cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
VPRO
קהל היעד של התאגיד הם אנשים בעלי השכלה ומקצועות חופשיות. התאגיד משדר כ-55 שעות ברדיו ו-19 שעות בטלוויזיה ומהווה חלק של מערכת השידור הציבורי בהולנד.
קלארק קליפורד
ביוגרפיה
קליפורד נולד בפורט סקוט שבקנזס. משפטן בהשכלתו ועורך דין במקצועו. קליפורד הגיע אל הזירה הפוליטית רק במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר גיוסו לצי האמריקני. קודם לכן, בין השנים 1928 ל-1943, ניהל פרקטיקה פרטית בסנט לואיס. הוא שירת כקצין בצי האמריקני בין 1944 ל-1946 וכעוזר ליועץ לענייני הצי לנשיא, משרה אליה הגיע כחבר ילדות נאמן של היועץ. עם הזמן הוא זכה לאמונו של הנשיא טרומן. לאחר המלחמה ושחרורו משירות, שימש כפרקליט הבית הלבן מ-1946 עד 1950.
קליפורד היה גורם מרכזי בניצחונו של טרומן על תומאס דיואי ב-1948 לאחר שעודד את הנשיא לנקוט בקו ליברלי, צעד שהסתבר כנכון מאחר שהאיום המרכזי על ניצחונו של טרומן הדמוקרטי לא נבע מדיואי, המועמד של המפלגה הרפובליקאית, אלא דווקא מסגן הנשיא לשעבר, הנרי וולאס, שהיה מועמד מטעם הפרוגרסיבים. עמדתו של קליפורד, שאומצה על ידי הנשיא טרומן, הובילה גם לקשר שבין המפלגה הדמוקרטית לתנועה לזכויות האזרח.
קליפורד נחשב למי שהשפיע והוביל את טרומן להחלטה להכיר באופן מיידי במדינת ישראל ב-1948 מיד לאחר הכרזתה.
ב-1968, לאחר פרישתו של רוברט מקנמארה מתפקיד מזכיר ההגנה בקבינט של הנשיא ג'ונסון, מונה קליפורד לתפקיד, אחרי שנים של מעורבות פוליטית ותפקידים סמי-רשמיים בממשל קנדי וג'ונסון. האתגר המשמעותי של קליפורד כשר הגנה היה מלחמת וייטנאם, והוא נחשב כמי שעמדותיו כלפיה היו עמומות. קודם לקבלת התפקיד יעץ לנשיא ג'ונסון להימנע מהמדיניות של מקנמארה שהעמיקה את מעורבות ארצות הברית בווייטנאם. עם זאת, בתפקידו כשר הגנה הוא המשיך את הקו שקדם לו, אך בסוף היה מהארכיטקטים של הנסיגה מווייטנאם וסיום הלחימה בדרום מזרח אסיה. בריאיון עיתונאי טען כי הוא סבר שבמגבלות שהאמריקאים פעלו בווייטנאם, אין להם סכוי לנצח. וכי המגבלות הללו הן מגבלות ראויות. הוא סבר שיש ללמוד מהנכונות של ההנהגה של צפון וייטנאם לפנות לשולחן הדיונים תחת המשך הלחימה (בהתייחסו לוועידה שהתקיימה בפריז, אך לבסוף נכשלה).
הוא נפטר ב-1998 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
צבתן נקוד
צַבתָן נקוד או צבתן מצוי (שם מדעי: Forficula smyrnensis), המכונה גם חרק מספריים או חיית מספריים, הוא חרק מסוג צבתן השייך למשפחת הצבתניים.
הצבתן הוא חרק לילי בעל גלגול חסר. אורכו בין 16 ל-26 מילימטרים, כולל הצבת. כנפי החפיה של הצבתן קצרות מאוד, כרבע מאורך הבטן בלבד, ובמרכזן כתם לבנבן - הכתמים שעל שמם נקרא הצבתן "נקוד". כנפי התעופה גדולות, אולם במנוחה הן מקופלות מספר פעמים לאורך ולרוחב, עד שהן נראות כזוג נוסף של כתמים לבנים המבצבץ מתחת לכנפי החפיה. צבע גופו של הצבתן חום אך ראשו, חזהו ורגליו בהירים יותר. לראשו שני מחושים בעלי עשרה מקטעים. לזכר גוף ארוך מלנקבה, צבת רחבה יותר בבסיסה ומעוקלת יותר. לנקבה צבת דקה יותר וישרה, בדומה לצבת הנימפות. בטנו של הזכר מחולקת לעשרה מקטעים כולל הצבת, ולנקבה רק 8 מקטעים.
מזון
בדומה לשאר בני משפחתו, הצבתן הנקוד ניזון בעיקר מצמחים ומפרחים כגון דליה, ציפורן וורד, אך לעיתים הוא צד גם חרקים קטנים כגון כנימות, דגיגי כסף ואחרים.
התנהגות
כרוב בני משפחתו, הצבתן הנקוד מעדיף מקומות אפלים, מוגנים וחשוכים. בשעות היום הוא מסתתר בסדקים ובחריצים אפלים ולחים, ובלילה הוא יוצא לחפש מזון. כאשר הוא מרגיש מאוים או בשעת ציד, הצבתן מקמר את הצבת מעל גבו.
בחורף מטילות הנקבות צבר ביצים לבנות במקום אפלולי, כדוגמת חללים תחת אבנים, בין עלי שלכת או בסדקים בקיר. בשונה מרוב החרקים, הנקבה שומרת על הנימפות לאחר בקיעתן ומאכילה אותן כחודש וחצי, עד שהן עומדות ברשות עצמן. במהלך תקופה זו הנימפות משילות את עורן כארבע פעמים.
נזקים לאדם
למרות מראהו המאיים אין הצבתן יכול לפגוע ישירות בבני אדם. צביטתו איננה חזקה מספיק כדי לפצוע את העור והוא אינו יכול לנשוך או להעביר מחלות. בהיותו אוכל כל, הצבתן עלול להזיק לצמחייה בגינות נוי, בעיקר לפרחים. מאידך, הוא גם טורף מזיקים שונים כגון כנימות וחרקים אחרים.
איסקרה-סטאל ריבניצה
מועדון הכדורגל איסקרה-סטאל ריבניצה הוא מועדון כדורגל מולדבי מהעיר ריבניצה שבמזרח מולדובה, והיא חלק ממחוז טרנסניסטריה האוטונימי במזרח המדינה.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 2005 כאיחוד בין קבוצת החובבים "סטאל" לבין קבוצת "איסקרה" שהתמודדה בליגה השנייה. בעונת 2005/06 זכתה הקבוצה במקום השני בליגה השנייה ועלתה לליגה הבכירה. בעונת 2008/09 סיימה הקבוצה במקום השלישי, הישג שבזכותו קיבלה כרטיס למוקדמות הליגה האירופית בעונה שלאחר מכן, שהיה להופעתה הראשונה באירופה. הקבוצה הפסידה בסיבוב המוקדמות לקבוצת צ'רנו מורה וארנה מבולגריה והודחה מהטורניר. בעונת 2010/11 הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה בליגה כשסיימה במקום השני. בעונת 2010/11 זכתה בגביע המולדבי. בסוף עונת 2012/2013 הקבוצה ירדה מליגת העל המולדבית לליגה השנייה במולדובה.
הופעות באירופה
הקבוצה העפילה לראשונה למפעל אירופי כלשהו בעונת 2009/10, אז הוגרלה בסיבוב השני המוקדם של הליגה האירופית מול צ'רנו מורה ורנה מבולגריה.
דב קמחי
דֹב קִמְחִי  (מֶלֶר) (כ"ו בכסלו תר"ן, 19 בדצמבר 1889 – כ"א באייר ה'תשכ"א; 11 במאי 1961) היה סופר עברי, מתרגם ועורך.
ביוגרפיה
בשנת 1908 עלה לארץ ישראל. הוא למד וסיים את בית המדרש למורים "עזרה" בירושלים, והיה מורה בבית הספר למל, ובגימנסיה העברית ברחביה. מלבד עבודתו כמורה היה עורך, וערך בין השאר את הירחון "מולדת", לבני הנעורים, ומאוחר יותר את השבועונים "הד החינוך", "שולמית", ו"הגלגל", שבועון הרדיו העברי, בין השנים 1943–1946. ראשוני הסופרים הצעירים מדור הפלמ"ח, ששירתו אז בבריגדה היהודית ובצבא הבריטי, פרסמו ב"הגלגל" את פרסומיהם הראשונים. נפטר ונקבר בהר המנוחות בירושלים ב-1961.
דב קמחי היה מתרגם פורה מאוד, תרגם עשרות ספרים מכמה לשונות וכן קיבץ וערך אנתולוגיות רבות של סיפורים קצרים. קמחי פרסם קובצי סיפורים מארצות שונות, ופתח לבני הארץ צוהר לספרויות הזרות.
בנו היה הסופר העברי יגאל קמחי. בשכונת גבעת הוורדים (רסקו) בירושלים נקרא רחוב על שמו.
פרסים והוקרה
בשנת 1951 זכה בפרס ירושלים לספרות על ספרו "בית חפץ".
שמר החלוקה
שמר החלוקה (שם מדעי: Schizosaccharomyces pombe; באנגלית: Fission yeast) הוא מין של שמר המהווה אורגניזם נחקר מאוד בביולוגיה. שמר החלוקה הוא אורגניזם איקריוטי חד-תאי בעל צורת מתג. שמר החלוקה, בניגוד לשמר האפייה גדל רק בקצוות ומתחלק על ידי פליגה באמצע התא. בדומה לשמר האפייה, לשמר החלוקה שני טיפוסי זוויג (P ו-M) העוברים זיווג בתנאי עקה (כגון מחסור במקור חנקן) ליצירת תא דיפלואידי. מצב זה אינו יציב לאורך זמן והתא עובר מיוזה ליצירת 4 תאי נבג המסודרים במעטפת משותפת (ascus) בצורת פרסה.
