cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שביתת הסגל האקדמי הבכיר (תשס"ח)
אופי השביתה
דיון פורמלי בסוגיה זו נעשה בבית הדין הארצי לעבודה, במסגרת הדיון בבקשת ועד ראשי האוניברסיטאות להוציא צווי מניעה נגד השובתים, משום ששביתה כלכלית זוכה להגנת בית הדין, ואילו שביתה פוליטית אינה זוכה להגנה כזו. בא כוח האוניברסיטאות טען כי "אין מדובר בשביתה כלכלית טהורה, אלא בשביתה בעלת היבטים 'מעורבים'. זאת, נוכח מעורבותם של המדינה ומשרד האוצר כמתקצבים וכמפקחים ותפקידם המכריע בגיבוש הסכם השכר". טענה זו נדחתה ללא היסוס על ידי בית הדין, שקבע: "מעורבותה של המדינה במשא ומתן אין בה כדי לשוות לשביתה גוון 'מעין פוליטי' או 'מעורב'. קבלת טענת האוניברסיטאות כי כל שביתה בגוף 'נתמך' או 'מתוקצב' היא בעלת היבט 'מעורב' הנגזר ממעורבות המדינה בסכסוך, משמעה איון 'השביתה הכלכלית' בגופים אלה."
בשביתה קודמת שהובאה לדיון בבית הדין הארצי לעבודה, שביתת ארגון המורים, קבע בית הדין שמדובר בשביתה מעורבת, שיש בה היבטים של שביתה מעין פוליטית, ובהתאם לכך הוציא צו מניעה להפסקת השביתה. בית הדין דחה את הבקשה ללכת בדרך זו בשביתת הסגל האקדמי.
השפעות השביתה
השביתה הסתיימה עם סיום סמסטר א', ולכן נדרשו האוניברסיטאות לקבוע לוח זמנים חדש לשנת הלימודים תשס"ח, כזה שיאפשר לכלול בה שני סמסטרים. כדי לעמוד ביעד זה הוארכה שנת הלימודים בכחודש עד חודשיים, והיא הסתיימה ביולי במקום ביוני, וכן נערכו לימודים בשעות פחות מקובלות, כגון שעות הערב ויום שישי. בנספח להסכם התחייבו המרצים להשלים את כל הקורסים טרם פתיחת שנת הלימודים הבאה.
אחרי סיום תוקפו של הסכם השכר ב-2009 לא נחתם הסכם חדש. לאחר יותר משנה, ב-23 בינואר 2011, הכריז הסגל הבכיר על סכסוך עבודה נוסף.
קישורים חיצוניים
מאמרי דעות
רמי פייג
רמי פייג (9 בנובמבר 1967 - 22 ביולי 2017) היה מהנדס אלקטרוניקה ישראלי, ראש מחלקת אלקטרוניקה ביחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין ויזם היי-טק. חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 2005.
ביוגרפיה
רמי פייג גדל ברמת אביב ולמד בבית הספר להנדסאים. בשנים 1991–1994 למד הנדסת חשמל בטכניון וב-2001 סיים תואר שני בתחום באוניברסיטת תל אביב.
ניגן בגיטרה חשמלית והשתתף בהרכבים מוזיקליים אחדים.
נישא לגילה ונולדו להם שלושה ילדים. בשנת 2015 נישא בשנית לבלה קפשייב, שאותה הכיר במהלך שירותם המשותף באגף המודיעין.
ב-22 ביולי 2017 טבע למוות בחוף הבונים. נטמן בבית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא.
אברהם לבני
שמאל|ממוזער|150px|ספרו של אברהם לבני "שיבת ציון נס לעמים" אברהם לבני (1925–1986; ה' בטבת ה'תרפ"ה - ד' בתשרי ה'תשמ"ז), היה נוצרי ממוצא צרפתי שהתגייר בעקבות השואה. עניין מיוחד מצא במשנת הרב קוק וראה בה את התחדשות רוח הנבואה היהודית. לבני היה הוגה דעות מקורי בנושא הפולמוס היהודי-נוצרי. את עיקרי השקפתו העלה על הכתב בספרו שיבת ציון נס לעמים (בצרפתית: "Le Retour d'Israël et l'espérance du monde"). הספר נערך והוצא לאור מחדש תחת השם הסוד הישראלי.
ביוגרפיה
לבני נולד בשנת 1925 למשפחה נוצרית פרוטסטנטית במרסיי שעל חוף דרום צרפת. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה היה בן ארבע-עשרה. במהלך המלחמה היו הוריו שותפים להסתרת 3000 נערים ונערות יהודיים בכפר לה שמבון-סור-ליניון (Le Chambon-sur-Lignon) במרכז צרפת. לאחר המלחמה, בעקבות פרסום זוועות השואה והיקף ההשמדה, החליט לבני להפסיק את לימודיו בתחומי המתמטיקה והפיזיקה ולנסוע לסורבון בפריס כדי ללמוד תאולוגיה, על מנת לרדת לשורשי התרבות הנוצרית-אירופית ויחסה ליהדות. כעבור שנתיים, בשל חילוקי דעות עם מוריו, בהם טען כי דבריהם על היהודים סותרים את הכתוב בתנ"ך, עזב את לימודי התאולוגיה ועבר ללמוד פילוסופיה.
לבני נשא לאשה את נלי, ובשנת 1963 עלו לישראל והתיישבו בירושלים, שם הוא גילה את משנת הרב קוק ואת תלמידיו. על תחושותיו בקשר להגעתו לירושלים כתב: "[דרך זו מפריס לירושלים] מורגשת... כעין שיבה אל מקור נעלם שאבד ושוב נמצא". במשך השנים הוא הוציא הסמכה לרבנות וסיים את עבודת הדוקטורט.
אברהם לבני נפטר ביום ד' בתשרי תשמ"ז (1986) ונטמן בהר הזיתים.
הגותו
את השקפתו הוא שוטח בספרו "שיבת ציון נס לעמים", בו הוא מבטא את שורשי המשבר של תרבות המערב מנקודת מבטו של גר. הספר נכתב בצרפתית ותורגם לעברית על ידי הרב אורי שרקי. רעיונותיו מבוססים על הגותם של הרב קוק, הרמח"ל, הגאון מווילנא ועוד.
לבני יצא כנגד הנצרות והתרבות המערבית וטען כי אלו פשטו את הרגל והגיעו לשיא ניוולם בשואה. לדבריו, גאולת העולם כולו תלויה בגאולתו הפרטית של עם ישראל, כיוון ש"תוכנית הבריאה קשורה במהותה בישראל". ביחס לתקומת מדינת ישראל אמר כי היא הסתירה הניצחת אל מול הטענה הנוצרית כי עם ישראל בתהליך הכחדה מן העולם.
לבני טען כי השואה מעבר לפגיעתה בעם היהודי, היא עלבון ואשמה למין האנושי כולו:
על התרבות המערבית כתב:
דג דרומי
דג דרומי (Piscis Austrinus, בעבר גם Piscis Australis) היא קבוצת כוכבים קטנה בשמי הדרום, אחת מ-48 הקבוצות ברשימה של תלמי. הכוכב הבהיר היחיד בקבוצה הוא פומלהוט וכל שאר כוכבי הקבוצה הם בעלי בהירות נראית מדרגה 4 ומעלה. עד המאה ה-20 הקבוצה נקראה גם Piscis Notius, כדי להבדילה מהקבוצות "דגים" (Pisces) ו"דג מעופף" (Volans Piscis).
כוכבים מעניינים
α בדג דרומי או פומלהוט (פי הדג בערבית) הוא כוכב לבן-כחלחל במרחק של כ-25 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 1.16 - בין 20 הכוכבים הבהירים ביותר. זהו כוכב צעיר יחסית שגילו מוערך בכ-200 מיליון שנים. את הכוכב מקיפה דיסקת אבק שייתכן ונוצרים בה כוכבי לכת. במרחק של כשנת אור מפומלהוט נמצא כוכב משתנה עמום שבהירותו נעה סביב דרגה 6.5 ונראה ששני הכוכבים נעים יחד.
β בדג דרומי הוא כוכב כפול הכולל כוכב לבן עם בהירות מדרגה 4 וכוכב עמום נוסף עם דרגת בהירות 8, הניתן לצפייה בטלסקופ חובבים.
γ בדג דרומי הוא כוכב זוגי במרחק של כ-220 שנות אור, הכוכב הבהיר מבין השניים הוא עם דרגת בהירות 4 והשני מדרגת בהירות 8.
מיתולוגיה
קבוצה זו זוהתה כדג כנראה עוד לפני קבוצת דגים וייצגה את אלת הפריון הארמית "אטרגאטיס". ארטוסתנס קרא לקבוצה "הדג הגדול" וציין כי דג זה הוא אבי שני הדגים שבקבוצת דגים. הקבוצה נמצאת באזור השמיים שנקרא "הים" ובו קבוצות כוכבים נוספות המייצגות נושאים הקשורים למים כמו דלי, לווייתן ועוד.
קרב מפרץ מנילה (1898)
קרב מפרץ מנילה (באנגלית: Battle of Manila Bay; בספרדית: Batalla de Cavite) היה קרב ימי שהתרחש ב-1 במאי 1898, במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד. השייטת האסייתית של הצי האמריקאי הביסה והשמידה את השייטת הפסיפית של הצי הספרדי. הקרב נערך במפרץ מנילה שבפיליפינים והיה הקרב הגדול הראשון במלחמה.
