cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היימדל (קומיקס)
היימדל הוא אחיה של הלוחמת האסגרדית סיף, ולוחם אמיץ בעצמו. לאחר ניסיון נוסף של ענקי הסופה להסתער לעבר אסגרד, אודין החליט לבחור שלושה לוחמים שמתוך אחד מהם יבחר שומר לגשר ביפרוסט. היימדל, אנגאר וגורטון הוזמנו, אולם היימדל הוא זה שנמצא ראוי בעקבות כך שחזה את מתקפתם הבאה של ענקי הסופה. כישלונו הראשון הידוע כשומר התרחש כאשר רוח סופה עברה ליד רגלו לתוך אסגרד. היימדל כל כך התבייש בכישלונו, כך שהוא דיווח לאודין, מה שאפשר לו לתפוס את המרגל. לאחר שתור הופיע בכדור הארץ במסווה דונלד בלייק, היימדל שחרר בטעות את לוקי מכלאו בעץ. אודין קבע כי לוקי ישוחרר רק אם מישהו אסגרדי יזיל דמעה עליו; לוקי גרם לעלה לפגוע בעינו של היימדל, מה שגרם לו להזיל דמעה. היימדל המשיך לעמוד כשומר גשר ביפרוסט, עיתים כקו ההגנה הראשון של אסגרד. מתוקף תפקידו, הוא נאבק בתור, אך גם עזר לו במקרים שונים. כאשר שד האש סירטיר פלש לאסגרד, היימדל ניסה להגן על שערי הממלכה אך הובס, וגשר ביפרוסט נופץ. בעקבות כך, היימדל לא הוגבל עוד להישאר בעמדתו. הוא ניצל את זמנו כדי לפתח מערכת יחסים רומנטית עם אמורה המכשפת, אך למרות חיבתם ההדדית, היימדל נאלץ לחזור לעמדתו כאשר גשר ביפרוסט תוקן.
בעקבות הרגנארוק, היימדל היה הראשון שאיתר את תור, והוביל אותו לשאר האסגרדים. במהלך אירועי "שלטון אפל", תור הרג את בור - אביו של אודין - וגורש מאסגרד. היימדל שימש כיועץ לבלדר בעת גזר הדין על תור. הוא חזה מראש את מתקפתו של נורמן אוסבורן על אסגרד, אך לא גילה זאת בעצת לוקי. במצור עצמו, היימדל הגן על אסגרד. בסוף אירוע "הפחד עצמו", תור נהרג בקרב נגד "הנחש", הלוא הוא אחיו של אודין. אוליק טרול הסלעים התחזה לתור והחליף אותו כאל הרעם, וזאת על ידי שינוי זכרונות האסגרדים על ידי המכשפה קארנילה. כאשר לא הצליח לאתר את אוליק, היימדל התחיל לחשוד, וכאשר התעמת עם אוליק, הוכה קשות. עם זאת, למרות פציעותיו, הוא הצליח לדווח על מעשיו של אוליק לאימהות-הכל.
את דמותו של היימדל ביקום הקולנועי של מארוול, ובפרט בסרטי הלייב אקשן "תור", "תור: העולם האפל", "הנוקמים: עידן אולטרון", "תור: ראגנארוק" ו"הנוקמים: מלחמת האינסוף" גילם השחקן אידריס אלבה.
חוף יוטה
חוף יוטה הוא שם קוד שניתן לאחד מחמשת החופים בהם נחתו בעלות הברית בפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, כחלק ממבצע אוברלורד. אורכה של רצועת חוף, שהיא המערבית ביותר מחמשת החופים, עומד על כ-5 קילומטר.
איגרת אל הפלאשים שבאירופה (1848)
פירוש האיגרת
האיגרת מבטאת את כמיהת חכמי ביתא ישראל לקשר עם הפלשים שמעבר לים, המזוהים עם יהדות אירופה. לפי ההלכה הנהוגה בקהילת יהודי אתיופיה, מנועים ראשי הקהילה מלהפליג בים בשבת, אולם הם למדים (אולי מדברי ד'אבדי) כי מגבלה זו אינה נהוגה בין יהודי אירופה. לאור זאת הם מבקשים הנחיה רוחנית וסיוע חומרי מהפלשים בקהילות אחרות.
הצמיתות
באיגרת מבטאים חכמי ביתא ישראל את היותם צמיתים לפי גזירת הקיסר יסחק הראשון, בנו של דווית הראשון וקיסר אתיופיה בשנים 1429-1414, לפיה: "הנטבל לדת הנוצרית, יירש את אדמת אבותיו, ולא, פלאסי יהיה". המילה פלאס פירושה אריס או מבקר, קרי אנשים חסרי זכויות על קרקע. מכאן והלאה דבק המונח "פלאשים" בבני העדה, שנושלו מבעלות על קרקעותיהם בין המאה ה-15 למאה ה-17. במאות ה-15 וה-16 שומעים לראשונה על "פלאשה" סביב אגם טאנה.
חוף יוטה
שדה הקרב
מאחורי רצועת ההגנה הגרמנית, אזורים שונים הוצפו ברמות עומק שונות כדי לשמש מכשול נגד התקפת בעלות הברית. אזורים מסוימים היו לא יותר משדות מוצפים בעומק של עד חצי מטר, אזורים אחרים היוו מכשול אמיתי להתקדמות. באזור חוף יוטה, הגזרה הדרומית (בין העמדה WN4 לבין העמדה WN3) הייתה מוצפת למחצה, אולם לא היוותה מכשול אמיתי להתקדמות. התקדמות הכוחות האמריקאים מיד לאחר היציאה נותבה דרך מספר צירים (בכיוון מערב-מזרח) שיצאו מהחופים וחתכו את השדות המוצפים. ההגנה הגרמנית התרכזה גם היא על הצירים, וחלק מהם אף נחסמו. ציר היציאה מחוף יוטה היה ציר "יציאה 2" שלא נחסם, אך היה מוגן על ידי שתי עמדות גרמניות גדולות (WN4 ו-WN5).
איגרת אל הפלאשים שבאירופה (1848)
רבדים גלויים ונסתרים באיגרת
באיגרת נאמר "אנו מבקשים, אנו מתחננים בפניכם, שלחו לנו מישהו, כל מקדשינו חרבות, שלחו לנו מישהו, שלחו לנו מתנות צדקה". היות שהביטוי "מתנות צדקה" נזכר בסמיכות מיידית לחורבן המקדש, ניתן לפרשו כבקשה להנחיה מדינית ורוחנית. עם זאת, לאור מסורת משחקי המילים הנהוגה בלשון קיילה, סביר להניח כי המונח טומן בחובו משמעויות חומריות ורוחניות כאחד. דוגמה לרב-משמעות זו מובאת במאמרו של דני בודובסקי:
חוף יוטה
הכוחות המגינים
האחריות על אזור נורמנדי כולל חופי הנחיתות הייתה בידי הקורפוס ה-84, שמפקדתו הייתה בסן-לו, תחת פיקודו של אריך מרקס. אזור חוף יוטה נפל תחת אחריותה של הדיוויזיה ה-709, בפיקודו של קרל-וילהלם פון שליבן. שני המפקדים קיבלו את הפיקוד לקראת סוף 1943, כחלק ממהלך של רענון שדרת הפיקוד באזור נורמנדי. שניהם היו מפקדים מנוסים שצברו ניסיון רב בחזית המזרחית.
איגרת אל הפלאשים שבאירופה (1848)
רבדים גלויים ונסתרים באיגרת
ריבוי המשמעויות בלשון האיגרת תואם את מסורת שבעים פנים הנהוגה כתורה שבעל פה גם בקרב יהדות אירופה. היא אפשרה לשגר מסרים דחוסי-משמעות ל-"פלאשים שבאירופה" דרך ערוץ תקשורת גלוי הנתון להאזנות הנוצרים, מקרוב ומרחוק. עם זאת, תשובותיו ואיגרתו של אבא יצחק עוררו מחלוקות מתמשכות בין יהודי אירופה באשר למהימנות פירושו של אוהב גר לוצאטו לדברים. אביו, שמואל דוד לוצאטו, התייחס לספקות אלה בנאומו משנת תרט"ו (1855), ביום השנה לפטירתו של אוהב גר בדמי ימיו, בו ביסס את דעת בנו בדבר מוצאם היהודי.
חוף יוטה
הכוחות המגינים
הדיוויזיה ה-709 שאיישה את הגזרה סביב חוף יוטה, סבלה מאותן בעיות כמו רוב היחידות הגרמניות בנורמנדי. מ-11 גדודי הרגלים שלה, אחד נשלח באוקטובר 1943 לחזית המזרחית, וביום הפלישה שלושה מהגדודים הנותרים הורכבו משבויי מלחמה (שני גדודים משבויים מרוסיה וגדוד אחד ובו שבויים מגאורגיה). שאר חיילי הדיוויזיה היו מגויסים מאזורים כבושים כמו פולין. החיילים הגרמנים בדיוויזיה היו לרוב בגילאים מבוגרים יותר, אשר ממוצע גילם עמד על כ-36.
הדיוויזיה ה-709 הייתה גדולה מרוב הדיוויזיות הסטטיות בקו ההגנה. היא כללה 12,320 חיילים, מתוכם 333 היו "מתנדבים" מגאורגיה ו-1,784 שבויי מלחמה רוסים לשעבר. באשר לציוד הלחימה, בדומה להרבה יחידות מסוג זה, גם דיוויזיה זו החזיקה שלל ציוד לחימה שנאסף ממקומות שונים. כך היו לה תותחים רוסים, צ'כים וצרפתים, מרגמות מסוגים וצבאות שונים, וטנקי שלל מיושנים, בעיקר צרפתים כמו ההוצ'קס.
