cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלפוחן מצוי
סביבת מחיה
השלפוחן המצוי חי על פני השטח של האוקיינוס, כשהמצוף שלו מעל המים ושאר חלקי גופו מתחתיהם. אין לו יכולת תנועה משל עצמו והוא תלוי ברוחות ובזרמים. השלפוחן נפוץ בכל האוקיינוסים והימים החמים בעולם אך בעיקר באזורים הטרופים והסובטרופים של האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי, ובזרם הגולף הצפון אטלנטי. לעיתים קרובות סוחפת אותם הרוח למפרצים ולחופי הים.
מבנה
לשלפוחן המצוי יש פנאומטופור שקוף המאפשר לו לצוף על פני המים ומשמש כמפרש. צבעו כחול עד סגול. אורך המפרש 9–30 סנטימטרים והוא בולט עד 15 סנטימטרים מעל פני המים. השלפוחן מפריש גזים שהרכבם דומה פחות או יותר להרכב האוויר אך עשוי להיבנות בו ריכוז גבוה (עד 90%) של פחמן דו-חמצני לתוך המפרש. המפרש חייב להישאר רטוב ומדי פעם השלפוחן יטה אותו קלות לתוך המים. בעת סכנה יכול השלפוחן לשחרר מתוכו את האוויר ולשקוע לתוך המים. הזרועות הארוכות מתחת למצוף עשויות להגיע לאורך של ואפילו  לעיתים. הן מורכבות ממאות נמאטוציסטים (תא צורב) היוצרים רשת ציד שקופה. הזרועות משתקות את הטרף ומושכות אותו לעבר פוליפ העיכול שמפריש אנזימים ומפרק את הטרף.
ארס זה משפיע על דגים ויצורי ים קטנים אחרים המומתים במהירות אך פחות קטלני לאדם. ואולם בכמה מקרים נדירים ארס השלפוחן יכול להרוג.
רמוס ורומולוס
רֵמוּס ורוֹמוּלוּס (בלטינית: Romulus et Remus) הם דמויות מהמיתולוגיה הרומית, אשר להם מיוחס ייסודה של העיר רומא. השניים היו אחים תאומים, בניו של האל מרס, אל המלחמה הרומי, וריאה סילביה, בתו של המלך נומיטור וכוהנת וסטה.
מוצאם, לידתם וחייהם המוקדמים של רמוס ורומולוס
לאחר מלחמת טרויה, אחד מגיבורי אותה מלחמה, בשם איניאס (Aeneas), בנה של האלה ונוס, הגיע עם אנשיו לאזור של מרכז איטליה בשם לאורנטינה וביחד עם לטינוס, המלך המקומי, יסד מדינה חדשה. לאחר מלחמות רבות עם שכניו האטרוסקים הוקמה שם מדינה חזקה שנקראה המדינה הלטינית (לפי שם מלכה). שושלת איניאס המשיכה לשלוט באזור זה במשך דורות רבים ובירתם עיר בשם אלבה לונגה. אחרי שורה ארוכה של שליטים לטיניים עלה על כס המלוכה המלך נומיטור. הוא הודח על ידי אחיו אמוליוס שעלה על כס המלוכה. לנומיטור הייתה בת יחידה, ראיה סילביה, וכדי למנוע מצאצאיה העתידיים לדרוש את כס המלוכה, כפה עליה אמוליוס להיכנס ככוהנת בתולה למקדש האלה וסטה, עם איסור לקיים יחסי מין וללדת ילדים. אף על פי כן התעברה ראיה סילביה וילדה תאומים. להגנתה טענה ריאה סילביה כי אבי הילדים הוא לא אחר מאשר האל מרס שאנס אותה. ההיסטוריון הרומאי הידוע טיטוס ליוויוס כותב שלא ברור אם הכוהנת סילביה האמינה בעצמה שהאב הוא מרס, או שהיה לה נוח יותר לטעון כך.
כאשר שמע המלך אמוליוס על התאומים, פקד על אחד מחייליו לקחת את הילדים ולהשליך אותם לנהר הטיבר (Tevere של ימינו). היות שסביבות הנהר היו באותה תקופה מוצפים, החייל השאיר את התאומים בתוך אבוס ליד הנהר. לנהר הגיעה גם זאבה צמאה אשר לאחר ששתתה מהנהר שמרה על התאומים וליקקה את פניהם בלשונה. כך הם נמצאו על ידי רועה הצאן פאוסטולוס שהביא אותם לביתו, ואשתו גידלה אותם.
ליוויוס מביא גם גרסה ששם אשתו של רועה הצאן היה לופה (זאבה, בלטינית) ומכאן נבעה האגדה על הזאבה שגידלה את התאומים. כאשר התאומים גדלו הם הפכו לצעירים חזקים מאוד, ציידים ללא חת, כאשר קבוצה גדולה של רועי צאן צעירים הולכת אחריהם. רועה הצאן פאוסטולוס ידע שהתאומים הם מגזע מלכותי וגילה זאת להם. על כן הם הרגו את המלך אמוליוס והחזירו חזרה לשלטון את נומיטור, סבם. רומולוס ורמוס החליטו ליסד עיר חדשה וגדולה אך לא היו מסוגלים להחליט מי מהם ישלוט בה. על כן ביקשו מהאלים להדריך אותם על ידי חזון. בהתחלה ראה רמוס חזיון של 6 נשרים הבאים אליו. לאחר מכן ראה רומולוס חזיון של 12 נשרים. רומולוס טען לשלטון בטענה שחזונו היה גדול יותר ואילו רמוס טען לשלטון היות שחזונו היה הראשון. בסופו של דבר רצח רומולוס את אחיו רמוס בסביבות 750 לפנה"ס והפך לשליט העיר החדשה אשר נקראה רומא על שמו.
ייסוד רומא ומלכות רומולוס
רומולוס היה למלך הראשון של רומא, הראשון בין שבעת מלכי רומא אשר לפי האגדה שלטו בה בתקופה שלפני היותה רפובליקה. רומולוס ביצר את העיר, כתב לתושביה ספר חוקים ומינה 12 אנשים כעוזריו (lictores). הוא השתלט על שטחי אדמה נרחבים ובנה עיר גדולה, הרבה יותר גדולה מצורכי התושבים. דבר זה נועד למשוך אנשים מכל האזורים הסמוכים, לבוא ולהצטרף לעיר, ואכן כך היה. אוכלוסיית רומא הלכה וגדלה במהירות רבה. כדי לשלוט על אוכלוסייה זו, מינה רומולוס קבוצה של 100 סנטורים שכונו "אבות" (טיטוס ליוויוס ההיסטוריון אומר ש"נראה שהיו רק 100 איש שידעו להגיד מי האב שלהם...") ובניהם נקראו "פטריציאנים" שהפכו אחר כך לאריסטוקרטיה הרומית.
היות שרוב אוכלוסיית רומא הורכבה ממהגרי עבודה שבאו מהמדינות השכנות, נוצר בעיר מחסור חמור בנשים. רומולוס שלח איגרות לכל המדינות השכנות עם בקשה להרשות לבנות אותן מדינות להגיע לרומא ולהתחתן עם רווקיה, אך האיגרות לא נענו. כתוצאה מכך החלו מהומות בין צעירי רומא חסרי בנות הזוג. על כן, רומולוס החליט על פתיחת חגיגות מפוארות ביותר לכבוד האל נפטון אליהן הוזמנו כל המדינות השכנות, רבים מהשכנים הגיעו לחגיגות ובייחוד מאנשי סבינה (Sabine), משם הגיעו משפחות שלמות. באמצע אירועי החג ולפי תכנונו של רומולוס, ניתן סימן וכל צעיר רומאי שחסר בת זוג חטף את אחת הבנות הבתולות ממשפחות הסבינים ונעל אותה בביתו. האורחים נעלבו מאוד וכעסו מאוד והחליטו לצאת להילחם נגד רומולוס. הוא הודיע להם שהחטיפות בוצעו בגלל סירובם להרשות לבנותיהם להנשא לרומאים, אך כל בת שנחטפה תינשא לרומאי ותקבל את כל הזכויות החוקיות והכלכליות שמגיעות לאישה נשואה כחוק.
מלך הסבינים טיטוס טטיוס לא הסכים לוותר על הבנות החטופות והקים צבא גדול שיצא נגד רומולוס. רומולוס הקים מקדש לאל יופיטר - המקדש הראשון שהוקם בעיר רומא, ויצא להילחם בטיטוס. הקרבות נמשכו כאשר אף צד לא מנצח וקורבנות נופלים בשני הצדדים. ברגע זה יצאו כל הבנות החטופות ובאו בין שני המחנות כאשר הן דורשות להפסיק מייד את המלחמה כי במלחמה זאת הן הנפגעות הראשיות. זאת היות שבה נהרגים גם בעליהן החדשים וגם אבותיהן ואחיהן. החיילים הפסיקו להילחם ומנהיגי שני הצבאות נפגשו והגיעו להסכמה להפסיק את הקרבות ולהתאחד כך שרומא וסבינה יהפכו למדינה אחת והסבינים יהיו בה שווי זכויות. במשך שנים המשיך רומולוס להילחם נגד רבים משכניו האטרוסקים עם ניצחונות רבים והגדלה מתמדת של שטח ממלכתו. היה מאוד אהוב על חייליו וגם על אזרחיו להם הביא ביטחון ושפע כלכלי. מלכותו נמשכה כ-37 שנים.
