cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שפות אראוואק
דוברי שפות אראוואק באמזונאס
באזור האמאזונאס דוברי השפות אראוואק חיו בדרך כלל בקהילות קטנות ומרוחקות זו מזו. לא ממש נוודים, הם עבר נדודים רבים, מיזוגים ופיצולים, והחליפו סחורות עם אוכלוסיות אחרות. רבים מהם הם רב-לשוניים, משום האקסוגמיה הנפוצה בקרבם - כלומר, נישואים עם בני/בנות קבוצות לשון אחרות גם מבחינת הארגון החברתי קיים אצלם מגוון. בדרך כלל בראשם עמדו מנהיג אחד או יותר, כשמעמד מיוחד יוחס לזקני השבט. כפריהם הוקמו בדרך כלל על גדות נהרות, כשהאלה שימשו לתעבורה, למסחר ודרכי תקשורת. הם התגוררו ב"בתים משותפים" מעץ מכוסים בגגות ארוגים מעלי דקל. בכל בית גרו כמה משפחות. עיסוקם הראשי הוא הציד והדיג -אצל גברים, והחקלאות - אצל נשים. הם משתמשים בשיטות "כריתה ושריפה" של היערות לשם פינוי שדות לחקלאות ומגדלים פקעות כמו מניוק או בטטה. הקהילות שהתיישבו רחוק מאוד מהחופים ומהערים נשמרו זמן רב בבטחה מול איומי ההתיישבות האירופית. אולם במאה ה-20 עקב התפתחות תעשיית הכריה (במיוחד של כריית הזהב), זיהום הנהרות ופיתוח הערים, הגעתם של מיסיונרים ומטיפים אוונגליסטים, השתנה סגנון החיים המסורתי שלי רבים מילידי אמזונאס. בימינו תרבותן בסכנת הכחדה.
קישורים חיצוניים
Lewis, M. Paul (ed.), 2009. Ethnologue: Languages of the World, Sixteenth edition. Dallas, Tex.: SIL International. Online version
איוואן פרנקו
איוואן פרנקו (באוקראינית: Іва́н Я́кович Франко́; "פרנקו" מבטאים עם דגש על ההברה האחרונה; ברוסית: Иван Яковлевич Франко́; 1856 – 1916), סופר ומשורר לאומי אוקראיני. אחד ממייסדי הספרות האוקראינית המודרנית ביחד עם טאראס שבצ'נקו. כמו כן היה פעיל בתנועות פוליטיות בגליציה, במיוחד בתנועה הסוציאליסטית.
ביוגרפיה
בשנת 1875 החל ללמוד באוניברסיטת לבוב, בפקולטה לשפה ולספרות אוקראינית. הוא הצטרף לחוג סטודנטים בשם מוסקבופילים - קבוצה שדגלה בהכרה טובה יותר של התרבות הרוסית וסופריה. הוא נמנה גם על הכותבים הקבועים בעיתון של הקבוצה "דרוה", והתחיל לפרסם בו את פרסומיו הראשונים באוקראינה. פעילותם של הצעירים בחוג זה הייתה למורת רוחם של זקני החוג, שכתבו בשפה הרוסית והטיפו נגד סוציאליזם. הזקנים הלשינו על הצעירים לשלטון האוסטרי וכל חברי הקבוצה, כולל פרנקו, נעצרו ב-1877. פרנקו ישב בבית הסוהר כ-9 חודשים עם אסירים משולי החברה, אך רוחו לא נשברה. לאחר ששוחרר המשיך לכתוב באוקראינית על אי-צדק חברתי.
כשיצא לחופשי הוחרם על ידי מוסקבופילים ועל ידי לאומנים אוקראינים, כתוצאה מכך, סיים את לימודיו באוניברסיטה רק 15 שנה מאוחר יותר. הוא נאסר פעמיים נוספות ב-1880 וב-1889 והוחזק שוב באותם תנאים. מאסריו היוו מקור לסיפוריו על אסירים עלובי חיים, שחוסר מקורות פרנסה הביאם לידי גנבות ורציחות בבית הסוהר (שמות הספרים הללו ושנת הוצאתם לאור: "דווין", "מולוט" (מקבֶת), "גרומדסקי דרוג" (חבר אזרחי) ב-1878, "סביט" (העולם) ב-1880, "נרוד" (עם) ב-1890). בשנות ה-80 כתב גם סיפורים על חיי היהודים. סיפורים אלה זכו לפרסום רב ותורגמו למספר שפות. ב-1881 חזר לנהויביצ'י והחל לכתוב רומן היסטורי בשם "זכר ברקוט" על תקופת פלישות הטטרים. הרומן זכה לפרס של המגזין "זריה", ועזר לפרסומו ההולך וגדל של פרנקו בקרב העם האוקראיני. לאחר מכן תרגם את פאוסט של יוהאן וולפגנג פון גתה ואת "דויטשלנד" של היינריך היינה. כמו כן כתב מאמרים ספרותיים על טאראס שבצ'נקו. ב-1886 נשא את אולגה חורונז'ינסקיה, לה הקדיש את אוסף שיריו "ז ורשין אי ניז'ין" (מהפסגות והעמקים). אשתו סבלה מפיגור.
בשנת 1889 כתב בעיתון "פרבדה", שהוצא לאור על ידי לאומנים אוקראינים, והקים את המפלגה הרותנית-אוקראינית הקיצונית. פרנקו נבחר גם להיות מועמד המפלגה לפרלמנט האוסטרי, אך הפסיד בבחירות. בעקבות פעילות זו נאסר שוב. ב-1891 למד באוניברסיטת צ'רנוביץ וכתב תזה על איוואן וישנסקי, שאותה סיים באוניברסיטת וינה בהדרכתו של וטרוסלב יגיץ', מומחה לתרבות סלאבית. ב-1894 התמנה למרצה לספרות אוקראינית באוניברסיטת לבוב, אך ראשות המחלקה נמנעה ממנו בשל התנגדותם של חברי סגל אחרים. ב-1898 פרסם מאמרים נגד תורתם החברתית של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, ובהם טען שהם מנסים לפתח דת חדשה המבוססת על שנאה בין מעמדות חברתיים.
עוד ב-1899, לאחר פילוג במפלגה האוקראינית הקיצונית אותה ייסד, הקים את המפלגה הלאומית-דמוקרטית בה פעל עד 1904, שנה שבה עזב את הפעילות הפוליטית.
ב-1902 תלמידיו של פרנקו, שהבחינו במצבו הכלכלי הקשה, קנו עבורו בית, שלאחר מותו הפך למוזיאון לזכרו.
ב-1914 פרסם פרנקו כמה קובצי סיפורים - "פריוויט איוואנובי פרנקובי" (ד"שים מאיוואן פרנקו) ו"איז ליט מויי מולודוסטי" (משנות צעירותי).
ב-1916 פרנקו מת בעוני ונקבר בבית קברות ליצ'קיבסקי שבלבוב.
הנצחתו
למרות היותו נרדף בחייו, זכה פרנקו לתהילה באוקראינה לאחר מותו. דיוקנו מופיע על שטר כסף של 20 הריבניה. על שמו נקראים רחובות רבים ברחבי אוקראינה, וכן העיר איוואנו-פרנקיבסק.
חנוך (פירושונים)
{{פירושונים|* חנוך – דמות מקראית, צאצא מדור שישי לאדם הראשון. אישים ששם משפחתם הוא חנוך:
ראו גם
}}
סייד קשוע
סייד קשוע (בערבית: سيد قشوع; נולד ב־31 ביולי 1975) הוא עיתונאי, תסריטאי, סופר ופובליציסט ערבי–ישראלי. בעבר בעל טור סאטירי במוסף "הארץ" ובשבועון "העיר". חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2005 ופרס קוגל לספרות בשנת 2011.
ספריו, "ערבים רוקדים", "ויהי בוקר", "גוף שני יחיד" ו"עקוב אחר שינויים", הם רבי-מכר שתורגמו למספר שפות.
ביוגרפיה
סייד קשוע נולד בטירה שבמשולש למשפחה מוסלמית-ערבית. הוריו הם חלימה ודרוויש קשוע. אביו, שהיה חבר ב”מצפן”, נעצר במרץ 1969 בירושלים בעקבות פיגוע בקפטריה של האוניברסיטה העברית שבו נפצעו 28 אנשים. הוא נחשד בכך שידע על כוונת המחבלים אך לא מנע את הפיגוע. הוא לא הועמד לדין, אך ישב שנתיים במעצר מנהלי.
בגיל 15 התקבל קשוע לבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים, באותה תקופה למדו בבית הספר תלמידים ערבים בודדים בלבד (גיבור הספר החצי-אוטוביוגרפי ”ערבים רוקדים” מספר כי בעת לימודיו נתקל לעיתים ביחס גזעני מצד חבריו ללימודים). בתום לימודיו התיכוניים פנה ללימודים אקדמיים בסוציולוגיה ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית, שם הכיר את נג'את, רעייתו לעתיד. לאחר שסיים את לימודיו התקבל ככתב לעיתון ”כל העיר”. תחילה כתב כתבות מגזין ואחר כך הפך גם למבקר טלוויזיה ולבעל טור אישי בעל אופי סאטירי.
הביקוש של העיתונות הישראלית לכתבים ערבים ישראלים גבר בעקבות האינתיפאדה השנייה ומהומות אוקטובר 2000, ובמקביל להופעותיו התכופות בטלוויזיה, קיבל קשוע הצעות עבודה רבות מהעיתונים הארציים, בין היתר הצעה לטור קבוע במוסף ”7 ימים” של ידיעות אחרונות. קשוע נענה להצעה זו ואף התפטר מעבודתו ב”כל העיר”, אך זמן קצר טרם כניסתו לתפקיד בוטל החוזה. באותה שנה הוצעה לו עבודה במקומון ”העיר” וטור פרי עטו בשם ”החבית העממית” התפרסם גם ב”כל העיר”. בתחילת 2003 פוטר בעקבות קיצוצים.
