cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פעמון הדרור
פעמון האחות
מאחר שנוצר הסדק בפעמון הדרור בעת הצלצול הראשון בו, הוזמן פעמון נוסף מחברת ויטצ'אפל בל. הפעמון שהוזמן הגיע לפילדלפיה בשנת 1753 ונודע בכינוי "פעמון האחות" (Sister Bell). הפעמון הותקן בהיכל העצמאות, ונעשה בו שימוש להכריז על השעה (צלצלו בפעמון מדי שעה) עד שנות ה-20 של המאה ה-19 עת הועבר הפעמון לשיפוץ. לאחר השיפוץ הושאל הפעמון לכנסייה אולד סנט אוגוסטין שבעיר, וב-8 במאי 1844 נהרס הפעמון במסגרת מהומות הנטיבסטים עת הכנסייה נהרסה בשריפה. משרידי הפעמון יצקו פעמון חדש, שהועבר לאוניברסיטת וילאנובה, שם הוא מוצג בספריית האוניברסיטה.
אברהם בר חייא
רבי אברהם בר חייא היה תלמיד חכם, מתמטיקאי, אסטרונום ופילוסוף יהודי שפעל בשלהי המאה ה-11 ובמחצית הראשונה של המאה ה-12 בברצלונה שבספרד. בעברית נוסף לשמו תואר הכבוד "הנשיא", ובערבית ניתן לו תואר הכבוד "צָאחִב א-שֻרְטַה" (صاحب الشرطة), שפירושו "מפקד המשמר".
על פי שד"ל, תואר 'הנשיא' ניתן לו בעקבות היותו מזרע דוד המלך. מבני בניו של חזקיה ראש גלות בבל, שהיגרו לספרד.
אין ידיעות ברורות על חייו. על-פי המשוער חי בשנים 1065 עד 1136, אך יש סימנים לכך שחי לפחות עד 1145.
חשיבותו בתולדות המדע
לאברהם בר חייא חלק נכבד בהפצת המדע הערבי בקרב היהודים והנוצרים, ובכך היה שותף לאחד השלבים החשובים בהתפתחות המדע באירופה. הוא היה בין הבולטים שתיווכו בין אוצר הידע המדעי בתרבות הערבית לבין מרחב העולם הנוצרי. תרומתו הייתה לא רק בחיבוריו העצמאיים בשפה העברית, אלא גם בתרגומיו מן הערבית. הוא שימש גם כמתווך לשוני עבור המתרגם הלטיני הנודע, אפלטון איש טיבולי.
בתחום המתמטיקה, היה אברהם בר חייא הראשון שהביא את האלגברה הערבית לאירופה הנוצרית, ובכך מילא תפקיד חשוב בהתפתחות המתמטיקה. ככל הידוע, ספרו חבור המשיחה והתשבורת הוא החיבור הראשון באירופה המכיל פתרון מלא למשוואה הריבועית הכללית. התרגום ללטינית של ספר זה היה אחד ממקורותיו של פיבונאצ'י לספרו "ההנדסה המעשית", שהעתיק ממנו מסקנות, רעיונות ודוגמאות.
תרומתו לשפה העברית
לפני אברהם בר חייא לא נכתבו ספרי מתמטיקה ואסטרונומיה בשפה העברית (חכמי ספרד בני זמנו כתבו בערבית), ולכן חידש אברהם בר חייא מונחים רבים במדע ובפילוסופיה, ובכך נמנה עם מניחי היסודות לכתיבה מדעית בעברית. על עבודתו החלוצית בהבאת המדע לשפה העברית כתב בפתח ספרו "יסודי התבונה ומגדל האמונה":.
את תרומתו הייחודית לכתיבה המדעית העברית העריך גד בן-עמי צרפתי:
הוכחה לקשר בין היקף לשטח עיגול
בספרו "חיבור המשיחה והתשבורת" הוסיף בר חייא הוכחה לגבי היחס בין היקף לשטח עיגול. הטיעון שבה מבוסס על חלוקת העיגולים לאוסף של מעגלים קוצנטריים, פתיחתם לאורך הרדיוס והפיכתם למשולש. ניתן להפוך טיעון זה להוכחה במונחים מודרניים.
גאוגרפיה
רבי אברהם בר חייא תיאר את כדור הארץ כמחולק לשניים: בחציו האחד יש בעיקר יבשה ובחצי השני אוקיינוס. היבשה מיושבת לכל ארכה, 180 מעלות, ממזרח למערב. האזור המיושב מתפרש החל מ-66 מעלות צפונה מקו המשווה ומגיע עד 16 מעלות מדרום לקו המשווה. . את החום הרב בדרום מסביר אברהם בר חייא על פי מסלול השמש ונטיית מישור המלקה מקו המשווה השמימי. החלק המיושב מצפון לקו המשווה מחולק לשבעה חלקים - 'אקלימים' - שתחומים בעזרת קווי רוחב.
תמונת העולם שהציג אברהם בר חייא הייתה מקובלת על האבן עזרא ורוב הראשונים. אברהם בר חייא פסע בעקבות תלמי והגאוגרפים המוסלמים; בעוד באירופה הנוצרית של ימי הביניים, התאוריה האריסטוטלית על חמישה אזורים גאוגרפיים זכתה להצלחה רבה יותר.
השפעה ביהדות
בין הראשונים המצטטים ישירות מספריו של אברהם בר חייא, ניתן למנות את האבן עזרא, הרד"ק, הרז"ה, המאירי, רבנו בחיי, רבי יצחק בן יוסף הישראלי, 'המפרש' על הלכות קידוש החודש במשנה תורה והאברבנאל. מאוחר יותר, רבי עזריה מן האדומים ורבי דוד גנז השתמשו בהרחבה בספריו וציטטו ממנו רבות. האברבנאל והרלב"ח הביאו ראיות לכך שככל הנראה גם הרמב"ן שאב מספריו.
תרגומיו ליצירות של אחרים
הרשימה הבאה כוללת כמה תרגומים ללטינית שהתבססו, ככל הנראה, על תרגומיו של בר חייא מן הערבית אל השפה העברית:
ג'ורג'ו בסטה
ג'ורג'ו בסטה (באיטלקית: Giorgio Basta; 1544 - 20 בנובמבר 1607), היה רוזן חוסט, גנרל שעמד בראש צבא האימפריה הרומית הקדושה במלחמה הארוכה נגד האימפריה העות'מאנית.
ביוגרפיה
בסטה נולד ברוקפורצטה (Roccaforzata), באיטליה, אך מוצאו היה מהאצולה האלבנית והוא נודע בשנאתו להונגרים. בשנת 1600, על פי פקודתו, נשחטו הרומנים, הסרבים והיהודים שהיו בקלוז'.
מיכאי האמיץ פנה בבקשת עזרה לרודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועל פי הוראתו סייע לו ג'ורג'ו בכיבוש המחודש של טרנסילבניה. לאחר שמיכאי האמיץ ניצח בקרב נוסף וכבש גם את השלטון בוולאכיה ציווה ג'ורג'ו על חייליו הולונים לרצוח אותו וכך בא הקץ על מיכאי האמיץ והניסיון לאחד את הנסיכויות הרומניות.
בתקופה הקצרה בה ניהל ג'ורג'ו את טרנסילבניה נוצרה בה אנרכיה רבתית, המקום היה לקן שודדים ורוצחים ואוכלוסיית המקום פחתה בשליש, כולל האצולה.
פרס דקל הזהב
פרס דקל הזהב (בצרפתית: Palme d'Or) הוא הפרס היוקרתי ביותר בו יכול לזכות סרט קולנוע המתחרה בפסטיבל קאן (Cannes). הפרס הוענק לראשונה בשנת 1955.
היסטוריה
בין 1964 ל-1974 הופסקה הענקת פרס דקל הזהב בשל בעיות הקשורות לזכויות יוצרים בעיצוב הפרס. בשנים אלה שבו להעניק לסרטים הזוכים את "הפרס הגדול". בשנת 1975 הושק מחדש פרס דקל הזהב והוא מוענק ברציפות מאז ועד היום. הפרס מוענק, למעשה, לבמאי הסרט הטוב ביותר מבין המתחרים. הפרס הוענק בתיבה עשויה עור כבש צבוע אדום וזמש לבן. מאז ההשקה המחודשת שונה עיצובו של הפרס כמה פעמים. בראשית שנות השמונים הכן הנושא את ענף הדקל הוחלף במעמד פירמידלי. בשנת 1992 עיצב תיירי דה בורקווני (Thierry de Bourqueney) את הענף והכן מקריסטל. בשנת 1997 עוצב הפרס מחדש על ידי קרולין שופל (Caroline Scheufele). נכון להיום (2008) הענף עשוי זהב 18 קרט, והוא מונח על גב תבנית שעווה ומחובר ליציקת קריסטל. הפרס מוגש בתיבה מעור כבש כחול.
במאים שזכו בפרס (בשמותיו השונים) יותר מפעם אחת הם פרנסיס פורד קופולה, אמיר קוסטוריצה, בילה אוגוסט, שוהיי איממורה, אלף סיוברג, האחים דארדן מיכאל הנקה, רובן אוסטלונד.
