cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תכלת וארגמן בעולם העתיק
מהמאה ה-19 והלאה
עבודת סיכום גדולה, של כל מה נכתב לפניו, נעשתה בידי האגיפטולוג הווינאי אלכסנדר דדקינד, ופורסמה בשם Ein Beitrag zur Purpurkunde בארבעה כרכים בשנים 1898–1911. בעבודה זו נעשה לראשונה ניסיון לזהות את התכלת עם החומר המופק מן החילזון Murex trunculus (ארגמון קהה קוצים) ואת הארגמן – עם החומר המופק מן החילזון Murex brandaris (ארגמון חד קוצים).
השערת דיונון הרוקחים
בלקסיקון העברי שלו הציע החוקר מיכאליס (Michaelis), לראות בדיונון (לטינית: Sepia; וגרמנית: Tintenfisch) את החילזון שממנו הפיקו בעבר את צבע התכלת. זאת על פי תיאור החילזון על ידי הרמב"ם בהלכות ציצית: "ודמו שחור כדיו". דעתו הובאה אצל מספר חוקרים שבאו אחריו ונדחתה על הסף, בהם משה לנדאו בספרו "מערכי לשון", לודוויג לוויזון בספרו "זואולוגיה של תלמוד", חנוך קאהוט בספרו "ערוך השלם" ובחיבורים אחרים.
האדמו"ר מראדזין, רבי גרשון העניך ליינר, אימץ דעה זו, ולביסוסה הקדיש שלושה ספרים: "שפוני טמוני חול", "פתיל תכלת" ו"עין התכלת". בין כתיבת הספר הראשון לשני הוא אף נסע לנאפולי שבאיטליה לראות את הדיונון כשהוא בחיים, ובשנת תרמ"ח (1888) החל בייצור פתילי התכלת מההפרשה השחורה המצויה בו. הכרזתו על 'גילוי התכלת מחדש' עוררה פולמוס, שבעקבותיו נכתבו כמה ספרים להפרכת הטענות לחידוש התכלת, בהם: "ביטול הראשון למאמר" שחובר על ידי יוסף אליעזר מרדזין, "תכלת מאי אלישה" שחובר בידי הרב מרדכי בוכהלטר, "פתיל תכלת" שחובר על ידי הרב הלל משה מעשל גלבשטיין, כמה תשובות בעניין התכלת בשו"ת "ישועות מלכו" לרבי ישראל יהושע מקוטנא ונוספים. עם זאת, תמיכה לעמדתו של האדמו"ר מראדזין הגיעה ממקום בלתי צפוי - חוקר המדרש אברהם עפשטיין במאמרו "החלזון והתכלת". מאמר זה שהתפרסם בירחון "בית תלמוד", ובהסתמך על מידע ביולוגי שגוי, טען לאמיתות זיהוי הדיונון כמקור לצבע התכלת. למעשה, השימוש בפתילים אלו לא התפשט בציבור הרחב והצטמצם בעיקר בקרב חסידי האדמו"ר מראדזין וחלק מחסידי ברסלב.
בעבודת הדוקטור של הרב יצחק אייזיק הרצוג בנושא התכלת והארגמן, שנכתבה ב-1913 באוניברסיטת לונדון, נדחתה השערת הדיונון בשתי ידיים. בעקבות עיסוקו בנושא זה, ערך הרב הרצוג התכתבות עם חצרו של האדמו"ר מראדזין, רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר, בנו של האדמו"ר 'בעל התכלת', משם קיבל את מתכון הצביעה (שלימים שימש לשחזור ייצור התכלת הרדזינאית שאבד בשואה) ואת הפתילים הצבועים עצמם. כאשר נבדקו פתילים אלו בשתי מעבדות כימיות (האחת בדרמשטט שבגרמניה בניהולו של פרופ' פרידלנדר והשנייה בבית גובלן, שבפריז) התברר, לתדהמתו ולהפתעתו של הרב הרצוג, שהפתילים צבועים בחומר מלאכותי סינתטי בשם 'כחול פרוסי' ואין לו קשר ישיר להפרשה השחורה המופרשת מן הדיונון. הבדיקות שנערכו על ידי הכימאי ד"ר סידני אדלשטיין, שנים רבות לאחר מכן (ב-1964 וב-1972), הגיעו שוב לאותה המסקנה.
בשנים שלאחר קום מדינת ישראל נעשו מאמצים רבים על ידי חסידי ראדזין, ניצולי השואה, לשחזר ולחדש את ייצור התכלת הרדזינאית, לאחר שייצורה פסק בימי השואה יחד עם השמדת רוב יהודי פולין ובתוכם בית אדמו"רי ראדזין. מן הבולטים במאמץ זה היה שלמה זלמן שרגאי, ראש העיר ירושלים, שאף כתב מאמרים וספרים על חסידות ראדזין בכלל ועל חידוש התכלת שלה בפרט. כיום פתילי 'התכלת הרדזינאית' מיוצרים בביתו של האדמו"ר מראדזין, רבי אברהם ישכר אנגלרד, בבני ברק, על ידי בנו הרב יצחק אנגלרד.
תרומתו של הרב הרצוג לחקר התכלת
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי לישראל, למד בצעירותו באוניברסיטת לונדון, ובשנת 1913 כתב שם דוקטורט בנושא התכלת והארגמן, או בשמה האנגלי Hebrew Porphyrology. מטרתו העיקרית בעבודה זו הייתה לברר את מהותה של התכלת. עבודה זו מבוססת בעיקר על ספרו של דדקינד ועל ההתכתבות הישירה אתו, כמו שמצוין בדבריו שם. אך למרות זאת, הרב הרצוג לא נטה לקבל את דעתו של דדקינד, שראה ב-Murex trunculus את המקור לצבע התכלת, וזאת כיוון שלדעתו אין הוא מתאים לתיאור חילזון התכלת המופיע בדברי חז"ל, אלא הציע חילזון אחר, הנקרא Janthina או סגולית בעברית של ימינו. חילזון זה, אף על פי שלא הוזכר במקורות העתיקים, תואם, לדעתו, יותר לתיאור זה. רעיון זה לא היה חדש וכבר הוצע על ידי הבלשן גזניוס בלקסיקון העברי-ארמי שלו, שיצא לאור בשנת 1829.
בהיותו הרב הראשי לאירלנד, פרסם בהמשכים מעל דפי העיתון "ההד", בשנים תרצ"ב-צ"ה, מאמרים קצרים בנושא תחת הכותרת: "התכלת בישראל" (מאמרים אלה רוכזו אחר כך בידי הרב מנחם בורשטין בספרו "התכלת"). עבודת הדוקטור שלו פורסמה במקורה בשפה האנגלית בידי פרופ' אהוד שפנייר מאוניברסיטת חיפה בשנת 1987. ד"ר שאול קפלן, תושב רחובות, חקר את הינטינה וטען כי הוא עונה על תשעה סימנים ייחודיים שניתנו בחילזון התכלת, אך לאחר חמש עשרה שנה, הודה כי הצבע הכחול שהפיק מהינטינה לא היה עמיד ודהה. למעשה, הוא הכיר בזיהוי חילזון התכלת עם ארגמון קהה הקוצים, והעלה השערה כי שבט זבולון, ששכן לחוף הים, הגן על פרנסתו בהפצת סימנים מטעים, שיכוונו לחילזון הינטינה, במטרה להסתיר את הארגמון קהה הקוצים.
חקר התכלת בעת החדשה בעולם היהודי
בספרות המחקר היהודית מתקופת ההשכלה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, שנכתבה תחילה בגרמנית, כמו ספרו של משה לנדאו "מערכי לשון" וספרו של לודוויג לוויזון "זואולוגיה של תלמוד", והמשיכה להיכתב בעברית, כמו ספרו של חנוך קאהוט "ערוך השלם", ספריו של אברהם שמואל הירשברג "ההלבשה העברית הקדומה" ו"חיי התרבות בישראל בתקופת המשנה והתלמוד" ומילונו של שמואל יוסף פין "האוצר"; עוברת כחוט השני הקביעה המוסכמת, הלקוחה מספרות המחקר הלא יהודית, של זיהוי חילזון התכלת עם חילזון ה'פורפורה'.
ביישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל, לפני קום מדינת ישראל ולאחר הקמתה, פורסמו מספר מחקרים בתחום הריאליה של ארץ ישראל בעת העתיקה - בכולם שוררת הסכמה עם הקביעה הנ"ל. כמו כן רווחת ומקובלת קביעה זו באנציקלופדיות שונות בערכים העוסקים בנושא. חוקר בולט, בן זמננו, של החי והצומח של תקופת המקרא והמשנה – פרופ' יהודה פליקס – הביע במחקריו דעה חד-משמעית של זיהוי חילזון התכלת עם חילזון ה'פורפורה'.
