cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אינלנד אמפייר
עלילת הסרט
כאשר היא מגיעה אל מאחורי הקלעים משהו דוחף אותה להיכנס לתוך אולם הקרנות. האולם ריק אך על המסך הגדול היא רואה את עצמה, את בבואתה משתקפת אליה כפי שהיא באותו הרגע. היא נכנסת לתוך מסדרון בירכתי האולם ונבלעת לתוך מבוך של מסדרונות פנימיים, חשוכים ומאיימים. בסוף הדרך מופיע לפניה הפנטום וחיוך מרושע נסוך על פניו. ניקי מבועתת ממראה פניו ומתחילה לירות בו באקדח שעליה. אך הפנטום לא מת אלא הופך לבבואה ענקית ומעוותת לגמרי של ניקי עצמה. לאחר שהבבואה הנוראה נעלמת ניקי יוצאת מדלת שלידה ומגלה שהיא עומדת על במה ועליה ריהוט של מחזה. אור גדול מופיע משום מקום ובולע את ניקי לתוכו.
קינגסטון (האי נורפוק)
גאוגרפיה
את המישור חוצים מספר נחלים ובהם נחל ווטרמיל (Watermill Creek), שמתפצל מעמק ארתור (Arthur's Vale) שבצפון מערב, ומתחבר עם נחל העיר (Town Creek) ויחדיו הם יוצרים את ביצות קינגסטון, ומימיהם נשפכים למפרץ אמילי.
אינלנד אמפייר
עלילת הסרט
בחדר המלון אנו רואים את הזונה הפולנייה יושבת בוכייה. לפתע דלת חדר המלון נפתחת וניקי נכנסת אליה. השתיים מתחבקות ומתנשקות וניקי נעלמת לחלוטין מן התמונה. הזונה הצעירה רצה אל מחוץ לחדר ומגלה שבעלה ובנה חזרו ושהם בסדר. בעלה הוא אותו אדם המגלם גם את בעלה הפולני של ניקי וגם את בעלה הפולני המכה של סוזן. השלושה מתחבקים באושר.
קינגסטון (האי נורפוק)
גאוגרפיה
מפרץ אמילי ומפרץ סלוטר (Slaughter Bay) נפתחים לעבר לגונת קינגסטון.
אינלנד אמפייר
הפצה וביקורות
בהתחלה חשב לינץ' להפיץ את הסרט בעצמו ולשם כך רקח עסקה מיוחדת שהקנתה לו את הזכויות להפצת הסרט בפורמט DVD בצפון אמריקה. כמו כן הוא תכנן לבצע את ההפצה לבתי קולנוע בעצמו, באמצעות האינטרנט וכן בכל האמצעים הסטנדרטיים. בסופו של דבר הסרט הופץ לבתי קולנוע בארצות הברית באמצעות חברת ההפצה 518 Media החל מה-15 בדצמבר 2006.
קינגסטון (האי נורפוק)
היסטוריה
העיר נוסדה ב-6 במרץ שנת 1788 על ידי סגן פיליפ גידלי קינג ו-22 מתיישבים (ובהם תשעה אסירים ושש אסירות) שהגיעו לאי באונייה סאפליי (HMT Supply).
אינלנד אמפייר
הפצה וביקורות
בהוצאת ה-DVD של הסרט צורף סרט באורך 75 דקות שנקרא "דברים נוספים שקרו" ובו סצנות שנחתכו בעריכה.
קינגסטון (האי נורפוק)
היסטוריה
הם הפליגו מנמל ג'קסון שבועות ספורים לאחר הקמת המושבה הבריטית של ניו סאות' ויילס.
אינלנד אמפייר
הפצה וביקורות
הסרט נתקל בביקורות מעורבות, אשר חלקן שיבחו אותו ואחרות קטלו אותו. מבקר הסרטים של הרולינג סטון, פיטר טראוורס, כתב "עצתי לכם, כי עם הברקה הזויה שכזו, כדאי שתחזיקו מעמד". הניו יורק טיימס הגדיר את הסרט כמבריק. ג'ים אמרסון, עורך האתר של רוג'ר איברט עיטר את הסרט ב-4 כוכבים. לעומתם, מבקרת הסרטים של הלוס אנג'לס טיימס כתבה כי "הסרט נכנס לכל כך הרבה מחילות ארנב שלבסוף הוא נעלם בתוכן לחלוטין". ג'ונתן רוס, מנחה תוכנית הקולנוע של הבי.בי.סי אמר כי "הסרט גאוני... אני חושב". בעיתון הניו יורקר נכתב כי הסרט הופך בשלב מסוים לפארודיה על עצמו.
קינגסטון (האי נורפוק)
היסטוריה
בראשיתו נקרא היישוב בשם סידני או מפרץ סידני, והחל משנת  1796 נקרא היישוב בשם "העיר של סידני" לכבודו של הרוזן סידני, הבריטי שכיהן כשר הפנים והיוזם של "הצי הראשון" שנשלח לאוסטרליה.
אינלנד אמפייר
הפצה וביקורות
יחד עם זאת, כמעט כל המבקרים היו מאוחדים בדעתם כי הופעתה של לורה דרן בסרט הייתה הופעתה הטובה ביותר ואחת ההופעות הטובות ביותר של שחקנית בתפקיד ראשי ב־2007. דייוויד לינץ' עצמו ניסה לקדם את מועמדותה לאוסקר על תפקידה בסרט באמצעות קמפיין שבו יצא לרחובות ולכיכרות בערי ארצות הברית כשהוא מלווה בכרזת הסרט ופרה. לבסוף, דרן לא זכתה למועמדות לאוסקר על הופעתה בסרט זה אך הייתה מועמדת לפרסים רבים אחרים ואף זכתה בכמה, כולל פרס האיגוד האמריקאי של מבקרי קולנוע כ"שחקנית הטובה ביותר"
הסרט הרוויח קצת יותר מ־4 מיליון דולר בקופות ברחבי העולם
קינגסטון (האי נורפוק)
היסטוריה
סגן קינג הקים מבנה על הגבעה מעל העיר, אבל ריבוי השורשים באדמה גרמה לו לקרוא למבנה ולגבעה בשם "גבעת השורשים".
אינלנד אמפייר
פרשנות ותמטיקה
אינלנד אמפייר נוגע בכל אותם נושאים שהעסיקו את לינץ' בשלב זה של יצירתו - ובעיקר האופן שבו עולם הקולנוע משפיע על חיי האדם באמצעות הדימויים והחלומות שהוא מייצר. בסצנת הכתוביות שבסוף הסרט מגיחה לפתע לורה הרינג ממלהולנד דרייב, ומייצרת את הקשר התמטי והרגשי שבין שני הסרטים. בכך הוא איננו רק סרט מסוג זרם תודעה אלא גם קולנוע רפלקסיבי המביט על עצמו מבפנים ומגלה את הפנים האמיתיות שמאחורי החלום, שאינם אלא פניו של הסיוט. דניס לים מהמגזין סלייט כתב כי "הסרט הוא שלוש שעות של סיוט בהקיץ אשר נוטל הן את צורתו והן את תוכנו ממוחה המעורפל של שחקנית בהוליווד" והוסיף כי השימוש בצילום וידאו בניגוד לצילום בפילם הופך את הסרט כביכול למוכר יותר משום שווידאו הוא המדיום הקרוב לצרכן הביתי והוא גם מעורר אסוציאציות לסרטים ביתיים, לפורנוגרפיה, ולסרטונים ויראליים.
קינגסטון (האי נורפוק)
צורת העיר
העיר העתיקה, שנבנתה בשנת 1788 היא מספר רחובות מתפתלים הנמצאים בסמוך לרציף קינגסטון. העיר המודרנית, שתוכננה על ידי חיל ההנדסה המלכותי בשנת 1830, מתוכננת בסגנון "גריד" רומי. העיר החדשה כוללת שתי שדרות בכיוון מזרח-מערב: רחוב המפרץ, ורחוב קווליטי, המהווים את הרחובות הראשיים של העיר. שתי שדרות אלה מחוברות ברחובות חוצים: רחוב פיר (Pier Street, רחוב הרציף), רחוב באונטי (Bounty Street, רחוב שפע) ורחוב בליי (Bligh Street) שכיום מהווה הדרך המובילה לבית הממשלה.
אינלנד אמפייר
פרשנות ותמטיקה
בראיונות שהעניק לינץ' לקראת יציאת הסרט הוא אמר כי הוא לעולם לא יחזור יותר לצלם בפילם וכי הצילום בווידאו דיגיטלי מאפשר את מה שבלתי אפשרי בצילום בפילם. כמו כן הוא כינה את הצילום בפילם "דינוזאור". באמצעות הצילום בווידאו מפרק לינץ' את הסרט מ"קולנועיותו" ומאפשר לעצמו לייצר חוויה אסתטית שונה בהביטו כביכול על תעשיית הקולנוע החלומית מבחוץ. זהו למעשה פירוקה המוחלט של הפנטזיה ההוליוודית. כפי שעלילת הסרט משקפת את החרדה מבגידה וניאוף, כך סגנונו של הסרט משקף את החרדה מהעשייה הקולנועית עצמה ומהאופן שבו היא מציגה את הדילמות הללו על המסך.
מבקר הקולנוע מארק פישר כתב כי הסרט נראה לרוב כמו "שילוב של רצפי חלומות המרחפים בחלל ללא כל קרקע יציבה מתחתם. כמו חלום ללא חולם, שבו שום פריים איננו בטוח ומוצק. למעשה הסרט הוא המטורף ולא הדמויות שבתוכו. זה כאילו שהוליווד בעצמה חולמת על עצמה."
