cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבום הלטינו-אמריקאי
הוצאה לאור של סופרי הבום הלטינו אמריקאים
בתקופה זו הוצאו לאור רומנים רבים של תקופת הבום בברצלונה, מהלך המשקף את העניין החדש של ההוצאות הספרדיות בשוק הספרדי אמריקאי. עם זאת, כפי שמציין אלחנדרו הררו-אולאייזולה, ההכנסות שנוצרו בעקבות הוצאת רומנים אלה לאור העניקו דחיפה לכלכלה הספרדית, אף על פי שהן היו כפופות לצנזורה של פרנקו. כמה מהרומנים שפורסמו על ידי ההוצאה לאור Seix Barral כוללים את "העיר והכלבים" של מריו ורגס יוסה (1963) ואת קפטן פנטוחה והשירות המיוחד שלו (1973), נבגד על ידי ריטה הייוורת' של מנואל פואיג (1971). דמות מכריעה "בקידום הספרות הלטינו אמריקאית בספרד" (ובמקומות אחרים) הייתה "סוכנת-העל" כרמן בלסלס, שאותה כינה ורגס יוסה "האמא הגדולה של הרומן הלטינו אמריקאי".
השפעה
לבום הייתה השפעה מיידית שכן הוא שינה את אופן ההתייחסות לתרבות אמריקה הלטינית ברחבי העולם. ההצלחה המסחרית של סופרי הבום השפיעה על העלאתם כמעט למעמד של כוכבי רוק באמריקה הלטינית. התרגום מילא תפקיד מרכזי בהצלחתם של סופרי הבום מכיוון שהוא איפשר להם להגיע לקהלים גדולים בהרבה. מחברים אלה המשיכו לייצר רבי מכר במשך ארבעה עשורים. בנוסף, הבום פתח את הדלת לסופרים לטינו אמריקאים חדשים מבחינת הסצנה הבינלאומית. עדות להשפעתו הגלובלית של הבום היא העובדה ש"סופרים בינלאומיים מתעוררים" מתבוננים על פואנטס, גרסיה מרקס או ורגס יוסה כמנטורים שלהם.
אחרי הבום
מאז שנות השמונים נהוג לדבר על סופרי פוסט-בום, שרובם נולדו בשנות הארבעים, החמישים והשישים של המאה העשרים, כמו הסופר הצ'ילני רוברטו בולניו, הכותב בשפה הספרדית בעידן שלאחר בום, והשפיע בצורה נרחבת ביותר על ספרות העולם. קשה למקם את הפוסט-בום בבירור מכיוון שרבים מכותביו היו פעילים לפני סוף הבום. אכן, אפשר לומר כי כמה סופרים, כמו חוסה דונוסו, שייכים לשתי התנועות. הרומן שלו "ציפור הלילה המגונה" ( El obsceno pájaro de la noche, 1970) נחשב, כפי שמציין פיליפ סוונסון, ל"אחת מהקלאסיקות של הבום." עבודתו המאוחרת, עם זאת, משתלבת בנוחות יותר בפוסט-בום. מנואל פואיג וסוורו סרדוי נחשבים לסופרים שעבודותיהם מגלמות את המעבר מהבום לפוסט-בום. אי הנחת בסיווג זה מונצחת על ידי העובדה כי סופרי הבום הגדולים (גרסיה מרקס, ורגס יוסה ופואנטס) המשיכו לכתוב הרבה לאחר סיום הבום. הפוסט-בום נבדל מהבום במובנים שונים, ובמיוחד בנוכחותן של סופרות כמו איזבל איינדה, לואיסה ולנזואלה, ג'יאנינה ברשי, כריסטינה פרי רוסי ואלנה פוניאטובסקה. בעוד ולנזואלה ופוניאטובסקה היו שתיהן סופרות פעילות במהלך, ובמקרה של פוניאטובסקה עוד לפני תקופת הבום, איינדה נחשבת "תוצר של הבום". שו מזהה גם את אנטוניו סקארמטה, רוזאריו פרה וגוסטבו סאינז כסופרי פוסט-בום. סופרי הפוסט-בום מאתגרים את התפיסה האליטיטית של הבום על ידי שימוש בסגנון פשוט וקריא יותר שחוזר לריאליזם.
ירד לואיס דה יר
הברון ירד לואיס דה יר מפינספנג (בשוודית: Gerhard Louis De Geer af Finspång, ידוע גם כלואיס דה יר; 27 בנובמבר 1854 – 25 בפברואר 1935) היה פוליטיקאי שוודי שכיהן כחבר הריקסדאג (הפרלמנט השוודי) בין השנים 1901 – 1914, כמושל נפת קריסטיאנסאד בין השנים 1905 – 1923 וכראש ממשלת שוודיה מאוקטובר 1920 ועד פברואר 1921.
חייו
לואיס דה יר היה בנם של הברון וראש ממשלת שוודיה לשעבר, לואיס ירד דה יר ושל רעייתו, קרולינה וקטמייסטר. הוא נולד בעיר קריסטיאנסאד שבמחוז סקונה. לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת אופסלה, הוא נכנס לעולם הפוליטי. הוא היה חבר הבית העליון של הריקסדאג כנציג נפת קריסטיאנסאד בין השנים 1901 – 1914 ובין השנים 1905 – 1923 הוא שימש כמושל הנפה. בראשית דרכו היה דה יר ליברל מתון, אך בהמשך הוא היה לחבר במפלגת המיעוט בבית העליון. עם הקמתה של המפלגה הליברלית ב-1912 הוא הצטרף אליה. ב-1914 הוא פרש מהמפלגה והיה לחבר פרלמנט עצמאי. בשנים הבאות הוא היה יושב ראש הוועדה שב-1919 העלתה את ההצעה להנהגת יום עבודה בן 8 שעות, מהלך שחיזק את קשריו עם הסוציאל-דמוקרטים.
ב-1920, לאחר הפסד בבחירות, נאלץ ראש הממשלה המכהן, יילמאר ברנטין, להתפטר מתפקידו, אך הוא עצר את תהליך החלפת הממשלה כדי לחסום את האפשרות של ממשלת ימין. המלך גוסטב החמישי התייעץ עם מנהיגי המפלגות על האפשרות של הקמת ממשלה שתהייה מבוססת על תמיכת המפלגות. מנהיגי האגף הימני מחו, אך הסוציאל-דמוקרטים תמכו בממשלת המעבר שמונתה על ידי המלך.
גוסטב החמישי מינה את דה יר לתפקיד ראש הממשלה שנשענה על קואליציה של הליברלים ושל השמרנים המתונים. הממשלה הייתה אמורה לכהן עד לבחירות שהיו אמורות להיערך באוקטובר 1921, הבחירות הראשונות בהן יושמה לראשונה בשוודיה זכות בחירה אוניברסלית.
ממשלתו של דה יר לא זכתה לתמיכת מפלגות השמאל ולא לתמיכת מפלגות הימין. כאשר נפלה בהצבעה הצעתו של שר האוצר, הנריק טם, להעלות את המיסוי על קפה, טם עצמו העמיד את עצמו להצבעת אי-אמון ונאלץ להתפטר מתפקידו. שלושה ימים לאחר מכן הלך דה יר בעקבותיו והתפטר גם הוא. התפטרותו של דה יר באה לאחר ששרי הממשלה האחרים ניסחו מכתב התפטרות משותף, בו הם דרשו מהמלך לבחור בינם לבין ראש הממשלה.
משנתו הפוליטית
דה יר התנגד נחרצות לתוכניות להשאיר את האיחוד השוודי-נורווגי על מכונו בניגוד לרצונו של העם הנורווגי. בשאלת זכויות ההצבעה, הוא דגל בגישתה של המפלגה הליברלית להנהגת בחירות חופשיות. הוא היה תומך נלהב בקיומו של צבא חזק, שלא כמו מנהיג המפלגה הליברלית, קרל סטף.
דה יר היה דמות מתבודדת ומתונה. הן האגף השמאלי והן האגף הימני לא הביעו את תמיכתם בממשלתו. נהפוך הוא, שני האגפים הפוליטיים שאפו להציב את הממשלה כיריבתם בבחירות שנערכו בערוב ימיה של ממשלת דה יר.
מגדל השעון (טירנה)
השעון בראש המגדל הוחלף מספר פעמים. ב-1928 הותקן בו שעון גרמני, ולאחר שזה נפגע במלחמת העולם השנייה, הובא במקומו שעון מכנסייה בשקודרה ובו ספרות רומיות. ב-1970 הוחלף השעון בשלישית, בשעון שהובא מסין. בשנים 1981 ו-1999 שופץ המגדל. ב-1996 נפתח לציבור, ומבקרים יכולים לטפס ב-90 המדרגות הלולייניות המובילות למרפסת התצפית.
פארק נחל באר שבע
פארק נחל באר שבע הוא הפארק הגדול בישראל, המשתרע בתוואי נחל באר שבע, העובר בבאר שבע, מתל באר שבע עד שכונת נווה זאב, באורך של כ-8 ק"מ. שטח הפארק הוא כ-5,300 דונם וכולל את האמפיתיאטרון הגדול ביותר בישראל עם כ-12,000 מקומות ישיבה, האגם המלאכותי הגדול בישראל בשטח של כ-90 דונם, טיילת על גדות נחל באר שבע, שבילי אופניים, מגוון שטחים ירוקים פתוחים, 11 בוסתנים, אתרים היסטוריים וארכאולוגיים, מתקני משחק ענקיים לילדים ולמבוגרים וספורטק. המיזם נאמד בעלות משוערת של ב-400 מיליון שקלים.
היסטוריה
עבודות ניקוי הביוב, פסולת הבניין ופסולת המחצבה מתוואי הנחל בוצעו בין שנת 2000 לשנת 2001. תוכנית האב לפרויקט שיקום הנחל אושרה כבר בינואר 2002 ובאוקטובר 2009 אישרה עבורו הממשלה תקציב של 150 מיליון ש"ח בפריסה ל-7 שנים שמתוכם 21 מיליון ש"ח הוקצו לצורך פיתוח דרכי גישה על ידי משרד התחבורה. לצד הממשלה גם גופים נוספים נרתמו למימון הפרויקט, ביניהם הקרן הקיימת לישראל וגופים פרטיים.
