cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנסיכות הריבונית של ארצות השפלה
הקמת הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה
בסופו של דבר, לאחר התחבטויות רבות, בחרו ארבע המעצמות את האפשרות השלישית, אך בגרסה מקוצצת מעט. בעוד שהעברת השטח שבין הגדה המזרחית של המז לבין הריין לשלטונו של וילם נשארה שנויה במחלוקת, הוסכם (ב-11 בפברואר 1814) כי הוא יקבל לרשותו את הגדה השמאלית.
השטח שהוסכם עליו לבסוף כלל את האזורים הבאים:
דוכסות לוקסמבורג לא הפכה לחלק מהממלכה, כפי שדרש וילם, משום שהייתה חברה בקונפדרציה הגרמנית. על כל פנים, וילם דרש שהיא תעבור להיות תחת שלטונו, כדי לחזק ולהגדיל את החיץ בין צרפת לשכנותיה, ומשום שהיסטורית לוקסמבורג הייתה חלק מארצות השפלה הבורגונדיות ושבעה-עשר המחוזות. גם לוקסמבורג נותרה אחד מסלעי המחלוקת בדיונים; בסופו של דבר היא נותרה חברה בקונפדרציה הגרמנית, אך נקבע כי וילם ישלוט בה כדוכס גדול באוניה פרסונלית.
בינתיים, ב-1 במרץ 1815, בעיצומו של קונגרס וינה, נמלט נפוליון מהאי אלבה והקים שוב צבא גדול כנגד המעצמות, בניסיון לשוב לשלטון ("מאה הימים"). הוא הובס בקרב ווטרלו בידי הבריטים והפרוסים, בסיועם של כוחות צבא מארצות השפלה בפיקודו של נסיך אורנז'. וילם, שקרנו עלתה פלאים בעקבות הקרב, לא היסס עוד והכריז על עצמו, בהסכמת המעצמות, ב-16 במרץ 1815 כעל וילם הראשון, מלך הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, לאחר שב-13 בפברואר אוחדו ארצות השפלה באופן סופי באמצעות "הטרקטאט בן 38 הסעיפים". בספטמבר נחוג בבריסל באופן טִקסי איחוד ארצות השפלה הצפוניות והדרומיות. באיחוד זה הגשים וילם את חלומו של קודמו, וילם השתקן לבית אורנז', שקיווה להשיג איחוד כזה מאז 1579. המעצמות הטילו עליו את המשימה למזג את הממלכה המאוחדת למדינה אחת באופן מוחלט ומושלם. מדינה זו תהיה ריכוזית, כפי שקיווה וילם, וזאת בניגוד לרצונם של נציגי המדינות הקודמות, שקיוו לכונן מחדש את הנסיכויות הישנות גם תחת שלטון בית אורנז'.
פירוק הממלכה
בשנת 1830 פרצה המהפכה הבלגית, ובסיומה הפכה בלגיה לממלכה עצמאית, אשר מעמדה אושר בהסכם לונדון. לוקסמבורג הפכה לדוכסות גדולה עצמאית ב-1890, לאחר שלא היה למלך וילם השלישי יורש ממין זכר שימשיך את השושלת. הכתר ההולנדי עבר אל המלכה וילהלמינה, אך על פי החוק הסאלי התקף בלוקסמבורג הייתה קדימות לאדולף, דוכס נסאו מבית נסאו, והוא הפך לדוכס-הגדול של לוקסמבורג.
אדם ארקין
אדם ארקין (באנגלית: Adam Arkin; נולד ב-19 באוגוסט 1956) הוא שחקן בטלוויזיה, בקולנוע ובתיאטרון וכן במאי יהודי-אמריקאי. הוא ידוע בשל תפקידו כד"ר אהרון שאט בסדרה "שיקגו הופ". כן היה מועמד לכמה פרסים, לרבות מועמדות לפרס טוני (לשחקן הטוב ביותר, 1991, "I Hate Hamlet"), 3 מועמדויות לפרס אמי לשעות הפריים-טיים, 4 מועמדויות לפרס גילדת שחקני המסך (לאנסמבל השחקנים ב"שיקגו הופ") ומועמדות לפרס גילדת הבמאים ("My Louisiana Sky").
קריירה
ארקין הופיע בסדרות טלוויזיה שונות כגון "חשיפה לצפון" (CBS, 1990-1995), שבה גילם את תפקיד השף התזזיתי אדם, ו"שיקגו הופ" (CBS, 1994-2000). כמו כן הופיע בשני פרקים של הסדרה "חוק וסדר", ב-1992 (עונה שלישית) וב-2005 (עונה 16); בארבעה פרקים בסדרה "הבית הלבן" בתפקיד ד"ר סטנלי קיוורת' בעונות 2-4 בשנת 2002; בפרק אחד בעונה התשיעית של "פרייז'ר" בתפקיד מעריץ אובססיבי של פרייז'ר, תפקיד שעבורו היו מועמד לפרס אמי לסדרה המשודרת בשעות הפריים-טיים, בקטגוריית ההופעה הטובה ביותר של שחקן אורח בסדרה קומית; בשלושה פרקים בסדרה "בוסטון ליגל" בשנת 2006 (עונה שנייה); בפרק אחד בסדרה "מונק" בתפקיד דייל "הלווייתן" בידרבק; בתפקיד קבוע בסדרה "8 כללים פשוטים"; בתפקיד קבוע וראשי בסדרה "Baby Bob"; בתפקיד טד ארלי בסדרה "חף מפשע"; ובתפקיד הנבל אית'ן זובל בסדרה "ילדי האנרכיה". ב"ילדי האנרכיה" שב לשחק לצד השחקנית קייטי סגל, ששיחקה לצדו גם ב-"8 כללים פשוטים". ב-2011 הופיע בפרק אחד בעונה השביעית של הסדרה "המפענחת" בתפקיד החשוד בפשע סטיבן הירשבאום. הוא גם גילם את תפקידו של מנהל הכנופיה ת'יאו טונין בשני פרקים בסדרה "צדק פרטי" (Justified) ב-2011.
ב-2002 זכה בפרס אמי לסדרות המשודרות בשעות היום (Daytime Emmy, היוקרתי פחות מפרס אמי לסדרות פריים-טיים) על בימוי יוצא מן הכלל בתוכנית הספיישל הטלוויזיונית לילדים "My Louisiana Sky". הוא הופיע בסדרות טלוויזיה שונות בתפקידי אורח, וכן בתפקידים קבועים: בין השנים 2004 ל-2005 הופיע בתפקיד המנהל אד גיב בסדרה "8 כללים פשוטים" ("8 Simple Rules... for Dating My Teenage Daughter"), ששודרה גם בישראל ב-yes הטלוויזיה בלוויין. בין השנים 2007 ל-2009 השתתף בסדרה "חף מפשע" ("Life") מבית NBC, ששודרה בישראל ב-yes. בשנת 2009 החל להופיע בתפקיד הנבל אית'ן זובל, איש עסקים העומד בראש ארגון פשע גזעני, בסדרה "ילדי האנרכיה" בערוץ FX, שמשודרת בישראל ב-HOT. אדם הוא בנו של השחקן זוכה האוסקר אלן ארקין.
בקולנוע הופיע בין היתר בסרטים "היצ'" (2005), "ליל המסיכות: 20 שנה אחרי" (1998), "מקרה קל של רצח" (1999) ו"יהודי טוב" (2009). ארקין משחק גם בתיאטרון, בברודוויי, באוף ברודוויי ובהפקות תיאטרון מקומיות.
ב-1981 אף דיבב בתפקיד משני בדרמת הרדיו של רשת NPR "Star Wars, A New Hope" ("מלחמת הכוכבים, תקווה חדשה"). הוא דיבב גם את תפקיד מריווד'ר לואיס בסרט הדוקומנטרי Lewis & Clark: The Journey of the Corps of Discovery (1997), בבימויו של קן ברנס.
בימוי
הוא ידוע גם בשל עבודתו כבמאי, והוא ביים בין היתר פרקים בסדרות "האנטומיה של גריי", "בוסטון ליגל", "הנובוריצ'ים" (The Riches), "צה!ב" (Dirt), "אלי מקביל", "ילדי האנרכיה", "בקסטרום", "צדק פרטי" ו"Next". הוא זכה בפרס אמי לבמאי על סרט הטלוויזיה My" Louisiana Sky" שביים, אשר שודר ברשת Showtime.
חיים אישיים
ארקין נולד בברוקלין, ניו יורק לשחקן, הבמאי והתסריטאי אלן ארקין ולאשתו ג'רמי יאפה. הוא נישא ב-1999 לפיליס ליונס, גם היא שחקנית. לשניים בן משותף. ארקין הוא אב גם לבת בשם מולי, שנולדה מאשתו הקודמת לינדה.
רוק אלטרנטיבי
גבולות סגנון זה רחבים מאוד וכוללים מגוון רחב של סגנונות, כמו: אינדי, פוסט פּאנק, הארדקור פּאנק, רוק גותי, קולג' רוק ולהקות הגל החדש. עם זאת, רוב להקות הרוק האלטרנטיבי חבות את הצלחתן לסגנון הפּאנק אשר הכין את הקהל למוזיקה מחתרתית, כבר בשנות ה-70 של המאה ה-20. אף על פי שהז'אנר נחשב, על ידי רבים, לסוג של מוזיקת רוק ניכרות בסגנון השפעות גם של סגנונות מוזיקליים אחרים ובהם: פולק, רגאיי, ג'אז ואף מוזיקה אלקטרונית.
הרוק האלטרנטיבי חסר מאפיינים ברורים. רמת ה"בלתי-שגרתיוּת" של היוצרים בתחום נעה על-פני טווח רחב. בקצה האחד ניתן למצוא להקות "ידידותיות", אשר יצרו שירים קליטים ופופולריים ביותר והיו אהודים על קהל מכל הסוגים: אר.אי.אם., הסמית'ס, ניו אורדר; בקצה השני עומדות להקות אוונגרד (Avant-garde, "חלוציוֹת"), שיצירותיהן נמצאות על הגבול הדק שבין מוזיקה ובין "בליל צלילים", ושפנו קהל מצומצם ביותר: The Red Krayola ו-Anal Cunt, למשל.