קינגסטון (האי נורפוק)
אתר מורשת עולמית
העיר קינגסטון מהווה חלק מאתר המורשת העולמית קינגסטון וארתורס וייל. העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית ב-31 ביולי 2010, כחלק מאתרי הנידונים האוסטרליים - עשרה אתרים ששימשו למגורי אסירים שגורשו מבריטניה לאוסטרליה.
רכס קנת
רכס קנת (באנגלית: Kenneth Ridge) הוא הרכס הצפוני ביותר מבין שלושה רכסים בולטים בחלק הצפוני של נונאטאקי מאנינג באנטארקטיקה.
גילוי הרכס
הנונאטאקים צולמו על ידי חיל הים האמריקאי, במסגרת מבצע קפיצה לגובה (שבמסגרתו נחקרה אנטארקטיקה בעונת המחקר 1947–1946). הננטאקים צולמו מן האוויר על ידי מבצע חיל הים האמריקני היג'ומפ (1946-1947) וכן על ידי משלחת המחקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה ( Australian National Antarctic Research Expeditions ובקיצור ANARE) בשנת 1957.
בשנת 1965 הגיעה אל הנונאטאקים משלחת המחקר האנטארקטית הסובייטית (Советская антарктическая экспедиция); ובשנת 1967 הגיעה אל הנונאטקים משלחת המחקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה (ANARE).
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה.
הרכס נקרא על שמו של קנת א. סמית' ( Kenneth A. Smith), שהיה מפעיל רדיו בתחנת מוסון בשנת 1969, וחבר במשלחת החקר האוסטרלית להרי הנסיך צ'ארלס.
איסאק פאסי
פרופ' איסאק סולומון פאסי (בבולגרית: Исак Соломон Паси; 13 במרץ 1928, פלובדיב, ממלכת בולגריה – 13 באוגוסט 2010, סופיה, בולגריה) היה פילוסוף יהודי-בולגרי מזרם האסתטיקה, נחשב למוביל והפורה ביותר בבולגריה בתחומו ולאורך שנות פעילותו חיבר למעלה מ-40 מונוגרפיות ו-80 ספרים.
ביוגרפיה
פאסי נולד בפלובדיב והוא נצר למשפחת כָּלֶב, שהייתה מהמשפחות הנודעות והמכובדות בקהילה היהודית בפלובדיב. סבתו הייתה בתו של אליעזר כלב שנחשב גיבור לאומי בולגרי, על פועלו להצלת בולגרים רבים מעלייה לגרדום וסיועו למנהיגי הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). אביו, סולומון פאסי, היה אחד מעורכי הדין הבולטים בפלובדיב ובנו סולומון פאסי כיהן בתפקיד שר החוץ של בולגריה. ב-1957 הוסמך פאסי על ידי אוניברסיטת סופיה כדוקטור לפילוסופיה וב-1971 הוענק לו תואר פרופסור. פאסי כיהן כמרצה באוניברסיטת סופיה מ-1952 ועד 1993. הוא הלך לעולמו ב-2010 והוא בן 82 שנים.
עבודתו האקדמית
פאסי חקר את ההיסטוריה של האסתטיקה כפי שמתבטאת בספרות המערבית ובכתבי הוגי דעות מובילים בתחום. ב-1964 כתב את המונוגרפיה הראשונה שלו "דון קישוט". בהמשך כתב את סדרת הספרים "האסתטיקה באמנות" שנחשבת לאחת מעבודותיו הבולטות. פאסי תרגם לבולגרית ספרים רבים מפרי עטם של פילוסופים מובילים מהעת העתיקה ועד למאה ה-20. הוא זכה להערכה רבה על עבודתו וב-2008 העניק לו נשיא בולגריה, גאורגי פרבאנוב את אות מסדר קירילוס ומתודיוס על תרומתו יוצאת הדופן להתפתחות מדע הפילוסופיה בבולגריה. מבין כתביו הרבים ניתן לציין את:
נונאטאק סנטינל
נונאטאק סנטינל (באנגלית: Sentinel Nunatak; מילולית: נונאטאק השומר או נונאטאק הזקיף) הוא נונאטאק גבוה ושחור, שצורתו פירמידה, המצוי בפתחו של קרחון דריגאלסקי, בחוף נורדנשלד בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהו של הנונאטאק 680 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
הנונאטאק נקרא בשם זה בשל היותו ניצב בפתח קרחון דריגאנלסקי, כאילו הוא שומר הסף שלו.
מסע הבובות לארץ-ישראל
תקציר
בשנת 1933 עולה משפחתה של שרונה בת השלוש (בתו של הסופר) מארצות הברית לארץ ישראל, ושרונה נאלצת להשאיר את בובותיה עם חברתה פיליס. אך הבובות מתגעגעות לאמא שלהן ומחליטות פה אחד לצאת אל מעבר לים בעקבות שרונה. בדרך הן עוברות תלאות רבות וחוויות מסוכנות, שבסופן מתקיים מפגש מרגש עם אמא שרונה. אך התלאות אינן מסתיימות עם הגיען לארץ ישראל. גם שם מצפות להן התמודדויות לא קלות, שכמעט מצליחות לשבור את רוחן וגורמות להן לפקפק בהחלטתן לעלות ארצה.
הרקע לכתיבת הספר
אברהם רגלסון ביסס את סיפור עלייתן של הבובות ארצה והתמודדותן עם קשיי הקליטה על החוויות שחוו הוא ובני משפחתו בבואם ארצה. פירוט של כמה מהחוויות האמיתיות שעליהן התבססו המאורעות המסופרים בספר נמצא בנספח שכתבה שרונה תל-אורן, בתו של הסופר וגיבורת הספר, למהדורה שיצאה בשנת 2005.
עורך ראשי
עורך ראשי (גם: עורך אחראי או עורך ניהולי) הוא עורך במערכת עיתונאית או בהוצאה לאור, שהוא בעל אחריות סופית על תוצריה, אופן פעולתה, ועל המדיניות שלה.
העורך בעל הדרגה הגבוהה ביותר של הוצאה לאור עשוי להיות מכונה גם עורך ניהולי, אך כאשר ישנם מספר עורכים ניהוליים העורך הראשי עולה על האחרים. ההבדלים בין המונחים לא תמיד חד־משמעיים, וישנם הבדלים בפירושם בין גופים שונים.
תפקיד העורך הראשי ופעולותיו
המונח מיושם גם על כתבי עת אקדמאיים, שבהם העורך הראשי נותן את ההחלטה הסופית אם מאמר שהוגש יפורסם. החלטה זו מתקבלת על ידי העורך הראשי לאחר שחיפש מידע מסוֹקרים ומבקרים שנבחרו על בסיס מומחיות רלוונטית. עבור כתבי עת גדולים יותר, ההחלטה היא לרוב בהמלצת אחד מכמה עורכים-שותפים שלכל אחד מהם יש אחריות על חלק מכתבי היד שהוגשו.
תחומי האחריות האופייניים של העורך הראשי ושל העורכים הניהוליים כוללים:
ארבל (יישוב עתיק)
ארבל היה יישוב יהודי שהתקיים החל משלהי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל ושיאו היה בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית בימי המשנה והתלמוד. היישוב שכן בבקעת ארבל, באזור בו שוכן היום מושב ארבל. מהיישוב העתיק נשארו מספר שרידים שעיקרם הוא שרידי בית הכנסת הנמצאים מצפון למושב והוא חלק מגן לאומי ארבל. השערה אחרת הועלתה לזהות את ארבל העתיקה עם ח'רבת ואדי חמאם שליד ואדי אל-חמאם.
היסטוריה
השם ארבל מוזכר לראשונה אצל הנביא הושע בן בארי שחי על פי המסורת היהודית במאה ה-8 לפנה"ס לקראת חורבן ממלכת ישראל ופעל בה. ב נכתב.
בהתקופה החשמונאית ארבל מוזכרת כיישוב שתושביו היהודים חיו במצוקים בתוך מערות. בכחידס, מפקד בצבא הסלאוקי, חנה ליד העיר בדרכו לכבוש את יהודה, ותושבי העיר נלחמו בו ורבים מהם נהרגו.
מסורת מהתקופה החשמונאית מציינת את ארבל כמקום מושבו של נתאי הארבלי שחי במאה ה-2 לפנה"ס. על פי המסורת קברו נמצא אף הוא בארבל. הנוסע היהודי רבי שמואל בן שמשון, מספר בשנת 1211: יעקב השליח שחי במאה ה-13 מספר על הקבר
בשנת 40 לפנה"ס מונה הורדוס על ידי הרומאים למלוך על יהודה. תושבי הגליל, ובהם תושבי ארבל, התנגדו למלוכתו ומרדו בו, והסבו אבדות קשות לצבאו. רק לאחר שגייס כוח נוסף הצליח להכניע את רוב המורדים. חלקם הסתתרו במערות והמשיכו להילחם בו. בשנת 38 לפנה"ס חזר הורדוס להילחם במורדים שהסתתרו במערות. בקרבות אלה השתמש הורדוס בארגזים שהותאמו למלחמות בהרים. הלוחמים שבתוכם הצטיידו במוטות ארוכים שבקצותיהם ווים על-מנת לגרור את המסתתרים החוצה ולשומטם לתהום. חלקם מהאנשים העדיף להתאבד מאשר להיכנע להורדוס.
בשנת 68, בתקופת המרד הגדול נגד הרומאים, הייתה ארבל אחד היישובים שבוצרו על ידי יוסף בן מתתיהו מפקד הגליל, וזאת בשל מקומה על צומת דרכים.
