cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' קארל
סיאטל סופרסוניקס
באמצע עונת החליף קארל את קיי סי ג'ונס בתפקיד מאמן סיאטל סופרסוניקס, ונשאר בתפקיד עד סוף עונת. בתחילת הקדנציה של קארל בסיאטל הובילו את הקבוצה ריקי פירס ואדי ג'ונסון, ובהמשך כיכבו בקבוצה שון קמפ, גארי פייטון, דטלף שרמפף והרסי הוקינס. בכל שבע עונותיו בקבוצה העפילו הסופרסוניקס לפלייאוף, ובכל שש עונותיו המלאות ניצחו לפחות 55 משחקים בעונה הסדירה. בעונת הגיעה סיאטל לגמר המערב, בו הפסידה לפיניקס סאנס בתוצאה 3–4, ובעונת  העפילה הקבוצה לגמר ה-NBA, לראשונה מאז עונת, והפסידה לשיקגו בולס בתוצאה 2–4. לאורך תקופתו כמאמן סיאטל רשמה הקבוצה מאזן כולל של 384 ניצחונות ו-150 הפסדים (71.9%), וקארל נבחר 3 פעמים לאמן במשחק האולסטאר (, ו-).
מילווקי באקס ונבחרת ארצות הברית
לקראת עונת המקוצרת עבר קארל לאמן את מילווקי באקס, אותה הוביל קו אחורי דומיננטי שכלל את סם קאסל, ריי אלן וגלן רובינסון. בכל 3 עונותיו הראשונות העפילו הבאקס לפלייאוף ה-NBA, לאחר 7 עונות מחוץ לפלייאוף, ובעונת אף הגיעו לשלב גמר המזרח. בסדרת גמר המזרח התמודדה מילווקי מול פילדלפיה 76', והפסידה לה בתוצאה 3–4. בסיום עונת פוטר קארל מאימון הבאקס, לאחר שקבוצתו הפסידה לניו ג'רזי נטס בסיבוב הפלייאוף הראשון.
בקיץ 2002 החליף קארל את רודי טומג'נוביץ' כמאמן נבחרת ארצות הברית, לקראת אליפות העולם בכדורסל 2002. בטורניר רשמה ארצות הברית את ההישג הגרוע ביותר שלה אי פעם באליפות העולם, כשסיימה במקום השישי בלבד.
דנוור נאגטס
באמצע עונת מונה קארל למאמנה הראשי של דנוור נאגטס, ונשאר בתפקיד ב-8 וחצי העונות הבאות. בסיום עונתו הראשונה, בה הודחו הנאגטס בסיבוב הראשון של הפלייאוף, הודיע קארל כי הוא סובל מסרטן הערמונית, אך ימשיך לאמן את הקבוצה כרגיל. בעונת, לאחר שצירפו את הרכז צ'אנסי בילאפס במקומו של אלן אייברסון, השוו הנאגטס את מאזן העונה הסדירה הטוב בתולדות המועדון, עם 54 ניצחונות ו-28 הפסדים, והעפילו לגמר המערב, לראשונה מאז עונת. בשני הסיבובים הראשונים גברה דנוור על ניו אורלינס הורנטס ודאלאס מאבריקס בחמישה משחקים, אך בגמר המערב נכנעה לאלופה שבדרך, לוס אנג'לס לייקרס, בתוצאה 2–4.
בעונת אימן קארל את נבחרת המערב במשחק האולסטאר, בפעם הרביעית בקריירה, ובמסיבת עיתונאים לאחר המשחק הודיע כי הוא סובל מסרטן הגרון. עד סיום אותה עונה החליף עוזר המאמן אדריאן דאנטלי את קארל שנעדר בשל טיפולי כימותרפיה, והקבוצה הודחה בסיבוב הפלייאוף הראשון מול יוטה ג'אז. בעונה הבאה חזר קארל לכשירות מלאה, ואימן בכל משחקי קבוצתו. בעונת שברו הנאגטס את שיא המועדון עם 57 ניצחונות בעונה הסדירה, הודות ליכולת טובה של דנילו גלינארי, אנדרה איגודלה וטיי לוסון, וקארל זכה בתואר מאמן השנה ב-NBA. בסיבוב הפלייאוף הראשון התמודדו הנאגטס מול המדורגת שישית, גולדן סטייט ווריורס, שהפתיעה אותם וניצחה בתוצאה 2–4.
ביוני 2013 פוטר קארל מאימון הנאגטס, לאחר שהוביל את הקבוצה ל-9 הופעות רצופות בפלייאוף ה-NBA ולמאזן כולל של 423 ניצחונות ו-257 הפסדים.
סקרמנטו קינגס
במהלך עונת חתם קארל בסקרמנטו קינגס על חוזה ל-4 עונות עבור 15 מיליון דולר, כשמונה למחליפו של טיירון קורבין בתפקיד מאמן הקבוצה. עד סיום העונה רשמה סקרמנטו 11 ניצחונות ו-19 הפסדים, ונשארה מחוץ לפלייאוף. בעונתו השנייה עם הקינגס רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות שלילי, 33-49, ובסיום העונה פוטר קארל מתפקידו והוחלף על ידי דייוויד ייגר. עד פיטוריו מסקרמנטו אימן לאורך הקריירה 1,999 משחקי עונה סדירה ב-NBA.
קן ציפור
קַן צִפּוֹר הוא שיר ילדים מאת המשורר חיים נחמן ביאליק. השיר מתאר את חיי הטבע וקצבם באמצעות המבט בקן הציפורים, שבו שלוש ביצים שטרם בקעו מהן האפרוחים.
בעת כתיבת השיר, אפרוח הייתה מילה נרדפת לגוזל וכוונת השיר לצאצאי הציפור, המכונים בימינו גוזלים.
השיר הולחן על ידי יצחק אדל ולחנו הוא הנפוץ וזכה לביצועים רבים, למשל על ידי נחום נרדי ואורי גבעון. תחילת הלחן של השיר "קן ציפור" דומה ביותר, אף אם אינה זהה, ללחן של השיר "נר לי" מחג החנוכה.
חוקרת הספרות זיוה שמיר מציינת שאת תבניתו של השיר ניתן לייצג באמצעות מעגלים קונצנטריים (או בובת מטריושקה), הממקדים את תשומת לבו של הקורא אל המרכז. סדרת המעגלים שבשיר, מהחוץ פנימה, היא: עצים, קן ציפור, ביצה, אפרוח זעיר. שמיר מוסיפה שתבנית זו מופיעה, באופן פחות גלוי, גם באחדים משיריו הקאנוניים של ביאליק, כגון "הברֵכה".
השיר "קן ציפור" מומחש בשדרות ח"ן ברחובות בארבעה פסלי רחוב צבעוניים: ציפור בעלת חללים בצורת שלוש ביצים, שני ספסלים בצורת ביצה וביצה ענקית חלולה, שבתוכה ספסל המקיף אפרוח. לפסלים נלווה שילוט הכולל את מילות השיר.
אווה ברטה
אווה ברטה (מקודם בראון, בהונגרית: Barta Éva; בודפשט, 8 באפריל 1916 – בודפשט, 15 במרץ 1994) הייתה צורפת, קרמיקאית יהודייה-הונגרייה, אשתו של הגרפיקאי וצייר בלה פקטה נאג'.
ביוגרפיה
אווה בראון נולדה במשפחה יהודית כבתם של ארנה ברטה (מקודם: בראון 1878–1956) צייר, גרפיקאי ושל אלה צ'רס (מקודם: גולדברגר). משנת 1933 למדה שנה בבית הספר לאמנויות שימושיות. בין 1934 לבין 1938 למדה באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות, המאסטרים שלו היו אגושט בנקהארד ואישטוואן סניי. בשנת 1938 נסעה לפריז, שם עסקה בקרמיקה, ובשנת 1939 הקימה סדנה בבודפשט, שם בעיקר עיצבה וייצרה תכשיטים. במהלך מלחמת העולם השנייה, היא ובעלה ייצרו שוצפאסים (כתבי חסות) מזויפים כדי לעזור ליהודים הנרדפים, כולל משפחתה של אווה ברטה (Schutzpass: שגרירויות המדינות הנייטרליות שנותרו בהונגריה (בודפשט) הנפיקו עשרות אלפי "תעודות חסות" למבקשי מקלט יהודים ואלה אישרו כי בעליהם נמצא תחת חסותה של אותה מדינה). בערך 1,000 עד 1,200 חיי יהודים ניצלו עקב מסמכים מזויפים שייצרו ברטה ובעלה. בעלה הלא יהודי קיבל לאחר מותו את התואר חסיד אומות העולם מיד ושם. אווה ברטה השתמשה ליצירותיה באמייל, באבנים חצי יקרות ובמתכות אצילות. יצירותיה נשלטות על ידי צורות אמורפיות וטבעיות. היא הייתה חברה ב"קבוצת האמנים הסוציאליסטים".
דייוויד איגה
דייוויד איגה (באנגלית: David Ige; נולד ב-15 בינואר 1957) הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית. איגה היה המושל השמיני של הוואי. בין השנים 1995–2014 היה איגה חבר בסנאט של הוואי. בבחירות 2014 בארצות הברית נבחר איגה למושל הוואי.
ילדות וקולג'
איגה נולד ב-15 בינואר 1957, כבן החמישי מתוך שש לטוקיו וצורו איגה, צאצאים למהגרים מיפן. איגה גדל בעיר פרל סיטי. אביו של איגה נלחם במלחמת העולם השנייה, הוא קיבל כאות הוקרה את כוכב הארד ואת לב הארגמן לאחר המלחמה החל אביו לעבוד כעובד פלדה, אמו של איגה עבדה כאחות.
איגה למד בבתי הספר הציבורים של פרל סיטי - בית הספר היסודי של פרל סיטי, חטיבת הביניים היילנדס ותיכון פרל סיטי. אף על פי שהתקבל ל-MIT איגה למד באוניברסיטת הוואי וסיים בה תואר בוגר אוניברסיטה בהנדסת חשמל.