התחום האפור שבין שני הקיצונים הוא זה המוגדר על-פי רוב כרוק אלטרנטיבי אמיתי. השירים בעלי קהל יעד מצומצם יחסית, ודורשים לעיתים השמעות חוזרות כדי לעכלם, אך המלודיה בהחלט נוכחת. אחת הלהקות החלוציות בתחום היא הפיקסיז (Pixies) מבוסטון, ארצות הברית, אשר נוסדה ב-1988. להקות רבות בשנות ה-90, ובראשן נירוונה, העידו כי הפיקסיז שימשו להן מקור להשראה.
אחד המאפיינים הברורים יותר של הרוק האלטרנטיבי הוא הליריקה. בשעה שנושאי השירים בסגנונות מוזיקליים אחרים ניתנים במקרים רבים לחיזוי ולהגדרה (סטיגמטיים לעיתים; רוק כבד: מוות, מיתולוגיה, מלחמה; בלוז: עלילות-חיים עגומות; ניו אייג': מיתולוגיה, היסטוריה, טבע), ברוק אלטרנטיבי נושאי השירים בעלי טווח רחב.
משק הזרחן
תכולת הזרחן בגוף היא כ-600 מיליגרם. מתוכם, 85% מצויים בשלד (עצמות)- במבנה גבישי הנקרא הידרוקסיאפטיט. בנוזל החוץ תאי מצוי בעיקר זרחן אנ-אורגני, ובנוזל התוך-תאי מצוי הזרחן בתוך חלבונים מבניים, אנזימים, גורמי שעתוק ועוד. באופן כללי, ריכוז הזרחן התוך-תאי דומה לריכוזו בנוזל החוץ-תאי.
רמת הזרחן בסרום גבוהה אצל ילודים - בין 4.8 ל-7.4 מ"ג/ד"ל, והיא יורדת בהדרגה במהלך הילדות וההתבגרות. הריכוז התקין של זרחן אצל מבוגר בסרום הוא בין 2.5 ל-4.5 מ"ג/ד"ל. רמת הזרחן בסרום אינה מווסתת בקפדנות כפי שמווסתת רמת הסידן (ראו: משק הסידן), והיא יכולה להשתנות בכ-50% במשך יממה. בבוקר, רמות הזרחן הן נמוכות, וכן רמתו נמוכה לאחר אכילת פחמימות - עקב גירוי להפרשת אינסולין כתוצאה מאכילת פחמימות המביא להכנסת גלוקוז אך גם זרחן לתוך התא.
הזרחן נספג באופן יעיל יחסית במעי הדק: מתוך סך של כ-600 מ"ג המתקבל בתזונה, בין 60% ל-80% מהזרחן נספג בחזרה בגוף. קלציטריול מייעל את הספיגה עד לכ-85%-90%.
ספיגת זרחן במעי
מרבית ספיגת הזרחן במעי מתבצעת בתהליך פסיבי, בין תאי (פארא-צלולרי). בנוסף מתבצעת גם ספיגה פעילה, טרנס-צלולרית (תוך תאית) הכרוכה בהפעלת קו-טרנספורטר נתרן/פוספט (והתלוי בפעילותו של קלציטריול), והכרוכה גם בהפעלת קו-טרנספורטר מסוג נתרן/אשלגן המספק אנרגיה והיוצר את מפל ריכוזי הנתרן הדרוש לתהליך. הזרחן החודר לתא המעי נארז בתוך מיקרו-טובולות, משונע דרך התא ויוצא למחזור הדם.
ספיגת זרחן בכליה
רמת הזרחן בסרום מווסתת בעיקר על ידי הספיגה הכלייתית. הפרשת הזרחן לשתן משתנה באופן ישיר בהתאם לצריכת הזרחן במזון, כאשר עיקר הספיגה נעשית באזור האבובית המקורבת בתהליך טרנס-צלולרי מבוקר (כנגד מפל אלקטרוכימי, בצימוד למעבר של יוני נתרן בטרנספורטר NPT2a). מכאן, שהפחתת מספר יחידות הטרנספורטר תביא להגדלת איבוד הזרחן בשתן. הגורמים המשפיעים על פירוק יחידות הטרנספורטר הם זרחן (משוב שלילי), PTH, (אשר מגביר את ספיגת הסידן אולם מעודד את הפרשת הזרחן בכליה) ופקטור הגדילה FGF23.
גאושיונג
גַּאוֹשְׂיוֹנְג (במנדרינית תקנית: 高雄市; נודעה בעבר בשם דַּאגּוֹאוּ) היא עיר ורשות מקומית מיוחדת בטאיוואן בדרום-מערב האי טאיוואן, לחופי מצר טאיוואן. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-2.734 מיליון תושבים, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודלה בטאיוואן (אחרי ניו טאיפיי וטאיג'ונג). העיר היא המרכז הכלכלי והפוליטי של האזור הדרומי של טאיוואן.
היסטוריה
המקום היה מיושב על ידי שבטים שונים עוד לפני בואם של המהגרים הסינים לאזור גאושיונג של היום במאה ה-17. מהגרים אלו קראו למקום בשם דאגואו.
ב-1624 ההולנדים הקימו באזור את מבצר זיילנדיה (במקום בו נמצאת היום העיר טאינאן) והצליחו להביס את השבטים המקומיים כעבור 10 שנים. ההולנדים גורשו על ידי ממלכת טונגנינג ב-1662. כעבור כמה שנים היישוב גדול משמעותית הודות להגירה גדולה מסין. ב-1684 שושלת צ'ינג סיפחה את טאיוואן אליה ובמקום נפתח נמל.
ב-1895 עבר האי טאיוואן לשליטת האימפריה היפנית בהתאם להסכם שימונוסקי. היפנים פיתחו את העיר ואת הנמל והיא הפכה לבסיס צבאי חשוב שלהם. עקב כך העיר הופגזה קשות על ידי כוחות בעלות הברית בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה.
לאחר היווצרותה של טאיוואן ב-1945 שם העיר שונה לגאושיונג, היא נהפכה לעיר-מחוז וכן בקרבתה נוצר מחוז גאושיונג. ב-1979 מעמדה שודרג ל"רשות מקומית מיוחדת".
ב-2010, כחלק מארגון מחדש בחלוקה המנהלית של טאיוואן, העיר גאושיונג אוחדה עם מחוז גאושיונג לכדי רשות מקומית מיוחדת גדולה יותר.
כלכלה
נמל העיר שנפתח במאה ה-19 ממשיך להוות נמל בינלאומי גדול וחלק חשוב בכלכלתה של גאושיונג. סביב הנמל, המשמש בעיקר לייצוא, נוצר מערך תעשיות נרחב. הנמל דורג בין השנים 1995 ל-1999 כשלישי בעולם בשינוע מכולות. מאז שנת 2000 הלך נפח המכולות בנמל וקטן עד שדורג בשנת 2009 במקום ה-21.
בנוסף הכלכלה המקומית מסתמכת על תיירות.
ממשל
מבחינה מנהלית הרשות המקומית המיוחדת של גאושיונג מחולקת ל-38 נפות (בסינית: 區) אשר כל אחת מהן מחולקת לתת-נפות עירוניות (בסינית: 里). הנפות לינגיה (苓雅區) ופנגשאן (鳳山區) הן המרכז השלטוני של הרשות המקומית המיוחדת.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הרפואית של גאושיונג, האוניברסיטה הלאומית הראשונה של גאושיונג למדע וטכנולוגיה והאוניברסיטה הלאומית של גאושיונג למדעים שימושיים.
תחבורה
מנמל גאושיונג יוצאות מעבורות למעגנים שונים ברחבי העיר.
נמל התעופה הבינלאומי גאושיונג הוא אחד הנמלים העמוסים ביותר בטאיוואן. למרות היותו חשוב, הנמל לא מסוגל לקלוט מטוסים גדולים מכיוון שהוא ישן יחסית ויש תוכניות להגדיל את המסלולים שלו. הנמל מציע טיסות ליעדים אחרים בטאיוואן וכן ליעדים בינלאומיים במזרח אסיה.
באזור גאושיונג פועלת מערכת רכבת קלה שנפתחה ב-2008. המערכת כוללת שני קווים וכן קו נוסף שנמצא בבנייה ועתיד להיפתח ב-2015. בנוסף גאושיונג מקושרת בעזרת מערכת הרכבות של טאיוואן לערים מרכזיות אחרות בטאיוואן כמו הבירה טאיפיי.
פייטרו בון
פייטרו בון (באיטלקית: Pietro Bon), הנקרא לעיתים ברתולומאו בון הצעיר (באיטלקית: Bartolomeo Bon il Giovane), היה פסל ואדריכל איטלקי, שפעל בוונציה בשנים 1489 עד 1529. תאריך ומקום לידתו אינם ידועים. הוא נפטר בוונציה ב-1529. אביו, ברתולומאו בון, היה אף הוא אדריכל.
הפרויקטים של פייטרו בון
כל הפרויקטים בוצעו בוונציה.
אריס סלוניקי (כדורסל)
אריס סלוניקי (ביוונית: Κ.Α.Ε Άρης) היא קבוצת כדורסל יוונית מהעיר סלוניקי, המתמודדת בליגת העל היוונית ובליגת האלופות.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1922, כחלק מ. המועדון החל לשחק ב-1928 במסגרת מסודרת של ליגה, כאשר הוקמה ביוון ליגה חצי מקצועית.
