cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נדידת עופות
תבניות נדידה
לעיתים, באותו מין של עוף, לא כל הפרטים נודדים, תופעה המכונה "נדידה חלקית". זו נפוצה במיוחד ביבשות הדרומיות. באוסטרליה, למשל, 44% מהעופות שאינם מסדרת ציפורי השיר, ו-32% ממיני העופות האחרים הם מינים המבצעים נדידה חלקית. בחלק מהמינים, רק אלו השוהים בקווי רוחב גבוהים, נוטים לנדידה, והאחרים, שבתי הגידול החורפיים שלהם מתאימים להם מבחינת זמינות המזון ותנאי מזג האוויר, מעדיפים להישאר בסביבתם גם בחורף. תופעה זו מכונה "נדידת קפיצת צפרדע" (באנגלית, leap-frog migration). בתוך אוכלוסיות של עופות מאותו מין יכולים להיות דפוסי נדידה שונים לקבוצות שונות, המאופיינות על פי קבוצות גיל או על פי מינן - זכרים או נקבות. לדוגמה, במיני פרושיים בסקנדינביה נודדות רק הנקבות, כשהזכרים אינם נודדים וחורפים בסביבתם, מה שאף הביא לכינויים כ"רווקים" (בלטינית, "coelebs").
מסעי הנדידה הגדולים מתחילים ממניפה גאוגרפית רחבת ממדים. במקרים רבים מתבצעת הנדידה לאורך נתיבים מסורתיים קבועים, ונעשית לאורך רצועות גאוגרפיות צרות. נתיבים אלו מצויים, בדרך כלל, לאורך שרשרות הרים או קווי חוף, שבהם נהנים העופות מזרמי אוויר עיליים או מכוחות עילוי הנובעים ממערכות רוח ומזרמי אוויר תומכים אחרים. לעיתים נמנעים העופות בנדידתם ממחסומים גאוגרפיים קשים, כמו הרים גבוהים במיוחד וגופי מים גדולים. נתיבי הנדידה הספציפיים טבועים, ככל הנראה, ו"מתוכנתים" גנטית במיני העוף השונים, ולעיתים במשולב עם תהליך של למידה ורכישת ניסיון הנרכש במהלך חייהם. לעיתים נתיבי ההלוך אף שונים מנתיבי החזור.
גובה המעוף אף הוא שונה בין מינים שונים וקבוצות של עופות. משלחת מטפסי הרים להר האוורסט מצאה שלדי ברווזים חדי זנב ולימוזות מצויה (Limosa limosa), בגובה של כ-5,000 מ' על קרחון חומבו. אווזים הודים נצפו עפים מעל הפסגות הגבוהות ביותר של הרי ההימלאיה, מעל 8,000 מ', אף שמעברי הרים נמוכים יותר, בגובה של כ-3,000 מ' בלבד, היו בקרבת מקום. עופות ים עפים בגובה נמוך יחסית מעל פני המים, ובגובה רב כשהם חוצים יבשה, ותבנית מעוף הפוכה נצפתה בדפוסי הנדידה של עופות יבשה. אך מרבית העופות נודדים בגבהים שבין 150 ל-600 מ'. רישומי פגיעות של עופות במטוסים בארצות הברית, מראים שמרבית הפגיעות הן בגובה שנמוך מ-600 מ', וכמעט ולא נרשמו פגיעות בגובה שמעל ל-1,800 מ'.
תבנית נדידת עופות שונה בתכלית היא זו של הפינגווינים, שנודדים בשחייה. נתיבי נדידתם עשויים להתפרס על כ-1,000 ק"מ. שכווים כהים נודדים בנדידה קרקעית, בעיקר בהליכה, ומיני אמו באוסטרליה נצפו נודדים למרחקים גדולים על פני היבשה, בעיקר בשנות בצורת.
האבולוציה של הנדידה
נדידת העופות היא התנהגות שהתפתחה באופן אבולוציוני לאורך זמן רב. מקובל לראות בנדידה תכונה התפתחה כאשר פרטים שנדדו מאזור אחד למשנהו, רכשו יתרון משמעותי ברבייתם על פני פרטים שלא נדדו. הנדידה ממשיכה בהתפתחותה האבולוציונית בשל הסביבה המשתנה. אם הסביבה המשתנה, בעיקר משינויי אקלים וטמפרטורה, מעודדת נדידה, אזי תופעת הנדידה מתגברת. אם תנאי הסביבה מאפשרים לעופות להישאר במקומם ועדיין לשמר את האנרגיה שלהם ולהזין כראוי את עצמם ואת גוזליהם, אז לא תתבצע נדידה או שטווח הנדידה יהיה קצר.
כשם שיכולת התעופה נעלמת בשעה שאין צורך בה, כך גם אינסטינקט הנדידה נעלם כאשר אין בו תכלית. על אף שבמונחי אנוש האבולוציה היא תהליך ארוך ומורכב, לעיתים השינויים הם כה מהירים עד שניתן לצפות בהם במהלך התרחשותם. בשנות ה-40 של המאה ה-20 נתפסו, לדוגמה, פרטים מלהקת דרורי בית שמקורם מקליפורניה. אוכלוסייה זו מעולם לא נדדה, מכיוון שתנאי האקלים לא עודדו נדידה. אולם, עם שחרורם באזור ניו יורק בחורף, תנאי האקלים הקר עודדו נדידה, ולאחר מספר ימים החלה הלהקה בנדידה לאזור חם יותר ופיתחה מסלול נדידה, הלוך ושוב, עליו חזרה גם בשנים הבאות.
הן העופות הנודדים והן הקבועים משלמים מחיר על "בחירת" האבולוציה: העופות הנודדים באביב אל אזורי הקינון צריכים להשקיע אנרגיה במסע, במציאת מזון, במציאת מקום קינון ובטיפול בגוזליהם. לעומתם, העופות הלא נודדים מאבדים אנרגיה רבה בהסתגלות לעונת החורף, חווים על בשרם את המחסור במזון ואת מזג האוויר העוין. החלוקה לעופות נודדים ולא נודדים אינה אפשרית. בעוד שישנם מינים שרובם נודדים, ישנם פרטים מהם שאינם נודדים, ולהפך. מינים אלה מקשים על הבנת מקורה של הנדידה, מאחר שאין תבנית ברורה להתפתחות התנהגות הנדידה.
עופות שונים דורשים תנאי סביבה שונים להתרבותם. אצל עופות נודדים ולא נודדים כאחד, מזון מתאים ובכמות מספקת למין הוא תנאי עיקרי בבחירת מקום ההתיישבות וההתרבות. לעיתים מינים מסוימים ידחו את זמן הרבייה שלהם, אם מזונם העיקרי חסר. גם העדר מקומות קינון ידחו את תקופת הרבייה אצל מינים אחדים. האבולוציה של הנדידה התפתחה תוך כדי הסתגלות לתנאים רבים, כך שמעונות החורף והקיץ שלהם יספקו את התנאים הנוחים ביותר למין מסוים. עופות נודדים, בעיקר אלה הנודדים למרחקים ארוכים בכל עונת נדידה, מפתחים תגובה גופנית ל"רמזים" סביבתיים, המעודדים אותם לנדוד, הרבה לפני שהסביבה המשתנה תפגע בסיכויי הישרדותם. על כן, מינים אחדים מתחילים בנדידתם ללא דיחוי, שבועות או חודשים לפני גלי הנדידה הגדולים.
הנדידה, בשל היותה התנהגות מרכזית בחיי העופות, גורמת אף לשינויים גופניים אצל מינים שונים. צורת הכנף על פי רוב מותאמת למרחק הנדידה וליעדים השונים. עופות נודדים הם בעלי כנפיים ארוכות יותר ביחס למשקל גופם. לדוגמה, סבכי אפור נודד למרחקים גדולים יותר מאתרי הקינון שלו שבצפון אירופה מאשר סבכי שחור כיפה, ואכן יחס אורך הכנף שלו למשקל גופו גדול יותר. הדבר נראה גם בהשוואה למינים דומים שאינם נודדים. קצוות הכנפיים אצל עופות נודדים, מתחדדות בהתאם למרחק שאותו עובר המין בנדידה. התאמה זו של צורת הכנף מספקת דחף גדול יותר בעת נפנוף הכנף, מהירות גבוהה יותר בעת גלישה ותנוחות קרב, ומונעת בזבוז של אנרגיה הנחוצה בתעופה למרחקים ארוכים.
התמריצים לנדידה
השינויים הסביבתיים שהביאו לאבולוציה של הנדידה אינם אותם שינויים סביבתיים המביאים את העופות לנדוד במועד. העופות אינם מחכים עד שייעלם מקור מזונם או עד שמזג האוויר ימנע מהם לאגור כוחות לנדידה, על כן עיתוי הנדידה נקבע זמן רב לפני שהתנאים הסביבתיים מכתיבים אותה. לקראת הנדידה מתרחש שינוי עצבי בחלק התחתון של המוח - ההיפותלמוס השולט במנגנון הרעב. כתוצאה מכך אוכל העוף מזון בשיעור של 40% יותר מאשר בשאר תקופות השנה. השומן נאגר מתחת לעור, בשרירים המשמשים לתעופה, ובחלל הבטן. עופות קטנים מעלים בכל יום את משקלם בגרם אחד, וממשיכים בהתנהגות זאת עד כשבועיים לפני תחילת הנדידה. הצורך באנרגיה בעת הנדידה דחוף כל-כך, כך שבשעת עצירה יאגור העוף כמות מזון בבטנו ורק אז ימשיך במעופו.
