cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נאוה הראל-שושני
ביוגרפיה
נאוה הראל-שושני נולדה בשנת 1951 בכפר סבא, שלוש שנים לאחר הולדת אחיה הבכור, דובי הראל, היום אמן ובעבר מדען מחשבים. נשואה לגדעון שושני ואם לשלוש בנות. בת לאלה קובלנוב (שהייתה בתם של יקירי ירושלים לולה קובלנוב והמהפכן אברש'ה קובלנוב, שנמלט ממוסקבה כשהייתה תינוקת) ונתן (המבורגר) הראל, אחיו התאום של יוסי הראל שהיה מוכר כמפקד אוניית המעפילים אקסודוס. לאחר שירות בצבא (מודיעין), כולל שנה בקבע בסיני, עברה לאלמגור, מושב עובדים בעמק הירדן. עבדה 16 שנים במלונאות, רובן כמנהלת מחלקות קבלה והזמנות, ובמקביל למדה אמנות במכון לאמנויות בתל חי ובסדנאות של אמנים שונים ועסקה בכך ככל שהתאפשר לה, עד שהתפנתה להפוך את האמנות לציר המרכזי בחייה המקצועיים. בשנת 2004 ייסדה את הגלריה לאמנות בבית יגאל אלון שבגינוסר, והייתה המנהלת והאוצרת שלה עד שנסגרה בסוף 2015. לאחר שהנהלה חדשה של המקום שינתה את ייעודה. כיום אוצרת עצמאית, יועצת ומלווה בהתנדבות את צוות גלריות מחניים. חיה ויוצרת באלמגור גם כיום.
עבודתה
עבודותיה משנות ה-10 של המאה ה-21 הן תגובה למציאות הפוליטית והחברתית, תוך התייחסות לתכונות האנושיות המאפשרות את אותה מציאות. העבודות עשויות בעיקר מהכלאה וצירוף חומרים וחפצים מן המוכן (רדי מייד) והחל מ-2016 גם עבודות דיגיטליות ועיטור בחומרים וברקמה על גבי צילומים.
הראל-שושני פיתחה שפה של דימויים חזותיים ורעיוניים, רובם אירוניים. "השימוש באבסורד בוחן רעיונות ומצבים מזוויות בלתי שגרתיות, לפעמים הומוריסטיות, המגלות נקודת ראות חדשה". הראל-שושני נוגעת גם בצד האנושי והפגיע של האדם ומפנה את המבט לזיכרון אישי או קולקטיבי, למערכות יחסים, לחרדה מאובדן, לזיקנה, לאימהוּת ולהורות.
הבחירות של הראל-שושני בדימויים לקוחות מתוך עולם תרבותי עשיר בעל מקורות בתוך שדה האמנות ומחוצה לו. הראל- שושני נותנת ביטוי בעבודותיה לטקסטים ודימויים יהודיים, ישראליים ובינלאומיים. כך השתמשה בסדרה שעוסקת בדיון בחיים בישראל, יהודים לצד ערבים, בצמח הצבר. השימוש בדימוי של הצבר באמנות, בעיקר בציור, הוא אחד מאבני היסוד של השיח הציבורי המקומי. הרבה אמנים פלסטינים וישראלים אימצו את הדימוי כדי לדון באותנטיות ובזכות ההיסטורית על הארץ. הראל-שושני משתמשת בחלק מהעבודות בעלי הצמח עצמו (עבודות מתכלות) ולוקחת את הדיון למקומות חדשים ועכשוויים, במקום להתעסק בלעומתיות, ובניכוס של המקום לאחת משתי הקבוצות. הראל-שושני מציעה דיון מקרב, שמציג את הצבר כמקום משותף, מקום מפגש שיכול לכלול ולאפשר חיים בצוותא; חיים שבהם כל אחת מהקבוצות מביאה ערך מוסף ובכך כולם יוצאים נשכרים מההעשרה ההדדית.
"הצבר הוא הדימוי המייצג עבורי את תושבי הארץ הזו, יהודים וערבים. שני עמים שמצויים בקונפליקט קיומי עמוק, כואב ובלתי פתור. זה נושא שאני חיה אותו, שחיי מושפעים ממנו מאד ולפיכך העיסוק בו באמצעות האמנות שלי הוא בלתי נמנע. עליו של הצבר דוקרניים, פירותיו מתוקים ועמידותו גבוהה – ייצוג ראוי לשני עמים שלולא עיקשותם יכול היה המזרח התיכון להיות גן עדן. שיחיו משמשים למשוכות בלתי עבירות, חוסמות, מגדירות גבולות. ככזה הוא מתאים לייצוג הקונפליקט בו שרויים שני העמים."
ב-2016 החלה להתגבש הסדרה "בכי תמרורים", של עבודות דיגיטליות שטיפלו בתמרורי אזהרה. "מדובר במניפולציה שאני מבצעת באמצעים דיגיטליים על תמרורי דרך, בעיקר כאלה שבאים להתריע. אני מתערבת בתוכן של התמרור, משבשת אותו, משנה ומחליפה, כך שיביע את הלך הרוח והדעות שלי עצמי, בעיקר בתחום הפוליטי-חברתי. לעיתים מביאה גם תוכן פרובוקטיבי שתפקידו לנער וליצור טלטלה, לזמן חשיבה נוספת אודות המצב החברתי והפוליטי בארץ" (נאוה הראל-שושני).
מציאות מטופלת (Reality Touch-up) היה גוף עבודות חדש, שהחל להתרקם ב-2017, אשר מורכב ברובו (אך לא כולו) מצילומים של האקטיביסטית תמר פליישמן (Tamar Fleishman), שהודפסו על גבי קנבס ועוטרו באמצעות רקמה ופריטי נוי שונים. אלה צולמו ברובם בשטחים הכבושים, בעיקר במחסום קלנדיה, ומכילים תכנים קשים. "ניסיתי לרכך, לברוא מציאות חדשה, לכאורה, באמצעות הוספת שכבות של צבע וחום למציאות קרה וקודרת של עם שאיבד את זכויותיו הבסיסיות. אך החשוב מכל - באמצעות הייפוי והקישוט אני מנסה ליצור מעין 'מלכודת דבש',  כזו שתצוד גם את עיני האנשים שמתעלמים או לא מודעים; שתגרום להם לראות - מבעד לתפאורה הססגונית שהוספתי - את הדיכוי, החורבן, ההשפלה והאומללות שיצר הכיבוש" (נאוה ה.ש).
"נאוה הראל-שושני, אמנית בעלת מודעות גבוהה לצדק, שוויון ודמוקרטיה עבור כל תושבי ארצנו הקטנה, שאדמותיה מהוות מוקד מחלוקת ומאבק מאז הקמתה. ערכי מגילת העצמאות, יסודות החירות, הצדק והשלום הם נר לרגליה. שוויון חברתי לכולם ללא הבדלי דת, גזע ומין, חופש דת, מצפון ולשון הם הכוח המניע את יצירתה, בה היא מביעה את תחושותיה, דעותיה ותגובותיה". (נוגה מגדל אוצרת התערוכה "הכל דבש!" בגלריה ע"ש אפטר במעלות-תרשיחא.
אוצרות
בין השנים 2004 עד 2015 מיסדה והייתה אוצרת הגלריה לאמנות בבית יגאל אלון השוכן בקיבוץ גינוסר לחוף הכנרת. לקראת סוף 2015 הגלריה נסגרה לאחר ששינתה את ייעודה.
גלריית תמונות
באמנות של הראל-שושני יש חזרתיות המזקקת את המסר. הפיוטיות הצורנית והרעיונית הופכת לביקורת נוקבת רוויה בהומור. הרוגטקה מקבלת תלבושות ומשמעויות הלקוחות מזירת הציבוריות הישראלית על כל גווניה. הראל-שושני: "מרכיב דומיננטי בעבודות המחאה שלי הן הרוגטקות. כלי נשק שלכאורה איננו קטלני, אך ההיסטוריה שלנו מלמדת כי ביכולתו לשנות גורלות".
הראל-שושני מפקיעה את האיום והנטייה לאלימות ופוגעניות מהמקומות הצפויים, ומכוונת אזהרה חוצה מגזרים ומגדרים. הרגישות לשפה מתבטאת בנתינת השמות לעבודות ומזכה אותן בנדבך נוסף.
מקטע ST
באלקטרוקרדיוגרפיה, קטע ST הוא קטע המייצג את הטווח בין הדה-פולריזציה החדרית (קומפלקס QRS) לרה-פולריזציה החדרית (גל T), כלומר התקופה בה החדרים ממשיכים להיות מכווצים כדי לאפשר לדם לזרום מהם.
הקטע מתחיל מנקודה J (הנקודה בה קומפלקס QRS מסתיים) ומסתיים בהתחלת גל T, למרות זאת, מכיוון שקשה לקבוע בדיוק היכן מקטע ST מסתיים וגל T מתחיל, נוהגים להתייחס על מקטע ST וגל T ביחד.
משך הזמן התקין של מקטע ST הוא בין 5 ל 150 מילישניות.
שינויים במקטע ST יכולים להצביע על מגוון הפרעות ובראשן אוטם שריר הלב.
שאצק
שאצק (באוקראינית: Шацьк; בפולנית: Szack) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בסמוך לגבול פולין ולגבול בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
שאצק נזכרת לראשונה בשנת 1410, ובמאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך מלחמת רוסיה צרפת בשנת 1812 עברו בעיירה גייסותיו של נפוליאון.
בשנת 1920 נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בספטמבר 1939 נערך בסביבת העיירה קרב מרכזי בין כוחות צבא פולין ובין הצבא האדום, שכבש לבסוף את האזור.
יהודי שאצק
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-200 משפחות יהודיות, כמחצית מתושבי היישוב, וחלקן עסקו בחקלאות.