כחצי שנה לאחר שחזר לטירה, עבר קשוע באוגוסט 2003 להתגורר בבית צפאפא שבירושלים וב-2008 עברה המשפחה לשכונת רמת דניה בעיר. לקשוע ואשתו נג׳את בת ושני בנים. בקיץ 2014 החל משמש מרצה אורח באוניברסיטת אילינוי באורבנה–שמפיין במסגרת התוכנית ללימודי ישראל. הוא עבר עם משפחתו לארצות הברית ושיתף את קוראיו בחבלי קליטתו שם. בשנת 2016 הוא שימש פרופסור קליני בתוכנית לתרבות וחברה יהודית של אוניברסיטת אילינוי ומלמד כתיבה יוצרת. נכון לשנת 2019 הוא משמש כעוזר הוראה ותלמיד מחקר באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס שבמדינת מיזורי בארצות הברית, ועובד כתסריטאי עבור רשת HBO.
ב-2011 זכה באות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי בנובמבר 2014 יצא לאקרנים הסרט ”ערבים רוקדים” בבימויו של ערן ריקליס שאת תסריטו כתב קשוע.
באוקטובר 2015 החלה בערוץ הראשון הקרנתה של הסדרה ”התסריטאי” שכתב קשוע, ובדצמבר באותה שנה החלה הקרנתה גם בערוץ השני.
ב־2016 ויתר על קבלת תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון, זאת על רקע ביטול הענקת פרס מטעם האוניברסיטה לארגון שוברים שתיקה.
בנובמבר 2017 פרסם טור פרידה ממדורו במוסף ”הארץ”.
ספרו "ויהי בוקר" עובד לסרט בשם זה על ידי ערן קולירין. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2021 והוקרן לראשונה בפסטיבל קאן. הוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים חיפה וב-7 פרסי אופיר.
קשוע כתב את תסריט סדרת הדרמה הקומית ”מדרסה”, ששודרה לראשונה ב־1 בינואר 2023 בערוץ כאן חינוכית. הסדרה עוסקת בקהילת בית ספר דו־לשוני בירושלים. סוגיות חברתיות ופוליטיות יהיו במוקד הדילמות של הנערים והנערות בבית הספר וכן של הוריהם.
ביקורת
לצד השבחים הרבים להם זוכה קשוע, כתיבתו הביקורתית כלפי שני המגזרים, היהודי והערבי, מציבה אותו תחת ביקורת כבדה משני הצדדים. במגזר היהודי הציוני יש הרואים בקשוע שמאלני רדיקלי, ואת כתיבתו כבעלת אופי אנטי־ציוני. באחד מטוריו פרסם קשוע כי כאשר הוא שומע את ההמנון הוא הולך לשירותים, וקיבל ביקורות רבות וגינויים על אמירה זו.
במגזר הערבי, לעומת זאת, מבקרים את קשוע על כך שהוא כותב בעברית בלבד ובעיתונים ישראליים, וטוענים כי הוא מביע עמדות פרו־ישראליות ומביע בוז גלוי לערבים ולתרבותם. בריאיון סיפר קשוע כי בעבר הושווה לשר אביגדור ליברמן, נאמר עליו כי הוא משתמש ב”טרמינולוגיה ציונית” ובטירה אף הופצו שמועות כי התגייר.
בראשית מבצע עופרת יצוקה פרסם קשוע מאמר סאטירי בשם ”יצוקה. בטח יצוקה” שבו התחזה לאיש ימין קיצוני במטרה להלעיגו, וכתב בין היתר כי:
המאמר תורגם לערבית והופץ בעיר הולדתו, טירה, שם הובן כפשוטו כמתקפה נגד הערבים. כפי שסיפר בטור:
קישורים חיצוניים
על כתביו:
Baby I
Baby I (בעברית: מותק, אני) הוא הסינגל השני של הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה מתוך אלבום הבכורה שלה, Yours Truly.
רקע ויציאה
גרנדה הוציאה את השיר כסינגל השני מאלבום הבכורה שלה לאחר הצלחת הסינגל הראשון מהאלבום; The Way, לדבריה, הוא יותר קליט ומתוחכם מהסינגל הקודם.
הקליפ לשיר יצא ב-6 בספטמבר 2013 וצבר למעלה מ-100 מיליון צפיות ב-YouTube.
ג'מימה קירק
ג'מימה קירק (באנגלית: Jemima Kirke; נולדה ב-26 באפריל 1985) היא שחקנית, אמנית ובמאית בריטית-אמריקאית-יהודייה ממוצא ישראלי. ידועה בעיקר בתור ג'סה מהסדרה "בנות".
ביוגרפיה
קירק נולדה בוסטמינסטר, לונדון, אביה הוא המתופף של להקת הרוק Bad Company ,סיימון קירק. אמה היא לוריין קירק, בעלת בוטיק וינטג'. אביה ממוצא אנגלי וסקוטי, אמה יהודייה. סבה מצד אמה של קירק, ג'ק דלל, הוא איש עסקים בריטי ממוצא יהודי-עיראקי. סבתה מצד אמה, זהבה הלמר, ישראלית, ועבדה בתור דיילת. לקירק שתי אחיות שחקניות, לולה קירק ודומינו קירק. היא בת דודתו של האוצר אלכסנדר דלל, מעצבת הנעליים שרלוט אולימפיה דלל, והדוגמנית/צלמת אליס דלל.
קריירת משחק
כשחיה בווסט וילג', מצאה עצמה קירק משתתפת תפקידי משחק בפרויקטים שהפיקו חבריה. לינה דנהאם, חברתה ויוצרת הסדרה "בנות" ביקשה ממנה לקחת חלק בסרט הביכורים שלה "רהיטים זעירים", שחקני הסרט גויסו בהתנדבות, מכיוון שלדנהאם לא היה תקציב לשלם לשחקנים מקצועיים אשר ישחקו בסרט. אף שהסרט התברר כרווחי למרות התקציב הדל שבו נוצר, קירק אינה קיבלה על פועלה תשלום.
בשנת 2011, השתתפה בסדרה "בנות" לצד דנהאם ושיחקה את דמותה של ג'סה אשר דמותה הופיעה בכל שש העונות של הסדרה.
לקירק היו תפקידים בסרטי הקומדיה האפלים "הרכוש של אווה" ו"השעות הקטנות".
יעקב הוזמן
יעקב הוזמן היה מזכיר קואופרטיב "אגד" ומנכ"ל "ארקיע".
הוזמן, יליד פולין, עלה לארץ ישראל בינואר 1925. נמנה עם מקימי "אגד", וניהל את "אגד" במשך 24 שנים (1926 – 1950).
בשנת 1950 נקרא על ידי שר התחבורה, דוד רמז, להקים את חברת ארקיע. לאחר המיזוג בין חברת "ארקיע" לחברת "אווירון" ניהל את "ארקיע" עד לפטירתו ב-24 בספטמבר 1965.
הוזמן תמך באמנים רבים וטיפח אוסף ענק של פולקלור יהודי בשירה, במוזיקה, בציור ובספרות יידיש. היה חבר ועד כפר האמנים עין הוד וחבר מועצת המנהלים של מוזיאון תל אביב.
ב-15 בדצמבר 1966 נקרא נמל התעופה אילת על-שמו - נמל התעופה אילת ע"ש יעקב הוזמן.
רון חולדאי
רון חולדאי (נולד ב-26 באוגוסט 1944) הוא ראש עיריית תל אביב-יפו מטעם מפלגת העבודה מאז שנת 1998. קודם לכן שירת כטייס קרב וכמפקד בחיל האוויר הישראלי. לאחר סיום שירותו בצה"ל בדרגת תת-אלוף, פנה לעסקים ובהמשך, שימש כמנהל הגימנסיה העברית "הרצליה".
תחילת דרכו
חולדאי נולד, גדל והתחנך בקיבוץ חולדה. אביו, עוזר חולדאי (במקור: אובז'נסקי), ממקימי קיבוץ חולדה, היה מנהל בית הספר בקיבוץ. אמו, הנקה, עבדה כמורה והייתה ממונה בקיבוץ על העלאת הצגות ומופעים. לחולדאי שני אחים. משפחתו הייתה המשפחה המאמצת של עמוס עוז.
חולדאי החל בשנת 1963 את שירותו בצה"ל במהלכו השלים את תעודת הבגרות, התנדב לקורס טיס ולאחריו שירת כטייס קרב. לפני פרוץ מלחמת ששת הימים היה בהליכי הסבה למטוסי מיראז' 3 בטייסת 101 ("הקרב הראשונה") בטרם נקרא לטוס במלחמה במטוסי סופר מיסטר במסגרת טייסת 105 ("העקרב"). במבצע מוקד השתתף חולדאי בהפצצת הבסיסים אבו סואר ובילבייס במצרים ובסיס מארג' ריאל בסוריה. לאחר המלחמה שירת כסגן מפקד טייסת 105. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שימש ממלא מקום מפקד טייסת 201 ("האחת") והוביל אותה במהלך מבצע דוגמן 5 בו ספגה פגיעות קשות. ביומה השלושה-עשר של המלחמה שימש כמוביל מבנה לתקיפת סוללות טק"א במצרים (מבצע מפצח 22). במהלך התקיפה נפגע מטוסו מטיל וחולדאי נאלץ לנחות נחיתת חירום ברפידים. ביומה השמונה-עשר של המלחמה הוביל רביעייה למשימת חיפוי מפני מטוסי ירוט בצפון סוריה במהלכה הפיל מטוס מיג 21. בסך הכל רשם לזכותו במלחמה שלוש הפלות של מטוסי אויב. מונה למפקד טייסת 140 ("נשר הזהב"), טייסת מטוסי A-4 סקייהוק בעציון ולאחר מכן למפקד טייסת 105 בבסיס חצור. תפקידו הבא היה למפקד יחידת המשל"קים ובהמשך פיקד על בסיס חיל האוויר בנבטים ועל בסיס חצרים. פרש מצה"ל בשנת 1989 בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק במשך שנתיים במכירת מזגנים בניגריה. לאחר ששב לישראל, התבקש לנהל סגירה של מפעל בנייה ברמלה במקביל לסיום עסקיו בניגריה. לאחר ניסיון עסקי זה, נענה למכרז של הגימנסיה העברית "הרצליה", ונבחר למנהל הגימנסיה, תפקיד שבו כיהן במשך שש שנים עד שנת 1998. תחת ניהולו שופץ בניין הגימנסיה והשתפרה חזותו.
