cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית האופרה של סידני
בית האופרה של סידני (באנגלית: Sydney Opera House) הוא אחד המבנים המפורסמים ביותר שנבנו במאה ה-20. בית האופרה שוכן במרכז העיר של סידני על חצי אי במפרץ ג'קסון ליד גשר הנמל - הגשר המפורסם של העיר סידני. המבנה תוכנן על ידי האדריכל הדני ירן אוטזון ונחנך ב-20 באוקטובר 1973 לאחר קרוב ל-15 שנות בניה.
המבנה בעל הצורה המזכירה מפרשים של אונייה או קונכיות, הפך לאייקון של העיר סידני ואף היווה השראה לעיצוב הלוגו של אולימפיאדת סידני (2000). בית האופרה הוכר כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשנת 2007, ואף נמנה ברשימה הסופית של שבעת פלאי תבל החדשים, על אף שלא נבחר.
בניגוד לשמו, מתבצעים במבנה מופעים מסוגים שונים. כאחד ממרכזי אמנויות הבמה הפעילים ביותר בעולם, המארח מעל ל-1,500 מופעים מדי שנה בהם נוכחים כ-1.2 מיליון צופים, מופיעים בבית האופרה להקות אומנים רבות, כולל ארבע הלהקות שבית האופרה הוא משכנן הקבוע: הבלט האוסטרלי, להקת התיאטרון של סידני, התזמורת הסימפונית של סידני, ואופרה אוסטרליה, המקיימת את הופעותיה במקום במשך שמונה חודשים בשנה. בשאר השנה היא מופיעה במרכז התרבות במלבורן. כמו כן מתבצעות במבנה הפקות במגוון תחומים ביוזמת הנהלת הבית ואירועים רבים בסביבתו (אירועי קידום מכירות, הקרנת אירועי ספורט על מסך ענק וכו'). זהו גם אחד ממוקדי המשיכה הפופולריים ביותר באוסטרליה. יותר משבעה מיליון תיירים מבקרים באתר מדי שנה, 300,000 מתוכם משתתפים בסיור המאורגן שנערך במקום.
בית האופרה של סידני מנוהל על ידי קרן בית האופרה של סידני, גוף בן עשרה חברים שממונה על ידי מושל מדינת ניו סאות' ויילס וכפוף למשרד האומנויות של מדינת ניו סאות' ויילס.
המבנה
גגות המבנה מכוסים, בתבנית עדינה בצורת האות הרומית V, ב-1,056,006 רעפים מתוצרת שוודיה בצבעים לבן-מבריק וקרם עמום, אף שבמבט מרוחק הגג כולו נראה לבן אחיד.
אולם הקונצרטים נמצא בחלק המערבי של קבוצת הקונכיות, ואילו תיאטרון האופרה בחלק המזרחי. גובה הקונכיות נקבע כדי לאפשר תקרה גבוהה באולמות המופעים, עם פתחי כניסה נמוכים יחסית, המתרוממים בהדרגתיות מעל שורות הכיסאות אל עבר תקרת הבמה. האולמות הקטנים, אולם התיאטרון, אולם המחזות והסטודיו, ממוקמים מתחת לאולם הקונצרטים. מתחת לקבוצה של קונכיות נמוכות יותר, לצד המבנה המרכזי, נמצאת מסעדת בנלונג. אף שבדרך כלל מתייחסים לגג בית האופרה של סידני בכינויו "קונכיות", הן אינן דומות למעשה למבנה קונכיות שבטבע, אלא בנויות ממספר גדול של לוחות בטון טרומי נפרדים, המחוברים בצלעות בבניה טרומית.
להוציא את הגגות המצופים ברעפים ואת קירות המסך מזכוכית באולם הכניסה, חלקיו החיצוניים של המבנה מצופים ברובם בלוחות גרניט ורודה שנחצבה בניו סאות' ויילס. הקירות הפנימיים במבנה הם בחלקם בטון מעובד, ובחלקם מצופים בלוחות עץ שדר אוסטרלי לבן, ובלמינציה של עדעד עצי (Lophostemon confertus).
אולמות ומתקנים
בית האופרה של סידני מכיל כ-1,000 חדרים. יש בו 5 אולמות, 5 אולמות חזרה, 2 פרוזדורים גדולים, 4 מסעדות, 6 בארים, והרבה חנויות למזכרות. בבית האופרה של סידני נמצאים אולמות המופעים הבאים:
מקורות
תוכניות לבנית בית אופרה בסידני החלו בסוף שנות ה-40, כאשר יוג'ין גוסנס, מנהלו של הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של ניו סאות' ויילס, ניסה לגייס תמיכה בבניית מבנה שיארח מופעים גדולים. באותה עת לא היה בסידני אולם מופעים גדול דיו לצורכי האוכלוסייה. בשנת 1954 זכה גוסנס לתמיכת ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ג'וזף קהיל, אשר ביקש הצעות אדריכליות לבית אופרה. גוסנס אף עמד על כך שהמבנה יבנה באתר המשקיף על הנמל, בו עומד היום בית האופרה, אף שקהיל רצה לבנות במיקום אחר בעיר.
ב-13 בספטמבר 1955 הכריז ראש הממשלה קהיל על תחרות אדריכלית. אדריכלים מ-32 מדינות שונות בעולם הגישו 233 הצעות התקבלו לתחרות. הקריטריונים לעיצוב המבנה כללו אולם גדול ובו 3,000 מושבים ואולם קטן ובו 1,200 מושבים, כל אחד מהם מיועד לשימושים שונים, כולל במת אופרה בגודל מלא, במת תזמורת ומקהלה, מקום לכינוסים גדולים, הרצאות, מופעי בלט ואירועים אחרים. בשנת 1957 הוכרז הזוכה בתחרות, האדריכל הדני יורן אוטזון (Jørn Utzon) (בשיתוף עם המהנדס הבריטי אובה ארוף) וזכה בפרס בגובה 5,000 ליש"ט. באותה שנה, ביקר אוטזון בסינדי כדי להתחיל בפיקוח על הפרויקט. הוא העתיק את משרדו לסידני בחודש פברואר 1963.
תכנון ובנייה
תחנת הרכבת הקלה פורט מק'קוורי אשר שכנה באתר בית האופרה בעת שהוחלט על בנייתו, נהרסה בשנת 1958, ובאופן רשמי החלה בניית בית האופרה בחודש מרץ 1959. המבנה נבנה בשלושה שלבים. בשלב הראשון (1959–1963) נבנה המסד, כולל רצפת המבנה והבמה הגבוהה. בשלב השני (1963–1967), נבנה הגג המורכב מקונכיות. בשלב השלישי (1967–1973) נבנה גימור הפנים של המבנה.
שלב ראשון: המסד
ב-2 במרץ 1959 החלו עבודות בניית המסד לבית האופרה של סידני. ממשלת ניו סאות' ויילס הפעילה לחץ לתחילת העבודות מוקדם ככל האפשר מחשש שמא יתעוררו קשיי מימון, או שדעת הקהל תפנה כנגד תוכנית המבנה. אולם, האדריכל אוטזון טרם השלים את תכנונו הסופי של המבנה ושאלות מהותיות באשר לאופן בניית המבנה עדיין חיכו לפתרון. ב-23 בינואר 1961 כבר הייתה הבניה בפיגור של 47 שבועות לעומת לוח הזמנים המתוכנן, בעיקר עקב קשיים בלתי צפויים באתר הבניה (מזג אוויר סוער, בעיות של ניקוז מי גשמים, תחילת בנייה בטרם השלמת תוכנית סופית, ושינויים בתוכניות המקוריות). בחודש פברואר 1963 הושלמה בניית הבמה עליה ניצב המבנה. תחילת הבנייה בטרם הושלמו תוכניות סופיות למבנה, הובילה בשלב מאוחר יותר לשורת בעיות, אחת המרכזיות שבהן הייתה שעמודי התמיכה שנבנו לתוך הבמה, לא היו חזקים דיים כדי לתמוך במבנה הגג, והיה צורך לצקת אותם מחדש.
שלב שני: מעטפת וגג
קונכיות הגג, שהן המאפיין הבולט ביותר במבנה בית האופרה, היו בעלות גאומטריה בלתי מוגדרת בתוכניותיו של אוטזון שהוגשו לתחרות, אולם, בשלב מוקדם של התכנון הסופי, הקונכיות תוכננו כסדרת פרבולות הנתמכות בצלעות בטון טרומי. אולם מהנדסי הבניין, אובה ארופ ושותפיהם, לא הצליחו למצוא פתרון לבנייתן. יצירת תבניות ליציקת הגג באתר הבנייה נפסלה כאפשרות יקרה מדי, זאת מכיוון שעל פי התוכנית המקורית לא נמצאה כל תבנית חזרתית במבנה הגג, וכל אחת מן התבניות הייתה צריכה להיבנות באופן מיוחד ונפרד.
בין השנים 1957–1963 שקל הצוות המתכנן של הבניין לפחות 12 תוכניות שונות ליצירת מבנה הקונכיות של הגג, בחיפוש אחר תוכנית שתאפשר את בניית הגג בתקציב סביר. לבסוף נמצאה תוכנית כזו. עבודות התכנון על מבנה בית האופרה היו מן העבודות הראשונות בתחום האדריכלות והנדסת בניין אשר בהן נעשה שימוש במחשבים לצורך ניתוח מבני ולהבנת הכוחות המורכבים שיופעלו על מבנה הקונכיות. באמצע שנת 1961 אותר פתרון הנדסי לבעיה: כל הקונכיות יורכבו מחלקים מתוך ספירה אחת. פתרון זה מאפשר ליצוק קשתות באורך שונה מתוך תבניות זהות, תוך חיבור מספר קטעים מן הקשתות, בעלי אורך זהה, זה לצד זה, כדי ליצור מקטע ספירי. קיימת מחלוקת באשר לזהות הוגה הרעיון אשר פתר את בעיית עיצוב הגג ובנייתו. בתחילה יוחס הפתרון לאדריכל אוטזון. מהנדס הבניין אובה ארופ, במכתב שכתב לוועד המנהל של בית האופרה של סידני, קבע: "אוטזון בא עם הרעיון שניצור את כל הקונכיות בעקמומיות זהה בכל הגג ובשני הצדדים." פיטר ג'ונס, מחבר הביוגרפיה של ארופ, כתב: "האדריכל ותומכיו זוכרים רגע ברור של התגלות... המהנדסים וכמה מעוזריהם זוכרים שיחה במרכז לונדון ובביתו של אובה, באותה מידת שכנוע." ספק אם מחלוקת זו תיושב אי-פעם, אולם ברור כי האדריכל אוטזון, מהנדס הבניין ארופ וצוותיהם, שתפו פעולה ונטלו חלק מהותי בפיתוח הפתרון החדשני לבעיית עיצוב הגג.