חשיבות הקרב נובעת מכמה סיבות:
הקדמה
השייטת האמריקנית, בפיקודו של קומודור ג'ורג' דיואי, מנתה ארבע סיירות ממוגנות, שתי ספינות תותחים, שתי ספינות אספקה וספינת מנהלה אחת. השייטת הספרדית, בפיקודו של אדמירל פטריסיו מונטוחו, מנתה שבע סיירות וספינת תותחים אחת. לכאורה היתרון היה אצל הספרדים שהשייטת שלהם גם גובתה על ידי סוללות תותחים מבוצרות על החוף, אך כלי השייט הספרדיים היו מיושנים לעומת האמריקאים וכמו כן התותחנים האמריקאים היו מאומנים ומדויקים יותר. ההכנות ליציאה לקרב של השייטת האמריקאית נערכו בנמל הנייטרלי של הונג קונג ולאחר הכרזת המלחמה על ספרד עברה השייטת למפרץ מירס כ-48 ק"מ משם. מנמל זה הפליגו ב-27 באפריל לכיוון הפיליפינים. האדמירל הספרדי החליט לחכות למתקפה האמריקאית באזור בשם קאוויט דרומית ממנילה כדי למנוע את הרס העיר וסיכון משפחות הצוות שלו. סיבה נוספת לבחירת הנקודה הזו היא המים הרדודים למקרה שהצוות יצטרך לנטוש את הספינות ולשחות לחוף.
הקרב
בבוקר 30 באפריל התקרבו ספינות הצי האמריקאי לאי לוזון, הגדול באיי הפיליפינים ושבו גם נמצא מפרץ מנילה. כ-48 ק"מ צפון ממפרץ מנילה שוכן מפרץ סוביג, נקודה נוספת שהאמריקאים חשדו שהצי הספרדי מסתתר בה, הבוסטון, הקונקורד והבולטימור נשלחו לסרוק את השטח בעוד יתר הספינות המשיכו לאיטן לכיוון מנילה. בסביבות 17:15 חברו הספינות, המפקדים התכנסו בספינת הדגל האולימפיה והחליטו להמשיך למפרץ מנילה. מכאן ואילך השיט התבצע במהירות איטית של ארבעה קשר כדי להיכנס למפרץ בחסות החשכה. באותו זמן נערכו הספינות לקרב: מטען שלא היה צורך בו הושלך לים, כיסאות, שולחנות ושאר חפצים מעץ הושלכו, סירות ההצלה כוסו ביריעות כדי למנוע התפזרות של שבבי עץ, חול פוזר על הסיפון למניעת החלקה, האורות בכל הספינות כובו והוחשכו בעוד הטור החל את ההתגנבות למפרץ.
הספינות זוהו על ידי סוללת תותחים בפתחת המפרץ עקב להבה שנפלטה מאחת הארובות, ירייה בודדת נורתה לכיוון הכח האמריקאי, מטח ממספר ספינות נורה בחזרה והסוללה נשתתקה. ב-2:00 לפנות בוקר קיבל האדמירל הספרדי מברק שהשייטת האמריקאית עברה את הפתחה בדרכה לתוך המפרץ, הכוחות הספרדיים נערכו וחיכו לבואם. ב-4:00 לפנות בוקר הקיץ הצוות האמריקאי מהמנוחה הקצרה שחטף, קפה וארוחה קלה חולקו לפני עלות השחר. לאחר שראו שהספרדים אינם עוגנים מול מנילה פנה הכח דרומה לכיוון קאוויט שם המתינה לו השייטת הספרדית. ב-5:15 זיהה דיואי את המטרה שלו במפרץ, בו זמנית נפתחה עליהם אש הן מהספינות הספרדיות והן מסוללות התותחים על החוף. ב-5:33 ניתנת הפקודה "אש בזמנך החופשי, גרידלי" והתותח הקידמי של האולימפיה ירה את הפגז הראשון כשאחריו מצטרפים הבולטימור והבוסטון. לאחר מכן פנו הספינות מערבה ושטו במקביל לשורת הספינות הספרדיות, מפנות עליהן את התותחים של הדופן השמאלית, וכשהגיעו לקצה השורה הספרדית פנו צפונה הסתובבו והפנו את תותחי הדופן הימנית, מסלול מעגלי זה הושלם שש פעמים במהלך הקרב. הפער בפגיעות היה ענק, בעוד הפגזים הספרדיים נוחתים קרוב מדי או רחוק מדי הפגזים האמריקאים כמעט ולא החטיאו. ב-7:30 עצרו האמריקאים להערכת נזקים וחלוקה מחדש של תחמושת (מספר פצועים קל ונזק מזערי לספינות), הוגשה ארוחת בוקר לצוות העייף וב-11:16 חזרו לקרב כאשר הפעם הבולטימור מובילה את המתקפה. הקרב הוכרע עוד לפני העצירה לארוחת הבוקר כאשר רוב הספינות הספרדיות עולות באש או שקועות במימי המפרץ. השלימו עוד סיבוב ופנו להתעסק עם הסוללות על החוף ועם מספר ספינות קטנות שמיאנו להיכנע. ב-12:40 הכח האמריקאי סיים את תפקידו ופנה לכיוון מנילה.
סיכום
הניצחון האמריקני היה חסר תקדים בהיסטוריה של קרבות ימיים. במשך 3–4 שעות עמדו הספינות האמריקניות חשופות לאש כבדה מצד הספינות והסוללות הספרדיות ולא ספגו אף לא אבדה אחת בנפש ושום נזק רציני לאף ספינה. בעוד הצי הספרדי הושמד ויצא מכלל פעולה עם הרוגים ופצועים רבים. היתרון הברור של האמריקאים היה במיומנותם של התותחנים, בקצב האש שלהם ובדיוקם.
כהערכה על ניצחונו המוחץ בקרב העניק הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1903 לדיואי דרגה של אדמירל הצי, בדיעבד ממרץ 1899. הוא היחיד שהחזיק אי פעם בדרגה זו ועם מותו ב-1917 הדרגה לא הוענקה יותר ובעצם התפוגגה.
The Family Jewels
The Family Jewels (בעברית: תכשיטי המשפחה) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה דיאמנדיס, שיצא תחת שם הבמה שלה לשעבר, "מרינה אנד דה דיימונדס". האלבום יצא לאור ב-15 בפברואר 2010, על ידי חברות התקליטים 679 רקורדינגס ואטלנטיק רקורדס. במהלך הקלטת האלבום, שיתפה דיאמנדיס פעולה עם מספר מפיקים, בהם פסקל גבריאל, ליאם האו, גרג קורסטין, ריצ'רד "ביף" סטנרד וסטארסמית'. היא תיארה את הנושאים בהם עוסק האלבום כ"מסחריות, ערכים חברתיים מודרניים, משפחה ומיניות נשית".
מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים, שלכולם פורסמו וידאו קליפים נלווים. הסינגל הראשון, "Mowgli's Road", יצא לאור ב-13 בנובמבר 2009. הסינגל השני, "Hollywood", היה לרצועה הראשונה שלה שנכנסה למצעד הסינגלים הבריטי, בו הגיעה למקום ה-12. לאחריו יצאו הסינגלים "I Am Not a Robot", "" ו-"Shampain", שהגיעו בשיאם למקומות ה-26, 38 ו-141 במצעד, בהתאמה. בינואר 2010, החלה דיאמנדיס את סיבוב ההופעות לקידום האלבום, "The Family Jewels Tour", שבמהלכו הופיעה באוסטרליה, אירופה וצפון אמריקה. סיבוב ההופעות הסתיים בדצמבר 2011.
רקע
דיאמנדיס נולדה וגדלה בדרום מזרח ויילס, ועברה ללונדון בגיל 18 על מנת ללמוד מוזיקה, על אף שאין לה רקע מוזיקלי. לאחר שנשרה מארבעה מוסדות ונכשלה באודישנים, היא החלה להפיק מוזיקה משלה. לאחר הצלחת המיני-אלבום הראשון שלה, Mermaid vs Sailor, אותו פרסמה עצמאית ברשת מייספייס בשנת 2007, היא הוחתמה בשנה שלאחר מכן על ידי ניאון גולד רקורדס, ובחברת התקליטים באוקטובר 2008. ב-2009, לאחר שהופיעה במספר פסטיבלים, היא דורגה במקום השני ב-"Sound of 2010" של BBC, והייתה אחת משלושת המועמדים לפרס בחירת המבקרים בטקס פרסי המוזיקה הבריטית 2010.
וידאו קליפים
בשנת 2008, צילמה דיאמנדיס קליפים לרצועות "Seventeen" ו-"Obsessions". בשנה שלאחר מכן, ביים הצלם רנקין את הווידאו קליפ ל-"I Am Not a Robot". בקליפ ל-"Mowgli's Road" הופיעו דיאמנדיס ושני רקדנים, כשבפניהם ניצבו בובנאים המעניקים את הרושם שיש להם גפיים במבנה של מפוחית יד. הקליפ צולם במשך 17 שעות בסך הכל. האמנית הפולנית קינגה בורזה צילמה את "קליפ הפופ הקלאסי" של הסינגל "Hollywood", במטרה "לגרום לקהל שלה להתאהב בה אפילו יותר, אולי להשתוקק לקצת פופקורן ולקבל השראה להתלבש כרצונם". בורזה צילמה גם את הקליפ ל-"", עם שימוש באסתטיקה המבוססת על גרפיקת ה-MTV "זאני ניאון". הקליפ ל-"Shampain" מהווה הומאז' ל-"Thriller" של מייקל ג'קסון. דן נייט הפיק קליפ לרמיקס של המוזיקאי הקנדי צ'ילי גונזלס ל-"Hollywood", שנועד להיות ההפך מהקליפ הרשמי של בורזה.
