cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קודומו
היסטוריה
את ז'אנר הקודמו באנימה ובמאנגה ניתן לחלק לארבע קטגוריות. הקטגוריה הראשונה מורכבת מסדרות אנימה ומנגה שהן עיבודים מחודשים לסיפורים קלאסיים מהספרות המערבית, כגון הסדרה הוותיקה "World Masterpiece Theater" אשר במסגרתה הופקו בין היתר מיני סדרות פופולריות כגון סיפורי היער הירוק (1973), היידי בת ההרים (1974), הלב (1976), האסופית (1979), תום סויר (1980), משפחת רובינסון השווייצרית (1981), נשים קטנות (1987), ופיטר פן (1989). שלמרות היותם פופולריים, הם מייצגים פחות את האנימה היפנית המסורתית. במקום זאת הם עוצבו בהשפעה ניכרת של סדרות אנימציה אמריקניות וסובייטיות.
הקטגוריה השנייה מורכבת מעיבודים מחודשים לסדרות מאנגה יפניות מקוריות. סדרות בתת-הז'אנר זה בדרך כלל משתמשים מכילים רפרנסים רבים לחברה היפנית, ולכן קהל שאינו יפני עשוי להתקשות יותר להבין את הסדרה. סדרות אלו דומות במידה מסוימת לסדרות אנימציה אמריקניות. דוגמה בולטת לסדרה מהסוג הזה היא הסדרה "דורימון". סדרות מתת הז'אנר הזה מכילות לעיתים רבות אלמנטים שנלקחים מתת הז'אנר שונן.
הקטגוריה השלישית אשר מכונה "ג'וג'י מוקה" כוללת סדרות מאנגה ואנימה אשר קהל היעד העיקרי שלהן הוא ילדות ונערות צעירות. דוגמה בולטת לסדרה מהסוג הזה היא הסדרה "הלו קיטי".
חוברות מאנגה בז'אנר קודומו, כגון "קורוקורו קומיק" ו"קומיק בומבום", מכוונים בעיקר לבנים צעירים, במיוחד תלמידי בתי ספר יסודיים, אם כי כמה מהם, כמו "פוצ'יגומי", מיועדים בעיקר לילדות או נערות צעירות. כאשר סדרת מאנגה הופכת פופולרית במיוחד בדרך מופקת גם סדרת אנימה המתבססת על המאנגה ומיוצר מרצ'נדייז רב לסדרה.
מיעוטים בישראל
במדינת ישראל חיים, לצד הרוב היהודי, אזרחים או תושבים המשתייכים לקבוצות אתניות, דתיות, לאומיות ולשוניות שונות, ואשר נהנים משוויון זכויות ומחירויות. על פי רוב, אין מונים עולים ובני משפחותיהם אשר אינם רשומים במשרד הפנים כיהודים במניין המיעוטים במדינה.
המיעוט החרדי
על אף שהציבור החרדי מהווה, מבחינה דתית ולאומית, חלק מהרוב היהודי בישראל, יש המחשיבים אותו כמיעוט. ציבור זה מונה כ-13 אחוזים מהאוכלוסייה. רוב החרדים גרים ביישובים ובשכונות נפרדים ומקפידים על ניתוק תרבותי מהחברה החילונית. הריכוזים הגדולים של האוכלוסייה החרדית הם בירושלים, בני ברק, מודיעין עילית, בית שמש, ביתר עילית, אלעד, אשדוד ופתח תקווה, חיפה וערד.
המיעוט הערבי
המיעוט הערבי הוא המיעוט הגדול בישראל ומהווה כ-20 אחוזים מהאוכלוסייה. רובם המכריע של ערביי ישראל הם מוסלמים סונים ומיעוטם נוצרים. רוב בני המיעוט הערבי חיים בערים ובכפרים נפרדים והשאר חיים בסביבות מעורבות כמו חיפה, עכו וירושלים.
דרוזים וצ'רקסים
הדרוזים בישראל מהווים את המיעוט האתני השני בגודלו בישראל עם כ-1.7% מהאוכלוסייה. מרכזי היישובים הדרוזים בישראל נמצאים בכרמל, בגליל וברמת הגולן. מרכזי המיעוט הצ'רקסי הם הכפרים ריחאניה וכפר כמא בגליל.
תושבים שאינם אזרחי המדינה
בישראל מספר קבוצות אוכלוסייה שאינן יהודים ואין להם אזרחות ישראלית.
תושבים חסרי אזרחות ישראלית משתייכים למספר מעמדות שונים:
לתושבי קבע ולתושבים ארעיים יש זכויות סוציאליות, הכוללות קצבת ילדים, מענק לידה, קצבת נכות (במידת הצורך), דמי אבטלה (למי שהפסיק לעבוד), קצבת הבטחת הכנסה (למי שאינו עובד מעל לחצי שנה), השלמת הכנסה (למי שמשתכר מתחת לשכר מסוים), ביטוח בריאות ממלכתי וחברות בקופת חולים.
תושב קבע אינו זכאי להצביע בבחירות לכנסת, ואינו זכאי לדרכון ישראלי. בעלי מעמד פליט זכאים לקבל מהמדינה הגנה ומקלט.
לבעלי המעמד הבלתי חוקי (שב"חים) אין כל זכויות, והם צפויים לגירוש. בשל היעדר מעמדם החוקי, הם סובלים לעיתים מניצול על ידי מעסיקיהם.
בני זוג של יהודים ישראליים
בעקבות גל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים מחד גיסא, והגעת מאות אלפי מהגרי עבודה לישראל מאידך גיסא, החמיר משרד הפנים את מדיניות ההתאזרחות. נכון לנתוני משרד הפנים לשנת 2002, מצויים בישראל קרוב ל-5,000 בני זוג לא יהודים של ישראלים אשר אינם זכאים לאזרחות מכוח חוק השבות. בשלב זה יכול לקבל בן הזוג מעמד של אזרח לאחר הליך מדורג שאורכו כחמש שנים.
מהגרי עבודה
מדינת ישראל מעניקה אשרות שהייה לעובדים מחו"ל, על מנת שישמשו כוח עבודה החסר בישראל, בעיקר בתחומי החקלאות, הבניין, המסעדנות, משק הבית והסיעוד.
בהתאם לחוק האזרחות, עובדים אלה אינם נחשבים אזרחי המדינה.
עובדים זרים אשר אשרת השהייה שהעניק להם משרד הפנים הסתיימה ואינם חוזרים לארצות מוצאם, הופכים באופן אוטומטי לשוהים בלתי חוקיים, על כל המשתמע מכך. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, אחוז השוהים הבלתי חוקיים מבין העובדים הזרים עומד על כ-45%.
שוהים בלתי חוקיים מהרשות הפלסטינית
חדירת פלסטינים מהרשות הפלסטינית לשטח מדינת ישראל באופן בלתי חוקי, במקומות עבירים יחסית או דרך פרצות בגדר ההפרדה, נעשית בעיקר לשם מציאת עבודה (ולעיתים לשם ביצוע פיגועי טרור).
על פי הערכות גורמים שונים במערכת הביטחון, נכון לשנת 2009, מספר השוהים הבלתי חוקיים מהרשות הפלסטינית בלא היתר בישראל נע בין 20,000 ל-50,000.
מסתננים מאפריקה
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה הסתננות של תושבי אפריקה לישראל דרך גבול ישראל-מצרים שלא היה מגודר. רוב המסתננים שוהים בישראל במעמד של מי שאינם בני-הרחקה, כיוון שהמדינות שמהן באו (כמו מצרים) אינן מוכנות להתחייב שלא ישיבו אותם לארץ מוצאם. רוב המסתננים הגיעו מאריתריאה (54 אחוז מכלל המסתננים ולמעלה מ-80 אחוז מהמסתננים בשנת 2010) מסודאן (23 אחוז), וכן, בשיעור הולך ויורד, מאתיופיה, מחוף השנהב, מניגריה וממדינות נוספות. 85% מן המסתננים היו גברים.
הטיפול הממשלתי במסתננים השתנה עם הזמן. בעבר היו כ-1,500 כלואים במתקנים שונים, בהם בית סוהר סהרונים. רבים מהם מתגוררים בדרום תל אביב, באילת ובערד.
מעמד המיעוטים בישראל
מקימי מדינת ישראל התחייבו לשוויון זכויות לכל אזרחיה ודבר זה בא לידי ביטוי במגילת העצמאות, שבה נכתב:
עם קום המדינה הוגדר על ידי בית המשפט העליון כי קיום שוויון זכויות חברתי גמור לכל אזרחי המדינה הוא עקרון יסוד חברתי. מגילת העצמאות פונה אל תושבי מדינת ישראל הערבים בבקשה לשמירה על השלום וללקיחת חלק בבניין המדינה, על בסיס אזרחות מלאה ושווה, כלומר: שוויון זכויות מלא בפני החוק, שוויון פוליטי (הזכות לבחור ולהיבחר) וכן שוויון חברתי בפני המוסדות הציבוריים והאזרחיים, לרבות שוויון הזדמנויות.
כמו כן, הצהירו מנסחי המגילה כי מדינת ישראל תעניק חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות לכל אזרחיה, ללא הבדל דת, גזע ומין. ואכן, מדינת ישראל מכירה בחירותם של מיעוטים לשמר את תרבותם הנפרדת, לרבות, חלקית, בדרך של חינוך נפרד.
חוקים שונים מסדירים את שוויון הזכויות של המיעוטים ובמקרים רבים אין מדינת ישראל מסתפקת במתן חירות בלבד.
