cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פודמוס
ב-22 במרץ 2015 נערך מבחן אלקטורלי נוסף למפלגה, בבחירות באזור אנדלוסיה. פודמוס הגיעה למקום שלישי עם 14.84% מהקולות, שזיכו אותה ב-15 מושבים בפרלמנט האזורי. המבחן הבא של המפלגה התרחש ב-24 במאי 2015, בבחירות האזוריות והמחוזיות ברחבי המדינה. לפי הסקרים, פודמוס הייתה צפויה לנצח בבחירות במחוז ברצלונה ולהגיע במקום השני בבחירות במחוז מדריד. כפי שצפו הסקרים, בברצלונה ניצחה פודמוס וגם במדריד היא התחזקה. בבחירות לפרלמנט הספרדי ב–20 בדצמבר 2015 פודמוס זכתה ב-21% מהקולות והייתה למפלגה השלישית בפרלמנט, עם 69 מתוך 350 מושבים. ב–9 במאי 2016 פודמוס הקימה ברית אלקטורלית בשם "אונידוס פודמוס" עם השמאל המאוחד, אקוו, ועוד סיעות שמאליות קטנות אחרות.
יורמה פאנולה
יורמה פאנולה (Jorma Panula; נולד ב-10 באוגוסט 1930) הוא מנצח, מלחין ומורה לניצוח פיני.
קורות חיים
פאנולה היה המנהל האמנותי והמנצח הראשי של הפילהרמונית של טורקו משנת 1963 עד 1965, של הפילהרמונית של הלסינקי מ-1965 עד 1972 ושל תזמורת ארתוס מ-1970 עד 1973. הוא מנצח אורח תדיר באופרה הלאומית של פינלנד.
יורמה פאנולה כיהן כפרופסור לניצוח באקדמיה ע"ש יאן סיבליוס בהלסינקי משנת 1973 עד 1994 ובקולג' המלכותי למוזיקה בסטוקהולם ובאקדמיה הדנית למוזיקה בקופנהגן. ב-1997 זכה בפרס רולף שוק לאמנויות המוזיקה.
השפעתו של פאנולה באמצעות ההוראה על עולם הניצוח הייתה עצומה. השראתו הייתה "היד הנעלמה" מאחורי רצף המנצחים המעולים שמוצאם בפינלנד. עם תלמידיו נמנים אסה-פקה סאלונן (כיום בלוס אנג'לס), מיקו פרנק (עכשיו בבלגיה ובאופרה הלאומית של פינלנד), סאקארי אוראמו (שהחליף את סיימון ראטל בברמינגהאם, אנגליה), יוקה-פקה סאראסטה ואוסמו ונסקה (כיום במינסוטה). עם תלמידיו בסטוקהולם נמנה גם המנצח הישראלי אריאל צוקרמן.
פאנולה למד מוזיקה כנסייתית וניצוח באקדמיה ע"ש סיבליוס. מוריו היו לאו פונטק, דן דיקסון, אלברט וולף ופרנקו פרארה. מלבד הניצוח, חיבר מוזיקה שונה ומגוונת. האופרות שלו Jaako Ilkka ואופרת "הנהר" קבעו סוגה, שהוכתרה בשם "אופרת הגשמה" ("performance opera") בשל מיזוג של מוזיקה, אמנות חזותית ואמנות היום-יום. שאר יצירותיו של פאנולה כוללות מחזות מוזיקליים, מוזיקה כנסייתית, קונצ'רטו לכינור, קפריצ'יו ג'אז וקטעים רבים מספור של מוזיקה ווקאלית.
כיום הוא מנצח אורח ופרופסור לקורסי ניצוח בכל רחבי העולם, כולל פריז, לונדון, אמסטרדם, מוסקבה, ניו יורק, טנגלווד, אספן, אוטווה, חיפה וסידני.
גוודלחרה (ספרד)
גוודלחרה (בספרדית: Guadalajara) היא עיר בספרד, בקהילה האוטונומית של קסטיליה-לה מנצ'ה ובאזור הגאוגרפי של לה אלכריה שבמרכז ספרד. העיר היא בירת נפת גוודלחרה. גוודלחרה נמצאת כ-60 ק"מ מצפון-מזרח למדריד, על גדת נהר הנרס. אוכלוסייתה מונה 83,609 נפש (נכון לשנת 2008).
היסטוריה
תחילתו של היישוב גוודלחרה אינה ברורה. קיימות עדויות כתובות על קיומו של יישוב באזור בשם אריאכה, אשר נוסד ככל הנראה על ידי תרבות שקדמה לתקופת האימפריה הרומית. אולם, לא נמצאו ראיות ארכאולוגיות לקיומו של יישוב זה.
יסוד העיר
גוודלחרה נוסדה בידי המורים במאה ה-8. שמה המקורי היה ואדי אל-חג'ארה (בערבית: وادي الحجارة; מילולית: ואדי הסלעים, "וואדי אל חגארה" בערבית יהודית). ייתכן כי שמה של העיר מרמז על שמו של היישוב העתיק שהיה במקום, אריאקה (Arriaca), שמשמעותו בשפה האיברית הקדומה הייתה כנראה "נהר סלעי" או "דרך סלעית". המורים בנו בעיר מספר מבנים גדולים, בהם טירה ומסגד, אשר הפך לאחר הכיבוש הנוצרי לקתדרלת סנטה מריה.
הכיבוש הנוצרי וימי הביניים
בשנת 1085 נכבשה גוודלחרה בידי צבא אלפונסו השישי מלך לאון וקסטיליה. עד לשנת 1212, עת התחולל קרב לאס נבאס דה טולוסה, סבלה העיר מפשיטות שושלת אלמורביד הברברית. למרות זאת היגרה לעיר אוכלוסייה נוצרית מצפון חצי האי האיברי. בשנת 1133 קבלה העיר לראשונה רישיון לעסוק במסחר (fuero) מידי המלך אלפונסו השביעי. רישיון זה חודש בשנת 1219 בידי המלך פרננדו השלישי. בתקופת מלכות אלפונסו העשירי מלך קסטיליה, חסותו של המלך עודדה את התפתחות כלכלת העיר.
העידן המודרני
במחצית הראשונה של המאה ה-19 ידעה העיר שני אירועים עיקריים אשר פגעו בהתפתחותה. הראשון היה המלחמה הפנינסולרית (1808-1814), שהייתה מאבק שליטה על חצי האי האיברי בין צרפת ובעלות בריתה של ספרד, בריטניה ופורטוגל. העיר נכבשה בשנת 1808 בידי כוחות צרפת והוחרבה. בשנת 1822 נסגר בעיר בית החרושת המלכותי לטקסטיל (בספרדית: Real Fábrica de Paños), שהיווה מקור תעסוקה מרכזי. בשנת 1840 נקבעה גוודלחרה כבירת נפת גוודלחרה. במאה ה-19 אף הועתקה לעיר האקדמיה למהנדסים צבאיים. בתקופה שבין מחצית המאה ה-19 לרבע הראשון של המאה ה-20 התפתחה העיר באיטיות. מלחמת האזרחים בספרד (1936-1939) זרעה חורבן בעיר. בשנת 1959 זכתה גוודלחרה להיכלל בתוכנית פיתוח מיוחדת שנועדה להעביר מפעלי תעשייה מתמחים מן האזור צפוף האוכלוסין של מדריד אל הפריפריה. מאז הפכה גוודלחרה לאחת מן הערים עם הצמיחה המהירה ביותר בספרד. בניית תחנה רכבת ברשת AVE על הקו המהיר ממדריד, צפויה להגדיל את תושבי העיר בכ-30,000 נפש. בשנים הראשונות של המאה ה-21 ידעה העיר אף עליה תלולה במחירי הדירות.
הגדה לפסח
'''הגדה של פסח. רמ"ב. ואדי אלחגארה''' היא הגדה של פסח הראשונה שהודפסה. היא נדפסה בעיר גוודלחרה בספרד בשנת 1482. עותק יחידי נמצא בספרייה הלאומית בירושלים. ההגדה כוללת רק טקסט ואין בה לא ציורים ולא תווים.
טיל נגד טילים
טיל נגד טילים הוא טיל המתוכנן ליירט טילים אחרים בעודם באוויר או בחלל.
טילים כנשק אסטרטגי
טילים בליסטיים בין-יבשתיים היוו מרכיב מרכזי בתפיסת המעצמות שלפיה ניתן לשמור על יציבות בעידן גרעיני רק באמצעות מצב של "השמדה הדדית מובטחת". מכיוון שכך, נושא פיתוח מערכות של "טיל נגד טילים" נתפס כמהלך מערער יציבות בעל משמעות פוליטית מיידית.
גם לאחר שמאמצי הפיתוח הוסטו לכיוון של טילים בליסטיים זירתיים, היווה נושא פיתוח "טיל נגד טילים" נושא במחלוקת בין המפלגות הפוליטיות בארצות הברית.
חלק מהטוענים גורסים שהשקעות העתק במערכות "טיל נגד טילים" שהן הגנתיות מטבען, נותנות לגיטימציה לאויב להפעיל אותן. חלק מהטוענים נגד מערכות אלו חששו שההשקעה בהן תהיה על חשבון ההשקעות בפיתוח היכולת ההתקפית. התומכים במערכת מציינים, בין השאר, שהיא מגנה על האוכלוסייה, שהיא מאפשרת לממשלה מרווח זמן לקבלת החלטות ללא לחץ, שהיא יכולה לאפשר למדינה להימנע ממהלכים קרקעיים מרובי נפגעים, ושהיא תורמת באופן ישיר ליכולת של המשק להמשיך ולתפקד גם כאשר המדינה מותקפת באמצעות מספר גדול של רקטות וטילים בליסטיים טקטיים.