מספר גורמים הביאו בשנות ה-60 כמה כימאים בישראל להתעניין בחקר התכלת. מציאת גיזת צמר צבוע מתקופת מרד בר כוכבא במערת האיגרות שבנחל חבר, בידי משלחת ארכאולוגית בראשותו של פרופ' יגאל ידין, והשערתו כי הגיזה קשורה לתכלת של ציצית, הביאה את הכימאי ד"ר סידני אדלשטיין, שלמעבדתו נמסרו הממצאים לבדיקה, להתעניין בנושא. מאוחר יותר, בשנת 1972, עזר ד"ר אדלשטיין להקים מרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה, בראשות הביולוג הימי ד"ר אהוד שפנייר, שבמסגרתו נשלו מן הים חלזונות הארגמונים. במקביל (ב-1969) פנו עורכי האנציקלופדיה התלמודית של מכון 'יד הרב הרצוג', שעסקו אז בכתיבת הערך 'חילזון', לכימאים, בהם ד"ר אדלשטיין וד"ר ישראל זיידרמן ממכון הסיבים בירושלים, לטפל בעבודת הדוקטור של הרב הרצוג שהייתה מונחת ככתב-יד. כניסתו של ד"ר זיידרמן לנושא הביאה לפרסום מאמרים רבים על ידו, באנגלית ובעברית, לפנייה לרבנים ולהקמת עמותה בשם 'קרן התכלת'. בסופו של דבר, בשנת 1987, עבודתו של הרב הרצוג הוצאה לאור עם הקדמתו של ד"ר אדלשטין ובתוספת מאמרים ממספר חוקרים - נירה קרמון, ד"ר אהוד שפנייר, ג'יין בריג'מן, פרופ' אוטו אלסנר, הנק מיניס וד"ר זיידרמן, שכולם כאחד מזהים את חלזונות הארגמון כמקור להפקת הארגמן והתכלת הקדומים. פרופ' אוטו אלסנר, ממכללת שנקר ברמת גן, אף הציע כמה דרכים לקבלת גוון כחול טהור מן הנוזל המתמצה מן הבלוטה התת-זימית של חלזונות אלו - דבר שגילה בניסויו בחלזונות, שסופקו על ידי המרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה. אחת מהן היא חשיפת תמיסת הצבע לאור השמש במהלך הצביעה. חוסר ידיעה של אפשרות זו גרמה לפני כן למבוכה אצל כמה חוקרים בזיהוי חילזון הארגמון כמקור להפקת התכלת ולוויכוח על מהות גוון התכלת (האם הוא כחול טהור כמקובל בידי המסורת או סגול). בשנת תשמ"ד (1984), בספרו "בים דרך", פרסם הרב בצלאל נאור מבלטימור את חקירותיו בנושא התכלת. בשנת תשמ"ח (1988) הוציא לאור הרב מנחם בורשטיין מירושלים, בעקבות עיסוקו בענייני המקדש, ספר בשם "התכלת" המסכם את הדעות השונות בנושא זה.גילויו של פרופ' אלסנר זכה לתשומת לבו של הרב אליהו טבגר מירושלים, שחקר את הנושא ובעקבות כך בשנת תשמ"ח (1988) החל לצבוע תכלת לציצית. בהמשך, בשנת 1991, הצטרפו אליו ד"ר ברוך סטרמן, ד"ר ארי גרינשפן ויואל גוברמן והוקמה עמותת פתיל תכלת, שמטרתה - יצור פתילי תכלת לציצית ופעילות הסברה בנושא. דבר זה הביא לשפע של פרסומים בנושא חקר התכלת – בעד ונגד. בעולם המדעי עוסקים כיום במסגרת חקר הצביעה הטבעית העתיקה ובתחום הארכאולוגיה חוקרים רבים. בנושא זה מתקיימים כינוסים בינלאומיים ויוצאים לאור פרסומים מדעיים. לאחרונה נבדקו בידי צוות חוקרים רוסים, בראשותה של החוקרת ממטיוק מהמכון לכימיה אורגנית שבעיר נובוסיבירסק, אריגים שנמצאו בקבורה עתיקה (מהמאה ה-4 לפנה"ס) בעמק פזיריק שבהרי אלטאי. בין האריגים נמצא שטיחון לכיסוי גב הסוס (צ'פרק) המורכב מטקסטילים שונים, בהם צמר בגוון ארגמני ובגוון כחול טהור. הבדיקה הראתה ששניהם נצבעו בצבע שהופק מחלזונות הארגמון.
המחקר הכימי של צבע ה'פורפורה'
המחקר הכימי של צבע הפורפורה, שנערך במאה ה-19 ובעיקר במאה ה-20, הביא בהדרגה להכרה שהצבענים המצויים בצבע ה'פורפורה' שייכים למשפחת הצבעים האינדיגוידיים. כבר ב-1833 שם לב פרופסור לרוקחות האיטלקי ברתולומאו ביזיו (Bizio) לדמיון שבין תכונות הצבע המופק מחלזונות הארגמון ממין Murex trunculus לבין צבע האינדיגו. בשנים 1879–1880 ערך החוקר אדוורד שאנק (Schunck) ניסויים כימיים בחומר שהוא בודד מחלזונות Purpura patula ו-Purpura capillus בחופים המערביים של ניקרגואה.
ב-1909 אסף החוקר פול פרידלנדר (Friedlander) 12000 פרטים של המין Murex brandaris ומיצה מתוך הבלוטות התת-זימיות שלהם צבע במשקל של 1.4 גרם. האנליזה של היסודות הכימיים הצביעה על הנוסחה הכימית C16H8Br2N2O2. ב-1922 שיער פרידלנדר שבצבע ה'פורפורה' ישנו מרכיב נוסף – בגוון כחול, אך לא הצליח לזהותו. הכימאי הארכאולוגי רודולף פפיסטר (Pfister) בחן את צבעי הארגמונים ב-1937 והגיע לאותן המסקנות של האיטלקי ביזיו, בקשר לנטייה לכחול של הצבע המופק מ - Murex trunculus. לאותן המסקנות הגיעו גם החוקרים בושילו (Bouchilloux) ורושה (Roche) באמצעות הכרומטוגרפיה ב-1954.
בשנת 1944 דיווחו שני חוקרים, דריסן (Driessen) וון-אלפן (van Alpen) על תופעת הפוטודברומינציה, כלומר נשירת הברום ממולקולת הצבען באמצעות קרינת אור השמש, כאשר הדיברומואינדיגו נמצא במצב מחוזר ומומס, הנקרא Leuco-dibromoindigo. (ככל הנראה, שימש דבר זה כבסיס לגילויו של פרופסור אלסנר, המוזכר למעלה – הפקת צבע כחול טהור מן הארגמונים.)
בעבודתם החלוצית של החוקרים ווטרס (Wouters) וורהקן (Verhecken) בשנת 1991, שלראשונה השתמשו במכשיר HPLC לחקר הצבעים האינדיגוידיים, התגלה מרכיב נוסף - 6-ברומואינדיגו, ויחד איתו התגלה גם מרכיב אחר המצוי בכמויות מזעריות וזניחות – 6,6'-דיברומואינדיגוטין. באותו מחקר התגלה גם, שהצבע המופק מחלזון ממין Murex trunculus מורכב ומגוון יותר ומכיל גם את החומרים אינדיגו ואינדירובין.
אי-יציבותו של הצבען 6-ברומואינדיגוטין, ויכולתו להיהפך בתנאים מסוימים לגוון כחול, למשל על ידי החימום, התגלתה באופן אקראי במפעל לצביעת פתילי תכלת לציצית של אגודת "פתיל תכלת". תופעה זו מושכת אליה כיום את תשומת לבם של החוקרים בתחום.
נושא נוסף המעסיק כיום את החוקרים הוא, שחזור השיטה העתיקה של צביעה. בנושא זה עסקו החוקר הלבנוני ז'וסף דומה (Doumet), החוקר הישראלי פרופ' אוטו אלסנר ועוד. ג'ון אדמונדס (Edmonds) מאנגליה הצליח לראשונה ב-1996 להגיע לחיזור צבע הפורפורה, דבר ההכרחי לתהליך הצביעה, באמצעים טבעיים בלבד, ובכך פתר את בעיית הצביעה העתיקה של הפורפור. הבשר של הרכיכות הותסס במשך מספר ימים בתוך תמיסה אלקלינית, הצבע חוזר והומס וזה איפשר את קליטת הצבען בתוך סיבי גיזת הצמר.
אלישב בהרב
אלישב בהרב (נולד בשנת 1976) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מדריך בפו"ם. קודם לכן שימש מפקד חטיבת יפתח, קצין אג"ם של אוגדת הבשן, מפקד גדוד 13 ומפקד סיירת גולני.
גואלפים וגיבלינים
גּוּאֶלְפִים וגִּיבֶּלִינִים (באיטלקית: Guelfi e ghibellini) היו שני פלגים פוליטיים בצפון איטליה ובטוסקנה במאה ה-12 וה-13, ששרידיהם השפיעו על הפוליטיקה האיטלקית עד המאה ה-16. ככלל, הגואלפים תמכו בכוחו הפוליטי של האפיפיור ובעצמאות ערי המדינה של איטליה על חשבונה של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד הגיבלינים היו תומכיו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה על חשבון האפיפיור ועצמאות ערי המדינה, ואולם, לתוך המסגרת העקרונית שולבו אינטרסים נוספים ויריבויות כלכליות, חברתיות, משפחתיות, ומקומיות אחרות.
אלישב בהרב
ביוגרפיה
בהרב נולד וגדל בשדמות מחולה. התגייס לצה"ל בשנת 1995, ושובץ בחטיבת גולני. עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס מונה למפקד מחלקה בגדוד 12, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. בהמשך שימש כמפקד פלוגה ג' בגדוד 12, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, בין היתר במהלך מבצע חומת מגן. בשלהי מלחמת לבנון השנייה מונה למפקד סיירת גולני, והוביל אותה בלחימה כנגד החזבאללה ובהמשך כנגד הטרור הפלסטיני באיו"ש, את תפקידו סיים בשנת 2007. לאחר מכן מונה למפקד מחזור בבא"ח גולני.
גואלפים וגיבלינים
מקורות
מקור שמות שני הפלגים בסיסמאותיהם של שני בתי אצולה גרמניים שהתמודדו על כס הקיסרות הרומית הקדושה במאה ה-11. המילה "גואלפו" (בכתיבים שונים: Guelph, Guelf, Guelfo) היא צורה של השם בית ולף (welf), מקורם של דוכסי בוואריה. בעוד השם "גיבליאנו" (Ghibellino) נובע מסיסמתם וקריאתם של יריביהם, בני דוכסות שוואביה (מבית הוהנשטאופן), אשר השתמשו בשם טירתם וייבלינגן (Waiblingen). השם וייבלינגן תועתק באיטלקית כ-Ghibellino.