אפליה
ההצהרות וההכרזות של מנהיגי המדינה – החל במגילת העצמאות וכלה במערכות הבחירות השונות במהלך חייה של מדינת ישראל – הועמדו במבחן לאורך שנות קיומה של המדינה נוכח טענותיהם של קבוצות המיעוט כנגד אפליה. יש הטוענים כי האזרחים בני המיעוטים בישראל הם אוכלוסיות חלשות, הזוכות ליחס פחוּת מזה שזוכות לו קבוצות אחרות.
אפליה בשוק העבודה
חלק ניכר מן הטענות על קיפוח נסב סביב סיכויי עבודה ושכר. טענות אלה נשמעות אף על ידי בני המיעוטים המשרתים בצה"ל, תוך שהם מתלוננים על כך שהם מספיק טובים כדי להילחם, אך לא להתקבל לעבודה בחלק מהמקומות.
האיסור על אפליה בהעסקה חל על תנאי העבודה, הקידום, הפיטורים, פיצויי הפיטורים ותנאי הפרישה, אולם מיון הנגזר מאופיים וממהותם של התפקיד או המשרה אינו בגדר אפליה. חריג זה מאפשר לעיתים למעסיקים להפלות אזרחים מקבוצות מיעוט בקבלה לעבודה, בין היתר בטענה כי קיימת בעיה ביטחונית בהעסקת ערבים במקום. טענה נוספת של מעסיקים עוסקת במיקום המגורים של המיעוטים. בכפרים רבים של מיעוטים הניידות בתחבורה ציבורית מהכפר מוגבלת, דבר שעלול לפגוע באפשרות של המיעוטים להגיע בזמן למקום העבודה.
כלים נוספים שעלולים לגרום לאפליית מיעוטים במקומות העבודה, הן דרישות כגון שירות צבאי, או עברית כשפת אם.
הרשות לפיתוח כלכלי במגזר המיעוטים, הנמצאת במשרד ראש הממשלה, אחראית על שיפור שילובם של בני המיעוטים בכלכלת ישראל.
ייצוג חסר בתפקידים בכירים
בני המיעוטים בישראל אינם זוכים לייצוג הולם בתפקידים בכירים במגזר הציבורי. מספר הדירקטורים במגזר הערבי הדרוזי והצ'רקסי, נמוך ממספרם היחסי באוכלוסייה. מספר בני מיעוטים כיהנו בתפקידים בכירים פוליטיים.
ייצוג תקשורתי
הערבים אזרחי מדינת ישראל מוצגים לרוב בהקשר של הקונפליקט או תוך קישור סטראוטיפי לסמלי תרבות (למשל, חומוס) ללא התייחסות נרחבת לערבים בהקשרים אזרחיים כלליים. ב-2015 בניתוח תוכן שביצעה עמותת סיכוי, של הייצוג של המיעוט הערבי בערוצי השידור היהודיים ברדיו ובטלוויזיה עלה שרק כשני אחוז מהמרואיינים היו ערבים ורק עשירית מאותם מרואיינים ערבים רואיינו במסגרת המומחיות שלהם, בעוד באותה עת ערבים היו חמישית מאוכלוסיית ישראל. בשנת 2015, כמחצית מסיקור הערבים בתקשורת הישראלית היה בעל טון שלילי מובהק. הרבה מסיקור שלילי זה הוקדש לחברי כנסת ערבים, ורק כרבע מסיקור הערבים בתקשורת היה סיקור חיובי. עוד סיקור שלילי ב-2015 הוקדש ל-95% מהאייטמים של התנועה האסלאמית על שני פלגיה, אף על פי שהפלג הצפוני והפלג הדרומי של התנועה הם שני ארגונים שונים. לסיכום, לתקשורת תפקיד מרכזי בעיצוב החברה, כמו כן תפקיד מרכזי בחיזוק סולידריות קהילתית, אך לכאורה התקשורת לא ממלאת תפקידה, וכתוצאה מכך קיים אי שוויון והדרה בסיקור התקשורתי של המיעוט הערבי במדינת ישראל.
אפליה בהקצאת משאבים
שנים רבות קיימת בישראל אפליה כלפי ערבים בהקצאת משאבי המדינה.
לטענת הערבים, המדינה מקצה יותר קרקעות למגזר היהודי מאשר למגזר הערבי ומפלה אותו במדיניות התכנון.
אף על פי שהחוק בנושא הקמת תאגידי מים וביוב נחקק לפני כחמש שנים, ומאז הוקמו כבר עשרה תאגידי מים וביוב במגזר היהודי, עד שנת 2008 לא הוקם אף תאגיד במגזרים הלא-יהודיים. בשנת 2008 הוקמו שני תאגידי ביוב למגזר הערבי, האחד לאזור נצרת והשני לכפרי הגליל התחתון. התאגידים הוקמו בעקבות החלטת ממשלה מיוחדת מפברואר 2007, שקבעה מענקים נדיבים לרשויות במגזר הלא יהודי אשר יקימו תאגיד מים וביוב עד חודש ינואר 2008. בגין המהלך יקבלו הרשויות סכום של 76 מיליון ש"ח, הן כמענקים והן כהחזר מילוות עבר שנטלו בגין משקי המים והביוב. בנוסף, צפוי תאגיד הרי נצרת לקבל סכום של כ-13 מיליון ש"ח כמענק לפיתוח תשתיות מים וביוב חדשות. התאגידים יתנהלו כחברות עסקיות לכל דבר, ויתקיימו מגביית מסים אשר יעברו ישירות לקופתם.
העדפה מתקנת
ב-14 ביוני 1993 הוחלט בוועדת השרים לענייני תיאום ומנהל להוסיף במשרדי הממשלה 120 משרות לעובדים מן המגזר הערבי והדרוזי. התוכנית בוצעה בשלושה שלבים עד שנת 1997, ובשלב זה לא נקבע המשך למבצע.
בשנת 2000 תיקנה הכנסת את חוק החברות הממשלתיות, והוסיפה דרישה להבטחת ייצוג הולם לבני המיעוטים.
בית המשפט העליון הוציא מספר פסקי דין התומכים עקרונית בהעדפה מתקנת כלפי ערביי ישראל.
בשנת 2006 התקבלה החלטת ממשלה לסבסד הוצאות פיתוח תשתיות לבנייה חדשה לחיילים משוחררים במגזר הבדואי בצפון ובמגזרים הדרוזי והצ'רקסי ברמה זהה לזו שניתנת לחיילים משוחררים יהודים.
בשנת 2007 הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא קליטת עובדים ערבים בשירות הציבורי.
מינסק (כדורגל)
מועדון הכדורגל מינסק (בבלארוסית: ФК Мінск) היא קבוצת כדורגל מהעיר מינסק שבבלארוס המשחקת בליגת העל הבלארוסית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 2006, כשקנתה את הזכויות של קבוצת זמנה מינסק שהייתה אז בליגה הבלארוסית הראשונה ולכן החלה את משחקיה בליגה זו (הליגה השנייה ברמתה בבלארוס) ולא בליגה הבלארוסית השנייה (הליגה השלישית ברמתה בבלארוס). כיום משמשת זמנה מינסק כקבוצת המילואים של מועדון הכדורגל מינסק.
בשנת 2007 עלתה מינסק לראשונה לליגת העל הבלארוסית אך ירדה כעבור עונה אחת, אחרי עונה אחת בליגה הבלארוסית הראשונה עלתה מינסק שוב לליגת העל הבלארוסית. בשנת 2010 רשמה מינסק את מיקום השיא שלה בליגה וסיימה במקום השלישי ובכך היא הבטיחה השתתפות ראשונה בליגה האירופית. הישג השיא של מינסק בגביע בלארוס הוא הגעה לחצי הגמר בשנת 2007.
בשנת 2013 זכתה בתואר הראשון שלה, כשזכתה בגביע הבלארוסי.
אילן בוקארה
אילן בוקארה (נולד ב-14 במאי 1993) הוא כדורגלן עבר יהודי ממוצא צרפתי-הולנדי, ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
בוקארה נולד בפרבר בולון-ביאנקור, ממזרח לעיר פריז לאמא הולנדית ואבא צרפתי. בוקארה החל את קריירת הכדורגל שלו בגיל שש בקבוצת הנוער אי.אס שש עשרה מהרובע השישה-עשר של פריז. לאחר עונה עבר לאתלטיק קלאב בולון-ביאנקור, ובמדיה שיחק במשך כשש שנים.
בגיל 13, התגלה בוקארה על ידי סקאוטרים מקבוצת הפאר הצרפתית פריז סן-ז'רמן שצירפו אותו לאקדמיה שלהם. לאחר שסיים את מחלקת הנוער, עבר לשחק בקבוצת המילואים והשתתף באליפות צרפת לחובבנים בעונת 11–2010. בעקבות הופעותיו זומן בוקארה לסגל נבחרת הולנד עד גיל 19.
בשנת 2011 בעקבות רכישתה של פריז סן ז'רמן על ידי קבוצת רוכשים מקטר רכשה הקבוצה שחקנים מובילים בכדורגל העולמי ובוקארה החליט לעזוב לקבוצה ההולנדית איאקס.
בקיץ 2012, חתם בוקארה לשלוש עונות באיאקס תמורת 500.000€. את הקריירה בקבוצה ההולנדית החל בקבוצת המילואים שלה אך בהמשך קודם והצטרף לסגל הראשון באוגוסט 2012. משחק הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית היה מול הירנפיין כשעלה מהספסל בדקה ה-77'.