בשנת 1995, במהלך כהונתו כמנהל הגימנסיה, התמודד חולדאי בבחירות המקדימות במפלגת העבודה, אולם לא הצליח להגיע למקום ריאלי ברשימת המפלגה לכנסת.
בשנת 1969 התחתן עם יעל כ"ץ, דיילת בארקיע ולזוג שלושה ילדים. נכון לשנת 2016, המשפחה מתגוררת בשכונת תל ברוך צפון בתל אביב. חולדאי בעל תואר בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, ולימודי ניהול בבית הספר וורטון שעל יד אוניברסיטת פנסילבניה.
בחירתו
בשנת 2003 נבחר לתקופת כהונה שנייה, לאחר שזכה ב-63% מקולות הבוחרים. סיעתו זכתה ב-4 מנדטים והייתה לשלישית בגודלה במועצת העירייה (אחרי כח לגמלאים ומרצ).
בשנת 2008 נבחר לתקופת כהונה שלישית עם 51% מהקולות. מתחרהו העיקרי, חבר הכנסת דב חנין קיבל 34%. סיעתו, "תל אביב אחת", הגדילה את כוחה במנדט ל-5 מנדטים, והייתה לסיעה הגדולה ביותר, וזהה בגודלה לסיעת "עיר לכולנו" של חנין.
בשנת 2013 נבחר לתקופת כהונה רביעית עם 53% מהקולות. מתחרהו העיקרי, חבר הכנסת ניצן הורוביץ קיבל 38%. סיעתו, "תל אביב אחת", שמרה על כוחה (5 מנדטים), והייתה לסיעה השנייה בגודלה, אחרי "מרצ" של הורוביץ, שעלתה ל-6 מנדטים.
בשנת 2018 נבחר לתקופת כהונה חמישית, לאחר שניצח את יריבו אסף זמיר עם כ-46% מהקולות (לעומת 34% לזמיר). סיעתו, "תל אביב אחת" הגדילה את כוחה במועצת העיר ל-7 מנדטים.
בנייה ופיתוח
במהלך כהונתו נקטה העירייה ב"מדיניות מתחמי הבילוי" - תחימת אזור היסטורי בעיר והכשרתו לבילוי ולמסחר. במסגרת זו שוקם מתחם נמל תל אביב ונהפך למרכז בילוי ותרבות. העירייה החלה בשיקום ובשיפוץ דומה בנמל יפו ובמתחם תחנת הרכבת ביפו (מתחם התחנה), ובבניין העירייה בכיכר ביאליק (מתחם ביאליק). כמו כן מבנים במושבה הטמפלרית לשעבר שרונה שופצו כחלק מהסבת האזור למתחם קניות (מתחם שרונה - דרום הקריה). מתחם "יד חרוצים" הפך אף הוא לאזור מסעדות ובילוי, בנוסף לכך שופצו וחודשו היכל התרבות, הבימה וכיכר התרבות המחברת ביניהם.
בעקבות הכרזת העיר הלבנה בתל אביב כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2003, החל תהליך רחב של שימור מבנים, בין השאר באזור שרונה ובלב תל אביב, ולראשונה הוכנה תוכנית שימור מבנים ואתרים שהגדירה כ-1,000 אתרים בתל אביב כמבנים לשימור, באופן שימנע את הפגיעה בהם.
במהלך כהונתו אושרו פרויקטים רבים לבניית מגורי יוקרה בעיר, כגון פארק צמרת, כחלק ממגמה ארצית של בניית גורדי שחקים למגורים. לאחר שנים של סכסוכים משפטיים בנוגע לזכותם של תושבים ותיקים בכפר שלם וביפו על הקרקע, לעומת זכותם של אלו שרכשו את הקרקע בסוף שנות ה-80, פעלה העירייה לפינוי התושבים, לאחר קבלת צו מבית המשפט כחלק מפרויקט פינוי-בינוי.
כדי להתמודד עם בעיית הדיור העממי בעיר, שהחריפה עקב האמרת מחירי הדירות, מינה חולדאי באוגוסט 2008 "ועדה למציאת פתרונות דיור בהישג יד". הוועדה המליצה לקדם מיזמי בינוי ביפו, של כ-2,000 יחידות דיור במחיר מוזל. פרויקט נוסף, של הרשות לפיתוח כלכלי, הוא פרויקט 'בנה דירתך' שאיפשר דיור ל-22 משפחות ביפו. בשנת 2014 השיקה עיריית תל אביב את פרויקט ״גני שפירא״, במסגרתו נבנו 69 דירות על קרקע עירונית וביוזמתה של העירייה, ואלה מושכרות במחיר קבוע ומסובסד לזוכי הגרלה של העירייה שעמדו בתנאי הסף להשתתפות בה, כמו גיל ורמת הכנסה.
במהלך כהונתו הורחבה הטיילת וחיבור חופי בין הרצליה לבת ים, דרך העיר תל אביב. כחלק מהרחבת הטיילת הוחל בשיקום מדרון יפו והפיכתו לפארק חופי לאורכה של יפו, החל תהליך פינוי חלקים מתחנת הכוח רדינג והכשרת מעבר להולכי רגל לאורך החוף, וצומצם שטחה של בריכת גורדון.
תחבורה
העירייה בתקופתו הצהירה על מדיניות שעודדה שימוש באופניים ובהמשך בקורקינטים וכלי תחבורה קלים נוספים, כאמצעי זול להקל על גודש התנועה. כחלק ממדיניות זו הוחל ב-2011 בפרויקט תל-אופן, המציע אופניים להשכרה, והותקנו שבילי אופניים. במהלך כהונתו הוקצו יותר מ-130 ק"מ של מסלולים לאופניים על מדרכות, שדרות וצירי תנועה ברחבי העיר. רק במקרים מעטים נסללו שבילי האופניים על חשבון נתיבים המשמשים את הרכב הפרטי. המדיניות הביאה לעלייה בשימוש באופניים ולירידה מסוימת בשימוש ברכב הפרטי, אך המגמה התהפכה במהלך כהונתו הרביעית של חולדאי. בין השנים 2015 ל-2017 עלה במקצת שיעור המשתמשים ברכב, העלייה בשיעור הרוכבים נעצרה, ושיעור משתמשי התחבורה הציבורית ירד, בניגוד למגמה הארצית.
חולדאי התייחס לנושא התחבורה הציבורית בספטמבר 2008 באומרו: "בעיית התחבורה הציבורית היא בעיית יסוד של העיר הזו. להיעדר תחבורה ציבורית יעילה יש משמעויות כלכליות ממדרגה ראשונה, לא רק אקולוגיות. הבעיה היא היעדר הסמכות של הרשויות המקומיות לעשות משהו. פנינו למשרד התחבורה בעניין הזה, והם אמרו 'לא מתאים לנו'. לצערי, ראשי הערים לא יכולים לשנות". לעומת זאת, טען משרד התחבורה כי עיריית תל אביב תרמה למצב זה, משום שסירבה להכשיר נתיבי תחבורה ציבורית חדשים החל משנת 2003.
ביחס לשאלת החניה נקט חולדאי לרוב במדיניות המגדילה את היצע החניה ומעודדת שימוש בכלי רכב פרטי, אם כי במקרים מסוימים ביטל מקומות חניה קיימים. ב-2012 אפשרה העירייה לכל תושב תל אביב לחנות בחינם בשעות היום בכל רחבי העיר, ולא רק באזור המגורים כפי שהיה קודם לכן. כמו כן הכפילה העירייה את מספרי חניוני "קרוב לבית" שבהם יכולים התושבים לחנות בשעות הלילה בחינם, העניקה לתושבים הנחה של 75% בחניונים העירוניים של אחוזות החוף ואפשרה חניה על מדרכות (ראו להלן). כן הכשירה העירייה מקומות חניה רבים, בעיקר בחניונים תת-קרקעיים.
מתכננים עירוניים, ארגוני סביבה כמו החברה להגנת הטבע, ומשרד התחבורה טענו כי הגדלת היצע החניה בעיר תעודד שימוש ברכב פרטי ותפגע בשימוש בתחבורה ציבורית. חולדאי עצמו טען בספטמבר 2008 כי חניה יקרה יותר תעביר נסיעות מכלי הרכב הפרטי לתחבורה ציבורית.
