cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יין פוסטר
התמזגות עם סיף, חיים אזרחיים
לאחר שנסעו יחד אל מימד אלי מצרים העתיקה, לכדור הארץ בעתיד אפשרי שנשלט בידי זארקו איש המחר ולאומת קוסטה ורדה, תור לקח את ג'יין אל אסגארד. שם, הוזיר הגדול נתן לה את חרבה של סיף, וכאשר ג'יין הניפה אותה - היא הפכה לכאורה לסיף. הוזיר הגדול העריך כי השתיים התמזגו והפכו לישות אחת כאשר סיף הצילה את חייה, ולכן סיף תהיה דומיננטית באסגארד בעוד ג'יין תהיה על כדור הארץ. עם זאת, כאשר הם שבו לכדור הארץ סיף אינה הפכה בחזרה לג'יין. כעבור כמה חודשים, בן זוגה של ג'יין, קית', פתח בחקירה אחר מקום הימצאה לאחר שהוא לא ראה אותה מאז אשפוזה. תור חשף את זהותו בפני קית' והסביר לו את השתלשלות האירועים, ולקח אותו לעולמו של קאמו ת'ארן. שם, התברר כי כאשר סיף העניקה לפוסטר את כוח החיים שלה, היא הועברה למעשה דרך מטה הרונות למימד אחר. אלא שלאחר שג'יין הניפה את חרבה באסגארד, השתיים התחלפו. תור חילץ את ג'יין ממימד זה והפריד בינה לבין סיף, והיא הוחזרה לכדור הארץ. מיד לאחר מכן, היא וקית' נישאו.
ג'יין פצחה בחיים אזרחיים יחד עם קית', והיא התרחקה מפעילויות על-אנושיות בכלל ומתור בפרט. לשניים נולד בן משותף, ג'ימי. ג'יין הוסמכה כדוקטור לרפואה, והיא נעשתה לאחראית על מספר פרמדיקים בבית חולים בניו יורק. כמו כן, היא נשכרה לשמש כרופאה האישית של טוני סטארק וטיפלה באופן אישי בג'ק מונרו לפני מותו. במהלך המלחמה בין גיבורי-העל השונים בעקבות חוק הרישום, ג'יין התייצבה לצידו של קפטן אמריקה וטיפלה בפצועי מחנה המתנגדים לחוק.
תור
זמן לא רב לאחר שבעלה לשעבר קית' ובנם המשותף ג'ימי נהרגו בתאונת דרכים, ג'יין אובחנה כחולה בסרטן שד סופני. היא נעתרה לבקשתו של תור לייצג את כדור הארץ בקונגרס העולמות במקביל לטיפוליה הכימותרפיים, אך סירבה לקבל טיפולים קסומים על אף הצעותיו החוזרות של תור לכך.
במהלך קרב נגד ניק פיורי, תור הופך ללא ראוי ואיבד את היכולת לנשוא את פטיש הקרב מיולניר. הפטיש נשאר ללא השגחה על הירח, ומשם הוא חיפש אחר ג'יין בטלפתיה. היא נכנעה לקריאתו, והיימדל שיגר אותה אליו באמצעות הביפרוסט. ג'יין הצליחה להניף את מיולניר והתגלתה כראויה, והיא זכתה בכוחות אותם הוא מקנה לבעליו. מכיוון שהיא צפתה בתור משתמש בפטיש במשך שנים, ג'יין הצליחה להסתגל לשימוש בו במהרה. היא מצאה עצמה נלחמת במלקית' הארור וענקי הכפור, ותור יצא להתעמת בדבר הבעלות על מיולניר עם האישה הבלתי מזוהה שאוחזת בו, מבלי לדעת כי מדובר בג'יין. לאחר עימות קצר, הוא קיבל את העובדה שהפטיש בחר במישהו אחר והעניק לה באופן רשמי את התואר "תור" כשהוא נשאר לשאת בשמו הפשוט בן אודין.
היא יצאה להילחם במלקית' הארור וענקי הכפור בתאגיד רוקסון, ובצורתה הרגילה זכתה לביקור מתור. מאוחר יותר, אודין שלח את אחיו - קול בן בור, "הנחש" - להרוג את פוסטר כתור, ולשם כך הוא לבש את שריון "המשמיד". היא נלחמה נגדו וזכתה לסיוען של מכשפת השני, ולקיריה ורבות אחרות, כשבסוף הקרב התגלתה זהותה.
אוניברסיטת סנט קמילוס הבין-לאומית למדעי הבריאות והרפואה
אוניברסיטת סנט קמילוס הבין-לאומית למדעי הבריאות והרפואה (באיטלקית: UniCamillus – Università Medica Internazionale di Roma; באנגלית: Saint Camillus International University of Health and Medical Sciences או UniCamillus) היא אוניברסיטה פרטית, הממוקמת ברומא, המוכרת על ידי משרד החינוך, האוניברסיטה והמחקר האיטלקי מאז נובמבר 2017. ג'יאני פרופיטה היה מראשי צוות ההקמה של המוסד ובהמשך מונה לרקטור.
פרופיל
אוניברסיטת סנט קמילוס מוקדשת אך ורק ללימודי מדעי הרפואה ומכוונת בייחוד עבור סטודנטים בינלאומיים שאינם באיחוד האירופי, כמו גם עבור סטודנטים מהאיחוד האירופי המגלים עניין מדעי ומקצועי בנוגע לסוגיות בריאותיות המשפיעות על מדינות מתפתחות.
בחזון המחויבות ההומניטרית עליה האוניברסיטה מצהירה, ידוע על חתימתה של מזכר הבנות עם איגוד הרופאים ממוצא זר באיטליה (AMSI) והקהילות של העולם הערבי באיטליה (Co-mai), וכן הסכמי שיתוף פעולה עם האיטי, מצרים ומדינות אחרות שאינן אירופיות.
תוכניות לימוד
מתוכנית הלימודים של האוניברסיטה עולה כי התוכניות הדידקטיות כמו גם פעילויות המחקר מתמקדות בפתולוגיות השורשיות בבעיות הבריאותיות הנפוצות ביותר בדרום הגלובלי כמו מלריה, HIV/איידס, שחפת ומחלות טרופיות מוזנחות, כמו גם דרישות ספציפיות לרופאים ולאנשי מקצוע בתחום הבריאות, הפועלים באזורי מלחמה או באזורים מוכי אסון טבע.
כל הקורסים נלמדים בשפה אנגלית.
אלחנדרו חודורובסקי
אלחנדרו חודורובסקי (בספרדית: Alejandro Jodorowsky Prullansky; נולד ב-17 בפברואר 1929) הוא אמן יהודי יליד צ'ילה המתגורר בצרפת. במאי תיאטרון וקולנוע, תסריטאי, מחזאי, שחקן, סופר, משורר, מפיק, מלחין, מוזיקאי, סופר קומיקס ומדריך רוחני. ידוע בעיקר בשל סרטי האוונגרד הפיוטי שיצר.
קורות חייו
ב-1970 חודורובסקי יצא לבתי הקולנוע סרטו El Topo, שזכה להצלחה בארצות הברית. חודורובסקי עבר לפעול בניו-יורק וג'ון לנון, שהתלהב מאוד מהסרט, שיכנע את אלן קליין (מנהל להקת הביטלס) לתמוך בחודורובסקי ולסייע לו להפיק את סרטו הבא. קליין נתן לחודורובסקי מיליון דולר, והבמאי ביים כך ב-1973 את ההר הקדוש (The Holy Mountain). שני הסרטים נהיו לקלסיקות בחוגי הקולנוע המחתרתי.
בגיל 45, בשנת 1974, היגר לצרפת והחל לפעול בה. לאחר ניסיונות כושלים להסריט את הרומן "חולית" של פרנק הרברט, יצר חודורובסקי שלושה סרטים נוספים: סרט המשפחה Tusk (ב-1980), סרט האימה הסוריאליסטי Santa Sangre (ב-1989), והסרט The Rainbow Thief (ב-1990).
חודורובסקי כתב ספרים והירצה על שיטתו הרוחנית, ה"פסיכומג'יק" ("psychomagic") ו"פסיכושמאניזם" ("psychoshamanism"), אשר מושפעת מהתעניינותו באלכימיה, קלפי טארוט, זן בודהיזם, ושמאניזם.
ב-2011 חודורבסקי חזר למולדתו ויצר בה את סרטו האוטוביוגרפי "מחול המציאות" ("The Dance of Reality"), שצולם בעיירה בה גדל בצ'ילה.הסרט מבוסס על אוטוביוגרפיה באותו שם שפרסם בספרדית ב־2001 ("La danza de la realidad"). ב-2018 יצא לאור בעברית בשם "ריקוד המציאות", שאותו תרגמה מיכל שליו, בהוצאת בבל.
אשתו הראשונה של חודרובסקי הייתה השחקנית ולריה טרומבליי (Valérie Trumblay). כיום הוא נשוי לאמנית ומעצבת התלבושות פסקלה מונטדון (Pascale Montandon). יש לו ארבעה בנים (אחד מהם נפטר) ובת אחת. מבחינת השקפתו הדתית, חודורבסקי מגדיר את עצמו כ"אתאיסטי מיסטי". הוא לא שותה אלכוהול ולא מעשן ונמנע מאכילת בשר ועוף מכיוון שהוא "לא אוהב גופות".
מלך אמיתי
מלך אמיתי הוא אלבומה ה-11 של הזמרת הישראלית זהבה בן. האלבום יצא לאור ב-1 בינואר 2000, תחת חסותה של חברת התקליטים NMC. מתוך האלבום יצאו מספר סינגלים, כשהבולטים ביותר מביניהם הם "מלך אמיתי", "להשתגע" ו-"אני שטה".
