cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיווית לבנת-זנב
בית-גידול
המין מראה העדפה לבתי-גידול בקרבת מים עומדים רדודים או הזורמים באיטיות עם כיסי אדמה המאפשרים הליכה ושכשוך במים ללא הפרעות. מין זה מקנן ברוסיה באזורים לחים ועשירים בצמחייה ליד מים מתוקים או מלוחים, ובאיונים קטנים וירוקים או חופים ביצתיים של אגמים מליחים. במהלך החורף מין זה מעדיף נהרות, תעלות ניקוז, בריכות, לגונות חופיות, ביצות ושטחי עשב מוצפים או כאלו שהתייבשו לאחרונה. היא מופיעה גם באזורים מליחיים עם צמחייה נמוכה ודלילה, באגני חלחול רדודים ליד תעלות ומאגרים ובשדות אורז מושקים. במהלך עונה זו המין מופיע גם על קרקע יבשה ליד מים כגון גדות נהרות וחופי אגמים, אך נמנע מארץ יבשה ופתוחה אם כי הוא נצפה לעיתים נח על שדות חרושים ויבשים (פקיסטן). המין תועד גם ניזון בשפכי ביוב זורם בסודן.
קינון
היא בונה את קיניה על הקרקע בשקעים רדודים בשטח הפתוח, בדרך כלל ליד מים. תצפיות מועטות על אתרי קינון זמינות, אך אתר אחד נמצא על שדה מכוסה עשב מושקה ולא מעובד, ואחר נצפה על אדמה יבשה סמוך לביצה. התטולה מכילה כ-4 ביצים.
תזונה
היא נוהגת להישאר בקרבת מים מתוקים או מלוחים, שם היא מחפשת מזון. היא אוכלת-כל, תזונתה מורכבת בעיקר מחרקים (במיוחד חיפושיות, חגבים, זחלים, זחלי זבובים וארבה), אך גם תולעים, רכיכות וסרטנים (כולל חסילוני מים מתוקים). ידוע כי היא שוחה בעת חיפוש מזון, והיא אחת משני המינים היחידים במשפחתה שמכניסים את ראשה באופן קבוע מתחת למים בעת חיפוש אחר מזון.
תיאור
זוהי קיווית בינונית, באורך 26–29 ס"מ, עם מוטת כנפיים של 67–70 ס"מ ומשקל 99–198 גרם. היא בעלת גזרה זקופה ודקה ומקור שחור צר וארוך יחסית. הבוגרים בעלי ראש, צוואר וגב בצבע חום-ורדרד, עם פנים חיוורות יותר וחזה אפור, המתחלף בבטן לבנה-ורדרדה. זנבה הלבן הנקי הכנפיים הייחודיות בצבעי חום, לבן ושחור, ורגליה הצהובות והארוכות הבולטות בתעופה מעבר לזנב, הופכים את המין הזה לקל לזיהוי. לצעירים גב בעל מראה קשקשי, והם עשויים להראות מעט צבע חום בזנב.
קולות
הקריאה, הנשמעת בעיקר בעונת הקינון, היא "פיוויט" בדומה לקיווית מצוייצת.
סטטוס
האוכלוסייה העולמית מוערכת ב-20,000–130,000 פרטים. האוכלוסייה האירופית מוערכת ב-560–5,100 זוגות, מה שמשתווה ל-1,100–10,200 פרטים בוגרים. מגמת האוכלוסייה הכוללת אינה ודאית, שכן אוכלוסיות מסוימות מצטמצמות, בעוד שאחרות גדלות. ההערכה היא כי האוכלוסייה האירופית גדלה.
יש לה טווח תפוצה נרחב למדי, ועל-אף שמגמות האוכלוסייה מעורבות, מסווגת קיווית זו ברמת סיכון של "ללא חשש" על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
קיווית לבנת-זנב היא אחד המינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים (AEWA).
מעבדת נובוריטו
מעבדת נוֹבּוֹרִיטוֹ (ביפנית: "登戸研究所"), מוכרת גם בתור: מעבדת המחקר של הארמייה התשיעית (ביפנית: "第9陸軍技術研究所"), הייתה מתחם מעבדות מחקר בשימוש הצבא היפני הקיסרי בין השנים 1945-1937. מתחם מעבדות נובוריטו היה לגדול שבמרכזי המחקר של הצבא היפני הקיסרי וכל ההתנהלות בו נערכה תחת מעטה כבד של סודיות ומידור מוחלט.
היסטוריה
המחקר הצבאי במקום שעתיד להקרא "מתחם מעבדות נובוריטו" החל מיד לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, אז נודע בשם "המכון הצבאי לפיתוח חומרי נפץ". בשנת 1919 שונה שמו ל-"המכון הצבאי למחקר מדעי". המכון כלל שתי מחלקות מחקר, האחת בכימיה והשנייה בפיזיקה. בשנת 1925 נוספה מחלקה לפיתוח אמצעי לחימה כימיים. בשנת 1937, מעט לפני פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה רכש הצבא היפני הקיסרי שטח בגודל של 364,000 מטרים רבועים של אדמה חקלאית באזור קווסאקי לשם הקמת מתחם מעבדות מחקר ופיתוח למטרות הבאות: בראש מיזם רכישת הקרקע ובניית מתחם המעבדות עמד לוטננט גנרל ריו שינודה (Ryo Shinoda) שהתמנה לאחר מכן למפקדו. תחילה הועסק במקום צוות של 60 עובדים, אולם עם התרחבות המערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט גדל במהרה צוות המקום, כך שבשיאה של מלחמת העולם השנייה מנה כ-1,000 מדענים, מהנדסים ופועלים שעבדו על מספר פרויקטים שונים תוך מידור מוחלט. באוגוסט 1945 פורק מתחם המעבדות ומרבית המסמכים המסווגים והראיות הושמדו על ידי עובדי המקום אשר הושבעו לסודיות ולשתיקה. בשנת 1988 התפרסמו העדויות הראשונות אודות הפעילות במתחם מעבדות נובוריטו מפי אחד הקצינים שהוצב במקום במהלך המלחמה. מתוך העדויות שפורסמו עולה כי במקום נערכו הפרויקטים הבאים: בתום המלחמה קיבלו עובדי המקום חסינות מפני תביעה משפטית והעמדה לדין בגין ביצוע פשעי מלחמה מממשלת ארצות הברית, בדומה למדענים יפניים שעבדו במקומות אחרים בזמן המלחמה (לדוגמה ביחידה 731). חלק מן העובדים שעבדו במרכז לזיוף כסף במתחם אף סייעו לארצות הברית בזמן מלחמת קוריאה בזיוף מסמכים קוריאניים וסיניים.
חמש שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה נרכש השטח והמבנים ששמשו את מתחם המעבדות על ידי אוניברסיטת מייג'י שהקימה במקום את אחד הקמפוסים שלה.
אריאנה הרן הכהן
אריאנה הרן הכהן (9 בדצמבר 1932 – 24 במרץ 2003) הייתה משוררת ישראלית.
ביוגרפיה
אריאנה הרן נולדה בבוקרשט, רומניה בשנת 1932, ועלתה לארץ ישראל כילדה בגיל 11, ללא הוריה בשנת 1944. תחילה שהתה ב'נווה הילד' בנהריה ונקלטה בשנת 1947 בקבוצת שילר בה הייתה חברה. הרן שרתה בנח"ל, היא ערכה את הדו-שבועון של התנועה הקיבוצית, עבדה במערכת "דבר" ובמשך תקופה קצרה שיחקה בתיאטרון הקאמרי.
הרן החלה לפרסם שירים בגיל צעיר, ושיריה הראשונים נדפסו בעיתוני התנועה כבר ב-1948, כתבה גם שירים לילדים ולחגי הקיבוץ והייתה מהמשוררות הראשונות של הדור השני בתנועה הקיבוצית. הרן כתבה גם פזמונים, בהם מילות השיר "האם אתה מאושר", שהלחין שלמה ארצי וביצעה הזמרת ריטה באלבומה "אהבה גדולה".
הרן החילונית נישאה ב-1979 לרב שמואל אבידור הכהן.
נפטרה בקיבוצה בשנת 2003 ונקברה בבית העלמין של קבוצת שילר.
ספר שיריה המלא, "האם אתה מאושר, האם אני מאושרת", יצא לאחר מותה בהוצאת הקיבוץ המאוחד 2004.
יחסי דנמרק–סוריה
יחסי דנמרק–סוריה הם יחסי החוץ בין דנמרק לסוריה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-29 באוגוסט 1992. דנמרק מיוצגת בסוריה באמצעות שגרירותה בדמשק. בעקבות פרשת קריקטורות מוחמד וההתקפה לאחר מכן על שגרירות דנמרק בשנת 2006, הדרדרו מאוד היחסים בין המדינות.
תגובה לסרטים מצוירים של ג'ילנדס-פוסטן מוחמד ואלימות נגד שגרירות דנמרק
בעקבות פרסום קריקטורות מוחמד, היחסים בין המדינות הדרדרו. ב-4 בפברואר 2006 הוצתו השגרירויות הדנית והנורווגית בדמשק על ידי המפגינים. הם הניפו דיוקנאות של נשיא סוריה בשאר אל-אסד, ספרי כיס של הקוראן ודגלי חמאס וחזבאללה.
תגובת ממשלת דנמרק
ראש ממשלת דנמרס אנדרס פוך רסמוסן אמר כי ממשלות איראן וסוריה ניצלו בכוונה את המחאות המוסלמיות כדי להסיח את תשומת ליבם ממשברים דיפלומטיים משלהם. לדבריו, "סוריה ואיראן ניצלו את המצב מכיוון ששתי המדינות נמצאות תחת לחץ בינלאומי", רסמוסן אמר גם כי "לא ישלים עם האפשרות" כי סוריה הייתה מעורבת גם בהפגנות אלימות בביירות, לבנון, בהתייחסו לעובדה שאלימות דומה נגד שגרירות דנמרק בביירות התרחשה למחרת לאחר הפיגועים בדמשק.