ב-2 בספטמבר 2013 הושאל לעונה אחת לקבוצת אוויאן מהליגה הראשונה בצרפת. במחציתה הראשונה של העונה שיחק לרוב בקבוצת המילואים שלה המועדון וב-8 במרץ 2014 ערך הופעת בכורה בסגל של הקבוצה בניצחון 0–1 על גנגאן.
בעונה שלאחריה חזר הקשר לאמסטרדם והצטרף לקבוצת המילואים של איאקס. הוא ערך ארבע הופעות בלבד במהלך עונת 15–2014. ב-25 בינואר 2015 הודיעה איאקס על שיחרורו מהמועדון.
בספטמבר 2015 חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל ושיחק במדיה עונה אחת. בקיץ 2015, נבחן במכבי נתניה ולאחר שלא הרשים חתם בהפועל ירושלים. בסוף עונת 2016 עזב את הפועל ירושלים ופרש מכדורגל פעיל.
בוקארה ייצג את נבחרת צרפת במשחקי המכביה העשרים ב-2017.
נבחרת הולנד
על אף שהוא בעל אזרחות צרפתית והולנדית, בחר בוקארה לשחק בנבחרת הולנד וזומן לנבחרת עד גיל 19 עימה סיים במקום השלישי בטורניר טולון ב-2012.
חיים אישים
בוקארה נולד למשפחה יהודית. הוא בן דודו השני של יו"ר הדירקטוריון של קבוצת המילואים של איאקס, מייקל קינסברגן.
הגרלת איברים
הניסוי
האריס מציע את המהלך הבא: כאשר יש קבוצה של אנשים הנזקקים להשתלה, עורכים הגרלה בקרב הציבור הרחב. את האדם שנבחר הורגים, ותורמים את כל איבריו. בעולם מסוג זה, הסיכוי להינצל גדול בהרבה מהסיכוי לעלות בגורל (כיוון שכל הגרלה מצילה מספר אנשים, בעוד שהורגת רק אדם אחד). האריס שואל האם יש הבדל בין להרוג מישהו, לבין להניח לו למות (להניח לגורל להרוג אותו). הוא מניח שאין בעיית התאמה בין תורם לנתרם, ושהגורם שפגע בנתרם לא יתרחש פעם נוספת. הנחות אלה מאפשרות לניסוי המחשבה להתנהל כסדרו. האריס שואל אם עולם שנוהג בצורה המתוארת בניסוי נוהג בצורה אתית.
סוגיות באתיקה
התנגדות אחת לניסוי עסקה בפחד, "הדפיקה בדלת" שכולם יחששו ממנה. האריס לא מתייחס לטענה זו, כיוון שהניסוי לא מתקיים במציאות אלא בעולם תאורטי. בעולם כזה, מדובר בשגרת חיים מצילת חיים. ולכן הפחד הזה יהיה חלק משגרת החיים, כמו כל פחד אחר.
ההתנגדות הגדולה ביותר לניסוי מגיע מכיוון האתיקה הרפואית. האתיקה קובעת כי לכל אדם יש בחירה מוחלטת על בריאותו. במקרה כזה יש הבדל גדול מאוד בין להרוג משהו, לבין לתת לו למות, והעולם בו מתקיים הניסוי אינו מוסרי.
ניהול תצורה
ניהול תצורה או CM (ראשי תיבות באנגלית של: Configuration Management) הוא תהליך הנדסת מערכות לבניית ושמירה על עקביות של ביצועים, פונקציונליות ותכונות פיזיות של המוצר, עם דרישותיו, עיצובו והמידע התפעולי הרלוונטי, לאורך מחזור חיי המוצר. תהליך ה-CM נמצא בשימוש נרחב על ידי ארגוני הנדסה צבאית לניהול שינויים לאורך מחזור חיי המערכת של מערכות מורכבות, כגון מערכות נשק, כלי רכב צבאיים ומערכות מידע. מחוץ לצבא, נעשה שימוש בתהליך CM גם עם ניהול שירותי IT כהגדרתו על ידי ITIL, ועם מודלים אחרים בתחום ההנדסה האזרחית ובתחומי הנדסת תעשייה אחרים כגון כבישים, גשרים, תעלות, סכרים ומבנים.
CM היא הפרקטיקה של טיפול בשינויים באופן שיטתי כך שמערכת תשמור על שלמותה לאורך זמן. CM מיישמת את המדיניות, הנהלים, הטכניקות והכלים אשר מנהלים, מעריכים שינויים מוצעים, עוקבים אחר מצב השינויים ושומרים על מלאי של מסמכי מערכת ותמיכה, עם שינוי המערכת. תוכניות CM מספקות הכוונה טכנית ומנהלית לפיתוח ויישום הנהלים, הפונקציות, השירותים, הכלים, התהליכים והמשאבים הנדרשים לפיתוח ותמיכה בהצלחה של מערכת מורכבת. במהלך פיתוח המערכת, CM מאפשרת להליך ניהול תוכניות (PM) לעקוב אחר הדרישות לאורך מחזור החיים באמצעות קבלה (acceptance) ותפעול ותחזוקה (operations and maintenance). מאחר שבהכרח מתרחשים שינויים בדרישות ובעיצוב, עליהם להיות מאושרים ומתועדים, וכך נוצר ונשמר תיעוד מדויק של מצב המערכת. באופן אידיאלי תהליך ה-CM מוּחל לאורך כל מחזור חיי המערכת. אנשי מקצוע לפעמים מתבלבלים בין CM לתהליך AM (או asset management).
תהליך ה-CM עבור פריטי תצורה של חומרה ותוכנה מורכב מחמש דיסציפלינות שונות כפי שנקבעו בתקנים MIL–HDBK–61A ו-ANSI/EIA-649. דיסציפלינות אלה מוגדרות כמדיניות ונהלים לקביעת קווי בסיס ולביצוע תהליך ניהול שינויים סטנדרטי. תהליך IEEE 12207.2 של תקן IEEE 12207 מכיל גם הוא פעילויות אלה ומוסיף "ניהול שחרורים ומסירה". חמשת הענפים הם:
תקנים
מספר תקנים תומכים או כוללים ניהול תצורה, כולל:
STS-96
STS-96 היא משימה ה-26 של מעבורת החלל דיסקברי. המשימה הביאה אספקה לתחנת החלל הבינלאומית ועשתה היסטוריה כאשר הייתה למעבורת הראשונה אשר עגנה לתחנת החלל. המעבורת שוגרה במאי 1999, וכללה צוות של שבעה אסטרונאוטים. המשימה נמשכה כ-9 ימים ו-19 שעות.
מהלך המשימה
במקור, השיגור תוכנן ל-20 במאי אך נדחה עקב נזק מברד שפגע במכל הדלק החיצוני על כן השיגור. לא היה אפשר לתקן את מכל הדלק החיצוני במיקומו על המשגר ונאלצו להחזיר את המעבורת לבדיקה. בדיקה העלתה יותר מ-650 סדקים. נעשה מאמץ כדי לצמצם את הסדקים כדי למנוע הצטברות של קרח על מכל הדלק (וחשש שחלק מהחומר המבודד יתנתק תוך כדי שיגור ויפגע במעבורת). ניסיון השיגור השני היה מוצלח והמעבורת המריאה ב-27 במאי..
ביום השלישי, המעבורת ביצעה עגינה לתחנת החלל. ג'ולי פאייט הייתה לקנדית הראשונה שהגיעה לתחנת החלל הבינלאומית. המעבורת התחברה ליחידת יוניטי האמריקאית.
במהלך הליכת חלל שנמשכה כ-7 שעות ו-55 דקות, התקינו האסטרונאוטים ג'רניגן ובארי שני מעצורי רגל ניידים חדשים שהתאימו גם למגפי החלל האמריקאים וגם למגפי החלל הרוסים. כמו כן הם התקינו את הזרוע הרובוטית האמריקאית. כמו כן, התקינו ג'רניגן ובארי מעקי בטיחות ותיקים עם כלים לסיוע הרכבות עתידיות של תחנת החלל.
הצוות העביר 1617 קילו של חומר כולל לבוש, שקי שינה, חלקי חילוף, ציוד רפואי, אספקה, כלי מתכת ו84 גלונים של מים אל החלק הפנימי של תחנת החלל. בנוסף לכך, האסטרונאוטים התקינו חלקים של מערכת מד מתח אלחוטי שיעזור לטכנאים לעקוב על האפקטים של הוספת מודלים לתחנת החלל במהלך הרכבה עתידית, ניקוי פילטרים ובדיקת גלאי עשן.
המעבורת סחבה עימה גם לווין מחקר של סטודנטים שעוקב אחר האטמוספירה של כדור הארץ בשביל ציוד הרישות הבינלאומי. בנוסף לכך, היא הביאה עימה עוד ניסוי שבודק את כוחות הרטט של החללית. ניסוי זה סיפק מידע על מידות טיסה של כוחות הרטט שפועלים בין המטען לחללית
ב-4 ביוני מעבורת התנתקה מתחנת החלל. לאחר הניתוק שוחרר ממסלול לוויין STARSHINE 1 שנבנה על ידי סטודנטים במימון מעבדת המחקר של צי ארצות הברית.
המעבורת נחתה במרכז החלל קנדי ב-6 ביוני 1999 ב02:02:43 (UTC).סה"כ זמן שהות בחלל: 9 ימים ו-19 שעות.
זרח ורהפטיג
זֶרַח וַרְהַפְטִיג (לרוב נהגה: זוֹרַח, Zorach; שם משפחתו בכתיב יידי: װאַרהאַפֿטיק; ז' בשבט ה'תרס"ו, 2 בפברואר 1906 – כ' בתשרי ה'תשס"ג, 26 בספטמבר 2002) היה חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל, מראשי הפועל המזרחי והמפד"ל.
