cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גיידסטאר
תפעול גיידסטאר
גיידסטאר הוא מיזם ממשלתי ללא מטרות רווח המתאפיין בשיתוף פעולה בין מגזרי – הפרויקט מנוהל על ידי משרד המשפטים בשיתוף ג'וינט ישראל ומלווה על ידי ועדה ציבורית מייעצת שכוללת גורמים שונים במגזר הממשלתי, האזרחי והעסקי.
בנוסף, יכולות העמותות החברות להוסיף פרטים על פעילותן, סניפיהן, דרכי תקשורת עימן ופרטים נוספים.
מיכאל ארנון
מיכאל (מייק) ארנון (10 באפריל 1925 – 31 באוקטובר 2004) היה דיפלומט ישראלי ומזכיר הממשלה בין השנים 1968–1974.
ביוגרפיה
ארנון נולד בווינה שבאוסטריה ועלה עם משפחתו לארץ ישראל בגיל 12. הוא למד בגימנסיה "בלפור" בתל אביב ולמד כלכלה בבית הספר הגבוה לכלכלה בלונדון. בשובו ארצה עבד במערכת "פלסטין פוסט" עד לפרוץ מלחמת העצמאות, עת התגייס לצה"ל והוצב בלשכת העיתונות הממשלתית.
לאחר המלחמה שירת ארנון כדובר משרד החוץ ולאחר מכן נשלח לשלוש שנים כנספח עיתונאות בשגרירות ישראל בלונדון. עם סיום שליחותו מונה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית. במהלך שנות השישים יצא לשמש כיועץ הסברה בשגרירות ישראל בארצות הברית. בשל ידיעתו את השפה הגרמנית הוא מילא תפקיד מרכזי בשיחות שהתקיימו בין ישראל וגרמניה ונכח בפגישתם של דוד בן-גוריון וקונראד אדנאואר. לאחר מכן מונה לשמש שגריר ישראל בגאנה וקונסול ישראל בניו יורק.
בשנת 1968 סיים את תפקידו בשירות החוץ ומונה על ידי לוי אשכול לשמש מזכיר הממשלה. בתפקיד זה כיהן במשך שש שנים, בממשלותיה של גולדה מאיר ובמהלך מלחמת יום הכיפורים. לאחר התפטרותה של מאיר, בשנת 1974, מונה לנשיא ארגון הבונדס בניו יורק והיה לישראלי הראשון בתפקיד.
בשנותיו המאוחרות המשיך בפעילות המגזר הפרטי והעסקי, בהיותו יו"ר הרשות לניירות ערך (1980 - 1983), יו"ר הנהלת בנק קונטיננטל ונשיא "אמפל".
ארנון נפטר בגיל 79 מאירוע מוחי.
תגובת פלהמן
תגובת פלהמן (באנגלית: Flehmen response), הנקרא גם התנהגות פלהמן, היא התנהגות בה חיה מפשילה כלפי מעלה השפה העליונה תוך חשיפת השיניים הקדמיות, שואפת אוויר בנחיריים אשר בדרך כלל סגורים ואז נשארת במצב זה במשך מספר שניות. תגובה זו עשויה להיות למראה או אל מול חומר המעורר עניין בבעל החיים. התגובה עשויה להתבצע אף בצוואר מתוח ובראש המורם גבוה באוויר.
תגובת פלהמן קיימת במגוון רחב של יונקים, כולל פרסתנים וחתוליים. התגובה מאפשרת העברת פרומונים וריחות אחרים לתוך איבר יעקובסון הנמצא מעל תקרת הפה דרך תעלה אשר פתחה נמצא מאחורי השיניים הקדמיות של החיה.
מקור המונח
מקור המונח בפועל בגרמנית  flehmen, אשר משמעותו חשיפת השיניים העליונות. מונח זה התגלגל לגרמנית מן המילה בסכסונית עילית flemmen, אשר משמעותו "להראות רע לב".
תיאור
חיה עשויה להגיב בתגובת פלהמן כאשר היא בוחנת אתר המעורר בה עניין, ובאופן כללי יותר ריחות או טעמים מעוררי עניין. התגובה מאופיינת בהפשלת השפה העליונה באופן החושף את השיניים הקדמיות והחניכיים, ולאחריה שאיפת אוויר והחזקת מנח זה של השפתיים למשך מספר שניות. התגובה עשויה להתבצע על במקומות מסוימים, במקרים אלה בעל החיים עשוי גם ללקק את האתר המעורר בו עניין, תגובת פלהמן עשויה להתבצע אף עם הצוואר מתוח, ראש מורם גבוה באוויר לחקירה כללית את הריחות בסביבה. תגובת פלהמן עשויה לשוות לבעלי החיים מראה של מי שמגחך או צוחק.
תקשורת תוך-מינית
התפקיד העיקרי, או הסיבה העיקרית, לתגובת פלהמן היא תקשורת תוך-מינית. התגובה מחדירה אוויר הנושא פרומונים לתוך איבר יעקובסון אשר מעל תקרת הפה ובאמצעותה יכול בעל החיים לקלוט "מסרים" כימיים. כך יכול בעל החיים לקבל מידע מן הסוגים הבאים על חברים אחרים במינו הנמצאים בסביבתו.
תקשורת בין-מינית
בעזרת תגובת פלהמן יכול בעל החיים אף לדעת על בעלי חיים ממינים אחרים. במחקר שנערך על עזים נבדקה תגובת פלהמן של העז לדגימות שתן מ-20 מינים אחרים של בעלי חיים, חלקם מינים שאינם יונקים. המחקר מצא שיש מרכיב משותף בשתן של כל בעלי החיים, פרומון בין-מיני, הגורם לתגובת פלהמן. באופן מיוחד נמצא כי רמות פרומון של אנדרוגן, הביאו לתגובת פלהמן בעזים.
יונקים עם תגובת פלהמן
מגוון רחב של יונקים מגיבים בתגובת פלהמן, מינים טורפים ושאינם טורפים.
בין חיות הבית חתולים וסוסים הם הבולטים בתגובת פלהמן ולשני מינים אלה תגובות פלהמן חזקות לריחות. סוסים זכרים מריחים בדרך כלל סוסות מיוחמות, בעוד שאצל ג'ירפות הזכר אף טועם את השתן של הג'ירפה המיוחמת.
חלה (מתנות כהונה)
תרומת חלה (או נתינת חלה או הפרשת חלה) היא מצווה מהתורה להפריש מכל מאפה מחמשת מיני דגן חלק שיינתן לכהן על מנת שיאכל אותו בטהרה, בדומה לתרומה. מאחר שבימינו לא ניתן לעשות או לאכול את החלה בטהרה, בפועל לא נותנים את החלה לכהן אלא ברוב המקרים שורפים אותה כדין חלה טמאה.
עיסה החייבת בתרומה היא כזו ששיעור הקמח שבה הוא לפחות עשירית האיפה. ניתן לקיים את המצווה גם אם העיסה כבר נאפתה. בדומה לשאר תרומות ומעשרות, החיוב מהתורה הוא על עיסה שלשו אותה בארץ ישראל בלבד, ורק בזמן ש"רוב יושביה עליה" היינו כשרוב עם ישראל יושב על אדמתו. חכמים תיקנו להפריש חלה גם בחוץ לארץ וגם כשישראל לא יושב על אדמתו.
הוצאת ה"חלה" מהבצק על מנת לתת לכהן נקראת "הפרשת חלה". אסור לאכול מהעיסה לפני שהופרשה ממנה חלה, בדומה לדין טבל האוסר אכילת יבולים שלא הופרשו מהם התרומות או המעשרות. מצוות הפרשת חלה היא אחת משלוש המצוות שלפי המסורת נמסרו לנשים (חלה, נידה והדלקת הנר), אף על פי שגברים חייבים במצווה זו כמו הנשים.
מקור המצוה
המצווה מופיעה בתורה בפרשת שלח לך שבספר במדבר, בפסוקים אלו בולט הקשר בין מצוות הרמת החלה לבין כניסת עם ישראל לארצם, ארץ ישראל:
מצוות חלה ניתנה לבני ישראל אחר חטא המרגלים. נימוק אחד לעיתוי זה, הוא כי לאחר החטא רצה האל לתת אפשרות לבני ישראל להתברך ולכן ציווה אותם להפריש חלה, קיום מצווה זו תגרום ברכה בבית. נימוק שני למצווה הוא שנתינת חלה לכהן היא מעין אמירת תודה לאל על הגשמים המצמיחים את התבואה (בניגוד למצרים בה יש לטרוח ולשאוב מים מן הנילוס).
קיום המצוה בימינו
החלה צריכה להיאכל על ידי כהן בטהרה. מאחר שבימינו לא ניתן להקפיד על דיני טהרה, קיום המצווה בצורה זו לא אפשרי. בתלמוד הבבלי נחלקו אמוראי ארץ ישראל האם תוקפה של המצווה בימינו הוא מכח תקנת חכמים (כך סבר ריש לקיש), או מהתורה (כך סבר רבי יוחנן). הרמב"ן מחלק את מצוות תרומת חלה לשני חלקים: החלק הראשון הוא הפרשת חלקו של הכהן (החלה) מן העיסה, והחלק השני הוא מסירת החלה לכהן.