אלישב בהרב
ביוגרפיה
ב-5 במאי 2011 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 13, והוביל אותו בין השאר בפעילות מבצעית ברצועת עזה, בתפקידו שימש עד יולי 2013. בהמשך שימש כראש ענף חי"ר במרכז לאימונים טקטיים (מא"ט) במל"י בין השנים 2013–2014. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של עוצבת הבשן, ושימש בתפקיד בין השנים 2014–2016. בשנת 2016 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יפתח. במהלך תפקידו כמפקד החטיבה, התמודד בשנת 2017, עם מקרה שבו במהלך אימון גדודי, סירב מפקד פלוגה בחטיבה להעיר את חייליו ולהובילם לתרגיל, בטענה שחייליו לא ישנו די שעות כנדרש. בעקבות כך הדיח את מפקד הפלוגה, בגיבויו של מפקד עוצבת הבשן, יניב עשור, וזכה על כך לתמיכת מפקד פיקוד הצפון, יואל סטריק, שאישר את ההחלטה. בתפקיד זה שירת עד 19 ביולי 2018. בשנת 2018 מונה למדריך בפו"ם.
גואלפים וגיבלינים
מקורות
שמות אלו מופיעים לראשונה כשמות מחנות יריבים בימי שלטונו של פרידריך ברברוסה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כאשר תומכיו האיטלקים כונו "גיבלינים" בעוד מתנגדיו מלומברדיה ובני בריתם, אשר ניסו לגונן על עצמאות ערי המדינה ("הליגה הלומברדית"), כינו עצמם "גואלפים". לאחר שהליגה הלומברדית הצליחה להביס את חיל הקיסר בקרב ליינו (Legnano 29 במאי 1176), נותר שיווי משקל מתוח בין שני הצדדים שהפכו לפלגים שהמאבקים ביניהן נעו בין מחלוקות פוליטיות לאירועי דמים אלימים.
מאפיינים
הגואלפים באו בדרך כלל ממשפחות סוחרים עשירות בעוד שהבסיס של הגיבלינים היו לרוב אצילים בעלי אחוזות חקלאיות. הערים שנשלטו על ידי הגיבלינים היו בדרך כלל ערים קטנות שהתפשטותה של מדינת האפיפיור העמידה בסכנה והערים שנשלטו על ידי הגואלפים היו בעיקר ערי-מדינה שהאוטונומיה שלהן עמדה בסכנת ביטול אם יסופחו לקיסרות הרומית הקדושה.
התפתחויות במאה ה-13 וה-14
בראשית המאה ה-13 התקיימה יריבות בין הקיסר פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (מבית הוהנשטופן) לבין אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (מבית ולף) אותו הדיח. באופן טבעי נתמך הקיסר פרידריך השני על ידי הגיבלינים בעוד הגואלפים התייצבו מאחורי אוטו. פרידריך השני היה גם יריב מר של האפיפיור על רקע עקרוני בניסיון להשלטת השררה של הרשות החילונית על הכנסייה. בשל כך נוּדה פרידריך מהכנסייה והגואלפים, מתנגדיו, הפכו באופן מובהק לפלג פרו-דתי שבאופן עקרוני העמיד את שלטון הרשות האפיפיורית מעל לזו הקיסרית.
החל מ-1268, לאחר שבית הוהנשטופן הודח מראשות הקיסרות (על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה), הפכו הפלגים לנושא מחלוקת בין פלחי אוכלוסייה בתוך הערים וביניהן על רקע נאמנות מסורתית לאחד הצדדים ועם פחות מחויבות אידאולוגית או נאמנות לרעיון קיסרי או אפיפיורי.
פירנצה
ב-1289 הובסו הגיבלינים כמעט בכל שטחי איטליה. בפירנצה התפצלו הגואלפים לאחר זמן קצר. ב-1300 כבר התמודדו גואלפים "שחורים" מול גואלפים "לבנים", כאשר ה"שחורים" תומכים באפיפיור בוניפקיוס השמיני בעוד ה"לבנים" מתנגדים לכל השפעה שלו על העיר. ה"לבנים" ייצגו את האגודות המקצועיות ודרשו חברה דמוקרטית, בעוד ה"שחורים" זוהו עם דיכוי חופש העם העירוני. בין תומכי ה"לבנים" היה גם דנטה, אשר הוגלה מן העיר ב-1302 עת עלו ה"שחורים" לשלטון בפירנצה, כמו גם משפחתו של המשורר פרנצ'סקו פטרארקה.
בשנים שלאחר מכן
ב-1447 נוסדה במילאנו הרפובליקה האמברוזית שהורכבה מפלגים שנקראו באופן מסורתי גיבלינים וגואלפים. השליטה הייתה בידי הגיבלינים אך לאחר מספר שנים התחוללה התקוממות של הגואלפים במסגרתה נטבחו גיבלינים רבים. הדבר גרם לציבור לפנות כנגד הגואלפים ולבחור שנית בגיבלינים, אך לא לאורך זמן, כאשר הגואלפים חזרו לשלטון הם הגלו את הגיבלינים מהעיר. בשנת 1450 כבש פרנצ'סקו ספורצה את מילאנו והחזיר את הגיבלינים הגולים.
הפלגים פעלו במילאנו במשך עוד כ-80 שנה, תוך שכל אחת מהווה גורם תומך בתוך איטליה לקיסר או למתנגדו בתקופה הסוערת של מאבקי הירושה. בשנת 1529 השיג הקיסר קרל החמישי עליונות ששמה קץ למאבקי השליטה על כס הקיסרות והיריבויות בין גיבלינים וגואלפים גוועו.
בהרלדיקה
התמיכה המשפחתית בפלגים באה לידי ביטוי בהרלדיקה (תורת שלטי האצולה).
בשלטי האצולה של משפחות גיבליניות שולב סמל האימפריה הרומית הקדושה: צלב לבן על שדה אדום. הגואלפים אימצו סמל הפוך: צלב אדום על שדה לבן. אפיונים אלה מופיעים בסמלי ערים באיטליה עד היום ומהווים עדות לעברן.
סמלים נוספים לשיוך משפחתי לאחד משני הפלגים הם "capo d'Angio": פלר דה ליס צהוב על רקע כחול לתומכי המפלגה הגואלפית. ו-"capo dell'impero": עיט אימפריאלי גרמני שחור על רקע מוזהב לתומכי המפלגה הגיבלינית.
אלישב בהרב
חיים אישיים
בהרב מתגורר בעלי, נשוי למרים (בתו של צביקי בר-חי) ואב ל-9 ילדים.
שאטר איילנד
שאטר איילנד (באנגלית: Shutter Island) הוא סרט מתח אמריקאי משנת 2010, שביים מרטין סקורסזה, בכיכובם של לאונרדו דיקפריו ובן קינגסלי. הסרט מבוסס על ספר בעל אותו שם מאת דניס ליהיין. הפקת הסרט החלה במרץ 2008. הקרנת הבכורה העולמית של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין
עלילה
בשנת 1954 מגיעים שני המרשלים הפדרליים טדי דניאלס (לאונרדו דיקפריו), גיבור מלחמה עטור צל"שים שהשתתף בשחרור מחנה הריכוז דכאו ובהוצאה להורג של 50 מהשומרים שם (דבר אשר השפיע קשות על מצבו הנפשי), ושותפו צ'אק (מארק רופאלו) לבית החולים הפסיכיאטרי "אשקליף", שבתוך בית כלא אשר נמצא על אי בשם שאטר איילנד. הם מגיעים על מנת לחקור את היעלמותה של המטופלת רייצ'ל סולנדו, אשר נעלמה מתאה הנעול. דוקטור ג'ון קולי (בן קינגסלי), הפסיכיאטר הראשי, מספר להם כי רייצ'ל אושפזה לאחר שהטביעה את שלושת ילדיה, וכעת היא איננה שפויה ומאמינה כי היא עדיין בביתה וילדיה עדיין בחיים.
טדי מתשאל את כל צוות העובדים במקום, למעט את דוקטור שיאן, הפסיכיאטר האחראי על רייצ'ל, אשר יצא לחופשה ביום שבו נעלמה. חיפושיו של טדי ברחבי האי אחר רייצ'ל, ואחר תאוריית קשר שהגה בנוגע למתרחש על האי, מובילים אותו אל מגדלור, בו הוא מגלה להפתעתו את ד"ר קולי. הרופא מספר לטדי כי רייצ'ל איננה קיימת כלל, וכי הוא (טדי) המציא אותה, מאחר שהוא עצמו כלוא ומטופל במתקן שבאי. שמו האמיתי הוא אנדרו ליידיס, אדם אשר שנתיים קודם לכן רצח את אשתו לאחר שזו הטביעה את שלושת ילדיהם, ומאז הוא מאושפז בשאטר איילנד. מאז איבד את שפיותו הוא יצר לעצמו עולם דמיוני בו הוא מגלם את הגיבור, על מנת להתמודד עם הטראומה הנפשית באמצעות הדחקתה. טדי מגלה עוד כי מי שהוא חשב שהיה שותפו, צ'אק, הוא למעשה ד"ר שיאן, רופאו המטפל.
קולי ושיאן מסבירים לאנדרו כי אם לא יחלים, מנהל בית הכלא יורה כי יעבור לובוטומיה. זכרונו של אנדרו חוזר אליו ובכך מתאפשר לו להתמודד עם העבר, אולם מאוחר יותר הוא חוזר להתנהג כטדי. קולי נאלץ לשלוח את אנדרו לטיפול, אך רגע לפני כן אנדרו שואל את שיאן האם היה מעדיף לחיות כמפלצת או למות כאדם טוב. בכך הוא משאיר את הסוף פתוח, ולא ניתן לדעת האם אנדרו הוא טדי (או מאמין בכך), או מעמיד פנים.
