cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוליו אולרטיקואצ'אה
נבחרת ארגנטינה
אולרטיקואצ'אה זומן על ידי בילארדו לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1990 באיטליה. הוא לא שותף בהפסד המפתיע 0–1 ל, אך חזר להרכב במשחק הבא מול. בדקה ה-11 של המשחק, התנגשות לא מכוונת בין אולרטיקואצ'אה לבין השוער נרי פומפידו גרמה לפציעתו של השוער וסיום דרכו במדי הנבחרת. אולרטיקואצ'אה וארגנטינה המשיכה לניצחון 0–2 במשחק. אולרטיקואצ'אה שמר על מקומו בהרכב בשוויון 1-1 עם, שהעלה את ארגנטינה לשמינית הגמר. אולרטיקואצ'אה עלה בהרכב בניצחון 0–1 על ברזיל בשמינית, וכן בניצחון על ברבע הגמר. אולרטיקואצ'אה, שהוחלף בדקה ה-51, ראה את נבחרתו מתקדמת לחצי הגמר לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין. בחצי הגמר גברה ארגנטינה על המארחת בדו-קרב פנדלים, בו כבש אולרטיקואצ'אה את הפנדל השלישי של נבחרתו. עוד קודם לכן, בדקה ה-76, ספג אולרטיקואצ'אה כרטיס צהוב בפעם השנייה בטורניר, שגרם לו להחמיץ את משחק הגמר, בו נוצחה נבחרתו 0–1 על ידי גרמניה המערבית.
בסך הכול ערך אולרטיקואצ'אה 32 הופעות במדי ארגנטינה.
קריירת אימון
בעונת הוביל אולרטיקואצ'אה את טאז'רס דה רמדיוס דה אסקלדה מהליגה השלישית בארגנטינה, וסיים עמה במקום ה-12. לאחר מכן החל לעבור כעוזר מאמן במספר קבוצות, בהן אוניון דה סנטה פה וקוריינטס מנדיז'ו.
בשנת 2008 החל לעבוד בהתאחדות הכדורגל הארגנטינאית, תחת המנהל המקצועי ומאמנו לשעבר בנבחרת, קרלוס בילארדו. הוא שימש כעוזר וכמאמן בקטגוריות הגיל השונות בהתאחדות, ובשנת 2015 שימש כמאמן ראשי בנבחרת ארגנטינה בכדורגל נשים.
בעקבות התפטרותו של חרארדו מרטינו מאימון נבחרת ארגנטינה בתום קופה אמריקה 2016, נבחר אולרטיקואצ'אה להוביל את הנבחרת האולימפית של ארגנטינה לטורניר הכדורגל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), וזאת על רקע הספק כי ארגנטינה תשתתף כלל בטורניר. ארגנטינה של אולרטיקואצ'אה כשלה בטורניר, וזאת לאחר שנוצחה 0–2 על ידי פורטוגל במשחק הפתיחה, המשיכה בניצחון 1–2 על אלג'יריה וסיימה את דרכה בטורניר כבר בתום שלב הבתים בעקבות שוויון 1-1 מפתיע מול הונדורס.
הסכסוך הישראלי-ערבי
הסכסוך הישראלי–ערבי הוא סכסוך בין היהודים שהתגוררו בארץ ישראל וכיום מתגוררים במדינת ישראל, לבין ערבים-מוסלמים יושבי הארץ. יש המחשיבים כמועד תחילתו של הסכסוך את שנת 1860, אז הוקמה משכנות שאננים, נפגעי פעולות האיבה נמנים באופן רשמי החל משנה זו. שיאו של הסכסוך היה במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים. הסכסוך לווה במתחים פוליטיים ומלחמות, עוד לפני הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, לב הסכסוך התמקד בשליטה על הארץ ובהמשך - בהקמת מדינת ישראל בשטח אשר נחשב על ידי העם היהודי כמולדתו ההיסטורית. לעומתם, התנועה הפאן-ערבית ייחסה אותם כטריטוריה השייכת לאומה הערבית הגדולה (בהקשר פאן איסלאמי, היא נמצאת בשטח הנחשב לדאר אל-אסלאם), ובהמשך התנועה הלאומית הפלסטינית שאפה להקים מדינה פלסטינית בשטחים אלו או בחלקם.
הסכסוך, אשר שורשיו בסכסוך פוליטי על רקע שאיפות טריטוריאליות בעקבות קריסת האימפריה העות'מאנית ובלוחמת מיליציות ערביות מול היהודיות בתקופה הבריטית, השתנה במשך השנים מעימות צבאי בקנה מידה גדול בין מדינת ישראל לחברות הליגה הערבית בין השנים 1948-1982, לעימות ישראלי-פלסטיני בקנה מידה מקומי יותר, בעל אופי של לחימה בטרור. הסכסוך בין ארצות ערב לישראל על בסיס מחלוקות טריטוריאליות ברובו הסתיים, פרט לטענות טריטוריאליות של סוריה לגבי רמת הגולן, לעימות טריטוריאלי מול "פלסטינים", וטענות שוליות מצד בנות בריתה של איראן, סוריה ותנועת החזבאללה בלבנון.
הסיבות לסכסוך
סיבות רבות הוצעו לסכסוך הישראלי–ערבי. העיקריות שבהן:
מקורות יהודיים לבעלות על הארץ
לפי התורה, ארץ כנען שהיא ארץ ישראל הובטחה על ידי אלוהים לשבטי ישראל. גבולות הארץ המובטחת מוגדרים בברית בין הבתרים, בחלום יעקב ובספר שמות.
בספר בראשית, בברית בין הבתרים מתוארים גבולותיה של הארץ המובטחת:
פירוט מחודש של ההבטחה ניתן ליעקב בחלום הסולם:
הגדרה נוספת נמצאת בספר שמות:
הנהר בפסוק בשמות הוא נהר פרת.
בספרו של תיאודור הרצל "מדינת היהודים" משנת 1896 התייחס הרצל פעמים רבות למושג המקראי הארץ המובטחת. הרשומים המקראיים והראיות הארכאולוגיות מצביעות על כך שהיהודים כבשו והחלו ליישב את ארץ כנען במהלך המאה ה-13 לפנה"ס. בהמשך, משה הצליח לגבש את שבטי ישראל והוביל אותם החוצה ממצרים לגבולות הארץ המובטחת. בהמשך, תחילה תחת הנהגתו של יהושע, בני ישראל נלחמו והשתלטו באופן הדרגתי על אדמות ארץ ישראל במשך שבע שנים.
מחקרים אחדים טוענים כי קבוצות אוכלוסייה שונות בשני הצדדים, בהם ארגון החמאס וגוש אמונים, מעלים טיעונים אשר מתבססים על רקע דתי לעמדותיהם הבלתי מתפשרות. נכון להיום מפלגת הליכוד היא המפלגה הבולטת ביותר בפוליטיקה הישראלית אשר הכניסה את התביעה המקראית על ארץ ישראל למצע הפוליטי שלה.
למרות כל זאת אפילו גם לפי הקוראן, הספר הקדוש לאסלאם כתוב כי אלוהים הבטיח את ארץ ישראל ליהודים ולאף אחד אין זכות לקחת אותה מהם והעיר ירושלים אינה מוזכרת כלל בקוראן ואילו האירועים הבסיסיים באסלאם שכתובים בקוראן מתרחשים בחצי האי ערב, בין היתר בערים מכה ואל מדינה שבערב הסעודית שאלו שתי הערים הקדושות ביותר למוסלמים לפני ירושלים.
התקופה העותמאנית - עליית תנועות לאומניות
לקראת סוף העשור המאה ה-19, בעקבות פעילותה של התנועה הציונית, החלו יהודים-אירופאים רבים לרכוש קרקעות בביצות ובמדבריות מן הסולטאן העות'מאני וסוכניו. בנימין זאב הרצל, מייסד התנועה, פנה אל השלטון העות'מאני וביקש תמיכה מן הרשויות העות'מאניות. באותה העת, כל תושבי העיר ירושלים עדיין גרו בתוך חומות העיר העתיקה אשר כללה רק כמה עשרות אלפי תושבים. פעילי התנועה הציונית, החלו להקים משקים קולקטיביים, אשר כונו "קיבוצים" בנוסף לערים בהן תל אביב.
עד מלחמת העולם הראשונה, שטח ארץ ישראל היה חלק מהאימפריה העות'מאנית (יהודה, שומרון, עזה, מישור החוף וצפון הנגב במחוז ירושלים, ואילו צפון השומרון, הכרמל והגליל במחוז ביירות) והאוכלוסייה המקומית הייתה בעיקרה ערבית (כ-90%). רק לאחר הצהרת בלפור ובמהלך המנדט הבריטי, כאשר החלו להגיע לארץ ישראל כמות מהגרים יהודים גדולה יותר.
תקופת השלטון הבריטי
בשנת 1917, פרסמה ממשלת בריטניה את הצהרת בלפור שבה נאמר במפורש כי בריטניה תתמוך בהקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל. ההצהרה פורסמה בשל האמונה של אנשי מפתח בממשלת בריטניה, בהם ראש הממשלה, דייוויד לויד ג'ורג', כי תמיכה מצד האוכלוסייה היהודית תהיה נחוצה על מנת לנצח במלחמה. עם זאת, ההכרזה גרמה לאי-שקט רב בעולם הערבי. לאחר המלחמה, עבר אזור ארץ ישראל לשליטה בריטית. שטח המנדט הבריטי כלל את האזורים בהם שוכנים כיום מדינת ישראל, ירדן, אזור יהודה ושומרון ואזור רצועת עזה.
