cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנגליה בימי הביניים
גאוגרפיה
בתקופת ימי הביניים נחלקה אנגליה לשני אזורים עיקריים שנחלקו על ידי נהר אקס ונהר טיס: דרום ומזרח אנגליה היו בעלות קרקעות עשירות יותר וטובות לחקלאות צמחים ובעלי חיים כאחד. לעומתם, הקרקעות בצפון ובמערב היו עניות והאקלים באזור זה קר. החקלאות באזור זה התבססה בעיקר על גידול בעלי חיים. האדמה הייתה מעט יותר מכוסה בעצים לעומת המאה ה-20, ודובים, בונים וזאבים חיו בטבע. דובים ניצודו עד להכחדתם במאה ה-11 ובונים נכחדו באותו אופן עד למאה ה-12. מ-17,000 ק"מ כבישים שנבנו בזמן השלטון הרומאי, רבים מהם נותרו שימושיים, וארבעה מהם היו בעלי חשיבות אסטרטגית - Icknield Way, Fosse Way, Ermine Street ו-Watling Street שחצו את הארץ כולה. מערכת הכבישים הייתה מספקת עבור אותה תקופה, אם כי זול יותר היה להוביל סחורות דרך המים. רשת הנהרות יצרה נתיבי תחבורה ראשיים, וערים אנגליות רבות הקימו נמלים פנים יבשתיים.
במשך רוב ימי הביניים היה האקלים באנגליה שונה מזה של המאה ה-21. בין המאה ה-9 ועד למאה ה-13 חלה התקופה החמה בימי הביניים, תקופה ממושכת בה היו הטמפרטורות גבוהות יותר. בתחילת המאה ה-13, למשל, הטמפרטורות הממוצעות בקיץ היו גבוהות בסביבות מעלה אחת יותר והאקלים היה מעט יבש יותר. הטמפרטורות הללו אפשרו לעבד אדמות עניות יותר ולגדל גפנים צפונה יותר. לאחר התקופה החמה הגיעו כמה מאות של מזג אוויר קר יותר, תקופה שכונתה עידן הקרח הקטן. במהלך המאה ה-14 הטמפרטורות באביב ירדו במידה ניכרת, כשהשיא היה בשנות ה-40 וה-50 של אותה מאה. מזג האוויר הקר השליך באופן משמעותי על החקלאות האנגלית ועל תנאי החיים.
יוסף טרומפלדור
גדוד נהגי הפרדות והפעילות להקמת גדוד יהודי לוחם
באוקטובר 1916, לאחר שנואש ממאמציו להקים את הגדוד מחדש, יצא טרומפלדור ללונדון כדי לסייע לזאב ז'בוטינסקי בהקמת גדוד יהודי לוחם. למאמצים אלה היו שותפים גם דוד בן-גוריון, יצחק בן־צבי ופנחס רוטנברג.
ז'בוטינסקי קיווה כי יהודי בריטניה יתגייסו בהמוניהם לגדוד יהודי בצבא, וחש כי טרומפלדור, ששמו כגיבור יצא לפניו, יוכל לסייע לו בגיוס מתנדבים, אולם בפועל נחל ניסיון הגיוס כישלון חרוץ. טרומפלדור וז'בוטינסקי נתקלו בגילויי עוינות קשים ואף אלימים מצד הקהילה היהודית שסירבה להתגייס. טרומפלדור המשיך, למרות הקשיים, בניסיונותיו לגייס תמיכה לרעיון הגדוד. הוא נפגש עם חיים ויצמן, ועם מתנגדיו החריפים של רעיון הגדוד כמו הרב יוסף צבי הרץ, הרב הראשי של הממלכה המאוחדת, אחד העם, ונחום סוקולוב שראו בהקמת גדוד של חיילים יהודיים מהלך שאינו ראוי ואינו "יהודי".
בדצמבר 1916 הגיעו ללונדון 120 איש משרידי גדוד נהגי הפרדות שטרומפלדור הצליח לשכנעם להתגייס לצבא הבריטי. אלה היוו בסופו של דבר את הגרעין לגדוד העברי, שאותו הצליח ז'בוטינסקי, בסיועו הפעיל של טרומפלדור, להקים בעמל רב ולאחר ניסיונות שכנוע מרובים ב־1917.
טרומפלדור, שלא יכול היה להתגייס לגדוד עקב היותו נכה ונתין זר, יצא לרוסיה בעקבות מהפכת פברואר.
ברוסיה בשנות המהפכה
ביוני 1917 חזר טרומפלדור לרוסיה כדי לפעול שם למען הציונות וארץ ישראל. שאיפתו הפעם הייתה לגייס כוח יהודי של מאה אלף איש שיישלח לחזית קווקז או פרס ויגיע משם לארץ ישראל. הממשלה הזמנית של רוסיה ראתה בעין יפה את תוכניתו הגרנדיוזית של טרומפלדור, אולם הממסד היהודי והציוני ברוסיה הסתייג מהרעיון (באותה התקופה נחל הצבא הרוסי מפלות בכל החזיתות והסיכוי של מוות בחזית היה גבוה). לנוכח הסכנה ההולכת וגדלה של הפיכה בולשביקית והפרעות שהיו צפויות להתחולל כתוצאה מכך ביהודים, עבר טרומפלדור לארגן הגנה עצמית ליהודים, כמשימה ראשונה ודחופה. בדצמבר 1917 קיבל טרומפלדור רישיון מהממשלה הבולשביקית, להקים גדוד יהודי בן 1,000 איש בפטרוגרד. הרעיון נתקל בהתנגדות בקרב היהודים שחששו מפני נקיטת עמדה במלחמת האזרחים המתפתחת בין הבולשביקים לתנועה הלבנה. רק כ־20 איש התגייסו לגדוד והוא פורק כעבור כחודשיים.
טרומפלדור המשיך להיות פעיל בארגון הגנה עצמית ליהודים בדרום רוסיה במסגרת הקומיסריון היהודי שהיה אנטי ציוני, אולם הניסיונות לא עלו יפה. יחידות ההגנה העצמית היהודיות עוררו את חמתם של הפורעים הקוזאקים וה"לבנים", ורק הצבא האדום וצבא הקיסרות הגרמנית שהשתלט על חלקים גדולים של רוסיה, סייעו ליהודים.
פעילותו בארגון "החלוץ"
בעקבות מהפכת פברואר חלה תחייה והתעוררות בתנועה הציונית ברוסיה. מספר החברים "שוקלי השקל" היה למעלה ממאה וארבעים אלף, ועשרות אלפי בני נוער שאפו לעלות לארץ ישראל. ברית "החלוץ" העולמית ריכזה את הצעירים המעוניינים לעלות לארץ ישראל ולהיות חלוצים. בתחילת 1918 נכנס טרומפלדור לפעולה בתנועה. הוא עסק באינטנסיביות בניסוח תוכניות מעשיות להקמת קומונות, למעשה קיבוצים, בארץ ישראל, להקמת ארגון צבאי חלוצי, הסתדרות עובדים, ועלייה לארץ. התנועה אמצה רבים מרעיונותיו של טרומפלדור ובחרה בו, בוועידתה הראשונה, ליושב ראש התנועה.
עיתונות ערבית
העיתונות הפלסטינית במהלך התקופה המנדטורית
הפופולריות שזכה לה העיתון "א-דיפאע" מסמנת את תחילת ירידת קרנם של העיתונים בבעלות נוצרית בקרב הציבור הפלסטיני. בשנת 1946 הגיעה תפוצתו של "א-דיפאע" למספר שנע בין 6,000 ל-10,000 עותקים, בהתאם לאירועי השעה. במרד הערבי הגדול, שהחל בשנת 1936, כבר מילאה העיתונות הפלסטינית מקום נכבד בגיוס הציבור למאבק בציונות ובבריטים, בהגדרת יעדי השביתה, הכוונת מהלכי המרד, וגיוס משאבים ותרומות. עקב כך החלו השלטונות הבריטיים בצעדים להגבלת חופש הביטוי של העיתונות הפלסטינית, צעדים שכללו סגירה והשעיה של עיתונים, ואיסור כניסת עיתונים ערביים מארצות שכנות לגבולות הארץ. שיא ההגבלות היה בשנת 1937 עת הושעו כ-20 עיתונים מפעילות, ושוב בתחילת מלחמת העולם השנייה, כאשר הורשו לפעול רק שלושה עיתונים ערביים, אשר היו נתונים לפיקוח הצנזורה הבריטית.
העיתונות באמירות עבר הירדן
העיתון הראשון שפורסם באמירות עבר הירדן, היה א-שרק אל-ערבי ("המזרח הערבי") משנת 1923. הפיגור בהוצאת עיתונים באזור זה נבע מן העובדה הפשוטה שנכון לשנת 1921 מנתה אוכלוסייתה של עבר הירדן רק 300 אלף תושבים, מחציתם נוודים או נוודים-למחצה, כאשר בבירה לעתיד, עמאן, היו בסך הכל 2,400 תושבים.
"א-שרק אל-ערבי" פורסם מטעם האמיר עבדאללה, לימים מלכה הראשון של ירדן העצמאית (החל משנת 1946). לאחר מכן החלו לצאת לאור יומונים וביטאונים נוספים ביוזמה פרטית, כאשר החשוב שבהם היה אל-אורדון ("הירדן"), שהחל את דרכו בחיפה, ובשנת 1927 העתיק את משרדיו לעמאן. בגלל רמת הבערות של האוכלוסייה המקומית והיעדר התשתיות, עד שנת 1950 שני היומונים שיצאו לאור בממלכת ירדן זכו לתפוצה קטנה של 1,500 עותקים לכל עיתון. העיתונים הבודדים שפורסמו בירדן, היו נתונים, מטבע הדברים, לצנזורה של בית המלוכה ההאשמי.