מהתורה אין שיעור מינימלי לכמות שאותה יש להפריש לחלה, וניתן להפריש כלשהו. אך חכמים תקנו שיעור מינימלי שאותו יש להפריש לחלה – 1/24 עבור עיסה ביתית, ו-1/48 עבור עיסת נחתום. בימינו, שאין לכהן אפשרות לאכול את החלה, חזרו לנהוג לפי דין התורה, ומפרישים כלשהו מהבצק לחלה ושורפים אותה, ונהגו שלא לפחות משיעור כזית. אולם גם כיום ישנה עדיפות לתת את החלה לכהן על מנת שייהנה ממנה בצורה המותרת גם בטומאה (כגון שיאכיל אותה לבהמתו, ייהנה מחום השריפה וכדומה). בדרך זו גם נמנעים מאיסור בל תשחית, כי לישראל אסור ליהנות מן החלה הנשרפת או להאכילה לבהמתו.
סדר ההפרשה
בדומה לשאר תרומות ומעשרות, הפרשת חלה היא מצווה התלויה בארץ וחובת נתינתה היא רק מעיסה שנילושה בארץ ישראל. חכמים תיקנו שהמצווה נוהגת גם בעיסה שנילושה בחוץ לארץ. חיוב הפרשת חלה קיים רק בעיסה העשויה מאחד מחמשת מיני דגן בלבד; חיטה, שעורה, כוסמין, שיפון ושיבולת-שועל.
מאחר שהמצווה חלה רק לאחר לישת העיסה, החובה לתרום חלה קיימת גם בשנת השמיטה, ואף תבואה שמקורה בהפקר (כגון עני שאסף לקט, שכחה ופאה) ופטורה ממעשר, חייבת בחלה. גם לישת עיסה ממעשר שני בירושלים מחייבת בתרומת חלה. אף על פי שיש דעות הפוטרות את הלווים מנתינת חלק ממתנות הכהונה (כגון זרוע לחיים וקיבה), הם חייבים בחלה.
הפרשת חלה נעשית רק בהסכמתו של בעל העיסה. לכתחילה עדיף להפריש חלה מן הבצק, אך בדיעבד אפשר להפריש מן הלחם האפוי. כמו כן יש להקפיד להשליך את החתיכה המופרשת בדרך כבוד, וכן אין להכניסה לתנור אפייה כי היא עלולה לאסור באכילה את שאר הבצק הנאפה. לדעת הרב מרדכי אליהו יש לעוטפה בשתי שקיות לפני השלכתה לאשפה. ויש אומרים שדי לעוטפה בשקית אחת, ויש שמקפידים לשרפה.
כמות הקמח המחויבת
כמות הקמח המינימלית ממנה יש חובה להפריש היא "עשירית האיפה", כשיעור המנה היומית של המן. הכמות המינימלית של הקמח שממנה יש להפריש חלה שנויה במחלוקת מתקופת התנאים. להלכה נפסקה שיטת חכמים שיש להפריש מכמות קמח בנפח של 43.2 ביצים. ישנה מחלוקת בין אחרוני הדורות האחרונים מהו נפח כביצה. יש אומרים, על פי עדותו של הרמב"ם, שהוא נפח של 50 סמ"ק. יש אומרים שהוא נפח של 57.6 סמ"ק. ויש שהחמירו לחשוש שנפח הביצים בעבר היה כפול מנפחן בימינו, ולכן נפחה הוא 100 סמ"ק.
זמן ההפרשה
נחלקו התנאים בברייתא ממתי חל החיוב להפריש את תרומת החלה, לדעת רבי עקיבא חייבים להפריש את התרומה אחר האפייה (מש"יקרום" הלחם בתנור, כלומר חלקו החיצוני של הבצק יתחיל להתקשות כתוצאה האפייה), ואילו לדעת רבי יוחנן בן נורי חייבים להפריש את מתנת החלה מן העיסה עוד טרם אפייתה, בעודה בצק, ורק בדיעבד ניתן להפריש החלה אחר גמר האפייה. לשתי הדעות ניתן לתת לכהן לחם אפוי ולא בצק. להלכה נפסק כרבי יוחנן בן נורי.
בנוסף לכך, נחלקו הראשונים האם חובת הפרשת החלה מהעיסה מתחילה רק לאחר סיום לישת הבצק, או שכבר מאז שנותנים את המים אל הקמח חובה להפריש חלה, ואסור לאכול מעיסה זו עד שיפרישו ממנו חלה. ובדעת הרמב"ם נחלקו אם סובר כדעה הראשונה. או השנייה.
בחוץ לארץ
מחוץ לארץ ישראל מצוות הפרשת חלה היא רק מדרבנן מטעם "שלא תשתכח תורת חלה" כך שהחלה אינה קדושה. בראשית התקנה, הדין היה שכאשר ישנו בנמצא כהן שאינו טמא בטומאה היוצאת מגופו, אף שכל הכהנים בחוץ לארץ טמאים בטומאת מת מדברי חכמים משום טומאת ארץ העמים, התירו חכמים לתת לו את החלה לאכילה, אף אם הוא רק כהן מוחזק שאינו כהן מיוחס. כאשר אין בנמצא כהן טהור מטומאה היוצאת מגופו, היו מפרישים שתי חלות, אחת נשרפת ואחת נאכלת אף לכהן שטמא בטומאה היוצאת מגופו. לאחר ברכת המוציא לחם מן הארץ הכהן היה מברך.
אמנם עם השנים התקבל מנהג שאף בחוץ לארץ מפרישים חלה אחת ושורפים אותה, כפי שעושים בהפרשת חלה בארץ ישראל מאז שהפסיקו להקפיד על טומאה וטהרה.
באפיית מצות לפסח בחוץ לארץ, יש מקפידים שמעיסת הבצק עבור מצה שמורה של ליל הסדר תופרש חלה לאכילה (ולא לשריפה) על ידי כהן. מאידך, יש הסוברים שבזמן הזה אין אף כהן הראוי לאכול את החלה שכן גם חזקת הכהונה הורעה מאחר שכל אדם המצהיר שהוא כהן נוהג בדיני כהונה.
ברכה על הפרשת חלה
מניחים את העיסה בקערה, מברכים על ההפרשה ומוציאים חתיכת בצק מתוך העיסה. נוהגים שלאחר הברכה אומרים "הרי זו חלה". בראשונים מוזכרים מספר נוסחים לברכה: 'להפריש חלה', 'להפריש תרומה' או 'להפריש חלה תרומה'. כיום נוהגים הספרדים לומר "להפריש חלה תרומה", ומנהג האשכנזים לומר "להפריש חלה" בלבד, ויש מהאשכנזים שמוסיפים "להפריש חלה מן העיסה".
יש כיום הנוהגות לומר תפילה קצרה לאחר הפרשת חלה.
ויסוקו
וִיסוֹקוֹ (בבוסנית: Visoko) היא עיר במזרח בוסניה והרצגובינה השוכנת בשטח קנטון זניצה-דובוי.
היסטוריה
במהלך ימי הביניים הייתה ויסוקו בירת ממלכת בוסניה. ב-1463 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של מוראט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1878, לאחר קונגרס ברלין סיפחה האימפריה האוסטרו-הונגרית את אזור בוסניה ובכלל זה העיר ויסוקו. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה ויסוקו בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. העיר ויסוקו נכללה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. לאחר המלחמה וכינון יוגוסלביה התפתחה במקום תעשיית עיבוד עורות, עיבוד עץ וטקסטיל. בנוסף, בסמוך לעיר פעלו מכרות פחם וברזל. לאחר התפרקות יוגוסלביה והכרזת העצמאות של בוסניה והרצגובינה, פרצה מלחמת בוסניה ובמהלכה התחוללו בוויסוקו קרבות בין הכוחות היריבים שגרמו לנפגעים בנפש ולנזקים לרכוש.
הקהילה היהודית
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר קִיסֶלְיָאק. המקום שימש אתר נופש ליהודי סרייבו ומעט היהודים שהתגוררו במקום נסמכו הלכתית על קהילת ויסוקו. במקום הוקם בית עלמין קטן שנכון ל-2006 עדיין ניתן היה לאתר את שרידיו.
ראס מוחמד
ראס מוחמד (בערבית: رأس محمد, תעתיק: ראס מֻחַמַּד), הוא לשון יבשה במצרים הנמצאת בנקודה הדרומית ביותר של חצי האי סיני וחודרת בכיוון דרום-מזרח, למרחק של כשמונה קילומטרים, אל תוך הים האדום. הקצה הדרומי של הלשון נמצא כ-20 קילומטרים מדרום לשארם א-שייח'. ממערב ללשון נמצא מפרץ סואץ וממזרח לה נמצא מפרץ אילת. באזור נמצאת שונית אלמוגים מן העשירות באזור והוא נחשב אחד מאתרי הצלילה הטובים בעולם.
היסטוריה
לשון היבשה בשמה היווני-רומי, פוסידון (על שם אל הימים במיתולוגיה היוונית), נזכרת לראשונה בחיבורו של הגאוגרף סטרבון מראשית המאה ה-1. במאה ה-12 היה הגאוגרף מוחמד אל-אדריסי הראשון אשר כינה את המקום בשמו הערבי "ראס אבו מוחמד".