מותו של רומולוס
בזמן שרומולוס נאם באספת עם בנושא צבאי, הופיע פתאום ערפל כה כבד שלא ניתן יותר לראות את הנואם על הבמה. כאשר הערפל פג, רומולוס נעלם מבלי להשאיר עקבות. ה"אבות" שישבו על אותה במה, הסבירו לקהל שרומולוס נחטף על ידי רוח סערה. הקהל נשאר המום למשך זמן רב ואחר כך החלו בקריאות הידד לרומולוס האל וביקשו ממנו בקשות שונות למענם ולמען עירם. טיטוס ליוויוס מוסיף, כדרכו, שהוא בטוח שגם באותם רגעים היו כאלו שהאמינו יותר לאפשרות שהמלך נרצח על ידי ה"אבות". ברומא החלו מהומות קשות בנושא מינוי יורש לרומולוס. הסנטורים טענו שאין בעיר אדם הראוי לכך. הסבינים רצו להמליך את אחד מצאצאי מלכם טיטוס אך הרומאים הוותיקים התנגדו לכך. הסנטורים החליטו שהם יהיו השליטים כאשר כל אחד מהם שולט זמן קצר לפי התור ובעזרת הליקטורים שרומולוס מינה בזמנו. במהרה העם הרומי החל להתמרמר ששיטת שלטון זו גרועה כי כעת יש 100 מלכים ששולטים בעיר ביד רמה ואכזרית. הסנטורים החלו חוששים למעמדם ולבסוף נאלצו לפנות אל העם לבחור מלך בבחירות חופשיות. הם בחרו את האיש ממוצא סביני נומה פומפיליוס שהיה למלך השני של רומא.
רומולוס האל
לפי טיטוס ליוויוס, בעוד העם הרומאי מתאבל על העלמו של רומולוס הגיע "איש מכובד" בשם פרוקולוס יוליוס ובהתיצבו מול הסנטורים, סיפר שרומולוס ירד מהשמים ודיבר עמו באותו בוקר. רומולוס ציווה עליו לבוא לפני אזרחי רומא ולהודיע להם שרומא תהפוך לבירת העולם ושום כוח אנושי לא יוכל לנצח אותה. לאחר דבריו, חזר רומולוס השמימה. בגרסאות מאוחרות של אגדת התאומים מסופר שהאל מרס, אביו של רומולוס, ביקש מראש האלים, יופיטר, להביא את בנו לחיות על האולימפוס בין האלים. יופיטר הסכים לכך ורומולוס הגיע לאולימפוס, שם הפך לאל קווירינוס, האל המייצג את הרומאים בשמים.
מקור האגדה
אין שום ראיה היסטורית או ארכאולוגית לקיומם של התאומים וליסוד העיר רומא על ידי רומולוס. בעיני כל ההיסטוריונים המודרניים מדובר באגדה ובמיתוס היסטורי. ההיסטוריון והסופר המפורסם תאודור מומסן (זוכה פרס נובל לספרות בשנת 1902), כותב בספרו המונומנטלי "דברי ימי רומא" בנושא אגדת רמוס ורומולוס: "על ההיסטוריה קודם כל להשתחרר מסיפורי-מעשיות כאלו, המתיימרים להיות היסטוריה ואמנם בעצם אינם אלא בדותות דלות-רוח גרידא". מקור האגדה עתיק מאוד, אך היא הועלתה לראשונה על הכתב על ידי המשורר הרומי ורגיליוס בתקופת שלטונו של אוגוסטוס. בערך באותה תקופה העלה ההיסטוריון טיטוס ליוויוס את סיפור יסוד רומא על ידי האחים התאומים, בספריו על תולדות רומי, כעובדה היסטורית. סיפורם של רמוס ורומולוס ויסוד רומא מופיע גם בכתביהם של פלוטרכוס, דיו קסיוס וקיקרו. כאמור, אגדת התאומים ויסוד רומא היא עתיקה מאוד ואכן אנו מוצאים את הזאבה המניקה את התאומים במטבע מאמצע המאה ה-3 לפני הספירה וגם פסל של הזאבה המניקה ותחריט באותו נושא, מאותה מאה. גם במדרשי חז"ל אנו מוצאים אגדה זו אשר מתוארכת לתקופת ירבעם בן נבט, וכן את אבא קולון שסייע לאחים בבניית העיר כעונש משמים ליהודים לאחר שירבעם עשה עגלי זהב לעבודה זרה.
ליוויוס מתארך את תקופת שלטונו של רומולוס בין השנים 753-716 לפנה"ס, ולפי דיו קסיוס היה רומולוס בן 18 כאשר ייסד את רומא, לפיכך תאריך לידתם של התאומים היה בשנת 771 לפנה"ס. תאריכים אלה צריכים להילקח בערבון מוגבל, לאור העובדה שמדובר באגדה ובמיתוס.
אחת הגרסאות שמעלה ליוויוס היא ששמה של אשת פאוסטולוס היה לופה ושהיא הניקה את רמוס ורומולוס. השם לופה מקושר למילה הלטינית "לופה" ("LUPA") שמשמעותה היא "זאבה". יש גם לציין שבתקופות מסוימות שימשה המילה לופה ככינוי לזונה.
חוקרים רבים ניסו לתהות על השאלה מדוע נוצר מיתוס מפורסם זה, מה הייתה מטרתו? מומסן טוען שהמיתוס נוצר לאחר שהעיר רומא נוסדה ונבנתה בהדרגה. לדבריו האזור בו נוסדה העיר היה אזור מאוד בלתי מתאים להתיישבות ולחקלאות לאור השיטפונות התכופים של הטיבר שגם יצרו סביבו ביצות רבות. בכל זאת אנשים התיישבו במקום זה ויסדו עיר גדולה (אך לא חקלאית). הורגש צורך להסביר מדוע נבחר דווקא מקום זה וכך נוצר (לפי מומסן) סיפור רמוס ורומולוס. הוא גם מוסיף שהאגדה נוצרה כדי להסביר את הקשר בין רומא ולטיום (מקור הלטינים) ובירתו אלבה לונגה. חוקרים אחרים סוברים שאגדת רמוס ורומולוס ויורשיהם שבאו אחריהם, נועדה לחזק את הרגש והמוטיבציה הלאומיים של אנשי רומא. על כן, רומא נוסדה על ידי צאצא של גיבור מלחמת טרויה, רומולוס עצמו היה בן של האל מרס והיה גם גיבור ללא חת שניצח בכל מלחמותיו. חוקרים אחרים משערים שהעיסוק במיתוס זה והעלתו על הכתב בימי הקיסרים הרומיים הראשונים, נועד להציג קיסרים אלו כצאצאים של רומולוס, כלומר כבני אלים. היסטוריונים רבים מתלבטים עדיין בשאלה מה היה תפקידו של האח התאום רמוס במיתוס ומדוע היה עליו להרצח על ידי אחיו?
האגדה של רמוס ורומולוס, לפי חוקרים אחרים, משקפת את המתיחות והעוינות ששררו בתקופה הקדומה בין אלבה לונגה, ששימשה כבירת הברית הלטינית, ובין רומא. מתיחות זו הסתיימה בכך שרומא הרסה את אלבה וירשה את מקומה כעיר ההגמונית בליגה הלטינית.
רמוס ורומולוס כסמלים וכמושא אמנות
אולי הידוע ביותר בתיאורים האומנותיים של רמוס ורומולוס הוא פסל הזאבה הקפיטולינית, שמתוארך למאה 5 לפנה"ס, ומוצג עד היום במוזיאון הקפיטוליני ברומא. במאה ה-16 הוספו לפסל דמויותיהם של הילדים רומולוס ורמוס, היונקים מפטמותיה של הזאבה.
אחד מסמליה של העיר רומא מבוסס על פסל זה, הזאבה הקפיטולינית המניקה את רמוס ורומולוס. זהו גם סמלו של מועדון הכדורגל המפואר AS Roma.
בעולם הדמיוני של מסע בין כוכבים נקראים שני כוכבי הלכת שמהם באו הרומולנים (אחד מהגזעים המופיעים בסדרה) - רמוס ורומולוס.
רמוס ורומולוס הם שמות הקוד של שני הסוכנים החשאיים סול וכריס ברומן של דייוויד מורל "אחוות הוורד".
במשחק הווידאו Assassin's Creed: Brotherhood, המתרחש באיטליה של המאה ה-16, מתוארת כת פגאנית הסוגדת לרומולוס כאל, הם מתלבשים כזאבים ונוהגים לתקוף ולשדוד את תושבי רומא.
בימי מוסוליני והפשיזם באיטליה, נקראו הילדים בתנועת הנוער הפשיסטית בשם לופטי (Lupeti) כלומר "בני הזאבה" על שם רמוס ורומולוס.
גם דבר חטיפת הסבינות על ידי בני רומא שימש נושא לציורים של אמנים רבים.
בסדרת הספרים ״הארי פוטר״ של ג'יי קיי רולינג, מספר שלוש ועד ספר שבע מופיעה דמות בשם רמוס לופין (איש זאב) שהיה חבר של ג'יימס פוטר (אבא של הארי).
ועדת אגרנט (היועץ המשפטי לממשלה)
ועדת המשפטנים בדבר סמכויות היועץ המשפטי לממשלה (ובשמה הנפוץ, ועדת אגרנט, על שם העומד בראשה) הייתה ועדה מיוחדת שהוקמה בשנת 1962 לשם הבהרת סמכויותיו ומעמדו של היועץ המשפטי לממשלה. הוועדה הוקמה בעקבות מחלוקת חריפה שהתגלעה בין היועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר לשר המשפטים דב יוסף באשר לחלוקת הסמכויות ביניהם. הוועדה בראשות שופט בית המשפט העליון שמעון אגרנט ניתחה בהרחבה את סמכויות היועץ המשפטי ואת היחס בין תפקידו לתפקיד שר המשפטים ולממשלה. מסקנות הוועדה אומצו בהחלטת ממשלה ונודעה להן השפעה משמעותית על עיצוב תפקידו של היועץ המשפטי לממשלה גם עשרות שנים לאחר הגשת מסקנותיה.
