cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי יוון–קזחסטן
היסטוריה
בתוך הפרלמנט היווני ישנה קבוצת ידידות קזחית-יוונית.
הסכמים דו-צדדיים
בין יוון לבין קזחסטן נחתמו שלושה הסכמים דו-צדדיים:
קנדים צרפתים
קנדים צרפתים (צרפתית: Canadiens français, אנגלית: French Canadians) הם המיעוט האתני הגדול בקנדה. מוצאם מהמתיישבים הצרפתים שהגיעו לקנדה במאה ה-17 וה-18. מעבר למקור הגעתם לקנדה, הקנדים הצרפתים הם רוב דוברי השפה הצרפתית בקנדה, ומהווים כ-22% מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1534 גילה ז'אק קרטייה, חוקר ארצות צרפתי, את נהר סנט לורנס באמריקה הצפונית. בשנת 1604 החלה התיישבות צרפתית בחבל הארץ הנרחב והוקמה צרפת החדשה (בצרפתית: Nouvelle-France). טריטוריה נרחבת זו נשלטה על ידי צרפת במשך כמאה וחמישים שנה, עד לוויתור של ממלכת צרפת על השטח לטובת בריטניה ב-1763 במסגרת חוזה פריז. עם החתימה על חוזה פריז, הופסקה לחלוטין ההגירה מצרפת לקנדה ונאסרה בחוק על ידי הבריטים. כל מיליוני בני הלאום הקנדי-צרפתי, החיים כיום בקנדה, ומיליונים נוספים בארצות הברית, הם צאצאיהם של אותם מתיישבים.
מקורם של המתיישבים הקנדיים הצרפתים היה בעיקרו ממחוזות צפון מערב צרפת, כגון נורמנדי, בוס, אנז'ו, טורן, גסקוניה, אוני, אוגומואה, סטוז', ועוד.
בניגוד למתיישבים הבריטים, היו הקנדים הצרפתיים קתולים בדתם. עם זאת, גישתם הייתה פחות שמרנית מגישת המתיישבים הבריטים. למשל, הם לא דגלו בעבדות, ונשים בקוויבק יכלו לכהן בתפקידים בכירים בכנסייה.
במחצית המאה ה-18, התרחבה אוכלוסיית המתיישבים הקנדים הצרפתים והם התפזרו לקולוניות נוספות ברחבי צפון אמריקה.
כיום, רוב הקנדים הצרפתים אשר חיים ברחבי צפון אמריקה מתגוררים בקוויבק, ומכנים את עצמם קֶבֶּקוּאָה (Québécois, שפירושו קוויבקים). בשנים 1840 עד 1930 היגרו כ-900,000 קנדים צרפתים לארצות הברית, בעיקר לאזור ניו אינגלנד ואקדיה. יש המפרידים את תושבי אקדיה מההגדרה האתנית של "קנדים צרפתים", מסיבות היסטוריות שונות.
קנדים צרפתים, (כולל אלה שאינם דוברי צרפתית) הם כיום הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בקנדה, מלבד קבוצת הקנדים האנגלים. לעיתים מזהים פשוט כ"צרפתים", כ"קוויבקים" או כ"אקדים". המספר הכולל של הקנדים הצרפתים הוא כ- 11.9 מיליון אנשים שהוא 33.78% מהאוכלוסייה הקנדית (נכון ל-2011).
לא כל דוברי הצרפתית בקנדה הם ממוצא קנדי צרפתי. בין דוברי הצרפתית בקנדה ניתן למצוא קבוצות מהגרים גדולות ממקומות כמו האיטי, קמרון, אלג'יריה, תוניס ועוד. כמו כן, ישנם גם קנדים שהם קנדים-צרפתיים במקורם, אך דוברי אנגלית.
אטימולוגיה
באופן טבעי, מקור השם "קנדים צרפתים" הוא בהשתייכותם. הם קנדים לחלוטין בהשתייכותם הלאומית, אך שומרים באדיקות על מורשת הגעתם לצרפת החדשה במאות ה -17 וה -18 מהממלכה הצרפתית, על שפתם והמורשת הצרפתית. מקורו של דגל קוויבק בצלב הלבן שהופיע על הדגלים המלכותיים של צרפת ובשושן צחור, אשר נישא על ידי המיליציות הקנדיות-צרפתיות. הסמל משמש עוד כיום כדגל הרשמי של קוויבק.
בהיותם האירופאים הראשונים שהגיעו לקנדה, הם העניקו למדינה את שמה. מקור השם "קנדה" הוא במילה ההורנית-אירוקואית "קָנָטָה" שפירושה כפר או התיישבות. מגלה הארצות ז'אק קרטייה השתמש לראשונה בשם זה בתחילת המאה ה-16 כדי לציין את האזור שנמצא כיום סביב קוויבק סיטי וסביבת נהר סנט לורנס. כינוי הלאום "קנדים צרפתים" התקיים מתחילת ההתיישבות. במרוצת הזמן הפך השם "קנדה" לכינוי לאזורים נרחבים יותר בשטחם וכלל את כל שטח המדינה.
זהות והגדרה עצמית
בתחילה שימש המונח "Canadien" ("קנדים") לצורך התייחסות למתיישבים דוברי הצרפתית שהיו תושבי צרפת החדשה. דוברי אנגלית והתושבים שהגיעו מאוחר יותר מבריטניה נקראו "Anglais" ("אנגלים"). הפרדה זו נמשכה עד קימומה של הקונפדרציה הקנדית בשנת 1867. מאותו זמן ואילך, הפכה המילה "קנדה" לתיאור כלל האזור, כולל של דוברי האנגלית, וכל תושביה כונו "קנדים".
על מנת להשתייך למוצא האתני הקנדי-צרפתי, יש להוכיח השתייכות לאבות המייסדים שהגיעו מממלכת צרפת אל "העולם החדש", ושוהים לפחות ארבעה דורות בקנדה. למרות הזמן שחלף, עדיין רואים הקנדים הצרפתים את עצמם כממשיכי דרכם של המתיישבים וכצאצאיהם הישירים, ומגדירים עצמם כבעלי זהות אתנית ייחודית. זאת בניגוד לקבוצות מהגרים אחרות, בהן רוב דוברי האנגלית, שנטמעו במדינה ואינם מציינים עצמם לאחר ארבעה דורות בזהות אתנית אחרת מלבד "קנדים".
אוכלוסין
ראשיתה של ההתיישבות הצרפתית בקוויבק בהגירה של כ־7,000 איש לאזור. לאחר הכיבוש האנגלי הופסקה הגירתם של הצרפתים, וכך מוצאם של מרבית תושבי הפרובינציה כיום הוא מאותם 7,000 מתיישבים ראשונים. בכך מהווים תושבים אלו את אחת האוכלוסיות ההומוגניות והמתועדות ביותר בעולם מבחינה גנאלוגית.
בקנדה, 85% של הקנדים הצרפתים מתגוררים בפרובינציית קוויבק, שם הם מהווים את רוב האוכלוסייה בכל האזורים למעט הצפון הרחוק. רוב הערים והכפרים במחוז נבנו והתיישבו על ידי הקנדים הצרפתים. מעבר לכך, גם במקומות נוספים בקנדה יש ריכוזים של קנדים צרפתיים.
כיום, שיעור הילודה בקוויבק הוא הנמוך ביותר בקנדה, ובשל כך שיעור האימוץ בפרובינציה הוא הגבוה ביותר בקנדה (אף שבקוויבק 24% מהתושבים של קנדה, מבוצעים בה 42% מאימוצי הילדים).
המיעוט האתני קיים גם מחוץ לקנדה. בארצות הברית מתגוררים כ-2.4 מיליון אמריקאים, שהם בעלי שיוך מוכח ומובהק למיעוט הקנדי צרפתי. (זאת בנוסף ל-8.4 מיליון אמריקאים בארצות הברית, הטוענים למוצא צרפתי.)
בקוויבק
רוב הקנדים המזהים עצמם כקנדים צרפתים מתגוררים בקוויבק. מאז 1960, קנדים-צרפתים בקוויבק לרוב מגדירים עצמם כ"קוויבקים", ורואים במדינת קוויבק חלק מזהותם. קוויבק שומרת על הזהות הקנדית-צרפתית באופן אדוק. השפה הרשמית היחידה בקוויבק, על פי חוק, היא צרפתית. האנגלית אמנם נלמדת בבתי הספר ונשמעת, אך בקוויבק אין לה מעמד רשמי. קוויבק היא הפרובינציה היחידה בקנדה, בה נדרשים מועמדים לעבודה בשירות הציבורי, לעבור גם מבחני שפה צרפתית, מעבר למבחני הקבלה הרלוונטיים לכל רחבי קנדה.
אתרי תיירות רבים במונטריאול ובקוויבק סיטי מנציחים את המורשת של המתיישבים הראשונים, ואת שנות ההתיישבות הראשונות.
בין השאר, וכחלק מזהותם הייחודית, מנציחים הקנדים הצרפתים אף את יחסם השונה לטובה של המתיישבים הצרפתים, אל האומות הראשונות, עמן כרתו בריתות סחר ושיתפו עמן פעולה באופן מכבד. זאת בניגוד למלחמות העקובות מדם ושלילת הזכויות, מצד המתיישבים הבריטים בקנדה (וממשיכיהם האמריקאים מדרום) כלפי האומות הראשונות והאינדיאנים.
מעבר להבדלים בשפה ובתרבות, הקנדים הצרפתים חווים עצמם כקתולים. אמנם, ככל הפדרציות בקנדה, גם קוויבק אינה דתית, אך הנוכחות של הכנסייה הקתולית בה משמעותית מבחינה תרבותית, ומונחלת גם במערכת החינוך.
