cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאלאוקסטריצה
מוני תאוטוקו הוא מנזר בעירה. המנזר הוקם לראשונה במאה ה-13. במקום הוקמה כנסייה במאה ה-16. המבנים של המנזר והכנסייה נבנו מחדש במאה ה-18. המנזר בנוי על צוק הצופה לים ונשקפים ממנו מפרצים. המנזר הוא אתר תיירות מבוקש והנזירים במקום מפעילים גם מוזיאון עם מוצגים מגוונים וחנות. הכניסה למנזר, הביקור בכנסייה ובמוזיאון הם ללא תשלום.
פרנסואה ויון
פרנסואה ויון (בצרפתית: François Villon; ב-19 באפריל 1431 – 1463 לערך נעלם, יש סברה כי מת באפריל 1463) הוא שם העט של François de Montcorbier או François Des Loges, משורר צרפתי, רוצח, גנב ונווד. את יצירותיו הנודעות "Ballade des Pendus" ו-"Testaments" כתב בעת שהייתו בכלא.
קורות חייו
ויון נולד ב-1431 לערך בפריז. קרוב לוודאי כי נולד למשפחה ענייה וכי אביו מת בצעירותו. אימו חיה עד היותו בן 30 לפחות ועליה כתב את אחת הבלדות המפורסמות שלו. נראה כי ויון היה אדם של חיי הוללות, בייחוד בזמן תקופת לימודיו באוניברסיטת פריז. נראה כי ויון קיבל אימץ את שם משפחתו מאחד הפרופסורים לחוק קאנוני אשר לקח אותו תחת חסותו ושיכן אותו בביתו.
המשורר היה לסטודנט לאומנות, והחל את לימודיו בגיל מוקדם מאוד, ייתכן כשהיה כבן שתים עשרה. הוא סיים תואר ראשון ב-1449 ותואר מאסטר ב-1452. אחד האירועים המרכזיים בחייו אירע ב-5 ביוני 1455, כאשר הרג כומר בעת קטטה ברחוב. עונשו של ויון אשר נמלט מפני החוק נקבע כהגליה, אשר נמחלה לו מאוחר יותר. ב-1456 נקלע לצרה נוספת בקטטה בה נחבל קשות, שבעקבותיה נמלט לצפון צרפת. לפני עזיבתו את צרפת חיבר את Petit testament או Lais, המבטא מרירות פנימית על חיים מבוזבזים, כפי שבא לידי ביטוי ביצירה החשובה ממנה שאחריה, Grand testament.
במרץ 1457 החלה חקירה על גנבת 500 כתרי זהב אשר הובילה בסופה של חקירת חברי כנופיות סטודנטים, אל ויון אשר עמד בראש כנופיית הפורצים. ויון גורש מהאזור ובמשך ארבע שנים היה למשוטט והיה חלק מכנופיית גנבים תועים. מקיץ 1461 עד אוקטובר אותה שנה ישב בכלא על שוד כנסייה.
עבודתו
גדולתו של ויון הייתה בחידושיו במוטיבים השיריים. הוא הבין היטב את המוסר הביניימי, אך לעיתים בחר לכתוב נגד האצולה, בהופכו את הערכים המקובלים כשהוא מהלל את האנשים הבזויים בעיני החברה שנידונו לגרדום, בנופלו בשמחה לבדיחות גסות ובחדשו תמידית את השפה בה הוא משתמש. אך עדיין, שיריו עוסקים ברובם בחייו שלו, ולא היו אלה חיים מאושרים. עבודתו הגדולה, ה-Grand Testament מ-1461, מהווה במידת מה המשך ל-Petit Testament מ-1456. על 2023 חרוזיה נטבע מראה המוות בידי תליין. עם אמביוולנטיות יוצאת מגדר הרגיל, ויון מערבב את השתקפות הזמן החולף, הלעג המריר ולהט דתי. הטון המעורבל של כנות אומללה עומדת בניגוד לזו של משוררים בני זמנו. ויון לא היה נודע ביצירותיו בימי חייו, והן נתגלו מחדש במאה ה-16.
סטרותיומימוס
סטרותיומימוס (שם מדעי: Struthiomimus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת אורניתומימיים. הוא חי בתקופת הקרטיקון לקראת סוף עידן הדינוזאורים באמריקה הצפונית והוא אחד מהדינוזאורים הרבים ביותר שנמצאו בפארק הפרובינציאלי דינוזאור שבקנדה. פירוש שמו המדעי הוא "דמוי יען", ואכן - דינוזאור זה דמה במראהו ואורח חייו ליען המודרני.
מאפיינים
דינוזאור זה היה בעל רגליים ארוכות וזרועות ארוכות עם צוואר ארוך וראש קטן וחסר שיניים. הוא הגיע לאורך 4.3 מטר ולגובה 1.4 מטר ומשקלו היה 150 ק"ג. דינוזאור זה היה יכול לנוע במהירות כדי לברוח מטורפים כמו הטירנוזאורוס רקס. הוא עצמו, למרות שהיה שייך לדינוזאורים התרופודים, ניזון מעשבים, שרכים או עלים או שאולי היה אוכל-כול.
ייתכן שהיו לו נוצות כמו להרבה מהתרופודים המהירים. מבנה רגליו דמה מאוד לרגלי היען וייתכן שהיה יכול להגיע למהירות של 50–80 קמ"ש.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה הדינוזאורים! ובמשחקי המחשב פארק היורה 3: בניית פארק, Jurassic World Evolution וJurassic World Evolution 2.
המיספרה (מוח)
המיספרת המוח או פֶּלֶג מוֹחַ-גָּדוֹל (באנגלית: Cerebral hemisphere) היא חלק מהמוח של בעלי חוליות.
מבנה
אצל בעלי חוליות המוח הגדול מחולק באמצעות מענית המוח לשני חלקים - המיספרה ימין והמיספרה שמאל. חלקן של ההמיספרות הפונה כלפי חוץ מורכב מחומר אפור רב, כאשר מתחתיו נמצא אזור של חומר לבן הנקרא Centrum semiovale. החומר הלבן מתפקד כמִשְׁלֶבֶת - גורם המקשר בין שני אזורים מבחינה אנטומית. יחד עם החומר הלבן נמצאים גם הגרעינים הבזליים והחדרים הלטרליים. אצל האאותריה חלק גדול מן החומר הלבן מרוכז ברשת ענפה של אקסונים (סיבים עצביים) הנקראת כפיס המוח. מלבד כפיס המוח אצל בעלי חוליות ישנם כמה אזורים קטנים יותר של משלבות כמו המישלבת האחורית, המישלבת הקדמית והפורניקס.
סימטריה מבנית
בצורה מקרוסקופית המיספרה ימין והמיספרה שמאל סימטריות כמעט לחלוטין, זאת למעט כמה הבדלים עדינים כמו מומנט יעקובלב, עיוות אנטומי קל של המוח הגורם להמיספרת ימין להתפתל קדימה ביחס להמיספרת שמאל ושל המיספרת שמאל להתפתל אחורה ביחס להמיספרת ימין.
עם זאת מבחינה מיקרוסקופית, סוג התאים, תפקודם של התאים, כמות המוליכים העצביים הנמצאים ותת-סוגם של הקולטנים לאותם מוליכים עצביים שונה בין ההמיספרות. לדוגמה: יש ריכוז רב יותר של דופמין בהמיספרה השמאלית ושל נוראדרנלין בהמיספרה הימנית. ישנם הבדלים אשר נשמרים בין בני אדם ואף בין מינים שונים, אך ישנו גם שוני רב בין פרטים שונים לאותו המין.
סימטריה תפקודית
אצל רוב בני האדם, המיספרה שמאל מתמחה יותר בעיבוד לשוני של מידע, דבר זה מתבטא בכך שלרוב אזור ברוקה ואזור ורניקה יימצאו בצד שמאל. כמו כן המיספרה שמאל מתמחה בעיבוד מקומי של מידע. לעומת זאת המיספרה ימין מתמחה בעיבוד גלובלי של מידע ובתפקודים מרחביים-חזותיים. המיספרה שמאל תתקשה בתפיסה ויצירה של צורות תלת-ממדיות, ואילו המיספרה ימין אינה מתקשה בכך.
קודקודי המוח
ישנם שלושה אזורים על קליפת המוח הנקראים קודקודי המוח (Poles), הקודקוד העורפי, הקודקוד הצדעי והקודקוד המצחי. הראשון הוא קצהו האחורי של האונה העורפית. השני נמצא בקדמת האונה הרקתית בתוך חלקו הקדמי של גומץ הגולגולת האמצעי, והשלישי בקדמת האונה המצחית.
חשיבות קלינית
במקרים חריגים של אפילפסיה אשר עמידים לתרופות וגורמים סבל אקוטי למטופלים, מוצע טיפול ניתוחי המנתק את ההמיספרות אחת מהשנייה על מנת להקטין את חומרתם של התקפים אפילפטיים, בהליך הנקרא קורפוס קלוסטומיה. במקרים נדירים אחרים בהם המוקד האפילפטי נמצא על אחת ההמיספרות, כגון אנצפליטיס על שם רסמוסן, מוצעת הסרה של אחת ההמיספרות בהליך הנקרא הֶמִיסְפֶרְקְטוֹמְיָה.
ויליאם גלאדסטון
ויליאם יוארט גלאדסטון (באנגלית: William Ewart Gladstone; 29 בדצמבר 1809 – 19 במאי 1898) היה מדינאי בריטי ליברלי, שכיהן ארבע פעמים כראש ממשלת בריטניה הגדולה. רפורמיסט פוליטי, הידוע כיריבו של בנג'מין דיזראלי. כראש ממשלה הגיע לעיתים לעימותים עם המלכה ויקטוריה אשר התלוננה "הוא תמיד מתייחס אלי כאילו היינו באספה פומבית". גלאדסטון כונה בידי תומכיו "הזקן הגדול" או "ויליאם של העם".
