cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסה על שכל האדם
שיפוט, דעה, אמונה והסתברות
בהינתן שהידע של האדם מוגבל מטבעו, בני אדם נאלצים לפעול במקרים רבים על פי אמונות או דעות שאינן ודאיות. בנוסף, גם אם ניתן היה לדעת הכול, מסיבות פרקטיות לא ניתן לחיות רק על פי ידע. לוק אומר, למשל, שאם אדם היה אוכל רק כשהוא יודע בוודאות שהאוכל שלפניו יזין אותו, הוא לא היה שורד. אולם אין משמעותן של קביעות אלה שבהיעדר ידע אנחנו נאלצים לבחור באמונות או בדעות באופן שרירותי. בהיעדר ידיעה בני אדם משתמשים בכוח השיפוט (Judgment) שלהם, והם יכולים באמצעות השיפוט גם להבחין בין רמות שונות של ביטחון בדעה או אמונה, או במילים אחרות בהסתברות של אותה אמונה או דעה. המונח הסתברות (Probability), בשימוש של לוק, אינו מתייחס להסתברות סטטיסטית, אלא לסבירות של דעה או אמונה.
כאמור, ידע, לפי הגדרתו של לוק, הוא תפיסה של הסכמה או חוסר הסכמה בין אידיאות. המילה תפיסה (Perception) אצל לוק שמורה למקרים בהם יש ודאות. בניגוד לידע, כשאנחנו משתמשים בשיפוט אנחנו לא תופסים, אלא מניחים, הסכמה או אי-הסכמה בין אידיאות. חלק מהידע שלנו הוא אינטואיטיבי, במובן שאנו תופסים את הוודאות שלו באופן מיידי. שיפוט הוא לעולם לא מיידי באופן זה. הוא מתייחס לטענות שקיים לגביהן ספק. אם כן, כמו בידע דמונסטרטיבי, שיפוט מערב הוכחות לגבי ההסכמה או אי ההסכמה בין אידיאות. אולם בניגוד לידע דמונסטרטיבי, ההוכחות שמעורבות בשיפוט הן לא מיידיות (אינטואיטיביות), אלא מבוססות על הנחות שאנו מאמינים שהסתברותן גבוהה.
הבסיס להסתברות יכול להיות משני סוגים: ניסיון אישי מהעבר או עדות של אחרים. דוגמה שלוק נותן להסתברות המבוססת של על ניסיון אישי היא האמונה שלנו לגבי דברים שקיימים מחוץ לטווח החושים שלנו. כשאדם רואה אנשים אחרים הוא יודע שהם קיימים (ידע חושי), אבל ידע זה מוגבל להווה. אם לאחר מכן הוא נכנס לחדר ולא רואה עוד אנשים סביבו, הוא לא יכול לדעת שיש עוד אנשים מלבדו בעולם, אבל יכול לשפוט, מניסיונו האישי, שאכן קיימים אנשים נוספים בעולם וזוהי אמונה בדרגת הסתברות גבוהה. דוגמה שלוק נותן להסתברות המבוססת על עדות היא אדם ששמע ממתמטיקאית בעלת מוניטין שסכום זוויות במשולש שווה לסכום שתי זוויות ישרות, אך לא טרח לתפוס עובדה זו כידע דמונסטרטיבי על ידי הבנת ההוכחה. בעוד שאותו אדם לא יודע בוודאות שטענה זו נכונה, יש לו בסיס להניח שהטענה נכונה בהסתברות גבוהה ולהאמין בה. דרגות של הסתברות משני הסוגים משתנות ממקרה למקרה, ולוק קובע קריטריונים רבים לבחינה של דרגת ההסתברות. אין לנו ברירה אלא להסתמך על אמונות ודעות במהלך החיים אך אנחנו יכולים, ומבחינה מוסרית צריכים, לנסות לבחון ככל האפשר את הבסיס להסתברות שאנחנו מקנים לדעות ואמונות.
כמו בידע, רוב בני אדם לא יכולים לזכור בכל רגע נתון את ההוכחות שהיו להם כשגיבשו אמונה או דעה. מסיבה זו לא ניתן לצפות מבני אדם להתכחש לדעה או לאמונה ברגע שהם שומעים טיעון שכביכול מפריך אותה. כיוון שכך וכיוון שהאמונות והדעות שלנו מבוססות על ניסיון אישי ועל המוניטין והסמכות שאנחנו מקנים לאנשים אחרים המוכרים לנו, לוק חושב שראוי לכבד את ריבוי הדעות בחברה תוך שמירה על שלום ועל ערך החברות.
תגובות והשפעה
המסה על שכל האדם הפכה לטקסט מכונן ורב השפעה בפילוסופיה של ההכרה ובתחומים נוספים, כגון מטאפיזיקה, הפילוסופיה של השפה, הדת, ותאוריות של העצמי. בזכות המסה, שהייתה הטקסט היחיד שלוק לא פרסם בעילום שם, שמו הלך לפניו, עוד בימי חייו, כפילוסוף דגול. עם זאת, המסה עוררה מחלוקת וספגה ביקורת עזה מצד אנשי דת ומוסר שסברו כי היא מעודדת אתאיזם ואי-מוסריות. במאה ה-18 הפכה תורת ההשכלה של לוק למשפיעה עוד יותר וזכתה להערכה מצד הוגים מזרמים שונים, כגון האינטלקטואלים של הנאורות הסקוטית והאנציקלופדיסטים בצרפת. וולטר כינה את לוק "הרקולס של המטאפיזיקה", ובמאה התשע עשרה כינה אותו ההיסטוריון לזלי סטיבן "השליט האינטלקטואלי של המאה ה-18". מעמד תורת ההכרה של לוק התערער במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כאשר הוגים אנטי-אמפיריציסטים ביקרו את גישתו ומסקנותיו והוגים אמפיריציסטיים רבים התייחסו אליה כאל מונומנט היסטורי חשוב אך בלתי-מספק. החל מסוף המאה העשרים זוכה המסה להערכה מחודשת.
תגובות בני זמנו של לוק
הפילוסוף גוטפריד וילהלם לייבניץ כתב בתגובה למסה את "מאמרים חדשים על התבונה האנושית", חיבור בו הוא מפריך פרק-אחר-פרק את הטענות של לוק. לוק היה מודע לביקורת של לייבניץ, שגם ניהל עימו תכתובת, אך את החיבורים עצמם לייבניץ החליט לא לפרסם לאחר שנודע לו על מותו של לוק. הם התפרסמו לבסוף ב-1765. על עמדותיו אל מול אלה של לוק, כתב לייבניץ: "מעל הכול לקחתי על עצמי להציל את אי-החומריות של הנפש, דבר שלוק מותיר בספק. אני מצדיק גם את הקיום של אידיאות מולדות [innate ideas], ומראה שהנפש יוצרת מעצמה את התפיסה שלהן. אכסיומות, גם כן, אני רואה בחיוב, בעוד שללוק דעה שלילית כלפיהן. בסתירה ללוק, אני מראה שהאינדיבידואליות של האדם, אשר דרכה הוא משמר את זהותו, היא ההמשכיות של המרכיב [substance] הפשוט, או הבלתי-חומרי, שמחייה אותו; [...] שאין לא ריק ולא אטומים; שחומר, או העיקרון הפסיבי, לא יכול להיות מודע, אלא כאשר אלוהים מאחד עמו מרכיב מודע. אכן, אנו לא מסכימים על מספר רב של דברים נוספים [...] אף על פי שאני משוכנע שכוונתו של לוק הייתה טובה לחלוטין".
פילוסוף נוסף, בן המאה ה-17, שהושפע מלוק הוא ג'ורג' ברקלי, שאת חיבורו מ-1713, "עקרונות דעת האדם", ניתן לקרוא כתגובה ללוק. ברקלי פיתח פילוסופיה אידיאליסטית לפיה לא קיימים דברים שהם חומריים בלבד, במובן שהם עצמאיים מהשכל. לפי ברקלי הרעיון שקיים חומר באופן עצמאי ובלתי תלוי בשכל עשוי להביא לאתאיזם ולספקנות. לטענתו, ניתן לקבל את ההנחה של לוק שהאובייקטים של השכל הם אידיאות בלבד ומכך נובע שכל הדברים שאנו תופסים כאילו היו קיימים בעולם באופן עצמאי מהשכל הם אידיאות והם תלויים בשכלנו. לוק וממשיכיו עונים (לפי ברקלי) שאמנם האובייקט המיידי של השכל הוא אידיאות, אך האידיאות מייצגות אובייקטים אחרים שקיימים במנותק מהשכל ונתפסים באופן לא מיידי. לפי ברקלי פתרון זה אינו מוצלח וחסר בסיס. בהתאם, הוא ביקר אלמנטים שונים בתאוריה של לוק שיכולים להתפרש כתמיכה בטענה שקיים חומר עצמאי מהשכל. הוא שולל את ההבחנה בין איכויות ראשוניות לאיכויות משניות, ומראה שאין אפשרות לתפוס או לתאר דברים על ידי איכויות ראשוניות בלבד תוך הפשטה של האיכויות המשניות. גם הרעיון שאידיאות של איכויות ראשוניות הן דמויות (resemblances) של האיכויות עצמן הוא חסר פשר, כיוון שהדבר היחיד שיכול להידמות לאידיאה הוא אידיאה אחרת. בנוסף ביקר ברקלי את הדיון של לוק על אידאות מופשטות וטען שהוא מוביל לסתירות.