ברחבי קנדה
קנדים צרפתים חיים גם במחוזות אחרים. למשל, במחוז אונטריו, חיים כיום כמיליון תושבים ממוצא קנדי צרפתי. מתוכם 400,000 דוברי צרפתית. השאר הסתגלו לשפה האנגלית שהיא שפת הרוב.
בארצות הברית
במהלך המאה ה-18, גילו מגלה ארצות צרפתים גם אזורים בארצות הברית. בעקבות הגילויים, ובחלק מהמקרים לאחר הגלייה מצד השלטונות הבריטיים העוינים, חצו קנדים צרפתים רבים את הגבול והיגרו דרומה לארצות הברית. בארצות הברית חיים כיום, לפי המשוער, בין 13 ל-16 מיליון אזרחים ממוצא צרפתי, כ-5% מהאוכלוסייה הכוללת, והם מרוכזים בעיקר במדינות לואיזיאנה, ניו אינגלנד ובחלקים של המערב התיכון. רובם ממוצא קנדי-צרפתי. הקהילה הצרפתית בלואיזיאנה מורכבת מקריאולים, שהם צאצאי המתיישבים הצרפתים באזור צרפת החדשה, ומקייג'ונים, שהם צאצאי מתיישבים מחבל אקדיה שגורשו משם על ידי הבריטים בשנת 1758. מרבית הקהילה הצרפתית בניו אינגלנד מורכבת מצאצאי מהגרים שהגיעו לאזור מקוויבק בין המחצית השנייה של המאה ה-19 לשנות השלושים של המאה ה-20. מהגרים אלו רצו להיות חלק מהמהפכה התעשייתית בניו אינגלנד שהביאה לגידול מאסיבי בענף הטקסטיל והעץ באזור. בתחילת המאה העשרים, כשליש מעובדי תעשיית הטקסטיל בניו אינגלנד היו קנדים צרפתים. הסופר ג'ק קרואק, למשל, וכן השחקן מאט לה בלנק, הם צאצאים של מהגרי עבודה שהגיעו מקוויבק לניו אינגלנד. כיום לכרבע מאוכלוסיית ניו המפשייר מיוחס מוצא קנדי צרפתי.
צאצאי הקנדים הצרפתים בארצות הברית מדברים לרוב אנגלית ונטמעו באוכלוסייה האמריקאית. עם זאת, חלקם שומרים על זהות מוצאם כקנדים צרפתים. חלקם מכנים את עצמם כיום French Americans.
ההבחנה בין בני הלאום הקנדי צרפתי, לבין מהגרים מצרפת ומשאר העולם דובר הצרפתית, עשויה להיות מטושטשת בארצות הברית יותר מאשר בקנדה.
תחת שלטון ממלכת צרפת
האירופאי הראשון שהגיע לאזור קוויבק היה ז'אק קרטייה, אשר הפליג לאורך נהר סנט לורנס בשנת 1535. סמואל דה שמפלן, אביו-מייסדו של החבל, הגיע בתחילת המאה השבע עשרה לקוויבק במסגרת משלחת. העיר קוויבק סיטי נוסדה בשנת 1608 על ידי קבוצה בראשותו, במקום בו היה יישוב של אינדיאנים משבט האירוקוי (היישוב היה קיים בשנת 1535 כאשר קרטייה חקר את האזור, אולם ננטש קודם להקמת קוויבק סיטי). דה שמפלן היה גם מושלו של החבל עד לשנת 1627, וכן עסק בחקר האזור. בשנת 1627 אסר המלך לואי ה-13 על מתיישבים שאינם קתולים להתיישב בצרפת החדשה, שהפכה בשנת 1663 למושבת כתר צרפתית על פי הכרזת לואי ה-14, מלך צרפת.
תחת שלטון ממלכת בריטניה
בריטניה זכתה בשליטה בקנדה בעקבות ניצחונה על צרפת במלחמת שבע השנים וחתימת חוזה פריז בשנת 1763, לפיו העדיף מלך צרפת לואי ה-15 את השטחים של צרפת בגוואדלופ, ואת מטעי הסוכר הגדולים המצויים באי, על השליטה בצפון-אמריקה. על פי צו מלכותי בריטי משנת 1763 הפכה קוויבק לפרובינציית קנדה, וכל תושביה הפכו באחת לנתינים של השלטון הבריטי. עם זאת, התעקשות האוכלוסייה דוברת הצרפתית לשמר את תרבותה, שפתה, דתה הקתולית ומסורותיה, והכוח הפוליטי שהפעילה, עשה את שלו. בשנת 1774 העביר הפרלמנט הבריטי את חוק קוויבק המשמר את השפה הצרפתית והתרבות הצרפתית במחוז, וכן משמר בפרובינציית קוויבק את הדין האזרחי הצרפתי.
בעקבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית התיישבו באזור תומכים רבים של בריטניה ובעקבות התיישבות זו חולקה המושבה לשניים - בחוק החוקה של 1791 לפיו חלקה הדרומי של המושבה ייקרא "קנדה העליונה" (לימים, פרובינציית אונטריו) ובה יחול המשפט האנגלי, וחלקה הצפוני של המושבה - "קנדה התחתונה".
לאחר מרד הפטריוטים בשנת 1837 איחדה ממשלת בריטניה את שתי הקנדות בשנת 1841 לפרובינציית קנדה.
קוויבק כפרובינציה אוטונומית בקנדה
בשנת 1867 יצרה פרובינציה זו יחד עם ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה את קונפדרציית קנדה. פרובינציית קנדה חולקה לשני חלקים - אונטריו וקוויבק.
שנות השישים מציינות את עלייתה של התנועה הבדלנית בקוויבק שביקשה לנתק את הפרובינציה מקנדה ולהקים מדינה עצמאית. פלג קיצוני של התנועה שכונה בשם החזית לשחרור קוויבק (Front de libération du Québec) אף נקט בפעולות טרור שונות להשגת מטרותיה. במשבר אוקטובר 1970 הגיבה הממשלה הקנדית באופן תקיף לאחר שנחטפו ג'יימס קרוס, הנספח הכלכלי הבריטי של קנדה, ופייר לאפורט, שר בממשלת קוויבק. בעקבות אירוע זה הכריז ראש הממשלה פייר טרודו על תקנות חירום והשלטונות עצרו מאות פעילים בקוויבק. בתגובה רצחו החוטפים את לאפרוט. הרצח עורר זעם רב בקוויבק, והביא למעשה לסופה של קבוצת הטרור.
בשנת 1976 הפתיעה קוויבק את העולם, כאשר מפלגת קוויבק בראשותו של רנה לווק זכתה בבחירות. המפלגה קראה להקמתה של קוויבק כמדינה עצמאית. בשנת 1977 אישר הפרלמנט של הפרובינציה את "חוק ה-101" או "צו השפה הצרפתית", הקובע כי צרפתית תהא השפה היחידה הנהוגה במקומות ציבור. בשנת 1980 יזם רנה לווק כמושל קוויבק משאל עם בו הבוחרים נתבקשו להחליט בשאלת העצמאות של הפרובינציה, אולם 60% מהבוחרים הצביעו נגד.
בשנת 1990 התרחש משבר אוקה על שליטה בקרקעות בין הממשל לבין האומות הראשונות.
ב-30 באוקטובר 1995 נערך משאל העם השני בקוויבק, שגם בו הצביעו הבוחרים נגד עצמאות, אם כי ברוב קטן יותר של 50.6% קולות.
ב-27 בנובמבר 2006 אישר הפרלמנט הקנדי חוק הקובע כי קוויבק היא "אומה בתוך קנדה המאוחדת". ראש ממשלת קנדה, סטיבן הרפר, הוא שגיבש את נוסח החוק, שזכה לתמיכת רוב מכריע של חברי הפרלמנט.
שפה
יש גם צרפתים קנדים המדברים אנגלית קנדית או אמריקאית אנגלית, במיוחד אם הם מתגוררים באופן גורף דוברי אנגלית מחוזות קנדיים או בארצות הברית.
בקוויבק, מעל שישה מיליון צרפתים-קנדים הם ילידי דוברי צרפתית. רק 599,225 (7.7% מכלל האוכלוסייה) בקוויבק הם דוברי אנגלית, או דוברי אנגלית קוויבקית (אנגלית מקומית שהושפעה מהמבטא ומאוצר המילים הצרפתי), ואחרים הם אלופונים, כלומר מהגרים ששפת אמם אינה צרפתית, אך הם אשר מדברים גם צרפתית ולא אנגלית בבית). בארצות הברית, ההטמעה של השפה האנגלית אצל האוכלוסייה ממוצא קנדי צרפתי, הייתה משמעותית יותר, וקיימים מעט מאוד אמריקאים ממוצא קנדי צרפתי בארצות הברית, שהם דוברי צרפתית כיום.
רוב דוברי הצרפתית, מכל המקורות, נמצאים במחוז קוויבק, שם הם מהווים את הרוב שפה של קבוצה, ועוד מיליון מפוזרים בכל שאר קנדה. כ 31% של אזרחים קנדים הם דוברי צרפתית ו-25% הם ממוצא קנדי-צרפתי. לא כל דוברי צרפתית ממוצא צרפתי, ולא כל האנשים של קנדי-צרפתי מורשת נמצאים באופן בלעדי או בעיקר דוברי צרפתית.
דוברי צרפתית אשר חיים בפרובינציות קנדיות אחרות מלבד קוויבק, מוכרים כדוברי שפת מיעוט, על פי החוק הקנדי, וזכאים לשירות בשפתם. אף על פי שבפועל שירותים בשפה הצרפתית בדרך כלל זמינים יותר בערים בירה ובערים גדולות, ולא תמיד בכל כפר או עיירה.