קריירה מוקדמת
גלאדסטון נולד בליברפול בשנת 1809 כבן הרביעי לסוחר ג'ון גלאדסטונס (הס' הסופית הושמטה מן השם על מנת לעשותו קל להיגוי). מוצאו של גלאדסטון היה סקוטי משני הצדדים. הוא חונך בבית הספר איטון קולג', ולאחר מכן למד בקולג' כרייסט צ'רץ', באוקספורד, והתמחה בלימודים קלאסיים ובמתמטיקה. בתחילה ייעד את עצמו לכמורה, אך לבסוף החליט להשתמש בכישרונו לדיבור בפני קהל בשדה הפוליטי. באוניברסיטה הביע תמיכה בעמדות המפלגה הטורית, וגינה את ההצעות לרפורמה פרלמנטרית.
לראשונה נבחר לפרלמנט בשנת 1832 מטעם המפלגה השמרנית עבור מחוז ניוארק. בתחילה היה בעל דעות שמרניות קיצוניות, התנגד לביטול העבדות ולחקיקה המסדירה את תנאי העבודה במפעלים. ב-1838 פרסם ספר בדבר יחסי המדינה והכנסייה. הוא נישא לקת'רין גלין בשנת 1839. לזוג נולדו שמונה ילדים, אחד מבניו היה הרברט גלאדסטון, הויקונט גלאדסטון הראשון.
ב-1840 החל במסע להצלת הפרוצות בלונדון. הוא היה מהלך ברחובות לונדון ומשדל פרוצות להיטיב את דרכיהן.
הוא נבחר מחדש בשנת 1841. שימש כנשיא לשכת המסחר בזמן כהונת ראש הממשלה רוברט פיל אך התפטר בשנת 1845 לאחר ויכוח על עניין עקרוני. בדצמבר שב לכהונת שר המושבות בממשלה. בתפקיד זה פעל למען מסחר חופשי ולמען הפחתת ההוצאה הציבורית. הוא נקט עמדה מוסרית בעניינים שנגעו לדת ולאידיאלים, אך באופן מתקדם שזכה לכינוי "ליברליזם של גלאדסטון". הוא נבחר מחדש בשנת 1847 והיה באופוזיציה לראש הממשלה הלורד פלמרסטון.
ב-1848 ייסד את האגודה הכנסייתית לשיקום נשים שסטו מדרכן. במאי 1849 הקדיש את רוב זמנו לעבודה זו, ופגש פרוצות בשעות לילה מאוחרות בביתן או ברחוב, ועסק בשיקומן, ובמציאת מקומות עבודה לאלו שהסכימו לעזוב את העיסוק בזנות.
את שנותיו באופוזיציה ניצל גלאדסטון כדי להשלים חיבור על כתבי הומרוס, שהעריץ עוד מימי לימודיו באיטון. בניגוד לרוח הספקנית ששררה בקרב המלומדים בני הזמן, גלאדסטון סבר שהכתבים המיוחסים להומרוס אכן נכתבו בידי משורר יחיד, ואכן משקפים אירועים היסטוריים. בהיותו נאמן להשקפתו הדתית, עשה גלאדסטון מאמץ להראות סימנים של ההתגלות האלוהית, ברוח נוצרית, בכתבי הומרוס. טענה מקורית אחרת שהעלה בספרו היא שתפיסת הצבע אצל היוונים הקדומים הייתה שונה במהותה מתפיסת הצבע המודרנית, והם לא השכילו להבחין בין הצבעים השונים, אלא בעיקר בין דרגות של בהירות. הספר עורר עניין רב, אך מרבית המבקרים דחו את השקפותיו של גלאדסטון.
בשנת 1859 קיבל שוב פאלמרסטון את השלטון לידיו וגלאדסטון קיבל שוב את תיק האוצר. הוא עזב את המפלגה השמרנית והצטרף אל הליברלים. בתפקיד זה נשא נאום שנוי במחלוקת ממנו עולה תמיכה במדינות הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית. בנאום שנשא בעיר ניוקאסל הכריז כי "יכול להיות שנהיה בעד הדרום, או נגדו. אבל אין ספק כי ג'פרסון דייוויס ואנשיו הקימו צבא. הם הקימו צי. ויתרה מכך – נראה שהקימו אומה". נאום זה נישא בעת שאנגליה הכריזה על נייטרליות במאבק. בשנים שלאחר מכן ניחם גלאדסטון על נאום זה.
בשנת 1864 החל תומך בהורדת המגבלות על הזכות להיבחר לפרלמנט, ובזאת הכעיס הן את פלמרסטון והן את המלכה ויקטוריה. בשל כך איבד את מושבו בפרלמנט בשנת 1865 אך הצליח להיבחר מחדש עבור מחוז אחר, דרום לנקשייר.
הכהונה הראשונה כראש הממשלה
עם פרישתו של הלורד ראסל בשנת 1867 הפך גלאדסטון למנהיג המפלגה הליברלית. בשנת 1868 הובס בבחירות בלנקשייר, אך נבחר כנציג גריניץ'. אז הפך לראשונה לראש ממשלה, והחזיק במשרה זו עד שנת 1874. בעיני העם היה שר אוצר יעיל שהפך לרפורמיסט מתון. אך מתחת לתדמית זו הסתתר מתקן עולם, בעל להט מוסרי, אשר התיימר לשנות מן היסוד את מה שנראה בעיניו בלתי צודק או בלתי מוסרי. בשנים הבאות יפלג את העם, ואת מפלגתו, בנושאים שנראו בעיניו הרי גורל, כ"שלטון בית" לאירלנד. טענתו, אותה טען בכל פעם שהביא נושא מסוג זה אל הבית, הייתה כי בעניינים אלה יש לקבוע את ההחלטות המדיניות על פי צו המצפון, ולא על פי התועלת הפוליטית.
הליברליזם הגלאדסטוני התאפיין בשנים אלו במדיניות שנועדה לשפר את החירות האישית ולהסיר מגבלות פוליטיות וכלכליות. הוא פעל על מנת להפחית את ההוצאה הממשלתית, בטענה שהכלכלה והמדינה ירוויחו אם אנשים יורשו להוציא את כספם כרצונם. הוא טען כי מדיניות של שלום עולמי תסייע בהפחתת ההוצאה הממשלתית, תפחית את המיסוי ותסייע לסחר. הוא תמך בכל רפורמה ממשלתית שתסייע לאנשים לפעול באופן חופשי להשגת מטרותיהם האישיות.
הוא תקף במרץ את שרידיה האחרונים של ממשלת בעלי האחוזות מן המאה ה-18, בשם אידיאלים של חירות אישית ומסחר חופשי. בשנת 1870 החל ברפורמה של מערכת החינוך. הביא להקמת רשת בתי ספר יסודיים, ופתח את שערי האוניברסיטאות בפני בני כל הדתות (כאשר עד עתה האוניברסיטאות המובילות היו פתוחות בפני פרוטסטנטים בלבד). ערך רפורמה במערכת בתי המשפט.
הוא הוביל לשינוי מקיף במפלגתו, המפלגה הליברלית, כאשר בעקבות חוק הרפורמה משנת 1867 ניתנה זכות הצבעה לכל בעל בית זכר בוגר, ולכל דייר המשלם למעלה מעשרה פאונד שכר דירה. כן בוטלו מחוזות שבהם פחות מ 10,000 מצביעים (דבר שגרם לשחיתות ולקניית מושבים בפרלמנט). חוק זה תוקן ב-1884 כך שמספר המצביעים הגיע לשישה מיליון נפש.
במדיניות החוץ היו אלו שנים סוערות, שראו את עלייתה של גרמניה המאוחדת במלחמת צרפת–פרוסיה, אותה ניסה למנוע ונכשל. הוא מנע מלחמה עם ארצות הברית בשאלת אלבמה, כאשר הסכים לשלם פיצויים לממשלת ארצות הברית בשל סיועה של בריטניה למדינות הדרום בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
כישלון, פרישה, ובחירה מחדש
שנות כהונתו האחרונות בקדנציה זו, הראשונה, הגיעו לסיומן באקורד צורם מבחינת גלאדסטון. כאיש עקרונות ניסה להעביר חקיקה כנגד משקאות חריפים, דוגמת זו שתתקבל בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית, אך נכשל. הדבר הביא לגל של מחאה כנגדו. אל מול התקפות אישיות קשות של בנג'מין דיזראלי, נאלץ לפזר את הפרלמנט. הוא ניהל את הבחירות בהצעה לבטל את מס ההכנסה, וספג כישלון צורב. מכיוון שלא היה יכול לראות את ד'יזראלי כראש ממשלה, הודיע על פרישתו מן הממשלה ומן המפלגה הליברלית, אך שמר על מקומו בפרלמנט.