בנוגע לדיון של לוק על טבעה של השפה, התאולוג הקתולי ג'ון סרג'נט כתב מספר טיעוני ביקורת, שחזרו על עצמם מאוחר יותר בתחום הפילוסופיה של הלשון. סרג'נט ביקר את הרעיון שכאשר אנחנו משתמשים במילים אנחנו מסמנים את האידיאות שבשכלנו ולא את העצמים עצמם שקיימים בעולם. לפי סרג'נט, "כשג'נטלמן מבקש ממשרתו להביא יין מהמרתף, הוא לא מתכוון לבקש ממנו שיביא את האידיאה של היין שבראשו, אלא את היין, שבעצמו נמצא במרתף". ג'ון סטיוארט מיל הביע ביקורת דומה במאה ה-19. בנוסף, לפי סרג'נט, הטיעון של לוק שהשימוש במילים תלוי בהסכמה בין הדוברים על משמעותן נמצא בסתירה עם טיעונו שהמילים מסמנות אידיאות בשכלנו, שאינן נגישות לאף אחד מלבד הדובר עצמו. סרג'נט שואל, כיצד ניתן מלכתחילה להגיע להסכמה, אם המצב הראשוני הוא שאף אדם לא יכול לדעת מה נמצא בשכלו של אדם אחר. ברקלי ביקר גם כן את התאוריה של לוק לגבי שימוש בשפה, בין השאר בטענה שתכלית השפה היא לא רק תקשורת והבהרה של האידיאות שבשכלנו, אלא גם עירור של תחושות ורגשות, באופן שאינו מתווך על ידי אידיאות.
השפעה במאה ה-18
לביקורת של לוק על רעיון האידיאות המולדות הייתה השפעה רבה על הפילוסופיה של המאה ה-18. בתחילת המאה היא צברה תומכים רבים והייתה לעמדה המקובלת. ג'ון רוג'רס כתב שהפילוסופיה של לוק "משלה" בפילוסופיה של המאה ה-18, לא במובן שפילוסופים במאה זו היו "לוקיאנים", אלא במובן שרוב הדיונים הפילוסופים החלו מתשובות שהוא סיפק ונושאים שהוא העלה. דוגמה בולטת להשפעה של המסה על התפתחות האמפיריציזם היא תורת ההכרה של דייוויד יום. יום אימץ את הביקורת של לוק על רעיון האידיאות המולדות וקיבל חלקים מהותיים מהתורה של לוק. חידוש משמעותי בפילוסופיה של יום הוא ההבחנה בין רשמים לבין אידיאות, אשר לא קיימת אצל לוק. יום גם הושפע, כמו רבים אחרים במאה ה-18, מהתאוריה של לוק על זהות אישית. גם בתחום התאולוגיה, רעיונות מהמסה ומכתבים אחרים של לוק היו במרכז השיח.
בצרפת למסה הייתה השפעה הולכת וגוברת החל מראשית המאה ה-18. שני גורמים הביאו לכך שההתייחסות של לוק לאפשרות קיומו של חומר חושב הייתה השפעה רבה בקרב אינטלקטואלים צרפתיים. ראשית, במהדורה השנייה של המסה בצרפתית, שפורסמה ב-1729, נוספה הערה ארוכה לגבי המחלוקת בין לוק לסטילינגפליט בנושא. שנית, בחיבור "מכתבים פילוסופיים על האנגלים" וולטר הדגיש את ההתייחסות לנושא ושיבח את לוק על כך שהוא מכיר בבורות של בני אדם בנושאים מטאפיזיים מעין אלה. כתוצאה מכך, ההערה של לוק, שאינה מרכזית למסה, הפכה בצרפת ובמקומות אחרים באירופה לנושא בוער. החיבור אף הוחרם בשל הערה זו במדינות מסוימות. וולטר סייע להפצה של הרעיונות של לוק גם בספרו "אלמנטים של הפילוסופיה של ניוטון". מלבד וולטר, אישים בולטים אחרים בנאורות הצרפתית הושפעו מלוק. דני דידרו כתב את הערך על לוק באנציקלופדיה הגדולה ועסק בבעיות העולות במסה בכתבים שונים, כגון "מכתב על העוורים: לשמושם של הרואים"; העבודות של אטיין בונו דה קונדיאק הושפעו כמעט כולן מהמסה וקידמו רעיונות מרכזיים בה.
השפעה במאות ה-19 וה-20
המסה של לוק המשיכה להיות בדפוס לאורך המאה ה-19. בשנת 1805 יצאה המהדורה ה-21 של המסה, בשנת 1860 יצאה המהדורה ה-32, ואחריה יצאו מספר מהדורות נוספות, זאת בנוסף לחמש מהדורות לפחות של כל עבודותיו של לוק. ב-1894 יצאה מהדורה של המסה שנערכה על ידי אלכסנדר קמפבל פרייזר, אשר נחשבה למקור בר-סמכא במשך שנים רבות, על אף שכיום ידוע שהיא כוללת טעויות רבות. המהדורה של פרייזר כללה גם הערות פרשניות רבות, שבהרבה מקרים היו ביקורתיות ושליליות כלפי הטיעונים של לוק. הרוח הפרשנית הזו שיקפה דעיכה כללית יותר במוניטין של המסה לאורך המאה ה-19, עד שיקומו לקראת סוף המאה העשרים.
האנס אורסלף כתב שבמאה ה-19 היו ללוק מגנים ומבקרים, "אבל הדעה הרווחת נעה בין עוינות קיצונית ולעג לביקורת מתנשאת על נקודות מבודדות ומינוריות". לפי אורסלף, הדיון על המסה במאה ה-19 הוא דוגמה לאופן שבו טקסטים פילוסופים יכולים להיקלע למחלוקת סוערת באופן שמקשה על הבנתם, אך המחלוקת מראה גם שלוק נותר דמות רבת השפעה במאה ה-19. הוא מתארך את תחילתה של רוח זו ל-1829, השנה בה יצאו לאור ה"הרצאות על הפילוסופיה המודרנית" של הפילוסוף הצרפתי ויקטור קוזן. חלק ממבקרי המסה במאה ה-19, כגון תומאס קרלייל האשימו את המסה של לוק בדרדור הרוח והמוסר של התקופה, והעדיפו את האידיאליזם הגרמני שנטה יותר לנשגב. אך גם אינטלקטואלים רדיקליים יותר, כגון ויליאם הזליט, נטו לביקורת על המסה, תוך הדגשת סגנון הכתיבה של לוק, אותו הם מצאו כבד, טרחני ופדנטי.
ההחלטה באוניברסיטת אוקספורד לא ללמד את המסה, שהתקבלה עוד בימי חייו של לוק, לא השתנתה עד סוף המאה ה-19. בקיימברידג', לעומת זאת, המסה של לוק זכתה להערכה רבה בתחילת המאה ה-19. לקראת אמצע המאה, הערכה זו פינתה את מקומה לביקורת חסרת פשרות. אדם סדג'וויק ראה את המסה כמקור לטעויות של אחרים וקידם באופן מודע פילוסופיה "אנטי-לוקיאנית" בקיימברידג'. הוא וויליאם יוּוֵל תקפו את טיעוני המסה וביקורתם זכתה לתהודה רבה.
ג'ון סטיוארט מיל היה חריג בולט בהערכתו למסה. על אף שגם לו הייתה ביקורת על חלק מהטיעונים של לוק, הוא תקף בשפה חריפה וסרקסטית את מבקריו של לוק בקיימברידג' והצביע על טעויות בפרשנויות של המבקרים. מיל התייחס למסה ולכתביו האחרים של לוק כאל חלק ממסורת פילוסופית, שהתפתחה בלמידה מתוך ניסוי ואינדוקציה ואשר המשיכה בימיו בכתביו התועלתניים והרדיקליים של ג'רמי בנת'אם. מסורת זו עומדת אל מול השמרנים האנטי-אינדוקטיביים, שהאמינו במאה ה-19 בנחיתותו של לוק אל מול הפילוסופיה של קאנט, שלינג והגל. הוא ביקש להגן על הגישה של לוק וממשיכי דרכו, אך גם לעדכנהּ ולפרשהּ מחדש, במטרה להפריך את הפרשנות השטחית של מבקריהם. הדיון בין מיל לאנשי קיימברידג' זכה לתהודה והחריף את העוינות של מבקרי המסה.
ג'ון רוג'רס מסכים שהשפעת המסה של לוק דעכה במאה ה-19 ובעשורים הראשונים של המאה ה-20, בעקבות הפופולריות הגוברת של תורות אפיסטמולוגיות מתחרות, אלה של קאנט והגל. התייחסות מפורשת של הגל עצמו לתורת ההכרה של לוק נשמרה בהרצאות על תולדות הפילוסופיה, כתבי יד שהשתמרו ונערכו לאחר מותו. בהרצאות, הוא מתייחס לפילוסופיה של לוק כאל שלב משמעותי בהתפתחות הגישה המטאפיזית, שכוללת גם את לייבניץ וכריסטיאן וולף. הגל כותב שהגישה האמפיריציסטית של לוק שלטת עדיין בפילוסופיה האירופאית, אך מטבעה של גישתו ההיסטורית, תורת ההכרה של לוק מופיעה כשלב חולף שסולל את הדרך לגישות מאוחרות יותר שסותרות אותה ומקדמות את הפילוסופיה. לפי הגל, בעיה מרכזית בגישה של לוק ודומיו היא ההנחה שהפילוסופיה חייבת להתחיל בבחינת הגבולות של היכולות האינטלקטואלית האנושיות; הנחה שבהכרח מובילה למסקנה של קאנט שהיכולות הקוגניטיביות של האדם עומדות כטריז בינו לבין המציאות כפי שהיא.