ב-7 ביולי 1969 הוכרזה הצרפתית כשפה רשמית שווה לאנגלית. הכרזה זו גרמה לתהליך הזדהות של קנדה כמדינה דו-לשונית ורב-תרבותית ברמה הפדרלית.
חוקת קנדה מציינת כי:
החוק המקומי בקוויבק קובע כי השפה הרשמית היחידה היא צרפתית. לחוק זה יש הגנות שונות, אך הוא מאפשר חופש מסוים לדוברי האנגלית והשפות הילידיות. למרות שצרפתית היא שפת הממשל בקוויבק, בפועל, קוויבק מספקת חלק מהשירותים הממשלתיים גם באנגלית, בנוסף לצרפתית.
דת
הנצרות הקתולית היא הדת העיקרית של הצרפתים הקנדים. ממלכת צרפת אסרה על מי שאינו קתולי להתיישב בצרפת החדשה מ-1629, וכך כמעט כל צרפתי שהגיע לקנדה היה קתולי. בארצות הברית, מספר משפחות של קנדיים-צרפתיים המירו את דתם לנצרות פרוטסטנטית. אף שקנדה היא מדינה חופשית וליברלית, אף כיום אין חקיקה בקוויבק המפרידה את הדת מהמדינה.
עד 1960, הייתה הדת הקתולית מרכיב מרכזי וייחודי של הקנדיים הצרפתיים בהגדרת הזהות הלאומית שלהם. הכנסייה הייתה מקום המפגש החברתי בחיי האזרח הקנדי-צרפתי, וחלק מהחיים הציבוריים. ציטוט פסוקים, ודיון על צווים דתיים והתאמתם לחיי היום יום היו מקובלים בחברה, בתקשורת ובמערכת החינוך. צווים דתיים ממקור נוצרי, לדוגמה צווים לאהבת הזולת וסיוע לחלש, כמו גם לאהבה לאל, נמצאים בתרבות, בגנים ובבתי הספר, בבתי חולים ובבתי יתומים, ועוד, והם בעלי השפעה רבה בחיי היום יום באופן כללי. במהלך המהפכה השקטה של 1960, עם זאת, הקיום המעשי של טקסי הדת והשמירה האדוקה עליהם ירדו באופן דרסטי. כיום הנוכחות של הכנסייה בקוויבק נמוכה. באופן פרדוקסלי, כיום משמשים צווי הדת הנוגעים לאהבת הזולת, כרציונל לאהבת אדם ומתן זכויות האדם למיעוטים מוחלשים, כדוגמת להט"ב.
למרות שהגדרת הזהות הקנדית צרפתית מזוהה, בין השאר, גם עם האמונה הקתולית, שיעורי האוכלוסייה שמגדירים עצמם כדתיים משתנה בין האזורים השונים ולפי הגילאים. באופן כללי, תושבי קוויבק, כשאר תושבי קנדה, פחות דתיים, מאלה שבארצות הברית. בשל המסורת הליברלית, רבים מהנוצרים בקנדה לא מציינים את דתם. בקוויבק, בה יושבים רוב הקתולים, רוב תושבי קוויבק כיום מגדירים עצמם כחסרי דת ואינם מתערבים באמונותיהם של אחרים.
חקלאות
לקנדים הצרפתים היו יתרונות ברורים בחקלאות ובגידול משק חי במשך מאות שנים, כולל בקר, סוסים וגם תרנגולות. עקב פוריות הקרקע באזור נהר סנט לורנס ובחוף העשיר של מפרץ סנט לורנס. עד 1960 החקלאות השתנתה לכיוון תעשייה חקלאית. קוויבק הייתה, והיא עדיין, העורק החקלאי של קנדה. בשטחה העצום של קוויבק נמצא המצבור העיקרי והגדול בעולם של עצי האֶדֶר, המשמשים לייצור סירופ המייפל בקנדה.
ויקינגור רייקיאוויק
ויקינגור רייקיאוויק (באיסלנדית: Knattspyrnufélagið Víkingur Reykjavík - "מועדון הספורט ויקינגור רייקיאוויק" או בקיצור ויקינגור) הוא מועדון ספורט ומועדון כדורגל איסלנדי מהעיר רייקיאוויק, שבמערב איסלנד. הקבוצה משחקת את משחקי הבית שלה באצטדיון ויקינגסוולר שברייקיאוויק, וצבעי הקבוצה הם אדום, שחור ולבן.
המועדון הוא מועדון ספורט גדול באיסלנד שלו קבוצות במגוון ענפים אחרים חוץ מכדורגל, כמו כדוריד, טניס, טניס שולחן, קראטה, סקי ועוד.
קבוצת הכדורגל של המועדון נחשבת לאחת הקבוצות הבולטות באיסלנד, כאשר היא השתתפה בליגה המקומית הבכירה משנות הקמתה, ומאז זכתה ב-6 תוארי אליפות ליגת העל האיסלנדית, ובנוסף זכתה הקבוצה גם ב-3 תוארי גביע מדינה, ו-3 תוארי סופר-קאפ מקומיים.
שבתי צבי
שבתי צבי נאסר על ידי העות'מאנים ב-1666 בעקבות האשמות של מקובל בשם נחמיה כהן. לשבתי צבי ניתנה אפשרות לבחור בין התאסלמות למיתה. הוא בחר להתאסלם, ולאחר מכן קיבל את השם עזיז מוחמד אפנדי, ואחריו התאסלמו חלק מתלמידיו. הדבר הכה בתדהמה את העולם היהודי. רבים ממאמיניו של שבתי צבי היו ניצולי פרעות ת"ח-ת"ט אשר במהלכן נטבחו כחמישים אלף יהודים במזרח אירופה. לפיכך כששבתי צבי נתפס והתאסלם חוו יהודים רבים מטורקיה ואיטליה ועד רוסיה וליטא משבר גדול. בעקבות המקרה, הוטלו הגבלות במזרח אירופה על לימוד הקבלה, והשם שבתי צבי הפך לשם גנאי. שבתי נפטר בגלות באולצין שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית וכיום נמצאת במונטנגרו, בגיל חמישים.
ראשית ימיו
שבתי צבי נולד באיזמיר (או בעיירה תירה הסמוכה לה) בשבת, ט' באב ה'שפ"ו (1 באוגוסט 1626). הוא היה בנו השני של מרדכי צבי, סוחר עופות וביצים, כנראה ממוצא רומניוטי, שהתעשר והיה לסוכן של סוחרים אירופיים. שמו, שבתי, ניתן לו על פי המנהג לקרוא לילד שנולד ביום השבת בשם שבתי.
בילדותו או בנעוריו חווה שבתי צבי חוויה מינית קשה ולא ברורה, שהותירה מום פיזי באיבר מינו. אירוע זה השפיע עליו באופן טראומטי, והוא סבל כל ימיו מפחדים ודמיונות בכל הכרוך במין. יש התולים בכך את נישואיו הכושלים.
בצעירותו למד שבתי אצל רבני איזמיר, רבי יוסף איסקפה, ורבי יצחק די אלבה. הוא נסמך לתואר "חכם" בידי רבי יוסף איסקפה, והיה מקובל בין חכמי איזמיר. לקראת היותו בן עשרים, החל שבתי צבי להתבודד רבות ולעסוק במיסטיקה ובקבלה, וכן נהג לסגף את עצמו בצורות שונות. בתחילת שנות העשרים לחייו נישא פעמיים, אך נאלץ להתגרש, מאחר שלא התקרב כלל לנשותיו. בני איזמיר תלו את התנהלותו זו בגודל קדושתו ופרישותו. גרשום שלום העלה טענה כי שבתי סבל בתקופה זו מהפרעה דו-קוטבית.
נראה שבעיסוקיו בקבלה הוא לא עסק בכתבי הרמ"ק שהיו נפוצים אז בין המקובלים, ואף לא בכתבי האר"י שהחלו להיות נפוצים אז וזכו לעניין רב בקרב המקובלים, אלא נטה לעיסוק מעמיק בכתבי המקובלים הקדמונים, כספרות הזוהר וספרי הקנה והפליאה. שבתי צבי עצמו התנגד לקבלת האר"י ולעיסוק הרחב שלה ב"כוונות". בשנים אלו החל מגבש שבתי צבי את משנתו הקבלית הקיצונית, שטענה לקיומן של שתי ישויות אלוהיות נפרדות, חייבה "עבירה לשמה" כצורך חיוני לתיקון העולם, ואפשרה התרת איסורים הלכתיים עם תיקון העולם. שבתי צבי ידע היטב שמשנתו זו לא תתקבל בברכה בידי רבני זמנו, ובמשך שנים לימד אותה אך ורק את תלמידיו הקרובים ביותר.
בכ"א בסיוון ה'ת"ח (1648 שבועיים אחרי חג השבועות תחילת פרוץ גזירות ת"ח ות"ט באוקראינה) חווה שבתי צבי התפרצות גדולה של ההתקפים מהם סבל, ובחזונו נאמר לו כי הוא משיח ישראל. הוא לא נמנע מלפרסם את חזונו ברבים, והחל לנהוג מנהגים זרים בפומבי, ובפרט בלט בנטייתו לבטא בפרהסיה את השם המפורש ככתבו, למרות האיסור ההלכתי שבדבר. נטייה זו מוסברת בכך שבתלמוד נאמר כי בימות המשיח יבוטא השם המפורש ככתבו ולא כמו שהוא מבוטא כיום (באותיות השם אדנ"י). שבתי צבי האמין כי הוא המשיח, ומאחר שהגיע זמן התגלותו הגיעה גם העת שבה יש לבטא את השם המפורש ככתבו. התאריך כ"א בסיוון, שבו "התגלה" שבתי צבי, נחגג בידי מאמיניו במשך שנים רבות.
התפרצותו זו לא זכתה להתייחסות מיוחדת מצד רבני איזמיר, שלא הזדהו איתו וזלזלו בכוח השפעתו. במהלך השנתיים שלאחר ההתפרצות וההתגלות הוא ישב באיזמיר ועסק עם תלמידיו וחסידיו בלימוד עיוני של קבלה ובריבוי בסיגופים ובטבילות. במהלך שנים אלו הוא חווה טראומה נוספת, כאשר במהלך טבילה בחוף הים באיזמיר נקלע למערבולת ובקושי ניצל. יום הצלתו, ט"ז בכסלו, נקבע על ידו כיום חג למאמיניו.
נדודיו
שבתי צבי נסע ראשית לסלוניקי, בה נוספו לו תלמידים ומעריצים רבים. אך גם בסלוניקי לא נגמל ממנהגיו הזרים. יום אחד סידר לעצמו טקס נישואין, כאשר הכלה איננה אלא ספר תורה, כאקט של משיחיות, כביכול המשיח הוא בעלה של התורה. בסלוניקי פרצה סערה עזה בעקבות המעשה, ושבתי צבי התנצל בפני רבני העיר וטען כי כל אדם מישראל נחשב לבעלה של התורה. התנצלויותיו לא סייעו לו והוא גורש מן העיר.
לאחר כמה שנות נדודים בערי יוון, הגיע שבתי צבי בשנת 1658 לקושטא עם קהל מעריציו. בקושטא הנהיג מפגני ראווה פומביים, כאשר יום אחד שוטט בחוצות קושטא עם דג ענקי בעריסת תינוק, ונימק זאת בטעמים קבליים. לאחר מכן חגג את שלוש הרגלים ביום אחד, כחלק מנטייתו לערבוב תאריכים, כאשר ישב בסוכה, חגג בה את ליל הסדר וקרא בתיקון ליל שבועות. בתקופה זו הופיעה נטייתו לברך בעת הפרות הלכתיות את הברכה החביבה עליו "ברוך מתיר איסורים" – כפרפרזה לברכה הנאמרת בעת ברכות השחר – על בסיס מדרש קדום ממנו הסיק כי בימות המשיח יותרו איסורים הלכתיים. גם את קושטא נאלץ לעזוב תוך זמן קצר, והוא חזר לעיר מולדתו איזמיר.
בימי שהותו באיזמיר שקע שבתי צבי ככל הנראה בדיכאון, ואחיו שהתביישו באחיהם ציידו אותו בכסף למחייתו ושלחו אותו לארץ ישראל. בדרכו לארץ ישראל, בשנת 1662, עבר ברודוס ובמצרים, בה הצליח לשבות בקסמו את שר האוצר היהודי, הצ'יליבי (תוארו של ראש יהודי מצרים לאחר ביטול משרת ה"נגיד") רפאל יוסף. רפאל יוסף התרשם מאוד מדמותו הססגונית של שבתי צבי ופרש עליו את חסותו.
בהיותו במצרים הגיעה לאוזניו של שבתי צבי שמועה בדבר אשה תימהונית בשם שרה המתגוררת בליוורנו, וטוענת כי התגלה לה שהיא תהיה אשתו של המשיח. שבתי גילה עניין רב בשמועה, ולפי בקשתו הגיעה שרה למצרים. לאחר פגישה קצרה נישאו שבתי ושרה, שנקראה בידי חסידיו "המלכה". על שרה זו יצאו רינונים בדבר פריצותה, שלא הוכחשו מעולם בידי תומכיו של שבתי צבי, והם תלו את נישואיו לפרוצה בנבואת הושע:.
ממצרים המשיך שבתי צבי לירושלים, בה עסק בסיגופים ובלימוד קבלה. מעמדו היה נכבד, והוא נבחר לשד"ר שיצא בשליחות ירושלים למצרים. ככל הנראה נבחר הוא לשליחות מאחר שקרבתו אל הצ'יליבי רפאל יוסף העשיר ביהודי מצרים הייתה ידועה. הוא יצא למצרים בסוף 1664, וככל הנראה הצליח ביותר בשליחותו ואסף סכום כסף נכבד.
בעת שהותו של שבתי צבי במצרים חל בארץ ישראל אירוע ששינה את מהלך חייו.
פגישתו עם נתן העזתי
נתן העזתי עצמו תיאר באגרותיו את סדר נבואתו, אותה הוא מתמצת במשפט הבא:
נתן העזתי החל מתפרסם כנביא, ואנשים נהרו אליו על מנת שייתן תיקון לנפשם ויורה להם את דרך התשובה. השמועה על הנביא בעזה הגיעה למצרים בשנת 1665, ושבתי צבי שחיפש מנוח לנפשו, מיהר לעזה לפגוש בנתן. פגישה זו, שהתרחשה בשנת 1665, הייתה האפיזודה הראשונה בסדרה של התרחשויות, שעתידות היו לחולל טלטלה עצומה בקהילות ישראל בשנים שלאחר מכן.
עד לפגישתו עם נתן העזתי לא חרגו דבריו של שבתי צבי בדבר משיחיותו לשלבים מעשיים, ופגישתו עם נתן העזתי שינתה את מהלך העניינים. נתן העזתי שכנע את שבתי צבי כי הוא אכן המשיח המובטח, וגילה באוזניו את נבואותיו, ושבתי צבי מצידו ציווה עליו לשנות את שמו מאברהם נתן לנתן בנימין. שבתי צבי יצא לירושלים להביא את בשורתו, ואילו העזתי הפיץ את הידיעה לכל קהילות ישראל במכתבים, והציג את עצמו כנביא המנבא את משיחיותו של שבתי:
נתן העזתי הוסיף להתנבא ולחזות חזיונות משיחיים. הוא הציג בפני שבתי צבי מגילת קלף מזויפת שכתב בעצמו, וסיפר כי מצא אותה בגניזה עתיקה, וכי היא נכתבה בידי מקובל מחוגו של רבי יהודה החסיד במאה ה-13. מגילה זו מנבאת בדיוק נמרץ על הופעתו של משיח בשם שבתי צבי שיולד בשנת ה'שפ"ו, ומתארת את מעשיו וגלגוליו כולל החוויה המינית הקשה שעבר בצעירותו. שבתי התרשם מאוד מהמגילה, והעזתי טרח להפיצה בציבור. כמו כן הורה העזתי, כי מאחר שהגיעו "ימות המשיח" הרי שהתבטלו כוונות התפילה של האר"י, שנועדו לתיקון עולמות בזמן הגלות, ואין לכוון יותר בתפילה כוונות קבליות אלא את כוונת המילים הפשוטה. בכך יישב העזתי את הסתירה שבין תפיסתו הקבלית הלוריאנית העוסקת בתיקון העולמות, ובין התנגדותו של שבתי צבי לגישה זו ועיסוקו בהתבוננויות מיסטיות פנימיות.
האירועים בימי צמיחת השבתאות
שבתי צבי שב לירושלים, אך לא זכה בה לקבלת פנים אוהדת. ליצני העיר התלוצצו על חשבונו ואמרו: "הלך שליח ובא משיח". בשל נטישתו החפוזה את שליחותו והליכתו לעזה, טענו בירושלים כי הכסף שאסף במצרים לא הגיע בשלמותו, והוא נתבע לדין על ידי ראשי ה"כוללות" בפני הקאדי. למזלו נטה הקאדי לקבל את גרסתו ושחרר אותו מכל אשמה, ולפי מסורת השבתאים אף התיר לו לרכוב על סוס בחוצות העיר, מעשה שהיה אסור בתכלית על יהודים. לאחר תקופה קצרה התחוללה בעיר שערורייה סביב מנהגיו החריגים, ורבני ירושלים, ובראשם רבי יעקב חגיז ורבי יעקב צמח, נקטו בקו תקיף ופרסמו נגדו חרם חמור, ולמרות האהדה הציבורית הוא נאלץ לעזוב את העיר. הוא החל במסעו לאיזמיר, ועבר בדרכו בצפת, דמשק, ובחלב בה שהה מספר חודשים ובה גייס תמיכה עצומה מרבני העיר.
בה בעת הופצו איגרותיו של נתן העזתי בכל רחבי העולם היהודי והתקבלו בשמחה עצומה. בכל רחבי העולם היהודי, בפרס, המזרח התיכון, צפון אפריקה, ובכל רחבי אירופה התעוררו התקוות המשיחיות, ומספר המתנגדים לתנועה המשיחית היה אפסי.
ההתפשטות המהירה של האמונה המשיחית בשבתי צבי זכתה להסברים שונים בידי ההיסטוריונים. צבי גרץ גרס בשעתו כי משיחיותו של שבתי צבי התקבלה בעיקר בהשפעת פרעות ת"ח ות"ט שהתרחשו במזרח אירופה ב-1648 וב-1649, והותירו את היהודים במצב כלכלי, דתי וחברתי קשה. היהודים באירופה פירשו את מצבם כחבלי משיח והאמינו שהגאולה קרובה. גרשם שלום הפריך במידה רבה טיעון זה, וגרס תחתיו שהתפשטות השבתאות בעולם היהודי כולו נבעה במישרין מן המתח המשיחי הרב שעוררה קבלת האר"י שנעשתה פופולרית בעשורים שקדמו להופעתו של שבתי צבי. שלום עצמו לא ביטל כלל את חשיבותם של הגורמים החברתיים והכלכליים הסובבים, אף שהמניע הרוחני המשיחי היה התורם העליון בעיניו. טיעוניו של שלום נחשפו לביקורת כבדה ונדחו בתורם, כשחוקרים אחרים מיעטו מאוד בחשיבותה של קבלת האר"י והמשיחיות הכרוכה בה כגורם להתפשטות השבתאות. משה אידל, זאב גריס ויהודה ליבס הפריכו את הקביעות שלאסכולת האר"י הייתה השפעה רבה על הציבור מחוץ לחוגי המקובלים שעסקו בה, או שהייתה משיחית יותר מזרמים קבליים אחרים, כולל אלו שקדמו לגירוש ספרד; יעקב ברנאי הדגיש את הדפוסים הקהילתיים-חברתיים שאפשרו את ההתפוצצות השבתאית. מכל מקום, ההקשר החד-ממדי שסיפק שלום נדחה על ידי החוקרים.