למן תחילת המאה ה-16 ועד תחילת המאה ה-20, שלטה האימפריה העות'מאנית בחצי האי סיני. במאבק הכוחות שהתרחש בתחילת המאה ה-20 בין הטורקים ובין האימפריה הבריטית על סיני, הציעו הטורקים לחלק את חצי האי על בסיס קו אל עריש-ראס מוחמד. הצעה זו נדחתה על ידי הבריטים. ב-1956, בעת מבצע קדש, כבשה ישראל את האזור, אך נסוגה ממנו תוך מספר חודשים. ב-1967, במלחמת ששת הימים כבשה ישראל שנית את חצי האי סיני ושהתה באזור עד תחילת 1980. אז שורטט מחדש, במפות ובשטח, קו אל עריש-ראס מוחמד שהיה קו ביניים בנסיגת ישראל לגבול הבינלאומי, כפי שהוסכם בהסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-1983 הוכרז האזור כשמורת טבע ימית על ידי הסוכנות לענייני הסביבה של מצרים. גודל השמורה הוא 480 קמ"ר. אופי ואקלים שטח הלשון הוא מדברי. חלקו מישור טרשי המכוסה חול וחלוקים וחלקו גבעות נמוכות. הנקודה הגבוהה באזור מגיעה לגובה של 73 מטר מעל פני הים. בחלקים הצפוניים יותר של השמורה מצויים גם ואדיות ודיונות חול. בחלק מהחופים מצויים ריכוזי צמחיית מנגרובים מסוג Avicennia marina.
יותר מ-200 מיני אלמוגים מצויים בשוניות שבאזור. מתוכם, 125 הם אלמוגים רכים. סביב אותן שוניות ניתן למצוא יותר מ-1,000 מיני דגים, 40 מיני כוכבי ים, 25 מיני קיפודי ים, 100 מיני רכיכות ו-150 מיני סרטנאים. מבין צבי הים הנמצאים באזור, ניתן לציין את צב הים הירוק וצב הים הקרני הנצפים באזור באופן סדיר.
מרכז התערוכות אקסל
מרכז התערוכות אקסל (באנגלית: ExCeL Exhibition Centre) הוא מרכז תערוכות ומרכז כנסים הממוקם ברובע ניוהאם של לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
שטחו הכולל של המרכז כ-404,000 מ"ר, והוא ממוקם ברציף הצפוני של רציף ויקטוריה המלכותי שבאזור הדוקלנדס של לונדון, בין קנרי וורף לנמל התעופה לונדון סיטי.
מרכז הכנסים נבנה על ידי חברת סר רוברט מקאלפיין ונפתח בנובמבר 2002. במאי 2008 נרכש המרכז על ידי חברת התערוכות הלאומית של אבו דאבי אשר החלה להרחיב את המרכז. השלמת המרכז הסתימה באביב 2010. במסגרת ההרחבה, בעלות של 164 מיליון ליש"ט צפויים להתווסף למרכז כ-100,000 מ"ר נוספים.
במבנה כ-90,000 מ"ר של שטחי תצוגה (במסגרת ההרחבה יתווספו כ-23,590 מ"ר של שטחי תצוגה). במרכז חמישה מלונות ובהם 1,500 חדרים. כמו כן במגרשי החניה של המרכז מקומות חנייה ל-4,000 כלי רכב.
סמוך למרכז ממוקמת התחנה הצפונית של רכבל האמירייטס.
החל משנת 2013 במרכז נערכת תערכוה שנתית של טכנולויה, אימון וחינוך הבריטית "BETT" שמאורגנת על ידי Hyve Group.
באביב 2020 המרכז עבר השבה למתחם למאשפזים חולי קורונה וירוס המכיל 4000 מיטות.
אולימפיאדת 2012
המבנה אירח את משחקי אולימפיאדת לונדון בשנת 2012. במסגרת המשחקים האולימפיים חולקו שטחי התצוגה לארבעה אולמות שבהם 6,000 עד 10,000 מקומות ישיבה, אשר אירחו את תחרויות האיגרוף, סייף, ג'ודו, טקוואנדו, טניס שולחן, הרמת משקולות והיאבקות.
אסף לחובסקי
אסף לחובסקי הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. כיהן בעבר כסגן דקאן למחקר וכמנהל המכון למשפט והיסטוריה ע"ש קרן דייוויד ברג בפקולטה, וכעורך ראשי של כתב העת "משפט חברה ותרבות", היוצא לאור מטעם הפקולטה.
ביוגרפיה
אסף לחובסקי למד לתואר ראשון במשפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, וסיים בהצטיינות בשנת 1992; במקביל למד לתואר שני בהיסטוריה במסגרת תוכנית המצטיינים של האוניברסיטה, והשלים אותו בהצטיינות יתרה. התמחה במשרד עורכי הדין ש. הורוביץ ושות' ואצל נשיא בית המשפט העליון, השופט אהרן ברק. לאחר מכן כתב את עבודת הדוקטור באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, תואר שקיבל בשנת 1997. במהלך לימודיו זכה במלגת פולברייט, מלגת רוטשילד, במענק מחקר של קרן וולף להיסטוריה של המשפט, ובמלגה של קרן לתרבות יהודית.
עם שובו לישראל, הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב בדרגת מרצה, בשנת 2000 קודם לדרגת מרצה בכיר, בשנת 2004 לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2010 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. הוא היה מרצה אורח בבית הספר קרדוזו למשפטים בישיבה יוניברסיטי בניו יורק (2004), בפקולטה למשפטים באוניברסיטת טורונטו, קנדה (2004), ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בין השנים 2013 ל-2016 כיהן כסגן הדקאן לענייני מחקר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
לחובסקי חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
מחקר משפטי
תחומי המחקר העיקריים של לחובסקי הם משפט והיסטוריה ודיני מיסים והוא חיבר עשרות מאמרים בעברית ובאנגלית בתחומים אלו. ספרו על הקשר שבין משפט וזהות בתקופת המנדט הבריטי זיכה אותו בפרס יונתן שפירא לספר הטוב ביותר בשנת 2006, מטעם האגודה ללימודי ישראל.
בשנת 2006 התמנה לראש מרכז צגלה לחקר בין-תחומי של המשפט, תפקיד שאותו מילא עד לשנת 2009 וב-2012 התמנה לראש המכון למשפט והיסטוריה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2009 ל-2011 לחובסקי כיהן כעורך הראשי של כתב העת Theoretical Inquiries in Law וכחבר במערכת כתב העת Law and Social Inquiry. מאז שנת 2015 משמש כחבר במערכת כתב העת Comparative Legal History, ובמערכת של הוצאת הספרים של מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות.
בשנת 2016 זכה בפרס חשין למצוינות אקדמית במשפט. גם כן באותה שנה, התמנה לתפקיד העורך הראשי של כתב העת משפט חברה ותרבות, בהחליפו את פרופסור מנחם מאוטנר.
הרומנים הנפוליטניים
הרומאנים הנפוליטניים הם סדרת ספרים בארבעה חלקים (טטרלוגיה) שנכתבו על ידי הסופרת האיטלקייה אלנה פרנטה, ותורגמו לעברית על ידי אלון אלטרס.
סדרת הרומנים מכילה את ארבע הנובלות הבאות: החברה הגאונה: ילדות, נערות (2011), הסיפור של שם-המשפחה החדש (2012), הסיפור של מי שברחו ומי שנשארו (2013), והסיפור של הילדה האבודה (2014).
סדרת הספרים עוקבת אחר חייהן של שתי ילדות אינטליגנטיות, אלנה ("לנו") גרקו, ורפאלה ("לילה") צ'רולו, מילדותן ועד בגרותן והזדקנותן, כשהן מנסות לבנות חיים טובים לעצמן בתוך התרבות האלימה של מקום הולדתן - שכונה ענייה בפאתי נאפולי, איטליה. הרומנים מסופרים בגוף ראשון על ידי אלנה גרקו.
עיבוד טלוויזיוני לספר הראשון בסדרה שודר ב-18 בנובמבר 2018, ברשת HBO, תחת הכותרת, "החברה הגאונה (מיני-סדרה)". רשת HBO הודיעה כי הסדרה תמשיך לעונה נוספת, ותתמקד בספר השני בסדרה.
החברה הגאונה (ספר ראשון)
הרומנים הנפוליטניים מתחילים ב-2010, כאשר מטלפן בנה של חברתה הטובה של הגיבורה הראשית, אלנה ("לנו") גרקו, אישה בשנות השישים לחייה. חברת הילדות של אלנה, לילה, נעלמה, ובנה לא מצליח לאתר אותה. אלנה מזהה את ההיעלמות הזו כהתנהגות שלילה, בשנותיה המאוחרות, תמיד רצתה לבצע, ומאמינה כי ההיעלמות של לילה היא החלטה מודעת. ברוח האהבה האמביוולנטית בין השתיים, אלנה מתחילה לכתוב כל מה שהיא יכולה לזכור על לילה, סיפור שמתחיל בשנות ה-50 בנאפולי.
אלנה ולילה גדלו בשכונה ענייה המוצפת באלימות ובמאבק, היכן שלילה היחידה שמבינה כי אדם תמים הופלל ברצח על ידי גנגסטרים מקומיים, משפחת סולארה. זו תקופה בה אף אחד לא מצפה מבנות להיות משכילות מעבר לבית ספר יסודי. אלנה החרוצה תופסת את תשומת ליבה של מאסטרה אוליביירו, אחת מהמורות בבית הספר היסודי, רווקה המעודדת אותה להימלט מחיי מעמד הפלבאים העני.