לאחר חורבן בית המקדש השני התיישבה במקום משפחת כהנים שהשתייכה למשמרת ישוע, שהייתה המשמרת התשיעית במשמרות הכהונה ששירתו בבית המקדש. לאחר מכן נקראו "כהני ארבל". רבי אלעזר הקליר, פייטן שחי במאה ה-6 וה-7, כתב בקינתו על ביטול עבודתה של משמרת כוהנים זו:
בתקופה הרומית הייתה ביישוב תעשייה ייצור בדי פשתן. בבראשית רבה, שנכתב במאה ה-5 או ה-6, מצוינים "כלי פשתן הארבליין", ובמדרש שמואל נכתב "כלי פשתן הגסים הבאים מארבאל". בתלמוד הירושלמי נזכרים לשבח גידולי החיטה המשובחים של העיירה:.
בתלמוד הירושלמי מובא המעשה הבא בבקעת ארבל:.
בבית הכנסת בחמת גדר, המתוארך למאה ה-4, נמצאה ברצפה כתובת בארמית המציינת את תרומתם של אנשי ארבל לבניין בית הכנסת., שפירושו: "זכורים לטוב הארבלים שנתנו מאריגיהם למקום... מלך העולם ייתן ברכתו במעשיהם".
לאחר שארבל נהרסה, נקראו בימי הביניים חורבותיה על ידי ערביי ארץ ישראל בשם ארביל שהפך בהמשך לאירביד.
בית הכנסת והשרידים הארכאולוגים
בית הכנסת של ארבל מתוארך למאות ה-2 ועד ה-4. אתר זה נחקר לראשונה בשנת 1875, על ידי חברי המשלחת סקר ארץ-ישראל המערבית של הקרן לחקר ארץ ישראל. קלוד קונדר כותב בספרו שזה אתר ארכאולוגי חשוב המשתרע על פני שטח גדול. הוא מקדיש חלק ניכר מהדיווח שלו על האתר לבית הכנסת, שירטט את תוכנית בית הכנסת, והשרידים גם צוירו. על פי דיווחו של קונדר הם מדרום מזרח לשרידים נמצאה באר בנויה אבני בזלת. מצפון נמצאו שרידי קברים שקועים בסלע ושרידי סרקופגים וכן שרידי גת. בשנת 1905 נחקר שוב על ידי משלחת גרמנית בראשותם של קרל ואצינגר והיינריך קוהל. הם גם שרטטו תוכנית של מבנה בית הכנסת. מבנה בית הכנסת בנוי באבני גזית. הוא כלל פתח כניסה מונומנטלי עשוי אבן אחת. ואצינגר וקוהל תיארכו את בית הכנסת על סמך העיטורים, למאות השנייה והשלישית. בשנות ה-60 של המאה ה-20 חקר נחמן אביגד את הגומחה וקבע שזו גומחה לארון קודש השייכת לתקופה מאוחרת יותר של בית הכנסת – התקופה הביזנטית.
ייחודו של בית הכנסת הוא במיקום פתח הכניסה שלו. בנוסף חלקו של בית הכנסת בנוי וחלקו חצוב בסלע. בדרך כלל בבתי הכנסת הגליליים הפתח של הכניסה היה בדרום, וציר בית הכנסת היה צפון-דרום. בבית כנסת זה ציר המבנה הוא מזרח-מערב, כשפתח הכניסה שלו הוא ממזרח. מפתח הכניסה יש ירידה של מספר מדרגות שהובילה את החוקרים להשערה שבשלב ראשון שכן במקום בית כנסת קטן יותר. בצדו הדרומי של בית הכנסת נמצאת גומחה מעוגלת לארון קודש. אורך אולם בית הכנסת כ-18 מטר ורוחבו כ-17 מטר. האולם היה מחולק על ידי מספר טורי עמודים. בצידי האולם ניצבו שורות של ספסלי אבן למתפללים. משקוף הכניסה סותת בחלקו בסלע הטבעי במקום, וחלקו בנוי מאבנים מעוטרות.
בשנת 2000 נחפר האזור ממערב לבית הכנסת, נמצאו במקום מבנים ושני מקוואות טהרה שהיו חלק מהיישוב מהתקופה הרומית והביזנטית. בשנת 2007 נתגלה בית הכנסת נוסף כקילומטר מצפון בח'רבת ואדי חמאם. שאלת התיארוך של בתי הכנסת הביא לוויכוח שהתחדש בקרב ארכאולוגים והיסטוריונים. חוקרים רבים סבורים כי נבנו דווקא בתקופה הביזנטית, בעיקר במאות החמישית והשישית, ולא בתקופה הרומית, במאות השנייה והשלישית לספירה.
בשנת 2012, החלה חפירה מחודשת באתר בית הכנסת על ידי מכללת כנרת במסגרת החוג ללימודי ארץ ישראל.
קברים עתיקים על פי המסורת
על פי המסורת היהודית בימי הביניים, שכנו באזור היישוב העתיק של ארבל קברים של דמויות שונות מההיסטוריה היהודית. יהודים שונים שביקרו בארץ ישראל הגיעו לאזור כדי להשתטח על הקברים.
קישטפולצה
קישטפולצה (בהונגרית: Kistapolca) הוא כפר במחוז באראניה, נפת שיקלוש בהונגריה.
מיקום
היישוב הקטן נמצא בדרום הונגריה דרום-מזרחית לעיר שיקלוש. מספר תושביו כ-160.
היסטוריה
פירוש שמו הוא: מקור מים חמים, ממילת היסוד הסלאבית העתיקה. אזכורו המתועד לראשונה לשנת 1294 כ"טופולצהה", שם זהה למקום המים התרמי שכבר פעל אז בשטח היישוב. ייתכן שבמקום היה במקור ישוב שנקרא סקיינאג'פאלו (Székelynagyfalu). מתי והיכן הוא השתרע בדיוק, לא נמצאו לכך מקורות בטוחים. ליד מקור המעיין החם ובסמוך לבית ההלוויות נמצאו כמה כלי חרס, אך עד כה לא הובהר מתי הוקם היישוב שמוכר משנות ה-30 של המאה ה-18, ולאן עברו תושביו שמקור היגרו לשם מגרמניה. גם יהודים מעטים גרו במקום, אך אין תיעוד לגביהם. על פי הרישום, הכינוי המדויק לכפר כקישטפולצה הוזכר לראשונה בשנת 1904.
אגמי הדיג של קישטפולצה
האגם הוקם בשנת 2000 על ידי הפניית המעיין הטבעי המקומי לשקע מלאכותי שמשתרע על שטח של 3.5 דונם. הוא מנוהל על ידי "איגוד הדייגים של דנובה-דראווה".
אגם דיג בורבאלה
שטח האגם הוא 7.2 דונם. הוא נמסר בשנת 2004. המשתמשת והמפעילה שלו היא עמותת הדייגים קישטפולצה והאזור. זהו שטח רבייה של ציפורים נדירות וממוקם בסביבה ציורית. מספק בעיקר בילוי נעים לדייגים.
אתרים בעלי חשיבות
קפלה: הקפלה בקישטפולצה הוקמה על גבעה קטנה בשנת 1783 על ידי הרוזנת בורבאלה פרניי. את הגבעה מכנים בפי העם הגבעה הטורקית. המסורת של הגבעה הטורקית נפוצה כמקום קבורה של נופלי קרב נגד הטורקים. הקפלה שייכת לכנסייה הרומית-קתולית ועומדת על קברי המתים בקרב מוהאץ' (1678) שמכונה בהונגרית קרב נאג'הרשאני (Nagyharsányi csata) שהיה הקרב המכריע לגירוש הטורקים מהונגריה ושחרור האיום המוסלמי על אירופה הנוצרית.
נבחרת ישראל בכדורעף
נבחרת ישראל השתתפה באליפות העולם ארבע פעמים: ב-1952, ב-1956, ב-1962 וב-1970. באליפות אירופה השתתפה הנבחרת שלוש פעמים: ב-1951, ב-1967 וב-1971. נבחרת ישראל לא הצליחה מעולם להעפיל לטורניר הכדורעף האולימפי. הנבחרת השתתפה ארבע פעמים בליגה האירופאית בכדורעף, שעד שנת 2017 שימשה כטורניר העפלה לליגת הכדורעף העולמית. הישגה הטוב ביותר היה בהופעת הבכורה בשנת 2012, אז סיימה במקום השישי.
השנים המוקדמות והשתתפות בטורנירים
בשנות ה-20 וה-30 החל ענף הכדורעף להתפתח במדינת ישראל, בעיקר בקיבוצים, הוקמו קבוצות מקומיות, והם התחרו אחת בשנייה בטורנירים מקומיים, ובעיקר בטורניר העיקרי עד הקמת הליגה הראשונה בישראל, טורניר אליפות הפועל. נבחרת ישראל בכדורעף, שהורכבה מהשחקנים הטובים ביותר מקבוצות אלו, צורפה לבקשתה ב-1950 לאיגוד הכדורעף האירופי (CEV) בעקבות טענת שלה כי לא תוכל להשתתף במפעלים באסיה עקב מצבה המדיני-פוליטי האזורי (בדומה למה שקרה בענפים אחרים).
בשנת 1951, ישראל השתתפה לראשונה באליפות אירופה שנערכה בפריז, צרפת. הנבחרת שובצה לבית עם המארחת צרפת ורומניה. ישראל הפסידה לצרפת ולרומניה 3:0 וירדה למשחקי הדירוג על מקומות 7-10. גם במשחקים אלה הפסידה ישראל להולנד 3:2 ולאיטליה ופורטוגל 3:0. ישראל סיימה במקום העשירי והאחרון ללא ניצחון ועם חמישה הפסדים.