בכל רחבי העולם ואף בעיתונות הלועזית של הימים ההם נפוצו שמועות שונות על שבתי צבי ועל הגאולה. השמועות סיפרו על מלחמות וניצחונות, על שובם של עשרת השבטים, ואפילו על כיבוש ירושלים בידי שבתי צבי. חסידיו כינו אותו 'אמיר"ה' (ראשי תיבות של "אדוננו מלכנו ירום הודו") כפרפרזה לכינויים של הח'ליפים המוסלמיים המוקדמים "אמיר המאמינים".
בארץ ישראל נהרו יהודים לעזה, בה פעל נתן העזתי ונתן לכל אחד "תיקון" לנשמתו. תנועת תשובה המונית שלא הייתה כמותה התעוררה בארץ ישראל וגרפה בעקבותיה את יהדות התפוצות. הודפסו "תיקונים" רבים שכללו סדרי תפילות ותחינות על פי הוראותיו של נתן העזתי. שנים לאחר התפוגגות התנועה המשיחית עדיין הזכירו רבנים רבים בערגה את תנועת התשובה שהתעוררה בימי שבתי צבי. יהודים רבים בכל רחבי העולם מכרו את כל נכסיהם ועסקו בתפילות ובסיגופים בציפייה להופעתו של שבתי צבי שיעלה את היהודים לארץ ישראל.
בעקבות פעילות זו התעוררה ברחבי אסיה הקטנה והבלקן תנועת "נבואה" המונית, כאשר אנשים, נשים וילדים רבים התנבאו על משיחותו של שבתי צבי ועל הגאולה הקרובה. מסופר כי באיזמיר לבדה היו למעלה מ-150 מתנבאים. בין המתנבאים היו רבנים ידועי שם, והידוע שבהם היה רבי משה סרוואל מקושטא, אשר נבואותיו הופצו ברחבי טורקיה. המתנבאים לא הסתפקו בנבואות גאולה, אלא דרשו מהעם לשוב בתשובה, ונתנו "תיקוני תשובה" לציבור.
לאחר השבת החריפה התפרצותו של שבתי צבי, ורוב בני העיר עברו למחנה תומכיו, כולל רבני העיר אותם תקף. באותם ימים הייתה יריבות קשה בין רבני העיר רבי חיים בנבנישתי ורבי אהרן לפפה, כאשר האחרון היה מראשי רודפיו של שבתי צבי. שבתי צבי הודיע על הדחתו של הרב לפפה שנאלץ להימלט מהעיר, ומינה את הרב בנבנישתי, שעבר למחנה תומכיו, לרבה של העיר. בימים אלו התיר שבתי צבי איסורים הלכתיים רבים, ואף התייחד עם שתי גרושותיו, מה שעורר עליו את חמת מתנגדיו ביתר שאת. הוא הכריז על ביטולו של צום עשרה בטבת, ביצע "מינויים" רבים נוספים של תומכיו למלכים על חלקים בעולם, ועל אחרים הכריז כי הם גלגולים של מלכים שונים ממלכי יהודה וישראל. התפרצותו הגיעה לשיאה כאשר יצא את איזמיר לכיוון קושטא ב-30 בדצמבר 1665, לדברי חסידיו על מנת להסיר את כתרו של הסולטאן מהמט הרביעי ולמלוך תחתיו.
עדויות מהתקופה על ההתלהבות וההתנגדות
גליקל מהמלין, אשת עסקים אלמנה מהמבורג, מספרת בספר זכרונותיה על ההתלהבות שאחזה בקהילה עת נפוצו השמועות על שבתי צבי בשנים 1665 - 1666.
ההתלהבות שסחפה את הקהילה והאמונה בגאולה הקרובה לבוא משתקפת מתאוריה של גליקל. אך היא מסכמת את הופעת משיח השקר בדימוי: "היינו דומים לאשה היושבת על המשבר כל היום וסובלת ייסורים ומכאובים נוראים וחושבת כל הלילה כי אחרי כל הייסורים והמכאובים היא תשמח בילדה, אבל כשהאיר היום היא ילדה רוח". הציפייה הגדולה ששבתי צבי יגאל אותם הסתיימה במפח נפש.
עדות נוספת, שגם היא מקורה בהמבורג, מגיעה מאחד המתנגדים החריפים לשבתי צבי: רבי יעקב ששפורטש. הרב הגיע בשנת 1665 להמבורג מלונדון, שם שימש כרב הקהילה הספרדית, עד אשר פרצה בעיר מגפת הדבר והוא נמלט עם משפחתו להמבורג. ששפורטש, תלמיד חכם, נצר לרמב"ן, יליד מרוקו - שימש בגיל צעיר כרב בקהילות מרוקאיות נכבדות, אך נמלט בנסיבות לא ברורות מהשלטון המקומי. במשך שנים רבות היווה סמכות תלמודית באמסטרדם, לונדון, המבורג וליוורנו. הוא היה ידוע כתלמיד חכם מובהק ועמידתו האיתנה כנגד הזרם האדיר שסחף את הציבור היהודי בתקופתו של שבתי צבי – מעוררת תשומת לב.
בספרו הידוע: "ציצת נובל צבי" תיעד ששפורטש את התעודות שהיו תחת ידיו על המלחמה במשיח השקר. הספר כולל: אגרות שלו, עת ישיבתו בהמבורג, לרבנים וקהילות אחרות, אגרות התשובה, אגרות של נתן העזתי והתכתבויות הקשורות לשבתי צבי. ובנוסף, מביא ששפורטש מדי פעם סקירה "היסטורית" של האירועים כפי שהוא התרשם מהם. תרומתו של הספר למהלך ההתפתחויות בנושא שבתי צבי היא משמעותית במיוחד, על אף שכיום כבר מודעים ל"שיפוץ" המגמתי שעברו אגרותיו של ששפורטש, כדי להנחיל לעצמו שם של מתנגד עקבי הנלחם ללא חת במשיח השקר.
ישעיהו תשבי קבע, על סמך כתב יד נוסף של הספר, שרבי יעקב ששפורטש שינה ועדכן חלק לא מבוטל מהמכתבים שלו, כדי שלא יחשפו את "כניעתו" הזמנית ללחץ הקהל והרבנים להכרה בשבתי צבי. תשבי פרסם מהדורה מדעית של הספר, כאשר הוא מביא בהערות גם את חילופי הגרסאות בין כתב יד א' (הגרסה הרשמית של ששפורטש) לבין כתב יד ב' (הפנקס המקורי של ששפורטש, שבו הוא תיעד את מכתביו). מסתבר שיעקב ששפורטש הוצרך לצעוד בהמבורג בין הטיפות כדי לרצות את המון המאמינים השולט מחד, ואת מצפונו הכופר במשיח השקר מאידך. בדבריו הבאים הוא מייטיב לתאר את המצב הבלתי אפשרי כמעט, שאליו הכניסו אותו מתפללי בית הכנסת בהמבורג.
את עיקר טענותיו של ששפורטש הקבליסט, כנגד שבתי צבי ונתן העזתי נביאו, ניתן למקד בדבקותו של הראשון ברוח התלמודית שאינה נתפסת להזיות משיחיות לאחר כישלונו "המשיחי" של בר כוכבא, בשמרנותו הדורשת אותות ומופתים ואסמכתאות רבניות גורפות ובחששו הגדול ששבתי צבי מושפע מהנצרות, ובסופו של דבר הוא מתכנן לבטל את התורה שבעל פה ולהקים דת חדשה. ביטול הצומות, חריגות הלכתיות, נישואיו הלא שגרתיים של האיש, סיפורי הניסים הפנטסטיים – היוו סימנים מדאיגים לרב שראה את הנולד. שבתי צבי לא הציג שום הוכחות הלכתיות להיותו משיח האמת של העם היהודי, טען בתוקף הרב יעקב ששפורטש.
מאסרו של שבתי צבי
השמועות בדבר יציאתו של שבתי צבי לקושטא הגיעו במהירות לידיעת השלטונות, והווזיר הגדול מהמט פאשא קפרולו הורה לעוצרו. לפני הגעתו לנמל קושטא, נעצר על ידי ספינות מלחמה עות'מאניות, והובל למאסר לעיני אלפי יהודים שבאו לקבל את פניו, וקהל מקבלי פניו פוזר במכות אלות. הוא הוחזק במעצר במשך כמה ימים שבהם הובא למשפט אצל הווזיר בעוון בגידה. מהלך הדיון איננו ידוע, אך בסופו החליט הווזיר שלא להוציא אותו להורג והורה על הגלייתו והחזקתו במעצר במבצר גליפולי, אליו הגיע ב-19 באפריל 1666, ערב פסח ה'תכ"ו. מסופר כי עם הגעתו לגליפולי שחט שבתי צבי כבש בתור קורבן פסח ואכלו עם בני חבורתו מבלי להסיר מהכבש את החלב, איסור הלכתי שהעונש עליו הוא כרת, כאשר הוא מברך: "ברוך מתיר איסורים". שלטונות הכלא נהגו בו בסובלנות נדירה והתירו לו לקבל מבקרים בתאו תמורת שוחד. מעצר זה לא פגם בהתלהבות הכללית, ואפילו האמינו בו יותר שהרי הכריז שיוריד את הכתר של הווזיר מראשו ולא הרגו אותו, ומשמעויות מיסטיות מרחיקות לכת ניתנו למעצר. האגדות שהופצו באירופה בידי חסידיו סיפרו כי הוא נוהג שם כמלך, וכי בקרוב ממש יסיר את כתרו של הסולטאן הטורקי מהמט הרביעי וישב על כיסאו. במהלך חודשי מאסרו נהרו אלפי יהודים מרחבי העולם לבקר את "שבתי צבי המלך" בכלאו והביאו לו מתנות יקרות ערך. שבתי צבי אכן נהג עצמו כמלך וביצע מדי יום טקסים מלכותיים. אישים ידועים רבים באו לבקרו ובהם בנו ובן-אשתו של רבי דוד הלוי סגל, רבה של לבוב שבפולין ובעל ספר ההלכה "טורי זהב", שהאגדה קישטה את ביקורם במעשיות רבות. הקדחת המשיחית בכל העולם היהודי הלכה והתפשטה, ובודדים היו שהעזו לצאת בגלוי נגד האמונה בשבתי צבי.
