cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פייר בומרשה
ילדותו
בומרשה נולד כפייר-אוגוסטן קרון, בנו של שען פריזאי ואח יחיד לחמש אחיות. המשפחה לא הייתה עשירה אך גם לא ענייה, וילדותו הייתה מאושרת, בניגוד גמור לרוב חייו הבוגרים.
בגיל 13 עזב את הלימודים בבית הספר והחל לעבוד כשוליה של אביו. מספר שנים לאחר מכן, ככל הנראה בין 1751 ל-1753, הוא המציא מנגנון חדש, שאפשר את ייצורם של שעונים מדויקים בהרבה משניתן היה קודם לכן. אחד משעוניו הוצב על טבעת של מאדאם דה פומפדור, פילגשו של המלך לואי ה-15. המצאתו של בומרשה הוכרה על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים, לא לפני ששען המלך ניסה לנכס אותה לעצמו.
עסקים, פוליטיקה, אמנות ותיאטרון
בומרשה לא נשאר זמן רב בעסקי השעונים; יוזמות אחרות פרסמו את שמו ברבים. בין 1758 ל-1759 הוא מונה ללמד את בנות המלך לנגן בנבל. כשנה לאחר מכן פגש את מאדאם פאריס-דיברנה, אשת עסקים אמידה ומזדקנת, אשר זיהתה את הפוטנציאל הטמון בבומרשה והפכה לשותפתו במיזמים רבים. את השם בומרשה אימץ מספר שנים קודם לכן (1757), על שם חלקת אדמה (le Bois Marchais), שירשה אשתו הראשונה. ב-1760 הוא רכש, בעזרת פטרוניתו פאריס-דִיבֶרְנֶה, משרה של מזכיר-יועץ בחצרו של המלך, ויחד עמה מעמד של אצולה בחצר המלכות. ב-1763 רכש משרה נוספת, זו של הממונה על הציד.
ב-1764 הוא נסע למדריד, כביכול כדי לסייע לאחותו ליזט, שננטשה על ידי ארוסה. למעשה הייתה מטרתו לחפש עסקאות עבור פטרוניתו. הוא חזר מספרד לצרפת בלי שהרוויח הרבה, אך עם ניסיון שצבר, מוזיקה חדשה ששמע, והחשוב מכל - רעיונות שמצאו את דרכם למחזותיו הידועים.
הדמויות פיגארו ואלמביבה הופיעו לראשונה באינטרלוד בסגנון ספרדי בשם Le Sacritan, שנכתב בסביבות 1765. אולם תהילתו הייתה על מחזהו המלא הראשון, אז'ני, שבכורתו בתיאטרון הלאומי קומדי פרנסז נערכה ב-1767. ב-1770 עלה מחזה נוסף, "שני החברים" (Les Deux amis).
מאבקי חצר והמהפכה האמריקנית
באותה שנה, 1770, החלה שרשרת של תהפוכות בחייו של בומרשה. ב-17 ביולי מתה שותפתו מאדאם פאריס-דיברנה. מספר חודשים קודם לכן חתמו השניים על מסמך שסילק חובות של בומרשה בסכום של 75,000 לירות שטרלינג, בעבור תשלום של 15,000 בלבד. יורשה של מאדאם פאריס-דיברנה תבע את בומרשה לדין, בטענה שהמסמך היה מזויף. ב-1772 פסק בית המשפט לטובת בומרשה אולם ב-1773 נהפך פסק הדין בערעור, על ידי שופט בשם גואזמן, שהיורש, הרוזן דה לה בראנש, הצליח לגייס לצידו. בנוסף לפרשה זו, הסתכסך בומרשה עם הדוכס דה שולנה בנוגע לפילגש הדוכס, ובילה בשל כך את החודשים פברואר עד מאי של 1773 בכלא. לה בראנש והשופט ניצלו את היעדרותו מהחצר, חייבו אותו לשלם מיד את חובו לפאריס-דיברנה בתוספת ריבית ורוששו אותו.
בומרשה פנה לדעת הקהל: הוא פרסם מנשר בארבעה חלקים (Mémoires contre Goezman), שבו התקומם נגד העוול ודרש צדק חברתי וחרות. המנשר הפך אותו לגיבור בעיני העם בצרפת שלפני המהפכה הצרפתית. השופט הגיב בתביעה כנגד בומרשה אולם היא חזרה כבומרנג אליו, כאשר נפסק, ב-26 בפברואר 1774, שחובו של בומרשה לדה לה בראנש בטל, ושהשופט גואזמן יפוטר מכהונתו. אמנם גם זכויות האזרח של בומרשה נשללו ממנו על ידי גזר הדין, במשפט שהיה בעל פרופיל ציבורי גבוה כל כך שהשופטים נאלצו לברוח מפני ההמון הזועם דרך הדלת האחורית.
בומרשה שירת את המלכים לואי ה-15 ולואי ה-16 כדי לזכות מחדש בזכויותיו. הוא ביצע עבורם משימות סודיות שונות בלונדון (בו פעל לצד שבלייה ד'איאון), באמסטרדם ובווינה. בשירות המלך לואי ה-16 סייע בומרשה למורדים האמריקנים במלחמתם נגד בריטניה, על ידי העברת נשק וציוד בעקיפין דרך חברה מסחרית שהוקמה לצורך זה (בשם "רודריגז הורטלז"). בומרשה שכנע את המלך הצעיר לתמוך ביוזמה זו, שנעשתה בחשאי ובעקיפין על מנת שלא להתעמת עם בריטניה בגלוי, על ידי שסיפר לו שקודמו הביע את תמיכתו בה לפני מותו. עבור פעולותיו בשירות הכתר, החזיר לו הפרלמנט הצרפתי את זכויותיו ב-1776.
ריכוז והוצאה לאור של כתבי וולטייר
לאחר מותו של וולטייר ב-1778 לקח בומרשה על עצמו להוציא מהדורה שלמה של כתבי הפילוסוף הגדול, אשר רבים מהם נאסרו לפרסום בצרפת. הוא שוטט באירופה כולה כדי לאסוף את כתבי היד המפוזרים והחל להדפיס אותם בקהל שבגרמניה, על מנת לחמוק מהצנזורה הצרפתית. בין השנים 1783 ו-1790 הודפסו שבעה כרכים. המיזם התברר אמנם ככישלון מסחרי, אך תרם רבות לשימורם של כתבי וולטייר, שרבים מהם ודאי היו אובדים לנצח ללא התערבותו.
עוד מאבקי חצר והמהפכה הצרפתית
בומרשה לא הדיר את רגליו מבתי המשפט הצרפתים לזמן רב. ב-1787 הכיר את מאדאם קורמן, אשר בעלה הביא למאסרה באשמת ניאוף על מנת לשים ידו על נדוניתה. בומרשה יצא להגנתה בבית המשפט ומולם התייצב, לצד הבעל, עורך הדין המפורסם ניקולה ברגאס. ב-2 באפריל 1790 פסק בית המשפט כנגד הבעל, אולם גם המוניטין של בומרשה לא יצא נקי תחתיו.
בינתיים פרצה המהפכה הצרפתית. בומרשה הספיק לאבד את תהילת המנשר הפופולרי, להתעשר מאספקת מי שתייה לפאריס ולהצטרף לשורות האצולה הצרפתית בעיתוי הבלתי מוצלח ביותר שניתן להעלות על הדעת. ב-1791 הוא נכנס לגור באחוזה מפוארת ממול הבסטיליה. באוגוסט 1792 נשלח לכלא לימים אחדים ושוחרר שלושה ימים לפני שנערך טבח באסירי הכלא.
הוא ניסה להיות ידיד המשטר החדש, על ידי שיצא להולנד כדי לרכוש 60,000 רובים לצבא הרפובליקה. הוא לא הצליח להשיג את הרובים אך בזמן שהיה מחוץ לצרפת הכניסו אויביו את שמו לרשימת ה"מהגרים", וכפו עליו גלות של שנתיים וחצי, אותה העביר בעיקר בגרמניה. לאחר מכן הוסר שמו מהרשימה והוא שב לפריז ב-1796. את שנותיו האחרונות העביר בשלווה יחסית, ובגיל 67 מת משבץ ונקבר בפר לשז.
חייו הפרטיים
בומרשה נישא שלוש פעמים. שתי נשותיו הראשונות, מדלין-קתרין פרנקה (Franquet), אותה נשא ב-1756 וז'נבייב מדלן לווק (Lévêque), ב-1768 - שתיהן מתו בנסיבות מסתוריות. לבומרשה היה בן, אוגוסטן, שנולד רק שמונה חודשים לאחר נישואיו לאשתו השנייה ומת ב-1772, שנתיים לאחר אימו. בומרשה חי עם מאהבת בשם מרי-תרז דה וילר-מולז (de Willer-Mawlaz) במשך שתים עשרה שנים ולהם נולדה בת, אז'ני. לבסוף נישאו ב-1786.
בומרשה הואשם, בעיקר על ידי אויביו, בכך שהרעיל את נשותיו הראשונות על מנת לתבוע את רכושן. ידוע שהוא התחתן משיקולים כלכליים ושהן היו אמידות, אולם לא נמצאו כל ראיות להאשמות אלו, מה גם שהוא היה ידוע כמי שדאג והיה קשור למשפחתו וחבריו. שאלת הרעלתן של שתי הנשים עודנה פתוחה ושנויה במחלוקת.
טרילוגיית פיגארו
מחזות פיגארו של בומרשה הם: "הספר מסביליה", "נישואי פיגארו" ו"האם האשמה". נודעת להם חשיבות רבה, הן בשל הזמן הסוער שבו הם התרחשו והוצגו, והן בשל האופרות המפורסמות שנוצרו על פיהם. צמד הדמויות פיגארו והרוזן אלמביבה, שככל הנראה עלו בדמיונו של בומרשה במסעותיו בספרד, נוכחים בכל שלושת המחזות (יחד עם רוסין, שהופכת לרוזנת אלמביבה). הם מגלמים ביחסיהם את השינויים שחלו ביחסים הבין-מעמדיים בצרפת של אותה תקופה: מיחסי אדון-משרת ליריבות, ולבסוף לשיתוף פעולה מחודש.
