cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המרה פונמית-גרפמית
חשיבות
יכולת המרה פונמית-גרפמית חיונית לצורך השימוש בשפה הכתובה עבור שפות בהן מערכת הכתב מייצגת את צלילי השפה (כמו בשפות המשתמשות בכתב אלפביתי). יכולת זו נדרשת הן לשם ייצוג המילים הדבורות באופן גרפי והן עבור הפענוח של הסימנים הגרפיים לצלילים אותם הם מיצגים בשפה הדבורה.
כשאנו כותבים דבר ששמענו (למשל בזמן הכְתבה), מתרחש במוחנו תהליך מתמיד של קישור בין אופן הגייתן של המילים המוכתבות, הכתיב שלהן ומשמעויותיהן. במינוח בלשני-קוגניטיבי נאמר, שבזמן זה מתחוללים ביחס לכל מורפמה (מילה) תהליכים קוגניטיביים המשדכים בין ייצוגה הפונולוגי (הגייה), ייצוגה האורתוגרפי (כתיב) וערכה הסמנטי (משמעות).
הצורך בהמרה פונמית-גרפמית עבור שימוש בשפה הכתובה הופך אותה לחלק מיכולת האוריינות של האדם. מסיבה זו בכיתות היסוד של בית הספר מוקדש זמן רב לפיתוח יכולת זו בקרב התלמידים.
המסלול הלקסיקלי
המסלול הלקסיקלי פעיל כשמדובר במילים מוכרות (מילים שכבר מאורכבות בלקסיקון). במהלכו, כל מילה שנקלטה מאותרת בלקסיקון והכתיב שלה נשלף משם: בזכרונו של כותב המילה קיים ייצוג מקובע של הכתיב והוא אינו זקוק לחוקים דקדוקיים כדי לדעת איך לכתוב אותה. מקובל להניח שהמסלול הלקסיקלי תמיד עובר דרך הערך הסמנטי של המילה, כלומר: במשך תהליך ההמרה מההגייה לכתיב תמיד מתרחש שלב ביניים של שיוך הקלט (מה שהוכתב) לערכו הסמנטי (משמעותו). מספר חוקרים מציעים אפשרות של מסלול לקסיקלי פונמי - גרפמי נוסף, אשר בו הקלט הפונולוגי משויך ישירות לייצוג האורתוגרפי בלקסיקון הפלט האורתוגרפי, בלי לעבור דרך השיוך הסמנטי, כלומר: הם מציעים את האפשרות שלעיתים, אם מדובר במילה המוכרת לאדם, הוא עשוי לדעת מה הכתיב של מילה שהוכתבה לו מבלי שהוא יזדקק לשלב של ידיעת משמעות המילה במשך תהליך ההמרה.
הים הערבי
הים הערבי (בערבית: بحر العرب; בהינדית: अरब सागर. בעבר נקרא "ים עומאן") הוא ים שולי באוקיינוס ההודי, הנמצא בין חצי האי ערב ממערב לבין הודו ממזרח. שטחו 3,861,672 קמ"ר והוא הים הגדול בעולם.
המרה פונמית-גרפמית
המסלול הלקסיקלי
המסלול הלקסיקלי לקוי אצל אנשים שיש להם סוג מסוים של דיסגרפיה (המכונה דיסגרפית שטח), סוג מסוים של דיסלקסיה וסוגים שונים של לקויות הקשת האוטיסטית.
הים הערבי
רוחבו המקסימלי של הים הערבי הוא כ-2,400 קילומטרים, ועומקו המרבי הוא 4,652 מטרים. הנהר הגדול ביותר שזורם בצורה ישירה אל הים הערבי הוא נהר האינדוס.
המרה פונמית-גרפמית
המסלול הסב-לקסיקלי
המסלול הסב-לקסיקלי פעיל כשמדובר במילים שאינן מוכרות לכותב (מילים הקיימות בשפה אך חדשות לו או מילות תפל). מילים כאלו אינן מאורכבות בלקסיקון שלו, ולכן אין הוא יכול להשתמש במסלול הלקסיקלי כדי לדעת מה הכתיב שלהן. במהלך המסלול הסב-לקסיקלי משתמש הכותב בחוקי הדקדוק של שפתו, הכוללים מערכות שיטתיות של חוקי התאמה בין פונמות (יחידות הגייה) וגרפמות (יחידות כתיב - אותיות, ניקוד וכדומה). בהתאם לחוקים אלה הוא מרכיב כתיב הנראה לו סביר.
ישנן עדויות לכך, ששני המסלולים יכולים לתפקד באופן עצמאי זה מזה, שכן גם אם אחד המסלולים נפגם (דבר שמוליד סוגים מסוימים של ליקויים לשוניים - ראו דיסגרפיה), המסלול השני עדיין מסוגל לתפקד. עם זאת קיימות גם עדויות לכך, שבין שני המסלולים גם קיימת אינטראקציה.
הים הערבי
הים הערבי גובל במדינות הבאות: הודו, פקיסטן, איראן, איחוד האמירויות הערביות, עומאן, תימן וסומליה.
האי סוקוטרה נמצא בים הערבי.
חופים מפורסמים בים הערבי:
אדית מקגוויר
אדית מארי מקגוויר-דובל (באנגלית: Edith Marie McGuirek-Duvall; נולדה ב-3 ביוני 1944) היא אתלטית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות.
ביוגרפיה
מקגוויר נולדה באטלנטה, ג'ורג'יה. הצעירה מבין ארבעה אחים. בבית ספר תיכון היא התאמנה תחת הדרכתה של מריאן ארמסטרונג-פרקינס. בהמשך היא למדה באוניברסיטה של מדינת טנסי והתאמנה תחת הדרכתו של אד טמפל.
באליפויות ארצות הברית באתלטיקה הן באולם והן באצטדיון שנערכו בשנת 1963 זכתה מקגוויר בריצת 100 מטר ובקפיצה לרוחק. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן פאולו, ברזיל בסוף אפריל אותה שנה היא זכתה בשלוש מדליות, שתיים זהב ואחת ארד. מדליות זהב בריצת 100 מטר (11.65 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר (45.72 שניות) ומדליית ארד בקפיצה לרוחק (5.48 מטר).
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה מקגוויר ב-3 מדליות, אחת זהב ושתיים כסף. מדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא אולימפי חדש של 23.0 שניות, לפני אירנה שווינסקה היהודייה מפולין (23.1 שניות) ומרילין בלק מאוסטרליה (23.1 שניות). שתי מדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.6 שניות, אחרי בת ארצה ואיומיה טיוס שהשוותה את שיא העולם (11.2 שניות), ולפני אווה קלובוקובסקה מפולין (11.6 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.9 שניות, אחרי פולין שקבעה שיא עולם חדש של 43.6 שניות ולפני בריטניה (44.0 שניות).
חוק סיוע למשפחות שבראשן הורה עצמאי
חוק סיוע למשפחות שבראשן הורה עצמאי, התשנ"ב-1992, אושר בכנסת ב-17 במרץ 1992, והוא מעניק הטבות אחדות להורה במשפחה חד-הורית, שהוא אדם העומד לבדו בראש משפחה, משום שנפרד מבן זוגו או שבן זוגו נפטר.
היסטוריה חקיקתית
הצעת חוק משפחות חד-הוריות הוגשה לכנסת בשנת 1989 על ידי חברת הכנסת אורה נמיר, ואושרה, בשם חוק משפחות חד-הוריות, התשנ"ב-1992, בכנסת השתים עשרה ב-17 במרץ 1992. דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את המניע לחקיקתו:
בתיקון ראשון לחוק, שאושר ב-8 במרץ 1994, הורחבה ההגדרה של "הורה יחיד", כך שתכלול מצבים נוספים המזכים בהטבות שבחוק. תיקון מס' 2 לחוק, מ-1998, חידד את הגדרת "הורה יחיד". התיקון מס' 3 לחוק, משנת 2001, הוסיף להגדרת "הורה יחיד" אישה ששהתה במקלט לנשים מוכות.
תיקון מס' 4 לחוק, משנת 2014, נעשה משיקולים של תקינות פוליטית, והחליף את המושג "הורה יחיד" במושג "הורה עצמאי", ושינה בהתאם את שם החוק ל"חוק סיוע למשפחות שבראשן הורה עצמאי". דברי ההסבר להצעת החוק, שהוגשה על ידי חבר הכנסת מאיר שטרית, נימקו את הצורך בשינוי:
הוראות החוק
החוק מגדיר "הורה עצמאי":
ילד לעניין חוק זה הוא ילד שטרם מלאו לו 18 שנים, לרבות ילד חורג וילד מאומץ ולמעט נער ונערה נשואים.
הטבות להורה עצמאי:
בתיקון עקיף לחוק הבטחת הכנסה נקבעה להורה עצמאי זכאות לגמלת הבטחת הכנסה מוגדלת.
בתיקון עקיף לחוק הביטוח הלאומי נקבעה זכאותו של הורה עצמאי למענק לימודים המשולם בתחילתה של שנת לימודים, בעד ילד שלפני 31 בדצמבר של אותה שנת לימודים מלאו לו 6 שנים ולא מלאו לו 18 שנים.
גוטפריד פון איינם
גוטפריד פון איינם (בגרמנית: Gottfried von Einem; 24 בינואר 1918 – 12 ביולי 1996) היה מלחין אוסטרי. הוא נודע בעיקר באופרות שלו, שניכרת בהן השפעת המוזיקה של סטרווינסקי ופרוקופייב, כמו גם השפעת ג'אז.