שלב שלישי: פנים המבנה
העבודה על בניית פנים המבנה החלה עם העתקת משרדו של אוטזון לסידני בפברואר 1963. אולם, בשנת 1965 הוחלפה ממשלת ניו סאות' ויילס, וראש הממשלה החדש רוברט אסקין הכריז כי הפרויקט יהיה מעתה תחת משרד העבודות הציבוריות. החלטה זו הובילה בשנת 1966 להתפטרותו של אוטזון מעבודתו בפרויקט בית האופרה.
עלות הפרויקט, נכון לחודש אוקטובר 1966, הייתה רק 22.9 מיליון דולר, פחות מרבע מן העלות הסופית (102 מיליון דולר). אולם, העלויות החזויות באותו שלב לצורך גימור עיצוב הפנים של המבנה היו משמעותיות ביותר. בעת שאוטזון הגיש את התפטרותו התקדם השלב השני בבנייה לקראת השלמתו. את משרתו מילא פיטר הול, שעיקר אחריותו הייתה בעיצוב הפנים. לאחר התפטרותו של אוטזון, הודיע היועץ האקוסטי למבנה, לותר קרמר, כי על פי התכנון המקורי של אוטזון, ניתן לבנות רק 2,000 מושבים באולם המרכזי, וכי הגדלת מספר המושבים ל-3,000, בהתאם לדרישות התחרות, תהא הרת אסון מבחינה אקוסטית.
פתיחת בית האופרה
בית האופרה נחנך רשמית ב-20 באוקטובר 1973 בנוכחות המלכה אליזבת' השנייה. בטקס הפתיחה ניגנה התזמורת הסימפונית של סידני את הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
אוגדיי חאן
אוגדיי חאן היה בנו השלישי של ג'ינגיס חאן, והח'אן הגדול השני של האימפריה המונגולית. בתקופת שלטונו המשיכה התפשטות המונגולים, ואוגדיי עצמו היה מעורב בכיבוש צפון סין ומרכז אסיה. ייסד ופיתח את חרחורין, בירת האימפריה המונגולית.
בחירתו של אוגדיי לתפקיד החאן הגדול
עוד טרם מותו של ג'ינגיס חאן היו בקרב משפחתו שני אחים כטוענים הראשיים לכתר החאן הגדול, גוצ'י וצ'אגאטאי. חילוקי הדעות ביניהם, אשר הובילו אף לנגיעה בנקודה הכואבת בהיסטוריה המונגולית – הטענה לפיה ג'וצ'י הוא ממזר ואינו בנו הביולוגי של ג'ינגיס חאן, איימה לפרק את המשפחה. במצב זה, החליט ג'ינגיס ח'אן כי הפתרון הטוב ביותר הוא שלא לצדד באחד משני בניו המתגוששים, אלא לבחור בשלישי, השלו וטוב המזג אשר מבחינות רבות היווה מועמד פשרה מוסכם על הכול – אוגדיי (טולוי, הבן הרביעי, שימש כעוצר למשך שנתיים לאחר מותו של ג'ינגיס חאן והיה הבן הצעיר ביותר, לכן היה מחוץ לתמונה). בעקבות זאת, לאחר מותו של ג'ינגיס ח'אן כונס קורילטאי בשנת 1229 אשר הכתיר את אוגודיי כח'אן הגדול החדש.
מדיניות הפנים בתקופת אוגודיי
בתחום הפנים הנהיג אוגודיי מהפכה זוטא בסדרי החיים המונגולים. עד לתקופה זו המונגולים חיו חיי נוודות, אשר התבטאו בנדידה בלתי פוסקת ברחבי הערבה האירו-אסייתית העצומה. עם עלייתו לשלטון, ביקש אוגודיי לפעול להקמת מוקד ריכוזי אחד לשם שליטה באימפריה כולה – הקמת בירה חדשה. בעוד מדובר במהלך אשר מבחינות רבות נגד את אורח החיים המונגולי באותה תקופה, נדמה כי אוגודיי ביקש להתמודד עם השינויים העצומים שחלו בעקבות פועליו של אביו. בעוד שהאימפריה צמחה לממדים עצומים, וסחורות מוחרמות זרמו מכל רחבי האימפריה, היה צורך בהקמת מנגנון מנהלי אשר יאפשר שליטה אפקטיבית ברחבי האימפריה. לאזור הקמתה של הבירה החדשה נבחר עמק אורחון, אזור קדוש עבור המונגולים השאמניסטים. הקמת הבירה החלה בשנת 1235, כאשר השם שניתן לבירה היה קאראקורום (במונגולית - הרים שחורים).
ההתפשטות המונגולית בתקופת אוגדיי
במהלך שלטונו, השלימו המונגולים ב-1234 את הרס שושלת ג'ין, ונאבקו בשושלת סונג ששלטה בדרום סין. ב-1235 פתחו המונגולים, בפיקודו הישיר של החאן, במלחמה לכיבוש סין שנמשכה 45 שנה ונסתיימה בניצחונה של האימפריה. הצבאות המונגוליים שיעבדו את קוריאה וייצבו את שליטתם באיראן. כמו כן התרחבה האימפריה מערבה תחת פיקודו של באטו חאן, וכבשה את הונגריה, רוסיה ופולין. שליטתם של המונגולים באסיה בתקופתו של אוגדיי הובילה ליציבות פוליטית ביבשת והובילה לפתיחתה מחדש של דרך המשי.
מרווח PR
באלקטרוקרדיוגרפיה, מרווח PR הוא פרק הזמן המשתרע מתחילת גל P (תחילת הדפולריזציה העלייתית) ועד להתחלת מכלול QRS (תחילת הדפולריזציה החדרית). המרווח מבטא את פרק הזמן בו משהה הקשר העלייתי-חדרי את הדחף החשמלי בטרם הוא מאפשר לו להמשיך אל חדרי הלב. מטרת ההשהייה היא לאפשר לעליות הלב לסיים את התכווצותן ולהעביר את הדם הנמצא בתוכן אל החדרים, בטרם יופעלו החדרים עצמם. מרווח PR תקין הוא בין 120 - 200 מילישניות.
משמעות קלינית
שינויים במרווח PR עשויים להיות מקושרים למצבים רפואיים שונים:
חורבת ענים
חורבת עָנִים (במקור: ח'רבת ע'ווין א-תחתא) הוא שמו של אתר בדרום הרי חברון בו מצויים שרידיו של יישוב מקראי ותלמודי, כ-20 ק"מ מצפון מערב לערד ובתחום יער יתיר. האתר סמוך ליישוב ליבנה מדרום מערב.
גאוגרפיה וסביבה
בנוסף לכך, בסביבת החורבה נמצאים מתקנים חקלאיים, בורות מים, גדרות צאן, בית קברות ושרידי בית כנסת. בראש הגבעה נמצאו שרידי מצודה מתקופת הברזל. מיקומה הגאוגרפי והממצא הקרמי שנתגלה בה הביאו לזיהויה עם עָנִים המקראית. "ענים" כלולה בתחום נחלת שבט יהודה לפי ספר יהושע:.
בית הכנסת
בענים נחשף בית כנסת מתקופת התלמוד. כמו בבתי כנסת אחרים בדרומא השלב הראשון הוא מהמאה ה-3. בית הכנסת התקיים עד מאה ה-7. פתחו של בית הכנסת הוא למזרח, ומבנהו אורכי כמו במעון העתיקה. בחזית ניצבים עמודים על אדנים מרובעים ועליהם כותרות. בבית הכנסת נמצאו גם חלקים של אגן שיש לנטילת ידיים. הרצפה כוללת פסיפסים עם תאורים גאומטריים.
האולם היה מקורה בגג רעפים והקירות היו מטוייחים. נמצא גם, כי אימצו בבית הכנסת מנהג שהתגלה גם במעון העתיקה -  להשאיר בבית הכנסת חלק מהסלע המקורי. הארכאולוג צבי אילן, איתר בבית הכנסת "מרחב מקודש", שכדוגמתו לא התגלה באף בית כנסת אחר. "המרחב המקודש" הזה היווה רבע מרוחב האולם ונחסם על ידי לוחות סורג, שכמה מחלקיהם נמצאו.
מדרום לבניין יש מדרגות אל בור מים ואל מערות מסתור שהיו מוגנות היטב מפני כניסת זרים. מכלולים דומים נמצאו ליד בתי כנסת נוספים באזור. לפי שרידים שנמצאו במקום - בין השאר מטבעות זהב - היה המקום פעיל עד המאה ה-8. מכאן גם ההשערה שיהודי המקום, בדומה ליהודי יוטה, חיו במקום עד התקופה הערבית הקדומה, ואז נאלצו לקבל עליהם את דת האסלאם.