באמצע אוגוסט 1942 רצחו הגרמנים כ-80 עובדי כפייה יהודים מהגטו מחוץ לעיירה. עם הישמע קולות הירי, החלה בריחה המונית מהגטו, במהלכה רוב היהודים נורו במקום, אך כ-50 יהודים הצליחו להגיע ליערות הסביבה. שם חלקם חברו ליחידות פרטיזנים, וחלקם - בעיקר משפחות - נתפסו בידי הגרמנים, ונרצחו בתחילת 1943.
הבחירות לנשיאות ישראל (1963)
הבחירות השישיות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-21 במאי 1963, בעקבות פטירתו של הנשיא השני יצחק בן-צבי כחודש קודם לכן ב-23 באפריל. בתקופת הביניים שבין מותו של בן צבי ועריכת הבחירות, שימש יושב ראש הכנסת קדיש לוז כנשיא בפועל.
תוצאות הבחירות
הבחירות הוכרעו בסיבוב הראשון, בעקבות זכייתו של שזר ברוב מוחלט מבין חברי הכנסת.
וולבי סלע וילקינס
וולבי סלע וילקינס (שם מדעי: Petrogale wilkinsi) הוא מין של וולבי קטן וססגוני בסוג וולבי הסלע שמוגבל לארץ ארנהם בצפון יבשת אוסטרליה ולמספר איים סמוכים. מין זה חדש יחסית, ופוצל רק בשנת 2014 מהמין וולבי סלע קצר-אוזן המצוי בעיקר בקימברלי.
טקסונומיה
הדגימה הראשונה של מין זה נאספה בשנת 1925 על ידי האורניתולוג וחוקר הקוטב האוסטרלי יוברט וילקינס בדרום-מזרח ארץ ארנהם. הדגימה שנשלחה לאנגליה תוארה מדעית על ידי אולדפילד תומאס שנה לאחר מכן בתור מין וולבי עצמאי. בהמשך, הוא אוחד עם המין וולבי סלע קצר-אוזן (Petrogale brachyotis), וזו הייתה הדעה המקובל לאורך המאה ה-20. בשנת 2014, מחקר פילוגנטי ומורפולוגי הגיע למסקנה שיש לפצל את המין לשניים על בסיס הבדלים משמעותיים בגנום המיטוכונדריאלי. המין החדש - וולבי וילקינס (Petrogale wilkinsi) - נקרא על שם מגלהו.
וולבי וילקינס הוא אחד מתוך תריסר וחצי מינים בסוג וולבי סלעים במשפחת הקנגוריים, והוא שייך לקבוצת המינים ברכיוטיס (brachyotis), הכוללת שלושה מינים נוספים מלבדו: וולבי קצר-אוזן, הנברלק והמונג'ון. כל ארבעת המינים חולקים דמיון חיצוני רב, וההבחנה ביניהם מורכבת. ככלל, קצר האוזן הוא המין הגדול והחיוור בקבוצה, הנברלק והמונג'ון שניהם ננסיים, ואילו וולבי וילקינס ססגוני במיוחד ומהווה צורת ביניים בין קצר האוזן לנברלק. דפוסי הפסים של וולבי וילקינס בולטים יותר, וחלקי גופו הכתומים כהים משל השאר. מאחר שהאוכלוסיות של וולבי וילקינס שוכנות על צוקים וסלעים המבודדים זה מזה באמצעות מישורים, יש שונות גנטית נרחבת ביניהן, ובהתאם לכך קיימת וריאציה רבה בגווני הפרווה בין האזורים השונים.
תיאור
וולבי וילקינס הוא המין הקטן ביותר בסוג וולבי הסלע לאחר הנברלק והמונג'ון. מבנה גופו קומפקטי ועגול, וראשו חרוטי ומחודד. האוזניים שלו קצרות ומשולשות, ואפו ועיניו גדולים ושחורים. הזנב ארוך וגלילי עם מברשת שיער סבוכה בקצהו. הגפיים הקדמיות קצרות ודקות, בעוד שהגפיים האחוריות ארוכות ומפותחות. בכפות הרגליים סוליות מחוספסות המסייעות בטיפוס. אורך ראשו וגופו של וולבי וילקינס: 47-31 סנטימטרים, אורך זנבו 29–40 סנטימטרים, ומשקלו 3.5-2.2 קילוגרם. הזכרים גדולים וכבדים בצורה ניכרת מן הנקבות.
הפרווה של וולבי וילקינס ססגונית וצמרירית. צבעה הכללי אפור-כסוף, אוכרה או מהגוני, והיא שזורה בשערות בגוונים שונים (בעיקר אפור, לבן, שחור, חום וצהוב). הפרווה נוטה להתכהות בגב ובפלג הגוף האחורי ולהיות חיוורת יותר באזור המותניים. הצד התחתון הכולל את החזה, הגרון והבטן, בצבע לבן בוהק, שנהב או צהבהב. הזרועות והרגליים בצבע צהוב, כתום או אדמוני. באזור השכמות יש דפוס פסים שחור-לבן האופייני לסוג, והוא גדול ובולט במיוחד אצל מין זה. על הירכיים והברכיים יש רצועות לבנות בוהקות. לאורך הגב יש פס שחור דקיק שמשתרע עד למצח ולעיתים יש בצדדיו פסים צהובים.
ראשו של וולבי וילקינס בצבע כתום או חום בהיר, ההופך לאפרורי באזור החרטום. יש לו פס לבן בוהק על הלחיים, ופס שחור דהוי או ערמוני בין העיניים לנחיריים. הסנטר והשפתיים לבנים, והאוזניים ורודות בצידן הפנימי ואפורות-חומות בצידן החיצוני. כפות הידיים והרגליים של הוולבי בצבע קינמון או שחור. הזנב בצבע חום-צהבהב, והוא הופך לכהה יותר ויותר בחלקו האחורי; קצהו שחור לגמרי.
תפוצה ואקולוגיה
וולבי וילקינס אנדמי לארץ ארנהם בצפון אוסטרליה באזור המכונה טופ אנד, והוא מצוי מוולוגוראנג במזרח ועד נהר דאלי במערב. מלבד האוכלוסייה העיקרית ביבשת, הוא מצוי במספר איים במפרץ קרפנטאריה: האי ביקרטון, האי גרוטה איי ווסל ואיי סר אדוארד פלוו. בית הגידול של המין הוא צוקים, גבעות ורכסים סלעיים השוכנים בתוך סוואנות ויערות מונסון טרופיים.
מעט ידוע על וולבי וילקינס. הוא פעיל לילה ודמדומים, ומבלה את שעות היום במקום מקלט בנקיק או מערה. הוולבי יכול להשתמש בשבעה מקומות נפרדים לשינה, ובימים קרירים, עשוי לצאת ולהשתזף על הסלעים. מדי ערב, הוולבי יוצא ממקום מחבואו לתור אחר מזון ובמהלך הלילה עשוי להתרחק עד 500 מטר משטחו הביתי שגודלו כ-17 דונם. שטחו של הוולבי חופף באופן נרחב לוולבים אחרים, והוא גדול יותר בעונה היבשה בשל המחסור במזון. הזכרים נוטים להיות נוודים יותר מהנקבות.
הוולבי ניזון מצמחים שונים, ומגלה להעדפה לדשא טרי הזמין בעיקר בעונה הגשומה. הוא מגוון את תזונתו גם בזרעים ופירות, וכן בעלים ופקעות של הצמח החד-פסיגי Dioscorea transversa ממשפחת הטמוסיים (Dioscoreaceae). הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונה קבועה. לאחר תקופת היריון של חודש ימים, נולד גור יחיד השוהה כחצי שנה בכיס.
מצב
הרשימה האדומה של IUCN טרם הגדירה (NE) את מצב השימור של וולבי וילקינס. ידוע שהאוכלוסיות בחלקים הדרומיים נמצאות בירידה, ואילו האוכלוסיות באיים גדולות ויציבות. הוולבי מצוי במספר אזורים מוגנים ביבשת, ביניהם הפארק הלאומי קקדו והפארק הלאומי ליצ'פילד.
משה בן שם טוב אבן חביב
משה בן שם טוב אִבְּן חביב היה מדקדק עברי בן המאה החמש עשרה.
ביוגרפיה
אבן חביב נולד בליסבון שבפרטוגל במחצית השנייה של המאה החמש עשרה. בשנת 1497, בעקבות רדיפת יהודי פרטוגל, ברח אבן חביב לדרום איטליה.
ג'ק לינץ'
ג'ק לינץ' (באנגלית: Jack Lynch, שם מלא: John Mary "Jack" Lynch, באירית: Seán Ó Loingsigh ; 15 באוגוסט 1917 – 20 באוקטובר 1999) היה מדינאי אירי שכיהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד) בשתי תקופות כהונה, מ-1966 ועד 1973 ומ-1977 ועד 1979.
לינץ' נכנס לראשונה לדאל אירן, הפרלמנט האירי ב-1948 ונבחר מחדש בכל הבחירות הכלליות שהתקיימו עד לפרישתו בשנת 1981. בתקופה זו הוא כיהן כשר האוצר (1966-1965), כשר התעשייה והמסחר (1965-1959), כשר החינוך (1959-1957), כשר לענייני גיילטאכט (האזורים דוברי האירית, 1957) וכמזכיר פרלמנטרי. בין השנים 1966–1979 הוא כיהן כמנהיג השלישי של מפלגת פיאנה פול, לאחר פרישתו של שון למס. לינץ' היה המנהיג האחרון של המפלגה ששמר על הרוב הפרלמנטרי שלה.
לפני הקריירה הפוליטית שלו הייתה ללינץ' קריירת ספורט מוצלחת כשחקן הרלינג וכדורגל גאלי.
ראשית חייו
ג'ון מארי לינץ' נולד בעיר קורק. הוא היה הצעיר מבין חמישה בנים ואחיהן של שתי בנות צעירות ממנו. ג'ק, כפי שנקרא, היה ידוע כ"נער הפראי" של המשפחה. הוא חונך בבתי ספר נוצרים בקורק. כאשר מלאו לו 13 מתה אמו באופן פתאומי. לינץ' שהיה קשור באופן מיוחד לאמו, הושפע קשות ממותה. דודתו, שבעצמה הייתה אם לשישה, לקחה על עצמה לדאוג למשפחה בתקופה סוערת זו. לינץ' סיים את בחינות הבגרות שלו ב-1936 ולאחר מכן עבר להתגורר בדבלין ועבד במועצת החלב העירונית, לפני ששב לקורק ועבד בבית המשפט לערעורים.