שמר החלוקה בודד לראשונה על ידי חוקר בשם לינדנר (Lindner) מבירה מזרח אפריקאית, ושמו המדעי (Pombe) נגזר מהמילה בירה בסווהילית.
בניגוד לשמר האפייה, שמר החלוקה אינו משמש להכנת מזון אך ניתן להשתמש בו להכנת שיכר. שמר החלוקה וקרובים שלו מצויים במיץ ענבים וערק.
שמר החלוקה כאורגניזם מודל בביולוגיה תאית
יחד עם שמר האפייה, שמר החלוקה נחקר רבות, בשל הקלות היחסית של גידולו בתנאי מעבדה ועקב היותו אורגניזם פשוט מאוד ביחס ליצורים איקריוטיים אחרים. הגנום של שמר החלוקה פוענח במלואו בשנת 2002. פול נורס, לי הרטוול וטים האנט זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקרם על מחזור התא של שמר החלוקה בשנת 2001.
השוואה בין שמר האפייה לשמר החלוקה
על אף שגם שמר האפייה וגם שמר החלוקה שייכים לאותה מערכה, ההבדלים הביולוגיים ביניהם עצומים והיום מעריכים שהאב הקדמון האחרון של שני המינים חי לפני 1,144 מיליון שנה:
ג'ובאני פלטוצ'י
ג'ובאני פלטוצ'י (באיטלקית: Giovanni Palatucci; 31 במאי 1909 – 10 בפברואר 1945) היה קצין משטרה איטלקי ששירת בעיר רייקה (אז פיומה שבשליטת איטליה) לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, ואשר נטען כי פעל להצלת יהודי העיר ופליטים יהודים שמצאו בה מקלט, אף כי ישנה גם גרסה הפוכה לפיה היה דווקא פשיסט נלהב ששיתף פעולה מרצון עם חוקי הגזע הנאצים.
תולדות חייו
על פי הגרסה שהייתה מקובלת עד 2013, לאחר כניסתם לתוקף של חוקי הגזע באיטליה ב-1938, החל פלטוצ'י לזייף מסמכים ואשרות עבור יהודי העיר ופליטים יהודים שמצאו בה מקלט מפני רדיפות האוסטאשה בקרואטיה. הוא הצליח להשמיד את הרשומות אודות 500 יהודים בעיר ואף סיפק להם מקורות מימון ושלח אותם למחנה פליטים בדרום איטליה שנוהל על ידי דודו, בישוף העיר קמפניה ליד נאפולי. לאחר כניעת איטליה ב-8 בספטמבר 1943 וכיבוש רייקה בידי הנאצים, נותר פלטוצ'י ללא סמכויות של ממש אך הוא המשיך ופעל בחשאי במתן עזרה ליהודים עד שנחשף על ידי הגסטפו. קונסול שווייץ בעיר שהיה ידידו הציע לו מקלט, אך פלטוצ'י שלח את ארוסתו היהודייה במקומו. הוא נעצר ב-13 בספטמבר 1944 ונידון למוות, אך תחת זאת הוא גורש לאחר מכן לדכאו ושם מת.
הנצחה
ב-1990 הוכר פלטוצ'י על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם, וב-1995 העניק לו נשיא איטליה את מדליית הזהב לגבורה אזרחית (Medaglia d'oro al merito civile). ב-10 בפברואר 2004, יום השנה למותו של פלטוצ'י, הומלץ כי הכנסייה הקתולית תכיר בו כקדוש.
בנימוקים להענקת מדליית הזהב לגבורה אזרחית בידי נשיא איטליה, נכתב:
רחוב הפודים ברמת גן מוקדש לזכרו של פלטוצ'י.
הסברה המנוגדת באשר לחלקו בהצלת יהודים
ב-20 ביוני 2013 פורסם בתקשורת כי פלטוצ'י היה למעשה נאצי נלהב שלקח חלק בגירוש יהודים לאושוויץ. הידיעות פורסמו על ידי מרכז פרימו לוי שלטענתו בדק כ-700 מסמכים ומהם הסיק כי פלטוצ'י היה "מוציא לפועל מרצון של החקיקה הגזעית ולאחר שנשבע אמונים לרפובליקה של מוסוליני, שיתף פעולה עם הנאצים". עוד נטען כי אין מידע המאשש את הסברה כי סייע ליהודים, כי רוב יהודי העיר, 412 מתוך 500, נספו בשואה, וכי פלטוצ'י נדון למיתה ונשלח לדכאו בשל מעילה. מרכז פרימו לוי טען כי מקורו של המיתוס לפיו פלטוצ'י סייע ליהודים הוא בדודו, הבישוף ג'וזפה פלטוצ'י, שביקש להבטיח קצבה להוריו של פלטוצ'י.
אוטו הרשמן
ד"ר אוטו הרשמן (בגרמנית: Otto Herschmann; 4 בינואר 1877 - 14 ביוני 1942), היה שחיין וסייף יהודי אוסטרי. בעל שתי מדליות כסף אולימפיות, עורך דין, ויו"ר הוועד האולימפי האוסטרי. נספה בשואה. אחד מהספורטאים הבודדים לאורך ההיסטוריה, שזכו במדליות בשני ענפים שונים באולימפיאדות הקיץ.
קריירה
בשנות ה-90 של המאה ה-19 נחשב הרשמן כשחיין ואתלט בעל שם. באולימפיאדת אתונה (1896), שהייתה האולימפיאדה הראשונה בעידן המודרני, זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:22.8 דקות, אחרי אלפרד האיוש היהודי מהונגריה שקבע תוצאה של 1:22.2 דקות. 8 שחיינים נוספים חלקו את המקום השלישי ולכן לא חולקה מדליית הארד.
בהמשך שימש בוועד האולימפי הלאומי האוסטרי ונבחר להיות יו"ר הוועד. באולימפיאדת סטוקהולם (1912) השתתף בנבחרת הסייפים האוסטרים וזכה עם נבחרתו במדליית כסף בחרב. הוא עלה על דוכן המנצחים וקיבל את המדליה בעודו מחזיק בתפקיד יו"ר הוועד האולימפי האוסטרי, והיה היחיד בתולדות האולימפיאדות שזכה במדליה כשהוא משמש כיו"ר ועד אולימפי של מדינה כלשהי.
נעצר על ידי הנאצים ונשלח לגטו איזביצה ובשנת 1942 נשלח למחנה ההשמדה סוביבור, שם נרצח.
שמו הונצח ביד לאיש הספורט היהודי.
ממלכת לוב
ממלכת לוב (בערבית: المملكة الليبية), הייתה ממלכה שהתקיימה בלוב, מההכרזה על העצמאות בשנת 1951 ועד ההפיכה בשנת 1969.
היסטוריה
ב-21 בנובמבר 1949 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות החלטה להעניק עצמאות ללוב עד ל-1 בינואר 1952. אידריס, שהוכרז בהמשך כמלך לוב, ייצג אותה במשא ומתן עם האו"ם. ב-24 בדצמבר 1951, לוב הכריזה על עצמאותה כהממלכה המאוחדת של לוב, מונרכיה חוקתית ותורשתית תחת המלך אידריס, המלך היחיד של לוב. כאשר הכריזה לוב על עצמאותה, היא הייתה אחת המושבות האירופיות הראשונות באפריקה שהשיגו עצמאות מדינית.
באותה שנה נחקקה החוקה הלובית הראשונה. האספה הלאומית ניסחה את החוקה וקבלה אותה בעיר בנגאזי ביום ראשון, ה-6 במוחרם, 1371 לשנה המוסלמית (ה-7 באוקטובר 1951). נשיא האספה הלאומית מוחמד אבולאסעד אל-עלים ושני סגניו עומר פאיק שוניב ואבו בכר אחמד אבו בכר הגישו את החוקה למלך אידריס והחוקה פורסמה ברשומות לוב.
עם גילוין של עתודות נפט רבות בלוב ב-1959, וההכנסות העצומות שהגיעו בעקבות מכירתו, הפכה לוב, אחת המדינות העניות בעולם, למדינה עשירה מאוד. על אף שמכירות הנפט שיפרו את כלכלתה של לוב, התעורר כעס בציבור כלפי המלך ושאר אנשי הממשל, מכיוון שרוב ההכנסות הגיעו לידי אותה אליטה ששלטה במדינה.
הון
הון (בלעז: קפיטל; באנגלית: Capital) הוא מכלול הנכסים העומדים לרשותו של אדם או ישות כלכלית כלשהי, שיש בהם כדי לשמש ליצירת מוצר או הכנסה. המונח הון נמצא בשימוש רווח בתחומי הכלכלה, הפיננסים והחשבונאות, והגדרתו המדויקת משתנה על פי התחום וההקשר.
כלכלה
כיום, על פי רוב, מתייחס המושג הון בתחום הכלכלי לכסף או גילום אחר שלו, המשמש או עשוי לשמש את גוף לצורך פעולה עסקית או פיננסית כלשהי. אולם בתורת הכלכלה הקלאסית, התייחס המושג בעיקר לציוד, מבנים ומכונות המשמשים בהליך ייצור של מוצרים בידי יצרנים. על פי התאוריה הכלכלית הקלאסית, ההון הוא אחד משלושה גורמי ייצור (בצד אדמה ועבודה). בהגדרה זו, ההון הוא אותו מרכיב בגורמי הייצור שנוצר בידי האדם לשמשו בתהליך הייצור, בצד מה שניתן לו על ידי הטבע (גורם הייצור "אדמה") ויגיע-כפיו כשלעצמו (גורם הייצור "עבודה"). כל השלושה יחד הם מרכיבים חיוניים בתהליך הייצור הכלכלי. הגדרה זו היא של הכלכלן הקלאסי בן המאה ה-19 דייוויד ריקרדו, והיא רווחת בין כלכלנים מאסכולה זו ונגזרותיה.
