cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבי מוססקו
קורות חייו
צבי מוססקו נולד בבוקרשט, רומניה ועלה ארצה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. בוגר הפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים בטכניון בחיפה בשנת 1969. בצבא שירת ביחידת בינוי של חיל האוויר. את אשתו נורית, המנהלת את משרדו, הכיר בכיתה א' ולה נישא ב-1968. בראשית דרכו המקצועית עבד במשרדי האדריכלים בן חורין ודן איתן. בשנת 1972 הקים משרד עצמאי, שבמסגרתו תוכננו מאות פרויקטים בתחומים מגוונים. כיום המשרד פועל באזור התעשייה בהרצליה.
החל משנות ה-90 עוסק מוססקו, במקביל לעבודתו כאדריכל, בפעילות ציבורית ענפה. בין היתר הוא יו"ר בוועדת האתיקה הממלכתית של המהנדסים והאדריכלים, יו"ר וחבר במספר ועדות מומחים של מכון התקנים הישראלי, יו"ר ועדת בוררים ומומחים בארגון המהנדסים והאדריכלים, חבר הנהלת ארגון המהנדסים והאדריכלים, חבר ועדת האתיקה של ארגון המהנדסים והאדריכלים וחבר הוועדה המייעצת לרשם המהנדסים והאדריכלים. מוססקו כיהן כיועץ למשרד החינוך, למוסד לביטוח לאומי ולחברת מוריה בירושלים, בנושאים של בקרת פרויקטים וייעוץ כללי.
פרויקטים נבחרים
מוססקו ביצע מספר רב פרויקטים ובהם תוכניות בנין ערים, תוכניות בינוי, מבני משרדים, מבנים מסחריים, מרכזים לוגיסטיים, מבני תעשייה ומעבדות, מבני תחבורה ותשתיות, מבני ציבור, מבני חינוך ותרבות, מבני סיעוד ובריאות, מבני תקשורת, מבני היי-טק ומבני מגורים. הפרויקטים תוכננו עבור משרדי ממשלה, גופים מוסדיים וחברות יזמיות.
פרסים
מוססקו השתתף בתחרויות פומביות ומוזמנות. תוכניותיו זכו בפרסים ובהערכה מקצועית, ביניהן:
Shut Up and Drive
Shut Up and Drive (בעברית: תשתוק ותנהג) הוא שיר של הזמרת הברבדית ריהאנה מאלבום האולפן השלישי שלה, Good Girl Gone Bad. ב-12 ביוני 2007, השיר יצא כסינגל השני מהאלבום ונשלח לתחנות הרדיו ברחבי העולם. השיר נכתב על ידי ברנרד סאמנר, פיטר הוק, סטיבן מוריס, ג'יליאן גילברט, קארל סטורקן ואוון רוג'רס והופק על ידי השניים האחרונים. "Shut Up and Drive" הוא שיר גל חדש שמכיל השפעות של מוזיקה משנות ה-70 וה-80 ומכיל אזכורים למכוניות וחלקים של מכוניות כמו קדילק. השיר יצא לאור לרדיו ארצות הברית ב-12 ביוני 2007 וב-27 באוגוסט הופץ בעותק פיזי בבריטניה.
השיר קיבל ביקורות מעורבות ממבקרי המוזיקה אשר כינו אותו "טיפשי". השיר זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-15 בארצות הברית ולמקום הראשון במצעד שירי הדאנס של ארצות הברית. בבריטניה, השיר הגיע למקום ה-5 והפך לשיר החמישי שלה לעשות זאת. בנוסף השיר הגיע לעשירייה הפותחת גם באוסטרליה, קנדה, גרמניה ואיטליה. הקליפ לשיר בוים על ידי אנתוני מנדלר וצולם בפראג שבצ'כיה. ריהאנה ביצעה את השיר במהלך שלושת סיבובי ההופעות הבין לאומיים הראשונים שלה.
הפקה והוצאה
השיר נכתב על ידי ברנרד סאמנר, פיטר הוק, סטיבן מוריס, ג'יליאן גילברט, קארל סטורקן ואוון רוג'רס והופק על ידי השניים האחרונים. אל המברגר הקליט את השיר בסאן וואץ', סנט ג'יימס, ברבדוס ובאולפני הקלטות לופט בברונקסוויל, ניו יורק. המברגר שימש גם כמהנדס מיקסינג של השיר באולפני הקלטה לופט, יחד עם העוזר שלו רוי מתיוס. סטורקן סיפק את כל המכשירים לכך בזמן שריהאנה ורוג'רס שרו את שירת הרקע. מנהל ההפקה של השיר היה רוב הסלדן עם כריסטי מורן ששימשה כעוזרת הפקה. השיר יצא לאור כסינגל השני מהאלבום וב-22 במאי 2007 הוא הופיע באתר הרשמי של ריהאנה. הוא נשלח לרדיו העכשווי בארצות הברית חודש לאחר מכן ושבוע לאחר מכן נשלח גם לרדיו הקצבי. בבריטניה הוא יצא לאור ב-27 באוגוסט 2007 בתור עותק פיזי.
מיקומים במצעדים
השיר זכה להצלחה בעולם. בארצות הברית הוא הגיע בשיאו למקום ה-15 לאחר מספר שבועות ולמקום הראשון במצעד שירי הדאנס במדינה ובכך הפך לשיר השישי של ריהאנה לעשות זאת. במצעד שירי הפופ האמריקאי הוא הצליח להגיע למקום ה-1 ובכך הפך לשיר השביעי שלה שמגיע לעשרים העליונים במצעד זה. השיר הצליח בסופו של דבר להגיע למעמד פלטינה בארצות הברית. בקנדה השיר הגיע בשיאו למקום ה-5 לאחר שבעה שבועות ובכך הפך לשיר החמישי של ריהאנה שמגיע לחמישייה הפותחת במדינה. בסך הכל השיר שהה 31 שבועות במצעד ובך הפך לשיר השישי שלה ששהה הכי הרבה זמן במצעד. סך הכל מכירותיו מסתכמות ב-230 אלף עותקים בבריטניה.
גם באירופה השיר זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-16 במצעד השירים האירופי. הוא הגיע לעשירייה הפותחת ב-8 מדינות ביניהן הונגריה, אירלנד וגרמניה. בשווייץ הוא הגיע למקום ה-14 אך בשוודיה למקום ה-31 בלבד. באוסטרליה השיר הגיע למקום הרביעי ובכך הפך לשיר השני מהאלבום להגיע לחמישייה הפותחת במדינה ובסופו של דבר הגיע למעמד זהב במדינה. בניו זילנד השיר הגיע בשיאו למקום ה-12 ונשאר 13 שבועות במצעד. נכון להיום מכירותיו של השיר מסתכמות בכ-3.5 מיליון עותקים.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר צולם במגרש גרוטאות מאולתר בצ'כיה. הבמאי של הקליפ הוא אנטוני מנדלר, שעבד בעבר עם ריהאנה וביים עבורה קליפים כמו "Unfaithful" ו-"We Ride". הקליפ יצא ב-25 ביוני 2007 בחנות ה-iTunes של ארצות הברית. הקליפ מתחיל בריהאנה, נוסעת בפרארי למגרש הגרוטאות. כשהיא הגיעה לשם ונכנסה למגרש הגרוטאות, השיר מתחיל להתנגן. בתוך המגרש, מספר רב של בנות עומדות ומתקנות מכוניות שבורות וריהאנה מצטרפת אליהן בזמן שהיא שרה את השיר. לאחר מכן נראית סצנה נוספת בה ריהאנה רוקדת על אחת המכוניות. בהמשך הקליפ, ריהאנה והבנות יוצאות מהמגרש לעבר תחרות מרוצים והיא שרה את מילות השיר לנהגים ושהיא מסמנת להם לצאת הם יוצאים. בסצנה האחרונה, נראית ריהאנה עומדת על במה בתוך מגרש הגרוטאות, מנגנת על גיטרה ושרה את הבית האחרון של השיר.
הופעות חיות
על מנת לקדם את השיר ריהאנה ביצעה אותו בפסטיבל BBC Radio 1's Big Weekend במאי 2007. בנוסף היא ביצעה את השיר בטקס פרסי ה-VMA של 2007 ביחד עם להקת הרוק פול אאוט בוי. בנוסף היא גם ביצעה את השיר בתוכנית Late Show עם דייוויד לטרמן. בשנת 2009 היא ביצעה את השיר בהופעה בסופרבול ובנוסף גם ביצעה אותו בכל שלושת סיבובי ההופעות הבין לאומיים הראשונים שלה.
שימוש במדיה
השיר הופיע בפסקול של הסרט ראלף ההורס בשנת 2012. בנוסף השיר גם הופיע בסרטים ילדת פרא, רוד טריפ ו-21. בנוסף השיר גם נוגן בפרסומת של המכונית מאזדה בשנת 2012. בנוסף השיר גם בוצע בתוכנית "Lip Sync for your Life".
גרסאות כיסוי
השיר זכה לגרסת כיסוי על ידי להקת הרוק "Weep" באלבומם "Worn Thin". בנוסף השיר גם סומפל בשיר "Oh!" של הלהקה האסייתית "Girls' Generation" באלבומם "Run Devil Run".
קולטן דופמין D4
קולטן דופמין D4 או DRD4 הוא הגן לקולטן מספר 4 של דופמין המצוי בעיקר במערכת הלימבית במוח, מערכת המעורבת בקוגניציה ורגש. לגן זה קיימות מספר ואריאציות (פולימורפיזם) שהבולטת ביניהם היא מספר החזרות, בין 2 ל-10, של אזור ב-exon III. ככל שמספר החזרות קטן יותר כך האלל קצר יותר ויעילות קשירת הדופמין של הקולטן גבוהה יותר. במחקרים רבים קיבצו את הווריאציות של מספר החזרות לקבוצות של אלל ארוך (7 חזרות ומעלה – L-DRD4) ואלל קצר (פחות מ-7 חזרות, S-DRD4).