באוניברסיטת הוואי, פגש איגה את אשתו לעתיד, דון. לזוג שלושה ילדים: לורן, איימי ומת'יו.
קריירה פוליטית
איגה החל את דרכו הפוליטית בבית הנבחרים של הוואי. מושל הוואי באותה תקופה, ג'ורג' אריושי, מינה את איגה לחבר בבית הנבחרים לאחר שאחד מחברי בית הנבחרים פרש במטרה להתמודד על משרת ראש עיריית הונולולו. בשנת 1995 נבחר איגה לסנאט של הוואי, הוא כיהן בסנאט של הוואי עד שנת 2014 אז מונה למושל הוואי. במהלך כהונתו בסנאט כיהן איגה כיושב ראש בתשע ועדות שונות. כמחוקק, הוא עסק במדינויות מידע וטלקומוניקציה.
בחירות לסנט של הוואי - 2012
איגה ניצח בבחירות לסנט של הוואי שנערכו בשנת 2012 לאחר שניצח את המועמד הרפובליקני וחייל בחיל האוויר של ארצות הברית לשעבר מייק גרסו. גרסו היה הראשון שהתמודד בבחירות נגד איגה מאז 1998. איגה זכה ב-79.26 אחוז מהקולות (14,156 קולות) וגרסו זכה ב-20.74 אחוז מהקולות (3,705 קולות).
בחירות למושלות הוואי - 2014
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית התמודד איגה מול ניל אברקרומבי, המושל המכהן של הוואי. למרות שהוא לא היה המועמד המוביל איגה ניצח. איגה קיבל 67.35 אחוז מהקולות (157,050 קולות), אברקרומבי קיבל 31.52 אחוז מהקולות (73,507 קולות), מועמד אחר קיבל את הקולות הנותרים. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שמושל מכהן של הוואי מפסיד בבחירות המקדימות.
בבחירות למושלות הוואי התמודד איגה מול דיוק איונה, המועמד הרפובליקני, מופי האנמן, מועמד עצמאי ומועמד מהמפלגה הליברטריאנית. איגה ניצח בבחירות עם 49.45 אחוז מהקולות (181,106 קולות), איונה קיבל 37.08 אחוז מהקולות (135,775 קולות) והאנמן קיבל 11.72 אחוז מהקולות (42,934 קולות) יתר הקולות הלכו למועמד הליברטריאני.
ההשבעה
איגה הושבע כמושל השמיני של מדינת הוואי ב-1 בדצמבר 2014. סגן המושל שלו הוא שאן צוצהוי. איגה הוא הצאצא היפני השני שכיהן כמושל הוואי.
נושא השבועה של איגה היה "מוקירים את העבר, מתכננים את יום המחר".
פרנק לאושי
פרנק ג'ון לאושי (באנגלית Frank John Lausche; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית קליבלנד ה-47, כמושל אוהיו ה-55 וה-57, וכסנאטור מטעם מדינתו.
ראשית חייו
פרנק לאושי נולד בקליבלנד לפרנסס (לבית מילווק) ולואיס לאושי, שמוצאם היה מסלובניה. הוא למד בבתי ספר יסודיים מקומיים. בגיל 16, לאחר מות אחיו, הוא נשר מלימודיו כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
קריירת בייסבול
כאשר לא עבד, שיחק לאושי בייסבול וצורף כבסיס שלישי לקבוצת וייט מוטור, שנצחה באליפות הארצית. באביב 1916 הוא הצטרף לקבוצת דולות' וייט סוקס בדולות', מינסוטה, ששיחקה בדרגה D של הליגה הצפונית. הוא החל את העונה עם 422 חבטות, אך לאחר שהגיש מספר רב של הגשות בלתי מוצלחות, הוא שוחרר מהקבוצה לאחר 31 משחקים. הוא חתם עם קבוצה מקצוענית למחצה בעיר וירג'יניה שבמינסוטה. במשך שבועיים הוא הפגין משחק כושל, ושב לקליבלנד להמשיך לשחק בקבוצות חובבים.
באביב 1917 הצטרף לאושי לקבוצת לורנס בריסטרס מלורנס, מסצ'וסטס, ששיחקה בליגה המזרחית. תחילת דרכו שם הייתה מוצלחת, אך הוא שוחרר לאחר 27 משחקים. באותו קיץ הוא התגייס לצבא ארצות הברית והוצב בקמפ גורדון ליד אטלנטה. הוא ביקש להצטרף לנבחרת הבסיס בבייסבול. לאחר שמונה חודשים קודם לאושי לדרגת לוטננט משנה, והוצב לבית הספר לקצינים. שיעור החבטות הגבוה שלו שחרר אותו ממסע אל מעבר לאוקיינוס אל קווי החזית. מאמן קבוצת הבייסבול בבסיס היה צ'ארלס פרנק, שבעתות שלום היה הבעלים והמאמן של קבוצת אטלנטה קרקרס מדרגה AA של ההתאחדות הדרומית. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה בנובמבר 1918, אך לפני שלאושי שוחרר משירות צבאי בינואר 1919, הציע פרנק ללאושי חוזה של שישה חודשים, בתשלום של 225 דולר לחודש, אם הוא יגיע לאימונים באביב של אותה שנה. בעת שירותו הצבאי השלים לאושי את השכלתו התיכונית.
קריירה משפטית
בראשית 1919 החליט לאושי לוותר על קריירת הבייסבול, והחל ללמוד בבית הספר למשפטים קליבלנד-מרשל. ב-1921 הוא סיים את לימודיו כשני בכיתתו, ועד מהרה נודע כאחד מהפרקליטים הטובים ביותר בקליבלנד. בשנים 1932–1937 הוא כיהן כשופט לעניינים עירוניים, ולאחר מכן ועד 1941 כשופט בבית המשפט לעתירות. לאחר סיום כהונתו על כס השיפוט הוא נבחר כראש עיריית קליבלנד.
ראש עיריית קליבלנד ומושל אוהיו
לאושי כיהן כראש עיריית קליבלנד עד 1944, עת נבחר לתקופת כהונתו הראשונה כמושל אוהיו, והיה המושל הקתולי הראשון. תקופת כהונתו הראשונה של לאושי כמושל נמשכה עד 1947 כאשר הוא נוצח בהפרש קטן לתומאס הרברט. ב-1948 הביס לאושי את הרברט וכיהן כמושל ארבע תקופות כהונה של שנתיים כל אחת בשנים 1949–1957. בבחירות של 1950 הוא ניצח את גזבר המדינה דון אברייט, בבחירות של 1952 הוא הביס את ראש עיריית סינסינטי צ'ארלס פלפס טאפט השני, וב-1954 את מבקר המדינה ג'ים רודס, שמספר שנים לאחר מכן נבחר כמושל. בראשית 1957 התפטר לאושי לאחר שניצח בנובמבר 1956 בבחירות לסנאט של ארצות הברית את הסנאטור הרפובליקני המכהן ג'ורג' בנדר.
סנאטור
בתקופת כהונתו הראשונה בסנאט, כאשר יחסי הכוחות בבית בין המפלגות היה פחות או יותר בשיווין, גרם לאושי בהלה למנהיג הדמוקרטים בסנאט, לינדון ג'ונסון כאשר רמז שהוא עשוי להצביע עבור הרפובליקני ויליאם נולנד כמנהיג סיעת הרוב בסנאט, אף על פי שבסופו של דבר הוא לא עשה כן. במשך כל הקריירה שלו, נקט לאושי בעמדה דו-מפלגתית ועצמאית בגישתו הפוליטית, והיו כאלו שכינו אותו "דמוקרט עם ד' קטנה" (Democrat with a small d), אך גישתו לפוליטיקה האתנית של הדמוקרטים סללה את הדרך לבאים אחריו כמו רלף לוקר, שכיהן בהמשך כראש עיריית קליבלנד וכשופט בבית המשפט העליון של אוהיו, וברוניס קלמנטוויץ', מנהיג מועצת העיר קליבלנד. עצמאותו של לאושי גם הקנתה לו, בין השאר, את כינוי הגנאי "פרנק על הגדר" (Frank the Fence). לאושי נבחר בקלות לכהונה שנייה בסנאט ב-1962, אך בניסיונו להיבחר לכהונה שלישית ב-1968, הוא נוצח בשל העובדה שהוא איבד את תמיכת ארגוני העובדים. בבחירות אלו הוא הפסיד בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לג'ון ג'יי גיליגן ביחס קולות של 55 מול 45 אחוזים, ובבחירות הכללית הוא סירב לתמוך בגיליגן, שנוצח בהן על ידי התובע הכללי של אוהיו, ויליאם בארט סקסבי.
לאושי היה פוליטיקאי פופולרי מאוד, בעל דיבור פשוט, מהעיר הגדולה ומהאסכולה הישנה. לזכותו נזקפה בנייתה קואליציה עם המצביעים האתניים בקליבלנד, שנודעו בכינוי "דמוקרטים קוסמופוליטיים". קיימת עדות שהמועמד הרפובליקני לנשיאות דווייט אייזנהאואר שקל ב-1952 לבקש מלאושי להיות עמיתו למרוץ, ורעיון זה נשקל שנית על ידי הרפובליקנים גם ב-1956.
שנותיו האחרונות
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, חי לאושי עם רעייתו ג'יין בבת'סדה, מרילנד. ג'יין לאושי נפטרה ב-1981, וכמי שהמירה את דתה לנצרות הקתולית, נטמנה בבית הקברות קאוולרי שבדרום-מזרח קליבלנד. לאושי המשיך לחיות בבת'סדה עד שבינואר 1990 לקה בדלקת ריאות. הוא הוטס לקליבלנד והוכנס לבית לדיור המוגן הסלובני.
