cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מעבורת סטטן איילנד
מעבורת סטטן איילנד או סטטן איילנד פרי (באנגלית: Staten Island Ferry) הוא קו מעבורות מים המשמשות לתעבורה בין הרבעים סטטן איילנד ומנהטן בניו יורק. למעבורת נמלים שהוסבו בצורה מיוחדת עבורה, אחד בקצה סטטן איילנד ואחד בבאטרי פארק, מנהטן. תחנת הבאטרי פארק מחוברת כמעט באופן ישיר לרכבת התחתית של ניו יורק. המסע במעבורת הוא כעת בחינם.
כיום פעילות בקו 8 מעבורות. הקו יחיד במינו במערך התחבורה בעיר ניו יורק. במעבורת עוברים בממוצע 75,000 בני אדם ביום. מלבד המעבורת, ישנם קווי מונית ימית, במעבורות קטנות יותר, מסביב למנהטן. המעבורת משמשת מגוון רחב של אוכלוסיות, בין אם אלו עובדים המתגוררים בסטטן איילנד ונוסעים לעבודה במנהטן ומעדיפים תחבורה ציבורית יעילה על מציאת חנייה ברובע או תיירים.
חברת "מעבורות סטטן איילנד" נוסדה ב-1817 על ידי John De Forest, שהפעיל ספינת קיטור אחת. ב-1838 רכש את החברה איל ההון קורנליוס ונדרבילט. החברה נותרה בשליטת משפחת ונדרבילט עד מלחמת העולם השנייה. כיום מפעילה את קו המעבורת מחלקת התחבורה של עיריית ניו יורק.
אופן ההפלגה
כל פרק זמן מסוים יוצאת המעבורת מנמל הבית שלה סנט ג'ורג' בסטטן איילנד. כל הפלגה מתחילה בישיבה מוחלטת של הנוסעים, אשר לרשותם עומדת בחירה היכן לשבת: בפנים או במרפסת. לאחר קריאת ה"הקשב" ושריקת הצופר, עומדים לרשות הנוסעים מזנון בו בין השאר ניתן לקנות מעדנים, בתי שימוש, מעלית לנכים ואף מרפסת ממנה ניתן להשקיף על העיר. במעבורת מיני בנוי המזנון כמסעדה, וקירותיה עשויים זכוכית.
אלגוריתם צ'ודנובסקי
אלגוריתם צ'ודנובסקי הוא אלגוריתם מהיר לחישוב הספרות של π|פאי (מספר). האלגוריתם פורסם בשנת 1989 על ידי האחים דויד וגריגורי וולפוביץ' צ'ודנובסקי. האלגוריתם שימש לשבירת השיא העולמי לחישוב הספרות של פאי מספר פעמים: בשיאים שחישבו את 2.7 טריליון (כלומר 12^10) הספרות של פאי ב-2009, את 10 טריליון הספרות ב-2011, בנובמבר 2016 חישבו בעזרת האלגוריתם 22.4 טריליון ספרות של פאי ובספטמבר 2018 עד ינואר 2019 חושבו באמצעותו 31.4 טריליון ספרות].
סיבוכיות האלגוריתם כדי לחשב n ספרות היא.
האלגוריתם מבוסס על הטור האינסופי: אשר ניתן לפשטו לצורה
יישנם שלושה ביטויים מסוגים שונים, שהם סדרות בקצבים שונים וקבוע: בקצב פולינומי Mk, בקצב ליניארי Lk, בקצב אקספוננציאלי Xk, והקבוע C, שעל בסיסם ניתנת הנוסחה שהיא: כאשר: Mk+1 = Mk * (12k+2) * (12k+6) * (12k+10) / (k+1)^3, M0 = 1 [Mk = (6k)! / ((3k)! * (k!)^3)] Lk+1 = Lk + 545,140,134, L0 = 13,591,409 [Lk = 13591409 + 545140134*k] Xk+1 = Xk * -262,537,412,640,768,000, X0 = 1 [Xk = (-640320)^3k = (-262537412640768000)^k]
ניתן אף לשפר את הנוסחה על ידי הצבה של: Kk+1 = Kk + 12, K0 = 6 Mk+1 = Mk * (Kk^3 - 16Kk) / (k+1)^3 ,M0 = 1
פיגוע ההתאבדות באיסטנבול (מרץ 2016)
פיגוע ההתאבדות באיסטנבול התרחש ביום שבת, 19 במרץ 2016. מחבל מתאבד, שהיה חמוש במטען נפץ שהכיל מסמרים, הפעיל אותו בשדרות איסתיקלאל שבחלקה הצפון-מערבי של העיר. מעוצמת הפיצוץ נהרגו ארבעה בני אדם, ונפצעו 36. הנפגעים היו אזרחי מדינות שונות; שלושה מההרוגים ועשרה מהפצועים היו ישראלים.
הפיגוע התרחש סמוך לשעה 11:00 באחד מרחובות הקניות ההומים ביותר של העיר. ככל הנראה התכוון המחבל לתקוף משרד ממשלתי או תחנת משטרה ונרתע מכך בשל נוכחותם של אנשי ביטחון שאבטחו אותם. הישראלים שנפגעו היו חברי קבוצה שהגיעה לטיול קולינרי בעיר. המחבל הפעיל את מטענו בקרבתם, אך לא ידוע אם התכוון לתקוף תיירים ישראלים דווקא. ההרוג הרביעי היה אזרח איראן. מרבית הפצועים בפיגוע היו טורקים וכן נפגעו אזרחי איחוד האמירויות הערביות, איסלנד, איראן, אירלנד וגרמניה.
המחבל המתאבד זוהה בהמשך כמהמט אוזטורק, אזרח טורקי, שנולד ב-1992 בעיר גזיאנטפ שבדרום-מזרח המדינה. שהיה מוכר לשלטונות כפעיל של ארגון המדינה האסלאמית, לאחר שעזב את ביתו ב-2013 והצטרף לדאעש.
הפיגוע היה הרביעי שהתרחש בטורקיה מתחילת שנת 2016, ובוצע שישה ימים לאחר פיגוע בבירת המדינה, אנקרה, שבו נהרגו 37 אנשים.
דיפלומטים ממשלחת ישראל בטורקיה פעלו לאיתור הנפגעים הישראלים בבתי החולים באיסטנבול וסייעו להם.
ישעיהו לחובר
ישעיהו לָחוֹבֶר (1 באפריל 1918 – 19 במרץ 1997) היה ממקימי חיל התותחנים ומנכ"ל חברת פז בין השנים 1961–1983.
ילדותו ונערותו
לחובר נולד בשנת 1918 בוורשה בירת פולין, ילדו השלישי של הסופר ומבקר הספרות פישל לחובר. המשפחה המסועפת הייתה פעילה בהחייאת הלשון העברית. אחיו ואחיותיו של פישל עלו לארץ ישראל במהלך השנים 1920–1935. מתוך אמונתו הציונית, עבד פישל לחובר בהוצאת הספרים העברית הראשונה "שטיבל", ואף שלח את בנו הבכור דוד כחלוף המשפחה לגור אצל דודיו ציפורה וחיים ברלס בירושלים.
בשנת 1927 בהיותו בן 9, עלה ישעיהו לחובר עם כל משפחתו לארץ ישראל והתגורר בעיר תל אביב. האב, פישל עבד לפרנסתו בהוראת השפה העברית תוך שהוא ממשיך בכתיבת תולדות הספרות העברית החדשה וחוקר את שירת ביאליק. בבית ספג ישעיהו את אהבת העם והמולדת. זיכרונותיו וזיכרונות חבריו לתקופה מתמקדים בילדות מאושרת לחופי תל אביב. את לימודיו התיכוניים סיים בבית ספר למסחר גאולה. כשסיים את חוק לימודיו, שאף להמשיך בלימודים אקדמאים והתקבל למכון הטכנולוגי הגבוה במסצ'וסטס (M.I.T) בארצות הברית, אך מלחמת העולם השנייה גדעה תוכנית זו.
השירות בבריגדה
בשנת 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, החליטו המוסדות היהודיים בארץ ישראל להקים את הבריגדה היהודית. לחובר התנדב לגוף זה כקצין תותחנים. הבריגדה התארגנה בבורג' אל ערב אשר במצרים. היו בה שלושה גדודים של חיל רגלים, שלושה גדודים של תותחנים וגדודי עזר. ממצרים הועברו הגדודים לעיר טרנטו שבאיטליה, ומשם הועברו לפיוג'י לאימונים ומאוחר יותר לחזית נגד הגרמנים. כשנסתיימה המלחמה שהה לחובר עם חבריו לבריגדה באירופה כשמטרתם הצלת שארית הפליטה של היהודית, ארגונם והבאתם לארץ ישראל.
הקמת חיל התותחנים
לאחר המלחמה, השתחרר מהצבא הבריטי והחל לעבוד בבנק הפועלים, אלא שפעם נוספת שונו תוכניותיו עקב המאורעות שהתרחשו בארץ. אומץ לבו, כושר הארגון, כושר המנהיגות וניסיונו הצבאי הביאוהו הפעם לפיקוד על מטה ההגנה האזורי של העיר בת ים. הוא התמנה למפקד ה"מגויסת" (כוח נע שהוקם בראשית מלחמת העצמאות) ומפקד הנכב"ד (הנשק הכבד). לרשות המגויסת עמד טנדר משוריין להעברת נשק, לוחמים, חומרי רפואה ומזון לעמדות ה"הגנה" ופינוי נפגעים וחולים. לחובר נפצע מספר פעמים מרסיסים במהלך הקרבות על הגנת העיר אך תמיד שמר על מורל גבוה ועיקר דאגתו לתושביה של העיר וקשייהם נוכח התקפות הצלפים הערבים מיפו.