קריירה ספורטיבית
מגיל צעיר, גילה ג'ק לינץ' עניין והגיע להישגים משמעותיים כספורטאי. ענפי ספורט כמו רוגבי, כדורגל, שחייה וכדוריד, היו החביבים עליו, אך במיוחד הוא אהב לעסוק בהרלינג וכדורגל גאלי. הוא שיחק במועדון ההרלינג "גלן רוברס" (Glen Rovers ), שהיה פעיל באזור בלאקפול שבעיר קורק. הוא זכה להצלחה בליגות הנוער הוא זכה באליפויות במסגרת תחרויות מחוזיות ב-1933 וב-1934 כשהוא משמש כקפטן הקבוצה. באותה שנה זכה לינץ' בפעם הראשונה באליפות ההרלינג המחוזית לבוגרים במסגרת אותו מועדון, האליפות הראשונה מבין שיא של שמונה שבהם זכה יחד עם המועדון בשנים הבאות. את הקריירה שלו במועדון זה סיים לינץ' כשזכה במדליות באליפות המחוזית שלוש פעמים ברציפות בין השנים 1950-1948.
במקביל שיחק לינץ' במסגרת קבוצת הכדורגל הגאלי של הגלן רוברס ובשנים 1932 ו-1933 הוא זכה עם קבוצתו באליפות הצעירים. ב-1937 הוא זכה באליפות הנוער ובשנה לאחר מכן זכה במדליה במסגרת אליפות הבוגרים המחוזית. במדליה השנייה שלו הוא זכה ב-1941. כשעבד לינץ' בדבלין באמצע שנות הארבעים, הוא שיחק במועדון הפוטבול של עובדי המדינה. ב-1944 הוא זכה באליפות דבלין לבוגרים.
קריירה פוליטית
ב-1946 החלה הקריירה הפוליטית של לינץ' כאשר הוא התבקש על ידי הסניף המקומי של פיאנה פול להציג את מועמדותו לפרלמנט. להצעה זו הוא סירב, עקב חוסר ניסיונו הפוליטי, אך ציין שהוא יהיה מעוניין להציג את מועמדותו בבחירות הבאות. ב-1947 הוא סירב להצעה דומה לרוץ מטעם המפלגה החדשה "משפחת הרפובליקה" (Clann na Poblachta). לבסוף התמודד לינץ' בבחירות שהתקיימו בפברואר 1948 ובהן הוא זכה במקום הראשון מטעם מחוז הבחירה של קורק ונכנס לפרלמנט מטעם מפלגת פיאנה פול. אף על פי שהמפלגה הפסידה בבחירות והודחה מהשלטון בפעם הראשונה מזה 16 שנים, נעשה לינץ' לכותב הנאומים והתחקירן של מנהיג המפלגה איימון דה ואלירה.
שר התעשייה והמסחר
ב-1959 נבחר דה ואלירה להיות נשיא אירלנד ושון למס נבחר להיות הטישך (ראש הממשלה) ומנהיג מפלגת פיאנה פול. לינץ' קודם להיות שר התעשייה והמסחר במקומו של למס. כאן הוא ירש את אחד המשרדים הדינמיים ביותר בממשלה. בכל אופן, לכשנכנס לנעליו של מנהיג פוליטי גדול כמו למס, חש לינץ' שיכולתו לחולל שינויים מוגבלת באופן משמעותי. לינץ' לא תואר בתור אחד השרים החדשניים בהיסטוריה של המשרד, אך ככזה שהיה מקפיד על פרטים וקשוב לעצות כאשר עסק בענייני חקיקה. במשרד ממשלתי זה עבד לינץ' בצמוד עם למס ועם הכלכלן ט.ק. וויטקר והיה שותף בהנעת הצמיחה הכלכלית וביישומה של התוכנית להתרחבות כלכלית. כמו כן הוא בלט באופן שבו היה פותר מחלוקות בחוגי התעשייה במהלך כהונתו.
שר האוצר
ב-1965 נבחר למס לכהונה שנייה כראש ממשלה. הייתה זו ההזדמנות ליזום את פרישתם של שועלים פוליטיים ותיקים כמו ג'יימס ראין ושון מק'אנטה. תפקיד שר האוצר התפנה עבור לינץ'. מינוי זה היה משמעותי במיוחד בשל העובדה שלמס ידע שזו כהונתו האחרונה כראש ממשלה והוא היה מעוניין להכין יורש. לצורך כך קיבל לינץ' את התפקיד השני בחשיבותו בממשלה וכך רכש ניסיון בכמה תחומים ובין השאר ליווה את למס ללונדון כדי לחתום על הסכם הסחר בין אירלנד לבין הממלכה המאוחדת. אחת ההזדמנויות בהן בלטה סמכותו של לינץ' כשר אוצר הייתה כאשר שר החינוך, דונו או'מיילי, הכריז שהממשלה תספק חינוך גבוה לכל. הצעה זו לא נדונה בקבינט כפי שנדרש ליישומו של צעד כזה בעל משמעות כלכלית. בסופו של דבר התברר שלמס הסכים קודם לכן להצעה זו ללא דיון בקבינט כפי שהיה נדרש.
התפטרותו של למס
ב-1966 פרש למס, לאחר שבע שנים בתפקיד מנהיג המפלגה. הבחירות הפנימיות לתפקיד ראש המפלגה איימו לשסע את פיאנה פול. לינץ', ועוד אחד מחביביו של למס, פטריק הילרי, הוציאו את עצמם מהמרוץ למנהיגות המפלגה כבר מתחילתו. אחרים כמו צ'ארלס הוהי, ג'ורג' קולי וניל בלאני העמידו עצמם לבחירה. אף אחד מהמועמדים לא נראו מזהירים במיוחד ולמס עשה מאמץ אחרון נוסף לשדל את הילרי או לינץ' להצטרף למרוץ כמועמדים של פשרה. הילרי נותר נחוש בדעתו שהוא לא מעוניין בתפקיד המנהיג ובסופו של דבר נכנע לינץ' ללחצים. עם הכרזתו על מועמדותו משכו הוהי ובלאני (זה האחרון לא הציג את מועמדותו באופן רשמי), את מועמדותם והכריזו על תמיכתם בלינץ'. קולי סירב לפרוש מהמרוץ שבסיומו נרשמו 52 קולות ללינץ' מול 19 קולות של קולי. ב-10 בנובמבר 1966 נבחר ג'ק לינץ' כטישך וכמנהיג פיאנה פול.
כהונה ראשונה כראש ממשלה
בשל העובדה שלינץ' נבחר לראשות הממשלה כ"מועמד של פשרה", נראה היה לרבים שהוא יכהן בתפקיד רק לתקופת ביניים. מחשבה זו לא נעלמה מעינו של לינץ ולא הייתה לו כוונה לממש אותה ולפנות את מקומו למי מהמועמדים שנכשלו מולו בבחירות. עם זאת, הוא סירב למנות בעצמו את חברי ממשלתו. הוא סבר שחברי הממשלה חבים את תפקידיהם ללמס והשאיר את כולם בתפקידם, למעט אחדים שהתחלפו בתפקידיהם. לינץ' אימץ את הגישה שעל פיה השרים חופשיים לנהל את משרדיהם באופן עצמאי. הוא המשיך בגישה החדשנית והליברלית שהחל בה למס, אם כי הוא עשה זאת באופן איטי יותר. לינץ' נכנס לתפקידו בעיתוי מוצלח. הבחירות הכלליות הבאות עמדו להיערך זמן רב לאחר מכן ולמפלגה היה רוב מוחלט בפרלמנט.
משאל העם על ייצוג יחסי
ב-1968, כאשר פיאנה פול הייתה בשלטון כבר 11 שנים, שוכנע לינץ' לנסות שוב לבטל את שיטת הבחירות בייצוג יחסי לטובתה של שיטת הבחירות בשיטה הרובנית כמו בבריטניה. מערכה זו עוררה התלהבות מצומצמת גם בחוגי פיאנה פול. מפלגת פינה גייל ומפלגת הלייבור התנגדו למשאל עם בסוגיה זו, כאשר התברר שעל פי השיטה החדשה עשויה פיאנה פול לזכות ב-80 עד 90 מ-144 מושבי הפרלמנט. כמו ב-1959, כאשר ניסתה המפלגה להעביר את אותו משאל עם, האמין ציבור הבוחרים שזהו ניסיון לקבע את פיאנה פול בשלטון, וההצעה לא עברה. תוצאות משאל עם אלו הטילו בספק את יכולתו של לינץ' לזכות בבחירות הכלליות, אך הנחה הזו הופרכה לאחר פרסום תוצאות הבחירות של 1969, שבהן זכתה פיאנה פול, בפעם הראשונה מאז הניצחון של דה ואלירה ב-1957, ברוב מוחלט בפרלמנט. לינץ' הוכיח את עצמו כנכס אלקטורלי חשוב למפלגתו.
צפון אירלנד
תקופת כהונתו הראשונה של לינץ' כראש הממשלה עמדה בסימן המצב בצפון אירלנד ועמדתו של לינץ' בסוגיה זו. הוא המשיך את גישתו של למס בנוגע ליחסים עם צפון אירלנד. יחסים טובים יותר התפתחו בין שני חלקי האי עם שיתוף פעולה בין שרים בנושאים מעשיים כמו מסחר, חקלאות ותיירות. בדצמבר 1967 נסע לינץ' לפגישתו הראשונה עם ראש ממשלת צפון אירלנד, טרנס או'ניל, מתוך תקווה להדק את היחסים עוד יותר. ב-8 בינואר 1968 הם נפגשו שוב בדבלין. עם זאת, המצב בצפון עמד על סף פיצוץ כאשר החל אי-שקט אזרחי ואו'ניל התפטר מתפקידו.