להפתעת כולם, לילה, הילדה המורדת, היא למעשה ילדה אינטליגנטית במיוחד, אשר לימדה את עצמה לקרוא ולכתוב. במהרה היא מקבלת את הציונים הגבוהים ביותר בכיתה, כמעט ללא מאמץ. אלנה גם מוקסמת וגם מאוימת מלילה, בעיקר לאחר שלילה כותבת סיפור שלדעת אלנה הוא פשוט גאוני. אלנה מתחילה לדחוף את עצמה יותר ויותר כדי לעמוד בקצב של לילה, ומתעלמת מאזהרותיה של מורתה, שאומרת לה לא להיקשר ל"מעמד הפלבאי". לאחר מכן, כאשר לילה זורקת את בובתה של אלנה לתוך המרתף של אחת הדמויות המאיימות בשכונה, אלנה עושה את אותו הדבר לבובה של לילה, כהוכחה לכך שהיא יכולה להיות נועזת כמותה. כאשר לילה, חסרת פחד, הולכת לבקש את הבובה בחזרה, אלנה הולכת איתה, אך הן לא מצליחות להחזיר את הבובות.
דרכן של שתי הבנות נפרדות כאשר הוריה של לילה מסרבים לשלם עבור חינוך נוסף לאחר בית הספר היסודי. לעומת זאת, אביה של אלנה נכנע ללחץ של מאסטרה אוליביירו ומסכים לשלם עבור המשך הלימודים של אלנה. כדי להוכיח את מעלותיה, לילה פותרת בסודיות את מבחן המעבר לחטיבת הביניים, דבר המכעיס את אביה שזורק אותה מבעד לחלון זכוכית, והיא מתרסקת על המדרכה מתחת.
בזמן שאלנה לומדת, לילה מעסיקה את עצמה בחנות הנעליים של אביה. למרות התנגדותו, לילה עובדת על חלומה לעצב סוגים חדשים של נעליים ולהפוך את משפחתה לעשירה. בנוסף, ככל שהיא גדלה היא הופכת יפה יותר ומושכת את רוב הגברים הצעירים בשכונה, כולל מרצ'לו סולארה, הבן הצעיר של מנהיג קאמורה מקומי ורב עצמה. למרות שמשפחתה לוחצת עליה להתחתן עם מרצ'לו, לילה מחשיבה את משפחת סולארה למשפחה מרושעת בבסיסה. כדי להתחמק ממרצ'לו, היא מקבלת את הצעת הנישואים של סטפנו קאראצ'י, הבעלים של חנות המכולת. קאראצ'י מסכים לממן את פרויקט הנעליים של לילה, והמשפחה מסכימה לנישואים. לילה וסטפנו מתחתנים כשהיא בת שש-עשרה. בחתונה, אלנה, שבאותו זמן יצאה עם אנטוניו קאפוצ'יו, מכונאי, נדחית מההתנהגות הבוטה של בן זוגה ושל ה"פלבאים". במהלך החתונה סטפנו שובר את שתי ההבטחות שהבטיח ללילה, בכך שהזמין את האחים סולארה לקבלת הפנים בחתונה ובכך שמכר להם את הנעליים שלילה עיצבה, אותן נעליים שהבטיח כי יוקיר לנצח. לילה תוהה אם עשתה טעות בנישואיה לסטפנו.
הסיפור של שם-המשפחה החדש (ספר שני)
הספר מתחיל היכן שהקודם הסתיים, בחתונתה של לילה, שכבר לא מרגישה דבר כלפי סטפנו לאחר החתונה. סטפנו אונס אותה בירח הדבש, ויוצר קרע נוסף ביחסיהם. משפחת סולארה משתלטת בהדרגה על פרויקט הנעליים המניב של לילה, שמחויבת לעזור על אף התנגדותה.
בעוד לילה ממשיכה להתמרד, משפחתה ומשפחתו של בעלה הופכים מודאגים, שכן היא לא נכנסת להריון. הרופא שלה מאשים את הלחץ ומורה לה לקחת חופשה. לילה, נואשת לא להיות לבד עם אמה ועם גיסתה, משכנעת את אלנה לבוא איתה. אלנה, שמצליחה מאוד בלימודיה והתאהבה בנער נינו סארטורה, מסכימה בתנאי שילונו באתר נופש מסוים, בידיעה שנינו ינפוש באותו אתר. במהרה אלנה ולילה מבלות את כל זמנן עם נינו. באופן מפתיע, אלו לילה ונינו שמתאהבים ומנהלים רומן, ומשתמשים באלנה כסיפור הכיסוי שלהם. אלנה המדוכדכת נכנעת לדונאטו סארטורה, אביו של נינו, שלוקח את בתוליה.
כשהחופשה מסתיימת, לילה נכנסת להריון והיא ונינו מתכננים לעבור לגור יחד. למרות זאת, הרומן שלהם הוא קצר, כאשר נינו מרגיש מאוים מהאינטליגנציה של לילה ועוזב אותה בפתאומיות. לילה חוזרת לבעלה סטאפנו. אחרי שהיא יולדת, היא מפתחת אובססיה לרעיון, כי עליה ללמד את בנה כמה שיותר בשנותיו הראשונות, ומנסה ללמדו לכתוב ולקרוא. אחרי שגילתה כי בעלה מעורב ברומן עם אדה קאפוצ'ו, לילה מחליטה לעזוב אותו לתמיד. היא בורחת לשכונה מוזנחת יותר עם אנצו, חבר ילדות, המתאהב בה ומבטיח לשמור עליה.
אלנה מסיימת את לימודיה בתיכון בלי שיהיו לה תוכניות נוספות. אחרי ששמעה על תוכנית המציעה לימודים חינם באוניברסיטת פיזה, היא ניגשת למבחנים, עוברת אותם ומתחילה ללמוד באוניברסיטה. תחילה היא מתקשה, בעיקר בגלל העוני ממנו הגיעה והפער התרבותי שהיא מרגישה בינה לבין חבריה לספסל הלימודים. בסופו של דבר היא פוגשת את פייטרו אייריטורה, בחור מעט יבש ומשעמם, אך אקדמאי מוכשר ממשפחה נחשבת. פייטרו מציע נישואים לאלנה, שמסכימה. לפני שהיא מסיימת את לימודיה באוניברסיטה, אלנה כותבת ספר קצר המבוסס באופן קלוש על חייה, ומספר על הלילה בו איבדה את בתוליה לדונאטו. אלנה נותנת לפייטרו את הספר כמתנה. הוא, בתורו, מעביר את הספר לאמו, אדלה, שמעבירה אותו להוצאה לאור המקבלת אותו מיידית. הספר מוביל להצלחה כספית לאלנה, שאף זוכה לביקורות משבחות. לאכזבתה, אף אחד מהשכונה לא מזכיר את הספר מלבד תגובות בודדות על הפסקאות המיניות בסיפור, ואפילו לילה לא מגלה עניין בו.
הסיפור של מי שברחו ומי שנשארו (ספר שלישי)
לפני חתונתה, אלנה מבקרת את לילה ומגלה שהיא עובדת במפעל נקניקים, שם היא מוטרדת מינית באופן קבוע. לילה גם התאהבה באנצו, והשניים לומדים יחד תכנות מחשבים, אך היא מסרבת להפוך את מערכת היחסים ביניהם למינית שכן אינה רוצה להיכנס שוב להיריון. אחרי שאלנה עוזרת לה להשיג גלולות למניעת היריון, לילה נכנסת למערכת יחסים עם אנצו.
בינתיים אלנה, שלא רצתה להביא ילדים לעולם עד אחרי שתסיים לכתוב את ספרה השני, נכנסת להיריון מיד. כעבור כמה שנים, אלנה מצליחה לכתוב את ספרה השני רגע לפני לידת בתה השנייה. לאחר שלילה ואדלה אומרות לה שהספר איננו טוב, היא מחליטה לנטוש את הפרויקט ולהשקיע את עצמה בבנותיה ובבעלה.
אלנה נתקלת בנינו פעם נוספת, זאת לאחר שבעלה פייטרו נתקל בו באוניברסיטה והזמין אותו לארוחת ערב. אלנה מגלה שהיא עדיין נמשכת לנינו, על אף שנטש את חברתה. היא מתמלאת השראה מביקורו, וכותבת טקסט פמיניסטי, שאדלה רואה כראוי לפרסום. אלנה ונינו פותחים ברומן, הגורם לאלנה להבין שהיא לא מאושרת בנישואיה. היא מחליטה לעזוב את פייטרו.
אלנה משתפת בתוכניותיה את לילה, שמתמלאת חרדה. למרות שלילה מבינה שבנה, שטעתה לחשוב שהוא של נינו, הוא למעשה של סטפנו, היא עדיין מלאת הסתייגות כלפי נינו ורואה אותו כאדם ריקני. ללילה מראה המזל פנים, והיא ואנצו עובדים כמתכנתים. לילה מתפתה לעבוד אצל מיקלה סולארה, שנשאר אובססיבי כלפיה עד כי הוא מוכן לשלם לה סכום כסף מוגזם בעבור עבודתה כמתכנתת. אלנה לומדת כי אחותה הצעירה נמצאת בקשר מיני עם מרצ'לו סולארה.
הסיפור של הילדה האבודה (ספר רביעי)
בכל המהומה הזו, אלנה מנסה לסיים את ספרה השלישי, שהיא מחויבת לכתוב בהתאם לחוזה עם בית ההוצאה. היא לא מצליחה לעשות כן, ולכן שולחת למוציא לאור את הספר שכתבה כשהייתה בהיריון עם בתה השנייה, ספר שתוכנו תיאור סתמי של ילדותה. היא מצפה שכתב היד יידחה, אך העורך תומך בו מאוד ומחשיב אותו ליצירה מופלאה.