דכאו – בסרט ובמציאות
על פי העלילה, גיבור הסרט (טדי דניאלס / אנדרו ליידס) השתתף בשחרור מחנה הריכוז דכאו. בסרט כמו גם במציאות מוצגים במחנה הריכוז קרונות מלאים בגופות, ומסופר שהשומרים נכנעו ללא קרב, ו50 מהם הוצאו להורג. בסרט מוצג שמפקד המחנה ניסה להתאבד, מה שלא קרה במציאות. בנוסף, בדכאו היה שלט "העבודה משחררת" כמו באושוויץ, אך בניגוד למוצג בסרט, השלט היה על השער של המחנה בכתובת קטנה ולא מעל לשער בכתובת גדולה (בדיוק כמו באושוויץ).
קישורים חיצוניים
ביקורות
Bad Robot Productions
Bad Robot Productions (בתרגום חופשי: הפקות רובוט רע, בעבר Bad Robot) היא חברת הפקת סרטים וסדרות אמריקאית בבעלות ג'יי ג'יי אברהמס. החברה הפיקה בין היתר את סדרות הטלוויזיה "זהות בדויה", "אבודים", "פרינג'", "מבוקש" ו"מהפכה", וכן את סרטי הקולנוע "משימה בלתי אפשרית 3", "קלוברפילד", "סטארטרק", "סופר 8", "האויב בתוכנו - סטארטרק", "משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים", "משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים", "מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר" ו"סטארטרק: אל האינסוף".
Bad Robot הייתה בעבר חלק מ-Touchstone Television, אך הועברה על ידי אברהמס לסרטי פרמאונט והאחים וורנר לאחר שהחוזה עם ABC הסתיים בשנת 2006.
אברהמס הוא היו"ר והמנהל הכללי של החברה.
משנת 2001 הלוגו של החברה  הוא רובוט אדום, בליווי קולות של שני ילדיו של אברהמס שאומרים "Bad robot!" ("רובוט רע!").
מטה החברה ממוקם בסנטה מוניקה, קליפורניה.
מפרצון זאפאלניה
מפרצון זפאלניה (באנגלית: Zapalnya Cove; בבולגרית: залив Запалня) הוא מפרצון בחוף הדרום-מזרחי של האי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של המפרצון 1.37 קילומטרים;
המפרצון נפתח אל מצר בוייד.
המפרצון ממוקם צפונית-מזרחית מנקודת רזדל; ודרומית-מערבית מנקודת מדובנה.
המפרצון ממוקם 10.9 קילומטרים דרומית-מערבית מכף סמית'.
גילוי ומיפוי המפרצון
המפרצון מופה על ידי סוקרים בולגרים בשנת 2009, ובשנת 2017.
מקור השם
המפרצון נקרא על שם הכפר הקדום זאפאלניה שבדרום בולגריה.
אורניתופודה
אורניתופודה (שם מדעי: Ornithopoda) היא אינפרא-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף. האורניתופודים היו קבוצה גדולה של דינוזאורים צמחונים. פרוש השם אורניתופוד הוא "בעל רגל עוף". שם זה ניתן לקבוצה מפני שחלק מהאורניתופודים הקטנים יותר הותירו טביעות רגליים הדומות לאלה של עופות.
האורניתופודים היו דינוזאורים קטנים עד גדולים (באורך של 1–15 מטר) שהלכו רוב הזמן על רגליהם האחוריות. הם היו שכיחים במשך המזוזואיקון ונמנו על אוכלי הצמחים המצליחים ביותר.
האורניתופודים התקיימו לאורך כל עידן הדינוזאורים. חלק מהדינוזאורים הקדומים ביותר היו אורניתופודים שחיו בחלקה הדרומי של אפריקה לפני כ-215 מיליון שנים. הם היו הראשונים בקבוצה בעלי אגן דמוי עוף. סוגים שונים של אורניתופודים התקיימו עד לפני כ-66 מיליון שנה, אז נכחדו כל הדינוזאורים והזוחלים הגדולים.
תיאור
משפחת האיגואנודונטיה הייתה משפחה של אורניתופודים שהתקיימה לפני 140 עד 65 מיליון שנים. רובם חיו באירופה ובצפון אמריקה, אך היו כמה שחיו באפריקה ובאוסטרליה. הם הגיעו לאורך של חמישה עד עשרה מטרים.
ההיפסילופודוניים היו אורניתופודים קטנים או בינוניים. הם התהלכו על רגליהם האחוריות, והשתמשו בקדמיות כדי לאחוז בצמחייה בעוד הם תולשים ענפים ועלים. סוגים רבים של היפסילופודונים התקיימו בכול רחבי כדור הארץ.
האורניתופודים המפותחים והגדולים ביותר היו ההדרוזאוריים, שלצד כרבולות שונות ומגוונות על ראשם, אופיינו בסוללות דנטליות מתקדמות - מערכים של מאות שיניים - שבאמצעותן הם לעסו את המזון.
התושב (ספר)
"התושב" («Обитель») הוא רומן מאת הסופר הרוסי זכר פרילפין על החיים במחנה הגולאג סולובקי. הרומן פורסם בשנת 2014 על ידי AST. באותה שנה זכה הסופר בפרס בולשאיה קניגה עבור הרומן, ובשנת 2016 הפך לחתן פרס ממשלת רוסיה בתחום התרבות.
הרומן עובד לסדרת קולנוע באותו שם.
עיבודים
באוגוסט 2016 נודע כי אלכסנדר ולדינסקי (שביים את הגאוגרף שתה את העולם ואת חי) יעבד סדרה המבוססת על הרומן. הצילומים החלו באוגוסט 2018. על התסריט עמלו זכר פרילפין ואלכסנדר ולדינסקי. הצילומים נערכו במחוזות וולוגדה, לנינגרד ויארוסלבל. בצילומים נטלו חלק סרגיי בזרוקוב, ולדימיר סטקלוב, ויקטור רקוב, יבגני טקאצ'וק, אלכסנדרה רביונוק, ויקטור דוברונרובוב, יורי קוזנצוב ואיגור צ'רנביץ' בסדרה בת עונה אחת שמורכבת משמונה פרקים.
ירמיהו בוקסר
ירמיהו בוקסר (1888 – 10 באוקטובר 1962) היה מראשוני נס ציונה, מוכתר המושבה, יושב ראש הוועד של נס ציונה בשתי קדנציות במשך 17 שנה, גואל אדמות ופרדסן בעל שם בארץ ישראל.
נעוריו
בוקסר נולד ב-1888 בראשון לציון לאהרן בוקסר ורחל לבית זנביל (אחותו של ראובן לרר) ואח לזלדה. ההורים עלו ארצה ב-1883 והתיישבו בראשון לציון וב-1889, יחד עם ראובן לרר ועוד מתיישבים, התיישבו בוואדי אל-חנין שהפך בהמשך למושבה נס ציונה.
בוקסר למד בבית הספר היסודי היחיד בנס ציונה וב-1901, כשהוא בן 13, יצא לשוק העבודה וחילק את זמנו בין נס ציונה לראשון לציון.
כפרדסן
ב-1905 הקים משתלה לעצי הדר ואקליפטוסים וראה חייל במעשיו ולאחר מספר שנים קנה חלקת אדמה של כ-30 דונם וב-1908 נטע באדמתו פרדס והצליח לייצא את רוב התוצרת ולהרוויח כספים רבים. בעזרת הכספים שהרוויח רכש עוד עשרות דונמים של קרקעות (בין השאר בכפר הערבי אל-קובייבה) ונטע עוד פרדסים. בהמשך הקים רפת ורכש עדר פרות אך בתקופת מלחמת העולם הראשונה עלה מחיר הבשר ובוקסר העדיף למכור את עדרו ובתמורה רכש עוד 100 דונם באזור סרפנד אל ח'רב וגם שם נטע פרדס.
לאחר המלחמה, כשבבעלותו מאות דונמים של פרדסים הפך בוקסר למומחה ארצי לפרדסנות והפך ליועץ בנושא. בין השאר הוזמן לכפר איסדוד (כיום אשדוד) שם סייע לבני המקום בגידול הדרים. במהלך ביקוריו במקום רקם קשרים טובים עם מנהיגי הכפר שהציעו לו לרכוש כ-2,500 דונם כשאת רובם מכר בוקסר לתושבי נס ציונה ולעצמו שמר כ-400 דונם בהם נטע פרדס.
בתקופת המרד הערבי הגדול (1939-1936) נאלץ בוקסר להתמודד עם ביטחון פרדסיו המפוזרים ברחבי השפלה וחלקם נעקרו על ידי ערבים. בוקסר התעקש לחזור ולנטוע את פרדסיו למרות שבחלק מהמקרים גם הנטיעות החדשות נעקרו.
בתקופת מלחמת העצמאות נאלץ בוקסר, שוב, להתמודד עם נזקים כבדים לפרדסיו שכללו הרס עצים, גניבת פרי, בזיזת ציוד והרס מבנים ורק ב-1949 הצליח לשקם את פרדסיו.
תפקידים ציבוריים
בשנות ה-20 של המאה ה-20 ייצג בוקסר, יחד עם מאיר קומרוב, את נס ציונה במשא ומתן מול פיק"א, הסוכנות היהודית וקק"ל כדי לקבל עוד שטחים עבור צעירי המושבה. בסופם של הדיונים קיבלו הנציגים כ-1,200 דונם שנמסרו לצעירי המושבה ולפועלי המושבה. בהמשך סייע ברכישת 14,000 דונם מדרום וממזרח לנס ציונה עליהם הוקמו עם השנים היישובים נטעים, בית חנן, כפר אהרון וטירת שלום. בשנות ה-30 של המאה ה-20 המשיך ברכישת אדמות לטובת חקלאי ופועלי נס ציונה. ב-1940 היה חבר במשלחת פרדסנים יהודית-ערבית שנפגשה עם הנציב העליון, הרולד מקמייקל, כדי לדון בפרדסנות בארץ.
