cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנון מסקין
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
רקוויאם גרמני
רקוויאם גרמני (בגרמנית: Ein deutsches Requiem) היא אחת מיצירותיו החשובות והמפורסמות של יוהנס ברהמס. היצירה נשלמה ב-1868, והייתה היצירה הגדולה הראשונה שכתב ברהמס למקהלה ולתזמורת. זוהי יצירתו הארוכה ביותר של המלחין. המושג "רקוויאם גרמני" מתייחס לשפת היצירה (שלא כרקוויאם הקתולי, הכתוב בשפה הלטינית). בניגוד לטקסט המסורתי של הרקוויאם, המתמקד באיומים מפני יום הדין ואזהרות לבני האדם החטאים לחזור בתשובה, בחר ברהמס בטקסטים המביעים תקווה ונחמה לנשארים ומייחלים לתחיית המתים. במידה מסוימת קשה אף להתייחס לטקסט כמילות תפילה. הקטע היחיד הקרוב, מבחינת סגנונו המוזיקלי, למוזיקה הגועשת של ה-dies irae ('יום הדין') המסורתי, הוא הקטע בפרק השישי העוסק בניצחון על המוות.
הרקע
חלקים מן המוזיקה של "רקוויאם גרמני" נכתבו שנים רבות קודם לכן. לדוגמה, הפרק השני התחיל את דרכו כסקרצו עבור סימפוניה שתכנן ברהמס (ושלבסוף הפכה לקונצ'רטו מס' 1 לפסנתר). ברהמס ציין פעם כי הרקוויאם קשור קשר עז למותו של ידידו הקרוב רוברט שומאן. הרקוויאם כתוב בסולם פה מז'ור, ובכך ייחודו כרקוויאם מהבודדים שנכתבו בסולם מז'ורי. פה מז'ור הוא גם סולם קנטטת האבל אקטוס טרגיקוס מאת באך (מס' 106 ברשימת יצירות באך), שגם היא מבוססת על ליקוט של פסוקים מכתבי הקודש.
הופעת הבכורה של הרקוויאם הייתה ביום שישי הטוב, 1868 בקתדרלה של ברמן (אם כי כמה פרקים בוצעו כמה חודשים קודם לכן בווינה). הפרק החמישי נוסף כעבור כשנה, וכנראה קשור למות אמו של ברהמס (ומכאן ההתייחסות הספציפית לאם המנחמת, והסולו הנשי).
הטקסט
במקום להלחין את טקסט הרקוויאם הלטיני, כפי שהיה מקובל בקרב המלחינים בזמנו, פנה ברהמס, שהתעניין במוזיקה עתיקה, ובמיוחד בבארוק הגרמני, למסורת הפרוטסטנטית הגרמנית המוקדמת, של תפילת אשכבה בגרמנית המבוססת על מבחר פסוקים מכתבי הקודש הלותרניים (ובמיוחד Musikalische Exequien של היינריך שיץ מ-1636 ו-Actus tragicus של באך). את הפסוקים בחר ברהמס בעצמו, רובם מן התנ"ך (מפרקי תהילים קכ"ו וישעיהו), ומיעוטם מן הברית החדשה ומבין הספרים החיצוניים. שמה של היצירה מתייחס ללשון הגרמנית (כלומר, הטקסט הוא גרמני ולא לטיני), אך רבים פירשו אותו בטעות כמתייחס לסגנון או ללאומיות היצירה. בראהמס, שנמנע במתכוון מכל אזכור של ישו בטקסט, אמר כי בקלות אפשר לקרוא ליצירה 'רקוויאם אנושי'.
המוזיקה
'רקוויאם גרמני' כתוב לתזמורת גדולה (הכוללת, בניגוד למנהגו של ברהמס, שני נבלים), עוגב (שלא נכלל ברוב הביצועים), מקהלה בארבעה קולות, שני סולנים - בריטון וסופרן; בהתאם למסורת הרקוויאם, תפקידיהם של הסולנים אינם מרכזיים (הסופרן שרה רק בפרק החמישי, הבריטון רק בקטעים מן הפרקים השלישי והשישי), ובמרכז תשומת הלב עומדת המקהלה.
סגנון היצירה הוא מחווה למוזיקה של הבארוק, עם פוגות מורכבות וציורי מילים אקספרסיביים. התזמור שמרני - בוודאי בהתייחס למהפכת התזמור שהתרחשה בתקופתו של ברהמס. אך ברהמס משתמש באפקטים התזמורתיים ביד אמן; בפרק הראשון הכינורות אינם משתתפים, מה שיוצר צבע כהה, עשיר - ויותר מכול, לא מובן מאליו. ברהמס, שהיה בנו של נגן קרן יער וידע לכתוב לכלי היטב, כלל ביצירה ארבע קרנות (במקור קרן טבעית) ועשה בהן שימוש דרמטי לכל אורך הרקוויאם.
הפרק הראשון, ללא כינורות, נפתח בצלילים נמוכים מאוד, בפיאניסימו, על נקודת עוגב (צליל באס שאינו משתנה). המקהלה נכנסת במילה Selig (מאושרים, או 'אשרי'), ושרה את המשפט הראשון ללא ליווי, מה שיוצר אפקט של קלות וטוהר. ברהמס מפרש את הפסוק "הזורעים בדמעה ברינה יקצורו" כאלגוריה לקבורה ולתחיית המתים. הוא עושה שימוש בחזרה על המילה "רינה" (Freude) בטקסט מתהילים כדי לחזור על מוטיב מוזיקלי אנרגטי יותר, ובכך מעניק לפרק אחידות נושאית.
פרק זה ניכר במצב רוח פסימי ומהורהר, והוא במבנה רספונסוריאלי - הבריטון מציג את החומר הנושאי, והמקהלה חוזרת על סיומות/מסקנות מתוך החומר הזה. החרדה והיראה המודגשות בעזרת טרמולו (צלילים מהירים מאוד, הגורמים לאפקט של רעד), מגיעות לשיא בסוף הטקסט הלקוח מתהילים, ובבת-אחת משתנה מצב הרוח, ומשתלטת אווירה של ביטחון ואופטימיות. הסולם המינורי מתחלף למז'ורי, ומתחילה פוגה, הבנויה כל כולה על נקודת עוגב אחת ויחידה על הצליל רה. זמר הבריטון מייצג את נפש האדם האבלה והאומללה, אך בפוגה היא מתנחמת בכך, שהמתים חוסים תחת כנפי השכינה המגוננת. דוגמאות קודמות לפוגה שלמה שיושבת מתחילתה ועד סופה על נקודת עוגב בודדת קיימות בתולדות המוזיקה, אולם הן נדירות מאוד. מבקרי המוזיקה של זמנו העבירו ביקורת רבה על הפוגה הזו, כנראה, בין השאר, משום שבביצוע הבכורה כיסה נגן הטימפני על כל התזמורת בנגינתו הרועשת את החזרה על צליל נקודת העוגב. ברהמס התלונן על כך מאוחר יותר.
פרק זה הוא הקצר מכולם, ומיקומו המרכזי מקנה לו משמעות גרעינית במבנה היצירה ובתוכנה. מכל הפרקים הוא היחיד, שהאווירה השלטת בו היא אופטימית ומאושרת - זאת, כמובן, משום שבפרק זה מתואר גן העדן הנכסף.
זהו הפרק הסולני ביותר ביצירה, והופעתה היחידה של זמרת הסופרן ביצירה. פרק זה מהווה אתגר טכני לכל זמרת בשל איטיותו, הטסיטורה שלו והפראזות הארוכות שהזמרת נאלצת לשיר ללא נשימה. הכתיבה הפוליפונית בתזמורת עומדת בניגוד חריף להומופוניה במקהלה. המקהלה שרה רק את הטקסט "כאיש אשר תנחמנו אימו, כך אנחמכם אני", ואילו הזמרת (המייצגת את האם המנחמת עצמה) שרה את שאר הטקסט.
פרק זה, העוסק בתחיית המתים (כמו הפרק השני), מתחיל בנושא פועם הנותן תחושה של חוסר יציבות (בהתאם לטקסט הפתיחה). את הבשורה על תחיית המתים העתידית מבשר הבריטון, ואת תקיעת השופר מייצגים כלי הנשיפה ממתכת (כולל טרומבונים, המייצגים באופן מסורתי את המוות). המוזיקה הסוערת מייצגת את מאבק האיתנים מול המוות, שממנו יוצאים האל והמאמינים כשידם על העליונה; הקרב מסתיים בפוגת הודיה גדולה.
פרק זה חוזר לאווירת הפרק הראשון, ובסופו אף לנושא מן הפרק הראשון - המילה Selig משמשת גם כאן כמילת ציר. הפרק מסתיים בדימינואנדו ארוך ובצלילי נבל, המסמלים, אולי, את שלוותם של המתים בגן העדן.
הרקוויאם כתוב, כאמור, במסגרת הטונאלית של פה מז'ור - ב-7 פרקים הערוכים בצורת קשת: ישנם קשרים ברורים במגוון מישורים בין הפרקים 1-7, 2-6, 3-5: הפרק הרביעי עומד אפוא במרכז היצירה. הפרק כתוב בסולם מי במול מז'ור - סולם המייצג באופן מסורתי הבעה מלכותית. ואכן, הבעה שכזו מתקשרת היטב עם הטקסט (Wie lieblich sind deine Wohnungen, Herr Zebaoth).