מייקל איירס טען שבמהלך המאה ה-20 פילוסופים בריטים רבים ראו במסה עבודה "סוג ב'", טענה שהוא עצמו ביקש להפריך. כך לדוגמה, הפילוסוף ברטראנד ראסל, שהיה דמות מרכזית בקבלה-מחדש של אמפיריציזם כגישה פילוסופית במאה ה-20, טען שהפילוסופיה של לוק היא "מאכזבת" ו"חסרת מעוף". ראסל הכיר בכך שלוק "שחרר" את הפילוסופיה המודרנית מה"גיבוב חסר השימוש" שהוא רעיון המושגים המולדים, גם אם "הדוקטרינה שלו עצמו היא ככלל לא כזו שאנחנו יכולים לקבל בימינו". פילוסוף נוסף שתרם רבות לקידום האמפיריציזם הלוגי בבריטניה במאה העשרים, ואשר לא התרשם במיוחד מהפילוסופיה של לוק, הוא אלפרד ג'ולס אייר. אייר הכיר בחשיבות ההיסטורית של לוק להתפתחות האמפיריציזם, ובמובן זה ראה את עצמו כממשיך דרכו של לוק, אך הוא ביקר את הערבוב, בפילוסופיה של לוק, בין פסיכולוגיה לפילוסופיה של הידע, וכתב ש"אם לוקחים את טענותיו [של לוק] כפי שהן על פני השטח, כהשערות פסיכולוגיות, אז ככל שהן נכונות הן טריוויאליות, וככל שהן לא טריוויאליות הן לא נכונות". אייר הציע גם דרכים חיוביות יותר לקרוא את המסה, אך במקרים רבים הוא מצא שידי מבקריו הייתה על העליונה.
בניגוד לאמפירציסטים של המאה העשרים, שבמקרים רבים התייחסו לביקורת של לוק על רעיון המושגים המולדים כטריוויאלית, נועם חומסקי, שהגן על התאוריה לפיה קיימים מבנים מולדים המאפשרים את רכישת השפה, טען שלוק ביקר רעיונות יצירי דמיונו ושטיעוניו "כבר קיבלו התייחסות ונפתרו בצורה מספקת למדי בדיונים המוקדמים ביותר במאה השבע-עשרה לגבי מושגים מולדים". כך, בעוד שהביקורת של לוק על תאוריית המושגים המולדים תואמת, ברוב המקרים, גישות אמפיריציסטיות בנות ימינו, היא עומדת בסתירה לחלק מהגישות בבלשנות ולגישות שמדגישות את תפקיד האבולוציה בפסיכולוגיה ובשפה האנושית. עם זאת, לפי אדוארד לואי, התרומה של לוק לפולמוס בין גישות נייטיביסטיות לגישות אמפיריציסטיות היא "עדיין נקודת הפתיחה לרבים מהדיונים בני זמננו על הנושאים שמונחים על הכף". לפי לואי, חלפה התקופה בה לוק והמסה שימשו כאיש קש, ו"המוניטין של לוק כפילוסוף רציני וחשוב הוא ככל הנראה גבוה יותר בהווה מאשר בכל זמן אחר מאז המאה השמונה-עשרה". בשנת 2017, עיתון הגרדיאן בחר במסה על שכל האדם כאחד ממאה הספרים העיוניים הטובים ביותר בהיסטוריה.
בנות הים פיצ'י פיצ'י פיץ'
בנות הים פיצ'י פיצ'י פיץ' (ביפנית: ぴちぴちピッチ [פיצ'י-פיצ'י-פיצ'י]; באנגלית: Mermaid Melody Pichi Pichi Pitch) היא סדרת מאנגה יפנית המופנית לנערות צעירות של פינק האנאמורי. הסדרה עובדה לסדרת אנימה בת 91 פרקים ששודרה ברשת הטלוויזיה היפנית TV Asahi בשנים 2003-2006. סדרת האנימה שודרה בישראל, בערוץ הילדים משנת 2009. בסדרה שירים רבים, המשמשים לא רק כשירי פתיחה וסיום אלא גם כשירי קרב ושירים המזוהים עם הדמויות. בארצות הברית, הסדרה הייתה צפויה לצאת, אך בגלל שלא היה זמן לשדר אותה, הם דחו את פרק הבכורה ועם הזמן איבדו את הזכויות לתוכנית.
תקציר
באוקיינוסים הגדולים קיימים שבע ממלכות (״שבעת הימים״). כל ממלכה מתאפיינת על פי צבע הפנינה בה מחזיקה נסיכת בת הים של הממלכה, בתוך הצדפה שלה. כל פנינה נחשבת מקור כוח עבור נסיכות בנות הים, והיא מעניקה להן את היכולת לשיר ולשנות את חזותן. לוצ׳יה היא נסיכת בת הים של האוקיינוס השקט, ומתאפיינת בפנינה הורודה שלה, אותה איבדה בצעירותה כשהצילה ילד מטביעה. הפנינה שלה הצילה את חייו, ומאז נשארה אצלו.
העונה השנייה
קאיטו עזב להוואי כדי לגלות את עצמו מחדש לאחר שגילה שאומץ על ידי הוריו. סיירה המחליפה של שרה בתור נסיכת בת הים של האוקיינוס ההודי מופיעה בחלומות של לוצ'יה ואומרת לה שבשביל שהיא תיוולד מחדש נשמתה והלב שלה צריכים להתחבר. אבל יש בעיה - יצור קדום ששמו מיקל חטף את ליבה של סיירה וכעת על נסיכות בנות הים להביס את מיקל ולהשיב לחיים את סיירה.
קאיטו איבד את זיכרונו בתאונת גלישה בהוואי וחוזר הביתה בשביל לנסות להחזיר אליו את הזיכרון אבל הוא לא חוזר לבד. הוא חוזר עם מיקארו וליכט (מיקארו אהובתו החדשה של קאיטו, משום שאינו מודע לקיומה של לוצ'יה) וליכט אחיה הגדול. לוצ'יה נשברת כשהיא מגלה מה קרה ומי זאת מיקארו, אך היא לא מוכנה לוותר. לוצ׳יה לא מספרת לקאיטו מה קרה ביניהם כיוון שהיא רוצה לעזור לסיירה ושהוא יזכר לבד. קאיטו שכמובן מגיע ופוגש את לוצ'יה מרגיש אליה רגשות שהוא לא מסוגל להסביר ומבלה איתה ועם חברותיה הרבה יותר כדי לנסות להיזכר דבר שגורם למיקארו לקנא מאוד. מיקארו חולה מאוד ובמיוחד אחרי סערות הרגשות שהיא עוברת בגלל קאיטו, מצבה יציב ומחמיר, יציב אך לאחר מכן שב להיות מחמיר ובעקבות זאת קאיטו מרגיש אשם ונישאר איתה מה שפוגע מאוד בלוצ'יה.
באותו הזמן בנות הים נלחמות בעוזרות של מיקל וסיירה מגלה שמיקל סובל כי הוא נשאר כאן לבדו והוא חושב שמטרתו היא לנקות את העולם מבני האדם שרק פגעו בו. בגלל שנסיכות בנות הים נלחמות כדי להגן על בני האדם, הוא נלחם בהם גם כן. לוצ'יה האנון ורינה מקבלות שירים חדשים וגם סיירה שרה למיקל כדי שלא ירגיש לבד, אך דבר זה לא עובד. ליכט מתחיל להתאהב בלוצ'יה בעוד היא רק רוצה שקאיטו יזכר בה והאנון ורינה מתחילות לחשוב שהיא כבר לא מסוגלת לחכות לקאיטו יותר. הפרקים מתקדמים, מיקארו נעלמה ואנחנו מגלים שהיא ומיקל התחברו מכיוון ששניהם נשמות בודדות בעולם. קאיטו נזכר בהכל בעקבות מתקפה של מיקל ואנו מגלים שהוא זה שחסם לעצמו את הזיכרונות מלכתחילה כדי שמיקל לא יגלה על בנות הים והוא ולוצ'יה חוזרים זה לזה. המפגש לא נמשך זמן רב כיוון שהקרב הגדול נגד מיקל מגיע וקאיטו אומר ללוצ'יה שלא יוכל להילחם במיקל בגלל שמיקארו גם נמצאת שם. לוצ'יה אומרת לו שהיא מבינה אותו אבל נפרדת ממנו בכל זאת, מה ששובר את ליבה. בנות הים האחרות מגיעות וכולו מתאמנות לקראת הקרב נגד מיקל אבל מיקל חוטף את לוצ'יה, מה שקצת משבש את התוכניות וכשכולם מתחברים יחדיו הן מגלות שהשיר שלהן לא פוגע במיקל וסיירה מסבירה להן שמיקל הוא רוח שמגיעה מתוך פסל שבתחתית המגדל ובמקום שהן ישירו כדי לחסל את מיקל, הן צריכות להראות לו את הטוב שבו.
הבנות מבינות את הטעות והן כולן שרות את השיר של לוצ'יה "אני בחיפוש". באותו זמן, ליכט וקאיטו מגלים שליכט גם הוא שייך לשבט הפנטראסה ומגיעים כדי לעזור לנסיכות בנות הים. מתברר לנו שהבוס הגדול של מיקל הוא אביהם של ליכט ומיקארו וכדי לחפר על מעשיו ועל טיפשותו מקריב את עצמו כדי להרוס את פיסלו של מיקל.אקווה רג'ינה מופיעה ואומרת לבנות הים שאסור להן לשיר עם מחשבה של להביס אלא לגרום לו להאמין שהוא אינו לבדו הבנות מתחילות לשיר ואקווה רג'ינה מצטרפת. "העתיקים" מתגלים למיקל וקוראים לו לבוא אליהם כי משימתו בעולם נגמרה ועכשיו נסיכות בנות הים יגנו על העולם. סיירה נולדת מחדש ומקבלת את הפנינה שלה מלוצ'יה ומיקארו נולדת מחדש וליכט מטפל בה. לבסוף,ניקולה עורכת מסיבה לכבוד חזרת השלום לים והבנות שרות וגם אחיות היופי השחור ופיות המים הרעות גם המדריך עם עצת אהבה לרינה וכך חוזר השלום לים.