בשנת 1876 מצא מטרה נעלה להילחם עליה. הוא פרסם עלון בו גינה במילים קשות את התנהגות האימפריה העות'מאנית כלפי הבולגרים. ד'יזראלי, אשר ענה על שאילתא בפרלמנט בנושא זה השיב תשובה ממנה השתמע כי הבולגרים רגילים לכך שיענו אותם. גלאדסטון הסתער עליו בחמת זעם צדקנית, בטענה כי "אפילו קניבל באיי הדרום היה מתרתח לשמע הזוועות". ד'יזראלי השיב כי גלאדסטון "איום מכל זוועה בולגרית". בשנת 1879 החל במסע בחירות, בו תקף את ד'יזרעאלי במילים בוטות בשל מדיניות החוץ שלו. חוסר מזל הביא תוך שבועות ספורים להשמדת גדוד בריטי בידי שבט הזולו בדרום אפריקה ולטבח בשגרירות הבריטית בקאבול בירת אפגניסטן. בסדרת נאומים במחוז מיד-לותיאן התקיף גלאדסטון את מדיניות הממשלה כבלתי מוסרית, ומתעלמת מכך שקדושת החיים של אנשי הזולו ושל האפגנים היא כקדושת החיים של הבריטים. היה זה מסע בחירות מודרני, אשר פנה ישירות אל העם. המלכה ויקטוריה הזדעזעה לשמע הידיעה כי גלאדסטון נשא נאום מתוך חלון של רכבת, אך היא ייצגה דור שהרכבת שלו כבר חלפה. הרחבת זכות הבחירה, שגלאדסטון עוד יפעל להרחיבה להיקף רחב יותר בטרם יסיים את תפקידיו, הביאה לצורך לפניה ישירה אל העם. הבחירות לא היו עתה דרך לחלוקת תפקידים בין בני אצולה, הקונים את כיסאם בפרלמנט במחוזות בחירה מושחתים בהם מספר מאות מצביעים, אלא משאל עם על נושאים שעל סדר היום. גלאדסטון היה הראשון שהבין זאת, ואכן היה "ויליאם של העם".
הכהונה השנייה בראשות הממשלה
המלל הנמרץ של גלאדסטון בדבר מוסריות במדיניות החוץ עמד בסתירה למדיניות האימפריאליסטית של ד'יזראלי, אך אל מול משבר פוליטי מחוץ, ושפל כלכלי מבית, נאלץ ד'יזראלי לפזר את הפרלמנט ולהתפטר. גלאדסטון זכה בבחירות, למורת רוחה של המלכה ויקטוריה, אשר סברה כי הוא "מצית דליקות מטורף למחצה". שני בניו נבחרו אף הם לפרלמנט. עתה שימש הן כראש ממשלה והן כשר האוצר.
הוא הביא לסיומה של המלחמה באפגניסטן, מלחמת הבורים הראשונה והקרבות כנגד המהדי בסודאן. הוא פעל להרחבה משמעותית של זכות הבחירה, ושינוי שיטת החלוקה למחוזות בחירה כך שתתאים לתנאים החדשים.
מותו של הגנרל צ'ארלס גורדון בח'רטום ב-26 בינואר 1885 הביא להבאשת ריחו של גלאדסטון בעיני הבוחרים. גורדון נשלח לסודאן כשנה לפני כן על מנת לפקד על פינוי הכוחות המצריים מחבל ארץ זה, אשר היה נתון למרידות. גורדון החליט להישאר על מנת שלא להפקיר את הארץ למורדים הדרווישים. הוא הושם תחת מצור, וגלאדסטון לא מיהר לשלוח לו סיוע. כוחות שנשלחו לבסוף הגיעו מאוחר מדי. גורדון מת, כשהוא בודד למעשה, וממתין לסיוע שאחר לבוא. רבים מבני העם, וביניהם המלכה, ראו את גלאדסטון אחראי למצב זה. גלאדסטון נאלץ להתפטר, וסירב להצעת ויקטוריה לתואר אצולה.
הכהונה השלישית והרביעית בראשות הממשלה – שלטון בית לאירלנד
בשנת 1886 איחד את הכוחות עם הלאומנים האירים בראשות צ'ארלס סטיוארט פרנל וזכה בבחירות. הוא שב לתפקיד ראש הממשלה (ואיחד אותו, למשך כהונתו, עם תפקיד הלורד שומר החותם), כאשר מטרתו המוצהרת חקיקת חוק "שלטון בית" לאירלנד. היה זה האחרון (והכושל) מבין מסעי הצלב הגדולים של איש זה. אירלנד הייתה עד אז חלק בלתי נפרד מבריטניה הגדולה. חוק איחוד הפרלמנטים משנת 1800 הביא לכך שמאה חברי פרלמנט אירים יצטרפו לפרלמנט בארמון וסטמינסטר, אך לא הביא לכך שהאירים יקבלו את השלטון האנגלי. ניגודי הדת (קתולים לעומת פרוטסטנטים) והתרבות, מרידות בלתי פוסקות, ורעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה, שהביא לטינה מרה של האירים כלפי שליטיהם האנגלים, גרמו להעלאת דרישות ל"שלטון בית", שהיה למעשה ייסודו של פרלמנט אירי, שידון בענייניה של אירלנד, תוך שמירת המסגרת של המונרכיה הבריטית. בתחילה הועלה הרעיון בצורה מתונה מפי המנהיג הפרלמנטרי אייזיק באט, אך לאחר מכן באופן נמרץ ואגרסיבי בידי "המלך הבלתי מוכתר של אירלנד", צ'ארלס סטיוארט פרנל. גלאדסטון, אשר בתחילה התנגד לשלטון הבית, מצא עתה מטרה חדשה להילחם עליה, וכהרגלו, הקנה לה אופי של מאבק מוסרי, בין חירות האדם ובין אלו השואפים לכבלו.
באפריל 1886 העלה בפני הפרלמנט את הצעת החוק ל"שלטון בית" לאירלנד. בנאום בן שלוש שעות וחצי טען כי בכך יהיה צדק היסטורי לאומה זו. הצעתו פילגה את מפלגתו הליברלית, והחוק נכשל בעת הקריאה השנייה. גלאדסטון נאלץ לפזר את הפרלמנט, והכריז על בחירות, אשר הנושא היחיד בהן היה "שלטון הבית". הוא נכשל בבחירות אלו, והמפלגה השמרנית, בראשות הלורד סולסברי, תפסה שוב את השלטון.
אחרית ימיו
בשנת 1896 עוד נאם בציבור וגינה את טבח הארמנים בידי הטורקים. באותה שנה גם פרסם מכתב תמיכה בספר מדינת היהודים של בנימין זאב הרצל ובו כתב "מובן שאני מאוד נגד אנטישמיות".
בשנת 1898 מת מסרטן, ונקבר בכנסיית וסטמינסטר, שם טומנת האומה האנגלית את טובי בניה.
8 באוקטובר
8 באוקטובר הוא היום ה-281 בשנה (282 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 84 ימים.
יחזקאל הן
יחזקאל הֵן (1882 – 4 באפריל 1952) היה איש חינוך ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י.
תולדותיו
הן נולד בשנת 1888 בבורוסלב שברוסיה. בילדותו קיבל השכלה תורנית מפי סבו, שהיה נינו של ר' לוי יצחק מברדיצ'ב. למד ב"קורסים הפדגוגיים" העבריים של אהרן כהנשטם ושלום יונה טשרנו בגרודנו ובסמינר למורים של "תרבות" בקייב, שימש כמורה לעברית בסנקט פטרבורג ובקייב. בהוראה עסק עד לסגירת בתי הספר העבריים ברוסיה בעקבות מהפכת אוקטובר (1917). כן היה חבר ועד "תרבות" וועד בתי הספר של חברת מפיצי השכלה.
לאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1925, שימש כמפקח במוסדות חינוך של זרם העובדים. ב-1931 החל ללמד בסמינר לוינסקי, והורה בו עד פטירתו. במסגרת פעילויותיו השונות בתחום החינוך, עסק בעיקר בהוראת תנ"ך וספרות.
נבחר מטעם מפא"י כחבר אספת הנבחרים הרביעית (1944–1948), ולאחר קום המדינה נבחר לכנסת השנייה, ובה היה חבר ועדת החינוך והתרבות. הוא הספיק לכהן כחבר הכנסת רק כשמונה חודשים, בטרם נפטר, ב-4 באפריל 1952, בגיל 70. במקומו נכנסה לכנסת רחל צברי.
פוליקוטיליים
פוליקוטיליים (שם מדעי: Polycotylidae) היא משפחת זוחלים ימיים מקובצת הפליוזאורים. למרות מראם המזכיר את הפליואוזאורודים מדענים רואים בהם קרובים של האלאסמוזאוריים והפלסיוזאוריים. הם חיו במימי הקרטיקון מלפני 99 מיליון שנה עד להכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה.
יחזקאל הן
תולדותיו
הן נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. הותיר אישה, מורה למדעי הטבע, ובן, חבר עין חרוד.
פוליקוטיליים
מאובני המשפחה נמצאו באזורים שונים ברחבי העולם לרבות אמריקה הדרומית, אמריקה הצפונית, יפן, מרוקו, מזרח אירופה, אוסטרליה וניו זילנד.
יחזקאל הן
תולדותיו
לאחר מותו הספיד אותו במליאת הכנסת שר החינוך והתרבות בן-ציון דינור:
פוליקוטיליים
הם היו בעלי גוף קטן יחסית ובעלי צוואר קצר. הלסתות היו ארוכות והכילו שיניים חרוטיות רבות ששימשו ללכידת דגים. היו להם 4 סנפירים ששימשו לשחייה חסכונית באנרגיה שגם עזרה להם להאיץ אחרי טרפם.
יחזקאל הן
תולדותיו
לזכרו של יחזקאל הן הוקמה קרן מלגות המעניקה פרסים לתלמידי סמינר לוינסקי (הנקראת כיום "מכללת לוינסקי לחינוך") המצטיינים בלימודי ספרות ותנ"ך.
אל טורנו פסיפיקו
אל טורנו פסיפיקו (תור השלום, בקיצור טורנו Turno) הוא כינוי לצורת השלטון בספרד תחת בית בורבון משנת 1876 ועד 1923 ובמיוחד בין 1886-1902, בתקופת המלוכה של מריה כריסטינה. בשיטה זאת, שהוצעה על ידי קנובס דל קסטילו, ונקבעה בחוקה של שנת 1876, הפרלמנט נבחר על ידי העם בבחירות והיא זאת שממנה את הממשלה בשיטה קואליציונית. אולם למלך היה רשות לפזר את הממשלה ולמנות במקומה ממשלה בראשות האופוזיציה. במקרה כזה, הפרלמנט היה מתפזר והיו מוכרזות בחירות חדשות. על הנייר, דבר זה הבטיח שהמלך לא יוכל לנהוג כנגד רצון העם, וספרד הייתה אחת המדינות הדמוקרטיות ביותר בעולם. אולם למעשה, למפלגה ששלטה בממשלה, דרך משרד הפנים, היה כח עצום שאיפשר לה לנצח בבחירות ברב גדול דרך לחץ על קבלני קולות מקומיים, כך שהמפלגה בשלטון נבחרה על ידי המלך. קבלני הקולות היו בעלי אדמות, מעסיקים ושאר דמויות מקומיות אשר יכלו להביא את אנשיהם, חיים ומתים, להצביע כנדרש. בהתאם לכך, עד שנת 1914 מפלגת השלטון תמיד זכתה ברוב בבחירות.
בשנים הראשונות, בין 1876-1881, זכתה מפלגתו של דל קסטילו, המפלגה השמרנית, ברוב עצום בבחירות והוא זכה בשלטון. אל מולו ארגן פרחדס סגסטה את המפלגה הליברלית אשר זכתה בשלטון בשנת 1881. לאחר מותו של המלך אלפונסו השנים עשר, נפגשו קסטילו וסגסטה וקבעו ביניהם הסכם רוטציה על פיו יחולק השלטון ביניהם ברוטציה. מפלגות אחרות זכו במספר מועט של צירים בפרלמנט, למרות שבמקרים מסוימים הייתה להן תמיכה רחבה. המפלגה הסוציאליסטית זכתה לראשונה בנציג בודד בפרלמנט רק בשנת 1910 והמפלגה הרפובליקנית זכתה לרוב בבין 15-40 צירים, מתוך מעל 400 מושבים. היכולת לזייף את הבחירות נבעה בין השאר מכך שעם מתן זכות בחירה כללית לכל הגברים בשנת 1890, רק כרבע מבעלי זכות הבחירה ידעו קרוא וכתוב. זיוף הבחירות כללו כל מיני פעולות, בין השאר, אי הודעה או חלוקת הודעות מוטעות על מקום או זמן ההצבעה, זיופים ברשימות המצביעים, והחלפות קלפי או הצבעה עבור אלו שלא הגיעו להצביע. במהלך התקופה, העיתונות שנהנתה מחופש הדיבור, התריעה על הזיופים בבחירות וטענה שהתוצאות אינן משקפות, אך ללא הועיל.
ישנם הטוענים ששיטת הטורנו יכלה להתקיים רק הודות לכח הרב שניתן לצבא להגן מפני אויבים פנימיים, ובין השאר להביא חתרנים פוליטיים למשפט בפני בתי משפט צבאיים. לטענתם, כבר בשנות ה-90 של המאה ה-19, הרגישו ספרדים רבים שהבחירות מזויפות, אולם לא היה בכוחם להביא לשינוי המצב. עם זאת, החל משנת 1914 הצליחו מפלגות שהתפצלו ממפלגות האם הליברלית והשמרנית להשיג נתח משמעותי מקולות הבוחרים ותוצאות הבחירות החלו לשקף יותר את רצון הבוחרים.
מבקרים ליברלים וקומוניסטים של שיטת הטורנו בספרד טענו ששתי המפלגות השולטות לא היו שונות אחת מהשנייה באידאולוגיה, ובעצם כל שייצגו היה את האינטרסים של חבריהן. לעומת זאת, ישנם המציינים הבדלים מסוימים בין המפלגות בכך שהליברלים יותר תמכו בקיצוץ כוחה של הכנסייה, תמכו והשיגו זכות בחירה לכל הגברים ונטו יותר לסחר חופשי לעומת הפרוטקציוניזם השמרני.
פצ'וקה
פצ'וקה דה סוטו (בספרדית: Pachuca de Soto), או בקיצור פצ'וקה, היא בירת מדינת אידלגו במקסיקו. העיר נמצאת במרחק של 90 קילומטרים ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
היסטוריה
האזור בו נמצאת פצ'וקה היום היה מיושב על ידי שבטי ילידים שונים עוד לפני בואם של הספרדים לאזור ב-1528. לאחר בואם הם קראו לאזור בשם פצ'וקה והתחיל להתפתח בו יישוב מסודר.
פצ'וקה נכבשה על ידי הכוחות המורדים במלחמת העצמאות של מקסיקו ב-1812. ב-1813 פצ'וקה קיבלה מעמד של עיר. לאחר המלחמה מקסיקו העצמאית חולקה למדינות ופצ'וקה הייתה חלק ממדינת מקסיקו.
ב-1824 המכרות שהיו עד אז בשליטתם של הספרדים הקולוניאליסטים עברו לידי כורים מקורנוול שבאנגליה. הם המשיכו לשלוט במכרות עד שמלחמת ארצות הברית–מקסיקו, אשר במהלכה נכבשה העיר על ידי ארצות הברית, אילצה אותם למכור את המכרות למקסיקנים המקומיים. עם זאת, הם חזרו לשלוט במכרות ב-1850 ונותרו מרכיב חשוב באוכלוסייה ובתרבות בעיר במשך זמן רב.
ב-1869 נוצרה מדינת אידלגו ופצ'וקה נבחרה להיות בירתה. העיר נכבשה פעמיים על ידי הפלגים השונים במהלך המהפכה המקסיקנית, שהתרחשה במהלך העשור השני של המאה ה-20. בשלב מסוים שמה של העיר הפך ל"פצ'וקה דה סוטו" כהוקרה למנואל פרננדו סוטו, שהיה גורם מרכזי בהפיכתה של אידלגו למדינה נפרדת.
באמצע המאה ה-20 התחיל צמצום גדול בכרייה, דבר שגרם לירידה משמעותית במצבה הכלכלי של העיר. עקב כך הכלכלה המקומית נאלצה לעבור לתעשייה והצליחה להתאושש במידת מה.
כלכלה
למרות הצטמצמות ענף הכרייה במהלך המאה ה-20, הוא עדיין מרכיב חשוב בכלכלה המקומית. במכרות באזור פצ'וקה נכרים בעיקר זהב וכסף. בנוסף לכרייה הכלכלה המקומית מסתמכת על חקלאות, תעשייה ותיירות.
חינוך
בעיר פועלים מספר אוניברסיטאות ומוסדות להשכלה גבוהה, בהם האוניברסיטה האוטונומית של מדינת אידלגו.
תחבורה
את פצ'וקה משרת נמל התעופה הלאומי אינחניירו חואן גיירמו וייאסנה שנפתח ב-1975.
יש מערכת אוטובוסים מהירה בבנייה בעיר תחת השם "טוסובוס" שצפויה להיפתח באוגוסט 2014.
ספורט
בעיר פועל מועדון הכדורגל פצ'וקה, שהוקם ב-1901 על ידי הכורים האנגלים בעיר. הקבוצה, המשחקת בליגת העל המקסיקנית, זכתה בגביע סודאמריקנה ב-2006 והשתתפה מספר פעמים באליפות העולם לקבוצות.
בסטיליה
הבסטיליה (צרפתית: Bastille; מילולית: מבצר) הייתה בסטיליית סן אנטואן שעמדה בפריז. הבסטיליה נבנתה בערך ב-1370 כחלק ממערך ההגנה של פריז, על מנת לבצר את החלק המזרחי של חומת פריז ולאבטח את הדרך אל ארמון המלך בסן פול שבדרום המארה. המבנה הוסב לכלא במאה ה-17 בידי לואי הארבעה עשר. באותה עת הוא כלא בעיקר אסירים פוליטיים, אך גם אסירי דת, כותבים מסיתים ופרחחים צעירים, שהוחזקו שם לבקשת משפחותיהם. היא החלה לרכוש מוניטין רע כשהפכה לכלא הראשי עבור אלו שנאסרו לפי "מכתבי החותם" שהפיצו המלכים הבורבונים.
נפילת הבסטיליה
נפילת הבסטיליה, שהתרחשה ב-14 ביולי 1789, הייתה התפתחות מכרעת במהפכה הצרפתית, ולאחר מכן אף שימשה כסמל המהפכה ונקבעה לדורות כתאריך פרוץ המהפכה. למרות העובדה שבזמן כיבושה היו כלואים בבסטיליה רק שבעה אסירים, שימש בית הכלא המפורסם כסמל השלטון, ולכן כיבושה בידי המהפכנים היה אות הפתיחה של מרד גלוי.
האירוע התרחש כאשר ההמון הזועם התקהל סביב המבצר ודרש ממפקד הכלא לתת להם את הנשק הנמצא בתוכה. מפקד הכלא ניסה לנהל עם ההמון משא ומתן ובשל אי־הבנה נורו כמה יריות וההמון הסתער על המבצר, הרג את מפקד הכלא ואת החיילים בתוכו. לאחר המהפכה הצרפתית, הפכה נפילת הבסטיליה לסמל המהפכה. אף על פי שכיבושה הוביל לאלימות ומעשי טרור, הריסת הבסטיליה ופיזור אבניה ברחבי צרפת, הפכו לסמל עולמי לחירות, לשחרור מעמדות, לשאיפה לשוויון ולהכרה בזכויות האדם.
האתר בשנות האלפיים
במקום בו עמדה הבסטיליה נמצאת כיום כיכר הבסטיליה ומעט משרידיה נראים בקרבת מקום. אופרה הבסטיליה, בנין האופרה החדש של פריז, ממוקם באזור. כיום הבסטיליה מוכרת בצרפת כמרכז תיירותי וחלק מההריסות מפוזרות בצרפת כדי להכריז על נפילת הבסטיליה.
רביעיית אלבן ברג
רביעיית אלבן ברג הייתה רביעיית מיתרים אוסטרית שהוקמה בשנת 1971 בווינה ונקראה על שמו של המלחין האוסטרי אלבן ברג, עד לפירוקה ביולי 2008.
חברי הרביעייה הם:
רביעיית אלבן ברג הופיעה מאז הקמתה ב-1971 בבירות המוזיקה בעולם ובפסטיבלים חשובים. נגניה קיימו סדרת קונצרטים קבועה ב"קונצרטהאוס" בווינה. הם הופיעו בקביעות גם ב"רויאל פסטיבל הול" בלונדון, באופרה של ציריך ועוד.
הרביעייה הרבתה גם בהקלטות. במשך השנים הקליטה את כל הרביעיות של בטהובן, אלבן ברג, וברן ובארטוק, את כל הרביעיות המאוחרות של מוצרט ושוברט, רביעיות משל היידן, דבוז'אק, שומאן, ראוול, דביסי, סטרווינסקי ואחרים. הם מקליטים גם מוזיקה מן המאה העשרים, משל לאוש יאנאצ'ק, ויטולד לוטוסלבסקי, לוצ'אנו בריו, אלפרד שניטקה ועוד (חלק מיצירות אלה הוקדשו לרביעיית אלבן ברג).
בין הקלטות הרביעייה גם חמישיית הפסנתר של דבוז'אק עם רודולף בוכבינדר ורביעיית הפסנתר במי במול מז'ור וחמישיית הפסנתר ק. 414, שתיהן עם אלפרד ברנדל.
חברי הרביעייה עסקו גם בחינוך מוזיקלי לדור החדש של מבצעים. הם פרופסורים באוניברסיטה למוזיקה בווינה ומאז 1993 גם בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן, גרמניה, שם המשיכו בדרכה של רביעיית אמדאוס. אחרי מותו מסרטן של תומאס קאקושקה המשיכה הרביעייה להופיע עם תלמידתו, איזבל כריזיוס, עד שהתפרקו בתום סיבוב הופעות וקונצרט מיוחד לזכרו של תומאס ביולי 2008.
שלישיית קורטו
שלישיית קורטו הייתה שלישיית פסנתר, שהוקמה בשנת 1905 על ידי הפסנתרן הצרפתי אלפרד קורטו, הכנר הצרפתי ז'אק טיבו והצ'לן הספרדי פבלו קזאלס.
השלישייה הייתה מן החשובות והמובילות בתקופתה. כל אחד מחבריה היה וירטואוז בעל שם עולמי בזכות עצמו.
סקורפיונז
סגנון הלהקה היה מהפכני לתקופתו, כאשר לצד המוזיקה הרועשת שהיוותה את ניצני הרוק הכבד הם היו מאבות רוק הבלדות שהתאפיין בהמנוני רוק עתירי רגש ומסרים פוליטיים למען השלום וכנגד הרודנות.
אחד משיריה המפורסמים של הלהקה הוא "Wind of Change", שנכתב במהלך שהות הלהקה במוסקבה בשנת 1989 לקראת הופעה (הסקורפיונז היו אחת הלהקות הראשונות שהופיעו במוסקבה בימי טרום התפרקות ברית המועצות). השיר, המדבר על רוחות השינוי, היווה את שיר הסמל של נפילת חומת ברלין והיה להצלחה גדולה. עוד מלהיטי הלהקה: Still loving you ,Rock You Like A Hurricane, Send Me An Angel, White Dove ועוד רבים.
ב-7 ביולי 2005 הופיעו הסקורפיונז מול עשרות אלפי צופים באצטדיון בלומפילד בתל אביב, בהופעה שזכתה להצלחה רבה וביקורות נלהבות. הזמרת הישראלית ליאל קולט ביצעה בהופעה זו יחד עם הלהקה את השיר "Send Me An Angel" ועוד מספר שירים ידועים של הסקורפיונז.
כיום רק 3 מחברי ההרכב הם גרמנים, אחד פולני ואחד שוודי. ב-24 בינואר 2010 נמסרה באתר הלהקה הודעה על פירוקה בשנת 2012 בחודש דצמבר. במהלך שנת 2010 קיימה הלהקה סיבוב הופעות פרידה עולמי; במסגרת סיבוב הופעות זה הופיעה גם בישראל ב-4 באוקטובר 2010.
בשנת 2015 קיימה הלהקה סיבוב הופעות במסגרת 50 שנות פעילות. גם אז הופיעה הלהקה בישראל ב-4 ביולי 2016 בהיכל מנורה לפני קהל שמנה יותר מ-10 אלף אנשים.
ראשית הדרך
הלהקה הוקמה ב-1965 בהאנובר שבגרמניה על ידי הגיטריסט רודולף שנקר, החבר היחיד שיישאר בשורות הלהקה לאורך כל שנותיה. הלהקה הושפעה מתחילתה מלהקות הרוק שהיו פופולריות באנגליה באותה תקופה, בייחוד הביטלס, ואת שיריהן ניגנה בהופעות החיות שלה בתחילת דרכה, כשרודולף עצמו מבצע את השירה.
ב-1970 הצטרפו ללהקה הסולן קלאוס מיינה והגיטריסט המוביל מייקל שנקר, אחיו הצעיר של רודולף, כאשר רודולף עצמו משמש כגיטריסט הרית'ם. כשאת ההרכב משלימים הבסיסט לותר היימברג והמתופף וולפגנג דזיאוני, הקליטה והוציאה הלהקה לאור ב-1972 את אלבום הבכורה שלה, Lonesome Crow. מבחינה מוזיקלית היה האלבום שונה בתכלית מהסגנון המוכר שתפתח הלהקה בשנים הבאות, והושפע רבות מסצנת הקראוטרוק, ז'אנר של רוק פרוגרסיבי שהיה נפוץ בגרמניה. על אף שהאלבום לא זכה להצלחה מסחרית כלשהי, הוא הציג לראווה את כישרונו של מייקל שנקר, שעל אף גילו הצעיר (בן 16 בלבד בעת הקלטת האלבום) הפגין יכולות וירטואוזיות כגיטריסט מוביל, ולימים ירכוש לעצמו שם כאגדה בתחום הרוק הכבד.
בעקבות עזיבתו של מייקל שנקר התפרקה הלהקה. לאחר שסייע רות' לסקורפיונס להשלים את סיבוב ההופעות שלהם בקיץ 1973, הפגינו הן רות' והן רודולף שנקר נכונות להמשיך ולעבוד יחד, אולם שנקר לא רצה להקים לתחייה את ההרכב שהתפרק. תחת זאת הצטרף שנקר למספר חזרות של להקתו של רות', Dawn Road, ובסופו של דבר החליט להצטרף ללהקה, שכללה מלבדם גם את הבסיסט פרנסיס בוכהולץ והמתופף יורגן רוזנטל. כעבור זמן קצר נענה מיינה להזמנתו של שנקר והצטרף ללהקה גם הוא כסולן. על אף שההרכב החדש כלל יותר חברים מ-Dawn Road מאשר חברים מסקורפיונז, החליטה הלהקה לפעול תחת שמה של סקורפיונז, כיוון שזו כבר הפכה לשם מוכר בסצנת הרוק הכבד הגרמנית, שהייתה קטנה ביותר באותו זמן.
עלייה לתהילה
בהמשך שנות ה-70 הלכה סקורפיונז וביססה את מעמדה כלהקת הארד רוק והבי מטאל קלאסיים, ועקב הצלחתה הפכה לחלוצת ז'אנר המטאל בגרמניה. סגנון הלהקה באותה תקופה התבסס בעיקר על נגינתו של הגיטריסט אולי ג'ון רות', שהודות לנגינתו עם הסקורפיונז הפך לאחד מהגיטריסטים המוערכים והמשפיעים ביותר בעולם הרוק, ואשר היה מהתורמים המרכזיים לפיתוחו של זרם המטאל הנאו-קלאסי. קולו הגבוה והייחודי של הסולן קלאוס מיינה מילא אף הוא תפקיד מרכזי במוזיקה של הלהקה. על אף שלא זכתה להצלחה מסחרית גדולה במיוחד, המוזיקה של הלהקה בשנות השבעים התאפיינה בסגנון ייחודי ואומנותי שזכה לשבחים רבים מפי מבקרי מוזיקה וחובבי רוק, והיוותה מקור השראה לאומנים מוערכים רבים.
השנים המאוחרות
לקראת האלבום "unbreakable" שנחשב אלבום מאוחר של הלהקה הצטרף ללהקה פאוול מצ'ידווה - הבסיסט הנוכחי. יחד איתו הוציאו הסקורפיונז את האלבומים:
.humanity: hour 1, taken b side, sting in the tail, comblack, return to forever
ביקור בישראל יולי 2022
ב-9 ביולי 2022 ה'סקורפיונוס' שבו לישראל והופיעו בהיכל מנורה.
הסולן מנייה מסר לאחר ההופעה "אנחנו מאוד אוהבים את ישראל ומצפים בכיליון עיניים לשוב ולהופיע שם"
במופע הסקורפיונס נגינו שירים חדשים שהוציאו, וכמובן את הלהיטים "Still Loving you" ו"Wind of Change"
בהופעה בהיכל מנורה נראו חברי הלהקה מביעים תמיכה עם דגליי אוקראינה שנזרקו מהקהל.
דיסקוגרפיה
{|
אלן לאד
אלן לאד (באנגלית: Alan Ladd; 3 בספטמבר 1913 – 29 בינואר 1964) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, ידוע בעיקר בגלל תפקידו במערבון הקלאסי "שיין" של ג'ון פורד.
ביוגרפיה
הוא נולד בהוט ספרינגס, ארקנסו ובגיל ארבע מת אביו ואמו היחידנית התקשתה להתפרנס. הם עברו לאוקלהומה סיטי ואחר כך לפסדינה ולעמק סן פרננדו, שם למד ב-North Hollywood High School שם השתתף בחוג הדרמטי והופיע בהצגת "המיקדו" של גילברט וסאליבן, שם ראה אותו מאתר כישרונות והחתים אותו באולפני סרטי יוניברסל.
הוא הופיע בתפקידים קטנים ואחר כך עבר לאולפני האחים וורנר אך גם שם לא הצליח. הפריצה שלו הייתה ב-1942 כשהוחתם באולפני פרמאונט לתפקיד משנה בסרט האפל "אקדוחן שכיר" לפי רומן של גרהם גרין לצידה של ורוניקה לייק.
עם ורוניקה לייק הופיע עוד בשלושה סרטים אפלים:
ב-1949 שיחק בסרט "גטסבי הגדול" לצידה של בטי פילד.
ב-1953 שיחק בתפקיד הראשי של "שיין", במערבון "שיין" בבימויו של ג'ון פורד שזכה להצלחה גדולה. באותה שנה נבחר לאחד מעשרת הכוכבים הפופולרים ביותר בארצות הברית.
ב-1957 שיחק בסרט "הנער על הדולפין" לצידם של סופיה לורן וקליפטון וב.
בנובמבר 1962 הוא נמצא מחוסר הכרה עם פצע ירייה ליד ליבו לאחר ניסיון התאבדות כושל. האולפן מיהר להסתיר את המקרה וכינה אותו "תאונה שקשורה לשימוש באקדח".
תפקידו האחרון שלו היה בסרט "השאפתנים" לצידו של ג'ורג' פפארד (1964), אך באופן טרגי, הוא לא צפה בהקרנתו. ב-29 בינואר 1964, הוא נמצא מת בפאלם ספרינגס, קליפורניה מבצקת במוח שנגרמה על ידי שימוש מופרז באלכוהול ותרופות הרגעה. החקירה העלתה שלא מדובר היה בהתאבדות.
ב-1960 נקבע שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אטיו
אטיו (במאורית: Atiu או Enuamanu – "ארץ הציפורים") הוא אי השוכן במרחק 187 ק"מ מצפון-מזרח לררוטונגה. בקבוצה הדרומית של איי קוק.
גאוגרפיה
אטיו הוא אי געשי שהתרומם המוקף בשונית אלמוגים הבולטת לגובה של 6 מטרים מעל פני הים. השונית יוצרת טבעת ברוחב 1.5 ק"מ סביב לאי. הסחיפה בצדה הפנימי של הטבעת יצרה מדרון דיפ ברוחב של כ-30 מטרים לתוך האדמה הפורייה שבהדרגה התרוממה לגבעה שטוחה מרכזית בגובה של 70 מטרים. כמו רוב איי הקבוצה הדרומית של איי קוק, לאטיו יש לגונה קטנה ושטוחה. כפיצוי על כך, חופיו ציוריים וחוליים ואבן הגיר של שונית האלמוגים משופעת במערות נטיפים. שטח האי הוא מחצית משטחו של ררטונגה. באדמת הביצות השטוחה שוכנים מטעי קולקס קדמוני (טארו) וניתן לראות שם את אגם טה רוטו (Te Roto). באזור פורה זה גדלים גם בננות, הדרים, פפאיה, עץ הלחם וקוקוס.
דאף 46
דאף 46 (בהולנדית: DAF 46), היא מכונית משפחתית קטנה, 2 דלתות, שיוצרה בהולנד על ידי יצרנית הרכב דאף, (ראשי התיבות שלה : "מפעל המכוניות של דורן" – Doorne’s Automobiel Fabrieken), בין השנים 1974–1976.
אטיו
היסטוריה
תושבי אטיו רואים בטנגרואה, אל הים הפולינזי, את אביהם הקדמון. שמו הקדום של האי היה אנאומאנו (Enuamanu) שמשמעותו היא "אי החרקים והחיות", אם כי לגבי החרקים קיימת מחלוקת. תושבי האי הסיקו מכך שהוא לא היה מיושב לפני הגעתם. הם קראו לעצמם "תולעי אנאומאנו" מתוך הכוונה שהם נולדו באי והם קיוו להיקבר בו. בעבר היה באי מנהג שהיה מקובל גם אצל המאורים של ניו זילנד לקבור שיליה של תינוק שנולד מתחת לעץ שאך נשתל. זהו המקור לאמרה המקומית: "מעפר באנו ולעפר נשוב". תושבי אטיו היו עם של לוחמים ולפני הגעתם של המיסיונרים הם עסקו במלחמות כנגד שכניהם באיים מיטיארו ומאוקה (Mauke), טבחו בהם ואף אכלו מבשרם. האירופאי הראשון שהגיע לאטיו היה ג'יימס קוק שחלף ליד האי ב-31 במרץ 1777 ועשה ניסיונות ליצור קשר עם תושבי המקום במשך כמה ימים.
דמוגרפיה
רוב ההתיישבות באטיו מרוכזת על הגבעה המרכזית של האי. ב-12 במרץ 2003 מנתה אוכלוסיית האי 571 תושבים בחמישה כפרים.
הקפה של אטיו
לאטיו יש היסטוריה ארוכה של גידול קפה. המיסיונרים הכניסו את גידול הקפה לאי בצורה מסחרית בראשית המאה ה-19. ב-1865 היצוא השנתי של קפה מאיי קוק הסתכם בעלות של 30,000 לירות שטרלינג. מנהיגי האי שלטו על הקרקע ומרבית הפדיון ממכירת יבול הקפה הגיע אליהם. פשוטי העם ראו מעט מהרווחים, אם בכלל, בתמורה לעבודתם. בסוף שנות התשעים של המאה ה-19, סבל ענף גידול הקפה ברורטונגה מכימשון שהשפיע לרעה על הצמחים. ייצור הקפה צנח והיה צורך להסתמך יותר על היבולים באיים אטיו, מאוקה (Mauke) ומנגאיה (Mangaia). מלחמות העולם גרמו לירידה נוספת ביצוא ובסופו של דבר להפסקתו המוחלטת.
דאף 46
דגם ה-"דאף 46" יוצר בגרסת הילוכים אוטומטים בלבד מסוג "Variomatic".
אטיו
הקפה של אטיו
בשנות החמישים של המאה ה-20 חודש גידול הקפה באיי קוק. היבול היה מיוצא לניו זילנד שם הוא עובד ושווק. ב-1983 קרסה תעשיית הקפה. הממשלה משכה את ידיה מהענף והשאירה את המטעים בידי בעלי הקרקעות. התמורה העלובה שקיבלו החקלאים ממכירה הקפה גרמה להם לעבור לייצור לצרכים עצמיים בלבד. על העצים במטעים השתלטו צמחים מטפסים.
דאף 46
היסטוריה
דאף ידועה כמפעל המייצר משאיות, אבל משנת 1958 עד שנת 1975 ייצרה כלי רכב משפחתיים קטנים. בין הרכבים שייצרה : דאף 600, דאף 750, דאף 30, דאף 33, דאף 44, דאף 45, דאף 46 ודאף 68. בשנת 1967 פיתחה את ה"דאף 55", עם מנוע  מקורר מים, 4 צילינדרים 1,108 סמ"ק. מעצב המכוניות של דאף היה ג'ובאני מיקולטי, שעיצב מספר עצום של אבות־טיפוס.
אטיו
הקפה של אטיו
בשנת 1984 חודש שוב יצור הקפה על ידי חברה גרמנית שהקימה מפעל באטיו. נכון לשנת 2012 המפעל מחזיק 390 דונם של מטעים ומייצר 4.5 טונות של פולים קלויים בשנה.
דאף 46
היסטוריה
בדצמבר 1972 יצרנית הרכב וולוו צברה נתח של 33 אחוזים מ- DAF, ובמאי 1975 עם השתלטות השוודים על דאף, נעלם השם דאף והפך לוולוו.
דאף ייצרה 816,000 מכוניות נוסעים.
אחוזת רידו
אחוזת רידו (באנגלית: Rideau Hall) היא מבנה באוטווה בירת קנדה המשמש מאז שנת 1867 כבית המגורים הרשמי של בית המלוכה הקנדי ובפועל משמש כבית המגורים הרשמי של המושל הכללי של קנדה (מכיוון שמלכי הממלכה המאוחדת, שהם גם מלכי קנדה, מתגוררים בפועל בארמון בקינגהאם באנגליה).
האחוזה נמצאת בדרך ססקס, ושטחה כ-0.36 קמ"ר. במבנה הראשי של האחוזה 175 חדרים ששטחם 9,500 מ"ר, וכן בשטחי האחוזה 24 מבנים נוספים.
מרבית שטחי האחוזה משמשים לתפקידים רשמיים ורק 500 מ"ר מהווים שטחי מגורים פרטיים.
המבנה פתוח לתיירים ומבקרים בו כ-200,000 מבקרים מדי שנה.
וילה מקקיי
האתר בו ממוקמת כיום אחוזת רידו נבחר על ידי הסתת תומאס מקקיי (Thomas MacKay), אשר היגר בשנת 1817 מפרת' שבסקוטלנד למונטריאול. מקקיי צבר הונו בעת שהיה הקבלן האחראי על הקמת תעלת רידו, ולאחר השלמת בניית התעלה בנה מקקיי טחנות קמח במפלי רידו וייסד את העיר "אדינבורו החדשה" (New Edinburgh) - לימים אוטווה.
באתר המשקיף על העיר שבנה, וצופה לנהר רידו, הקים את אחוזתו - וילה רחבת ידיים עשויה אבן, שהיוותה את הגרעין של האחוזה.