סרטים ישראליים שהשתתפו בתחרות הרשמית על הפרס כוללים את "בעל החלומות" (בבימוים של אלינה ויורם גרוס, 1962), "שלושה ימים וילד" (אורי זוהר, 1967), "מצור" (ג'ילברטו טופאנו, 1969), "התמהוני" (דן וולמן, 1970), "אני אוהב אותך רוזה" (משה מזרחי, 1972), "אבו אל בנאת" (משה מזרחי, 1974), "קדוש" (עמוס גיתאי, 1999), "כיפור" (עמוס גיתאי, 2000), "קדמה" (עמוס גיתאי, 2002), "אזור חופשי" (עמוס גיתאי, 2005), "תהלים" (רפאל נדג'ארי, 2007), ו"ואלס עם באשיר" (ארי פולמן, 2008). אף אחד מהם לא זכה בפרס.
נכון ל-2016, בכל שנותיו של פרס דקל הזהב, רק אישה אחת זכתה בפרס: ג'יין קמפיון זכתה ב-1993 על סרטה "הפסנתר" וגם אז היא חלקה את הפרס.
ג'ין קלי
יוג'ין קרן קלי (אנגלית: Eugene Curran Kelly; 23 באוגוסט 1912 – 2 בפברואר 1996), הידוע יותר בשם ג'ין קלי (Gene Kelly), היה שחקן קולנוע, במאי, כוריאוגרף ורקדן אמריקאי.
ביוגרפיה
קלי נולד בפיטסבורג, פנסילבניה.
קריירה
קלי החל את הקריירה שלו בראשית שנות ה-40 כבמאי ושחקן בברודוויי. ב-1941 הוא עבר להוליווד ושיחק בסרט של MGM שנקרא "לי ולנערתי", לצדה של ג'ודי גרלנד (1942).
הוא כונה "היורש של פרד אסטר", ואכן כישוריו כרקדן ושחקן נוצלו עד תום בשלל מחזות זמר בשנות ה-40 וה-50. שני הידועים ביותר הם "אמריקאי בפריז" ו"שיר אשיר בגשם", שניהם צולמו ב-1951, כשהראשון זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
קלי היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בסרט "הרימו עוגן" (1945), אך קיבל את הפסלון המוזהב רק כשזכה בפרס כבוד, על תרומתו הרבה לאמנות הקולנוע ובפרט על הישגיו באמנות הכוריאוגרפיה הקולנועית (1952).
קלי גם ביים מספר סרטים כמו "מנהרת האהבה" (1958) ו"המועדון החברתי של שאיין" (1970).
רגנאר קלבאן
רגנאר קלבאן (נולד ב-30 באוקטובר 1985; ויליאנדי שבאסטוניה) הוא כדורגלן אסטוני המשחק בקבוצת טאלינה קאלב מליגת העל האסטונית בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
קלבאן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אלבה, בשנת הוא עלה לקבוצה הבוגרת. עונה לאחר מכן הצטרף לויליאנדי טולאביק, ועונה לאחר מכן עבר לפלורה טאלין. ב-31 באוגוסט 2004 קלבאן הושאל לוולרנגה ל-3 חודשים. ב-19 בספטמבר 2004 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1:4 נגד מולדה. לאחר שהסתיימה תקופת ההשאלה, המועדונים סיכמו שהשחקן יישאר במועדון הנורווגי עד ה-30 בנובמבר 2005. לאחר שהיה שותף רק ב-2 משחקים שוחרר, וב-4 באוגוסט 2005, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים בהראקלס אלמלו ההולנדית. חמישה ימים לאחר מכן, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד RKSV DCG. ב-31 בדצמבר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בתיקו 2:2 נגד ויטסה ארנהיים. ב-29 בדצמבר 2007 קלבאן האריך את החוזה שלו בהראקלס עד ה-30 ביוני 2008.
ב-27 בינואר 2009, הושאל לא.ז. אלקמאר עד לסיום העונה עם אופציה לחוזה של 4 שנים. ב-4 בפברואר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0:1 נגד רודה. אחרי שהיה שותף עם בזכייה של המועדון באליפות, הקבוצה מימשה את האופציה עליו והוא חתם ל-4 שנים במועדון. ב-29 בספטמבר 2009, ערך את הופעת הבכורה שלו בשלב הבתים של ליגת האלופות בתיקו 1:1 נגד סטנדרד לייז' ובכך הוא הפך לאסטוני הראשון שרושם דקות משחק בליגת האלופות. למרות זאת באותה עונה הוא לא זכה לדקות משחק. לאחר מינויו של גטייאן ורביק קלבאן חזר להרכב. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת אירופאית בסיבוב השלישי של מוקדמות הליגה האירופית, בניצחון 0:2 נגד גטבורג. ב-10 בנובמבר 2010 קלבאן הבקיע בניצחון 0:3 נגד פ.ס.וו. איינדהובן במסגרת הגביע ההולנדי.
ב-2 ביולי 2012, חתם לשנתיים באאוגסבורג. ב-14 בספטמבר 2012 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0:0 נגד וולפסבורג.
ב-20 ביולי 2016 חתם קלבאן בליברפול האנגלית. ב-14 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 3–4 על ארסנל.
ב-17 באוגוסט 2018 חתם קלבאן בקליארי.
ב-1 ביולי 2021 חתם קלאבן בפאידה מליגת העל האסטונית.
קריירה בינלאומית
ב-3 ביולי 2003 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד במסגרת גביע הים הבלטי. ב-31 במאי 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו במשחק ידידות נגד. ב-29 בפברואר 2012 הוא קיבל לראשונה את סרט הקפטן במשחק ידידות נגד, מאז הוא נשאר קפטן הנבחרת.
ב-2019 פרש מהמדים הלאומיים.
תארים
פלורה טאלין
אלקמאר
אישיים
מכתבי אל-עמארנה
מכתבי אֶל-עַמַארְנָה (לעיתים נקראים בטעות "מכתבי תל אל-עמארנה") הם מכתבים המתוארכים לאמצע המאה ה-14 לפנה"ס, שנכתבו על ידי שליטים שונים, ברובם שליטים כנעניים, ונשלחו אל מלך מצרים במשך תקופה של כ-20 שנה, בימי המלכים אמנחותפ השלישי, אח'נאתון ותות ענח' אמון. חלק מועט מהמכתבים נכתבו על ידי אמנחותפ השלישי לשליטים אחרים.
גילוי המכתבים
בשנת 1887 חפרה פלאחית מצרית באדמת אל-עמארנה ומצאה לוחות חומר לא שרופים עם כתב עליהם. לוחות אלה הגיעו לפקידי ממשל מצריים והגיעו באמצעות סוחרי עתיקות גם למוזיאונים. בשנים 1891–1892 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות על ידי פלינדרס פיטרי. חפירות נוספות נערכו בשנים 1911–1914 על ידי משלחת גרמנית. משלחת בריטית חפרה בשנים 1921–1922 וב־1926–1937 וכן בשנות ה-70 של המאה ה-20.
המכתבים
המכתבים הם לוחות טין שנכתבו בכתב יתדות רובם בשפה האכדית, אשר הייתה השפה הבינלאומית באותה התקופה.
ארכיון אל-עמארנה הוא בין המקורות האפיגרפיים המשמעותיים ביותר מתקופתו. מהמידע באיגרות ניתן ללמוד על עוצמתה של מצרים, יחס הערים הכנעניות לשלטון המצרי, המבנה השלטוני והחברתי של הארץ.
זאנאדו
זָאנָאדוּ (Xanadu) או שָׁאנָאדוּ, ובמקור שָׁאנְגְדוּ (בכתב סיני: 上都; בפין-יין: Shàngdū), הייתה בירת הקיץ ובה ארמון הקיץ של קובלאי חאן ואחריו של שושלת יואן בסין, לאחר שהחליט להעביר את בירתו לדאדו (Dadu; גם "חאנבליק", Khanbaliq; כיום בייג'ינג). העיר שכנה באזור מונגוליה הפנימית של ימינו, 275 ק"מ מצפון לבייג'ינג, כ-28 ק"מ מצפון-מערב לדְווֹלוּן (Duolun). היא השתרעה על פני שטח שצורתו כעין ריבוע שצלעו 2,200 מ'. הבירה נחלקה ל"עיר חיצונית" ול"עיר פנימית", שמוקמה בחלק הדרום-מזרחי של השטח, שגם צורתה דמוית ריבוע שצלעו 1,400 מ', ובה נמצא הארמון, שבו שהה קובלאי חאן בקיץ.
מכתבי אל-עמארנה
המכתבים
רוב המכתבים שנמצאו בארכיון נשלחו למצרים על ידי מושלים ומלכים ממדינות אחרות. רק חלק קטן מן המכתבים נכתבו במצרים, ורובם ממוענים לווסלים. דעות החוקרים חלוקות באשר לסיבת הימצאות מכתבים שנכתבו במצרים בארכיון. השערת החוקר ויליאם מורן היא שעקב טעות מכתבים אלה לא נשלחו ליעדם, או שבגלל חשיבותם נשמר מהם עותק במצרים. החוקר אנסון רייני משער שמכתבים אלה היו דוגמאות או טיוטות למכתבים לוסלים. מכתב א"ע מס' 1 שנכתב במצרים מכיל טעויות סופר והוא ארוך ומסורבל. ההנחה היא שמכתב זה היה טיוטה.
זאנאדו
העיר תוכננה על ידי האדריכל הסיני ליו בִּינְג-ג'ונְג (Liu Bingzhong), ונבנתה באזור העיירה קאי-פינג (Kāi Píng; 开平; בסינית מסורתית: 開平) בין השנים 1252 ל-1256, במהלך הפלישה המונגולית. ב-1264 שוּנה שם העיר לשָׁאנְגְדוּ – "הבירה העילית". בשיאהּ, חיו בין כותלי העיר יותר מ-100,000 איש. ואולם, העיר לא האריכה ימים; בשנת 1369 נפלה העיר לידי צבא שושלת מינג, אשר העלה אותה באש, והחאן האחרון (Toghun Temür) נמלט ממנה.