קורות חייו
ורהפטיג נולד בוולקוביסק שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו, הרב ירוחם ורהפטיג חיבר ספרי הלכה (זוכה פרס הרב קוק לספרות תורנית). עוד מנעוריו היה ורהפטיג איש תנועת 'המזרחי'. רכש השכלה תורנית וכללית. את השכלתו המשפטית רכש באוניברסיטת ורשה. בוורשה נשא לאשה את נעמי לבית קליין. היה פעיל בתנועת המזרחי בוורשה והשתתף במחאה נגד הגבלת העלייה ונגד רדיפות הנאצים את יהודי גרמניה ובפעילות למען הקרן הקיימת. כיהן כסגן יו"ר המשרד הארצישראלי בוורשה בין השנים 1936–1939, וכציר בקונגרסים הציוניים ה-17 עד ה-21.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו לליטא, ושם סייע ביחד עם נתן גוטווירט לבריחת אלפי פליטים יהודים מפולין ומליטא ליפן, תוך שיתוף פעולה פורה עם הקונסול היפני בליטא, חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה, וכן עם חסיד אומות העולם יאן זווארטנדיק, הקונסול ההולנדי בקובנה. במיוחד שכנע את תלמידי ישיבות מיר וסלבודקה לצאת מאירופה ולהגיע דרך יפן לארץ ישראל ולארצות הברית. הוא הגיע ל ומשם ליפן. ביפן הוא היה פעיל מרכזי בדאגה לפליטים היהודים.
ביוני 1941 הגיע מיפן באונייה עם משפחתו לוונקובר שבקנדה. היה סגן נשיא הפועל המזרחי וחבר בוועד הפועל של הקונגרס היהודי העולמי. שימש יו"ר הוועד להצלת יהודי פולין. באוגוסט 1945 השתתף בכינוס הציוני העולמי בלונדון, וכחבר בוועדת העלייה ביקש להשמיט את המספר "מאה אלף" מדרישת העלייה, כדי למנוע את הרושם שציונים יסתפקו באישור עלייה של מאה אלף עולים. לאחר הכינוס ביקר בצרפת אצל פליטי השואה בצרפת, גרמניה ואוסטריה. בפברואר 1946 הוא ביקר בשוודיה ובפולין מטעם הקונגרס היהודי העולמי.
בסוף 1946 השתתף בקונגרס הציוני בבזל ולאחר מכן, בינואר 1947 הגיע לארץ ישראל, השתלב בתפקידי מפתח במפלגתו והיה נציג הפועל המזרחי בוועד הלאומי, שם ייסד את המחלקה לחוק ומשפט. הוא שב לארצות הברית להביא את משפחתו, ובספטמבר 1947 עלה לארץ ישראל. היה בין מנסחי החוקה של מועצת המדינה הזמנית, שבהּ היה חבר, ובין החותמים על מגילת העצמאות.
כיהן כחבר הכנסת מן הכנסת הראשונה ועד התשיעית (בכנסת התשיעית היה זקן חברי הכנסת). כיהן כחבר בממשלות ה-10 עד ה-15 (1961–1974) כשר הדתות, משרד שאותו הכיר מכהונתו בו כסגן שר (1953–1954, 1956–1958). בנוסף, שימש ורהפטיג יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט (בכנסת הרביעית ובכנסת השמינית), וכיהן גם בוועדת החוץ והביטחון.
מתוקף תפקידיו כסגן שר דתות ולאחר מכן יזם ותרם להקמת מוסדות רבים, כגון ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר.
ורהפטיג, בעל תואר דוקטור למשפטים מטעם האוניברסיטה העברית, היה מרצה למשפט עברי בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה בין השנים 1948–1963.
הקים וניהל את המכון לחקר המשפט העברי במשרד המשפטים. ממייסדי אוניברסיטת בר-אילן ויו"ר הוועד המנהל של האוניברסיטה.
בשנת תשמ"ג (1983) זכה ורהפטיג בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בקידום המשפט העברי. בשנת תשמ"ו (1986) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית. באותה השנה נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
בשנת 1989 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
בשנת 1998 התפרסם ספר זיכרונותיו "חמישים שנה ושנה".
בשנת 2010 נקרא רחוב על שמו בשכונת הר חומה (חומת שמואל) בירושלים.
ילדיו: הרב ד"ר איתמר ורהפטיג, הרב יעקב ורהפטיג, ד"ר עמנואל ורהפטיג והשופטת (בדימוס) נילי מימון.
מספריו
זרח ורהפטיג פרסם ספרים רבים בנושאים משפטיים, תורניים והיסטוריים. ביניהם:
הדיוויזיה המוטסת ה-82
הדיוויזיה המוטסת ה-82 היא דיוויזיית צנחנים תחת הפיקוד של הקורפוס המוטס ה-18, בצבא ארצות הברית. הדיוויזיה הוקמה לראשונה באוגוסט 1917 כדיוויזיית חיל רגלים, והוסבה לדיוויזיית צנחנים עם אימוץ התפיסה בדבר חשיבותו של חיל רגלים מוצנח בצבא ארצות הברית, במהלך 1942 בשיא מלחמת העולם השנייה. לדיוויזיה ניתן הכינוי All American, שראשי התיבות של כינוי זה מייצגים את סמל היחידה ('AA'). כינוי זה ניתן ליחידה עוד בהקמתה בתור דיוויזיית חיל רגלים, כאשר התברר שבין חייליה יש נציגים של כל 48 המדינות בארצות הברית דאז.
הדיוויזיה מוכרת במיוחד בתפקיד שביצעה במהלך הנחיתות וההצנחות שבוצעו בעומק קווי האויב בפלישה לנורמנדי. במהלך מלחמת העולם השנייה השתתפה היחידה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'יימס גאווין במספר מערכות וקרבות ביניהם הפלישה לסיציליה, הפלישה לנורמנדי, מבצע מרקט גארדן והקרב על הבליטה. לוחמי הדיוויזיה המתמחים בביצוע איגוף אנכי הן בצניחה והן בנחיתת סער באמצעות מסוקי סער. הדיוויזיה שירתה במערכות השונות של צבא ארצות הברית החל ממלחמת העולם הראשונה ועד היום.
מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה ה-82 הוקמה בהוראת מחלקת המלחמה של ארצות הברית ב-25 באוגוסט 1917, והתבססה במחנה גורדון, אטלנטה, ג'ורג'יה. הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-163 שהורכבה מהרגימנטים ה-325 וה-326, ומהבריגדה ה-164 שהורכבה מהרגימנטים ה-327 וה-328. רוב הקצינים היו מג'ורג'יה, אלבמה ופלורידה, ורוב החיילים מג'ורג'יה, אלבמה וטנסי. ב-10 באוקטובר, רוב החיילים הועברו לדיוויזיות אחרות והדיוויזיה ה-82 התחדשה בחיילים שגויסו לאחרונה ממחנות דוונס, אפטון, דיקס, מיד ולי. כעת היו בה חיילים מכל 48 מדינות ארצות הברית דאז, אך בעיקר ממדינות המזרח, ולכן נקראה "הדיוויזיה הכל אמריקאית". עד היום עונדים החיילים את ה"AA" כתג על מדיהם. באביב 1918 נשלחה הדיוויזיה לצרפת, שם, לאחר עצירת ביניים קצרה באנגליה, הם הגיעו במהלך חודש יוני, ורק הארטילריה נחתה ישירות בצרפת. כל היחידות, מלבד הארטילריה, ההנדסה והקשר, נועדו לאזור אסקרבוטין, שם אומנו ותדרכו יחד עם יחידות בריטיות. הארטילריה התבססה בלה קורטן.
לאחר מכן, ב-24 בספטמבר, הועברה הדיוויזיה לאזור Thiaucourt, ממערב לוורדן, והחל מה-6 באוקטובר השתתפה הדיוויזיה במתקפת מז-ארגון כחלק מהקורפוס ה-1, שם לחמה עד שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918. בסך הכל נפלו במהלך המלחמה 995 חיילי הדיוויזיה, בעוד 7,082 נפצעו. הדיוויזיה עזבה את היבשת בבורדו באפריל 1919 וחזרה לניו יורק. עם החזרה לארצות הברית, דיוויזיית הרגלים ה-82 פורקה במחנה אפטון ב-27 במאי 1919.
הקמה מחדש
ב-25 במרץ 1942, אורגנה הדיוויזיה מחדש במחנה קלייבורן, לואיזיאנה, בפיקודו של מייג'ור גנרל עומר נ. בראדלי, ולאחר מכן אורגנה מחדש כדיוויזיה המוטסת הראשונה של צבא ארצות הברית. ב-15 באוגוסט 1942 שונה שמה לדיוויזיה המוטסת ה-82 והיא הועברה לפורט בראג, צפון קרוליינה, שם היא נמצאת עד היום. המפקד החדש היה סגן המפקד הקודם מייג'ור גנרל מתיו ב' רידג'וויי.
חלק מהדיוויזיה ה-82 סייעו בהקמת הדיוויזיה המוטסת ה-101, שכונתה הנשרים הצורחים, במחנה קלייבורן ב-16 באוגוסט 1942 ועברה לפורט בראג באוקטובר.