כמות השומן בגוף העוף מחוץ לעונת הנדידה היא 5%-3%. עופות הנודדים למרחקים קצרים ובינוניים מגיעים ל-15% שומן בגוף, עופות הנודדים מרחקים ארוכים מגיעים ל-50% שומן בגוף. שומן זה, על אף שאמור להכביד על העוף, מספק אנרגיה לשרירי התעופה ומונע התעייפות ומחסור בזמן הנדידה. מחקרים הראו שהתארכות היום ומשך האור בתקופת האביב, הוא הממריץ הסביבתי לתופעת האכילה המוגברת. האור לא רק משפיע על מרכזי האכילה בהיפותלמוס אלא גם תורם לשינויים הורמונליים ומגביר ייצור פרולקטין, קורטיקוסטרון וטסטוסטרון המקלים על בניית תאי שומן בעקבות אכילת היתר.
לקראת עונת הנדידה, ניכר שינוי בדפוסי השינה והערנות של העופות הנודדים, בעיקר בעופות הנודדים בלילה, ויש לשער שהתנהגות זו היא הכנה לנדידה הלילית. התנהגות זו נצפית לעיתים רחוקות בטבע, אך מחקרים שנעשו בשבי על עופות נודדים, גילו התאמה בין התכיפות ומשך חוסר השקט, לבין המרחק שעוברים קרוביו החופשיים של העוף בעונת נדידה. בדומה לתופעת האכילה המוגברת, גם התארכות האור תורמת לחוסר השקט. האור משפיע על היווצרות הורמון המלטונין שמגביר ערנות. תמריץ נוסף לנדידה הוא שינוי הטמפרטורה על שלל היבטיו. כשהאביב מאחר להגיע העופות טרם עוזבים את משכנם, וכשהאביב מקדים הם מתחילים בנדידה וכך מנצלים את מרבית המשאבים הסביבתיים של האזור אליו הם נודדים. התמריץ לנדידה הסתווית טרם הובן כיאות. ההשערה הנוכחית היא ששעון פנימי אצל העופות שמתחיל בתנועתו עם תחילת הנדידה באביב, מראה לעופות שהגיע העת לנדידה הסתווית. השערה נוספת היא ששינויים הורמונליים המתרחשים לאחר עונת הרבייה, הם מדד לעונת הנדידה חזרה.
כל אותן פעילויות או שינויים לקראת הנדידה ואלו המדרבנים אותה מכונים רגשת נדידה.
בחירת העיתוי לנדידה
מיני העופות השונים נשארים באזור מחיה קבוע בשתי תקופות במשך השנה, בעונת הקינון ובמהלך החורף. מלבד בתקופות אלו, נמצאים מרבית העופות בתנועה מתמדת מאזור מחיה אחד למשנהו. כל מין, קבוצה או פריט בוחרים יום מסוים וקבוע לנדידה, ויש אף שבוחרים בשעה מסוימת ביום המתאימה מבחינתם לנדידה. ישנם מינים שעיתוי נדידתם אינו קבוע ותלוי בסיפוק צורכיהם באספקת מזון מסוים, כך שתחילת נדידתם משתנה משנה לשנה.
היקף הנדידה הגדול ביותר נמדד בשעות הלילה, כשהמדידה נעשית בעיקר באמצעי שמע ובשימוש ברדאר. אך יש גם מיני ציפורים הנודדות ביום. כך התגלה שהנדידה הלילית מתחילה כשעה אחר שקיעת החמה, מגיעה לשיא כמותי קרוב לחצות הלילה, ויורדת בהדרגה עד לזריחה.
נדידה במשך היום מאופיינת בדרך כלל בהסתמכות על זרמי אוויר חם ("תרמיקות") הנוצרים רק במשך היום ורק מעל יבשה. הנודדים במשך היום הם העופות הדואים - דורסים למיניהם, שקנאים, חסידות, עגורים וגם סיסים, שרקרקים וסנוניות. בכפוף לתנאי מזג האוויר, השעה ביום וגורמים נוספים - גובה הנדידה נע בין עשרות לאלפי מטרים.
מחקרים רבים בנושא זה בדקו מהן יתרונות נדידת הלילה. עופות קטנים, שעיקר פעילותם במשך היום, אינם חשופים בלילה לאויביהם הטבעיים, כמו כן פריטים בלהקה שיכולת תעופתם חלשה, מגבירים את סיכוי הישרדותם בצורה זו. אולם בנדידה הלילית, לוקחים חלק גם מעופפים מצטיינים ועופות מים שנודדים למרחקים גדולים מעל גופי ים גדולים וללא אפשרות חניה למנוחה.
הסבר נוסף נעוץ בעובדה שהנדידה הלילית מתחילה מאתרי האכילה של העופות. על אף שהעיכול אצל העופות הוא מהיר ביותר, תמיד נמצאה כמות מזון גדולה בקיבתם של עופות נודדים שניצודו. מכך ניתן להסיק שחלוקת יומם של העופות הנודדים בנויה כך ששעות היום מוקדשות לאגירת מזון ולמנוחה, בלילה המזון מצטמצם וקשה ללקטו, ועל כן מתרחשת הנדידה בלילה. אך אם המצב היה הפוך, היו מגיעים העופות למצב של תשישות, מאחר שיכולת ליקוט המזון המותאם למינם נעשית באופן יעיל בעיקר בתקופת פעילותם העיקרית, שהיא עונת הקינון והרבייה. מחקרים הראו כי משך הזמן שהעוף מתאושש לאחר הנדידה, קשור באופן ישיר לכמות השומן הנותרת בגופו לאחר שהגיע ליעדו. מינים אחדים, שנודדים גם ביום וגם בלילה, נוטים לנדוד ביום מעל הים ואילו בלילה מעל היבשה.
התמצאות וניווט
ניווט מסלולם של העופות מבוסס על שימוש משולב של מספר חושים שלהם. רבים מהעופות משתמשים בשמש כמעין מצפן ניווט. השימוש במיקומה של השמש כאמצעי להגדרת כיוון המעוף, דורש מנגנונים המפצים ומנרמלים את מהלכה של השמש על פני שעות היום.
הניווט מבוסס על יכולות נוספות של העוף הנודד, כמו היכולת לזהות ולחוש את השדה המגנטי של כדור הארץ, הכושר לזהות באופן ויזואלי נקודות ציון גאוגרפיות, ואף על סימני ריח.
הסברה היא שהדחף לנדידה ארוכת טווח נטמע בעופות כבר מגיל צעיר, ונוצרת בהם התקשרות ארוכת שנים לאתרי רבייה פוטנציאליים ולאתרים המתאימים לשהיית חורף. כשנוצר קשר לאתר מסוים, מגלים העופות "נאמנות" רבה לאתר זה ופוקדים אותו מדי שנה.
כושרם של העופות לנווט נכונה אל מחוז חפצם, אינה מוסברת במלואה כביטוי של כושר גנטי מולד. כושרם לבצע בהצלחה מעופים ארוכי טווח שניווטם מורכב, ניתן, ככל הנראה, להסבר מספק גם באמצעות ההנחה שיש לעופות הנודדים יכולת קוגניטיבית לזהות אתרי מחיה העונים על צורכיהם, וליצור במוחם מעין מפות ניווט של מסלולי המעוף אליהם. ניטור מהחלל של נדידה יומית של עופות, כעיטי דגים ואיות צרעים, הראה שעופות בוגרים מיטיבים לתקן את מסלולם כתוצאה מסטיות מסלול שנגרמות על ידי סחיפת רוחות.
עופות נודדים משתמשים, ככל הנראה, בשני כלים לזיהוי וחישת השדה המגנטי לצורך ניווט דרכם ליעדם. האחד, טבוע כולו בגנטיקה הביולוגית של העוף, והשני מבוסס על ניסיון נרכש. ציפור צעירה עפה בכיוון הנכון כבר במסע הנדודים הראשון שלה, ועושה זאת תוך חישת השדה המגנטי של כדור הארץ, אך אינה יודעת מה יהיה אורך מסעה.
המנגנון המשמש לחישת השדה המגנטי ומנחה את העוף בכיוון הרצוי למעופו, מבוסס על תהליכים כימיים המתבצעים בפיגמנטים מיוחדים בתאי גוף העוף, הרגישים לצבעים באורכי גל ארוכים ומופעלים בהשפעת השדה המגנטי. בחלוף הזמן, ובאמצעות הניסיון שהם רוכשים ממהלכי נדידה קודמים, לומדים העופות גם לזהות אתרים גאוגרפיים במסלולי מעופם, ומתבצע מעין "מיפוי" באמצעות מגנטיטים זעירים במערכת העצבית שבפניו של העוף (מערכת העצב המשולש שלו), המאפשר לעוף לחוש את עוצמת השדה המגנטי בנקודת הימצאו. מכיוון שעופות נודדים לאורך צירים אורכיים בכיוון צפון-דרום או דרום-צפון, העוצמה המשתנה של השדה המגנטי בקווי הרוחב השונים מאפשרת לעוף לפענח את מקום הימצאו באופן מדויק יותר, עד הגיעו לאתר היעד.
מחקרים מאוחרים יותר מלמדים גם על קשר עצבי בין עין העוף לבין "אשכול N" שבמוח המרכזי של העוף, אותו חלק במוחו של העוף שהוא האקטיבי ביותר במהלך ניווט מסלולו, שמרמז אולי על כך, שהעוף אף רואה את השדה המגנטי עצמו במסלול מעופו, או איזשהו ביטוי ויזואלי של שדה זה.
תולדות המחקר על נדידת העופות
תצפיות מתועדות בנושא הנדידה נעשו על ידי הומרוס, הרודוטוס ואריסטו (750 ל-322 לפנה"ס) ביוון העתיקה. אריסטו ציין כי העגורים נודדים מאזור הים השחור אל דלתת הנילוס, הוא תיאר את נתיב נדודיהם של מינים רבים בארצות הים התיכון. פליניוס הזקן, חוקר טבע רומאי, חיזק בספריו את דברי אריסטו, והוסיף מינים אירופים אחרים. על אף תרומתו הרבה, אריסטו אחראי למספר אמונות טפלות בנושא העופות. האמונה כי עופות ישנים שנת חורף המשיכה להתקיים מספר מאות שנים אחריו. מחקרים רבים מוטעים נעשו בנושא זה, עד שהוכח בוודאות אחרת בתחילת המאה ה-20.