סינגלים
"I Am Not a Robot" יצא לאור כסינגל השלישי מהאלבום ב-26 באפריל 2010. השיר הגיע למקום ה-26 במצעד הסינגלים של בריטניה. "" - יצא לאור כסינגל הרביעי מהאלבום בבריטניה ובאירלנד ב-2 באוגוסט 2010, והגיע למקום ה-38 במצעד הסינגלים הבריטי. "Shampain" יצא לאור כסינגל החמישי והאחרון מהאלבום בבריטניה ובאירלנד ב-11 באוקטובר 2010, והגיע למקום ה-141 במצעד הבריטי.
סיבוב הופעות
בינואר 2010, יצאה דיאמנדיס לסיבוב ההופעות הראשון שלה לקידום האלבום, והופיעה באירופה, צפון אמריקה ואוסטרליה. בין התאריכים נכלל פסטיבל גלסטונברי 2010, South by Southwest ופסטיבל Falls. במקביל לסיבוב ההופעות שלה בארצות הברית, החלה דיאמנדיס לבצע מופעי חימום בסיבוב ההופעות "California Dreams Tour" של קייטי פרי, ובסיבוב ההופעות "Mylo Xyloto Tour" של קולדפליי.
ביקורות
The Family Jewels זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל ממבקרי המוזיקה. באתר Metacritic, קיבל האלבום ציון ממוצע של 68 נקודות מתוך 100, על סמך 21 ביקורות. לאוני קופר מ-NME שיבחה את האלבום וכתבה כי "דיאמנדיס מערבבת פופ נוצץ עם חושך יפה שהופכים בסופו של דבר לאלבום בכורה מסנוור".
אנדי גיל מהאינדפנדנט כתב ביקורת שלילית לאלבום, ותיאר את "Shampain" ו-"Hermit the Frog" כ"מעצבנים באותה מידה כמו השמות המהוללים שלהם". הוא מצא את הטכניקות הווקאליות ב-"Mowgli's Road" ו-"I Am Not a Robot" אינפנטיליות, וטען כי המילים של "Girls" ו-"Hollywood" רדודות. ב-Drown in Sound, מרי בלאמי תיארה את האלבום כמפוצל בין כתיבת שירים מקורית והפקת פופ מסחרית "על חשבון השגת משהו גדול בכל אחד מהצדדים". ב-NME מיקמו את האלבום במקום ה-33 ברשימת 75 האלבומים המובילים של 2010.
הצלחה מסחרית
האלבום דורג לראשונה במקום החמישי במצעד האלבומים הבריטי, הודות למכירות של 27,618 עותקים בשבוע הראשון. The Family Jewels נשאר האלבום הנמכר ביותר של דיאמנדיס בשבועו הראשון בבריטניה, לאחר שאלבום האולפן השני שלה, Electra Heart, הגיע למקום הראשון במצעד עם מכירות של 21,358 עותקים בשבוע הראשון. הוא דורג במקום ה-87 ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר של 2010 בבריטניה מטעם חברת המצעדים הרשמית. מאוחר יותר, זכה האלבום למעמד זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI). נכון לאפריל 2015, נמכרו 195,358 עותקים בבריטניה. האלבום דורג לראשונה במקום ה-7 ביוון ובמקום ה-9 באירלנד. בסופו של דבר, הוא הגיע למעמד זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (IRMA).
האלבום זכה להצלחה מתונה במצעדי המוזיקה הבינלאומיים. הוא הגיע למקום ה-12 בגרמניה, ונכנס למצעד האוסטרי במקום ה-18. בנוסף, הגיע בשיאו למקום ה-88 בהולנד, למקום ה-100 בשווייץ, ולמקום ה-132 בצרפת. באוקיאניה, הגיע האלבום למקום ה-79 במצעד האוסטרלי. בארצות הברית, דורג האלבום לראשונה במקום ה-138 בבילבורד 200, הודות למכירות של כ-4,000 עותקים בשבוע הראשון. בנוסף, הגיע בשיאו למקום השני וה-49 במצעד ה-Heatseekers ובמצעד אלבומי הרוק של בילבורד, בהתאמה. נכון לשנת 2012, נמכרו כ-300,000 עותקים של האלבום ברחבי העולם.
הצד הרחוק של הירח
הצד הרחוק של הירח הוא צדו של הירח שאותו לא ניתן לראות מכדור הארץ. תפיסה שגויה הקשורה לצד הרחוק של הירח היא שמדובר בצד חשוך, אך הדבר נכון רק בזמן "ירח מלא". בעת מולד הירח, דווקא צדו הרחוק של הירח הוא הצד המואר.
כיוון שהירח מצוי בתהודת סיבוב־מסלול עם כדור הארץ, זמן ההקפה של הירח מסביב לכדור הארץ שווה לזמן הסיבוב סביב צירו, ולכן רק צד אחד פונה אל כדור הארץ. תופעות הליברציה והנוטציה גורמות לכך שניתן לראות מכדור הארץ כ־59% משטחו הכולל של הירח.
פני השטח
פני השטח של שני צדי הירח שונים באופן משמעותי זה מזה. הצד הפונה אל כדור הארץ מכוסה ברובו בימים, מישורים בזלתיים נרחבים שנראים בקלות בעין בלתי מזוינת, אך בצד הרחוק של הירח נראים מכתשי פגיעה רבים יותר ושני ימים בלבד - ים מוסקבה (Mare Moscoviense) וים הגאונות (Mare Ingenii).
חקר הצד הרחוק של הירח
בעוד שמפות של צדו הנראה של הירח קיימות מאז המאה ה־17, רק ב־1959 נגלה צדו הרחוק. ב־7 באוקטובר 1959 הקיפה הגשושית הסובייטית לונה 3 את הירח וצילמה את הצד הרחוק. בני האדם הראשונים שראו במישרין אזור זה בירח היו שלושת אנשי הצוות שטסו בחללית אפולו 8. בעת בחירת אתר הנחיתה לחללית אפולו 17 הציע האסטרונאוט הריסון שמיט לנחות במכתש ציולקובסקי (Tsiolkovskiy) תוך שימוש בלוויין תקשורת במסלול ירחי להעברת תשדורות אך בכירי NASA פסלו אפשרות זו כיוון שהיא מסוכנת מדי. החללית הסינית צ'אנג־אה 4, נחתה במכתש פון קרמן בצד הרחוק ב־3 בינואר 2019.
משימת בראשית 2 של חברת SpaceIL צפויה גם היא בעתיד לנחות בצד זה.
מאיץ ששיגר את צ'אנג-אה 5 T1 למסלול ב-2014 התרסק על הצד הרחוק של הירח ב-4 במרץ 2022. זו הפעם הראשונה שפסולת חלל ישנה התנגשה בירח.
דג מעופף (קבוצת כוכבים)
דג מעופף הוא קבוצת כוכבים בשמי הדרום, אחת משתים עשרה הקבוצות שהוגדרו על ידי פיטר קייזר ופרדריק דה הוטמן בשנים 1595-1597 והופיעו לראשונה באטלס הכוכבים "אורנומטריה" של יוהאן באייר.
שם הקבוצה הנוכחי באנגלית הוא קיצור מהשם המקורי, Piscis Volans, שמשמעותו בלטינית היא "דג מעופף".
מכיוון שהקבוצה חדשה יחסית, היא לא מופיעה באגדות או סיפורים של התרבויות העתיקות.
כוכבי הקבוצה
α בדג מעופף הוא כוכב לבן במרחק של כ-125 שנות אור עם בהירות נראית מדרגה 4.0. למרות ציונו באות α, זהו רק הכוכב החמישי בבהירותו בקבוצה.
β בדג מעופף הוא ענק כתום במרחק של כ-110 שנות אור ועם בהירות מדרגה 3.75. זהו הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
γ בדג מעופף הוא כוכב זוגי במרחק של כ-140 שנות אור, המורכב מענק כתום עם בהירות מדרגה 3.8 ומכוכב צהוב עם בהירות מדרגה 5.7 הניתנים להפרדה בטלסקופ חובבים.
δ בדג מעופף הוא ענק צהוב במרחק של כ-660 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.
פורט סאמטר
פורט סאמטר (באנגלית: Fort Sumter) הוא מבצר הנמצא בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, בארצות הברית ונקרא על שמו של גיבור מלחמת העצמאות האמריקנית הגנרל תומאס סאמטר. הוא נועד להגן על הנמל מפני תקיפה ימית במסגרת מערכת הגנת החופים השלישית, אך התפרסם בשל היותו המקום שבו נורו היריות הראשונות במלחמת האזרחים האמריקנית במהלך הקרב אשר נקרא על שמו של המבצר.