אותות כבוד והנצחה
לאושי קיבל תואר אביר המסדר הריבוני הצבאי של מלטה מידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בניין המשרדים של מדינת אוהיו בקליבלנד קרוי על שמו של לאושי, כפי שקרוי הבניין על שמו במרכז הירידים של אוהיו. שדרות לאושי, הוא רחוב שמשתרע בין רחוב 60 מזרח לבין רחוב 64 מזרח הסמוכים לכנסיית סנט ויטוס בשכונת סנט קלייר-סופיריור שבמזרח קליבלנד. בני משפחתו של לאושי היו חברים בכנסייה זו ותושבי השכונה.
הונגריה באירוויזיון לרוקדים צעירים
הונגריה השתתפה בתחרות האירוויזיון לרוקדים צעירים 3 פעמים, ב-1995, ב-1997, ב-1999. מאז לא השתתפה יותר בתחרות.
מלון פנינסולה
הוא נפתח ב-1928, והוא המלון הוותיק ביותר בהונג קונג שעדיין פעיל. הוא ממוקם בצומת הרחובות נתן וסליבסרי בצים שא צוי (Tsim Sha Tsui), הונג קונג. הוא נוסד על ידי בני משפחת כדורי. המלון הוא כיום חלק מקבוצת מלונות הונג קונג ושנחאי שבראשה עומד סר מיכאל כדורי. הוא נכס הדגל של קבוצת מלונות פנינסולה. הפנינסולה נבחר פעמים אחדות כמלון הטוב ביותר בעולם.
היסטוריה
המלון נפתח בצים שא צואי, קאולון, הונג קונג בדצמבר 1928, והוּעד על ידי יזמיו להיות "המלון הטוב ביותר ממזרח לסואץ." נוסעים שהגיעו להונג קונג באוניות נוסעים ירדו מהאונייה במזח קאולון; זאת הייתה גם התחנה האחרונה ברכבת הטרנס-סיבירית שהביאה נוסעים מאירופה; מיקומו בקואלון העניק למלון פנינסולה יתרון בתור המענה האידיאלי לצרכיהם של המבקרים העשירים באזור, אשר מספרם הלך וגדל.
ב-25 בדצמבר 1941, בתום קרב הונג קונג, מפקדת הכובשים היפנים מוקמה בקומה השלישית של מלון פנינסולה; ב-25 בדצמבר 1941, פקידי המושבה הבריטית של הונג קונג, בראשותו של המושל סר מארק אייצ'יסון יאנג, נכנעו שם ליפנים. המושל היה אסור למשך חודשיים באחת מסוויטות המלון לפני שהוא הועבר לכלא בשאנגחאי. באותה עת שינה המלון את שמו ל"מלון טואה", והחדרים שימשו את הקצינים היפנים הבכירים, בעוד הונג קונג סבלה ממחסור.
הקולונל רוברט לי סקוט, מפקד הלהק הקרבי ה-23 בכוח המשימה לסין של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, מתייחס בספרו "God is my co-pilot" למלון פנינסולה; הוא עושה זאת בעת שהוא מתאר בפירוט את הפשיטה האווירית שהוא הוביל על הספינות היפניות שעגנו בנמל הונג קונג (ב-25 באוקטובר 1942), ובמיוחד את תקיפת היחיד שהוא עצמו ביצע במטוס הקרטיס P-40 וורהוק בסמוך למלון פנינסולה:
"עשיתי שמיניות בנמל ויקטוריה וצללתי למלון פנינסולה, העוקבים אחרי ירו על תקרת הזכוכית המבריקה של הפנטהאוזים במרומיו, וראיתי מפלי חלונות מתנפצים כמו שלג ברחובות, קומות רבות מתחת. צחקתי, היות שידעתי שמאחורי חלונות אלה היו קצינים יפנים רמי-דרג, נהנים מהמלון החדיש. כשהתקרבתי יכולתי לראות דמויות במדים יורדות למטה ונמלטות ביציאות החירום ויריתי עליהם... פניתי להתקפה נוספת על יציאות החירום שהיו מלאות בחיילים יפניים, אבל הניסיון הסתיים לפתע, אזלה לי התחמושת."
שמו הקודם של המלון הושב לו אחרי שיפן הובסה והבריטים חזרו לשלוט במושבה. המלון תפס מקום בולט במיני-סדרת הטלוויזיה "בית האצילים" של רשת NBC בשנת 1988. ב-1994 נוספה למלון שלוחה בדמות מגדל בן 30 קומות, שבראשו מנחת מסוקים.
ב-2007 צולמה במלון פנינסולה סצנה של הסרט "האביר האפל", שבה השתתפו מורגן פרימן וצ'ין האן, שגילמו את דמותם של לוציוס פוקס ולאו, בהתאמה; המלון נבחר בזכות מנחת המסוקים שבראש שלוחתו החדשה, שהוא אחד משני מנחתי המסוקים הפרטיים בהונג קונג; המפיקים העדיפו את הגג של הפנינסולה על פני זה של Shun Tak Centre.
הרחבת המלון
ב-1994 המלון הורחב על ידי הוספת מגדל בן 30 קומות בסגנון הבניין המקורי. חזיתו של הבניין הקיים שומרה, והיא כוללת חצר פנימית, אולם מבוא וחזית קדמית. המלון המשיך לפעול במהלך עבודות הבנייה.
המגדל החדש כולל מנחת מסוקים עבור הלקוחות. זהו אחד משני מנחתי המסוקים הפרטיים באזור הממוקמים על גג בניין (האחר נמצא במרומיו של Shun Tak Centre). המנחת משמש לקבלת אח"מים, שמגיעים למלון המארח אותם בטיסה מנמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג; הטיסה אורכת שבע דקות.
המספר הכולל של חדרי המלון הוא 300, כשבעבודות הבנייה האחרונות נבנו 132 חדרים וסוויטות. קיימות 10 קומות של חדרי משרדים, חנויות ומתקנים, שנוספו לבנייני המלון הקיימים.
מסעדות וברים
במלון פנינסולה יש מספר מסעדות ידועות. הם כוללים את מסעדה הגורמה הצרפתית גאדי'ס, שהייתה אחת ממסעדות שולחנות השף הראשונים בהונג קונג, ומסעדת פליקס בעיצובו של פיליפ סטארק. מסעדות ידועות אחרות כוללות את המסעדה הקנטונזית ספרינג מון והמסעדה השווייצרית צ'סה.
הלובי של הפנינסולה מגיש תה אחר-צהרים בסגנון אנגלי מסורתי, זכר לעידן הקולוניאלי של הונג קונג.
צי רכבי הרולס-רויס
המלון מפורסם בצי מכוניות הרולס-רויס שלו, שניתן להשכירן לאורחים. מאז דצמבר 2006, למלון צי של 14 מכוניות של רולס-רויס מדגם פנטום, שנצבעו בצבע הירוק של המלון; הזמנת מספר זה של רכבי רולס-רויס הייתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של החברה; המכוניות החדשות החליפו את צי רכבי הרולס-רויס הקודם של המלון, שהיו מדגם סילבר ספיריט.
פרסים
מלון פנינסולה בהונג קונג נודע כאחד המלונות המובילים בעולם בשטחים רבים.
הוא קיבל פרסים ממגזין הקונדה נאסט טראבלר, ומארגוני תעשייה נוספים.
אלקטרופופ
אלקטרופופ (באנגלית: Elecrtropop) הוא ז'אנר מוזיקלי המשלב אלמנטים של מוזיקה אלקטרונית ופופ. הכותב הולין ג'ונס תיאר אותו כגרסה של סינת'-פופ עם דגש כבד על הסאונד האלקטרוני שלו. הז'אנר פותח בשנות ה-80 וצבר פופולריות והשפעה בסוף שנות ה-2000.
שנות ה-80 המוקדמות
במהלך שנות ה-80 המוקדמות, החלו אמנים בריטיים כמו גארי ניומן, The Human League, סופט סל, ויסאג' וג'ון פוקס להוציא מוזיקה בסגנון סינת'פופ חדש שהזכיר מוזיקה אלקטרונית ונעשה בו שימוש עיקרי בסינתיסייזרים. את סגנון האלקטרו פיתח המוזיקאי אפריקה במבטה, שהושפע מה-Yellow Magic Orchestra ומקרפטוורק, והשפיע על סגנון הפופ משנות ה-80 של מדונה.
טירת המונד
טירת המונד (באנגלית: Hammond Castle) ממוקמת על החוף האטלנטי באזור מגנוליה, שבעיר גלוסטר, מסצ'וסטס. הטירה, שנבנתה בין השנים 1926–1929, הייתה ביתו ומעבדתו של ג'ון הייס המונד ג'וניור. המונד ג'וניור פעל כממציא, שהיה חלוץ בחקר השליטה מרחוק, והחזיק למעלה מארבע מאות פטנטים. המבנה מורכב מאלמנטים אדריכליים מודרניים ומהמאה ה-15, ה-16 וה-18 ובנוי על צוק סלעי, המשקיף על נמל גלוסטר.
אלקטרופופ
המאה ה-21
בשנת 2008 הוציאה בריטני ספירס את אלבום האולפן החמישי שלה, Blackout, ששילב אלמנטים מהז'אנר והזניק אותו לרמת המיינסטרים. ב-2009 פורסמו בתקשורת כתבות ומאמרים שהכריזו על עידן חדש של כוכבי אלקטרופופ שונים, ואכן נרשמה עלייה בפופולריות של מספר אמני אלקטרופופ. בסקר "Sound of 2009" מטעם ה-BBC, עשרה מתוך 15 האמנים המובילים שנמנו היו מז'אנר האלקטרופופ. בשנת 2008 זכתה הזמרת האמריקאית ליידי גאגא להצלחה מסחרית גדולה עם אלבום הבכורה שלה, The Fame, השייך לז'אנר. גם סצנת הקיי-פופ הפכה לנשלטת ומושפעת מאלקטרופופ, בין היתר אצל להקות כמו סופר ג'וניור, SHINee, f(x) וגירלז ג'נריישן.