הדיוויזיה הייתה אחראית על רצועת חוף של כ-100 ק"מ, מאזור חוף יוטה ועד העיר שרבור. כתוצאה מכך קו ההגנה היה דק ומדולל מאוד, כאשר התוכנית הייתה לפצות על כך בעזרת מערכי מיגון מבטון, חפירות, עמדות מסוגים שונים, שדות מוקשים, ומכשולים מסוגים שונים.
הכוחות האמריקאים
המפקד העליון של הפלישה לנורמדי היה עומר בראדלי. היחידה שקיבלה את האחריות לנחיתה בחוף יוטה הייתה הקורפוס ה-7, בפיקודו של ג'וזף לוטון קולינס שהוכר גם בכינויו "Lightning Joe" (ג'ו ברק). מבין הכוחות הנוחתים, הדיוויזיה ה-4, בפיקודו של ריימונד בארטון הייתה חוד החנית של הנחיתה. תאודור רוזוולט, הבן, בנו של הנשיא תאודור רוזוולט היה עוזר המפקד של הדיוויזיה.
חוף יוטה נחשב בשלב התוכניות כיעד פחות חשוב בהתקפה. בראדלי התעקש שהיחידות המנוסות יותר ינחתו בחוף אומהה, אולם עדיין היה צורך לבחור כוח תקיפה בעל ניסיון ופיקוד איכותי, וכך נבחרה הדיוויזיה הרביעית למשימה. הנחיתה תוכננה להתבצע על ידי "כוח התקיפה ה-8" שהורכב מרגימנט חיל הרגלים ה-8 וסיוע משוריין מגדוד השריון ה-70, שנחשב גדוד שריון איכותי ומנוסה.
מלבד הנחיתה דרך הים, כוחות של הדיוויזיות המוצנחות ה-101 וה-82, הוצנחו במהלך הלילה שקדם לנחיתה במטרה לפתוח את נתיבי ההתקדמות ולשבש את תגובת האויב.
הנחיתה
תוכנית הנחיתה התחלקה לשתי גזרות, וארבעה גלי נחיתה. כל גל נחיתה התפצל לשתי גזרות - Tate Green ו-Uncle Red, כאשר חצי מכוח הגל נחת בכל גזרה. פלוגות השריון נחתו עם נחתות טנקים (LCT) שהכילו 4 טנקי שרמן DD (גרסה אמפיבית של הטנק) כל אחת. הנחיתה הייתה אמורה להתחיל עם שתי פלוגות שריון (32 טנקים) אך נחתות הטנקים התעכבו ונחתות החי"ר נחתו ראשונות, כאשר רק כ-10 דקות מאוחר יותר נחתו הטנקים.
הנחיתה עצמה התבצעה מעט דרומה מהגזרה המיועדת בעקבות טעות בניווט וזיהוי. תוכנית הנחיתה הועתקה למעשה, והכוחות נחתו לפי התוכנית (מלבד העיכוב בנחיתת הכוח המשוריין), אך בחוף המקביל מדרום לגיזרה המקורית.
סך כל הכוחות שהשתתפו בנחיתה עמד על 8 פלוגות חיל רגלים מרגימנט החי"ר ה-8, 4 פלוגות שריון מגדוד השריון ה-70 ו-4 צוותי הנדסה ופריצת מכשולים.
הערות שוליים
Нормандская операция
חיים צדיקוב
חיים צדיקוב (12 בדצמבר 1893 – 30 באוקטובר 1968) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי דגניה א' וממקימי הקבוצה היפואית, פעיל ציוני במצרים.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1893 בעיירה פושלאט, במחוז פוניבז' שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (ב"תחום המושב" היהודי, באזור ליטא), בנם של עדה לבית סגל והמגיד הציוני שלום בצלאל צדיקוב ("המגיד צדיקוב"). בצעירותו קיבל חינוך דתי, ולאחר מכן למד בגימנסיה בשאוול. בבחרותו היה חבר ב"צעירי ציון" ולאחר מכן ב"הסתדרות צ. ס." ( ציונים סוציאליסטים).
בשנת 1906 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל. במשך כשנה עבד בקבוצת "אחוה" בביירות. בשנת 1909 נמנה עם מייסדי דגניה א'. בשנת 1915 היה בין מייסדי "הקבוצה היפואית" בתל אביב. נישא לחברת דגניה א' סוניה (שרה דינה) מיכלסון, שעלתה לארץ ישראל כחלוצה בשנת 1912 עם "קבוצת טרומפלדור".
התגורר בדגניה במשך עשור, עד שנת 1919. לאחר שחלה במלריה נאלץ לנסוע למצרים לצורכי ריפוי. שם נולד בשנת 1925 בנו היחיד, בצלאל. במשך מספר שנים היה מורה לעברית במצרים. בשנת 1927 ייסד יחד עם אליעזר יפה ואברהם האפט את סניף תנובה בקהיר. שימש נציגן של חברות ארצישראליות גדולות, ובהן הכשרת הישוב ורסקו, לצורך שיווק קרקעות בארץ ישראל ליהודי מצרים. בשנת 1927 היה ממייסדי המועדון העברי בקהיר ועמד בראשו. כמו כן היה פעיל בארגונים יהודיים וציוניים שונים, ובהם קרן היסוד, הקרן הקיימת ובני ברית.
בראשית שנת 1940 נפטרה אשתו, שסבלה ממחלת לב בשבע השנים האחרונות לחייה. בת 43 במותה.
בתקופת מלחמת העצמאות היה בין היהודים הרבים שנאסרו במצרים בחשד לציונות. לאחר הקמת המדינה שוחרר וחזר לארץ.
אחותו רבקה הייתה נשואה לנתן שיפריס, ממתיישבי עין גנים וממייסדי "הפועל הצעיר".
בנו בצלאל אמיר היה קצין חינוך ראשי בצה"ל, בדרגת תת-אלוף.
אג'ידיו דה ויטרבו
אג'ידיו דה ויטרבו (אנטוניני) (באיטלקית: Egidio da Viterbo; ויטרבו, 1469 – רומא, 11 בנובמבר 1532) היה נזיר אוגוסטיני איטלקי, בישוף וקרדינל, תאולוג, נואם, הומניסט ומשורר.
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחה ענייה. אביו היה לורנצו אנטוניני ואמו מריה דל טסטה. הוא הצטרף למסדר האוגוסטיני ביוני 1488. אחרי תום לימודיו אצל האוגוסטינים בוויטרבו הוא קיבל תואר דוקטור לתאולוגיה וב-1506 מונה לוויקאר הראשי של המסדר שלו. עם מותו של ראש המנזר הוא הושבע, בחסותו של האפיפיור יוליוס השני כמחליפו של ראש המנזר. אחרי שסיים את שירותו זה מונה לבישוף של ויטרבו. בנוסף לכך החזיק כמה נחלות אחרות.
אנטוניני מפורסם בהיסטוריה הכנסייתית באומץ לבו בנאום אותו נשא בפתיחת הוועידה הלטרנית החמישית שההתקיימה ב-1512 בארמון הלטראנו. ב-1517 מינה אותו האפיפיור לאו העשירי לקרדינל. האפיפיור העסיק אותו כנציג האפיפיור בשליחויות חשובות. הידועה שבהן לקרל החמישי שזמן קצר אחרי הפגישה נעשה קיסר. לאו העניק לו ב-1512 את התואר הפטריארך הלטיני של קונסטנטינופול. להיטותו לרפורמה אמיתית במצב הכנסייה הניעה אותו להגיש לאפיפיור אדריאנוס השישי תזכיר. הוא נחשב כחבר מלומד וישר בסנאט האפיפיורי ורבים סברו שהוא יחליף את האפיפיור קלמנס השביעי.
מקובל נוצרי
אנטוניני פגש את מרסיליו פיצ'ינו כשביקר בפירנצה והוא הכיר את פרושיו של פיקו דלה מירנדולה לקבלה. ענינו בתלמוד הוביל אותו להתכתבות עם יוהנס רויכלין.
כדי לעסוק בהיסטוריה יהודית התחבר אנטוניני עם המדקדק אליהו בחור. כאשר סערת המלחמה הבריחה את אליהו בחור מפדובה לרומא הוא התקבל בארמון הבישוף. הוא התגורר עם משפחתו אצל אנטוניני במשך יותר מעשר שנים. שם התחילה הקריירה של אליהו בחור כמורה החשוב ביותר לעברית של מלומדים נוצרים. המהדורה הראשונה של "ספר הבחור" (רומא, 1518) מוקדשת לאג'ידיו. אג'ידיו פתח בפני אליהו בחור את הספרות הקלאסית ולימד אותו יוונית. בכך הוא אפשר לו להשתמש ביוונית בעבודותיו הלקסיקוגרפיות.
המניע העיקרי של היה אנטוניני היה לנסות ולהבין את סודות הקבלה. אגידיוס השתייך לקבוצה של מקובלים נוצרים, שהחשובים בהם היו יוהנס רויכלין ופיקו דלה מירנדולה שהאמינו שתורת הסוד היהודית ובמיוחד ספר הזוהר מכילה עדות שאין לערער עליה על אמיתותה של הדת הנוצרית. במהלך מאבקו של רויכלין במתנגדים להשכלה (1507–1521) כתב לו הקרדינל, ב-1516: "בעוד שאנחנו עמלים לטובתך, אנחנו מגנים לא עליך כי אם על החוק; לא על התלמוד, כי אם על הכנסייה". הנושא העיקרי במאבק היה שמירה על ספרים יהודיים.
אנטוניני העסיק עוד מלומד יהודי, ברוך מבנוונטו שתרגם עבורו את ספר הזוהר. הקרדינל היה אספן של כתבי יד עבריים ורבים מהם נמצאים היום בספריית מינכן.
בספריית אנגליקה ברומא נמצא כתב יד עתיק של התנ"ך שניתן לאגידיוס על ידי האפיפיור לאו העשירי. המחקר בספרות יהודית גרם לקרדינל להתעניין גם ביהודים עצמם. הוא ביטא התעניינות חיובית זאת גם בעידוד שלו לרויכלין במאבק שהוזכר לעיל ובניסיון, שלא עלה יפה, ב-1531 יחד עם הקרדינל ג'ירולמו גינוקי למנוע צו אפיפיורי המסמיך את הכנסת האינקוויזיציה נגד האנוסים.