בניית המבצר
המצודה נבנתה כחלק מביצורי נמלי דרום ארצות הברית כחלק מלקחי מלחמת 1812. הבנייה החלה בשנת 1827 ונמשכה עד לתחילתה של מלחמת האזרחים האמריקנית, ולמעשה לעולם לא הושלמה. 70 טון של גרניט הובאו מאזור ניו אינגלנד, הוצבו בפתחו של מפרץ צ'ארלסטון ויצרו אי מלאכותי. על אי זה הוקמה המצודה, אשר תוכננה כמחומש לא משוכלל שאורך צלעותיו 58 מטר. חומות המבצר היו בעובי של כ-1.5 מטר והתנשאו לגובה של כ-15 מטר מעל קו הגאות הגבוה ביותר. המצודה תוכננה להכיל 650 חיילים ו-150 תותחים בשלושה מפלסים.
מלחמת האזרחים האמריקנית
על רקע עלייתו של אברהם לינקולן לשלטון בשנת 1860, סוגיית העבדות וזכויות המדינות, הכריזה ב-20 בדצמבר 1860 קרוליינה הדרומית על פרישתה מארצות הברית והקימה מדינה עצמאית. בזמן זה שהו בפורט מולטרי הסמוך 127 חיילים מחיל התותחנים הפדרלי בפיקודו של מייג'ור רוברט אנדרסון. שישה ימים לאחר פרישתה של קרוליינה הדרומית הסיג מייג'ור אנדרסון את כוחותיו מפורט מולטרי אל פורט סאמטר, שכן לתפיסתו קל היה להגן על פורט סאמטר מפני מתקפה אפשרית של המיליציה של קרוליינה הדרומית. מצבה של המצודה לא היה מושלם, מאחר שעבודות הביצור והבנייה מעולם לא הושלמו, והתותחים אשר אמורים היו להיות מותקנים במצודה לא הוצבו במקומותיהם, בשל הקיצוץ בתקציבו של הצבא שהונהג במהלך כהונתו של הנשיא ג'יימס ביוקנן. במהלך החודשים שלאחר מכן קריאות חוזרות ונשנות מצד ממשלת קרוליינה הדרומית, ולאחר מכן מצידו של בריגדיר גנרל פ. ג. ט. בורגארד אשר קיבל לידיו את הפיקוד על כוחות הקונפדרציה באזור, לפינוייה של המצודה נדחו. מן הצד השני, כל מאמצי התגבור והעברת אספקה של צבא האיחוד אל חיל המצב סוכלו בידי הכוחות הקונפדרטיביים. ב-9 בינואר 1861 נורו היריות הראשונות של המלחמה על ספינת הסוחר כוכב המערב אשר נחכרה על ידי ממשלת הצפון להעברת אספקה ותגבורת לחיל המצב. בהבינו כי לכוח הנצור תאזל האספקה ב-15 באפריל, הורה לינקולן לשגר שייטת של ספינות למפרץ צ'ראלסטון בפיקודו של האדמירל גוסטב פוקס, על מנת לחדור למימי המפרץ ולהעביר אספקה לחיל המצב הנצור.
קרב פורט סאמטר הראשון
ב-11 באפריל 1861 נשלחו על ידי הגנרל בורגארד שלושה קצינים על מנת לדרוש את כניעת המצודה. משלחת הקצינים נענו בסירוב. לאחר התייעצות עם מזכיר המלחמה של הקונפדרציה לירוי ווקר נשלחו הקצינים אל המצודה שוב ועוכבו כ-10 שעות עד אשר קיבלו את תנאי הכניעה של המצודה. תנאי הכניעה לא היו מקובלים על המשלחת וכאשר חזרו הקצינים אל פורט ג'ונסון הסמוך הורה הקולונל ג'יימס צ'סנוט על פתיחת המתקפה הארטילרית על המצודה. האש החלה ב-12 באפריל 1861 בשעה 04:30 כאשר החלו תותחי הקונפדרציה להפגיז את פורט סאמטר. הנצורים השיבו אש, אשר עקב מספרם המועט של המגינים ושל התותחים, לא הייתה יעילה. ב-13 באפריל, לאחר 34 שעות של הפגזה רציפה, נכנע חיל המצב והמצודה פונתה מחיילי צבא האיחוד ועברה לידי צבא הקונפדרציה. במהלך הקרב עצמו לא נהרג אף חייל אחד מאש התותחים, ההרוג היחידי במהלך הקרב היה בעת פיצוץ באחד התותחים בעת מטח כבוד אשר נורה מתותחי האיחוד בהצדעה להורדת דגל האיחוד מתורן המצודה. הדגל עצמו הפך לסמל לגבורתם של מגיני המצודה כאשר הובא בידי מייג'ור אנדרסון צפונה.
קרב פורט סאמטר השני
במרוצת השנתיים שלאחר הקרב שופצה המצודה בסיוע של כ-500 עבדים, תותחיה הכבדים הוצבו במפלס השלישי העליון ומבנים חדשים הוקמו בתוך המצודה. מפרץ צ'ארלסטון הפך לפרצה בהסגר הצפוני על נמלי הדרום ועל כן חודשו מאמצי האיחוד לאכוף את ההסגר תוך השתלטות על המצודה. מאמצי צבא האיחוד לכיבושה של המצודה החלו ב-7 באפריל כאשר שייטת ההסגר הדרום אטלנטי, בפיקודו של האדמירל סמואל דו פורט, תקפה את כוחות הקונפדרציה במפרץ ובמצודה באש תותחים אך מתקפה זו נכשלה. פשיטה של סירות תוכננה לביצוע בלילה שבין ה-8 וה-9 באפריל, בפיקוד הגנרל קווינסי גילמור מצבא האיחוד והאדמירל ג'ון דהלגרן מצי האיחוד, אולם עקב חוסר שיתוף פעולה הולם בין הכוחות ובעיקר בין המפקדים הפעולה נכשלה. מגיני המבצר התפנו רק עם התקרבות צבאו של ויליאם שרמן, שנע דרך מדינות הדרום במה שנקרא "הצעדה אל הים"; שרמן נע צפונה מסוואנה, אשר בג'ורג'יה, ומגיני המצודה נאלצו לנטוש אותה, כמו גם את אזור מפרץ צ'ארלסטון, ב-17 בפברואר 1865 וב-22 באפריל הונף שנית דגל האיחוד מעל חומות המצודה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה עשה צבא ארצות הברית מאמצים לשקם את המבצר. מ-1876 עד 1897 שימש המבצר כמגדלור לא מאויש, ולאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד שופץ המבצר מחדש. בזמן מלחמת העולם הראשונה הותקנו במבצר שני תותחים כבדים (בקוטר 12 אינץ', כ-300 מ"מ); במהלך מלחמת העולם השנייה הותקנו בו שני תותחים נ"מ. כיום משמש המבצר כפארק לאומי.
הברונקס
הברונקס (באנגלית: The Bronx) הוא הרובע הצפוני ביותר מבין חמשת רובעי העיר ניו יורק. רובע הברונקס מהווה גם את מחוז ברונקס, אחד ממחוזות מדינת ניו יורק. המחוז גובל בצפונו בעיר יונקרס, ונהר הארלם מפריד בינו לבין מנהטן. המחוז כולל גם מספר איים באיסט ריבר. נכון לשנת 2020 מתגוררים במחוז 1,472,654 תושבים.
נבחרת אתיופיה בכדורגל
נבחרת אתיופיה בכדורגל, הידועה בכינוייה "Walyas", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של אתיופיה.
הברונקס
אטימולוגיה
מקור שמו של רובע הברונקס הוא בחוות ברונקס – חוותו של מהגר שוודי בשם יונאס ברונק, אשר שכנה באזור בשנת 1641. שמו הרשמי של הרובע הוא "הברונקס" (The Bronx), ושם המחוז הוא "ברונקס".
היסטוריה
האזור בו נמצא כיום מחוז ברונקס היה בעבר חלק ממחוז וסטצ'סטר, אחד מהמחוזות המקוריים של מושבת ניו יורק. בשנת 1874 הועבר למחוז ניו יורק חלקו המערבי של האזור שהיום הוא מחוז ברונקס, בו נמצאו הערים קינגסברידג', וסט פארם ומוריסניה, ובשנת 1895 הועברו למחוז ניו יורק העיר וסטצ'סטר וחלקים מאיסטצ'סטר ומפלהם, לאחר שתושבי המחוז הצביעו על רצונם להפוך לחלק ממחוז ניו יורק. בשנת 1914 הוגדרו אזורים אלה כ"מחוז ברונקס", והעיר ניו יורק סיפחה לתוכה את מחוז ברונקס כאחד מרובעי העיר.
נבחרת אתיופיה בכדורגל
נבחרת אתיופיה הייתה אחת משלוש הנבחרות הראשונות שהשתתפו בגביע אפריקה לאומות הראשון ב-1957 (יחד עם נבחרת מצרים וסודאן). נבחרת אתיופיה זכתה בטורניר רק בשנת 1962 כאשר הוא נערך על אדמתה. במהלך שנות ה-60 פחתה הצלחתה של הנבחרת.
הברונקס
אתרים בעלי חשיבות
במחוז ברונקס נמצאים:
במחוז נמצאים שני הפארקים הגדולים ביותר בשטח העיר ניו יורק:
בברונקס נמצא היכל התהילה לאמריקאים נודעים, שתוכנן בידי האדריכל סטנפורד וייט.
רובע הברונקס הוא הרובע היחיד בניו יורק שבו זורמים נהרות מים מתוקים - נהר ברונקס ונהר הצ'ינסון, הזורם למפרץ איסטצ'סטר.
גאוגרפיה
שטח המחוז 148.7 ק"מ, מתוכם 108.9 שטחי יבשה ו-39.9 שטחי מים (26.82%).