יוסף טרומפלדור
פעילותו בארגון "החלוץ"
טרומפלדור ארגן בפטרוגרד "הכשרה" של עובדים חקלאיים, קופת מלווה, מועדון ומעון משותף. לאחר מכן יצא לחצי האי קרים וארגן גם בו פעילויות של החלוץ. באוגוסט 1919 יצא שוב לארץ ישראל.
חזרתו לארץ
בדרכו לארץ ישראל התעכב טרומפלדור באיסטנבול ("קושטא" בפי אנשי התקופה). גם שם, כדרכו, סייע לחלוצים הממתינים לעלייתם לארץ בתעסוקה ובפעילויות רווחה שונות. שם פגש את העריק הרוסי, רב חובל אריה באייבסקי, והשניים היו לחברים. בסוף אוקטובר 1919 חזר טרומפלדור ארצה. כמה חודשים אחריו במרץ 1920, הגיע באייבסקי לנמל יפו והצטרף לחבורת החלוץ שהפנתה אותו אל ועדת המים. בארץ חיכתה לו ארוסתו, פירה רוזוב, אולם כאשר הגיע, ניתק הקשר ביניהם, ככל הנראה בגלל קשר שרקם טרומפלדור בחצי האי קרים עם צעירה אחרת – אמה (נחמה) ציפקין.
ז'בוטינסקי קיבל את פניו של טרומפלדור בהתלהבות. הייתה זו תקופה סוערת ביותר בארץ. ועד הצירים נכשל בניסיונותיו לקלוט את משתחררי הגדודים העבריים ולעודד התיישבות. ההסתדרות הציונית לא זו בלבד שלא עודדה עלייה המונית, אלא אף לא הצליחה לקלוט את מכסת העולים הקטנה שהקצו לה השלטונות הבריטיים. במצב עניינים זה הגיע טרומפלדור ארצה. הוא עזר בהכנות לעליית חברי "החלוץ" מרוסיה ומטורקיה. היה שותף לתכנון הקמתו של צי עברי בארץ ישראל ולרכישתה של אוניית משא עברית שתשמש את חלוצי התנועה מהקווקז ללימוד ימאות ולכיבוש העבודה בים. הוא היה שותף לתוכנית יישוב כפרי דיג לאורך חופיה עם חלוצי תנועתו, שילמדו מדייגים סובוטניקים שנקראו לשם כך מאזור אסטרחן שבקווקז. הוא צפה בסלידה במריבות המפלגתיות בין אחדות העבודה והפועל הצעיר, ועל כך כתב:
טרומפלדור שאף לאיחוד כל הפועלים תחת מפלגה אחת כדי שיוכלו להיאבק יחד על זכויות הפועלים בארץ ישראל. הוא פרסם "קול קורא" בעניין שזכה לתהודה רבה, אך לא הצליח לשכנע את הפועל הצעיר להתאחד עם אחדות העבודה. אלא שבהשפעת הקול הקורא התכנסה, לאחר מותו, בחנוכה 1920, הוועידה שייסדה את ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל.
הוא קרא להגברת העלייה ארצה:
מאורעות תל חי
עוד ב־1916 נחתם הסכם חשאי בין הממלכה המאוחדת לבין צרפת בדבר חלוקת האימפריה העות'מאנית לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה. לפי הסכם זה, הידוע בשם הסכם סייקס–פיקו, נכלל צפון הגליל (כולל אצבע הגליל) בתחום השפעתה של צרפת. ההסכם אושר מחדש בספטמבר 1919, בתור הסכם שנחתם בין לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה, לבין ז'ורז' קלמנסו ראש ממשלת צרפת. לפי הסכם זה, פינו האנגלים את האזורים שכבשו מצפון לקו שנמתח בין ראש הנקרה לבין בואזיה שליד אגם החולה (מעט צפונה מאילת השחר של היום).
צרפת לא ביססה את שלטונה באזור ולא שלחה אליו כוחות צבא מספיקים, אלא נאחזה בתחילה לאורך החוף באזור צידון. את המצב ניצלו ערביי המקום כדי למרוד בשלטון הצרפתי, ואף להתנכל לכפרי הנוצרים באזור, שלהם נתנה צרפת את חסותה. כנופיות רבות של בדואים פעלו באזור, בעידוד מסוים של הבריטים. ארבעה יישובים יהודיים שהיו באזור הצרפתי נקלעו לתוך מאורעות אלה: המושבה מטולה, הקבוצות תל חי וכפר גלעדי, וקבוצת מייסדי המושב חמארה. בהנהגת היישוב התנהל ויכוח האם לפנות את היישובים הללו ולהעביר את אנשיהם לשטח המנדט הבריטי או להמשיך ולהאחז בקרקע. לבסוף הוחלט שלא להחליט וכך נשארו היישובים בשטח הצרפתי.
בתחילה לא פגעו הערבים ביישובים היהודים, אולם בהמשך השתנה המצב. ב־15 בנובמבר 1919 חדרו בדואים מחופשים לז'נדרמים צרפתיים לכפר גלעדי, החרימו נשק ושדדו כסף ורכוש. ב־12 בדצמבר, תקפו את תל חי והרגו את שניאור שפושניק, תושב פתח תקווה. ב־17 בדצמבר התחוללה התקפה נוספת בה הכירו אנשי תל חי בנחיתותם הצבאית מול המורדים והמתינו לבאות. תגבורות קטנות של מספר אנשים ורובים הגיעו למקום. דוד בן-גוריון ביקש מטרומפלדור לארגן את הגנת היישובים ולדווח על המצב. טרומפלדור הגיע לתל חי בסוף דצמבר 1919. תקיפות הבדואים נמשכו. באחד האירועים נתפסו טרומפלדור ואנשיו, נשדדו ובגדיהם הופשטו מעליהם. בעקבות התקיפות ננטש המושב חמארה ולא הוקם יותר. ב־4 בינואר 1920 תקפו הבדואים את חמארה שבה שהה באותה עת כוח צרפתי וזה נסוג למטולה. הבדואים העלו את חמארה באש.
בעקבות נסיגת הצרפתים גבר חששם של מגיני תל חי שעליהם פיקד טרומפלדור. תסכולם גבר בשל העזרה המועטת שקיבלו ממוסדות היישוב החלשים וועד ההגנה שהיה אז בחיתוליו. ב־8 בינואר הוציאו מגיני הגליל כרוז שבו היה כתוב בין היתר:
בהמשך החודש הגיע כוח צרפתי גדול למטולה, תושביה היהודים עזבוה והכוח הרס ובזז את המושבה לחלוטין. בתחילת פברואר נסוגו הצרפתים ממטולה והמצב באזור הלך והחמיר.
ב־9 בפברואר 1920 כתב טרומפלדור לוועד ההגנה מאיילת השחר, כי מנהיגי הערבים קיבלו החלטה "להחריב ולהשמיד את היישוב היהודי בגליל העליון". טרומפלדור שלח למנהיגי היישוב בקשה לתגבר את הכוחות ולשלוח אספקה בדחיפות:
ועד הפועלים ביפו כינס אספה, שבה השתתפו דוד בן-גוריון, אז"ר, אברהם הרצפלד, ושמואל הפטר, ובה הוחלט על תגבור הכוחות בצפון, אולם מספר האנשים שנשלחו היה מועט.
ב־23 בפברואר 1920 התכנס ועד ההגנה הזמני לדיון בנושא הגנת הגליל העליון. נציגי מפלגות הפועלים ובראשם ברל כצנלסון תמכו בתגבור המגינים; בעוד שנציגי ה"אזרחים" פסחו על שתי הסעיפים משום שחששו מעימות עם הערבים. ז'בוטינסקי טען, כי אין סיכוי מעשי להגן על היישובים והציע להחזיר את כל הנמצאים באזור הצרפתי לתחום הבריטי. האספה החליטה להמשיך ולהגן על היישובים. הוחלט להקים ועדה שתארגן את ההגנה ותציל את הנקודות אולם עד שזו הגיעה לאיילת השחר כבר היה מאוחר מדי.
ביום י"א באדר תר"פ, 1 במרץ 1920, הגיעו ערבים למקום ובקשו להיכנס כדי לבדוק אם אין ביישוב חיילים צרפתים. הותר להם להיכנס, אולם אז החליטו הערבים להחרים את נשקם של אנשי תל חי. כשניסו לקחת את נשקה של דבורה דרכלר בכוח, פקד טרומפלדור לפתוח באש על התוקפים, מיד לאחר מכן פרצו חילופי יריות, וטרומפלדור נפגע קשה בבטנו. האנשים סביבו חששו לחבוש את פצעיו, כיוון שלא היו בעלי הכשרה רפואית; הוא ציווה להביא לו מים, רחץ את ידו, הכניס את מעיו לתוך בטנו ונחבש. בינתיים נסוגו התוקפים זמנית וטרומפלדור מסר את הפיקוד לפנחס שניאורסון.
הקרב נמשך כאשר חלק מן הערבים התבצרו בעליית הגג של תל חי. לשני הצדדים היו אבדות, ובאמצע הקרב הוכרזה הפוגה שבה פינו הערבים את הרוגיהם ופצועיהם. מגיני תל חי הצליחו בהמשך להשליך רימוני יד ולסלק את התוקפים, אולם לנוכח האבדות הכבדות והתמעטות התחמושת, התקבלה החלטה לנטוש את תל־חי ולסגת. ההתפנות עם הפצועים וגופות המתים מחצר תל־חי נעשתה בליל גשם סוחף והדרך הייתה מלאה בוץ. בדרך לכפר גלעדי הביע טרומפלדור את תחושתו הרגועה למול המוות.
