cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאני מורי
ביוגרפיה מוקדמת
מורי נולד באי פפן ולמד בבית הספר התיכון על-שם קסביאר. ב-1969, למד באוניברסיטת גואם וסיים תואר במנהל עסקים בשנת 1973. מורי התקבל להתמחות בהנהלת סיטיגרופ בגואם. ב-1974 הפך למשנה המנכ"ל בסניף של החברה בסאיפאן.
ב-1976 עזב מורי את סיטיגרופ והתקבל למשרת עוזר מנהלן של אזור מקירונזיה. ב-1979 הוא הפך לסוכן מס הכנסה של צ'ואוק. לאחר מכן הוא נבחר להיות מבקר בנק FSM מ-1981 ועד ל-1983. בהמשך נתמנה להיות נשיא הבנק והמנכ"ל עד 1997. באותה השנה נתמנה מורי להיות סגן נשיא הבנק הפדרלי של מיקרונזיה, תפקיד שבו החזיק עד ל-1999, אז נבחר לקונגרס המיקרונזי.
קריירה פוליטית
מורי נבחר לקונגרס המיקרונזי בבחירות ביניים שהתקיימו ב-1 ביולי 1999. הוא נבחר שוב בכל שנתיים בשנים 2001, 2003, 2005 ו-2007. ב-11 במאי 2007 נבחר מורי לנשיא מיקרונזיה במקום ג'וזף אורוסמל. הוא הושבע לנשיאות עוד באותו היום.
חייו האישיים
מורי נשוי אב לארבע בנות מאשתו הראשונה אלינה אקיאק. הוא נישא בשנית לאמה מורי.
פרקינס 4.182
פרקינס 4.182 (באנגלית: Perkins 4.182) היה מנוע דיזל, שנבנה על ידי מאזדה (טויו קוגיו) ברישיון מנועי פרקינס, והותאם לכלי רכב קלים רבים של מאזדה; בעיקר ואנים, טנדרים ומשאיות קלות. היא הייתה ידועה בשם סדרת HA מאזדה דיזל, וכונתה דגם 3000 ברכבים (3.0L).
גרסאות
הגרסה המוקדמת השתמשה במנוע של 31.75 מ"מ, עם הזרקת דלק עקיפה, ויש לה מכסה מפח.
הגרסה המאוחרת משתמשת במנוע בגודל של 30 מ"מ עם הזרקת דלק ישירה, משתמשת במנוע דיזל, ויש לה מכסה מסגסוגת אלומיניום.
ססיליה לוץ
ססיליה לוץ (בהולנדית: Caecilia Antonia Maria Loots); (1903, הארלם – 1988) הייתה מורה, חברת המחתרת ההולנדית וחסידת אומות העולם מהולנד.
קורות חיים
לוץ הייתה קתולית באמונתה ומורה בבית ספר לילדים בעלי לקויות למידה באוטרכט.
פעילות הצלה בתקופת מלחמת העולם השנייה
ואן דר גלד סייעה ללוץ בתחזוקת הבית למרות שידעה שחלק מהילדים השוהים בבית הם יהודים. ואן דר גלד סייעה ללוץ גם בשליחויות שונות ובהפצת עיתונות מחתרת. בית הספר היה מקום מסוכן יחסית לשם הסתרת יהודים, מכיוון שהוא שכן ליד מחנה הריכוז אמרספורט. למרות זאת קיימו לוץ וואן דר גלד בבית הספר פגישות של תנועת המחתרת ההולנדית. בעליית הגג הותקן מקום מסתור למקרי חירום, אך נעשה בו שימוש רק פעמים מעטות. בנוסף לילדים, הוסתרו בבניין בית הספר גם מבוגרים, לתקופות קצרות, בהם אחת מהאמהות של הילדים המסתתרים, שנאלצה לעזוב את מקום המסתור הקודם שלה. גם נמלטים ממחנה הריכוז אמרספורט הסתתרו בבית לתקופות קצרות.
בתקופת הרעב בהולנד בחורף 1944–1945 הייתה ואן דר גלד יוצאת לכפרי הסביבה בחיפוש אחר מזון לילדים המסתתרים בבית הספר של לוץ. לימים הוענק התואר חסידת אומות העולם גם לוואן דר גלד.
הכרה והנצחה
בשנת 1969 הכיר יד ושם בססיליה לוץ וכן בדינה ואן דר גלד חסידות אומות העולם.
פרארי אסקרי
פרארי אסקרי היא מכונית קונספט של פרארי, שזכתה בתחרות עיצוב המכוניות "פרארי: קונספטים חדשים למיתוס" בשנת 2005. המכונית תוכננה על ידי מנואלה אמפרימו, ורנר גרובר ויו ג'ה-צ'ול מ- Istituto Europeo di Design (IED, "המכון האירופי לעיצוב"), טורינו, איטליה. שופטי התחרות כללו את לוקה קורדרו די מונטזמולו, פיירו פרארי (בנו השני והיחיד החי של אנזו פרארי), ז'אן טוד, אמדיאו פליסה, מאסימו פומארולה, פינינפארינה, ולמעלה מ-22,000 משתמשים באתר המקוון של פרארי וורלד. דגם להרכבה נערך לתחרות. כתוצאה מתחרות זו, יש לפרארי אסקארי סיכוי גדול יותר להתפתח ממכונית קונספט למכוניות בייצור סידרתי.
מי שלא רוצה אותי
"מי שלא רוצה אותי" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל, מתוך אלבום הבכורה שלה, דנה אינטרנשיונל (1993). הוא יצא לאור ביוני 1994, על ידי חברת התקליטים IMP דאנס בע"מ, כסינגל השישי והאחרון מתוך האלבום.
רקע
"מי שלא רוצה אותי" מספר על גבר שאינטרנשיונל מזמינה לביתה, כנראה לצורך מפגש מיני חד-פעמי (סטוץ). המשפט "מי שלא רוצה, שלא יבוא אליי" חוזר על עצמו רבות לאורך השיר, ומאשר כי הזמרת מחוזרת על ידי מספר גברים שונים במקביל, ולא צריכה להתחנן לזוגיות עם גבר שלא שלם עם תחושותיו ומיניותו. בדומה לשיר "פטה מורגנה" נכתב "מי שלא רוצה אותי" במקור ללהקת דרמה, שאחד מחבריה היה עופר ניסים. הוא נכתב והולחן על ידי מיקיאגי, שאף הקליט את קולות הרקע בו.
First Time (שיר של קייגו ואלי גולדינג)
First Time (בעברית: פעם ראשונה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הדיג'יי קייגו, אשר הוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית אלי גולדינג, מתוך המיני-אלבום, Stargazing. השיר יצא לאור ב-28 באפריל 2017, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק ואולטרה מיוזיק, כסינגל השני מתוך האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קייגו, ג'רמי צ'קון, ג'ונאס קאליש, אלכסיי וולסנקו, הנריק מיינקה והולחן על ידי אלי גולדינג, פאני הולטמן, ג'נסון ווהן, שרה הילסטרום והופק על ידי קייגו, היטימפולס.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-382 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-22 במאי 2017, הועלה לערוץ היוטיוב של קייגו. בקליפ, ניתן לראות את גולדינג לבושה בשחור ומבצעת את השיר.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-98 מיליון צפיות.
משפט גאוס-בונה
משפט גאוס-בונה הוא משפט יסודי בגאומטריה דיפרנציאלית, הקושר את הגאומטריה והטופולוגיה של משטחים. לפי המשפט, האינטגרל על העקמומיות של המשטח שווה תמיד למאפיין אוילר שלו. המשפט קרוי על שם גאוס, שהכיר את המשפט אך לא פרסם אותו, ופייר אוסיאן בונה שפרסם מקרה פרטי שלו ב-1848.
המשפט
תהי M יריעה רימנית קומפקטית ממד 2. נסמן ב-K את עקמומיות גאוס של המשטח. אם המשטח נטול שפה, מתקיים, כאשר dA הוא אלמנט השטח של המשטח, ו-\chi(M) הוא מציין אוילר (שהוא תמיד מספר שלם). כידוע, אם המשטח בר-כיוון, אז מציין אוילר שלו שווה ל-2-2g, כאשר g הוא הגנוס של המשטח.
אם למשטח יש שפה \partial M, נסמן ב-k_g את העקמומיות הגאודזית של השפה. אז, כאשר ds הוא אלמנט האורך של השפה. במקרה שהשפה חלקה למקוטעין, יש לפרש את האינטגרל כסכום של האינטגרלים על הקטעים החלקים, ועוד סכום הזוויות בפינות. כאשר מפרשים בצורה זו את האינטגרל הקווי, ניתן לראות בבירור כיצד המשפט מכליל תוצאות רבות שקדמו לו; משפט ז'יראר ומשפט דאקרט על פאונים הם תוצאות מיידיות מן המשפט.
דוגמאות והשלכות
הטופולוגיה של משטח רימן קומפקטי אינה מסובכת: מציין אוילר מגדיר את המשטח. עם זאת, על כל מבנה טופולוגי אפשר להשרות את המבנה המטרי באינסוף דרכים. משפט גאוס-בונה מראה שבכל הדרכים האלה אינטגרל העקמומיות הוא קבוע. במילים אחרות (כשאין למשטח שפה), העקמומיות הממוצעת עומדת ביחס הפוך לשטח. לדוגמה, מציין אוילר של כדור הוא 2. עקמומיות-גאוס של כדור נעשית קטנה יותר ככל שהכדור גדל: העקמומיות של כדור ברדיוס R היא 1/R^2. לפי משפט גאוס-בונה, יוצא ששטח הכדור כפול העקמומיות הקבועה הזו שווה תמיד ל-4\pi.