דיסקוגרפיה
"רקוויאם גרמני" הוא אחת היצירות האהובות ביותר ברפרטואר, וזכה לעשרות רבות של הקלטות. אחד הביצועים הוותיקים והידועים ביותר הוא של אוטו קלמפרר עם אליזבת שוורצקופף ודיטריך פישר דיסקאו. ביצוע חדש יותר שהתפרסם הוא הביצוע של הרברט פון קאראיין המנצח על התזמורת הפילהרמונית הווינאית, עם הזמר ז'וזה ון דאם. ביצועים ידועים אחרים הם זה שבניצוח המנצח האיטלקי קארלו מריה ג'וליני עם התזמורת הפילהרמונית הווינאית והזמרים אנדראס שמידט וברברה בוני, המנצח ההונגרי גאורג שולטי עם התזמורת הסימפונית של שיקגו והזמרים קירי טה קאנאווה וברנרד וייקל וכן זה של סרג'יו צ'ליבידאקה עם התזמורת הפילהרמונית של מינכן. הקלטות נוספות יצאו תחת ידיהם של המנצחים רודולף קמפה ופריץ להמן.
מבין הביצועים בכלים אותנטיים ידועות במיוחד ההקלטות של ג'ון אליוט גרדינר עם התזמורת המהפכנית הרומנטית, ושל פיליפ הרווחה עם תזמורת שאנז-אליזה.
מילות הרקוויאם
מתי ה, ד
(פטרוס א', 1, 24)
איגרת יעקב, 5, 7 (פטרוס א', 1, 24)
ו-
חכמת שלמה 3, 1
,  הבשורה על-פי יוחנן 16, 22 בן סירא נ"א כ"ז
האיגרת אל העברים 13, 14 איגרת אל הקורינתים א', 15, 51-55; ישעיהו כ"ה 8 חזון יוחנן 4, 11
חזון יוחנן 14, 13
מצודת בטנסטיין
מצודת בטנסטיין (Fort Batenstein) היא מצודה הרוסה השוכנת על גבעה לחופו של האוקיינוס האטלנטי, ליד כפר הדייגים בוטרה (Butre), בדרום גאנה.
חברת הודו המערבית ההולנדית הקימה במקום תחנת סחר בשנת 1598, וב-1650 השתלטו עליו השוודים. ההולנדים הסיתו את בני האשנטי המקומיים נגד השוודים, וב-1652 נאלצו האחרונים לנטוש את האתר. ההולנדים ניסחו הסכם עם השבטים המקומיים, ובשנת 1656 הקימו את המצודה. המצודה הייתה קטנה וביצוריה חלשים למדי. הוצבו בה 11 תותחים קלים בלבד, ונאמר עליה שהיא רעדה בעת ירי תותחיה שלה. הבריטים כבשו את המצודה לזמן קצר, וב-1665 היא שבה לידי ההולנדים. בשנת 1872 מסרו ההולנדים את כל נכסיהם לאורך החוף המערבי של אפריקה לידי הבריטים, אך צעד זה נתקל בהתנגדות השבטים המקומיים, והצי המלכותי הרעיש את החוף מהים, דבר שהוביל לחורבנה של המצודה. המצודה נותרה בהריסותיה ולא שוחזרה, ובשנת 1979 היא הוכרזה, ביחד עם עשר מצודות נוספות ברחבי גאנה, כאתר מורשת עולמית.
פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר
פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Documentary Feature) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע עבור סרט דוקומנטרי מאז שנת 1942. המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר. השנה היחידה בה לא הוענק הפרס היא 1946.
בשנת 2017 הוכרז כי סדרות טלווזיה אינן יכולות לזכות בפרס. אף כי סרטי תעודה זכאים להתמודד על פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, מעולם לא הועמד סרט דוקומנטרי למועמדות בקטגוריה זו. סרטים תיעודיים אינם זכאים לפרסים האחרים בטקס כמו התסריט המקורי הטוב ביותר או הבמאי הטוב ביותר בגלל האלמנטים הריאליסטיים שלהם.
מבין הסרטים הבולטים אשר זכו בפרס ניתן למנות את המדבר מתעורר (1953), ג'נוסייד (1981), באולינג לקולומביין (2002), ערפל המלחמה (2003), משפחת הקיסרים (2005), אמת מטרידה (2006), עבודה מבפנים (2010) ומחפשים את שוגרמן (2012).
כלכלת חינוך
כלכלת חינוך היא תת-דיסיפלינה מתחום הכלכלה העוסקת במחקר סוגיות כלכליות הקשורות לחינוך כולל הביקוש לחינוך, מימון חינוך והשכלה והיעילות ההשוואתית של תוכניות ומדיניות חינוכיות שונות. מעבודות מוקדמות על הקשר בין השכלה ותוצאות בשוק העבודה ליחידים, התחום של כלכלת החינוך התרחב כדי לכסות כמעט את כל התחומים עם זיקה כלכלית לחינוך.
חינוך כמוצר השקעה
כלכלה מבדילה בנוסף להון פיזי צורה נוספת של הון, שהיא לא פחות קריטית כאמצעי ייצור - הון אנושי. בהשקעות בהון אנושי, כגון חינוך, ניתן לצפות לשלוש השפעות כלכליות עיקריות:
עלויות השקעה בהון אנושי
השקעות בהון אנושי כרוכות בעלות השקעה, בדיוק כמו כל השקעה אחרת. בדרך כלל במדינות אירופה רוב הוצאות החינוך ממומנות בצורה ממשלתית, אם כי כמה מהעלויות מובלעות גם על ידי הציבור. השקעות אלה יכולות להיות יקרות למדי. ממשלות האיחוד האירופי הוציאו בין 3% ל -8% מהתמ"ג על החינוך ב -2005, כאשר הממוצע עמד על 5%. עם זאת, מדידת ההוצאות בדרך זו לבדה מפחיתה במידה ניכרת את העלויות, משום שצורה זו מתעלמת לחלוטין מעלויות עקיפות שיש לחינוך. צורה מתוחכמת יותר של חישוב העלויות היא בנוסף להעלויות הישירות יש לחשב את עלות השכר שפרט מפסיד עקב הקצאת זמנו לצורך רכישת השכלה. לדוגמה סטודנטים לא יכולים לעבוד בזמן שהם לומדים ולכן יש להתייחס להפסד השכר כעלות לכל דבר. ההערכה היא כי סך כל העלויות, כולל עלויות העקיפות של החינוך יכולות להכפיל את סך העלויות הישירות. כאשר מחשבים את העלויות העקיפות להשקעות בחינוך ניתן להעריך כי סך ההוצאה היא סביב 10% מהתמ"ג במדינות האיחוד האירופי בשנת 2005. להשוואה סך השקעות בהון פיזי היו 20% מהתמ"ג.
החזר על השקעה בהון אנושי
השקעה בהון אנושי בצורה של חינוך חולק מאפיינים רבים עם השקעה בהון פיזי. שניהם דורשים השקעה לייצור, ולאחר ייצורם, שניהם בעלי ערך כלכלי. תשואה על הון פיזי מתקבלת כי אנשים מוכנים לשלם כדי להשתמש בהון פיזי לצורך ייצור מוצרים על מנת למכור אותם בשוק ולייצר רווח. כדי למדוד את הערך היצרני של ההון הפיזי, אנחנו יכולים פשוט למדוד את התשואה המתקבלת משימוש בהון הפיזי. במקרה של הון אנושי חישוב התשואות מסובך יותר - אחרי הכל, לא ניתן להפריד את החינוך מן האדם כדי לראות מה התשואה המתקבלת באופן ישיר מההשכלה שהאדם רכש. כדי לעקוף בעיה זו, לצורך חישוב התשואות להון אנושי מסיקים בדרך כלל מהבדלים בשכר בקרב אנשים עם רמות השכלה שונות. הול וג'ונס חישבו מנתונים בינלאומיים כי בממוצע התשואה לחינוך היא 13.4% לשנה עבור ארבע שנות לימוד ראשונות (כיתות א'-ד'), 10.1% לשנה בארבע השנים העוקבות (כיתות ה'-ח') ו- 6.8% לכל שנה מעבר לשמונה השנים הראשונות. כך שמישהו עם 12 שנות לימוד יכול להרוויח, בממוצע, 1.1344 × 1.1014 × 1.0684 = 3.161 פעמים יותר מאדם ללא השכלה.
השפעות על הפרודוקטיביות
בכלכלה, השפעת ההון האנושי על ההכנסה נאמדת כמשמעותית למדי. לדוגמה 65% מהשכר ששולם במדינות המפותחות הוא תשלומים להון אנושי ואילו רק 35% לכוח עבודה גולמי. הפרודוקטיביות הגבוהה יותר של עובדים משכילים היא אחד הגורמים המסבירים את התוצר הגבוה יותר, ולכן ההכנסות הגבוהות במדינות המפותחות. מתאם חזק בין התמ"ג לבין החינוך ניכר בבירור בקרב מדינות העולם. עם זאת, פחות ברור כמה מהתמ"ג הגבוה מוסבר על ידי החינוך. אחרי הכל, ייתכן גם כי מדינות עשירות יכולות להרשות לעצמן להשקיע בהשכלה יותר ממדינות עניות.
כדי להבדיל בין החלק מהתמ"ג המוסבר על ידי חינוך ומסיבות אחרות, חישב וויל כמה ניתן לצפות שהתמ"ג של כל מדינה יהיה גבוה יותר על סמך הנתונים על השכלה ממוצעת. חישוב זה מבוסס על החישובים של הול וג'ונס על התשואה על החינוך. לפי החישוב של וויל מתקבל כי החינוך מסביר חלק מהשינויים בגובה התוצר, אך לא את כולו, כלומר מלבד חינוך יש גורמים משמעותיים נוספים שמשפיעים על גובה התמ"ג.