המתקנים החקלאיים
במקום נמצאו מתקנים חקלאיים הממוקמים ברצף גאוגרפי. קיומם של המתקנים בסמיכות, מעיד על כך שבמקום היה ריכוז גדול של אוכלוסייה. בין השאר נמצאו באתר המתקנים הבאים:
לאורך שביל המתקנים החקלאיים ניתן לראות גדרות אבן ששימשו כמכלאות צאן.
מיכל זוארץ
מיכל זוארץ (נולדה ב-30 באפריל 1968), היא שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
זוארץ נולדה, גדלה והתחנכה בבת ים. בת בכורה לשתי אחיות ואח.
את שירותה בצה"ל עשתה כקצינה - ראש לשכתו של הפרקליט הצבאי הראשי, אמנון סטרשנוב.
למדה משחק בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, לצידם של אקי אבני ואסי לוי.
דוגמנות
בשנת 1984 זכתה זוארץ בתחרות מלכת היופי של העיר בת ים. בזכות כך, השתתפה זוארץ במספר רב של פרסומות, ביניהן הובילה מסע פרסום רחב היקף לעיתון "מעריב", והפכה לאחת הדוגמניות הנודעדת בישראל באותה עת.
משחק והנחיה
בשנות התשעים השתתפה בסרטים: "אזרח אמריקאי" (1992), "אוטוביוגרפיה דמיונית" (1994), "זכרון דברים" (1995), "צעירים לנצח" (1996), "שבזי" (1997) ו"אהבה ממבט שני" (1999). בנוסף השתתפה בסרט הולנדי קצר בשנת 1994 ובסרט טלוויזיה גרמני ב-1996.
בטלוויזיה הופיעה זוארץ בשנת 1991 בסדרת המסתורין של מיקי בהגן "סיפורים לשעת לילה מאוחרת בפרק "התאונה" בו גילמה את דנה. ב-1992 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה הקנדית "Sweating Bullets". בשנת (1996) שיחקה בסדרת אופרת הסבון הישראלית "המוסד", ב-1999 שיחקה בדרמה הטלוויזיונית "חברים מחרסון" בכיכובו של השחקן אייל גפן ובבימויו של דן בירון. שם גם פגשה את מי שלימים הפך להיות בעלה, תסריטאי הדרמה יוסי אשדות. באותה שנה השתתפה גם בפרק בסדרה הקומית "פאזל" (פרק 4, עונה 1).
בשנת 1996 החלה להנחות את תוכנית הקולנוע "סינמה 3" בערוץ 33. היא הנחתה גם בתוכנית המוזיקה "בטברנה" בערוץ הראשון.
בשנים 2002–2006 הנחתה את תוכנית האירוח של הערוץ הראשון "שישי עם מיכל". תוכנית זו זכתה לפופולריות בקרב הצופים, למרות הביקורות הקשות לה זכתה ממבקרי הטלוויזיה.
בשנת 1998 הגישה את התוכנית "החופש הגדול" בטלוויזיה החינוכית.
הגישה את הניקוד הישראלי - באירוויזיון 2002 ובאירוויזיון 2003.
זוארץ שיחקה בהצגות תיאטרון ובהן "סיפור משפחתי", ו"פטרה" בתיאטרון הקאמרי, "בני ערובה", "חברים" בתיאטרון חיפה, באוקטובר 2003 השתתפה לראשונה בהצגות ילדים: "עולם האגדות של מיכל", "אוליבר טוויסט", "הקוסם מארץ עוץ", "פיטר פן", "חנה'לה ושמלת השבת" ועוד.
תוכניות מציאות
ב-2006 השתתפה כאתח המוזות בתוכנית המציאות "פרסי האופנה" בערוץ 2 של קשת, בה מעצבים צעירים התמודדו על פרס.
בשנת 2007 התמודדה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2 של רשת, עם הרקדן חיים פרשטיין.
ב-2012 התמודדה בתוכנית המציאות "הישרדות" בערוץ 10, בעונת ה-VIP הראשונה והאחרונה בערוץ זה, והודחה שישית.
חיים אישיים
זוארץ הייתה נשואה למחזאי והמפיק יוסי אשדות, ולהם בן משותף.
פרשת מוחמד א-דורה
מוחמד א-דורה (בערבית: محمد الدرة) היה פלסטיני בן 12 שתועד במספר קטעים מתוך סרט בן כמה דקות, המתאר לכאורה את מותו מירי עם תחילתה של האינתיפאדה השנייה, והפך לסמלה של האינתיפאדה בעיני הפלסטינים. פרטי האירוע, מהלכו, הסרט עליו והשאלה מי הרג אותו, אם בכלל נהרג, שנויים כולם במחלוקת.
בערב 30 בספטמבר 2000 שודר קטע וידאו שבו נראה מוחמד א-דורה כשהוא מפוחד ומסתתר מאחורי גבו של אביו הנמצא מאחורי מחסה. לאחר מכן נשמע צרור ירי, ענני אבק ובעקבותיו נראתה פגיעה לכאורה בילד ובאביו. האירוע צולם על ידי צלם פלסטיני של הטלוויזיה הצרפתית France 2 בשם טלאל אבו רחמה. בסמוך לאירוע נטען באמצעי תקשורת שונים שהילד נהרג מירי מכיוונם של חיילי צה"ל שהיו מוצבים בעמדת נצרים.
הפצת התמונות בעולם ובפרט שידורן החוזר ונשנה על מרקעי הטלוויזיה הפלסטינית שלהבו את הרוחות. למחרת, בבוקר 1 באוקטובר, פרצו מהומות אוקטובר של ערביי ישראל, גל של הפגנות אלימות, חסימת עורקי תחבורה ראשיים, שריפת צמתים, והתנגשויות עם המשטרה, בהן נהרגו 13 ערבים ויהודי אחד. בעקבות אירועים אלו הוקמה ועדת אור, ועדת חקירה ממלכתית, שקבעה: "למותו של מוחמד אל-דורה, כפי שהשתקף בצילומי הטלוויזיה, הייתה השפעה ניכרת על הלך הרוח ברחוב הערבי ביום זה וביום למחרת. הדגישו זאת רבים מבין המנהיגים מן המגזר הערבי אשר הופיעו בפני הוועדה." כך גם התבטא חבר הכנסת אחמד טיבי: "ראינו את הצילומים ויצאנו להפגין".
יום לאחר האירוע נטל צה"ל אחריות למות הילד, וגורמים בכירים בו אמרו שקיימת סבירות גבוהה שהוא נהרג מאש כוחות צה"ל. תחקיר פנימי ומאוחר של פיקוד הדרום בצה"ל קבע כי א-דורה לא נורה בידי חיילי צה"ל, אלא בידי פלסטינים. ב-2010 תמך במסקנות התחקיר גם משרד ראש הממשלה. אחרים, ובהם נחום שחף ופיליפ קרסנטי, האשימו את הפלסטינים בביום או זיוף התקרית ואת France 2 בשיתוף פעולה. ב-2013 הצטרפה ממשלת ישראל להאשמות, כשדוח של צוות בדיקה בין-משרדי קבע כי "בסוף סרט הצילום, בקטע שלא שודר, הילד [מוחמד א-דורה] נראה חי" וכנראה כלל לא נפגע מכדורים, וודאי לא מכיוון צה"ל, וכי "הדיווח ברשת הצרפתית France 2 נערך, כך שהוא יוצר את הרושם לפיו קיימות הוכחות לכך שהילד א-דורה נפגע מאש צה"ל". אביו של א-דורה, בתגובה למסקנות צוות הבדיקה, קרא להקמת ועדת חקירה בינלאומית, והביע הסכמה לפתיחת הקבר על מנת להוכיח את מות בנו.
תיאור ראשוני של האירועים
תיאור ההתרחשות מבוסס על הצילומים והעדויות שסיפקו אנשי צוות France 2 ועל העדויות של אביו של מוחמד, ג'מאל. מאוחר יותר, הועלו ספקות רבים בקשר לעדויות אלה ואמינותן. מטרת התיאור היא לתת את הרושם הראשוני של האירוע כפי שנתפש במצלמות ובדיווחים השונים בעיתונות.
על פי עדויות ג'מאל א-דורה, אביו של מוחמד א-דורה, הם עזבו את ביתם בבוקר, על מנת ללכת לקנות מכונית בשוק עזה. בדרכם חזרה לביתם במחנה הפליטים אל-בורייג' הם חצו את צומת נצרים בסביבות 11:00, כאשר חילופי אש כבדים התפרצו בין חמושים פלסטינים לעמדת צה"ל הנמצאת בפינת צומת נצרים. מוחמד וג'מאל מצאו מחסה מאחורי חבית בטון מלאה, שקוטרה הוערך בכ-70 ס"מ, ומאחוריה קיר לבנים. על פי עדות הצלם הפלסטיני טאלאל אבו רחמה ועדות האב, האירוע התנהל במשך 45 דקות, כאשר 27 מהן צולמו. במהלך האירוע פגעו כדורים והשאירו חורים בקיר.
ג'מאל א-דורה אומר:
בסרט טלוויזיה נראה ג'מאל מנופף ביאוש בזרועותיו וצועק "אל תירו!", ולאחר מכן נראה מוחמד נפגע ומתמוטט בזרועות אביו. בעת הירי המצלמה יצאה מזום ואבק עשן נראה מלפניה. לאחר המקרה דווח שג'מאל, האב, נפגע קשה מהירי, ושרד הודות לניתוח חירום שנערך תחילה בבית החולים שיפא בעזה ואחר כך בביה"ח בירדן וכי הוא סובל משיתוק קבע בזרועו הימנית. גם טענה זו שנויה במחלוקת, לאור דברי ד"ר יהודה דוד, מבית החולים שיבא תל השומר, שניתח בעצמו את האב, שנים לפני האירוע וטען שפציעותיו של האב הן פציעות ישנות, שנגרמו לו בשעתו על ידי החמאס.