כאמור, אחד הבודדים היה רבי יעקב ששפורטש, שישב אז בלונדון ובהמבורג, ששלח מכתבים רבים לעמיתיו הרבנים, ובהן הזהיר מפני שבתי צבי שהוא משיח שקר, אך רוב הרבנים שהתנגדו לתנועה השבתאית גזרו על עצמם שתיקה, מחשש לפגיעה בהם ומתוך הכרה בחוסר התועלת שבעימות גלוי. על אותה התקופה אמר רבי יעקב ששפורטש:. לימים סיכם את פרשת שבתי צבי בספרו "ציצת נובל צבי", בו כלל גם את כל אגרותיו מהתקופה ההיא.
על טענותיהם של שבתי צבי ותומכיו, שהוא המשיח, ענה רבי יעקב ששפורטש:
לקראת צום שבעה עשר בתמוז ה'תכ"ו הכריז שבתי צבי על ביטולם המוחלט של כל הצומות והתעניות. הכרזה זו נשלחה לכל רחבי תבל, ושבתי צבי ורובם המוחלט של מאמיניו אכלו ושתו ביום זה. מעשה זה נשנה בצום תשעה באב בשנה זו לו קרא "חג הנחמות". מעשיו אלו נצרבו בתודעה הלאומית לאחר התפוגגות התנועה כחטא שחטא רובו המכריע של העם.
נקודת המפנה חלה בביקורו של מקובל מפולין בשם נחמיה כהן אצל שבתי צבי. על דמותו של כהן לא ידועים לנו פרטים רבים, אולם ידוע כי היה דמות ידועה בחוגי המקובלים במזרח אירופה, וכי שבתי צבי עצמו ידע על בואו הצפוי וציפה כי תמיכתו של כהן תגביר את התמיכה הציבורית בו. כהן הגיע לגליפולי בג' באלול ה'תכ"ו (3 בספטמבר 1666), וישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים מה בדיוק היה יחסו אל שבתי צבי. לפי גרסה אחת, שהובאה בדברי הכומר ההולנדי תומאס קונן, כהן לא קיבל את משיחיותו כמובנת מאליה, אלא התווכח איתו קשות במשך שלושה ימים רצופים בקשת רחבה של נושאים קבליים בניסיון להוכיח לו כי איננו המשיח. מקורות שונים טוענים כי נקודת המחלוקת הייתה טענתו של כהן כי הוא עצמו משיח בן יוסף, ומאחר שלא מילא עדיין את משימתו לא ייתכן שמשיח בן דוד התגלה. בסיומו של הוויכוח התפרץ כהן לעבר שבתי צבי וצעק כי הוא רמאי וכי דינו מיתה כדין מסית ומדיח. לפי דבריו של קונן, כהן הבין כי אנשי שבתי צבי יקומו עליו לרוצחו, והצהיר באוזני המשמר הטורקי כי ברצונו להתאסלם. לאחר שחבש את התרבוש המוסלמי ביקש כהן ממפקד המצודה להעבירו לחצר הסולטאן באדריאנופול על מנת למסור תלונה נגד שבתי צבי. לאחר שהובא כהן לאדריאנופול הטיח האשמות קשות בשבתי צבי וטען שהוא מסית לקשר, וכי אין לסולטאן לחשוש מכוחותיו המיסטיים מאחר שהוא שקרן והוזה. לאחר שהגיש את התלונה בפני הסולטאן ברח כהן מטורקיה בחזרה לפולין שם שב ליהדותו בגלוי. דעה אחרת העלה רבי יעקב ששפורטש, והיא כי כהן דווקא האמין בשבתי צבי ונשלח על ידו אל הסולטאן על מנת ״לרדת אל הקליפות״ לפניו, אך הסולטאן לא הסתפק בשליח ושלח לקרוא לשבתי צבי עצמו.
ההאשמות זכו לאוזן קשבת, ושבתי צבי הובא למשפט בפני מועצת הסולטאן באדריאנופול בט"ז באלול תכ"ו. שבתי הכחיש כל קשר לתנועה המשיחית סביבו וההאשמות המיוחסות לו, וניתנה בפניו האפשרות לבחור בין מוות ובין התאסלמות. הוא בחר להתאסלם, ושמו המוסלמי נקרא עזיז מוחמד. הוא קיבל את התואר "באשא קאפיג'י" (שומר החצר, כתואר של כבוד ולא בפועל), ונקבעה לו קצבה ממשלתית מכובדת מקופת הסולטאן.
לאחר ההתאסלמות
התאסלמותו של שבתי צבי הכתה בתדהמה את העולם היהודי, וגרמה לרוב מאמיניו לזנוח את האמונה בו. עם זאת, רבים נתפסו ליאוש מהמשיח שהכזיב, וידועים מקרים של יהודים שהתנצרו או התאסלמו בעקבות ההמרה. הזרם המרכזי ביקש להשכיח את החרפה, ספרי קהילות הושמדו ונמחקו ונאסר להזכיר את שמו של שבתי צבי. כדי למנוע מקרה נוסף של אדם שיכריז על עצמו כמשיח, הוטלו במזרח אירופה בידי ועד ארבע ארצות הגבלות על לימוד הקבלה, ורק לאלו הבקיאים בתלמוד ובהלכה הותר ללמוד אותה כדי למנוע מאנשים לבוא לידי טעויות.
במזרח התיכון ובארצות הבלקן עדיין שמרו רבים אמונים לרעיון המשיחי, למרות המלחמה העזה שניהלו הקהילות נגד מאמיני שבתי צבי. עם פרסום ההמרה יצא נתן העזתי את עזה בדרכו לאיזמיר, על מנת לחזק את מאמיניו. בסוף ינואר 1667 הגיע העזתי לסביבות איזמיר, אך רבני העיר מנעו ממנו את הכניסה לעיר במשך זמן מה, ורק כעבור מספר שבועות נכנס לעיר. הוא ריכז סביבו את מאמיניו והטיף להמשך האמונה בשבתי צבי. ההתאסלמות הוסברה כירידה לקליפות האסלאם, כדי להעלות מהן את הניצוצות שנשבו, כאשר מקורות קבליים פורשו מחדש בדרך שתתאים לרעיון נועז זה. לאחר מספר חודשים ניסה העזתי להגיע אל אדריאנופול, כנראה על מנת לפגוש בשבתי צבי עצמו, אך הכניסה לעיר נמנעה ממנו והוא הוסיף לנדוד ברחבי הבלקן ואסיה הקטנה, והגיע גם לאיטליה. הוא המשיך לחזק את מאמיני שבתי צבי עד מותו ב-1680.
שבתי צבי עצמו נותר באדריאנופול ביחד עם אשתו וקבוצה מנאמניו שהתאסלמו בעקבותיו, ובשנת 1667 נולד לו בן שנקרא ישמעאל-מרדכי. התפרצויותיו לא פסקו, והוא ניהל אורח חיים דתי ספק יהודי ספק מוסלמי. כלפי חוץ נהג כמוסלמי לכל דבר, אך הוסיף לשלח איגרות למאמיניו שלא התאסלמו בהן מוסברת ירידתו למעמקי הקליפות כמעשה מיסטי, וכן הוא קיים קשר רצוף עם קהילות של מאמינים. בשנת 1669 נפגש שבתי צבי עם נתן העזתי, והשניים ביקרו מספר פעמים יחדיו בקהילות השבתאיות באדריאנופול, קושטא, וסלוניקי. הוא גם הוסיף להתהלך בראש תהלוכות של מאמיניו, ומספר פעמים ביקר בבתי כנסת בעיר וקיים בהם טקסים ספק יהודיים ספק מוסלמיים.
בתקופה זו לא פסקו השערוריות סביב שבתי צבי. הוא התחתן עם נערה מקושטא שהייתה מאורסת לגבר אחר ואף ילדה לבעלה הראשון בן אחרי נישואיה לשבתי צבי, דבר שהביא במבוכה גדולה את חסידיו. אברהם היכיני, ממקורבי שבתי צבי ומראשי מאמיניו לאחר ההמרה ניסה להסביר את המעשה כאילו לא היה ולא נברא אלא ניסיון הוא מהקב"ה האם ימשיכו מאמיניו להאמין בו. לאחר מכן נישא גם לבתו של יוסף פילוסוף מסלוניקי, שהיה מאוחר יותר מראשי כת הדונמה שהתאסלמו. הוא הוסיף לקיים קשר רצוף עם קהילות של מאמיניו בבלקן ובאיטליה, שהגיעו לבקרו וללמוד מפיו. חיבור קבלי בשם "רזא דמהימנותא" שמייצג את תורת האלוהות השבתאית יוחס בידי אברהם מיכאל קרדוזו לשבתי צבי בשנותיו האחרונות, אולם פרופ' יהודה ליבס טוען כי מדובר בזיוף, וכי קרדוזו עצמו חיבר את הספר.