על־פי כמה עדויות ענה טרומפלדור הפצוע לשאלה לשלומו: "אין דבר, כדאי למות בעד הארץ" או משפט בעל תוכן דומה. ייתכן כי אמירתו זו מקורה בפתגם לטיני נודע: "מתוק ומהולל למות למען המולדת". אמירתו זו של טרומפלדור הפכה למושג וסמל, נערץ וגם שנוי במחלוקת, בתרבות ישראל. הסופר יוסף חיים ברנר כתב בעקבות מאורעות תל חי:. גם ההוגה החרדי-ציוני הרב יששכר שלמה טייכטל משבח בספרו אם הבנים שמחה את החלוצים בוני הארץ, "כידוע דכמה וכמה מתו עבור הארץ, כמו ששמענו בזמן הפרעות של הערבים, וכמה מן בני ישראל שעמדו לנגדם ומתו על ידיהם אמרו קודם יציאת נשמתם בזה הלשון: אין דבר טוב (מ)למות בעד ארצנו". ברבות הימים נטען כי נוסח דבריו המקורי של טרומפלדור היה: "טוב למות בעד ארץ", אך אלו ששמעו את הדברים מפיו שינו מעט את הנוסח לעברית תקינה יותר.
עיתונות ערבית
עיתונות בחצי האי ערב
גם בחצי האי ערב העיתונות פיגרה מאוד לעומת הסהר הפורה. כמו המצב בירדן, גם בחצי האי ערב שיעורי הבערות בקרב האוכלוסייה היה גדול מאוד, והתשתית הייתה דלה. לפי הערכות, עד אמצע המאה ה-20 כל תפוצת העיתונים בממלכה הסעודית הגיעה ל-7,500 גיליונות בלבד (ממוצע של עיתון אחד או שניים לאלף איש, לעומת 50 גיליונות לאלף בבגדאד, ו-200 גיליונות לאלף איש בקהיר).
העיתון הראשון שיצא לאור בחצי האי ערב היה אל-קיבלה ("הקיבלה" - מונח שמשמעותו כיוון התפילה של המוסלמים למכה), שיצא מטעם השריף חוסיין וזכה למימון בריטי. העיתון שימש לצורכי תעמולה ונסגר בשנת 1924, קצת לפני ההשתלטות של המשפחה הסעודית על מרבית שטח חצי האי ערב. הסעודים מצדם החלו להוציא לאור את העיתון אום אל-קורא ("אם הכפרים", כינוי לעיר מכה, בה הודפס העיתון), ולצידו מספר קטן של כתבי-עת, עיתוני חדשות ומספר פרסומים, בעיקר תרבותיים-דתיים.
עיתונות יהודית בערבית
בקרב הקהילות היהודיות במזרח התיכון וצפון אפריקה יצאו לאור עשרות עיתונים וכתבי עת קהילתיים בערבית מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, רובם המכריע בלהגים השונים של ערבית יהודית באלפבית העברי (על כן היו קריאים ליהודים בלבד ולא לציבור הכללי). פרסומים אלו בערבית יהודית נעו בין עלונים בסיסיים לעיתונים שלמים ומקיפים הכוללים חדשות בינלאומיות, מקומיות וקהילתיות לצד פובליציסטיקה, פרקי אמנות וסיפורים קצרים. כך לדוגמה, בתוניסיה התפתחה עיתונות ענפה בערבית יהודית בהשתתפות עשרות עיתונאים וסופרים שזכו לשם בקהילתם, דוגמת אליעזר פרחי, שלום פלאח, יעקב שמלה, יעקב הכהן ומסעוד מעארך. עיתונות זו שאבה השראה ממודל העיתונות הערבית הכללית, אך גם מהעיתונות העברית של תנועת ההשכלה היהודית והעיתונות האירופאית (במיוחד הצרפתית).
עיתונים יהודים מעטים בלבד נכתבו בערבית ספרותית (בעיקר בעיראק, מצרים וארץ ישראל) ומתוכם אחדים התפרסמו לפרקי זמן ממושכים ובאופן רציף. מרבית עיתונים אלו שאפו להפיץ את השפה והתרבות הערבית בקרב הקהילה היהודית, כביטוי למגמה להשתלב עם החברה והתרבות הערבית הסובבת. לצורך זה, חלק מהעיתונים הצניעו את זהותם היהודית, ופנו גם לקהל הכללי של קוראי העיתונות הערבית, במטרה להעביר מסר של אחדות בין-קהילתית. את השיא של מגמה זו ניתן לראות בעיראק, בה התפרסם כתב העת אל-חאצד, שבועון פוליטי-ספרותי שעורכיו ומרבית כותביו היו יהודים, אך כמעט ולא עסק בבעיות יהודיות והיה בעל גישה לאומית עיראקית אדוקה. לצד זאת התפרסמו בעיראק עיתונים כגון אל-מצבאח ששמרו על צביון יהודי קהילתי, תוך מתן במה ליצירה אמנותית וספרותית של יהודים בשפה הערבית. במצרים התפרסמו מספר עיתונים וכתבי עת יהודיים בערבית ספרותית, המרכזיים שבהם השבועונים הציוניים ישראל וא-שמס ועיתונים פנימיים של הקהילה היהודית הקראית (ששימרה את הערבית כשפת הדיבור גם בעוד מרבית יהודי מצרים זנחו את הערבית לטובת שפות אירופאיות). בארץ ישראל התפרסמו מספר עיתונים יהודיים בערבית ספרותית, בהם העיתון היומי "צוות אל-עות'מאניה" (קול העות'מאנים, 1913; בעריכת שמעון מויאל) והעיתון "א-סלאם" (השלום, שנות ה-20; בעריכת נסים מלול), שהופצו על ידי פעילים ציונים ספרדיים מקומיים בכוונה לפייס את דעת הקהל הערבית באשר למטרות הציונות.
העיתונות הערבית בעידן העצמאות המדינית
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה זכו מרבית מדינות המזרח התיכון לעצמאות מלאה. עידן העצמאות הלאומית, מסמל גם עידן חדש בתולדות העיתונות הערבית. לאחר שנים של צנזורה ומגבלות מצד השלטונות הזרים, בעיקר בימי מלחמת העולם השנייה, הוסרו כל המגבלות ופעילות העיתונות שבה לסדרה עם אופטימיות מחודשת. לאחר כמעט מאה שנים של ניסיון, לאחר שהפכה עצמה למוסד חשוב וחיוני בקרב אחוזים נרחבים באוכלוסייה דוברת הערבית, תרמה למאבקים הלאומיים, להפצת ידע ורעיונות מודרניים, בשכלולה וקידומה של הלשון הערבית, ותרמה ליצירת דעת קהל וקולקטיב לאומי, הייתה כעת העיתונות הערבית בעלת ניסיון ובשלות. במרכזיים הערביים החשובים, העיתונות כבר לא הייתה יוזמה צנועה של אנשים פרטיים, כי אם מוסד כלכלי ומקצועי המבוסס על משאבים רבים וטכנולוגיות משוכללות. התפתחות זו באה לידי ביטוי באיכות העיתונים, גיוונם של התכנים ועיצובם הצורני. היומון המצרי "אל-אהראם" למשל, שהחל כיוזמה פרטית באמצע המאה ה-19, הפך כעבור פחות ממאה שנה למוסד ענק, השוכן במבנה אדיר ממדים במרכז קהיר, מעסיק מאות עובדים, ומוציא לאור מהדורות יומיות ושבועיות בערבית ובאנגלית, לצד כתבי עת מחקריים נוספים, בתפוצה של מיליון עותקים ויותר רק בתוך מצרים, עם עורכים ועיתונאים בעלי שם ומעמד ציבורי גבוה, שלחלקם יש קשרים הדוקים עם הממסד השלטוני.
גם התמורות בשיעורי ההשכלה, לצד אינטרסים פרסומיים כלכליים, הביאו לגידול משמעותי בתפוצת העיתונים בעולם הערבי, כך שברבע האחרון של המאה ה-20 הגיעו שיעורי התפוצה של העיתונים המובילים למאות אלפים עד מיליון ויותר כל אחד. גם מבחינת הפריסה הגאוגרפית היו כעת מספר מודלים חשובים של עיתונות בערבית, פרט לביירות וקהיר, כגון ההתפתחות האדירה שחלה במדינות המפרץ, שעם רווחי הנפט היה ביכולתן לרכוש את מיטב הטכנולוגיה וכוח האדם לייצר מוצרים עיתונאיים מרשימים למדי. זאת אף זאת, השתכללות תשתיות התחבורה והטכנולוגיה איפשרו כעת הפצה יעילה של פרסומים בין מדינות ערב השונות, ויצרו מעין קהילת שיח משותפת, בה עדיין נשמר מעמדן של העיתונות המצרית והלבנונית, לפחות עד שנות ה-80, בהן החלה לתפוס תאוצה העיתונות הערבית היוצאת לאור במערב אירופה.
אך למרות העצמאות המדינית, בריטניה וצרפת השאירו באזור מבנים פוליטיים, כלכליים, וחברתיים רעועים ומעוותים. מדינות ערב החדשות נאלצו להתמודד עם פערים חברתיים-כלכליים חריפים, מערכות שלטון לא יציבות ולא מתפקדות, שהציבור ברובו לא נתן בהן את אמונו, ותחושת השפלה ותסכול כלפי המערב בקרב חלקים גדולים באוכלוסייה, תחושה שהעמיקה לאחר תבוסת צבאות ערב במלחמת 1948, בעיקר במדינות שצבאותיהן לקחו בה חלק. גורמים אלו הביאו בסופו של דבר לעלייתם של משטרים צבאיים בחלק גדול של המדינות הערביות, במהלך שנות ה-50 וה-60, כאשר במהלך אותם שני עשורים התרחשו לא פחות מ-40 נסינות להפיכה צבאית. 24 מבין אותן ניסיונות הפיכה צלחו.
