cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אישה טרנסית
טרמינולוגיה
ה-CDC מתייחס למילה "טרנסג'נדר" כ"מונח מטרייה עבור אנשים שזהותם או ביטויים המגדרי (גברי, נשי, אחר) שונים מהמין ששויך להם בלידתם (זכר, נקבה)". המונח "אישה טרנסית" ניתן להחלפה בדרך כלל עם מונחים אחרים כגון "אישה טרנסג'נדרית" (transgender woman) או "אישה טרנסקסואלית" (transsexual woman). לפי אתר OxfordDictionaries.com, פירוש המונח טרנסג'נדר הוא "מציין או נוגע לאדם שתחושת הזהות האישית והמגדר שלו לא תואמת את מין הלידה שלו". עם זאת, היידי מ' לויט מתארת את המילה טרנסג'נדר כ"מונח גג המתאר דרכים שונות שבהן אנשים עוברים את גבולות המגדר הקיימים בחברה". בנוסף היא מתארת כיצד יש לראות את ההבדל בין מין למגדר כדי להבין באופן מלא את המונח 'טרנסג'נדר'. היא טוענת שמין הוא ביולוגי בעוד ש"מגדר הוא מבנה חברתי". לפיכך אנשים טרנסג'נדרים מתבטאים בצורה שונה מהמין הביולוגי שלהם. לעומת זאת, לויט מסביר כי "לטרנסקסואלים יש זהות מינית שאינה תואמת את המין הפיזי שלהם" ושחלקם רוצים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית.
בנוסף, המילון האנגלי של אוקספורד מתייחס למונח 'טרנסקסואל' כ"בעל מאפיינים גופניים של מין אחד ומאפיינים פסיכולוגיים של המין השני" ו"אדם שמינו שונה בניתוח". הגדרות אלו מראות שאדם טרנסקסואל מבטא את מינו באופן שונה ממה שהוקצה בלידתו. בנוסף, הם עשויים לעבור ניתוח כדי לשנות את המראה הפיזי שלהם. לפיכך, נשים טרנסיות נופלות תחת המטרייה הטרנסג'נדרית, מכיוון שהמין שהוקצה להן בלידתן הוא זכר, אך הן מזדהות כאישה. עם זאת, לא כל הנשים הטרנסיות הן טרנסקסואליות, מכיוון שהן עשויות לבחור שלעבור או לא לעבור ניתוח להתאמה מגדרית.
חלק מהנשים הטרנסיות שמרגישות שהמעבר המגדרי שלהן הושלם מעדיפות להיקרא פשוט 'נשים', תוך התחשבות במונחים 'אישה טרנסית' או 'טרנסקסואלית מזכר-לנקבה' ככאלה שמשמשים רק עבור נשים שלא עוברים שינוי מלא. באופן דומה, ייתכן שרבות לא ירצו להיראות כלפי חוץ כ"אישה טרנסית", לרוב בגלל הדחייה החברתית שחווים טרנסים. בקרב אלו שאכן מגדירות את עצמן כנשים טרנסיות, רבות רואות בשימוש ברווח בין שתי המילים הבחנה חשובה (כלומר "trans woman"), ובכך להשתמש במילה trans רק כשם תואר המתאר סוג מסוים של אישה; זאת בניגוד לשימוש ב-transwoman כמילה אחת, המרמזת על "מגדר שלישי".
בכמה מדינות באמריקה הלטינית, המילה "travesti" משמשת לפעמים כדי לציין נשים שזוהו כזכרים בלידתן אך מפתחות זהות מגדרית נשית. באזור זה, השימוש במונח זה קודם לשימוש ב"טרנסג'נדר", וההבחנה שלו מהמושגים "טרנסקסואלית" ו"אישה טרנסית" מורכבת ויכולה להשתנות בהתאם להקשר, החל מלהחשיב אותו כמונח מקביל באזור זה לבין זהות ייחודית.
נטייה מינית
נשים טרנסיות עשויות להזדהות כהטרוסקסואליות, ביסקסואליות, לסביות, א-מיניות או כשום דבר מהנ"ל. סקר שנערך בקרב כ-3,000 נשים טרנסיות אמריקאיות הראה כי 31% מהן מזדהות כביסקסואליות, 29% כ"לסביות/נמשכות-לאותו-מגדר", 23% כהטרוסקסואליות, 7% כא-מיניות, 7% כ"קוויריות" ו-2% כ"אחר".
אלימות כלפי נשים טרנסיות
נשים טרנסיות מתמודדות עם סוג של אלימות המכונה "טרנס באשינג". הוושינגטון בלייד דיווח כי Global Rights, ארגון בינלאומי לא-ממשלתי, עקב אחר ההתעללות בנשים טרנסיות בברזיל, כולל בידי המשטרה. כדי להנציח את אלה שנרצחו בפשעי שנאה, יום הזיכרון הטרנסג'נדרי מצוין במקומות שונים ברחבי אירופה, אמריקה, אוסטרליה וניו זילנד, ופרטים על מקרי הרצח ומקורות מידע שונים מסופקים באתר האינטרנט שלהם.
ארצות הברית
על פי דו"ח משנת 2009 של הקואליציה הלאומית האמריקאית לתוכניות נגד-אלימות, שצוטט על ידי המשרד לנפגעי פשע , 11% מכל פשעי השנאה כלפי להט"בים הופנו כלפי נשים טרנסיות.
בשנת 2015, נתון כוזב אשר דווח בהרחבה בתקשורת האמריקאית קבע כי תוחלת החיים של אישה טרנסית שאינה לבנה עומדת על 35 שנים בלבד. ככל הנראה הדבר היה מבוסס על הערה ספציפית על אמריקה הלטינית בדו"ח של הוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם, אשר אסף נתונים על גיל המוות של נשים טרנסיות שנרצחו באמריקה כולה (צפון, דרום ומרכז), ואינו מתחלק לפי גזע.
בשנת 2016, 23 טרנסג'נדרים נרצחו בארצות הברית. דו"ח הקמפיין זכויות האדם מצא שחלק ממקרי המוות הללו הם תוצאות ישירות של הטיה אנטי-טרנסג'נדרית, וחלקם בגלל גורמים קשורים כמו חסרות-בית.
סוג מסוים של אלימות כלפי נשים טרנסיות מבוצע על ידי תוקפים שמגלים שבן/ת הזוג שלהם הוא/היא טרנסג'נדר/ית ומרגישים שהולכו שולל. כמעט 95% מהפשעים הללו בוצעו על ידי גברים סיסג'נדרים כלפי נשים טרנסיות. על פי מאמר משנת 2005 העוסק בניתוח צורכי HIV ביוסטון, טקסס, "50% מהטרנסג'נדרים/ות שנשאלו נפגעו על ידי בן זוגם לאחר שיצאו מהארון כטרנסג'נדרים/ות".
אפליה
נשים טרנסיות, כמו כל האנשים עם שונות מגדריות, מתמודדות לעיתים קרובות עם אפליה וטרנספוביה. סקר של מכון ויליאמס משנת 2015 מצא שמתוך 27,715 משיבים טרנסג'נדרים, 52% מאלה שמשפחותיהם דחו אותם ניסו להתאבד, וכך גם 64.9% מאלה שהותקפו פיזית בשנה האחרונה.
הדו"ח של הקואליציה הלאומית האמריקאית לתוכניות נגד-אלימות בנושא אלימות נגד להט"ב משנת 2010, מצא שמתוך 27 האנשים שנרצחו בגלל זהותם הלהט"בית, 44% היו נשים טרנסיות.
האפליה כלפי נשים טרנסיות שאינן לבנות היא חמורה במיוחד, בעוד הן חוות את ההצטלבות של גזענות וטרנספוביה. לדוגמה, תוצאה פוטנציאלית של אפליה כזו היא שלנשים טרנסיות רב-גזעיות, לטיניות, שחורות וילידות אמריקאיות יש סיכוי גדול פי שניים עד יותר משלושה מנשים טרנסיות לבנות להיפגע מינית בכלא.
בספרה "Whipping Girl", האישה הטרנסית ג'וליה סרנו מתייחסת לאפליה הייחודית שחוות נשים טרנסיות כ"טרנסמיזוגניה", מונח שנטבע מאוחר יותר בתחום.
פסטיבל המוזיקה של מישיגן וומין הנהיג מדיניות של אפליה נגד נשים טרנסיות, כאשר הפסטיבל קבע כלל לפיו הוא יהיה רק לנשים סיסג'נדריות. האפליה הובילה למחאות של נשים טרנסיות ותומכותיהן, ולהחרמה של הפסטיבל על ידי ארגון Equality Michigan בשנת 2014. לחרם הצטרפו הקמפיין לזכויות אדם, הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, המרכז הלאומי לזכויות לסביות וכוח המשימה הלהטב"קי הלאומי. המטרה של "נשים-שנולדו-נשים" (womyn-born-womyn) הגיעה לראשונה לתודעת הציבור ב-1991, לאחר שמבקרת טרנסקסואלית בפסטיבל, ננסי בורקהולדר, התבקשה לעזוב את הפסטיבל כאשר מספר נשים זיהו שהיא אישה טרנסית והביעו אי-נוחות עם נוכחותה בחלל.
פיגועי התאבדות בישראל
להלן רשימת פיגועי ההתאבדות שבוצעו במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני בישראל, כולל ביהודה ושומרון וחבל עזה.
רקע
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 מרבית הפיגועים שבוצעו בישראל היו כאלה שתכנונם כלל אפשרות נסיגה בטוחה למפגע - הנחת מטעני חבלה עם מנגנון השהיה, פיגועי מיקוח שהשתמשו בבני ערובה כקלף למשא ומתן, פיגועי ירי ממארב עם מסלול נסיגה, וכדומה. יוצא דופן בולט היה הטבח בנמל התעופה לוד בשנת 1972, בו נשלחו מחבלים לביצוע הפעולה מתוך כוונה ברורה שלא ישרדו. לאותה פעולה גויסו מחבלים ממוצא יפני - תרבות בה קיימת מסורת עתיקת יומין של מסירת הנפש למען המטרה.