ביוגרפיה
פון איינם נולד בברן שבשווייץ, למשפחת דיפלומט אוסטרי. אחרי סיום לימודיו נסע לברלין, שם למד אצל בוריס בלכר והיה למנצח חזרות בפילהרמונית של ברלין. פון איינם פגש באמצעות בלכר את אשתו הראשונה, ליאנה פון ביסמרק, וב-1946 נשא אותה לאישה. בשנת 1953 עברו עם בנם קספר לווינה.
ליאנה פון ביסמרק מתה ב-1952. ב-1966 נשא פון איינם לאישה את הליבריתנית שלו, המחזאית והסופרת האוסטרית הנודעת לוטה אינגריש. מלבד בווינה, עשה הזוג חלק גדול מזמנו בוואלדפירטל באוסטריה התחתית, אזור כפרי בראשיתי, שהיה מקור השראה הן למוזיקה של פון איינם והן לכתיבתה של אינגריש.
פון איינם הלך לעולמו באוברדרנבאך, מייסאו ב-1996.
בשנת 2002 קיבל פון איינם לאחר מותו תואר חסיד אומות העולם מיד ושם על עזרתו בהצלת חייו של המלחין קונרד לאטה.
זריקה
זריקה היא החדרה מכוונת של נוזל אל רקמה חיה או אל מחזור הדם בעזרת מחט חלולה ומחודדת המחוברת אל מכל שבו נמצא הנוזל. המכל והמחט מהווים על פי רוב מזרק או חלק מערכת עירוי.
ניתן להזריק לאדם, לחיה, לצמח, לפטריה או לחלקים שבותרו מהם. לזריקות שונות יש מטרות שונות: מתן תרופה או חיסון, מתן סם משכר, הרעלה, מחקר רפואי או ביולוגי, או שיפור מראה, טעם או השתמרות של מזון.
סוגי זריקות ומיומנויות נדרשות
כעיקרון, ניתן להזריק כמעט לכל סוג רקמה בכל מקום בגוף החי. אולם, המיומנות הדרושה להזרקה מוצלחת של חומרים שונים לרקמות שונות במיקומים שונים בגוף בעל החיים והאדם, אינה דומה. על כן, לבעלי מקצועות רפואיים שונים יש סמכויות שונות לביצוע זריקות. הזרקת תרופות אל השומן, לדוגמה, היא הזרקה פשוטה וניתן להסמיך חולי סוכרת, בלא ידע מוקדם ברפואה להזריק תרופות לעצמם. לעומת זאת, הזרקה לשריר מותרת, על פי רוב לאחיות, פרמדיקים ורופאים, אך לא לאנשים חסרי הסמכה. מאז תחילת המאה העשרים, חובשים קרביים של צבאות רבים צוידו בסירטות להזרקת מורפין לשריר. הסירטות היו מזרקים עם גוף פח, שבעת הזרקה נסחטות כמו משחת שיניים, אך בשנים האחרונות הסמכות לחובשים היא רק לפתיחת וריד (I.V).
הזרקות מסובכות מעט יותר הן הזרקת חומרים אל בין רקמות העור במסגרת מבחן לגילוי גורם אלרגיה, הזרקת מורפין, חיסונים ותרופות לשריר והחדרת עירוי מסוג הרטמן (תמיסת מי מלח וסוכר סטרילית) לווריד המצוי בגפיים.
הזרקה לווריד (IV) מצריכה מיומנויות גבוהות יותר בהשוואה לדרכי הזרקה אחרות. לחובשים והעוסקים במקצוע הסיעוד יש סמכות להזריק זריקות אלה. הזרקת תרופות לווריד המצוי בגפיים, הזרקה לווריד שאינו בגפיים, אל תוך עורק או אל תוך מח העצם היא בסמכותו של כל רופא אך לא בסמכותו של בעל מקצוע פרא רפואי.
הזרקות מסובכות יותר ונדירות יותר הן בסמכות רופאים בעלי מומחיות מסוימת בלבד. דוגמאות: הזרקה אל תוך שריר הלב היא בסמכות קרדיולוג בלבד, הזרקה אל תוך גלגל העין בסמכות מנתח עיניים, הזרקה אל תוך נוזל השדרה היא בסמכות נוירולוג ורופא מרדים.
שימושים רפואיים
זריקה יכולה לשמש לצורך החדרת תרופה למחזור הדם. הזרקה תוך ורידית IV היא הדרך המהירה ביותר, משום שהחומר הפעיל מוחדר למחזור הדם באופן מיידי ומופץ ברחבי הגוף בתוך שניות מעטות בלבד. באופן זה המינון המלא מגיע למחזור הדם בבת-אחת. דבר זה יכול להיות בעייתי אם קיימת רגישות כלשהי לתרופה, משום שבמקרה זה יש מעט מאוד זמן למתן של חומר שיסתור את פעילות התרופה.
על פי רוב לאחר ההזרקה מחזור הדם יוביל את התרופה לכל תאי הגוף. יוצאי הדופן הם חומרים שלא יכולים לעבור את מחסום הדם-מוח. כתוצאה מכך תרופות המכילות חומרים מסוג זה לא יכולות להשפיע על תאי המוח. במקרים אלה, יחפשו הרופאים דרכים אלטרנטיביות להשפיע על מערכת העצבים המרכזית, בהתאם למצב בו רוצים לטפל.
היבטים מחקריים
לשימוש בזריקה יש השלכות עבור ניסויים בבעלי חיים. רוב המחקרים אודות השפעתם של חומרים שונים, אשר מתבצעים על בעלי חיים, משתמשים בהזרקה של החומר הנבדק לגוף החיה. חוויית ההזרקה יכולה להיות בלתי נעימה עבור החיה ולעורר את מערכת העצבים האוטונומית שלה. במקרים אלו יש צורך בקבוצת ביקורת המשתמשת בפלצבו, כדי להפריד בין השפעת החומר להשפעה של תגובת מערכת העצבים האוטונומית.
פוליטיקה של תוניסיה
הפוליטיקה של תוניסיה היא מכלול הנושאים הפוליטיים של הרפובליקה של תוניסיה. תוניסיה היא, נכון ל-2021, רפובליקה דמוקרטית רב-מפלגתית, כאשר נשיא תוניסיה הוא ראש מדינה והמערכת הצבאית, המשפטית והממשלתית פועלות באופן דומה לחוק האזרחי הצרפתי. בין השנים 1956 ל-2011, הייתה תוניסיה אוטוקרטיה בעלת משטר חד-מפלגתי כאשר בראשה עמדו שני נשיאים במהלך ההיסטוריה; חביב בורגיבה, הנשיא הראשון ואבי האומה התוניסאית שלט החל מ-1957 עם הקמת הרפובליקה, ועד לשנת 1987 אז הוחלף במהפכה התוניסאית הראשונה על ידי ראש הממשלה דאז, זין אל-עאבדין בן עלי. בן עלי המשיך לשלוט במדינה באופן א-דמוקרטי במשך מספר עשורים, עד שגם משטרו נפל בשנת 2011 במהלך המהפכה בתוניסיה ויוסדה במדינה דמוקרטיה. מאז ביסוס הדמוקרטיה, תוניסיה מתפקדת כאחת המדינות הדמוקרטיות ביותר באפריקה.
באוקטובר 2014 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לפרלמנט התוניסאי, ובה ניצחה ברוב קטן המפלגה נידא תוניס עם 85 מושבים מתוך 217 חברים. תוניסיה חברה בליגה הערבית, באיחוד האפריקאי ובארגון השיתוף האסלאמי. היא מקיימת קשרים הדוקים עם ארצות הברית, צרפת והאיחוד האירופי, עימם מקיימת תוניסיה יחסים באופן רציף מאז 1995. היחסים הנוחים של תוניסיה עם ארצות הברית והאיחוד האירופי נוצרו בעקבות שנים של שיתוף פעולה כלכלי מוצלח במגזר הפרטי ומודרניזציה של תשתיות.
תוניסיה נחשבת על פי רוב לדמוקרטיה היחידה בעולם הערבי. הנשיא הראשון של תוניסיה שנבחר באופן דמוקרטי, בז'י קאיד אסבסי, נפטר ביולי 2019. הוא הוחלף באותה שנה על ידי קייס סעיד, שזכה ברוב גדול בבחירות.
ארגונים בינלאומיים בהם תוניסיה משתתפת
תוניסיה משתתפת במספר ארגונים בינלאומיים ובהם: ABEDA, ACCT, AfDB, AFESD, AMF, AMU, האיחוד האפריקאי, BSEC ארגון המזון והחקלאות, G77, הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, IBRD, הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית, בית הדין הפלילי הבינלאומי, ICFTU, הצלב האדום, IDA, בנק הפיתוח הערבי, הקרן הבינלאומית לפיתוח חקלאי, IFC, IFRCS, ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי, ארגון העבודה הבינלאומי, קרן המטבע הבינלאומית, ארגון הימאות הבינלאומי, אינטרפול, הוועד האולימפי הבינלאומי, ארגון ההגירה הבינלאומי, ארגון התקינה הבינלאומי, איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי, הליגה הערבית, MICAH, MONUC, המדינות הבלתי-מזדהות, אועפ"ק, ארגון מדינות אמריקה (משקיפה), הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, הארגון למניעת הפצת נשק כימי, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (שותפה), האומות המאוחדות, ועידת האו"ם לסחר ופיתוח, אונסק"ו, נציבות האו"ם לפליטים, UNIDO, משלחת האו"ם לאתיופיה ולאריתריאה, UNMIK, איגוד הדואר העולמי, WCO, WFTU, ארגון הבריאות העולמי, הארגון העולמי לקניין רוחני, הארגון המטאורולוגי העולמי, ארגון התיירות העולמי, ארגון הסחר העולמי
פוליטיקה עד למהפכה בשנת 2011
תוניסיה הייתה רפובליקה עם מערכת נשיאותית חזקה הנשלטת על ידי מפלגה אחת. הפרלמנט שוכן בתוניס (בירת תוניסיה), ויש בו 189 צירים, הנבחרים כל חמש שנים. זכות הבחירה נתונה לכל אזרח מגיל 20. זין אל-עאבדין בן עלי כיהן כנשיא מאז שנת 1987, אז החליף את הנשיא שכיהן מאז העצמאות מצרפת בשנת 1956, חביב בורגיבה. "מפלגת החוקה הסוציאליסטית" הייתה המפלגה החוקית היחידה 25 שנים ושלטה על החיים הפוליטיים של תוניסיה.