בשנת 2019 כתב קנת וומאק כי הזמרת-יוצרת בילי אייליש "תפסה את מקומה כמלכת האלקטרופופ הנוכחית", לאחר שהוציאה את אלבומה הראשון,, הכולל שירים השייכים לז'אנר.
טירת המונד
נכון לעכשיו, הטירה פועלת כמוזיאון טירת האמונד, המכיל את אוסף החפצים הרומיים, מימי הביניים ומהרנסאנס, של המונד, ואף מציע סיורים ותערוכות בנושא חייו והמצאותיו. האולם הגדול מכיל עוגב ששימש לקונצרטים של נגני עוגב מפורסמים רבים ביניהם וירג'יל פוקס וריצ'רד אלסר. עם זאת, מאז שנת 2004, העוגב כבר אינו ניתן לשימוש. במסגרת הסיורים המודרכים, המבקרים עשויים לבקר בעשרת אזורי המגורים בטירה (הכוללים חדר אוכל, ספרייה, חדר עבודה, חדרי תצוגה, מטבח וחדרי שינה לאורחים), החצר הפנימית, המגדלים הצפוניים והאולם הגדול.
מדשאת הטירה המשקיפה על הנמל משמשת, מחוץ לשעות פעילות המוזיאון, מקום לקיום חתונות ולאירועים פרטיים אחרים. במשך 25 השנים האחרונות, נערכו בכל אוקטובר בטירה סיורים מיוחדים בנושא ליל כל הקדושים. מתנדבי הפקת הסיורים הם תלמידי התיכון קייפ אן (אזור החוף הצפוני). גיוס הכספים של ליל כל הקדושים מושך אלפי מבקרים בשנה.
איה קרמרמן
איה קרמרמן (נולדה ב-21 באוקטובר 1976) היא מנחת טלוויזיה ודוגמנית עבר.
ביוגרפיה
קרמרמן היא בתם של רחל קרמרמן-מרידור (בתו של יעקב מרידור) ויוסף קרמרמן, חבר הכנסת במשך שלוש קדנציות, שנפטר מדום לב ב-1981, בהיותה בת חמש שנים. אחותה של מלייקה קרמרמן ואחייניתה של מעצבת האופנה מיקה בשן, אשתו של הזמר יגאל בשן.
למדה בבית ספר לאומנויות בתל אביב ובגיל 14 עברה ללמוד בבית ספר לאומנויות בצפון קרוליינה, ארצות הברית, במגמת בלט.
בהיותה בגיל 18 החלה בקריירת הדוגמנות, והתפרסמה בעיקר כאשר החלה לשמש כתבת בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" יחד עם שירלי גליק.
בשנת 2011 הגישה למשך מספר שבועות תוכנית בוקר בערוץ 10, לאחר אימוץ אורחות החיים החרדיים, אך החליטה לפרוש.
בשנת 2015 השתתפה בעונת ה-VIP של תוכנית הריאליטי "מאסטר שף", והגיעה בגמר התוכנית למקום השלישי.
בשנת 2016 הגישה לצדה של פאולה רוזנברג את העונה הראשונה של התוכנית "בייק אוף ישראל" בשידורי קשת של ערוץ 2.
בשנת 2019 הוציאה לאור את ספר הבישול "מתרגשת. המתכונים. הבית. האוכל".
בעלת טור קבוע במוסף "אתנחתא" של עיתון בשבע ומגישה בערוץ 20.
חיים אישיים
ב-2010 חזרה בתשובה יחד עם בעלה, הצטרפה לחסידות ברסלב, והפסיקה להופיע בטלוויזיה. בתקופה זו עסקה בהרצאות על תורתו של רבי נחמן מברסלב ופעלה להחזרת נשים בתשובה.
נשואה לאיש האסטרטגיה של ערוץ 14 זיו לנגר, בעברו בעל חברת קידום מכירות ומנכ"ל סוכנות הדוגמנות "לוק". לבני הזוג שישה ילדים והם מתגוררים בירושלים.
הבשלת אוסטוולד
הבשלת אוֹסְטְוַולְד היא תיאור של מנגנון מעבר פאזה, שבו גרעין קטן של פאזה חדשה גדל; כלומר, צורון יעדיף להקשר אל קבוצה גדולה יותר של חלקיקים מאשר אל קבוצה קטנה יותר. העיקרון נקרא על שם וילהלם אוסטוולד, אשר חקר מעברי פאזה וזכה על כך בפרס נובל בשנת 1909.
יישום נפוץ של עיקרון זה הוא ציפוי סיליקון בכסף.
חתום באש
חתום באש הוא האלבום החמישי של להקת הרוק הישראלית סינרגיה. האלבום יצא לאור ב-14 בפברואר 2012, והוא מכיל 12 שירים. האלבום כולל שיתוף פעולה עם זמרת האופרה דניאלה לוגסי והסופר אשכול נבו.
בונוונטורה הקדוש
בּוֹנָוֶנְטוּרָה הקדוש (באיטלקית: San Bonaventura; 1221 - 15 ביולי 1274) היה פילוסוף ותאולוג נוצרי, אב המסדר השביעי של המסדר הפרנציסקני וקרדינל-בישוף של אלבאנו (לאציו). הועלה למדרגת קדוש על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי ב-1482 וסיקסטוס החמישי הכתירו ב-1588 לאחד ממורי הכנסייה בתואר "דוקטור מלאכי" (Doctor Seraphicus). מחברו של אחד החיבורים החשובים בהגות התאולוגית והפילוסופית במאה ה-13: "דרך השכל אל האלוהים" (Itinerarium mentis in Deum). על אף שמיוחסים לו חיבורים רבים, סובר המחקר המודרני שרובם פסאודואפיגרפיה (כלומר נכתבו על ידי אחרים ויוחסו אליו).
תולדות חייו
נולד בבָּנְיוֹרֶג'וֹ שבלאטיום, איטליה (דאז בשליטת מדינת האפיפיור) בשם ג'ובאני די פידנצה (Giovanni di Fidanza). למד בבית הספר של הפרנציסקנים ובין השנים 1236 ל-1243 השלים את לימודיו באוניברסיטת פריז וקיבל תואר דוקטור, מיד עם סיום הלימודים הצטרף למסדר הפרנציסקני וקיבל את שמו: בונוונטורה. מ-1248 ועד 1255 לימד באוניברסיטת פריז.
האפיפיור קלמנס הרביעי בחר בו למשרת ארכיבישוף יורק, אולם בונוונטורה סירב לקבל על עצמו את המשרה. ב-2 בפברואר 1257 נבחר לראש מסדר פרנציסקוס הקדוש. עד ימיו נדרשו הנזירים הפרנציסקנים לחיות בעוני וסיגוף לפי דוגמתו של פרנציסקוס מאסיזי עצמו, בונוונטורה נטל על עצמו להתאים את תקנון המסדר לחיי יום-יום סבירים. ב-1260 התקבל התקנון הקנוני הראשון של המסדר, אשר הוכן על ידי בונבנטורה. הוא שם דגש על פעילות חינוכית ורכישת ידע מדעי על ידי חברי המסדר, שהפכו לכוח האינטלקטואלי המוביל של תקופתם, למלומדים ולסוכני ההשכלה (על אף שבנדיקטוס עצמו זלזל בהשכלה ובלימוד). ברוח זו, רבים מחברי המסדר עמדו בראש הקתדרות של האוניברסיטאות באירופה.
האפיפיור גרגוריוס העשירי גמל לבונוונטורה על מאמציו עבור בחירתו ומינה אותו לקרדינל-בישוף של אלבאנו. ב-1274 הוביל בונוונטורה את ניסיון האיחוד בין הכנסייה הקתולית לכנסייה האורתודוקסית בעת הוועידה האקומנית הארבע-עשר בליון, במטרה לסיים את הסכיזמה הגדולה, אולם מת באופן מפתיע זמן קצר לאחר מכן. מותו החטוף הוביל לתיאורית קשר לפיה הורעל.
יום חגו
מיד לאחר הכרזתו כקדוש, ב-1482 נבחר יום הראשון השני של חודש יולי כיום חגו, בין 1568 ל–1969 נחוג יומו ב-14 ביולי ומ-1969 נחגג יומו ב-יום מותו, ה-15 ביולי. בארץ ישראל נחוג יומו ב-17 ביולי מכיוון שב-15 ביולי חל חג חנוכת כנסיית הקבר וב-16 ביולי חל חגה של מרים גבירתנו של הר הכרמל.
דרך השכל אל האלוהים
חיבורו המייצג ביותר הוא "דרך השכל אל האלוהים" (Itinerarium mentis in Deum), אותו חיבר ב-1259 על הר אלוורנה, עליו קיבל פרנציסקוס מאסיזי את סימני הסטיגמטה ("פצעי הצלוב"). הספר מציג שש דרגות המוליכות את האדם להכרת האל, כאשר המעבר בין הדרגות מן הגשמי אל המיסטי נערך תוך דיון דיאלקטי ותוך שימוש משוכלל בהסקה רציונלית ברוח הסכולסטיקה. החיבור, באופן יוצא דופן לתקופתו, שואב רבות מאפלטון (ובפרט מתורות נאו-פלטוניסטיות) יותר מאשר מאריסטו. ז'אק לה גוף מכנה אותו "זיווג מושלם של סכולסטיקה ומיסטיקה".
בתרבות
בונוונטורה מוזכר על ידי דנטה אליגיירי כדובר בקנטו 12 של "העדן". רוחו בת-האלמוות דוברת אל דנטה ומספרת בשבחו של דומיניקוס הקדוש, כחלק מהתזה של דנטה לגשר על הפערים בין הפרנציסקנים לדומיניקנים. הספר הנערץ על דנטה היה הביוגרפיה שחיבר בונוונטורה על חיי פרנציסקוס והספר "מסע הרוח אל האלוהים" היווה עבורו דגם ל"קומדיה".