שר החוץ פר סטיג מולר אמר כי "סוריה נכשלה בחובתה. אין זה מקובל לחלוטין שהשגרירות לא הוגנה על ידי הסורים". סטיג מולר אמר כי ממשלתו ביקשה גם מהאיחוד האירופי לגנות אירועים בדמשק. זמן קצר לאחר הפיגוע, ממשלת דנמרק אמרה לאזרחיה לעזוב את סוריה מייד. הצוות הדיפלומטי הדני עזב גם את סוריה וסגר באופן זמני את השגרירות באומרו כי הצוות "עזב את סוריה באופן זמני מכיוון שהשלטונות הסורים צמצמו את הגנתם לרמה נמוכה שלא מתקבלת על הדעת".
תגובה סורית
יממה לאחר הפיגועים, משרד החוץ של סוריה פרסם הודעה בה הביע "חרטה על מעשי האלימות שליוו את ההפגנות". ממשלת סוריה הכחישה כל תפקיד בפיגועים והאשימה את דנמרק באלימות, ובמאמר מערכת בעיתון היומי המופעל על ידי סוריה נמסר כי "ממשלת דנמרק הייתה יכולה להימנע מלהגיע לנקודה זו על ידי הוצאת התנצלות כנה". משרד החוץ הסורי גינה את הקריקטורות כפגיעה במוסלמים וערבים ודרש מממשלת דנמרק להעניש את העיתון הפוגע.
תגובת מדינות אחרות
ממשלות ארצות הברית ונורווגיה הטילו את האשמה על הממשל הסורי על כך שלא הצליחו להגן על השגרירויות. ממשלת ארצות הברית אמרה כי "בלתי ניתן לסלוח" כי נזק כזה ייגרם למשלחות הדיפלומטיות. נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש גינה את האלימות נגד שגרירויות דניות ודיבר על אירוע זה בשיחת טלפון עם ראש ממשלת דנמרק. בוש אמר גם "אני קורא לממשלות ברחבי העולם להפסיק את האלימות, לכבד, להגן על רכוש, להגן על חייהם של דיפלומטים חפים מפשע המשרתים את מדינותיהם מעבר לים." סקוט מק'קלן, דובר הבית הלבן אמר כי "אנו מחזיקים את סוריה באחריות להפגנות אלימות כאלה מכיוון שהן אינן מתרחשות ללא ידיעה ותמיכה מצד הממשלה".
שיקום היחסים
בינואר 2007 פינו אנשי השגרירות הדנית כולל השגריר את המדינה בעקבות חששות ביטחוניים.
יחסי תרבות
לממשלת דנמרק יש גם מכון דני שמוקם בבית אל אקווד בדמשק שנפתח בשנת 2000.
נציגויות דיפלומטיות
דנמרק מחזיקה בסוריה שגרירות בדמשק בלבד, אולם סוריה אינה מחזיקה בדנמרק אף נציגות דיפלומטית.
ריץ' קידס מבוורלי הילס
ריץ' קידס מבוורלי הילס או #ריץ' קידס מבוורלי הילס היא סדרת ריאלטי אמריקנית שהופיעה לראשונה ב-19 בינואר 2014 ב. הסדרה מתמקדת בהצגת חייהם של בני נוער, ילדים להורים מיליונרים-מיליארדים בירושה, לראווה.
הפקה
התוכנית הועלתה לשידור ב-19 בינואר 2014. בכיכובם של דורותי וואנג, מורגן סטיוארט, רוקסי סוולטי, ברנדן פיצפטריק, ג'וני דרובל, איי ג'ונסון.
ב-26 במרץ 2014 הוכרז כי התוכנית תזכה לעונה שנייה, אשר הוצגה ב-3 באוגוסט 2014, לעונה זו הצטרפה ביאנקה אספדה, באותה השנה הוכרז כי איי ג'יי ג'ונסון יקבל תוכנית משלו בשם EJNYC.
בחודש דצמבר 2015, הוכרז כי חידשה את המופע לעונה רביעית שהוצגה ב-1 במאי 2016. במהלך העונה השלישית הציע ברנדן פיצפטריק הצעת נישואים למורגן סטיוארט, הנישואים התקיימו במהלך העונה הרביעית.
בשנת 2016, הוכרז כי ביאנקה אספדה תצטרף לתוכנית. ב-3 בנובמבר 2016 הוכרז כי שידורי המופע לא ישנו. כמו כן הוכרז כי דורותי וואנג תככב בעונה השנייה רווקים מפורסמים.
קרחון סיקורסקי (ארץ אלזוורת')
קרחון סיקורסקי (באנגלית: Sikorski Glacier) הוא קרחון קטן בצפון-מזרח חצי האי נוביל, באי ת'רסטון בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון-מזרח ונשפך אל ים בלינגסהאוזן בין הר פאלמר והר פיורי.
הקרחון ממוקם בשטח של אזור ציפורים מוגן מיוחד (סוג של אזור אנטארקטי מוגן במיוחד) בשל מושבת הפנגווין הקיסרי באזור.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי צי ארצות הברית, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה, בין השנים 1946–1947.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של סטיבן סיקורסקי (Stephen Sikorski), טכנאי אלקטרוניקה באוניית צי ארצות הברית גליישר (USS Glacier), אשר סייע בהקמת תחנת מזג האוויר האוטומטית באי ת'רסטון, במהלך משלחת ים בלינגסהאוזן של צי ארצות הברית בפברואר 1960.
סרט דביק רפואי
סרט דביק רפואי הוא סוג של סרט דביק המותאם לשימוש ברפואה. הסרט הדביק מכיל דבק היפואלרגני המסוגל להיצמד לעור בחוזקה.
סרט דביק רפואי (הנקרא גם מיקרופור) הוא אחד הכלים המשמשים להגשת עזרה ראשונה.
ניתן להשתמש בסרט הדביק הרפואי לצורך חבישה של פצעים שאגד מדבק אינו מתאים להם מבחינת מיקום, סוג או חומרת הפציעה. לאור מחירו הנמוך וקלות השימוש בו, זהו אמצעי הקיבוע הנפוץ ביותר של תחבושת.
הסרט הדביק הרפואי מאפשר לאוויר לחדור דרכו ולהגיע אל העור, כדי שיוכל להתאוורר ו"לנשום".
ישנם סוגים של סרטים דביקים רפואיים שבגלל המרקם המחוספס שלהם נעשה בהם שימוש גם בענף הספורט, כדי לשפר את האחיזה בציוד הנדרש. לדוגמה - מחבטי טניס ומקלות הוקי.
מחוז קילדייר
מחוז קילדייר (באנגלית: County Kildare, באירית: Contae Chill Dara) הוא אחד ממחוזות אירלנד. המחוז שוכן בפרובינציית לנסטר והוא קרוי על שם היישוב קילדייר שנמצא בו למרות שבירת המחוז הוא היישוב נאס. אוכלוסיית המחוז מונה 210,312 תושבים על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2011.
גאוגרפיה
מחוז קילדייר גובל במחוזות קרלו, ליש, מית', אופאלי, דבלין וויקלו. קילדייר הוא מחוז פנימי ללא גישה לים, ושטחו רובו מישורי. במחוז עובריים שלושה נהרות עיקריים: בארו, ליפי ובוין. שטחו של המחוז 1,693 קמ"ר.
היסטוריה
קילדייר הוכרז כמחוז בשנת 1297 וקיבל את גבולותיו הנוכחיים בשנת 1832. המחוז היה ביתם של משפחת פיצג'רלד. חלקים מהמחוז היו חלק מתחום המושב של הבריטים מסביב לדבלין.
בשנת 1856 באזור קורה הוקם מחנה צבאי גדול. עד מהרה סביב המחנה התייחשבו נשים עניות שמוכרות בשם "הגדרוניות מקורה". הן היו שם עד לסוף המאה ה-19. כיום באזור קיים מחנה צבאי גדול של הצבא האירי.
כלכלה
המחוז מכיל את המטה האירופאי של מפעלי הייטק כמו אינטל וHP, אשר נחשבים למעסיקים הגדולים בתחום בכל אירלנד. כמו כן חברת התרופות פייזר מחזיקה את בסיס הייצור האירופאי שלה ביישוב ניובריג' במחוז.
המחוז מכיל חוות הרבעה לסוסי מרוצים ונחשב למרכז של תעשיית הסוסים האירית. המחוז הוא העשיר ביותר באירלנד (לא כולל דבלין) ושיעור האבטלה בו נמוך, בעיקר בזכות מפעלי ההייטק שבו.
דוברי אירית
במחוז ישנם 4,491 דוברי אירית. 2,451 תלמידים רשומים בשבעה בתי ספר יסודיים ובית ספר תיכון אחד בהם שפת הלימוד היא אירית. על פי מפקד אוכלוסין בשנת 2006, 2,040 אנשים הגדירו עצמם דוברי אירית ביום-יום מחוץ למסגרת לימודית.
השכלה
ביישוב מיינות' שבמחוז פועלות אוניברסיטה אפיפיורית סנט פטריק וסניף של האוניברסיטה הלאומית של אירלנד. ביישוב קלאן פועל בית ספר תיכון פרטי לבנים של המסדר היישועי. ביישוב ניובריג' פועלת פנימייה לבנים של המסדר הדומיניקני מאז שנת 1852.