המערכת המשפטית
המערכת המשפטית של תוניסיה היא מערכת משפט בפני עצמה ועצמאית, אם כי לפעמים הממשלה מתערבת במקרים פוליטיים חשובים. קיימים בערך 13 בתי משפט, ועוד 3 בתי משפט לערעורים. בית הדין הגבוה ביותר בתוניסיה, נמצא בעיר הבירה, תוניס. מלבד בתי המשפט שהוזכרו לעיל, יש גם ברוב העיירות בתוניסיה שופטים מקומיים.
הנשיא נבחר לתקופת נשיאות של חמש שנים ללא התנגדות, והוא זה שממנה את ראש הממשלה והקבינט, שעל ידיהם הוא מבצע את מדיניותו. מושלים אזוריים ומנהלים מקומיים ממונים על ידי הממשלה השוכנת בנציבות הראשית; כיום, הם נבחרים בדרך כלל על ידי מועצת העירייה של אותו האזור.
הרשות המבצעת
נשיא תוניסיה עד למהפכת 2011 היה זיין אל עבידין בן עלי, שנבחר לראשונה ב-7 בנובמבר 1987, והמשיך בתפקיד עד למהפכה. בהתאם לחוקה, משרת הנשיאות הייתה נבחרת ובבחירות לנשיאות בשנת 1999, זכה הנשיא ברוב הקולות (99.4% מהקולות) ונבחר לקדנציה נוספת. ב-24 באוקטובר 2004 נבחר לעוד קדנציה, ובשנת 2009 הנשיא זין אל-עאבדין בן עלי נבחר לקדנציה הרביעית שלו.
הנשיא עומד בראש הרשות המבצעת, ומסיבה זו, משקלה של הממשלה אינו רב.
פוליטיקה אחרי המהפכה בשנת 2011
בדצמבר 2010 החלו הפגנות ענק בתוניסיה שבעקבותן בינואר 2011 הנשיא בן עלי נמלט מהמדינה ומוחמד ע'אנושי החליף אותו. ב-23 באוקטובר 2011 נערכו בחירות כלליות חופשיות לאספה המכוננת. המפלגה האיסלמיסטית "א-נהדה" ניצחה בבחירות עם 41.47% מקולות הבוחרים.
בינואר 2014 אושרה חוק חדשה. במסגרת החוקה החדשה הוקמה אספה לאומית שבה 217 מושבים.
ב-26 באוקטובר 2014 נערכו הבחירות הפרלמנטריות בתוניסיה. מפלגת נידא תוניס, מפלגה פוליטית חילונית, זכתה ברוב הקולות וקיבלה 86 מושבים. אל המקום השני הגיעה מפלגת א-נהדה האסלאמיסטית, שזכתה בבחירות הראשונות במדינה אחרי מהפיכת 2011, וקיבלה 69 מנדטים. חודש אחר כך, ב-23 בנובמבר, נערכו גם בחירות דמוקרטיות לנשיאות המדינה, לראשונה בתולדות תוניסיה. מאחר שאף מועמד לנשיאות לא גרף למעלה מ-50 אחוז מהקולות, נערך סיבוב מכריע בין שני המועמדים המובילים ב-28 בדצמבר. מנהיג מפלגת נידא תוניס, מחמד אל-באג'י א-סבסי, זכה בנשיאות המדינה.
בנובמבר 2015, 32 חברי פרלמנט מטעם מפלגת המרכז השלטת הודיעו על פרישתם מהמפלגה והקמת סיעה חדשה, בעקבות האשמות קשות נגד נשיא המדינה. לטענתם הוא קידם מקורבים וקרובי משפחה בתוך מנגנוני המפלגה, פגע בהתנהלות הדמוקרטית של המנגנונים הפנים מפלגתיים ומשרת אינטרסים של בעלי הון.
באוקטובר 2019, נערכו שוב בחירות לנשיאות המדינה, ולאחר שני סיבובי הצבעה נבחר נשיא חדש, קייס סעיד, שניצח את הנשיא המכהן מחמד אל-באג'י א-סבסי. לפני כן, נבחרו הנציגים באספת נציגי העם. מפלגת נידא תוניס התרסקה וזכתה ב-3 מושבים. מפלגת א-נהדה נחלשה אך השיגה 52 מושבים. המפלגה השנייה בגודלה הייתה לב תוניסיה.
הבחירות לאספה התקיימו ב-6 באוקטובר 2019, לאחר הדחתו של יוסיוף ג'האד מתפקיד ראש הממשלה. הוא הוחלף על ידי אליאס אל-פח'פאח' שזכה באותן בחירות והוחלף מספר חודשים מאוחר יותר על ידי הישאם משישי.
שינוי שיטת המשטר תחת קייס סעיד
ב-25 ביולי 2021, על רקע ההפגנות המתמשכות הנוגעות לתפקוד לקוי של הממשלה בנושא מגפת הקורונה בתוניסיה וחשד לשחיתות שלטונית, השעה הנשיא קייס סעיד את הפרלמנט ל-30 יום, פיטר את ראש הממשלה, ביטל את חסינות חברי הפרלמנט, ושמר לעצמו את הזכות לפטרם כרצונו. ב-29 בספטמבר מינה סעיד לראשות הממשלה את נג'אלה רמדאן, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה, והגיעה לתפקיד ללא ניסיון פוליטי. בפברואר 2022 פיזר גם את מועצת השיפוט העליונה בטענות לשחיתויות ברשות השופטת. ביולי 2022 נקבע במשאל עם לכונן חוקה חדשה שקידם סעיד, לאחר שמשאל העם הוחרם על ידי האופוזיציה ופחות משליש מבעלי זכות ההצבעה השתתפו במשאל.
יעקב יוחנן רבינוביץ'
יעקב יוחנן רבינוביץ' (10 בפברואר 1899–1960) היה פרופסור למשפטים ומומחה ישראלי לחקר המשפט העברי.
ביוגרפיה
רבינוביץ' נולד ביקטרינופול שבאוקראינה, לרב משה צבי רבינוביץ' (צאצא של חיים מקרסנה). בצעירותו היגר עם משפחתו לארצות הברית, שם מונה אביו לרב בניו יורק. למד לתואר ראשון באוניברסיטת קולומביה (1929) וסיים באוניברסיטת ניו יורק לימודי תואר שני (1931) תואר במשפטים (1937). עבד בלשכה המשפטית של עיריית ניו יורק וכמרצה בסמינר היהודי התאולוגי. רבינוביץ' עסק בחקר המשפט העברי והשפעתו על מערכת המשפט המודרנית, ובין היתר היה הראשון שתרגם לאנגלית את "ספר קניין" שבחיבור משנה תורה לרמב"ם (בהוצאת אוניברסיטת ייל). מאמרו משנת 1956 בנושא השפעת המשפט העברי על מוסדות משפטיים הוגדר על ידי כתב העת "The Harvard Theological Review" כגולת הכותרת של חייו המקצועיים. רבינוביץ' נמנה בין כותבי המאמרים לכתב העת משנת 1944.
רבינוביץ' נפטר בירושלים, בה התגורר מאז עלייתו לישראל עם אשתו, הדסה (לבית Cegureanskaia).
אחיינו הוא הרב יצחק שילת.
פול דזמונד
קורות חיים
ב-1950, עבר דזמונד לניו יורק. שם ניגן סקסופון וקלרינט בשביל ג'ק פינה. לאחר מספר שנים, חזר לקליפורניה.
דזמונד נפטר ב-1977, מסרטן הריאה. הקונצרט האחרון שלו היה בפברואר 1977 בניו יורק.
ויקטוריה ייטס
ויקטוריה נטלי ייטס (באנגלית: Victoria Natalie Yeates; נולדה ב-19 באפריל 1983) היא שחקנית אנגלייה. היא מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד הנזירה ויניפרד בסדרת הדרמה התקופתית "מיילדת". עוד הופיעה בסרט "חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד".
ביוגרפיה
ייטס נולדה וגדלה בבורנמות' שבמחוז דורסט. בילדותה למדה לרקוד בלט. ב-2006 סיימה תואר במשחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). היא החלה להופיע בתיאטרון וזכתה לשבחי הביקורת על הופעתה במחזה "Private Lives" מאת נואל קאוורד, במחזה "Rookery Nook" ובמחזה "The Beard" מאת מייקל מקלור. ב-2017 החלה להופיע בסיבוב הופעות בהפקה של המחזה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר.