ב-3 בינואר 1919 נחתם הסכם ויצמן-פייסל בין האמיר פייסל (בנו של חוסיין בן עלי מלך חג'אז, שגורש מחצי האי ערב), בשם הממלכה החיג'אזית, לבין חיים ויצמן, בשם ההסתדרות הציונית, שהיה אמור להשיג שיתוף פעולה בין התנועה הציונית לבין התנועה הלאומית הערבית. ההסכם לא יושם, לאחר שלא הוקמה מדינה ערבית מאוחדת בראשות השושלת ההאשמית.
שינוי דרמטי ביחסי הערבים והיהודים חל בשנת 1920 - במהלך מלחמת הממלכה הערבית של סוריה-צרפת ולאחריה. בשנת 1920 לראשונה החלו להיערך הפגנות בהם האוכלוסייה הערבית הפגינה כנגד מדיניות המנדט הבריטי אשר העדיפה באופן בלתי הוגן לטענתם את העלייה היהודית. מורת רוח זו הובילה את האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל בהמשך לבצע מעשי אלימות כנגד האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל, וזאת על רקע המלחמה הערבית בסוריה ולבנון לעצמאות הממלכה הסורית, שטענה בעלות גם על שטחי המנדט הבריטי. עם הפסד הערבים במלחמה בסוריה וקריסת הממלכה הסורית הערבית, לאומנים ערביים רבים עזבו את דמשק וחלקם, לרבות המופתי אמין אל-חוסייני הגיעו לירושלים והחלו להתרכז במאבק לאומני מקומי. אז שנות ה-20 האוכלוסייה היהודית והאוכלוסייה הערבית הפכו עוינות זו לזו באופן מובהק. האנטישמיות האירופית החלה להתפשט באזור המזרח התיכון ונוצרו אף קשרים בין האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל לתנועה הנאצית בגרמניה. ישנם תמונות ומסמכים אשר מקשרים מנהיגים כגון היטלר והמופתי של ירושלים בתקופת המנדט הבריטי אמין אל-חוסייני. בסופו של דבר, מעגל האלימות בין האוכלוסייה הערבית לאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל התפתח למעגל אלימות. באוגוסט 1929, במהלך מאורעות תרפ"ט נרצחו 67 יהודים על ידי האוכלוסייה הערבית בעיר חברון.
אותה עת, העלייה היהודית לארץ ישראל המשיכה לגדול באופן ניכר, ועלתה משמעותית על ההגירה הערבית לאזור. עד 1931, 17 אחוזים מאוכלוסיית ארץ ישראל היו יהודים, גידול של שישה אחוזים משנת 1922. כמו כן, העלייה היהודית לארץ ישראל גדלה במיוחד לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה - כתוצאה ממהלך זה הוכפלה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל. הערבים שישבו בארץ ראו בעלייה היהודית איום ממשי על מולדתם וזהותם כעם. נוסף על כך, מדיניות רכישת הקרקעות היהודית ואיסור העסקתה של האוכלוסייה הערבית בתעשיות ובמשקים אשר היו בבעלות יהודית הכעיסו מאוד את ערביי ארץ ישראל. המתיחות הוליכה לפרוץ מרד הערבי הגדול ב-1936 אשר נמשך עד לשנת 1939.
בתגובה ללחץ הערבי, רשויות המנדט הבריטי הקטינו באופן משמעותי את מכסות העלייה ליהודים (מידע נוסף נמצא בערכים הספר הלבן ואקסודוס). ההגבלות הללו נשארו עד תום תקופת המנדט, תקופה אשר התרחשה במקביל לשואה ולבריחתם של פליטים יהודים רבים מאירופה. כתוצאה מכך, רוב היהודים אשר נכנסו לארץ ישראל היו בלתי חוקיים (ראו ההעפלה), דבר אשר גרם למתחים רבים נוספים באזור. לאחר מספר ניסיונות אשר במהלכם הבריטים ניסו לפתור את הבעיה באופן דיפלומטי, החליטה ממשלת בריטניה להחזיר את המנדט על פלשׂתינה (א"י) אל האו"ם. ב-15 במאי 1947 כינס האו"ם את ועדת אונסקו"פ אשר הייתה מורכבת מנציגים של עשר מדינות. כדי להקנות להחלטות אופי נייטרלי, אף אחת מהמעצמות הגדולות לא הייתה מיוצגת בוועדה. לאחר חמישה שבועות בהם הוועדה גיבשה את המלצותיה, החליטה הוועדה להמליץ על חלוקת ארץ ישראל לשני שטחים נפרדים עבור האוכלוסייה היהודית ועבור האוכלוסייה הערבית. הצעת "פתרון שתי המדינות" התקבלה בתוכנית החלוקה (החלטה 181) של העצרת הכללית של האו"ם בנובמבר 1947 ברוב של 33 קולות מול 13 מתנגדים ו-10 נמנעים. מדינות ערב, אשר היו חברות בליגה הערבית הצביעו נגד תוכנית החלוקה של האו"ם. ההנהגה הערבית (בארץ ישראל ומחוץ לארץ ישראל) התנגדה לתוכנית החלוקה. הערבים טענו כי תוכנית החלוקה הפרה את זכויות מרבית תושבי ארץ ישראל, אשר באותה העת הייתה מורכבת מ-67% תושבים לא יהודים (1,237,000) ו-33% תושבים יהודים (608,000). כמו כן, המנהיגים הערבים טענו כי לפי תוכנית החלוקה מספר גדול של ערבים יהיו לכודים בתוך הטריטוריה של המדינה היהודית. כל המנהיגים הערבים הבולטים התנגדו באופן עקרוני לזכותם של היהודים למדינה עצמאית בארץ ישראל ובכך שיקפו את מדיניות הליגה הערבית. באותה העת האוכלוסייה הערבית והאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל נלחמו בגלוי על השליטה באזורים האסטרטגיים בארץ ישראל. כחלק ממאבק זה בוצעו באותה העת מספר קרבות מזוויעים על ידי שני הצדדים.
מלחמת העצמאות
ב-14 במאי 1948, יום אחד לפני תום המנדט הבריטי בארץ ישראל, ישראל הכריזה על עצמאותה ועל ריבונותה בשטח אשר לפי תוכנית החלוקה של ועדת אונסקו"פ הוכר כשטח המדינה היהודית. למחרת, הליגה הערבית חזרה בשנית על התנגדותה הרשמית ליישום "פתרון שתי מדינות" במכתב אותו הגישה לאו"ם. באותו היום, צבאות מצרים, לבנון, סוריה, ירדן, ועיראק פלשו לשטח אשר הוקצה לפי תוכנית החלוקה למדינה היהודית והחלה מלחמת העצמאות. תוך כדי הקרבות הפך ארגון "ההגנה" לצבא סדיר. בהמשך הצליח צה"ל להדוף את צבאות ערב מרוב השטחים הכבושים וכתוצאה הרחיב את גבולותיה המקוריים של מדינת ישראל מעבר לגבולות המקוריים אשר נקבעו בוועדת אונסקו"פ. עד דצמבר 1948, ישראל שלטה ברוב השטח ממערב לנהר הירדן אשר היה לפני כן היה תחת שליטת המנדט הבריטי. יתר שטחי המנדט אשר כללו את ירדן, אזור יהודה ושומרון (אשר היה בשליטת ירדן) ואזור רצועת עזה (אשר נותר בשליטת מצרים).
לפני ובמהלך המלחמה, 711,000 ערבים-פלסטינים ברחו מאדמותיהם המקוריות ובשל כך הפכו לפליטים פלסטינים. בשל הלחימה העזה, חלק מן הפליטים נמלט מארץ ישראל מתוך חשש לחייהם וחלק נמלט מתוך הנחה שמוטב להם להתפנות עד שצבאות מדינות ערב ישתלטו על האזורים שבהם ישבו. בחלק מהמקומות גורשו תושבים ערביים מיישוביהם בכוח או שהתבקשו להתפנות מהם באופן זמני. המלחמה הגיעה לסיומה עם חתימת הסכמי שביתת הנשק של 1949 בין ישראל לשכנותיה. קו שביתת הנשק של 1949, אשר מכונה גם הקו הירוק. רוב חלקי הקו הירוק משמשים היום כגבול מינהלי בין השטחים עליהם חלה ריבונות ישראל, לבין שטחים המנוהלים על-ידה באמצעות ממשל צבאי או על-פי הסכמים עם הרשות הפלסטינית.
1949 - 1967
בעקבות קבלת תוכנית החלוקה על ידי האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 והכרזת עצמאותה של מדינת ישראל במאי 1948, מספר מדינות ערב החלו ליישם מדיניות מפלה כנגד האוכלוסייה היהודית במדינתם. בנוסף לכך בתימן ובסוריה התרחשו פרעות כנגד האוכלוסייה היהודית. בלוב נשללה האזרחות מן התושבים היהודים ובעיראק עוקל רכושם של התושבים היהודים. מספר רב של יהודים גורשו ממדינות ערב, או עזבו בשל הלחצים בהם היו שרויים ואף מסיבות אידאולוגיות, תוך כדי שרכושם נשלל והולאם. כתוצאה מכך יהודים רבים עלו ממדינות ערב למדינת ישראל. למעלה מ-700,000 יהודים היגרו לישראל בין השנים 1948 עד 1952, כאשר קרוב ל-285,000 מהם היו ממדינות ערב. בסך הכל, כ-850,000 יהודים עזבו את ארצות ערב עד תחילת שנות השבעים (לפי התעוד הרשמי במדינות ערב), כאשר רבים מהם נאלצו לוותר על רכושם לשם כך. כיום, הפליטים היהודים ממדינות ערב וצאצאיהם מייצגים כ-41% מכלל אוכלוסיית ישראל. (למידע נוסף, ראו העלייה ההמונית.)