מכתבי אל-עמארנה
המכתבים
המכתבים שנמצאו בארכיון מייצגים מכתבים שהטיפול בהם הסתיים על ידי הפקידים ולכן נשארו באל-עמארנה כאשר הבירה חזרה על ידי תות ענח' אמון בשנת 3 או 4 למלכותו לנא אמון. מכתבים פעילים עברו ביחד עם הפקידות. על גבי המכתבים אין תאריכים, ולכן אי אפשר לדעת בוודאות את סדר התרחשות המאורעות כפי שבאים לידי ביטוי במכתבים. ניתן רק לשער זאת על פי תוכנם.
זאנאדו
כיום נותרו מן העיר רק חורבות, מוקפות בתל מכוסה עשב, שהיה פעם חומותיה של העיר. ב-2002 הוּחל בעבודת שחזור. במרץ 2008 הגישה סין לאונסק"ו הצעה להכריז על החורבות כעל אתר מורשת עולמית בשם "אתרי הבירה העילית והבירה התיכונה של שושלת יואן".
מכתבי אל-עמארנה
המכתבים
קורפוס מכתבי אל-עמרנה, כולל גם את מכתב א"ע 333 שהתגלה באתר תל אל-חסי וצורף על ידי קנודטזון לספרו.
זאנאדו
מגלה הארצות הוונציאני מרקו פולו העיד על ביקורו בזאנאדו בשנת 1275, והותיר אחריו אחד מן התיאורים המפורטים ביותר של העיר הידועים כיום. במרוצת השנים הפך שם העיר שם נרדף לפאר ולעושר אגדיים, ולמן המאה ה-19 הוא נכרך בתודעה המערבית עם הפואמה פרי עטו של המשורר האנגלי סמואל טיילור קולרידג' "קובלא ח'אן, חיזיון בחלום", מן היצירות המפורסמות בספרות האנגלית.
מכתבי אל-עמארנה
מכתב מס' 287
קטע ממכתבו של עַבְּדִ-חֶבָּה מושל ירושלים המתייחס לתקיפת העפירו:
פרסום המכתבים וספרורם
לאחר התגלותם בשנת 1887 ניסו הפלאחים שגילו את הלוחות למכרם. בתחילה לא הוכרה חשיבותם של הלוחות ולכן חלקם ניזוקו ואף אבדו. בסופו של דבר נמכרו המכתבים למוזיאונים בברלין, בלונדון וחלקם נאסף על ידי רשות העתיקות המצרית והועברו למוזיאון המצרי בקהיר, ובנוסף נתגלגלו מקצת המכתבים לאוספים פרטיים. בשנת 1915 פרסם החוקר הנורווגי יורגן אלכסנדר קנוּדטזוֹן מהדורה מדעית ראשונה של כלל המכתבים שהיו ידועים בעת ההיא. הוא העתיק 358 לוחות ונתן את הספרור ללוחות שבו משתמשים עד היום. מהדורתו כללה תעתיק, תרגום ופירוש לשוני קצר וכן הוסף פירוש היסטורי של אוטו ובר (Weber) והערות לשוניות של אריך אבלינג (Ebling).
בשנת 1939 יצא לאור ספרו של מרסר (S.A.B Merce) הכולל תעודות נוספות שפוענחו ופורסמו עד שנת 1938. מרסר שמר על הספרור של קנודטזון והוסיף את האות a למכתבים שנוספו. אחרי מלחמת העולם השנייה פורסמו שמונה כתבים נוספים על ידי גורדון (C.H Gordon) שסיפרר אותם בהמשך לספרור של קנודטזון החל מהמספר 359. משנת 1970 החוקר הישראלי אנסון רייני החל להוציא לאור מהדורות חדשות של "תעודות אל עמרנה", ספרו של מרסר באנגלית, אשר כללו לוחות נוספים שנחשפו באתר החפירות או נמצאו באוספים פרטיים. רייני גם תרגם מחדש את הלוחות שלא נכללו אצל קנודטזון מתעודה 359 ועד 379.
שבר 382 היה שבר שנחשף כנראה על ידי פיטרי ופורסם על ידי ווקר (C.B.F Walker).
ויליאם מורן (W.L Moran) תרגם את המכתבים בשנת 1987 לצרפתית ובשנת 1992 לאנגלית. בשנת 1998 פרסם מריו ליוורני (Liverani) תרגום מעודכן לאיטלקית.
בנוסף לפרסומים אלה, פרסם היינץ בשנת 1995 ביבליוגרפיה ממוינת של כל הספרות המדעית אשר נכתבה על התעודות, כולל עדכון לפרסומים שהוצאו עד שנת 2003. בשנת 1996 פרסם אנסון רייני ארבעה כרכים הדנים בלשון מכתבי אל עמרנה.
בשנת 2005 פורסמו 350 המכתבים בתרגום לעברית על ידי ציפורה כוכבי-רייני בספרה "למלך אדוני - מכתבי אל-עמארנה".
ספרור המכתבים
המכתבים מוינו על פי מוצאם מן הממלכות שהתקיימו בתקופת הברונזה המאוחרת לה מתוקפים מכתבי אל-עמרנה. לציטוט המכתבים, הקידומת המקובלת לפני המספר היא "EA", או בעברית "א"ע" (ראשי תיבות של El Amarna או אל־עמארנה).
לשון התעודות
המכתבים נכתבו בשפה מעורבת שהביאה לידי ביטוי גם את הניב המקומי והשפה המקומית של שליט המקום שכתב את המכתב. השפה האכדית לא הייתה טהורה. המכתבים מבבל נכתבו בשפה הבבלית התיכונה. במכתבים ממיתני באו לידי ביטוי הניב של מיתני. בחלק מהמכתבים היה אפילו עירוב של צורות אשוריות ובבליות באותה איגרת. מורן חקר את ההיבטים הניביים של מכתבי ירושלים שסגנונם היה ייחודי ונעשה בהם שימוש בניב האשורי והבבלי ביחד. במכתבים מכנען נכתבו מילים כנעניות רבות בכתב היתדות האכדי. שלמה יזרעאל חקר את מכתבי אמורו. יזרעאל קרא לשפה שבה נכתבו מכתבי השליטים הכנעניים "כנענו-אכדית" שהיא שפה מעורבת. שפת האם של הסופרים השפיעה על התחביר והמורפולוגיה של השפה בה נכתבו המכתבים. בתוך הטקסט מופיעות גם מילים בכנענית טהורה בכתב יתדות הברתי. השפה המעורבת במכתבים דורשת מחוקרי לשון מכתבי אל-עמארנה להיות בקיאים באכדית, וכן בשפות שמיות ובמיוחד בלשונות שמיות צפון-מערביות כמו אוגריתית. שני מכתבים בקורפוס שנשלחו על ידי שליט ארזווה נכתבו בשפה החיתית. במכתב 32 מבקש המלך תַרחוּנדַַרדוּ מאמנחותפ השלישי שמכתבי המענה ייכתבו בשפה החיתית בכותבו.
חקר מוצא מכתבי אל עמארנה
שלושה חוקרים מאוניברסיטת תל אביב: נדב נאמן כהיסטוריון, יחד עם חוקר המיקרוארכאולוגיה (ענף העוסק ביישום שיטות מיקרוסקופיות בארכאולוגיה ובדיקת ההרכב והמוצא של חומר) יובל גורן והארכאולוג ישראל פינקלשטיין, חברו כדי לנסות לקבוע את מוצאם של הלוחות מאל עמארנה. יובל גורן הסיר דגימות ממאות לוחות, בדק וקבע מאיזה חומר הם עשויים ומאיזה מקום ברחבי כנען יכול לבוא חומר בעל הרכב כימי ומינרלוגי כזה, ובשילוב עם הנתונים ההיסטוריים העולים מן הלוחות והנתונים הארכאולוגיים מהאתרים ברחבי כנען קבעו החוקרים את מוצא הלוחות שנבדקו. שלושתם כתבו ספר הנושא את השם Inscribed in Clay (חקוק בחומר), ובו הציגו את כל הנתונים ממחקרם, כולל מסקנות על מוצא הלוחות ומה שמשתמע מכך למחקר תעודות אל עמארנה. בדרך זו יכלו לקבוע את מוצאם של לוחות רבים ששם שולחם אבד, או כלל לא נזכר, או שהלוח שבור, ורק מעט שרד ממנו. וכן ישנם מקרים בהם נזכרים שמות של מקומות, אבל חוקרים היו חלוקים בשאלת זיהוים, ובדיקה פטרוגרפית של החימר מאפשרת להכריע בוויכוח זה. שיטת מחקר זו היא חלוצית ויושמה כאן לראשונה, וניתן להשתמש בה למחקר של ארכיוני לוחות רבים נוספים שנכתבו בכתב היתדות ונתגלו בחפירות.
גרגיי צ'יקי
גרגיי צ'יקי (בהונגרית: Csiky Gergely, 8 בדצמבר 1842 פנקוטה – 19 בנובמבר 1891 בודפשט) היה מחזאי ומתרגם הונגרי, יליד טרנסילבניה. היה חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים ומזכיר משנה של האגודה הספרותית אגודת קישפלודי. היה כומר קתולי בהכשרתו. לצידם של מיקלוש יושיקה וקארוי קישפלודי היה אחד המחזאים הבולטים בהונגריה במאה ה-19.