אישים
אישים שנולדו בקילדייר:
מרוצי סוסים
המחוז ידוע ברחבי העולם במרוצי הסוסים שלו. במחוז שלושה מסלולי מרוצים ומספר חוות הרבעה לסוסים כולל חוות ההרבעה הלאומית של אירלנד ביישוב קילדייר.
ערים תאומות
שתי הערים הללו מהוות מרכז הרבעה של סוסי ת'ורוברד במדינה שלהן.
דגה פדר
דֶגֶה פדר (נולדה ב-1978) היא אמנית ישראלית רב תחומית. כוריאוגרפית ומנהלת להקת המחול ביתא, מוזיקאית ואמנית חזותית. פדר משלבת בין מוטיבים של מחול אתיופי מסורתי ובין מחול מודרני ומחול ישראלי.
ביוגרפיה
דגה פדר נולדה בשנת 1978 באזור גונדר שבאתיופיה, הייתה רועת צאן בילדותה, ועלתה לישראל בשנת 1985 במסגרת "מבצע משה". החלה את דרכה המקצועית בתחום המחול בשנת 1999 כרקדנית בלהקת "אקסטא", מיסודה של רות אשל, והייתה שותפה למספר יצירות שהועלו במסגרת זו. היא בעלת תואר ראשון B.Ed. בחינוך ואמנות ויצירה מאוניברסיטת חיפה (2005). מאז 2005 היא עובדת עם להקת "ביתא" והחל משנת 2014 מנהלת את הלהקה.
ריקוד וכוריאוגרפיה
בין השנים 1999–2005 הופיעה עם "אקסטא" בתפקידים ראשיים ואף השתתפה בפסטיבלים והופעות בארץ (תיאטרון ענבל במרכז סוזן דלל; "המעבדה" בירושלים; תיאטרון חיפה; פסטיבל המחולות בכרמיאל) ובחו"ל (קרואטיה, אוקראינה, צרפת, דרום אפריקה, ניו יורק, פילדלפיה, בוסטון, ושיקגו).
פדר הקימה מספר להקות מחול לנוער, ביניהן להקות "דסטה" ו"תזטה", המופיעות ברחבי הארץ, והייתה במשך שנים מורה למחול בבתי ספר ופנימיות (נוה עמיאל, ימין אורד וכפר חסידים), לצד קיום סדנאות במחול אתיופי למבוגרים בארץ ובארצות הברית.
בשנת 2005 החלה לפעול עם הרכב הרקדנים המייסד של להקת "ביתא", אף הוא בהקמת רות אשל, והייתה שותפה ליצירת חלק מעבודות הלהקה. במסגרת זאת קיימה הופעות וסיורים בארצות הברית, קולומביה ופולין. בשנת 2009 יצרה את הכוריאוגרפיה ליצירה "WOZE". היצירה בנויה כקומפוזיציה מופשטת המתבססת על אלמנטים תנועתיים אתיופים. הרעיון שמאחורי היצירה הוא המתח בין "האני", לבין מסגרת החברה והמשפחה, בין יכולת הבחירה לבין מה שמכתיב העולם. את תהליך היצירה ליווה באימפרוביזציות נגן המסנקו דג'ן מנצ'לוט. כשהריקוד היה מוכן יצר עודד זהבי מוזיקה מקורית על בסיס חומרי הנגינה והקול של מנצ'לוט. הריקוד מחולק לארבעה פרקים שונים, כל אחד מתבסס על חומר תנועתי ומקצבים אתיופים שונים.
בשנת 2010 הייתה פדר ממייסדות להקת "תקשה" בהנהלת חיים שירן, וביצעה במסגרתה יצירה שיצרה הכוריאוגרפית מאיה לוי. בשנת 2012 יסדה ביחד עם גילה בתואלין את להקת "ווזה ווזה", המשלבת רקדניות ישראליות ממוצא אתיופי ורקדניות ישראליות אחרות, משמשת ככוריאוגרפית ראשית של הלהקה ומופיעה בה כרקדנית.
מוזיקה
בשנת 2009 הופיעה בתפקיד זמרת בקונצרט של התזמורת הסימפונית חיפה.
בשנת 2011 ייסדה את פרויקט "DEGEDRUM", בשיתוף עם נגן כלי ההקשה אלעד נאמן, ושימשה בו כרקדנית וזמרת. במסגרת זו נסעה להופעות בארצות הברית ובישראל. באותה השנה אף הקליטה באתיופיה דיסק של מוזיקה מקורית שחיברה לשירים בשפה האמהרית והעברית, בליווי כלי מוזיקה מסורתיים. עוד באותה השנה, 2011, הקליטה יצירה מוזיקלית בהלחנת עודד זהבי ובו שירי עם אתיופיים.
אמנות חזותית
פדר מציירת באקריליק על בד. גם האמנות החזותית שלה משלבת מוטיבים אתיופים וזכרונות מארץ מולדתה, בדגש מיוחד על דימויי נשים ממוצא אתיופי.
חיים אישיים
פדר נשואה ומתגוררת בחיפה.
לשכת רואי חשבון בישראל
לשכת רואי חשבון בישראל היא גוף וולנטרי המאגד את רואי החשבון בישראל המעוניינים בכך. רישיון העיסוק במקצוע מוענק על ידי מועצת רואי חשבון בישראל שהיא גוף נפרד, הפועל בפיקוח משרד המשפטים. לאחר קבלת הרישיון, יכול רואה החשבון להחליט האם ברצונו להצטרף כחבר ללשכת רואי החשבון אם לאו (זאת בניגוד ללשכת עורכי הדין, שהיא גוף סטטוטורי - לא ניתן לעסוק בעריכת דין בישראל מבלי להיות חבר בלשכת עורכי הדין).
נשיא לשכת רואי החשבון הנוכחי הוא חן שרייבר.
היסטוריה
הלשכה הוקמה בשנת 1931 כארגון פרטי התנדבותי ללא כוונת רווח. עד להקמתו של המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות על ידי רשות ניירות ערך בשנת 1997, נטלה הלשכה על עצמה את האחריות לקבוע כללי חשבונאות ודיווח כספי וכללי ביקורת מקובלים עבור המשק הישראלי. פעילות זאת נעשתה באמצעות המועצה המקצועית שכוללת עשרים ואחד חברים, הוועדה לכללי חשבונאות ודיווח כספי והוועדה לתקני ביקורת ונוהלי ביקורת, שבהן תשעה חברים בכל ועדה. לאחר הקמת המוסד לתקינה חשבונאית נותרה בידי הלשכה האחריות לקביעת תקני ביקורת, נוהלי ביקורת וכללי התנהגות מקצועית בלבד. כללי התנהגות מקצועית אשר מפרסמת הלשכה מרחיבה על תקנות רואי חשבון (התנהגות שאינה הולמת את כבוד המקצוע), תשכ"ה-1965, אך מבחינה חוקית חלה אך ורק על חברי הלשכה. אף על פי כן, נדרשים המעוניינים לעבור את מבחן הביקורת של מועצת רואי חשבון בדרך לקבלת רישיון רואה חשבון מהמדינה, ללמוד ולהיבחן גם על כללי ההתנהגות של הלשכה.
חברי המועצה המקצועית וחברי שתי הוועדות מתמנים לתפקידם על ידי הוועד המרכזי של הלשכה. החברים בגופים אלו הם בעלי ניסיון ומוניטין רב בתחומי החשבונאות ופעולתם נעשית בהתנדבות. הוועד המרכזי קובע גם את תחום הסמכויות של שתי הוועדות ושל המועצה המקצועית. עד להקמת המוסד לתקינה חשבונאית, לוועד המרכזי הייתה הסמכות הסופית לאישור ופרסום כללי חשבונאות, ביקורת ודיווח כספי, שגובשו על ידי הוועדה המקצועית. נכון ליוני 2006 פרסמה הלשכה 85 גילויי דעת, מתוכם 34 תקני ביקורת ונוהלי ביקורת.
הלשכה חברה במוסד הבין-לאומי לתקינה בחשבונאות (IASB, לשעבר IASC), שאליה הצטרפה בשנת 1974. בשנת 1981 פרסמה הלשכה את גילוי דעת 26, שבו באה לידי ביטוי התחייבותה של הלשכה לתקנים בינלאומיים לחשבונאות. בנוסף, היא חברה בפדרציה העולמית של רואי החשבון ומקיימת קשר על בסיס קבוע עם הארגון האירופי לראיית חשבון.
כיום מייעדת הלשכה את זמנה לחבריה רואי החשבון. הלשכה ממשיכה לקבוע סטנדרטים חשבונאיים בתחום החשבונאות והביקורת ובכללי אתיקה והתנהגות ההולמים את המקצוע. כן היא מעודדת תחומי חקיקה מתאימים והתנדבות באחת ויותר מכ-250 ועדות מקצועיות הנמצאות תחת חסותה. בין שירותיה הנוספים לרווחת רואי החשבון בישראל ניתן למנות את המרכז לגישור ולבוררות, את ההוצאה לאור המפרסמת מדריכים, חוברות גילויי דעת ופרסומים, עלונים וירחונים, ואת הכנסים וההשתלמויות שהיא מקיימת מספר פעמים בשנה. בנוסף, חברי הלשכה זכאים להנחות והטבות, כגון כרטיס אשראי לעסקים ללא תשלום דמי כרטיס, הנחה בתשלום שכר לימוד לתואר שני (במוסדות לימוד מסוימים), הנחה בביטוח אחריות מקצועית (בחברות ביטוח מסוימות) ועוד.
הלשכה מקיימת גם בחינות לחשבי שכר ומעניקה תעודות לעוברים את הבחינות בהצלחה.