הפולימופריזם ב-DRD4 נמצא קשור למזג אצל ילדים, ובפרט לחיפוש אחר חידושים, ולהתנהגות פרו-חברתית. פולימורפיזם בגן זה נמצא גם קשור למגוון רב של הפרעות כגון ADHD, התקשרות לא מאורגנת, ובעיות של החצנת התנהגות.
הפולימורפיזם בגן ה-DRD4 הוא אחד הגנים בו ממוקדת כיום תשומת הלב המחקרית במחקרים הבוחנים את האינטראקציה בין גנים ובין התנהגות הורית בהשפעה על תוצאות בילד. למשל, מחקרים הראו כי התערבות במטרה להגביר את רגישות ההתנהגות של ההורים של ילדים עם בעיות החצנה הייתה יעילה רק עבור ילדים בעלי הגן הארוך ל-DRD4, וכי אינטראקציה בין הפולימורפיזם של DRD4 ואיכות ההורות השפיעה על הצורך של הילדים בגירויים עוצמתיים ובחיפוש אחר ריגושים.
פולמוס קיטוס
פולמוס קיטוס היה התנגשות בין הכוח הרומאי בפרובינקיית יהודה ובין יהודים בסביבות השנים 115–117 במקביל למרד התפוצות.
מקורות
המקורות אודות האירועים מועטים ועמומים. המשנה מזכירה תקנות אבלות שגזרו בעקבות "פולמוס של קיטם" שאותו היא מאזכרת בין פולמוס של אספסינוס (המרד הגדול) ו"פולמוס אחרון" (מרד בר כוכבא), אכן אינה מציינת פרטים אודות האירוע.
בסדר עולם רבה נכתב. על פי כרוניקה זו האירוע התרחש באמצע העשור השני או בתחילת העשור השלישי של המאה השנייה.
ההיסטוריה אוגוסטה מציינת שבתקופת אדריאנוס "פרקו עול אותן אומות אשר טראיאנוס בעבר הכניע", בין היתר בארץ ישראל, בה "ניעורו הלכי רוח מרדניים". בנוסף, קיימת עדות אפיגרפית על כך שהתנהלה לחימה בארץ ישראל בשנים הללו.
אירועים
מכיוון שהאירוע לא הותיר את רישומו בהיסטוריה, יש הסכמה בקרב החוקרים שהיקפו היה קטן יחסית.
לא ידוע על סדר המאורעות המדויק. יודעים שבשנת 116 נשלחה וקסיליה של הלגיון השלישי קירנאיקה לירושלים למטרות תמיכה בלגיון העשירי פרטנסיס. בשנת 117 מינה הקיסר טראיאנוס את לוסיוס קווייטוס, שדיכא את המרידות במסופוטמיה, למושל יהודה והוסיף לגיון שני למצבת כוח האדם הרומאי בפרובינקיה (ככל הנראה היה זה הלגיון השני טראיאנה) ויש להניח שקווייטוס קיבל את מינויו כדי לדכא תסיסה ביהודה. דבר זה הפך את יהודה לפרובינקיה פרוקונסולרית (כלומר פרובינקיה שנציבה היה קונסול לשעבר) וזה מדגים את הרצינות שהרומאים התייחסו לאיום והחשש שלהם ממרידות יהודיות.
היקף ההתנגשות, מקומה, הגורמים לה ותוצאותיה, וכן הקשר שלה למרד התפוצות אינם ידועים.
יש המזהים את לוליאנוס ופפוס כמנהיגי המרד, מכיוון שמסופר עליהם בתלמוד שנהרגו על ידי טראיאנוס. שם מסופר ש"נהרגו שמעיה ואחיה אחיו" ויש המשערים שאלה הם השמות העבריים של לוליאנוס ופפוס. על-פי מגילת תענית הם הוצאו להורג בי"ב באדר. יש הסבורים שלמרד זה רומז התלמוד בסיפורו על חורבן "הר המלך" יחד עם שתי המרידות הגדולות, המרד הגדול ומרד בר כוכבא.
המשנה מדברת על פולמוס קיטוס אשר בעקבותיו גזרו חכמים כי הכלות בחתונתן לא ישימו עטרות בראשן לאות אבל, ושאדם לא ילמד את בנו יוונית.
בית הלשכה חולית
בית הלשכה חולית (באנגלית: Chapterhouse Dune) הוא ספר מדע בדיוני שנכתב על ידי פרנק הרברט, הספר השישי והאחרון שנכתב על ידו בסדרת "חולית". הספר פורסם באנגלית בשנת 1985 ותורגם לעברית בשנת 1989 על ידי עמנואל לוטם.
ספר המשך שנקרא "Hunters of Dune" (ציידי חולית) נכתב על ידי בנו של הרברט, בריאן הרברט והסופר קווין ג'יי. אנדרסון ויצא לאור באוגוסט 2006. הספר התבסס על כתבים שפרנק הרברט השאיר אחרי מותו.
תקציר העלילה
הכוכב ראקיס, חולית, הושמד על ידי המטרונות הכבודות בסוף אירועי כופרי חולית. בנות גשרית הצליחו להבריח עקלתון אחד מחולית ולמקם אותו בכוכבן, בית הלשכה, וכך הצילו את הסם. הן שואפות ליצור חולית חדשה על שבריה של הישנה. אך המטרונות הכבודות האדירות באו לקיסרות העתיקה במלוא עוצמתן, רומסות כל מה שנקרה בדרכן.
"בית הלשכה חולית" הוא סיפורן של בנות גשרית, המוסד היחיד מהקיסרות הישנה שנותר, על מאבקן לשרוד וההחלטות הרות הגורל שעליהן לקבל על מנת לעשות זאת. בנות גשרית ממשיכות לחיות תחת צילו של העריץ לטו השני, וממשיכות לתהות לאורך הספר האם המציאות ההרסנית עמן הן חיות היא שביל הזהב המפואר שהוא התווה.
דארוי אודראדה, האם הראשה של בנות גשרית, רואה בחלומותיה גורל עגום לבנות גשרית. ציידת בעלת קרדום רודפת אחריה על חוט דק כשמתחתיהן תהום אדירה. אודראדה נאלצת לרקום תוכנית מסוכנת ושבירה מאין כמותה שבעזרתה היא מקווה להציל את בנות גשרית מהמטרונות הכבודות.
הספר גם מספר את סיפורן של דמויות נוספות. דנקן איידהו, ר'ולה שכל זכרונותיו הקודמים הוחזרו לו, הכלוא באי-ספינה בכוכב בית הלשכה. מורבלה, מטרונה כבודה שנשבתה בידי בנות גשרית, הכרוכה בקשר של שיעבוד מיני עם איידהו. ר'ולה חדש של הבאשאר מיילס טג הנתון לחינוכן של בנות גשרית. שיאנה, האם הנערצה האחראית על העקלתונים, וסקיטאל, אדון הטליילאסו שנותר בחיים. בין הדמויות בספר מופיעה גם קבוצה של יהודים.
מייק וולאס
מיירון לאון "מייק" וולאס (באנגלית: Myron Leon "Mike" Wallace; 9 במאי 1918, ברוקליין שבמסצ'וסטס – 7 באפריל 2012, ניו הייבן, קונטיקט) היה מנחה ומראיין טלוויזיה מפורסם, יהודי אמריקאי שזוהה בעיקר עם התוכנית "60 דקות", שבה שימש מנחה מאז עלתה לאוויר בשנת 1968. במהלך הקריירה שלו ב־"60 דקות" הוא ראיין מגוון רחב של עושי חדשות כמו ג'וני קרסון, דנג שיאופינג, אייתוללה חומייני, קורט ולדהיים, יאסר ערפאת, מנחם בגין, אנואר סאדאת ומנואל נורייגה.
וולאס נודע בגישתו הקשוחה והישירה כלפי מרואייניו ולא נרתע מלומר מילים קשות באוזני מרואייניו, אף כאלו שהיו רמי דרג. כך למשל שאל את חומייני מה דעתו על כך שאנואר סאדאת נשיא מצרים קרא לו "משוגע". בריאיון עם שירלי מקליין שאל אותה אם חוצנים נוחתים במרפסת שלה.
חיים אישיים
וולאס נולד בשם משפחה ואליק להורים יהודים שהיגרו מהאימפריה הרוסית. נישא כמה פעמים ונולדו לו שני בנים. בנו הבכור נהרג בתאונת טיפוס הרים בשנת 1961. בנו השני, כריס וולאס, שימש מגיש חדשות ברשת פוקס ניוז.
וולאס התפרסם במיוחד בשנות השמונים של המאה ה־20, כשהתוודה שהוא חולה בדיכאון כרוני, שיש לו מחשבות על התאבדות ושאף אושפז בבית חולים לחולי נפש. בריאיון שנתן התוודה אף שניסה להתאבד באמצעות נטילת גלולות. הוא טען שתביעת דיבה שהוגשה נגד תוכניתו הייתה הגורם לדיכאון.
לוולאס הייתה היסטוריה ארוכה של בעיות בלב. ב־2012 נפטר והוא בן 93, לאחר שנאבק שנים אחדות במחלה.
יחסי איי בהאמה–שווייץ
יחסי איי בהאמה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין קהיליית איי בהאמה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין קהיליית איי בהאמה כוננו ב-1974 - שנה אחת לאחר קבלת עצמאות מלאה של המדינה מהממלכה המאוחדת. שווייץ הכירה באיי בהאמה עוד ב-1973, שנת העצמאות של המדינה. מעורבות שווייצרית באיי בהאמה הייתה עוד ב-1936 כאשר חברת המזון נסטלה נכנסה לשוק במדינה. במהלך שנות החמישים של המאה העשרים מלונאים ובנקאים שווייצרים ראו באיי בהאמה פוטנציאל מסחרי ונכנסו לשוק במדינה. ב-2018 היה הבנק השווייצרי אחד הבנקים הגדולים במדינה.