מוקפת אהדה, אלנה וילדותיה עוברות לגור בדירה מעל זו של לילה. אלנה מגלה כי השכונה השתנתה באופן דרמטי מימי ילדותה. אנשים רבים, כולל שני אחיה של אלנה, מעורבים במכירה ובשימוש בסמים עבור האחים סולארה. אלנה מגלה, כי לילה נחשבת למושיעה בשכונה, היחידה שיכולה לעמוד בפני האחים סולארה, וזו שמעסיקה אנשים בעסק המחשבים שלה ועוזרת להם להיגמל מסמים.
הצלחת ספרה של אלנה גורמת לצרות עם האחים סולארה, כשכתבה בעיתון חושפת כי הספר מציג תוכן בדיוני על עסקיהם הבלתי חוקיים. האחים סולארה מחליטים לתבוע את אלנה דרך כרמן, חברת ילדות, והאחיזה שלהם בשכונה נדמית רעילה יותר מתמיד. לאחר שמרצ'לו פוגע בלילה, לילה נותנת לאלנה את כל ההוכחות לפעילות הלא חוקית של האחים, ויחד הן כותבות מאמר המתעד את כל פשעיהם של השניים. אלנה מבינה, כי המאמר לא יעצור אותם, אבל לילה מפרסמת אותו בכל מקרה תחת שמה של אלנה, דבר המעניק לה תהילה נוספת.
זמן קצר לאחר זאת, אלנה מבקשת מנינו להיות חלק מחייה של בתו. במהלך יציאה עם כל הילדים, טינה נעלמת בפתאומיות. אנצו מאמין כי האחים סולארה חטפו או הרגו אותה, בעוד לילה בטוחה כי טינה עוד בחיים ותשוב ביום מן הימים.
אלנה ולילה הופכות מנוכרות יותר ויותר. אלנה, שהפכה לכותבת מפורסמת, עוברת מהבית בשכונה בפעם האחרונה. לילה מפתחת אובססיה להיסטוריה של נאפולי והטבע המחזורי של החיים האנושיים. היא מזהה את חוסר המשמעות של הכל, ומגלה תשוקה להיעלמות מוחלטת, ללא עקבות, על אף הקושי לעשות זאת בעידן המחשבים. עשורים חולפים, ושתי החברות נשארות בקשר, עד אשר אלנה כותבת רומן קצר על החברות ביניהן ועל טינה. בנקודה זו, לילה מחליטה לנתק את הקשר מאלנה.
מעוזיה סגל
מעוזיה סגל (נולד ב-1953) הוא עובד סוציאלי, מגשר, סופר, מתנדב ופעיל חברתי ופוליטי.
ביוגרפיה
סגל נולד בפתח תקווה. הוא סיים את לימודיו בתיכון ישורון. בנעוריו שיחק כדורסל בקבוצת אליצור פתח תקווה עימה זכה בגביע האיגוד בכדורסל. בשנת 1972 הוזמן לנבחרת אליצור בכדורסל. בנובמבר 1972 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בליל הקרב בחווה הסינית הוא הושאר על ידי מפקדו כשומר הציוד המחלקתי ולכן לא השתתף בקרב. במאי 1974, במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, ספג המוצב בו שהה הפגזה ארטילירית כבדה, אשר ממנה נפצע סגל באורח אנוש ואיבד את שתי רגליו, ידו השמאלית וראייה בעינו הימנית. למרות פציעתו הקשה, הוא סיים את לימודי התואר הראשון והשני בעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן. סגל סיים קורסי גישור בהם: גישור בסיסי ומתקדם, גישור משפחתי וקורס גישור של מרכז הגישור במשרד המשפטים.
מעוזיה סגל עבד במשך שנים רבות בפרויקט שיקום שכונות כשהוא ממלא את התפקידים הבאים: מנהל פרויקט שיקום חברתי בשכונת ג'סי כהן בחולון, היישוב בית דגן והיישוב ג'סר א זרקא. יו"ר צוות היגוי ביישוב פרדס חנה, מנהל ארצי של תוכנית 18+ לטיפול בצעירים במצוקה, ממונה על התוכניות לטיפול בנפגעי סמים בשכונות שיקום וממונה על מגזר המיעוטים. מעוזיה שימש גם כמנכ"ל מרכז וראייטי בירושלים, רכז הדרכה בעמותה להנחלת מורשת הצנחנים ויועץ ראש אגף לשיקום נכים במשרד הביטחון. כיום משמש מעוזיה סגל כמנהל האגף לשירותים חברתיים במועצה האזורית חוף אשקלון.
במשך השנים פעל סגל בהתנדבות בעמותת אליחג לילדים חסרי גפיים, עמותת אמיתי למנהל תקין וטוהר מידות בשירות הציבורי, ועמותת "שמחה" להמשך דרכו והנצחת שמו של שמחה הולצברג אבי הפצועים. כמו כן שימש שנתיים כרכז הליגות לנכים בכדורסל. סגל התנדב לשירות מילואים כקצין מילואים אקדמאי (קמ"א) ושימש כקב"ן בכלא הצבאי 4, לאחר מכן הועבר למחלקת נפגעים שם היה איש מילואים במדור הדרכה. במסגרת תפקידו הוענקה לו דרגת ייצוג רב-סרן.
במסגרת תפקידיו הפוליטיים והציבוריים שימש סגל כגזבר תנועת רצ, יו"ר ועדת כספים של מרצ, חבר בבינ"ה - בית נבחרי ההסתדרות, יו"ר ועדת הכספים של ההסתדרות, דירקטור בחברת העובדים, חבר במליאת מועצת הביטוח הלאומי, יו"ר הוועדה לנפגעי תאונות עבודה של מועצת הביטוח הלאומי. בתוקף תפקידו זה שימש גם כיו"ר קרן מנוף לנפגעי תאונות עבודה, במסגרת זו הפיק את סדרת הטלוויזיה אישה באפור ששודרה שתי עונות בערוץ הראשון של הטלוויזיה. סגל שימש גם כיו"ר הוועד המנהל של אגודת מונדרגון (ששינתה את שמה לפסיפיק) הישראלית שפעלה להקמת פרויקט נדל"ן ותיירות בונואטו, אך האגודה נסגרה. כמו כן שימש כחבר בוועדת נכות ובוועדת כספים של מועצת הביטוח הלאומי.
במשך השנים השתתף סגל בשלוש ועדות אד הוק ציבוריות: הוא מונה על ידי שר התחבורה אמנון ליפקין-שחק כיו"ר ועדה לבדיקת מעמד המתנדבים למלחמה בתאונות דרכים, השתתף כחבר בוועדה לבדיקת האתיקה של נבחרת ישראל בכדורגל בעקבות פרשת נערות הליווי, שהקימה ההתאחדות לכדורגל וכחבר בוועדה לבחירת ספורטאי העשור מטעם שר הספורט ראלב מג'אדלה.
סגל נאם בהפגנת האלופים שדרשה גיוס חרדים לצה"ל, בה השתתפו עשרות אלפי אנשים, היה ממנהיגי שביתת הרעב של נכי צה"ל לשינוי שיטת הממשל בישראל ויזם בספטמבר 1993 יחד עם שניים מחבריו את הפגנת התמיכה של נכי צה"ל ביוזמת השלום של ראש הממשלה יצחק רבין.
בבחירות לכנסת החמש עשרה, שהתקיימו ב-1999, התמודד סגל ברשימת מפלגת המרכז, בה הוצב במקום ה-18. בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-99 ברשימת מרצ.
בעונת המשחקים 2006/2007 מונה סגל לשנה אחת בלבד ליו"ר קבוצת הכדורסל הפועל תל אביב שירדה באותה שנה מההליגה הלאומית לליגה הארצית.
סגל פרסם את הספרים הבאים: "להתחיל הכול מחדש" בהוצאת משרד הביטחון, "שמחה בלב" בהוצאת מודן ו"עדויות מגובה החול", קרב הצנחנים בחווה הסינית בהוצאת מודן. כמו כן מעוזיה ערך את ספרו של טדסה באיוך "דברים שרציתי לומר" על מסורת יהדות אתיופיה. כשהיה מנהל פרויקט שיקום בשכונת ג'סי כהן הפיק ספר בישול בו מתכונים של תושבות השכונה ושל נשות הקהילות המאמצות דייטון וקולומבוס ממדינת אוהיו בארצות הברית.
הוא זכה לאות הנשיא למתנדב לשנת החמישים למדינה ולאות השוויון לשנת 2007. בשנת 2018 הוענק לו אות המופת השיקומי מטעם משרד הביטחון. כיום מעוזיה משמש כדירקטור בעמותת פשר לשירותים חברתיים בלוד, חבר מזכירות עמותת אומץ למנהל תקין וטוהר מידות ויושב ראש ועדת הבחירות המרכזית של מרצ-יחד.
מעוזיה נשוי לאיריס (רוזנטל) ילידת קיבוץ גבעת עוז, מדריכה ארצית לקלינאיות תקשורת במשרד החינוך. לזוג סגל שלושה ילדים: איילת, איתמר גרשון (על שמו של סגן שנהרג מאותו פגז ממנו נפצע מעוזיה) ורותם. מתגורר בתל אביב.
מכבי עירוני רעננה
מכבי עירוני רעננה היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר רעננה, המתמודדת בליגה לאומית.