בשנות ה-90 הפכו פיגועי התאבדות לשיטת המאבק העיקרית של ארגוני הטרור הפלסטיניים הפועלים נגד ישראל.
פיגוע ההתאבדות הראשון נגד אזרחים ישראלים היה הפיגוע בקו 405 ב-6 ביולי 1989, בו נרצחו 16 נוסעי אוטובוס "אגד" בקו 405, באמצעות דרדורו לתהום בידי מחבל בסמוך לקריית יערים. הפיגוע הראשון בשנות התשעים של המאה העשרים היה הפיגוע בצומת מחולה, שאירע ביום שישי ה-16 באפריל 1993, ליד מפגש מחולה בבקעת הירדן. בפיגוע נרצחו 2 אנשים ונפצעו 5. פיגוע נוסף התרחש ב-4 באוקטובר 1993 עת מכונית פג'ו נצמדה לאוטובוס קו 178 שעצר בתחנה על יד מפקדת המנהל האזרחי סמוך לבית אל והתפוצצה. המחבל נהרג במקום אך 30 מנוסעי האוטובוס נפצעו קל בלבד, ככל הנראה עקב גודלו הקטן של מטען הנפץ. פיגוע התאבדות ראשון בתוך הקו הירוק, פיגוע מכונית התופת בעפולה, נערך ב-6 באפריל 1994, ובו נרצחו שמונה אנשים. פיגוע זה אירע ארבעים יום לאחר הטבח במערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין, ולטענת החמאס, שיזם פיגוע זה והתגלה כמוביל פיגועי ההתאבדות בישראל, הפיגוע היה הראשון בשרשרת פיגועי נקמה על הטבח. יש גם הטוענים כי גל פיגועים זה נועד לסכל את ביצוע הסכם אוסלו הראשון ב-13 בספטמבר 1993, בשל הרצון של חמאס לטרפד את ההסכמים שנתפסו בעיניו כמזימה משותפת של אש"ף וישראל לפגוע במעמד תנועת ההתנגדות האסלאמית (חמאס) ובהתפתחותה.
בפברואר-מרץ 1996, בעת כהונתו של שמעון פרס כראש ממשלה ולאחר חיסול "המהנדס" יחיא עיאש על ידי ישראל, היה גל של ארבעה פיגועי התאבדות. שני פיגועים נוספים אירעו בתחילת כהונתו של בנימין נתניהו כראש ממשלה. אלו היו הפיגוע הכפול שאירע ב-30 ביולי 1997 בסמוך לשוק מחנה יהודה בירושלים, והפיגוע המשולש במדרחוב בן יהודה בירושלים שאירע ב-4 בספטמבר 1997.
במשך שלוש שנים, במהלך מרבית כהונתם של בנימין נתניהו ושל אהוד ברק כראשי ממשלה, מאוקטובר 1997 (אחרי שחרור אחמד יאסין) ועד דצמבר 2000, התמעטו פיגועי ההתאבדות בישראל.
גל ראשון של פיגועי התאבדות התרחש בישראל בשנות ה-90. בין השנים 1993 ל-1999 התבצעו 23 פיגועי התאבדות שגבו את חייהם של 165 בני אדם. גל שני של פיגועי ההתאבדות בישראל שהיה חמור מהראשון בהקפו ועוצמתו, החל בשנת 2000 והסתיים בשנת 2009 למעט הפיגוע בקו 12 ב-2016. בין השנים הללו התבצעו לפי נתוני השב"כ 146 פיגועי התאבדות שגבו את חייהם של 557 בני אדם, כאשר רובם התבצעו בין השנים 2001 ל-2003. שנת השיא הייתה שנת 2002 עם 53 פיגועי התאבדות.
פיגועי ההתאבדות התחדשו כשלושה חודשים אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה, והחל מהפיגוע בדולפינריום ביוני 2001, בעת כהונת ממשלת האחדות בראשות אריאל שרון, הפכו מבחינתו של רוב הציבור הישראלי למאפיין העיקרי של האינתיפדה השנייה. בשנים 2000–2005 בוצעו בישראל עשרות פיגועי התאבדות. על פי נתוני המרכז למורשת המודיעין במשך חמש שנות העימות בוצעו 144 פיגועי התאבדות בידי 161 מחבלים מתאבדים שגרמו ל-515 ישראלים הרוגים ולפציעת 3,428. דוברי החמאס הסבירו את בחירתם בפיגועי התאבדות בכך שמבחינתם זוהי דרך ליצור מאזן אימה עם ישראל, והודיעו שאם ישראל תפסיק לפגוע באזרחים פלסטינים גם הם יפסיקו לפגוע באזרחים ישראלים. בעקבות הפיגוע בליל הסדר במלון פארק פתחה ישראל במבצע חומת מגן.
המאמצים הרבים של מערכת הביטחון בישראל להילחם בשיטת טרור זו לא הצליחו למגר אותה לחלוטין בהתחלה, הן בגלל הקושי לאתר ולעצור מתאבדים בודדים, והן בגלל התמיכה לה זוכה טרור זה ברחוב הפלסטיני, בקרב המנהיגות הפלסטינית ובקרב אנשי הדת הערביים. הצעדים שנקטה מערכת הביטחון - מעצרים, מחסומי קבע, פרישת מחסומי פתע, פיצוץ מעבדות נפץ, שליטה מודיעינית של השב"כ על השטח, הריסת מבני טרור, הריסת בתי מחבלים וסיכולים ממוקדים - גרמו לירידה חדה בכמות פיגועי ההתאבדות המוצלחים. בנוסף לפעולות התקפיות נגד ארגוני הטרור, מקימה ישראל גדר הפרדה שנועדה לחסום מעבר מחבלים לישראל. בעקבות מבצע חומת מגן, מבצע דרך נחושה, הקמת גדר ההפרדה ופעילות אינטנסיבית של לוחמה בטרור מוגר הטרור ביהודה ושומרון כמעט לחלוטין, ובעקבותיו ירד מספר פיגועי ההתאבדות כמעט לאפס.
מנתונים שנאספו עד אפריל 2002, בקרב טרור המתאבדים בלט גילם הצעיר, 100 היו בני 17-23, 46 נמנו עם קבוצת הגיל 24-30 ורק שלושה היו מעל גיל 48. רובם המכריע רווקים, ורק 19 נשואים. ברחוב הפלסטיני קיימת התנגדות בציבור הפלסטיני לשגר אנשים נשואים אל מותם. חלקם של בעלי ההשכלה בולט בקרב המתאבדים בעיקר בתקופת אינתיפאדת אל-אקצה. 53 מ–149 היו בעלי השכלה גבוהה ו-56 היו בעלי השכלה תיכונית. זאת כיוון שרבים מהם גויסו על ידי חמאס מאוניברסיטת א-נג'אח בשכם ומהאוניברסיטה האיסלאמית בעזה. 88 מהמתאבדים התגוררו ביהודה ושומרון, 52 ברצועת עזה,7 ממזרח ירושלים ו"הקו הירוק" ו-2 מירדן.
לפי נתוני צבא ההגנה לישראל, באינתיפאדה השנייה בוצעו 29 פיגועי התאבדות על ידי קטינים.
חלק גדול מפיגועי התאבדות נעשה על ידי פלגים איסלמיסטיים קיצוניים. אך השריעה האסלאמית אוסרת את ההתאבדות, ודינם של המתאבדים הוא גיהנום. את האישור ההלכתי להתאבד בפיגוע, קיבלו פוסקים בכירים. במרץ 1996 התיר בכיר הפוסקים הסונים, יוסוף אל-קרדאווי,  פיגועי התאבדות בקרב אוכלוסייה אזרחית בארץ ישראל. הוא ראה במבצעי הפיגועים כשהידים, מי שמקריבים למען דתם ואומתם במלחמת ג'יהאד, ולא כמתאבדים. קרדאווי נתן היתר זה באופן בלעדי לפלסטינים. בשנת 2015 פסק כי גם לפלסטינים אסור לבצע התאבדות, כיוון ששמו ידם על רקטות שמגיעות לעומק ישראל.
בנק שלמה המלך
בנק שלמה המלך היה בנק ארצישראלי שפעל בתקופת המנדט הבריטי.
בנק שלמה המלך הוקם ב-19 בנובמבר 1931, על ידי דב רוזנשטיין, והחל לפעול בפברואר 1932 ברחוב בן-יהודה בירושלים. רוזנשטיין נולד בפולין בשנת 1889 ועלה לארץ ישראל ב-1911. בעת גירוש תל אביב היה ממייסדי "גרעין ה-13" ששם לו למטרה הקמת גרעין הגנה ליהודים.
מאחר שרוזנשטיין היה רואה חשבון מוסמך מצא עבודה באפ"ק, והיה ממקימי The central kupat milveh association, ששינה את שמו מאוחר יותר ל"בנק הלוואות". לאחר מכן הקים את בנק "שלמה המלך". הוא בחר בשם זה בשל חברותו ב (שלמה המלך היה "הבונה הראשון" על פי אמונת הארגון) וקיווה שחברי הארגון ישקיעו בבנק. הבנק נוסד על יסוד הון של 10,000 לירות ארץ ישראליות (לא"י), והוקם בשיתוף עם ד"ר זנדברג, בירושלים. בהמשך נפתחו סניפים בשדרות רוטשילד בתל אביב ובבית השעון בהדר הכרמל בחיפה. גיוס ההון מן הציבור התאפשר בעזרת מכירת עשרות אלפי איגרות חוב. הבנק השקיע חלק מהונו בקניית קרקעות. אחת מחברות ההנהלה הייתה עדה גלר, רואת החשבון הראשונה בארץ ישראל.