המוסד לסקירת עמיתים
בשלהי שנת 2004 הקימה לשכת רואי חשבון בישראל חברה בבעלותה בשם המוסד לסקירת עמיתים. מטרת המוסד לסקירת עמיתים היא לשמור על הרמה המקצועית של רואי החשבון בישראל תוך בדיקת פירמות רואי החשבון אשר מבקרים חברות שחוק ניירות ערך חל עליהן (חברות ציבוריות). החל משנת 2005 החל המוסד לסקירת עמיתים בביצוע בדיקות מדגמיות במשרדי רואי חשבון בישראל.
CLS Group
CLS (קיצור של Continuous Linked Settlement) הוא מסלקת מטבע חוץ בינלאומית הפועלת משנת 2002. החל משנת 2008 המסלקה פועלת גם בישראל.
CLS הוא בנק לסליקת עסקאות במטבע חוץ של שני צדדים המעוניינים להימנע ככל הניתן מסיכוני סליקה ואשראי. הייחוד של CLS הוא בהיותו נקודת אמצע, מתווך, של שני צדדים, נייטרלי ובעל מנגנוני סליקה המפחיתים סיכונים באופן מרבי. שני צדדים המעוניינים להשתמש בשירותי CLS מעבירים אליו את תשלומיהם. רק ברגע ש-CLS מקבל את תשלומי שני הצדדים במטבע אחד הוא מעביר הלאה את הכספים במטבע השני אליהם. חוסר יכולת של אחד הצדדים להעביר את מחויבותו בעסקה מאפשרת ל-CLS לבטל את העסקה ולהשיב למי מהצדדים שכן ביצע, חזרה את כספו.
לדוגמה בנק א' סיכם כי יעביר לבנק ב' 100 דולר תמורת 200 שקלים ביום T. בנק CLS מקבל את המידע על העסקה משני הצדדים וממתין ליום T. ביום T בנק א' מעביר ל- CLS את 100 הדולרים. בנק ב' מעביר ל- CLS את 200 השקלים. מנגנון CLS עודכן כי שני הצדדים העבירו אליו את הכספים (דבר המוכיח כי אין להם בעיות נזילות או כל קושי לעשות כן). ברגע זה CLS מעביר הלאה לבנק א' 200 שקלים ולבנק ב' 100 דולר. ללא CLS, בנק א' או בנק ב' עלולים היו להעביר כספים לבנק כושל שקיבל את כספם אך אינו מסוגל להעביר אליהם את מחויבותו.
אירועי כשל אלו מתרחשים במקרה של שווקים מעורערים (ראו המשבר הכלכלי העולמי (2008)) כאשר בנקים נפלו בין לילה.
מייקל קולינס (אסטרונאוט)
מַיְיקְל "מייק" קוֹלִינְס (באנגלית: Michael Collins; 31 באוקטובר 1930 – 28 באפריל 2021) היה אסטרונאוט אמריקאי, שהשתתף בתוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו. היה טייס תא הפיקוד במשימת אפולו 11 ההיסטורית, בעת ששותפיו לצוות, ניל ארמסטרונג ובאז אולדרין, היו האנשים הראשונים שנחתו על הירח.
תחילת דרכו
נולד ברומא שבאיטליה. משפחתו של קולינס הייתה בעלת רקע צבאי: אביו, ג'יימס לוטון קולינס היה קצין בדרגת מייג'ור גנרל (מקבילה לאלוף בצה"ל) בצבא היבשה. דודו היה רמטכ"ל צבא היבשה. עד גיל 17 התגורר במקומות רבים עקב שירותו של אביו. למד במשך שנתיים באקדמיה בבירת פוארטו ריקו, סן חואן. בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר עם משפחתו לוושינגטון די. סי. ,שם סיים את לימודיו התיכוניים ב-1948. למרות רצונה של אמו, שיצטרף לסגל הדיפלומטי הוא בחר בקריירה צבאית והחל לימודיו בווסט פוינט. בשנת 1952 סיים לימודי מדעים בהצלחה בתואר ראשון.
אחיו למד גם כן בווסט פוינט.
בוגר במדעים מהאקדמיה הצבאית בווסט פוינט, 1952. בוגר התוכנית המתקדמת לניהול של בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד, 1974.
שירות צבאי
לאחר שסיים את לימודיו, הצטרף לחיל האוויר האמריקני ועבר הכשרה כטייס. באותה תקופה שירת דודו, ג'וזף לוטון קולינס, כראש מטה הצבא האמריקאי. הוצב בטייסת בצרפת ביוני 1954. בשנת 1956 הוצב במערב גרמניה. ב־1961 עבר לשרת כטייס ניסוי במרכז ניסויי הטיסה בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה.
שירות בנאס"א
היה טייס תא הפיקוד של אפולו 11, ששוגרה ב־16 ביולי 1969. במשימה זו הוא נשאר במסלול סביב הירח בתא הפיקוד, "קולומביה", בעת שניל ארמסטרונג ובאז אולדרין ירדו אל פני השטח.
פרש מנאס"א ומחיל האוויר בדרגת מייג'ור ג'נרל בינואר 1970.
לאחר נאס"א
לאחר שפרש מנאס"א שירת לזמן קצר כעוזר לענייני יחסי ציבור של מזכיר המדינה. באפריל 1971 התמנה למנהל הראשון של מוזיאון האוויר והחלל הלאומי במכון הסמית'סוניאן בוושינגטון, והחזיק בתפקיד עד 1978. ב־1980 הצטרף לחברת TLV העוסקת במערכות אוויריות ומערכות הגנה, כסגן נשיא ומנהל הפעילות בוושינגטון. בינואר 1997 פתח חברת ייעוץ לתעופה בשם "מייקל קולינס ושות'".
כתב ארבעה ספרים: Carrying the Fire (לשאת את האש) (1974), ספר אוטוביוגרפי בשם Flying to the Moon and Other Strange Places (לטוס לירח ולמקומות אחרים, בעברית יצא בספרית פועלים) (1976), Liftoff: The Story of America's Adventure in Space (שיגור: סיפורה של ההרפתקה של אמריקה בחלל) (1988) ו־Mission to Mars (משימה למאדים) (1990).
קולינס מת ב-28 באפריל 2021, בגיל 90, כתוצאה ממחלת הסרטן. אפרו נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ב-30 בינואר 2023, קרוב לשנתיים לאחר פטירתו.
אותות ועיטורים
ועוד עיטורים מנאס"א וחיל האוויר האמריקאי.
שבוה
מחוז שַבּוּה (בערבית: محافظة شبوة) הוא מחוז בדרום מרכזה של תימן. נכון לשנת 2012 במחוז 546,467 אנשים והוא המחוז ה-16 בגודלו בתימן מבחינת אוכלוסייה. מבחינת שטחו שעומד על 45,519 קמ"ר הוא הרביעי בגודלו בתימן. בירת המחוז היא העיר עתק.
נפות
מחוז שבוה מחולק ל-17 נפות, וכל אחת מהן מחולקת גם היא לתת-נפות, ואלו מחולקות לכפרים מועצות וערים:
מחוזות סלובקיה
סלובקיה מחולקת מבחינה מנהלית לשמונה מחוזות (samosprávne kraje - סאמוספרבנה קראיה) אשר כל אחד מהם מחולק לנפות. שם המחוז זהה לשם העיר המרכזית של המחוז.
מאנה כץ
מָאנֵה כץ (ידוע בצרפת כ-Emmanuel Mané-Katz, ברוסית: Иммануэль Лазаревич Кац - עמנואל לזרביץ' כץ; ) היה צייר צרפתי יהודי יליד אוקראינה, המשויך לאסכולה של פריז. בסוף חייו עלה לישראל.
שנות מלחמת העולם הראשונה וחזרתו לרוסיה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקש להתגייס ללגיון הזרים אך לא גויס בגלל קומתו הנמוכה. חזר לרוסיה, בה זכה גם כן לפטור מהשרות הצבאי. חי עד 1917 בפטרוגרד וצייר שם נושאים ודמויות יהודיים מסביבתו בציור מקורי ועז. השתלם בתקופה זו אצל מסטיסלב דובוז'ינסקי והשתתף ב-1916 בתערוכה "עולם האומנות". אחרי 1917 חי זמן מה בקרמנצ'וג, בה נתן שיעורי ציור לילדים ולאחר מכן בשנים 1919-1918 לימד באקדמיה לאמנויות בחרקוב. הציג מיצירותיו גם ברוסטוב על הדון ובטביליסי. יחד עם אלכסנדר גלדקוב ווסילי ירמילוב היה חבר בקבוצה האוונגרדיסטית "השלושה" או ה"טרויקה" מחרקוב. ב-1918 שלושתם הצטרפו לקבוצה הקוביסטית-פוטוריסטית "ברית השבעה" (של קוסריוב, בובריצקי, צאפוק, ציביס ואחרים) בהוצאת האלבום "שבעה פלוס שלושה". בשנת 1920 הדיוקן שצייר כץ לסופר ולימיר חלבניקוב קישט את בית הקפה "מרתף המשוררים" (Подвал поэтов) בחרקוב, שבו הוצגה בבכורה על ידי "סדנת התיאטרון" המחזה של חלבניקוב, ,"טעות המוות".
בצרפת ובגלות אמריקה
בשנת 1921 נסע לברלין ומשם שב לפריז. ציוריו עוררו שם עניין רב. בשנת 1923 אורגנה תערוכתו הראשונה בגלריה "פרסייה". ב-1927 קיבל את האזרחות הצרפתית. במסעותיו המרובים ובביקוריו המתמידים בארץ ישראל צייר תמונות מחיי היהודים במקומות מושבם.