למרות ההתנגדות, החל הממשל בארצות הברית בפיתוח וייצור של טילים ליירוט טילים בליסטיים, במסדרת תוכניות "זקיף" (Sentinel) שבוטלה בטרם הושלם הפיתוח, ותוכנית Safeguard, בה הושלם פיתוח הטילים ספרטן, ליירוט חוץ-אטמוספירי, ו ספרינט ליירוט באטמוספירה. הקונגרס פסל את התוכנית חודשים ספורים אחרי פריסת טילים ראשונית, בנימוקים תקציביים.
המהלך של הצבת מיירטים על אדמת אירופה שנוי במחלוקת קשה. ממשל בוש תכנן לפרוס מערכות נגד טילים בין-יבשתיים. בראיית הרוסים, מהלך כזה נתפס כמהלך מערער יציבות מדרגה עליונה, אף על פי שעל פי האמריקאים, מערכות אלו נועדו להגנה מטילים מאיראן ומקוריאה הצפונית.
ממשל אובמה שינה את התוכנית והחליט להציב דגם קרקעי של טילי Standard Missile 3 ברומניה ובפולין, ואף חנך את הבסיס הראשון במהלך 2014. בראיית הרוסים, מהלך זה, עדיין, מהווה מהלך מערער יציבות המכוון נגדם.
נושא פיתוח מערכות "טיל נגד טילים" שנוי במחלוקת קשה בארצות הברית עד היום, ואחת הדמויות העיקריות שמפרסמת בקביעות מאמרים נגד פיתוח מערכות כאלה הוא פרופ' תאודור פוסטול (Theodore Postol) מאוניברסיטת MIT היוקרתית בבוסטון. העלות הגבוהה של פיתוח המערכות, הקושי לבצע בהן ניסויים המדמים את המציאות, והספקות לגבי יכולתן להתמודד עם תרחישי אמת הכוללים פתיונות ודמאים, ביחד עם דו"חות חמורים של ארגון GAO (מבקר המדינה בממשל האמריקאי), כל אלו יחדיו מלבים את אש הדיון בנושא.
טילים בליסטיים
עקרון הפעולה הבסיסי של טילים בליסטיים נשען על האצת הטיל באמצעות מנוע בעל אנרגיה גבוהה למשך זמן קצר ומעוף בליסטי, או קרוב לבליסטי, לעבר המטרה. טיל בליסטי במסלול נומינלי, מגיע לגובה שהוא סדר גודל של שליש טווח המעוף שלו. מהירות הטיל יחסית לטווח אליו הוא טס ומהירויות אלו מגיעות למהירויות גבוהות בהרבה בהשוואה למהירויות של מטוסים. את הטילים הבליסטיים ניתן להפעיל ביום, בלילה וכמעט בכל מזג אוויר.
משפחה שנייה אלו טילים בין-יבשתיים. בדרך כלל, מתכוונים לטילים שמאפשרים לפגוע במטרות הנמצאות במרחק של אלפי ק"מ מנקודת השיגור ובהתאם, הן מאפשרות למעצמות לירות אחת לעבר השנייה. טילים אלו "עפים" במשך עשרות דקות והם נמצאים בחלל, היכן שאין אוויר - במשך רוב המסלול שלהם. טילים אלו מחייבים גודל פיזי רב (כמו בניין רב קומתי), מנועים עוצמתיים, עלותם מאוד גבוהה ובהתאם, אומות העולם פיתחו טילים כאלו רק לצורך נשיאת נשק להשמדה המונית.
המשפחה השלישית היא משפחת הטילים הזירתיים - כאלו שכן יוצאים מהאטמוספירה מצד אחד, ומצד שני טווח הטיסה המרבי שלהם מוגבל לטווחים שלא מאפשרים "ירי בין יבשות". גם טילים אלו נמצאים חלק מזמן המעוף שלהם בחלל.
טילים בליסטיים טקטיים
טילים בליסטיים טקטיים בדרך-כלל נמצאים בכמויות גדולות וזולים יחסית לעלות המיירטים. טווח הטיסה שלהם קצר ובהתאם, זמן המעוף שלהם הוא של עשרות שניות עד דקות בודדות. תופעה זו גורמת למערכת היירוט אתגר משמעותי מהיבטי "תקציב הזמנים" - כלומר, מערכת היירוט צריכה לאפשר את גילוי המטרה, הסיווג שלה כמטרה בליסטית, טיוב העקיבה עליה, הכנת "תוכנית יירוט" ושיגור לעבר המטרה, כל זאת בזמן שיספיק ליירט אותה לפני שהיא פוגעת במטרה. רקטות וטילים אלו בדרך כלל אינם כוללים יכולת תמרון או ניווט והנחיה ומכיוון שכך הן מסכנות מטרות אזרחיות גדולות כמו ערים. תכונה זו מחייבת את מערכת היירוט להיות כזו שמסוגלת להגן על שטח גדול סביב האזור שבו היא ממוקמת - פרמטר המכונה "עקבת ההגנה".
טילים בליסטיים בין יבשתיים
טיל בליסטי בין-יבשתי הוא טיל בליסטי שהטווח שלו הוא כ-10,000 ק"מ ומעלה. מכיוון שבחלק מטיסתם הטילים נמצאים בחלל, לא ניתן לנהג לכיוונם מיירטים באמצעות משטחי היגוי אווירודינמיים. מהירותם של טילים אלו עצומה והם יכולים לפזר דמיים ופיתיונות מסוגים שונים - מכיוון שאין אוויר בחלל, גם פיתיונות בצורת בלון למשל, ימשיכו ללוות את הגוף החודר לאטמוספירה - עד לכניסתו חזרה לשכבת האוויר של כדור הארץ.
טילים אלו, בהגדרה, משוגרים ממקום שנמצא "מצד שני של כדור הארץ" ובהתאם, גילוי מוקדם שלהם מחייב פרישה של מכ"מים עוצמתיים במדינות קרובות לאתרי השיגור הצפויים או בים או העזרות במערכות גילוי מהחלל כמו למשל המערכת הלווינית לחישת אינפרה אדום - SBIRS.
במהלך רוב שנות "המלחמה הקרה" היה הסכם בין ברית המועצות לארצות הברית שהגביל פיתוח של מערכות ליירוט טילים בין יבשתיים.
טילים בליסטיים זירתיים
הקושי ליירט טילים אלו כולל את כלל הקשיים שפורטו בשתי המשפחות הקודמות - כתלות בשלב הטיסה שבו מעוניינים שהיירוט יתבצע. נהוג לדבר על יירוט הטיל כאשר המנוע שלו עדיין עובד (Boost Phase Intercept), היו מספר ניסיונות לפתח מערכות כאלו ואולם כיום, ככל הידוע, אין מערכות שייעודן העיקרי הוא יירוט בשלב ההאצה של טיל המטרה.
יירוט המטרה כאשר היא נמצאת בחלל, שלב המכונה Midcourse, מחייב יכולת ניהוג של המיירט בחלל - היכן שאין אוויר ובהתאם, לא ניתן לנהג את המיירט באמצעות משטחי היגוי.
טילים לטווח גדול ממאות ק"מ בודדים, בדרך כלל מבצעים הפרדה בין הטיל לגוף החודר. גוף הטיל ממשיך במעוף בליסטי ולכן מערכת יירוט צריכה להבחין בין המטרה - הגוף החודר - לבין חלקי הטיל האחרים.
טילים ליירוט טילים בליסטיים זירתיים
מספר מדינות פיתחו מערכות ליירוט טילים בליסטיים בהן ארצות הברית, רוסיה, סין, הודו, פיתוח משותף לצרפת-איטליה-בריטניה, יפן, וישראל. רשימה חלקית של מערכות אלו הן מערכות הפטריוט, ה-THAAD, הגנה מרחבית בגובה רב, שמופעלות על ידי צבא היבשה האמריקאי, טיל החץ שמופעל על ידי חיל האוויר הישראלי, ה-SM-3 שמופעל על ידי הצי האמריקאי כחלק ממערכת ההגנה מטילים Aegis, מערכת הנישאת על אוניות חיל הים האמריקאי.
דוגמאות מייצגות לטילי יירוט:
כלל סוגי הטילים האמריקאיים יכולים להיעזר במערכת החישה הלווינית בתחום האינפרה-אדום המוצבת בחלל - SBIRS.
כיום, טילי ה"חץ 2", טילי ה"חץ 3", טילי "קלע דוד" ומערכת "כיפת ברזל" הם חלק ממערך ההגנה הרב-שכבתית המגנה על ישראל מאיומים בליסטיים ממגוון טווחי איום כגון משפחות טילי הסקאד מדגמי B, C ,D, טילי האיסקנדר מדגמים E ו-M וטילי הפאתח 110), המאיימים על ישראל. בעתיד, צפויים להצטרף למערכת ההגנה הרב-שכבתית גם מערכת "מגן אור" וייתכן שגם טילי "חץ 4" הנמצאת בשלבי תכנון ראשוניים - כך שבסך הכל, לישראל מערכת הגנה רב שכבתית שיכולה לתת מענה מסוים לכל סוגי האיומים הקיימים בזירה.
גם ברית נאט"ו מצטיידת במערכת הגנה רב שכבתית נגד טילים בליסטיים הכוללת בין השאר, טילי SM3 שיכולים להיות משוגרים מספינות AEGIS ובעתיד, גם מהקרקע, מרכז שליטה משותף וטילי פטריוט PAC3.
