cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חשיפה עצמית בטיפול
חשיפה עצמית בלתי נמנעת
בתוך חדר הטיפול, כל שיקוף או פרשנות מסגירים במידת מה את המחשבות על המטופל ואת התפיסה את המטופל, וכתוצאה מכך נחשפים היבטים שונים של המטפל. תגובות המטפל לדברי המטופל יכולות להסגיר את דעותיו ורגשותיו של המטפל. המטופל קורא את התקשורת החבויה של המטפל. התקשורת ההדדית והלא מודעת בין בני אדם קיימת גם במרחב הטיפולי, בדומה לרעיונות שטבעה הפסיכואנליטיקאית מלאני קליין כבר בשנת 1946, על הזדהות השלכתית (העברת דימויי אני שליליים שהמטופל לא יכול להכיל אותם, אל המטפל, והזדהות של המטפל עם דימויים אלו). "הידיעה ההתייחסותית המשתמעת" (implicit relational knowing) שהיא אינה מודעת ואינה מילולית, יוצרת "שדה אינטרסובייקטיבי" ובו מידע על דרכו של המטופל להיות עם המטפל וכן מידע על דרכו של האחרון להיות עם המטופל. בטיפול מתמשך, השדה האינטרסובייקטיבי נהיה מורכב יותר, ובו אפשרויות לאינטראקציות קוהרנטיות ומסתגלות יותר. ידיעה זו מאפשרת נגישות לא מודעת של המטופל אל עולמו הפנימי של המטפל. דוגמה לכך היא חשיפתו של המטפל ותפיסת עולמו דרך האופן בו הוא חוקר את תפיסת המטופל. עצם בחירת השאלות או כלי התערבות אחרים מצביעה על תפיסת עולמו, דעותיו ועולמו הפנימי. מידע רב זה, עובדתי ורגשי, מועבר מהמטפל אל המטופל באופן בלתי נמנע וללא שליטת המטפל. ניסיון להימנע מכל חשיפה שכזו הוא ככל הנראה בלתי אפשרי. כיוון שכך, טוענים תאורטיקנים התייחסותיים ובין-אישיים כי ניתן לעשות בחשיפה זו שימוש מועיל.
חשיפה עצמית בהיסח הדעת
מחשבה תחילה יכולה לסייע במקרים בהם לא ניתן להימנע מחשיפה עצמית, למשל בנוגע לחשיפה של זהות המטפל שעולה מתוך סגנון הלבוש שלו או מתוך התנהגותו במרחב הציבורי. עם זאת, חשיפה עצמית יכולה להיגרם בשגגה במהלך הפגישה הטיפולית בתגובה לדבריו של המטופל או התנהגותו.
מחשבה תחילה יכולה לסייע במקרים בהם לא ניתן להימנע מחשיפה עצמית, מנגד, חשיפה עצמית יכולה להיגרם בשגגה במהלך הפגישה הטיפולית בתגובה לדבריו של המטופל או התנהגותו. לדוגמה, מטפלת עלולה להגיב באופן שלילי מול הצהרה של מטופלת שהחליטה לבצע הפלה, בעוד שכוונתה הייתה להגיב בטבעיות ולסייע למטופלת לבדוק את הסיבות והמניעים שלה.
שימוש בחשיפה עצמית ככלי התערבות
חשיפה עצמית יכולה לסייע ליצירת אינטימיות כשהיא מבוססת על אמון ורצון לקרבה. עם זאת, היא עלולה להרחיק אם היא נעשית בצורה הגנתית או חושפנית יתר על המידה. שמירה יתרה על פרטיות עלולה להצביע על צורך לשמור על עצמי שברירי, העלמת המודע או הלא מודע, עוינות או בושה, ויכולה ליצור תחושת בדידות. חשיפה עצמית מועילה יותר כשהיא קשורה במישרין לתהליך הטיפולי מאשר לחייו הפרטיים של המטפל, ובכל מקרה עליה לענות על האינטרסים של המטופל. אינטרסים אלו יכולים להיות, למשל, צורך ביצירת נפרדות בתהליך של ספרציה-אינדיבידואציה, צורך באתגור ההגנות הנרקיסיסטיות או צורך ביצירת מודל תקין למערכת יחסים. למשל, כדי להיות זמין למטופל יכול המטפל לחשוף רגשות אל המטופל ואף להתייחס לחותם שמשאיר המטופל על המטפל.
הקושי המרכזי של מטפל לחשוף את הסובייקטיביות שלו נובעת מהצורך לוותר על האנונימיות המסורתית. העיסוק בסובייקטיביות של המטפל מתאים לחלק מהתהליך הטיפולי, אך לעיתים עיסוק זה נחווה כפולשני ומפריע. עיסוק יתר במטפל עשוי להפריע למטופל לשים את המטפל ברקע ולהתענג על החוויה של להיות לבד בנוכחות המטפל. האיזון בין התמקדות במטופל ובין התבוננות בסובייקטיביות של המטפל דומה לרעיון המרחב המעברי של ויניקוט, שמבקש ליצור תחום ביניים בין דמיון למציאות, פנים לחוץ, ובהקבלה, בין ההסתכלות פנימה למבט אל האחר. איזון זה משתנה ממטופל למטופל ואף משתנה לאורך תהליך טיפולי של מטופל מסוים.
כיוון שחשיפה עצמית קיימת ללא אפשרות להימנע ממנה, קיימת מחלוקת לגבי מינון החשיפה והכוונה שמאחוריה. נטען כי הדגש שיש לשים כשעוסקים בחשיפה עצמית אינו בחשיפה עצמה, אלא בחוויה של המטופל את הסובייקטיביות של המטפל. ביטוי התפיסה של המטופל את המטפל הופך את המטפל לסובייקט נפרד בנפשו של המטופל. מטופלים רבים מבקרים עצמם על האופן בו הם תופסים את האחר, ולכן הם מבטלים תפיסה זו או נמצאים בערפל לגבי היחסים שלהם עם האחר. לכן, הרשות לעסוק בכך בטיפול חיונית להצלחתו. עם זאת, חשיפת הרגשות של המטפל כלפי המטופל אינה נתפסת על פי חלק מהתאורטיקנים כמיטיבה עם התהליך הטיפולי, ועלולה לפגוע בתפיסה של תפקיד המטפל.
חשיפה עצמית כהיבט של גבולות בטיפול
הגבולות של היחסים הטיפוליים מתייחסים למגע, למרחב אישי, למקום ולזמן, לתשלום על הטיפול, לקבלת מתנות ולנתינתן, וכן לחשיפה העצמית. כמו בהיבטים האחרים, גם גבולות ברורים של החשיפה העצמית הם מהותיים ביחסים הטיפוליים, והתאמתם לצורכי המטופל מבחינת מינון ועיתוי משמעותית להצלחת התהליך. גם הימנעות מחשיפה עצמית שמונעת מהפחד להפר את הגבולות יכולה ליצור סביבה טיפולית סטרילית, ואף עלולה להסב נזק ליחסים הטיפוליים ולמטופל עצמו.
ההתנהלות מול הגבולות הטיפוליים, ובהם החשיפה העצמית, תלויים בגורמים שונים שיש להתחשב בהם לפני קבלת החלטה ויש לה השפעה מכרעת על התהליך הטיפולי, היחסים הטיפוליים והצלחת הטיפול. חשיפה עצמית לא יכולה להיות מזיקה, נצלנית, או שלא תעמוד בסטנדרטים מקצועיים. יש לבחון את הכוונות של החשיפה ולראות אם מטרותיה תואמות למטרות הטיפול שהוסכמו בתחילת התהליך. המטפל נדרש להימנע ממניעים אישיים או ממענה לצרכים האישיים של המטפל. המטפל צריך לשקול בכובד ראש את הצרכים הייחודיים של כל מטופל, ואת ההיסטוריה האישית והטיפולית שלו, בידיעה שכל מטופל יכול להגיב בצורה שונה לפעולה או מחווה של המטפל.
חשיפה עצמית כהיבט של העברה נגדית
על פי הפסיכואנליזה, העברה בטיפול היא הפניה לא-מודעת של רגשות המטופל מאדם אחר אל המטפל; העברה נגדית היא תגובת המטפל להפניית רגשות אלו של המטופל כלפיו, או הזדהותו עימם. הספרות הפסיכואנליטית מתייחסת לחשיפה עצמית כאפשרות ביטוי ישיר של העברה נגדית של המטפל, ולפיכך ככלי טיפולי להבנה מעמיקה יותר שלו.
אחד מתפקידיה של ההעברה בטיפול הוא צמצום אחיזתן של תבניות יחסים מהעבר. גישות מסוימות רואות צורך ליצור תבניות חדשות, כאשר היחסים הטיפוליים הם זירה משמעותית ליצירה של תבניות אלו. לשם כך המטפל צריך להיות פעיל יותר, בעל מעורבות ונוכחות ממשית יותר ביחסים הטיפוליים. בתהליך הטיפולי יש למטופל נקודת תצפית משמעותית על המטפל, וביכולתו להבחין אפילו בהיבטים שהמטפל עצמו לא ראה. המטפל צריך לאפשר למטופל לבטא את האבחנות שלו לגבי המטפל, ולשם כך על המטפל לזנוח את עקרון האנונימיות ולשתף בחוויה שלו מהטיפול. היחסים הטיפוליים מושפעים מהפסיכולוגיה של המטפל, וכדי שתתאפשר חקירה אמיתית של היחסים נדרשת נכונות מצד המטפל לחשוף את עצמו, לעיתים גם היכן שלא נוח לו. חשיפה עצמית היא עדות לאנושיותו של המטפל, לחוסר המושלמות שלו והפגיעות שלו, והיא עשויה להביא את המטופל לחוש חופשי ליצור חקירה משמעותית בטיפול. תפיסת המטפל כחלק מהיחסים הבין אישיים שניתן ללמוד מהם על האופן בו המטופל יוצר קשרים והתנהלותו בהם, הופכת את שותפותו האותנטית להכרחית. החשיפה העצמית של החוויה של המטפל (חשיפה שלרוב נמנעים ממנה כדי שלא להסיט את הזרקור אל המטפל) מעניקה למטופל מקום רב יותר. המטופל מודע לנוכחותו של אדם אחר בטיפול. יש בו צורך לדעת את כוונותיו, ערכיו והנחותיו. צורך זה לא נעלם אם המטפל מצהיר שמידע זה לא רלוונטי. נכונותו של המטפל לחשוף מידע זה מסייעת לו להימנע מתפיסת מרכז הבימה ויוצרת כנות הדדית שהכרחית לשיתוף פעולה.