עם הקמת צבא ההגנה לישראל נקרא לחובר להקים ביחד עם חבריו לצבא הבריטי את חיל התותחנים. חלק מבני בת ים הצעירים הלכו בעקבותיו והצטרפו אף הם לחיל. ישעיהו התמנה לסגן מפקד חיל התותחנים ולחם במלחמת העצמאות עם חייליו ונשקם המועט בגזרות שונות. קרבות רבים במלחמת העצמאות הוכרעו בעזרת התותחים והמרגמות המיושנים שהיו ברשותם.
משנות ה-50 ואילך
בראשית שנות ה-50 נשלח ישעיהו מטעם משרד הביטחון עם משפחתו לשליחות רכש, בתחילה באנגליה ואחר כך כראש משלחת משרד הביטחון בניו יורק, ארצות הברית. בשובם לארץ במאי 1956 השתלב ישעיהו כראש אגף האספקה במשרד הביטחון ובמסגרת זו המשיך לעסוק ברכש עבור צה"ל.
בתחילת שנות ה-60 החל ישעיהו לנהל את חברת "פזגז", וב-1961 מונה כמנכ"ל חברת "פז", שם עבד עד פרישתו לגמלאות בשנת 1983. באותן שנים עסק בעסקים חובקי עולם הקשורים למשק הדלק של מדינת ישראל. כמו כן מונה למנכ"ל שירותי תעופה ושימש בתפקיד זה גם לאחר פרישתו.
משפחה
ישעיהו לחובר נפטר ממחלה ממארת בשנת 1997, בשנתו ה-79.
דבורה ליפשיץ
דבורה ליפשיץ (Déborah (Desirée) Lifchitz (נכתב גם Lifszyc); 5 ביוני 1907, חרקוב – 1942, אושוויץ) הייתה מומחית לשפות שמיות באתיופיה. פרסמה ספר ומספר מאמרים הנחשבים עד היום לאבני דרך בחקר השפות האתיופיות.
ביוגרפיה
ליפשיץ נולדה בחרקוב שברוסיה. ב-1919, בעקבות מהפכת אוקטובר, עזבה משפחתה את חרקוב, בתחילה לחצי האי קרים ולאחר מכן, ב-1920, הגיעו לוורשה. בשנת 1927 עזבה ליפשיץ את ורשה ועברה לפריז, שם למדה שפות מזרחיות והתמחתה בשפות השמיות של אתיופיה. עם סיום לימודיה הצטרפה למשלחת המחקר דקר -ג'יבוטי באפריקה, במסגרתה חקרה את תרבות הפלאשים. עם חזרתה לפריז התקבלה לעבודה במחלקה האפריקאית של מוזיאון האדם. בשנת 1935 הצטרפה למשלחת המוזיאון האתנוגרפי טרוקדרו (Musée d'Ethnographie du Trocadéro) לסודאן הצרפתית, משם הביאה מוצגים מוזיאוניים של תרבות שבט הדוגון, המוצגים כיום בלובר ובמוזיאון קה בראנלי. בשנת 1937 זכתה לקבל אזרחות צרפתית. לאורך לימודיה ועבודתה במוזיאון האדם שיתפה פעולה וכתבה מאמרים עם חשובי האנתרופולוגים וחוקרי אפריקה בפריז של אותה התקופה, בהם מישל ליריס, וולף לסלאו, מרסל גריאל, מרסל מוס, מרסל כהן, פול באיר, פול ריבט, דניז פולמה ועוד.
עם כיבוש פריז בידי גרמניה הנאצית (1940) נשארה ליפשיץ בפריז אך איבדה את מקום עבודתה עקב החלת חוקי הגזע. ליפשיץ נלקחה תחת חסותו של עמיתה מישל ליריס. בפברואר 1942 נעצרה בידי המשטרה הצרפתית ונלקחה למחנה ריכוז, משם נשלחה לאושוויץ, שם, על פי עדותו של מרסל כהן, נרצחה בגז.
מרואן כבהא
מרואן כבהא (בערבית: مروان كبها; נולד ב-23 בפברואר 1991) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת מכבי בני ריינה מליגת העל.
קריירת מועדונים
ב-26 במאי 2015 חתם לשלוש שנים בקבוצת מאריבור, אלופת סלובניה. ב-14 ביולי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במאריבור בניצחון 1–0 נגד אסטנה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש שער אחד ב-30 הופעות בלליגת העל הסלובנית, וזכה עם הקבוצה בגביע. בעונתו השנייה בקבוצה כבש שער אחד ב-20 הופעות ליגה וזכה עמה באליפות, ובקיץ 2017 העפיל עמה לשלב הבתים של ליגת האלופות, לאחר שבמשחקי המוקדמות הדיחה את הפועל באר שבע.
ב-31 בינואר 2018 חזר לישראל וחתם לארבע וחצי שנים בהפועל באר שבע. ב-10 במרץ 2018 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–0 על בני סכנין. בסך הכל כבש שער אחד ב-11 הופעות עד תום עונת 2017/2018, וזכה עם הקבוצה באליפות. בעונת 2018/2019 ערך 32 הופעות ליגה וכבש שער אחד.
ב-28 ביולי 2021 חתם בבני סכנין. ב-11 ביוני 2023 חתם במכבי בני ריינה.
קריירת נבחרות
לזכותו של כבהא 14 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21. ב-17 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, בניצחון 1–2 מול בלארוס. השתתף עמה גם באליפות אירופה לנבחרות צעירות שנערכה בישראל ביוני 2013, ואת הופעתו האחרונה בנבחרת הצעירה ערך במשחק הראשון בטורניר, שהסתיים בתיקו 2–2 מול נורווגיה.
ב-26 באוגוסט 2017 זומן לראשונה בקריירה לנבחרת ישראל הבוגרת, ואת הופעת הבכורה שלו ערך ב-2 בספטמבר 2017, במשחק מול מקדוניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
חיים אישיים
כבהא נולד בכפר עין אל-סהלה, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית. מגדיר את עצמו כ"ערבי-פלסטיני ישראלי".
נשוי ואב לשתי בנות.
יקותיאל פרקש
הרב יקותיאל פרקש (נולד בכ"ג בשבט תש"ח) הוא רב חסיד חב"ד, מחבר ספרי הלכה, המתפקד כמו"צ בקהילות חב"ד בירושלים. בעבר עמד בראשות "ישיבת מרכז-גוטניק" המיועדת לעולי ברית המועצות לשעבר. היה חבר בבית דינו של הרב שמואל הלוי וואזנר.
קורות חייו
נולד במחנה פליטים בפוקינג שבגרמניה ללאה רחל ולאהרן גרשון פרקש. כשנה לאחר לידתו עלה עם הוריו לישראל, למד בישיבת פרשבורג בירושלים ובישיבת תולדות-אהרן והוסמך לרבנות. במשך תקופה למד בישיבת חכמי לובלין (בני ברק) אצל הרב שמואל וואזנר, הוסמך על ידו לרבנות וערך אצלו שימוש.
נישא לרחל בתו של מנחם גרומן, חתן הרב עמרם בלוי. מכהן כמורה-צדק בירושלים, ונחשב למומחה בעיקר בהלכות שבת, בהלכות חול המועד והלכות טומאה וטהרה. בעבר היה מורה צדק במסגרת העדה החרדית. עמד בקשר עם פוסקים כמו הרב שלמה זלמן אוירבך והרב יצחק יעקב וייס.
בשנות ה-70 נחשף לחסידות חב"ד ולספר התניא, והפך לחסיד של הרבי מלובביץ', אשר עודדו לעסוק בפסיקת הלכות. הרבי הורה לו ולאשתו שלא לעבור ללבוש המקובל כיום בחב"ד, ולהישאר בלבוש המקובל בחוגי העדה החרדית.
הוציא מספר ספרים בהם הוא מכסה נושאים שונים בהלכה. בשל היקפם וחשיבות הנושאים בהם עסקו, זכו הספרים לפופולריות ולמהדורות חוזרות.
משפחתו
לרב פרקש 17 ילדים:
קהילת יהודי מג'אסו
בעיירה מג'אסו (מגיאסו) שבצפון הונגריה התקיימה קהילה יהודית קטנה.
גאוגרפיה
מג'אסו (Megyaszó) היא עיירה במחוז זמפלן, נפת סאראנץ' (Szerencs) בהונגריה.
מחוז זמפלן נמצא בצפון הונגריה, בסמוך לגבול עם סלובקיה. במשך השנים עבר המחוז בין הממלכות והמדינות השונות שהוקמו סביבו, כאשר עד מלחמת העולם הראשונה היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אחריה (מ-1920–1938) חלק ממדינת צ'כוסלובקיה העצמאית, ומ-1938, בעקבות הפרדת חלקים מצ'כוסלובקיה כחלק מהסכם מינכן בניסיון של מעצמות המערב לפייס את גרמניה הנאצית, ועד היום, חלק מהונגריה.
אזור זמפלן ידוע כאזור גידול ענבים וייצור יין, ואכן רבים מהיהודים שהתגוררו באזור עסקו בתחום זה. כיום מדובר בכפר שליו הכולל ירק רב ובתים עם גגות אדומים. האזור בו שוכן הכפר נחשב לאזור העני יותר של הונגריה, והוא סובל מאחוז גבוה של אבטלה בשל התמוטטות התעשייה שהתפתחה בתקופת השלטון הסובייטי. כיום אין כל זכר לקהילה היהודית שחייתה בכפר, למעט בית הקברות היהודי העתיק ששוכן בלב שדה חקלאי בקרבת מקום.