צרפת, בריטניה ואיטליה פיתחו במשותף גרסה של טילי "אסטר" שלכאורה יש לה יכולות ליירוט טילים בליסטיים זירתיים.
רוסיה פיתחה לפחות ארבעה דגמים של מערכות ליירוט טילים בליסטיים. מערכות אלו הן נגזרות של מערכות S-300 ,S-400 (סימון נאט"ו).
יפן פרשה טילי "פטריוט" והיא משתתפת בפיתוח, וייתכן בעתיד אף תרכוש, טילי SM-3 זאת בנוסף לשתי ספינות Aegis אמריקאיות האמורות להיות מוצבות באופן קבוע באזור ים יפן.
סין פיתחה וככל הנראה פרשה מערכות הגנה מטילים בליסטיים במספר דגמים ובכלל זה דגמים המבוססים על מערכת HQ-9.
מערכות ליירוט טילים בליסטיים בין-יבשתיים
מערכות ליירוט טיל בליסטי בין-יבשתי היוו נושא אסטרטגי מרכזי לדיון בין המעצמות. מכיוון שה"סדר העולמי" מאז שנים בודדות אחרי מלחמת העולם השנייה ועד להתפרקות ברית המועצות הייתה התפיסה של "השמדה הדדית מובטחת", נושא ההגנה מטילים בליסטיים בין-יבשתיים נחשב כנושא בעל פוטנציאל עצום לערעור היציבות העולמית, מכיוון שצד שיחשוב שהוא מוגן עלול להתפתות לתקוף את הצד השני.
על הרקע הזה, פיתוח מערכות אלו היה כפוף להסכם ה-ABM, Anti-Ballistic Missile Treaty. במסגרת הסכם זה, לכל צד הותר לפרוס עד שתי מערכות שבכל אחת מהן יהיו לא יותר מ-100 מיירטים. הסכם ה-ABM נחתם בשנת 1972. במהלך שנת 2002, ארצות הברית החליטה לפרוש מההסכם במהלך שבעיני רבים נחשב לחד-צדדי ותקדימי.
בשנים המוקדמות שלאחר מלחמת העולם השנייה, מערכות ההגנה מטילים עליהן דובר היו מערכות שבהן למיירט היה ראש גרעיני מכיוון שהטכנולוגיה לא איפשרה ליירט טילים בליסטיים בין-יבשתיים בדיוק מספיק גבוה, באמצעים רגילים.
ארצות הברית, לאחר שפיתחה את מערכת היירוט ופרסה אותה, החליטה לוותר עליה מיוזמתה. ברית המועצות לעומת זאת, כן פרסה מערכת מבצעית לאורך זמן.
קיימות כיום בעולם שלוש מערכות בלבד המסוגלות ליירט טיל בליסטי בין-יבשתי. מלבדן קיימות מערכות קטנות יותר שבאופן כללי "מתקשות" ליירט טילים בליסטיים בין-יבשתיים.
מכיוון שטילים בליסטיים בין-יבשתיים משוגרים מנקודה שהיא "מצידו השני של כדור הארץ", בהתייחס למיקום המשגר, מערך ה-GMD כולל גם מכ"מים רבי עצמה שפרושים בנקודות שונות בעולם ומערך לוויינים לחישת אינפרה-אדום מהחלל - SBIRS
אתגר מיוחד הם טילים בליסטיים בין יבשתיים הנושאים יותר מגוף חדירה אחד, טיל מרובה ראשי נפץ. ככל הידוע, התוכניות של הסוכנות האמריקאית להגנה מטילים, למצוא פתרון לנושא זה, הופסקו (אם כי ייתכן שהומשכו כתוכניות שחורות). בשנת 2017 נודע כי ישראל החלה בתכנון החץ 4 שייעודו יירוט טילים מרובה ראשי נפץ.
גילוי המטרה וסיווגה
בקירוב ראשון, קרינת מכ"ם אינה יכולה לזהות מטרות מעבר לאופק. מכיוון שטווחי השיגור של טילים בליסטיים גדולים בהרבה מהטווח שבו עקמומיות כדור הארץ באה לידי ביטוי, המכ"ם מגלה את האיום הבליסטי רק לאחר שהוא חוצה את "האופק המקומי" שלו, כך שמנקודת הראות של המערכת המיירטת זמן יקר הולך לאיבוד. כדי לאפשר גילוי מוקדם יותר של האיום, חלק מהמערכות משתמשות במערכות מכ"ם שהוצבו בקרבת אזור השיגור, או במערך של לווייני חישה באינפרה-אדום המוצבים בחלל (כמו במסגרת פרויקט "SBIRS").
האמצעי העיקרי לגילוי טילים בליסטיים הוא המכ"ם. ברוב המערכות המודרניות נעשה שימוש במכ"ם מסוג "מערך מנוהל פאזה" הסורק את המרחב בצורה אלקטרונית. המכ"ם עלול לגלות מטרות שאינן דווקא טילים בליסטיים, כמו למשל מטוסים או לוויינים. מכיוון שכך, נוצר צורך מערכתי בשילוב אלגוריתמים שתכליתם לזהות ולסווג את המטרה כמטרה בליסטית.
אלגוריתמים אלו כוללים, לדוגמה, ניתוח "דופלר" של החזר המטרה. מרגע שטיל בליסטי סווג ככזה, מספיק שהמכ"ם יבקר אותו בתדירות נמוכה יחסית, מכיוון שמסלולו במרחב נקבע מרגע שהמנוע שלו כבה (אלא אם כן מדובר בטיל מתמרן, אך רובם של הטילים הבליסטיים אינם כאלה). מכ"ם מערך מנוהל פאזה מאפשר לעקוב אחרי מספר מטרות בו-זמנית, תוך כדי שהמכ"ם ממשיך לחפש מטרות נוספות בהסתמך על מהירות הסריקה שמערך כזה מאפשר.
ניווט המיירט אל נקודת הרכישה של טיל המטרה
מהירות הטיסה של טילים בליסטיים נגזרת באופן ישיר מטווח המרחק למטרה שעליהם לעבור. מהירויות אלו גבוהות בהרבה מהמהירויות של כלי טיס. כדי שהמיירט יוכל להגיע אל המטרה, הוא חייב לטוס במהירות שהיא לכל הפחות דומה - כלומר במספרי מאך גבוהים, בהשוואה למערכות אחרות שיוצרו בעבר.
טילים המיירטים מטרות בגבול העליון של האטמוספירה מחייבים גם התחשבות בדלילות הקיצונית של האוויר ולא רק במספרי המאך הגבוהים.
היכולת לנהג בחלל מחייבת שליטה בזוויות המרחביות של המיירט באמצעות "מנועי דחף" קטנים, ובחלק מהמיירטים שולבה גם יכולת להסטה ניכרת של נתיב הטיסה באמצעות מנועי דחף באנרגיה גבוהה.
במהלך "המלחמה הקרה", הטכנולוגיה איפשרה להביא את המיירט לטווח מינימלי של כמה מאות מטרים מטיל המטרה. עובדה זו חייבה שילוב רש"קים גרעיניים במערכות היירוט. בעשרים השנים האחרונות, מגוון התפתחויות טכנולוגיות איפשר להביא את המיירט לנקודה מסוימת במרחב ועם שגיאות זוויתיות מספיק קטנות, כך שהמיירט יכול לרכוש בעצמו את המטרה ולהמשיך בביות עצמי אליה. טכנולוגיות אלו כללו, בין השאר, שיפור של סדר גודל בביצועים של מערכת הניווט (מערכת ניווט אינרציאלית), שיפור בסדר גודל של היכולת לשים חיישני מכ"ם או חיישנים אלקטרו-אופטיים במיירט. חיישנים כאלו, שמצד אחד יש להם זווית הסתכלות רחבה מספיק כך שיוכלו לראות את המטרה למרות הטעויות הזוויתיות שמתפתחות באופן טבעי ובמקביל, יש להם רגישות מספקת לזהות בעצמם את המטרה, בטווח שעדיין מאפשר למיירט להגיע אליה מבחינת הזמן שנותר לחליפה.
ביות עצמי של המיירט אל המטרה
לאחר שהמיירט הגיע לטווח שבו הוא יכול "לראות" את המטרה באמצעות החיישנים העצמיים שלו, הוא רוכש את המטרה ומבצע לעברה יירוט. מטרת שלב זה היא להביא את המיירט לפגיעה פיזית במטרה (פגיעת "ראש בראש", Hit to Kill, HTK) או להביא את הטיל לחליפה ליד המטרה ב"מרחק החטאה" מספיק קטן, כזה שיאפשר למרעום הקרבה ליזום את הראש הקרבי של המיירט באופן שיביא להשמדת המטרה.
הפעלת מרעום הקרבה וייזום הראש הקרבי
בגלל מהירויות הסגירה הגבוהות (אלפי מטר בשנייה), מרעום הקרבה צריך להיות מסוגל לחוש את המטרה וליזום את הראש הקרבי בקבועי זמן מאוד קצרים. הראש הקרבי צריך להכיל מנגנונים שיבטיחו את השמדת מטען הנפץ של המטרה, ולצורך זה פותחו מגוון ראשי קרב שרובם מבוססים על רסס מבוקר.
הערכת תוצאות היירוט
במערכות ובירוטים נגד טילים ארוכי טווח, יכול להיות מצב בו יורים מיירט אחד, יש זמן לנסות ולהבין אם היירוט הצליח ולעשות ניסיון יירוט נוסף. הערכת תוצאות היירוט יכולה להתבצע באמצעות המכ"ם ובדרכים נוספות והיא מהווה אתגר טכנולוגי משמעותי.