ב-1924 נבחר לתפקיד יושב ראש הוועד של נס ציונה, תפקיד אותו מילא עד 1934. ב-1940 נבחר שוב לתפקיד זה ומילא אותו עד 1947 והיה יושב ראש הוועד האחרון לפני שהחלה בחירת ראשי מועצה. כמו כן היה חבר בהנהלת התאחדות האיכרים בישראל.
משפחתו
ב-1908 נישא בוקסר לרבקה בת אבא טפר (ממייסדי נס ציונה) ולזוג נולדו 7 ילדים: שרה, מרים (1911),רחל, יצחק, אברהם (1918),חנה ותחיה. ירמיהו בוקסר נפטר ב-1962 ורעייתו רבקה נפטרה ב-1982. שניהם קבורים בנס ציונה.
בית בוקסר
בוקסר הקים את ביתו ברחוב תל אביב שהיה אחד הרחובות הראשונים בנס ציונה. הבית הבנוי בסגנון אקלקטי הוקם על מגרש של 3.5 דונם ושימש את המשפחה שנים רבות. הבית הוכרז כאתר מורשת וכאחת התחנות במסלול הדגל בנס ציונה. במשך מספר שנים עמד הבניין נטוש ומוזנח וקיימות תוכניות לשמר אותו (בשימור מחמיר) ולהקים בעורף המגרש בתי מגורים גבוהים
הנצחה
אחד מרחובות נס ציונה נקרא על שמו של ירמיהו בוקסר וכן קיים בעיר רחוב על שם אביו אהרון בוקסר.
מסכת יבמות
מַסֶּכֶת יְבָמוֹת היא המסכת הראשונה בסדר נשים, שהוא הסדר השלישי במשנה ובתלמוד. במסכת זו שישה עשר פרקים אשר עוסקים ברובם בדיני ייבום וחליצה ואיסורי עריות. סוף המסכת עוסק בדיני עגונות. המסכת נחשבת לאחת המסכתות הקשות ביותר ללמידה בתלמוד, ואיתה גם המסכתות עירובין ונידה (וניתן להן סימן לזיכרון, ענ"י). הסיבה שמסכת זו נחשבת קשה היא מפני שכדי להבינה יש צורך לתפוס מבנים מורכבים של שושלות משפחתיות.
בתלמוד בבלי יש למסכת זו 121 דפים.
מיקומה של המסכת בסדר נשים
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה מסכת זו פותחת את סדר נשים מפני שבניגוד לנישואין רגילים, ייבום הוא עניין הנכפה על האדם, וכאשר נפטר אחיו בלא בנים, אין הוא יכול לפטור עצמו בלא כלום וחייב לייבם או לחלוץ. לכן פתחו במסכת זו ולא במסכת כתובות שהיא עניין התלוי ברצונו של האדם.
הסבר נוסף הוא שהמסכתות בכל סדר מסודרות לפי מספר הפרקים שבהן, ובמסכת יבמות יש 16 פרקים - המספר הגדול ביותר של פרקים בסדר נשים.
פרקי המסכת
בסך הכל יש במסכת 128 משניות.
פירושים למסכת
מלבד הפירושים הרגילים למסכתות הש"ס (כגון רש"י ותוספות, או אף פירושים בני דורנו כגון תלמוד שטיינזלץ של הרב עדין אבן ישראל, ארטסקרול או מתיבתא), למסכת יבמות יצאו פירושים חדשים שנועדו להבהיר את הסוגיות העמומות בעיקר על ידי ציורים ותרשימים.
על גיליון הדף של מהדורת וילנא, נדפסו במסכת זו שני פירושים ייחודיים מבעלי התוספות: "תוספות ישנים" ו"תוספות חד מקמאי" שהוא ה"ספר ההשלמה" על מסכת יבמות לרבי משולם בן משה מבדרש.
הפוסיקט דולז
הפוסיקט דולז הייתה להקת בנות אמריקאית המורכבת מזמרות, רקדניות, ושחקניות ידועות. את כל שירי הלהקה ביצעה הסולנית ניקול שרזינגר, והצטרפו אליה זמרות הליווי. יתר המשתתפות בהרכב, מלוות בקולות רקע.
ביוגרפיה
הלהקה הוקמה על ידי כריסטינה אפלגייט בביתה בלוס אנג'לס. רובין אנטין, שותפתה, רצתה לשנות את אופי הלהקה מבחינת ריקודים והופעה על במה, ולשם כך היא הזמינה מספר חברות שהכירה, אשר הגיעו מתחום הריקוד. אפלגייט הציעה כי ההרכב יופיע במועדון "סאנט סטריפ" שבבעלותו של ג'וני דפ. הופעתן הראשונה, בורלסקה, התקיימה בשנת 1995, ונמשכה באופן קבוע מדי יום חמישי. בשנת 2000, הזמרות גוון סטפאני וכריסטינה אגילרה הופיעו יחד עם הלהקה, וכריסטינה הפכה לחברה שלה לפרק זמן קצר.
בעקבות הצלחת המופע, הלהקה עברה למועדון "רוקסי", והופיעה שם פעמיים בשבוע במשך שבעה שבועות, יחד עם אומנים אורחים ובהם: בריטני מרפי, שרליז ת'רון, פריס הילטון ופמלה אנדרסון. בהמשך הרכב הלהקה השתנה, והיא השתתפה בפסקולי הסרטים "תפוס ת'כריש", עם השיר "We Went As Far As We Felt Like Going" וב-"הנרקוד?", כאשר ביצעו גרסת כיסוי ללהיט הישן "Sway" של דין מרטין (שיר מקסיקני במקור). בסוף שנת 2005 יצא הסינגל הראשון, "Don't Cha", מתוך אלבום הבכורה שלהן, PCD (המציין את ראשי התיבות של שם הלהקה).
בשנת 2007, נערכה תחרות בשם "The Search for the Next Doll", (חיפוש אחר חברת להקה חדשה). הזוכה היא אסיה ניטולאנו. למרות זכייתה של ניטולאנו בתחרות, החליטה שלא תצטרף ללהקה לאחר החלטתה לרדוף אחר קריירה כסולנית. אלבומן השני Doll Domination יצא לאור בספטמבר 2008.
בסוף שנת 2009, פרשו זו אחר זו כמה מחברות הלהקה, עד שניקול שרזינגר, הסולנית, נשארה לבדה. רובין אנטין מייסדת הלהקה הודיעה כי את הבנות שפרשו יחליפו בנות אחרות, אך לאחר תקופה ארוכה ומלאה בשמועות, הפוסיקט דולז מצאו עצמן בהפסקה עד להודעה חדשה.
ב-30 בנובמבר 2019, הוכרז כי חברות הלהקה יתאחדו ויצאו לסבב הופעות במהלך שנת 2020.
בנייני הטלאי הצהוב
בנייני הטלאי הצהוב או בתי הכוכב כפי שנקראו בהונגריה (בהונגרית: Csillagos ház) היו בנייני מגורים בבודפשט, הונגריה, שעל פי התקנות שהותקנו על ידי ראש העירייה אקוש פרקש בצו 147.501-514 / 1944-IX מיום 16 ביוני 1944 הפכו ל"מגורי יהודים" (אותם אנשים שהיה עליהם חובה לענוד טלאי ייחודי - טלאי צהוב - על פי התקנות שהיו כבר קיימות אז). בניינים אלה היוו רשת של כ־1,950 בניינים שבהם רוכזו כ -220,000 יהודי בודפשט החל מה 21 ביוני 1944. מתחילת נובמבר עד תחילת דצמבר הוקם גטו בודפשט שהיה מבוסס ברובו על בנייני הטלאי הצהוב, אלא שהוא גודר אז ונשמר על ידי הגרמנים ואנשי צלב החץ (הנאצים ההונגרים).
מקור השם
מקור השם היה בכך שאת הבניינים האלה שנבחרו למגורי יהודים בלבד הייתה חובה לסמן בכניסה אליהם במגן דוד צהוב. ככלל, ראש העיר הגדיר את "הצורך הסביר בדיור ליהודים" כחדר אחד למשפחה ועל בסיס זה אילץ את האזרחים שהיו מחויבים לענוד את הטלאי הצהוב להתכנס לבנייני דירות צפופים אלה (עדיין לא גטו). יהודים שהתגוררו בבתים שלא סומנו במגן דוד צהוב היו מחויבים לעבור לבנייני הטלאי הצהוב האלה ולפנות ולמסור את דירותיהם/בתיהם הקודמים. מי שעבר לבנייני הטלאי הצהוב אולץ להתגורר בשותפות בדירותיהם של אותן משפחות יהודיות שכבר התגוררו במקום. לפעמים שוכנו משפחות עוברות כאלה בדירות הריקות שפונו על ידי לא יהודים שהתגוררו מקודם בבתים אלה. לא יהודים שהתגוררו בבנייני טלאי צהוב יכלו לעבור בהליך פשוט לבתי היהודים שהתרוקנו. המעבר של היהודים לבנייני הטלאי הצהוב אורגן על ידי פדרציית יהודי הונגריה שהוסמכה לכך מטעם ראש העירייה. מספר הבניינים היה כאמור קרוב לאלפיים; כ -1,600 מהם עדיין עמדו על מקומם גם בשנת 2014, שבעים שנה לאחר מכן. בנייני הטלאי הצהוב היו ממוקמים בכל 14 הרבעים בבודפשט, אך רובם היו באזורים הפנימיים של פשט, במיוחד באזור שהפך לאחר מכן הגטו. לאחר הקמת גטו בודפשט בנובמבר 1944, נאלצו תושבי בנייני הטלאי הצהוב מחוץ לגטו לעבור שוב, הפעם לתוך גטו. כללי בנייני הטלאי הצהוב בוטלו דה פקטו עם שחרור בודפשט והממשלה הזמנית בילה לאחר מכן דה יורה את כל החוקים המפלים את היהודים.