על פי משרד החוץ השווייצרי: "היחסים בין המדינות הם יחסים חמים וטובים עם שיתופי פעולה בתחום הסחר והמסחר". איי בהאמה חתמה על הסכם שיתוף פעולה עסקי עם שווייץ בשנת 2019 ומתקיימים חילופי מידע בנושאים פיננסיים בין המדינות.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 365 שווייצרים חיו באיי בהאמה. הסחר הכולל שבין המדינות הגיע בשנת 2018 ל-20.9 מיליון פרנקים שווייצרים. מהם 1.3 ייצוא של איי בהאמה לשווייץ ו-19.6 מיליון ייבוא של איי בהאמה משווייץ.
אשלגן ציאניד
אשלגן ציאניד הוא תרכובת כימית שנוסחתה KCN, זהו חומר יוני המורכב מיוני אשלגן +K ויוני ציאניד -CN. החומר גבישי והסריג קובי, כל יון אשלגן מוקף 6 יוני ציאניד ולהפך. לבן ומסיס מאוד במים. שימושיו העיקריים של החומר הם בכריית זהב, סינתזה אורגנית וציפוי מתכת.
הפקה
מייצרים אשלגן ציאניד בתגובה של מימן ציאניד עם תמיסה של אשלגן הידרוקסידי ואידוי המים בואקום.
היקף הייצור: 50,000 טון בשנה.
שימושים
משתמשים באשלגן ציאניד בסינתזה של ניטרילים וחומצות קרבוקסיליות. בכריית זהב משתמשים בחומר כדי לקבל מזהב מתכתי וחמצן אטמוספירי תרכובת מסיסה של אשלגן זהב ציאנידי
רעילות
ככל הציאנידים אשלגן ציאנידי רעיל בשל קישור יון הציאניד ליוני ברזל Fe+3 בחלבון ציטוכרום אוקסידאז במיטוכונדריה והפרעה לנשימה התאית. הרעילות הגבוהה שלו (LD50 מוערך באדם: 140 מ"ג) ומסיסותו הגבוהה הגורמת לספיגה מהירה בגוף הפכו את החומר לאמצעי נפוץ להתאבדות. כך למשל השתמשו באשלגן ציאנידי בכירים במשטר הנאצי דוגמת ארווין רומל, מגדה גבלס, פיליפ בוהלר, מרטין בורמן והיינריך הימלר. מתאבדים אחרים במימן ציאנידי כוללים את חלוץ המחשוב אלן טיורינג והכימאי וולאס קרותרס. החומר שימש כמרכיב הפעיל בגלולות התאבדות שנשאו מרגלים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מרכז תפוצה
מרכז תפוצה הוא אזור גאוגרפי אשר בו קבוצה של יצורים חיים עברו ביות, או שגדלים באופן טבעי בבר. לדעת חוקרים רבים, מרכז התפוצה בדרך כלל זהה למרכז השונות הגנטית.
מקורות גנטיים של צמחים מאזורים אלו משמשים במטרה לאתר קרובי בר של גידולי תרבות, וכן לטיפוח ולזיהוי גנים בעלי חשיבות חקלאית (לדוגמה כמקור לגנים דומיננטיים לעמידויות למחלות). מידע על מרכזי התפוצה של מיני צמחים חשוב גם במטרה למנוע אובדן גנטי כתוצאה מהכחדתם של אקוטיפים וקווים מסורתיים וכתוצאה מהרס בתי גידול. שימור מאגרים גנטיים אפשרי בעזרת שימורם של זרעים בבנקי גנים, או שמירה של המינים בבית גידולם הטבעי.
מרכזי ואווילוב הוגדרו על ידי ניקולאי ואווילוב כאזורים גאוגרפיים בהם החל ביות צמחים. ואווילוב קבע שצמחים לא בויתו באופן מקרי אלא באופן מכוון באזורי מרכזי התפוצה.
חסידות אמשינוב
חסידות אמשינוב היא חצר חסידית, ענף של חסידות וורקא. נוסדה באמשינוב בפולין באמצע המאה ה-19 על ידי רבי יעקב דוד קאליש, בנו של רבי יצחק מוורקא והתקיימה בה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה נפטר נינו, האדמו"ר רבי יעקב דוד קאליש (השני).
אחרי השואה הוקמו חצרות אמשינוב בארצות הברית ובישראל. רבי שמעון שלום קאליש שכיהן לפני המלחמה באוטבוצק (בנו של האדמו"ר השני בשושלת רבי מנחם קאליש) הקים את חצרו בארצות הברית, ובנו רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש עלה לישראל והקים חצר בבית וגן שבירושלים. רבי יצחק קאליש, בנו של רבי יוסף קאליש, האדמו"ר השלישי בשושלת, הקים חצר בבורו פארק.
האדמו"ר הראשון
רבי יעקב דוד קאליש (ה'תק"ע-ה'תרל"ח) היה בנו הבכור של רבי יצחק מוורקא "האדמו"ר הזקן מוורקא". לאחר פטירת אביו התמנה תלמידו רבי שרגא פייבל מגריצא לאדמו"ר, אך הוא נפטר לאחר חצי שנה, וההנהגה עברה לאחיו הצעיר רבי מנחם מנדל "האדמו"ר הצעיר מוורקא". ורבי יעקב דוד הקים חצרו לעצמו באמשינוב, שבה כיהן כרב עוד קודם לכן. חצר הרבי ובית מדרשו באמשינוב התקיימו עד השואה. בשנת תקצ"ו נישא לשרה לאה בתו של הרב משה שלמה לבנזון מפרצובה בעל שו"ת חשק שלמה. לאחר שהתאלמן בשנת תרי"ח נישא לחיה בתו של הרב יעקב מזרניבצה. כאביו, היה ידוע באהבת ישראל והיה עסקן ציבורי פעיל. סבל ממחלות. נפטר בד' בכסלו תרל"ח. מעט מדברי תורתו כונסו בספר "אהל יצחק".
בנו הגדול רבי מנחם מילא את מקומו, בנו רבי ישעיהו כיהן בפשיסחה ורבי ירמיה באופולה.
רבי מנחם מאמשינוב ובניו
רבי מנחם קאליש (תר"כ-תרע"ח), בנו של רבי יעקב דוד, התמנה לאדמו"ר אחרי פטירת אביו כשהוא בן 18 שנים בלבד. קאליש דמה בתכונותיו לאביו. המסורת החסידית מספרת כי הוא לא הכיר בזמנים ובשעות, וההכנות לתפילות ולקיום המצוות ארכו אצלו שעות. במלחמת העולם הראשונה התיישב בוורשה, שם הרבה לעסוק בצרכי הפליטים. הוא נפטר בט"ז בכסלו תרע"ח בגיל חמישים ושמונה שנים, ונטמן בבית הקברות היהודי בוורשה. בנו הגדול, רבי יוסף קאליש, עד אז רבה של אוסטרוב מזובייצק נקרא לאמשינוב למלא את מקומו. בנו השני, רבי שמעון שלום הקים חצר חסידית באוטבוצק. בנו השלישי, רבי אברהם, חתנו של האדמו"ר מרדומסק בעל החסד לאברהם, ניהל חצר חסידית ברדומסק. נספה בטרבלינקה באוקטובר 1942.
ענף רבי יוסף מאמשינוב
רבי יוסף קאליש, בנו הבכור של רבי מנחם וממלא מקומו באמשינוב, היה חתנו של רבי חיים אלעזר וקס. לפני התמנותו לאדמו"ר כיהן כרב העיירה אוסטרוב מזובייצק ורבים מהמתנגדים בעיירה הפכו לחסידיו. כיהן כאדמו"ר 18 שנה, עד לפטירתו בג' בשבט תרצ"ו.
בנו, רבי יעקב דוד קאליש (השני), שימש כאב בית הדין בז'ירארדוב הסמוכה לוורשה. נשא את בתו של רבי שלמה יוסקוביץ, חתנו של האדמו"ר אברהם מרדכי אלטר מגור. בתרצ"ו הוכתר לאדמו"ר מאמשינוב ומאז שימש כרב של שתי הקהילות. עם כיבוש פולין על ידי הגרמנים ברח לוורשה, שם הסתתר במשך שנתיים. הוא נפטר בגטו בחורף תש"ב ונטמן ליד סבו ואביו בבית העלמין בורשה. משפחתו כולה נרצחה בידי הנאצים.
בנו השני של רבי יוסף, רבי יצחק קאליש, הצליח להימלט לווילנה ובהמשך ליפן יחד עם דודו, אח אביו, רבי שמעון שלום. הקים את החצר מחדש בארצות הברית, בוויליאמסבורג ובהמשך בבורו פארק. נפטר בי"ט באדר תשנ"ג. ארונו הובא לקבורה בבית הקברות העתיק בטבריה.
לאחר פטירתו הוכתר בנו רבי יוסף קאליש, אך חלק מחסידיו פנו אל רבי יעקב אריה, האדמו"ר בירושלים. רבי יוסף הוציא לאור את הספר "זרע יצחק" על התורה ועל המועדים מתורתו של אביו. נפטר בי"א בניסן ה'תש"ף בהתפרצות נגיף הקורונה.