התיישבות היהודים במחוז זמפלן
למעט נוכחות יהודית ספורדית בצפון הונגריה במהלך ימי הביניים, הקהילות היהודיות הראשונות במחוז זמפלן הוקמו בתחילת המאה ה-17. מפקד אוכלוסין מהשנים 1725–1728 מעלה כי ב-56 מכפרי המחוז התגוררו באותה עת 78 משפחות יהודיות (ככל הנראה הכוונה רק לבעלי בתים ולא לחוכרים שמספרם היה רב בהרבה). היהודים באותה תקופה לא היוו חלק מהמבנה החברתי הפאודלי, והיו ברובם פליטים עניים מפולין, אשר התפרנסו ממספר קטן של מלאכות אשר לא נחסמו בפניהם, בדגש על ייצור יי"ש ובירה, מכירתם בסיטונאות ובקמעונאות, חכירת פונדקים ומכירת יין.
עם זאת היו מספר חריגים מכלל זה - היהודי הראשון מבני האזור שהתפרסם בקנה מידה רחב בזמנו היה מיכאל שלמונוביץ', אשר קיבל את הזיכיון ממלך הונגריה לגביית המיסים בכל מחוזות הצפון.
בשנת 1726 פורסם צו על ידי הקיסר קארל ה-3 האוסר על נישואי בנים יהודים מלבד בן אחד בכל משפחה, על מנת להקטין את כמות היהודים בארצות האימפריה. בנוסף הוטלו על היהודים מיסים מיוחדים כגון "מס סובלנות". ואכן מניתוח רישומי האוכלוסין במחצית המאה ה-18 נראה כי אוכלוסיית היהודים התאפיינה בחוסר יציבות, כאשר משפחות שנפקדו במפקד אחד כבר לא היו רשומות באותו היישוב במפקד הבא. למרות זאת, שלטונות המחוז השתדלו לשכנע את הרשות הממלכתית ("מועצת מילוי המקום המלכותית") להקל את ידם על האוכלוסייה היהודית, על מנת שלא לגרום להגירתם לפולין (ומכאן הבנת תפקידם החשוב במישור הכלכלי).
תחילת ההתיישבות היהודית במג'אסו
המשפחה היהודית הראשונה במג'אסו הגיעה בשנת 1771. עד שנת 1811 כבר הגיעו 7 משפחות, כולן בחסותו של בעל האחוזה המקומי, הגראף אליאשהאזי (Illeshazy). רוב היהודים תושבי מג'אסו היו סוחרים ובעלי מלאכה, ומיעוטם בעלי משקים וכרמים. שניים מהם אף היו בעלי אחוזות בינוניות.
בשנת 1812 כבר הייתה במג'אסו קהילה יהודית קטנה, ובשירותה שוחט ומורה. במקום היו גם בית כנסת, שלא נודעה שנת בנייתו, בית עלמין, מקווה ו"חדר". הקהילה, שהגדירה עצמה כאורתודוקסית, הייתה כפופה לקהילת סאראנץ' (Szerencs), ושירתה גם קהילות במספר כפרים קטנים יותר – אלשודובסה ובאקשא.
על יחס האוכלוסייה באזור לקהילה היהודית, ניתן ללמוד ממכתב שכתב הכומר של סאראנץ' בשנת 1820, ובו הוא מתלונן על "בני עם נע ונד זה שנדחקו לכאן, וכבר הקימו להם בית כנסת. בינם לבין עצמם הם מדברים גרמנית (הכוונה ליידיש), אם כי בפומבי הם מדברים הונגרית: הרוזן אספרמונט הרשה להם לקנות בתים על אחוזתו, ואילו הגראף אלמאשי גירש אותם מן המלון שבעירו ומנע מהם לקנות בתים".
המסחר בהונגריה היה יחסית פרימיטיבי בתחילת המאה ה-19, והתבסס ברובו על מכירה מהיצרן לצרכן על ידי האיכרים והצמיתים במבנה החברתי הפאודלי. שיטת מסחר זו עברה טלטלה בעקבות המלחמות הנפוליאוניות – אשר לראשונה הצריכו תיווך להשגת אספקה עבור צבא הקיסר. האצולה, שלא הייתה מעוניינת בעיסוק זה, והצמיתים, שאורח חייהם וההשכלה שלהם לא התאימה, לא נתנו מענה לצרכים בתחום זה. כמו במקומות אחרים באירופה, החסר התמלא על ידי היהודים, אשר היו מוכנים להסתכן, התמצאו במחירי השוק, והיו בעלי קשרים מתאימים להקמת רשת סחר מפותחת יחסית. כך החל גידול ניכר באוכלוסייה היהודית, בחלקו הגדול על בסיס הגירה של יהודים עניים מגליציה.
להתפתחות זו היו הדים שליליים בקרב הציבור והאדמיניסטרציה ההונגרית, כאשר "מועצת הנציבות" הארצית הורתה למחוז "לסלק את משא העם העני... הנובע מריבויים המופרז (של היהודים)". על היהודים הוטלו תקנות שונות כגון הכבדת נטל המיסים מעל ומעבר למיסים ששילמו הנתינים ההונגריים, ובשנת 1807 אף גורשו 360 יהודים בנפת Satoraljaujhely אל מעבר לגבול.
הקהילה היהודית במג'אסו בתחילת המאה התשע-עשרה
הקהילה היהודית במג'אסו גדלה בהתמדה, ובשנת 1880 כבר מנתה 151 משפחות.
בשנת 1866, לאחר מפלת אוסטריה במלחמה נגד פרוסיה, הכירה אוסטריה בריבונות הונגריה בתחומי הפוליטיקה הפנימית, ובשנת 1867 אף נחתמה הפשרה המפורסמת בין הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף לבין האצולה ההונגרית, שהובילה להפיכתה של הקיסרות האוסטרית ל"אוסטרו הונגרית".
הקרע הגדול בקהילות ישראל בהונגריה, בין האורתודוקסים (חרדים) לבין הרפורמים (ניאולוגים), כמעט ולא השפיע על העיירות והכפרים במחוז זאמפלאן, בהן נותרו רובן ככולן של הקהילות היהודיות – אורתודוקסיות (חרדיות).
יהודי זאמפלאן השיגו את שיא התפתחותם בפרק הזמן שבין שנות ה-80 של המאה ה-19 למלחמת העולם הראשונה. במחוז ככלל לא פרצו מהומות אנטישמיות, בניגוד לאזורים אחרים של הוגריה. עם זאת, יהודי זאמפלאן לא היו מיוצגים כפי שעורם בחיי החברה ובמנהל, אשר לרוב נשארו סגורים בפניהם, למעט מספר יוצאי דופן.
גם השינויים הכלכליים מרחיקי הלכת שחלו בהונגריה בעקבות הפיוס בין אוסטריה והונגריה ב-1867, בדגש על תהליך התיעוש וצמיחת המשק הקפיטליסטי, כמעט ולא השפיעו על החיים במחוז זאמפלאן. השינויים היחידים היו סלילה של מספר כבישים, והנחת מסילת ברזל בציר Kosice-Satoraljaujhely-Szerencs, אשר קשרה את המחוז לסחר עם רוסיה.
למרות שינויים אלו, הוסיפו גידול הענבים, ייצור היין והסחר הקטן לעמוד גם להבא במרכזה של הפעילות הכלכלית.
מג'אסו בתחילת המאה העשרים
התקופה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 כונתה לימים "ימי השלום". תחילת המאה העשרים הייתה תקופת שיא בשגשוגה של הקהילה היהודית בהונגריה, וראיה לכך הייתה בחירתו של יהודי בשם ד"ר סלמון רייכרד כראש עיריית שאטוראליאויהיי ומינוי של יהודי בשם דוד קלנר כמפקד המשטרה. היהודים באזור, כולל בעיר פרשוב שבסלובקיה, אף התנדבו לשרת בצבא האוסטרו-הונגרי ורבים נפלו בקרבות.
בשנת 1918, עם תחילת נפילתן של "מעצמות המרכז" ובהן הונגריה, החלה התפוררות פנימית והממשל הריכוזי בהונגריה החל להחלש. ככל שגברו הבעיות הפנימיות בארץ, כן החלה הסתה אנטישמית שלוחת רסן, לרבות בעיתונות היומית. בקיץ של שנת 1918 אירעו מספר סריקות משטרתיות בערי צפון מזרח הונגריה כולל שאטוראליאויהיי וסאראנץ', שהתמקדו ביהודים והתבצעו בברוטליות, תוך השפלת היהודים והחרמת רכושם.
עם התמוטטות המשטר הישן בהונגריה באוקטובר 1918, החלה תקופה של אי יציבות שלטונית במהלכה קמה רפובליקה דמוקרטית ששרדה 5 חודשים, ובעקבותיה מהפכה קומוניסטית שתפסה את השלטון לכחצי שנה, עד שפוזרה במידה רבה כתוצאה מהתערבות זרה בפלישה של כוחות צ'כים ורומנים. כמו ברוסיה, היו יהודים רבים מבין מנהיגי הקומוניסטים, ועם נפילת השלטון הקומוניסטי החל מסע נקם במהלכו נרצחו מאות יהודים. גם בעיר פרשוב שבסלובקיה, בה התגוררה משפחת רוט בשלב זה, התחוללו מהומות על רקע סוציאליסטי ובמהלכן פרצו המונים משולהבים לחנויות היהודים ברחובה הראשי של העיר ובזזו את תכולתן.