בעקבות ניצחונה של ישראל במלחמת העצמאות בשנת 1948, כ-700,000 הפליטים אשר יצאו את גבולות הארץ במהלך המלחמה, והיו מחוץ לגבול שנקבע למדינת ישראל אחרי המלחמה, לא הורשו לחזור לבתיהם באזור בו הוקמה מדינת ישראל. היהודים שחיו בגדה המערבית או ברצועת עזה גורשו לישראל, ונושלו מרכושם ומבתיהם.
בשנת 1956 סגרה מצרים את מצרי טיראן לכלי שיט ישראלים והטילה מצור על מפרץ אילת בניגוד לתנאי אמנת קושטא משנת 1888. רבים טענו כי זו הייתה גם הפרה של הסכמי שביתת הנשק של 1949. ב-26 ביולי 1956, הלאימה מצרים את חברת תעלת סואץ ("Suez Canal Company") אשר עד לאותה העת הייתה בשליטתן של בריטניה וצרפת. כמו כן מצרים סגרה את התעלה בפני כלי שיט ישראלים. ישראל בתגובה פלשה ב-29 באוקטובר 1956 לחצי האי סיני בתמיכת בריטניה וצרפת. במהלך מלחמת סיני ישראל השתלטה על אזור רצועת עזה ואזור חצי האי סיני. ברית המועצות, שהייתה בעלת בריתה של מצרים, התנגדה למהלך זה ואיימה להתערב לצד מצרים. ארצות הברית הצטרפה לדרישת ברית המועצות מבריטניה, צרפת וישראל לפנות את האזור מכוחותיהן. ישראל הסכימה לבסוף בעקבות הלחץ של שתי המעצמות, לסגת מחצי האי סיני ומרצועת עזה במרץ 1957 אך הודיעה כי כל סגירה של מצרי טיראן תהווה עילה למלחמה נוספת. כוח חירום בינלאומי של האו"ם, הוצב בצד המצרי של הגבול עם ישראל וכן בשארם א-שייח. כתוצאה מכך נשאר נתיב השייט במפרץ אילת פתוח לשיט הישראלי.
בין מלחמת סיני למלחמת ששת הימים
בראש הפועלות עמדה סוריה, שדרשה במפגיע למנוע את ההטיה, אבל בלעדי מצרים שום מדינה ערבית לא העזה להסתכן בעימות עם ישראל. מצרים נמנעה מכניסה לעימות כלשהו, דיפלומטי או צבאי בשל התסבוכת הצבאית אליה נקלעה בתימן (המעורבות במלחמת האזרחים בתימן הכניסה את מצרים לביצה טובענית, ויותר מזה – החריפה את הקרע בעולם הערבי המפולג). סוריה ניסתה לגרור את מדינות ערב לכדי עימות עם ישראל, על ידי תקריות אש יזומות בגבול.
עוצמה צבאית בידי ישראל הפכה למרכיב חשוב במדיניות המערב, כדי לשמור על היציבות היחסית שאפיינה את האזור מסיומה של מערכת סיני, לכן סיפקו לה נשק. לנוכח מדיניות תמיכה זו, מצרים ראתה הכרח לחזק את היכולות הצבאיות שלה ושל מדיניות ערביות נוספות. מי שיכלה לסייע בכך הייתה ברית המועצות, שהסכסוך בשאלת ניצול מי הירדן העניק לה הזדמנות להעמיק את מעורבותה והשפעתה במזרח התיכון.
מלחמת ששת הימים
ב-19 במאי 1967 גירשה מצרים את משקיפיהם של האו"ם ופרסה 100,000 חיילים בחצי האי סיני. כמו כן סגרה מצרים בשנית את מצרי טיראן בפני כלי שיט ישראלים והחזירה את האזור לאותו המצב שהיה קיים בשנת 1956 כאשר ישראל הייתה תחת מצור.
בין השנים 1966–1967, מנהיג מצרים גמאל עבד אל נאצר החל מסע תעמולה פאן ערבי במטרה להשיג תמיכה מכל מדינות ערב בכיבוש ישראל וגירוש כל האוכלוסייה היהודית ממנה. הפעם משום שהמצרים היו מחומשים במטוסים, טנקים וציוד צבאי חדיש נוסף אשר סופק להם מטעם הסובייטים, הם הרגישו שלראשונה מאז 1948 הם היו בעמדה מנצחת אל מול ישראל. התקשורת המצרית החלה מסע תעמולה ניצי אשר זכה לתמיכה עצומה בעד מהלך מלחמתי כנגד מדינת ישראל. התלהבות זו התפשטה בהמשך גם לשאר ערי הבירה במדינות ערב.
ב-30 במאי 1967 הצטרפה ירדן לברית הגנה הדדית עם מצרים וסוריה. מצרים החלה לשלוח כוחות צבא מאסיביים לחצי האי סיני אשר חצו את עמדות הפיקוח של משקיפי האו"ם (לאחר שהם גירשו כאמור את משקיפי האו"ם) והתמקמו בהמוניהם לאורך גבולה הדרומי של מדינת ישראל. כמו כן, צבאות סוריה, לבנון וירדן הקיפו את ישראל מכל החזיתות והתכוננו לקראת התקפה. בתגובה למצב זה, ב-5 ביוני ישראל שלחה כמעט את כל צי מטוסיה כמכה מקדימה למצרים. במהלך מתקפת הפתע חיל האוויר הישראלי הצליח להשמיד את רוב מטוסי חיל האוויר המצרי. לאחר מכן, פנו המטוסים מזרחה על מנת להשמיד את הכוחות האוויריים של ירדן, סוריה ועיראק. מתקפה זו הייתה המרכיב החיוני בניצחונה של ישראל במלחמת ששת הימים. בסיום המלחמה חצי האי סיני, רצועת עזה, יהודה ושומרון, מזרח ירושלים, ורמת הגולן היו בשליטת ישראל. תוצאות המלחמה היו בעלות השפעה מכרעת על הגאופוליטיקה של האזור מאז ועד עצם היום הזה.
1967 - 1973
בעקבות מלחמת ששת הימים, בקיץ 1967 מנהיגי שמונה מדינות ערביות נפגשו בוועידת חרטום אשר נערכה בסודאן על מנת לדון בעמדה הערבית כלפי ישראל. הם הגיעו להסכמה כי לא תהיה הכרה בישראל, לא יהיה שלום עם ישראל ולא יהיה משא ומתן עם ישראל.
בשנת 1969, החלה מצרים את מלחמת ההתשה במהלכה ניסתה לקיים מלחמת התשה כנגד כוחות צה"ל על ידי הפגזות חוזרות ונשנות של המוצבים לאורך תעלת סואץ על מנת שישראל תיסוג מחצי האי סיני. המלחמה הסתיימה לאחר מותו של נאצר בשנת 1970.
ב-6 באוקטובר 1973 סוריה ומצרים פתחו במתקפת פתע על ישראל במלחמת יום כיפור והצליחו להפתיע את כוחות צבא ההגנה לישראל. במהלך המלחמה עבר צה"ל מהתגוננות ובלימה בשתי החזיתות, למתקפת-נגד (לאחר צליחה, בחזית התעלה) בשטחי מצרים וסוריה. המלחמה נמשכה עד ל-24 באוקטובר, אז נכפתה על הצדדים הפסקת אש על ידי מועצת הביטחון של האו"ם ועל ידי שתי מעצמות-העל: ברית המועצות וארצות הברית.
ירדן
באוקטובר 1994 ישראל וירדן חתמו על הסכם שלום, אשר הבטיח שיתוף פעולה הדדי, סיום הלחימה ויישוב סוגיות נוספות. עלות העימות בין ישראל לירדן עמדה על קרוב ל-18.3 מיליארד דולרים. ההסכם נחתם בחלקו הדרומי של מעבר הגבול מעבר יצחק רבין ב-26 באוקטובר 1994 ובכך הפך את ירדן למדינה הערבית השנייה (אחרי מצרים) אשר כרתה הסכם שלום עם מדינת ישראל.
עיראק
במהלך מלחמת המפרץ, עיראק שיגרה 39 טילי סקאד על מטרות בישראל, במטרה לגרור את ישראל לתגובה צבאית שתבקיע סדקים ב'קואליציה' שהייתה מורכבת גם מצבאות ערב ולהביא להתפרקותה. כמו כן, בהתקפות הטילים הייתה בבחינת תגובה ראשונה של סדאם חוסיין להפצצת הכור האטומי בעיראק על ידי ישראל בשנת 1981. ארצות הברית ביקשה מישראל שלא להגיב לתוקפנות העיראקית על מנת למנוע מלחמה בקנה מידה נרחב בהרבה.