מבצע האסקי
הפריסה הקרבית הראשונה של יחידות מהדיוויזיה ה-82 התקיימה במסגרת פלישת בעלות הברית לסיציליה (מבצע האסקי). הדיוויזיה הוכפפה לקורפוס הזמני של ארצות הברית (ג'פרי קיז), שהיה שייך לארמייה השביעית של גנרל פטון. רגימנט הצנחנים ה-505 בפיקודו של קולונל ג'יימס מ. גאווין, והגדוד ה-3, רגימנט הצנחנים ה-504, בסך של כ-3,400 איש, נפרסו בלילה שבין ה-9 ל-10 ביולי 1943 ליד נמל התעופה פונטה אוליבטו, ג'לה. עם רוחות חזקות שהשליכו כמה מטוסים מהמסלול ורבים מהטייסים חסרי הניסיון שהלכו לאיבוד עקב תוכנית הטיסה המסובכת בחושך, הכוח פוזר. רק כמחצית מהחיילים הגיעו לנקודת הכינוס שלהם - גאווין עצמו נחת 25 מייל דרומית-מזרחית לאזור הצניחה המתוכנן שלו - ולכן יכלו לבצע את המשימה המיועדת של חיץ מול ראש החוף של דיוויזיית הרגלים ה-1 רק במידה מוגבלת. צניחה זו של רגימנט הצנחנים ה-505 בסיציליה הייתה המבצע הקרבי המוטס הראשון בכוח רגימנט שבוצע אי פעם על ידי צבא ארצות הברית.
החלקים הנותרים של הרגימנט ה-504 (קולונל ראובן ה. טאקר) הוצנו מעל ג'לה ב-11 ביולי. הם ספגו אבדות כבדות הן מירי האויב והן מאש נ"מ ידידותית, שכן מטוסי הגדוד טעו כמטוסי אויב. 23 מטוסים הופלו והגדוד פוזר. למרות זאת, למחרת הכוח הועלה לקווי החזית כדי לתגבר את רגימנט הרגלים ה-39. לאחר אבטחת מעברי Fiume delle Canno ב-18 ביולי, הם התקדמו לאורך כביש החוף וב-23 ביולי כבשו את אזור מרסלה-טרפאני בחוף המערבי של סיציליה.
רגימנט הצנחנים העצמאי ה-509, שהיה כפוף אף הוא לדיוויזיה ה-82, נשאר בצפון אפריקה כעתודה דיוויזיונית ולא השתתף בלחימה.
מבצע מפולת שלגים
לאחר הכיבוש המוצלח במפתיע של סיציליה, הדיוויזיה ה-82 השתתפה במתקפה על איטליה במפרץ סלרנו (מבצע מפולת שלגים), שם בליל ה-13/14 בספטמבר 1,300 צנחנים צנחו מעל ראש החוף של בעלות הברית ולמחרת הלילה צנחו עוד 2,100 על רצועת החוף שמדרום לסלרנו ובכך עזר למנוע את המצב הרעוע של הגנרל קלארק והארמייה החמישית. ב-1 באוקטובר הגיעו חיילי הדיוויזיה ה-82, מתוגברים על ידי הסיירים של ויליאם דארבי, לעיר נאפולי.
מבצע נפטון/אוברלורד
בנובמבר 1943 רוב הדיוויזיה הועברה לאנגליה לקראת מבצע אוברלורד. רגימנט הצנחנים ה-504 השתתף בהתקפה על אנציו ב-22 בינואר 1944. במהלך המבצע הזה הם זכו לכינוי Devils in Baggy Pants, על שם כינוי של קצין גרמני בדו"ח שלו.
חיל כיבוש
לאחר כניעת הכוחות הגרמניים המזוינים ללא תנאי במאי 1945, הוזמנה הדיוויזיה לברלין ושירתה שם כחיל כיבוש. גנרל פטון כל כך התרשם מהישגיהם כמשמר כבוד שהוא אמר, "בכל שנותיי בצבא ובכל משמרות הכבוד שראיתי אי פעם, משמר הכבוד של ה-82 הוא ללא ספק הטוב ביותר." מאז, הדיוויזיה ה-82 מחזיקה בתואר הכבוד של "משמר הכבוד של אמריקה" בנוסף לכינוי הכל אמריקה שלה.
לאחר המלחמה
הדיוויזיה ה-82 חזרה לארצות הברית ב-3 בינואר 1946 והובילה מצעד ניצחון גדול בעיר ניו יורק ב-12 בינואר. היא לא פורקה, אלא הפכה לדיוויזיה רגילה של צבא ארצות הברית ב-15 בנובמבר 1948.
הדיוויזיה לא השתתפה במלחמת קוריאה מכיוון שגם הנשיא טרומן וגם הנשיא אייזנהאואר הרגישו שעדיף שיהיו להם עתודה אסטרטגית במקרה של פלישה סובייטית לכל מקום בעולם.
לכן, לאורך שנות ה-50 וה-60, היא ערכה תוכניות הכשרה אינטנסיביות בסביבות ובמקומות מגוונים, כולל אלסקה, פנמה, המזרח הרחוק וארצות הברית.
משימות נוספות של הדיוויזיה המוטסת:
בעקבות התקפות הטרור ב-11 בספטמבר 2001, הייתה הדיוויזיה מעורבת במגוון היערכות במבצע חופש מתמשך באפגניסטן ובמבצע חופש עיראק בעיראק במסגרת המלחמה בטרור. במהלך המשימה בעיראק, כמה מחיילי הדיוויזיה הואשמו בירי לעבר אזרחים לא חמושים ובפגיעה במוניטין של ארצות הברית על ידי הפרת אמנות ז'נבה. בשנת 2007, על הדיוויזיה הוטל תפקיד התמיכה האמריקאי במהלך "מבצע אכילס", במהלכו טיהרו הכוחות את המחוזות הדרומיים של אפגניסטן מכוחות הטליבאן. בשנת 2010, חיילים מהמוטסת ה-82 נפרסו ברעידת האדמה בהאיטי ב-2010. כוחות מהדיוויזיה השתתפו במבצע נחישות טבועה בסוריה ובעיראק.
מיוני 2017 עד מרץ 2020, חיילים מהדיוויזיה המוטסת ה-82 נפרסו באפגניסטן במהלך מבצע שמירת החירות עם הפסקה של כ-15 חודשים.
באמצע אוגוסט 2021, חיילים מהמוטסת ה-82 נפרסו כדי לאבטח את נמל התעופה של קאבול.
HTC
HTC Corporation (לשעבר High Tech Computer Corporation) היא יצרנית טאיוואנית של טלפונים חכמים המבוססים בעיקר על מערכת ההפעלה אנדרואיד של Google.
החברה נוסדה ב-15 במאי 1997, כחברת מיקור חוץ. כיום מייצרת החברה באופן עצמאי מוצרים תחת מותג HTC, ומוצרי OEM עבור שותפים וחברות אחרות. עד שנת 2009 יצרה החברה בעיקר טלפונים סלולריים בעלי מערכת ההפעלה Windows Mobile של מיקרוסופט.
HTC חברה ב-Open Handset Alliance כחלק מתמיכתה בתקני החומרה המאפשרים את הרצת מערכת ההפעלה אנדרואיד. דגם הטלפון HTC Dream, ששווק במספר מדינות כ-T-Mobile G1, היה הטלפון הראשון שיצא לשוק והתבסס על פלטפורמת אנדרואיד. הוא הוצג בסתיו 2008 בארצות הברית, ולאחר מכן במדינות נוספות באירופה, באוסטרליה ובסינגפור.
בספטמבר 2017 הודיעה חברת גוגל על רכישת החטיבה האחראית על מכשירי גוגל פיקסל בחברת HTC תמורת סכום של 1.1 מיליארד דולר. בינואר 2018 הושלמה הרכישה.
מידע עסקי
יושבת-ראש HTC היא צ'ר ואנג, בתו של אחד האנשים העשירים ביותר בטאיוואן, ואנג יונג-צ'ינג. בנוסף לתפקידה כיו"ר HTC, מכהנת ואנג כיו"ר VIA Technologies. נשיא החברה הוא פיטר צ'ואו. מנהל הכספים הראשי הוא הוי-מינג צ'נג (Hui-Ming Cheng).
החטיבות הראשיות של HTC, לרבות חטיבת ההנדסה של IA (Information Appliance) וחטיבת ההנדסה של WM (Wireless Mobile) הן בעלי הסמכת תקן ISO 9001 / ISO 14001. תהליך הצמיחה של החברה הואץ באופן דרמטי לאחר שנבחרה על ידי מיקרוסופט כשותפה בפיתוח פלטפורמת החומרה של מערכת ההפעלה Windows Mobile (מבוססת על Windows CE). ההכנסות של HTC מהמכירות הסתכמו ב-2.2 מיליארד דולר לשנת 2005, גידול של 102% מהשנה הקודמת. צמיחה זו צוינה כמהירה ביותר מבין חברות ההייטק בדירוג 100 החברות הטכנולוגיות של השבועון ביזנסוויק.
בספטמבר 2017 הודיעה גוגל כי היא תרכוש את פיקסל, החטיבה האחראית על פיתוח מכשירי סמארטפון ב-HTC, ותשלם 1.1 מיליארד דולר במזומן עבורה. .
מגוון מוצרים
מוצרי HTC נמכרים תחת מספר שמות מותג, HTC, Dopod (חברת בת של HTC), i-mate ו-Qtek, ולעיתים קרובות הם ממותגים מחדש על ידי ספקי התקשורת הגדולים כדוגמת T-Mobile, Verizon Wireless, ספרינט נקסטל, O2, Vodafone, ו-AT&T.