היסטוריה
בסיום עונת 1995/96 העפילה הקבוצה לליגת העל, והודרכה על ידי המאמן אריק שיבק ועוזרו שרון דרוקר. שיבק הוביל את הקבוצה בעונות 1996/97 ו-1997/98 למקום השני בליגה הסדירה ולחצי גמר הפלייאוף, אך הפסידה בשניהם להפועל ירושלים והפועל אילת בהתאמה בתוצאה 3-1 בסדרת הטוב מחמש למרות יתרון ביתיות בשני המקרים. בשנים אלו כיכבו בה הרכז רותם ארליך, הקלע מארק בריסקר, ברק פלג, ושחקני הפנים פול תומפסון ותומר שטיינהאור.
כמעט בכל עונה הצליחה רעננה לגבור על מכבי תל אביב, אלופת המדינה. בעונת 1997/98 היא אף הביסה אותה בהפרש של 22 נקודות (73:95).
בעונת 1999/2000 בהדרכתו של שרון דרוקר, היא העפילה בפעם היחידה לגמר הפלייאוף. היא סיימה במקום השני בליגה הסדירה, ניצחה את הפועל ירושלים ברבע הגמר 2-1 בסדרת הטוב משלוש, ואת עירוני רמת גן בחצי הגמר 3-0 בסדרת הטוב מחמש. בגמר חיכתה לה מכבי תל אביב, לאחר הפסד בארבע נקודות במשחק הראשון ביד אליהו, היא ניצחה במשחק השני ברעננה בתוצאה 75:79, אך מכבי תל אביב ניצחה בקלות בשני המשחקים האחרים ורעננה הפסידה 3-1. כמו כן באותה עונה היא הצליחה להגיע לשלב ההצלבה בגביע ספורטה בו הפסידה לקבוצת הפאר הספרדית טאו ויטוריה. בשנה זו כיכבו בה הרכזים יבגני פשוטין וגיא קנטור, ברק פלג, הפורורדים קלי מקארתי, בורקו ראדוביץ וג'סי סולטרס, והסנטר תומר שטיינאוהר.
בשנים שלאחר מכן לא הצליחה להעפיל לחצי גמר הפלייאוף אך הגיעה לשמינית גמר גביע קוראץ' בעונת 2002 והפסידה, והשתתפה בסופרוליג בשנת 2001 בו זכתה מכבי תל אביב.
בשנת 2002 אוחדה הקבוצה עם בני הרצליה, והקבוצה המאוחדת נקראה "בני השרון". משחקי הבית של הקבוצה נערכו לסירוגין ב"אולם ספורט היובל" בהרצליה וב"אולם מטרווסט" ברעננה.
בתחילת עונת 2011/12, פורק האיחוד והקבוצה מליגת העל נקראת בני השרון/הרצליה. הקבוצה מהליגה הארצית חזרה להיקרא "מכבי עירוני רעננה".
בחודש אפריל 2012, זכתה הקבוצה בגביע האיגוד לאחר ניצחון בגמר (בסיכום שני מפגשים) מול קבוצת מכבי קריית גת.
במרץ 2014 הבטיחה הקבוצה את המקום הראשון בליגה הארצית (צפון), ובעקבות זה עלתה לליגה הלאומית.
באפריל 2017 הבטיחה הקבוצה את המקום הראשון בליגה הלאומית, ובעקבות זה זכתה בזכות האירוח בפליאוף. בפליאוף אכזבה הקבוצה כאשר הודחה הקבוצה כבר ברבע הגמר אחרי הפסד 2-0 למכבי הוד השרון שסיימה את העונה הסדירה במקום השמיני.
בעונת 2017/18 סיימה הקבוצה במקום ה-5 והודחה ברבע הגמר לאחר שהפסידה 2-1 בסדרה למכבי רחובות.
בסיום עונות 2017/18 עזבו מאמן הקבוצה ברק פלג וסאם גיבנס למכבי חיפה. אבנר יאור שאימן את מכבי עירוני רחובות מונה למאמן הקבוצה.
את עונת 2018/19 סיימה הקבוצה במקום ה-1 וברבע הגמר גברה 1-2 על אליצור יבנה ברבע גמר הפלייאוף ולאחר מכן הודחה בחצי גמר הפלייאוף לאחר הפסד 3-0 בסדרת המשחקים למכבי חיפה. בנובמבר 2019, מספר מחזורים לאחר תחילת עונת 2019/20 התפטר מאמן הקבוצה אבנר יאור ובמקומו מונה עופר ברקוביץ' שחתם במועדון לעונה וחצי. במרץ 2020, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל החליט איגוד הכדורסל על סיום העונה של הליגה הלאומית בכדורסל. העונה הופסקה לאחר 22 משחקים כאשר לזכות הקבוצה יש 10 ניצחונות והיא ממוקמת במקום ה-9 מתוך 14 קבוצות הליגה.
באפריל 2021 לאחר שהקבוצה לא זכתה להצלחה פוטר מאמן הקבוצה עופר ברקוביץ' ובמקומו מונה יוסי בונן. בקיץ 2022 מונה ניר קפלן למאמן הקבוצה לעונת 2022/23.
כפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים
הֲדַסִּים הוא כפר ילדים ונוער מיסודה של הדסה ויצו, הנמצא באזור מרכז הארץ, דרומית לאילנות, צפונית ליישובים כפר נטר ואבן-יהודה ומערבית לקדימה.
היסטוריה
"הדסים" הוקם ביוזמת הדסה ויצו קנדה בשנת 1944 על ידי קבוצת מורים ומחנכים יוצאי כפר הנוער בן שמן ובראשם רחל וירמיהו שפירא כפנימייה, בית ספר ומשק עזר חקלאי מחנך.. את הכפר תכננה האדריכלית ג'ניה אוורבוך.
בתחילה היה בו בית ספר יסודי בלבד, אך עם הזמן נפתחו בו גם בית ספר תיכון וסמינר למורים. הלימודים בכפר היו במסגרת פנימייה והחניכים עסקו בעבודת כפיים, בעיקר חקלאות ושירותים, תחילה במשך ארבע שעות ביום, ובהמשך, משנות השישים של המאה הקודמת ואילך, במשך שעתיים. הכפר החזיק רפת, לול, שדות מרעה וכן משק נוי. משק זה עמד במרכז חגיגת הביכורים המסורתית אשר היוותה מופע ראווה רב משתתפים עם להקת ריקוד בהדרכתה של גרטה סלוס, מקהלה ותזמורת מחניכי ומורי הפנימייה ושלמענה חוברו שירים אשר הפכו לנכס צאן ברזל של הזמר העברי, פרי עטם של גארי ברתיני, גיל אלדמע, מיכאל קשטן ועוד.
חבר הכנסת שבח וייס תיאר את האווירה בהדסים במהלך ישיבה מיוחדת של הכנסת במלאת 48 שנים לכינון הכנסת בט"ו בשבט, ולציון 100 שנים להתאחדות האיכרים בישראל:
במקביל לפעילות זו התקיימה בהדסים קייטנת קיץ ידועה בהנהלתו של ולטר פרנקל בה בילו בעיקר "ילדי שמנת" במחזורים בני שלושה שבועות.
"הדסים" הונצח וחדר לתודעת הציבור הרחב בעיקר בזכות ספריה של גילה אלמגור, "הקיץ של אביה" ו"עץ הדומים תפוס", המספרים על ילדותה בפנימייה. בקיץ 1983 צולם בהדסים הסרט "הפנימייה", שהופק ובוים על ידי יעוד לבנון ודורון ערן. אף על פי שהסיפור בסרט דמיוני, יש מקבילות רבה עם סיפורו של המוסד החינוכי. בסרט שיחקו אלון אבוטבול, סמדר קילצ'ינסקי וטוביה דובלרו ותלמידים מהפנימייה אשר שימשו שחקני משנה וניצבים בסרט. בנוסף נטל בו חלק שמואל וילוז'ני והמוזיקה הולחנה על ידי רוני בראון, שניהם בוגרי הכפר.
בשנת 2006 הוציאו שניים מבוגריו, גדעון אריאל ואורי מילשטיין, את הספר "על מה חלמנו" ובו סיפורים על השנים הראשונות של הכפר והאנשים שעיצבו את דמותו. בקיץ 2006, בזמן מלחמת לבנון השנייה, שהו בכפר כ-550 מפונים מהצפון.
בית הספר הדמוקרטי לב השרון
משנת 2001 ממוקם בכפר הנוער הדסים בית הספר הדמוקרטי לב השרון, הדוגל בחינוך דמוקרטי. בבית הספר לומדים כ-450 תלמידים מיישובי אזור השרון, החל בגיל גן חובה ועד כיתה י"ב. בית הספר מוכש"ר (מוכר שאינו רשמי) ועל כן זוכה למימון חלקי של משרד החינוך.
מחוזות בוליביה
מבחינה מנהלית בוליביה מחולקת ל-9 מחוזות (departamentos), המחולקים בעצמם לנפות.
סו גרפטון
סו טיילור גרפטון (באנגלית: Sue Grafton; 24 באפריל 1940 - 28 בדצמבר 2017) הייתה סופרת אמריקאית שנודעה בשל ספריה מסוגת הספרות הבלשית.
קורות חיים
גרפטון נולדה בלואיוויל, קנטקי. אביה היה הסופר קורנליוס וורן גרפטון. בצעירותה עבדה גרפטון כפקידת קבלה, קופאית ומזכירה רפואית בבתי חולים בסנטה ברברה וסנטה מוניקה שבקליפורניה. היא החלה לכתוב בגיל 18 וסיימה את ספרה הראשון בגיל 19.