במבט לאחור, בישרו אירועים אלו את העתיד להתרחש כעבור 20–26 שנה מאוחר יותר.
מג'אסו בתקופת השואה
בשנת 1938 לאחר פרסום חוקים המגבילים את השתלבות היהודים בחיי הכלכלה והתרבות, חלק מיהודי העיירה איבדו את יכולת הפרנסה שלהם.
ב-1941, 16 יהודים מהעיירה נשלחו לעבודות כפייה יחד עם עצירים הונגרים נוספים, 10 מהם נפטרו כתוצאה מהתנאים הקשים בעבודות.
ב-1944, לאחר הכיבוש הגרמניה, יהודי העיירה רוכזו בבית הכנסת והועברו לשאטוראליאויהיי. לאחר מספר שבועות בתנאים קשים ביותר שכללו רעב וצפיפות, הם נשלחו לאושוויץ ב-2 קבוצות.
לאחר המלחמה, ארבעה ניצולים מאושוויץ חזרו לעיירה, ומצאו את בית הכנסת ובית העלמין הרוסים. הקהילה היהודית בעיירה לא חודשה.
בוסנגואה
בוסנגואה היא בירת אוהם, אחת מ-14 המחוזות של הרפובליקה המרכז-אפריקאית. העיר מונה 36,478 תושבים (מפקד האוכלוסין של 2003). היא ממוקמת 303 ק"מ (189 מייל) מצפון לבירת המדינה, בנגי. נהר האוהאם עובר דרך בוסנגואה וממשיך דרך מספר מפלים ממזרח לעיר, לפני שהוא פונה צפונה כדי להצטרף לנהר צ'ארי בצ'אד.
המנדג'יה, הקבוצה האתנית השלישית במספר האוכלוסייה ברפובליקה המרכז אפריקאית, מרוכזת בבוסנגואה. יחד עם שבט ה-Baya, קבוצה קרובה, המנדג'יה חשובים מבחינה היסטורית להתנגדותם לפלישה של מעצמות מוסלמיות שונות מצפון. מ-1901 עד 1905 בוסנגואה והסביבה מרדו נגד הרשויות הקולוניאליות הצרפתיות. בוסנגואה הפכה למרכז פעילות מיסיונרית פרוטסטנטית במהלך שנות העשרים. בשנת 1959, העיר הייתה מקום מושבו של המחוז האפוסטולי של בוסנגואה. ביוני 1980 העיר הייתה זירת העימותים בין המשטרה לחקלאים סביב מדיניות המזון הממשלתית. בשנה שלאחר מכן, נקראו כוחות צרפתים לדכא את ההתפרעויות לאחר הבחירות.
בעיר נמצא נמל תעופה מקומי קטן שמשרת מטוסים קלים. המוצרים החקלאיים העיקריים הם כותנה וקפה.
אקלים
בבוסנגואה יש אקלים סוואנה טרופי.
סכסוך 2012–2014
במרץ 2013, השתלטו המורדים של ברית סלקה על העיר, כחלק ממלחמת האזרחים ברפובליקה המרכז-אפריקאית. המורדים רצו להפיל את ממשלתו של נשיא הרפובליקה המרכז אפריקאית פרנסואה בוזיזה.
בינואר 2014, תוארה בוסנגואה כעיר רפאים: "ריקה באופן מוזר ... ללא אנשים, רק בתים חרוכים וחלונות ראווה, גוש אחר גוש של דירות נטולות גג מושחרות, בנק נטוש, תחנת דלק מופשטת ממסגרות המתכת של מבנה שלה. משאבות, ובית עירייה מרוקן". האוכלוסייה, שמנתה פעם 50,000, ברחה בעיקר מהעיר כדי להימלט מאלימות קהילתית בין מוסלמים לנוצרים בעקבות מלחמת האזרחים. האוכלוסייה חיה בשני מחנות נפרדים - אחד למוסלמים ואחד לנוצרים.
באפריל 2014, הותקפו כוחות צ'אדים שליוו שיירה של 540 התושבים המוסלמים האחרונים בעיירה בוסנגואה שבצפון מערב לגורה, צ'אד, על ידי מיליציה מקומית כשעברו בבוגילה. שלושה בני אדם נפצעו. ב־24 בפברואר 2021 כבשו כוחות הממשלה את בוסנגואה.
השיירות לגיברלטר במלחמת העולם השנייה
השיירות לגיברלטר במלחמת העולם השנייה היוו חלק ממערך שיירות אוניות המטען של בעלות הברית במהלך המלחמה ושימשו להעברת נוסעים וציוד ואספקה חיוניים מבריטניה לבסיס הבריטי בגיברלטר שבמבוא המערבי לים התיכון.
השיירות
נתיב השיירות לגיברלטר היה אחד מארבעת נתיבי השיירות שאורגנו בבריטניה בתוך זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה (הנתיבים האחרים היו לרוחב האוקיינוס האטלנטי אל יבשת אמריקה, אל דרום האוקיינוס האטלנטי וכן הנתיב קצר הימים אל נורווגיה). נמלי המוצא העיקריים של השיירות לגיברלטר היו ליברפול ושפך נהר הקלייד, שניהם בחוף המערבי של האיים הבריטיים.
לשיירות לגיברלטר הייתה חשיבות גם במסגרת התובלה הימית מבריטניה לתעלת סואץ, ים סוף והאוקיינוס ההודי ולתובלה הימית מצרפת אל צפון אפריקה, סוריה, לבנון ומדגסקר. עד כניעת צרפת באביב 1940 השתתפו אוניות מלחמה צרפתיות בליווי לשיירות.
מראשית המלחמה היו השיירות נתונות לאיום של התקפות מצד צוללות גרמניות שפעלו באוקיינוס האטלנטי. לאחר כניעת צרפת החמיר איום זה משהועמדו נמלי צרפת לרשות הצוללות הגרמניות. אל איום הצוללות התווסף מאז גם איום של התקפות מצד אוניות שטח גרמניות שעגנו בצרפת וכן של מטוסי סיור ימיים גרמניים שהמריאו בצרפת, איתרו את השיירות, הכווינו צוללות אליהן ואף השתתפו בהתקפות על השיירות. מאותו מועד נוסף גם איום אפשרי מצד כלי שיט ומטוסים איטלקיים מהים התיכון. בשיירות רבות הוטבעו אוניות סוחר ואוניות ליווי בדרכן אל גיברלטר וממנה, ומספר שיירות סבלו אבדות כבדות במיחד. השיירות נעזרו בחיפוי אווירי של מטוסים שהמריאו מקורנוול שבבריטניה ומגיברלטר, אך עקב טווח הפעולה המוגבל שלהם התקיים ביניהם "פער אווירי", שהצטמצם רק לאחר הפעלת מטוסים מהאיים האזוריים באוקטובר 1943.
בשלוש השנים הראשונות למלחמה הפליגו השיירות אל גיברלטר וממנה. החל מערב מבצע לפיד, נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה בנובמבר 1942, חל שינוי יסודי כאשר השיירות לגיברלטר הצטרפו אל שיירות שיצאו מבריטניה אל יעדים בים התיכון. שיירות חוזרות מגיברלטר הצטרפו אל שיירות מהים התיכון שיעדן היה בריטניה. מסעי השיירות בין בריטניה לבין גיברלטר ארכו כשישה עד 13 ימים.
לאחר כניעת כוחות הציר בצפון אפריקה ביולי 1943, פרישת איטליה מן המלחמה בספטמבר 1943 ובהמשך לאחר נחיתת בעלות הברית בצרפת ביוני 1944 ובדרום צרפת באוגוסט 1944 הלך והצטמצם איום האויב על השיירות לגיברלטר ואבדותיהן פחתו בהתאם.
יחסי מקסיקו–רוסיה
היסטוריה
בשנת 1806, האימפריה הרוסית, תחת הקיסר אלכסנדר הראשון, החלה בתוכנית שאפתנית ליישב את אלסקה וקליפורניה (אז תחת שליטה של האימפריה הספרדית). בשנת 1806, הגיע החוקר הרוסי, ניקולאי רזאנוב, לקליפורניה על מנת לקחת חלק בסחר הפרוות ובייצור מזון עבור המושבות הרוסיות. בשנת 1812, הוקמה פורט רוס, מושבה רוסית בצפון קליפורניה של היום.
השיירות לגיברלטר במלחמת העולם השנייה
סוגי השיירות ומספרן
ביאור לקודים:
יחסי מקסיקו–רוסיה
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו ורוסיה מוסדו רשמית ב-1 בדצמבר 1890 במקסיקו סיטי, על ידי הברון רומן רוזן בכפוף לאישורו של הקיסר אלכסנדר השלישי. ב־1891 נפתחה הנציגות הרוסית הראשונה בבירה המקסיקנית. במהלך המהפכות שהתרחשו הן ברוסיה (המהפכה הרוסית, 1917) והן במקסיקו (המהפכה המקסיקנית, 1910-1921), היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כמעט ולא התקיימו.
העידן הסובייטי
באוגוסט 1924, מקסיקו הייתה למדינה הראשונה ביבשת אמריקה שיצרה קשרים דיפלומטיים עם ברית המועצות. ב-1926 מינתה ברית המועצות את אלכסנדרה קולונטאי (השגרירה הראשונה בעולם) כשגרירתה במקסיקו.