ביוגרפיה
גרגיי צ'יקי נולד בכפר פנקוטה, במחוז ארד, אז בהונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרית, בימינו חלק מטרנסילבניה ברומניה של היום, כבן של הרופא הראשי של המחוז, יאנוש צ'יקי, ושל אשתו, הלנה לבית ורזאר (Verzár). מצד אמו היו לו שורשים ארמנים. כבר בעת לימודיו בגימנסיה בעיר ארד התבלט בכישרונו ובאהבתו לספרות ולשירה. התעניין במיוחד בספרות ההונגרית ובספרות הקלאסית היוונית והרומית. בגיל שמונה כתב את השיר הראשון שהקדיש לאמו. בנעוריו שלח לעיתונים מפרי יצירותיו תחת שם העט "גיולה מארוש" (גיולה מאזור הנהר מארוש).כן ניסה את כוחו בתרגומים של סיפורים קצרים מאנגלית ומצרפתית. בשנת 1858 בגיל 16, פרסם שירים תחת שמו האמיתי בעיתון "נאפקלט" (הזריחה). 12 משיריו הופיעו בחוברת של תלמידי הכיתה השמינית, "ז'נגה מוטאטוואניוק" (Zsenge Mutatványok - פעלולי איבים).
כהכנה לקריירה של כמורה, נרשם למשך שנתיים בסמינר לכמרים קתוליים בטמשוואר, שפעל תחת חסות הבישופות של צ'נאד. נסע לאחר מכן ללימודי תאולוגיה רומית-קתולית בפשט. שם ישב בראש חוג של חובבי ספרות וכתב לביטאון של פרחי הכמורה על חייהם של הקדוש אתנסיוס הגדול ושל שאנדור צ'אנאדי, בישוף של צ'נאד. בסיום הלימודים בשנת 1864 נקרא לטימישוארה כדי לעבוד כמה חדשים כרשם במשרד הבישוף. כעבור שנה בשנת 1865, הוסמך ככומר ונשלח להשתלמות במכון התאולוגי "אוגוסטינאום" בווינה, בו סיים את התואר דוקטור לתאולוגיה בשנת 1868.
הקריירה הכנסייתית
בשובו לאזור הולדתו שימש כקפלן ביישוב טורניה, ברומנית - טורנו, כפר המשתייך בימינו לכפר הגדול פצ'קה. לאחר מכן, בשנים 1878-1870, כיהן כפרופסור למשפט קאנוני ולהיסטוריה בסמינר התאולוגי בטמשוואר, שבו למד.
הקריירה הספרותית
במקביל לעבודתו בהוראה, כתב בעיתון "צ'נאד" של הבישופות, המשיך לפרסם שירים, סיפורים ומחזות, בהתחלה ברוח נאו-רומנטית. אחרי כתיבת כמה רומנים וסיפורים מההיסטוריה של הכנסייה, שזיכו אותו בהכרה מסוימת, כתיבת המחזות הביאה לו את התהילה בארצו. אחרי כמה מחזות שזיכו אותו בפרסים של האקדמיה בשנים 1875–1879 "Jóslat" ("חזון") - פרס "קלטי" Keleti שוויו 100 זהובים, " Janus" ("יאנוס") - עוד פרס "קלטי","Az ellenállhatatlan"' ("אין לעמוד בפניו") שהתאפיין בסממנים האופייניים לכישרונו - כנות, רוח רעננה, עוצמה ריאליסטית וסגנון ייחודי מאוד - זכה בפרס קאראצ'וני, ששוויו היה 400 זהובים, ו- Bizalmatlan "חסר אמון" - פרס קלטי נוסף), בסוף שנת 1878 הרשה לו הבישוף להתיישב בבודפשט. ב־1879 ב-29 בינואר נבחר לחבר באגודה הספרותית על שם קישפאלודי וב-19 בפברואר נבחר למזכיר משנה שלה. ב-22 במאי נבחר גם לחבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית למדעים. באותה תקופה הקדיש עצמו גם להוראה בבית ספר למשחק והתמנה לדרמטורג של התיאטרון הלאומי בבודפשט.
ב-1879 ביקר למשך חצי שנה בפריז בה התוודע מקרוב לעולם התיאטרון הצרפתי. חזר בתנופה יצירתית מרשימה והעשיר את הספרות ההונגרית במחזות ריאליסטים כמו A Proletárok (הפרולטרים), Buborékok (בועות), Két szerelem (שתי אהבות), A szégyenlős (הביישן), עתליה וכו', בהם ליקט היבטים שונים של החיים המודרניים ותרגם אותם בעוצמה לשפת הבמה. הושפע על ידי מחזאים צרפתים כמו ויקטוריאן סרדו, אמיל אוז'ייה, פרנסואה קופה. קיבל השראה, בין היתר, מלימודיו הקלאסיים. תרגומיו את סופוקלס ופלאוטוס שנשארו למשך זמן ארוך בין תרגומי המופת מן הקלאסיקונים היוונים והרומיים. עם הרומנים הידועים שלו נמנים "ארנולד" ו"משפחת אטלס". בזמנו הפך צ'יקי למחזאי המבוקש ביותר של התיאטרון הלאומי בבודפשט.
הקרע עם הכנסייה הקתולית
אדם פעלתן ומעשן כבד, חלה בלבו אך המחלה לא מנעה ממנו להמשיך בפעילותו ויצירתו עד לרגע האחרון. גרגיי צ'יקי נפטר באופן פתאומי בבודפשט בגיל 49 בלבד, ב-19 בנובמבר 1891 בעת ארוחת ערב. הובא לקבורה ב-21 בנובמבר בבית הקברות קרפשי בבודפשט.
אחר
Színművei (I-XVIII, Bp., 1882-94), Cs. G. Válogatott művei (Magy. klasszikusok, Bp., 1955)
תחנת רומא טרמיני
תחנת הרכבת רומא טרמיני (באיטלקית: Stazione Roma Termini) על שם האפיפיור יוחנן פאולוס השני, היא תחנת הרכבת הראשית של העיר רומא, והיא התחנה העמוסה ביותר באיטליה, ואחת העמוסות באירופה. התחנה משרתת כ-480,000 נוסעים בכ-800 רכבות מדי יום, ובכל שנה עושים בה שימוש כ-150 מיליון איש. היא משתרעת על פני שטח של 225,000 מ"ר ובה 29 רציפים. מהתחנה יוצאות רכבות מכל הדרגות לכל חלקי איטליה, ולרבות מערי אירופה המרכזיות. בנוסף משמשת כיכר צ'ינקווצ'נטו (Piazza Cinquecento - "כיכר החמש מאות") שבחזית התחנה כמרכז התחבורה הציבורית בעיר, ושני קווי הרכבת התחתית של העיר נפגשים מתחתיה. התחנה שוכנת באזור אסקווילינו, סמוך למרחצאות דיוקלטיאנוס שהעניקו לה את שמה (באיטלקית Terme הן מרחצאות).
היסטוריה
מבנה התחנה הראשון הוקם החל בשנת 1862, ונחנך ב-25 בפברואר 1863 בשם "התחנה המרכזית של הרכבת הרומאית" (Stazione Centrale delle Ferrovie Romane). ב-1869 נחגגה תחילתן של העבודות המקדימות להקמת מבנה חדש לתחנה, במעמד האפיפיור פיוס התשיעי.
בשל השתלטות איטליה על העיר שנה לאחר מכן, העבודות התעכבו, והמבנה הושלם לבסוף בשנת 1874. מבנה זה שכן כ-200 מטרים צפונית-מערבית למבנה הנוכחי, ותפס כמעט את כל שטחה של כיכר צ'ינקווצ'נטו. ב-1935 החלו הרכבות החשמליות הראשונות לפקוד את התחנה, ובד בבד הוחלט להקים במקום מבנה חדש אשר יעניק מענה לצרכים התחבורתיים המתפתחים. התוכניות אושרו בשנת 1939, וחלק מהתחנה נהרס. הקמתם של אגפי הצד החלה ומרבית הבניין הושלם בסגנון אדריכלי פשיסטי, בטרם פסקו העבודות ב-1943 עקב התמוטטות איטליה הפשיסטית. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכו עבודות ההקמה, אך התוכניות המקוריות לחזית המבנה נזנחו, ותחת זאת נערכה תחרות אשר במהלכה נבחרה תוכנית חדשה. התוצאה העיקרית של תוכנית זו הייתה תוספת של מבואה גדולה שקירותיה עשויים מזכוכית, וגגה מעוצב בצורת גל. המבואה, שמרככת במעט את החזות הפשיסטית של המבנה, זכתה לכינוי "הדינוזאור", בשל הפרופיל שלה.
רוברט סטאק
רוברט סטאק (במקור: Robert Stack, 13 בינואר 1919 - 14 במאי 2003) היה שחקן אמריקאי זוכה פרס אמי ומועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1956 על תפקידו בסרט "נכתב ברוח". סטאק השתתף בלמעלה מ-40 סרטים והיה כוכב של סדרת הטלוויזיה "הבלתי משוחדים" של רשת ABC בשנים 1959–1963 וכן שימש כמנחה בסדרה "תעלומות בלתי פתורות".