תלמידיו של אריסטו האמינו, שבמהלך עונת החורף העופות מסתתרים במחילות ובגומחות בעצים. מאמרים אחרים סברו כי עופות מסוימים, כדוגמת הסנוניות, מעבירים את שנת החורף בתוך המים. איששו את הסברה דייגים, שמצאו ברשתות הדיג דגה רבה וכן מספר עופות "שקועים בשינה עזה". הנכון הוא שעופות קטנים אכן מורידים את רמת פעילותם, עד החלשת הדופק, בלילות קרים ולעיתים אף בעונת הרבייה. אריסטו אחראי גם לתאוריה מוזרה. הוא טען כי עופות מסוימים עוברים שינוי מקיף במראם במהלך חילוף העונות. עוף שבא מהדרום ועוף שזה הרגע נע דרומה, הפכו בדמיונו לאותו עוף. אריסטו הכיר בניצוי העופות, המשתנה בכל עונה, וידע זה בלבל אותו.
מאמר מקיף שנכתב בשנת 1703 טען כי העופות הנודדים חורפים על הירח, ובתחילת הקיץ שבים לכדור הארץ. במאה ה-19 חוקרי טבע רבים, קיבלו את הרגלי הנדידה של עופות גדולי גוף. אולם התקשו להבין איך עופות קטנים, הידועים בקשיי תעופתם, מסוגלים לאותם מרחקים. הם הגו את הרעיון, שהעופות הגדולים סוחבים את חבריהם למסע כ"מטען חי". אגדות אלו עדיין קיימות במספר מדינות במזרח אירופה ובשבטים אינדיאנים, אך הן מתבססות על תצפיות שגויות בעופות קטנים המציקים למינים גדולים בזמן תעופתם.
שיטות לחקר הנדידה
במהלך המאות האחרונות הומצאו ונבחנו עשרות שיטות לעקוב אחר נדידת העופות. השיטות המסורתיות עדיין עובדות, אך לצדן משמשות גם שיטות מודרניות, אשר פותחו עבור תחומים שונים לגמרי.
תצפיות ישירות - צפרות חובבנית
צפרות, תצפית אנושית ויזואלית בעופות, היא השיטה העתיקה והפשוטה ביותר, ברם הנפוצה ביותר, שהפכה לכלי בידי חובבי העופות והמומחים כאחד. הגודל, הצבע, השירה וצורת המעוף הם עזרים בזיהוי העוף ולימוד הנדידה. נתיבי הנדידה הגדולים, שתועדו בסוף המאה ה-19, רוכזו מאלפי תצפיות באזור אחד, במהלך העונה הקצרה יחסית של הנדידה.
לשיטה זו נודעו כמה חסרונות משמעותיים: ראשית, היא מוגבלת לשעות האור, ויש עופות הנודדים דווקא בלילה. גרוע מכך, השיטה מאפשרת תיעוד של מעבר העופות רק בנקודה אחת, ולא את מסלול הנדידה כולו, כולל ההמראה והנחיתה. רק בשנות החמישים של המאה העשרים התחוורה החשיבות הרבה של תצפיות לילה. מידע חשוב נאסף מצפייה בטלסקופים, ומראיית צלליות העופות על פני הירח. אך גם באופן זה לא ניתן היה להעריך נכונה את היקף הנדידה, מאחר שלא ניתן לצפות כך בכל מרחבי השמיים.
שיטת שמע
עזר לתצפית הלילית הוא שימוש באמצעי שמע והקלטה של קריאת העופות. מיקרופון המחובר למגבר חזק, מסוגל לקלוט צליל בגובה רם וישירות מעל המקלט. גם לשיטה זו כמה חסרונות: ישנם מיני עופות שקריאתם בלילה שונה מקריאתם ביום, והדבר מקשה על זיהוי המין. אין כל ביטחון שהעוף ישמיע קול במעופה. קשה לדעת מהו כיוון התעופה של העוף, כך שגם בעזרת אמצעי זה אפשר רק לשער את היקף הנדידה הלילית.
איסוף דוגמיות שונות
בשיטה זו נאספות דוגמיות, בעיקר של עור (מקור גנטי) ונוצות, במוזיאוני טבע רבים מסביב לעולם. כך ניכרים ההבדלים בניצוי אותו מין אך באזורים גאוגרפים שונים. דרך שיטה זו, ניתן לעקוב אחר נתיב הנדידה.
סימון עופות
בעזרת סימון עופות, שבו העוף נתפס, מסומן ומשוחרר לטבע ללא פגע, ניתן ללמוד רבות. מאז 1920, שיטת הסימון הנפוצה היא הצמדת סרט או טבעת ממוספרים לרגל העוף. בכל שנה מבוצע תהליך הסימון על אלפי עופות נודדים ולא נודדים. בצד החיצוני של הטבעת מוטבע קוד מספרי רץ, שהוא מעין תעודת זהות, ובצד הפנימי מוטבעת כתובת המוסד המתעד את העוף המסוים. אם עוף מסומן נלכד שנית, אפשר להשוות את מקום ותאריך הלכידה למקום ולתאריך של הסימון המקורי, ומכך ללמוד על נתיב הנדידה שלו.
ישנו מידע רב שניתן להסיק משיטה זו בנוסף לנתיב הנדידה, אם עוקבים אחר עוף מסוים: מהם המועדים שבהם הוא מגיע לאתרי הנדידה והמועדים שבהם הוא עוזב אותם, מהו זמן שהייתו על הארץ למטרות התאוששות ולקיטת מזון, האם יש קשר בין מזג האוויר למועדי ההגעה והעזיבה, מהם היקפי הנדידה של מינים שונים, ומהי מידת הסדירות של הפרט בבחירת היעדים. השיטה מסייעת לתיעוד אוכלוסיות עופות מסוימים, לרוב כאלה שבסכנת הכחדה, על ידי בדיקת שיעורי ההישרדות שלהם. למינים מסוימים אמצעי הטבעה ייחודיים, צבעים ושיטות סימון בולטות, שבזכותם תיעוד הפריטים יכול להיעשות, אפילו מבלי שיהיה צורך לתפסם בשנית.
למרות הכל, בשיטה זו מספר חסרונות: כדי ללמוד על פרט מסוים עליו להיתפס בשנית בדרך-כלל, ובכל לכידה יש חשש לפגיעה בעוף. עופות ניצודים כאווזים וברווזים הם בעלי התיעוד הגבוה ביותר, כ-12% מכלל האוכלוסייה, אף על פי שמעופות אלה נשארות בדרך-כלל רק הטבעות. אצל עופות לא-ניצודים, אחוז התיעוד עומד על 1% מכלל האוכלוסייה. בשיטה זו קיימת בעיה מובנית: ייתכן שהיא מלמדת יותר על תפוצת העופות והאורניתולוגים במדינות המפותחות מאשר על תפוצת העופות הנודדים בעולם כולו, וזאת בשל המשאבים הרבים וכוח האדם אשר שיטת תיעוד זו דורשת.
מעקב בעזרת משדרי רדיו
בשיטה זו מוצמד משדר רדיו קטן (השוקל פחות מ-2.5 גרם) לגוף העוף. משדר זה שולח אותות בפרקי-זמן קבועים. בעזרת מקלט רדיו המחובר לרכב או לכלי תעופה ניתן לעקוב אחר האותות ממרחק בטוח ולשרטט את נתיב הנדידה. חסרונות השיטה הם במציאת מקלטים שלא יפריעו לתנועת עופות קטנים ביותר, ובשימוש בכלי תחבורה שיהיה בקרבת המשדר אך לא יפריע להתנהגות העוף. טכנולוגיה זו פותחה רבות מאז השימוש הראשון בשנות ה-60, והיום הלוויינים מחליפים את המקלטים הישנים. אולם, יש להתייחס לשיטה זו בהסתייגות, מאחר שאחוזי ההישרדות של עופות משדרים הם קטנים ביותר.
מעקב בעזרת מכ"ם
המכ"ם פותח במטרה לעקוב אחר כלי תעופה בצורה יעילה וממוחשבת. אך כבר בתחילת השימוש, במלחמת העולם השנייה, דווחו הופעות של להקות עופות על גבי מסכי המכ"ם. עובדה זו התגלתה למדענים חוקרי נדידה, ושיטה זו, הנותנת מעקב אמין אחר נדידת יום ולילה, החלה להתפתח כבר בתום המלחמה.
שלושה סוגי מכ"ם מסייעים במעקב אחר נדידת העופות: השימוש בראדאר פתח שלב חדש בחקר הנדידה. הוא הוסיף מידע חדש על נדידת לילה וכן על נתיבי נדידה מעל אוקיינוסים וימות, שעליהם לא היה תיעוד כלל, מאחר שעד כה התבסס המידע על תיעוד קרקעי בלבד.
מחקר להשפעת משבר האקלים
מחקר ישראלי, שפורסם ב-2021, ב-Scientific Reports, בחן את השפעת שינוי האקלים על הציפורים הנודדות, ומצא שיש סכנה ממשית להכחדת מינים שונים, כי בעשורים האחרונים, עקב שינויי האקלים, הולך ומשתבש תזמון הגעת הציפורים ליעדן בעונת הקינון, כאשר זמן זה הוא קריטי לשרידות ולהצלחת רביית הציפורים.