חיבוריו
רק מעטים מכתביו של אנטוניני הודפסו. כאשר הוא התבקש על ידי האפיפיור קלמנס השביעי לפרסם את חיבוריו הוא ענה שהוא חושש לסתור את האנשים הקדושים והמפורסמים על ידי פירושו את כתבי הקודש. האפיפיור ענה שהתחשבות אנושית לא צריכה למנוע ממנו לפרסם. מותר להטיף ולכתוב בניגוד לדעתם של אחרים ובלבד שלא יסטה מן האמת ומהמסורת המקובלת של הכנסייה.
החיבורים העיקריים של אנטוניני הם הספר ההיסטורי Historia viginti sæculorum per totidem psalmos conscripta. לספר העוסק בדרך פילוסופית-היסטורית בהיסטוריה של העולם לפני ואחרי לידתו של ישו יש חשיבות רבה להכרת ההיסטוריה של זמנו.
ששת הספרים של ההתכתבויות של אנטוניני (1497–1523) עוסקים בענייניו של המסדר שלו. רבים מהם ממוענים לגבריאל מוונציה שהחליף אותו בתפקיד. ספרים אלה שמורים ברומא בספריית אנג'ליקה. הקרדינל יוזף הרגנרתר (Joseph Hergenröther), שהיה היסטוריון חשוב של הכנסייה במאה ה-19, שיבח במיוחד, את המכתב בו הודיע אנטוניני ב-27 בפברואר 1519 על התפטרותו מתפקיד ראש המנזר של הנזירים האוגוסטיניים.
חיבורים ידועים אחרים של אנטוניני הם הפירוש שלו ל"משפטים" של פטרוס לומברדוס, מילון של שורשים עבריים, Libellus de ecclesiae increment (ספר על צמיחת הכנסייה), Liber dialogorum (ספר דיאלוגים) ו-Informatio pro sedis apostolicae auctoritate contra Lutheranam sectam. (מידע לאפיפיור נגד הכת הלותרנית).
ד'תשל"ג
לדעת רוב הראשונים זו שנת היובל.
טבח 12 ביכתית
12 ביְכֵּתִית מתייחס לתאריך בלוח השנה האתיופי, השווה ערך ל-19 בפברואר בלוח השנה הגרגוריאני. תאריך זה מתייחס לרוב לטבח ולמאסר של אתיופים, שבוצע על ידי כוחות הכיבוש האיטלקי בשנת 1937. האירוע התרחש בעקבות ניסיון התנקשות בחייו של מרשל רודולפו גרציאני שהיה המרקיז של נגהילי, המשנה למלך של מזרח אפריקה האיטלקית, ב-19 בפברואר 1937. מרשל המרקיז של נגהילי הוביל את הצבא האיטלקי לניצחון על יריביהם האתיופים במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה והיה המושל העליון של מזרח אפריקה האיטלקית. זה היה אחד ממקרי הזוועות החמורים ביותר שבוצעו על ידי כוחות הכיבוש האיטלקי.
ההערכות של מספר האנשים שנהרגו בשלושת הימים שלאחר ניסיון ההתנקשות במרקיז של נגהילי משתנות. לפי מקורות אתיופים לאחר הטבח, ההערכה היא של 30,000 אנשים שנהרגו על ידי האיטלקים, בזמן שמקורות איטלקים טוענים כי מדובר בכמה מאות בלבד. בשבוע שלאחר הטבח, אתיופים רבים שנחשדו או שהואשמו בהתנגדות לחוק האיטלקי רוכזו והוצאו להורג, לרבות חברים בתנועת האריות השחורים ובני האצולה. רוב גדול מתוך 125 הגברים הצעירים שנשלחו לחו"ל על מנת לרכוש השכלה גבוהה על ידי הקיסר היילה סלאסי, ואשר עדיין היו תושבים באתיופיה, נהרגו. עוד רבים נכלאו, אפילו משתפי פעולה כמו ראס גברה האייווט, בנו של ראס מיכאל עלי (שהיה כלוא על ידי הקיסר היילה סלאסי במשך תשע שנים לפני הפלישה האיטלקית), ברהיין מרקוס, ואפילו אייל גברה. האחרון סייע לאיטלקים לזהות את שני האנשים שניסו להתנקש בחייו של רודולפו גרציאני.
רקע
בעקבות תבוסתם של הכוחות האתיופים בקרב על מאייצ'ו ב-31 במרץ 1936, תחת פיקודו הישיר של הקיסר היילה סלאסי, עזב הקיסר את אתיופיה כדי לבקש את עזרת חבר הלאומים נגד האיטלקים. הוא מינה את חברו הקרוב ובן דודו אימרו היילה סלאסי לעוצר במהלך היעדרותו, והלה ניסה להקים ממשלה זמנית בעיר גור, בחלק הדרום-מערבי של המדינה. גור, בכל אופן, הייתה ממוקמת עמוק בתוך המולדת של בני אורומו, שהתנגדו לניסיונותיו לשמור על ההגמוניה הקיסרית. חלקם אפילו הרחיקו לכת עד כדי התקרבות לבריטים, על מנת להכיר בניסיונותיהם ליצור את התאחדות הגאלה המערבית. כאשר האיטלקים התקדמו עד העיר נקמטי ב-24 באוקטובר, ראס אימרו הבין כי מעמדו בסיכון והתקדם דרומה בחיפוש אחר סביבה מסבירת פנים. שני היריבים תמרנו במרחב של מערב אתיופיה, האיטלקים רדפו אחר האתיופים במהלך חודש נובמבר ועד לתפיסתו של ראס אימרו בגדות נהר הגוג'ב, שם לאחר לחימה עזה נכנע ב-18 בדצמבר לאיטלקים.
בינתיים, נאמנים אתיופים ניסו לכבוש מחדש את אדיס אבבה ב-28 ביולי, אך ניסיון זה לא היה מאורגן בצורה טובה. קבוצות אתיופיות חמושות שונות התנפלו על העמדות האיטלקיות בעיר הבירה, והפתיעו את מגיני העמדות לחלוטין; הקבוצה האיטלקית הראשונה בה נתקלו הייתה, לפי הדיווחים, קבוצה של עובדים בבאר. עם זאת, הגנרל איטלו גריבולדי ציפה למתקפה, והיה מוכן לאירוע כזה. אף על פי שיחידה תחת פיקודו של אבבה ארגאי כמעט נכנסה אל פאסיל גמב, מקום משכנו של המשנה למלך רודולפו גרציאני, הכוחות האתיופים נהדפו מכל הכיוונים. ביום האחרון של הקרב, ארגן אבון פטרוס, בישופ אתיופי, הפגנה אחרונה. אך למרות זאת, המתקפה על העיר נכשלה.
לבסוף, הכוחות האתיופים שנותרו בדרום-מזרח נתפסו. ראס דסטה דאמטיו ודג'זמץ' באיינה מאריד המשיכו לשלוט במחוזותיהם ובערים גובה וירגעלם לאורך חודש נובמבר. ב-23 בנובמבר שיירה ממונעת תחת פיקודו של קפטן טוצ'י חדרה לאזור, ועוררה מרד על ידי אנשי סידאמה המקומיים; ירגעלם נפלה בידי האיטלקים ב-1 בדצמבר, וראס דסטה דאמטיו ודג'זמץ' באיינה מאריד נמלטו אל ההרים של מחוז בלה. מיד לאחר מכן החל בין הצדדים מרדף של חתול ועכבר, עד שהאחרונים מבין אלפי החיילים האתיופים נדחקו לאזור ממנו לא הצליחו להימלט, ליד אגם שאלה, והושמדו על ידי מספר רב יותר של חיילים איטלקים, בקרב שנקרא הקרב על גוגטי, ב-18 בפברואר 1937. ראס דסטה הצליח להימלט מהקרב לבדו, אך נרדף והוצא להורג כעבור כמה ימים. עם מותו של ראס דסטה, כל ההתנגדויות המאורגנות של האתיופים נגד האיטלקים דעכו.
המתקפה על רודולפו, המרקיז של נגהילי
בקהל שהתאסף באותו יום שישי בבוקר, היו שני נערים אריתראים המתגוררים באתיופיה בשם אברה דבוץ' ומוגוס אסגדום. כיוון שהבינו שעתידם מוגבל במושבה האיטלקית, הם הגיעו לאתיופיה כדי להירשם לבית ספר מנליק השני, היכן שנחשפו לאירועים האחרונים. מסתבר שבזכות הסתגלותו של אברה לממשל החדש, הוא השיג עבודה בלשכה המדינית הפשיסטית, בה נחשב יעיל בעקבות מוצאו האריתראי, ידיעת השפה האיטלקית, והיכרותו עם העיר. עם זאת, לדברי ריצ'רד פנקהרסט, אברה דבוץ' התנגד במרירות נגד האיטלקים, במיוחד נגד מנהגיה הגזעניים. לפני שעזב את משכנם, אברה הציב את דגל איטליה על רצפת העץ, תקע בו כידון, ואז קשר את דגל אתיופיה על הכידון.
הטקס הרשמי החל, כפי שניתן היה לצפות. המרקיז של נגהילי נשא נאום, מטוסים איטלקים חגו מעל העיר, ובשעה 11 פקידים החלו להפיץ את הבטחת הנדבה לכהנים ולעניים.
אברה ומוגוס הצליחו להתגנב דרך הקהל לתחתית המדרגות של הפאסיל גמב, ואז החלו לזרוק רימונים. ,לפי אחד הדיווחים, הם הצליחו לשגר 10 מהם לפני שנמלטו מהבלבול שגרמו. על פי ריצ'רד פנקהרסט, הם הובהלו מהזירה על ידי אדם שלישי שהיה מעורב, נהג מונית בשם סימיון אדפרס. פנקהרסט גם טוען כי אותו נהג מונית היה זה שסיפק את הרימונים שאברה ומוגוס זרקו.
