cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות צרפת בטניס 1949
ישראל באליפות
אריה אבידן-וייס ניצח בסיבוב הראשון את ס. לורד מארצות הברית ב-5 מערכות. בסיבוב השני הוא הפסיד לפליסיסימו אמפון מהפיליפינים ב-3 מערכות.
גרטרוד קורנפלד הפסידה בסיבוב הראשון לנל הרמסן מהולנד ב-3 מערכות.
טראנס סיביריאן
טראנס סיביריאן (באנגלית: TransSiberian) הוא סרט מותחן פשע אמריקאי משנת 2008 בכיכובם של בן קינגסלי, וודי הרלסון, אמילי מורטימר, אודות זוג אמריקאי שעולה על הרכבת הטרנס-סיבירית מבייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין למוסקבה, רוסיה, במסע של הונאה ורצח. לצדם מככבים גם קייט מארה, אדוארדו נורייגה ותומאס קרצ'מן.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס בינואר 2008 והוקרן בארצות הברית בהפצה מוגבלת בקיץ אותה שנה. הסרט זכה לביקורות חיוביות לרוב, על האווירה והתסריט.
עלילה
זוג אמריקאים, רוי וג'סי, נוסעים ברכבת מבייג'ינג למוסקבה בשובם הביתה ממשימת מיסיון בסין. רוי מתיידד עם חבריהם לתא, גבר ספרדי בשם קרלוס, וחברתו ילידת סיאטל, אבי. ג'סי זהירה יותר מבעלה ואינה חולקת את החמימות הבלתי נשמרת שלו עם הזרים, אבל קרלוס מראה לג'סי את בובות המטריושקה שלו למזכרת. כשרוי מחמיץ את הרכבת באירקוצק בזמן סיור, ג'סי נשארת לבד עם קרלוס ואבי. כשהיא יורדת מהרכבת באוליאנובסק כדי לחכות לרוי, גם קרלוס ואבי יורדים, בטענה שג'סי תהיה לא בטוחה לבדה. במסעדה, ג'סי רואה בובה כמעט זהה לזו של קרלוס. אבי כועסת כשהיא מזכירה זאת והולכת לישון. ג'סי מתחננת בפני קרלוס לא לערב את אבי בפעילותו.
למחרת בבוקר, קרלוס מגיע לחדר של ג'סי, אומר לה שהמקלחת שלו מקולקלת ומבקש להשתמש בחדרה. ג'סי מקבלת זימון מהקבלה ומשאירה את קרלוס בחדרה. בקבלה היא מקבלת שיחה המאשרת שרוי יצטרף אליה וקרלוס משכנע אותה לצאת לטיול במדבר, שם הם מוצאים כנסייה הרוסה. ג'סי, צלמת חובבת, מתחילה לצלם. כאשר קרלוס מתקרב, היא תחילה מסרבת, אך לאחר מכן הם מתחילים להתנשק. ג'סי משנה את דעתה במהירות ומבקשת מקרלוס להפסיק אבל הוא ממשיך, נעשה תוקפני ורודף אחריה. היא נהיית מבועתת ומכה אותו בעמוד גדר והורגת אותו. ג'סי חוזרת לתחנה במצב של הלם, זמן קצר לאחר מכן מגיעה הרכבת של רוי והיא מצטרפת אליו מחדש. רוי מניח שהברכה המרגשת שלה נובעת מהייסורים שלה על העיכוב שלו. כשהרכבת מתרחקת, ג'סי מבחינה באבי דרך החלון, רצה לצד הרכבת מחפשת ללא תקווה אחר קרלוס.
איליה גרינקו, קצין השירות הפדרלי לשליטה בסמים שרוי התיידד איתו, הוא חברם החדש לתא. ג'סי נדהמת לגלות את הבובות של קרלוס במזוודה שלה ומבינה שהוא החביא אותן כשהיה בחדרה. גרינקו מלווה אותם לארוחת ערב ומדבר על עבודתו, ג'סי מבינה שקרלוס הבריח הרואין, ומאוחר יותר ללא הצלחה מנסה להיפטר מהבובות כשהאחרים ישנים. היא נבהלת כאשר גרינקו חושד בה. כשהיא חוזרת לבקתה כדי למצוא את רוי בוחן את הבובות, היא נשברת ומסבירה מהיכן הגיעו, אם כי מבלי לספר לרוי על מותו של קרלוס. הם נותנים לגרינקו את הבובות, שנראה מרוצה שהם לא היו מעורבים.
למחרת בבוקר הם מתעוררים ומגלים שרוב הקרונות יצאו עם שאר הנוסעים; נשארו רק גרינקו ושותפו קולזק יושנקוב. הם עוצרים את הרכבת באמצע שום מקום ולוקחים את ג'סי ורוי לבונקר צבאי נטוש, שם מענים את אבי. מסתבר שגרינקו מקבל שוחד מברון סמים רוסי ומסביר שקרלוס גנב הרואין וכסף מברון הסמים שרוצה את שניהם. גרינקו אומר לג'סי שאבי היא לא "הילדה הטובה" שג'סי חשבה: היא גייסה את קרלוס, הייתה אחראית למוות של אחר ומנסה לרמות את ברון הסמים. ג'סי לא מאמינה לגרינקו כי קרלוס אמר לה שאבי חפה מפשע. אבי עוברת מעונה בנוכחותם של ג'סי ורוי.
ג'סי ורוי בורחים וחוזרים לרכבת, שם הם מוצאים את בודק הכרטיסים, שעובד עבור גרינקו. רוי הורג אותו. הם בורחים עם הרכבת שרויי, חובב רכבת, יודע להפעילה. הרכבת מאטה וגרינקו וקולזק עולים שוב לרכבת. כשהם חוקרים את ג'סי שוב על מקום הימצאו של קרלוס, מחזיקים אותה ואת רוי באיומי אקדח, ג'סי מודה שהיא הרגה את קרלוס. קולזק לא מאמין לה, אבל באותו רגע הרכבת מתנגשת ברכבת שנושאת חיילים. כשהצבא בדרך, גרינקו יורה בקולזק כדי לשמור על עצמו. בני הזוג נעצרים, בזמן שגרינקו נמלט.
במוסקבה, פקידים אמריקאים מבקרים את ג'סי ורוי בכלאם. באמצעות תמונה שצילמה ג'סי של גרינקו ומקורביו, הפקידים מאמינים שהם יכולים לסגור את פעולת הסמים. הם חושפים את ההיסטוריה הפלילית של קרלוס ומאמינים שאבי פשוט התערבבה עם הקהל הלא נכון. כשהיא חותמת על הצהרות, ג'סי לא מודה שהיא הרגה את קרלוס, למרות שרוי אולי שמע אותה מודה בכך. בסיור במוסקבה, ג'סי מתעקשת לדבר עם אבי בבית החולים.
הסצנה האחרונה מראה את אבי מוצאת את גופתו של קרלוס, בעקבות הוראות שג'סי נתנה לה קודם לכן. אבי לוקחת הון כסף גנוב מתוך הז'קט שלו.
יחסי הודו–הונג קונג
יחסי הודו–הונג קונג הם היחסים הדו-צדדיים בין הונג קונג להודו. הודו מחזיקה קונסוליה כללית בהונג קונג.
היסטוריה
היחסים בין הונג קונג להודו מקורם בשנות ה-40 של המאה ה-19 כאשר שתי המדינות היו מושבות בריטיות. יחסי סחר בין הונג קונג להודו נוצרו זמן קצר לאחר שהבריטים קיבלו את השליטה בהונג קונג בשנת 1841. הוועדה להודו בהונג קונג נפתחה בשנת 1951. הנציגות שונתה כקונסוליה הכללית של הודו ב-15 באוקטובר 1996, לקראת העברת הריבונות על הונג קונג מבריטניה לסין ב-1 ביולי 1997. מאז 1999, הקונסוליה מוסמכת במקביל גם למקאו.
הונג קונג והודו חתמו על הסכם בנושא אכיפה הדדית של פסקי דין בשנת 1968. ממשלת הודו הודיעה מחדש על ההסכם ביולי 2012, על מנת להחיל שינויים במינוח בתי המשפט בהונג קונג בעקבות העברת הריבונות. שתי המדינות חתמו על הסכם שירותי אוויר בשנת 1996, ועל אמנה בנושא הסכמי שירותי אוויר בפברואר 2012. הונג קונג והודו חתמו על הסכם לשיתוף פעולה במכס והסכם על הסגרת עבריינים נמלטים בשנת 1997, הסכם לסיוע משפטי הדדי בעניינים פליליים בספטמבר 2009, הסכם על העברת נידונים ב-20 בינואר 2015.
בין שתי המדינות נערכו כמה ביקורים רמי דרג. ראש הרשות המבצעת של הונג קונג דונלד צאנג הוביל משלחת עסקית להודו באוקטובר 2010. CY Leung היה ראש הרשות המבצעת הראשון שערך ביקור רשמי בהודו. על פי הזמנתו של השר הראשי של מהרשטרה, דוונדרה פאדנאוויס, הוביל לאונג משלחת עסקית בת 40 חברים להודו ב-2–5 בפברואר 2016. הוא ערך דיונים דו-צדדיים עם ראש הממשלה נרנדרה מודי, שר האוצר ארון ג'ייטלי ושר החוץ סושמה סווארג', וכן התייחס לאירועים שאורגנו על ידי לשכות המסחר בהודו ובהונג קונג. שר האוצר ארון ג'ייטלי, השר הראשי של גוג'ראט אננדיבן פאטל והשר הראשי של טלנגאנה ק.ס.ר. ראו ערכו ביקורים בהונג קונג בשנת 2016.
יחסים כלכליים
הרשות המוניטרית בהונג קונג (HKMA) ובנק העתודות בהודו (RBI) חתמו על אמנה בנושא שיתוף פעולה פיקוח והחלפת מידע ב-17 ביולי 2014. יו"ר ארגון קידום הסחר בהודו (ITPO) ביקר בהונג קונג ב-4 באוקטובר 2016. במהלך הביקור, נחתם הסכם להגברת הסחר והמסחר הדו-צדדי (במיוחד עבור ארגונים קטנים ובינוניים) בין ה-ITPO לבין המועצה לפיתוח הסחר בהונג קונג (HKTDC). נשיא קונפדרציית התעשייה ההודית (CII), נאושאד פורבס, הוביל משלחת CII להונג קונג בנובמבר 2016.
כמה חברות הונג קונגיות והודיות פועלות זו אצל זו. חברות מהונג קונג כמו China Light and Power (CLP), Li & Fung, Jardines, Shangri La, Kerry Logistics ו-Johnson Electric פועלות בהודו. החל מדצמבר 2016 פועלים בהונג קונג 11 בנקים במגזר הציבורי ושלושה בנקים במגזר הפרטי, כאשר הבולט ביניהם הוא בנק קנארה. אייר אינדיה שומרת על המשרד האזורי שלה בהונג קונג.
בין אפריל 2000 לספטמבר 2016, הונג קונג ביצעה השקעה ישירה זרה כוללת על סך של 1.976 מיליארד דולר בהודו. הונג קונג דורגה באותה תקופה כמקור ה-16 בגודלו להזרמת FDI להודו.
יחסי סחר
הונג קונג והודו הן שותפות הסחר השביעית בגודלן זו בזו. הונג קונג היא היעד הרביעי בגודלו לייצוא מהודו, והיא גם יצואנית מחודשת של סחורות הודיות לסין היבשתית.
המסחר הדו-צדדי הסתכם ב-26 מיליארד דולר בשנת 2017, הודו ייצאה סחורות בשווי 15 מיליארד דולר להונג קונג, וייבאה 11 מיליארד דולר. הסחורות העיקריות שמייצאת הודו להונג קונג הן פנינים, אבנים יקרות, עור, ציוד חשמלי, כותנה, דגים, סרטנים, מכונות, הלבשה, כימיקלים אורגניים, מכשירים אופטיים ורפואיים ופלסטיק. הסחורות העיקריות שמייבאת הודו מהונג קונג הן פנינים, אבנים יקרות, מכונות, מכשירים אופטיים ורפואיים, שעונים, פלסטיק, בדים ארוגים מיוחדים, מוצרים שונים, כימיקלים אורגניים ונייר.
הגירה
הודים החלו להגר להונג קונג באמצע המאה ה-19. נכון לדצמבר 2016, בסביבות 45,000 הודים התגוררו בהונג קונג, כמחציתם אזרחי הודו. הקהילה מורכבת בעיקר מסינדיס, גוג'ראטיס ופונג'אביס. הודים הקימו כמה מוסדות ידועים בהונג קונג כמו אוניברסיטת הונג קונג, בית החולים רוטג'ין ומעבורת הכוכבים.
תיירות
הונג קונג היא יעד מרכזי עבור תיירים הודים, עם למעלה מ-500,000 הודים המבקרים בהונג קונג מדי שנה.
קת'אי פסיפיק ואייר אינדיה מציעות טיסות בין הונג קונג, דלהי ומומבאי. קת'אי פסיפיק מציעה גם טיסות בין הונג קונג לצ'נאי והיידראבאד.
גבינה בולגרית
גבינה בולגרית (בולגרית: сирене, מקדונית: сирење, אלבנית: djathë i bardhë) היא סוג של גבינה מלוחה שמקורה בדרום מזרח אירופה, והיא פופולרית במיוחד בבולגריה, טורקיה, גאורגיה, ומקדוניה הצפונית. הגבינה עשויה חלב עיזים, חלב פרה או חלב כבשים, ולעיתים עירוב של כמה סוגי חלב יחד. מרקם הגבינה מתפורר ומחוספס ואחוז השומן הנפוץ בישראל הוא בין 24% – 5%. הגבינה משמשת לסלטים, אפייה וכן בצורתה הטבעית.
קיימת נטייה לבלבל בין גבינת הפטה לגבינה הבולגרית, אך תהליך הייצור שלהן וטעמן שונים. הבולגרית עוברת כבישה והיא יותר קשיחה, לעומת הפטה שנוטה להתפורר.
דודי רומנו
דוד (דודי) רומנו (נולד ב-21 במאי 1979) הוא היה שופט כדורסל ישראלי, אשר שיפט במשחקי ליגת העל בכדורסל ובמשחקים השונים של פיב"א ושפט בעבר במשחקי היורוליג. כיום מורה בקריית חינוך גינסבורג ביבנה.
ביוגרפיה
רומנו נולד וגדל בשכונת קריית שלום בתל אביב ובילדותו שיחק כדורסל בקבוצת הפועל קריית שלום. בגיל 15 החל לשפוט כדורסל לאחר שעבר קורס שופטי כדורסל במכון וינגייט. החל לשפוט בליגת העל החל משנת 2005, לאורך השנים שפט בעשרות משחקי ליגה וגביע. בין הבולטים שביניהם: במקביל לקריירת השיפוט בישראל החל רומנו לשפוט מחוץ לישראל. באפריל 2007 שפט באולם של פו אורטז את משחק גמר אליפות העולם לבתי הספר ISF בין נבחרת צרפתית לנבחרת יוונית. בהמשך שפט במשחקי נבחרות באליפויות אירופה לקדטיות, נערות ובוגרות, אליפות אירופה לנוער, עתודה (כולל זו שנערכה בישראל ב-2019) ואליפות העולם לנערות ואליפות העולם לנבחרות עד גיל 19 גברים. ב-2010 החל לשפוט בליגה הבלקנית. בשנת 2011 קיבל את התג הבינלאומי של פיב"א, בשנת 2013 החל לשפוט ביורוקאפ (יול"ב) ובשנת 2014 החל לשפוט במשחקי היורוליג. במאי 2015 שפט את גמר הפיינל פור יורוליג לנוער במדריד, בין ריאל מדריד לכוכב האדום בלגראד. במקביל לקריית השיפוט לרומנו יש תואר ראשון במנהל עסקים ותואר נוסף בחינוך והוראה ממכללת גבעת וושינגטון. בין השנים 2009–2012 שימש כמנכ"ל של איגוד טניס השולחן. במהלך השנים שימש כמדריך לשופטים צעירים באיגוד השופטים. בשנת 2018 הודיע על פרישה משיפוט ביורוליג לטובת עבודה במערכת החינוך ועיסוק בעשייה חינוכית. בתחילה לימד ושימש כמחנך בתיכון באר טוביה והחל משנת 2020 עבר לחנך וללמד בתיכון גינסבורג ביבנה. בנוסף מעביר רומנו הרצאות בנושא חוקת הכדורסל, הגינות, ערכים בספורט ואלימות בספורט, למחלקות נוער, ובתי ספר.
רומנו פרש משיפוט בסוף עונת 2022/2023.
נדז'דה פון מק
נדז'דה פון מק (ברוסית: Надежда Филаретовна фон Мекк; 10 בפברואר 1831 - 13 בינואר 1894) הייתה אשת עסקים רוסיה, הנודעת כיום בעיקר בקשריה האמנותיים עם פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי. פון מק העניקה לו במשך 13 שנים תמיכה כספית, שאפשרה לו להקדיש את כל זמנו להלחנה, אך בתנאי שלעולם לא ייפגשו. צ'ייקובסקי הקדיש לה את סימפוניה הרביעית בפה מינור שלו. פון מק הייתה פטרונית רבת-השפעה של האמנויות בכלל ופעלה למתן תמיכה כספית לניקולאי רובינשטיין וקלוד דביסי.
ילדותה
פון מק נולדה כנדז'דה פילארטובנה פרולובסקאיה למשפחה עתירת נכסים וקרקעות. אביה, פילארט פרולובסקי, טיפח בה מגיל צעיר אהבה למוזיקה. מאמה, אנסטסיה דימיטריובנה פוטמקינה, קיבלה את המרץ, הנחישות והכישרון העסקי.
נדז'דה, שהתייחסה ברצינות רבה ללימודי המוזיקה בנעוריה, הייתה לפסנתרנית מוכשרת ביותר ובקיאה ברפרטואר הפסנתר, כמו גם בספרות ובהיסטוריה, שלטה בשפות זרות ובהערכת אמנויות חזותיות. היא אף קראה בכתבי הפילוסופים שופנהאואר והאידיאליסט הרוסי ולדימיר סולוביוב.
נישואים
בגיל 16 נישאה לקרל פון מק, מהנדס בן 28 ובנם של מאיור אוטו אדם פון מק ווילהלמינה האפרברג - משפחה גרמנית-בלטית מריגה. לזוג נולדו 18 ילדים, ש-11 מהם שרדו הגיעו לבגרות.
חייו של קרל פון מק כעובד מדינה היו משמימים למדי ומשכורתו הייתה זעומה, אך מספר ילדיו גדל והלך במהירות והאחריות שהכבידה עליו הרתיעה אותו מהסתלקות ממשרה קבועה.
נדז'דה פון מק ראתה את הדברים באור שונה לגמרי. מבחינתה, מילוי תפקידיה כאם, אומנת, מחנכת, תופרת, עקרת בית וחדרנית היה קל פי כמה מעמידה בהשפלה שבראיית בעלה כבורג במכונה של ארגון ממשלתי. בה במידה לא היה בעמידה בכל החובות הביתיות הללו כדי לפגום בנחישותה או לרופף את מרצה כשדרבנה אותו לפרוש מעבודתו. רוסיה, ששיוועה למסילות רכבת, הרחיבה את רשת התעבורה שלה במהירות, ונדז'דה הרחיקה ראות די הצורך להבין, ששם טמון עתיד בעלה. היא לחצה ללא הרף על קרל למצוא שותף בעל הון ולהצטרף לשגשוג של בניין מסילת הרכבת הרוסית.
לבסוף נכנע קרל לבקשות אשתו והתפטר. היו להם רק 20 קופייקות ליום למחיה, אך נדז'דה צדקה כששמה את מבטחה בכישרונו כמהנדס. ב-1860 היו רק 100 מילין של מסילת רכבת ברוסיה. כעבור עשרים שנה, גדל המספר ליותר מ-15,000 מילין. לחלק גדול מפרץ ההתפתחות הזה היה אחראי קרל פון מק, ובזכותו היה למולטי-מיליונר. בקווים שלהנחתם היה אחראי היה קורסק לקייב והקו הרווחי ביותר ממוסקבה לריאזאן, שהחזיק במונופול על שינוע תבואות ממחוז האדמה השחורה לרוסיה התיכונה.
קרל פון מק מת בפתאומיות ב-1873. בצוואתו הניח לנדז'דה את השליטה בכל החזקותיו הפיננסיות הכבירות, שכללו שתי רשתות מסילות, אחוזות נרחבות וכמה מיליוני רובלים. שבעה מ-11 ילדיהם עוד חיו בבית ונדז'דה התמקדה בעסקים ובחינוך אלה מילדיה שעוד היו תלויים בה. היא מכרה מסילת רכבת אחת וניהלה את השנייה בעזרת אחיה ובנה הבכור, ולדימיר.
עריצה אחוזת דיבוק
אחרי מות בעלה, שמה פון מק קץ מכל וכל לחיי החברה שידעה עד אז. היא פרשה להסתגרות מוחלטת כמעט. היא סירבה אפילו לפגוש את קרובי האנשים, שעמם עמדו ילדיה לבוא עמם בקשרי נישואים.
על פי כל התיאורים, פון מק הייתה מתנשאת ושתלטנית מטבעה וחלשה על משק ביתה כעריצה. היא אהבה - ותבעה - שהכל ייעשה כדברה, והקיפה את עצמה רק באומרי הן תמידיים. היא משלה בחיי ילדיה בכל פרט ופרט. כאשר בגרו, ארגנה את נישואיהם, קנתה להם בתים וריהטה אותם. כשרצתה לראות את ילדיה הנשואים, שיגרה להם צווי התייצבות במקום להזמינם אליה. נקל להבין, שילדיה לא תמיד הכירו תודה על הקיצוניות שאמם הפגינה בדאגתה (או בתחיבת אפה, תלוי בנקודת ראותו של הנוגע בדבר).
היא הייתה טרודה תמיד, כפייתית בעסקנותה המתמדת. היא לקחה את משרתיה הקשישים לסיורי ביקורת תקופתיים בביתה, ממרתף עד גג, ושום דבר, מן המרתף עד הגג, לא נשאר מעולם כשהיה. חבלים נשמרו בשבילה להתיר מקשריהם ולגלול מחדש. ספרים נקנו כדי שתוכל להפריד את דפיהם. היא קנתה כמויות של חוטי צמר, לכרוך לכדורים ולשלוח לבתה, הרוזנת בניגסן. תוך כדי כך, הייתה מזמנת אליה את בתה יוליה לבוא ולקרוא לפניה. יוליה לא התנגדה. מכל ילדי פון מק, הייתה הלהוטה ביותר לרצות את אמה, שתבעה ממנה כל מה שעלה בדעתה - וקיבלה את מבוקשה.
סביר להניח, שהייתה מודעת לכך, שהתנהגותה עושה אותה בלתי נסבלת. היא כתבה אל צ'ייקובסקי, "אני מאוד לא סימפתית ביחסי האישיים, משום שאין בי שמץ נשיות; שנית, אינני יודעת איך להיות רכה ועדינה, והמאפיין הזה עבר בירושה לכל משפחתי. כולנו חוששים מגילויי חיבה או רגשנות, ומשום כך כל מסכת היחסים במשפחתנו חברית, או גברית, אפשר להגיד."
השקפות אישיות
נדז'דה פון מק הייתה אתאיסטית מוצהרת. לא היה זה דבר יוצא דופן ברוסיה האריסטוקרטית בשנות ה-70' של המאה ה-19. הצורך הנוקב שלה בעצמאות, לעומת זאת, היה חריג מאוד לגבי אשה בת זמנה. ההתפלגות בין הצורך הזה לבין דאגתה למשפחתה הביאה לסתירות בין אמונותיה למעשיה. השקפותיה בעניינים שבלב היו מוסרניות מחמירות. עם זאת, היא לא האמינה בנישואים כמוסד חברתי. היא הצהירה בקביעות על שנאתה להם לפני צ'ייקובסקי. "אתה אולי חושב, פיוטר איליץ' יקירי, שאני חסידה גדולה של נישואים," כתבה ב-31 במרץ 1878, "אבל כדי שלא תטעה בכל מה שנוגע לי עצמי, אומר לך שההפך הוא הנכון, אני הנני אויבת בלתי מתפשרת לנישואים, אבל כשאני דנה במצבו של אדם אחר, אני מוצאת לי לנכון לעשות כן מנקודת הראות שלו." בהזדמנות אחרת, קבעה ביתר לבביות אך בלא פחות נחישות, "אני מוצאת שחלוקת הזכויות והחובות, כפי שהיא נקבעת בתוקף חוקי החברה, היא ספקולטיבית ובלתי מוסרית. "על אף השקפותיה בנושא הנישואים, השלימה עמם כאמצעי להשגת יציבות חברתית ורבייה. ייתכן, שהתנסותה היא בתחום זה אילצה אותה להכיר בתועלת שבו. ייתכן, שהבנה זו היא שדחפה אותה לחתור להבאת כל ילדיה בברית הנישואים מוקדם ככל האפשר - להבטחת יציבותם אם תלך היא לעולמה. אלא שאפילו במסגרת הנישואים ראתה ביחסי מין בין גברים לנשים ניצול הדדי. הוגי דעות רוסים רדיקליים באותה תקופה, כגון ניקולאי צ'רנישבסקי ודמיטרי פיסארב תמכו בדעות, שלא היו רחוקות מדעותיה של פון מק. שניהם ראו בנישואים את עמוד התווך של החברה בבורגנית וקראו לחיסולם. פון מק רחשה כבוד מיוחד להגותו של פיסארב ולפוזיטיביזם של המאה ה-19 ככלל.
בהתחשב בהשקפות אלה, נקל לראות איך שנאת הנשים של צ'ייקובסקי ורתיעתו המוצהרת מנישואים קסמו למישהי כמו פון מק. גם ההומוסקסואליות שלו לא הטרידה אותה. ייתכן שבתה השנייה של פון מק, אלכסנדרה, סיפרה לה על נטיותיו המיניות בראשית קשריה עמו. ייתכן גם, שפון מק כבר ידעה על כך, כיון ששקדה מאוד על גילוי כל מה שיכלה על המלחין שלה. היא יכלה לפרש אהבה עזת-יצרים בין שני גברים כהפרזה סנטימנטלית, ועל כן, מובנת. אם בכלל (לפחות על פי המסורת המשפחתית של פון מק), ייתכן שידיעה זו חיזקה את ביטחונה, שאין שום אישה אחרת בחיי הרגש של צ'ייקובסקי.
תמיכה באמנויות הבמה
הודות לעושרה העצום ולאהבתה למוזיקה, הייתה נדז'דה פון מק לגורם מניע ראשון במעלה באמנויות הביצוע ברוסיה. החריג היחיד לסתגרנותה הכללית הייתה סדרת הקונצרטים של האגודה המוזיקלית הרוסית במוסקבה. היא האזינה להם "אינקוגניטו", יושבת לבדה ביציע. באמצעות הקונצרטים הללו התוודעה אל ניקולאי רובינשטיין, שעמו קיימה קשר מורכב. על אף הכבוד שרחשה לכשרונותיו של רובינשטיין ולמרצו, לא נמנעה מלחלוק בתוקף על דעותיו במקרים מסוימים.
עוד בחיי בעלה החלה לתמוך באופן פעיל במוזיקאים צעירים. אחדים מן המוזיקאים הללו עבדו אצלה בקביעות. הם התגוררו בביתה וניגנו את היצירות האהובות עליה. היא שכרה את קלוד דביסי כמורה למוזיקה לבנותיה, והוא רצה לשאת לאישה אחת מהן. היא לא נתנה את הסכמתה לכך, משום שרצתה כי בנותיה יינשאו לגברים שתבחר היא עצמה (כך אומנם עשו, אבל הנישואים האלה הסתיימו כולם בגירושין). בפברואר 1880 נחלצה לעזרת הכנר הפולני הנריק וייניאבסקי, שנפל למשכב באודסה במהלך סיור קונצרטים. היא העבירה אותו לביתה ודאגה לטיפול רפואי בשבילו. הוא מת כעבור שבועות אחדים במוסקבה.
הקשר עם צ'ייקובסקי
ב-1877 היה בין המוזיקאים שנהנו מתמיכתה הכנר יוזף קוטק, שעמו ניגנה מוזיקה קאמרית. קוטק היה תלמיד לשעבר וידיד של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, ומי שהמליץ עליו לפון מק היה ניקולאי רובינשטיין. עוד קודם לכן התרשמה מן המוזיקה של צ'ייקובסקי, בין השאר מן הפואמה הסימפונית "הסערה", וחקרה את רובינשטיין עליו באריכות. אולי בהמרצת קוטק, כתבה פון מק אל המלחין.
צ'ייקובסקי קיבל בהכרת תודה את תמיכתה של פון מק. אף על פי כן, התמיכה גרמה לאי-נוחות רגשית מסוימת ולמתיחות מתחת לפני השטח. שניהם התמודדו עם המצב המביך בעדינות ראויה לציון. עם זאת, צ'ייקובסקי לא יכול היה שלא להרגיש אי-נעימות לא ברורה בגין החסדים שהרעיפה עליו. הוא כתב אליה בגלוי בעניין זה: "... ביחסי אתך מטרידה אותי עובדה זו, שבכל פעם שאנחנו מתכתבים, יש כסף בתמונה."
רעים לעט
פון מק נשארה תומכת מושבעת ומסורה בצ'ייקובסקי ובמכלול יצירותיו, אבל הקשר שלה עמו היה מותנה בכך, שלא תיפגש עמו. תנאי זה לא נבע פשוט מסירובו להתאים את עצמו לציפיותיה. היא השתוקקה לראות בצ'ייקובסקי את אידיאל המלחין-פילוסוף, במידה רבה דגם של "על אדם" שבכתבי פרידריך ניטשה. צ'ייקובסקי הבין זאת וכתב לפון מק, "את צודקת לגמרי, נדז'דה פילארטובנה, בהשערתך, כי מזגי נוטה לרגשות הרוחניים יוצאי הדופן שלך עצמך, שאותם אני מבין בשלמותם." הם נפגשו אומנם בשתי הזדמנויות, מפגש מקרי לחלוטין, אך לא החליפו דברים.
יחסיהם, מעצם הגדרתם, סיפקו את צרכיה העמוקים ביותר של פון מק. מושג הארוטיות שלה היה רגשי יותר מאשר גופני. השקפתה השלילית על הנישואים הייתה חדורה גישה פרגמטית צרה, אפילו אנינות סולדת, למיניות. גישה זו עוררה כנראה בתודעתה את יקוד התשוקה האפלטונית שאפיינה את יחסה כלפי צ'ייקובסקי. כך יכלה להתיר את רסן רגשותיה עם צ'ייקובסקי ובה בשעה להסתייג מכל מה שנראה בעיניה כאי-הנעימות, הוולגריות, הכלימה וההשפלה שקישרה עם אהבה מינית. נגינת הרדוקציה לפסנתר של הסימפוניה הרביעית, שקיבלה באוקטובר 1879, השפיעה עליה נפשית וגופנית במידה כזאת, שחשפה במכתבה אל צ'ייקובסקי את הרגשות שבלמה במשך שנתיים:
פון מק שימרה עד תום יחסיהם, לפחות על הנייר, את הדימוי הנעלה של צ'ייקובסקי כ"ידידה האהוב". מכתבים גילו במהלך השנים את המגרעות הרבות מספור של שני הצדדים המעורבים. שניהם היו נוירוטיים ונוטים לדיכאון, שאותו הגדירה "מיזנתרופיה" שניהם היו אקסצנטריים וקפריזיים. צ'ייקובסקי נטה לעיתים לגנבת דעת, שהייתה כמעט שקופה. פון מק הייתה לעיתים קרובות פולשנית ובלתי עקבית. אף על פי כן, שניהם התעלו על התכונות הקטנוניות הללו. על אף הנתק שנוצר ביניהם בסופו של דבר, מסירותם ההדדית, בשיאה, יכלה להיחשב למופת של יחסים בין שני אנשים מסובכים ומורכבים רוחנית.
הקדשת הסימפוניה הרביעית
כאות להערכתו, הקדיש צ'ייקובסקי את הסימפוניה הרביעית לפון מק. הייתה לכך חשיבות משום שמפאת טבעה של פטרונות אמנותית בחברה הרוסית, הפטרון והאמן נחשבו לשווים. הקדשות יצירות לפטרונים היו ביטויים של שותפות אמנותית. בהקדישו את הסימפוניה הרביעית לפון מק, אישר את מעמדה כשותפה שוות ערך ביצירתה.
איחוד סמלי ומתוח
בשנת 1883 נשא בנה של פון מק, ניקולאי, את אחייניתו של צ'ייקובסקי, אנה דווידובה, לאישה, אחרי חמש שנים של מאמצי שידוך מצד צ'ייקובסקי ופון מק. פון מק, ששהתה אותו זמן בקאן, לא הייתה נוכחת בחתונה. בכך שמרה אמונים למנהגה להימנע מכל קשר עם משפחות בני זוגם של צאצאיה. צ'ייקובסקי, לעומת זאת, בא והתוודע אל יתר שבט פון מק.
בהתחלה ששו פון מק וצ'ייקובסקי על האירוע, בראותם בו הגשמה סמלית של הקשר ביניהם. דברים שאירעו בהמשך גרמו להם להטיל ספק בכוונתם. אנה, קשת-עורף ביותר כשלעצמה, השתררה על בעלה. היא גם התייצבה נגד חמותה בעניינים שנגעו למשפחה - התנגדות שבאה לביטוי בוטה ביותר בסכסוך שפרץ בין בנה הבכור של פון מק ושותפה לעסקים, ולדימיר, ליתר המשפחה.
הניתוק
באוקטובר 1890 שלחה פון מק את מלוא התמיכה השנתית מראש בלוויית מכתב, ששם קץ לחסותה. היא טענה לפשיטת רגל. הגורם המפתיע ביותר בניתוק הקשר הייתה פתאומיותו. רק שבוע קודם לכן שלחה לו מכתב טיפוסי, אינטימי, אוהב וגלוי-לב. המכתב עסק ברובו בהתנהגות ילדיה, המפזרים ללא חשבון את ירושתם העתידה. נושא זה היה עילת תרעומת מתמדת לפון מק ולא בהכרח התראה לניתוק קשריה עמו והפסקת תמיכתה. עם זאת, הסבר אחד הגיוני למתן תמיכה שנתית בבת אחת לצ'ייקובסקי עשוי להיות החשש, שמא לא יימצאו לה די כספים להעביר אליו בהמשך על פי ההסדר החודשי הרגיל ביניהם.
מחמת פתאומיות המעשה, יש הסבורים שפון מק שמה קץ לחסותה משום שנודע לה דבר ההומוסקסואליות של צ'ייקובסקי. אחרים מבטלים רעיון זה. משמעות רבה נודעת לבקשת פון מק מצ'ייקובסקי במכתבה האחרון, לבל ישכחנה. היא לא הייתה מבטאת משאלה כזאת לו פעלה מתוך טינה כלפי מה שתפסה כפגם מוסרי. הנחה אפשרית, אולי סבירה יותר, היא, שמשפחתה איימה לעשות פומבי לנטיותיו המיניות של צ'ייקובסקי. במקרה זה, פון מק הייתה מנתקת את קשריה עמו כדי להגן עליו משערורייה.
לשתי עובדות היה מקום בהחלטתה של פון מק:
המכתב והתשלום האחרון מפון מק לצ'ייקובסקי נמסרו ביד משרת מהימן שלה, איבן וסילייב, שלו נטתה חיבה מיוחדת. מעולם לא שלחה לו דבר בדרך זו קודם לכן. תמיד שלחה מכתבים והמחאות בדואר. אם לא יכלה עוד לשלוט באופן אישי בהתכתבותה, ואם רצתה להסתיר את פעולתה מכל הסובבים אותה, נמצא שפתרה שתי בעיות בפעולה יחידה זו.
היא גם ידעה, שצ'ייקובסקי זקוק לעיתים קרובות למזומנים, על אף מה שהעניקה לו. צ'ייקובסקי היה מנהל כספים גרוע. בעתות לחץ היה מבקש מפון מק מפרעה על חשבון קצבת החודשים הבאים. בהכירה את הרגלו זה, ייתכן שצפתה את הצורך שלו בכסף. אפשר שהחלה להתכונן לניתוק כבר באמצע שנת 1889, בדעתה כי בוא יבוא במוקדם או במאוחר.
אחרי תגובתו הראשונה, הנבעתת של צ'ייקובסקי, שנבעה מחרדה למצבו הכספי לאחר הפסקת התמיכה שהורגלה בה, נרגע והחל לדאוג לפון מק. הוא ניסה ליצור עמה קשר, במכתב מ-18 ביוני 1891, אך חתנה, פאכולסקי, השיב לו, כי במצב עצביה המעורער איננו מעז להראות או לקרוא לה את מכתבו של צ'ייקובסקי. עם זאת, ציין פאכולסקי, בעומק לבה ממשיכה לבעור חיבתה הנושנה לידידה הוותיק. בכך נאלץ צ'ייקובסקי להסתפק, לפי שעה.
קנאת אחים
אדם אחד שבירך אולי על הניתוק היה אחיו של צ'ייקובסקי, מודסט. גם מודסט, כמוהו כאחיו, היה הומוסקסואל. כששני האחים דנו בפעולתה של פון מק, מודסט לא ניסה לתרץ את התנהגותה. תחת זאת אמר, כי מה שצ'ייקובסקי ראה כקשר יחסים יחיד במינו והדדי בין שני ידידים, היה לפון מק שגיון חולף של אישה עשירה.
מן הראוי להטיל ספק מסוים בשיפוטו של מודסט בעניין זה. עם כל הערצת האלילים שרחש לאחיו, רגשותיו של מודסט היו, למעשה, אמביוולנטיים במובהק. אין זה בלתי סביר, שמודסט חש קנאה עזה כלפי אחיו, היוצר עתיר ההצלחה, ובמקביל חשש, שמעמדו בחיי אחיו מתערער בשל אותה ידידה חשאית, שהייתה יריבתו הצמודה במאבק על תשומת לבו וחיבתו של האח. בדיוק כפי שפרידתו של צ'ייקובסקי מאשתו אנטונינה הייתה עשויה לשמח את פון מק, כך ייתכן, שהניתוק שלו מפון מק שימח את מודסט.
מודסט היה לרושם קורותיו של המלחין. לטענתו, צ'ייקובסקי ראה בניתוק שפון מק כפתה על יחסיהם מעשה של בגידה. עוד אמר, שמרירותו של צ'ייקובסקי לא שככה וכי על ערש מותו חזר המלחין שוב ושוב על שמה של פון מק בנימת תוכחה. עם זאת, במשפחת פון מק הילך סיפור שונה מאוד.
פיוס אפשרי
גלינה פון מק, בתם של ניקולאי, בנה של נדז'דה פון מק, ואנה, אחייניתו של צ'ייקובסקי, טענה, שהקרע אוחה בחשאי. בספטמבר 1893, שבועות ספורים לפני מות צ'ייקובסקי, עמדה אנה לצאת לניס. פון מק גססה ואנה הייתה בדרכה לטפל בה. צ'ייקובסקי ביקש ממנה להפציר בידידתו לשעבר לסלוח לו על שתיקתו. ההתנצלות הזאת התקבלה בלב שלם מצד פון מק, שהשיבה לו ברוח דומה.
רושם קורותיו של צ'ייקובסקי, ד"ר דייוויד בראון, טוען, כי הדיווח של גלינה "מבוסס במידה רבה על שמועות ויש בו הרבה הפרזה רומנטית." אף על פי כן, הוא מוכן להודות, שדבריה אינם משוללים סבירות מסוימת, מה גם שגלינה קיבלה את הסיפור ישירות מאמה.
בעיות כספים
טענתה של פון מק לפשיטת רגל לא הייתה נכונה לגמרי. במקביל להונו הגדול, הותיר אחריו קרל פון מק חובות גדולים במותו. היקף החובות האלה עלה בהרבה על מה שהיה ידוע לאשתו. שמועות על החוב הזה החלו להסתובב בציבור בראשית שנות ה-80' של המאה ה-19. צ'ייקובסקי שאל אותה על כך במכתבו.
ולדימיר סבל מהתמוטטות עצבים ב-1890. באותו קיץ שחררה אותו אמו ממשרתו. מחליפו היה עוזרה האישי של פון מק, ולדיסלב פאכולסקי. פאכולסקי, שפון מק העסיקה אותו תחילה כמוזיקאי, היה לחתנה כשנשא לאישה את בתה יוליה. הוא היה מנוסה הרבה יותר מוולדימיר בניהול פיננסי והצליח להציל את נכסיה של פון מק מפשיטת רגל. עלתה גם השערה, כי כעוזרה של פון מק, נמצא בעמדה שאפשרה לו לאכוף את רצון המשפחה ביירוט מכתבים אל ומאת צ'ייקובסקי. עם זאת, אין אפשרות להעריך בוודאות את מלוא ההיקף של מאמציו בסוגיה זו עד שייחשפו עוד ראיות, שנגנזו ועוד לא נמצאו. בינתיים אובחנה אצל ולדימיר שחפת מתקדמת, אותה מחלה שממנה סבלה אמו ושתביא עליו את הקץ בשנת 1892.
מוות
נדז'דה פון מק מתה משחפת ב-13 בינואר 1894 בניס שבצרפת, כחודשיים אחרי מות צ'ייקובסקי.
תרומת גלינה ניקולייבנה פון מק
בשנת 1985 תרמה גלינה לאוניברסיטת קולומביה אוסף, שכלל את התרגום שלה ל-681 מכתבים שכתב צ'ייקובסקי למשפחתו. האוסף מכסה את התקופה בין מרץ 1861 לספטמבר 1893.
קרב הימרה
קרב הימרה (ביוונית: Ἱμέρα; בלטינית: Himera; בפיניקית: 𐤇𐤌𐤓 ) היה קרב שהתרחש ליד העיר הימרה בסיציליה בשנת 480 לפנה"ס בין קרתגו ובעלות בריתה המקומיות לבין ברית של ערים יווניות שהתאגדו כנגד הפלישה הקרתגנית. בקרב זה הובסו הקרתגנים ונאלצו לשלם פיצויים בסך 2,000 טאלנטים כסף ולוותר על שאיפות ההתפשטות שלהם באי – עם זאת הם לא נאלצו לסגת או לפנות שטחים שהיו ברשותם, ושימרו באי מצב של אי לוחמה שנמשך כ-70 שנה. הקרב התרחש בסמיכות לקרב סלמיס ולקרב תרמופילאי בו הביסו היוונים את ממלכת פרס ושמו קץ לשאיפות ההתפשטות וההשתלטות שלה על הערים היווניות בצד האירופי. הפיניקים היו בעלי בריתם של הפרסים אך ככל הנראה פעלו בסיציליה מתוך אינטרסים פנימיים שלא היו קשורים למאבק היווני-פרסי – עם זאת מרבית החוקרים מסכימים כי הקרב הביא להיחלשותה הניכרת של קרתגו ולקץ שאיפותיה הטריטוריאליות בסיציליה למשך שנים רבות.
רקע
החל מהמאה ה-9 לפנה"ס ביססה קרתגו את מושבותיה באגן המערבי של הים התיכון בעוד היוונים היו מרוכזים באגן המזרחי. הניסיון של היוונים לערער על ההגמוניה של קרתגו במערב הים התיכון הביא לסדרה של התנגשויות שנקראו בשם הכולל המלחמות היווניות-פוניות.
אחד המאבקים החריפים ביותר התרחש סביב השליטה בסיציליה שם הוקמו מאז 750 לפנה"ס מושבות יווניות וערים עצמאיות במזרח האי ששאפו להתפשט ברחבי האי, ובכך הביאו להתנגשות בלתי נמנעת עם קרתגו בקרב הימרה, שנחשב לאחד הקרבות המרכזיים במלחמות היווניות-פוניות.
היוונים
בשנים 750–650 לפנה"ס הקימו היוונים שורה של מושבות באגן המערבי של הים התיכון ובסיציליה, הפיניקים נמנעו בהתחלה מעימות ישיר עם היוונים עד הגעתם של היוונים לחופי ספרד - דבר שהתפרש בעיני הפיניקים לחציית קו אדום, הואיל והפיניקים היו מעוניינים לשמר את שליטתם הבלעדית על מצר גיברלטר על מנת לשמר בלעדיות על המסחר בבדיל (שהובא באוניות מהאיים הבריטיים), והגישה לנמלי הסחר שלהם בחופיה הצפון מערביים של אפריקה. כמו כן השליטים היווניים הטירנים של הערים היוניות שהשתחררו זה מכבר מהשלטון הקרתגני שאפו להרחיב את תחומי ההשפעה הכלכלית והפוליטית שלהם על ידי התפשטות טריטוריאלית לאזורים הפנימיים והמערביים של האי על חשבון שכניהם המקומיים - דבר שסיכן את ההגמוניה הקרתגנית באי.
קרתגו
קרתגו הייתה זה מכבר מעצמה ימית דומיננטית שחלשה על מושבות רבות בצפון אפריקה ובאיים במערב הים התיכון. בשנים הראשונות של הקמת המושבות היווניות בסיציליה (החל מ-750 לפנה"ס) נמנעו הקרתגנים מעימות עם המתיישבים היוונים - מצב זה של סטטוס קוו נמשך במשך עשרות שנים עד לעלייתה של שושלת בני מאגו במאה ה-6 לפנה"ס, שאז פרץ העימות הצבאי הראשון באי, בשנת 580 לפנה"ס, כאשר הקרתגים חברו לתושבים המקומיים האלימים לקרב עם היוונים מסלינוס ורודוס ליד ליליבאום. מסופר כי בשנת 540 לפנה"ס הגיש מלכוס "הגדול" מקרתגו את סיציליה כשי לעיר האם צור אולם ככל הנראה מדובר בהתפארות שווא. ההתנגשות הצבאית הבאה בין הצדדים התרחשה 70 שנה מאוחר יותר, בשנת 510 לפנה"ס והסתיימה בחתימת הסכם שלום שהביא תועלות כלכליות מרובות ליוונים.
התושבים המקומיים
התושבים המקוריים של סיציליה הורכבו משלוש קבוצות אתניות של תושבי איטליה הקדומים שהתיישבו באי. הקבוצה האתנית הבולטת ביותר וככל הנראה הקדומה ביותר שהתיישבה באי היא של הסיקאנים, שהיגרו ככל הנראה מחצי האי האיברי. בסיציליה התגלו ציורי קיר במערות המתוארכים לאלף ה-8 לפנה"ס המצביעים על התיישבות כבר בסוף עידן הפליסטוקן (כ-12,000 שנה קודם זמננו), כמו כן נמצאו עצמות של קרנפים ופילים גמדיים שהוכחדו ככל הנראה בעקבות התיישבות שבטים אלה. הקבוצה השנייה היא של האלימים, שהיגרו ככל הנראה מאנטוליה בסוף תקופת הברונזה (המאה ה-12 לפנה"ס). הקבוצה השלישית היא של הסיקלים או הליגורים, שהיגרו מחצי האי האיטלקי ב-1200 לפנה"ס והתיישבו באזור המרכזי של סיציליה. עם התבססותה של קרתגו בסיציליה הפכו שבטים אלו לבני חסותה ובעלי בריתה במאבק מול המושבות היוניות העצמאיות באי.
השתלשלות המאורעות
הערים היווניות העצמאיות בסיציליה נשלטו ברובם על ידי טירנים, שליטים עצמאיים ששאפו להרחיב את תחומי השפעתם. הבולט שבהם היה גלון הטירן של גלה שהשתלט זה מכבר על עיר הנמל המרכזית סירקוזה בדרום מערב סיציליה ועל ערים נוספות והיה מעוניין לערער את ההגמוניה הקרתגית באי. אליו חבר תרון הטירן של אקרגאס שכרת עמו ברית פוליטית שחוזקה על ידי קשרי נישואין בין המשפחות.
העיר הימרה נשלטה על ידי טרילוס (שהיה ידידו האישי של חמלקרת, ראש הצבא הקרתגני), אולם ב-483 לפנה"ס הוא הודח על ידי תרון שהוסיף את העיר לתחום שליטתו. טרילוס פנה בבקשת עזרה לקרתגו אולם זו השתהתה במשך 3 שנים - לבסוף ב-480 לפנה"ס שלחה קרתגו את חמלקרת המצביא הקרתגני שהחזיק גם בתואר "שופט" לעזרת טרילוס. לפי המקורות העתיקים גייס חמלקרת צבא של 300,000 חיילים מאיבריה, קורסיקה, איטליה, גאליה ואפריקה אולם קרוב לוודאי כי מספרים אלו מוגזמים. לפי הערכות סבירות יותר מנה צבאו כ-50,000 חיילים שנשלחו באניות בצי שמנה 200 אניות קרב וכ-3,000 אניות אספקה - המטרה הייתה להקים בסיס בסמוך לעיר הימרה ומשם לתקוף את העיר, אולם בסמוך לחופי סיציליה בעיר פנורמוס התחוללה סערה וחלק ניכר של הצי טבע יחד עם הסוסים ומרכבות המלחמה שיכלו להוות מרכיב מכריע בקרב.
