cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פייסלאבאד
גאוגרפיה ואקלים
אקלים אזור העיר נע בין טמפרטורות קיצוניות. בקיץ עשוי החום להגיע ל-50 מעלות צלזיוס בעוד שבחורף הטמפרטורה עשויה להתקרב ל-0 מעלות. טמפרטורות המקסימום והמינימום הממוצעות בקיץ הן 40° ו-27° ובחורף 19° ו-4° בהתאמה. הקיץ מתחיל באפריל ומסתיים באוקטובר והחודשים החמים ביותר הם מאי, יוני ויולי. החורף מתחיל בנובמבר ומסתיים במרץ והחודשים דצמבר, ינואר ופברואר הם הקרים ביותר. עונת הגשמים מתרכזת בחודשי האביב והקיץ כשהחודשים הגשומים ביותר הם יולי ואוגוסט. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 367 מילימטרים.
המבנה המוניציפלי
בעבר חולקה פייסלאבאד לשש חטיבות משנה: פייסלאבאד סיטי, פייסלאבאד סאדר, צ'אק ג'ומרה, ג'אראנוואלה, סמונדרי וטנדיאנוואלה. ב-2005 אורגנה העיר מחדש וחולקה לשמונה ערי משנה (Towns):
כלכלה
פייסלאבאד זכתה לכינוי "מנצ'סטר של פקיסטן" בשל תעשיית הטקסטיל המפותחת בה. לפני יסוד פקיסטן היו בעיר חמישה מפעלי טקסטיל וכיום יש כמה עשרות. לעיר בסיס תעשייתי חזק הכולל גם יצרני תכשיטים, ריהוט, שטיחים, דפוס ותרופות. תעשיות אלו נעזרות ברשת תחבורתית מפותחת הכוללת כבישים מהירים שנסללו לאחרונה ללאהור ולרוואלפינדי. בעקבות צמיחת העיר, שהביאה לגידול בהיקף המעמד הבינוני, הוקמו בה מרכזי קניות על ידי משקיעים מאיחוד האמירויות ומאירופה. גם כעת, נמצאים בעיצומם מספר מיזמי נדל"ן גדולים בעיר.
העיר משמשת גם כמרכז לחקלאות המפותחת באזור. פרובינציית פנג'אב אחראית לייצור 80% מיבול החיטה השנתי בפקיסטן. מלבד שוק החיטה, קיימים בעיר גם שווקים בהם נסחרים גידולים חקלאיים אחרים כגון: אורז, מש ועדשים.
תחבורה
נמל תעופה פייסלאבאד נמצא כ-10 קילומטרים ממרכז העיר ומהווה נקודה מרכזית למעבר סחורות לשאר חלקי פקיסטן ואל מחוץ למדינה. טיסות לנוסעים מופעלות על ידי חברת התעופה הלאומית, נתיבי אוויר פקיסטניים ועל ידי מספר חברות תעופה פרטיות.
בתוך העיר מופעלת תחבורה ציבורית על ידי אוטובוסים מוניות וריקשות ממונעות.
פייסלאבאד מחוברת לשאר ערי ואזורי פקיסטן בכבישים מהירים. הכביש המהיר M3 מחבר את העיר לכביש המהיר M2 אשר מחבר את לאהור לרוואלפינדי. כביש נוסף מוביל ללאהור ולערים שייחאופורה ומנאנוואלה. כביש פייסלאבאד - סרגודה מחבר את שתי הערים והכביש המהיר M4 הנמצא עדיין בסלילה יחבר את העיר עם מולטאן.
תיירות
בעיר מספר אתרים בעלי עניין הכוללים מספר מבנים מהתקופה הקולוניאלית, שני אצטדיוני ספורט מרכזיים, מספר פארקים ציבוריים ופארקי שעשועים. האתר הבולט בעיר הוא כיכר ומגדל השעון במרכזה. המגדל, שנבנה על ידי השלטון הבריטי בתחילת המאה ה-20, מכונה על ידי המקומיים "גנטה גאר" (Genta Ghar, באורדו: בית השעה). ממנו יוצאים בצורה סימטרית שמונה רחובות המשמשים כבזארים, כל בזאר בעל אופי שונה.
אתרים נוספים בעיר:
חינוך
בפייסלאבאד נמצאות מספר אוניברסיטאות ומרכזי מחקר. הבולטים הם:
קרב יה דראנג
קרב יה-דראנג (באנגלית: Battle of Ia Drang) התחולל כחלק ממלחמת וייטנאם, במהלך חודש נובמבר 1965 והיה העימות המשמעותי הראשון בין חיילי צבא ארצות הברית לחיילי הצבא העממי של צפון וייטנאם ולוחמים לא-סדירים של הווייטקונג. הקרב, שהיה חלק ממתקפה אמריקאית כוללת, שזכתה לשם "ביונט הכסף", נערך בשני שלבים ובשני מוקדים (אזורי נחיתה) שונים באזור ההררי במרכז דרום וייטנאם הידוע כעמק יה דראנג. והיה העימות החזיתי הראשון בין האמריקאים לצבא הצפון.
את כתר הניצחון על הקרבות העקובים מדם, דורשים שני הצדדים. והנרטיב על אירועי הקרב שונה ומתרחק ככל שעובר הזמן. וייטנאם טוענת לניצחון מאחר שבהתפזר ערפל הקרב יצאו האמריקאים מאזור הקרבות ואפשרו לווייטנאמים לשוב ולשלוט בו, לאחר סיום מלחמת וייטנאם הוצב שלט במקום הקרב המפאר את הניצחון הווייטנאמי. האמריקאים וההיסטוריונים הצבאיים החוקרים את המלחמה מחזיקים בדעה כי העימות ביה-דראנג נסתײם בניצחון טקטי אמריקאי, תוכניות הווייטנאמים סוכלו והמומנטום ממנו נהנו במאבקם מול הדרום נשבר. ברמה האסטרטגית עיצב הקרב את טקטיקת המלחמה כולה. האמריקאים ראו בתוצאות הקרב אישור לניהול העימות כמלחמת התשה, בעוד הווייטנאמים הבינו כי עימות חזיתי עם הצבא האמריקאי אינו כדאי ושבו לטקטיקות מלחמת גרילה.
רקע
מלחמת וייטנאם הוא הכינוי המקובל בארצות הברית ובמרבית העולם המערבי למלחמה שהתנהלה בין צפון וייטנאם הקומוניסטית והווײטקונג (אשר נתמכו על ידי ברית המועצות וסין) לדרום וייטנאם וארצות הברית ושותפותיה (קוריאה הדרומית, טאיוואן, הפיליפינים, אוסטרליה, ועוד). המלחמה מכונה גם מלחמת הודו-סין השנייה, ובווייטנאם היא ידועה בשם המלחמה האמריקאית. המלחמה החלה ב-1959 והסתיימה בניצחון הצפון בשנת 1975 ובאיחוד וייטנאם תחת שלטון קומוניסטי, כשנתיים אחר נסיגת ארצות הברית. במטרה להילחם באיום הקומוניסטי החלה ארצות הברית להשקיע כסף ולשלוח מומחי מינהל, אנשי צבא ומשטרה לסײגון. במקביל, החלו להתארגן בכפרים יחידות גרילה שכונו וייטקונג, והתנגדו למה שנתפש בעיניהם כממשל הבובות בסײגון. תנועת הווייטקונג (החזית לשחרור לאומי), היו אנשי דרום וייטנאם שנתמכו על ידי צפון-וייטנאם הקומוניסטית, אך זכו לתמיכה גם מצד רבים מאזרחי הדרום.
צבא דרום-וייטנאם
במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-20 סבל צבא דרום וייטנאם מסדרת זעזועים שמנעו ממנו למלא את תפקידו בעימות מול הכוחות הלא-סדירים של הוייטקונג - "החזית הלאומית לשחרור דרום-וייטנאם" - שהופעלו על ידי המנהיגות בצפון וייטנאם. תחילה נמנע צבא הדרום, על-פי פקודות מפורשות מהנשיא נו דין דיים, מלהיכנס לעימות כלשהו מול לוחמי הצפון. מדיניות זו איפשרה לוײטקונג להתאמן ולבנות כוחות משמעותײם בתוככי דרום-וייטנאם ללא התנגדות ממשית. בשנת 1963 התחוללה הפיכה צבאית במהלכה הודח נו דין דיים והוצא להורג זמן קצר אחר כך. הפיכה צבאית זו, שהתרחשה בתמיכת ה-CIA, סימנה את אחת מנקודות התפנית במלחמה ואת העמקת מעורבותה של ארצות הברית בה. גם לאחר המהפכה לא היה צבא הדרום כוח לוחם יעיל ועיקר ענײנם של קציניו היה ממוקד בעימותים ומאבקי כוח פנימײם.
צבא צפון-וייטנאם
המחתרת הקומוניסטית שפעלה בדרום-וייטנאם במטרה לכונן בו משטר קומוניסטי, החלה לבצע פעולות גרילה נגד הממשלה החל משנת 1957. משנת 1959 כונתה המחתרת "חזית השחרור הלאומית" (NLF), והחלה לקבל סיוע מאסיבי מממשלת הצפון, דרך נתיב הו צ'י מין - מסלול שעבר דרך השכנות לאוס וקמבודיה - והוביל אף לגלישת המלחמה למדינות אלו. ממשלת דיים נעזרה ביועצים צבאיים אמריקאים, בפיקוד הגנרל פול הרקינס, אך איבדה שליטה על אזורים רבים. בשנת 1963 החלה מתקפה מוצלחת של המחתרת נגד צבא הדרום, שפרצה בקרב אפ בק בחודש ינואר. צבא הדרום הובס בקרבות, וממשלת דיים עמדה בפני פירוק.