עד שנות ה-80 אריס נחשבה למועדון השלישי בחשיבותו ביוון, אחרי פנאתינייקוס ואולימפיאקוס. מתחילת שנות השמונים עד לשנות ה-90 אריס סלוניקי זכתה בשבע אליפויות וחמישה גביעים והייתה הקבוצה היוונית הראשונה שזכתה להצלחה במפעלים האירופים עם העפלתה לשלושה פיינל פורים רצופים של גביע אירופה לאלופות (1988, 1989, 1990). מתחילת שנות ה-90, חלה ירידה משמעותית ביכולותיה הספורטיביות של הקבוצה והיא נחשבת ביוון כקבוצה מהדרג השני. המועדון זכה בשלושה תארים אירופים החל משנות ה-90. בעונת 2015/2016 מתמודדת הקבוצה במסגרת היורוקאפ.
האולם הביתי של המועדון הוא היכל אלכסנדריו מלטרון, המכיל 5,500 מקומות ישיבה.
נאזעאת
נאזעאת (בפרסית: نازعات שפירושו "מושכים") היא סדרה של רקטות ארטילריות איראניות לטווח של כ-100 ק"מ מבוססות הודף מוצק, המפותחות ומיוצרת במשרד ההגנה האיראני.
היסטוריה
הרקטה הראשונה בסדר יוצרה בשנות ה-70 המוקדמות ושימשה במהלך מלחמת איראן–עיראק.
בסדרה 2 רקטות ידועות בשם נאזעאת 6-H ונאזעאת 10-H. נאזעאת 10-H רקטה בעלת טווח ארוך יותר וראש נפץ גדול יותר מאשר נאזעאת 6-H.
מלבד איראן, הרקטות נמצאות גם ברשות ארגון הטרור חזבאללה. על אף שהרקטות היו ברשות חזבאללה כבר בשנת 2006, לא נעשה בו שימוש מבצעי במהלך מלחמת לבנון השנייה ולאחריה.
ב-2007 במסגרת הסכם בין סוריה לאיראן, אמורה הייתה תעשייה האווירית האיראנית להקים בסוריה מפעל לייצור טילים ורקטות לטווח בינוני, ביניהם צוין הנאזעאת.
תפוצה
הרקטה נמצאת ברשות:
דזיארז'ינסק (בלארוס)
העיר בשמה החדש קרויה על שם פליקס דזרז'ינסקי, מקים המשטרה החשאית הסובייטית - הצֶ'קה - עבור לנין. קיימות שתי ערים נוספות על שמו, בעלות שם דומה אך בהיגוי שונה מעט, האחת ברוסיה - דזַרז'ינסק, והשנייה היא העיר טורצק שבאוקראינה שזה היה השם שניתן לה בתקופה הסובייטית.
היסטוריה
במאה ה-17 הייתה קוידינוב בתקופה של שגשוג וצמיחה. על פי מסמכי התקופה נמצאו בעיירה בית חולים, שתי טחנות קמח וארבעים חנויות. בעיר היו גם כנסיות אחדות וחיו בה זה לצד זה יהודים, רוסים, פולנים, גרמנים, בלארוסים וטטרים. בשנת 1781 הוכתה העיר בשנית על ידי שרפה גדולה שכילתה כמחצית מבתי העיירה. בשנת 1793, עם החלוקה השנייה של פולין, הייתה העיר חלק מהאימפריה הרוסית. במהלך מלחמת רוסיה-צרפת התחולל במקום קרב וחטיבה צרפתית הובסה על ידי חיילי הצבא הרוסי ב-3 נובמבר 1812.
בסביבות 1865 נבנתה בעיר תחנת רכבת כחלק מקו מוסקבה–ורשה, כיום נמצאת העיר על קו הרכבת בין מינסק לברנוביץ'.
העיר היא בין הראשונות בבלארוס אשר נפתחה בה כנסייה לותרנית.
במאי 1932 קיבלה העיירה מעמד של עיר תחת השם "קוידנוב", וביוני של אותה שנה הוסב שמה ל"דזיארז'ינסק" על ידי השלטונות הקומוניסטיים לכבוד פליקס דזרז'ינסקי - מייסד הצ'קה, המשטרה החשאית הסובייטית מתקופת לנין, שנולד באזור. העיר הייתה בירתו של המחוז המנהלי האוטונומי-פולני על שם פליקס דזרז'ינסקי בין השנים 1932–1938.
יחסי ארצות הברית–ג'יבוטי
יחסי ארצות הברית–ג'יבוטי הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית לבין ג'יבוטי.
דזיארז'ינסק (בלארוס)
היסטוריה
ב-28 ביוני 1941 (י"א סיון תש"א) נכבשה העיר על ידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, ורוב יהודי העיירה נטבחו. העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב-6 ביולי 1944.
יחסי ארצות הברית–ג'יבוטי
היסטוריה
באפריל 1977 הקימה ארצות הברית קונסוליה כללית בג'יבוטי, ועם עצמאות ג'יבוטי ביוני 1977, העלתה את מעמד שליחותה לשגרירות. שגריר ארצות הברית הראשון ברפובליקה של ג'יבוטי הגיע באוקטובר 1980. במהלך העשור האחרון, ארצות הברית הייתה ספקית עיקרית של סיוע הומניטרי להקלה על רעב, ומימנה חסות על שירותי בריאות, חינוך, ממשל תקין ותוכניות סיוע ביטחוני בג'יבוטי.
דזיארז'ינסק (בלארוס)
הקהילה היהודית
התיישבות יהודית משמעותית בעיירה החלה בסוף המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17. מסמכים מהמאה ה-17 העידו על 560 יהודים משלמי מיסים בעיירה.
בשנת 1833 נוסדה בעיר שושלת חסידות קוידינוב על ידי האדמו"ר הראשון רבי שלמה חיים פרלוב (1797–1862). לאחר פטירתו מילא את מקומו בקוידנוב בנו, רבי ברוך מרדכי פרלוב. לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו רבי אהרן והרחיב את גבולות החסידות, ולאחריו בנו (נינו של רבי שלמה חיים) רבי יוסף פרלוב מקודינוב-מינסק שהיה האדמו"ר האחרון בשושלת שחי בעיירה. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר מרכז החסידות לברנוביץ', אז בפולין.
יחסי ארצות הברית–ג'יבוטי
היסטוריה
ג'יבוטי אפשרה לצבא ארצות הברית, כמו גם לצבא של מדינות אחרות, גישה לנמלי התעופה ולמתקני התעופה שלה. ממשלת ג'יבוטי תומכת מאוד באינטרסים של ארצות הברית ושל המערב, בפרט במהלך מלחמת המפרץ בשנים 1990–1991 ולאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. ב-2002 הסכימה ג'יבוטי לארח נוכחות צבאית אמריקנית במחנה למונייה, המונה כיום כ-4,000 איש. אנשי השירות בארצות הברית, מספקים תמיכה הומניטרית בפיתוח, סיוע ביטחוני וסיכולי טרור לאנשים ולממשלות של קרן אפריקה ותימן. כקורבן של פיגועי טרור בינלאומיים קודמים, הנשיא ממשיך לנקוט עמדה פרואקטיבית נגד הטרור. "העובדה שאנו מקדמים בברכה את כוחות ארצות הברית בארצנו מראים את תמיכתנו בשלום הבינלאומי ובשלום באזורנו", אמר נשיא ג'יבוטי, איסמאעיל עומאר גואלה. "אנו עושים זאת למען שלום בעולם ושלום באפריקה". שגרירת ארצות הברית לג'יבוטי היא גיטה פאסי.
בשנת 2014, הגיעה ארצות הברית להסכם ארוך טווח עם ממשלת ג'יבוטי כדי להמשיך להשתמש במחנה למונייה. הצבא האמריקני משתמש גם במסלולי המראה בחלקים נידחים יותר של המדינה לצורך פעולות מזל"ט מחוץ לבסיס ההסכם, הנשיא ברק אובמה אף התחייב להגדיל את הסיוע הכספי לג'יבוטי, ואף לעזור להרחיב את כישורי ההדרכה וסיוע החוץ.
דזיארז'ינסק (בלארוס)
הקהילה היהודית
ב-1847 חיו בעיר 2,497 יהודים, וב-1897 היו בה 3,156 יהודים מתוך 4,744 נפשות בעיירה. במהלך המאה ה-19 כיהנו ברבנות העיירה רבני משפחת הלר: רבי ישראל הלר, שהוחלף על ידי רבי אברהם מאיר הלר, שבשנת 1894 העביר את הרבנות לבנו רבי יחיאל הלר. זה האחרון שימש בתפקיד עד לאחר המהפכה הרוסית, אז עלה ארצה והתיישב במושבה פתח תקווה. הוא הוחלף על ידי הרב הירש ממינסק.
לפני מלחמת העולם הראשונה פעלו בעיר כמה בתי כנסת וכן "שטיבל" חסידי בסמוך למקום מגוריו של הרבי. יהודי העיירה היו ככלל בעלי אופי דתי מאוד ונטו חיבה לציונות. בחגים הייתה העיירה מוקד משיכה למאות יהודים מחסידי קוידינוב שהתאספו לשהות עם רבם ברגל. החיים בעיירה התאפיינו בדרך כלל ביחסים טובים בין היהודים לשכניהם הגויים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויסו צעירים יהודיים רבים לצבא הצאר, בעוד אחרים בחרו להתחמק מהגיוס על ידי הגירה. המלחמה יחד עם המהפכה הבולשביקית והפוגרומים של 1920 בידי חיילים אוקראינים, הביאו להתמעטות משמעותית באוכלוסייה היהודית של עיירה, ונגרם נזק למוסדות הכלכליים והקהילתיים של הקהילה. בשנת תרפ"א (סביבות 1921) היו פרעות בעיר, בעקבות נטישת חיילים רוסים והגעת חיילים פולנים. היהודים הואשמו שהם תומכים בבולשביקים. רכוש יהודי רב עלה באש והיו מספר הרוגים ופצועים.
השואה ולאחריה
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בעיר כ-1,300 יהודים, כ-15% מכלל האוכלוסייה. ב-28 ביוני 1941 פלשו הגרמנים לעיר, ורק מיעוט מהיהודים הצליחו להתחמק. באוגוסט היהודים רוכזו למעין גטו, שכלל רחוב אחד.