חייו הפרטיים ומותו
סטאק היה נשוי לשחקנית רוזמרי באו משנת 1956 ועד ליום מותו.
פילמוגרפיה
רשימה חלקית של סרטים ותוכניות טלוויזיה בהם השתתף:
R.E.M (שיר)
R.E.M (בעברית: רע"מ – ריצודי עיניים מהירים) הוא שיר של הזמרת-יוצרת האמריקאית אריאנה גרנדה, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, Sweetener. השיר יצא לאור ב-17 באוגוסט 2018, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס והופק על ידי פארל ויליאמס.
השיר הגיע למקום ה-72 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע
"R.E.M" הוא שיר R&B עכשווי המכיל פעמה דו-וופ. השיר הוא במשך 4 דקות ושש שניות. השיר "Wake Up" הוקלט במקור כהדגמה של הזמרת-יוצרת האמריקאית ביונסה. גרנדה שמרה על הפזמון אך שינתה את מילות השיר. היא בתצוגה מקדימה את "R.E.M" לפני שחרורו של האלבום הנוכחי.
הכותרת של השיר מתייחסת לפעולה שמתרחשת כאשר בני האדם ישנים ונוצרת בעיניהם תנועת עיניים מהירה. והוא על "מערכת יחסים מטשטשת בין עולם החלומות למציאות". גרנדה אמרה ש-"R.E.M" הוא על "לחלום על מישהו בתוך חייך". השיר הוא האהוב על גרנדה מתוך האלבום Sweetener.}
הערכה ביקורתית
בשנת 2018, קומפלקס דירגה את השיר במקום השלישי ברשימה "השירים של אריאנה גרנדה הטובים ביותר בעולם". כריסטופר רוסה מגלומר קראה למילים של השיר "טד גנרי".
הופעות
גרנדה הופיעה עם קטע קצר מהשיר בתוכנית The Tonight Show Starring Jimmy Fallon בתאריך ה-16 באוגוסט 2018. השיר יצא לאור בשידור חי שלושה ימים לאחר מכן ב"The Sweetener Sessions". בנוסף, גרנדה הופיעה עם השיר בשידור חי ב BBC Radio בספטמבר 2018, ובספיישל של שעה אחת "אריאנה נמצאת בBBC" אשר הוקלט ב-7 בספטמבר 2018, ויצא לשידור ב-1 בנובמבר.
סטרחוביצה
סטרחוביצה (בפולנית: Starachowice) היא עיר בפרובינציית שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקְיֶה שבפולין, על גדות נהר קמיינה (Kamienna), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
סטרחוביצה והיישוב הסמוך וייז'בניק (Wierzbnik), שאוחד עמה, החלו כיישובים בבעלות אצולה, ובשנת 1624 הוענקו להם זכויות עיר בידי המלך זיגמונט השלישי ואזה. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התפתחה העיר, לאחר גילוי מרבצי ברזל בסביבתה.
יהודי סטרחוביצה
ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו שרפו את בית הכנסת שבעיר, וגייסו את יהודיה לעבודות כפייה. בתקופה הראשונה לכיבוש הגיעו לעיר כ-500 פליטים יהודים מלודז' ועוד כמה מאות מפומרניה.
בנובמבר 1939 מונה בעיר יודנרט, אשר נצטווה להעביר לגרמנים סכומי כופר, ולספק מדי יום מאות יהודים לעבודות כפייה. בהמשך, צוו יהודי העיר לענוד סרט זרוע עם מגן דוד.
ב-2 באפריל 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו סגור שהוקם בה, בו התקיימו תנאי צפיפות ורעב. במאי 1941 הגיע מספר יושבי הגטו לכ-3,600 איש, והם הועסקו ברובם במפעלי התעשייה בעיר. בשנת 1942 הגיעו לגטו שבעיר פליטים יהודים נוספים מהסביבה.
לאחר תום המלחמה, במאי 1945, שבו לעיר מספר יהודים, אך לאחר שחלקם נרצחו בידי פולנים, עזבו את המקום האחרים.
ההתאחדות הבין-לאומית של האגודות הווקסילולוגיות
ההתאחדות הבין-לאומית של האגודות הווקסילולוגיות (בצרפתית: La Fédération internationale des associations vexillologiques; באנגלית: The International Federation of Vexillological Associations; בגרמנית: Die Internationale Föderation Vexillologischer Gesellschaften; בספרדית: La Federación Internacional de Asociaciones Vexilológicas; ראשי התיבות בצרפתית: FIAV), היא ארגון בין-לאומי המאגד 51 אגודות וארגונים ממדינות שונות בעולם העוסקים בווקסילולוגיה. בחוקת הארגון מופיעה מטרתו כ"יצירת ופיתוח מרכז של ידע אודות דגלים על כל סוגיהם, על צורותיהם ושימושיהם, ועל תאוריות מדעיות ועקרונות המבוססים על ידע זה". מלבד צרפתית, השפות הרשמיות של ההתאחדות הן אנגלית, גרמנית וספרדית.
תחילתה של ההתאחדות בקונגרס הווקסילולוגי השני שנערך בעיירה רישליקון שבקנטון ציריך, שווייץ, ב־3 בספטמבר 1967. בקונגרס זה ההתאחדות הוקמה באופן זמני, ובקונגרס השלישי שנערך בבוסטון שנתיים לאחר מכן ב־7 בספטמבר 1969 היא הוקמה רשמית.
להתאחדות ועד מנהל בן שלושה חברים הכולל נשיא ושני מזכירים. הוועד מנהל את העניינים השוטפים ואחראי לכינוסה של האספה הכללית, שמתכנסת במהלך הקונגרס הווקסילולוגי שנערך אחת לשנתיים. האספה הכללית מורכבת מ־51 נציגים - אחד מכל ארגון החבר בהתאחדות. האספה בוחרת את הוועד המנהל וקובעת את מדיניות ההתאחדות.
חברים בהתאחדות
כיום חברים בהתאחדות ארגונים מהמדינות הבאות: אוסטרליה, אוקראינה, איטליה, ארגנטינה (2 ארגונים), ארצות הברית (8 ארגונים), בלגיה (2 ארגונים), בריטניה (מכון הדגל), גרמניה (4 ארגונים), הודו, הולנד (2 ארגונים), הונגריה, ונצואלה, יפן, מולדובה, מלטה, מקדוניה, ניו זילנד, סלובניה, ספרד (2 ארגונים), סרי לנקה, פולין (3 ארגונים), פינלנד, צ'כיה (2 ארגונים), צרפת (2 ארגונים), קנדה (2 ארגונים), קרואטיה, רומניה, רוסיה, שוודיה ושווייץ.
ישנם גם ארגונים לאומיים ורב־לאומיים החברים בהתאחדות: "איגוד דגלי מפרץ צ'ספיק" (CBFA) המאגד את המדינות במפרץ צ'ספיק שבארצות הברית: דלאוור, וושינגטון די. סי., וירג'יניה, וירג'יניה המערבית, מרילנד, ניו ג'רזי ופנסילבניה; "איגוד הימות הגדולות לוויקסילולוגיה" (GWAV) שבארצות הברית המאגד את המדינות: אוהיו, אילינוי, אינדיאנה, מישיגן וקנטקי; "האגודה הווקסילולוגית של צפון אמריקה" (NAVA) המאגדת את קנדה וארצות הברית; "אגודת הדגל הנורדית" (NF) המאגדת את המדינות הנורדיות: איסלנד, דנמרק, נורווגיה, פינלנד ושוודיה, ו"האגודה הווקסילולוגית של אפריקה הדרומית" (SAVA) המאגדת את המדינות באפריקה הדרומית: אנגולה, בוצוואנה, דרום אפריקה, זימבבואה, זמביה, לסוטהו, מדגסקר, מוזמביק, מלאווי, נמיביה וסווזלינד.
חבר נוסף הוא אתר דגלי העולם, שאף על פי שאיננו משתייך למדינה מסוימת קיבל מעמד מלא כחבר.
הקונגרס הווקסילולוגי הבין-לאומי
מאז 1969, ההתאחדות אחראית לכינוסו - אחת לשנתיים - של הקונגרס הווקסילולוגי הבין-לאומי (הקונגרס עצמו התכנס בפעם הראשונה כבר ב-1965), בקונגרס מתכנסת האספה הכללית של ההתאחדות, נערכים דיונים וסמינרים בנושא דגלים, והוא מהווה הזדמנות לווקסילולוגים מכל רחבי העולם להיפגש ולהחליף דעות.
הקונגרס ה־24 התקיים באלכסנדריה, וירג'יניה באוגוסט 2011, ה־25 התקיים ברוטרדם באוגוסט 2013, ה־26 התקיים בסידני באוגוסט 2015, ה־27 התקיים בלונדון באוגוסט 2017 וה־28 התקיים בסן אנטוניו ביולי 2019.
פרסים ומדליות
פרסים ומדליות מוענקים לחברי ה־FIAV או לחברים בארגון הקשור ל־FIAV מסיבות שונות.
פעילות המשטר הנאצי נגד צריכת טבק בגרמניה
גרמניה הנאצית הייתה בין המדינות הראשונות שהתקיימה בהן מערכה ציבורית אפקטיבית נגד צריכת טבק.
בין הצעדים שננקטו היו איסור על עישון במקומות ציבוריים כמו הרכבת הקלה והאוטובוסים, חינוך להימנעות מעישון, צמצום הקצבת הסיגריות לחיילי הוורמכט, פעילויות חינוכיות נגד עישון ומיסוי. הנאצים גם הטילו מגבלות על פרסום מוצרי טבק ואסרו על עישון בבתי קפה ומסעדות ומכירת סיגריות לנשים בגילאים מסוימים.