הטרילוגיה היא גם אוטוביוגרפית, אם גם לא באותה מידה שהיא היסטורית. יריביו של בומרשה, גואזמן וברגאס, הפכו לקריקטורות במחזות. המשרת שרובין מזכיר את בומרשה הצעיר, שגם הוא שקל להתאבד כשאהובתו התחתנה עם אחר. סוזן, גיבורת "הספר מסביליה" ו"האם האשמה" עשויה לפי דמותה של אשתו השלישית של בומרשה. המונולוגים שנושא הרוזן בגנות הרפתקאותיו המיניות מבטאים חרטה של בומרשה על אלו שלו.
"הספר מסביליה" הוצג לראשונה ב-1775. "נישואי פיגארו" עבר את הצנזורה ב-1781 אך נאסר להצגה זמן קצר לאחר מכן על ידי המלך לואי ה-16 שקרא אותו, ולא ראה בעין יפה את הסאטירה הלועגת לאריסטוקרטיה. בשלוש השנים הבאות הופיע בומרשה באופן פרטי עם המחזה פעמים רבות ואף ערך בו שינויים כדי להביאו לאישור מחדש. ב-1784 התיר המלך את הצגתו והמחזה ערך את בכורתו באותה שנה וזכה להצלחה רבה. שנתיים לאחר מכן עלתה על הבמות האופרה של מוצרט המבוססת עליו. ב-1792 נערכה בפריז בכורתה של ההצגה השלישית בטרילוגיה, האם האשמה. כל שלוש ההצגות נהנו מפופולריות רבה מאז והוצגו פעמים רבות, בתיאטראות ובבתי אופרה ברחבי העולם.
תרגומים לעברית
הספר מסיביליה - עברית: נתן אלתרמן. סדרת "סְדָר - לספרות גנוזה", הוצאת 'דחק', 2022.
קרל, נסיך נסאו-אוזינגן
ביוגרפיה
קרל נולד באוזינגן ב-31 בדצמבר 1712, לוילהלם היינריך, נסיך נסאו-אוזינגן ולשרלוטה אמליה, רוזנת נסאו-דילנבורג, בתם של היינריך, נסיך נסאו-דילנבורג ולדורותיאה אליזבת, נסיכת שלזיה-לגניצה.
בשנת 1734 הוכרז קרל כבוגר על ידי קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ותפס את השלטון בידיו. בשנת 1735 חילקו קרל ואחיו את הנחלות; קרל קיבל את אוזן, אידשטיין, ויסבאדן ולר, ואילו אחיו וילהלם היינריך השני, נסיך נסאו-זארבריקן קיבל את נסאו-זארבריקן וכמה שטחים קטנים יותר. לאחר מכן העביר קרל את מגוריו מאוזינגן לביבריך, והמשיך במדיניות הפרוגרסיבית של אמו.
משפחתו
ב-26 בדצמבר 1734 התחתן קרל עם כריסטינה וילהלמינה, רוזנת סקסוניה-אייזנך, בתם של יוהאן וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אייזנך ומגדלנה זיבילה, דוכסית סקסוניה-וייסנפלס, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
בשנת 1743 התחתן קרל בנישואים מורגנטיים עם מריה מגדלנה גרוס, אשר קיבלה את התואר פון ביבריך, ונולדו לו ממנה 4 ילדים:
צבי רנר
צבי רנר (1910 - 31 במאי 1990), היה חבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת העשירית.
רנר נולד בבורוסקה שבגליציה. למד בישיבה ובהיותו בלבוב הצטרף לתנועת הנוער של תנועת הציונים הכלליים. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והיה חבר קיבוץ אחווה מייסודה של התנועה. לפרנסתו עבד כפועל בניין ועבר להתגורר בתל אביב ולעבוד בשירות העירייה.
פעילותו בציונים הכלליים נמשכה לאחר פילוג המפלגה במסגרת המפלגה הליברלית. רנר נבחר לנשיאות והנהלת המפלגה, יו"ר מזכירות המפלגה ומשנת 1969 כיהן מטעמה כחבר מועצת העיר תל אביב וחבר הנהלת העירייה עם אחריות על מחלקת המנגנון. כמו כן היה גזבר המפלגה.
בשנת 1980 נבחר רנר ליו"ר איגוד העובדים הליברליים לאחר ששמואל רכטמן נאלץ לעזוב את התפקיד בגלל הרשעתו בלקיחת שוחד. שנה לאחר מכן הוא נבחר מטעם הליכוד לכנסת העשירית וכיהן כחבר הכנסת עד לשנת 1984.
רוסטוב
היסטוריה
העיר מוזכרת לראשונה בכתובים בשנת 862 כמקום יישוב חשוב, ובמאה ה-13 הפכה לבירת אחת הנסיכויות החשובות. בשנת 1474 היא צורפה לנסיכות מוסקבה. גם לאחר שאיבדה את עצמאותה, המשיכה העיר להיות מרכז דתי חשוב. משנת 988 היא הייתה מקום מושבה של הבישופות הרוסית הראשונה. במאה ה-14 הפכו הבישופים של רוסטוב לארכיבישופים, ובסוף המאה ה-16 למטרופוליט. אחד מאותם, יונה סייסואביץ' (1607–1690 לערך), אחראי למבנה הבולט של העיר: הקרמלין, אשר נחשב ליפה ביותר מחוץ למוסקבה.
העיר נבזזה על ידי המונגולים במאות ה-13 וה-14, והפולנים בשנת 1608. כס המטרופוליט עבר ממנה לירוסלבל בסוף המאה ה-18.
נוסף על ההיסטוריה שלה, ידועה העיר גם בזכות עבודות האמייל שלה.
אלי ביתאן
אלי ביתאן (נולד בה' באב ה'תש"ן, 27 ביולי 1990) הוא עיתונאי, עורך ושדרן רדיו ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשכונת קריית משה בירושלים, ליעל ולאבנר ביתאן, מקים "חסלט" ו"גלאט עלים". אמו ממוצא יהודי-מרוקאי ואביו ממוצא יהודי-תוניסאי.
בגיל צעיר עברה משפחתו לבית שמש. הוא למד בבית הספר החרדי-אמריקאי "מגן אבות" ו"תורה לשמה" המשתייך לרשת החינוך של ש"ס. למד בישיבת "משכן שלמה" של הרב אברהם פרוידיגר בירושלים, ומשם המשיך לישיבת פוניבז' בראשות הרב שמואל מרקוביץ', בעת לימודיו בישיבת פונוביז' הוא יצא בשאלה, ובתקופה מסוימת הסתובב ללא כיפה.
קריירה
כעבור כמה שנים החל לכתוב במגזין החרדי "בקהילה". בפברואר 2014 החל לערוך באתר "בחדרי חרדים", במקביל הצטרף לכתיבה באתר "שיחה מקומית", אותו אף ערך במשך שנתיים.
במקביל משמש כפרשן לענייני חרדים ופוליטיקה חרדית בתוכניות טלוויזיה, בין השאר ב"לונדון את קירשנבאום" בערוץ 10, וחבר-קבע במועצת הפרשנים של קו הנייעס "קו הסקופים".
במאי 2017 התפרסם כאשר נאם בעצרת השמאל בכיכר רבין לציון חמישים שנה למלחמת ששת הימים וכיבוש השטחים. נאומו של ביתאן עורר מהומה ברשתות החברתיות, וגורמי ימין פנו להנהלת אתר "בחדרי חרדים" בדרישה לפטרו, לאחר שבוע הודיעה הנהלת האתר על פיטוריו של ביתאן מתפקיד העורך. בהמשך נאם בהפגנה שהתקיימה מול ביתו של היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, בקריאה לסיים את גרירת הרגליים בחקירות נתניהו.
מינואר 2018, החל לשדר ברדיו כאן מורשת של תאגיד השידור הישראלי תוכנית אקטואליה מדי בוקר בימי ראשון-רביעי בשם "מנדי וביתאן" יחד עם העיתונאי החרדי מנדי גרוזמן. מ-29 באוגוסט 2019 התוכנית משודרת גם ביום חמישי ומשודרת גם בכאן 11. התוכנית בעלת אופי אקטואלי, לצד עיסוק בסדר היום במגזר הדתי והחרדי. השניים חשפו בתוכנית הקלטות של ראש ישיבת פוניבז', הרב גרשון אדלשטיין, בהן הוא מורה להורים שלא למחות בילד מחלל שבת, ואף לרכוש לבנות בגדים "שאינם צנועים". ההקלטות עוררו סערה במגזר החרדי. התכנית "מנדי ביתאן" מאופיינת בעיסוק בנושאי פנימיים של החברה החרדית, שבהן התקשורת החרדית ממעטת לעסוק, השניים אף היו הראשונים לסקר את הפיצול בחסידות גור. במשך חמש וחצי שנות קיומה הפכה התכנית להיות אחת התוכניות המואזנות והאהובות במגזר החרדי בשעות הבוקר.
מאז 2015 משמש ביתאן כפרשן בקו הנייעס הנקרא קו הסקופים. קווי נייעס נועדו לציבור החרדי שאינו צורך טלוויזיה ואינטרנט ובדרך כלל גם לא רדיו, ומאפשרים למאזינים לקבל מידע עדכני שאינו כפוף לתקשורת החרדית הממוסדת. מאז 2018 הוא מגיש מדי יום במשך חמישה ימים בשבוע את מהדורת בין הסדרים יחד עם העיתונאי חיים פרידלנדר ועורך אתר בחדרי חרדים משה ויסברג. "בין הסדרים" עסוקה בניתוח ההתרחשויות הפנימיות בעולם הישיבות, הכוללים, החצרות החסידיות ובתי הרבנים, ונחשבת לפופולרים מאד בקרב בני ישיבות ובנות סמינר.