המאנגה
האנימה נאמנה ברובה לכרכי המאנגה. אך ישנו פרק בכרך האחרון שלא המשיך לאנימה ובו לוצ׳יה חולה כשקאיטו לצדה. לוצ׳יה, שלא מתעוררת ולא בהכרה חווה חזיונות של הרגע שבו הצילה את קאיטו ונתנה לו את הפנינה שלה. אקווה רג׳ינה מופיעה מולה ושואלת אותה האם היא בטוחה במעשה שלה, לתת את הפנינה שלה בכדי להציל את החיים של מישהו אחר, לוצ׳יה משיבה בחיוב. לוצ׳יה לבסוף מצליחה לנצח את מחלתה ומתעוררת עם קאיטו לצדה כשהיא אקווה רג׳ינה החדשה.
ב-30 ביוני 2021, יוצרת המאנגה, פינק האנמורי, הודיעה ברשת החברתית כי ב-3 באוגוסט 2021 תצא מאנגת המשך לבנות הים פיצ׳י פיצ׳י פיץ׳ אשר תעסוק בבת של לוצ׳יה נאנאמי. הלוא היא נסיכת האוקיינוס השקט עם הפנינה הוורודה החדשה. המאנגה החדשה תיקרא: “Mermaid Melody Pitchi Pitchi Pitch Aqua”
הבדלים בין הגרסה המקורית לגרסה העברית
למרות שהגרסה העברית היא יחסית נאמנה לגרסה היפנית המקורית, עדיין ישנם מספר הבדלים בין הגרסאות:
מייק קונלי
מייקל אלכס "מייק" קונלי האב (באנגלית: .Michael Alex "Mike" Conley Sr ; נולד ב-5 באוקטובר 1962) הוא אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (ברצלונה 1992) ואלוף עולם (שטוטגרט 1993) בקפיצה משולשת. הוא אחד משבעת הקופצים היחידים בהיסטוריה שהצליחו לעבור יותר מ-18 מטרים בקפיצה המשולשת.
ביוגרפיה
קונלי נולד בשיקגו, אילינוי. הוא למד באוניברסיטת ארקנסו.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכה קונלי במדליית ארד בקפיצה לרוחק כשקפץ 8.12 מטר, אחרי האמריקאים קרל לואיס (8.55 מטר) וג'ייסון גרימס (8.29 מטר).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה קונלי במדליית כסף בקפיצה משולשת כשקפץ למרחק 17.18 מטר אחרי בן ארצו אל ג'וינר (17.26 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שהתקיימה בחודש מרץ 1987 באינדיאנפוליס, ארצות הברית זכה במדליית הזהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.54 מטר. באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה באוגוסט אותה שנה זכה במדליית כסף בתוצאה של 17.67 מטר, אחרי ריסטו מרקוב מבולגריה שקבע שיא תחרות חדש של 17.92 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכה קונלי במדליית ארד בתוצאה של 17.62 מטר אחרי בן ארצו קני הריסון (17.78 מטר) וליאוניד וולושין מרוסיה (17.75 מטר).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה קונלי במדליית זהב כשקבע שיא אולימפי חדש כשקפץ 17.63 מ'. הוא ניצח בתחרות בקפיצה של 18.17 מ' שלא הוכרה כשיא עולמי בגלל רוח גבית של 2.1 מטר לשנייה.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה בשנת 1993 זכה קונלי במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.86 מטר לפני לאוניד וולושין (17.65 מטר) וג'ונתן אדוארדס מבריטניה (17.44 מטר).
משפחתו
אחיו של קונלי, סטיב, שיחק פוטבול במדי פיטסבורג סטילרס מליגת ה-NFL ובנו מייק קונלי ג'וניור הוא כדורסלן המשחק במדי יוטה ג'אז מליגת ה-NBA.
מייקל זיגן
מייקל ג'ונתן זיגן (באנגלית: Michael Jonathan Zegen; נולד ב-20 בפברואר 1979) הוא שחקן אמריקאי-יהודי, הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'ואל מייזל בסדרה "גברת מייזל המופלאה". עוד שיחק בתפקיד דמיאן קיפי בסדרת הדרמה של FX Networks "הצילו".
ביוגרפיה
זיגן נולד לאם מורה ולאב עורך דין בגלן רוק שבניו ג'רזי. כשהיה בן חמש עברה המשפחה לרידג'ווד. יש לו שני אחים. זיגן הוא יהודי. אמו נולדה במחנה פליטים באוסטריה, והורי אמו היו ניצולי שואה מאוקראינה ומפולין.
הוא למד בבית הספר התיכון רידג'ווד, שם היה פעיל בתוכנית התיאטרון של בית הספר. ב-2001 סיים זיגן את לימודיו בסקידמור קולג'.
תפקידו בסדרה "הצילו" החל כדמות משנה בעונות הראשונה עד השלישית, בתפקיד האחיין של הדמות הראשית טומי גאווין (דניס לירי). בעונות החמישית והשישית צורף לצוות השחקנים הראשיים, כשהדמות שגילם הפכה לכבאי מתלמד.
בסוף 2010 לוהק זיגן לגלם את דמותו של הגנגסטר באגסי סיגל בעונות השנייה, השלישית והחמישית של סדרת הדרמה "אימפריית הפשע" של רשת HBO. ב-2011 לוהק זיגן יחד עם ג'יימס רנסון לתפקידי משנה בסדרה הקומית של HBO "איך להצליח באמריקה". עוד ב-2011 שיחק זיגן בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה "המתים המהלכים" של ערוץ AMC. ב-2014 הופיע בתפקיד ליאם בקומדיה השחורה "Bad Jews".
פיבי וולר-ברידג'
פיבי מרי וולר-ברידג' (באנגלית: Phoebe Mary Waller-Bridge; נולדה ב-14 ביולי 1985) היא שחקנית, תסריטאית, סופרת, מחזאית ובמאית אנגלייה, הפעילה בתיאטרון ובטלוויזיה, זוכת פרס אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך.
ביוגרפיה
וולר-ברידג' נולדה במערב לונדון, בתם של מייקל ותרזה וולר-ברידג'. היא גדלה באילינג שבמערב לונדון. יש לה אחות מבוגרת ממנה, איזבל וולר ברידג', שהיא מלחינה והלחינה את המוזיקה לסדרה "פליבג", ואח צעיר ממנה, ג'ספר וולר ברידג', שהוא מנהל מוזיקלי. הוריה גרושים.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק, המוכרת גם בשם ועדת "שטייניץ", הוקמה על ידי יושב ראש ועדת החוץ והביטחון וועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים, ח"כ יובל שטייניץ, לשם הפקת לקחים והמלצות כלל מערכתיים בעקבות כישלון קהילת המודיעין להעריך נכונה את הימצאותן של "יכולות אסורות" (טילי קרקע-קרקע ונשק בלתי קונבנציונלי) בידי תוכנית הגרעין של עיראק בחודשים שקדמו למלחמת עיראק.
פיבי וולר-ברידג'
ביוגרפיה
למדה בבית הספר הקתולי לבנות "סנט אוגוסטין פריורי" ברובע אילינג. ובהמשך בבית הספר העצמאי DLD קולג' לונדון שבשכונת מרילבון בלונדון. היא התקבלה לטריניטי קולג' בדבלין ותכננה ללמוד אנגלית, אבל סיימה תואר באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק
עוד בטרם סיימה הוועדה את מלאכתה נתגלה כישלון חמור נוסף של קהילת המודיעין, כאשר נאלצה ללמוד מפיהם של שירותי מודיעין זרים על דהירתה של לוב, עם מנהיגה הבלתי-צפוי מועמר קדאפי, להשגת נשק גרעיני העלול לאיים על קיומה של ישראל.
פיבי וולר-ברידג'
קריירה
ב-2009 הופיעה וולר-ברידג' לראשונה בתיאטרון במחזה "Roaring Trade" בתיאטרון סוהו.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק
הוועדה ערכה את הבדיקה היסודית ביותר של מערך המודיעין מאז ועדת אגרנט, שהוקמה על ידי הממשלה לחקירת נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים.
פיבי וולר-ברידג'
קריירה
וולר-ברידג' השתתפה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "ברודצ'רץ'".
כמחזאית היא כתבה את סדרת המחזות "Good. Clean. Fun" ו-"Fleabag".
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק
הערכת המודיעין
בחודשים שקדמו למלחמת עיראק נערכו במערכת הביטחון בישראל התייעצויות והערכות מצב באשר למידת האיום הנשקף למדינת ישראל מצידה של עיראק נוכח המלחמה הממשמשת ובאה, ובדבר מידת הצורך בהיערכות ביטחונית על-מנת לקדם את פני הסכנה.