לבסוף, יש לשקול את הנושא של השפעות חיצוניות. בדרך כלל, כאשר מדברים על השפעות חיצוניות, אנו חושבים על ההשפעות השליליות של הפעילות הכלכלית, שאינן נכללות במחירי השוק, כגון זיהום. אלה הן השפעות חיצוניות שליליות. עם זאת, ישנן גם השפעות חיצוניות חיוביות - כלומר, השפעות חיוביות של מה יכול להועיל מבלי לשלם על זה. החינוך גורר השפעות חיוביות חשובות. לדוגמה רכישת השכלה של אדם אחד מעלה לא רק את תפוקתו האישית, אלא גם את תפוקת הסובבים אותו. עובדים משכילים יכולים להביא טכנולוגיות חדשות, שיטות ומידע לשיקול דעתם של אחרים. הם יכולים ללמד אחרים כיצד לפעול ולשמש כדוגמה.
השפעות חיוביות מחינוך והשכלה הן הסבר אחד מדוע הממשלות מעורבות בחינוך. אילו אנשים יצטרכו לממן חינוך בכוחות עצמם, הם לא היו לוקחים בחשבון את מלוא התועלת החברתית של החינוך - כלומר את העלייה בתפוקה ובשכר של אחרים, ולכן הסכום שהם יבחרו להשקיע בחינוך והשכלה יהיה נמוך יותר מהאופטימום החברתי.
אילן אור (ראש מועצה)
אילן אור (נולד ב-2 ביוני 1964) הוא ראש המועצה המקומית יסוד המעלה.
ביוגרפיה
אילן אור נולד וגדל בקריית גת. בשנת 1982 התגייס לצה"ל והחל את דרכו ביחידה מובחרת בחיל הים. בהמשך, עבר לשרת כקצין מודיעין בחיל מודיעין השדה. בתום שירותו התגייס לשירות הביטחון הכללי, שם שירת למעלה משני עשורים ועסק בתפקידים בכירים. במהלך שירותו יצא לשליחות בת שלוש שנים לניו יורק, ארצות הברית. לאחר פרישתו הקים חברה לייעוץ ביטחוני ופיתוח טכנולוגיות ביטחוניות.
בין השנים 2011–2013 שימש בהתנדבות כיו"ר "שותפות 2000", ארגון המייצר ממשקיי שותפויות בין קהילות יהודיות בקנדה לרשויות המקומיות והאזוריות באצבע הגליל, שם הוא חי ומתגורר מאז שנת 1993.
אור הוא בעל תואר ראשון במדעי החברה במגמת מדעי המדינה ותקשורת מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במדיניות ציבורית למנהלים מבית הספר לבכירים של האוניברסיטה העברית בירושלים. כמו כן הוא בוגר של לימודי פיננסים למנכ"לים של המרכז הישראלי לניהול, ובוגר קורס דירקטורים של המכללה למנהל.
הוא נשוי לרוית אור, דור חמישי למייסדי המושבה יסוד המעלה, ואב לשלוש בנות.
ראש המועצה המקומית יסוד-המעלה
לאחר שבע שנים בהן פעלה ביסוד-המעלה ועדה קרואה מטעם משרד הפנים, נבחר אור בשנת 2013 לכהן כראש המועצה המקומית יסוד-המעלה. בשנת 2018 נבחר לכהן קדנציה נוספת. במהלך פעילותו כראש מועצה, הצליח אור להביא לגידול משמעותי בתקציב המועצה השנתי כתוצאה מתהליכי התייעלות, גיוס משאבים ופיתוח מנועי צמיחה, והגדלת היקף תקצוב הפרויקטים ממקורות חיצוניים בצורה משמעותית. בנוסף הוביל בשנים אלה תהליכי התייעלות משמעותיים בתחומי החינוך, הרווחה, התרבות והביטחון. כמו כן, קידם שיפוץ תשתיות ומבני ציבור והנגשתם לבעלי-מוגבלויות. לצד זאת, הנהיג וקידם תוכנית-מתאר כוללנית ותוכניות מתאר מפורטות ליישוב, זאת לאחר עשרות שנים בהן לא הייתה תוכנית-מתאר יישובית בשל מאבקים וסכסוכים פנים-יישוביים.
מאז שנת 2014 הוא משמש כיו"ר ועדת תחבורה ציבורית באשכול גליל מזרחי, המאגד בתוכו שמונה-עשר רשויות מקומיות ואזוריות. כיו"ר הוועדה ניהל וקידם את החלת רפורמת תעריפי התחבורה הציבורית באזורי הגליל המזרחי ורמת הגולן, זאת לאחר שבמקור לא נכללו ברפורמה הכללית. החלת הרפורמה, עליה החליט שר התחבורה ישראל כ"ץ, הביאה להוזלת עלויות משמעותית ולייעול של קווי התחבורה הציבורית באזורים אלו תוך התאמתם לצורכי התושבים.
החל משנת 2018 משמש אור כיו"ר ועדת בריאות באשכול גליל מזרחי. ועדת הבריאות שמה לה למטרה לקדם את איכות שרותי הבריאות בגליל המזרחי ורמת הגולן תוך התמקדות במספר סוגיות. ביניהן, תוכנית לתמרוץ סיוע בקליטת רופאים/ות איכותיים ורופאים/ות צעירים בישובי הצפון וקידום שיתופי-פעולה בין קופות החולים תוך איחוד השירותים בניהן. בנוסף מקדמת הוועדה הנגשה של טכנולוגיה רפואית לצורך גישור על פערי איכות שירותי הבריאות בין המרכזים הרפואיים בצפון הארץ ובמרכזה.
כמו כן, מכהן אור כחבר הנהלה בחברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי, כחבר הנהלה בשלטון המקומי, וכיו"ר ועדת המנהל ללימודים מוניציפליים בשלטון המקומי, אשר משמש מרכז ידע ולמידה של השלטון המקומי בכל תחומי העיסוק של הרשויות המקומיות.
אור חבר באספה הכללית של מפעל הפיס וחבר בוועדה המחוזית לתכנון ובניה של מנהל התכנון במחוז צפון.
בשנת 2016 ניסה אור לקדם בכנסת את הצעת חוק מס ערך מוסף (תיקון - פטור ממס על מתן שירותי בנייה לצורך הוספת מרחב מוגן ומרחב מוגן דירתי ביישובים סמוכי גבול), התשע"ו-2016, אותה יזמו חברי הכנסת עמר בר-לב, אורי מקלב ומשה גפני. ההצעה ביקשה לעגן בחוק ממשלה סבסוד בנייה של ממ"דים (מרחבים מוגנים דירתיים) בבתים פרטיים, והגדלת ממ"דים ציבוריים ביישובי קו-עימות. נכון לשנת 2018, חקיקת הצעה זו לא התקדמה מעבר לקריאה טרומית.
אדוארד קוק (משפטן)
אֶדְוֹארְד קוּק (באנגלית: Edward Coke; 1 בפברואר 1552 ב בנורפוק – 3 בספטמבר 1634 ב) היה משפטן ופוליטיקאי אנגלי חשוב.
הפריצה של קוק החלה לאחר שהתעשר מנישואיו הראשונים בשנת 1589. בשנת 1593 הוא הפך ליושב ראש בית הנבחרים, ובשנה שלאחר מכן התובע הכללי האנגלי. בתפקיד זה הוא הוביל את התביעה נגד הקושרים של מזימת אבק השריפה ב-1605. בשנת 1603 זכה לתואר אבירות כ-Knight Bachelor. משנת 1606 עד 1613 הוא היה, ולאחר מכן שופט ראשי של עד 1616. בתקופה זו הוא היה תומך נמרץ בהחלת המשפט המקובל, בניגוד למלך ולכנסייה, אשר שלטו בהחלטות מלכותיות ורצו להעניק חשיבות רבה יותר לדיני היושר ולמשפט הרומי. בשנת 1616, הודח קוק בגלל גישה זו. זה היה המקרה המתועד הראשון בהיסטוריה האנגלית של שופט שהושעה מסיבות פוליטיות.
קוק נשאר "מנהיג האופוזיציה" בבית הנבחרים, ביקורתי כלפי המונרך. הוא ניסח את הטיוטה הראשונה של של 1628.
"דוחות החוק" (Law Reports) של קוק תיעדו פסיקה במקרים בודדים ספציפיים. ב"מוסדות החוק של אנגליה" (Institutes of the Lawes of England) הוא רצה להציג את חוקי אנגליה המבלבלים בצורה מסודרת, אך במקביל פירש אותם מחדש כדי לענות על צורכי זמנו. שתי העבודות ייצגו סקירה שיטתית של מערכת המשפט שלא הושגה קודם לכן ומשמשות עד היום בהכשרה משפטית במדינות עם המשפט המקובל.
דג השמך (ליד)
דג השמך (בגרמנית: Die Forelle), אופוס 32 (550 ברשימת דויטש) הוא ליד מלא חיים, שפרנץ שוברט הלחין בשנת 1817. היצירה הזו, בעלת הפופולריות העצומה, נועדה לקול סולו ולפסנתר. המילים לקוחות משלושת הבתים הראשונים מבין ארבעה בפואמה מאת כריסטיאן פרידריך דניאל שובארט.
היצירה כתובה במבנה סטרופי משתנה, כלומר, בתי המוזיקה זהים בדרך כלל, עם בית אחד שונה.
השיר הוא הבסיס למערכת וריאציות בפרק הרביעי של חמישיית דג השמך (667 ברשימת דויטש) משנת 1819.
לוין קיפניס כתב שיר בשם "פרחי הצבעונים" לליד זה.
יוסף קלנר
הרב יוסף קלנר (נולד בג' בניסן ה'תשט"ו; 26 במרץ 1955) הוא ר"מ במכינה הקדם צבאית בני דוד בעלי, ומלמד במקומות נוספים. עוסק בהוראת כתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרב צבי יהודה קוק. חיבר, בין היתר, את "מילון הראי"ה".
ביוגרפיה
למד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת מרכז הרב, שבה היה מקורב לרב צבי יהודה קוק ושם גם למד אצל הרב צבי טאו.