ג'ונתן אסוס
ג'ונתן אסוס (נולד ב-2 בספטמבר 1983 בסרסל) הוא כדורגלן עבר צרפתי-ישראלי יהודי, ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
אסוס החל את הקריירה המקצוענית שלו בליגה השנייה בצרפת במדי נאנסי. לאחר שמיעט לשחק בקבוצתו, עבר אסוס לליגה המחוזית בצרפת כאשר חתם בנים. אסוס הרשים במשחקיו בליגה הנמוכה, דבר שהקנה לו חוזה בליגה אחת בכירה יותר, במדי אנז'ה מהליגה הצרפתית השנייה. במהלך תקופתו באנג'ה אסוס תפס כותרות רבות בעיתונים בגין משחקו הנוקשה והרחקותיו מן המגרש לעיתים לא רחוקות.
לאחר מכן שיחק תקופות קצרות בקאן ובקרטיי. אסוס נבחן בניס ואפילו הרשים שם את המאמן דאז, פרדריק אנטונטי, אך עקב בעיות בחוזה עם קרטיי נמנע ממנו המעבר לליגה הראשונה. במקום זאת, אסוס הצטרף לסטאד ריימס בה הצליח לקנות את מקומו בהרכב הראשון, ושובח בעיתונות על התבגרותו המנטלית.
אחרי התאקלמותו המוצלחת של הקשר הצרפתי רודי חדד בישראל, מכבי תל אביב החליטה לחפש עוד שחקנים יהודים ברחבי העולם שלא ייחשבו כזרים. הקבוצה פנתה לאסוס שהצטיין בעונתו האחרונה בצרפת, והחתימה אותו בקבוצה בינואר 2008.
מיד אחרי שחתם, הגיע אסוס למשרדי הסוכנות היהודית בפריז למלא את כל התנאים הנצרכים על מנת להשיג אזרחות ישראלית במסגרת חוק השבות, ובסוף עונת קיבל תעודת זהות ישראלית. אסוס זכה עם מכבי תל אביב בגביע הטוטו של, אך עבר מספר בעיות משמעת והושעה מהקבוצה.
בעונת חתם אחרי עשרה מחזורים בהפועל פתח תקווה. בינואר 2011 עזב אסוס את הפועל פתח תקווה וחתם עד לסיום העונה בהפועל רמת גן, אשר ירדה לליגה הלאומית בתום העונה.
בעונת חזר אסוס להפועל פתח תקווה, ובתום העונה ירד עמה לליגה הלאומית. אסוס המשיך עם הקבוצה בליגה הלאומית, ובפברואר 2013 חתם בהפועל אשקלון באותה הליגה.
לקראת עונת חתם בקבוצת מכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית, אך בדצמבר 2013 שוחרר מהמועדון.
בקיץ 2016 לקח חלק בפתיחת קבוצת הכדורגל מועדון ספורטינג תל אביב, שכוללת שחקנים צרפתים יהודים. המועדון משחק בליגה ג', ואסוס מונה לקפטן הקבוצה. בקבוצה שיחק במשך שנתיים.
לילית ממושקפת
לילית ממושקפת (שם מדעי: Pulsatrix perspicillata) היא מין של דורס לילה מהאזור הנאוטרופי החי באמריקה הדרומית והמרכזית בטווח שבין דרום מקסיקו לצפון ארגנטינה. היא קרובה לסוג לילית אך שייכת לסוג שונה (פּוּלְסָטְרִיקְס). הלילית חיה בטבע ביערות גשם טרופיים אך גם ביערות יבשים יותר, סוואנות לחות ובקוסטה ריקה נמצאת לעיתים ביערות שבמורדות הרים עד לגובה 1,500 מטר.
מאפיינים
זוהי לילית ווקאלית המשמיעה קולות רמים כדי להכריז על טריטוריה. זוג ליליות גם יבצעו קריאות רמות, בהם הזכר משמיע קריאות רמות בהרבה משל הנקבה. קריאות אלו פחות מזכירות ינשופים ודומות יותר לקריאות נצים.
הלילית חיה ביערות גשם. פעילה בלילות וגם בשעות בין הערביים. מין זה הוא יחידאי ורק בעונת הרבייה נראה בזוגות. היא חיה על הענפים הגבוהים ויורדת לקרקע לעיתים רחוקות. הלילית היא טורפת חזקה הניזונה ממגוון יונקים קטנים כמו מכרסמים, אוכלי חרקים, אופוסומיים, עטלפים ואפילו עצלני תלת אצבע וכן ממיני צפרדעים, זוחלים ועופות כמו יונים, פזאיים, מומוטיים ועורבים. אם לא תמצא טרף גדול היא תגוון בחלזונות, סרטנים וחרקים גדולים.
מצב השימור של לילית זו הוא "ללא חשש" בשל תחום תפוצתה הרחב. עם זאת באזורים מסוימים, ובעיקר בטרינידד הלילית מצויה בסיכון מקומי עקב פגיעה ביערות בהם חיה וגם עקב התנגשות במכוניות.
סן-קנטן
סן-קנטן היא עיר במחוז אן שבחבל או-דה-פראנס בצפון צרפת.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת על נהר הסום שמקורו בכפר פונסום שבקרבת מקום. היא נמצאת על קו מסילת הברזל פריז-בריסל, כמאה ועשרים ק"מ צפונית מזרחית לפריז. כביש מהיר מחבר את סן-קנטן עם הערים אראס, ליל וקאלה. תעלת סן-קנטן העוברת דרך העיר מחברת אותה עם הערים שוני שמדרומה וקמברה שמצפונה.
דמוגרפיה
נכון ל-1999 מנתה העיר 59,066 תושבים. שטחה: 22.56 קמ"ר. צפיפות האוכלוסין: 2,618 תושבים לקמ"ר.
במרוצת המאה התשע עשרה גדל מספר התושבים בהתמדה, עקב המהפכה התעשייתית מ-10,477 ב-1800 ל-55,571 ב-1911. העיר נהרסה ברובה במלחמת העולם הראשונה, התושבים עזבו ורק ב-1921 הגיע מספרם ל-37,345. החל בשנות החמישים של המאה העשרים, עקב התפתחות כלכלית מואצת, הגיע מספר התושבים לרמתו ב-1911, וב-1975 התגוררו בעיר 67,243 תושבים. אחרי 1975 חלה ירידה במספר התושבים כתוצאה מתחרות בינלאומית בתעשיית הטקסטיל.
היסטוריה
העיר נוסדה על ידי הרומאים במקומו של יישוב בשם ורמאן, שהיה בירת השבט הבלגי של הוירומאנדים, בנקודה שבה ניתן לחצות את נהר הסום. בימי הביניים הוקם בה מנזר שהתפתח הודות לעלייה לרגל לקברו של קנטן, רומאי נוצרי שהפיץ את הנצרות באזור ומת כקדוש מעונה (מכאן השם סן-קנטן). החל במאה התשיעית שימשה סן-קנטן כבירת רוזנות ורמנדואה, ומאז המאה העשירית רוזני ורמנדואה, שמוצאם היה משושלות המלכות הקרולינגית והקפטינגית, הפכו לרבי עוצמה, והעיר התפתחה במהירות רבה. ב-1080 התארגנו תושבי העיר והשיגו מהרברט הרביעי, רוזן ורמנדואה, מגילת זכויות שהעניקה להם מידה רבה של אוטונומיה. החל במאה השלוש עשרה סן-קנטן הפכה לנחלת מלך צרפת, וכלכלתה המשיכה לפרוח.
במאה הארבע עשרה סבלה העיר ממלחמת מאה השנים ומן המגפה השחורה. אוכלוסייתה התדלדלה וכלכלתה נפגעה קשות. במאה החמש עשרה מלכי צרפת ודוכסי בורגונדיה נאבקו על השלטון בעיר. ב-1557 הספרדים הטילו מצור על העיר, ולאחר שנכנעה (10 באוגוסט של אותה שנה), היא נבזזה, נהרסה עד היסוד והתרוקנה מתושביה. ב-1559 הוחזרה לצרפת שהחלה לבצר אותה שנית. במחצית השנייה של המאה השבע עשרה, כיבושיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הרחיקו את העיר מן הגבול עם האימפריה הרומית הקדושה.
במאה התשע עשרה החל תהליך של פיתוח כלכלי וסן-קנטן הפכה לעיר תעשייתית. ב- 1870 במלחמת צרפת–פרוסיה נפלה העיר בידי הפרוסים, וב-19 בינואר 1871 הובס הצבא הצרפתי ליד העיר. במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי הגרמנים והחל ב-1916 היא נמצאה בקו החזית. התושבים עזבו, העיר נבזזה ונהרסה ברובה.
כלכלה
החל במאה השלוש עשרה סן-קנטן פרחה כמרכז של תעשיית טקסטיל ושל מסחר באריגים שהתאפשר הודות למיקומה על גבול ממלכת צרפת, בין ערי הירידים של שמפאן לבין ערי פלנדריה. היא נהנתה גם ממיקומה בלב אזור חקלאי עשיר. אולם, במאה הארבע עשרה כלכלתה של העיר נפגעה קשות בשל מלחמת מאה השנים ובשל המגפה השחורה.
במאה התשע עשרה, עקב המהפכה התעשייתית, החל תהליך של פיתוח כלכלי מואץ וסן-קנטן הפכה לעיר תעשייתית (בעיקר טקסטיל ומטלורגיה). במלחמת העולם הראשונה נהרסה העיר ברובה והציוד התעשייתי הושמד. רק בשנות החמישים של המאה העשרים החל שוב תהליך של התפתחות כלכלית. אולם, אחרי 1975 נפסקה הגאות הכלכלית כתוצאה מתחרות בינלאומית בתעשיית הטקסטיל.
לאסלו שבש
לאסלו שבש (במקור שפט - Spät, בהונגרית: Sebes László; סגהאלום, 9 במאי 1905 – מחנה הריכוז דכאו, מאי 1945) היה קומוניסט יהודי-הונגרי, שנידון מספר פעמים לשנים של מאסר, גורש ונספה במחנה הריכוז דכאו.
