cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ולוכי (נהר)
היסטוריה
הגשר על נהר הצ'ולוכי, שנמצא על הדרך הראשית המחברת בין אג'ריה לבין יתר גאורגיה, פוצץ ב-2 במאי 2004 בהוראת המנהיגות הגולה של אג'ריה בראשות אסלן אבשידזה, כאשר הוא קרא להחלטה להפציץ את הגשר שנמצא בנפת כובולתי.
סלסטינוס השלישי
האפיפיור סלסטינוס השלישי (Caelestinus III; נולד בשנת 1106 לערך, נפטר ב-8 בינואר 1198) נולד בשם  ג'אצ'ינטו בובונה (באיטלקית: Giacinto Bobone) וכיהן כאפיפיור מ-30 במרץ 1191 ועד פטירתו.
חייו
סלסטינוס נולד ברומא שבמדינת האפיפיור למשפחת אורסיני האצילה. הוא נבחר לכהן כאפיפיור בהיותו בן 85, וכיהן שש שנים, תשעה חודשים ותשעה ימים בטרם נפטר ונקבר בארמון לטרנו.
יום לאחר תחילת כהונתו כאפיפיור הכתיר את היינריך השישי כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. לימים הורה על נידויו של היינריך, בשל כליאת שווא של ריצ'רד הראשון מלך אנגליה.
סלסטינוס הכריז על חרם (interdict) על העיר פיזה (חרם שבוטל על ידי יורשו, אינוקנטיוס השלישי בשנת 1198), וכן גינה את נישואיו של אלפונסו התשיעי מלך לאון לתרזה מפורטוגל. בשנת 1196 אף נידה את אלפונסו בשל הסכם שלום שחתם עם המוסלמים המורים בעת שיצא למלחמה נגד ממלכת קסטיליה. לאחר נישואיו של אלפונזו וברנגואלה מקסטיליה, סלסטינוס החרים את ממלכת ליון כולה.
בשנת 1198 אשרר סלסטינוס את מעמד המסדר הטווטוני כמסדר צבאי כנסייתי.
שוויץ (קנטון)
שְוִויץ (בגרמנית: Schwyz, ) הוא קנטון במרכז שווייץ בין ימת ארבעת הקנטונים בדרום ואגם ציריך בצפון.
בעיר שוויץ שבקנטון מוצג במוזיאון מכתב האיחוד השווייצרי מ-1291.
גאוגרפיה
קנטון שוויץ ממוקם במרכז שווייץ. נהרות הסיל והמוטה חוצים את הקנטון. כשלושה רבעים מהקנטון מתאים לעיבוד חקלאי. רוב השטח הוא גבעתי אך אינו הררי כך שהוא מתאים לחקלאות. בקנטון יש כ-240 קמ"ר של יערות ו-65 קמ"ר של אגמים, שבתוכם נמצאים גם אגם ציריך, ימת ארבעת הקנטונים וחלק קטן מאגם צוג.
הנקודה הגבוהה ביותר בקנטון נמצאת בפסגת האורסטוק - 2,716 מטר. בנוסף בקנטון אפשר למצוא את הר ריגי (1,798 מטר) המפורסם יותר. שטח הקנטון הוא 908 קמ"ר.
היסטוריה
ממצאים מראים שבני אדם חיו באזור קנטון שוויץ לפני אלפי שנים. רבים מהממצאים מתרכזים בצפון הקנטון, באזור הורדן ופרייבך באגם ציריך. חלק מהגילויים מגיעים עד לפני כ-5000 שנים. כלי ברונזה ואבן נמצאו באתרים.
לפני כ-1400 שנים, שבטים גרמאניים התיישבו באזור הקנטון, מה שהשפיע על החקלאות ודרך החיים של המקומיים. הנצרות הגיעה לאזור בסוף המאה השביעית, בזמן זה נבנו כנסיות בטוגן ושוויץ שעומדות עד ימינו.
במאה העשירית מנזר איינזידלן הפך ליותר ויותר חזק. תוך זמן קצר שלט המנזר באדמות רבות הסובבות אותו, שמהן רבות מחוץ לאזור קנטון שוויץ כיום. הכלכלה הרוויחה מהסחר במעבר סנקט גוטהרד, אבל רווחים אלה משכו כוחות אחרים, כמו בית הבסבורג.
ב-1 באוגוסט 1291, קנטון שוויץ ייסד את האיחוד השווייצרי יחד עם הקנטונים אורי ואונטרוולדן. הקנטון הוא אחד מארבעת קנטוני היער יחד עם אורי, אובוולדן ונידוולדן (שהצטרפו יחד כאונטרוולדן) - כולם ממוקמים לחופי ימת ארבעת הקנטונים. קנטון שוויץ לקח את מנהיגות האיחוד. דגל שווייץ שאב את מאפייניו מסמל הקנטון שוויץ.
שליטי הקנטון הגדילו לאט לאט את שטח ההשפעה שלהם. בחלק מהמקרים נטלו חלק בקרבות קטנים. ב-1386 ניצח את הקנטון בקרב סמפך וכתוצאה מכך הגדיל בצורה ניכרת את שטחו. הרפורמציה הפרוטסטנטית נכשלה בקנטון. בקרב קאפל ב-1531, כוחות הקנטון הביסו את אלו של המנהיג הפרוטסטנטי אולריך צווינגלי בקרב בו מתו מאות חיילים.
בין 1798 ו-1803 היה הקנטון חלק מהרפובליקה ההלבטית. לאחר מכן קיבל חזרה את עצמאותו ורוב השינויים שנעשו על ידי נפוליאון שונו חזרה. שינוי זה הוביל לפילוג בקנטון ויצירת חלק מופרד בקנטון. קנטון של "מדינות חיצוניות" נוצר ב-1830 והתאחד חזרה ב-1833. ב-1845 הצטרף הקנטון לליגה הקתולית שמאוחר יותר נכשלה.
החוקה נוצרה ב-1848 ושונתה ב-1876 ו-1898.
כלכלה
רוב כלכלת הקנטון מבוססת על חקלאות.
פריינבך בצפון הקנטון ידועה כמקום עם המיסים הנמוכים ביותר בשווייץ, מה שמשך מספר אנשים עשירים.
דמוגרפיה
בקנטון ישנם 151,396 תושבים (נכון ל-2013). השפה הרשמית היא גרמנית אף על פי שהתושבים מדברים גרמנית שווייצרית (ניב של הגרמנית) הנפוץ במרכז שווייץ. רוב האוכלוסייה היא קתולית.
המכון למחקר חברתי שימושי
המכון למחקר חברתי שימושי הוא מכון מחקר בנושאי חברה וסוציולוגיה שהתקיים בישראל בשנים 1949-1996.
היסטוריה
המכון למחקר חברתי שימושי הוקם בשנת 1947 ומחקרו הראשון אמור היה להיות בירור אחוזי ההאזנה לקול ישראל המחתרתי של ההגנה. המחקר לא יצא אל הפועל בגלל עוצר שהטילו שלטונות המנדט. לקראת סוף 1949 הוחלט על הקמה רשמית של המכון על ידי ממשלת ישראל, ובעקבות זאת משרדיו הועברו לירושלים. מנהלו המדעי היה לואי גוטמן. מנהלו התפעולי היה ד"ר אוריאל פואה. עד שנת 1955 ניזון המכון מתקציב משרד הביטחון ומשרד ראש הממשלה. בשנת 1955 עבר המכון להתנהל באופן עצמאי וניזון ממענקי מחקר בעולם ותשלום עבור הסקרים שביצע. בשנות ה-50 עבדו במכון, בין השאר, משה זנבר ויהודית שובל ובהמשך, הצטרפו למכון אהרון אנטונובסקי, יצחק שלזינגר ושמואל שי. בשני העשורים הראשונים לקיומו ערך המכון מחקרים חד פעמיים במגוון של נושאים על פי הזמנת משרדי הממשלה וגופים אחרים. משנת 1968 הוחל במכון לנהל סקרים חברתיים תקופתיים שוטפים.
לאחר מותו של גוטמן, בשנת 1987, הועמד בראש המכון, ששמו שונה ל"מכון גוטמן למחקר חברתי שימושי", אליהוא כ"ץ, והוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1996.
מ-1998 פועל המכון בשמו החדש, "מרכז גוטמן לסקרים" במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה. בשנת 2003 הועלו הסקרים של המכון לאתר אינטרנט של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
חוק החנינה
עיקרו של החוק הוא חנינה על עבירות שאינן חמורות מאוד. בין העבירות שהוצאו מתחולת החנינה היו עבירות שעונשן מעל 10 שנות מאסר, עבירות על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם ועבירות חמורות נגד ביטחון המדינה.
עניין החנינה מצוי במקורות המשפט העברי וכבר בתנ"ך ניתן למצוא ביטוי לכך בימי שאול במלחמתו מול הפלשתים. בנוסף, גם שחרור העבדים בכל יובל שנים מבטאת סוג של חנינת העבדים.
I Need Your Love
I Need Your Love (בעברית: אני צריכה את האהבה שלך) הוא שיר של המפיק המוזיקלי והדי ג'יי הסקוטי קלווין האריס, בהשתתפות הזמרת הבריטית אלי גולדינג, מתוך אלבום האולפן השלישי שלו, . השיר פורסם ב-2 באפריל 2013 כסינגל השביעי של האלבום. "I Need Your Love" נכלל גם כרצועת בונוס באלבום האולפן השני של גולדינג, Halcyon. הווידאו קליפ הנלווה, בבימויו של אמיל נאוה, מציג את האריס וגולדינג כזוג בטיול במיאמי.