על רקע זה התגברה תעוזת לוחמי הווייטקונג, ותחילה התמקד הארגון בהקמת מכוחות הולכים וגדלים אך החל משנת 1964 הוציא לפועל סדרת מתקפות כנגד יחידות של צבא הדרום שלא הװ יריב ראוי. החל מראשית 1965 היו חלקים גדולים מהמרחב הכפרי של דרום-וייטנאם תחת שליטה חלקית של הווייטקונג שנעזרו ביחידות סדירות של צבא הצפון. הווייטקונג העמיק את אחיזתו באזורים הכפריים של דרום-וייטנאם ובנה תשתית צבאית ענפה מצפון לבירה הדרומית סייגון. פעילותם האינטנסיבית והענפה הביאה לידיהם את השליטה המלאה בדרכים הבודדות וכתוצאה מכך חדל צבא הדרום, שעיקר פעילותו התמקדה לאורך צירי תנועה ראשיים, להוות איום או כוח יעיל. במצב זה יכלו הצפוניים לממש את תוכניתם לביתור שטח דרום וייטנאם לשניים, מהלך שאמור היה ליצור מצב כאוס מתוך תקוה לחתור תחת המשטר הדרום-וייטנאמי.
צבא ארצות-הברית
במקביל לבניית הכוח הצפון-וייטנאמי, החלה ארצות-הברית להעמיק את מעורבותה הישירה בסכסוך, ועד לאוקטובר 1965 יועצים אמריקאים לװ את יחידות הצבא הדרום-וייטנאמי ויחידות עלית ובעיקר הכומתות הירוקות ביצעו סיורים אלימים וחדירות עמוקות טװח לתוך השטח הצפון-וייטנאמי, יועצי הצבא האמריקאי שסופחו ליחידות מצבא הדרום תמכו בהכפפת יחידות אלו לפיקוד ישיר של קצינים אמריקאים, צעד שאמור היה להביא יחידות אלו למוכנות צבאית ונכונות להילחם. על-פי דעה זו, פיקוד אמריקאי ישיר אמור לחפות על הכשלים בפיקוד הדרום-וייטנאמי. מאידך מפקד הכוחות האמריקניים בווייטנאם ("פיקוד הסיוע הצבאי בווייטנאם" - MACV), ויליאם וסטמורלנד גרס כי עדיף להשתמש בקרבות בכוחות צבא אמריקני ולהבטיח שליטה מלאה בכוחות הלוחמים ובניהול הקרבות. הוא העריך שהפעילות לא תהיה מסובכת ולא תגבה קורבנות רבים. בעצה אחת עם הנשיא לינדון ג'ונסון גדל מספר החיילים האמריקנים שנשלחו לווייטנאם במהירות, בשנת 1965 התחייב הנשיא לשלוח 300,000 חיילים מצבא ארצות הברית לדרום וייטנאם, מספר שהמשיך לטפס והגיע ליותר מ-500 אלף בשנת 1968.
אטקסיית פרידרייך
אטקסיית פרידרייך היא מחלה תורשתית הגורמת לנזק מתרחב למערכת העצבים. לאטקסיית פרידרייך יש טווח תסמינים הנע בין הפרעות בהליכה ובעיות בדיבור לבין מחלות לב.
קרב יה דראנג
צבא ארצות-הברית
טקטיקות לחימה חדשות גובשו על ידי הצבא האמריקאי לפיהן יחידות צבאיות בסדר גודל של גדוד יוטסו לאזורי נחיתה מתוכננים על ידי הליקופטרים כבדים, סיוע ארטילרי במידת האפשר על ידי כוחות ארטילריה שיפעלו מרחוק בסיוע קציני טווח אך את עיקר הנטל יישאו מטוסים ומסוקי קרב. יחידה חדשה הוקמה להוצאה לפועל של הטקטיקה ונקראה דיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת) ובה 3 חטיבות, חיילי היחידה החדשה כינו את עצמם "פרשים מעופפים" ( Air Cav). החל מיולי 1968 הייתה הדיוויזיה מוצבת במחנה רדקליף. עם זאת הדיוויזיה סבלה ממספר בעיות אופרטיביות. חלק מחיילי הכוח חלו במהלך שהותם בווייטנאם במלריה ווירלית וכתוצאה מכך נוצר חסר קשה במצבת כוח האדם הזמין. בעיה קשה יותר הייתה חוסר הניסיון של חיילי הכוח ומפקדיו, בעיה זו החלה בפרישה של וותיקי הדיוויזיה עוד בעת בניית הכוח בארצות הברית והתחדדה על ידי השימוש בכלי נשק חדשים ובראשם רובה הסער M16 שחולק לחיילים כשבוע לפני היציאה לווייטנאם. בעיה זו קיבלה ממדים קשים מול החיילים הצפון וייטנאמיים שלחמו בשטח מוכר, וזאת במשך שנים רבות, קציני היחידות הווייטנאמיות היו וותיקי המלחמה עוד מתקופת הלחימה מול הצרפתים.
אטקסיית פרידרייך
החוקר דלאטיצקי ואחרים (2000) סיפקו תיאור כללי של המאפיינים הרפואיים, פתולוגיה, גנטיקה מולקולרית, ופתרונות טיפוליים אפשריים לאטקסיית פרידרייך.
קרב יה דראנג
צבא ארצות-הברית
בווייטנאם, קיבלה הדיוויזיה, תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארי קינארד תא שטח גדול ששטחו 58 אלף קמ"ר (241 קילומטר על 241 קילומטר) ולמעשה נערכו החטיבות בקו לאורך מרכז דרום וייטנאם.
זירת הקרב
ביום 19 באוקטובר תקפו כוחות צפון-וייטנאמיים את מחנה פלי מי (Plei Me), אשר שימש כמפקדה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, ההתקפה הפכה למצור שנמשך עד ליום 25 באוקטובר ובמהלכו הועברה למגנים אספקה ותגבורות בהצנחות מהאוויר בעוד ארטילריה אמריקאית משתתפת בקרב מרחוק, המצור הוסר עם הגעת טור תגבורת משוריין ובאבדות כבדות לתוקפים. האירוע, שהיה הזרז לקרב לה דראנג, ידוע בשם "המצור על פלי מי". ההשערה היא כי הכוחות הצפון וייטנאמים יזמו את ההתקפה במטרה לבחון את יכולתם של החיילים האמריקאים בקרב כהכנה לעימותים עתידיים. בתחילת נובמבר נשלחה החטיבה השלישית של דיוויזיית הפרשים הראשונה למשימת איתור והשמדה (Search and destroy) במטרה לאתר את הכוח הצפון וייטנאמי שתקף את פלי מי, סריקות באזור העימות העלו חרס והחטיבה המשיכה את הסריקות מערבה לכוון הגבול של וייטנאם עם קמבודיה, גם סריקות אלו נסתיימו ללא תוצאות אך מודיעין שנאסף בשטח הצביע שכוחות צפון וייטנאמים מרוכזים באזור הרי צו-פונג, כ-22 קילומטרים מצפון-מערב לפלי מי, בהיעדר כל מידע אחר החליט מפקד הכוח קולונל תומאס בראון לשלוח לאזור סיור אלים. בראון בחר לצורך ביצוע משימת הסיור האלים את לוטננט קולונל הרולד מור מפקד הגדוד הראשון של רגימנט הפרשים השביעי. באזור סומנו מספר אזורי נחיתה (אנגלית: LZ קיצור של Landing Zone) שסומנו על פי האלף-בית הפונטי של נאט"ו.
אטקסיית פרידרייך
מתן השם
המחלה נקראת על שם הפיזיולוג הגרמני ניקולאס פרידרייך, שהיה הראשון לתאר את המצב בשנות ה-60 של המאה ה-19.
קרב יה דראנג
זירת הקרב
אזור הנחיתה אקס ריי, כמאה מטר בחלקו הארוך ביותר ובגודל מקורב של מגרש כדורגל, ובמרכזו תל טרמיטים ששימש כמקום התכנסות הכוחות ומיקומה של עמדת הפיקוד. הכוח האמריקאי כלל שלוש פלוגות חיל רגלים שסומנו, כמקובל, בשמות אלפא, בראבו וצארלי, ופלוגה מסייעת שסומנה בשם דלתא, בסך הכל 450 חיילים. לרשות הכוח הועמדו 16 מסוקי בל UH-1 אך אקס ריי יכול היה לקלוט שמונה מסוקים בכל פרק זמן מוגדר. כך נדרשו מספר גיחות בנות חצי שעה כל אחת להעברת כל הכוח לאזור הנחיתה. על פי תוכניתו של מור ראשונה לנחות הייתה פלוגת בראבו בפיקודו של קפטן ג'ון הארן (John Herren) עם מפקדת הגדוד ולאחר מכן אלפא בפיקודו של סרן טוני נדאל (Tony Nadal), צארלי ואחרונה פלוגת דלתא. על פי התוכנית לאחר הנחיתה אמורות היו פלוגות אלפא ובראבו לנוע לכוון צפון מערב מעבר לערוץ הנחל האכזב, פלוגת צארלי הייתה אמורה לנוע דרומה אל כוון ההרים. פלוגת דלתא שחיילה נשאו מרגמות ומכונות ירייה וכללה גם יחידת סיור הייתה אמורה להישאר כרזרבה.
אטקסיית פרידרייך
שכיחות
אטקסיית פרידריך, על אף שהיא נדירה, היא האטקסיה המורשת השכיחה ביותר (50%), והיא משפיעה על 1-2 מתוך 100,000 אנשים בקירוב בארצות הברית. זכרים ונקבות מושפעים באותה צורה.
בגלל האוכלוסייה ההטרוגנית באופן יחסי של קוויבק, מחקר קנדי משנת 1984 הצליח לאתר 40 מקרים של מחלת פרידרייך קלאסית מ-14 קרובי משפחה, שלא קושרו זה אל זה קודם לכן, אל ההורים המשותפים שהגיעו לצרפת החדשה ב-1634: ז'אן גויון ומת'ורין רובין.