האלבום זכה להצלחה ארצית חסרת תקדים, כשנמכר בכלמעלה מ-100 אלף עותקים, מה שהופך אותו לאחד מהאלבומים הישראלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
רקע והפקה
את מרבית שירי האלבום הפיק יעקב למאי. השיר "מלך אמיתי" שזכה להצלחה רבה ויצא כשיר הנושא מתוך האלבום נכתב על ידי דוד זיגמן, שכתב גם את הלהיט "להשתגע". מרבית שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי שמואל אלבז וזיגמן גם כן.
שני השירים, "מלך אמיתי" ו-"להשתגע", נכנסו אל המצעד השנתי של רשת ג', שם התברגו במקומות ה-15 וה-28.
חומר פעיל
חומר פעיל (מאנגלית: active ingredient) הוא הכינוי בעולם המדע והביו-רפואה למולקולה שמוגדרת אקסוגנית לגופו של אורגניזם מסוים, כלומר שלא נוצרה בגופו, אלא בגוף של אורגניזם אחר או על ידי סינתוז במעבדה, והיא יכולה להיות מוכנסת אל גוף האורגניזם הראשון כתרופה, או כחלק מתרופה הכוללת גם חומר פעיל (או בלתי פעיל) אחד או יותר, לטיפול במחלה או בעיה.
החומר הפעיל בתרופה נותן את השפעתו בהתאם לחוק הביוכימי חוק פעילות המסה (law of mass action), לפיו רמת הפעילות של תמיסה תלויה, ככלל, ברמת החומר הפעיל שבה, כלומר, ככל שרמת החומר הפעיל בה גדול יותר, כך גדל הסיכוי שהיא תחסל או לפחות תצמצם את התופעה הבעייתית או החולי.
אם חומר פעיל אינו מוכנס לגוף אורגניזם כפי שהוא, הרי שאולי יוכנס כחלק מתרופה הכוללת גם חומרים בלתי פעילים (כגון מים, רבי סוכרים, שומנים, ועוד, המשמשים ליצירת כמוסה או טבלייה); חומרים אלה נקראים "חומרים בלתי-פעילים" משום שאינם מבצעים את הפעולה העיקרית שמבצע החומר הפעיל.
קונרד
{{פירושונים| שם משפחה:
ראו גם
}}
איגנץ רייך
איגנץ רייך (בהונגרית: Reich Ignác; ז'אמבק, 1821 – בודפשט, 18 באפריל 1887) היה סופר, משורר, מורה, מתרגם יהודי-הונגרי. רייך תרגם להונגרית חלק מספרי החומש וכן את ההגדה של פסח.
ביוגרפיה
איגנץ רייך נולד בעיירה בת כ-5,000 תושבים במחוז פשט, שם אביו היה המזכיר של הקהילה היהודית. הוא החל את לימודיו בעיירה, שם למד תחילה תנ"ך ותלמוד (כנראה בחדר - הכינוי המקובל ביהדות האשכנזית המסורתית לתלמוד תורה – מסגרת הלימודים הבסיסית לילדים), ולאחר מכן נסע לאוראדיה (אז חלק מהונגריה במסגרת הקיסרות האוסטרית) תחילה למד בבית הספר היסודי בעיר, שם לימד אותו אחיו שלמה הונגרית וגרמנית, ואחר כך המשיך בגימנסיה. בשנת 1842 עבר לפשט כדי להמשיך בהשכלתו, אך ויתר בגלל קשייו הכלכליים. בשלב זה כבר דיבר הונגרית, גרמנית, צרפתית, עברית ולטינית. עד 1848 התחנך אצל משפחות יהודיות בפשט ואז חזר לעיירת הולדתו והחל ללמוד אנגלית במטרה להגר מהונגריה. אולם בשנת 1850 ניתנה לו האפשרות ללמד בבית הספר של הקהילה היהודית בסקשפהרוואר ולכן נטש את תוכנית ההגירה. משנת 1851 לימד בבית הספר של הקהילה היהודית של פשט, שם השתמש לראשונה בשפת ההוראה ההונגרית בהוראת הדקדוק העברי. הוא יזם את תרגום הטקסט העברי של המקרא להונגרית. הוא פרש בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19. מאמריו בגרמנית פורסמו בעיתונות הקהילה היהודית ההונגרית. הוא תרגם את המנון הונגריה לעברית, אך גם כתב שירה בעצמו.
כתביו
Programm der Pester israelitsche Haupt- und Unterrealschule für das Schuljahr:
פורסם במגזין "בית לחם":
(Magyar Izraelita) :פורסם במגזין "היהודי ההונגרי":
פורסם בספר השנה של וינטר:
"פורסם ב: "עלון היהודי":
פורסם ב: "Ungarische Jüdische Wochenschrift"
אביגיל (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גמר גביע אירופה לאלופות 1988
גמר גביע אירופה לאלופות 1988 התקיים בנקרשטדיון בשטוטגרט, גרמניה ב-25 במאי 1988, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר גביע אירופה לאלופות לעונת היא פ.ס.וו. איינדהובן ההולנדית, שניצחה במשחק את בנפיקה ליסבון הפורטוגלית בתוצאה 6-5 בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שוויון 0-0 בסיום ההארכה. משחק הגמר נעל את המהדורה ה-33 של גביע אירופה לאלופות.
פ.ס.וו. העפילה לראשונה בתולדותיה לגמר גביע אירופה לאלופות, והייתה להולנדית השלישית שזוכה בתואר (אחרי אייאקס אמסטרדם ופיינורד), והראשונה מזה 15 שנים. בנפיקה, שזכתה בתואר בשתי הופעותיה הראשונות בגמר גביע אירופה בתחילת שנות ה-60, העפילה לגמר בפעם השישית בתולדותיה, והראשונה לאחר עשרים שנים בדיוק.
משחק הגמר נערך בנקרשטדיון בשטוטגרט בפעם השנייה בתולדות המפעל, ולראשונה מאז ניצחונה של ריאל מדריד 2-0 על סטאד ריימס בעונת. המשחק עצמו היה מאוזן ברובו. על אף שלא נכבשו בו שערים, שתי הקבוצות הגיעו למספר מצבי הבקעה שלא נוצלו. לאחר שוויון 0-0 בתום הארכה, עברה ההכרעה לדו-קרב פנדלים. חמש הבעיטות הראשונות של כל קבוצה נכבשו, ואת הפנדל השישי של בנפיקה עצר השוער הנס ואן ברויקלן והעניק לקבוצתו את התואר הראשון בתולדותיה.
פ.ס.וו. איינדהובן
בסיבוב הראשון פגשה פ.ס.וו. את גלאטסראיי הטורקית. המשחק הראשון באיינדהובן הסתיים בניצחון 3-0 למארחת משלושה שערים שנכבשו במחצית השנייה. בגומלין הייתה קרובה גלאטסראיי לקאמבק מרשים כשכבר הובילה 2-0 במחצית, אך התוצאה נותרה עד לסיום ואיינדהובן עלתה לשלב הבא.
בשמינית הגמר פגשה פ.ס.וו. את ראפיד וינה האוסטרית. במשחק הראשון בחוץ הצליחה איינדהובן להפוך פיגור 1-0 במחצית לניצחון 2-1 בסיום. בגומלין השלימה הקבוצה ניצחון כפול עם 2-0 שהעניק לה את הכרטיס לשלב רבע הגמר.
ברבע הגמר פגשה פ.ס.וו. את בורדו הצרפתית. במשחק הראשון בבורדו, נקלעה איינדהובן לפיגור כבר לאחר עשרים דקות, אך חמש דקות להפסקה איזנה משערו של וים קיפט, שער חוץ חשוב עבור ההולנדים. במשחק הגומלין לא נכבשו שערים, ושער החוץ של קיפט הפך למכריע בהתמודדות, שכן איינדהובן העפילה לחצי הגמר בזכות חוק שערי חוץ.
בנפיקה ליסבון
אלופת פורטוגל פתחה את הופעותיה בסיבוב הראשון מול פרטיזן טירנה האלבנית. המשחק הראשון בליסבון הסתיים בניצחון 4-0 לבנפיקה, ובנוסף הורחקו במהלכו ארבעה משחקני טירנה. בעקבות ההרחקות החליטה אופ"א לפסול את האלבנים, משחק הגומלין לא נערך ובנפיקה העפילה כבר לאחר משחק אחד לשלב שמינית הגמר.
בשמינית הגמר פגשה בנפיקה את אורהוס הדנית. בנפיקה לא מצאה את הרשת במשחק הראשון בדנמרק, והמשחק הסתיים בשוויון 0-0. בגומלין גברה בנפיקה 1-0 על אורהוס והעפילה לרבע הגמר.
בשלב רבע הגמר פגשה בנפיקה את אנדרלכט הבלגית. בנפיקה הרשימה עם ניצחון 2-0 במשחק הראשון בבית, וגם הפסד חוץ 1-0 לא מנע ממנה את הכרטיס לחצי הגמר.
בשלב חצי הגמר פגשה בנפיקה את סטיאווה בוקרשט הרומנית. משחק החוץ של בנפיקה הסתיים בשוויון 0-0, ובגומלין צמד שערים שני בטורניר לרוי אגואש העניק לקבוצתו את המקום בגמר השישי בתולדותיה, עם ניצחון 2-0. בנפיקה ספגה רק פעם אחת בשבעה מפגשים במהלך הטורניר.