ב-21 באוקטובר ערך הבטליון הראשון של המשטרה הליטאית, בראשות סגן ז. קמזורה, טבח ביהודי העיר, ורצח בין 1,000 ל-1,900 יהודים. הקורבנות נורו והושלכו לבורות; רבים מהם נקברו בעודם בחיים. לפי עדות ב"ספר השחור השלם של יהדות רוסיה": "במשך שלוש שעות נעה האדמה המכסה את קבר האחים, אנשים חיים עדיין ניסו לזחול מתוך קברם".
ב-1942 נרצחו עוד כמה אלפי יהודים מגטו מינסק באזור העיר על ידי יחידת איינזצגרופן. העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב-6 ביולי 1944.
נכון לתחילת המאה ה-21, הקהילה היהודית בקוידאנוב דלה מאוד. חלק גדול ממבני הקהילה נהרסו על ידי השלטונות הסובייטיים. את נוכחותה של הקהילה היהודית לשעבר מנציחה אנדרטה קטנה שהוקמה לזכרה.
הקרב על הסום
הקרב על הסוֹם (באנגלית: Battle of the Somme) היה אחד הקרבות הגדולים במלחמת העולם הראשונה. הוא נערך בין 1 ביולי ל-18 בנובמבר 1916 במחוז סום שבצפון צרפת. בקרב ניסו כוחות מדינות ההסכמה לפרוץ את קווי הגרמנים, אך הצליחו להתקדם רק כעשרה ק"מ, ובמחיר של יותר ממיליון נפגעים לשני הצדדים.
בתחילת ההתקפה פרצו כוחות רגלים בריטים לעבר חפירות הגרמנים לאחר הפגזת ריכוך ארטילרית. הקרב הסתיים לאחר ארבעה וחצי חודשים, כאשר המפקד הבריטי, דאגלס הייג, הורה על הפסקתו.
בתחילתו, גרם הקרב להחלשת הלחץ הגרמני בקרב ורדן, שהחל כארבעה חודשים קודם לכן, משום שהגרמנים נאלצו להעביר חלק מכוחותיהם מוורדן, כדי לעמוד בפני ההתקפה הבריטית-צרפתית המשולבת בסום.
יום הלחימה הראשון בקרב, שבו ספגו הבריטים כ-60,000 נפגעים, מתוכם 20,000 הרוגים, הפך לזיכרון טראומטי בבריטניה. המספר הכולל של הנפגעים בסיום הקרב הסתכם בכ-420,000 בריטים, 200,000 צרפתים ו-465,000 גרמנים, ובסך הכול למעלה ממיליון נפגעים. אדולף היטלר, לימים הפיהרר של גרמניה הנאצית, השתתף בקרב זה כחייל בצבא גרמניה, ונפצע בו מרסיס ברגלו.
התחלה
האסטרטגיה של בעלות הברית לשנת 1916 תוכננה ברובה בוועידת הפסגה בשאנטיי ב-6 בדצמבר 1915. בוועידה הוחלט לערוך מספר מתקפות שונות על ידי רוסיה במזרח, איטליה בהרי האלפים, והכוחות המשותפים של בריטניה וצרפת בחזית המערבית. בכך קיוו מדינות ההסכמה לתקוף את מעצמות המרכז מכל הצדדים.
לקראת סוף דצמבר 1915 התרחשו חילופי גברי בפיקוד העליון של בריטניה, והגנרל דאגלס הייג החליף את הגנרל ג'ון פרנץ' בפיקוד על חיל המשלוח הבריטי (BEF). הייג העדיף מתקפה בריטית בפלנדריה. המקום היה קרוב לנתיבי האספקה של חיל המשלוח הבריטי בשל קרבתו לנמלי תעלת למאנש. הייג רצה לגרום לגרמנים לסגת מהחוף הבלגי בים הצפוני, היכן שהצוללות הגרמניות סיכנו את הצי הבריטי. אולם אף שלא היה סיכום רשמי בנושא, הבריטים היו עדיין שותפים חדשים בחזית המערבית, והעדיפו להסכים למדיניות הצרפתית. בינואר 1916 הסכים הגנרל הצרפתי ז'וזף ז'ופר שהבריטים ירכזו את מירב מאמציהם בפלנדריה, אולם לאחר דיונים נוספים הוחלט בפברואר ליזום מתקפה משולבת במפגש בין צבאות צרפת ובריטניה ליד נהר הסום - בפיקרדי.
התוכניות למתקפה המשולבת בסום בקושי החלו להתגבש כאשר הגרמנים תקפו בקרב ורדן ב-21 בפברואר 1916. הצרפתים שלחו עוד ועוד כוחות כדי להגן על ורדן, ויכולתם לבצע את שהתחייבו לו בסום נפגעה. עיקר הנטל עבר לפיכך לכתפיה של בריטניה. ככל שהטבח ההדדי בוורדן נמשך, השתנתה מטרת הקרב על הסום מהנחתת מכה מכרעת על גרמניה להקלת הלחץ על הצבא הצרפתי.
ב-1916 היה חיל המשלוח הבריטי בצרפת חסר ניסיון בהשוואה לצבאותיהם של גרמניה וצרפת. הצבא הבריטי הסדיר, שמנה שש דיוויזיות מעולות, נמחק כמעט לחלוטין במהלך הקרבות של השנתיים הקודמות. עיקר הצבא הבריטי היה מורכב בשלב זה ממתנדבים מהכוח הטריטוריאלי והצבא החדש בפיקודו של לורד קיצ'נר, שהחל להתגבש באוגוסט 1914. הרחבת הצבא דרשה מפקדים בדרגות בכירות, ולכן נעשו קידומים חפוזים ובמהירות מסחררת, שלא תמיד שיקפו יכולת או כישרון. הייג עצמו החל את המלחמה כמפקד הקורפוס הבריטי ה-1, עבר כעבור זמן קצר לפקד על הארמייה הבריטית הראשונה, וכבר עתה התמנה למפקד כל חיל המשלוח הבריטי.
באביב 1916 היו בחזית המערבית 117 דיוויזיות גרמניות לעומת 139 דיוויזיות של מדינות ההסכמה (38 בריטיות, 95 צרפתיות ו-6 בלגיות). לאחר כישלון מערכת גליפולי העבירו הבריטים מאביב 1916 מספר דיוויזיות מאזור הים התיכון לצרפת כתגבורת. בינואר 1916 הגיעו הדיוויזיות ה-34 וה-35 דרך מצרים, ואחריהן הגיעו בפברואר הדיוויזיות ה-31 וה-46, ובמרץ הגיעו הדיוויזיות ה-29, ה-39 והדיוויזיות האוסטרליות הראשונה והשנייה. הדיוויזיה הניו זילנדית הגיעה לצרפת באפריל 1916, הדיוויזיות ה-41, ה-61 וה-63 במאי, הדיוויזיות ה-40, ה-60 והדיוויזיות האוסטרליות הרביעית והחמישית ביוני. ולבסוף, ב-3 ביולי, הגיעה הדיוויזיה הבריטית ה-11 לחזית המערבית.
עד אמצע 1916 הצליחו הבריטים להתגבר על בעיות התפעול שהיו להם במטוסי הקרב, וחיל האוויר המלכותי (RFC) השיג עליונות אווירית מעל שטחי הסום. בחזית הסום מנה חיל האוויר הבריטי 10 טייסות שהיו מורכבות מ-185 מטוסים. מולם ניצבו 129 מטוסים מהצד הגרמני. חיל האוויר המלכותי נטה למדיניות תוקפנית, שאפשרה לצבא דיוק ארטילרי גדול יותר באמצעות מטוסים או בלוני תצפית, בעודו מונע זאת מהגרמנים. רק בספטמבר הצליחו הגרמנים להשיג שוב עליונות אווירית, עם הצגתו של כלי טיס חדש.
מדינות ההסכמה
הכוח הבריטי שהשתתף במתקפה כלל שישה קורפוסים עם 20 דיוויזיות בין נהר אנקר לנהר סום, שחלקם השתייכו לצבא קיצ'נר. הם התמודדו עם 11 דיוויזיות גרמניות מנוסות.
הארמייה הצרפתית השישית בפיקודו של גנרל אמיל פאיול פעלה בשלושה צדי הסום יחד עם שלושה קורפוסים נוספים:
היום הראשון של הקרב
לתחילת הקרב קדמו שבעה ימים של הפגזה ארטילרית, שבהם ירו הבריטים מעל 1.5 מיליון פגזים. בנוסף, הוטמנו 17 מוקשים מתחת לקו התעלות הגרמני הקדמי ומתחת למוצבים. המוקש הגדול ביותר היה במשקל 27 טון ויצר בפיצוצו את מכתש לוכנאגר שקוטרו 91 מטר ועומקו 21 מטר. מכתש פיצוץ זה השתמר מאז ועד היום ומהווה אתר זיכרון לקרב. שני המוקשים הגדולים שאחריו הכילו כ-20 טון חומר נפץ כל אחד. מטרת ההפגזה הייתה למוטט את גדרות התיל הדוקרני אך התחמושת בה השתמשו התותחנים הבריטים לא הייתה יעילה. הם השתמשו בפגזי רסס שלא הצליחו לקרוע את התיל, וכתוצאה מכך רובו נותר במקומו.
ההתקפה תוכננה כך ש-13 דיוויזיות בריטיות מהארמייה הבריטית הרביעית ושתי דיוויזיות מהארמייה הבריטית השלישית יתקפו מצפון לנהר הסום ושש דיוויזיות מהארמייה הצרפתית השישית משני צידי הנהר ומדרומו. מולם עמדה הארמייה הגרמנית השנייה בפיקודו של גנרל פריץ פון בֶּלוֹב. מרכז ציר ההתקדמות היה בדרך רומית שהחלה מאַלבֶּר והגיעה עד מערבית לבָּפּוֹם, כ-18 קילומטר לכיוון צפון-מזרח.