קרל מרקס, אבי התורה המרקסיסטית, עסק רבות בהון בהגותו הכלכלית, והקדיש לו את אחד מחיבוריו החשובים ביותר – הקפיטל (שמשמעותו "ההון"). מרקס אימץ את הגדרותיו של ריקרדו בשינוי שם והגדרה קלים, אך הפיק מההגדרה משמעות שונה לחלוטין. מרקס הבחין בין "הון קבוע" (או "הון נח") המתייחס להשקעה בנכסים קבועים כמו הקמת מפעל, רכישת ציוד ומכונות, קניית חומרי גלם, דלק, וכדומה, ו"הון משתנה" (או "הון נע") שהוא חלק ההון המושקע בשכירת פועלים, תשלום משכורותיהם, וכדומה. מכאן הגיע למסקנות מרחיקות לכת לגבי העוולות בהתפלגות ההכנסות מההון הנהוגות בשיטה הקפיטליסטית.
פיננסים ושוק ההון
כיום, בשימוש הנפוץ, עוסק המושג הון באספקטים הפיננסיים של המונח. הגורמים הפעילים בשוק ההון – שהם בעיקרם הבורסה לניירות ערך, הבנקים, קרנות הנאמנות ושאר מוסדות פיננסיים, וכן ברוקרים ומשקיעים – נוהגים לכלול בהגדרת הון את האלמנטים המשמשים והנסחרים בשוק ההון – ניירות ערך (מניות, אג"ח, אופציות) ואמצעי תשלום למיניהם. האספקטים הפיזיים של הון – כגון מבנים ומכונות, שתפסו מקום מרכזי בחשיבתם של ריקרדו וכלכלנים אחרים לגבי הון, אינם לפיכך בהגדרה זו, שכן הם אינם אלמנטים הנסחרים בשוק ההון. למעשה, על פי ההגדרה הכלכלית הקלאסית, שוק ההון אינו עוסק באמת בסחר בהון, אלא בגיוס המשאבים הפיננסיים הנדרשים לצורכי אותן השקעות בהון הנדרשות במגזר.
חשבונאות
החשבונאות, העוסקת ברישום והפקת דו"חות של הפעילות הפיננסית בעסקים ותאגידים, מתעניינת פחות בסוג ההון – פיזי או פיננסי – ויותר במקור ההון. ברשות הפירמה נכסים רבים, פיזיים ופיננסיים, המשמשים אותה בפעילותה הכלכלית; אך מתוך שוויו הכספי של סך הנכסים, אומדת החשבונאות את חלקו שהוא "הון עצמי" (או הון בעלים), לעומת חלקו שהוא התחייבויות (או הון הלוואות), כלומר נמצא בידי הפירמה לשימושה באופן ארעי עד מועד פרעונו, ועל כן אינו חלק מהון הבעלים של הפירמה. מכאן שעל פי החשבונאות, ניתן לאמוד את הונו של עסק, תאגיד, ואפילו אדם, כסך נכסיו בניכוי סך התחייבויותיו. אומדן זה נותן למעשה את ההון העצמי, או השווי נטו.
הון אנושי ואינטלקטואלי
שימוש מודרני נוסף במונח הון הוא בהקשר של הון אנושי. זהו שימוש שאול בזרם הנאו-קלאסי המודרני, שכן בתאוריה הכלכלית הקלאסית ההון האנושי מוגדר בגורם הייצור "עבודה" ולא בגורם הייצור "הון". הגדרת חלק מגורם הייצור עבודה כ"הון אנושי" אומרת שלמעשה כמו הון פיזי, זהו משאב שניתן להשקיע בהגדלתו והשבחתו לצורך הגדלת התשואה שבשימוש בו, באמצעות השכלה, הכשרה מקצועית וכדומה. המושג "הון אנושי" מבדיל בין עבודה כ"יגיע כפיים" במובן הקלאסי, לעבודה במובנה היום המושתתת רבות על ידע. באופן דומה, יש המדברים על "הון אינטלקטואלי", כמושג במשמעות קרובה לקניין רוחני.
אין לי אחות
אין לי אחות הוא שמו של מאמר שפרסם אמנון דנקנר ב-12 בפברואר 1983 בעיתון "הארץ", בתגובה לרצח אמיל גרינצווייג על ידי יונה אברושמי שזרק רימון יד בעת הפגנת שמאל. במאמר מנגיד דנקנר בחריפות בין ה"ביריונים האלימים והמזרחיים של בגין" לבין אנשי השמאל האשכנזים התרבותיים, שנאלצים לחיות עמם בכפיפה אחת. המאמר עורר סערה ציבורית גדולה, הן בקריאות לעברו של דנקנר כגזען והן בהוקרה כלפיו כמי שאמר דברי אמת ללא יופמיזם (שימוש בלשון נקיה). מאז פרסום המאמר התנצל דנקנר וחזר בו מהדברים מספר פעמים.
תוכן המאמר
דנקנר פותח את המאמר בהתייחסות לדיון הציבורי שהתקיים באותה עת בקשר להיתכנותה של מלחמת אזרחים בישראל בקביעה:
בהמשך יוצא דנקנר במיוחד, ובלשון צינית חריפה נגד הטענות המוכרות של קיפוח על רקע עדתי ומגחיך אותן. למשל:
בשיא המאמר מנגיד דנקנר בין המטענים התרבותיים והתרומה לאנושות של בני עדות המזרח לעומת האשכנזים:
שבוע לאחר מכן פרסם דנקנר מאמר נוסף, שבו הביע חרטה והתנצלות על מאמרו הראשון.
לדברי אריה דיין, שחקר את היווצרות תנועת ש"ס, סימן דנקנר במאמרו את קו השבר בחברה הישראלית לא בין ימין ושמאל, התנגדות למלחמת לבנון הראשונה או תמיכה בה (הסיבה לכאורה בשלה נרצח גרינצווייג) אלא במאבק ההישרדות המר בין ה"שמאלנים האשכנזים" (להם קרא ברוך קימרלינג לאחר מכן אחוס"לים: אשכנזים, חילונים, ותיקים, סוציאליסטים) לבין בני עדות המזרח המסורתיים.
תגובות
התגובות לא איחרו לבוא. תגובות הנגד החריפות השוו את המאמר עם הספר הגזעני "המהפכה האשכנזית" של קלמן כצנלסון ועם מאמריו של אריה גלבלום בגנות המזרחיים בראשית ימי המדינה. אחת התגובות הראשונות למאמר הייתה מאמר בשם "בין מזרח למערב" מאת בנימין בן אליעזר, איש מפלגת תמ"י באותה עת:
האחים הרצל ובלפור חקק התלוננו בפני מועצת העיתונות על פרסום המאמר, וזו הקימה ועדת בירור בראשות יצחק חופי. בעקבות הבירור קבע הוועד הפועל של מועצת העיתונות כי "החרטה וההתנצלות של דנקנר לא יכלו לבטל במקרה זה כליל את חומרת הדברים שנאמרו במאמרו הראשון ואת התהודה הציבורית והפגיעה בכללי האתיקה העיתונאית".
ההד שעורר המאמר לא שכך עם השנים. בשנת 2000 עבר אמנון דנקנר לתמיכה בענייניו של אריה דרעי שהורשע בפלילים. דנקנר הופיע בפני תומכיו של דרעי, אנשי מפלגת ש"ס ואנשי עדות המזרח כולם. בבואו קידמו אותו שלטים בנוסח "יש לך אחים – אמנון דנקנר, אחינו אתה". דנקנר אמר שבא כדי להתפייס פיוס אמיתי לא על ידי בקשת סליחה, אלא על ידי חתימה פומבית על העצומה הקוראת לשחרורו של אריה דרעי. דנקנר המשיך בחזרה בו מהדברים במאמר "יש לי אחות" בו הוא מבקר את השנאה הציבורית למשה קצב, שמניעיה נובעים מגזענות כנגד עדות המזרח.
מלאכת קורע
מְלֶאכֶת הַקּוֹרֵעַ היא אחת מהל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת. ככל מלאכות שבת, מקור איסור מלאכה זו הוא העבודות שנעשו להקמת המשכן, כאשר הייתה נוצר קרע באחד מהאריגים ששימשו ליריעות המשכן, היו קורעים את מקום החור, על מנת לתפור אותו מחדש.
הגדרת המלאכה
הגמרא מביאה מקרה בו מותר לקרוע ובפוסקים דנו את סיבת ההיתר. המקרה הוא בסל שעשוי מענפי דקל לאחסון תמרים שלא הבשילו לגמרי, שמותר לקרוע את הסל בשביל להוציא את התמרים. בכל-בו כתב שזה נחשב כמו שבירת אגוז לאכול את תוכו שמותרת. החזון איש הסביר את הסברא, כשאדם עוסק בחילוץ חפץ מתוך עטיפה אין קריעת העטיפה נחשבת קריעה, ורק כשאדם עוסק בקריעה לשם קריעה נחשבת המלאכה כמלאכת קורע. יש שהסבירו את הכוונה שהעטיפה טפילה לתכולה ולכן אין עיסוק בה נחשב כמלאכה. רבי שניאור זלמן מלאדי הסביר דין זה שקריעה היא רק קריעת שני גופים דבוקים ולא גוף אחד (ראו לקמן). דין דומה מובא בתוספתא שמותר לקרוע עור שמכסה חבית אם כי יש המפרשים את הדין באופנים אחרים.
שדרות איסתיקלאל
שדרות איסתיקלאל (טורקית İstiklal Caddesi - "שדרות העצמאות") הן שדרה ידועה ברובע בייאואולו (Beyoğlu) באיסטנבול שבטורקיה. שדרות איסתיקלאל מובילות מתחנת הטונל העליונה שבגלאטה לכיוון צפון-מזרח ומסתיימת בכיכר טקסים הנמצאת בשכונה הנושאת את אותו שם. השדרה שאורכה כ-1,600 מטר היא מדרחוב מסחרי אלגנטי, שלאורכו מסעדות וחנויות מכל הסוגים, מספר קונסוליות, כנסיות ובתי מגורים בעלי חזיתות מרשימות.