ב-2014 הצטרפה ייטס לצוות שחקני סדרת הדרמה "קראו למיילדת" בתפקיד הנזירה ויניפרד, מיילדת שעוברת לשכונת פופלר בלונדון בסוף שנות החמישים של המאה העשרים כדי לעבוד בבית נונאטוס.
חיים אישיים
ייטס מאורסת למוזיקאי פול האוסדן, איתו היא חיה בלונדון.
המשרד הפדרלי להגנת החוקה ומלחמה בטרור (אוסטריה)
בעקבות המחדל המודיעיני והכישלון בסיכול פיגועי הירי בווינה בשנת 2020 הוחלט לפרק את הארגון בדצמבר 2021.
היסטוריה
המשרד הוקם מתוך משטרת המדינה (Staatspolizei) בקיץ 2002 ממיזוג מספר כוחות משימה ללוחמה בפשע מאורגן וטרור ופעלו תחת המינהל הכללי לביטחון הציבור, המהווה מחלקה במשרד הפנים האוסטרי. הדבר נעשה בתגובה לאיום הגובר על ביטחון הציבור שמציב הטרור הבינלאומי. לאור אירועי 11 בספטמבר 2001, שר הפנים ארנסט שטרסר הורה לבצע ארגון מחדש של גופי המלחמה בטרור של אוסטריה.
גרט-רנה פולי, קצין במשרד המודיעין של הצבא, מונה בתחילה למנהל המשרד. לאחר התפטרותו של פולי באוקטובר 2007, ירש אותו פיטר גרידלינג, שעמד בעבר בראש כוח המשימה למלחמה בטרור (1995—2002) והיה אחראי על תחום המאבק בטרור ביורופול עד 2007. בספטמבר 2011 עבר ה-BVT ממשרדו בבניין משרד הפנים בהרנגאסה למיקומו החדש בצריפי רנווג.
ב-28 בפברואר 2018 נערכו פשיטות על אנשי ה-BVT ודירות פרטיות שונות של עובדי הארגון על ידי קצינים מכוח המשימה למאבק בפשעי רחוב (EGS). הסיבה לחיפושים הייתה חקירה של הפרקליטות הכלכלית והשחיתות (WKStA) בנושא התעללות לכאורה בתפקיד. כתוצאה מחיפושים אלה הודיעה תנועת האופוזיציה SPÖ על מושב מיוחד של המועצה הלאומית ב־9 במרץ. ב-16 באפריל 2018, נציגי שלוש מפלגות האופוזיציה המיוצגות במועצה הלאומית הגישו בקשה משותפת לוועדת חקירה פרלמנטרית בנושא פעולות בלתי חוקיות של עובדי השירות. מאז 2016 היה הארגון תחת ביקורת ציבורית נוקבת על פרשיות שערורייתיות, אלה כוללים הנפקת דרכונים של צפון קוריאה לסוכנים חשאיים של דרום קוריאה, סכסוכים בין מפלגות הקרובות לתנועת ÖVP במסגרת פעילות ה-BVT. נוסף לסיקור תקשורתי נרחב על כך שכוח המשימה למאבק בפשעי הרחוב של הפרקליטות הכלכלית והשחיתות בראשות וולפגנג פרייזלר (חבר מועצה עירונית מטעם FPÖ) ביצע חיפושים בבתים של אנשי BVT והחרים באופן מובהק נתונים רגישים. פרשה זו גרמה נזק כבד למוניטין של הארגון.
במאי 2020 מונה יוהנס פרייזאזן למנכ"ל זמני של ה-BVT.
בנובמבר 2020, בעקבות מחדל מודיעיני בפעילות המשרד שלא הצליח למנוע את פיגוע הירי בווינה (2020) למרות התראות של שירות המודיעין הסלובקי, עלתה הצעה למיזוג המשרד עם משרד המודיעין הצבאי ואבווהראמט ליצירת סוכנות פדרלית לענייני מודיעין. במסגרת הרפורמה זרוע המודיעין הורחבה ובכפוף לראש המשרד מכהנים סגן לענייני ביון האחראי על תחום המודיעין וסגן לענייני ביטחון המדינה המנהל את תחום ביטחון הפנים כאשר שתי המחלקות פועלות תחת מרכז המצב המנוהל על ידי ראש המשרד.
מבנה וארגון
הבסיס החוקי למשרד הפדרלי היה "החוק הפדרלי על ארגון מינהל הביטחון והפעלת משטרת הביטחון" (חוק משטרת הביטחון) והחוק הפדרלי על ארגון, משימות וסמכויות ביטחון המדינה. המשרד הפדרלי להגנת החוקה ומלחמה בטרור הוקם כחלק מהמינהל הכללי לביטחון פנים במשרד הפנים הפדרלי. בנוסף ל-BVT, היו במשרד הפדרלי תשעה משרדי מדינה להגנת החוקה ומלחמה בטרור (LVT), שכל אחד מהם היווה חלק ממנהלת משטרת המדינה. הגוף החשוב בו היה היחידה לשירותי מניעה ומודיעין ששימשה כיחידה מודיעינית של המשרד.
הומו טשקנט
הוּמוֹ טשקנט (באוזבקית: «Humo» Toshkent xokkey klubi / «Ҳумо» Тошкент хоккей клуби) הוא מועדון הוקי קרח אוזבקי מהעיר טשקנט. נוסד בסוף 2018. המועדון נקרא על שם הציפור המיתולוגית הומו, שבאוזבקיסטן נחשבת לציפור של אושר, שלווה וחסד. משחקי הבית נערכים בזירת הקרח בטשקנט "הומו ארנה", המכילה 12,500 מושבים.
קבוצת המילואים, הומו-2, מתמודדת בליגת ההוקי הקזחית.
היסטוריה
הטורניר הבינלאומי הראשון של המועדון היה גביע מושל מחוז ניז'ני נובגורוד, שנערך בשנת 2019. "הומו" ניצחה את דינמו ממינסק במשחק על המקום השלישי וזכה למדליית הארד של הטורניר.
בעונת 2019 השתתף המועדון בליגה השנייה בחשיבות אליפות ההוקי האוזבקית. בתחילת יוני 2019 הוכרז על השתתפות מועדון ההוקי הומו בליגת VHL מאז עונת 2019/2020. במקביל נודע כי למאמן ראשי ומנהל כללי מונו יבגני פופיחין הרוסי ונורמונדס סייס הלטבי, בהתאמה.
המשחק הרשמי הראשון של הומו בליגת VHL היה המשחק מול ריאזאן, שהתקיים ב-11 בספטמבר 2019, בהומו ארנה. המשחק הסתיים בתוצאה 0–5 לטובת הומו. ב-30 ביולי 2019 המועדון הציג מדי בית ומדי חוץ במסגרת עבודת מיתוג, שבוצעה על ידי החברה הרוסית OTVETDESIGN.
בינואר 2020 הודיע נשיא פדרציית ההוקי האוזבקית על כוונת הקבוצה להשתתף בליגת KHL החל מעונת 2020/2021. אך מהלך זה לא יצא לפועל. בעונת 2021/2022 חזרה לליגה האוזבקית.
יחיאל נהרי
יחיאל נהרי (נולד בי"א באדר ה'תשכ"א; 27 בפברואר 1961) הוא פייטן וחזן ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לצייר הקיר ציון נהרי ולאסתר חייטת במקצועה. הורים בני הדור השני של תימן וסוריה. כבר מגיל 4 נמשך לבתי הכנסת העתיקים בירושלים שבהם שלט הנוסח הירושלמי והחאלבי. בגיל שמונה היה משדר בכל יום שישי קריאות מן התורה, ששודרו ברדיו ברשת א'. באותו גיל כחבר מקהלה, התחיל להופיע הופעות פומביות. את דרכו בחזנות החל כשהיה בן 13 החזן מאיר לוי מארצות הברית לקח אותו לשלושה קונצרטים בארצות הברית. למד בבית הספר היסודי חורב, בישיבת מרכז הרב, וישיבת נר ישראל בולטימור ארצות הברית. בגיל שמונה עשרה התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני ובחיל האוויר. בגיל 22 התחתן והתגורר בלונדון שלוש שנים. במהלך הקריירה שלו הוציא כ-32 אלבומים. מפורסם כחזן ופייטן בסגנונות ערבית ובטורקית הישנה והפיוטית ושר את כל המקאמים המזרחיים והצפון אפריקאיים.
בקיץ 2015 שימש כשופט בתוכנית המציאות "הפייטן" של ערוץ 20.
מדי שנה הוא מנצח על פתיחת עונת הבקשות בעיר צפת, הנערכת בבית הכנסת "אבוהב" בפרשת "חיי שרה".
חיים אישיים
הוא אב לשלושה ילדים מאשתו הראשונה. בשנת 1999 נישא לברי סימון והתגרש ממנה לאחר 4 שנות נישואין. התגורר במיאמי שבפלורידה כיום עלה ושב לגור בישראל.
דולר איי שלמה
דולר איי שלמה (באנגלית: Solomon Islands dollar; סימון לפי תקן ISO 4217: SBD) הוא ההילך החוקי של איי שלמה החל משנת 1975. מיוצג על ידי הסימן $SI. והוא מחולק ליחדות משנה של 100 סנט.