ב-26 בינואר 1930 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בשל "הבדלים אידאולוגיים". ב-1936 עברו הפוליטיקאי הסובייטי לשעבר לאון טרוצקי ואשתו נטליה סדובה למקסיקו מנורווגיה במהלך גלותם. נשיא מקסיקו, לאסרו קארדנאס קידם את פניו בחמימות ואפילו הסדיר רכבת מיוחדת שתביא אותו למקסיקו סיטי מנמל טמפיקו. במקסיקו התגורר טרוצקי בשלב מסוים בביתם של הציירים דייגו ריברה ופרידה קאלו. באוגוסט 1940, טרוצקי נרצח בביתו על ידי סוכן הנ.ק.ו.ד., רמון מרקדר.
במאי 1942 הצטרפה מקסיקו למלחמת העולם השנייה בהכריזה מלחמה על מעצמות הציר ובכך הפכה לבעלת ברית של ברית המועצות. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נוצרו מחדש בנובמבר 1942. בשנת 1973, הנשיא לואיס אצ'ווריה אלברס הפך לראש המדינה הלטינית הלא-קומוניסטי הראשון לבקר בברית המועצות. בשנת 1978, בביקור רשמי של נשיא מקסיקו, חוסה לופס פורטייו בברית המועצות, חתמו מקסיקו (בשם אמריקה הלטינית) וברית המועצות על אמנת טלטלולקו האוסרת על "בדיקה, שימוש, ייצור, או רכישה בכל אמצעי" של כל נשק גרעיני באמריקה הלטינית והקאריביים.
הפדרציה הרוסית
לאחר התפרקות ברית המועצות בדצמבר 1991 המשיכה מקסיקו לשמור על יחסים דיפלומטיים עם הפדרציה הרוסית החדשה. מאז, היחסים בין שתי המדינות התפתחו בהתמדה. מקסיקו רכשה ציוד צבאי מרוסיה - הצי המקסיקני רכש מסוקי מי-8/17 וטילי 9K38 איגלה נגד מטוסים. בשנים 2001 ו-2013, רוסיה השיקה לחלל לוויני תקשורת מקסיקניים מן העיר בייקונור, קזחסטן. בשנת 2009, שוגרה לחלל החללית המקסיקנית-רוסית, טטיאנה-2. לוויין משותף נוסף יושק בעתיד הקרוב. בשנת 2015, שתי המדינות חגגו 125 שנים של יחסים דיפלומטיים.
ביקורים ממלכתיים
ביקורים נשיאותיים ממקסיקו לברית המועצות / רוסיה
ביקורים נשיאותיים מרוסיה למקסיקו
הסכמים בילטרליים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים, וביניהם - הסכם לשיתוף פעולה תרבותי, מדעי וכלכלי (1968); הסכם לשיתוף פעולה ספורטיבי (1968); הסכם לשיתוף פעולה בתחום מדיניות החוץ (1968); הסכם איסור אחסון נשק גרעיני במקסיקו ובאמריקה הלטינית (1973); הסכם שיתוף פעולה מדעי וטכני (1996); הסכם לשיתוף פעולה בשימוש בדרכי שלום של אנרגיה גרעינית (2013) ומסמך הבנות בין שתי המדינות במוסדות חוץ דיפלומטיים (2017).
תיירות ותחבורה
במחצית הראשונה של 2018 ביקרו במקסיקו כ-31,000 אזרחים רוסים. בשנת 2018, יותר מ-13,000 אזרחים מקסיקנים ביקרו ברוסיה על מנת לצפות במשחקי גביע העולם בכדורגל. ישנן טיסות ישירות בין קנקון ומוסקבה עם חברת התעופה Nordwind Airlines.
מסחר
בשנת 2017, הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-1.7 מיליארד דולר. היצוא העיקרי של מקסיקו לרוסיה כולל: טקילה, בירה, בשר ומכוניות. היצוא הרוסי למקסיקו כולל: מוצרים כימיים, מתכות, מסוקים ותחמושת. מקסיקו היא שותפת הסחר השלישית בגודלה עם רוסיה באמריקה הלטינית. חברות רב-לאומיות רוסיות כגון "Power machines" פועלות במקסיקו וחברות רב לאומיות מקסיקניות כגון "Grupo Omnilife", "Grupo Maseca", "Nemak", "Cemex", "Mabe", "Katcon", "Metalsa" ו-"Gruma". פועלות ברוסיה.
השרפה במפעל החולצות טריאנגל
השרפה במפעל החולצות טריאנגל פרצה בניו יורק סיטי ב-25 במרץ 1911. בשרפה נהרגו 146 תופרים - 123 נשים ו-23 גברים. רוב הנפגעים נפגעו מהאש עצמה, שאיפת עשן וקפיצה מהבניין. רוב הנפגעים היו מהגרים יהודים ואיטלקים בני ובנות 16–23. הנפגע המבוגר ביותר היה בן 43, והצעירות ביותר – בנות 14.
המפעל שכן בקומות התשיעית עד האחת עשרה בבניין אץ' (לימים בניין בראון, כיום בבעלות אוניברסיטת NY) בשכונה גריניץ' וילג' שבמנהטן. בעלי המפעל נעלו את היציאה מהמפעל ואת הכניסה לחדר המדרגות כדי למנוע גנבה ויציאה ללא אישור בשעות העבודה. לכן, כאשר פרצה השרפה חלק מהעובדים קפצו מהקומות העליונות של הבניין כדי להימלט ונספו בנפילה.
השרפה
מפעל החולצות טריאנגל היה ממוקם בבניין אץ' בשכונה גריניץ' וילג' שממוקמת בניו יורק סיטי. בחברה עבדו כ-500 איש, רובם מהגרות צעירות. העובדים היו צריכים לעבוד 9 שעות ביום חול ו-7 שעות בסוף השבוע. העובדים הרוויחו בין 7 ל-12 דולר אמריקני לשבוע (סכום ששווה כיום בין 171 ל-293 דולר).
ביום שבת 25 במרץ 1911, בערך ב-16:40, החלה הדלקה בפח אשפה מתחת לאחד השולחנות בפינה בקומה השמינית. הראשון ששם לב לשרפה היה עובר אורח שראה עשן יוצא מהבניין בערך ב-16:45. באותו אחר הצהריים שהו בבניין בעלי המפעל עם ילדיהם. ככל הנראה הסיבה לשרפה הייתה סיגריה או גפרור שלא כובו כהלכה ושהושלכו לפח, שבו היו גם שאריות של בדים מהחודשיים האחרונים. אף על פי שעישון היה אסור במפעל, מספר פועלים הצליחו באופן קבוע להגניב מספר סיגריות למפעל. כתבה בניו יורק טיימס משערת שהסיבה לתחילת השרפה הייתה תקלה באחת ממכונות תפירה.
מנהל חשבונות בקומה השמינית הצליח להתקשר דרך הטלפון לעובדי הקומה העשירית ולהזהיר אותם, אך, מכיוון שלא הייתה במקום אזעקה לא היה ניתן לתקשר עם העובדים בקומה התשיעית. לפי אחת הניצולות שעבדה בקומה התשיעית, ברגע שפרצה השרפה ניסו העובדים לברוח אך מכיוון שאחד מחדרי המדרגות עלה באש והשני היה נעול, משימה זאת הייתה קשה ביותר, חלק מהעובדים עלו דרך חדר המדרגות השרוף (באותו זמן השרפה באותו חדר מדרגות הייתה רק בקומה השמינית) לגג שממנו חולצו בתום השרפה, שלוש דקות לאחר מכן הגישה לגג מחדר מדרגות זה נחסמה.
מספר עובדים ניסו לברוח דרך מדרגות החירום, אך אלו, שנבנו לא כראוי, קרסו וכתוצאה מכך 20 אנשים צנחו מגובה של 30 מטר אל מותם. המעלית בבניין עלתה שלוש פעמים לקומה התשיעית כדי להציל אנשים, אך, לאחר שלושה סיבובים נקרע הכבל של המעלית מהחום העז והמעלית הפסיקה לפעול.
62 אנשים קפצו או נפלו מהבניין הבוער אל מותם לעיני קהל רב שצפה במחזה.
המשפט
באמצע אפריל הואשמו בעלי החברה, מקס בלנק ואייזיק האריס, בהריגה מדרגה ראשונה ושנייה. המשפט החל ב-4 בדצמבר 1911. טענות התביעה היו שבעלי החברה ידעו על כך שדלת היציאה למדרגות נעולה דרך קבע בשעות העבודה, (וכך נשארה גם במהלך השרפה). טענות ההגנה היו שהעדים שיננו את דבריהם, אולי אף לדרישת התביעה "לשפר" את עדותם. חבר המושבעים זיכה את בעלי החברה. בהליך התביעה האזרחית עוקב שנערך ב-1913 נמצאו הבעלים אחראים לגרימת מוות ברשלנות ונפסק שישלמו פיצוי של 75 דולר למשפחתו של כל קורבן. תגמולי הביטוח שקיבלו הבעלים עצמם לאחר השרפה עמדו על כ-400 דולר לכל קורבן, בממוצע.
בשנת 1913, אחד מבעלי החברה, מקס בלנק, נעצר שוב באשמת נעילת חדר המדרגות במהלך שעות העבודה והוטל עליו קנס של 20 דולר.
השלכות השרפה
כתוצאה מהשרפה הוקמה בניו יורק אגודה לבטיחות הציבור שבראשה עמדה פרנסס פרקינס (לימים מזכירת העבודה של ארצות הברית), שהייתה עדה לשרפה עצמה. מספר שעות העבודה השבועית בארצות הברית הוגבל ל-54.