הגישה ההתייחסותית רואה את המטופל והמטפל כמשפיעים זה על זה, בניגוד למחשבה שהשפעה זו היא חד סטרית, כמו שהיה ניתן להבין מהשימוש במושג העברה נגדית. ההשפעה היא הדדית, אך לא סימטרית או שוויונית. תפיסה זו מתחזקת לאור ההמשגה של ההשפעה ההדדית שביחסי האם והתינוק שעלתה ממחקריהם של ביבי ולחמן משנת 1988.
לילדים יש מוטיבציה גבוהה להכיר את העצמי של הוריהם. באופן מקביל להמשגה הקלייניאנית על הפה שמחפש את השד, כך קיים גם רכיב נפשי מקביל שתפקידו למצוא ולהכיר רכיב דומה אצל אמו. האופן בו מטופל חווה את הסובייקטיביות של המטפל מאפשר התבוננות אל ניסיון הילדות של המטופל במגע שלו עם הסובייקטיביות של הוריו. לדוגמה, במקרה בו מטופל מציין כי הבחין שהמטפל כועס, מקנא או פתייני, מטפל קלאסי יתייחס לתובנה כהעברה; לעומת זאת, מטפל התייחסותי יבקש לדעת מה עשה או אמר המטפל שהוביל למסקנה זו, ויבקש שיתאר את האופן בו הוא תופס את עולמו הפנימי (או את הסובייקטיביות) של המטפל. הוא מניח שהמטופל יכול להבחין ברגשותיו, לעיתים אף לפניו. מטפל כזה לא ינטוש את ההסתכלות של המטופל פנימה, אלא יביא לאיזון בין ההסתכלות אל העולם הבין-אישי ובין העולם התוך-נפשי.
תצורות החוויה המוקדמות שנוצרות אצל האדם, נוצרות טרם רכישת השפה. ממצאים מתאוריית ההתקשרות, ממדעי המוח וממחקר פעוטות, מראים כי אירועים משמעותיים בינקות נשמרים אצל האדם לא כזכרונות שניתן לתרגם למילים, אלא כתחושות גופניות ואַפקטים המאופיינים בהיעדר עיבוד ואינטגרציה. לכן חלק נכבד נמצא בחוויה הלא-מילולית, המתבטאת באמצעות העברה נגדית בגוף וברגש, ובמעשים (Enactments) שנוצרים ביחסים הטיפוליים. מעשים אלו לרוב הם הדרך היחידה של המטפל לגשת אל חוויות ראשוניות או טראומטיות של המטופל. הם יכולים להיות מעובדים רק אם יושג שיתוף פעולה עם המטופל, ולעיתים קרובות רק אם המטפל יחשוף קודם מחוויותיו. תמלול החוויה של המטפל יכולה לסייע למטופל לראות ולתת מילים לחוויה טרום-מילולית שלו.
תאורטיקנים רבים ניסו להרחיב את מושג ההעברה הנגדית כך שיתייחס לא רק להעברה הנוצרת אצל המטופל, וההעברה הנגדית הנוצרת בעקבותיה אצל המטפל, אלא גם לתגובה ההפוכה, זאת שנוצרת אצל המטופל בעקבות התחושות העולות אצל המטפל. הרחבה זאת יוצאת מנקודת הנחה שכשם שהמטפל מנסה להבין את עולמו של המטופל, גם האחרון ינסה להתחבר אל המטפל על ידי חקירת התנהגותו וניסיונו. דוגמה לכך היא טענתו של הפסיכואנליטיקאי בנג'מין וולסטיין כי ההתנגדויות של מטופל במהלך התהליך הטיפולי הן יעילות רק אם הן בדרך מסוימת מעוצבות כך שיתאימו למטפל המסוים ממולן הן מופעלות. לכן, ההצלחה בניתוח ההתנגדויות נשענת לא רק בהבנת המטופל, אלא גם בהבנת האחרים שבחייו וביניהם המטפל עצמו. באופן דומה, גם הפנטזיות של המטופל נובעות לא רק מתוך עולמו הפנימי של המטופל; הן יכולות לספק תובנות גם על המטפל. המטופלים יושפעו מהאישיות של המטפל ומיחסיו איתו. הם קשובים, באופן מודע ושאינו מודע, לרגשותיו ולגישתו, אך לרוב יתקשרו את מה שיראו רק דרך אשליות, התקות, הזדהויות וכדומה.
דוגמה
מצב בו מטפל איחר לפגישתו עם מטופל ונתקל במטופל כועס: האם הוא נדרש לחשוף את ההעברה הנגדית, את מחשבותיו על הסיבות הסמויות מאחורי האיחור? האם הוא נדרש לחשוף את הסיבות האובייקטיביות לאיחורו?
תפיסה שמרנית של ההעברה הנגדית מניחה כי כל חשיפה תסכל את גילוי התחושות האמיתיות שהתעוררו אצל המטופל אל מול איחורו של המטפל ולכן חקירתן תינזק. מטפלים בגישות אחרות שבוחרים לחשוף את ההעברה הנגדית שהביאה אותם לאחר, יכולים לקדם זיהוי של תבניות יחסים קודמות. למשל, אם האיחור הוא תגובת נגד לא-מודעת לכעס של המטפל אל מול איחורים חוזרים של המטופל, חשיפה זו יכולה לקדם גילוי של מאבקי כוח במשפחתו של המטופל או של הבטחות שלמימושן מחכים לשווא. גילוי זה יוכל להסביר את דפוסי מעורבותו של המטופל במערכות יחסים שונות.
לפי התפיסה השמרנית, חשיפת הסיבות האובייקטיביות לאיחור תמנע גם היא את ההעברה של המטופל. היא תעצור אותו מלפתח העברה, כמו למשל פנטזיה על הסיבות לאיחורו של המטפל. אך יש הטוענים כי העברה זאת לא תסוכל בכל מקרה, והמציאות האובייקטיבית תסייע למטופל להכיר מהר יותר ביחסי ההעברה שהוא מפתח מול המטפל, שמצביעות על תבניות מיחסים קודמים. הגישה ההתייחסותית רואה את החוויה של כל אדם נבנית על פי תבניות של יחסים קודמים, וחשיפתן יכולה להעמיק את הבנת המטופל ולקדם את התהליך הטיפולי.
הגורמים המשפיעים על החלטות בנוגע לחשיפה עצמית
כדי לבצע חשיפה עצמית מותאמת, יש למקם את הגבולות באופן תואם לאינטרס של המטופל. ההקשר הוא משמעותי, וצריך להתאים למטפל ולמטופל. גישתו המקצועית של המטפל ותפיסת עולמו, עברו והעדפתו, ישפיעו על ההחלטה, כמו גם שיקולים הקשורים למטופל כמו תרבות, גזע, מוצא אתני, מגדר, נטייה מינית, בריאותו הנפשית, צרכיו הטיפוליים, העדפותיו, ציפיותיו וגורמים אחרים. כמו כן יש לשקול את השפעת טיב הקשר הטיפולי.
שיקולים תרבותיים
לרבים מהמטופלים, חשיפה עצמית של המטפל היא גורם חשוב ביצירת ברית טיפולית ואמון בקשר. הימנעות ממנה יכולה ליצור תחושה של ניכור. הקפדה יתרה על הגבולות ללא התחשבות בתכונות ובצרכים הייחודיים של המטופל יכולה לגרום לחוויה של דיכוי ובושה, בעיקר למטופלים עם היסטוריה של אפליה או בושה. השימוש בחשיפה עצמית מעצים מטופלים המחזיקים בשונות בולטת או שנדחקו לשוליים.
בתרבויות מסוימות הסירוב של המטפל לחשוף מידע יכול להיתפס כהתנגדות וריחוק, ואילו בתרבויות אחרות החשיפה עצמה יכולה להיתפס כפולשנית ולא מקצועית. לכן היבט מהותי שיאפשר למטפל לטפל באופן אפקטיבי ואתי, הוא היכרות עם הרקע של כל מטופל, ההבדלים הבין-תרבותיים, ובתוכם גם התפיסה הייחודית של חשיפה עצמית, כמו גם גבולות אחרים.
העדפות המטפל והמטופל
יש לשקול גם את נוחותו של המטופל, שיש לו הזכות לסרב לקבל את המידע. המטופל יכול לחוות את החשיפה העצמית, גם אם היא באה לטובתו, כהסטת מרכז הדיון אל המטפל ואל הנושאים בו האחרון רוצה לדון, במקום התכנים שמביא המטופל. לכן יש לתת למטופל את הכוח להחליט אם חשיפה עצמית היא במקומה. עם זאת, לעיתים חוסר הרצון של המטופל שהמטפל יחשוף בפניו את חייו האישיים עלול לנבוע מפנטזיה בה הוא תופס את המטפל כ"כל-יודע" וכל-יכול, או מצורך לשמר אותו כגורם שאינו מושפע מהחיים עצמם, אפילו כזה שלא יכול למות. סביב ההצעה לחשיפה עצמית, יכולה הפנטזיה להתבהר ולחשוף היבט חשוב בנפשו של המטופל.