שבתי צבי מת בערב יום הכיפורים או ביום הכיפורים ה'תל"ז (1676) בשעת תפילת נעילה, והוא בן 50. נתן העזתי הפיץ בקרב המאמינים את הרעיון לפיו לא מת אלא "התעלם באורות העליונים", כלומר הפך לחלק מהאלוהות, ובמהרה יתגלה שנית ויגאל את ישראל.
גרעינים שבתאיים נסתרים וגלויים שרדו במזרח אירופה עד אמצע המאה ה-18, אז הופיעה בפולין התנועה הפרנקיסטית שגררה את מרבית השבתאים הנסתרים. לאחר התנצרות הפרנקיסטים ב-1759 גוועה השבתאות באירופה. גם בבלקן, בטורקיה ובאיטליה, מעוזיהם האחרונים של השבתאים, גוועה השבתאות עד לאמצע המאה ה-18, אך רעיונות בעלי מוטיבים שבתאיים, דוגמת "עברה לשמה" ו"העלאת הניצוצות" הוסיפו להימצא במוקד של מספר פולמוסים מאוחרים יותר.
בטורקיה קיימת עד היום קבוצה מוסלמית-שבתאית של צאצאי המתאסלמים עם שבתי צבי הנקראת דונמה.
דמותו של שבתי צבי בהיסטוריה
דמותו של שבתי צבי נצרבה בתודעה הלאומית של עם ישראל כ"גדול משיחי השקר". עובדה זו נעוצה בעיקר בהיקף העצום של התנועה השבתאית שהקיפה את העולם היהודי כולו, ובשנים הרבות שארכו עד שנשכח זכרה מהעם ופסקו מאמיניה.
דמותו של שבתי צבי שימשה רבות הוגים חרדים בבואם לתקוף תנועות שהיו בעיניהם משיחיות. מתנגדי התנועה הציונית עשו שימוש רב בהשוואתה לתנועה השבתאית ובהשוואת בנימין זאב הרצל (המאזכר את שבתי צבי בספרו האוטופי "אלטנוילנד", בו הוא מנסה בדרך אגב לתקוף טענות אלו) לשבתי צבי עצמו. מצד שני, דווקא גדול משוררי המחנה הלאומי, אורי צבי גרינברג, כתב בנימה אוהדת ביותר על שבתי צבי, שבו ראה מנהיג של תנועת תחייה לאומית. שבתי צבי מופיע ביצירות ספרותיות נוספות.
במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטה העברית מרבים לעסוק בנושא השבתאות, כהמשך ל"אסכולת ירושלים" של גרשם שלום, וכחלק מתפיסה פלורליסטית חדשה של מורשת ישראל ותרבות ישראלית. בתרבות החילונית שבתי צבי משמש גם כדמות משיחית בלתי רצויה, המייצגת את הפולחן הדתי ההלכתי היהודי, או נהייה אחר רבנים ואדמו"רים נודעים. לעומת זאת יש המקרבים את התפישה השבתאית לתפישה הליברלית, ורואים בה פתח לחיים חילוניים שאינם תלויים בהלכה.
בעקבות המשבר הגובר בין מדינת ישראל לממשלת טורקיה ובראשה טאיף ארדואן נחשפו האשמות אנטישמיות נפוצות בטורקיה על פיהן התמיכה במודרנה והמלחמה באסלאם בטורקיה בידי אטא טורק עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה, הייתה על רקע היותו יהודי שבתאי מכת הדונמה, ורבים בממשלות ההמשך היו אף הם מכת זו. בעקבות זאת הציבור הישראלי נחשף למאמרים ומחקרים חדשים על כת הדונמה השבתאית בטורקיה, ברובם מאמרים אוהדים.
שילה הנקוק
שילה קמרון הנקוק, CBE (באנגלית: Sheila Cameron Hancock; נולדה ב-22 בפברואר 1933) היא שחקנית וסופרת אנגלייה. הנקוק למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ואחר כך החלה בקריירת משחק בתיאטרון רפרטוארי. הנקוק שיחקה במחזות ובמחזות זמר בלונדון. הופעת הבכורה שלה בברודוויי במחזה "Entertaining Mr Sloane" בשנת 1966 זיכתה אותה במועמדות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה. היא זכתה בפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר על הופעתה במחזמר "קברט" בשנת 2007. היא הייתה מועמדת לפרס אוליבייה ארבע פעמים נוספות על תפקידיה במחזות "סוויני טוד" (1980), "אגדת חורף" (1982), "Prin" (ב-1989), ו"הנזירות בלוז" (2010).
ביוגרפיה
שילה הנקוק נולדה בבלקגנג שבאי וייט לאייבי לואיז ואנריקו קמרון הנקוק, שהיה בעל פאב. אחותה בילי המבוגרת ממנה בתשע שנים חיה באנטיב. אחרי הפינוי בתקופת המלחמה למדה הנקוק בבית הספר Dartford County Grammar School. משחק למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
תיאטרון
בשנות ה-50 של המאה העשרים עבדה הנקוק בתיאטרון רפרטוארי. הופעת הבכורה שלה בווסט אנד הייתה בשנת 1958, היא החליפה את ג'ואן סימס במחזה "Breath of Spring". ב-1959 הופיעה בסדרת התיאטרון של ג'ואן ליטלווד בהפקה "Make Me An Offer". תפקידים נוספים שלה בווסט אנד היו ב-1961 ברביו "One Over the Eight" עם קנת' ויליאמס, וב-1962 כיכבה במחזה "Rattle of a Simple Man". ב-1965 הופיעה הנקוק לראשונה בברודוויי במחזה "Entertaining Mr Sloane". ב-1978 שיחקה בתפקיד מיס האניגן בהפקה המקורית בלונדון של המחזמר "אנני". שנתיים לאחר מכן גילמה את גברת לובט בהפקה המקורית בלונדון של "סוויני טוד".
הנקוק שיחקה במחזות "אגדת חורף", "טיטוס אנדרוניקוס" ו"איזון עדין" עם הלהקה השייקספירית המלכותית. בתיאטרון המלכותי הלאומי הופיעה במחזות "גן הדובדבנים" ו"הדוכסית ממאלפי". היא ביימה את המחזה "חלום ליל קיץ" עבור הלהקה השייקספירית בסיבוב הופעות, וביימה את המחזה "The Critic" בתיאטרון הלאומי. היא הייתה מנהלת אמנותית של להקת התיאטרון קיימברידג'.
ב-2006 גילמה הנקוק את דמותה של פרויליין שניידר בהפקה מחודשת בווסט אנד של המחזמר "קברט" שהועלה בתיאטרון ליריק. על תפקיד זה היא זכתה בפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר. ב-2009 הופיעה במשך יותר משנה במחזמר "הנזירות בלוז" בתפקיד אם המנזר בלונדון פלאדיום.
ב-2013 כיכבה הנקוק לצדם של לי אוונס וקילי הוז בקומדיה "Barking in Essex" בתיאטרון וינדהאם.
ב-2016 שיחקה יחד עם ג'נה ראסל בבכורה בממלכה המאוחדת של המחזמר "הגנים האפורים" בתיאטרון סאות'פארק פלייהאוס.
טלוויזיה
הופעתה הראשונה של הנקוק בתפקיד חשוב בטלוויזיה היה בתפקיד קרול בסיטקום "The Rag Trade" של ה-BBC בתחילת שנות השישים של המאה העשרים. עוד שיחקה בתפקידים ראשיים בקומדיות המצבים "The Bed-Sit Girl", "Mr Digby Darling" ו-"Now Take My Wife". תפקידים נוספים שלה בטלוויזיה היו בסדרות "דוקטור הו", "קוואנה QC" (לצדו של בעלה ג'ון ת'או), "Gone to the Dogs", "Brighton Belles", "איסטאנדרס", "The Russian Bride", "Bedtime", "ארבעים ומשהו", "Feather Boy", "בית קדרות", "תחבולות חדשות", "הנוכלים", ו"המופע של קתרין טייט". ב-2008 שיחקה בתפקיד חולה במחלה סופנית שנסעה לשווייץ כדי לשים קץ לחייה, באחד המונולוגים של ה-BBC בסדרה "The Last Word". ב-2009 שיחקה בתפקיד ליז בפרק "The Rain Has Stopped" בסדרה "Moving On".
הנקוק הגישה תוכניות תעודה אחדות. ב-2010 הגישה את התוכנית "Suffragette City", שסיפרה על תנועת הסופרג'יזם דרך אוסף מוצגים של מוזיאון לונדון. ב-2011 הופיעה בתוכנית "Sheila Hancock Brushes Up: The Art of Watercolours" החוקרת את ההיסטוריה של צבעי המים דרך יצירות לא ידועות של אמנים מקצועיים וחובבים. ב-2013 הגישה את התוכנית "Perspectives: Sheila Hancock – The Brilliant Bronte Sisters" כחלק מהסדרה הדוקומנטרית "Perspectives" של רשת ITV, על מקורות ההשראה של האחיות ברונטה.
בדצמבר 2012 השתתפה הנקוק בתוכנית ספיישל לחג המולד של תחרות הריקודים "Strictly Come Dancing" של ה-BBC.
בינואר 2016 הופיעה בתפקיד אורח בפרק בסדרה הרפואית של ה-BBC "חדר מיון". בדצמבר 2016 כיכבה לצדם של דון פרנץ', אמיליה פוקס ואיאן גלן בסדרת הדרמה קומית "Delicious" של ערוץ Sky One.