חלקי הפארק
סקירה ממזרח למערב:
אגם באר שבע
מתחם אגם מלאכותי בשטח 90 דונם, הגדול ביותר בישראל, שיוזן במי קולחין מטוהרים של העיר ומערכת של שלוש בריכות אקולוגיות המסננות מים בעזרת צמחיית "ווטלנד" (צמחיית מים מטהרת) ששומרת על ניקיון המים ללא כלור ולאורך זמן. באגם גשרים ואיים מלאכותיים ועל שפת האגם, מזח לסירות פדלים מסעדה ובתי קפה. האגם נמצא בתוך מתחם המשתרע על פני כ-670 דונם, וכולל מדשאות, חורשות, אתרי פיקניק, שבילי הליכה, שבילי אופניים ומתחמי פנאי ונופש לכל המשפחה. עלות הפרויקט נאמדה בכ-100 מיליון ש"ח.
ספורטק
מתחם הספורטק הגדול בישראל כולל, מסלול כושר קרבי תקני, ארבעה מגרשי אימונים, שניים מהם עשויים דשא רגיל ושניים דשא סינתטי שמיועדים למשחקי כדורגל וקריקט. ארבעה מגרשי קט-רגל וכדורסל משולבים שאחד מהם יהיה מקורה ומגרש לרולר-הוקי תקני. הספורטק מכיל שטחים רחבים לפעילויות פתוחות כמו מסלול ריצה בן קילומטר עשוי מגומי, מסלולי אפניים והליכה, שני מגרשים למשחקי רשת, כדורעף חופים ומתחם למשחקי מטקות על חול ים.
בית אשל
בית אשל היה יישוב עברי - אחד משלושת המצפים, שהוקמו בנגב בשנת 1943. בשנת 1945 נבנה ליישוב מחנה קבע מוקף חומה, אשר יועד למגורי 25 איש, וכלל מטבח וחדר אוכל, שלושה חדרי מגורים, נשקיה קטנה ובית ביטחון בן שתי קומות ובו אף שני חדרי שינה.
בחודש מאי 1948 במהלך הפלישה המצרית וקרבות מלחמת העצמאות, היישוב בית אשל היה מנותק, נתון במצור ממושך ושרוי תחת הפגזה בלתי פוסקת מצד חיל המשלוח המצרי. חברי היישוב ספגו במשך חמישה חודשים הפגזות כבדות ביותר. לאחר שהבינו שבית הביטחון הדו קומתי מהווה נקודת מכוון לתותחים המצריים, פוצצו אותו חברי המקום. אספקה הובלה במטוסים גדולים למינחת שהוכשר לכך ביישוב נבטים ומשם בלילה על הגב הובלה לבית אשל. אספקת המים הייתה מהבאר שבמקום באמצעות משאבה. היישוב החזיק מעמד עד כיבוש באר שבע על ידי צה"ל. באוקטובר 1948, נכבשה באר שבע, וגוש נבטים-בית אשל חובר שוב למדינת ישראל.
בסוף שנות ה-60 הוקמה עמותת בית אשל, אשר שחזרה, מטפחת ומשמרת את המקום וסביבתו. בפעילות העמותה מהווה המקום אתר חינוך לקבוצות של בני נוער, חיילים ומסגרות אחרות. המבקרים מקבלים הסבר על המקום והתקופה, ועוסקים במשך מספר שעות בעבודת כפיים.
אמפיפארק באר שבע
האמפיתיאטרון הגדול ביותר בישראל עם כ-12,000 מקומות ישיבה שמתוכם כשליש מקומות קבועים, בתכנונו של אדריכל הנוף גדעון שריג. מעל במת האמפיתיאטרון, נבנה אלמנט תאורה אטרקטיבי המתנשא לגובה של 42 מטרים, עם 7,800 נורות LED המציגות בשעות החשיכה מופע אור מתוזמן ומרהיב, המאיר את כל אזור הפארק. מחוץ למתחם המגודר, ניצבות שלוש במות קטנות הנקראות "אמפי-דשא" המיועדות להכיל עד 6,000 אנשים כל אחת. עלות הקמתו של האמפיתיאטרון נאמדה בכ-60,000,000 ש"ח.
גשר הרכבת הטורקי
גשר הרכבת הטורקי על נחל באר שבע הוא גשר קשתות מאבן שנבנה בשנת 1916, כחלק ממסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה. אורך הגשר הוא 190 מטר, ובמשך שנים רבות היה הגשר הארוך ביותר בישראל. כיום הגשר משופץ, כחלק מתוכנית שיקום ופיתוח של פארק נחל באר שבע וסביבתו אזור נופש. הגשר בנוי מאבן מסותתת צהבהבה, חלקם על גבי אי סחף באורך 40 מטרים, לגשר 20 קשתות חצי מעגליות חמש במקטע הצפוני לאי ו-15 קשתות במקטע הדרומי.
באר אברהם
מרכז מבקרים, המגולל את סיפורו של אברהם אבינו באמצעים טכנולוגיים. באתר נמצאת באר בת יותר מאלף שנים, והייתה קיימת כבר בראשית התקופה הצלבנית. אחד הממצאים המוכחים בעניינה הוא כתובת חרוטה באבן, הכתובה בשפה הערבית, משנת 1112.
גן הפעמון
פארק המשתרע על כ-35 דונם. הגן נטוע חורש אקליפטוס בוגר. גיל העצים הוא כעשרות שנים ויש הערכות כי חלקם ננטעו עוד בימי ראשית באר שבע. בחלקו הדרומי של הגן עומד בניין גדול ששימש כבית חרושת לקרח כיום משמש כמחסן. המקום מכיל מגרש משחקים, שגגוני מגלשותיו מעוצבים כפעמונים, מדשאה גדולה, שולחנות פיקניק, ומרכז קניות קטן, שנכון לשנת 2020, נמצא בראשית שלבי בנייתו.
גשר הצינורות
גשר הצינורות הוא מעבר מעל לנחל באר שבע, המחבר בין שכונת נווה נוי, טיילת אימבר והעיר העתיקה ובו אלמנט אדריכלי לכיסוי צינור מים. הגשר מואר בלילה בתאורה צבעונית מתחלפת.
טיילת אימבר
טיילת הנמתחת לאורך הגדה הצפונית של נחל באר שבע מהעיר העתיקה עד שכונת נווה זאב. הטיילת מכילה שבילי הליכה ואופניים, גינון ותאורה דקורטיבית. גשר הצינורות משמש מעבר לנחל באר שבע המחבר בין שכונת נווה נוי לטיילת אימבר.
טיילת נווה נוי
טיילת הנמתחת בגדה הדרומית של נחל באר שבע מגן הפעמון לאורך שכונת נווה נוי. בנקודות אחדות לאורך הטיילת פרושים מגרשי משחקים לילדים.
המתחם הכלקוליתי
המתחם הכלכוליתי נמצא במפגש הנחלים באר שבע ובקע. במקום זה התפתחה תרבות באר שבע בתקופה המקראית באלף הרביעי לפני הספירה. לתרבות זו משמעות תרבותית וארכאולוגית בינלאומית אשר טרם נחשפה ברבים והיא מקבילה בזמנה לתקופת אברהם אבינו. האתרים החשובים במתחם הם: חרבת ביר א-ספאדי (באר צפד), בגדה המזרחית של נחל באר שבע וביר אבו מטר, ממערב לשכונת נווה נוי המתפרש על הגדה הצפון מערבית של הנחל כחלק משכונת נווה זאב. המתחם תחום בין שכונת נווה נוי, רובע בקע, נווה זאב, פלח 5 ופלח 7.
Battlefield: Bad Company
Battlefield: Bad Company הוא משחק וידאו מסוגת יריות בגוף ראשון שפותח על ידי EA Digital Illusions CE והופץ על ידי Electronic Arts. המשחק יצא לפלטפורמות ה-PlayStation 3 וה-Xbox 360 בתאריך ה-23 ביוני 2008 (ל-צפון אמריקה) ותאריך ה-26 ביוני 2008 (ל-אירופה). המשחק הוא המשחק הראשון בסדרת Battlefield שיצא עם מנוע ה-Frostbite. המשחק הוא השנים עשר בסדרת Battlefield.
משחקיות
במשחק Battlefield: Bad Company, שחקנים יכולים להחזיק נשק עיקרי אחד עם נשק משני, ועם סכין קומנדו, רימונים וחומרי נפץ אחרים. שחקנים במשחק יתחילו עם 100 HP (כמות חיים של 100), שהוא מופחת על ידי פגיעות. שחקנים פצועים יכולים להחלים באמצעות מזרק אוטומטי בשם "LIFE-2". הסביבה היא כמעט הריסה לחלוטין, אבל כדורים לא יכולים לעבור את רוב הקירות. המערכת עושה שימוש שמחשבון שמחשב את מספר התחמושת שנשארה לשחקן, שנקרא HUD, ושחקנים יכולים גם לתקן כלי רכב אלא אם הם לא הרוסים לגמרי. תקיפות אוויריות ומרגמות יכולים להשפיע ברמה גבוהה מאוד.
במשחק Battlefield: Bad Company, יש מבחר גדול של כלי רכב צבאיים, מכל אחד משלושת המקומות בכל רכב שיכולים להיות מנוצלים על ידי השחקן. טנקים, כלי רכב קרביים של חי"ר (חיל רגלי), מכוניות משוריינות, מסוקי תקיפה, ספינות סיור, מערכת נשק נגד מטוסים ועוד.