שעת האפס לתחילת הקרב הייתה 07:30 ב-1 ביולי 1916. עשר דקות קודם לכן, ב-07:20, פוצץ המוקש מתחת למוצב המבוצר ברכס הות'ורן. שמונה דקות אחר כך פוצצו שאר המוקשים (מלבד המוקש בנקודת קזינו שפוצץ מאוחר יותר). ב-07:30 השתרר שקט לרגעים מעטים, כאשר הארטילריה הזיזה את כיוון האש לעבר קו המטרות הבא. לאחר מכן, במילותיו של המשורר ג'ון מספילד:
החיילים כרעו תחת הציוד הכבד שמשקלו הכולל הגיע ל-40 ק"ג לחייל. במקרים מסוימים הורו להם ליצור גלים אחידים ולהתקדם בקצב הליכה. במקומות אחרים זחלו יחידות לשטח ההפקר מבעוד מועד, כדי שיוכלו להגיע במהירות לחפירות הגרמניות הקדמיות מיד כשאש הארטילריה תשנה יעד. למרות ההרעשה הארטילרית הכבדה שרדו רבים מהמגינים הגרמנים בתוך השוחות העמוקות שלהם. כתוצאה מכך הצליחו הגרמנים לגרום לאבדות כבדות לחיל הרגלים הבריטי.
מצפון לדרך אלבר-בפום, נכשלה ההתקדמות כמעט מתחילתה. בכמה מקומות הצליחו התוקפים להגיע לקווי החפירות הגרמניים הקדמיים, ואפילו לקווי העתודה, אך שוב ושוב היה מספרם קטן מכדי לעמוד מול התקפות הנגד הגרמניות. כשהרעשת הנגד הגרמנית הומטרה על שטח ההפקר, הגעת התגבורות הפכה לבלתי אפשרית.
התקשורת בין הכוחות בשטח ההפקר לבין השוחות הבריטיות הייתה כמעט בלתי אפשרית, ומרבית המפקדים הבכירים לא ידעו כלל איך הקרב מתפתח. שדר שגוי לפיו הדיוויזיה הבריטית ה-29 הצליחה לכבוש את בומון האמל גרם לכך שהורו לבריגדת העתודה להתקדם למקום, ולתמוך בלוחמים. רגימנט ניו פאונדלנד ה-1, היחידה הלא-בריטית היחידה שהשתתפה בחזית הבריטית באותו יום, לא הצליחה להגיע לחפירות הקדמיות מחפירות העתודה בגלל העומס הרב ששרר בתעלות הקשר. מרבית הרגימנט נמחק לפני שחצה את קו החזית, ו-91 אחוזים ממנו נפגעו, שיעור האבדות השני בגודלו של יחידה צבאית בריטית בהתקפה.
ההתקדמות הבריטית משני צידי דרך אלבר-בפום נכשלה אף היא, למרות פיצוצם של שני מוקשים בלה בּוּאַסֶל. התקדמות טראגית נוספת אירעה במקום זה על ידי הבריגדה האירית מהדיוויזיה הבריטית ה-34. ההתקדמות החלה ממרחק של מייל אחד מקו החזית הגרמני, בטווח ראייה ואש של מכונות הירייה של המגינים, והבריגדה הושמדה עוד לפני שהצליחה להגיע לשטח ההפקר.
פעולות הדיוויזיות הצרפתיות והבריטיות מדרום לדרך השיגו את מטרתן. ההגנות הגרמניות במקום זה היו חלשות יחסית, והארטילריה הצרפתית, שהייתה צפופה ומנוסה יותר מזו הבריטית, הייתה אפקטיבית מאוד. מהעיר מונטובאן דה פיקרדי ועד הנהר סום, כל מטרות היום הראשון הושגו. מדרום לסום הצליחו הדיוויזיות הצרפתיות אף מעבר למטרותיהן הראשוניות.
אולם בסיכומו של דבר, היום הראשון לקרב הוכתר ככישלון חרוץ לתוקפים. הבריטים ספגו אבדות עצומות: 19,240 הרוגים, 35,493 פצועים, 2,152 נעדרים ו-585 שבויים. בסך הכול 57,470 נפגעים מתוך כ-66,000 לוחמים שהשתתפו בקרב. האבדות הראשונות היו חמורות במיוחד בקרב הקצינים, שמדיהם היו שונים ממדיהם של בעלי דרגות נמוכות יותר, והגרמנים אומנו לזהותם.
קשה לדעת מה היה מספר האבדות הגרמניות באותו יום, מכיוון שהיחידות הגרמניות מסרו את מספר האבדות שלהם רק כל 10 ימים. על פי ההערכה ספגו הגרמנים כ-8,000 אבדות בקו החזית הבריטי, מתוכם כ-2,200 שבויים. הפער בין מספר האבדות הבריטיות לגרמניות היה גבוה במיוחד באובילר, שבה הדיוויזיה הבריטית ה-8 ספגה 5,121 אבדות, בעוד הגדוד ה-180 הגרמני איבד רק 280 איש – יחס של 18 ל-1.
ההרעשה הארטילרית לא הייתה מוצלחת ולא מוטטה את גדר התיל. תעלות הקשר הצרות הפכו לפקקי תנועה אדירים בגלל כמות הפצועים הגדולה שזרמה דרכן. כתוצאה מכך יחידות העתודה לא הצליחו להתקדם וההצלחה לא נוצלה כראוי. בדיעבד אף התברר שהגרמנים ידעו מראש את מועד ההתקפה ואת מקומה, ונערכו בהתאם.
לאחר היום הראשון
הבריטים נותרו בחוסר ידיעה גם בכל הנוגע להזדמנויות אסטרטגיות דרומית לדרך אלבר-בפום, שם השיגו הצלחה חלקית. כיום ידוע שלזמן מה היה במקום פרצה רחבה בהגנות הגרמניות בין אוליבר ולוֹנגבַל. ב-3 ביולי הגיע כוח סיור מהדיוויזיה הבריטית ה-18 עד שלושה ק"מ מהשטח הגרמני מבלי להיתקל בעמדת הגנה כלשהי. אך הזדמנות זו הוחמצה, והגרמנים הספיקו לסתום את הפרצה בזמן.
יער מאמטס היה עדיין ריק ב-3 ביולי, אך הגרמנים נערכו בו מחדש יום לאחר מכן. היער לא נכבש עד 10 ביולי, לאחר שתי מתקפות שמחירן היה יקר. מקומות כמו יער היי ויער דלוויל, שניתן היה לכבוש בקלות לאחר היום הראשון, גבו מהתוקפים מחיר כבד בחיי אדם לפני שנכבשו באוגוסט ובספטמבר. באוגוסט כתב רולינסון על התקופה שבין 1 ל-4 ביולי:
בשבועיים הראשונים של יולי הפך הקרב לסדרה של פעולות קטנות ונפרדות, שיצרו רושם של הכנה למתקפה גדולה. בין 3 ל-13 ביולי ביצעה הארמייה הרביעית 46 "פעולות", במחיר של 25,000 אבדות, אך ללא התקדמות משמעותית אחת. הדבר הדגים את ההבדל בין האסטרטגיה של הייג לזו של עמיתיו הצרפתיים, והיה למקור חיכוך ביניהם. מטרתו של הייג הייתה לשמר לחץ מתמיד על האויב, בעוד שז'ופר ופוש העדיפו לשמור את כוחם כהכנה למכה מרוכזת אחת כבדה.
מבחינה אחת הקרב על הסום היה הצלחה אסטרטגית גדולה לבריטים. ב-12 ביולי, בתגובה ללחימה בסום ולמצב בחזית המזרחית, הורה מפקד הצבא הגרמני, אריך פון פאלקנהיין, להפסיק את המתקפה הגרמנית בוורדן. אף שהקרבות המשיכו שם עד דצמבר, מעתה והלאה היו אלה הצרפתים שהכתיבו בוורדן את הטון בלחימה.
בסום לא הייתה הארמייה השנייה של פון בלוב מסוגלת לעמוד לבדה במתקפות הרצופות של הצבא הבריטי והצרפתי. כל דיוויזיה גרמנית בחזית הותקפה על ידי שלוש או ארבע דיוויזיות של מדינות ההסכמה. ב-19 ביולי אורגנו מחדש הכוחות הגרמנים, ופון בלוֹב קיבל את הפיקוד על הארמייה הגרמנית הראשונה, שהייתה אחראית לאזור הצפוני. הגנרל מקס פון גלוויץ קיבל את הפיקוד על הארמייה השנייה, שכיסתה את הדרום. בנוסף קיבל פון גלוויץ את האחריות העליונה לשתי הארמיות הגרמניות שעל הסום.
כבר ב-2 ביולי היו שבע דיוויזיות גרמניות בדרכן לסום כתגבורת, ובתוך שבוע יצאו למקום דיוויזיות נוספות. ביולי ובאוגוסט שלחו הגרמנים למקום 35 דיוויזיות לכסות את האזור שבו שהו הבריטים, ועוד שבע דיוויזיות לאזור הצרפתי. הלחץ המשותף על גרמניה גרם לכך שלאוברסטה הירסלייטונג (OHL, הפיקוד העליון של הצבא) נשארה עד אוגוסט רק דיוויזיית עתודה אחת.
הבריטים קיוו לעצור את זרימת התגבורות הגרמניות לסום ממקומות שונים בחזית. לשם כך ערכו הבריטים שורה של פשיטות והפגנות כוח, שנועדו לרתק את הדיוויזיות הגרמניות לחזית. המתקפה הגדולה ביותר שערכו הבריטים, וגם הכושלת ביותר, הייתה הקרב על פרומל. ההתקפה נערכה בין 19 ל-20 ביולי. 7,080 אוסטרלים ובריטים אבדו, ולא נתפס אף לא שטח קטן. המתקפה גם לא מנעה מהדיוויזיות הגרמניות להגיע לסום.