סיכום המשחק
פ.ס.וו. איינדהובן צעדה אל הגמר הראשון בתולדותיה, תחת הדרכתו של כדורגלן העבר של הקבוצה חוס הידינק. הייתה זו עונתו הראשונה של הידינק כמאמן, והוא הוביל את קבוצתו אל הגמר לאחר שכבר זכה עמה בדאבל המקומי של אותה עונה. בקבוצה כיכבו אז חמישה שחקנים שזכו מאוחר יותר בקיץ עם ביורו 1988, ובהם השוער הנס ואן ברויקלן, הבלם רונאלד קומאן ועוד. את הקבוצה הוביל כקפטן המגן הבלגי, אריק גרטס.
המשחק עצמו לא התעלה לרמה התקפית גבוהה. שתי הקבוצות התקשו להשיג את השליטה במשחק. בנפיקה התבססה על כדורים גבוהים מעבר לקו ההגנה ושיחק בעיקר לכיוון צד שמאל של ההתקפה. מנגד, הופעה מרשימה של ואן ברויקלן בשער מנעה מבנפיקה מספר מצבים מסוכנים.
לאחר שוויון 0-0 בתום הארכה, עבר המשחק להכרעה בדו-קרב בעיטות עונשין. איינדהובן בעטה ראשונה, ובתום חמש בעיטות ראשונות לכל קבוצה לא נרשמו החמצות, והתוצאה עמדה על שוויון 5-5. אנטון יאנסן עמד בלחץ וכבש את הפנדל השישי של איינדהובן. מנגד, ואן ברויקלן עצר את הפנדל של המגן הימני אנטוניו ולוסו, והעניק לקבוצתו את גביע אירופה הראשון בתולדותיה.
ולדיסלב רדימוב
משחק
בילדותו למד רדימוב בבית ספר לסיף, אך בגיל 9 עזב לטובת בית הספר לכדורגל "סמנה". הוא לא זכה לתשומת לב רבה וב-1992 הוא הופיע במשחק אחד בלבד עבור קבוצת הליגה השנייה סמנה-סאטורן. ביוני 1992 עבר למוסקבה לשחק בקבוצת המילואים של צסק"א מוסקבה. רדימוב הופיע לראשונה בהרכב הקבוצה הבוגרת של צסק"א ב-30 ביולי 1992 כאשר מספר שחקנים לא טסו למשחק החוץ מול אוקיאן נחודקה.
בשנת 1994 הפך רדימוב לחבר קבוע בהרכב צסק"א וזומן לסגל הנבחרת במשחק ידידות נגד אוסטריה. בשנת 1994 הוא נבחר לשחקן החדש הטוב ביותר בליגה על ידי מגזין פוטבול רוויו, וב-1995 הוא קיבל את פרס סטרלץ כ"תקוות העונה".
בשנת 1996 שיחק רדימוב בכל שלושת המשחקים של נחברת רוסיה ביורו 1996, ועבר לריאל סרגוסה לאחר סיום הטורניר. הוא בילה שם שתי עונות וחצי. בסוף שנת 1998 היה לרדימוב מעט דקות משחק בסרגוסה והושאל לדינמו מוסקבה. בניגוד לציפיות, עונת 1999 ברוסיה לא הייתה מוצלחת. לאחר סיום ההשאלה חזר לסרגוסה ובשנת 2000 הוא עבר למועדון הפאר הבולגרי לבסקי סופיה, אך גם שם לא זכה לדקות משחק רבות ולבסוף שוחרר מהקבוצה, בעקבות הפרת משמעת.
בשנת 2001 חזר רדימוב לרוסיה וחתם בקריליה סובייטוב סמארה. הוא הפך לקפטן הקבוצה ואחרי שנתיים בסמארה הוא עבר לעיר הולדתו לשחק בזניט סנקט פטרבורג בה נבחר לקפטן הקבוצה תוך זמן קצר מאוד ושיחק בה עד עונת 2008 בה זכה עמה בגביע אופ"א ובסופרקאפ האירופי. בקיץ 2008 פרש ממשחק לאחר הזכייה בשני התארים האירופיים.
אימון
לאחר פרישתו זומן בינואר 2009 לצוות האימון של זניט סנקט פטרבורג. בהמשך זומן לצוות האימון של קבוצת הנוער של זניט מאפריל 2011. ב-2013 מונה לאמן את קבוצת המילואים "זניט-2" עד 2017 כשהקבוצה העפילה לליגת הכדורגל הלאומית. בספטמבר 2018 חזר לקדנציה שנייה כמאמן בזניט-2 סנקט פטרבורג במקומו של אלכסנדר גורשקוב, לחמש שנים.
נבחרת
במדי נבחרת רוסיה הוא השתתף ב-34 (33 מהם רשמיים) משחקים בהן הבקיע 4 שערים (3 מהם במשחקים רשמיים) ב-17 ניצחונות, 10 תוצאות תיקו ו-7 הפסדים.
מבצר תלעפר
מבצר תלעפר(בטורקית: Telafer Kalesi) היה מבצר ששכן בעיר תלעפר, עיר במחוז נינוה בצפון עיראק. המבצר נבנה על ידי האימפריה העות'מאנית, על גבי שרידים ששרדו מהתקופה האשורית. התל שכן 70 ק"מ מערבית לעיר מוסול.
בשנת 2003, בעת הפלישה לעיראק במלחמת עיראק, שכנו במבצר ראש העיר, משרדי העירייה וכן מטה המשטרה של העיר. לאחר מכן שימש המבצר כבסיס לכוחות האמריקאים שלחמו ב-2005 בקרב תלעפר במלחמתם בארגון אל-קאעידה. ביוני 2014 נפל המבצר לידי כוחות המדינה האסלאמית, והם השתמשו במבצר כבית כלא לנשים ונערות. לכלא הועברו כ-450-500 נשים ונערות, כ-150 מתוכן היו נשים לא נשואות יזידיות או נוצריות, שנמסרו ללוחמי הארגון כפרס או נמכרו כשפחות מין.
בדצמבר 2014 כוחות ארגון המדינה האסלאמית פוצצו את החומות המערביות והצפונית של המבצר, וגרמו נזק רב. בנוסף הם ביצעו מספר חפירות בהריסות המבצר, כנראה במטרה למצוא ממצאים ארכאולוגיים שישמשו להם למכירה. אירינה בוקובה, המנכ"לית של ארגון אונסק"ו, גינתה בחריפות את הרס המבצר.
יוסי בירן
יוסי בירן (בידרמן) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על גדוד 12 (ברק), ועל מחוז חיפה במערך העורף.
שירותו הצבאי
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר בירן הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה בגדוד 12 (ברק). במלחמת יום הכיפורים לחם בירן כקצין המבצעים של הגדוד בקרבות הבלימה והתקפת הנגד כנגד הצבא הסורי ברמת הגולן וכן בקרב ההבקעה לרמה הסורית. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בחטיבה.
בירן לחם במלחמת לבנון. בהמשך המלחמה פיקד על גדוד 12 ונפצע במהלך הקרבות בביירות. בשנים 1984–1985 פיקד בירן על בא"ח גולני ובשנים 1990–1992 על מחוז חיפה במערך העורף בדרגת אל"ם.
לאחר פרישתו משירות צבאי עבד כיועץ ארגוני.
סנאי דקל מערבי
סנאי דקל מערבי (שם מדעי: Epixerus ebii) הידוע גם בשם סנאי הדקל של אביאן או הסנאי הענק של טמינק הוא מין מכרסם משבט סנאי הקרקע הענקיים. זהו מין יחיד בסוגו, אף על פי שאוכלוסיות מזרחיות (תת-המין Epixerus ebii wilsoni) נחשבו בעבר כמין נפרד. סנאי הדקל המערבי נמצא במערב ובמרכז אפריקה.
המצור על אנטיוכיה (1097–1098)
המצור על אנטיוכיה וכיבושה על ידי הצלבנים היה אחד האירועים החשובים במסגרת מסע הצלב הראשון. המערכה על אנטיוכיה נחלקה לשני שלבים עיקריים: השלב הראשון נמשך מ-21 באוקטובר 1097 עד 2 ביוני 1098, ובסופו נכבשה העיר בידי הצלבנים. בשלב השני התהפכו היוצרות, וצבא מוסלמי צר על העיר במאמץ לכבוש אותה מחדש מידי הצלבנים. שלב זה ארך מ-7 ביוני 1098 עד 28 ביוני, ובסופו הביסו הצלבנים את הקואליציה המוסלמית ושמרו על שליטתם בעיר. בתום הלחימה הפכה אנטיוכיה לבירת נסיכות אנטיוכיה הצלבנית. הניצחון הצלבני במערכה שבר את יכולתם של השליטים המוסלמים בסוריה להתנגד להמשך התקדמות מסע הצלב, והדרך לארץ ישראל ולירושלים נפתחה בפני הצלבנים.
המצור, שנחשב לאחד הקשים ביותר של התקופה, היה גם המבחן הקשה ביותר שעמד בפני הצבא הצלבני במהלך מסע הצלב הראשון. הצלבנים לא הצליחו להבקיע את ביצורי אנטיוכיה ונאלצו להתמודד עם מזג אוויר קיצוני ומחסור במזון, קשיים שהעמידו בסימן שאלה את עצם קיומו של הצבא הצלבני. חוסר יכולתם של הצלבנים להכריע את המגינים מחד, וכשלונם של מגיני העיר והשליטים המוסלמים של סוריה להסיר את המצור מאידך, דחף את הלוחמים בצבאות היריבים למעשים קיצוניים. ככל שהתארך המצור כך גברה רמת האלימות והאכזריות, שהגיעה לשיא עם כיבוש העיר בטבח חסר אבחנה של חיל המצב וחלק מהתושבים. לאחר הניצחון הצלבני על הצבא המוסלמי, שצר על חומות העיר, החל תהליך, שפרופסור יהושע פראוור כותב עליו: "ייתכן שקשה לבני תמותה לעמוד במתחו של מבחן שנמשך שלוש שנים ללא הפוגה... ההשתהות סביב אנטיוכיה הייתה פשיטת רגל מוסרית של שכבת המנהיגות".