עבודות נוספות
במרץ 1963 הקליטה הנקוק סינגל קומי בשם "My Last Cigarette". בשיר מסופר על מישהי שמנסה להיגמל מעישון. כל הכוונות הטובות תלויות בכך שהיא תעשן "רק עוד סיגריה אחת".
בשנים 1978 ו-1979 כיכבה הנקוק בתפקיד אליס פוסטר בסדרה הקומית של רדיו 2 של ה-BBC בשם "Thank You, Mrs Fothergill" לצדה של פאט קומבס. היא השתתפה בהופעת אורח בתוכניות טלוויזיה כגון "Grumpy Old Women", "חדר 101" ו-"Have I Got News for You". ברדיו השתתפה בשעשועון "Just a Minute" מאז 1967. בשנים 2007 עד 2012 הייתה הנקוק צ'נסלור של אוניברסיטת פורטסמות'. ממרץ עד מאי 2010 הייתה שופטת בתוכנית הכישרונות "Over the Rainbow" של ה-BBC יחד עם שארלוט צ'רץ', אנדרו לויד ובר וג'ון פרטרידג'.
הנקוק עבדה ברדיו בקביעות והופיעה בארבע עונות של סדרת התסכיתים "North by Northamptonshire" לצדו של ג'פרי פאלמר.
גרגוריוס החמישי
גרגוריוס החמישי (בלטינית: Gregorius V, ברונו מקרינתיה; 972 לערך – 18 בפברואר 999) היה אפיפיור מ-3 במאי 996 ועד מותו.
שילה הנקוק
עבודות נוספות
ב-1977 הייתה הנקוק אורחת התוכנית "אלה הם חייך". מנחה התוכנית איימון אנדרוז הפתיע אותה עם סיום הצגת "The Bed Before Yesterday" בתיאטרון ליריק בלונדון.
גרגוריוס החמישי
תולדות חייו
ברונו היה בנו של דוכס קרינתיה, שהיה נכדו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושירת ככומר של דודנו, אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
שילה הנקוק
חיים אישיים
הנקוק הייתה נשואה לשחקן אלק רוס משנת 1955 עד למותו ב-1971. ב-1965 נולדה בתם מלאני. ב-1973 התחתנה הנקוק עם השחקן ג'ון ת'או. הוא אימץ את מלאני, ונולדה להם בת נוספת ג'ואנה. בתו של ת'או מנישואיו הראשונים הצטרפה גם היא למשפחה. כל שלוש הבנות הפכו לשחקניות.
גרגוריוס החמישי
תולדות חייו
עם מותו של יוחנן החמישה עשר, הגיעו אוטו וברונו לרומא על מנת למנות את ברונו בן ה-24 לאפיפיור. אולם, אצילי רומא בחרו בכומר יווני מקלבריה לכהונה (הוא נקרא בדיעבד האנטי-אפיפיור יוחנן השישה עשר). אוטו השלישי הצליח לגרום לבחירתו של ברונו לאפיפיור, והוא נטל לעצמו את השם גרגוריוס החמישי. מיד לאחר מכן, ב-21 במאי, הכתיר האפיפיור החדש את דודו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. אולם, עם שובו של אוטו השלישי לגרמניה, השתלטה סיעת אצילי רומא, בסיועו של בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית, על כס האפיפיור, הדיחה את גרגוריוס החמישי והכתירה את יוחנן השישה עשר. סינוד בישופים שהתכנס בפאביה ב-997 החליט להכתיר מחדש את גרגוריוס שנבחר כחוק ולנדות את יוחנן השישה עשר מן הכנסייה. בפברואר 998 נכנס שוב אוטו השלישי לרומא בראש חייליו, על מנת לוודא שאצילי העיר לא ימרדו עוד נגד האפיפיור הנבחר. חיילי הקיסר תפסו את יוחנן השישה-עשר, שניסה להימלט. הם קצצו את אזניו, חתכו את אפו, עקרו את לשונו, שברו את אצבעותיו וניקרו את עיניו. לאחר מכן הרכיבוהו הפוך על חמור והצעידוהו ברחובות רומא. לאחר מכן נשלח לחיים בגלות במנזר פולדה. מנהיגי המרד נתלו מחומות מבצר סנט אנג'לו.
שילה הנקוק
חיים אישיים
היא הייתה נשואה לת'או עד למותו ב-21 בפברואר 2002. בסוף שנות השמונים אובחנה הנקוק כחולה במחלת סרטן השד, אבל החלימה לחלוטין. ב-2004 פרסמה ספר בשם "The Two of Us" שכלל שתי ביוגרפיות שלה ושל ת'או, כמו גם על 28 שנות נישואיהם. ב-2008 פרסמה ספר נוסף בשם "Just Me" על ההשלמה שלה עם היותה אלמנה. ב-2014 פרסמה את הרומן הראשון שלה "Miss Carter's War".
גרגוריוס החמישי
תולדות חייו
במהלך ימי אפיפיוריותו קידם גרגוריוס ככל יכולתו את האינטרסים של דודו הקיסר ושל אצילי גרמניה.
גרגוריוס מת במפתיע בשנת 999 כשהוא בן 27 שנים בלבד.
שילה הנקוק
חיים אישיים
ב-1974 הוענק להנקוק תואר קצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE), וב-2011 הוענק לה תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
דגל יוריקה
דגל יוריקה היה דגל הקרב אשר הונף מעל ביצורי יוריקה בזמן מרידת כורי הזהב בשנת 1854 בבלרט שבוויקטוריה. מאז הוא הפך, ביחד עם סמלים נוספים, סמל למחאה ברחבי אוסטרליה. הדגל המקורי מוצג בגלריית בלרט לאומנות.
רקע היסטורי
דגל יוריקה הונף לראשונה מעל גבעת בייקרי בבלרט, בוויקטוריה שבאוסטרליה כסמל מרידת כורי הזהב במהלך מרד ביצורי יוריקה בשנת 1854. מתחת לדגל מנהיגה של ליגת הרפורמה של בלרט, פטר ללור נשבע שבועה זו לצלילי אישורם של רעיו למרידה
על פי העיתון "הבלרט טיימס"
במהלך הקרב על מכלאות יוריקה ב-3 בדצמבר 1854 הנרי רוס נפצע אנושות בסמוך לתורן הדגל ודגל יוריקה הופל ארצה, נרמס, שוסף בחרבות ונוקב ביריות כדור. הדגל התגלגל לחזקתו של הפרש ג'ון קינג ומשפחתו החזיקה בדגל במשך ארבעים שנה עד אשר הושאל לגלריית בלרט לאומנות בשנת 1895, שם נותר באלמוניותו "תחת עננה של ספקנות ושמרנות". הדגל "התגלה מחדש" בידי לי פוקס במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 אך על מנת ללאמת את מקוריותו של הדגל נדרשו עשורים של שנים. מתן התוקף הסופי אשר לא ניתן להפריכו לאימותו של הדגל עלה כאשר ספר איורים של האמן הקנדי צ'ארלס דודייט הוצע למכירה פומבית בשנת 1996 ובמיוחד קיומם של שני איורים אשר מראים את הדגל בעיצובו אשר דמה לשרידים המרופטים של הדגל מגלריית בלרט. שרידיו של דגל יוריקה המקורי נשמרים כיום ומוצגים לקהל הרחב בגלריית ברלט לאומנות לצד ציוריו של דודייט.
דגל יוריקה כיום
דגל יוריקה רשום כחפץ חשוב למורשת המדינה ברשם המורשת הוויקטוריאני והוכר כצלמית על ידי האפוטרופסות הלאומית.
דגל יוריקה נמצא בשימוש מספר רב של קבוצות שונות. האוניברסיטה של בלרט, לדוגמה, מציגה גרסה מעוצבת של צלב הדרום בסמלה הרשמי. זה גם סמלה של "ליגת הנוער הפטריוטי" ארגון אוסטרלי אשר חבריו מצהירים על עצמם לאומנים רדיקליים.
הדגל הונף על מחנה השביתה בברקלדין, קווינסלנד במרוצת שביתת הגוזזים האוסטרלית, 1891 ועל כן קושרה לתנועת העבודה האוסטרלית דאז. איגודי בנאים, ובפרט התאחדות הבנאים והפועלים אשר אימצה את הדגל, וזהו אחד הדגלים אשר מונף באופן תמידי מעל היכל הסחר הוויקטוריאני במלבורן.
משפט האיחוד האירופי
"משפט האיחוד האירופי" הוא שמו הכללי של צבר האמנות, דברי החקיקה (תקנות) והדירקטיבות של האיחוד האירופי. מטרת האיחוד האירופי היא האינטגרציה הכלכלית, המשפטית והמדינית של מדינות אירופה. אינטגרציה זאת נעשית באמצעות האמנות המכוננות את האיחוד האירופי, שעליהן חותמות המדינות החברות באיחוד. אמנות אלה, ובמיוחד האמנה על תפקודו של האיחוד האירופי (Treaty on the Functioning of the European Union) הקימו את מוסדות האיחוד והכפיפו במידה מסוימת את ריבונות המדינות למוסדות אלו, כך שנוצרת מערכת משפטית ייחודית בעלת אופי "על לאומי". אופי זה למעשה יוצר משטר משפטי חדש, ומעניק למוסדות האיחוד את הסמכות ליצירת וקבלת חוקים. למעשה מדובר על שני סוגי חוקים בעלי רמת מחויבות וחובת הטמעה שונה, לאמור: תקנות (Regulations) ודירקטיבות (Directives). המוסדות יכולים גם לקבל החלטות (Decisions) שהן מחייבות את המדינה או את הפרט שאליהן הן מכוונות. נוסף על כך מוסדות האיחוד מפרסמים המלצות וחוות דעת של מוסדות האיחוד, אשר אינן מחייבות את מדינות האיחוד, אך מנחות אותן.