מלמד בנתיבות אמונה, בבית המדרש לבוגרי צבא ובמכינה קדם-צבאית בני דוד בעלי, בישיבת מעלה אליהו, במכון מאיר, בישיבת עטרת ירושלים ועוד.
בית הכנסת פארדסי
בית הכנסת פארדסי בקוצ'י, קראלה בדרום הודו, הוא בית הכנסת העתיק ביותר שעדיין פעיל בחבר העמים הבריטי. הבניין נבנה בשנת 1567, והוא אחד משבעת בתי הכנסת של קהילת יהודי קוצ'ין בתחומי מה שהיה פעם ממלכת קוצ'ין. "פארדסי" היא מילה שקיימת במספר שפות רשמיות בהודו, ומשמעותה המילולית "זרים". בית הכנסת קיבל את שמו מאחר שהוא נבנה בידי יהודים ספרדים, חלקם ממשפחות שגלו מחלב, מצפת ומאזורים נוספים במזרח התיכון. יש גם מי שקוראים לו "בית הכנסת היהודי קוצ'יני" או "בית הכנסת מאטאנצ'ארי".
יבפטוריה
יבפטוריה (באוקראינית: Євпаторія, ברוסית: Евпатория, בטטרית של קרים: Kezlev) היא עיר במערבו של חצי-האי קרים, המשמשת כמרכז תיירותי. בתקופה הסובייטית הייתה מרכז תיירותי לכל ברית המועצות. בשנת 2001 התגוררו בעיר 105,915 תושבים. חצי האי מצוי בסכסוך בין אוקראינה הטוענת לבעלות לשטח לבין רפובליקת קרים שהתנתקה מאוקראינה בחסות רוסית בסיפוח חצי האי קרים ב-2014, אך זו לא מוכרת על ידי רוב מדינות המערב.
יוסף קלנר
ביוגרפיה
תושב מעלה הזיתים בירושלים, נשוי למיכל ואב לשבעה.
בית הכנסת פארדסי
בית הכנסת ממוקם ברובע של קוצ'ין העתיקה הידוע בשם ג'ו טאון (”עיר היהודים”), והוא היחיד מבין שבעת בתי הכנסת באזור שעדיין נמצא בשימוש. קומפלקס בית הכנסת מורכב מארבעה בניינים. הוא נבנה סמוך למקדש ארמון מאטאנצ'ארי, על אדמה שניתנה לקהילה היהודית בידי הראג'ה של קוצ'י, ראמה וארמה. מקדש ארמון מאטאנצ'ארי ובית הכנסת חולקים קיר משותף.
יבפטוריה
היסטוריה
במקומה של יבפטוריה המודרנית התקיימו מספר יישובים בעת העתיקה. הידוע מביניהם הוא ישוב יווני בשם קרקניטידה, שהתקיים מהמאה החמישית עד למאה השנייה לפני הספירה, ונהרס על ידי הסקיתים. לאחר מכן עד ל-1475 התקיימו במקום יישובים שהקימו כובשים, שחשיבותם לא הייתה גדולה, ומהם כמעט לא נשאר זכר. ב-1475 נוסד במקום מבצר, שהטורקים קראו לו גיוזלב, והטטרים של קרים קזלב. שם העיר נכתב גם כגוזלווא. למבצר היו 24 עמדות ירייה והוא התחיל לשמש כנמלה הראשי של חאנות קרים. ב-1552 בתקופת שלטונו של דוולט גיריי סינאן, האדריכל הנודע מאיסטנבול התחיל בבניית מסגד "ג'ומעה ג'מעי", שהפך למסגד הגדול בקרים ולסמל העיר. ב-1783 העיר וכל קרים נכבשו על ידי הרוסים ששינו את שם העיר ליבפטוריה על שם מלך פונטוס מיתרידטס השישי יבפטורוס, שהדף את הסקיתים במתקפתם במאה השנייה מהעיר. ב-1854 נכבשה העיר עם חלק מקרים על ידי הבריטים, הצרפתים והטורקים כחלק ממלחמת קרים עם רוסיה, אך כעבור זמן קצר שוחררה. באותה שנה התקיים בעיר קרב יבפטוריה הנודע ב-17 בפברואר 1815, כשהטורקים הצליחו להביס את הצבא הרוסי של סטפן חרוליוב.
יוסף קלנר
דעות ופולמוסים
בשיעור שהעביר בישיבה בעלי בשנת 2013 בנושא שאלות ותשובות על נטיות הפוכות, אמר כי הומוסקסואליות היא "תופעה לא נורמלית. זוהי מחלה. האנשים האלה הם חולים, הם חולי נפש. הם נולדו ככה? זה לא עושה אותם ללא חולי נפש. גם בלי קשר לתורה, מבחינת עובדתית זוהי סטייה". עוד אמר: "אתה מתפקד מינית על פי נטייתך הפרוורטית? זה תועבה. אבל אם הוא לא – זה צדיק עליון". ביולי 2016 נמתחה על דבריו ביקורת, והקלטת השיעור הוסרה מאתר המכינה.
יבפטוריה
היסטוריה
בתקופה הסובייטית העיר פותחה לאתר תיירות בעל חשיבות עליונה בברית המועצות, מעמד אותו העיר משמרת, גם באוקראינה העצמאית. לאחר משבר אוקראינה וסיפוח חצי האי קרים לרוסיה עבר השטח לשליטת הפדרציה הרוסית.
בית הכנסת פארדסי
היסטוריה
בית הכנסת הראשון של יהודי קוצ'ין נהרס במאה ה16 בשל הרדיפה הפורטוגזית של יהודים ונוצרים סורים, ובית הכנסת פארדסי הוא בית הכנסת השני שבנתה הקהילה ב-1558, בחסותו של הראג'ה במאטאנצ'רי במהלך השלטון הפורטוגזי בקוצ'ין. בית כנסת זה עדיין פעיל, וניתן לכנס בו מניין. הוא נקרא פארדסי משום שנבנה על ידי היהודים הפארדסים: דוברי הספרדית, ה"זרים" בפי הקהילה הקדומה של יהודי קוצ'ין. בנוסף לאותם יהודים ספרדים שמקורם במזרח התיכון, באזורים כחלב וצפת, הצטרפו לקהילה גם יהודים ספרדים שהגיעו ישירות מחצי האי האיברי. הקהילה היהודית המלברית העתיקה והיהודים הספרדים חלקו מנהגים דומים, והספרדים אף למדו את הניב המלאיאלאם-יהודית המקומי, אולם הספרדים החדשים התעקשו לשמר את תרבותם ואת השפה הספרדית לפחות עוד שלוש מאות שנים. ב-1660 שלטו ההולנדים באזור קוצ'י, וקראו לה "מלבר ההולנדית", ובשנים שחלפו מאז, בית הכנסת הפארדסי שימש בעיקר את הספרדים ואת צאצאיהם, ומאוחר יותר גם יהודים גולים מאירופה.
יוסף קלנר
דעות ופולמוסים
בשיחה שהעביר ב-2014 מתח ביקורת חריפה על מפלגת הבית היהודי וחברי הכנסת שלה, והאשים אותם בבגידה, על רקע מה שהגדיר כגל חקיקה אנטי-דתית. בשיעור אחר יצא בביקורת חריפה על תופעת ה"דתיים לייט", וכינה אותם "בהמות עם כיפה על הראש".
בית הכנסת פארדסי
היסטוריה
בבית הכנסת פארדסי היו שלושה מעמדות של חברים: ב-1968 נחגגו חגיגות 400 שנה לבית הכנסת, בטקס בו השתתפה אינדירה גאנדי, ראש ממשלת הודו.
כיום
כמקובל בבתי הכנסת של היהדות האורתודוקסית, בבית הכנסת פארדסי היו עזרת גברים ועזרת נשים.
כיום בית הכנסת פארדסי הוא בית הכנסת היחיד שעדיין פועל בקוצ'י ומחזיק מניין (אף על פי שלשם יצירת המניין נדרשים יהודים מחוץ לקוצ'י, כי מספר הגברים היהודים בקוצ'י עצמה נמוך מעשרה). בדומה למסורות של התושבים ההינדים, הנוצרים והמוסלמים בקראלה, המאמינים נדרשים להיכנס לבית הכנסת פארדסי יחפים. מנהגים נוספים ייחודיים ליהודי קוצ'ין, ושמקורם בהשפעה הינדית, הם צבע בגד ייחודי לכל חג, טקסי ברית מילה הנערכים במסגרת תפילה פומבית, וחלוקה של עלי הדס ספוגים מיץ ענבים בחגים מסוימים. בנוסף, ליהודי קוצ'ין אין רבנים, והקהילה מונהגת על ידי הזקנים.
בית הכנסת פתוח בתשלום למבקרים כאטרקציה היסטורית. מוכרת הכרטיסים, יאהה האליגווה, היא היהודיה הפארדסית האחרונה בקוצ'ין בגיל הפוריות. בית הכנסת סגור בימי שישי, בשבתות ובימי ראשון, כמו גם בחגים היהודיים. נכון לאפריל 2016, רק חמישה יהודים חיים בפורט קוצ'י, ושני יהודים חיים בצ'נאי.
יוסף קלנר
דעות ופולמוסים
בהמשך אותה שנה צוטטו דברים שאמר בשיעור אחר: "[...] לא לשמור תורה ומצוות זה חוסר מוסריות ובוגדנות לאומית. [...] כי אומה שלא תשמור על סגנון תרבותה, [...] זהותה התרבותית לא תישמר. זה מילה נרדפת לכך שהיא תושמד. [...] ובכל עם זה מעשה נפשע, [...] לא כל שכן כשאתה עושה את זה נגד עם ישראל, [...] שזה נכס לאנושות כולה. [...] ואת זה אתה רוצה לאבד מן האנושות? [...] זה מה שנקרא פשע נגד האנושות. [...] מותר לאומה להגן על עצמה כנגד הבוגדים בה? דין בוגדים על פי רוב זה כדור בראש, בכל מקום. בסדר, כיום לא כל כך עושים את זה בקלות, בסדר. אבל מכל מקום כל סנקציה שמדינה מחליטה כדי לשמור על ביטחונה, על קיומה, בשאלות קיומיות – למי שבוגד בהם – כל סנקציה היא לגיטימית, עד כדור בראש. זה עסק של המדינה להחליט [...]".
בית הכנסת פארדסי
עתיקות
בבית הכנסת פארדסי יש ספרי תורה, מספר כתרי זהב שניתנו כמתנה, הרבה נברשות מזכוכית בלגית, ובמה בעלת מעקות נחושת. בבית הכנסת נמצאים לוחיות הנחושת מהמאה העשירית שמתעדות את הזכויות שניתנו ליוסף רבן, היהודי הקוצ'יני הראשון שידוע דבר על אודותיו. שתי לוחיות אלו נכתבו בטמילית על ידי השליט של חוף מלבר. רצפת בית הכנסת מורכבת ממאות אריחי חרסינה סיניים מהמאה ה-18, צבועים בעבודת יד, שכל אחד מהם ייחודי. בבית הכנסת ישנו גם שטיח מזרחי קשור בעבודת יד שניתן כמתנה מקיסר אתיופיה האחרון, היילה סלאסי. לבית הכנסת יש מגדל שעון מן המאה ה-18, שגם הוא, בדומה לחלקים אחרים של המתחם, שופץ בין 1998 ל-1999 תחת פיקוח של הקרן העולמית למונומנטים. לוח מבית הכנסת של 1345 הותקן בקיר החיצוני של בית הכנסת פארדסי. הכתובת מציינת כי המבנה נבנה ביום שלישי ה' בכסלו 5105 ליצירה, ומצטטת מתוך, את דבריו של שלמה המלך עת חנך את בית המקדש הראשון: ”בנה בניתי בית זב(ו)ל לך מכון לשב[תך] עולמים”.
יוסף קלנר
דעות ופולמוסים
בשנת 2022 ענה לשאלה בשיעור שעסקה בפרשת התקיפה המינית שנחמה תאנה מייחסת לרב טאו, כי, ביחס לאירוע וכי גם אם הטענות היו אמיתיות מבחינה הלכתית קבלת הסיפור היא קבלת לשון הרע וכי קבלת הסיפור היא עדות על הרוע הפנימי באדם שמקבל אותו. בנוסף, אמר כי הסיפור "מצוץ מהאצבע" וכי מדובר בניסיון לפגיעה פוליטית במפלגת נעם אשר הרב טאו הוא מנהיגה הרוחני.
מפרסומיו
הרב קלנר כתב מספר ספרים, שבהם הוא מתייחס גם למשנתם של פילוסופים מערביים.
בית הכנסת פארדסי
בית הכנסת תהקומבהאגום
בית הכנסת תהקומבהאגום, הממוקם ברחוב היהודים במתחם ארנאקולאם בקוצ'ין, נבנה ב-1580 וחודש ב-1939.
יבפטוריה
המרכז לתקשורת חלל
בסמוך לעיר ניצב המרכז לתקשורת חלל (Центр дальней космической связи), בשנים 1996—2014 נקרא בשם "המרכז הלאומי לניהול וניסוי רכיבי חלל" (Национальный центр управления и испытаний космических средств), שהוקם במסגרת תוכנית החלל הסובייטית בשנת 1960 ובתחומו פעל מתחם "פלוטון" כמרכז לתקשורת חלל. כיום המרכז מופעל על ידי חיל החלל הרוסי.
אתרי תיירות
בעיר אתרי תיירות רבים גם מהתקופה של החאנות וגם מהתקופה הרוסית. בין האתרים הידועים: מסגד ג'ומעה ג'מעי, קומפלקס בתי הכנסת הקראים ביבפטוריה, ששימשו מתחילת המאה ה-19 כמרכזי התנועה ברוסיה, בעיר נמצא גם מסגד הדרווישים ביחד עם בית מדרשם (טקייה), וכן מספר כנסיות: הקתולית של ניקולאס הקדוש, הארמנית של ניקולאס הקדוש, והיוונית של אליהו הקדוש. לעיר חופים מרהיבים עם אפשרויות נופש רבות.
הקהילה היהודית
בתקופה שאזור היה חלק של חאנות קרים בעיר התקיימה קהילה יהודית. לאחר סיפוח האזור לאימפריה הרוסית בסוף המאה ה-18 חלק מהיהודים נמלטו לתחומי האימפריה העות'מאנית. בסוף המאה ה-18 בעיר התגוררו כ-100 משפחות של קראים ומספר קטן של יהודים-אורתודוקסים. במהלך המאה ה-19 העיר הפכה להיות מרכז של קראים ברוסיה. בעיר התגורר ראש הקהילה ועבדו מוסדותיה. בשנות ה-30 של המאה ה-19 החל לעבוד בית דפוס בו הדפסו ספרים בעברית על ידי אברהם פירקוביץ'. עד היום שרד קומפלקס בתי הכנסת הקראים. קראים היו מפעם לפעם ראשי העיר.
בשנת 1911 לטובת סוחרים יהודים עמידים של העיר הוקם בית הכנסת הסוחר. לאחר מהפכת אוקטובר ראשי הקהילה הקראית עבדו לאיסטנבול.
בשנת 1926 האוכלוסייה הקראית והיהודית בעיר כללה 2409 אנשים (כ-10% מאוכלוסיית העיר). בשנת 1931 כ-5 ק"מ מהעיר הוקם קולחוז יהודי.
ב-6 בנובמבר 1941 העיר נכבשה על ידי הנאצים. ב-23 בנובמבר 650 יהודים נרצחו. במהלך מרץ 1942 נרצחו יהודים שתגוררו בקולחוזים סביב העיר.
זדנק קובק
זדנק קובק (בצ'כית: Zdeněk Koubek; 8 בדצמבר 1913 - 12 ביוני 1986) היה אתלט צ'כוסלובקי טרנסקסואל. הוא זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר ובמדליית ארד בקפיצה לרוחק במשחקי העולם לנשים (לונדון 1934). הוא זכה במספר אליפויות צ'כוסלובקיה בריצות מ-100 מטר ועד 800 מטר, בקפיצה לרוחק בקפיצה לגובה וכן קבע מספר שיאי עולם בריצת 800 מטר. בשנת 1936 עבר ניתוח להתאמה מגדרית ופרש מספורט תחרותי.
שיאיו העולמיים נמחקו.
ביוגרפיה
קובק נולד כנקבה בשם זדנה "זדנקה" קובקובה (Zdena "Zdeňka" Koubková) בפסקוב מוראביה ליד אוסטרבה, למשפחה בת 8 אחים ואחיות. מספר חודשים לאחר הולדתו המשפחה עברה להתגורר בברנו מוראביה, שם גדל והתחיל להתאמן באתלטיקה.
בשנת 1930 הוא זכה באליפות צ'כוסלובקיה במדליית כסף בריצת 800 מטר (2:30 דקות) ובקפיצה לגובה (1.40 מטר).
בשנת 1934 זכה קובק ב-5 תוארי אליפות צ'כוסלובקיה בריצות ל-100 מטר ל-200 מטר ול-800 מטר, בקפיצה לרוחק ובקפיצה לגובה.
בתחרות שנערכה ב-14 ביוני 1934 קבע קובק בריצת 800 מטר שיא עולם חדש של 2:16.4 דקות.
במשחקים העולמיים לנשים שנערכו בלונדון באוגוסט 1934 זכה קובק בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 2:12.8 דקות, לפני מרתה ורטמן משוודיה (2:13.8 דקות) והאלופה היוצאת גלאדיס לן מבריטניה (2:14.2 דקות). מדליית ארד, בקפיצה לרוחק בשיא לאומי חדש של 5.695 מטר, אחרי טראוטה גיפנר (5.805 מטר) והדוויג בושולטה (5.79 מטר), שתיהן מגרמניה.
באותה העת החלו לדון בעיתונים בגבריותו המוגזמת ביחס לנשים, וציינו כי מכנסיים יתאימו לו יותר מחצאית.
בשנת 1935 פרש מספורט תחרותי ונסע למסע של 6 חודשים בארצות הברית. שנה לאחר מכן, הוא עבר ניתוח לאישור מגדר ושינה את שמו. הוא ויתר על האפשרות להיות מאמן אתלטיקה ורק לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרף כשחקן בקבוצת הרוגבי של אחיו ירוסלב.
הוא היה נשוי לאישה והזוג התגורר בפראג, עד למותו בשנת 1986 בהיותו בן 73.
בשנת 1935 יצא רומן על אודותיו "שיא העולם של זדנה" מאת לידה מרלינובה, על קריירת הספורט שלו וחייו המוקדמים לפני השינוי המגדרי.
בלי חרות ומק"י
בלי חרות ומק"י היא סיסמה שטבע ראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון.
הסיסמה נאמרה בעת המגעים על הקמת הקואליציה והממשלה הראשונה. מטרת האמרה הייתה לסמן את גבולות הלגיטימיות הפוליטית במדינה הצעירה. מחד בן-גוריון פסל את מק"י שהיא מפלגה קומוניסטית ופרו-סובייטית שהיוותה סמן שמאלי קיצוני בכנסת, ומאידך פסל את תנועת החרות שהשתייכה לציונות הרוויזיוניסטית והיוותה סמן ימני קיצוני בכנסת.
מק"י מעולם לא הייתה חלק מן הקואליציה, אולם חד"ש (רשימה שמק"י היא מרכיב מרכזי בה) תמכה מהאופוזיציה בממשלת ישראל העשרים וחמש בראשות יצחק רבין, שהייתה ממשלת מיעוט, ובכך מנעה את הפלתה. היא המשיכה לתמוך גם בממשלת ישראל העשרים ושש בראשות שמעון פרס, שהוקמה לאחר רצח יצחק רבין.