פיבי וולר-ברידג'
קריירה
ב-2013 כיכבה וולר-ברידג' בפרק בסדרה "Bad Education" בתפקיד אינדיה.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק
הערכת המודיעין
בתחום היכולות - העריכו אגף המודיעין (אמ"ן) של צה"ל והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ערב המלחמה, בסבירות גבוהה שהתקרבה לוודאות, כי בידי עיראק נמצאת "יכולת שיורית" בתחום הנשק הכימי (חל"כ) והנשק הביולוגי (חלב"ג), כמו גם עשרות טילי קרקע-קרקע המסוגלים להגיע לישראל ושניתן לחמשם בראשי-חץ כימיים וביולוגיים.
פיבי וולר-ברידג'
קריירה
ב-2016 כתבה וולר-ברידג' שני סיטקומים וגם כיכבה בהם. האחד "קראשינג" עבור ערוץ 4, והשני עיבוד של המחזה "פליבג" עבור BBC Three.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק
הערכת המודיעין
בתחום הכוונות - העריך המודיעין הישראלי ערב המלחמה, בסבירות נמוכה בדרך-כלל, כי סדאם חוסיין עלול לתקוף את מדינת ישראל באמצעות הנשק הבלתי קונבנציונלי שברשותו; אם באמצעות טילי קרקע-קרקע, ואם באמצעות מטוסי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים שהוכשרו לצורך כך.
פיבי וולר-ברידג'
קריירה
אחרי השידור הראשון בערוץ BBC Three, שודרה הסדרה פליבג בערוץ BBC Two החל מאוגוסט 2016. הסדרה נבחרה לשירות פריים וידאו ושודרה בארצות הברית החל מספטמבר 2016.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק
החלטות הממשלה
נוכח הערכות המודיעין בתחומי היכולות והכוונות, ובהתאם להערכות המצב, החליטה ממשלת ישראל לנקוט שורת צעדי התגוננות פסיבית ואקטיבית, בעלות של מאות מיליוני שקלים, שכללו:
פיבי וולר-ברידג'
קריירה
וולר-ברידג' היא המנהלת האמנותית של פרויקט DryWrite Theatre Company יחד עם חברתה, ויקי ג'ונס. השתיים נפגשו והתיידדו כשעבדו יחד בהפקות תיאטרון.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק
הקמת הוועדה
בעקבות סיום המלחמה, ולאחר שהתברר כי הערכות המודיעין בתחום היכולות העיראקיות אינן עולות, ככל הנראה, בקנה אחד עם המציאות שהתגלתה בשטח, החליט יושב ראש ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, יובל שטייניץ, לכונן ועדה שתחקור את תפקוד המודיעין הישראלי אל מול עיראק בתקופה שקדמה למלחמה ותבחן את תהליכי קבלת ההחלטות של הדרג המדיני ומידת סבירותן. כן הוחלט להרחיב את היריעה ולכלול בעבודת הוועדה גם בחינת היבטים כלליים של תפקודי שירותי המודיעין של ישראל, ומצבם של שירותי המודיעין לאור האתגרים החדשים שהתהוו בעשורים האחרונים, בעיקר בכל הנוגע לנושאי נשק בלתי קונבנציונלי וטילי קרקע-קרקע במדינות המעגל השני והשלישי ובכלל.
פיבי וולר-ברידג'
קריירה
בשנת 2020 הופיעה ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק
הקמת הוועדה
מגמת החקירה והסקת המסקנות הייתה מלכתחילה מכוונת נוכח פני העתיד, כלומר "לא לחפש אשמים אלא להפיק לקחים". הוועדה נמנעה, אפוא, מלהסיק מסקנות אישיות או להמליץ על שינויים פרסונליים.
פיבי וולר-ברידג'
קריירה
בתחילת שנת 2021 רקדה ושיחקה לצד הארי סטיילס בקליפ של השיר שלו "Treat People with Kindness".
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק
הקמת הוועדה
חברי הוועדה היו: יובל שטייניץ (יו"ר), דוד לוי,  אהוד יתום, דני יתום, חיים רמון, אלי ישי ואילן ליבוביץ. יועץ הוועדה היה ראש המוסד לשעבר שבתי שביט.
פיבי וולר-ברידג'
חיים אישיים
וולר-ברידג' חיה בקנסל רייז שבלונדון. בשנים 2014-2018 הייתה נשואה לאיש הטלוויזיה האירי, קונור וודמן. מאז 2018 היא בזוגיות עם המחזאי והבמאי האירי-בריטי מרטין מקדונה.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק
הסתייגויות צה"ל ואמ"ן
בתחילה, הביעו גורמים בצה"ל ובאמ"ן הסתייגויות מהקמת הוועדה ודרשו כי הוועדה תמתין עם חקירתה עד שיושלמו תחקירי מערכת הביטחון בנדון, אך אלו נדחו בתוקף על ידי הוועדה. לאחר שהוועדה העמידה את מערכת הביטחון על סמכותה של הוועדה לקיים את החקירה על פי מיטב השגתה בלא שצורת הבדיקה או המנדט יהיו נתונים למשא ומתן אל מול הדרגים המבוקרים, החלו בצה"ל בכלל, ובאמ"ן בפרט, לשתף פעולה באופן מלא עם הוועדה על פי הנחיות שר הביטחון והרמטכ"ל.
המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים התייצב מלכתחילה לרשות ועדת החקירה ללא סייג והיסוס, תוך שיתוף פעולה מועיל.
עבודת הוועדה
הוועדה החלה את עבודתה בחודש יולי 2003 וסיימה אותה בחודש מרץ 2004. הוועדה קיימה כ-30 ישיבות בהרכב מלא ועוד עשרות מפגשי עבודה מצומצמים יותר, במהלכם הופיעו בפניה ראש הממשלה אריאל שרון, שר הביטחון שאול מופז, בכירים בצה"ל, במוסד ובמערכת הביטחון, ראשי ובכירי אמ"ן ומוסד לשעבר, ואישים אחרים יוצאי קהילת המודיעין. בנוסף, שמעה הוועדה שורה של מומחים ואנשי מקצוע בנושאים ביטחוניים, מדיניים ומודיעיניים מתחום האקדמיה ומתחום התקשורת.
לקחים ומסקנות
הוועדה קבעה כי לקחי המלחמה בעיראק מהווים תמרור אזהרה מפני הפיכתה של הערכת המודיעין מכלי עבודה לכלי ריק, ומפני הסכנה שהיא עלולה להתגלות שוב בעתיד, כמשענת קנה רצוץ.
מערך המודיעין הישראלי צריך להיות מותאם להתמודדות עם איומי הנשק הבלתי קונבנציונלי, מצד כלל מדינות, אשר ימשיכו כפי הנראה להוות איום על מדינת ישראל. על המערך להיות מותאם לא רק מבחינת דרכי פעולתו אלא גם מבחינת מבנהו, סדר העדיפויות בבניין הכוח שלו, והממשק שלו עם הדרג המדיני המכוון אותו ומכוון על-ידו.
המלצות
בעקבות ממצאי הוועדה ובהתאם למסקנותיה, הן באשר ללקחי המלחמה בעיראק והן כפועל יוצא ממחקרה את תפקודי המודיעין, הניחה הוועדה שורה של המלצות מערכתיות לביצוע:
הרפורמה במבנה קהילת המודיעין
הוועדה המליצה שבתום הרפורמה יכלול מערך המודיעין שלושה או ארבעה גופי מודיעין עצמאיים, וכן את המועצה לביטחון לאומי. ההבחנה ביניהם תהא מבוססת (להוציא רשות סיגינטית, במידה ותקום - ראו להלן) על נושאי ותחומי האחריות של כל אחד מהגופים:
גיבוש הערכת המודיעין והערכת המצב הלאומית
הוועדה המליצה כי תהליך גיבושה של הערכת המודיעין יתבצע מכאן ואילך באמצעות ריכוזן של הערכות שירותי המודיעין, כל אחד בתחומו; זאת אל מול מסגרת המטה למודיעין שיוקם על יד ראש הממשלה וועדת שרים למודיעין. המטה המודיעיני המצומצם שליד ראש הממשלה יבצע אינטגרציה שוטפת של הערכות המודיעין המתקבלות מגופי המודיעין. המועצה לביטחון לאומי תניח בפני ראש הממשלה וועדת השרים למודיעין הערכת מצב לאומית שנתית על בסיס הערכת המודיעין.
הצגת הערכות המודיעין
יש לעבור ממתכונת של סקירה כללית הפורשת בפני הממשלה וועדת המשנה למודיעין של ועדת החוץ והביטחון את מסקנות אגפי המחקר, בנושאים השונים, לדווח הכולל הצבעה על המידע הקונקרטי שממנו נגזרת ההערכה או למצער הצבעה על רמת הסמך של תובנות המחקר.
מודיעין אותות (סיגינט)
הוצאת יחידה 8200, יחידת הסיגינט המרכזית, ממסגרת אמ"ן והפיכתה לסוכנות מודיעין־אותות לאומית, בהובלה אזרחית, אשר תפעל כרשות מודיעין בפני עצמה ותרכז את מרבית פעילות מודיעין האותות של מדינת ישראל לא רק בתחום הצבאי גרידא, אלא גם בתחומי הטרור והנשק הבלתי קונבנציונלי ובתחום המדיני-אסטרטגי, דוגמת המודל הקיים בתחום זה בארצות הברית (NSA) ובמדינות נוספות.
תקציב
בניית מסגרת תקציבית אחידה לאמ"ן, המוסד, והשב"כ על בסיס ראייה כוללת.
ועדת שרים למודיעין
כינונה של ועדת שרים לענייני מודיעין בהרכב זהה (או דומה) לוועדת השרים לענייני השב"כ. ועדה זו תשמש כמנחה של שירותי המודיעין ותקיים את השליטה והבקרה המדינית על פעילות מערכי המודיעין. ועדת שרים זו תקבע את בניין הכוח המודיעיני ואת הצי"ח המודיעיני לטווחים הבינוניים והארוכים ותאשר את הצי"ח לטווח הקצר. הוועדה תבחן דרך קבע את תפקוד שירותי המודיעין ואת מידת עמידתם ביעדי הצי"ח ותוכניות העבודה.