מטבעות בשימוש: 5, 10, 20 ו-50 סנט וכן מטבעות של דולר אחד. מכיוון שמדינת איי שלמה היא חלק מחבר העמים הבריטי, מוטבע דיוקנה של אליזבת השנייה, מלכת בריטניה, על המטבעות. שטרות בשימוש: 2, 5, 10, 20, 50, 100 דולר
ותיק חברי הכנסת
ותיק חברי הכנסת הוא חבר הכנסת בעל הוותק הרב ביותר בכנסת, מבין חבריה של כנסת מסוימת.
מטבע הדברים, בשנותיה הראשונות של הכנסת לא היה מקום לתואר זה, כאשר רבים מחברי הכנסת כיהנו בה החל מיומה הראשון והיו בעלי ותק זהה. רק במהלך כהונת הכנסת העשירית, עם התפטרותו של מנחם בגין מן הכנסת, נותר חבר הכנסת תופיק טובי בעל הוותק הרב ביותר במשכן – כהונה רצופה מיום כינונה של הכנסת הראשונה.
עד לכנסת ה-16 לא הייתה לתואר זה משמעות חוקית או מעשית כלשהי, אולם בשנת 2000 תוקן חוק יסוד: הכנסת (תיקון מס' 27) ושונה אופן ניהול הכנסת בעת היבחרה מחדש. עד אז קבע החוק כי זקן חברי הכנסת יהיה יושב הראש הזמני בעת פתיחת מושבה הראשון של הכנסת הנבחרת (לאחר פתיחת ישיבתה הראשונה על ידי נשיא המדינה באופן סמלי), וינהל את ישיבותיה עד לבחירת יושב הראש הקבוע. בתיקון לחוק נקבע כי מעתה ימלא תפקיד זה ותיק חברי הכנסת, ולא זקן החברים בה.
כך הוגדר תואר זה בחוק היסוד:"'מי שתקופת כהונתו בכנסת היא הארוכה ביותר, ברציפות או שלא ברציפות, ומבין בעלי ותק שווה - המבוגר שבהם'."בחוק נקבעה גם מגבלה, לפיה ראש הממשלה המכהן או הנבחר, וכן שרים וסגני שרים, לא ינהלו את ישיבות הכנסת מכוח חוק זה, והתפקיד יועבר לחבר הכנסת הוותיק ביותר שאינו מכהן באחת מן המשרות הללו.
חבר הכנסת שמעון פרס, שניהל בכנסת ה-14 ובכנסת ה-15 את ישיבות הפתיחה מכוח היותו זקן חברי הכנסת, קיבל בכנסת ה-16 ובכנסת ה-17 את ניהול הישיבה בשל היותו גם ותיק חברי הכנסת באותה העת.
בשנת 2016 תוקן החוק פעם נוספת (תיקון מס' 43), ונקבע כי הסדר זה יוסיף להתקיים רק כאשר יו"ר הכנסת היוצאת לא נבחר מחדש לכנסת. כאשר היו"ר היוצא נבחר גם לכנסת הבאה, ימשיך היו"ר היוצא בתפקיד הזמני עד לבחירת יושב ראש קבוע.
תיקון זה נכנס לתוקפו בכנסת ה-21, ומאז ועד עתה (הכנסת ה-25) לא אירע שיו"ר כנסת לא נבחר מחדש לכנסת. משכך, נוהלו ישיבות הפתיחה של כנסות אלו על ידי יושבי הראש היוצאים, והתואר 'ותיק חברי כנסת' נותר למעשה סמלי בלבד.
על אף האמור, בראשית כהונת הכנסת ה-23, לאחר שיו"ר הכנסת הזמני יולי אדלשטיין התפטר מתפקידו במחאה על פסיקת בג"ץ שחייבה אותו לכנס את הכנסת לשם בחירת יו"ר קבוע, העניק בית המשפט העליון באופן חריג לח"כ עמיר פרץ, שהיה ותיק חברי הכנסת, סמכות לניהול ישיבה מיוחדת של הכנסת לצורך בחירת יו"ר קבוע.
ותיקי חברי הכנסת
הרשימה מפרטת את האישים שהיו ותיקי חברי הכנסת במועד התכנסותה של כל אחת מן הכנסות, למן הכנסת ה-11 ואילך (עד לכנסת זו היה יותר מחבר כנסת אחד בעל וותק מקסימלי).
עד הכנסת השש עשרה
בתקופה זו עדיין לא נקבע מעמד רשמי לוותיק חברי הכנסת, והיו"ר הזמני היה זקן חברי הכנסת.
אוניברסיטת פיונגיאנג לרפואה
אוניברסיטת פיונגיאנג לרפואה היא אוניברסיטה הפועלת בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית, ומתמקדת בלימודי רפואה.
ותיק חברי הכנסת
מהכנסת השש עשרה ועד לכנסת העשרים ואחת
בתקופה זו קבע החוק שוותיק חברי הכנסת יהיה יושב הראש הזמני של הכנסת עד לבחירת יו"ר קבוע.
אוניברסיטת פיונגיאנג לרפואה
היסטוריה
במהלך שנת 1948, הפקולטה לרפואה באוניברסיטת קים איל-סונג (האוניברסיטה הראשונה בקוריאה הצפונית), הופרדה מהאוניברסיטה לשם הקמת אוניברסיטה נפרדת למדעי הרפואה, בשם אוניברסיטת פיונגיאנג לרפואה.
ותיק חברי הכנסת
מהכנסת העשרים ואחת ואילך
בתקופה זו קובע החוק שוותיק חברי הכנסת יהיה יושב הראש הזמני של הכנסת רק אם היו"ר היוצא לא נבחר לכנסת החדשה.
אוניברסיטת פיונגיאנג לרפואה
היסטוריה
בתאריך 24 בנובמבר 2010, המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-איל, קיים ביקור רשמי ומתוקשר באוניברסיטה.
שם הוורד
שם הוורד (באיטלקית: Il nome della rosa) הוא רומן מתח פילוסופי-היסטורי מאת אומברטו אקו. הספר נכתב באיטלקית ולטינית, פורסם באיטליה ב-1980 ותורגם לעברית ב-1987 על ידי עמנואל בארי. הספר היה רב מכר בינלאומי ומכר עד שנת 1990 כ-10 מיליון עותקים. בשנת 1991 טען סופר יווני שאומברטו אקו העתיק חלק גדול סיפור העלילה מספר שכתב ב-1964.
עלילת הספר
עלילת הספר מתרחשת באיטליה בשנת 1327, ועוסקת בסדרת רציחות מסתוריות המתרחשות במנזר, בו אמורים להתכנס נציגיהם של ראשי העולם הדתי והפוליטי באירופה באותה תקופה. הסיפור הבלשי והמציאות הפוליטית של אותה עת, מנוקזים למנזר, המצוי בצפון איטליה ובו מתרחשת רוב עלילת הרומן. הוויכוח התאולוגי והקרע בכנסייה הקתולית של אירופה במאה ה-14, בין האפיפיורות (אשר שכנה אז באביניון) ובין כמה מסדרי נזירות חזקים, מהווים רקע היסטורי אמיתי לסיפור המתח הבלשי. המספר הוא אדסו ממלק, נער המועמד לנזירות במסדר הבנדיקטיני אשר מלווה את מורו, האח הפרנציסקני ויליאם מבסקרוויל. דמותו נקראת על שם הנזיר והפילוסוף בן המאה ה-14, ויליאם איש אוקאם, ומאזכרת את הספר כלבם של בני בסקרוויל מסדרת הבלש שרלוק הולמס. אדסו וויליאם מנסים יחד לפתור את התעלומות האופפות את המנזר בו הם מתארחים. ככל שמתקדמת העלילה נרצחים כמה חברי מסדר נוספים. במקביל, מגלה ויליאם ספרייה אשר למעשה היא מבוך ואשר יש חשד כי ספר אשר נמצא בה הוא הפתרון לעלילת הרצח, במקביל הוא מגלה את כוחו החתרני של הצחוק ואת שיוכו לפרשת הרצח. לבסוף, מגיע ויליאם, הנזיר החוקר להתמודדות פנים מול פנים עם האינקוויזיציה, בראשות הנזיר הדומיניקני ברנרדו גוּי, אך בעזרת דדוקציה מתוחכמת, מצליח לפתור את פרשת הרצח. לאורך הסיפור פוגש המספר בכוחות הפועלים באירופה של ימי הביניים, מגלה בתוכו את יצריו כנער מתבגר ולומד ממורו המשכיל שיעורים בתאולוגיה, פילוסופיה והיגיון בלשי פשוט.
מבנה הספר
עלילת הספר פרושה על פני שבעה ימים כאשר כל יום מחולק לתתי פרקים על-פי שעות התפילה של בני המסדר הבנדיקטיני. כך שתתי הפרקים הם לרוב:
הפן הפילוסופי של הספר
במישור הפילוסופי ניתן לראות ברומן תצוגה של המתודה הסכולסטית, שיטה אשר הייתה נפוצה במאה ה-14. ויליאם מבסקרוויל, מפגין את יכולתו להסיק מסקנות מדדוקציה ובעיקר מסילוגיזם. הוא אינו מוכן לקבל את הרעיון כי המסדר נרדף על ידי השפעות שטניות. ויליאם משתמש בשיטה האמפירית על מנת להוכיח כי האלימות במנזר נובעת למעשה ממעשים ארציים ולא שמימיים. בשעה שהוא נוקט בגישה דיאלקטית, הוא ממשיך את מחקרו עד להסקת המסקנות לגבי המניע לרצח.