רקע היסטורי
העיר אַנְטִיוֹכִיָה, הנקראת כיום אַנְטַקְיָה (Antakya), נמצאת בנפת האטיי בטורקיה, על גדות נהר האורונטס, כ-26 קילומטר משפך הנהר לים התיכון. ערים רבות במזרח התיכון נקראו "אנטיוכיה" ועל מנת להבדיל ביניהן נקראה העיר "אנטיוכיה שעל האורונטס". נהר האורונטס הוא ברובו בלתי עביר, אך ערוץ הנחל שימש לתנועה מצפון לדרום. חשיבותה של אנטיוכיה מבחינה היסטורית נובעת מן העובדה כי העיר נמצאה על עורק מסחר ראשי המוביל מנמלי הים התיכון אל אזור הפרת והחידקל. דרכים מן הצפון ומצפון־מזרח, שנפגשות באנטיוכיה, עוברות לאורך עמק נהר אורונטס עד חמה וחומס, שם הן מתפצלות לדמשק ולסוריה, ולדרום.
החל מהמחצית השנייה של האלף הראשון לספירה עברה העיר מיד ליד במסגרת המאבק בין האימפריה הביזנטית והשליטים המוסלמים על השליטה בסוריה. במחצית הראשונה של המאה ה-11 פלשו הסלג'וקים למזרח התיכון, וב-1085 נכבשה אנטיוכיה על ידם וביצורי הביזנטים מתקופת יוסטיניאנוס הראשון חוזקו.
האימפריה הסלג'וקית לא האריכה ימים ועד מהרה התפצלה לאמירויות קטנות. גם צפון סוריה, אליה הגיעו הצלבנים, הייתה מפוצלת ומפולגת ובשליטת מספר ישויות מדיניות, שנוצרו עם התפוררות ממלכתו של מלכשאה הראשון ולאחר מותו של תתש הראשון, סלג'וקי ששלט בחלקים מארץ ישראל וסוריה. ב-1095 השליטה בסוריה התחלקה בין בניו של תתש, בחלק הצפוני שלט רידואן שליט חלב, ובחלק הדרומי דוקאק שליט דמשק. בתוך תחומי שלטונם של האחים שכנו מספר אמירויות עצמאיות, בדרך כלל בשליטת קצינים טורקיים או ראשי שבטים ערביים. אנטיוכיה, שהייתה בשטח שנמצא פורמלית בשליטת רידואן, נשלטה על ידי האמיר הטורקי-סלג'וקי יאיי סיאן (Yağısıyan), כווסל של האחרון. מערכת היחסים בין השליטים והאמירים המוסלמים בסוריה הייתה מתוחה, כאשר כל אחד נלחם באחר ומחליף נאמנות ובעלי ברית.
כיבוש אנטיוכיה היה אתגר לכוחות הנוצריים, שהשתתפו במסע הצלב הראשון, אך מיקומה האסטרטגי הפך אותה לחיונית לכל מי שרצה לשלוט בצפון סוריה בפרט ובסוריה בכלל. מפקדי הצבא הצלבני חששו כי עקיפת העיר והימנעות מכיבושה עלולים לגרום לניתוק צבאם מעורפו, ולאיים על נתיבי האספקה והתקשורת שלו עם רוזנות אדסה הצלבנית ועם האימפריה הביזנטית - הכוח הנוצרי העיקרי במזרח. מאידך, כיבוש אנטיוכיה אמור היה לאפשר לצלבנים אחיזה איתנה בצפון סוריה, תקשורת בטוחה עם אירופה וביזנטיון, ומעבר בטוח לארץ ישראל דרך רצועת החוף של סוריה ולבנון.
ההיסטוריון כריסטופר טיירמן נותן הסבר שונה להחלטה לכבוש את אנטיוכיה. הוא טוען, שהקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון ראה במסע הצלב הזדמנות להשיב לשליטת האימפריה הביזנטית שטחים שאבדו לה בצפון סוריה, וראה בכיבוש אנטיוכיה מהלך אסטרטגי שירחיק את האיום הסלג'וקי מאנטוליה. החזון הביזנטי השתלב עם השאיפות של מנהיגי מסע הצלב הראשון, שבשלב זה כבר רצו לנצל את מסע הצלב לצורך השתלטות על נחלאות משלהם במזרח, כפי שעשה בלדווין מבולון בהקמת רוזנות אדסה.
שדה הקרב
אנטיוכיה הייתה העיר המבוצרת הגדולה הראשונה עליה צרו הצלבנים, ובתיאורי העיר כפי שמשתקפים בכתבי ההיסטוריונים בני התקופה ניכר עד כמה חזק היה הרושם שעשתה עליהם העיר. רמון מאגילר מספר כי הכומר של רמון הרביעי, רוזן טולוז אמר "ביצוריה של אנטיוכיה כל כך חזקים שאין למגיניה מה לפחד מהתקפה במכונות מצור או בהסתערות של לוחמים, אפילו אם כל הלוחמים בעולם יעלו על העיר לכבשה". אטיין השני, רוזן בלואה כתב לאשתו: "העיר אנטיוכיה גדולה מאוד, מבוצרת ומקרינת עוצמה רבה, אני חושש כי היא לא ניתנת לכיבוש"
ביצורי העיר
אנטיוכיה השתרעה על שטח של כ-9 קילומטר רבוע והייתה מוקפת בחומות בעובי ממוצע של 2 מטרים, בגובה של כ-20 מטרים ובאורך של 10 קילומטר בהן נקבעו ברווחים לא שווים 450 מגדלים. העיר שכנה בשטח מישורי סמוך לנהר האורונטס, שזרם במקביל לחומה המערבית שלה. בחלקה המזרחי של העיר נבנתה החומה על גבי רכס הררי, שהתנשא לגובה כ-400 מטר מעל העיר התחתונה. מצודת העיר נבנתה מחדש ב-969 על ידי הביזנטים, כחלק משיקום ושיפור ביצורי העיר, על גבי הר סיליפיוס, ושולבה בחומה המזרחית של אנטיוכיה.
בחומת העיר היו שישה שערים, שידועים לחוקרים בשמות שניתנו להם על ידי הצלבנים. חמישה מתוכם מוקמו בשטח מישורי נוח יחסית לגישה. הדרך שהובילה אל העיר מכיוון צפון-מזרח עברה דרך "שער פאולוס הקדוש". אחריו (כנגד כוון השעון), בחומה המערבית של העיר מוקמו "שער הכלב", "שער הדוכס" ובאזור בו החומה נבנתה בצמוד לנהר האורנטס, "שער הגשר". לשער זה חשיבות מיוחדת, משום שהוא שלט על הגשר היחיד שעל נהר האורנטס, וכתוצאה מכך על נתיב התנועה לאלכסנדרטה ולנמל סן-סימון. השער הדרומי של העיר נקרא "שער ג'ורג' הקדוש", והדרך היוצאת ממנו הובילה לנמל החשוב בלטקיה. בצד המזרחי של העיר, בשטח הררי קשה לגישה, סמוך למצודה ובקצה דרך הררית מתפתלת, שכן "שער הברזל", ששרידיו נראים גם למבקר במאה עשרים ואחת.
הצבא הצלבני
מספרם של הלוחמים בצבא הצלבני אינו ידוע: ההיסטוריון ג'ונתן ריילי סמית מעלה השערה כי בעת המצור על ניקאה ביוני 1097, מנה הצבא הצלבני כ-43,000 אנשים, ובהם לוחמים (פרשים וחיילים רגלים), אזרחים חמושים ואזרחים לא לוחמים ובהם נשים וילדים; וכי בעת המצור על ירושלים ביולי 1099 מנו הצלבנים כ-15,000 איש. סמית מסיק מכך כי מספר הצלבנים מול חומות אנטיוכיה נע בין שתי הערכות אלו. הצבא הצלבני לא היה מצויד ללוחמת מצור וחסר את כלי הארטילריה שיכלו לשתק את חיל המצב ולפגוע במערך ההגנה של העיר. הוא גם היה חסר את הידע והאמצעים לבנות כלי מצור שיאפשרו טיפוס על החומות או פריצה דרכן.
עמוד השדרה של הצבא הצלבני היו האבירים שהרכיבו את חיל הפרשים הכבד. בדומה לאבירים באירופה, חימושם כלל רומח פרשים כבד לדקירה, חרב, גרזן, אלה וכלי נשק נוספים לקרב פנים אל פנים. להגנתם לבשו שריון שרשראות, קסדה ופרטי שריון נוספים. בנוסף לשריון היה להם מגן שבתקופה זו היה בצורת מחומש עם קצה הפונה כלפי מטה. המגן כיסה את גופו של הפרש בעת ישיבתו על הסוס. טקטיקת הלחימה של האבירים הסתמכה על כוח ההלם של הסתערות גוש הפרשים הכבדים, כדי לשבור את מערך האויב. אם ההסתערות הצליחה, השפעתה הייתה הרסנית ודי היה בהסתערות מוצלחת אחת של הפרשים הכבדים על מנת להביס את הצבא המוסלמי. חולשתם של האבירים הייתה במספרם הקטן יחסית ובניידות המוגבלת שלהם. בגלל החימוש הכבד אותו נשאו, האבירים היו איטיים יחסית לקשתים הרכובים ופרשים קלים אחרים של המוסלמים, ולכן היו תלויים בהגנת הקשתים הרגליים כדי להרחיק מהם את הקשתים הרכובים של האויב. במקרה שהאבירים בודדו מהגוף העיקרי של הצבא הצלבני, הם היו נתונים לחסדי הקשתים של הצבא המוסלמי.