פגיעה "ראש בראש", Hit to Kill
חלק ממערכות היירוט פותחו ללא מטען נפץ אלא בהתבסס על הביטחון שניתן להשיג פגיעה פיזית של המיירט במטרה ולסמוך על כך שעקב מהירויות הסגירה הגדולות, המטרה תושמד. גישה זו נתונה במחלוקת מכיוון שהיא מחייבת בקרה מאוד מדויקת של מסלול המיירט, יש קושי רב להוכיח את ישימותה בניסויים קרקעיים ומדענים רבים חושבים שלא נכון לקחת סיכון כל כך גדול במערכות שייבחנו רק לעיתים רחוקות, אם בכלל.
היסטוריה
נהוג לייחס את תחילת העידן של "האיום הבליסטי" המשמעותי למלחמת העולם השנייה. במסגרת המלחמה, גרמניה הפעילה טילי קרקע-קרקע בליסטיים, מונעים בדלק נוזלי לעבר העיר לונדון שבבריטניה. במהלך המאמץ נגד העיר שוגרו למעלה מ-860 טילים כאלה.
במשך שנים ארוכות, הפעלת טילים בליסטיים זירתיים נחשבה סוג של "טאבו", ככל הנראה על רקע הנורמות שנקבעו על ידי המעצמות במסגרת הסכם ה-INF הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני.
במהלך מלחמת יום כיפור שוגרו מספר קטן של רקטות "פרוג" לעבר ישראל, על ידי הסורים וכמה טילי "סקאד" בודדים על ידי המצרים.
חוקרים רבים חושבים שניתן לייחס את "שבירת הטאבו" על שימוש בטילים בליסטיים זירתיים למלחמת עיראק-איראן שנמשכה שמונה שנים ויש החוקרים הגורסים שמה שהביא להפסקת הלחימה היה הירי המסיבי של טילים בליסטיים עיראקיים לעבר טהראן. מול מדינות המערב, נהוג לייחס את שבירת ה"טאבו" למלחמת המפרץ הראשונה, בשנת 1991, כאשר עיראק שגרה מספר עשרות טילי אל-חוסיין וסקאד משודרגים לעבר ישראל וסעודיה.
על רקע הסכם ה-ABM Treaty ומגבלות טכנולוגיות רבות, עד אמצע שנות השמונים של המאה העשרים, לא הותנעו תוכניות פיתוח בהיקף גדול - לפיתוח מערכות ליירוט טילים בליסטיים - למעט מערכות שבהם המיירטים היו מצוידים ברש"ק גרעיני. מערכות אלו נקראו בשמות שונים לאורך השנים ובכלל זה: Sentinel, SafeGuard, Spartan and Sprint interceptors
בהמשך לתוכנית יוזמת ההגנה האסטרטגית של הנשיא רייגן, ארצות הברית ובנות בריתה נכנסו לתוכניות פיתוח עתירות משאבים במטרה למצוא מענה להגנה מטילים בליסטיים. תוכניות אלו כיוונו, בתחילת הדרך, להגנה מטילים בליסטיים בין-יבשתיים מכיוון שמערכי הטילים הזירתיים, הלא קונוונציונליים - הושמדו מתוך הסכמה במסגרת הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני שנחתם ב-1987 בין ארצות הברית לברית המועצות.
מאוחר יותר, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, בתהליך שנמשך כמה עשורים, התבהר שהאיום הוא ממשי ותפוצת הטילים הבליסטיים התרחבה, כולל טילים זירתיים מתוצרת הרפובליקה העממית של סין, רוסיה וקוריאה הצפונית וטילים ורקטות טקטיים ממקורות רבים. במקביל, על רקע התפרקותה של ברית המועצות הסכם ה-INF היה פחות רלוונטי לסכסוכים זירתיים. מגמה נוספת הייתה ה"אינרציה" העצומה שנוצרה בגלל השקעות העתק במסגרת יוזמת ההגנה האסטרטגית בדמות ידע, פיתוח טכנולוגיות ומומחים ממספר מדינות נכנסו לפיתוח מערכות של "טיל נגד טילים".
ארבע מגמות מרכזיות כללו ניסיונות לפיתוח מערכות לייזר עתירות אנרגיה להפלת הטילים בשלב ההאצה שלהם, מערכות המבוססות על פגיעה "ראש בראש" - ללא ראש קרבי במיירט (טכנולוגיה שנהוג כנותה באנגלית Hit to Kill, HTK) ומערכות המתבססות על ביות של המיירט בצורה שתבטיח מרחק החטאה נמוך ושילוב של מרעום קרבה וראש קרבי כאלו, שיבטיחו את השמדת הטיל המיורט. נכון ל-2014, פיתוח מערכות לייזר מול טילים בליסטיים זירתיים, בשלב ההאצה שלהם, ככל הידוע הופסק. רוב הפיתוחים בארצות הברית התפתחו לכוון של פגיעה "ראש בראש", מבלי שיהיה ראש קרבי במיירט ולעומת זאת, מערכות אחרות המשיכו לדבוק בתכנון השמרני יותר שנשען על מרחקי החטאה קטנים, מרעום קרבה וראש קרבי שיבטיחו השמדה כמכלול.
מההיבט הארגוני, בארצות הברית, הארגון שהוקם לטפל ביוזמת ההגנה האסטרטגית נקרא SDIO (הארגון ליוזמת ההגנה האסטרטגית - ארגון שתכליתו לפתח, לרכוש ולהציב מערכות הגנה מטילים בליסטיים - שאינן גרעיניות). ארגון זה הוקם ב-1983.
ב-2002, לאחר פרישתה של ארצות הברית מההסכם המגביל את פיתוח מערכות להגנה מטילים בליסטיים, ה-ABM Treaty, הארגון שוב החליף את שמו והפך ל-MDA - הסוכנות להגנה מפני טילים.
אמצעים נגד טילים הנמצאים בפיתוח ותוכניות שהופסקו
תוכנית אמריקאית להצבת לייזר מוטס שנועד להשמיד טילים בליסטיים בשלב ההאצה שלהם הופסקה על רקע קשיים טכנולוגיים וחריגות תקציביות.
כמו כן מתנהלות מספר תוכניות לפיתוח מטוסים ומל"טים המיועדים להשמיד טילים כבר בעת יציאתם ממשגר הטילים, על אדמת האויב.
לקריאה נוספת
חוברת באנגלית, עוסקת בסוגי טילים בליסטיים, שהם המטרה עבור מערכות "טיל נגד טילים" משנת 2000, כולל ניתוח מעבר הטכנולוגיות בין רוסיה, קוריאה הצפונית, ארצות הברית והמדינות השונות שמתפעלות את ה"סקאד", מעודכן לשנת 2000, כולל תמונות ואיורים.
זנגביל - מרכז קהילתי לצמחונות
זנגביל (הנקרא באנגלית: Ginger) הוא מרכז קהילתי ירושלמי המופעל על ידי האיגוד היהודי הבינלאומי לצמחונות ועוסק בנושאים הקשורים לצמחונות, טבעונות, זכויות בעלי חיים ואיכות הסביבה. דגש מיוחד מושם על הקשר בין נושאים אלו ליהדות. מטרתו המוצהרת של המרכז היא עידוד מעבר לתזונה צמחית.
בזנגביל מתקיימות פעילויות הכוללות: הרצאות, ארוחות קהילתיות, סדנאות מזון, ייעוץ תזונאי, דוכני הסברה לזכויות בעלי חיים, שוק קח-תן, ספרייה, חנות עם מוצרים אתיים, קואופרטיב אורגני בשם "בר קיימא" וגינת ירק אורגנית.
הקמה והיסטוריה
האיגוד היהודי הבינלאומי לצמחונות (שם רשמי: האיגוד היהודי לצמחונות ואיכות הסביבה; אנגלית: The Jewish Vegetarian And Ecological Society) הוקם בלונדון בשנת 1965, על ידי פיליפ פיק. ארגון זה מקדם צמחונות ואיכות הסביבה כנגזרות ממצוות הדת היהודית. מרכז הפעילות העולמי של הארגון פועל בבריטניה. האיגוד העולמי מוציא רבעון בשם "The Jewish Vegetarian", אשר מופץ לחברי הארגון ברחבי העולם. המגזין כולל מאמרים בנושאי הפעילות של הארגון, סיקור אירועים צמחוניים בקהילות יהודיות בעולם ומתכונים צמחוניים לחגים.
לאחר פטירתו של פיליפ פיק, הוא הוריש כספים לשם פתיחת מרכז קהילתי צמחוני בירושלים. בעקבות כך, הוקם סניף של הארגון בישראל, אשר הקים והפעיל את המרכז. ב-20 בפברואר 1991 נרשמה העמותה בישראל. בעזרת התרומה מירושת פיק ותרומות נוספות, נרכש נדל"ן לפעילות המרכז בבית בטלביה, אשר שימש בתקופת המנדט הבריטי את השגרירות העיראקית.
בשנת 2008 הגיש רשם העמותות בקשה לפירוק העמותה בשל ניהול בלתי סדיר של העמותה. בשל החשש לפירוק העמותה וסגירת המרכז, התארגנה קבוצת פעילים בראשות עו"ד יוסי וולפסון וב-2009 לקחה על עצמה את ניהול העמותה והמרכז, תחת פיקוח המפרק. החל מספטמבר 2010 פועלת במקום בת שירות לאומי. נכון ל-2011, העמותה עדיין פועלת תחת פיקוח המפרק.