זמן קצר לאחר ניצחונו של לינץ' בבחירות, המתיחות בצפון אירלנד התגברה והאירועים הקרויים הצרות החלו אז. זרם הפליטים שחצו את הגבול החל להעסיק את דעת הקהל ברפובליקה. קרב בוגסייד (Battle of the Bogside) שהתחולל בדרי בין כוח השיטור המלכותי של אלסטר לבין תושבי העיר באוגוסט 1969, הניעו את לינץ' לשאת ב-13 באוגוסט את מה שנחשב לאחד הנאומים הטלוויזיוניים החשובים ביותר בהיסטוריה של אירלנד. בהגיבו על האלימות הגואה הוא אמר:
הצהרתו של לינץ' שממשלת אירלנד "לא תוכל לעמוד מנגד", פורשה על ידי היוניוניסטים בצפון אירלנד כרמז על התערבות צבאית אפשרית. מיעוט של שרי הממשלה (ככל הנראה שניים) היה בעד מהלך כזה, אך צבא אירלנד לא היה מוכן כלל וכלל למבצע מסוג כזה. רוב שרי הקבינט התנגדו לפעולה צבאית ולינץ' לא נקט בצעד כזה, אם כי הוא הורה להכין תוכנית מגירה. עם המשך האלימות, נפגש שר החוץ פטריק הילרי עם עמיתו הבריטי ויחד הם פנו לאו"ם כדי שזה ישלח כוח שמירת שלום לצפון. בכל אופן, מעט הושג מפגישות אלו להוציא כיסוי תקשורתי על הנעשה בצפון. המצב בצפון אירלנד המשיך להתדרדר במהלך תקופת כהונתו הראשונה של לינץ' כראש ממשלה. ביום ראשון העקוב מדם (30 בינואר 1972) נהרגו 14 אזרחים לא חמושים על ידי צנחנים בריטים ורגשות אנטי-בריטיים חריפים התחוללו בכל רחבי אירלנד, כולל פעולת הצתה של השגרירות הבריטית בדבלין.
שערוריית הנשק
גישתו של לינץ' כלפי שאלת צפון אירלנד והיישום של מדיניות מפלגת פיאנה פול בסוגיה, הראו שוב למבקריו שהוא למעשה היה מנהיג חזק והחלטי. מיומנויות המנהיגות החזקות שלו ונחישותו באו באופן ברור לידי ביטוי ב-1970, כאשר טענות, שמאוחר יותר הוכחו בבית משפט כבלתי נכונות, למרות שהן עוררו תהיות מאז, ששר החקלאות הרפובליקני הקנאי, ניל בלייני ושר האוצר צ'ארלס הוהי, היו מעורבים בניסיון להעביר סיוע בסך של 100,000 ליש"ט כדי לייצא כלי נשק לצבא האירי הרפובליקני. שני השרים הודחו לאחר סחבת שהייתה בהתחלה מצדו של לינץ', שר המשפטים מייקל או'מוריין התפטר יום קודם לכן ושר רביעי, קווין בולנד, יחד עם מזכירו הפרלמנטרי, התפטר לאות סולידריות עם הוהי ובלייני. הפרשה כולה, שנודעה כשערוריית הנשק, אפשרה ללינץ' להשליט סדר בממשלתו, אך בסופו של דבר הובילה לפילוג עמוק בפיאנה פול במשך העשורים הבאים. כיום רווחת האמונה שלינץ' ידע על מעשיהם של השרים ופעל רק כאשר לא הייתה לו ברירה.
באופוזיציה
בעקבות שערוריית הנשק הייתה ציפייה שממשלתו של לינץ' תקרוס, אך היא שרדה עד 1973. לינץ' רצה לקיים בחירות כלליות בסוף 1972 אך המזל לא האיר לו פנים והתאריך לבחירות נקבע לפברואר 1973. ממשלתו של לינץ' הובסה על ידי קואליציה של מפלגת פינה גייל ושל מפלגת הלייבור. ליאם קוסגרייב נבחר לתפקיד ראש הממשלה ולינץ' מצא עצמו על ספסלי האופוזיציה בפעם הראשונה מזה 16 שנים. יחד עם זאת, האהדה הציבורית כלפי לינץ' נותרה איתנה, עד כי במהלך שנותיו כמנהיג האופוזיציה הוא זכה לעיתים לכינוי "הטישך האמיתי".
במהלך התקופה בה היה מחוץ לשלטון נחל לינץ' הצלחה במידת מה. הוא השיג סוף סוף שליטה במפלגתו, נטרל את אלה שקראו תגר על מנהיגותו במהלך שערוריית הנשק ויזם את חזרתה לשלטון של פיאנה פול על ידי הבטחת בחירתו של מועמד המפלגה לנשיאות אירלנד, ארסקין המילטון צ'ילדרס ב-1973, כשהוא מביס את מי שנראה כבעל הסיכויים לנצח, המועמד של הקואליציה, טום או'היגינס.
ב-1975 התיר לינץ' להוהי לשוב לספסלים הקדמיים של המפלגה כדובר בענייני בריאות. ביקורת רבה נמתחה על לינץ' על צעדו זה. באותה שנה פרסם הדובר של המפלגה בנושאי חוץ, מייקל או'קנדי, מסמך עמדות של המפלגה שקרא לנסיגת הכוחות הבריטים מצפון אירלנד. המסמך היה מושתת על שורשיה הרפובליקנים של המפלגה, ולמרות שלינץ' לא היה שבע רצון ממנו, הוא לא מנע את פרסומו.
חילוקי דעות החלו לשסע את הקואליציה כשנשיא אירלנד, קרול או'דלה התפטר ב-1976, כאשר הוא כונה על ידי שר ההגנה, פדי דונגן, "חסר תקנה". קוסגייב סירב לפטר את שר ההגנה שלו והאהדה הציבורית כלפי הממשלה התדרדרה. השר לשעבר בממשלות פיאנה פול ובעל ברית של לינץ', פטריק הילרי, מונה בסופו של דבר לתפקיד הנשיא השישי של אירלנד.
ב-1977, למרות שהיה ברור שהיא לא פופולרית לחלוטין, חשה ממשלת הקואליציה בטוחה בעצמה בנוגע לצפי לתוצאות הבחירות שנקבעו ליוני. שר הפנים ג'יימס טולי, על פי סמכותו, שינה את גבולותיהם של מחוזות הבחירה באופן שיקנה יתרונות למועמדיהם של מפלגת פינה גייל ושל מפלגת הלייבור. בסופו של דבר, תוצאות הבחירות היוו תבוסה למפלגות הקואליציה שהובסו על ידי פיאנה פול, שזכתה ברוב מוחץ בפרלמנט. לינץ' עצמו השיג את אחוזי ההצבעה הגבוהים ביותר במדינה. למרות שנראה היה שהרוב הפרלמנטרי הגדול נזקף להיותו של לינץ' נכס אלקטורלי, למעשה המפלגה חזרה לשלטון בעקבות בחירתם של חברי פרלמנט חדשים שלמעשה התנגדו ללינץ' ורצו לראותו פורש.
כהונה שנייה כראש ממשלה
בראשית תקופת כהונתו השנייה כראש ממשלה, החליט לינץ' שהוא לא יהיה זה שיוביל את מפלגתו במערכת הבחירות הבאה. ינואר 1980 נראה לו כתאריך פרישה אפשרי, אם כי לא באופן סופי. בתקופה זו, עקב שילוב של רוב פרלמנטרי משמעותי והחיפוש אחר מנהיג חדש, החלה המשמעת המפלגתית להתדרדר.
כלכלה
במצע המפלגה של בחירות 1977 הבטיחה פיאנה פול לנקוט בשורה של צעדים כלכליים. צעדים אלה כללו את ביטולם של המס על הרכב ומס רכוש ושורה של צעדים נוספים המטיבים עם הציבור. משרד ממשלתי חדש לתכנון ופיתוח כלכלי הוקם כדי לדחוף את הכלכלה התשושה של אירלנד וכדי ליישם את קווי מצע הבחירות. הממשלה ביטלה את המיסים המקומיים על הרכוש ומספר המובטלים ירד מ-106,000 ב-1977 ל-90,000 ב-1979. יחד עם זאת, פעולות אחרות שבוצעו לא היו מוצלחות במיוחד. ב-1978 נרשם באירלנד הגרעון הגבוה ביותר למדינה מפותחת בשיעור של 17.6%. החוב הלאומי גדל ב-2 מיליארד ליש"ט באותה תקופה, התקיימו הפגנות של עובדים, מחירי החשמל עלו ומשבר האנרגיה של 1979 הקשה על הממשלה במדיניותה הכלכלית.
המשמעת המפלגתית
1978 עמדה בסימן התרופפות במשמעת המפלגתית. מרידה גלויה בקרב יושבי הספסלים האחוריים התחוללה כאשר שר האוצר, ג'ורג' קולי, ניסה לכפות גביית היטל של 2% על החקלאים. למרות שההיטל זכה לאהדה ציבורית, קולי נאלץ לסגת מהחלטתו באופן משפיל עקב דרישתם של יושבי הספסלים האחוריים וסמכות הממשלה החלה להתערער.
עימות דומה התחולל על רקע ההצבעה על חוק תכנון המשפחה שהוגש לפרלמנט על ידי שר הבריאות, צ'ארלס הוהי. במסגרת הצעת החוק הוצע שרק אנשים נשואים יוכלו לקבל, לפי מרשם רופא, אמצעי מניעה, מה שתואר כ"פתרון אירי לבעיה אירית". ג'ים גיבונס, שהיה קתולי מסור, ויריב משובע של הוהי, לא הצליח להגיע להצבעה החשובה. הייתה זו הפעם הראשונה בה חבר פרלמנט, לא כל שכן שר בממשלה, התייחס בבוז למצליף המפלגתי של פיאנה פול ופגע בסמכותו של לינץ' כאשר זה לא הצליח להדיח את השר מהממשלה ומהסיעה בפרלמנט. בנוסף לכך, קבוצה של יושבי הספסלים האחוריים החלו לקדם לובי למען בחירתו של הוהי כמנהיג המפלגה.