רלוונטיות קלינית ובריאות המטפל
הצרכים של המטופל הם גורם מרכזי בהחלטות המטפל. חשיפה עצמית לא יכולה לנבוע מהצורך של המטפל בקרבה למטופל או בצורך שלו לשתף בחוויותיו. למעשה, אירועים כאלו יכולים להצביע על תחושות מתח או שחיקה של המטפל שאינן מטופלות. היעדר ייעוץ, הדרכה, טיפול או אמצעים אחרים שיסייעו למטפל, עלולים להוביל לאיבוד אובייקטיביות והעדר שיפוט, ולבסוף לחיפוש מענה אצל המטופל. מטפלים צריכים להיות ערים לאפשרות זו ולהשתמש באמצעים שונים לטפל בבריאותם הנפשית, כדי להימנע מניהול לא תקין של גבולות הטיפול, וביניהם תחום החשיפה העצמית.
הסכנה שבחשיפה עצמית
העיסוק בסובייקטיביות של המטפל מתאימה לחלק מהתהליך הטיפולי, אך לעיתים עיסוק זה נחווה כפולשני ומפריע. עיסוק יתר במטפל מפריע למטופל לשים את המטפל ברקע וליהנות מהחוויה של להיות לבד בנוכחות המטפל. ארון מתריע ממצב בו מטפל עושה זאת כדי ליצור את הנפרדות שלו, וכך משתמש במטופל כאובייקט. מטפל המבליט את הסובייקטיביות שלו על חשבון זו של המטופל אינו אינטרסובייקטיבי, אלא יוצר יחסי אובייקט-סובייקט הפוכים בכיוונם. הטיפול צריך להתמקד בחוויה של המטופל ולא בזו של המטפל. שיחה על עולמו של המטפל (עולמו החיצוני כמו גם הפנימי), עלולה להסיט את השיח הטיפולי ממשמעות היחסים הטיפוליים עבור המטופל. כמו כן, אסור שרגשות המטפל יקבלו התייחסות של אמת בלתי ניתנת לערעור או חוכמה נבואית, כיוון שגם יכולתו של המטפל להבין את עצמו היא מוגבלת. חשיפת תכנים אישיים של המטפל עלולה להביא לתוצאות לא רצויות כמו עידוד הכרת תודה אצל המטופל, יצירת חרדה שתחסום העמקה בתכנים או התכנסות של המטופל לצורך שמירה על עצמו. חשיפת החוויה של המטפל עלולה להעלות הגנות לא מודעות אצל המטפל שמקשות על חקירה אמיתית של תפיסת המטופל את המטפל, למשל במצב בו החשיפה היא מעשה של שנועד לשחרר מאשמה שעולה אצל המטפל נוכח רגשותיו; לכן חקירת התפיסה של המטופל כמוקד בשיח הטיפולי היא מהותית.
חשיפת הרגשות של המטפל כלפי המטופל אינה נתפסת על פי חלק מהתאורטיקנים כמיטיבה עם התהליך הטיפולי, ועלולה לפגוע בתפיסה של תפקיד המטפל. באופן טבעי מתעוררים אצל המטפל צורך אנושי בקשר, באיזון רגשי, בכבוד עצמי וכבוד מאחרים, צורך בהערכה עצמית, ביטחון וכדומה. התהליך הטיפולי יוצר היקשרות אינטימית ומעלה צרכים נרקיסיסטים. כל אלו עלולים לדרבן לחשיפה עצמית שלא לטובת המטופל. באופן דומה, צרכים נרקיסיסטים אחרים עלולים להביא להימנעות מחשיפה כזו, כמו הצורך לשמר דימוי כוזב (למשל דימוי שמשרת אידיאליזציה), הימנעות מחשיפה שתהפוך את המטפל לפגיע רגשית, אשמה, בושה או צורך בכוח.
לאור ההבנה את צרכיו של המטפל, חשיפה עצמית לא יכולה להיות מזיקה, נצלנית או שלא תעמוד בסטנדרטים מקצועיים. לצורך כך המטפל צריך לשקול בכובד ראש את הצרכים הייחודיים של כל מטופל, ואת ההיסטוריה האישית והטיפולית שלו, בידיעה שכל מטופל יכול להגיב בצורה שונה לפעולה או מחווה של המטפל. אפילו כאשר המטפל פועל במחשבה תחילה והתחשבות במאפיינים ובנסיבות של המטופל, בהבדלים הבין אישיים שלו, יש חשיבות להערכה מחדש של ההשפעה של מעשי המטפל. לשם כך המטפל צריך לפעול על פי כללי האתיקה וההתנהגות, הקווים המנחים והחוקים והתקנות הנהוגים. כשיש ספק, נדרש המטפל להתייעץ לגבי הדברים בהדרכת עמיתים בעלי ניסיון או בוועדות אתיקה.
הערות שוליים
Self-disclosure
הסרבן
הפקה והפצה
את הסרט ביים מל גיבסון, וזהו סרטו הראשון שביים לאחר עשר שנות הפסקה מבימוי. התסריטאים הם אנדרו נייט ורוברט שנקאן, ותסריטם מבוסס על סרט דוקומנטרי שנעשה על דזמונד דוס. כוכבו הראשי של הסרט הוא אנדרו גארפילד כדזמונד דוס, ולצידו משחקים סם וורת'ינגטון, לוק ברייסי, תרזה פלמר, הוגו ויבינג, בן או'טול, רייצ'ל גריפית'ס, וינס ווהן, מיילו גיבסון ראיין קור ומייקל שיסבי בתפקידי משנה.
מכון הסרטים האמריקאי בחר ב"הסרבן" לאחד מעשרת סרטי השנה שלו, והוא זכה במספר פרסים ובמועמדויות לפרסים חשובים. הסרט היה מועמד לשישה פרסים בטקס פרסי אוסקר ה-89, בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור גארפילד ופרס האוסקר לעריכת הסאונד הטובה ביותר, והוא זכה בפרס אוסקר לעריכת הסאונד הטוב ביותר ובפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר. הסרט זכה גם לשלוש מועמדויות בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-74, ול-12 מועמדויות בטקס פרסי האקדמיה האוסטרלית לקולנוע ולטלוויזיה.
עלילה
בשנת 1925 לינצ'בורג, וירג'יניה, דזמונד דוס הצעיר כמעט הורג את אחיו במהלך קטטה. אותו אירוע וחינוכו האדוונטיסטי ביום השביעי מחזקים את אמונתו של דזמונד בציווי "לא תרצח". 15 שנים מאוחר יותר, דוס לוקח גבר פצוע לבית החולים ופוגש אחות, דורותי שוטה. הם מקיימים רומן, ודוס מספר לדורותי על התעניינותו בעבודה רפואית.
לאחר שהמתקפה היפנית על פרל הארבור מביאה את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, דוס מתגייס לצבא ארצות הברית כדי לשרת כחובש קרבי. אביו, טום, יוצא מלחמת העולם הראשונה, מוטרד מאוד מההחלטה. דזמונד ודורותי מתארסים.
דוס מתחיל הכשרה בסיסית בפיקודו של סמל האוול. הוא מצטיין פיזית אך הופך למושא לעג בקרב חבריו החיילים, על סירובו להחזיק ברובה ולהתאמן בשבתות. האוול וקפטן גלובר מנסים לשחרר את דוס מסיבות פסיכיאטריות, אך לא מצליחים, מכיוון שהאמונות הדתיות של דוס אינן מהוות מחלת נפש. לאחר מכן הם מייסרים את דוס בכך שהם מעבירים אותו לעבודה מפרכת, בכוונה לגרש את דוס. למרות שהוכה לילה אחד על ידי חבריו החיילים, הוא מסרב לזהות את תוקפיו.
היחידה של דוס מסיימת הכשרה בסיסית ומשתחררת לחופשה שבמהלכה דוס מתכוון להתחתן עם דורותי, אך סירובו לשאת נשק מוביל למעצר בגין סירוב פקודה. קפטן גלובר ודורותי מבקרים את דוס בכלא ומנסים לשכנע אותו להודות באשמה כדי שיוכל להשתחרר ללא אישום, אך דוס מסרב להתפשר על אמונותיו. בבית המשפט הצבאי שלו, דוס מודה בחפותו, אך בטרם נידון, אביו מתפרץ לבית הדין עם מכתב ממפקדו לשעבר (כיום בריגדיר גנרל) הקובע כי הפציפיזם של בנו מוגן על ידי החוקה האמריקאית. האישומים נגד דוס בטלים, והוא ודורותי נשואים.
היחידה של דוס משובצת לדיוויזיית הרגלים ה-77 ונפרסת לאזור האוקיינוס השקט. במהלך הקרב על אוקינאווה, דוס מציל את חייו של חברו ליחידה סמיטי, וזוכה בתשואות. למחרת בבוקר, היפנים פותחים במתקפת נגד, סמיטי נהרג, והאוול וכמה מחבריו של דוס נותרים פצועים בשדה הקרב. דוס שומע את זעקות החיילים הגוססים וחוזר להציל אותם, נושא את הפצועים ואת גופתו של סמיטי אל קצה הצוק בחבל מוריד אותם לתחתית המצוק.
קפטן גלובר מתנצל על כך שפטר את אמונותיו של דוס כ"פחדנות" וקובע שהם אמורים להשתלט מחדש על הרכס בשבת אך לא יפתחו במתקפה הבאה בלעדיו. דוס מסכים, אך הקרב מתעכב עד לאחר שיסיים את תפילות השבת שלו. במארב של חיילים יפנים שמתיימרים להיכנע, דוס מצליח להציל את גלובר ואחרים על ידי הסטת רימוני האויב. דוס נפצע מפיצוץ רימון, אבל בקרב היחידה שלו ניצחה. דוס מורד מהצוק אוחז בתנ"ך שדורותי נתנה לו.