Bug bounty
היסטוריה
רעיון ה-Bug bounty הוצע לראשונה בשנת 1983 על ידי חברת Hunter & Ready אשר הודיעה כי תעניק חיפושית מתוצרת פולקסווגן לכל מי שימצא באג במערכת ההפעלה בזמן אמת שלה - VRTX. כעשור לאחר מכן, בשנת 1995, פותחה תוכנית דומה בחברת נטסקייפ אשר פיתחה את הדפדפן המסחרי הראשון. ג'רט רידלינגאפר, מהנדס תוכנה בחברה, הוביל את המהלך להקמת התכנית, לאחר שזיהה כי ישנה קהילה של משתמשי הדפדפן, אשר מפרסמת מיוזמתה תיקונים לבאגים בדפדפן ודרכים לעקיפתם. רידלינגפר חשב שהחברה צריכה למנף ולהרחיב את תחביב מציאת הבאגים על ידי הגולשים ובאישור הנהלת החברה קיבל תקציב התחלתי של 50 מיליון דולר. כך נפתחה התוכנית הראשונה בהיסטוריה של Bug bounty לדפדפנים.
תוכניות Bug bounty בולטות
בהעשור השני של המאה ה-21 תפס רעיון ה-Bug bounty תאוצה גדולה ורבות מתוך חברות הטכנולוגיה המובילות בעולם משתמשות בו.
בשנת 2013 הודיעה חברת גוגל כי תרחיב את שירות ה-Bug bounty שלה, שעד-אז עסק במציאות באגים ופרצות אבטחה בשירותים הבולטים של החברה בלבד, וכי החל מ-2013 התכנית תורחב, כך שהיא תכלול אף מבחר של אפליקציות גוגל אשר השפעתם נמוכה ביחס לליבת מערכת ההפעלה. ב-2019 הרחיבה גוגל את התכנית עוד-יותר והציעה תמריצים אף למוצאי באגים ופרצות אבטחה במרבית האפליקציות הניתנות להורדה בחנות Google Play. התשלום שמציעה גוגל למוצאי הפרצות נע בין 500 ל-50,000 דולר בהתאם לחומרת הבאג.
ב-2016 הודיעה אפל על פתיחת תוכנית Bug bounty משלה, אך הגבילה את ההשתתפות בה לחוקרי אבטחה מסוימים בלבד. באוגוסט 2019 הודיעה החברה על פתיחת התכנית לציבור הרחב וכי סכום הפרסים אשר יחולקו למוצאי הבאגים ינוע בין 25,000$ ל-1,000,000$.
גם ל-Microsoft תוכנית Bug bounty משלה, בה סכום הפרסים נע בין 15,000 ל-300,000 דולר. בין 1 ביולי 2018 ל-1 בינואר 2019 שילמה Microsoft תמלוגים לחוקרי אבטחה, בסך כולל של 4.4 מיליון דולר.
בנובמבר 2013 הודיעו אפל ומיקרוסופט על נתינת חסות ל-Internet Bug Bounty - תוכנית Bug bounty שתנוהל על ידי מתנדבים ותחלק תמריצים על מציאת באגים בתוכנות ושפות תכנות שונות אשר מופצות בקוד פתוח, כגון Adobe Flash, Python, Ruby, PHP, Django, Ruby on Rails, Perl ,OpenSSL, Nginx, Apache HTTP Server, Phabricator ועוד רבים. החל מ-2017 גם החברות HackerOne, GitHub ו-FORD להימנות עם נותני החסות לתוכנית. בדצמבר 2018 הודיע האיחוד האירופאי על פתיחת תוכנית Bug bounty, במסגרתה יתוגמלו מוצאי פרצות אבטחה בפלטפורמות הקוד הפתוח הפופולריות בעולם, בסכומים של עד 71 אלף אירו.
במרץ 2016 הכריז משרד ההגנה האמריקני על תוכנית ה-Bug bounty הראשונה של הממשל - Hack the Pentagon. התכנית פעלה לזמן מוגדר, בין 18 באפריל ל-12 במאי 2016 וסכום הפרסים הכולל שחולק בה עמד על כ-71,200 דולר.
הקהילה היהודית בטאלהיים
הקהילה היהודית בטאלהיים שבמחוז היילברון בבאדן-וירטמברג בדרום גרמניה התגבשה בשנת 1778, לאחר שנים רבות בהם חיו רק יהודים בודדים בחלק המערבי של טירה שכונתה "טירת היהודים". יהודי טאלהיים יצרו קהילה עצמאית עם מוסדות בשנת 1849, והעמידו בית כנסת (1857) ובית ספר פרטי שהתקיים עד מלחמת העולם הראשונה. הקהילה הושמדה במהלך רדיפות היהודים בתקופה הנאצית. בית הכנסת המוזנח התמוטט בשנת 1952 ונהרס מיד לאחר מכן.
תולדות הקהילה
יהודי טאלהיים מוזכרים לראשונה בסוף שנות המאה ה-15, בתלונה שהגישו נציגי טאלהיים לשלטונות היילברון על הכאת שני יהודים וגזילת רכושם. ראשוני היהודים התיישבו בה ככל הנראה באופן זמני במאות ה-15 וה-16 לאחר שגורשו מהיילברון הסמוכה, אך רובם נטשו אותה כשהתברר להם שלא יורשו לשוב לעיר מוצאם. יהודי העיר מוזכרים גם במועד מאוחר יותר, באיסור שחל על תושבי העיר ללוות משהו מיהודים. למרות האיסור, אין כל ראיות להימצאות של יהודים בעיר בתקופה זו, ועד לאחר מלחמת שלושים השנים חיו ככל הנראה רק יהודים בודדים בטאלהיים.
בתחילת המאה ה-18 מופיע שוב אזכור של יהודים בודדים. ב-1792 הותר ליהודים להקים בשטחי הטירה מבנה שישמש למאפייה ולמקווה טהרה, ובשנת 1793 נוסף בו גם חדר תפילה ללא רשות משליטי הכפר. הדבר עורר את זעמם והם הרסו את חדר התפילה מיד לאחר הקמתו, ואת תשמישי הקדושה שהוחרמו מהמקום השיבו רק לאחר משא ומתן שנמשך כ-10 שנים.
מעמדם המשפטי של יהודי טאלהיים התבסס רק לאחר שהכפר סופח לווירטמברג בשנת 1806. הודות להסרת ההגבלות המשפטיות, רכשו רבים מיהודי המקום נכסי מקרקעין, מעמדם החברתי השתפר, והקהילה גדלה עד 1860 ל-122 נפשות. אולם מיד לאחר מכן התמעטו מספר חברי הקהילה בהדרגה, עקב מעבר לערים או הגירה (בעיקר לארצות הברית), ובמקום נותרו בעיקר הקשישים והפחות אמידים.
לקהילה הקטנה לא היה די כסף למימון רב קהילה עצמאי, והיא סופחה למספר רבנויות באזור: פרוידנטאל; זונטהיים (1832); הרנשטיינספלד; עד שהייתה לקהילה עצמאית בשנת 1849. אולם התפילה שבבניין המאפייה הורחב לכדי בניין בית-כנסת, נפתח בית ספר פרטי בבניין (1914-1836), ונבחרה ועד קהילה, אך מחוסר בית עלמין נקברו המתים באפאלטראך, ומ-1843 בזונטהיים.
יהודי טאלהיים השתתפו באגודות מקומיות ובאירועים וחגיגות רשמיים בכפר, אך נשמרו מפני היטמעות מוחלטת. המורה לדת יצחק שטראוס (יליד 1884), שלקח על עצמו את ארגון חיי התרבות והדת ועדכון וכינוס של מסמכי קורות הקהילה, נהג לנאום בכל עצרות הזיכרון לחללי מלחמת העולם הראשונה, שבה נפלו גם 2 מתוך 19 המגויסים מבני הקהילה - מוריץ הירשפלד וגוסטב מנשה. 14 מהמגויסים זכו באותות-הצטיינות. בתקופת ויימאר כיהן כראש הקהילה מקס ורטהיימר (1865 - 1932). התעשיין העשיר וחבר הקהילה זיגפריד לוי, סייע רבות לקהילה בתמיכה כספית, ואף שיפץ את בית-הכנסת.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1933 מנתה הקהילה 82 נפשות. בתקופה זו נמשכו עדיין היחסים הלבביים בין היהודים ושכניהם הגרמנים; כך למשל המשיכו היהודים בחלוקת שי מצות בפסח לשכניהם כמנהגם. במרוצת הזמן החלו ההסתה הנאצית ולחץ המפלגה לתת את אותותיהם ולהביא לבידוד חברתי וכלכלי של היהודים. בשנת 1936 פורסמו על לוח מודעות בכפר שמותיהם של תושבים שסחרו עם יהודים. ביום הכיפורים אותה שנה הופיעה בכפר קבוצת נערי היטלר יוגנד שסיירו בכפר עם פרה תוך הטחת חרפות וגידופים נגד היהודים. בשנת 1937 אולץ חבר מועצת הכפר להתפטר לאחר שהואשם בקניית בהמות מיהודי. הנידוי הכלכל שרק הלך והחריף, רושש את רוב היהודים, וחלקם נזקקו לתמיכות סעד.