רקע משפטי
מערכת בנייני הטלאי הצהוב הוקמה כאמור על ידי ראש עיריית בודפשט ב־16 ביוני 1944. ראש העירייה הוציא את התקנה, אך הוצא גם צו ממשלתי "המסדיר סוגיות מסוימות הנוגעות לדירות ולמגורים של יהודים". הצו הנחה גם מי נחשב ליהודי לצורך המעבר הכפוי וקבע שכל מי שהוגדר יהודי בחוק היהודי השני מחויב לעבור.
לאחר פרסום תקנות ראש העירייה, שר הפנים אנדור יארוש בדק את רשימת בנייני הטלאי הצהוב, הסיר אחדים מהרשימה והוסיף כמה. הרשימות הסופיות פורסמו ב־22 ביוני 1944. התאריך האחרון למעבר שונה מה 21 ביוני המקורי ל 24 ביוני. גאבור ויינה, שר הפנים מטעם מפלגת צלב החץ, הוציא ב 29 בנובמבר 1944 צו נוסף להקמת גטו בודפשט. גזירה נוספת זו על היהודים הידקה עוד יותר את התקנות בדבר מגורי החובה שלהם בבודפשט, ומאותה תקופה נאלצו התושבים היהודים בבנייני הטלאי הצהוב מחוץ לגטו לעבור לגטו.
הקשר היסטורי
בתחילת שנות הארבעים של המאה העשרים, האנטישמיות בהונגריה עברה לרמה של מדיניות ממשלתית הרשמית של ממלכת הונגריה. החוק היהודי הראשון שהתקבל בשנת 1938 הגביל את מנהגי וטקסי הדת היהודיים; החוק היהודי השני משנת 1939 החמיר עוד יותר את המגבלות הללו והרחיב והחמיר את הגדרת היקפם, ואילו החוק היהודי השלישי משנת 1941 הרחיב עוד יותר את ההיקף המספרי של האזרחים שנשללו זכויותיהם בשל יהדותם ואסר על יהודים להתחתן עם לא יהודים.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית ב־19 במרץ 1944, הכוחות הפרו נאציים בהונגריה החלו ליישם את "הפתרון הסופי" הגרמני של שאלת היהודים. כך הממשלה החדשה הוציאה סדרת תקנות שמטרתן הייתה לשלול מיהודי המדינה את כל זכויותיהם, לרבות השפלתם, שדידת רכושם, בידודם החברתי המוחלט וגירושם למחנות ההשמדה. בתחילת אפריל אותה שנה נצטוו היהודים לענוד טלאי צהוב, ובאמצע אפריל החלה ריכוז היהודים בגטאות וגירוש יהודי הונגריה מערי השדה ומהכפרים למחנות ההשמדה.
ריכוז היהודים בבודפשט בבנייני הטלאי הצהוב היה גם מהלך כדי להקל על גירושם של יהודי בודפשט שתוכנן לאמצע יולי עד סוף אוגוסט, אם כי היו גם סיבות נוספות וביניהן העברת האוכלוסייה הנוצרית חסרת הבית לדיור של היהודים בעקבות ההפצצות של בעלות הברית בבודפשט לאחר הכיבוש הגרמני.
סופר מריו לנד
סופר מריו לנד (באנגלית: Super Mario Land) הוא המשחק השלישי בסדרת סופר מריו שיצא לגיים בוי בשנת 1989.
תקציר עלילה
לאחר האירועים שקרו במשחק "האחים סופר מריו 2", החייזר הרע טטנגה פלש לסראסלנד וחטף את הנסיכה דייזי. בעקבות אירועים אילו, ציוותה הנסיכה טודסטול על מריו להגיע לסראסלנד ולהציל את הנסיכה דייזי מפני טטנגה הרשע, מכיוון ששתי הנסיכות חברות ילדות.
אמנת איסטנבול
אמנת איסטנבול (בשמה המלא: האמנה למניעה ומאבק באלימות כלפי נשים ואלימות במשפחה) היא אמנה בינלאומית של מועצת אירופה בנושא אלימות נגד נשים ואלימות במשפחה. היא אושרה על ידי ועדת השרים של מועצת אירופה ב-7 באפריל 2011, נפתחה לחתימה ב-11 במאי 2011 באיסטנבול שבטורקיה ונכנסה לתוקף ב-1 באוגוסט 2014. נכון לחודש נובמבר 2020, 45 מדינות חתומות על האמנה (כולל האיחוד האירופי), מתוכן 34 אשררו אותה בבית המחוקקים שלהן.
רשימת המדינות שהצטרפו או אשררו את אמנת איסטנבול: אלבניה, אנדורה, אוסטריה, בלגיה, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, קפריסין, דנמרק, פינלנד, אסטוניה, צרפת, גאורגיה, גרמניה, יוון, איסלנד, אירלנד, איטליה, לוקסמבורג, מלטה, מונקו, מונטנגרו, הולנד, נורווגיה, צפון מקדוניה, פולין, רומניה, פורטוגל, סן מרינו, סרביה, סלובניה, ספרד, שוודיה ושווייץ.
האמנה מדגישה כי אלימות נגד נשים אינה בעיה פרטנית אלא סוגיה הנוגעת לכלל הציבור במדינה.
היסטוריה
מאז שנות ה-90, מועצת אירופה נקטה בשורה של יוזמות להגן על נשים מפני אלימות מגדרית ואלימות במשפחה. סדרה של דיווחים, מחקרים וסקירות גילו את עוצמת הבעיה באירופה והפערים בדרכי התמודדות בין המדינות. הצורך בפתרונות וסטנדרטים משפטיים אחידים ויעילים היה ברור ונוצרה נכונות בקרב מקבלי החלטות במועצת אירופה לדון בפתרונות ואמצעים שנועדו להגביר את ההגנה מפני אלימות במשפחה עם דגש על אלימות בין בני זוג. התוצאות, בין היתר, של דיונים אלו היו הפעלת קמפיין כלל אירופאי בנושא המאבק באלימות נגד נשים ואלימות במשפחה בין השנים 2006 לבין 2008. וכן הבעת עמדה נחרצת של האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה נגד כל צורות האלימות נגד נשים.
בדצמבר 2008, מינתה ועדת השרים של המדינות החברות באיחוד האירופי קבוצה של מומחים, המכונה CAHVIO: ועדת אד-הוק למניעה ולמאבק באלימות נגד נשים ואלימות במשפחה, בעלת מנדט להכין אמנה שתסדיר סטנדרטים אחידים אשר יימנעו וייאבקו בתופעת אלימות נגד נשים ואלימות במשפחה. במהלך קצת יותר משנתיים, CAHVIO הכינה את הנוסח הראשוני של האמנה והטיוטה הסופית הופקה בדצמבר 2010.
ביולי 2020, הודיעה ממשלת פולין על פרישה מהאמנה. שר המשפטים ממפלגת "חוק וצדק" השמרנית-קתולית אמר שהאמנה היא "המצאה פמיניסטית שנועדה להצדיק אידאולוגיה גאה".
במרץ 2021, הודיע נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן על פרישה מהאמנה מכיוון שהיא: "נוגדת את האסלם ואת הערכים השמרניים של טורקיה".
המטרות
אמנת איסטנבול קובעת סטנדרטים למניעה וטיפול באלימות נגד נשים ואלימות במשפחה' והפכה לסטנדרט הבינלאומי המקובל, בבחינת הגישה המיטבית בתחום אלימות במשפחה.
האמנה מבוססת על ההנחה שאין סוכנות או מוסד אחד שיכולים להתמודד לבד עם אלימות נגד נשים ואלימות במשפחה. מענה אפקטיבי לאלימות כזו דורש פעולה מתואמת על ידי שחקנים רבים ושונים. האמנה דורשת שהמדינות תיישמנה מדיניות כוללת ומתואמת המערבת סוכנויות ממשלתיות, ארגונים לא ממשלתיים, כמו גם פרלמנטים לאומיים, ורשויות. המטרה היא שהמדיניות למניעת אלימות נגד נשים ואלימות במשפחה תתבצע בכל רמות הממשל ובכל הגופים והמוסדות הרלוונטיים.
מבנה
האמנה מחולקת לכמה פרקים שהעיקריים בהם עוסקים בנושאים מניעה, הגנה, תביעה וניטור (מנגנוני פיקוח). 1) מניעה
2) הגנה ותמיכה
כאשר המניעה נכשלת ומתרחשות תקריות אלימות, חשוב לספק הגנה ותמיכה לנפגעות ולנפגעים ולעדי הראייה (במיוחד ילדים). פעולות בתחום ההגנה שהאמנה מחייבת לבצע הן:
3) תביעה
מהלכים נוספים בהקשר של פרק התביעה שמדינות החתומות על האמנה נדרשות לבצע במערכת החוק שלהם:
ניטור
האמנה מגדירה מנגנון פיקוח כדי להעריך את אופן הוצאתה לפועל. מנגנון מעקב זה מורכב משני נדבכים:
באמצעות הליך המבוסס על דיווח, גוף הפיקוח יעריך את מדדים שונים של יישום האמנה על ידי המדינות החתומות. בנוסף לדיווחים המתקבלים מהמדינה תחת ביקורת, ניתן יהיה לקבל מידע מארגונים לא ממשלתיים באותה מדינה. פרלמנטים לאומיים מוזמנים גם הם להשתתף בניטור. אם המידע שמתקבל לא מספק או שקיים נושא מסוים הדורש תשומת לב, גוף הפיקוח יכול לנסוע למדינה במטרה לחקור את הנושא מקרוב. על בסיס המידע שיגיע, גוף המומחים יכול להוציא מסקנות במטרה לשפר את יכולות יישום האמנה וכן יוכל לפרסם המלצות למדינה המבוקרת.