הקומפקטיות היא תנאי הכרחי במשפט: לעיגול היחידה הפתוח עקמומיות אפס, ולכן האינטגרל של העקמומיות שווה גם הוא לאפס; אבל לעיגול יש מציין אוילר 1. אכן, אם מוסיפים לכדור הפתוח את השפה שלו, השוויון מתקיים, משום שהאינטגרל על פני עקמומיות השפה הוא 2\pi.
הטורוס, שמציין אוילר שלו הוא 0, מספק דוגמה חשובה נוספת. אפשר לבנות אותו על ידי זיהוי הצלעות המנוגדות בריבוע, כך שהעקמומיות היא אפס בכל נקודה, וממילא העקמומיות הממוצעת היא אפס. כאן התוצאה אינה מפתיעה. אבל השיכון הטבעי של הטורוס במרחב האוקלידי מספקת לו עקמומיות חיובית בחלק החיצוני, ושלילית בחלק הפנימי. משפט גאוס-בונה מבטיח שאלו מאזנות זו את זו, והעקמומיות הממוצעת היא אפס בכל שיכון אפשרי.
טריאנגולציה של משטחים מספקת למשפט גרסאות קומבינטוריות.
הכללות
משפט רימן-רוך ומשפט האינדקס של אטיה-זינגר מכלילים את משפט גאוס-בונה.
הרפובליקה העממית של אנגולה
הרפובליקה העממית של אנגולה (בפורטוגזית: República Popular de Angola) הייתה המדינה הסוציאליסטית המוצהרת ששלטה באנגולה מעצמאותה ב-1975 עד 25 באוגוסט 1992, במהלך מלחמת האזרחים באנגולה.
היסטוריה
המשטר הוקם ב-1975, לאחר שאנגולה הפורטוגזית, מדינה אוטונומית, קיבלה עצמאות מפורטוגל באמצעות הסכם אלבור. המצב במדינה האוטונומית האפריקאית הגדולה האחרת לשעבר של פורטוגל, הרפובליקה העממית של מוזמביק, היה דומה. לאומה שזה עתה נוסדה היו יחסי ידידות עם ברית המועצות, קובה והרפובליקה העממית של מוזמביק. המדינה נשלטה על ידי התנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA), שהייתה אחראית על המעבר למדינה חד-מפלגתית מרקסיסטית-לניניסטית. הקבוצה נתמכה הן על ידי קובה והן על ידי ברית המועצות, וכן ממדינות ברית ורשה.
ממשלת אנגולה ניהלה את תפוקת הנפט שלה ביעילות. המאזן המסחרי נותר רווחי והחוב החיצוני נשמר בגבולות סבירים. ב-1985 הסתכם החוב ב-324 מיליון דולר, או כ-15% מהיצוא.
נעשה מאמץ גדול בתחום חינוך מבוגרים ואוריינות, במיוחד במרכזים עירוניים. ב-1986 עלה מספר התלמידים בבית הספר היסודי על מיליון וחצי, וכמעט חצי מיליון מבוגרים למדו קרוא וכתוב. שפת ההוראה נותרה פורטוגזית בעיקרה, אך נעשו ניסויים להחדיר לימוד שפות אפריקאיות מקומיות משנות הלימוד הראשונות. היחסים בין הכנסיות למפלגת השלטון נותרו רגועים יחסית.
קבוצת מתנגדים, האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA), בראשות ז'ונאס סאווימבי, הציתה מלחמת אזרחים עם MPLA, בגיבוי משני של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה וארצות הברית, הוקמה הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אנגולה בניגוד לרפובליקה העממית של אנגולה. ארצות הברית עשתה כל שביכולתה על מנת למנוע את התפשטות הקומוניזם באפריקה וזו הדוגמה הגדולה ביותר. מלחמת אזרחים זו ייצגה את אחד מעימותי הפרוקסי האלימים ביותר של המלחמה הקרה, שהביאה ל-1.4-1.5 מיליון הרוגים בשנים 1975–2001, וגרמה לעקירה פנימית של יותר מארבעה מיליון בני אדם.
בינואר 1984 נוהל משא ומתן על הסכם. דרום אפריקה השיגה מאנגולה הבטחה להסיר את תמיכתה ב-SWAPO (תנועת העצמאות הנמיבית שהוקמה באנגולה מאז 1975) בתמורה לפינוי כוחות דרום אפריקה מאנגולה. למרות הסכם זה, דרום אפריקה, בתואנה של רדיפה אחר כוחות גרילה של SWAPO, ערכה מבצעים רחבי היקף על אדמת אנגולה בכל פעם ש-UNITA הייתה מותקפת על ידי כוחות ממשלת אנגולה. במקביל, דרום אפריקה ארגנה פיגועים באנגולה. במאי 1985 יירט סיור אנגולי יחידת כוחות מיוחדים דרום אפריקאית במאלונגו שעמדה לחבל במתקני נפט.
בשנות ה-80 המשיכה דרום אפריקה לתמוך ב-UNITA, וממשלת לואנדה איבדה תקווה לניצחון צבאי בטווח הקצר. בשנת 1988, הקרב על Cuito Cuanavale, שבו נלחמו כוחות בגיבוי קובני ודרום אפריקה עד לקיפאון, הוביל להסכם המשולש, שהבטיח את עצמאותה של נמיביה ואת נסיגת הכוחות הקובנים והדרום אפריקאים מאנגולה.
בשנת 1991 חתמו MPLA ו-UNITA על הסכם השלום הידוע בשם הסכמי Bicesse, שאיפשר בחירות רב-מפלגות באנגולה.
בשנת 1992 הפכה הרפובליקה העממית של אנגולה לרפובליקה של אנגולה ונערכו בחירות. עם זאת, הסכם השלום לא החזיק מעמד, שכן סאווימבי דחה את תוצאות הבחירות והלחימה התחדשה ברחבי המדינה עד מותו ב-2002.
נקר מוצץ אדום-חזה
נקר מוצץ אדום-חזה (שם מדעי: Sphyrapicus ruber) הוא מין ממשפחת הנקריים המצוי ביערות מערב אמריקה הצפונית מקנדה עד מקסיקו. מין זה הוא קרובו לסוג של נקר מוצץ צהוב-בטן.
מאפיינים
משקלו של הנקר נע בין 43–55 גרם. הוא בעל חזה וראש אדומים עזים עם כנפיים ועורף שחורים ומעט מפוספסים בלבן ורגליים אפורות מפוצלות. הנקר עומד הפוך על הענפים רוב זמנו והוא בעל מקור ארוך וחזק.
נקר זה ידוע בכך שהוא שותה את המוהל של עצי היער וקודח בהם חורים מהם הוא מקיז את המוהל. משפחה של נקרים ממין זה יכולה להסב לעץ פגיעה קשה ואפילו לגרום למותו. העץ מתגונן על ידי קרישת המוהל שלו במהירות.
הנקר משלים את תזונתו בזרעים ובחרקים שונים.
שרון המיס שיפר
שרון המיס שיפר (באנגלית: Sharon Hammes-Schiffer; נולדה ב-27 במאי 1966 באית'קה, ניו יורק) היא כימאית ופיזיקאית העובדת כחלק מסגל מעבדת הכימיה באוניברסיטת אלינוי. מנהלת קבוצת מחקר המתמקדת בפיתוח ויישום של שיטות תאורטיות בהשוואה לתגובות כימיות בממשקים, ומכהנת כעורכת הראשית של האתר Chemical Reviews. כתבה עד היום יותר מ-200 מאמרים אקדמיים.
ביוגרפיה
שיפר נולדה ב-27 במאי 1966 בניו יורק, ארצות הברית. היא למדה באוניברסיטת פרינסטון, וסיימה את לימודיה בשנת 1988. בשנת 1993 קיבלה דוקטורט בכימיה באוניברסיטת סטנפורד. עם סיום לימודיה פרופ' שיפר מונתה כחברה בסגל אוניברסיטת נוטרדאם, שם פעלה כחוקרת בשנים 1995–2000. בשנת 2000 עברה פרופ' שיפר לאוניברסיטת פנסילבניה, שם עבדה במשך 12 שנים עד לשנת 2012. באוגוסט 2012 פרופ' שיפר הצטרפה למחלקה לכימיה באוניברסיטת אלינוי ושם היא עובדת עד היום (נכון ל-2016).
מחקרה
המחקר שלפרופ' שיפר מתמקד בפיתוח ויישום של שיטות תאורטיות חישוביות לתיאור תגובות כימיות בשלבי ממשקים. המחקר מתבצע באוניברסיטת אלינוי באורבנה שמפיין במחלקה לכימיה. הוא מתחלק לשלושה תחומים: תגובות של העברת פרוטונים לאלקטרונים, תהליכים אנזימטיים, ושיטות מבנה אלקטרוניות. יעדי המחקר נוגעים לקביעת העקרונות הפיזיקליים בתהליכי זירוז העברת המטען.
מעורבות ציבורית
במהלך עבודתה, פרופ' שיפר תרמה לחברה דרך מספר פרויקטים שיזמה והובילה, כגון אולימפיאדת המדעים באלינוי, מוזיאון המדע של הילדים בארצות הברית, מחנה שנתי לנערות אשר מקדם נערות לחקר מדעי, שיתוף פעולה עם תיכון בארצות הברית על מנת לקדם את הכימיה והפיזיקה בבתי הספר ועוד.