הקרב על רכס בזנטין
ב-14 ביולי, יום הבסטיליה, הייתה הארמייה הרביעית מוכנה לחדש את המתקפה על האזור הדרומי. מטרת המתקפה, שידועה כקרב על רכס בזנטין, הייתה להשתלט על עמדות ההגנה השניות של גרמניה, שנפרסו מפסגת הרכס בפוזייר ועד דרך אלבר-בפום, דרומית-מזרחית לכפרים גילמון וג'ינשי. יעדי המתקפה היו הכפרים בזנטין לה פטיט, בזנטין לה גראנד ולונגוול שהיו צמודים ליער דלוויל. מאחורי קו זה, על מדרון הרכס, שכן יער היי.
הבריטים הצליחו להשיג דריסת רגל ביער היי, ובמשך ימים רבים המשיכו להילחם על היער וכן על יער דלוויל ויער לונגוואל השכן. לרוע מזלם, לא היה בהצלחת המתקפה ב-14 ביולי כדי ללמד על כך שהבריטים למדו כיצד לבצע לוחמת חפירות. בליל 22–23 ביולי פתח רולינסון במתקפה, כשהוא משתמש ב-6 דיוויזיות לאורך חזית הארמייה הרביעית. המתקפה נכשלה לחלוטין. הגרמנים למדו איך לפעול, והחלו להתרחק מחפירות ההגנה הסטטיות, ונעו לעבר מערכת מאחזים גמישה בעומק השטח, שהקשתה מאוד על הארטילריה הבריטית.
חוות פּוֹזיֶיר ומוּקֶה
בשבועות הראשונים של יולי לא נעשתה כל התקדמות ממשית בחזית הצפונית. עד 16 ביולי לא נכבשה אובילר, שמצפון לדרך אלבר-בפום. כיבושה, ודריסת הרגל שקנו הבריטים בעמדות ההגנה הגרמניות השניות ב-14 ביולי, אפשרו את כיבושן של עמדות ההגנה הגרמניות בצפון מאחור. המפתח לאסטרטגיה זו היה הכפר פוזייר.
הכפר שכן על דרך אלבר-בפום בפסגת הרכס. ממזרח לכפר נחפר קו חפירות הגנה גרמני שני. הארמייה הרביעית ניסתה לכבוש את הכפר שלוש פעמים בין 14 ל-17 ביולי, בדיוק לפני שהייג החליט שהארמייה של רולינסון לא תישא עוד בנטל הגזרה הצפונית. כיבוש הכפר נעשה היעד של ארמיית העתודה הבריטית בפיקודו של גוֹף, וגוף תכנן להשתמש למתקפה בשלוש דיוויזיות אוסטרליות.
גוף רצה שהדיוויזיה האוסטרלית הראשונה תתקוף מיד, אך מפקדה הבריטי של הדיוויזיה, מייג'ור-גנרל הרולד ברידג'ווד ווקר, סירב לשלוח את אנשיו מבלי שעברו הכשרה מתאימה. המתקפה תוכננה לליל 23 ביולי, במקביל למתקפת הארמייה הרביעית.
מעט לאחר חצות החלה המתקפה, והכפר נכבש בהצלחה. בין הסיבות העיקריות להצלחת המתקפה הייתה התעקשותו של ווקר על הכנה קפדנית ועל הרעשה ארטילרית כבדה במיוחד. עם זאת, הניסיון לכבוש את קו העמדות הגרמני הסמוך נכשל. הגרמנים, שהחלו להכיר בחשיבות הכפר לרשת ההגנה שלהם, ערכו שלוש התקפות נגד כושלות על הכפר, לפני שעברו לשיטה אחרת – הרעשה ארטילרית ארוכה ושיטתית על פוזייר. הניסיון הגרמני האחרון לכיבוש פוזייר החל מעט לפני הזריחה ב-7 באוגוסט, לאחר הרעשה ארטילרית כבדה במיוחד. הגרמנים הצליחו לעבור את קו ההגנה האוסטרלי הראשון, והתפתח קרב פנים אל פנים בין הצדדים. לבסוף הייתה ידם של האוסטרלים על העליונה.
גוף תכנן להתקדם צפונה לאורך הרכס לעבר חוות מוּקֶה, מה שיאפשר לו לאיים על מצודת תיפוול הגרמנית מאחור. אך עם התקדמות האוסטרלים, כך הפכו חשופים יותר לארטילריה הגרמנית, שיכלה לטווח אותם משלושה כיוונים.
ב-8 באוגוסט החלו האוסטרלים במתקפה לכיוון צפון לאורך הרכס, כאשר הקורפוס הבריטי השני מתקדם מאובילר שלשמאלם. עד 10 באוגוסט כבר הצליחו התוקפים להקים קו חפירות מדרום לחווה. עד אז הפכו הגרמנים את החווה למבצר עם חפירות עמוקות, ותעלות המחברות בין הביצורים המרוחקים. האוסטרלים ערכו מספר ניסיונות לכבוש את החווה בין 12 באוגוסט ל-3 בספטמבר, ובכל ניסיון התקרבו מעט יותר, אולם הביצורים הגרמניים החזיקו מעמד. לבסוף, הוחלפו האוסטרלים בקורפוס הקנדי, שב-16 בספטמבר כבש את חוות מוקה, יום לאחר המתקפה הבריטית הגדולה הבאה. ב-26 בספטמבר נכבשה החווה לגמרי, והמגינים נכנעו למחרת. בקרבות לכיבוש שתי החוות ספגו האוסטרלים 23,000 אבדות.
מלחמת שחיקה: אוגוסט וספטמבר
עד תחילת אוגוסט הבין הייג כי עתה כבר לא סביר שניתן יהיה להשיג פריצת דרך, הגרמנים "התאוששו באורח מרשים מחוסר הארגון" בשורותיהם בחודש יולי. במשך ששת השבועות הבאים ערכו הבריטים סדרת פעולות בקנה מידה קטן כהכנה ל"דחיפה הגדולה" הבאה. ב-29 באוגוסט הוחלף ראש המטה הכללי הגרמני, אריך פון פאלקנהיין, בגנרל פאול פון הינדנבורג עם אריך לודנדורף ששימש כסגנו, אך כיהן למעשה כקצין מבצעים ראשי. השינוי המיידי כתוצאה מחילופים אלו הייתה הפעלתה של דוקטרינת הגנה חדשה. ב-23 בספטמבר החלו הגרמנים לבנות את "זיגפריד שטלונג", הידוע בשם "קו הינדנבורג".
בחזית הארמייה הרביעית המשיך המאבק על יערות היי ודלוויל ועל "קו המתג". הגבול בין הצבא הצרפתי לבריטי עבר מדרום מזרח ליער דלוויל, מעבר לכפרים גילמון וגינשי. כאן לא הצליחו הבריטים להתקדם באופן משמעותי מאז היום הראשון של הקרב. אף אחד מהצבאות לא יכול היה להתקדם ולכבוש את הכפרים. המאמץ הבריטי הראשון לכבוש את גילמון ב-8 באוגוסט הסתיים בתבוסה. ב-18 באוגוסט ריכזו הבריטים כוחות גדולים יותר, ובהם שלושה קורפוסים בריטיים וצרפתיים, אולם רק ב-3 בספטמבר נפל הכפר לידיהם. עתה כיוונו הבריטים את מאמציהם לגינשי, שנכבש על ידי הדיוויזיה הבריטית ה-16 (שחייליה היו אירים) ב-9 בספטמבר. הצרפתים הצליחו אף הם להשיג התקדמות, וברגע שגינשי נפל, נפגשו הצבא הצרפתי והבריטי ליד קוֹמְבְּל.
גרוב G-120
גרוב G-120A (גרמנית: Grob G 120A) הוא מטוס אימון ואווירובטיקה המיוצר על ידי חברת גרוב איירקראפט הגרמנית.
הקרב על הסום
מלחמת שחיקה: אוגוסט וספטמבר
עתה החזיקו הבריטים בקו חזית כמעט ישר לגמרי, מחוות מוקה בצפון-מערב ועד קומבל בדרום-מזרח, והדבר העניק להם עמדה נוחה למתקפה גדולה נוספת. ב-1916 נחשבה חזית ישרה להכרחית, כי היא אפשרה לארטילריה לבצע הרעשה "זוחלת" בקלות רבה יחסית, שמאחוריה יכלו הרגלים להתקדם.
שלב ביניים זה בקרב על הסום גבה מחיר כבד מהארמייה הרביעית, אף שלא נערכה אף מתקפה גדולה נגדה. בין 15 ביולי ל-14 בספטמבר (בערבו של הקרב הבא) ערכה הארמייה הרביעית כ-90 מתקפות בכוח של קורפוס ומעלה, כשרק 4 מהן היו מתקפות כלליות לאורך שבעה קילומטר וחצי של החזית. התוצאה הייתה 82,000 אבדות, והתקדמות של כ-900 מטר בלבד. תוצאות אלו היו גרועות אף יותר מאלו שהושגו ב-1 ביולי.
גרוב G-120
פיתוח ושירות
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 פיתחה חברת גרוב את דגם G-120, שהיה מבוסס על מטוס האימון מתוצרתה, G-115. המטוס החדש היה הצעתה של חברת גרוב עבור מכרז של חיל האוויר של ארצות הברית למטוס אימון ראשוני. המטוס החדש טס לראשונה ביוני 1992, וכלל שינויים רבים מדגם 115, ובהם כן נסע מתכנס, מנוע בוכנה עם מערכת הזרקת דלק בעל שישה צילינדרים מתוצרת לייקומינג, מדגם AEIO-540, בעל הספק של כ-260 כוח סוס, ומדחף בעל שלושה להבים. שלדת המטוס עשויה מחומר מרוכב, שאינו פגיע לנזקי שיתוך, המאפשר למטוס לעמוד בעומסים של +6 עד -4 ג'י. אורך חיי גוף המטוס על פי נתוני היצרן הוא 15,000 שעות. שני המושבים בתא הטייס ממוקמים זה לצד זה, ויש בו מקום לטייסים בציוד מלא.