חולדאי הפחית את שטח המדרכות המשמש את הולכי הרגל בעיר. בראשית כהונתו פעל להצרת מדרכות כדי להקל על זרימת תנועת כלי הרכב. בהמשכה נקט במדיניות המאפשרת חניה על חלק המדרכה שצמוד לכביש בכל עת, ועל חלק רחב ממנה בשעות הערב והלילה ובסופי שבוע - מדיניות שלא הוכרזה בגלוי. בהמשך כהונתו הפקיע מדרכות לטובת שבילי אופניים, ואפשר הפעלה של חברות להשכרת קורקינטים ואופניים ללא מתקני עגינה, אשר ניצלו את המדרכות לאחסון הכלים. העירייה פעלה לבסוף להגבלת רכיבת אופניים חשמליים במדרכות, אך החיכוך עם רוכבי האופניים הוסיף להוות איום על הולכי הרגל. תל אביב היא העיר שבה נפגעים בתאונות יותר הולכי רגל מבכל עיר אחרת, במספרים מוחלטים וביחס לגודל האוכלוסייה והעיר המסוכנת ביותר לאזרחים ותיקים.
ב-19 בנובמבר 2019, השיק חולדאי בשיתוף עם ראשי העירייה של גבעתיים, רמת השרון וקריית אונו (מאוחר יותר הצטרפו עריית שוהם, הוד השרון ומודיעין) את מיזם "נעים בסופ"ש". השירות, הניתן ללא תשלום, כולל רשת קווים בין-עירונית בת עשרה קווים, הפועלת בסופי שבוע בין ארבע הרשויות.
ב-31 בדצמבר 2021, מנע חולדאי את פינוי התחנה המרכזית החדשה מאוטובוסים, זאת כחודשיים בלבד אחרי ששרת התחבורה מרב מיכאלי הודיעה על פינויה עד סוף 2023. בעקבות זאת הגישו תושבי השכונות הסמוכות לתחנה המרכזית, באמצעות האגודה לזכויות האזרח, עתירה מנהלית נגד חולדאי ועיריית תל אביב-יפו, בדרישה לפינוי התחנה המרכזית כפי שנקבע לפני כן, היינו עד סוף 2023.
מהלך נוסף שעשה חולדאי למניעת ביקורת על אי-פינוי התחנה המרכזית, היה הכחשת זיהום האוויר שהתחנה מייצרת. הכחשה זו זכתה לביקורת חריפה מצד המשרד להגנת הסביבה, אשר שלח מכתב בו הזהיר את אנשי העירייה לבל יפיצו ידיעות שקריות על מצב זיהום האוויר באזור התחנה המרכזית, שהינו החמור בישראל.
תרבות וספורט
לאור התרחבות מוזיאון תל אביב לאמנות עלה הצורך בגיוס תרומות לבניית אגף חדש. בסוף שנת 2005 הוביל חולדאי מהלך של קבלת תרומה בסך 20 מיליון דולר מאיש העסקים סמי עופר לשם בנייתו, בתמורה להסבת שם המוזיאון ל"מוזיאון תל אביב לאמנות ע"ש סמי ואביבה עופר", ורישום הערת אזהרה לטובת עופר על מבנה המוזיאון. סערה ציבורית שהתעוררה בעקבות הסכם זה הביאה לביטולו. חולדאי המשיך לפעול לגיוס תרומות לשם בניית אגף חדש למוזיאון. הבניין על שם פול והרטה עמיר הכפיל את שטח המוזאון וזכה עם פתיחתו בתואר "המוזאון הטוב ביותר של שנת 2011" על ידי מגזין התיירות Travel and Leisure.
ב-25 ביולי 2007 הורה חולדאי על הריסת אולם הספורט על שם אוסישקין בתל אביב, בשל מצבו הירוד של המבנה. האולם היווה "בסיס האם" של אוהדי קבוצת הפועל תל אביב בכדורסל במשך עשרות שנים, והאוהדים הרבים בעיר הביעו כעס, התמרמרות ואכזבה על הריסת אולם הספורט. במקום האולם שנהרס הוקם היכל קבוצת שלמה במתחם הדרייב אין, הריסת המבנה הייתה מאבק שנמשך קרוב לשנה וחצי בין גורמים רבים בעייריה, בענפי הספורט ובאזור. במהלך המאבק התגלו כתובות נאצה על קברי הוריו של חולדאי בקיבוץ חולדה שרוססו על ידי אוהדים שביקשו למחות על הכוונה להרוס את האולם. הכתובות גררו ביקורת ציבורית, גם מצדה של קבוצת הפועל תל אביב ואוהדיה. כבר למחרת התנדבו קבוצת אוהדי הפועל תל אביב שהלכו לבית הקברות וניקו ותיקנו את הקברים.
בתחילת 2008 החלה העירייה לשפץ את בריכת גורדון, שחסמה את רצף הטיילת לאורך חופה של העיר. במקום הבריכה המקורית, החלה הערייה בבניית בריכה במתכונת מצומצמת ב-20 ביולי 2009 נפתחה בריכת גורדון המחודשת.
בינואר 2021 בעת מגפת הקורונה שכללה סגירת מוסדות התרבות בישראל, הבטיח חולדאי לפתוח את מוסדות התרבות בעיר, למי שהתחסן פעמיים.
רון חולדאי משמש בנוסף לתפקידו כראש העירייה, כיו"ר מועצת הנאמנים של התיאטרון הקאמרי ומוזיאון תל אביב.
להט"ב
מנגד, במהלך שנות כהונתו של חולדאי כראש העיר, השקיעה העירייה מיליוני שקלים בקהילה הגאה. בין היתר הוקם מרכז ראשון מסוגו לנוער הומו-לסבי, והמרכז העירוני לקהילה הגאה - המתנ"ס העירוני הראשון בישראל המיועד לשרת את קהילת הלהט"ב, הממוקם בגן מאיר. מצעד הגאווה מתקיים בעיר מדי שנה, בתמיכת העירייה.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, נכלל חולדאי בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
ניהול כספי
חולדאי נכנס לתפקידו כשבמאזן העירייה חוב של מאות מיליוני שקלים, שנוצר כתוצאה מגרעונות בתקציבי שנים קודמות. בעת כהונת חולדאי, בשנים 1998–2002 הוסיפו תקציבי העירייה השוטפים להיות גרעוניים, בשנת 2003 היה התקציב השוטף מאוזן, ובשנים 2004–2006 עברה העירייה אף לעודף בתקציב השוטף, וחלק מהעודפים הופנו להקטנת החוב שהצטבר מגרעונות שנים עברו. בהציגו את הדו"ח הכספי המבוקר של העירייה לשנת 2006 אמר חולדאי: "אלה הם נתונים שלא היו נחלתה של העיר תל אביב יפו לאורך שנים רבות רבות. מי שזוכר איך נראו הנתונים הכלכליים של העירייה לפני פחות מעשור, עם הגירעונות שהצטברו ועומס המלוות שתפח, מבין את המפנה החיובי שחל בעבודת העירייה ואת חשיבותו לביסוס איתנותה לשנים הבאות".
חולדאי הוא יו"ר פורום ה-15 - פורום הערים העצמאיות, המאגד את הערים שאינן מקבלות מענקים מהממשלה.
פרשת החניונים
בשנת 2004 נחשפה פרשת שחיתות של בכירים בחברה העירונית "אחוזות החוף", המפעילה עשרות חניונים בעיר. המשטרה העלתה חשדות לפיהם ראובן גרוס, שהפעיל חניונים רבים בעיר, שיחד בכירים בחברה העירונית תמורת מידע שסייע לו לזכות במכרזים להפעלתם. חולדאי נחקר באזהרה בעניין מעורבותו בפרשה אך תיקו נסגר מחוסר ראיות.
ביולי 2010 מינה חולדאי לסגנו את נתן וולוך, ראש סיעת הגמלאים, שהורשע זמן קצר קודם לכן בהפרת אמונים, ללא הטלת קלון. את המינוי, שספג ביקורת, נימק חולדאי בשלל דימויים: "אי אפשר ללכת בשדה בלי לחטוף קוצים. ... כחקלאי אני יכול להשוות את הפוליטיקאים לזבובים בעדר הפרות שמלקטים ומלקטים. בחיים אין מלאכים, אבל יש גם צורך לעבוד ולנהל, ואני לא צריך להצטדק."
פרסים והוקרה
בשנת 2009 החליט סנאט אוניברסיטת תל אביב להעניק לחולדאי תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 2021 שגריר צרפת בישראל אריק דנון העניק בשם נשיא הרפובליקה עמנואל מקרון את אות לגיון הכבוד הצרפתי לחולדאי, המשקף את קבלתו למסדר היוקרתי ביותר של צרפת. זאת, כהוקרה של ממשלת צרפת לתרומה יוצאת דופן לרפובליקה הצרפתית ותרבותה.
כתיבה
ב-2021 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "עיר גדולה ואנשים בה הרבה" בהוצאת ידיעות ספרים. שם הספר מתייחס לספרו של נחום גוטמן, "עיר קטנה ואנשים בה מעט", בו מסופר על שנותיה הראשונות של אחוזת בית, ממנה התפתחה תל אביב.
קישורים חיצוניים
מאמריו:
חילול שבת
בהלכות שבת, חילול שבת הוא מושג שפירושו אי-שמירה על איסורי שבת - ל"ט אבות מלאכה ותולדותיהן, וכן איסורי שבות. העונש המפורט בתורה על חילול שבת במזיד, אם חילל שבת בפני עדים שהתרו בו הוא סקילה, ואם חילל שבת שלא בפני עדים חייב כרת שנאמר: . העונש מדאורייתא על חילול שבת בשוגג הוא הבאת קורבן חטאת.
פיקוח נפש
על פי ההלכה פיקוח נפש דוחה שבת. במקרים של פיקוח נפש, מותר ואף חובה לחלל שבת. חז"ל משבחים את העובר על המצוות כדי להציל נפשות:
מותר לחלל שבת גם כדי למנוע פיקוח נפש עתידי, ואפילו ספק פיקוח נפש.