בין ההרוגים היו נושא המטריה של הבישופ קרלוס. בין הפצועים היו הבישופ עצמו, סגן-המושל הכללי ארמנדו פטרטי, גנרל חיל האוויר ליוטה, וכן המשנה עצמו, שרימון אחד התפוצץ לידו, ו-365 רסיסים נכנסו לגופו. המשנה של נגהילי הובהל לבית החולים האיטלקי שם נותח מיד, וניצל. גנרל ליוטה איבד את רגלו בהתקפה.
במשך תקופה קצרה הסתתרו אברה ומוגוס במנזר העתיק דברה ליבאנוס אבל מיד המשיכו הלאה, בחיפושם אחר מקלט בסודאן האנגלו-מצרית. היכן שהוא בתוך גוג'ם, התושבים המקומיים, אשר תמיד חושדים בזרים, רצחו אותם.
פעולות תגמול
התגובה האיטלקית הייתה מיידית. לפי דבריו של הסופר מוקלר: "המשטרה האיטלקית ירתה לתוך המון קבצנים ועניים שהתאספו לחלוקת נדבות; ועוד נאמר כי המזכיר הפדרלי, גידו קורטז, אף ירה באקדחו אל תוך הקבוצה של הנכבדים האתיופים שעמדו סביבו". במשך שארית היום, וגם בשבת וראשון, האיטלקים הרגו את האתיופים עם פגיונות ואלות. הם שפכו על בתי המקומיים דלק והעלו אותם באש. הם פרצו לתוך בתים של יוונים וארמניים מקומיים ועשו לינץ' במשרתיהם. חלקם אפילו עמדו בתנוחות שונות מעל גופות הקורבנות בשביל שיצלמו אותם. בשלושה ימים, האיטלקים הרגו 30,000 אתיופים באדיס אבבה בלבד. היום הראשון לטבח כבר הונצח כ"12 ביכתית" (19 בפברואר האתיופי) על ידי אתיופים מאז. באדיס אבבה ישנה אנדרטה שנקראת באותו שם לזכר הקורבנות האתיופים של ההתקפה האיטלקית.
ניסיון הרצח סיפק לאיטלקים סיבה ליישם את תורת הסדר של מוסוליני. בתאריך 3 במאי 1936 הוצא צו, המצווה להוציא להורג את ה"צעירים אתיופים" - קבוצה קטנה של אינטלקטואלים שקיבלו השכלה גבוהה ממכללות אירופאיות ואמריקאיות. באותו היום של ההתנקשות, הוקם בית-דין צבאי, ועד רדת הלילה 62 אתיופים נשפטו ונורו. "הטבח שביצע גרציאני סימן את החיסול כמעט המוחלט של הרכיב האינטלקטואלי של ההתנגדות", כתב באהרו זוודה.
אלפי אתיופים מכל המעמדות נשלחו למחנות-מעצר בדנאן שהיו באוגאדן ונוקרה באיי דחלק. התנאים בדאנן היו עוינים, והמרקיז של נגהילי פקד כי האסירים יקבלו רק את המינימום של מזון ומים. כפי שמציין האיטלקי סבאצ'י: "מתקנים רעועים, הכוללים בתי שימוש, האקלים הלח, מלריה, דלקות קיבה, ומחלות מין גבו את חייהם של רבים, בעיקר של אלה שנאלצו לעבוד בתעלות ההשקיה או במטעי הבננות וקני הסוכר" אחוז האסירים שמתו בדנאן עמד על כעשרה וחצי אחוזים.
התנאים בנוקרה היו אפילו יותר גרועים מאשר בדנאן, על פי דבריו של סבאצ'י. העצורים שנשלחו לשם הצטרפו ל-500 אסירים שנשפטו למאסרי עולם בעוון פשעים פוליטיים רציניים, ובכך הגדילו את מספר האסירים הכולל ל-1,500. האסירים סבלו מחוסר של מים מתוקים, מכות שמש, מלריה ודיזנטריה.
פעולת התגמול האחרונה קרתה בחודש מאי. חוקרים גילו כי אברה ומוגוס נשארו תקופה קצרה בדברה ליבאנוס, וראיות נסיבתיות קלות העלו אפשרות כי לנזירים היה ידע מוקדם על תוכניותיהם של השניים. המרקיז של נגהילי (ידוע יותר בתור מרשל רודולפו גרציאני), היה מודע למזלו הרע בג'יג'יגה, היה משוכנע כי הם היו שותפים מלאים, וב-19 במאי שלח מברק למפקד המקומי: "לכן הוצא להורג על הסף את כל הנזירים ללא הבחנה כולל סגן ראש המנזר". למחרת, ביום החג האתיופי של הנזיר תקלה היימנות, 297 נזירים פלוס 23 עוזרים נורו — כל האוכלוסייה של המנזר.
דודי אור
דוד (דוּדי) אוֹר (נולד ב-5 בינואר 1953) הוא מוזיקאי ומפיק ישראלי, הכותב בעיקר מוזיקה לתיאטרון ולקולנוע.
ביוגרפיה
תחת עודד קוטלר כיהן אור כמוזיקאי-הבית של קבוצת התיאטרון נווה צדק שפעלה במרכז סוזן דלל שבתל אביב בין 1985 ל-1988. ב-1986 הוא קיבל, במשותף עם קובי ניב וישראל גוריון, את פרס כינור דוד עבור "המלך הלך לישון" שהייתה הצגת הילדים הפוליטית הראשונה בישראל. הצגות אחרות שעבורן יצר את המוזיקה כוללות את "בערבות הנגב" ו"החייל הטוב שווייק" (בבימוי אהרון אלמוג), אף הן במסגרת הקבוצה בסוזן דלל. עוד באותו עשור, נמנה עם עיתונאֵי "דבר" ו"על המשמר" ובמשך כתשע שנים שימש בהם כתב לענייני מוזיקה. ב-1989 חיבר את המוזיקה לסרט הטלוויזיה "רותי נעים" שביים אמנון רובינשטיין בערוץ הראשון. בשנה זו ייסד את משרד ההפקות "תרבות לנוער", שעד לסוף פעילותו שש שנים אחר כך היה אחראי למספר רב של הצגות ילדים ונוער ובהן להיטי "פגישת מחזור" עם אקי אבני ועדי טופול. אז גם נקלע למשבר שהביא אותו להפסקה ממושכת מעשייה ציבורית. מאז 2004 אור הוא כתב התרבות של "ישראל פוסט" (שבשנים אלה עוד הופיע תחת השם "אנשים").
עבודה עם אמנים
אור הלחין שירי משוררות כתרצה אתר, רחל שפירא ונעמי שמר. הוא כתב שירים שבוצעו על ידי הזמרות אורה זיטנר ומיכל טל כמו גם הצמד הקנדי סוזן ופראן. ב-2011 עבד על השלמת אלבום הקאמבק של מיכל טל, "אמא רוסיה עוד בוכה".
אור חבר בקבוצה הספרותית "שופרא" מייסודו של אילן שיינפלד מאז הקמתה בשנות ה-80, ובקבוצת "עמדה" מ-2010.
מעבודתו התיאטרונית
הלחנה: מחזה ופזמונים:
חיים אישיים
אור מתגורר ברמת גן, רווק. לצד עיסוקיו הוא מפרסם שירה, המאופיינת ב בוטה.
גנאיוס פומפיוס סטראבו
גנאיוס פומפיוס סטראבו (בלטינית: Gnaeus Pompeius Strabo, 135 לפנה"ס - 87 לפנה"ס), היה קונסול רומי. סטראבו נודע כמצביא המנצח במלחמת האיטלקים ברומא וכאביו של גנאיוס פומפיוס מגנוס.
סטראבו התקדם במהירות במסלול המשרות אולם נראה שהישגיו הבולטים ביותר היו במהלך מלחמת האיטלקים ברומא שפרצה בשנת 91 לפנה"ס. בשנת 90 לפנה"ס שימש כלגאטוס בחזית הצפונית של המלחמה תחת פיקודו של הקונסול רוטיליוס רופוס. לאחר מפלתו של האחרון בקרב הצליח סטראבו לגבש את כוחות הרומים מחדש ולהטיל מצור על העיר אסקולום, מעוז המורדים האיטלקים בצפון איטליה.
בשנת 89 לפנה"ס, כנראה לאור הישגיו במלחמה, נבחר סטראבו למשרת הקונסול. במהלך שנת כהונתו הוא המשיך במצור על אוסקולום, הביס חיל עזר שנשלח לעזרתה ולבסוף כבשה. במקביל להצלחותיו הצבאיות העניק סטראבו אזרחות רומית לקהילות שמדרום לעמק הפו, וזכויות אזרח לטיניות לקהילות שבין הפו להרי האלפים. השילוב של הצלחותיו הצבאיות והענקת הזכויות חיסלו למעשה את המרד האיטלקי בצפון חצי האי ואילצו את המורדים לזנוח את המלחמה באזור.
במהלך מלחמת האזרחים הרומית שיחק סטראבו משחק כפול, כאשר עמדתו בעימות בין לוקיוס קורנליוס סולה לגאיוס מריוס לא הייתה ברורה. לאחר כיבושה המהיר של רומא על ידי סולה בשנת 88 לפנה"ס ובריחתו של מריוס מאיטליה, הדיח סולה את סטראבו מהפיקוד על צבאו ומינה במקומו את נאמנו פומפיוס רופוס. סטראבו קיבל למראית עין את הדחה זו אולם רופוס נרצח במהרה על ידי חייליו, כנראה בהשפעת סטראבו והוא לקח בשנית את הפיקוד על הצבא הצפוני.