בביתו של מקקיי ביקרו אנשי החברה הגבוהה ובהם צ'ארלס פולט תומסון, הבארון הראשון מסידנהאם, ג'יימס ברוס, הארל השמיני מאלג'ין, סר אדמונד ווקר הד וכן כל המושלים הכלליים של קנדה באותה עת, ואף אדוארד, נסיך ויילס, לימים המלך אדוארד השביעי.
רכישת המבנה
בשנת 1864 לאחר שהמלכה ויקטוריה בחרה את אוטווה כבירת המדינה, נחכרה אחוזת רידו ממשפחת מקיי בעלות של 4,000 דולרים קנדיים לשנה על מנת לשמש כבית מגורים זמני עבור המשנה למלך, עד שיבנה עבורו בית מגורים מתאים. הווילה הורחבה מספר פעמים על מנת לאפשר את המגורים, והמושל הכללי של קנדה צ'ארלס מונק עבר להתגורר באחוזה. עלויות השיפוץ היו גבוהות, וראש ממשלת קנדה סר ג'ון אלכסנדר מקדונלד התלונן שהיה יותר זול לבנות בית מגורים חדש. בשנת 1868 נרכש המבנה בסכום של 82,000 דולרים קנדיים, והפך לבית המושל הרשמי ולמרכז החברה הגבוהה של אוטווה. במבנה ביקרו בין היתר אלכסיי אלכסנדרוביץ', הדוכס הגדול של רוסיה, בנו של הצאר אלכסנדר השני.
מגורי המושל הכללי
בשל שטחי המבנה הקטנים, והעדר פארו, נטו המושלים המתגוררים בו (ובעיקר נשותיהם) לציין את אי שביעות רצונם ממנו. הריוט המילטון-טמפל-בלקווד, בהגיעה למבנה בשנת 1872 ציינה ביומנה כי: "התלהבנו מכל דבר, עד שראינו את אחוזת רידו, אשר הרעה את מצב רוחנו במעט."
בשנת 1893 הליידי סטנלי, רעייתו של המושל פרדריק סטנלי הארל ה-16 מדרבי אמרה: "הרהיטים בחדרים מיושנים ומכוערים... הקירות חשופים... אין מנורות בבית... אין בבית שום דבר שיכול להפוך חדר ליפה ונוח".
ליידי איזבל המילטון-גורדון, רעיית המושל ג'ון המילטון-גורדון אמרה כי האחוזה היא "בית ממשלתי קטן, מרוחק מכל מקום, ומוקף שיחים".
במהלך השנים הותקנו במבנה מנורות גז, והמבנה חובר לטלגרף. כמו כן הורחב המבנה ונבנה בו חדר הנשפים, ובשנת 1878 התגוררו בו לראשונה בני משפחת המלוכה: ג'ון קמפבל, דוכס ארגיל ורעייתו, הנסיכה לואיז, בתה של המלכה ויקטוריה. קמפבל אף ציין כי המבנה "נוח יותר מאשר ארמון קנזינגטון - הקירות עבים, החדרים רחבים ומטוייחים (שלא כמו בארמון קנזינגטון), ויש הרבה חימום ואור". בשנת 1879 בשל איומים על חייה של הנסיכה על ידי הפניאנים (לאומנים אירים) הובלה הנסיכה לבריטניה, ושבה לאחוזה בשנת 1880 לאחר שהוגברה השמירה עליה.
ארמון המלוכה הקנדי
בעת ביקור ג'ורג' השישי ורעייתו אליזבת בווס-ליון בקנדה, הגיעו אל האחוזה ב-19 במאי 1939. היה זה הפעם הראשונה שמלך קנדה בהתאם לחוק וסטמיסנטר הגיע למגוריו הרשמיים. בביקור זה האמין המלך את דניאל קלהון רופר, שגריר ארצות הברית לקנדה (תפקיד שבוצע קודם לכן על ידי המושל הכללי).
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצע שהמלך ג'ורג' ורעייתו יעברו להתגורר במדינה, על מנת להגן עליהם (בשל הבליץ שפגע בארמון בקינגהאם בו התגוררו), אולם ממשלת קנדה רכשה עבור משפחת המלוכה את טירת האטלי שבקולווד בקולומביה הבריטית, במטרה שיתגוררו שם ולא באחוזת רידו. התוכנית לא יצאה אל הפועל, מאחר שבני משפחת המלוכה סירבו לעזוב את לונדון המופצצת.
באחוזת רידו התגוררו במהלך המלחמה, כאורחי בית המלוכה הקנדי, בני משפחות מלוכה שונות שנמלטו מאירופה ובהם נסיך הכתר אולף, והנסיכה מרתה מנורווגיה, שארלוטה, דוכסית לוקסמבורג, פטר השני, מלך יוגוסלביה, גאורגיוס השני, מלך יוון, זיטה, נסיכת בורבון-פארמה, קיסרית אוסטריה ובנותיה, וילהלמינה, מלכת הולנד, בתה הנסיכה יוליאנה ונכדותיה הנסיכה ביאטריקס והנסיכה מרגריט.
הנסיכה אליס, רוזנת אתלון, רעייתו של המושל הכללי ארחה את כל הנסיכות, ויחד הן תפרו בגדים עבור תושבי לונדון, נפגעי הבליץ.
בדצמבר 1941 ביקר וינסטון צ'רצ'יל באחוזה, והתגורר בה זמן קצר.
עם סיום המלחמה נערכה באחוזה קבלת פנים לכבוד הגנרל דווייט אייזנהאואר.
בשנת 1951 ביקרה באחוזה הנסיכה אליזבת (לימים, מלכת קנדה) ובעלה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
בשנת 1952 התארח צ'רצ'יל פעם נוספת באחוזה.
לאחר מותו של המלך ג'ורג' החמישי, בשנת 1952 ותחילת מלכותה של אליזבת השנייה, מינתה אליזבת, לראשונה, למשרת המושל הכללי יליד קנדה - וינסט מאסיי.
במהלך השנים ביקרו באחוזה דיפלומטים, נשיאים ובני מלוכה ובהם נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, יוליאנה, מלכת הולנד, היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, ג'ווהרלל נהרו וכן נשיאים רבים.
בשנת 1957 שבה וביקרה מלכת קנדה אליזבת השנייה עם בעלה באחוזה, ובפעם השלישית בשנת 1967 לרגל אקספו 67.
גישה לציבור
מאז שנת 1921 הותרו ביקורים לתיירים ומקומיים באחוזה. במהלך כהונתה של ז'אן סווה כמושלת הכללית הופסקו הביקורים של הציבור באחוזה. ההסבר שניתן היה דאגות לביטחונה של המושלת, אולם עיתוני התקופה תקפו את המושלת וטענו כי הסיבה האמיתית להפסקת מתן כניסה למבקרים הייתה רצונה של המושלת לפרטיות. עיתון "The Globe and Mail" אף תיאר קבוצות ציבוריות שקראו להחרמת אירועים של המושלת בשל החלטתה זו. במהלך כהונתה של יורשה של סווה ריי נאטישין נפתחה האחוזה מחדש לכניסת מבקרים.
שם האחוזה
תומאס מקקיי בחר את השם "אחוזת רידו" (Rideau Hall) לאחוזתו על שם תעלת רידו אשר מקקיי היה הקבלן המקים שלה. לאחר הקמת האחוזה נקראה על ידי תושבי הסביבה "טירת מקקיי". שמו הרשמי של המבנה, מהרגע בו הפך לבית המושל הוא "בית הממשלה" ("Government House"), אולם השם שנתן רידו לבניין דבק, ולא נעשה שימוש בשם הרשמי. בשנת 1889 העירה המלכה ויקטוריה ללידי סטנלי, רעיית המושל משזו קראה למבנה "אחוזת רידו" ולא בשמו הרשמי. כיום השם "אחוזת רידו" הוא השם בו נעשה שימוש גם במסמכים רשמיים, למעט בהצהרות מלכותיות בהן משתמשים במונח "בית הממשלה שבעיר אוטווה".
תיאור המבנה
האחוזה שנבנתה עבור מקקיי נבנתה בשלוב של סגנון ויקטוריני וסגנון אדוארדיאני. מקקיי עצמו תכנן את המבנה.
בית האחוזה המקורי היה מבנה קטן, בן שתי קומות, שבמרכזו חדר אליפטי. חדרי המגורים והאירוח מוקמו בשתי קומות המבנה.
המבנה שופץ והורחב במהלך השנים. בתקופת כהונתו של צ'ארלס מונוק נוסף אגף ארוך לכיוון מזרח, בסגנון בנייה התואם את סגנון המבנה המקורי. אגף זה נועד לחקות את בית המושל שבקוויבק סיטי. אגף זה כלל אולם בצורת צלב, וכן עוטר בחלונות ויטראז'.
בתקופת כהונתו של פרידריק המילטון-טמפל- בלקווד כמושל, נוספו למבנה אולם הנשפים, ומגרש טניס מקורה, בקצה המערבי של המבנה, מצפון ומדרום לאולם הכניסה למבנה.
בתקופת כהונתו של גילברט אליוט-מוריי-קינינמאונד, בשנת 1899 נבנה אגף מינטו מזרחית למבנה.
הרחבות אלה נועדו כולן להיות תחליף זמני, שנועד להתאים את המבנה הזמני עד שיבנה בית הממשלה הרשמי.
בתקופת כהונתו של אלברט גריי, רוזן גריי הרביעי נבנה חדר העבודה של המושל, בקצה המזרחי של אגף מונוק, תוך התאמה למבנה המעגלי במערב הוילה.