החלק העיקרי של הצבא הצלבני הורכב מחיילים רגליים, ברובם קשתים שהשתמשו בקשת מוצלבת, אך גם נושאי חניתות ארוכות. הטווח של הקשת המוצלבת עלה במידה ניכרת על הקשת שהייתה בשימוש הקשתים הרכובים, והיא הייתה יעילה גם נגד השריון הכבד של האבירים, אך הפעלתה הייתה מסורבלת ואיטית יחסית. חלק מהחיילים הרגליים בצבא הצלבני היו חמושים בכידונים וחרבות, ולחמו בצמוד לחיל הפרשים בעיקר בעת המצור.
חיל המצב באנטיוכיה
מעט מאוד ידוע על חיל המצב בעיר אנטיוכיה. רמון מאגילר מספר - ככל הנראה בהגזמה - כי חיל המצב בעיר מנה כ-2,000 פרשי עילית ועליהם נוספו 5,000 לוחמים רכובים נוספים ו-10,000 חיילים רגלים. חיל המצב בעיר הורכב ממיליציות מקומיות ומתנדבים שיעילותם הצבאית ואיכות הציוד שלהם מוטלת בספק, וכן מחיילים מקצועיים של האמיר שליט אנטיוכיה ושכירי חרב ששימשו את יאיי-סיאן במלחמותיו מול האמירים הסלג'וקים. צבא זה הורכב מיחידות של ע'למאן - פרשים כבדים ממוצא טורקי ויחידות עזר של טורקמנים, בדואים, כורדים ואנשי שבטים שונים. בנוסף לכוחות המגויסים גויסו לחיל המצב גם יחידות של מתנדבים שהמניע שלהם להצטרף ללחימה נבע בעיקר מאמונה דתית ומהרצון להילחם באויבי האמונה.
הצבאות המוסלמיים-סלג'וקים בסוריה
סוריה רבתי הייתה פסיפס שלטוני של אמירים סלג'וקים שהחזיקו צבאות תחת פיקודם האישי, וראו בערים בהן שלטו כמדינות עצמאיות למחצה כשהם מחויבים לכאורה לסולטן הסלג'וקי שמושבו בעיראק. הסלג'וקים היו שושלת שליטים ממוצא טורקי, שהשתלטה על מרבית עולם האסלאם והרחיבה את גבולותיו. הם הצליחו להשתלט על כל שטחי ההשפעה של הח'ליפות העבאסית.
עיקר כוחם ועמוד השדרה של הצבאות הסלג'וקים ושאר הצבאות הטורקיים היה חיל פרשים, שרובם היו קשתים רכובים קלים, שנתמכו על ידי יחידות קטנות יותר של חיל פרשים כבד, שלוחמיו, ולעיתים גם סוסיהם, היו מכוסים בשריון. חיל הרגלים הסלג'וקי היה מורכב בעיקר מלוחמים מתנדבים ממיליציות עירוניות הידועות גם כעיאר (ערבית: عيار), חיילים מגדודי עזר ויחידות לא סדירות משבטים טורקמנים, שהיו נחותים בציודם ובחימושם בהשוואה לחיילים הרגליים, שלחמו בשורות הצבא הצלבני.
עם התפוררות האימפריה הסלג'וקית החלו האמירים לתפוס את מושכות השלטון בחלקי האימפריה השונים, ובמקביל ירד כוחו ומספר החיילים של הצבא הקבוע. האמירים השונים התחרו אחד עם השני על אזורי השפעה, וכך הפך גיוס של צבאות סלג'וקים לעניין איטי בגלל חוסר שיתוף פעולה של חלק מהאמירים. לעיתים נהגו אמירים לסגת בפתאומיות מול פני האויב בשדה הקרב על מנת לפגוע באמיר מתחרה או יריב, מתוך גישה כי עדיף לפגוע במתחרה הסלג'וקי הישיר מאשר לעמוד מול אויב משותף. כך ניגף צבא סלג'וקי גדול מול כוח צבאי צלבני קטן במהלך השלבים האחרונים של המצור על אנטיוכיה.
חיל המצב באנטיוכיה
יאיי-סיאן היה מודע לתנועת הצבא הצלבני הקרב אל אנטיוכיה, ולכן החל לאגור מזון ופנה לעזרת השליטים המוסלמיים הקרובים - רדואן שליט חלב ואדונו הרשמי, ודוקאק שליט דמשק, שהיה בעל בריתו. לאחר שלא הצליח לזכות בעזרתם, הוא ביקש את עזרת השליט הסלג'וקי החזק ביותר באזור, כרבוגא שליט מוסול. הוא חשש לנאמנות האוכלוסייה הנוצרית של אנטיוכיה, ולכן אסר את הפטריארך היווני של אנטיוכיה, גירש רבים ממנהיגי הקהילות הנוצריות האחרות, החרים את רכוש הכנסייה והפך את הכנסייה המרכזית על שם פטרוס הקדוש לאורווה.
הצבא הצלבני
באמצע אוקטובר 1097 ערכו מנהיגי מסע הצלב הראשון ועידה בה דנו בשאלה כיצד לתקוף את אנטיוכיה. כשהם מותשים מהמסע הקשה לאורך אנטוליה נחלקו דעות מנהיגי הצבא בנוגע לטקטיקה שיש לנקוט. הצבא הצלבני לא היה גדול מספיק להקיף את העיר כולה, ומצד שני השטח החקלאי מסביב לעיר לא יכול היה לספק את צורכי הצבא, דבר שהעמיד את הצלבנים בסכנת רעב במקרה של מצור ממושך. בנוסף, חסרו הצלבנים מכונות מצור שיכלו להבקיע את חומות העיר וביצוריה, ולא היו להם בעלי מקצוע שיכלו לבנות מכונות מצור.
אחת ההצעות הייתה כי הצלבנים ייסוגו וימתינו עד בוא האביב והגעת תגבורות. הגנרל טטיקיוס, היועץ ונציג הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון, שליווה את הצלבנים, הציע לאמץ טקטיקה של מצור מרחוק, על ידי תפיסת נקודות שולטות וניתוק העיר ממקורות האספקה שלה. רק רמון הרביעי, רוזן טולוז הציע כי הצלבנים יתקיפו את אנטיוכיה ויסתערו על ביצוריה. בסוף הדיון החליטו מפקדי הצבא הצלבני לנסות ולצור על נקודות מפתח מול החומות ועל שערי העיר.
תחילת המצור
ב-20 באוקטובר 1097 הגיע הצבא הצלבני לגשר הברזל שעל האורונטס, במרחק 19 קילומטר צפונית לאנטיוכיה. הגשר נכבש בהסתערות, וב-21 באוקטובר הגיעו הצלבנים עד לחומה הצפונית של אנטיוכיה. הצבא הצלבני התפרס מול החומה הצפונית והמערבית של העיר. בוהמון חנה מול שער פאולוס הקדוש, סמוך לקצה הצפוני של החומה. ממערב לו התמקם כוח בפיקוד איג דה ורמנדואה. אטיין השני, רוזן בלואה עם רוברט השני, דוכס נורמנדיה ורמון הרביעי, רוזן טולוז, חנו מול שער הכלב. גוטפריד מבויון מיקם את כוחו ממערב לשער הדוכס, מול הקטע הצפון-מערבי של חומת העיר. כאמור, הצבא הצלבני לא היה גדול מספיק כדי להקיף את העיר ולנתק את כל דרכי הגישה אליה, ולכן הגשר על האורונטס, מחוץ לחומות העיר בקטע הדרום-מערבי של החומה, נותר בידי המגינים. במהלך השבועיים הראשונים של המצור לא נקטו הצדדים ביוזמה התקפית. המגינים ניסו להעריך את כוחו של הצבא הצר על העיר ואת תוכניותיו, בעוד הצלבנים ניצלו את השקט היחסי כדי לאסוף מצרכי מזון מהאזור החקלאי שסביב אנטיוכיה. המחנות של הכוחות הצרים מוקמו סמוך לשערים החשובים ביותר של העיר, שהגישה אליהם הייתה קלה יחסית, מתוך מחשבה כי פריצה דרכם תמוטט את הגנת העיר ותאפשר את כיבושה המהיר.
לאחר שהתברר לחיל המצב, כי הצלבנים לא מתכוונים לתקוף ישירות את ביצורי העיר, אלא מנסים להכריע אותה במצור ובמלחמת התשה, הם אימצו טקטיקה של יציאה אל מחוץ לחומות, ותקיפות פתע של מחנות המצור שנמצאו בטווח הירי של המגינים על החומות. הם ניצלו את העובדה, ששער הברזל בחומה המזרחית של העיר, נותר מחוץ לתחום השליטה הצלבני, כדי לשלוח דרכו יחידות לתקוף מכיוון מזרח את המחנה הצלבני שחנה מול שער פאולוס הקדוש, ואת הדרך שהובילה אליו מ"גשר הברזל". יחידות של פרשים קלים יצאו משער הגשר שהצלבנים לא הצליחו לחסום, ותקפו מכיוון דרום את המחנות הצלבניים שמוקמו מול החומה המערבית של העיר, מעבר לנהר האורנטס. בנוסף לתקיפות מתוך חומות העיר, נעזרו מגיני אנטיוכיה בחיילות מצב של מבצרים ששכנו בנקודות שולטות סמוך לעיר ונותרו בידיים מוסלמיות, כדי להטריד את הכוחות הצרים מעורפם ולתקוף יחידות צלבניות קטנות שהתרחקו מהעיר לצורך חיפוש מזון, או שהיו בדרכם אל העיר.