פלסטינים בלבנון
בספטמבר 1970 התנהל מאבק בין צבא ירדן לבין ארגונים פלסטינים מזוינים (שהיו מאורגנים באש"ף). המלך חוסיין הצליח לדכא את ההתקוממות של הארגונים הפלסטינים ולהבטיח את שלטונה של השושלת ההאשמית בירדן. גל האלימות הביא למותם של עשרות אלפי אנשים, רובם המכריע פלסטינים. העימות המזוין נמשך עד יולי 1971 עם גירושו של אש"ף ואלפי הלוחמים הפלסטינים ללבנון. בעקבות כך ארגון אש"ף התמקם מחדש בלבנון, משם הוא ביצע פשיטות לתוך ישראל. בשנת 1981, סוריה, אשר הייתה בת בריתה של ארגון אש"ף, מיקמה מערכות טילים בלבנון.
ביוני 1982, במהלך מלחמת שלום הגליל ישראל פלשה ללבנון על מנת להילחם בסוריה ובארגוני הטרור הפלסטיניים אשר פעלו נגד ישראל בשטח לבנון. המלחמה הסתיימה כעבור שלוש שנים ביוני 1985 כאשר אש"ף הסכים לסגת מלבנון וישראל התייצבה ברצועת ביטחון צרה לאורך הגבול.
בשנים הראשונות לאחר מלחמת לבנון הייתה הרצועה שקטה יחסית אולם עם השנים התגברה ההתנגדות הלבנונית, בהנהגת ארגון חזבאללה, לשהות הישראלית ברצועה. חזבאללה עשה מאמצים רבים לגרום לנפגעים רבים בקרב חיילי צה"ל אשר שהו ברצועת הביטחון. מחיר הדמים ההולך וגובר ששילם צה"ל על השהות ברצועה הוביל ללחץ ציבורי גובר לפינויה. לבסוף במאי 2000, כ-18 שנה לאחר התערבות צה"ל במלחמה בלבנון, ישראל נסוגה לקו הגבול הבינלאומי.
הפלסטינים
בדצמבר 1987 החלה האינתיפאדה הראשונה במהלכה התקוממו התושבים הפלסטינים בשטחים כנגד השלטון הישראלי. המרד החל במחנה הפליטים ג'באליה ובמהירות התפשט בכל רחבי רצועת עזה, יהודה ושומרון ואזור מזרח ירושלים. פעולות הפלסטינים כללו ממרי אזרחי ועד מעשי אלימות כנגד האוכלוסייה היהודית. בנוסף לשביתות כלליות והחרמת מוצרים ישראלים, ההפגנות הפלסטיניות כללו גם יידוי אבנים על ידי צעירים נגד כוחות צה"ל - דבר אשר גרם להתעניינות רבה ולסיקור נרחב מצד התקשורת הבינלאומית.
במהלך שנת 1993 נציגים ישראלים ופלסטינים היו מעורבים בשיחות חשאיות, תחילה בלונדון ואחר כך באוסלו שבנורווגיה. לבסוף, בספטמבר 1993, נחתם הסכם שלום בין ישראל לבין ארגון אש"ף באוסלו, אשר מוכרים גם כהסכם "אוסלו א'" - באיגרת הישראלית שנשלחה על ידי ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, ישראל הכירה באש"ף כנציגו החוקי והלגיטימי של העם הפלסטיני ואילו ארגון אש"ף הכיר בזכות הקיום של מדינת ישראל וזכותה להתקיים בשלום ובביטחון, הודיע על נטישת הטרור והאלימות והתחייב לסיים את הסכסוך בדרכי שלום. בספטמבר 1995 נחתם הסכם נוסף, הידוע בשם "אוסלו ב'" אשר העניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים הפלסטיניות בגדה וברצועה, וכן ב-450 כפרים פלסטינים. הסכמי אוסלו נשארו מסמכים חשובים ביחסים בין ישראל לפלסטינים.
האינתיפאדה השנייה
כחלק מהניסיון לעצור את האינתיפאדה השנייה וגל הטרור הפלסטיני, במהלך שנת 2002 ישראל פשטה על מתקני טרור אשר היו ממוקמים במרכזים עירוניים באזור יהודה ושומרון. פעולה זו כללה השתלטות מחדש על שטחי A (שטחים בשליטה אזרחית וביטחונית של הרשות הפלסטינית). בעקבות כך פרץ גל אלימות נוסף באזור. מבצע חומת מגן, שנערך באפריל 2002 פגע קשות בתשתיות הטרור ביהודה ושומרון והביא למפנה במערכה שסיומו דיכוי הטרור והחזרת הביטחון לערי ישראל. בשנת 2003, ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, החל מדיניות של נסיגה חד צדדית מאזור רצועת עזה. מדיניות זו יושמה במלואה ב-15 באוגוסט 2005 במהלך תוכנית ההתנתקות בה בוצעה נסיגה ישראלית מרצועת עזה ומארבע התנחלויות מבודדות בצפון השומרון. תוכניתו עמדה בסתירה לאידאולוגיה אותה ייצג בהתלהבות לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו ושעל בסיסה נבחר בבחירות, ולדברים שאמר רק שנה לפני כן ולפיהם: "דין נצרים כדין תל אביב". תוכנית ההתנתקות הייתה שנויה במחלוקת, וחילקה את מפלגתו. היא זכתה לתמיכה רבה מצד אהוד אולמרט, אשר שימש באותה העת כשר המסחר והתעשייה, ומציפי לבני אשר שימשה באותה העת כשרת העלייה והקליטה, אך שר החוץ סילבן שלום ושר האוצר בנימין נתניהו גינו בתוקף צעד זה. כמו כן, לא היה ברור אם זו הייתה רק ההתחלה של פינוי התנחלויות נוספות.
סכסוך שליחים מול איראן ובנות בריתה
ערכים מורחבים - הסכסוך האיראני-ישראלי, הסכסוך האיראני-ישראלי במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, סכסוך ישראל-חזבאללה לאחר מלחמת לבנון השנייה, סכסוך ישראל-איראן-חזבאללה בעיראק.
ב-12 ביולי 2006 חטף חזבאללה שני חיילי צה"ל והרג עוד שמונה. כתוצאה פרצה מלחמת לבנון השנייה אשר במהלכה הגיב צה"ל בהפצצת מטרות חזבאללה ותשתית בלבנון וחזבאללה שיגר רקטות ארטילריות מסוגים שונים על יישובי הצפון. הפסקת אש בחסות האו"ם נכנסה לתוקף ב-14 באוגוסט 2006 וסיימה באופן רשמי את הלחימה.
בסיום המלחמה טען כל אחד מהצדדים לניצחון. הנזק שנגרם לתשתיות לבנון מוערך בכשני מיליארד דולר. בסיום המלחמה שהו בלבנון כמיליון פליטים. לאחר הפסקת האש נסוגה ישראל מלבנון וצבא יוניפי"ל התפרס בדרום לבנון. כשנה לאחר המלחמה חזבאללה הישתקם ואף עלה בכוחו ואיכותו בכך שהצטייד באלפי רקטות שהוברחו דרך סוריה. כשנתיים לאחר המלחמה בוצעה עסקה בין ישראל לחזבאללה בה גופות שני החיילים החטופים הוחזרו לישראל בתמורה לשחרור הרוצח סמיר קונטאר ו-4 אסירים נוספים, והחזרת כ-200 גופות של מחבלי חזבאללה.
ב-6 בספטמבר 2007 תקף חיל האוויר הישראלי מתחם בניינים בחלקה המזרחי של סוריה תחת מעטה של חשאיות. כחצי שנה לאחריה הודיעו גורמים בממשל האמריקני שהיעד שהותקף והושמד היה כור גרעיני לייצור פלוטוניום בשלבי בנייה, שנבנה בסוריה בעזרתה של קוריאה הצפונית.
בעקבות ירי מוגבר של רקטות קסאם, גראד ופצצות מרגמה אל עבר אשקלון, שדרות, נתיבות, אופקים ויישובי עוטף עזה, ב-27 בדצמבר 2008 יזמה ישראל את מבצע עופרת יצוקה אשר מטרתו הייתה לפגוע בתשתיות החמאס על מנת לצמצם את ירי הרקטות ככל שניתן ולגרום למציאות ביטחונית טובה יותר לאורך זמן סביב רצועת עזה. הלחימה התמקדה בבסיסי המשטרה, מחנות האימונים, מטה המשטרה ומשרדי ארגון החמאס. התשתית האזרחית של החמאס בהם המסגדים, הבתים ובתי הספר של החמאס הותקפו גם כן. העימות הגיע אל קיצו ב-18 בינואר 2009 לאחר שבתחילה ישראל ולאחר מכן החמאס הודיעו על הפסקת אש חד צדדית. המבצע הביא למותם של כ-500 עד 1,300 מתושבי רצועת עזה (בהם מאות חמושים) ולפציעתם של אלפים. על פי אומדן של סוכנויות הסיוע ברצועת עזה 4,000 בתים נהרסו, 21,000 בתים נפגעו קשות, ו-100 אלף בני אדם נותרו מחוסרי בית. שלושה-עשר ישראלים נהרגו במבצע, מהם שלושה אזרחים, ומאות נפצעו.
בעקבות הלחץ הרב של ממשל אובמה להקפאת הבנייה בהתנחלויות בסופו של דבר, אישר הקבינט המדיני ביטחוני את הצעתו של נתניהו להקפאת הבנייה ביהודה ושומרון "לתקופה של 10 חודשים". במקביל, נתניהו קרא לפלסטינים להגיב למהלך ולהיכנס לשיחות הישירות. עם זאת, הפלסטינים דחו את הקריאה להיכנס לשיחות ישירות באופן מיידי.