חברת HTC החלה את דרכה כיצרן בתכנון מקורי (Original design manufacturer), כשתכננה וייצרה מחשבי כף יד מבוססי Windows Mobile עבור חברות כדוגמת דל, Fujitsu-Siemens, HP/Compaq ופאלם. בארץ היא הייתה ידועה בתחילת שנות ה-2000 כיצרנית של מכשירי i-mate JAM ו-K-JAM, שהיו מחשבי כף-יד בשילוב טלפון סלולרי. ב-2009 החלה HTC לעבור לשוק מכשירי האנדרואיד וכיום שוק הטלפונים הסלולריים שלה כולל בעיקר טלפונים מבוססי אנדרואיד מהסדרות, Desire, Sensation, one ועוד.
ב-5 באפריל 2016 הוציאה החברה HTC Vive, ערכת משקפי מציאות מדומה מהמתקדמות בעולם.
טורנסנטאנדראש
טורנסנטאנדראש (בהונגרית: Tornaszentandrás) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בטורנסנטאנדראש חיו מעט יהודים.
פספופורוס
פספופורוס (שם מדעי: Psephophorus) הוא סוג נכחד של צב ים מהמשפחה צבי ים גילדיים, אשר התקיים במשך האוליגוקן עד הפליוקן שלפני 48 עד 5 מיליון שנה מזמננו, ברחבי כל האוקיינוסים כשהמאובנים שלו התגלו באירופה, אפריקה, צפון אמריקה וניו זילנד ואולי אף באנטארקטיקה.
סוג צב ים זה תואר ב-1846 בידי החוקר הגרמני כריסטיאן אריך הרמן פון מייר, על סמך ממצאי מאובנים של לוחיות שריון שהתגלתה בברטיסלאבה, סלובקיה וכללה 70 עצמות גדולות והוא תיאר את הסוג בשנה שלאחר מכן. החוקרים הראשונים כלל לא סברו שהייתה שייכת לצב, מאחר שהייתה שונה מאוד משריון של מרבית הצבים ודמתה יותר לשריון ארמדיל. בהמשך התברר באמצעות מחקר של מבנה הספוגיות של העצמות שהיה קרוב לצב ים גילדי מודרני ואולי היה אביו הקדמון, אם כי כיום רואים בו רק חוליה קרובה ששייכת לאותה משפחה. מבנהו הצר של השריון מרמז שהיה מותאם לחיי מעמקים בדומה לצב ים גילדי שנודד ברחבי האוקיינוס וכנראה שניזון כמותו בעיקר ממדוזות ומזון דומה.
צב זה היה כבד וגדול מאוד, באורך של מעל 3 מטרים וגדול יותר מצב גילדי מודרני.
מינים
סוג זה מכיל כיום את המינים הבאים:
פסטיבל ביירוית
פסטיבל ביירוית (בגרמנית: Bayreuther Festspiele) הוא פסטיבל קיץ שנתי, המתקיים בחודשים יולי-אוגוסט בעיר בָּיְירוֹיְת שבגרמניה, ומוקדש בעיקר לביצוע אופרות של המלחין הגרמני בן המאה ה-19, ריכרד וגנר. וגנר עצמו הגה וקידם את רעיון הפסטיבל להצגת יצירותיו, ובמיוחד את מחזור האופרות המונומנטלי שלו "טבעת הניבלונג" והאופרה הדרמטית "פרסיפל".
פסטיבל ביירוית, שמתקיים לסירוגין משנת 1876, הוא פסטיבל המוזיקה הקלאסית הוותיק ביותר, ונחשב לבין המכובדים ביותר מבחינה אמנותית ולכן גם מבוקש מאוד (מספר הבקשות לכרטיסים עולה על חצי מיליון בשנה). מאז מותו של ריכרד וגנר, עברה הנהגת הפסטיבל לידי בני משפחתו והיא נגועה בלא מעט סכסוכים ומאבקים פנימיים. בעבר התנהל הפסטיבל כחברה פרטית ומאז 1973 הוא נמצא תחת חסותה של קרן ציבורית, ונעזר במימון ציבורי ובתרומות פרטיות.
במשך שנות קיום הפסטיבל הופיעו על במתו רבים מחשובי המנצחים והזמרים בעולם והוא נודע ברמת המצוינות של התזמורת והמקהלה. מאז מלחמת העולם השנייה עושים במאים שונים ניסיונות לחידושים שונים, שמקוממים עליהם חלק מקהל המאזינים הקבוע.
טבעת הניבלונג
"טבעת הניבלונג" (בגרמנית: Der Ring des Nibelungen, "טבעת הניבלונג") הוא מחזור אופרות של המלחין הגרמני ריכרד וגנר. זוהי טטרלוגיה (יצירה בעלת ארבעה חלקים) אפית המבוססת באופן רופף על שירת הניבלונגים, על אגדות גרמאניות פגאניות ועל המיתולוגיה הנורדית. "טבעת הניבלונג" כוללת ארבע אופרות:
וגנר כתב הן את המוזיקה והן את הלברית (הטקסט). הוא היה כבן 30 כשהתחיל לכתוב אותה ובן 56 בסיומה. בכורת האופרה "זהב הריין" הוצגה לראשונה ב-1869, ה"וולקירות" הושלמה ב-1856 אך בכורתה נערכה רק ב-1870, ואילו "דמדומי האלים" הושלמה רק בשנת 1876.
העלילה מתבססת על טבעת קסומה אשר תמיט אסון על נושאיה. הטבעת עשויה להקנות לבעליה שליטה עולמית, אך הוא יתקשה מאוד להיפרד ממנה, מוטיב שהופיע גם בסיפורי "שר הטבעות" של טולקין. המיתולוגיה הגרמנית הייתה אהובה מאוד על לאומנים גרמנים. דיוויזיה 38 של האס אס נקראה בשם " ניבלונגן". "טבעת הניבלונג" הייתה לפי המסופר האופרה האהובה על היטלר.
ההופעות נערכות בתיאטרון שתוכנן במיוחד לכך, ה"פסטשפילהאוס" (Festspielhaus). וגנר פיקח אישית על תכנון ובניית התיאטרון, שהוכנסו בו שכלולים וחידושי אדריכלות רבים כדי להכיל את תזמורות הענק שדרשה המוזיקה שלו, ובה בשעה לענות על חזונו הייחודי בכל הנוגע לבימוי יצירותיו.
הפקות חדשות של "הטבעת" מועלות כל חמש עד שבע שנים, לאחר שנה שבה "הטבעת" כלל אינה מוצגת. בשנים שבהן מבוצעת "הטבעת", מוצגות שלוש אופרות אחרות, וכשאין הפקה של "הטבעת", מוצגות חמש אופרות אחרות וכן, כיוצא מן הכלל יחיד, הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
הפקת הבכורה החדשה האחרונה של "הטבעת" התקיימה בשנת 2013.
מקורות הפסטיבל
מקורות הפסטיבל עצמו נעוצים ברצונו של וגנר לבסס את עצמאותו הכלכלית. נסיונותיו להשפיע על המלך לודוויג השני מבוואריה לפטר שרים בממשלתו, שלא נכנעו לרצונו של וגנר, הביאו להוצאת עצומה נגדו, שהוצגה, בחתימת ארבעת אלפים מאזרחי בוואריה, לפני המלך. זאת, בתוספת לחץ מצד דודו של לודוויג, הנסיך קארל מבוואריה, העיבו על יחסיו של וגנר עם פטרונו והביאו לגירושו ממינכן, שם היה בדעתו לייסד את הפסטיבל במקור. המלך ראה לנכון להמשיך לשלם לו את משכורתו הנדיבה, כך שווגנר לא סבל מחסרון כיס, אך עם כל הערכתו ללודוויג, הוא לא סלח לו על כניעתו ללחצים שהביאו לגירוש וגנר מבוואריה. אחר כך בדק וגנר את האפשרות לייסד את הפסטיבל בנירנברג, שהייתה מחזקת את משמעותן התמטית של יצירותיו כדוגמת "המייסטרזינגר מנירנברג". אך באופן מקרי, לאחר עיון ב"ברוקהאוס אנציקלופדיה", בחר לבסוף בביירוית, שלזכותה עמדו שלושה יתרונות ברורים. ראשית, בית האופרה המפואר, רחב הידיים ובעל האקוסטיקה המשובחת, שנבנה בה בשנת 1747, יתאים, כך סבר וגנר לפני שראה אותו, לדרישות הבימוי וההפקה שהציב וגנר בחזונו. שנית, העיר ביירוית נמצאה בתחום שבו החזיק וגנר בזכויות הביצוע ליצירותיו הוא, לאחר שמכר חלק מזכויותיו בשנת 1864 כדי להיחלץ ממצוקות פיננסיות. שלישית, העיר חסרה חיי תרבות, שיכלו להתחרות בעליונותו האמנותית של וגנר. ההערכה הייתה, כי הפסטיבל, לאחר שייצא לדרך, יהיה לסימן ההיכר הבולט ביותר בנוף התרבותי של ביירוית.
באפריל 1871 באו וגנר ואשתו קוזימה לביקור בביירוית. בבחינה מקרוב, נמצא שבית האופרה איננו עומד בציפיות. הוא נבנה להכיל את התזמורת הבארוקית של המאה ה-18 ומשום כך לא התאים לבימוי המורכב ולתזמורות הגדולות, שהיוו חלק בלתי נפרד מן האופרות של וגנר. ואולם, מנהיגי העיר גילו נכונות לסייע לווגנר בבניית תיאטרון חדש לגמרי, והשקת הפסטיבל נקבעה לשנת 1873. לאחר פגישה עקרה באביב 1871 עם הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק להשגת מימון, יצא וגנר למסע התרמה והפצת מינויים בגרמניה, כולל בלייפציג ובפרנקפורט.
היענות הציבור לשלב הראשון של הפצת המינויים הייתה מאכזבת. כחלק מן המאמץ להבטיח מימון נוסף לפסטיבל ולבניית תיאטרון חדש, הקים וגנר, בעצת ידידו ומעריצו אמיל הקל (Emil Heckel), מספר "אגודות וגנר" להגברת העניין ברכישת מינויים לפסטיבל. אגודות כאלה הוקמו, בין השאר, בלייפציג, בברלין ובווינה.
על אף המגביות הישירות, שביססו את פניותיהן על מעמדו של וגנר כמלחין הרייך הגרמני החדש, הכספים שהתקבלו מהאגודות ומשאר אפיקי ההתרמה היו רחוקים מההשקעה הנדרשת בסוף 1872. כתוצאה מכך יזם וגנר פנייה ישירה אל ביסמרק באוגוסט 1873, אך נדחה שוב.
בייאושו, פנה וגנר אל פטרונו הקודם, לודוויג השני, שעל אף חששותיו הסכים להגיש סיוע פיננסי. בינואר 1874 הקציב לודוויג 100,000 טאלר, ובניית התיאטרון, בתכנון האדריכל גוטפריד זמפר (Gottfried Semper), החלה זמן קצר אחר כך. הפתיחה, שתוכננה ל-1875, נדחתה בשנה, בשל העיכוב בהתחלת הבנייה וסיבות נוספות.
שנותיו הראשונות של הפסטיבל
מאז פתיחתו, בשנת 1876, היווה פסטיבל ביירוית תופעה סוציולוגית-תרבותית יוצאת דופן. באירוע מוזיקלי ייחודי זה נכחו אורחים רמי מעלה: הקייזר וילהלם השני, דום פדרו השני, קיסר ברזיל, לודוויג השני, מלך בוואריה (שבא בחשאי, להופעה פרטית באולם ריק, לפי דרישתו, כנראה כדי להתחמק מפגישה עם הקייזר ומחשיפה לציבור) ובני אצולה אחרים. דברי קייזר וילהלם לווגנר שיקפו כנראה את מחשבותיהם של כל שאר הנוכחים: "לא האמנתי שתצליח לעשות את זה." בנוסף, נכחו בו מלחינים ידועי-שם כמו אנטון ברוקנר, אדוורד גריג, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ופרנץ ליסט.
מראשיתו, משך אליו הפסטיבל את גדולי המנצחים והזמרים, שרבים מהם הופיעו בו ללא שכר. בין אלה היה גם הנס ריכטר, שניצח על הצגת הבכורה של "מחזור הטבעת" בשנת 1876 בעזרת אנגלברט הומפרדינק הצעיר. כך גם המנצח המחונן הרמן לוי, שווגנר בחר בו אישית לנצח על הצגת הבכורה של "פרסיפאל" בשנת 1882. לוי היהודי, בנו של רב, היה למנצח הראשי של הפסטיבל במשך שני העשורים הבאים. פליקס מוטל, שהיה מעורב בפסטיבל משנת 1876 עד 1901, ניצח על "טריסטן ואיזולדה" בשנת 1886.
עד שנות ה-20 של המאה העשרים, התנהלו ההצגות בביירוית מתוך הקפדה מוחלטת על המסורות שנקבעו בחסות המלך לודוויג. אף לא תו יחיד "קוצץ" מן הפרטיטורות העצומות, וזאת מבלי להתחשב במגבלות הסיבולת של הקהל. ריכרד וגנר תבע נוכחות בעלי חיים אמיתיים על הבמה למילוי תפקידי החיות השונים, וקוזימה וגנר המשיכה בדרכו. כתוצאה מכך זכו עולי הרגל לביירוית לראות במחזור "טבעת הניבלונג" את בעלי החיים הנלווים אל גיבורי מחזור הטבעת, את העורבים של ווטאן, האל הראשי השוכן בוואלהאלה, להקת העזים החיות של פריקה, אשתו, ואת הדוב והקרפדה של זיגפריד, נכדו של ווטאן מבתו זיגלינדה. בנות הריין היטלטלו, על-פי הוראת וגנר, על כבלים שחוברו אל תקרת הבמה דרך "מי נהר" של אריג רשת כחול-ירוק. מקהלות הענק, בייחוד, היו אות ומופת לתוצאותיו של תרגול טבטוני יסודי.
ביירוית והרייך השלישי
בשנות ה-20, זמן רב לפני עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נעשתה ויניפרד, כלתו של וגנר, לתומכת איתנה וידידה אישית קרובה של אדולף היטלר. ב-1930, לאחר מות בעלה זיגפריד, בנו של ריכרד וגנר, עמדה ויניפרד בראש הפסטיבל. הודות לתמיכה זו, שמר הפסטיבל על עצמאות אמנותית רבה יחסית לבתי אופרה רבים אחרים בימי המשטר הנאצי. ויניפרד אף ניצלה את קרבתה לשליט כדי להגן מחרמות ולחצים על שניים מזמריה שהיו נשואים ליהודיות, פרנץ פון הסלין ומקס לורנץ. קשריה של ויניפרד עם היטלר היו איתנים עד כדי כך שכתב לבקשתה אל המנצח האיטלקי האנטי-פשיסט ארטורו טוסקניני, והזמינו לעמוד בראש הפסטיבל ב-1933, אך טוסקניני סירב. משנת 1933 עד 1942 היה קרל אלמנדורף המנצח הראשי של הפסטיבל.
בשלטון הרייך השלישי התנתק הפסטיבל לראשונה מכבלי המסורת, כאשר ויתר על התפאורות המתפוררות מהמאה ה-19 שיצר ריכרד וגנר. רבים מחו נגד השינויים, בהם מנצחים חשובים כמו טוסקניני וריכרד שטראוס, ואף כמה מבני משפחת וגנר. לדעתם, כל שינוי בעקרונות המקוריים של הפסטיבל כמוהו כחילול זכרו של "המאסטרו" (וגנר). היטלר אישר את השינויים, ובכך סלל את הדרך לחידושים נוספים בעשורים הבאים.
בשנות מלחמת העולם השנייה נמסר הפסטיבל לידי המפלגה הנאצית, שהמשיכה לממן אופרות למען חיילים פצועים ששבו מהחזית. חיילים אלה נאלצו לשמוע הרצאות על וגנר לפני ההצגות, ורבים מצאו את הפסטיבל טרחני ומייגע. עם זאת, בהיותם "אורחי הפיהרר", איש מהם לא התלונן. אף על פי כן, נקל היה לראות, שהיו מעדיפים לבלות את הזמן עם משפחותיהם.
ביירוית החדשה
שני שלישים מהעיר ביירוית נחרבו בהפצצות בעלות הברית בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה, אם כי התיאטרון עצמו לא נפגע. לאחר המלחמה נשפטה ויניפרד וגנר לתקופת מבחן, ונאסר עליה לנהל את פסטיבל ביירוית ואת נכסיו, שעברו לידי שני בניה, וולפגנג ווילנד. הפסטיבל נפתח מחדש בשנת 1951, לאחר שהמבנה שימש זמן מה כתיאטרון לחיילים אמריקאים. וילנד ווולפגנג ניהלו את הפסטיבל יחד עד למותו של וילנד בשנת 1966.
בניהולו של וילנד וגנר, פתחה "ביירוית החדשה" תקופה מהפכנית. לא נותר עוד זכר לתפאורות הנטורליסטיות, ואת מקומן ירשו הפקות פוסט-מודרניות מינימליסטיות. בהשוואה לכך, התמורות שלפני המלחמה נראו מתונות וקלות-ערך. לראשונה בתולדותיו, קרה שקהל המאזינים בפסטיבל שרק וקרא קריאת בוז בסיום הופעות. ההפקה של "המייסטרזינגר מנירנברג" שביצע וילנד בשנת 1956 הייתה ללעג ולקלס. "פאר המסורת הגרמנית המקודשת" עורטל מהדרו, והשמרנים התקוממו על השערורייה.
וילנד הגן על התמורות בהציגו אותן כניסיון ליצור "במה סמויה", שתאפשר לקהל להתנסות במלוא ההיבטים הפסיכו-סוציאליים של הדרמה, ללא הנטל והסחת הדעת של תפאורות משוכללות ועיצוב במה מורכב. אחרים שיערו, שבערטול יצירותיו של וגנר מהיסודות הגרמניים וההיסטוריים שלהן, מנסה וילנד להרחיק את פסטיבל ביירוית מעברו הלאומני וליצור הפקות בעלות כוח משיכה אוניברסלי. עם הזמן, החלו מבקרים רבים להעריך את היופי והייחוד שבפרשנותו החדשנית של וילנד ליצירות סבו.
הפקותיו החדשניות של וילנד הזמינו השוואה לאלה של וולפגנג, שהמבקרים פסקו פה אחד כי הן חסרות השראה. אם הפקותיו של וילנד היו קיצוניות בחדשנותן, אלה של וולפגנג היו שמרניות יותר. אף כי היה מינימליסט בגישתו, וולפגנג החיה רבים מהיסודות הנטורליסטים והרומנטיים של ההפקות מלפני המלחמה. וכך, כשווילנד מת מסרטן הריאות בשנת 1966, פקפקו רבים בעתידו של פסטיבל ביירוית. הם החלו להטיל ספק בעליונותו של הפסטיבל על פני בתי אופרה גרמניים אחרים, והיו שהביעו את דעתם, כי הפקות מעניינות יותר של האופרות של וגנר עולות במקומות אחרים.