השיר זכה בעיקר לביקורות חיוביות מהמבקרים. I Need Your Love הגיע למקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי, מה שהפך את האריס לאמן הראשון בהיסטוריית המצעד הבריטי שהצליח להיכנס לעשירייה הפותחת בשמונה שירים מאלבום אולפן אחד. השיר נכנס גם לחמישייה המובילה באוסטרליה, אוסטריה, פינלנד ושוודיה, לעשירייה המובילה בבלגיה, אירלנד ושווייץ, ול-20 המובילות בארצות הברית. בטקס פרסי הבריט לשנת 2014, היה השיר מועמד לסינגל השנה הבריטי, ואילו הקליפ היה מועמד לווידאו קליפ הבריטי של השנה.
וידאו קליפ
את הקליפ לשיר ביים אמיל נאוה. הקליפ הוקרן בבכורה ב-14 באפריל 2013. הקליפ לשיר היה מועמד לפרס "שיתוף הפעולה הטוב ביותר" ו"שיר הקיץ" בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2013.
ב-3 באפריל 2015 הודלף לכאורה וידאו קליפ אלטרנטיבי ל-I Need Your Love ברשת. לגרסה זו של הקליפ היה נושא אפל יותר. הקליפ מתרכז בעיקר בגולדינג, הלבושה בבגד שחור-לבן כשהיא שרה לבדה במרכז מקום מואר ומוקף בערפל.
רנייה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'אנגו (פלטפורמת פיתוח)
ג'אנגו (Django) היא תשתית (Framework) כתיבת אפליקציות רשת הכתובה בשפת פייתון כפרויקט תוכנה חופשית. היא מיישמת את ארכיטקטורת התכנות מודל-תצוגה-בקר (Model-View-Controller) ומיפוי אובייקטים למסד נתונים יחסי (ORM). עקרונותיה הם פשטות, אי-חזרה על קטעי קוד, העדפת מוסכמות על הגדרות ועל ידי כך מאפשרת כתיבת אפליקציות רשת בעזרת מעט מאוד שורות קוד יחסית לתשתיות ושפות אחרות.
היא פותחה במקור על ידי מו"ל אמריקאי בשם The World Company שהשתמש בה כתשתית לאתר החדשות של העיתון. על מנת להקטין את עלויות התחזוקה של התוכנה, החליטו מתחזקי האתר לשחרר את ג'אנגו כתוכנה חופשית בשנת 2005. בתחילה המשיכו הם להיות המתחזקים העיקריים, אולם בשנת 2008 הוקמה קרן ג'אנגו, שהיא מלכ"ר שמחזיק את השם המסחרי ומקדם את פיתוח התוכנה.
התוכנה קרויה ע"ש הגיטריסט ג'אנגו ריינהארדט.
איבראדה
אִיבְּרָאדֶה (בטורקית: İbradı) היא תת-נפה בנפת אנטליה שבמחוז הים התיכון בטורקיה. העיר המרכזית בתת-הנפה נקראת אף היא איבראדה.
היסטוריה
בתקופה הרומית היה האזור חלק מממלכת פיסידיה. ייתכן כי גם בתקופות מוקדמות יותר האזור היה מאוכלס, אך לא ידוע במדויק מתי יושב לראשונה.
במשך השנים קיבל האזור את חשיבותו מכך ששימש כמעבר הרים דרך הרי הטאורוס עבור סוחרים מאגן הים התיכון, אשר מצאו בו גם מחסה מפני החום. עד היום ניתן למצוא באזור שרידים של פונדק דרכים סלג'וקי.
גאוגרפיה, אקלים ואוכלוסייה
איבראדה שוכנת על רמה באזור הרי הטאורוס, בגובה של 950 מטר מעל פני הים. בקיץ, מזג האוויר בה יבש יותר וקריר יותר מאשר באזור חוף הים התיכון השכן לה, והטמפרטורה נעה בין כ-30°C ביום לבין כ-10°C בלילה. הצמחייה באזור כוללת יערות ערער, ארז ואורן, אשר מקבלים את אספקת המים מנהר מנאווגאט (Manavgat) אשר זורם מפסגות ההרים. נכון לשנת 2000, אוכלוסיית תת-הנפה מונה כ-10,000 איש, מתוכם כ-7000 מתגוררים באזור עירוני. תושבי איבראדה עוסקים בעיקר ברעיית צאן וביערנות. כמו כן, רוב תושבי המקום הם בעלי בוסתנים וכרמים, אך לא למטרות מסחריות.
קרחון אנדרוז
קרחון אנדרוז (באנגלית: Andrews Glacier) הוא קרחון בשטח הפארק הלאומי הרי הרוקי, במדינת קולורדו שבארצות הברית.
איבראדה
מוקדי עניין
האזור ההררי והמיוער של איבראדה מהווה מוקד עבור טיולים מסוגים שונים, בעיקר עבור הנופשים בחופי אנטליה והסביבה. בין היתר, האזור מכיל מסלולי הליכה, כבישים צרים המתפתלים בין ההרים וכן אתרי טיפוס. כמו כן, בתת-הנפה ניתן לסייר במספר אתרים מתקופת רומא העתיקה ויוון העתיקה, וכן למצוא מבנים היסטוריים בעיר איבראדה עצמה.
קרחון אנדרוז
גובהו של הקרחון 3,806 מטרים מעל פני הים, והוא משתרע בין מעבר אנדרוז (Andrews Pass) לאגם אנדרוז (Andrews Tarn).
בשל התחממות כדור הארץ קטנה מאסת הקרחון.
נחל עירון
נַחַל עִירוֹן הוא נחל הזורם בחבלי רמות מנשה והשרון הצפוני, לאורך 20 קילומטרים, במפגשם עם השומרון. מיובלי נחל חדרה.
ראשיתו של נחל עירון בהר אלכסנדר שליד אום אל־פחם, משם הוא יורד לאורך ואדי עארה לכיוון דרום-מערב, במקביל לקו התחום בין רכס אום אל־פחם לקער רמות מנשה. כקילומטר ממערב למחלף משמר הגבול יוצא הנחל אל מישור השרון הצפוני, ומתחבר לנחל חדרה מדרום למושב תלמי אלעזר.
השם העברי "עירון" נגזר מהשם "עַרוּנַה", שהוא שמו העתיק של ואדי עארה הידוע לנו מסיפור מלחמתו של תחותמס השלישי (1458 לפנה"ס).
בעמק הנחל ועל גדותיו מספר גדול של יישובים. בחלקו המזרחי, ההררי, היישובים הערביים (ממזרח למערב) מושריפה, מוצמוץ, עין איברהים, אום אל-פחם, ערערה, עארה וכפר קרע אום אל קוטוף, חור צקר, דאר אל חנון, אל עריאן, ביאדה, עין אבראהים וואדי אל קצב, מערבה משם, לאורך חלקו המישורי, היישובים היהודיים ברקאי, עין עירון, עין שמר, מענית, גבעת חביבה, שער מנשה ותלמי אלעזר. צמוד לאפיקו עובר כביש מספר 65, המכונה כביש ואדי עארה, המחבר בין מחלף משמר הגבול לצומת מגידו, ומשמש כעורק תחבורה חשוב במדינת ישראל.
רות מוריץ
ביוגרפיה
רות נולדה במלבורן, אוסטרליה ובגיל 5 עלתה עם משפחתה לארץ בשנת 1935. גדלה בתל אביב וחונכה חינוך ציוני על ידי הוריה. לקחה חלק בפעילות תנועת הצופים ובגיל 15 הצטרפה לשורות האצ"ל. הייתה תלמידה מצטיינת בגימנסיה "שלווה", אך למרות זאת הורחקה מהמוסד בלחץ אנשי "ההגנה".
פעילותה באצ"ל הלכה וגברה - היא מלאה תפקידים רבים ושונים, החל מגיוס, דרך קשר ועזרה ראשונה ועד שמירה. לאחר שהוכיחה עצמה, יצאה גם לקורס המפקדים של הארגון. כשסיימה את הקורס, קבלה את הכינוי "דבורה". ב-29 באפריל 1948 נהרג חברה של רות,, מפגז בריטי בהתקפת האצ"ל על יפו.
רות לקחה חלק בפעולת האצ"ל בכפר יהודייה. עם התקדמות הלגיון הערבי קיבלה, יחד עם יתר חבריה לפעילות, את פקודת הנסיגה. כשהייתה כבר על רכב הפינוי, הבינה רות ש, חיילת בכוח שלה, נמצאת עדיין בעמדת התצפית בצריח המסגד (כיום ביהוד). רות ירדה מהרכב ורצה לכוון המסגד. רכב הפינוי המתין עוד מספר דקות, אך כאשר בוששה לחזור המשיך בדרכו.
לא ידוע בדיוק מה עלה בגורלן של שתי הלוחמות והמאמצים לברר זאת, גם בסיוע הצלב האדום, עלו בתוהו. ארבע שנים מאוחר יותר, ב-6 במאי 1952 הובאו למנוחות בקבר אחים בבית העלמין הצבאי קריית שאול עצמות שנטען כי הן עצמותיהן. אחד הסיפורים המפורסמים יותר על הדקות האחרונות בחייהן של השתיים, הוא שהן צפו בכוח הלגיון המתקרב למגדל וסוגר עליהן וקפצו אל מותן.
בשנת 1969 הוענק לה על ידי ברית חיילי האצ"ל "עיטור הקרב" המציין את השתתפותה בלחימה. לזכרה הוקם, מול משק הוריה במושב משגב דב, בית העם של המושב שנקרא על שמה, "בית רות".
בסוף הדרך...
בסוף הדרך... (באנגלית: The Final Cut) הוא סרט מדע בדיוני משנת 2004, בכיכובם של רובין ויליאמס, מירה סורבינו וג'יימס קאביזל. הסרט נכתב ובוים על ידי עומאר נעים. הסרט זכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים השנתי של דוביל והיה מועמד לפרסים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ובפסטיבל הסרטים שבסיטג'ס, ספרד.