רקע
בתחילת המאה העשרים החלו להתפרסם מחקרים רפואיים שהצביעו על קשר בין תחלואה וסרטן ריאות לבין עישון וצריכת טבק. תנועות נגד טבק צמחו במדינות שונות עם תחילת המאה ה-20, אך הצלחתן הייתה מועטת. ב-1904 הוקם "ארגון המתנגדים הגרמני לטבק ולהגנת מתנגדי-העישון" (Deutscher Tabakgegnerverein zum Schutze der Nichtraucher). בין 1912 ל-1932 פורסם כתב העת הראשון בגרמנית נגד צריכת טבק, "מתנגד הטבק" (Der Tabakgegner). עיתון נוסף בשם "מתנגד הטבק הגרמני" (Deutscher Tabakgegner) יצא לאור בדרזדן בין השנים 1919 ל-1935.
המערכה בגרמניה נגד הטבק שזכתה לתמיכת הממשלה הנאצית הייתה המערכה הציבורית הראשונה נגד הטבק שזכתה להצלחה.
מניעים
סלידתו האישית של היטלר מטבק יחד עם מדיניות הילודה של המשטר הנאצי היו שני גורמים מרכזיים להצלחת המאבק.
בריאות וילודה
בריאות הציבור הייתה נושא שעסקו בו רבות במשטר הנאצי. למשל, בשנת 1940 הוחל חוק הדורש מכל המאפיות להכין אך ורק לחם מחיטה מלאה שנחשב בריא יותר מלחם לבן. העישון נתפש כגורם המחליש את העם הגרמני בעבודה, בספורט, בלימודים ובחזית. במיוחד, נתפס הטבק כפוגע בילודה, שהייתה יעד חשוב של המשטר הנאצי. על כן, נשים שעישנו נחשבו בתעמולה הנאצית ללא מתאימות לשמש כנשים נשואות ואמהות, ולבעלות נטייה להזדקנות מוקדמת. וורנר הוטינג מהמשרד למדיניות גזעית טען כי לאמהות מעשנות יש ניקוטין בחלב האם. מרטין סטמלר, רופא בכיר במשטר הנאצי, טען כי נשים בהריון שמעשנות לוקות בשיעור גבוה יותר של הפלות. ההנהגה הנאצית, שחלק מהאידאולוגיה שלה כללה הקמת משפחות גרמניות גדולות ובריאות ראו בחשש את הסכנות העלולות להיווצר למשפחה עקב עישון.
גישתו של היטלר לטבק
אדולף היטלר היה מעשן כבד בצעירותו, ועישן בין 25 ל-40 סיגריות ביום, אולם כשהתבגר הפסיק עם המנהג מסיבות כלכליות, ולדבריו הוא "זרק את הסיגריות לדנובה ולעולם לא נגע בהן יותר". היטלר ראה בעישון כ"מנוון" ואף תיאור אותו כ"נקמה של האיש האדום (אינדיאנים) באדם הלבן על כך שחשף אותם לאלכוהול". הוא ציין כי "איבדנו אנשים מצוינים רבים בעקבות הרעלת טבק". הוא ראה בעין רעה את העובדה שגם אווה בראון וגם מרטין בורמן היו מעשנים והביע חשש על כך שהרמן גרינג החל לעשן במקומות ציבוריים.
היטלר הביע מורת רוח על כך שאושר לאנשי צבא לעשן ללא הגבלה וכתב ב-2 במרץ 1942 שזאת "הייתה טעות, שמקורה בהנהגת הצבא באותו זמן של תחילת המלחמה". היטלר המליץ אישית לחבריו ומכריו שלא לעשן וניסה לגרום להם להפסיק עם הרגל זה.
צעדים ואמצעים
ההכשרה של מנהיגי המפלגה הנאצית כללה גם התנזרות, לפחות חלקית, מעישון.
ב-1939 אסרה המפלגה הנאצית על עישון בכל משרדיה. היינריך הימלר אסר על קצינים ושוטרים באס אס לעשן בתפקיד. תלושים של הקצבת סיגריות לא ניתנו לנשים בהריון ולנשים מעל גיל 55 או מתחת ל-25. נאסר על בתי קפה ומסעדות למכור סיגריות לנשים. ביולי 1943 נאסר בחוק על כל מי שגילו מתחת ל-18 לעשן בפומבי. מכסת הסיגריות לחיילים בוורכמט הוגבלו לשש סיגריות ביום.
חובת הזהירות
מיקומו הגאומטרי של הנושא בתאוריה של דיני הנזיקין
עוולת הרשלנות (negligence) המצויה בסעיפים 35–36 לפקודת הנזיקין היא אחת מהעוולות המרכזיות בדיני נזיקין. העוולה מבוססת על עקרון האשמה החברתית (צדק) והרתעה יעילה וכוללת שלושה רכיבים: התרשלות, נזק וחובת זהירות. לחובת הזהירות ישנם שני תפקידים עיקריים:
חובת הזהירות קובעת מיהם הניזוקים שיש כלפיהם חובת זהירות ומכאן – מיהם הניזוקים שיקבלו פיצוי וכן מהם סוגי הנזקים שהמזיק צריך לצפותם מראש ולכן יינתן בגינם פיצוי. המודל הקיים היום ביחס לחובת הזהירות נקרא המודל המושגי (להבדיל מהמודל הקזואיסטי ששלט בעבר בפסיקה הישראלית ובו ההכרה בקיום חובת הזהירות הייתה קשורה קשר בל ינתק לרקע האירוע הקונקרטי הנדון על נסיבותיו הספציפיות ואשר גרם להתפתחות הפסיקה באופן זה ממקרה פרטני אחד למשנהו). במודל המושגי, שאלת קיום חבות או העדרה בנויה על ידי סיווג כללי של סוגי הפגיעות וסוגי המזיקים והניזוקים, מודל שמתבסס על שני מבחנים מצטברים: חובת זהירות מושגית וחובה קונקרטית.
חובת הזהירות המושגית
משמעה כי בין המזיק לניזוק קיימת חובת זהירות כללית. חובה זו מתמודדת עם שאלת ההיקף של האחריות ברשלנות. היא באה להשיב על השאלה, האם מן הראוי הוא להחיל את דיני הרשלנות ביחסים בין סוג מסוים של מזיקים לבין סוג מסוים של ניזוקים לעניין סוג מסוים של נזקים (מרצלי נ' מדינת ישראל – השופט חשין). חובה זו מתמודדת עם שאלת תחום ההתפרסות (Extension) של עוולת הרשלנות.
לבחינת קיום חובה מושגית יש לקבוע, תוך התחשבות באינטרסים הדורשים הכרעה, את הקטגוריות הרלוונטיות אליהן משתייכים הצדדים. ניזוק פלוני עשוי להשתייך בעת ובעונה אחת למספר קטגוריות רלוונטיות וייתכן כי חובת זהירות מושגית תוכר על פי קטגוריה אחת ולא תוכר על פי אחרת.
קיומם של הקטגוריות ביחס לחובת הזהירות אינו חד משמעי. יכול להיות, שכתוצאה משינויים חברתיים למיניהם, ישתנו מעמדם וחשיבותם של אינטרסים שונים וזה יגרום לשינוי הקטגוריות וההכרה בחובות הזהירות השונות.
המבחן הקובע את עצם קיום חובה זו הוא מבחן הצפיות, דהיינו אם "אדם סביר" היה צריך לצפות את התרחשות הנזק, היות שלא ניתן לצפות כל נזק. כיום ישנן מספר מערכות יחסים שלגביהן אין חולק בדבר קיומה של חובת זהירות מושגית (בהן: יחסי רופא-מטופל, יחסי מורה-תלמיד, יחסי מעביד-עובד). מבחן הצפיות הוא מבחן אובייקטיבי של צפיות "האדם הסביר" וסבירות הסיכון שיצר המזיק.
בנוסף למבחן זה, ישנו מבחן אחר הקובע את מידת הזהירות הראויה/נדרשת במקרה פלוני והוא מבחן רמת הסיכון, מבחן המורכב משני פרמטרים: חומרת הסיכון והסתברות הסיכון המעידים על התממשותו. ככל שהסיכון חמור יותר במהותו והסתברות התממשותו גבוהה יותר- הסיכון רב יותר ובהתאם לכך תיקבע מידת הזהירות הנדרשת להבדיל מעצם קיום החובה במקרה הנדון.
הנחת העבודה:
מקום שקיימת חובת זהירות קונקרטית (צפיות פיזית), קיימת חובת זהירות מושגית אלא אם יש שיקולי מדיניות משפטית המגבילים אותה. נטל הראייה הוא על הטוענים להיעדר חובת זהירות מושגית.
החובה המושגית היא חובה לנקוט באמצעי זהירות סבירים כנגד סיכון צפוי ובלתי סביר ולצורך קביעתה יש לפעול בשלבים הבאים:
אמצעי הזהירות הנדרשים חייבים לעמוד ביחס מתאים לסיכון אשר יצר המזיק.
חובת ההצלה:
אין חובת הצלה כללית (מה שנקרא גם: סוגיית השומרני הטוב). אין חובה כזו שבגין הפרתה תתאפשר תביעת רשלנות אף על פי שקיימת חובה מוסרית לעזור לזולת.