עיבוד הספר לסרט
בשנת 1986 עובד הספר לסרט בבימויו של ז'אן-ז'ק אנו, בשם "שם הוורד", כשאת שני התפקידים העיקריים ויליאם מבסקרוויל ואדסו ממלק שיחקו בהתאמה שון קונרי וכריסטיאן סלייטר באחד מתפקידיו הראשונים בקולנוע. עלילת הסרט בניגוד לעלילת הספר פחות פילוסופית ויותר בלשית אך שומרת על נאמנות היסטורית לתקופה בזכות ייעוצו ההיסטורי של ז'אק לה גוף. הסרט זכה בפרס סזאר לסרט הזר הטוב ביותר.
היסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית: בין קבלת העצמאות לשלטון טרוחיו
כיבוש הרפובליקה הדומיניקנית על ידי האיטי מתואר בהיסטוריוגרפיה הלאומית ובתרבות העממית הדומיניקנית כתקופה של שלטון חיצוני אכזרי, במהלכו נוצרה תנועה לשחרור לאומי, שהביאה לקבלת עצמאות. לאחר קבלת העצמאות בשנת 1844, לא הצליחו אנשי הרפובליקה הדומיניקנית ליצור שיטת ממשל יציבה, או כלכלה יציבה. הרפובליקה נעה בין שני קטבים. מחד - שלטונם של רודנים צבאיים, אם לתקופות ארוכות, ואם למספר שבועות, שהוחלפו לרוב במרידה חמושה. מאידך, ניסיונות הסתפחות למעצמות זרות, אם באירופה ואם ארצות הברית. תקופה קצרה של שלטון ספרדי הסתיימה במפח נפש לדומיניקנים ולספרדים בשנת 1863. אחריה גברה השפעתה של ארצות הברית. החוב החיצוני העצום שצברה הרפובליקה, שאוצרותיה החקלאיים הטבעיים, כקנה סוכר וטבק, בוזבזו על ידי שליטים מושחתים ותאבי בצע, הביא להתערבות הולכת וגוברת של ארצות הברית, שחששה מהתערבות מעצמות אירופיות זרות בשטח השפעה אמריקני על פי דוקטרינת מונרו. לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד, כאשר היה ביכולתה של ארצות הברית לממש את הדוקטרינה, ולהתערב בנעשה אצל שכניה, התגברה המעורבות האמריקנית בפוליטיקה ובכלכלה הדומיניקנית, והפכה ב-1916 לכיבוש צבאי, שנמשך עד לשנת 1924.
המאבק לעצמאות
שטחו המזרחי של האי היספניולה, המיושב במתיישבים שתרבותם ספרדית, היה נתון בחציה הראשון של המאה ה-19 לכיבוש על ידי הרפובליקה שקמה בחציו המערבי של האי, בעלת התרבות הצרפתית והאפריקנית, האיטי, שנשלטה על ידי הגנרל ז'אן-פייר בואייה. ב-1838 ייסדו שלושה תושבי מזרח האי, בנים למשפחות ממוצא אירופי, אגודת סתרים בשם "לה טריניטריה". חואן-פאבלו דוארטה, ראמון מטיאס מייה ופרנסיסקו דל רוסריו סנצ'ס התכוונו לחבור לתנועות האיטיות המתנגדות לשלטונו של בואייה, ולהכריז על עצמאות מזרח האי. ב-1843 נרצח בואייה והוחלף בידי שארל ריבייר-אראר. אראר כלא או גירש את החברים המובילים בטריניטריה. במקביל לאנשי הטריניטריה פעל בּוּאֶנָאוֶונְטוּרָה בָּאֵס, סוחר עשיר במהוגני ממחוז אזואה, וציר לבית המחוקקים של האיטי, על מנת לתאם עם הצרפתים את הפיכתה של סנטו דומינגו לפרוטקטורט. באס יהיה נשיאה של הרפובליקה הדומיניקנית מספר פעמים, וינסה שוב ושוב לספח את ארצו למדינות שונות בעולם. אנשי הטריניטריה, שהמגעים התגלו להם, ושאפו להקדים את באס, הכריזו ב-27 בפברואר 1844 על עצמאות מהאיטי. אל הטריניטריה חבר פדרו סנטנה, חוואי עשיר מאל סייבו שלרשותו עמד צבא פרטי של צמיתים.
משהגיעה הידיעה על הכרזת עצמאותה של הרפובליקה הדומיניקנית לאוזניו של הנשיא אראר, הוא הגיב באופן מיידי. צבאו של אראר, שכלל 25,000 חיילים, החל לצעוד לכיוון סנטו דומינגו ב-10 במרץ 1844, אך הובס בתוך ימים ספורים בידי צבאה של הרפובליקה החדשה, וגורש משטחה. אראר שב למציאות כאוטית בהאיטי, כאשר במהלך ניסיונו לכבוש את הרפובליקה הדומיניקנית נאסף צבא מורדים באזורי הספר שבדרום האיטי. המורדים, הידועים כ"פיקטס" (piquets) על שם הכידונים הארוכים שנשאו עמם, כינו עצמם "L’Armée Souffrante", צבא הדרום. בעוד אראר נאבק עם המורדים מדרום, קם צבא מורדים חדש בצפון, שאיגד את מתנגדי אראר מתוך ממשלתו עצמה. אראר המובס יצא לגלות בג'מייקה. השנתיים הבאות בתולדות האיטי היו רצופות בהפיכות צבאיות ומרידות, והמדינה לא הצליחה לגייס כוחות מספיקים לכבוש מחדש את מזרח האי, וכך התאפשר לרפובליקה הדומיניקנית לבסס את עצמאותה.
שנות העצמאות הראשונות
חוקתה הראשונה של הרפובליקה הדומיניקנית התקבלה ב-6 בנובמבר 1844. החוקה אימצה משטר נשיאותי, והייתה באופן עקרוני מסמך ליברלי, להוציא את סעיף 210 אותו כפה פדרו סנטנה על האספה המכוננת, לפיו נבחר סנטנה לדיקטטור כל עוד נמשכת מלחמתה של הרפובליקה לעצמאות. סמכויות אלו שניתנו לסנטנה אמנם סייעו לו בניצחון במלחמה, אך גם שימשו אותו ככלי לרדיפת אויביו הפוליטיים, הגלייתם והוצאתם להורג. אחד הגולים המפורסמים היה חואן-פבלו דוארטה. כיום זכור במיוחד יחסו של סנטנה למריה טרינידד סנצ'ס, אחותו של פרנסיסקו דל רוסריו סנצ'ס. סנצ'ס הייתה בין תופרות הדגל הראשון של הרפובליקה, והייתה ידועה כפטריוטית. סנטנה עצר אותה, עינה אותה, ודן אותה למוות, בשל "סירובה להסגיר את הקושרים כנגד הרפובליקה". בדיוק שנה לאחר הכרזת העצמאות, ב-27 בפברואר 1845 הוצאה סנצ'ס למוות בידי כיתת יורים. כיום היא נחשבת לאחת מגיבורות הרפובליקה.
במהלך העשור הראשון לעצמאות הרפובליקה, ניסתה האיטי לפלוש לשטחה של הרפובליקה הדומיניקנית חמש פעמים, בשנים 1844, 1845, 1849, 1853 ו-1855 עד 1856. על אף שכל המתקפות הללו נהדפו, השתמש סנטנה באיום התמידי מצד האיטי כאמתלה להמשך שלטונו הדיקטטורי. לאליטה הדומיניקנית של בעלי האחוזות, הסוחרים והכמרים, הייתה הסכנה של אובדן העצמאות לטובת האיטי, שנהנתה מיתרון ברור בכוח אדם, סכנה קיומית. הרעיון של הסתפחות למעצמה זרה, נראה מפתה. במהלך העשורים הבאים, התקיימו מגעים עם בריטניה, צרפת, ארצות הברית וספרד, בהם הוצע מפרץ סמנה שמימיו עמוקים כפיתוי למעצמה שתסכים להגן על הרפובליקה ולהכריז עליה כפרוטקטורט, אך מגעים אלו לא עלו יפה.
מערכת הדרכים ברפובליקה הייתה משובשת, מה שהביא להתפתחות נפרדת של האזורים השונים במדינה. בדרום, התאפיינה הכלכלה בחוואות בקר, במיוחד באזורי הערבות שבדרום מזרח המדינה, וכן בגידול עץ המהגוני, ומסחר בסוגי עץ נוספים. אזור זה שמר על מערכת חברתית של יחסי פטרון-קליינט, כאשר היחידה הבסיסית הייתה ה"אסיינדה" (hacienda), האחוזה. ופרט לבעלי האחוזה הייתה רמת החיים של רוב התושבים בסיסית בלבד. בעמק סיבאו התרכזו האדמות העשירות ביותר במדינה, והחקלאים במקום נהנו מגידול טבק מובחר, שיוצא למדינות אירופה ובמיוחד לגרמניה. גידול הטבק דרש פחות שטח אדמה מחוואות הבקר, והמגדלים היו בעיקר חוואים בעלי חוות קטנות, שהעבירו את תוצריהם לנמלי סן פליפה דה פוארטו פלאטה וסן פרננדו דה מונטה קריסטי.