תגובות ראשוניות לסרטון
כתב רשת France 2 בישראל, שארל אנדרלן, שסיפק קריינות לצילומים של אבו רחמה, טען שא-דורה נהרג מירי מעמדת צה"ל בצומת. טענה זו התקבלה בימים הראשונים כעובדה, ועוררה זעם גדול בעולם הערבי. ב-30 באוקטובר פרסם ארגון Palestinian Center For Human Rights (PCHR) עדות בשבועה של אבו רחמה, שבה הוא טוען שא-דורה נורה למוות בכוונה ובדם קר על ידי החיילים הישראלים מעמדת צה"ל הסמוכה. מאוחר יותר (2005) מסרה דוברת France 2 כריסטין דלוואן (Christine Delavennat) שאבו רחמה מכחיש שמסר הצהרה כזאת לארגון PCHR.
העדויות התומכות בכך שמותו של א-דורה נגרם מירי צה"ל מבוססות על צילומי אבו רחמה וכן על עדותו ועדות האב. החומר המצולם ששודר מכסה זמן קצר של 55 שניות מהתקרית ואינו מראה מי ירה במוחמד א-דורה. צה"ל הרס את המבנים הסמוכים לצומת כשבוע לאחר האירוע (ב-7 באוקטובר), כשהוא מנמק זאת באירועי ירי באזור - עובדה שהקשתה על החקירה.
בסמוך לאירוע מסר צה"ל הודעות סותרות על נסיבותיו, כפי שמתארת שרה ליבוביץ-דר:
תחקיר פיקוד הדרום
הפיזיקאי נחום שחף והמהנדס יוסף דוריאל פנו במשותף לאלוף פיקוד הדרום, יום טוב סמיה, בהצעה לערוך תחקיר בנושא. לשם ביצוע התחקיר פיקחו השניים על שחזור אירוע, שבוצע על ידי צה"ל. בתחקיר בו השתתפו מומחים נוספים, נטען כי קיימת אפשרות סבירה לכך שהילד נפגע מירי של פלסטינים במהלך חילופי האש בצומת נצרים. סגן-ניצב בדימוס ברני שכטר, מומחה לבליסטיקה ולשעבר ראש מעבדת נשק במעבדה לזיהוי פלילי שהשתתף בתחקיר, טען כי על אף שחשב שהיריות לא באו מכיוון צה"ל, לא כתב המלצה כיון שלדעתו לא ניתן להגיע למסקנה חותכת בשל הרס הקיר. ראש המועצה לביטחון לאומי האלוף במיל' גיורא איילנד התייחס לטענות של שחף לפיהן האירוע כולו בוים, ואמר ש"אצלי הוא עורר מספיק ספק שאולי הוא צודק", אך לא שלל את האפשרויות שהוא נהרג על ידי הפלסטינים או על ידי חיילי צה"ל.
דוריאל עצמו הודח מהוועדה עוד קודם הגשת מסקנותיה הסופיות. ב-2006 במסגרת תביעת דיבה שהגיש דוריאל, כתבה השופטת שושנה אלמגור על חלקו של דוריאל בתחקיר:
בהסתמך על התחקיר הפנימי שנעשה בפיקוד דרום ובמקביל לו התפרסם סרט של רשת הטלוויזיה הגרמנית, ARD, שידרה את הסרט "הילד המת והאמת", ששודר ב-2009 בערוץ הראשון במסגרת התוכנית מבט שני. הסרט שבוים על ידי העיתונאית הגרמניה אסתר שפירא, תמך בטענת צה"ל שא-דורה נורה שלא במכוון בידי פלסטינים. בתחקיר נוסף שנערך בטלוויזיה הגרמנית (German TV) נטען כי "הראיות הרבות מעידות, בסבירות גבוהה, כי הישראלים לא הם שעשו זאת", וכי הוא נהרג מאש פלסטינית.
טענות נחום שחף
טענת הביום מציגה גרסה שלישית להתרחשות של התקרית. נחום שחף, שעמד בראש הוועדה הצהלית, מטעם אלוף פיקוד דרום, יום טוב סמיה, פרסם לאחר פעילותו בוועדה כי לפי הבדיקה שערך לא יכול להיות שהירי על א-דורה בוצע מהעמדה הצה"לית האלכסונית או מהעמדה הפלסטינית הנגדית מאחרי גבם של השניים. לטענתו של שחף כיוון הפיזור וגודלם של ענני האבק הנראים בכתבה המצולמת מוכיחים שהירי בוצע משטח הנמצא מול הקיר אליו נצמדו מוחמד א-דורה ואביו ובכיוון אנכי לו. בנוסף, טוען שחף כי תנועת היד לצדדים עם שתי אצבעות זקורות שנקלטה במהלך הכתבה מסמלת את הסימן "טייק 2" המקובל בעולם הקולנוע כצילום שני של סצנה מבוימת.
בשנת 2005, השתתף שחף בתוכנית הרדיו של אבי יעקובוביץ' ברדיו קול חי, לאחר ראיונות עם אביו של מוחמד א-דורה וצלם פראנס 2. בתוכנית נטען כי מוחמד א-דורה כלל לא נורה משום שמדובר בסצנה מבוימת.
עוד קודם, ביוני 2003, ג'יימס פאלוז פרסם מאמר בירחון The Atlantic Monthly בשם "Who Shot Mohammed al-Dura?" ובו קבע, תוך הצגת ההוכחות הגאומטריות והבליסטיות, שמחקרו של שחף הוכיח שהחיילים הישראלים בעמדת נצרים לא ירו במוחמד א-דורה. פאלוז שימש בעבר כעוזרם של נשיאי ארצות הברית ג'ימי קרטר וביל קלינטון ואף זכה בפרס העיתונות האמריקאי ובפרס הספרים האמריקאי, ועל כן מאמרו בפרשת א-דורה זכה להתייחסות רצינית בעולם אך גם בישראל במאמר ב"הארץ". פאלוז מבקר במאמר את היחס למחקר הפיזיקאלי במילים קשות: "הספקולציות על מותו של מוחמד א-דורה החליפו את הגאומטריה והבליסטיקה, בפוליטיקה פרנויה פנטזיה ושנאה". פאלוז מציין שתוצאות המחקר זכו לתמיכה במחקרים נוספים ובתוכם מחקר חסוי שבוצע על ידי תלמידי האקדמיה לביטחון לאומי בהנחייתו של הפרופ' לתקשורת גבי וימן מאוניברסיטת חיפה. פאלוז הציג את התמיהות מהתחקיר של שחף בנוגע לאמינות הגרסה הפלסטינית-צרפתית, ואשר שחף ראה בצירופם יחד הוכחה שהאירוע בוים, ושמוחמד א-דורה לא נפגע.
טענות פיליפ קרסנטי
לאחר שפיליפ קרסנטי, איש פיננסים יהודי צרפתי בעל אתר אינטרנט, האשים (24 בנובמבר 2004) את תחנת הטלוויזיה בביום הסרט, הגישה התחנה תביעת דיבה נגד קרסנטי. בית המשפט דחה את הטענות שהתמונות מזויפות וקרסנטי הפסיד במשפט, אך ערער עליו. בספטמבר 2007, הורה בית המשפט לתחנה להעביר לידיו את התצלומים הלא ערוכים להקרנה בבית המשפט, ובכך פתח את התיק מחדש.
בפברואר 2008 הוגשה לבית המשפט הצרפתי, שדן בתביעת הדיבה, חוות דעת של ז'אן קלוד שלינגר, מומחה צרפתי לזיהוי פלילי, שקבעה שאין אפשרות טכנית שהילד נהרג מכדורי חייל צה"ל, וכמו כן אין הוכחות חד משמעיות שהוא נפצע או נהרג כלל, ושסביר שמדובר בביום.
ב-21 במאי 2008 קבע בית המשפט הצרפתי כי אין דיבה בטענה כי קלטת א-דורה מבוימת, ובכך קיבל את ערעורו של קרסנטי ואישר לו לפרסם את הטענה כי הקלטת מזויפת.
בפברואר 2012 ביטל בית משפט עליון בצרפת את זיכויו של קרסנטי וחייב את בית המשפט שמתחתיו לערוך דיון מחדש, בטענה שהוא חרג מסמכותו כשהורה לערוץ פראנס 2 להציג את צילומי הווידאו המלאים והבלתי ערוכים מהאירוע וכשהסיק בפסק דינו מסקנות כנגד פראנס 2 בגין סירובה לעשות כן.
לאור הוראה זו של בית המשפט העליון, ולאור העובדה שנאסר עליה כעת להסיק מסקנות כנגד פראנס 2 בשל סירובה להראות את הסרט המלא והבלתי ערוך, הרשיעה הערכאה הנמוכה ביוני 2013 את קרסנטי בהוצאת דיבה בעקבות טענותיו, והוא חויב לפצות את ערוץ הטלוויזיה "פראנס 2" ב-7,000 אירו.
בדיקת עיתונאים צרפתים
באוקטובר 2004 הקרינו אנשי France 2 את הסרט למספר עיתונאים צרפתיים בכירים, בהם: דניאל לקונט (Daniel Leconte), דני ז'מבר ( Jeambar) ולוק רוזנצוויג (Luc Rosenzweig), שהיה מהעורכים הראשיים של "לה מונד". רוזצוויג אף הגיע לישראל לבחון את ממצאיו של שחף עליהם העיד בבית המשפט בצרפת במשפטו של פיליפ קרסנטי (שגופת הילד א-דורה הגיעה לפי עדות רופאים בבית החולים שיפא בשעה 11 בבוקר, בעוד הצילומים החלו לפי הטלוויזיה הצרפתית רק בשעה 3 אחה"צ). בעקבות הצפייה בסרט והצגת הממצאים פרסמו העיתונאים מאמרים בהם הם קובעים שמותו של א-דורה ככל הנראה בוים (לוק רוזנצוויג, שבחן את ממצאיו של שחף בישראל, היה ודאי בקביעותיו. שני העיתונאים האחרים היו פחות החלטיים), והאשימו את אנשי צוות France 2, בייחוד שארל אנדרלין והצלם הפלסטיני אבו רחמה, בנטילת חלק באירוע וברקימת מסכת שקרים. צוות France 2 כתב מאמר נגד ובו הכחיש את הטענות, וחילופי המאמרים בהם אחד מאשים את השני נמשכו גם אל תוך 2005. ב-15 בפברואר 2005 הבהירו 2 מהמתווכחים את עמדותיהם: לקונט גרס שהילד אכן נורה למוות, אך טען שהירי נעשה בידי הפלסטינים ולא מעמדת צה"ל. כמו כן טען שהצלם הפלסטיני אבו רחמה חזר בו מהצהרתו שא-דורה נורה על ידי חיילי צה"ל בדם קר. מנגד, דובר של צוות France 2 מסר שאבו רחמה לא חזר בו מהצהרתו, אלא מעולם לא טען טענה כזאת ושארגון זכויות האדם הפלסטיני PCHR זייף הצהרה בשמו.