רפי סיטון
רפי סיטון (במקור סתהון, נולד ב-1932) הוא איש מודיעין וביון בכיר שמילא לאורך 55 שנים תפקידים בצה"ל, בשב"כ ובמוסד. בין היתר היה מפקד מרחב ירושלים של יחידת המודיעין 504 בדרגת סא"ל (1963-1969), ואחראי לאחת משלוחות המוסד באירופה.
ביוגרפיה
רפאל סתהון (לימים רפי סיטון) נולד בחלב שבסוריה. אביו, משה סתהון, היה סוחר שירד מנכסיו, ואימו, פרידה לבית ג'מוס, הייתה בת למשפחת יהלומנים. בשנת 1941 עלתה משפחת סתהון לישראל והתיישבה בתל אביב, אך עקב קשיים כלכליים בחרו הוריו לשוב לחלב ב-1942. רפי סיים את בית הספר "אליאנס" בחלב כשהוא שולט בערבית, בצרפתית ובעברית.
עלייה
במרץ 1949 קיבל סיטון הודעה משלטונות סוריה כי עליו להתגייס לצבא הסורי. כדי לחמוק מכך הוא נשלח על ידי הוריו לדודיו מצד אימו שהתגוררו בביירות, ובמהלך שהייה בת מספר חודשים שם חיפש דרכים יצירתיות לעלות בשנית למדינת ישראל. בביירות גייס בהצלחה את הסוכן הראשון שלו, דייג נוצרי בעל סירה שהסכים תמורת תשלום להעבירו בדרך הים. לאחר שדיווח על כך לנציגי הקהילה היהודית בביירות, שוכנע בעל הסירה לגייס סירות ושייטים נוספים, כך שבערב ראש השנה בספטמבר 1949 יצאה בסירות מחוף ביירות קבוצה המונה 168 יהודים וסיטון בתוכם. קו ההברחה הזה שראשיתו ביוזמת סיטון, המשיך להתקיים לאורך מספר חודשים ולהעביר מאות יהודים מחופי לבנון לחופי ישראל.
בצה"ל
סיטון התגייס לצה"ל ב-1950 ושירת במחזור א' של הנח"ל כסמל פלוגה שהייתה פרוסה בקיבוצים נגבה, חפץ חיים, קבוצת יבנה ויד מרדכי. לאחר שנה עבר לחיל המודיעין. לאחר הכשרה קצרה, סופח ליחידת מודיעין 10 בירושלים שעסקה בגיוס ובהפעלת סוכנים בארצות ערב, שם היה חניכו של יצחק שושן (אבו סחיק). לאחר שירות של כשנתיים ביחידה זו נשלח רפי לקורס קציני חי"ר במחנה 80, לקורס קציני מודיעין לאחר מכן. סיטון חזר כקצין מבצעים ליחידתו בירושלים, ושימש כאחראי לפעילותם של סוכנים בארצות ערב.
בשנת 1956 הושאל סיטון לשירות הביטחון הכללי ועבד כאיש שטח בירושלים וסביבותיה. עם חזרתו ליחידתו בירושלים לתפקיד סגן מפקד היחידה, היה סיטון אחראי להפעלת סוכני השטח במרחב.
בין השנים 1963–1969 שימש סיטון כמפקד בסיס בירושלים של יחידת המודיעין 504, שהיה אחראי על אזור ירדן ופעל בנושא ההגנה על השיירות להר הצופים, של יחידת מצוף 247.
סיטון מספר: "הקמנו מערכת התראה משוכללת ומצוינת שבה מיקמנו סוכנים מהימנים ומאומנים שתפקידם היה להתריע מבעוד מועד על כל אפשרות או איזה שהוא חשש לשלום השיירה. המערכת הזאת הייתה מצוידת במיטב הציוד החל ממכשירי קשר ועד לאמצעים עתיקים ביותר מימיו של נח כמו יוני דואר… ובדברים האלה נעשה שימוש והדברים האלה הועילו במשך הזמן",
מלחמת ששת הימים
בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים היה סיטון אמור להיות מצורף לחטיבת הצנחנים ולהדריך אותם בעיר שבה הוא הכיר כל סמטה ואבן. אך בעת ההמתנה להוראה לפרוץ לעיר, נקרא סיטון למטה במחנה שנלר שם המתין לו מברק מראש הממשלה לוי אשכול ויועצו יגאל ידין, ובו הוטל עליו להקים צוות מיוחד שמיד עם הכניסה לעיר יאתר סוחר עתיקות שמחזיק בידו חלק מן המגילות הגנוזות. סיטון הצליח לאתר את שלוש המגילות אשר הסתבר שהן חלקים מחיבור אחד, "מגילת המשכן" המוצגת היום בהיכל הספר. קציני היחידה, בראשות המפקד שמואל גורן, סיטון, סמי נחמיאס ויגאל סימון, פעלו בדרכים מתוחכמות, שבסיומן נלקחו המגילות ב-1967 מסוחר העתיקות בבית לחם כנדו, שהחזיק בהן למעלה מ-20 שנים.
לאחר מלחמת ששת הימים השיגה יחידתו של סיטון את הסטנוגרמה הסודית (ההחלטות הסודיות שהתקבלו) של ועידת חרטום, שהתכנסה כוועידת פסגה של ארצות ערב לדיון בתוצאות מלחמת ששת הימים. תוכני הסטנוגרמה הגיעו לידי גורמי המודיעין הישראלים ביום השלישי של הוועידה ועוד בטרם ננעלה ועידת חרטום.
במוסד
בשנת 1969 הושאל סיטון למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ונשלח לשלוחת המוסד בפריז. ב-1970 מונה כאחראי על שלוחת המוסד בשווייץ ובאוסטריה. הוא עסק בגיוס ובהפעלה שוטפת של סוכנים ומקורות, מהם שהיו קשורים לארגוני הטרור הפלסטינים בתקופת שיא פעילותם באירופה, ומהם שהיו מקורבים לגורמי השלטון בארצות ערב.
בצה"ל
בשנת 1975 חזר סיטון לישראל והתמנה ליועץ לענייני ערבים באזור יהודה ושומרון, תפקיד בו כיהן כשנתיים.
סיטון השתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל.
בשב"כ
בשנת 1977 פרש סיטון לגמלאות ונתבקש על ידי השב"כ לשמש כמורה וכמדריך לשפה ולתרבות הערבית בהכשרת אנשי השטח של השירות.
בשנת 1979 התבקש סיטון על ידי משרד החוץ ובהסכמת ראש השב"כ, להכשיר דיפלומטים ועובדי מחקר של משרד החוץ בתחומי השפה והתרבות הערבית.
במלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982 כיהן סיטון בשירות מילואים כיועץ וכמושל אזור בחמדון ועאליי בלבנון.
ב-1990 גויס על ידי אורי בר-לב להקמת יחידת המסתערבים של משטרת ישראל, "הגדעונים". סיטון שימש יועץ ומומחה להוראת השפה הערבית ותורת ההסתערבות, לאורך 6 שנים.
בשנת 2005 פרש סיטון סופית לגמלאות, ומשמש כמרצה אורח לאזרחי העיר מודיעין בנושאים שונים.
משפחה
בסוף שנות החמישים נישא לרינה. מרבית השנים התגוררו בירושלים, שם נולדו 3 בניהם. בשנים האחרונות הזוג מתגורר במודיעין.
אנטילופה טיבטית
אנטילופה טיבטית (שם מדעי: Pantholops hodgsonii; מוכרת יותר בכינוי צ'ירו), היא סוג של אנטילופה נדירה האנדמית לרמה הטיבטית שבמרכז אסיה, ומהווה מין יחיד בסוגה ובתת-משפחת "פאנטולופים". הפרסתן הקרוב ביותר לאנטילופה הטיבטית הוא הסאיגה, שבעבר היה מצוי גם בטיבט ולו אקולוגיה דומה למדי.
השם המדעי של האנטילופה הטיבטית נגזר מיוונית כדלהלן: "Pas" = צמר, "antholops" = אנטילופה, ומתייחס לייחודיות שלה בכך שהיא אנטילופה בעלת צמר; "hodgsonii" הוא על שם הביולוג בריאן הודג'סון ששהה בנפאל בין השנים 1833–1843 וחקר את האקולוגיה שלה. השם הרשמי "צ'ירו" הוא שם טיבטי מקומי עבור אנטילופה זאת, בעוד שהשם "אנטילופה טיבטית" מתייחס לתחום תפוצתה וכיום יש נטייה יותר לכנותה בשם זה. יחד עם הנילגאי, אנטילופה הודית, קובוס הנילוס, וקודו ניאלה, האנטילופה הטיבטית מפגינה דו-צורתיות זוויגית בולטת ביותר, כאשר הזכרים שונים לגמרי מהנקבות במידות גוף, צבע פרווה, סימונים, קרניים, ועוד.
סיווגה של האנטילופה הטיבטית שהתגלתה לראשונה ב-1826 שנוי עד היום במחלוקת, כיוון שמצד אחד יש לה פרווה צמרירית עבה כשל עיזי בר דוגמת הסרו והגוראל, ומצד שני האקולוגיה שלה ומבנה גופה מזכירים יותר אנטילופות מתת-משפחת הצבאיים כדוגמת הסאיגה והצבי היעלי; מלבד זאת יש לה מאפיינים ייחודים אחרים.
קרניים
את זכר האנטילופה הטיבטית ניתן לזהות בקלות משאר האנטילופות, בשל המבנה המיוחד של קרניו הארוכות שאינו מצוי אצל אף פרסתן נוסף, ומשלב מאפיינים של מספר קרני פריים. הקרניים ישרות כמעט לגמרי וצומחות במאונך - מה שגורם לו להראות במבט מרחוק כמין של ראם. מאידך אף על פי שהן צומחות ישר, הן נוטות להתעגל בעדינות בסופם, מה שנראה כקרני קובוס דקות. פעמים רבות הקרניים צומחות מעט לכיוון הצדדים, ומלפנים הם נראות בצורת "V" (אילנד), ולעיתים דומות יותר ל-"S" עדין (צבי תומסון). כאשר הקרניים מתחילות לצמוח אצל זכר צעיר, הן זהות לזכרים צעירים של דלגן וצבי יעלי פרז'וואלסקי, לאחר מכן הופכות לישרות לגמרי, ולבסוף, מתעגלות מעט.