סנטנה הסתכסך עם חוואי הסיבאו, והעשיר את עצמו ואת תומכיו על חשבונם, באמצעות מערכת של הדפסת כספים חסרי ערך, ששימשה אותו לקנות את היבול בשבריר מערכו האמיתי. ב-1848 הביא מצב דברים זה להתפטרותו, והוא הוחלף על ידי סגנו, מנואל חימנס. לאחר שפלישה נוספת של האיטי הביאה להחזרתו לתפקיד מפקד הצבא ב-1849, ניצל סנטנה את ההזדמנות, ועלה בראש כוחותיו על סנטו דומינגו, על מנת להדיח את חימנס. לדרישתו נבחר בואנאוונטורה באס לנשיא, אך באס סירב לשמש בובה של סנטנה, וניסה להדיחו מהפיקוד על הצבא. ב-1853 נבחר סנטנה לנשיא לתקופת כהונה שנייה, וגירש את באס לגלות. שלוש שנים לאחר מכן, לאחר שהדף את הפלישה האחרונה של האיטי, ניהל סנטנה משא ומתן על החכרת חלק ממפרץ סמנה לחברה מארצות הברית. כשנודע הדבר התעורר גל של רגשות לאומיים, והעם דרש את התפטרותו של סנטנה. באס שב מהגלות וקיבל לידיו את הנשיאות. באס המשיך במנהגו של סנטנה, של הדפסת מטבע מקומי, רכישת יבולי הטבק באמצעותו ומכירתם לאירופאים. מגדלי הטבק, שנהרסו כלכלית בעוד שאוצרו של באס עצמו תפח, השיבו את סנטנה מגלותו, על מנת שיוביל מרידה כנגד באס. לאחר שנה של מלחמת אזרחים, הצליח סנטנה לכבוש את סנטו דומינגו ולהכריז על עצמו כנשיא, ב-7 ביולי 1857.
הסיפוח לספרד ומלחמת השבת העצמאות
סנטנה ירש מדינה פושטת רגל על סף ההתמוטטות. לאחר שנכשל בניסיונותיו לספח את המדינה לארצות הברית או לספרד, יצר סנטנה מגעים דרך מושל קובה עם איזבלה השנייה, מלכת ספרד, על מנת לשוב ולהפוך את המדינה למושבה ספרדית. מלחמת האזרחים האמריקנית מנעה מארצות הברית ליישם את דוקטרינת מונרו, לפיה לא תינתן דריסת רגל למעצמות אירופה במדינות העולם החדש. בה בשעה, ראש הממשלה הספרדי באותה העת, דון לאופולדו או'דונל, תמך בהתרחבות קולוניאלית, וניהל מערכה להשתלטות על מרוקו. במרץ 1861 הודיע סנטנה על השבתה של הרפובליקה הדומיניקנית למעמד של מושבה ספרדית, וזאת מבלי להיוועץ בבני עמו. סנטנה סבר כי האיחוד עם ספרד יביא לתמיכה כלכלית שתאפשר למדינה פריחה, כמו גם לאוצרו הפרטי. נקודת הראות הספרדית הייתה שונה לחלוטין. מבחינתם של הספרדים הם שבו והשתלטו על מושבה סוררת שהייתה בעבר בשליטתם, ותושביה אירופאים בלתי מתורבתים, מסטיסוס (בני תערובת), מולאטים פראיים, ושחורים נחותים. הספרדים חשבו להשתמש בסנטנה ככלי להשתלטותם על המדינה, ואז להיפטר ממנו. כאשר נחתו הספרדים על אדמת הרפובליקה הדומיניקנית, לא התקבלו על ידי האוכלוסייה בסבר פנים יפות. השליטים החדשים, מצידם, התנהגו אל האוכלוסייה בקשיחות. סנטנה התפטר מתפקידו כמושל המדינה מטעם הספרדים ב-1862. ב-1864 מת סנטנה, בנסיבות המצביעות על התאבדותו.
ב-16 באוגוסט 1863 פרצה מלחמה להשבת העצמאות. המלחמה החלה בעיר סנטיאגו דה לוס קביירוס, בה הקימו המורדים ממשלה זמנית. חיילים ספרדים הצליחו לכבוש את העיר, אך המורדים נמלטו להרים שבגבול האיטי. נשיא האיטי פאבר ז'פראר סיפק למורדים נשק והגנה, ואף שלח כוחות של המשמר הנשיאותי שיילחמו לצידם. המגבלות על הסחר, האפליה של אוכלוסיית המסטיסים והמולאטים, שהיוותה רוב באוכלוסייה, השמועות כי בכוונת ספרד להשיב את העבדות, ומסע תעמולה כנגד זוגיות ללא נישואין שניהלו הספרדים, מנהג שהיה מקובל ופופולרי, סייעו למרידה. לאחר מספר חודשי לחימה היה שלטונם של הספרדים מוגבל לערים הגדולות. הספרדים לא הצליחו לדכא את המרידה וספגו אבדות כבדות, חלקן למחלת הקדחת הצהובה.
על אף שהספרדים הסיקו כי המשך שלטונם באי הוא בזבוז של כוח אדם ומשאבים, לא נהנו המורדים ממסגרת פוליטית מאורגנת שתאפשר להם להשתלט על האי. הנשיא הראשון של הממשלה הזמנית, חוסה אנטוניו סלסדו הודח על ידי הגנרל גספאר פולאנקו בספטמבר 1864. פולאנקו עצמו הודח שלושה חודשים לאחר מכן על ידי הגנרל אנטוניו פימנטל. בפברואר 1865 כינסו המורדים אספה לאומית, וחוקקו חוקה חדשה, אך הממשלה לא הצליחה להטיל את סמכותה על שטח המדינה. מנהיגים מקומיים, הקרויים קאודיוס (caudillos) היו בעלי השליטה בפועל, ונהנו מעצמאות מלאה. כאשר תמה מלחמת האזרחים האמריקנית, ב-1865, הודיעה המלכה איזבלה השנייה על ביטול הסיפוח והשבת עצמאות הרפובליקה, וביולי 1865 עזב החייל הספרדי האחרון את אדמת האי.
הרפובליקה השנייה
כאשר עזבו הספרדים את אדמת האי, הייתה הרפובליקה הדומיניקנית במצב של הרס מוחלט. רוב הערים היו לעיי חורבות, והשליטה בשטח הרפובליקה התחלקה בין מספר תריסרי קאודיוס מקומיים. ב-14 השנים שבין הנסיגה הספרדית לשנת 1879 היו עשרים וארבעה שינויים בממשלת האי, ולפחות חמישים התקוממויות צבאיות. מהתוהו ובוהו ששרר התגבשו שתי מפלגות. המפלגה האדומה (Partido Rojo) שייצגה את חוואי הבקר בעלי הלטיפונדיות בדרום, מייצאי המהגוני, ואת הפועלים העירוניים ובעלי המלאכה מסנטו דומינגו, ואשר בראשה עמד בואנאוונטורה באס, שהמשיך במאמציו לספח את הרפובליקה למעצמה זרה כלשהי. המפלגה הכחולה (Partido Azul) ייצגה את מגדלי הטבק והסוחרים מעמק הסיבאו ופוארטו פלאטה, והייתה לאומנית וליברלית במצעה. הצבא היה מועט במספרו לעומת אין ספור המיליציות הפרטיות שהחזיקו הקאודיוס, שמינו את עצמם למושלי מחוזות, וגייסו לשורות המיליציות הפרטיות שלהם חוואים עניים ועובדים שכירי יום חסרי אדמה. כאשר מיליציות אלו לא עסקו בהפיכות כנגד הממשל המרכזי, התרכזו החיילים בשוד ובביזה.
מספר חודשים לאחר עזיבת הספרדים, באוקטובר 1865 התגבש בבירה סנטו דומינגו שלטון בראשותו של בואנאוונטורה באס. ממשלו של באס לא היה יציב, והופל בתוך מספר שבועות. ב-1867 עלה באס שוב לשלטון לאחר הפיכה של ה"אדומים". ב-1869 חתם באס על הסכם עם נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט, בו מכר את הרפובליקה הדומיניקנית לארצות הברית תמורת מאה וחמישים מיליון דולר. ויליאם הנרי סיוארד, מזכיר המדינה של ארצות הברית קיווה כי יוכל להשתמש בנמל המים העמוקים בסמנה כבסיס לצי ארצות הברית. ב-1871 דחה הסנאט של ארצות הברית את ההצעה.
במהלך השנים הבאות היה השלטון ברפובליקה בלתי יציב. שליטים זמניים באו והלכו, לעיתים הודחו במרידה צבאית, ושבו מספר חודשים או שבועות לאחר מכן על כידוני תומכיהם. ב-1879 עלה לשלטון הגנרל גרגוריו לופרון, ששלט ברפובליקה מעיירת מוצאו סן פליפה דה פוארטו פלאטה. שגשוג ביבולי הטבק, והסכמי סחר טובים עם גרמניה הביאו לאי רווחה כלכלית מסוימת. לופרון הביא לחקיקת חוקה חדשה שקבעה מגבלה בת שנתיים לכהונת הנשיא, וביטלה את המערכת הפורמלית למחצה של שוחד לפקידי ציבור. לופרון יזם את הצבת מסילת הרכבת הראשונה ברפובליקה, שחיברה את העיר קונספסיון דה לה וגה עם נמל סנאצ'ס במפרץ סמנה.