במשבר חבש (השמועות על מלחמה בין איטליה לאתיופיה החל מהמחצית השנייה של 1935) נותר לבנק הון של כ-200 לא"י שהיו כ-1000 דולר, כתוצאה מירידת ערך הקרקעות. אחרי המשבר הוקמה ועדה לבנקאות בא"י, והבנק נדרש להגדיל את הונו העצמי, אחרת יהפך לחברה, ולא יהיה רשאי לשמש כבנק. הבנקים הגדולים (אפ"ק וברקליס) שפעלו להצלת חלק מהבנקים הקטנים הרבים של אותה תקופה, מיאנו לעזור לבנק שלמה המלך, והוא פשט את הרגל בינואר 1940. חלק ניכר מבעלי הפקדונות בעת הפירוק היו קרובי משפחתו של רוזנשטיין עצמו ועובדי הבנק שחלק ממשכורתם הופרש לטובת חסכונות. רוזנשטיין נעצר באשמת זיוף והשמדת ראיות, אך שוחרר לבסוף.
דלקת רירית הרחם
דלקת רירית הרחם (באנגלית: Endometritis) היא דלקת של הקרום הרירי שמרפד את פנים הרחם. זוהי מחלה דלקתית של האגן והגורם הנפוץ ביותר לזיהום לידה. זהו לא מצב מסכן חיים, אך חשוב להתחיל לטפל בו בעזרת אנטיביוטיקה מהר ככל הניתן. תוצאות טיפול כזה על פי רוב טובות. יש שני סוגים של דלקת רירית הרחם: דלקת חריפה ודלקת כרונית. המצב יחסית נפוץ גם בחיות אחרות, כמו פרות.
גורמים וגורמי סיכון
הדלקת נפוצה בקרב נשים שחוות בעיות פוריות. הגורם הנפוץ ביותר הוא זיהום, עקב מחלות מין (ובעיקר זיבה וכלמידיה), שחפת והימצאות חיידקים מסוימים בנרתיק. בין גורמי הסיכון ניתן למנות הפלה, לידה (בעיקר אחרי לידה ארוכה או ניתוח קיסרי), מעבר של הליך ניתוחי שכלל כניסה לרחם דרך האגן, היסטרוסקופיה והתקנת התקן תוך רחמי.
סימפטומים ואבחנה
נפיחות בבטן, דימום וגינלי לא רגיל, הפרשה וגינלית לא רגילה, עצירות, חוסר נוחות בעת יציאה, חום, תחושת מחלה וכאב באגן, בבטן התחתונה או באזור הרקטלי.
לשם אבחנה, יש לבצע בדיקה פיזית, וכן בדיקה לכלמידיה וזיבה. בנוסף, נהוג לבצע ביופסיה של רירית הרחם. ניתן גם לבצע בדיקת דם. ניתן לאשש את האבחנה על ידי ביופסיה, וכן ניתן להשתמש באולטרסאונד על מנת לאשר שלא נותרו שאריות רקמה ברחם.
טיפול וסיבוכים אפשריים
הטיפול הוא על ידי מתן אנטיביוטיקה. ייתכן שהפרטנר המיני של החולה יצטרך גם הוא לקבל טיפול במידה ומעורבות מחלות מין. במקרים מסוימים יש לתת עירוי ואף לנוח בבית חולים (נכון במיוחד לאחר לידה). סיבוכים אפשריים הם אי-פוריות, דלקת הצפק, הצטברות של מוגלה או אבססות באגן או ברחם, אלח דם ושוק ספטי.
מניעה
וידוא שהרופא משתמש בכלים סטרילים, ולעיתים לקיחת אנטיביוטיקה מונעת במהלך ניתוח קיסרי או מיד לפני תחילת ניתוח. ניתן להפחית את הסיכון גם על ידי קיום יחסי מין בטוחים וקיום בדיקות תקופתיות למחלות מין.
אפידמיולוגיה
2% לאחר לידה נרתיקית, 10% לאחר ניתוח קיסרי שנקבע מראש, ו-30% בעקבות ירידת מים לפני ניתוח קיסרי אם לא ניתנה אנטיביוטיקה מונעת.
דלקת חריפה של רירית הרחם
דלקת חריפה מאופיינת על ידי זיהום, שמתפשט באגן בעקבות הפלה ולאחר לידה שלא בוצעו בתנאים אופטימליים או בעזרת מכשור רפואי שאינו טוב דיו. הדלקת יכולה להיגרם גם בעקבות היוותרות של חלקי שליה ברחם לאחר לידה, במהלך וסת, לאחר שטיפה (douching) או לאחר התקנה של התקן תוך-רחמי. גורמי סיכון לדלקת קרום הרחם כתוצאה מלידה הם ניתוח קיסרי ופקיעה של הקרומים לפני התחלת הלידה.
התסמינים השכיחים הם חום גבוה והפרשה נרתיקית מוגלתית. וסת לאחר דלקת חריפה תהיה משמעותית יותר מבדרך כלל. באוכלוסיות מסוימות נמצא קשר בין דלקת חריפה ובין Mycoplasma genitalium ומחלה דלקתית של האגן. מבחינה היסטולוגית, ניתן לראות פלישה נויטרופילית של רירית הרחם.
הטיפול הוא על פי רוב על ידי מתן אנטיביוטיקה. לאחר לידה, ההמלצה היא על מתן קלינדמיצין וגנטמיצין בעירוי. לרוב המצב ייפתר תוך שבועיים. דלקת כרונית עשויה להיות גורם לאי-פוריות בעד 40% מהמקרים של הסובלות מהיעדר פוריות מסיבה בלתי מוסברת.
דלקת כרונית של רירית הרחם
זוהי דלקת מתמשכת שהסיבה השכיחה ביותר לה היא זיהום, אך לעיתים גם סרטן צוואר הרחם או סרטן רירית הרחם הם הגורמים. דלקת כרונית נפוצה יותר לאחר גיל המעבר. התסמין העיקרי הפרשות עם דם. דלקת כרונית מאופיינת בעזרת אחת משלוש שיטות: היסטרוסקופיה, תרבית חיידקית וביופסיה של רירית הרחם. האבחנה בביופסיה היא על ידי הימצאות של תאי פלזמה ולימפוציטים, אאוזינופילים וקשרי לימפה במשתית. הימצאות של תאי פלזמה חיונית לשם ההבחנה ההיסטולוגית, משום ששלושת האחרונים מופיעים בעד 10% מהביופסיות שנעשו לרירית הרחם בעקבות דימום בלתי רגיל. האורגניזמים השכיחים ביותר בביופסיות מסוג זה הם כלמידיה טרכומטיס (כלמידיה), ניסריה גונוריאה (זיבה), סטרפטוקוק מקבוצה B, מיקופלזמה הומיניס ושחפת. רוב הגורמים הללו מסוגלים לגרום למחלה דלקתית של האגן. הטיפול הוא על פי רוב על ידי מתן דוקסיציקלין, והוא על פי רוב יעיל ומביא להקלה בסימפטומים לאחר 2–3 ימים.
דלקת כרונית מסוג גרנולומה
דלקת כרונית מסוג גרנולומה נגרמת על פי רוב על ידי דלקת שחפתית של קרומי המוח. הגרנולומות קטנות, מפוזרות וללא התגבנות. לוקח להן עד שבועיים להיווצר, ומאחר שרירית הרחם נושרת כל 4 שבועות, הן לא נוצרות כראוי.
פיומטרה
בנשים מבוגרות, פיומטרה נחשבת לסוג של דלקת כרונית של רירית הרחם, שגורמת להיצרות צוואר הרחם ולאגירת הפרשות וזיהום מוגלתי. התסמינים הם כאב בבטן התחתונה, צמרמורת חריפה, חום והפרשה מוגלתית. הטיפול הוא על ידי מתן אנטיביוטיקה.
יצחק רבין (קצין)
יצחק (איציק) רבין (נולד ב-1947) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל. הוא שימש כקצין שריון ראשי וכנספח צבאי בסינגפור.
ביוגרפיה
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים כיהן כראש לשכתו של אברהם אדן, מפקד גייסות השריון ובמינוי חירום לחם כקצין המבצעים שלו באוגדה 162. ב-21 באוקטובר מונה למפקד גדוד מילואים 429 בחטיבה 500 שלחמה בגזרת תעלת סואץ ובאזור העיר סואץ. לאחר המלחמה הקים את גדוד 429, גדוד סדיר בחטיבה 500. שימש כקצין ההדרכה במפקדת גייסות השריון וכסגן מפקד חטיבת טנקים במקביל. יצא להשתלמות בארצות הברית, שם סיים קורס מתקדם לקציני שריון בפורט נוקס. בשובו מארצות הברית התמנה תחילה למפקד חטיבת מילואים (חטיבת מרכבות הברזל) ולאחר מכן למפקד חטיבה 401, חטיבת טנקים סדירה בסיני, ולאחריה למפקד חטיבת קורסי הפיקוד של חיל השריון (חטיבה 460). כן שימש מפקד אוגדה 440 (1984-1986), ובתפקידים נוספים של הדרכה ומבצעים.
ביוני 1990 נתמנה לקצין השריון הראשי. בתפקיד זה שימש עד יוני 1993.
עם סיום תפקידו כקשנ"ר שימש כנספח צבאי בסינגפור.
יצחק רבין הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, קורס מפקדי אוגדות והמכללה לביטחון לאומי, ובעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בעת שירותו כונה "יצחק רבין הקטן".
דניס ווטרמן
דניס ווטרמן (באנגלית: Dennis Waterman; 24 בפברואר 1948 – 8 במאי 2022) היה שחקן וזמר אנגלי, שהיה מוכר בעיקר מהופעותיו בתפקיד הברנש הקשוח בסדרות טלוויזיה כמו "היחידה", "Minder" ו"סדר חדש".