דיוק היסטורי
אחד ממפיקי הסרט, דייוויד פרמוט, ציין כי היוצרים של הסרט הקפידו מאוד על מנת לשמור על שלמות הסיפור ואמינותו. אך היוצרים אכן שינו כמה פרטים בסרט. "לא היינו מדויקים על כמה פרטים מסביב", כך אמר ביל מכניק, מפיק ותיק בסרט, כאשר שינו את סיפור הרקע לגבי אביו של דזמונד דוס ואת הפרטים הכרונולוגיים של נישואיו לאשתו, דורותי. בנוסף, הסרט משמיט גם את שירותו הקרבי הקודם של דזמונד דוס בקרב על גואם ואת הקרב על לייטה, ומשאיר את הרושם שפעולותיו של דזמונד דוס בקרב אוקינאווה התרחשו על פני כמה ימים בודדים.
טניה רוברטס
ויקטוריה לי בלום (באנגלית: Victoria Leigh Blum; 15 באוקטובר 1949 – 4 בינואר 2021), שהייתה ידועה בשם הבמה טניה רוברטס (Tanya Roberts), הייתה שחקנית, מפיקה ודוגמנית אמריקאית ממוצא יהודי. נודעה בעיקר בזכות תפקידה בעונה האחרונה של סדרת הטלוויזיה "המלאכיות של צ'רלי", תפקידה כסטייסי סאטון בסרט "רצח בעיניים" מסדרת סרטי ג'יימס בונד, ותפקידה בסדרת הטלוויזיה מופע שנות ה-70. היא הופיעה בתפקיד מידג' פינסיוטי ב-81 פרקים של הסדרה בשנים 1998–2004, אך עזבה את הסדרה לטיפול בבעלה החולה.
ביוגרפיה
נולדה בשם ויקטוריה לי בלום בברונקס, ניו יורק, בתם השנייה לאב יהודי ממוצא אשכנזי, ולאם נוצרייה ממוצא בריטי. אביה, תאודור בלום, לימים כירורג פה ולסת נודע באותה עת פירנס את המשפחה מהכנסותיו הצנועות בעבודה בחנות כמוכר עטים נובעים במנהטן. רוברטס ואחותה גדלו במרכז ברונקס.
מניו יורק היא עברה להתגורר ביחד עם אימה במיסיסוגה, אונטריו, שם התגוררה מספר שנים והחלה לתכנן את קריירת הדוגמנות שלה וליצור תיק צילומים. בגיל 15 עזבה את התיכון וחייתה תקופה מסוימת כטרמפיסטית תידית ברחבי ארצות הברית. בסופו של דבר היא חזרה לעיר ניו יורק והחלה לעסוק בדוגמנות. בעת שהמתינה בתור לקופה בקולנוע פגשה את בארי רוברטס שהיה אז סטודנט לפסיכולוגיה. היא הציעה לו להינשא לה בתחנת הרכבת התחתית והשניים התחתנו במהרה. בעוד שבארי רוברטס המשיך בקריירה שלו כתסריטאי, היא החלה ללמוד ב"אולפן השחקנים" אצל לי סטרסברג ואוטה האגן בשם "טניה רוברטס" והחלה להופיע בהפקות אוף ברודוויי, בין היתר בהפקות של המחזות "פיקניק" ו"אנטיגונה".
קריירה
רוברטס החלה את דרכה כדוגמנית בפרסומות למוצרים שונים. היא גם הייתה מדריכת מחול בסטודיו לריקוד של ארתור מאריי. הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה בסרט האימה "כניסה כפויה" (1975). ולאחריה בסרט הקומי "בנות יאם-יאם" (1976).
בקיץ 1980 נבחרה מתוך כ-2,000 מועמדות להחליף את שלי האק בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה הבלשית "המלאכיות של צ'רלי". רוברטס שיחקה את ג'ולי רוג'רס, לוחמת רחוב שהשתמשה באגרופיה יותר מאשר באקדחה. המפיקים קיוו שנוכחותה של רוברטס תתרום לעליית הרייטינג של הסדרה ותחדש את העניין התקשורתי בה. לפני הופעת הבכורה של העונה הוצגה רוברטס על שער המגזין "פיפל" ובכותרת נשאל האם היא תהיה זו שתצליח להציל את הסדרה. למרות הופעת בכורה מרשימה של רוברטס בסדרה בנובמבר 1980, הרייטינג של הסדרה המשיך לצנוח עד לביטולה ביוני 1981.
בשנת 1982 שיחקה רוברטס את קירי, שפחה שחולצה על ידי הגיבור דאר (מארק זינגר) בסרט ההרפתקאות "The Beastmaster" שהפך לסרט פולחן וכלל סצנת שחייה בעירום. כדי לסייע בקידום הסרט באוקטובר 1982 היא הופיעה בתמונת עירום על שער מגזין "פלייבוי".
רוברטס חזרה לתודעה בשנת 1998 בעקבות הליהוק שלה לסדרה "מופע שנות ה-70", שם גילמה את מידג' פינסיוטי, אימה של דונה. ב-2004 עזבה את התוכנית כדי לטפל בבעלה, התסריטאי בארי רוברטס, שחלה במחלה סופנית ונפטר ב-2006. השניים היו נשואים במשך 32 שנה מאז היותה בת 19. מאז מותו, בחרה רוברטס שלא להינשא בשנית וגם לא הופיעה שוב בסרטים ותוכניות טלוויזיה. היא עזבה את התוכנית לאחר העונה השלישית וחזרה לכמה הופעות אורח מיוחדות בעונה ה-6 וה-7, בשנת 2004. היא פרשה ממשחק בשנת 2005. היא שמרה על נוכחות פעילה ברשתות החברתיות ואירחה שיחות וידאו שונות בפייסבוק ובזום במהלך מגפת הקורונה.
חיים אישיים
רוברטס הייתה נשואה לבארי רוברטס משנת 1974 ועד למותו בשנת 2006. לא היו להם ילדים. רוברטס התגוררה בהוליווד הילס, קליפורניה. אחותה ברברה צ'ייס הייתה נשואה לפסיכולוג טימותי לירי.
פטירתה
ב־24 בדצמבר 2020 רוברטס התמוטטה לפתע לאחר שחזרה הביתה מהליכה עם כלביה. היא הועברה לבית חולים וחוברה למכונת הנשמה. בתחילה דווח כי רוברטס נפטרה ב-3 בינואר 2021, לאחר שבן זוגה, לאנס אובראיין, אמר למנהלה כי ביקר אותה בבית החולים ו"נפרד ממנה"; אובראיין אמר שהוא לא התכוון לרמוז שהיא נפטרה, אולם היא חולה אנושות כתוצאה מדלקת בדרכי השתן שהחמירה. לאחר הדיווחים המוקדמים, נמסר לאובריאן על ידי בית החולים כי היא נפטרה ב-4 בינואר 2021, והדבר אושר לפרסום למחרת.
סדר חייב להיות
סדר חייב להיות (בגרמנית: Ordnung muss sein; נהגה: אוֹרדנוּנג מוּס זַיין) הוא ביטוי גרמני המבטא אורח חיים בתרבות ובחינוך הגרמניים.
רעיון הסדר הוא אבן יסוד של התרבות המערבית וממנו נגזר ציות לסמכות. אורח החיים הנגזר מ"סדר צריך להיות" מכתיב עמידה בתור, ציות להוראות, ציות לחוקי תנועה וכו'. ביטוי דומה הוא "חוק וסדר" (Zucht und Ordnung) שניתן לתרגמו גם כ"משמעת וסדר", המתאר חינוך המלווה בענישה (בעיקר של ילדים ובעבר גם של שוליות, חיילים וימאים).
הביטוי נזכר בספר מהמאה ה-19 בו אדם בשם הנס אומר כי "סדר צריך להיות" כאשר הוא נלקח ללא התנגדות לבית המשוגעים, וזאת כביטוי להשלמה עם המצופה ממנו. ב-1932 ציטט את הביטוי קנצלר גרמניה, פרנץ פון פאפן, וייחס אותו לפרידריך הגדול.
מהמילה סדר (Ordnung) נגזר שמה של המשטרה העירונית בערי גרמניה, "המחלקה לסדר" (Ordnungsamt), וכך עבירות קלות והפרות הסדר המקובל נקראות "Ordnungswidrigkeit", כלומר, "מנוגדות לסדר" (שצריך להיות). ומאותו שורש, דו"ח תנועה נקרא Verkehrsordnungswidrigkeit (מנוגדות לסדר התעבורה).
פרס עמית באפט"א
פרס עמית באפט"א או עמית האקדמיה, הוא פרס על מפעל חיים שמוענק על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA). זהו הפרס המכובד ביותר של האקדמיה, והוא מוענק מדי שנה מאז שנת 1971. זוכי הפרס היו בעיקר במאי קולנוע, אבל הפרס הוענק גם לשחקנים, מפיקי קולנוע וטלוויזיה, צלמי קולנוע, עורכי סרטים, תסריטאים, ומאז 2007 גם לעוסקים בתחום של משחקי וידאו. הארגון הראשון שזכה בפרס היה מרצ'נט ואייבורי הפקות בשנת 2002. רשימת הזוכים מורכבת בעיקר מתושבי הממלכה המאוחדת, אבל היא כוללת גם כמה אזרחים מארצות הברית ואזרחי מדינות אירופיות נוספות. ב-2010 היה שיגרו מיאמוטו לזוכה הפרס הראשון ממדינה אסיאתית.