קלמנטיין
קלמנטיין (באנגלית: Clementine) או בשמה הרשמי DSPSE (קיצור ל-Deep Space Program Science Experiment) הייתה גשושית שנבנתה ופעלה כפרויקט משותף לארגון ההגנה נגד טילים בליסטיים (BMDO) ולנאס"א. החללית שוגרה ב-25 בינואר 1994 ומטרתה הייתה לבחון את רכיביה בתנאי חשיפה לחלל ולבצע תצפיות מדעיות של הירח ושל הגוף קרוב-הארץ 1620 גאוגרפוס. התצפיות על גאוגרפוס לא בוצעו בעקבות תקלה במחשב הגשושית.
תצפיות הירח שנעשו כללו תצפיות באורכי גל שונים בספקטרום האור הנראה כמו גם תצפיות בספקטרום העל-סגול והתת-אדום, מדידת גבהים באמצעות לייזר, מדידת עוצמת שדה הכבידה של הירח, ובחינת חלקיקים טעונים. מטרת התצפיות היו להשיג צילומים בספקטרומים שונים של כל פני הירח, לבצע ניתוח מינרלוגי של הירח ולהשיג מידע על אודות שדה הכבידה של הירח בצידו הקרוב. הגשושית גם תוכננה לצלם ולבצע מדידות שונות על האסטרואיד גאוגרפוס, אך תכנונים אלו לא יצאו אל הפועל.
הגשושית נשאה על גביה שבע מערכות מדעיות: מצלמה בספקטרום האור הנראה והעל-סגול, מצלמה בספקטרום התת-אדום קרוב, מצלמה לקרניים תת-אדומות ארוכות, מצלמה ברזולוציה גבוהה, שני גלאי כוכבים, מד גובה בלייזר וטלסקופ חלקיקים טעונים. משדר S-band שימש לתקשורת, למעקב ולביצוע ניסויים כבידתיים. שם הפרויקט, "קלמנטיין" (Clementine), הוא על שם השיר "Oh My Darling, Clementine", מכיוון שעל פי התכנון הגשושית הייתה אובדת לעד בתום משימתה (כמו בשורה מתוך השיר "lost and gone forever").
מבנה הגשושית
מערכות ההנעה של הגשושית כללו מנועי הידרזין לשליטה בזווית הגישה של הגשושית ומנוע דלק נוזלי שהונע בחנקן ארבע-חמצני (Dinitrogen tetroxide) יחד עם מערכת Monomethyl hydrazine לביצוע תמרונים בחלל. מנועי הדלק הנוזלי יכלו להביא את הגשושית למהירות של עד 1,900 מטרים לשנייה כאשר לכניסה למסלול סביב הירח נדרשו רק 500 מטרים לשנייה וליציאה מהמסלול נדרשו 540 מטרים לשנייה. לתמרון השתמשה הגשושית ב-12 מנועים, שני גלאי כוכבים ושני מודדי אינרציה. לייצוב השתמשה הגשושית בגלגלי תגובה.
אנרגיה חשמלית סופקה באמצעות שני לוחות סולאריים שהטעינו סוללה חשמלית בעלת קיבולת של 15 אמפר-שעה (Ah).
הגשושית נשאה מחשב MIL-STD-1750A ששימש לשמירת מידע, שליטה ותפעול, מעבד RISC לעיבוד תמונות וביצוע פעולות אוטומטיות, ומערכת לדחיסת מידע שסופקה על ידי סוכנות החלל הצרפתית CNES. יחידה לטיפול במידע הפעילה את המצלמות, הפעילה את מערכת דחיסת המידע וניהלה את שידורו. מידע אוחסן במקלט דינמי בעל קיבולת של 2 Gbit.
המשימה
קלמנטיין שוגרה ב-25 בינואר 1994 בשעה 16:34:00 UTC על גבי משגר טיטן 23G מבסיס חיל האוויר ונדנברג שבקליפורניה. המשימה הורכבה משני שלבים. אחרי ביצוע שני יעפים על פני כדור הארץ נכנסה הגשושית למסלול סביב הירח ב-21 בפברואר 1994. מיפוי הירח ארך שני חודשים ובוצע בשני שלבים. בשלב הראשון הייתה הגשושית במסלול קוטבי אליפטי עם פריאפסיד של כ-400 ק"מ בקו רוחב 30° דרום ואפואפסיד של 8,300 ק"מ, בשלב זה כל הקפה נמשכה כ-5 שעות. בכל פעם שהגיעה הגשושית לפריאפסיד הופעלו למשך 80 דקות במהלכם בוצע מיפוי של הירח וכאשר הגיעה לאפואפסיד היא שידרה את המידע שאספה אל כדור הארץ. שלב המיפוי הראשון החל ב-26 בפברואר 1994 והסתיים ב-26 במרץ 1994. ב-26 במרץ 1994 סובב מסלול הגשושית כך שהפריאפסיד היה בקו רוחב 30° צפון. שלב זה נמשך עד ל-21 באפריל 1994. שני שלבי המיפוי איפשרו ביצוע מיפוי גלובלי של הירח מקו רוחב 60° דרום עד לקו רוחב 60° צפון תוך ביצוע 300 הקפות.
קלמנטיין הוצאה ממסלול סביב הירח ב-5 במאי 1994 והייתה אמורה לבצע שני יעפים נוספים על פני כדור הארץ והירח, אחריהם הייתה אמורה להמשיך אל עבר הגוף קרוב-הארץ 1620 גאוגרפוס, אליו הייתה מגיעה כעבור כשלושה חודשים ומבצעת יעף על פניו במרחק של פחות מ-100 ק"מ. אך ב-7 במאי ארעה תקלה במחשב הגשושית והיא הפעילה את אחד ממנועי הגישה שלה למשך 11 דקות ובכך סיימה כמעט את כל מלאי הדלק שלה והכניסה את עצמה לסחרור של 80 סל"ד. במצב זה ביצוע היעף על גאוגרפוס לא היה מניב תוצאות שימושיות ולכן במקום זאת הוכנסה הגשושית למסלול גאוסטציונרי כאשר תוך כדי כך היא עברה דרך חגורות ואן אלן וסייעה לבחינת השפעות הקרינה על המכשירים המדעיים שהיו על גביה.
המשימה הסתיימה ביוני 1994 כאשר הכוח החשמלי שהפיקה החללית כבר לא הספיק לשליחת מידע הניתן לפענוח.
F-105 ת'נדרצ'יף
ריפבליק F-105 ת'אנדרצ'יף (Thunderchief; מאנגלית: "מנהיג הרעם") היה מפציץ קרב מתוצרת חברת ריפבליק אוויאיישן, שהיה ידוע בקרב טייסיו בכינוי "ת'אד". הת'אנדרצ'יף היה מטוס קרב על-קולי, של הדור השני, דו-מושבי וחד-מושבי, מסדרת המאה, ששימש את חיל האוויר האמריקני. הוא מטוס הקרב החד-מנועי הגדול ביותר שהופעל על ידי חיל האוויר האמריקני, ונעשה בו שימוש רב במהלך מלחמת וייטנאם הן במשימות תקיפה והן במשימות דיכוי הגנה אווירית.
על אף המשקל של, היה ה-F-105 מסוגל לעבור את מהירות הקול בגובה פני הים ואת מאך 2 בגובה רב, ובעל יכולת נשיאה של עד 14,000 פאונד (6,700 ק"ג) של פצצות וטילים בנוסף לתותח 20 מ"מ פנימי מסוג M61 וולקן. הת'אנדרצ'יף יצא משירות ב-1984, לאחר שיוצרו 833 מטוסים בסך-הכל.
פיתוח
פיתוח ה-F-105 החל כתכנון במימון של ריפבליק אוויאיישן שנועד להחליף את ה-F-84. צוות בהובלתו של אלכסנדר קארטבלי בחן 108 תצורות שונות בטרם החליט על תכנון מטוס גדול וחד-מנועי שכינויו AP-63FBX (Advanced Project 63 Fighter Bomber, Experimental). המטוס החדש נועד בראש ובראשונה לביצוע חדירה במהירות על-קולית בגובה נמוך לתוך ברית המועצות בפרופיל טיסה גבוה-נמוך-גבוה ולהטלת פצצה גרעינית יחידה אותה יישא בתא פנימי. לכן, הושם הדגש על מהירות ומאפייני טיסה בגובה נמוך, טווח וכושר נשיאה. מאפייני מטוס קרב כגון יכולת תמרון היו משניים. נלהב בתחילה, חתם בספטמבר 1952 חיל האוויר האמריקני עם ריפבליק על חוזה לייצור 199 מטוסים. אולם במרץ 1953 הפחית חיל האוויר האמריקני את מספר המטוסים המוזמנים ל-37 מטוסי קרב-הפצצה ו-9 מטוסי סיור טקטיים, עקב סיומה הקרב של מלחמת קוריאה. עד לסיום בניית הדגם של ה-F-105, במרץ 1953, גדלו ממדי המטוס עד שמנוע הטורבו-סילון מדגם J71 תוצרת אליסון אנג'יין קומפני שנועד עבורו ננטש לטובת מנוע חזק יותר מדגם J75 תוצרת פראט אנד ויטני. עקב צפי להתארכות פיתוח ה-J75, היה צפוי מנוע המטוס הראשון להיות מדגם J57 תוצרת פראט אנד ויטני, הקטן יותר. ב-28 ביוני 1954 הזמין חיל האוויר האמריקני באופן רשמי 15 מטוסים מסוג F-105A שכינוי מערכת הנשק שניתן לו הוא WS-306.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס YF-105A נערכה ב-22 באוקטובר 1955, וב-28 בינואר 1956 טס לראשונה מטוס ה-YF-105A השני. חרף היותם מונעים על ידי מנוע ה-J57-P-25 החלש יותר בעל כ- של דחף המבער האחורי (ה-J-75 היה צפוי לייצר עם מבער אחורי), הצליח אב הטיפוס הראשון להגיע למהירות של מאך 1.2 בטיסת הבכורה שלו. ברם, בעיות אווירודינמיות שנוצרו עקב גרר תת קולי וכוח לא מספיק, כמו גם ניסיונה של קונבאייר עם ה-F-102 דלתא דאגר, הובילו לתכנון מחדש של מבנה המטוס כך שיתאים לחוק השטחים, מה שהעניק לו את מראה "מותני הצרעה" האופייני לו. בשילוב עם כונסי האוויר המיוחדים המשוכים קדימה ובעלי הגאומטריה המשתנה ומנוע ה-J75, הצליח ה-F-105B החדש להגיע למהירות מאך 2.15.