מול אותן מדינות עמדו המדינות הערביות בהן המשטר המסורתי-מלוכני החזיק מעמד באופן רציף עד היו. החלוקה בין משטרים מהפכניים-צבאיים לבין המשטרים השמרניים, כפי שנעשתה לראשונה על ידי החוקר האמריקאי ויליאם רו (Rugh), באה לידי ביטוי גם בעיתונות הערבית באותן מדינות, ולכן ניתן לחלק את העיתונות במדינות אלו בהתאם לשתי הקטגוריות שלעיל. לצד שתי קטגוריות אלה ישנה קטוגוריה נוספת של עיתונות, הכוללת מודלים אחרים של עיתונות שאינה כפופה לאותן מגבלות, אם מתוך חופש יחסי כעיתונות הלבנונית, או אם מתוך נסיבות של כיבוש ופיצול כמו העיתונות הפלסטינית.
העיתונות במדינות ערביות בעלות משטר צבאי-אידאולוגי
ברוב המכריע של המדינות הערביות בהן עלו משטרים צבאיים, המבוססים בדרך כלל על אידאולוגיה חילונית בעלת קווים סוציאליסטים, דוגמת הסוציאליזם הערבי, חופש הביטוי הוגבל באופן דרמטי ודרקוני אף יותר מבתקופת מלחמת העולם השנייה. העיתונות, כמו שאר אמצעי התקשורת האחרים, הפכה במהרה לכלי לשליטה מבית, למען הפצת מסרים כלפי חוץ עבור השלטון הצבאי. תהליך ההשתלטות על העיתונות באותן מדינות נעשה בחלק מהמקרים באופן הדרגתי, כך שהשלטון הצבאי פיזר את המפלגות השונות, והוציא מחוץ לחוק גם את בטאוניהן, לצד הטלת הגבלות ואיסורים שונים על העיתונים כדי להשתיק את הקולות היריבים או הביקורתיים, כפי שאירע בעיקר במצרים. ההגבלות על חופש הביטוי לוו גם בפרסומי תעמולה מטעם המשטר באמצעי התקשורת השונים, כאשר לאורך הזמן השלטון הצבאי השתלט על העיתונים הקיימים, והפך אותם לכלים לגיוס הציבור עבור המשטר, באופן כזה שהעיתונאים הפכו לבעלי אינטרס בהפצת האידאולוגיה המהפכנית. בחלק אחר מהמקרים ההשתלטות על העיתונות הייתה במהלך אחד כפי שאירע בסוריה ולוב למשל, אשר בהן העיתונות המשיכה לדבוק באידאולוגיה המהפכנית הקלאסית לאורך המאה ה-20. ההיבט המשמעותי בעיתונות המגויסת בכללותה הוא שהתקשורת תמיד נשלטת בידי אליטה מגויסת, שאנשיה רואים עצמם ככאלה שיודעים את האמת טוב יותר מהעם, ועל כן באמצעות השליטה על אמצעי התקשרות הם יכולים לפרש עבור כלל הציבור את העולם. לכן גם העיתונות תחת המשטרים המהפכנים בעולם הערבי תמיד רואה את עצמה כמדברת בשם העם כולו.
המדינה או החברה נמצאים תמיד במאבק נגד אויבים כגון האימפריאליזם, הציונות ומדינת ישראל (שהייתה מכונה בעיתונות זו בדרך כלל רק כ"אויב"), וכוחות הריאקציה בקרב העולם הערבי (המדינות בעלות השלטון המלוכני), המסייעות כביכול לשניים הראשונים. השלטון משתמש באידאולוגיה על מנת לתת הכשר לגיטימי ומוסרי לפעולותיו, כאשר תפקיד העיתונות והתקשורת בכלל הוא להציג את האמת הבלעדית של השלטון כלפי פנים וכלפי חוץ. צדקת האידאולוגיה עולה על כל ערך אחר כגון חופש הביטוי וכדומה. בהתאם לזאת, החוקים שנחקקו באותן מדינות עם משטרים צבאיים, תבעו שתפקיד העיתונות הוא לעמוד לצד השלטון באופן בלעדי.
בעיראק למשל, העיתונות הפרטית כולה נאסרה בעקבות חוק שאסר אותה מדצמבר 1967. כלי אחר לשליטה על העיתונות הוא מערך ההסברה השלטוני שהעומדים בראשו הם אשר ממנים או מדיחים את עורכי העיתונים, משלמים את משכורתם, וקובעים להם את מה שיש לכתוב או להימנע מלציין. במרבית המקרים העורכים הראשיים הם חברי מפלגה, והם אשר קוראים לסדר עיתונאים אשר חרגו מן הקו הרשמי. לעיתים עיתונאים נקראו לחקירות והושמו במאסרים ממושכים.
בימי שלטונו של סדאם חוסיין למשל, או חאפז אל-אסד, נדיר היה לראות יומון בו לא בולטת תמונת המנהיג באחד מעמודי העיתונים, לרוב אפילו יותר מבעמוד הראשון. המנהיג גם זכה לשלל תארים שונים בעיתונות המגויסת, כגון "הנשיא" ("אל-ראיס"), ה"אח" ("אל-אח'"), "המפקד" ("אל-קאאד") וכדומה. בהקשר הזה העיר העיתונאי המצרי מוסטפא אמין, על התקופה בה שלט גמאל עבד אל-נאצר:.
כמו כן, לעיתים נדירות ניתן למצוא ביקורת על מעשי השלטון ומחדליו בעיתונות המגויסת, אך הדיון הביקורתי הוא תמיד פרי יוזמתו של השלטון במטרה לשחרר לחצים בעתות משברים כלכליים, ולהפגין סולידריות עם האזרחים. באופן כזה גם ניתן להטיל את האשמה במחדלים על הפקידים הזוטרים במערכת, ולנקות תוך כדי כך את הצמרת השלטונית. בסוריה למשל שימשו הקריקטורות גם ככלי להטלת האשמה על הבירוקרטים הזוטרים בממשל במחדלים השונים, אם כי באופן כללי העיסוק של הקריקטורות בעיתונות המגויסת הוא ככלי לניגוח האויבים הקבועים של המשטר.
בהרבה מקרים, דווקא הדברים שהעיתונות המגויסת מסתירה, או מתעכבת לדווח, מסגירים בעיות בשלטון, או מחלוקות פנימיות בצמרת. כך למשל הייתה ההתעלמות של העיתונים בעיראק מלדווח על הפצצת הכור הגרעיני בעיראק ביומיים הראשונים שלאחר התקיפה, או בהתעלמות הארוכה של העיתונים בסוריה מלדווח על טבח חמאת.
אירועי האביב הערבי הביאו להיעלמותה או שינוייה של העיתונות המגויסת ברוב ארצות ערב, אך היא עדיין קיימת, בעיקר בסודאן, בסוריה, ובמאוריטניה. היומונים המגויסים המובהקים שיצאו לאור לאורך המאה ה-20 היו הירחון א-טליעה ("החלוץ") והיומון אל-גומהוריה במצרים, אל-בעת' ("התחייה" – כשם מפלגת הבעת' השולטת), תשרין, א-ת'ורה ("המהפכה"), ואל-ג'מאהיר אל-ערביה ("ההמון הערבי"), שלושת העיתונים הראשונים עדיין יוצאים לאור בסוריה שבשליטת בשאר אל-אסד, א-ת'ורה, אל-קאדסיה (על שם קרב אל-קאדסיה), באבל ("בבל"), ואל-ג'ומהוריה העיראקיים, שחדלו להתקיים לאחר נפילת צדאם חוסיין, א-שמס ("השמש"), אל-זחף אל-אח'צ'ר ("ההסתערות הירוקה"), אל-ג'מהוריה, ואל-פג'ר אל-ג'דיד ("השחר החדש") שיצאו לאור בלוב בימי מועמר קדאפי, ה-14 באוקטובר בדרום תימן, וכן אל-ג'מהוריה, וא-ת'ורה שעדיין יוצאים לאור בתימן.
יוסף טרומפלדור
מאורעות תל חי
בשעה שהגיעה הקבוצה לכפר גלעדי טרומפלדור כבר לא היה בחיים. אנשי כפר גלעדי חששו שהתקפת הערבים והבדואים תמשיך אליהם, לא הניחו למגיני תל־חי לישון תחת קורת גגם. הם קברו את גופות הלוחמים בקבר אחים זמני. לאחר שנים, הועברו שרידי הגופות אל בית העלמין בכפר גלעדי.
, לאחר שראו המון רוכבים ורגלים נערכים להתקפה עליהם. "אצבע הגליל" נותרה ריקה מיהודים למשך כמה חודשים. ביולי 1920 גירשו הצרפתים את פייסל מדמשק, ובדצמבר 1920 חתמו צרפת ואנגליה על הסכם לפיו הועברה אצבע הגליל לתחום השלטון הבריטי. עוד לפני כן חזרו האיכרים למטולה ואנשי "השומר" וגדוד העבודה לכפר גלעדי, ואחר לתל־חי.
הנצחתו
לזכרם של טרומפלדור וחבריו נישאו הספדים משני צדי הקשת הפוליטית. הידועים שבהם הם "תל חי" מאת זאב ז'בוטינסקי, מכונן הציונות הרוויזיוניסטית, שמונה ימים לאחר הקרב, ו"יזכור עם ישראל" מאת ברל כצנלסון, מראשי הציונות הסוציאליסטית.