בשנת 1952 נבחרת ישראל השתתפה לראשונה באליפות העולם שנערכה באצטדיון דינאמו שבמוסקבה, ברית המועצות. הנבחרת יצאה לאליפות עם 10 שחקנים בלבד בגלל סיבות תקציביות. בסגל הנבחרת, שמאמנה היה מיכה שמבן, נכללו: אמניהו (אומנה) לבבי (קפטן), דניאל אלוני, דוד בגה, חיים בורר, יעקב גרוף, יוסף וייס, גדי זוהר, יעקב זוהר, דוד פרלמוטר ויוסף צוק. במשחקה הראשון נוצחה ישראל על ידי ברית המועצות 3:0 (15:2, 15:4, 15:1). במשחקה השני ניצחה ישראל את לבנון 0:3 (6:15, 14:16, 6:15) ובמשחקה השלישי בבית המוקדם נוצחה ישראל על ידי רומניה 3:0 (15:10, 15:7, 15:5). במשחקי הדרוג לבית התחתון (מקומות 7-11), הפסידה ישראל ללבנון 3:2 (15:17, 15:12, 9:15, 16:14, 16:14), לפולין 3:0 (15:1, 15:4, 15:1), להודו 3:0 (15:6, 15:3, 15:9) וניצחה את פינלנד 0:3 (10:15, 8:15, 1:15). בסיום האליפות דורגה ישראל במקום ה-10 מתוך 11 נבחרות שנטלו חלק בטורניר עם שני ניצחונות וחמישה הפסדים. לביקור במוסקבה הייתה גם חשיבות פוליטית. מ-1948 ניסה משרד החוץ לקדם מפגשים ספורטיביים עם ברית המועצות והייתה זו הפעם הראשונה בה נבחרת לאומית ישראלית ביקרה בברית המועצות.
באליפות העולם בשנת 1956, נבחרת ישראל הוזמנה להשתתף על ידי מארחי הטורניר שנערך בפריז שבצרפת. יחד עמה השתתפה באליפות גם נבחרת הנשים. מאמן הנבחרת היה מיכה שמבן ובסגל נכללו: חיים בורר (קפטן), יעקב גרוף, אהוד דקל, מיכה מילשטיין, עמוס ירושלמי, עמוס מלר, צבי אומשווייף, עמוס פורת, אריה זלינגר, דוד כפרי, אהרון רוטשילד ויגאל הנגבי.
ישראל שובצה לבית עם המארחת צרפת ועם לוקסמבורג. במשחקה הראשון הפסידה ישראל לצרפת 3:0 (15:4, 15:6, 15:6) ובמשחקה השני ניצחה את לוקסמבורג 0:3 (8:15, 2:15, 3:15). ישראל סיימה המקום השני בבית ועברה לשחק במשחקי הדירוג על מקומות 11-20. במשחקי הדירוג, ישראל הפסידה לברזיל, פורטוגל, איטליה והולנד. לאחר מכן ניצחה את קוריאה הדרומית ואוסטריה. לאחר מכן הפסידה ישראל למזרח גרמניה ולסיום ניצחה את קובה ובלגיה. ישראל סיימה במקום ה-16 הכללי מתוך 24 נבחרות עם חמישה ניצחונות ושישה הפסדים.
בשנת 1962, נבחרת ישראל שבה להשתתף באליפות העולם לאחר שלא השתתפה באליפות בשנת 1960. האליפות נערכה במוסקבה בברית המועצות. בשלב הבתים הפסידה ישראל למונגוליה 3:1 וכן לצ'כוסלובקיה ובולגריה 3:0. בעקבות שלושת ההפסדים, סיימה ישראל אחרונה בבית ועברה למשחקי הדירוג על מקומות 11-21. במשחקי הדירוג ישראל הפסידה למזרח גרמניה, ניצחה את אלבניה ותוניסיה, הפסידה לצפון קוריאה, ניצחה את פינלנד, הפסידה להולנד וניצחה את אוסטריה ואיטליה. כמו כן, גררה הנבחרת למשחקי הדירוג את ההפסד למונגוליה משלב הבתים. בסך הכל סיימה הנבחרת במקום ה-15 מתוך 21 נבחרות עם חמישה ניצחונות ושישה הפסדים.
בשנת 1967, ישראל שבה להשתתף באליפות אירופה, שנערכה באיסטנבול, טורקיה. בשלב הבתים שובצה ישראל עם צ'כוסלובקיה, איטליה, פינלנד והמארחת טורקיה. ישראל פתחה בשני הפסדים לצ'כוסלובקיה 3:0 ולאיטליה 3:2, אך בהמשך ניצחה את פינלנד וטורקיה 0:3 וסיימה במקום השלישי בבית בעקבותיו עברה למשחקי הדירוג על מקומות 9-16, כשהיא גוררת איתה למשחקי הדירוג את הניצחון על טורקיה משלב הבתים. במשחקי הדירוג ישראל הפסידה לבולגריה, ניצחה את הולנד, הפסידה לצרפת וניצחה את בלגיה, שוודיה ואלבניה. ישראל סיימה במקום ה-11 מתוך 20 נבחרות עם שישה ניצחונות וארבעה הפסדים.
לאחר שלא השתתפה באליפות העולם של 1966, שבה ישראל להשתתף באליפות העולם שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1970. בשלב הבתים שובצה ישראל עם בלגיה, איראן, יוגוסלביה, איטליה והמארחת בולגריה. ישראל פתחה בהפסד 3:0 לבלגיה ולאחר מכן ניצחה את איראן 0:3. ישראל הפסידה ביתר משחקיה ליוגוסלביה, איטליה ובולגריה 3:0 וסיימה במקום החמישי בבית. ישראל ירדה למשחקי הדירוג על מקומות 17-24 כשהיא גוררת איתה את הניצחון על איראן משלב הבתים. במשחקי הדירוג ישראל הפסידה לפינלנד, ניצחה את גינאה, הפסידה לארצות הברית ולצרפת, וניצחה את ונצואלה ותוניסיה. ישראל סיימה במקום ה-19 מתוך 24 נבחרות עם ארבעה ניצחונות ושבעה הפסדים.
המאה ה-21
בשנת 2010 מונה זוהר בר-נצר למאמן הנבחרת. בשנת 2012, השתתפה ישראל לראשונה בליגה האירופאית בכדורעף (שהוקמה ב-2004) אחרי 4 עשורים שחונים בהם לא הצליחה להעפיל לאף טורניר. היא שובצה לבית עם ספרד, סלובקיה, דנמרק ויוון, כאשר שתי הראשונות מעפילות לפיינל פור באנקרה, טורקיה. ישראל סיימה במקום השלישי בבית ודורגה במקום השישי הכללי מתוך עשר נבחרות עם חמישה ניצחונות ושבעה הפסדים.
בשנת 2013, ישראל השתתפה בפעם השנייה ברציפות בליגה האירופאית. היא שובצה לבית עם קרואטיה, בלארוס וטורקיה וסיימה אחרונה בבית ובמקום העשירי הכללי מתוך 12 נבחרות עם ארבעה ניצחונות ושמונה הפסדים.
בקיץ 2014 הנהלת איגוד הכדורעף בחרה את אביטל זלינגר, בנו של המאמן אריה זלינגר, לתפקיד מאמן נבחרת ישראל.
ישראל, שלא השתתפה בליגה האירופאית בשנת 2014, חזרה להשתתף בה ב-2015. היא שובצה לבית עם אסטוניה, מקדוניה, פולין, דנמרק ואוסטריה וסיימה במקום האחרון בבית ובמקום ה-11 הכללי, יחד עם רומניה, מתוך 12 נבחרות עם ניצחון אחד ותשעה הפסדים. בהמשך הודיע זלינגר על סיום דרכו כמאמן הנבחרת לאחר שמונה למאמנה של קבוצת הנשים השווייצרית וולרו ציריך.
בתחילת חודש אפריל 2016 אישרה הנהלת איגוד הכדורעף את מינויו של הפולני ג'גוש ריש למאמן נבחרת ישראל. בשנת 2017, חזרה נבחרת ישראל לליגה האירופאית לאחר שנעדרה מהתחרות שנה קודם לכן. היא שובצה לבית עם נבחרות דנמרק, הונגריה ואוקראינה וסיימה במקום האחרון בבית ובמקום ה-7 הכללי מתוך 8 נבחרות עם ניצחון אחד וחמישה הפסדים.
במוקדמות יורו 2019 (כדורעף) (אותו נקבעו לארח צרפת, סלובניה, בלגיה והולנד), שגדל מ-16 ל-24 נבחרות בהשוואה לטורנירים הקודמים, שובצה ישראל לבית משולש עם לטביה ועם אסטוניה, ופגשה כל אחת מהן למשחק בית ולמשחק חוץ. במוקדמות שובצה ישראל לבית משולש עם לטביה ועם אסטוניה, ופגשה כל אחת מהן למשחק בית ולמשחק חוץ. לאחר שאסטוניה הבטיחה את ראשות הבית תלתה ישראל תקווה בעליה לטורניר כאחת מהסגניות בעלות המאזן הטוב ביותר, אך הפסד חוץ 3:1 לנבחרת לטביה במשחק האחרון בקמפיין מנע ממנה זאת, והיא סיימה אותו ללא הכרטיס ליורו. מיד לאחר מכן סיים המאמן הפולני ג'גוש ריש את תפקידו כמאמן הנבחרת, ובמקומו מונה נעם כץ ב-2020.
שון בייקר
שון בייקר (באנגלית Sean Baker; נולד ב-26 בפברואר 1971) הוא במאי קולנוע, צלם קולנוע, מפיק, תסריטאי ועורך סרטים אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות סרטיו העצמאיים: ״מנדרינות״ (2015), ״פרויקט פלורידה״ (2017) וסרטו האחרון, ״טיל אדום״ (2021), הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-10 בדצמבר 2021.
בייקר קיבל מספר פרסי מבקרי קולנוע, את פרס ״קולנוען על הקצה״ (Filmmaker on the Edge) ומועמדות לשישה פרסי אינדפנדנט ספיריט. הוא אף זכה באחד בשנת 2012.
ראשית חייו
בייקר נולד וגדל בסאמיט, ניו ג'רזי. הוא הפך להיות אובססיבי לסרטים תוצרת בית בגיל צעיר כשאמו לקחה אותו לצפות בסדרת סרטי האימה מפלצות יוניברסל שהוקרנו בספרייה מקומית. אמו הייתה מורה ואביו היה עורך פטנטים. יש לו אחות מוזיקאית מזרם המוזיקה סינת׳פופ ומעצבת הפקה שתרמה לסרטיו עם יכולותיה. הוא סיים את לימודי התיכון בשנת 1989 וקיבל תואר ראשון בקולנוע מאוניברסיטת ניו יורק.
קריירה
סרטו העלילתי הראשון של בייקר היה ״ארבע אותיות מילים״ (2000), סרט אודות השקפותיהם, הגישות והשפה של גברים צעירים בפרברי אמריקה.
לאחר מכן המשיך בייקר והכין את ״טייק אאוט״ (2004) שאותו כתב, ביים, ערך והפיק יחד עם שי-צ'ינג טסו. הסרט עוקב אחר מהגר סיני שחייב להחזיר חוב כבד תוך יממה. הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים סלמדאנס.
סרטו העלילתי השלישי של בייקר, ״הנסיך מברודוויי״ (2008) הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס. הסרט עוקב אחר מהגר מגאנה שמוכר סחורה במנהטן ומגלה שיש לו בן. בייקר מימן בעצמו את ההפצה והפרסום של הסרט.
הסרט הרביעי של בייקר, ״כוכבנית״ (2012), חוקר את החברות הבלתי סבירה בין נערה בת 21 ובין קשישה בת ה-85, שתי נשים שחייהן מצטלבים בעמק סן פרננדו בקליפורניה. הסרט הוצג בבכורה עולמית ב- SXSW ב-11 במרץ 2012.
הסרט החמישי של בייקר, ״מנדרינות״ (2015), עוקב אחר עובדת מין טרנסג'נדרית שמגלה שהחבר והסרסור שלה בוגד בה. הסרט צולם באמצעות שלושה סמארטפונים של אייפון 5S וזכה לשבחים על טכניקות הקולנוע פורצות הדרך שלו. הקרנת הבכורה עולמית של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-23 בינואר 2015. הסרט קיבל ביקורות חיוביות ביותר, וכרגע הוא מחזיק בדירוג של 96% ב- Rotten Tomatoes.
הסרט השישי של בייקר, ״פרויקט פלורידה״ (2017) הוקרן בבכורה במסגרת ״השבועיים של הבמאים״ של פסטיבל הקולנוע בקאן, נרכש על ידי חברת ההפצה A24 ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-6 באוקטובר 2017. בסרט משחק וילם דפו מנהל מלון דרכים באורלנדו, במרחק זעום מ״הממלכה הקסומה״ של דיסניוורלד. העלילה עוקבת אחר ילדה בת 6 המתגוררת במלון הדרכים עם אמה כשהן מנסות להתרחק מצרות ולהסתדר.
הסרט זכה לשבחים רבים ונבחר לאחד מעשרת הסרטים המובילים של השנה בה יצא. דפו זכה על תפקידו בסרט במועמדות לשחקן המשנה הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר, גלובוס הזהב ופרסי הבאפט״א.
בסרטו העלילתי השביעי של בייקר, ״טיל אדום״ (2021), מככב סיימון רקס בתפקיד מייקי, שחקן פורנו שהקריירה שלו הסתיימה וחוזר לעיר הולדתו בטקסס. הצילומים של הסרט התרחשו בחשאי בעת מגפת הקורונה. הסרט הוקרן בתחרות הראשית של פסטיבל הקולנוע בקאן וזכה לתשואות סוערות. הסרט נרכש על ידי חברת ההפצה A24 ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-10 בדצמבר 2021.
סגנון
בייקר יצר מוניטין של עיסוק בשוליים הנשכחים והתוססים של החברה המתקשים למצוא את מקומם בקפיטליזם האמריקאי. הוא מציג תת-תרבויות ומנודים שונים בחברה כמו גם מהגרים, מסתננים ואף עובדי מין אותם הוא מציג בתרחישים אנושיים וחומלים. הוא טוען שקיבל השראה ישירה מסרטי ניצול אבל סרטיו עוררו לא פעם ויכוחים על מוסר מיני.
929 - תנ"ך ביחד
929 - תנ"ך ביחד הוא מיזם ישראלי ללימוד פרק יומי בתנ"ך, שהוקם בשנת 2014, ביוזמתו של חבר הכנסת לשעבר אבי וורצמן.
מטרת המיזם ואופיו
מטרתו של המיזם היא קריאה משותפת, כלל ישראלית, בתנ"ך. המיזם מלווה באתר אינטרנט שבו כותבים אנשים מתחומים שונים על הפרק הנלמד באותו יום. בשיתוף עם המיזם הוקמו ברחבי ישראל קבוצות לימוד של הפרק היומי ומוסדות רבים לוקחים חלק בפרויקט.
מקור השם
מקור שמו של המיזם, 929, הוא במספר הפרקים בתנ"ך.
היסטוריה
המחזור הראשון של הפרויקט התחיל ב-21 בדצמבר 2014 באירוע פתיחה בבית הנשיא.
ב-11 בינואר 2015 התקיים בפעם הראשונה בבית הנשיא "חוג התנ"ך של בית הנשיא", שמקביל להתקדמות הפרקים במיזם.
בערוץ 1, שודרה בעבר תוכנית שבועית, שנקראה "תשע שתיים תשע", על חמשת הפרקים של השבוע בהנחייתה של רחל פרנקל-שפרכר
בראש המיזם עמדו הרב בני לאו והעיתונאית גל גבאי וניהל אותו צביקה ארן (ביקו) עד אוקטובר 2018. מאז מנהל את המיזם העיתונאי לירון מרוז.
המיזם משותף למשרד החינוך והמרכז לטכנולוגיה חינוכית, בנוסף לעמותות ותורמים פרטיים. בעבר היו שותפים בו גם בית אבי חי והסוכנות היהודית. בנוסף על כל, המיזם לוקח חלק באיגוד ההתחדשות היהודית.
מחזור קריאה ראשון
קריאת המחזור הראשון הסתיימה ב-11 ביולי 2018, כ"ח בתמוז תשע"ח, והמחזור השני התחיל ב-15 ביולי 2018 (ג' באב).
אתר אינטרנט
המיזם מפעיל אתר אינטרנט שבו מופיע הפרק היומי והקלטתו ולצדו כותבים מדי יום אנשי תרבות ורוח על הפרק היומי. בין הכותבים הקבועים באתר: קובי אוז, גיל קופטש, הרב יואל בן נון, ארי אלון ועוד. לצדם גם כותבים מתחלפים, בהם נשיא המדינה ראובן ריבלין, פוליטיקאים כדוגמת זהבה גלאון, יאיר לפיד, בני גנץ, דב חנין, משפטנים כדוגמת אליקים רובינשטיין, דפנה ברק-ארז, אביעד הכהן; סופרים ומשוררים כדוגמת שהם סמיט, עמרי שרת ועוד. מדי יום מופיעים באתר סרטון של הרב בני לאו וליאת רגב שבו הם מדברים על הפרק וקריקטורה מאת אומנים שונים כדוגמת זאב אנגלמאיר.
לימוד הפרק היומי מתקיים בימים ראשון עד חמישי. בימים שישי ושבת מופיע באתר סיכום שבועי המלווה בסרטון על חמשת הפרקים של השבוע.
בימי מגפת הקורונה מפעיל המיזם את "הקמפוס הווירטואלי של 929" לאזרחים המרותקים לביתם. במסגרתו מועלים שיעורים מקוונים בנושאי תנ"ך ופעילויות שונות.
929 ושיר
במהלך פרויקט זה יופק שיר לכל אחד מספרי התנ"ך על ידי מוזיקאים.
תנ"ך על הקירות
במסגרת פרויקט זה מציירת האמנית ג'ודי טל קופלמן ציורי קיר בהשראת פסוקים מהתנ"ך, בהתאם להתקדמות המיזם. בין המקומות שבהם צוירו ציורי הקיר: בית הספר הריאלי בחיפה והתחנה המרכזית החדשה של תל אביב. במתחם התחנה הראשונה בירושלים נפתחה תערוכה של ציורי קיר אלה שנעשו בשיתוף של קופלמן עם כיתות מבתי ספר בירושלים.
תגובות למיזם
עם עליית המיזם התחילו להישמע ביקורות עליו מצדדים שונים של החברה הישראלית. עיתון הארץ טען שמימון הפרויקט בידי משרד החינוך הוא כפייה דתית ושהמיזם מדיר חוקרי מקרא.
מהצד השני, גורמים דתיים טענו שהמיזם מדיר את מדרשי חז"ל ואת הפרשנים המסורתיים ושחלק מן הכותבים בו מתייחסים לאלוהים, לדמויות התנ"ך ולתנ"ך עצמו בצורה מזלזלת ופוגענית. בעקבות ביקורת זו הקימה המכללה האקדמית הרצוג בשיתוף עם 929 אתר מקביל בשם "תתקכ"ט" (הגימטריה של 929) שבו מוצגים דברי כותבים הרואים בתנ"ך ספר קדוש. נכון לשנת 2023 אתר "תתקכ'ט" פועל תחת השם "אתר התנך" . כמו כן, תחת הכותרת "תנ"ך על הפרק", הוקם בעידוד רבנים אתר לימוד תנ"ך שבו מקובצים מאמרים מרבנים במקביל לסדר 929.
חצי שנה לאחר הקמת המיזם, פרסם הרב לאו ב"מקור ראשון" מאמר שבו כתב שהמבקרים אותו ממשיכים את הטענות של תומכי לימוד התורה בידי קבוצות אליטה (כמו שמאי הזקן ורבן גמליאל דיבנה), בעוד שהוא הולך על פי דרכם של החכמים שתמכו בפתיחת לימוד התורה לכלל הציבור (כמו הלל הזקן ורבי אלעזר בן עזריה). ובסופו של דבר, אלו שפתחו את התורה בפני פשוטי העם, הם אלו ששמרו שהתורה תמשיך להתקיים ותהיה תורת חיים. הרב ישראל רוזן כתב בתגובה שההשוואה של הרב לאו אינה נכונה, משום שגם החכמים שהרב לאו הזכיר תמכו בקבלת תלמידים שאינם בקיאים או יראי שמיים, אך לא בכך שהם ילמדו תורה לאחרים.
תומאס הארט בנטון
תומאס הארט בנטון (באנגלית: Thomas Hart Benton; 1889 – 1975) היה צייר אמריקאי. יחד עם גרנט ווד וג'ון סטיוארט קארי הוא היה בחזית התנועה האמנותית האֲזוֹרָנית. הדמויות המפוסלות בציוריו מציגות אנשים יומיומיים בסצנות החיים בארצות הברית. עבודתו קשורה חזק מאוד למערב ארצות הברית, האזור בו הוא נולד ושאותו כינה בית רוב חייו. הוא למד גם בפריז, התגורר בעיר ניו יורק יותר מעשרים שנה וצייר שם עשרות יצירות.
ילדות וחינוך
בנטון נולד ב-15 באפריל 1889, בניאו, מיזורי, למשפחה של פוליטיקאים. היו לו שתי אחיות קטנות יותר, מרי ומילדרד, ואח צעיר נתנאל. אמו הייתה אליזבת וויז בנטון ואביו, קולונל מקנאס בנטון, היה עורך דין ונבחר ארבע פעמים לקונגרס של ארצות הברית. תומאס הארט בנטון, נקרא של שם דודו שהיה אחד משני הסנאטורים הראשונים של ארצות הברית שנבחרו ממיזורי. בהתחשב בקריירה הפוליטית של אביו, בנטון בילה בילדותו בין וושינגטון, די.סי. ומיזורי. אביו שלח אותו לאקדמיה הצבאית המערבית, בשנים 1905–1906, בתקווה להכין אותו לקריירה פוליטית. בנטון גדל בשתי תרבויות שונות ומרד בתוכניותיו של אביו. הוא רצה לפתח את התעניינותו באמנות, שאמו תמכה בה. כנער עבד כקריקטוריסט בעיתון בג'ופלין, מיזורי.
בעידוד אמו, בשנת 1907 נרשם בנטון לבית הספר של מכון האמנות של שיקגו. שנתיים לאחר מכן הוא עבר לפריז כדי להמשיך את לימודי האמנות באקדמיה ז'וליאן. אמו תמכה בו כלכלית ורגשית כדי שיתמסר לאמנות עד שהתחתן בתחילת שנות השלושים לחייו. בפריז פגש בנטון אמנים אחרים מצפון אמריקה, כמו דייגו ריברה המקסיקני וסטנטון מקדונלד-רייט, תומך בסגנון הציור סינכרומיזם. בהשפעתו של האחרון, בנטון אימץ אחר כך את הסגנון.
תחילת הקריירה ומלחמת העולם הראשונה
לאחר לימודיו באירופה, בנטון עבר לעיר ניו יורק בשנת 1912 וחזר לצייר. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצי ארצות הברית והוצב בנורפוק, וירג'יניה. יצירותיו הקשורות למלחמה השפיעו על הסגנון שלו. הוא הכין רישומים ואיורים של העבודות במספנות. התיעוד הריאליסטי השפיע מאוד על סגנונו המאוחר. בהמשך המלחמה, שסווגה כ"הסוואה", צייר בנטון את הספינות המוסוות שנכנסו לנמל נורפוק. עבודתו נדרשה מכמה סיבות: להבטיח כי ציירי אוניות אמריקאיות מיישמים כראוי את תוכניות ההסוואה, לסייע בזיהוי ספינות אמריקאיות שעלולות לאבד מאוחר יותר, ולרשום רישומים על הסוואת האוניות של חילות הים האחרים של בעלות הברית. בהמשך אמר בנטון כי עבודתו עבור חיל הים "הייתה הדבר החשוב ביותר, עד שהפכתי לאמן."
נישואין ומשפחה
בגיל 33 התחתן בנטון עם ריטה פיאנצה, מהגרת איטלקית, בשנת 1922. הם נפגשו בזמן שבנטון לימד שיעורי אמנות בארגון שכונתי בעיר ניו יורק, שם הייתה אחת מתלמידיו. הם היו נשואים כמעט 53 שנים עד מותו של בנטון ב-19 בינואר, שנת 1975; ריטה נפטרה אחד עשר שבועות לאחר בעלה. לזוג נולדו בן, תומאס פיאנצה בנטון, יליד 1926, ובת, ג'סי בנטון, ילידת 1939.
אמנות אֲזוֹרָנית
בשובו לניו יורק בראשית שנות העשרים הכריז בנטון על עצמו כ"אויב המודרניזם". הוא החל בעבודה הנטורליסטית והייצוגית המכונה "ציור אזורני". הוא סייר באמריקה, רשם רישומים של הדברים שראה. הוא היה חוזר לרישומים האלה שוב ושוב כטיוטות לציורים עתידיים. הוא הרחיב את היקף עבודותיו האזוריות, והגיע לשיאו בציורי קיר "אמריקה היום" בבית הספר החדש למחקר חברתי בשנים 1930–1931. בשנת 1984 נרכשו ושוחזרו ציורי הקיר כדי לתלותם בלובי של מגדל מרכז אקסא בשדרה השישית 1290, בניו יורק. בדצמבר 2012 נתרמו ציורי הקיר למוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שהוצגו בתערוכה ב-2015.
בנטון פרץ אל הזרם המרכזי בשנת 1932. הוא זכה בעבודה לצייר ציורי קיר של החיים באינדיאנה, בתערוכת המאה של שנת 1933 בשיקגו. ציורי הקיר של אינדיאנה עוררו מחלוקת. בנטון צייר אנשים יומיומיים, וכלל תיאור של אירועים בתולדות המדינה אשר חלק מהאנשים לא רצו לפרסמם. המבקרים תקפו את עבודתו בגין הצגתם של חברי הקו-קלוקס-קלאן תנועה גזענית שהגיעה לשיאה בשנת 1925. באינדיאנה העריכו כ-30% מהגברים היו חברים בקלאן, ובשנת 1924 נבחר אחד מחבריה כמושל ואחרים התמנו למשרות פוליטיות אחרות.
ציורי הקיר האלה מוצגים כעת באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון. ארבעה פאנלים נוספים מוצגים בתיאטרון האוניברסיטאי לשעבר המחובר לאולם. שני פאנלים, כולל זה עם תמונות של ה-ק.ק.ק. נמצאים באולם הרצאות וודבורן.
בשנת 1932 צייר בנטון גם את "אמנות החיים באמריקה", סט ציורי קיר גדולים לאתר מוקדם של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. פאנלים מרכזיים כוללים נופי העיר, נופי המערב, נופי הדרום ואמנות האינדיאנים. בשנת 1953 נרכשו חלק מהלוחות על ידי המוזיאון לאמנות אמריקאית של ניו בריטניה בקונטיקט, ומאז הם מוצגים שם.
ב־24 בדצמבר 1934 הוצג בנטון באחת מכריכות הצבע המוקדמות ביותר של המגזין "טיים". עבודתו הוצגה יחד עם עבודות עמיתיו גרנט ווד וג'ון סטיוארט קארי במאמר שכותרתו "הסצנה האמריקאית". השלישייה הוצגה כגיבורי האמנות האמריקאיים החדשים, והאֲזוֹרָנות תוארה כתנועת אמנות משמעותית. בשנת 1935, בנטון עזב את הדיונים האמנותיים של ניו יורק. חזר למקום הולדתו במיזורי. הוא הוזמן ליצור ציור קיר לקפיטול מדינת מיזורי בג'פרסון סיטי. ה"היסטוריה חברתית של מיזורי" היא אולי העבודה הגדולה ביותר שלו. בראיון בשנת 1973 הוא אמר, "אם יש לי זכות להביע דעה, הייתי אומר כי ציור הקיר במיזורי הוא היצירה הטובה ביותר שלי."
בדומה לעבודותיו הקודמות, התעוררה מחלוקת על הצגתו את ההיסטוריה של המדינה, שכן הוא כלל את נושא העבדות ונושאים אחרים שנתפסו כבעייתיים. עם שובו למיזורי, התחבר בנטון לתנועת האמנות האֲזוֹרָנית.
הוא התיישב בקנזס סיטי וקיבל עבודת הוראה במכון לאמנות של קנזס סיטי. בסיס זה העניק לבנטון גישה גדולה יותר לאמריקה הכפרית, שהשתנתה במהירות. אהדתו של בנטון הייתה למעמד הפועלים ולחקלאיים הקטנים, שלא הצליחו להשיג יתרון חומרי למרות המהפכה התעשייתית. עבודותיו מראות לרוב את המלנכוליה, הייאוש והיופי של חיי העיר הקטנה.