נמל סן סימון (העיר הטורקית סמנדה על חוף הים התיכון במרחק 14 קילומטר ממערב לאנטיוכיה) נתפס על ידי הצלבנים ושימש כבסיס לאספקה ותגבורות שהגיעו לצבאם מאירופה בדרך הים. צי ראשון הגיע לנמל מאנגליה עוד לפני שהצלבנים הגיעו לחומות אנטיוכיה. צי נוסף ובו ספינות מג'נובה הגיע לנמל בנובמבר והעביר אספקה וכוחות אל הצלבנים. על מנת למנוע מחיל המצב של אנטיוכיה לתקוף את השיירות, שעשו דרכם אל העיר מנמל סן סימון דרך "גשר הברזל", בנו הצלבנים מערכת ביצורים לה נתנו את השם מלרגרד (Malregard), סמוך לשער פאולוס הקדוש.
המאבק על המזון
הצלבנים השקיעו מאמץ ניכר כדי לתפוס את השטח סביב אנטיוכיה, לטהר אותו מכיסי התנגדות מוסלמים ולהפוך את האזור למקור מזון עבורם. אטיין השני, רוזן בלואה, כתב לאשתו במרץ 1098, כי הם הצליחו לכבוש ולהחזיק 165 ערים ומבצרים באזור העיר. תהליך זה הונע לא רק על ידי הצורך למצוא מזון ולאסוף אספקה, אלא גם היה בחלקו פרי יוזמה פרטית של אצילים במחנה הצלבני, שרצו לחפש ביזה ולהשתלט על נחלאות במזרח, והוא יצר למעשה את הבסיס הגאוגרפי להקמת נסיכות אנטיוכיה לאחר תום המצור.
במקביל למזון שנאסף באזור אנטיוכיה, הגיעה למחנה גם אספקה שנשלחה על ידי נסיכים ארמניים ונזירים ממנזרים בצפון סוריה. אולם בדצמבר הגיע הרעב במחנה הצלבני לממדים שאילצו את הצלבנים לשלוח כוח גדול תחת פיקודם של בוהמונד ורוברט מפלנדריה, לפשיטה ארוכת טווח הרחק מהעיר. ב-31 בדצמבר הופתע הכוח הצלבני, כשנתקל באזור ג'בל סומק בצבאו של דוקוק שליט דמשק, שהיה בדרכו להסיר את המצור מעל אנטיוכיה. הצבא המוסלמי לא הצליח לנצל את יתרון ההפתעה, ונפוץ לכל עבר בלחץ ההסתערות של הפרשים הכבדים הצלבנים. ההיתקלות נסתיימה ללא הכרעה - הצלבנים, שספגו אבדות ואיבדו את שללם, נאלצו לחזור לאנטיוכיה ללא אספקה, ואילו צבא דמשק נסוג כלעומת שבא מבלי שניסה להסיר את המצור הצלבני. מגיני אנטיוכיה ניצלו את יציאת צבאו של בוהמון, כדי לשלוח כוח דרך שער הגשר לתקוף את המחנה הצרפתי מעבר לנהר אורנטוס. לאחר ההתנגשות הראשונה נסוג הכוח הפושט בחזרה אל העיר בעוד הצלבנים רודפים אחריו. בהתנגשות שנייה, שנערכה סמוך לשער העיר, הייתה ידם של המגינים המוסלמים על העליונה, והצלבנים נאלצו לסגת בבהלה לאחר שספגו אבדות ניכרות.
ההיסטוריון הארמני בן התקופה מתיה מאדסה מספר:
ומספר ההיסטוריון האלמוני של עלילות הפרנקים:
על רקע זה יזם בינואר איש הדת ושליחו של האפיפיור אדמר דה לה פואי מהלך של טקסים דתיים ותהלוכות של חזרה בתשובה וכפרת עוונות. הכמרים שליוו את המסע ערכו מיסות, תפילות ושירת מזמורים. בשיאו של תהליך ההתנערות הדתית גורשו כל הנשים מתוך המחנה בטענה כי נוכחותן הביאה לאווירת זימה במחנה שהביאה להסתרת פני האל מהצלבנים. אלו מבין הצלבנים שהואשמו בניאוף עמדו בפני טקסים ציבוריים של השפלה ועונש הם הופשטו וקיבלו מנה של מלקות בפני הצבא הצלבני. מבלי לגרוע מאמונתם המתחדשת של המשתתפים בטקסי ההיטהרות, ניכרה התנערות מאווירה של דיכאון, פטליזם ועייפות שפשו בקרב הצלבנים והפכו אותם לכוח לא יעיל.
קרב מול צבא חלב
בתחילת פברואר נכנס לזירת העימות צבא מוסלמי של העיר חלב בפיקודו של רידואן. הצבא המוסלמי שלפי מקורות בני התקופה מנה 12,000 חיילים (פרשים ורגלים), תפס את מבצר חרים מידי חיל המצב הצלבני הקטן, והחל צועד לכוון אנטיוכיה. מולו שלחו הצלבנים כוח של 700 אבירים תחת פיקודם של בוהמון, רוברט מפלנדריה ואטיין מבלואה, ומול חומות העיר נותרו כ-300 אבירים, חלקם ללא סוסים, וכל כוח הרגלים. הצלבנים שהיו נחותים ביחס של 1 ל-10 מול הצבא המוסלמי, בחרו בטקטיקה של תנועה מהירה, שימוש בגורם ההפתעה וטקטיקות של הלם.
הצבא הצלבני הקטן שלא היה כבול על ידי חיל רגלים איטי, יצא ממחנה המצור באנטיוכיה בלילה של 8 בפברואר, ונע במהירות אל שדה הקרב שנבחר בקפידה באזור גשר הברזל. על פי המקורות הנוצריים, הצלבנים בחרו תא שטח צר, בין נהר האורונטס לאגם אנטיוכיה, שימנע מהצבא המוסלמי לנצל את יתרונו המספרי ולאגף את כוחם הקטן. הצלבנים, שכוחם היה מחולק לשישה גדודים, חששו לשלוח את כל כוחם להתקפה חזיתית על הצבא המוסלמי העדיף, ולכן שמרו גדוד אחד ככוח עתודה.
הצבאות נפגשו ב-9 בפברואר. עיקר הכוח הצלבני תקף את כוח החלוץ המוסלמי. כאשר הכוח העיקרי של צבא חלב בא לעזרת חיל החלוץ, גרם הלחץ של הכוחות המוסלמים העדיפים לנסיגה צלבנית. בשלב זה תקף גדוד העתודה הצלבני בפיקודו של בוהמון את המוסלמים מהאגף. ההימור הצלבני השתלם במלואו - בהתקפת פתע מחצו הפרשים הצלבנים את המערך המוסלמי, שברו את רוח אויביהם והביאו אותם לנסיגה מבוהלת משדה הקרב. את הקרב מתאר הכותב האנונימי של "עלילות הפרנקים":
הידוק המצור
במהלך החלק הראשון של המצור על אנטיוכיה לא הצליחו הצלבנים לסגור את קווי האספקה והתקשורת סביב העיר והמצור היה חלקי בלבד. בעוד שלושת השערים העיקריים של העיר היו חסומים על ידי הצלבנים, נותרו שער ג'ורג הקדוש ושער הברזל פתוחים לתנועה חופשית, ולמרות ניסיונות של הצלבנים להגביל את תנועת המוסלמים, האספקה לא חדלה להגיע אל המגינים. גרוע מכך, קווי האספקה של הצלבנים ובעיקר הקשר עם נמל סן-סימון היו חשופים לתקיפות מצד יחידות מוסלמיות.
בתחילת מרץ 1098, הגיע צי אנגלי לנמל סן-סימון ועמו אספקה חומרים ומומחים לבניית מכונות מצור. כוח גדול של צלבנים ליווה את התגבורת במסע שארך שלושה ימים מהנמל אל המחנה הצלבני לרגלי אנטיוכיה. במהלך המסע, ב-7 במרץ, נתקלה השיירה במארב שטמנו מגיני העיר שיצאו משער הגשר. קרבות קשים התנהלו בין כוח הליווי הצלבני וכוח חילוץ צלבני שיצא ממחנה המצור, וחיל המצב שנלכד בין הנהר וחומות העיר נטבח. ב-10 במרץ החלו הצלבנים לבצר מסגד נטוש ששלט על התנועה משער הגשר. חפיר כפול נחפר וחומה פשוטה עשויה אבנים נבנתה ובה שני מגדלים. העבודה הסתיימה ב-14 במרץ והמבצר הקטן זכה לשם לה מאומרי (La Mahomerie) על שמה של אימו של ישו, וניתן תחת פיקודו של ריימון מטולוז. חיל המצב שתנועתו דרך השער הוגבלה יצא להתקפה על המבצר הקטן בסוף מרץ, אך ההתקפה נהדפה כאשר כוחות צלבנים ממחנה גודפרי מבויון תקפו את המוסלמים מהאגף. בשבוע הראשון של אפריל בנה טנקרד מצד מול שער סנט ג'ורג על בסיס מנזר שעמד במקום, ולכד שיירת אספקה סורית שעשתה את דרכה אל תוך העיר. כך נותרה אנטיוכיה עם נתיב אספקה אחד - שער הברזל אליו הגישה הייתה קשה ומוגבלת.