טענות דניאל סימן
ב-1 באוקטובר 2007 הכריז ראש לשכת העיתונות הממשלתית הישראלית, דניאל סימן, כי צה"ל לא יכול היה להרוג ולא הרג את הילד, ושהתקרית בוימה על ידי הצלם הערבי של France 2, טלאל אבו רחמה. הרשת הצרפתית הכחישה את דבריו של סימן, והודיעה כי היא עומדת מאחורי הפרסום לגבי מותו של א-דורה מירי ישראלי. הכתב שארל אנדרלין אמר כי סימן "מנהל קמפיין" נגד הרשת. ב-8 באוקטובר 2007, במסמך רשמי ראשון שהוציא דני סימן נטען כי הכתבה על מותו של הילד מוחמד א-דורה בצומת נצרים הייתה מבוימת. במשרד ראש הממשלה אמרו כי הם לא קיבלו את המכתב והוא לא אושר על ידם. דוברת הממשלה, מירי אייזן, הבהירה שלישראל אין עמדה רשמית בעניין.
טענות יהודה דוד
הרופא הישראלי ד"ר יהודה דוד טען כי ג'מאל א-דורה, אביו של מוחמד, משקר בטענותיו כנגד צה"ל, לפחות בנקודה מסוימת אחת. א-דורה האב הראה פצעים שהיו לו על ידיו וטען כי אלה הם פצעי היריות שירה בו צה"ל, באותה תקרית בה נהרג לטענתו בנו. ד"ר דוד טען כי הפצעים על ידיו של ג'מאל א-דורה הם פצעים שהוא עצמו, ד"ר דוד טיפל בהם עוד בשנת 1994, וכי הם נגרמו לג'מאל א-דורה על ידי החמאס.
א-דורה הגיש תביעת דיבה בצרפת כנגד ד"ר דוד, ובמאי 2011 הערכאה הצרפתית הנמוכה יותר אף קיבלה את טענותיו והרשיעה את ד"ר דוד בהוצאת דיבה, אולם פסה"ד של הערכאה הנמוכה התהפך כעבור קצת פחות משנה, בערעור.
את הערעור, בניגוד להליכים שהתקיימו במשך מספר שנים עד אותה עת, מימנה כבר מדינת ישראל ולא ד"ד דוד אישית. באפריל 2011, סמוך מאוד להרשעתו של ד"ר דוד על ידי הערכאה הנמוכה בצרפת, החליטה מדינת ישראל לממן לד"ר דוד את הוצאות המשפט והערעור, כיוון ש"הוא לא נלחם מלחמה אישית ופרטית, אלא נלחם למען המדינה".
בפברואר 2012 קיבל בית המשפט העליון בצרפת את ערעורו של ד"ר דוד וזיכה אותו מאשמת הוצאת דיבתו של ג'מאל א-דורה. בית המשפט קבע כי ד"ר דוד אכן ניתח את ג'מאל בבית החולים תל השומר ב-1994 וכי הוא יכול היה להעיד לגבי אותם פצעים בהם טיפל בניתוח. בפסה"ד נקבע גם כי היו על גופו של ג'מאל פצעים נוספים, שעליהם ד"ר דוד לא היה רשאי להעיד, אבל התייחסותו אליהם בנוסף להתייחסותו לפצעים בהם טיפל, נעשתה בתום לב ולפיכך נהפך פסק הדין של הערכאה הנמוכה ובוטלה כאמור ההרשעה.
צוות הבדיקה מטעם ממשלת ישראל
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שקיבל את דו"ח הצוות, נימק את הצורך בבדיקה זו: "ההתמקדות במקרה הזה חשובה. זה הוציא את דיבתה של ישראל וזוהי דוגמה לדה-לגיטימציה שאנחנו חווים כל הזמן. יש רק דרך אחת להילחם עם השקר והיא דרך האמת".
בתגובה לתחקיר קרא אביו של א-דורה, ג'מאל א-דורה, להקמת ועדת חקירה בינלאומית, והביע הסכמתו לפתיחת הקבר על מנת לוודא את מות בנו.
ערוץ הטלוויזיה הצרפתי "פראנס 2" והעיתונאי שארל אנדרלין טענו כי דוח ועדת הבדיקה הציג "תמונה חד צדדית ומעוותת", וקבלו על שלא פנו אליהם לבירור גרסתם לפני פרסום הדוח, ודרשו לקבל את המסמכים שנוגעים לעבודתה של ועדת הבדיקה הממשלתית.
סרטים תיעודיים על הפרשה
ריצ'רד לנדס, פרופסור באוניברסיטת בוסטון, הושפע מהפרשה, יצר סרט תיעודי בשם "פאליווד: על פי מקורות פלסטיניים" הטוען לביום של מות הילד, והמתאר אירועים נוספים של ביום וזיוף אירועים מול מצלמות התקשורת על ידי הרשות הפלסטינית והחזבאללה בלבנון.
העיתונאית הגרמניה אסתר שפירא הפיקה שני סרטים תיעודיים זוכי פרסים על הפרשה: בסרטה הראשון היא קיבלה עדיין כעובדה את דבר מותו של מוחמד א-דורה, ופיקפקה רק בשאלה מי הרג אותו באמת, צה"ל או הפלסטינים. בסרטה השני היא כבר העלתה שורת שאלות נוקבות בדבר עצם עובדת מותו כביכול באותו אירוע.
בעקבות סרטה השני של שפירא כתב חנוך מרמרי, מי שהיה עורך "הארץ" כשאירעה הפרשה ב-2000, מאמר באתר "העין השביעית", בו התחרט על הדרך בה כיסה בשעתו עיתונו את הפרשה. מסתבר שהסרט שינה את דעתו של מרמרי על הפרשה: "היום, כשאני יודע יותר על האופן שבו שיקפו הפלסטינים את אסונם, וממרחק השנים והניסיון שנצבר בהן, אני יכול לקבל בפתיחות גם את סרטה של העיתונאית הגרמנייה אסתר שפירא. היום ברור לי שקנינו את הסיפור ההוא (שצה"ל הרג כביכול את מוחמד א-דורה), מהר מדי, ובזול. היינו ספקנים כלפי תחקיר צה"ל. גילינו קוצר רוח כלפי בדיקות שערכו אלה שנתפסו כאובססיבים. תמונה, אפילו תמונת וידאו, עשויה להיות השקר המושלם. צריכים היינו לעשות כל מאמץ לרדת לחקר האמת בפרשה. הרי זה היה תפקידנו, לספר מה בדיוק קרה. ואם לא אנחנו, צריך היה לקבל בפתיחות את כל מי שמוכן לנעוץ סיכה במיתוס הזה."
פרזיטולוגיה
פרזיטולוגיה היא המדע העוסק בחקר האורגניזמים הטפילים, הפונדקאים שלהם, ומערכת היחסים ביניהם. ההיקף של הפרזיטולוגיה כדיסציפלינה מדעית לא נקבע על ידי האורגניזמים או הסביבה הנחקרת, כי אם על ידי דרך החיים שלהם. משמעות הדבר היא כי פרזיטולוגים עושים שימוש במגוון שיטות מתחומים אחרים כגון ביולוגיה תאית, ביואינפורמטיקה, ביוכימיה, ביולוגיה מולקולרית, אימונולוגיה, גנטיקה, אבולוציה ואקולוגיה.
טפיל  (parasite) הוא מיקרואורגניזם אשר חי בתוך אורגניזם מאכסן (פונדקאי - host).
דרך החיים הטפילית היא אחת מהנפוצות ביותר בכדור הארץ, וניתן למצוא דוגמאות לקיומה בטווח רחב של אורגניזמים הנע בין היצור החד תאי הפשוט ביותר לבין בעלי חוליות מורכבים.
פרזיטולוגיה וטרינרית
פרזיטולוגיה וטרינרית עוסקת במחקר ובטיפול בטפילים הגורמים נזקים בחקלאות, ובטפילים הגורמים נזקים לחיות בית. בין השאר פרזיטולוגיה וטרינרית עוסקת בטפילים אלה:
פרזיטולוגיה מבנית
תחום מחקר העוסק בניתוח מבנה החלבון של טפילים. לימוד מבנה החלבון בטפילים עשוי לסייע להבנה טובה יותר של האופן שבו טפילים אלה פועלים, ובפיתוח תרופות היעילות יותר נגד הטפיל.
פרזיטולוגיה כמותית
תחום זה עוסק בהערכה כמותית של טפילים בגוף הפונדקאי, תפוצת הטפילים באוכלוסיית פונדקאים אפשריים ודפוסי התפוצה. תחום זה עושה שימוש נרחב באמצעים סטטיסטיים.