קרני האנטילופה הטיבטית דקות אמנם כקרני הצבאים אך יש להם רק חצאי טבעות גדולות ובולטות בצד הקדמי של הקרן וביניהם רווח - כקרני היעל; לעומת זאת בעוד שליעלים מתווספים טבעות עם הגיל, לצ'ירו יש שלב מסוים בו הקרן מפסיקה לצמוח; כמו כן הטבעות נמצאות רק על שני שלישים מאורך הקרן והשליש הנוסף נשאר חלק - דבר שמצוי אצל הצבאים. הקרניים מסתיימות בדרך כלל בשפיץ ישר, אך לפעמים בסוף הקרן יש מעין וו מעוקל כלפי פנים כצבתות סרטן. הקרן עבה יחסית בבסיס, והופכת לדקה בהדרגה ככל שהיא עולה למעלה. בבסיס גם כל קרן סמוכה לחברתה אך בקצוות המרחק ביניהם יכול להיות 19–46 ס"מ - תלוי בצורת הקרן. ישנם מקרים רבים בהם יש חוסר התאמה בין הקרניים, כך שאחת עלולה להיות ארוכה מחברתה או בעלת מבנה שונה. צבע הקרניים משתנה בין חום חלודה\כהה, לאפור כהה או שחור כחלחל, וכחלק גדול מהאנטילופות החוד יהיה כהה יותר. הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו אחד מההבדלים הבולטים בינם לבין הנקבות.
כסות ומראה חיצוני
הפרווה הצמרירית של האנטילופה הטיבטית עבה וצפופה מאוד, ונחשבת למחממת ביותר בקרב בעלי החיים. היא רכה למדי, ועשויה משתי שכבות: הפנימית מורכבת משערות קצרות, והחיצונית משערות ארוכות. פרווה זאת מספקת לה בידוד מעולה מהאקלים הקפוא של הרמה הטיבטית, והיא הגורם העיקרי לציד הנרחב שהפחית את מספריה בצורה חמורה. צבע הפרווה משתנה בין הזכרים והנקבות כדלהלן:
לזכרים צבע הפרווה בקיץ חום אדמדם\חולי בהיר ברוב הגוף, וכהה עד ערמוני בצוואר וצידי המותניים; הלחיים, הצוואר, הגחון, הרגליים והעכוז בצבע לבן בוהק. בסוף הקיץ לקראת עונת הרבייה הצבע הכללי הופך לבהיר ביותר ומתחלק בין לבן בוהק\קרמי בפלג הגוף הקדמי, הצוואר, הלוע, האוזניים, הגחון והצד הפנימי של הזנב, לחום צהבהב\ורדרד בהיר או כהה בפלג הגוף האחורי, צדדי הבטן, השוקיים והצד החיצוני של הזנב. באמצע החורף הפרווה הופכת לכהה יותר, וצבעה הוא חום אדמדם, כתמתם או צהבהב בפלג האחורי, ואפרפר בפלג הקדמי; לעיתים קרובות הצבע אחיד בכל הגוף בחורף. באזור הלוע, האוזניים והגחון, הצבע נשאר לבן בוהק כבקיץ.
לנקבות צבע הפרווה די זהה לאורך השנה, כאשר בקיץ היא אדמדמה או כתמתמה בהירה ברוב חלקי הגוף, ולבנה באזור הפנים, הגחון, הרגליים והצד הפנימי של הזנב. בחורף הצבע הופך לחום אדמדם כהה-ערמוני, ומתכהה לפעמים גם בחלקים הלבנים.
בכל העונות לזכרי האנטילופה הטיבטית יש על הפנים כתם שחור גדול המשתרע מהקרניים עד לאף, ומסתיים בלחיים והאוזניים הלבנות. העיניים מוקפות בעיגולים לבנים שבולטים מאוד בגלל הכתם השחור, ונראה כאילו יש לזכר מסכה על הפנים. כמו כן בכל העונות יש לזכר רצועות שחורות ארוכות לאורך הרגליים הלבנות, ובגפיים הקדמיות הן מתפשטות מעט לכיוון החזה בצורת "ן", ולעיתים גם לצדדי הבטן בצורת "Y". לנקבות אין כלל סימונים.
מבנה ומידות גוף
לאנטילופה הטיבטית גוף ארוך, צוואר קצר ורחב, וראש קטן יחסית; לזכרים ראש וחרטום מוארך יותר הדומה לאנטילוקפרה, בעוד שהנקבות זהות כמעט לחלוטין לנקבות של מיני הצבי היעלי. האוזניים קטנות ועגולות, העיניים והאף גדולים ושחורים. בצידי הנחיריים יש לזכרים שקים קטנים שמתנפחים לגודל של ביצה, ומשמשים כנראה לאות אזהרה כפי שקורה אצל צבי ספיקי. הזנב קצר ועגלגל כזנב אייל, והרגליים דקות וארוכות. הפרסות ארוכות ואפורות. הזכרים גדולים וכבדים מהנקבות.
תפוצה ובית גידול
האנטילופה הטיבטית אנדמית למרכז אסיה; תפוצתה משתרעת לאורך הרמה הטיבטית שבמערב סין העממית, והיא מצויה בעיקר במחוז האוטונומי הטיבטי, מרכז ומערב צ'ינגהאי, מערב סיצ'ואן, ודרום שינג'יאנג. כמו כן יש מספרים קטנים בחבל לדאק במדינת ג'אמו וקשמיר שבהודו, ובעבר היא הייתה מצויה גם בצפון מערב נפאל. תפוצתה הגאוגרפית מסתיימת בהרי ההימלאיה בדרום ובמערב, במדבר החול טקלה מקאן בצפון, ובהרי קונלון והנהר הצהוב בצפון מזרח.
בית גידולן של האנטילופות הטיבטיות, הוא בעיקר מישורים פתוחים, וערבות אלפיניות קרות בגבהים של 5,500-3,700 מעל פני הים, והן מעדיפות בעיקר אזורים שטוחים עם צמחייה דלילה. למרות זאת אין זה נדיר לראותן גם בגבעות, ומורדות ההרים. הן מצויות בקרבת ימות רבות ברמה הטיבטית כדוגמת "נאם צ'ו", "סילינג צ'ו", "בם צ'ו", "טנגרה יומצ'ו", "הון סי-הו", "מרגי-צ'קה", "פהנג צ'ו", ועל גדות נהר ברהמפוטרה. הטמפרטורות בתחומי מחייתן נעות בין 10 מעלות חום ל-10 מעלות מינוס ברוב השנה, ולעיתים עלולות להגיע אף ל-40 מעלות מתחת לאפס. כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 5 מ"מ בלבד עד 250 מ"מ בשנה.
התנהגות ופעילות
האנטילופות הטיבטיות פעילות בעיקר בשעות הבוקר והערב, ונחות ברוב שעות הצהריים. הן זהירות ועירניות מאוד ולכן קשה להתבונן בהן מקרוב. בשעות המנוחה, הן חופרות עם פרסותיהן שקע רדוד בקרקע דמוי קערה בעומק של 30 ס"מ ונשכבות בו; ככל הנראה, מטרת השקע היא לספק הגנה מפני רוחות סוערות ולהסתיר את האנטילופה מפני טורפים.
הטורפים העיקריים של האנטילופה הטיבטית הם זאבים מונגולים ונמרי שלג, ולעיתים רחוקות גם דובי ההימלאיה במקרה ותהיה להם הזדמנות. הגדיים עלולים להיטרף גם על ידי שועלים ושונרים. האנטילופות הטיבטיות מגינות על עצמן מטריפה בזכות מהירות ריצתם - 70 ק"מ לשעה, ואפילו נקבות בהריון מסוגלות לרוץ במהירות כזאת.
האנטילופות הטיבטיות הן חיות חברותיות, ופעילות בקבוצות קטנות של 10–20 פרטים המתחלקים לפי מגדר: נקבות לחוד, וזכרים צעירים לחוד; זכרים מבוגרים עלולים לחיות רוב הזמן בגפם. במהלך הנדידה העונתית בין הקיץ לחורף, האנטילופות הטיבטיות מתקבצות לעדרים גדולים של מאות פרטים. מלבד זאת, בתחילת הקיץ הנקבות נודדות למרחק של 3,000 ק"מ צפונה לאזורי המלטה בטוחים מפני טורפים, ולקראת עונת הרבייה מצטרפות שוב לזכרים עד סוף החורף.
תזונתה של האנטילופה הטיבטית כוללת עשבים, עשבי תיבול, שיחים, וצמחים טרשיים נוספים. בחורף כדי להגיע לצמחייה היא נוהגת לחפור עם פרסותיה בשלג. האנטילופות הטיבטיות רועות לפעמים לצד צבי יעלי טיבטי, כבש כחול, צבי פרסי, ופרסתנים טיבטים נוספים.
מחזור חיים
ההריון נמשך כשישה חודשים, לאחריהם הנקבות ממליטות גדי אחד ולעיתים רחוקות שניים בין חודשי יוני ויולי. הגדיים נולדים עם פרווה מדובללת בצבעי חום אדמה\אפרפר\חולי ושזורה בשערות אדמדמות ולבנות; הסימון היחידי שלהם הוא משקפיים לבנות גדולות סביב העיניים. הפרווה מספקת להם הסוואה מצוינת על פני הקרקע הטיבטית הטרשית. כשהם גדלים מעט פרוותם משתנה לחום אדמדם אחיד בכל הגוף, והם דומים מאוד לגדיי היעלים. הם מסוגלים לעמוד על רגליהם בתוך 15 דקות לאחר הלידה. התמותה בקרב גדיי האנטילופה הטיבטית גבוהה למדי בשל מזג האוויר הקשה, ומחצית מהגדיים נספים בחודשים הראשונים לחייהם. הגדיים מגיעים לבגרות לאחר 2–3 שנים, ולגודלם המלא לאחר 15 חודשים. הנקבות עשויות להישאר עם אימהותיהן עד שהן ימליטו בעצמם. הזכרים עוזבים את אימם בסביבות 12 חודשים, ועד תקופה זאת הקרניים שלהם כבר מתחילות לצמוח. הם מצטרפים לעדרי זכרים צעירים, ומעמדם נקבע לפי אורך הקרן שלהם; הקרן מגיעה לאורכה המרבי לאחר 3.5 שנים.
תוחלת החיים של האנטילופה הטיבטית לא ידועה בבירור, כיוון שמעטים מאוד הוחזקו בשבי. ככל הנראה היא בסביבות 8–15 שנים.
איומים ושימור
עד שנת 2015, האנטילופה הטיבטית סווגה על ידי IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל ירידה של 50% מאוכלוסיית המין על פני תקופה של 20 שנה, אך ב-2016 מצבה התייצב לקרוב לסיכון (NT). בעבר מספרם של אנטילופות אלה הגיע לכמיליון פרטים והם היו היונקים הנפוצים ביותר ברמה הטיבטית, אך לאחר ציד פרוע שהגיע בתקופות מסוימות לכ-20,000 אנטילופות בשנה, מספרם ירד בדרסטיות עד כדי כך שכיום הוא מתחת למאה אלף פרטים. הסיבה העיקרית לכך היא הביקוש האדיר לצמרו העדין, וכן לבשרו וקרניו המשמשות כניצבים לאקדחים או כתרופות של הרפואה הסינית המסורתית. מהצמר המשובח של האנטילופה הטיבטית מכינים צעיפים יקרים המכונים "שאהטוש" (= "מלך הצמר" בפרסית), והם הפכו למבוקשים ביותר בבירות האופנה בעולם לקראת סוף המאה ה-20. על מנת לייצר צעיף אחד דרושים 3–5 אנטילופות, ומחיר של צעיף כזה עלול להגיע ל-15,000 דולר בארצות הברית. היו טענות שקריות שאת צמרה של האנטילופה הטיבטית ניתן לאסוף משיחים שהתחכך בהם, אך למעשה השיטה האמיתית והיעילה ביותר היא הריגתה. למרות שניתן לגזוז את האנטילופה הטיבטית בדיוק כמו כבש הבית, הציידים מעדיפים להורגה כדי לחסוך במאמץ הדרוש ללכידתה בחיים. על פי רוב, האנטילופות הטיבטיות ניצודות בטיבט, צמרם מוברח במשאיות לקשמיר דרך נפאל, ושם מכינים מהם את ה"שאהטוש"; לאחר מכן הם מוברחים לשווקים ברחבי העולם. בחודש יולי 2006, החל איום חדש על האנטילופה הטיבטית כאשר הממשלה הסינית חנכה את מסילת הרכבת צ'ינגדזאנג מבייג'ינג ללהסה-בירת טיבט שמנעה את הנדידה השנתית לאזורי ההאכלה. בשל כך נעשה מאמץ מיוחד להימנע מפגיעה באנטילופות, וב-33 אזורים תנועת הרכבת עוברת בתוך האדמה. עם זאת, בניית הרכבת גורמת לציידים לגישה נוחה יותר לאזורי הרבייה של הצ'ירואים. כמו כן איומים נוספים כוללים אובדן בית גידול למטרות כרייה של זהב, ותחרות עם בעלי חיים מקומיים כדוגמת יאקים מבויתים וכבשים על מקורות מזון. מלבד זאת הצ'ירואים פגיעים לתנאי החורף הקשים של הרמה הטיבטית; סופת שלג יוצאת דופן בצ'ינגהאי בשנת 1985 גרמה לתמותה גבוהה של הצ'ירואים ולהיעלמותם מאזורים מסוימים בחלק המזרחי של תפוצתם.
האנטילופה הטיבטית מוגנת רשמית על ידי החוק בסין ובהודו, אם כי האכיפה די בעייתית על פני השטח העצום והבלתי נגיש של בית גידולה. המסחר בה ובצמרה נאסר לחלוטין בנספח א' שבאמנת CITES. עד שנת 2002 צעיפי "שאהטוש" יוצרו באופן חוקי בג'אמו וקשמיר שבהודו, אך לבסוף חל גם עליהם איסור מוחלט. בסין בוצעו קמפיינים נרחבים נגד ציד בלתי חוקי, ותופעת הציד פוחתת בהדרגה. כמו כן כימאים ומומחים לזיהוי פלילי שבחנו את צמר האנטילופה הטיבטית במיקרוסקופ, גילו כי יש לו מרקם ייחודי, מה שמקשה על הברחת ומכירת הצמר בטענה שנגזז מכבשים. על פי נתונים רשמיים בסין, ציידים שנתפסים מקבלים מספר שנות מאסר.
האוכלוסייה העולמית של האנטילופה הטיבטית נאמדת בסביבות 75,000 בדרך כלל, או עד 120,000 לפי הערכות אחרות.
Airplane Pt. 2
Airplane Pt. 2 הוא שיר שהוקלט על ידי להקת הבנים הדרום קוריאנית BTS ויצא לאור כחלק מהאלבום . ב-7 בנובמבר 2018, הגרסה היפנית של השיר שוחררה דרך דאף ג'אם כסינגל היפני התשיעי שלהם.
רקע והוצאה לאור
יחד עם שחרור רשימת השירים של Love Yourself: Tear, אישרה ביג היט ש-"Airplane Pt. 2" הוא המשך לשיר "Airplane", אחד השירים במיקסטייפ  של ג'יי-הופ. בראיון על מאחורי הקלעים של האלבום סיפר RM, שכאשר המנכ"ל באנג סי-היוק שמע לראשונה את "Airplane", השיר היה נשמע לו כמו שיר של BTS, מה שגרם להם לכתוב לשיר חלק שני.
קידום
BTS קידמו את הגרסה הקוריאנית של השיר ב, כולל, , ו-. בנוסף, הגרסה הקוריאנית קודמה בשידור חי במופע של אלן דג'נרס ב-25 במאי, למרות שהיא שוחררה רק באינטרנט.
ב-1 בדצמבר 2018 ביצעו BTS את השיר ב בסיאול ושבועיים לאחר מכן ביצעו אותו שוב בטקס בהונג קונג.
ביקורת
הביקורת שקיבל השיר הייתה חיובית. לפי פרל שין ב-"Third Coast Review", ל-"Airplane Pt. 2" יש "הוק" ממכר שמתאים בדיוק לחודשי הקיץ. ביקורת האלבומים הקוראניים הפופולרית  כינתה אותו אופנתי ומלא בקצב לטיני בעוד שאליאס לייט מ"רולינג סטון" אמר כי "Airplane Pt. 2" מזכיר את הסגנון של השיר של 50 סנט.
ב"פיצ'פורק" טען שלדון פירס שהשיר הוא "פופ מוצלח". קריסטל בל מ-MTV תיארה את השיר כ"קליט ועדכני, אנלוגיה חלומית לחייהם של כוכבי פופ". בנוסף שיבחה בל את BTS ואמר: "לראות את BTS מבצעים את השיר בשידור חי זה לצפות בשבעה ובשליטה המלאה שלהם באמנות, שבה כל תנועה עדינה היא חלק מסיפור גדול יותר".
הביקורת של אלכסיס פטרידיס ב"גרדיאן" הייתה מעט מעורפלת וקבעה שהשיר נשמע כמו שיר פופ בריטי רגיל, עם כל הטוב והרע הכרוך בכך.
עם שחרורו נמכרה הגרסה הקוריאנית של השיר ביותר מ-10,000 עותקים בארצות הברית.
קומפוזיציה
"Airplane pt 2" הוא במפתח סי מינור, בקצב של 140 פעימות לדקה ובאורך 3:30 דקות. זהו שיר בהשראת פופ לטיני עם מילים שמדברות על כמה רחוק חברי הלהקה הגיעו, על הרצון להצליח ועל היכולת לטייל ברחבי העולם ולשיר את המוזיקה שלהם.
הגרסה הקוראנית
הקרדיטים נלקחו מהערות האלבום .
הערות שוליים
undefined
מיעוט מי שפיר
מיעוט מי שפיר (באנגלית: oligohydramnions) הוא מצב רפואי בו קיים מיעוט של מי שפיר בשק השפיר בתוך הרחם, במהלך ההריון.
מיעוט מי שפיר מוגדר כמדד מי שפיר (amniotic fluid index) שהוא מתחת ל-5 ס"מ (AFI<5).
מיעוט מי שפיר מתחלק ל-early onset ול-late onset. כאשר מיעוט מי השפיר הוא בשלב מוקדם, קיים חשש למומים כגון club foot ודפורמציות נוספות בשלד, אמפוטציות (שיירים של לנוגו וחומרים אחרים במי שפיר אשר הופכים לקשרים פיברוטיים, הנכרכים סביב גפיים ומביאים לקטיעתם), היפופלזיה ריאתית ואגנזיה של הכליות (חוסר התפתחות כלייתית).
מיעוט מי שפיר בשלב מאוחר כרוך בסיבוכים מיילדותיים כגון שאיפה של מקוניום (שלא נמהל ולכן עלול לגרום לנזק רב יותר), לחץ על חבל הטבור המביא למצוקה עוברית, עליה בשכיחות ניתוחים קיסריים.
טיפול
אם יש מיעוט מי שפיר קיצוני אזי יש ליילד את העובר. אם מיעוט מי השפיר הקיצוני החל כבר בתחילת ההריון יש לשקול הפסקת הריון מאחר שרוב המקרים הקיצוניים נובעים מבעיה כרומוזומלית או חוסר התפתחות של הכליות. במידה ומדובר במיעוט מי שפיר שהתפתח מאוחר יותר יש ליילד את העובר.
צ'ארלס ד'אוילי
צ'ארלס ד'אוילי (באנגלית: Charles D'Oyly; 1781 – 1845) היה פקיד ציבור וצייר בריטי מדאקה. הוא היה בשירות האזרחי של בנגל שבסיסו בכלכותה משנת 1797 עד 1838.הוא מילא תפקידים בכירים בחברת הודו המזרחית, וידוע בעיקר כאמן חובב, משורר ומוציא לאור, שפרסם ספרים רבים הכוללים תחריטים וליטוגרפיות עם נושאים הודיים.
ביוגרפיה וקריירה
צ'ארלס ד'אוילי נולד במורשידאבאד, הודו ב-17 בספטמבר 1781 למשפחה ששירתה זמן רב בהודו. הוא היה בנם של סר ג'ון-הדלי ד'אוילי, הברונט השישי ודיאנה רוכפורט. אביו, היה נציג חברת הודו המזרחית בחצר המלכות בבאר עלי במורשידאבאד. כילד ד'אוילי נסע לאנגליה עם המשפחה ב-1785 וקיבל שם את השכלתו הרשמית הראשונה. ב-1798 חזר להודו כעוזר לרשם בבית המשפט לערעורים בכלכותה. ב-1803 מונה ל'שומר הרשומות' במשרדו של המושל הכללי.
לאחר מות אביו ב-1818, ד'אוילי ירש את אביו וקיבל תואר אבירות. בשנים הבאות מילא תפקידים בכירים בין השנים 1808 ל-1817, כגון אחראי המכס בכלכותה (1818) וחבר בכיר במועצת המכס, המלח, האופיום והים (1833) הוא פרש מתפקידיו האדמיניסטרטיביים ב-1838.
הוא התחתן תחילה עם בת דודתו, מריאן גריר (נפטרה 1805), בתו של ויליאם גריר; ולאחר מכן עם אליזבת ג'יין רוס, בתו של מייג'ור תומאס רוס.
ד'אולי מת באיטליה ב-21 בספטמבר 1845.
צ'ארלס צייר ללא הרף והתעניין באמנויות באופן כללי. הוא מצא שעיסוקי הפנאי הללו הם דרך נעימה להפיג את השעמום הקשור לחיים הקולוניאליים. ביולי, 1824, הוא הקים אגודת אמנות חובבים שאותה כינה 'האגודת המאוחדת של פטנה וגאיה' במטרה "לקדם את האמנויות והמדעים ולהפיץ שימחה ועליזות" הבישוף הבר, שביקר בפטנה בשנות הארבעים של המאה ה-19, תיאר את ד'אוילי כ"אמן הג'נטלמן הטוב ביותר שפגשתי אי פעם".
בזמן ששהה בדאקה, ד'אוילי פגש את האמן ג'ורג' צ'ינרי, שבילה זמן רב עם ד'אוילי במהלך הקריירה המוקדמת שלו. הזוג הפך לחברים קרובים ויצאו למספר משלחות ביחד. לצ'ינרי הייתה השפעה ניכרת על התפתחות הסגנון האמנותי של ד'אוילי, ששיתף פעולה עם כריסטופר ווב סמית' בהפקת מספר ספרים בנושא ציפורי הודו: סמית' צייר את הציפורים וד'אוילי את הרקע של הנוף.
ד'אוילי ואשתו השנייה היו אנשי חברה, מסבירי פנים, אנשי שיחה וחברים פעילים בחברה הקולוניאלית. הם לא היו סנובים ולא אהבו את הפורמליות והיומרות הקשורות לחברה האנגלית בהודו. בני הזוג הזמינו בקביעות בריטים חדשים כאורחים בביתם הפרטי, לעיתים קרובות לתקופות ממושכות.
יצירה
הוא תואר כ"אמן הפורה ביותר בהודו בתקופתו". עבודתו הושפעה מחברו, הצייר, ג'ורג' צ'ינרי, ששהה עם ד'אוילי ואשתו בדאקה בשנים 1802–1803.[18] הוא הפיק נופים, סצנות מהחיים ההודיים, דיוקנאות וקריקטורות בעיקר בצבעי מים וכן כתב פסוקים סאטיריים. הוא עשה מבצע פרסום משלו, כדי לפרסם את הליטוגרפיות והתחריטים שלו. מאפיין ייחודי באיוריו הוא ייצוג היחסים בין קולוניאלים והילידים ההודים. בניגוד לאמנים אחרים בני התקופה, ד'אוילי לא חשש לתאר באיוריו שכרות והוללות.
עבודתו שפורסמה, עוסקת במגוון נושאים - מההיסטוריה הטבעית ועד לסאטירה חברתית ולוותה בפרוזה או בפסוקים. לעיתים, הוא שיתף פעולה עם חוקרים אחרים בעבודות מסוימות. שיתוף פעולה כזה היה עם הדיפלומט והמלומד כריסטופר ווב-סמית', בן דודה הראשון של אשתו, שעיקר עניינו היה צפרות. הם פרסמו את ספר הציפורים של הודו (1828) ואורניתולוגיה מזרחית (1829) הוא גם שיתף פעולה עם קפטן תומאס ויליאמסון בנושא "התלבושות והמנהגים של הודו המודרנית" (בערך 1830).
אף שהתפוקה האמנותית שלו הייתה בעצם תוצר של פעילות חובבנית במובן זה שלא הפריעה לתפקידו בחברת הודו המזרחית, עבודתו הייתה רחוקה מלהיות חובבנית. תמונותיו מחיי הבריטיים בהודו בתחילת המאה ה-19 משכו קהל רב, במיוחד בקרב חברי החברה הקולוניאלית. הפרסומים שלו נמכרו בלונדון, שם הם היו פופולריים בקרב בעלי עניין במזרח.
אגון רונאי (שחקן)
אגון רונאי (בהונגרית: Rónai Egon; 21 בפברואר 1920 – 3 בפברואר 1982) היה שחקן, עיתונאי, הומוריסטאן מנחה יהודי-הונגרי. אשתו היא ארז'בט ז'וז'אנה קמני, ובנו אגון רונאי הוא עיתונאי ומגיש תוכניות. אגון רונאי היה מעמודי התווך ומהמייסדים של מנחי הבמה, הרדיו והטלוויזיה ההונגריים יחד עם מעטים נוספים בתקופתו.
קרב מגדבה
קרב מגדבה, שהיה חלק מן המערכה בסיני ובארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, נערך ב-23 בדצמבר 1916. כוח של חיל המשלוח המצרי, רכוב ברובו, שכלל בעיקר חיילים מאוסטרליה וניו זילנד, אשר התקדם ממצרים דרך צפון חצי האי סיני לכיוון ארץ ישראל, תקף חיל מצב מבודד, חלק מן הצבא העות'מאני שחנה במגדבה (مغضبة), כ-35 ק"מ מדרום מזרח לאל-עריש. הקרב הסתיים בניצחון הבריטים ובכניעת המגינים ששרדו את הקרב. כתוצאה מן הניצחון אובטחו העיירה אל-עריש, כמו גם אגפו הימני של הצבא הבריטי טרם כניסתו לארץ ישראל.
רקע
ביולי 1916 ניסו העות'מאנים, בסיוע גרמני, בפעם השנייה במהלך המלחמה, לאיים על תעלת סואץ מכיוון סיני וארץ ישראל. באוגוסט הם נהדפו על ידי חיל המשלוח המצרי שהיווה חלק מן הצבא הבריטי. הכוח הבריטי, שמנה כ-156,000 חיילים ועוד כ-13,000 פועלים מצרים, החל בהתקדמות איטית ושיטתית לכיוון ארץ ישראל, תוך הנחת צינור מים ומסילת ברזל ממצרים, בעיקר דרך צפון סיני, לאל-עריש. הבריטים תפסו את אל-עריש ללא התנגדות ב-21 בדצמבר, ונמל אל-עריש הפך, תוך זמן קצר, לבסיס אספקה חשוב לכוחותיהם בצפון חצי האי סיני.
אגון רונאי (שחקן)
ביוגרפיה
אגון למד בבית ספר היסודי ברחוב ביינוק (Bajnok) ברובע 7 של בודפשט לאחר מכן בית הספר התיכון פאשורי. אחר כך התקבל לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) וכן התקבל בסתר, באותו הזמן, גם לבית הספר האגדי למשחק של קלמן רוז'אהדי. מכאן ואילך, הבמה הגדירה את חייו. את החוזה המקצועי הראשון שלו קיבל בתיאטרון הלאומי של קלוז' ב-1942, אבל בשל יהדותו הוא יכול היה להיות חבר בלהקה רק במשך חודשיים.
קרב מגדבה
שדה הקרב והכוחות המתעמתים
במגדבה, כפר הנמצא כ-35 ק"מ דרומה מזרחה משם, על ואדי אל-עריש, בשטח ובו דיונות חול ושיחים, היה מתחם עות'מאני חפור ומוסווה היטב, שכלל שישה מוצבים, שתעלות קשר חיברו ביניהם, ומספר מגננים קטנים יותר. כל אלה הוקמו מסביב לכפר ולמקור המים היחיד באזור, משני צידי הוואדי, על פני יותר משלושה קילומטרים. פרט לכפר ולוואדי, האזור כולו היה מישור חסר תוואי שטח ראויים לציון. את המתחם איישו שני גדודים, השני (מפקד: עיזאת ביי) והשלישי (מפקד: רושטי ביי) מן הרגימנט הרגלי ה-80 (מפקד: חאדיר ביי), פלוגת רוכבי גמלים שהוסבה לחי"ר, שתי כיתות של מקלענים, ארבעה תותחי 75 מ"מ מתוצרת גרמנית, וכן יחידות סיוע אחרות: הנדסה, רפואה, טבחים ויחידות נוספות. כוח האדם שהגן על מגדבה נאמד בכ-1,400 חיילים. כ-500 מהם איישו את המקום עוד קודם לכן והשאר היו חיילים שנסוגו מאל-עריש. הכוחות העות'מאניים נתמכו על ידי שלוחת רכבת מעוג'ה אל-חפיר למגדבה.