השיפוץ העיקרי שנעשה במבנה, נערך בשנת 1913. במסגרת שיפוץ זה נבנתה החזית הנוכחית של המבנה, ויצירת חזית אחידה לאולם הנשפים ול"אולם האוהל" ("the Tent Room"). חזית זו תוכננה על ידי האדריכל דייוויד אווארט אשר שימש כאדריכל הראשי של הדומיניון. החזית נבנתה מאבן גיר. במסגרת תוספת זו נבנה חדר קבלה עשוי שיש לבן, שעוטר בשטיחים אדומים. כמו כן נבנתה מרכזיית טלפונים, חדרים לעוזרים, וחדר כניסה מקורה (Porte-cochere). מזרחית לאולם האוהל נבנתה הגלריה הארוכה ("The Long Gallery "), וכן הורחב חדר האוכל המרכזי.
שנה לאחר מכן נבנה גמלון שעליו הסמל המלכותי של קנדה (הסמל הגדול ביותר בחבר העמים הבריטי).
בקיץ 2007 שופץ חזית המבנה.
אוספי אמנות
עד שנות ה-60, נהגו המושלים הכלליים להחליף את הריהוט עם הגיעם לתפקיד. כל רעיית מושל דאגה להתאמת הריהוט וקישוטי המבנה לטעמה האישי, והגלריה הלאומית של קנדה דאגה (ועדיין דואגת) להשאיל לאחוזה יצירות אמנות על מנת להתאימם לעיצוב המבנה. מאז כהונתו של וינסנט מאסיי, רשות העבודות הציבוריות ושירותי הממשלה של קנדה אחראית לשיפוץ המבנה ולעיצובו.
באחוזה מוצגות יצירות של אמנים קנדיים ובהם לורן האריס, אמילי קאר, ז'אן פול למייו, וביל רייד.
המבנה המרכזי
החלק היחיד מאחוזת רידו שהיה שייך לוילה מקקיי הוא חדר קבלת הפנים שבקומה הראשונה, והחדרים המלכותיים שמעליהם. חדרים אלה היו ממוקמים באגף החזית המעוגל של וילה מקקיי. החדרים בקומה הראשונה היו חדרי אירוח, ולאחר הרחבתם הפכו לחדר קבלת פנים, והחדרים בקומה השנייה שימשו כחדר ההסבה, ולימים הפכו לחדר השינה של המלכה.
באולם הנשפים נערכים הארוחות הרשמים, טקסי מתן תוארי הכבוד והפרסים, השבעת חברי ממשלה והאמנת דיפלומטים. האולם מעוטר בנברשת בדולח ווטרפורד שניתנה כמתנת ממשלת בריטניה לרגל יום ויקטוריה בשנת 1951, לאות תודה על עזרתה של קנדה במלחמת העולם השנייה.
בחדר האוכל מוצג סט כלי כסף שניתן בהשאלה מארמון בקינגהאם.
באולם הכניסה ישנו חלון ויטראז' המנציח את יובל ה-40 למלכותה של המלכה אליזבת. חלון זה מציג את הסמל המלכותי של קנדה במרכז, וסביבו את סמלי הפרובינציות והטריטוריות, וכן את סמלי שבעת המושלים הכלליים הראשונים.
אגף מונוק
אגף מונוק שנבנה בין השנים 1865- 1866 מכיל את חדרי המגורים של המשנה למלך, וכן חדרי אירוח וחדרי הסבה. באגף זה נמצא חדר פאולין ונייר (Pauline Vanier), בו נערכים פגישות בלתי רשמיות בין המושל לראשי מדינות מבקרים. בחדר זה מוצגים יצירות אמנות של אמנים קנדיים, וריהוט שיוצר על ידי אמני ריהוט קנדיים. חדר זה עוצב על ידי פאולין ונייר מחדר עישון שהיה במקום (והיה מצופה בעץ אורן, והכיל רהיטים מקוויבק).
ארוחות רשמיות לראשי מדינות קטנות מוגשות בחדר האוכל הגדול (ארוחות רשמיות בסדר גודל גדול יותר מוגשות באולם הנשפים). חדר זה מסוגל להכיל 42 סועדים סביב שולחן האוכל. החדר שופץ בשנת 1909 בסגנון אדוארדיאני. החדר עוצב מחדש בשנות ה-40.
כל אחד מחדרי השינה בקומה העליונה נקרא על שם אחד מהמושלים שכיהנו בעבר.
בתקופת כהונתו של מיצ'נל כמושל נבנתה במבנה קפלה המשמשת לטקסים אנגליקנים וקתוליים במקביל. ב-2 ביולי 1967 נערכה בקפלה טקס תפילה בנוכחות המלכה אליזבת השנייה.
בחדר העבודה של המושל מוצגים כל הספרים שזכו בפרס הספרות של המושל הכללי. עד שנת 2005 כללה הספרייה רק כ-25% מהספרים זוכי הפרס, אולם ביוזמת המושלת הכללית אדריאן קלרקסון נאספו יתרת הספרים, וכיום הספרייה היא הספרייה היחידה המחזיקה את כל הספרים הזוכים.
גני האחוזה
סביב מבנה האחוזה משתרעים גנים ששטחים 0.36 קמ"ר, אותם מקיפה גדר שאורכה 2,500 מטרים. הגנים מעוצבים בסגנון טבעי (סגנון אנגלי), וכוללים מדשאות רחבות וחורשות. הגנים מחולקים לחמישה אזורים: יער הכניסה למבנה, המדשאות (ה"מדו"), אזור "ערבת הסוכר", חווה ובה ערוגות ירקות ותבלינים, וגני הפרחים הרשמיים.
בעת כהונתם של המושלים הראשונים שימשו הגנים את משפחת המושל למשחקי ספורט, וכללו אגם החלקה על קרח, ומגרשי טניס. מאז שנת 1866 ועד ימינו נוהגים לשחק בגני האחוזה בחודשי הקיץ קריקט.
ליידי בינג הקימה בגנים גן סלעים ובריכת השתקפות, ובשנת 1997 הוצב בגן עמוד טוטם שהובא מקולומביה הבריטית ואינוקשוק לרגל "יום המסורות האבוריג'יניות הלאומי".
כיום נערכים בגנים אירועים רשמיים וקבלות פנים.
מוצרים שגודלו בגני האחוזה (ירקות, פירות ותבלינים) שימשו ועדיין משמשים במטבחי האחוזה. נוהגים לייצר באחוזה סירופ מייפל מעצי האדר הגדלים בשטחיה. בעבר נהגה האחוזה לגדל עדרי בקר ומיספוא לעדרים אלה.
בגני האחוזה פסלים רבים שניתנו במתנה לאחוזה.
מטוס קרב של הדור השני
מטוס קרב של הדור השני (באנגלית: Second generation fighter) הוא מטוס קרב סילוני אשר נבנה מאמצע שנות ה-1950 ועד שנות ה-1960 המוקדמות. מטוסים אלו היוו את פריצת הדרך הגדולה ביותר בטכנולוגיית התעופה הצבאית שהתבטאה במנועי סילון חזקים יותר, מבני גוף מתקדמים יותר, התאמה מיוחדת לטיסה על-קולית (חוק השטחים), ופיתוח תחום האלקטרוניקה המוטסת שקיבלה את השם אוויוניקה. כל אלה שינו את פני הלוחמה האווירית שהפכה למלחמה טכנולוגית, בה לצד המחזיק בטכנולוגיה חדישה יותר היה את היתרון הראשוני בקרב.
מנועים ומבערים אחוריים
מנועי הסילון המוקדמים של מטוסי הסילון של הדור הראשון יכלו להניע מטוסים למהירויות גבוהות בהרבה ממנועי הבוכנה שאותם הם החליפו. אך זה בא בתמורה לנצילות המנועים שצרכו כמויות גדולות של דלק (להרבה מטוסי סילון בני הדור הראשון זמן השהייה באוויר לעיתים לא עלה על שלושת רבעי השעה). ומורכבות היחסית וחוסר האמינות והרגישות לגופים זרים במנועים אלו גם נחשבו לקושי גדול שכן על כל שעת טיסה של מטוס צוותי הקרקע היו צריכים לעבוד שעות רבות כדי להכין את המטוס לטיסה הבאה. בשנות ה-50 החל הפיתוח של מנועי סילון מתקדמים יותר בעלי ביצועים ונצילות דלק טובה יותר אשר הניעו מטוסים במהירות גבוהה יותר תמורת פחות דלק ופחות שעות אדם לשעת טיסה. מנועים אלו גם שילבו את המבער האחורי כרכיב סטנדרטי, שעל ידי הזרקת דלק ישירות לצינור פליטה היה מגדיל את הדחף של המנוע, תמורת כמות גדולה של דלק. מטוסים בני הדור השני גם הפכו טיסה על-קולית לדבר שבשגרה (כאשר ה-F-100 סופר סייבר היה הראשון לשבור את מהירות הקול בטיסה ישרה).
חומרים ומבנה
לאחר מלחמת העולם השנייה אלומיניום הפך ליותר זול, ושיטות עיבוד חדשות הפכו אותו לפשוט יותר לעבודה. משקלו הקל הפך אותו לחומר מועדף בבניית מטוסים. סגסוגות טיטניום הפכו לנפוצות בחיזוק מבנה מטוסים (אף על פי שהשימוש בסגסוגות היה מוגבל בשל מחירו והקושי בעיבוד הטיטניום).
אוויוניקה
התפתחות בתחומי האלקטרוניקה אפשר התאמת אנטנות מכ"ם על מטוסים, אף על פי שמכ"מים מוטסים אינם דבר חדש, היכולת להשתמש במכ"ם כיחידת בקרת ירי אשר מסוגלת להינעל על מטרה ולאפשר שיגור נשק מונחה הפך את האלקטרוניקה המטסת לתחום בפני עצמו.
מערכות בקרת טיסה מוקדמות הופיעו בדור זה, כאשר הדגש הוא להקטין את עומס העבודה של הטייס ולהגדיל את בטיחות הטיסה.