במשך השנים סיקר ביתאן את תופעת התאגדות אלפי עובדים חרדים והקמת עשרות ועדי עובדים במגזר, כתב רבות על התגבשות הפלג הירושלמי הליטאי תחת מנהיגותו של הרב אוירבך, סיקר את המריבות בין הפלגים בישיבת פוניבז' בה למד, ראיין שורה ארוכה של פוליטיקאים ובוגרי מערכת הביטחון. יחד עם עקיבא ווייס ראיין מול המצלמה את יו"ר "יש עתיד" יאיר לפיד, ריאיון שבו הצהיר לפיד על רצונו להתפייס עם המגזר החרדי. הריאיון עורר עניין ציבורי.
מפברואר 2018 כותב על חרדים במקור ראשון, ביומן ובמוצש. במסגרת עבודתו הוא פרסם סדרה בת חמישה פרקים על "הגדוילים" השולטים בעולם הרבני היום (הפרק החמישי עסק ברבניות הגדולות), תחקירים על האדמו"ר מגור ובני ביתו, וסיקור על הפילוג בחסידות הגדולה בישראל.
חמזה בן-עלי
ביוגרפיה
על פי האמונה הדרוזית, בתקופתו של אלחאכם באמר אללה, הח'ליף השישי של השושלת הפאטמית במצרים, הופיעו ארבעה מבשרים שונים, כשהשלושה הראשונים ביניהם הכינו את הקרקע להגעתו של המבשר הרביעי, הגדול מכולם, חמזה בן-עלי. כשהיה בן-עלי בן 20 בא לחצרו של אל-חאכם באמר אללה והתקבל מיד על ידי המושל. בשנת 1017 הכריז אל-חאכם באמר אללה על חמזה בן-עלי כאימאם של "דת המווחדון".
בן עלי היה ידוע בכתיבתו הרהוטה, וכתב מכתבים רבים אל קהילות מצרים והמזרח התיכון. במכתבים אלו תיאר את ההתגלות האלוהית (בדמות אל חאכם) וקרא לאנשים רבים לבוא לאמץ ולהצטרף לדת החדשה - דת הדרוזים.
אלי ביתאן
קריירה
ביתאן מרצה במחלקה לתקשורת במכללה האקדמית ספיר ושימש כיועץ תסריט בסדרת הנערים.
חמזה בן-עלי
ביוגרפיה
לחמזה בן-עלי מיוחס חיבורם של איגרות 35-5 באיגרות החוכמה, כתב הקודש הדרוזי.
אלי ביתאן
חיים אישיים
בל"ג בעומר תשפ"א נישא לריקי אופנהיים. השניים מתגוררים ביפו ולהם בן משותף.
נרמול שמע
נִרְמוּל שֶׁמַע הוא תהליך המשמש לשינוי ערכי המשרעת של גל הקול (כלומר שינוי עוצמת הקול) בהקלטות שמע. לרוב, נרמול שמע מגביר את עוצמת הקול לרמה המקסימלית שבה עדיין לא נגרם עיוות (Distortion) של הצליל. נרמול שמע משנה את עוצמת הקול באופן אחיד לאורך כל ההקלטה, כך שמאפייני הדינמיקה נשמרים. שימוש שכיח בתהליך זה נעשה באולפני הקלטות על ידי טכנאי קול ואנשי מאסטרינג.
אני ישן בחדרו של היטלר
אני ישן בחדרו של היטלר (אנגלית: I Sleep in Hitler's Room, גרמנית: Allein unter Deutschen "לבד בין גרמנים") הוא ספר מאת העיתונאי טוביה טננבום, שיצא לאור ב-2011 והפך ב-2012 לרב-מכר בגרמניה.
הספר כולל תיאור בגוף ראשון של מסע בגרמניה של ימינו, שטננבום שוזר לאורכו אירועים אקטואליים, רשמי מסע, ומפגשים עם אנשי רוח, אמנים ופוליטיקאים, ובהם הקנצלר לשעבר הלמוט שמידט, עורך היומון הנפוץ "די ולט", צעירים וצעירות מוסלמים, אנשי שמאל מובילים ונאו-נאצים.
טננבום מתאר, לכאורה מנקודת מבטו של מבקר תמים, את רובדי העומק של ההוויה הגרמנית, כפי שהוא תופש אותם: הנטייה לחשיבה ולפעולה קבוצתית, אובדן הדרך והעצות של צעירי גרמניה, חוסר היכולת והיעדר הלגיטימציה לבטא אהבת לאום אלא באירועים ייחודיים (מסעו נערך, בחלקו, במקביל למשחקי הגביע העולמי בשנת 2010, אז הוצאו דגלי גרמניה מן הארון והונפו אל-על במשחקי נבחרת גרמניה), והביטוי של תוקפנות באמצעות דבקות בערכים של "שלום ואהבה", ובמיוחד "תסביך היהודים" המושרש של הגרמנים. בהקשר זה עומד טננבום על מה שהוא רואה כאנטישמיות מושרשת בחברה הגרמנית. מחוץ לקבוצות כמו נאו-נאצים או צעירים ממוצא טורקי - המבטאים את האנטישמיות שלהם באופן גלוי וישיר - מוסווית האנטישמיות של רבים בחברה הגרמנית, כך לפי טננבום, בהצבת המילה "ישראל" במקום המילה "יהודים", כדי להפוך את שנאת היהודים נעדרת הלגיטימיות ל"ביקורת על ישראל", הנהנית מלגיטימיות.
הספר נכתב בהזמנת הוצאת רובולט הגרמנית. בהקדמה לספרו פורש טננבום את מסכת הייסורים שליוותה את הוצאת הספר בשפה הגרמנית. לפי טננבום, האזכורים לאנטישמיות רווחת בגרמניה הובילו למערכת לחצים מצד רובולט להסרת אזכורים אלו בספר. אחרי הוצאתו לאור של הספר בשפה האנגלית העבירה הוצאת רובולט את הזכויות להוצאת זורקאמפ (Suhrkamp), והספר ראה אור בשפה הגרמנית תחת השם "לבד בקרב הגרמנים". הספר הפך רב-מכר בגרמניה ושהה ברשימת רבי-המכר של "דר שפיגל" במשך ארבעה חודשים. ביוני 2014 יצאה לאור מהדורה עברית של הספר, בהוצאת "סלע מאיר", בתרגומו של אורי רדלר. באותו חודש יצאה לאור המהדורה האיטלקית של הספר.
טקדה שינגן
טָקֶדָה שִינגֵן (ביפנית: 武田 信玄; 1 בדצמבר 1521 - 13 במאי 1573) היה דאימיו אשר שלט במחוז קָאי ביפן בתקופת סנגוקו. מנהיג בולט בתקופתו, זכור כשליט ואסטרטג חכם, שהפך לגיבור סיפורים רבים בשל יריבותו עם הדאימיו השכן, אואסוגי קנשין.
חייו
טקדה שינגן, שבבגרותו כונה טָקֶדָה הרוּנוֹבוּ, היה בנו הבכור של טקדה נוֹבוּטוֹרָה, הדאימיו של המחוז קָאי וראש משפחת טקדה. בגיל 21 התמרד כנגד אביו, אשר ככל הנראה רצה להוריש את התואר לבנו השני, והפך בעצמו לראש השבט. אביו נשלח כבן ערובה למשפחת אִימַגָאווה, דבר שעזר לכריתת ברית בינם לבין משפחת טקדה.
לאחר המהפך, טקדה הרונובו החל בהרחבת אדמותיו, תוך פלישה למחוז שִינָאנוֹ השכן. בתחילת מסע הכיבושים שלו הביס צבא מאוחד של הדאימיו המקומיים, שמנה כ-12,000 בני אדם, וזאת בעזרת כוח של 3,000 איש בלבד. ניצחון זה אפשר לו לכבוש את החלק האחרון של המחוז שהיה בשליטתו של מוּרָקָאמִי יוֹשִיוֹקִי. לאחר מספר קרבות, טקדה שינגן הצליח להביס את מורקאמי, אשר ברח מהמחוז וביקש את עזרת אוּאֵסוּגִי קֶנשִין. כך התחילה היריבות האגדית של תקופת סנגוקו.
טקדה שינגן ואואסוגי קנשין, אשר כונו לפעמים "הנמר של קאי" ו"הדרקון של אֵצִ'יגִי", נלחמו בסדרה של חמישה קרבות, המכונים הקרבות על קוואנאקאג'ימה, שלושה מהקרבות לא כללו לחימה של ממש של כלל הצבאות, אלה רק היתקלויות קטנות-מימד. הקרב המפורסם ביותר הוא הקרב הרביעי, בו השתתפו כ-20,000 לוחמים מצד שינגן וכ-13,000 לוחמים בצד קנשין. למרות היתרון המספרי של יריבו, קנשין השתמש בטכניקת לחימה מוצלחת, כאשר כל יחידה שהתעייפה או נפלה הוחלפה מיד ביחידה חדשה. הדבר הביא להתקדמותו המהירה, וקנשין הגיע עד למטה של שינגן ונלחם איתו בדו-קרב. שינגן, אשר היה מופתע מההתקפה ולא היה חמוש, הצליח לבלום את התקפותיו של קנשין בעזרת טֶסֶן, מניפת ברזל, עד שאחד מלוחמים הצליח לפצוע את הסוס מתחת לקנשין. לאחד הקרב החמישי, נפסקו הקרבות בין היריבים והשניים פנו לענייני פנים.