כמו רחובות מנהטן וקווינס כך גם רחובות ברונקס נושאים שמות מספריים. שמות הרחובות הם ההמשך של שמות רחובות מנהטן - והרחוב הדרומי ביותר נושא מספר 132. הרחובות, כמו במנהטן מחולקים למזרח ומערב, כאשר הרחוב החוצה הוא שדרות ג'רום.
שכונות
השכונות העיקריות בברונקס הן:
הארט (אי)
הארט (Hart) הוא אי קטן, מהווה החלק המזרחי ביותר של רובע הברונקס. אורכו כקילומטר וחצי ורוחבו כחצי קילומטר. הוא נמצא צפון-מזרחית לאי סיטי ובקבוצת איי פלהאם.
אוכלוסייה
נכון לסקר שנערך בשנת 2000 מתגוררים ברובע 1,332,650 תושבים, 463,212 משקי בית ו-314,984 משפחות. צפיפות האוכלוסייה היא 12,242.2 נפשות לקמ"ר.
בשכונת ריברדייל נמצאת אוכלוסייה יהודית ניכרת ובית הספר ס.ע.ר המשרת את תושבי השכונה היהודים.
בני ציון
בְּנֵי צִיּוֹן הוא מושב (כפר שיתופי) שהוקם בשנת 1947 באזור השרון כ-4.5 ק"מ מצפון לרעננה וראשוני בתיו כ-1 ק"מ ממערב לכביש 4, גובל ביישובים בצרה וחרוצים. מבחינה מוניציפלית שייך הכפר למועצה אזורית חוף השרון. המושב נקרא תחילה "גבעות רעננה", ונקרא אחרי כן "בני ציון" על שם מסדר בני ציון בארצות הברית שסייע בהקמתו.
היסטוריה
בני ציון עלה על הקרקע ב-27 במרץ 1947. הוא הוקם על ידי מחלקת המעמד הבינוני של הסוכנות היהודית ומועצת החקלאות הפרטית – איגוד שריכז חקלאים פרטיים שעד אז עבדו אדמות חכורות ובקשו נקודת קבע משלהם.
אדמות היישוב, כ-750 דונם קרקע באזור "גבעות רעננה", ליד המושבה רעננה, נקנו על ידי מסדר בני ציון, הסוכנות היהודית והקרן הקיימת הקימו את התשתית לכפר, חפרו באר מים, מחנה צריפים למגורים (על הגבעה בה נמצאת היום בריכת השחייה), חדר נשק להגנה מפני ערביי הסביבה, בריכה לאגירת מי גשמים ושני אוהלים. התארגנה קבוצת מתיישבים ראשונה שמנתה 15 משפחות ונקבע מועד העלייה לקרקע. בין המתיישבים האלה היו חקלאים פרטיים, חיילים יהודים משוחררי הצבא הבריטי שחלקם היו גם בשבי הגרמני, חיילי הבריגדה וניצולי השואה.
טקס העלייה על הקרקע התקיים ברוב עם, כאשר נציגי המוסדות השונים בארץ, אורחים מההסתדרות הציונית בארצות הברית, בראשותו של הרב אבא הלל סילבר ואורחים ממסדר בני ציון הגיעו לטקס. נישאו ברכות ואיחולי הצלחה על ידי הנציגים השונים וכאשר נשמע רעש רכבי החיילים הבריטים, אמר הרב סילבר: "הם, האנגלים ילכו מכאן ואתם תישארו – כי לכם ניתנה הארץ".
בשנת 1949 הוקמה בסמוך מעברת עולים, שנקראה לאחר מכן כפר חרוצים. העולים החדשים עבדו בפרדסי הסביבה וגם במשקי המושב.
בשנת 2021 החלה הקמתה של חוות שרתים גדולה ביישוב. תושבי היישוב התנגדו להקמתה.
חקלאות
בני ציון הוקם כאגודה חקלאית שיתופית שיסודה היה בערבות הדדית. החקלאות מכילה כ-3,000 דונם, עיקרם פרדס ו-300 דונם אבוקדו, בעיבוד האגודה. קיימים עוד גידולי "ירוקים", לולים, ירקות, תפוחי-אדמה, פרחים וכמו כן, חוות לגידולי סוסים.
תושבים
במושב בני ציון כ-320 משפחות. הכפר מורכב מבסיס של נחלות (משקים מלאים), משקי עזר ודיירים בשכירות. בשנים 1974- 1978 נבנה שכון הבנים שכלל 10 יחידות אשר הוגרלו בין בני המושב. בשנת 1998 עבר הכפר תהליך "הרחבה" שהגדילה והצעירה את אוכלוסיית היישוב. מספר משפחות גרות בנחלת ההורים כ"בנים ממשיכים".
קהילה
את פעילות הנוער מעבר לשעות הלימודים מרכז בית-הנוער במסגרת תנועת-הנוער של האיחוד החקלאי. פעילות בית-הנוער אף היא משותפת לילדי שלושת הכפרים. הפעילות מתמקדת בחינוך לערכי אזרחות טובה, אהבת האדם והמולדת וכן תרומה לקהילה. בנוסף, נהנים הילדים מטיולים, מחנות עונתיים ועוד.
לרשות הקהילה מגוון חוגים גדול לשעות הפנאי הפונה לכל שכבות הגיל. בכפר מבני ציבור מגוונים הכוללים צרכניה, בריכת שחייה, מכון כושר, אולם ספורט, מרפאה (לשימוש "קופת חולים מאוחדת"), "בית-עם" המשמש לאירועים, מגרש טניס, גנים ציבוריים וספרייה פעילה. במבנה הצרכנייה הישנה הוקם ארכיון הכפר, בו נערכים גם חוגים ופעילויות נוספות.
בכפר קיימים שני בתי כנסת בפעילות קבועה וכן בית-עלמין אותו מנהלת חברה קדישא מקומית.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 נפתחה הרחבה קהילתית ביישוב. בהרחבה גרו משפחות צעירות ושילשו את האוכלוסייה באזור.
מעמדה הבין-לאומי של ירושלים
מעמדה החוקי של ירושלים, על פי החוק הישראלי כפי שבא לידי ביטוי בחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל וחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, הוא שירושלים המאוחדת והשלמה היא חלק ממדינת ישראל ועיר בירתה. מעמדה הדיפלומטי של ירושלים ומעמדה לפי החוק הבין־לאומי מורכבים, ונתונים במחלוקת. רבות ממדינות העולם ומהארגונים הבין לאומיים אינם מכירים דה-יורה בריבונות ישראל בירושלים ולא מקבלים את סיפוח מזרח העיר. אך עמדתן של חלק מהמדינות מעורפלת. כמעט כל המדינות המקיימות יחסים דיפלומטיים עם ישראל מיקמו את שגרירותיהן מחוץ לעיר לירושלים. אך למרות זאת רבות מהן מכירות דה - פקטו במערב ירושלים כבירת ישראל, וביקורים רשמיים של נציגיהם נערכים בירושלים ומגעיהם עם גורמי הממשלה נערכים בירושלים.
ארצות הברית מכירה בירושלים, באופן רשמי, כבירת ישראל מאז חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים (1995), מעמד שאושרר בנאום ירושלים (2017) של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ובעקבותיה הכירו מדינות נוספות בירושלים כבירת ישראל. מדינות בודדות, בהן רוסיה, המכירות בריבונותה של ישראל על מערב העיר, ולמעשה רואות בקו הירוק את גבול הריבונות הישראלית.
עד הקמת מדינת ישראל
במשך כ-400 שנה נשלטה ארץ ישראל ובכללה ירושלים על ידי האימפריה העות'מאנית. בשנת 1917 בזמן מלחמת העולם הראשונה נכבשה ארץ ישראל וירושלים בכללה על ידי בריטניה. הבריטים הפכו את ירושלים לבירתה של ארץ ישראל ולמקום מושבו של הנציב העליון. בפברואר 1947, בעקבות ההתרחשות בארץ ישראל והמאבק בין היהודים לערבים, ביקשו הבריטים מהאו"ם לקחת אחריות על פתרון שאלת ארץ ישראל. ועדה שמינה האו"ם הציעה את תוכנית החלוקה שנתקבלה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947.
תוכנית החלוקה קבעה כי ירושלים תהיה במעמד ניפרד (קורפוס ספרנדום) משאר חלקי ארץ ישראל, וחלק מאזור בשליטה בין־לאומית (שאמור היה לכלול גם את בית לחם), באמצעות מושל זר שימונה על ידי האו"ם, ומועצה שתורכב מנציגי התושבים של האזור.
ב-13 בדצמבר 1948 הכריז עבדאללה הראשון, מלך ירדן, על סיפוח מזרח ירושלים לירדן. הכרזה זו נדחתה על ידי בריטניה וארצות הברית.
קביעת ירושלים כבירת ישראל
בתום המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות חולקה ירושלים בין ישראל לבין ירדן (בית לחם נותרה בידי ירדן). ב-2 באוגוסט 1948 פורסם מנשר על ידי דוד בן-גוריון מתוקף תפקידו כשר הביטחון של מדינת ישראל. למִנשר צורפה גם מפת הסבר, כמו במִנשר על ארץ ישראל שנספח לפקודת שטח השיפוט והסמכויות שפורסמה ב-22 בספטמבר 1948, המִנשר החיל את המשפט של המדינה על שטחי ירושלים וסביבותיה שהוחזקו בידי צה"ל ב-1948, ובעקבותיו בא מִנשר מס' 2, שמינה מושל צבאי לעיר, דב יוסף. ישיבתה הראשונה של הכנסת הראשונה ב-14 בפברואר 1949 (ט"ו בשבט תש"ט) התקיימה בבניין הסוכנות היהודית בירושלים, אולם ישיבותיה הבאות של הכנסת, עד דצמבר 1949, התקיימו בבניין קולנוע קסם ובמלון "סן רמו" בתל אביב. גם מוסדות המדינה האחרים פעלו מתל אביב עד שהועברו בהדרגה לירושלים החל מדצמבר 1949.