התפטרות
1979 הייתה שנה שבה הבין לינץ' סוף סוף שכוחו הפוליטי כבר לא מה שהיה בעבר. הבחירות הישירות הראשונות לפרלמנט האירופי התקיימו ביוני ועל פי תוצאותיהם נראה היה שציבור הבוחרים העניש את מפלגת פיאנה פול. שביתת דואר של חמישה חודשים גרמה אף היא לזעם בציבור. ב-27 באוגוסט התנקש הצבא האירי הרפובליקני בחייו של לואי מאונטבאטן במחוז סלייגו. באותו יום הרג הצבא האירי הרפובליקני 18 חיילים בריטים בווארנפוינט שבמחוז דאון שבצפון אירלנד. דיונים על הגברת הביטחון ועל שיתוף פעולה בין שתי המדינות התקיימו עם ראש ממשלת בריטניה החדשה מרגרט תאצ'ר. דיונים אלה גרמו לסיל דה ואלירה (חברת פרלמנט מיושבות הספסלים האחוריים ונכדתו של איימון דה ואלירה) לאתגר את ההנהגה בנאום שנשאה בטקס לזכרו של ליאם לינץ' (בכיר בצבא האירי הרפובליקני שנהרג במלחמת האזרחים האירית) ב-9 בספטמבר. למרות שג'ק לינץ' ניסה במהרה לכפות משמעת סיעתית ונפגש עם דה ואלירה ב-28 בספטמבר בניסיון לכפות עליה את המשמעת המפלגתית, הדגישה דה ואלירה שהיא לא מתנגדת למדיניות המפלגה הקוראת להסכמה בריטית לנסיגה מהצפון. לינץ' היה במבוכה.
ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני באירלנד, שהתקיים במהלך ספטמבר, היווה אתנחתא מהקלחת הפוליטית עבור לינץ'. בנובמבר, זמן קצר לפני שהוא המריא לביקור בארצות הברית, הוא החליט שהוא יגיש את התפטרותו בסוף השנה. האירוע המכריע שגרם ללינץ' להחליט על צעדיו היו החדשות שפיאנה פול איבדה שני מחוזות בחירה בעיר הולדתו, קורק, בבחירות הביניים. בנוסף, במהלך מסעו, טען לינץ' בריאיון לוושינגטון פוסט שבשיחות עם תאצ'ר הוסכם על מסדרון אווירי ברוחב של חמישה ק"מ על הגבול, כדי להגביר את שיתוף הפעולה הביטחוני. הודעה זו הרתיחה את דמם של רבים בפיאנה פול. עם שובו מארצות הברית התעמת לינץ' באופן גלוי עם סיל דה ואלירה ועם רפובליקנים נוספים, בין השאר מאנשיו של הוהי, בישיבת הסיעה בפרלמנט. לינץ' הבהיר שלא הותר לבריטים לחצות את הגבול בטיסותיהם. הדברים שנאמרו בפגישה הודלפו לתקשורת ולינץ' הואשם בכך שהוליך את המפלגה שולל. ג'ורג' קולי, האיש שלינץ' ראה בו את יורשו, נפגש איתו והפציר בו להתפטר מוקדם ככל האפשר. קולי היה משוכנע שיש לו מספיק תמיכה כדי להביס את המועמד הנוסף, צ'ארלס הוהי ושעל לינץ' להתפטר בהקדם כדי לנצל את ההזדמנות. לינץ' נעתר להפצרות וב-5 בדצמבר 1979 הגיש את התפטרותו כמנהיג המפלגה, בהיותו בטוח שלרשותו של קולי עומדת התמיכה המספקת לבחירתו. אף על פי כן, הוהי ותומכיו התכוננו במשך חודשים כדי להשתלט על תפקיד מנהיג המפלגה והתפטרותו של לינץ' לא הפתיעה אותם. הוהי ניצח את קולי בניצחון דחוק וירש את לינץ' בתפקיד ראש הממשלה. לינץ' המשיך לשבת על ספסלי הפרלמנט עד לבחירות של 1981 ואז פרש מהחיים הפוליטיים.
פרישה
בעקבות פרישתו, קיבל לינץ' הצעות רבות מחברות שונות. הוא נעשה חבר במועצות המנהלים של מספר חברות. הוא המשיך להתבטא בענייני השעה, במיוחד בשבחו של דזמונד או'מיילי, כאשר זה פרש מפיאנה פול. לינץ' דחה את ההצעות להיות מועמד לתפקיד נשיא אירלנד, תפקיד בו לא גילה עניין. ב-1992 חלה התדרדרות במצב בריאותו וב-1993 הוא לקה בשבץ מוחי וכמעט איבד את ראייתו. בעקבות אירוע זה הוא המעיט בהופעות בציבור והעדיף להישאר בביתו עם אשתו.
ארגונים שונים המשיכו לכבד אותו. ב-1999 נקראה על שמו מנהרת ג'ק לינץ' מתחת לנהר לי שבקורק. במקום הולדתו הוצב שלט. ג'ק לינץ' מת בבית החולים המלכותי בשדוניברוק, דבלין ב-20 באוקטובר 1999 בגיל 82. הוא זכה להלוויה ממלכתית שבה השתתפו נשיאת אירלנד, מארי מקאליס, ראש הממשלה ברטי אהרן, ראשי הממשלה לשעבר, ג'ון ברוטון, אלברט ריינולדס וצ'ארלס הוהי ואישים מכל המפלגות. ארונו הוטס מדבלין לקורק ומסע הלוויה עבר ברחובות העיר שהמון רב, באופן חסר תקדים בתולדות העיר, מלווה אותו. ידידו ובעל בריתו הפוליטי, דזמונד או'מיילי, נשא את נאום ההספד וציין את הגינותו של לינץ'. לינץ' נקבר בבית הקברות על שם פיניבר הקדוש שבקורק.
מורשתו
ג'ק לינץ' תואר כ"פוליטיקאי האירי האהוד ביותר מאז דניאל או'קונל". תיאור זה לא בא מבעלי בריתו הפוליטיים ואפילו לא מפי חברי מפלגתו, אלא מפיו של מנהיג מפלגת פינה גייל לשעבר, ליאם קוסגרייב. כספורטאי, זכה לינץ' למוניטין בזכות הגינותו ורוחו הספורטיבית, קווי אופי שהביא אתו לפוליטיקה. מסיבה זו, הוא זכור כאיש שנודע כ"טישך האמיתי", עם המקטרת הנצחית בפיו והמבטא הקורקי בקולו.
ברנדנבורג (1945–1952)
מדינת ברנדנבורג (בגרמנית: Land Brandenburg) הייתה תת-חלוקה של אזור הכיבוש הסובייטי (עד 1949) ואחת ממדינות גרמניה המזרחית (מ-1949) המקבילה באופן נרחב למדינת ברנדנבורג הגרמנית של ימינו.
היסטוריה
המדינה הוקמה במקור כחלוקה מנהלית של מחוז גבול ברנדנבורג (Provinz Mark Brandenburg) על ידי המינהל הצבאי הסובייטי בגרמניה (SMAD) ביולי 1945, וכללה את הקמתה מחדש של פרובינציית ברנדנבורג הפרוסית, למעט החלקים המזרחיים מאחורי קו אודר-נייסה לפולין. עם ביטול פרוסיה בפברואר 1947, היא נקראה מדינת גבול ברנדנבורג (Land Mark Brandenburg ) אך ביוני 1947 נאלץ ה-SMAD לשנות את השם למדינת ברנדנבורג. באוגוסט 1945 נשללה העברת שטח בין ברלין הכבושה בידי בעלות הברית. בהשוואה לחלוקות האדמיניסטרטיביות של גרמניה הנאצית, היא כללה את החלק המערבי של גאו גבול ברנדנבורג וחלקים קטנים של ברלין. בשל המצב שלאחר המלחמה בגרמניה, מינה הסמ"ד ביולי 1945 את ממשלי המדינה בכל חלקי המשנה של אזור הכיבוש שלהם. קרל שטיינהוף הפך לנשיא ממשל המדינה בברנדנבורג ולאחר מכן נבחר לשר-נשיא. הבחירות הראשונות ללנדטאג של ברנדנבורג נערכו ב-20 באוקטובר 1946, באותו יום נשללו הבחירות ללנדטאג של שאר החבלים באזור הכיבוש. ה-SED שנתמכה על ידי ברית המועצות (שהפכה למפלגת השלטון של גרמניה המזרחית מ-1949 ואילך) קיבלה 43.5% מהקולות, CDU 30.3%, LDPD 20.5% ו-VdgB 5.7%. בפברואר 1947 התקבלה חוקת המדינה. עם זאת, כל ההחלטות של הפרלמנט התקבלו בכפוף לאישור ה-SMAD.
לאחר ייסוד הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (GDR) באוקטובר 1949, נערכו בחירות שניות ללנדטאג באוקטובר 1950. המפלגה היחידה הייתה החזית הלאומית, ברית של מפלגות פוליטיות וארגוני המונים בשליטת ה-SED, שקיבלה 99.9% מהקולות. בעקבות בחירות אלו, הייתה זו הפעם הראשונה והיחידה בה נשלחו חמישה חברי לנדטאג ללשכת המדינות של גרמניה המזרחית. מכיוון שהקומוניסטים השליטים שאפו לבנות מדינה מעין-אחדותית, המדינה פורקה על ידי שינוי חוקת גרמניה המזרחית ביולי 1952. כל חמשת המדינות הוחלפו ב-14 בצירקה שזה עתה הוקמו. במקרה של ברנדנבורג, השטח הועבר ל-Bezirke קוטבוס, פרנקפורט, נויברנדנבורג, פוטסדאם ושוורין. ביטול לשכת המדינות ב-1958 ושני אשרורים של החוקה ב-1968 וב-1974 ביטלו סופית את כל סוגי הפדרליזם בגרמניה המזרחית עד למהפכה השלווה ב-1989. לאחר הבחירות החופשיות הראשונות בגרמניה המזרחית, חמשת המדינות הוקמו מחדש עם כמה התאמות גאוגרפיות קטנות יותר באוגוסט 1990 כדי להצטרף לרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
אליקום צונזר
אֶליָקוּם צוּנְזֶר (בכתיב יידי: צונזער; 13 באוקטובר 1836, ב' בחשוון תקצ"ז?, וילנה – 22 בספטמבר 1913, כ' באלול תרע"ג, ניו יורק), שנודע בכינויו אליקום בדחן, היה בדחן ומשורר יידי ידוע במזרח אירופה ובהמשך בארצות הברית.