מלאכת קורע
יישומים
מי שקורע נייר לקרעים כדי לקנח משהו, חייב משום קורע, אם כי נחלקו הפוסקים אם הנייר נחשב לגוף אחד או לשני גופים (שהרי הוא מורכב מכמה גופים), ולכן ייתכן שאיסור זה תלוי במחלוקת האם קריעה של גוף אחד לשנים נחשבת לקריעה. יש שהתירו במקום הדחק לקרוע כלאחר יד זאת מלבד איסור מחתך. כך גם, מי שקורע מעטפה גם הוא עובר משום קורע. לדוגמה; ישנם הקורעים את הנייר לפני כניסת השבת כדי שיוכלו להשתמש בו בשבת מבלי לעבור על איסור עשיית המלאכה.
שדרות איסתיקלאל
לאורך השדרה עובר קו החשמלית הנוסטלגית, המקשר בין שני קצותיה. בעבר הייתה השדרה ידועה בשם "ג'דה-אי כביר" (Cadde-i Kebir - "השדרה הגדולה") בפי הטורקים ו"גרנד רו דה פרה" (Grande rue de Péra - "הרחוב הגדול של פרה") בפי הזרים ("פרה" היה שמו הקודם של רובע בייאואולו). במאה ה-19 נחשבה השדרה לאזור היוקרתי באיסטנבול ושימשה מרכז לאוכלוסייה הזרה שהתגוררה בה. לאחר עצמאות טורקיה ב-1923 שונה שמה של השדרה והיא איבדה מחשיבותה. רק לקראת סוף המאה ה-20 שבה השדרה לימי זוהרה ותפסה שוב מעמד מרכזי בחיי העיר, ובשנת 1990 חודשה פעולתה של החשמלית הנוסטלגית לאורכה.
בחלקה הדרום-מערבי של השדרה, סמוך לתחנת הטונל, שוכנים מבנים שנבנו במהלך ימי הביניים עת ישבו במקום בני ג'נובה. כאן נמצא גם "בית הספר התיכון הגרמני" (גרמנית Deutsche Schule Istanbul; טורקית Özel Alman Lisesi).
מלאכת קורע
יישומים
קריעת עטיפה או מכסה כגון עטיפת במבה או כיסוי של גביע לבן, מתירים רוב הפוסקים על פי הדין של סל של תמרים שעטיפת חפץ מותרת בקריעה, ויש מיעוט האוסרים אך מסיבות שונות. אם כי כאשר פותחים דבר שבפתיחתו הוא נהיה כלי, עוברים על איסור אחר שהוא מלאכת מכה בפטיש או מלאכת בונה אם הקריעה לא הייתה דרך קלקול, וכן לפעמים יש גם איסור של מלאכת מחתך וכן מלאכת מוחק כשיש על העטיפה אותיות או ציורים.
שדרות איסתיקלאל
בערך במרכז השדרה שוכנת כיכר גלאטסראי (Galatasaray Meydanı - "כיכר ארמון גלאטה") אשר קיבלה את שמה מהארמון הג'נובזי הניצב דרומית-מזרחית לה והמשמש כאחד ממוסדות החינוך הוותיקים במדינה. המבנה שימש בתקופת האימפריה העות'מאנית כמשכנו של "בית הספר הקיסרי גלאטסראי" (Galata Sarayı Enderun-u Hümayunu) שהוקם ב-1481, וכיום הוא מעונו של תיכון גלאטסראי (Galatasaray Lisesi).
מלאכת קורע
יישומים
אדם הקורע מחמת כעסו, לא עובר על האיסור,.
שדרות איסתיקלאל
סמוך לארמון, מצדה השני של השדרה, נמצאת "סימטת הפרחים" (Çiçek Pasajı), שבמאה ה-19 שימשה למגורים וכרחוב מסחרי מקורה. כיום הסימטה מאוכלסת בצפיפות במסעדות, ובסמוך לה שוכן שוק הדגים (Balık Pazarı). השדרה מסתיימת בכיכר טקסים, שהיא אחד האתרים המרכזיים בעיר ומרכז תחבורתי חשוב.
מלאכת קורע
שיטת שולחן ערוך הרב
רבי שניאור זלמן מלאדי מחדש שמלאכת קורע כוללת רק הפרדת שני גופים דבוקים בלא מחשבת קלקול, שכן מלאכה זו היא בניגוד למלאכת תופר שבה מחברים שני גופים לגוף אחד. רבי ישראל מאיר מראדין חולק וטוען שגם קריעת גוף אחד לשנים, כמו נייר, נחשבת לקריעה ומוכיח כדבריו מהתלמוד ירושלמי. עם זאת ברמב"ם ובשולחן ערוך מובא איסור קריעת נייר בנימוק "אין קורעין הנייר, מפני שהוא כמתקן כלי", ומכאן ראיה לכאורה, כדברי רבי שניאור זלמן מלאדי.
שדרות איסתיקלאל
ב-19 במרץ 2016 התרחש בשדרה פיגוע התאבדות שבו נרצחו ארבעה אנשים.
ב-13 בנובמבר 2022 התרחש בשדרה פיגוע שבו נרצחו שמונה אנשים.
לנאיה
הלניאה היה פסטיבל דרמטי שנערך באתונה ובאיוניה שביוון העתיקה. הפסטיבל נערך בחודש גמליון (ינואר) לכבוד האל היווני דיוניסוס, על מנת לציין את קומו לתחייה לאחר הרצחו על ידי הקיקלופים. מקור שם הפסטיבל מהמילה "לנאיי" - שמם של המנאידות - נשים שעבדו את האל דיוניסוס.
הפסטיבל מתואר על מספר רב של כדי חרס שנשמרו עד ימינו. בכדים אלה ניתן לראות מנאידות, וכן טקסים של עירוב יין וניסוך יין. במסגרת הפסטיבל נערכה תערוכה וכן העלו קורבנות לאל.
באתונה נערך הפסטיבל במקום שנקרא לנאיון - ככל הנראה שמו של תיאטרון, או שם אתר באגורה של העיר. החל מהמאה החמישית לפנה"ס הוצגו בפסטיבל מחזות תיאטרון, בדומה לאלה שהוצגו בפסטיבל הדיוניסיה המאוחר יותר, אולם בניגוד לדיוניסיה, רק אזרחים אתונאים הורשו לצפות במחזה.
בלנאיה הוצגו בעיקר קומדיות (לעיתים נדירות הוצגו טרגדיות). מרבית הקומדיות של אריסטופאנס הוצגו לראשונה במהלך פסטיבל הלניאה. במהלך הפסטיבל נהגו להציג חמש קומדיות (למעט בתקופת המלחמה הפלפונזית בה הוצגו רק שלוש קומדיות בכל פסטיבל) וכן נערכו תחרויות שירה.
חשיבות הפסטיבל הלכה ופחתה במהלך השנים. לא ידוע מתי הופסק הפסטיבל אולם במאה השנייה לפנה"ס נותרו ממנו רק תחרויות הקראת שירה, וזמן קצר לאחר מכן פסק הפסטיבל לחלוטין.
לקריאה נוספת
* Pickard-Cambridge, Sir Arthur. The Dramatic Festivals of Athens. Oxford: Clarendon Press, 1953. 2nd edition 1968.
רשימה של יורשים לכתר הבריטי
זוהי רשימה של אנשים שהיו, בנקודת זמן במהלך ההיסטוריה, הבאים בתור אחרי מלך בריטניה לרשת את כס המלוכה של ממלכת בריטניה הגדולה (1707-1800), הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד (1801-1922), ואת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד (1922–היום), בתנאי שהמונרך הנוכחי ימות או יוותר על תפקידו. אלה שאכן ירשו את המלוכה לבסוף מופיעים בכתב מודגש.
הרשימה מתחילה ב-1707 בעקבות חוקי האיגוד של 1707, אשר חיברו את הממלכות של אנגליה וסקוטלנד (בעבר מדינות נפרדות עם מחוקקים נפרדים אבל עם אותו מלך) לממלכה אחת - בריטניה הגדולה. אן הפכה למלכה של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד ב-8 במרץ 1702 ולמלכת בריטניה מ-1707. חוק ההסדר של 1701 קיבע את מעמדה של הנסיכה הבוחרת סופיה מהנובר כיורשת של כס המלכות הבריטי, קביעה שהורחבה גם לסקוטלנד דרך הסכם האיגוד (סעיף II) וחוקי האיגוד של 1707.
מאז הקמת הכתר הבריטי, היו ארבעה יורשים שלא נהיו שליטים, אך היו נעשים כאלה אילו רק היו חיים מספיק זמן: סופיה מהנובר, פרדריק, נסיך ויילס (הבן של ג'ורג' השני), פרדריק, דוכס יורק (אחיו של ג'ורג' הרביעי), אלברט ויקטור, דוכס קלרנס (הבן של אדוארד השביעי לעתיד). היו שני אחים צעירים שהיו יורשי העצר עד שלשליט נולד ילד: אדוארד דוכס יורק (אחיו של ג'ורג' השלישי), וארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד (דוד של המלכה ויקטוריה). נוספת אליהם גם בת אחת של שליטה שהייתה יורשת העצר עד שהוחלפה על ידי אחיה הצעיר: ויקטוריה, הנסיכה המלכותית (הבת של המלכה ויקטוריה).
לאורך כל הרשימה, השליטים מופיעים בלי אזכור התואר (אן, ולא אן, מלכת בריטניה) מטעמי נוחות. היורשים מופיעים עם תאריהם, שכן הם משתנים מיורש ליורש. שמות היורשים מופיעים לפי התואר בו החזיקו כשהיו יורשים, ולא לפי תארם העדכני ביותר (גאורג החמישי, נסיך האנובר, וכן הנסיך אנדרו, על אף שהתארים העדכניים הם "מלך האנובר" ו"דוכס יורק", בהתאמה).
רוני בייקר
רוני בייקר (באנגלית: Ronnie Baker; נולד ב-15 באוקטובר 1993) הוא אצן אמריקאי זוכה מדליית ארד באליפות העולם באולם (ברמינגהאם 2018) בריצת 60 מטר. שיאו האישי בריצת 60 מטר, 6.40 שניות, מדרג אותו שלישי בכל הזמנים.