איחוד העיר לאחר מלחמת ששת הימים
האיחוד זכה למחאה מצד מדינות שונות ובעקבות הסיפוח העלו גורמים שונים מחדש את הדרישה לבינאום ירושלים. ספרד הגישה לעצרת הכללית של האו"ם הצעת החלטה לאשרור הדרישה לבינאום ירושלים. שר החוץ של הולנד, לעומת זאת, דחה את הדרישה לבינאום ירושלים. הממלכה המאוחדת ניסתה לגבש הסכמה על תוכנית לבינאום העיר העתיקה.
חוק ירושלים
ב-30 ביולי 1980 אושר בכנסת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל. בתגובה קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם ב-20 באוגוסט 1980 את החלטה 478 שקוראת לביטול החוק. בעקבות ההחלטה, העבירו כל 13 המדינות את שגרירויותיהן מירושלים, רובן לתל אביב, אולם (פרגוואי ובוליביה מחזיקות שגרירויות במבשרת ציון, שאיננה נחשבת כחלק מהעיר. הולנד השאירה בירושלים משרד של השגרירות לשירות תושבי העיר.
ב-1984, לאחר מאמצים דיפלומטיים, החזירו קוסטה ריקה ואל סלוודור את שגרירויותיהן בישראל לירושלים, אך ב-2006, לאחר מלחמת לבנון השנייה, החליטו שתי המדינות להחזיר את השגרירויות לתל אביב, במטרה לשפר את יחסיהן עם ארצות ערב. ב-14 במאי 2018 הועברה שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים.
התפיסה התומכת בזכות הישראלית לריבונות בירושלים
על פי חוות הדעת המשפטית של מספר משפטנים ישראלים ומספר משפטנים תומכי ישראל בעולם יש לישראל זכות חוקית על מערב ירושלים, וחלקן אף סוברים שיש לישראל זכות גם על מזרח העיר.
החלטות בעלות תוקף חוקי-בין־לאומי
החלטת ה-5 באפריל 1920 שהתקבלה בועידת סן רמו על ידי נציגי מדינות ההסכמה, שניצחו במלחמת העולם הראשונה, ולהן הייתה הסמכות מבחינת המשפט הבין־לאומי לקבל את ההחלטה, הייתה נקודת מפנה עבור העם היהודי. הוחלט לאשר את כתב המנדט על ארץ ישראל ובכך התקבלה לראשונה ההכרה בזכות ההיסטורית לבעלות יהודית על ארץ ישראל. החלטות סן רמו עוגנו בהסכם סוור שנחתם עם טורקיה בקיץ 1920. ההחלטה אומצה על ידי חבר הלאומים לאחר כשנתיים, ב-24 ביולי 1922. בהסכם לוזאן 1923 הטורקים ויתרו על זכויות הבעלות שלהם על השטחים במזרח התיכון מבלי שהסכם סוור שונה. ובכך נסגר המעגל - שטחי המזרח התיכון הועברו מהבעלים הקודם שלהם, האימפריה העות'מאנית, לבעלים החדשים, משטר המנדטים של חבר הלאומים, שבתורו הכיר בזכותו ההיסטורית של העם היהודי לבעלות על ארץ ישראל מן הירדן לים (סעיף 25 איפשר להחריג את עבר הירדן המזרחי משטח המדינה היהודית העתידית) והתחייב ליצור את התנאים אשר יבטיחו הקמת בית לאומי לעם היהודי. בנוסח אין סעיף המחריג את מעמדה של ירושלים.
החלטות אלו והזכויות הגלומות בהן לאוכלוסיות ועמים בשטחי המנדט שבו ועוגנו במסמך החוקתי המכונן של האו"ם - מגילת האו"ם בסעיף 80 פרק 12, משקבל האו"ם את מחויבויותיו של חבר הלאומים.
החלטות ללא תוקף משפטי-בין־לאומי מחייב
תוכנית החלוקה קבעה כי ירושלים תהיה חלק מאזור בשליטה בין־לאומית (שאמור היה לכלול גם את בית לחם), בהובלת מושל זר שימונה על ידי האו"ם, ומועצה שתורכב מנציגי התושבים של האזור. התוכנית סוכלה משום התוקפנות הערבית והעדר המוכנות מצד האו"ם להפעיל כוח ליישומה של התוכנית למרות הבקשה להתערבות מהצד היהודי. לאחר מלחמת העצמאות וחלוקת ירושלים בין ישראל לירדן, נערך בעצרת האו"ם דיון שהסתיים בקבלת החלטה הקוראת לבנאם את ירושלים, אך גם הפעם לא נעשו ניסיונות רציניים ליישם את ההחלטה.
בעקבות חוק ירושלים קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם ב-20 באוגוסט 1980 את החלטה 478 שבה נאמר כי "חוק ירושלים חסר תוקף ויש לבטלו באופן מיידי." בהחלטה תמכו 14 מדינות, 0 התנגדו, ו-1 (ארצות הברית) נמנעה. ההחלטה קראה לחברות האו"ם להוציא את שגרירויותיהן מירושלים.
טענות משפטיות
ישנם מספר מומחים לחוק הבין־לאומי הטוענים כי אף אם היה צריך להתייחס להחלטות אלו כמחייבות - עדיין לישראל ישנה זכות חוקית לשלוט על יהודה ושומרון ומזרח ירושלים. לטענתם, כיבוש שטח חסר-ריבונות מתוך הגנה עצמית מקנה זכות לריבונות על השטחים שנכבשו. לפי שיטה זו, מערב ירושלים נותרה חסרת ריבונות עם עזיבת הבריטים ב-1948, וישראל כבשה שטח זה כהגנה עצמית, ולכן ישראל זכאית לטעון לריבונות על מערב ירושלים. כהמשך ישיר לתפיסה זו, השטחים שנכבשו מירדן במלחמת ששת הימים נותרו חסרי ריבונות, ולכן ישראל זכאית לטעון לריבונות על יהודה ושומרון ומזרח ירושלים.
בשנת 1970 כתב סטיבן שוובל, לימים נשיא בית הדין הבין־לאומי בהאג, חוות דעת לפיה "יש לישראל זכות בעלות עדיפה בשטח שהיה פלשתינה לרבות ירושלים כולה, מאשר לירדן או למצרים". שוובל נימק את עמדתו בכך שמעמדה הקודם של ירדן בירושלים נבע מפלישה בלתי חוקית בתוקפנות צבאית, ולעומת זאת ישראל נכנסה לשטח ב-1967 במלחמת מגן. דברי שוובל צוטטו בפי שגריר ישראל באו"ם ב-1977, כדי להדוף יוזמות אנטי-ישראליות בעצרת הכללית.
דעת רוב המדינות החברות באו"ם
לדעת רוב המדינות החברות באו"ם מעמדה החוקי של ירושלים נגזר מהחלטה 181 ומהחלטה 194 המאשררת אותה. על פי החלטות אלו הריבון החוקי בכל שטחי ירושלים הוא ארגון האו"ם. ועל כן כל ההחלטות הישראליות לגבי ירושלים נעדרות כל תוקף. תפיסה זו עוברת כחוט השני בכל החלטות האו"ם שנתקבלו מאז 1948 ועד ימינו אלו.
דוח ועדת אונסקו"פ, שאומץ על ידי האו"ם בהחלטה 181 מתייחס לשאלה מהי משמעות המושג "בית לאומי" המופיע בכתב המנדט. מסקנתו היא שבשימוש במושג "בית לאומי", נעשה במכוון שימוש במושג מעורפל מבחינה משפטית. הממשלה הבריטית נמנעה במודע מהשימוש במושג "מדינה", שהוא מושג חד משמעי, כדי להימנע מהתחייבות למדינה וזאת בגלל התנגדות חלק מחברי הממשלה. כמו כן לעניין גבולות הבית הלאומי. ההצהרה מתייחסת ל"בית לאומי בארץ ישראל" ללא פרוט גבולות כל שהוא. ברור שאין בה התחייבות מפורשת להקמת בית יהודי בכל שטחי ארץ ישראל. לכן החלטת החלוקה אינה סותרת את התחייבות חבר הלאומים אלא להפך היא מגשימה ומשדרגת אותה, על ידי הקמת מדינה יהודית בחלק משטחי ארץ ישראל המנדטורית.
עמדת ישראל
ישראל רואה בירושלים המאוחדת את "בירת הנצח של מדינת ישראל ושל העם היהודי". במילים אלה הגדירו בכירים ישראלים את ירושלים מספר רב של פעמים (כך, למשל, הגדיר יצחק רבין את מעמדה של ירושלים בנאום שנשא לרגל חתימת "הצהרת העקרונות" של הסכמי אוסלו בספטמבר 1993). משרד החוץ מחזק טענה זו באומרו: "יהודים ישבו בירושלים ברציפות משנת 1004 לפנה"ס, אז דוד המלך הכתיר את ירושלים כבירת ממלכתו. לעם היהודי יש קשר רוחני איתן לירושלים."