קרב יה דראנג
יום הקרב הראשון
ביום 14 בנובמבר החלה פעולת ריכוך ארטילרי ותקיפות מהאוויר על האזור סביב אקס ריי ובשעה 10:48 המבנים הראשונים של פלוגת בראבו של הגדוד הראשון ברגימנט הפרשים השביעי נחתו באזור הנחיתה אקס ריי, ובטרם השתלט הכוח האמריקאי על האזור לחלוטין, נשלחו יחידות סיור אל תוך השטח בעוד עיקר הכוח נותר לאבטח את הנחיתות של שאר המסוקים והכוחות. אחת מיחידות הסיור הצליחה ללכוד חייל צפון וייטנאמי שבחקירתו סיפר כי באזור ההרים מוצבים שלושה רגימנטים ובסך הכל כ-1,600 חיילים. בשעה 11:20 נחתו המסוקים בסבב הנחיתה השני ובהם שאר חיילי פלוגת בראבו ומחלקה אחת מפלוגת אלפא וחמישים דקות לאחר מכן נחת הסבב השלישי ובו רוב חיילי פלוגת אלפא שתפסו עמדות לאורך ערוץ הנחל האכזב.
אטקסיית פרידרייך
גנטיקה
אטקסיית פרידריך היא אטקסיה אוטוזומית רצסיבית מורשת מלידה והיא נגרמת על ידי מוטציה בגן X25 המקודד לפרטקסין, הממוקם על כרומוזום 9. החלבון הזה חיוני בתאי עצב ושריר לתפקוד נכון של המיטוכונדריה והמוטציה גורמת לייצור לא מספיק של פרטקסין. דבר זה גורם, בין השאר, לניוון של רקמת עצב בעמוד השדרה.
קרב יה דראנג
יום הקרב הראשון
בשעה 12:15 נוצר המגע הראשון בין חיילי פלוגת בראבו עם חיילים צפון וייטנאמים, ומיד לאחר מכן התלקחו קרבות בין האמריקאים לחיילים צפון וייטנאמים. בלהט המרדף נותקה מחלקה מפלוגת בראבו בפיקודו של סגן הנרי הריק (Henry Herrick) מהגוף העיקרי של הפלוגה ונלכדה בקרחת יער. לוחמי המחלקה הקימו מערך הגנתי סביב קפל קרקע בקרחת היער. בקרב הקשה שהתפתח נהרג מפקד המחלקה ולאחר מכן הסמלים שהחליפו אותו. בקרבות קשים הצליחו האמריקאים תחת פיקודו של הסמל ארני סאבאג' (Ernie Savage) להדוף את ההתקפות החוזרות ונשנות במחיר של שמונה הרוגים ו-13 פצועים. בספר "חיילים היינו וצעירים!" שנכתב לאחר הקרב מצוטט הסמל סאבאג' שפיקד על המחלקה:
אטקסיית פרידרייך
גנטיקה
הצורה הקלאסית של המחלה מופתה לקטע בכרומוזום שמסומן 9q13-q21; הגן המוטנטי מכיל חזרות של שלשת הבסיסים גואנין-אדנין-אדנין (GAA) באינטרון הראשון של "גן הפרטקסין" חזרה של מעל 20 שלשות תוביל לחוסר בחלבון.
קרב יה דראנג
יום הקרב הראשון
החל משעה 13:30 התחוללו קרבות עזים מסביב להיקף של אזור הנחיתה אקס ריי, חיילים צפון וייטנאמים החלו לתקוף ללא הפסקה את העמדות האמריקאיות התפתח קרב מטווחים קצרים תוך שימוש במכונות ירייה, רובים ורימונים. על מנת להדוף את המתקפה קרא מור לסיוע ארטילרי ואווירי שטווחו על מורדות ההר על מנת לעצור את שטף החיילים הצפון וייטנאמים. כפי שהעיד לימים מור עצמו:
בשעה 14:30 נחתו באזור אקס ריי, תחת אש צפון וייטנאמית עזה, שאר חיילי פלוגת צ'ארלי ומבנים ראשונים מפלוגת דלתא שמיד תפסו עמדות באגף שמאל של פלוגת אלפא בעוד פלוגת צ'ארלי תפסה עמדות בצד הדרומי של המתחם ומיד נתקלו בהתקפה חזיתית של כ-200 חיילים צפון וייטנאמים, התקפה זו נהדפה, לאחר שעה של קרבות, בהפגזה של פגזי תבערה ופצצות נפלם. במקביל נהדפה התקפה חזיתית על עמדות פלוגת אלפא. פצועים מהקרבות נאספו במרכז השטח בסמוך לעמדת הפיקוד אך מסוקים של פינוי רפואי לא יכלו לנחות בשטח בגלל הקרבות העזים, והפצועים והחללים הועמסו על המסוקים שעסקו בשינוע חיילי הגדוד אל שדה הקרב, אלו חזרו לבסיסם כשהם עמוסים בנפגעים.
אטקסיית פרידרייך
הקשר לדיסטרופיית שרירים
דיטסרופיית שרירים היא תוצאה של ניוון רקמת שריר ואילו אטקסיית פרידריך היא התוצאה של ניוון רקמת עצב הנגרם על ידי מוטציה של חזרה על שלשת נוקלאוטידים. שתיהן נחקרות על ידי האגודה לדיסטרופית שרירים.
קרב יה דראנג
יום הקרב הראשון
בשעה 15:20 נחתו חיילי הגדוד האחרונים, מרגמות הסיוע הוצבו במרכז המתחם ויחידת הסיור של פלוגת דלתא תפסה עמדות הגנה בצד צפון - מזרח של המתחם והשלימה את סגירתו מכל צדדיו.
אטקסיית פרידרייך
סוגים של אטקסיית פרידריך
ישנם שני סוגים, הצורה הקלאסית והצורה המקושרת עם פגם גנטי בייצור ויטמין E. לא ניתן להבחין ביניהן באופן קליני.
קרב יה דראנג
יום הקרב הראשון
בשעה 15:45 יצאו כוחות מפלוגת בראבו ואלפא על מנת לחבור אל מחלקתו של הנרי הריק שנותקה מוקדם יותר מהגוף העיקרי של הגדוד. כבר בתחילת הדרך נתקלו הכוחות האמריקאים בהתנגדות עיקשת, הכוח מפלוגת בראבו נעצר, באבדות, על ידי עמדת מכונת ירייה שהוצבה על תל טרמיטים גדול, גם שימוש בטיל נ"ט מסוג M72 לאו לא הצליח לשתק את האש המדויקת. סגן וולטר מארם תקף את העמדה לבדו תוך שהוא יורה ללא הפסקה ברובה האישי שלו וזורק רימונים על העמדה ששותקה, במהלך הקרב נפצע מארם בצוואר ובלסת. למחרת היום נמצאו בזירת הקרב גופות של 12 חיילים צפון וייטנאמים. על פעולתו זו זכה מארם באות מדליית הכבוד שהיא העיטור הצבאי הגבוה ביותר שניתן על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, העיטור ניתן בעבור: "אומץ יוצא דופן תוך סיכון החיים מעל ומעבר לדרישות התפקיד בעת ביצוע פעולה קרבית אל מול כוחות האויב". ההתקדמות האמריקאית נעצרה לאחר כ-70 מטר תחת התנגדות צפון וייטנאמית עזה ולאחר 30 דקות של חילופי אש כבדים נאלצו לסגת אל אזור הנחיתה והמתחם הגדודי.
אטקסיית פרידרייך
תסמינים
התסמינים מתחילים בערך בין גיל 5 ל-15, אבל עשויים להתרחש גם בגיל 20 עד 30. התסמינים כוללים כל צרוף, אבל לא בהכרח, של התופעות שלהלן:
קרב יה דראנג
יום הקרב הראשון
בשעה 17:00 לערך תוגבר הכוח האמריקאי על ידי חיילים מפלוגת בראבו של הגדוד השני ברגימנט הפרשים השביעי והם עיבו את מערך ההגנה מסביב למתחם אזור הנחיתה אקס ריי. עם ירידת הלילה קטן היקף הקרבות, ונתברר כי פלוגת בראבו של הגדוד הראשון סבלה 47 נפגעים פלוגת אלפא ספגה 34 נפגעים ופלוגת צ'ארלי ספגה ארבעה. במהלך הלילה תקפו הווייטנאמים בכוחות קטנים את המתחם האמריקאי ובעוצמה רבה יותר כנגד המחלקה המבודדת שהותקפה בעוצמה בחצות הלילה ולאחר מכן בשעה 03:15 והתקפה אחרונה בשעה 04:30, החיילים הצפון וייטנאמים השתמשו בביוגלים על מנת לקרוא להתקפה ונהדפו פעם אחר פעם באש המגינים ואש ארטילריה.
אטקסיית פרידרייך
תסמינים
התסמינים מופיעים לפני גיל 25 עם התקדמות בהופעת ההליכה המקוטעת ונפילות תכופות. הגפיים התחתונות מושפעות יותר. המחלה מתקדמת מהפריפריה אל המרכז ומובילה לבסוף למוות.
התסמינים האלה הם איטיים ומתקדמים. תצפית ארוכת טווח מראה שהרבה חולים מגיעים לשיא מבחינת חומרת התסמינים (פלאטו) בימי הבגרות המוקדמים שלהם. כתוצאה מרוב התסמינים הללו, אדם שסובל מאטקסיית פרידרייך עשוי להזדקק ליותר התערבויות כירורגיות (בעיקר לעמוד השדרה וללב). לעיתים קרובות, מחדירים מוט מתכת לאזור עמוד השדרה על מנת לסייע במניעת או האטת ההתקדמות של עקמת השדרה. ככל שהתסמינים יחמירו, יהיה צורך באמצעי עזר כגון מקל הליכה או כיסא גלגלים כדי שהחולה יוכל לנוע באופן עצמאי.