השהיה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
זריקת פרסה
זריקת פרסה הוא משחק המתקיים בשטח פתוח בין שני אנשים (או לחלופין: בין שני צוותים של שני אנשים) באמצעות ארבע פרסות ושתי מטרות השלכה הממוקמות בארגז חול. המשחק משוחק על ידי שחקנים מתחלפים, הזורקים פרסות סוסים לעבר יתדות הנמצאות באופן מסורתי במרחק 40 מטר זו מזו.
במשחקים המודרניים המתקיימים כיום, מקובל להשתמש בפרסות מסוגננות יותר, הגדולות פי שניים מגודלן של פרסות רגילות בפועל. משחק זריקת פרסה משוחק בעיקר בתחומי ארצות הברית ומנוהל על ידי האגודה - NHPA האחראית על כללי המשחק. וולטר ריי ויליאמס הבן הוא בין השחקנים הבולטים וזכה במספר אליפויות לנועד ולבוגרים.
טוטם (סרט)
טוטם (באנגלית: Totem) הוא סרט אימה-פסיכולוגי ועל-טבעי אמריקאי, אשר בוים על ידי מרסל סארמינטו. תסריטו נכתב על ידי איוון דיקסון. בין שחקניו הראשיים של הסרט ניתן למנות את קאריס דורסי, אנה אוריילי וג'יימס טאפר.
הסרט יצא לאקרנים ב-31 באוקטובר 2017, על ידי בלאמהאוס הפקות וסינמקס.
עלילה
קלי היא תיכוניסטית בת 17 החיה עם אביה האלמן ג'יימס, אחותה הקטנה אבי ובת זוגו החדשה של אביהם רובין. קלי מתקשה לקבל את יחסיהם של ג'יימס ורובין עקב געגועיה לאמה המנוחה לקסי. אבי מתחילה לדבר לישות בלתי נראית בבית שהיא טוענת שהיא אימה לקסי.
באחד הימים סבם האסתמטי של הבנות, ברנרד מגיע לבקר בזמן שהמשפחה עורכת מכירת חצר שבמהלכה קלי מוצאת ולוקחת לעצמה שרשרת טורקיז שהייתה שייכת לאמה המנוחה. ג'יימס מספר לרובין שאשתו סבלה מהפרעות נפשיות לקראת מותה ומציין שגופתה נמצאה ללא טבעת הנישואין עליה, דבר שגרם לו לחשוד שהיא ניהלה רומן מאחורי גבו.
קלי מרגישה לא בנוח עם נוכחותה של רובין בביתם ובזמן זה תופעות על טבעיות מתחילות לקרות בבית, דבר שגורם לה לתהות האם מדובר ברוחה של לקסי או בישות על טבעית מרושעת. בנוסף, קלי שמה לב שהתעסקות עם השרשרת של אמה מעצימה את כוחה של הישות. ג'יימס עצמו תוהה האם קלי מביימת את התופעות משום שהיא לא רוצה את רובין בבית.
במהלך הזמן רובין מתחילה להקיא שיער משונה ובמהלך התעמלות גופנית בבית הספר חווה קלי חיזיון על גופת אימה עטופה בנייר פלסטיק. לבסוף קלי שורפת את השרשרת של אמה (אולם השרשרת שורדת), ולאחר מכן כוננית ספרים נופלת על החתול של אבי.
קלי מספרת לאביה ג'יימס שהיא מאמינה שהרוח אינה לקסי אלא ישות מרושעת שמנסה לקחת מהם את אבי. ג'יימס מזכיר לקלי שהיא כבר לא צריכה להיות אחראית על ביטחון המשפחה כמו קודם. קלי נרדמת בזמן שיעור בבית הספר וחולמת שרובין מוצאת את טבעת הנישואין של לקסי והורגת את ג'יימס. טוד, בן זוגה של קלי מעלה תאוריה שלפיה השרשרת יכולה להיות טוטם, והריסתו יכולה לנתק את הקשר בין החפץ לישות השולטת עליו.
הפעילות העל טבעית בבית חוזרת. קלי מגלה שהיישות ציוותה על אבי להחביא את השרשרת מקלי. קלי לוקחת את השרשרת והיישות מנסה לתפוס את אבי, אבל ג'יימס מציל את הבנות.
ברנרד מגיע לקחת את המשפחה למקום מבטחים וטוד מתגנב לחדרה של קלי שמחביאה אותו בארון ממשפחתה. בזמן שהם תוהים האם הישות היא רוחה של לקסי או לא, הם שמים לב שאבי נעלמה וג'יימס מחליט לנסות לתקשר עם לקסי בחוץ. קלי מאשימה בגלוי את רובין שהיא מרחיקה את אביה מהן וברנרד תוהה האם קלי מקנאה בנוכחותה של רובין בביתן.
קלי מוציאה את טוד מהארון שבו הוא התחבא וטוענת שהיישות הרגה את רובין. טוד מבין שקלי משקרת לו וקלי הורגת אותו באמצעות הכאתו עם אחד הגביעים שלה בראשו. קלי חוזרת לאבי שאותה היא החביאה בבית כחלק מהתוכנית שלה. כשג'יימס חוזר קלי מספרת לו שהיישות הרגה את ברנרד, רובין וטוד, אבל אבי פולטת שהיא התחבאה כי קלי ביקשה ממנה קודם לכן. קלי תוקפת את ג'יימס והוא מאבד את ההכרה.
ג'יימס מתעורר ומוצא את עצמו קשור לכיסא. הוא מבין שהיישות בביתם היא באמת לקסי, אשתו המתה ושהיא לא רצתה להזיק להם, אלא להגן עליהם מקלי. קלי הורסת את השרשרת של אמה במחשבה שהיישות תעזוב את הבית ומודה שהיא הרגה את לקסי כי חשבה שהם יהיו מאושרים רק שלושתם.
השרשרת מתחדשת מעצמה ולקסי מצליחה להחיות את גופתה של רובין בחדר האמבטיה. בזמן שאבי משחררת את אביה רובין נלחמת בקלי וקלי דוקרת את עצמה מספר פעמים במטרה להפליל את רובין בתקיפתה ובשאר הרציחות, אולם ג'יימס מצליח לעצור אותה. רוחה של לקסי לפתע מפחידה את קלי, גורמת לה להפיל את אחד מפסליה של רובין ישירות על ראשה וחפץ חד דוקר אותה למוות.
ג'יימס, רובין ואבי יוצאים ביחד לטיול משפחתי בקארוון שלפתע אבי מתחילה לדבר לישות בלתי נראית, דבר שמדאיג את רובין.
הפקה
שלב הצילומים של הסרט החלו כבר בנובמבר 2015, תחת בימויו של מרסל סארמינטו. שלב צילומים נוסף, התקיים בדצמבר 2016, והוא יצא לאחר כמה חודשים בארצות הברית, ב-31 באוקטובר 2017.
אדוארד טריפל
אדוארד טריפל (באנגלית: Eduard Trippel; נולד ב-26 במרץ 1997) הוא ג'ודוקא גרמני המתחרה בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג. טריפל הוא זוכה מדליית הכסף בקטגוריית המשקל בה מתחרה וזוכה מדליית הכסף יחד עם משלחת הג'ודו הגרמנית מאולימפיאדת טוקיו (2020).
קריירה
בשנת 2017, טריפל החל לייצג את גרמניה בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג. בתחרויות הגראנד סלאם הספיק טריפל להשיג מדליית כסף בקאזאן 2021 בנוסף לשלוש מדליות ארד נוספות בפריז ואוסקה 2018 ואבו דאבי 2019. בינואר 2021, הוא זכה במדליית הארד במסגרת תחרות המאסטרס, שהתקיימה הפעם בדוחה, קטר.
באולימפיאדת טוקיו (2020), טריפל עשה את דרכו אל חצי הגמר כאשר בדרך הוא ניצח את נמניה מיידוב הסרבי, גוואק דון-האן הדרום קוריאני וכריסטיאן טוט ההונגרי. בשלב חצי הגמר, הוא ניצח את מיכאל זגאנק הטורקי. לעומת זאת, הוא כשל בניסיונו לזכות במדליית הזהב, כשהפסיד ללאשה בכאורי הגאורגי וכתוצאה מכך הסתפק במדליית הכסף. בתחרות הקבוצתית, טריפל זכה במדליית הארד יחד עם נבחרת גרמניה.
אלי טביב
קורות חייו
טביב נולד וגדל בשיכון עלייה בכפר סבא, הוריו עלו מתימן ב-1948 אביו עבד כפרדסן ואלי היה הבן הצעיר במשפחה. אחיו יליד 1948, נהרג במלחמת יום הכיפורים. הוא השתתף בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן, ונהרג בהפגזה בעת שהגיש עזרה לפצועים.
הבעלות על הפועל כפר סבא
בשנה זו - תקופת הצינון - התמקד בעיקר בעסקיו מעבר לים ופיתח רשת חנויות לביגוד ולאביזרים לגלישה ימית בארצות הברית.
בשנת 1995 אותר על ידי ועדת הפרטה שהוקמה על ידי אגודת הפועל כפר סבא ועיריית כפר סבא ובראשה עמד פעיל הציבור ד"ר אמיר גבע, ורכש מהאגודה את זכויות הניהול של מועדון הכדורגל אשר היה שקוע במשבר כלכלי עמוק.