ענף רבי שמעון שלום מאמשינוב-אוטבוצק
רבי שמעון שלום קאליש, בנו השני של רבי מנחם, היה חתן דודו רבי ישעיהו מפשיסחא. לאחר פטירת אביו הקים חצר חסידית באוטבוצק. בתרצ"ט, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמלט ל, שם התרכזו פליטים רבים שנמלטו מפולין. מווילנה ברח ליפן, יחד עם תלמידי ישיבת מיר ולאחר שהיה של כמה חדשים הוגלו לשנחאי בסין שהייתה אז תחת שלטון יפני, שם שהו עד לסיום המלחמה. אחרי המלחמה הגיע לארצות הברית, ויסד מחדש את חצר אמשינוב בבורו פארק. הוא תכנן לעלות לישראל, אך נפטר בי"ט באב תשי"ד לפני שהספיק לעשות זאת. נקבר בארצות הברית על תנאי וכעבור שבועות ספורים הועבר לבית הקברות העתיק בטבריה בחלקת תלמידי הבעל שם טוב.
בנו, רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש, חתנו של דודו רבי יעקב אריה מורגנשטרן מרדזימין-וישקוב (חתנו של רבי מנחם מאמשינוב), שרד את השואה. עלה ארצה והתיישב בירושלים בשכונת בית וגן, שם הקים את מוסדותיו ובהם ישיבת "שם עולם" בראשות חתנו, רבי חיים מיליקובסקי, מתלמידי ישיבת מיר שפגש בשנחאי. נהג להאריך בהכנות לתפילה ואלה היו מסתיימות בשעה מאוחרת ביותר. היה מפורסם באהבת ישראל שלו. נפטר בכ"ז באייר תשל"ו ונקבר בהר המנוחות שבירושלים.
בתי כנסת ומוסדות
בתקופת כהונתו של רבי יוסף מאמשינוב פעלו בפולין כ-40 שטיבלאך של חסידיו. בתל אביב נוסד שטיבל בהוראת רבי יוסף אך אחרי פטירתו בשנת תרצ"ו, ונקרא "אוהל יוסף" על שמו. לימים התקיים בין כתליו כולל אברכים בראשות הרב דוד וייסבורד (הלחמי).
בנו של רבי יוסף, רבי יצחק, הקים את בית מדרשו בוויליאמסבורג ואחר כך עבר לבורו פארק. בשנת תשל"ח הקים רבי יצחק כולל אברכים "אוהל יוסף" בבורו פארק.
באוטבוצק פעל השטיבל של רבי שמעון שלום קאליש. אחרי השואה פתח שטיבל בבורו פארק, אך הוא אינו פעיל כיום.
בית וגן
האדמו"ר בירושלים כיום הוא רבי יעקב אריה מיליקובסקי, נכדו של רבי מאיר. התפרסם בגלל סדר יומו המיוחד. מאריך מאוד בהכנות לתפילה ולעשיית מצוות, באופן שאינו מתאים עם זמני התפילה על פי ההלכה הפסוקה בשולחן ערוך. השבת שלו מסתיימת לפעמים באמצע השבוע. קבלת הקהל הציבורית נערכת בדרך כלל בשעות המאוחרות של הלילה, עד לפנות בוקר.
מרכז חסידות אמשינוב בשכונת בית וגן, שבה מתגורר האדמו"ר ומשפחות מהחסידות. בשכונה ישיבה של החסידות. רבים מחסידי אמשינוב גרים בעיר ביתר עילית ולהם ארבעה בתי כנסת וישיבה. בתי כנסת נוספים קיימים בערים בני ברק, מודיעין עילית וצפת. קבוצות נוספות מקרב החסידות ניתן למצוא בערים בית שמש ואלעד.
בורו פארק
בארצות הברית כיהן כאדמו"ר רבי יוסף קאליש, בן רבי יצחק. נפטר בניסן תש"פ, ושני בניו המתגוררים בישראל הוכתרו לאדמו"רים. לממלא מקומו מונה הבן הגדול, רבי מנחם, ר"מ בישיבת "טל תורה" וחתן רבי נתן דוד רוזנבוים מזוטשקא. הבן הצעיר, רבי אשר חיים, חתן הרב אהרן מנדלזון (בן הרב בנימין וחתן הרב שמעון למברגר ממאקווא), הוכתר לאדמו"ר מאמשינוב בית שמש.
מרכז חצר זו בבורו פארק, שבה השתקע רבי יצחק בשנת תשכ"ד. בתי כנסת נוספים קיימים בויליאמסבורג, במונסי (יחד עם חסידות אלכסנדר), בבני ברק ובבית שמש (נפתחו בשנת תש"פ).
בשנת ה'תשט"ז הקים רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש את ישיבת שם עולם תחילה בעיר חולון ולאחר תקופה עברה הישיבה לשכונת בית וגן. בראשות הישיבה עמד חתנו הרב חיים מיליקובסקי, ולאחר פטירתו עמדו בראש הישיבה בניו של הרב חיים, האדמו"ר רבי יעקב אריה מיליקובסקי ואחיו הרב משה.
בישיבה לימדו בין היתר הרבנים שמואל אוירבך, עזריאל אוירבך וחיים ורנר.
חסידות אופולה
רבי ירמיה קאליש מאופולה-אמשינוב (נולד בשנת תרל"ג), בנו הצעיר של רבי יעקב דוד הראשון. בגיל חמש התייתם מאביו וגדל בחצר אחיו הגדול רבי מנחם קאליש מאמשינוב. היה נשוי (בשנית) לקיילא נחמה בת האדמו"ר אברהם איגר מלובלין. הוסמך להוראה על ידי רבי חיים מבריסק. כיהן כרב בעיירה אופולה לובלסקי הסמוכה ללובלין. בזמן מלחמת העולם הראשונה נאסר על ידי הרוסים והואשם בריגול, אך שוחרר כעבור חודשיים. לאחר פטירת אחיו בט"ז בכסלו תרע"ח, הכתירה קבוצה מחסידי אמשינוב את רבי ירמיהו לרבם, הוא עבר להתגורר בוורשה שם התרכזו חסידיו וניהל בה את בית מדרשו. העביר את רוב היום בתפילה. עם כיבוש ורשה במלחמת העולם השנייה ביקשו מקורביו להבריחו מחוץ לגבולות פולין, ואולם הוא סירב להיפרד מחסידיו. בעת האקציה הגדולה בגטו סירב לרדת לחצר, התעטף בטלית ותפילין, התיישב על כסאו, קרא קריאת שמע ותוך כדי אמירת 'אחד' השיב את נשמתו. באישון לילה התגנבו חסידיו אל הבית והביאוהו לקבר ישראל בחצר.
נינו של רבי ירמיה, רבי שרגא זלמנוב, נתבקש לפני כחצי יובל על ידי אדמור"י פולין וזקני חסידי אמשינוב-אופולה לחדש את החצר, ומאז משמש כאדמו"ר מאופולה. מפורסם בגאונותו, ושוחרי החסידות הפולנית המקורית מבקשים את קרבתו. הקים את מכון "לב אריה" להפצת תורת וורקא. הוציא לאור את הספרים: שמועות יצחק - לקט מדברי תורתו של רבי יצחק מווארקא; יד דוד - מדברי תורתו של בנו רבי יעקב דוד הראשון מאמשינוב; דברי ירמיה - מתורתו של בנו רבי ירמיה מאופולה ועוד. חצרו ברחוב הירדן בבני ברק. הוא חתנו של רבי חיים שאול טאוב, האדמו"ר ממודז'יץ.
נמל המפרץ
נמל המפרץ מופעל על ידי חברת SIPG) Shanghai International Port Group) משאנגחאי והוא משמש כנמל ימי נוסף לישראל לייבוא וייצוא של סחורות. הקמת הנמל היא חלק מתוכנית כוללת של משרד התחבורה, משרד האוצר וחברת נמלי ישראל שנועדה לתת מענה לצורכי המשק בתחום הסחר הימי, לגידול בממדי האוניות ולחיזוק כלכלת ישראל התלויה בשעריה הימיים. הקמת נמל המפרץ, יחד עם נמל הדרום שנבנה באשדוד, פותחת את ענף הנמלים לתחרות, בהמשך לרפורמה בנמלים שהחלה בשנת 2005.
הנמל נפתח לפעילות ב-1 בספטמבר 2021, עם עגינת ספינת המשא הראשונה בנמל.
המנכ"ל הראשון של נמל המפרץ הוא מי-האו צ'יאנג שניהל בעבר את נמל שנגחאי.
רקע
שלושת נמלי הים המסחריים של ישראל הופעלו במאוחד עד לשנת 2005 תחת גוף אחד – רשות הנמלים. מצב זה גרם לחוסר תחרות מוחלט בין הנמלים, בעטיו זכו לקוחות הנמלים לשירות ברמה נמוכה. המצב אפשר ריכוז של כוח רב בידי ועדי העובדים של הנמלים במקרה של רצון לשבות, ובכך לגרום להשבתת כלל הסחר הימי של ישראל בקלות. על מנת להגביר את התחרות וההתייעלות בענף, החליטה ממשלת ישראל, בשנת 2004, על שינוי מבני בענף הנמלים. עיקרו של השינוי היה הפרדת הנמלים חיפה, אשדוד ואילת, שנוהלו עד אז במסגרת רשות הנמלים, והקמת שלוש חברות נמל ממשלתיות עצמאיות נפרדות, אשר יופרטו בעתיד. בנוסף, הוקמה חברת נמלי ישראל, חברה ממשלתית חדשה שתפקידה לנהל את נכסי המדינה במרחב הנמלים, לדאוג לפיתוחם ולהקצאת שטחים במרחב הנמלים לפעילות לוגיסטית ונמלית. בד בבד עם הקמת החברות החדשות הוחלט על הקמת רשות רגולטורית במשרד התחבורה שתהיה אחראית על תכנון ארוך טווח של ענף הנמלים ועל הסדרת הפעילות בו – רשות הספנות והנמלים. בשנת 2004 הושלם תהליך החקיקה, ובשנת 2005 יצא לדרך שלב א' של הרפורמה: חברת הפיתוח וניהול הנכסים, חברות הנמל והרשות הרגולטורית החלו לפעול.