סיפור גבורתו ומותו של טרומפלדור היה לפרשת יסוד שעליה חונכו דורות. מותו בהגנה על תל חי הפך מיד לסמל של עמידת היהודים על נפשם, בניגוד להריגתם בפוגרומים ללא התנגדות. עליו ועל שאר הנופלים בתל־חי נשאו הספדים המנהיגים ברל כצנלסון, זאב ז'בוטינסקי, יוסף חיים ברנר ורבים אחרים. אחד מחלומותיו של טרומפלדור לשיתוף פעולה בין מפלגות הפועלים, הוגשם לזכרו ב־9 בדצמבר 1920, בהקמת הסתדרות העובדים. על טרומפלדור נכתבו שירים וסיפורים לרוב.
בשירו של אברהם ברוידס 'בגליל' נאמר: המלחין עמנואל עמירן, כתב יצירה על שמו ולזכרו: בשם יוסף הגלילי, אשר פותחת במילים: באביב 1920 הקריא אבא שנלר (לימים אבא חושי) לראשונה בוועידת "השומר הצעיר" בלבוב את מילות השיר שחיבר בהשראת עמידת הגבורה של יוסף טרומפלדור וחבריו בחצר תל־חי:
יוסף טרומפלדור קבור בבית הקברות של כפר גלעדי, סמוך לקברי השומר, בקבר אחים, יחד עם שבעת הלוחמים והלוחמות הנוספים שנהרגו בתל־חי. מעל קברם הוצב פסל "האריה השואג" ועליו האמרה "טוב למות בעד ארצנו". בכל שנה עולים בי"א באדר תלמידי בתי ספר וחברי תנועות נוער אל הקבר על מנת לציין את הקרב ואת אשר הוא מסמל בטקס ממלכתי, שבו משתתף נציג הממשלה..
עיתונות ערבית
העיתונות הערבית במדינות בעלות פוליטיקה מסורתית (עיתונות פטרימוניאלית)
לעומת זאת, כמעט בכל המדינות בהן נשמר שלטון מסורתי, לא הייתה מסורת מפותחת של עיתונות, ועדיין סמכותו של השלטון מקובלת בהסכמה רחבה של הציבור. להסכמה זו יש תוקף מסורתי, דתי אסלאמי, ולעיתים אף מתוקף היציבות והרווחה שמספקים כספי הנפט והגז. לכן במדינות אלה, העיתונות צמחה כך שהעיתונאים יודעים את המגבלות שמציבות המוסכמות הפוליטיות בהן הם פועלים, ומטפלים בזהירות בנושאים רגישים הנוגעים לשליט או לממשל. כתוצאה מכך השלטון במדינות אלה אינו נזקק בדרך כלל לשימוש בצעדים חריפים נגד עיתונאים או עיתונים.
עיתונות זו נאמנה לשלטון ולכללי המשחק הפוליטיים המקובלים שם, במידה כזו שישנו דמיון רב בין העיתונות במדינות אלה לבין המדינות הערביות בעלות העיתונות המגויסת, בעיקר בעתות משבר. כמו השלטון באותן מדינות, גם העיתונות מביעה בדרך כלל קו תקיף כלפי עקרונות האימפריאליזם או הציונות, אך הם יותר גמישים ביחס לנושאים אלו, ואין להם קו אידאולוגי אחיד וברור. מובן שישנו פער בין המדינות השונות המוגדרות כבעלות שלטון מלוכני בעולם הערבי, כפער בין ירדן היותר ליברלית, לערב הסעודית השמרנית מאוד. אך באופן כללי בעיתונות של מדינות אלה, ישנה הימנעות מצד העיתונאים לעסוק בנעשה בחוגי השלטון, אם מתוך יראת כבוד או אם מתוך פחד אמיתי.
הדגש ב"עיתונות המסורתית" הוא בדיווחי חוץ ועיסוק בנושאים א-פוליטיים. כמו כן, במדינות אלו העיתונות כמעט תמיד בידיים פרטיות, אך על פי שבאופן טבעי תיתכן קרבה בין בעלי העיתונים לבית המלוכה. כלומר עיתונות זו יודעת את הקווים האדומים שלה, אבל מנגד היא חופשית במובן הזה שהיא כלי אוטונומי שניזון ממידע חופשי, המשרת צורך חשוב בחיים הציבוריים. הכפייה איננה מוכתבת מלמעלה, אלא התפישה הכללית במדינות אלה, או לפחות של עורכי ובעלי העיתונים, היא כי מטרת העיתון הוא לשמש כמכשיר לדיון ציבורי, להשכלה, בידור, וכדומה, ולא בהכרח ככלי למאבק על חופש הביטוי והדמוקרטיה.
עם זאת גם למדינות הערביות עם השלטון המלוכני ישנן מנגנוני פיקוח על התקשורת, והדברים אותם אסור לכתוב מוגדרים בחוקים של אותן מדינות, תחת האצטלה של "טובת המדינה" וכדומה. יתרה מזאת, ברוב הגדול של המדינות הערביות בעלות המשטר המסורתי, אסור גם למתוח ביקורת על האסלאם, לפרסם משקאות אלכוהולים, או לפרסם חומרים פורנוגרפיים.
אולם על אף כל זאת, השונות והגוון בין העיתונים השונים במדינות עם השלטון המסורתי הוא גדול מאוד, וודאי בהשוואה לעיתונות המגויסת, שכן לעיתונאים יש מרחב ליצירתיות, פרשנות, בחירת הנושאים וביצוע תחקירים באופן חופשי מבלי שיהיו מוכתבים על ידי השלטון. לכן עיתונות זו היא גם מקובלת ופופולרית יותר על הציבור הערבי במדינות אלה, ואף זוכה לתפוצה רחבה מחוץ להן. בין העיתונים החשובים במדינות בעלות המודל הזה ניתן למנות את היומונים א-דוסתור ("החוקה") ואל-ראי ("הדעה") הירדניים, אח'באר אל-ח'ליג' ("חדשות המפרץ") הבחרייני, אל-וטן ("המולדת"), עכאט' ("בימה פומבית"), אל-ג'זירה ("האי"), ואל-מדינה הסעודיים, אל-ראיה ("הדגל") א-שרק ("המזרח") הקטריים, וא-סיאסה ("הפוליטיקה") ואל-קבס ("הניצוץ") בכווית. לצד אלה מתפרסמים במפרץ מגזינים חשובים בשלל נושאים, כדוגמת סיאסה ערביה ("פוליטיקה ערבית"), מגזין העוסק ביחסים בינלאומיים, אותו ערך בראשית המאה ה-21 עזמי בשארה.
העיתונות הלבנונית
מקבלת העצמאות ועד פרוץ מלחמת האזרחים, נהנתה לבנון מאיזון פוליטי-חברתי בו העיתונות בעלת המסורת הוותיקה, שגשגה יותר מאי פעם. המערכת הפוליטית הפלורליסטית הפכה את העיתונות בלבנון לזירת פעילות מרכזית של האזור כולו, עד כדי כך ששחקנים מרכזיים בפוליטיקה של האזור העדיפו את העיתונות הלבנונית על פני העיתונים בארצם, ותפוצתם הקיפה את המרחב הערבי כול, ואף מחוצה לו. אך מלחמת האזרחים פגעה קשה בתשתיות התקשורת, הדפוס וההפצה נפגעו, מערכות עיתונים נהרסו, ועיתונאים היו קורבן לחטיפות ורציחות. חלק ממערכות העיתונים העתיקו עצמן לאירופה, ושאר העיתונים בלבנון איבדו מחשיבותם מחוץ למדינה, לטובת העיתונות הערבית היוצאת לאור באירופה, או במדינות המפרץ הפרסי.
מאז סיום מלחמת האזרחים התאוששה העיתונות בלבנון, ובראשית המאה ה-21 יצאו בה לאור עדיין כמה מהעיתונים הפופולריים במזרח התיכון, ביניהם העיתון הוותיק "א-נהאר", א-ספיר ("השגריר"), אל-אח'באר ("החדשות"), אל-בירק ("הנס") ועוד עשרות יומונים וכתבי עת, עצמאיים או בעלי אינטרס עדתי-מפלגתי.
העיתונות המצרית
העיתונות המצרית, שכבר מראשית העיתונות הערבית הייתה מוקד מרכזי של פעילות עיתונאית במזרח התיכון, הפכה בחזרה לכלי ביקורתי אמיתי עם גיוון פוליטי בעקבות רפורמות האנפתאח שהנהיג הנשיא המנוח אנואר סאדאת באמצע שנות ה-70, רפורמות אשר הורחבו בימי הנשיא חוסני מובארכ. הרפורמות הללו אומנם לא באמת נתנו כוח פוליטי בידי מפלגות האופוזיציה, אך ניתנה להם חירות להתבטא ולבקר את הממשל בבטאוניהן בסוגיות רחבות, ממדיניות החוץ והשלום עם ישראל, ועד לסוגיות כלכליות-חברתיות. בין עיתוני האופוזיציה בלטו העיתון א-שעב ("העם") של מפלגת העבודה הסוציאליסטית, אל-אהלי ("האזרחי"), של הגוש האיחודי-פרוגרסיבי, היומון של מפלגת אל-ופד בעל שם המפלגה, היוצא לאור עד היום, וכן העיתון א-דעוה של האחים המוסלמים.