ביוגרפיה
בייקר נולד בלואיוויל שבקנטקי, בנם של רונלד ולשל. הוא גדל באנקורג' שבאלסקה ובלואיוויל. בשנים 2013–2016 למד והתחרה במסגרת אוניברסיטת טקסס כריסטיאן (TCU). הוא זכה פעמיים באליפות המכללות באתלטיקה באולם בריצת 60 מטר. באוניברסיאדת קוואנגג'ו (2015) סיים במקום הרביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.17 שניות.
2017
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה במרץ 2017 זכה בייקר במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.45 שניות.
2018
באליפות ארצות הברית באולם שהתקיימה באלבקרקי בפברואר 2018 הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 6.40 שניות, המדרגת אותו שלישי בכל הזמנים. באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם, בריטניה במרץ אותה שנה זכה במדליית ארד בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.42 שניות, אחרי כריסטיאן קולמן מארצות הברית שקבע שיא אליפות חדש של 6.37 שניות וסו בינגטיאן מהרפובליקה העממית של סין (6.42 שניות). באליפות ארצות הברית באתלטיקה שהתקיימה ביוני 2018 סיים שני בריצת 100 מטר בשיא אישי של 9.90 שניות. בתחרות ליגת היהלום שנערכה בפריז ביולי אותה שנה הוא קבע את תוצאת השנה בעולם בשיא אישי חדש של 9.88 שניות. באוגוסט שיפר את שיאו ל-9.87 שניות.
מונוקולטורה
מונוקולטורה (מלטינית: monos = יחיד, cultura = עיבוד, גידול, בעברית נקראת לעיתים  חד-זניות) היא שיטת עיבוד חקלאית בה משק חקלאי מתבסס על חזרה מעונה לעונה עם גידול אחד בלבד לאותו שטח אדמה גדול, תוך ניצול תנאי האקלים והקרקע. לדוגמה: מטעי קפה ותה  באזורים הטרופיים, ו"חגורת החיטה" במרכז  ארצות הברית. זוהי שיטת העיבוד המודרנית הנפוצה ביותר, שדחקה לקרן זווית את החקלאות הרב-זנית האופיינית בעיקר לחקלאות המסורתית. אחד מיתרונותיה הוא האפשרות לשימוש במיכון, כדוגמת קומביין תבואות, שמקל על הגידול ולעיבודו. שיטה זו היא חלק מהמהפכה הירוקה המאפשרת להגדיל את כמויות היבול. על מנת לעמוד בחקלאות מונוקולטורית יש לספק (מלבד זרעים ומים) דשנים כימיים שיפצו על ניצול הקרקע המוגבר, וחומרים להדברת מזיקים.
השלטון הקולוניאלי השתמש בצורת עיבוד זו כמעט בכל מקום בו היה, למשל - מטעי כותנה בארצות הברית, מטעי קנה סוכר, קקאו וקפה באמריקה הדרומית, מטעי תה בהודו וציילון. מטעים אלו דרשו כוח עבודה רב לעבודות ידניות ולכן היו אחת הסיבות לעבדות ולניצול כוח העבודה המקומי. ביסוס הכלכלה המקומית על גידול אחד יצר תלות חזקה של המושבות באימפריות הקולוניאליסטיות ששלטו במסחר הבינלאומי, ייצאו את תוצרת המושבות וייבאו אליהן מוצרי מזון בסיסיים שחסרו בהן, ומוצרי תעשייה מוגמרים. במקרה של סין, הביאה בריטניה אופיום במטרה למוכרו לסינים בתמורה לתה, הסינים התנגדו לכך וניסו למנוע הצפת ארצם באופיום וכך פרצו מלחמת האופיום הראשונה והשנייה.
חסרונות המונוקולטורה הם היות הגידול החקלאי רגיש לפגעי מזג אוויר ולתנודות מחירים בשוק העולמי, ובמקרה של מזיק שישמיד את היבול לא יהיה לחקלאי מה למכור בשוק (סיבה זו הייתה אחד מהגורמים לפרוץ רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד).
היפותזת ספיר-וורף
בבלשנות, היפותזת ספיר־וורף (אנגלית: Sapir-Whorf hypothesis, בקצרה SWH) או השערת היחסות הלשונית, היא עיקרון על פיו מבנה השפה משפיע על השקפת העולם או ההכרה של דובריה, ולכן התפיסות של אנשים הן יחסיות לשפת הדיבור שלהם. ההיפותזה קרויה על שם הבלשן והאנתרופולוג אדוארד ספיר, ועמיתו-תלמידו, בנג'מין לי וורף. השערת היחסות הלשונית הובנה בדרכים רבות ושונות, לעיתים סותרות לאורך ההיסטוריה. הרעיון הופיע לעיתים קרובות בשתי צורות: ההשערה החזקה, המכונה כיום דטרמיניזם לשוני, הייתה נפוצה בקרב בלשנים לפני מלחמת העולם השנייה, בעוד שההשערה החלשה מקובלת בעיקר על ידי בלשנים מודרניים. על פי הגרסה החזקה, או הדטרמיניזם הלשוני, השפה קובעת את המחשבה וקטגוריות לשוניות מגבילות וקובעות קטגוריות קוגניטיביות. בקרב בלשנים מודרניים גרסה זו נחשבת שגויה. הגרסה החלשה קובעת שקטגוריות ושימוש לשוני רק משפיעים על מחשבה והחלטות. מחקרים אמפיריים תומכים בגרסה זו.
בלשנים נמנעים לרוב מהמונח "השערת ספיר-וורף" משום שהוא מטעה מכמה סיבות: אדוארד ספיר ובנג'מין לי וורף מעולם לא כתבו יחד יצירות, ומעולם לא הציגו את רעיונותיהם במונחים של השערה. ההבחנה בין גרסה חלשה לחזקה של היא גם התפתחות מאוחרת יותר – ספיר וורף מעולם לא קבעו דיכוטומיה כזו, אם כי לעיתים קרובות כתביהם והשקפותיהם על עקרון היחסות הלשונית הזה מנוסחים במונחים דומים.
היסטוריית המושג
את העיקרון כי לשפה יש שליטה מסוימת על המחשבה ניתן למצוא לראשונה בהגותם של הפילוסופים עמנואל סוודנבורג, יוהאן גיאורג האמאן ויוהאן גוטפריד הרדר באמצע המאה השמונה-עשרה. בעקבותיהם הפילוסופיה של השפה והבלשנות התפתחו בתחומי ההגות הגרמנית עד שפרצו אל הפילוסופיה האנגלית-אמריקאית דרך הגותו של גוטלוב פרגה, אל ההגות הצרפתית דרך משנתו של פרדיננד דה-סוסיר ואל התרבות הכללית בתיווך מאמרו של וילהלם פון הומבולדט (Über das vergleichende Sprachstudium).
את מקור ההיפותזה כבחינה מדוקדקת יותר של הרעיון התרבותי המוכר הזה, ניתן למצוא בחיבורי פרנץ בועז, מייסד האנתרופולוגיה בארצות הברית. בועז השלים את לימודיו בגרמניה בסוף המאה ה-19, בתקופה בה מדענים כארנסט מאך ולודוויג בולצמן עשו ניסיונות להבנת פיזיולוגיית התחושה. גישה פילוסופית חשובה באותו זמן הייתה חידוש ההתעניינות ביצירתו של קאנט. בקצרה, טען קאנט כי הידע הוא תוצאת עבודה קוגניטיבית קונקרטית, הנעשית על ידי האדם הפרטי; המציאות ("אינטואיציה תחושתית") היא למעשה בהשתנות מתמדת, וההבנה היא תוצאת פירוש האינטואיציה הזו בעזרת ה"קטגוריות של ההבנה" שלו. לפיכך, יחידים שונים עשויים לקלוט את אותה המציאות באופן שונה, כתוצאה מהמושגים השונים בהם משתמשים. באמריקה, חקר בועז שפות אמריקאיות ילידיות שהיו שונות למדי מהשפות השמיות והודו-אירופיות אותן חקרו רוב החוקרים האירופים. עם הזמן, הבחין בועז שצורת החיים והקטגוריות הלשוניות יכולות להשתנות מאוד ממקום למקום. כתוצאה מתובנה זו, הגיע למסקנה כי התרבות ודרך החיים של עמים משתקפים בשפתם המדוברת. תלמידו של בועז, אדוארד ספיר פיתח את טענתו של מורו, בכך שהראה כי שפות הן מערכות שיטתיות, מושלמות מבחינה פורמלית-לוגית. לפיכך, אין מילה יחידה המבטאת סגנון מסוים של חשיבה/התנהגות, אלא הטבע המושלם והשיטתי של השפה הוא המתקשר ברמה גבוהה יותר למחשבה והתנהגות. אם כי דעותיו השתנו במשך הזמן, נראה כי לקראת סוף ימיו הגיע למסקנה כי השפה לא רק משקפת את התרבות והפעולה המורגלת, אלא כי בין השפה והמחשבה ישנו יחס השפעה או אף קביעה הדדית.
דטרמיניזם לשוני
היות שוורף לא עבד באקדמיה, מחקריו על יחסיות לשונית שנעשו בעיקר בשנות ה-30, לא נעשו מוכרים עד לפרסום כתביו בשנים שלאחר מותו בידי אחד מחבריו של וורף, הארי הויג'ר. הויג'ר היה זה שטבע את המונח "היפותזת ספיר-וורף" בכנס ב־1954. הבלשן ג'ורג' טרייגר פרסם לאחר מכן, מאמר שכותרתו "סיסטמטיזציה של השערת וורף", אשר תרם לרעיון שוורף הציע השערה שאמורה להיות הבסיס לתוכנית של מחקר אמפירי.