חופש הדת והפולחן
בסעיף 3 לחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, מתחייבת ישראל לשמור על המקומות הקדושים לכל הדתות בעיר ולהימנע מכל פגיעה בחופש הגישה למקומות הקדושים וקיום הפולחן בהם. עם זאת, ישראל מגבילה לעיתים קרובות את הכניסה ליהודים להר הבית, ואוסרת בפועל על תפילה בהר, בטענה שהדבר הכרחי לשם שמירה על הביטחון והסדר הציבורי. גורמים ישראלים (למשל, גולדה מאיר בספרה האוטוביוגרפי "חיי") האשימו בעבר את הממשל הירדני בהצרת חופש הדת ליהודים בעת שלטונו במזרח ירושלים, ובהחרבת מוסדות דת יהודיים רבים. מבין האתרים היהודים הדתיים שהוחרבו או נפגעו במהלך שלטון ירדן במזרח העיר אפשר למנות את האתרים הבאים:
בניגוד להסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן מ-1949, לא הותרה גישה של יהודים ישראלים לכותל המערבי ולשאר האתרים הקדושים ליהודים במזרח ירושלים.
בניית העיר והרחבתה
מאז ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 שוכנים כל מוסדות השלטון המרכזיים של מדינת ישראל (למעט משרד הביטחון) בחלקה המערבי של ירושלים. לאחר מלחמת ששת הימים העבירה ממשלת ישראל את משרד המשפטים לרחוב צלאח א-דין בחלקה המזרחי של העיר. פגישות של ראשי המדינה עם מנהיגים זרים ועם דיפלומטים נערכות בדרך-כלל בירושלים. נדיר שנציגים של מדינות זרות מחרימים פגישות רשמיות בירושלים עקב העדר ההכרה בירושלים כבירת ישראל, אולם היו מקרים שבהם ביקשו הנציגים הזרים שהפגישות תערכנה במערב העיר. מלך ירדן, עבדאללה השני, העדיף לקיים את ביקורו הרשמי הראשון בישראל בתל אביב ולא בירושלים.
מאז 1967 בנתה ישראל מספר רב של שכונות ברחבי ירושלים, בפרט במזרח העיר. כולן נועדו להתיישבות יהודים. 24% מהיהודים בירושלים חיים בשכונות שבמזרח העיר.
עמדת ארצות הברית
ב-6 בדצמבר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בנאום שכונה "נאום ירושלים" כי ארצות הברית מכירה בירושלים כבירתה של מדינת ישראל. עד אז נמנעה ארצות הברית במשך שנים רבות מלהכיר רשמית באף חלק מירושלים כחלק ממדינת ישראל, בהתאם להחלטת האו"ם על בינאום ירושלים. שגרירות ארצות הברית בישראל הועברה מתל אביב לירושלים ב-14 במאי 2018.
בעבר לא צוינה ישראל בסעיף "ארץ הלידה" בדרכון של אזרחי ארצות הברית שנולדו בירושלים ותקנה של הקונגרס מ-2002 שדרשה לרשום אזרחים שנולדו בירושלים כמי שנולדו בישראל בניגוד לעמדת הממשל נפסלה בפסק דין משפט זיבוטפסקי נגד קלינטון. ב-29 באוקטובר 2020 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי ניתן לכתוב בדרכונם של אזרחי ארצות הברית שנולדו בירושלים את ישראל בסעיף "ארץ הלידה".
ביוני 2007, עם ציון 40 שנה למלחמת ששת הימים, קיבל בית הנבחרים של ארצות הברית את החלטה מס' 152, שבה כלולים, בין היתר, הסעיפים הבאים:
במהלך השנים העלו אישים אמריקניים הצעות שונות לגבי מעמד ירושלים, וארצות הברית עמדה על כך שמעמד ירושלים צריך להקבע בהסכם בין הצדדים.
"חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים" (באנגלית: Jerusalem Embassy Act of 1995, בתרגום חופשי לעברית: חוק השגרירות בירושלים של 1995) נחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1995. בחוק נאמר: "יש להכיר בירושלים כבירת מדינת ישראל, ושגרירות ארצות הברית בישראל תועבר לירושלים לא יאוחר מ-31 במאי 1999". על פי החוק, נשיא ארצות הברית היה רשאי לדחות את ביצוע העברת השגרירות מדי שישה חודשים, וכך אמנם נעשה עד 2017.
עמדת האו"ם
עמדת האו"ם בנושא ירושלים מבוססת על החלטה 181 של העצרת הכללית ("תוכנית החלוקה") והחלטות אחרות של העצרת הכללית ושל מועצת הביטחון שבאו בעקבותיה. בסך הכל היו 6 החלטות של מועצת הביטחון של האו"ם שמגנות או שוללות את ניסיונות ישראל לאחד את ירושלים.
בעקבות חוק ירושלים קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם ב-20 באוגוסט 1980 את החלטה 478 שבה נאמר כי "חוק ירושלים חסר תוקף ויש לבטלו באופן מיידי." בהחלטה תמכו 14 מדינות, 0 התנגדו, ו-1 (ארצות הברית) נמנעה. ההחלטה קראה לחברות האו"ם להוציא את שגרירויותיהן מירושלים.
בעקבות ההחלטה אכן עזבו את ירושלים 13 השגרירויות שהיו בה: בוליביה, צ'ילה, קולומביה, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, אל סלוודור, גואטמלה, האיטי, פנמה, אורוגוואי, ונצואלה והולנד.
למספר מדינות, בהן הולנד, ספרד, איטליה, אוסטריה, צרפת, בריטניה, אתיופיה ויוון, יש בירושלים קונסוליות או משרדים דיפלומטיים. למעט המשרד הדיפלומטי ההולנדי, כל המשרדים האחרים הם קונסוליות שאינן מואמנות למדינה כלשהי ואינן כפופות לשגרירויות הנמצאות בתל אביב. חלק מהקונסוליות האלה הוקמו עבור נתיני המנדט הבריטי עוד לפני 1948. כיום הן משרתות בדרך-כלל את תושבי ירושלים, וכן את תושבי יהודה ושומרון ורצועת עזה הפלסטינים, ולעיתים גם את המתנחלים. המשרד הדיפלומטי ההולנדי הוקם לאחר מעברה של השגרירות ההולנדית בחזרה לתל אביב ב-1980, והוא משרת את אזרחי ישראל המתגוררים בירושלים.
עמדת הפלסטינים
בהצהרת העצמאות של אש"ף מ-1988 ירושלים מוגדרת כבירת פלסטין. הרשות הפלסטינית אף העבירה בשנת 2000 חוק המגדיר את מזרח ירושלים כבירת פלסטין, והחוק אושרר ב-2002 על ידי נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
יש ארגונים פלסטיניים, בפרט כאלה שאינם מכירים במדינת ישראל, הרואים בירושלים כולה בירה עתידית למדינה הפלסטינית.
לפי משרד ההסברה הפלסטיני, העמדה הרשמית של הפלסטינים לגבי ירושלים מורכבת מארבע נקודות:
עמדת מדינות ערב
מדינות ערב אינן מכירות בירושלים כבירת ישראל, ורואות במזרח ירושלים שטח כבוש שעתיד להיות בירת המדינה הפלסטינית לכשתקום. מדינות ערב המכירות במדינת ישראל נוטות לראות במערב העיר חלק ממדינת ישראל. בתקשורת הערבית משמש השם "תל אביב" כשם נרדף לממשלת ישראל, כאילו הייתה תל אביב בירת ישראל.
עמדת האיחוד האירופי
עמדת האיחוד האירופי היא שיש למצוא פתרון הוגן לשאלת מעמדה החוקי של ירושלים, במסגרת פתרון שתי המדינות, כחלק ממפת הדרכים, מתוך התחשבות בצרכים הדתיים וההשקפות הפוליטיות של כל הצדדים:
ביוני 2007 נערך בפרלמנט האירופי אירוע לציון 40 שנה למלחמת ששת הימים. האירוע אורגן על ידי מרכז הקהילות היהודיות באירופה, בשיתוף גורמים נוספים. מתוך 785 חברי פרלמנט, רק כ-20 השתתפו באירוע. חלק מהנמנעים ציינו שהסיבה היא "הסכסוך המתמשך בין ישראל לפלסטינים בנוגע לשליטה במזרח ירושלים." מתוך אלה שהשתתפו, בלט נציג פינלנד האנו טאקולה, שהכריז בטקס כי "ירושלים מאוחדת, והיא שייכת לישראל." בעקבות הכרזת טראמפ ב-6 בדצמבר 2017 הודיעה גם צ'כיה כי היא מכירה בירושלים המערבית כבירת ישראל. בדצמבר 2017 נשיא צ'כיה הודיע כי יעביר את השגרירות לירושלים ואף הורה בפועל להיערך לכך. ואולם באפריל 2018 הודיע ראש ממשלת צ'כיה שהשגרירות לא תעבור. ב-11 במרץ 2021, נפתחה שלוחת השגרירות הצ'כית בירושלים.
עמדת הממלכה המאוחדת
לאחר מלחמת ששת הימים הביעו שגרירי הממלכה המאוחדת עמדות לפיהן הממלכה המאוחדת רואה במזרח ירושלים שטח כבוש.