ביוגרפיה
צונזר נולד בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (ליטא), בנו של נגר. בצעירותו למד את המקצוע תוך שהוא משמש עוזר חזן. בגיל 16 גויס בכפייה לצבא הרוסי, אך כעבור שנה שוחרר עקב ביטול הגזרה. לאחר שחרורו עבד כחייט רוקם בקובנה, שם החל עוסק בחריזה והופיע כבדחן בחתונות ושמחות. בעקבות הצלחתו זאת החליט להתמקצע בתחום זה.
ב-1861 הגיע לווילנה, ושם כונה "אליקום הבדחן". ב-1862 פורסם ספר שיריו הראשון והוא החל להתפרסם. בשיריו ביקר את ה"אצולה היהודית" השוכחת את ארץ ישראל, עסק בסבל יהודי הגולה ובגעגועים לארץ ישראל.
בשנת 1871 נפטרו שבעת ילדיו ממחלת הכולרה, ושנה לאחר מכן מתה גם אשתו. בשיריו שלאחר מכן החל גם להביע את צערו.
לאחר נישואיו בשנית עבר למינסק, שם עבד ככתב בעיתון ביידיש "קול העם". בשלב זה כבר היה מפורסם כמשורר, חרזן ובדחן.
לאחר פרעות 1881 החל לתמוך בציונות ובתנועת ביל"ו.
בשנת 1889 היגר צונזר לניו יורק, שם המשיך בחיבור שירים והתפרנס מבית דפוס שפתח. הוא נפטר בניו יורק בשנת 1913.
יצירתו
מילדותו נטה לחבר מנגינות וחרוזים ביידיש, ומגיל צעיר יצא שמו כמאלתר מבריק וכבעל חוש מיוחד במינו לשירי עם ביידיש ולפולקלור. על אף שזמן קצר בצעירותו נהה אחרי ההשכלה העברית ורעיונותיה, והתקרב אל תנועת "חובבי ציון" בשנות ה-80 של המאה ה-19, בחר לבסוף בלשון יידיש כדי ליצור בה את יצירתו. איציק מאנגר כינה את צונזר "משמח היהודים הגדול בדורו".
מתקופת התקרבותו אל התנועה הציונית נותר שירו המפורסם "די סאָכֶע" (ביידיש: המחרשה). שיר זה פשט בחבורות הציוניות הצעירות, הושר במסיבות ובהתכנסויות, וכמעט שהפך להמנון של צעירי הציונים בווילנה. תרגומו של צונזער לשיר נכתב בלשון מקראית נמלצת, אך המקור ביידיש נכתב בלשון עממית ופשוטה. לימים עיבד נח שפירא את השיר לעברית קלה יותר, והוא מושר עד היום בשם "במחרשתי".
צונזר שילב ביצירתו כושר אלתור מילולי עם כושר אלתור של לחנים עממיים. הוא זכה לפרסום רב בחייו והיה אחת הדמויות העממיות היותר מוכרות אצל היהודים דוברי היידיש במזרח אירופה, ולימים גם בארצות הברית. הוא אסף, כינס והוציא לאור למעלה מתשעים כרכים של שירים, ובהם אנתולוגיות, ספרוני שירים ושירי עם משלו. ספריו נדפסו בבתי דפוס בווילנה, בניו יורק ובברלין. בבית הספרים הלאומי בירושלים נמצאים כארבעים מספריו, כולם ביידיש. כלל יצירתו לא תורגם לעברית. חלק משיריו עובדו על ידי אברהם הורוויץ.
מרחב נורמלי
בטופולוגיה, נורמליות ותכונת \ T_4 הן דוגמאות לסוג חזק יחסית של תכונות הפרדה. מרחב נורמלי הוא מרחב טופולוגי המפריד בין קבוצות סגורות זרות, באמצעות סביבות פתוחות. מרחב נורמלי שבו כל נקודה מהווה קבוצה סגורה, נקרא מרחב \ T_4.
מרחב טופולוגי הוא נורמלי, אם לכל שתי קבוצות סגורות וזרות A ו- B, קיימות קבוצות פתוחות וזרות המכילות אחת את A ואחת את B. תכונה זו נקראת 'הפרדה בין קבוצות סגורות בקבוצות פתוחות'. ניסוח שקול: לכל קבוצה סגורה F וקבוצה פתוחה G כך ש, קיימת קבוצה פתוחה V שעבורה.
אם מתקיים גם \ T_1 אז כל מרחב \ T_4 הוא מרחב T3, שבו אפשר להפריד באמצעות קבוצות פתוחות בין קבוצה סגורה לנקודה, ולכן גם מרחב האוסדורף, שבו אפשר להפריד בין נקודות.
הלמה של אוריסון קובעת שבמרחב נורמלי אפשר להפריד בין קבוצות סגורות וזרות באמצעות פונקציה רציפה, כלומר: לכל A ו- B סגורות וזרות, קיימת פונקציה רציפה מן המרחב לקטע היחידה [0,1], כך ש- \ f(A)=0 ו- \ f(B)=1. מכאן נובע שמרחב \ T_4 הוא מרחב טיכונוף (הקרוי גם מרחב ), ובפרט מרחב רגולרי לחלוטין.
את הלמה של אוריסון ניתן לראות כאילו היא מאפשרת להרחיב את הפונקציה המקבלת את הערך 0 בקבוצה A ואת הערך 1 בקבוצה B, לפונקציה רציפה המוגדרת על כל המרחב. משפט טיטצה מהווה הכללה של למה זו, בכך שהוא מאפשר להרחיב כל פונקציה רציפה: אם M קבוצה סגורה במרחב נורמלי, אז לכל פונקציה רציפה קיימת   כך ש.
מכפלות
הישר של סורגנפריי S הוא מרחב לינדלף נורמלי, ועם זאת מרחב המכפלה אינו נורמלי. בעיית Dowker (מ-1951) שאלה האם ייתכן מרחב נורמלי X כך ש- אינו נורמלי. דוגמה למרחב כזה ניתנה על ידי M.E.Rudin ב-1971. עדיין לא ידוע מה העוצמה המינימלית של דוגמה נגדית.
מאיר בן שמואל
רבי מאיר בן שמואל מרמרו (ד'תת"ך, 1060 - ד'תתצ"ה 1135) היה מראשוני בעלי התוספות, תלמידו וחתנו של רש"י. נקרא "אבי הרבנים" כיוון שבניו היו רבנים חשובים.
חייו
רבי מאיר למד בבית מדרשם של "גאוני לותיר", ובוורמייזא בבית מדרשו של רבי יצחק הלוי. כן קיבל תורה מרש"י שאף השיא לו את בתו השנייה, יוכבד. מנישואים אלו נולדו: שמואל (רשב"ם), יעקב (רבנו תם), יצחק (ריב"ם), ושלמה. בהמשך עבר לרמרו (הנקראת גם רומרוג) והקים שם בית מדרש.
בתו נישאה לרבי שמואל מויטרי, בנו של רבי שמחה בן שמואל, עורך "מחזור ויטרי", ובנם הוא ר"י הזקן, אף הוא מחשובי בעלי התוספות. רבי מאיר חי בעיר רמרו (Ramerupt) שבצפון צרפת.
רבי מאיר ואשתו יוכבד האריכו ימים, ככל הנראה, ונפטרו בשיבה טובה ברמרו בשנת ד'תתצ"ה (1135), כשיוכבד מקדימה את בעלה בחודשים מספר. מסיבה זו רבי מאיר נקרא בפי בני דורו "הישיש".
לקריאה נוספת
א"א אורבך, בעלי התוספות, ירושלים תשמ"ו, עמ' 41–45.
טרופותי הבת
טרופותי הבת (באנגלית: The Gruffalo's Child) הוא ספר ילדים מאת ג'וליה דונלדסון, אשר אויר על ידי אקסל שפלר. זהו ספר ההמשך לספר הילדים "טרופותי". הספר יצא לאור לראשונה ב-3 בספטמבר 2004, ומאז הופקו לו הצגה וסרט.
עלילה
הסיפור הוא על הילדה של טרופותי שלמרות אזהרת אביה, יוצאת ליער החשוך כדי למצוא את העכבר הרע והגדול, הדבר היחיד שאביה חושש ממנו.
במהלך מסעה החורפי היא נתקלת בנחש, ינשוף ושועל מטרופותי, ובכל אחד מהם היא חושדת תחילה שהוא "העכבר הרע והגדול", אך כל אחד בתורו אומר לה היכן היא יכולה למצוא את "העכבר הרע הגדול" האמיתי. בסופו של דבר היא מבינה שהחיות (ואולי גם אביה) עבדו עליה, והיא מודה בעצב שהיא "לא מאמינה ב'עכבר הרע הגדול".
בשלב זה, היא נתקלת בעכבר הקטן מטרופותי, שתמיד הכשיל את אביה. העכבר מזמין אותה לפגוש את "העכבר הרע והגדול", אותו הוא יוצר באמצעות אור ירח כדי להקרין צל מוגדל ומפחיד. הילדה של טרופותי בורחת וחוזרת למערה של טרופותי תוך אמונה באביה.