בית המחוקקים של מדינת ניו יורק הקים ועדת חקירה שתבדוק מפעלים ותמליץ על אמצעים שיש לנקוט לשם מניעת אסונות דוגמת אסון מפעל טריאנגל. בעקבות עבודתה של הוועדה נחקקו במדינת ניו יורק עשרות חוקים חדשים, ששיפרו את הבטיחות במפעלים ואת תנאי העבודה בהם.
בעקבות השרפה הוקמה בניו יורק, ב-14 באוקטובר 1911 אגודת מהנדסי הבטיחות האמריקאית.
הבניין שבו התרחשה השרפה הוכרז כאתר היסטורי לאומי.
Remember the Triangle Fire Coalition
Remember the Triangle Fire Coalition היא קבוצה שנוצרה ב-2008 ושאוגדת בתוכה יותר מ-200 ארגונים ושמה לה למטרה להנציח את השרפה. חברים בה בין היתר אוניברסיטת ניו יורק ובית הכנסת ברחוב אלדרידג' בניו יורק. הקבוצה ארגנה בשנת 2011 ביום השנה ה-100 לשרפה, צעדה ענקית בהשתתפות אלפי אנשים. בין היתר השתתפו בצעדה מזכירת העבודה של ארצות הברית, הילדה סוליס, הסנאטור צ'אק שומר, ראש עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג והשחקן דני גלובר. בשעה 4:45 בדיוק, 100 שנה לאחר שאזעקת האש הופעלה, אלפי אנשים צלצלו בפעמונים.
הקבוצה מנסה להקים אנדרטה שתנציח את האסון.
חתונת השנאה
חתונת השנאה (כונתה גם ריקוד הסכינים) הייתה חתונה יהודית שנערכה בירושלים בדצמבר 2015, במהלכה צולמו החוגגים רוקדים ומנופפים בסכינים וכלי נשק אחרים, כשאחד מהם נראה דוקר שוב ושוב את תמונתו של הפעוט שנרצח בפיגוע בדומא, עלי דוואבשה.
סרטון המציג את המאורע התפרסם בכלי תקשורת רבים בישראל, ועורר סערה ציבורית. באוקטובר 2016 הוגש כתב אישום כנגד 13 משתתפים בחתונה, בעבירות של הסתה, החזקת נשק והפרת צווי הרחקה, ומתוכם זוכה אחד הקטינים והזמר סיני תור.
באפריל 2023 נגזרו ארבעה חודשי עבודות שירות, מאסר על תנאי וקנס כספי בסך 2,000 שקלים על החתן יקיר אשבל, ובמאי 2023 הוטלו עונשים דומים על חמשת הנאשמים הנוספים.
ביוני 2023 גזר בית המשפט חודשיים מאסר על תנאי, 120 שעות לטובת הציבור וקנס כספי על שניים מהנאשמים הקטינים בעוד על השניים האחרים נגזרו 80 שעות לטובת הציבור וקנס כספי.
רקע: הפיגוע בדומא
ב-31 ביולי 2015, השליך מחבל יהודי בקבוקי תבערה לעבר שני בתי מגורים בעיירה הפלסטינית דומא שביהודה ושומרון. כתוצאה מכך, ביתה של משפחת דוואבשה עלה באש. עלי, בן השנה וחצי, נהרג במקום, שני הוריו מתו מפצעיהם לאחר מכן, ואחיו בן הארבע נפצע אנושות.
הפיגוע עורר ביקורת ציבורית גדולה וגרר גינויים מאישי ציבור רבים, בהם נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ראש האופוזיציה יצחק הרצוג, והרבנים יעקב אריאל, אורי שרקי, אליעזר מלמד ויואל בן נון.
התארגנויות לחתונה
זמן קצר לאחר שנעצרו מספר חשודים בביצוע הרצח בבית משפחת דוואבשה, התקיימו הכנות לחתונת בני זוג מהימין הקיצוני, במהלכם הודפסו תמונותיהם של בני משפחת דוואבשה: סעד, ריהאם והפעוט עלי, כפי שפורסמו בכלי התקשורת לאחר הפיגוע בכפר דומא. התמונות הודפסו על דפי A4 והודבקו על קרטונים וחוברו להם קרשים כך שניתן יהיה להניפם כשלטים בחתונה.
חתונת השנאה
ב-7 בדצמבר 2015, התקיימה חתונה של בני זוג מהימין הקיצוני שנערכה באולם האירועים "שירת ירושלים", בשכונת גבעת שאול שבירושלים, בה השתתפו כחמש מאות בני אדם. במהלך החתונה שר אחד הנאשמים, הזמר והמלחין סיני תור, את השיר "יבנה המקדש". סיני תור שר את השיר תוך כדי הוספת המילים "ישרף, ישרף המסגד" וכן "יתפוצץ, יתפוצץ המסגד". במהלך השמעת השיר, רקד אחד המשתתפים, דניאל צבי משה פינר, כאשר על חולצתו הכיתוב "אין ערבים אין פיגועים" והניף בידו חולצה שעליה נראה סמל ארגון הטרור היהודי "כך".
בהמשך האירוע, החל סיני תור לשיר את שירו של דב שורין, "זכרני נא":, כשמעת לעת החליף את המילה "פלשתים" ב"פלסטין". כמו כן הוא שר גם את פסוק כ"א ממזמור ק"ד בספר תהילים:, בעוד הוא מוסיף את המילים "ריבונו של עולם אנחנו עוד רעבים".
באותה עת, החלו המשתתפים לרקוד, כשחלקם מניפים את תמונות משפחת דוואבשה, וכן שני רובים צהליים מסוג M16 ו-M4, אקדחים ואקדחי דמה, סכינים, ובקבוקי זכוכית אשר הוכנסו לתוך פייתם בדים כך שהם דימו בקבוקי תבערה. אחדים מהרוקדים רקדו כשהם רעולי פנים, ובמהלך הריקוד, אחדים מהם דקרו פעם אחר פעם את תמונות משפחת דוואבשה באמצעות סכינים, אחדים הציתו וקרעו את התמונות, וחלק מאוחזי הנשק אף דרכו את נשקם. לאחר תום השמעת שני השירים האמורים, המעשים פסקו וחגיגת החתונה המשיכה באופן שגרתי.
תיעוד האירוע
למרות העובדה שהנוכחים בחתונה ביקשו לא לצלם את הנעשה, האירוע תועד בכמה סרטונים, וב-24 בדצמבר 2015, סרטון המציג את המאורע נחשף על ידי העיתונאי רועי שרון בחדשות ערוץ 10. הסרטון התפרסם בהמשך בכלי תקשורת רבים בישראל , ובעיתונות היהודית והמוסלמית ברחבי העולם.
הקרנת התיעוד בקבינט
לטענתו של עורך הדין חג'בי, התיק נגד הנאשמים בפרשה 'נולד בחטא' מסיבות פוליטיות בלבד בכדי להסיט את הדיון הציבורי מהעינויים בפרשת דומא, ועל פי בקשתו, ב-5 במאי 2021 התייצב בוגי יעלון, ששימש כשר הביטחון בזמן חתונת השנאה, כעד הגנה בתיק חתונת השנאה. יעלון העיד כי לאחר שהקבינט המדיני־ביטחוני לא האמין שיהודים הם שביצעו את הפיגוע בדומא, ביקש ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו להביא את הסרטון המדובר ולהציגו בפני חברי הקבינט כדי לשכנעם שאם מראות כאלה אפשריים, גם רצח ערבים על ידי יהודים ייתכן. יעלון ציין כי החשש הגדול בהצגת הסרטון היה ממקרה של פיגוע נוסף. לדבריו, הסרטון הוצג בקבינט גם כדי לשכנע את השרים בצורך לאשר עינויים בחקירתם של חשודי הפיגוע בדומא. ובנוסף אמר כי הראה את הסרטון לראשי יש"ע כדי להראות שהנוער הזה זקוק לחינוך וטיפול, וכדי להבהיר לציבורים מסוימים שהעלו ספקות האם יהודים הם שביצעו את ההצתה בדומא.
בקשה לחשיפת מקור הסרטון
ב-3 בספטמבר 2017, דחה בית המשפט לנוער בירושלים את עתירת אחד הקטינים שהשתתפו בחתונת השנאה בדרישה לחייב את רועי שרון לחשוף את מקור הסרטון. בית המשפט קבע כי לא קיימת סיבה משמעותית המצדיקה פגיעה בביטחון המקור. בחקירתו במשטרה אמר שרון כי קיבל את הסרטון באמצעות הודעת וואטסאפ מידיו של גורם שביקש שפרטיו יישארו חסויים. שרון עצמו לא הועמד לדין ולא שימש כעד תביעה.
תגובות
עם חשיפת תיעוד החתונה הושמעו כנגדה גינויים מכל קצוות הקשת הפוליטית בישראל; ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו אמר כי התמונות המזעזעות מראות את פניה האמיתיות של קבוצה המהווה סכנה לחברה הישראלית ולביטחון ישראל' וכי "איננו מוכנים לקבל אנשים שכופרים בחוקי המדינה ואינם רואים עצמם כפופים להם". יו"ר האופוזיציה יצחק הרצוג התבטא כי החוגגים הם מטורפים ועלובי נפש, אשר שכחו מה זה להיות יהודים, מביישים את הכיפה, את הטלית ואת שם השם. הוא הוסיף כי מי שרוקד בחתונה וחוגג רצח של תינוק בשנתו הוא לא יהודי ולא ישראלי, וצריך לסגור אותו מאחורי סורג ובריח במהירות האפשרית. השר אריה דרעי אמר שהגיע הזמן לומר לאותם טרוריסטים: "אין חלקנו עמכם, יהודים לא נהגו מעולם כך, לא נוהגים כך, ולא ינהגו כך". יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין, הצהיר כי הלך הרוח הזה, הפרוע והמסוכן, ראוי להוקעה ולטיפול שורש, וכי הוא מקעקע את המוסר היהודי והאנושי ואף עלול להמיט אסון על מפעל ההתיישבות עצמו".
הרב הראשי לישראל, דוד לאו, אמר כי מעשים שכאלו הם אינם דרך היהדות, אלא התנכרות והתנערות מערכי העם היהודי, מתורת ישראל ומייחודיותו של העם היהודי. הוא אמר כי על ההורים והמחנכים לקחת על עצמם את המשימה, יחד עם גורמי החוק, לעשות הכל כדי למנוע הזדהות מחרידה עם מעשי טרור ורצח מחרידים שכאלו.
על פי דו"ח השנאה לחודש דצמבר 2015 שפורסם על ידי קרן ברל כצנלסון, רובם של הגולשים ברשתות החברתיות, כ-78% מהם, התרעמו על חתונת השנאה ושיתפו את תחושותיהם ברשת ב-24 שעות שלאחר פרסום הסרטון.
הוריו של החתן, שחר ודגנית אשבל, גינו את המעשה והצהירו כי לא היו מודעים לנעשה. האב התבטא כי אם הם היו יודעים על הנעשה, היו עוצרים הכל במקום, הוא היה עולה לבמה ואומר שזה נעשה לא בהסכמתם ושהם מתנגדים לכל זה.
חקירות ואישומים
ב-24 בדצמבר 2015 הודיעה משטרת ישראל כי מספר ימים קודם לפרסום הסרטון בתקשורת נפתחה חקירה בעניין בגין העבירות הרבות והחמורות שהתקיימו בחתונה, וניתן אישור ליחידה לפשיעה לאומנית לחקור גם עבירות הסתה ועבירות נוספות. עוד צוין כי נאספו חומרי חקירה ותיעודים נוספים, שרק חלקם הקטן נחשף לציבור.
עם התפרסמות התיעוד התבטא שר הביטחון בנוגע לצעדים שינקטו:
מעצרים וחקירות
בבוקר 29 בדצמבר 2015, עצרה משטרת ישראל תושב כפר תפוח שהשתתף באירוע, הוא אותר כשהוא מחזיק נשק ולובש חולצה של ארגון כך. בהמשך היום נעצרו עוד ארבעה ממשתתפי החתונה, בהם החתן יקיר אשבל, וחייל צה"ל. במשטרה ייחסו להם חשדות של הסתה, החזקת נשק בניגוד לחוק והפרה של שורת צווים מנהליים ומעצרי בית ליליים, וצווי הרחקה מירושלים ויהודה ושומרון . ב-30 בדצמבר 2015 הורה בית המשפט לשחרר את העצורים, ובבוקר 4 בינואר 2016 עצרה המשטרה שני בגירים וקטין שהשתתפו בחתונת השנאה, ביניהם הזמר סיני תור.
ענישת החייל בעל הנשק
בעקבות פרסום הסרטון, הורה הרמטכ"ל גדי איזנקוט על בדיקת מעורבותם של חיילי צה"ל באירוע. כחלק מהבדיקה פתחה המשטרה צבאית חוקרת בחקירה בשיתוף עם משטרת ישראל. במקביל, בוצעה בדיקה בתוך צה"ל, שהעלתה כי אחד הנשקים שהונף היה נשקו האישי של חייל מגדוד נצח יהודה, וכי במהלך החתונה בה השתתף, לא פיקח החייל על נשקו האישי והנשק ניטל על ידי נוכחים באירוע והועבר מיד ליד. ב-1 בינואר 2016, הועמד החייל לדין משמעתי על ידי מפקד חטיבת כפיר, אל"ם גיא חזות, והוא נשפט ל-21 ימי מחבוש.
הגשת כתבי האישום
ב-26 באוקטובר 2016, הגישה פרקליטות מחוז ירושלים לבית המשפט השלום כתבי אישום נגד 13 נאשמים, ביניהם חמישה קטינים בגילאי 14–17, הזמר סיני תור וחתן החתונה, יקיר אשבל, בגין הסתה לאלימות או לטרור ועבירות נוספות. על פי כתב האישום, "במעשיהם המפורטים לעיל, פרסמו הנאשמים, בצוותא חדא, קריאות לעשיית מעשה אלימות או טרור או דברי שבח, אהדה או עידוד למעשה אלימות או טרור, תמיכה או הזדהות עמו, ועל פי תוכנו של הפרסום המסית והנסיבות שבהן פורסם, יש אפשרות ממשית שיביא לעשיית מעשה אלימות וטרור". עורכת הדין יפעת פנחסי, מפרקליטות מחוז ירושלים, מסרה כי מדובר במעשים החוצים באופן מובהק את תחום הביטוי הלגיטימי המותר לגדר תחום עבירות פליליות של הסתה.
כתב האישום הוגש באישורו של היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, נוכח אופי העבירות המיוחסות לנאשמים. עורך הדין איתמר בן גביר, אשר נכח בחתונה וייצג את הנאשמים בבית המשפט מתח ביקורת על ההחלטה ואמר: "בפרקליטות גיבורים על יהודים ותחושה קשה של גזענות ואכיפה בררנית ממשיכה להיות באוויר".
דין הנאשמים הקטינים
ב-20 בנובמבר 2016, ביטל בית משפט לנוער בירושלים את כתב האישום שהוגש כנגד חמשת הקטינים באשמת הסתה לטרור ובאלימות, לאחר שקיבל את טענות פרקליטיהם על כך שהאישור שנתן היועץ המשפטי לממשלה לא היה חוקי משום שלא ניתן ישירות ממנדלבליט, אלא ממי ממשרדו וניתן באמצעות דואר אלקטרוני, ולא כמסמך חתום.
ב-1 בספטמבר 2021, זיכה בית המשפט לנוער בירושלים את חמשת הקטינים, תוך הבעת ביקורת כלפי הגשת כתב האישום מלכתחילה, וקביעה כי הייתה אכיפה בררנית; הן מול משתתפים אחרים בחתונה שלא הועמדו לדין, והן מול מסיתים אחרים, בעיקר ערבים ומן השמאל, שאף הם לא הועמדו לדין משיקולים שונים. בית המשפט הוסיף כי בתיק זה יש שילוב של נסיבות לקולא, כגון קטינות, חרטה, אירוע חד-פעמי, גינוי ציבורי, ופרשנות אלטרנטיבית לאירוע (מחאה על עינויי עצורי דומא).
ב-14 באוקטובר 2021 הגישה הפרקליטות ערעור לגבי זיכוי הנאשמים, תוך הדגשת ייחודיות האירוע  , וב-2 במרץ 2023, הפך בית המשפט המחוזי לנוער בירושלים את הכרעת הדין בנוגע לארבעה מתוך חמשת הקטינים והרשיע אותם בהסתה לאלימות, וקבע כי לא הוּכחה אכיפה בררנית פסולה, בוודאי לא כזו היוצרת פגיעה משמעותית בתחושת הצדק וההגינות בעוצמה המצדיקה את ביטול כתב האישום, בעוד זיכויו של החמישי, הצעיר ביותר, נותר על כנו מחמת הספק האם היה מודע להקשר, וכי הבין אלו תמונות הוא מניף במהלך הריקוד. כמו כן דחה המחוזי את הטענה לאפליה בשל אי העמדתם לדין של מאות חשודים אחרים בעבירות הסתה באמרם כי מן הנתונים "לא עולה תמונה חריגה ונדירה של הפליה משמעותית ושיטתית, כנדרש לצורך הוכחתה של אכיפה בררנית תוצאתית שאינה נובעת ממניע פסול".
ב-26 ביוני 2023 גזר בית המשפט השלום חודשיים מאסר על תנאי, 120 שעות לטובת הציבור וקנס כספי על שניים מהנאשמים הקטינים בעוד על שניים אחרים נגזרו 80 שעות לטובת הציבור וקנס כספי.
דין הנאשמים הבגירים
ב-23 באפריל 2023, גזר בית משפט השלום בירושלים על יקיר אשבל, החתן מחתונת השנאה, ארבעה חודשי עבודות שירות, מאסר על תנאי וקנס כספי של 2,000 שקלים. על משתתף נוסף, צבי זלטקין, אשר הורשע רק בביצוע עבירה של הסתה לאלימות, נגזרו 180 שעות שירות לתועלת הציבור, מאסר על תנאי וקנס כספי. בפסק הדין נקבע כי חלק מהמשתתפים באירוע היו מכרים של החשודים בפיגוע בדומא, וכי במהלך החתונה ציינו הנאשמים הבגירים בריקוד ובשירה את אירוע הטרור.