עלילה
הסרט מבוסס על פיתוח טכנולוגי של שבבי זיכרון המושתלים לגופם של אנשים ומתעדים את כל חייהם. אלן הקמן (רובין ויליאמס) הוא עורך סרטים המתמחה בעריכת הזכרונות לכדי סרט בשבחו של האדם, שנהוג להקרין בהלוויות.
מבוא קצר מציג את ה"עורכים", שתפקידם ליצור סרטי הלוויות על בסיס הסרטה מלאה של חיי הנפטר. קוד אתי אוסר עליהם להשתמש בהסרטה או בשתל המקליט, למעט לצורך עבודתם.
הסרט מתחיל בהצגת אלן הקמן כילד, בזמן חופשה משפחתית הוא מתחבר לילד בשם לואי. הם משוטטים במפעל נטוש ולואי נופל מקורה גבוהה. אלן נבהל ובורח מהמפעל בלי לספר לאף אחד על לואי. באותו יום משפחתו עוזבת את העיר.
לאחר מכן מוצג הקמן כעורך מקצועי של סרטי לוויות עבור נפטרים לא הגונים.
פלצ'ר, עורך לשעבר, מציע לו חצי מיליון דולר עבור ההסרטה של הלקוח האחרון של אלן, צ'ארלס בניסטר, אך הקמן מסרב. בפגישה נוספת ביניהם פלצ'ר דורש את ההקלטות של בניסטר שכן הוא חושד שבניסטר התעלל מינית בילדים. הקמן מתחיל לחשוש לחייו וסוחט עבריין, בעזרת ידע מההסרטות, כדי להשיג אקדח.
במהלך צפייה בהסרטות של בניסטר, הקמן נתקל בסצנה המפלילה את בניסטר בהתעללות בבתו, וללא מילים מוחק את הסצנה וממשיך הלאה. הוא מזהה בסרט את לואי וקובע פגישה עם משפחתו של בניסטר במטרה לאתר אותו. בתו של בניסטר טוענת שהוא מורה בשם לואי האנט ושלאחרונה נהרג בתאונת דרכים. הקמן מחפש את לואי במאגרים של ההסרטות, הוא לא מוצא דבר על לואי אך הוא מגלה קובץ על עצמו. הקובץ מתעד את הוריו רוכשים עבורו שתל הסרטה. הקמן נלחץ ופונה לבת זוגו, דלילה. הוא מציג לה את ציוד העבודה שלו ומשאיר אותה בדירתו. כשהוא חוזר דלילה כועסת עליו, לאחר שמצאה סרטים המציגים קשרים קודמים שלה. בכעסה היא שוברת את מציג הסרטים שלו, מה שגורם גם לקבצים של בניסטר להיפגע.
פלצ'ר ושותפו פורצים לדירתו של הקמן אך לא מוצאים דבר.
הקמן מדווח לרעייתו של בניסטר שקרתה תאונה והקבצים אבדו, היא מעמידה פנים שהיא מאוכזבת אך למעשה היא שמחה שסודותיו של בעלה נשארו שמורים.
הקמן עולה לקברו של לואי ושם מוצאים אותו פלצ'ר ושותפו. לאחר מרדף פלצ'ר מהסס ונוטה לתת לו ללכת אך אז שותפו הורג את הקמן.
בסצנה האחרונה פלצ'ר מתחיל לצפות בהסרטה של חייו של הקמן.
סיירין (קומיקס)
סיירין (באנגלית: Siryn) היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותה הופיעה לראשונה בחוברת Spider Woman #37 מאפריל 1981, ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר סטיב ליאלוהא.
סיירין היא האלטר אגו של תרזה קאסידי, מוטאנטית ממוצא אירי, שכמו אביה שון קאסידי יכולה להשתמש בקולה על מנת לפגוע ביריביה ולנטרלם, וכן יכולה לשלוח רטטים מאוד חזקים דרך האוויר. היא יכולה להשתמש בויברציות אלה כדי לעוף. סיירין גודלה על ידי דודה טום קאסידי השחור ללא ידיעת אביה. בשנות העשרה המוקדמות עזבה את דודה והצטרפה לקבוצת אקס פורס ואחר כך לאקס-פקטור חקירות. בחברותה בקבוצת האקס-פקטור הסכימה סיירין להפוך למוריגן החדשה, כדי להציל את שפיותה של חברתה לקבוצה פולאריס. דמותה קרויה על שם הסירנה מהמיתולוגיה היוונית.
את דמותה של סיירין בסרטי הלייב אקשן "אקס-מן 2" ו"אקס-מן 3: המפלט האחרון" מגלמת השחקנית שאונה קיין.
יחסי ונצואלה–קוסובו
יחסי ונצואלה–קוסובו הם יחסי החוץ בין ונצואלה לקוסובו. יחסים דיפלומטיים פורמליים בין שתי מדינות אינם קיימים מכיוון שוונצואלה אינה מכירה בקוסובו כמדינה ריבונית.
היסטוריה
לאחר הכרזת העצמאות של קוסובו ב-2008, נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס הודיע כי ונצואלה אינה מכירה בעצמאות קוסובו בטענה שהיא הושגה באמצעות לחץ על ארצות הברית, ואמר "לא ניתן לקבל את זה. זה תקדים מסוכן מאוד לכל העולם." ב-24 במרץ 2008, צ'אווס האשים את וושינגטון בניסיון "להחליש את רוסיה" על ידי תמיכה בעצמאות לקוסובו. הוא כינה את ראש ממשלת קוסובו, האשים ת'אצ'י, "טרוריסט" שהועלה לשלטון על ידי ארצות הברית. צ'אווס התנגד נחרצות להתערבות נאט"ו בקוסובו ב-1999 כאשר הפך לראשונה לנשיא. החל משנת 2010, דיפלומטים ונצואלים המשיכו להציע את תמיכתם לסרביה ב"מאבקם בבדלנות".
במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה, בשנת 2019, קוסובו הכירה בחואן גואידו כנשיא ונצואלה.
חנניה, מישאל ועזריה
חנניה, מישאל ועזריה (בשמותיהם הארמיים: שדרך, מישך ועבד נגו) הם דמויות מקראיות הנזכרות בספר דניאל, בסיפור שבו הם מושלכים על ידי נבוכדנצר לכבשן בשל סירובם לעבוד עבודה זרה, וניצלים ממוות על ידי אלוהים.
בתנ"ך
ב, מסופר שחנניה, מישאל ועזריה הוגלו עם דניאל מירושלים בידי נבוכדנצר עוד בימי המלך יהויקים. הם נבחרו מבין ילדים חכמים מכל הממלכות שכבשה בבל, והובאו לארמונו של מלך בבל. בפרק מסופר כיצד סירבו ארבעת הילדים לאכול מהאוכל של ארמון המלך והעדיפו לאכול זרעונים, וכיצד הדבר היטיב עם בריאותם.
בהמשך, ב, מסופר שהמלך נבוכדנצר הקים פסל זהב ענק שסימל את מלכותה של בבל אשר לא תיגמר לעולם. נבוכדנצר ציווה שכאשר תנגן התזמורת ישתחוו כל האנשים לפסל. אנשים מבבל הלשינו על חנניה, על מישאל ועל עזריה שלא השתחוו לפסל, והם הובאו לפני נבוכדנצר כדי שייווכח בכך בעצמו. משעמדו בסירובם להשתחוות לפסל הם הושלכו לכבשן האש, אשר חומו הוגבר מעבר לרגיל בגלל שהכעיסו את המלך. מרוב החום בכבשן נשרפו בעצמם האנשים אשר הובילו את חנניה, את מישאל ואת עזריה לכבשן, אך השלושה נראו מתהלכים בתוך הכבשן עם דמות רביעית, הנראית על־פי המתואר כבן אלוהים (ככל הנראה, מלאך).
בספרים החיצוניים
בתוספות לספר דניאל, המופיעות למשל בתרגום השבעים, נוסף קטע אשר אינו מצוי בתנ"ך. קטע זה כולל:
בדברי חז"ל
חז"ל הוסיפו פרטים רבים המעצימים את הנס בכבשן האש. המדרש על שיר השירים למשל מספר שחנניה, מישאל ועזריה יכלו להתחמק משהות באזור שבו יידרשו להשתחוות לפסל, אך בחרו להיות שם ולא להשתחוות, אף על פי שהנביא יחזקאל סירב להבטיח להם שיינצלו מכבשן האש. לפי המדרש במסכת פסחים מן התלמוד הבבלי, יוּרְקָמִי שר הברד עמד וביקש לרדת ולקרר את האש אך המלאך גבריאל, שהוא שר האש, אמר שיהיה נס יותר גדול אם הוא יֵרד ויחמם את האש מבחוץ. נוסף על כך מסופר שם שהם אמרו את מזמור מספר תהילים, המופיע בקריאת ההלל.
הערכה למעשה חנניה, מישאל ועזריה
עם זאת בתלמוד (מסכת כתובות לג:) במסגרת דיון בשאלה איזה עונש חמור יותר, מיתה או מלקות, ציטטו חז"ל את דברי רב אשר דווקא ממעיטים את מסירות הנפש של חנניה, של מישאל ושל עזריה. לפי רב, אילו הלקו את חנניה, את מישאל ואת עזריה הם היו משתחווים לצלם.
בספר חשמונאים א' מסופר כיצד דרבן מתתיהו הכהן את בניו לשמור את המצוות בהביאו דוגמאות של אנשים אשר בזכות דבקותם במצוות זכו לשם ולתהילה. אחת הדוגמאות שהביא מתתיהו היא מעשה חנניה, מישאל ועזריה, אשר ניצלו מכבשן האש.