ביוגרפיה
לאחר שחרורו, בהתאם להוראות המפלגה, נסע לצרפת לפעילות אנטי-נאצית ולאחר מכן לגרמניה לעבודת מפלגה. הוא חזר להונגריה בשנת 1941 ועבד כפועל במפעל (כיהודי כמעט לא ניתן היה למצוא עבודה). עם כניסת הכוחות הגרמניים להונגריה (מבצע מרגרטה) במרץ 1944 הוא נעצר וגורש מייד כיהודי וכקומוניסט למחנה הריכוז דכאו במרץ 1944 ונרצח חודש לפני שחרור המחנה.
משפחתו
אֶחַיו: אימרה שבש, פאל שבש, ג'רג' שבש, שאנדור שבש ואישטוואן שבש.
ירדה השבת
ירדה השבת הוא שיר עברי מאת יהושע רבינוב, שהולחן בשנות הארבעים על ידי מלחין הזמר העברי דוד זהבי. השיר מזוהה עם התנועה הקיבוצית, ובקיבוצים רבים היה מושר מדי שבת.
על פי המסופר נכתב השיר בעקבות ביקור בקיבוץ גינוסר. בשעת ערב שבת טייל רבינוב בוואדי חמאם ("ואדי היונים", שמו הערבי של נחל ארבל) שעל יד הקיבוץ וראה את מאות היונים העפות בחזרה אל קינן; לאחר שחזר לקיבוצו כתב רבינוב את השיר. הוא הודפס לראשונה בעיתון דבר בחודש דצמבר 1944, ובשנית בחודש דצמבר 1947, ונכלל בספרו של רבינוב ״משעולים לאופק״ שראה אור בשנת 1946. עוד לפני הדפסתו בספר הגיע השיר לידי דוד זהבי, חבר קיבוץ נען, דרך אליהו וגר, חבר קיבוץ גינוסר, שקיבלו מאשתו של רבינוב. זהבי הלחין את השיר וכך הופץ הלחן בזמן הוצאת הספר.
הביצוע המוקלט הראשון הוקלט בשנת 1961 על ידי הדסה סיגלוב בעיבוד שמעון כהן. לאורך השנים זכה השיר לעיבודים ולביצועים רבים בידי אמנים שונים, ביניהם נחמה הנדל, דפנה ארמוני, נורית גלרון, יהורם גאון, אורן צור (יליד גינוסר) ואחרים. בכל ביצועי השיר המוקלטים הושרו הבתים הראשון, השני והרביעי, ללא הבית השלישי.
בין השאר נכלל השיר באנתולוגיה ״אדמה אדמתי - מבחר שירי ארץ ישראל״ בעריכת המשורר יחיאל חזק, שיצאה ב-1985 בהוצאת ספרית פועלים.
קישורים חיצוניים
ביצועים:
מייגן ראפינו
בשנת 2020 הופיעה ברשימה 100 האנשים המשפיעים השנתית של מגזין טיים, טיים 100.
בעלת עיטור מדליית החירות הנשיאותית (2022).
ביוגרפיה
ראפינו גדלה ברדינג, קליפורניה, עם הוריה, ג'ים ודניז, וחמישה אחים, ביניהן אחות תאומה, רייצ'ל. היא החלה לשחק כדורגל בגיל שלוש, בעקבות אחיה בריאן ששיחק קודם בקבוצה שבה אימנה אמם. ברוב שנות נעוריה שיחקה בקבוצות כדורגל שאביה אימן. בתיכון החלו ראפינו ואחותה לשחק באלק גרוב פרייד אשר בדרום סקרמנטו ושיחקו בקבוצה בין השנים 2002-2005.
ראפינו ואחותה התאומה זכו ללמוד באוניברסיטת פורטלנד שבפורטלנד, אורגון במלגה מלאה לספורטאים ושיחקו בקבוצה. ראפינו שיחקה בגביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20 של פיפ"א ב-2004 בו סיימה ארצות הברית במקום השלישי ולכן בשנה זו לא שיחקה בקבוצה של האוניברסיטה. הקריירה של ראפינו בקבוצה Portland Pilots כוללת 30 שערים ו-28 בישולים והיא מדורגת במקום העשירי בהיסטוריה של אוניברסיטת פורטלנד, אף על פי ששיחקה רק 60 משחקים.
חיים אישיים
חודש לפני תחילת אולימפיאדת לונדון בריאיון למגזין אאוט יצאה מהארון כלסבית. בריאיון ליו.אס.איי טודיי אמרה שהיה לה חשוב לצאת מהארון לפני האולימפיאדה, על מנת לחזק ספורטאים אחרים שנמצאים בארון ולעודד אותם ללכת בעקבותיה. ראפינו דוברת ופעילה בארגוני ספורט להט"בים ביניהם GLSEN, ומ-2013 כשגרירה של Athlete Ally, ארגון ללא מטרות רווח המתמקד בהפסקת הומופוביה וטרנספוביה בספורט. היא גם האישה הלסבית הראשונה שכיכבה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ועל הופעה זו אמרה שהיא מקווה כי הופעת הבכורה שלה במגזין תפתח דלתות לייצוג להט"בי נוסף, ותסייע למגר דעות קדומות על ספורטאיות לסביות. ראפינו התחילה לצאת עם שחקנית הכדורסל סו בירד בשנת 2016. ב-2018 הופיעה יחד עם בת זוגה סו בירד, שחקנית ליגת הנשים של ה-NBA ב"גיליון הגוף" של מגזין ESPN. השתיים היו הזוג הלהט"בי הראשון שכיכבו במגזין.
פעילות ציבורית
ראפינו ידועה כפעילה חברתית בנושאים שונים אשר תמכה במחאת ההמנון האמריקאי של שחקני הפוטבול האפרו-אמריקנים שכרעו ברך בזמן ההמנון ואף עשתה זאת בעצמה זמן קצר לאחר שקולין קאפרניק החל במחאה ובכך הייתה הספורטאית הלבנה הראשונה שכרעה ברך בעת ההמנון לאות מחאה. מאז שהתאחדות הכדורגל האמריקאית דרשה ממנה לעמוד, היא הפסיקה עם כריעת הברך, אך נמנעה מלהניח יד על ליבה כנהוג ולא שרה את ההמנון. ב-2016 עמדה יחד עם 4 שחקניות כדורגל אמריקאיות בראש תביעה משותפת לוועדה לשוויון הזדמנויות בעבודה נגד התאחדות הכדורגל האמריקאית על אפליית שכר על בסיס מגדרי. השחקניות טענו שכבר שנים רבות הן מופלות לרעה לעומת נבחרת הגברים המקבילה, וזאת אף על פי שהן אלופות העולם המכהנות. ב-2019 כאשר העפילה עם הנבחרת הלאומית לרבע הגמר בגביע העולם בכדורגל נשים 2019, עוררה סערה כאשר אמרה בתקשורת: "אני לא הולכת לפא*ינג הבית הלבן", כתשובה לשאלה אם תתרגש לפגוש את הנשיא. בתגובה לסערה שהתחוללה, אמרה ראפינו שהיא לא חוזרת בה מדבריה, אולי רק מהשימוש בשפה בוטה, ושהיא לא ממליצה לספורטאים לאפשר שיעשו להם ולענף הספורט שלהם קואופטציה על ידי ממשל שפועל נגד להט"ב, נשים, מהגרים ואזרחים פגיעים.
חיים אישיים
בת זוגה של ראפינו היא הכדורסלנית סו בירד.
רכבת הרים
רכבת הרים היא מתקן שעשועים הבנוי בעיקרו ממסילת רכבת שעליה נוסעת מעין רכבת במסלול שעולה ויורד בתלילות, ולפעמים כולל לולאות שמסיעות את הנוסעים במהופך. רכבות הרים התחילו להופיע בפארקי שעשועים במחצית המאה ה-19, ומאז הן עברו שכלולים ופיתוחים רבים.
היסטוריה של רכבות ההרים
המתקן שנחשב לאבי רכבות ההרים היה נפוץ ברוסיה כבר במאות ה-15 וה-16. זו הייתה קונסטרוקציית עץ בגובה של כעשרים מטר וממנה ירדו מדרונות עץ מכוסי שלג. היושבים בהם היו גולשים לאורך המורד התלול. אפשר להשוות חוויה זו לספורט מזחלות השלג שכיום הוא ספורט אולימפי באולימפיאדת החורף, ובו גולשים במזחלת בתוך תעלת שלג חצובה, במורד תלול ומהיר. בתחילת המאה ה-19 הופיעו רכבות ההרים המוכרות לנו כיום. הרכבת הראשונה שכללה לולאה הוצגה בפריז בשנת 1846 והייתה אטרקציה עולמית. בטיחות הלולאה נבדקה באמצעות כוסות מים, ביצים וקופים. למרקוס אדנה תומפסון רשם פטנט על רכבת ההרים הראשונה ב-20 בינואר 1865. בארצות הברית הופיעה רכבת ההרים הראשונה ב-1884.
השם העברי
לפי הבלשן יצחק אבינרי, ברל כצנלסון הציע בתחילה לכנות את המתקן בחידושו רַחֶפֶת: חידושו זה אמנם נקלט בשפה העברית, אך לא במשמעות שביקש כצנלסון לייחד לו במקור. מילון אבן שושן (לכל המוקדם – מכרך המילואים שלו שראה אור ב-1968) הכיר במשמע זה; במהדורת 2003 הוא מונצח במילים: "יש קוראים כך לרכבת הרים, ראו ערך רכבל".
מכניקה
רכבת הרים כוללת מספר רכיבים כדי שתפעל: פסי רכבת, הבנויים בצורה מפותלת, הן אנכית והן אופקית, כך שהנוסעים יטולטלו. לעיתים על פסי הרכבת ישנם גם היפוכים והיפוכי בורג. פסי הרכבת לא חייבים בהכרח להיות מעגליים, כלומר - הם לא חייבים להחזיר את הרכבת לתחנה מצידה השני. ישנן רכבות הרים שבמקום להמשיך עד לתחנה חוזרות אליה על עקבותיהן בנסיעה לאחור.