במרץ 1956, החליף חיל האוויר האמריקני את הזמנת ה-F-105A בהזמנה של 65 מטוסי F-105B. מטוס הקדם-ייצור YF-105B הראשון טס ב-26 במאי 1956, וב-19 ביוני כונה המטוס באופן רשמי ת'אנדרצ'יף, שהמשיך את סדרת שמות המטוסים של ריפבליק אוויאיישן: P-47 ת'נדרבולט, F-84, ו-F-84F ת'נדרסטרייק/RF-84 ת'נדרפלאש. מטוס הייצור F-105B הראשון טס ב-14 במאי 1957.
שני כנפי ה-F-105 חוברו למרכז גופו. הכנפיים ומשטחי הזנב היו משוכות לאחור ב-45 מעלות. המנוע היחיד הוזן על ידי שני כונסי אוויר בשורשי הכנפיים, מה ששיחרר את האף לצורך התקנת ראדום שכלל מכ"ם בעל מספר מצבי פעולה. בזמנו, היה ה-F-105 מטוס הקרב החד-מושבי הגדול ביותר שנבנה. מבנהו המרווח סיפק מקום ל- דלק ותא פצצות שמידותיו 15 רגל 10 אינץ' על 32 אינץ' על 32 אינץ' (4.82 מטר על 0.81 מטר על 0.81 מטר), שיועד במקור לשאת פצצה גרעינית יחידה אך בפועל הכיל בדרך כלל מכל דלק נוסף בנפח . שני מנשאים תחת הכנפיים ואחד תחת הגוף איפשרו את נשיאתם של מכלי דלק נתיקים בנפח 450 ו-650 גלון (1,730 ליטר ו-2,500 ליטר). שני מנשאים נוספים חווטו לצורך נשיאת טילים או פצצות. תותח M61 וולקן הותקן בצד השמאלי של אפו עם תחמושת של 1,028 פגזים.
ב-11 בדצמבר 1959, קבע F-105B שיא עולמי בטיסה מעגלית במהירות 1,216.48 מיל/שעה (1,958.53 קמ"ש) לאורך 100 ק"מ (62 מיל).
בסך הכול יוצרו 833 מטוסי F-105 בטרם הופסק הייצור ב-1964.
היסטוריה מבצעית
מטוסי ה־F-105 מילאו תפקיד מרכזי במלחמת האוויר בווייטנאם, ושיפורים מתמידים במערכותיהם אפשרו להם לשאת את ציוד הלחימה החדש ביותר, כולל מערכות לוחמה אלקטרונית. כ-359 מטוסים מדגם D נבנו מחדש וצוידו במערכות תנדרסטייק לתקיפה באל-ראות. מטוסי ה-F-105G היו מטוסים מדגם F דו-מושבים שהוסבו להשמדת אתרים שהכילו טילי קרקע-אוויר בווייטנאם עם מארזי ויילד ויזל ואמצעי לוחמה אלקטרונית משני צדי גוף המטוס וארבעה טילי שרייק או 4 טילי סטנדרד ארם נגד מכ"מים.
לאחר מלחמת וייטנאם הועברו ת'נדרצ'יף לארבע כנפות משמר האוויר הלאומי, ועד לשנות ה-80 נותרו כ-20 מטוסים מדגם F-105G ו-80 מטוסי יירוט מדגמי D/B, בשירות מבצעי בחיל האוויר האמריקני ובשלוש טייסות מילואי חיל האוויר האמריקאי.
מארק ליין
מארק ליין (באנגלית: Mark Lane; 24 בפברואר 1927 – 10 במאי 2016) היה עורך דין וסופר פוליטי יהודי אמריקאי. מחוקרי רצח קנדי, מבין הראשונים שדחו את ממצאי ועדת וורן והעלו את התאוריה כי ההתנקשות בנשיא הייתה תוצאה של קשר.
ראשית הדרך
מארק ליין נולד בניו יורק בשנת 1927. לאחר תום מלחמת העולם השנייה סיים את לימודי המשפטים והוסמך כעורך דין. היה פעיל במפלגה הדמוקרטית. בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 1960 תמך במועמדותו של הסנטור ג'ון פ. קנדי לנשיאות וניהל את מערכת הבחירות שלו בניו יורק. באותה שנה נבחר כחבר בית הנבחרים של מדינת ניו יורק בתמיכתם של אלינור רוזוולט ושל ג'ון פ. קנדי. לאחר היבחרו ניהל ליין מסע לביטול עונש המוות וכן פעל לפתרון בעיות מצוקת הדיור בעיר ניו יורק. ליין היה פעיל גם במסגרת תנועה לזכויות האזרח בשם "צועדי החופש (Freedom Riders), שארגנה צעדות למדינות הדרום של ארצות הברית כמחאה נגד האפליה הגזעית ששררה בהן ואף נעצר ביחד עם המפגינים.
רצח קנדי
רצח הנשיא ג'ון פ. קנדי בעיר דאלאס בטקסס ב-22 בנובמבר 1963 חולל מפנה בחייו של מארק ליין ומאז הקדיש את פעילותו הציבורית והספרותית לחקירת נסיבות הרצח ומבצעיו. העניין שגילה ליין בפרשה נבע מהיותו שלוש שנים קודם לכן מנהל מסע הבחירות של קנדי לנשיאות בניו יורק. ליין היה מבין הראשונים שנתנו את תשומת לבם לשאלות ולתעלומות שפרשת הרצח מעוררת והגיע לידי מסקנה כי לי הארווי אוסוולד איננו הרוצח. זמן לא רב לאחר הרצח ייסד ליין בניו יורק גוף שליין העניק לו את השם "ועדת חקירה של אזרחים" (Citizen`s Committee of Inquiry). ליין החל להרצות באופן רצוף על דעתו בקשר לנסיבות הרצח ולאחר מכן יצא לאירופה ושם פרסם את דעותיו, בהאמינו כי בפעילותו מחוץ לארצות הברית הוא יזכה ליותר תשומת לב מצד הציבור האמריקאי. בפעילותו זו יצר ליין קשרים עם הפילוסוף ברטראנד ראסל, אשר בהשפעת ליין פרסם ב-6 בספטמבר 1964 גילוי דעת פומבי בשם "16 שאלות אודות הרצח", בו העלה תמיהות וספקות בקשר לפרשת הרצח ובקשר לאשמתו של אוסוואלד.
לאחר שנתמנתה וועדת וורן ב-29 בנובמבר 1963 לערוך חקירה מקפת על רצח הנשיא ביקש ליין מהוועדה לייצג בפנייה את אוסוואלד. בקשתו נדחתה בנימוק שאיננו יכול לייצג אדם שאינו בחיים ואז השיג ליין את הסכמתה של אמו של אוסוואלד, מרגריטה אוסוואלד, לייצגה בפני הוועדה.
בספטמבר 1966 פרסם מארק ליין את הספר "Rush to judgment" - "הבהלה לחרוץ דין", בו דחה את מסקנות דו"ח וועדת וורן והעלה על הכתב את כל התעלומות, הספקות והסתירות שהדו"ח עורר. הספר היה מבין הראשונים שנתפרסמו בארצות הברית השוללים את דו"ח הוועדה ועורר עניין רב בארצות הברית ובעולם. בשנת 1967 הופק בארצות הברית סרט קולנוע תיעודי על פי הספר, בו הופיע ליין כקריין וכמראיין של אחדים מעדי הפרשה. בשנת 1977 הפיק ליין סרט תיעודי נוסף בו חזר על תאוריית הקשר של ביחס לרצח הנשיא "שני אנשים בדאלאס" (Two Men in Dallas).
בשנת 1967 כאשר ג'ים גאריסון פרקליט המחוז של ניו אורלינס החל בחקירה, בכוונה להעמיד לדין איש עסקים מניו אורלינס בשם קליי שאו באשמת קשירת קשר לרצח הנשיא (חקירה שהובילה להעמדתו לדין ולבסוף לזיכוי של שאו על ידי בית המשפט), הוא נעזר במארק ליין.