בשנת 1937 פרסם בנטון את האוטוביוגרפיה שלו כאמן באמריקה, שזכתה לשבחים רבים. במהלך תקופה זו בנטון החל גם להפיק ליתוגרפיות חתומות, במהדורה מוגבלת,
קריירת הוראה
האוטוביוגרפיה של בנטון מצביעה על כך שבנו נרשם מגיל 3 עד 9 בבית הספר סיטי וקאנטרי בניו יורק בתמורה להוראת האמנות שלו שם. הוא כלל את מייסדת בית הספר, קרוליין פראט, בפאנל "פעילויות בעיר עם אולם ריקודים", אחד מעשרת הפאנלים ב"אמריקה היום". בנטון לימד בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בשנים 1926–1935 ובמכון לאמנות של קנזס סיטי בשנים 1935–1941. התלמיד המפורסם ביותר שלו, ג'קסון פולוק, אותו חנך בליגת הסטודנטים לאמנות, ייסד את תנועת האקספרסיוניזם המופשט. פולוק אמר לעיתים קרובות כי תורתו המסורתית של בנטון נתנה לו משהו למרוד בו. עם עוד אחד מתלמידיו, גלן רונדס, שהמשיך להיות מחבר ומאייר פורה של ספרי ילדים, בנטון בילה קיץ בסיורים במערב ארצות הברית בראשית שנות השלושים.
חיים מאוחרים
במהלך מלחמת העולם השנייה בנטון יצר סדרה בכותרת "שנת הסיכון", אשר הציגה את האיום על האידיאלים האמריקניים על ידי הפשיזם והנאציזם. ההדפסים הופצו באופן נרחב. לאחר המלחמה, הזרם האֲזוֹרָני באמנות נעלם, עקב העלייה של האקספרסיוניזם המופשט. בנטון נשאר פעיל כשלושים שנה נוספות, אך עבודתו כללה פרשנויות חברתיות פחות בולטות והציגה נופים קדם-תעשייתיות.
הוא המשיך לצייר ציורי קיר, כולל את לינקולן (1953), עבור אוניברסיטת לינקולן בג'פרסון סיטי, מיזורי וציורים נוספים עבור מוסדות שונים ברחבי ארצות הברית, כולל ספריית הנשיא טרומן שאיתו התיידד.
בנטון נפטר ב-19 בינואר 1975 בעבודה בסטודיו שלו, כשהשלים את ציור הקיר עבור מוזיאון היכל התהילה של מוזיקת קאנטרי בנשוויל, טנסי.
מורשת
בנטון נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1954 והפך לחבר מן המניין בשנת 1956.
בשנת 1977, הסטודיו הביתי והמגורים הוויקטוריאני של בנטון הוגדר על ידי מיזורי כאתר היסטורי לאומי. האתר ההיסטורי נשמר כמעט ללא שינוי מאז מותו; מברשות בגדים, רהיטים ומכחולים עדיין קיימים במקום. מוזיאון הבית ההיסטורי, מציג 13 יצירות אמנות מקוריות, פתוח לסיורים מודרכים.
בנטון היה נושא הסרט התיעודי המפורסם משנת 1988, תומאס הארט בנטון, בבימויו של קן ברנס.
תבנית קוביות קרח
תבנית קוביות קרח היא מתקן ביתי להכנת קוביות קרח המשמשות בעיקר לקירור משקאות ולעיתים ליצירת גלידה ביתית בצורת קוביות.
מאפיינים וגרסאות
בתבנית קוביות קרח מספר רב של שקעים, בדרך כלל שווי גודל, המופרדים זה מזה. אל תוך התבנית נמזגים מים והיא מוכנסת להקפאה. כיום, תבנית קוביות קרח טיפוסית עשויה לרוב מחומר גמיש על מנת לאפשר את כיפופו לאחר ההקפאה ולהקל על הוצאת הקוביות המוכנות. עד להתפשטות הייצור ההמוני של מוצרי פלסטיק גמיש היו תבניות אלו מורכבות ממגש מתכת אליו נמזגו מים והונחה עליו תבנית שתי וערב שנועדה ליצור את הקוביות.
אף שיחידות הקרח מעוצבות לרוב בצורת קוביות (ומכאן שם המוצר), ישנן תבניות המאפשרות ייצור של יחידות קרח בצורות אחרות כמו חצאי-כדורים, גלילים, לבבות וכדומה.
היסטוריה
הפטנט הראשון על תבנית קוביות קרח גמישה נרשם על ידי גאי ל' טינקהאם בשנת 1933. טינקהאם פיתח תבנית עשויה פלדת אל חלד. את הרעיון לייצר תבנית קוביות קרח מגומי הגה הממציא האמריקאי לויד גרוף קופמן. בשנת 1928, כאשר הסתובב ביער כדי ללקט שרף מעצי מייפל, הבחין קופמן שפתיתי קרח לא נדבקו למגפי הגומי שלו. בעקבות זאת החל לבצע ניסויים בהקפאת מים בכוסות גומי. הניסויים הובילו לרישום כמה פטנטים – על תבנית קוביות קרח ממתכת שבה רק ההפרדה בין הקוביות נעשית באמצעות גומי, תבנית מתכת שבתוכה כוסיות גומי, ותבנית העשויה כולו מגומי. כיום מיוצרות מרבית התבניות מפלסטיק או מגומי.
איסימנגליסו
פארק אזור הביצות איסימנגליסו (באנגלית: iSimangaliso Wetland Park) אשר בעבר היה ידוע בתור פארק הביצות הגדול של סנט לוסיה, הוא אתר מורשת עולמית. הפארק ממוקם על החוף המזרחי של קוואזולו-נטאל, דרום אפריקה, כ-235 ק"מ צפונית לדרבן. זהו האזור המוגן השלישי בגודלו בדרום אפריקה, המשתרע על פני 280 קילומטרים של קו חוף, מגבול מוזמביק בצפון עד מפלן מדרום. הפארק מורכב ממערכות אקולוגיות רבות בשטח של 3,280 קמ"ר.
הפארק כולל בתוכו את:
פארקים מעבר לגבול
הפארק הוא חלק משמורת טבע מימית החוצה את הגבולות בין דרום אפריקה, מוזמביק ואסוואטיני.
אקולוגיה
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית בשל הקריטריונים (9) ו-(10): בפארק מגוון ביולוגי עשיר ומערכות אקולוגיות ייחודיות. הסיבה למגוון הביולוגי העצום בחי ובצומח היא המגוון הגדול של מערכות אקולוגיות שונות בפארק: משוניות אלמוגים, יערות, דיונות, סובטרופיות, סוואנות וביצות. בפארק פילי סוואנה אפריקאים, נמרים אפריקאים, קרנפים רחבי שפה דרומיים, קרנפים צר-שפה דרום-מרכזי, תאו אפריקני, לווייתנים, דולפינים וצבי ים.
בפארק חיים גם 1,200 תנינים ו-800 היפופוטמים.
בדצמבר 2013, לאחר 44 שנות היעדרות, הוכנסו מחדש אריות אפריקאים לפארק.
השוניות בחלק הימי של השמורה מאוכלסות בתמנונאים ודיונונים. מדי פעם ניתן לראות כרישי לוויתן ענקיים שוחים באזור זה.
על פי תצפיות שנערכו באגם לוסיה, המהווה חלק גדול מהפארק, באגם עשרים וארבעה מינים של רכיכות.
רסטורציית קנמו
רסטורציית קנמו (או קמו; ביפנית: 建武の新政) הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן בשנים 1331 עד 1336, בין תקופת קמקורה ותקופת מורומאצ'י, אשר נקראת על שם הפעילות הפוליטית שאירעה בה – ניסיון הקיסר גו-דאיגו להשיב את השליטה ביפן לחצר הקיסרית ולאצולה, ובכך להחזיר למדינה את השלטון האזרחי לאחר מאה וחצי של שלטון צבאי. ניסיון הרסטורציה נכשל בסופו של דבר ואת השלטון נטל הגנרל אשיקאגה טאקאוג'י. זו הייתה הפעם האחרונה שהקיסר החזיק בכוח בסמכות כלשהי עד רסטורציית מייג'י ב-1868.
רקע
לאחר שקיבל את התואר שוגון מהקיסר ב-1192, נטל מינאמוטו נו יוריטומו את השליטה ביפן והקים את ממשלתו בקמקורה. לקראת סוף תקופת קמקורה התגלע ויכוח בחצר הקיסרית באשר לזהות היורש לכס, שהוביל לפיצול במשפחה הקיסרית. בתיווך השוגון החליטו שני ענפי המשפחה למנות קיסר לסירוגין מכל ענף, אולם הפתרון החזיק מעמד מספר חילופים, עד שהקיסר גו-דאיגו החליט להכתיר את בנו ליורש, ובכך קרא תיגר במפגיע על השוגונות. בתגובה, הגלה השוגון את גו-דאיגו ב-1331, אך קבוצה של נאמנים, בראשותו של מסשיגה קוסונוקי, יצאו להגנתו של הקיסר. בשלב מאוחר יותר הצטרף אליהם טאקאוג'י אשיקאגה, שנשלח לבירה קיוטו בפקודת השוגון על מנת לדכא את המרד. בכוחות משותפים עלו המורדים על הבירה הצבאית קמקורה, וכבשו אותה ב-1333, ובכך הכניעו את השוגונות.
מטרות הרסטורציה
כשעלה גו-דאיגו לכס הקיסרות ב-1318, הצהיר מיד על כוונותיו לשלוט בעצמו, ללא התערבות הצבא בקמקורה. הבעיה הגדולה ביותר שניצבה בפניו, מלבד האיום שעדיין היוותה השוגונות, הייתה שאלת בעלי הנחלות השונים ברחבי המדינה. לבעלי הנחלות הייתה מידה מסוימת של עצמאות פוליטית, והפטורים שקיבלו מתשלום מסים הותירו את אוצר הממשלה בחיפוש מתמיד אחר מקורות הכנסה, דבר שערער את הסמכות המרכזית. עם זאת, הקיסר לא התכוון לבטל שיטה זו, שכן הוא חב את שיבתו לכס לצבאות הסמוראים של אותם בעלי נחלות ממערב יפן, שהכניעו את השוגונות בקמקורה.
גו-דאיגו השיב לעצמו מספר נחלות שהיו בשליטת משפחתו בעבר ואת חלקן העביר למקדשים בודהיסטיים שונים בתקווה לזכות בתמיכתם, אך רווחתם של תושבי הנחלה נזנחה והתלונות החלו להיערם במקדשים. הקיסר לא הבין את חשיבות המעמד הלוחם ליציבות שלטונו, ובמקום זאת העדיף לתגמל את מקורביו. לאחר שתגמל מוסדות דתיים, התפנה הקיסר לחלק את אדמות שבט הוג'ו, וסמוראים רבים דרשו את ליטרת הבשר שלהם. מנהיגי הצבאות שהכניעו את השוגונות כאשיקאגה קיבלו את חלק הארי של אדמות אלה, ובכך בעצם שבה השליטה בנחלות למצביאים חזקים שלא היו כפופים לקיסר. הטעות הגדולה יותר של הקיסר הייתה בכך שלא חילק מספיק אדמות לסמוראים מהמעמד הנמוך יותר שתמכו בו, ולא זו בלבד, הוא גבה מיסים ממעמד זה על מנת שיוכל לבנות לעצמו ארמון. עד שנת 1335 איבדו הקיסר והאצולה את תמיכת המעמד הלוחם.
יריבו העיקרי של אשיקאגה היה הנסיך נורינאגה, השוגון החדש, שבאופיו נטה לממשל אזרחי ונהנה ממוניטין בקרב האצולה במדינה. בנוסף, הוא גייס לשורותיו את יושיסאדה ניטה, אחד מבעלי בריתו החשובים של אשיקאגה במאבק להשבת הכוח לקיסר. המתח בין אשיקאגה לקיסר גבר בהדרגה, עד שהראשון עצר את השוגון מורינאגה והחזיק אותו, ראשית בקיוטו ולאחר מכן העבירו לקמקורה, שם נותר כלוא עד אוגוסט 1335. בינתיים ניסו השורדים מבית הוג'ו להשיב את השוגונות על כנה בקמקורה ופתחו במרד. תוך זמן קצר השתלטו המורדים על העיר, אך לפני שנסוגו מהעיר ערפו אנשי אשיקאגה את ראשו של מורינאגה. לאחר ששמע על נפילת קמקורה לידי המורדים ביקש אשיקאגה מהקיסר שיעניק לו את תואר השוגון ושיתיר לו לכבוש את העיר מחדש. הקיסר סירב לבקשה אך אשיקאגה יצא בכל זאת, הביס את המורדים והקים את מושבו בקמקורה. כשהוזמן לשוב לקיוטו, דחה אשיקאגה את ההזמנה בטענה כי הוא חש בטוח יותר במקום מושבו החדש.
מלחמת אזרחים
הקיסר הבין שהוא איבד את השליטה באשיקאגה, שהחל למנות מושלי מחוזות על דעת עצמו, ללא הסכמה קיסרית, ובתגובה קרא לסמוראים ברחבי המדינה להצטרף לצבאו של ניטה, שעמד לצאת כנגד צבאו של אשיקאגה. במקביל קרא אשיקאגה לסמוראים להצטרף אליו ולהשמיד את ניטה. בשלב זה היה אשיקאגה סמלו של המעמד הלוחם, שסמך עליו שימלא את צורכיהם, ואכן נהנה מחנהו מיתרון מספרי גדול. ב-23 בפברואר 1336 הפסיד צבאו של ניטה, ואשיקאגה כבש את הבירה ושם קץ לרסטורציית קנמו. הקיסר נמלט מהבירה ונאלץ לברוח לקיושו, שם הקים חצר קיסרית מתחרה, ובעצם פתח את תקופת שתי החצרות הקיסריות.
רונלד גרייב
רונלד גרייב (באנגלית: Ronald John Grabe; נולד ב-13 ביוני 1945,ניו יורק) הוא טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל לשעבר של נאס"א.
ביוגרפיה
רונלד גרייב נולד בניו יורק וגדל שם. בשנת 1966 הוא קיבל תואר ראשון בהנדסה מאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. בשנת 1967 הוא סיים לימודי הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה טכנית בבדרמשטאדט. בשנת 1967 הוא חזר לארצות הברית והיה טייס F-100 סופר סייבר. גרייב השתתף במלחמת וייטנאם וביצע כ-200 טיסות מבצעיות.
בשנת 1971 הוא הוחזר לארצות הברית ועשה הסבה ל-F-111 ארדוורק. בשנת 1974 הוא סיים קורס טיסי ניסוי. בשנים 1976–1979 הוא שירת בבריטניה שיתף פעולה עם חיל האוויר המלכותי בבדיקות של מטוס הרייר והוקר סידלי הרייר. בהמשך הוא היה מדריך בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
שירות בתחום החלל
בשנת 1981 גרייב נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה בצוות קרקע של מספר משימות. בשנת 1985 הוא השתתף במשימת STS-51-J של מעבורת החלל אטלנטיס כטייס (קרול בובקו היה מפקד צוות). זו הייתה משימה שפעלה לפי תוכנית של מחלקת ההגנה של ארצות הברית. במשימת STS-30 בשנת 1989 הוא היה טייס של מעבורת החלל אטלנטיס בפעם השנייה (דייוויד ווקר היה מפקד צוות). במהלך הטיסה שוחררה למסלול לכיוון נגה גשושית מגלן. בשנת 1992 הוא היה מפקד צוות STS-42 שהמריא על סיפון מעבורת החלל דיסקברי. המשימה עסקה בעיקר במחקרים בתחום חוסר משקל. בשנת 1993 גרייב היה מפקד צוות של STS-57 ששוגרה במעבורת החלל אנדוור. זו הייתה פעילות משותפת עם סוכנות החלל האירופית.
בשנת 1994 גרייב עזב את נאס"א.
סטורמזי
מייקל אבנעזר קוואדג'ו עומרי אובו ג'וניור (באנגלית: Michael Ebenezer Kwadjo Omari Owuo Jr.; נולד ב-26 ביולי 1993), המכונה בשם הבמה סטורמזי, הוא ראפר, זמר ופזמונאי בריטי.
השיר "Shut Up" של סטורמזי, שיצא לאור במקור כפריסטייל ראפ ביוטיוב, צבר פופולריות והגיע למקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי. אלבום הבכורה שלו, "Gang Signs & Prayer" שיצא לאור בשנת 2017 היה לאלבום הגריים הראשון שהגיע לראש מצעד האלבומים הבריטי וזכה בפרס אלבום השנה הבריטי בפרסי המוזיקה הבריטית לשנת 2018.
ביוגרפיה
מייקל אבנעזר קוואדג'ו עומרי אובו ג'וניור נולד ב-26 ביולי 1993 בקרוידון, לונדון. אמו גנאית. הוא גדל בדרום נורווד, לונדון, עם אמו, אחיו ושתי אחיותיו. הוא התחיל לעסוק בראפ בגיל 11 ועבד עם ראפרים מבוגרים במועדון הנוער המקומי שלו.
קריירה מוזיקלית
לאחר שזכה לתשומת לב בסצנת המוזיקה המחתרתית בבריטניה, סטורמזי הוציא לאור מיני-אלבום הבכורה שלו, "Dreamers Disease" באופן עצמאי בחודש יולי 2014. ב-22 באוקטובר 2014 זכה בפרס מובו ל"מופע הגריים הטוב ביותר".
בחודש מרץ 2015 הוציא לאור את הסינגל "Know Me From" שהגיע למקום 49 במצעד הסינגלים הבריטי. בחודש ספטמבר 2015 הוציא לאור את "WickedSkengMan 4", החלק האחרון בסדרת הפריסטייל ראפ שלו לאייטונס, יחד עם גרסת אולפן לשיר "Shut Up". השיר הגיע למקום ה-18 במצעד הסינגלים הבריטי והיה לשיר הגריים הראשון שנכנס לטופ 40 בבריטניה. בחודש דצמבר 2015 הגיע השיר למקום השמיני במצעד לאחר קמפיין אותו יזם סטורמזי על מנת להביא אותו למקום הראשון.
בחודש אפריל 2016 הוציא לאור את השיר "Scary" לפני שיצא להפסקה זמנית ממוזיקה.
בחודש פברואר 2017 הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו "Gang Signs & Prayer" שהגיע לראש מצעד האלבומים הבריטי בחודש מרץ 2017.
סטורמזי הגיע לראש מצעד הסינגלים הבריטי שלוש פעמים - בחודש יוני 2017 עם סינגל הצדקה "Bridge over Troubled Water", עם הסינגל "Vossi Bop", ועם שיתוף הפעלה שלו עם בורנה בוי ואד שירן בשיר "Own It".
בדצמבר 2019 הוציא לאור את אלבומו השני "Heavy Is the Head", שהיה מועמד לפרס מרקיורי.
ב-19 ביולי 2023 הוציא את הסינגל "The Weekend" עם ריי.
That's Rich
That's Rich (בעברית: איזו צביעות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האירית ברוק סקוליון. ב-4 בפברואר 2022 הוא ניצח בקדם האירי לאירוויזיון 2022.