כעשור לאחר סיום הרפורמה, לא הושגו מטרותיה במלואן: הכנסת תחרות והתייעלות בענף הנמלים. הקמת הנמלים החדשים הנדרשים בהתאמה לצורכי המשק, היוותה בנוסף פלטפורמה ליצירת תחרות אמיתית בענף.
נמלי הים הם השער המסחרי העיקרי של מדינת ישראל והם משנעים כ-98 אחוזים ממטעני סחר החוץ של ישראל. תנועת המכולות בסחר העולמי והישראלי צמחה בתחילת המאה ה-21 בשיעור ניכר, ואוניות ענק חדישות נכנסו לשירות בקווי הסחר העולמיים. מערכת נמלים מודרנית חיונית למשק הישראלי ופיתוחה הוא יעד אסטרטגי.
הנמלים החדשים יהיו בבעלות ממשלת ישראל דרך חברת נמלי ישראל ויופעלו על ידי חברות הפעלה בינלאומיות, אשר יתחרו בנמלים הקיימים. לחברות הספנות, ליצואנים וליבואנים תהיה האפשרות לבחור באיזה נמל לקבל את השירות.
תיאור הנמל
שטח הנמל הוא 840 דונם הכולל מסוף מכולות שיוכל לטפל בעד 1.1 מיליון TEU בשנה. הנמל כולל רציף ראשי (רציף 6) באורך 800 מטרים ובעומק מים של 17.3 מטרים. תעלת כניסה באורך 2.2 ק"מ ועומק של עד 19 מטרים המתאימה לאוניות ענק שאורכן 400 מטרים והן יכולות לשאת למעלה מ-18,000 מכולות.
בנמל פועלים 9 מנופי שער ו-4 מנופי גשר, כולם תוצרת חברת ZPMC הסינית. מנופי הגשר בנמל, הם מהגדולים בעולם, עם יכולת הרמה של שתי מכולות 20 רגל במקביל, במשקל כולל של עד 60 טון ועד לגובה של 50 מטר. אורכה של זרוע הגשר בכל מנוף הוא 72 מטר, השווה לכ-25 שורות מכולות הנמצאות על אונייה אחת. המנופים נשלטים מחדר בקרה ואינם דורשים מפעיל שישב בראשם.
כל ספינה העוגנת בנמל יכולה להתחבר לכבל הזנת חשמל ולכן מסוגלת לכבות את מנועיה ולהימנע מזיהום מיותר של הסביבה.
במסגרת הפרויקט הוארך שובר הגלים הראשי של הנמל חיפה ב-800 מטר והוקם שובר גלים משני באורך של 2,100 מטר.
פיתוח עתידי
מתוכננת הקמת שלוש מסילות ברזל לרכבת מטענים באורך כולל של 2,100 מטר בתוך המסוף, לקידום שינוע יעיל של מטענים והפחתת עומסי התנועה בצירי התחבורה.
היסטוריה
ב-30 באוקטובר 2014 הוכרזה קבוצה המשותפת לחברות אשטרום ושפיר הנדסה כזוכה במכרז הבינלאומי להקמת נמל המפרץ. היקף העבודות במכרז זה הוערך ב-3.98 מיליארד שקל.
ב-23 במרץ 2015 הוכרזה חברת SIPG הסינית כזוכה במכרז הבינלאומי להפעלת הנמל המפרץ בחיפה. ההשקעה הסינית בנמלים בים התיכון מהווה חלק מתוכנית חגורה אחת, דרך אחת. סין העדיפה להשקיע בנמל בישראל על פני הנמלים בלבנון, בסוריה או בטורקיה כיוון שישראל נחשבת שותפה יציבה יותר.
בינואר 2018 אישרה הועדה המחוזית לתכנון ולבנייה חיפה התוכנית המפורטת לנמל, אך במסגרת החלטתה הורתה על הוצאת נמל הדלקים מהתוכנית, וביולי 2018 אושרה בוועדה לשמירת הסביבה החופית. באותה עת גם הושלם ייבוש השטח המיועד לנמל.
בספטמבר 2019 אישרה רשות הרישוי המחוזית את הבקשות של חברת SIPG לשלושה היתרי בנייה נוספים בנמל, לסדנאות ולמבנים נלווים, למבנים מנהלתיים ולאזור התפעולי של הנמל.
ב-28 ביוני 2020 לראשונה, הגיעה לנמל המפרץ אוניית המטען הייעודית בשם ZHEN HUA 17. האונייה הביאה חמישה מנופי שער. מנופים מתוצרת חברת ZPMC משאנגחאי שבסין.
ב-17 ביולי 2020 הגיעה אוניית המטען הייעודית בשם ZHEN HUA 16, האוניה הביאה את ארבעת מנופי הגשר הראשונים לנמל. בנוסף באותה האונייה הגיעו שני מנופי שער.
ב-1 בספטמבר 2021 נפתח הנמל לפעילות, עם עגינת ספינת המשא הראשונה בנמל. בדצמבר 2021, נחתם חוזה על קו הספנות הראשון אשר יתחיל לפעול באופן סדיר בנמל המפרץ.
ב-16 במאי 2022, עגנה הספינה הראשונה ברציף 8, הספינה היא "SELAM" שהגיעה מנמל איסכנדרון תחת דגל מלטה עם מטען כללי.
התנגדויות לתוכניות הפיתוח
תוכניות הפיתוח שהגישה חברת נמלי ישראל לוועדת התכנון והבנייה עוררה התנגדויות רבות שהוגשו על ידי שורה של פעילים סביבתיים, ארגונים ירוקים, מפלגות ירוקות ממועצת העיר ואף חברת המועצה עינת קליש-רותם (בהמשך ראש העירייה). רשות נחל הקישון והקואליציה לבריאות הציבור דרשו כי חברת נמלי ישראל תתרום לפיתוח הסביבתי ולתחזוקה של פארק מורד נחל הקישון מתוך צורך לאזן בין האינטרס העירוני לאינטרס הנמלי באזור. כל הדרישות שהעלו הארגונים והפעילים נדחו על ידי ועדת התכנון והבנייה המחוזית והתוכניות להקמת נמל המפרץ אושרו. בדצמבר 2018, בעקבות אישור התוכנית הודיעו המתנגדים על כוונתם להגיש ערעור לוועדה הארצית בירושלים.
בתחילת ינואר 2019 אישר יו"ר הוועדה המחוזית רשות ערעור על התוכנית למספר מתנגדים.
ביולי 2019, הצטרפה עמותת "שינוי לחיפה", שמטרתה שינוי פניה של חיפה בתחומי הכלכלה, החינוך והחברה, לדרישת העירייה, בהליך שמתנהל בבית המשפט המחוזי, נגד התוכנית המפורטת לנמל המפרץ. העמותה הביעה תמיכה בהליך והצטרפה לדרישתה של העירייה להאריך את מסלול ההמראה והנחיתה בנמל התעופה חיפה ל-2,400 מטר, כך שיוכל לשמש לטיסות בינלאומיות ישירות לאירופה ואסיה. על פי התוכנית המפורטת לנמל הימי, ייבנו מתקנים בשטח שיועד להארכת המסלול, כך שתיחסם האפשרות להרחיב אותו.
באוגוסט 2019 סיכמו עיריית חיפה ומשרד התחבורה כי יקודם תכנון הארכת המסלול ל-2,100 מ' ברוטו ו-1,900 מ' נטו, ובכך הסירה עיריית חיפה את התנגדותה לנמל המפרץ.
לוין אמנות חברה ותרבות
קרן לוין אמנות חברה ותרבות הוקמה בשנת 2010 בירושלים על ידי אספן האמנות עופר לוין.
פעילות
הקרן מנהלת בין היתר את אוסף לוין לאמנות ישראלית אשר נרכש ממבקר האמנות גדעון עפרת. עפרת התחיל את האוסף בשנת 1970 ונכון לשנת 2019 הוא כולל כ-3000 יצירות הנפרשות על פני למעלה ממאה שנות יצירה ישראלית.
הקרן פועלת לשימור המורשת התרבותית המקומית ולתמיכה בדור העתיד של אמני ישראל. לשם כך היא עוסקת בהוצאת ספרים וקטלוגים, יוזמת ומשתתפת בתערוכות, אירועי אמנות, סיורי אמנות והרצאות אמנים.
ארכאנג'לו קורלי
ארכאנג'לו קורלי (באיטלקית: Arcangelo Corelli; 17 בפברואר 1653 - 8 בינואר 1713) היה כנר איטלקי ומלחין בארוק.
חייו
ארכאנג'לו קורלי נולד בפוזיניאנו, כיום בנפת רוונה, ואין ידיעות של ממש על שנות ילדותו ונעוריו. בגיל 13 נסע ללמוד בבולוניה, שהייתה מרכז איטלקי חשוב למוזיקה קאמרית. מורו לכינור היה ג'ובאני בטיסטה באסאני. בגיל 17 התקבל ל"אקדמיה פילרמוניקה" של בולוניה ומכאן ואילך בנה את המוניטין שלו כאחד מחשובי הכנרים באיטליה. מטאו סימונלי, הזמר הנודע בקאפלה של האפיפיור, לימד אותו קומפוזיציה.
לסגנון הביצוע, שקורלי החל בו ואשר נשמר על ידי תלמידיו, כגון פרנצ'סקו ג'מיניאני, פייטרו לוקטלי ורבים אחרים, נודעה חשיבות חיונית להתפתחות הנגינה בכינור, אבל קורלי ניצל רק חלק מוגבל מיכולות הכלי. על כך אפשר לעמוד בעיון בכתביו; תפקידי הכינור אינם עולים לעולם מעל רה על המיתר הגבוה ביותר, הצליל הגבוה יותר בפוזיציה השלישית; נאמר עליו, שסירב לנגן קטע, שעלה עד לה גבוה בפתיחה לאורטוריה "טריפונו דל טמפו" של הנדל (שנוגנה בביצוע בכורה ברומא, בשנת 1708), ונעלב קשות כשהמלחין ניגן את הצליל.