במאי 2010 השתלטו לוחמי שייטת 13 על המשט שניסה לפרוץ את הסגר על רצועת עזה. במהלך ההשתלטות על ה"מרמרה" פרץ עימות אלים, במהלכו נהרגו 9 מנוסעי האוניה ונפצעו חיילי צה"ל. תקרית המשט דרדרה עוד יותר את היחסים עם טורקיה, שנתערערו עוד לפני כן.
בספטמבר 2010, החל סבב שיחות שלום בין ישראל לפלסטינים, בתיווכו של ממשל אובמה. המטרה האולטימטיבית של השיחות הישירות היא להגיע להסדר סופי ורשמי לסכסוך הישראלי-פלסטיני על ידי יישום פתרון מסוג שתי מדינות לשני עמים עבור העם היהודי והעם הפלסטיני בשטחי ארץ ישראל. במקביל לשיחות הישירות, 13 קבוצות מיליטנטיות פלסטיניות בראשות ארגון החמאס איחדו כוחות והחלו סדרת מתקפות טרור נגד אזרחים ישראלים, אשר כללה סדרה של אירועי ירי על מכוניות ישראליות וירי רקטות על יישובים ישראליים, בניסיון לטרפד את המשא ומתן ולטרפד את הניסיון לכונן לשלום במזרח התיכון. במהלך סדרת פיגועי הטרור, אשר נערכו בין אוגוסט לספטמבר 2010, נהרגו ונפצעו שמונה ישראלים, בהם אישה בהריון.
בשנת 2012 יצאה מדינת ישראל למבצע עמוד ענן שמטרתו הייתה פגיעה בטרור של תנועת החמאס אשר שולטת בעזה ולמנוע המשך של ירי רקטי על אזרחי ישראל החיים בדרום. מבצע זה הסתיים כעבור שבעה ימים בלחץ הקהילה הבינלאומית וחמאס וישראל הגיעו להבנות שאפשרו את הרגיעה. במהלך המבצע נהרגו שישה ישראלים, מתוכם ארבעה אזרחים, ו-169 פלסטינים, מהם כ-101 חמושים.
בשנת 2014 בעקבות חטיפת ורציחת שלושה נערים ישראלים יצא צה"ל למבצע צוק איתן שמטרתו למנוע את ירי הרקטות המתגבר לעבר יישובי הדרום בהם אשקלון, שדרות, קריית מלאכי ויישובי עוטף עזה, ומאוחר יותר גם לערים במרכז הארץ, בהן ירושלים, תל אביב, ואף חיפה ועכו שבצפון הארץ.
בשנת 2018 התרחשו העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה (2018–2021) במסגרתם בכל שבוע הגיעו עשרות אלפי פורעים עזתים לגבול ישראל–רצועת עזה והתפרעו עם יידוי אבנים, בקבוקי תבערה, מצ'טות וגם הפריחו לעבר ישראל בלוני תבערה ועפיפוני תבערה מה שהצית שריפות רבות בעוטף עזה ובנגב המערבי, בין שנים אלו התלקחו מספר סבבים בהם נורו מאות רקטות לעוטף עזה, שדרות הנגב הצפוני, נתיבות, ואשקלון, ומידי פעם אף לאופקים, קריית גת, ערד ובאר שבע.
בנובמבר 2019 פרץ מבצע חגורה שחורה עקב חיסולו של בהאא אבו אל-עטא בכיר בג'יהאד האסלאמי, במבצע זה שוגרו גם רקטות לטווחים ארוכים יותר כגון השפלה, רחובות, גדרה, גן יבנה, באר טוביה, אשדוד, יבנה וגם לגוש דן ותל אביב.
עלות הסכסוך
לפי דו"ח של קבוצת המחקר "Strategic Foresight Group", עלות הקונפליקט במזרח התיכון בין השנים 1991 - 2010 עומדת על 12 טריליון דולרים. הדו"ח חישב את עלות התמ"ג של המדינות במזרח התיכון על ידי השוואת התמ"ג הנוכחי לתמ"ג הפוטנציאלי בעת שלום. משמעותו הדבר היא שאם היה שלום בין ישראל לבין מדינות ערב, משנת 1991 ההכנסה הממוצעת לנפש בישראל הייתה גבוהה כמעט בחצי והייתה עומדת על 44,000 דולרים עד לשנת 2010, במקום 30,000 דולר כיום. עבור הפלסטינים ההכנסה הממוצעת לנפש הייתה עומדת על 2,400 דולר עד לשנת 2010 במקום 1,220 דולר.
ניסיונות להפסקת הסכסוך
במהלך השנים נעשו פעולות רבות על מנת להפסיק את הסכסוך. הן מהצדדים המשתתפים בסכסוך והן מגורמים חיצוניים, כגון: ארצות הברית, בריטניה ועוד. נחתמו הסכמים רבים, ותוכניות רבות עלו והוצעו, כדוגמת: הסכמי קמפ דייוויד, הסכם השלום בין ישראל למצרים, הסכמי אוסלו, הסכם השלום בין ישראל לירדן, מפת הדרכים ועוד.
שני הסכמי שלום הביאו לשינוי דרמטי בעוצמת הסכסוך ואלה הסכם השלום בין ישראל למצרים והסכם השלום בין ישראל לירדן. עם זאת, הסכמי אוסלו שנועדו להביא לפתרון של שלום כולל בין ישראל לפלסטינים, ואף שזיכו את חותמיהם בפרס נובל לשלום, לא הביאו עדיין הסכם שלום סופי, אם כי ישראל והרשות הפלסטינית ייצבו את היחסים מאז האינתיפאדה השנייה. מדינות ערב רבות נוספות התקרבו במהלך השנים עם ישראל לרבות מדינות המפרץ, מרוקו ותוניסיה. למשל, בשנת 2015, נפתחה נציגות דיפלומטית של ישראל באיחוד האמירויות. ניסיונות נוספים להשכנת שלום קבע בין ישראל לשכנותיה סוריה ולבנון לא צלחו ובהמשך על רקע התקרבות שתי המדינות לאיראן חלה אופי הסכסוך הוסט לסכסוך מול איראן ושליחיה.
ב-2020, הציג נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את הסכמי אברהם, שמטרתו לשים קץ לסכסוך בין הדתות האברהמיות (דהיינו יהודים ומוסלמים) המדינה הראשונה להצטרף להסכם הייתה איחוד האמרויות הערביות ולאחריה הצטרפו בחריין סודאן ומרוקו.
יחסי סין–פיג'י
הרפובליקה של איי פיג'י הייתה המדינה הראשונה באיי האוקיינוס השקט שכוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין, בשנת 1975. סין הקימה שגרירות בפיג'י ב-1976, ופיג'י פתחה את שגרירותה בסין ב-2001.
היחסים הדיפלומטיים והכלכליים בין סין לפיג'י התגברו משמעותית בעשור הראשון של המאה ה-21. במאי 2009, ראש ממשלת פיג'י הזמני, פרנק ביינימרמה, תיאר את מערכת היחסים של פיג'י עם סין כ"נפלאה", ואילו סגן נשיא פיג'י ראטו אפלי נאילטיקאו תיאר את "היחסים [של פיג'י] עם הממשלה והעם של הרפובליקה העממית של סין כאחת [ממערכות היחסים] החשובות ביותר [של פיג'י]".
יחסים כלכליים
כאשר היחסים כוננו לראשונה, לפיג'י לא היה ייצוא לסין, והיקף היצוא הסיני לפיג'י הסתכם ב-1.6 מיליון אירו בלבד. בשנת 2002, היצוא הסיני – המורכב בעיקר מטקסטיל, מוצרי תעשייה קלה ומוצרים מכניים וחשמליים – הסתכם ב-21 מיליון אירו, בעוד שהיבוא שלה מפיג'י – בעיקר סוכר גולמי, בולי עץ וסינתטיים – הסתכם ב-0.97 מיליון אירו.
שתי המדינות חתמו על הסכם על שיתוף פעולה מסחרי ב-1997, ועל הסכם על שיתוף פעולה כלכלי וטכני בשנת 2001.
יחסים ביטחוניים
מספר ספינות מחקר ותמיכה בטיסות חלל מסדרת יואן ואנג, כולל יואן ואנג 5 ויואן ואנג 7, השתמשו ב-Kings Wharf בסובה כדי לספק אספקה מחודשת. שגריר סין, צ'יאן בו, הכחיש דיווחים בתקשורת האוסטרלית לפיהם ה-Yuan Wang 7 שימשה לרגל אחרי HMAS אדלייד האוסטרלית בזמן עגינה בסובה.
תרבות וחינוך
מספר קטן של סטודנטים מפיג'י לומדים בסין, חלקם עם מלגה הניתנת על ידי ממשלת סין.
פיג'י קיבלה בברכה גם הופעות תרבות מסין - כולל מספר "להקות אמנות לחימה ואקרובטיקה". מאז 2001, הטלוויזיה של פיג'י מעבירה תוכניות מהטלוויזיה המרכזית של סין.
ביקורים רמי דרג
מנהיגי המדינות ביקרו זה את זה בקביעות. מנהיגים סינים שביקרו בפיג'י כללו את סגן ראש הממשלה צ'ן מוחווה ב-1979, הו יאובאנג (המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסינית) ב-1985, ראש הממשלה לי פנג ב-1992, סגן ראש הממשלה ושר החוץ צ'יאן צ'יצ'ן ב-1996, צ'י האוטיאן (סגן יו"ר הוועדה הצבאית המרכזית) ב-1998, ו-וו יי (השר לשיתוף פעולה כלכלי וסחר חוץ) ב-1998.