אלפרד היצ'קוק היה הראשון שקיבל את הפרס. ב-1999 הוענק הפרס לצמד הקומיקאים מורקמב ווייז אחרי מותם, ולסטנלי קובריק שנפטר באותה שנה והוענק לו הפרס בשנת 2000.
הפצצת בוקרשט במהלך מלחמת העולם השנייה
הפצצת בוקרשט במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה סדרה של הפצצות שבוצעו במהלך 1944, על ידי בעלות הברית, במטרה לתקוף יעדי רכבת ומסלול הנפט של מלחמת העולם השנייה, ועל ידי גרמניה הנאצית לאחר ההפיכה ברומניה ב-1944.
מטרת ההפצצות
ההפצצות של בעלות הברית היו על מסילות ברזל ותחנות רכבת ששימשו את אספקת הדלק הנאצי. שכן בוקרשט אחסנה והפיצה את רוב מוצרי הנפט של פלוישט. זה היה רצף של 17 הפצצות אוויריות, שבוצעו החל ב-4 באפריל 1944. ההפצצות בוצעו במשך תקופה של כ-4 חודשים על ידי חיל האוויר של ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי, עם כ-3,640 מפציצים מסוגים שונים, בליווי כ-1,830 מטוסי קרב. הן גרמו לנזק רב: 5,524 בני אדם נהרגו, 3,373 נפצעו ו-47,974 נותרו ללא קורת גג.
לאחר ההפיכה של המלך הרומני מיכאי הראשון ב-23 לאוגוסט 1944, בוקרשט הופצצה גם על ידי גרמניה הנאצית. ההפצצות בוצעו על ידי הלופטוואפה הגרמני כנקמה על חילופי השלטון, מיד לאחר נפילת המשטר הפאשיסטי בראשותו של יון אנטונסקו. היא התרחשה בין התאריכים 23–26 באוגוסט 1944. לאחר שגרמו מספר רב של נפגעים ולנזק רב, התקיפות האוויריות של 1944 הופסקו.
רקע היסטורי
הסכם מינכן משנת 1938 שכנע את המלך הרומני קרול השני שצרפת ובריטניה לא תוכלנה להגן על האינטרסים של רומניה.
ההכנה של גרמניה למלחמה חדשה הצריכה אספקה סדירה של נפט ומוצרים חקלאיים רומניים. שתי המדינות חתמו על הסכם לתיאום המדיניות הכלכלית שלהן ב-1939, אך המלך לא הצליח לשכנע את אדולף היטלר להבטיח את גבולות רומניה. רומניה נאלצה למסור לברית המועצות את סרביה וצפון בוקובינה ב-26 ביוני 1940, את צפון טרנסילבניה להונגריה ב-30 באוגוסט ואת דרום דוברוג'ה לבולגריה בספטמבר. לאחר הפסדים טריטוריאליים אלו, נאלץ המלך להתפטר לטובת בנו הקטן מיכאי הראשון ב-6 בספטמבר ורומניה אורגנה מחדש למדינה ליגיונרית לאומית תחת הגנרל יון אנטונסקו.
אנטונסקו חתם על הסכם עם גרמניה, איטליה ויפן ב-23 בנובמבר. משמר הברזל ביצע ניסיון הפיכה נגד אנטונסקו, אך הוא הביס את המרד בתמיכת גרמניה והטיל דיקטטורה צבאית על רומניה בתחילת 1941.
עד לאפריל 1944, מלחמת העולם השנייה לא הורגשו בקרב רוב הרומנים, אך ב-4 באפריל 1944 החלה הפצצה מסיבית ושיטתית של המדינה על ידי מעצמות בעלות הברית. ביום זה השתנתה התפיסה באופן קיצוני. מוות ואימה שטפו את ערי רומניה, והרסו אותן לנצח.
מדיניות הממשלה הבריטית גובשה ב-31 באוגוסט 1939: אז קבעה שאם גרמניה תחל בפעולות אוויריות בלתי מוגבלות, על חיל האוויר המלכותי יהיה לתקוף מטרות חיוניות למאמץ המלחמתי הגרמני, ובמיוחד את משאבי הנפט שלו. הממשלה הודיעה לבעלי בריתה הצרפתיים על כוונתה "לא ליזום פעולות אוויריות שעלולות לגרור סיכון של נפגעים אזרחיים". ממשלת בריטניה נטשה את ההפצצה המכוונת של רכוש אזרחי מחוץ לאזורי מלחמה כטקטיקה צבאית. הבריטים שינו את מדיניותם ב-15 במאי 1940, בעקבות ההפצצה הגרמנית על רוטרדם. חיל האוויר המלכותי הבריטי קיבל אישור לתקוף מטרות ברוהר, כולל בתי זיקוק לנפט ומתקנים אזרחיים אחרים שסייעו לגרמניה במלחמה, כמו תנורים שזהרו בלילה.
רקע משפטי
ישנן סיבות רבות להיעדר חוק בינלאומי על הפצצות אוויר במלחמת העולם השנייה. רוב האומות סירבו לאשר חוקים או הסכמים כאלה בגלל ניסוח מעורפל או לא מעשי של אמנות. גם החזקת מפציצים מתקדמים שפותחו על ידי המעצמות היוותה יתרון צבאי גדול; היה קשה לקבל הגבלות כלשהן על הנשק החדש הזה.
בהיעדר חוקים ספציפיים בנוגע ללוחמה אווירית, חילות האוויר של הלוחמים בתחילת מלחמת העולם השנייה השתמשו באמנות האג משנת 1907 ובכללי התעופה מטעם האג משנת 1923 שנחתמו ואושרו על ידי רוב המעצמות הגדולות - כסטנדרט משותף להתנהלותם במלחמה, והמוסכמות הללו פורשו על ידי שני הצדדים כדי לאפשר הפצצת ערי אויב ללא אפליה לאורך כל המלחמה.
בנוסף, סעיף 25 של אמנות לוחמת הקרקע של אמנת האג משנת 1899 ו-1907 לא סיפק הנחיות ברורות לגבי המידה שבה ניתן לחסוך נזק מאזרחים, בדומה לכך, לא היו הנחיות לגבי כוחות הצי. מסיבות אלה, משפטי נירנברג ומשפטי טוקיו מעולם לא הפלילו הפצצות אוויריות של מטרות שאינן קרביות, ומנהיגי הציר שהורו על סוג דומה של ביצוע לא נשפטו.
ההתקפות
בוצעו 7 סבבי התקפות של בעלות הברית והתקפה אחת של גרמניה הנאצית.
ההתקפות של בעלות הברית
ההתקפה הראשונה שבוצעה בתאריך 4 באפריל 1944 על ידי 313 מפציצים בליווי 119 מטוסי קרב של ארצות הברית, הופצצו גשרים, צמתים לרכבות, לרבות חצרות גינון ובתי מלאכה. היעד העיקרי היה אתר הבנייה בבוקרשט, "מגרשי השיכון בבוקרשט, רומניה", (תחנת הרכבת שבה הושמדו מסילות ברזל).הושמדו 1,000 קרונות, תחנת רכבת, מחסן קטרים, מתקן מיון, תחנת כוח, מכלי דלק וכמה מבני תעשייה.
תקיפה זו גבתה קרבנות רבים שכן היא התרחשה כשעתיים לאחר תרגיל באימון אמצעי הגנה פסיביים. כתוצאה מכך, כאשר הופעלו אזעקות תקיפות אוויריות הן התפרשו כתרגיל נוסף והתושבים שמאסו בכל כך הרבה תרגילים התעלמו לחלוטין מהצפירות. רוב האוכלוסייה נחשפה ורבים נהרגו.
מזג האוויר החם והרוח החזקה עיקמו את הפצצות שהנחיתו אל, שכונה מסחרית על יד תחנת הרכבת שבין היתר גרו בה יהודים, אל  ואל מערב/צפון מערב בוקרשט פגעו קשות. נהרסו מאות מבנים נהרגו ונפצעו למעלה מ-5,000 איש. המספר הרשמי שלקרבנות ההפצצה היה "רק" 2,942 הרוגים ו-2,416 פצועים.
בנוסף, תחנת כוח נפגעה, מה שהוביל, בנוסף להפסקת החשמליות, להשבתת מפעלים המספקים חשמל מתחנת הכוח. מיד נעלמו המוצרים שהובאו לעיר: לחם, חלב, ירקות ופירות. כאילו לא די בכך, ניזוקה אספקת המים הראשית שהביאה מי שתייה למרכז הבירה וגרמה נזק למסעדות ומספרות, בתי מלון ומאפיות. התיאטראות הפסיקו לעבוד לחלוטין.
בהתקפה שבוצעה ב-15 באפריל 1944, על ידי 461 מפציצים של חיל האוויר של ארצות הברית הופצצו רכבות, תחנת המיון צ'טילה בבוקרשט.
בהתקפה שבוצעה ב-10 ביוני 1944, על ידי מטוסי קרב אמריקאים שיצאו משדה התעופה פוג'יה באיטליה.
בהתקפה שבוצעה ב-28 ביוני 1944, הותקפו בתי הזיקוק לנפט פראחובה, טיטאן-מלקס.
בהתקפה שבוצעה ב-31 ביולי 1944, שני בתי זיקוק נפט בבוקרשט, אחד ב ומאגר הנפט בטרגובישט הופצצו.