בקריירה שנמשכה יותר מחמישים שנה ושהתחילה בילדותו שיחק ווטרמן במספר רב של סרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה ובתיאטרון. הוא שיחק במגוון רחב של תפקידים בהם בסוגות של אימה ("Scars of Dracula"), הרפתקאות ("קולדיץ"), קומדיה ("Fair Exchange"), דרמה קומית ("Minder"), מחזות זמר ("Windy City") וספורט ("The World Cup: A Captain's Tale"), כמו גם בסדרת טלוויזיה משטרתית "The Sweeney". ווטרמן הופיע ביותר מ-25 סרטי קולנוע.
ביוגרפיה
ווטרמן נולד בקלפהאם שבלונדון. הוא היה הצעיר בין תשעה ילדים של רוז ג'וליאנה והארי פרנק ווטרמן. אביו, הארי ווטרמן, היה כרטיסן ברכבת. כשהוא נולד שתיים מאחיותיו עזבו כבר את הבית. אחד מאחיו נפטר כשהיה ילד.
חלק חשוב מחייו של ווטרמן בילדותו היה האיגרוף. אביו היה מתאגרף חובב, והוא לימד את כל בניו להתאגרף. אחיו הגדול, קן, לקח את דניס לראות תחרות איגרוף כשהיה בן שלוש, ובגיל עשר הצטרף למועדון איגרוף "Caius Boxing Club". אח אחר שלו, פיטר, היה אלוף איגרוף במשקל חצי בינוני.
זיו תמרי
זיו תמרי (נולד ב-18 בפברואר 1979) הוא מוזיקאי יוצר, מלחין וגיטריסט ישראלי.
דניס ווטרמן
ביוגרפיה
ווטרמן למד בבית הספר היסודי גראנאד באשברטון אסטייט בפאטני שבדרום-מערב לונדון. אחר כך למד ב-"Corona Theatre School", בית ספר עצמאי ברייבנסקורט פארק שבהאמרסמית' במערב לונדון.
זיו תמרי
ביוגרפיה
זיו תמרי נולד בשנת 1979 בפתח תקווה ובגיל 12 החל לנגן על גיטרה חשמלית. תמרי ניגן במספר להקות רוק אלטרנטיביות ובשנת 2010 עבר לווינה, אוסטריה. שם למד מוזיקה קלאסית בקונסרבטוריון של וינה. אחת מלהקותיו בווינה, Ubiks Cube, הופיעה בפסטיבלים, לרבות פסטיבל Donauinsel בווינה. בנוסף, זיו ניגן בגיטרה באס במחזמר אביב מתעורר (באנגלית: Spring Awakening).
דניס ווטרמן
ביוגרפיה
ווטרמן נפטר ב-8 במאי 2022, בבית חולים בספרד.
שנות השישים של המאה העשרים
קריירת המשחק של ווטרמן החלה בילדותו. תפקידו הראשון היה ב-1960 בסרט "Night Train for Inverness". באותה שנה הופיע בתפקידים קטנים בהפקות תיאטרון של הלהקה השייקספירית המלכותית. ב-1961, בגיל 13, שיחק בתפקיד וינתרופ פארו במחזמר "The Music Man" בתיאטרון אדלפי. בשנה שלאחר מכן כיכב בתפקיד ויליאם בראון בסדרת הטלוויזיה "ויליאם" של ה-BBC המבוססת על סדרת ספרי "רק ויליאם" מאת ריצ'מל קרומפטון. הוא שיחק בדמות אוליבר טוויסט בהפקה של המחזמר "אוליבר!" מאת ליונל בארט שהועלתה בתיאטרון מרמייד בלונדון בתחילת שנות השישים של המאה העשרים, והשתתף בהקלטה של שירי המחזמר שיצאה לאור ב-1961. ב-1962 השתתף בסדרה הקומית "Fair Exchange" של רשת CBS בתפקיד נוויל פינץ בן העשרה. ווטרמן שיחק בצוות המקורי של המחזה "הצילו" מאת אדוארד בונד שהועלה לראשונה בנובמבר 1965 בתיאטרון רויאל קורט. ב-1968 שיחק בסרט "Up The Junction".
זיו תמרי
ביוגרפיה
תמרי הקים בשנת 2014, עם חזרתו לישראל, את להקת הרוק פרפקט סימפל. בשנת 2016 הוא הוציא מיני אלבום הסולו Ancient Land EP ויצא לסיבוב הופעות באירופה. בשנת 2018 הוציא את האלבום הסולו My Promised Land. האלבום הוא רוק מתקדם ורוק אקזוטי, ברובו אינסטרומנטלי ומוקדש לארץ ישראל.
תמרי מציין כהשפעות מוזיקליות בין היתר את ריצ'י בלקמור, סטיבי ריי וון, דייוויד גילמור, להקת Rush, איירון מיידן וג'ימי פייג'.
דניס ווטרמן
שנות השבעים של המאה העשרים
בתחילת שנות השבעים הופיע ווטרמן בסדרת הטלוויזיה "קולדיץ" של ה-BBC בתפקיד קצין גסטפו צעיר. ב-1970 שיחק בתפקיד אח של קורבן של הרוזן דרקולה (כריסטופר לי) בסרט "הצלקת של דרקולה", וב-1971 גילם את החבר של סוזן ג'ורג' בסרט "Fright". ווטרמן היה חבר בלהקת שחקנים שהשתתפה בסדרה "The Sextet" של BBC 2 שכללה גם את הדרמה "Follow the Yellow Brick Road" מאת דניס פוטר. ב-1974 שיחק ווטרמן במחזה נוסף מאת פוטר "Joe's Ark" במסגרת סדרת "Play for Today". הבמאי אלן ברידג'ס ביים את שני המחזות. עוד ב-1974 הופיע ווטרמן בפרק "Did You Ever Meet Rommel" בסדרה הקומית "Man About the House", בו גילם את החבר של רובין, סטודנט גרמני בשם פרנץ וסרמן (משחק מילים על שמו).
במהלך שנות השבעים זכה ווטרמן להכרה רחבה יותר כששיחק בתפקיד סמל בילוש ג'ורג' קרטר בסדרת המשטרה "The Sweeney". הוא גם כיכב בסדרה "Minder" ושר את שיר הנושא "I Could Be So Good for You". השיר, שנכתב על ידי אשתו דאז פטרישה ווטרמן וג'ררד קני, היה ללהיט בשנת 1980 בבריטניה והיה בין עשרת הראשונים במצעדים באוסטרליה. ווטרמן הקליט את השיר יחד עם השחקן ג'ורג' קול שכיכב בסדרה "Minder".
זיו תמרי
ביוגרפיה
תמרי בנוסף לגיטרה, מנגן גם על כלי נגינה רבים כגון גיטרה באס, מנדולינה, גיטרה פורטוגזית, יוקוללי, בנג'ו, בוזוקי אירי, בוזוקי יווני, מנדול אלג'יראי ועוד. עם זיקתו לכלי הנגינה האתניים, פתח זיו חנות ייחודית לכלי נגינה מהעולם בשם מיוזיקל ספייסס (תבלינים מוזיקליים), בפתח תקווה.
סבא רבא של תמרי הוא אבנר כרמי.
דניס ווטרמן
שנות השבעים של המאה העשרים
ב-1976 יצא אלבומו הראשון של ווטרמן בשם "Downwind of Angels" בעיבודים והפקה של בריאן בנט. מתוך האלבום יצא הסינגל "I Will Glide" אבל לא הצליח להגיע ל-40 הגדולים.
מדינת דזרט
מדינת דֶזֶרֶט (באנגלית: State of Deseret ) הייתה מדינה זמנית של ארצות הברית, שהוצעה ב-1849 על ידי מתיישבים מורמונים בסולט לייק סיטי. המדינה הזמנית התקיימה במשך קצת למעלה משנתיים ולא הוכרה מעולם על ידי ממשלת ארצות הברית. מקור שם המדינה במילה דזרט הלקוחה מספר מורמון ופירושה דבורת הדבש.
דניס ווטרמן
שנות השבעים של המאה העשרים
ב-1978 חזר ווטרמן להופיע עם הלהקה השייקספירית המלכותית ושיחק בתפקיד סאקט בקומדיה "סרטוגה" מאת ברונסון הווארד.
זיו תמרי
חיים אישיים
בנוסף לדיפלומה במוזיקה קלאסית מהקונסרבטוריון של וינה, תמרי הוא בוגר תואר ראשון B.Sc בביוטכנולוגיה רפואית ממכללת תל חי.
מדינת דזרט
כינונה של ההצעה
כאשר חברים בכנסייה המורמונית (החלוצים המורמונים) התיישבו בסולט לייק סיטי בסמוך לימת המלח הגדולה, הם רצו להקים ממשלה שתוכר על ידי ארצות הברית.
דניס ווטרמן
שנות השמונים של המאה העשרים
ב-1982 כיכב ווטרמן בסרט הטלוויזיה "The World Cup: A Captain's Tale" שהופק על ידי "Tyne Tees Television". הסרט מבוסס על סיפור אמיתי, אודות זכייתם בגביע סר תומאס ליפטון של מועדון הכדורגל וסט אוקלנד, בטורניר שנחשב הטורניר הבינלאומי הראשון. ווטרמן גילם את דמותו של קפטן הקבוצה, בוב ג'ונס. אתרי הצילומים היו בצפון-מזרח אנגליה ובטורינו שבאיטליה. סצנות אחדות צולמו בכפרי הכורים במחוז דרהאם ובאשינגטון שבמחוז נורת'מברלנד, שם הוקמו שערים ויציעים בגן ציבורי. בסרט השתתפו שחקנים מקומיים כשהם לבושים במכנסיים ארוכים ומגפיים מהתקופה המתאימה. הסרט כלל סצינות קומיות אחדות בהן פגישה של ועדה של המועדון עם מועצת התאחדות הכדורגל האנגלית, כשההצעה שקבוצה אנגלית תשתתף בתחרות החדשה זכתה לתגובות פושרות וציניות.