בסליחות המתפללים מבקשים שה' יענה לתפילותיהם כמו שענה לדמויות היסטוריות שונות. בין השאר אומרים: "מי שענה לחנניה מישאל ועזריה בכבשן האש הוא יעננו".
פוגואידה
הפוגואידה (באנגלית: Phugoid) היא תנועה אופיינית של מטוס המתרחשת בניסיון לייצבו בטיסה אופקית. כאשר מטוס משנה את גובהו, תנודת פוגואידה נלווית תמיד לניסיון להתייצב בגובה החדש. בתנודת הפוגואידה, המטוס מעלרד מעלה ומטפס, ולאחר מכן מעלרד מטה ויורד בגובה, כאשר בתהליך זה הוא מאיץ ומאט כאשר הוא טס "במעלה הגבעה" או "במורד הגבעה". התנודה כולה ניתנת להבנה כתמורה איטית של אנרגיה קינטית ואנרגיה פוטנציאלית כובדית מסביב למפלס של שיווי משקל. הפוגואידה הוא אחד ממודי הדינמיקה העיקריים של מטוס, והוא דוגמה קלאסית למערכת משוב שלילי.
תיאור מפורט
במהלך תנודת פוגואידה למטוס יש זווית התקפה קבועה בקירוב אך זווית עלרוד משתנה, הנגרמת על ידי תמורה חוזרת של מהירות הרוח המציפה (מהירות המטוס) וגובה המטוס. ניתן לעורר את הפוגואידה באמצעות הטיה קצרה של הגה הגובה (הטיה קצרה וחדה של משטח הניהוג, ולאחר מכן חזרה למצב היציב), כך שהתוצאה היא שינוי בכוח העילוי וזווית העלרוד בעוד קודם המטוס היה מצוי במצב שיוט (טי"א - טיסה אופקית). כשהמהירות יורדת, העילוי יורד ואף המטוס ירד אל מתחת לאופק, בעוד שכשהמהירות עולה, העילוי עולה ואף המטוס יטפס מעל האופק. המודל המציג את תנודת הפוגואידה מניח הנחה יסודית לגבי התנודה הקצרה - המודל מניח שהיציבות הסטטית של המטוס גבוהה (יציבות סטטית נמדדת לפי המרחק השלילי בין מרכז הלחץ למרכז הכובד, אשר מתפקד כזרוע מומנט) כך שהתנודה הקצרה קצרה מאוד ומרוסנת חזק מאוד, על כן על המטוס פועלת תאוצת עלרוד נמוכה והוא שומר על זווית התקפה קבועה בקירוב. הפוגואידה היא אם כן, אחת משתי תנודות המתרחשות במוד האורכי, כשהראשונה היא התנודה הקצרה שתוארה קודם ואילו השנייה היא הפוגואידה המכונה "התנודה הארוכה".
ניתוח תנודת הפוגואידה
הפוגואידה מכונה לעיתים "תנודת כבידה" ומשום שהכבידה היא הגורם המניע אותה. המטוס המצוי בתנודת פוגואידה מנסה כל העת לחזור למצב שיווי משקל בו מתקיים שוויון בין העילוי ומשקל המטוס. אם המטוס מצוי בשיווי משקל במהירות V אז מתקיים: . השינוי בעילוי עקב שינוי קטן בגודל המהירות הוא, והשינוי בגובה לפי השינוי במהירות הוא , על כן תנודת הפוגואידה היא הרמונית בקירוב עם זמן מחזור:
.
זמן המחזור של תנודת פוגואידה עשוי להשתנות בין עשרות שניות למטוס קל למספר דקות עבור מטוס גדול וכבד יותר (זה בא לידי ביטוי בכך שמהירות המטוס במצב שיווי משקל גבוהה יותר, על כן זמן המחזור בנוסחה ארוך יותר). בעבור מטוסים קלים במיוחד זמן המחזור של הפוגואידה עשוי להיות בין 15 ל-25 שניות.
קרב עזה השני
קרב עזה השני התחולל בנגב המערבי, מזרחית לעזה, ב-19 באפריל 1917, כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרח התיכון. לאחר הניצחון שהוחמץ בקרב עזה הראשון, תקף חיל המשלוח המצרי, של האימפריה הבריטית, בשנית את כוח צבא האימפריה העות'מאנית (בפיקוד גרמני) שהגן על עזה. הטורקים, אשר חיזקו את כוחותיהם לאחר הקרב הראשון, הביסו את הבריטים. כישלון ההתקפה הבריטית הביא להחלפתו של גנרל ארצ'יבלד מארי, מפקד הכוח הבריטי, בגנרל אדמונד אלנבי.
ההכנות לקרב
המסרים ששלחו מארי ודובל אל משרד המלחמה הבריטי, לאחר קרב עזה הראשון, היו כוזבים ותארו את הקרב כהצלחה בריטית. הם אף המליצו לנצל את "ההצלחה" ולתקוף במהירות את כוח המגן הטורקי על מנת להשלים את המשימה וטענו כי למתקפה ישנם סיכויי הצלחה רבים. המתקפה תוכננה להתבצע בסגנון המתקפות של החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה: הרעשה ארטילרית במשך יומיים על הכוח המגן ואז, הסתערות רגלית חזיתית על כוח המגן המחופר בתעלות. הגנרלים פיליפ צ'טווד - מפקד הטור המדברי הבריטי, ולוטננט גנרל הנרי שובל - מפקד דיוויזיית אנז"ק, שהיו בעלי ניסיון קרבי רב, פקפקו ביכולת טקטיקה זו לפרוץ את קו ההגנה הטורקי ובסיכויי הניצחון בקרב. בערב הקרב, בסיום התדריך שנתן אחד ממפקדי הכוחות הבריטיים לקציניו, הוא אמר: "זוהי, רבותי, התוכנית. ואומר בכנות כי אינני מעריך אותה ביותר."
הכוח הבריטי מנה ארבע דיוויזיות רגלים: הדיוויזיות ה-52, ה-53, ה-54 וה-74, שתי דיוויזיות רכובות: דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק ודיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית וקורפוס הגמלים הקיסרי. הדיוויזיה ה-74 ודיוויזיית אנז"ק תוכננו להשתתף כמילואים, רק במקרה הצורך. הבריטים אף הציגו שני כלי נשק חדשים בזירת המזרח התיכון: שישה טנקים (ולפי מקורות מסוימים - שמונה טנקים) צורפו לכוח התוקף. כמו כן, צוידה הארטילריה ב-2000 פגזי גז רעיל. הכוחות הבריטים נפרשו בצורת סהר. מאזור ואדי עזה במערב, המשך בחלקו הדרומי של רכס שייח עבאס (עליו נמצא כיום קיבוץ בארי), דרומה לתל ג'מה, שלאל ותל אל-פרעה.
לשלוחות הגבעות מעלי מונטר מערבה, לצד הים קראו האנגלים בשם "רכס שמשון". לשיפולי הגבעה, לצד דרום, היכן שהיה שדה התעופה של עזה ניתן השם - צוואר דלילה.ּ
לאחר קרב עזה הראשון חיזקו הכוחות הטורקים, בפיקודו של פרידריך קרס פון קרסנשטיין, את אחיזתם בקו עזה-באר שבע ומנו, על פי ההערכה, 20,000-25,000 חיילים אשר היו פרושים בנקודות שולטות כגון: עלי מונטר, רג'ם אל עטוינה (אזור כפר מימון ותושיה כיום), תל הורירה ותל א-שריעה. בנקודות שולטות אחרות שלאורך הקו היו גם כן חפירות מאוישות על ידי הכוח הטורקי, אך מדובר היה בכוחות קטנים יותר שנתמכו בלוגיסטיקה ובתגבורת על ידי המוצבים העיקריים. מזרחה מתל א-שריעה החזיקו הטורקים בנוכחות דלילה שכן סברו כי מקורות המים באזור אינם מספיקים ולכן, האפשרות של התקפה רכובה באזור זה היא בעלת סבירות נמוכה.
בשורות הצבא העות'מאני לחמו מספר קצינים מהיישוב. אחד מהם, אריה הלפרן, בנו של מיכאל הלפרן, נהרג בקרב. קצין אחר, ירמיהו צוקרמן, נפצע.
מהלך הקרב
הירי הארטילרי הרצוף, אשר נמשך יומיים לפני תחילת המתקפה, סימן לטורקים כי מדובר בהכנה לתקיפה העיקרית, וכך, איפשר להם לערוך את הכנותיהם האחרונות ולהיות מוכנים להתקפה הבריטית. כמו כן, הארטילריה הבריטית התמקדה בירי על קווי החפירות הטורקים ולא ירתה על הארטילריה הטורקית וכך איפשרה לארטילריה הטורקית להשיב אש על ריכוזי הכוחות הבריטים. כוח הרגלים הבריטי התקדם כבר בבוקר 17 באפריל, עם תחילת ההרעשה, אל עמדות היציאה להתקפה ושהה בהן יומיים, תחת אש ארטילרית, עד תחילת ההסתערות בבוקר 19 באפריל. אחד מהטנקים הבריטים נפגע ויצא מכלל פעולה כבר בשלב זה של הלחימה בעת שסייע לכוחות הרגלים.
ב-19 באפריל, בשעה 07:15, החלה התקפת חיל הרגלים הבריטי. דיוויזיה 53 תקפה את המרחב שבין העיר עזה ובין חוף הים. מעט אחריה, תקפו דיוויזיה 52 את העיר עזה ואת גבעת עלי מונטר מכיוון דרום ודיוויזיה 54 את המרחב שממזרח לעזה, בין העיר ובין גבעה שנודעה לאחר הקרב כ"עמדת הטנק". הכוחות הבריטים לא הצליחו להשיג בהסתערותם הישגים משמעותיים ונבלמו לאורך כל החזית, תוך כדי ספיגת אבדות קשות, כתוצאה מירי מקלעים ופגזי שרפנל.