המדפיסים העליץ
המדפיסים הֶעלִיץ (או האליץ; בכתיב עברי: הליץ) היו שלושה אחים יהודיים בפולין של אמצע המאה ה-15, שייסדו את בית הדפוס היהודי הראשון בקרקוב בסביבות שנת ה'ר"ץ. האחים התנצרו ועסקו בהטפה לנצרות על ידי הדפסת ספרי מיסיונריים בד בבד עם הדפסת ספרים יהודיים. הקהילה היהודית בקרקוב הטילה חרם על הספרים שהודפסו בבית הדפוס שבבעלותם, וחויבה בקנסות כבדים עקב כך. אחד האחים שב ליהדותו בקושטא כעבור זמן, ובנו המשיך את המסורת המשפחתית בהדפסת ספרות תורנית.
הפצצת בוקרשט במהלך מלחמת העולם השנייה
ההתקפות של בעלות הברית
בהתקפה שבוצעה ב-6 באוגוסט 1944, 60 מטוסי קרב מבסיסי חיל האוויר האמריקאי, פגעו בתשתיות תחבורת רכבת וקשרי רכבות., הם ביצעו גיחות נגד מתקנים תעשייתיים בדרום גרמניה. הם יצאו משדות תעופה בבריטניה הגדולה, דרום איטליה וברית המועצות ותקפו את חצר המיון של קראיובה ויעדי רכבת נוספים באזור בוקרשט-פלוישטי ברומניה ונחתו בבסיסים איטלקיים, כחלק ממבצע פרנטיק (אנ').
המדפיסים העליץ
הקמת והפעלת בית הדפוס
שלושת האחים, שמואל אשר ואליקים, היו בניו של חיים מהעיר האליץ' (העליץ' או העליטש, ביידיש) שעל הדנייסטר, בגליציה המזרחית (כיום במערב אוקראינה). לפי המשוער למדו את מלאכת ההדפסה בפראג אצל המדפיס גרשון הכהן. הם הקימו את בית הדפוס, שהיה הדפוס היהודי הראשון בפולין, בסביבות שנת ה'ר"ץ.
הפצצת בוקרשט במהלך מלחמת העולם השנייה
ההתקפות של בעלות הברית
בהתקפות שבוצעו ב-17 ו-18 באוגוסט 1944, 257 בוצעו בידי מפציצים של חיל האוויר הבריטי ושל דרום אפריקה שיצאו מבסיס שדה תעופה טוורטורלה, איטליה, הפציצו את בתי הזיקוק Xenia. עם זאת, חלק מהמטוסים נפגעו, הגנות ה-נ"מ היו פעילות מאוד, וכך גם מסך העשן, שלא אפשר לאף מטוס לזהות את המטרה. המפציצים הותקפו על ידי מטוסי מפציצים גרמניים. 86 טונות של פצצות הוטלו, אך הפשיטה נחשבה כלא מוצלחת.
המדפיסים העליץ
הקמת והפעלת בית הדפוס
בשנים הראשונות הדפיסו בו חמישה חומשי תורה (ה'ר"ץ), ארבעה טורים חלק יורה דעה (ה'ר"ץ), הגדה של פסח (ה'רצ"א), "איסור והיתר" לרבי יצחק מדורא (ה'רצ"ד), "מרכבת המשנה" ("ספר של רבי אנשיל") (ה'רצ"ד). בסביבות שנת ה'רצ"ה נפרד אשר משני אחיו, והם המשיכו להדפיס בעיקר ספרים שימושיים ביידיש כמו "אזהרת נשים" (ה'רצ"ה-ה'רצ"ו), "קערת כסף", ו"אורח חיים" לרא"ש (ה'רצ"ה-ה'רצ"ו), שהעידו על חוש מסחרי מפותח. למרות פירוק השותפות בהדפסה, המשיכו האחים להיות שותפים במסחר הספרים.
הפצצת בוקרשט במהלך מלחמת העולם השנייה
ההתקפה הגרמנית
בתאריכים 24 ו-25 באוגוסט בוצעה בעקבות הפיכת 23 באוגוסט 1944 שהתרחשה ברומניה והובילה ליציאת רומניה מהברית עם מדינות הציר ולהצטרפות צבאה לכוחות שלחמו נגד גרמניה ובנות בריתה. הפיכה זו הביאה לשינוי מידי של השלטון, הדחתו של ה"קונדוקטור" (מנהיג) יון אנטונסקו והקמת ממשלה חדשה.
המדפיסים העליץ
המרת הדת
בשנת ה'רצ"ז התנצרו שלושת האחים עקב סיבה בלתי ידועה, ייתכן שבעקבות קשיים כלכליים, והם החליפו את שמותיהם לשמות נוצריים: אנדריי (שמואל), פאולוס (אשר) ויוהנס (אליקים). בעקבות כך הפסיקו היהודים לקנות ספרים שהודפסו בבית הדפוס שלהם או שנמכרו על ידם, ואף שרפו את הספרים שכבר היו ברשותם (אפילו דגים מלוחים לא הותרו לעטוף בדפי הספרים, מחשש טריפה). האחים פנו למלך פולין זיגמונט הראשון בתלונה על ההפסדים הכספיים שנגרמו להם, והוא הטיל איסור על ייבוא ספרים יהודיים לפולין, כדי לאפשר לאחים מונופול על הספרים היהודיים בפולין, וכן אישר להם לגבות חובות מבעלי חוב יהודים על פי עדים נוצריים.
הפצצת בוקרשט במהלך מלחמת העולם השנייה
ההתקפה הגרמנית
מפציצי צי האוויר 4 של הלופטוואפה, שבסיסו היה באוטופני (רומניה) תקפו את בוקרשט במשך שני לילות רצופים עד שבסיסיהם הופצצו על ידי בעלות ברית. בהפצצה זו נהרסו התיאטרון הלאומי בבוקרשט וכמה מבנים אחרים במרכז העיר בעוד הארמון המלכותי, ארמון ויקטוריה והאתנאום הרומני. (התיאטרון הלאומי בוקרשט) ניזוקו קשות.
המדפיסים העליץ
המרת הדת
לאחר התנצרותם המשיך יוהנס להדפיס ספרים יהודיים. יוהנס הדפיס ארבעה טורים חלק אורח חיים בשנת ה'רצ"ח, ומחזור כמנהג פולין בתקופה זו. לפי אברהם מאיר הברמן כתבו המגיהים, שהיו יהודים, בקולופון של המחזור ברמז על ייעודו של המחזור לשריפה: (ההדגשה אינה במקור), אם כי יצחק יודלוב טוען שמדובר בשיבוש יהודי נפוץ בין האות ח' לאות ג', והמדפיסים שהתנצרו כינוהו בשם המקובל אצל ההמון. ממהדורה זו שרד עותק אחד בלבד ב"אוסף שוקן" המצוי כיום בספרייה הלאומית. בשנת ה'ש' הדפיס פסקים ושו"ת רבי שלום שכנא מלובלין ככל הנראה בלי הסכמתו.
מצבם הכלכלי של האחים הורע ביותר מחמת החרם היהודי על סחורתם, והם לוו כסף מסוחר ספרים נוצרי בשם מרטין זיבנאייך שקיבל את הספרים שהיו במחסניהם כפיקדון. הסוחר ניסה להחליף את הספרים בסחורה אחרת על ידי סוחר יהודי בשם שמעון מבוכניה, אך הלה לא הסכים להחליף את הספרים. זיבנאייך פנה בתלונה למלך. המלך הטיל ב-31 בדצמבר 1539 (כ' בטבת ה'ש') על ועדה המורכבת מאנשי כמורה להעריך את שוויים של כ-3,500 ספרים והם אמדו אותם בסכום של 1,600 פלורינים. הקהילות היהודיות של קראקוב ופוזנן הוכרחו לקנות את הספרים בסכום זה שאותו שילמו במשך שלוש שנים. לפירעון צורפה גם הקהילה היהודית בלבוב לפי בקשתן של שתי הקהילות שלא יכלו לעמוד בתשלומים לבדן. הקהילות אמנם שילמו את הסכום, אך השמידו את הספרים. לאחר פרשה זו חדל יוהנס מהדפסת ספרים עבריים ועבר להדפסת ספרים לועזיים. בנו של יוהנס, לוקאס העליץ, שימש אף הוא כמדפיס בפוזנן.
פאולוס (אשר) עבר לאחר ההתנצרות לשמש כמיסיונר והדפיס ספרים נוצריים לקהל יהודי, או ספרים שנועדו לחשוף בפני נוצרים את סתרי היהדות: פאולוס הוציא לאור בשנת ה'ש"א את תרגום הברית החדשה ליידיש בשם "דאס נויי טעסטימענט", ובשנת ה'ש"ג ספר לימוד שפות העברית והיידיש, כשבשער הספר נכתב כי הוא הודפס מתוך מגמה ללמד את הנוצרים לגלות סודות יהודיים.
שיבתו של שמואל ליהדות
בסביבות שנת ש"י שב שמואל (אנדריי) ליהדותו בקונסטנטינופול, וחזר לעסוק במלאכת הדפוס. בשנים ה'שי"ב–ה'שי"ג הוא הדפיס את התנ"ך בשם "ארבעה ועשרים" בתחילת הספר כתב:. את הדברים האלו כתב גם גם בספר "מעשה יהודית" ובספר שערי דורא שהדפיס בשנית.
בנו חיים עסק גם הוא במלאכת הדפוס והוא נזכר כמדפיס ב"שו"ת מהריב"ל" של מהר"י בן לב.
תיאטרון חולון
היסטוריה
בית יד לבנים בחולון נחנך ב-1962 בהשקעה של למעלה מרבע מיליון לירות ישראליות. הבניין תוכנן על ידי האדריכל חשמן מתל אביב שזכה בתחרות שנערכה לשם הקמת המבנה. המבנה הכיל אולם (אשר נקרא ע"ש דוד רמז) בן 375 מקומות בו הועלו לאורך השנים מופעי בידור ותרבות שונים.
מנהלו הראשון של התיאטרון היה ארנון פורת. החל מ-2007 התיאטרון מנוהל על-ידי גיא תלם, לשעבר מנהל הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב.