הסרת ההגבלות על חופש הביטוי, יצר מצב שלצד העיתונות האופוזיציונית המשיכה כל העת לפעול גם עיתונות ממסדית אשר ביטאה את הקו הרשמי של הממשל. מצב זה השתנה במהלך השנים כאשר גם העיתונות שהייתה מגויסת כמו העיתונים אל-גמהוריה ("הרפובליקה") ו"אל-אהראם" וירחונים כמו אוקטובר ומאיו ("מאי"), החלו לבקר את מחדלי הממשל לצד ביטוי הקו הרשמי. כך נוצר מצב בו הממשל המצרי מתפלמס עם מפלגות האופוזיציה באמצעות העיתונות המודפסת. עם כל זאת מצרים היא עדיין איננה דמוקרטית, ולכן אחת לכמה זמן הממשל מנצל את כוחו על מנת לשלול או להשעות רישיונות של עיתונים, ולעצור עיתונאים לחקירות ומאסר ממושך. כך למשל סגרו שלטונות מצרים את הביטאון הרשמי של תנועת "האחים המוסלמים" בשנת 2013, כחלק מהוצאת התנועה כולה מחוץ לחוק.
בין העיתונים הפופולריים במצרים היום ניתן למנות את העיתונים העצמאיים אל-מצרי אל-יום ("מצרים היום"), אל-יום א-סאבע ("היום השביעי"), א-דוסתור  וא-שרוק אל-ג'דיד ("הזריחה החדשה"), לצד אל-מסאא' ("הערב") ו"אל-אהראם" השמרניים יותר, וכן שבועונים ומגזינים תרבותיים ובידוריים כגון אח'ר סאעה ("השעה האחרונה"), וצבאח אל-ח'יר ("בוקר טוב").
העיתונות הפלסטינית
העיתונות הפלסטינית, כשיקוף של ההיסטוריה הפלסטינית במאה ה-20, מהווה מקרה ייחודי. הפיצול הפוליטי של העם הפלסטיני ליחידות נפרדות, יצרו עיתונות מורכבת ומשתנה, בה ניתן למצוא לפרקים חופש ביטוי ונועזות, לצד השתקה והגבלות צנזורה קשות.
לאחר מלחמת העצמאות, עברו העיתונים הפלסטינים הוותיקים והמבוססים דוגמת "א-דיפאע" לפעול במזרח ירושלים תחת החסות הירדנית, תוך שהם משתלבים במערך התקשורת של הממלכה עד שנת 1967, על כל המשתמע בכך. לאחר מלחמת ששת הימים, החלו לצאת לאור בשטחים יומונים חדשים אשר ביטאו התגייסות מחודשת למען המאבק הלאומי הפלסטיני, כגון "אל-קודס" הוותיק שהחל לצאת לאור בגרסתו המחודשת למן נובמבר 1968, ונחטף מיד ב-17 אלף עותקים, אל-פג'ר ("השחר") וא-שעב ("העם") שהחלו לצאת לאור בשנת 1972.
גם עיתונות זו הייתה צריכה למצוא את האיזון שבין ביטוי הקו הלאומי המוצהר, לבין הצנזורה של שלטון הממשל הצבאי. דרך אחת לעקיפת הצנזורה הייתה שימוש בעיתונות המזרח ירושלמית שמבחינה מנהלתית לא הייתה כפופה לממשל הצבאי, או הדלפת מידע לעיתונאים ישראלים. גם פרסום שטחים לבנים במקום בו הייתה כתבה שנפסלה על ידי הממשל הצבאי הייתה מסר פוליטי ברור, וכן הכנסת רמזים בין השורות.
הקמת הרשות הפלסטינית בשנת 1994, חייבה גם את הסדרת מעמדה ותפקידה של העיתונות בשטחים. חוק של הרשות משנת 1995 מעגן אומנם את חופש הביטוי, אך אוסר פרסומים אשר "פוגעים באחדות הלאומית". כך מתמודדת היום העיתונות הפלסטינית בין חופש הביטוי, לבין עימות עם ממשל הרשות, או עם שלטונות חמאס בעזה. העיתונים החשובים היוצאים לאור ברשות הם "אל-חיאת אל-ג'דידה" ("החיים החדשים"), המזוהה עם הקו שמנהיגה הרשות הפלסטינית, ו"אל-איאם" ("הימים") מרמאללה, וכאמור, "אל-קודס" הירושלמי. ברצועת עזה מתפרסם היומון "פלסטין", שנוסד בשנת 2006, המיישר קו עם מדיניות חמאס ברצועת עזה.
גם בקרב הפלסטינים אזרחי מדינת ישראל, המשיכו לצאת לאור עיתונים כדוגמת העיתון החיפאי "אל-איתיחאד" ("ההתאחדות"), ביטאון המפלגה הקומוניסטית הרואה אור עד ימינו (אותו ערך במשך שנים רבות חתן פרס ישראל, הסופר אמיל חביבי), ועוד מספר עיתונים שהחלו לצאת לאור בעיקר לאחר שנת 1967, כיוזמות מסחריות בערים נצרת, טייבה, באקה אל-גארבייה, אום אל-פחם, טייבה, יפו ועוד. החשובים שבין השבועונים הם "א-סנארה" ("החכה"), "כל אל-ערב" ("כל הערבים"), ו"חדית' א-נאס" ("שיח ההמון") מנצרת, ו"פנורמה" מטייבה, ואל-מסאר ("הנתיב") מאום אל-פחם.
בנוסף יוצאים לאור גם עיתונים המזוהים עם פלגים שונים בציבור הערבי בישראל, כגון "פצל אל-מקאל" ("הדברים הנחרצים") המזוהה עם מפלגת בל"ד, "אל-מית'אק" ("האמנה") המזוהה עם התנועה האסלאמית מן הפלג הדרומי, ו"צות אל-חק ואל-חריה" ("קול הצדק והחירות") המזוהה עם התנועה האסלאמית מן הפלג הצפוני, שפעילותו הופסקה מעת לעת, וחדל להתקיים רשמית לאחר הוצאת התנועה מחוץ לחוק בנובמבר 2015
העיתונות הערבית המודפסת מחוץ למזרח התיכון
כבר במאה ה-19, היו גולים פוליטיים מהמזרח התיכון שפרסמו כתבי-עת ועיתונים בערבית באירופה. דוגמה אחת לכך היה המגזין אל-ערוה אל-ות'קה ("הקשר האמיץ") שפרסמו אנשי הדת הרפורמיסטים, ג'מאל א-דין אל-אפע'אני ומחמד עבדה בשנת 1884, ממקום גלותם בפריז. מגמה זו הלכה והתפתחה במחצית השנייה של המאה ה-20, כאשר הדיכוי הפוליטי, המשטרים הדיקטטוריים והמלחמות התכופות באזור, דחפו אנשים רבים להגר מהמזרח התיכון. בין המהגרים הרבים היו גם עיתונאים, סופרים ומשוררים בעלי שם בארצם, שנאלצו להגר בשל ההגבלות על חופש הביטוי, לפעמים ביחד עם המערכות של עיתוניהם. על כן במהלך השנים החלו לצאת לאור עיתונים בשפה הערבית עבור קהילות הגולים בשלל ארצות העולם, מברזיל ועד אוסטרליה.
עם זאת, הריכוז הגדול של העיתונות הערבית המשמעותית יוצאת לאור בעיקר בצרפת ואנגליה. עיתונות ערבית זו ייחודית, מכוון שעיקר קהל היעד שלה מצוי במזרח התיכון עצמו, והתכנים מתכתבים עם השיח המתחולל במדינות האזור. מלחמת האזרחים בלבנון הביאה לעזיבה של רבים מטובי הפרסומים הלבנונים לאירופה, כדוגמת היומון "אל-חיאת" ("החיים") שהחל לצאת לאור מחדש בשנת 1988 מלונדון. לצד עיתונים אלו, החלו עיתונים פרטיים בערבית לצאת לאור בחו"ל מתוך שיקולים כלכליים, פוליטיים, ולוגיסטיים. כזה הוא למשל היומון החשוב "א-שרק אל-אווסט" ("המזרח התיכון"), המופץ בכל רחבי המזרח התיכון. עיתון זה מצוי בבעלותה של חברה סעודית שאנשיה ממשפחת המלוכה, ויוצא לאור בלונדון משנת 1978. כמוהו גם היומון הלונדוני "אל-קדס אל-ערבי" ("ירושלים הערבית") היצא לאור משנת 1989, וכן היומון הלבנוני אל-ערב היוצא לאור גם כן בלונדון. לצד היומונים החשובים, בית ההוצאה לאור של "א-שרק אל-אווסט" בלונדון מפרסם מגזינים פוליטיים יוקרתיים כגון אל-מג'לה ("המגזין"). ריכוז הכותבים המוכשרים, חופש הביטוי הנרחב, המשאבים והטכנולוגיה הגבוהה, הפכו משנות השמונים ואלך את העיתונות הערבית המתפרסמת בחו"ל למרכזית בשיח הציבורי בעולם הערבי.