השפעתו
טקדה שינגן הצטיין במהלך חייו בתחום הלחימה, אולם השפעתו המכרעת על יפן של אותה תקופה היא בהישגים האדמיניסטרטיביים המרשימים. דגל הקרב של שינגן נשא את הסיסמה של האסטרטג הסיני סון דזה "מהיר כרוח, שקט כיער, פראי כאש, יציב כהר". למרות שהיה אכזרי כלפי אויביו במלחמה, הוא ניהל את אדמתו בחכמה ואיפוק. את גיוס האיכרים לצבאו ניהל בצורה שאפשרה חיים חקלאיים תקינים של המשפחות, הוא אף נתן לאיכרים את האפשרות לשלם את חובותיהם בכסף ולא רק באורז. הרפורמות של שינגן בתחום המיסוי והניהול אומצו על ידי יריבו טוקוגאווה אייסו, אשר לאחר הפיכתו לשוגון יישם אותן ביפן כולה.
יריבותם של שינגן וקנשין הפכה לדורות לסמל של יריבות מכובדת. למשל, שינגן קיבל את אספקת המלח ממשפחת הוֹג'וֹ. כאשר בתקופה מסוימת ראש משפחת הוג'ו הורה להפסיק את אספקת המלח, קנשין שלח לשינגן משלוח של מלח מהמאגרים שלו, באומרו "אני נלחם בחרב, לא במלח". כאשר שמע קנשין על מותו של טקדה שינגן, התאבל על מות אחד מיריביו החזקים והראויים לכבוד.
מלבד טקדה קנשין עצמו, 24 משרתיו, אשר ליוו אותו בתקופות שונות של חייו, הפכו לגיבורים של ציורי אוקיו-אה ומחזות בונרקו.
א-דוסתור (מצרים)
אַ-דֻּסְתוּר (בערבית: الدستور, תעתיק מדויק: אלדסתור; תרגום מילולי: "החוקה"), ובהגייה מצרית אַ-דּוֹסְתוּר, הוא עיתון מצרי אופוזיציוני עצמאי, שנוסד בשנת 1995 ויוצא לאור בערבית. העיתון היה במקור שבועון היוצא ביום רביעי ולאחר מכן הוצא גם בתפוצה יומית. העורך הראשון של העיתון היה אִבראהים עיסא, אשר עזב כדי להקים את העיתון "א-תחריר".
בעת הדחת נשיא מצרים חוסני מובארכ בפברואר 2011 היה היומון "א-דוסתור" החמישי בתפוצתו במצרים, עם 45,000 קוראים ועם 85,000 עותקים לשבועון.
במרץ 2014 נהרגה כתבת העיתון מיאדה אשרף (22) יחד עם שני אנשים נוספים בעימותים בין מפגינים לכוחות הביטחון המצריים בפרוור של עין שמס.
יבגני סאבין
{{אישיות כדורגל }} יבגני לאונידוביץ' סאבין (ברוסית: Евгений Леонидович Савин; נולד ב-19 באפריל 1984) הוא כדורגלן עבר רוסי, בלוגר ופרשן כדורגל.
הוא החל את הקריירה שלו בליגות הנמוכות ברוסיה. בשנת 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית במדי אמקאר פרם. כמו כן, הוא שיחק בנבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 21 ובנבחרת האולימפית. הוא נקרא לסגל נבחרת רוסיה בשנת 2007 ואז שוב ב-2009, התאמן אך לא שיחק בשום משחק בנבחרת.
קריירת משחק
יבגני נולד בעיר בלאוזרסק שבמחוז וולוגדה. הוא בוגר האקדמיה לכדורגל של קבוצת אירטיש טובולסק, שמומנה על ידי מפעל פטרוכימי מקומי, שבו עבדו הוריו. אחרי הצלחה יחסית בטורנירים מקומיים הוזמן לשחק בשורות קבוצת רוטור וולגוגרד.
לאחר מכן שיחק בקבוצות הנוער של לוקומוטיב מוסקבה וריאזאן. ב-2004 עבר לטומסק שעמה העפיל לליגת העל הרוסית בכדורגל.
בינואר 2008 חתם בקריליה סובייטוב סמרה לארבע שנים. את הופעת הבכורה ערך בניצחון קבוצתו 3:0 על טרק ב-14 במרץ 2008. סאבין הבקיע את השער הראשון במשחק. בסמרה שיחק עד קיץ 2011 ובמידה הבקיע 23 משחקים ב-103 הופעות. ב-16 באוגוסט 2011 חזר לטומסק. בינואר 2012 שוחרר מטומסק והוא עבר לאורל.אך בפברואר 2013 עבר שוב, הפעם לארסנל טולה. במדי ארסנל הבקיע 20 שערים ב-33 הופעות. בינואר 2014 עבר למזרח הרחוק, כשחתם בלוץ' ולדיווסטוק. בקיץ 2014 חתם בטיומן מליגת המשנה ובשנת 2015 פרש ממשחק.
אחרי הפרישה
בשנת 2015 הצטרף לצוות פרשני הספורט של ערוץ Match TV. בקיץ 2018 היה פרשן הערוץ הראשון במשחקי מונדיאל 2018. בשנת 2018 הצטלם לסרטו של דנילה קוזלובסקי, "המאמן", בתפקיד חלוץ קבוצת ספרטק מוסקבה.
מאוגוסט 2018 מנהל וידאו בלוג מוצלח באתר יוטיוב, על הכדורגל ברוסיה בשם "קרסאווה" («КраСава»). ב-8 בדצמבר 2020 הכריז על הקמת מועדון כדורגל מקצועני בשם "קרסאווה", שנרשם להשתתפות בליגה הרוסית השנייה בכדורגל. ב-13 בפברואר 2021 הכריז שיורי סיומין ישמש כמאמן-יועץ. ב-20 בפברואר הודיע כי הקבוצה תייצג את העיר אודינצובו, שבפרברי מוסקבה, אך בהמשך הקבוצה עברה לעיר ז'וקובסקי.
באפריל 2022, הרשויות במחוז מוסקבה יצאו נגדו אחרי שפרסם סרטון בערוץ היוטיוב שלו ובו ראיין כדורגלנים אוקראיניים וניסה להבין מדוע קהילת הכדורגל הרוסית שותקת ואינה פוצה פה נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה. בעקבות הסרטון הרשויות במדינה אילצוהו לעזוב את רוסיה.
קרולוס פפוליאס
ביוגרפיה
פפוליאס נולד ב-1929 בעיר יואנינה שבצפון יוון. פפוליאס היה בנו של מייג'ור גנרל (מקביל לאלוף בצה"ל) גרגוריוס פפוליאס. למד משפטים באוניברסיטת אתונה ובאוניברסיטת מילאן. קיבל תואר שלישי באוניברסיטת קלן.
בשנת 1985 מונה להיות שר החוץ עד 1989. בשנת 1993 חזר לתפקיד שר החוץ עד שנת 1996.
פפוליאס נבחר לנשיאות ב-8 בפברואר 2005 בהצבעה בפרלמנט היווני בתמיכה של 279 קולות מתוך 300 והושבע במרץ של אותה השנה. החליף את קוסטנטינוס סטפנופולוס.
בפברואר 2014 הכריז ראש ממשלת יוון אלכסיס ציפראס כי המועמד לנשיאות שבו תתמוך מפלגת השלטון סיריזה הוא פרוקופיס פבלופולוס. פבלופולוס נבחר לנשיא על ידי הפרלמנט ב-18 בפברואר 2015, והחליף את פפוליאס בתפקיד.
פפוליאס נפטר ב-26 בדצמבר 2021. הותיר אחריו אישה, מאריה, ושלוש בנות.
פונקציית חלוקה (פיזיקה)
פונקציית החלוקה (מסומנת בדרך כלל Z) היא מושג בפיזיקה, ובייחוד בתרמודינמיקה ומכניקה סטטיסטית. מקור פונקציה זו היא בגורם נרמול של התפלגויות סטטיסטיות של מצבי מערכת פיזיקלית. פונקציה זו מכילה מידע סטטיסטי רב על המערכת הפיזיקלית ובעזרתה ניתן לחשב גדלים תרמודינמיים רבים. הפונקציה תלויה בטמפרטורה ובמאפיינים שונים של המערכת הפיזיקלית. הפונקציה מסומנת באות Z, שהיא האות הראשונה של שמה הגרמני Zustandssumme (מילולית - סכום על מצבים).
הגדרה
פונקציית החלוקה עבור מערכת קנונית (מערכת עם מספר חלקיקים, טמפרטורה ונפח קבועים) מוגדרת על ידי:
כאשר הסכום הוא על כל המצבים האפשריים של המערכת. E_i היא האנרגיה במצב ה-T, i היא הטמפרטורה ו-\ k_B הוא קבוע בולצמן.
פונקציה זו משמשת גורם נרמול עבור התפלגות בולצמן, לפיה הסיכוי שמערכת תמצא במצב בעל אנרגיה E_i פרופורציוני ל- , או בכתיב מתמטי: כאשר Z (פונקציית החלוקה) היא מקדם פרופורציה. על מנת שההתפלגות תהיה מנורמלת, סכום ההסתברויות עבור כל המצבים צריך להיות שווה ל-1, ולכן :
עבור מערכת קוונטית, ניתן לכתוב את פונקציית החלוקה גם כ
עבור מערכת קלאסית בעלת רצף של אנרגיות, פונקציית החלוקה נתונה על ידי: כאשר האינטגרציה מתבצעת על הקואורדינטות והתנעים של כל N החלקיקים ו- h הוא קבוע פלאנק
פונקציית חלוקה חד חלקיקית
פונקציית חלוקה של מערכת הכוללת חלקיק יחיד, מכונה פונקציית חלוקה חד חלקיקית ומסומנת לרוב באות \ \zeta. אם המערכת מורכבת מ-N חלקיקים זהים ללא אינטראקציה ביניהם, פונקציית החלוקה של כלל המערכת קשורה לפונקציית החלוקה החד חלקיקית באופן הבא: הגורם נדרש במידה ומדובר בחלקיקים (קלאסיים) זהים שאינם ברי הבחנה (פרדוקס גיבס). במידה והחלקיקים ברי הבחנה.