זיו תמרי
חיים אישיים
נכון ל-2019, הוא מתגורר בפתח תקווה.
דניס ווטרמן
שנות השמונים של המאה העשרים
ב-1982 כיכב ווטרמן במחזמר "Windy City", הפקה בה השתתפו אנטון רוג'רס, דיאן לנגטון, ויקטור ספינטי ואמנדה רדמן, איתה היה לווטרמן מערכת יחסים בתקופה שבה הועלתה ההצגה. ווטרמן ורדמן כיכבו יחד שנים אחר כך בסדרת הטלוויזיה "סדר חדש". ב-26 בפברואר 1983 ירד המחזמר אחרי 250 הופעות. ב-1986 שיחק ווטרמן בתפקיד ראשי בעיבוד של ה-BBC זוכת פרס באפט"א לספרה של פיי ולדון "אישה שטן".
מדינת דזרט
כינונה של ההצעה
בתחילה התכוון בריגהם יאנג, נשיא הכנסייה, להגיש בקשה לקבלת מעמד של טריטוריה, ושלח את ג'ון מילטון ברנהיסל (John Milton Bernhisel; 1881-1799) מזרחה לבירה וושינגטון די. סי. להגיש עצומה לקבלת מעמד זה. לאחר שנוכח שגם קליפורניה וניו מקסיקו מבקשות לקבל מעמד של מדינה שינה יאנג את דעתו והחליט לדרוש מעמד של מדינה.
דניס ווטרמן
שנות השמונים של המאה העשרים
ב-1983 היה ווטרמן הקריין בסדרה דוקומנטרית של ה-BBC בשם "The Way of the Warrior" על אמנויות לחימה אסיאתיות.
מדינת דזרט
כינונה של ההצעה
במרץ 1849, לאחר שנוכחו כי לא נותר להם די זמן ליישם את הצעדים המקובלים לקבל מעמד של מדינה, ניסחו יאנג וקבוצה מזקני העדה חוקת מדינה המבוססת על זו של איווה, שבה המורמונים התיישבו זמנית, ושלחו אליה את מסמכי החקיקה והחוקה לשם הדפסה, כיוון שטרם היה באגן הגדול בתקופה זו מכבש דפוס. הם שלחו שליח נוסף אל ברנהיסל בוושינגטון עם העתק של המסמכים המודפסים ועצומה לקבל מעמד של מדינה ולא טריטוריה.
דניס ווטרמן
שנות השמונים של המאה העשרים
ב-1988 שיחק ווטרמן בסרט הטלוויזיה האוסטרי "The First Kangaroos" וגילם את אלברט גולדתורפ באופן מרושע, מה שגרר הגשת תלונה רשמית נגדו מצד הנכדה של גולדתורפ.
מדינת דזרט
הטריטוריה של דזרט
המדינה הזמנית הייתה הצעה נועזת, וכללה את מרבית השטח שנכבש ממקסיקו שנה קודם לכן במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
דניס ווטרמן
שנות השמונים של המאה העשרים
עוד ב-1988 דיבב ווטרמן את טוסטר, העוזר קשה התפיסה של ורנון, בסדרה המצוירת לילדים "Tube Mice" שבה כיכב גם ג'ורג' קול.
מדינת דזרט
הטריטוריה של דזרט
הטריטוריה של דזרט הקיפה בקווים כלליים את כל האדמות שבין הרי סיירה נבדה והרי הרוקי, ובין הגבול עם מקסיקו צפונה כולל חלקים מטריטוריית אורגון, כמו גם את החוף של קליפורניה דרומית להרי סנטה מוניקה (כולל היישובים הקיימים לוס אנג'לס וסן דייגו). היא כללה את כל אגן הניקוז של הנהר קולורדו (למעט השטחים דרומית לגבול עם מקסיקו), כמו כל האזור של האגן הגדול.
דניס ווטרמן
שנות התשעים של המאה העשרים
ווטרמן שר את שיר הנושא של שלוש תוכניות טלוויזיה נוספות בהן הופיע. הדרמה הקומית "Stay Lucky" עם ג'אן פרנסיס (טלוויזיית יורקשייר / ITV מ-1989), הסיטקום "On the Up" (בהפקת ה-BBC מ-1990), וסדרת הדרמה "סדר חדש" (BBC, החל מ-2003). ב-1997 הופיע בתפקיד ג'ון דנסון (מי שעמד בראש רשת ההברחות הגדולה ביותר בבריטניה) בעונה השלישית של סדרת הדרמה "The Knock". בשנת 1992 דיבב בסדרה עופל בופל.
מדינת דזרט
הטריטוריה של דזרט
ההצעה כללה את כל שטחן של המדינות יוטה ונבדה של ימינו, חלקים גדולים מקליפורניה וניו מקסיקו, ויומינג, איידהו ואורגון.
ההצעה נוסחה במיוחד כך שלא יהיו מחלוקות הנובעות מהכללתן של יישובים קיימים. בזמן הכנת ההצעה הייתה האוכלוסייה באזור, כולל דרום קליפורניה דלילה. כיוון שמרבית ההתיישבות בקליפורניה הייתה באזורים הצפוניים שבה הייתה הבהלה לזהב הם לא נכללו בהצעת המדינה הזמנית. ובדומה, הגבול עם ניו מקסיקו לא הגיע עד לריו גראנדה במטרה להימנע ממעורבות במחלוקות של אותה תקופה על הגבול המערבי של מדינת טקסס.
דניס ווטרמן
חיים אישיים
ווטרמן התחתן ארבע פעמים:
מדינת דזרט
הטריטוריה של דזרט
יתר על כן, ההצעה הקיפה אדמות שהיה ידוע כי אינן מתאימות לחקלאות, ובכך נמנע עימות סביב הסוגיה של הרחבת העבדות.
דניס ווטרמן
הממלכה הקטנה
אחת הדמויות בסדרה הקומית "הממלכה הקטנה" נקראת דניס ווטרמן, והיא קריקטורה על דמותו. את הדמות מגלם דייוויד ואליאמס שמציג שחקן שדן על תנאי העסקתו עם סוכנו (בגילומו של מאט לוקאס). במערכונים אלה ווטרמן נראה ננס, וכל העצמים מסביבו נראים ענקיים. הסוכן מציע לווטרמן תפקידים אבל הוא תמיד מסרב לקחת אותם כי לא מאפשרים לו לכתוב את שיר הנושא או לשיר אותו. ווטרמן אכן שר כמה משירי הנושא של סדרות בהן כיכב אבל לא כתב את השירים.
בנובמבר 2006 השתתף ווטרמן בתפקיד אורח בהופעה בימתית של "הממלכה הקטנה" לצד דמותו שבסדרה.
מדינת דזרט
כינון טריטוריית יוטה
כחלק מפשרת 1850 נוסדה בספטמבר 1850 טריטוריית יוטה באמצעות חוק של הקונגרס, והיא כללה חלק מהקטע הצפוני של דזרט.
ב-3 בפברואר 1851 הושבע בריגהם יאנג כמושל הראשון של טריטוריית יוטה. ב-4 באפריל 1851 העבירה האספה הכללית של דזרט החלטה לפרק את המדינה. ב-4 באוקטובר 1851 הצביע בית המחוקקים של טריטוריית יוטה ליישם מחדש את החוקים והתקנות של מדינת דזרט.
גם לאחר כינונה של טריטוריית יוטה לא ויתרו המורמונים על רעיון "מדינת דזרט". מ-1862 עד 1870 התכנסו זקני העדה בהנהגתו של בריגהם יאנג כממשלת צללים לאחר כל מושב של בית המחוקקים הטריטוריאלי על מנת לאשר את החוקים החדשים מתוקף מדינת דזרט. נעשו ניסיונות ב-1856, 1862 ו-1872 לכתוב את חוקת המדינה החדשה תחת השם דזרט תוך התבססות על גבולות טריטוריית יוטה.
הרעיון של הקמת מדינה המבוססת על דת המורמונים החל להתפוגג לאחר שהגיעה הרכבת לאזור, והיא פתחה את הטריטוריה להתיישבות של אנשים שאינם מורמונים, בייחוד בחלק המערבי של הטריטוריה. יאנג והכנסייה המורמונית תמכו ברכבת, ואפילו העבירו חברים בכנסייה שעבדו על בניית מקדש סולט לייק לעבודה על מסילת הברזל. נעיצת היתד המוזהב, רק 106 קילומטרים מסולט לייק סיטי השלימה את מסילת הברזל הטרנס קונטיננטלית הראשונה בפרומונטרי ביוטה ב-1869. נציגים מטעם טריטוריית יוטה ומנהיגי הכנסייה המורמונית לא היו שותפים לחגיגות של אותו יום.
ממשל
הרשות המחוקקת הקימה בתחילה רק שישה מחוזות, שכיסו רק את העמקים המיושבים. "מחוזות עמקים" אלו הקיפו בתחילה רק חלק קטן מהאזור המיועד למדינת דזרט והתרחבו ככל שיושבו שטחים נוספים.
יספר לינדסטרום
יספר גראנגה לינדסטרום (בדנית: Jesper Grænge Lindstrøm; נולד ב-29 בפברואר 2000), הידוע בכינויו יספר, הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר באיינטרכט פרנקפורט ובנבחרת דנמרק.
ברונדבי
לינדסטרום החל את הקריירה שלו ב-Tåstrup B.70 בגיל שלוש, קרוב למקום מגוריו. כשהוריו התגרשו, הוא עבר לברונדבי עם אמו כילד בן שש, והחל לשחק ב-BSI. הוא שיחק שם רק שישה חודשים, והצטרף ל-Valensbæk IF. בגיל 13 הצטרף לאקדמיה של ברונדבי.
באוגוסט 2018 הוא חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בגיל 18 בניצחון 4–1 על BK Marienlyst במסגרת הגביע הדני ב -22 בנובמבר 2018.