יהודי טאלהיים ניצלו מפגיעה בליל הבדולח, אך בשעות הבוקר שלמחרת היום נעצרו רוב הגברים על ידי הגסטאפו, ששחרר את רובם כעבור זמן קצר. בליל 11 בנובמבר הגיעו לטאלהיים אנשי האס אה שבעזרת גרזנים הרסו כליל את פנים בית-הכנסת על ציודו. משם הם עברו לתקיפת בתי היהודים, תוך ביצוע הרס וגזילת רכוש והכאת הדיירים, ביניהם יצחק מנשה הקשיש, שהואשם על ידם כי שנים מבניו שהיגרו לארצות הברית מנהלים שם תעמולה אנטי גרמנית. הפורעים איימו לירות בכומר הכפר ובתושבים אחרים שצפו במתרחש מבעד לבתיהם, ואיש מהם לא ההין להתערב. למחרת הפיץ ראש הכפר כרוזים האוסרים על היהודים להיראות ברחובות, ותושבים שיסחרו עמם יוקעו ברבים.
שרידי הקהילה, רובם קשישים וחסרי אמצעים, אולצו לכסות בשארית רכושם את הוצאות תיקון נזקי הפרעות, על ידי מכירת בית הכנסת למועצה. היהודים רוכזו בדירות ספורות ביוני 1939, ובשנים 1940-1941 גויסו כל הגברים לסלילת כביש, שנקרא בפי הגרמנים "כביש היהודים". מבין 83 יהודי טאלהיים, שרדו את השואה 38 אנשים שהצליחו להגר (26 לארצות הברית, 4 לישראל), כאשר כל היתר גורשו או מתו בכפר.
רונדו (תהלוכה)
רוֹנדוֹ הוא מעין תהלוכה שבה נוהגים תלמידי תיכון לחגוג את סיום חוק לימודיהם. במהלך הרונדו, בני נוער רבים נוסעים בשיירת מכוניות, תוך צפירות, שירה או השמעת מוזיקה.
קיום פעילות זו גורם פעמים רבות להפרעה לתנועה התקינה של רכבים בכביש, ולעיתים מלווה גם בהתפרעויות. למשל, בשנת 2010 תועדה השתוללות במצעד רונדו בישראל, שבה נופצו חלונות ונגנבו אמצעים צבאיים כמו אבוקות ורימוני עשן, ששימשו לפיזור עשן במתחם בית הספר בתחילת התהלוכה.
בשנת 2012 הוציא משרד החינוך חוזר מנכ"ל, ובו קבע כי "בעקבות מקרים שקרו בעבר הוחלט לאסור בתכלית האיסור את קיומם של 'מסעות הרונדו', על ידי תלמידי כיתות י"ב בסיום שנת הלימודים". בחוזר אף התבקשו מנהלי בתי הספר לדווח למשטרה, ולמפקחים על מוסדות הלימוד, על כל התארגנות ל"רונדו" שבאה לידיעתם.
חמור אירופי
חמור אירופי (שם מדעי: Equus hydruntinus) הוא מין נכחד של הסוג סוס מהפליסטוקן התיכון והעליון שתחום מחייתו היה באירואסיה.
העדות הראשונה לקיומו מופיעה במאובנים מלפני 300,000 שנים, וככל הנראה הוא נכחד בהולוקן. בפליסטוקן העליון הייתה תפוצתו נרחבת במערב אירואסיה מהמזרח התיכון לאירופה, בייחוד לאורך חופי הים התיכון. מאובנים של החמור האירופי נמצאו בסיציליה, טורקיה, ספרד, צרפת ופורטוגל. במזרח השתרע תחום מחייתו לפחות עד הוולגה ואיראן, בצפון הוא הגיע כמעט עד הים הצפוני בגרמניה. מבחינה מורפולוגית היה החמור האירופי שונה מהערוד והפרא בייחוד על פי שיניו הטוחנות ונחיריו הקצרים יחסית. מיקומו הטקסונומי טרם נקבע סופית, אך מחקר גנטי ומורפולגי מצביע כי היה קרוב משפחה של הפרא.
דן פגיס
דן פָּגיס (16 באוקטובר 1930 – 29 ביוני 1986) היה משורר ומתרגם עברי, חוקר שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 1973, הנחשב לאחד מחשובי המשוררים בשירה העברית המודרנית. שירו "כתוב בעיפרון בקרון החתום", שפורסם ב-1970 בספרו השלישי "גלגול", הוא אחד משירי השואה המוערכים והחשובים בישראל ובעולם. הוא זכה להכרה בזכות יצירותיו הספרותיות המגוונות, כולל ספר הילדים המפורסם שכתב "הביצה שהתחפשה".
ביוגרפיה
דן פגיס נולד בכ"ד בתשרי ה'תר"ץ (1930) בשם סֶוֶרִין ליוסף וליולי (יהודית) לבית אוסלנדר, בעיר רדאוץ שבחבל בוקובינה שברומניה. אביו יוסף, יליד קישינב שבבסרביה ואחיינו של מאיר דיזנגוף, שלט ביידיש, רוסית ורומנית. אמו יולי גדלה על ברכי התרבות הגרמנית-אוסטרית, שהייתה דומיננטית בקרב יהודי רדאוץ. ב-1934 עלה אביו לארץ ישראל בגפו כדי להכין בית למשפחה. באותה שנה מתה אמו של פגיס במפתיע בעקבות הליך רפואי פשוט שהסתבך, והוא עבר לבית משפחת אוסלנדר, סבו וסבתו מצד אמו. חינוכו בבית סבו וסבתו, תחת השגחת מטפלת גרמניה, נשא צביון גרמני אוסטרו-הונגרי, אף שלמד כנראה גם עברית עם מורה פרטי. פגיס, שהצטייר כילד מופנם, מחונן וסקרן, בילה שעות רבות בספרייה הגדולה של סבו והתוודע לספרות הקלאסית הגרמנית. אביו שב לבוקובינה ב-1939 במטרה לקחת אותו עמו לארץ ישראל, אולם עקב התנגדותה של הסבתא (פגיס ציטט את סבתו בספרו "אבא": "לאן תיקח את הילד, לחולות? למדבר?"), נותר עמם.
שנות השואה - מגיל 10 עד 15
לאחר שנכרתה ברית בין המשטר הפאשיסטי הרומני למשטר הנאצי בנוגע למלחמה נגד ברית המועצות, החל בתאריך 12 באוקטובר 1941 גירוש המוני של חלק גדול מיהודי בוקובינה למחנות ואתרי ריכוז בטרנסניסטריה שמעבר לנהר דנייסטר, בשטחי מערב אוקראינה הכבושה. בסך הכל נספו באזור זה כ-10,000 מיהודי רדאוץ. 6,000 יהודים הועמסו על קרונות להובלת בקר והובלו ברכבת לעיירה מרקולשט שבבסרביה, ורובם נטבחו בדרך משם לטרנסניסטריה. ב-13 באוקטובר 1941 הובלו 4,000 יהודים נוספים מרדאוץ לעיירה אוטאץ' (אטאקי) בבסרביה ומשם לטרנסניסטריה, ביניהם משפחת אוסלנדר ועמם פגיס הצעיר. סבו, אייזק אוסלנדר, מהדמויות החשובות והידועות בקרב יהודי רדאוץ, נספה במחנה עבודה. בתום המלחמה חזר פגיס בליווי סבתו לרומניה, ובשנת 1946 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ונקלט כילד-חוץ בקיבוץ. מאוחר יותר נפגש עם אביו, יוסף. קשריו של פגיס עם אביו היו סבוכים ומורכבים. לאחר פטירתו פורסם בתוך אסופת כל שיריו ("כל השירים", 1991) קובץ קטעי פרוזה בשם "אבא" שעסק ביחסיו עם אביו, ושפגיס לא הספיק להשלים ולפרסם בחייו.
בישראל
לאחר עלייתו עברת פגיס את שמו הפרטי לדן, השם בו היה ידוע עד מותו. הוא התחנך בחברת הנוער בקיבוץ מרחביה, שם הכיר את המשורר טוביה ריבנר והתיידד עמו. לאחר מכן למד בסמינר הקיבוצים, ובין 1951 ל-1955 לימד בבית ספר יסודי בקיבוץ גת. בשנים 1963–1967 פרסם רשימות בעיתון הילדים "מחנה גדנ"ע" תחת שם העט "גד פנסי". ב-1956 עבר לירושלים כדי ללמוד אנגלית וספרות עברית באוניברסיטה העברית. במקביל ללימודיו באוניברסיטה עבד כמורה לספרות בגימנסיה רחביה, והמשיך בפיתוח קריירה אקדמית. בשנת 1968 היה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית. בשנת 1976 נעשה פגיס חבר סגל באוניברסיטה והיה לחוקר שירת ימי הביניים.
בסך הכל פרסם בחייו שישה קובצי שירה. את ספר שיריו הראשון, "שעון הצל", פרסם פגיס ב-1959. כן עסק בתרגום ובעריכה; בין היתר אסף וערך את שירי דוד פוגל.
פגיס פרסם מספר ספרי מחקר ועיון על השירה העברית בימי הביניים, והשתתף במפעל ההוצאה לאור של שירת משה אבן עזרא בשנת 1968. בשנת 1973 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
פגיס הלך לעולמו בירושלים בגיל 56, והובא לקבורה בהר המנוחות. הוא הותיר אחריו אישה, עדה פגיס בן ובת.
לאחר מותו, ב-1987, יצא לאור הספר "שירים אחרונים", וב-1991 יצאה אסופת כל שיריו הכוללת גם חטיבה של קטעי סיפורת שלא השלים. ב-1995 פרסמה אלמנתו, עדה פגיס, ספר ביוגרפי בשם "לב פתאומי".
יחסו של פגיס לשואה
פגיס התקשה להתמודד באופן ישיר עם חוויות השואה שעבר בתור נער צעיר וסירב לפרט אודות חייו בשנות השואה. תחת זאת בחר בספרות בתור האמצעי להעברת רגשותיו ובשיריו בולט מרכיב השואה.