סייג לקביעה זו הוא כאשר יוצר אדם סיכון או תשתית למצב מסוכן אליו נקלע אדם אחר אזי קמה חובת הצלה של יוצר המצב המסוכן כלפי הנכנס לגדרו. ניתן לעגן את חובת ההצלה גם במבחן הצפיות באומרנו כי אדם שלא מונע מצב מסוכן שיצר בעצמו, צריך לצפות את הנזק שעלול מצב זה לגרום ולכן מדובר במעשה/מחדל רשלניים.
1. שכנות: מיהו שכן? לפי הפסיקה האנגלית (פס"ד Donoghue vs. Stevenson) שכן הוא כל אדם שנפגע ממעשי המזיק בצורה כה קרובה וישרה עד כי חייב היה המזיק לצפות פגיעתו זו שעה שעשה מעשה או נמנע מלעשות מעשה. המצב בדין הישראלי: נקבעו בפסיקה (מדינת ישראל נ' לוי) מספר שיקולים הרלוונטיים לקביעת מצב שכנות:
2. מבחן הציפיות הכפולה: בוחנים 2 סוגי צפיות :
3. תוכן החובה לצפות: אף על פי שמסגרת דרישת הצפיות נתונה לשיקול דעתו של בית המשפט אלא שבמהותה עומדת הדרישה העובדתית שממומשת על ידי מודל האדם הסביר.
4. שאלת האדם הסביר: האדם הסביר הוא בבחינת היפותזה, יציר כפיו של בית המשפט ואינו המעוול בפועל. בעבר, פירש בית המשפט את המונח אדם סביר כאדם רגיל מן השורה, כיום, לא עוד מפורש המונח באופן זה ועל סמך הניסיון המצטבר מליבון סוגיה זו, הדעה המקובלת לפיה האדם הסביר הוא קנה מידה אובייקטיבי, מבחנו הוא מבחן האדם הרצוי לפי בית המשפט ולא המצוי.
5. היקף החובה לצפות: המבחן הרלוונטי הוא מבחן הצפיות: אחריותו של המזיק היא רק על אותם נזקים שהוא יכול/צריך לצפות. הלכת בית המשפט, המוסקת מסעיף 36 לפקודת הנזיקין, היא כי הצפיות צריכה להתייחס לדרך עלילתו ותהליך גרימתו הכלליים של סוג הנזק שנגרם. בעניין שאלת הצורך לצפות את הנזק כלפי הניזוק המוסים, די בצפיית אפשרות גרימת הנזק לאוכלוסייה או סוג ניזוקים מסוים, ולא נדרשת צפיית נזק לגבי הניזוק הספציפי. כלומר, מספיק שדבר מסוים נופל תחת מסגרת הסכנה הצפויה כדי שייחשב כצפוי גם אם הוא ספציפית לא נצפה על ידי המזיק.
הטלת חובת הזהירות:
השיקולים של בית המשפט בבואו להטיל חבות מושגית: (לא מדובר ברשימה סגורה)
לאחר בחינת כל השיקולים האלה, ואם הוכחה חבות, צריך לבדוק האם ישנם שיקולי מדיניות משפטית שיכולים לשלול את קיומה של החבות.
חובת הזהירות הקונקרטית
האם בנסיבות המיוחדות של המקרה קיימת חובת זהירות בין המזיק הספציפי לניזוק הספציפי בגין הנזק הספציפי שהתרחש. קיומה של זו נקבע בהתאם לנסיבות האירוע הנדון.
חובה זו בניגוד לחובה המושגית מבוססת על שיקולים סובייקטיביים של המעוול הספציפי ולא של האדם הסביר (פריצקר נ' פרידמן). היתרון בחובה הקונקרטית הוא האפשרות מחד, להדריך את התנהגות היחידים באמצעות נורמות ושיקולים משפטיים, ומאידך, להתחשב בתכונות, נסיבות והדרישות הספציפיות של האדם הספציפי באירוע הנדון.
הכלל הוא שכשמדובר בנזק צפוי פיזית חובה לצפותו נורמטיבית. הסייג : התקיימות שיקולים מיוחדים המצדיקים את שלילת החובה. אין הדין מטיל חובת זהירות קונקרטית בגין סיכונים סבירים, רק בגין סיכון בלתי סביר מוטלת חובת זהירות קונקרטית.
סיכון אשר החברה רואה אותו במידת חומרה יתירה, באופן שהיא דורשת כי ינקטו אמצעי זהירות סבירים כדי למנעו. סבירות אשר נקבעת לפי אמות מידה אובייקטיביות (האדם הסביר) על ידי ביהמ"ש בנסיבות העניין ובאופן המתאים לסיכון שנוצר.
קריטריונים לבחינת אופי הסכנה בגינה מטילים את החובה הקונקרטית:
מזיק בעל נתונים מיוחדים: ישנם מקרים בהם לא מטילים אשם מוסרי על מי שלא נהג כאדם סביר בעשייתו או מחדלו לפי סעיפי 35 ו-36 לפקודת הנזיקין. מדובר באותם מצבים בהם למזיק לא הייתה היכולת לנהוג כאדם סביר מכיוון שאין לו נתונים זהים לאותו אדם סביר (נתונים רגילים שיש לכל אדם).
בעל מקצוע המוגדר כמומחה בתחומו, חייב בסטנדרטים של התנהגות וזהירות העולים על אלו הנדרשים משאינו מומחה, זאת לאור הידע והכלים העומדים לרשותו בשונה מאחרים (נחמיה ניסים נ' קופת חולים הכללית)
ההתפתחות ההיסטורית של הדוקטרינה
מקורה של חובת הזהירות הכללית היא בהלכת הפסיקה במשפט האנגלי, שביססה את הצורך ביחסי קרבה בין המזיק לניזוק כדי שתוטל עליו אחריות. בפסק דין האנגלי, Donoghue v. Stevenson, נקבע לראשונה איזשהו קונספט לרשלנות אך היא לא הוגדרה כעוולה. שם נקבע שאסור להתרשל כאשר יש קרבה של אנשים.
פסקי הדין האחרים שעקבו את Donoghue הרגישו שמבחן הקרבה שקבע פסק הדין הוא מבחן מאוד מרחיב וצריך לצמצם אותו ולכן, בא פסק דין ANNS שקבע את חזקת חובת הזהירות: אפשר להחליט שאף על פי שיש קרבה, לא הכרחי שמישהו יחוו חובת זהירות כלפי אחר.
רשלנות רפואית
תביעה ברשלנות רפואית היא תביעת נזקין לפיצוי בגין נזקי גוף שנגרמו עקב טיפול רפואי כושל שבו הפר הרופא או המוסד הרפואי חובת זהירות שאלמלא הפרתה לא היה מתרחש הנזק או שהנזק שנגר לא היה מוחמר. על מנת להוכיח תביעה ברשלנות רפואית, על התובע לעמוד במספר תנאים: צריך להוכיח קיומה של חובת זהירות, להוכיח שהייתה הפרה של חובה זו מצד הנתבע, להראות שנגרם לו נזק ושלנזק יש קשר סיבתי להפרת חובת הזהירות.
הפרת חובת הזהירות בעבודה
על העובד ועל המעביד חלה חובת זהירות הדדית במסגרתה העובד חייב להשתמש בזהירות ברכוש של המעביד ולא להפר את כללי הבטיחות בעבודה ואילו המעביד חייב להנהיג נוהלי עבודה בטוחים, לספק כלי עבודה נאותים ולהדריך את העובד כיצד לבצע את העבודה.
הוראות החוק הרלוונטיות
יסודות עוולת הרשלנות מוגדרות בסעיפים 35–36 לפקודת הנזיקין, תשכ"ח 1968. שם מוגדר סטנדרט הזהירות באמצעות מושג האדם הסביר.
ס' 36 מציב את מבחן הצפיות כמבחן לקיומה של חובת הזהירות. מבחן שקובע שני סוגים של צפיות: טכנית ומהותית. שאלת הצפיות הטכנית שואלת: האם האדם הסביר יכול היה לצפות את גרימת הנזק, ואילו שאלת הצפיות המהותית/נורמטיבית שואלת האם האדם הסביר צריך היה לצפות את גרימת הנזק.
חובת הזהירות מתקיימת כאשר האדם הסביר היה צריך לצפות שבאותה סיטואציה ייגרם נזק: מדובר בניסוח עמום. הסעיף לא כל כך משמעותי בפסיקה וההתפתחות ההיסטורית של חובת הזהירות מראה שהפסיקה הישראלית נורא התבלבלה כשהיא פירשה את החובה הזאת.
פיתוחים פסיקתיים
המבנה של עוולת הרשלנות בפסיקה הישראלית ייחודי ושונה מהמבנה המשמש במדינות אחרות. מדובר במבנה מיוחד המפצל את חובת הזהירות לשני חלקים:
הסיבה ליצירת ההפרדה הזו היא מפני שבית המשפט רצה להצהיר באופן עקרוני שאפשר שתהיה חובת זהירות בין שני צדדים כלליים אבל במקרה הספציפי אין חובה. לא נמצא דוגמאות טובות בפסיקה שבהם בית המשפט אמר שאין חובת זהירות מושגית, החובה נופלת תמיד בשלב הקונקרטי וזה כלי מאוד חזק בידי בית המשפט שיכול לתת להם לגיטימציה להחליט שיש חובת זהירות בכל מקרה שהוא.