על פסי הרכבת נוסעים קרונות, בדרך כלל עד 5 קרונות לרכבת, אף על פי שלעיתים מופיעים יותר מ-5 קרונות ולעיתים קרון בודד. בנוסף לאלה, ישנו מנוע הדואג להעלות את הרכבת לנקודת ההתחלה. הקרונות של רכבת ההרים אינם ממונעים עצמאית, כלומר המנוע אינו נמצא ברכבת או בקרונות, אלא המסילה היא שמניעה את הרכבת.
ברכבות ההרים המתוכננות כראוי, ירוויחו הקרונות מספיק אנרגיה קינטית בשיגור או בנפילה הראשונה כדי לסיים את כל המסלול ולשוב לתחנה, שם יעצרו על ידי בלמים כדי להגיע לעצירה סופית.
ברכבת הרים ישנן שלוש מערכות של גלגלים שהשילוב ביניהן הוא שמאפשר לקרונות לאחוז את המסילה ביעילות.
פלדה מול עץ
בתחום בניית רכבות הרים ישנן שתי אסכולות: רכבות העץ ורכבות הפלדה. רכבת הפלדה הראשונה הוצגה ב-1959. זו הייתה "מזחלות מטרהורן" בפארק דיסנילנד, ארצות הברית. בשנים שלאחר מכן נבנו רכבות פלדה נוספות ורכבות העץ נראו מיושנות, אך היום מבינים שאין זה כך. מומחי רכבות רבים מעדיפים את רכבות העץ: התחושה בהן שונה, גשמית יותר, והנוסע מרגיש מעורב יותר בנסיעה. רכבות העץ גם יפות יותר, הן למתבונן מהצד והן בעת נסיעה. טכנולוגיית הבנייה בעץ הגיעה לרמה גבוהה ביותר, שאיננה נופלת מטכנולוגיית הבנייה בפלדה, ורכבות מעץ אף מאפשרות ברגים לדוגמה הרכבת- Vengeance בפארק Cedar Point.
ההנעה
בשנים עברו, רכבת ההרים הסטנדרטית, שמסלולה מעגלי, הייתה יוצאת מן התחנה ומועלית לנקודה הגבוהה ביותר על המסלול באמצעות שרשרת. כאשר היא מגיעה לנקודה הגבוהה ביותר, שבה האנרגיה הפוטנציאלית רבה מאוד, משוחררת הרכבת, והאנרגיה הפוטנציאלית מומרת לאנרגיה קינטית (אנרגיית תנועה). כך ממשיכה הרכבת לנסוע, כאשר אנרגיה קינטית מומרת לאנרגיה פוטנציאלית ובחזרה. לבסוף, כאשר האנרגיה להנעת הקרונות אוזלת (אנרגיה רבה הולכת לאיבוד בגלל החיכוך עם הפסים, ולכן פסי רכבות הרים נבנים כך שהחיכוך עם גלגלי הרכבת לא יהיה רב), חוזרת הרכבת לתחנה מן הצד השני.
רכבות פחות סטנדרטיות הן רכבות המשוגרות מהתחנה - סוג זה נקרא בומרנג (Boomerang) כדוגמת רכבת ההרים "אנקונדה" שב"לונה פארק" ת"א, ולא עולות עלייה אטית עד לפסגה. אחרי השיגור המסלול יכול להמשיך כמו ברכבת רגילה, או להיקטע בשלב כלשהו - אז הרכבת חוזרת בתנועה לאחור לתחנה. ברכבות כאלה יכולה לנסוע על המסילה רק רכבת אחת והן דורשות טכנולוגיה מתקדמת, יקרה ורבת תקלות, ולכן הן לא פופולריות.
בשנים האחרונות חלו התפתחויות רבות בטכנולוגיות ההנעה, העצירה והשליטה, במיוחד בתחום מנועי ההשראה הישרים, תחום שלמרבה ההפתעה רכבות ההרים הן הגורם המוביל להתפתחותו, למרות ההשלכות הרבות בתחומים רחוקים מאוד כמו ייצור, שינוע, מיזעור ועוד. מנועים אלו נמצאים בתוך המסילה, ומושכים את הקרון באופן מגנטי בכל פעם למקטע אחר במסילה. הקרונות נעים על פי המסילה ולא בכוחם הם. כיום, רוב רכבות ההרים מונעות במנוע השראה ישר (LIM), הנמצא במסילה, וגורם לרכבת להתקדם או לעצור בשליטה מוחלטת של המהירות והתאוצה. המנוע, הנמצא במסילה, בדומה לשרשרת הישנה, יכול לגרום לרכבת לעלות במהירות עצומה ויכול לשלוט גם בעת הירידה בתאוצות השונות. המנוע המגנטי הנמצא במסילה יכול גם לעצור או להאט את הקרונות בתאוצה גבוהה, דבר המעניק אפקט של עצירה פתאומית. מנועים אלו פועלים ללא חלקים נעים והתקלות בהם מועטות וניתנות לשליטה ולהתאוששות. מנוע ההשראה הישר מאפשר גם לעלות ולרדת בזוויות שבעבר לא היה ניתן להגיע אליהן, כולל לולאות ונסיקה אנכית, הכול תוך שליטה מדויקת ומוחלטת במהירות ובמיקום של הקרונות.
טכנולוגיה נוספת ודומה נקראת מנוע מתוזמן ישר (LSM): מנוע זה דומה ל-LIM וגם הוא נמצא בפסים, אלא שבמנוע זה הרכבת רוכבת על "גל" מגנטי", דבר שגורם לה להגיע למהירויות שלא ניתן היה להגיע אליהן בעבר. בדרך כלל, את תחילת התנועה ואת סופה המתוכנן מבצעים באמצעות LIM ואילו את התנועה המהירה ברכיבה על גל מגנטי של מנוע LSM. בשיטות אלו הקרונות מתגלגלים על המסילה באמצעות גלגלים, בדרך כלל גלגלי פלדה.
דרך אחרת שהופיעה ברכבות החדישות ביותר היא "שיטת הבליסטרה": הרכבת משוגרת ממקומה באמצעות רקטה ומגיעה למהירות של 100 קמ"ש תוך 3.5 שניות. שוב, היא צוברת גובה ויורדת מטה בגלל כוח הכבידה.
כדי לעצור את הרכבת בצורה חלקה, חיישנים ממוחשבים מזהים את כניסת הרכבת לנקודת העצירה, ומפעילים מעצורים המתחברים למוטות המורכבים על הרכבת. המעצורים מסודרים בשורות ומופעלים על ידי אוויר דחוס, ובולמים את הרכבת בצורה שקטה וחלקה. לעיתים רוצים מתכנני הרכבת לבצע דווקא עצירות פתאום מפחידות.
קיטוע
רכבות הרים שבהן נוסעת יותר מרכבת אחת באותו הזמן משתמשות בקיטוע. כלומר, המסילה מחולקת למספר מקטעים, כך שלא יותר מרכבת אחת יכולה להימצא באותו מקטע בו זמנית. הדבר מושג באמצעות מערכת של חיישנים, אשר מזהים את מעבר הרכבת ממקטע למקטע. בטכנולוגיה הישנה, אם קורה ששתי רכבות נמצאות באותו מקטע - אחת מהן מואטת או נעצרת. הדבר מושג באמצעות בלמים הנמצאים על המסילה, או שעוצרים את הרכבת שמאחור בעת שהיא עולה את העלייה הראשונה (הממונעת). ישנו גם מנגנון חירום (dead man's breaks) - בלמים אשר נכנסים לפעולה ברגע של אובדן כוח או תקלה. במנועי LIM ניתן לעצור את הרכבת כמעט במקום, אך מכיוון שאין רוצים להסתמך על החשמל במערכת, אשר ייתכן והופסק מסיבה כלשהי או מכיוון שהמערכת לא פועלת כראוי, הרי שמסתמכים על בלמים מכניים הנמצאים במסילה או בקרונות.
השפעת הנסיעה על הגוף האנושי
פסיכולוגים מספקים הסברים שונים מדוע אנשים רציונליים מכניסים עצמם למצב של סכנה מוחשית, אך מובן שאילו אחוז התאונות היה גבוה - רבים היו מדירים רגליהם מרכבות ההרים. הנוסעים מאמינים שהנסיעה תסתיים בשלום, בהסתברות גבוהה מאוד. לאנשים בעלי סף גירוי נמוך לסכנות, יש במוחם כמות נמוכה של חומר שנקרא תחמוצת חד אמינית. זהו חומר שקשור לוויסות נוירוטרנסמיטרים במוח שאחראים למצבי רוח, ערות או שינה, ותחושות של עונג והנאה. אנשים אלו מבצעים פעולות מסוכנות כדי להגביר את הפרשת החומר הזה. בעת סכנה הגוף מפריש אדרנלין, שמכניס את הגוף לעירנות מוגברת מפני סכנה, והמוח מפריש אנדורפין, שפועל כמו מורפיום המפחית את הפחד ומעלה את מצב הרוח. הגוף מגיב לסכנה כפי שהוא מגיב לסכנות מוחשיות אחרות: הדופק ולחץ הדם עולים לרמה שאנשים רגילים לא משיגים בחיי היומיום שלהם; החושים מתחדדים; והשלד ומערכות השרירים, בסינכרוניזציה עם המוח, נערכים למצבים הקיצוניים.