העיתונות הערבית ומדינת ישראל
עוד בטרם הוקמה מדינת ישראל היה ליישוב היהודי בארץ סיקור חלקי בעיתונות הערבית לאור הסכסוך הישראלי-ערבי, אך בעיקר בעיתונות הפלסטינית. אולם למן הקמת מדינת ישראל, העיסוק בה, ובנעשה בה, הפך לנושא עיקרי בעיתונות הערבית, כמעט בכל ארצות ערב. באופן טבעי, בעקבות הסכסוכים הישירים עם שכנותיה, הייתה הכתיבה על ישראל מלווה בשנאה יוקדת, בעיקר בעיתונות של המדינות השכנות לישראל. ברוב העיתונים בשפה הערבית שנאה זו התמתנה עם השנים והשינויים במצב הפוליטי, והפכה לביקורת נוקבת וחריפה, המתגברת מעת לעת בהתאם למצב. אולם הגורם העיקרי למעקב הצמוד של העיתונות הערבית אחר ישראל נובע, מעבר לסכסוך הישראלי-ערבי, מתוך סקרנות לשמה. עצם היותה של מדינת ישראל ישות מדינית אשר צמחה בלב המזרח התיכון, בעלת תרבות ושלטון דמוקרטיים, מעוררת עניין רב בנעשה בה, גם בלי קשר לקונפליקט. לכך ניתן להוסיף גם את החופש העיתונאי הקיים בישראל, כך שכמעט כל כתב זר יכול לעדכן על כל דבר קטן שמתרחש פה. למעשה אין היום שום עיתון מוביל בשפה הערבית, אשר אינו מביא כמעט מדי יום ידיעה מרכזית הקשורה בצורה כלשהי לישראל. בנוסף, ברוב העיתונים הערביים בהם ישנם טורי דעה המובאים מרחבי העולם, כמעט תמיד יופיע טור דעה מתוך עיתון ישראלי. דוגמה לכך ניתן ללמוד מהסיקור התקשורתי לו זוכות הבחירות לכנסת בעיתונים הערביים מחוץ למדינת ישראל, ולחשיפה הגדולה לה זוכים פוליטיקאים ישראליים, לעיתים גם כאלה שאינם בנקודות מפתח בשלטון. אך הסיקור אינו מצטמצם רק לפוליטיקה, והדיווחים היומיים יכולים לעסוק בכל נושא פנימי בישראל, מדיווח על שרפה גדולה, ועד כתבות העוסקות במצב הכלכלה הישראלית.
יתרה מזאת, לעיתים הכתיבה העיתונאית כלפי מדינת ישראל, הופכת מסקרנות להערצה כלפי היבטים שונים בחברה הישראלית, הן מצד אינטלקטואלים ליברלים, והן מצד אינטלקטואלים אסלאמיסטים. כך למשל ייתכן שבעיתונים של תנועות איסלאמיות, יציינו אירועים המדגישים את העובדה שישראל היה מדינה דמוקרטית עם תשתית דתית (כפי שהם היו רוצים), או מנגד, בעיתונים ליברלים עשויים לציין דברים בישראל השמים דגש על כך שבחברה הישראלית קיימת פלורליסטיות גדולה יותר. ברוב המקרים, הדברים מובאים בחזקת ראיית ישראל כאויב שיש ללמוד ממנו דברים העשויים להיות חיוביים לחברה הערבית.
העיתונות הערבית במאה ה-21
עם הכניסה למאה ה-21 והמעבר לעיתונות מקוונת, גם העיתונות הערבית מתפתחת בקצב מרשים. אין היום כמעט אף עיתון בשפה הערבית בעל שם שאין לו אתר אינטרנט מושקע ומקצועי, לרוב גם עם ארכיון חלקי של העיתון המודפס בצורה אלקטרונית. עם זאת, לעיתונות המודפסת עדיין יש כוח רב במזרח התיכון, ואין ספק שהיה לה חלק ביצירת התודעה שהביאה לפרוץ אירועי "האביב הערבי" בשנת 2011, אירועים שאת תהליך השינוי שלהם על העיתונות הערבית עדיין לא ניתן לאמוד.
מאדאם באטרפליי
מאדאם באטרפליי (באיטלקית: Madama Butterfly) היא אופרה בשלוש מערכות (במקור בשתי מערכות) מאת ג'אקומו פוצ'יני, שנכתבה ללברית מאת לואיג'י איליקה וג'וזפה ג'אקוזה. העלילה עוסקת במלח אמריקני המוצב ביפן, נושא לאישה גיישה צעירה ואז נוטש אותה.
"מאדאם באטרפליי" נחשבת לאחד מנכסי צאן הברזל של האופרה והיא מועלית דרך קבע על כל בימות האופרה בעולם.
העלילה
עלילת האופרה מתרחשת בעיר נגסאקי. על פי החוקר האמריקני ארתור גרוס היא מבוססת על אירועים שאכן התרחשו בעיר בשנות התשעים המוקדמות של המאה ה-19.
האופרה מבוססת בחלקה על סיפור קצר מאת ג'ון לות'ר לונג, אשר עובד למחזה על ידי דייוויד בלאסקו. כמו כן, נתבססה האופרה אף על הרומן "Madame Chrysanthème" מאת פייר לוטי (1887).
גרסאות
גרסתה הראשונה של האופרה עלתה על הבמה לראשונה ב-17 בפברואר 1904 בבית האופרה לה סקאלה שבמילאנו. האופרה הייתה מחולקת לשתי מערכות ולא נתקבלה באהדה רבה על ידי הקהל. ב-28 במאי של אותה השנה הוציא פוצ'יני לאור גרסה חדשה ומשופצת. בגרסה זו המערכה השנייה, שבמקור הייתה ארוכה מאוד באופן חסר פרופורציות, חולקה לשני חלקים וכן נערכו בה שינויים נוספים. הבכורה התקיימה בברשה בצפון איטליה.
בצורתה החדשה, בכיכוב סולומיה קרושלניצקה, קצרה "מאדאם באטרפליי" הצלחה גדולה, ואף יצאה את גבולות אירופה והוצגה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנת 1907. פוצ'יני המשיך וערך שינויים בפרטיטורה במהלך השנים שלאחר הבכורה וכך נוצרו גרסאות שונות. כיום מקובלת "הגרסה הסטנדרטית" בשלוש מערכות והיא הגרסה המוכרת שאותה נהוג לבצע.
עלילת האופרה
בנג'מין פרנקלין פינקרטון, מלח בצי האמריקני, נושא לאישה בטקס יפני מסורתי, מתוך יצר הרפתקנות ורהבתנות, גיישה בת חמש עשרה בשם צ'ו-צ'ו סאן (ביפנית: "גברת פרפר"), אותה הוא מכנה באנגלית "מאדאם באטרפליי". משנקרא הוא לשוב לארצות הברית, מבטיח לה כי "ישוב בעונת הקינון של אדום-החזה" אך למעשה אינו מתכוון כלל לשוב. צ'ו-צ'ו סאן, המאמינה אמונה עיוורת באהבתו, מחכה לו יחד עם בנה שנולד בינתיים מנישואים אלו, ואינה מקשיבה לדברי הקרובים לה המנסים לשכנעה כי האמריקני נטש אותה.
לאחר שלוש שנים חוזר פינקרטון לנגסאקי, אך בלוויית אשתו החדשה שלה נישא בארצות הברית. פינקרטון בא על מנת לקחת את ילדו, שעל קיומו שמע מהקונסול שארפלס. חלומה של באטרפליי נשבר באחת לנוכח המציאות, והיא מבקשת מפינקרטון ומקייט, אשתו, להיפרד מבנה ביחידות בטרם יקחוהו ממנה. היא מבקשת לפגוש אותם כעבור חצי שעה על הגבעה.
באטרפליי משלחת החוצה את משרתתה ונפרדת בסצנה קורעת לב מבנה. לאחר מכן שמה בידיו בובה ואת דגל ארצות הברית וקושרת מטפחת סביב עיניו. באטרפליי קוראת אז את הכיתוב החרוט על הפגיון של אביה: "ימות בכבוד מי שאינו מסוגל לחיות בכבוד" ולאחר מכן מתאבדת בביצוע מעשה ספוקו ("חרקירי"). פינקרטון, שבינתיים נמלא חרטה, נכנס בסערה לביתה של באטרפליי על מנת לבקש את סליחתה, אך מאחר את המועד.
אמנת וינה בדבר דיני אמנות, 1969
אמנת וינה בדבר דיני אמנות, המכונה גם אמנת האמנות (באנגלית: The Vienna Convention on the Law of Treaties, בראשי תיבות: VCLT) התקבלה ב־23 במאי 1969. האמנה קובעת את הכללים להתקשרות באמנות, יציאה מהן, תיקונן ועוד. היא כוללת כללים שהיו חלק מהמשפט הבינלאומי המנהגי עוד לפני אימוצה, וכן הוראות שהיו חדשות ב־1969.
האמנה נכנסה לתוקף לאחר אשרורה על ידי שלושים וחמש מדינות ב־27 בינואר 1980. העבודה על ניסוח האמנה החלה על ידי נציבות החקיקה הבינלאומית (International Law Commission) של ארגון האו"ם בשנת 1949, והנציבות סיימה את עבודתה בשנת 1969 בדיון של האו"ם שנערך בשני מושבים בעיר וינה שבאוסטריה.
נכון לינואר 2018, 45 מדינות חתמו על האמנה ו־116 מדינות אשררו את האמנה (ישראל אינה נמנית עם המדינות שאשררו). רוב סעיפי האמנה הפכו למעשה למנהג בינלאומי המחייב את כל מדינות העולם.
האמנה חלה רק על אמנות בכתב שנכרתו בין מדינות, ואינה חלה על אמנות בין מדינות לבין ארגונים בינלאומיים או בין ארגונים בינלאומיים לבין עצמם. הכללים החלים על אמנות שארגונים בינלאומיים צד להם נקבעו באמנת וינה משנת 1986 בדבר אמנות בין מדינות לארגונים בינלאומיים ובין ארגונים בינלאומיים לבין עצמם.
דיאן ראדיץ'
דיאן ראדיץ' (בסרבית: Дејан Радић / Dejan Radić; נולד ב-8 ביולי 1980 באינג'יה שבסרביה) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת השוער.
קריירה
ראדיץ' החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של פ.צ. רד. ב-2000 הוא התחיל לשחק בהרכב הקבוצה. בעונת 2003/2004 הושאל ראדיץ' למועדון ראדניצ'קי באוגרד. בינואר 2004 עבר לאלניה ולדיקווקז, שם רשם 26 הופעות.