יש המון פסקי דין שבכלל לא דנים בשלב ההתרשלות של עוולת הרשלנות והם עוסקים בזה בתוך שלב חובת הזהירות הקונקרטית, וזה מודל בכלל לא נוח. בית המשפט הפסיק להשתמש במודל הזה של עוולת הרשלנות בשנים האחרונות. הוא וויתר על האבחנה הזאת וחזר למודל המרובע (חובת זהירות, התרשלות, נזק וקשר סיבתי).
קיומה של חובת זהירות מושגית וקונקרטית איננו סוף פסוק. כלל נקוט בידיו של בית המשפט כי מזיק, החב חובת זהירות קונקרטית לניזוק, אינו אחראי כלפיו בכל מקרה, שבו בשל התנהגותו של המזיק נגרם נזק לניזוק, חובתו של מזיק היא לנקוט אמצעי זהירות סבירים, ואחריותו מתגבשת, רק אם לא נקט אמצעים אלה. חובת הזהירות הקונקרטית עניינה נקיטה של אמצעי זהירות סבירים. לעיתים, במקרים אין לך אמצעי זהירות טוב יותר מהעברת ההפעלה לידיו של אדם מיומן. על-כן, בתי המשפט השתמשו בזה כדי להגיד שבנסיבות מסוימות, עשוי תופס במקרקעין או במיטלטלין לצאת ידי חובתו כלפי מבקר על ידי מינוי קבלן עצמאי מומחה. בית המשפט מעוניין להרחיב את גבולות הרשלנות במספר קטגוריות, לדוגמה תחום רשויות הציבור, ולכן בקטגוריות כגון אלה, בית המשפט יטה להרחיב את חובת הזהירות של הנתבעים.
עיריית ירושלים נ. גורדון
כאשר משהו היה צפוי (היה ניתן לצפות את הנזק), אז נוצרת חזקה שיש חובת זהירות. יש הבדלים בין חזקת החובה הישראלית בגורדון לחזקה הבריטית (שהזכרנו בפרק ההתפתחות ההיסטורית):
עד לפסק הדין בעניין גורדון, לא בכל פעם שהנזק היה צפוי התקיימה חובת הזהירות. כמה שנים לאחר גורדון, בא פס"ד סבג נ' אמסלם.
סבג נ' אמסלם
בפסק הדין השופטת דורנר קובעת את ההלכה הבאה: (קוראים לזה הנחת עבודה) כל פעם שנזק היה צפוי, אז ישנה הנחת עבודה שהייתה התרשלות.
מדינת ישראל נ. לוי
בפסק דין לוי השופט שמגר מציע לבטל את חזקת החובה של הזהירות. פסק דין לוי מאוד חשוב ברטוריקה שלו. בסוף, אף על פי שהייתה התרשלות של הנתבע, היה קושי לקבל פיצוי. פסק הדין בא לצמצם הרבה דברים ברצף. בית המשפט מקפיד להגיד הרבה דברים: ביטול חזקת החובה של גורדון, זהירות בדרישת פיצויים...
ועקנין נ' המועצה המקומית בית-שמש
על מנת לקבוע אחריות בעוולת הרשלנות שבפקודת הנזיקין [נוסח חדש] יש להשיב על שלוש שאלות:
האחת, האם הנתבע חב חובת זהירות לתובע, כאשר התשובה לשאלה זו מצויה במבחן הציפיות הכולל בחובו שני היבטים: ההיבט העקרוני – קיומה או העדרה של "חובת הזהירות המושגית" – וההיבט הספציפי' – קיומה או העדרה של "חובת הזהירות הקונקרטית".
השאלה השנייה, האם הנתבעת הפרה את חובת הזהירות המוטלת עליה והשאלה השלישית – האם הפרת החובה היא שגרמה לנזק.
בית המשפט העליון קבע כי יש לבדוק האם מתקיימת במקרה זה חובת זהירות ספציפית או מושגית.
מושגית – האם אדם סביר צריך היה לצפות את הנזק.
יישום המבחנים לקיום חובה מושגית בפסק הדין:
ביהמ"ש הגיע למסקנה כי החובה קיימת גם במקרה של מפעיל בריכה וגם במקרה של מועצה מקומית לה שייכת הבריכה. יותר קל לענות על שאלה זו במקרה של מפעיל הבריכה, שם ביהמ"ש קבע כי למפעיל אחריות לגבי המבקרים, לא רק בבריכות שחייה אלא בכל מקום הנאה. במקרה של בעלי הבריכה, השאלה היא האם העברת הטיפול בבריכה פוטרת את המועצה המקומית מאחריות לרוחצים? לדעת השופט ברק, התשובה לכך שלילית.
הקשר בין הזהירות הקונקרטית להתרשלות: שאלת הציפייה של הנזק הספציפי
על מנת לענות על שאלה זו ניתן להתבונן בפסק דין פריצקר נ' פרידמן:
בפסק דין זה, המנוח הורה לנהג המשאית לנסוע אחורה, כאשר זה דרס אותו. האם ראוי להטיל על נהג המשאית אחריות? ניתן לראות כי קיימת חובת זהירות מושגית במקרה זה. השאלה היא האם נהג המשאית יכול היה לצפות את התוצאה? השופט זילברג מציין כי לא הייתה כאן התרשלות. הוא טוען כי הנהג חב חובת זהירות קונקרטית לניזוק, אבל הוא קיים את חובה זו בעצם כך שהניזוק היה נתון להגנתו של האב מכל נזק שהיה יכול להיגרם מהנסיעה לאחור. לפי דעת השופט, אין לבחון את הנהג מפרספקטיבה של התרשלות אלא מפרספקטיבה של זהירות. הנהג אינו חב למנוח חובת זהירות, משום שהוא זה שנתן לו את ההוראה לנסוע אחורה. כמו כן, החלטה אחרת למעשה תגרור מצב אבסורדי, שבו למעשה לא יהיה זה מספיק להשתמש באדם נוסף על מנת לכוון את נהג המשאית בנסיעה לאחור.
מבט ביקורתי - לפי הגישה הפמיניסטית למשפט
הביקורת מסתמכת על מאמרה של יפעת ביטון: "חוויית-חיים נשית" וצפיות של נזק
מבחן הצפיות:
יסוד הצפיות הוא מרכזי ומופיע בכל אחד מיסודותיה של עוולת הרשלנות, ובחובת הזהירות, יסוד אשר מכתיב את גבולות התפרסותה על פעולות והתנהגויות אנושיות מגוונות. הפעלה לא מבוקרת של קווי-הצפיות, תשפיע על סיכויי הנאתן של נשים מעוולת הרשלנות ומן ההגנה שהיא מעניקה לפרט ותערים עליהן קשיי שכנוע בשלבי הוכחת התקיימותה: שלב החובה, ההתרשלות והקשר הסיבתי.
ניתן להבחין בין סוג של סיכונים, הנעדר ייחוס מגדרי כלשהו, לבין סוג אחר של סיכונים, המשקפים חוויית-חיים מיוחסת מגדר, הנדמית כ"נשית" באופן מובהק. כאלה הם הסיכונים שההבניה החברתית מייעדת בעיקר לנשים ושהסטטיסטיקות מראות את התממשותם הטיפוסית אצלן. לדוגמה, הסיכון להיאנס, כבגירה, בביתך, והסיכון לסבול מהכאה מצד בן-זוגך, סיכונים המעמידים אתגר רב יותר לבית-המשפט, מאשר סיכונים נטולי-ייחוס מגדרי. אלה הם סיכונים שמערכת המשפט הנזיקית תופעל בגינם בעיקר לטובת נשים ולהגנתן, ובית-המשפט יידרש להוכיח את נכונותו לכך.
בפס"ד יעקובוב דן ביהמ"ש בפעם הראשונה "בעקרוני-היסוד של דין הרשלנות על אחריותו ועל חובותיו של בעל מכה ועל אישה מוכה השולחת יד בנפשה" (דברי השופט חשין). בפס"ד טענת הנאשם הייתה שעם התאבדותה הרצונית של גלינה, נותק הקשר בין מעשה הרשלנות שבאלימותו לתוצאת מותה, שכן קשר-סיבתי ברשלנות אינו יכול לעמוד מקום בו רשלנותו של אחר או מעשה מכוון שלו היו גדולים מאלה של המזיק העיקרי. בית-המשפט דחה טענה זו תוך שימוש בהלכה הנזיקית המוכרת לפיה כאשר מעשהו המתערב של צד שלישי יכול היה להיות צפוי על ידי המזיק, אין בו כדי לנתק את הקשר הסיבתי בין מעשהו לנזק. השופטת דליה דורנר הדגישה כי שאלת צפיות השתלשלות הליך הגרימה של הנזק תלויה ביכולת הצפייה הטכנית של המזיק, כמו גם ביכולת הצפייה הנורמטיבית שלו, המיועדת לשקף את ערכי החברה ומטרותיה באותו הקשר. בהתאם לכך, במישור הצפיות הטכנית, היא מצביעה על כך שמציאות החיים מלמדת שנשים מוכות משתמשות באמצעים בלתי-שגרתיים כמו התאבדות, כדי למלט עצמן ממצבן הנורא, ולכן התאבדותה של גלינה, על אף שנעשתה על-ידה במכוון, הייתה יכולה להיות צפויה, גם כעניין טכני, על ידי בעלה. פס"ד יעקובוב הוא הוכחה ליעילות ההכרעה השיפוטית תוך שבאת חוויית החיים הנשית בחשבון, והמיוחד בעוולת הרשלנות (תוך שימוש בחובת הזהירות).