תאוצה בשיעור של כ-4 ג'י חיובי (משקל הגוף עולה פי ארבעה) וחצי ג'י שלילי (תחושת חוסר משקל) פועלת על הגוף לחלופין ובתדירות גבוהה. השפעת הג'י השלילי נותנת תחושה שהאברים הפנימיים מתהפכים. על מהנדסי הרכבות לבחון בתשומת לב את השפעת התמרונים השונים על הגוף האנושי. כוח של 10 ג'י יגרום לרוב האנשים לאבד את ההכרה. ב-14 ג'י רוב הנוסעים ימותו.
בתכנונן של רכבות הרים יש להתחשב גם בנתירה (קצב שינוי התאוצה) המרבית במערכת, שחשיבותה לוודא שהשרירים האנושיים יספיקו להתרגל לשינויים ויימנעו פגיעה בגוף וחבלות כגון צליפת שוט.
בטיחות
רכבות הרים נותנות לנוסעים בהן תחושה של סכנה מיידית, אך התגשמות הסכנה לכדי אסון אמיתי מושכת תשומת לב מרובה ועניין רב בציבור. בספטמבר 2003, למשל, נהרגו מספר אנשים בתאונה קטלנית בפארק השעשועים דיסניוורלד שבאורלנדו. מבחינה סטטיסטית, רכבות הרים בטוחות ביותר. מחקרים סטטיסטיים שנעשו בארצות הברית מראים, כי הסיכוי של נוסע ברכבת הרים להיפגע בצורה שדורשת טיפול בבית חולים הוא 1 ל-20 מיליון. החוקרים ציינו כי סיכוי הפגיעה במשחק גולף למשל הוא גבוה מהסיכוי לפגיעה במתקן שעשועים. נמצא גם כי הסיכוי להיהרג בפארק שעשועים הוא 1 ל-1.5 מיליארד, ועל כן עלייה על עשרה מתקנים בפארק בטוחה יותר מהנסיעה לפארק במכונית. תאונות אכן קורות, ולעיתים הן קטלניות. התקנות בקשר לרכבות הרים משתנות ממדינה למדינה בכל רחבי העולם.
בישראל קרו מספר תאונות ברכבות ההרים, אחת מהן קרתה בפארק "חפץ חיים" בה קרון רכבת ההרים סטה מהמסלול, ומספר בנות שנסעו ברכבת נפצעו. אך רוב התאונות בישראל קרו בעקיפין - אישה אחת, שמטפחת ראשה נפלה בעת שרכבה על רכבת ההרים לופ 2000 בסופרלנד, עקפה את הגדר שתוחמת את הרכבת כדי לקחת את המטפחת. היא נדרסה על ידי הרכבת כאשר ניסתה לעשות זאת, ונהרגה. בשנים האחרונות ישנה מחלוקת בעולם בקשר לבטיחותן של רכבות ההרים החדשות, שנועזותן הולכת וגוברת. רבים חוששים, כי הנסיעה ברכבת הרים קיצונית במיוחד עלולה לגרום לנזק מוחי.
בישראל
ישראל אינה נחשבת מפותחת כלל בתחום זה. רכבות ההרים שהוקמו בישראל הן דגמים מוכנים, פשוטים ונפוצים יחסית בעולם. רכבת ההרים הראשונה בישראל נפתחה בפארק "מאירלנד" שפעל במגדל שלום בת"א, והייתה מיועדת לילדים קטנים. להלן רשימה של רכבות ההרים הפועלות כיום בישראל:
Ricki Lake
Ricki Lake (בעברית: ריקי לייק) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נטע ברזילי. השיר יצא לאור ב-7 בפברואר 2020, כסינגל מתוך מיני-אלבום הבכורה שלה, Goody Bag, על ידי חברות התקליטים טדי יזמות והפקות ורייטס מנג'מנט.
רקע וכתיבה
הסינגל עצמו זכה לסיקור מיוסי חרסונסקי אשר ציין את השיר בחיוב והעניק לו שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה. דודי פטימר הגדיר את השיר כ"מוצר פופ שבלוני גרוע ובנאלי שמבשר על פרשת דרכים מקצועית בה נמצאת הזמרת"
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר, בוים על ידי רועי רז, והועלה לערוץ היוטיוב של ברזילי ב-7 בפברואר 2020, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל והושק בו-זמנית בישראל ובעולם. עלות הפקת הקליפ נאמדת על כחצי מיליון שקלים.
שכבת נבט
שכבת נבט (באנגלית: Germ layer) היא אחת מכמה קבוצות של תאים המתפתחות לאיברים ולמבנים מסוימים בגוף במהלך התפתחות העובר בבעלי חיים.
בבעלי חיים מפותחים יחסית (ובהם האדם) מתפתחות שלוש שכבות נבט:
מבנה זה התגלה על ידי רוברט רמאק והוא נתן שמות לכל שכבה.
לעיתים מתייחסים אל הרכס העצבי כאל שכבת נבט רביעית על שום חשיבותו הרבה ויכולות ההתפתחות לסוגי תאים שונים המאפיינים שכבות נבט שונות.
בכל בעל חיים מתפתחות שכבות הנבט בזמן שונה במשך היווצרות העובר. למרות זאת, בכולם מהווה היווצרות שכבות הנבט את השלב השני בהתפתחות העובר, אחרי היווצרות הבלסטולה. הבלסטולה היא גוש תאים זהים שנוצרו מהתחלקות מיטוטית של הזיגוטה - הביצית שהופרתה על ידי תא הזרע. תאי הבלסטולה עוברים שינויים קלים, שכבות הנבט מתפתחות והבלסטולה הופכת לגסטרולה (Gastrula). ההבדלים בין תאי שכבות הנבט בשלב זה עדיין זעירים ביותר, ומסתכמים בהפעלה או דיכוי של גנים מסוימים בתא, אשר גורם לנוכחות או היעדר של חלבונים מסוימים בתא. חלבונים אלו ישפיעו במשך הזמן על התמיינות התאים ועל התפתחות האיברים והמבנים השונים בגוף.
רקע
מרגע ההפריה, הזיגוטה, שמכילה שני בלסטומרים (Blastomere) עטופים באזור השקוף (Zona pellucida), מתחלקת שוב ושוב ומתקדמת מהחצוצרה לכיוון חלל הרחם. ביום השני תהיה ל-4 תאים בלסטומרים, ביום השלישי ל-8, וביום הרביעי ל-16 תאים, ותיקרא "תותית" או "מורולה" (Morula).
ביום החמישי לערך המורולה תתפצל לשני חלקים נפרדים כאשר הכיסתה הראשונית או הבלסטוציסט (Blastocyst) תצא מתוך האזור השקוף שייעלם.
ביום השישי להפריה, ניתן יהיה להבחין בחלוקה פנימית בתוך הבלסטוציסט לשלושה חלקים:
בימים ה-7–10 יתבצע תהליך השרשה או ה"קינון" (Implantation) בו החלק הקוטבי (עליו יושבת ה-ICM) בטרופובלסט יתקרב לחלל הרחם, יידבק אליו ויחדור לתוך שכבת רירית הרחם (Endometrium).
תאי הטרופובלסט יתמיינו לשני סוגי תאים חדשים: ציטוטרופובלסט (Cytotrophoblast), שקרובים יותר לעובר המתהווה, וסינקיטיוטרופובלסט (Syncytiotrophoblast) שהוא סינקיטיון רחוק יותר ובו נבנים כלי דם ולו תפקיד אנדוקריני בו הם מפרישים את ההורמון Human Chorionic Gonadotropin) hCG).
ה-ICM מתמיינת לשני חלקים: פסיג שרידי או אפיבלסט (Epiblast) והיפובלסט (Hypoblast). מהאפיבלסט למעשה העובר עצמו יורכב.
נספחים עובריים
נספחים עובריים (באנגלית: Embryonic annexes) לעובר יהיו:
התפתחות רקמות היסוד העובריות
ה-ICM כאמור מתמיינת לשני חלקים: אפיבלסט והיפובלסט.
ההיפובלסט לא מהווה חלק מהעובר עצמו, וממנו מורכב שק החלמון.
מהאפיבלסט יתמיינו:
אקטודרם עוברי
מהאקטודרם העוברי מתפתחים:
מזודרם עוברי
מהמזודרם העוברי מתפתחים:
אנדודרם עוברי
מהאנדורם העוברי מתפתחים:
קסטלו (רובע)
קסטלו (באיטלקית: Castello) הוא הגדול מבין ששת רובעי העיר ונציה שבאיטליה.
היסטוריה
הרובע החל להתפתח במאה ה-13 לאחר הקמת המספנות הימיות של צי רפובליקת ונציה באי איזולה ג'מיני (אף שהייתה התיישבות קטנה באי סן פייטרו די קסטלו - על שמו קרויי הרובע, כבר החל מהמאה השמינית).
עם השנים גדלו המספנות והפכו למתחם הארסנאלה החוצה את הרובע - מתחם שהיה הבסיס הימי הגדול ביותר באירופה עד המאה ה-15. בצפון הרובע נבנו מנזרים רבים.
לאחר כיבוש העיר ונציה על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1797, הוקמו בתחומי הרובע גנים נרחבים - כיום גני הביאנלה, וכן יובש הים והוקם האי סנט'אלנה.
אתרים עיקריים
ברובע ממוקם הסקולה די סן מרקו והסקולה של סן ג'ורג'ו דגלי סקבוני וכן הכנסיות סנטי ג'ובאני אי פאולו, כנסיית לה פייטה וכנסיית סן זכריה, בה קבור על פי המסורת הנוצרית זכריה הקדוש.
קסטלו
{{פירושונים| אתרים
אישים
אחר
ראו גם
}}
פולסטריקס
פּוּלְסָטְרִיקְס (שם מדעי: Pulsatrix) היא סוג של דורסי לילה החיים באמריקה המרכזית ובאמריקה הדרומית ביערות גשם. הסוג מכיל 3 מינים חיים ועוד מין פרהיסטורי מתקופת הפליסטוקן.
