cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1797 בארצות הברית
1797 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 21 שנה מיום היווסדה.
קונצ'טה פרל
קונצ'טה גאלן פרל (באנגלית: Conchata Galen Ferrell; 28 במרץ 1943 – 12 באוקטובר 2020) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. ידועה בעיקר בכך ששיחקה את "ברטה" עוזרת הבית בסדרה "שני גברים וחצי" ברשת CBS. על הופעתה בתפקיד ברטה, הייתה מועמדת פעמיים לפרס אמי לשחקנית משנה מצטיינת בסדרה קומית (בשנים 2005 ו-2007). ב-1992 הייתה מועמדות גם לפרס אמי לשחקנית המשנה המצטיינת בסדרה "פרקליטי אל איי".
ביוגרפיה
קונצ'טה גאלן פרל נולדה ב-28 במרץ 1943 בלודנדייל, וירג'יניה המערבית, למסקאל לוריין (לבית ג'ורג') ולותר מרטין פרל. היא גדלה בצ'ארלסטון, מערב וירג'יניה. בהמשך עברה משפחתה לסירקוויל, אוהיו.
היא למדה באוניברסיטת וירג'יניה המערבית במשך שנתיים, נשרה, ולאחר שעבדה במספר עבודות נרשמה וסיימה את לימודיה באוניברסיטת מרשל בתואר בחינוך והיסטוריה. היא ביצעה את הופעתה הראשונה על במת התיאטרון במרשל בשנת 1969.
קריירה
פרל החלה את הקריירה שלה על הבמה כחברה ברפרטואר תיאטרון המעגל. היא הופיעה בקאסט המקורי של אוף ברודוויי במחזה "The Hot l Baltimore" של לנפורד וילסון וזכתה בפרס אובי לשחקנית הטובה ביותר בתיאטרון על הופעתה במחזה "סוס הים" באוף ברודוויי.
פרל שיחקה במספר רב של תפקידים בקולנוע, טלוויזיה ובתיאטרון אך היא ידועה בעיקר בתפקידיה כסוכנת-הבית בסרט משנת 1979 "Heartland" בבימויו של ריצ'רד פירס, ובעלת הפיצרייה הקשוחה בסרט מיסטיק פיצה. בסרט זה שיחקה לצד לילי טיילור, אנבת' גיש וג'וליה רוברטס. היא שיחקה גם אחות קשוחה וקומית בסיטקום הטלוויזיה קצר הימים, "E / R" בשנות ה-80.
תפקידי המשנה של פרל בסרטים כוללים הופעות "גיבור קטלני", "רשת שידור", "המספריים של אדוארד", "ארין ברוקוביץ'", "מר דידדס" ו-"K-PAX" וכן תפקיד קטן בסרט "רומן על אמת". בטלוויזיה שיחקה בין היתר בסדרות "באפי ציידת הערפדים", "Teen Angel", "מטלוק", "BJ and the Bear" ,"Good Times", "Hearts Afire", "Townies", "בית דין לילי", ו"ספינת האהבה".
היא קיבלה תפקיד בהצגה "אהבה, הפסד ומה לבשתי" באוף-ברודוויי, שהתקיימה בין התאריכים 27 באפריל עד 29 במאי 2011, עם מינקה קלי, אנ'לין מק'קורד, אן מירה וב'סמית'.
פרל הייתה ידועה בעיקר בזכות תפקידה כברטה עוזרת הבית בסיטקום של CBS "שני גברים וחצי", והופיעה ב-212 פרקים בין השנים 2003 ל-2015. היא קיבלה שתי מועמדויות לפרס אמי בפריים-טיים לשחקנית המשנה המצטיינת בסדרה קומית ב-2005 וב-2007, אך הפסידה לדוריס רוברטס על "כולם אוהבים את ריימונד" ולג'יימי פרסלי על "קוראים לי ארל".
בשנת 2012 היא דיבבה את קולה של אמו של בוב בסרט פרנקנוויני, שביים טים ברטון. היא אמורה הייתה להופיע בסרט העלילתי שעומד לצאת בקרוב "מגורש" (2020).
חיים אישיים
פרל התחתנה עם ארני אנדרסון בשנת 1986. נולדה לה בת, סמנתה (ילידת 1982), ויש לה שתי בנות חורגות (ילידות 1976 ו-1979 בערך).
מותה
פרל נפטרה ב-12 באוקטובר 2020, מסיבוכים בעקבות דום לב בבית החולים שרמן אוקס בשרמן אוקס, קליפורניה. היא הייתה בת 77.
פיקסלים
פיקסלים (באנגלית: Pixels) הוא סרט קומדיה-מדע בדיוני-פעולה של חברת סרטי קולומביה שיצא לאקרנים ב-23 ביולי 2015. הסרט מבוסס במקור על הסרטון הקצר "פיקסלים" של פטריק ג'ין. את הסרט ביים כריס קולומבוס ומככבים בו אדם סנדלר, קווין ג'יימס, מישל מונאהן, פיטר דינקלג', ג'וש גד, בריאן קוקס, אשלי בנסון וג'יין קרקובסקי.
עלילה
בשנת 1982 נערכת אליפות העולם במשחקי וידאו. סם ברנר, ויל "צ'ואי" קופר ולדלו למונסוף מתמודדים. ויל מומחה במשחק "claw" (מנוף שתופס פרסים). סם שמומחה במציאת דפוסי התנהגות במשחקים זוכה במשחקי גאלגה וסנטיפד ועולה לגמר מול אדי פלאנט, ילד שחצן רודף שמלות ואלוף הפק-מן, ומפסיד לו בדונקי קונג, בו אין דפוסי התנהגות בשלבים מתקדמים. נאס"א שולחת קפסולת זמן אל החלל החיצון אשר כוללת תמונות ותרבויות של הזמן הזה על מנת לשמור על השקט בין החיים מחוץ לכדור הארץ, כולל סרטון התחרות. אולם חייזרים שהתעניינו במשחקי הווידאו של שנות ה-80 ראו במשחקים אלה קריאת תיגר וזממו לשלוט בכדור הארץ באמצעות פיקסלים של משחקי הווידאו ושלחו גרסאות ענקיות של משחקי וידאו כדי לכבוש את כדור הארץ.
בעזרת משחק גאלגה החייזרים כבשו בסיס של חיל האוויר האמריקאי בגואם, ובעזרת משחק ארקנואיד את הטאג' מהאל בהודו. לאחר כל מתקפה נשלח לכדור הארץ קטע וידאו המורכב מקטעי הסרטים שהחייזרים מצאו בקפסולת הזמן. בקטעי הווידאו החייזרים מסבירים שהקרב ביניהם לבין בני האדם ייערך כמשחק מחשב, שבו לכל צד יש 3 חיים, ומאחר ובני האדם הפסידו ב2 קרבות, הם איבדו 2 חיים. לאחר שצד אחד מאבד את כל נקודותיו, הוא מושמד, והצד השני מנצח, וכעת לבני האדם נותר קרב אחד להפסיד בו לפני שיושמדו. בכל קרב, הצד המנצח מקבל פרס על ניצחונו מן הצד השני, וכן, 2 בני אדם נחטפו על ידי החייזרים במהלך 2 הקרבות.
בהווה הנשיא וויליאם "צ'ואי" קופר (קווין ג'יימס) קורא לחברו הטוב, סם ברנר (אדם סנדלר) אשר עכשיו הפך למתקין כבלים והיה חבר של אשתו של וויליאם (ג'יין קרקובסקי). ביחד עם ולדלו הוא מאמן מחלקה שלמה של "אריות הים" במשחקי מחשב. אולם כאשר הזירה השלישית נקבעת, בהייד פארק בלונדון, מתברר שהחיילים לא מצליחים להתמודד עם הזחל מסנטיפד. סם, אלוף העולם במשחק הזה, לוקח לידיו רובה אנרגיה ועובר לבדו את השלב הראשון. ולדלו מצטרף אליו בשלב השני בו יש שני זחלים והם מנצחים.
הזירה הרביעית נבחרת ברחובות ניו יורק בהשראת המשחק פק מן, אך הפעם בני האדם יגלמו את הרוחות, והחייזרים את פק מן. צ'ואי נאלץ לחון את אדי מהכלא, ויחד עם ממציא הפק-מן, פר' איוואטני, הארבעה ניגשים לאתגר עם מכוניות רפאים, אשר מייצגים את הרוחות במשחק. אוונטי מנסה להרגיע את פק-מן אך הוא אוכל את ידו. אדי, ולדלו וסם מצליחים להרוג לפק-מן מנת חיים אחת, אבל אז השנייה אוכלת את גרעין האנרגיה (שהופך את פק-מן לבלתי פגיע ל-10 שניות) והורסת לודלו את המכונית "פינקי". אדי מגיע במהירות חשודה והורס את מנת החיים השנייה. פק-מן השלישי נותר מול סם לבדו ומצליח לאכול את גרעין האנרגיה השני וסם בורח ממנו ברברס, תוך כדי שהוא סופר עד 10. מיד אחרי השנייה האחרונה פק-מן פוגע במכונית שלו ומת.
לאחר הניצחון הנשיא עורך מסיבה עם אדי, סם וודלו, אך במהלך המסיבה מתגלה שאדי השתמש בקודים על מנת לרמות במשחק, ולכן הדבר נחשב הפסד טכני-משמע, השמדת כדור הארץ.