בהתחלת מלחמת העולם השנייה נפל בשבי הגרמני ברואן אך הצליח להימלט. בשנים 1945-1940 חי בניו יורק, בארצות הברית. בשובו לפריז החל לצייר תמונות נוף בסולם צבעים בהיר ותוסס. כל שנה הציג מיצירותיו גם באמריקה. ב-1948 הקים ביחד עם מוסיה טולמן, ז'אן אטלן ואמנים נוספים ארגון בשם "אמנות" שעזר לאמנים ישראלים בבואם לפריז. בשנת 1949 הוא אייר ספר של משה דלוז'נובסקי שיצאה לאור בניו יורק.
בשנת 1958 עלה לישראל והתיישב בחיפה. המבנה שבו גר ברחוב יפה נוף הוא כיום מוזיאון מאנה כץ, ובו מוצגות יצירות נבחרות מעזבונו.
כץ התוודע לאינספור האסכולות והזרמים שהציפו את אירופה בתחילת המאה ה-20 כמו הפרימיטיביזם, הקוביזם, הפוביזם והסוריאליזם, אך מעולם לא התקרב לאף אחד מהזרמים הללו. במרבית זמנו בפריז היה מרותק לנושא של יהודי הגטו כשהוא מצייר בחיפזון, מכסה ברישול משטחים רחבים בקווים אדומים, צהובים, ירוקים וחומים, תוך מתן תשומת לב זעומה לפרטים.
בעבודותיו משנות העשרים ניתן להבחין בהתלהבות בארוקית, המזכירה את אל גרקו, דיוקנאות של פנים צנומות וגרמיות ועיניים הנתונות עמוק בתוך חוריהן.
בישראל צייר מאנה כץ תמונות גואש מרובות, כשהוא מבקש לחשוף את לִבה של הארץ ולא את שטחה. הוא צייר את האווירה הלוהטת של ים המלח ואת מושבת זכרון יעקב העולה מהמישורים, בחיתוכי אדום, ירוק ותכול. תימנים, נשות-ערב, פושטי יד, גמלים וחמורים שימשו לו מודלים, כאשר את העצמים תרגם לשפת הצבע.
נפטר במרפאה בתל אביב ב-1962, בגיל 68, ונקבר בחיפה ליד הסופר והמחזאי היידי דוד פינסקי. בצוואתו הוריש את כל רכושו לעיר חיפה.
שריל מילנס
שֶריל מילנֶס (שם מלא: Sherrill Eustace Milnes; נולד ב-10 בינואר 1935) הוא בריטון אופראי אמריקאי. מילנס ידוע ביותר כמבצע של תפקידי ורדי. בין השנים 1965 ו-1997 שר מילנס במטרופוליטן אופרה.
למילנס קול בריטון דרמטי גבוה המשלב לגאטו עם סגנון קצבי חד. בנוסף למילנס יש נוכחות בימתית מרשימה. את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן עשה ב-1965, וזמן קצר לאחר מכן עשה את הופעות הבכורה שלו ברחבי העולם. מאז היה לאחד מהבריטונים הבולטים, בפרט בתפקידי ורדי. מילנס גם הקליט הקלטות רבות, הרבה מהן עם לוצ'אנו פבארוטי ופלאסידו דומינגו.
שנים מוקדמות
מילנס נולד בעיירה קטנה בשם דאונרס גרוב באילינוי, להורים שעסקו בייצור חלב. כילד התגלה בו כישרון מוזיקלי יוצא דופן. מעבר לשירה, ניגן מילנס בפסנתר, כינור, ויולה, קונטרבס, קלרינט וטובה. למרות שלא תמיד התעניין בשירת אופרה, הרבה מילנס לשיר לפרות שבחווה.
בבית ספר תיכון חשב מילנס להיות רופא מרדים, אך מאוחר יותר חזר למוזיקה. הוא למד במגמת מוזיקה באוניברסיטת דרייק ובאוניברסיטת נורת'ווסטרן במטרה לעסוק בהוראת מוזיקה. לאחר שסיים את לימודיו, שהה כמתלמד בבית האופרה של סנטה פה, אז החליט על קריירה כזמר אופרה. מילנס למד הרבה אצל הזמרת רוזה פונסל.
קריירה
מילנס התחיל את הקריירה שלו ב"חברת האופרה של בוסטון" בשנת 1960, ובהופעת הבכורה שלו שר את תפקיד מאזטו באופרה דון ג'ובאני מאת מוצרט. ב-1961 הופיע ב"חברת האופרה של בולטימור בתפקיד ג'רארד באופרה אנדראה שנייה מאת אומברטו ג'ורדאנו. הוא המשיך להופיע בתפקידים משניים בחברות קטנות, עד לפריצת הדרך בשנת 1964, אז הופיע באופרה של ניו יורק בתפקיד ולנטין באופרה פאוסט של גונו, תפקיד אותו שר גם בהופעתו הראשונה במטרופוליטן אופרה שנה לאחר מכן.
בשנת 1964 הופיע גם לראשונה באירופה, בתפקיד פיגארו באופרה הספר מסביליה (רוסיני) בתיאטרון נובו במילאנו, אמנם לתודעה הבינלאומית פרץ רק ב-1968 כששר את תפקיד מילר באופרה לואיזה מילר של ורדי.
בתחילת שנות השמונים סבל מילנס מבעיות בקולו, אך התגבר עליהם בסופו של דבר. ב-1984 הופיע בבכורה עולמית של אופרה בלתי גמורה מאת רחמנינוב - מונה וואנה. רחמנינוב הלחין רק את המערכה הראשונה של האופרה לקול ולפסנתר. את האופרה תזמר איגור בוקטוף.
בשנת 1996 כיבדה ממשלת צרפת את מילנס בהעניקה לו את תואר אביר מסדר האמנות והספרות. ב-1998 פרסם מילנס אוטוביוגרפיה בשם American Aria.
חינוך
בשנת 2001 הקים מילנס עם אשתו השלישית את "V.O.I.C.E. - Vocal and Operatic Intensive Creative Experience", תוכנית ייחודית המאפשרת לכישרונות צעירים להתייעץ, ללמוד ולהתפתח, באמצעות סדנאות - כיתות אמן, הרצאות, מצגות, הופעות, ייעוץ אישי ועוד. כאשר מילנס יחד עם אמנים אחרים הנוטלים חלק בפרויקט, מעניקים מהידע והניסיון שלהם לצעירים כדי להציג בפניהם תמונה ריאלית של הקשיים והדרך עליהם לעבור בקריירה.
מילנס הוא פרופסור אמריטוס לזמרה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
פואבלו דה טאוס
פואבלו דה טאוס (ספרדית: Pueblo de Taos) הוא פואבלו עתיק השייך לשבט אינדיאנים של אנשי פואבלו הדוברים את שפת הטיווה הצפונית. גילו של האתר הוא כ-1,000 שנים והוא שוכן במרחק 1.6 ק"מ מהעיר טאוס, ניו מקסיקו, ארצות הברית. ריו פואבלו הוא נחל קטן הנובע מרכס ההרים סאנגרה דה כריסטו, וחוצה את מרכז הפואבלו ששטחו כ-384 קמ"ר. שמו של המקום בשפת הטיווה הצפונית הוא טואה-טאה (Tua-tah), ומשמעותו היא "הכפר שלנו". פואבלו דה טאוס הוא חלק משמיניית הפואבלוס הצפונית.
המאפיין האדריכלי הבולט ביותר של פואבלו דה טאוס הוא מתחם המגורים הרב-קומתי הבנוי מחימר אדום-חום, המחולק לשני חלקים על ידי ריו פואבלו. לפי אתר האינטרנט של המקום פואבלו דה טאוס נבנה בין שנת 1000 לשנת 1450 לספירה. האתר זכה למעמד של אתר היסטורי לאומי ב-9 באוקטובר 1960, וב-1992 העניק לו אונסק"ו מעמד של אתר מורשת עולמית.
היסטוריה
האתר שוכן בעמק של אחד מיובליו של נהר הריו גראנדה, והוא מורכב מקבוצה של בתי מגורים ומרכזים טקסיים (באתר שרדו 6 קיוות), המייצגים את התרבות שהתפתחה מהמסורות של האנאס"אזי (אנשי הפואבלו הקדומים). אנשים אלו התיישבו באזורים שכיום מהווים את גבולות אריזונה, ניו מקסיקו, יוטה וקולורדו. הציוויליזציה שלהם שקעה בסופו של דבר, ובשלהי המאה ה-13 אתרים כגון מסה ורדה וצ'אקו ננטשו בפתאומיות, ככל הנראה בשל שינויים באקלים.
שגשוגם של הפואבלוס הקטנים בעמק ריו גראנדה ונספחיו היא אחד מהמאפיינים העיקריים של ההתיישבות בצפון אמריקה, כאשר שוקלים זאת ביחד עם היעלמותם המסתורית של שבטי האנאס"אזי. המאפיינים של הקהילות הכפריות בגוגל בינוני היו ארגון חברתי ודתי מוגדר, חקלאות מסורתי ושימוש במערכות השקיה. ההשערה היא כי טאוס נבנה זמן מה לפני 1400.
במהלך ההיסטוריה המודרנית של טאוס התנגשו שתיים מתכונותיהם של תושבי המקום: המסורות העתיקות ויכולתם לקלוט תרבויות חדשות. יכולתם של אנשי טאוס להטמיע תרבותיים וחברתיים של אנשים אחרים התפתחה באופן הדרגתי לאחר שמשלחת מטעם פרנסיסקו ואסקז דה קורונאדו, המושל הספרדי של גליסיה המערבית, ביקרה במקום בין 1540 ל-1542. תושבי המקום החלו להתנגד לשלטון הספרדי ב-1613. המיסיונר הנזיר אלונסו דה בנאווידס התלונן ב-1634 בפני האפיפיור אורבנוס השמיני על גישתם "המרדנית" של אנשי טאוס.