אף על פי כן, יצירותיו לכינור מציינות תקופה בתולדות המוזיקה הקאמרית; השפעתו לא הוגבלה לארצו הוא. אפילו יוהאן סבסטיאן באך התייחס אליו, על פי השמועה, בכבוד רב. באך חיבר פוגה בסי מינור לעוגב על נושא מתוך טריו סונטה של קורלי (BWV 579). אנטוניו ויוואלדי הושפע ממנו מאוד במוזיקה שלו. חוגי המוזיקה ברומא חבו רבות לקורלי. הוא התקבל בחוגי האצולה הרמים ביותר ובמשך זמן רב משל בכיפה בקונצרטים המהוללים של ימי שני בארמון החשמן אוטובוני.
במותו החזיק קורלי בהון של 120,000 מארקים ובאוסף יקר ערך של תמונות, המותרות היחידים שהרשה לעצמו. הוא הוריש את נכסיו אלה לאיש חסדו וידידו, שהעביר בנדיבות את הכסף אל קרובי משפחתו של קורלי. קורלי קבור בפנתיאון ברומא.
יצירותיו מצטיינות בשטף מלבב של מלודיה וביחס של כבוד והתחשבות לתפקידי הליווי, שאותם גאל, כפי שנאמר עליו בצדק, מכללי הקונטרפונקט המגבילים.
שישה קבצים של קונצ'רטי, סונאטות ויצירות קטנות לכינור, בליווי כלים אחרים, מלבד כמה יצירות קונצרטנטיות לכלי מיתר, אומתו כשייכים לקורלי. החשובות ביותר מאלה הן XII Suonati a violino e violone o cimbalo (רומא, 1700). הסונטה הידועה מכולן, מס' 12, היא למעשה סדרת ואריאציות על נושא "לה פוליה", אשר עובדה כבר בזמנו של קורלי ומעט אחריו לכלים אחרים כגון: חלילית או חליל. כל 12 הסונטות עובדו על ידי תלמידו של קורלי, פרנצ'סקו ג'מיניאני, לסדרה של 12 קונצ'רטי גרוסי לתזמורת כלי קשת ובסו קונטינואו. כמו כן עובדו הסונטות לחלילית, לחליל, לויולה דה גמבה (כל אלה בלווי בסו קונטינואו) וכן לצ'מבלו סולו. גבוט מתוך אחת הסונטות זכה לסדרת 50 ואריאציות וירטואוזיות במיוחד מאת ג'וזפה טרטיני. קורלי ידוע גם בזכות שנים עשר קונצ'רטי גרוסי, אופוס 6, שהם לדעת רבים מיצירותיו המפורסמות ביותר. הידוע מהם והמבוצע תדיר הוא קונצ'רטו מס' 8, "קונצ'רטו חג המולד". קונצ'רטי גרוסי אלה, הכתובים לקבוצת כלי סולו מול שאר התזמורת, מהווים ציון דרך בהתפתחות הקונצ'רטו סולו בדמותו המוכרת בימינו.
קישורים חיצוניים
http://imslp.org/wiki/Category:Corelli,_Arcangelo
כפר נצרת
כפר נצרת הוא מוזיאון אתנוגרפי, נוצרי, באוויר הפתוח, המשחזר את חיי הכפר בגליל במאה הראשונה לספירה ומטרתו להראות לעולי הרגל את נצרת שישו הכיר. הכפר ממקום בלב נצרת של ימינו למרגלות בית החולים הסקוטי. (נ"צ: 32°42'0.29"N, 35°17'29.82"E)
בביקור בבית החולים בנובמבר 1996, זיהה הארכאולוג סטפאן פפאן (Stephen Pfann) גת עתיקה במורד טרסות חקלאיות בעמק קטן, בשטח בית החולים. חרסים שנמצאו על פני הטרסות מתוארכים, בעיקר, לתקופה הרומית הקדומה עד המאוחרת. הוא הסיק כי הטרסות הללו והגת קשורות לנצרת העתיקה, הממוקמת כ-500 מטר ממזרח, בלב העיר המודרנית. חשיבותה של תגלית זו אושרה באמצעות סקר ארכאולוגי רשמי שקידם את הבנת אופיו של האזור הכפרי הקשור ישירות לעיר העתיקה.
במשך כמעט שני עשורים, אוניברסיטת ארץ הקודש (UHL) וחברת הבת שלה, המרכז לחקר הנצרות הקדומה (CSEC), עמלו על הנחת היסוד האקדמי לבניית כפר גלילי מהמאה הראשונה המבוסס על ארכאולוגיה ומקורות יהודיים ונוצריים מוקדמים. הם קיוו ש"כפר לדוגמה" כזה יספק "קפסולת זמן" שלתוכה עשוי המבקר בן זמננו להיכנס כדי לפגוש את הסביבה הכפרית של היהדות הגלילית ומקום הולדתה של הנצרות הקדומה.
הכפר שוחזר על טרסות של אדמה חקלאית עתיקה עם מערכת השקיה ומחצבת אבן, על פני 60 דונם. באתר נמצאה גת עתיקה, והמשחזרים בנו העתקים מדויקים של בתים מהמאה הראשונה, בהם בית כנסת, מגדל שמירה, מקווה, בית בד, דיר ואפילו מערת קבורה. המבנים נבנו בקפידה מחומרים מקוריים ובשיטות הבנייה המקוריות. כל אלה הפכו את כפר נצרת לחוויה אותנטית מהמאה הראשונה ושחזור מדויק מבחינה ארכאולוגית של עיר הולדתו של ישו עם קשרים אמתיים לחייהם וזמנם של משפחתו וחבריו בני נצרת.
כפר נצרת, שפתח את שעריו למבקרים בשנת 2000, אינו מוזיאון רגיל עבור תיירים, אלא כפר פעיל, המשחזר קהילה יהודית בתקופת המאה הראשונה. גברים, נשים וילדים נצרתיים מתלבשים בתלבושות אותנטיות מהמאה הראשונה כדי לשחזר סצנות מהברית החדשה המדגימות את אורחות החיים של כפריים המאכלסים את החווה והבתים; חיים, עובדים בשדות, משתמשים בכלי חרס, כלי עבודה ושיטות עבודה שהיו נהוגות בזמנים ההם. כך, על טרסות חווה על צלע גבעה ניתן לפגוש עובדי אדמה, המגדלים ירקות, חיטה, גפנים, זיתים, תאנים ורימונים. המבקרים יכולים להיתקל ברועה המטפל בצאנו, או לבקר בבתי המלאכה של כדר, נגר ואורגת ולראותם בעבודתם. הביקור במקום נערך בהדרכה מקומית וניתן לחתום את החוויה בארוחה מקראית אותנטית.
הכפר משמש גם כאתר צילומים עבור הפקות טלוויזיה וקולנוע העוסקות בישו ובזמנו.
הממצאים הארכאולוגיים
סקר של שטח, שכיסה כ-15 דונם, הוזמן על ידי UHL ו-CSEC ונערך החל משנת 1997 (ונמשך עד 2002) על ידי הצוות הארכאולוגי של המוסד, בהנחייתו של רוס ווס (ארכאולוג מ- Harvard Divinity School אנ'). בסקר נחשפו, לצד הגת והטרסות, שרידים של שלושה מגדלי שמירה, שתי אבני ריסוק זיתים, שרידים של מערכת השקיה המוזנת מעיינות, ונחצבה בסלע האם, וכן עדויות לחציבת אבנים. כלי החרס שנמצאו בשטח תוארכו על פני תקופה ארוכה החל מתקופת הברונזה הקדומה (האלף השלישי לפני הספירה) ועד ימי הצלבנים/איובים (המאה השלוש עשרה לספירה), כאשר רוב הממצאים הם מהתקופה הרומית הקדומה עד המאוחרת. סקר זה אישר כי צורת הנוף הנוכחית היא שריד של חוות טרסות שלמה מהתקופה הרומית, שחלקים שונים שלה נוצלו לחקלאות עד לתקופה המודרנית. החוקרים זיהו שני סוגי טרסות: חווה 'רטובה', שהייתה תלויה בהספקת מים ממעיינות או מאגרי מים להשקיה, וחווה 'יבשה' שהייתה תלויה רק במשקעים.
העדויות לגבי אופיו של האתר מצביעות על כך שהעמק הקטן ומורדותיו היו ככל הנראה רכוש של משפחה אחת מורחבת, שגידלה מגוון של גידולים. חלק ניכר מהיקף החווה המקורית נשמר, אם כי רוב הטרסות במדרונות הפונות לבית החולים ממערב נעקרו על ידי מבנים מודרניים.
מהממצאים הקרמיים ניכר כי שטח החווה לא נושב ברציפות. הממצאים מייצגים מספר תקופות הממחישות את משך הזמן הנרחב של ההתיישבות והשימוש בחווה. עם זאת, נראה שכל אזור היה בשימוש בחלק מהתקופות המיוצגות, וננטש או לפחות נותר רדום בתקופות אחרות. בשום אזור באתר לא נמצאו כלי חרס מכל התקופות המיוצגות.
האופי הדליל והמקוטע של כלי החרס לא אפשר לקבוע את זהותם האתנית של דיירי שטח החווה באף אחת מהתקופות. עם זאת, ניתן להבחין כי בתקופה הרומית הקדומה והמאוחרת, צורות הקרמיקה מוכרות במידה רבה מרפרטואר כלי החרס של כפר חנניה, הידועים בכך שיוצרו בעיקר לצריכה של שומרי הלכה יהודית.