משא ומתן עם הפאטימים
במהלך אפריל הופיעה משלחת של השושלת הפאטמית, שליטי מצרים, במחנה הצלבני ובידה הצעה לברית משותפת. הברית כוונה נגד מי שהפאטמים ראו כאויב המשותף, הסלג'וקים, וכללה הצעה לחלק את סוריה וארץ ישראל בין המצרים לצלבנים. ההצעה נבעה מאי הבנה מצרית לגבי מהות מסע הצלב - הצלבנים נדמו לפאטימים כשכירי חרב של האימפריה הביזנטית וההצעה הייתה בהתאם - ייקחו הצלבנים את סוריה, אזור השפעה מסורתי של הביזנטים, והמצרים יחזיקו בארץ ישראל. הצעתם נדחתה על הסף. הפאטימים לא יצאו בידיים ריקות ובעוד הצלבנים מותשים מול חומות אנטיוכיה והמפקד הסלג'וקי של ירושלים מנותק ממקור כוחו בצפון, כבשו הפאטמים את ירושלים. באוגוסט 1098, לאחר מצור של ארבעים יום, נפלה ירושלים הסלג'וקית לידי הצבא המצרי ושליטי העיר בני ארתק נמלטו צפונה. המצרים ביססו את שלטונם בדרום ארץ ישראל בעוד צפון הארץ נותר בתוהו שלטוני.
כיבוש אנטיוכיה
בסוף מאי נודע לצלבנים כי כרבוגא מושל מוסול עולה על אנטיוכיה בראש צבא גדול. החשש היה כי הצבא המוסלמי ילכוד את הצלבנים כאשר חומות העיר וחיל המצב בגבם, ולרגע נראה היה כי שעתו האחרונה של מסע הצלב הראשון הגיעה. בדרכו לקרב עם הצלבנים עשה כרבוגא מספר טעויות קריטיות - טעותו הראשונה הייתה מתן פסק זמן לצלבנים כאשר סטה מנתיבו ובמקום לנסות ולצעוד ישירות אל אנטיוכיה הפנה תחילה את צבאו לרוזנות אדסה שעל פי חישוביו סיכנה את העורף של מוסול. בלדווין מאדסה וצבא הרוזנות היו קטנים מידי מכדי להוות איום כלשהו על האימפריה הסלג'וקית אך הם הצליחו לעכב את צבאו של כרבוגא במשך שלושה שבועות במהלכם כשלו המוסלמים בניסיונם לכבוש את אדסה.
בפרק הזמן הקצר שנותר הצליח בוהמון ליצור קשר עם אדם בשם פירוז, דמות מסתורית ואחד מקציני חיל המצב של אנטיוכיה. כל שידוע על אדם זה הוא כי הוא היה אמן שהתמחה בעשיית שריונות, ממוצא ארמני שהמיר את דתו לאסלאם, ובעת המצור התמנה לפקד על אחד ממגדלי העיר שנקרא על ידי הצלבנים מגדל שתי האחיות - ככל הנראה בחומה הדרום-מזרחית של אנטיוכיה, במרחק מה משער ג'ורג הקדוש (כלומר חלק יחסית לא פעיל של החזית). ככל הנראה הוא היה מוכן לבגוד באדונו יאיי סיאן על רקע עלבון או טינה שמקורה - על פי אחד המקורות הצלבניים - נעוץ בכך שיאיי סיאן החרים את רכושו. מקור צלבני אחר טוען כי פירוז הונע להכניס את הצלבנים לעיר לאחר שראה חזיונות של הצלב. על מיתרים אלו פרט בוהמון ואף הוסיף תשלום פרס כספי שככל הנראה הכריע את הכף. בצעד מחושב פנה בוהמון לשאר נסיכי הצלבנים, ציין כי ביכולתו להיכנס לעיר ודרש כי בתמורה לכך תועבר אנטיוכיה לידיו כשליט העיר הצלבני. תחת איום כליה מול הצבא המוסלמי של כרבוגא ולמרות התנגדותו של ריימון מטולוז, קיבלו שאר המנהיגים הצלבנים את דרישתו של בוהמון.
בלילה שבין ב-2 ביוני ו-3 ביוני, על פי תיאום מראש עם פירוז, יצא כוח מהמחנה הצלבני, צעד אל מול פני חיל המצב וחומות העיר ומשם נעלם מהעין. אותו כוח חזר בחסות החשיכה לנקודה שסוכמה מראש עם פירוז ומשם עלה כוח נבחר על חומות העיר על גבי סולם חבלים ששולשל מעל החומות על ידי הבוגד. שערי העיר נפתחו לפני הגדוד הצלבני שבחסות החשיכה ואפקט ההפתעה מוטט את רוח ההתנגדות של חיל המצב. חלק מהחיילים המוסלמים הצליח להימלט אל מצודת העיר והותיר את האוכלוסייה האזרחית חסרת הישע מול הצלבנים צמאי הדם. הנוצרים שנתרו בעיר בעת המצור הצטרפו לצלבנים הם השתלטו על שערי העיר הנותרים, פתחו אותם והצטרפו למסע ההרג. הצלבנים לא הצליחו למנוע מחיל המצב מלברוח אל תוך מצודת העיר וזו נותרה בידי שרידי חיל המצב בפיקוד בנו של יאיי סאן שמס א-דאולה. שליט העיר לשעבר הצליח לצאת אל מחוץ לעיר מלווה במספר שומרי ראש אך במהלך הבריחה נפל מסוסו וננטש על ידי מלוויו. לאחר זמן מה הוא נתגלה על ידי קצב ארמני שערף את ראשו והביא אותו כמתנה לשליט העיר החדשים. ההיסטוריון האנונימי של עלילות הפרנקים מספר:
ההיסטוריון כריסטופר טיירמן מסכם פרק זה בסאגה של המאבק על אנטיוכיה כך:
המצור השני על אנטיוכיה
במקביל למצור של הצבא הצלבני על אנטיוכיה פעל צבא צלבני קטן יותר, שהתפצל מהגוף העיקרי בראשות בלדווין מבולון ועמו מספר אצילים נוספים, ופנה לכיוון קיליקיה, במטרה לכבוש שטחים באסיה הקטנה, ולהקים בה טריטוריות עצמאיות משלהם. הם הוזמנו לעיר אדסה, בירת ממלכה עצמאית למחצה תחת שלטונו של טורוס מאדסה. טורוס ביקש את עזרת הצלבנים הן כשומרי ראש כנגד נתיניו שרובם היו ארמנים וגילו עוינות לטורוס שהיה יווני-אורתודוקסי בהשקפתו הדתית, ובעיקר כנגד האיום הסלג'וקי בגבולות. ההיסטוריון טיירמן קובע בספרו כי האיום העיקרי על אדסה באותה עת, היה מסע המלחמה המתוכנן והמתגבש של כרבוגא, טורוס הבין כי הצבא הסלג'וקי עתיד לעבור דרך אדסה בדרכו לאנטיוכיה, וכי מטרתו הגדולה של כרבוגא היא יצירת רצף של שלטון סלג'וקי. על מנת לקשור את בולדווין לאדסה טורוס אימץ אותו כבנו ויורשו, מהלך שבסיכומו של דבר הביא להשתלטות בלדווין על העיר במרץ 1098 ולייסוד רוזנות אדסה. מהלכו הנועז של בלדווין, ייסוד המדינה הצלבנית והאיום האפשרי על חופש התנועה של הצבא הסלג'וקי, הביאו את כרבוגא לנסות לכבוש את אדסה בדרכו לאנטיוכיה. במאי 1098 הופיע הצבא הסלג'וקי מול חומות אדסה וצר על העיר במשך שלושה שבועות ללא הצלחה. בסופו של דבר נאלץ כרבוגא להסיר את המצור ולהמשיך בצעידה לכיוון המטרה העיקרית של המסע - אנטיוכיה. עם זאת, העיכוב בשל המצור העקר היה קריטי לתוצאות העימות העתידי, ואפשר לצלבנים לפרוץ אל תוך העיר ולא להילכד בין הצבא הסלג'וקי ומגיני העיר - מצב שקרוב לוודאי היה מביא לתבוסת הצלבנים ולסופו של מסע הצלב.
ב-4 ביוני הופיעו גדודי החלוץ של הצבא המוסלמי אל מול חומות אנטיוכיה, ועם הופעתם נטשו הצלבנים את המצודות  מלרגרד ומגדלו של טנקרד. ב-5 ביוני חצה הגוף העיקרי של הצבא המוסלמי את גשר הברזל, ותקף וחיסל את חיל המצב הצלבני הקטן שהגן על המעבר. תחילה הקים כרבוגא את המחנה הראשי ומפקדתו במרחק של שלושה קילומטרים מצפון לעיר והפנה את תשומת לבו למצד הצלבני לה מאומרי שבו שכן עדיין חיל מצב צלבני בן כ-500 לוחמים בפיקודו של רובר מנורמנדי. במשך שלושה ימים עמדו הצלבנים בפני גלי התקפות בלתי פוסקים, ובלילה שבין 8 ביוני ו-9 ביוני נסוגו המגינים אל תוך חומות העיר, והמצד נשרף.
כרבוגא העביר את מפקדתו בסמוך למצודת העיר, ולאחר משא ומתן קצר וחד צדדי הועבר הפיקוד על המצודה לידי אחד מנאמניו של כרבוגא אחמד איבן מרוואן, מתוך הבנה כי עם כיבוש העיר היא תעבור לידי כרבוגא. כוחות מוסלמים חסמו את הגישה לשערי העיר, וב-10 ביוני החלה התקפה משולבת ראשונה במהלכה יצא חיל המצב מהמצודה. במקביל תקף כרבוגא את חומות העיר במשך ארבעה ימים ללא הפסקה, אך ההתקפה נהדפה תוך אבדות קשות. מורל הצלבנים הגיע לשפל, ולוחמים רבים ערקו מהעיר וירדו מהחומות כשהם נאחזים בחבל, ועל כך הם זכו לכינוי הבוז "רקדני החבל הבוגדניים" (לטינית: furtivi funambuli). אלא שאז הובילה סדרת אירועים לתפנית לטובת הצלבנים, כפי שמתאר כריסטופר טיירמן: "ממשבר זה נולד חזון שהגדיר ואפיין את שארית הדרך של מסע הצלב - עד כיבוש ירושלים".