דוגמאות
1. פונקציית החלוקה של גז אידיאלי של חלקיקים קלאסיים ללא דרגות חופש פנימיות: כאשר:
2. פונקציית החלוקה של ספין 1/2 בשדה מגנטי H (בהנחה שהספין קבוע למקום): כאשר:
3. פונקציית חלוקה של אוסצילטור הרמוני קוונטי בעל תדירות \omega:
שימושים
מפונקציית החלוקה ניתן לקבל את האנרגיה החופשית, שהיא הפוטנציאל התרמודינמי הקובע את התנהגות המערכת: כעת, על ידי גזירת האנרגיה החופשית (או לחלופין פונקציית החלוקה), ניתן לקבל את כל הגדלים התרמודינמיים המאפיינים את המערכת. לדוגמה:
ניתן גם לחשב את הפלוקטואציות בגדלים הנ"ל. לדוגמה : כאשר :
הגדרה
פונקציית החלוקה עבור מערכת גרנדקנונית (מערכת עם טמפרטורה ונפח קבועים, אך מספר החלקיקים המערכת משתנה), מסומנת לרוב על ידי אות Z מסולסלת ומוגדרת על ידי: כאשר \ \mu הוא הפוטנציאל הכימי של המערכת, \ n_i הוא מספר החלקיקים במערכת במצב ה-i. כמו קודם, הסכימה היא על כל מצבי המערכת האפשריים, E_i היא האנרגיה במצב ה-T, i היא הטמפרטורה ו-\ k_B הוא קבוע בולצמן.
קיים הקשר הבא בין פונקציות החלוקה הגרנדקנונית והקנונית:
כאשר Z_{can}(N) היא פונקציית חלוקה קנונית עם N חלקיקים.
דוגמה
פונקציית החלוקה של גז אידיאלי של חלקיקים קלאסיים ללא דרגות חופש פנימיות:
שימושים
מפונקציית החלוקה הגראנד קנונית. ניתן לקבל את הפוטנציאל הגראנד קנוני ומנגזרות הפוטנציאל הגראנד קנוני את כל הגדלים התרמודינמיים הרלוונטיים למערכת.
ריימונד אוסוואלד קפראטה
ריימונד אוסוואלד קפראטה (באנגלית: Raymond Oswald Cafferata; 13 במרץ 1897 – 1 באוגוסט 1966) היה קצין במשטרת המנדט. קפראטה היה מפקד משטרת חברון בעת טבח חברון (תרפ"ט) בימי מאורעות תרפ"ט, וכן פיקד על אירועי הדמים בעת המצור על גבעת חיים וחיפוש הנשק ברמת הכובש.
שנים מוקדמות
ריימונד אוסוואלד קפראטה נולד בשנת 1897 בעיר ליברפול שבאנגליה, בן לעורך דין. קפראטה הנער לא נטה ללימודים. בבית הספר הרבה לקבל עונשי מלקות, כנהוג באנגליה באותה עת. פעמים אחדות סולק מכיתתו. הצטיין בעיקר בכדורגל. בשנת 1914, כשהיה בגיל 17, החל לעבוד כפקיד בהנהלת הרכבת. קפראטה לא אהב את עבודתו, אך באותה שנה פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא מיהר להתגייס לצבא בטענה שהוא בן 21. השתתף בקרבות בפלנדריה במסגרת הרגימנט של ליברפול (Liverpool Regiment) והיה חייל וקצין מצטיין, אמיץ ובעל תושייה שזכה לאמון חבריו ואף קיבל עיטור ממלך בלגיה.
לאחר תום המלחמה הצטרף לבלאק אנד טאנס, ככינויו של כוח אשר תגבר את משטרה המלכותית האירית, שלחמה נגד האירים במאבקם לעצמאות ופורקה לאחר שאירלנד (למעט חלקה הצפוני) זכתה לעצמאות בשנת 1921 (בוגר נוסף של כוח משטרתי זה, שהגיע לאחר פירוקו לארץ ישראל הוא דאגלס דאף).
בשנת 1922 הגיע קפראטה לארץ ישראל כאיש הז'נדרמריה הבריטית (British Gendarmerie), גוף צבאי-משטרתי בריטי שהוקם לאחר שהתברר לנציב העליון הרברט סמואל, בעקבות מאורעות תרפ"א, שאירעו בשנת 1921, כי משטרת המנדט עדיין אינה בשלה להתמודד עם בעיות הביטחון בארץ ישראל. אנשי הכוח גויסו בשנת 1922 מתוך אנשיה לשעבר של המשטרה המלכותית הבריטית באירלנד. לכוח גויסו 762 מתנדבים והם זכו בפי אנשי היישוב לכינוי "האירלנדים". בתקופת שלטונו של הנציב העליון הרברט פלומר, לאחר שנערך ארגון מחדש של כוחות הביטחון הבריטיים בארץ ישראל, פורקה הז'נדרמריה בשנת 1926 וחלק מאנשיה וקפראטה בתוכם גויסו למשטרת המנדט. חלקם האחר עבר לשרת בחיל הספר העבר-ירדני שהוקם אז.
קפראטה מילא תפקידי פיקוד רבים במשטרת המנדט ובמרוצת השנים הגיע לדרגה משטרתית המקבילה לדרגת קולונל. בימי מאורעות תרפ"ט, בשנת 1929, היה מפקד משטרת חברון.
הטבח בחברון
בעת הטבח בחברון, ב-24 באוגוסט 1929, ניסה קפראטה להתמודד עמו. על פעולתו נחלקו הדעות. האנגלים ראו בו גיבור שעמד יחידי בפרץ והציל חייהם של מאות יהודים. יהודי חברון ואנשי היישוב גינו אותו בחריפות על שהצליח לשמור על עורו בעת ששישים ושישה יהודים נרצחו לנגד עיניו. במבט היסטורי מרוחק ומאוזן יותר נראה כי קפראטה היה חסר אונים להתמודד עם האירוע. הוא הגיע לחברון שלושה שבועות לפני הטבח, לא הכיר את נכבדי הערבים ולא הייתה לו שפה משותפת עם היהודים. על השוטרים הערבים שעמדו לפקודתו לא יכול היה לסמוך, ובמשטרת חברון שירת רק שוטר יהודי אחד - חנוך ברודז'יצקי.
ביום ו', 23 באוגוסט, כשנתגברה ההסתה בעיר ונראה היה כי עומדת להתרחש התפרצות, חזר וביקש קפראטה בטלפון כי תשלח אליו עזרה, אך לא נענה. על יהודי חברון השקיף בבוז על כי אינם מראים נכונות להגן על עצמם. באותו ערב הורה ליהודי העיר להסתגר בבתיהם.
בשבת, 24 באוגוסט, באו אל קפראטה ראשי הקהילה. הוא סילק אותם בגסות והורה להם לשוב ולהסתגר בבתיהם. כאשר התחיל הטבח והפורעים עברו מבית לבית ורצחו את יושביהם, ניסה קפראטה לעצור את ההמון. הוא ירה לעברו והרג שניים מן הפורעים. ההמון השיב ברגימת אבנים עד שקפראטה נפל מסוסו. רק אז הורה לשוטרים החמושים לירות בפורעים, אך שוטריו הערבים נמנעו מלפגוע בפורעים וירו באוויר. קפראטה עצמו והשוטר היהודי חנוך ברודז'יצקי ירו והרגו שמונה מן הפורעים. רק בשעות לפני הצהריים, כשנרצחו כבר עשרות יהודים, החל ההמון להתפזר. קפראטה ריכז את הנותרים בחיים, ובהם פצועים רבים, בבניין המשטרה, וציווה על שוטריו למנוע מן ההמון מלהתפרץ לבניין. רק בשעות אחר הצהריים הגיעה לעיר תגבורת של 20 שוטרים וחיילים בריטים. עם ערב הגיעו לעיר כמה מן האוקספורדים, כפי שכונו בפי אנשי היישוב אנשיה של קבוצה של 28 סטודנטים מן המכון התאולוגי של אוקספורד, שהגיעו בקיץ 1929 עם מוריהם לסיור בארץ ישראל ונענו לקריאת מפקד משטרת ירושלים, שהופנתה בהתגבר המאורעות, לכל האזרחים הבריטים להתנדב למשטרה כשוטרים מוספים. הם החישו עזרה לשכונות ולנקודות יישוב מרוחקות ומילאו תפקיד חיובי בהגנת היישוב. קפראטה יצא עם האוקספורדים לחסום המון של בדווים שעלה מן הנגב. לאחר כמה יריות התפזר ההמון.
הנותרים בחיים מיהודי חברון פונו מן העיר לירושלים, בהגנה משטרתית. ראשונים פונו הפצועים, הנשים והילדים ולאחריהם יתר הניצולים.
הבריטים העלו על נס את פועלו של קפראטה בעת הטבח, כגיבור שישמש דוגמה לשוטרי המנדט. הוענקה לו "מדליית המלך המשטרתית על אומץ לב" (King's Police Medal for Gallantry), הוא הועלה בדרגה ונתמנה כמפקד בית הספר לשוטרים ובמקביל למפקד משטרת יפו. בבריטניה התפרסם קפראטה כגיבור, עיתוני ליברפול היללו אותו כמי שעמד לבדו מול 20 אלף איש והציל את ילדי היהודים. כאשר נשא אישה שנתיים לאחר המאורעות, נחשבה חתונתו של קפראטה, שהבריטים קראו לו "גיבור חברון", לחתונת השנה בחוגי הממשל המנדטורי.
בסוף שנת 1929 הופיע קפראטה בפני ועדת שו שבאה לארץ ישראל לחקור את מאורעות תרפ"ט. בעדותו הטיל את האשם על היהודים שעצם הימצאם בחברון גרם לטרדה לתושבי חברון הערבים.