למחרת החייזרים שולחים את כל הדמויות ממשחקי המחשב שקלטו, להשמדת המין האנושי, בזמן שהצוות מנסה ללא הצלחה להילחם בהם ברחובות וושינגטון די. סי.. החבורה מתפצלת: אדי וולדלו נלחמים ברעים שפולשים בזמן שצ'ואי, ויולט וסם נכנסים לחללית האם ומתמודדים מול הבוס האחרון: דונקי קונג ברמת הקושי הגבוהה ביותר, ללא דפוסי התנהגות. מאט, הבן של ויולט, מספר לסם שאדי בכלל רימה בתחרות, לכן הוא בעצם אלוף העולם בדונקי קונג. סם מגיע לפסגה ומביס את הגורילה, מה שמוביל לניצחון בני האדם. ולדלו מתחתן עם ליידי ליסה ממשחקי וידאו עליה פינטז 33 שנה ונולדים להם 5 קיוברט.
זכויות להט"ב במקדוניה הצפונית
תושבים להט"בים עשויים להתמודד עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא חווים תושבים שאינם להט"בים. הפעילות המינית של להט"בים הן חוקיות במקדוניה הצפונית מ-1996, והמדינה אסרה אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית מ-2019, אך זוגות מאותו המין ומשקי בית שבראשם זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן הגנות משפטיות העומדות לרשות הזוגות שאינם חד-מיניים.
ב-2019 דירג הארגון ILGA-Europe את מקדוניה הצפונית במקום ה-39 מתוך 49 ממדינות אירופה מבחינת חקיקת זכויות להט"ב.
חוקיות של פעילות מינית מאותו המין
הומוסקסואליות ולסביוּת הוצאו מחוץ לחוק במקדוניה הצפונית ב-1996, לאחר שהוצאה מחוץ לחוק זה היוותה תנאי להצטרפות מועצת אירופה.
הכרה בזוגות חד-מיניים
אין הכרה חוקית של זוגות חד-מיניים. חוק המשפחה במקדוניה הצפונית מגדיר נישואין כ.
בספטמבר 2013, הוצע תיקון חוקתי להגדרת הנישואין כאיחוד בין גבר לאישה לא הצליחה לעמוד ברוב של שני שלישים בבית הנבחרים של מקדוניה הצפונית. בסוף יוני 2014, המפלגה VMRO-DPMNE שנבחרה מחדש הגישה את הצעת החוק, הפעם בתקווה שמפלגת האופוזיציה השמרנית, המפלגה הדמוקרטית של האלבנים, תספק את הקולות הנוספים הדרושים כדי השחוק יעבור.
בינואר 2015, הצביע הפרלמנט בעד ההגדרה החוקתית של הנישואים כאיחוד אך ורק בין גבר לאישה. בנוסף, פוליטיקאים אימצו תיקון כדי להבטיח כי יהיה צורך ברוב של שני שלישים להסדרת הנישואים, איגודים משפחתיים ואזרחיים. רוב כזה היה בעבר שמור רק לנושאים כמו ריבונות ושאלות טריטוריאליות. ב-9 בינואר אישרה הוועדה הפרלמנטרית לסוגיות חוקתיות בשורה של תיקונים, כולל הגבלת הנישואים ודרישת הרוב של שני שלישים שנכללה ברגע האחרון. ב-20 בינואר אושרו התיקונים בפרלמנט. כדי להוסיף תיקונים אלה לחוקה, נדרשה הצבעה סופית. הישיבה הפרלמנטרית האחרונה החלה ב-26 בינואר, אך מעולם לא הסתיימה, מאחר שהקואליציה לא השיגה את הרוב של שני שלישים הדרושים. מושב הפרלמנט בנושא התיקונים החוקתיים היה בהפסקה עד סוף 2015, ולכן התיקון נכשל.
זהות מגדרית וביטוי
בינואר 2019 קבע בית הדין האירופי לזכויות אדם כי הדרישה של מקדוניה הצפונית לפיה טרנסג'נדרים יעברו ניתוח לשינוי מין לפני שניתן לשנות את הסמן המגדרי שלהם במסמכי תעודת הזהות היא פגיעה בזכויות האדם. בפסק הדין נקבע כי ליקויים בחוקי מקדוניה הצפונית הנוגעים לשינוי מגדר במסמכי זיהוי רשמיים פגעו בחייהם הפרטיים של מקדונים טרנסג'נדרים.
תנאי החיים
ב-29 ביוני 2019, כ-1,000 איש השתתפו במצעד הגאווה הראשון בסקופיה. כמה מהשרים במדינה הצטרפו למצעד, בהם שרת הביטחון ראדמילה שקרינסקה ושרת העבודה והרווחה מילה צרובסקה. במצעד זה, השתתפו גם כמה דיפלומטים זרים.
דעת קהל
סקר שנערך ב-2002 על ידי המרכז לזכויות האזרח וזכויות האדם הראה כי למעלה מ-80% מהנשאלים שנשאלו ראו בהומוסקסואליות כ"הפרעה פסיכיאטרית שמסכנת משפחות". כ-65% מהנשאלים ענו כי "להיות הומוסקסואל זה פשע שמצדיק תקופת מאסר".
בדרך כלל, נשים יותר ליברליות ביחסיהן להומוסקסואליות לעומת גברים ותושבים שגרים בכפרים.
ארגוני זכויות להט"בים
ישנם שלושה ארגונים עיקריים ומרכז תמיכה הפועלים בתחום זכויות הלהט"ב:
דו"חות המדינה על נוהלי זכויות האדם לשנת 2012
על פי דו"חות המדינה בארצות הברית על נוהלי זכויות האדם במקדוניה הצפונית ב-2012, קהילת הלהט"ב נפגעת ומוטרדת על ידי החברה המקדונית, התקשורת המקדונית והרשויות המקדוניות. בדו"ח נאמר כי:
קלרה טיש
קלרה טיש (בגרמנית: Cläre Tisch; 14 בינואר 1907 – נובמבר 1941) הייתה כלכלנית יהודייה-גרמנייה, שנרצחה בשואה בגטו מינסק.
ביוגרפיה
קלרה טיש הייתה בתם של הסוחר ליאו טיש ואשתו אדל. היא למדה תחילה בבית הספר היסודי בעיר מגוריה אלברפלד, כיום וופרטל, מאוחר יותר למדה בתיכון "Realgymnasiale" באונטרברמן. החל משנת 1926 למדה כלכלה באוניברסיטאות בבון, ז'נבה, ברלין ולבסוף שוב בבון. בבון, מוריה היו ארתור ספייטוף, הרברט פון בקרת' וג'וזף שומפטר, שתחת הדרכתם קיבלה את הדוקטורט שלה. התזה שלה הייתה על דיון החישוב הסוציאליסטי, שזכה לתשומת לב רבה בקהילה האקדמית. שומפטר תמך בה מאוחר יותר כשהיה פרופסור באוניברסיטת הרווארד והחליף איתה מכתבים עד לגירושה לגטו מינסק.
עבודת התזה של טיש, שהסתיימה בשנת 1932. נקראה "Economic Calculation and Distribution in the Centrally Organized Socialist Commonwealth" (גרמנית: Wirtschaftsrechnung und Verteilung im zentralistisch organisierten sozialistischen Gemeinwesen). התזה שלה בן ה-24 נחשבת ל"משפיעה "(מק'קרו) ו"הישג יוצא דופן" (הגמן), והפכה אותה למבשרת של הסוציאליזם הניאו - קלאסי כמו הנרי די דיקינסון, אוסקר לנגה ואבא לרנר. פרידריך אוגוסט האייק ציטט את עבודתה וכן את שומפטר בספרו "קפיטליזם, סוציאליזם ודמוקרטיה". עד 1933 טיש עבדה כמדענית. נוסף על כך, היא הייתה עוזרת של ארתור ספייטוף.
בשל הרדיפות של יהודי גרמניה הנאצית, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היא נאלצה לעזוב את האוניברסיטה. עבדה בעבודות שונות במגזר הפרטי כדי להתקיים.
בשנת 1936 הפכה למנהלת ארגון האימוץ של ארגון הנשים היהודיות בוופרטל-אלברפלד. היא דחתה הזדמנויות שונות לעזוב את גרמניה, כנראה בגלל רצונה לעזור לילדים. שומפטר סיפק עבורה תצהיר על מנת להקל על הגירתה לארצות הברית.
ב־10 בנובמבר 1941 גורשה טיש יחד עם אחיותיה מארי וגרדה, גיסה ליאו מרקוס, ואחייניתה ארנהילד מרקוס בקבוצה ביחד עם 992 אזרחים יהודים מוופרטל, דיסלדורף ואסן לגטו מינסק, שם היא נרצחה באותו חודש.
מול הבית ב-Neumarktstraße 46 בוופרטל, בו התגוררה בעבר, הוטבעה אבן נגף לזכרה. בבית הכנסת העתיק בוופרטל מוצגת תערוכת קבע ובין היתר מוקדש לה מקום בתצוגה.
סאבליים טקסט
סאבליים טקסט (באנגלית: Sublime Text) הוא עורך קוד מקור, וסביבת פיתוח משולבת (IDE), חוצה-פלטפורמות וחופשי בעל ממשק תכנות יישומים המתקשר בפייתון. הוא תומך במגוון רחב של שפות תכנות ושפות תגיות, וניתן להרחבה על ידי תוספים שלרוב נוצרים על ידי הקהילה ומופצים בצורה חופשית.
השקר הטוב
השקר הטוב (The Good Lie) הוא סרט דרמה אמריקאי הדן בבעיית הפליטים מדרום סודאן וקליטת מספר אלפים מהם בארצות הברית.