אקולוגיה פרזיטולוגית
מחקר פרזיטולוגי עשוי להפיק מידע על האקולוגיה של אוכלוסיית הפונדקאים. בתחום ביולוגיית מדגה למשל, ניתן לעשות שימוש בלימוד אוכלוסיית הטפילים כדי להבחין בין אוכלוסיות שונות של אותו מין דג השוכן באזור מסוים. לפרזיטים אף תכונות ייחודיות ויכולות מיוחדות המאפשרות להם להתיישב בפונדקאים. אקולוגיה פרזיטולוגית עוסקת בהבנת היבטים אלה של חיי הטפיל כדי לפתח שיטות להימנעות מהתיישבות טפילית באוכלוסיית הפונדקאים.
שימור פרזיטים
תחום העוסק בשימור והגנה על אוכלוסיות מיני טפילים הנמצאים בסכנת הכחדה. חלק גדול ממיני הטפילים נמצאים בסכנת הכחדה כתוצאה ממאמצי האדם להשמיד טפילים שגוף האדם, חיות משק או חיות בית, משמשים להם פונדקאים, והגורמים נזקים קשים לכלכלה האנושית. טפילים אחרים נעשים נדירים יותר בגלל התדלדלות אוכלוסיית החיות הפונדקאיות, או הפרדתן לגושי אוכלוסייה קטנים ומרוחקים זה מזה.
טקסונומיה ופילוגנטיקה פרזיטולוגית
המגוון האדיר של אורגניזמים טפיליים מהווה אתגר לביולוגים העמלים לתארם ולקטלגם. טקסונומיה ופילוגנטיקה הן ענפים בביולוגיה שמטרתם לקטלג ולמיין אורגניזמים תוך חשיפת הקשרים ביניהם.
בעשורים האחרונים, עם התפתחות המחקר הגנטי, ניתוח ה-DNA מסייע לזהות מינים שונים של טפילים, לחקור את היחס שבין קבוצות טפילים שונות במדדים טקסונומיים שונים, מידע שהפך לכלי חשוב בידי פרזיטולוגים.
דיינה וושינגטון
דיינה וושינגטון (Dinah Washington; 29 באוגוסט 1924 - 14 בדצמבר 1963) הייתה זמרת ג'אז, בלוז ורית'ם אנד בלוז אמריקאית. בשל תדמיתה, הופעתה והגשת השירים שלה כונתה "מלכת הבלוז". על אף שנפטרה בגיל 39 בלבד, מצוינת פעמים רבות כמקור השפעה על זמרות ומוזיקאים רבים ובראשם מי שמכונה "מלכת הנשמה" של הדור שאחריה, אריתה פרנקלין.
חייה
הצלחת להיטי הסולו של וושינגטון נעצרה לפתע באמצע 1962. השירים שהוציאה לא זכו עוד להצלחה במצעדים. למרות שהחליפה מפיק מוזיקלי וחברת תקליטים, לא הצליחה לשחזר את ההצלחה.
וושינגטון נפטרה בת 39, לאחר שנטלה מנת יתר של גלולות שינה וגלולות לדיאטה על קיבה ריקה.
הומלנד
הומלנד (באנגלית: Homeland; תרגום חופשי: מולדת) היא סדרת דרמה אמריקאית אשר שודרה בערוץ שואוטיים במשך 8 עונות מ-2 באוקטובר 2011 עד 26 באפריל 2020. הסדרה הופקה על בסיס הסדרה הישראלית "חטופים", כשהבמאי המקורי שימש כמפיק בפועל של הגרסה האמריקאית. הסדרה עוסקת בקצינת המבצעים של ה-CIA, קרי מתיסון, אשר מנהלת מבצעים למען הגנת האומה, בעודה מתמודדת עם הפרעה דו-קוטבית.
בעונות הראשונות קו העלילה התמקד במתיסון המאמינה כי הנחת, שהוחזק כאסיר של אל-קאעידה בעיראק, אינו אלא מחבל המאיים על ביטחונה הלאומי של ארצות הברית. פרק הבכורה היה נגיש מיידית באתרי האינטרנט כצעד לחשיפת הסדרה לכלל קהל הצופים.
הסדרה זכתה בשני פרסי גלובוס הזהב לסדרת הדרמה הטובה ביותר לשנים 2011 ו-2012. ב-2012 זכתה הסדרה גם בפרסי אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר וכן לשחקן ולשחקנית הטובה ביותר (עבור משחקם של דמיאן לואיס וקלייר דיינס).
רקע כללי
הסדרה עוקבת אחר קרי מתיסון, קצינת המבצעים של ה-CIA, שלאחר ביצוע פעולה לא מורשית בעיראק, הושמה על תנאי והוצבה מחדש במרכז ללוחמה בטרור של ה-CIA בלאנגלי, וירג'יניה. בזמן שניהלה מבצע בעיראק, קרי הוזהרה על ידי מחבל כי שבוי מלחמה אמריקני הצטרף לארגון אל-קאעידה כשהוא מתמצת זאת במשפט "שבוי אמריקני סובב" - כשכוונתו "הוסב".
במהלך פשיטה של כוח דלתא על מתחם שהיה שייך למחבל אבו נזיר, מחולץ ניקולס ברודי, סמל נחתים אמריקאי שדווח כנעדר בעיראק מאז 2003. קרי מאמינה כי ברודי הוא שבוי המלחמה האמריקני שעליו דיבר המודיע העיראקי שלה. עם זאת, הממשלה והממונים עליה ב-CIA מתייחסים אל ניקולס ברודי כגיבור מלחמה. היא מתקשה לשכנע את הבוס שלה, דייוויד אסטס, לשים את ברודי תחת מעקב ופונה לסול ברנסון, תחתיו עבדה בעבר. שניהם מנסים למנוע פיגוע נוסף על אדמת אמריקה.
בתחילה הסדרה נעה סביב קו העלילה על חשיפתו של ברודי, אך החל מהעונה הרביעית, הסדרה מתמקדת במאבק המודיעיני למניעת פיגוע טרור נוסף על אדמת ארצות הברית והופכת לסדרת מותחן ריגול על הגנת המולדת.
עונה 1
העלילה מתמקדת בניסיונה של קרי מתיסון, קצינת מודיעין מוכשרת ופעלתנית בסוכנות הביון האמריקאית, להוכיח כי החייל האמריקאי ניקולס ברודי שחזר מהשבי לאחר שמונה שנים, למעשה הוסב, וכעת מטרתו לפעול נגד אמריקה. במהלך העונה נחשפת הסתגלותו מחדש של ברודי לחיי משפחה וחיים אזרחיים בכלל, לאחר החזרה מהשבי. עוד מתגלה כי ברודי התאסלם. עוד מתברר כי תומאס ווקר, חברו של ברודי ביחידה, שנחטף והוגדר כמת, חי ופועל נגד ארצות הברית תחת חסותו של הטרוריסט אבו נזיר. ברודי משתתף בפיגוע משולב ביחד עם ווקר, באזור שבו נמצאים הדרגים הגבוהים של הממשלה, אך חוזר בו ברגע האחרון ולא מפוצץ את חגורת הנפץ שלבש. הפעולה תוכננה כתגובת נגד להפצצת מזל"ט שביצעה ארצות הברית מספר שנים קודם לכן, שגרמה למותם של 82 ילדים מוסלמים, והוסתרה מהציבור על ידי אותם דרגים. במהלך העונה קרי מרגלת אחרי ברודי באופן בלתי חוקי, מתקרבת לברודי שלא על פי הנהלים, ואף מנהלת איתו רומן. לקראת סיום, כאשר מאמציה של קרי להוכיח כי מדובר במרגל עולים בתוהו, היא מתמוטטת בשל החמרת ההפרעה הנפשית (הפרעה דו-קוטבית) ששמרה עליה בסוד ובשל השעייתה מעבודתה, והיא מתאשפזת בבית חולים פסיכיאטרי ומקבלת טיפול בנזעי חשמל.
עונה 2
עונה זו ממשיכה את העלילה באופן רציף. בתחילת העונה משודר ברחבי העולם שישראל הרסה חמישה מתקני גרעין איראנים במהלך מתקפה מוצלחת. קרי מצליחה להוכיח כי ברודי חזר כטרוריסט, למרות שבסופו של דבר התחרט ולא פוצץ עצמו, בשל שיחת טלפון של בתו דיינה. לאחר מכן הוא משתף פעולה עם הסוכנות בעסקה שסגר עימם במטרה להפיל את אבו נזיר, ואבו נזיר מאותר ומחוסל, רק לאחר שהוא סוחט את ברודי לבצע פעולה שגורמת למותו של סגן נשיא ארצות הברית. בסיום העונה מתפוצץ מטען חבלה שהושתל ברכבו של ברודי מחוץ למבנה הסוכנות ונהרגים בו בכירים אמריקנים רבים. נראה שהדבר נעשה כפיגוע נקמה על ההפצצה הישראלית באיראן. סול ברנסון ששרד ממונה לראש הסוכנות. קרי וברודי אף הם ניצלים, והיא עוזרת להבריחו מהמדינה בסתר, אך בוחרת להישאר מאחור כדי להוכיח את חפותו. קלטת שברודי הקליט במטרה להפיץ לאחר הפיגוע המקורי אותו לא ביצע בסוף, מודלפת לעיתונות ומציירת אותו כאשם בפיצוץ זה שגרם למותם של למעלה מ-200 אמריקאים.