החיפוש ברמת הכובש
בשנים 1936–1938 היה קפראטה מפקד משטרת שכם, ובשנים 1938–1940 היה מפקד משטרת חיפה, בשנת 1940 נתמנה למפקד משטרת מחוז השומרון ובשנת 1944 חזר לפקד על משטרת חיפה.
בעת האירוע הוזעקו כ-3,000 מחברי ארגון "ההגנה" בשרון לעזרת הקיבוץ והקיפו את הכוחות הבריטים הצרים על היישוב. כ-150 מהם הצליחו לפרוץ לחצר הקיבוץ. מפקדי "ההגנה" שקלו להפעיל גם כוח מזוין אולם ויתרו על כך בהיווכחם בעוצמת הכוח הבריטי.
בעת שקפראטה היה מפקד משטרת חיפה טען ידיד הציונות הלורד יאשיה קלמנט ודג'ווד כי השוטרים הבריטים בארץ ישראל חדורים באנטישמיות ואף גילו גילויי שמחה כאשר חיפה ותל אביב הופצצו על ידי מטוסים איטלקיים. הלורד דיבר בלעג על שנאת היהודים בחוגי הממשל בארץ ישראל של "ג'נטלמנים נושאי שמות עתיקי יומין" כדוגמת קפראטה. קפראטה שלח ללורד מכתב חריף בו כתב כי רק הנאצים יכולים להפיק תועלת מדבריו, וכי שימושו בשם קפראטה מתאים יותר לתמהונים הנושאים נאומים בהייד פארק. בזכרונותיו טען קפראטה כי הזדהה עם אסונם של ניצולי השואה.
המצור על גבעת חיים
בסוף שנת 1945 גברה ההעפלה לארץ ישראל. הפלמ"ח יצא לפעולה נגד תחנות המכ"ם הבריטיות שהיו פזורות לאורך החוף ועקבו אחר תנועת ספינות המעפילים. בליל 23 בנובמבר 1945 פוצצו כמה תחנות מכ"ם ומשטרה בריטיות. משטרת החוף שבגבעת אולגה חובלה אף היא על ידי כוח פלמ"ח ששכן בקיבוץ גבעת חיים. למחרת הטילו הבריטים מצור על גבעת חיים. כוחות גדולים של צבא ומשטרה בפיקודו של ריימונד קפראטה הקיפו את הקיבוץ. קפראטה הודיע למוכתר הקיבוץ כי עקבות החבלנים הובילו לקיבוץ והודיע על כוונתם של כוחותיו לפרוץ פנימה ולערוך מסדר זיהוי, כדי לאתר את מבצעי הפעולה בגבעת אולגה. המשא ומתן על הכניסה לקיבוץ התארך והכניסה לחצר הקיבוץ נדחתה ליום המחרת, 25 בנובמבר. בינתיים ריכז ארגון "ההגנה" אלפי מתנדבים בקיבוץ עין החורש הסמוך, שבכוונתם היה לנוע לגבעת חיים, להצטרף אל הנצורים, להתערב בתוכם ולשבש בכך את זיהוי מבצעי הפיצוץ בגבעת אולגה. במשך הלילה נמשכו המגעים עם הבריטים, אולם בשל נוקשותם הוחלט על פריצה לגבעת חיים.
ב-25 בנובמבר פרצו הבריטים לקיבוץ, שבחצרו נאספו כ-2,000 איש ותוך כדי הפריצה האלימה נפצעו רבים ואיש אחד נהרג. אנשי הקיבוץ רוכזו במכלאה ו-130 מהם נעצרו. בה בעת פתחו האלפים שהתרכזו בעין החורש במצעד מאורגן ולא אלים לכיוון גבעת חיים. עם צהרים עצר קפראטה את המצעד וציווה על הצועדים שלא להמשיכו. הצועדים לא צייתו ופתחו בריצה לעבר הקיבוץ. קצין בריטי קרא לעבר הצועדים כי אם ימשיכו בצעידתם יפתחו עליהם הבריטים באש. ההמונים המשיכו לנוע ואז פתחו עליהם הבריטים באש ממקלעים, תת-מקלעים ורובים. התוצאה הקטלנית הייתה כי 7 מן היהודים נהרגו (בנוסף לאיש שנהרג בעת פריצת הבריטים לקיבוץ) ו-42 נפצעו. ההרג גרם להלם ותדהמה ביישוב. בארצות הברית גברו הקולות לסלק את בריטניה מארץ ישראל ולפתוח את שעריה לעלייה יהודית.
למרות אירועי הדמים ברמת הכובש ובגבעת חיים, ראו שלטונות המנדט בקפראטה קצין מצטיין, ובינואר 1946 הוענקה לו "מדליית המשטרה הקולוניאלית" (Colonial Police Medal). קפראטה עצמו הגדיר את השקפתו: "אינני אנטישמי ואינני אנטי-ערבי, אני פשוט פרו-בריטי".
ניסיון ההתנקשות בקפראטה
קפראטה היה אחראי לרדיפות, המאסרים והעינויים שננקטו נגד אנשי לח"י ואצ"ל באזור הצפון. הוא היה אחראי למותו של חייל האצ"ל אשר טרטנר שנתפס בחיפה בעת הדבקת כרוזים. טרטנר נפצע ברגלו מיריות שוטרים בריטים, הובא לחקירה ונמנע ממנו טיפול רפואי. רגלו נקטעה בגלל נמק והוא נפטר לאחר הניתוח. הוחלט להתנקש בחייו של קפראטה בפעולה משותפת של אצ"ל ולח"י. מפקד הפעולה היה יוסף קרמרמן מהאצ"ל וסגנו היה נחמיה בן-תור (ארזיה) מלח"י. משרדו של קפראטה היה ברחוב המלכים והוא גר על הר הכרמל. הוא נסע כל בוקר באותה הדרך במכונית פורד נהוגה על ידי נהגו.
ההתנקשות בוצעה ב-13 בפברואר 1946. משאית נהוגה על ידי איש אצ"ל ניסתה לחסום את דרכו אולם הנהג הבחין בכך, הגביר את המהירות והצליח לעבור. בן-תור ירה לעבר המכונית שישה כדורים מאקדח תופי שניפצו את שמשות הרכב אך קפראטה לא נפגע. מאקדח הפרבלום של בן-תור נפלטה ירייה שריסקה את העצם ברגלו והוא נשאר שוכב על הכביש. במבצע נועז הוא פונה משם לאשפוז ממושך בבית החולים "פעילן" ברמת גן שבו טופלו פצועי אצ"ל ולח"י.
סוף דרכו
זמן קצר לאחר ההתנקשות עזב קפראטה את הארץ, לאחר שעוד הספיק לבצע את חיפוש הנשק בקיבוץ יגור. בהיותו בלונדון פתח קפראטה לשכת גיוס לשם גיוסם של 3,000 איש למשטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל. ביוני 1946 הוחלט כי קפראטה לא יחזור לארץ ישראל משום ששם נשקפת סכנה לחייו וניתנה לו משרה משטרתית בלונדון. בשנת 1948 פרש משירותו במשטרה.
ריימונד קפראטה מת בשנת 1966.
סופר קומנטר
סופר קומנטר (סופר - על, קומנטאר - פרשן) הוא המפרש פרשנים. בעברית נהוג לכנותו "פרשן-על". פרשן מסוג זה אינו מבאר את הטקסט המקורי, אלא מעניק פירוש לפרשן אחר אשר קדם לו.
דוגמאות
לפירוש רש"י לתורה קיימים פירושים רבים המהווים סופר קומנטר כיוון שהם אינם מציגים פירוש משלהם לתורה, אלא מבארים את פירוש רש"י. בין הפירושים הללו ניתן למנות את ספר "המזרחי" של ר' אליהו מזרחי, ספר "גור אריה" של מהר"ל מפראג, וכן שפתי חכמים של רבי שבתי בס המלקט פירושים על רש"י מספרים שונים.
אפיק שידור
ערוץ טלוויזיה הוא שידור בתדר בעל רוחב פס גדול יחסית, המאפשר שידורי טלוויזיה.
בתחילת דרכה של הטלוויזיה הועברו שידוריה באמצעות אנטנות קרקעיות, ומספר הערוצים הכולל היה מצומצם. ערוצי הטלוויזיה שודרו בשיטה האנלוגית בשני טווחי תדרים, תדר גבוה מאוד (תג"מ - VHF) ותדר אולטרה גבוה (תא"ג - UHF). עם המעבר לשידור דיגיטלי והפעלתה של טלוויזיה בכבלים, ולאחר מכן עם הפעלתם של שידורי טלוויזיה בתקשורת לוויינית והגדלת רוחב הפס משמעותית, גדל מאוד היצע הערוצים. טווח הקליטה של ערוץ טלוויזיה בשידור אלחוטי מוגבל לטווח של האמצעים המשמשים להעברתו, דורש אנטנות לשידור וקליטה ואינו יעיל. לעומת זאת, שידור בלוויין או בכבלים מאפשר שידור בו זמנית בערוצים רבים.
ערוצי הטלוויזיה מסומנים בדרכים להלן: בחירת ערוץ על ידי הצופה נעשית בדרך כלל באמצעות שלט רחוק המשמש למטרה זו, ומאפשר גישה ישירה לערוץ לפי מספרו ומעבר סדרתי (קדימה ואחורה) בין הערוצים.
מבחינת תוכנם, ערוצי טלוויזיה הם משני סוגים:
תחנת טלוויזיה משדרת לעיתים בערוץ יחיד, ולעיתים בערוצים אחדים, שלכל אחד מהם מאפיינים משלו.
בישראל, תחנת הטלוויזיה הראשונה שהחלה לשדר היא "הטלוויזיה החינוכית הישראלית", אשר החלה את שידוריה ב-24 במרץ 1966, תחת השם "נאמנות הטלוויזיה הלימודית".