הקרנת הבכורה התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-7 בספטמבר 2014 וההקרנות המסחריות החלו ב-3 באוקטובר 2014.
עלילה
היעד המתוכנן עבורם הוא קנזס סיטי במיזורי אולם בהגיעם לארצות הברית אביטל נלקחה ונשלחה למשפחה אומנת בבוסטון כי לפי תקנות חדשות אסור לשלוח בנות לבד, ובקנזס סיטי לא נמצאה משפחה שהייתה מוכנה לקלוט אותה. אין להם מסמכי לידה והם לא ידעו מהו תאריך הלידה שלהם, ולכן קבעה עבורם הפקידה הקולטת את תאריך הלידה כ-1 בינואר, בנימוק שכך תמיד תהייה חגיגה ביום הולדתם.
ממרה, פול, וג'רמיה עלו על מטוס לקנזס סיטי שם הובטח להם שימתינו להם בשדה התעופה. בהגיעם, הגיעה אליהם באיחור קארי דייוויס (ריס וית'רספון), שאין לה מושג על פער התרבויות בין התרבות השבטית המסורתית ממנה באו ובין התרבות האמריקאית ולקחה אותם לדירה שהוכנה עבורם. קארי עובדת בארגון שנטל על עצמו להשיג לבחורים עבודה. בבוקר היא התקשרה אליהם לטלפון שבדירה על מנת לתאם הגעתם לריאיון עבודה אולם הבחורים שלא יודעים מהו טלפון שמעו את הצלצול ולא הבינו שעליהם לענות לשיחה ולכן החמיצו ריאיון עבודה אחד. אחרי מאמצים מצאה להם קארי מקומות עבודה. פול התקבל לעבוד במחלקת ההרכבה של מפעל לברזים, שם הוא התחבר עם עמיתים לעבודה ונחשף לסמים. ממרה וג'רמיה קיבלו עבודה בחנות מכולת ובנוסף ג'רמיה התנדב בכנסייה המקומית וממרה שרוצה לחסוך כסף ללימודים עבד גם באבטחה.
האחים התגעגעו מאוד לאחותם וניסו להביאה אליהם, ב-1 בינואר, כאשר חגגו ים הולדת, הביאה קארי את אביטל בהפתעה אליהם והתנדבה להוות עבורה משפחה אומנת.
כעבור זמן מה, אביטל קיבלה מכתב ממחנה הפליטים בקניה, בו כתב תיאו שהוא נמצא במחנה. האחים שהיו בטוחים שאחיהם הבכור - תיאו נהרג היו באי-ודאות ואז ממרה החליט שהוא יטוס לקניה ויברר אישית האם מדובר בתיאו או במתחזה.
בהגיעו למשרד המחנה הוא גילה שאין רישומים על תיאו, אולם בעזרת חברים מהתקופה בה היה במחנה הוא הצליח לאתר את תיאו. ממרה ניסה להשיג עבור תיאו ניירות או מקלט מדיני על ידי אחת השגרירויות בקניה, אולם למרות שעבר אישית שגרירות שגרירות לא הצליח להשיג עבור תיאו ניירות. למרות זאת הוא שיקר ואמר לתיאו שיש ניירות. בהגיעם לשדה התעופה נתן ממרה לתיאו את הדרכון שלו ואת הניירות שלו, שלח אותו למטוס ונשאר בעצמו בקניה לעבוד כעוזר רפואי במחנה הפליטים.
1796 בארצות הברית
1796 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 20 שנה מיום היווסדה.
קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל
עמותת "קשב – מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל" במטרה לאתר, לחקור ולפעול מול תופעות הפוגעות לטענתה בצביונה הדמוקרטי של מדינת ישראל. היא הוקמה בשנת 1998 על ידי קבוצה של אנשי ציבור, בראשה העיתונאי לשעבר יזהר באר, המשמש כמנכ"ל העמותה מיום היווסדה.
העמותה הוקמה בעקבות רצח יצחק רבין. החל משנת 2005, עיקר פעילות העמותה הוא בפרויקט "מעקב תקשורת", המתמקד, לדברי העמותה, בניטור ובניתוח של הסיקור התקשורתי בישראל בנושאי הקונפליקט הישראלי-פלסטיני בקבוצות מיעוט אוכלוסיות מוחלשות בחברה. חברי העמותה מצהירים כי מטרתם העיקרית היא להביא לשינוי בדפוסי הסיקור התקשורתי הקיימים כיום בנושאים אלו. דפוסים שלטענתם מאופיינים לעיתים קרובות בתופעות של הטיה, הסתה, דעה קדומה ודה-לגיטימציה של האחר.
מאז הקמתה פרסמה העמותה כ-40 דו"חות ומחקרים בתחום התקשורת. מרביתם על סיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנים האחרונות לא פרסמה העמותה מחקרים חדשים.
פעילות העמותה
מראשית הקמתה ועד שנת 2004 התמקדה העמותה בחקר ובמיפוי קבוצות המאיימות כהגדרתה על הדמוקרטיה בישראל. בתקופה זו פרסמה העמותה מספר תחקירים ודו"חות בנושאים כגון פעילות הרדיו הפיראטי בישראל, מיפוי מגמות ותהליכים בקרב קבוצות יהודיות הקוראות לשימוש באלימות ממניעים אידאולוגיים, קבוצות הקוראות להקים את בית המקדש השלישי בהר הבית ועוד.
בשנת 2003, על פי הזמנת קשב, כתב דר' דניאל דור ספר שכותרתו "מאחורי חומת מגן - תקשורת ישראלית תחת אש" שניתח את הסיקור התקשורתי של מבצע חומת מגן.
משנת 2004 החלה העמותה להתמקד בעיקר בתחום חקר התקשורת וסיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני במסגרת פרויקט "מעקב תקשורת". בפרויקט זה מתנהל מעקב וניתוח יומיומי של התוצרים החדשותיים, בהתבסס על מתודולוגית מחקר תקשורתית שפיתח הארגון. המחקר הראשון אותו פרסם "קשב" במסגרת הפרויקט, עסק באופן הסיקור התקשורתי של מחלתו ומותו של יאסר ערפאת בכלי התקשורת המרכזיים בישראל. מחקרים אחרים עסקו בניתוח הסיקור התקשורתי של ההתנתקות מרצועת עזה, בסיקור מלחמת לבנון השנייה, בסיקור מבצע עופרת יצוקה, בסיקור נושאים הקשורים לשאלת ירושלים, וסיקור קבוצות מיעוט ומה שהיא מכנה אוכלוסיות מוחלשות בישראל, כגון סיקור מלחמת לבנון השנייה מנקודת מבט מגדרית וסיקור קהילת יוצאי אתיופיה. בנוסף, פרסמה העמותה מספר חוברות, מערכי שיעור ולומדות, ללימוד קריאה ביקורתית של תקשורת.
פעילות העמותה מבוססת על תרומות. בעבר נתמכה העמותה בעיקר על ידי הקרן USAID - הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
פעילות ציבורית
לימוד קריאה ביקורתית של תקשורת - העמותה מקיימת סדנאות תקשורת לתלמידים, סטודנטים ומורים, יהודים וערבים. באמצעות הסדנאות מבקש הארגון לחשוף בפני המשתתפים את פרקטיקת העבודה העיתונאית ולהקנות כלים לקריאה ביקורתית ומושכלת לתפיסתו.
פניות וקבילות לגופי תקשורת - העמותה יוזמת פניות לגופי תקשורת - עורכים, כתבים, ונציבי פניות הציבור - שעל פי תפיסתה כשלו בסיקור מוטה, במטרה להביא לשינוי בדפוסים אלו.
סדנאות לאנשי תקשורת - חברי "קשב" מעבירים סדנאות לעורכים ולעיתונאים, במטרה להעלות את מודעותם לדפוסי סיקור מוטים, לשיטת העמותה, ולהציע אופני סיקור אלטרנטיביים.
שיתוף פעולה עם ארגונים פלסטינים
עמותת "קשב" החלה לשתף פעולה עם ארגונים פלסטיניים בשנת 2004, כחלק מ"פרויקט מעקב תקשורת". מטרתו של שיתוף הפעולה, כפי שמציגים זאת חברי הארגון, לבחון כיצד מסקרת התקשורת אירועים הנוגעים לסכסוך הישראלי-פלסטיני משני עברי קו העימות ולפעול יחדיו לשינוי דפוסי סיקור מוטים ומסיתים בתקשורת הישראלית ובתקשורת הפלסטינית.
בין השנים 2004-2009 קיים "קשב" פרויקט משותף עם ארגון "מפתאח – היוזמה הפלסטינית לקידום דמוקרטיה ודיאלוג פלסטיני", במסגרתו פרסמו שני הארגונים דו"חות ומערכים לקריאה ביקורתית בעברית, אנגלית וערבית על הסיקור התקשורתי של אירועים הקשורים לקונפליקט.
צוות והנהלה
מאז שנת 2004 מכהן הסופר דויד גרוסמן בתפקיד נשיא העמותה. יו"ר העמותה בשנים האחרונות הוא העיתונאי דני רובינשטיין והמנכ"ל המייסד הוא יזהר באר. בין השנים 1999-2004 כיהן כיו"ר המשפטן וחוקר התקשורת ד"ר יובל קרניאל. בשנים 2004-2007 כיהן חוקר התקשורת והבלשן ד"ר דניאל דור כיו"ר וכמפקח אקדמי של העמותה.