עונה 3
העונה השלישית נפתחת בקו עלילתי לפיו קרי משתגעת סופית לאחר שהסוכנות ניסתה להפוך אותה לשעיר לעזאזל, והסוכנות מנסה להשתיק אותה ולאשפז אותה בבית חולים פסיכיאטרי. לאחר מספר חודשים מתברר כי כל העניין היה תרגיל שלה ושל סול ברנסון, ידידה הוותיק בסוכנות, במטרה לגרום לסגן ראש המודיעין האיראני מג'יד ג'באדי לנסות ליצור קשר עם קרי, כדי שתערוק לצד השני. בהמשך, המהלך מוכתר בהצלחה וג'באדי שנתפס מוסב, וחוזר לתפקידו באיראן כסוכן כפול. סול מוצא את ברודי שהוחזק בידי כנופיה בשכונת עוני בקאראקס שבוונצואלה כשבר כלי לאחר שנפצע קשה, ולאחר תהליך שיקום משתמש בו כדי לבצע את השלב הנוסף במשימה: חיסולו של אכברי, ראש המודיעין האיראני. לאחר שברודי הוחדר לאיראן באמצעות יחידה מובחרת והופך שם לגיבור, הוא מצליח לבצע את חיסולו של אכברי, אך בגלל חילוף ראש סוכנות הביון האמריקאית, מחליטים הבכירים החדשים ב-CIA להקריב אותו למען הצלחת המהפך והוא מוסגר, נשפט באיראן ונידון לעונש בתלייה. בפרק האחרון, ברודי אכן מוצא להורג, קרי הנמצאת בהריון ממנו צופה במחזה בלב כבד. סצנת הסיום מתרחשת לאחר ארבעה חודשים ומראה את טקס הזיכרון שערכה הסוכנות ובו הוצב קיר מלא כוכבים לזכר הנופלים, לאחר שקרי מסורבת להנצחת ברודי בסוכנות, היא מציירת כוכב על הלוח בעצמה. במקביל ברנסון שפוטר לא מכבר, זוכה לראות את פירות המבצע, ואיראן מודיעה כי היא מוכנה להגיע להסכם פיקוח על מתקני הגרעין שלה.
עונה 4
בעקבות חטיפתו של ברנסון מפקדת ה-CIA נכנסת למשא ומתן מול חקאני, שבסופו שוחררו אסירים בכירים בארגונו. לאחר סיום ביצוע העסקה, מותקפת השיירה שחוזרת ובו זמנית, חקאני ואנשיו חודרים לשגרירות ארצות הברית בפקיסטן. במהלך התקיפה נהרגו 36 מעובדי השגרירות ונלקח חומר מודיעיני חשוב. בעקבות כך, ומשום שהתברר כי המודיעין הפקיסטני שיתף פעולה עם חקאני ואף עמד מאחרי פעילות אנטי אמריקנית, ניתקה ארצות הברית את היחסים הדיפלומטים עם ממשלת פקיסטן, והחזירה את השגרירה. אך קרי וקווין נשארו בפקיסטן בניסיון להתנקש בחיי חקאני. קרי מבקשת מקווין לא לחסל אותו בשל הנזק המשני שעלול להגרם. כמה דקות מאוחר יותר נקרתה הזדמנות לקרי עצמה לחסל את חקאני, אך נאלצה להימנע מכך, מפני שראש המודיעין הפקיסטני מנע בעדה לירות בו, ומראה לה שדר עדאל נמצא במכונית יחד עם חקאני. בפרק סוף העונה חוזרת קרי לארצות הברית עקב מותו הפתאומי של אביה. שם גילתה שידידה סול הסכים לגישתו של דר עדאל לקיום משא ומתן מול חקאני. בתגובה לכך קרי נוטשת בחמת זעם את ביתו של דר עדאל.
עונה 5
בתחילת העונה קרי כבר לא מועסקת על ידי ה-CIA אלא עובדת כראש מערך האבטחה בקרן פילנתרופית בגרמניה. במהלך העונה קבוצה אסלאמית קיצונית מנסה לבצע פיגוע בתחנת רכבת באמצעות מטענים שמכילים גז רעיל, וקרי עוזרת לסכל זאת. נישואיה של קרי עולים על שרטון לאחר שבעלה לא מצליח להכיל את המעורבות שלה בענייני מודיעין שנמשכת למרות ניסיונה לחדול מכך. עוד מתברר שבכירה ב-CIA המוצבת בגרמניה היא מרגלת בשירות המודיעין הרוסי, והיא מחוסלת בעת ניסיון המלטות שלה לרוסיה.
עונה 6
בתחילת עונה זו קרי מתיסון חוזרת לארצות הברית מספר חודשים אחרי מאורעות סיום עונה 5, והפעם עובדת בארגון סיוע למוסלמים המתגוררים בארצות הברית בתקופת הבחירות לנשיאות. במהלך עונה זו קרי מייעצת לנשיאה הנבחרת בתקופת מעבר למורת רוחם של בכירי ה-CIA. בשל מעשיו הנמהרים של פיטר קווין שמתאושש בביתה לאחר שנפצע קשה בגרמניה, קרי מאבדת את המשמורת על בתה. קבוצה חשאית במימון של ארגון מודיעין אמריקני תוקפת באינטרנט באמצעות בוטים את הנשיאה הנבחרת וגורמת לה להתעמת עם מנהיג הקבוצה. שיאה של העונה מגיע כאשר קבוצת לוחמי עילית של כוח דלתא מנסים לחסל את הנשיאה הנבחרת בקנוניה שחברו אליה בכירים מארגונים שונים.
עונה 7
בעונה זו אנשי הביון הרוסי נוקטים בפעולות שונות כדי לערער את השלטון האמריקני ולהביא להתפטרות הנשיאה קין. לאחר שאחד המרגלים הרוסיים מצלם תמונה של נער שנפצע בידי ה-FBI ומפיץ שמועה שקרית שהנער נפטר לאחר שהוזנח במכוון, פורצות מהומות דמים במתחם שהתבצרו בו מתנגדים לנשיאה שמגינים על אוקיף, המתנגד הקולני של הנשיאה.
אנשי הביון הרוסי גורמים בכלא למותו של הקולונל מקלנדון שעמד בראש הקנוניה להתנקשות בחיי הנשיאה, וקושרים למעשה את ראש הסגל של הבית הלבן וולינגטון, באמצעות ידידתו סימון מרטן שלמעשה היא קצינה בביון הרוסי. פיילי, חבר קונגרס אמביציוזי מנצל את האירוע כדי לנסות להדיח את הנשיאה. צוות מצומצם שמקים ברנסון שמונה להיות היועץ לביטחון לאומי, מצליח לגלות שיד הרוסים בחשה בעניין.
עונה 8
סול, כיום היועץ לביטחון לאומי של הנשיא וורנר, נשלח לאפגניסטן להעסיק את הטליבאן במשא ומתן לשלום. הוא זקוק לעזרה מקרי, שמתאוששת מכליאתה בגולאג רוסי. היא משוחררת ויוצאת לאפגניסטן. בהמשך מסוקו של הנשיא מתרסק באפגניסטן והעלילה מסתבכת.
פיתוח וצילום
ב-7 באפריל 2011 נתנה שואוטיים אור ירוק לסדרה עם הזמנה של 12 פרקים. ב-21 ביולי 2011 הודיעה שואוטיים כי הסדרה תשודר לראשונה ב-2 באוקטובר 2011. יחד עם ההכרזה על תאריך הבכורה של הסדרה, הרשת גם הודיעה כי שמות הדמויות שיגולמו על ידי קלייר דיינס ודמיאן לואיס יהיה קרי מתיסון וניקולס ברודי, בהתאמה. הסדרה מופקת על ידי פוקס 21.
לאור הצלחת הסדרה, גם בקרב מבקרי הטלוויזיה וגם בטבלאות הרייטינג, הודיעה הרשת ב-26 באוקטובר 2011, לאחר שידור ארבעה פרקים מהעונה הראשונה, על חידוש הסדרה לעונה שנייה. העונה השנייה של הסדרה עלתה לשידור בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2012 ובישראל ב-6 באוקטובר בערוץ Yes Oh.
לאחר שפרק הבכורה של העונה השנייה של הסדרה זכה ל-5.2 מיליון צופים הודיעה הרשת ב-22 באוקטובר 2012 על הפקת עונה שלישית לסדרה, אשר מנתה 12 פרקים וצילומיה החלו באביב 2013.
העונה השמינית והאחרונה שודרה מ-7 בפברואר עד 26 באפריל 2020.
פרסים
הסדרה זכתה ב-5 פרסי גלובוס הזהב (מתוך 8 מועמדויות), בקטגוריות הדרמה הטובה ביותר (פעמיים), השחקנית הטובה ביותר (קלייר דיינס, פעמיים) והשחקן הטוב ביותר (דמיאן לואיס), וכן בשמונה פרסי אמי (מתוך 39 מועמדויות), בקטגוריות סדרת הדרמה הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר (פעמיים), השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (פעמיים), השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה, עריכה בסדרה דרמה וליהוק לסדרת דרמה.
קבלה וביקורת
פרק הבכורה של הסדרה זכה לביקורות חיוביות כ"סדרה אינטנסיבית וכתובה היטב" ב-TIME. פרק הבכורה זכה גם לביקורות חיוביות בישראל. הסדרה גם זכתה לנתוני צפייה גבוהים של 1.1 מיליון איש שצפו בפרק הבכורה, ועוד 1.4 מיליון באמצעים הדיגיטליים השונים.
דיפלומטים פקיסטנים מחו את אופן ההצגה של מדינתם בעונה הרביעית של הסדרה.
מפצח האגוזים ומלך העכברים
מַפְצֵחַ האגוזים וּמלך העכברים (בגרמנית: Der Nußknacker und der Mausekönig) הוא סיפורו הידוע ביותר של א.ת.א. הופמן. הסיפור, שיצא לאור ב-1816, התפרסם בעיקר בזכות הסוויטה "מפצח האגוזים" שהלחין ב-1892 המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שהיא אחת הסוויטות המפורסמות והפופולריות ביותר לבלט. הסוויטה מבוססת באופן חלקי על הסיפור.
גיבורי הסיפור הם ילדה בת שבע בשם מארי שטאלבאום ומַפְצֵחַ אגוזים קטן, מתנה שקיבלה מארי לחג המולד. בלילה קסום קם מַפצח האגוזים לתחייה, ויחד עם צעצועיה של מארי, נלחם נגד מלך העכברים, יצור דמוני בעל שבעה ראשים, ונגד המוני העכברים המלווים אותו.