בשנת 1992 פרסם את ספרו "Plausible Denial" - "הכחשה לכאורה", בו העלה את הטענה כי ה-CIA היה מעורב ברצח הנשיא. בספר מתאר ליין משפט משנת 1985 בו היה מעורב כעורך דין שיצג ביטאון של הימין-הקיצוני, בתביעת דיבה שהגיש נגדו א. הווארד האנט, מבכירי הבית הלבן בתקופת נשיאותו של ריצ'רד ניקסון ומן המעורבים בפרשת ווטרגייט, נגד הביטאון, בגין כתבה שפרסם הביטאון, בה נאמר כי הנט, לשעבר איש סוכנות הביון המרכזית והסוכנות עצמה היו אחראים לרצח הנשיא. ליין הסיק מן העדויות שהועלו במשפט את אשמת האנט והסוכנות ברצח הנשיא והעלה תאוריה זו בספרו זה.
בשנת 1973 הופק בארצות הברית סרט קולנוע עלילתי בשם "פעולת שלטונית" - "Executive Action" המתבסס על רעיונותיו של מארק ליין והמציג את הרצח כמזימה לה היו שותפים חוגי הממשל ואילי נפט מטקסס.
בספריו וסרטיו דבק ליין בחפותו של לי הארווי אוסוואלד ואף העלה את התאוריה כי בתקופה שקדמה לרצח פעלו בדאלאס "שני אוסוואלד", האחד לי הארווי אוסוואלד עצמו והשני מתחזה שיצר מראש רקע להאשמתו של אוסוואלד ברצח. כן טען ליין גם לחפותו של אוסוואלד מאשמת רצח השוטר טיפיט, שאירע בסביבת מקום מגוריו של אוסוואלד בדאלאס פחות משעה לאחר רצח הנשיא, אשר יוחס על ידי ועדת וורן לאוסוואלד. מארק ליין לא קבע בבירור, בפרסומיו, מי היה הרוצח אך הצביע על מעורבות לכאורה של הממסד ושל אילי ההון ברצח.
הביקורת על מארק ליין
ליין זכה לפרסום רב בארצות הברית ובעולם בגין גילוייו הראשוניים בפרשת רצח קנדי וספריו הפכו לרבי מכר. עם זאת היה ליין אחד האנשים השנויים ביתר במחלוקת בארצות הברית וזאת משני טעמים: האחד כי היה איש הפכפך, שלמרות דעותיו השמאליות ותמיכתו בזכויות האדם, בחר לייצג אנשי ימין ידועים וכת רצחנית. השני, בשל ריבוי הסתירות, הגילויים שהופרכו ואף טענות עובדה לא אמיתיות בספריו.
בעניין הראשון, ייצוג אנשי ימין וכתות, נזקפו לחובתו של ליין העובדות כי יצג את ג'יימס ארל ריי רוצחו של מרטין לותר קינג בפני ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות. כמו כן כי היה עורך דינו של ג'ים ג'ונס, שעמד בראש כת מקדש העם בגיאנה, ערב טבח ג'ונסטאון ב-18 בנובמבר 1978, בו מצאו מותם 909 מחסידי הכת, לרבות ילדים ותינוקות, באירוע מחריד שהיה ספק התאבדות המונית ספק רצח המוני. ליין היה במקום האירוע והצליח להחלץ ממנו זמן קצר פני הטבח. וכך גם על כי יצג ביטאון של קבוצה מן הימין הקיצוני בתביעת דיבה שהוגשה נגדו על ידי א. הווארד האנט, מאנשיו של ריצ'רד ניקסון, על כי פרסם כי האנט היה בין הקושרים בפרשת רצח הנשיא קנדי (פרשה עליה כתב את ספרו "הכחשה לכאורה").
בעניין השני, סתירות ועובדות מסולפות, נמצאו בספרו של ליין פגמים רבים. לדוגמה: ליין חלק על מסקנות הוועדה שלפיהן נורו שלוש יריות מחלון הקומה השישית של מחסן הספרים בדאלאס, אך התעלם מעדותו של צלם עיתונות לפיה ראה קנה רובה מציץ מחלון הקומה השישית ונמשך לאחור לאחר היריה השלישית. ליין הטיל ספק בכך שאוסוואלד ירה למוות בשוטר טיפיט זמן לא רב לאחר ההתנקשות בנשיא, והתעלם מעדותן של שלוש עדות שראו את אוסוואלד מרוקן את מחסנית אקדחו, בזירת הרצח, מיד לאחר שהשוטר נורה, ומעדותו של עד שראה את אוסוואלד נמלט מזירת הרצח. ליין טען כי איש מן ממומחי הצליפה של ועדת וורן לא הצליח לירות שלוש יריות באותו הרצף בו נורו יריותיו של אוסוואלד לפי דו"ח הוועדה, בעוד שבדו"ח נאמר כי המומחים הצליחו פעמיים לפגוע בראשה של בובת אדם שהוסעה על גבי כלי רכב במהירות ובמרחק מן החלון, הזהים לאלו של מכונית נשיא בעת ההתנקשות. הספר עורר טענות בשל דוגמאות רבות ממין זה.
טענה שהועלתה נגד ליין, שלא נמצא לה בסיס והוכחשה על ידו, וככל הנראה אינה אמיתית, היא כי הק.ג.ב. מימן חלק ממחקרו של ליין.
מבקריו של ליין טענו כי ספריו כי הוא מבטא בספריו גישה פראנואידית וכי הם כתובים כספרי מתח וריגול מן התרבות הפופולרית.
פעילותו נגד מלחמת וייטנאם ולמען זכויות האדם
בשנות השבעים היה ליין מבין הפעילים נגד מלחמת וייטנאם ובארגונים שאספו ראיות על ביצוע פשעי מלחמה על ידי חיילים אמריקאים בווייטנאם במהלך המלחמה. הוא השתתף לצדה של שחקנית הקולנוע ג'יין פונדה בעצרות נגד המלחמה ובאיסוף תרומות לאגודות שהתנגדו לה. הוא ראיין חיילים אמריקאים שהעידו בפניו על ביצוע פשעי מלחמה וקיבץ את עדויותיהם לספר "שיחות עם אמריקאים - עדות מפי 32 ותיקי וייטנאם" שפרסם בשנת 1970.
ב-25 באוקטובר 1967 נמצאו בעיר ארקאדיה במדינת פלורידה גופותיהם של שבעה ילדים שנרצחו באמצעות הרעל פרתיון. אביהם, פועל שחור עור בשם ג'יימס ג'וסף ריצ'רדסון, נחשד בביצוע הרצח, הועמד לדיו ונידון למוות. מארק ליין חקר את המקרה לפרטיו ופרסם את תוצאות חקירתו בספרו "ארקאדיה" שיצא לאור בשנת 1980. בספרו טען ליין כי האב היה חף מפשע וכי הועמד לדין כתוצאה מפעולות בלתי חוקיות של רשויות החוק. אף על פי שליין לא יצג את ריצ'רדסון במשפטו, הוא הגיש, בהסתמך על ממצאיו בספרו, בקשה לשלטונות פלורידה לבחון מחדש את המקרה. בקשתו נענתה, ובעוד ריצ'רדסון ממתין שנים רבות לביצוע גזר הדין, מינה מושל פלורידה תובעת מיוחדת לחקור את הפרשה. החוקרת מצאה כי נגרם לריצ'רדסון עיוות דין, ולכן בוטלו ההאשמות נגדו והוא שוחרר לחופשי בשנת 1989. לימים בהיותה בבית אבות הודתה שכנתו של ריצ'רדסון, שהייתה שמרטפית של הילדים ביום ביצוע הרציחות, כי היא זו שהרעילה את הילדים. מפאת זקנתה והספק בצלילות דעתה היא לא הועמדה לדין.
חרף גילו המשיך ליין להיות עורך דין פעיל. הוא התגורר במדינת וירג'יניה וערך הרצאות בענייני זכויות האדם. ב-10 במאי 2016 נפטר ליין מהתקף לב.
דאמיה אבליה
דאמיה אבליה אי פרס (בקטלאנית-ספרדית: Damià Abella i Pérez, נולד ב-15 באפריל 1982 באולוט שבספרד) הוא כדורגלן עבר קטלאני-ספרדי ששיחק בעמדת המגן הימני ונודע בשמו הפרטי, דאמיה. במהלך הקריירה שלו, שהתפרסה מאמצע העשור הראשון ועד אמצע העשור השני של המאה ה-21, שיחק דאמיה במדי ברצלונה, ראסינג סנטנדר, ריאל בטיס, אוססונה ומידלסבורו.
קריירה
דאמיה נולד וגדל באולוט, עיירה בקרבת ז'ירונה שבצפון קטלוניה. ב-2003, בגיל 21, עשה דאמיה את צעדיו המקצועיים הראשונים במדי פיגרס, ששיחקה באותם ימים בליגה השלישית. ב-2004 חתם בשורות ברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד. בעיקר בשל פציעות אצל שחקני ההגנה של הקבוצה הבוגרת, זכה דאמיה להזדמנויות במדיה, בעמדת המגן הימני. ב-27 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה במדי ברצלונה, כשנכנס כמחליף במשחק גביע המלך נגד גרמנט. שלושה ימים מאוחר יותר פתח במשחק הלה ליגה נגד אתלטיק בילבאו שהסתיים בתיקו 1–1. ב-20 בנובמבר נכנס כמחליף במשחק הקלאסיקו נגד ריאל מדריד שבו ניצחה ברצלונה בתוצאה 3–0. למרות ההזדמנויות שקיבל, דאמיה לא הצליח לבסס את מעמדו בקבוצה. במהלך עונת 2004/2005 ערך בסך הכול 9 הופעות במשחקי הליגה של ברצלונה, 5 מתוכן בהרכב. בסיום העונה זכתה ברצלונה באליפות ספרד, תואר שנזקף לזכותו של דאמיה.