פרסים
במהלך חייה זכתה שיפר במספר פרסים חשובים על עבודתה:
איסלנדים
איסלנדים (באיסלנדית: Íslendingar) הם עם, לאום וקבוצה אתנית, השוכן מזה דורות רבים באי איסלנד ומהווה כ-96.5% מכלל תושביו. המונח "איסלנדים" יכול גם להתייחס לכלל אזרחיה של רפובליקת איסלנד, ללא הבדל מוצא. האיסלנדים מבחינה אתנית הם ברובם צאצאי מהגרים מאזור נורווגיה ודנמרק שהתיישבו באיסלנד בתקופת הוויקינגים. הם נמנים עם העמים הגרמאניים ושפתם - האיסלנדית - היא חלק מתת-קבוצת השפות הגרמאניות הצפוניות. הדת השלטת באיסלנד היא הנצרות הלותרנית. מדינת האיסלנדים, איסלנד, הייתה לרפובליקה עצמאית ב-17 ביוני 1944 כשמימשה את זכותה להתנתק מממלכת דנמרק.
האיסלנדים הם אחד העמים ה"הומוגניים" ביותר בעולם. בשל עובדה זו, נעשו מאמצים לחקור ולהשתמש לצרכים מסחריים בנתוני המאגר הגנטי של תושבי המדינה, אך המאמצים הללו נתקלו בחששות להפרת הזכות לפרטיות ולהסכמה לביצוע מחקרים המבוססים על נתונים אלה.
ההומוגניות הגנטית עצמה של האוכלוסייה אינה ודאית מבחינה מדעית, במובן שישנן השערות לפיהן מספר גדול מהמהגרים מהארצות הסקנדינביות שהגיעו בזמנו לאיסלנד היו עבדים קלטים מהאיים הבריטיים שהתערבבו עם המהגרים הסקנדינבים הגרמאניים. לפי תיעודים היסטוריים ונתוני DNA משערים כי 80-60% מתושביה הראשונים של איסלנד היו נורמנים, אנשי צפון שמוצאם בעיקר במערב נורווגיה והשאר היו ממוצא קלטי, שאבותיהם חיו באירלנד ובחופי סקוטלנד. בידודו של האי איסלנד על ידי הים גרם לצמצום המגעים ותערובת של תושביה עם עמים אחרים למשך אלף שנה עד למלחמת העולם השנייה. הקדמה הטכנית והמוביליות הגוברת של האוכלוסייה גרמו בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 להגעת מהגרים השייכים לקבוצות אתניות נוספות לאיסלנד.
איסלנד
הפיתוח של איסלנד היה איטי בגלל חוסר העניין שגילו לגבי האי המעצמות ששלטו בו למשך מרבית שנות ההיסטוריה: נורווגיה, דנמרק-נורווגיה ואחר כך דנמרק לבד. בתקופה שהייתה מושבה מגעי איסלנד עם העולם היו מוגבלים למדי. למשך מאות שנים האי היה ספק דגים לארצות רבות במערב אירופה. קוימו קשרים בעיקר עם בריטניה ועם אירלנד. סוחרים גרמנים והולנדים באו לאי מן הימים הקדומים. גם ימאים בסקים וברטונים מצרפת דגו בסביבות האי. בחוף המזרחי של איסלנד הייתה נוכחות צרפתית משמעותית במשך שלוש מאות שנה, במיוחד קרוב לעיר פאסקרודספיורדור.
בשנת 1918 הפכה איסלנד לעצמאית במסגרת איחוד מכסים עם דנמרק. ב-1944 הפכה איסלנד לרפובליקה עצמאית ומאז ידעה תהליך מהיר של מודרניזציה, במקביל למודרניזציה שהתרחשה במערב אירופה.
המתיישבים הראשונים
הוויקינג הראשון שראה את חופי איסלנד היה גארדר סוואוורסון שבעת הפלגתו מנורווגיה אל איי פארו סטה מן המסלול בגלל תנאים קשים. רישומיו הביאו למאמצים הראשונים לאתר את האי. פלוקי וילגרדרסון (יליד המאה ה-9) היה הנורמני הראשון שארגן מסע לאיסלנד. סיפורו מתועד בכתב היד לאנדנאומאבוק וייתכן כי הוא זה שנתן לאי את שמו - "איסלנד". בדרך כלל התואר של המתיישב הראשון באיסלנד מוענק לראש שבט נורווגי בשם אינגולפר ארנארסון. הוא התנחל באי עם משפחתו בסביבות 874, במקום שאותו כינה "מפרץ העשן" - באיסלנדית רייקיאוויק.
באותה שנה, 874, בעקבות אינגולפור, הפליגה קבוצה אחרת מנורווגיה על פני האוקיינוס האטלנטי הצפוני, עם משפחות, בעלי חיים ועבדים. קבוצה זו נמלטה משלטונו של המלך האראלד בהיר-השיער. הם שטו לאורך 1000 ק"מ על מנת להגיע לאיסלנד המיוחלת. חברי הקבוצה היו נורווגים, אך היו בה גם אנשים ממוצא אירי או גלי-סקוטי. כפי שמסופר בסאגות האיסלנדיות, האירים והסקוטים הגלים בקבוצה היו עבדים או משרתים של ראשי השבטים הנורמנים, או היו צאצאים של קבוצת נורמנים שהתיישבו בסקוטלנד ואירלנד והתחתנו בנישואי תערובת עם מקומיים דוברי שפות קלטיות (גלית).
על סמך ממצאים גנטיים כ-62% ממאגר הגנים האימהיים של איסלנד מאירלנד או סקוטלנד, בעוד השאר - 37% - ממוצא גרמאני צפוני. לעומת זאת כ-20-25% ממאגר הגנים האבהיים באיסלנד ממוצא קלטי (גלי), והשאר גרמאני-נורמני.
עידן ההתיישבות האיסלנדי - Landnámsöld - נמשך בערך מהשנה 874 עד השנה 930, כשמרבית האי היה בבעלות של מתיישבים, ובת'ינגווטליר הוקם האלת'ינגי, אספת הקהיליה האיסלנדית.
השלטון הנורווגי (1380-930)
בשנת 930 במישור ת'ינגווטליר על ידי רייקיאביק, התכנסו ראשי השבטים ומשפחותיהם והקימו את האלת'ינגי, הפרלמנט הלאומי הראשון של איסלנד. עם זאת לאלת'ינגי לא היה את הכוח ליישם את החוקים שחוקק. ב-1262 העימותים בין ראשי השבטים היריבים פיצלו את הארץ עד שהיה צורך לפנות אל מלך נורווגיה, האקון הרביעי, כדי לשמש כבורר סופי בכל המריבות, כחלק מה"ברית העתיקה". תקופה זו ידועה כ"עידן הסטורלוג".
השלטון הדני עד לאוטונומיה
איסלנד נשארה תחת שליטה נורווגית עד שנת 1380, כשהשושלת המלכותית של נורווגיה דעכה. החל מאותה שנה נורווגיה ואיסלנד כאחת נשלטו על ידי הכתר הדני. בעקבות הנהגת המונרכיה האבסולטית בדנמרק, ויתרו גם האיסלנדים על האוטונומיה שלהם לטובת שלטון מלכי דנמרק, לרבות בתחום יזימת החקיקה ואישורה. התחילו אז 300 שנים של שפל וחוסר אוטונומיה. דנמרק ומלכיה לא ראו באיסלנד מושבה שזקוקה לסיוע כלשהו. בהיעדר הגנה מספקת, נחשפו אז החופים האיסלנדים לעיתים קרובות לפשיטות של פיראטים.
להבדיל מנורווגיה לא נזקקה דנמרק לדגי איסלנד או לצמר המקומי שלה. משום כך נפגע המסחר של תושבי איסלנד, ולא נבנו באי ספינות חדשות. בשנת 1602 ממשלת דנמרק אסרה על מסחר בין איסלנד למדינות אחרות. במאה ה-18 חלה הרעה ניכרת באקלים של האי, מצב שלא נראה כמוהו מאז ההתיישבות הראשונה באי.
בשנים 1783–1784 פרץ הר הגעש לאקי בדרום איסלנד עם השלכות קשות ביותר עבור תושבי הארץ. אסון זה נודע בתולדות איסלנד כ-"מודוהארדינדין" (Móðuharðindin) - "צרת הערפל". נוצרה לבת בזלת בנפח של כ-15 km³ ונוצרה טפרה בנפח של 0.91 km³. האירוסולים שנוצרו קיררו באופן משמעותי את האזור הצפוני. 25-33% מתושבי איסלנד, לפי העשרות שונות, מתו בשנים 1783–1784 מרעב. בגלל שחרור פלואור כ-80% מהכבשים, 50% מהבקר ו-50% מהסוסים מתו מהרעלת פלואור.
בשנים 1798–1799 הופסקה למשך כמה עשורים פעילות האלת'ינגי בת'ינגווליר והוא הוקם מחדש ברייקיאוויק, בירת איסלנד, בשנת 1844, לאחר כתשע מאות שנים של פעילות בת'ינגווליר.