בשנת 1973, לנוכח ביקורות קשות וסכסוכים בתוך המשפחה, הועבר פסטיבל ביירוית על נכסיו אל "מוסד ריכרד וגנר החדש". מועצת המנהלים כללה את בני משפחת וגנר ואנשים אחרים שמינתה המדינה. וולפגנג המשיך בתפקידו כיושב ראש הממונה על ניהול הפסטיבל, משרה שאיש לא הטיל ספק בכישוריו לבצעה כהלכה.
בעוד שוולפגנג וגנר המשיך לנהל את הפסטיבל, החל משנות ה-70, נמסר הניהול האמנותי של ההפקות למספר במאים חדשים, במה שוולפגנג כינה Bayreuth Werkstatt ("סדנת ביירוית"). הרעיון היה להפוך את הפסטיבל לכר ניסויים לבחינת שיטות בימוי חדשות להצגת האופרות. השינוי היה הכרחי, כיוון שוולפגנג לא יכול היה לנהל את הפסטיבל הן בצד הארגוני והן בצד האמנותי. כך גם ניתנה לביירוית הזדמנות להתחדש עם כל הפקה, במקום להמשיך ולהציג את אותן אופרות באותה דרך, שנה אחר שנה. אינגמר ברגמן, שהפיק את הגרסה השוודית המפורסמת ל"חליל הקסם" של מוצרט, דחה הזמנה לנהל את הפסטיבל. ההפקה המהפכנית ביותר בסדנת ביירוית הייתה הפקת המאה של מחזור הטבעת בידי הבמאי הצרפתי פטריס שרו. שרו השתמש בתפאורה מעודכנת מן המאה ה-19, נאמנה לפרשנות של ג'ורג' ברנרד שו, שראה ב"טבעת" אמירה חברתית על ניצול מעמד הפועלים בידי הקפיטליסטים של המאה ה-19. תגובת הקהל נחלקה בין אלה שראו בהפקה כעלבון, לאלה שראו בה את "מחזור הטבעת" הטוב ביותר שעלה אי פעם על הבמה. המחלוקת שהתפתחה כתוצאה מכך בין המחייבים לשוללים, עלתה על כל הזכור בתולדות הפסטיבל. על רמת המשחק, מכל מקום, לא היו עוררין והוא נמנה עם המעולים ביותר בתולדות האופרה. במאים נוספים ידועי שם שלקחו חלק בסדנת ביירוית הם ז'אן פייר פונל, סר פיטר הול מהלהקה השייקספירית המלכותית וגץ פרידריך והארי קופפר, שניהם מן האופרה של ברלין במזרח ברלין הקומוניסטית. בסופו של דבר, החלטתו של וולפגנג להזמין בימוי ניסיוני מבמאים חדשים, עזרה לחדש את נעורי הפסטיבל ולשקם את שמו כראש וראשון באופרה הווגנרית.
הנהלת הפסטיבל
הפסטיבל המשיך את דרכו בניהולו של וולפגנג וגנר, שסירב לפנות את מקומו, אם כי 21 החברים במועצת המנהלים של הפסטיבל הצביעו בשנת 2001 בעד החלפתו בבתו, אווה וגנר-פסקיה. וגנר תכנן להעביר בבוא היום את השליטה לאשתו השנייה, גודרון, ולבתם קתרינה. באפריל 2008 הודיע וולפגנג וגנר בן ה-88, שעמד בראש הפסטיבל מאז 1951, על פרישתו בחודש אוגוסט הקרוב, ולפיכך התנהל חיפוש אחר המנהל הבא. ב-1 בספטמבר 2008 מינה שר התרבות של בוואריה, תומאס גופל, את בנותיו של וולפגנג וגנר, אווה וקתרינה, אחיות למחצה. לתפקיד ניהול הפסטיבל. הן היו אמורות להיכנס לתפקידן תיכף ומיד, כיון שאביהן הודיע על פרישתו עם נעילת הפסטיבל של 2008. הן נבחרו על פני דודניהן, ניקה וגנר וז'ראר מורטייה, שהציגו את מועמדותם להנהלה באיחור, ב-24 באוגוסט. המנצח כריסטיאן תילמן הסכים לפעול כיועץ ראשי למנהלות החדשות, למעשה בתפקיד מנהל מוזיקלי של הפסטיבל.
חידושי הפקה ותגובות הקהל
על אף מאבקי השליטה מאחורי הקלעים, מושך הפסטיבל אלפי חסידי וגנר אל ביירוית מדי קיץ. הביקוש לכרטיסים לפסטיבל (כ-500,000, על פי ההערכה) עולה בהרבה על ההיצע (58,000 כרטיסים), ועל כן זמן ההמתנה של המבקשים לרכוש כרטיסים נע בין חמש לעשר שנים. אף כי הכרטיסים מחולקים על פי הגרלה, ישנה העדפה לחברים באגודת ידידי ביירוית התורמים פיננסית לפסטיבל, לתומכים מפורסמים ולחסידי וגנר מובהקים.
הפקות חדשות של "הטבעת" מועלות כל חמש עד שבע שנים, לאחר שנה שבה "הטבעת" כלל אינה מוצגת. בשנים שבהן מבוצעת "הטבעת", מוצגות שלוש אופרות אחרות, וכשאין הפקה של "הטבעת", מוצגות חמש אופרות אחרות. הפקת הבכורה החדשה האחרונה של "הטבעת" התקיימה בשנת 2006.
טסיה טלס
ביוגרפיה
טלס נולדה בטורונטו, אונטריו שבקנדה. אמה נולדה באדמונטון, אלברטה, ואילו אביה הוא ברזילאי במקור ממינאס ז'ראיס. היא ומשפחתה עברו לוונקובר, קולומביה הבריטית כשהייתה בת חמש.
טלס בוגרת לימודי תואר ראשון בחוג לאמנויות הדרמה באוניברסיטת קונקורדיה במונטריאול, קוויבק.
קריירה
בשנת 2013 קיבלה את תפקידה הראשון בסרט המתח בסגנון פאונד פוטג' "Afflicted" בתפקיד מריה. בשנת 2014 שיחקה בתפקיד חוזר בסדרת הדרמת המשטרתית של DirecTV "חוצה את הקווים". באותה שנה שיחקה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה שונות, ביניהם "ראש" של רשת שואוטיים, "רצף הזמן", "המכשפות מאיסט אנד" ו"פולשים". שיחקה גם במספר סרטי טלוויזיה של ערוצים כמו הולמרק ולייפטיים; בין היתר בסרט "חג המולד הגרוע ביותר של גראמפי קאט" בכיכובו של גראמפי החתול.
בשנת 2015 התארחה בסדרות הטלוויזיה "על טבעי" ו"איי זומבי"; שתיהן של רשת The CW. באותה שנה הצטרפה לצוות השחקנית בעונה השנייה של סדרת המדע-בדיוני "המאה" בדמותה של אקו. בעוד בעונות 2&3 דמותה הופיעה כאורחת, בעונה הרביעית היא קיבלה יותר זמן מסך, ומהעונה החמישית ואילך דמותה הפכה לאחת הדמויות הראשיות של הסדרה, עד שזו הסתיימה לאחר שבע עונות.
בשנת 2016 היא דיבבה את סיטארה במשחק הווידאו "Watch Dogs 2". בשנת 2017 שיחקה בפרק מתוך הסדרה "נמלטים" של רשת פוקס, ובשנת 2018 שיחקה בסרט האימה הטלוויזיוני של לייפטיים; "גופה באמבטיה".
Seeing Blind
Seeing Blind הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאי האירי נייל הורן, ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מארן מוריס, מתוך אלבום הבכורה שלו, Flicker. השיר יצא לאור ב-1 ביוני 2018, על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס, כסינגל החמישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-68 במצעד השירים של אירלנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נייל הורן, רות-אן קנינגהאם ומאט ראד והופק על ידי ז'קייר קינג. הווידאו קליפ האקוסטי של השיר הופץ לראשונה ב-4 ביוני 2018, שלושה ימים לאחר צאתו של השיר כסינגל. במגזין הבילבורד ביקרו את הקליפ האקוסטי בחיוביות רבה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-95 מיליון השמעות.
לוציפר
לוּציפר (מלטינית Lucifer, "נושא אור"), הידוע גם כהֵילֵל בֶּן-שָׁחַר, הוא כינויו של השטן באמונה הנוצרית.
מקורות ומסורות
מקור השם בספר ישעיהו:. דבריו אלה, שבמקור כוונו כדברי תוכחה למלך בבל, מרמזים על-פי שיטת הפרה-פיגורציה המקובלת בנצרות, לנפילתו של השטן מגן העדן כתוצאה מגאוותו. בתרגומים הנוצריים של התנ"ך תורגם הצירוף "הֵילֵל בֶּן-שָׁחַר" ככינוי לכוכב השחר. בשל כך, פירשו הנוצרים את המילה "הילל" כשם פרטי של ישות מיתולוגית כלשהי שזוהתה עם "כוכב בוקר בן אור" שהיה כינוי של האל לוציפר "נושא האור" במיתולוגיה הרומית. הירונימוס הקדוש מפרש גם את השם הילל בן שחר כשמו של המלאך שהיה קודם מבריק כמו כוכב השחר וכעת מילל בזמן נפילתו ארצה. הוא מסתמך על דבריו של לוקאס האומר "ראיתי את השטן הנופל כברק מהשמים" (לוקאס י,18).
נפילת המלאכים ומנהיגם לוציפר (השטן)
הדוגמה הנוצרית טוענת שאלוהים ברא שלוש ישויות: