cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של סן מרינו
פרהיסטוריה והעת העתיקה
העדויות ראשונות למבנה חברתי כלשהו בשטחה של הרפובליקה, הן מתקופת האבן החדשה, וליתר דיוק מאלף ה-5 לפנה"ס. בין היתר התגלה גרזן אבן אופייני לתקופה זו, ופטיש ארד מאוחר יותר המתוארך לשנת 2000 לפנה"ס לערך. קברים המיוחסים לתרבות וילנובה שהתקיימה בצפון איטליה בשנת 900 לפנה"ס, התגלו בסן מרינו בשנת 1853, ובין היתר נמצאו בורות בקוטר של 60 ס"מ ובהם כדים המכילים אפר אנושי. עוד נתגלו ממצאים אטרוסקים מאותה תקופה הכוללים כדים ולוחות הצבועים באדום ובשחור. על הר טיטאנו ובמקומות אחרים בסן מרינו התגלו שרידי בתי מגורים ואזורי קבורה.
עם התפשטות הרומאים צפונה, וייסודה של רימיני (Ariminum) בשנת 286 לפנה"ס, סופח שטחה של סן מרינו לרפובליקה הרומית. מתקופה זו התגלו ממצאים רבים הכוללים קברים, חרסים, מטבעות ופסל של מרקוריוס מהמאה ה-2 לפנה"ס או מהמאה ה-1 לפנה"ס. באזור התגלו סימנים ברורים לחקלאות שהתקיימה בו בתקופה זו, וכן נמצאו ממצאים אוסטרוגותים בדמות חפצים שונים מזהב המיוחסים לגבירה מקומית, והמתוארכים לשנת 500 לערך.
ימי הביניים
מסמך מ-1243 מעיד על המבנה השלטוני בסן מרינו, אשר התבסס על האספה השלטת שכונתה ה"ארנגו" (Arengo). אספה זו הייתה מורכבת מראשי המשפחות והייתה לה סמכות חקיקה. הארנגו נשלט בידי שני "הקצינים השליטים" שכונו קונסולים או מושלים. שני המושלים שלטו בקהילה במשותף ולמשך תקופה של שישה חודשים בלבד, כדי למנוע מהם לצבור כוח מופרז. בתקופה זו גדל שטחה של סן מרינו מ-4 קמ"ר בלבד, סביב הר טיטאנו, לשטח של 27 קמ"ר השווים לכמחצית משטחה הנוכחי. עם זאת המדינה נותרה תחת איום מתמיד מצד הבישופים סביב לה אשר ניסו להשתלט עליה. ניסיונות אלה הביאו את התושבים לפנות ישירות אל האפיפיור, וזה הכיר בעצמאותה של סן מרינו ב-1291. כיוון שסן מרינו התחייבה שלא ליטול חלק באף מלחמה, היא נותרה מדינה שלווה יחסית. אולם, כדי להרתיע מדינות אחרות מלתקוף אותה, הוקמו על הר טיטאנו שלוש המצודות של סן מרינו המופיעות על סמלה של המדינה, דגלה ועל חלק ממטבעותיה. ה"ארנגו" הפך עם השנים ל"קונסיליו גראנדה אה ג'נראלה" (Consiglio Grande e Generale - "האספה הגדולה והכללית") שהיא הפרלמנט של סן מרינו עד היום, ובו שישים חברים שתפסו את מקומם של ראשי המשפחות במוסד המקורי. שני הקונסולים היו מאוחר יותר ל"קפיטאני רג'נטי" (Capitani Reggenti), וזהו תוארם של ראשי המדינה עד היום.
במאה ה-15 התרחב שטחה של סן מרינו שוב, הודות לתמיכתו של דוכס אורבינו במדינה שלחמה כנגד רימיני. לבסוף, ב-1462, נחתם הסכם שלום בתיווכו של האפיפיור, ואל סן מרינו צורפו שטחיהן של העיירות פיורנטינו, מונטג'ארדינו וסראוואלה. ב-1463 סופחה גם העיירה פאטאנו לסן מרינו, והמדינה הגיעה לשטחה ולגודלה הנוכחיים.
המאות ה-15 עד ה-18
צ'זארה בורג'ה, המכונה גם "הדוכס ולנטינו", היה בנו הבכור של רודריגו בורג'ה (האפיפיור אלכסנדר השישי). בשנת 1503 כבש בורג'ה את סן מרינו למשך שישה חודשים, אך נאלץ לבסוף לסגת ממנה כאשר האפיפיור הבא יוליוס השני קרא עליו תיגר.
סן מרינו חוקקה חוקה כתובה ב-8 באוקטובר 1600, ולאור איומים על עצמאותה, כרתה בשנת 1603 ברית הגנה עם האפיפיור, וזו נכנסה לתוקפה בשנת 1631. ב-17 באוקטובר 1739 נכבשה סן מרינו בשנית, הפעם עלי-ידי הקרדינל ג'וליו אלברוני, אשר היה מושל אפיפיורי ברוונה. המעשה נעשה ככל הנראה בניגוד להוראותיו של האפיפיור קלמנס השנים עשר, ואלברוני קבע חוקה חדשה למדינה. הקרדינל ביקש לכפות על תושבי המדינה את שלטון מדינת האפיפיור, אולם האחרונים הגיבו בסרבנות ושלחו בסתר בקשה לאפיפיור לעשות עימם צדק. האחרון הכיר בזכויותיה של סן מרינו והשיב לה את עצמאותה ביום 5 בפברואר 1740. יום זה הוא יום חגה של אגאתה הקדושה, אשר נחשבת מאז כאחד הקדושים המגנים של המדינה.
בעת כיבוש נפוליאון את איטליה, הצליחה סן מרינו לזכות באהדתו ובהבטחתו לכבד את עצמאותה. יתר על כן, נפוליאון הציע למדינה לתמוך בהתרחבותה בדרך של הענקת שטחים נוספים לטריטוריה שלה, אך סן מרינו דחתה את ההצעה, כדי לא להיכנס למחלוקת עם שכנותיה, והצליחה לשמר את יחסיה הטובים עם מדינת האפיפיור. בנוסף פטר נפוליאון את תושבי סן מרינו מתשלום מיסים, ואף העניק להם במתנה חיטה וארבעה תותחים, שמסיבה לא ידועה לא הגיעו מעולם אל הרפובליקה.
המאה ה-19 והמאה ה-20
לאחר תבוסת נפוליאון הכיר קונגרס וינה בעצמאותה של סן מרינו בשנת 1815. בעת המאבק לאיחוד איטליה בידי ג'וזפה גריבלדי סיפקה סן מרינו מקלט לרבים מתומכי האיחוד, וגריבלדי עצמו מצא בה מקלט עם אשתו ו-1,500 מחייליו בשנת 1849. בתגובה פלשו צבאות אוסטריה לרפובליקה ב-2 באוגוסט 1849, אך בהתערבות נפוליאון השלישי ב-1854 המדינה שמרה על עצמאותה. ב-22 במרץ 1862 חתמו איטליה וסן מרינו על הסכם שהכיר בעצמאותה של האחרונה, והסדיר את יחסיהן של שתי המדינות.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 נקלעה הרפובליקה למשבר כלכלי אשר גרם להגירת תושבים ניכרת ממנה, ומגמה זו נמשכה עד שנות ה-70. ב-25 במרץ 1906 כונס ה"ארנגו" הוותיק של ראשי המשפחות שוב, והחל בתהליך של רפורמה פוליטית אשר סיים את השלטון האוליגרכי במדינה, והסתיים בבחירות חופשיות שנערכו בסן מרינו לראשונה ב-19 ביוני 1906. בסופה של מלחמת העולם הראשונה הורע מצבה של המדינה וההגירה ממנה גברה. חיכוכים בין המעמד האמיד לבין העניים, הביאו לאימוץ קו פוליטי פשיסטי בהתאם למצב באיטליה, ולהיווצרות מחודשת של שלטון אוליגרכי במדינה. בבחירות שנערכו ב-1923 השתתפה רק מפלגה אחת, ואיטליה הפאשיסטית החלה מתערבת יותר ויותר בענייני המדינה. בתקופה זו נסללה מסילת הרכבת סן מרינו-רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino), שופץ תיאטרון טיטאנו והוקם מזבח המתנדבים, הכל במימון ממשלת איטליה.
השליטה הפשיסטית במדינה נמשכה משך כמעט 20 שנים, ורק בתקופת מלחמת העולם השנייה החלה ההתנגדות לה. ב-28 ביולי 1943 נערכה במדינה הפגנה רחבת היקף נגד המשטר, וכתוצאה ממנה פורקה המפלגה הפשיסטית והתקיימו בחירות חופשיות. עם הקמת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, חתמה עימה סן מרינו על הסכם שלום במטרה לשמור על עצמאותה. ב-26 ביוני 1944 הופצצה סן מרינו מהאוויר בידי בעלות הברית ושישים איש מצאו את מותם באירוע. בספטמבר אותה שנה הגיע קו החזית אל אזור סן מרינו, וחיילי גרמניה הנאצית עברו דרכה. כוחות בעלות הברית שהגיעו בעקבותיהם נותרו במדינה משך חודשיים.
מאזן ציפה
[[קובץ:Plongee-StabilisateurDorsal_20090220_PlaqueLacasse.jpeg|ממוזער|מאזן ציפה לדוגמה
1. וסת (רגולטור) דרגה ראשונה 2. שסתום גליל 3. רצועות כתפיים 4. כיס ציפה מפצה 5. שסתום שחרור 6. וסת (רגולטור) דרגה שנייה (עם "אוקטופוס") 7. מד לחץ אוויר, מד עומק ומצפן 8. צינור האינפלייטור להובלת תערובת האוויר לחליפה יבשה 9. תומך אחורי 10. צינור האינפלייטור להובלת תערובת האוויר 11. פיה לאינפלציה אוראלית ושסתום ריקון ידני 12. רצועות מפשעה 13. רצועות מותניים ]] מְאַזֵן ציפה (קיצור: מאזן, ראשי תיבות מקובלים - אנגלית: BCD - Buoyancy control device) הוא מרכיב הכרחי בציוד הצלילה, הנלבש כמעין בגד מעל לחליפת הצלילה, ומטרתו לאפשר לצוללן ציפה נייטרלית מתחת למים וכן ציפה חיובית על פני המים, בעת הצורך. הציפה ניתנת לשליטה באמצעות ויסות נפח האוויר בחלק הייעודי של מאזן הציפה. כיס האוויר הייעודי מתמלא בתערובת האוויר ישירות ממיכל הצלילה המשמש את הצולל באמצעות לחצן, או באופן ידני במקרה חירום באמצעות נשיפה מהפה.
מאפיינים
לכל מאזני הציפה מספר מאפיינים משותפים: בנוסף, מאזני ציפה מסוימים עשויים לכלול מאפיינים נוספים:
ציפה נייטרלית
הצוללן צריך להיות מסוגל לקיים שלושה אופנים של איזון במהלך שלביה השונים של הצלילה: להשגת ציפה שלילית, צוללים הנושאים או לובשים ציוד איזון חייבים לשאת גם משקולות על מנת לנטרל את יכולת הציפה של הצולל והציוד גם יחד.
כשנמצאים מתחת למים, הצוללן נדרש לעיתים קרובות לשמור על ציפה נייטרלית על מנת לא לעלות כלפי מעלה או לשקוע למטה יתר על המידה. מצב של ציפה נייטרלית מתאפשר כאשר המשקל של המים שהצוללן "דוחף" באמצעות שטח הפנים של גופו, שווה למשקלו הכולל של הצוללן. הצוללן משתמש במאזן הציפה כדי לשמור על מצב זה של ציפה נייטרלית על ידי התאמתו של נפח המאזן וכך על איזונו, בתגובה לתופעות שונות, המשפיעות על נפחו או משקלו הכולל של הצוללן, בעיקר:
בפועל, הצוללן כלל לא חושב על כל התאוריה הנ"ל במהלך הצלילה. על מנת לשמור על ציפה חיובית, הוא מוסיף בפשטות אוויר למאזן כשהוא בציפה שלילית ("כבד מידי"), או מרוקן אוויר כשהוא בציפה חיובית ("קל מידי"). מאפיין של צלילה הוא שאין כל חוק או כלל אוטומטי לשמירה על איזון כשלובשים את מאזן הציפה, או אפילו כשריאות הצוללן מלאות אוויר. כל שינוי ולו הקל ביותר בעומק, בתנוחה או בנפח, לרבות פעולת נשימה פשוטה, משפיע על ההעמקה ונייטרליות הציפה. לכן, תחזוקתה של הציפה הנייטרלית במהלך הצלילה חייבת להיות תמידית, אקטיבית ורציפה, והיא אחד מכישוריו החשובים ביותר של הצוללן.
מאפיין של צלילה שלרוב אינו אינטואיטיבי לצוללנים מתחילים, הוא העובדה שתערובת אוויר נדרשת לרוב להתווסף למאזן כשמעמיקים, וריקון אוויר נדרש כשבוחרים להרדיד ולעלות לפני המים. האוויר, המתווסף למאזן או מוצא ממנו, מתאים את הנפח הנדרש במהלך שינויי העומקים; בועות האוויר הכלואות בכיס הייעודי נדרשות להישאר בנפח קבוע על מנת שהצולל יישאר בציפה נייטרלית או כמעט נייטרלית. כשצוללן לא מוסיף אוויר למאזן במהלך העמקה, נפח בועות האוויר הכלואות הולך וקטן כתוצאה מעליית הלחץ, מה שגורם באופן מיידי להעמקה הולכת ומהירה, וזאת עד להגעתו על הצוללן לקרקעית. אותה תופעה, דוגמה נוספת של תגובה חיובית, יכולה להתרחש במהלך הרדדה ועלייה לפני המים - מה שיגרום לעלייה בלתי נשלטת, וזאת עד להגעה מהירה לפני המים ללא ביצוע עצירת בטיחות.
עם הזמן וצבירת ניסיון, צוללים לומדים כיצד למזער את הבעיה, על ידי צמצום כמות נפח האוויר הקבוע שבמאזן. הדבר דורש ללמוד מהו משקל המינימום הנדרש לשאת כל אחד באופן פרטני, כתלות בגוף הצולל ובציוד הצלילה. טכניקות אלה שומרות על נפח האוויר הכלוא במאזן קטן ככל הניתן בתחילת הצלילה, כך שנשאר מספיק אוויר בהעמקה הראשונה על מנת לפצות על אובדן המשקל הצפוי בתהליך הצלילה, כתוצאה מניצול האוויר (מספר קילוגרמים לכל מיכל, כמצוין לעיל).
התנהגויות אינסטנקטיביות אוטומטיות שפותחו על ידי צוללנים מנוסים, כוללים שליטה על הנשימה וניהול הזרמת האוויר למאזן במהלך שינויי עומקים, המאפשרים להישאר בציפה נייטרלית במהלך הצלילה ללא צורך לחשוב רבות על הנושא. צוללנים מנוסים עשויים להיות מזוהים לעיתים באמצעות כך שהם מסוגלים להישאר בציפה נייטרלית ללא שימוש בסנפירים כלל, כפי שדגים עושים.
אספקת אוויר וצריכה
צריכת האוויר משתנה ותלויה בהתאם לפרופיל הצלילה ומיומנויות הצוללן. צריכת אוויר מינימלית תתאפשר כשהצוללן משתמש בכמות המדויקת על מנת לשמור על ציפה נייטרלית במהלך הצלילה, על ידי כך שלא יבזבז את תערובת האוויר על ידי מילוי יתר של כיס האוויר והימנעות מצלילה עם משקל מוגזם (גוף וציוד). נפחו האמיתי של כיס האוויר לא אמור להיות מושפע מצריכת האוויר שנעשית על ידי צוללן מנוסה. צלילות עמוקות יותר ידרשו צריכת אוויר רבה יותר, וצלילות בהן הצולל מעמיק ומרדיד מספר רב של פעמים ידרשו ריקון אוויר בכל הרדדה ומילוי בכל העמקה.
מרבית מאזני הציפה מאפשרים, בנוסף, גם אינפלציה אוראלית - הזרמה של אוויר לכיס הייעודי, מתחת למים או מעל פני המים, מהריאות - באמצעות נשיפה ישירה מהפה לפתח ייעודי. תאורטית, הדבר מאפשר לצמצם את צריכת האוויר, אך בפועל הדבר אינו מומלץ משום שהפעולה דורשת מאמץ, וכן משום שהיא מצריכה להוציא את הרגולטור, דרכו נושמים מתחת למים, מהפה. אינפלציה אוראלית היא, אם כך, דרך חלופית להזין אוויר לכיס המאזן במקרה חירום של תקלה במערכת בקרת הלחץ, או כשנגמר האוויר במיכל ומעוניינים לצוף מעל פני המים.
הזנת אוויר במצב חירום באמצעות מחסנית של CO2 אפשרית במאזני ציפה מסוימים.
ציוד איזון נוסף
קיימים סוגים נוספים של ציוד צלילה המשמש צוללנים ומשפיע על האיזון והציפה מתחת למים:
מקרומדיה ג'יירן
אדובי ג'יירן (באנגלית: Adobe JRun) הוא שרת יישום אשר פותח במקור בשנת 1997 בתור מנוע Java Servlet על ידי לייב סופטוואר (Live Software) ולאחר מכן נרכש על ידי חברת אלריאיי (Allaire), אשר פיתחה לראשונה את שפת ה-J2EE. לאחר מכן ג'יירן הפכה להיות תוכנה בבעלותה של מקרומדיה, לאחר השתלטותה על אלריאיי, וכיום היא בבעלותה של אדובי מערכות לאחר שרכשה את חברת מקרומדיה בשנת 2005.
באוגוסט 2007 אדובי הודיעה רשמית כי היא מפסיקה לפתח את ג'יירן. עם זאת, צוות הפיתוח של אדובי קלדפיוז'ן ימשיך לבצע שינויים הכרחיים בבסיס התוכנה.
אלן טיורינג
אלן מת'יסון טיורינג (באנגלית: Alan Mathison Turing; 23 ביוני 1912 – 7 ביוני 1954) היה מתמטיקאי בריטי, ממניחי היסודות למדעי המחשב.
טיורינג הגיע להישגים יוצאי דופן בצד התאורטי ובצד המעשי של מדעי המחשב: בצד התאורטי הנחיל לעולם את מכונת טיורינג – מודל מופשט למכונת חישוב אוניברסלית, שמתאר את אופן פעולתו של המחשב, ואת מבחן טיורינג – מבחן הבודק האם למכונה כלשהי יש בינה מלאכותית שלא תאפשר להבחין בינה לבין אדם. טיורינג נחשב לאבי מדעי המחשב והבינה המלאכותית.
בצד המעשי היה טיורינג דמות מרכזית במאמץ הבריטי במלחמת העולם השנייה: הוא היה אחד השותפים העיקריים לפיצוח ה"אניגמה" – מכונת הצפנה של הצבא הגרמני – מאמץ שתרם תרומה מכרעת לניצחונן של בעלות הברית. הוא גם פיתח מכונת פיענוח שכונתה "בומב", שמיכנה והאיצה את תהליך הפענוח של הודעות האניגמה המוצפנות.
ביוגרפיה
אלן טיורינג נולד במחוז פדינגטון בלונדון ב-23 ביוני 1912 והוא הוטבל ב-7 ביולי באותה שנה. גאונותו, בצד התנהגות חברתית חריגה, ניכרה בו כבר בילדותו.
אביו עבד בשירות המדינה במדראס שבהודו הבריטית. סבו היה איש דת ממשפחה סקוטית של סוחרים. אמו הייתה בתו של המהנדס הראשי בחברת מסילות רכבת שפעלה בדרום הודו. עבודתו של אביו אילצה את הוריו לשהות בהודו, אולם שניהם הסכימו שהם רוצים שילדיהם יגדלו בבריטניה. הוריו נסעו תכופות להודו והשאירו את טיורינג ואחיו בלונדון, יחד עם זוג מטפלים, קולונל וגברת וורד.
הוריו רשמו אותו בגיל 6 לבית הספר היסודי סנט מייקלס, כדי שילמד לטינית. המנהל זיהה את כישרונו בשלב מוקדם, כפי שעשו רבים ממוריו הבאים. בגיל 10 רשמו אותו הוריו לבית ספר פרטי בשם הייזלהרסט. בגיל 13 נשלח לבית ספר פרטי. הנטייה הטבעית של טיורינג למתמטיקה ומדע לא הוסיפו לו כבוד בקרב חלק ממוריו, בתקופה שבה החינוך הציב יותר דגש על המקצועות ההומניים. חרף זאת טיורינג המשיך להתקדם בצורה מרשימה בלימודיו. הוא אף פתר תרגילים מסובכים בלי ידע בסיסי בחשבון.
בבית הספר קשר ידידות חזקה עם תלמיד לספסל הלימודים, כריסטופר מורקום. בפברואר 1930 נפטר מורקום. מותו ניפץ את האמונה הדתית של טיורינג והוא הפך לאתאיסט. הוא סבר שכל התופעות, כולל דרך הפעולה של המוח האנושי, חייבות להיות חומריות.
תרומה לתאוריה של מדעי המחשב
טיורינג נחשב לאחד מאבות מדעי המחשב. הוא למד מתמטיקה בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. עוד מימיו כסטודנט (1931–1934) נמשך למחקר התאורטי.
טיורינג פיתח את רעיון מכונת טיורינג באופן עצמאי, בניסיון לענות על שאלות העוסקות ביסודות המתמטיקה שהועלו על ידי דויד הילברט, ופרסם אותו באפריל 1936. המטרה הייתה ליצור הגדרה מתמטית מדויקת של אלגוריתם או "תהליך מכני". עוצמתו של הרעיון נעוצה בפשטות הקיצונית של המודל (בהשוואה למורכבותם של מחשבים אמיתיים). תזת צ'רץ'-טיורינג קובעת כי מכונת טיורינג, חרף פשטותה, מסוגלת לבצע כל חישוב או אלגוריתם שהוא בר-ביצוע במחשב כלשהו. מבחינה זו, מכונת טיורינג שקולה לכל מחשב, ולכן משמשת עד היום במדעי המחשב, בעיקר בתורת הסיבוכיות ובתורת החישוביות, כבסיס לחקר יכולותיו ומגבלותיו של המחשב (מחשב כלשהו, תוך התעלמות מתכונותיו של מחשב מסוים זה או אחר).
בשנים 1936–1938 למד באוניברסיטת פרינסטון שבארצות הברית, ובשנת 1938 השלים את הדוקטורט שלו, בהדרכת אלונזו צ'רץ'. ג'ון פון נוימן הזמין אותו להצטרף למכון למחקר מתקדם אך הוא העדיף לחזור למולדתו.
טיורינג הוכיח כי בעיית העצירה אינה ניתנת להכרעה על ידי מכונת טיורינג. במאמרו "On Computable Numbers, With an Application to the Entscheindungsproblem" משנת 1936 הוכיח טיורינג כי קיימות בעיות שלא ניתנות לפתרון באמצעות חישוב או "אלגוריתם". במאמר טיורינג תיאר את המודל החישובי החדש שהציע, שבדיעבד נקרא על שמו "מכונת טיורינג", והראה באמצעותו כי מספר הבעיות שלא קיים להן פתרון גדול משמעותית ממספר הבעיות שניתן למצוא להן פתרון. הוכחה זו נעזרת בשיטת הלכסון שבבסיס האלכסון של קנטור להוכחה כי קבוצה אינסופית אחת גדולה מהקבוצה האינסופית השנייה.
במאמר שפרסם בכתב העת Mind בשנת 1950, טיורינג הציע את מבחן טיורינג, כדרך לוודא האם למכונה יש בינה מלאכותית.
פיצוח האניגמה במלחמת העולם השנייה
מספטמבר 1938 עבד טיורינג במשרה חלקית עבור בית הספר לקידוד והצפנה. ב-1938 השלים את מחקריו באוניברסיטת פרינסטון והוסמך כדוקטור מטעם אוניברסיטה זו. טיורינג התייצב בבלצ'לי פארק שמצפון ללונדון ב-4 בספטמבר 1939, והצטרף למטה התקשורת הממשלתית, יום אחרי שבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית.
הצוות שאליו הצטרף טיורינג הופקד על אחת המשימות הסודיות והחשובות ביותר במאמץ המלחמתי נגד גרמניה הנאצית: בניית מכונה שתפענח את הצופן הצבאי הגרמני. הגרמנים השתמשו במכונת הצפנה ששם הקוד שלה היה "אניגמה", ובאמצעותה הפכו מברקים לרצפים אקראיים של סימנים, שרק מכונת אניגמה שנייה יכולה לתרגם בחזרה לטקסט בשפה רגילה. כדי לפענח את הצופן היה צורך לבנות מחשב שאליו יוזנו המברקים המוצפנים ויפוענחו בעזרת חישובים מסובכים.
על בסיס התפיסה המתמטית של טיורינג, פיתחה המחלקה את המחשב האלקטרוני-ספרתי הראשון, שנקרא "קולוסוס". המחשב הענק, שהושלם והוכנס לפעילות בדצמבר 1943, סייע לבריטים לפענח חלק גדול מתשדורות האלחוט המוצפנות של הצבא הגרמני, ולהפיק מהן מידע בעל חשיבות אסטרטגית עצומה. הידע שנצבר בפרויקט זה שימש בסיס לפיתוח טכנולוגיית המחשבים בבריטניה ובארצות הברית. בנוסף לכך, במהלך המלחמה, שימש ראש "בקתה 8", האגף שהיה אחראי על קריאת האותות של הצי הגרמני. לאחר המלחמה, טיורינג הירבה לעסוק בבינה מלאכותית.
במהלך עבודתו בבלצ'לי פארק, החל להתרועע עם ג'ואן קלארק, שעבדה שם כמתמטיקאית ומפענחת. טיורינג ארגן את המשמרות שלהם שיהיו באותן שעות, כדי שאת הזמן הפנוי שלהם יוכלו לבלות יחד. בשנת 1941 הציע נישואין לג'ואן, אולם לאחר שהודה בפניה שהוא הומוסקסואל, החליט לבטל את אירוסיהם.
תרומה לתחומי מחקר אחרים
טיורינג חקר כבר בשנת 1948 מודלים של רשתות עצביות מלאכותיות, אולם מאמרו התפרסם רק ב-1968, אחרי שאחרים פיתחו את התחום בנפרד.
בשנת 1949 התמנה למנהל מעבדת החישובים באוניברסיטת מנצ'סטר, ועסק בפיתוח תוכנה לאחד המחשבים הראשונים. במאמר שהתפרסם בשנת 1950 העלה את הרעיון של "מבחן טיורינג".
טיורינג היה הראשון להשתמש בסימולציות ממוחשבות על-מנת לחקור התפתחות בעלי-חיים. בתחילת שנות החמישים, בשנות חייו האחרונות, עסק טיורינג במחקר חלוצי על מורפוגנזה – תהליך עיצוב צורת העובר במהלך התפתחותו. טיורינג סבר באופן רדוקציוניסטי כי ניתן להסביר לעיתים את צורתם המורכבת של יצורים חיים באמצעות תהליכים כימיים פשוטים. במאמרו על "הבסיס הכימי של מורפוגנזה" הוצגה תאוריה שפיתח על מערכת ריאקציה-דיפוזיה (Reaction–diffusion system), שיכולה להסביר את היווצרותם של פסים, כתמים וספירלות בטבע, למשל, על עורם של בעלי-חיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התאמן טיורינג באופן מקצועי בריצת מרתון, ויצר תוכנת מחשב שמסוגלת לשחק שחמט ברמה בסיסית נגד מתחרה אנושי.
אחרית ימיו
טיורינג מעולם לא הסתיר את עובדת היותו הומוסקסואל; אבל בבריטניה של ראשית שנות ה-50 שררה אווירה פרנואידית והומופובית, במיוחד לאחר ששני הומוסקסואלים הואשמו בריגול וערקו לברית המועצות.
באבי יאר (סרט, 2003)
עלילה
הסרט מגולל את הרציחות ההמוניות בספטמבר 1941 של אלפי יהודים, סובייטים שבויים, קומוניסטים, צוענים ואזרחים אחרים שנטבחו על ידי האיינזצגרופן, עוצבות המבצע של גרמניה הנאצית. הסרט מתאר באופן גרפי את משתפי הפעולה האוקראיניים ואת ביצוע הרצח בקייב (בירת אוקראינה).
אלן טיורינג
אחרית ימיו
בינואר 1952, החל טיורינג מערכת יחסים עם ארנולד מוריי, מובטל בן 19. זמן קצר לאחר מכן, נפרץ ביתו ומוריי סיפר לטיורינג שהפורץ הוא מכר שלו. טיורינג הגיש תלונה במשטרה, ובמהלך החקירה הודה במערכת יחסים מינית עם מוריי. בעקבות כך השניים הועמדו לדין והורשעו ב-Gross indecency – 'חוסר מהוגנות חמור', עבירה לא מוגדרת ששימשה בין היתר להרשעת גברים שקיימו יחסים מיניים עם גברים, אך לא היו ראיות להרשעתם במעשה סדום. בגזר הדין ניתנה לו האפשרות לבחור בין עונש מאסר לבין המרתו במאסר על תנאי שיכלול טיפול הורמונלי לסירוס כימי, וטיורינג בחר באפשרות השנייה. הטיפול כלל זריקות הורמונים נשיים, על מנת לדכא את יצרו המיני. טיורינג שם קץ לחייו כעבור שנתיים, ב-7 ביוני 1954, ככל הנראה בשל תופעות הלוואי של ההורמונים (צמיחת שדיים, השמנה ודיכאון).
על-פי דו"ח המשטרה, טיורינג מת מהרעלת ציאניד, כשלצידו תפוח חצי-אכול, טבול בציאניד. ככל הנראה כמחווה לסרט האהוב עליו, "שלגיה ושבעת הגמדים". אמו לא קיבלה את הטענות בדבר ההתאבדות, וטענה שמותו היה תוצאה של רשלנות בטיפול בכימיקלים במעבדה (אף שטיורינג לא היה כימאי). הביוגרף אנדרו הודג'ס העלה השערה שטיורינג דאג לכך שנסיבות המוות לא תהיינה חד־משמעיות, כדי לתת לאמו את האפשרות להכחיש שהתאבד.
לאחר מותו
בדצמבר 2013 העניקה לו אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת חנינה לאחר המוות.
הנצחתו
פרס טיורינג, שהוא הפרס החשוב ביותר במדעי המחשב, קרוי על-שמו של אלן טיורינג. הפרס מחולק מאז 1966 על ידי אגודת ACM.
ב-1986 הועלה המחזה "לשבור את הצופן" על חייו של טיורינג, מאת המחזאי יו ויטמור  (הוצג בישראל בתיאטרון הקאמרי ב-1988, ובתיאטרון הספרייה ב-1994).
בשנת 2012 צוין יום הולדתו המאה של טיורינג במסגרת אירועי ליל המדענים והמדעניות האירופי.
בשנת 2014 הופק הסרט "משחק החיקוי", דרמה בריטית המבוססת, באופן חופשי למדי, על פרטים עיקריים מהביוגרפיה של טיורינג. הסרט בבימוי מורטן טילדום, ובכיכובם של בנדיקט קמברבאץ' וקירה נייטלי, זכה בפרס בחירת הקהל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ובפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
בשנת 2015 הוקם מכון אלן טיורינג בלונדון, בריטניה, כאות הוקרה ולהנצחת הישגיו של המדען. באותה שנה גם יצאה לאור בעברית הביוגרפיה "אלן טיורינג: האניגמה".
בשנת 2019 פורסם כי שטר הנושא את דמותו ייכלל במסגרת סדרת שטרות חדשים בבריטניה. בשנת 2021 הונפק שטר בן חמישים לירות שטרלינג הנושא את דיוקנו של טיורינג ומכונת ה"בומב" שפיתח. השטר הושק ביום הולדתו – 23 ביוני.
צ'אר ארקטי
צ'אר ארקטי (שם מדעי: Salvelinus alpinus) הוא מין של דג גרם ממשפחת הסלמוניים, החי לאורך האזור הארקטי והתת-ארקטי בין החופים של האוקיינוס הארקטי וגם בחופי צפון קנדה, אלסקה, סקנדינביה, גרינלנד, איסלנד וסיביר, כשהוא נדיר דרומה משם. בעונת הרבייה הדג נודד להטיל את ביציו בנהרות ואגמים. הדבר הופך אותו לאחד מדגי המים המתוקים הצפוני ביותר בעולם.
הדג שייך לסוג Salvelinus והוא קרובה של טרוטת האגמים, עימה הוא לעיתים מכליא בטבע.
תיאור
דג זה מגיע בשני מופעים בטבע: ננסי וענק. פרטים של הזן הננסי מגיעים לאורך ממוצע של 8 ס"מ ולמשקל של 0.2 עד 2.3 ק"ג, בעוד פרטים של הזן הענק מגיעים לאורך מוארך של 40 ס"מ ולמשקל 2.3 עד 4.5 ק"ג. הדגים הגדולים ביותר הגיעו מצפון קנדה והגיעו למשקל של 9 ק"ג. למרות שישנם שני מופעים של הדג בטבע שני הזוויגים שלו דומים בגודלם ובמראם.
צבעו של הדג משתנה בין אוכלוסיות השונות, כאשר הגב לרוב שחור עד כהה והבטן והגחון בעלי גוני אדום-כסוף, צהבהב ולבן. הדג בעל ראש ולסתות מוארכות וגיבנת בגבו. הלסתות מתעקלות כלפי מעלה.
דג זה מעביר את חייו הבוגרים בים בקרבת החופים כשכמה אוכלוסיות נשארות כל חייהם במים מתוקים. בעונת הרבייה הדג קופץ מעל מפלים ושוחה לעבר נהרות ואגמים בהם הוא חי. הוא עצמו עלול להיטרף בידי קטלנים, טורפים ימיים, דוב קוטב, לוטרת ים ומגוון עופות ימיים וכן בידי מספר סלמונים גדולים יותר, אפילו מבני מינו שאינם בוחלים בקניבליזם. בנוסף הוא נידוג בידי אנשים רבים כדג מסחרי.
אינדיגו כרמין
אינדיגו כרמין (באנגלית: Indigo carmine) הוא אינדיקטור pH. כמו כן הוא מאושר לשימוש כצבע מאכל בארצות הברית ובאירופה, ומסומן במספר E כ-E132.
שימושים
אינדיגו כרמין נמצא בשימוש נרחב כאינדיקטור pH. הוא בצבע כחול ב-pH 11.4 וצהוב ב-pH 13.0. הוא משמש גם כצבע ביצור קפסולות תרופות.
לעיתים נעשה שימוש באינדיגו כרמין בעת ניתוח אצל היולדת, במטרה לזהות דליפת מי שפיר. בניתוח אורולוגי מוזרק לרוב אינדיגו כרמין לוריד במטרה להדגיש חלקים בדרכי השתן. הצבע מסונן במהירות ממחזור הדם באמצעות הכליות וצובע את השתן בכחול. יחד עם זאת, הצבע יכול לגרום לעלייה מסוכנת בלחץ הדם במקרים מסוימים.
סיכונים בריאותיים
אינדיגו כרמין מזיק למערכת הנשימה אם שואפים אותו. הוא גם גורם גירוי בעור ובעיניים אם באים איתו במגע. מומלץ ללבוש ציוד מעבדה מתאים (חלוק, משקפי מגן וכפפות).
ט. כרמי
ביוגרפיה
כרמי טשרני נולד ב-1925 בברוקלין שבניו יורק, למשפחה חרדית. אביו, הרב ברוך (ברנרד) טשרני, היה איש חינוך ושנים רבות שימש כמנהל בית ספר לעברית ומורה. בביתם דיבר האב עם הבנים רק בשפה העברית, בעוד שהאם, בוגרת אוניברסיטת הסורבון, דיברה עמם באנגלית המקומית. למען חינוכם העברי, שלח האב את שני בניו עם אשתו לתל אביב, ושם החל כרמי בן השש את חינוכו היסודי בבית הספר בלפור בשלוש השנים 1931–1934. עם חזרתו לניו יורק למד בישיבת "עץ-חיים" ובבית המדרש למורים והקולג' של ישיבה יוניברסיטי. לאחר קבלת תואר ראשון בספרות אנגלית וצרפתית התחיל ללמוד בבית הספר למוסמכים של אוניברסיטת קולומביה.
בעקבות ביקור בניו יורק של איש המחתרת היהודית בצרפת מימי הכיבוש הנאצי, עזב כרמי את לימודיו באוניברסיטת קולומביה והתגייס לעבודה הומניטרית בצרפת. בשנים 1946–1947 עבד שם במוסדות חינוך ליתומים ולילדי פליטי המלחמה היהודיים. בתום שנת השירות חזר לניו-יורק וזכה במלגה ללימודים באוניברסיטה העברית מטעם הסתדרות ציוני אמריקה.
באוקטובר 1947 עלה לארץ ישראל והתחיל את לימודיו באוניברסיטה העברית בחוג לספרות עברית. חודש לאחר מכן, עם פרוץ מלחמת העצמאות, הניח כרמי את לימודיו והתגייס לשירות ההגנה. הוא שירת בחי"ש בזמן המצור הערבי על ירושלים. עם פלישת הלגיון באמצע מאי 1948 היה ט. כרמי מקלען בכיתת חי"ש שבלמה את טור הלגיון הירדני באזור שבין בית הספר לשוטרים ומעבר מנדלבאום. מפקד החזית, יוסף נבו, המליץ בפני מפקד המחוז, דוד שאלתיאל, להעניק לכרמי ציון לשבח על לחימתו בקרב בלימה זה. ט. כרמי המשיך ושירת בחטיבת הראל של הפלמ"ח בשעת ההתקפה על לטרון, ולבסוף כקצין בחיל האוויר. באוקטובר 1949 שוחרר בדרגת סרן וחזר ללמוד באוניברסיטה העברית.
כרמי לא המשיך ללימודי התואר השלישי. הוא העדיף להקדיש עצמו ליצירה הספרותית על פני קריירה אקדמית. עם פרסום ספרו הראשון, ולבקשת המוציא לאור ישראל זמורה כי יעברת את שמו, אימץ את שם העט "ט. כרמי".
ט. כרמי הרצה הן באוניברסיטה העברית בירושלים והן באוניברסיטת תל אביב, ומשנת 1978 ועד למותו היה פרופסור-אורח לספרות עברית בהיברו יוניון קולג' בירושלים. כמו כן היה פרופסור-אורח באוניברסיטאות ייל, סטנפורד, ברנדייס, ניו יורק ואוקספורד.
ט. כרמי נפטר ממחלת הסרטן בכ"ט בכסלו ה'תשנ"ה, 20 בנובמבר 1994. הוא נקבר בקיבוץ גן שמואל. ארכיונו של ט. כרמי שמור במרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית שבאוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים
אשתו הראשונה הייתה הפסלת והציירת שושנה היימן, ולהם בן אחד משותף, גד צ'רני. אשתו השנייה הייתה האמנית תמרה ריקמן (ילידת 1934), ולהם בן אחד. לאשתו השלישית, הצלמת לילך פלד צ'רני (ילידת 1954), נישא בשנות ה-80 של המאה העשרים, ולהם בן אחד.
אחיו הוא פרופסור ישראל טשרני, פסיכולוג, היסטוריון וחוקר רצח עם.
ט. כרמי התגורר ברמת גן ובשכונת אבו תור שבירושלים.
יצירתו
את שירו הראשון, שיר אהבה בשפה העברית, כתב כרמי בהיותו בן 16. עוד בניו יורק עזר לו הפרופסור שמעון הלקין, ועם עלייתו ארצה ציידו הלקין במכתבי המלצה לאליהו דוד שפיר ולאשר ברש. שירו הראשון שהודפס בארץ, לימים חלק מהמחזור "אין פרחים שחורים", התפרסם בכתב העת גליונות בעריכת יצחק למדן. בעקבות פרסום השיר זכה כרמי גם בהכרתו של אברהם שלונסקי שפרסמו בכתב-העת עיתים.
ספר שיריו הראשון, "מום וחלום", ראה אור בשנת 1950. בשנים 1950–1951 חיבר את ספרו השני, מחזור השירים "אין פרחים שחורים", בעקבות עבודתו ההומניטרית בצרפת. בשנת 1955 הקדיש לבנו גד (הילד-גיבור בסיפור נקרא גדי) את ספר הילדים "שמוליקיפוד" לציורים מאת אשתו הראשונה, שושנה היימן, תחת השם כוש (ראשי תיבות של "כרמי ושושנה").
ט. כרמי הרבה לתרגם מחזות לעברית על פי הזמנות בתי התיאטרון השונים, ובכך העשיר משמעותית את הרפרטואר בארץ. עיקר תרגומיו נעשה משפת אמו האנגלית, ולהם נוספו תרגומים לא מעטים מצרפתית ומגרמנית, וכן תרגום מיוונית עתיקה לטרגדיה אנטיגונה. בתרגומיו לכמה ממחזותיו של שייקספיר ובתרגומו המדובר ל"אנטיגונה", ביסס ט. כרמי את שמו כמתרגם מוכשר שבכוחו לתרגם לעברית קולחת ובת-הצגה על הבמה המודרנית, ועם זאת לא להחסיר מן המשמעות המילולית של הטקסט ואף לטפל ברגישות ובנאמנות במשקל השירה המקורי. מרבית תרגומיו ראו לאחר הצגתם אור בהוצאות הספרים השונות.
לצד שירתו ותרגומיו, שלח ט. כרמי ידו במשך שנים רבות בעריכה, בעיקר בתחום ספרות הילדים והנוער. בשנים 1945–1946 היה עורך "ניב" בניו-יורק; היה ממייסדי השבועון הספרותי "משא", ובין השנים 1951–1954 היה אחד מעורכיו (לצדו של אהרן מגד) ; בשנים 1955–1956 ערך את "אורות קטנים", כתב עת לילדי הגולה; בשנים 1957–1961 ערך את המדור לספרות ילדים של ספרית פועלים (עם לאה גולדברג), ובשנים 1963–1971 היה עורך המדור לספרות ילדים של עם עובד. בנוסף ערך את "אריאל: רבעון לאמנויות ולמדע בישראל" ואת ספרית "דן חסכן". כמו כן ערך את תוכנית הרדיו "רגע של שיר" בקול ישראל.
בשנת 1965 הוציאה הוצאת שוקן אנתולוגיה דו-לשונית לשירה עברית מודרנית בעריכתם המשותפת של ט. כרמי, הרב עזרא שפייזהנדלר (Spicehandler, 1921-2014) וסטנלי ברנשו (Burnshaw, 1906-2005) תחת השם: "השיר העברי כשהוא לעצמו" (The Modern Hebrew Poem Itself). האנתולוגיה הכילה 69 שירים מאת 24 משוררים וכללה את המקור העברי, תעתיק לכתב רומי, תרגום מילולי לאנגלית והסברים ופרשנויות. על בסיס מבחר השירים בעבודה זו הופנו כלפי כרמי ביקורות חריפות מצד משוררים שלא נכנסו לאנתולוגיה, ובראשם ש. שלום. מהדורה שנייה ומורחבת יצאה לאור בשנת 2003.
קבלה ומורשת
ט. כרמי השתתף במספר פסטיבלי שירה בינלאומיים וזכה לפרסים רבים על שירתו, בהם פרס שלונסקי, פרס ברנר ופרס ביאליק. למרות זאת, ולמרות עבודותיו כעורך, שירתו של ט. כרמי לא נכנסה עד היום לקנון השירה העברית. אף עורך או הוצאה לא העלו על נס את שירתו וטרם נכתבה ביקורת מעמיקה אודותיה.
ט. כרמי לא היה חבר באף חבורה ספרותית, וכן לא היה חבר באף מפלגה ומשך ידיו ממעורבות פוליטית. ככלל העדיף כרמי להימנע ממאבקי כוח, וייתכן כי הדבר שיחק לרעתו.
שיריו של ט. כרמי תורגמו לשפות זרות, בעיקר לאנגלית, לצרפתית ולגרמנית. על אף שהיה דו-לשוני, נמנע ט. כרמי מכתיבת שירה באנגלית ומתרגום שיריו לאנגלית, ותרגומם נעשה בידי אחרים.
ט. כרמי זכור בעיקר בזכות תרגומיו למחזות שייקספיר ולטרגדיה "אנטיגונה", ובמיוחד בזכות ספר הילדים "שמוליקיפוד". זה האחרון זכה להצלחה רבה, הולחן בשנת 1964 בידי מל קלר ועובד לתקליט ילדים מצליח בביצועה של דליה פרידלנד, ובהמשך גם עובד להצגת ילדים מאת סמדר שיר. בשכונת קריית רבין בחולון הוקם גן סיפור של שמו.
בשנת 2006 הציגה אלמנתו, לילך פלד צ'רני, תערוכה לזכרו בגלריה של כפר האומנים עין הוד תחת הכותרת: "ט. כרמי 1925-1994".
בשנת 2020 הוציאה עמותת מקום לשירה בשיתוף עם הוצאת עמדה את המהדורה הראשונה של כל שירי ט. כרמי, אשר זכתה בפרס שרת התרבות לעידוד היצירה העברית בקטגוריית ספרות מופת לשנת תשע"ט.
קישורים חיצוניים
בעיתונות
אורלובסקי
אורלובסקי הוא שם משפחה. כמו כן, ברוסית: Орловский, שמם של מספר יישובים ברוסיה.
רות באזי
רות אן באזי (באנגלית:  Ruth Ann Buzzi; נולדה ב-24 ביולי 1936) היא קומיקאית ושחקנית אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתוכנית המערכונים " Laugh-In".
ביוגרפיה
באזי נולדה בעיירה ווסטרלי שברוד איילנד לרנה ולאנג'לו פיטר באזי. היא גדלה בעיירה סטונינגטון שבקונטיקט ולמדה משחק וריקוד ב"תיאטרון בית הבובות" שבפסדינה, קליפורניה.
באזי החלה את דרכה בתעשיית הבידור הטלוויזיונית כשחקנית אורחת בסדרות מבניהן "That Girl " בשנת 1967 לצידה של מרלו תומאס. בשנת 1968 החלה באזי להופיע בתכונית המערכונים "Laugh-In" בהנחיית הקומיקאים דן רואוון ודיק מרטין. באזי הופיעה מתחילת הסדרה בשלל דמויות והייתה לאחת מאהודות הצוות הקומי. באזי זכתה על הופעותיה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה בסדרת טלוויזיה והועמדה חמש פעמים לפרס אמי.
לאחר מכן השתתפה באזי בהפקת הפנטזיה המוזיקלית "Once Upon a Brothers Grimm", בקומדיות " שישי הזרוק", "Skatetown, U.S.A.", "הנבל" ו"Surf II " ובסרט האימה "The Being".
ב-1994 שיחקה באזי במערבון הספגטי של טרנס היל "Troublemakers" בתפקיד סבתא מאו. ב-1999 שיחקה באזי בקומדיה המוזיקלית "אלמו הסרט: הרפתקה בארץ זעפניה" בתור רות'ני מרחוב סומסום.
באזי מתגוררת כיום עם בעיר פורט וורת' שבטקסס עם בעלה השחקן קנת פרקינס.
פריקה
פריקה (באנגלית: dislocation) של מפרק היא מצב של מנח לא תקין של עצמות מפרק כלשהו. פריקה מתרחשת בדרך כלל עקב טראומה גופנית. במהלך פריקה כמעט ותמיד נפגעות רצועות המפרק האמורות לשמר את עצמות המפרק במנח התקין.
המונח "תת פריקה" (subluxation), מתאר פריקה חלקית של המפרק. כאשר נפגעות רק רצועות המפרק ללא פגיעה במנח עצמות המפרק מתואר המצב כנקע.
שכיחות
על אף שפריקה יכולה להתרחש בכל מפרק בגוף, האזורים הנפוצים ביותר בה מתרחשת התופעה הם:
דרכי טיפול
לאחר פריקה ייתכן שחזור (השבת עצמות המפרק למנח תקין) ספונטני של המפרק. במקרה שהשחזור אינו ספונטני, יערך שחזור על ידי אורתופד או אדם אחר שעבר הכשרה מתאימה. השחזור יכול להיערך תחת השפעת תרופות בשביל השרירים או בלעדיהן. לאחר השחזור נשמר המפרק על ידי אביזר מקבע או מתלה ומתחיל טיפול פיזיותרפי הדרגתי להשבת יכולת התנועה במפרק ולחיזוק השרירים המייצבים סביבו. במידה והטיפולים אינם מצליחים, מנסים להחזיר את המפרק למצבו על ידי עריכת ניתוח, בו לרוב נחתכים מספר גידים על מנת להקל על תנועת המפרק או על ידי הוספת חומר מילוי סחוסי, המתנגד לתנועת המפרק ואשר מגביל את חופש התנועה והשחרור שלו.
כאשר הפריקה מתרחשת במפרקים דקים ורגישים יותר בגוף (אצבעות למשל), לאחר הטיפול חובשים רצועה אלסטית לתקופה מסוימת. הרצועה שומרת על המפרק במקומו ועוזרת לשרירים ולגידים לתמוך בעצם הפגועה. הסיכויים להישנות המקרה במפרק בעל עבר של פריקה גבוהים יותר.
מחזור הגופרית
מחזור הגופרית הוא מחזור המלכד בו את מעבר הגופרית בטבע. חשיבותה של הגופרית היא לבניית שתי חומצות אמינו חיוניות, מתיונין וציסטאין, אשר מרכיבות חלבונים שונים. ישנו דמיון בין מחזור זה למחזור החנקן.
במהלך מסלול המחזור, הגופרית, אשר נמצאת בקרקע בעיקר בצורת תרכובות גופרתיות אי-אורגניות, נקלטת על ידי הצמחים ומשולבת בתרכובות אורגניות. לאחר מכן, תרכובות אלו עוברות הלאה במארג המזון. במהלך המעבר מתפרקות התרכובות האורגניות חזרה לתרכובות גופרתיות אי-אורגניות בהפרשות, אשר מפורקות על ידי חיידקים. כמו כן, לאחר תמותה של בעלי חיים או צמחים, המפרקים הופכים חזרה תרכובות אלו לתרכובות אי-אורגניות.
בנוסף, ישנם חיידקים אשר יודעים לבצע קיבוע לגופרית שנמצאת בתרכובות גזיות, בעיקר מימן גופרתי, אל הקרקע, בדומה לחיידקים המקבעים את החנקן במחזור החנקן, אך לעומת החיידקים המקבעים, ישנם חיידקים נוספים אשר מדללים את התרכובות הגופריתיות האי-אורגניות בקרקע.
הדיוויזיה ה-212 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-212 (בגרמנית: 212. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-212
ב-17 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש בשיראץ כדיוויזיית פולקסגרנדיר, על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-578 שהוקמה ב-25 באוגוסט 1944 על בסיס שרידי הדיוויזיה ה-212. במהלך הקרב על הבליטה היא לחמה כחלק מהקורפוס ה-80 במסגרת הארמייה השביעית, ולאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה, וב-28 באפריל 1945 נכנעו שרידי הדיוויזיה מדרום למינכן.
אמטופוביה
אמטופוביה (Emetophobia) היא פוביה ספציפית המתבטאת בפחד בלתי נשלט מהקאות. פוביה ספציפית זו יכולה לכלול בתוכה תת-קטגוריות של גורמים למחלת החרדה, כולל פחד מפני הקאה בפומבי, פחד לראות קיא, פחד מפני צפייה בפעולה של הקאה, או חשש מלהרגיש בחילה. יש אנשים המפחדים להקיא בעצמם ויש כאלו שמפחדים להקיא ומפחדים שיקיאו לידם. מבחינה קלינית, אמטופוביה עדיין נחשבת ל"מצב קליני מביך ומתחמק", מכיוון שכמעט ועדיין לא בוצעו מחקרים הנוגעים לנושא. פחד מפני הקאות מקבל תשומת לב מועטה בהשוואה לפחדים לא-רציונליים אחרים. אמטופוביה איננה מוגבלת בגיל או ברמת הבשלות והבגרות של הבן אדם. ישנם מקרים שפחד זה נוכח בילדות, בגיל ההתבגרות, בנוסף לבגרות.
אטימולוגיה והגדרה
חרדת הקאות או פחד מהקאות היא פוביה המוכרת בשמה הלועזי "אמטופוביה". השורשים של המילה אמטופוביה בא מהמילה "emesis" שמקורה מהמילה היוונית "emein", שפירושה לקחת חלק במעשה ההקאה, או לראות בן אדם לידם בעת ההקאה, בצירוף עם המילה "phobia" שמשמעותה פחד מוגזם, בדרך כלל בלתי מוסבר ובלתי הגיוני מאובייקט מסוים, או מצירוף של כמה אובייקטים יחדיו, או אפילו מצב אקראי מסוים. אנשים עם אמטופוביה לעיתים קרובות מדווחים שההתחלה של הפוביה שלהם קשורה לאירוע טראומטי שעברו, כגון התקף ארוך של שפעת בטן, הקאות מקריות בציבור, או שהם נאלצו להיות עדים כשמישהו אחר הקיא. הם אפילו פוחדים לדון עם מישהו אם הוא אומר שהוא מרגיש כאילו הוא הולך להקיא, או שהוא כבר הקיא.
תסמינים
אנשים הסובלים מפוביה זו נתקפים בחרדה, כאבים ותחושת חוסר אונים בלתי נשלטת כאשר הם רואים אנשים אחרים מקיאים, סובלים מבחילה שלדעתם יכולה להגיע למצב של הקאה, חוששים להקיא במקום ציבורי וכדומה. הם עשויים להימנע משתיית משקאות חריפים מהחשש להקיא, ולהימנע מלהיות בסביבת אדם שתוי או חולה מדבק. הם עשויים גם לסגל לעצמם הרגלי אכילה חריגים כגון בדיקה מדוקדקת של המזון וטעימתו לפני אכילתו. אדם הסובל מאמטופוביה עשוי לבטא בהתנהגותו תסמינים כגון רעידות ובכי, צעקות מלחץ והשמעת קולות. התגובות נחשבות חמורות ודורשות טיפול כאשר הן פוגעות באופן משמעותי בתפקודו היומיומי של האדם. מאפיינים שלרוב בן אדם שסובל מאמטופובייה מבטא:
סיבות
קיים הסכם חזק בקהילה המדעית שאין סיבה ספציפית ומוכרת של אמטופוביה. כמה אנשים שיש להם פוביה זו (emetophobics) מדווחים על חוויה טראומטית עם הקאות, כמעט תמיד בילדות. יש הטוענים כי הסובלים הם קורבנות של התעללות בילדות - מיניים או פיזיים. ואלו לעיתים טענה זו היא נכונה, זה לא נראה יותר נפוץ באוכלוסייה זו מאשר באוכלוסייה הכללית. כמה מומחים מאמינים שאמטופוביה עשויה להיות קשורה לאנשים שדואגים מחוסר שליטה על עצמם ועל חייהם. אנשים רבים מנסים לשלוט בעצמם ובסביבתם בכל דרך אפשרית, אך החרדה מההקאות קשה או אפילו בלתי אפשרית לשליטה. הם פוחדים מלאבד שליטה, או לשחרר ואז לאבד שליטה.
ישנם גורמים רבים שיכולים להוות גורמים לגיטימיים המובילים לאמטופוביה. פחד זה יכול להשפיע על מוחם של ילדים צעירים, אבל בעיקרון, אמטופוביה יכולה להשפיע על אדם בכל גיל. בעוד שכמה אנשים שיש להם פחד זה הם אכן חולי נפש קשים, רבים אינם, ואובחנו ככאלה אך בכל זאת טופלו בצורה בלתי הולמת. ד"ר אנג'לה דוידסון ערכה ניסוי שבו היא הגיעה למסקנה באמצעות סקרים שונים שאנשים הסובלים מאמטופוביה נוטים יותר לשאת מוקד שליטה פנימי מאשר חיצוני הנוגע לחיי היומיום שלהם, כולל נושאים הקשורים לבריאותם. אנשים שיש להם מוקד שליטה פנימי מאמינים שהם השולטים היחידים בכל חוויה וכל מאורע שהם חווים, מאשר לגורמים חיצוניים. מוקד שליטה הוא התפיסה של הפרט מאיפה מגיעה השליטה. יש מוקד שליטה פנימי שאומר שהאדם יש לו שליטה על מצב ואילו מוקד שליטה חיצוני אומר שהאדם מאמין שיש דברים שהם מחוץ לשליטתם. היא מסבירה כיצד פוביה זו נוצרת באמצעות נשיאת מוקד שליטה פנימי בהצהרתה, "עד כה, נראה סביר לקבוע כי אנשים עם פוביה מהקאות סוברים אירועים כשהם בשליטה, ולכן הם עלולים למצוא את זה קשה לוותר על שליטה זו בעת ההקאה, ובכך נגרמת הפוביה".