המוזיאון לתולדות האמנות (וינה)
המוזיאון לתולדות האמנות (בגרמנית: Kunsthistorisches Museum) הוא אחד המוזיאונים החשובים והמוכרים בעולם לתולדות האמנות. המוזיאון ממוקם בסמוך לרובע המוזיאונים בווינה. הוא כולל יצירות אמנות מהעת העתיקה עד המאה השמונה עשרה.
היסטוריה
האוסף העצום של המוזיאון מקורו באוסף המלכותי של הקיסרות ההבסבורגית. בניין המוזיאון הוקם בסמוך לארמון המלוכה במרכזה של העיר וינה. חזית המבנה היא בסגנון נאו-רנסאנס, והוא בעל כיפה מתומנת בגובה 60 מטרים. בניית המוזיאון החלה בשנת 1872 והסתיימה בשנת 1891, עם פתיחתו לקהל.
פשוט נהדרת
פשוט נהדרת (באנגלית: Absolutely Fabulous, לעיתים גם Ab Fab) היא קומדיית מצבים בריטית, ששודרה ברשת הטלוויזיה BBC בין 1992 ל-1996, בין 2001 ל-2004 ואילך, עד ל-2012 לסירוגין, בפרקים מיוחדים.
הדמות הראשית בסדרה היא אדינה מונסון (בגילומה של ג'ניפר סונדרס, שגם הגתה וכתבה אותה), אשת יחסי ציבור בשנות ה-40 לחייה, שמקדישה את מרבית זמנה לניסיונות להיות אופנתית ומעודכנת, ומתנהגת כאילו היא עדיין בשנות ה-20 לחייה. אדינה חיה לצד בתה, ספרון (ג'וליה סוואלה), חנונית ציניקנית בעלת אופי בוגר ואחראי משל אמה. חברתה הקרובה של אדינה, פטסי סטון (ג'ואנה למליי), היא עורכת מגזין אופנה בעלת חיבה יתרה לאלכוהול, שמנסה לחיות את נעוריה באופן מוקצן אף יותר מאשר אדינה. דמות בולטת נוספת בסדרה היא אמה השמרנית של אדינה (ג'ון ויטפילד).
הסדרה שודרה במשך שלוש עונות, בין 1992 ל-1995. ב-1996 לא שודרה עונה מלאה, אלא סרט טלוויזיה בן שני חלקים, בשם "The Last Shout" ("הצעקה האחרונה"). ב-2001 הוחל בשידורן של שתי עונות נוספות, שאף הן כללו סרט טלוויזיה אחד, "Absolutely Fabulous in New York" ("פשוט נהדרת בניו יורק"), שמאוחר יותר שונה שמו ל-"Gay". ב-2004 וב-2005 שודרו שני פרקי ספיישל. בסך הכול כללה הסדרה לאורך כל עונותיה 40 פרקים.
הסדרה שודרה במדינות שונות בעולם, בהן אירלנד, אסטוניה, ארצות הברית, בלגיה, ברזיל, גרמניה, הולנד, ישראל, מקדוניה, סרביה, פולין, פורטוגל, צרפת, קנדה ושוודיה. בצרפת הופקה ב-2001 גם גרסה מקומית של הסדרה, בכיכובן של ז'וזיאן בלסקו ונטלי ביי. ב-2009 שודר גם פיילוט אמריקאי ברשת פוקס, בכיכובן של קתרין האן וקריסטן ג'ונסון, אך הרשת החליטה שלא להמשיך בהפקת הסדרה.
ב-25 בדצמבר 2011 חזרה הסדרה לחיים כחלק מספיישל של שלושה פרקים. הפרק השני שודר ב-1 בינואר 2012, והפרק השלישי שודר במהלך משחקי האולימפיאדה שהתקיימו בלונדון.
מצפה יוסף
מצפה יוסף הוא מצפה הסמוך לראש הר גריזים, הצופה על קבר יוסף שבעיר שכם.
גאוגרפיה
מצפה יוסף נמצא סמוך לפסגת הר גריזים בכתף ההר היורדת לכיוון מחנה הפליטים בלאטה, במקום הנקרא בפי הערבים תל א-ראס (בעברית: תל הראש, כשהכוונה לראש ההר), בנקודה שגובהה כ-800 מטרים מעל פני הים, הצופה על העיר שכם, עתיקות שכם הקדומה, וכן על קבר יוסף ומכאן שמו - מצפה יוסף. המצפה כיום משמש כמקום תפילה, בשל היותו הנקודה הקרובה ביותר לקבר יוסף שניתן ליהודים להגיע אליה בחופשיות. לקבר יוסף עצמו יכולים יהודים להיכנס רק מספר פעמים בשנה, תחת אבטחה של צה"ל.
ההגעה לאתר היא דרך קריית לוזה, שהיא אחת משני המקומות היחידים בהם יש קהילה של השומרונים (השנייה בעיר חולון).
התצפית
ממצפה יוסף ניתן לראות גם את הר עיבל, ולמעשה ניתן לצפות בכל המרחב שבו נערך מעמד הברכה והקללה בעת הכניסה לארץ בראשית תקופת ההתנחלות. כמו כן, כפי העולה מהמקרא, משל יותם נישא בכתף הר גריזים הפונה לשכם הקדומה, לא הרחק מהמצפה.
מהמצפה ניתן גם לצפות בשלושת גבולות הארץ ממקום אחד: במערב ניתן לראות את הים התיכון, ממזרח ניתן להבחין בהרי הגלעד שבעבר הירדן, ובימי ראות-טובה ניתן להבחין בחרמון במבט צפונה.
אירועים ותחזוקה
במצפה יוסף נערכו עצרות תפילה המוניות בשנים בהן לא ניתן היה להיכנס לקבר יוסף בשכם.
כיום המקום מאובטח על ידי מוצב של צה"ל שממוקם לצד המצפה. בתחילת שנת 2012 שופץ המצפה בידי המועצה האזורית שומרון, שהתקינה לאורך המצפה מעקה בטיחותי, שילוט ומפות של הנוף.
בפברואר 2022 ביקר במקום שחקן הקולנוע ג'ון ווייט יחד עם ראש מועצה אזורית שומרון יוסי דגן.
אברהם צנגן
אברהם (בומי) צנגן (נולד ב-1969) הוא חוקר מוח ישראלי, העוסק בהשפעה של גרייה אלקטרומגנטית על מערכת הגמול המוחית. צנגן הוא פרופסור מן המניין, ראש המעבדה למוח והתנהגות וראש תוכנית לימודי המוח 'פסיכוביולוגיה' של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
צעירות ומשפחה
אברהם צנגן נולד וגדל ברמת גן, בן לניצולי שואה שעלו מהולנד בשנת 1955. אמו, ד"ר מרים צנגן, הייתה רופאה, יושבת ראש ההסתדרות הרפואית בישראל ויושבת ראש ארגון רופאי קופת-חולים של ההסתדרות הכללית; אביו, מנחם צנגן, היה פרופסור לכימיה.
צנגן למד פרמקולוגיה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית במסגרת תואר ראשון, והמשיך לתארים מתקדמים בחקר המוח באוניברסיטת בר-אילן, בשיתוף מכון ויצמן למדע. נושא הדיסרטציה: "היבטים פסיכופיזיולוגיים בפעילותן של תרופות נוגדות דיכאון". בשנים 2000–2003 התמחה בפוסט-דוקטורט במכון הלאומי לבריאות (NIH), מרילנד, ארצות הברית, בשני נושאים: האחד, אופיואידים וקנבינואידים במערכת הגמול המוחית והשני, טכנולוגיית גרייה אלקטרומגנטית של מערכת הגמול המוחית.
אברהם צנגן מתגורר בירושלים, נשוי לרחל, רופאת נשים ולהם שישה ילדים.
קריירה מדעית
צנגן חוקר שינויים ברשתות עצביות במערכת הגמול המוחית, בשלושה תחומים עיקריים בהם היא נפגעת: 1. דיכאון, 2. התמכרויות. 3. הפרעת קשב וריכוז. הוא חוקר השפעות של גירוי אלקטרומגנטי במערכת הגמול המוחית במסגרת מחקר בסיסי במודלים של בעלי חיים (חולדות) ובבני אדם, וכן יישומים קליניים של גריה אלקטרומגנטית בחולים.
במהלך מחקריו במסגרת הפוסט-דוקטורט בארצות הברית, צנגן בשיתוף עם גיסו, הפיזיקאי ד"ר יפתח רוט היו חלק מקבוצה שהמציאה קסדה המכילה סליל אלקטרומגנטי הקרוי "H coil"; הסליל מאפשר גרייה אלקטרומגנטית מוחית עמוקה (Deep Transcranial Magnetic Stimulation, בראשי תיבות: DTMS), שאינה פולשנית. המכונים הלאומיים לבריאות (NIH) רשמו בשנת 2002 את ה"H coil" אשר פותח על ידי צנגן ושאר חברי הקבוצה כפטנט. בהמשך, פיתוחים נוספים של הפטנט נרשמו על ידי מכון ויצמן אליו הצטרף צנגן כראש מעבדה לאחר שובו מהפוסט-דוקטורט ב-NIH. בשנת 2003 הוענק רישיון לשימוש בפטנט של ה-NIH לחברת המכשור הרפואי הישראלית "בריינסוויי", שקמה באותה שנה. צנגן היה ממייסדיה ומשמש היום כיועץ מדעי שלה.
במעבדה שהקים בשנת 2003 במכון ויצמן למדע, המשיך צנגן במחקריו בתחום השפעות גריה אלקטרומגנטית על רשתות עצביות במערכת הגמול המוחית הן במודלים של בעלי חיים והן בבני אדם. צנגן התמנה לפרופסור חבר במכון ויצמן בשנת 2010, ובשנת 2012 עבר לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב שם הקים את המעבדה לגריה מוחית והתנהגות, בה הוא ממשיך את מחקריו במודלים בבעלי חיים ובבני אדם, ובוחן יישומים קליניים של גריה אלקטרומגנטית עמוקה. מאז הצטרפותו של צנגן לאוניברסיטת בן-גוריון בשנת 2012, הוא מנהל את תוכנית לימודי המוח "פסיכוביולוגיה", ובשנת 2015 התמנה לפרופסור מן המניין.