קרב יה דראנג
יום הקרב השני
עם עלות השחר של יום הקרב השני, 15 בנובמבר, בשעה 06:50 יצאו ממתחם אקס ריי מספר יחידות סיור על מנת לבחון את מיקום ומצבם של הכוחות הצפון וייטנאמיים המקיפים את אזור הנחיתה, לאחר התקדמות של כ-150 מטרים נתקלו החיילים האמריקאים בפטרולים וייטנאמיים וחזרו אל אקס ריי. זמן קצר לאחר מכן החלה מתקפה צפון וייטנאמית עזה על הצד הדרומי של המתחם, למרות השימוש האמריקאי בארטילריה על האזור במטרה להדוף את המתקפה, הצליחו חיילים וייטנאמים להגיע למרחק של 75 מטר מהעמדות האמריקאיות תוך שהם ממטירים אש עזה שהפילה חללים בקרב המגינים וחדרה עד לעמדת הפיקוד במרכז המתחם. התקפה נוספת הכתה בעמדות המחלקה השלישית של פלוגת צ'ארלי. המתחם עמד מול גלי הסתערות וייטנאמיים משלושה כיוונים שונים, עם התעצמות ההתקפה נפרצו קווי ההגנה של פלוגת צ'ארלי וחיילים וייטנאמיים החלו להוציא להורג חיילים אמריקאים פצועים ולבזוז את הגופות. על רקע זה פנה קצין התיאום בין מפקדת הגדוד לחיל האוויר האמריקאי בבקשה לסיוע אווירי מאסיבי, ובשעה 07:55 החלה הפצצה אווירית אינטנסיבית של זירת הקרב.
אטקסיית פרידרייך
סימנים
ניד עיניים, תנועות עיניים מהירות, אי שליטה על תנועות השלד, פגיעה ביכולת הדיבור הנובעת מחולשה ומחוסר קואורדינציה של שרירי הדיבור כאשר בדרך כלל הדיבור חלש, איטי ולא מתואם, החטאה, היעדרות של רפלקסים גידיים, ויבלות מתפשטות בכף הרגל מופיעות בהרבה מקרים. כמו כן, ישנו אובדן של חוש התנועתיות של הגוף. ב-90% מהחולים יש בעיות בלב כגון שריעות הלב, היפרטרופיה סימטרית, רשרושים בלב והפרעות הולכה. ניתן לקשר כ-20% מהמקרים עם סוכרת נעורים מסוג 1 או 2 או אי תפקוד של תאי β בלבלב.
קרב יה דראנג
יום הקרב השני
לקראת השעה 10:00 החלה ההתקפה הווייטנאמית להישבר ולאבד תנופה. במקביל, תגבורת של פלוגת אלפא מהגדוד השני של רגימנט הפרשים השביעי נחתה באקס ריי ותגברה את עמדות ההגנה שהוחזקו על ידי פלוגת צ'ארלי (גדוד ראשון) שסבלה, במהלך המתקפה בת שעתיים וחצי, אבדות כבדות: 42 חיילים נהרגו ו 20 נפצעו. ריק רסקורלה שקנה את פרסומו ביום מותו במהלך פיגועי 11 בספטמבר 2001 לחם באקס ריי ותיאר את שראה לאחר ששככה האש:
.
תגבורות נוספות מהגדוד השני של רגימנט הפרשים החמישי הוטסו והונחתו באזור נחיתה ויקטור, כ-3.5 קילומטר מדרום מזרח לאזור הקרבות וצעדו אל עבר אקס ריי, ובשעה 12:05 חברו הכוחות בפיקודו של לויטננט קולונל בוב טולי עם כוחותיו של מור וזמן קצר לאחר מכן יצא כוח גדול בפיקודו של טולי ובו חיילים מפלוגת בראבו מהגדוד הראשון (רגימנט שביעי) ואלפא וצ'ארלי מהגדוד השני (רגימנט חמישי) וחילץ את חיילי המחלקה המבודדת תוך הסתייעות באש ארטילריה אינטנסיבית כחיפוי. בעת החילוץ התברר כי מתוך 29 חיילים שיצאו לקרב נהרגו תשעה ו-13 נפצעו.
בשעה 04:22 החלה התקפה וייטנאמית עזה של כ-300 חיילים על עמדות פלוגת בראבו, ההתקפה נהדפה בעזרת אש ארטילריה אינטנסיבית שטווחו מעמדות הפלוגה אל אזורים שונים לאורך קו החזית. 20 דקות לאחר מכן נערכה התקפה שנייה על עמדות פלוגת בראבו, בעוד לוחמי הפלוגה מצליחים להרוג בתוקפים בסיוע נורי תאורה שהוטלו ממטוסים, הכתה ארטילריה אמריקאית בנקודות הריכוז שלהם, ולאחר 30 דקות של לחימה עקשנית נהדפה המתקפה. בשעה 05:00 נערכה התקפה שלישית, ובשעה 06:30 נערכה התקפה רביעית על עמדות פלוגת בראבו שנהדפו בסיוע ארטילריה. עם עלות השחר ושוך האש הוברר כי רק שישה מחיילי הפלוגה נפצעו ואיש לא נהרג.
בבוקר ה 16 בנובמבר הוברר כי החיילים הצפון וייטנאמים החלו לסגת. בשעות אחר הצהריים פנו החיילים של הגדוד הראשון מאקס ריי. ובמתחם נותרו יחידות מהגדוד השני של הרגימנט השביעי, ומהגדוד השני של הרגימנט החמישי.
הפצצת אזור הקרב
למחרת היום המריאו מפציצים אמריקאים מסוג B-52 סטרטופורטרס מבסיסם בגואם על מנת למחות מעל פני האדמה את מה שנותר מהנוכחות הצפון וייטנאמית ברכס צו-פונג. ההפצצה נמשכה שישה ימים רצופים ולאחר שהסתיימה לא אירעו עוד התקפות מרכס צו-פונג. עם זאת, במהדורת 2008 המורחבת לספר "חיילים היינו וצעירים!" סיפר גנרל צפון וייטנאמי כי ההתקפה אכן הרעידה את האדמה אך מאחר שהכוחות הווייטנאמים נסוגו ברובם מהגזרה והיתר היו פזורים לא נגרמו אבדות של ממש לחיילי הצבא הצפון וייטנאמי. הפצצה זו הייתה המבצע הראשון במלחמת וייטנאם בה שולבו מפציצים כבדים בלחימה.
הקרב על אזור נחיתה אולבני
הכוחות הצפון וייטנאמיים באזור הקרבות על אזור נחיתה אולבני היו:
היחידות האמריקאיות שהחזיקו באקס ריי קיבלו פקודה לצאת מאזור ההפצצה ולתפוס עמדות חדשות. הגדוד השני של רגימנט הפרשים החמישי בפיקודו של בוב טולי יצא בשעה 09:00 מאקס ריי לכוון אזור נחיתה קולומבוס כ-4 קילומטר מצפון- מזרח לאקס ריי והגיעו אל ייעדם בשעה 11:38. הגדוד השני של רגימנט הפרשים השביעי בפיקודו של לוטננט קולונל רוברט מקדד יצא מאקס ריי בשעה 09:10 לאחר מכן אל אזור נחיתה אולבני כ-4 קילומטר מכוון צפון-צפון מזרח מאקס ריי ובסמוך לנהר יה דראנג. בדרכם הבחינו יחידות הסיור האמריקאיות בעקבות ובסימנים לנוכחות כוחות צפון וייטנאמיים ובסמוך לאזור אולבני נלכדו 2 חיילים צפון וייטנאמיים. מפקד הכוח קרא למפקדי הפלוגות להתייעצות ואלו הביאו איתם את הקשרים שליוו את מפקדת הפלוגה. בשלב זה פלוגת אלפא שצעדה בחוד הטור הגיע לאזור הנחיתה אולבני, פלוגת דלתא השנייה בטור עצרה במקום ואחריה פלוגת צ'ארלי, לאחר מכן עצרו פלוגת המפקדה של הגדוד ובמאסף פלוגת אלפא של הגדוד הראשון ברגימנט הפרשים החמישי שתגברה את הכוח. העצירה באזור פתוח מתחה את הטור לאורך של 500 מטר, וחשפה את האמריקאים להתקפת פתע, היעדרות המפקדים עם אמצעי הקשר הוסיפה לממדי האסון.
כשעה ועשר דקות לאחר שביית החיילים הצפון וייטנאמיים נכנסה פלוגת אלפא של שטח אזור הנחיתה אולבני. בו בזמן מחלקת הסיור של הגדוד הייתה במרחק של כ 200 מטר ממפקדת הגדוד הצפון וייטנאמי ה-3 של הרגימנט ה33 בעוד הגדוד השמיני של רגימנט 66 חנה מצד צפון-מזרח של הטור האמריקאי. בשעה 13:15 תקפו את הטור מאות חיילים צפון וייטנאמים ונפתח קרב שנמשך 16 שעות ללא הפסקה. החל משעה 13:26 נותקה פלוגת אלפא וקבוצת הפיקוד משאר הכוח, הם התמקמו בין תילי הטרמיטים וקבוצת עצים במרכז אזור אולבני והדפו התקפות חוזרות ונשנות של חיילים צפון-וייטנאמים.
בגלל עשב הפיל, הייתה הראות מוגבלת למטחווי יד, בתיאורי הקרב מתוארת לחימה אינטנסיבית ואכזרית במהלכה ראו החיילים מעט מאוד ובחלק גדול מהקרב ירו ללא הבחנה ומבלי לראות את אויבם. הקרב הפך למרחץ דמים כאשר מטוסי דאגלס A-1 סקייריידר שנקראו לאזור הקרב הטילו פצצות תבערה מהם נפגעו חיילים וייטנאמיים ואמריקאים כאחד. הגדוד השני של רגימנט הפרשים השביעי הצליח להחזיק אזור קטן באולבני ובו ניצולים מפלוגת אלפא, מחלקת הסיור וניצולים מועטים מפלוגות צ'ארלי ודלתא. כיס התנגדות אמריקאי נוסף לחם נואשות כ-500 מטר מדרום לאלבני, כאן החזיקה פלוגת אלפא של הגדוד הראשון ברגימנט הפרשים החמישי מתחם קטן. בלילה ותחת תנאי לחימת ג'ונגל עבר היתרון האמריקאי בטכנולוגיה וכוח אש לידי הניסיון של החיילים הצפון וייאטנמיים והם השתמשו בו לטובתם. ביום הקרב נהרגו 155 אמריקאים, 124 נפצעו, רובם קשה וארבעה נותרו נעדרים. הסיבה למיעוט הנעדרים והעדר שבויים אמריקאים נובע מאופייה האכזרי של הלחימה במהלכה חיסלו הווייטנאמים (והאמריקאים, בהינתן הזדמנות) כל פצוע או חייל שנכנע בו נתקלו. אספקט זה של הקרבות ביה-דראנג ואולבני עתיד להפוך למאפיין של לחימת הג'ונגלים בווייטנאם.