לינדסטרום עשה את פריצת הדרך שלו בקבוצה הראשונה בעונת 2019/2020, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הדנית ב-14 ביולי 2019 בניצחון 0–3 על סילקבורג. ב-28 ביולי כבש שער בכורה בניצחון 2–3 על אודנסה בולקלוב. הוא סיים את עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת עם 33 הופעות בהן כבש חמישה שערים.
איינטרכט פרנקפורט
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-8 באוגוסט בהפסד 2–0 בגביע הגרמני לוולדהוף מנהיים מהליגה השלישית. שישה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בבונדסליגה, בהפסד 5–2 לבורוסיה דורטמונד. ב-21 בנובמבר כבש לינדסטרום את השער הראשון שלו עבור איינטרכט פרנקפורט בניצחון 0–2 על פרייבורג. בעונת 2021/2022 זכה עם הקבוצה בליגה האירופית.
נבחרת דנמרק
לינדסטרום ערך את הופעת הבכורה שלו בנחרת דנמרק עד גיל 21 ב-9 באוקטובר 2020, בניצחון 1–3 על מלטה, והבקיע את שערו הראשון בדקות האחרונות של המשחק. הוא גם נכלל בסגל הנבחרת לאליפות אירופה עד גיל 21 2021.
ב-9 בנובמבר 2020 זומן לסגל של הנבחרת הבוגרת לקראת משחק הידידות נגד שוודיה, לאחר שמספר שחקנים נדבקו בנגיף הקורונה. יומיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה נגד שוודיה. ב-29 במרץ 2022 כבש שער בכורה בניצחון 0–3 על סרביה.
תארים
ברונדבי
איינטרכט פרנקפורט
מיקרוקוד
קידוד בשפת מיקרוקוד נעשה לרוב על ידי מהנדס בזמן בניית המעבד. הקידוד נקרא מיקרו תכנות (microprogramming) ותוצר הקידוד נקרא מיקרו תוכנית (microprogram).
סיסה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מערכת פתוחה
מערכת פתוחה (באנגלית: Open System) היא מערכת מחשב התומכת בסטנדרטים המאפשרים לה לעבוד בשיתוף עם מערכות אחרות ומאפשרת הגירה קלה של מערכות ממנה ואליה.
המשמעויות של עבודה בשיתוף ושל הגירה נמדדות על פי שני מאפיינים: המונח נוצר בשנות ה-80 של המאה ה-20 והתייחס אז למערכות UNIX. המערכות הסגורות היו מערכות קנייניות כגון: מערכות הפעלה למיינפריים ומערכות מיקרוסופט ואפל. במשך השנים התייחס המושג יותר למערכות קוד פתוח, כגון: Linux. חלק מיצרני המערכות הקנייניות, כגון: IBM, סאן מיקרוסיסטמס ו DEC ניסו להתאים את המערכות הקנייניות שלהם לסטנדרטים פתוחים. גם חברת מיקרוסופט תמכה בהדרגה בסטנדרטים כאלה.
אבי פרידמן
'''אבי ג. פרידמן''' (נולד ב-10 באוגוסט 1957) הוא פרופסור בכיר באוניברסיטת רוצ'סטר, במחלקה להנדסת חשמל ומדעי המחשב. חבר ב-IEEE (אגודה בינלאומית של מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה) ובתוכנית פולברייט.
פרידמן נולד בניו ג'רזי. הוא קיבל דוקטורט מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין. פרידמן חוקר בתחומי מעגל משולב, סינכרון שעון, מעגלים משולבים עם אותות מעורבים ו-VLSI. באוניברסיטת רוצ'סטר הוא מנהל את המרכז למערכות ראייה ממוחשבת.
פרידמן הועסק ב-Hughes Aircraft Company כאחראי על תכנון, ייצור ובחינה של VLSI/VHSIC CMOS and BIMOS digital ו-analog IC.
פרידמן נשוי ללורי ולהם שני ילדים.
מגן שיניים
מגן שיניים הוא מגן עשוי גומי ומיועד להגנה על הלסת העליונה. מטרתו של המגן היא לבלום את הזעזוע הנוצר כאשר הלסת חוטפת מהלומה, ובכך להגן על השיניים משבירה. ישנם מגני שיניים "כפולים" המיועדים להגן על הלסת העליונה והלסת התחתונה, אך אלו נפוצים פחות בשל העובדה כי הם מקשים על הנשימה והדיבור, וכי צורך לסגור את הפה באופן תמידי.
מגני שיניים נפוצים בקרב מתאמנים באמנויות לחימה, המשתמשים במגנים מסוג זה כדי להגן על השיניים במהלך הקרב. גם בענפים אחרים משתמשים ספורטאים במגן מסוג זה, לדוגמה בכדורסל, רוגבי, הוקי, או כדורעף, ענפים בהם המשחק הוא אגרסיבי או שקיימת סכנה כי כדורים יפגעו בפנים.
מגני השיניים הבסיסים מורכבים מגומי רך. ישנם מגנים מחומרים שונים, כמו מגני שיניים עם משטחי ג'ל בחלק הפנימי במטרה להעניק בלימה מיטבית של הזעזועים. כמו כן, ישנם מגני שיניים המותאמים עבור אנשים להם התקנים שונים עבור יישור השיניים.
כדי להתאים ככל האפשר את המגן עבור המשתמש, המגנים מיוצרים במידות שונות, הן עבור מבוגרים והן עבור ילדים. בנוסף, כדי לאפשר התאמה גדולה ככל הניתן עבור צורת הלסת של המשתמש, מנחים היצרנים לטבול במשך 30 שניות עד דקה את המגן במים חמים, ואלו ירככו את הגומי של המגן. לאחר שהגומי התרכך, יש להכניס את המגן לפה, לסגור אותו ולהמתין מספר שניות עד שהגומי יתקרר. לאחר שהגומי יתקרר יהיה המגן בצורה של הלסת של המתאמן ויהיה מותאם עבורו.
יברומאידאן
ב-21 בפברואר 2014 חתמו נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ' ומנהיגי האופוזיציה הפרלמנטרית על הסכם פשרה שקרא להקדים את הבחירות. למחרת, ינוקוביץ' ברח מהבירה והפרלמנט האוקראיני הדיח אותו מתפקידו. כנשיא וכראש ממשלת אוקראינה בפועל התמנה יושב ראש הפרלמנט אולכסנדר טורצ'ינוב, עד לבחירות שהתקיימו ב-25 במאי, בהן ניצח פטרו פורושנקו. הפרלמנט החליט גם על שחרורה ממאסר של ראש הממשלה לשעבר יוליה טימושנקו.
מעבר למתחים הפנימיים בין גורמי אופוזיציה לשלטון, גורם נוסף שהשפיע על הסכסוך באוקראינה הוא תפיסתה על ידי רוסיה כמדינת חיץ בין המזרח למערב וכחלק מתחום ההשפעה ההיסטורי שלה. בפברואר נכנסו כוחות צבא רוסיים לאוקראינה, סיפחו את חצי האי קרים והציתו את מלחמת האזרחים באוקראינה.
רקע
במרץ 2012 ניסחו ממשלת אוקראינה והאיחוד האירופי הסכם מחודש בין אוקראינה לאיחוד בדבר שיתוף פעולה ואפשרות להצטרף לאיחוד, לאחר שנציגי אוקראינה החלו במגעים להצטרף לאיחוד כבר בשנת 2007, תחת נשיאותו של ויקטור יושצ'נקו. ההסכם המחודש עליו דנו הנציגים במרץ 2013, נועד להחליף הסכם ביניים קודם שנחתם בין הצדדים בתקופת הנשיא יושצ'נקו, כשההסכם החדש נועד לאפשר ולהקל את דרכה של אוקראינה להצטרפות לאיחוד האירופי. רוסיה מצידה, יצרה לחץ על אוקראינה, בהתחלה על ידי סנקציות קלות ולבסוף, באוגוסט 2013, עצרה רשות המכס הרוסית כניסת סחורות מאוקראינה לחלוטין. תחת איום לנתק את אספקת הגז מרוסיה לאוקראינה, נערכה בקבינט האוקראיני הצבעה, שבסיכומה הוחלט לדחות את החתימה על ההסכם לשיתוף פעולה עם האיחוד האירופי, דבר שגרר אחריו מחאה עממית רחבה נגד החלטת הממשלה.
2013
בערב 21 בנובמבר נאספו בכיכר מאידאן נזאלז'נוסטי מפגינים שמחו נגד החלטת הממשלה שלא להצטרף לאיחוד האירופי. בין הדמויות המובילות של המפגינים עמדו מנהיג מפלגת אוד"ר, ויטלי קליצ'קו, מנהיג מפלגת חירות, אולג טיאגניבוק וארסני יאצניוק ממפלגת האיחוד הכל-אוקראיני "מולדת" בראשות יוליה טימושנקו. האופוזיציה ארגנה הפגנות גם בערים אחרות כדונצק, איוואנו-פרנקובסק, לוצק, חרקוב, חמלניצקי, אוז'גורוד ושרשרת אנושית שכללה כ-20,000 מפגינים אורגנה על ידי סטודנטים בעיר לבוב, שרובם המוחלט עזבו במהלך הליל את ההפגנה אל הבתים. בימים הבאים המשיכו ההפגנות באופן לא אלים עד 30 בנובמבר, כאשר כוחות המשטרה תקפו באלימות את המפגינים באלות, בגז מדמיע וברימוני הלם, ללא כל התגרות מצד האחרונים. המעשים זכו לגינוי נרחב בקרב ארגוני זכויות אדם בעולם. בתגובה, החלו עימותים אלימים בין המפגינים למשטרה בימים שלאחר מכן.