אוטונומיה ושגשוג
במאה ה-19 ידעה איסלנד שיפור משמעותי במצב התושבים. בהשפעת התנועות הלאומיות והרומנטיות מיבשת אירופה קמה גם באיסלנד תנועת מחאה שדגלה ב"חזרה לתודעה הלאומית" וברפורמות מדיניות וחברתיות. בראש תנועה זו עמד יון סיגורדסון, היסטוריון וסופר, שפרסם את משנתו בעיתונים וספרים. בשנת 1854 הסכימה הממשלה הדנית להקל את הגבלות המסחר שנכפו על איסלנד בשנת 1602. איסלנד התחילה להיות חלק ממערב אירופה מבחינה כלכלית וחברתית. המגע המחודש עם שאר העמים התלווה בהתעוררות של הספרות והאומנויות. כעבור עשרים שנה, ב-1874 זכתה איסלנד בחוקה. כיום, איסלנדים מחשיבים את מאמציו של יון כאלו שהביאו לצמיחה החברתית והכלכלית המחדושת של איסלנד.
עצמאות
איסלנד זכתה לריבונות ועצמאות מלאה החל משנת 1918 בתום מלחמת העולם הראשונה. היא הפכה אז לממלכת איסלנד, כשמלך דנמרק גם מלך איסלנד ולמדינה קשרים פורמליים בלבד לכתר דנמרק. ב-17 ביוני 1944 בוטל המשטר המונרכי והוכרזה רפובליקה ביום הולדתו ה-133 של יון סיגורדסון. עם אירוע זה הושם קץ לשש מאות שנים של תלות פוליטית בדנמרק.
דמוגרפיה וחברה
בגלל ממדיה המצומצמים של האוכלוסייה המייסדת וההיסטוריה של בידוד יחסי, האיסלנדים נחשבו תכופות כהומוגניים מבחינה גנטית לעומת אוכלוסיות אירופיות אחרות. משום כך ובגלל הרישומים הגנאלוגיים הנרחבים הקיימים לגבי רבים מתושבי איסלנד, והמגיעים אחורה בזמן עד לתקופת ההתיישבות, נבחרו האיסלנדים כמוקד למחקרי גנום רבים על ידי חברות ביוטכנולוגיות וחוקרים אקדמיים ורפואיים. החוקרים יכלו משום כך לשחזר הרבה מהגנום האמהי של התושב השחור הראשון של איסלנד, הנס יונתן, (1824-1787) מתוך ה-DNA של צאצאיו בני ימינו, בין השאר מכיוון שהחלקים האפריקאיים של הגנום שלו היו יחידיים באיסלנד עד לתקופה האחרונה. עדויות גנטיות הראו שרוב אילנות היוחסין של האיסלנדים של ימינו קשורים לתקופת המתיישבים הראשונים של איסלנד, ושמאז הייתה הגירה מועטה אל האי. עדויות אלה מצביעות כי האוכלוסייה המייסדת של איסלנד הגיעה מאירלנד, סקוטלנד וסקנדינביה:מחקרי DNA מיטוכונדרי וכרומוזומים Y מצביעים כי אצל 62% מהתושבים הגנאלוגיה האמהית שלהן באה מסקוטלנד ואירלנד (כשמרבית השאר - מסקדנינביה), בעוד 75% מההגינאלוגיה האבהית באה מסקנדינביה (כשהשאר - מאירלנד ומהאיים הבריטיים). על אף בידודה ההיסטורי של איסלנד המפה הגנטית של האיסלנדים של ימינו היא עדיין שונה מזו של האוכלוסייה המייסדת, בגלל אפקט המייסד והסחף הגנטי. במחקר אחד נמצא שהתורשה הסקנדינבית בקרב המתיישבים האילסנדים הייתה 56%, בעוד שאצל התושבים של ימינו האחוז היא 70%.
מחקרים אחרים זיהו תורשות נוספות. מחקר אחד של DNA מיטוכונדרי, קבוצות דם ואיזוזימים הצביע על אוכלוסייה יותר מגוונת ממה שהיה צפוי, הניתנת להשוואה למגוון הקיים אצל קבוצות אירופים אחרות. מחקר אחר הראה שאחוז זעום מתוך המדגמים של איסלנדים בני זמננו, יש להם שושלות רחוקות יותר, השייכות ל קבוצת הפלו C, היכולה להתקשר ליישוב אמריקה מלפני כ־14000 שנים. ממצא זה רומז על אחוז קטן של איסלנדים שיש להם תורשה ילידית אמריקאית (אינדיאנית) שנוצרה בימי יישוב גרינלנד וצפון אמריקה על ידי הסקנדינבים.
שפה וספרות
איסלנדית, שפת האיסלנדים, היא ממשפחת השפות הגרמאניות הצפוניות, והיא למעשה משמשת כשפה הרשמית של איסלנד, למרות שדבר זה אינו קבוע בחוק. בשפה האיסלנדית הטיות רבות, ודקדוקה דומה לדקדוק של אנגלית עתיקה וכמעט זהה לדקדוק של נורדית עתיקה, השפה שממנה התפתחה.
מרבית הספרות האיסלנדית מתחלקת לכמה קטגוריות, הידועים מביניהם השירה האדית, השירה הסקאלדית, והסאגות. השירה האדית מספרת על סיפורים מיתולוגיים, והמונח "שירה סקאלדית" מתייחס לשירה אשר משבחת אדם כלשהו. הכתיבה בסאגות היא פרוזאית, והיא נעה בין בדיון מוחלט לכתיבה היסטורית עובדתית יחסית.
האדה הפרוזאית, האדה הפואטית והסאגות נחשבים לטקסטים הספרותיים האיסלנדיים העיקריים והמשמעותיים ביותר. האדה הפואטית היא לקט שהועלה על הכתב במאה ה-13 של שירים מיתולוגיים נורדים מוקדמים יותר, והאדה הפרוזאית היא חיבור ספרותי מהמאה ה-13 של ההיסטוריון האיסלנדי סנורי סטורלוסון, שעוסק רבות במיתולוגיה הנורדית. האדות חוברו בתקופה שבה השפה המדוברת באיסלנד עדיין הייתה נורדית עתיקה, והניב האיסלנדי לא השתנה מספיק בשביל להיחשב כאיסלנדית.
דת
המתיישבים הראשונים באי איסלנד היו עובדי אלילים, אך הם בעצמם השאירו מעט מאוד מידע לגבי אמונותיהם, בדומה לשאר עובדי האלילים הגרמאניים. המקורות העיקריים על המיתולוגיה הנורדית, המיתולוגיה של העמים הצפון גרמאניים הפגאניים, הם האדות אשר נדונו קודם, שנכתבו על ידי איסלנדים נוצרים במאה ה-13.
כיום, איסלנד חילונית אך עדיין נוצרית מבחינה תרבותית. הכנסייה הלותרנית משייכת לעצמה כ-84% מאוכלוסיית איסלנד. למרות הדומיננטיות של הכנסייה הלותרנית, כיום יש ייצוג של דתות רבות באי. ישנן קהילות קתוליות קטנות ומספר כנסיות פרוטסטנטיות חופשיות, ישנם כמה אלפי חברים בארגון הדוגל בנאו-פגאניזם נורדי, האסאטרוארפרלאג, ובשנת 2001 שכנו באי כ-30 יהודים.
מטבח
באיסלנד ישנו מונח מיוחד למאכלים מסורתיים מסוימים - ת'ורומאטר (Þorramatur - "האוכל של ת'ורי"). המאכלים הללו יכולים להיות משונים עבור מבקרים זרים, והם כוללים בשר כבש ממולח ומעושן או נא, ראשי כבש חרוכים, דג מיובש, סלמון כבוש ומעושן, כריש מעושן, שומן לוויתן כבוש, אשכי כבש מורתחים ומשומרים, וסנפירי כלב ים משומרים.
ספורט
נבחרת איסלנד בכדורגל השתתפה במונדיאל 2018, לאחר שהגיעה גם לרבע הגמר ביורו 2016. גם נבחרת איסלנד בכדורגל נשים הגיעה להישג משמעותי יחסית כשהגיעה לרבע הגמר באליפות אירופה בכדורגל נשים 2013. איסלנד השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת סטוקהולם בשנת 1912, ובפעם השנייה באולימפיאדת ברלין בשנת 1936. איסלנד השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים באולימפיאדת סנט מוריץ בשנת 1948. בשנת 1956, האתלט האיסלנדי ויליאומור איינארסון זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת במשחקים האולימפיים במלבורן. נבחרת איסלנד בכדוריד גם כן זכתה להצלחה יחסית, כשהיא זכתה זכתה במדליית כסף באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ובמדליית ארד באליפות אירופה בכדוריד שהתקיימה באוסטריה ב-2010.
האצטדיון הבין-לאומי חלב
האצטדיון הבין-לאומי חלב (בערבית: ملعب حلب الدولي) הוא אצטדיון רב-תכליתי בתקן אולימפי בעיר חלב, סוריה. האצטדיון נפתח בשנת 2007 והוא האצטדיון הגדול ביותר במדינה המשמש בעיקר למשחקי הכדורגל של קבוצת איתיחאד חלב ואירח מספר משחקים של הנבחרת הלאומית. במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נפגע האצטדיון. בשנת 2017 החלה הממשלה הסורית בשיפוץ המקום בסיוע של ממשלת איראן.