עם חברי הוועד המנהל של העמותה נמנים בין השאר: פרופ' גליה גולן, מנואלה דבירי, צביה ולדן, פרופ' רם לוי, ענת סרגוסטי, חגית עופרן, פרופ' פרנסס רדאי, פרופ' דב שנער.
תקציב
מימון פעילות קשב מבוססת על תרומות. בשנת 2007 עמד מחזור הפעילות של העמותה על כ-800,000 שקלים ובשנת 2008 על כ-1.5 מיליון שקלים. תורם מרכזי לעמותה הוא האיחוד האירופי שהעביר ב-2008 כ-800,000 שקלים. תרומה נוספת בסך 485,000 יורו התקבלה מהאיחוד בשנת 2006. תורמים נוספים ב-2008 היו: קרן פורד, קרן אברט, DIESENHAUS, קרן USIP, השגרירות הקנדית והקרן למען השלום. בעבר נתמכה העמותה על ידי הקרן החדשה לישראל.
אלוהים אינו גדול
אלוהים אינו גדול: איך הדת מרעילה את העולם (באנגלית: God Is Not Great: How Religion Poisons Everything) הוא ספר רב-מכר אנטיתאיסטי מאת העיתונאי והסופר הבריטי-אמריקאי כריסטופר היצ'נס. הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2007 בהוצאת הספרים Atlantic Books, ובשנת 2009 יצא לאור בעברית בהוצאת הספרים כנרת זמורה-ביתן דביר.
בספר, היצ'נס מבקר את הדת ומעלה את הטענה כי דתות מאורגנות הן אלימות, בלתי רציונליות, בלתי סובלניות, והן מקדמות בורות, צרות אופקים, גזענות, סקסיזם וצורות נוספות של אפליות. היצ'נס משלב בטענה שלו סיפורים מחייו האישיים, אנקדוטות היסטוריות וניתוח ביקורתי של טקסטים דתיים. הספר מותח ביקורת בעיקר על הדתות האברהמיות, אולם עוסק גם בהינדואיזם ובבודהיזם.
יואל גילינסקי
יואל גילינסקי (נולד ב-1954) הוא אמן ומרצה בכיר בבצלאל.
ביוגרפיה
נולד בירושלים ב-1954. בוגר המחלקה לאומנות בשנת 1978 והמחלקה לתקשורת חזותית של בצלאל בשנת 1983. החל משנת 1998 החל להרצות בבצלאל. בעבר לימד במכללות נוספות ברחבי הארץ.
שערי משפט (כתב עת)
שערי משפט הוא כתב עת משפטי היוצא בהוצאת המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט. כתב העת יצא לראשונה בשנת תשנ"ז. בתחילה התפרסמו חוברות-נושא (ביניהם משפט ואינטרנט, משפט ורפואה, אשראי בנקאי וביטחונות). לאחר הפסקה זמנית בפרסום, בשנת הלימודים תשע"א חידש כתב העת את פניו ומאז הוא מופיע כשנתון, אך לא בצורה סדירה. במתכונת החדשה, מתפרסמים בכל כרך מאמרים במגוון נושאים.
עורכי כתב העת הם חברי סגל המרכז האקדמי, ולצידם מערכת סטודנטים.
מאמרים מתקבלים לפרסום על סמך ביקורת עמיתים. כתב העת מופק על ידי נבו הוצאה לאור ומתפרסם במאגר המידע של נבו.
קרוק פארק
קרוק פארק (באנגלית: Croke Park; באירית: Páirc an Chrócaigh) הוא אצטדיון הממוקם בעיר דבלין, בירת אירלנד. מאז חניכתו בשנת 1884, משמש האצטדיון בתור מתקנה המרכזי של התאחדות האתלטיקה הגאלית (Gaelic Athletic Association), ובתחומו ממוקם מטה הארגון. באופן מסורתי מארח האצטדיון בכל שנה את משחקי הגמר של ענפי הכדורגל הגאלי וההרלינג של האי האירי. האצטדיון מסוגל לקלוט כ-82,300 צופים, דבר ההופך אותו לאצטדיון השלישי בגודלו באירופה, ולאצטדיון הגדול באירופה שאינו משמש באופן קבוע לכדורגל.
בשנת 2003 אירח האצטדיון את טקס הפתיחה של הספיישל אולימפיקס. כמו כן, בזמן בנייתו של אצטדיון אביבה, אירח האצטדיון את משחקיהן הביתיים של נבחרות אירלנד בכדורגל וברוגבי.
היסטוריה
לאחר הקמת התאחדות האתלטיקה הגאלית בשנת 1884, החל הארגון לעשות שימוש בשטח עליו הוקם האצטדיון לצורך קיום התחרויות שלו. החל משנת 1896 החלו אליפויות הכדורגל הגאלי וההרלינג להיערך באותו השטח. בשנת 1913 רכש הארגון את השטח, אשר היה עד אז בבעלות פרטית והחליף מספר ידיים. לאחר רכישתו קרא הארגון לשטח בשם "קרוק ממוריאל פארק" (Croke Memorial Park), על שם תומאס קרוק, ארכיבישוף מקומי, אשר תרם להקמת הארגון.
בשנת 1913 הכיל האצטדיון שני יציעים בצדו המערבי וגבעות דשא אשר הקיפו את יתר שטחו. בשנת 1916 הובאו לאצטדיון הריסות מרחוב או'קונל שנגרמו עקב הפגזות הצבא הבריטי במסגרת מרידת חג הפסחא, אשר שמשו בתור בסיס לבנייה של גבעה בצדו הצפוני של האצטדיון. אותה גבעת קיבלה את הכינוי "גבעה 60" (Hill 60), על שם "הקרב על גבעה 60" ממערכת גליפולי שהתנהל במלחמת העולם הראשונה, אולם בהמשך שונה שמה ל"גבעה 16" (Hill 16), כהקשר לאירועי מרידת חג הפסחא. ב-21 בנובמבר 1920, במהלך משחק כדורגל גאלי שנערך באצטדיון, נרצחו 13 צופים וכדורגלן בשם מייקל הוגאן, במסגרת פעולת נקם של הצבא הבריטי, במה שנודע לימים כיום ראשון העקוב מדם.
בשנת 1924 נחנך בצדו המערבי של האצטדיון יציע חדש, אשר נקרא על שמו של מייקל הוגאן, שנרצח במסגרת אירועי יום ראשון העקוב מדם. ב-23 באוקטובר 1938 נחנך יציע חדש בצדו המערבי של האצטדיון, אשר נקרא על שמו של מייקל קיוזאק, ממייסדי התאחדות האתלטיקה הגאלית. באותה תקופה נבנתה "גבעה 16" מחדש על בסיס בטון. בשנת 1950 נחנך יציע חדש בצדו הדרומי של האצטדיון, אשר נקרא "Canal End Terrace" על שם התעלה המלכותית הסמוכה ליציע. לימים נקרא היציע על שם מוריס דייווין, נשיאה הראשון של התאחדות האתלטיקה הגאלית. בשנת 1952 נחנך יציע חדש, בסמוך ל"גבעה 16", אשר נקרא על שם פאט ניילי, מהדמויות שתרמו להקמתה של התאחדות האתלטיקה הגאלית.
ב-24 בספטמבר 1961 נרשם שיא הצופים בכל הזמנים למשחק בקרוק פארק, כאשר 90,556 צופים חזו בניצחונה של דאון על אופאלי במסגרת משחק הגמר הכל-אירי של הכדורגל הגאלי.
ב-12 באפריל 1966 נערך באצטדיון טקס לציון 50 שנים לאירועי מרידת חג הפסחא, אשר נפתח על ידי נשיא אירלנד דאז, איימון דה ואלירה. כמו כן, נכחו אישים שנטלו חלק פעיל במאבקה של אירלנד לעצמאות. מאוחר יותר באותה השנה, הוזמנו 600 ניצולים מאירועי 1916 למשחק הגמר הכל-אירי של ענף ההרלינג.
ב-19 ביולי 1972 נערך באצטדיון קרב אגרוף בו גבר מוחמד עלי על אל לואיס.
בשנת 1992 הכריזה התאחדות האתלטיקה הגאלית בנייתו מחדש של קרוק פארק בארבעה שלבים. בכל שלב נהרס יציע אחר באצטדיון ונבנה מחדש. בשנת 2005 הסתיים השלב האחרון בבנייתו מחדש של האצטדיון. בתום השלב הרביעי של העבודות, שונה שמה של "גבעה 16" באופן רשמי ל"גבעה דיינין 16" על שמו של פרנק דיינין, נשיאה הרביעי של התאחדות האתלטיקה הגאלית. עם תום העבודות עמדה תכולת האצטדיון על 82,300 מקומות, דבר שהפך אותו לאצטדיון השני בגודלו באירופה אחרי הקאמפ נואו. במסגרות בהן לא מתאפשר שימוש במקומות עמידה, אשר מצויים ב"גבעה 16", מסוגל האצטדיון לקלוט 73,500 צופים, כתוצאה מהרכבת כיסאות ביציע. האצטדיון כולל שלושה יציעים, אשר מורכבים משלושה מפסלים מקורים. חלקו הצפוני של האצטדיון, אשר מורכב מ"גבעה 16" ו"יציע ניילי", בנוי במתכונת שונה מיתר היציעים, ואינו מקורה.