בשעה 14:55 החל הגדוד הראשון של רגימנט הפרשים החמישי בצעידה מאזור קולומבוס לכוון אזור הקרבות והגיעו אליו בשעה 16:30 בה יצרו מגע עם פלוגת אלפא ואיבטחו אזור נחיתה קטן המתאים למסוק אחד. משם המשיכו כוחות החילוץ לנסות ולחבור עם שארית הכוח תוך לחימה עם חיילים צפון וייטנאמים בשעה 18:25 נכנס הכוח לחניון לילה.
בשעה 18:45 נחתו באולבני חיילים מפלוגת בראבו של הגדוד השני, רגימנט הפרשים השביעי ואיבטחו את המתחם, בשעה 22:30 תחת אש כבדה פונו חלק מהפצועים מהמתחם והכוחות נכנסו לחניון לילה. למחרת, ביום שישי 18 בנובמבר התברר כי הקרב למעשה נפסק עם נסיגת הכוחות הווייטנאמיים ובמהלך היום וחלק ניכר מהיום שאחריו עסקו הלוחמים בסריקת שדה הקרב ופינוי פצועים וגופות הרוגים. ביום 19 בנובמבר עזבו החיילים האמריקאים את אלבני ותפסו עמדות באזור נחיתה קרוקס (Crooks) במרחק של כ-10 ק"מ מאולבני.
אטקסיית פרידרייך
פתוגנזה
אתרי הפתולוגיה הראשיים הם עמוד השדרה והעצבים ההיקפיים בהם מתרחשים עקמת השדרה והתדרדרות בנתיבים המוחיים-שדרתיים הנתיבים הצידיים המחברים בין קליפת המוח לעמוד השדרה, והעמודים האחוריים. בעצבים ההיקפיים יש אובדן של סיבים מיילואידיים גדולים.
קרב יה דראנג
עיטורים
לאחר הקרבות קיבלו מספר לוחמים עיטורים על חלקם בקרב.
אטקסיית פרידרייך
טיפול
ניתן לטפל בתסמינים, אבל כיום אין טיפול המרפא את אטקסיית פרידרייך. בארצות הברית מתנהלים כמה מחקרים על מנת למצוא פתרון לסוגיה זו. טכנולוגיה מסייעת, כגון מסגרת עמידה (מכשיר שאנשים הזקוקים לכיסא גלגלים משתמשים בו כדי לעמוד ולנוע), עשויים לסייע בהפחתת הסיבוכים המשניים של שימוש ממושך בכיסא גלגלים.
קרב יה דראנג
הנצחה
שמות חיילי החטיבה השביעית שנפלו בקרב יה דראנג חקוקים על פאנל 3 מזרח של אנדרטת מלחמת וייטנאם, לצד שמות כ-58,000 חיילים אמריקניים אחרים שנהרגו במהלך המלחמה.
חיילים היינו וצעירים! (ספר)
בשנת 1992 פרסמו הרולד מור וג'וזף גאלווי ספר שנכתב במשותף על הקרב על אזור נחיתה אקס ריי. הספר זכה להמנות ברשימת רבי המכר של העיתון האמריקאי רב ההשפעה הניו יורק טיימס ובביקורת נכתב "הישג מדהים, נייר ועליו מילים עם האפקט של שיש, קראתי את הספר וחשבתי על הספר עיטור הגבורה האדום, זו המחמאה הגבוהה ביותר שאני יכול לתת". גנרל נורמן שוורצקופף אמר: זהו ספר מצוין על היסטוריה צבאית, כתוב בדרך בה היסטוריה צבאית צריכה להכתב"
חיילים היינו (סרט)
חיילים היינו (2002) הוא סרט מלחמה אמריקאי המשחזר את קרב יה דראנג הסרט בוים על ידי רנדאל וולאס ומבוסס על הספר "חיילים היינו וצעירים!", שנכתב בידי עיתונאי צבאי, ג'וזף גאלווי, שנכח בקרב, ומפקד הכוחות האמריקאיים לוטננט קולונל הרולד מור. הסרט איננו עוקב במדויק אחר העובדות ההיסטוריות, וסוטה מתיאור הקרב המתואר בספר וזאת מאחר שהבמאי נטל לעצמו חרות אמנותית. כך למשל הסרט מתאר הסתערות הרואית על פסגת ההר תחת פיקודו של מור, הסתערות שמנצחת את הקרב ומשמידה את הכוחות הווייטנאמיים. למעשה הסתערות זו לא אירעה כלל. הסרט מתעלם לחלוטין מהאסון שהכה באמריקאים במארב בנקודת הנחיתה אולבני ומסתפק באמירה הכללית כי ה"קרב" נמשך למעלה מ-300 ימים נוספים.
בית חילאני
בית חילאני הוא מבנה ארכיטקטוני מפואר דמוי ארמון שהיה נפוץ בתקופת הברזל, במאות ה-10 וה-9 לפנה"ס. רוב המבנים נמצאו בצפון סוריה ובישראל. הם מיוחסים לתקופת המלוכה. ייתכן ותחילתה של הארכיטקטורה הזאת קדמה לתקופת הברזל והחלה כבר בתקופת הברונזה. המבנה כונה על ידי האשורים "בית חילאני".
ממצאים
המבנה הקדום ביותר מטיפוס בית חילאני התגלה על ידי לנרד וולי בשכבה IV באללח'. המבנה מתוארך למאה ה-15 לפנה"ס. הזמן בו שוקמה העיר אחרי הכיבוש החתי.
בניין המצודה בבירת ממלכת החתים, חתושש, נבנה בסגנון דומה. בניית העיר מתוארכת למאה ה-12 לפנה"ס בידי תודחליאש הרביעי. תקופת השיא בו השתמשו בסגנון למבנה ארמונות הייתה תקופת הברזל. בתל חלף, בירת ארם, בצפון מזרח סוריה, התגלה ארמון מסוג בית חילאני. הארמון מתוארך למאה ה-10 או ה-9 לפנה"ס. התל נחפר ב-1911 על ידי מקס ואן אופנהיים. בחפירות הארמון התגלתה החזית בה שולבו פסלים. חלק מהממצאים נלקחו למוזיאון ברלין. מבנים מטיפוס זה נמצאו גם בתל טאיינאט, בקטנה ובממלכת שמאל.
הארמון נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה. בכניסה למוזיאון הלאומי בחלב שחזור הארמון מתל חאלף.
בישראל ניתן לזהות מספר ארמונות הבנויים בסגנון כמו: בית צידא ותל מגידו, הסגנון מכיל כניסה בעלת עמודים ומבואה רוחבית שבסופו עמד כס המלך. כפי שמסופר על שלמה המלך בספר מלכים א י, י"ח - כ'
תיאור המבנה
העומד מול הארמון היה רואה מבנה מונומנטלי בו אכסדרת עמודים שממנה עברו אל מבנה רוחבי שבקצהו עמד כס המלך. כך היו המוזמנים פונים 90 מעלות על מנת לעמוד אל מול המלך. האולם הבא מכונה "החצר האחרת" כפי שכתוב במלכים א ז, ז. "החצר האחרת" היא חצר פנימית מוקפת בחדרים קטנים. במגידו התגלה חדר עם אבנים מסותתות עם גרם מדרגות שהוביל כנראה אל הקומה השנייה.
אקוריירי
אַקוּרֵיירִי (באיסלנדית: Akureyri) היא המרכז העירוני השני בגודלו באיסלנד, והיא שוכנת בצפון המדינה. לפי מפקד שנערך ב-2018, גרים בעיר 18,860 נפש.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת בצד המערבי של הפיורד אייפיורדור (Eyjafjörður) ומוקפת בהרים. הגבוהים בהם הוא ההר סולור (Súlur) המגיע לגובה של 1,213 מטר וקלידרפייטל (Hlíðarfjall) הנישא לגובה של 1,116 מטר. החוף הוא רצועה צרה המגודרת בגבעות תלולות. בתקופות קדומות היו לשונות אדמה הנכנסות לים אך רובן נשטפו אל תוך הים. תחתית הפיורד נקראת פוטלורין (Pollurinn) והיא משמשת כנמל טבעי ויש בה רוחות שקטות. מרכז אקוריירי נמצא קרוב לנמל.
היסטוריה
הויקינגים התיישבו במקום כבר במאה התשיעית. האזכור הממוסמך הראשון של העיר נמצא בתעודה מ-1562, המדברת על משפט ניאוף של אישה. במאה ה-17 סוחרים דנים בחרו לבסס את מחנותיהם במקום, בשל היותה נמל טבעי וממוקמת באזור פורה ביותר מבחינה חקלאית. הסוחרים הדנים לא גרו במקום במשך כל השנה, בחורף בתיהם ננעלו והם חזרו לדנמרק. התיישבות קבע התחילה רק בשנת 1778 והמקום קיבל מעמד של עיר על ידי מלך דנמרק (שהיה אז גם מלך איסלנד) ב-1786 יחד עם עוד חמש ערים באיסלנד. המלך קיווה בצעד זה לשפר את תנאי החיים של האיסלנדים כיוון שעד אז לא היו קיימים מרכזים עירוניים באי. בכל מה שנוגע לאקוריירי, ההכרזה לא הייתה מוצלחת, ואוכלוסיית ה"עיר" עמדה על 12 תושבים. ב-1836 איבדה אקוריירי את מעמד העיר שלה וקיבלה אותו מחדש ב-1862. מנקודה זו התחילה לגדול בזכות הנמל הטבעי שלה ואולי גם בגלל איכות האדמה החקלאית. תעשיית עיבוד תוצר חקלאי הפך להיות העורק של העיר וקידם את המשך הגדילה של העיר. במאה ה-20 גדלה העיר עוד בעקבות נדידת אוכלוסייה מכפרים אל תוך ערים. מסחר ושירותים הפכו להיות הסקטורים העיקריים בגלל ירידת העיסוק בייצור וחקלאות בשנות ה-90.