הממלכה המאוחדת מחזיקה שגרירות בתל אביב. בירושלים ישנה קונסוליה של הממלכה המאוחדת שלא מסרה כתב האמנה למדינה כלשהי. הבריטים מאמינים כי זו דרכם להביע עמדה, לפיה אין כרגע לאף מדינה ריבונות על ירושלים, וכי מעמדה הסופי של ירושלים צריך להיקבע רק כחלק מהסכם שלום בין ישראל לפלסטינים.
עמדת אוסטרליה
ב-2014 אמר היועץ המשפטי של ממשלת אוסטרליה במהלך דיון בפרלמנט, כי ממשלתו תחדל להשתמש בביטוי "שטח כבוש" כלפי אזורים הנמצאים במשא ומתן מתמשך, כגון מזרח ירושלים. בשנת 2023 שבה אוסטרליה להשתמש במושג "השטחים הפלסטיניים הכבושים".
ב-15 בדצמבר 2018 הודיע ראש ממשלת אוסטרליה, סקוט מוריסון, על הכרת ארצו במערב ירושלים כבירת ישראל.
אוסטרליה הודיעה כי תפתח נציגות רשמית בעיר ואף תחל בתהליך בחינת אתר עתידי לשגרירות, אך השגרירות תישאר בינתיים בתל אביב בשל העלות הנאמדת ב-200 מיליון דולרים באפריל 2019 פתחה אוסטרליה רשמית משרד מסחרי וביטחוני ברחוב המלך ג'ורג' בעיר.
ב-18 באוקטובר 2022 הודיעה שרת החוץ של אוסטרליה, פני וונג, כי אוסטרליה חוזרת בה מהחלטתו של ראש הממשלה הקודם, סקוט מוריסון, וכי אוסטרליה אינה מכירה עוד במערב ירושלים כבירת ישראל.
עמדת רוסיה
ב-6 באפריל 2017 הודיע משרד החוץ הרוסי כי הוא מכיר במערב ירושלים כבירת ישראל, וכי מזרח ירושלים צריכה להיות בירתה של המדינה הפלסטינית.
השגרירויות הזרות בירושלים והכרה בירושלים כבירת ישראל
כיום ממוקמות בירושלים שגרירויותיהם של ארצות הברית, גואטמאלה, קוסובו והונדורס.
לאחר מלחמת ששת הימים עברו מספר שגרירויות זרות לירושלים, ועד שנת 1973 שכנו בעיר 19 שגרירויות: שגרירות הולנד, חמש שגרירויות מארצות אפריקה – חוף השנהב, זאיר, קניה, אתיופיה והרפובליקה של קונגו ו-13 שגרירויות מדרום אמריקה ואמריקה המרכזית: בוליביה, צ'ילה, קולומביה, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, אל סלוודור, גואטמלה, האיטי, פנמה, אורוגוואי, ונצואלה. קביעת מקום השגרירויות לא הייתה הכרה רשמית בירושלים כבירת ישראל, אבל הייתה בה הכרה דה-פקטו בכך שירושלים היא מרכז השלטון הישראלי.
בשנת 1973 נסגרו רוב השגרירויות בירושלים, עקב מלחמת יום הכיפורים וניתוק היחסים הדיפלומטיים עם מדינות אפריקה לאחר ועידת אלג'יר של המדינות הבלתי-מזדהות. מדינות אמריקה הלטינית והולנד המשיכו להחזיק שגרירויות בירושלים עד שנת 1980, אך לאחר חקיקת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל והכרזת ירושלים כבירה מאוחדת על ידי הכנסת, הן העבירו את נציגויותיהן לגוש דן.
ב-1984, לאחר מאמצים דיפלומטיים, החזירו קוסטה ריקה ואל סלבדור את שגרירויותיהן בישראל לירושלים, אך ב-2006 החליטו שתי המדינות להחזיר את השגרירויות לתל אביב.
בשנות ה-90, כשהארצות האפריקאיות חידשו את יחסיהן הדיפלומטיים עם ישראל הן לא החזירו את השגרירים לירושלים אלא קבעו את מושביהם בגוש דן.
לאחר נאום ירושלים (2017) של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בו הכיר בירושלים כבירת ישראל והודיע על העברת השגרירות לעיר החלה ישראל מהלך דיפלומטי לרתימת מדינות נוספות למהלך ולהעברת שגרירויותיהן לעיר. ב-1 במאי 2018 החזירה גואטמלה את שגרירותה לעיר וב-14 במאי נפתחה גם שגרירות ארצות הברית. ב-21 במאי הועברה לירושלים שגרירות פרגוואי, אך בהמשך השנה הוחזרה להרצליה.
מעיל רוח
מעיל רוח הוא מעיל דק שמגן מפני קירור הרוח ומפני גשם דק. הוא עשוי לרוב מבד סינתטי עמיד למים ובמקרים רבים הוא יכלול גם כובע. חלקים שונים (כגון קצות השרוולים) יכולים להיות גמישים כדי לעזור מההגנה מהרוח.
מעמדה הבין-לאומי של ירושלים
השגרירויות הזרות בירושלים והכרה בירושלים כבירת ישראל
באוגוסט 2019 הכירו הונדורס ונאורו בירושלים כבירת ישראל.
מעיל רוח
בתחום הספורט החל שימוש באריגים חדשניים. לדוגמה, בשנת 1952 הציגה חברת קולמר האיטלקית מעיל ניילון עבור גולשי סקי באולימפיאדת החורף באוסלו. החל משנות השבעים הפך לבוש הספורט למקובל יותר והחל להיכנס לשימוש מעיל רוח שבנוי מניילון או חומרים דומים.
מעמדה הבין-לאומי של ירושלים
השגרירויות הזרות בירושלים והכרה בירושלים כבירת ישראל
בספטמבר 2020 הודיע נשיא מלאווי לזרוס צ'אקוורה על כוונת המדינה לפתוח שגרירות בירושלים. בהמשך ציינו במדינה כי בכוונתם לפתוח את השגרירות עד קיץ 2021.
מעיל רוח
בארצות הברית ומספר ארצות שונות נקרא המעיל לרוב windbreaker, כשמו של המותג. החברה נסגרה מאז והמותג הפך לשם גנרי. שם אחר הוא אנוראק שהוא לרוב שם למעיל חורפי כבד יותר.
מעמדה הבין-לאומי של ירושלים
השגרירויות הזרות בירושלים והכרה בירושלים כבירת ישראל
ב-16 ביוני 2023 פורסם על הסכם שנחתם בין ישראל לרוסיה, במסגרתו תפתח רוסיה בירושלים שלוחה של שגרירות.
מדינות שהעבירו את שגרירותיהן לירושלים
פרגוואי העבירה את שגרירותה ב-2018 לירושלים, אך לאחר מספר חודשים החזירה אותה לתל אביב.
מדינות שהודיעו על הכרה בירושלים כבירת ישראל
אוסטרליה הודיעה ב-2018 כי היא מכירה במערב ירושלים כבירת ישראל, אך בשנת 2022 חזרה בה מהודעה זו.
הוגו סאנצ'ס
סאנצ'ס נולד במקסיקו סיטי וכבר בגיל 17 לבש לראשונה את המדים הלאומיים של מקסיקו. ב-1981 הוא עבר לשחק באירופה במדיה של אתלטיקו מדריד שם שיחק 4 עונות, לאחר שדחה הצעה של ארסנל, אך הפריצה הגדולה שלו הייתה במדי ריאל מדריד, אשר נחשב אצלה לסמל. סאנצ'ס כבש ב-283 המשחקים במדי הקבוצה 207 שערים, וזכה עמה ב-5 אליפויות ב-7 העונות שלו במועדון.
עונת הייתה העונה הטובה ביותר שלו, בה כבש 38 שערים ב-38 משחקים. זה היה שיא השערים בעונה אחת בליגה הספרדית. הוא שיחק בשני מונדיאלים עם נבחרת מקסיקו, וכבש במדיה 29 שערים. סאנצ'ס פרש מכדורגל מקצועני בגיל 39 והוא מאמן משנת 2000 ועד היום.
הוגו סאנצ'ס הוא אחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם שנבחרו על ידי פלה.
הידרה חומה
הידרה חומה (שם מדעי: Hydra oligactis ; בעבר: Hydra fusca) היא מין של הידרה בעלת צבע צהוב או חום בהיר. להידרה החומה כמעט תמיד בין 6-10 זרועות מסביב לפה. הפריטים הגדולים של ההידרה החומה מגיעים ל-7-8 מ"מ, וליותר מכך כאשר היא מקטינה את קוטרה כדי להתארך. זרועותיה יכולות להגיע לאורך של כ-6-7 מילימטר מקצה גופה, בתהליך של התארכות תוך צמצום עובין לעובי שערה. במקרה של סכנה ההידרה החומה מתקצרת, תוך התעבות קוטרה, לאורך של כ-2 מילימטר. עונת הרבייה של ההידרה החומה היא בחודשים אוקטובר-נובמבר.
אצל ההידרה החומה הזכרים והנקבות הם יצורים נפרדים. ההידרה החומה מתרבה היטב בטמפרטורה של 8-10 מעלות צלזיוס, וכמעט ואינה מתרבה בטמפרטורת החדר.
מוזיאון השואה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ו ארפאיו
ג'וזף מייקל ארפאיו (נולד ב-14 ביוני 1932) הוא השריף ה-36 של מחוז מריקופה שבאריזונה שכיהן במשך 24 שנים, מ-1993 עד 2017, עת הפסיד בבחירות לפול פנזון ב-2016.