לצד הפעילות השוטפת בתיאטרון מתקיימים בו פסטיבלים שנתיים:
פסטיבל צלילי ילדות - מתקיים כל שנה מאז שנת 2000 בחול המועד סוכות ומציע מגוון מופעי מוזיקה מחול ותיאטרון, המיועדים ומותאמים למשפחות ולילדים.
פסטיבל אישה - התקיים לראשונה ב-1996 ומציג את העשייה הנשית בתחומי חיים שונים.
פלק
ראו גם
}}
ציפוי מתכת
ציפוי אלקטרוליטי
בציפוי אלקטרוליטי, יוני מתכת מחוזרים (מקבלים אלקטרונים ליצירת ציפוי מתכתי על מצע. מערכת נפוצה כוללת תמיסה של הצורה היונית של המתכת, אנודה (טעונה חיובית) שעשויה להיות מורכבת מהמתכת המצופה או אנודה מהחומרים פחמן, פלטינה, טיטניום, עופרת או פלדה וקתודה (טעונה שלילית) שהיא המשטח אותו מצפים בה מסופקים אלקטרונים ליוני המתכת לייצור שכבה דקה של מתכת (נייטרלית מבחינה חשמלית) על החלק המצופה.
ציפוי ללא חשמל
ציפוי ללא חשמל, המכונה גם ציפוי כימי או ציפוי קטליטי, הוא שיטת ציפוי לא גלוונית המערבת מספר תגובות בו זמנית בתמיסה מימית, המתרחשות ללא שימוש בכוח חשמלי חיצוני. התגובה מתבצעת כאשר משוחרר מימן ומייצר מטען שלילי על פני החלק. שיטת הציפוי האלקטרונית הנפוצה ביותר היא ציפוי ניקל קטליטי ציפוי ניקל, אם כי ניתן ליישם באותה שיטה גם שכבות כסף, זהב ונחושת.
ציפוי מתכתי
ציפוי מתכתי או מיתוך (Metallizing) הוא השם הכללי לטכניקה של ציפוי מתכת על מוצרים. ציפויים מתכתיים עשויים להיות דקורטיביים, או להגנה על פני השטח. לדוגמה בציפוי מתכתי של זכוכית עם כסף נקבל ראי.
בתהליך זה ניתן לצפות חומרים שאינם מוליכים חשמלית. התהליך הכללי הוא צריבת פני השטח עם חומצה ולאחר מכן ציפוי מוקדם עם נחושת או ניקל בתהליך ציפוי לא אלקטרוליטי ולאחר מכן לצפות שכבה נוספת של החומר הסופי כמו כסף. הציפוי המוקדם מיועד לשיפור תכונת ההידבקות של המתכת.
ציפויי המרה
בציפויי המרה מבוצעת פעילות כימית על השטח החיצוני ללא תוספת חומרים אחרים.
למשל אלגון – אלומיניום היא מתכת קלה ובעלת מוליכות חשמל גבוהה, ומשום כך בעלת יתרונות על מתכות ברזיליות ופלדות. עם זאת, יש צורך להקשות את פני השטח, בתהליך של טבילה בכימיקלים שונים מקבלים שכבת חמצון שיוצרת שכבת מגן על פני החלק.
שימוש בתהליך זה זה נעשה למטרות תעשייתיות בהן נדרשת עמידות של אלומיניום ונתיכיו בתנאים קשים כגון שחיקה, בידוד חשמלי גבוה, עמידות בקורוזיה ובתנאי מים. חלק מעובי הציפוי נבנה בעומק השטח והיתרה נבנית כשכבה חיצונית.
פאסיבציה לסגסוגות נחושת הוא תהליך בתהליך שמתבצע בטבילה במלחי כרום. מתקבלת שכבה אנטי קורוזיבית שמונעת חמצון ומגינה על שטח הפנים. השכבה המתקבלת מבריקה יותר, שומרת על גוון חומר הבסיס ומונעת השחרה.
ציפויי המרה דקים
בציפוי זה ניתן לבצע ציפוי בשכבה דקה מאוד עד כדי יכולת לציפוי פרטים בממדי אטום, ולכן הציפוי מוצא שימוש רב ננוטכנולוגיה. ובא לידי שימוש בתהליכים חדשים כמו ציפוי אלקטרוליטי, ריבוץ בריק וריבוץ מותז.
ציפוי זה הוא שכבת חומר דקה ביותר בערכים של חלקי ננומטר עד כמה מיקרונים. ההתקדמות בטכניקות סרט דק במהלך המאה ה-20 אפשרה מגוון רחב של פריצות דרך טכנולוגיות בתחומים כמו מדיה להקלטה מגנטית, התקני מוליכים למחצה אלקטרוניים, נוריות לד, ציפויים אופטיים, וציפויים קשים על כלי חיתוך, שיטה מקובלת בציפוי זה היא בנייה רב שכבתית של שכבות דקות מחומרים שונים.
ציפוי זהב
ציפוי זהב הוא שיטה ליישום שכבת זהב דקה על פני זכוכית או מתכת, לרוב נחושת או כסף.
מתכות וזכוכית עשויים להיות מצופים בזהב למטרות נוי, תוך שימוש במספר תהליכים שונים המכונים בדרך כלל זיהוב.
ספיר, פלסטיק וסיבי פחמן הם חומרים שיכולים להיות מצופים בטכניקות ציפוי מתקדמות. המצעים בהם ניתן להשתמש כמעט בלתי מוגבלים.
ציפוי כסף
ציפוי כסף משמש מאז המאה ה-18 כדי לספק גרסאות זולות יותר של פריטי בית שאחרים היו עשויים מכסף מלא, כולל סכו"ם, כלים מסוגים שונים ופמוטים. בבריטניה סוחרי כסף ואספני כסף, משתמשים במונח "Silver plate" לפריטים העשויים מכסף מלא, שמקורו הרבה לפני שהומצא ציפוי הכסף מהמילה הספרדית לכסף "פלטה" (plata), שוד כסף מספינות ספרדיות נושאות כסף מאמריקה הייתה אז מקור רציני לכסף.
הצורה המוקדמת ביותר של ציפוי כסף הייתה מיזוג גיליונות כסף דקים על שכבה על מתכת בסיסית, אולם במאה ה-19 הוצגו שיטות ייצור חדשות (כולל ציפוי אלקטרוליטי).
ליישומים בתחום האלקטרוניקה משתמשים לעיתים קרובות בכסף לציפוי נחושת שכן ההתנגדות החשמלית שלו נמוכה יותר. קבלים משתנים נחשבים לאיכותיים ביותר כאשר יש להם לוחות בציפוי כסף.
יש לשמור על חלקים החשופים לסביבות לחות גבוהה מכיוון שבסביבות כאלה, כאשר שכבת הכסף נקבובית או מכילה סדקים, הנחושת שבבסיס עוברת קורוזיה גלוונית מהירה, מתנתקת מהציפוי וחושפת את הנחושת עצמה. נחושת מצופה כסף שמוחזקת בסביבה ללא לחות לא תינזק.
ציפוי רודיום
ציפוי רודיום (Rhodium plating) משמש לציפוי זהב לבן, כסף או נחושת וסגסוגותיו. בדרך כלל מבוצע ציפוי שכבת הגנה של ניקל על כסף, אם כי במקרה זה אין זה כדי למנוע נדידת כסף דרך רודיום, אלא כדי למנוע זיהום של אמבט הרודיום בכסף ונחושת, שמתמוססים מעט בחומצה הגופריתית הנמצאת בדרך כלל בהרכב האמבטיה.
ציפוי כרום
ציפוי כרום הוא ציפוי גימור ומיועד לתת לפני השטח מראה יפה, כרום דק ובהיר מעניק גימור דמוי מראה לפריטים כמו מסגרות רהיטי מתכת וחלקי רכב הציפוי מבוסס על ריבוץ אלקטרוליטי (Electrolytic deposition) של כרום. הצורה הנפוצה ביותר של ציפוי כרום היא "הכרום הבהיר" הדק בעובי שכבה של 10 מיקרון. בעת ציפוי על ברזל או פלדה, הנקבוביות (חורים זעירים) בשכבות הניקל והכרום פועלות להקל על הלחץ הנגרם כתוצאה מהתאמה של התרחבות תרמית אך בעוביים שונים ידרשו איזונים שונים של התכונות האמורות. כרום דק ובהיר מעניק גימור דמוי מראה לפריטים כמו מסגרות רהיטי מתכת וחלקי רכב.
ציפוי אבץ
ציפוי אבץ מונע חמצון של המתכת המוגנת על ידי היווצרות שכבה מגינה. האבץ משמש כאנודה אם השכבה נפגעת נוצרת. תחמוצת אבץ שהיא אבק לבן דק אשר (בניגוד לתחמוצת ברזל) אינו גורם לנזק למשטח המצופה. תחמוצת האבץ, אם היא לא מופרעת, יכולה לשמש כחסם בפני חמצון נוסף, מרבית חלקי החומרה הם בציפוי אבץ ולא בציפוי קדמיום.
ציפוי אבץ-ניקל
ציפוי אבץ-ניקל הוא אחד הגימורים הטובים ביותר העמידותו בפני קורוזיה מעל פי חמישה מהעמידה של ציפוי אבץ קונבנציונלי, בדיקות העמידות מגיעות עד 1,500 שעות של מבחן של ריסוס מלח נייטרלי.
ציפוי זה הוא שילוב של סגסוגת אבץ גבוהה-ניקל (10-15% ניקל) משמש להגנה על פלדה, ברזל יצוק, פליז, נחושת וחומרים אחרים, ציפוי חומצי זה הוא אפשרות בטוחה לסביבה.לעומת כרומטים שסווגו כגורם מסרטן על ידי ה-EPA וה-.