ב-11 במאי 2023 ניתן פסק הדין בעניינם של שאר הנאשמים, בגזר הדין ציין השופט כי מתחם העונש ההולם נע בין 3 חודשי עבודות שירות ל-18 חודשי מאסר בפועל, אולם בשניים מהמקרים כתב השופט כי הוא הוא סוטה מהמתחם לקולא, וזאת עקב חרטה וקבלת האחריות מצד הנאשמים. בית המשפט קבע כי דוב מורל ירצה 200 שעות שירות לתועלת הציבור, נוה טל ירצה 220 שעות, יהוידע סוכי ושמוליק פיין ירצו 4 חודשים כל אחד, דניאל פינר ירצה 5 חודשים, וצבי זלטקין ירצה 180 שעות שירות. בנוסף, על כל החמישה נגזר גם מאסר על תנאי וקנס כספי בסך 2000 שקלים. דוב מורל הצהיר לאחר מכן כי הוא מבקש סליחה מבני משפחת דואבשה, והוסיף כי מה שעשה היה מעשה מחליא ומכוער.
ביוני 2023 ערער אחד המורשעים על הכרעת הדין וגזר הדין לבית המשפט המחוזי בירושלים.
טענות למעורבות השב"כ באירועי החתונה
ב-27 בדצמבר 2015 אמר רבה הראשי של צפת, שמואל אליהו, כי הוא אינו פוסל אפשרות ששירות הביטחון הכללי הפיק את אירועי החתונה. לדבריו, "זה פשוט אבסורד לגמרי. היינו בעשרות חתונות ולא ראינו דבר כזה, אני לא מוציא מכלל אפשרות שאבישי רביב בישל את זה".
באותו היום פרסמו משפחת החתן הודעה לתושבי יישוב מגורם, יד בנימין, בהודעה נטען כי "כבר בחתונה עצמה היו הרבה אנשים שלא הכרנו, לא אנחנו וגם לא משפחת הכלה. פרט לשיר הזה, כל החתונה הייתה נורמטיבית לחלוטין, בלי שום נשק ובלי שום תמונה. ברגע שקלטנו מה שקרה, נבהלנו גם אנו וביקשנו להפסיק זאת מיד. התחושה הקשה שעולה היא שככל הנראה הדברים היו מתוכננים על ידי גורמים בעלי אינטרס מסוים". בנוסף, פרסמה המשפחה תיעוד של התכתבות בין אב המשפחה לבין רכז השב"כ, מה שמוכיח לטענתם כי אנשי השב"כ ידעו על החתונה, השתתפו בה, ראו את המעשים הקיצוניים שנקטו חלק מהחוגגים, ולמרות זאת נמנעו מלעצור את המעשים.
ביולי 2017 פסק דין של בית המשפט הגבוה לצדק קבע כי לשב"כ לא היה מוקדם מידע בנוגע לאירועי החתונה.
שאלת שיוך החוגגים
עם התפרסמות התיעוד, אמרה יו"ר סיעת הבית היהודי, חברת הכנסת שולי מועלם כי המעשים הללו נוגדים את המוסר וההלכה היהודית שהם נר לרגליה של הציונות הדתית, והמצולמים בסרטון אינם חלק מהציונות הדתית. עמיתה לסיעה, חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' הוסיף: "עלינו להוקיע באופן החריף ביותר את האידאולוגיה וההתנהגות הזו ולהבהיר שהיא לא חלק מההתיישבות, לא חלק מהציונות הדתית ולא חלק מגבולות השיח הדמוקרטי הלגיטימי במדינת ישראל".
חברת הכנסת ציפי לבני התעמתה מולו במליאת הכנסת כשאמרה: "אלו האנשים שאתם מפגינים מול השב"כ שלא יחקור אותם. זאת הקבוצה שרוצה להרוס את ישראל היהודית. זו הקבוצה שרוצה להפוך אותנו למדינת שנאה", ובתגובה נטש סמוטריץ' המליאה וטען כי הוא נחרד מהתיעוד לא פחות ממנה.
יו"ר הבית היהודי נפתלי בנט התבטא גם הוא בנוגע לסרטון ואמר כי "מדובר בכמה עשרות אנשים שרוצים להפיל את מדינת ישראל, זו לא ציונות דתית כי זו לא ציונות, זה פוסט-ציונות". הוא הזהיר כי "הדבר שאסור שיקרה עכשיו זה שפוליטיקאים ציניים מהשמאל יכתימו את כל המחנה הלאומי שבראשו אני עומד". הבן גביריסטים הם מאוד רועשים, אבל הם לא הציונות הדתית, זה לא מחנה הימין, זה לא המחנה הלאומי . בהזדמנות אחרת הוא הוסיף כי זה לא נכון להשחיר ציבור גדול.
בסיום ישיבת הקבינט המדיני-ביטחוני אמר ראש הממשלה נתניהו: לעומתם, התבטא ראש השב"כ בדימוס כרמי גילון כי צריך להוציא מהלקסיקון את המונח 'עשבים שוטים', משום שמדובר בצעירים שגדלו בערוגות המטופחות של המתנחלים הקיצוניים, ובאים מבתים נורמטיביים.
כמותו, גם יו"ר יש עתיד, יאיר לפיד, יצא גם הוא כנגד המונח 'עשבים שוטים' ואמר כי "זה לא עשבים שוטים, יש לזה גיבוי אידאולוגי, יש לזה גיבוי פוליטי וזו שעת מבחן של הציונות הדתית איך היא תתנהל בימים הקרובים. היא לא יכולה לפטור את עצמה כל כך בקלות בטענה שמדובר בעשבים שוטים".
שר הביטחון בוגי יעלון אמר כי הוא נזהר מלהטיל כתם על כל ההתיישבות והציונות הדתית, אך סבור כי מישהו צריך לעשות חשבון נפש. הוא הוסיף להתבטא לגבי אחריות נציגי הימין הפוליטי: "בסופו של דבר כשממצמצים בשאלה של שלטון החוק, מבנייה בלתי חוקית דרך התקפות עליי, בנושא הריסת בתים בלתי חוקיים בדריינוף, כולל של שרים וחברי כנסת שחלקם מיקמו את הלשכות שלהם בתוך מבנה לא חוקי או מרימים קול או יד על בית המשפט העליון - אז צעירים מבינים שאולי זה בסדר לזרוק אבנים ושקיות שתן על שוטרים וחיילים, ולנקב צמיגי משטרה. זה חשבון נפש שמתחייב... אני רואה קשר ישיר בין אי עמידה בשלטון החוק קלה כחמורה לבין זה שבסופו של דבר צעירים חסרי אחריות לוקחים את החוק לידיים ושורפים משפחה בכוונה תחילה, ואחר כך גם חוגגים על הדם באופן המחפיר הזה".
מפלגת הבית היהודי הגיבו לדברי שר הביטחון ואמרו שאם השר אשר אחראי על הביטחון היה נלחם בטרור כפי שהוא נלחם במחנה הלאומי ובציונות הדתית, אולי היו פחות טרור פלסטיני ופחות אירועי תג מחיר ויותר ביטחון ברחובות ישראל. הם הוסיפו כי מוטב שיעלון יעסוק יותר בביטחון ופחות בפוליטיקה והכפשות.
פרקליט המדינה שי ניצן אמר כי סרטון חתונת השנאה הפיל אסימון להרבה אנשים. וציין כי בפרשה הזאת הוא רואה שיש בידול בין קבוצה יחסית קטנה של ימין קיצוני לבין הרוב בימין, שמבין שקרו פה מעשים קשים של הפרת חוק.
העיתונאי חנוך דאום קרא לבדק בית בציונות הדתית, וביקר את הגינוי הלא תקיף דיו לטענתו של חבר הכנסת סמוטריץ', אך גם טען כי זוהי טעות להכליל את כל הציבור הדתי לאומי וכי על הציבור הכללי להתגייס ולסייע לחלקים המתונים בציונות הדתית להוקיע את הקיצונים שבהם.
הפולמוס סביב לגיטימיות השיר "זכרני נא"
המוזיקאי והשחקן נעם יעקובסון כתב כי "את האנרגיה הכוחנית שהשיר הזה מעורר היינו צריכים כולנו להרגיש", והוסיף: "לקחו את נאומו של שמשון הגיבור, אותו גיבור מקראי טראגי ושנוי במחלוקת, אותו גיבור שלו היה חי היום הייתה הפגנה גדולה של ארגון להב"ה מחוץ לחתונתו עם דלילה, ודווקא את נאום ההתאבדות שלו החליטו אותם חבר'ה להלחין ולשיר בכל עוז בחתונתם. תראו מה זה אירוניה".
אמרי לוי סדן מוואלה! כתב כי "אם היה בית משפט לפשעים ספרותיים, היו הנאשמים ב"חתונת השנאה" צריכים לקבל מאסר עולם על זה שהפכו את הסיפור התנ"כי המדהים של שמשון לפיסת אקטואליה אלימה", אך ביקר את התייחסות של בית המשפט אל משמעות השיר ואמר "כי על שירים לא מגישים כתב אישום". הרב אמנון בזק מישיבת הר ציון ביקר גם הוא את השימוש בשיר וטען כי החוגגים מחללים את קדושתם של הפסוקים על ידי הוצאתם מהקשרם לצורך הבעת עמדה פוליטית.
העיתונאי עמנואל שילה, אשר לקח חלק בפרסום השיר, צפה שלא הרבה הרכבים ימשיכו לנגן אותו בשמחות עקב האירוע, והוסיף כי "איננו מייחלים לנקמת ההתאבדות של שמשון, ובטח שאיננו מייחלים לנקמה בזויה ושפלה של רצח פעוטות בשנתם".
אב החתן, שחר אשבל, התנער מהכוונות שיוחסו לשיר ואמר כי "בהרבה חתונות השיר הזה מככב, גם אצל לא-דתיים. לא הייתה כוונה להסתה, והדבר הזה עבר כל פרופורציה".