במהלך המאה ה-18 תושבי טאוס מילאו תפקיד חשוב במלחמה נגד המתיישבים. למרות כל זאת, אנשי הטאוס קלטו במהרה את זני הפרות והדגנים שהובאו על ידי הכובשים, ושילבו אותם במערכת החקלאית שלהם. הניסיונות להמיר את דתם של אנשי טאוס ולהופכם לנוצרים נתקלו בהתנגדות (הכנסייה הראשונה שנבנתה בטאוס נשרפה במהלך מרד שפרץ ב-1680), אך כן גרמו לשינוי מסוים באמונה הדתית של המקומיים. דיכוטומיה נוספת הייתה בין הגישה האירידנטיסטית וגישת ההטמעה, שסימנו את שני השלבים הבאים בהיסטוריה של טאוס: השלטון המקסיקני בין 1821 ל-1848, והשלטון של ארצות הברית החל מ-1848. תושבי טאוס קיבלו ב-1970 את האדמות שהופקעו מהם על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שכללו את האתר המקודש בלו לייק (האגם הכחול). הטקסים המסורתיים של תושבי טאוס כללו באותה תקופה את חג המולד ואת הריקוד ההיספני-מקסיקני מטאטצ'ינס.
תיאור
ממבט ראשון טאוס נראה כיום כפי שתואר ב-1776 על ידי הנזיר פרנסיסקו אטאנסיו דומינגז. אולם, אף על פי שמכלאת החימר שקושרה על ידו לעיר תנ"כית שרדה, ישנם מספר שינויים שניתן להבחין בהם.
החלק הצפוני של הפואבלו נחשב אחד מהבניינים הפופולריים ביותר לציור וצילום בחצי הכדור המערבי. חלק זה הוא הפואבלו הרב-קומתי הגדול ביותר שעדיין קיים. הפואבלו בנוי מקירות חימר שעוביים עשוי להגיע לכמה מטרים. המטרה העיקרית של הפואבלו הצפוני הייתה להגן על התושבים. עד לשנת 1900 הגישה לחדרים בקומות התחתונות הייתה באמצעות סולמות שהורדו מהגג, ואז ירידה בסולם פנימי נוסף. במקרה של התקפה הסולמות החיצוניים סולקו בקלות.
יחידות המגורים במבנה זה מורכבות בדרך כלל משני חדרים, שאחד מתוכם משמש לשינה וצרכים כלליים, והשני משמש כחדר אוכל, בישול ואחסון. כל יחידה כזו היא מבודדת ואין מעברים בין היחידות השונות. האינדיאנים בטאוס לא עשו שימוש רב ברהיטים בעבר, אך כיום הם משתמשים בשולחנות, כיסאות ומיטות. בפואבלו חל איסור להשתמש בחשמל, מים זורמים וצנרת פנימית.
קיר הפואבלו מקיף את הכפר באופן מלא מלבד בכניסה, כסמל לגבולות הכפר. בעבר הקיר היה גבוה לעומת היום, והוא שימש כחומת מגן נגד השבטים היריבים. הנהר הזורם דרך הפואבלו משמש כמקור השתייה ומי הבישול העיקרי עבור תושבי הכפר. הנהר לא קופא לחלוטין בחורף אף על פי שנוצרת שכבת קרח עבה, אך בגלל זרימת המים בנהר התושבים המקומיים יכולים לשבור את הקרח ולהשיג מים טריים.
חיי הקהילה
בפואבלו יש ייצוג לשלוש דתות: נצרות, הדת המקורית והכנסייה האינדיאנית. רוב האינדיאנים הם קתוליים. הקדוש המגן של הפואבלו הוא הירונימוס.
גירוש תל אביב
גירוש תל אביב היה אירוע בתולדות היישוב בתקופת מלחמת העולם הראשונה. באביב 1917 הוציאו השלטונות העות'מאניים צו גירוש כולל לתושבי העיר יפו והשכונה תל אביב, אולם למעשה הוא נאכף בעיקר כלפי יהודים. העות'מאניים הסבירו את דרישתם לפינוי התושבים, כדי להגן עליהם מפני פגיעת האויב בדרך הים, ובעקיפין טענו כי התושבים היהודים עלולים לבגוד ולסייע לחדירת האויב. הצו לגירוש תל אביב הובא לפני פרנסי השכונה בה׳ בניסן (28.3.1917). חתם עליו אחמד ג'מאל פאשה, המושל הצבאי של ארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה.
תושבי תל אביב ויפו היהודים ארגנו את "ועד ההגירה" בראשותם של מאיר דיזנגוף ומנחם יצחק קליונר (חברי הוועד הנוספים היו: שמעון רוקח, אברהם ישראל לב (1866–1921), שמואל אשכנזי, י"ד הורוביץ ובצלאל יפה), והם דאגו לבואם של תושבי מושבות הגליל וצפון הארץ, אשר הגיעו לתל אביב עם עגלותיהם והובילו את המגורשים למקומות יישוב חדשים.
כ-10,000 גולים (לפי אומדנים אחרים עד 5,000) יצאו מתל אביב אל רחבי הארץ, והעיר התרוקנה מתושביה, מלבד כמניין שומרים מבני השכונה שנקראו "הקבוצה היפואית". הגולים נדדו לירושלים, למושבות במרכז הארץ (פתח תקווה וכפר סבא) ובצפונה, שם התפזרו בין מושבות הגליל התחתון, בזכרון יעקב, טבריה ובצפת. בתי היהודים ורכושם בעיר הנטושה נשמרו ברשות השלטונות על ידי קומץ שומרים יהודים וכמו כן שחרר ג'מאל פאשה שני רופאים יהודים שהצטרפו לשניים הקיימים על מנת לטפל בגולים. למרות זאת סבלו המגורשים מרעב וממחלות וחלקם מתו בעת גלותם. רק לאחר כיבוש חלקה הצפוני של הארץ בידי הבריטים בסוף שנת 1918 ניתן לגולים לשוב לבתיהם.
הרקע והסיבות לגירוש
תקופת מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל הייתה תקופה קשה בתולדות היישוב היהודי.
עם פרוץ המלחמה נאלצו תושבי הארץ בעלי נתינות זרה להחליט האם להתעת'מן. התעת'מנות פירושה היה גיוס חובה לצבא העות'מאני; אי-התעת'מנות פירושה עזיבת הארץ, מרצון או בכפייה. רבים היגרו למצרים ואחרים גורשו. מבין אלה שנשארו היו שגויסו לצבא העות'מאני והשתתפו במלחמה נגד הצבא הבריטי שפלש לארץ ממצרים.
דן גלעדי ומרדכי נאור מביאים את תיאורו של אהרן אהרנסון למצב הכללי בארץ, המתייחס דווקא ללא יהודים:
הם מוסיפים כי גם מצב היהודים היה בכי רע. עד ראייה סיפר כי:
בפברואר 1917 הפגיזו אוניות בריטיות מטרות בתל אביב. בין היתר הופגזו בית חרושת וגנר ששכן על דרך יפו-תל אביב, קולנוע עדן בקצה רחוב ליליינבלום ושכונת נווה צדק. כמו כן התרחש ניסיון מצד הצבא הבריטי לפרוץ את קו ההגנה הטורקי על עזה בקרב עזה הראשון שהתחולל ב-26 במרץ של אותה השנה. בעקבות אירועים אלה הוצאה פקודת הגירוש בנימוק של שמירה על חיי התושבים ושלומם.
מאידך, מדגיש ד"ר יגאל שפי את הכורח הצבאי – הטורקים העדיפו להסיר מעל סדר יומם את הצורך להקדיש תשומת לב לאוכלוסייה האזרחית בעת התנגשות צבאית – על פני השיקול האנטי ציוני בעיני השלטונות הטורקים בבואם להחליט על הגירוש, ולראיה מביא שפי את גירוש כ-40,000 ערביי עזה ערב קרב עזה הראשון, אירוע שכמעט נמחק מההיסטוריה של המערכה על ארץ ישראל וסיני במלחמת העולם הראשונה. שפי גורס שהטורקים היו נגד תנועות לאומיות מחשש שיפוררו את האימפריה העות'מאנית, ולאו דווקא אנטי ציונים. במהלך המלחמה התמודדו הטורקים אל מול המרד הערבי ובתחומי ארץ ישראל הוציאו להורג כ-500 ערבים באשמת ריגול וחברות בתנועות לאומיות בעוד שיהודים הוצאו להורג 3–4.
תגובת היישוב היהודי
מאיר דיזנגוף, ממנהיגי היישוב היהודי באותם הימים וראש העיר הראשון של תל אביב לאחר מכן, החליט כי עדיף לקיים את הפקודה ללא התנגדות, אך בה בעת לפעול באופן מאורגן למען קורבנותיו. ההנחה הייתה שהיות ורבים מבין תושבי תל אביב חוו על בשרם את הפרעות ברוסיה מוראו של הפריץ לא סר מזכרונם, הם לא ישושו לבחון את רצינות איומיו של ג'אמל פשה, ולכן ימלאו אחר פקודת הגירוש ללא עוררין.
ד"ר גור אלרואי סבור כי ג'מאל פאשה העלים עין בכוונה תחילה מאי ביצוע פקודת הגירוש בקרב התושבים הערבים ועל כן לא היה טעם בדברי מרדכי בן הלל הכהן.