ד"ר יהושע ד ליפשיץ ערך סקר אינטרנטי, העוסק באוכלוסייה זו, האמטופוביים. המשיבים על סקר זה מנו כמה גורמים שלדעתם הפכו אותם וגרמו להם להיות אמטופוביים. בקרב חלק גדול מהגורמים המפורטים היו התקפים קשים של הקאות כשהם היו בילדות, ולהיות עדים להקאות חמורות באחרים עקב מחלה, היריון, או אלכוהוליזם.
הערכת מצב
ישנם שני כלי הערכה משמשים לאבחון אמטופוביה: איתור פוביה ספציפית מתוך רשימה של פוביות מהקאות, או שאלון אמטופוביה. שתי דרכים אלו הם שאלוני דיווח עצמי המתמקדים במגוון רחב של סימפטומים שונים. יש מספר כה מוגבל של מחקרים העוסקים באמטופוביה. נפגעי חרדה זו בדרך כלל חווים פחד לפני ההקאה, אבל מרגישים פחות לאחר מכן. אומנם הפחד מגיע שוב, אם הקורבן חושש שהם הולכים להקיא שוב פעם.
טיפול בחשיפה
אמטופוביה ניתנת לטיפול דרך חשיפה. זה לא אומר שבהכרח המטופל יקיא בעצמו, אלא שהוא יהיה מעורב במצבים, אובייקטיביים או פעילויות שהוא חושש שהן מהוות סיבה פוטנציאלית להקאה. אמטופוביה ניתנת לטיפול באמצעות פסיכותרפיה (לרוב טיפול קוגניטיבי התנהגותי) או היפנוזה. למשל, ניתן לטפל באמצעות חשיפה הדרגתית לגירויים מעוררי החרדה, תחילה באמצעות דמיון, צפייה בתמונה או סרט שבו אדם מקיא, ובהמשך חשיפה ישירה לקיא, לבחילה וכו'. עוד שיטה שמשתמשים בה הרבה היא שיטת הדמיון המודרך שדרכה גורמים למטופל לשחרר שליטה, שהיא בעצמה מהווה את הסיבה המרכזית לחרדה זו. אפילו קריאת מאמר קצר, כמו ערך זה, עלול לגרום לטריגר אצל אמטופוביים מריבוי הזכרת המילה "הקאה, או "קיא". בנוסף, ניתן לנסות לטפל בשיטת ביופידבק. שווה להזכיר שהרבה אנשים רואים בטיפולים אלטרנטיביים כאל מקל מרמת החרדה שלהם. עוד גישה לטיפול היא לשלב פעילויות בחיי היום יום של המטופל, כגון להיחשף לריח של קיא, לשבת במושב האחורי ברכב בזמן נסיעה, לאכול במזנון, או סתם להסתובב סביב עצמם.
האפקט של אמטופוביה על החיים
אמטופוביים עלולים לסבול גם מהפרעות מסבכות ומפוביות אחרות, כגון חרדה חברתית, פחד מטיסות, ואגורפוביה. שלושתן נפוצות מאוד בקרב אמטופוביים, משום שלעיתים קרובות הם מבועתים להקיא, או להיתקל בקיא בחוץ שבו מישהו עלול להקיא לידם. לכן הם עשויים להגביל את פעילותם החברתית, כדי לא להיות במצב שהם סועדים בחוץ או שיימצאו באירוע עם אלכוהול. אנשים אמטופוביים לרוב מגבילים את חשיפתם לתינוקות ולילדים קטנים, עקב החשש מחיידקים, ונמנעים כמעט לחלוטין משימוש בשירותים ציבוריים. נשים הסובלות מפוביה זו לעיתים קרובות מעכבות את הריונן, או אפילו נמנעות ממנו לגמרי, בשל הפחד שלהן מבחילות בוקר. נוסף על כך, אוכלוסייה זו נמנעת מנסיעות בשל החשש מבחילה בנסיעה, או שאחרים יחוו זאת סביבם. מאותה סיבה, הם גם נמנעים מלעלות על רכבות הרים. ממצאי ד"ר ליפשיץ הראו כי לעיתים קרובות אנשים שלוקים בפוביה זו פוגשים קשיים רבים לנהל חיים נורמליים. רבים מגלים כי יש להם בעיות להיות לבד עם ילדים צעירים ונוער, והם יכולים גם להימנע ממפגשים חברתיים שבהם יש אלכוהול. להחזיק עבודה קבועה ולשמור עליה הופך להיות אתגר בפני עצמו לאמטופוביים. לרוב הם שמים את הקריירה שלהם והמטרות והיעדים האישיים שלהם בצד בגלל החרדה הגבוהה. ולפעמים נסיעה קלה הופכת להיות משימה בלתי אפשרית, כמו גם ליווי אדם קרוב העובר כימותרפיה עקב תופעות הלוואי של בחילות והקאות בזמן הטיפול.
בסקר שערך ד"ר לשפיץ הוא מצא כי נשים הסובלות מאמטופוביה אמרו שהן מעכבות את ההיריון או נמנעות ממנו לחלוטין בגלל בחילות הבוקר המלוות השליש הראשון של ההיריון. ואם בסוף הן נכנסות להיריון, הפוביה מקשה עליהן במידה רבה מאוד. עוד בעיה שפוביה זו יוצרת בחיי היום יום ניתן לראות בהכנת ארוחה. כדרך התמודדות, לאמטופוביים רבים יש "טקסים" ספציפיים למזון שהם אוכלים ולדרך הכנתו. הם בודקים את טריות המזון בתדירות גבוהה מאוד ושוטפים אותו כמה פעמים כדי למנוע כל מחלה פוטנציאלית שעלולה להיגרם ממזון שלא טופל כראוי.
אמטופוביה ואנורקסיה
ישנם מקרים מסוימים שדווקא הפחד מהקאות הוא הגורם לאנורקסיה, ולא הבעיות הפסיכולוגיות הטיפוסיות המובילות לה. במחקר מקרה ביקורת קליני שפרנק דאטיליו ערך, התברר שאכן אנורקסיה יכולה להיות נובעת מאמטופוביה במקור. "בדו"ח של אחד המקרים, אנורקסיה לא טיפוסית בכמה מהנשים שהם בגיל ההתבגרות חלה כתוצאה מהפחד מההקאות, על פי דטיליו, שפחד זה בעצמו נבע ממחלה נגיפית בניגוד לרצונן לרדת במשקל, או בגלל תגובת חרדה". לעיתים קרובות פוביה זו נלווית עם עוד כמה פוביות, מה שמעלה את הצורך להתמודד עם כל פוביה בנפרד על מנת שהמטופל יחלים באופן מלא. לדוגמה, נפוץ למצוא אנשים שסובלים מאמטופוביה יחד עם קיבופוביה (cibophobia), השם הלועזי לפחד ממזון. הסובל מקיבופוביה דואג בצורה תמידית שהמזון שהם אוכלים מכילים פתוגנים אשר יכולים לגרום להקאות. ולכן, אנשים כאלו נוהגים לפתח התנהגויות ושיטות ספציפיות שלפי דעתם הופכת את המזון למזון בטוח לצריכה. למשל, שטיפה פולחנית בתהליכים ברורים וקבועים, או בישול יתר של בשר כדי לוודא אי צריכתם של פתוגנים מזיקים. עם הזמן, פחדים אלו יכולים להשתרש כל כך עמוק שהאדם שסובל מפוביות אלו יכול להתחיל לפתח ולסבול מאנורקסיה נרבוזה.
המעגל של התקפי החרדה מהקאות
אדם שסובל מאמטופוביה עובר התקפי פחד, שלרוב שלבי ההתקף זהים. בהתחלה, האמטופוב נזכר בהקאות. כל דבר קטן יכול לגרום לו להיזכר בזה, כגון מראה או ריח של אוכל מסוים, אפילו קריאת ערך קצר זה יכולה להוות טריגר לאמטופוב מרוב זכירת המילה"קיא", או "הקאה". אולי בן אדם שיושב לידו בעבודה סתם התעטש, או עלה לאוטובוס ושם לב לכמות האנשים שעלו וירדו ונגעו באותו הלחצן. אולי הוא שמע שקרוב משפחה הולך לבית חולים, או שאחד מקבל כימותרפיה. כל אלה הם חלק קטן מאוד מהגורמים שיכולים להוות טריגר להתחלת ההתקף. לאחר מכן, המחשבה על ההקאות גורמת לאמטופוב לחפש תחושות פיזיות שמעידות על כך שהוא הולך להקיא, כגון סחרחורת, או איך מרגישים לו הבטן, או הגרון. קל מאוד למצוא סימנים שהאמטופוב מייחס אותה לזה שהוא הולך להקיא. שלב זה מוביל להתקף הפוביה עצמה. בניסיון להתמודד עם המצב, האמטופוב לוקח צעדים על מנת לוודא שהוא נמצא בסביבה בטוחה לו, שלא גורמת לו להקיא. ולכן, לא נדיר למצוא אמטופוב שמבקש אישור חזרה הביתה מהעבודה כי עמיתו לעבודה סיפר שהוא לא מרגיש טוב. הם נוטים לא להשתמש בתחבורה ציבורית, ואם קרה וכן השתמשו, אז בהתקף הם יורדים מאוטובוס הכי מוקדם ככל המתאפשר. לפעמים, התקפים אלו גורמים להם לדלג על ארוחות שלמות, אפילו להרבה שעות ממושכות. אולי הם ינסו לא ללכת לשירותים כלל, כי האסלה, הכיור או האמבטיה מחשש שהמראה שלהם יזכיר להם את הצורך להקיא, או יגרום להם להקיא. וכך המעגל חוזר על עצמו למשך כל היום; לחפש סימנים, לצפות לפחד, להיכנס להתקף פחד, וכך הגלגל חוזר על עצמו.