חמלקרת הקים מחנה בסמוך לפנורמוס (כיום פלרמו) והחל לארגן את כוחותיו ואת התיקונים ההכרחיים בספינות שנפגעו. לאחר 3 ימי התארגנות יצא בראש כוחותיו לכיוון הימרה כשהוא מצעיד את חילותיו לאורך החוף (ומלווה על ידי ספינות ששטות במקביל) והקים מחנה בסמוך לעיר.
בינתיים התכונן תרון לקרב בתוך העיר. חמלקרת הוביל כוח סיור בסמוך לעיר והביס את היוונים בהתנגשות הראשונה בין הצדדים שהתרחשה מחוץ להימרה - בתגובה חסמו היונים את שערי העיר ושלחו בקשת עזרה לגלון שהגיע עם צבאו וחנה מעבר לנהר. גלון שילח את הפרשים שלו שעשו שמות בכוח הסיור ושיפר את מצבם ואת המורל של היוונים הנצורים בעיר שפתחו מחדש את שערי העיר.
לגבי מה שהתרחש בהמשך קיימות שתי גרסאות זאת של הרודוטוס וזאת של דיודורוס סיקולוס ואחרים.
הגרסה של דיודורוס
בתגובה למתקפה של גלון שלח חמלקרת (בעודו מקריב קרבנות לפוסידון) בקשת עזרה לבעל בריתו היווני בסלינוס, אולם השדר יורט על ידי גלון שהחליט להתחזות לכוח היווני שבושש מלהגיע. כך הצליח חיל הפרשים של גלון להסתנן לתוך המחנה הימי הקרתגני כשהוא מעלה באש את ספינותיו של חמלקרת. לאחר מכן צעד הצבא היווני לעבר הקצה הדרומי של הימרה לכיוון המחנה היבשתי. הצבא הקרתגי עזב את המחנה והתארגן במורד הגבעה כשהוא כופה על היוונים להילחם במעלה הגבעה. הקרב שניטש היה עז וממושך כאשר אף צד אינו מצליח להשיג יתרון.
בזמן הפלישה למחנה הימי הצליח פרש יווני מחופש להרוג את חמלקרת בעוד זה מקריב קרבנות. ברגע שהחדשות על מותו של המפקד הקרתגני הגיעו לשדה הקרב החלה דמורליזציה בשורות המחנה הקרתגני והיוונים הצליחו להכריעו כשהם מניסים את הקרתגנים בחזרה למחנה. הצבא של גלון שטף את המחנה והיוונים החלו לבזוז את האוהלים באי סדר. האגף האיברי של הצבא הקרתגני התארגן והצליח לגרום אבדות כבדות לצבא היווני שהיה עסוק בביזה, היוונים לחמו בחזרה אולם בשלב זה הייתה ידם של האיברים על העליונה. ברגע קריטי זה של הקרב החליט תרון להצטרף למערכה כשהוא תוקף את הקרתגים מהאגף ומעורפם ומכריע את הקרב שרידי הכוחות נכנעים או נסוגים לעבר האניות והקרב מסתיים.
תוצאות הקרב
בקרב זה השיגו היונים בראשות הטירנים גלון ותרון ניצחון מכריע. בחוזה השלום שנחתם עם קרתגו נאלצה זו לשלם לגלון פיצויים בסך 2,000 טאלנטים כסף ולבנות שני מקדשי זיכרון בהימרה. גלון הגדיל לעשות ותבע מהקרתגים לבטל את מנהג הקרבת קורבנות אדם שהיה נהוג אצלם, אם כי תנאי זה היה ברמה ההצהרתית בלבד. עם זאת למרות ניצחונו המרשים לא תבע גלון מהקרתגנים ויתורים טריטוריאליים כלשהם בסיציליה והם המשיכו את אחיזתם האיתנה באי. בעקבות חתימת הסכם שלום זה הגיעו המושבות היווניות והקרתגניות בסיציליה למצב של סטטוס קוו של אי לוחמה ושימור המצב הקיים שנמשך כ-70 שנה.
הר טיירי
הר טיירי או הר טאירי (באנגלית: Mount Tyree) הוא הר ברכס סנטינל, שבהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 4,852 מטרים מעל פני הים, והוא ההר השני בגובהו באנטארקטיקה.
הר טייר ממוקם 13 קילומטרים צפונית-מערבית ממסיב וינסון.
ההר מתנשא מעל קרחון פאטון שמצפון להר, ומעל קרחון צ'רבלאטי, שמדרום-מזרח להר.
היסטוריה
הר. טיירי התגלה בינואר 1958 (אמצע הקיץ האנטארקטי) במהלך טיסות סיור שבוצעו על ידי טייסת VX-6 של צי ארצות הברית,
ההר מופה מאוחר יותר באותו חודש על ידי משלחת חציית ארץ מרי בירד (Marie Byrd Land Traverse Party).
ההר נקרא על שם אדמירל משנה דייוויד מ. טיירי (David M. Tyree), שהיה מפקד כוח התמיכה הימי האמריקני באנטארקטיקה, החל מה-14 באפריל 1959 עד ה-26 בנובמבר 1962.
הטיפוס לפסגת ההר
נכון לשנת 2017, מטפסי הרים העפילו לפסגת הר טיירי בשש הזדמנויות בלבד, בסך הכל חמישה עשר איש.
הראשונים שהעפילו לפסגה עשו זאת בינואר 1967 - הטיפוס בוצע על ידי ג'ון אוונס (John Evans) ועל ידי בארי קורבט (Barry Corbet);
אלכסנדר מולוני
אלכסנדר מולוני, (באנגלית: Alexander Molony נולד ב-12 בספטמבר 2006) הוא שחק קולנוע וטלוויזיה בריטי. הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט בתפקיד פיטר פן בסרט של דיסני פיטר פן וונדי.
הר טיירי
הטיפוס לפסגת ההר
הטיפוס השני בוצע בינואר 1989 על ידי טרי "מאגס" סטאמפ (Terry ‘Mugs’ Stump);
הטיפוס השלישי בוצע בשנת 1997 על ידי האלפיניסטים הצרפתים אנטואן דה צ'ודן (Antoine de Choudens) ואנטואן קיירול (Antoine Cayrol);
טיפוס נוסף לפסגה נעשה באותה שנה (1997) על ידי קונארד אנקר ( Conrad Anker) ואלכס לואו (Alex Lowe).
הטיפוס החמישי בוצע ב-3 בינואר 2012 על ידי האנס קמרלאנדר (Hans Kammerlander), רוברט מילר (Robert Miller) וכריסטיאן סטאנג (Christian Stangl)
הטיפוס השישי לפסגת ההר בוצע ב-16 בינואר 2017, חמישה מטפסים עשו את העלייה השישית לפסגת ההר (משלחת שכונתה "משלחת טיירי 50/50". המטפסים היו ריצ'רד ת'רמר, הבן (Richard Thurmer, Jr) ג ' וניור, ויקטור סונדרס (Victor Saunders), מריה "פאצ'י" פז איברה (Maria "Pachi" Paz Ibarra), סת' טימפאנו (Seth Timpano) וטוד טומולו (Todd Tumolo). ריצ 'רד ת'ורמר הוא המטפס החובב הראשון והמטפס השני בגילו המבוגר (בן 61) שהגיע לפסגה. ויקטור סונדרס היה האיש המבוגר ביותר שהגיע לפסגת הר טיירי (בגיל 66). מריה "פאצ 'י" פז איברה הייתה האישה הראשונה שהגיעה לפסגה.
בית גולדמינץ
בית גולדמינץ הוא מבנה בנתניה, המשמש את בית הספר לפיתוח מנהיגות של צה"ל וכמתקן נופש של האגודה למען החייל.
היסטוריה
בשנות ה-50 של המאה ה-20 קידם ראש עיריית נתניה, עובד בן עמי, את עלייתם של יהלומנים יהודים מבלגיה ואת התיישבותם בעיר. אחר מהם, רומי גולדמינץ, תושב אנטוורפן שתרם מהונו לטובת עליית הנוער וניצולי השואה, החליט לפתוח בעיר מוזיאון לאמנות. לשם כך הוקם בניין מפואר, שתכנן האדריכל היינץ פנחל, בהשקעה של 650 אלף לירות (למעלה מ-8 מיליון שקלים חדשים בערכי 2012).
פנחל תכנן בניין מלבני שאורכו 100 מטרים, רוחבו 20 מטרים וגובהו 10 מטרים. במרכז הבניין אולם בעל חלונות גדולים. במרכז האולם בריכה, שנועדה להצבת פסלים. הקירות הפנימיים צופו בשיש ובחרסינה שהובאה מבלגיה. כן הוקם במבנה אודיטוריום ובו 350 מקומות, ומרפסת גדולה המשקיפה על חוף הים. מיקומו של הבניין, באזור חוף ארגמן שבדרום העיר, נבחר על ידי העירייה, במטרה לתרום לפיתוחו של האזור, ולאחר שהמיקום הראשוני שנבחר לו, בסמוך לקריית צאנז שהחלה להיבנות, נדחה בשל בשאיפה להימנע מהקמת מרכז תרבות חילוני בסמוך לשכונה חרדית. באפריל 1959 נחנך המוזיאון, בטקס במעמד אליזבת מלכת בלגיה (רעייתו של אלברט הראשון), ראש ממשלת ישראל לשעבר משה שרת, ראש ממשלת בלגיה לשעבר קאמיל הויסמנס וראש עיריית אנטוורפן.