תפקיד היועץ המשפטי לממשלה
תפקיד היועץ המשפטי לממשלה הוא ייחודי לישראל, ואין לו מקבילה בדמוקרטיות אחרות. ההסבר המקובל למצב זה הוא תהליך היווצרותו של התפקיד שלא היה מתוכנן, והעובדה שסמכויותיו ומעמדו התעצבו עם השנים.
לקראת הקמת מדינת ישראל הוטל על חיים כהן ושבתאי רוזן להכין תוכנית למערכת המשפט של המדינה. על פי התוכנית שגיבשו השניים, סמכויותיו של ה-Attorney General (מונח שתורגם באופן לא מדויק ל'יועץ משפטי לממשלה'), היועץ המשפטי שהיה כפוף לנציב העליון כשאר פקידי הקבינט הקטן, יועברו לידי שר המשפטים, תחתיו יכהן מנהל כללי. המסמך הוסיף: "שני במעלה יהיה היועץ המשפטי אשר ינהל את מחלקת החוק", מחלקה אשר תעסוק בענייני חקיקה, ו"השלישי במעלה יהיה התובע הכללי, אשר ינהל את התביעה הכללית". אולם פקודת סדרי השלטון והמשפט שנחקקה מיד לאחר קום המדינה וקבעה את העברת סמכויות הנציב העליון לידי הממשלה לא התייחסה לסמכויות שהיו בידי ה- Attorney general. השמטה זאת הביאה במשך השנים לאי בהירות בחלוקת הסמכויות בין שר המשפטים והיועץ המשפטי לממשלה.
בניגוד לעמדתו של ראש הממשלה הראשון דוד בן-גוריון שסבר כי שר המשפטים יוכל להעניק ייעוץ משפטי לממשלה בעצמו וכי רק את התביעה יש להכפיף לפרקליט המדינה, פעל שר המשפטים הראשון פנחס רוזן ליצירת תפקיד היועץ המשפטי לממשלה כתפקיד נפרד משר המשפטים, אך כפוף לו. העימותים על סמכויות היועץ המשפטי ומעמדו החלו כבר בתקופת כהונתו של היועץ הראשון, יעקב שמשון שפירא, אשר שימש במקביל גם בתפקיד מנכ"ל משרד המשפטים. בן-גוריון סירב להיענות לדרישתו להשתתף בישיבות הממשלה, וגם דרישתו לאפשר לו להגיש הצעות חוק ולנאום מעל בימת הכנסת נדחתה. עם זאת, בתקופתו של שפירא ניתנו סמכויות התביעה ליועץ המשפטי לממשלה, בשונה מהתוכנית המקורית שהוצגה לעיל, אך לשר המשפטים נשמרה הזכות לחזור וליטול את הסמכויות האלה.
המחלוקת בישיבת הממשלה
בתקופת כהונתה של ממשלת ישראל העשירית, התגלעו מחלוקות בין שר המשפטים דב יוסף ליועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר באשר לחלוקת הסמכויות ביניהם, בעיקר בתחום התביעה. המחלוקת הגיעה לשיאה בוויכוח בין השניים בישיבת הממשלה בט"ו בסיון תשכ"ב, (17.06.1962). האוזנר ביקש שהממשלה תשמע את דעותיהם המנוגדות ותקבל החלטה בסוגיה, אך הבהיר כי ההחלטה תחייב את הממשלה ולא אותו עצמו. לעומתו הציע יוסף כי הממשלה תמנה ועדת משפטנים שתחווה את דעתה בנידון. שני הצדדים הציגו את עמדתם: האוזנר סבר כי הוא נהנה מעצמאות בהחלטותיו בתחום הפלילי ואינו כפוף להנחיות שר המשפטים. בנוסף הביע את דעתו כי עמדת היועץ המשפטי לממשלה מדריכה את הממשלה בענייני החוק. לעומתו סבר יוסף כי היועץ המשפטי לממשלה כפוף להנחיות שר המשפטים, הנושא באחריות מיניסטריאלית על החלטותיו ואשר בכוחו ליטול לעצמו את סמכויותיו בכל עת. כמו כן סבר כי אף שיש לפנות ליועץ המשפטי לממשלה בשאלות משפטיות, מבחינה מעשית אין הממשלה חייבת לפעול לפי דעתו. לאחר שהושמעו הדעות השונות, החליטה הממשלה על פי הצעת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שלא להכריע בעניין מיד, ולמנות ועדת משפטנים מיוחדת שתחווה את דעתה בשאלות המשפטיות שבמחלוקת. כן הוחלט שהרכב הוועדה ייקבע במשותף על ידי שר המשפטים והיועץ המשפטי לממשלה.
הוועדה
השאלות שהעבירה הממשלה לחוות דעתה של הוועדה היו:
הממשלה צירפה לשאלותיה את פרוטוקול ישיבת הממשלה בה הציגו שר המשפטים והיועץ המשפטי לממשלה את עמדותיהם בנושא. השניים גם העבירו לוועדה תזכירים בהם הוסיפו נימוקים להשקפותיהם השונות וצירפו להן אסמכתאות משפטיות. הוועדה ציינה שהיא הביעה את דעתה בנוגע לדין הקיים ולא הרצוי, וכן שיש לראות בכל הלכה שפסק בית המשפט העליון הנוגעת לאחת משאלות הממשלה, את הפירוש הקובע של החוק עד שלא נקבעה הלכה אחרת.
בממשלה
מסקנות הוועדה הובאו בישיבת הממשלה ב-28 באוקטובר 1962. בישיבה נכח היועץ המשפטי לממשלה האוזנר שציין כי "לבו שלם" עם כל המלצות הוועדה. הוא ביקש להדגיש ביחס לשאלת תוקפה של חוות דעתו של היועץ כי וציין כי עמדה כזו היא "מגוחכת". היועץ תמך בהצעת ראש הממשלה שהממשלה תאמץ את המלצות הוועדה. שר המשפטים יוסף הבהיר כי אינו מסכים עם מסקנות הוועדה.
הממשלה החליטה לקבל את חוות דעתה של הוועדה, כפי שניסח ראש הממשלה את מסקנותיה המעשיות, במענה לחמש שאלות:
המחלוקת בדבר "הייעוץ המחייב"
ב-1986, על רקע פרשת קו 300 שטרם נחשפה אז לציבור, העביר היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר הרצאה בה תיאר את סמכותו ותפקידו של היועץ המשפטי לממשלה. את טענתו לפיה הממשלה מחויבת לפעול על פי חוות דעת משפטית של היועץ המשפטי לממשלה, סמך זמיר בין השאר על דו"ח ועדת אגרנט:
עם זאת, בדברים שכתב ב-1993 הכיר זמיר בכך שחוות הדעת של הוועדה כנראה שונה מעמדתו בנושא. כעורכו של "ספר קלינגהופר על המשפט הציבורי", פרסם זמיר לראשונה את הדו"ח במלואו והתייחס למסקנות הוועדה ב"הערת העורך". הוא הגדיר את עמדת הוועדה בשאלת תוקף הייעוץ כ"פושרת" וסבר כי "משמעות הדברים, בהקשר בו נאמרו, אינה ברורה לגמרי." הוא גם תמה על ההבחנה שעשתה הוועדה בין הממשלה לבין יתר הרשויות המנהליות של הרשות המבצעת. לדעתו של זמיר, מכל מקום, חלו בעניין זה התפתחויות כך שסמכותו של היועץ אינה מסויגת עוד כפי שראתה אותה הוועדה.
לעומת זאת, בפסק הדין ב'בג"ץ פנחסי' קבע השופט אהרן ברק והיועץ המשפטי לממשלה לשעבר כי העמדה שהציג היועץ המשפטי לממשלה בפני בית המשפט, אף שהייתה מנוגדת לעמדתו של ראש הממשלה יצחק רבין, היא 'עמדת ראש הממשלה האמיתית', שכן במקרה של מחלוקת "על היועץ המשפטי לממשלה לייצג לפנינו את ראש הממשלה על-פי תפישתו המשפטית של היועץ המשפטי לממשלה", זאת מכיוון ש"היועץ המשפטי לממשלה הוא הפרשן המוסמך של הדין כלפי הרשות המבצעת. ... השקפה זו יונקת חיותה מהמסורת החוקתית שלנו. מסורת זו גובשה בדו"ח ועדת המשפטנים בדבר סמכויות היועץ המשפטי לממשלה (1962)...". הקביעה ספגה ביקורת מהשופט בדימוס חיים כהן ששימש בעצמו בתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, מהשופטת מרים בן פורת ומהיועץ המשפטי לממשלה הראשון שמונה לאחר דו"ח ועדת אגרנט, משה בן זאב. בן פורת ובן זאב ביקרו גם את הסתמכותו של ברק על ועדת אגרנט ושללו אותה . לאחר פרישתו הסביר אהרן ברק כי לדעתו "בדוח ועדת אגרנט הטיפול בהיבט המחייב הוא קצת דו-משמעי או מעומעם, מעורפל." וכי יש לפרש את מסקנת הוועדה בדבר יכולתה של הממשלה לפעול בניגוד לחוות דעתו של היועץ המשפטי לממשלה, כמתייחסים רק למישור האזרחי, אך בתחום המשפט הציבורי דעתו של היועץ מחייבת.