עמדת הטנק
הטנקים שנותרו כשירים, פוזרו לאורך קו הלחימה במטרה שיסייעו ללחימת הרגלים. צורת לחימה זו הביאה לריכוז האש הארטילרית הטורקית אל הטנקים ואל סביבתם הקרובה ובכך תרמה הימצאות הטנקים לסיכון הרגלים שבסביבתם. באגף המזרחי של גזרת דיוויזיה 54 הצליח טנק אחד להתקדם ולסייע לכוחות הרגלים לכבוש אחת מעמדות הטורקים. הטנק הצליח לטפס על גבעה קטנה (מדרום מערב למושב שובה של היום) שם הייתה ממוקמת עמדה טורקית, נפגע מפגזי תותח ונשאר לעמוד בשיא הגבעה כשהוא בולט בשדה הקרב. ממזרח לטנק הסתערו על העמדות רוכבי בריגדת הגמלים. כ-1,400 מטר לפני עמדות הטורקים הם ירדו מגמליהם והחלו בהסתערות רגלית. המסתערים מול עמדת הטנק סבלו אבדות כבדות. למרות זאת, הצליחו כ-30 מאנשי הגמלים וכ-20 מהרגלים הבריטיים להגיע לקו העמדות הטורקי והכינו עצמם לקרב כידונים, אלא שאז המגינים, כ-600 במספר, נסוגו אל קו העמדות השני. הבריטים והאוסטרלים הצליחו להחזיק בעמדה כשעתיים, אך מאחר שנשארו מבודדים, עם פצועים רבים, נאלצו לסגת חזרה אל כוחותיהם.
מזרחית לעמדת הטנק, הצליחו כוחות של בריגדת רוכבי הגמלים, אשר פעלו כרגלים, להתקדם במרחב שבין שתי עמדות טורקיות וביצעו את ההתקדמות המשמעותית ביותר בכל קו הלחימה. הם חצו את כביש באר שבע-עזה והשתלטו על שתי גבעות נמוכות. אולם בשעה שהסתערות שאר הכוחות נבלמה, נאלצו גם הם לסגת חזרה מחשש שיישארו מבודדים בשטח הטורקי.
עטוינה
מול העמדות ברג'ם אל עטוינה נערכו כוחות רכובים של הבריגדות ה-3 וה-4 האוסטרליות והבריגדה ה-5 הרכובה של הדיוויזיה האימפריאלית הרכובה, בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון. תפקידם היה כפול. תחילה היה עליהם להפגין נוכחות ולהעסיק את הכוחות הטורקים כדי למנוע מהם תגבור של הגזרות המערביות יותר. בהמשך הקרב, הוטל עליהם לפרוץ את האגף במערך הטורקי. ניסיונות התקיפה לא עלו יפה. גם כאן, הטורקים היו ערוכים היטב בעמדותיהם והסבו לכוחות המסתערים אבדות כבדות. נטענה אף הטענה כי בהינתן שלפיקוד הבריטי כבר היה ידוע כי בגזרות האחרות לא הצליחו הבריטים לפרוץ את המערך הטורקי, לא היה ערך ממשי לתקיפה הרכובה, שכן לא היה בכוחה להכריע את הקרב.
כבר עם שחר 19 באפריל, תקפה הבריגדה הרכובה הקלה ה-3 את רכס עטוינה בכיוון שדרת הרכס (צפון מערב). אולם הם הצליחו להגיע למרחק של כ-250 מטר מעמדות הטורקים ונבלמו. רק בשעה מאוחרת יותר תקפו הבריגדות ה-4 וה-5 את קו ההגנה הטורקי וגם הם נבלמו וספגו אבדות. באגף המזרחי של כוח זה פעלה דיוויזיית אנז"ק. אחר הצהריים הוכנסה לפעולה גם הבריגדה ה-6 של הדיוויזיה האימפריאלית הרכובה, אשר שימשה עד אז כעתודה. גם אז, כשהכוח הבריטי שלח לקרב את כל כוחותיו, לא הצליחו התוקפים להשיג שום הישגים משמעותיים. כה רבה הייתה עליונות הטורקים, עד כי קני הארטילריה שלהם היו מספיק פנויים כדי להעסיק גם את קני הארטילריה של הכוחות הבריטיים.
סיום הקרב
בצהרי היום הובהר כי אף לא אחת מהתקפות הכוח הבריטי זכתה להצלחה. בנקודות הבודדות בהן הושגה התקדמות, היו הכוחות דלילים ומבודדים ונאלצו לסגת חזרה אל הקו הבריטי. בשאר ההסתערויות הצליח כוח המגן הטורקי לרתק את הכוחות המסתערים תוך שהוא גורם להם אבדות. במספר מקומות נעשו ניסיונות טורקים לביצוע התקפות נגד. בקצה המערבי של החזית, בדיונות הסמוכות לים, ניסו הטורקים לכבוש עמדות שהוחזקו על ידי הבריטים, אך הם נבלמו ונהדפו. גם באגף המזרחי נעשו ניסיונות טורקים לתקוף את הכוח הבריטי. כוחות של דיוויזיית אנז"ק הצליחו להדוף כוחות של רגלים ושל פרשים טורקים שניסו לבצע איגוף ממזרח.
בשעה 15:00 יירטו הבריטים מסר טורקי המודיע כי חיל המצב בעיר עזה אינו זקוק לתגבור. הנחתם הייתה כי אין זו הטעייה מכוונת של הטורקים ומאחר ובאותה שעה הם כבר עשו שימוש כמעט בכל הכוחות שעמדו לרשותם, היה ברור כי אין טעם להמשך הקרב. מפקד החזית הבריטי, ארצ'יבלד מארי, נתן פקודה לכל הכוחות להאחז בעמדות אותן השיגו ולחדש את המתקפה למחרת בבוקר, תוך שימוש בדיוויזיה 74 שהייתה בעתודה במשך יום הקרב. בישיבות ליליות של סגל הפיקוד הבריטי הבכיר, הובהרו ממדי האבדות וחוזקו של הקו הטורקי ובעצת גנרל צ'טווד, נדחה חידוש המתקפה ב-24 שעות, דחייה שקיבלה את הסכמת מארי. מאוחר יותר בוטלה תוכנית חידוש המתקפה לגמרי.
אחרית דבר
הבריטים איבדו כ-5,900 איש. בעיקר סבלו דיוויזיות הרגלים, אחת מהן ה-54, איבדה 3,000 איש. אבדות גדולות היו גם בקרב פרשי הדיוויזיה האימפריאלית, כ-550 אבדות. בין ההרוגים הבריטים בקרב היה גם בנו של אנדרו בונאר לואו, שר האוצר ומנהיג המפלגה השמרנית. קיימת השערה שאחת הסיבות לכישלון בריטים בקרב הייתה פעולה מוצלחת של המרגל הגרמני, פריץ פרנק, שפעל באזור.
הכישלון המוחלט בקרב הביא להחלפת הפיקוד הבריטי בחזית זו. ראשון שילם את המחיר דובאל אשר הוחלף למחרת הקרב. סיר ארצ'יבלד מארי זומן ללונדון לאחר מספר שבועות והוחלף על ידי גנרל אדמונד אלנבי אשר היה מפקד בעל ניסיון קרבי רב. משרד המלחמה הבריטי חיזק את צבאו של אלנבי באופן משמעותי כשתיגבר אותו בשלושה גייסות, שני גייסות רגלים וגייס פרשים. כוחות אלו הצליחו, אחרי חצי שנה, בניסיונם השלישי לקעקע את קו עזה-באר שבע. תחילה כבשו את באר שבע ויומיים לאחר מכן כבשו גם את עזה.
נחלת יצחק
{{פירושונים|
שונות
}}
קוהל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מדד תל בונד 20
מדד תל בונד 20 הוא מדד הכולל 20 איגרות חוב קונצרניות, צמודות למדד בריבית קבועה, בעלות שווי השוק הגבוה ביותר מבין כלל איגרות החוב מסוג זה הרשומות למסחר בבורסה בישראל, ועומדות בתנאי הסף של המדד. המדד מייצג את השינוי המצרפי במחיריהן של איגרות החוב הכלולות בו.
טורפדו כותאיסי
טורפדו כותאיסי (בגאורגית: ტორპედო ქუთაისი, מילולית: טוֹרפֶּדוֹ כּוּתאיסי) הוא מועדון כדורגל מהעיר כותאיסי, העיר השנייה בגודלה בגאורגיה.
הקבוצה זכתה באליפות 4 פעמים, בגביע פעמיים והגיעה לגמר הגביע 4 פעמים נוספות. החל מעונה 1999/2000 הקבוצה משחקת בגביע אופ"א. רוב התארים קבוצה זכתה בתקופת 1999-2002, כאשר בשנת 2001 היא זכתב באליפות ובגביע.
מיגל דה לה מדריד
מיגל דה לה מדריד אורטאדו (בספרדית: Miguel de la Madrid Hurtado; 12 בדצמבר 1934 – 1 באפריל 2012) היה כלכלן, עורך דין ופוליטיקאי מקסיקני שכיהן כנשיא מקסיקו בין השנים 1982–1988. מיגל דה לה מדריד למד משפטים באוניברטיטת הרווארד. לאחר שסיים את לימודיו הוא החל לעבוד בבנק המרכזי של מקסיקו. בין השנים 1970–1972 הועסק בחברת הנפט פמקס. לאחר מכן מילא תפקידים בממשלו של לואיס אצ'ווריה אלברס. בשנת 1976 מונה לשר התקציב והתכנון בממשלתו של חוסה לופס פורטייו. הוא נבחר לנשיא מקסיקו בשנת 1982. עם כניסתו לתפקיד סבלה מקסיקו מבעיות כלכליות קשות ומאינפלציה גבוהה, והוא נאלץ לבצע צעדי צנע. הוא וממשלתו הואשמו בשחיתויות, באוזלת יד ובסירוב לסיוע בינלאומי בעת רעידת האדמה הקשה שהתחוללה במדינה בשנת 1985.