סוג זה נחשב קרוב ללילית ומיניו מכונים לעיתים קרובות בשם "ליליות". הם בעלי עיניים גדולות וצהובות וסביבם מעין "קרניים" בהירות היוצרות צורת "X" לאורך העיניים. גופם בהיר בעל צבע קרם עד לבן ולעיתים משורטט בעוד הכנפיים ופלג הגוף העליון סגול כהה עד חום או אף שחור. אלו ינשופים גדולים באורך 35–50 ס"מ בממוצע.
הליליות חיות ביערות גשם ויוצאות לציד לילי של מכרסמים, עופות קטנים ולעיתים גם חסרי חוליות וחלקם מסוגלים לטרוף עצלנים. לעומת דורסי לילה אחרים הם פעילים לרוב בגפם, למעט בעונת הרבייה.
אידאוקינסיס
אידיאוקינסיס (באנגלית: ideokinesis) היא גישה להדרכת תנועה ויציבה על מנת לשפרן. אידיאוקינזיס היא אחת השיטות הוותיקות ביותר לאימון המשלב גוף ומחשבה, את היסודות לשיטה פיתחה והניחה מייבל טוד (Mabel Todd) בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית.
היסטוריה
טוד, מורה לפיתוח קול מבוסטון, התגברה בכוחות עצמה על פציעת גב שגרמה לה למגבלת הליכה. היא נטשה את הוראת פיתוח הקול והחלה מורה אחרים כיצד לשפר את תנועותיהם ויציבתם. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 עברה טוד לעיר ניו יורק והחלה ללמד את דרכה במכללת המורים (טיצ'רס קולג') של אוניברסיטת קולומביה.
ב-1937 פרסמה טוד את ספרה הראשון "הגוף החושב" (The Thinking Body), אשר זכה לפרסום והערכה רק עם הוצאתו המחודשת בתחילת שנות השבעים. קדמו לספר מספר מאמרים פרי עטה שפורסמו ב-New England Journal of Medicine. כיום, נחשב ספרה של טוד לספר המקיף ביותר בתחום היציבה הנכונה והתנועה. ספרה השני של טוד, "The Hidden You" יצא לאור ב-1953.
הוסיפו לפתח ולהורות את השיטה תלמידיה של טוד, במיוחד לולו סוויגרד (Lulu Sweigard) וברברה קלארק (Barbara Clark) שלמדו מטוד במהלך שנות ה-20. סוויגרד אף הייתה זו ששאלה את המונח אידאוקינסיס (מיוונית: "אידיאו" פירושו רעיון, ו"קינסיס" - תנועה) מהפסנתרן Bonspeniere ששילב דמיון בהוראת הנגינה שלו.
סוויגרד לימדה באוניברסיטת ניו יורק משנות ה-30 עד פרישתה בשנות ה-50 ומאוחר יותר בבית הספר ג'וליארד לאומנויות הבמה. ספרה "Human Movement" יצא לאור ב-1974. קלארק סייעה לטוד בהדרכתה בבוסטון ומאוחר יותר לימדה באופן פרטי בניו יורק וסייעה לסוויגרד באוניברסיטת ניו יורק. קלארק פרסמה מדריכים לאידאוקינסיס שקיבצה והוציאה לאור פמלה מאט (Pamela Matt) כספר בשם "A Kinesthetic Legacy: The Life and Work of Barbara Clark".
"דור הריקוד"
רבים מתלמידי מייסדי השיטה עסקו בריקוד באופן ישיר או עקיף. הם מצאו שעקרונות השיטה ישימים להוראת ריקוד ופיתחו טכניקות מותאמות להוראת ריקוד, חלקן בעזרת מגע בדומה למייסדים וחלקן הותאמו להוראת קבוצות.
אנדרי ברנרד (Andre Bernard) הרחיב את השיטה והפך אותה לשיטה המאפשרת לשחקנים ולרקדנים לנוע בצורה נכונה דרך דימויים הקשורים לגוף, ליציבה נכונה ולתנועה נכונה וזורמת. העקרונות הפיזיים של תנועה נכונה, כפי שהם באים לידי ביטוי בדרך בה מלמד אנדרי ברנרד, הם עקרונות הבאים לאפשר תנועת גוף נכונה, כזו המתבצעת במפרקים ובגפיים כאשר הגוף פועל באופן טבעי. המטרה באידאוקינסיס אינה להמציא תנועה חדשה או לכפות יציבה ותנועה מסוימת על הגוף. המטרתה היחידה של מורה ליציבה נכונה, לפי ברנרד, היא ללמד את הגוף –ואת האדם המשתמש בגוף- תנועה זורמת, נכונה ומחוברת, ולאפשר לו לנוע בצורה טובה, דינאמית ורעננה בכל רגע בחייו.
מהות השיטה
הבסיס לשיטה הוא שימוש בדמיון על מנת להעמיק את ההבנה התנועתית ולשפר איכויות של תנועה ויציבה נכונה. טוד משלבת בין ידע מעמיק באנטומיה ובביומכניקה ובין השימוש בדימויים כדי לאפשר לאדם לשנות את תפיסתו לגבי התנועה, לגבי עצמו ולגבי ה"דמות" אשר נעה.
בין העקרונות המרכזיים של התנועה:
שיטות רבות כגון שיטת פלדנקרייז, שיטת BMC - איזון גוף נפש ושיטת פילאטיס לקחו רעיונות רבים מהאידאוקינסיס. גם שיטות חדשות כשיטת הג'ירוקינסיס, שנלמדת בישראל במכון וינגייט, נשענת ברובה על תגליות שגילתה מייבל טוד כבר בתחילת המאה.
מכבי ראשון לציון (כדוריד)
מכבי ראשון לציון היא קבוצת כדוריד אשר משחקת בליגת העל בכדוריד והיא אחת מקבוצות הכדוריד הבכירות בישראל. לזכותה 17 אליפויות ו-11 גביעי מדינה. הקבוצה עורכת את משחקיה הביתיים בהיכל הספורט בית מכבי שמכיל 1,500 מקומות ישיבה.
היסטוריה
מכבי ראשון לציון הוקמה בשנת 1950 על ידי דני ריינגולד, משקה דוידזון, מנה דוידזון, פרופ` ארנון סופר ומוטלה רוזנשטיין, והיה מן אגודות הכדוריד הראשונות במדינה. הוא הופיע בפעם ראשונה באופן רשמי בליגה בעונת 1954/55, עוד בימי כדוריד ה-11, והמועדון השיג את האליפות הראשונה שלו בשנת 1959. בשנת 1964 המועדון התפרק למשך עונה אחת והוקם עונה מאוחר יותר. הקבוצה הייתה במשך השנים הראשונות שלה קבוצה מן המניין בליגה הראשונה, אך ללא הישגים מבחינה מקצועית. והוא החל לצבור מסורת רק עם המעבר של המועדון לידיהם של דליה וסם אולפינר בשנות השמונים, ועם החברים חיים קופיטו, שלומי עמית, ארנון פופקו (פלד), אריה לנדה, גדי ריינגולד (גלעד לזכרו של גדי הוקם בבית מכבי) ורבים טובים ואחרים.
בשנות ה-80 ועד תחילת שנות ה-90 זכתה הקבוצה ב-5 אליפויות ו ב-4 גביעים ואף הגיעה בשנת 1984 להתמודדות מול ברצלונה מליגת הכדוריד הספרדית בחצי גמר גביע אירופה למחזיקות. בתקופה זו שיחקו בקבוצה השחקנים הבכירים בארץ וביניהם חיים מובשוביץ שנרצח בלוס אנג`לס. הקבוצה מציינת את מובשוביץ מדי שנה בטקס הסיום ובמהלך כל השנה בקבוצה ממחלקת הנוער הנושאת את שמו.
בתחילת שנות ה-90 בשל קשיים כלכליים והצורך לבנות תקציב מאוזן, נאלצה הקבוצה הבוגרת לבנות מחדש את שורותיה ובמהלך שנים אלו לא הגיעה הקבוצה הבוגרת להישגים.
בשנת 2001 החליטה הנהלת המועדון לבצע שינוי בעמדת המאמן ומינתה את יורם כהן למאמן הקבוצה הבוגרת, ולצד שחקני בית של המועדון כגון יואב נאמן וג`ו מתתיה, התחזקה בשני זרים - יוהאן רושקה וררש פורטוננו. וניהול המועדון עבר לידיהם של רויטר יעקב (ינקול) והלפרין אלי.
בעונת 2002/2003 זכתה מכבי ראשון לציון בגביע המדינה לאחר ניצחון דרמטי 28–29 על אס"א תל אביב. באותה עונה סיימה הקבוצה במקום ה-3 בליגה והודחה בחצי גמר הפלייאוף לאחר הפסד של 0–2 בסדרת הטוב מ-3.
בעונת 2003/2004 זכתה שוב הקבוצה בגביע המדינה בפעם ה-2 ברציפות. הקבוצה סיימה במקום ה-4 בליגה הסדירה והודחה בחצי גמר הפלייאוף.
בעונת 2004/2005 ביצע המועדון שינוי בעמדת המאמן וגלעד מאור מונה למאמן הקבוצה. בהדרכתו זכתה הקבוצה באליפות לאחר שסיימה בליגה הסדירה במקום ה-1 וניצחה 1–3 את יריבתה העירונית הפועל ראשון לציון בסדרת הטוב מ-5 בגמר הפלייאוף.
בעונת 2005/2006 זכתה הקבוצה בדאבל לאחר שסיימה את הליגה הסדירה במקום ה-1 וניצחה בגמר הפלייאוף את הפועל ראשון לציון לאחר 2-2 בסדרה בזכות מספר שערים גבוה יותר בסדרת הגמר. בגביע המדינה זכתה מכבי ראשון לציון לאחר ניצחון 31–36 בגמר מול הפועל ראשון לציון.