בשאלה האם קביעותיו של ברק במסגרת בג"ץ פנחסי הן הלכה מחייבת או שהן בגדר הערת אגב בלבד, נטושה מחלוקת בין המשפטנים. לפי שופט העליון (ולפני כן היועץ המשפטי לממשלה) מני מזוז, בדעת רוב ,"שאלת העמדה שתוצג בשם המדינה נגזרת מההלכה לפיה היועמ”ש הוא הפרשן המוסמך של החוק עבור הרשות המבצעת, וחוות דעתו המשפטית מחייבת את כל זרועותיה של הרשות המבצעת". עמדה זאת חזרה בכמה פסקי דין . עם זאת, בנובמבר 2018, התירו השופטים ניל הנדל, דוד מינץ ואלכס שטיין לשר המדע אופיר אקוניס לייצג את עצמו בבג"ץ שהוגש נגד החלטתו שלא לאשר מינוי, חרף התנגדות היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, שהחליט לתמוך בעמדת העותרים והתנגד לייצוג משפטי או עצמאי של עמדת המשיב. זאת באופן חריג. בית המשפט העליון קבע וציין שוב ב-2021 כי "היועץ המשפטי לממשלה הוא הפרשן המוסמך של החוק כלפי רשויות המנהל, וחוות דעתו מחייבת אותן – כל עוד לא פסק בית המשפט אחרת".
פרופסור רות גביזון ביקרה את ההסתמכות של מצדדי גישת 'הייעוץ המחייב' על ועדת אגרנט וקבעה כי "עולה מן האמור כי ועדת אגרנט לא זו בלבד שלא נתנה תמיכה לכללים שדובר בהם, אלא אף שללה אותם במפורש". ביקורת דומה מתח גם שר המשפטים לשעבר, פרופסור דניאל פרידמן. גביזון חזרה על עמדתה זו במאמר שכתבה יחד עם ד"ר איתן לבונטין. במאמרם ציינו כי מסקנת הוועדה מנוגדת במספר נקודות לגישת הייעוץ המחייב, גישה הנסמכת על ההנחה כי דבר היועץ הוא החוק, אשר לו מחויבת הממשלה לציית. 1. הוועדה שאלה האם חוות דעתו של היועץ מחייבת אך השיבה רק שהיא "משקפת את החוק הקיים". 2. על גבי זה ציינה הוועדה כי הממשלה רשאית לסטות מעמדת היועץ לפי שיקול דעתה. 3. בשונה מגישת הייעוץ המחייב הגורסת כי חובת לממשלה חובת ציות ליועץ מטעמים של שלטון החוק, הוועדה נימקה את ההסתמכות הרגילה של הממשלה על דעת היועץ בטעמים של "הסדר הטוב במדינה". 4. אפילו לגבי שאר רשויות קבעה הוועדה רק כי מחובתן לראות את עמדת היועץ כ"מדריכה" אך לא קבעה כי היא מחייבת.
פרופסור מרדכי קרמניצר טען כי מה שוועדת אגרנט קבעה ביחס לייעוץ לממשלה הוא שבמקום בו היועץ המשפטי לממשלה מציג אפשרויות פרשניות שונות והוא מעדיף פרשנות משפטית אחת, הממשלה רשאית לא לקבל את עצתו לגבי אותה עמדה פרשנית ולבחור אחרת שהיא בעינה במסגרת החוק.
ועדת שמגר (שכלל גם את רות גביזון) לבחינת אופן מינויו של היועץ המשפטי לממשלה עמדה על ההבחנה של ועדת אגרנט בין סמכותו של היועץ המשפטי לממשלה ביחס לרשויות המנהליות לעומת סמכותו ביחס לממשלה, אשר לה שמורה הזכות לפעול כנגד חוות דעת היועץ. הוועדה ציינה במסקנותיה כי
בהמלצותיה, וועדת שמגר דנה בסוגיית הייצוג בבתי המשפט במקרה של מחלוקת בין היועץ המשפטי לממשלה לבין רשות שלטונית. היא הפרידה בין מקרה הלוקה באי חוקיות ברורה וגלויה לבין מקרה, שבו אפשר לפרש את המקרה בדרכים שונות. לדעת הוועדה, אם המקרה נתון לפרשנויות, יהיה ניתן להציג בפני בית המשפט את הפרשנויות שונות. לפי הוועדה במקרים שבהם אין מדובר באי חוקיות ברורה וגלויה מן הנכון שהרשות הממלכתית החולקת על דעתו תהיה מיוצגת בנפרד על ידי משפטן משירות הציבור או מן המגזר הפרטי. הוועדה הדגישה כי עקרון החוקיות והסדר הטוב מחייבים כי מקרים של ייצוג נפרד יהיו נדירים, כדי שלא יפגעו הוודאות המשפטית ואמון הציבור ביועץ המשפטי לממשלה.
בפסק הדין בבג"ץ 'יואל לביא נגד ראש הממשלה' משנת 2008 הזכירה נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש את עמדתן של ועדת אגרנט וועדת שמגר לפיה הסמכות המחייבת של חוות-דעת היועץ חלה ביחס לרשויות המנהליות אך לא ביחס לממשלה. היא ציינה כי עמדה זו שונה מהעמדה שנפסקה בבית המשפט.
לפי פסיקת בית המשפט העליון, כל עוד לא הכריע בית המשפט אחרת "חוות-דעת היועץ המשפטי לממשלה בשאלה משפטית משקפת, מבחינת הממשלה, את המצב המשפטי הקיים והמצוי".
שוק מוסדי (שיווק)
בשיווק של סחורות ושירותים, שוק מוסדי מורכב מבתי ספר, בתי חולים, מוסדות סיעוד ובית אבות, בתי כלא ומוסדות אחרים המספקים סחורות ושירותים לבני האדם שבהשגחתם.
רבים מארגונים אלה מאופיינים בתקציבים נמוכים ובציבור לקוחות "שבוי". לדוגמה, בתי החולים צריכים להחליט מהי איכות המזון שירכשו בשביל חוליהם. יעד הקנייה אינו רווח, שכן האוכל מסופק לחולים כחלק מהשרות הכולל. כמו כן, צמצום עלויות עד למינימום האפשרי אינו היעד היחידי, מזון מאיכות ירודה עלול לגרום לחולים להתלונן ולפגום במוניטין של בית החולים. סוכן הרכש של בית החולים צריך לחפש ספקי מזון למוסדות שאיכותם עונה או עולה על דרישות תקן מזערי כלשהו ושמחיריהם נמוכים.
למעשה, ספקי מזון רבים מקימים חטיבה נפרדת למכירות לקניינים מוסדיים בגלל צורכי הקנייה והמאפיינים המייחדים את הקניינים האלה. כך למשל, חברת היינץ מייצרת, אורזת ומתמחרת באופן שונה את הקטשופ מתוצרתה כך שיענה על דרישותיהם השונות של בתי חולים, של מכללות ושל בתי כלא. בנוסף, חברות המחלבה השונות כגון שטראוס גרופ, תנובה וטרה מייצרות גבינות ומעדנים באריזות מוסדיות הלא ניתנים למכירה בשווקים האחרים.
הארגונים הממשלתיים ברוב המדינות הם קונים גדולים של סחורות ושירותים. בדרך כלל מחייבים הארגונים הממשלתיים את הספקים להגיש הצעות למכרזים, ועל פי רוב הם מעניקים את החוזה למציע ההצעה הזולה ביותר. במקרים מסוימים הגוף הממשלתי עשוי להתחשב באיכותו העדיפה של הספק או במוניטין שלו לעמידה במועדי סיום פרויקט.
יתר על כן, ממשלות נוהגות לקנות על בסיס חוזים שסוכמו במשא ומתן, בעיקר כשמדובר בפרויקטים מורכבים הכרוכים בעלויות מחקר ופיתוח גבוהות, בסיכונים כבדים ובמקרים של תחרות מועטה. ארגונים ממשלתיים נוטים להעדיף ספקים מקומיים מספקים זרים.
מאחר שהחלטות ההוצאה של גופים ממשלתיים כפופות לביקורת ציבורית, הם דורשים מן הספקים עבודת ניירת ניכרת, ואלה מרבים להתלונן על ניירת מוגזמת, על ביורוקרטיה, על תקנות, על עיכובים בקבלת ההחלטות ועל שינויים תכופים בכוח האדם במחלקות הרכש.
רוב הממשלות מספקות לספקים המתמודדים מדריכים מפורטים המתארים את אופן המכירה לממשלה. על הספקים להיות בקיאים ברזי המערכת ולמצוא דרכים לקיצור הסחבת.
מדיניות הרכש בשוק המוסדי שמה דגש במחיר, ובכך הניעה את הספקים להשקיע מאמץ ניכר בהוזלת מחיריהם. כאשר מאפייני המוצר מפורטים בקפידה, אין בבידול מוצרים משום גורם שיווקי. כמו כן, לפרסום אין השפעה רבה על זכייה במכרזים.
השוק המוסדי מאופיין בדרך כלל במספר קטן יותר של קונים משמעותיים יותר. ככל שגובר תיחכומם של הקניינים העסקיים, כך על המשווקים העסקיים להשביח את יכולותיהם השיווקיות.
תרדמת התבונה מולידה מפלצות
תרדמת התבונה מולידה מפלצות (בספרדית: El sueño de la razón produce monstruos) הוא תצריב מאת האמן הספרדי פרנסיסקו דה גויה. התצריב נוצר בין 1797 ל-1799, והוא היצירה מספר 43 מתוך 80 בסדרת "הגחמות" (לוס קאפריצ'וס) של גויה.