במשך השנים אסרה התאחדות האתלטיקה הגאלית, ארגון אשר נוסד כארגון לאומני הדוגל בקידום התרבות האירית, על שימוש באצטדיון עבור ענפי ספורט שעשויים להוות תחרות לענפי הספורט הייחודיים לאירלנד. מטרת האיסור הייתה למנוע עלייה בפופולריות של ענפי ספורט זרים בגדש על כדורגל (להבדיל מכדורגל גאלי), רוגבי וקריקט, על חשבון ענפי הספורט האיריים. מצד שני, הותר לקיים מספר תחרויות מענפי ספורט דוגמת אגרוף, פוטבול ובייסבול, אשר לא הוגדרו ככאלה שיכולים לסכן את הפופולריות על ענפי הספורט האיריים. עם הריסת אצטדיון לאנסדאון רוד, בו נערכו רוב משחקי הרוגבי והכדורגל הבינלאומיים של אירלנד, לטובת בניית אצטדיון אביבה, התירה התאחדות האתלטיקה הגאלית לנבחרות האיריות לעשות שימוש באצטדיון בשנים 2007–2010, עד לסיום בנייתו של אצטדיון אביבה. ב-11 בפברואר 2007 אירח האצטדיון לראשונה בתולדותיו משחק רוגבי בינלאומי, אשר הפגיש את נבחרות אירלנד וצרפת. ב-24 במרץ של אותה שנה אירח האצטדיון לראשונה משחק כדורגל אשר הפגיש את נבחרות ו במסגרת מוקדמות יורו 2008.
ב-2 במאי 2009 נרשם בקרוק פארק שיא צופים עולמי למשחק רוגבי, כאשר 82,208 צופים נכחו בניצחונה של לנסטר על מנסטר, שתיהן מאירלנד, במסגרת חצי גמר גביע הייניקן, המהווה את אליפות אירופה ברוגבי למועדונים. שיא זה נשבר ב-31 במרץ 2012, כאשר 83,761 צופים חזו בניצחונה של הארלקווין על סרסנס באצטדיון ומבלי במסגרת ליגת הפריימר ליג האנגלית.
הופעות חיות
במהלך השנים אירח האצטדיון הופעות חיות של אמנים רבים, ביניהם: יו 2, סימפל מיינדס, טינה טרנר, גארת' ברוקס, אלטון ג'ון ובילי ג'ואל (מופע משותף), בון ג'ובי, רובי ויליאמס, סלין דיון, ווסטלייף, ניל דיימונד, טייק ד'את, רד הוט צ'ילי פפרס, ואן דיירקשן, דה סקריפט ופארל ויליאמס (מופע משותף), ברוס ספרינגסטין ואי סטרייט בנד (מופע משותף), אד שירן, וביונסה.
דיסקוגרפיה של הארי סטיילס
הזמר האנגלי הארי סטיילס הוציא שלושה אלבומי אולפן, אלבום וידאו אחד, 14 סינגלים, 12 וידאו קליפים וסינגל שיווקי אחד. ב-7 באפריל 2017, סטיילס הוציא לאור את סינגל הבכורה שלו "Sign of the Times", שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים של בריטניה. אלבום הבכורה שלו יצא לאור ב-12 במאי 2017, והגיע למקום הראשון במספר מדינות, בהן בריטניה, ארצות הברית ואוסטרליה.
ב-11 באוקטובר 2019 הארי סטיילס הוציא את השיר "Lights Up" כסינגל הראשי מתוך האלבום "Fine Line" שהופיע לראשונה במקום ה-17 במצעד הבילבורד הוט 100 ובמקום השלישי במצעד הסינגלים של בריטניה. בנובמבר ודצמבר 2019 יצאו לאור השירים "Watermelon Sugar" ו-"Adore You" כסינגל השיווקי והסינגל השני מתוך אלבומו השני של סטיילס והגיעו למקומות 17 ו-7 במצעד הסינגלים של בריטניה בהתאמה. האלבום יצא לאור ב-13 בדצמבר 2019, והגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200, והיה לאלבומו השני של סטיילס שמגיע לראש המצעד, ובכך הפך את סטיילס לאמן הגברי הבריטי הראשון שהגיע למקום הראשון עם שני אלבומיו הראשונים.
הערות שוליים
<references group="lower-alpha" />
STS-93
STS-93 היא משימה ה-26 של מעבורת החלל קולומביה. המטרה העיקרית של טיסת המעבורת הייתה הצבה במסלול של טלסקופ החלל צ'נדרה.
תיאור המשימה
משימת STS-96 נדחתה פעמיים על כן שיגור. היא שוגרה בהצלחה ב-23 ביולי 1999 מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי. חמש שניות לאחר השיגור התרחשה במעבורת תקלה במערכת אספקת חשמל. הופעלו מערכות גיבוי והיה ניתן להמשיך בתהליך הגעה למסלול סביב כדור הארץ.
המטרה העיקרית בוצע ב-23 ביולי כאשר טלסקופ החלל צ'נדרה שוחרר מתא המטען והוצב במסלול. נכון לשנת 2023 הטלסקופ פעיל.
לאחר השלמת המשימה העיקרית חברי הצוות ביצעו מספר ניסויים בתחום חקר חוסר כבידה, ביולוגיה, וחובבות רדיו.
המעבורת נחתה במרכז החלל קנדי ב-29 ביולי 1999 במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי.
איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד
איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד (באנגלית: The Hollywood Foreign Press Association; בראשי תיבות: HFPA) הוא ארגון ללא מטרות-רווח של עיתונאים וצלמים שנוסד בשנת 1943 אשר נוהג לדווח על תעשיית הבידור בארצות הברית באמצעות אמצעי תקשורת שונים (רדיו, טלוויזיה, עיתונות וכו'). בארגון חברים כתשעים חברים מכחמישים וחמש מדינות עם יותר מרבע מיליארד עוקבים. האיגוד ידוע בחלוקת פרסי גלובוס הזהב, פרס לאישים שונים בתחום הקולנוע והטלוויזיה בארצות הברית מדי חודש ינואר.
היסטוריה
הארגון נוסד בשנת 1943, על ידי עיתונאים זרים מלוס אנג'לס אשר רצו הפצה מאורגנת של חדשות הקולנוע בהוליווד לעבר כלל העולם. כעבור שנה מייסוד הארגון, החלה חלוקת פרסי גלובוס הזהב. אשר בטקס זה חולקו הפרסים כמגילה. מהשנה שלאחר מכן החלה המסורת שהודעת הזוכים בטקס תבוא בעטיפה של סרט צילום.
בשנת 1950, חילוקי דעות בין חברי הארגון גרמו לפילוג פנימי וכתוצאה מכך הארגון פוצל לשני ארגונים שונים - איגוד הכתבים הזרים בהוליווד ואיגוד נציגי התקשורת הזרה בהוליווד. ההפרדה הסתיימה ושני הארגונים התאחדו בשנת 1955 תחת הכותרת הקולקטיבית "איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד"
באותה השנה, החלה חלוקת פרסי גלובוס הזהב גם בקטגוריות של טלוויזיה.
בשנת 2021 חשף עיתון לוס אנג'לס טיימס את חוסר גיוון האתני של איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד. בעקבות כך החרימו את האיגוד חברות כמו נטפליקס, פריים וידאו ווורנר מדיה, שחקני קולנוע כמו טום קרוז וסקרלט ג'והנסון וכו', בעקבות זאת החליטה חברת NBC לא לשדר את טקס פרס גלובוס הזהב בשנת 2022.
חברות בארגון
פגישות חברי הארגון נערכות אחת לחודש, והדירקטורים ומחזיקי המשרות נבחרים פעם בשנה. בכל שנה יכולים להתקבל עד חמישה עיתונאים חדשים לארגון. כדי לשמור על מעמד "פעיל", כל חבר חייב להיות מוכר כיום על ידי איגוד הקולנוע של ארצות הברית ולהגיש מדי שנה קטעים מעבודתם השוטפת בשביל לחדש את מעמד הפעילות שלהם (במקרה שחבר בארגון אינו מוכיח את מעמדו, הוא יוגדר כ"שותף בארגון" ולא תהיה לו זכות הצבעה).
הדרישות לחברות פעילה כוללות מגורים בדרום קליפורניה ומינימום של ארבעה מאמרים שפורסמו בשנה.
שמואל שחם
שמואל שחם הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבת הנגב.
קורות חייו
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר שחם מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה, ושימש כמפקד מחלקה ולחם במלחמת ששת הימים. במלחמת ההתשה שימש כמפקד פלוגה. בשנת 1972 מונה למפקד גדוד 202 של חטיבת הצנחנים, ופיקד על כוח מהגדוד במבצע ברדס 54–55. בשנת 1975 מונה למפקד חטיבת הנגב. לאחר מכן מונה לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בגרמניה.
תחנת מרכז הסחר העולמי
תחנת מרכז הסחר העולמי (באנגלית: World Trade Center Transportation Hub, נקראת בקיצור World Trade Center) היא תחנת רכבת תחתית ומרכז תחבורתי במנהטן שבניו יורק. התחנה מהווה תחנת קצה לשירות הרכבת התחתית PATH (ראשי תיבות של Port Authority Trans-Hudson - חוצה-ההדסון של רשות הנמלים), ומקשרת את דרום מנהטן לניוארק ולהובוקן. התחנה, כמו מערכת PATH כולה, שייכת לרשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי ומתופעלת על ידה. התחנה צמודה למרכז הסחר העולמי החדש, במנהטן תחתית. מבנה התחנה הנוכחי, שנפתח במרס 2016, תוכנן על ידי האדריכל הספרדי הנודע סנטיאגו קלטרווה ומהווה נקודת ציון עירונית ויזואלית חשובה. העלות הגבוהה של בנייתה - מעל 4 מיליארד דולר - הופך אותה לתחנת הרכבת היקרה בעולם.