קמיקזה
קַמִיקַזֶה (בקאנג'י -神風, מילולית: "רוח אלוהית") הוא כינוי שניתן במלחמת העולם השנייה לטייסים מתאבדים יפנים שהתרסקו עם מטוסיהם העמוסים דלק לתוך ספינות אמריקאיות על מנת לפגוע בהן.
התקפת הקמיקזה הראשונה נעשתה ב-25 באוקטובר 1944 על ידי תשעה מטוסי זירו סאן יפניים מדגם A6M7 קמיקזה בפיקודו של סרן סאקי יוקיאו. הם נשאו פצצות של 250 קילוגרם והטביעו את נושאת המטוסים "סנט לו" וגרמו נזק לשלוש אוניות אחרות. לאחר מכן תוכנן מטוס (למעשה טיל מונחה אדם) מיוחד לתקיפות קמיקזה. המטוס, יוקוסוקה MXY-7 Ohka, היה בנוי בחלקו מעץ וחומש במטען נפץ של 1,200 ק"ג. המטוס היה מוטל ממפציץ G4M ("בטי"), ולאחר גלישה (דאייה) של 80 ק"מ הופעל המנוע הרקטי והמטוס צלל כ-30 שניות עד שפגע במטרתו. המטוסים המעטים שהגיעו למטרתם גרמו נזקים חמורים. בעלות הברית כינו אותו "באקה" ("אידיוט", ביפנית). הטייסים שגויסו למשימות האלה הצטלמו, בדרך כלל, לפני טיסתם. לפעמים אולצו הטייסים לצאת למבצע ההתאבדות נגד רצונם. הם תודלקו כך שהדלק יספיק רק על מנת להגיע אל יעדם ולא על מנת לחזור ממנו.
אטימולוגיה
המילה קאמיקזה מורכבת משתי מילים, המילה קאמי (קאנג'י: 神) שמשמשת לתיאור האלוהויות של דת השינטו, והמילה קאזֵה (קאנג'י: 風) שמשמעותה רוח. ביטוי זה שימש לראשונה כשמו של טייפון שפיזר את הצי המונגולי של קובלאי חאן שביקש לכבוש את יפן בשנת 1274, סופה שהעם היפני בשעתה האמין שנשלחה על ידי האלים כדי להציל את יפן מתבוסה.
עוד לפני המלחמה מספר מטוסים בעיצוב יפני נקראו על ידי הציבור "קאמיקזה", ביניהם מטוסי קרב קלים ששימשו במלחמת סין–יפן השנייה, אך גם מטוסים מסחריים.
רקע
לאחר שישה חודשים שבהם נמשך רצף הניצחונות של היפנים אחרי המתקפה על פרל הארבור, נבלמו הכוחות היפנים בקרב ים האלמוגים במאי 1942, הובסו בקרב מידוויי ביוני אותה שנה ולבסוף איבדו את תנופתם בקרב גוודלקנל. במהלך 1943–1944 התקדמו כוחות בעלות הברית, אשר נהנו מיתרון חומרי ניכר, בזכות העוצמה התעשייתית והמשאבים הרבים של ארצות הברית, בהתמדה לעבר יפן.
במהלך המלחמה, בייחוד בקרב מידווי, איבדו היפנים מטוסי קרב רבים וצוותי אוויר מיומנים, עד שב-1943 נקלעו היפנים לנחיתות אווירית מספרית ואיכותית לעומת המטוסים החדשים מתוצרת ארצות הברית, ובייחוד לנוכח מטוסי F4U קרוסייר וF-6F הלקט, שהיו בעלי מנוע חזק יותר, שריון עמיד יותר וחימוש טוב יותר. בעקבות התבוסה במידווי וקרבות ההתשה שפגעו קשות בחיל האוויר של הצי הקיסרי היפני באיי שלמה ורבאול ובקרב ים הפיליפינים, שבו איבדה יפן למעלה מ-400 מטוסים וטייסים, נעשו טייסי קרב מנוסים למצרך נדיר ביפן. הם אף התקשו לבצע טיסות רגילות מחמת המחסור בחלפים ובדלק.
ב-15 ביולי 1944, נפל לידי כוחות בעלות הברית הבסיס החשוב של היפנים בסאיפאן. כיבוש סאיפאן סיפק לאמריקאים בסיסים קדמיים הולמים לשגר מהם מפציצי B-29 ארוכי טווח ולפגוע באיי יפן עצמה. לאחר נפילת סאיפאן חזה המטכ"ל היפני שבעלות הברית ינסו לכבוש את הפיליפינים, שהיו בעלי חשיבות אסטרטגית בשל מקומם בין שדות הנפט של דרום מזרח אסיה ובין יפן.
התחזית הזאת התאמתה ב-17 באוקטובר 1944, אז תקפו בעלות הברית את האי סולואן והחלו בקרב מפרץ לייטה. צי האוויר הראשון של הצי הקיסרי היפני שבסיסו במנילה מונה לסייע לספינות יפניות להילחם נגד בעלות הברית במפרץ לייטה. אבל צי האוויר הראשון מנה באותה העת 40 מטוסים בלבד: 34 מטוסי A6M זירו, שלושה מפציצי טורפדו נקאג'ימה B6N, מפציץ מיצובישי G4M ושני מפציצי יוקוסוקה P1Y, וכן מטוס לאיסוף מידע. המשימה שעמדה לפני כוחות האוויר היפניים נראתה כבלתי אפשרית. מפקד צי האוויר הראשון, תת-האדמירל טקיג'ירו אונישי, החליט להקים יחידה לתקיפות התאבדות, הוא כוח ההתקפה המיוחד קמיקזה. בפגישה בשדה תעופה במנילה ב-19 באוקטובר, הציע אונישי, שביקר במפקדת כוחות הצי האוויריים ה-201: "לא נראה לי שתהיה דרך אחרת לבצע את המשימה (להחזיק בפיליפינים) מלבד לחמש מטוס זירו בפצצה של 250 ק"ג ולרסק אותו על נושאת מטוסים אמריקאית כדי להשבית אותה לשבוע".
יחידת הקמיקזה הראשונה
המפקד היפני אסאיקי טמאי הזמין קבוצה של 23 טייסים מתלמדים מוכשרים שאימן בעצמו וביקש מהם להתנדב לכוח תקיפה מיוחד. כל הטייסים הרימו את ידיהם והתנדבו להצטרף לפעולה. אחר כך התבקש סגן יוקיו סאקי לפקד על כוח התקיפה המיוחד. סאקי היה לטייס הקמיקזה ה-24 שנבחר. לפני היציאה למשימה, הטייסים היו שרים את השיר היפני הפטריוטי "אומי יוקבה".
התקיפות הראשונות
לפחות מקור אחד מציין שמטוסים יפניים התרסקו על USS אינדיאנה ו-USS רנו במחצית השנייה של 1944, ואלה היו תקיפות הקמיקזה הראשונות במלחמת העולם השנייה. אבל כנראה שאלה היו התנגשויות מקריות או החלטות של הרגע האחרון שקיבלו טייסים שמטוסיהם נפגעו ממילא.
רב החובל מסאפומי ארימה, מפקד צי האוויר הקטן ה-26 (חלק מצי האוויר ה-11) נחשב לפעמים לממציא טקטיקת הקמיקזה. ארימה פיקד בעצמו על התקפה של כ-100 מפציצי צלילה מסוג יוקוסוקה D4Y סויסי נגד נושאת המטוסים מסדרת אסקס, USS פרנקלין, קרוב למפרץ לייטה ב-15 באוקטובר 1944. אף על פי שארימה נהרג וחלק ממטוסו פגע בפרנקלין, לא ברור אם זו הייתה התקפת התאבדות מתוכננת. המטכ"ל ואנשי התעמולה היפנים מיהרו לנצל את דוגמתו של ארימה: הוא הועלה לאחר מותו לדרגת אדמירל וזכה להוקרה רשמית על ביצוע התקפת הקמיקזה הראשונה. דוחות רשמיים על ההתקפה בפועל מראים דמיון מועט לאירועים שיוחסו לו.
על כל פנים רעיון התקפות ההתאבדות לא היה חדש - ומתיאוריהם של עדי ראייה חיילי בעלות הברית - התקפת הקמיקזה הראשונה בוצעה על ידי טייס אלמוני שלא השתייך לכוח הקמיקזה המיוחד; מטרתו הייתה אוניית הדגל של הצי המלכותי האוסטרלי, HMAS אוסטרליה. ההתקפה אירעה ב-21 באוקטובר 1944 סמוך לאי לייטה; תותחנים מ-HMAS אוסטרליה ו-HMAS שרופשייר ירו במטוס יפני בלתי מזוהה, ולפי דיווחם גם פגעו בו. המטוס התרחק מן הספינות ואז חזר וטס לכיוון האוניה אוסטרליה, פגע בה מעל לגשר הפיקוד והפיץ דלק בוער על פני שטח גדול לפני שנפל אל הים. פצצה של 200 ק"ג שנשא המטוס לא התפוצצה. אילו הייתה מתפוצצת בוודאי הייתה הספינה נפגעת פגיעה קשה. לפחות 30 אנשי צוות נהרגו בהתקפה, ובהם הקצין אמיל דצ'ינאוקס. בין הפצועים היה גם מפקד הכוח האוסטרלי, ג'ון קולינס.
ב-25 באוקטובר 1944 נפגעה האונייה אוסטרליה פעם נוספת ונאלצה לפרוש לתיקונים בניו הברידס. באותו היום ביצע כוח הקמיקזה המיוחד את משימתו הראשונה. חמישה מטוסי זירו בפיקודו של סאקי, שלוו עד למטרה בטייס היפני המצטיין ביירוטים הירויושי נישיזאווה, תקפו את נושאת המטוסים USS סנט לו. בסופו של דבר פגע רק אחד מן המטוסים במטרה, אבל הפצצה שנשא התפוצצה וחוללה שרפה שהביאה לידי פיצוץ מחסן הפצצות והספינה טבעה. מטוסים אחרים פגעו בכמה ספינות אחרות של בעלות הברית.