תיאור היצירה
בתצריב נראה האומן, כפי שהוא מדמיין את עצמו ישן, תוך כדי שהוא עסוק ביצירה. ניתן לראות את כלי החריטה שלו, וסביבו יצורים שונים, חיות לילה, ובייחוד אלו המייצגות בלבול (ינשוף) ובורות (עטלף). אחד הינשופים מרחף ממש מעל האומן ונראה כשומר עליו. ינשוף אחר, משמאלו של האומן, מגיש לו בטפריו מכחול. כמו כן, ניתן לזהות ביצירה שונר הרובץ ערני מאחורי האומן הישן, ומוכר מיצירות רבות אחרות שלו.
פרשנויות
קיימים מספר הדפסים שנעשו על פי אותו תצריב שנוספו להם הערות בנות זמנו של הצייר ואף כאלו המיוחסות לו. מהערות אלו עולות שלוש פרשנויות מרכזיות ליצירה:
פרשנויות מודרניות:
יום הסטטיסטיקה העולמי
יום הסטטיסטיקה העולמי נקבע בהחלטת עצרת האו"ם בשנת 2010 וביוזמת יחידת הסטטיסטיקה של האו"ם כיום המצוין אחת לחמש שנים ב-20 באוקטובר.
מטרות יום הסטטיסטיקה העולמי
מטרותיו של יום זה הן: להעלות את המודעות הציבורית לחשיבות הסטטיסטיקה הרשמית ככלי לקבלת החלטות המבוססות על מידע עדכני ומהימן, לשפוך אור על ההישגים הרבים של המערכות הסטטיסטיות הלאומיות והבינלאומיות, לחזק את המודעות לסטטיסטיקה הרשמית של המדינות ולהגביר את אמון הציבור בה.
מטרות אלה עולות בקנה אחד עם המגמה במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי, לקבל החלטות על סמך מידע, החל בנושאים הקשורים לחיי הפרט, דרך החלטות עסקיות וכלה בהחלטות מדיניות.
ארנה גרימברג
ארנה גרימברג (נולדה ב- 14 במאי 1952) היא פרופסור אמריטה בפקולטה למדעי המחשב בטכניון. מתמחה בין היתר באימות אוטומטי של חומרה ותוכנה, מודולריות ואבסטרקציה, לוגיקה טמפורלית, בדיקת מודל מבוזרת, שקילויות ויחסי סדר בין מבנים, אימות מונחה-SAT, משחקי אימות תוכנה. ספרה Model Checking הוא אחד הספרים החשובים בתחום האימות האוטומטי. עבודותיה על אבסטרקציה ומודולריות זכו להשפעה רבה.
ארנה גרימברג סיימה תואר ראשון (B.Sc, 1976.), תואר שני (M.Sc, 1978) ודוקטורט (Ph.D. 1984) בפקולטה למדעי המחשב בטכניון והיא חברת סגל מאז 1984. הדוקטורט שלה נעשה בהנחייתם של פרופ' שמואל כץ ופרופ' נסים פרנסיז. היא החזיקה במשרת בתר-דוקטורט ב-1985–1987 באוניברסיטת קרנגי-מלון בקבוצות של פרופ' אדמונד קלארק. מאז 2013 היא חברה ב-Academia Europaea.
גרימברג שימשה בתפקידים מקצועיים ואדמיניסטרטיביים רבים. הייתה דיקנית בית הספר ללימודי מוסמכים בטכניון. הייתה יושבת ראש הוועדה המארגנת (Program committe chair) של CAV בשנת 1997 ושל TACAS בשנת 2007, ושימשה כחברת ועדה מארגנת של כנסים מובילים רבים כגון FMCAD ו-LICS.
בקתה אלפינית
בקתה אלפינית או שַאלֶה (צרפתית: Chalet) היא שם כולל למבנה בעל מאפיינים ייחודיים אשר מקובל למוצאו באזורי ההרים הגבוהים.
מאפייני המבנה
הבקתה בנויה מעץ, או מחופה עץ על בסיס של אבן ובטון. גג הבקתה משופע בזווית חדה יחסית, והקו שלו בולט מעבר לקיר האנכי של המבנה, קצה הגג מוקף במרזב המשוך לכל אורכו. המרפסות נמצאות בקומה הראשונה והשנייה והחלונות גדולים וממוסגרים. בדרך כלל הבקתות מעוטרות צמחייה צבעונית וציורי קיר ססגוניים.
היסטוריה
במקורו שימש המבנה האופייני כבקתת רועים הררית בהרי האלפים במערב שווייץ, אשר שימשה להגנה על הרועים ועדריהם בעת שהותם בהרים בתקופות המרעה בחודשי האביב, הקיץ והסתיו, מפני פגעי מזג האוויר. בחודשי הקיץ שימשו המבנים גם כמחלבות זמניות, שבהן יוצרו חמאה וגבינות שונות ואלו הועברו לכפרים שבעמקים עם בוא החורף והירידה מן ההרים. בתקופה זו ננטשו הבקתות וננעלו עם כל הציוד שבתוכן עד לעונת המרעה הבאה.
בקתת ההרים בצורתה האופיינית החלה לשמש גם למגורי קבע במהלך המאה ה-19. התפישה הרומנטית השפיעה על המעמדות הבורגני והאריסטוקרטי באירופה אשר ראו במגורים במבנה בסגנון כזה חלק מתהליך של חזרה לטבע ולחיי הכפר הפשוטים. בתים פרטיים בסגנון הבקתה האלפינית החלו להיבנות בתוך שטחים פרטיים וגם כשכונות בפרברי הערים.
המוזיאון השווייצרי לדיור כפרי
במוזיאון בלנברג לדיור כפרי, מוזיאון באוויר הפתוח הממוקם בעיירה בריינצוויילר (Brienzwiler) שבקנטון ברן, שווייץ, מוצגות כמאה בקתות אלפיניות מסוגים וסגנונות שונים מן המאות ה-16 וה-17, אשר פורקו ממקומן המקורי, הועברו למקום ונבנו בו מחדש. בנוסף, מוצגים במוזיאון רהיטים וכלי עבודה שונים אופייניים, אשר נמצאו בשימוש התושבים באזורים הללו.
Growing Pains
Growing Pains (בעברית: כאבי גדילה) הוא אלבומה השמיני של הזמרת מרי ג'יי בלייג', אשר יצא ב-18 בדצמבר 2007 על ידי גפן רקורדס.
הצלחה
האלבום הגיע למקום השני בארצות הברית עם מכירות של 629 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו מה שהפך אותה לאחד מהאלבומים הכי נמכרים אי פעם בארצות הברית בשבוע הפתיחה שלהם. מגזין רולינג סטון דירג אותו במקום ה-29 ברשימת 50 האלבומים הטובים ביותר לאותה שנה.
סינגלים וקידום
הסינגל הראשון שיצא לאור מהאלבום היה השיר "Just Fine" אשר יצא באוקטובר אותה שנה והגיע בשיאו למקום ה-22 בארצות הברית. הסינגל השני היה השיר "Work That", אשר יצא לאור ביום יציאת האלבום והגיע למקום ה-65 בארצות הברית ולמקום ה-20 במצעד שירי ה-R&B וההיפ-הופ.
הסינגל השלישי מהאלבום היה השיר "Stay Down" אשר הגיע לטופ 40 במצעד שירי ה-R&B וההיפ-הופ. במקור השיר "Hurt Again" היה אמור לצאת כסינגל השלישי מהאלבום אך בסופו של דבר הוא יצא כסינגל לתחנות הרדיו בלבד באביב 2008. האלבום זכה בפרס גראמי "אלבום ה-R&B העכשווי הטוב ביותר" בשנת 2009.
שלושת האמגושים
שלושת האמגושים (גם שלושת המגים, שלושת חכמי המזרח, או שלושת חכמי הקדם) הם על פי הברית החדשה והמסורת הנוצרית שלושה חכמים או מלכים שהגיעו מהמזרח אל בית לחם כדי לסגוד לישו, "מלך היהודים", לאחר לידתו. בברית החדשה עצמה לא מוזכר מספר האמגושים.
שלושת האמגושים בברית החדשה
הגעת האמגושים מוזכרת רק בבשורה על-פי מתי ונעדרת מספרי הבשורה הסינופטיים האחרים. וכך תואר המעשה אצל מתי:
מקור השם
בשפות אירופה התקבע שמם של האמגושים במספר אופנים. "Maguš" או "Magupati" (היינו "כהן-אדון") בפרסית התגלגל ליוונית בצורת "μάγος" (מאגוֹס; ברבים: "μάγοι", מאגִי) ומשם ללטינית "Magus" (ברבים "Magi"). ממילה זו באו מאוחר יותר המילה "מאגיה" (כישוף) ומילים רבות נוספות בשפות אירופה שלהן משמעויות דומות (לדוגמה באנגלית Magic, Magician וכדומה).
המקור למושג "אמגושים" בעברית הוא בתקופת התלמוד, וזו באה מיוונית וציינה את הכת הפרסית המיסטית הנ"ל. האות א' נוספה למילה היוונית המקורית "מאגוס", בדומה לאות א' שנוספה בעברית למילה אצטדיון - מהמילה היוונית "סטדיון" (στάδιον).