העיתון דבר מנה את המוזיאון החדש בשורה אחת עם מוזיאון הארץ וביתן הלנה רובינשטיין, שנחנכו אף הם בשנות ה-50, וכך תואר:
במוזיאון הוצבו, בין היתר, יצירות של האמנים יצחק דנציגר, יעקב וכסלר, יוסף זריצקי, רודי להמן, צבי מאירוביץ, אברהם נתון, משה מוקדי, אביגדור סטימצקי, אבשלום עוקשי, דב פייגין, יחזקאל שטרייכמן ויחיאל שמי. כן הוצבו בו פרוטומות של דוד בן-גוריון, זאב ז'בוטינסקי, ג'ון פיצג'רלד קנדי, עזריאל קרליבך, ואחרים.
חרף ההשקעה האדירה, לא משך אליו המוזיאון מבקרים, והוא נותר שומם. בין הסיבות לכך - ריחוקו ממרכז העיר, היעדר קהילת אמנים בעיר, ומחסור במשאבים שמנע הבאת תערוכות מבחוץ. ב-1963 נפטר גולדמינץ, ובהתאם לצוואתו, הועברה הבעלות בבניין למדינה. האפוטרופוס הכללי בחן מספר אפשרויות, בהן הקמת ישיבה ובית ספר לניהול, אך מנהלי עזבונו של גולדמינץ בבלגיה פסלו אפשרויות אלה. בסופו של דבר הוסכם על העברת הבניין לרשות האגודה למען החייל. כחלק ממימוש הצוואה, הועברו לאגודה 240 אלף לירות נוספות מעזבונו של גולדמינץ, ונחתם הסכם בו נאמר כי "לא ישונה האגף המרכזי של המוזיאון ותקוים בו גם בעתיד תצוגה מתמדת של ציור והוא יהיה מופרד משאר האגפים ופתוח לציבור".
במהלך השנים שימש המתחם לא רק כמתקן נופש לחיילים. בין היתר, לאחר מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים, שימש כמתקן החלמה לחיילים פצועים, ובחופשות הקיץ נערכו בו קייטנות לילדים של חללי מערכות ישראל.
המבנה כיום
כיום משמש מתחם בית גולדמינץ הן כמתקן נופש והן את בית הספר לפיתוח מנהיגות. הוא כולל מספר מבנים בהם 88 חדרים, המכילים 528 מיטות, 40 כיתות לימוד, שני חדרי אוכל שבהם 450 מקומות ישיבה, ואולם קולנוע.
ג'ייקוב שטיינמץ
ג'ייקוב שטיינמץ (באנגלית: Jacob Steinmetz; נולד ב-19 ביולי 2003) הוא שחקן בייסבול יהודי-אמריקאי המשחק בקבוצת אריזונה דיאמונדבקס מליגת ה-MLB בעמדת המגיש. שטיינמץ הוא השחקן היהודי האורתודוקסי הראשון שנבחר בדראפט של אחת מארבע הליגות הבכירות בארצות הברית (כדורסל, פוטבול, בייסבול והוקי קרח). הוא נבחר בבחירה ה-77 (סיבוב שלישי) בדראפט 2021 על ידי אריזונה דיאמונדבקס. שטיינמץ חבר בנבחרת ישראל בבייסבול ושיחק איתה בוורלד בייסבול קלאסיק 2023
יכולות הגשה
שטיינמץ נחשב למגיש גבוה במיוחד, בגובה של כשני מטרים, ומהירות ההגשה שלו מגיעה עד 156 קמ"ש.
חיים אישיים
שטיינמץ נולד בוודמיר, לונג איילנד, ניו יורק, ולמד בישיבה סמוך לביתו. במקביל ללימודיו בישיבה שיחק שטיינמץ בקבוצת הבייסבול של אוניברסיטת פורדהם, שמתחרה בליגה הבייסבול הבכירה של ה-NCAA. אימו, סימה, היא רואת חשבון, ואביו, אליוט שטיינמץ, הוא שחקן עבר בקבוצת הכדורסל של ישיבה יוניברסיטי וכיום מאמן הקבוצה.
יגניונטקוב
יגניונטקוּב (בפולנית: Jagniątków, נהגה: ; בגרמנית: Agnetendorf, אגנטנדורף) היא עיירת נופש פופולרית בשלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין. סמוכה לילניה גורה וחלק מתחום השיפוט שלה.
היסטוריה
הכפר הוקם בידי פרוטסטנטים בוהמיים בשנת 1621 ונקרא על שם ברברה אגנס פון שאפגוטץ' אשתו של הרוזן לאופולד פון שאפגוטץ' בעליה של מצודת חויניק (בגרמנית: קינאסט), שסייעה לפרוטסטנטים נרדפים שנמלטו מצ'כיה.
מאמצע המאה ה-19 יגניונטקוב היא עיירת נופש פופולרית ובה אכסניות רבות. העיירה היא הגבוהה ביותר באזור וממנה מובילים שבילים רבים להולכי רגל ולרוכבי אופניים במסלולים שונים להרי קרקונושה.
עד 1945 הייתה העיירה חלק מגרמניה, ונקראה אגנטנדורף (על שם אגנס פון שאפגוטץ', בהטיה הגרמנית). התושב המפורסם ביותר שלה היה הסופר והמחזאי הנטורליסט, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1912, גרהרט האופטמן. מיד לאחר מלחמת העולם השנייה גורשה אוכלוסייתה הגרמנית של העיירה, ושמה שונה לאגניישקוב (Agnieszków). לאחר כשנה קיבלה העיירה את שמה הנוכחי. האופטמן שלא היה אהוד על הנאצים, נשאר בעיירה עד מותו ב-1946. בווילה שבנה עבור אשתו השנייה, מוצגת גלריה שבה ציורים של סצינות מתוך ספריו.
וגמן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Whole Lotta Love
Whole Lotta Love הוא שיר בסגנון רוק כבד מאת להקת הרוק הבריטית לד זפלין שיצא לאור ב-1969. השיר הפך במהרה ללהיט הראשון של הלהקה, וב-13 באפריל 1970 קיבל תקליט זהב, לאחר שמכר יותר ממיליון עותקים. כמו בשירים אחרים של הלהקה, השיר לא יצא כסינגל באנגליה, אולם הוא יצא כסינגל בארצות הברית, יפן, גרמניה, הולנד, בלגיה וצרפת כשבחלקם הגיע למקום ראשון במצעדים.
בשנת 2004 דירג מגזין הרולינג סטון את השיר במקום ה-75 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים. במרץ 2005 דירג מגזין Q את השיר במקום השלישי ברשימת "100 קטעי הגיטרה של כל הזמנים". ב-2009 הוא מוקם במקום השלישי ברשימת 100 שירי הרוק הגדולים בכל הזמנים על ידי VH1.
לאחר שהשיר זכה להצלחה עצומה במצעדים ברחבי העולם והפך ללהיט ענק, הוא יצא כשיר הפותח את האלבום השני של הלהקה Led Zeppelin II שיצא ב-22 באוקטובר 1969.
כתיבת השיר
Whole Lotta Love ידוע בעיקר בזכות ריף הגיטרה שלו. נגן הבס של הלהקה ג'ון פול ג'ונס אמר כי הריף המפורסם של השיר נרקם ככל הנראה כאלתור בעת שחברי הלהקה ניגנו על הבמה את שירם המפורסם "Dazed and Confused". לעומת זאת, גיטריסט הלהקה ג'ימי פייג' הכחיש שהשיר נוצר כתוצאה מאלתור במה.
שחרור הסינגל
עם שחרורו, ראה השיר הצלחה ענקית בכל תחנות הרדיו כשהוא הופך לאחד השירים המושמעים ביותר. דא עקא, השיר שלטעמם של עורכי הרדיו היה ארוך מדי, קוצץ על ידי רבים מהם בעריכה כשחלקו האמצעי הוסר, למרות התנגדות חריפה של הלהקה. באנגליה התאכזבו המעריצים מגישתה האנטי מסחרית של הלהקה שנקטה באי הוצאת סינגלים באנגליה. בזכות גישה זו, שנשמרה לאורך כל הקריירה שלה, זכתה הלהקה במשך השנים להערצה רבה בקרב אנשים בתעשיית המוזיקה שראו בה סמל למותג בינלאומי ששמר ללא פשרות על יצירה אמנותית ולא ממוסחרת.
התביעה נגד הלהקה
בשנת 1962 כתב וילי דיקסון את השיר "You Need Love" עבור אמן הבלוז מאדי ווטרס. חברי להקת לד זפלין, שדיקסון היה אמן אהוב עליהם במיוחד ובפרט על רוברט פלאנט, שאבו השראה מהשיר ו-"Whole Lotta Love" נשמע כגרסה כבדה של You Need Love. העתקה זו, שלא קיבלה קרדיט באלבומם, הובילה ב-1985 לתביעה נגדם, שהוסדרה לבסוף בבית המשפט לטובתו של דיקסון. להקת הפנים הקטנות שאף היא העתיקה מדיקסון, לא נתבעה מעולם.
גרסאות כיסוי
השיר זכה לאינספור גרסאות כיסוי שבוצעו על ידי אמנים רבים מהשורה הראשונה. גרסת הכיסוי של להקתו של אלכסיס קורנר The Collective Consciousness Society הגיעה למקום ה-13 במצעד הסינגלים הבריטי בשנת 1970 ושימשה כאות הפתיחה של תוכנית הטלוויזיה הבריטית Top of the Pops מאמצע שנות ה-70 עד אמצע שנות ה-80 ושנית בשנות ה-90.
קולצ'ה
קולצ'ה (בהינדי: कुल्चा; באורדו: کلچا; באנגלית: Kulcha) הוא לחם שטוח ועגול העשוי מקמח מיידה ונפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
לחם הקולצ'ה מורכב מקמח מיידה, מלח ומחמצת שאותם מערבבים יחד ומתפיחים כשעה ולאחר מכן מברישים את הלחם עם חמאה מזוקקת הנקראת גהי.
גרסאות
בחבל הארץ פנג'אב, פקיסטן, נחשב לחם הקולצ'ה לארוחת בוקר פופולרית ונפוצה.