טרמינל ההדסון
התחנה נפתחה לראשונה בשנת 1909 תחת השם "טרמינל ההדסון" על שם נהר ההדסון הסמוך. מיד עם פתיחתה זכתה התחנה להצלחה עצומה: בשנת 1914 עברו בתחנה מעל ל-30 מיליון נוסעים, וב-1925 הוכפל המספר. עם התפשטות הרכב הפרטי ובניית הגשרים והמנהרות החוצים נהר ההדסון, צנח מספר הנוסעים בתחנה, שב-1927 הגיע לשיא של 113 מיליון, לקרוב ל-26 מיליון בשנת 1958. מדינת ניו ג'רזי, הבעלים והגוף המתפעל של התחנה, היה מעוניין למסור אותה לרשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי. בתחילה סירבה הרשות, אך לאחר מכן הועלה רעיון בניית מרכז הסחר העולמי במיקום צמוד לתחנה, והרשות הסכימה להעברת האחריות אליה.
תחנת מרכז הסחר העולמי
עם בניית מרכז הסחר העולמי בשנות השישים, נבנתה תחנה תחנת רכבת חדשה בצמידות לטרמינל ההדסון הישן, שנהרס. את התחנה, שנחנכה בשנת 1971, שירתה מערכת מסילתית חדשה, קרובה יותר לרכבת תחתית מאשר לרכבת כבדה, שהופעלה על ידי רשות הנמלים ונקראה PATH. בתחנה החדשה עברו כ-85 מיליון נוסעים בשנה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 ונפילתם של מגדלי התאומים, נהרסה התחנה והושבתה. ב-2003 הוקמה באותו מקום תחנה זמנית, שהשתמשה בחלקים שלא נפגעו מהתחנה הישנה. בתחנה הזמנית הוצבו קירות אמנות ופסיפס לזכר קרבנות הפיגועים ולציון הגדולה והחוסן של העיר ניו יורק.
התחנה החדשה והמחלוקת סביבה
ב-4 במרס 2016 נחנכה התחנה החדשה, תחת השם "World Trade Center Transportation Hub" - "מרכז התחבורה של מרכז הסחר העולמי".
גם לאחר חנוכת התחנה המשיך הדיון אודותיה. המבקרים הצביעו על המחיר הגבוה לעומת החשיבות התחבורתית המשנית, ועל צורתה השנויה במחלוקת. אחרים טענו שמבנה התחנה והימשכות הבנייה שלה לא עודדו את שיקום דרום מנהטן. מנגד, יש הטוענים כי הביקורת על התקציב הבזבזני ביחס לחשיבות התחבורתית מפספסת את המשמעות של הפרויקט - בין מגדלי הזכוכית הפשוטים של מרכז הסחר העולמי החדש, לבין האנדרטה הלאומית לפיגועי 11 בספטמבר המאופקת מבחינה צורנית, המבנה החדש הוא שיהיה, לדעתם, המחווה האדריכלית המונומנטלית לאסון התאומים. הוא האייקון שיקנה מחדש זהות לאזור כולו, והוא זה שימשוך את מאות אלפי התושבים והתיירים הפוקדים את דרום מנהטן מדי יום. אחרים ראו בתחנה החדשה אחת מתחנות הרכבת היפות בעולם, והשוו אותה לתחנת גרנד סנטרל הניו יורקית הקלאסית.
אדריכלות
התחנה מורכבת מחלק תת-קרקעי רחב, שמשתרע מתחת לאנדרטה הלאומית לפיגועי 11 בספטמבר הסמוכה, ומאולם מרכזי שחלקו העליון נמצא מעל מפלס הקרקע.
שאול פתיה
חכם שאול פתיה או שאול פתייה, (כ"א סיון תרס"ז, 3 ביוני 1907 – כ"ג אדר תשמ"ב, 18 במרץ 1982) היה רב, מקובל ומפענח חלומות.
ביוגרפיה
חכם שאול פתיה נולד בבגדאד, עיראק, לאביו הרב יהודה פתיה, אשר היה מקובל ידוע ולאמו רחל. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והוא כבן 18, הוא עלה יחידי, ורק בשנת 1933 עלה אביו והתאחד עמו, חכם שאול התגורר בירושלים עד לפטירתו.
עיסוקו כמקובל
חכם שאול למד תורה אצל אביו הרב יהודה פתיה, יחד עם הרב סלמאן מוצפי. אביו הרב יהודה פתיה, נודע בין היתר כמקובל העורך תיקונים, מקבל פדיונות נפש, מוציא דיבוקים, כותב קמיעות ופותר חלומות. חכם שאול למד ידיעות אלו מאביו, והמשיך בפעילויותיו המעשיות של אביו עד לפטירתו.
חכם שאול היה בעל חנות ספרים קטנה מול שוק מחנה יהודה. במשרדו בחנות ובבית הכנסת מנחת יהודה, קיבל קהל לשם ייעוץ, פיענוח חלומות וכתיבת קמעות. חכם שאול אף ביצע כאביו מספר הוצאות דיבוקים. חכם פתיה היה מרפא עממי, ואבחן על פי הדופק של האדם מהות חוליו וממה נבעה וכיצד הדרך לרפאותו. לאחר שמיעת הדופק היה מאבחן את גורם החולי באחת משלוש המילים הבאות: בהלה, צער או מחלה. שיטה זו הייתה מבוססת על קבלה מעשית וספרות תיקוני הזוהר.
בשנת 1942 הקים את הישיבה ובית הכנסת 'מנחת יהודה לעדת הבבלים' בירושלים, על שם אביו חכם יהודה פתיה, ובשנת 1945 עבר למשכנו ברחוב נבון 10. הסיבה להקמת המוסדות נבעה מחסרון במוסדות שיכלו לקלוט את העולים בני ארצות המזרח ובפרט בגדאד.
פעילות חברתית וציונית
היה פעיל חברתי ועסק בצרכי ציבור החל משנת 1929. בשנת 1935 נבחר למזכיר 'התאחדות צעירי ארם-נהריים', שמטרתה הייתה לשחרר אסירים מהכלא הבריטי על כניסה בלתי חוקית לארץ, והשגת סרטיפיקטים עבור עולי עיראק. מראשית שנות מלחמת העולם השנייה הקים מחסנים ששומשו לשם סיפוק צורכי מזון ותרופות לנצרכים. בנוסף סייע בהשגת סרטיפיקטים לפליטי השואה, כמו כן סייע לפליטים שהגיעו לישראל במציאת מקום מגורים. בשנים אלו גם היה חבר בקופת הצדקה 'חסדי דוד' מטעם 'ועד עדת הבבלים', לאחר מכן עמד בראש קרן גמ"ח לעדת הבבלים. בשנות ה-60 היה יו"ר התאחדות עולי עיראק בירושלים, וכמו כן התמודד לראשות עיריית ירושלים מטעם רשימת 'תנועת אחוה - לעדות המזרח'.
היה חבר באצ"ל, והתנדב במשמר העם הירושלמי, במסגרת זו לקח חלק בשמירה על המחסומים והשבת הסדר על כנו כדי לאפשר את עבודות ההצלה בעת הפיגוע ברחוב בן-יהודה שהתרחש בשנת 1948.
הקמת מפעל חזון פתיה
בשנת 1975 הקים ביחד עם בתו שמחה עובדיה את מפעל "חזון פתיה" לשיקום תעסוקתי של חולי נפש, שהיה מחלוצי השיקום התעסוקתי בישראל. בשנת 1979 המפעל התרחב ועבר לשכונת סנהדריה בירושלים. בשנת 2011 הוקמה על שמו העמותה: לאלתר - הקרן לתמיכה בחולים נרקוטיים ע"ש שאול פתיה ז"ל.
פטירתו
נפטר בירושלים ונטמן על יד אביו בנקודה הגבוהה בחלקה הבבלית בבית הקברות בהר הזיתים. על מצבתו חקקו בני המשפחה בין היתר את המשפט: "כואב חבלי משיח". לאחר פטירתו כתב עליו הרב מרדכי אליהו: "היקר באדם, האיש המופלא ומרומם מעם בעל חזון עצום, ר' שאול פתיה זצ"ל".
פרשנות החלום
חכם שאול היה מפרש חלומות על פי השיטה שקיבל מאביו הרב יהודה פתיה. בין השנים 1974–1977 פרופ' יורם בילו ערך ראיונות עם חכם שאול אודות שיטתו בפירוש החלום. בילו טען כי לרציונל שהציג לפניו שאול ביסוד חלק מפירושי החלום בשיטתו, גוון "כמו-פסיכואנליטי". אך בילו קבע כי הזיקה שהציב שאול בין שיטת פירוש החלום שלו לבין שיטת הפירוש של אביו הרב יהודה נראית מוצקה, ועל כן אין זה סביר שהושפעה משיטתו הפסיכואנליטית של זיגמונד פרויד. בילו אף תיעד מספר פירושי חלום שמסר לו חכם שאול בראיונות שערך עמו, ניתחם והציע מקורות השראה מתוך הספרות הרבנית לפרשנות.
חכם שאול לימד את יסודות תורת הקבלה, ואת שיטתו בפענוח החלומות את נכדתו חביבה פדיה בילדותה לערך בגיל עשר. פדיה ממשיכה לבצע שימוש בשיטתו של סבה, ושילבה אותה במסגרת שיטת תרגול מקורית רחבה שפיתחה בשם: 'העצמי והאינסופי'.