בעשר השנים האחרונות, דייג הפך להיות ענף חשוב באקוריירי. אוניברסיטת אקוריירי פתחה שעריה ב-1987. בעיר נמל תעופה המשמש לטיסות פנים בדרך כלל, אך ישנן טיסות מהעיר גם לקופנהגן.
ויקיפדיה בוולאפיק
ויקיפדיה וולאפיק (בוולאפיק: Vükiped Volapükik) היא הגרסה בשפה וולאפיק של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה. ויקיפדיה וולאפיק הושקה ב-1 בפברואר 2003 ונכון לפברואר 2018 היא מכילה כ-120,979 ערכים, מעל 220,000 דפים ו-3,183,831 עריכות סך הכל. בוויקיפדיה זו רשומים 24,581 משתמשים וכ-36 מפעילי מערכת.
היסטוריה
ויקיפדיה בוולאפיק הושקה לראשונה ב-1 בפברואר 2003. כשנה שלמה פעל כאדם אחד בוויקיפדיה ויצר כ-4 ערכים בלבד. העורך השני החל לפעול בינואר 2004 ומספר הערכים גדל ל-12 ערכים. באוקטובר 2006, נרשם משתמש נוסף אשר מאוחר יותר החל לפעול כבוט על מנת להגדיל את מספר הערכים. לאחר כחצי שנה נוספו כ-700 ערכים. ב-23 באוגוסט 2007 הוויקיפדיה כללה כ-50,000 ערכים. ב-5 בספטמבר הוויקיפדיה כללה 90 אלף ערכים, ב-8 בספטמבר באותה השנה, הגיעה הוויקיפדיה ל-100,000 ערכים ולמקום 15 בסך כל הוויקיפדיות. בסוף חודש ספטמבר באותה השנה, הועלתה החלטה לסגור את הוויקיפדיה אך בסופו של דבר הוחלט להמשיך את הפעילות שלה. בחודש דצמבר באותה השנה נפתח דיון נוסף שבו הוצע למחוק את כל הערכים שנוצרו על ידי הבוט, אף מייסד ויקיפדיה ג'ימי ויילס הביע תמיכה להצעה זו אך בסופו של דבר ההצעה נדחתה.
היינריך אלפרין
הרב אברהם חיים היינריך אלפרין (באנגלית: Heinrich Abraham Haim Alperin;16 באוקטובר 1877 קראיובה - 3 במרץ 1958 בוקרשט), מראשי הרבנות של יהדות בוקרשט
ביוגרפיה
היינריך אלפרין נולד ב-1877 בקראיובה בנם של זלמן אלפרין ואשתו, חווה (אווה) לבית הרשקוביץ'. למד בבית הספר התיכון "קרול הראשון" בעיר הולדתו. הוא נסע אחר כך לווינה, שם סיים בהצטיינות יתרה את לימודיו בבית-המדרש לרבנים בעיר, ובמקביל למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת וינה עד לקבלת תואר דוקטור. כותרת עבודת הדוקטורט הייתה "Das Willensprimat bei Malebranche und Spinoza in ihrer Psychologie des Willens" - ('עליונות הרצון בפסיכולוגיית הרצון של מלבראנש ושפינוזה'). מ-1907 לימד ספרות בסמינר האוניברסיטאי בבוקרשט ובבית ספר תיכון. לתקופת מה היה מנהל בית הספר היהודי היסודי "רונטי רומן" ומורה לרומנית ולספרות רומנית בגימנסיה היהודית "קולטורה".
בימי המשטר הצבאי-פשיסטי של אנטונסקו ברומניה, ב-1 באפריל 1943 הרב ד"ר אלפרין (שהתגורר אז ברחוב ספטארולוי 3 בבוקרשט) נבחר להיות בין בני הערובה מקרב האישים היהודים שאוימו להיות מוצאים להורג במקרה שבני עמם "יגרמו נזק למדינה".
ביום 29 במרץ 1947 הוקמה בבוקרשט "הסתדרות הרבנים ומחזקי התורה" והרב אלפרין היה בין המייסדיה ונבחר להיות סגן הנשיא שלה. הארגון לא ארך ימים עקב השכנת המשטר הקומוניסטי.
חיים אישיים
הרב אלפרין היה נשוי לארנסטינה ונולדו לו שלושה ילדים - בת ושני בנים. אחד מהם, זיגפריד, היה כנר ראשי באופרה בתל אביב. נכדו, יורם אלפרין, הוא צ'לן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ישראל בן אמיתי
ישראל בן אמיתי (22 בנובמבר 1922 - 18 במרץ 2011) היה קצין תותחנים ראשי בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמנכ"ל הראשון של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 1995 זכה באות יקיר באר שבע.
ביוגרפיה
בן אמיתי (במקור הנדין) נולד ב-22 בנובמבר 1922 בפתח תקווה, הצטרף לאצ"ל ב-1942 בעקבות אחיו מרדכי ציפורי, השתתף בפעולות רבות באזור המרכז ומילא בו תפקידי פיקוד. ב-1944 הוגלה על ידי שלטונות המנדט לסודאן, קניה ואריתריאה, הוא שהה בגלות 4 שנים, במהלכן היה ממתכנני מבצעי הבריחה ממחנות המעצר, והשתתף בבריחה הגדולה ב-1946 דרך מנהרה, עד שנתפס.
לאחר שחרורו מונה למנהל הראשון של המכון להשכלה בנגב (לימים אוניברסיטת בן-גוריון בנגב) ונכנס לתפקידו במרץ 1969.
חיים אישיים והשכלה
היה בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מטעם בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
נישא ליהודית מוזר, חברת האצ"ל ולזוג נולדו ארבעה ילדים. בינואר 1981 בנם הבכור,, שהיה סגן מפקד טייסת F16, נהרג בתאונת אימונים במהלך טיסת אימון לקראת הפצצת הכור הגרעיני בעיראק.
הצ'מפיונשיפ לנשים
ליגה זו הוקמה ב-2014 לאחר התפרקות ליגת הפרימייר ליג לנשים שנה לפני כן. בתחילה הליגה נקראה "ליגת ה-FA לנשים - הסופר ליג השנייה" (FA Women's Super League 2 (WSL 2)). הקבוצות המשחקות בליגה הן מקצועניות למחצה, והן מסונפות למועדונים המקבילים בפרמייר ליג של הגברים ובפוטבול ליג.
הקבוצות המשחקות בליגה מתחרות גם בגביע ה-FA לנשים ובגביע הליגה לנשים.
משנת 2014 ועד 2016 הליגה שנקראה WSL 2, נערכה בקיץ, בעת הפגרה של ליגות הגברים, והיו חד שנתיות. ב-2017 הפכה התחרות לעונתית על גבי שנתיים קלנדריות. החל מעונת 2018/2019 שינתה הליגה את השם ל"ליגת הצ'מפיונשיפ של ה-FA לנשים".
המועדונים בליגה
קבוצות הליגה נכון לעונת 2020/2021 הן:
מאדהאני
מאדהאני (באנגלית: Mudhoney) היא להקת רוק שהוקמה בסיאטל ב-1988. הלהקה קרויה על שם סרטו של ראס מאייר, "Mudhoney".
גרין ריבר
מאדהאני הוקמה כתוצאה מעזיבתם של ארם וטרנר את להקת גרין ריבר. הם הקימו את גרין ריבר ב-1983, כאשר אליהם הצטרף אלכס וינסנט, שבעבר ניגן עם טרנר בלהקת "Spluii Numa". הם ביקשו מג'ף אמנט, שהגיע באותה התקופה לסיאטל ממונטנה עם להקתו "Derranged Diction", להצטרף אל גרין ריבר כבסיסט. חבר לשעבר נוסף ללהקה של טרנר בשם סטון גוסארד החליט אף הוא להצטרף אליהם. טרנר עזב את הלהקה לאחר הקלטת האלבום "Come on Down" על רקע אי שביעות רצון מנטייתה של הלהקה לכיוון של הבי מטאל. הוא הוחלף בידי ברוס פיירוות'ר, גם הוא מ"Derranged Diction". לאחר שני מיני-אלבומים החליטה הלהקה להתפרק ב-1988. גוסארד, אמנט ופיירוות'ר הקימו את מאת'ר לאב בון, ולאחר מותו של הסולן אנדרו ווד הקימו גוסארד ואמנט את פרל ג'אם ופיירוות'ר הצטרף אל לאב באטרי.
1988-1991: סאב פופ
טרנר וארם החלו לעבוד על מוזיקה חדשה עם המתופף דן פיטרס מלהקת "Bundle of Hiss". השלישייה צירפה אליה את הבסיסט מאט לוקין, שעזב את מלווינס זמן קצר לפני כן. הם קראו לעצמם "מאדהאני", על שם סרטו מ-1965 של במאי הפעולה האמריקאי ראס מאייר, שאף אחד מחברי הלהקה מעולם לא צפה בו למעשה.