המהטמה
"המהטמה", על שם מהטמה גנדי, הוא בר טבעוני המופעל על ידי מתנדבים. המהטמה מקיים ארוחות טבעוניות שבועיות בזנגביל, המוגשות תמורת תרומה מומלצת נמוכה למימון ההוצאות. רוב הארוחות נסובות סביב נושא מסוים כמו ארוחות חגים, ארוחות אתניות ממקומות שונים בעולם או ארוחות המבוססות על רכיבים מסוימים. מטרת הפרויקט היא לאפשר לאנשים מרקע חברתי שונה להיחשף לאוכל טבעוני וללמוד כיצד להכין אותו, ובכך לעודד אי-אלימות.
הפרויקט החל את דרכו במסגרת ה'דילה-בר', במרכז 'דילה' להפצת מידע אלטרנטיבי, ולאחר סגירת המרכז עברה הקבוצה לפעול במסגרת זנגביל. המהטמה שואב את השראתו מפרויקטים דומים באירופה, כדוגמת הקואלי קלאב בברייטון, אנגליה. פרויקט דומה פועל אף בתל אביב בשם "רוגטקה-בר". העקרונות המנחים של המהטמה הם:
יעקב דינזון
יעקב דִינֵזוֹן (ביידיש: יענקֶב דינעזאהן; בכתב רוסי: Яков Динезон; 1858?, נובי-זאגור, מחוז קובנה, האימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו) – 29 באוגוסט 1919 ורשה, פולין) היה סופר יידיש, מורה, איש חינוך ופובליציסט.
יעקב דינזון מוכר בתולדות ספרות היידיש כעוזרו הקרוב של י"ל פרץ, יוצק מים על ידיו, וכמייסד של רשת חינוך יהודית אשר התבססה על בתי ספר חילוניים שפעלו בשיטת חינוך משלו, ונקראו על שמו: "דינזון שוּלֶן" (יידיש: "בתי הספר של דינזון").
קורות חיים
דינזון זכה לחינוך מסורתי, בחדר ובישיבה. בגיל 12 נתייתם מאביו; דודו אימץ אותו, והוא עבר לביתו שבעיר מוהילב שברוסיה הלבנה. עוד בהיותו תלמיד ישיבה נתפס להשכלה, ויצא לחילוניות.
יעקב דינזון היה מחנך ומורה מסור ומחדש. הוא פרסם מאמרים רבים בעיתוני התקופה בשאלות חינוך. לבד מרשת בתי הספר הקרויה על שמו, הוא הקים מערכת חינוך מיוחדת לילדים יהודים פליטים וחסרי בית בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
ראשית כתיבתו הייתה דווקא בעברית, אבל הוא החליט להתמסר לכתיבה ביידיש. הוא היה ממחדשי סוגת הרומנים המתקתקים, הסנטימנטליים, ותיאר את החיים היהודיים בפולין וליטא ברגשנות עודפת, לצד סיפורים ריאליסטיים ביקורתיים מאוד. רומן פרי עטו בשם "הנאהבים והנעימים" (1887) התחבב מאוד על קהל קוראי היידיש, והופץ בלמעלה מרבע מיליון עותקים. הוא פרסם כחמישים כרכים של סיפורת, סיפורי ילדים, רומנים ומאמרים. לעברית תורגמו שלושה מספריו.
ארכיונו האישי של יעקב דינזון שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
דגל צרפת
היסטוריה
תחילה היו שלושת הפסים ברוחב שונה, בנימוק שלוּ היו ברוחב שווה אזי הפס הלבן, שהוא בהיר יותר, היה נראה רחב יותר לעין האנושית. נפוליאון שינה אותם לפסים שווי רוחב, אך הצי הצרפתי ממשיך להשתמש בדגל שבו לפסים רוחב שונה. בעיצוב המקורי היה דווקא הצבע האדום בצד התורן, אך העיצוב שונה כשהדגל אומץ רשמית ב-15 בפברואר 1794, בתקופת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
שלושת צבעי הדגל מתייחסים בהתאמה לשלושת העקרונות של המהפכה הצרפתית. הכחול מתייחס לחירות, הלבן לשוויון והאדום לאחווה. הדגל הופיע לראשונה במהלך המהפכה הצרפתית, ואומץ באופן רשמי על ידי האספה הלאומית ב-15 בפברואר 1794, בתקופת הרפובליקה הצרפתית הראשונה. עיצובו מיוחס למרקיז דה לה פאייט – דמות בולטת במהפכה. על פי מיתוס רווח, צירוף זה של שלושת הצבעים – כחול, לבן ואדום – מקורו בשילוב בין צבעי סמלה של פריז (אדום וכחול) לבין צבע המלוכה (לבן). נכונותו של מיתוס זה מוטלת בספק, שכן מאז 1789 לא היו צבעי העיר פריז עוד בשימוש. סברה מקובלת יותר לגבי מקור צבעי דגל צרפת, שמקובלת על רוב ההיסטוריונים ואף הצרפתים שבהם, היא שהמרקיז דה לה פאייט שאל את צבעי דגל צרפת מצבעי מלחמת העצמאות של המושבות האמריקאיות – כחול, אדום ולבן. לה פאייט, שהיה ידיד אישי של ג'ורג' וושינגטון, השתתף באופן פעיל באותה מלחמה, שהתחוללה בשנים 1775–1783 והסתיימה רשמית עם בחירתו של וושינגטון לנשיאות ארצות הברית ב-1789 – אותה שנה שבה פרצה המהפכה הצרפתית.
לאחר החזרת שושלת בית בורבון עם תבוסת נפוליאון בשנת 1815, הוחלף הדגל בדגל לבן שעליו הופיע פרח האירוס המלכותי – ה"פלר-דה-ליס", שהיה בשימוש לפני המהפכה. אולם, לאחר מהפכת יולי 1830 ועליית המלך לואי פיליפ, המלך-אזרח, הוחזר דגל הטריקולור להיות הדגל הלאומי, וכך נשאר עד היום.
דגל אקדיה – התיישבות של צרפתים בצפון אמריקה – היה מבוסס אף הוא על דגל צרפת. במהלך מלחמת העולם השנייה הוסיפו אנשי "צרפת החופשית", אשר התנגדו לכיבוש הנאצי, את סמל צלב לוריין בצבע אדום ברצועה המרכזית, הלבנה, של הדגל. זאת משום שגורמים כגון צרפת של וישי השתמשו אף הם בדגל, והיה צורך להבדיל בין הגורמים המשתפים פעולה עם הגרמנים ואלו המתנגדים להם. לאחר המלחמה, עם שחרורה של צרפת, לא היה בכך עוד צורך.
הנשיא יכול לשנות את סמלי המדינה בקלות, ללא התייעצות עם האספה הלאומית או הממשלה.
ב-2018, ללא הודעה מוקדמת, הופיע הנשיא מקרון במהלך נאום לאומה, כשדגל עם גוון כחול כהה מאחוריו.
ביום העצמאות הצרפתי, ב-13 ביולי 2020, הוחלפו גם כל דגלי הארמון.
רק בנובמבר 2021, דווח כי בשנת 2020 שונה גוון הדגל לכחול כהה.
מאפיינים
הגוונים המדויקים לצבעי הכחול, האדום והלבן מפורטים בטבלה להלן:
נכון עד 2018.
טייסת 120
טייסת 120, המכונה גם טייסת "ענקי המדבר" (בעבר נקראה "הבינלאומית"), היא טייסת תובלה בחיל האוויר הישראלי. הטייסת מפעילה מטוסי בואינג 707 ("ראם") מבסיס נבטים. הטייסת מפעילה את מטוסי הבואינג 707 בשלוש תצורות:
היסטוריה
הטייסת החלה את דרכה ב-15 במאי 1963 כגף טיסה של טייסת 103 ("הפילים"). הגף הוקם בשדה התעופה לוד והיה כפוף לבסיס תל-נוף (בבסיס לוד עדיין לא הוקם בח"א 27). הגף כלל עם הקמתו חמישה מטוסי סטרטוקרוזר (שנקראו בחיל האוויר "ענק") מדגם אזרחי שנרכשו בארצות הברית וזוג מטוסי דקוטה. ב-1 ביולי 1964 הפך הגף לטייסת שכונתה "הבינלאומית".
בשנים 1964 - 1966 השתתפה הטייסת במבצע רוטב (ובשמו המאוחר יותר מבצע דורבן) להצנחת סיוע למורדים המלוכניים בתימן. הטיסה הראשונה יצאה ב-31 במרץ 1964 בפיקוד מפקד הטייסת אריה עוז.
במלחמת יום הכיפורים הפעילה הטייסת מטוסי סטרטוקרוזר ושני מטוסי הרקולס. שני האחרונים הועברו במהלך המלחמה לטייסת 131 ("הציפור הצהובה"). בשל הצורך הדחוף במטוסי תובלה גדולים, כדי להוביל חיילים אל זירת הלחימה וממנה וכדי להטיס לארץ ציוד לחימה שנרכש בארצות הברית, "גויסו" לטייסת שני מטוסי בואינג 707, שהיו בעת פרוץ המלחמה בשלבי שיפוץ אחרונים בתעשייה האווירית. משימות הטייסת במהלך המלחמה כללו, כאמור, תובלה של חיילים ושל ציוד, וכן פינוי נפגעים, לוחמה אלקטרונית וממסר קשר.