היסטוריה
בניית האצטדיון החלה בשנת 1980 על פי תוכניות של סטניסלב קוש הפולני. על פי התכנון המקורי הבנייה הייתה אמורה להסתיים בשנת 1987 לקראת משחקי הים התיכון שהתקיימו במדינה באותה שנה, אך בעיות פיננסיות עצרו את התהליך למשך שני עשורים. בשנת 2003 חידש הממשל הסורי את פעילות הבנייה. אירוע הפתיחה התקיים ב-3 באפריל, במהלכו התקיים משחק ידידות בין קבוצת איתיחאד חלב המקומית לקבוצת פנרבחצ'ה הטורקית.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נפגע האצטדיון בצורה קשה: החזית וחלק ניכר מהמתקנים בתוך האצטדיון נהרסו בעקבות ירי מרגמות. בשנת 2017 החל הממשל הסורי, בסיוע ממשלת איראן, לשפץ את המקום.
המופע של בן שפירו
המופע של בן שפירו (באנגלית: The Ben Shapiro Show) הוא פודקאסט יומי ותוכנית רדיו בהפקת "The Daily Wire" ובהנחיית בן שפירו. התוכנית דורגה כשנייה הכי פופולרית בארצות הברית על ידי Podtrac במרץ 2019.
רשת Westwood One החלה לשדר את הפודקאסט ברדיו באפריל 2018. בינואר 2019, הרחיבה Westwood One את הפודקאסט בן השעה לתוכנית נוספת בת שעתיים בשידור חי בכל יום. נכון למרץ 2019, על פי Westwood One, התוכנית של בן שפירו משודרת ביותר ממאתיים ערוצי שידור, כולל ב-9 מעשרת המובילים.
בינואר 2019 זכתה התוכנית בתואר "Best News Podcast" (פודקאסט החדשות הטוב ביותר) בטקס הפרסים "Podcast Awards" של iHeartRadio.
רוג'ר אשטון-גריפית'ס
רוג'ר אשטון-גריפית'ס (באנגלית: Roger Ashton-Griffiths; נולד ב-19 בינואר 1957) הוא שחקן אופי, תסריטאי ובמאי אנגלי. הוא מוכר מהופעתו בתפקיד מייס טיירל בסדרה "משחקי הכס" של HBO.
ביוגרפיה
רוג'ר אשטון-גריפית'ס נולד בהרטפורדשייר. הוא סיים תואר באוניברסיטת לנקסטר, תואר MA באמנות באוניברסיטת מזרח לונדון, ודוקטורט באוניברסיטת מזרח אנגליה. הוא התחיל את הקריירה שלו בשירה עם האופרה האנגלית הלאומית בלונדון קוליסאום.
קיה K8
קיה K8 היא מכונית מנהלים במרכב סדאן, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי קיה משנת 2021. נחשפה ב-17 בפברואר 2021, היא המחליפה של קיה K7. בניגוד לקודמתה, המכונית לא תהיה זמינה בשוק הצפון אמריקאי.
עיצוב
העיצוב החיצוני מעוצב בהשראת יונדאי סונטה ויונדאי אלנטרה הכולל, פגוש זהה וכן הקימורים בבטן המכונית, פנים המכונית כולל עיצוב יוקרתי כיאה למכונית מנהלים מודרנית, לוח המחוונים דיגיטלי ומחובר במסגרת אחת למסך המגע המציג את המולטימדיה שניהם בקוטר 12 אינץ'.
מפרט טכני
היא משווקת עם ארבעה מנועים, שניים בנזין, אחד גז ואחד היברידי. מלבד המנוע היברידי כל המנועים משווקים עם תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים בעוד שהמנוע היברידי משווק עם אותה תיבה אך עם שישה יחסי העברה.
להלן פרטי המנועים:
התמהוני
התמהוני הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1970, שנכתב ובוים בידי דן וולמן, סרטו העלילתי הארוך הראשון. בתפקידים הראשיים טוביה טבי, לאורה ריבלין וברטה ליטבינוב. הסרט נכשל בישראל אך התקבל לפסטיבל קאן בשם The Dreamer והוקרן בניו יורק במשך יותר משלושה חודשים.
הסרט צולם בבית הסראייה בצפת ששימש אז כבית אבות של מלב"ן ובסמטאות צפת העתיקה.
העלילה היא על בחור תמהוני הנמשך (אפלטונית) לקשישה, עד להופעתה של נערה צעירה ומושכת. תפקיד הקשישה הוצע בתחילה לאידה קמינסקה אך היא לא יכלה להופיע והמליצה על ידידתה, ברטה ליטבינוב, בת 74.
תקציר העלילה
אלי (טוביה טבי) עובד כסניטר בבית אבות ("בית זקנים") בצפת. הוא מגיש אוכל לקשישים, מאכיל ורוחץ אותם, מטפל בגינה ואחראי על התחזוקה בבניין תחת עינו של מנהל הבית הקשוח שטיין (שלמה בר-שביט). בזמנו החפשי הוא מצייר דיוקנאות של הקשישים ומנסה למכור אותם בגלריה סמוכה אך אין קונים לרישומים שלו. הוא כמעט אינו מדבר ונראה כתמהוני וכאשר הוא צועד מבית האבות לחדרו בעיר, מסתכלים עליו הילדים כתמהוני ובלתי שפוי.
מכל הקשישים הוא נמשך דווקא לרחל (ברטה ליטבינוב), קשישה מקייב שמשוחחת איתו בעברית שגויה. שאר הקשישים מרכלים ביידיש על הקשר בין אלי לרחל. רחל מחבבת את אלי ורוצה לעזור לו. היא מתלבשת כתיירת, הולכת לגלריה וקונה את רישומיו של אלי. הוא שמח אמוד כי מישהו קנה את רישומיו ורחל מעודדת אותו שמצפה לו עתיד גדול.
אחד מהקשישים נפטר ולבית האבות מגיעים שלושת בני משפחתו כדי לטפל בסידורי הקבורה. הנכדה היא צעירה יפה ומושכת (לאורה רבלין) שמגיעה ביחד עם אביה (נתן כוגן) ואימה (דבורה קידר).
אלי מחליף מבטים עם הנערה ומתפתח קשר ביניהם המתהדק ומגיע ליחסים אינטימיים. בבית האבות מרכלים על כך הקשישים ורחל שומעת זאת ורואה את הנערה. היא מנתקת את הקשרים עם אלי וכאשר הוא דופק על דלת חדרה היא אינה פותחת לו.
לבסוף חוזרת הנערה לתל אביב עם הוריה, רחל סולחת לאלי ובסוף הם מתהלכים ביחד בסמטאות צפת אלי מצייר ורחל משחקת עם הילדים הקטנים בגינת שעשועים.
שומאכר (סרט)
שומאכר (בגרמנית: Schumacher) הוא סרט תיעודי בהפקה גרמנית העוסק בנהג המרוצים מיכאל שומאכר, שזכה שבע פעמים באליפות הפורמולה 1. הסרט שודר לראשונה בנטפליקס ב-15 בספטמבר 2021, לציון 30 שנה להופעת הבכורה של שומאכר באליפות. הסרט מתמקד בשנים הראשונות באליפות ובתקופה בה היה בקבוצת פרארי. זהו הסרט הראשון שנעשה בשיתוף פעולה עם משפחת שומאכר, שנתנה גישה לסרטים ותמונות פרטיים והתראיינה לסרט.
הפקה
הסרט בוים במשותף על ידי האנס-ברונו קמברטונס, ונסה נוקר ומייקל ווך, והופק על ידי ונסה נוקר ובנימין סייקל עבור חברת Film B14. משפחת שומאכר שיתפה פעולה עם הפקת הסרט והעניקה גישה לארכיון הסרטים והתמונות המשפחתי. בני המשפחה מתראיינים לאורך הסרט: קורינה, אשתו, רולף, אביו וראלף, אחיו. בסרט מופיעים גם הילדים ג'ינה-מריה ומיק. בנוסף, מתראיינים בסרט גם ווילי ובר, שהיה מנהלו האישי ובעלי תפקידים ונהגים שלקחו חלק באליפות: ז'אן טוד, ברני אקלסטון, פאביו בריטורה, סבסטיאן פטל, דייוויד קולטהרד, מיקה הקינן ודיימון היל.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות מעורבות. באתר IMBD קיבל הסרט ציון 7.7 בשבוע הראשון לצאתו, ו-43% באתר Rotten Tomatoes. הגרדיאן מציין שהסרט מספק "תובנה ייחודית" לחייו האישיים ולמאבקיו האישיים של שומאכר, עם זאת שהוא מסכם שסרט הוא דל בפרטים ו"סטרילי מדי". הסרט חושף ששומאכר התחרה עם צמיגים משומשים שאביו מיחזר בתחילת דרכו בקארטינג, סבל מנדודי שינה לאחר מותו של איירטון סנה, ושקל לבצע צניחה חופשית בדובאי במקום הנסיעה לאתר הסקי במריבל, בה נפגע בתאונה, בסופו של דבר.
לוחמת הרשת האוקראינית–רוסית
מבצע "ארמגדון", הוא קמפיין רוסי של ריגול סייבר שיטתי במערכות המידע של סוכנויות ממשלתיות, רשויות אכיפת החוק וסוכנויות הביטחון, החל משנת 2013. המידע שהושג בדרך זו יוכל כנראה לסייע לרוסיה בשדה הקרב. לוחמת הסייבר הרוסית-אוקראינית הייתה הסכסוך הראשון במרחב הווירטואלי כאשר בוצעה מתקפה מוצלחת על מערכת האנרגיה, שהפילה אותה. על פי הממשל הנשיאותי האמריקני, מתקפת ההאקרים על אוקראינה על ידי רוסיה ביוני 2017 באמצעות וירוס NotPetya הפכה למתקפת ההאקרים הידועה הגדולה ביותר.
בפברואר 2014 החלה התוקפנות המזוינת הרוסית נגד אוקראינה, שבוצעה גם במרחב הווירטואלי. לדברי מנהל הסוכנות האמריקאית לביטחון לאומי, מייקל רוג'רס, עם תחילתה של הפלישה הצבאית לקרים, רוסיה פתחה במלחמת סייבר נגד אוקראינה כדי לפגוע בתשתיות חשובות כמו תקשורת ורשתות ממשלתיות. מומחים אוקראינים הצהירו גם על תחילתה של מלחמת סייבר עם רוסיה.
לאחר תחילת התוקפנות המזוינת של הפדרציה הרוסית נגד אוקראינה, חברות המתמחות במתן שירותי אבטחת סייבר החלו לרשום עלייה במספר התקפות הסייבר על מערכות המידע במדינה. הקורבנות של מתקפות סייבר רוסיות היו סוכנויות ממשלתיות של אוקראינה, האיחוד האירופי, ארצות הברית, סוכנויות הגנה, ארגוני הגנה ופוליטיים בינלאומיים ואזוריים, צוותי חשיבה, תקשורת ומתנגדי משטר.
בפרט, חוקרים זיהו שתי קבוצות של האקרים רוסים שהיו פעילים במלחמת הסייבר הרוסית-אוקראינית: מה שנקרא APT29 (הידוע גם בשם Cozy Bear, Cozy Duke) ו-APT28 (הידוע גם בשם Sofacy Group, Tsar Team, סופת פיון, דוב מפואר).
בין 2013 ל-2014, חלק ממערכות המידע של סוכנויות ממשלתיות אוקראיניות הושפעו מווירוס מחשב המכונה נחש/אורובורוס/טורלה. בפברואר-מרץ 2014, כאשר חיילים רוסים נכנסו למרכזי התקשורת של קרים, הם פשטו על מרכזי התקשורת של אוקראינה והתעסקו בכבלי הסיבים האופטיים של אוקראינה, תוך ניתוק הקשר בין חצי האי ליבשת אוקראינה. בנוסף, אתר האינטרנט של ממשלת אוקראינה, חדשות ומדיה חברתית נסגרו או ספגו מתקפות DDoS, בעוד שטלפונים סלולריים של חברי פרלמנט אוקראינים רבים נפרצו או נתקעו.
דרכנו (שבועון)
דרכנו היה שבועון של אגודת ישראל, שיצא לאור בוורשה בירת פולין בין השנים תרצ"ד-תרצ"ו. המוטו של השבועון היה "כלי מבטאה המרכזי של אגודת ישראל העולמית".
ראו גם
דגלנו (פולין)
הזמיר (סטרווינסקי)
הזמיר (ברוסית: Соловей בצרפתית: Le Rossignol) הוא "סיפור לירי" ברוסית בשלוש מערכות, מאת איגור סטרווינסקי. את הלברית, המבוססת על המעשייה הזמיר מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, כתבו המלחין וסטפן מיטוזוב. היצירה בוצעה לראשונה ב-26 במאי 1914 על ידי בלט רוס בארמון גרנייה בפריז.
סטרווינסקי החל לעבוד על האופרה ב-1908, אבל נטש אותה לכמה שנים אחרי שקיבל מסרגיי דיאגילב הזמנה לבלט ציפור האש. הוא השלים אותה ב-1914, אחרי שהשלים את שני הבלטים הגדולים האחרים שלו לדיאגילב, פטרושקה ופולחן האביב. עקב הפרש הזמנים הממושך בין כתיבת המערכה הראשונה והשנייה, מעל שש שנים, היצירה משקפת מבחינה סגנונית את השינוי המשמעותי שחל בגישתו של סטרווינסקי להלחנה, שינוי שקל לעמוד עליו בביצועי היצירה. לאחר "הזמיר" פנה סטרווינסקי מהפקות גדולות והתמקד במוזיקה קאמרית וביצירות לפסנתר.
תולדות הביצוע
לאחר הקמתה ב-1956, בעשור הראשון לקיומה, העלתה האופרה של סנטה פה, ניו מקסיקו, אופרות רבות מאת סטרווינסקי, בהן - בעונת הפתיחה שלה ב-1957 - דרכו של הולל. ב-1962 היו הצגות אחדות של "הזמיר", בניצוח סטרווינסקי עצמו, חלק מחגיגות ה-80 להולדת המלחין; הפקות אחרות התקיימו ב-19673, 1969, 1970 ו-1973.
ב-2014, זווגה האופרה ל"אימפרסריו" של מוצרט להפקה חדשה של להקת סנטה פה, שהציבה את עלילתה בפריז של שנות ה-20 של המאה ה-20. בצוות היו אנתוני מייקל-מור, ברנדה ריי, מרדית ארוואדי וארין מורלי.
בעונת 2017–2018 ביצעה להקת האופרה הקנדית את האופרה בטורונטו יחד עם עוד שתי יצירות קצרות מאת סטרווינסקי, תחת הכותרת "הזמיר ועוד אגדות קצרות", כחידוש של הפקה של רובר לפאז' משנת 2011, שבוצעה לראשונה בטורונטו לפני שיצאה לניו יורק.
צוות הצגת הבכורה
מנצח - פייר מונטה
עלילה
הדייג מופיע כפרשן לאירועי הסיפור.
מערכה ראשונה
על חוף הים, ממש לפני הזריחה, שומע דייג את שירת הזמיר, המשכיחה ממנו את צרותיו. הטבחית מביאה פקידים גבוהים מחצר הקיסר לשמוע את הזמיר, ומספרת על יפי זמרתו. אלא שקול הזמיר אינו נשמע. מנהל המשק בחצר הקיסר מבטיח לטבחית משרה כטבחית פרטית של הקיסר, אם תוכל למצוא את הזמיר, שמופיע לבסוף, ומקבל הזמנה מן הטבחית ומנהל משק הבית לשיר לפני הקיסר. הזמיר נענה להזמנה, אך אומר, ששירו נשמע ערב ביותר ביער.
מערכה שנייה
חצרנים מעטרים את הארמון בפנסי חג לקראת שירת הזמיר. הטבחית מתארת את הזמיר לפני החצרנים כקטן, אפור וכמעט נסתר מן העין, אבל שירו מביא את שומעיו לידי בכי. תהלוכה מציינת את בוא הקיסר. הוא מצווה על הזמיר לשיר, ושירתו נוגעת כה עמוק בלבו, שהוא מציע לציפור כגמול נעל זהב לענוד על צווארו. בהמשך, שלושה שליחים יפניים מציעים לקיסר זמיר מכני, שפוצח בשיר. הקיסר שש על החידוש הזה. הזמיר האמיתי נעלב, פורש כנפיים ועף, והקיסר הזועם מצווה לגרש אותו מממלכתו. הוא מעטר את הציפור המכנית בתואר "זמר ראשון".
מערכה שלישית
הקיסר נופל למשכב ונוטה למות; דמות המוות מופיעה בחדרו של הקיסר. רוחות מעלליו הקודמים של הקיסר פוקדים אותו והוא מזעיק אליו את נגני החצר שלו, אבל הזמיר האמיתי חוזר ומופיע, בניגוד לצו הגירוש הקיסרי, ומתחיל לשיר. המוות שומע את שירת הזמיר ונרגש מאוד; הוא מבקש מן הזמיר להמשיך לשיר, וזה מתנה את הסכמתו בכך, שהמוות ישיב לקיסר את כתרו, חרבו ושרביט המלכות שלו. המוות נענה לבקשה ומסתלק בהדרגה מחדר הקיסר, בעוד הזמיר ממשיך לשיר. הקיסר חוזר אט-אט לאיתנו, ובראותו את הזמיר, הוא מציע לו את התואר "זמר ראשון" בחצרו. הזמיר אומר, שהוא רואה בדמעות הקיסר גמול מספק, ומבטיח לזמר למענו מדי לילה, משעת ערביים עד עלות השחר.
ליוטו מצ'ידה
ליוטו מצ'ידה (בפורטוגזית: Lyoto Machida; נולד ב-30 במאי 1978) הוא לוחם MMA ברזילאי-יפני. מצ'ידה, המכונה "הדרקון" (The Dragon), הוא אלוף לשעבר במשקל חצי כבד ב"אליפות הלחימה האולטימטיבית". החל מ-29 ביוני 2015 מתחרה מצ'ידה במשקל בינוני ודירוגו הוא 5.
ביוגרפיה
מצ'ידה נולד בסלבדור, ברזיל. אביו, מאסטר יושיזו מצ'ידה, מחזיק בדרגה גבוהה בשלוחה של איגוד הקרטה היפני בברזיל. יושיזו מצ'ידה עבר לברזיל בגיל 22, שם פגש באימו של מצ'ידה, אנה קלאודיה. מצ'ידה גדל בעיר בלם והחל להתאמן בקרטה בגיל 3. בגיל 13 הגיע לדרגת חגורה שחורה. מצ'ידה גם למד לחימת סומו וג'ו ג'יטסו ברזילאי.
מצ'ידה זכה במספר טורנירי קרטה לחובבנים, כולל בטורניר פאן אמריקני בשנת 2001. לאחר מכן, נסע מצ'ידה לתאילנד, שם למד איגרוף תאילנדי ולאחר מכן ליפן, שם למד גראפלינג ולבסוף לארצות הברית שם החל בקריה כלוחם UFC.
סגנון לחימה
למצ'ידה סגנון לחימה ייחודי המשלב טקטיקות קרב של שוטוקאן וג'יו ג'יטסו ברזילאי וכן אלמנטים מסומו והיאבקות. מצ'ידה נוהג להילחם בצורה זהירה וחמקנית, לערוך מתקפות נגד מדויקות ולעורר תסכול אצל יריביו המדרבן אותם לבצע טעויות שמצ'ידה מנצל לטובתו. עם זאת, נטען כנגד מצ'ידה שסגנונו חששני, לא אגרסיבי ולא מרהיב לצפייה.
קריירת משחק
בשנת 2011 התארח בסרט האקשן "לעולם אל תיכנע 2: הביטדאון". בשנת 2014 שיחק מצ'ידה בסרט אמנויות הלחימה עד הקרב האחרון שם עזר לאמן את גיבור הסרט מייקל שואו.
חיים אישיים
מצ'ידה נשוי לפביולה ולהם שני ילדים.
טינקה
טִנְקָה (שם מדעי: Tinca tinca) הוא מין של דג יחידי בסוגו ממשפחת הקרפיוניים החי באגמים ונהרות איטיים לאורך אירואסיה ואף במקווי מים מליחים. ניתן למצוא אותו מבריטניה, לאורך נהרות אירופה כמו ביניסיי ואוב עד לימת באיקל בסיביר. הוא מצוי גם במים בהם דגים אחרים לא יכולים לשרוד מחוסר חמצן.
מאפיינים
דג הטינקה יכול להגיע לאורך של 70 סנטימטרים ולמשקל של 8.5 קילוגרם אך נפוץ יותר במשקל של 3.5 עד 4 קילוגרם בממוצע. יש מעט דו-צורתיות זוויגית והזכרים קטנים מעט יותר מהנקבות. צבע הקשקשים שלו צהבהב עד ירוק-זית והחלק העליון כהה יותר. יש לו סנפיר גבי גבוה בחלק האחורי של הגב, כששאר הסנפירים בשרניים ורחבים והראש קטן יחסית, אך בעל עיניים אדומות גדולות ובינים בולטים, העוזרים לדג לחוש את סביבתו.
הטינקה מחפש מזון של חרקים מימיים, רכיכות ותולעים ומזון מהצומח ולרוב יימצא ביחידות או בקבוצות קטנות. הוא לא מבוקש למטרות מסחריות אך לעיתים נתפס לדיג ספורט. כמה אנשים מגדלים אותו כדג נוי באקווריום.
קסאמה
קסאמה (באנגלית: Kasama) היא עיר במחוז הצפון של זמביה ובירת נפת קסאמה. נכון למפקד האוכלוסין בשנת 2010 מספר תושבי העיר עמד על 101,845 נפש.
היסטוריה
קסאמה נמצא בלב ליבה של הקבוצה האתנית/שבט במבה ראש השבט והצ'יף הראשי הוא צ'יטימוקולו. מפקדתו נמצאת כ־9 קילומטרים מהעיר ממלולה, הנמצאת כ־51 קילומטרים ממזרח למרכז העיר קסאמה.
בשנים 1898/1899 חל משבר ברצף הירושה של הצ'יף צ'יטימוקולו דבר שהביא לכך שהבישוף ג'וזף 'מוטו מוטו' דופונט הצרפתי, קיבל את הסכמת ראשי תת-השבטים של בני במבה להמשיך את ירושתו של הצ'יף צ'יטימוקולו.
באותן שנים חברת דרום אפריקה הבריטית (באנגלית: British South Africa Company או בקיצור BSAC ) שהייתה חברה פרטית קולוניאלית, שפעלה בחסות האימפריה הבריטית בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. שמה לעצמה מטרה לנצל את עושרם של חבלי הארץ הריקים משלטון ממשי אשר השתרעו במרכז אפריקה הדרומית, חבלי ארץ אשר יכונו לימים רודזיה ומאוחר יותר זמביה. כדי למנוע שפיכות דמים פנה הבישוף דופונט, למנהל הקולוניאלי הבריטי בצפון מזרח רודזיה, רוברט קודרינגטון וסיכם אתו שיוכל להשתלט על האזור. בהמשך להסכמות אלה קודרינגטון הקים במקום בומה Boma שלימים נקרא קסאמה. בסופו של דבר העיר הפכה לעיר הגדולה והדומיננטית בצפון רודזיה, ואחר כך, זמביה.
מלחמת העולם הראשונה
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, כשהעיר הייתה בנויה סביב קומץ משרדי ממשלה ותריסר חנויות, היא פונתה מתושביה הבריטים שמנו כמה עשרות מחשש מפני פשיטת פתע מכיוון צפון-מזרח של כוחות מזרח אפריקה הגרמנית. כוחות שהיו תחת פיקודו של הגנרל פאול פון לטו-פורבק. פינוי העיר מתושביה הבריטים נעשה מבלי לדעת שבאירופה התרחשה שביתת הנשק יום קודם לכן. הגרמנים כבשו את העיר הנטושה ב־12 בנובמבר 1918 למעשה לא היה קרב בקסאמה והצדדים הסכימו על הפסקת אש. רק כעבור יומיים על גדות נהר צ'מבשי ב -14 בנובמבר 1918 נודע לצדדים על הכניעה הגרמנית באירופה.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת על הרמה המרכזית-הדרום אפריקאית בגובה 1,330 מטרים מעל פני הים, כ־856 קילומטרים, צפונית מזרחית ללוסקה, הבירה והעיר הגדולה ביותר בזמביה.
קסאמה ממוקמת בכביש הצפוני הגדול שבצפון מזרח זמביה, ממפיקה  דרך קסאמה למבאלה  ומפולונגו, שבקצה אגם טנגניקה. בנוסף, מפלי צ'יסימבה נמצאים בקרבת העיר.
נהרות
מחוז קסאמה כולל חמישה נהרות גדולים ואלו כוללים: צ'מבשי, לוקולו, לוקופה, לובאנשנשי ולומבה. מפלי הצ'ישימבה נמצאים על נהר לומבה. מפלי הצ'ישימבה הם אחת האטרקציות התיירותיות המרכזיות בזמביה.
אוכלוסייה
אוכלוסיית העיר גדלה במידה ניכרת בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים לאחר בניית מסילת הרכבת TAZARA העוברת דרך העיר, וזיפות כביש הצפון הגדול, של זמביה. אוכלוסייתה, על פי האנציקלופדיה בריטניקה, הייתה 74,243 בשנת 2000 וגדלה ל־113,779 בשנת 2010.
שבטים
מחוז קסאמה מאוכלס בעיקר בבני השבט דוברי הבמבה.
כלכלה
בעיר ישנם מספר קניונים וסופרמרקטים מודרניים, כמו גם סניפים של הבנקים המסחריים הקיימים בזמביה. בעיר מתקיימים שירותי VISA וכספומט.
רוב תושבי קאסמה אינם מועסקים באופן רשמי והם מנהלים עסקים קטנים לפרנסתם. בקאסמה יש כשישה בתי קפה אינטרנט בהם אנשים יכולים לגשת לשירותי אינטרנט. בית החולים כללי של קסאמה, המספק את שירותי הבריאות. מפעילי טלפונים הניידים הזמינים כוללים מספר חסרות הפעילות בכל זמביה
ישנם בקאסמה מספר תעשיות מבוססות על מוצרי חקלאות, כגון גיבול ועיבוד קפה וחברה המגדלת קנה סוכר ומייצרת את המותג Kasama Sugar.
תחבורה
העיר קסאמה נהנית מרשת טובה של כבישים מהירים ראשיים, לרבות (א) כביש קסאמה - מפיקה (ב) כביש קסאמה - מבאלה (המהווים חלק מכביש הצפון הגדול של זמביה), (ג) כביש קסאמה - לווינגו ו (ד) קסאמה - כביש איזוקה.
מסילת הרכבת TAZARA ברוחב 1,067 מילימטרים מחבר את טנזניה לצפון עוברת דרך קסאמה, ומתחברת עם מסילת הרכבת של רכבת זמביה בקפירי מפושי  מדרום.
תחבורה אווירית נגישה באמצעות נמל התעופה קסאמה. הוא מיועד למטוסים קטנים, הטסים בטיסות פנימיות. לקראת סוף שנת 2014 הוחלט לשדרג את שדה התעופה על מנת שיוכל לקלוט מטוסים גדולים יותר. הצפי לגמר השדרוג היה סוף שנת 2017.
תיירות ונופש
מתקני הפנאי של קסאמה כוללים את מועדון הגולף קסאמה, המציע גם טניס, כדורעף, בדמינטון, חיטוב גוף ומגרש כדורגל קטן שיכול להכיל פחות מאלף צופים.
אקלים
בקאסמה העונה הרטובה מעוננת, בעונה היבשה נושבות רוחות סוערות ובעיקר השמים בהירים, מזג האוויר בעיר חמים כל השנה. במהלך השנה, הטמפרטורה בדרך כלל משתנה בין 9°C ל-33°C והיא לעיתים רחוקות מתחת ל-6°C או מעל 35°C. העונה החמה נמשכת 1.8 חודשים, מה־19 בספטמבר עד ה-13 בנובמבר, הטמפרטורה היומית גבוהה הטמפרטורה ממוצעת נעה מעל 31°C. העונה הקרירה נמשכת 7.2 חודשים, מה-24 בדצמבר עד ה-31 ביולי, כאשר הטמפרטורה הגבוהה היומית הממוצעת מתחת ל־26°C.