עקרונות גישתו לפענוח החלום
בילו ציין עקרונות בדרכי פענוח החלום שאפיינו את חכם שאול: 1. הבנת החלום מכוונת לעתיד, ולא לעבר. במידה והחלום מכוון לעבר, הוא נועד להצביע על תשוקות שכבר מומשו ולא כמו בפסיכואנליזה על תשוקות בלתי מודעות. 2. החלום הוא מסר מכוחות חיצוניים אך ישנם חלומות הבאים מהמחשבה ולאלו אין משמעות. 3. אמונה בתפיסת גלגול נשמות הוליכה אותו לראות בדמויות של נפטרים המופיעים בחלום כנשמות העתידות להיוולד. 4. פשרי החלום מוצגים כמסקנות נחרצות 5. המפענח אינו משתף את החולם בדרך בה הגיע לפתרון החלום. 6. המפענח משמש גם כמוכיח במידת הצורך 7. חלום אודות פגם בביצוע ריטואל דתי עשוי להצביע על פגם מיני.
פדיה ציינה בשם סבה מספר עקרונות שליוו אותו בפירוש החלום: 1. החלומות הם חלק מעבודת הבירור הקבלית. 2. יש סדר לחלום, וניתן לשים לב אם המספר החסיר פרטים. 3. הפרשנות אינה מבוססת על סימנים ואין משמעות קבועה לעניינים וחפצים המופיעים בחלום, אלא מדובר בסמלים ויש לשמוע את כל החלום כדי להבין את ההקשר.
בספרות ושירה
דמותו של הרב שאול פתיה שימשה השראה לנכדתו חביבה פדיה, והיא שילבה בספרי הפרוזה שלה 'חותמות' ו'אי M' את דמותו יחד עם עירוב של יסודות ביוגרפיים אותנטיים ופיקציה. בסיפור 'חותמות' על שמו קרוי קובץ הסיפורים כולו, הסב הוא אחד מגיבורי הסיפור, פדיה מתארת לפרטי פרטים את חדרו של סבה בו קיבל קהל, ומשלבת פענוח חלום בשמו, הסיפור הוא בדיה אך דרכי הפענוח הן בהתאם לשיטתו. בספרה 'אי M', היא מתארת על מציאת קלטת אחת המכילה ראיון שערך עם הסב האנתרופולוג פרופ' שמריהו רוזנר הלא הוא פרופ' יורם בילו בשם בדוי, ובו סבה מתאר יסודות בשיטתו בפרשנות החלום בהתאם למושגי הקבלה. בספר השירה שכתבה 'מתיבה סתומה', השיר 'ההולכים אחר מטתך' הוא שיר הספד לסבה.
המשורר בלפור חקק פרסם מספר שירים המתארים את חוויתו בימי ילדותו, כאשר בעקבות מספר פעמים בהם התעורר בבעתה, אמו סברה כי רוח רעה פקדה אותו, ועל כן לקחה אותו אל המקובל שאול פתיה שכתב לו קמעות לבליעה, שלדבריו פעלו עליו והפסיק להתעורר בלילה.
בשירו 'את הקמיעים הנסתרים בלעתי':
ובשיר נוסף 'צפונות':
חקק נתן לכך משקל רב וטען כי הקמיעים שכתב עבורו חכם שאול ושבלע בילדותו היו עבורו אירוע מכונן והם אלו שהפכו אותו למשורר וזו הסיבה לשירתו המיסטית.
משפחתו
מצאצאיו הידועים:
ספרים בהוצאתו ועריכתו
שאול עסק בפרסום והוצאה לאור של כתבי אביו הרב יהודה פתיה. ואף הוסיף להם הקדמות קצרות. כפי המתואר בעמודי השער של הספרים בהוצאתו, הספרים נדפסו ונכרכו במפעל חזון פתיה אותו הקים. צאצאיו ממשיכים כיום בהוצאת הספרים במסגרת: 'מכון הרה"ג יהודה פתיה זצוקל"ל מיסודו של ח"ר שאול פתיה בן ח"ר יהודה פתיה'. רשימה חלקית של ספרי אביו שהוציא לאור:
בשנת תשל"ט סייע בפיענוח ותרגום הספר חוקי הנשים של הרב יוסף חיים מבגדאד מערבית לעברית.
קישורים חיצוניים
תגובות שכתב בעיתונות בנושא העדתי והמזרחי
עליו
מדיה ווידאו
היפיקפוניה פוהאמבה
היפיקֶֶֶפּוּנְיֶה לוקאס פוֹהאמבה (בכתב לטיני: Hifikepunye Lucas Pohamba; נולד ב-18 באוגוסט 1935 באוקאנגודי, אוהאנגוונה, אז אפריקה הדרום-מערבית) הוא פוליטיקאי נמיבי, שכיהן כנשיא נמיביה מ-21 במרץ 2005 ועד 21 במרץ 2015. בבחירות לנשיאות בסוף נובמבר 2009 הוא נבחר לקדנציה השנייה. פוהאמבה היה יושב ראש מפלגת סוואפו בשנים 2015-2007
בגלות
בשנת 1961 נאלץ פוהאמבה לצאת לגלות. בשנים הבאות הוא שהה בטנזניה ובאנגולה. בשנים 1978-1964 ייצג את מפלגת סוואפו בארצות אפריקאיות שונות. בשנים 1982-1981 למד בימי השלטון הסובייטי בברית המועצות מדעי המדינה באוניברסיטת "הידידות בין העמים על שם פטריס לומומבנה" במוסקבה.
לאחר שחרור ארצו
בשנים 1989-1975 מילא את תפקיד המזכיר של מפלגת סוואפו לעניינים פיננסיים. אחרי שנמיביה השיגה את עצמאותה כיהן בשנים 1990-1989 כנציב לענייני בחירות וצורף על ידי הנשיא סאם נוג'ומה לממשלתו כשר הפנים (1995-1990), כשר תעשיית הדיג (1998-1995), כשר בלי תיק (2000-1998) וכשר לעניינים אגרריים (2005-2001). בנוסף שימש בשנים 2002-1997 כמזכיר כללי של מפלגת סוואפו השלטת ובשנים 2007-2002 כסגן יושב ראש המפלגה.
כשבשנת 2004 ביקש לפרוש מן החיים הפוליטיים ולהתמסר לחוות הבקר שלו, נענה לבקשת הנשיא נויומה והציג את מועמדותו לתפקיד הנשיא היורש. הוא נבחר עם 76.4% מקולות הבוחרים. בהמשך בשנת 2007 הוא ירש גם את תפקיד יושב ראש מפלגת סוואפו.
חיים אישיים
היפיקפוניה פוהאמבה נשוי משנת 1983 לפֶּּנֶהוּפּּיפוֹ לבית האשו, ולזוג שישה ילדים.
יחסי איי מרשל–ישראל
מייקל רונן מוגדר כשגריר ישראל ב-13 מדינות באי האוקיינוס השקט, כולל איי מרשל. היחצ"ן רני רהב משמש כקונסול הכבוד של איי מרשל בישראל.
היסטוריה
היחסים הרשמיים בין שתי המדינות מוסדו לראשונה בשנת 1987, כאשר מאז איי מרשל מוגדרת, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט כתומכת עקבית של ישראל בגופים בינלאומיים, בעיקר במסגרת דיונים והצבעות בארגון האומות המאוחדות יחד עם ארצות הברית, וזאת אף במקרים של התנגדות לפעולותיה של ישראל. תמיכה זו שבמקרים מסוימים תוארה כתמיכה בלתי מסויגת נובעת בעיקרה לדברי מבקרים מהישענותה של המדינה על תמיכתה של ארצות הברית שמהווה את בעלת בריתה הפוליטית העיקרית, ומעבירה בכל שנה לאיי מרשל סיוע כספי משמעותי המוערך בסך של 65 מיליון דולר. עם זאת, בניגוד למדינות האזור: פלאו, טונגה, מיקרונזיה, נאורו, ונואטו ואיי שלמה, אזרחי ישראל מחויבים להיכנס עם ויזה לאיי מרשל, ולהפך.
ביולי 1999, בעת הצהרת בירכתו עבור עמדת איי מרשל בתמיכה עקבית בישראל בהצבעות באו"ם, חבר הקונגרס בנג'מין גילמן מניו יורק ויו"ר הוועדה ליחסים בינלאומיים של הקונגרס האמריקאי, הצהיר על יחסי איי מרשל–ישראל באומרו: "אומה קטנה... אולי, אבל פעולותיה האמיצות הראו תחושת יושרה גדולה מגודלה".
ב-6 ביולי 2004 הצהיר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת מיזורי, לייסי קליי, כי "איי מרשל היא... ידידה טובה של מדינת ישראל". כשנשאל באותה שנה מדוע איי מרשל נוטים לתמוך בישראל בהצבעות של האו"ם נגד ישראל, שגריר ישראל באו"ם דן גילרמן השיב באומרו "כי הם מאמינים שזה צודק, לא בגלל האינטרסים שלהם".
בשנת 2005, נשיא איי מרשל, קסאי נוטה, קיים ביקור רשמי ראשון מסוגו בישראל. במהלך ביקורו הנשיא הודה לישראל על מתן סיוע חקלאי ורפואי לאיי מרשל והצהיר באומרו כי "אנו גאים לתמוך במדינת ישראל בתור חלוצת הדמוקרטיה באזור זה למרות פעולות הטרור המתמדות שפקדו אותכם. אומה ואנשים גדולים לאורך השנים". בנוסף, ביקש נוטה את סיוע הממשל הישראלי בשכנוע ממשל ארצות הברית להכיר באחריות להשפעות ארוכות הטווח המזיקות שנגרמו לתושבי איי מרשל כתוצאה מניסויי נשק גרעיני שביצעה ארצות הברית באזור האוקיינוס השקט. את הנשיא ליווה שר החוץ של איי מרשל ג'רלד זקיוס וסנאטור האטול של ביקיני טומאקי ג'ודה.