בין השנים 1996 ל-2008 שימש טביב הבעלים בפועל של הפועל כפר סבא. במהלך השנים החליטה אגודת הפועל כפר סבא לפעול להשבת הקבוצה לידיה. לאחר שבית הדין העליון של ההתאחדות לכדורגל בישראל דחה את בקשתה, על אף שתקנון ההתאחדות אוסר על העברת קבוצה לידי מי שהורשע בעבירות שיש עמן קלון, עתרה האגודה לבית המשפט המחוזי, שקבע בפסק הדין כי טביב אינו ראוי לשמש כבעליה של קבוצת כדורגל. טביב העביר את הבעלות למקורבו, גבי טווילי, ועתר לבית המשפט העליון, שקבע כי על האגודה להעביר בקשה להעברת הזכויות, ואם זו תאושר תוחזר אליה הקבוצה. בעונתו האחרונה במועדון ירדה הקבוצה מליגת העל לליגה הלאומית, ולאחר מכן החל טביב בתהליך העברת הבעלות על הקבוצה. עזיבתו לוותה בטונים צורמים וטענות רבות כנגדו מצד אגודת הפועל כפר סבא.
הבעלות על הפועל תל אביב
בטרם השלים את תהליך העברת הפועל כפר סבא, כבר החל טביב להיות מעורב בבעלות על קבוצת הפועל תל אביב, על אף שנדרש לשנת צינון, ובקיץ 2010 הפך באופן רשמי לבעל הקבוצה, בצוותא עם מוני הראל. במהלך העונה השניים הסתכסכו, ובמאי 2011 הפך טביב לבעליה היחידי של הקבוצה לאחר הליך בוררות ממושך. על טביב נמתחה ביקורת בתקשורת בגין התנהלותו כבעלי הקבוצה, ובמקביל ארגנו אוהדי הקבוצה מחאה חריפה וממושכת כנגדו, בדרישה שימכור את הקבוצה לבעלים אחרים, ואף כללה הפגנות מול ביתו של טביב ומול רשת החנויות של אשתו. המחאה החריפה ככל שהתקדמה העונה, והפכה לקונצנזוס בקרב כלל האוהדים עם התפטרותם של כל חברי ההנהלה הבכירה של המועדון. ב-21 באפריל 2012 הכריז טביב כי הוא מעמיד את הקבוצה למכירה בשל ההטרדות והאלימות שהופנו כלפיו וכלפי בני משפחתו. ב-4 ביולי 2012 הכריז חיים רמון במסיבת עיתונאים כי קיבל מטביב ייפוי כוח בלתי חוזר למכירת המועדון, כך שטביב סיים את דרכו בהפועל תל אביב. באוקטובר 2015 חויב רמון לשלם לטביב 7 מיליון ש"ח. בריאיון לתקשורת טען טביב כי המחאה נגדו נבעה ממניעים גזעניים.
הבעלות על בית"ר ירושלים
בעונת הביע טביב התעניינות ברכישת מועדון הכדורגל בית"ר ירושלים מידיו של ארקדי גאידמק, וזכה לתמיכת האוהדים, אך גאידמק סירב למכור לו את המועדון וניסה להשאיר אותו בבעלותו. הסוגיה נגררה להכרעת בית המשפט שהכריע כי טביב יהיה הבעלים של בית"ר ירושלים. לקראת עונת נכנס טביב באופן רשמי לתפקיד. החל מכניסתו לתפקיד החל טביב לצמצם באופן משמעותי את חובות הקבוצה שעמדו על עשרות מיליוני שקלים. טביב החתים בקבוצה שחקנים צעירים ומבטיחים והעמיד תקציב שנתי יציב בשונה משנים קודמות. בסיום עונת 2014/2015, שבה בית"ר ירושלים לשחק במסגרות אירופיות לאחר שבע שנים.
ב-23 באוגוסט 2016, הודיעה ההתאחדות לכדורגל בישראל כי אלי טביב אינו יכול לשמש כבעלים של בית"ר ירושלים עקב הרשעותיו בפלילים למשך שלוש שנים בתנאים מגבילים. ב-11 בינואר 2017 החליט בית הדין העליון של ההתאחדות לדחות את ערעורו של טביב בדבר פסק דין זה, אך קיצר את משך העונש לשנתיים שבהם טביב לא יוכל לנהל את בית"ר החל מקיץ 2017. לכן בסוף עונת 2016/2017 מינה טביב את אלי אוחנה ליו"ר הקבוצה ל-5 שנים על מנת שיחזיק בניהול בית"ר במקומו למשך השנתיים הללו.
במהלך העונה התגבשה בקרב אוהדי בית"ר מחאה כנגד טביב על התנהלותו בנוגע לשחקנים, מאמנים, וקשרים עם האוהדים. המחאה הגיעה לשיאה לאחר הפסד הקבוצה בגמר הגביע בעונת 2017/2018 ומעורבותו לכאורה של הבעלים טביב בקביעת הרכבי הקבוצה ובעניינים מקצועיים אחרים שגרמו לאי שיתופם של שחקנים מסוימים בגמר הגביע, אז הודיעו ארגוני האוהדים השונים של הקבוצה כי הם יחרימו את העונה הבאה ולא יקנו מנויים. בתגובה זמן קצר לאחר מכן ב-15 במאי 2018, כינס אלי טביב מסיבת עיתונאים, והודיע על כוונתו לעזוב את הקבוצה, ועל העמדתה למכירה וחיפוש רוכש לקבוצה. בקיץ 2018 מחאות האוהדים כנגד הבעלים הוגברו ופעם נוספת בעת בעלותו על קבוצה ישראלית, נאלץ לספוג הפגנות כנגדו ליד ביתו שם הפגינו אוהדים מספר פעמים, כמו כן מול חנויות הבגדים של רעייתו דנה אשכנזי.
לאחר עזיבתו את בית"ר, הצהיר מספר פעמים כי לא יחזור עוד לכדורגל הישראלי בתור בעלים.
פלילים
טביב הורשע בבתי משפט, בביצוע עברות שונות: התחזות לאדם אחר במטרה להונות, שימוש במסמך מזויף, זיוף וקבלת דבר במרמה והפרעה לשוטר בעת מילוי תפקידו עבירות בגינן נגזר דינו לשישה חודשי מאסר על תנאי. במסגרת המחאות של אוהדי הפועל תל אביב מול ביתו הואשם טביב כי הכה נער בן 17 שהפגין בלילה מול ביתו וקילל אותו. ביוני 2014 הורשע בפציעת הנער בנסיבות מחמירות, השמדת ראייה ושיבוש מהלכי משפט, ונידון לשישה חודשי עבודות שירות. לאחר ערעור הופחת עונשו לארבעה חודשי עבודות שירות.
בדצמבר 2011 הושלך רימון הלם לעבר ביתו בתל אביב. באוקטובר 2013 התגלה רימון יד מתחת למכוניתו בביתו בכפר שמריהו.
ב-11 באוגוסט 2017 הונח בפתח ביתו מטען דמה בשעה שטביב עצמו שהה בחו"ל.
ב-11 בינואר 2021 הושלך רימון הלם לעבר ביתו בכפר שמריהו.
חיים אישיים
בשנת 2010 נישא בפעם השנייה, למעצבת דנה אשכנזי. לזוג בית בכפר שמריהו, ולהם שני ילדים.
נפתלי וידרא
נפתלי היינץ וידרא (24 באוקטובר 1909–1987) היה ממייסדי ענף הספנות בישראל, מנכ"ל חברת הספנות הלאומית צים, יו"ר מועצת המנהלים של רשות הנמלים, ומייסד "מכון וידרא לחקר הספנות והתעופה" באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
נפתלי היינץ וידרא נולד בלייפציג, גרמניה. בצעירותו היה פעיל במועדון הספורט הציוני "בר כוכבא" לייפציג. לאחר שהשלים לימודי כלכלה ומשפט באוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת לייפציג ואוניברסיטת ברלין וקיבל תואר דוקטור במשפטים, עלה לארץ ישראל בשנת 1933.
בשנת 1947 היה ממייסדי חברת "קדם", השותפות הראשונה של חברת צים, שהפעילה את האנייה הראשונה של החברה, "קדמה". הוא היה מנהל משותף של צים וב-1963 מונה למנכ"ל יחיד, תפקיד בו שירת עד 1966. בשנת 1949 היה מנהלה ומייסדה של חברת "שהם שרותי הים", חברת בת בבעלותה המלאה של צים.
בין השנים 1969–1981 היה יו"ר מועצת המנהלים של רשות הספנות והנמלים.
בשנת 1969 הקים את המכון הישראלי לחקר הספנות. ב-1987 נקרא המכון על שמו – מכון וידרא לחקר הספנות והתעופה.
המחלקת הימית של הסוכנות היהודית
ב-1936 מונה בר כוכבא מאירוביץ לנהל את המחלקה הימית של הסוכנות היהודית. המחלקה נועדה לטפל בכל הענפים הקשורים לים, כולל ספנות ודייג. וידרא הצטרף למחלקה ב-1937, תקופה בה החלה המחלקה המדינית של הסוכנות לפעול להקמת יישובי דייגים לאורך חופי ישראל, בין השאר מסיבות מדיניות - הקמת בסיסים לסיוע לעלייה הבלתי לגאלית.
בתקופת המנדט הבריטי נעשו ניסיונות ספוראדיים לבסס במסגרת היישוב היהודי את ענף הדייג, שנתפס כבעל פוטנציאל כלכלי חשוב, ללא הצלחה. וידרא הזמין ארצה את רב-חובל גוסטב פיטש, מומחה בתחום הדייג, ויצא ללמוד את הנושא בארצות ח"ול. הוא הניח יסודות למחקר מדעי של הדייג, שאותו ראה כתשתית הכרחית לקידום הענף. בין השאר הוקמה ביוזמתו מעבדת מחקר בחיפה, והחלה לפעול ספינת מחקר בשם "ניסיון" שנבנתה בשדות-ים. הוא פעל להשגת תמיכה פיננסית ואשראי ליישובי הדייגים שהיו במצוקה כספית באותן שנים.