אגון רונאי (שחקן)
קריירה
בשנת 1945, בתום המלחמה, ממנה חזר חולה, טופל בבית החולים בקאפושוואר, כאשר בפקודת מפקד העיר הסובייטי ארגן רונאי המחלים כנס לפתיחת "תיאטרון צ'יקי גרגיי" בעיר. הוא הנחה את הטקס ואת האירוע ואז למעשה החלה הקריירה שלו כמנחה, שליוותה והגדירה את כל חייו.
כשחקן שיחק בתפקידים קטנים על הבמה, בסרטים ובהצגות רדיו, אך כמנחה היה כוכב הבמות וההופעות החגיגיות הגדולות ביותר ברחבי הונגריה.
קרב מגדבה
שדה הקרב והכוחות המתעמתים
למחרת כיבושה של אל-עריש התארגן בה כוח של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק שעיקרו חיילים אוסטרלים וניו זילנדים רכובים, אשר נועד לכבוש את מגדבה. אלה היו מאורגנים בשלוש בריגדות רכובות (שתיים אוסטרליות, הראשונה והשלישית, ואחת ניו זילנדית) וכן קורפוס הגמלים הקיסרי. לכוח נוספו מספר סוללות ארטילריה, והכוח כולו הועמד תחת פיקודו של האוסטרלי, מייג'ור גנרל הנרי שובל. בנוסף, ב-22 בדצמבר, עוד לפני הקרב, 11 מטוסים, עשרה אוסטרליים ואחד בריטי, הטילו כמאה פצצות על המתחם העות'מאני במגדבה. הסיוע האווירי של אותם מטוסים ניתן גם למחרת, בקרב עצמו.
אגון רונאי (שחקן)
קריירה
תיאטרון ארקל, האקדמיה למוזיקה, בית האופרה, וכן במוסדות תרבות ובמופעים רבים אחרים, לצד כוכבים זרים מחו"ל וכמעט כל מרכזי התרבות והבמות הקטנות והגדולות של המדינה מסמנות למעשה את עיקרי מהלך הקריירה שלו.
הוא היה שותף קבוע של אמני התיאטרון המפורסמים ביותר של התקופה (קלמן לטאבאר, יאנוש שארדי, הילדה גובי, זיוזיה גורדון, גאבור קונץ ועוד רבים). הוא ביקר ברחבי הונגריה כמנחה בערבי המשוררים הטובים ביותר. כפרודיסט, הוא בעיקר ביצע קריקטורות של כוכבי הסרטים המדברים ההונגריים המוקדמים (דיולה קאבוש, קלמן לטאבאר ועוד).
קרב מגדבה
הקרב
בשעה 6:30 בבוקר 23 בדצמבר, החלו מטוסים אוסטרלים לתקוף את המוצבים העות'מאניים במקום, כאשר האש שהאחרונים ירו בתגובה סייעה לאכן את עמדות העות'מאנים עבור הכוח התוקף. נוסף לסיוע באש העבירו הטייסים דיווחים על עמדות ותנועות הכוח העות'מאני שבמקום, שבהיעדר מכשירי אלחוט במטוסים, נמסרו בעת נחיתתם סמוך למטהו של שובל.
אגון רונאי (שחקן)
קריירה
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוא הנחה את כל הקונצרטים והפסטיבלים שנערכו לרבות בטורנירים האגדיים של הטורנירים "הלו, כאן בלטון!" (Halló, itt Balaton!) באגם בלטון.
קרב מגדבה
הקרב
בהמשך החלה המאמץ ההתקפי הראשי של הבריטים. במאמץ זה נטלו חלק הניו זילנדים, נתמכים בבריגדה האוסטרלית השלישית וביחידה מסייעת של מכונות ירייה, כל אלה תחת פיקודו של בריגדיר גנרל אדוארד צ'ייטור (Chaytor). ההתקפה נערכה מצפון וממזרח כלפי ימינם ועורפם של העות'מאנים, ובעוד הטור התוקף קרב אל יעדו, פתחה הארטילריה הבריטית באש. העות'מאנים פתחו באש עזה על הניו זילנדים המתקדמים. אלה האחרונים מצאו מחסות, כמה מאות מטרים מיעדיהם, ובחיפוי אלה ירדו מסוסיהם והמשיכו את התקפתם כחיילים רגליים. ב-9:25, אחד הרגימנטים, מן הבריגדה האוסטרלית השלישית, יחד עם חלק מהיחידה המסייעת המצוידת במכונות ירייה, נפרד מן הכוחות בטרם תקפו. הכוח שנפרד מן הכוח התוקף העיקרי המשיך דרומה במעלה הוואדי, תוך עקיפת האגף הימני של עמדות העות'מאנים, עד לאוולאד עלי, כ-7 ק"מ דרומית-מזרחית למגדבה, ובכך חסם דרך נסיגה אפשרית של המגינים. החוסמים אכן הצליחו במשימתם ותפסו כ-300 שבויים. יתר הכוח המשיך להתקדם למרות האש של העות'מאנים, אלא שקשה היה לתוקפים לאתר את יעדיהם. בהתקרבם לקו ממנו ירו העות'מאנים, בשעה 10:00, דיווחו סיורי האוויר על התחלה של נסיגה בקרב המגינים.
אגון רונאי (שחקן)
קריירה
כשטייל ברחבי הונגריה עם חברי נבחרת הזהב (גיולה גרושיץ', נאנדור הידגקוטי, בוזאנסקי ואחרים), הוא הוביל מאות דיווחים על הנבחרת והאירועים סביבה תחת הכותרת "הייתה פעם נבחרת זהב" (Volt egyszer egy Aranycsapat), שמציג את סיכום הניצחון ההונגרי ההיסטורי על נבחרת אנגליה בכדורגל באצטדיון ומבלי 6-3 להונגרים בשנת 1953. (בפעם הראשונה שנבחרת אנגליה נוצחה בוומבלי).
הוא ערך ערבי יחיד שהורכבו הן מכתביו שלו, אך בעיקר מיצירותיהם של סופרים צרפתים והונגרים יותר מ-500 פעמים.
קרב מגדבה
הקרב
הרגימנט המוגבר שתפס את אוולאד עלי המשיך ב-14:15 במעקפו סביב האגף הימני העות'מאני וחצה את ואדי אל-עריש. בהמשך, תקף מן העורף את המוצב הדרומי-מזרחי שבמערך העות'מאני (מוצב מס' 4) וכבש אותו. אחר כך המשיך הכוח ונע מדרום לצפון, כבש עוד שתי עמדות חפורות וכן, כמתוכנן, חסם כל אפשרות נסיגה דרומה של המגינים. ב-16:30 תקפו את מגדבה כל הכוחות מכיוונים שונים, וכאשר התוקפים הגיעו למרחק קצר מיעדם החלו העות'מאנים להיכנע בקבוצות קטנות. כעבור כעשר דקות פסקה ההתנגדות המאורגנת ועד חשכה - גם ההתנגדות הספוראדית.
תוצאות הקרב
מספר האבדות הבריטיות בקרב מגדבה הסתכם ב-146: 22 הרוגים, מהם חמישה קצינים ו-124 פצועים, מהם שבעה קצינים. כ-300 עות'מאנים נהרגו וכ-40 מפצועיהם טופלו בידי הבריטים. יותר מ-1,000 נלקחו בשבי, מהם 43 קצינים, כולל חאדיר ביי, עיזאת ביי ורושטי ביי. היתר נמלטו. בהמשך, בקרב רפיח (1917), השלימו הבריטים את דחיקת העות'מאנים מסיני, ופתחו לפני צבאם את הדרך לכיבוש ארץ ישראל.
אגון רונאי (שחקן)
קריירה
הוא פרסם באופן קבוע מאמרים קצרים בעיתון הספורט הלאומי ובאוי אלט (עיתון הקהילה היהודית של בודפשט) שיריו פורסמו במגזין הספרותי Kortárs, והוא היה המחבר של רדיוקברט (Rádiókabaré). (תוכנית רדיו בידור ותיקה המשודרת על ידי רדיו קושוט בכל שבת במשך 60 דקות).
הוא היה חבר ב"מועדון ההומוריסטים", "אגודת השולחן של המנחים", אלו היו אגודות מקצועיות חבריות ולא כל כך ארגונים רשמיים.
לטאות מקרינות
לטאות מקרינות (שם מדעי: Phrynosomatidae) היא משפחה של לטאות הנפוצה מפנמה עד לדרום קנדה. רבים מבני המשפחה מותאמים לחיים בתנאי מדבר חולי, אך מינים אחרים במשפחה חיים על גבי סלעים, קצות יערות גשם ובערבות שונות.
מיון
במשפחה 136 מינים המחולקים לעשרה סוגים:
גביע המדינה בכדורגל 2009/2010
גביע המדינה בכדורגל 2009/2010 הייתה התחרות ה-72 מאז היווסדה וה-57 לאחר קום מדינת ישראל. המשחקים החלו ב-4 בספטמבר 2009 והסתיימו ב-11 במאי 2010.
הפועל תל אביב ניצחה במשחק הגמר ובכך זכתה בגביע בפעם ה-14. בעקבות כך שהיא ניצחה גם בליגה, בני יהודה תל אביב העפילה לליגה האירופית.
השלבים המוקדמים
בשלב המוקדם השתתפו קבוצות של ליגה ג'. בסיבוב התשיעי שהחל ב-23 במרץ 2010 לתחרות הצטרפו קבוצות של ליגת העל.
שלבי הגמר
הקבוצה שאירחה את המשחק במגרשה הביתי צוינה כראשונה בכל זוג.
חיילים היינו וצעירים!