קולצ'יני
קולצ'יני (באוקראינית: Кульчини; בפולנית: Kulczyny; ביידיש: קולטשין) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב, השוכן על גדת נהר פונורי, נזכר בשמו הנוכחי מהמאה ה-15. לאחר שנחרב בעת פלישת הטטרים לאזור, הוקם היישוב בשנית בגדה השנייה של הנהר.
יהודי קולצ'יני
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 2,031 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, קרוב לשליש מתושביה, ופעלו בה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
באמצע יולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובאביב 1942 רוכזו היהודים שנותרו בה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה. על יושבי הגטו הוטלו גזירות שונות, והם נלקחו לעבודות כפייה.
באוגוסט 1942 רוכזו יושבי הגטו שבעיירה בכיכר השוק המקומית, ונלקחו לעיירה מנייווצי, בה הוחזקו לילה באורוות ובדירים, ולמחרת נרצחו כולם.
יהושע דב בנינסון
יהושע דב בנינסון (בן נון; תר"ז, 1846 – כ"ו באדר תרצ"א, מרץ 1931) היה מראשי חובבי ציון במינסק וממתיישבי ראשון לציון.
קורות חיים
נולד בשנת 1846 בבוריסוב שבפלך מינסק שברוסיה (כיום בבלארוס) לחיים יצחק ובילה בנינסון. בצעירותו למד בישיבת וולוז'ין. בהיותו בן שבע עשרה נישא ליהודית לוין, בת הרב מרדכי לוין, ששימש ראש ישיבה במינסק. לאחר נישואיו מתו אביו ואמו ביום אחד במגפת טיפוס. אחותו הצעירה חסיה הייתה אז כבת שש. בנינסון מכר את בית הוריו ועקר עם כל משפחתו למינסק. למד עברית ומתמטיקה, ולאחר מכן עבד כמנהל חשבונות בבנק לוריא במינסק. כעבור זמן התמנה למנהל הבנק.
באותה תקופה דגל ברעיון הסוציאליסטי, אולם הפרעות שנערכו ביהודי דרום-מערב האימפריה הרוסית בשנת 1881 חוללו אצלו תפנית אידאולוגית והוא נעשה ציוני נלהב. ביתו שימש מרכז לתנועת חיבת ציון במינסק וסביבתה. היה מחברי "אגודת האלף" וממייסדי אגודת "קיבוץ נדחי ישראל", שרבים מחבריה עלו לארץ ישראל והצטרפו לביל"ויים.
בשנת תרמ"ג (1883) עלתה לארץ ישראל אחותו חסיה, שנישאה לביל"ויי יהודה אידל צלליכין. בשנת תרמ"ה (1885) עלתה בתו לאה, שנישאה לביל"ויי צבי הורביץ. בשנת תרנ"א (1891) ביקר בנינסון בארץ ישראל כשליח של "אגודת האלף" ו"קיבוץ נדחי ישראל". הוא סייר בגדרה, שהייתה אז בראשית ימיה, וכן בעמק יזרעאל ובגליל. את בניו חיים יצחק ועמנואל שלח ממינסק ללמוד בבית הספר מקוה ישראל.
בשנת תרס"ו (1906) חיסל את עסקיו ועלה לארץ ישראל עם כל משפחתו. הוא השתקע בראשון לציון ועבד בניהול האדמיניסטריבי של היקב. בין השנים תרע"ב-תרע"ז (1912–1917) היה חבר ועד המושבה. שינה את שם משפחתו ל"בן נון" והיה חותם בשם "יהושע בן נון".
בשנת תרע"ד (1914), לאחר מות אשתו, עבר לתל אביב. היה מקורב לראשי העיר ופרנסיה ובהם חיים נחמן ביאליק.
אטאנאס קוסטוב
ד"ר אטאנאס קוסטוב (בבולגרית: Атанас Костов; נולד ב-1900, ברסן, האימפריה העות'מאנית – 1961, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה רופא בולגרי אשר זכה לעיטור חסיד אומות העולם על שהציל רופאים יהודים ובני משפחותיהם במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
קוסטוב נולד בעיר רסן שבמקדוניה. ב-1903, לאחר מרד אילינדן משפחתו עברה (היגרה) לסופיה, בולגריה. קוסטוב למד רפואה בגראץ שבאוסטריה. הוא גם עבד בעיירות פרובינציאליות בבולגריה. הוא התחתן עם איואנה מרדזהנובה (Ivana Merdzhanova) בשנת 1934 ולזוג נולדו שני ילדים.
בשנת 1941 הועבר ד"ר קוסטוב, כאחראי על ארגון השירותים הרפואיים, לסקופיה במקדוניה, שהייתה חלק מן השטחים הבולגרים החדשים. בין הרופאים לבין הרוקחים שפגש שם, היו גם יהודים שנפלו קורבן לחקיקה האנטי-יהודית שיישמה ממשלת בולגריה בשטחים החדשים של מקדוניה ותראקיה. ד"ר קוסטוב התנגד לחקיקה מפלה זו, והציע לעמיתיו היהודים לעבוד במקומות קטנים ומרוחקים. לאחר שעברו, ד"ר קוסטוב שמר איתם קשר והשתדל כמיטב יכולתו להקל עליהם. אחר-כך סוכם בין קצין הס.ס. הממונה על הפתרון הסופי בבולגריה - תיאודור דנקר לבין השליח הבולגרי הפרו-נאצי לעניינים יהודיים, אלכסנדר בלב, על גירוש היהודים. בחודשים: פברואר-מרץ 1943 ריכזה המשטרה הבולגרית למעלה מ-7,000 יהודים במחנה "טו-טאפו" מונופול בסקופיה (Skopje), לשם גירוש למחנות ההשמדה.
ביום בו רוכזו היהודים במחנה "מונפול", פנה קוסטוב למשטרה בדרישה לשחרר את הרופאים והרוקחים. לאחר שדרישתו לשחרר את הרופאים והרוקחים נדחתה, וגם בקשתו הטלגרפית מהבירה נענתה בתשובה שלילית, טס ד"ר קוסטוב לסופיה להגיש בקשת התפטרות, בטענה שללא הרופאים והרוקחים היהודים המאיישים את רוב נקודות התורפה של מערכת הבריאות במקדוניה, אי אפשר יהיה להמשיך ולהעניק שרות רפואי מינימלי. הוא הוסיף ואמר כי אם הרופאים היהודים לא ישוחררו מיד, הוא יסיר את כל אחריותו למערכת הבריאות לרווחת האוכלוסייה. התפטרותו לא התקבלה וד"ר קוסטוב שב בטיסה לסקופיה ובידו אישור לשחרר את הרופאים והרוקחים היהודיים. עם חזרתו, זימן את הרופאים והרוקחים לבשר על שחרורם, אך מפקד המחנה עמד על כך שהאישור אינו מתייחס לבני משפחות הרופאים והרוקחים. ד"ר אברהם נסים, הודיע מיד שלא יצא בלי משפחתו ולאחריו עשו כן גם יתר הרופאים. כאשר התברר לד"ר קוסטוב שאין לו כל סיכוי לשכנע את מפקד המחנה, הוא הפעיל גורמים שונים בדחיפות על מנת להשיג גם את שחרור המשפחות. עם זאת, מהרשימה נעדרו ד"ר ניסים ובני משפחתו. שמם הוסר מן הרשימה בלחץ המשטרה שהתנגדה לשחרורם בטענה שנסים מהווה סכנה לביטחון המדינה. הובהר לד"ר קוסטוב שאם יתעקש לשחרר את ד"ר נסים, יערערו על שחרורם של האחרים. מחמת החשש שהפעולה לשחרור ד"ר נסים תחבל בשחרור האחרים, ד"ר קוסטוב נאלץ להיכנע לדרישה ומשפחת נסים מצאה את מותה.
הכרה והנצחה
לאחר המלחמה, תחת השלטון הקומוניסטי, תמכו בו היהודים שהציל ד"ר קוסטוב, עד מותו ב-1961. ב-14 באפריל 2002 הוא הוכר והונצח על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם, ושמו נרשם על קיר הכבוד.
.aw
.aw היא סיומת האינטרנט בארובה. היא מנוהלת על ידי חברת "SETAR".
סיומות אינטרנט משניות
הרשמות מותרות ישירות ברמה השנייה, אך יש גם תת-דומיין .com.aw המיועד לאתרים מסחריים. מרבית ההרשמות נעשות דרך אתר SETARNET דרך www.setar.aw
כמו כן, חלה עלייה ברישומי .pro.aw המיועדים למקצוענים בארובה.
עזרא מלכי
רבי עזרא מלכי (צפת, ה'ת"ע – ז' באייר ה'תקכ"ח, 1710 – 1768) היה רבה של רודוס. מחבר הספרים מלכי בקדש, שמן למאור, עין משפט ועינות מים.
ביוגרפיה
נולד בצפת לרופא רבי רפאל מרדכי מלכי יליד איטליה שעלה לארץ ישראל בשנת ה'תל"ז (1677).
בצעירותו למד אצל אביו, בהמשך היה לאחד מחכמי צפת. בשנת ה'תק"ט (1749) נשלח כשד"ר של קהילת צפת לערי טורקיה והבלקן. במהלך שליחותו, נפגש עם רבי יוסף שמואל מודליאנו מחבר 'אוריין-תליתאי', וחכם דוד פארדו. במהלך שליחותו כתב חידושי תורה ופסקי הלכה וענה לשאלות הלכתיות רבות. כאשר הגיע לעיר שאלוניקי בשנת ה'תק"ט (1749), הדפיס את ספרו 'מלכי בקדש' על הלכות פסח וביאור ההגדה ועוד עניינים הלכתיים נוספים.