בין השאר טיפל בצורכיהם של ימאים בני היישוב היהודי, בהכשרת ימאים ועובדי נמל, בהשלטת השפה העברית בהצהרות המכס של ממשלת המנדט ובהקמת מתקנים לתיקוני כלי שיט בנמל חיפה. לקראת קום המדינה פעל להכשיר כוח אדם שיתפעל את נמל חיפה עם יציאת הבריטים.
מנהל צים
ב-1947 הצטרף ד"ר וידרא לחברת צים, שהוקמה ב-1945, כמנהל משנה ואחד מארבעת חברי הוועדה המנהלת של החברה. הוא היה מעורב ברכישת האנייה הראשונה של החברה, "קדמה", שהחלה לפעול ב-1947. עם קום המדינה החלה פעילות קדחתנית של רכש אניות, פיתוח קווי נוסעים ומטענים והכשרת ימאים. וידרא היה במוקד הפעילות הזאת, הטיף, כתב ופרסם רבות על הצורך בהרחבת צי הסוחר. עם חתימת הסכם השילומים עם גרמניה הוזמן, יחד עם עמיתו לניהול צים, צבי יחיאלי, להגיש לוועדת השילומים הממשלתית הצעה להגדלת צי הסוחר. ההצעה שכתב התקבלה, והאניות שנבנו במסגרת השילומים הביאו לצמיחה מואצת של צי הסוחר הישראלי בכלל וחברת צים בפרט.
וידרא קידם ופיתח הקמת קווי סחר בינלאומיים של צים לצד חברות בנות, נציגויות וסוכנויות ברחבי העולם. בתקופת כהונתו צמחה צים מחברה קטנה שפעלה רק בים התיכון לחברה בינלאומית שהפעילה כ-150 אניות מסוגים שונים (נוסעים, משא, צובר ומכליות דלק) ב-21 קווים סדירים בכל רחבי העולם. ב-1957 נתבקש על ידי שר האוצר פנחס ספיר לסייע להקמת חברת הספנות הלאומית של גאנה, לבקשת נשיא גאנה, ד"ר קוואמה נקרומה. הצלחת החברה הביאה לפניות ממדינות נוספות. וידרא עמד גם מאחורי הקמת חברת הספנות הלאומית של בורמה.
"עלבונה של צים"
במאי 1963 מונה וידרא למנכ"ל יחיד של צים. טרם מינויו נוהלה החברה על ידי קוורטט של דירקטורים שייצג את בעלי המניות. הרכב הקוורטט האחרון היה: נפתלי וידרא, צבי יחיאלי, יוסף ברפל וצבי הרמן. הראשון היה אחראי לניהול המסחרי ותפעול הצי. יו"ר הדירקטוריון היה נציג האוצר, ד"ר יעקב ארנון. החברה, שנקלעה לקשיים כספיים, לא עשתה חיל אף תחת שרביטו של וידרא. לאור ההפסדים וכתוצאה מחוסר אמונו בדירקטור המתחזק מיכאל צור, התפטר וידרא מתפקידו בראשית 1966 ועזב את החברה בה שירת כמנהל עשרים שנה. מיכאל צור, שהתמנה ליו"ר החדש של צים, לא חסך שבטו מן הדירקטוריון הקודם, והציג את החברה בפני הממשלה והציבור ככושלת, תוך האשמה והטלת רפש בווידרא ובעמיתיו לדירקטוריון.
וידרא הגיב על ההאשמות ובאוגוסט 1966 פרסם דיסרטציה בשם "עלבונה של צים", בה פירט את האירועים שקדמו להתפטרותו וניתח את מצבה הכלכלי-מסחרי של צים עד לאותו מועד. הוא נימק את מצבה הכלכלי הגרוע של החברה בשלוש סיבות: (1) הספנות בישראל לא זכתה לתמריצים ממשלתיים כענפי יצוא אחרים במשק, (2) אניות הסכם השילומים נמכרו לחברה במחיר מופקע, נגד רצונה, וכך פגעו ברווחיות הצי ובכושר תחרותו בשוקי התובלה הימית, (3) בשל התפתחות התעופה הפכה ספנות הנוסעים ללא רנטבילית בעליל. המסקנה הבלתי נמנעת היא: אם הממשלה חפצה, משיקוליה שלה, להחזיק בצי של אניות נוסעים – שתעשה זאת בעצמה, על חשבונה, תוך נתק מלא מחברת צים. טענות אלו לא נסתרו מעולם. "עלבונה של צים" היה בראש וראשונה עלבונו של ד"ר וידרא שלא חזר לניהול ספנות אקטיבי. לאור הוויכוח הפומבי שעורר צור על מצבה של החברה והנהלתה, קרא וידרא להקמת ועדת חקירה בלתי תלויה, "שתמשיך בבירור, תלמד את הבעיות, תשמע את כל הצדדים ותוציא מסקנות – ללא משוא פנים".
חקירה לא נערכה. היו"ר מיכאל צור מינה למנכ"ל את מאיר גירון, אשר פרש מתפקידו בשלהי שנת 1969, לאחר סכסוך עם צור על רקע דרישתו של גירון לחסל את צי הנוסעים. וידרא, שדרש זאת שנים רבות קודם לכן, סירב לעסוק בחשבונות העבר כאשר התבקש על ידי העיתונות להתייחס לנושא התפטרותו של גירון והפנה אותה לחוברת "עלבונה של צים".
מיכאל צור, שהפך בהמשך למנכ"ל "החברה לישראל", הורשע במאי 1975 בקבלת שוחד ונדון ל-15 שנות מאסר.
יו"ר רשות הנמלים
ב-1969 מונה ד"ר וידרא ליו"ר דירקטוריון רשות הנמלים. בתקופת כהונתו התמודדה הרשות עם יחסי עבודה מתוחים בנמל אשדוד, תקופת החירום של מלחמת יום כיפור, סגירת תעלת סואץ, פיתוח נמל אילת, פיתוח טכנולוגי והתייעלות של כל נמלי ישראל והיערכותם לטיפול במכולות. בתפקיד זה כיהן עד 1981.
קריירה אקדמית
במקביל לתפקידיו הציבוריים היה וידרא פעיל בתחום האקדמי. הוא היה פרופסור חבר בחוג לכלכלה של אוניברסיטת חיפה, חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה ויו"ר הוועד הפועל שלה. הוא פעל להפיכת תחום הספנות למקצוע אקדמי, ובשנות השבעים הקים את החטיבה לספנות באוניברסיטת חיפה, במסגרת החוג לכלכלה. וידרא היה מעורב בבניית תוכנית הלימודים, הכשרת הסגל האקדמי, וכן ושימש כמרצה בחטיבה.
הקמת "מכון וידרא לחקר הספנות והתעופה"
וידרא עמד בראש ועדה של המועצה הלאומית למחקר ופיתוח שהמליצה על הקמת מוסד מחקר עצמאי בתחום הספנות והתעופה, שיעסוק במחקר אקדמי וכלכלי של תחומים אלו. וידרא פעל לגיוס מימון להקמת המכון, ולאחר שהוקם ניהל אותו, ותרם את שכרו מעבודות ייעוץ שונות לקופת המכון. לאחר מכן פעל להעברת המכון לאוניברסיטת חיפה, כגוף אקדמי במסגרת האוניברסיטה. מעבר זה הושלם ב-1987. עם חנוכת המכון במשכנו החדש, לאחר פטירתו של וידרא, הוסב שמו על שם מייסדו. המכון ממשיך לפעול כגוף מחקר של אוניברסיטת חיפה.
הנצחה
עיריית חיפה קראה בשנת 2006 על שמו של וידרא את הכיכר בדרך אלנבי מול המוזיאון הימי הלאומי.
סוון יונסון
סוון יונסון (בשוודית: Sven Jonasson; 9 ביולי 1909 – 17 בספטמבר 1984) היה כדורגלן ומאמן שוודי, ששיחק בעמדת החלוץ. הוא מלך השערים בליגה השוודית בכל הזמנים.
ביוגרפיה
יונסון נולד ב-9 ביולי 1909 בבורוס שבשוודיה. במשך כל הקריירה שלו שיחק באלפסבורג בה נחשב לשחקן הגדול ביותר ששיחק בהיסטוריית המועדון ונכנס גם להיכל התהילה השוודי. מאז הופעת הבכורה שלו בליגה השוודית שהייתה ב-11 בספטמבר 1927 שיחק יונסון 344 משחקי ליגה רצופים ללא הפסקה, דבר שהקנה לו שיא. במשך 19 שנים באלפסבורג זכה עימה בשלושה תוארי ליגה, סיים פעמיים כמלך השערים וכבש בסך הכל 252 שערים ב-410 הופעות בכל המסגרות. יונסון היה גם למאמנה בין 1952–1954.
NEXT TV
NEXT TV הוא שירות טלוויזיה המופעל על ידי חברת HOT, השירות מועבר על גבי האינטרנט ומאפשר לצפות בתכנים על גבי הטלוויזיה דרך יישום ייעודי לסטרימרים או SMART TV. בנוסף, ניתן לצפות בתכנים שאינם ליניאריים באמצעות אפליקציית מובייל, או באמצעות המחשב.
ב-12 בנובמבר 2018 הוכרז כי השירות יושק גם בארצות הברית, בעלות של 10 דולר בחודש.
תכנים
החברה מציעה שתי חבילות בסיס: חבילת "NEXT TV", הכוללת ספריית סדרות ישראליות לרבות סדרות המקור של HOT וכן סדרות מחוץ לישראל (לרבות HBO) וסרטים, וחבילת "NEXT +", הכוללת אף היא ספריית סדרות ישראליות של HOT, סדרות מחוץ לישראל וסרטים - ובנוסף ערוצי טלוויזיה הניתנים לצפייה באמצעות סטרימר או באמצעות SMART TV.