מנהיגי ממשלת פיג'י שביקרו בסין כללו את ראש הממשלה ראטו סר קמיסזה מארה ב-1979, 1985, 1988 ו-1990, המושל הכללי ראטו סר פנייה גנילאו ב-1980, שר החוץ פיליפה בולה ב-1987, מפקד הכוחות המזוינים של פיג'י ברבוקה ב-1990, הנשיא ראטו סר פנייה גנילאו ב-1991, מפקד הכוחות המזוינים של פיג'י אפלי גנילאו ב-1992 ו-1997, ראש הממשלה Sitiveni Rabuka ב-1994, שר החוץ והמסחר ברנאדו ווניבובו ב-1997, ראש הממשלה מאהנדרה צ'אודרי ב-1999, שר החוץ, סחר וסוכר קליופט טבולה ב-2001 ו-2002, וראש הממשלה לייסניה קראסה ב-2002.
היחסים הנוכחיים
בשנת 1997, פיג'י פתחה את משרד נציגות הסחר והתיירות של פיג'י בטאיפיי שבטאיוואן. טאיוואן מפעילה את משימת הסחר של הרפובליקה של סין לרפובליקה של פיג'י.
מדיניות החוץ של פיג'י תחת ראש הממשלה לייסניה קאראסה (2000–2006) הייתה (במילים של האחרון) "להביט צפונה" - כלומר לחזק את יחסיה עם אסיה בכלל וסין בפרט. קראסה הצהיר: "אנחנו מחפשים כעת שווקים חדשים, שבהם יש גמישות בכניסה ונכונות לענות על צורכי הייצוא של מדינות איים קטנות ומבודדות. זה מה שהיינו רוצים לעסוק בו עם סין כשאנחנו מסתכלים יותר ויותר צפונה אחר התשובות לשאיפות הסחר וההשקעות שלנו."
בשנת 2005, נשיא טאיוואן, צ'ן שואי-ביאן, ביקר בפיג'י, שם קיבלו את פניו נציגי הממשלה ב"טקס קבלת פנים פיג'י מסורתי מלא" - למרות שהוא לא פגש את עמיתו הנשיא ג'וספה אילואילו, וגם לא את ראש הממשלה לייסניה קראסה. השגריר הסיני הביע את "האכזבה" של סין בפיג'י על שאישרה את הביקור. מאוחר יותר באותה שנה, היחסים היו מעט מתוחים פעם נוספת כאשר פיג'י תמכה ברצונה של טאיוואן להצטרף לארגון הבריאות העולמי. עם זאת, ממשלתו של קראסה לא שינתה את הכרתה הרשמית במדיניות "סין אחת".
לאחר ההפיכה הצבאית בפיג'י בדצמבר 2006, סין התרחקה מהמדינות המערביות שגינו את הפלת ממשלתו של קראסה. סגן מנכ"ל משרד החוץ הסיני דנג הונגבו אמר:
"ממשלת הביניים" שלאחר ההפיכה בראשות קומודור פרנק ביינימרמה המשיכה במדיניות "הסתכלות צפונה" של קראסה. ביולי 2007, שר האוצר מהנדרה צ'אודרי הגיב לניגוד בין הביקורת המערבית לתמיכה הסינית בממשלת ביינימרמה:
מאוחר יותר באותה שנה, הוקמה ועדת סחר וכלכלה של סין/פיג'י כדי לשפר את היחסים הכלכליים בין שתי המדינות. סין שמרה על עמדת תמיכה, וקוראת למדינות אחרות לגלות "הבנה" למצבה של פיג'י. ולמרות שלפיג'י אין יחסים דיפלומטיים עם טאיוואן, נציג משלחת הסחר של האחרונה בפיג'י, ויקטור צ'ין, קרא גם לקהילה הבינלאומית שלא ללחוץ על פיג'י: "אני חושב שאנחנו צריכים לתת לממשלת הזמנית את היתרון של הספק. הם התחייבו לקיים בחירות כשהכול יהיה מוכן. אני חושב שאנחנו צריכים לקחת את המילים שלהם על זה".
במרץ 2008, בעקבות התסיסה בטיבט, הביעה פיג'י את תמיכתה בפעולותיה של סין בהתמודדות עם המהומות בלהסה. זמן קצר לאחר מכן, המשטרה בפיג'י עצרה שבעה עשר אנשים שהפגינו בתמיכה בטיבט מחוץ לשגרירות סין בסובה. אלה שנעצרו היו "בעיקר נשים שהתאספו בשלווה", לפי כתב רדיו ניו זילנד הבינלאומי, וכללו את פעילת זכויות האדם שמימה עלי.
מאמר במאי 2008 ב-Sydney Morning Herald קבע כי "הסיוע של סין לפיג'י זינק מאז ההפיכה בדצמבר 2006", מ-650,000 אירו ליותר מ-100,000,000 אירו. כותב המאמר הגיב: "בדיוק כפי שאוסטרליה ותורמים מערביים אחרים מנסים לסחוט את ממשלת המורדים [של פיג'י], סין הגבירה באופן דרמטי את הסיוע שלה, ולמעשה פיזרה כל לחץ שתורמים מערביים עשויים היו לייצר".
באוגוסט 2008, בעת ביקור בסין, דיבר קומודור ביינימרמה על "היחסים הקרובים והלבביים מאוד ששתי המדינות שלנו חולקות בקשרים המסחריים, התרבותיים והספורטיביים שלנו", והוסיף:
בפברואר 2009, בתקופה שבה פיג'י עמדה בפני לחץ מצד פורום איי האוקיינוס השקט בשל חוסר ההתקדמות לכאורה שלה לקראת שיקום הדמוקרטיה, סגן נשיא סין שי ג'ינפינג ערך ביקור ממלכתי בפיג'י ופגש את ראש הממשלה ביינימרמה. באותה הזדמנות הצהיר שי כי ברצונו "לשפר עוד יותר את החילופים ושיתוף הפעולה של [סין-פיג'י] בתחומים כמו תרבות, חינוך, בריאות הציבור ותיירות". שינחואה דיווחה כי במהלך ביקורו של שי, סין ופיג'י "חתמו על מספר עסקאות שיתופיות" שבאמצעותן סין תספק לפיג'י "סיוע כלכלי וטכני". סין התחייבה להגדיל את היבוא שלה מפיג'י. Bainimarama, מצדו, אישר מחדש את ההכרה של ארצו במדיניות סין האחת, וכפי שדווח על ידי כפר פיג'י, "הודה לממשלת סין על כך שהכירה במלואה בריבונותה של פיג'י ואימצה מדיניות של אי-התערבות בענייניה הפנימיים".
במאי, Bainimarama אמר לכתב האוסטרלי גרהם דייוויס כי בניגוד לאוסטרליה וניו זילנד, השלטונות הסיניים היו "מאוד אוהדים ומבינים מה קורה כאן, שאנחנו צריכים לעשות דברים בדרך שלנו".
ביוני 2009, תנועת פיג'י לדמוקרטיה וחופש, ארגון שנוסד באוסטרליה במטרה להחזיר את הדמוקרטיה בפיג'י, שלחה עצומה לשגרירות סין בקנברה, וביקשה מסין "להסיר את התמיכה במשטר הצבאי". במקביל, שר החוץ האוסטרלי, סטיבן סמית, ביקש מסין "לא להשתמש במגעים עם פיג'י כדי לערער את המאמצים ללחוץ על פיג'י לקיים בחירות".
בפברואר 2010, כאשר רקורד זכויות האדם של פיג'י נבחן על ידי הסקירה התקופתית האוניברסלית של מועצת זכויות האדם, וכמה מדינות הדגישו את מה שהן תיארו כהפרות זכויות אדם תחת ממשל קומודור ביינימרמה, המשלחת הסינית התערבה כדי "לשבח את ממשלת פיג'י על מאמצים שהיא עשתה בקידום והגנה על זכויות אדם".
ב-10 במאי 2017, פיג'י סגרה את משרד נציגות הסחר והתיירות של פיג'י בטאיפיי שבטאיוואן. עם זאת, טאיוואן עדיין מפעילה את משימת הסחר שלה לפיג'י.
מריה השנייה, מלכת פורטוגל
מריה השנייה, מלכת פורטוגל (בפורטוגזית: Maria II de Portugal; 4 באפריל 1819 - 15 בנובמבר 1853) הייתה מלכת פורטוגל בין השנים 1834–1853, ועלייתה לשלטון לוותה במלחמת אזרחים, עקב טענתו של דודה מיגל הראשון, מלך פורטוגל בזכותו לכתר.
ביוגרפיה
מריה השנייה נולדה בריו דה ז'ניירו ב-4 באפריל 1819, לפדרו הראשון, קיסר ברזיל ומריה לאופולדינה מאוסטריה, בתם של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה מנאפולי וסיציליה, ובכך הייתה למונרך האירופי היחידי שנולד מחוץ לאירופה.