באירוע ראשון, נזיר אלמוני מפרובאנס בשם סטפן מוואלאנס סיפר על סדרת חזיונות שבהם הופיעו בפניו מרים הבתולה, בנה ישו ופטרוס הקדוש - הפטרון של העיר אנטיוכיה, והבטיחו לו כי תמיכתם והצלתם של הצלבנים מובטחת אם ינקטו צעדים של חרטה, כפרת עוונות ותפילות. אדמאר דה לה פויי, שליחו אל האפיפיור, ניצל את ההזדמנות לסיבוב נוסף של טקסי היטהרות דתיים שהרימו את רוחם של הצלבנים.
גילוי הרומח הקדוש
אירוע דרמטי אירע במקביל כאשר נזיר בשם פייר ברתלמי, אף הוא מפרובאנס, סיפר כי במהלך החודשים שקדמו לכיבוש העיר הופיע בפניו אנדראס הקדוש (אחיו הצעיר של פטרוס הקדוש) והצביע על מקום המצאו של הרומח הקדוש, שהוא - על פי המסורת הנוצרית - רומח שדקר את ישו בזמן שהיה תלוי על הצלב. מנהיגי מסע הצלב ובראשם אנשי הכנסייה הבכירים הביעו ספק בדברי הנזיר וחזיונותיו, בין היתר בגלל העובדה שהרומח הקדוש הוצג בפניהם בעת ביקורם בקונסטנטינופול. עם זאת, הצורך בנס ובעזרה משמים, בשילוב עם תמיכתו של רימון מטולוז, הביאו את מנהיגי הצלבנים לחפור ב-14 ביוני ברצפת קתדרלת פטרוס הקדוש. בשעות הערב מצא פייר ברתלמי בעצמו שבר של חפץ מתכתי עליו הוכרז כי הוא - אכן - שריד של הרומח הקדוש. מציאת השריד הקדוש אכן נחשבה לנס, ומצב הרוח הצלבני הפך מפחד וייאוש להתרוממות רוח. רבות נכתב על ההשפעה של מציאת הרומח הקדוש על השתלשלות האירועים ועל קרב אנטיוכיה, ובאופן כללי רואים בו את נקודת המפנה שדחפה את הצלבנים לעבור למתקפה. בראייה אחרת, ההיסטוריון יהושע פראוור מייחס לאירוע את שיפור ההרגשה הכללית והתמעטות מספר הנמלטים מהעיר. כריסטופר טיירמן מציין כי ההקשר בין מציאת הרומח הקדוש לניצחון הצלבני נעשה רק לאחר שנתברר היקף הניצחון והוא ממקם את האירוע בהקשרו התרבותי: "לאמת האובייקטיבית של חזיונות אלו או האותנטיות של הרומח הקדוש אין רלוונטיות. החזיונות התאימו תבניות מחשבה של התקופה, האיקונוגרפיה הוויזואלית של השליחים השמימיים ושואבת ממקור של אמנות ימי הביניים". תומאס אסברידג' מנתק במחקרו את הקשר הישיר בין גילוי הרומח לקרב אנטיוכיה ומצביע על העובדה כי שבועיים של רעב ומצוקה מפרידים בין שני האירועים. לדבריו העלמות האופציה של התערבות תגבורת ביזנטית וכישלון משא ומתן עם כרבוגא הם שדחפו את הצלבנים לפתרון של קרב פנים אל פנים מול הצבא המוסלמי.
האימפריה הביזנטית
במהלך המצור על אנטיוכיה עלתה שאלת התגבורת הביזנטית שלא הגיעה. השאלה התחדדה ביתר שאת לאחר שנציג הקיסר עזב את המחנה ופעם נוספת עם כניסת העימות לשלב המצור השני. לאורך המסע ובמהלך המצור היה הצבא הביזנטי פעיל בעיקר בניצול ההזדמנויות שיצר מסע הצלב באסיה הקטנה ותפס מבצרים וערים מידי שליטים סלג'וקים שנותקו ממרכזי הכוח הסלג'וקי. בתחילת אפריל 1098 שלח הקיסר אלכסיוס הראשון צי גדול תחת פיקודו של גיסו, יוחנן דוקאס, למסע לאורך חוף הלבנט על מנת לאמץ אל חיק האימפריה הביזנטית ערי נמל, ובהן אפסוס וסמירנה. משם המשיך הכוח במסע יבשתי אל הייראפוליס ועצר בעיר פילומליום שם הוא נפגש עם אלכסיוס, במרץ וביוני צעד הצבא הביזנטי לכוון דרום מערב והחזיר ללא התנגדות את האזור לתחום ההשפעה והשלטון הביזנטי.
הנסיכה הביזנטית, אנה קוֹמְנֶנֶה, מחברת ה"אלכסיאדה", תיעדה את ההיסטוריה של האימפריה הביזנטית במאה ה-11 בה נתנה נקודת המבט ייחודית על מסע הצלב הראשון. היא מספרת כי בשלב זה אביה הקיסר אלכסיוס היה מוכן לצעוד על אנטיוכיה. בסמוך ל-20 ביוני הופיע קבוצת פליטים צלבנים - עריקים משדה הקרב של אנטיוכיה ובהם אטיין השני, רוזן בלואה שברח מאנטיוכיה ב-2 ביוני שעות מספר לפני כיבוש העיר מחשש לחייו לאחר שהבין כי צבאו של כרבוגה עולה על הצלבנים. העריקים נפגשו עם הקיסר וספרו לו כי הצלבנים נלחמים מול הצבא המוסלמי וככל הנראה הפסידו במערכה והקיץ הקץ על מסע הצלב בכלל. ההיסטוריון תומאס אסברידג' מציין כי סביר להניח כי אלכסיוס לא תכנן כלל להילחם מול הצבא המוסלמי שצר על אנטיוכיה, וכי על פי צעדיו ניתן להגדיר בבירור את תוכניתו והיא להמשיך ולאסוף את פירות מלחמת הצלבנים מבלי לסכן את הצבא הביזנטי. משקיבל את הידיעות על כישלון הצלבנים באנטיוכיה לא נותר לו אלא להבטיח את כיבושיו ואת הטריטוריות הביזנטיות מבלי להיכנס לעימות מיותר עם צבא מוסלמי גדול. הצבא הביזנטי נסוג תוך נקיטת טקטיקה של אדמה חרוכה על מנת למנוע מצבא מוסלמי שכבש לכאורה את אנטיוכיה מלבוא בעקבות הביזנטים.
משא ומתן עם כרבוגא
על פי כל המקורות הצלבניים בני התקופה, ב-24 ביוני נשלח פטר הנזיר עם בן לוויה למחנה של כרבוגא והציע לסיים את המצור. על פי המקורות הללו פטר הנזיר דרש מכרבוגא לסגת מעל אנטיוכיה והבטיח לו כי הצלבנים יאפשרו לו לסגת בשלום מבלי שיאונה לו או לרכושו כל רע. מקורות לטיניים מאוחרים מוסיפים כי להצעה הצלבנית נוספה האפשרות לסיים את העימות בקרב בין 100 לוחמים צלבנים ל-100 לוחמים מוסלמים. במחקרו מציע תומאס אסברידג' אפשרות שלישית המתבססת על מקורות ארמניים ומוסלמים לפיה הציעו הצלבנים הצעה מציאותית יותר. הצעה זו כללה נסיגה צלבנית מהעיר ללא קרב והעברת השלטון באנטיוכיה לידי כרבוגא ללא התנגדות. הצעות אלו נדחו על הסף על ידי כרבוגא, והוא דרש כניעה ללא תנאי או מלחמה עד הסוף.
קרב אנטיוכיה
עם הגב לקיר וללא סיכוי לתגבורת מבחוץ, החליטו הצלבנים לתקוף את הצבא המוסלמי ולפגוש בו לקרב מחוץ לחומות אנטיוכיה, שעתיד להכריע את עתיד העימות ומסע הצלב בכלל. הצלבנים בחרו בבוהמון לשמש כמפקד העליון של הקרב, והוא חילק את הצבא שעמד לרשותו כדלקמן: כוח בן 200 חיילים בפיקודו של ריימון מטולוז נותר בעיר כדי למנוע מחיל המצב במצודה לצאת ולתקוף את הצלבנים מאחור, כוח של קשתים שתפקידו לפרוץ את טבעת המצור על חומות העיר, וארבעה גדודים נועדו לפרוץ מהעיר ולתקוף את הצבא המוסלמי: גדוד צפון צרפתי בפיקוד רובר מנורמנדי ורובר מפלנדריה, גדוד גרמני בפיקוד גודפרי מבויון, גדוד דרום-צרפתי בפיקודו של אדמר דה לה פואי וגדוד נורמני בפיקודו של בוהמון שימש כעתודה. הצבא הצלבני כלל יחידת פרשים קטנה יחסית - מאחר שרוב הסוסים מתו או נשחטו למאכל בעת המצור, ובניגוד לטקטיקה הפרנקית הרגילה היה רוב הכוח הצלבני מושתת על חיל רגלים. למרות נתוני הפתיחה הקשים ובעיקר עליונות מספרית מוסלמית, עמדו לצד הצלבנים מספר גורמים טקטיים אותם הם ניצלו בצורה הטובה ביותר: הצבא המוסלמי היה פרוס לאורך חומות אנטיוכיה והתקשה לרכז כוחות, וחמור מכך הצבא המוסלמי היה מפולג מאוד וכרבוגא הצליח להביא את האמירים המוסלמיים שתחת פיקודו למרדנות. על פי מקורות מוסלמים בני התקופה, שררה במחנה המוסלמי אווירה רעה ונכונות לערוק משדה הקרב ברגע האמת.