ביקורת
בשנות ה-50 רעיון היחסות הלשונית היה נתון לביקורת קשה מחוקרי לשון, תרבות ופסיכולוגיה. ב־1953 ביקרו הפסיכולוגים רוג'ר בראון ואריק לנברג  את הסתמכותו של וורף על ראיות אנקדוטליות, וניסחו היפותזה כדי לבחון באופן מדעי את דעותיו, אותה הגבילו לבחינה של יחס סיבתי בין מבנה דקדוקי או לקסיקלי ובין קוגניציה או תפיסה. כשהם מתמקדים בטרמינולוגיה של צבעים בה יש הבחנות ברורות בין תפיסה ואוצר מילים, פרסמו בראון ולנברג ב־1954 מחקר על מונחי הצבעים בשפת הזוּני התומך, במידת מה, בתוצאה חלשה של קטגוריזציה סמנטית של מונחי צבעים ותפיסת צבעים. בעשותם כך הם התחילו שורה של מחקרים אמפיריים בתחום הצבעים.
עם התפתחות הבלשנות הגנרטיבית על ידי נועם חומסקי שהגדירה מחדש את הבלשנות וחלק נכבד מהפסיכולוגיה במונחים פורמליים ואוניברסליים הצטמצמו הבחינות אמפיריות של ההיפותזה הוורפיאנית. בגישה הגנרטיבית גיוון לשוני הוא הרמה השטחית המכסה עקרונות קוגניטיביים אוניברסליים, ומחקרים מתקופה זו הפריכו את ההיפותזה בגרסתה הדטרמיניסטית. מחקרים רבים היו מאוד ביקורתיים ונקטו לשון מזלזלת כשהם מגחיכים את ניתוחיו ואת הדוגמאות של וורף או את העובדה שאין לו תואר אקדמי. בשנות ה-60 התוודעו גם פילוסופים אנליטיים להשערת ספיר-וורף ופילוסופים, כמו מקס בלאק ודונלד דייווידסוןפרסמו ביקורות חריפות על דעותיו הרלטביסטיות של וורף. בלאק אפיין את רעיונותיו של וורף על מטפיזיקה ככאלה המוכיחות "גסות חובבנית". על פי בלאק ודייווידסון השקפתו של וורף והמושג יחסיות לשונית, משמעותם שתרגום בין שפות שונות בעלות סכמה מושגית שונה לא יהיה אפשרי. במשך שנות ה-80 המשיכו רוב האזכורים של וורף או של היפותזת ספיר-וורף להיות מזלזלים וגרמו לדעה כללית שרעיונותיו של וורף הוכחו כשגויים. לדוגמה, סטיבן פינקר בספרו אינסטינקט השפה טען שמחשבה מתקיימת לפני השפה והיא לא תלויה בה.
גרסה חלשה של ההיפותזה
מסוף שנות ה-80, החלה התעניינות מחודשת ברעיונותיו של וורף, ודור חדש של חוקרים החל לקרוא את כתביו, כשהם טוענים שהמבקרים שקדמו להם עסקו ברעיונותיו האמיתיים של וורף בצורה שטחית, או שייחסו לו רעיונות שמעולם לא הביע. חוקרים כמו ג'ון לוסי וסטיבן לוינסון, מתחו ביקורת על פינקר על כך שאינו מציג את דעותיו של וורף כראוי ומתווכח נגד אנשי קש. ג'ורג' לייקוף, פרסם מאמר בו טען כי וורף היה על המסלול הנכון בהתמקדותו בהבדלים בין קטגוריות דקדוקיות ולקסיקליות כמקור להבדלים ביצירת מושגים. ספרם של לוינסון וגמפרץ "Rethinking Linguistic Relativity" שיצא לאור ב-1996 כלל מאמרים משורה של חוקרים שעסקו בפסיכובלשנות, בלשנות חברתית ואנתרופולוגיה בלשנית, והחל תקופה חדשה של מחקר היחסות הלשונית שמתמקד בהיבטים קוגניטיביים וחברתיים. מאז בוצע מחקר אמפירי רב על תורת היחסיות הלשונית, במיוחד במכון מקס פלנק לפסיכולינגוויסטיקה ובמוסדות אמריקאיים על ידי חוקרים כמו לירה בורודיצקי ודדרה גנטנר. לוינסון תיעד השפעות יחסות לשונית בהמשגה הלשונית השונה של קטגוריות מרחביות בשפות שונות. לדוגמה, שפת Guugu Yimithirr בקווינסלנד אינה משתמשת במונחי מרחב יחסיים כמו ימין ושמאל. הדוברים בה משתמשים רק במונחי כיוון מוחלטים (צפון, דרום, מזרח, מערב), דבר המתבטא למשל בתנועות ידיים אותן הם משנים בהתאם לכיוון בו הם עומדים. מחקרים אחרים הראו את השפעת השפה על תפיסת הזמן. נבדקים דוברי אנגלית סידרו תמונות המתארות תהליך כרונולוגי (אדם מזדקן, תנין גדל, בננה נאכלת) משמאל לימין, בעוד דוברי עברית סידרו אותן מימין לשמאל. דוברי השפה האבוריג׳ינית קוּאוּק תַ'אַיוֹרֶה סידרו את התמונות ממזרח למערב ושינו את הסדר בהתאם לכיוון אליו הם פנו. מחקרים על תפיסת צבעים הראו כי לאנשים קל יותר לזהות ולזכור גוונים של צבעים שיש להם שם ספציפי בשפתם. לדוגמה, ברוסית יש מילים שונות לצבעים כחול ותכלת בעוד שבאנגלית אין אבחנה כזו אלא רק כחול-כהה או כחול-בהיר. ניסויים הראו כי דוברי רוסית מהירים יותר להבחין בין גוונים אלה מאשר דוברי אנגלית. בשפות בהן לשמות עצם יש מין דקדוקי יש לו השפעה לא מודעת על התפיסה. למשל, לנבדקים דוברי ספרדית ואיטלקית, בהן יש מין דקדוקי, הוצגו שתי תמונות והם היו צריכים להגיב אם הן שייכות לאותה קטגוריה. הנבדקים הגיבו מהר יותר כשלתמונות היה אותו מין דקדוקי (למשל אף ופה לעומת אף ואוזן). אצל דוברי אנגלית לא נמצא הבדל זה, משום שבאנגלית אין מין דקדוקי. במחקר אחר נבדקים גרמנים וספרדים היו צריכים לכתוב שמות תואר עבור רשימה של חפצים, שהיה להם מין דקדוקי שונה בשתי השפות. לדוגמה, המילה למפתח היא זכר בגרמנית ונקבה בספרדית, ואילו המילה גשר היא נקבה בגרמנית וזכר בספרדית. אף על פי שהניסוי נערך באנגלית בלבד נמצאו השפעות של המין הדקדוקי: למשל, דוברי גרמנית תיארו מפתחות כקשים, כבדים ושימושיים, ואילו דוברי ספרדית תיארו אותם כקטנים, מקסימים ומבריקים. לעומת זאת, דוברי גרמנית תיארו גשרים כיפים, אלגנטיים, ורגועים, בעוד שדוברי ספרדית אמרו שהם גדולים, חזקים ותמירים.
רוברטו אז'אלה
רוברטו פביאן אז'אלה (בספרדית: Roberto Fabián Ayala; נולד ב-14 באפריל 1973 בפרנה שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי אשר שיחק בעמדת הבלם. אז'אלה שיחק גם במדי נבחרת ארגנטינה, ואף החזיק בשיא ההופעות במדי הנבחרת, עם 115, ושימש כקפטן הנבחרת.
היפותזת ספיר-וורף
גרסה חלשה של ההיפותזה
על כן, בעוד ההיפותזה הוורפיאנית על פיה השפה קובעת את הקטגוריות הבסיסיות של המחשבה או שהיא יכולה לבטל הבחנות תפיסתיות מקובלת כיום כשגויה, יש תמיכה מחקרית לעמדה החלשה יותר על פיה השפה יכולה להשפיע על החשיבה, למשל להקשות על הבחנות מסוימות, או להגביר סוגים מסוימים של חשיבה, או לגרום לסוג חשיבה סכמטי יחסית. עם זאת, חסידי אסכולות אוניברסליסטיות רבים ממשיכים להתנגד לרעיון היחסיות הלשוני.
רוברטו אז'אלה
ביוגרפיה
אז'אלה החל את הקריירה בקבוצת פרו קאריל אואסטה הארגנטינאית וממנה עבר לקבוצת ריבר פלייט שזכתה באליפות הליגה (אפרטורה 1994). קבוצתו הראשונה באירופה הייתה נאפולי האיטלקית. אחר כך עבר למילאן שזכתה באליפות הסריה א (סקודטו, 1999) החל ב-2001 היה שחקנה של ולנסיה שזכתה בשתי אליפויות הליגה הספרדית הבכירה ("לה ליגה", 2002 ו-2004). בתקופה בה שיחק בוולנסיה, השתתפה הקבוצה פעמיים בגמר ליגת האלופות (2000, 2001), וזכתה בגביע אופ"א ובסופר-קאפ האירופי (2004), תחת הדרכתם של המאמנים הקטור קופר ורפאל בניטס, בהתאמה.
היפותזת ספיר-וורף
בספרות ובקולנוע
הפוטנציאל הפוליטי של ההיפותזה מודגש ביותר בספר "1984", מאת ג'ורג' אורוול, שם ה-"Newspeak" ("שיחדש") החליפה במידת מה את השפה האנגלית, כחלק משינוי תודעה שהשליטים הטוטליטריים רוצים לגרום. במקרה זה, ג'ורג' אורוול טוען כי אם בני אדם לא יוכלו ליצור את המילים הדרושות לשם מרד, הם לא יוכלו למרוד, כאשר "השפה החדשה" נוצרה במטרה למחוק את אותן המילים. לדוגמה, "רע" הפך ל"לא-טוב", והמילה "חופשי" יצאה משימוש לאחר זמן.