על זהותם של האמגושים
האמגושים היו שבט עתיק במדי, שבטרם נכבשה בידי הפרסים האחמנים בשנת 550 לפנה"ס, נשאו בתפקידים דתיים שונים. לאחר מכן הם קיבלו על עצמם את האמונה הזורואסטרית ושימשו כמעמד הכהונה בפולחן הזורואסטרי. במסגרת תפקידם היו בעלי ידע באסטרולוגיה. האמגושים המתוארים בברית החדשה הם האמגושים הידועים ביותר בהיסטוריה, ולפי הבשורה הם הגיעו מהמזרח תוך שהם עוקבים ומונחים בידי כוכב בית לחם אשר הוליכם אל מחוז חפצם. הבשורה אינה מציינת מאין בדיוק הגיעו האמגושים, אולם בתודעה הנוצרית התקבעה זהותם כפרסית או פרתית, ובאמנות הביזנטית הם תוארו במלבושים פרסיים אופייניים. גרסאות אחרות טענו כי מקורם של האמגושים היה מבבל, ונקודה מעניינת נוספת היא שהברית אינה נוקבת במספרם, אך במסורת הנוצרית נתקבע זה על שלושה החל במאה ה-3, ככל הנראה בשל כך שנזכרו שלוש מתנות שנשאו עימם - "זהב ולבונה ומור".
בתחילת המאה ה-6 כבר תוארו שלושת האמגושים לא ככוהנים או כחכמים אלא כמלכים. באיטלקית ובספרדית מכונים האמגושים בהתאמה "I Re Magi" ו-"Los Reyes Magos", היינו "המלכים האמגושיים", ובגרמנית הם נקראים בפשטות "Heilige Drei Könige", היינו, "שלושת המלכים הקדושים". באנגלית נוהג בדרך כלל הכינוי "Three Wise Men" (שלושת החכמים), לצדם של "The Three Kings" ("שלושת המלכים") או "Kings from the east" ("מלכי המזרח").
לאחר שסגדו לבן האלוהים, שבו שלושת האמגושים למזרח ולא הוזכרו שוב בברית החדשה. מרקו פולו טען כי בהיותו בעיר סאווה, דרומית לטהראן בשנת 1270, הצביעו בפניו על שלושת קבריהם של האמגושים, וציינו באוזניו כי מעיר זו יצאו השלושה לדרכם לארץ ישראל. לפי המסורת שמורים שרידיהם של שלושת האמגושים במקדש שלושת האמגושים בקתדרלת קלן בגרמניה, שנבנתה כדי לאחסנם. אלה הובאו לפי המסורת על ידי הלנה הקדושה מארץ ישראל לאיה סופיה בקונסטנטינופול, ומשם הגיעו למילאנו. הקיסר פרידריך ברברוסה, ראש הקיסרות הרומית הקדושה, הביאם ממילאנו לקלן ומסרם לארכיבישוף של קלן ב-1164. לשרידים הייתה חשיבות דתית עצומה ואפשר היה לסמוך עליהם שימשכו צליינים מכל ארצות הנצרות. די היה בכך כדי להצדיק את הקמת הקתדרלה.
שמותיהם
בכנסייה המערבית התקבעו שמותיהם של שלושת האמגושים במאה ה-8: קאספר (או גאספר), מלכיור ובלשאצר. כנסיות אחרות העניקו להם שמות שונים כמו הור, קרסודאן ובסאנאטר בכנסייה האתיופית, או קאגבה, באדאדאחארידה ובאדאדילמה בכנסייה הארמנית. ברי ששמות אלה אינם פרסיים ואין להם משמעות בפרסית, למעט גאספר, שהוראתו היא "בעל האוצר", ואף היה מלך פרסי בשם דומה במאה ה-1. מאידך, בכנסייה הסורית נתנו לשלושת האמגושים שמות בעלי צליל ומשמעות פרסיים – לארוואנדאד, גושנאסאף והורמיסדאס – אך ברור שאין בכך כדי להוכיח את אמינותם.
האירוע במסורת הנוצרית
רוב הכנסיות הנוצריות מתייחסות אל שלושת האמגושים כאל שלושת בעלי הסמכות (מלכים, כוהנים או חכמים) שסגדו לישו לראשונה, ועל כן נחשב האירוע להתגלותו של האחרון בפני גויי העולם. האירוע מונצח בדרך כלל בעולם הקתולי בחג ההתגלות ב-6 בינואר.
במעמדם של שלושת האמגושים חלה התפתחות כבר בתקופת הנצרות הקדומה, והם הועלו כאמור מדרגת אסטרולוגים, קוסמים או חכמים לדרגת מלכים, וזאת כדי להתאים את המעמד לאמור בתנ"ך בספר ישעיהו על פי שיטת הפרה-פיגורציה הגורסת כי אירועי הברית הישנה מקבילים לאירועי הברית החדשה ומבשרים אותה:
או בתהילים:
אולם לפי דעה אחרת, קרה הדבר לאחר תקופתו של הקיסר קונסטנטינוס, ובמטרה להאדיר את שמם של המלכים הנוצריים וליצור קרבה בינם לבין ישו. בכל אופן, בתחילת המאה ה-6 כבר התבסס מעמדם של האמגושים כמלכים.
באמנות הדתית
"סגידת האמגושים" או "הסגידה" הייתה אחד מהנושאים הפופולריים באמנות הדתית הנוצרית, ומצאה ביטוי בכל סוגי האמנות הפלסטית - ציור, פרסקות, פסיפסים, פיסול, ויטראז'ים ועוד. הכנסייה אהבה את הנושא שכן הוא המחיש את רעיון מלכותו של ישו כבר מיום לידתו, ו"מסעם של האמגושים" (ראו ציור מאת ג'יימס טיסוט), "האמגושים בפני הורדוס" (ראו תמונת זכוכית צבועה) או "חלום האמגושים" היו נושאים שזכו לפחות תשומת לב.
בתחילה תוארו האמגושים בפרופיל כשהם צועדים בשורה ואוחזים את מתנותיהם בידיהם השלוחות לפנים. הם הולבשו בבגדים פרסיים, במכנסיים ובמצנפת פריגית אדומה (ראו לדוגמה בפסיפס מבזיליקת סנט אפולינרה נואובו ברוונה), והעמדה זו של האמגושים חיקתה סצינות שתיארו ברברים המביאים מנחה לקיסר או לשליט. במאה ה-10 נראו לראשונה כתרים לראשיהם של האמגושים, ומלבושיהם הותאמו לתקופת היצירה ואיבדו כל קשר לאופנה שנהגה במזרח הקדום. מאפיין נוסף שאומץ עם השנים היה להציג את שלושת האמגושים כבני גילאים שונים וכמייצגים את שלושת שלבי חייו של האדם (ראו לדוגמה פסל בקתדרלת שטרסבורג). עוד התפתחות בתיאורם של האמגושים נגעה למוצאם. החל במאה ה-12, ובצפון אירופה מהמאה ה-15, הוצג בלשאצר, הצעיר מבין השלושה, כמורי כהה, ואילו קאספר הזקן, הולבש בבגדים מזרחיים (ראו לדוגמה בפסל המודרני בברזיל).
במאה ה-14 החלו אמנים לפאר את בגדיהם ואת מתנותיהם של שלושת האמגושים, ואט אט הפכה "הסגידה" לאירוע פומבי רב-קהל המתואר באופן מורכב לפרטי פרטים. לעיתים שולבו האמגושים באירוע לידתו של ישו, ומורכבותו של המעמד והפאר בו תואר עמדו בניגוד לסגידת הרועים הנזכרת בבשורה על-פי לוקאס (ב', 15-20). מקומם של בעלי החיים לא נפקד מהאירוע ובין אלה נמנים שוורים, סוסים, גמלים, כלבים, בזים, טווסים ועוד.
באמנות אחרת
סיפור המעשה מוצג באופן קומי ומזווית שונה לחלוטין בסרט בריאן כוכב עליון שהוא פרודיה על חיי ישו. הסרט נפתח בלידתו של בריאן בבית הנמצא כנראה ברחוב בו נולד גם ישו. שלושת האמגושים נכנסים בתחילה בטעות לבית אמו של בריאן ומעניקים לה את מתנותיהם, אך כעבור דקות ספורות הם חוזרים לקחת אותן כדי לתיתם לאם הנכונה. במשחק הווידאו כרונו טריגר מ-1995 מופיעות שלוש דמויות משנה הנושאות את שמותיהם של שלושת האמגושים ומסייעות לדמויות האחרות. כך גם במשחק קסנוגירז מ-1998 ובאנימה נאון ג'נסיס אוונגליון. שלושת האמגושים נזכרו גם בספרו של אומברטו אקו באודולינו.
אספרוך (שליט בולגריה)
אַסְפָּרוּךְ (בבולגרית: Аспарух או אִיסְפֵּרִיךְ (Исперих) היה מנהיג השבטים הטורקים-בולגרים שפלשו לחבל הבלקן, בנו של קובראט ואח של בטבאיאן, קוטראג, קובר ואלצק. נחשב למייסד בולגריה הבלקנית, אשר כונתה בהמשך, האימפריה הבולגרית הראשונה.
אספרוך יצא עם חלק משבטי הבולגרים מבולגריה של הוולגה, צלח את הדון, הדניפר והדניסטר והתיישב בבודג'אק ובדלתה של הדנובה. משערים שההתיישבות הייתה ברשות האימפריה הביזנטית בתמורה להגנת גבול האימפריה נגד פולשים אפשריים אחרים. לאחר מותו של קונסטנטינוס השני, ב-668, ניסה אספרוך להרחיב את שלטונו מזרחה ושדד את הארץ לאורך הדנובה. ב-679 ניסו הביזנטים לסלקו, אך הוא התיישב סופית בדוברוג'ה. בהדרגה התרחבה השליטה של אספרוך לכל הטריטוריה שבין הדנובה, הים השחור והרי הבלקן, כששבעת השבטים הסלאבים המקומיים קיבלו את מרותו.