ביוגרפיה
מיגל דה לה מדריד נולד בקולימה, מדינת קולימה, מקסיקו, בשנת 1934. אביו היה עורך דין מפורסם שנרצח כאשר היה בן שנתיים בלבד וסבו היה מושל מדינת קולימה. מיגל דה לה מדריד קיבל תואר במשפטים מהאוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM) במקסיקו סיטי בשנת 1957 ותואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד בקיימברידג' (מסצ'וסטס), ארצות הברית, בשנת 1965. הוא עבד בבנק הלאומי לסחר חוץ ובבנק הלאומי של מקסיקו, ועד 1968 לימד משפטים באוניברסיטה הלאומית האוטונומית.
מיגל דה לה מדריד היה חבר במפלגת השלטון המקסיקנית, המפלגה המוסדית המהפכנית (Partido Revolucionario Institucional; PRI), משנת 1963, דה לה מדריד נכנס לראשונה לשירות הממשלתי במשרד האוצר בשנת 1965. בין השנים 1970–1972 עבד בחברת זיקוק הנפט וייצואו הממלכתית (Petróleos Mexicanos ;Pemex) אשר הייתה מקושרת לממשל, אך הוא חזר לשירות ממשלתי לאחר מכן, ונכנס למספר תפקידים בירוקרטיים כלכליים עד שהפך לשר התכנון והתקציב תחת נשיא מקסיקו המכהן; חוסה לופס פורטייו (1976–1982). מיגל דה לה מדריד היה המתכנן העיקרי של תוכנית פיתוח כלכלית בהשראת ההכנסות מגילויים חדשים עצומים של נפט מקסיקני.
כאשר סיים את כהונתו, קבע הנשיא פורטייו את מיגל דה לה מדריד ליורשו בנשיאות בתוך המועמד של מפלגת ה-PRI למשרה. שמרן פוליטי וידיד הקהילה העסקית, דה לה מדריד קידם, בתחילת כהונתו כנשיא, דרישה למאבק נגד השחיתות השלטונית, בתעשיות הממשלתיות ובאיגודי עובדים. הוא המשיך לנהל מדיניות חוץ שמשקפת את הרוח הרווחת של מקסיקו עצמאית אשר הייתה מקושרת יותר בבחינה גלובלית. הממשל שלו התאפיין במשבר כלכלי, אולם את בסיסיו הניחו קודמיו. אינפלציה גבוהה וחוב זר גובר גרמו לסדרה של צעדי צנע הכוללים ביטול של יותר מ-50,000 משרות פדרליות והקפאת שכרם של עובדים רבים במשרות שונות ברחבי המדינה.
מיגל דה לה מדריד קבע, לקראת סיום כהונתו כנשיא, את קרלוס סלינס להיות ליורשו כאשר מינה אותו למועמד המפלגה לנשיאות בבחירות 1988. דה לה מדריד המשיך להיות מעורב במהלך הממשל המקסיקני עד לנפילת שלטון ה-PRI בשנת 2000 ולאחר מכן הפך לאזרח פרטי ופרסם סדרת ספרים על פעילותו הפוליטית ועל המערכות הפוליטיות במקסיקו. ב-1 באפריל 2012, מיגל דה לה מדריד נפטר מדלקת ריאות בבית החולים הספרדי במקסיקו סיטי. למחרת הוקדשה לו מחווה ממלכתית בארמון הלאומי הנשיאותי בבירה. בין הנוכחים היה הנשיא לשעבר קרלוס סלינס.
בית התפילה הבהאי באשגבאט
בית התפילה הבהאי באשגבאט היה בית התפילה הבהאי הראשון בעולם, והוא שכן באשגבאט שבאימפריה הרוסית, כיום בירת טורקמניסטן. תכנונו של המבנה החל בשנת 1902 והוא הוקם בפיקוחו של אפנאן-אי יאזדי, המכונה וכיל אל-דאוולה, אחד משליחי בהאא אללה ובן-דודו של הבאב. הקמת המבנה הסתיימה ב-1908.
באשגבאט התגוררו אותה עת כאלף בהאים, והיא הייתה הקהילה הבהאית הראשונה בעולם, במובנו הרחב והמלא של המושג. בין היתר היו ברשותה בתי ספר, בית חולים ובתי קברות, ובתחילת המאה ה-20 החליטו חבריה על הקמת בית התפילה שישמש להם למרכז הרוחני וכמוסד הקהילתי המרכזי. הבניין הוקף בגן ובארבע פינותיו ניצבו בית ספר, אכסניה לנוסעים בהאים, בית חולים ומבנה אשר שימש את עובדי המקום. חברי הקהילה הבהאית התגוררו בקרבתו של בית התפילה ככל הניתן, ובמובנים רבים הקדים המרכז הבהאי באשגבאט את זמנו, שכן העניק ביטוי מעשי לרעיונות ההומניטריים הקהילתיים.
ב-1928 הולאם המבנה על ידי השלטונות הסובייטיים, אך הושכר שוב לקהילה. ב-1938 הוא נלקח מידיהם והפך לגלריית אמנות. רעידת אדמה שהתרחשה באזור ב-1948 הסבה לו נזקים, וגשמי השנים שלאחר מכן החלישו אותו, עד שנהרס ב-1962 והמקום הפך לגן.
גלונית הסלעים
גַּלּוֹנִית הַסְּלָעִים (Ballota saxatilis Sieber ex C.Presl, שם עברי קודם בלוטת הסלעים), בן-שיח ים-תיכוני ממשפחת השפתניים. הוא צמח סלעים אופייני, שגדל על מחשופים של סלעים קשים ומפיק מהם מים גם בקיץ. ניתן לזהותו גם ללא פרחים, לפי הגביע היבש.
מאפייני המין
הגבעולים רבועים גדלים ללא כיוון מסוים. הפטוטרת קיימת וללא לוואים.
העלים נגדיים, פשוטים, רכים עבים ושעירים. הטרף מעוגל עד דמוי ביצה, בסיסו דמוי לב ושפתו חרוקה (שיניים מעוגלות) ואינה גלונית. העירוק מרושת. העורקים בולטים ומנוצים.
התפרחות חיקיות (יוצאות מחיק עלה) מסוג מסוימת ודו-בדית. הפרחים ערוכים דורים דורים הרחוקים זה מזה לאורך גבעול התפרחת. בכל דור פרחים צפופים. עלי התפרחות ארוכים מדור הפרחים.
הפרחים דו מיניים, בעלי עטיף כפול ודו-שפתניים (שתי השפתיים ברורות למדי ונראות יפה מבחוץ), מוארכים וצבעם סגול בהיר.
הכותרת, שאורכה 12 מ"מ, צבעה סגול בהיר. צינור הכותרת חבוי כולו בתוך הגביע. השפה העליונה של הכותרת זקופה וקמורה. השפה התחתונה פרושה ואונתה האמצעית מפורצת.
האבקנים, שמספרם 4 מעורים ביצור הכותרת וחבויים מתחת לשפה העליונה.
הפרי הוא מפרדת ופרודותיו קהות.
בית גידול
גלונית הסלעים היא צמח סלעים שמוגבל לבתי גידול טבעיים והרריים. הוא גדל על סלעים חשופים ובסדקי סלעים ובמצוקים בשל סלע גיר קשה בחבל הים-תיכוני ובחבלי המדבר וספר-המדבר של ישראל. הוא שורד במרומי הרים של דרום סיני על סלעי גרניט וגיר קשה ושל החרמון.
תפוצה בישראל ובעולם
תפוצתה העולמית של גלונית הסלעים משתרעת בארצות מזרח הים התיכון וגם לאזור האירנו-טורני. מין זה מצוי בחרמון, בגליל התחתון, בכרמל, בעמק יזרעאל, בשומרון, בשפלה, בהרי יהודה, בגלעד, בעמון ובאדום; נדיר בגולן ונדיר מאוד במדבר שומרון. פורח בסוף החורף וראשית הקיץ, מסוף מרץ ועד אמצע ספטמבר.
קולנוע רקס
קולנוע רקס היה בית קולנוע שפעל בירושלים בתקופת המנדט הבריטי.
היסטוריה
קולנוע רקס שכן בין רחוב פרינסס מרי (כיום רחוב שלומציון המלכה) לרחוב הלל, והיה בבעלות איש העסקים הערבי-נוצרי ג'וזף פסקל אלבינה ומשה יונה פרידמן. המגרש שעליו הוקם הקולנוע היה בבעלות הפטריארכיה הארמנית בירושלים. בית הקולנוע היה מקום בילוי פופולרי בקרב תושבי העיר היהודים, הערבים וגם בקרב הבריטים, ואף הנציב העליון נהג לבקר בו. פעלה בו מערכת חימום מרכזית, והוצגו בו, בין היתר, סרטי החברה המצרית "נייל פילם" (סרטי הנילוס). במקום גם נערכו הצגת תיאטרון, וכנסים. בניית בית הקולנוע החלה בשנת 1935 וב-16 ביוני 1938 נערכה בו הקרנת הבכורה. היו בו כ-1,300 מקומות ישיבה.
בשנת 1944, נכחה בקולנוע השחקנית והזמרת הדרוזית המפורסמת אסמהאן, בעת הקרנת סרטה "אנתסאר אל שבאב" (בעברית: ניצחון הנעורים).