ציפוי בדיל
בתהליך ציפוי בדיל נעשה שימוש נרחב להגנה על משטחים ברזליים וגם על משטח שאינו ברזלי. בדיל הוא מתכת שימושית לתעשיית עיבוד המזון מכיוון שהוא אינו רעיל, רקיע ועמיד בפני קורוזיה. השמישות המצוינת של בדיל מאפשרת ליצור יריעת מתכת בסיסית מצופה בדיל למגוון צורות מבלי לפגוע בשכבת הפח המקורית. הוא מספק הגנה בסביבה של נחושת, ניקל ומתכות לא ברזליות אחרות, אך לא לפלדה.
הבדיל נמצא בשימוש נרחב גם בתעשיית האלקטרוניקה בגלל יכולתו להגן על המתכת הבסיסית מפני חמצון ובכך שומר על יכולת ההלחמה שלו. ביישומים אלקטרוניים ניתן להוסיף עופרת של 3% עד 7% לשיפור יכולת ההלחמה.
ציפויים מחומרים מרוכבים
ניתן לבצע ציפוי מחומר מרוכב על בסיס קרבידים של מתכות והרכבם יכול לשפר את תכונות העמידה בבלאי, הביצועים בטמפרטורה גבוהה או החוזק המכני. חומרים המשמשים בקבוצה זו הם טונגסטן קרביד, סיליקון קרביד, כרום קרביד, ותחמוצת אלומיניום (אלומינה) המשמשים גם בייצור כלי חיתוך.
ציפוי ניקל אלקטרוליטי
בהשוואה לציפוי קדמיום, ציפוי ניקל מציע גימור נוצץ וקשה יותר, אך עמידותו בפני קורוזיה נמוכה יותר, וכתוצאה מכך יש לו נטייה להתקלף אם יעבור עיבוד מכני נוסף.
ציפוי ניקל קטליטי
אחת מתכונותיו של ציפוי ניקל קטליטי הוא הידבקות טובה לפני השטח כאשר מצופות כראוי. הציפוי אינו מגנטי ואמורפי. שכבות הציפוי אינן ניתנות להלחמה בקלות, והן אינן נתפסות במתכות אחרות. התנגדות חשמלית גבוהה יותר לעומת ציפוי מתכת טהורה.
ז'ול הופמן
ז'ול הופמן (בצרפתית: Jules Hoffmann; נולד ב-2 באוגוסט 1941) הוא מדען צרפתי יליד לוקסמבורג שחלק בשנת 2011 פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה עם הפרופסור ברוס בויטלר על חקר מערכת החיסון המולדת.
קיבל תואר ראשון בכימיה וביולוגיה מאוניברסיטת שטרסבורג, שם קיבל בשנת 1969 גם את הדוקטורט. בשנת 2007 מונה לנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים. הוא ידוע בעיקר בשל עבודתו בתחום חקר מערכת החיסון וזכה במספר פרסים, בהם פרס רוברט קוך 2004 ופרס שאו 2011.
עדלי מנסור
עדלי מחמוד מנסור (בערבית: عدلي محمود منصور, בתעתיק עברי מדויק: עדלי מחמוד מנצור; נולד ב-23 בדצמבר 1945) הוא נשיאו לשעבר של בית המשפט החוקתי העליון של מצרים, ושימש כנשיאה הזמני של מצרים החל מיום 4 ביולי 2013, עת הושבע לתפקיד הנשיא הזמני לאחר שמונה על ידי צבא מצרים, עד כניסתו לתפקיד של נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי ביוני 2014. מינויו הגיע בעקבות הדחת מוחמד מורסי לאחר גל המחאות נגדו.
השכלה ומשפט
מנסור התחנך והשלים לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קהיר ב-1967, והשלים דוקטורט שנתיים לאחר מכן. למד כלכלה ומדעי ניהול ב-1970 והמשיך את לימודיו ב-1977 בבית הספר הלאומי לניהול בצרפת (École nationale d'administration). הוא בעל תואר שני במשפטים ובמדעי הניהול.
בשנים 1983–1990 נשלח מנסור לערב הסעודית לשמש כיועץ משפטי למשרד התעשייה והמסחר הסעודי, במסגרת הקשרים בין מצרים לערב הסעודית.
ב-1992 חזר למצרים ומונה לחבר סגל בבית המשפט העליון לחוקה. אחר כך שירת כסגן יושב ראש בית המשפט העליון לחוקה עד יולי 2013, עת מונה לנשיא בית המשפט העליון לחוקה, במינוי שאושר ב-19 במאי 2013 על ידי נשיא מצרים דאז, מוחמד מורסי. ב-1994 הפך לסגן יושב ראש מועצת המדינה (הגוף המשפטי הבכיר במצרים), ולסגן נשיא בית המשפט העליון לחוקה במצרים.
נשיאותו
ב-3 ביולי 2013 הוכרז על ידי צבא מצרים כמחליפו של הנשיא המודח מורסי, עקב ההתקוממות העממית שדרשה את התפטרותו של מוחמד מורסי. מינויו הוכרז בטלוויזיה על ידי שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי. מיד לאחר מכן מונה לנשיא זמני, ולמחרת הושבע רשמית לתפקיד הנשיא עד לכינון בחירות חדשות לנשיאות מצרים.
לאחר מינויו לנשיא, הוא ביצע צעדים לפיטורי מקורביו של מורסי, הנשיא הקודם. הוא פיזר את מועצת השורא, הבית העליון בפרלמנט ופיטר את ראש המודיעין הכללי שמונה על ידי מורסי, ראפת שחאתה ובמקומו מינה את מוחמד פריד תוהאמי. ב-9 ביולי הוא מינה את הכלכלן חאזם אל-בבלאווי לראש ממשלת מצרים הזמני והכריז על תוכנית חירום לפיה הבחירות לפרלמנט המצרי ייערכו בינואר 2014, ועל קיום בחירות לנשיאות מצרים.
בעת כהונתו פעל מנסור לבטל צווים נשיאותיים של קודמו. בין השאר ביטל חוק לפיו העלבת הנשיא גוררת עונש מאסר.
משפחתו
הוא נשוי ולו בן ושתי בנות.
משחקי מדינות אירופה הקטנות (2019)
משחקי מדינות אירופה הקטנות בשנת 2019 הם הפעם ה-18 בה התקיימו המשחקים. התחרויות נערכו בין בתאריכים 27 במאי עד 1 ביוני 2019 בבודווה, מונטנגרו. בתחרויות לקחו חלק 846 ספורטאים מתשעש מדינות. לוקסמבורג ניצחה את המשחקים כשזכתה ב-69 מדליות, מהן 26 מדליות מזהב.
מדינות ומשתתפים
בתחרויות לקחו חלק 846 ספורטאים שהתחרו ב-11 ענפי ספורט שונים.
ענפים
בתחרות התקיימו משחקים כ-11 ענפי ספורט:
אירנה גלבלום קונטי די מאורו
אירנה גלבלום (שנקראה לאחר מכן קונטי די מאורו) (Irena Conti Di Mauro, Irena Gelblum) הייתה יהודייה פולניה, חיילת בארגון היהודי הלוחם. היא פעלה כקשרית של המחתרת היהודית עם גופים מחתרתיים שפעלו מחוץ לגטו, העבירה כספים תעודות ונשק. הייתה פעילה גם בימי המרד הפולני שפרץ בקיץ 1944. בגין חלקה בהתקוממות היא קבלה את אות צלב הגבורה הפולני.
בנוסף, לאחר שנים, הייתה עיתונאית, משוררת ומתרגמת ספרותית.
ביוגרפיה
אירנה גלבלום נולדה ב-1923 (ייתכן ב-1924), למשפחה יהודית אמידה, שהחזיקה באחוזה ובמשרתים, בגיל 18 גלבלום נאספה וננעלה בגטו ורשה, אך היא הצליחה לברוח לפני המרד והייתה פעילה במחתרת מחוץ לחומות הגטו. משפחתה נהרגה כנראה בגטו ורשה.
היא עזבה את הגטו לפני פרוץ המרד והייתה פעילה במחתרת מחוץ לחומותיו. לאחר נפילת המרד התגוררו בדירתה כמה מחברי הארגון היהודי הלוחם.
עד תום המלחמה הייתה לקצינת קישור של הארגון היהודי הלוחם, ובמסגרתו העבירה כספים ליהודים שהתחבאו מחוץ לגטו ועזרה למצוא לנמלטים מקומות מחבוא מחוץ לגטו. כמו כן, ארגנה את בריחתה של רניה קוקיילקה, קשרית שפעלה בגטו, מבית הסוהר. בביתה בוורשה היא החביאה נשק. מארק אדלמן (מראשי מרד גטו ורשה) כינה אותה "אירקה המשוגעת" בגלל גבורתה.
עד 1944 הייתה פעילה גם במחתרת הפולנית והשתתפה בהתקוממות הפולנית.
לאחר המלחמה היא החליפה מקומות מגורים, שיתפה פעולה עם ארגון הנקם היהודי של אבא קובנר ובמסגרת זו, פעלה בגרמניה בתפקיד לא ידוע. בתקופה זו וגם בזמן המלחמה היא שיתפה פעולה עם שמחה רותם שאתו הייתה בקשר רומנטי.
בשנת 1946 עזבה לישראל. לאחר שנעצרה על ידי הבריטים ושהתה במחנה עצורים בחיפה. בתקופה זו היא אימצה את שם המשפחה של בעלה, גבישר.
ב 1948 היא חזרה לפולין והתחילה ללמוד רפואה בעידוד של מארק אדלמן. אולם עבדה כעיתונאית בעיתון הפולני "".