המרידה הקובנית בהנהגת מנואל דה סספדס, המכונה "מלחמת עשר השנים", הביאה להגירה של מגדלי קנה הסוכר הקובנים אל שטח הרפובליקה הדומיניקנית. מגדלי הסוכר הקובנים, שאיבדו את אדמותיהם ועבדיהם במרידה, התיישבו בדרום מזרח מישור החוף, ובסיוע ממשלתו של לופרון, בנו את טחנות הסוכר המכניות הראשונות על אדמת הרפובליקה. שגשוגה של תעשייה זו הביא לרפובליקה זרם של מהגרים גרמנים, איטלקים, פוארטו-ריקנים ובני ארצות הברית, שיצרו גרעין של בורגנות סוכר, ויצרו קשרי נישואין עם האליטות הוותיקות של האי. המחסור הכלל עולמי בסוכר לו הביאה המרידה בקובה איפשר לרפובליקה הדומיניקנית להפוך ליצואנית הסוכר המובילה בעולם. עיירות הדייגים הקטנות סן פדרו דה מקוריס ולה רומנה, הפכו לנמלים עמוסים, ויותר מ-300 קילומטרים של מסילות ברזל פרטיות נבנו על מנת לשרת את צורכי התעשיות החדשות, עד לשנת 1897. ב-1884 הביאה ירידה זמנית במחירים להקפאת המשכורות, והמחסור בעובדים שנוצר כתוצאה מכך הביא להגירה של כוח עבודה זול מאיי ליווארד - איי הבתולה, סנט קיטס ונוויס אנגווילה אנטיגואה וברבודה. עובדים אלו, שהיו שחורים דוברי אנגלית כונו על ידי הדומיניקנים בשם הגנאי "קוקולו", וזכו ליחס גזעני ומתנשא, אך רובם נותרו כתושבי קבע באי.
שלטונו של ליליס
עם עליית אצולת הסוכר החדש, עלה שליט חדש, יוליסס ארו, הידוע בכינוי "ליליס", אשר הביא לרפובליקה יציבות חסרת תקדים, באמצעות שלטונו הסמכותני והחזק שנמשך לאורך שני עשורים. בנו של אב מהאיטי ואם מהאי סיינט תומאס, שבאיי הבתולה האמריקאים, היה ליליס שונה בצבע עורו השחור משאר מנהיגי הרפובליקה עד אז (פרט לגרגוריו לופרון). ליליס החל את הקריירה בשירותו של לופרון, ולאחר מכן הפך לנציגו בסנטו דומינגו. הוא שימש כנשיא בין השנים 1882–1883, 1887 ו- 1889–1899. בין תקופות כהונתו שירתו נשיאי בובה, שאך סייעו לו לייצב את שלטונו. ארו הרכיב את ממשלותיו מ"אדומים" ומ"כחולים" כאחד, יצר רשת של מרגלים ששלטה במדינה והצליחה למחוץ כל התארגנות אופוזיציונית. ובשילוב של השאה וטרור הצליח לקעקע את יסודות השיטה המפלגתית ששררה עד אז ברפובליקה. בה בעת הצליחה ממשלתו בקידום פרויקטים חשובים וביצירת תשתיות בסיסיות שחסרו באי. הצבא עבר תהליך של מודרניזציה, החשמל הגיע לבתי סנטו דומינגו, שירותי הטלפון והטלגרף החלו את פעולתם באי, גשר הוצב מעל לנהר אוזאמה, והושלמה בניית מסילת הרכבת בין סנטיאגו דה לוס קביירוס וסן פליפה דה פוארטו פלאטה, שמומנה על ידי הון שהגיע מהולנד.
כאשר החוב החיצוני הכבד הקשה על התשלומים שהניעו את המנגנון הפוליטי של ליליס, החל ליליס ללוות בסתר מה-SDIC, ממגדלי הסוכר ומסוחרים מקומיים. ב-1897 הייתה הממשלה הדומיניקנית נתונה, למעשה, בפשיטת רגל. ליליס הדפיס חמישה מיליוני פסות, והרס למעשה את מעמד הסוחרים הדומיניקני. התנהגות זו הביאה לבסוף לרציחתו. ב-1899 הביא קשר של יצרני הטבק מעמק הסיבאו לרציחתו של ליליס. עם מותו היה החוב הלאומי בגודל של 34 מיליוני דולרים, פי חמישה עשר מהתקציב השנתי של הרפובליקה כולה.
אנרכיה, וההתערבות האמריקנית
שש השנים שלאחר מותו של ליליס הביאו לשלטון חמישה נשיאים, שהודחו בארבע הפיכות. הסוחרים מעמק הסיבאו שהביאו לרציחתו של ליליס לא הצליחו להחזיק בשלטון לאחר מותו. נציגיהם, מגדל הטבק העשיר במדינה חואן איסידרו חימנס והגנרל אורסיו ואסקס, שמינו עצמם לנשיא ולסגן נשיא לאחר רציחת ליליס, רבו ביניהם על חלוקת הקופה הריקה. במשך מספר שנים הדיחו נאמניו של ואסקס, הקרויים "אוראסטיסטאס" את נאמניו של חימנס הקרויים "חימניסטאס", ושורה של נשיאים לשעה תפסו את השלטון, רק על מנת להיות מודחים בתוך חודשים ספורים.
כאשר ברור היה כי המדינה אינה מתפקדת, שלחו צרפת, גרמניה והולנד ספינות מלחמה לסנטו דומינגו על מנת להגן על אזרחיהן הנמצאים שם. תיאודור רוזוולט שלא רצה התערבות אירופית בחצי הכדור המערבי, יזם את "תיקון רוזוולט" לדוקטרינת מונרו, שהצדיקה התערבות אמריקנית בענייני המדינות במרכז אמריקה ובאיים הקריביים, במידה ואלו שוקעות בחובות לגורמים אירופים. דוקטרינת מונרו, כשניתנה, הייתה אך הכרזה, שכן לארצות הברית לא הייתה את היכולת לאכוף אותה. התנאים השתנו ב-1898 לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד, כאשר איבדה ספרד את מושבותיה באמריקה. רק אז יכלה ארצות הברית להתערב בצורה ישירה יותר באזור, והדוגמה הבולטת לכך היא המעורבות האמריקנית בקובה.
בינואר 1905, לפי מדיניות זו, השתלטה ארצות הברית בהסכמת הממשלה הדומיניקנית על הכלכלה הדומיניקנית. ארצות הברית השתלטה על משרדי המכס הדומיניקני, ופקיד אמריקני דאג לכך ש-55% מהתשלומים שיתקבלו עבור סחורה דומיניקנית יוקצו לתשלום החוב החיצוני. לאחר שנתיים פחת החוב החיצוני מ-40 מיליון דולר, ל-17 מיליון דולר. ב-1907 הפך ההסכם בין המדינות לאמנה, שהעבירה את השליטה הכוללת בתקבולי המכס הדומיניקני לידי ארצות הברית בתמורה להלוואה בת 20 מיליון דולר מבנק בניו יורק. ההלוואה שימשה לכיסוי מלוא החוב החיצוני, והפכה את ארצות הברית לנושה החיצונית היחידה של הרפובליקה.
ב-1906 עלה לשלטון הנשיא רמון קאסרס. שהצליח להביא ליציבות פוליטית וצמיחה כלכלית מחודשת. ההשקעות האמריקניות בתעשיית הסוכר סייעו לייצוב הכלכלה. ב-1911 נרצח קאסרס, ושוב חוותה הרפובליקה תקופה של אי סדר. במשך חודשיים החזיקה בשלטון חונטה, שבראשה עמד מפקד הצבא, הגנרל אלפרדו ויקטוריה. 4 מיליוני הפסות שבאוצר המדינה, אותן חסך קאסרס במאמץ רב בוזבזו בתוך תקופה קצרה על דיכוי סדרת מרידות. ויקטוריה הכריח את הקונגרס לבחור בדודו, אלדאיו ויקטוריה כנשיא, אך עד מהרה הוא הודח ובמקומו הוצב הארכיבישוף אדולפו נואל. נואל התפטר לאחר ארבעה חודשים, והוחלף בידי איש ה"אוראסיסטאס" חוסה בורדאס ואלדס. ב-1913 חזר ואסקס עצמו מגלותו בפוארטו ריקו, אך ואלדס סירב להשיב לידיו את השלטון. ואסקס החל במרידה מזוינת שנמשכה חודשים רבים.
ב-1914 הציב נשיא ארצות הברית וודרו וילסון אולטימטום לצדדים לחדול ממעשי האיבה ולהסכים על נשיא חדש, או שנשיא כזה ייכפה עליהם על ידי ארצות הברית. באוקטובר 1914 שב חימנס לשלטון, אך מצא עצמו עומד בפני דרישות אמריקניות חדשות, לרבות מינוי ממונה אמריקני על העבודות הציבוריות, מינוי יועץ כלכלי אמריקני, ויצירת כוח צבאי חדש שיהיה נתון לפיקוד קצינים אמריקנים. הקונגרס הדומיניקני דחה דרישות אלה שלוש פעמים, והחל בהליכי הדחה כנגד חימנס שלא יכל לעמוד בלחץ האמריקני. ביולי 1915 כבשה ארצות הברית את האיטי, שעברה אף היא תקופה של אנרכיה, נשיאים מתחלפים, ושקיעה בחוב קיצוני כבד. תקדים זה שימש כאיום על הרפובליקה הדומיניקנית בטיפול דומה אם לא תיענה לדרישות ארצות הברית. באפריל 1916 הודח חימנס בהפיכה על ידי שר המלחמה שלו, דסידריו אריאס, והדבר שימש לארצות הברית עילה לכיבוש הרפובליקה הדומיניקנית. ב-15 במאי 1916 נחתו אנשי חיל הנחתים של ארצות הברית בחוף סנטו דומינגו, והחלו את תקופת הכיבוש האמריקני שנמשכה שמונה שנים.