בישראל
ב־2021 הודיע שר המשפטים גדעון סער על כוונתו לצרף את ישראל לאמנה. הצטרפות זו כפופה להסתייגות מ"סעיף המחייב את המדינות החתומות להעניק תושבות לחסרות מעמד הסובלות מאלימות", ולשלוש הבהרות לגבי "האופן שבו תיישם סעיפים שונים באמנה, בהתייחס להתרת נישואים כפויים, קבלת בקשות מקלט על רקע מגדרי ואי-החזרה למדינה שממנה נשקפת לאישה סכנה. בממשלה סבורים כי נוהלי רשות האוכלוסין וההגירה מספקים כבר היום מענה ראוי למצבים הללו". נכון לסוף שנת 2022 ישראל ביטלה את הצטרפותה לאמנה.
ביקורת נגד האמנה בישראל
הביקורת בישראל כנגד האמנה טוענת בעיקר לפגיעה במצב הדמוגרפי בישראל ולחשש כי הרוב היהודי במדינה יוחלש. זאת למרות כי למדינה נתונה הרשות להסתייג מסעיפים מסויימים באמנה ולכן "לא תשנה במאומה את מדיניות ההגירה".
במאי 2022 עמותת פורום קהלת, פרסם מאמר בשם: "אמנת איסטנבול–פגיעה באינטרס הלאומי של מדינת ישראל". הטיעון המרכזי הוא כי: "האמנה תגרום לשינויים מרחיקי לכת במדיניות ההגירה לישראל ותייצר עילות פליטות חדשות ונרחבות. אשרור האמנה יסכל את יכולתה של מדינת ישראל לפקח על ההתאזרחות באמצעות ההליך המדורג, יסלול את הדרך להכרה במצוקות על רקע מגדרי רחב מאוד כעילת פליטות ויסכל את אפשרות הרחקתם של הטוענים לפגיעה על רקע מגדרי.; המשמעות האופרטיבית היא פגיעה קשה ביכולתה של מדינת ישראל לשלוט בשעריה."
עומר איוסו
עומאר איוסו (בספרדית: Omar Ayuso; נולד ב-26 במרץ 1998) הוא שחקן ספרדי, אשר זכה להצלחה עולמית בזכות השתתפותו בסדרה "אליטה".
אמנת איסטנבול
ביקורת נגד האמנה בישראל
"פורום הארגונים למען המשפחה" השותף לעצב תא משפחתי מסוים, פרסם נייר עמדה בשם: "אמנת איסטנבול - האמנה לחינוך הציבור מחדש", ובו נכתב כי האמנה מוצגת לציבור כפעילות לצמצום האלימות במשפחה, כאשר מטרת האמנה בפועל לדבריהם, היא לקדם "אג'נדה פרוגרסיבית בציבור ובמערכת החינוך" שתביא לאבדן החירות הפרלמנטרית של מדינת ישראל. (סעיף 70 באמנה) פתיחת שערי המדינה ופגיעה בריבונות (סעיפים 59,60,61) קריאה ישירה לחינוך מחדש של הציבור ופגיעה בחופש האמונה, התרבות והדת. (סעיף 12) עלויות תקציביות גבוהות מאוד שאינה נדרשת בשל החקיקה הקיימת והענפה בישראל בתחום האלימות במשפחה, לטענתם טרום אימוץ האמנה נשים בישראל זוכות למעמד פריבילגי, לחסינות משפטית ואכיפה בררנית בכל הנוגע לאלימות בכלל וכלפי ילדים ופעוטות בפרט, כפי שנראה לטענתם במסגרת חשיפתן של נשים אלימות בגנים ופעוטונים (126 תלונות בממוצע רב שנתי). הם סוברים כי אימוץ אמנה אשר מתעלמת מחלקן של נשים אלימות במשפחה ונגד הילדים תעודד הלכה למעשה נשים לנקוט באלימות יתרה מבלי יכולת אכיפה בשל האמנה.
ארגון תורת המדינה, ששם לו למטרה ליישם את תפיסתו ביחס לחוקי התורה וההלכה היהודית במדינת ישראל, פרסם מאמר בשם: "האמנה לחינוך מחדש", בו נטען כי האמנה "מתחפשת לאמנה נגד אלימות כלפי נשים אך למעשה היא אמנה לחינוך מחדש", וכי "חתימה עליה תהיה צעד אומלל שיתניע תהליך תרבותי שסופו מחיקת הזהויות הגברית והנשית והוצאה מחוץ לחוק של מנהגים יהודיים".
עומר איוסו
קריירה
בשנת 2018 לוהק איוסו לסדרת הטלוויזיה האינטרנטית הספרדית "אליטה" בתפקיד עומר שאנה, מוסלמי הומוסקסואל בארון, המפתח מערכת יחסים עם אנדר מוניוס, אותו מגלם ארון פייפר. לקראת גילום התפקיד עבד איוסו במשך חודשיים עם הבמאי רמון סלאזר במטרה "להיכנס לדמות". אחותו בסדרה היא מינה אל חמני, שמגלמת את נדיה שאנה.
אמנת איסטנבול
ביקורת נגד האמנה בישראל
במאמר נטען שהאמנה אלימות נגד נשים כתוצאה של "יחסי כוחות בלתי שוויוניים היסטוריים בין נשים לגברים, אשר הובילו לשליטה נגד נשים ולאפלייתן בידי גברים", כלומר תוצר של הפטריארכיה, בעוד לדעת כותב המאמר, האלימות נגד נשים היא סעיף בתוך האלימות העולמית הכללית.
עומר איוסו
קריירה
בשנת 2019 שיחק איוסו בשלושה סרטים קצרים, ביניהם Maras’ de Salvador Calvo ו-Ráfagas de vida salvaje מאת חורחה קנטוס ו-Disseminare מאת ג'ולס בירדון.
אמנת איסטנבול
ביקורת נגד האמנה בישראל
ביקורת נוספת על האמנה היא שהאמנה חותרת "לקידום שינויים בדפוסי התנהגויות חברתיות ותרבותיות של נשים וגברים מתוך מטרה לבער דעות קדומות, מנהגים, מסורות ושאר נהגים המבוססים על רעיון נחיתות האישה או על תפקידים סטריאוטיפיים לנשים ולגברים", כלומר, תאסור חינוך לתפקידים נשיים ותפקידים גבריים כנהוג במוסדות מסורתיים, ואף תאסור הפצת ספרי הדרכה לחיי משפחה. "היא בהחלט תוביל כל אחד מאיתנו לבדוק אם יש שוטר בסביבה כשהלבשנו את הבת שלנו בשמלה, או, כשהבאנו אותה להיות אמא של שבת".
עומר איוסו
קריירה
בינואר 2020 השתתף איוסו בווידאו קליפ של "Juro Que" של הזמרת-יוצרת הספרדייה רוסליה.
אמנת איסטנבול
מענה לביקורת
בהודעה לתקשורת מנובמבר 2018 הצהירה מועצת אירופה כי "למרות מטרותיה המוצהרות, מספר קבוצות דתיות ושמרניות קיצוניות מקדמות נרטיבים כוזבים על אמנת איסטנבול". בהודעה נאמר כי האמנה אינה שואפת לכפות אורח חיים מסוים או להפריע בחיים האישיים והפרטיים. במקום זאת, היא מבקשת למנוע אלימות כלפי נשים ואלימות במשפחה. ההודעה ממשיכה ומציינת כי "האמנה בוודאי אינה מיועדת למחוק הבדלים מיניים בין נשים לגברים. בשום מקום האמנה לא מרמזת שנשים וגברים הם או צריכים להיות "אותו דבר" וכי "האמנה אינה שואפת להסדיר את חיי המשפחה או מבנים משפחתיים. כמו כן היא אינה מגדירה את המונח "משפחה."
עומר איוסו
קריירה
איוסו גילם את דמותו של דייוויד בסרט ; דרמה הומוסקסואלית העוסק במערכת יחסים בת שמונה שנים.
אמנת איסטנבול
מענה לביקורת
לפי Balkan Insight, לביקורת נגד האמנה, אשר נשמעת בעיקר במרכז ומזרח אירופה ובעיקר בקרב הימין הקיצוני ושמרנים לאומיים, אין כמעט בסיס בתוכן בפועל. "באמצעות שימוש במֵידָע מַטעֶה, רטוריקה פופוליסטית ופניות למוסר הנוצרי והאסלאמי, [המבקרים] הצליחו לנסח מחדש את מה שביסודו מהווה מערך הנחיות היוצר 'מסגרת משפטית וגישה מקיפות למאבק באלימות נגד נשים" לניסיון מרושע של מערב אירופים לקדם את מדיניותם הליברלית מדי כלפי חברות במזרח."
עומר איוסו
תדמית ציבורית
מערכת היחסים של איוסו ופייפר בסדרת הטלוויזיה "אליטה", הובילה לטביעת המונח "אומנדר"; הלחם בסיסים של "עומר" ו"אנדר", כמו גם קשר ידידותי מחוץ לסדרה. נכון ליוני 2020 צבר איוסו למעלה מארבעה מיליון עוקבים ברשתות החברתיות. תפקידו הוביל להעלאת המודעות בנוגע לנושאי הלהט"ב, אך איוסו הסתייג מתיוגו כ"מודל לחיקוי". בתור גבר הומוסקסואלי, איוסו ספג ביקורות הומופוביות. כמו כן, סיפר ש"התמיכה הנרחבת כלפי היחסים עם פייפר בסדרה נובעת מכך שלאנשים הומופוביים קל יותר לקבל הומוסקסואלים בדיוניים ולא בחיים האמיתיים".