עלילה
כאשר השעון מורה חצות שומעת מארי קולות עכברים. היא מתעוררת ורואה המוני עכברים המגיחים מחריצים ברצפה, ובראשם מלך העכברים. היא מנסה לברוח - אך העכברים עוצרים בעדה. מפצח האגוזים קם לתחייה יחד עם יתר הצעצועים, והם קמים להגן עליה. מלך העכברים מוביל את נתיניו לקרב. מתחיל מאבק שבמהלכו מארי מטילה את נעלה במלך העכברים, ומתעלפת.
למחרת מתעוררת מארי כשזרועה חבושה, אך הוריה אינם מאמינים למשמע סיפורה וחושבים שהיא הוזה.
דרוסלמאייר מתקן את המפצח השבור, ומספר למארי את הסיפור על הנסיכה פירליפאט ומלכת העכברים. מלכת העכברים שכנעה בעורמה את המלכה, אמה של פירליפאט, לתת לה ולילדיה לזלול את שומן החזיר שהיה אמור להיות מוגש לארוחת הערב המלכותית. המלך הזועם מורה לממציא החצר שלו, דרוסלמאייר, להתקין מלכודות כדי ללכוד את מלכת העכברים וילדיה. מלכת העכברים נשבעת לנקום בבתו, הנסיכה פירליפאט. האם מנסה להגן על בתה, ומקיפה אותה בחתולים כדי לשמור עליה, אך המשגיחה שמונתה על ידי המלכה לשמור על החתולים ערים נרדמת, והחתולים אינם מבצעים את תפקידם.
מלכת העכברים מכשפת את פירליפאט והופכת אותה ליצור מכוער, דמוי מפצח אגוזים, בעל ראש ענק, פה רחב וזקן.
המלך פונה לאצטגנין החצר, וזה קובע כי התרופה של הנסיכה היא באכילת קרקאטוק, אגוז מסוג מסוים, שיפוצח ויוגש לה על ידי אדם שמעולם לא התגלח ומעולם לא נעל מגפיים. לאחר שיגיש לה את ליבת האגוז עליו לצעוד לאחור שבעה צעדים בלי למעוד.
המלך שולח את האצטגנין ואת דרוסלמאייר לחפש את האגוז ואת האיש, ומשביע אותם שלא יחזרו ללא מבוקשו. לאחר שנים של חיפושים הם מוצאים את האגוז ואת האיש, שאינו אלא אחיינו של דרוסלמאייר.
המלך מבטיח את יד בתו לאיש שיפצח את האגוז. גברים רבים שוברים את שיניהם בניסיון לפצח את האגוז, אך רק אחיינו של דרוסלמאייר מצליח. הוא מגיש לנסיכה את תוכו של האגוז. הנסיכה בולעת את האגוז, וחוזרת להיות יפה כמקודם. דרוסלמאייר הצעיר נסוג שבעה צעדים לאחור, אך בצעד השביעי הוא דורך על מלכת העכברים ומועד.
הקללה עוברת אליו, והוא הופך למפצח אגוזים, עם ראש ענק, פה רחב וזקן. הנסיכה כפוית הטובה רואה את היצור המכוער, אינה רוצה בו כבעל והוא נזרק מהארמון.
כאשר מארי מחלימה מפצעיה, היא שומעת באמצע הלילה את מלך העכברים לוחש באוזנה, ומאיים כי יקרע את מפצח האגוזים לגזרים אם לא תיתן לו את בובותיה וממתקיה. מלך העכברים מקבל את מבוקשו, אך תאבונו הולך וגדל. מפצח האגוזים מבקש ממארי שתשיג לו חרב, והוא "יגמור עניין" עם מלך העכברים. פריץ נותן למארי חרב צעצוע. בלילה נכנס מפצח האגוזים לחדר כשאתו שללו - שבעת כתריו של מלך העכברים. הוא לוקח את מארי איתו לממלכה קסומה - ממלכת הבובות.
למחרת בבוקר מארי מספרת את קורותיה לאמה, אך נתקלת שוב בחוסר אמון. יום אחד מארי מתבוננת במפצח האגוזים ונשבעת לו שאילו היה אמיתי, לא הייתה נוהגת כפי שנהגה הנסיכה פירליפאט, והייתה אוהבת אותו יהא אשר יהא מראהו.
ברגע זה נשמע קול נפץ. אמה מבשרת לה שדרוסלמאייר הגיע עם אחיינו הצעיר לביקור. האחיין לוקח את מארי הצדה ומספר לה כי בשבועתה לאהוב אותו ללא תנאי הסירה את הכישוף מעליו, ואכן האחיין הוא עלם נאה. הוא מציע לה נישואין, והיא נענית בחיוב. לאחר שנה מפצח האגוזים לוקח את מארי לממלכת הבובות, שם היא מוכתרת למלכה.
"מפצח האגוזים" של שמיאקין
ב-12 בפברואר 2001, עלתה בתיאטרון מרינסקי שבסנקט פטרסבורג הפקה חדשה של הבלט "מפצח האגוזים", עם עיצובי תלבושות ותפאורות מאת המאייר מיקהאיל שמיאקין וכוריאוגרפיה מאת קיריל סימונוב. הליברית, שעוצבה גם כן בידי שמיאקין, התבססה ברובה על גרסתו המקורית של הופמן.
ב-14 בפברואר 2005, עלה בתיאטרון מרינסקי בלט נוסף בשם "אגוז הקסמים" (The Magic Nut), שהתבסס על "המעשה באגוז הקשה", הסיפור שדרוסלמאייר מספר למארי אודות הנסיכה פירליפאט והאגוז קרקאטוק (בגרסה המקורית של הליברית לבלט "מפצח האגוזים", הושמט חלק זה). הליברית, התפאורה והתלבושות עוצבו שוב בידי שמיאקין, והכוריאוגרפיה הייתה מאת דונוונה פנדורסקי למוזיקה של סרגיי סלונימסקי.
קבוצת מנדלברוט
קבוצת מַנְדֶלְבְּרוֹט היא קבוצה של מספרים מרוכבים שנוצרים על ידי כללים פשוטים, אבל הקבוצה כולה היא בעלת מורכבות גדולה. תנאי השייכות לקבוצה עדין ביותר, ובקרבת השפה מופיעה התנהגות פרקטלית של דמיון-עצמי בכל קנה מידה. קבוצת מנדלברוט תוארה לראשונה על ידי בנואה מנדלברוט בשנת 1979, וקרויה על שמו. הקבוצה מהווה אובייקט מחקר בסיסי ומעניין בתחום מחקר הפרקטלים, ובעזרתה חוקרים תופעות במערכות דינמיות מרוכבות.
היסטוריה
קבוצת מנדלברוט היא אחד הנושאים הנחקרים בתחום הפרקטלים, שהחל לתפוס תאוצה בתחילת המאה ה-20, כשבין אבותיו נמנים פייר פאטו וגסטון ז'וליה. קבוצת מנדלבורט תוארה לראשונה על ידי המתמטיקאי רוברט ברוקס בשנת 1978. בשנת 1980 גילה בנואה מנדלברוט את הקבוצה תוך ביצוע אנימציות של קבוצת ז'וליה במחשב, וכתב מאמר ראשוני בו היא נכללה. בשנת 1985 פרסמו שני מתמטיקאים נוספים מאמר נרחב על קבוצה זו, וקראו לה על שם מנדלברוט. בהמשך, הפכה קבוצת מנדלבורט לאובייקט מחקר בסיסי בתורת המערכות הדינמיות המרוכבות.
הגדרה
קבוצת מנדלברוט מוגדרת באופן הבא: לכל מספר מרוכב c, אפשר להגדיר באופן רקורסיבי סדרה, שאיברה הראשון a_0(c)=0, והמשכה מחושב על-פי הכלל. הסדרה עשויה להיות חסומה או בלתי-חסומה, תלוי בערכו של c. קבוצת מנדלברוט מורכבת מן המספרים שעבורם הסדרה a_n(c) חסומה.
מנקודת מבט שונה במקצת, לכל c, מוגדרת קבוצת ז'וליה J_c כשפה של קבוצת הנקודות שעבורן הסדרה f_c^n(z) חסומה (כאשר ). ז'וליה ופאטו הוכיחו שאם הסדרה f_c^n(0) חסומה (כלומר c שייכת לקבוצת מנדלברוט) אז J_c קשירה, ואם היא אינה חסומה, אז J_c בלתי קשירה לחלוטין. משפט זה מוביל להגדרה שקולה נוספת של הקבוצה: זהו המקום הגאומטרי הקשירundefined של משפחת הפולינומים, כלומר אוסף הנקודות עבורן קבוצת ז'וליה המתאימה היא קשירה.
המערכת הדינמית z\mapsto f_c(z)=z^2+c
למרות פשטותה היחסית של מערכת זו היא מדגימה התנהגויות מורכבות מאוד כפי שניתן לראות מהמורכבות של קבוצת מנדלברוט. ישנן שאלות פתוחות רבות לגבי התנהגויות אלה אך גם תוצאות רבות שכבר הוכחו.
שאלות כלליות בחקר מערכות דינמיות
באופן כללי מערכת דינמית היא זוג, המורכב מקבוצה X ופונקציה f מ-X לעצמה. במקרה שלנו X היא המישור המרוכב \C ו-f היא הפונקציה f_c עבור פרמטרc\in \C.
השאלה הבסיסית בחקר מערכות דינמיות היא זו: בהינתן נקודה x_0\in X, איך מתנהגת הסדרה f^{n}(x_0) שמתקבלת מהפעלת הפונקציה על x_0 ואז על תוצאת ההפעלה וכך הלאה עד אינסוף. סדרות כאלה נקראות מסלולים.