מטוסי בואינג 707 הפכו לחלק מהטייסת באופן רשמי ב-4 בנובמבר 1973. המטוסים כונו בחיל האוויר "ראם". המטוס התבלט מיד בכושר הנשיאה הגדול שלו, משך השהייה הרב באוויר ומהירותו הרבה יחסית. כל אלה הפכו את הראם למטוס אידיאלי למגוון משימות צבאיות, וחיל האוויר רכש מטוסים נוספים מסוג זה. שניים מהמטוסים השתתפו במבצע יונתן: מטוס אחד הוכשר לשמש כבית חולים מוטס, והמתין בניירובי שבקניה למטוסי ההרקולס שנחתו שם לאחר המבצע לנחיתת ביניים, והשני שימש כמטוס פיקוד, שממנו פיקדו על המבצע סגן הרמטכ"ל, האלוף יקותיאל אדם, ומפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד.
לאחר חדירות המחבלים מן הים בשנות ה-70 של המאה ה-20, ובהם הפיגוע בנהריה ב-1974 והפיגוע במלון סבוי ב-1975, ננקטו צעדים רבים למניעת חדירות כאלה. אחד מן הצעדים היה הפעלת סיורים אוויריים. ביוני 1977 רכש חיל הים שלושה מטוסים למטרה זו, שהופעלו כגף בטייסת 120. המטוסים שנרכשו היו מטוסי סי סקאן - מטוסי ווסטווינד מתוצרת התעשייה האווירית שהותאמו למשימה על ידי התקנת מכ"ם ייעודי ומערכות גילוי נוספות. המטוסים הוטסו על ידי טייסים של חיל האוויר, וצוות הבדיקה והגילוי הורכב מאנשי חיל הים.
החל משנת 1978 החלו מטוסי הראם לשמש גם להטסת מנהיגי המדינה בביקורים רשמיים בחו"ל. בינואר 1978 הטיס מטוס ראם לקהיר את משלחת ישראל לשיחות השלום בין ישראל למצרים. מספר חודשים לאחר מכן טס ראש הממשלה מנחם בגין במטוס של הטייסת לביקור בארצות הברית, ובדצמבר באותה שנה טס ראש הממשלה לאוסלו לטקס קבלת פרס נובל לשלום. במרץ 1979 טס ראש הממשלה לארצות הברית, לטקס חתימת הסכם השלום עם מצרים, ובאפריל טס לקהיר לביקור רשמי; באוקטובר 1980 טס נשיא מדינת ישראל יצחק נבון במטוס ראם לקהיר, גם הוא לביקור רשמי. בינואר 1983 הטיס מטוס ראם את שר הביטחון, אריאל שרון, לביקור בזאיר.
במקביל, המשיכו המטוסים בתפקידים מבצעיים. ב-1 באוקטובר 1985 השתתפו מטוסי ראם במבצע רגל עץ, הפצצת מפקדת אש"ף בתוניס, כמטוסי תדלוק אווירי ופיקוד. מטוסי ראם השתתפו גם במבצעים הומניטריים: בספטמבר 1985 הוביל מטוס ראם ציוד למקסיקו, שנפגעה ברעידת אדמה, בדצמבר 1988 הובילו המטוסים צוותי חילוץ וצוותים רפואיים לארמניה, שנפגעה גם היא ברעש אדמה.
ב-24 ו-25 במאי 1991 השתתפו מטוסי הטייסת במבצע שלמה, במהלכו הועלו לארץ כ-14,500 יהודים. שישה מטוסי ראם של הטייסת השתתפו במבצע, וכל אחד מהם ביצע שני סבבים, בהם הביאו המטוסים לישראל כ-5,600 עולים. באפריל ומאי 1994 הטיסו מטוסי ראם לרואנדה, בשש גיחות, עזרה רפואית ומזון לפליטים ששרדו את רצח העם שביצעו אנשי שבט ההוטו בשבט הטוטסי. בעקבות הפיגוע בבית הקהילה היהודית בארגנטינה ב-18 ביולי 1994 הטיס מטוס ראם מטען גדול של ציוד לסיוע, עם צוות פינוי וחילוץ. ב-25 ביולי 1995 הטיס מטוס ראם ציוד רפואי רב לסיוע לפליטים המוסלמיים בבוסניה בעקבות מלחמת בוסניה. משלחת זו הייתה בשיתוף חיל האוויר המלכותי הירדני.
ב-2002 הטיסו מטוסי ראם למומבסה, בקניה, צוותים רפואיים וצוותי פינוי וחילוץ, בעקבות פיגוע טרור בו נהרגו שלושה ישראלים ו-13 מקומיים. ב-2006 שוב הוטס סיוע לקניה, בעקבות אסון בו התמוטט בניין בניירובי. ב-2010 הטיסו מטוסי ראם ציוד רפואי וציוד סיוע אחר ליפן, לאחר רעידת האדמה והצונמי בסנדאי שגרם להרס רב.
ב-25 באוגוסט 2008, כחלק מהמגמה הכלל-צה"לית של העברת בסיסים מהמרכז לנגב, הועברה הטייסת, יחד עם שאר טייסות התובלה של בח"א 27, לבסיס נבטים שבנגב הצפוני. בחודש פברואר 2010, שינתה הטייסת את שמה מ"הבינלאומית" ל"ענקי המדבר".
בעבר היה קיים בטייסת גף סיורי ים, גף מיוחד שהופעל במשותף על ידי חיל האוויר וחיל הים, אשר הפעיל את מטוסי הסי-סקאן ("שחף"). החל מסוף שנת 2016, עבר "גף סיורי ים" להשתמש במטוס הכטמ"מ מסוג הרון 1 ("שובל") כחלק מטייסת 200 מבסיס פלמחים.
מפקדי הטייסת
על פי אתר מרקיע שחקים.
סמלי הטייסת
סמל הטייסת עוצב עם הקמתה, בשנת 1963, על ידי נגה יהלום, סמלת במחלקת ההדרכה, לבקשת מפקדה הראשון של הטייסת, סא"ל אריה עוז. היה זה סמל הטייסת הראשון בחיל האוויר שנענד כטלאי על הסרבל.
אוסטין A35
אוסטין A35 (באנגלית: Austin A35) היא מכונית סופרמיני, שיוצרה במספר תצורות נוספות, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Austin Motor Company (שם רשמי: The Austin Motor Company Limited) אשר יוצרה בין השנים 1956 – 1968 בבריטניה.
דגם סדאן יוצר בין השנים 1956 – 1959, דגם סטיישן יוצר בין השנים 1956 – 1962, הדגם המסחרי יוצר בין השנים 1956 – 1968.
אזור צפון-מערב (קמרון)
אזור צפון-מערב (בצרפתית: Région du Nord-Ouest) הוא אזור בקמרון.
נפות
מבחינה מנהלית אזור הצפון מחולק ל-7 נפות.
פרידריך אוגוסט קקולה
פרידריך אוגוסט קקולה פון סטראדוניץ (בגרמנית: Friedrich August Kekulé von Stradonitz; 7 בספטמבר 1829 – 13 ביולי 1896) היה כימאי גרמני שעסק בכימיה אורגנית.
קקולה נולד בעיר דרמשטאדט, במחוז הסה בגרמניה למשפחת אצולה מבוהמיה. הוא שימש כפרופסור באוניברסיטת גנט בפלנדריה (1858-1865) ובבון. הוא חקר תרכובות פחמן שונות, במיוחד בנזן ובשנת 1865 הציע את צורת המשושה לתאר את מבנה הבנזן. קקולה כתב שהגה את רעיון צורת המשושה של הבנזן בעקבות חלום על נחש האוכל את זנבו.
אף על פי שמקובל ליחס לו את מודל המשושה של הבנזן, יש ראיות לכך שהיו אחרים שהציעו מבנה זה לפניו.
התחנה לחקר ציפורי ירושלים
ירושלים משמשת נקודת עצירה לעשרות אלפי ציפורים נודדות, והתחנה שבתחומה אוספת מידע על הרגלי הנדידה ועל מצבם של עופות שונים המגיעים אליה. בנוסף לסקר ולמחקר, התחנה פתוחה לציבור ומקיימת פעילויות להעלאת מודעות לתחום הצפרות, ולעידוד שמירה על הטבע.
התחנה שוכנת בפאתי גן סאקר, סמוך למשכן הכנסת ולבית הקברות שייח' באדר, ומכונה בפי כל 'הצפריה' או הציפוריה'.
טיבוע ציפורים
התחנה עוסקת באופן רוטיני בטיבוע של הציפורים המגיעות אליה.
בתהליך הטיבוע, ציפור נלכדת ברשת ערפל שמיועדת לכך, עוברת תהליך של זיהוי, גיול (קביעת גיל), קביעת זוויג (במידה והדבר אפשרי. לא תמיד ניתן לקבוע אם מדובר בזכר או בנקבה) ומספר מדידות. המדידות מאפשרות למטבע, כאיש מקצוע, לדעת אם הציפור זה עתה הגיעה מחלקו הראשון של המסע, או כבר שוהה זמן מה בנקודת העצירה הנתונה ועומדת להמשיך בנדידה.
בסיום התהליך, עונדים לציפור טבעת אלומיניום על אחת הרגלים. לכל טבעת יש מספר סידורי אחר, ושם של האוניברסיטה האחראית על אותו טיבוע. חלק קטן מהציפורים נלכדות פעם נוספת, וכך נצבר לאורך השנים מידע רב אודות הרגלי הנדידה של הציפורים.