מאוחר יותר ב-1988 הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון שלה, "Touch Me I'm Sick", בחברת סאב פופ, ולאחר מכן את המיני-אלבום "Superfuzz Bigmuff". המיני-אלבום הגדיר את מהותו של צליל הגראנג' והפך את מאדהאני לספינת הדגל של סאב פופ עד לפריצתה לתודעה של נירוונה עם אלבומה "Nevermind". הלהקה נהנתה מהצלחה בינונית בארצות הברית, וכן ממספר הופעות באירופה. חברי להקת סוניק יות', שהיו מעריצים של מאדהאני, הזמינו את הלהקה להצטרף אליהם בהופעותיהם באנגליה ב-1989. לאחר סיבוב הופעות זה נכנס "Superfuzz Bigmuff" למצעדי האינדי הבריטיים והלהקה זכתה לסיקור עיתונאי לא קטן באירופה. בעקבות ההצלחה הוציאה הלהקה ב-1990 את אלבומה הראשון, "Mudhoney", אף הוא בחברת סאב פופ.
הצלחתה הראשונית של מאדהאני הובילה לכך שלהקות נוספות מסיאטל, כגון סאונדגארדן, נירוונה וטאד, זכו להכרה מסוימת. בשנות התשעים המוקדמות סאב פופ לא נהנתה מהצלחה מסחרית גדולה ולהקות רבות נטשו אותה לטובת חברות גדולות יותר. מאדהאני החליטה להוציא גם את אלבומה השני "Every Good Boy Deserves Fudge" בסאב פופ ב-1991, אך לאחר יציאתו של האלבום קיבלה הלהקה הצעה מחברת ריפרייס רקורדס והחליטה לקבל אותה.
1992-1999: רפריז
כאשר הגראנג' הפך לחלק מן הזרם המרכזי, מאדהאני שינתה כיוון מצליל הגראנג' המוקדם שלה. רבות מן הלהקות שהושפעו מן הלהקה (כמו נירוונה ופרל ג'אם) הצליחו מאוד וצברו פופולריות ברחבי העולם. אלבומם הראשון בחברת רפריז, "Piece of Cake", נשמע הרבה יותר כמו גראג' רוק מאשר גראנג'. על אף שהלהקה חתמה בחברה גדולה, היא המשיכה לנגן בגישה הומוריסטית ולא ממוסחרת.
ב-1995, בתקופה שבה הגראנג' נהנה מימיו האחרונים כחלק מן הזרם המרכזי, החליטה מאדהאני לשוב אל הצליל המקורי שלה. באלבומה "My Brother the Cow" הצליחה הלהקה לערב שירים מן התקופה המוקדמת והכבדה יותר שלה, יחד עם כמה משירי הפאנק רוק שלה. האלבום הוא מהמועדפים ביותר על המעריצים ונחשב לאחד מאלבומיה הטובים יותר של הלהקה. שנתיים לאחר מכן יצא "Tomorrow Hit Today" שכלל השפעות של גראג' רוק ובלוז.
לאחר מספר שנים של הופעות החליטה רפריז להתיר את החוזה עם מאדהאני. אחת הסיבות הייתה שמכירות האלבומים של מאדהאני הגיעו לשפל, אף שהופעותיה זכו להצלחה גדולה יותר מאי פעם. בנוסף החליט מאט לוקין לעזוב את הלהקה בטענה שאיננו אוהב לצאת לסיבובי הופעות. הלהקה הוציאה אלבום אוסף בשם " March to Fuzz" ומעריצים רבים האמינו כי דרכה של מאדהאני הגיעה לקיצה, אף על פי שהלהקה עדיין קיימה הופעות מדי פעם באזור צפון מערב ארצות הברית.
1999-היום: החזרה לסאב פופ
הלהקה נחשבת למקור השראה והשפעה על מוזיקאים רבים, ביניהם קורט קוביין.
באוקטובר 2009 ביקרה הלהקה לראשונה בישראל, במסגרת סיבוב הופעות אירופאי, וקיימה הופעה אחת במועדון בארבי בתל אביב, וסדנת אמן במועדון האוזןבר בתל אביב.
הערות שוליים
Mudhoney
רפרן
רֶפְרֵן (refrain; נהגה באנגלית רִיפרֵיין, בעברית: חִזּוֹרֶת) הוא מונח המציין חטיבה שירית בפיוט העברי מהתקופה הביזנטית ובימי הביניים, וכן חטיבה מוזיקלית אשר הייתה נפוצה בתקופת הבארוק ובתקופה הקלאסית המוקדמת במוזיקה המערבית, וכן מתאר "פזמון חוזר", בצורות מוזיקליות שבהן ישנה חטיבה החוזרת באופן קבוע ללא שינוי. בפיוט העברי הקדום - ביסודו המקראי, וכן בפיוטים הארצישראליים של יניי הקלירי, היה שימוש בחזורת קצרה ביותר בת מילה אחת או צירוף קצר, לדוגמה: הללויה, או הושע נא. בפיוטים (וקינות) משוכללים יותר הרפרן יכול להיות "טור" כלומר שורת שירה או בית המורכב מכמה טורים.
במוזיקה אירופית, הרפרן היה נפוץ במוזיקה לריקודים שבצרפת, ובעיקר בריקוד "רונדו" (על בסיס צורה פשוטה זו התפתח הרונדו כצורה מוזיקלית מורכבת יותר). הרפרן מופיע גם בריקודים שהם "דמויי רונדו" (בצרפתית: en rondeau). הרפרן מופיע בראשית הפרק, ובדרך כלל אחרי כל "בית" או "צמד" (הנקרא "קופלה" couplet). עקרון הרפרן הוא הופעה של קטע צלילים החוזר במהלך הניגון, הזהה כמעט לחלוטין להופעה הראשונה עם אפשרות להוסיף מעט קישוטים לקטעים החוזרים. גם כשהבית עבר לסולם אחר, נשאר הרפרן בסולם הטוניקה המקורי. בכך נבדל הרפרן מן הריטורנלו, אשר הופעותיו אינן זהות לגמרי, ועשויות להופיע בסולם שאליו הובילה האפיזודה אשר לפניו.
הרפרן עבר לז'אנרים אחרים במוזיקה, למשל לפרק האחרון של הקונצ'רטו הבארוקי, שגם הוא היה כתוב במתכונת של רונדו. כך יובא לסוגה זו הרפרן דווקא, יחד עם שאר רכיבי הרונדו, ולא הריטורנלו.
8 בפברואר
8 בפברואר הוא היום ה-39 בשנה, בשבוע ה-6 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 326 ימים (327 בשנה מעוברת).
אורי כהן (סוציולוג)
אורי כהן (נולד בשנת 1960) הוא סוציולוג והיסטוריון של החברה הישראלית, מרצה, חוקר וראש החוג למנהל ומנהיגות בחינוך, בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
אורי כהן, בנם של הלה ולטיף, נולד וגדל בחולון. למד בבית הספר היסודי 'גאולים' בחולון ואת לימודי התיכון בפנימיית בויאר בירושלים בין השנים 1974–1978.
החל משנת 2001 החל להרצות בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו
מחקריו של אורי כהן עוסקים בייסוד ובהתבססות של מוסדות להשכלה גבוהה בישראל, כמו גם בהיסטוריה הפוליטית החברתית-כלכלית והרעיונית של מדינת ישראל.
ההר והגבעה: האוניברסיטה העברית בירושלים בתקופת טרום העצמאות וראשית המדינה
ספר זה הוא עיבוד והרחבה של עבודת הדוקטורט של אורי כהן.
הספר פותח בהתגבשות האוניברסיטה העברית עד להקמת מדינת ישראל והניתוק הכפוי מהר הצופים, משכנו של הקמפוס הראשון. היישוב היהודי התנגד לאליטיזם של האוניברסיטה – להתמקדותה במחקר ולהזנחת ההוראה וההכשרה הפרופסיונלית – ואילו האוניברסיטה התאמצה לשמור על אוטונומיה מוסדית. לאחר הקמת המדינה נתבעה האוניברסיטה להתגייס למטרות "הממלכתיות", כהגדרת בן-גוריון. הספר דן, בין היתר, בתגובת האליטה האקדמית הירושלמית לתביעות אלה; בדרכי הפעולה שנקטה האוניברסיטה כדי לשמור על מעמדה המונופוליסטי נוכח הכוונות להקים אוניברסיטה נוספת בתל אביב; ביציאת האקדמאים נגד בן-גוריון בפרשת לבון; בגורמים לביסוס מעמדו החברתי של איש האקדמיה בחברה מול אידיאל החלוץ; ובמקומה של האוניברסיטה בהבניית היחסים העדתיים בישראל.
אקדמיה בתל אביב: צמיחתה של אוניברסיטה
בספר 'אקדמיה בתל אביב' מתוארים תהליכי הקמתו של אחד המיזמים האקדמיים החשובים בישראל: אוניברסיטת תל אביב. נחשפים הגורמים העירוניים, הפוליטיים והאקדמיים שהובילו להתבססותה של אוניברסיטה מחקר חדשה בתקופת טרום העצמאות ובעשורים הראשונים של מדינת ישראל. מתבררים האינטרסים של אישים, קבוצות וארגונים ביחסם להקמתה של אוניברסיטה זו בישראל, וביניהם ראשי עיריית תל אביב ופקידיה, אנשי עסקים ואגודות מקצועיות, ראשי ממשלה, שרים וחברי כנסת, כמו גם ארגונים ממלכתיים כגון המועצה להשכלה גבוהה. וכנגדם מתבהרת התנגדותה הנחרצת של האוניברסיטה העברית בירושלים להקמת אוניברסיטה אוטונומית חדשה, ומוצגות התגובות של  אנשי הסגל האקדמי בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובאוניברסיטת תל אביב.