מוריץ פון ביסינג
גנרל-אוברסט מוריץ פרדיננד פרייהר פון ביסינג (30 בינואר 1844 – 18 באפריל 1917) היה גנרל גרמני ששימש כמושל הכללי של בלגיה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
ביסינג נולד ב-30 בינואר 1844 בעיר אודר בלמנסדורף שבממלכת פרוסיה. כיום שם העיר רצימוב, והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית. ב-1865 התגייס ביסינג לצבא הפרוסי, ושרת בחיל הפרשים. ב-1886 לחם במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובין השנים 1870–1871 לחם במלחמת צרפת–פרוסיה. ב-1887 הועלה לדרגת מיור, ומונה לשלישו של נסיך הכתר וילהלם. ב-1897 עבר לחיל הרגלים וקיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-29. ב-1901 הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-7, וב-1902 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים. הוא פיקד על הקורפוס ה-7 עד פרישתו מהצבא ב-1907. לאחר פרישתו היה לשחקן טניס מצטיין, ושיחק במהלך אליפות וימבלדון 1912. הוא נפסל בסיבוב השני.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חזר ביסינג לשירות. הוא מונה לסגנו של קרל פון איינם מפקד הקורפוס ה-7. הקורפוס נכלל במסגרת הארמייה השנייה של קרל פון בילוב ולחם במהלך הפלישה הגרמנית לבלגיה. הוא שימש בתפקיד עד נובמבר 1914, והועלה לדרגת גנרל-אוברסט. בדצמבר מונה למושל של בלגיה הכבושה במקום קולמר פון דר גולץ. בתפקיד זה, ביסינג הוציא לפועל את מדיניות הפלמנפוליטיק (Flamenpolitik - מדיניות פלמית), אשר מטרתה הייתה לפצל את בלגיה לשתי מדינות נפרדות. ביסינג עודד הפרדה בין הפלמים דוברי ההולנדית לבין הוולונים דוברי הצרפתית, וב-21 במרץ 1917 חתם על צו שחילק את בלגיה לשתי ישויות מנהליות נפרדות: פלנדריה וולוניה. נאמור הוכרה כבירת ולוניה, אשר כללה את ארבעת המחוזות הדרומיים, ובריסל הוכרה כבירת פלנדריה אשר כללה את ארבעת המחוזות הצפוניים. בין היתר, ביסינג חתם על הוצאתה להורג של האחות הבריטית אדית קאוול, אשר טיפלה בחיילים משני צידי המתרס והואשמה בבגידה. ההוצאה להורג גררה זעם רב בבריטניה ובעולם.
באפריל 1917 נאלץ ביסינג לפרוש מהתפקיד בשל מחלת ריאה כרונית. ב-18 באפריל הוא נכנע למחלה בכפר במחוז בריסל. הוא היה בן 73 במותו.
שבלייה ד'איאון
שארל-ז'נבייב-לואי-אוגוסט-אנדרה-טימותי ד'איאון דה בומון (בצרפתית: Charles-Geneviève-Louis-Auguste-André-Timothée d'Éon de Beaumont; נולד באוקטובר 1728 – 21 במאי 1810), המכונה בדרך כלל שבלייה ד'איאוֹן, היה דיפלומט צרפתי, מרגל, בונה חופשי וחייל שנלחם במלחמת שבע השנים. לד'איאון היו מאפיינים גופניים אנדרוגיניים ויכולות טבעיות כחקיין ומרגל. ד'איאון הופיע בפומבי כגבר וביצע עיסוקים גבריים במשך 49 שנה, אם כי במהלך אותה תקופה הסתנן ד'איאון בהצלחה לחצר הקיסרית הרוסייה יליזבתה בכך שהציג עצמו כאישה. במשך 33 שנים, משנת 1777, חיה ד'איאון כאישה. רופאים שבדקו את הגופה של ד'איאון לאחר המוות גילו "איברים זכריים מכל הבחינות שנוצרו בצורה מושלמת", אך גם מאפיינים נשיים.
ראשית חייו
ד'איאון נולד בהוטל ד'אוזס בטונר, בורגונדי, למשפחה אצילה שירדה מנכסיה. אביו, לואי ד'איאון דה בומון, היה עורך דין ומנהל המחוזות של המלך, לימים ראש עיריית טונר וציר-משנה בפריס. אמה של ד'איאון, פרנסואז דה שרנטון, הייתה בתו של נציב כללי לצבאות מלחמות ספרד ואיטליה. מרבית מה שידוע על חייו הראשונים מקורו באוטוביוגרפיה שנכתבה על ידי סופר צללים בחלקה, "תחומי העניין של השבלייה ד'איאון דה בומון" וממאמרו של ברם סטוקר על השבלייה בספרו "מתחזים מפורסמים" משנת 1910.
ד'איאון הצטיין בבית הספר, עבר מטונר לפריס בשנת 1743, סיים לימודי משפט אזרחי קאנוני מהקולג' מזרן בשנת 1749 בגיל 21. הוא החל בעבודה ספרותית כתורם ל-Année littéraire של פררון ומשך אליו תשומת לב ככותב פוליטי לאחר שכתב שתי יצירות בענייני כספים ומינהלי, שפורסמו בהיותו בגיל 25. הוא נעשה מזכירו של מנהל המחלקה הפיסקאלית, ומונה לצנזור המלכותי להיסטוריה וספרות על ידי גיום מאלשרבס ב-1758.
חייו כמרגל
ד'איאון חזר לצרפת באוקטובר 1760 והוענקה לו פנסיה של 2000 מטבעות כפרס עבור שירותו ברוסיה. במאי 1761 הפך לקצין הדרגונים תחת מרשל דה ברולי ונלחם בשלבים המאוחרים יותר של מלחמת שבע השנים. ד'איאון שירת בקרב על וילינגהאוסן ביולי 1761 ונפצע באולטרופ. לאחר מותה של הקיסרית יליזבתה בינואר 1762, ד'איאון נשקל להישלח להמשך שירות ברוסיה, אך במקום זאת מונה למזכיר הדוכס דה ניברנאי, ניתנו לו אלף מטבעות והוא נשלח ללונדון לנסח את הסכם השלום שסיים רשמית את מלחמת שבע השנים. ההסכם נחתם בפריס ב-10 בפברואר 1763, ולד'איאון הוענקו 6,000 מטבעות נוספים. הוא קיבל את מסדר סן לואי ב-30 במרץ 1763 והפכה לשבלייה ד'איאון. התואר שבלייה (chevalier), מוענק לאביר, משמש לעיתים גם לאצילים צרפתים.
עם החזרה ללונדון, ד'איאון הפך למיופה-הכוח באפריל 1763, ולאחר מכן שַׁגְרִיר כאשר ניברנאי חזר לפריז ביולי. ד'איאון השתמש במשרה כדי לרגל אחר המלך האנגלי. ד'איאון אסף מידע לפלישה אפשרית - יוזמה של לואי ה-16, ששריו של לואי עצמו לא היו מודעים אליה - וסייע לסוכן צרפתי, לואי פרנסואה קרלה דה לה רוזייה, שסקר את הגנות החוף הבריטיות. ד'איאון יצר קשרים עם האצולה האנגלית באמצעות שליחת תוצרת הכרם של ד'איאון מצרפת; ד'איאון נהנה בשפע מפאר משרתו בשגרירות.
עם הגעתו של השגריר החדש, הרוזן גוארשי ד'איאון הורד לדרגת מזכיר והושפל על ידי הרוזן. ד'איאון היה לכוד בין שתי סיעות צרפתיות: גוארשי היה תומך של הדוכס דה צ'ויסול, הדוכס דה פרסלין ומאדאם דה פומפדור, בניגוד לרוזן דה ברולי ואחיו המרשל דה ברולי. ד'איאון התלונן, ובסופו של דבר החליט לא לציית להוראות לחזור לצרפת. במכתב למלך טען כי השגריר החדש ניסה לסמם את ד'איאון בארוחת ערב בבית השגריר בבית מונמות' בכיכר סוהו. ממשלת בריטניה דחתה בקשה מצרפת להסגיר את ד'איאון ופנסיית 2,000 המטבעות שניתנה בשנת 1760 הופסקה בפברואר 1764. במאמץ להציל את תועלתו בלונדון, פרסם ד'איאון חלק גדול מסוד ההתכתבויות הדיפלומטיות שלו תחת הכותרת Lettres, mémoires et négociations particulières du chevalier d'Éon במרץ 1764, כשהוא מתנער מגוארשי וטוען כי אינו כשיר לתפקיד. הפרה זו של שיקול דעת דיפלומטי הייתה שערורייתית, אך הוא פרסם את הכל (מסמכי הפלישה הסודיים של המלך ואלו הקשורים לשירותו בשירות החשאי המלכותי הוחזקו כ"ביטוח") והממשל הצרפתי הפך לזהיר מאוד בהתנהלות עם ד'איאון, אפילו כשד'איאון תבע את גוארשי בגין ניסיון לרצח. ד'איאון לא זכה לשום הגנה כאשר גוארשי תבע אותו בגין לשון הרע. ד'איאון הוכרז כפורע חוק והסתתר. עם זאת, הוא קיבל את אהדת הקהל הבריטי: ההמון שנא את גוארשי ויידה אבנים לעבר מגוריו. ד'איאון כתב אז ספר על הממשל הציבורי, Les loisirs du Chevalier d'Éon, שיצא בשלושה עשר כרכים באמסטרדם בשנת 1774.
גוארשי נקרא לחזור לצרפת, וביולי 1766 לואי ה-16 העניק לד'איאון פנסיה (ואולי גם שילם מעבר לכך עבור שתיקתו של ד'איאון) ו-12,000 מטבעות, אך סירב לשלם מעל 100,000 מטבעות לכיסוי חובותיו של ד'איאון שהמשיך לעבוד כמרגל, אך חי בגלות בלונדון. החזקת ד'און במכתביו הסודיים של המלך סיפקה הגנה מפני פעולות נוספות, אך ד'איאון לא יכול היה לחזור לצרפת.