בקיץ 2005 חזר לסרביה ושיחק במועדון וויבודינה נובי סאד במשך חצי שנה. בינואר 2007 עבר ראדיץ' לספרטק נלצ'יק שם שיחק 3 עונות ורשם 43 הופעות. בינואר 2010 חתם חוזה עם רוסטוב לשנתיים. במחזור השישי בעונת 2011/2012 נפצע קשה במשחק מול טרק גרוזני עקב התנגשות עם חלוץ טרק זאור סדאייב. בשל כך הוא נאלץ לעבור נפרקטומיה (כריתת כליה). בסוף חודש מאי הוא התחיל אימונים קלים, אולם מאוחר יותר החליט לפרוש ממשחק פעיל.
חייו האישיים
ראדיץ' נשוי ואב לשני בנים ובת. אשתו דראגנה מאינג'יה, פרוור של בלגרד, שם הם הכירו ב-1998.
רמת קייר
הרמה נמצאת צפונית למעבר טאפטס.
הרמה מתנשאת לגובה של 1,500 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הרמה
הרמה צולמה מן האוויר על ידי משלחת המחקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
הרמה מופתה בשנת 1960 על בסיס תצלומים אלה על ידי ד. סירל (D. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד.
תצלומי אוויר נוספים צולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1966–1967; תצלומי לוויין לנדסט של ארצות הברית צולמו בינואר 1974.
מקור השם
שמה של הרמה ניתן לה בשנת 1977 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הרמה נקראת על שמו של ברנרד וו. קייר (Bernard W. Care), גאולוג של הסקר האנטארקטי הבריטי, שעבד באי סטונינגטון בין השנים 1973–1975, ובאי אדלייד בין השנים 1975- 1976, ובצפון האי אלכסנדר בין השנים 1976–1977.
ציאנואקרילט
ציאנואקרילטים (כינוי מדעי: Cyanoacrylate או בקיצור CA) הם משפחה של דבקים חזקים ומהירי פעולה לשימושים תעשייתיים, רפואיים וביתיים. הם מופקים מאתיל ציאנואקרילט ואסטרים קשורים. קבוצת הציאנואקרילט במונומר מתפלמרת במהירות בנוכחות מים ליצירת שרשראות ארוכות וחזקות. יש להם רעילות קלה.
ציאנואקרילטים ספציפיים כוללים מתיל 2-ציאנואקרילט (MCA), אתיל 2-ציאנואקרילט (ECA, נמכר בדרך כלל בשמות מסחריים כגון "סופר גלו", או טאוגוסיי), n-BCA, אוקטיל ציאנואקרילט. ו 2-octyl cyanoacrylate (המשמש ביישומים רפואיים, וטרינרים ועזרה ראשונה). אוקטיל ציאנואקרילט פותח כדי להתמודד עם בעיית הרעילות וכדי להפחית גירוי בעור ותגובה אלרגנית. דבקי ציאנואקרילט ידועים לעיתים באופן כללי בתור "דבקים מיידיים" (בישראל נפוץ בכינוי "דבק 3 שניות", "דבק כוח" או "סופר גלו"). הקיצור "CA" משמש בדרך כלל בעגה המקצועית עבור ציאנואקרילט בדרגה תעשייתית.
פיתוח
הפטנט המקורי על ציאנואקרילט הוגש ב-1947 על ידי חברת BF Goodrich כפועל יוצא של חיפוש אחר חומרים המתאימים לכוונות פלסטיק שקוף של רובה למאמץ המלחמתי. ב-1942, צוות מדענים בראשות הארי קובר ג'וניור נתקל בתרכובת שדבקה בכל מה שבאה איתו במגע. הצוות דחה את האופציה לישימות החומר בזמן המלחמה, אך בשנת 1951, בזמן שעבדו כחוקרים עבור איסטמן קודאק, קובר ועמית, פרד ג'וינר, גילו מחדש את הציאנואקרילטים. השניים הבינו את הפוטנציאל המסחרי, וצורה של הדבק נמכרה לראשונה ב-1958 תחת הכותרת "Eastman #910" (לימים "Eastman 910").
במהלך שנות ה-60, איסטמן קודאק מכר ציאנואקרילט ל- Loctite, אשר בתורה ארזה מחדש והפיץ אותו תחת שם מותג אחר "Loctite Quick Set 404". בשנת 1971, Loctite פיתחה טכנולוגיית ייצור משלה והציגה קו משלה של ציאנואקרילט, הנקרא "סופר בונדר". Loctite צברה במהירות נתח שוק, ובסוף שנות ה-70 אנליסטים העריכו שהיא עלתה על נתח השוק של איסטמן קודאק בשוק הציאנואקרילט התעשייתי בצפון אמריקה. חברת National Starch and Chemical Company רכשה את עסק הציאנואקרילט של קודאק ושילבה אותו עם מספר רכישות שבוצעו במהלך היווצרות Permabond בשנות ה-70. יצרנים אחרים של ציאנואקרילט כוללים את LePage (חברה קנדית שנרכשה על ידי הנקל ב-1996), חטיבת Permabond של National Starch and Chemical, שהייתה חברת בת של יוניליוור. ביחד, Loctite, Eastman ו- Permabond היוו כ-75% משוק הציאנואקרילט התעשייתי. נכון ל 2019 Permabond המשיכה לייצר את נוסחת ה-910 המקורית.
מונומרים
באופן כללי, קבוצות האקריל עוברות במהירות פילמור צמיחת שרשרת בנוכחות מים (במיוחד יוני הידרוקסיד), ויוצרות שרשראות ארוכות וחזקות, המחברים את המשטחים הצמודים זה לזה. מכיוון שנוכחות של לחות גורמת לדבק להתקבע, חשיפה לרמות הלחות הרגילות באוויר גורמת לעור דק להתחיל להיווצר תוך שניות, מה שמאט מאוד את התגובה; לפיכך, ציאנואקרילטים מיושמים כשכבות דקות כדי להבטיח שהתגובה תתפתח במהירות להדבקה.
לדבקים של ציאנואקרילט יש חיי מדף קצרים - כשנה מהייצור אם הם לא נפתחים, וחודש אחד לאחר הפתיחה.
סטרטגו
מטרה
מטרת המשחק היא לגלות את דגל היריב וללכוד אותו. שחקן התופס את דגל היריב מוכרז מיידית כמנצח. דרך נוספת לנצח היא במקרה בו לא נשארים חיילים היכולים לזוז לאחד מהשחקנים (ואז השחקן השני מנצח).
סידור לוח
לפני תחילת המשחק, כל שחקן מסדר את 40 כליו כרצונו על פני הלוח, בארבע השורות הקרובות אליו. סידור מושכל של הכלים הוא חלק חיוני מאסטרטגיית המשחק ובעל השפעה רבה על מהלך המשחק.
שחקנים
דרגות החיילים הנפוצות במשחק הם:
הזזת שחקנים
כל חייל יכול לנוע משבצת אחת - לפנים, לאחור או לצדדים אך לא באלכסון. יוצאים מן הכלל הם הפצצה והדגל, שאינם רשאים לנוע, והטוראי/גשש, היכול לנוע מספר משבצות כרצונו באחד מארבעת הכיוונים, אך לא לדלג מעל כלים. במרכז הלוח ישנם שני ריבועים בשטח 2X2 כל אחד, הנחשבים כים ולא ניתן לנוע דרכם. בכל תור יכול השחקן להניע אחד מחייליו על פי כללים אלו. אם המשבצת פנויה, זוהי תנועה רגילה. אם המשבצת תפוסה על ידי חייל יריב מהלך זה הוא התקפה.
התקפה
מילת ההתקפה במשחק היא "סטרטגו".
סופר טקטיקו
לוח גדול וים למשחק יש גם ים גדול ואי, (הכלים לא ממלאים את כל הלוח) ובתוך הים ניתן לשים ספינות בדרגות (מהגבוה לנמוך):
בנוסף יש מטוסים (קרב וריגול) שיכולים לטוס הרבה משבצות וגם בים. על המטוסים והסירות ניתן להעמיס חיילים, פצצות ולפעמים גם ספינות אחרות בהתאם לסוג הספינה.
המנצח הוא הראשון שמביא את דגל היריב לאי שלו (על ידי העמסתו על חייל).
קטל"ג (קרב טקטי ללא גייסות)
כלי המשחק עשויים מפלסטיק בצבע אדום או כחול ואינם ממוספרים. חוקי המשחק זהים כמעט לחלוטין עם הבדל עיקרי אחד: המרגל מנצח כל כלי אותו הוא תוקף ראשון ולא רק רב-אלוף, למעט רץ ופצצה, להם הוא מפסיד בכל מקרה.
סטרטגו אנושי
גרסה נוספת למשחק ללא לוח כאשר את תפקיד החילים ממלאים אנשים.
כל שחקן מקבל דרגה והמשחק מתנהל כמו "תופסת". כאשר שחקן תופש שחקן אחר מהקבוצה היריבה הם מגלים אחד לשני את דרגותיהם והמפסיד יוצא מן המשחק.
ג'ק פלאש המקפץ (סרט)
ג'ק פלאש המקפץ (באנגלית: Jumpin' Jack Flash) הוא סרט ריגול קומי משנת 1986 בכיכובה של וופי גולדברג. זהו סרט הקולנוע באורך מלא הראשון מאת הבמאית האמריקאית פני מרשל.
פסקול הסרט כולל שתי גרסאות של השיר "Jumpin' Jack Flash": המקורי, בביצוע להקת הרולינג סטונז, וגרסה מחודשת בביצוע אריתה פרנקלין, הנשמע על רקע כתוביות הסיום של הסרט. גרסתה של פרנקלין לא נכללה באלבום הפסקול של הסרט, אך שוחררה כסינגל.