אמנת איסטנבול
מענה לביקורת
פרופ' רות הלפרין-קדרי מציינת כי "המדינות החתומות על האמנה התמודדו עם האלימות [נגד נשים] בצורה טובה יותר. זאת משום שהן הפעילו מנגנונים מסונכרנים ומשותפים, ומשום שהייתה בהן מודעות גבוהה יותר למתרחש אצלן ובמדינות נוספות. כך הצטיירה תמונה כוללת של הבעיה וגם התבהר שהפתרון הוא מאבק משותף ובינלאומי".
עומר איוסו
חיים אישיים
בשנת 2019 עבר איוסו לדירה במרכז העיר מדריד. יש לו קעקוע של להבה ועין על היד בהשראת האמן ריקרדו קבולו. הוא הומוסקסואל מוצהר. בנוסף לכך, הצהיר בראיונות שהוא גאה בהתקדמות החברתית של דורו בנושאים הכוללים פמיניזם, זכויות להט"ב ומאמץ נגד גזענות. בנוסף לכך, הצהיר שהזמרת ואשת הטלוויזיה הספרדייה–מקסיקנית אלסקה, השפיעה עליו רבות.
החל ממרץ 2020, איוסו נמצא בקשר עם האמן אלונסו דיאז.
אמנת איסטנבול
מענה לביקורת
ניתוח משפטי של אמנת איסטנבול אשר פורסם על ידי מרכז רקמן למשפטים באוניברסיטת בר אילן מציג מענה לכמה מהטענות המושמעות בביקורת על האמנה:
החשש מפגיעה בחירות הפרלמנטרית של ישראל יכול להיות מופג בעקבות ניתוח משפטי של אמנת איסטנבול על ידי מרכז רקמן למשפטים באוניברסיטת בר אילן, בו נכתב "כלל בסיסי במשפט החוקתי של ישראל הוא שהסכמים בינלאומיים שמדינת ישראל צד להם אינם חלק מהמשפט בישראל אלא אם הכנסת מחליטה לחוקק חוק המאפשר את קליטתם כחלק מהדין המדינתי".
לגבי התערבות במדיניות ההגירה - באמנה נקבע שמדינה רשאית להסתייג מסעיפים מסוימים בעת הצטרפות לאמנה ומשרד המשפטים הבהיר שישראל תסתייג מסעיפים הקשורים להגירה, כפי שעשו 10 מדינות אחרות. כמו כן, בפועל למעלה מ-30 מדינות אשררו את אמנת איסטנבול ובאף אחת מהן לא הייתה עליה בשיעור מתן הכרה של נשים כפליטות.
על החשש מפגיעה בחופש הדת, נכתב בניתוח המשפטי כי הסעיפים הרלוונטיים באמנת איסטנבול נוסחו במכוון בצורה רחבה ועמומה על מנת להתחשב בהבדלי תרבויות ודת בין המדינות השונות ולאפשר לכל מדינה "שיקול דעת ביישום באמנה תוך הכרה וכיבוד מאפייניה של כל מדינה". יתר על כן, "אין היא (האמנה) מוסיפה כל התחייבות חדשה מעבר למה שישראל מחויבת בו כבר כבר היום, מכח אמנה ספציפית ואף מחמירה יותר בעניין שוויון מגדרי, היא האמנה בדבר ביטול אפליה נגד נשים לצורותיה (CEDAW) אשר נכנסה לתוקף בישראל בשנת 1991".
צרטופסים
צרטופסים (שם מדעי: Ceratopsia) היא תת-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף שהייתה שייכת לקבוצת המרגינוצפליה בה היו חברים גם הפכיצפלוזאורים, דינוזאורים דו-רגליים עם גולגולות בעלות בליטה כיפתית עבדה בקודקוד. כל חברי הצרטופסיה מאופיינים בעצם ה-rostral שמהווה מקור מכוסה קרטין ובמדף עצם בחלק האחורי של הגולגולת. למתקדמים שבהם הייתה עטרה שבלטה מהעורף ולצרטופסים ממשפחת הצרטופסיים היו אף קרניים - מאפיין שהעניק את השם לתת-הסדרה, שכן "צרטופס" פירושו ביוונית עתיקה "פנים בעלות קרניים".
מאפיינים
הצרטופים הופיעו בשלהי היורה באסיה, אך התפתחו לצורתם המתקדמת ופרחו רק בקרטיקון. בשלהי אותה תקופה היוו את אחת הקבוצות המשגשגות ביותר של הדינוזאורים. קרוב לוודאי שחיו בעדרים גדולים ונדדו במישורים. המאפיין הייחודי של קבוצה זו היא עצם ה-rostral שאיחדה את שתי עצמות ה-premaxilla בלסת העליונה וכוסתה בקרטין (חומר קשה ממנו עשויות קרני פריים וציפורניים). עצם זו יצרה מקור חד, שאפיין את כל הצרטופסים. הצרטופסים היו צמחונים. בחלק הקדמי של פיהם לא היו שיניים, אלא מקור שדמה מאוד למקור של תוכי. המקור היה מורכב מעצמות ה-rostral וה-predentary שכוסו בשכבת קרטין. מאחורי המקור היו שיניים חותכות חדות. המדענים סבורים שהצרטופסים אכלו עלים קשים, כמו עלי דקל. הם חתכו אותם לחתיכות קטנות, ואז בלעו אותם. המקור גם שימש להגנה עצמית, ונשיכתם של הצרטופסים הייתה חזקה וכואבת.
הגולגולת של הצרטפוסים התאפיינה גם בעצמות לחיים חדות ובבליטה דמויות מדף בחלק האחורי של הראש. בקרב הנאוצרטופסים עצם זו התפתחה לעטרה - צווארון עצם שבלט מחלקה האחורי של הגולגולת והקיף את הצוואר. בקרב הפרוטוצרטופסיים העטרה גדלה והתרחבה ואף נוצרו בעצמותיה שני "חלונות".
הצרטופסים המתקדמים ביותר היו בני משפחת הצרטופסיים, שהיו גם הצרטופסים הגדולים ביותר. ראשם היה גדול, כשליש מאורך גופם, וזאת בשל עטרה משוננת הנמצאת על ראשם כמעין צווארון מסולסל מעל הצוואר. זוהי למעשה התרחבות של עצמות הקודקוד והצדדים שנמשכת לאחור. העטרות היו גדולות באופן ניכר ועוטרו בזיזים שונים וציורים צבעוניים. עיקר שימושם היה כנראה לצרכים חברתיים בעדר (זיהוי, סמל מעמד, הפחדה וכו') אך ייתכן שגם שימשו לוויסות חום וכעוגן לשרירי הלסת. לצרטופסיים היו גם קרניים. צורותיהם של הקרניים והעטרה שבאחורי הגולגולת השתנו ממין למין. הקרניים שימשו לצרכים חברתיים אך גם להגנה עצמית מפני טורפים כמו הטירנוזאוריים ששלטו באמריקה הצפונית ומזרח אסיה בקרטיקון העליון.
הצרטופסים כללו דינוזאורים מפורסמים כמו הפסיטקוזאורוס, פרוטוצרטופס, לפטוצרטופס, סטירקוזאורוס וטריצרטופס.
הצרטופסים היו בין הדינוזאורים האחרונים שהתפתחו. מספרם של הצרטופסים היה גדול ביותר לפני 80 עד 66 מיליוני שנים, כלומר בסוף תקופת הקרטיקון. רובם הגדול חיו בחלק המערבי של צפון אמריקה, וכמה סוגים חיו במזרח אסיה. הצרטופסים היו דינוזאורים מצליחים ביותר והיו מבין הנפוצים ביותר באזורים בהם חיו.
התפתחות
הצרטופסים הקדומים ביותר הופיעו בשלהי היורה התיכונה (Middle Jurassic) והיו דינוזאורים קטנים הולכים על שניים. הצרטופסי הקדום ביותר שידוע למדע כיום הוא יינלונג ( Yinlong) שחי באסיה בתקופת היורה העליונה. הצרטופסי הבולט הראשון היה פסיטקוזאורוס ("לטאת תוכי"), שחי לפני 95 מיליון שנים לערך ביבשת אסיה. הוא הלך על רגליו האחוריות כמו רוב הדינוזאורים הצמחוניים, והשתמש בידיו כדי להחזיק את מזונו. לפסיטקוזאורים היו מקור ושיניים כמו לצרטופסים המאוחרים יותר, ואורכם היה שני מטרים בערך. הפסיטקוזאורוס היה דינוזאור נפוץ מאוד ומצליח, וחיו בו מינים רבים במשך עשרות מיליוני שנים.
אחריהם באו הנאו-צרטופסים (Neoceratopsia) שלהם כבר הייתה עטרה בולטת. רבים מהם עברו להליכה על 4 רגליהם בשל ראשם הכבד. מהם התפתח הענף Coronosauria שכלל צרטופסים גדולים יותר שהלכו על 4 רגליים ובעלי עטרה ארוכה וגדולה, ואף קרניים. הפרוטוצרטופס ממדבר גובי נחשב לאחד מראשוני הקורונוזאורים ומכיל את רוב מאפייני המשפחה: עטרה גרמית מסביב לצוואר, מקור חד, חיים בעדר ואגן דמוי עוף והליכה על ארבע. ענף נוסף של הקורונוזאורים היה דמויי-צרטופסיים שכלל את זוניצרטופס ואת הצרטופסיים הגדולים והמרשימים.