2014
ב-21 בפברואר נחתם הסכם פיוס בין הממשלה והנשיא לראשי מפלגות האופוזיציה, שבמסגרתו התחייב הנשיא להשיב את חוקת 2004, המצמצמת את סמכויות הנשיא. כמו כן, התחייב הנשיא להקים ממשלת אחדות, והבחירות לנשיאות אוקראינה יוקדמו. רוסיה מחד וחלק ניכר מארגוני האופוזיציה מאידך סירבו להכיר בהסכם. יחד עם זאת, בערב של אותה היממה נמלט הנשיא, תחילה לחרקיב ומשם לדונייצק ולרוסיה. המניעים לבריחתו שנויים במחלוקת עד היום וההנחה הרווחת היא שילוב של היעדר גיבוי מצד רוסיה והאוליגרכים (נותני חסותו) ובו זמנית רדיקליזציה גוברת מצד המפגינים. לאחר בריחתו, השתלטו ב-22 בפברואר גורמי אופוזיציה על עמדות מפתח: כוחות משטרה נטשו את עמדותיהם ברחבי קייב. במקביל באותו הזמן הפרלמנט (הראדה העליונה) הדיח את הנשיא ויקטור ינוקוביץ' (לאור עזיבתו את המדינה), פיטר את הדובר הרשמי ואת המזכיר הכללי, ושחרר מהכלא את יוליה טימושנקו, שהייתה סמל המאבק האופוזיציונרי. נבחר יו"ר לראדה העליונה ובהצבעה בפרלמנט הוחלט להדיח את ינוקוביץ' מתפקידו ולהעניק את מלוא סמכויות הנשיא ליושב ראש הפרלמנט אולכסנדר טורצ'ינוב, ידידה הקרוב של טימושנקו, עד הבחירות הצפויות. טימושנקו הודיעה כי בכוונתה להתמודד על הנשיאות בבחירות.
במסגרת המחאות נהרגו על פי ארגוני זכויות אדם 125 בני אדם, 65 טרם נמצאו, ו-1,890 נפצעו.
התפתחות למשבר בינלאומי
ב-22 בפברואר, לאחר הדחת הנשיא ויקטור ינוקוביץ' מתפקידו, הורה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין להשתלט על חצי האי קרים. ב-27 בפברואר, השתלטו כוחות רוסים על בנייני הפרלמנט בחצי האי קרים ודגל רוסיה הונף עליו. בהמשך השתלטו כוחות מזוינים רוסים וכוחות פרו-רוסים על נמל תעופה בנמל סבסטופול ודווח על פטרולים של חמושים בנמל התעופה בבירת חצי האי, סימפרופול. בעקבות כך קרא הפרלמנט האוקראיני למדינות המערב 'לאשרר' את מחויבותן לאוקראינה ובנוסף קרא לאו"ם לערוך ישיבה מיוחדת בעקבות העימותים. ב-2 במרץ סגרה אוקראינה את המרחב האווירי שלה והכריזה על גיוס מילואים כללי. מפקד חיל הים האוקראיני, האדמירל דניס ברזובסקי, הודיע כי נשבע אמונים לרשויות הרוסיות בחצי האי קרים.
אדמונד מקמילן
אדמונד מקמילן (באנגלית: Edmund McMillen; נולד ב-2 במרץ 1980) הוא מעצב משחקי וידאו שידוע בעיקר בזכות עבודתו על המשחקים העצמאיים: Super Meat Boy, עקדת יצחק והרימייק שלו. מקמילן הופיע בסרט הדוקומנטרי משחקים עצמאיים: הסרט, שהציג את חייהם של מספר מפתחים עצמאיים במהלך הפיתוח של שלושה משחקים עצמאיים גדולים: Super Meat Boy של אדמונד מקמילן וטומי רפנס, FEZ של פיל פיש ו-Braid של ג'ונתן בלו.
ביוגרפיה
מקמילן נולד בסנטה קרוס, קליפורניה, ארצות הברית. בילדותו עסק רבות בציור והתמקד בעיקר במפלצות. את מרבית ילדותו בילה עם סבתו שהיוותה את מקור התמיכה העיקרי שלו. סבתו אספה את ציוריו וניתן לראותם במשחק The Basement Collection אותו יצר מקמילן אשר יצא לאור ב-2012.
העיסוק הגרפי הראשוני של מקמילן היה ביצירת קומיקס עצמאי. הוא פרסם מספר חוברות בכיכובו של Meat Boy - הדמות הראשית במשחק Meat Boy שיצא באוקטובר 2008 ובמשחק ההמשך שהצליח מאוד Super Meat Boy כקידום מכירות למשחקים. משחק ההמשך יצא לקונסולת המשחקים Xbox 360 ולמחשב אישי. מקמילן גם פיתח את המשחקים עטורי הפרסים: Gish, Aether, The Binding of Isaac ו Coil. Gish זכה בפרס "משחק ההרפתקאות של השנה" ו"המשחק העצמאי של השנה" ב-2004. Coil היה מועמד לפרס בקטגוריית חדשנות בפסטיבל משחקים עצמאיים ה -2009. מקמילן היה האומן והאנימטור המקורי של המשחק Braid לפני שהתפקיד עבר לדייוויד הלמן. Braid זכה בפרס על חדשנות ב-2006 לפני שיצא ובמספר פרסים נוספים ב-2008 כולל פרסים על משחק הפלטפורמה הטוב ביותר והמשחק המקורי שניתן להורדה הטוב ביותר על ידי אתר Gamespot. המשחק Aether זכה לתשבחות בפסטיבל IndieCade ב-2009.
מקמילן ושותפו טומי רפנס הקימו את Team Meat - חברה למשחקי וידאו עצמאיים. באוקטובר 2008 יצא המשחק Meat Boy לאור. משחק ההמשך Super Meat Boy הופץ לשירות ה– "Live Arcade" של קונסולת המשחקים Xbox 360 ב– 20 באוקטובר 2010 ודרך Valve ב-30 בנובמבר 2010. המשחק היה אמור לצאת גם בקונסולת המשחקים נינטנדו Wii, אבל העניין נזנח. בגלל חוסר העניין של חברת סוני, חתמו Team Meat על חוזה המונע מהמשחק לצאת לפלייסטיישן 3. המשחק זכה להצלחה מסחררת שהתעלתה על זו של המשחק המקורי Meat Boy. בעקבות כך אמר טומי רפנס "הרגשנו שעשינו זאת... בפעם הראשונה."
חייו האישיים
מקמילן נשוי לדניאל מקמילן, לה הציע נישואין בכנס משחקים עצמאיים כאשר עלה לבמה בזמן שהמשחק Gish זכה בפרס.
אקדח כפול
אקדח כפול (באנגלית: Two guns) הוא סרט מתח ופעולה אמריקאי משנת 2013, המבוססת על סדרת הקומיקס "אקדח כפול", בכיכובם של דנזל וושינגטון, מארק וולברג, פולה פטון, ביל פקסטון, אדוארד ג'יימס אולמוס וג'יימס מרסדן.
עלילה
רוברט "בובי" טרנץ' (דנזל וושינגטון), סוכן המנהל לאכיפת הסמים (DEA), ושותפו, נגד מייקל "סטיג" סטיגמן (ומארק וולברג), יוצא יחידת אריות הים המסופח לאגף המודיעין של הצי, התחזו, מבלי שכל אחד מהם יודע על זהותו של השני, לפושעים וניסו לחדור לקרטל הסמים המקסיקני בראשותו של מאני "פאפי" גרקו (אדוארד ג'יימס אולמוס). לאחר שהשניים שדדו בנק, משום שחשבו שזה יסייע להם להפליל את גרקו, התברר להם כי מילוני הדולרים ששדדו שייכים לסוכנות הביון המרכזית. בעוד הסוכנות שולחת בעקבותיהם סוכן בכיר, אכזר וחסר מעצורים (פקסטון), מנסים השניים להוכיח את חפותם, ומסתייעים בשותפתו ואהובתו של טרנץ', סוכנת המנהל לאכיפת הסמים דבי ריס (פאולה פאטון).
אום איימן
ברכּה בּנת ת'עלבה אלחבשיה (בערבית: أم أيمن بركة بنت ثعلبة الحبشية), ידועה בתור אום איימן (בערבית: أم أيمن), הייתה מראשוני המוסלמים, ובת לוויה של הנביא מוחמד.
היא הייתה שפחה חבשית של הוריו של מוחמד, עבדאללה אבן עבדול-מטליב ואמינה בנת בווהאב.
רקע
ברכה הייתה הבת של ת'עלבה בן עמר. היא שירתה כשפחה בביתם של עבדאללה אבן עבדול מוטליב ואמינה בנת ווהאב. היא המשיכה לטפל במוחמד ולעזור לו לאחר מות אמו.
הגירה
לאחר שמוחמד הכריז על נבואתו, אום איימן הפכה לאחת מחסידיו הראשונים. מאוחר יותר היא היגרה לאלמדינה.
מותה
תאריך מותה המדויק של אום איימן אינו ידוע. חלק מההיסטוריונים מעריכים שהיו נפטרה כחמישה חודשים לאחר מותו של מוחמד, בעוד אחרים גורסים שהיא זכתה להגיע עד לימים הראשונים של שלטון עות'מאן בן עפאן.
נאוול מולינה
נאוול מולינה לוצ'רו (בספרדית: Nahuel Molina Lucero; נולד ב-6 באפריל 1998) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת המגן הימני באתלטיקו מדריד ובנבחרת ארגנטינה.
קריירה
מולינה גדל במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס. ב-18 בפברואר 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במשחק הליגה נגד סן מרטין דה סן חואן.
בינואר 2018, הושאל לדפנסה וחוסטיסיה עד לסיום העונה. בעונה שלאחר מכן הוא הושאל לרוסאריו סנטראל.
ב-15 בספטמבר 2020 חתם באודינזה מהסרייה א' בהעברה חופשית עד 2025. ב-3 בנובמבר הוא ערך את הופעת הבכורה בהפסד 0–1 לרומא. ב-25 באפריל 2021 הוא כבש שער בכורה בניצחון 2–4 על בנוונטו.