פרנקופיליה
פרנקופיליה (בצרפתית: Francophilie) היא חיבה ועניין רב של אדם כלפי העם הצרפתי או כלפי התרבות, הממשל וההיסטוריה הצרפתית. עניין זה יכול להיות באחד מתחומים אלה או במשולב ולכלול לדוגמה חיבה לשפה הצרפתית, למטבח הצרפתי, לספרות הצרפתית ועוד.
היפוכו של הפרנקופיל הוא הפרנקופוב – אדם המתעב כל דבר המשויך לצרפת.
הפרנקופיליה היא תופעה אותה ניתן למצוא לעיתים קרובות בקולוניות לשעבר של צרפת, בהן נהגה האליטה המקומית לדבר בצרפתית ולנהוג בגינוני העם הצרפתי. גילויי הפרנקופיליה הראשונים מיוחסים לתומכי הפילוסופיה של הנאורות הצרפתית החל מתקופת המהפכה הצרפתית.
גילויי פרנקופיליה מוכרים ניתן למצוא גם במדינות אירופאיות כבלגיה או רומניה, בה התרבות הצרפתית זוכה לפופולריות רבה בקרב השכבות המשכילות. הפרנקופיליה ידועה גם בקרב קנדים ממוצא צרפתי שאימצו ושימרו את התרבות הצרפתית.
פרנקופיליה בבלגיה
בבלגיה נלוותה לתופעה גם קריאה פוליטית שידועה כ"הצירוף מחדש". מדובר היה בקריאה פוליטית זניחה יחסית, במספר חבלים של בלגיה לצירוף המחוז דובר הצרפתית ולוניה (ולעיתים גם את מחוז בריסל) אל צרפת. קריאה זו לצירוף חלקים מבלגיה לצרפת קיימת למעשה כבר מיום הקמתה של בלגיה ב-1830, והיא התחדשה בעשור האחרון עת הופץ מחדש בשנת 2003 המניפסט לתרבות הוולונית שנחתם במקור ב-1983. על רקע הבדלי התרבות בין המחוזות הוולוני והפלמי ורצונם הגובר של הפלמים בפיצול המדינה, גברה גם התמיכה בקריאה זו. כך למשל סקרים שנערכו במחוז ולוניה בשנת 2007, עת ניצבה בלגיה בפני פיצול, העידו כי כ-60% מתושביו מוכנים להצטרף לאחר פיצול שכזה לצרפת. סקרים מקבילים שנערכו בצרפת בשנת 2010, ערב הבחירות בבלגיה, הראו כי 66% מהצרפתים מוכנים לצירופו של החבל למדינה היה וזו תפוצל.
פרנקופיליה בקנדה
בשנת 1982 התקבל כתב הזכויות והחירויות הקנדי שעיגן את השוויון בין הצרפתית לאנגלית כשפות הרשמיות במדינה, וביקש לטפח את האופי הרב-תרבותי של תושביה (סעיפים 16 ו-27 בהתאמה). בשנות ה-70 הוחל בלימוד השפה הצרפתית במערכת החינוך הציבורית באמצעות השימוש בה כשפת הלימוד וחיי בית הספר. מהלכים אלו הובילו להערכה רבה יותר של התרבות הצרפתית בקרב קנדים בעלי מורשת אנגלית. ריכוז דוברי הצרפתית הגדול בקנדה נמצא כיום בפרובינציית קוויבק.
פרנקופיליה בישראל
פרופסור רות עמוסי מאוניברסיטת תל אביב היא חוקרת רב-תחומית, בעלת שם בינלאומי, שספריה בתחום ביקורת הספרות והתרבות הצרפתית נחשבים ביותר בתחום.
משגרי החלל של באז שנות אור
משגרי החלל של באז שנות אור (באנגלית: Buzz Lightyear Astro Blasters) הוא מתקן פופולרי המצוי בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני ומבוסס על הסרט של אולפני וולט דיסני וחברת פיקסאר - "צעצוע של סיפור". המתקן מצוי בפארקי השעשועים דיסנילנד שבאתר הנופש דיסנילנד בקליפורניה, דיסנילנד שבהונג קונג, ממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה, דיסנילנד שבטוקיו ודיסנילנד פריז. מתקן בשם דומה נמצא בדיסניקווסט שבוולט דיסני וורלד, אולם סוג המתקן בדיסניקווסט שונה. המתקן מופעל על ידי שיטת אומנימובר מדור שלישי, בשילוב עם מתקן אפל ומטווח.
תיאור המתקן
סיפור המסגרת של מתקן זה מתבסס על ניסיונו של הקיסר הרשע זורג לגנוב את יחידות הכוח המשמשות את כלי הרכב של האנשים הירוקים הקטנים. מאחר שבאז שנות אור הוא צעצוע, תפאורת המתקן יוצרת את האשליה שהמבקרים הוקטנו לגודל של צעצוע באמצעות ברגים ענקיים ומברג ענק. חלקים מהמתקן נראים כמו מדריך לשימוש בצעצועים כאשר המבקרים הם בגודל של הצעצוע ביחס למדריך. המתקן פועל הן באמצעות אודיו אנימטרוניקס והן באמצעות הקרנת סרטי וידיו על פניו של הדמות על מנת ליצור אשליה של דמות חיה.
היבטים טכניים
המתקן הוא בחלקו מטווח ובחלקו מתקן אפל. המבקרים במתקנים מובליים באמצעות כלי רכב הנעים בשיטת אומנימובר, שבידיהם שני אקדחי לייזר וג'ויסטיק. האקדחים משמשים לירי על אויבים, והג'ויסטיק מאפשר סיבוב המתקן עד כדי 360 מעלות על מנת לכוון את הירי.
ג'ייק כהן
ג'ייקוב גריר "ג'ייק" כהן (באנגלית: Jacob Greer "Jake" Cohen; נולד ב-25 בספטמבר 1990, פנסילבניה) הוא כדורסלן אמריקאי-ישראלי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר, בקבוצת מכבי תל אביב מליגת העל הישראלית בכדורסל. גובהו 2.10 מטר.
ביוגרפיה
כהן נולד וגדל בפנסילבניה שבארצות הברית למשפחה יהודית, ובצעירותו למד בבית ספר עברי, חגג בר מצווה, ואף היה חבר נבחרת ארצות הברית במכביה. אחיו הגדול ג'וש הוא שחקן פוטבול. בשנת 2009 החל כהן את קריירת המכללות שלו במכללת דייווידסון מצפון-קרוליינה, בה למד במשך ארבע שנים. בעונתו האחרונה במכללה העמיד כהן ממוצעים של 14.9 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-1.6 חסימות, כשב-30 מ-34 המשחקים הוא קולע בספרות כפולות. בשנים 2012 ו-2013 כהן הוביל את קבוצתו לטורניר הארצי ונבחר לשחקן השנה במחוז בו קבוצתו משחקת (Southern Conference).
בקיץ 2010 שיחק ג'ייק כהן במדי נבחרת העתודה של ישראל (עד גיל 20) וסיים כמלך הסלים של אליפות אירופה לדרג ב'. הוא קלע 20 נקודות בממוצע למשחק ובנוסף, הוריד שמונה ריבאונדים, כשישראל סיימה חמישית באליפות.
ביולי 2013 חתם במכבי תל אביב לארבע שנים, ולאחר עשרה משחקים הושאל עד סוף העונה למכבי ראשון לציון. בעונת חזר למכבי תל אביב, שם שיחק במסגרת היורוליג והליגה הישראלית. בסיום העונה, שוחרר כהן מסגל הקבוצה.
בקיץ 2015, חתם כהן בהפועל ירושלים, אך הושאל לאריס סלוניקי.
בקיץ 2016 שוחרר מירושלים וחתם במכבי אשדוד באר טוביה.
ב-27 ביוני 2017 חתם לשנתיים במכבי תל אביב.
בעונתו הראשונה זכה כהן בגביע הליגה ובאליפות המדינה.
בעונה השנייה זכה כהן שוב באליפות המדינה והיה חלק מרכזי שהוביל את מכבי לאליפות שנייה ברציפות.
ב-25 ביוני 2019 חתם לעונה שלישית ברציפות במכבי.
ב-29 ביולי 2020 חתם לשנה באוברדוירו מליגת העל הספרדית בכדורסל אחרי שזכה עם מכבי באליפות השלישית ברציפות.
ב-05 ביולי 2021 חזר לקדנציה נוספת במכבי תל אביב, בחוזה לשנתיים.
נבחרת לאומית
כהן הוא חבר הסגל של נבחרת ישראל, והשתתף באימונים ובמשחקי ההכנה שלה במהלך טורניר מוקדמות יורובאסקט 2015 וכך גם במוקדמות יורובאסקט 2022 ובמוקדמות מונדובאסקט 2023.
כהן היה אמור להשתתף ביורובאסקט 2017, אך נופה ממנו, לאחר שלא הגיע לאימון הפתיחה של הנבחרת.
ב-18 ביוני 2017 הוכר כהן כישראלי על ידי פיב"א, לאור בקשת איגוד הכדורסל הישראלי לקראת משחקי קדם אליפות העולם 2019. קבלת הבקשה נומקה בחינוך היהודי שעבר כהן ובשנותיו כשחקן בישראל מה שמוכיח את זיקתו לישראל.
צ'ארלס אדיסון
צ'ארלס אדיסון (באנגלית: Charles Edison; 3 באוגוסט 1890 - 31 ביולי 1969) היה איש עסקים, ממציא ואתולוג אמריקאי שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית, לפני כן כסגן המזכיר, ולאחר מכן כמושל ניו ג'רזי.