תצפיות מתוך מסתור
בתחנה לחקר ציפורי ירושלים נבנה מבנה בעל חלון רחב אך נמוך לכל רחבו, המאפשר ליושבים מאחוריו לצפות בציפורים ובבעלי החיים מבלי להפריע להם. מול מסתור ברכה (נתרם על ידי קרן ברכה) מוקמו מספר בתי גידול שונים: בריכה מלאכותית מהווה מספר סוגים של בתי גידול לחים, עשביה נמוכה (בתה) משרתת ציפורים אוכלות זרעים, סבך של עצים ושיחים משרת את ציפורי השיר הקטנות המעדיפות להסתתר במהלך היום, ועצים גבוהים מעט יותר משרתים עורבים, שלדגים ועוד ציפורים גדולות יחסית.
חשיבותה של ירושלים במסלול הנדידה
עופות גדולים כגון חסידות ועגורים עפים בתעופה פאסיבית, בדאיה, ולכן מעדיפים לנדוד בשעות היום החמות ומעל למישור החוף או מעל לערבה ובקעת הירדן. במסלולים אלה הם נהנים מתרמיקות ונודדים בקלות. הציפורים הקטנות יותר לעומת זאת, אינן דואות, הן עפות תעופה אקטיבית ומנפנפות בכנפיהן לאורך כל הדרך. הציפורים שנודדות בתעופה אקטיבית מעדיפות לנדוד בשעות ובמקומות הקרירים, ולכן הן נודדות מעל לגב ההר בשעות החשכה. ירושלים היא הנקודה הדרומית ביותר שבה יש מזון, מים וצמחייה להסתתר בה בשעות היום.
הבניין החי
מרכז המבקרים ע"ש גוטמן הוא המבנה החי הראשון בישראל: בקירות הוטמנו כ-70 תיבות קינון בגדלים שונים. הקירות מחופים באבנים בלתי אחידות כדי ליצור חריצים, כוכים ומחילות לחיות בר קטנות. בכך הם משמשים מחסה ובית לציפורים, חיות קטנות וצמחים שביתם עלול היה להיפגע בבניית מבנה רגיל. על הגג החי הוטמנו מעל 700 פקעות של פרחי ארץ ישראל, המספקים צוף וזרעים לחיות בר קטנות: דבורים, לטאות ופרפרים מגיעים לגג בכל שעות היום. תוכו של המבנה מכיל את הגלריה ע"ש גייל רובין, בה מוצגות תערוכות אומנות בנושאי טבע.
תחומי העיסוק הנוספים של התחנה
בתחנה לחקר ציפורי ירושלים מתקיימים סיורים של בתי ספר לצד כינוסים מקצועיים בנושאים כגון אדריכלות ירוקה ופיתוח בר קיימא.
ניסוי מעבדת המוזיקה
רקע
המחקר התבצע בעזרת ניסוי בו השתתפו 14,341 נבדקים, אשר חולקו באקראי לשתי קבוצות:
קבוצה 'עצמאית' וקבוצת 'השפעה החברתית'. לנבדקים במצב העצמאי לא היה מידע על בחירות השירים של הנבדקים האחרים ולכן נאלצו לקבל את החלטותיהם על השירים באופן בלעדי ולא מוטה. לעומת זאת, נבדקים במצב ההשפעה חברתית קיבלו מידע על בחירות השירים של נבדקים אחרים, ממנו הם עלולים להיות מושפעים בעת קבלת החלטותיהם.
כל הבדל בתוצאות ההצלחה של השירים בין שתי הקבוצות הללו ניתן לייחס לנוכח השפעה חברתית. למהלך הניסוי היה גם שלב נוסף, כדי לקבל תוצאות אמינות יותר בקבוצת ההשפעה החברתית, נבדקים בקבוצה זו הוקצו באופן אקראי לאחד משמונה "עולמות השפעה".
כל נבדק קיבל מידע על בחירת השירים של נבדקים אחרים רק בעולם שלו. כך נוצרו מספר רב של "היסטוריות".
כדי לקבוע עד כמה שתי הקבוצות הללו נבדלות זו מזו החל מהמצב הראשוני החוקרים לא נזקקו לחלוקת הנבדקים בקבוצה העצמאית, מכיוון שההתנהגויות של הנבדקים במצב זה נבעו אך ורק מהעדפותיהם האישיות.
אופי תכנון הניסוי לא היה ידוע לנבדקים. עם כניסתם לאתר הניסוי (http://musiclab.columbia.edu) הנבדקים נחשפו למסך פתיחה המודיע להם כי הם עומדים להשתתף במחקר על טעם מוזיקלי ובתמורה להשתתפותם יקבלו הזדמנות להוריד מספר שירים בחינם על ידי אמנים חדשים ומבטיחים. לאחר מכן הנבדקים נתנו את הסכמתם, מילאו סקר קצר והוצג בפניהם דף הוראות. לבסוף, לנבדקים הוצג תפריט של 48 שירים.
ניסוי 1
במהלך הניסוי הראשון השירים הוצגו בתבנית של שלושה סוגי עמודות (ראה איור 2) בסדר אקראי לכל נבדק. על ידי סדר אקראי של שירים לכל נבדק נמנעה העדפת שירים על ידי הצבתם במיקומי מסך אסטרטגיים. בנוסף, סדר שירים ספציפי נשאר קבוע במהלך הניסוי כולו עבור כל נבדק.
לנבדקים בקבוצת ההשפעה החברתית הוצג ליד כל שיר גם מונה הורדות לפי עולמו של הנבדק ואילו לנבדקים במצב העצמאי אופציה זו לא הייתה קיימת.
ניסוי 2
במהלך הניסוי השני השירים הוצגו בתבנית עמודה אחת (ראה איור 3). לנבדקים בעולמות החברתיים הוצגו השירים מסודרים לפי מספר הורדות בעולמם בסדר יורד ולנבדקים בקבוצה העצמאית השירים הוצגו באותה תבנית של עמודה אחת, אך בסדר אקראי וללא מונה ההורדות.
תוצאות המחקר
ניתוח הנתונים התבצע באמצעות שני פרמטרים עיקריים:
1) הצלחה של שיר מסוים נמדדה בהתבסס על נתח השוק של ההורדות השייכות לאותו שיר. נתח השוק חושב על ידי הנוסחה הבאה :
d_i- מספר ההורדות של שיר i בעולם מסוים
- מספר ההורדות הכולל באותו עולם
- חישוב נוסחתי של מדד ההצלחה עבור שיר מסוים.
על מנת לחזק זאת, אנו רואים כי ככל שנבדק נתן דירוג גבוה יותר לשיר מסוים (נמדד בדירוג כוכבים 1–5) כך גדלה ההסתברות שיוריד את השיר.
2) מדד האי שוויון של ההצלחה עם נמדד לפי מדד ג'יני . בניסוי שלנו, מדד ג'יני מוגדר באופן הבא:
•	ככל שמקדם ג'יני קרוב ל-1, כך פיזור התוצאות אינו אחיד, זאת אומרת ששיר או מספר שירים הצליחו הרבה יותר מהשאר, ככל הנראה מכיוון שישנה העדפה ניכרת כלפיהם.
בניסוי 1: ניתן לראות שהפיזור של קבוצות ההשפעה החברתית (קווים כחולים) היה יחסית קרוב לקבוצה העצמאית (קו אדום), כלומר מונה ההורדות שהוצג בקבוצת ההשפעה החברתית לא היווה הבדל משמעותי. ניתן להסביר זאת באופן הצגת השירים אשר חולקו ל-3 עמודות שלא ממוינות על פי מונה ההורדות של כל שיר.
בניסוי 2: ניתן לראות שהפיזור של קבוצות ההשפעה החברתית (קווים כחולים) שונה מרמת הפיזור בקבוצה העצמאית (קו אדום) והוא קרוב לרמת פיזור של 1, משמע שהייתה העדפה ברורה למספר שירים מסוימים על פני השאר בקבוצות ההשפעה החברתית. ההסבר ניתן בכך שהצגה של עמודה אחת של שירים על פי סדר יורד של מספר ההורדות, גרמה לנטייה מצד הנבדקים להוריד את השירים שהוצבו בראש העמוד, שהם גם השירים הפופולריים ביותר.
ניתוח נתונים
דרך ניתוח הנתונים התבססה על השוואה מתמדת בין שתי האוכלוסיות של המחקר (ציר X מבטא את הקבוצה העצמאית, ציר Y מבטא את קבוצות ההשפעה החברתית).
ניסוי 1
•	באיור A ניתן לראות שנתח השוק של כל שיר (מסומן בנקודה) כמעט זהה בין שתי הקבוצות כלומר הפיזור של הנקודות אחיד יחסית ומבוטא באמצעות שיפוע שהוא כמעט אלכסוני לגמרי.
•	באיור B הצלחת שיר נמדדה לפי דירוג (מ 1 עד 48) ניתן לראות כי שיר שדורג במקום מסוים בקבוצה העצמאית דורג באופן דומה בקבוצות ההשפעה החברתית כלומר התוצאות מראות כי אין שינוי בין בחירת השירים בין הקבוצה העצמאית לקבוצת ההשפעה.
ניסוי 2
ניתן להסיק מתוצאות אלה שבניסוי השני הנבדקים בעולמות ההשפעה החברתית ראו באופן מובהק את השירים שהורדו הכי הרבה/מעט.
כתוצאה מכך השירים שהורדו הכי הרבה המשיכו להצליח ולשפר את נתח השוק שלהם והשירים שהורדו הכי מעט נחלו כישלון רב יותר והקטינו את נתח השוק שלהם.