תושבי הגליל מצידם נענו לקריאה ובאו לאסוף את הגולים אליהם או אל יעדים אחרים ברחבי הארץ. באוקטובר 1918, יותר משנה וחצי לאחר הגירוש, פרסם מאיר דיזנגוף את הכרוז הבא:
יעד המגורשים
כ-7,000 מהמגורשים התפזרו במושבות זכרון יעקב, חדרה, פתח תקווה וכפר סבא. חלקם אף עלה לירושלים. מעטים בלבד היו בעלי אמצעים שאפשרו להם לשכור דירות וחדרים ולכלכל עצמם מכספם. שאר המגורשים יצאו לצפון הארץ אל מושבות הגליל התחתון. תושבי הצפון, למרות יכולתם המוגבלת, התגייסו לעזרת המגורשים באמצעי הובלה ובשטחים שהקצו למגורשים. טבריה קלטה כ-1,200 מגורשים, צפת כ-700, יבנאל כ-130 ויתר המושבות הגליליות כ-200.
הגולים שוכנו באוהלים ובבקתות. תחילה הצליח ועד ההגירה לספק מזון ועזרה לגולים, אך בחורף 1917–1918, כאשר מחציתה הדרומית של הארץ נכבשה בידי האנגלים ומחציתה הצפונית שימשה שטח כינוס והתארגנות של הצבא הטורקי, נפגעו הגולים באזור זה, ו-450 מהם, בעיקר ילדים וזקנים, מתו מרעב, מקור וממחלות. עם דבר גילויה של רשת ניל"י בספטמבר 1917 גברו רדיפות היהודים ומצבם הורע.
בכפר סבא מצאו המגורשים מקלט זמני בסוכות שבנו מעצי אקליפטוס בשולי המושבה. התנאים הסניטריים הירודים גרמו למגיפות, ורבים מהמגורשים מתו. בבניין הח'אן הוקם בית חולים ארעי וצוות רפואי קטן, בראשות צבי אריה סלור, ניסה לעזור כמיטב יכולתו. הרופא הידוע ד"ר הלל יפה שביקר בכפר־סבא בתחילת 1918 כתב ביומנו: "כמעט כל היישוב בכפר־סבא חולה, מלוכלך, לקוי בכינים. יש שם 250 חולים. כ־25 מתים כל שבוע". רבים מהפליטים מתו אלמונים והם קבורים עד היום בקבר אחים בסמוך לבית הקברות הצבאי של כפר־סבא.
רות הנשו בסקום
רות הנשו בסקום (באנגלית: Ruth Henshaw Bascom; 15 בדצמבר 1772 – 16 בפברואר 1848) הייתה אמנית אמריקאית, שהפיקה מעל 1,400 פורטרטים. היא תיעדה את הפעילות היומיומית בחייה ביומנים החל מגיל 17, שכללו תיעוד של הדיוקנאות שציירה.
גירוש תל אביב
יעד המגורשים
חלק מהמגורשים הגיעו לצפת. רופא היישוב הד"ר אברהם חיים גרין תרם רבות לקליטתם ורווחתם.
רות הנשו בסקום
ראשית חייה
רות הנשו נולדה בכפר לסטר, מסצ'וסטס לקולונל ויליאם הנשו (1735–1820) ופיבי סוואן הנשו (1753–1808), היא הייתה הראשונה מבין עשרת ילדיהם. לבסקום היו שתי אחיות למחצה מבוגרות מנישואיו הקודמים של אביה לרות סרג'נט. אביה היה קצין במלחמת צרפת והודו ובתקופת המהפכה האמריקאית, הוא היה פעיל גם בבית המשפט הכללי במסצ'וסטס ושירת עם ג'ורג' וושינגטון במהלך כמה קרבות בניו ג'רזי.
גירוש תל אביב
יעד המגורשים
תושבי טבריה הקימו ועד מיוחד בשם 'ועד הכנסת חברים לטובת גולי יפו' ובראשו עמד החכם באשי ר' חיים יששכר אבולעפיה. הוועד דאג מבעוד מועד להכנת מצות ולאיסוף מצרכי מזון, וכן למציאת דירות וחדרים כדי לאכסן בהם את הגולים. בין היתר פינו ראשי הכוללים, הספרדים והאשכנזים, את כל החדרים שבמתחם קבר ר' מאיר בעל הנס ושיכנו במקום את המגורשים. במהלך החודש הראשון לגירוש, סיפקו אנשי טבריה כ-10,000 מנות! בשני מטבחים ציבוריים שהוקמו, האחד בעיר והשני במתחם קבר ר' מאיר בעל הנס.
רות הנשו בסקום
ראשית חייה
היא תיעדה את חייה ביומן בין השנים 1789–1846. בסקום יצרה יומן לכל שנה, החל מה-1 בינואר. היא רשמה את הפעילות היומית שלה, את מזג האוויר והמבקרים שפגשה. היא גם כללה מידע מפורט על נסיעות ונושאי דרשות של בעלה.
גירוש תל אביב
יעד המגורשים
"העירונים מתל אביב" לא הסתגלו לתנאי השדה הקשים ששררו במושבות ובפריפריה. בטבריה מתו כ-300 מתוך 1,000 המגורשים, כ-70 מהם בשתי התפרצויות כולרה, אחרים היו עוינים כבר אז את "המתיישבים החדשים" בארץ ישראל. חלק מהמגורשים עזבו את ארץ ישראל למצרים ולסוריה, וחלק אחר לאמריקה ולאירופה.
רות הנשו בסקום
מחנכת
בשנים 1791–1801 היא הייתה מורה בבית ספר קיץ באזור לסטר. היא לימדה עד עשרה ילדים שהתגוררו בביתם במהלך נישואיה עם הכומר בסקום. הלימודים שאותם שילמה הקהילה, התנהלו לאורך תקופה קצרה שכללה חינוך בסיסי ושירה בשנת 1814 היא נעשתה מפקחת על בית הספר המרכזי של פיליפסטון.
גירוש תל אביב
תרומת המגורשים ליהודי טבריה
באתר עמותת משפחות מייסדי תל אביב, מובא סיפורה של בת העיר טבריה, אדל ממן (בנעוריה נקראה אדלינה טולידאנו) לפיו, אותם יהודים שגורשו מיפו תרמו רבות לתושבי העיר. אחת, גברת גרין, הקימה, יחד עם התושבים הוותיקים בטבריה (בהם נסים טולידאנו), בית יתומים גדול וגן ילדים לבנות. בזכות גננת בשם קלרה גביזון החלו הבנות היהודיות, שעד אז דיברו ביניהן ערבית, לשוחח בשפה העברית. יוזמה "יפואית" נוספת הייתה פתיחת קורסי ערב לבנות ללימוד השפה העברית ולהכשרה בסיעוד. בשנת 1921 הקימו היפואים בית ספר לבנות ששפת הלימוד בו הייתה עברית. פועלם של תושבי יפו שיפר במידה רבה את המצב הכלכלי והחברתי הירוד בטבריה, כך שעם כניסת הבריטים לארץ ישראל נמצאה בעיר תשתית של פקידות ממשלתית טובה ושל בעלי עסקים.
הנצחת זכרם
נדב שרגאי התייחס לנושא במאמרו משנת 2007 "מדוע לא מנציחה עיריית תל אביב את נספי גירוש 1917?":
רות הנשו בסקום
נישואין ומשפחה
היא נישאה לכומר הזקיל בסקום ב־26 בפברואר 1806. מקהילה בפיליפסטון, שהיה נשוי פעמיים לפני כן. אשתו השנייה נפטרה ביולי 1805. בסקום לא ילדה ילדים במהלך הנישואין, אך היא הייתה אם חורגת קשובה ואכפתית לבתו של הזקיל, פריסילה אלווירה בסקום פילבריק (נולדה ב־1803), מנישואים קודמים. כאשת הכומר, בסקום הייתה עסוקה לידו גם בתיעוד אירועים בכנסייה ובביקור חולים. בנוסף לתפקידיה הביתיים. בשנת 1816 החלה בסקום לתעד את הסטטיסטיקה החיונית של העיר.
גירוש תל אביב
הנצחת זכרם
ועד ההגירה המרכזי בראשותו של מאיר דיזנגוף מינה ועדי משנה מקומיים בכל אחת מנקודות היישוב ברחבי ארץ ישראל אליהן הגיעו המגורשים. ראשי הוועדים המקומיים, כזאב ליבוביץ, בטבריה, ניהלו רשימות מדויקות של הנפטרים מקרב המגורשים, אף הציבו ציונים זמניים על קבריהם, והעבירו את הרשימות למנחם יצחק קליונר, ראש הוועד המקומי בכפר סבא ששימש גם כמזכיר של ועד ההגירה המרכזי. לטענת שמואל חדש מקבוצת כנרת, על בסיס הרשימות המדויקות של ועד ההגירה, הייתה בידי עיריית תל אביב-יפו רשימה שמית של 950 מבני העיר שגורשו באפריל 1917 ונספו בנקודות השונות שאליהן נדדו.
רות הנשו בסקום
נישואין ומשפחה
קלוף מיילס, בן החורג שלה, שחי ולמד בביתה התגורר איתם שוב כשלמד בבית ספר. הם שילמו עבור השכלתו בהרווארד והוא סיים את לימודיו בשנת 1817. המשפחה גם קיבלה ילדים באופן זמני כאשר הורה איבד את בן זוגו או כשילד חדש נולד למשפחה. הם גם הכניסו שני בני משפחה לביתם: אחייניתו של הכומר בסקום, קלימנית סופרוניה אלן ואחייניתה התינוקת של רות בסקום, פיבה הנשו דני.
גירוש תל אביב
הנצחת זכרם
עמותת משפחות מייסדי תל אביב פועלת מזה שנים במשותף עם חברה קדישא להקים גלעד בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב לזכר הנספים מקרב מגורשי תל אביב.