בניגוד למשוררים רבים שעברו את השואה, פגיס נמנע מלהגיע למשפט אייכמן. עם זאת, פגיס העיד בשיריו כי החרדות אותן הדחיק שנים רבות פרצו אצלו בעקבות משפט אייכמן. הטיסה הראשונה של אדם לחלל התרחשה במקביל למשפט אייכמן, והמשורר עודד כרמלי הציג השפעה שלה על שירתו של פגיס (בה בולט הרכיב של "עלייה לשמים").
על יצירתו
שיריו של דן פגיס עוסקים בנושאים אוניברסליים כאהבה, מסע והזקנות. כמו כן, זיכרון השואה בולט בשירתו. שיריו עוסקים גם בנושאים רגישים ואישיים של אובדן, כמיהה ותהליכים פנימיים עמוקים. ניתן למצוא בשיריו חוט המקשר בין מסעות ונדודים ברחבי העולם, אל רכבות שהובלו בהם יהודים אל מחנות ההשמדה.
מוטיבים בולטים בשירתו הם הנסיעה, בעיקר ברכבת; אהבה, שאינה בהכרח רומנטית; תיאורים רגישים של פני האדם; והזמן, על חוויותיו הרבות והתחושות מולו. בנוסף חלק משיריו עוסקים באופן ישיר או מטאפורי בנושאים ובדמויות מהספרות ומהשירה הקלאסית, כדוגמת שירים העוסקים בדמויות כמו שאול המלך מספר שמואל או אופליה ממחזהו המפורסם של שייקספיר, המלט.
קישורים חיצוניים
משיריו:
סגידת הרועים
סגידת הרועים הוא אירוע המדווח בבשורה על-פי לוקס, שבו סגדו רועים לישו, סמוך לאחר לידתו בבית לחם:
האירוע מתקשר לסגידת האמגושים, אך משמעותו בדרך כלל פחותה. הוא מתואר רק בבשורה על פי לוקס בעוד ששלוש הבשורות האחרות שותקות בענינו, ורוב הכנסיות הנוצריות מתייחסות אל שלושת האמגושים כאל שלושת בעלי הסמכות (מלכים, כוהנים או חכמים) שסגדו לישו לראשונה, ועל כן נחשב אירוע זה להתגלותו של האחרון בפני גויי העולם. עם זאת, הדיבור "הנני מבשר אתכם שמחה גדולה" (לטינית "Annuntio vobis gaudium magnum") נלקח מסיפור המעשה של סגידת הרועים, ומאז המאה ה-15 הוא פותח את הכרזת הבמוס פאפאם, המבשרת על בחירתו של אפיפיור חדש. בנוסף, הפסוק "כבוד במרומים לאלהים ובארץ שלום בבני אדם רצונו" היה לפסוק הפותח של תפילת גלוריה:
לאורך השנים הייתה סגידת הרועים לנושא פופולרי באומנות, והיא תוארה על ידי טובי הציירים, שמיקמו את האירוע ברוח הכתובים באסם או במבנה דומה. אירוע זה תואר בדרך כלל כהתרחשות אינטימית ופשוטה בעוד שסגידת האמגושים התפתח לאירוע מורכב ורב פאר. עוד היה מקובל לשלב את שני האירועים ולתאר אותם בסצנה אחת.
המקום בו נגלה המלאך בפני הרועים מזוהה ב"שדה הרועים" שבבית סאחור. באתר ניצבת כנסיית שדה הרועים הקתולית-פרנציסקנית וכנסייה יוונית-אורתודוקסית.
Counting Stars
"Counting Stars" (בעברית: לספור כוכבים), הוא שיר של להקת הפופ-רוק האמריקאית ואן ריפאבליק מתוך אלבום האולפן השלישי שלהם, Native. השיר נכתב על ידי סולן הלהקה ראיין טדר והופק על ידי טדר ונואל זנקנלה. הוא יצא לאור כסינגל השני של האלבום ב-14 ביוני 2013.
השיר היה לאחד השירים המצליחים ביותר של הלהקה. השיר השיג את המקום הראשון במצעדים בקנדה ובריטניה, המקום השני בארצות הברית והשיג את הטופ 10 ב-20 מדינות נוספות. השיר מכר מעל למיליון עותקים בבריטניה.
הווידאו קליפ לשיר אשר הופק על ידי ג'יימס ליהס, מראה את הלהקה מופיעה בקומת הקרקע של בניין מתחת לקהילה כנסייתית מתמשכת בקומה העליונה. נכון ליולי 2022, הקליפ עבר את ה-3.6 מיליארד צפיות ביוטיוב ונכלל ברשימת הסרטונים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
ווידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר צולם ב-10 במאי 2013 בניו אורלינס, לואיזיאנה, ויצא לאור ב-31 במאי 2013. הקליפ הפך לקליפ הראשון של להקה שעובר את המיליארד צפיות, כאשר עשה זאת ב-2 בנובמבר 2015. הקליפ השיג כמעל ל-3 מיליארד צפיות ביוטיוב, ונכון ל-6 בדצמבר 2021, הקליפ ממוקם במקום ה-16 ברשימת הסרטונים הכי נצפים ביוטיוב, ונחשב לשיר השני הכי נצפה של להקה. הקליפ קיבל כ-13 מיליון לייקים.
רשימת השמעות
=== • סינגל CD ===
אוניברסיטת הלסינקי
אוניברסיטת הלסינקי (בפינית: Helsingin yliopisto; בשוודית: Helsingfors universitet) היא האוניברסיטה הגדולה ביותר בפינלנד וממוקמת בהלסינקי. יש בה 38,000 סטודנטים (בהם 5,500 סטודנטים לאחר תואר שני). אוניברסיטת הלסינקי חברה בארגון אירופאום, חברה בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר וחברה ברשת אוטרכט.
היסטוריה
אוניברסיטת הלסינקי הוקמה בשנת 1640 באובו (Åbo כיום טורקו) על ידי כריסטינה מלכת שוודיה על פי הצעתו של הרוזן פר בראהה. אובו שימשה אז כעיר הבירה המנהלית של פינלנד, שהייתה חלק מממלכת שוודיה. בשנותיה הראשונות נקראה האוניברסיטה "אקדמיית אובו" והייתה האוניברסיטה השלישית באימפריה השוודית. ב-1809 הוכפפה פינלנד לאימפריה הרוסית, ובשנת 1827 (בעקבות שריפת ענק שכילתה את מרבית בתיה של אובו, וכן את האקדמיה על ספרייתה רבת הערך) הועברה האוניברסיטה לעיר הבירה של פינלנד, הלסינקי. לאחר המעבר שונה שמה ל-"האוניברסיטה הקיסרית ע"ש אלכסנדר" (לזכר הצאר אלכסנדר הראשון). מאז 1919 (פינלנד זכתה בעצמאותה ב-1917) היא נקראת בשם אוניברסיטת הלסינקי.
הבניין הראשי של האוניברסיטה תוכנן על ידי האדריכל קורט לודוויג אנגל ונבנה בשנים 1832-1828. היא הייתה ממוקמת בסמוך לכיכר הסנאט שבמרכז העתיק של הלסינקי. פרדריק פאסיוס, מלחין ומנצח גרמני שימש כמנהל המוזיקלי באוניברסיטה בשנים 1869-1834 ובתקופה זו הקים בה מקהלת סטודנטים ותזמורת סימפונית. ארטורי אילמארי וירטאנן היה מרצה לכימיה באוניברסיטה משנת 1924, ומשנת 1930, עת הוקם מכון הביוכימיה באוניברסיטה, עבד בו עד למותו ב-1973.
האוניברסיטה כיום
האוניברסיטה היא דו-לשונית (פינית ושוודית). על הסגל נמנים כ-7,600 עובדים ובכל שנה מסיימים כ-4,200 סטודנטים את לימודיהם בהצלחה. הלימודים הם חינם, למעט דמי החבר השנתיים לאגודת הסטודנטים (בגובה של כ-80 אירו). רק כ-10 אחוזים מן המועמדים הזרים זוכים להתקבל ללימודים. התנאי לקבלה הוא עמידה במבחני קבלה. האוניברסיטה משתתפת בתוכנית ארסמוס לחילופי סטודנטים.
קמפוסים
במקור שכנה האוניברסיטה כולה במרכז ההיסטורי של הלסינקי, אבל הגידול המואץ שלה, בייחוד מאז שנות ה-30 של המאה ה-20, הכתיב את ההתרחבות לשטחים חדשים. כיום היא מתפרשת על ארבעה קמפוסים עיקריים:
מבנה ארגוני
האוניברסיטה נחלקת לאחת עשרה פקולטות. רשימה זו תואמת את זו הרשמית של האוניברסיטה עצמה. המיון הוא קודם כל כרונולוגי ואחר כך לפי סדר היררכי, מבין הפקולטות שגילן כגיל המוסד.
מכוני המחקר
מלבד הפקולטות הנ"ל, פועלים במסגרת האוניברסיטה מספר ספריות ומכוני המחקר הבאים:
יחסי אוגנדה–קנדה
יחסי אוגנדה–קנדה הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה של אוגנדה לבין קנדה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962, בעקבות הכרזת עצמאותה של אוגנדה. קנדה מיוצגת באוגנדה על ידי הנציבות העליונה הקנדית בניירובי, בירת קניה. כמו כן, קנדה מחזיקה קונסול כבוד בקמפלה. אוגנדה מיוצגת בקנדה על ידי נציבות גבוהה באוטווה.
קנדה תומכת בזכויות האדם באוגנדה, וכן מסייעת למדינה בפיתוח הממשל הדמוקרטי ובאספקת שירותים עבור תושבי אוגנדה. אוגנדה ממלאה תפקיד ביטחוני מרכזי במשלחת האיחוד האפריקאי בסומליה. קנדה, בשיתוף פעולה עם ממשלת הולנד, תרמה מעל 10 מיליון דולר אמריקאי בפיתוח הציוד הצבאי והדרכת היחידה המשטרתית הנוצרית באוגנדה בשנת 2010.