פישר בין השאר מהפליטים שחיים בשכונת שפירא, מקום מגוריו ובשכונות הסמוכות לה.
נשמות בבית סותבי'ס
בחודש יוני 2019, זכה פישר בפרס הפטיש של סותבי'ס בחממת האמנים הצעירים, ביריד צבע טרי. השופטים נימקו את החלטתם במילים הבאות: ״היצירות של פישר נעות בין אמירה וסיפור אישי שנוגע ומרגש, לבין ביקורת חברתית שמובאת פעמים עם הרבה חוש הומור, או רפרנטים לאמנות ישראלית ולמאסטרים של תולדות האמנות״. בעקבות הזכייה, נפתחה בחודש יוני 2021, תערוכתו של פישר הנושאת את השם "נשמות" בגלריה סותביס, שהתפרשה על פני 3 קומות.
בחלל המרכזי הוצגו עבודות ענק על קנבסים ופסלי אנשים ארוכי גפיים וגוף. בחדר הפנימי הוצגו עשרות ציורים שנוצרו בעבודת פרפורמנס מאגי-טיפולי הנושאת את השם "אורנה מגדת עתידות" שהתקיימה במוזיאון תל אביב ובחלל נוסף נתלו תחריטים ממוסגרים בעץ וזכוכית. פישר הסביר כי "היה לי חשוב לייצר אצל המבקרים בתערוכה תחושה עוטפת, שהם נכנסים לתוך מערה, מקדש, מקום שנותן תחושה של משהו גדול ממך. העבודות גדולות ממדים – בין אם הפסלים או הקנבסים או האלמנטים התלויים מעל – וכאשר נכנסים לחלל ומרימים את הראש יש תחושה של כנסייה. היה לי חשוב לשמור על סימטריה מסוימת בתוך עומס העבודות".
בקומה השלישית הוצגה עבודת וידאו שבה "אורן רוקד 'ריקוד שמאני' שהוא גם 'אנטי ריקוד', בתוך חללים ציבוריים כגון ביטוח לאומי, ומשרד הפנים". בדף הטקסט שכתב אורין מוריס על התערוכה הוא ציין כי הדרך הטובה ביותר לתאר אותה, היא "כמעין תיאטרון ענק של הגוף והרוח, במה שמכונה כאן, כנסיית האמנות של אורן פישר".
זה בידיים שלנו: יצירת ענק לציון 50 שנה לגרינפיס
הארגון גרינפיס פנה בשנת 2021 ל־12 אמנים מרחבי העולם, ביניהם לאמן אורן פישר שנבחר לייצג את ישראל בפרויקט אמנות בינלאומי: "hope through action", לציון 50 שנות פעילות. במסגרת הפרויקט, צוירו עבודות קיר ענקיות במרכזי הערים, במטרה להעלות למודעות את נושא ההתחממות הגלובלית ומשבר האקלים. אוצר הפרויקט פול ארנשו (paul earnshaw), הסביר כי הוא מקווה שהיצירות הללו ישמשו כמקור מעורר השראה לפעילות אקטיביסטית ולהענקת תקווה לעתיד ירוק ושלוו.
ציור הקיר של פישר, מתנוסס בגודל של 320 מ"ר על קיר בית בקריית המלאכה בתל אביב. במרכז הציור, מופיע כדור הארץ ובו דימויים המשקפים מצוקה. את כדור הארץ אוחזים מלמטה אנשים כמחווה לגיבור המיתולוגי אטלס, במטרה למנוע ממנו לקרוס. הם מחזיקים אותו במאמץ משותף ובמו ידיהם מסביר אורן, יש בכוחם לעצב את השינוי שהם רוצים שיתקיים בעולם. בתוך העבודה, משולבים טקסטים, דמויות של אנשים ובעלי חיים, ודימויים המשקפים לפי דברי פישר, מעין מפה של האנושות כפי שהוא תופס אותה כיום. "הנושאים מובאים לעיתים בהומור שחור ולעיתים פשוט כנונסנס."
יוסף שאול נתנזון
רבי יוסף שאול הלוי נתנזון (ה'תק"ע, 1810 – ליל כ"ז באדר א' ה'תרל"ה, 3 במרץ 1875) היה רבה של למברג, מן הבולטים בקרב המשיבים בעולם היהודי בזמנו. מחבר שו"ת שואל ומשיב.
ביוגרפיה
נולד בברז'אן שבגליציה, בן בכור לרבי אריה לייביש נתנזון מחבר הספר "בית אל". אמו הייתה בתם של הרב דב בעריש הלפרין ומרים בתו של רבי מרדכי זאב אורנשטיין רבה של למברג (היא לבוב). בשנת ה'תקפ"ה נישא לבת דוד-אמו, הרב יצחק אהרן הלוי איטינגא, חתנו של רבי מרדכי זאב. לאחר נישואיו התגורר בלמברג ולמד עם גיסו רבי מרדכי זאב איטינגא.