הרעיון של יחסיות לשונית מופיע גם ברומן המדע הבדיוני "חולית" והמשכיו מאת פרנק הרברט. אחת הדמויות (ג'סיקה אטריידס), בעלת הכשרה לשונית רחבה נבהלת מ"אלימות" השפה שמשתמש בה שבט הדררים, כיוון שהיא מאמינה שמילות ומבנה שפתם משקפים תרבות אלימה.
רוברטו אז'אלה
ביוגרפיה
אז'אלה היה אמור להצטרף לוויאריאל אך סראגוסה ניצלה את סעיף השחרור הנמוך בחוזהו החדש ורכשה את כרטיסו תמורת 6 מיליון יורו, וזאת מבלי שאז'אלה התאמן ולו דקה אחת עם ויאריאל.
היפותזת ספיר-וורף
בספרות ובקולנוע
הרומן של סמואל דלייני, "Babel-17" , עוסק בשפה בדיונית, שאינה מאפשרת לדובריה מחשבה עצמאית, ומכריחה אותם לחשוב רק מחשבות לוגיות לחלוטין. בשפה זו הם משתמשים ככלי נשק, מכיוון שהיא אמורה להפוך את כל שלומדה לבוגד. ברומן, השפה בבל-17 מדומה לשפות מחשב, שאינן מאפשרות טעויות או קביעות לא מדויקות.
בספר "המנושל" מאת אורסולה לה גווין, השפה והתרבות בכוכב אנארס לא מכירה במושג הבעלות. דוגמה לכך ניתנת כאשר ילדה קטנה אומרת לגיבור הספר: "אתה יכול לחלוק איתי את הממחטה בה אני משתמשת", במקום להגיד "אתה יכול לשאול ממני את הממחטה שלי". השפה מבטאת את העיקרון שהממחטה, שיוצרה תחת השיטה האנרכיסטית-סוציאליסטית, אינה שייכת לאף אדם ספציפי, כי אם למין האנושי כולו. השפה המדוברת באנארס, פראבית, היא שפה מתוכננת אשר משקפת אספקטים רבים של היסודות הפילוסופיים של האנרכיזם האוטופי.
רוברטו אז'אלה
ביוגרפיה
משחקו של אז'אלה מתאפיין ביציבות שהקנתה לו מעמד של קבע במרכז ההגנה של נבחרתו הלאומית, ומספר שיא של הופעות הבינלאומיות בנבחרת הארגנטינאית. במדי ארגנטינה השתתף בשלושה מונדיאלים (צרפת 1998, קוריאה הדרומית-יפן 2002 וגרמניה 2006), וזכה במדליית זהב אולימפית (אתונה 2004).
היפותזת ספיר-וורף
בספרות ובקולנוע
סדרת הספרי המדע הבדיוני הפמיניסטי "שפת אם" מאת סוזט היידן אלגין, עוסקת במאבק קבוצת נשים בלשניות בעזרת המצאת שפה שנועדה לנשים. השפה, "לאאדן", נועדה כדי להתמודד עם מגבלות השפה האנדרוצנטרית על נשים, שנאלצות להגיב "אני יודעת שאמרתי את זה, אבל אני התכוונתי למשהו אחר". אלגין טוענת שהשפות הטבעיות המערביות עשויות להיות מתאימות יותר להבעת עמדותיהם של גברים מאשר נשים.
רוברטו אז'אלה
ביוגרפיה
אז'אלה ידוע כמי שמצטיין במשחק הראש: בזכות יכולת זו כבש מספר שערים מכריעים כתוצאה מקרנות וכדורים חופשיים, בין השאר במשחק רבע גמר הגביע העולמי מול גרמניה ב-2006, ובקופה אמריקה 2004 מול אורוגוואי.
היפותזת ספיר-וורף
בספרות ובקולנוע
בסיפור המדע הבדיוני "סיפור חייך" מאת טד צ'יאנג, נבחנת אפשרות שרכישת שפה חייזרית תשנה את מבנה התודעה האנושית. הסיפור עובד בשנת 2016 לסרט בשם "המפגש".
בספר "המנון" של איין ראנד, מתוארת חברה שוויונית בה הוצאה המילה "אני" מהשפה כדי להכחיד אינדיבידואליזם.
רוברטו אז'אלה
ביוגרפיה
בקיץ 2011 פרש אז'אלה ממשחק פעיל.
משימה בלתי אפשרית: נקמת מוות – חלק ראשון
משימה בלתי אפשרית: נקמת מוות – חלק ראשון (באנגלית: Mission: Impossible 7Mission: Impossible – Dead Reckoning Part One) הוא סרט ריגול ופעולה אמריקאי שנכתב ובוים על ידי כריסטופר מק'קווארי ובכיכובו של טום קרוז, המגלם שוב את אית'ן האנט. זהו הפרק השביעי בסדרת הסרטים "משימה בלתי אפשרית" והסרט השלישי שביים מקווארי אחרי "אומת הנוכלים" ו"התרסקות". צוות השחקנים כולל את קרוז, הנרי צ'רני, סיימון פג, רבקה פרגוסון, גרג טרזן דייוויס וונסה קירבי, שכולם חוזרים לגלם את תפקידיהם מהסרטים הקודמים, יחד עם היילי אטוול, קרי אלווס, פום קלמנטיף, שיי ויגהאם ואסיי מורלס שמצטרפים לזיכיון.
הסרט תוכנן במקור לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-19 בנובמבר 2021 על ידי סרטי פרמאונט, אך יציאתו נדחתה בתחילה ל-27 במאי 2022 ולאחר מכן ל-12 ביולי 2023. הוא הוקרן במדרגות הספרדיות ברומא ב-19 ביוני 2023.. סרט המשך בשם משימה בלתי אפשרית: נקמת מוות – חלק שני, גם בבימויו של מקווארי, ייצא לאקרנים ב-28 ביוני 2024.
עלילת הסרט איננה מהווה המשך לאירועי משימה בלתי אפשרית 6 ודמותו של סלומון ליין לא מופיעה בו.
עלילה
6 חודשים לאחר מכן, במפעל נטוש באמסטרדם, שליח מוסר הודעה מוצפנת לאית'ן האנט (טום קרוז). ההודעה מוסרת לו על קיומו של הקוד רב העוצמה אך שלעת עתה לאיש אין מידע על מהותו של הקוד כמו על מיקומו של הכונן המכיל אותו. מה שכן ידוע הוא קיומו של המפתח הכפול שנאסף מגופות אנשי צוות הסבסטופול ונגנב. בעוד זהות מחזיק חצי המפתח האחד לא ידועה, זהותה של המחזיקה השנייה מתבררת כאילזה (רבקה פרגוסון) אשר גנבה אותו באיסטנבול וכעת מתחבאה במדבר הערבי בגבול תימן, ועשרות שכירי חרב דולקים על עקבותיה. אית'ן חש למקום מחבואה ולאחר קרב קצר עם שכירי החרב, אית'ן ואילזה מחסלים את כל שכירי החרב ומביימים את מותה של אילזה.
במטה הסודי של קהילת המודיעין האמריקאית בראשות דנלינגר (קרי אלווס) מתכנסת וועידה בהשתתפות כל ראשי המטות בה נסקר איום הקוד שהצליח להשתחרר מהכונן וכעת הפך לעצמאי וקיבל את הכינוי "הישות". לבסוף כולם נושאים את עיניהם ליוג'ין קיטריג' (הנרי צ'רני) ראש הCIA שכעת ממונה על צוות ה-IMF. קיטריג' מודה ששלח את סוכנו הטוב ביותר לאתר את המפתח שיכול לעצור את הישות אך באמצע הדיון, עוזרו של קיטריג', ג'ספר בריגס (שיי וויגהאם) זורק רימון עשן שמעלף את כל הנוכחים מלבד קיטריג' ובריגס שחושף את עצמו כאית'ן. זה חושף בפניו שמצא את חצי המפתח ושואל מדוע הוא פרסם את הפרס הכספי על ראשה של אילזה, מה שהביא עליה את כל שכירי החרב. קיטריג' עונה שהוא מעוניין לשלוט ב"ישות" לפני ששאר מדינות העולם יעשו זאת. אית'ן דוחה בבוז את טענותיו ומודיע לו כי הוא מעוניין להרוס את "הישות".
לאחר מכן בנמל התעופה באבו דאבי מתכנס אית'ן עם חבריו- בנג'י (סיימון פג) ולותר (וינג ריימס). הם מתכננים כיצד למצוא את הנוסע האלמוני שנושא את החצי השני של המפתח ומעוניין לרכוש את החצי הראשון. השלושה מעוניינים לתת לו את מבוקשו ולעקוב אחריו לונציה כדי לראות עם מי ייפגש וכך להשיג מידע על ייעודו של המפתח. כל אותה העת צוות סוכנים של ה-CIA בראשות בריגס וסגנו דגאס (גרג טרזן דייוויס) רודפים אחרי אית'ן על מנת לעצרו. במהלך מעקבו של אית'ן אחר נושא חצי המפתח הוא מגלה שהוא כויס ע"י אישה אלמונית (היילי אטוול) בשם גרייס. אית'ן תופס אותה וכופה עליה להיצמד אליו ולהחזיר את המפתח לבעליו. אך כאשר הזוג חוזר לאיש הוא מתגלה מת ואית'ן קולט בזווית עיניו דמות (אסיי מורלס) שהכיר לפני 30 שנה טרם הצטרפותו ל-IMF בתקופה בה היה מעורב בפלילים. אותו איש השאיר פצצת דמה לבנג'י והצליח לבלבל את מערכת המעקב של לותר. לאחר שאית'ן איבד את גרייס שעלתה לטיסה לרומא עם חצי המפתח הראשון והחצי השני שמתברר כמזויף, הוא מצליח לברוח בעור שיניו מבריגס ולהגיע גם הוא לרומא.