גרפטון הייתה נשואה בשלישית לסטיבן המפרי, והם גידלו שלושה ילדים מנישואיה הקודמים של גרפטון. שמה של אחת מנכדותיה הוא קינסי, שם דמות מפורסמת מספריה הפופולריים של גרפטון.
גרפטון ובעלה התגוררו לסירוגין בסנטה ברברה, קליפורניה ולואיוויל, קנטקי, בהתאם לזמני עבודתו של המפרי כמרצה באוניברסיטאות בשתי הערים.
ספריה של גרפטון תורגמו ל-26 שפות ופורסמו ב-28 מדינות.
טבח התיירים בלוקסור
טבח התיירים בלוקסור היה פיגוע טרור קטלני שהתרחש ב-17 בנובמבר 1997 באזור דיר אל-בחרי, אתר ארכאולוגי מפורסם שליד העיר לוקסור במצרים.
בשעה 08:45 בבוקר, חוליה בת שישה חברים של ארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה המצרי, הלבושים במדי שירותי הביטחון, תקפה קבוצת תיירים גדולה שביקרה במקדש חתשפסות, בעזרת רובים אוטומטיים וסכינים.
החוליה רצחה 62 איש, מתוכם 58 תיירים זרים משווייץ, יפן, בריטניה, גרמניה, צרפת וקולומביה וארבעה מצרים. לאחר שהתוקפים ניסו להימלט ברכב מהמקום, החל קרב יריות בינם לבין כוחות הביטחון המצריים שבו נפצע אחד המחבלים. המחבלים נמלטו להרים סמוכים והתאבדו.
המחבלים הותירו אחריהם בזירת האירוע כרוזים של ארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה וענדו על ראשיהם סרטים עם הכיתוב "מוסטפא חמזה - לפקודתך", על שם מנהיג הארגון.
הטבח, שהתרחש בשיאה של עונת התיירות המצרית, פגע בה קשות והפחית בצורה ניכרת את כמות התיירים במצרים למשך מספר שנים.
דני פרדה
דני פרדה (נולד ב-1 באפריל 1987 בפתח תקווה) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בהכח מכבי עמידר רמת גן המשחקת בליגה ב' דרום א'.
קריירה
פרדה החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה, ובשנת 2005 עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון. ב-3 בנובמבר 2007 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 1-2 על הפועל תל אביב. בעונת הפך פרדה לשחקן מוביל בקבוצה, כבש חמישה שערי ליגה וגרר התעניינות מצד קבוצות רבות לאחר שקבוצתו ירדה לליגה הלאומית, אך בפתח תקווה סירבו לשחררו. פרדה הסכים להישאר בקבוצה ולעזור לה לחזור לליגת העל מתוך כוונה לעזוב לאחר מכן. פתח תקווה חזרה לליגת העל אך לא שחררה את פרדה, ולאחר שהתעמת עם הנהלת הקבוצה הודח מהסגל לזמן רב.
בינואר 2014 חתם פרדה לחמש עונות בקבוצת בית"ר ירושלים, ששילמה עבורו 550 אלף ש"ח. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-8 בפברואר 2014, במשחק מול בני יהודה תל אביב.
ב-3 בפברואר 2016, היום האחרון לחלון ההעברות בישראל, הושאל פרדה להפועל בני לוד מהליגה הלאומית. עם תום עונת ההשאלה חזר פרדה לסגל בית"ר ירושלים, אך בעונת 2016/2017 לא שותף במשחקי הקבוצה. בקיץ 2017 חתם בקבוצת מכבי הרצליה מהליגה הלאומית. ב-16 בינואר 2018 חתם פרדה במ.ס. כפר קאסם מליגה א'. ב-21 ביוני 2018 חתם פרדה בהפועל מחנה יהודה. ב-3 בנובמבר 2019 חתם פרדה במכבי עמישב פתח תקווה. ב-27 בנובמבר 2022 עבר באופן רשמי להכח מכבי עמידר רמת גן המשחקת בליגה ב' דרום א'.
חוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין
חוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין, תשס"ו-2006 אושר בכנסת השש עשרה ב-21 בדצמבר 2005 ונכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 2006. מטרת החוק מוצגת : "מטרתו של חוק זה להגן על הציבור מפני ביצוע עבירות מין על ידי ביצוע הערכות מסוכנות לגבי עברייני מין בשלבים השונים של ההליך המשפטי, וכן ביצוע פיקוח ומעקב ושיקום מונע לעבריינים כאמור, והכל לשם מניעת ביצוע עבירות מין חוזרות."
מטרת החוק ודרכי הגשמתה
מטרת החוק ודרכי הגשמתה מוצגות בדברי ההסבר להצעת החוק:
תמצית החוק
"עבריין מין" – מי שהורשע בעבירת מין ומתקיים בו אחד מאלה:
החוק מסמיך את שר הבריאות ושר הרווחה למנות מעריכי מסוכנות שתפקידם לערוך הערכות מסוכנות, ולפקח על פעילותם. הערכת מסוכנות היא הערכת הסיכון, לרבות רמת הסיכון, הנשקפים מאדם לביצוע עבירת מין נוספת (למעט עבירה לפי סעיף 214(ב3) לחוק העונשין) על ידו, ולפי העניין גם המלצות לעניין פיקוח ומעקב ולעניין שיקום מונע. מעריך מסוכנות הוא אחד מאלה, שהוא גם בעל הכשרה וכישורים באבחון ובטיפול בתחום עבריינות המין:
הערכת מסוכנות עדכנית נדרשת טרם קבלת החלטה בנוגע לעברייני מין על ידי הגופים המפורטים להלן,:
עבריין מין יהיה מצוי בפיקוח ובמעקב, במטרה להגן על הציבור מפני ביצוע עבירת מין נוספת על ידי עבריין המין ובמידה הנדרשת כדי למלא אחר מטרה זו. בפיקוח ובמעקב עוסקת יחידת פיקוח שהוקמה על ידי השר לביטחון הפנים, ותפקידיה: בית המשפט, לאחר שקיבל הערכת מסוכנות, רשאי להוציא לגבי עבריין מין צו פיקוח ומעקב לתקופה שיקבע, ולא יותר מחמש שנים, אם סבר, לאחר שקיים דיון בעניין, שרמת הסיכון כי עבריין המין יבצע עבירת מין נוספת אינה נמוכה.
עבריין מין יעבור שיקום מונע, שיינתן בקהילה ובבית הסוהר.
מפריח היונים (סרט)
מַפְרִיחַ הַיּוֹנִים (באנגלית: Farewell Baghdad, בערבית: مطير الحمام) הוא סרט חניכה ישראלי שעשייתו נסתיימה בשנת 2013, אך הוא יצא להקרנות בכורה במרץ 2014, ולהקרנות מסחריות באפריל 2014. עלילת הסרט מבוססת על הרומן בעל אותו שם, "מפריח היונים", מאת הסופר יליד עיראק אלי עמיר. הסרט בוים על ידי נסים דיין, שגם כתב את התסריט. את הרעיון לסרט הגתה השחקנית אהובה קרן, והתסריט תורגם על ידיה לערבית יהודית.
על פני כמעט שעתיים, ודרך סיפורו של נער יהודי כבן 16, טווה "מפריח היונים" את סיפור ימיה האחרונים של הקהילה היהודית בבגדאד של שנות ה-50 של המאה ה-20, ערב עלייתה של כמעט כל הקהילה לישראל במבצע עזרא ונחמיה. ממלכת עיראק של אותם ימים ליקקה את פצעי תבוסתה במלחמת העצמאות אל מול מדינת ישראל המוקמת, ונקרעה בין מלוכנות, בדלנות, וקומוניזם. ומנגד, הקהילה היהודית העתיקה בעולם, אשר מנתה כשישית מהאוכלוסייה של הבירה בגדאד, התחבטה אף היא בין הקשר ההיסטורי והתרבותי עם העם העיראקי, התמיכה הגוברת בתנועה הקומוניסטית, ובין הזדהותה עם מדינת ישראל והציונות.
"מפריח היונים" הוא הסרט הראשון בתולדות הקולנוע הדובר ערבית יהודית (ספציפית, בגדאדית יהודית), וכמנהג יהודי עיראק, הדיבור מתובל גם בביטויים מן המקורות (כגון "בר מינן", "תשעה באב", ו"יציאת מצריים") במבטא ניכר. כאשר הדמויות משוחחות עם ערבים מוסלמים, הניב משתנה מעט והופך לערבית עיראקית מוסלמית.
משפחת חִזקֵאל עִמַארִי
ראשל וחזקאל מתגוררים בדירה הסמוכה למשפחת סלמן עמארי. דלתות שתי הדירות נפתחות אל חצר פנימית ששער מפריד בינה ובין הרחוב.
משפחת אַבּוּ אַדְּוּאַר
משפחת אבו אדואר מתגוררת בקומה העליונה של אותו מבנה בו מתגוררים בני שתי המשפחות הגרעיניות המרכיבות את בית עמארי.
כאבי, נורי, אדואר ואמירה לומדים באותו בית ספר תיכון. כאבי ואדואר מתרועעים, וסלמן ואבו אדואר יוצאים לבלות ולהשתכר יחד.