צנגן ורוט פיתחו קסדות בהם סלילים אלקטרומגנטים שונים, המאפשרים גרייה באזורים שונים בעומק המוח. בשנת 2013 מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) העניק אישור לקסדה שפיתחו לטיפול בדיכאון, ב-2018 הוא העניק אישור לקסדה אחרת שפיתחו לטיפול בהפרעה טורדנית-כפייתית. בשנת 2020 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי גרסה נוספת של טכנולוגיה זו לטיפול בהתמכרות לסיגריות, בעקבות מחקר בינלאומי רחב שבוצע בהתוויתו של צנגן.
נכון לחודש אפריל 2021 טופלו בקסדות השונות מעל מאה אלף בני אדם ברחבי תבל.
בינואר 2023 פרסם צנגן תוצאות ממחקר רב-מרכזי בינלאומי שהוביל, אשר הישווה בין היעילות הטיפולית של 2 סלילים לגרייה אלקטרומגנטית עמוקה, בחולי דיכאון מג'ורי אשר אינם מגיבים לטיפול תרופתי. המחקר מצא מאפיינים קליניים ואלקטרופיזיולוגים (של פעילות מוחית) אשר עשויים להועיל בבחירת הסליל האלקטרומגנטי המתאים יותר לכל אחד מהחולים.
עד לשנת 2023 פרסם צנגן מעל 200 מאמרים ופרקים בספרות המדעית בתחום חקר המוח וצוטט מעל 20,000 פעמים בעיתונות המדעית..
טקס פרסי אוסקר ה-91
טקס פרסי אוסקר ה-91 (באנגלית: 91st Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 2018 נערך בתיאטרון דולבי שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-24 בפברואר 2019. לראשונה מאז טקס פרסי אוסקר ה-61 (1989) לא נבחר מנחה מרכזי לטקס, לאחר שהוחלט שמספר רב של מגישים ינחו את הטקס, ויעניקו את הפרסים לזוכים.
ב-8 באוגוסט 2018 הכריזה האקדמיה על הוספת הקטגוריה "הסרט הפופולרי הטוב ביותר" ("Best Popular Film"), אך בעקבות ביקורות רבות כנגד ההחלטה "הקפיאה" האקדמיה את חלוקת הפרס, אשר לא יוענק בטקס זה. בטקס פרסי הנאמנים ("Governors Awards") אשר נערך ב-8 בנובמבר 2018 הוענקו פרסי אוסקר לשם כבוד למלחין לאלו שיפרין, לשחקנית סיסלי טייסון ולפובליציסט מרווין לוי. כמו כן הוענקו פרסי תלברג למפיקים קתלין קנדי ופרנק מרשל.
בטקס עצמו זכה הסרט "הספר הירוק" בפרס לסרט הטוב ביותר, וכן בפרסי התסריט המקורי הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר. "רפסודיה בוהמית" זכה ב-4 פרסים, יותר מכל סרט אחר בטקס. כמו כן בלט הסרט "רומא", אשר זכה בפרסי הבמאי הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר והסרט הזר הטוב ביותר. סרטו של הבמאי הישראלי גיא נתיב, "Skin", זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר.
זכיות ומועמדויות
המועמדויות לטקס פרסי אוסקר ה-91 הוכרזו ב-22 בינואר 2019. ההכרזה שודרה בשידור חי באתר האינטרנט הרשמי של האקדמיה, ברשתות החברתיות ובשידורים מקומיים ברחבי ארצות הברית. את ההכרזה הגישו צמד השחקנים קומייל נאנג'יאני וטרייסי אליס רוס. הסרטים שקיבלו את מספר המועמדויות הרב ביותר הם "רומא" ו"המועדפת", עם 10 מועמדויות כל אחד.
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
פרשת הולילנד
פרשת הולילנד היא פרשת שחיתות אשר נסבה סביב בניית מתחם הולילנד השוכן בדרום ירושלים.
רקע
בשנות התשעים ביקשו בעלי האדמה במקום שבו עמד מלון הולילנד להשביחה ולהרחיב את זכויות הבנייה. הפרויקט שתוכנן במקום עורר מתחילת דרכו התנגדות עזה של התושבים ושל הארגונים הירוקים, בשל פגיעתו בקו הנוף של ירושלים. חרף כל ההתנגדויות, אושר הפרויקט במהירות על ידי ראש עיריית ירושלים, אהוד אולמרט, יחד עם יושב ראש הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה אורי לופוליאנסקי. האישור המהיר לפרויקט, אחוזי הבנייה החריגים וההקלות שקיבלו יזמי הפרויקט עוררו כבר בשנות ה-90 תהיות רבות שנותרו ללא מענה. בפרויקט נבנתה שכונה שמורכבת מפארק רחב ידיים, שמוקף בכעשרה מגדלי דירות (18-12 קומות), שבבסיסם קוטג'ים מדורגים הנפרסים במורד ההר. בנוסף הוקם מגדל בודד ("הולילנד טאואר") בעל 32 קומות.
פרסום חשדות לשומה פיקטיבית
ב־1996 נחשף בתחקיר של העיתונאי יואב יצחק בעיתון "גלובס", כי איש העסקים הלל צ'רני, מבעלי הפרויקט, פעל יחד עם אחרים להשגת שומה מופחתת למתחם, כדי להקטין את הסכומים הנדרשים לתשלום מס שבח מקרקעין ומס רכישה. על פי הנחיית היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, נפתחה חקירה פלילית נגד נציב מס הכנסה, דורון לוי, וסגנו אהוד ברזילי בחשד לסיוע לצ'רני בקנוניה, בכך שקבלו את השומה המופחתת כאמיתית. החקירה המשטרתית לא הבשילה לכדי העמדה לדין, אך בעקבותיה נאלץ דורון לוי לפרוש מתפקידו, ומסגנו נמנע קידום. ועדת המשמעת שליד מועצת השמאים, הפועלת כבית דין משמעתי, פתחה בהליך כנגד השמאים שהיו מעורבים בקנוניה. בהחלטת הוועדה הורשעו שני השמאים במתן שומה מוטעית על פי הזמנה, והורשעו בעבירות על כללי האתיקה.
פרסום חשדות לשוחד
בקיץ 2008 חשף העיתונאי יואב יצחק חשדות נוספים לפלילים בפרויקט, לפיהם היזמים שיחדו את ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט בתמורה להקלות שונות בבנייה. הפרשה נחשפה גם בעקבות "טיוטת כתב תביעה" שהכין שמואל דכנר, איש עסקים בתחום הנדל"ן שהועסק כיועץ ומתווך במכירת המגרשים של מתחם הולילנד. לטענתו לא שולמו לו מלוא הוצאותיו ושכר הטרחה המגיע לו, וכיוון שדרישותיו לא נענו הכין "טיוטת כתב תביעה" כנגד המעורבים בפרשה, ולאחר מכן פנה למשטרה בנושא.
חקירת החשדות לשוחד וכתב האישום
פרסום החשד לשוחד הוביל לפתיחת חקירה משטרתית סמויה, שהבשילה לחקירה גלויה. ב-6 באפריל 2010, נעצרו חמישה חשודים במעורבות בשוחד, בהם היזם הלל צ'רני, מהנדס העיר אורי שטרית ומקורבו ושותפו לשעבר של אולמרט, עו"ד אורי מסר. בפברואר 2010 חתמה פרקליטות המדינה על הסכם עד מדינה עם שמואל דכנר, במסגרתו הוענקו לדכנר תנאים מפליגים, ובהם תשלום "דמי מחייה" בסך 12 אלף שקל בחודש.
המשפט
שלב הראיות החל ב-1 ביולי 2012 עם עדותו של עד המדינה בפרשה, שמואל דכנר, שהעיד כי נתן כספים לשולה זקן. דכנר נפטר ב-1 במרץ 2013, מספר ימים לאחר שהחלה החקירה הנגדית על ידי ההגנה. חלק מהצדדים לא הספיקו לחקור אותו, ביניהם עורכי הדין של אהוד אולמרט. ארבעה ימים לאחר מותו, הותר לפרסום שמו המלא (עד אז נודע בתקשורת בראשי התיבות ש"ד).
יוסי אולמרט, אחיו של אהוד אולמרט, אישר בעדותו במשטרה את דברי שמואל דכנר, שנתן לו חצי מיליון שקל, על אף שלא הכיר אותו לפני כן. במשפט הוא העיד מארצות הברית, חזר בו מהגרסה שמסר במשטרה, והשופט דוד רוזן הכריז עליו כעד עוין.
המשפט התנהל ביעילות רבה, והסתיים, בניגוד להערכות, בתוך שנתיים. יום מתן הכרעת הדין נקבע ל-31 במרץ 2014, חודש לאחר מתן הסיכומים. כמה ימים לפני מתן הכרעת הדין בתיק, פרקליטות המדינה חתמה עם שולה זקן על עסקת טיעון, לפיה יגזרו עליה 11 חודשי מאסר בפועל בתמורה למסירת עדות וראיות מפלילות נגד אולמרט. עסקת הטיעון הגיעה בשלב שנוי במחלוקת משום ששלב העדויות כבר הסתיים. עורכי דינו של אולמרט טענו כי יש טעם לפגם בהצגת חומרים חדשים בשלב זה של המשפט, משום שקו ההגנה נבנה בהתאם לראיות שהוצגו בתחילת המשפט. במועד שנקבע למתן הכרעת הדין הודיע השופט שבקשת המדינה נדחית, ועדותה של זקן לא תישמע.