רונית ידעיה
רונית ידעיה (נולדה ב-13 באוקטובר 1952) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם רונית שפר. למדה בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק ושבה לישראל. בשנת 2005 הקימה יחד עם בעלה, הסופר והצלם עודד ידעיה, את בית ספר מנשר לאמנות בו היא משמשת ראש המחלקה ללימודי כתיבה.
ספרה "עור" עובד לתסריט לתוכנית הטלוויזיה "סיפור מהסרטים" על ידי הסופרת שהם סמיט.
אב הטומאה
אַב הַטֻּמְאָה, בהלכות טומאה וטהרה, הוא דרגת טומאה המשויכת בדרך כלל למקור הטומאה הראשוני [למעט טמא מת ראה להלן], ויש בכחו לגרום טומאה אפילו לאדם ולכלים. וזוהי דרגת הטומאה השנייה בחומרתה [שלמעלה ממנו רק המת עצמו שהוא מכונה בלשון חכמים "אבי אבות הטומאה"]. מי שנטמא מאב הטומאה נקרא "ולד הטומאה" או ראשון לטומאה והנוגע בו נהיה שני לטומאה, וכן הלאה בשלישי ורביעי לטומאה. ישנם כמה דברים שתיקנו בהם חכמים להיות ולד הטומאה, באחת מהדרגות, בלא אב.
בעוד שאב הטומאה מטמא אדם וכלים, ראשון לטומאה אינו מטמא אלא אוכל ומשקה ולא אדם וכלים. שני לטומאה פוסל רק תרומה, שלישי לטומאה מטמא רק קדשים ורביעי מטמא רק פרה אדומה. בטומאת מת ישנו מושג מיוחד של אבי אבות הטומאה, דהיינו שאדם וכלים (למעט כלי חרס) המקבלים טומאה ממת הם עצמם אב הטומאה בשונה ממקבל טומאה מכל מטמא אחר.
אבות הטומאה מדאורייתא
הרמב"ם מחלק את הטומאות דאורייתא ל-11 קטגוריות, שבכל אחת מהן יש אב טומאה אחד או יותר:
זב, זבה, נידה, יולדת ושכבת זרע יש להם קטגוריה מיוחדת של "טומאה היוצאת מגופם", אשר לה דינים מיוחדים.
דרכי הטומאה
דרכי ההיטמאות אינן שוות בכל טומאה.
טומאת מת
נכתב בספר במדבר בפרשת חקת:. מכאן שהמת עצמו אינו טמא, אבל הוא כן מטמא אדם או כלים שנגעו בו. עוד למדים שם מהספרי, שהטומאה נדונה רק ביחס לקיומו של האדם בטבע ואילו כשהוא לעצמו, נפרד מן הטבע, מת, אין לו שייכות לטומאה. לפיכך כשיחיו המתים לא יהיו זקוקים להזאת שלישי ושביעי.
מסיפור בן השונמית (מלכים ב' פרק ד, פסוקים לב-לה), כפי שמובא בספרי, למדים שבן השונמית עצמו לא היה טמא בזמן שהיה מת, טומאתו הייתה אחר כך, משום שבזמן שהיה מת הבית נטמא בטומאת אוהל, טומאה שנשארה לאחר שחזר לחיים, ולכן נטמא.
לטומאת מת הוסיפו חז"ל את ההרחבות הבאות:
טומאת זיבות
לגדר זה הוסיפו חכמים גם את הגוי שנחשב זב, זובו, רוקו, מימי רגליו, מרכבו, משכבו ומושבו, דם גויה ובועל גויה. כמו כן, זב, זבה, נידה ויולדת שמתו מטמאים משכב ומושב (קיים חשש שיתעלפו וידמו שהם מתים).
טומאת נידה
על פי חז"ל, אם נטמאה מטמאה את כל הדברים מאז הבדיקה האחרונה או היממה האחרונה (המוקדם מביניהם). כן מטמאים וסתה, כתמי הדם שעליה ועל בגדיה, המרכב, המשכב והמושב של הרואה וסת, הרוק ומי הרגלים של הרואה וסת והאדם הבועל רואה וסת.
טומאת נבלה
לטומאה זו הוסיפו גם את הבהמה ששחט גוי הנחשבת כנבלה, אך יש הסוברים שטומאה זו היא מדאורייתא גם כן.
המסגד הגדול בבאר שבע
המסגד הגדול בבאר שבע (ערבית: مسجد بئر السبع الكبير, "מסג'ד באר אלסבע אלכביר") הוא המסגד הראשון שנבנה בבאר שבע ובנגב בכלל, ובמשך שנים נחשב למסגד הגדול ביותר בדרום הארץ. המסגד ממוקם בסמוך ל"בית המושל", בעיר העתיקה של באר שבע, ומהווה חלק ממתחם מוזיאון הנגב לאמנות.
בניית המסגד
כשהחלה בניית המסגד הטיל הקאימיקם (מושל המחוז העות'מאני) את הביצוע על קבלן ערבי מקומי, שהיה מנכבדי העיר, אולם המסגד לא נבנה לשביעות רצונו, והקאימיקם הורה על פירוק המסגד והביא אדריכל נוצרי מירושלים, שייעצב מחדש את המסגד וייפקח על בנייתו. המסגד הגדול בבאר שבע אופייני למסגדים טורקיים שנבנו ברחבי האימפריה העות'מאנית באותה תקופה. סוג זה של מסגד כולל את כל המבנה תחת גג כיפתי אחד, בהשראת הכנסייה הביזנטית הגיה סופיה באיסטנבול, שהפכה על ידי הטורקים למסגד.
בין מאפייני המסגד הטורקי, כיפה גדולת ממדים עם מרחב גדול מתחתיה, והמבנה מוצף אור מחלונות גדולים הקבועים בקיר ונותן תחושה של מרחב. מאפיין נוסף של המסגדים הטורקיים הוא הצריח הדק, המסתיים בכיפה דמוית קונוס. המסגד הגדול בבאר שבע דווקא אינו דוגמה מובהקת לסגנון בנייה מסוג זה, מאחר שהכיפה קטנה יחסית, שמונת החלונות בבסיס הכיפה אינם גדולים ואינם מוסיפים לכיפה מראה קליל. אך בהיותו המסגד הראשון, והיחיד בתקופתו, שנבנה בנגב, נחווה הבניין כמפואר ומרשים ביותר, והצריח נחשב כגולת הכותרת שלו. את אבני הצריח הביאו על גבי גמלים מחורבות חלוצה, שאבניה נחשבו משובחות. בשנת 1934 מתאר עארף אל-עארף, בסיפרו, את צריח המסגד: "מבחינה הנדסית נחשב בניין זה למשוכלל בתכלית השכלול".
לאחר 1948
במהלך מלחמת העצמאות נכבש הנגב על ידי הצבא הישראלי במבצע יואב, אוכלוסיית העיר הפכה לישראלית יהודית, ומשנת 1948 לא נעשה שימוש במסגד לצורכי תפילה. בשנים 1948–1953 שימש המסגד כבית מעצר וכבית משפט השלום. ב-1953 החל מבנה המסגד לשמש כמוזיאון, אך עקב מצבו הרעוע פונה בשנת 1992 בשל היותו מבנה מסוכן. עם שיפוץ מוזיאון הנגב לאומנות בראשית שנות האלפיים ביקשה עיריית באר שבע לשפץ את הבניין ולהמשיך להשתמש בו כמוזיאון. כמה גורמים וביניהם האגודה לסיוע ולהגנה על זכויות הבדואים ביקשו לשוב ולהופכו לבית תפילה. הם פנו בעניין לבית המשפט, ומשנדחתה פנייתם פנו לבג"ץ.
העותרים דרשו כי המקום יחזור לשמש כמסגד. העירייה, מנגד, עמדה על כך שהמקום ישמש כמוזיאון "לתרבות בני אברהם" ולאו דווקא למוסלמים. עמדת המדינה, שהשופטים ראו בה פשרה נכונה, היתה כי יש להקים במקום מוזיאון לתרבות האיסלאם. לביוני 2009, לאחר 9 שנים, קבעו שופטי בג"ץ, בדעת רוב, כי העירייה צריכה להקים במקום מוזיאון ש"יוקדש לתרבות האסלאם ועמי המזרח, באופן שיבטיח מתן ביטוי להיבטים שונים של תרבות האסלאם". לאפשר את הרחבת מוזיאון הנגב לאומנות גם למבנה המסגד. בהחלטה נמתחה ביקורת מרומזת על עיריית באר שבע ונקבע כי "ייעוד המוזיאון יוקדש לתרבות האסלאם ועמי המזרח, באופן שיבטיח מתן ביטוי להיבטים שונים של תרבות האסלאם" ובכך ישמור על צביונו. ב-2011 נפתחה במקום תצוגה אותה אצר גואל דרורי שמתארת את תולדות באר שבע מאז הקמתה מחדש על ידי העות'מאנים. בספטמבר 2012 התעוררה מחאה נגד עריכת "פסטיבל היין" ברחבה המשותפת למסגד ולמוזיאון הנגב לאומנות.
ג'קי סמית'-ווד
ג'קי סמית'-ווד (באנגלית: Jackie Smith-Wood; נולדה ב-1954) היא שחקנית ובמאית בריטית. כשחקנית הופיעה בקולנוע, טלוויזיה, תיאטרון ורדיו.