הקולנוע שימש פעמיים זירה לפעולות תגמול של אצ"ל נגד מטרות ערביות. ב-29 במאי 1939 נכנסה לקולנוע חוליה של שבעה פעילי הארגון, לאחר שרכשו כרטיסים לצפייה בסרט טרזן. במהלך ההקרנה הפעילו באולם מטען חבלה עם מנגנון השהיה שהוסלק בבטנת מעיל, והשליכו מטעני חבלה נוספים מן היציע, הרגו 5 אנשים ופצעו 18. לפי מקורות עיתונאים דאז ידוע על יהודי אחד שנהרג (אשר נבדר) בהתקפה הזאת, וגבר (יששכר שמעוני בן 25 מסנהדריה) ואשה (חנה דרעי) שנפצעו. לבית הקולנוע נגרם נזק של 20,000 לא"י. אנשי האצ"ל הצליחו לחמוק מן הקולנוע ללא פגע. מחשש לפיגוע נקם החליט המפקד הצבאי הבריטי של ירושלים, ריצ'רד אוקונור, על סגירת בתי הקולנוע, בתי הקפה ושאר אתרי הבילוי היהודיים בעיר.
ב-4 בדצמבר 1947, כתגובה להצתת המרכז המסחרי היהודי בממילא יום קודם לכן, הוצת קולנוע רקס על ידי האצ"ל. בעקבות זאת ננטש הקולנוע. במהלך שנות ה-50 וה-60 הופעל במקום קולנוע קטן בשם סטודיו. האולם היה קטן והכיל 138 מקומות, חדר ההקרנה שכן מעל האולם והקרנת הסרט נעשתה דרך התקרה בעזרת מראה.
שאר הבניין עמד נטוש עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, אז הצליח הממונה על מחוז ירושלים במשרד הפנים, רפי לוי, לשכנע את הפטריארכיה הארמנית בירושלים למכור את המגרש ליזמים ישראלים, האחים ישראל. הבניין נהרס ביוני 1973. האחים ישראל בנו במקום בניין משרדים, חניון תת-קרקעי ופסאז' מסחרי. רפי לוי הורשע אחר כך, ב-1988 בקבלת שוחד מראשי העדות הנוצריות בירושלים.
בתרבות
יוסי בנאי מזכיר את הקולנוע בשירו הנוסטלגי "אני וסימון ומואיז הקטן", כזירת התרחשותן של חלק מעלילות ילדותו בירושלים:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972
כשהוא מדגיש את המצב הכלכלי הטוב מבית ואת הצלחותיו מחוץ (במיוחד ההסדר לסיום מלחמת וייטנאם וביסוס היחסים עם סין העממית והדטאנט עם ברית המועצות), ניצח ניקסון בבחירות בקלות, עם 60.7% מהקולות - פחות רק במעט מאחוזי התמיכה של לינדון ג'ונסון ב1964 אך בהפרש גדול יותר של קולות (23.2%) - ההפרש הרביעי בגודלו בהיסטוריה. הוא קיבל כמעט 18 מיליון קולות יותר ממקגוורן - ההפרש המספרי הגדול ביותר בכל מערכת בחירות בארצות הברית. מקגוורן ניצח רק במסצ'וסטס ובמחוז קולומביה. אף מועמד לאחר ניקסון לא הצליח לעקוף את אחוזי התמיכה שלו או את הפרש הקולות שלו מיריבו, והאחוזים מהאלקטורים שזכה בהם (מספר האלקטורים השישי בגודלו בתולדות מערכת הבחירות) נעקפו רק פעם אחת, כשרונלד רייגן זכה גם הוא ב-49 מדינות ב-1984, עם 525 אלקטורים לעומת 13 ליריבו וולטר מונדייל.
השנים 1973–1977 הן השנים היחידות בהן גם הנשיא וגם סגנו לא הצליחו להשלים את כהונתם. סגן הנשיא ספירו אגניו, שהתפטר פחות משנה לאחר מכן בגלל האשמות שקיבל שוחד בתפקידו כמושל מרילנד, הוחלף בידי ג'רלד פורד לפי התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, וניקסון התפטר בגלל פרשת ווטרגייט באוגוסט 1974. בין 1973 ל-1977 היו שני נשיאים שונים ושלושה סגני נשיא שונים. נכון ל-2020, מערכת הבחירות של 1972 היא האחרונה בה המועמד המנצח לא כיהן כהונה מלאה.
מועמדים דמוקרטיים
חמישה עשר אנשים שונים הכריזו על התמודדותם מטעם המפלגה הדמוקרטית. אלו היו:
בחירות מקדימות
מצליף הרוב בסנאט, טד קנדי, אחיהם הצעיר של הנשיא המנוח ג'ון פיצג'רלד קנדי והסנאטור המנוח רוברט קנדי נחשב למועמד המוביל ב-1972, אולם הכריז שלא יתמודד, כנראה על רקע פרשת צ'פקווידיק. לאחר מכן, הסנאטור אדמונד מאסקי, שהיה סגנו של יוברט האמפרי ב-1968, הפך למועמד המוביל. מעט לפני הבחירות בניו המפשייר, חוסלו סיכוייו לאחר שנחשף מכתב בעיתון מקומי. המכתב, שזויף בידי אנשי ניקסון, טען שמאסקי קילל צרפתים-קנדים, מה שפגע בו בקרב האוכלוסייה הצרפתית בניו אינגלנד. לאחר מכן נטען שאשתו, ג'יין, שתתה לשוכרה במהלך מסע הבחירות וסיפרה בדיחות גסות. מאסקי הגן על אשתו בנאום מחוץ למשרדי העיתון במהלך סופת שלגים. למרות שטען שנמסו על פניו פתיתי שלג, טענה העיתונות שהוא בכה, מה שפגע במוניטין שלו.
שנתיים לפני הבחירות, נכנס הסנאטור מדקוטה הדרומית, ג'ורג' מקגוורן, למירוץ כמועמד פרוגרסיבי נגד המלחמה. מקגוורן זכה לתמיכה מצד מתנגדי המלחמה ותנועות שורשיות אחרות כדי לנצח במערכת הבחירות המקדימות אותה הגה.
ב-25 בינואר 1972, הכריזה חברת הקונגרס מניו יורק, שירלי צ'יזהולם, שתרוץ, והפכה לאישה השחורה הראשונה שהתמודדה מטעם מפלגה גדולה. גם חברת הקונגרס מהוואי פטסי מינק הכריזה על מועמדותה, והפכה לאסייתית הראשונה שרצה במפלגה הדמוקרטית.
ב-25 באפריל, ניצח מקגוורן בבחירות במסצ'וסטס. כעבור יומיים, פרסם העיתונאי רוברט נובאק ציטוט של סנאטור דמוקרטי אלמוני, שלאחר מכן נחשף כתומאס איגלטון: "העם לא יודע שמקגוורן מייצג חנינות, הפלות ולגליזציה של סמים. כשאמריקה המרכזית (middle America) - אמריקה המרכזית והקתולית במיוחד - יגלו על כך, הוא מת". מאז, מקגוורן תויג בתור מועמד ה"חנינות, הפלות ו-LSD". האמפרי ניסה להשתמש בכך כדי להתמודד מול מקגוורן בבחירות בנברסקה. הדמוקרטים ניסו לשער מי צוטט בכתבה, אולם העיתונאי סירב לגלות ורק ב-2007 חשף את זהותו של איגלטון.
מושל אלבמה ג'ורג' וולאס, שהתנגד לשילוב הגזעי, הצליח בדרום ארצות הברית (ניצח בכל מחוז בבחירות בפלורידה) ובקרב הבוחרים העצמאיים בצפון המדינה. מסע הבחירות שלו נקטע כשנורה בידי אדם שניסה להתנקש בחייו ב-15 במאי. למחרת היום, הוא זכה בבחירות במרילנד ובמישיגן אך ניסיון ההתנקשות גרם לו לפרוש ביולי.
בסופו של דבר, מקגוורן זכה במועמדות בתמיכת התנועות השורשיות למרות התנגדות הממסד הדמוקרטי. באמצעות שינוי של שיטת הבחירה של המועמד לאחר הבחירות הסוערות של 1968 (באמצעות מהלך של מקגוורן), הוא הצליח להעביר את מרכז ההכרעה לבחירות המקדימות, שם היה לו יתרון. החלטת מקגוורן שכל מועמד דמוקרטי ייבחר בבחירות מקדימות נשארה על כנה גם לאחר מכן. אך דבר זה גרם לחוסר תמיכה מצד הדמוקרטים שאיבדו את השפעתם, והשאיר את מקגוורן עם תקציב נמוך מאוד למסע הבחירות שלו. חלקם אף תמכו בניקסון. מקגוורן זכה במועמדות עם תמיכתם של 1864.95 צירים.
סגן הנשיא
כשמאות צירים כועסים על מקגוורן, ההצבעה הייתה מבולגנת ומלווה באי-סדרים (לדוגמה, מתנגדי מקגוורן כתבו את שמו של מאו דזה-דונג על פתקים). כשבעים מועמדים זכו לקולות. הזוכה היה תומאס איגלטון ממיזורי, בערך בסביבות 2 לפנות בוקר.
לאחר מכן התברר שאיגלטון עבר טיפול בנזעי חשמל נגד דיכאון, עובדה שהוסתרה ממקגוורן. למרות שרוב הציבור אמר שהתיק הרפואי של איגלטון לא ישפיע על הצבעתם, מקגוורן חשש שזה יפגע במסע הבחירות שלו. מקגוורן התייעץ עם רופאים, והם טענו שהדיכאון של איגלטון עלול לסכן את המדינה אם יהפוך לנשיא. למרות שהצהיר על תמיכה באיגלטון, החליט מקגוורן לבסוף לדרוש ממנו להתפטר כעבור שלושה ימים. חוסר העקביות בתמיכה היה אסון למסע הבחירות של מקגוורן.