עם מותו של סבה ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ב-1826 החלה בפורטוגל מלחמת ירושת הכתר. אביה פדרו הראשון, אשר כיהן כקיסר ברזיל העצמאית, הוכרז גם כמלך על פורטוגל, תחת השם פדרו הרביעי. אך הן הפורטוגזים והן הברזילאים לא רצו באיחוד מונרכי בין שתי הממלכות; כתוצאה מכך, ויתר פדרו על כתר פורטוגל לטובת בתו מריה השנייה, תחת התניה שזו תינשא לאחיו, מיגל. עקב אי-שביעות הרצון מהרפורמות החוקתיות שביצע פדרו, הובילו האצילים והכנסייה בשנת 1828 להכתרתו של מיגל הראשון, ובכך פרצו המלחמות הליברליות שבהן כפה פדרו על אחיו מיגל, בסיוע האנגלים, לוותר על הכתר ולבטל את אירוסיו למריה, ולצאת לגלות (1834), ובכך עלתה מריה השנייה שוב על כס המלוכה.
ב-26 בינואר 1835 התחתנה מריה עם אוגיסט דה בוארנה, בנו של אז'ן דה בוארנה וגיס של סבה פדרו הראשון, אך הוא מת כעבור חודשיים ב-28 במרץ. ב-1 בינואר 1836 התחתנה מריה עם פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, ובשנת 1837 נולד בנם הראשון, מה שעל פי החוק הפורטוגזי זיכה את פרדיננד בתואר "מלך פורטוגל". לשם הוא כך הוא שינה את שמו מ"פרדיננד" ל"פרננדו". למרות שרשמית מריה הייתה המלכה, הרי שהזוג הוכיח את עצמו כצוות יעיל שפעל בשיתוף פעולה הדוק. פרננדו היה שליט יחיד בכל הפעמים שאשתו הייתה בהריון.
בשנת 1842 קיבלה מריה מהאפיפיור גרגוריוס השישה עשר את עיטור ורד הזהב.
ב-16 במאי 1846 פרצה מהפכה נגד שלטונה של מריה, אולם ההתקוממות נמחצה על ידי הכוחות המלוכנים ב-22 בפברואר 1847, ובכך נמנע מפורטוגל מהפכות אביב העמים בשנת 1848. מריה טרחה מאוד בשיפור שרותי הבריאות בממלכה, ובמניעת מגפת הכולרה, והשתדלה מאוד בשיפור החינוך וההשכלה במדינה.
משפחתה
ב-1 בינואר 1836 התחתנה מריה השנייה עם פרננדו השני, מלך פורטוגל, והיא ילדה לו 11 ילדים:
סול אלינסקי
קורות חיים
אלינסקי נולד ב-1909 בשיקגו, אילינוי, להורים יהודים יוצאי רוסיה, בנימין ושרה אלינסקי. אלינסקי ציין בראיון כי הוריו היו יהודים אורתודוקסים, שחייהם סבבו סביב עבודה ובית הכנסת. הוא למד בתחילת דרכו בבית ספר תיכון בשיקגו, אך עקב גירושי הוריו עבר עם אביו לקליפורניה, שם סיים את בית הספר התיכון בהוליווד. ב-1930 סיים תואר ראשון בפילוסופיה (Ph.B) באוניברסיטת שיקגו, עם התמחות בארכאולוגיה, אך עקב המשבר הכלכלי השתנו תוכניותיו להיות ארכאולוג.
לאחר שסיים את לימודיו עסק במספר עיסוקים, שכללו גם מעורבות בהתאגדות של עובדים, אך סביב 1939 החל להיות פעיל קהילתי באזורים עניים של שיקגו, והפך למה שהוא כינה "מארגן קהילות". בשנות הארבעים והחמישים יישם את מה שלמד בעבודתו כדי להשפיע על קהילות בשכונות העניות להתאגד, לשם השגת שירותים ממוסדות השלטון המוניציפלי. הפעילות האקטיבית כללה בין היתר ארגון שביתות, הפגנות ופעולות מחאה כנגד הממסד. אלינסקי טען כי בסופו של דבר השלטון יעדיף לממן את השירותים לקהילה מאשר להתעמת איתה.
ב-1971 פורסם ספרו "כללים לרדיקלים". ב-12 ביוני 1972 מת מהתקף לב בביתו בכרמל, קליפורניה.
השפעתו
לטענת הימין האמריקאי, למשל מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בן קרסון, אלינסקי השפיע בין היתר על הילרי קלינטון, שכתבה בהיותה במכללת ולסלי עבודה שעסקה במשנתו. אף שהעבודה הייתה ביקורתית כלפי העמדות של אלינסקי.. נטען כי ברק אובמה, שעבד כמארגן קהילות (פעיל חברתי שמסייע לתושבי השכונה להתארגן ולהשיג זכויות) בשכונות עוני של שיקגו, הושפע אף הוא על ידי אלינסקי, אך גם קביעה זו שנויה במחלוקת, שכן אובמה פעל בדרך שונה ממה שהציע אלינסקי. גלן בק פרסם את "עץ המהפכה הפרוגרסיבית" שאחד משורשיו הוא אלינסקי.
הספר "כללים לרדיקלים" מונה 13 כללים עיקריים:
5BX
5BX (ראשי תיבות באנגלית של: Five Basic Exercises; חמישה תרגילים בסיסיים) הוא שמה של תוכנית אימונים לשמירה על כושר גופני, שפותחה עבור חיל האוויר המלכותי הקנדי (RCAF) בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ופורסמה לראשונה ב-1961.
תוכנית 5BX מורכבת משישה תרגילי אימון בסיסיים, תוך עליה ברמת האינטנסיביות והמאמץ. כל תרגיל מורכב מחמישה תרגילי משנה, המבוצעים בתוך 11 דקות. ארבעת התרגילים הראשונים הם התעמלות, ולאחריהם פעילות אירובית. תהליך השיפור אצל המתאמן מלווה בגידול של כמות החזרות המבוצעות בכל תרגיל ובעליה ברמת העומס שלהן.
התוכנית פותחה בידי ביל אורבן, והיא נוצרה במקור עבור גברים. במקביל פותחה תוכנית תואמת לנשים, שנקראה XBX (עשרה תרגילים בסיסיים).
החל משנת 2008 התוכנית אינה מבוצעת בחיל האוויר המלכותי הקנדי, ואינה מומלצת כפעילות גופנית לביצוע בלא השגחה של מאמן כושר מוסמך.
תרגילים
התוכנית לכל אורכה בנויה מסדרה קבועה של חמישה תרגילים ברמת קושי משתנה, שהולכת וגוברת בהתאם להתקדמות כל מתאמן.
היסטוריה
חיל האוויר המלכותי הקנדי ביקש מאורבן לפתח תוכנית כושר לטייסי החיל, שרבים מהם נחשבו באותו זמן כבעלי כושר לקוי. התוכנית הייתה חדשנית בשני מובנים שהעניקו לה יתרונות:
אורבן הבחין בעת מחקר שביצע באילינוי שצריכת החמצן אינה משתפרת באימונים גופניים ממושכים, והוא הגיע למסקנה שעצימות הפעילות חשובה יותר לשיפור הכושר מאשר משך הזמן המושקע באימון. היבט זה של התוכנית גרר ביקורת ממומחים אחרים בתחום, אבל לאחר שלוש שנות בדיקות שביצע חיל האוויר המלכותי בטרם אימץ את התוכנית, נראו יתרונות ברורים למי שביצעו במסגרת הניסוי את תוכנית 5BX, והיא אומצה.
עשרים ושלושה מיליון עותקים של חוברת התוכנית נמכרו, היא תורגמה לשלוש עשרה שפות והפכה לפופולרית ברחבי העולם. אורבן, שיצר את התוכנית כעובד ציבור, לא זכה להכנסה נוספת בשל הצלחת התוכנית.
פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2022
פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2022 הם טקס פרסים המוענקים לקליפים הטובים ביותר של השנה המוענקים על ידי MTV. הטקס יתקיים בפרודנציאל סנטר בניוארק שבניו ג'רזי ב-28 באוגוסט 2022. ניקי מינאז' תזכה בפרס החלוציות על שם מייקל ג'קסון.
מועמדים
המועמדויות הוכרזו ב-26 ביולי 2022. לאחר שניקי מינאז' זכתה בפרס "אמן ההיפ הופ הטוב ביותר", מינאז' שברה את שיאה הקודם עבור האמן עם מספר הרב ביותר של זכיות בפרס זה. בפרס "אמן השנה" זכה באד באני בפרס ובכך נהפך לאמן החוץ אמריקאי אשר זוכה בפרס.
ג'ון גאלבין
ג'ון רוג'רס גאלבין (13 במאי 1929 - 25 בספטמבר 2015) היה גנרל אמריקאי ששימש כמפקד הכח הצבאי של נאט"ו באירופה.
ביוגרפיה
גאלבין נולד וגדל במסצ'וסטס. גאלבין החל את דרכו הצבאית כחייל במשמר הלאומי בשנת 1947. בשנת 1950 התגייס לצבא ארצות הברית ונרשם לאקדמיה הצבאית וסט פוינט. בשנת 1954 סיים את לימודיו, הוסמך כקצין חיל הרגלים. גאלבין לחם במלחמת וייטנאם ושימש כקצין מבצעים בדיוויזיית הרגלים ה-1. בשנים 1969–1970 שימש כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הפרשים ה-8 שבדיוויזיית הפרשים הראשונה, על האופן שבו ניהג את גדודו בלחימה עוטר גאלבין בכוכב הכסף. לאחר מכן שירת בפיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (TRADOC) ובמגוון תפקידי מטה ופיקוד. בשנת 1980 מונה למפקד דיוויזיית החי"ר ממוכן ה-24. בהמשך שימש כמפקד פיקוד דרום של ארצות הברית כמפקד פיקוד אירופה וכמפקד הכח הצבאי של נאט"ו באירופה. הוא פרש מן השירות בשנת 1992.