בסופו של יום 26 באוקטובר, פגעו 55 טייסי קמיקזה מכוח הקמיקזה המיוחד גם בנושאות המטוסים הגדולות USS סנגאמון, USS סוואני, USS סנטי ובקטנות יותר USS וייט פליינס, USS קלינין ביי ו-USS קיטקון ביי. בסך הכול נפגעו 7 נושאות מטוסים ו-40 ספינות אחרות (5 טבעו, 23 נפגעו קשה ו-12 נפגעו פגיעה קלה).
HMAS אוסטרליה שבה להילחם בקרב מפרץ לינגאיין בינואר 1945. אולם ב-5, ב-6, ב-8 וב-9 בינואר הותקפה האונייה בשנית על ידי טייסי קמיקזה וספגה נזק שאילץ אותה לפרוש מלחימה פעם נוספת. האונייה איבדה כ-70 אנשי צוות בתקיפות הקמיקזה. ספינות אחרות של בעלות הברית ששרדו תקיפות חוזרות של טייסי קמיקזה במלחמת העולם השנייה היו פרנקלין ו-USS אינטרפיד.
הגל העיקרי של תקיפות קמיקזה
לאחר ההצלחות הראשונות, כדוגמת הטבעת סנט לו, הורחבה התוכנית היפנית לתקיפות התאבדות, ובמהלך כמה חודשים ביצעו יותר מ-2,800 מטוסים תקיפות קמיקזה.
במטוסים שנבנו במיוחד לצורך קמיקזה, בניגוד למטוסי קרב ומפציצי צלילה שהותאמו לצורכי קמיקזה, לא הותקן כן נחיתה. מטוס מדחף שתוכנן במיוחד נקג'ימה Ki-115 טסורוגי, היה מטוס פשוט וקל לבנייה, שיועד להיבנות ממאגרי מנועים קיימים ושלדת עץ מצופה פלדה פשוטה. כן הנחיתה לא התכנס לגוף המטוס אלא הושלך לים זמן קצר לאחר ההמראה למשימת ההתאבדות, וכך היה אפשר לעשות בו שימוש חוזר במטוסים אחרים. יוקוסוקה MXY7 Ohka - שהיו טילים נגד ספינות שהונחו על ידי טייסים - הופעלו לראשונה במרץ 1945. עוד ייצרו היפנים סירות קטנות מלאות בחומרי נפץ וטורפדו מאוישים שנקראו "קייטן".
התברר שנושאות מטוסים אמריקניות שסיפוני ההמראה שלהן בנויים מעץ פגיעות יותר לתקיפות קמיקזה מנושאות מטוסים מצופות פלדה של השייטת הבריטית באוקיינוס השקט, שפעלה בזירה במהלך 1945. עם זאת לקבוצות של נושאות מטוסים אמריקניות שנעזרו בפטרולים אוויריים גדולים היו סיכויים טובים יותר להפיל כל מטוס אויב לפני שהוא פוגע בספינה, ולכן אלה לא נפגעו פגיעה קשה, על אף שכללו מספר רב יותר של ספינות והותקפו בתדירות גדולה הרבה יותר.
פעילות הקמיקזה הגיעה לשיאה בין אפריל ליוני 1945 בקרב אוקינאווה. ב-6 באפריל 1945 תקפו גלי מטוסים מאות תקיפות, במבצע קיקוסוי. באוקינאווה התמקדו תקיפות הקמיקזה בתחילה במשחתות של בעלות הברית שמילאו תפקידי ליווי ושמירה, ורק אחר כך בנושאות המטוסים שבמרכז השייטת. בתקיפות התאבדות באמצעות מטוסים או ספינות באוקינאווה הוטבעו או יצאו מכלל פעולה לפחות 30 אוניות מלחמה ולפחות שלוש ספינות סוחר אמריקניות, וכן כמה כלי שיט של בעלות הברית האחרות. בהתקפה השתתפו 1,465 מטוסים. ספינות רבות מכל הסוגים נפגעו, מקצתן פגיעה קשה, אבל אף נושאת מטוסים ואף אוניית מערכה או סיירת לא הוטבעו בידי טייסי קמיקזה באוקינאווה. רוב הספינות שהוטבעו היו משחתות או ספינות קטנות יותר.
בשל אימונם המועט היו טייסי הקמיקזה מטרה קלה לטייסי בעלות הברית המנוסים, שהטיסו מטוסים בעלי עליונות ניכרת. הצוותים הימיים של בעלות הברית החלו גם לפתח שיטות לנטרול תקיפות קמיקזה, כגון ירי תותחים על מטוסי תקיפה שטסו סמוך לגובה הים כדי ליצור חומות מים שיפגעו במטוסי התקיפה. השיטות האלה לא היו יעילות נגד תקיפות במהירויות ובזוויות גדולות, אבל אלה היו חשופות יותר לאש נ"מ ולמטוסי קרב של בעלות הברית.
במהלך 1945 החל הצבא היפני לאגור מאות טסורוגי, מטוסי מדחף אחרים, אוקה, וסירות התאבדות לשימוש נגד כוחות בעלות הברית שיפלשו ליפן. רק במעטים נעשה שימוש אי פעם.
שימוש בטקטיקה לצורכי הגנה אווירית
כשהחלה יפן להיות נתונה בהפצצות אסטרטגיות אינטנסיביות של מפציצי B-29, לאחר כיבוש איוו ג'ימה, ניסה הצבא היפני להשתמש במתקפות התאבדות גם כנגד האיום הזה.
התברר שהטקטיקה הזו אינה יעילה מפני שבתור מטרה המטוס מהיר הרבה יותר מספינה, כושר התמרון שלו טוב יותר והוא מהווה מטרה קטנה הרבה יותר. זאת ועוד, מטוסי B-29 היו מצוידים גם בנשק הגנה. תקיפות התאבדות נגד המפציצים האלה דרשו כושר ניווט ניכר, מה שעמד בניגוד לכוונה הראשונית להשתמש בטייסים שכדאי להקריבם. גם הניסיון לעודד טייסים מוכשרים לצנוח מהמטוס לפני ההתנגשות לא היה יעיל והיה קשה מאוד ליישום.
תוצאות תקיפות הקמיקזה
עד סוף מלחמת העולם השנייה הקריב שירות האוויר של הצי היפני 2,525 טייסי קמיקזה, ואילו חיל האוויר של הצבא הקריב 1,387. לפי מקורות רשמיים של יפן הצליחו אלה להטביע 81 ספינות ולפגוע ב-195 כלי שיט אחרים, ולפי חישוביהם של היפנים גבו תקיפות ההתאבדות עד 80 אחוז מן הנפגעים האמריקנים בשלב הסופי של המלחמה באוקיינוס השקט.
לפי אתר חיל האוויר האמריקני:
מקורות אחרים מציינים שלמעלה מ-70 כלי שיט אמריקניים הוטבעו או נפגעו פגיעה אנושה בתקיפות קמיקזה.
סירוב פקודה, התנגדות וכישלון
חלק קטן מטייסי הקמיקזה סירבו לבצע את משימות ההתאבדות שלהם. לדוגמה, הטייס קישי אישיבאשי (石橋輝志 Ishibashi Kishi), סגן-משנה שפיקד על טייסת 62 של הצבא היפני, מחה כשקיבל פקודה מהפיקוד הקיסרי להפוך את הטייסת שלו ל״טייסת מיוחדת״. אישיבאשי טען שאינו רוצה לגרום לפקודיו ולעצמו ״למות לשווא״. אישיבאשי שוחרר מתפקידו עוד באותו היום ולבסוף נלקחו מהטייסת גם מטוסי המיצובישי Ki-67 שהותאמו במיוחד למשימות קמיקזה.
גם חלק מהקצונה הגבוהה הייתה ביקורתית כלפי משימות הקמיקזה. קצינים כמו מינורו גנדה (Minoru Genda), טאדאשי מינובה (Tadashi Minobe) ויושיו שיגה (Yoshio Shiga), סירבו לציית בתואנה שטייסי הקמיקזה צריכים לנסות להשלים את משימותיהם לפני שיתאבדו ולהשתמש בהתאבדות כמוצא אחרון בלבד. קצינים אחרים הסתייגו מהטקטיקה אבל צייתו לפקודות בסופו של דבר. קצין נוסף, טצוזו איוומוטו (Tetsuzo Iwamoto) סירב פקודה מטעמי יעילות. לדעתו טייס יכול להועיל יותר למאמץ המלחמה אם ישמור על עצמו ועל מטוסו על מנת שיוכל לבצע גיחות רבות.
טייסי קמיקזה אחרים נכשלו במשימתם מפאת כשלים טכניים. טייסים אלו סבלו לאחר המלחמה מסטיגמה חברתית ולרוב סירבו לדבר על תחושותיהם. שנים רבות לאחר תום המלחמה, כשהחלו להיחשף עדויותיהם של הטייסים האלה, סייע הדבר בשיקום הניצולים ובהבנה של התהליך הפסיכולוגי שגרם להם להשלים עם גורלם. במלאת 70 שנה לתום מלחמת העולם השנייה נחשף סיפורו של טקהיקו אנה (Takehiko Ena), טייס ששרד שתי גיחות קמיקזה בשל תקלות במנוע מטוסו.
הנצחה
מוזיאון להנצחת זכרם של הטייסים המתאבדים משורות הצבא הוקם בצ'יראן, עיר קטנה שבדרום האי קיושו. המוזיאון נקרא "מוזיאון השלום של הקמיקזה", ולמרות שמרבית הטייסים המתאבדים באו משורות הצי, יוחדה בו תשומת לב מועטה בלבד לטייסי הצי.
פסל של טייס קמיקזה המנציח את טייסי הקמיקזה עומד במקדש יסוקוני בלב טוקיו.
חגי כהן
חגי כהן (נולד ב-14 ביוני 1944) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, פיקד על חטיבה 460 במלחמת לבנון הראשונה ועל עוצבת המפץ.
ביוגרפיה
כהן נולד והתחנך בקיבוץ חולדה. הוריו היו מחלוצי תנועת גורדוניה וממייסדי הקיבוץ.