ב-28 ביולי 2022 חתם באתלטיקו מדריד תמורת 20 מיליון אירו. ב-15 באוגוסט ערך הופעת בכורה, בניצחון 0–3 על חטאפה.
מולינה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה ב-3 ביוני 2021 במשחק מוקדמות מונדיאל 2022 נגד צ'ילה.
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה בטורניר מונדיאל 2022.
תארים
נבחרת ארגנטינה
הטפט הצהוב
הסיפור מסופר בגוף ראשון כאוסף של רישומים ביומן, של אישה אשר נמצאת בטיפולו של בעלה הרופא, בשל "דיכאון עצבי זמני – ונטייה קלה להיסטריה", אבחנה רווחת לנשים בתקופה זו. מבודדת ומפוחדת - היא אט-אט שוקעת לתוך מצב של טירוף ופסיכוזה.
תקציר העלילה
היא משווה בין הגישה הפרקטית והרציונלית של ג'ון לבין גישתה היצירתית והרגישה. על פי תנאי הטיפול שלה, בידיו של ג'ון, אסור לה להתאמץ כמעט בכלל, ובעיקר אסור לה לעסוק בעבודה או בכתיבה. הקורא מגלה שאישה בשם מרי מטפלת בינתיים בתינוק. המספרת, לעומת זאת, מרגישה שפעילות, חופש ועניין יעזרו לה לשפר את מצבה, ולכן התחילה לכתוב את היומן בסתר כדי "להקל על מחשבותיה".
תוך כדי, היא מתחילה לתאר את הבית ביתר פירוט. לרוב, תאוריה הם חיוביים, אך פרטים קטנים צצים שהם יותר אפלים - הסורגים על החלונות, השער החוסם את הגישה למדרגות - שניהם לכאורה להגן על ילדים המתגוררים בקומה העליונה של הבית, שם היא שוהה עם ג'ון; וכן טבעות ברזל המותקנות בקירות.
השבועות עוברים, והאישה מפתחת מיומנות בהסתרת היומן מבעלה, וכך גם את מחשבותיה. היא ממשיכה לייחל לחברה, פעילות וגירויים, ושוב מתלוננת על גישתו הפטרונית של ג'ון כלפיה - אך עד מהרה היא תמיד חוזרת לנושא הטפט. הטפט מתחיל להיראות לה לא רק כמכוער, אלא גם כמאיים באופן מוזר. היא מספרת כיצד ג'ון מודאג מהקיבעון שלה בנושא, והוא מסרב להחליף את הטפט "כדי לא להיכנע לדאגות הנוירוטיות" שלה. היא מספרת שהיא אוהבת לדמיין שבאים אנשים ומסתובבים בשבילי האחוזה, אך ג'ון אוסר עליה מחשבות אלו.
היא גם מתארת כיצד יכלה, בילדותה, לגרום לעצמה תחושות אימה כשהייתה מדמיינת דברים מאיימים בתוך האפילה. כשהיא מתארת את החדר שלה, היא מתארות אותו כחדר ילדים, ומציינת שהטפט קרוע במקומות, וכן שיש שריטות עמוקות בקרשי הרצפה, ושהרהיטים הם כבדים ומקובעים במקומם. בדיוק כאשר היא מתחילה לראות ולתאר דפוס משני המסתתר מאחורי ההדפס הצהוב שעל הטפט - כתיבתה נקטעת שוב, הפעם על ידי ג'ני, אחותו של ג'ון, המנהלת את משק הבית ומשמשת כאחות בטיפולה של המספרת.
אמצע הקיץ עובר, והאישה מספרת שמשפחתה הגיעה לביקור, אשר הותיר אותה עייפה מתמיד. ג'ון מאיים לשלוח אותה לד"ר וייר מיצ'ל, הרופא האמיתי אשר תחת טיפולו הסופרת עצמה, שארלוט גילמן, חוותה התמוטטות עצבים.
המספרת נמצאת לבדה רוב הזמן, ומתחילה לספר איך הטפט דווקא מתחבב עליה, ושהניסיונות לפענח את הדפוסים שלו הפכו למקור השעשוע העיקרי בחייה. ככל שהאובססיה שלה גוברת, הדפוס המוסתר של הטפט מתבהר. הוא מתחיל להידמות לאישה, ה"כורעת ומזדחלת" מאחורי ההדפס הצהוב, אשר מתחיל להידמות לסורגים של כלוב.
כל פעם שהמספרת מעלה את הרעיון שתצא מן הבית, ג'ון משתיק אותה ומזלזל ברצונה זה. כל פעם שהוא נוהג בה כך, הנייר מעורר הגועל קוסם לה אף יותר.
הדפוס אשר מתחת לדפוס הוא כעת בבירור אישה המנסה להימלט משם, לדברי המספרת. היא רואה את האישה מרעידה את הסורגים בלילות, ומזדחלת בחדר בימים. היא מספרת שגם היא עצמה מזדחלת בחדר לפעמים. היא חושדת שג'ון וג'ני מודעים לאובססיה שלה, וגומרת אומר בליבה להיפטר מהטפט אחת ולתמיד. במהלך הלילה, היא מקלפת שטח נרחב ממנו. למחרת, היא נאחזת תזזית, ונושכת וקורעת בציפורניה את הטפט מהקיר כדי לשחרר את האישה שהיא רואה מאחוריו, הנאבקת לצאת ממנו.
ביומו האחרון של הקיץ, המספרת - שכבר איבדה לחלוטין את שפיותה - נועלת את עצמה בחדר, בו היא משוכנעת שיש עכשיו מספר רב של נשים מזדחלות אשר יצאו מן הטפט, ושגם היא עצמה יצאה ממנו, היא-היא האישה הלכודה. היא זוחלת סביב החדר, ומשאירה סימנים בטפט הקיר כשהיא עוברת ומתחככת בו. כשג'ון מגיע הביתה היא מסרבת לפתוח לו את הדלת. הוא פורץ לחדר, ורואה את מחזה האימה שמתרחש בו. אשתו, מהרצפה, מצהירה, "הצלחתי סופסוף להימלט משם... על אף המאמצים שלך ושל ג'ני!". ג'ון המבועת מתעלף, אך היא ממשיכה בסיבוביה, כאשר היא נאלצת לזחול מעל גופו הדומם בכל פעם שהיא עוברת.
פרשנותה של גילמן
בכתיבתה, גילמן בחנה את התפקידים החברתיים של נשים באמריקה בזמנה. היא עסקה בנושאים כמו היעדר חיים מחוץ לבית עבור נשים, וכיצד הכוחות הפטריארכליים השפיעו לרעה על חייהן. עבודתה סללה את הדרך עבור סופרות פמיניסטיות שבאו אחריה, כגון אליס ווקר וסילביה פלאת'.
ב"הטפט הצהוב", גילמן משתמשת באי-שפיותה של המספרת כדרך למחות נגד ההתייחסות הדכאנית של הרפואה כלפי נשים. היה מקובל - וזה משתקף בסיפור, ואף בביוגרפיה של גילמן עצמה - שהרופאים (אז, כולם גברים) והבעלים או האבות של נשים יחליטו כל החלטה רפואית עבורן, כאשר הנשים עצמן נחשבות כחלשות ושבריריות. פעילות זכויות נשים מאותה התקופה ולאחריה, טענו כי ההתפרצות של אבחוני מחלת נפש בקרב נשים הייתה ביטוי לדיכוי של נשים, ואף תוצאה של אותו הדיכוי. תחת גישה זו, אסרו, או השתדלו להניא נשים מפעילויות כמו כתיבה, מכיוון שדרך הכתיבה שלהן הן ייצרו בסופו של דבר זהות ברורה ונפרדת, והדבר יהווה סוג של התנגדות. גילמן הביעה את דעתה שכתיבה של נשים הייתה בעצם אחת הדרכים היחידות שנשים יכלו לבטא את קיומן בעולם, בתקופה שבה היו להן מעט מאוד זכויות.
גילמן ספרה שהסיפור מבוסס על הניסיון האישי שלה בתור מטופלת: "המטרה האמיתית של הסיפור היה להגיע לד"ר ס. וייר מיטשל, ולהעמיד אותו על טעותו". היא סבלה שנים של דיכאון והתייעצה עם רופא מומחה ידוע, ד"ר וייר, אשר רשם לה "ריפוי במנוחה" אשר דרש ממנה לחיות חיים ביתיים ככל האפשר. אסור היה לה לגעת בעט, או מכחול, והורשו לה רק שעתיים ביום של גירוי אינטלקטואלי ביום.
היא הוסיפה כי "'הטפט הצהוב' לא נועד כדי לגרום לאנשים טירוף, אלא כדי למנוע מהם לאבד את דעתם, וזה עבד". גילמן טענה ששנים רבות לאחר מכן נודע לה שמיטשל שינה את שיטות הטיפול שלו, אך היסטוריונית הספרות ג'ולי בייטס כפרה באמיתות הדבר. מיטשל המשיך בשיטותיו, לפחות עד 1908 – 16 שנים אחרי שפורסם "הטפט הצהוב" – ורצה להקים בתי חולים שיוקדשו לשיטת ה"ריפוי במנוחה".
פרשנות פמיניסטית
מבקרות פמיניסטיות פירשו את הסיפור כביקורת נגד ההגמוניה האנדרוצנטרית של מקצוע הרפואה במאה ה-19. כל הצעה של המספרת לגבי החלמתה (שהיא צריכה לעבוד ולא רק לנוח, לקיים יחסים חברתיים במקום להיות מבודדת, לנסות לתפקד כאם במקום להיות מופרדת לחלוטין מבנה, וכדומה) מבוטלת מיד, תוך שימוש בשפה סטריאוטיפית המציירת אותה כלא-רציונלית, ולכן, לא ראויה להציע רעיונות בנוגע למצבה.