יחסי אוסטרליה–מרוקו
היחסים הדיפלומטיים בין אוסטרליה למרוקו כוננו בשנת 1976. למרוקו הייתה שגרירות בקנברה מאז שנת 2004 ושגרירות אוסטרליה ברבאט הוקמה במאי 2017, ושדרגה את משרד אוסטרדה הקיים ברבאט. בעבר הוסמכה שגרירות אוסטרליה בפריז למרוקו מאז 1978.
יחסים דיפלומטיים
ב-13 ביולי 1976, שר החוץ האוסטרלי, אנדרו פיקוק, הודיע על הצהרה משותפת המסמנת את כינון היחסים הדיפלומטיים עם מרוקו כ"סימן לרצונם של שתי המדינות לגבש ולחזק את ההבנה ההדדית ולעורר תרבות. וקשרים מסחריים." ב-6 באוקטובר 1978 הודיע שר החוץ, איאן סינקלייר, על מינויו של ג'ון רולנד, שגריר אוסטרליה המכהן בצרפת, לשגריר המוסמך במרוקו.
שגרירות מרוקו בג'קרטה, אינדונזיה קיבלה בתחילה את האחריות ליחסים עם אוסטרליה בשנת 1997. בשנת 2004 הכריז מוחמד השישי, מלך מרוקו על הקמת שגרירות מרוקאית בקנברה והשגריר הראשון, באדרה אדין אלאלי, הציג את תעודותיו בפני מושל אוסטרליה ב-24 בנובמבר 2005. שגרירות מרוקו מוסמכת גם לונואטו, קיריבטי, פיג'י, ניו זילנד, פפואה גינאה החדשה וטובאלו.
סחר והשקעה
הסחר בין מרוקו לאוסטרליה קטן אך הולך וגדל, כאשר המסחר הכולל בסחורות בין שתי המדינות בשנים 2015–2016 היה 79,307 דולר אוסטרלי, גידול של 17.2%. הייצוא האוסטרלי העיקרי למרוקו כולל בשר וסוכרים, דבש ומולסה, ואילו הייצוא המרוקאי העיקרי לאוסטרליה כולל דשנים גולמיים ומעובדים.
יחסי הגנה
הקשרים בין כוח ההגנה האוסטרלי לכוחות הצבא המלכותיים של מרוקו מוגבלים. ביוני 2015, HMAS אנזאק ביקרה בקזבלנקה בביקור נדיר של ספינת חיל הים האוסטרלית במרוקו. במאי 2011 ביקרה משלחת מטעם הצי המרוקאי המלכותי באוסטרליה כדי לבחון סירות סיור מסדרת ארמידל כמחליף פוטנציאלי לצי סירות הסיור הקיים שלהן.
בשנת 1991 שלחה אוסטרליה 45 אנשי צבא לשמש כיחידת תקשורת בכוח של MINURSO. הכוח האוסטרלי נסוג ב-1994. ב-21 ביוני 1993 נהרגה רופאת הצבא רס"ן סוזן פלש, מחיל הרפואה המלכותי של הצבא האוסטרלי, בתאונת מטוסים של היחידה הרפואית, בעת ששירתה ב-MINURSO.
במרוקו קיים קבר מלחמה אוסטרלי יחיד, המוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה: קצין התעופה ליאו ג'ורג' הרדימן, שהוצמד ליחידת התחזוקה מס' 145 של חיל האוויר, נהרג בתאונה בשירות פעיל ב-30 בנובמבר 1944, ונקבר בקזבלנקה.
הנס קאהן
ילדות
הנס קאהן נולד לאיזידור קאהן וללוטה שהייתה בתו של מאקס יפה, יהודי עשיר. הייתה לו אחות, אלן, גדולה ממנו בשנתיים. בהיותו בגיל 4 עזבה האם את הבית ונעלמה מחייהם. בשנת 1929 נשא האב לאשה את ביאנקה ולאחר זמן קצר עברה המשפחה להולנד. האב קנה בית בסכבנינגן ליד האג. הנס נשלח ללמוד בבית ספר בהאג ושם למד גם צרפתית.
בסכוונינגן לא היה בית ספר יהודי והרב גולדמן הכין אותו לבר המצווה. קאהן נעשה מודע להיותו כהן. ואף השתתף בבית הכנסת בברכת הכהנים. היחסים עם האשה השנייה של אביו לא היו טובים והנס עבר לגור באמסטרדם. אצל משפחת נויבאואר וקשר חברות עם בן המשפחה יהושע. באמסטרדם הלכו יחד ללמוד בבית הספר התיכון היהודי. הקשר עם משפחת נויבאואר עשתה את הנס לציוני.
המשיכה לים החלה אצל הנס כאשר ראה בעלון ציוני תמונות של חניכים יהודים במדים לבנים בבית הספר לקציני ים, המתאמנים בציביטווקיה - איטליה, אז החליט שהוא רוצה להיות ספן יהודי. היה יורד אל הנמל לצפות באניות ועובר ליד המכללה הימית באמסטרדם.
הישרדות בתקופת המלחמה
את הקיץ של 1939 עבר קאהן בטיול אופניים עם חבר לדרום הולנד. בספטמבר 1939 פלשו הגרמנים לפולין. הודיע אביו שיוצאים לאנגליה ורשם את הנס לפנימייה יהודית בברייטון. הנס לא רצה לעזוב את משפחת נויבאואר ולהחליף בית ספר.
בהאזנה לשידורי הרדיו של הממשלה ההולנדית בגולה נודע לקאהן כי שרידי הצי ההולנדי מהודו המזרחית נמצאים באנגליה. קיבל החלטה להתגייס לצי הזה וכך גם להיות ימאי וגם להילחם בגרמנים. הוא חיפש דרך להגיע לאנגליה.
הנס התעכב עד שקיבל "הזמנה" מהשלטונות הגרמנים להופיע לתחנת הרכבת למשלוח למזרח. אז החל את הבריחה מהולנד, דרך בלגיה, צרפת הכבושה, צרפת של וישי עד מרסיי, ומשם דרך ההרים לספרד, ופורטוגל. בפורטוגל הצטרף לאוניה של הצי המלכותי הבריטי. האוניה הפליגה לגיברלטר, ומשם בשיירת אוניות לנמל ליברפול.
ימאות במלחמה
באנגליה הועבר ללונדון והצטרף לחברי "הקבוצה ההולנדית" ולבסוף אחרי תחקירים ביטחוניים, הצטרף ב-1943 ל"חיל הים ההולנדי". קאהן הוצב באוניית עזר בשם "אונדינה" בתור קצין זוטר.
לאחר שירות על אוניית העזר, הוצב בבסיס ימי ליד פלימוט' לקורס תותחנות. בגמר הקורס הוצב שוב באוניית סוחר הולנדית "נייקרק" שחומשה בתותחים והועמדה לרשות האדמירלות הבריטית.
במסגרת המסעות באונייה זו, הגיע למצריים ובנמל אלכסנדריה הבחין בשם "עמל" הרשום על דופן ספינה קטנה וישנה שהניפה דגל כחול עם עיגול לבן ובתוכו האות "P" – האוניה יהודית וה-P הייתה האות הראשונה של Palestine. הדבר ריגש את קאהן. הוא מיהר לאוניה ושם פגש את הקצין מלאכי אפרת שסיפר לו שזאת אחת משלוש אוניות השייכות לחברת הספנות "עתיד" שבבעלות משפחת בורכרד, שהעמידה את האוניות לשימוש האדמירלות הבריטית כעזרה למאמץ המלחמתי באותה תקופה. בהגיע אונייתו של קאהן, "נייקרק", לנמל חיפה הדבר גרם לו להתרגשות עצומה שהרי הגיע "למולדתו".
קאהן המשיך בהפלגה על ה "נייקרק" עד לסיום מלחמת העולם ב־1945 שאז שב להולנד. קאהן הגיע ארצה והצטרף לחברת "עתיד". הוא הפליג על האוניה "עתיד" שעסקה גם בהעפלה.
חברת ספנות
לאחר גמר מלחמת העצמאות, נסע קאהן ללונדון וברוב חוצפתו נכנס יום אחד למשרדי חב' בורכרד בלונדון ושאל את הגב' לוסי בורכרד: "מה עלי לעשות כדי להיות בעלים של חברת ספנות". תשובה מיידית לא הייתה לה, אבל הסכימה שיהיה הנציג המסחרי של חב' בורכרד באירופה. בהמשך הדרך חכר קאהן אוניות והפעיל קו ספנות מהאגמים הגדולים בארצות הברית/קנדה לאירופה, וזאת הייתה ההתחלה של "הייקאר ליינס".
חברת ג'מבו ספנות להובלות כבדות נוסדה בשנת 1968. משרדי החברה ממוקמים ברוטרדם ופעילותה בכל רחבי הים. אוניות החברה בגודל בינוני אך מותאמות לנשיאה ופריקה של מטענים כבדים
בשנת 1976 האונייה נפגעה אוניית החברה "גבריאלה" בסערה באוקיינוס האטלנטי. האונייה נשארה לצוף אך מהצוות שנטש ולא נאסף נותרו רק שניים בחיים.
קאהן פיתח פתרון לשמירת יציבות האונייה בעת הרמה או פריקת מטען כבד באמצעות מכלי מים מייצבים. השיטה שחישב "פומולת קאהן" נלמדת בתוכנית הלימודים של מכללות ימיות בהולנד.
נדבנות
קאהן תרם לתכנון ובניית שתי ספינות המפרש לבית הספר לקציני ים עכו. הספינות נקראו "עתיד" על שם חברת הספנות והשנייה "ארי הים" על שם ספינת הכ"ג.
משפחה
לקאהן שלושה בתים במקומות שונים אך הוא מעדיף את היאכטה "אופירה" איתה הוא מתנייד ובה הוא נח. אף כי פעילותו המסחרית הייתה באירופה התגורר בבית בקיסריה.