מעבדה, מכון מחקר, עיר מדע: ממכון דניאל זיו למכון ויצמן למדע 1949-1935
ב-3 באפריל 1934 נוסד ברחובות מכון מחקר קטן וצנוע, המכון למחקר ע"ש דניאל זיו (The Daniel Sieff Research Institute) ביוזמתו של ד"ר חיים ויצמן, נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים. המכון, היום מכון ויצמן למדע, יועד למחקר גרידא, בלי הוראה ובלי הענקת תארים, על יסוד ההנחה שרק המחקר הבסיסי יכול להניב תוצאות מדעיות איכותיות ובעלות ערך יישומי. המוסד הלא שגרתי המיוחד הזה שאף לחדשנות מדעית לתועלת החברה והלאום, ועל התפתחותו השפיעו הקשיים שעמדו לפני החברה היהודית החדשה. מה היו התנאים שאפשרו התפתחות של מדע מודרני בארץ חסרה חומרי גלם, שאוכלוסייתה קטנה והיא רחוקה מכל מרכזי המדע המערבי? מי היו הקבוצות והאישים שהביאו לידי הקמת מכון דניאל זיו? מה היה מקומם של המדע היישומי והטהור בביסוס מסגרת מאחדת שחותרת לבניין האומה? איך תרם הפיתוח של סוגי מדע אלה להזדהות עם קידום פרויקטים לאומיים ולהגברת הסולידריות החברתית? איך הגיבו המוסדות האקדמיים והזרמים הפוליטיים העיקריים בארץ על הקמתו של מכון זיו? אילו גורמים דחפו להרחיב את הפעילות המדעית של המכון לכדי 'עיר מדע'?
מרכז תנועת חרות והמזרחים 1965–1977: משותפות אדנותית לשותפות תחרותית
ספר זה נכתב בשיתוף עם ד"ר נסים ליאון.
מחברי הספר עומדים על תרומתה של האסטרטגיה הדמוקרטית להכנת מפלגת חרות לשלטון. על פי אסטרטגיה זו צורף אל שורות מרכז המפלגה הקטנה ציבור חדש של פעילים – צעירים ואנשי פריפריה ממוצא מזרחי. האפשרות הפוליטית שנפתחה לפניהם פרצה את הדרך לניידות חברתית ולשותפות פוליטית חדשה, אך הפעם לא על בסיס אדנותי עם ותיקי הארץ אלא על בסיס תחרותי במרכז המפלגה. במרוצת שנות השבעים פיתחה המנהיגות המנגנונית של חרות פוליטיקה לאומית אנטי-כריזמטית, אשר לוותה בהכרה שרק גיוון השיח וההרכב האנושי של המפלגה בשילוב עם דמוקרטיזציה של תהליכי הבחירה יביאו את חרות אל השלטון. אסטרטגיה זו לא רק שהבקיעה את הדרך אל השלטון, אלא הייתה גם פרק חשוב בשילובם של המזרחים בפוליטיקה הישראלית ובהפיכתו של הליכוד למפלגה דומיננטית.
The Academic Middle-Class Rebellion: Socio-Political Conflict over Wage-Gaps in Israel, 1954-1956
ספר זה נכתב בשיתוף עם פרופסור אבי בראלי.
מחקר חדש זה בוחן סכסוכים חברתיים-פוליטיים ואתניים-תרבותיים סביב פערי השכר בישראל בשנות החמישים. המרד האקדמי של המעמד הבינוני חושף את מאבק האליטה המקצועית האשכנזית (האירופית) לנצל את יתרונותיה בעשור הראשון של מדינת ישראל, על ידי ניסיון למקסם את פערי השכר בינם לבין הפרולטריון המזרחי החדש. מאבק זה נתקל בהתנגדות חריפה מצד הממשלה תחת מפלגת השלטון, מפא"י, ומנהיגהּ דוד בן-גוריון. ההתנגשות בין שני הצדדים גילתה חזונות מגוונים, סותרים, של היסודות הסוציו-אקונומיים האופטימליים לקביעת הזהות הקולקטיבית במדינת הלאום החדשה. מחקרם של בראלי וכהן חושף דפוסים שמזגו את הלאומיות והסוציאליזם בשנות ה -50 של המאה הקודמת, מול חזון ליברלי ומריטוקרטי.
אוניברסיטת-אם: האוניברסיטה העברית בירושלים 1967-1948
עם הקמתה של האוניברסיטה העברית בירושלים על הר הצופים בשנת 1925 היא הייתה מוסד התרבות המרכזי של החברה היהודית בתקופת היישוב, ולימים במדינת ישראל. האוניברסיטה היהודית הראשונה בעולם הוקמה בחסות ההסתדרות הציונית העולמית ועוררה עניין רב בקרב הקהילות היהודיות בעולם. בשנים שלאחר מכן הלכה והתפתחה האוניברסיטה והייתה למוקד של יצירה ומרכז לביסוס תרבות עברית חדשה ששילבה לאומיות עם פתיחות למרכזי התרבות העולמיים, גאולת הפרט היהודי עם קִדמה חברתית, מודרניוּת חילונית עם דתיוּת בעלת גוון מסורתי-היסטורי.
ספר זה עוסק באוניברסיטה העברית בירושלים בעשרים שנים מרתקות בתולדותיה – 1967-1948. בתחילת התקופה הזאת, בעקבות מלחמת העצמאות, הייתה האוניברסיטה נתונה במשבר קשה ובסכנת התפוררות בשל הניתוק מהקמפוס בהר הצופים, אולם בסופה, לאחר תהליך של התפתחות וצמיחה חסרות תקדים, קנתה לה האוניברסיטה מעמד של מונופול בשדה האקדמי, והשפעתה הרעיונית, האידאולוגית והמעשית על החברה הישראלית הייתה עצומה. שיקומה של האוניברסיטה באותן שנים התאפשר בזכות התגייסות הקהילות היהודיות בעולם – הן בסיוע כספי בהקמת בניינים בקמפוס החדש בגבעת רם, הן בהבאת חזית הידע המחקרי העולמי לירושלים. גם המערכת הפוליטית בהנהגת תנועת העבודה פרסה את חסותה על האוניברסיטה העברית בירושלים, ובתקופת המחקר אף הלכה והגבירה את מעורבותה ואת מאמציה לקדם את התרבות הממלכתית הישראלית. ממשלת ישראל ושוחרי האוניברסיטה מארצות הברית ניהלו ביניהם לעִתים מאבקי שליטה וכוח, אולם הממשלה השכילה לתמוך בשוחרי האוניברסיטה, והמאבקים נשמרו במסגרת של שיתוף פעולה. התשתית האקדמית רחבת ההיקף שנוצקה בעשרים השנים הראשונות למדינה עשתה את האוניברסיטה העברית לדגם רב-השפעה של חיקוי והטמעה של ערכיה בקרב האוניברסיטאות החדשות שקמו בישראל עד לימינו אלה, ובכך היא הייתה ל'אוניברסיטת אם'.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
ההיכל וארון הקודש בימי קדם
בבתי הכנסת של העת העתיקה הייתה "תיבה" ששימשה כמקום אחסון לחפצי הקודש: ספרי התורה, שופר, לעיתים אפוד וכדומה. במשנה נכללה התיבה בתוך רשימת הציוד הקבוע של בית הכנסת. בתלמוד נזכרים גם "דלוקסמא ו"קמטרא", שגם הן היו תיבות אחסון לאותה מטרה. התיבה הייתה עשויה מעץ, וניצבה על רגליים. פתח התיבה היה מלמעלה או מהצד, כאשר המכסה הורכב על גבי ציר. על התיבה הונח כיסוי בד, כאשר פנים התיבה היה מרופד במטפחות. התיבה הייתה ניידת, כך שהסברה המקובלת כיום היא שעד המאה השלישית התיבה הוחזקה בחדר סמוך לאולם התפילה, או במבנה נפרד. את התיבה היו מכניסים לאולם התפילה לפני הקריאה בתורה, ומיד לאחר התפילה החזירו את התיבה למקומה.
בציור קיר בבית הכנסת בדורה אירופוס שבסוריה משנת 245/246 לספירה, נראית התיבה על יד דמותו של משה הקוראת בתורה. התיבה דומה ל"קיבוטוס", רהיט יווני שמקורו במצרים, ושימש בעת העתיקה לאחסון בגדים, כלים, מגילות וחפצים יקרים. גובהה 50-60 ס"מ, והיא ניצבת על ארבע רגליים. התיבה מלבנית, בעלת מנעול, כאשר בציור הקיר בבית הכנסת הייתה מכוסה במטפחת אדומה.
במקורות תלמודיים (למשל, מגילה כו ע"ב. יש גם אזכור יחידאי במשנה) נזכר חפץ נוסף לתוכו הכניסו את ספר התורה. שמו "תיק" והשימוש בו לא היה קבוע. ניתן לזהות את התיק עם חפץ הידוע לנו מן הספרות והאמנות הקלאסית, ושמו capsa. ה"קפסה" הייתה עשויה מעץ קל, ממתכת או משנהב, גובהה 30-40 ס"מ, והיא בנויה בצורת גליל. בתוך ה"קפסה" היה נהוג לאחסן חפצים שונים, ובכלל זה מגילות. בתיאורים חזותיים רבים (פיסול, ציור) נראה איש בעל מעמד הנושא קפסה, כאשר רצועת הנשיאה התלויה עליה מצביעה על זהותה כ"קפסה" המובילה מגילה. ניוד ספר התורה התבצע בעזרת התיבה, ובמקרים מסוימים (למשל, כשיש צורך לניוד מהיר) באמצעות התיק. יהודי ארצות האסלאם ממשיכים לאחסן את ספר התורה בתוך תיק זה עד היום.
התפתחות בתי הכנסת בעת העתיקה
שרידי בתי כנסת גליליים קדומים מראשית המאה השלישית לספירה נמצאו בכפר נחום, כפר ברעם, מירון, כורזים, גוש חלב ועוד. בתי כנסת אלה מאופיינים בכך שהחזית פנתה לעבר ירושלים. בקיר הקודש, שהיה החזית, היה פתח מרכזי בעל הדר וחשיבות, אשר מעברו נשקף הנוף לקודש, לירושלים. שני פתחים אגפיים שמשו לכניסת הציבור. בבתי כנסת אלו לא נמצאו שרידים היכולים להעיד על מקום קבע לאחסון ספרי תורה.