יהודים
הקדימון לסרט מכריז כי הוא יספר את סיפורן של ארבע נשים. אלו הן ככל הנראה, ראשל, ואמירה אשר אליהן מגלה כאבי אהבת נעורים, ונעימה וסלימה, אשר סביב דמותן חג סלמן.
חיפוש הנשק בבתי משפחות עמארי
בין השיטין של הדין ודברים בין הקלגסים ובני הבית המנוערים ממיטותיהם נחשפים בפני הצופה בני משפחת עמארי. הצופה גם מבין כי חזקאל נעצר בעוון שכתב מאמר בעיתון המבקר את הממשלה העיראקית. (מהספר עולה כי המאמר הזהיר את היהודים מהצפוי להם בעיר בצרה של שָׁפִיק עַדַּס הסוחר היהודי העשיר המקורב לבית המלוכה, בזאת בעוון הברחת נשק לישראל ותמיכה בתנועה הקומוניסטית).
במהלך החיפוש מוצא עדנאן עוּד בארון שבחדר השינה של סלמן ונעימה. בניגוד לשאר החפצים אותם הוא מטיח אל הרצפה, השוטר מניח את העוּד בכבוד ובזהירות על המיטה.
סופו של עניין שהחיפוש אינו מניב דבר. המשטרה העיראקית שבה על עקבותיה וגוררת עימה את חזקאל למקום לא ידוע. בזמן החיפוש, סלמן שיצא ככל הנראה לבלות, אינו בבית. הוא חוזר הביתה, ממש עם עזיבת המשטרה, והישר אל תוכחתה של נעימה על עיתוי שובו.
הביקורים אצל חזקאל
כאבי מוביל את המשפחה בניסיונותיה לאתר את חזקאל, להיפגש עמו, ואולי אף לשחררו. תחילה נערך ניסיון כושל להשתמש בשירותיו של זילכה, עורך דין יהודי אשר חבש את ספסל לימודי המשפטים עם סלמן. לאחר מכן, שולח סלמן את כאבי לבקש עצה אצל אַבּוּ צָאלַח.
אבו צאלח מפנה את כאבי לכרים. עד מהרה מתברר שכרים חושק בראשל, ומקווה לזכות בחסדיה בתמורה לפעולתו למען חזקאל.
בשעת בוקר מוקדמת, סלמן מוביל את כאבי למקום מסתור הנשק בבית. כאבי צורר את כלי הירי המועטים בשק, ומוקדם בבוקר, עוד לפני שהוא הולך לבית הספר, נושא הוא אותו ברחובות בגדאד אל אבו צאלח.
בכלא נתקל כאבי באדם המכונה "הארמני", ראש ההתנגדות הקומוניסטית, המתריס נגד הסוהרים בשירת האינטרנציונל (בשפה הערבית).
המשאית אל אירן
כאבי ואדואר יוצאים לבלות יחד. הם מבקרים בבית בושת, שם כאבי ההמום נחשף לתמונה קשה של מכירה פומבית של בתולה לכל המרבה במחיר, ואחר כך, פרישת הסדין המוכתם בדם מפתח החלון שמעל. כאבי ככל הנראה אינו מנצל את שירותי המקום, ומסתפק בתיאוריו האירוטיים של אדואר. לאחר הביקור, השניים מגיעים גם אל בית הקפה של אבו סעדון שבו, לקולה של סלימה השרה את שיריהם של האחים סלאח ודאוד אל-כוויתי, מבלים אבו אדואר, כרים וסלמן.
אמירה עוגבת אחרי כאבי, תוך שהיא מקניטה אותו קלות על חשקו בראשל. אבו אדואר וסלמן מתדיינים, ספק ברצינות ספק בחיוך, בפרטי הנישואין בין הזוג בהתהוות, ושילובו של כאבי בעסקי היונים.
עם הוצאתו להורג של ה"ארמני", מנהיג הקומוניסטים, מבינים הכול כי הממשלה העיראקית תפנה עתה לטפל בשאלת היהודים והמחתרת הציונית. מנהל בית הספר, אוּסְתָּז נָאווּי (הסופר אלי עמיר במעין הופעת קמע) שולח את כאבי ואדואר להזהיר את סלים. כאבי מגייס כסף מאביו כדי לאפשר לסלים להצטרף למשאית שמארגנת התנועה המובילה יהודים הבורחים אל איראן בדרכם לעלות לישראל.
אמירה אף היא מתכננת להצטרף למשאית. טרם נסיעתה היא מגלה את אהבתה לכאבי, והשניים מתנשקים בשוק. הנשיקה מביאה לעימות בין כאבי ואדואר, אולם כאבי מבהיר לאדואר כי לא יניח לו להתערב בקשר ביניהם. אמירה עולה על המשאית, אך לא לפני שהיא מבטיחה לכאבי שתחכה לו שם, וכיוון ש"ישראל קטנה", לא יקשה עליו לאתר אותה שם. סלמן מגלה קורת רוח מפעולתו זו של כאבי בתנועה הציונית.
בעקבות בריחתה של אמירה, אבו אדואר הזועם מתעמת עם אבו צאלח, וטוען כנגדו שהוא חילל את כבודה של אמירה והבריחה לאחר מכן לישראל. אבו אדואר בכעסו מאיים על אבו צאלח כי ירצחנו נפש ויתאבד, או ילשין עליו לשלטונות. הרוחות נרגעות רק בהתערבותו של סלמן. פתחייה הבידואית שופכת דלי מים צוננים על ראשו של אבו אדואר, וההלם מסייע בידו להתעשת.
חוק הוויתור על האזרחות
כרים מזהיר את כאבי, שככל הנראה כבר הצטרף כחבר מלא בתנועה, מפני הבולשת העיראקית. הוא גם ממליץ לו להצטרף לעסקי היונים של אבו אדואר, כדי להסיר חשד מעצמו. אבו אדואר שמח להכניס את כאבי לעסק, משום שפעילותו הקומוניסטית של אדואר מתגברת, עד כדי כך שהלה עזב את בית הוריו.
כאבי ואבו אדואר מוזמנים להכין ולהגיש את היונים הממולאות שלהם בסעודה אינטימית שמכינים אבו ואום ג'ורג' לכבודו של ראש ממשלת עיראק נורי א-סעיד (מכרם ח'ורי), ומזכירו, ד"ר רשיד. מפריחי היונים מצותתים לשיחה, ומגלים כי לאחר שא-סעיד הוציא להורג את ראשי הקומוניסטים, הוא התפנה לעסוק בבעיה היהודית. הזמינו עצמו אל בית ידידיו היה רק כדי לבשר להם על החלטתו להתיר את צאתם של היהודים שיוותרו על אזרחותם. א-סעיד מבהיר כי הממשלה לא תוכל להגן על מי שיישאר, וכי הוא צופה כי ההמון ישליך את גוויות היהודים שיוותרו כמאכל לכלבים. בד בבד, הוא מבטיח לאבו ג'ורג' ומשפחתו כי יפרוש עליהם את חסותו האישית, ומבקש מהם להישאר.
כאבי ממהר לחשוף את תוכן השיחה, ראשית בפני אבו צאלח, ואחר כך בפני בית עמארי. אבו צאלח פונה ליהודים בבית הכנסת ומפציר בהם לעלות לארץ, אך נתקל בהתנגדותו התקיפה של אבו אדואר. גם בבית משפחת עמארי נבעית מחלוקת: נעימה מתנגדת לעליה מטעמים של קשר היסטורי ותרבותי לעיראק, ואילו ראשל מבהירה שאין בכוונתה לעלות שכן היא מתעתדת לחכות לחזקאל בעיראק.
כאבי מבקר בפעם האחרונה את חזקאל ולביקור מצטרף גם סלמן. חזקאל משביע את סלמן בהוריהם ובשאר בני המשפחה שלא לאפשר לראשל להמתין בעיראק לשחרורו.
חשדה של המשטרה העיראקית נופל על כאבי עקב פעילותו הנמרצת בתוך הקהילה היהודית. כאבי נאסר ונחקר באלימות על ידי הקולונל חמיד, המציג בפניו בלעג חיבור פטריוטי עיראקי אותו חיבר כאבי בשנת הלימודים הקודמת. בתום החקירה האלימה, כאבי מושלך לתא, בו מנשה, יהודי אחר אותו הוא מכיר. מנשה שציפורניו נעקרו בעינויי המשטרה העיראקית, נפטר מפצעיו, בעוד שכאבי קורא ללא הועיל לסוהר.
השתדלותו של כרים אמנם מביאה לשחרורו של כאבי, אך כרים מבהיר כי בזאת מיצה את יכולתו לסייע למשפחה.
ימים אחרונים בבגדאד
מעצרו של כאבי מוביל ככל הנראה גם את נעימה להכרה עגומה שאין עתיד ליהודים בעיראק. סלמן מתחיל למכור מזוודות בחנותו, ונדמה כי העזיבה ממשמשת ובאה.
ראשל פונה לכרים, ומבקשת ממנו לפעול למען שחרורו של חזקאל. היא מנסה לפתות אותו כדי לשכנעו, אך כניסתו של כאבי לחדר, וההוראה החד משמעית שלו לראשל לחזור הביתה, מפסיקה את האינטראקציה בין השניים. בדרכם הביתה אוחז כאבי את ראשל בלחייה, אומר לו שהיא נמאסה עליו, ומנשק אותה על שפתיה. בתגובה, היא מלטפת את פניו בעדינות ואומרת "אוי כאבי... מסכן שלי".