לאחר יציאתו של סולה מזרחה להילחם במיתרידטס השישי, מלך פונטוס התלקחה מחדש מלחמת האזרחים באיטליה. בראש המחנה הפופולרי עמדו לוקיוס קורנליוס קינה וגאיוס מריוס, שחזר מגלותו. השניים החלו לגייס כוחות וניתקו את העיר רומא ממקורות האספקה שלה. מצבה של הממשלה האופטימאטית היה בכי רע. כוחותיה הצבאיים היו מפוזרים: במזרח בהנהגת סולה ובדרום איטליה בקרבות נגד הסאמניטים. על רקע זה עמדתו של הכוח הצבאי בהנהגתו של סטראבו נעשתה חשובה ביותר. נראה שסטראבו ניצל זאת על מנת לנסות להבטיח לעצמו בחירה נוספת למשרת הקונסול.
סטראבו המשיך עם טקטיקת העמימות שלו כאשר צבאו התייצב מול חומות רומא, אך יחד עם זו נתן למורדים להקיף את חומות העיר. צבא המורדים התפצל לשלושה חלקים, כאשר חלק אחד בראשות קינה התמקם בצד הימני של הטיבר, חלק שני בהנהגת קווינטוס סרטוריוס התמקם בצדו השמאלי, וכוחו של מריוס התקדם במעלה החוף לכיוון אוסטיה וכבש את היישובים ששוכנים בו. סטראבו המשיך במשחק הכפול ונלחם למראית עין בכוחות המורדים, אך לרוב לא נקט בפעולה כלשהי. עם זאת, ההיסטוריון תאודור מומזן משער שסטראבו לא התכוון אף פעם לתמוך בקינה ומריוס.
מריוס המשיך בטקטיקה של ניתוק רומא מדרכי האספקה, כבש את אריניום, חסם את הטיבר והשתלט על כל היישובים שחלשו על המבואות היבשתיים לרומא. הרעב החל להתפשט בעיר, ומגפות הכו בצבאות הממשלה ובכוחותיו של סטראבו וגבו מחיר של אלפי קורבנות, שסטראבו היה אחד מהם, בשנת 87 לפנה"ס. בעקבות מאורעות אלה העיר נכבשה במהרה על ידי מריוס וקינה.
מותו של פומפיוס האב הותיר את פומפיוס הצעיר כיורש להונו ולכוחו הפוליטי. שלושת הלגיונות בהם שלט פומפיוס בן ה-23, כירושה מאביו, היו כלי עזר חשוב להשתלטותו המחודשת של סולה על רומא עם חזרתו מהמזרח בשנת 83 לפנה"ס.
מה שהיה היה
מה שהיה היה הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת ישראלית מאיה בוסקילה, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, נושמת. השיר יצא לאור ב-23 במרץ 2011, על ידי חברת התקליטים הפי"ל, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום. הסינגל הבא שהוציאה אחריו הוא "הזמן שלך", שיצא לאור ביולי 2011.
השיר הגיע למקום הראשון במדיה פורסט והיה לאחד מהלהיטים המצליחים ביותר בישראל בשנת 2011.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי דיקלה ועידו אוחיון. בוואלה! נכתב "האזינו לסינגל החדש של בוסקילה שלמרות שמו, הוא אינו קאבר לאריק איינשטיין, אבל הוא כן סינגל מתוך אלבום חדש בעבודה". בוסקילה ביצעה את השיר לצד שירים נוספים כמו "יש בליבי כינור", "נשמתי", "סיפור מכור" ו"הלב" במופע להקה מיוחד שקיימה.
בכתבה שפורסמה במקור ראשון אזכרו את "מה שהיה היה" גם כן.
וידאו קליפ
לשיר לא פורסם וידאו קליפ רשמי, אך ב-23 במרץ 2011, בסמוך לצאתו כסינגל העלתה בוסקילה את האודיו הרשמי שלו לערוץ היוטיוב שלה. האודיו זכה להצלחה נאה כאשר צבר קרוב ל-550,000 צפיות בסך הכול. מעבר לכך, כולל האודיו את עטיפתו הרשמית של הסינגל עצמו, בה מופיעה בוסקילה כשהיא יושבת על הרצפה.
עיוות
עיוות (באנגלית: Distortion) הוא שינוי בצורה כלשהי של אות, אובייקט, תמונה, קול, צורת גל או כל סוג אחר של מידע. העיוות לרוב אינו רצוי. בתחומים מסוימים הוא יכול להיות רצוי, לדוגמה בניגון על גיטרה חשמלית, המגבר יכול להיכנס לעומס יתר מכוון (דיסטורשן) שיגרום לו להפיק את העיוות הרצוי בצליל הגיטרה.
עיוות באותות אלקטרונים
בתקשורת ובעיבוד אותות, מערכת ליניארית בלתי תלויה בזמן ונקייה מרעש מאופיינת על ידי פונקציית תמסורת   כך שהמוצא של המערכת \, y(t) בתגובה לכניסה הרמונית   יהיה גם הוא הרמוני, עם הגבר והסטת מופע התלויים אך ורק בתדר הכניסה:
ובנוסף, הכפלה ו/או הזזה של הכניסה גורמת להכפלה ו/או הזזה זהה של המוצא; והתגובה לסכום של מספר כניסות שווה לסכום התגובות לכל כניסה. במערכת המקיימת דרישות אלה, ניתן לנתח את התגובה לכל כניסה שהיא בעזרת אנליזת פורייה.
במציאות, כל מערכת פיזיקלית היא ליניארית רק בתחומי כניסה מוגדרים, ואף זאת רק בקירוב. לדוגמה, במעגלים אלקטרוניים טיפוסיים יש מגבלות על המשרעת ("עוצמה") בכניסה וביציאה; כאשר המשרעת מתקרבת למגבלות אלה נוצרות במוצא הרמוניות שלא היו באות הכניסה המקורי; כתוצאה מכך, כאשר הכניסה היא הרמוניה נקיה, היציאה איננה עוד הרמוניה נקייה וצורת הגל המתקבלת במוצא המערכת היא מעוותת (distorted).
האוזן האנושית רגישה למדי לעיוותים לא-ליניאריים ודוגמאות לכך ניתן למצוא בהתקני אפקטים לגיטרות חשמליות, רעשי מגברים, עיוותי קול במכשירי קשר ועוד.
במערכות תקשורת נתונים מתקדמות מתבצע עיבוד ספרתי של אותות, ובמקרים רבים נדרשת שמירה על ליניאריות כדי לאפשר פיענוח תקין של המידע המשודר. עיוות האותות, למשל כתוצאה משידור בעוצמה גבוהה מדי, עלול לגרום לקצב שגיאות גבוה או אף לניתוק התקשורת.
אריאל נגואוקם
אריאל תיירי נגואוקם (בצרפתית: Ariel Thierry Ngueukam; נולד ב-15 בנובמבר 1988) הוא כדורגלן קמרוני המשחק ביילבס בעמדת החלוץ.
קריירה
נגואוקם התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות.
בשנת הצטרף לקבוצת JIPPO מליגת המשנה בפינלנד.
ב-13 באוגוסט 2012 נגואוקום חתם בלהאטי מליגת העל הפינית. בלהאטי הוא שיחק עד סוף עונת וכבש 7 שערים ב-9 משחקים.
בינואר נגואוקם חתם בדניזליספור מהליגה הטורקית הראשונה, אך בסיום העונה בטורקיה חזר ללאהטי.
לקראת עונת חתם בסיינאיוהאן, עימה זכה באליפות בסיום העונה ועונה לאחר מכן זכה עימה בגביע.
לפני עונה חתם ביילבס, בה רשם את עונת השיא שלו בקריירה עם 15 שערי ליגה ב-32 משחקים.
בינואר חתם באל-ח'ור מליגת העל הקטרית.
ב-11 ביולי 2018 חתם בהפועל רעננה מליגת העל. במרץ 2020 שוחרר מרעננה אשר חויבה לשלם פיצוי על הפרת חוזה.
ב-10 ביולי 2019 נגואוקם חזר לליגה הפינית, כאשר חתם בקופס.
בינואר, נגואוקם חתם בסיינאיוהאן.
הדיי עפאים
הדיי עפאים (נולד בשנת 1979) הוא חקלאי, שף, מסעדן, גבן, עיתונאי, יזם ומחבר ספרי אוכל.
ביוגרפיה
הדיי עפאים נולד בשנת 1979 בחיפה, והוא הצעיר מבין שלושה אחים. בן ליענקל'ה, ניצול שואה מפולין, ולברכה, בת קיבוץ יגור. בנערותו התחנך במרכז חינוך ליאו באק ולאחר מכן שימש כמדריך בבית ספר שדה חצבה ובבית ספר שדה הר הנגב של החברה להגנת הטבע.
עפאים התגייס לצה"ל בשנת 1999 ושירת כקצין ביחידת שלדג. לאחר שחרורו בשנת 2003 החל ללמוד היסטוריה של עם ישראל וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל התפרנס מחברת הסעדה שהקים. בשנת 2006 החל לנהל את ארגון CIE, זרוע החינוך של מגבית קנדה בישראל ובשנת 2008 הצטרף לחברת התיירות Routes Travel & Tours בתפקיד Chief Epicurean Officer.
בשנת 2008 הקים עם אחיו ינון בערבה, את משק עפאים לחקלאות בת קיימא. לאחר הצגת התוכנית למשרד החקלאות, המשק זכה לתמיכה ממשלתית ולתמיכה של קרנות שונות והוא משמש כמשק מודל המארח חקלאים מרחבי ישראל ומהעולם, המבקשים ללמוד דרכים ליישום את עקרונותיה של חקלאות בת-קיימא.
עפאים משמש כגבן הראשי במחלבה שהקים וכשף הראשי בבתי-הקפה, המסעדות והקייטרינג של המשק. בנוסף, מארח עפאים במשק בו הוא מתגורר במושב צפרירים סדנאות ומפגשים בנושאי אוכל וחקלאות.
עפאים ואחיו הקימו יחד עם שותפיהם חנויות משק למכירת התוצרת אותה הם מגדלים ומעבדים וכן 5 בתי קפה, מרכז מבקרים ובר:
עפאים הוא גם עיתונאי ומחבר ספרי בישול. בנוסף, ב-2013-2020 הגיש עפאים פינה קבועה בנושאי תרבות וקולינאריה בתוכניתו השבועית של אבי אתגר ברשת ב' וב-2021 החל להגיש פינה קבועה בתוכניתם של רומי נוימרק ועמרי אסנהיים ברשת ב'.
בשנת 2009 החל לכתוב טור במדור האוכל של עיתון מעריב. בשנת 2011 החל לכתוב טור במוסף האוכל של הארץ ומשנת 2016 החל לכתוב טור במוסף האוכל באתר כלכליסט. בנוסף, כותב עפאים עבור מגזיני אוכל בארץ ובעולם.עפאים נשוי לאתי ליבמן-עפאים ולזוג שני ילדים. הם מתגוררים במשק שהקימו במושב צפרירים שבעמק האלה.
קנדו
קֶנְדוֹ (剣道) היא אמנות לחימה יפנית מודרנית (גנדאי בודו) וספורט לחימה העוסק בלוחמה בקטאנה.
הקנדו התפתח במהלך המאות השמונה עשרה והתשע עשרה מתוך בתי הספר לקנג'וטסו, מונח מטריה למגוון שיטות לחימה יפניות מסורתיות (קוריו) שעסקו בלוחמה בחרב. משנת 1975 ואילך הוגדר הרעיון מאחורי הקנדו כ"לחנך את הרוח האנושית על ידי יישום עקרונות הקטאנה". מכאן שקנדו הוא משמעת עצמית, בזמן שטכניקת הלחימה היא קנג'וטסו.
קנדו נלמד עם "חרבות" העשויות מבמבוק חצוי (הנקראות "שינאי") ומגן גוף וראש ("בוגו"). לעוסקים בקנדו קוראים קנדוקה. קנדוקות משתמשים גם בחרבות מעץ ("בוקן" או "בוקוטו"), בקטאנה או באיאייטו, ובקודאצ'י (חרבות ממתכת - הקאטנה ארוכה, קודאצ'י קצרה יותר והאיאייטו דומה לקאטנה אבל לא חדה) כדי לתרגל קאטות. בקנדו מודרני יש שני סוגי התקפה - חיתוך ודקירה. ניתן לבצע חיתוכים רק על החלק העליון של הראש, החלק הימני והשמאלי של הגוף, ופרקי היד. דקירות ניתן לבצע רק על הגרון, אך מכיוון שדקירה המבוצעת בצורה שגויה יכולה לפצוע את הצוואר, משתדלים ללמד אותה בשלבים מתקדמים יותר.
בקרבות ניתנות נקודות כשההתקפות מבוצעות היטב ובשליטה נכונה, ומלווה בצעקה (ביפנית) בהתאם לסוג ההתקפה. תקיפת ראש תלווה בצעקת "מן" (ראש), דקירת גרון - "טסוקי" (דקירה), תקיפת אזור בטן/חזה - "דו" ולפרק היד - "קוטה"(יד קטנה). המנצח הוא הראשון שמקבל 2 נקודות.
התאחדות הקנדו הבינלאומית (The International Kendo Federation) מונה 44 מדינות. התחרויות הבינלאומיות נערכות מדי כל שלוש שנים, מאז 1970, כשה-IKF נוסדה.
היסטוריה
קנדו, "דרך החרב", כוללת בתוכה את תמצית העקרונות באמנויות לחימה יפניות. מאז ממשלת הסמוראים הקדומה ביותר, במהלך תקופת קמקורה (1185-1333), סיוף, ביחד עם רכיבה על סוסים וקשתות, היו עיסוקיהם המלחמתיים העיקריים של השבטים הצבאיים. בתקופה זו, הקנדו התפתח תחת השפעה חזקה של זן בודהיזם. הסמוראי יכול היה להשוות את חוסר החשיבות של חייו בלהט הקרב, מה שהיה נחוץ לניצחון בקרבות יחידניים, לתפיסה הבודהיסטית של אופייה המשלה של ההבדלה בין חיים ומוות. מאז, על פי האגדה, לוחמים רבים הגיעו להארה באמצעות אימון בקנדו. הלוחמים הללו יסדו בתי ספר לאימון בקנדו אשר התמשכו מאות שנים, ואשר מעצבים את בסיס האימון בקנדו כיום. שם כל בית ספר מיצג את תמצית ההארה של מקימו. לכן, ה'איטּוֹ-ריוּ' (一刀流; 'בית הספר של החרב היחידה') מרמז על הארתו של המיסד, שכל חיתוכי החרב האפשריים נובעים ונכללים בחיתוך מקורי ויסודי יחיד. ה'מוּטוֹ' (無刀; 'ללא חרב') הוא בית ספר המיצג את הבנתו של יוצרו, יַאמַאוֹקַה טֶשְשוּ, אשר לפיה "אין חרב חוץ מהשכל". ה'מוּנֶן מוּסוֹ ריוּ' (無念無想流; 'ללא מטרה, ללא חשיבה מראש'), באופן דומה, מיצג את ההבנה שתמצית הקנדו מתעלה על תהליך החשיבה המשקפת. תרגילי הקנדו הרשמיים אשר נקבעו לפני מספר מאות שנים, נלמדים היום באמצעות צורות קבועות, או קאטות (型). האימונים בקנדו, באמצעות חרבות אימון מבמבוק (שינאי) ושריון (בוגו), הונהגו לראשונה במאה ה-18 על ידי נַאגַאנוּמַה שירוֹזַאֶמוֹן קוּניסַאטוֹ (長沼四郎左衛門国郷; 1688-1767).
תפיסות כמו "מושין", או "ראש נקי ממחשבות", כפי שהתמקצעו בהן פרשני זן, הם הישגים חיוניים לרמה גבוהה של קנדו. "פודושין", או "ראש דומם", היא תכונה תפיסתית של האל פוּדוֹ מיוֹ-אוֹ, אחת מחמשת 'מלכי האור' של בודהיזם שינגוֹן, ואומרת שהסייף לא יכול להיות מולך שולל על ידי אשליות של סכנה, ספק, פחד, או הפתעה, העולים מפעולותיו של יריבו. ב-1920, דַאי ניפּוֹן בּוּטוֹקוּ קַאי (大日本武徳会, מפתח קרן אמנויות הלחימה היפנית) שינה את שם האמנות מגֶקיקֶן (撃剣, 'חרב פוגעת') לקנדו.
מהלכים
כל פגיעה אחרת בקנדו אסורה ולא תחשב לנקודה. הרעיון מאחורי זה הוא שאלה הן ארבעת הפגיעות היחידות שתנטרלנה את היריב במהלך אחת.
החזר השקעה
החזר השקעה (הידוע גם בקיצור האנגלי ROI - Return on Investment או כ-ROR - Rate of Return) הוא מדד כלכלי להערכת הכדאיות של פעולה הכרוכה בהשקעת כסף, זמן או משאבים אחרים. על ידי השוואת כמות ההכנסה המתקבלת ביחס לעלות ההשקעה, המדד משמש גם להשוואה בין חלופות ההשקעה השונות העומדות בפני ארגון.
חישוב המדד מתבצע באמצעות חישוב הרווח מההשקעה חלקי עלותה.
הן הרווח והן העלות אינם בהכרח נתונים ריאלים, כגון כסף - לדוגמה הרווח מההשקעה יכול להתבטא גם בנאמנות לקוחות או חיזוק תדמית המותג, אשר לעיתים קשה לכמת במונחי הון. עם זאת, לצורך חישוב החזר ההשקעה מקובל לקבוע ערכים ריאלים גם לאלמנטים מופשטים שכאלה, כאשר הם מהווים חלק מההשקעה או מהרווח.
קישינב
קישינב (ברומנית: Chișinău (קישינאו); ברוסית: Кишинёв (קישיניוב); באוקראינית: Кишинів (קישיניִב); ביידיש קעשענעוו או קישינעוו; בפולנית: Kiszyniów (קישיניוּב)) היא בירת רפובליקת מולדובה והעיר הגדולה במדינה. בעבר הייתה עיר בחבל בסרביה שסופח לאימפריה הרוסית ב-1812.
החזר השקעה
המדד משקף את רווחיות ההשקעה ומסייע לבחון את קצב ההתקדמות למול יעדים, מתחרים או השווקים. המדד נמצא בשימוש עסקים רבים והפך לכלי נפוץ בכלכלה המערבית.
קישינב
נכון לתחילת העשור השני של המאה ה-21, מתגוררים בקישינב גופא כ-650,000 תושבים. כ-68% מאוכלוסייה זו מזהים עצמם כמולדובנים וכ-13% רוסים. העיר שוכנת על גדות נחל ביק (Bîc).
החזר השקעה
נהוג לבחון את החזר ההשקעה כאשר מתכננים להשקיע בפרויקטים כגון:
קישינב
היסטוריה
קישינב נוסדה ב-1436 כמנזר בנסיכות מולדובה אשר בתחילת המאה ה-16 האימפריה העות'מאנית השתלטה עליה. בתחילת המאה ה-19 היא הייתה עיירה קטנה עם 7,000 תושבים. ב-1812, לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), החלק המזרחי של מולדובה נמסר לאימפריה הרוסית וקישינב הפכה לבירת מחוז בסרביה. אוכלוסיית העיר גדלה ל-92,000 איש ב-1862 ול-125,000 איש ב-1900.
החזר השקעה
חישוב ה-ROI
הדרך הבסיסית והנפוצה ביותר לחישוב ROI היא באמצעות הנוסחה {(הכנסה - הוצאה)\ הוצאה}.