באוקטובר 2009 החליטה מועצת עיריית כפר סבא לשנות את שם רחוב הטייסים בעיר לרחוב "תל אביב-יפו". שם הרחוב נבחר במטרה להעלות את זכר מגורשי תל אביב שהתגוררו בסוכות בחורשת אוסישקין הצמודה לרחוב.
רות הנשו בסקום
נישואין ומשפחה
הכומר בסקום פוטר מתפקידו לאחר 21 שנה בכנסייה, בגלל התאולוגיה הליברלית שלו בשנת 1820. הם עברו לאשבי בשנת 1820 והוא שימש ככומר שם במשך 14 שנים, החל מ-3 בינואר 1821.
בתחילת 1830 הבריאות של הכומר בסקום החלה להתדרדר והוא בילה 9 חודשים בשנה בסוואנה. הוא נשאר עם בתו ועבד כמטיף במשרה חלקית. רות בסקום ביקרה אצל המשפחה בניו אינגלנד - לעיתים קרובות את אחיה ואת ילדיהם - ואת החברים במהלך חודשי החורף.
גירוש תל אביב
אזכורים בספרות
ספרה של דבורה בארון, "הגולים" (ספריה לעם, 1970), שיצא לאור לאחר מותה, עוסק כולו בגירוש תושבי תל אביב ובשהותם של הגולים במצרים.
שניים מספריו של נחום גוטמן אזכרו את גירוש תל אביב. בספר "עיר קטנה ואנשים בה מעט" תיאר גוטמן את האירוע כמי שלא נפגע ממנו באופן ישיר; אך בספרו "שביל קליפות התפוזים" הוא מתאר את האירוע בגוף ראשון של נער שנוטש את מחנה המגורשים בפתח תקווה ויוצא ברגל אל תל אביב הריקה. ספר זה זיכה את גוטמן באות ובפרס הבינלאומי על שם הנס כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
רות הנשו בסקום
נישואין ומשפחה
הכומר בסקום נפטר ב-2 באפריל 1841. היא טיילה ברחבי מסצ'וסטס ומיין והתגוררה בפנסיון באשבי לאחר מות בעלה.
גירוש תל אביב
אזכורים בספרות
הסופר יוסף חיים ברנר היה בין המגורשים והשתכן בחדרה עד שהורשה לחזור ליפו. על בסיס חוויותיו מאותה תקופה כתב את הסיפור "המוצא".
רות הנשו בסקום
אמנית
בסקום יצרה דיוקנאות של חברים וקרובים כשגרה עם בעלה, הכומר בסקום, באשבי. היא הכינה פרופילי חזה בגודל טבעי עם פסטלים על נייר. היא המשיכה בצילום דיוקנאות בעקבות מות בעלה. ביומנה התייחסה בסקום ליותר מ-1,400 פורטרטים, מהם ידועים כ־185 עד 215. בסקום נהנה לצייר ילדים וכשליש מהדיוקנאות שנעשו היו של ילדים. את רוב דיוקנאות עפרון הפסטל שלה היא עשתה כשגרה במסצ'וסטס בשנות ה-30 של המאה ה-19.
גירוש תל אביב
לקריאה נוספת
מאמרים
רות הנשו בסקום
אמנית
בסקום וסוזנה פיין היו שתיים מבין 11 נשים שעבדו כציירי פורטרטים נודדים מקצועיים בסוף המאה ה -18 ובתחילת המאה ה -19.
התפוקה האמנותית שלה הושפעה על ידי אורח חיים שהדגיש מאוד את מעורבותה בקהילה ובמשפחה.
קומפוזיציות
בסקום החלה ליצור דיוקנאות בשנת 1801 על ידי מעקב אחר צלליתו של היושב על ידי נרות או נרות על נייר ציור שהונח על קיר בחדר חשוך. באותה תקופה, חיתוך פרופילים היה משחק סלון פופולרי וצורת אמנות לא יקרה. ככל הנראה היא עשתה דיוקנאות מעטים בעשור הראשון של המאה ה-19. בשנת 1819 החלה ליצור פרופילים בערבים, מאפייני הנושא ופרטיו האחרים צוירו בעיפרון.
לבסקום היו שתי שיטות ליצירת דיוקנאות. עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-18 זוהו תכונות על ידי חתכים שבוצעו על נייר הדיוקן שמתחתיו היה רקע כהה. היא החלה ליצור קולאז'ים בשנת 1828 עם בגדים שנחתכו מנייר - רדיד מתכת שימש לכפתורים, תכשיטים ומסגרות למשקפיים - שהונחו על שכבת הראש והצוואר של המצויר.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19 היא החלה ליצור דיוקנאות שצוירו על דף נייר אחד. הרקע עשוי היה להיות בפסטל חום או כחול, ולכלול עצים בצבע ירוק כהה או וילונות מסולסלים, או להציע מסגרת פנימית אליפסה על ידי הוספת קשתות קמורות בפינות העליונות עם פינות חוט.
מוות
בסקום נפטרה ב־15 בפברואר 1848 באשבי, מסצ'וסטס. רוב הדיוקנאות שלה, המתוארכים לשנות ה-30 של המאה ה-19, נמצאו במחוז פרנקלין, מסצ'וסטס.
אהרון או'קונל
אהרון דאגלס אוקונל (נולד ב-5 במרץ 1981 באלנטאון, פנסילבניה) הוא פיזיקאי ניסיוני אמריקאי.<BR>במהלך עבודתו תחת אנדרו קלילנד וג'ון מרטיני באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, הוא יצר את המתנד הקוונטי הראשון בעולם. בפרט, הוא הצליח לשנות את המצב הקוונטי של ביט קוונטי מוליך, מתקן המשמש במחשוב קוונטי, למצב נייד של מתנד מאקרוסקופי. המדידות של המכונה הקוונטית שיצר מהוות את התצפיות הישירות הראשונות של התנהגות קוונטית של תנועה של עצם נראה לעין והובילו את כתב העת Science להעניק לעבודתו את תואר "פריצת הדרך של השנה" לשנת 2010.
או'קונל דיבר על הנושא בועידת TED ב-לונג ביץ', קליפורניה.
קריירה אקדמית
או'קונל הוא בוגר תואר ראשון ממכללת Eckerd ב-סיינט פיטרסברג, פלורידה משנת 2005, ודוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה משנת 2010.
מאיר מדן
מאיר מדן (30 ביוני 1915 – 14 בספטמבר 1989) היה בלשן, חוקר השפה העברית והמסורה, מראשי תנועת ברית החשמונאים.
ביוגרפיה
נולד בקרקוב. למד בבית הספר העברי בעיר. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ועבד לפרנסתו בבניין ובפרדס. בשנת 1939 התמנה למזכיר המערכת של מילון בן-יהודה. במקביל שימש כמפקד מחוז ירושלים של תנועת הנוער הדתית ברית החשמונאים, וכמפקד בכיר באצ"ל תחת הנהגתו של דוד רזיאל. השכלתו הרחבה וידיעותיו הלשוניות סייעו לו בתרגום חומרי הדרכה צבאיים עבור האצ"ל, ובניסוח עקרונותיה האידאולוגיים של ברית החשמונאים.
ב-1943 השתתף בפגישה בין ראשי ברית החשמונאים לבין יצחק שמיר לאחר בריחתו מהכלא, בה התקבלה ההחלטה על הצטרפות אנשי התנועה ללח"י. מדן עצמו התמנה למפקד הלח"י בירושלים וכינויו המחתרתי היה גד. בשנת 1945 נישא ללאה, בתו של ישכר דב וייס. בתקופה זו היה פעיל בתנועת המרי העברי. ב-1947 נאסר על ידי הבריטים ונחקר בקישלה. בהמשך הועבר למחנה המעצר בלטרון, ושהה שם חודש עד לשחרורו. בין הפעילים לשחרורו היה גם נשיא האוניברסיטה העברית ד"ר יהודה מגנס, מראשי ברית שלום, וכן הרב אריה לוין. בתקופת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות שימש כאחראי על מתן רישיונות יציאה מירושלים מטעם המושל הצבאי של העיר דב יוסף.
נפטר בי"ד באלול תשמ"ט לאחר מחלה, ונטמן בבית הקברות סנהדריה. בניו הם הרב יעקב מדן ראש ישיבת הר עציון והרב ברוך מדן המשמש כרב בישיבת עזתה.
קרב מונדה
שמאל|ממוזער|250px|מפת הקרב קרב מונדה הוא קרב שנערך ב-17 במרץ 45 לפנה"ס בסביבת מישורי מונדה (כיום בדרום ספרד) בין יוליוס קיסר לשרידי הכוחות הפומפייניאנים. קרב מונדה היה האחרון במלחמת האזרחים.
רקע
עם חצייתו של הנהר רוביקון על ידי קיסר בשנת 49 לפנה"ס, נמלטו מנהיגי האופטימאטים ופומפיוס הגדול מחוץ לאיטליה במטרה לגייס צבא שיוכל להביס את קיסר. בשני עימותים מכריעים הם הובסו על ידי קיסר: בקרב פארסאלוס שנערך ביוון בשנת 48 לפנה"ס ובקרב תאפסוס שנערך באפריקה בשנת 46 לפנה"ס.
לאחר התבוסות הללו, ניצחונו של קיסר באפריקה ומותם של ראשי המחנה הרפובליקאי, פומפיוס הגדול וקאטו הצעיר, נמלטו שרידי האופטימאטים בראשותם של בני פומפיוס, גנאיוס וסקסטוס להיספניה שהייתה בסיסו הישן של אביהם, שבה התכוונו לגייס צבא לשם המשך המלחמה בקיסר. לרשותם עמדו 13 לגיונות לעומת 8 לגיונות שעמדו לרשות קיסר.