לצורך קידוש החודש
חכמים התירו לחלל שבת לצורך קידוש החודש (כלומר העדים רשאים לצאת מתחום שבת לצורך עדות). ישנו דיון בגמרא האם אפשר לחלל את השבת גם במקרה שרואים בבירור את הירח וניתן להניח שעדים נוספים הגרים בסמוך למקום הסנהדרין ראו את המולד.
חילול שבת בפרהסיה
בתלמוד נכתב. מסקנת הגמרא בסוגיה היא שלמרות שיש מחלוקת האם משומד לדבר אחד נקרא מומר לכל התורה, המחלל שבת בפרהסיא, לכל הדעות נקרא מומר לכל התורה.
הגדרתו
הרשב"א כותב (בשו"ת הרשב"א) שצריך לחלל שבת שלוש פעמים, ובפני עשרה.
דינו
הבית יוסף, ובעקבותיו הקיצור שולחן ערוך נוקטים להלכה את דברי הרשב"א שהוא כגוי ומין לכל דבר ושיינו אסור. החזון איש לעומת זאת, סובר שיינו מותר, משום שלא שייך לגזור בו לא משום בנותיהם ולא משום יין נסך. אם כי בפתחי תשובה כתוב שחוששים שמא יאכילנו דברים אסורים, ולכן יש סיבה נוספת לאסור.
פתרונות לחילול שבת
כיוון שרבים ממקרי החילול שבת הם נפוצים וצריכים פתרונות, נמצאו פתרונות שונים כדי לא לעבור על איסורי מלאכות מסוימות.
הפתרון הראשון הוא עירוב. העירוב נועד לפתור את הבעיה של מלאכת הוצאה מרשות לרשות, מלאכה נפוצה ביותר.
בימינו, הומצאו אביזרים אשר נועדו לפתור בעיות של שימוש במכשירים חשמליים בשבת, כגון: שעון שבת, פלטת שבת, מעלית שבת ועוד, היתרים שחלקם שנויים במחלוקת.
בישראל
בעיית השבת ואופן שמירתה העסיקה את החברה הלאומית המתגבשת עוד בזמן המנדט הבריטי. בתקופה זו התפתחו מספר הסדרים ששימשו כבסיס לעקרון הסטטוס קוו. במסגרת ההסדר הוסכם שהשבת תישמר בכל המוסדות הלאומיים, התחבורה הציבורית תושבת בכל היישובים וכן הותקנו תקנות שהבטיחו את השבתת המסחר והמלאכה בשבת. בפקודת סדרי השלטון והמשפט, החוק הראשון שהתקבל מיד עם הקמת מדינת ישראל נקבע כי השבת וחגי ישראל הם ימי המנוחה הרשמיים במדינת ישראל. בשנת 1951 נחקק "חוק שעות עבודה ומנוחה", האוסר על העסקת עובדים בחגים ובשבתות.
סוגיית השבת השנויה במחלוקת מבטאת את הניגודים העמוקים בין הדתיים לחילוניים, על פי התפיסה החילונית יש לאפשר פתיחת מקומות בילוי וכן להפעיל תחבורה ציבורית בשבת. אולם, חילול שבת בכלל, בפרהסיה בפרט, עומד בסתירה לתפישה הדתית שעומדת מנגד. המחנה הדתי תבע את חקיקתו של "חוק השבת הארצי". ניסוחו הכללי והמעורפל של החוק מאפשר מרחב גדול של פרשנויות שעשויות לגרור התפתחויות בכיוונים שונים בהתאם לתנאים ולנסיבות.
בתחום השבת קבע מכתב הסטטוס קוו כי "ברור שיום המנוחה החוקי במדינה היהודית יהיה יום השבת "תוך מתן רשות לנוצרים ובעלי דתות אחרות לשבות ביום השבתון הנקבע על-פי דתם. כמו כן, נקבע כי השבת תישמר גם בתחבורה הציבורית בכל רחבי הארץ.
בסוגיות פתיחת מקומות בילוי והפעלת תחבורה ציבורית נקטה המערכת הפוליטית דפוסים מובהקים של דמוקרטיה הסדרית. ביטוי לכך ניתן למצוא בכך ששאלת פתיחתם של מקומות בילוי לא הוסדרה בחקיקה ראשית. באופן עקרוני חנויות אינן פתוחות בשבת. בעשור הראשון לשנות האלפיים, חל כירסום בסטטוס קוו בנושא זה, כאשר יותר ויותר אזורי קניות אינם שומרים על החוק ופותחים בשבת.
בתחום התחבורה הציבורית התבססו ההסדרים על הסטטוס קוו שהיה קיים ערב הקמת המדינה. ההבנות הפוליטיות בנושא לא נשענו על חוק כתוב כי אם על הסכמים בלתי רשמיים. בשכונות דתיות נאסרה כל תנועה של כלי רכב ומגוון רחב של תחומים נותרו בשטח האפור. בהתאם לקביעה במסמך, התחבורה הציבורית אינה פועלת בשבת מאז ועד היום, למעט מקרים היסטוריים יוצאים מן הכלל. בחיפה, אשר נחשבה במשך שנים ל"עיר הפועלים" פועלת תחבורה ציבורית בשבת. אף באילת, הנחשבת לעיר תיירות, פועלת תחבורה ציבורית בשבת. מוניות מורשות לנסוע בשבת, וכך ניתן פתרון מסוים לציבור החילוני הזקוק לתחבורה ציבורית בשבת.
כשהתחילו שידורי הטלוויזיה בישראל, היה ויכוח אם מדובר בדבר חדש או שהטלוויזיה נכללת ברדיו ששודר בשבת במסגרת הסטטוס קוו.
בילי אליוט - המחזמר
בילי אליוט – המחזמר (באנגלית: Billy Elliot the Musical) הוא מחזמר בריטי המבוסס על סרט הקולנוע "בילי אליוט". המוזיקה נכתבה על ידי אלטון ג'ון, והמחזה והשירים נכתבו על ידי לי הול, שגם כתב את התסריט לסרט. העלילה סובבת סביב בילי, נער הממיר את כפפות האגרוף בנעלי בלט. סיפור מאבקו האישי והגשמתו באים על רקע מאבקי משפחתו וקהילתו במסגרת שביתת הכורים 1984–1985 במחוז דרהאם, בצפון-מזרח אנגליה. המחזמר משלב יחד קטעי ריקוד, מוזיקה, תפאורות מתחלפות ווידאו קליפים על מנת להמחיש את רצונותיו של בילי אל מול שביתת הכורים. התסריט של הול הושפע מהרומן של ארצ'יבלד ג'וזף קרונין מ-1935 "הכוכבים מסתכלים למטה", המדבר על שביתת כורים. שיר הפתיחה של המחזמר מהווה מחווה לקרונין.
המחזמר הועלה לראשונה בווסט אנד בלונדון בשנת 2005, היה מועמד לתשעה פרסי לורנס אוליבייה וזכה בארבעה (כולל למחזמר החדש) וסיים את הצגותיו בלונדון ב-2016, עם כניסתו של תיאטרון "ארמון ויקטוריה" להליך שיפוץ. ההצלחה הביאה להפקות באוסטרליה, ברודוויי, טורונטו, שיקגו, ברזיל ובמקומות אחרים. בניו יורק הוא רץ במשך 1,312 הופעות וזכה בעשרה פרסי טוני ועשרה פרסי שולחן הכתיבה, ובכלל זה, בשני המקרים, כמחזמר הטוב ביותר. בישראל הוא עלה לראשונה בקיץ 2016 בתרגומו של אלי ביז'אווי, בבימויו של אלדר גרויסמן, בניהולו המוזיקלי של בן זיידמן ובכיכובם של שון זילברשטיין וארנון הרינג בתפקיד בילי, אבי קושניר, דפנה דקל, אושרי כהן ודינה דורון.
המחזמר זכה לביקורות חיוביות: צ'ארלס ספנסר מדיילי טלגרף קרא לו "המחזמר הבריטי הטוב ביותר שראיתי אי פעם" והדיילי מייל חשב שהוא "יצירת מופת תיאטרלית".
מערכה I
במחוז דרהאם, שביתת כורי הפחם רק החלה. בילי, נער יתום מאם בן 11, נדרש להישאר לאחר שיעור האגרוף שלו, מוצא את דרכו לשיעור בלט המנוהל על ידי גברת וילקינסון ונמשך לקסם הריקוד. הסוד נשמר בתחילה בקלות, כשהאדם היחיד שנמצא בביתו היא סבתו. היא חושפת את מערכת היחסים האלימה שהייתה לה עם בעלה המנוח, ואת העובדה שגם היא אוהבת לרקוד.
בעוד אחיו, אביו ושכניו נמצאים בשביתה ומתנגשים במהומות עם המשטרה, בילי ממשיך לקחת שיעורי ריקוד, כשהוא שומר על כך בסוד ממשפחתו, וממיר את המציאות האלימה של השביתה בבלט הרגוע.
בסופו של דבר, מר אליוט מגלה את בילי בשיעור הבלט ואוסר עליו בכעס להשתתף בשיעורים. גברת וילקינסון, שמכירה בכישרונו של בילי, מציעה לו להיבחן לבית הספר המלכותי לבלט בלונדון. כדי להתכונן לאודישן, היא נותנת לו שיעורים פרטיים ללא תשלום. בילי לא בטוח שזה מה שהוא רוצה לעשות ומבקר את חברו הטוב מייקל. הוא מוצא את מייקל לובש שמלה. מייקל משכנע את בילי שיהיה כיף להתלבש בבגדי נשים וכי עליהם להתעלם מהעכבות המגבילות של קהילתם (בני מעמד הפועלים הבריטי).
בילי מגיע לשיעור הפרטי הראשון שלו ומביא עמו את הדברים כדי לערוך ריקוד מיוחד לאודישן. הוא מתחיל ללמוד ומדביק בהתלהבות את גברת וילקינסון בזמן שהוא מפתח ביצוע מרשים לאודישן שלו. דבי, בתה של הגברת ווילקינסון, מנסה להרתיע את בילי מכיוון שהיא מאוהבת בו. בינתיים, אביו של בילי ואחיו טוני עוסקים בקרבות יומיומיים עם המשטרה, במהומות שלעיתים קרובות עקובות מדם. הם נאבקים כדי לפרנס את המשפחה בדוחק רב באמצעות תשלומי האיגוד, משימה קשה שנמשכת קרוב לשנה.
כאשר יום האודישן בבית הספר לבלט המלכותי מגיע, המשטרה נכנסת לעיירה וטוני נפגע על ידה. מכיוון שבילי לא הגיע לאולם על מנת לנסוע לאודישן, גברת וילקינסון הולכת לבית משפחת אליוט. בני משפחתו של בילי וחלק מחברי הקהילה מתאספים. היא נאלצת לחשוף שהיא מלמדת את בילי בלט כהכנה ליום הזה. ידיעה זו מרגיזה את אביו של בילי ופורץ ויכוח בין טוני לבין הגברת וילקינסון, שבסופו מנסה טוני לכפות על בילי לרקוד על השולחן לעיני כולם. כשהמשטרה מגיעה וכולם בורחים, בילי אומר לאביו כי אמו הייתה נותנת לו לרקוד, אך אביו מסרב לקבל זאת, ואומר לו: "אמא שלך מתה!". בילי זועם ויוצא לרקוד ברחוב על רקע המהומות והשוטרים. במשך קרוב לשנה הוא נשאר רחוק מכל דבר הקשור לבלט.
מערכה II
במופע חג המולד השנתי של הכורים שישה חודשים מאוחר יותר, הם מחקים באופן נלעג את ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר, שנתפסת כיריבת כורי הפחם. אביו של בילי משתכר ושר שיר עממי ישן שמעורר אצלו זכרונות מאשתו המנוחה, והאיש המאופק הזה יוצא החוצה בדמעות. מייקל נשאר לבד עם בילי במרכז הקהילתי ומגלה לו שיש לו רגשות כלפיו, אולם בילי מסביר לחברו כי העובדה שהוא אוהב בלט לא אומרת שהוא הומו, ובתגובה, מייקל נותן לו נשיקה על הלחי. מייקל מנסה להראות לבילי כמה ריקודים, אך בילי עצוב ואומר לו פשוט לעזוב.
מייקל יוצא, אבל משאיר נגן מוזיקה. בילי, בפעם הראשונה מאז אותו היום המר של האודישן, מרגיש רצון לרקוד ומבצע את "אגם הברבורים" תוך כדי חלום להיות רקדן בוגר. הוא רק לא שם לב שאביו מגיע ורואה אותו רוקד. אביו הנרגש הולך לביתה של גברת וילקינסון לדון בסיכוייו של בילי כרקדן. היא מאשרת את הכישרון של בילי, אבל לא בטוחה לגבי סיכוייו להתקבל לבית הספר המלכותי לבלט. גברת וילקינסון מציעה לעזור לשלם עבור הנסיעה לאודישן בלונדון, אך מר אליוט מסרב. הוא זונח את גאוות מעמד הפועלים שלו ואת עתידו המקצועי לטובת בנו.
מר אליוט מחליט שהדרך היחידה לעזור לבילי היא לחזור לעבודה. כאשר טוני רואה את אביו מפר שביתה, הוא מתרתח ושניהם מתווכחים מה חשוב יותר: אחדות הכורים או לעזור לבילי להגשים את חלומו. הוויכוח אף מגיע למכות ובילי נפגע בטעות. אחד הכורים נוזף בהם ואומר כי הדבר החשוב ביותר הוא הדאגה לילד. אחד אחד, נותנים הכורים כסף כדי לעזור לשלם עבור הנסיעה לאודישן, אבל לבילי אין עדיין מספיק כסף לנסיעה ללונדון. מפר-שביתה מגיע ומציע לו מאות פאונד. טוני זועם ומנסה לדחות את תרומתו, אך אף אחד אחר לא תומך בו. כעת, חסר תקווה, טוני מהרהר אם יש עוד טעם להילחם על משהו בחיים, ויוצא.
בילי ואביו מגיעים לבית הספר המלכותי לבלט לצורך אודישן. בעוד מר אליוט מחכה בחוץ, לונדוני מהמעמד הגבוה מדגיש את הניגוד בין אליוט לבין משפחותיהם של המועמדים האחרים. מר אליוט פוגש רקדן בעל מבטא צפוני כבד, שמתוודה שאביו אינו תומך בקריירת הבלט שלו. הוא מייעץ באופן ברור למר אליוט לעמוד מאחורי בנו. בילי עצבני ומסיים את האודישן בתחושת נרפות שהוא לא עשה אותו טוב. בעודו אורז את חפציו, הוא מאפשר לרגש לגבור עליו ומכה מתמודד אחר שניסה לנחם אותו. ועדת האודישן מזכירה לבילי את התקנים המחמירים של בית הספר. הם קיבלו מכתב נלהב מגברת וילקינסון המסביר את הרקע ואת מצבו של בילי, ומבקשים ממנו לתאר איך הוא מרגיש כשהוא רוקד. בילי מגיב בהצהרה מעומק הלב המבהירה את תשוקתו לריקוד.
בחזרה לדרהאם, משפחת אליוט מנסה לשרוד, אך הזמנים קשים והכורים מפעילים בית תמחוי כדי להבטיח תזונה לכולם. בסופו של דבר, בילי מקבל מכתב מבית הספר לבלט. המום ומפוחד מהידיעה שהוא עשוי להתבשר על סיום החיים שהוא מכיר, הוא מודיע למשפחתו שלא התקבל. טוני מרים את המכתב מפח האשפה ומגלה שאחיו כן התקבל. במקביל, איגוד הכורים נכנע והפסיד את השביתה. בילי מבקר את גברת וילקינסון בשיעור הריקוד שלה על מנת להודות לה על כל מה שעשתה עבורו. בתה דבי עצובה על כך שבילי מוכרח לעזוב.
המחזמר בישראל
בקיץ 2016, לאחר כ-10 חודשים של הכנות וחזרות, עלה לראשונה המחזמר בישראל בתרגומו של אלי ביז'אווי, בבימויו של אלדר גרויסמן, בניהולו המוזיקלי של בן זיידמן ובכיכובם של שון זילברשטיין וארנון הרינג בתפקידי בילי, אבי קושניר, דפנה דקל, אושרי כהן ודינה דורון}. ב-31 באוגוסט 2017, לאחר 115 הצגות, ירד המחזמר מהבמות.
פייר דה פרמה
פייר דה פֶרְמָה (בצרפתית: Pierre de Fermat; בין 31 באוקטובר לבין 6 בדצמבר 1607 – 12 בינואר 1665) היה אציל צרפתי, מהמתמטיקאים הגדולים של המאה ה-17. פרמה היה משפטן במקצועו ועסק במתמטיקה כתחביב, ועל-כן זכה לכינוי "נסיך החובבים". תרומתו של פרמה להתפתחותה של המתמטיקה זיכתה אותו בכינוי "גדול הצרפתים במאה ה-17". פרמה נחשב כאביה של תורת המספרים ויחד עם בלז פסקל הוא נחשב גם כאביה של תורת ההסתברות. בנוסף לכך הוא תרם תרומה חשובה לפיתוח היסודות לחשבון האינפיניטסימלי.
ביוגרפיה
פרמה נולד בשנת 1607 בעיר, צרפת. אביו, דומיניק פרמה היה סוחר עורות עשיר, אשר שימש שלוש קדנציות של שנה כאחד מארבעת הקונסולים של בומון-דה-לומאן. אימו, קלייר דה לונג. לפייר היו אח ושתי אחיות.
למד באוניברסיטת טולוז, ולאחר מכן עבר לבורדו, שם החל לערוך את המחקרים המתמטיים הרציניים הראשונים שלו. בשנת 1623 החל פייר את לימודיו ב. בשנת 1626 קיבל תואר במשפט אזרחי, בשנת 1630 רכש את משרתו של חבר מועצה ב. עד לשנת 1631 עסק בעריכת דין בטולוז. בשנה זו מונה למועצה לפניות הציבור, שדרכה ביקשו אזרחים לפנות אל המלך או מי מנציגיו, כמו כן היה עליו לעקוב אחר היישום של צווים של המלך.
בשנת 1652 פרצה מגפת דבר קשה באירופה והפילה חללים רבים. פרמה חלה בדבר וכמעט מת כתוצאה מכך. למעשה, חברו ברנרד מדון דיווח כבר לכמה מעמיתו על מותו. זמן קצר לאחר מכן הוא יצא מסכנת מוות. בעקבות מחלת הדבר מתו רבים מהפקידים מעליו, ופרמה קודם למעמד הגבוה ביותר בבית המשפט הפלילי. ניתנה לו רשות לכלול בשמו את הקידומת "דה".
פרמה היה מתבודד מקהילת המתמטיקאים בזמנו ולא נהג לפרסם את ההוכחות שלו. דבר זה הרגיז מאוד רבים מעמיתו. לעיתים, תוך כדי עיסוקיו, התכתב פרמה עם מתמטיקאים בצרפת וברחבי אירופה, ובהם: בלז פסקל, ג'ון ואליס, ובמיוחד עם מרן מרסן, שהיה ידידו הנאמן של רנה דקארט וקישר בינו לבין פרמה. מרסן אף ביקר אותו בטולוז והיה איש הקשר המרכזי שלו למתמטיקאים בפריז. פרמה פיתח ביחד עם דקארט את הגאומטריה האנליטית.
פרמה ידוע כאביה של תורת המספרים. הישגיו, השערותיו והבעיות שהעלה בתורת המספרים הביאו להתפתחות עצומה של תורה זו בדורות שאחריו.
פרמה, יחד עם בלז פסקל, נחשב גם לאביו של ענף המחקר של תורת ההסתברות. 1654 נחשבת שנת לידתה של תורת ההסתברות הנאיבית. בשנה זו פנה אציל צרפתי בשם שבליה דה מרה לפסקל בנוגע למשחק קוביות והציג שאלה שזכתה לשם "בעיית הניקוד": נניח ששני שחקנים משחקים משחק מזל בו בכל תור אחד מהם מקבל נקודה באופן אקראי (למשל לפי תוצאת הטלת קוביות), ומי שמגיע למספר נקודות מסוים זוכה בפרס שנקבע מראש. אם המשחק הופסק לפני סיומו, איך צריך לחלק את הפרס בין השחקנים? בעקבות פנייה זו החלה להתנהל תכתובת בין פסקל לבין פרמה, ובה עסקו בבעיות הקשורות למשחקי מזל. בין השאר מצאו פתרון הוגן עבור בעיית הניקוד. התכתובת בין פסקל לפרמה פורסמה רק ב-1679.
פרמה תרם תרומה משמעותית לפיתוח החשבון האינפיניטסימלי, שהיה בראשית התפתחותו. הוא מצא דרך לחישוב אינטגרל, ובכך סיפק לניוטון וללייבניץ בסיס חשוב לפיתוח המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי, על שמו נקרא משפט פרמה (לנקודות קיצון) שנחשב משפט מרכזי בתחום. במשך שנים רבות היה מקובל לחשוב שניוטון גילה את החשבון האינפיניטסימלי באופן עצמאי. ב-1934 גילה לואיס טי. מור הערה של ניוטון לפיה השיטות שלו מבוססות על השיטה של פרמה לשרטוט משיקים. פרמה מצא שיטה למציאת מרכז הכובד של גופים, והשפיע על המשך המחקר בתחום זה.
לאחר מותו של פרמה ב-1665, פרסם בנו סמואל את מרבית יצירותיו. בשנים שלאחר מותו עמלה הקהילה המתמטית והוכיחה את כל משפטיו (או הפריכה את השערותיו השגויות) למעט משפט אחד, שנודע בשל כך בשם המשפט האחרון של פרמה. המשפט זכה לפרסום רב והוכח סופית רק בשנת 1995 על ידי המתמטיקאי הבריטי, פרופסור אנדרו ויילס, בפרסום של מעל 200 עמודים אשר מכילים מגוון תחומים ברמת מורכבות גבוהה, כגון עקומים אליפטיים.
קן סלזאר
קנת לי סלזאר (באנגלית: Kenneth Lee Salazar; נולד ב-2 במרץ 1955) הוא פוליטיקאי אמריקני, שכיהן כמזכיר מחלקת הפנים של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה. ב-2021 החל לכהן כשגריר ארצות הברית במקסיקו.
ביוגרפיה
סלזאר, קתולי, נולד בקולורדו למשפחה בעלת שורשים מקסיקניים. הוא למד מדע המדינה בקולג' קולורדו וב-1981 הוענק לו תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת מישיגן. לאחר מכן עסק במשפטים כעורך דין פרטי.
ב-1986 מונה סלזאר ליועץ המשפטי של מושל מושל קולורדו רוי רומר. ב-1990 מונה למנהל מחלקת המשאבים הטבעיים של מדינת קולורדו ולחבר הקבינט שלה. בתפקיד זה הוביל תוכנית נרחבת לשימור קרקע במדינה וכן רפורמות שהטילו חובות שמירה על הסביבה על חברות דלק וחברות שעסקו בכרייה בקולורדו.
ב-1994 שב סלזאר לפרקטיקה הפרטית. ב-1998 ושנית ב-2002 נבחר לתפקיד התובע הכללי של קולורדו.
ב-2004 התמודד סלזאר בהצלחה על כהונת סנאטור בקונגרס מטעם מדינת קולורדו. סמוך לאחר כניסתו לכהונתו כסנאטור הוא תמך באופן מעורר מחלוקת במפלגתו במועמדותו של אלברטו גונזאלס לתפקיד התובע הכללי בממשלו של הנשיא הרפובליקאי בוש ואף ישב לצידו במהלך השימועים לקראת אישור מועמדותו בסנאט. בהצבעות בסנאט בעניינים סביבתיים נקט סלזאר עמדות שונות ולעיתים תמך בהסרת הגבלות על גופים ממלכתיים ופרטיים על השימוש בסביבה.
בדצמבר 2008 בחר הנשיא הנבחר אובמה בסלזאר לתפקיד מזכיר מחלקת הפנים בממשלו. ב-20 בינואר 2009 אושר מינויו למזכיר הפנים בסנאט פה אחד. ב-12 באפריל 2013 סיים את כהונתו כמזכיר הפנים.
במפלגה הדמוקרטית נחשב סלזאר כממוקם מבחינת עמדותיו ימינה מן המרכז הפוליטי, ולעיתים אימץ עמדות שונות מאלו הרווחות במפלגה. כך לדוגמה הוא התנגד בעבר לאימוץ ילדים על ידי לסביות והומוסקסואלים. יחסם של הארגונים השונים לשמירת הסביבה בארצות הברית כלפיו הוא מעורב והוא ספג ביקורת מצדן על חלק מפעולותיו כמזכיר הפנים.
ביוני 2021 הנשיא ג'ו ביידן הגיש את מועמדותו למשרת שגריר ארצות הברית במקסיקו, מינוי שאושר פה אחד בסנאט כעבור כחודשיים. ב-14 בספטמבר 2021 הוא הגיש את כתב ההאמנה שלו לנשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור.
סלזאר נשוי ואב לשתי בנות. אחיו ג'ון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 2011-2005.
קואורדינטות איזותרמיות
קואורדינטות איזותרמיות (באנגלית: Isothermal coordinates) על יריעה רימנית הן מערכת קואורדינטות מקומית בגאומטריה דיפרנציאלית שבה המטריקה של היריעה היא קונפורמית למטריקה האוקלידית. זה אומר שבקואורדינטות איזותרמיות, המטריקה הרימנית המקומית מקבלת את הצורה:
כאשר \varphi היא פונקציה חלקה.
אוניברסיטת המבורג
אוניברסיטת המבורג (בגרמנית: Universität Hamburg) היא מוסד להשכלה גבוהה השוכנת בעיר המבורג שבגרמניה, היא הוקמה ב-1919 על ידי וילהלם שטרן.
קואורדינטות איזותרמיות
קואורדינטות איזותרמיות על משטחים (שהם יריעות מממד 2) הוצגו לראשונה על ידי גאוס כשפתר את הבעיה של המיפוי הקונפורמי הכללי של משטח נתון על גבי משטח אחר.
המונח "קואורדינטות איזותרמיות" נטבע לראשונה על ידי ז'וזף ליוביל, שבחר בשם זה בשל העובדה שבתאוריה של הולכת חום על משטח מבודד עם מוליכות חום קבועה, הקואורדינטות המוגדרות על ידי הקווים x_1 =const ו-x_2 =const מהוות עקומים שווי-טמפרטורה (איזותרמות) אם התבנית היסודית הראשונה מקבלת בקואורדינטות אלו את הצורה שתוארה מקודם (הקונפורמית למטריקה האוקלידית).
אוניברסיטת המבורג
רובע האוניברסיטה של המבורג מרכז בתוכו את ליבת החיים הסטודנטיאלים של המבורג - האוניברסיטה עצמה, מרכזי הבילויים של הסטודנטים- פאבים, מועדונים ומסעדות כמו גם מרכזי תרבות אומנות ותיאטרון ולכן אזור זה נחשב לאחד התוססים והשוקקים בחיים הצעירים של המבורג. 6 בוגרי אוניברסיטת המבורג זכו בפרס נובל. מספר הסטודנטים הממוצע בכל שנה הוא 38,000 מתוכם 3,800 סטודנטים שלומדים לתואר שני וכ-900 לתואר דוקטור. האוניברסיטה מציעה כ-120 מגמות שונות אשר מוצעות על ידי שש פקולטות. האוניברסיטה חברה ב-U15 (אוניברסיטאות בגרמניה).
קואורדינטות איזותרמיות
פונקציות הרמוניות על משטח (פונקציות עבורן אופרטור הלפלסיאן מתאפס) הן בדיוק אותן פונקציות שהן פונקציות הרמוניות במישור האוקלידי, אלא שהן מוגדרות על מערכת קואורדינטות איזותרמית.
דוגמאות
כדי לבנות קואורדינטות איזותרמיות, יש לשמר את קואורדינטת קו האורך v ולהעביר את קווי הרוחב v לקווים אחרים בהתאם לפונקציה:
אוניברסיטת המבורג
היסטוריה
המוסד פעל בין השנים 1613 עד 1893, אך זכה לרמת השתתפות נמוכה של סטודנטים ולכן נסגר. בשנת 1895 הוחלט להקים את האוניברסיטה מחדש בעזרת מימון של איש עסקים מקומי בשם אדמונד סימרס. בינואר 1919 פתחה העיר המבורג מחדש את שערי האוניברסיטה. ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, פוטרו מהאוניברסיטה הפרופסורים ממוצא יהודי.
הפקולטות הראשונות שהוקמו באוניברסיטה היו חוק (משפטים), מדע, רפואה, פילוסופיה ומדעי הטבע. האוניברסיטה רכשה את מעמדה הבינלאומי בתקופת רפובליקת ויימאר. האוניברסיטה גדלה מ-1,729 סטודנטים ב-1919; ל-12,600 סטודנטים בשנת 1960; ל-19,200 בשנת 1970; ל-43,636 ב-2019.
קואורדינטות איזותרמיות
דוגמאות
,
אוניברסיטת המבורג
הפקולטות
בניינים באוניברסיטת המבורג את הפקולטות מאיישים כמעט 850 פרופסורים העוסקים בהוראה ומחקר, כ-1800 אנשי סגל אקדמי, וכ-6650 אנשי סגל מנהלי.
קואורדינטות איזותרמיות
דוגמאות
כלומר היא קונפורמית למטריקה האוקלידית.
דינה מוסקבה
היסטוריה
ב-1991, איש העסקים המוסקבאי סרגיי קוזלוב נטל על עצמו את החסות לאליפות המדינה בקטרגל. מוקסם מענף ספורט זה הוא הקים קבוצת קטרגל בשם "דינה" — על שמו של אשתו. כבר בעונת הבכורה "דינה" זכתה באליפות חבר המדינות בקטרגל בהדרכת סמיון אנדרייב כמאמן. "דינה" שלטה בליגה הרוסית לאורך עשור שלם ורק ב-2001 נשברה ההגמוניה, עם זכייתה של "ספרטק" באליפות. בזמן הזה "דינה" כבר זכתה בתשע אליפויות לאומיות ושבע פעמים זכתה בגביע.
"דינה" עשתה את הופעת הבכורה שלה בטורניר אלופות אירופה בקטרגל בעונת 1994. בשנת 2002 הטורניר האירופי בוטל ובמקומו הוקם גביע אופ"א בקטרגל, בתור טורניר הקטרגל היוקרתי באירופה, אך "דינה" לא הצליחה להתמודד בו עד לעונת 2015.
במשך שנים רבות, שחקני "דינה" היו עמוד השדרה של הנבחרת הלאומית של רוסיה בקטרגל. תור הזהב של הקבוצה נקשר עם שמו של קונסטנטין ירמנקו, מלך השערים של הליגה הרוסית ונבחרת רוסיה. באליפות אירופה בקטרגל ב-1999, שהסתיים בניצחון הנבחרת הרוסית, בהרכב הנבחרת היו 11 שחקני "דינה".
במאה החדשה, הקבוצה נכשלה ולא הצליחה לגרוף אף תואר. אומנם הציגה משחק טוב מאוד בעונה הסדירה של אליפות 2002 וסיימה כסגנית בעונת 2003/04 והעפילה גמר הגביע רוסי בשנים 2001 ו-2002, אך לא מעבר לכך.
בעונת 2009/10 "דינה" סיימה במקום התשיעי, הגרוע ביותר בתולדותיה. במחצית השנייה של העונה מאמן הקבוצה היה הספרדי מיגל אנדרס מורנו, אשר החל להכין את המועדון לעונה הבאה. בפגרה, "דינה" החתימה את הספרדי מרסלו והיה נדמה שהיא מכוונת גבוה אבל את עונת 2010/11, "דינה" סיימה במקום הלפני אחרון בליגה (העשירי).
נשיא "דינה" סרגיי קוזלוב ב-2011 פנה לדוכסית מריה ולדימירובנה, המתגוררת במדריד בבקשה לקורא למועדון בשם "מועדון הספורט הקיסרי" ב-2012 הוא קיבל את אישורה.
בסוף עונת 2013/14 "דינה" סיימה במקום השלישי בעונה הסדירה והעפילה לפלייאוף ולא הראתה סימני עצירה עד לגמר שבו גברה על סיביריאק. כך, 14 שנים לאחר תואר האליפות הקודם, "דינה" זכתה מחדש באליפות רוסיה. המועדון התקשה לשחזר את ההישג בעונת 2014/15 והוא הודח כבר בשלב רבע גמר הפלייאוף. בעונת 2014/2015 "דינה", כאלופת רוסיה, השתתפה בגביע אופ"א וסיימה במקום הרביעי בטורניר.
GoTo (מותג)
גוטו בע"מ, המוכרת במותג GoTo (בעבר "Car2go" / "קאר טו גו"), היא חברה ישראלית שהוקמה בשנת 2008 ואפשרה לראשונה השכרת רכב לזמן קצר. מיוני 2022 החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
קבוצת GoTo נחשבת לאחת החברות החלוצות בעולם בתחום השיתוף מכוניות והאופנועים החשמליים.
היסטוריה
חברת גוטו גלובל מוביליטי בע"מ נוסדה בשנת 2008 על ידי יונתן גדיש, נועם מרגלית, ובן (בנימין) ניניו ופעלה במותג Car2go בהשכרת רכב לזמן קצר. באפריל 2022 נחתם הסכם למיזוג החברה עם החברה הציבורית נרהטק מדיה בע"מ, שנוסדה בנובמבר 2020 ונסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב. מימוש ההסכם הושלם ביוני 2022. בהמשך לכך שינתה החברה את שמה לשם הנוכחי, "גוטו בע"מ".
סוגי השירות
הקבוצה מפעילה שירותים שונים בתחום התחבורה השיתופית:
שירות שיתוף רכבים במודל "הלוך – חזור" [RT]
במודל זה המנויים יכולים לשכור רכב למספר שעות, כשהם לוקחים אותו מחנייה A, נוסעים למחוז חפצם ולבסוף מחזירים אותו לאותה חנייה ייעודית שממנה נלקח (A). למעשה, אלטרנטיבה לרכב הפרטי. במודל זה מפעילה החברה צי מגוון של למעלה מ־300 כלי רכב בכ- 14 ערים מרכזיות בישראל בינהם: תל אביב, ירושלים, רמת גן, גבעתיים, רעננה, חיפה, נתניה והרצליה.
צי הרכבים כולל – רכבי מיני, וואנים להובלות.
בנוסף, GoTo בעלת זיכיון להצבת כלי רכב בכל תחנות הרכבת בארץ ובימים אלה מפעילה שיתוף רכבים בתחנות הרכבת תל אביב, הרצליה.
בשירות "הלוך – חזור", התמחור הוא על בסיס שעות ההשכרה + ק"מ: עלות המנוי החודשי נעה בין 20 ש"ח ל 50 ש"ח; מחיר השכרת הרכב נע בין 17-35 ש"ח לשעה (תלוי בדגם. המחיר לשעה יורד אם לוקחים את הרכב ליום שלם); והעלות לק"מ היא כ-2 ש"ח לכל קילומטר ב-50 הק"מ הראשונים ו-1 ש"ח לכל ק"מ מעבר לכך. ההזמנה מתבצעת בטלפון, באתר או באפליקציה ייעודית.
בנוסף מפעילה החברה מודל זה גם בעיקר מדריד שבמדינת ספרד.
שירות שיתוף רכבים במודל "כיוון אחד" [OW]
כל השירותים של הקבוצה הם אפליקטוריים וזמינים להורדה בחנויות האפליקציות.
GoTo Tech
ל-GoTo חברת בת טכנולוגית בשם "GOTO Tech" אשר מפתחת טכנולוגיה ייחודית לניהול ותפעול פעילות של שיתוף מכוניות שפותחה על בסיס למעלה מ־9 שנות ניסיון בתחום. בעקבות ההצלחה המקומית, משמשת החברה כיום גם כספק פתרונות כולל מהמובילים בעולם לטכנולוגיה למיזמי תחבורה שיתופית. החברה מפעילה למעלה מ־4,500 כלי תחבורה שונים וכמליון נסיעות בשנה. כמו כן, החברה זכתה במכרז של אחד מיצרני הרכבים הגדולים באירופה להיות ספק הטכנולוגיה לצי הרכבים השיתופיים שלו.
רצח טלי חטואל ובנותיה
רצח טלי חטואל ובנותיה היה פיגוע ירי שבו נרצחו בציר כיסופים בנות משפחת חטואל על ידי מחבלים פלסטינים ב-2 במאי 2004, י"א באייר ה'תשס"ד. חטואל (33), ישראלית תושבת גוש קטיף, שהייתה בחודש השמיני להריונה, נרצחה יחד עם ארבע בנותיה: הילה (11), הדר (9), רוני (7) ומירב (2). לאחר הירי הראשוני על הרכב שבו נסעה חטואל עם בנותיה, התקרבו אליו המחבלים וירו על הנוסעות מטווח קצר, כשהם מוודאים את הריגתן. האירוע, שסווג על ידי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל כפשע נגד האנושות, זעזע את דעת הקהל הישראלית. ממשפחת חטואל נותר רק הבעל, דוד חטואל, מנהל בית ספר, ששהה באותה עת באשקלון.
הרצח
דוד וטלי חטואל התגוררו בהתיישבות קטיף. טלי הייתה עובדת סוציאלית, ודוד מנהל בית ספר יסודי באשקלון. הרצח אירע ב-2 במאי 2004, כאשר טלי נסעה יחד עם ארבע בנותיה מקטיף לאשקלון, על מנת לבקר אצל בעלה ולהפגין נגד תוכנית ההתנתקות במשאל מתפקדי הליכוד שנערך באותו יום. בין גשר מור ל'ציר כיסופים' שבו נסעה, תחת חסותם של בנייני מגורים סמוכים בח'אן יונס, שני מחבלים פלסטינים, איבראהים חמאד, פעיל "גדודי אל-קודס" של הג'יהאד האסלאמי, ופייסל אבו מג'רע, פעיל ב"ועדות ההתנגדות העממית" של הפת"ח, פתחו באש על מכוניתה ואילצו אותה לרדת לשולי הכביש. חטואל נפצעה קשה בהתקפה הראשונה. המחבלים, שהיו חמושים ברובי קלצ'ניקוב, התקרבו למכונית ומטווח אפס ירו צרורות בטלי חטואל ובנותיה עד שכולן מתו.