הקרב על הסום
הטנקים באים
הניסיון האחרון של מדינות ההסכמה להשיג פריצת דרך התרחש ב-15 בספטמבר בקרב פְלֶר קוּרְסֶלֶט, כאשר את ההתקדמות הראשונה ביצעו 11 דיוויזיות בריטיות (תשע מהארמייה הרביעית ושתי דיוויזיות קנדיות מגזרת ארמיית העתודה), ותקיפה מאוחרת יותר של שני קורפוסים צרפתיים. הקרב ידוע כיום בעיקר בשל ההופעה הראשונה של הטנקים. הבריטים טיפחו תקוות גדולות שנשק סודי זה ישבור את הקיפאון של מלחמת החפירות. הטנקים הראשונים לא היו בנויים למלחמת תנועה, והגיעו למהירות 3.2 קילומטר לשעה בלבד, כך שהרגלים היו יכולים להשיגם בקלות. מצד שני, הטנקים תוכננו למלחמת חפירות. התיל הדוקרני לא הפריע להם, וכך גם לא מכשולים רבים אחרים. הם היו חסינים לאש רובים ומכונות ירייה, אך היו פגיעים לארטילריה. עם זאת, טנקים ראשונים אלו סבלו מחוסר אמינות. מתוך 49 טנקים שהיו זמינים ב-15 בספטמבר, רק 32 הגיעו לחזית, ורק 21 מתוכם הצליחו להשתתף בקרב עצמו. תקלות מכניות בהם היו נפוצות, וטנקים רבים טבעו או ננטשו במכתשים הגדולים שנוצרו מפגיעת פגזים בקרקע.
גרוב G-120
פיתוח ושירות
חברת גרוב לא זכתה במכרז זה ופיתוחו של דגם 120 הואט ונמשך תחת הסימול 120A עד שנת 2000. בנובמבר 2001 ניתן למטוס רישוי תעופתי על ידי הגופים הרלוונטיים בגרמניה, ובתחילת 2002 התקבל האישור של ה־FAA, רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית.
הקרב על הסום
הטנקים באים
הבריטים השיגו התקדמות לאורך החזית, בעיקר בפלר, שם הם התקדמו למרחק של כשלושה קילומטר, הישג משמעותי במונחי מלחמת העולם הראשונה. כמו כן, היה זה הקרב החשוב הראשון בחזית המערבית של הדיוויזיה הניו זילנדית, שהייתה באותו זמן חלק מהקורפוס הבריטי ה-15, שכבש חלק מקו המתג מערבית לפלר. באגף השמאלי תפסה הדיוויזיה הקנדית השנייה, בעזרת טנקים, את הכפר קורסלט לאחר לחימה עזה ב-15 בספטמבר. לבסוף, לאחר חודשיים של לחימה, כבשו הבריטים את כל יער היי, על אף ששוב במחיר יקר. התוכנית הייתה להשתמש בטנקים כעזר לרגלים מהדיוויזיה הבריטית ה-47, אך היער היה כולו גדמי עצים חבולים ובורות פגזים, ורק טנק אחד הצליח לעבור בו מרחק כלשהו. הכוחות הגרמניים אולצו לנטוש את היער לאחר שהבריטים כמעט הצליחו להקיף אותם.
במהלך הקרב כבשו הבריטים כארבעה קילומטר מקו ההגנה הגרמני השלישי, אך שוב לא השכילו הכוחות הבריטים לנצל את ההזדמנות. בטנקים הייתה גלומה הבטחה רבה, אך חוסר אמינותם הגביל את השימוש בהם.
גרוב G-120
פיתוח ושירות
חברת לופטהאנזה פלייט טריינינג, חברת בת של חברת התעופה לופטהנזה הייתה הלקוח הראשון של המטוס, שנרכש כמטוס להכשרת טייסים לחברה. האימונים נערכים בבית הספר לטיסה של החברה הנמצא בגודייר (Goodyear), שבאריזונה, ארצות הברית. חיל האוויר הגרמני חכר שישה מטוסים מחברת לופטהאנזה, וטייסיו מתאמנים גם הם באריזונה. בין לקוחות המטוס נמצאים חילות האוויר של קנדה, צרפת, ישראל (ראו להלן) ועוד.
הקרב על הסום
הטנקים באים
הגזרה הכושלת ביותר במהלך קרבות 15 בספטמבר הייתה מזרחית לגינשי, שם בלמו ביצורים חזקים בצורת ריבוע את ההתקדמות לעבר מורוול. הביצורים לא נכבשו עד 18 בספטמבר. התקפה נוספת תוכננה ל-25 בספטמבר. המטרות היו הכפרים גודקור, לבוף ומורוול. כמו בקרב רכס באזנטין ב-14 ביולי, היעדים המוגבלים, הארטילריה המרוכזת וההגנות הגרמניות החלשות הובילו להצלחה. בקרב זה נותרו הטנקים בעתודה.
גרוב G-120
שירות בחיל האוויר הישראלי
בתחילת 2002 הוחלט על רכישת מטוסי גרוב 120A עבור חיל האוויר הישראלי. המטוסים נועדו להחליף את מטוסי הפייפר סופר-קאב המתיישנים, ולשמש במקומם כמטוס המיון והאימון הראשוני בקורס טיס. שמו של המטוס בחיל האוויר הוא סנונית. מטוסי הסנונית היו המטוסים הראשונים בתולדות חיל האוויר שלא נרכשו על ידי החיל; 27 המטוסים נרכשו על ידי חברת "סנונית שירותי תעופה", שנמצאת בבעלות אלביט מערכות דרך חברת הבת שלה סאיקלון מוצרי תעופה. חברת סנונית מתחזקת את המטוסים, וחיל האוויר רוכש ממנה את שעות הטיסה בהם. 3 המטוסים הראשונים הגיעו לישראל בסוף אותה שנה.
הקרב על הסום
השלב האחרון
ב-26 בספטמבר ערכה ארמיית העתודה של גוף את מתקפתה הגדולה הראשונה מאז היום הראשון של הקרב, וניסתה לכבוש את המצודה הגרמנית תיפוול. הדיוויזיה הבריטית ה-18, שהצטיינה ב-1 ביולי, כבשה את מרבית תיפוול ביום הלחימה הראשון, והוכיחה שוב שאימון קפדני, הכנות ופיקוד טוב יכולים לגבור על מכשולי לחימת החפירות. חוות מוקה נפלה אף היא בידי הדיוויזיה הבריטית הצפונית ה-11, והקנדים התקדמו כקילומטר אחד מקורסלט.
גרוב G-120
שירות בחיל האוויר הישראלי
באפריל 2004 נאלץ מטוס סנונית לבצע נחיתת חירום לאחר שאחד מגלגלי המטוס לא נפתח בעת הגישה לנחיתה. בעקבות האירוע הורה מפקד חיל האוויר באותה עת, האלוף אליעזר שקדי, על קרקוע מערך הסנונית עד לבדיקת התקלה. לאחר השלמת הבדיקה, בתוך כמה שבועות, ניתן אישור מחדש להפעלת המטוסים.
הקרב על הסום
השלב האחרון
עתה החלה התקופה מ-1 באוקטובר עד 11 בנובמבר, שידועה כקרב פסגות אנקר, שכולו קרבות שחיקה קשים שהשיגו רווח מועט. ב-29 באוקטובר שונה שמה של ארמיית העתודה של גוף לארמייה (הבריטית) החמישית, והיא עברה ארגון מחדש.
בינתיים, בחזית הארמייה הרביעית, עדיין האמין הייג שפריצת דרך עומדת בפתח. ב-29 בספטמבר הורה לארמייה השלישית של אדמונד אלנבי להצטרף לקרב מצפון, ליד גוֹמקוּר, ולארמייה הרביעית להתקיף לכיוון קמברה. הצעד הראשון דרש את כיבושו של קו טראנסלוי, קו ההגנה הרביעי של הגרמנים שנפרס מהכפר לה טראנסלוי במזרח ועד לה סאר שעל דרך אלבר-בפום.
גרוב G-120
שירות בחיל האוויר הישראלי
ב-24 בנובמבר 2020 התרסק מטוס סנונית בנגב במהלך טיסת אימון. שני יושביו, מדריך טיס רס"ן (מיל'), ופרח טיס רב"ט , נהרגו. וועדת החקירה קבעה שהתאונה נגרמה בשל מצב טיסה שלא היה מוכר לטייסים עד אז וגם לא היה מוכר ליצרן המטוס, ולא תורגל. האפשרות שההתרסקות נגרמה בשל כשל טכני נדחתה על ידי הוועדה.
הקרב על הסום
השלב האחרון
ב-1 באוקטובר, עם השינוי במזג האוויר, נעשה הקרב על לה טראנסלוי קשה יותר ויותר. הגשמים הכבדים הפכו את שדה הקרב החבוט לבוצי. לה סאר נכבשה ב-7 באוקטובר, אך התקדמות מועטה בלבד הושגה במקומות אחרים, והאבדות גדלו בקביעות. המכה האחרונה הגיעה ב-5 בנובמבר במתקפה הכושלת על בוט דה ורלנקור. הארמייה הרביעית סיימה את מתקפותיה הגדולות בקרב על הסום.
מהלכי הפתיחה היו דומים לאלו של 1 ביולי, ואפילו הוטמן מוקש נוסף מתחת לביצורים ברכס האות'ורן, מערבית לבומונט האמל. הדיוויזיה הבריטית ה-31 שתקפה את סרה ב-1 ביולי, נקראה לעשות זאת שוב ארבעה חודשים וחצי לאחר מכן. התוצאות היו דומות.
דרומית לסרה הצליחו הבריטים, הרבה בזכות ניסיונם שנרכש במחיר רב כל כך, לכבוש את מרבית יעדיהם. הדיוויזיה הבריטית ה-51 כבשה את בומונט האמל, ומימינה כבשה הדיוויזיה הבריטית ה-63 את בוקור. לוטננט-קולונל ברנרד פרייברג זכה בצלב ויקטוריה על קרב זה. דרומית לאנקר הצליח הקורפוס הבריטי השני להשיג אף הוא התקדמות.