בתחילת שנת 2008 מינתה איי מרשל את רני רהב, איש שיווק ויחסי ציבור ישראלי, כקונסול הכבוד שלה במדינת ישראל.
בדצמבר 2017, איי מרשל הייתה אחת מ-9 המדינות שהצביעו נגד הצעה שאומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם שגינתה את הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל.
יחסי מסחר וסיוע
בשנת 1987, איי מרשל רכשה מתקן להתפלת מים מהחברה הישראלית הנדסת התפלה המשמש לאספת האי אבאי. קיבולת המתקן עומדת על כ-1,100 טון מים ליום. כמו כן, בשנת 1992 ממשלת איי מרשל חתמה על מכתב כוונות לרכישת מתקן התפלה נוסף מישראל עבור הספקת מים מתוקים לבירה מג'ורו. בשנת 2015 נשלח מתקן נוסף, נייד, מהחברה הישראלית גלמובייל.
בשנת 2003, מרכז משרד החוץ הישראלי לשיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב) סיפק לאיי מרשל מומחים לגידולי הדרים והשקיה.
בחודש יוני 2010, צוות של רופאי עיניים מישראל הגיע לאיי מרשל על מנת לבצע שורה של ניתוחי עיניים נדרשים במדינה בהם נכללו ניתוחי קטרקט, אוקולופלסטיקה ושחזורי ראייה. המשלחת יצאה לפועל בשיתוף גורמים ממשלתיים ישראלים עם ארגונים פרטיים.
רומן דיקטטורי
רומן דיקטטורי (בספרדית: novela del dictador) הוא סוגה של ספרות לטינו-אמריקאית, המאתגרת את תפקיד הדיקטטור בחברה הלטינו-אמריקאית. התמה של משטר הקאודיליו (caudillismo) המתאפיין במנהיג פוליטי כריזמטי וחזק, נבחנת בסיפורת זו מבעד למערכות היחסים שבין כוח, דיקטטורה, וכתיבה. יתרה מזאת, הרומן הדיקטטורי הוא לרוב אלגוריה לתפקיד הסופר בחברה הלטינו-אמריקאית. אף על פי שהיא קשורה בעיקר לבום הלטינו-אמריקני של שנות ה-60 וה-70, יש לסוגה זו שורשים ביצירה הלא-בדיונית בת המאה התשע-עשרה פקונדו (Facundo ;1845), פרי עטו של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו. בהציגו ביקורת עקיפה על המשטר הדיקטטורי של חואן מנואל דה רוסאס בארגנטינה, פקונדו הוא מבשר סוגת הרומן הדיקטטורי; וכל אלו שיבואו לאחר מכן קשובים לו. כפי שנקבע על ידי סרמיינטו, סוגה זו לא באה לנתח את שלטונם של דיקטטורים מסוימים, או להתמקד ברמת דיוק היסטורית, אלא נועדה לבחון את אופיים המופשט של דמויות סמכותיות ושל סמכותיות בכלל.
על מנת להיחשב כרומן דיקטטורי, צריך הסיפור לכלול נושאים פוליטיים חזקים שמקורם בהיסטוריה, בחינה ביקורתית של כוחו של הדיקטטור, "הקאודיליו", וכמה הרהורים כלליים על אופי הסמכותיות .אף שרומנים דיקטטורים מסוימים מתרכזים בדיקטטור היסטורי אחד (גם אם במסווה בדיוני), הם אינם מנתחים את הכלכלה, הפוליטיקה ואופן ממשל המשטר כפי שעשוי להיות בספר היסטוריה. ז'אנר הרומן הדיקטטורי כולל את "אני, העליון" (1974; Yo, el supremo), מאת אוגוסטו רואה באסטוס, המתייחס לעריץ ד"ר פרנסיה מפרגוואי ואת "חגיגת התיש" (2000), מאת מריו ורגס יוסה, הנקשר לרפאל לאונידס טרוחיו מהרפובליקה הדומיניקנית. לחלופין, הסופר עשוי ליצור דיקטטור בדיוני כדי להשיג את אותו סיפור עלילתי, כמו ב"מניעיה של המדינה" (1974: "El Recurso del método"), מאת אלחו קרפנטייר, שבו הדיקטטור הוא אדם מורכב שדמותו קובצה ממאפיינים של כמה דיקטטורים היסטוריים. ז'אנר הרומן הדיקטטורי השפיע רבות מאוד על התפתחות מסורת הספרות הלטינו-אמריקאית, מכיוון שרבים מהסופרים דחו טכניקות סיפור מסורתיות, ליניאריות, ופיתחו סגנונות עלילתיים שיטשטשו את ההבחנות בין הקורא, המספר, העלילה, הדמויות והסיפור. בבחינת סמכות המנהיגות בחנו הסופרים את תפקידם החברתי כמפיצי חוכמה פטרנליסטים, כמו זו של הקאודיליו שאת משטרו אתגרו ברומנים הדיקטטורים שלהם.
הקשר ספרותי
מבקר הספרות רוברטו גונזלס אצ'ברייה טוען כי הרומן הדיקטטורי הוא "המסורת הנושאית הילידית המובהקת ביותר בספרות אמריקה הלטינית", ומתחקה לאחור אחר התפתחות הנושא הזה "עד לסיפוריהם של הקונקיסטאדור ברנאל דיז קסטילו וההיסטוריון בן התקופה פרנסיסקו לופז דה גומרה אודות כיבוש מקסיקו בהובלת הרנן קורטז." במאה התשע-עשרה כבר ניכרו הרהורים ספרותיים משמעותיים על הכוח הפוליטי, אם כי כללית, הרומן הדיקטטורי קשור בבום הלטינו-אמריקאי, התנועה הספרותית של שנות ה -60 וה -70 של המאה העשרים. למבקר ג'רלד מרטין, הרומן הדיקטטורי מציין את סוף הבום ואפילו (כפי שהוא מעיד על אני, העליון של אוגוסטו רואה באסטוס) "סופו של עידן שלם בהיסטוריה של אמריקה הלטינית, עידן שהחל בפקונדו (Facundo) של סרמיאנטו ב־1845 . " בשנות השבעים, רומנים דיקטטורים רבים התמקדו בדמותו "של הדיקטטור המזדקן, שהפך טרף לשעמום הכוח חסר הגבולות עד כדי שהוא חש על סף אובדן."
הגדרה
ספרו של מיגל אנחל אסטוריאס אדוני הנשיא El Señor) (Presidente, שנכתב בשנת 1933, אך לא פורסם עד 1946, הוא, לדעת המבקר ג'רלד מרטין, "הרומן הדיקטטורי הראשון". בעקבותיו הגיעו התייחסויות ספרותיות נוספות לדמות הדיקטטור, כמו בורונדון-בורונדה הגדול מת El Gran) (Burundún Burundá ha muerto של חורחה זלמאה, אך הז'אנר לא זכה לתנופה עד שהומצא מחדש באקלים הפוליטי של המלחמה הקרה, דרך הבום הלטינו-אמריקני.
הרומן הדיקטטורי חזר לאופנה בשנות השבעים של המאה העשרים, לקראת סוף הבום. כפי שמציינת החוקרת שרון קיפה אוגאלדה, "שנות השבעים מסמנות שלב חדש בהתפתחות הרומן הדיקטטורי הלטינו-אמריקני, המאופיין בשתי התפתחויות לפחות: שינוי בפרספקטיבה ממנה רואים את הדיקטטור ומיקוד חדש בטבע השפה." בכך היא מתכוונת שהרומנים הדיקטטורים של שנות השבעים, כמו סתיו של פטריארך של גארסיה מארקס או אני, העליון, של רואה באסטוס מציעים לקורא מבט אינטימי יותר על נשוא הסיפור: "הדיקטטור הופך לדמות הראשית ביצירה" והעולם לעיתים קרובות מוצג מנקודת מבטו. עם ההתמקדות החדשה בשפה, קיפה אוגאלדה מצביעה על ההבנה מצד סופרים רבים ש"כוחו של הרודן נגזר מהשפה ואף מובס על ידה. " כך לדוגמה, ברומן בורונדון-בורונדה הגדול מת של חורחה זלמאה, הרודן אוסר על כל צורות השפה.
סגנון ונושא
סופרי ז'אנר הרומן הדיקטטורי שילבו אסטרטגיות עלילתיות של כתיבה מודרנית ופוסט-מודרניסטית כאחד. טכניקות פוסט-מודרניסטיות, שהתפתחו ברובם בסוף שנות השישים והשבעים, כללו שימוש במונולוגים פנימיים, נרטיב קיצוני של התודעה, פיצול וקיטוע, נקודות מבט עלילתיות משתנות, השתלבות וטמיעה, אסטרטגיות סיפוריות חדשניות וחוסר סיבתיות תכופה. אלחו קרפנטייר, סופר הבום הלטינו-אמריקאי שתרם לז'אנר הרומן הדיקטטורי, היה החלוץ לפני המחנה שנודע בהמשך כריאליזם קסום, אם כי השימוש בטכניקה זו אינו בהכרח תנאי מוקדם לרומן הדיקטטורי, מכיוון שיש רבים שלא עשו שימוש בריאליזם הקסום.