קישינב
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 בעיר הוקמה מערכת אספקת מים חדשה. מגדל המים בקישינב היה החלק המרכזי בה וכיום הוא פועל כמוזיאון.
החזר השקעה
חישוב ה-ROI
לדוגמה: במידה ורכישה של פס ייצור בעלות של 100 ₪ תיצור הכנסה של 125 ₪ אזי נקבל: ROI = 0.25.
קישינב
היסטוריה
בעקבות מהפכת אוקטובר, בסרביה הכריזה על אוטונומיה בשם הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית במסגרת האימפריה המתפוררת, ולאחר פלישת צבא רומניה לשטחה, מועצת הארץ הכריזה על הצטרפות לממלכת רומניה. רומניה השקיעה רבות בתוכניות רחבות היקף לשיפור התשתיות בערים המרכזיות בבסרביה ובצפון בוקובינה, רשת מסילות הברזל ומלחמה בבערות. בין 1918 ל-1940 מרכז העיר עבר עבודות שחזור נרחבות.
החזר השקעה
בחינת השקעה אלטרנטיבית
מקובל לבחון את כדאיות הפרויקט בהשוואה לאלטרנטיבה: האם: ROI > R?
קישינב
היסטוריה
לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ביוני 1940 הגישה ברית המועצות אולטימטום לרומניה ובו תבעה יציאת צבאה וממשלה משטחי בסרביה וצפון בוקובינה. רומניה, שמצאה עצמה ללא בני ברית בעימות זה, נאלצה לציית, ובו זמנית נכנסו לשטח הצבא האדום והממשל הסובייטי.
החזר השקעה
בחינת השקעה אלטרנטיבית
כאשר ערך ה ROI גדול מערך הריבית האלטרנטיבית (עלות ההון) אזי הפרויקט כדאי.
קישינב
היסטוריה
העיר ניזוקה ברעידת אדמה ב-10 בנובמבר 1940, נפגעו 2,795 מבנים ומתוכם 172 נהרסו לחלוטין, 78 אנשים נהרגו. עוד בטרם חלפה שנה של עבודת שיקום מנזקי רעידת האדמה תקפו הגרמנים והרומנים את מולדובה הסובייטית. הנאצים הפציצו את העיר מיוני 1941 וב-17 בחודש העיר נפלה לידי הכוחות הנאצים.
החזר השקעה
בחינת השקעה אלטרנטיבית
תוצאות אפשריות הן: כדאי (+), אדישות (0) או הפסד (-).
קישינב
היסטוריה
כשהמלחמה התקרבה לסיום העיר נגררה ללחימה קשה נוספת כשהכוחות הרומנים והגרמנים נסוגו. קישינב עברה לשליטת הצבא האדום ב-24 באוגוסט 1944 כחלק ממבצע יאשי-קישינב. בנקודה הזו העיר איבדה בערך 70% מהבניינים שלה במהלך ההפצצות ורעידת האדמה של 1940. לאחר המלחמה בסרביה סופחה סופית לברית המועצות. רוב החבל הפך לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית כשקישינב היא בירתה.
החזר השקעה
בחינת השקעה אלטרנטיבית
במילים אחרות, תנאי הכרחי לכדאיות הפרויקט הוא תשואה חיובית; אך תנאי נוסף הכרחי אשר יתמוך בביצוע הפרויקט הוא כאשר החזר ההשקעה של הפרויקט יהיה גבוה מאלטרנטיבת ההשקעה.
קישינב
היסטוריה
בשנים שלאחר מכן ארכיטקטים פיתחו תוכנית שיקום מקיפה לעיר. במהלך שנות ה-50 צמחה אוכלוסיית העיר במהירות ונבנו בניינים בסגנון קלסיציזם סטליניסטי. הפיתוח המשמעותי החל ב-1971 כשמועצת השרים של ברית המועצות החליטה להשקיע מיליארד רובלים מתקציב המדינה לטובת פיתוח העיר, תנופה שנמשכה עד עצמאות מולדובה ב-1991. העיר נפגעה מרעידת אדמה נוספת ב-1977.
לאחר קבלת העצמאות, המשיכה העיר להיות בירת מולדובה.
כלכלה
קישינב היא העיר המתועשת והמפותחת ביותר כלכלית במולדובה. ענפי התעשייה העיקריים בה הם ייצור של: ציוד אלקטרוני, חומרי בניין, טקסטיל, מכונות, משקאות אלכוהוליים ועוד.
מאז נפילת ברית המועצות, רמת החיים בקישינב גבוהה בהרבה מרוב האזורים הכפריים במדינה.
תחבורה
בעיר נמצא נמל התעופה הבין-לאומי קישינב, שהוא גם בסיסה של חברת התעופה הלאומית אייר מולדובה.
קישינב מחוברת במסילות רכבת לערים במזרח אירופה כדוגמת בוקרשט, קייב, מינסק, אודסה, מוסקבה ועוד.
יהודים בעיר
עקב אנטישמיות גוברת באימפריה הרוסית ותנאים כלכליים טובים יותר, יהודים רבים בחרו להתיישב בקישינב. ב-1900 היו 43% מתושבי קישינב יהודים- אחד האחוזים הגבוהים באירופה בזמן ההוא. ב-1903 וב-1905 התרחשו בעיר פרעות קישינב נגד היהודים. בשנת 1913 נבנה בית הכנסת הכוראלי של קישינב שהיה בית הכנסת הגדול מבין 77 בתי הכנסת של העיר. הוא פועל עתה כתיאטרון עירוני.
ב-1941 כבשו הנאצים את העיר והחלו ברצח המוני של יהודיה. רצח היהודים נעשה בשיטת בורות הריגה ששימשה גם במקומות רבים אחרים במזרח אירופה. אמדן היהודים שנרצחו במהלך הכיבוש הנאצי עומד על כ-10,000 איש.
כיום קיימת קהילה יהודית בקישינב. הרב זלמן אבלסקי שליח חב"ד כיהן כרב הראשי של מולדובה עד לפטירתו בשנת תשע"ד, ובהנהגתו הוקמו בית כנסת, מקווה טהרה, מוסדות חינוך ומרכז גמילות חסדים לרווחת הקהילה. כיום מכהן בנו הרב אבעלסקי כרבה של מולדובה ונכדו הרב מנחם מענדל אקסלרוד משמש כרב העיר קישינב.
בעיר שני בתי ספר יהודים של רשת אורט עולמי, אחד נקרא על שם הרמב"ם והשני על שם הרצל.
דיאנה גולד
דיאנה רוזמונד קונסטנס גרייס אירן גוּלד, בהמשך דיאנה מנוחין, ברונית מנוחין (באנגלית: Diana Rosamond Constance Grace Irene Gould, later Diana Menuhin, Baroness Menuhin 12 בנובמבר 1912 - 25 בינואר 2003) הייתה בלרינה ושחקנית וזמרת בריטית, הזכורה בעיקר כאשתו השנייה של הכנר יהודי מנוחין. אנה פבלובה, מכל מקום, תיארה אותה כרקדנית האנגלייה היחידה שראתה, שהייתה "מחוננת בנשמה", ואילו ארנולד הסקל תיאר אותה כ"רקדנית המוזיקלית ביותר שהוציאו מהם האנגלים עד כה".
ילדות ונעורים
גולד נולדה בבלגרביה, לונדון בשנת 1912. אביה היה ג'רלד גולד, עובד השירות הציבורי במשרד החוץ וחבר העמים, ואמה הייתה הפסנתרנית אוולין סוארט. היה לה אח בכור, ג'רארד, ואחות צעירה, גריזלדה. אביה היה אירי במוצאו, אך גדל בפריז; אמה למדה בבריסל ובפריז. כתוצאה מכך, היו התרבות והשפה הצרפתית חלק בלתי נפרד מגידולה של דיאנה מראשית ימיה. אביה מת מטיפוס בשנת 1916, כשדיאנה הייתה רק בת שלוש.
ב-1920, כשהייתה בת שבע, נישאה אמה בשנית, לססיל הארקורט, קצין צי שקיבל בשנת 1945 תואר אבירות והיה לאדמירל סר ססיל הארקורט.
קריירה בבלט
היכרותה הראשונה של דיאנה גולד עם ההתרגשות שבריקוד הייתה כשרקדה ג'יג אירי במופע בית ספר, בגיל שמונה. אמה לקחה אותה ללמוד עם לובוב יגורובה בפריז, אבל היא חזרה ללונדון ובגיל תשע נרשמה לבית הספר לבלט של מארי ראמבר, שם המשיכה ללמוד עשר שנים. היא הייתה גבוהה לגבי בלרינה בשנים ההן (173 ס"מ), ונטייה לסרבול הובילה לכינוי שניתן לה, "קלאמזינה".
גולד הייתה רקדנית ראשית בעונות הראשונות של מארי ראמבר בראשית שנות ה-30' של המאה ה-20, בתפקידים כגון קיארינה ב"לה קרנבל" של מיכאיל פוקין והנימפה הראשית באחר הצהריים של פאון של וצלב ניז'ינסקי. היא רקדה זמן קצר בתפקידים ראשיים עם להקתו של ז'ורז' בלנשין בלונדון ובפריז, אבל דחתה את הצעתו להצטרף לבית הספר החדש שלו בארצות הברית (שיהיה בהמשך לניו יורק סיטי בלט. היא סירבה גם להזמנתו של לאוניד מאסין. ב-1933 רקדה בהצגת הבכורה של "פאוואן לנסיכה שהלכה לעולמה" של פרדריק אשטון. בין יתר תפקידיה התפקיד הראשי ב"ליזיסטראטה" של אנטוני טיודור.