לאחר שבוע בו שישה אנשים סירבו להחליף את איגלטון, ביניהם גם טד קנדי, אדמונד מאסקי, יוברט האמפרי ואברהם ריביקוף, הסכים סרג'נט שרייבר, גיסם של שלישיית האחים קנדי והאחראי על חיל השלום. הוא נבחר בידי כינוס מיוחד של הוועידה הדמוקרטית הלאומית, אך התמיכה במקגוורן צנחה מ-41% ל-24%.
בחירות מקדימות
ריצ'רד ניקסון היה נשיא מאוד אהוד ב-1972, כיוון שהגיע לדטאנט עם הרפובליקה העממית של סין ועם ברית המועצות. הסקרים הראו ניצחון גדול לניקסון בבחירות המקדימות, אולם שני מועמדים אתגרו אותו: פיט מקלוסקי הליברל מקליפורניה וג'ון אשברוק השמרן מאוהיו. מקלוסקי רץ כמועמד אנטי-מלחמתי ואילו אשברוק התנגד לדטאנט. בפריימריז בניו המפשייר השיג מקלוסקי 19.8% מהקולות לעומת 67.6% של ניקסון, כשאשברוק מקבל 9.7%. ניקסון זכה ב-1323 מתוך 1324 הצירים בוועידה, כשמקלוסקי קיבל רק ציר אחד מניו מקסיקו. סגן הנשיא ספירו אגניו נבחר מחדש בתמיכה קולית. גם המתונים וגם ניקסון רצו להחליף אותו באדם חדש (המתונים תמכו בנלסון רוקפלר וניקסון תמך בג'ון קונלי), אולם הם חששו להסתכן באיבוד תומכיו השמרנים של אגניו.
הוועידה
במהלך הוועידה, כמה חיילים משוחררים שנלחמו במלחמה ניסו להפריע לוועידה, אולם לא הצליחו. הם עמדו למשפט אולם זוכו בפלורידה.
מפלגות אחרות
ג'ון הוספרס הקים את המפלגה הליברטריאנית, התמודד רק בקולורדו ובוושינגטון וקיבל 3,573 קולות. הוא כן זכה לתמיכה מצד אלקטור סורר אחד מווירג'יניה שהיה אמור להצביע לניקסון. סגניתו הייתה טוני ניית'ן, שהייתה האישה הראשונה שזכתה לאלקטורים.
לינדה ג'נס התמודדה מטעם מפלגת הפועלים הסוציאליסטית, עם אנדרו פאלי כסגנה. בנג'מין ספוק וג'וליוס הובסון התמודדו גם הם מטעם מפלגת העם.
אליס קופר גם השתתף בבחירות כתרגיל יחסי ציבור.
מסע בחירות
מקגוורן רץ עם מצע שקרא לסיום מלחמת וייטנאם והבטחת הכנסה לעניים, אולם נפגע בגלל פרשת נזעי החשמל ובגלל חוסר תמיכה מהמפלגה שלו עקב עמדותיו. בנושאי חוץ הוא נחשב לשמאלני קיצוני. הרפובליקנים הציגו אותו בהצלחה כקיצוני כמעט משוגע שלא מתאים לשרת כנשיא. ניקסון הוביל בסקרים במהלך כל מסע הבחירות. עם יתרון גדול במימון וסקרים נוחים, התמקד ניקסון בעצרות גדולות ונאם בפני קהל ממוקד, כשרוב מסע הבחירות נותר באחריותו של אגניו. ניקסון לא ניסה לתמוך במועמדים רפובליקניים לקונגרס ולתפקידי מושלים ונאם בעיקר לעצמו.
תוצאות
אחוז התמיכה בניקסון היה נמוך קצת יותר משל ג'ונסון ב-1964, אך הפרש הניצחון שלו היה גדול יותר במקצת. ניקסון זכה ב-49 מהמדינות, כולל דקוטה הדרומית, מדינתו של מקגוורן. רק מסצ'וסטס ומחוז קולומביה בחרו במקגוורן, מה שהוביל לניצחון חד צדדי בחבר האלקטורים. הייתה זאת הפעם הראשונה מאז 1808 בה לניו יורק לא היה מספר האלקטורים הגדול ביותר. היו לה ארבעים ואחד לעומת ארבעים וחמישה לקליפורניה.
למרות שמקגוורן האמין שיוכל לנצח את ניקסון בזכות התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית שהוריד את גיל הבחירה מ-21 ל-18, רוב קולות הצעירים הלכו לניקסון. זאת הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה בה מועמד רפובליקני זכה בכל מדינה דרומית, כך שהדרום הפך למעוז תמיכה דרומית ברפובליקנים במקום שטח בטוח לדמוקרטים. לפני מערכת בחירות זאת, כל המדינות הדרומיות פרט לארקנסו ולטקסס בחרו ברפובליקנים במערכת הבחירות הקודמת או בזו של 1964 (אם כי הרפובליקנים ניצחו בטקסס ב-1928, 1952 ו-1956). מסצ'וסטס הייתה למדינה היחידה בה ניקסון מעולם לא זכה במהלך שלוש מערכות הבחירות שהשתתף בהן.
נכון ל-2016, זאת הפעם האחרונה בה מינסוטה בחרה במועמד רפובליקני. מינסוטה הייתה המדינה היחידה שלא תמכה ברונלד רייגן גם ב-1980 וב-1984. הייתה זאת גם הפעם האחרונה שבה ג'ורג'יה, הוואי, מרילנד, רוד איילנד ומערב וירג'יניה תמכו ברפובליקנים עד ל-1984.
מקגוורן ניצח ב-130 מחוזות, וגם במחוז קולומביה ובשלושה מקבילים למחוזות באלסקה. מדובר במספר המחוזות הנמוך ביותר שבהם ניצח מועמד של מפלגה מרכזית. בתשע עשרה מדינות הוא לא ניצח באף מחוז (ארקנסו, קונטיקט, דלאוור, פלורידה, ג'ורג'יה, הוואי, איידהו, אינדיאנה, קנזס, נברסקה, נבאדה, ניו ג'רזי, ניו המפשייר, אוקלהומה, רוד איילנד, קרוליינה הדרומית, יוטה, ורמונט וויומינג). הוא ניצח רק במחוז אחד בעוד תשע מדינות (אריזונה, אילינוי, לואיזיאנה, מיין, מרילנד, דקוטה הצפונית, פנסילבניה, וירג'יניה ווירג'יניה המערבית) ובשני מחוזות בעוד שבע (קולורדו, מיזורי, מונטנה, ניו מקסיקו, קרוליינה הצפונית, אוהיו ו-וושינגטון). בניגוד לוולטר מונדייל, שניצח בהפרש זעום במינסוטה ב-1984, מקגוורן ניצח בקלות במסצ'וסטס, אולם הפסיד בכל מדינה אחרת בהפרש של חמישה אחוזים לפחות, ובעשר מדינות בהפרש של יותר מעשרה אחוזים - זאת פרט למסצ'וסטס, מינסוטה, רוד איילנד, ויסקונסין ודקוטה הדרומית. ניקסון היה סגן הנשיא השני שכיהן שתי כהונות כנשיא, לאחר תומאס ג'פרסון. לאחר חשיפת פרשת ווטרגייט, הוצאו מדבקות לרכב עם הכיתוב "אל תאשימו אותי, אני ממסצ'וסטס", "מסצ'וסטס: האחת והיחידה" ו"ניקסון 49, אמריקה 1".
ניקסון זכה ל-18% מקולות השחורים (לעומת 16% לפורד ב-1976). הוא הרפובליקני המודרני היחיד שהצליח לאיים על התמיכה הדמוקרטית בדרום טקסס. הבחירות ב-1972 הם הפעם האחרונה בה מחוזות עירוניים במיוחד בדרום תמכו ברפובליקנים.
ווטרגייט
ב-17 ביוני 1972, חמישה חודשים לפני יום הבחירות, פרצו חמישה אנשים אל מטה המפלגה הדמוקרטית במתחם ווטרגייט בוושינגטון הבירה. החקירה הובילה לחשיפה של ניסיונות טיוח בממשל ניקסון. פרשת ווטרגייט חשפה שחיתות שהובילה לאבדן התמיכה בניקסון, והוא נאלץ להתפטר ב-9 באוגוסט 1974, לפני שיואשם בידי בית הנבחרים ויודח בידי הסנאט.
תרומות תאגידים למסע הבחירות
כחלק מהחקירה ב-1974 וב-1975, הציעו החוקרים בפרשת ווטרגייט הקלות לארגונים שתרמו באופן בלתי חוקי לניקסון אם יודו במעשיהם. ארגונים רבים הסכימו, כולל נורת'רופ גראמן, 3M ואמריקן איירליינס. ב-1976 הורשעו שמונה עשר תאגידים בתרומות בלתי חוקיות למסע הבחירות של ניקסון.
יחסי הוותיקן–ונצואלה
יחסי הכס הקדוש–ונצואלה הם יחסי החוץ בין הכס הקדוש לוונצואלה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1869.
במהלך נשיאותו של הוגו צ'אווס, נשיא שבעוד היותו קתולי הושפע אידאולוגית מקרל מרקס וולדימיר לנין, הוגים פוליטיים שהתנגדו היסטורית להשפעת הכנסייה הקתולית, התעוררה מתיחות עם הוותיקן. צ'אווס גם ציטט את תמיכתו בתאולוגיית השחרור של לאונרדו בוף, שרומא התנגדה לה בשנות ה-70 וה-80.
בשנת 2009, קולקטיבים פרו-ממשלתיים הוציאו גז מדמיע של שליח הוותיקן לאחר שצ'אווס האשים את הכנסייה הרומית-קתולית בהתערבות בממשלתו.