תוצאות
הקרב על הסום לא הסתיים בניצחון של מי מהצדדים. הצרפתים והבריטים הצליחו לכבוש קרקע, אך רק מעט יותר משבעה קילומטר וחצי בנקודת החדירה העמוקה ביותר. מטרותיהם היו שאפתניות בהרבה. עם זאת, במבט לטווח ארוך, הקרב על הסום הניב יותר פירות לבריטים מאשר לגרמנים.
פול כהן
פול ג'וזף כהן (2 באפריל 1934 – 23 במרץ 2007) היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי שעבודתו פורצת הדרך בלוגיקה מתמטית, ובמיוחד ההוכחה שהשערת הרצף עצמאית במסגרת תורת הקבוצות האקסיומטית, זיכתה אותו במדליית פילדס לשנת 1966, ובפרסים חשובים אחרים. בעבודתו זו, פתר את הבעיה הראשונה מתוך 23 הבעיות של הילברט.
הקרב על הסום
תוצאות
לפני הקרב התייחסה גרמניה לבריטניה כמעצמה ימית, וזלזלה בכוחה הצבאי היבשתי. הגרמנים האמינו שאויבותיהם הגדולות הן צרפת ורוסיה. החל מקרב זה, החלה בריטניה לצבור השפעה בקואליציה, במיוחד לאחר המרידות בצבא הצרפתי ב-1917. מתוך הכרה באיום הגדל שהציבה בריטניה, אימצה גרמניה ב-31 בינואר מדיניות של לוחמת צוללות בלתי מוגבלת, בניסיון להטיל מצור על תושבי האי. בסופו של דבר, הביא המהלך לכניסתה של ארצות הברית למלחמה, ולניצחון מדינות ההסכמה.
פול כהן
קורות חיים
נולד בלונג ברנץ', ניו ג'רזי וקנה את השכלתו התיכונית בתיכון סטאיווסנט (Stuyvesant High School) בניו יורק. למד לתואר ראשון בברוקלין קולג' (1953), ולתואר שני (1954) ודוקטורט (1958, בהנחיית אנתוני זיגמונד) באוניברסיטת שיקגו. לאחר תקופה קצרה בה לימד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובאוניברסיטת רוצ'סטר, עבר בראשית שנות השישים לאוניברסיטת סטנפורד, בה עשה את רוב חייו המקצועיים.
הקרב על הסום
תוצאות
בתחילת 1916 היה הצבא הבריטי בנוי ברובו על מתנדבים בלתי מנוסים. הקרב על הסום היה המבחן הממשי הראשון לאותו "צבא אזרחים", שזה עתה הוקם בעקבות קריאתו של לורד הורשיו קיצ'נר למתנדבים בתחילת המלחמה. חיילים בריטיים רבים שנהרגו בקרב על הסום היו חסרי ניסיון, ואובדנם היה בעל חשיבות צבאית נמוכה יחסית. בשביל גרמניה, שנכנסה למלחמה עם כוח מאומן של חיילים בסדיר ומילואים, כל אבדה הפחיתה מהניסיון ומהיעילות הכוללים של צבאה. המפקד הגרמני הבכיר, נסיך הכתר רופרכט מבוואריה, ציין ש"מה שנותר מחילות הרגלים, שאומנו היטב בימי שלום, בוזבז בשדה הקרב".
המפקדים הגרמנים לא האמינו שצבאם יוכל לסבול קרב שחיקה מתמשך כדוגמת הסום. לכן ב-24 בפברואר 1917 נסוג הצבא הגרמני בשיטת אדמה חרוכה משדה הקרב בסום, כדי להכין את הביצורים לקו הינדנבורג, ובכך קיצר את רוחב החזית שהיה צריך להגן עליה.
פול כהן
קורות חיים
כהן ידוע בשל המצאת שיטת הכפייה, המאפשרת לבנות מודל למערכת של אקסיומות, במסגרת מערכת אחרת. כהן השתמש בשיטה זו כדי להוכיח שהשערת הרצף ואקסיומת הבחירה אינן יכיחות מאקסיומות צרמלו-פרנקל (ZF) הסטנדרטיות של תורת הקבוצות. תוצאה זו השלימה את עבודתו המוקדמת יותר של קורט גדל, בהראותה ששתי טענות אלו הן בלתי תלויות באקסיומות צרמלו-פרנקל: לא הן ולא שלילתן יכיחות מאקסיומות אלו. במובן זה השערת הרצף (CH) אינה תלויה בשאר האקסיומות, והיא אולי הדוגמה המפורסמת ביותר לטענה עצמאית.
הקרב על הסום
תוצאות
התוצאות האסטרטגיות של הקרב על הסום אינן יכולות לטשטש את העובדה שהיה זה אחד הקרבות הנוראים ביותר במלחמת העולם הראשונה. קצין גרמני, פרידריך שטיינברכר, כתב:
נפגעים
הערכה כוללת ראשונה של מספר הנפגעים של מדינות ההסכמה בקרב על הסום, שנעשתה בוועידת שנטילי ב-15 בנובמבר, הייתה 485,000 אבדות של בריטים וצרפתים (הרוגים, נעדרים, פצועים ושבויים), אל מול 630,000 אבדות של גרמנים. במספרים אלה היה כדי לתמוך בעמדה שהלחימה בסום הייתה בעיקרה מלחמת שחיקה. עם זאת, כבר באותה תקופה התייחסו למספרים הללו בחשד. כאשר נעשה חישוב מחדש לאחר המלחמה, הגיע מספר אבדות הבריטים ל-419,654 איש והצרפתים ל-204,253. בסך הכול אבדו למדינות ההסכמה 623,907 איש, מתוכם 146,431 הרוגים או נעדרים.
פול כהן
קורות חיים
כהן זכה גם בפרס על שם בוכר (Bôcher) ב-1964, עבור עבודתו על השערת ליטלווד מן האנליזה המתמטית, ובמדליה הלאומית למדעים האמריקאית, ב-1968. היה חבר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ובאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות-הברית.
הקרב על הסום
נפגעים
ההיסטוריון הבריטי הרשמי, סר ג'יימס אדמונדס, טען כי הגרמנים איבדו 680,000 איש, אולם גם למספר זה התייחסו בחשד. דו"ח סטטיסטי נפרד, שהוכן על ידי משרד המלחמה הבריטי, גרס כי מספר האבדות הגרמניות בגזרה הבריטית הגיע רק ל-180,000. כיום מקובל להניח שמספר הנפגעים הגרמנים בקרב על הסום נע בין 465,000 ל-600,000 איש.
פול כהן
כהן על השערת הרצף
"השקפה, אשר המחבר [כהן] מרגיש, שתוכל להתקבל לבסוף היא שהשערת הרצף היא בבירור שגויה. הסיבה העיקרית שבגללה אנו מקבלים את אקסיומת האינסוף, היא שאנו כנראה מרגישים, שהמחשבה, שתהליך הוספה של קבוצה אחת בכל פעם עשוי למצות את היקום כולו, היא אבסורדית. כך גם עם האקסיומות הגבוהות יותר של האינסוף. כעת \aleph_1 היא עוצמת הקבוצה של סודרים בני מנייה, וזוהי רק דרך מיוחדת, והפשוטה ביותר ליצירת סודרים גדולים יותר. הקבוצה c (הרצף), לעומת זאת, נוצרת על ידי עקרון חדש לחלוטין וחזק יותר, שהוא אקסיומת קבוצת החזקה. אין זה סביר לצפות שכל תיאור של מונה גדול יותר, שמנסה לבנות את המונה בעזרת רעיונות הנובעים מאקסיומת ההחלפה, יוכל אי פעם להגיע ל-c. ועל כן c הוא גדול יותר מ-, כאשר, וכן הלאה. השקפה זו מתייחסת ל-c כקבוצה עשירה ביותר הניתנת לנו על ידי אקסיומה נועזת אחת, ושאליה לא ניתן להתקרב על ידי תהליך בנייה בשלבים. אולי הדורות הבאים יראו את הבעיה בצורה ברורה יותר ויבטאו עצמם באופן ברור יותר."
הקרב על הסום
נפגעים
מספר הנפגעים הממוצע לדיוויזיה, שכללה כ-10,000 חיילים, בגזרה הבריטית עד 19 בנובמבר היה 8,026 חיילים. בדיוויזיות קנדיות מספר הנפגעים הממוצע היה 6,329, בניו זילנדיות 7,408, ב-43 הדיוויזיות הבריטיות 8,133, ובשלוש הדיוויזיות האוסטרליות 8,960 לדיוויזיה. מספר האבדות היומי בקרב הבריטים במהלך הקרבות היה 2,943, מספר שעלה אף על מספר האבדות היומי בקרב פשנדל, אולם לא היה חמור כבשני החודשים של הקרב על אראס (4,076 איש ביום) או במתקפת מאה הימים האחרונה ב-1918 (3,645 אבדות ליום).
חיל האוויר המלכותי איבד 782 כלי טיס ו-576 טייסים בקרב על הסום.
תבני
תִּבְנִי בֶן גִּינַת הוא דמות מקראית, מלך על ממלכת ישראל ארבע שנים. לפי הכרונולוגיה המסורתית מלכותו החלה בשנת 882 לפני הספירה.
בשעת מהפכת החצר בממלכת ישראל, כאשר נרצח אלה מלך ישראל על ידי זמרי, השתררה מבוכה בעם. חלקם נטו אחרי זמרי, חלקם אחרי עמרי וחלקם אחרי תבני. זמרי מת עוד בשעת המלחמה, מידי עמרי, אולם המחלוקת סביב מינוי המלך החדש לא הוכרעה:
למרות שעמרי הצליח להכות את זמרי תוך מצור קצר, הרי עד להמלכתו הסופית על כל ישראל צריך היה להמתין עוד 4 שנים עד להכרעת המאבק בינו לתבני, שנאמר:.