ביוגרפיה
סמית'-ווד נולדה ב-1954 בצ'לטנהאם. היא למדה באוניברסיטת אוקספורד ולמדה משחק באקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה. בעבר הייתה גרה באוקספורד וכיום (2017) היא חיה בגלוסטר.
היא מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד מרי קרופורד במיני-סדרה של ה-BBC "מנספילד פארק" עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן. היא הופיעה בתוכניות טלוויזיה בריטיות שונות בהן בתפקיד אורח בפרק "Presents Strange But True" בסדרה "בארי מורס".
בתיאטרון שיחקה בתפקידים הבאים:
ב-2006 ביימה סמית'-ווד את המחזה "הדוב" והמחזה "הצעת נישואים" מאת צ'כוב עבור Studio Theatrale du Luberon. ב-2008 ביימה את המחזה "Blithe Spirit" מאת נואל קאוורד.
ביטאון מדעני האטום
ביטאון מדעני האטום, הוא ביטאון לא מדעי של קבוצת מדענים שהוקמה ב-1945 שמטרתם להתריע על הסכנות הכרוכות בנשק גרעיני,
הביטאון יוצא לאור מאז שנת 1945 ביוזמת מספר פיזיקאים שהשתתפו בפרויקט מנהטן ונחרדו מהתוצאה. קבוצה זו יצרה גם את אמצעי ההמחשה המכונה שעון יום הדין.
פרויקט מנהטן
פרויקט מנהטן הוא הפרויקט שבו פיתחו נשק גרעיני. פרויקט זה החל בשנת 1942. בסיומו ב-1945 הוטלו שתי פצצות ביקוע גרעיני על הערים הירושימה ונגסאקי, מיד לאחר הטלת פצצות הביקוע הגרעיני, החלו קריאות להפסקת השימוש בנשק גרעיני.
שעון יום הדין
בשנת 1947, אשת אחד מהפיזיקאיים שהשתתפו בפרויקט מנהטן, התבקשה ליצור את העמוד הראשי של העיתון אשר עוסק ברמת איום הנשק הגרעיני. הסמל שאותו היא בחרה היה שעון שהשעה בו היא 7 דקות לחצות. סמל זה נקרא אחר כך בשם "שעון יום הדין" והשעה בו השתנתה בהתאם למצב איום הנשק הגרעיני בעולם.
תמיכות והתנגדויות
אלברט איינשטיין היה מהאנשים הראשונים שתמכו בביטאון. בשנת 1946, איינשטיין הכין מכתב לגיוס כסף כדי שביטאון מדעני האטום יוכל להמשיך בפעילותו.
השינויים בשעון יום הדין, והסיבות לשינויים, גם מעידים על תמיכה בביטאון, או לחלופין, על התנגדות אליו.
תרשיש (אבן חן מקראית)
זיהוי
רש"י כותב שהאבן "תרשיש" היא קריסטל.
תרגומים
מאחר שאקוומרין הוא סוג של בריל, הרי שתרגום זה לתרשיש מקובל ונפוץ.
לגיטימציה ארגונית
כישרור ארגוני או לגיטימציה ארגונית (באנגלית: Organizational legitimacy) מוגדר כהתאמה בין הערכים החברתיים הקשורים או העולים מתוך פעילויות ארגוניות לבין הערכים והנורמות של ההתנהגות המקובלת במערכת החברתית הרחבה, אשר אליה משתייכים הארגונים. ארגונים מחפשים לבסס התאמה זו וכאשר נוצר פער, ממשי או פוטנציאלי, בין שתי מערכות הערכים, עלול להיווצר איום על הלגיטימציה של אותו ארגון. ארגונים נוטים לנקוט בהליכים מסוימים, כגון הדמות לארגונים אחרים, כדי לזכות בלגיטימציה ארגונית. לגיטימציה של ארגון תלויה בקהל הרחב– כקולקטיב, אך לא תלויה בפרט, כלומר ארגון יכול לפגוע בערכי הפרט אך עדיין לשמור על לגיטימציה מפני שפגיעה זו לא גוררת אי-הסכמה מצד כלל הציבור. ארגונים אשר זכו ללגיטימציה מוגדרים כארגונים אשר ע­רכיהם והתנהגותם תואמים את הנורמות החברתיות המקובלות.
גישות לכישרור ארגוני
רוב המחקר שנעשה על לגיטימציה ארגונית משתייך לאחת משתי קטגוריות, אסטרטגית או מוסדית. הגישה האסטרטגית מקושרת לעבודתם של ג'ון דולינג וג'פרי פפר ומדגישה את האופן שבו ארגונים מבצעים מניפולציות באופן אסטרטגי כדי להשיג לגיטימציה. דוולינג ופפר טענו כי הגישה האסטרטגית מתארת את הפעולות שיש לנקוט בהן כדי לספק לגיטימציה לארגון וכי אותן פעולות הן בעלות חשיבות עליונה לשם הצלחת הארגון. גישה זו גם שמה דגש על כך שלעיתים כדי להשיג לגיטימציה יש לנקוט בהתנהלות תחרותית. מחקרים העוסקים בלגיטימציה אסטרטגית מתארים את הלגיטימציה של הארגון כמשאב תפעולי בו ארגונים משתמשים לעיתים באופן תחרותי בסביבתם ומנצלים אותה כדי להשיג את מטרותיהם. כגון רווחים של הארגון מתוך מכירות ותקציבים חדשים שהארגון מגייס.
בניגוד לגישה האסטרטגית, הגישה המוסדית מתארת את הלגיטימציה כמגבלה שנובעת מהצורך בהתאמה לסביבה ולא כמשאב. גישה זו מתמקדת במגבלה הנובעת מהצורך להתאמה לסביבה התרבותית בה ארגונים מתקיימים ומתייחסת להבניה התרבותית שקובעת את האופן שבו ארגון נבנה, מתפתח, פועל ואף כיצד הארגון מוערך על ידי הסביבה. הגישה גם מתמקדת בלחץ הנובע מסביבה זו ומהציפייה כי אותם ארגונים יתאימו את עצמם להתנהגות הנורמטיבית בסביבה. לגיטימציה על פי גישה זו מוגדרת כ"רמת התמיכה התרבותית שמקבל ארגון". הגישה המוסדית מתייחסת לתרבות במובן של מערכת האמונות המשותפת של סביבת הארגון בכלל ושל בעלי המניות של הארגון בפרט.
גישות אלה תורמות להבנה של דרכי הפעולה שבהן ארגונים נוקטים כדי להשיג לגיטימציה באופן אסטרטגי ואת ההתנהגות הארגונית הנובעת ממגבלות של ציפייה תרבותית וסביבתית.
שלושה סוגים של כישרור ארגוני
לגיטימציה פרגמטית. לגיטימציה מסוג זה קשורה לקהל היעד של הארגון. האינטראקציה המידית בין הארגון לקהל היעד יכולה לכלול גם תלות הדדית, פוליטית, כלכלית או חברתית שבה הפעילות הארגונית משפיעה על רווחת הקהל. בצורה כזו, לקהל היעד יש השפעה על התנהגות הארגון והוא עשוי לקבוע את ההשלכות של הפעולות המתרחשות בארגון.
לגיטימציה מוסרית. שואפת להערכה חיובית של הארגון ושל פעולותיו. בשונה מהלגיטימציה הפרגמטית, לגיטימציה מוסרית אינה נשענת על שיקולים בנוגע לשאלה האם הפעילות של הארגון מפיקה תועלת ממשית לקהל היעד, אלא האם הפעילות היא "הדבר הנכון לעשות". שיקולים מסוג זה משקפים בדרך כלל אמונות לגבי האם הפעילות מקדמת באופן יעיל את רווחת החברה כפי שהיא מוגדרת על ידי מערכת הערכים החברתית של הסביבה ולא לפי התועלת הממשית שהיא מניבה לקהל היעד. כלומר, לגיטימציה זו מוענקת לארגון בעקבות התאמתו לחובות ולערכים החברתיים בסביבתו.
אסטרטגיות לחיפוש אחר לגיטימציה
חיפוש אחר לגיטימציה הוא תהליך אקטיבי ומוכוון היות שמנהלים בארגונים מודעים לצורך שלהם בלגיטימציה ארגונית. בדרך כלל אסטרטגיות לחיפוש אחר לגיטימציה מתחלקות לשלוש קטגוריות: התאמה לסביבה, בחירת סביבה חדשה ומניפולציה של הסביבה. שלושת סוגי האסטרטגיות כרוכים בשינוי ארגוני ובתקשורת בין הארגון לסביבתו. שלוש האסטרטגיות נעות על רצף שבין גישה פסיבית וקונפורמיסטית לבין גישה יותר אקטיבית ומניפולטיבית.
רמי יהודאי
רמי יהודאי (נולד בשנת 1948) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף המכביה השמינית (1969) במשחה ל-200 מטר חזה.
ביוגרפיה
יהודאי גדל בקיבוץ שער העמקים והתאמן בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי.
1963
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1963 זכה יהודאי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:53.7 דקות, אחרי גרשון שפע מהפועל גבעת חיים (2:43.1 דקות) ואהרון שטופ מהפועל תל אביב (2:50.3 דקות).
1964
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1964 זכה יהודאי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:51.1 דקות, אחרי אהרון שטופ (2:45.4 דקות) ויואל קנדה (2:50.2 דקות), שניהם מהפועל תל אביב.
1965
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1965 זכה יהודאי במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:51.2 דקות, אחרי גרשון שפע (2:46.9 דקות) ולפני יואל קנדה (2:51.6 דקות).