בשנת ה'תקי"ב (1752) לאחר שסיים את שליחותו, הגיע לעיר רודוס, לבקשת רבני העיר ומנהיגיה התמנה לרב העיר ודיין. באותה שנה חתם על תקנות הקהילה. בתקופה זו התכתב עם חכמי איזמיר. בשנת ה'תקט"ו (1755) הדפיס את ספרו 'שמן למאור', ובו חידושיו בנוגע להשגות הרז"ה ולפירוש הר"ן על מסכת שבועות.
רבי עזרא מלכי נפטר ביום ז' אייר ה'תקכ"ח (1768), ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק ברודוס קברו הועבר לחלקת הרבנים בעיר רודוס.
ספריו
חידושים רבים נותרו בכתב יד ואבדו כעבור שנים.
משה קצב
משה קצב (נולד בא' בטבת ה'תש"ו, 5 בדצמבר 1945) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כנשיאהּ השמיני של מדינת ישראל. קודם לכן כיהן כראש מועצת קריית מלאכי, כחבר הכנסת וכשר בממשלות ישראל.
קצב הורשע בביצוע עבירות אונס, מעשה מגונה בכוח והטרדה מינית של נשים שהיו כפופות למרותו בעת שכיהן כשר התיירות וכנשיא המדינה, וכן בשיבוש מהלכי משפט. בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר על קצב שבע שנות מאסר. בדצמבר 2016, בתום חמש שנות מאסר, שוחרר מהכלא בתנאים מגבילים, לאחר שעונשו קוצר. קצב הוא נשיא מדינת ישראל היחיד שהורשע בעבירה פלילית.
ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת
קצב נולד לגוהר ושמואל קצב בעיר יזד שבאיראן. משפחתו מתגאה בייחוסה לגולי בבל. שמו המקורי היה משאלה קצב. כשהיה בן שנה עברה המשפחה לטהראן. בשנת 1951, כשהיה בן חמש, עלה לישראל עם משפחתו. המשפחה שוכנה בתחילה במעברת שער העלייה שבחיפה, ולאחר מכן עברה המשפחה למעברת קסטינה, שלימים התפתחה לעיירה קריית מלאכי. אחיו התינוק, ציון, נספה במעברה בעת השיטפונות הקשים של שנת 1951. אחיו, אהרון, נפטר עוד כשמשפחתו התגוררה באיראן, ביזד.
בילדותו הוזמן על ידי רחל ינאית בן-צבי למשכן נשיאי ישראל, יחד עם ילדי המעברות שהצטיינו בקריאת ספרים. במהלך הביקור זכה קצב לחיבוק ולטיפה מיצחק בן-צבי, נשיאה השני של מדינת ישראל. היה זה ביקורו הראשון של קצב בירושלים.
את לימודי התיכון עשה בבית הספר "האחים" בקריית מלאכי ובכפר הנוער בן שמן, שם התמחה בחליבה ברפת ובמטעי עצי פרי. את בחינות הבגרות השלים בבית הספר התיכון בבאר טוביה. ב-1964 התגייס לצה"ל, שם שירת בחיל הקשר והוצב במפקדת גייסות השריון. הוא קיבל חופשות רבות כדי לסייע לפרנסת המשפחה.
לאחר שירותו הצבאי עבד כפקיד בבנק הפועלים וכסייע במכון וולקני. שימש עיתונאי מקומי ב"ידיעות אחרונות" וכיהן כנשיא "צעירי בני ברית", שם הכיר את רעייתו, גילה. לאחר שחסך כסף למד כלכלה והיסטוריה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1969 היה יושב-ראש תא הסטודנטים של גח"ל באוניברסיטה. בזמן לימודיו באוניברסיטה לימד היסטוריה ומתמטיקה בבית ספר תיכון. הוא היה הסטודנט הראשון שיצא מקריית מלאכי.
בשנת 1969, כאשר היה בן 24, התמודד מטעם מפלגת גח"ל על ראשות מועצת קריית מלאכי, מול ראש המועצה המכהן דוד עבודי. בבחירות שנערכו ב-28 באוקטובר 1969 גבר קצב על עבודי ונבחר לראשות המועצה. עם זאת, נציגי המערך ערערו על זכייתו של קצב בבית משפט השלום בבאר שבע, בטענה כי במספר קלפיות התגלו ליקויים בהצבעה ובספירת הקולות. בית המשפט הכריע לערוך בחירות חוזרות בקלפי מספר 6, ובהן גברה סיעת פועלי אגודת ישראל על המפד"ל, והעניקה לעבודי את הרוב הדרוש להרכבת קואליציה.
קצב השתתף כחייל במילואים במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים ושירת באוגדתו של האלוף אברהם אדן ומפקד החטיבה תת-אלוף נתן (נתקה) ניר. קצב נמנה עם הכוחות שצלחו את תעלת סואץ.
בכנסת ובממשלה
בבחירות לכנסת העשירית נבחר שוב לכנסת מטעם רשימת הליכוד, וכיהן כסגן שר הבינוי והשיכון, תחת השר דוד לוי. במשרתו זו הופקד על ידי ראש הממשלה מנחם בגין על "פרויקט שיקום שכונות". ב-27 בינואר 1982 הודיע קצב על יציאתו ל"חופשת מחאה" בטענה כי לוי דוחק את רגליו ומנסה להכשיל את הפרויקטים אותם הוא מקדם. ב-5 בפברואר 1982 יושרו ההדורים בין השניים, לאחר התערבותו של בגין.
בממשלת האחדות הלאומית הראשונה (ממשלת ישראל העשרים ואחת וממשלת ישראל העשרים ושתיים) כיהן כשר העבודה והרווחה, והפך לשר הצעיר ביותר מאז קום המדינה. במהלך כהונתו התגלע מאבק בינו לבין סגנו מנחם פרוש, לאחר שקצב ביקש למזג בין שני משרדיו כדי לחסוך בהוצאות ואילו פרוש דרש להשאיר את המצב על כנו. לבסוף התפטר פרוש מתפקידו כסגנו של קצב ובמקומו מונה רפאל פנחסי.
בשנת 1988, צפו היחסים העכורים בין קצב לשמעון פרס. במהלך נאומו של פרס על "מסמך שולץ" קצב קם ממקומו ואמר: "אני מבקש להודיע בזאת, כי דברי ממלא מקום ראש הממשלה (פרס) בנושא המדיני, אינם על דעת הממשלה". אמירתו של קצב גררה תגובות סוערות מצד חברי הכנסת, החריפה שבהן הייתה זו של ח"כ יצחק פרץ שצעק לעברו של קצב: "חוצפן אחד, איך אתה מעז".
בממשלת ישראל העשרים ושלוש וממשלת ישראל העשרים וארבע כיהן כשר התחבורה וחבר בקבינט הביטחוני. התקדמותו הפוליטית המהירה השתקפה גם בבחירות למרכז הליכוד, שבהן נבחר במסגרת "השביעיות" למקום הראשון.
בעת שמפלגתו הייתה באופוזיציה, בין השנים 1992–1996, כיהן קצב כיו"ר סיעת הליכוד וכיו"ר האגודה לקשרי ישראל וסין. בבחירות לראשות הליכוד ב-1993 התמודד קצב מול בנימין נתניהו, דוד לוי ובני בגין. מערכת הבחירות הייתה סוערת ובסיומה זכה נתניהו ברוב גדול כשאחריו לוי, בגין וקצב.
בעקבות הסכמי אוסלו אמר קצב: "לאחר לחיצת היד המגואלת בדם לא יוכל רבין לעולם למחוק את החרפה". ב-5 באוקטובר 1995 עמד, יחד עם אריאל שרון ובנימין נתניהו, על מרפסת הנואמים בהפגנת הימין בכיכר ציון נגד יצחק רבין והסכם אוסלו ב', אך לא נאם.
בממשלת ישראל העשרים ושבע כיהן כסגן ראש הממשלה ושר התיירות, ומאוחר יותר גם כשר הממונה על המגזר הערבי. כמו כן, כיהן כיושב ראש ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים וההמונה על אירועי שנת היובל למדינה.
קצב היה הנציג הרשמי הראשון של ממשלת ישראל שהשתתף ביום האבל לציון טבח כפר קאסם.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15 שהתקיימו ב-1999, עמד בראש מטה הבחירות של מפלגתו. מינויו של קצב לתפקיד יו"ר מטה הבחירות לווה בהתנגדות מצד חבר הכנסת ישראל כץ, שדרש לתת את התפקיד לאריאל שרון או לצחי הנגבי. בליכוד דחו את בקשתו של כץ וטענו שדבריו באים לאחר שלא שובץ לתפקיד נאות.
נשיא מדינת ישראל
משה קצב כיהן כנשיא המדינה מכ"ט בתמוז ה'תש"ס (1 באוגוסט 2000) ועד להתפטרותו, שנכנסה לתוקף בט"ו בתמוז ה'תשס"ז (1 ביולי 2007); עם זאת, למעשה הפסיק קצב למלא את תפקידו כנשיא כבר ב-25 בינואר 2007, אז יצא לנבצרות זמנית על רקע החקירה הפלילית נגדו.
הבחירות לנשיאות
לאחר התפטרותו המאולצת של עזר ויצמן מתפקיד נשיא מדינת ישראל, בחודש יולי 2000, נבחר קצב למועמד הליכוד מול שמעון פרס. בבחירות הנשיאותיות בכנסת שהתקיימו ב-31 ביולי 2000, זכה קצב בסיבוב הראשון ל-60 קולות מול 57 לשמעון פרס. כיוון שנדרש רוב מוחלט לבחירה, נערך סיבוב שני שבו זכה קצב ב-63 קולות מול 57 לפרס, ובכך נבחר לתפקיד, להפתעת רוב הפרשנים הפוליטיים.