אבי רוזנפלד
אבי רוזנפלד (נולד ב-26 בדצמבר 1974) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש מפקד אוגדת עזה. קודם לכן שימש מפקד עוצבת הבזק, מפקד חטיבת ביסלמ"ח, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, מפקד עוצבת השרון, מפקד יחידת שלדג ומפקד גדס"ר נח"ל.
ביוגרפיה
רוזנפלד נולד וגדל בקיבוץ עין השופט. בצעירותו למד בקיבוץ ובתיכון האזורי "הרי אפרים". התגייס לצה"ל בנובמבר 1993, שובץ בחטיבת הנח"ל והתקבל לפלס"ר נח"ל. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לפלס"ר ומונה למפקד צוות מרץ 95. לאחר מכן שימש כמפקד פלגת לוחמים בפלס"ר, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. בתחילת שנת 1998 לאחר שירות של יותר מ-4 שנים, השתחרר מצה"ל. לאחר שנה וחצי באמצע שנת 1999, שב לשירות קבע, ומונה למפקד פלוגה בחטיבת הנח"ל, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון, בזמן הנסיגה מלבנון ובתחילת האינתיפאדה השנייה. בהמשך עבר לשרת ביחידת שלדג ומונה למפקד פלגת הכשרות ביחידה. לאחר מכן מונה למפקד פלגת לוחמים ביחידה, והוביל אותה בפעילות מבצעית בגזרות הלחימה השונות ובמלחמת לבנון השנייה. בהמשך שימש כסגן מפקד היחידה. לאחר מכן יצא ללימודים בפו"ם.
בשנת 2010 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף חי"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2011. בהמשך חזר לחטיבת הנח"ל ומונה למפקד גדס"ר נח"ל בין השנים 2011–2012. לאחר מכן מונה למפקד יחידת שלדג בין השנים 2012–2015, והוביל את היחידה בין היתר במהלך מבצע עמוד ענן, מבצע שובו אחים ומבצע צוק איתן וכן במסגרת המב"ם. באוגוסט 2015 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת השרון, ושימש בתפקיד עד 22 ביוני 2017. ב-20 ביולי 2017 מונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, ושירת בתפקיד עד 23 במאי 2019. ב-15 באוגוסט 2019 מונה למפקד חטיבת ביסלמ"ח, תפקיד אותו מילא עד 25 באוגוסט 2020. ב-20 באוגוסט 2020 הועלה לדרגת תא"ל וב-10 בספטמבר נכנס לתפקידו כמפקד עוצבת עידן. ב-15 בספטמבר, האוגדה נסגרה, והוקמה במקומה תחת פיקודו עוצבת הבזק. בתפקיד זה כיהן עד 11 באוגוסט 2022. ב-15 באוגוסט 2022 מונה למפקד אוגדת עזה.
חיים אישיים
רוזנפלד נשוי לטליה ואב לארבעה. בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה, ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה. הוא בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
ריכרד פון שוברט
אדולף לודוויג תיאודור ריכרד פון שוּבּרט (בגרמנית: Adolf Ludwig Theodor Richard von Schubert; 19 באפריל 1850 – 13 במאי 1933), היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוסים ועל ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
תחילת הקריירה
פון שוברט נולד בפוזן לתאודור ועמליה פון שוברט שהיו בעלי אחוזה בשלזיה. אחיו הגדול קונרד היה אף הוא גנרל לוטננט בצבא הגרמני, ולאחר מכן היה פוליטיקאי. בשנת 1867 התגייס פון שוברט לצבא הפרוסי, ולחם במלחמת פרוסיה צרפת. פון שוברט מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1902 מונה למפקד הדיוויזיה ה-39, בשנת 1906 מונה למושל העיר אולם. ובשנת 1907 מונה למפקח על חיל התותחנים.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון שוברט למפקד קורפוס המילואים ה-14 שהיה חלק מהארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית. הקורפוס בפיקודו נטל חלק בקרב מילוז ולאחר מכן בקרב לורן. ב-18 בספטמבר 1914 מונה למפקד הארמייה השמינית, אך הוא לא פיקד על הארמייה הרבה זמן, ב-9 באוקטובר 1914 הודח פון שוברט עקב החלטתו על נסיגה. ב-27 באוקטובר 1914 מונה פון שוברט למפקד קורפוס המילואים ה-27 שהיה חלק מהארמייה הרביעית, ולחם עימה בקרב איפר הראשון ובקרב איפר השני. לאחר מכן לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב שמפאן השני ובקרב על הסום.
ב-28 באוגוסט 1916 מונה למפקד הארמייה השביעית, וכן קיבל את העיטור פור לה מריט. ב-11 במרץ 1917 פרש פון שוברט מהפיקוד על הארמייה.
לאחר פרישתו התגורר פון שוברט במרבורג, שם התגורר עד מותו ב-13 במאי 1933.
חיים דוב אלטוסקי
הרב חיים דוב אלטוסקי (תרפ"ז, 1927 – י"א באלול תשע"ב, 29 באוגוסט 2012) היה מראשי ישיבת תורה אור, מחבר סדרת ספרי "חידושי בתרא" על התלמוד.
ביוגרפיה
בשנת תשכ"א (1961) הצטרף לחותנו ביסוד ישיבת תורה אור בארצות הברית. בשנת תשכ"ה (1965) עלה עם חותנו לארץ ישראל וסייע לו בהקמת הישיבה בירושלים. תחילה שכנה הישיבה בבניין בית היתומים דיסקין, ובשנת תשל"א (1971) עברה למשכנה הקבוע בקריית מטרסדורף בעיר. הרב אלטוסקי שימש כראש הישיבה של בני חו"ל.
בשנת תשכ"ז (1967) התחיל להוציא לאור את סדרת הספרים "חידושי בתרא", ובמשך השנים הוציא למעלה מארבעים ספרים בסדרה. הסדרה זכתה להסכמותיהם של הרב יעקב ישראל קניבסקי, הרב משה פיינשטיין והרב שלמה זלמן אוירבך. חלק מספריו הוקדשו לפרשנות וביאורים לחידושי "המסביר", ראשי תיבות של "מורנו רבי יוסף בער סולובייצ'יק", שאת שמו נמנע מלהזכיר במפורש.
נפטר באלול תשע"ב, כחצי שנה לאחר פטירת חותנו הרב שיינברג. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
יוסף מסרחי
יוסף אחמד מסרחי (בערבית: يوسف مسرحي; נולד ב-31 בדצמבר 1987) הוא אתלט סעודי הוא אלוף אסיה, שיאן אסיה ובעל התוצאה ה-11 בטיבה בכל הזמנים בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה
מסרחי נולד בנג'ראן. הוא החל את דרכו הספורטיבית בריצות למרחקים בינוניים. הוא התחרה בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר במשחקי אסיה באולמות שנערכו במקאו ב-2007, וכן זכה במדליית זהב עם נבחרת השליחים הסעודית ל-400X4 מטרים.
בשנת 2008 עבר להתאמן בקליפורניה, והחל להתמקד בריצות קצרות יותר, ל-200 ו-400 מטרים. באליפות העולם שנערכה בברלין ב-2009 התחרה בריצת 400 מטר, אך לא עבר את שלב המוקדמות. באליפות ערב באתלטיקה שנערכה באותה שנה בדמשק, זכה במדליית הארד בריצת 400 מטר, וכן היה שותף לניצחונה של נבחרת השליחים הסעודית בריצת 400X4 מטרים. במשחקי אסיה באולמות שנערכו בהנוי זכה במדליית הכסף בריצת 400 מטר, לאחר שהפסיד לבן ארצו, אסמעיל אל-סביאני, והשניים זכו גם במדליית זהב במירוץ השליחים ל-400X4 מטרים.
במשחקי אסיה שנערכו בגואנגג'ואו ב-2010 זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר ובמדליית זהב במירוץ השליחים. ב-2011 הוכתר כאלוף אסיה בריצת 400 מטר, באליפות אסיה באתלטיקה שנערכה בקובה, וכן זכה במדליית כסף עם נבחרת השליחים. באליפות העולם שנערכה באותה שנה בטגו, השתתף רק במירוץ השליחים, בו דורגה הנבחרת הסעודית במקום ה-16 והאחרון.
במשחקי אסיה שנערכו ב-2014 באינצ'ון, זכה מסרחי במדליית הזהב בריצת 400 מטר ובמדליית ארד במירוץ השליחים. באליפות אסיה באתלטיקה שנערכה ב-2015 בווהאן הפסיד את תוארו כאלוף אסיה לקטרי יליד סודאן עבדאללה הרון, וגם נבחרת השליחים הסעודית איבדה את תוארה לנבחרת קטאר. בשלב המוקדמות של אליפות העולם שנערכה באותה שנה בבייג'ינג, קבע מסרחי שיא אסיה חדש - 43.93 שניות. בשלב הגמר סיים במקום השמיני.
אבני כיס מרה
אבני כיס המרה (באנגלית: Gallstones) הן גושים מוצקים הנוצרים בכיס המרה. מרבית האבנים הן אבני כולסטרול (כ-80%) והיתר אבני פיגמנט (קלציום בילירובינט), שחורות או חומות.
אבני כיס המרה נמצאות בשכיחות גבוהה יותר יחסית אצל נשים (כ-16%) מאשר גברים (כ-8%).