•	באיור D ניתן להסיק גם כן שבניסוי השני הנבדקים בעולמות ההשפעה החברתית הושפעו באופן מובהק מהשירים שהורדו הכי הרבה/מעט.
הפעם הצלחתם של השירים נמדדה על ידי סולם דירוג (מ 1 עד 48).
ניתן לראות שבגרף זה הנתונים מפוזרים יותר מגרף B וזאת מכיוון שהשינוי בבחירת השירים בין שתי הקבוצות גבר בניסוי השני.
מסקנה וערך הניסוי בהקשר רשתות חברתיות
המסקנה הכוללת מהניסוי היא שבאוכלוסיות שבהן ההשפעה החברתית חשובה בקביעה האם פרט מחליט לאמץ אופן התנהגות מסוים או לקנות מוצר של מותג מסוים, חיזוי מדויק של החלטת הפרט קשה מאוד ואף כמעט בלתי אפשרי. עם זאת, קיומה של השפעה חברתית משמעותה כי לעיתים קרובות ניתן לחזות את ההחלטה הסופית בשלב מוקדם יחסית בעזרת תהליך הבחירה של שאר האוכלוסייה.
הערך שנגזר מהניסוי בנוגע להשפעות על דעה ברשתות חברתיות מזכיר את תופעת העדר, ככל שפרסומות וקמפיינים (אלה בדרך כלל ממומנים על ידי חברות גדולות) שנעשים בפלטפורמות החברתיות צוברים יותר פידבקים חיוביים, כך גובר משמעותית הסיכוי שאנשים שנחשפו לביקורת החיובית יבחרו לתת ביקורת חיובית גם כן, בעוד שההשפעה החברתית של ביקורת שלילית מנוטרלת על ידי אנשים המעוניינים לתקן את התוצאה השלילית.
כלומר הפרט פחות עצמאי בקבלת החלטות ממה שהיינו רוצים להאמין וחוכמת ההמונים היא לא באמת אוסף העמדות האינדיבידואליות של כל חברי הקבוצה, משום שהעמדה הפרטית שלנו מעוצבת בין היתר על ידי העמדות של אחרים בקבוצה ומשפיעה עליהן. לממצאי המחקר שלנו יש השפעות במגוון תחומים שבהם אנשים נחשפים לעמדות של אנשים אחרים ועלולים להיות מושפעים מהם, כגון הצבעה בבחירות, חיזוי שוק מניות והמלצת מוצרים. לכן אנחנו צריכים לגרום לדירוגים ברשת ולטכנולוגיות המשקללות ביקורות, להתחשב בהטיית ההשפעה החברתית, כדי שנוכל לפרש שיפוט קולקטיבי באופן איכותי ולעשות שימוש טוב יותר באינטליגנציה קולקטיבית בעתיד.
ניסוי המשך
בשנת 2007 נערך ניסוי נוסף על ידי פטר דוטס ודאנקן וואטס המתמקד באופן גיבוש הדעה של פרט דרך אמצעי המדיה.
כאן החוקרים בחנו את הרעיון, שהם מכנים "השערת המשפיעים", תוך שימוש בסדרת הדמיות מחשב של תהליכי השפעה בינאישית.
רנטה הוי
ביוגרפיה
הוי נולדה בלודוויגסהאפן, לאחר שנבחרה למיס נירנברג היא זכתה ב-1952 בתחרות מיס גרמניה. היא נסעה לארצות הברית על מנת להתמודד בתחרות מיס תבל הראשונה ושם הגיעה למקום החמישי.
לאחר מכן היא חתמה על חוזה עם חברת סרטי יוניברסל. ב-1953 היא שיחקה שפחה בסרט המדע הבדיוני "אבוט וקוסטלו נוסעים למאדים".
ב-1954 שיחקה בסרט הגרמני "טירת הברטוס" המבוסס על רומן מאת הסופר "לודוויג גנגהופר".
ב-1955 הופיעה בסרט המלחמה "מרדף הים" העוסק במלחמת העולם השנייה.
ב-1956 שיחקה בסרטו של הבמאי נורמן טאורוג "הציפורים והדבורים".
ב-1958 שיחקה בסרט "חיוך מסוים".
ב-1959 הופיעה בתפקיד קטן של זמרת בסרט "הגבר שהבין אישה" לצד לסלי קארון.
חיים אישיים
ב-1954 היא נישאה לשחקן האמריקאי ברט האלסי. נולדו להם שני ילדים, צ'ארלס אוליבר האנד ג'וניור, ובת; טרייסי לי. הזוג התגרש בשנת 1959. בנה צ'ארלס נרצח בכלא בזמן שריצה 25 שנות מאסר.
בעקבות שביתה של גילדת שחקני המסך ב-1960, הוי פרשה ממשחק. בשנת 1963, הוי התחתנה עם עורך הדין לזכויות האזרח ריימונד סי סימפסון. לזוג נולד ילד אחד, המוזיקאי ריצ'רד ג'יימס סימפסון, חבר לשעבר בלהקות Invisiblechains ו-Teardrain. רנטה מתגוררת כיום בדרום קליפורניה.
אנקלטוס
אנקלטוס (בלטינית: Anacletus; לעיתים רחוקות נכתב - אננקלטוס - Anencletus) היה האפיפיור השלישי אחרי לינוס הקדוש. משמעות שמו ביוונית היא "נקרא שוב" (לשירות). במהלך תקופתו כאפיפיור הסמיך כמרים רבים, ולפי המסורת הנוצרית הקים 25 קהילות נוצריות ברומא. המרטירולוגיה הקתולית (Martyrologium Romanum) מתייחסת אליו אך ורק בשם "קלטוס" (Cletus), בעוד ששנתון הכס הקדוש (Annuario Pontificio) מציג את שני השמות כשמות חלופיים לאותו האדם. התאולוגים הנוצריים אאוסביוס, אירנאיוס, אוגוסטינוס ואופטטוס סבורים כי שני השמות אכן מתייחסים לאותו אדם. לעומת זאת, הקטלוג הליבריאני (Catalogus Liberianus) ו"ספר האפיפיורים" (Liber Pontificalis) מתייחסים לאנקלטוס וקלטוס כשני אנשים שונים.
כאפיפיור
באופן מסורתי מחשיבים את אנקלטוס כרומאי שכיהן כאפיפיור במשך 12 שנים. ה- קובע: "במשך שתי המאות הראשונות, שנות כהונתם של האפיפיורים אינם ברורים". זה נותן את השנים 80 עד 92 כמו שלטונו של האפיפיור אנקלטוס. מקורות אחרים מציינים את השנים 77 עד 88.
על פי המסורת, האפיפיור אנקלטוס חילק את רומא ל-25 קהילות. אחד התיעודים הבודדים ששרדו לגבי כהנותו כאפיפיור מזכיר אותו כמי שהסמיך מספר לא ברור של כומרים.
אנקלטוס נקבר ליד קודמו, לינוס הקדוש, ליד קברו של פטרוס. שמו כלול בקנון הרומאי של המיסה.
הערכה
ב שמור התאריך 26 באפריל כיום החג של אנקלטוס, שהכנסייה כיבדה יחד עם האפיפיור מרקלינוס, ואת 13 ביולי עבור אנקלטוס בלבד. בשנת 1960, האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, בעודו מקיים את משתה 26 באפריל, המזכיר את אנקלטוס בשם שניתן לו ב"קנון המיסה", הסיר את 13 ביולי כיום חג עבור אנקלטוס. ההוראה של קהילת הטקסים מ-14 בפברואר 1961 קבעה כי "חג אנקלטוס הקדוש", בכל מקום ובכל כיתה שהוא נחגג, מועבר ל-26 באפריל, תחת השם "סנט קלטוס". כומרים החוגגים מיסה לפי הלוח הרומי הכללי של 1954 שומרים על יום החג של 13 ביולי; אבל החג הוסר מהלוח הרומי הכללי מאז 1960, וככזה אינו נשמר אפילו במיסאל משנת 1962. למרות שיום מותו אינו ידוע, תאריך מותו ממשיך להירשם במרטיולוגיה הרומית בין הקדושים ב-26 באפריל.
ישיבת מעלה גלבוע
ישיבת מעלה גלבוע – הקיבוץ הדתי ממוקמת בקיבוץ מעלה גלבוע. הישיבה מונה כמאה תלמידים בבית המדרש. הכולל של הישיבה לבוגרי צבא מונה כעשרים תלמידים, שכמחציתם לומדים הסמכה לרבנות. הישיבה מונהגת על ידי שלושה ראשי ישיבה: הרב דוד ביגמן, הרב יהודה גלעד והרב שמואל ריינר.
הישיבה מדגישה את המחויבות כלפי החברה הישראלית והעם היהודי ואת החובה לפתיחות מחשבתית ולמוסריות אנושית. הישיבה מיוחדת בדרכי לימוד הגמרא הנהוגות בה, המשלבות שיטות מסורתיות בשיטות חדשניות. מאז סגירת ישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים, ישיבה זו היא היחידה המשלבת שירות צבאי מלא (32 חודשים) עם לימודים בישיבה (למשך שנתיים).
היסטוריה
בשנת 2006 פתחה הישיבה תוכנית לבוגרי צבא המשלבת עשייה חברתית-חינוכית בצד הלימודים התורניים.
בשנים הראשונות שכנה הישיבה בתוך בית הכנסת של הקיבוץ והתלמידים גרו בדירות של הקיבוץ. בחורף תשס"ה (2004) נחנכו בית מדרש ובנייני פנימיות חדשים.