לאחר שוויתרה סופית של קריירה בינלאומית, עבדה זמן מה עם הלהקה של אליסיה מרקובה ואנטון דולין בשנת 1935. עוד עבדה בתיאטרון והופיעה בכמה סרטי קולנוע כשחקנית לכל דבר. היא הייתה לרקדנית הראשית של ארטס תיאטר בלט ב-1940 והייתה לפרימה בלרינה של להקת האופרה והבלט הרוסית של ג'יי פומרוי בתיאטרון קיימברידג' עד 1944. כמו כן הייתה לאחת הרקדניות הראשונות שדגמנו לרשת "פורטנום ומייסון" ולשבועוני אופנה.
משנת 1944 עד 1946 שיחקה, רקדה ושרה בתפקיד פרו פרו באלמנה העליזה בלונדון ובמסע הופעות.
נישואים ליהודי מנוחין
דיאנה גולד פגשה את יהודי מנוחין ב-1944. הוא הלך מיד שבי אחר יופייה והכריז בו במקום, שבאחד הימים הם עתידים להינשא, אך היא פטרה את דבריו כ"שטויות" והזכירה לו, שמוקדם יותר באותו יום סיפר, שלבתו מלאו אך זה חמש שנים.הוא היה נשוי עדיין לאשתו האוסטרלית, נולה, אך הנישואים כבר היו רעועים. היו לו שני ילדים, קרוב וזמירה, והוא היה צעיר בארבע שנים מדיאנה. הוא חיזר אחריה במשך שלוש שנים לפני שנעתרה לו לבסוף. נראה גם שהמשיכה הייתה הדדית, שכן דומה היה, שגולד מופיעה לעיתים קרובות בכל מקום שבו שהה. הם נישאו במשרד המרשם בצ'לסי ב-19 באוקטובר 1947. שבעה-עשר יום לאחר שגירושיו מנולה קיבלו תוקף סופי. לא היה להם פנאי לירח דבש, כיוון שלמנוחין היה קונצרט באותו לילה.
הקריירה של יהודי הייתה לתכלית העיקרית של דיאנה מאז והלאה, אף כי לא אחת התנסתה ב"נוסטלגיה מייסרת" לחייה כרקדנית. כפי שכתבה ב"'Fiddler's Moll", "אם אמן מבצע אחד נישא לאחר, ברור שאחד מהשניים חייב לפוגג את אישיותו או אישיותה אל תוך זו של האחר." הוא ראה את נאמנותה כבלתי מוטלת בספק. הם חתמו את שמותיהם במשותף "יהודיאנה". היא גוננה עליו מאוד (ונודעה בלשונה החדה), והקדישה את ייה ליצירת סביבה מושלמת למתן ביטוי לכישרונו. היא ליוותה אותו בכל מסעותיו הרבים ברחבי העולם. משלושת הילדים שנולדו להם שרדו שניים, ג'רארד וג'רמי. בן אחד מת סמוך להולדתו. אף כי התקשתה להניח את ילדיה בהשגחת אחרים, הרגישה דיאנה, שחובתה ללוות את יהודי ולהסדיר את ענייניו חשובה יותר. הופעותיו תוכננו שנתיים מראש, ודיאנה הייתה מקדישה עד 17 שעות ביום לארגון מסמכיו וסידורי הנסיעות שלו.
היא לא בררה במילים, כשהתייחסה אל עצמה כ"דיאנה גלוית הלב להבעית ומבעיתה בגלוי". הוא התייחס אליה כ"מארחת השמיימית שלי בדרכי עלי אדמות" ו"חברת-אמת לחיים, מהימנה בכל עת ורבת השראה".
יהודי מנוחין עוטר בתואר אביר של כבוד בשנת 1965, אבל כיוון שלא היה נתין בריטי, לא היה זכאי להיקרא סר יהודי, וגם דיאנה מנוחין לא הייתה לליידי מנוחין. מצב זה השתנה ב-1985, כשיהודי מנוחין היה לאזרח בריטניה, ותואר האבירות שלו קיבל תוקף רשמי. ב-1993 קיבל סר יהודי תואר אצולה למשך חייו, ברון מנוחין מסטוק ד'אברנון. לורד מנוחין מת בברלין ב-1999, וליידי מנוחין מתה בלונדון ב-2003, בגיל 90. היא הותירה אחריה את שני בניה ואת שני ילדיו של בעלה מנישואיו הראשונים.
דיאנה גולד כתבה שתי אוטוביוגרפיות: Fiddler's Moll (1984) ו-A Glimpse of Olympus  (1996) מספריה אלה עולים כישרון למילים וביטול עצמי שנון וגלוי-לב.
נוגה הירח
נוגה הירח (באנגלית: Brilliance of the Moon) הוא הרומן השלישי בסדרת סיפורי האוטורי מאת ליאן הרן, אשר יצא בשנת 2004. ספר זה מתאר את האירועים במהלך החודשים לאחר נישואיהם של טקאו וקאדה בסופו של הספר השני, שלג על עצי הדובדבן. הסיפור מתרחש במהלך תקופה של כשמונה חודשים, בין האביב עד החורף שלאחריו, ובו טקאו מגיע לכדי העימות המצופה עם המצביא אראי דאיצ'י.
תקציר עלילה
מיד לאחר נישואיהם של טקאו וקאדה, מגיעים לטריאמה שליחים מהדודים שלו משבט האוטורי, בליווי איום ועם ראשו הכרות של איצ'ירו, מורו הזקן, להמחשה. הצבא האוטורי אורב לו, אז טקאו מוביל את הצבא שאסף אל מעבר להרים. סגנו הוא הנזיר ההומוסקסואל מאקוטו; למאקוטו ביקורת רבה לגבי שיטותיו הלא-אורתודוקסיות של טקאו, אך הוא מאוד נאמן לו. לאחר קרב קטן עם חבורת שודדים, הם מגיעים למרויאמה, חבל הארץ שהיה של ליידי מרויאמה ושאותו היא הורישה לקאדה. חתנה של ליידי מרויאמה, אידה נריאקי שהוא בן-דודו של אידה סדאמו, הגיע עם כוחות משלו למקום צעד לפני צבאו של טקאו, אך מצא את עצמו לכוד בין שני צבאות - חייליו של טקאו מצד אחד, וכוחות מרויאמה מצד שני, והוא מובס. כך מנצח טקאו את הקרב הראשון על פי הנבואה. טקאו הופך את מרויאמה לבסיס שלו, והוא וקאדה עובדים על שיקום הטריטוריה.
בינתיים, שיזוקה וקונדו קיצ'י מגיעים לכפר מוסתר של בית מוטו, ופוגשים שם את קנג'י ואת שני בניה של שיזוקה. שיזוקה פוחדת מן ההשלכות כאשר יתגלה דבר נישואיהם של קאדה וטקאו, ולכן קונדו יוצא למשימה באראי, כדי לבדוק את פני הדברים, לאמוד את תגובתו של אראי לנישואים ולבדוק מה רגשותיו כלפי בניו משיזוקה. קנג'י מספר לשיזוקה שבתו, יוקי, אולצה להתאבד באמצעות כמוסת רעל אחרי שנולד בנה מטקאו, מאחר שעלו נגדה חשדותיהם של בני הקיקוטה, והילד גדל לבדו על ידי אקיאו. קנג'י החליט לעזוב את הקיקוטה מרוב צער על מות בתו, ובכך לפצל את האחווה. הוא גם התחרט על בגידתו בשיגרו, וניסה לגייס את המשפחות האחרות של האחווה להתייצב מאחורי טקאו.
במרויאמה, עבודת הבנייה מחדש מתקדמת, אך חברי האחווה המקומיים מאיימים על טקאו. בעזרת הרשומות של שיגרו, הוא מזהה מי חלק מהארגון הסודי, מבצע מעצרים ומוציאם להורג. המטרה הבאה שלו היא פלישה לעיר האגי דרך הים והריגת דודניו, הלורדים של אוטורי שניסו להתנגש בשיגרו באמצעות שינטרו לפני שנה. הוא נוסע לאי אושימה לבקר את חבר ילדותו טראדה פומיו אשר הוא ומשפחתו הפכו לשודדי ים, כדי לכרות עמם ברית על רקע יריבותם הישנה ללורדי האוטורי.
בינתיים, קאדה רוכבת לשירקאווה ומגלה שם שפוג'יווארה לקח את אחיותיה כבנות ערובה. המומה, היא מסתירה את הרשומות על האחווה במקדש מקומי, ואז מתעמתת עם פוג'יווארה ודורשת שיחזיר את אחיותיה. במקום זאת, פוג'יווארה חוטף אותה, מצהיר שנישואיה לטקאו אינם תקפים וכופה עליה להינשא לו. הנישואים אינם ממומשים מינית: הוא לא מעוניין בה בתור אישה, אלא כאוצר שאותו הוא רוצה לאסוף ולהסתיר מאחורי מנעול. אחת מבנות דודיה של שיזוקה מצליחה להעביר לקאדה הודעות במשך זמן מה עד שפוג'יווארה מגלה אותה, ומוציא אותה להורג.
כשטקאו חוזר ושומע את החדשות על החטיפה, הוא צועד עם צבאו לכיוון שיראקאווה, שם הוא מגלה לא רק את כוחותיו של פוג'יווארה, אלא גם את צבא אראי. אלה גוברים על טקאו, אבל הוא מצליח לחלץ משם את כוחותיו. הם נסוגים אל החוף, שם הוא מקווה לפגוש את פומיו ולהתפנות משם בספינתו, אך הלה מתעכב בשל מזג אוויר סוער. מרויאמה נכנעת לאראי שמשתלט על המקום. טקאו נאלץ להיכנע לאראי, אבל במקום להרוג אותו אראי מבקש ליצור עמו ברית נגד לורדי האוטורי. קנג'י מגיע ואומר לטקאו שכל משפחות האחווה, למעט בני הקיקוטה, מציעות לו את תמיכתן. פומיו מגי, ולפני שהם יוצאים לפלישת האגי הוא מראה לטקאו המצאה חדשה, אקדח, שנלקח בפשיטה פיראטית מידי ברברים לבנים.