חיילים היינו וצעירים! (באנגלית: We Were Soldiers Once… And Young) הוא ספר המתאר את קרב יה דראנג בעמק יה דראנג בווייטנאם, שהתרחש באמצע נובמבר 1965 והיה הקרב רחב ההיקף הראשון של צבא ארצות הברית במלחמת וייטנאם. הספר נכתב על ידי הכתב הצבאי ג'וזף גאלווי, שנכח בקרב, ומפקד הקרב לוטננט קולונל הרולד מור, בעקבות הספר נעשה סרט המלחמה חיילים היינו בשנת 2002.
עלילה
הספר מתאר כיצד הכין הקולונל הרולד מור, מפקד הגדוד הראשון של רגימנט הפרשים השביעי שבדיוויזיית הפרשים הראשונה, את אנשיו לקראת המלחמה בווייטנאם. ב-14 בנובמבר 1965 נשלח הגדוד לעמק יה דראנג למשימת "חפש והשמד". הכוח ביצע נחיתת סער במנחת LZ X-Ray (אקס-ריי), על אף שהייתה התרעה כי ביעד ישנה נוכחות ערה של כוחות אויב. ביעד, כך נתברר מאוחר יותר, נערכה חטיבת חי"ר מצבא צפון וייטנאם בת כ-4,000 לוחמים, והגדוד מצא עצמו עד מהרה נתון בקרב קשה. במשך כיומיים התחוללו קרבות עזים מסביב להיקף של אזור הנחיתה אקס ריי, חיילים צפון ווייטנאמים החלו לתקוף ללא הפסקה את העמדות האמריקאיות התפתח קרב מטווחים קצרים תוך שימוש במכונות ירייה, רובים ורימונים. על מנת להדוף את המתקפה קרא מור לסיוע ארטילרי ואווירי שטווחו על מורדות ההר על מנת לעצור את שטף החיילים הצפון ווייטנאמים. כפי שהעיד לימים מור עצמו:
בבוקר ה-16 בנובמבר נודע כי החיילים הצפון ווייטנאמים החלו לסגת. בשעות אחר הצהריים פנו החיילים של הגדוד הראשון ממנחת LZ X-Ray (אקס-ריי) ריי. ובמתחם נותרו יחידות מהגדוד השני של הרגימנט השביעי, ומהגדוד השני של הרגימנט החמישי.
הספר זכה להמנות ברשימת רבי המכר של העיתון האמריקאי רב ההשפעה הניו יורק טיימס ובביקורת נכתב "הישג מדהים, נייר ועליו מילים עם האפקט של שיש, קראתי את הספר וחשבתי על הספר עיטור הגבורה האדום, זו המחמאה הגבוהה ביותר שאני יכול לתת". גנרל נורמן שוורצקופף אמר: זהו ספר מצוין על היסטוריה צבאית, כתוב בדרך בה היסטוריה צבאית צריכה להכתב".
אהרון פררה
אהרון פֶּרֶרָה (נולד ב-21 במרץ 1962) הוא זמר, שחקן, מנחה טלוויזיה ושדרן רדיו ישראלי.
ביוגרפיה
פררה נולד, גדל והתחנך בירושלים. בנו של הזמר אברהם פררה, ונכדו של אהרון פררה נהג האוטובוס שנרצח בשיירת הדסה.
היה חבר במקהלת צה"ל.
בשנת 1985 השתתף בקדם אירוויזיון כאחד מזמרי הליווי של ירדנה ארזי בשיר "עוד נגיע", וכעבור שנה בשנת 1986 השתתף בשנית בקדם אירוויזיון כאחד מזמרי הליווי של שולה חן בשיר "גיטרה".
ב-1993 השתתף בקלטת השמינית לילדים של "שירים קטנים" לצד חני נחמיאס ועירית ענבי.
בשנת 2000 השתתף בפרק בסדרה שמש בתור הילד בר שגדל אחרי 20 שנה.
בשנת 2001 התחיל להגיש ברדיו את התוכנית "לא לנשים בלבד". בשנת 2005 הגיש את תוכנית הטלוויזיה "בחברה טובה" ששודרה בערוץ 33 - בה אירח פררה אומנים ודמויות מהתרבות והבידור הישראלי.
באוקטובר 2014 התחיל פררה להגיש ביחד עם אבי דור את סדרת תוכניות הטלוויזיה "אור של כוכבים" בהפקתה של עידית פונד ובבימויו של גיל לסניק, ששודרה בערוץ הראשון והוקדשה ליוצרים חשובים בזמר העברי. התוכנית הראשונה הוקדשה ליצירותיו של עוזי חיטמן במלאת עשר שנים לפטירתו. בהמשך שודרו הפרקים שעסקו ביצירותיהם של אהוד מנור, נעמי שמר, מרים ילן שטקליס, יוסי בנאי, אריק איינשטיין, לאה גולדברג ועוד.
ערך והגיש את תוכניות הרדיו "אמצע הדרך", "קבלת שבת", "השבת של גימל", "בחצי הלילה" ועוד, ברשת ג' וברשת ב' של קול ישראל.
לאחר סגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור, המשיך פררה להגיש את תוכניתו בכאן גימל.
יאן אדולף ברנדייס
יאן אדולף ברנדייס (באנגלית: Jan Adolf Brandeis; 9 ביוני 1818 – 13 בנובמבר 1872) היה צייר דיוקנאות וצלם צ'כי.
ביוגרפיה
הוא למד בתחילה לצייר על פורצלן, ולאחר מכן למד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג אצל פרנטישק טקדליק. הוא המשיך את לימודיו במינכן אצל צייר הדיוקנאות, ג'וזף ברנהרדט, ולאחר מכן נסע לפריז ב-1852, שם עבד בסטודיו של תומאס קוטיר. עם שובו לפראג, הוא התפרסם כצייר פורטרטים ומיניאטורות.
בסביבות 1860, הוא החל להתנסות בדאגרוטייפ. ב-1861 פתח סטודיו לצילום. הוא התמחה בפורטרטים בצבעי פסטל. לאחר שלוש שנים בלבד הוא סגר את הסטודיו ומכר את הציוד שלו במכירה פומבית.
הוא נפטר בשנת 1872, ונקבר בבית הקברות אולשאני.
הוא נודע בעיקר בזכות המיניאטורות שלו בצבעי מים, והיו כמה משפחות אצילים בין לקוחותיו הקבועים. כצלם, הוא נמנע משימוש ברקעים מלאכותיים צבועים. עבודתו בתחום זכתה לשבחים מהמגזין "למיר". בשנותיו המאוחרות, הוא צייר לעיתים קרובות דיוקנאות מתצלומים, ולא מהחיים.
קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים
קמפוס הר הצופים הוא הגדול מארבעה קמפוסים בהם פועלת האוניברסיטה העברית והוא הוותיק והמרכזי ביותר של האוניברסיטה. הקמפוס נמצא בהר הצופים, ירושלים, סמוך לשכונת הגבעה הצרפתית. כיום פועלות בו הפקולטה למדעי החברה, הפקולטה למשפטים והפקולטה למדעי הרוח וכן מופעלים בו בתי הספר למנהל עסקים, עבודה סוציאלית, חינוך, ריפוי בעיסוק ובית הספר לתלמידי חו"ל.
בשטח הקמפוס קיים הגן הבוטני הלאומי שהוקם על ידי הבוטנאי אלכסנדר איג. בקרבת הקמפוס נמצאים מרבית בנייני ההנהלה של האוניברסיטה, שלושה מתחמי מעונות סטודנטים, בית הקברות הצבאי הבריטי בירושלים וכן בית החולים הדסה הר הצופים. מן הקמפוס ניתן לצפות על העיר העתיקה והר הבית. כמו כן קיים בשטח הקמפוס תיאטרון המעלות, בו נערכו חתונות בעבר.
היסטוריה
הקמפוס נבנה בתחומי אחוזתו הגדולה של ג'ון גריי היל, עורך דין פרוטסטנטי מליברפול שהיה אוהד של הציונות. לפני מותו בשנת 1914 חתם היל הסכם עם חיים ויצמן וראשי ההסתדרות הציונית על מסמך העברת אחוזתו וקרקעותיו לידיהם לצורך הקמת הקמפוס. בתום המלחמה כיבדה אלמנתו את ההסכם, וב-24 ביולי 1918 (טו באב תרע"ח) הונחה אבן הפינה של הקמפוס, במעמד זאב ז'בוטינסקי. ב-1924 נפתח המכון ללימודי היהדות, וב-1 באפריל 1925 נערך טקס הפתיחה של האוניברסיטה בנוכחותם של הלורד ארתור ג'יימס בלפור, הרבנים הראשיים ובהם הרב קוק ונציגי מדינות, ארגוני צדקה ואנשי דת רבים. בשנים הראשונות עסקה האוניברסיטה במחקר בלבד והוראה פורמלית התחילה רק בשנת 1928.
באפריל 1930 נחנך בניין דוד וולפסון, ובו שוכנו הספרייה הלאומית והפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע, ובה החוג לכימיה (בראשותו של חיים ויצמן), החוג למיקרוביולוגיה והחוג למתמטיקה. החוג לכימיה נפתח בבית האחוזה של ג'ון גריי-היל, ושאר מבני העזר שימשו את שאר המחלקות עד הקמת מבני הקבע שלהם.
ממלחמת העצמאות עד ששת הימים
עם פרוץ מלחמת העצמאות עזבו סגל ההוראה, המנהל והסטודנטים את הקמפוס בגלל צליפות יושבי הכפרים הערבים שבאזור. במהלך מלחמת העצמאות, נותק הר הצופים מחלקה הישראלי של ירושלים כיוון שהדרך אליו עברה בשכונת שייח' ג'ראח הערבית והפך למובלעת. בתחילה נהגו להגיע לאזור שיירות, אולם, לאחר שבאפריל 1948 הותקפה שיירה של עובדי בית חולים הדסה הסמוך, הידועה גם כשיירת הדסה, הופסקה תנועת השיירות והושבתה פעילות האוניברסיטה.