עם הגעתה לעיר, גרייס נעצרת ע"י הרשויות כשברשותה דרכונים מזויפים רבים, ומובלת אל "עורך הדין" שלה, אית'ן. היא מגלה לו שנשלחה לאסוף את המפתח ע"י רוכש אלמוני שדרש ממנה להגיע עם הסחורה לארמון בונציה למחרת. למקום מגיע גם האיש המסתורי מאבו-דאבי שעוקב גם הוא אחרי גרייס. השניים יוצאים מתחנת המשטרה וכעת מנסים לברוח גם מהמשטרה האיטלקית, גם מבריגס וצוותו, וגם ממתנקשת שעובדת אצל האיש המסתורי בשם פריס (פום קלמנטיף). הם מצליחים לברוח מכולם רק כדי שגרייס שוב תנטוש את אית'ן בברחה לונציה. אית'ן נמצא ע"י בנג'י, לותר ואילזה, והארבעה יוצאים גם הם לונציה.
לאחר ההצטרפות של גרייס לצוות לות'ר נאלץ להפסיק את חלקו במשימה מסיבות אישיות ולפני שהמשימה יוצאת לדרך לות'ר מבקש מאית'ן למרות הרצון לנקום את מותה של אילזה בגבריאל דרך הריגה שלו שיחוס עליו על מנת לחלץ ממנו את כל המידע שיש בידיו על הישות. לאחר מכן אית'ן, בנג'י וגרייס יוצאים לאוסטריה כדי לעלות על הרכבת בה הם מתכננים למצוא את החצי השני של המפתח וללכוד את גבריאל חי. על הרכבת גבריאל נפגש עם דנלינגר וזה חושף בפניו שהמפתח מוביל לכונן בו מאוכסן הקוד המקורי של הישות ורק הוא יודע על כך. גבריאל מחסל אותו ומנסה לחסל גם את פריס מחשש שאחד מהם יחשוף את הסוד בפני אית'ן. בינתיים גרייס המחופשת לאלנה נפגשת עם הרוכש שמתגלה כקיטריג'. היא מוסרת לו את שני המפתחות תמורת תשלום של 100 מיליון דולר. אך ברגע האחרון היא מתחרטת, מכייסת אותו ובורחת עד לנקודה בה זולה לוכד אותה. אית'ן פורץ בצניחה לרכבת באותו רגע ומציל אותה. אלא שבנקודה זאת גבריאל מופיע, אוסף את המפתח ועולה לגג הרכבת בה מתפתח קרב ארוך בינו לבין אית'ן. אית'ן כמעט הורג את גבריאל אך ברגע האחרון בריגס ודגאס עוצרים אותו. גבריאל בורח מהרכבת ומפוצץ את הגשר במעלה המסילה רק כדי לגלות שבמהלך הקרב אית'ן כייס את המפתח הכפול ממנו.
למרות שגבריאל חיבל בבלמים, אית'ן וגרייס מצליחים לעצור את הרכבת רגע לפני ההתרסקות וגם ניצלים בעצמם בעזרת פריס הגוססת שחושפת בפני אית'ן את קיומו של הכונן על הצוללת סבסטופול. אית'ן בורח מהרכבת לעבר הרכב שבו בנג'י ממתין לו, וגרייס מצטרפת רשמית ל-IMF.
בסוף הסרט שומעים את קולו של קיטריג' והוא אומר שלמרות שאית'ן מוגדר כסוכן עוין בגלל פעולותיו הוא יודע שהוא האדם היחיד בעולם שיוכל להביס את גבריאל ואת הישות ושכל העולם עומד מאחוריו.
הפקה
קרוז הכריז ב-14 בינואר 2019 כי הסרטים השביעי והשמיני בסדרה יצולמו בזה אחר זה כאשר כריסטופר מק'קווארי יכתוב ויביים את שני הסרטים שיציאתם לאקרנים מתוכננת ל-23 ביולי 2021 ו-5 באוגוסט 2022, בהתאמה. בפברואר 2019 אישרה פרגוסון את חזרתה לסרט השביעי. בספטמבר 2019 הודיע מק'קווארי בחשבון האינסטגרם שלו שהיילי אטוול הצטרפה לצוות שחקני הסרט השביעי. בספטמבר 2019 הצטרפה פום קלמנטיף ותגלם דמות שתופיע הן בסרט השביעי והן בסרט השמיני בסדרה. בדצמבר 2019, סיימון פג אישר את חזרתו לסרט, כששיי ויגהאם לוהק לשני הסרטים הבאים. ניקולס הולט לוהק בינואר 2020, יחד עם הנרי צ'רני, מה שציין את חזרת דמותו יוג'ין קיטרידג', לראשונה מאז הסרט משנת 1996. ונסה קירבי גם הודיעה שהיא חוזרת לשני הסרטים הבאים. לקראת סוף מאי 2020, הוכרז רשמית כי הולט לא ישתתף בסרט כנבל הראשי בשל התנגשויות בלוח הזמנים שלו, וכתוצאה מכך, הוא הוחלף באסיי מוראלס שלוהק להיות הנבל הראשי של הסרט השביעי והשמיני.
הצילומים התחילו ב-20 בפברואר 2020 בוונציה ונמשכו 3 שבועות לפני שהם עברו לרומא באמצע מרץ למשך 40 יום, ברם עקב התפרצות וירוס הקורונה באיטליה, הופסקו הצילומים במדינה והשחקנים אולצו להישאר בבידוד בבית מלון לפני שהוטסו חזרה למדינותיהם וההפקה נעצרה.
בתחילת מרץ 2020 הצילומים התחדשו ונערכו באולפני האחים וורנר, ליבסדן בהרטפורדשייר ובסארי, אנגליה.
באוגוסט 2020 פרצה שרפה גדולה על אסדת פעלולים לאופנועים באוקספורדשייר. לקח שישה שבועות להכין את האתר ולהתכונן והייתה הסצנה "בין היקרות ביותר שצולמו אי פעם בבריטניה". איש לא נפגע בתקרית. בספטמבר 2020 הצילומים נערכו במרה ורומסדל, נורווגיה ובאוקטובר השחקנים חזרו לאיטליה לצילומי סצנות פעולה ברומא. באוקטובר ההפקה חזרה לוונציה להמשך הפקה. בדצמבר 2020 ההפקה הופסקה בעקבות שערורייה ובה כמה אנשי צוות הפרו את הנחיות הריחוק החברתי, בפברואר 2021 חודשו הצילומים באבו דאבי, בה ייערכו גם צילומי סרט ההמשך.
הפצה
הסרט צפוי היה לצאת לאקרנים ב-23 ביולי 2021, אך בשל מגפת הקורונה שאילצה את דחיית המשך הצילומים הפצתו נדחתה ל-19 בנובמבר 2021. בהמשך נדחתה הקרנת הבכורה ל-27 במאי 2022 ולאחר מכן ל-12 ביולי 2023.
ב-17 במאי 2023 יצא לאור הקדימון הרשמי של הסרט. ב-19 ביוני 2023 הוא הוקרן בבכורה עולמית במדרגות הספרדיות ברומא.
סרט המשך
הסרט השמיני בסדרה מתוכנן לצאת לאקרנים ב-28 ביוני 2024 וייקרא בשם משימה בלתי אפשרית: נקמת מוות – חלק שני.
צ'אודר צדפות
צ'אודר צדפות (באנגלית: Clam chowder) הוא מרק המכיל ציר וצדפות. פרט לצדפות נהוג להוסיף למרק גם חתיכות תפוח אדמה ובצל המטוגן קלות בשומן. לא מקובל להוסיף למנה ירקות, אם כי רצועות גזר מוספות לעיתים, בעיקר לצורך קבלת צבע. כמו כן לעיתים מוסיפים פטרוזיליה או עלי דפנה לצורכי עיטור המנה והוספת טעם.
צ'אודר דגים בסגנון ניו אינגלנד, היא וריאציה על המרק המקורי, שלה מוסיפים כמות נכבדת של חלב או שמנת. יש הטוענים, שבשנים האחרונות המרק מכיל יותר ויותר חלב כתוצאה מהתיירות בניו אינגלנד, בעוד שהמנה המקורית צלולה בהרבה ממה שנהוג להגיש היום. לפי הטענה, תיירים שנרתעים ואינם רגילים לטעם הצדפות ופירות הים שבמנה מעדיפים את המנה עם יותר חלב. בעבר היה נהוג במסעדות להגיש את המרק עם השמנת בצד והסועד היה מוסיף כראות עיניו, מנהג זה אינו שכיח עוד.
צ'אודר דגים בסגנון מנהטן, הוא וריאציה של המרק המקורי שלה מוסיפים עגבניות ליצירת צבע אדום ולקבלת טעם נוסף. משנת 1890 נקראה המנה "צ'אודר דגים בסגנון קוני איילנד", או "צ'אודר דגים בסגנון שוק הדגים פולטון". הכינוי מנהטן הודבק למנה רק בתחילת המאה ה-20. מסעדות בדרך כלל מגישות את הצ'אודר בסגנון מנהטן או בסגנון ניו-אינגלנד, אך לא בשניהם.
ברכת קדושת השם
ברכת האל הקדוש או קדושת השם היא הברכה השלישית בתפילת העמידה, אחת משלוש ברכות השבח שבתחילת תפילת העמידה ועניינה האדרת קדושת האל והמלכתו. הברכה נאמרת לאחר ברכת מחיה המתים ולפני ברכת חונן הדעת. בחזרת הש"ץ מברכים ברכה זו לאחר אמירת קדושה.
עשרת ימי תשובה
בראש השנה ויום כיפור אומרים גרסה מורחבת של הברכה, לאור משמעותם של ימים אלה.
נוסח הספרדים:
נוסח תימן בלדי:
שינויי נוסח
לפי נוסח אשכנז ונוסח תימן, בחזרת הש"ץ מחליפים בכל התפילות את נוסח אתה קדוש בנוסח זה:
בנוסח איטליה אומרים את הנוסח הנ"ל בימים נוראים, בין בתפילת לחש ובין בחזרת הש"ץ, וכך אמרו (עם שינויים קלים) בין בלחש ובין בקול בכל השנה בנוסח רומניא. בשאר ימות השנה אומרים נוסח קצת שונה (בין התפילת הלחש ובין בחזרת הש"ץ):