העונה הרטובה נמשכת 4.8 חודשים, מה-17 בנובמבר עד ה-10 באפריל, עם סיכוי גדול מ-40% ליום נתון להיות יום גשם. הסיכוי ליום גשם מגיע לשיא של 81% ב־14 בינואר.
העונה היבשה נמשכת 7.2 חודשים, מ-10 באפריל עד 17 בנובמבר. הסיכוי הקטן ביותר ליום רטוב הוא 0% ב-7 ביולי. צורת המשקעים הנפוצה ביותר לאורך כל השנה היא גשם בלבד, עם הסתברות שיא של 81% ב־14 בינואר.
יחסי יוון–ליטא
יחסי יוון–ליטא הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת ליטא. שתי המדינות הן ריבוניות וחברות מלאות בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, בנאט"ו ובאיחוד האירופי.
היסטורית היחסים
יוון הכירה בעצמאותה של ליטא ב-23 במאי 1922, יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו לראשונה לאחר התפרקות ברית המועצות וסיום הכיבוש הסובייטי, ב-7 בינואר 1992. יוון לא הכירה מאז ומעולם בסיפוחה של ליטא לברית המועצות. ליטא מיוצגת ביוון באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באתונה והוקמה ב-1997, יחד עם קונסוליית כבוד שלה בעיר סלוניקי. יוון מחזיקה שגרירות בווילנה מאז 2 בינואר 2005.
משרד דובר הבית הלבן
משרד דובר הבית הלבן (באנגלית: White House Office of the Press Secretary) אחראי על איסוף והפצת מידע לשלוש קבוצות עיקריות: הנשיא, הסגל הנשיאותי של הבית הלבן ואמצעי התקשורת. בראש המשרד עומד דובר הבית הלבן, והוא חלק ממשרד הבית הלבן, שהוא יחידת משנה של משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית.
המשרד אחראי על מתן תמיכה ומידע לתקשורת הארצית והבינלאומית בנוגע לאמונותיו של הנשיא ולפעולותיו. הוא עובד לצדה של לשכת מנהל התקשורת בבית הלבן האחראית על עיצוב המסר והדרכתו בכפוף למדיניות הממשל.
Singet dem Herrn ein neues Lied, רי"ב 190
Singet dem Herrn ein neues Lied (בעברית: שירו לה' שיר חדש), רי"ב 190, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביומה הראשון של השנה, 1 בינואר 1724.
רקע
באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
במאי 1723 התמנה באך לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה הליטורגית, כלומר ימי ראשון וחגים, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה הראשונה בשנה זו לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 64. ב-1730 ערך אותה וביצע אותה שוב בגרסה שממוספרת 190א ושהמוזיקה שלה אבדה. משערים שהעריכה שבאך ביצע הייתה על גבי הדפים המקוריים וכך המוזיקה הכלית לקנטטה לא שרדה בשלמותה. מתחילת המאה ה-20 עשו מוזיקאים מאמצים לשחזרה. בין 1735 ל-1740 ביצע באך את הקנטטה שוב.
ב-1891 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 37 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מהאיגרת אל הגלטים העוסקים באמונה בישו ופסוק מהבשורה על-פי לוקאס המתאר את מילת ישו ואת קריאת שמו, שחלו על פי המסורת ביום זה. הלברית, שנכתבה על ידי מחבר לא ידוע, אינה עוסקת ישירות בנושאים של סדר הקריאה, אלא בתודות על העבר ובתפילה על השנה החדשה. החלק הראשון מצטט שלושה פסוקי הללויה מתהילים, בשילוב פסוקי הללויה ממזמור של מרטין לותר. חלקים 4-6 מוקדשים לתהילת ישו, כאשר כל שורה בחלק 5 מתחילה במילה "ישו". החלק האחרון לקוח ממזמור של יוהאנס הרמן (Johannes Hermann), משורר גרמני בן המאה ה-16.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני אלט, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, שלוש חצוצרות, טימפאני, שלושה אבובים, אבוב ד'אמורה, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו שכולל גם בסון. לקנטטה 7 חלקים:
הקלטות
היצירה הוקלטה במלואה 11 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את טון קופמן (ב-1997), ג'ון אליוט גרדינר (ב-2000) ומסאקי סוזוקי (ב-2002).
אופיוליט
אוֹפּיוּליט הוא מקטע של קרום אוקייני הנחשף על פני השטח בגבול בין לוחות טקטוניים. לעיתים נחשפים עמו גם סלעים מן המעטפת העליונה הצמודים לחלקו התחתון של הקרום הימי.
אופיוליטים נחשפים במקומות רבים בעולם המצויים בגבול בין לוחות טקטוניים. בהרי הטרואודוס בקפריסין ניתן לראות שטח נרחב המורכב מאופיוליטים.
אנגליקה אמון
אנג'ליקה אמון (באנגלית Angelika Amon; 10 בינואר 1967 – 29 באוקטובר 2020) הייתה פרופסור מן המניין במחלקה לביולוגיה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס וחברת מועצת העורכים של כתב העת "Current Biology". במחקרה, אמון ועמיתיה בדקו את ההשלכות של הפרדת כרומוזומים המתבצעת לא כשורה על התא ועל פיזיולוגיה של אורגניזם (יצור חי) וכיצד הפרדה כזו יכולה להוביל לסרטן.
ביוגרפיה
אנג'ליקה אמון נולדה בשנת 1967 באוסטריה. כבר בילדותה אמון התעניינה רבות בביולוגיה של חיות וצמחים. במהלך לימודי הביולוגיה בחטיבת הביניים, כאשר למדה על חוקי התורשה של מנדל, הבינה כי היא רוצה לעסוק בביולוגיה במהלך חייה.
את התואר הראשון שלה אמון סיימה באוניברסיטת וינה. את עבודת הדוקטורט עשתה אמון תחת הנחייתו של פרופסור קים נסמית (Kim Nasmyth) באוניברסיטת MIT. את הדוקטורט שלה סיימה אמון בשנת 1993. לאחר סיום הדוקטורט, אמון השתלמה במסגרת פוסט-דוקטורט במכון Whitehead שבקיימברידג', מסצ'וסטס ולאחריו הייתה עמיתה במכון במשך שלוש שנים. בשנת 1999 הצטרפה למחלקה לביולוגיה ולמרכז לחקר הסרטן של אוניברסיטת MIT. זמן קצר לפני מותה אמון שיתפה פעולה עם פוסט-דוקטורנטית ישראלית במחקר שמצא מולקולה שמסייעת לפתרון בעיות בניהול האנרגיה בתא.
אמון הייתה חברת מערכת בכתב העת Current Biology.
אמון נפטרה ב-29 באוקטובר 2020 מסרטן השחלה. הותירה אחריה בעל ושתי בנות.
מחקר
אמון חקרה גדילה וחלוקה של תאים. המחקר של אמון התמקד בביוסינתזה של מולקולות גדולות והקשר של תהליך זה לחלוקת התאים.
באחד ממחקריה, ניסתה אמון להבין כיצד ההפרדה המתרחשת בכרומוזום במהלך תהליכי המיטוזה והמיוזה מבוקרת על ידי אותות תוך וחוץ תאיים. במחקר זה אמון ועמיתיה בדקו בעזרת התרבות של תאי שמרים כיצד הפרדת כרומוזומים מתבצעת, מה ההשפעה של העתקת כרומוזומים אשר מתבצעת לא כשורה, וכיצד שינויים גנטיים המתרחשים בעת שכפול כרומוזומים שאינו מתבצע כראוי משפיעים על התא.
כאשר נמצא שינוי מהותי בפעילות התא בעקבות שינויים בכרומוזום, אמון ועמיתיה למחקר בדקו כיצד תאי אדם, עכברים ויונקים אחרים מגיבים לשינויים הללו. במחקר זה מצאו אמון ועמיתיה כי בעקבות טעויות אלו בשכפול גנום התא, מתרחשת הזדקנות ואף ישנם שינויים מסוימים אשר יכולים לגרום לעיתים להתפתחות של סרטן בתא הנוצר. אמון ועמיתיה מצאו כי כאשר מספר העותקים של כרומוזום מסוים אינו תואם למספר העותקים בו הוא אמור להיווצר בעובר אנושי מתרחשת הפלה טבעית של העובר.
במחקר אותו פרסמה אמון ביחד עם פוסט-דוקטורנטית ישראלית בשנת 2018, נחקרה הפעילות המיטוכונדריאלית. בשביל לייצר אנרגיה, המיטוכונדריון מפרק מולקולות חלבון, ומאבני הבניין של מולקולות אלו מרכיב המיטוכונדריון מולקולות חדשות, המתפקדות כמקור אנרגיה לתא. לעיתים נוצר מעין פקק אשר חוסם את כניסת החלבונים אל תוך המיטוכונדריון, וכך פוגע בתהליך ייצור האנרגיה של המיטוכונדריון. במחקר זה, הן גילו כיצד המיטוכונדריון מסמן לתא שהוא נמצא במצוקה, וכיצד התא עוזר לפתור את הבעיה אליה נקלע המיטוכונדריון. כחלק ממחקר זה, הן גילו מולקולה שלא הייתה ידוע לפני כן, הנקראת mitoCPR, אותה התא שולח למיטוכונדריון כדי לשחרר ולפתור "פקקים" אלו.
במהלך חייה קיבלה אמון פרסים ואותות הוקרה רבים: