cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרחון צ'ופרנה
הקרחון זורם לכיוון דרום-מערב, לאורך המדרונות הצפון-מערביים של פסגת אנטים ופסגת אבלוגי, ונשפך אל מעבר דרייק דרומית לנקודת וילאגרה, וצפונית לנקודת גארמן,
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009.
מלחמת בזק
ברית המועצות 1941
ניסיון גרמני אחרון להפעיל שיטה זו בחזית הרוסית היה בקרב קורסק ב-1943, בו ניסו הגנרלים הגרמנים ללכוד כוח רוסי גדול שהגן על בליטה בקו בקרבת העיר קורסק, תוך פריצה בשני ראשי שריון, אשר אמורים היו לכתר את הכח הרוסי. זו הפעם היו הרוסים מוכנים ואזור קורסק היה כה רווי בארטילריה, טנקים ומכשולים לשריון, שהתקדמות כוחות השריון הגרמנים נעצרה כבר בימים הראשונים ללחימה.
צרפת 1944
ישנם רבים הרואים בגנרל ג'ורג' פטון אשר פיקד על הארמייה השלישית של צבא ארצות הברית, בצרפת ובגרמניה ב-1944 ממשיך ישיר לטקטיקות של מלחמת הבזק. פטון, שהיה מקימו של כוח השריון האמריקאי ואשר לחם בטנקים עוד במלחמת העולם הראשונה, ביצע במהלך חודש אוגוסט 1944 תנועה מהירה מאזור בריטני, לאורליאן אשר על נהר הלואר ומשם מזרחה לפריז.
כנגד הכוחות האמריקאים הפעילו הגרמנים בפעם האחרונה במלחמה את טקטיקת "מלחמת הבזק" בקרב הארדנים, בדצמבר 1944. מתקפה זו נכשלה עקב מחסור בציוד, בחמרי לחימה ובכח אדם. התוכנית השאפתנית של היטלר, לפריצה אל מקור האספקה של האמריקנים והבריטים, נמל אנטוורפן, הייתה פשוט מעבר לכוחו של הוורמאכט המקוצץ והמובס בשלב זה של הלחימה.
ב-22 במרץ 1945 חצו כוחותיו של פטון את הריין והתקדמו במהירות אל פרנקפורט במבקע אדיר ממדים, שהזכיר מאוד את התקדמות הכוחות הגרמנים במערכות על צרפת וברית המועצות, שנים ספורות בלבד לפני כן.
במלחמות ישראל
צה"ל הוא אחד הצבאות המוצלחים ביישום אסטרטגית מלחמת הבזק, והוא עשה בה שימוש נרחב בעיקר בשתי המערכות הגדולות בחצי האי סיני - מבצע קדש 1956, ומלחמת ששת הימים 1967.
במלחמות ארצות הברית
במלחמת המפרץ (1991) ובמלחמת עיראק (2003) הפגינו האמריקנים טקטיקה חדשה הידועה בכינוי "הלם ומורא" ("Shock and Awe"). זוהי טקטיקה של התקפה אווירית מהירה על מפקדות האויב, תוך כדי השמדת אמצעי השליטה של האויב ויצירת בלבול בקרב הכוחות, המלווה לאחר מכן בהתקדמות מהירה על הקרקע. טקטיקה זו מדגישה את אמצעי התקשורת (הן של המתקיף והן של המותקף) ואת חשיבותה של התקיפה המהירה בכוחות משולבים תוך שימוש בפיקוד מרכזי.
אמיר לוי
אמיר לוי (נולד ב-1 בספטמבר 1969) הוא כלכלן ישראלי, המשמש כשותף ומנכ"ל בקרן ספרה. לפני כן כיהן כממונה על התקציבים במשרד האוצר. בין השנים 2006–2013 כיהן כמנכ"ל שיכון ובינוי אנרגיה מתחדשת מקבוצת שיכון ובינוי וכמנכ"ל חברת תשתיות התקשורת IBC.
ביוגרפיה
לוי נולד בירושלים, מתגורר כיום במשמר דוד. בצה"ל שירת כקצין בחטיבה 460 של חיל השריון, והשתחרר בדרגת סגן. שירת במילואים כמפקד פלוגה בחטיבה 14 והשתחרר בדרגת רב-סרן (מיל'). בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה ותואר שני בכלכלה, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. משמש מאז שנת 2014 כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בסוגיות במדיניות מקרו-כלכלית וניתוח שווקים במשק.
בשנת 2017 יצא לארצות הברית לשנת לימודים בבית הספר ע"ש קנדי שבאוניברסיטת הרווארד, שם הוא שימש כעמית מחקר. לאחר חזרתו ארצה המשיך בתפקיד עד שנת 2019. בשנת 2018 שימש כעמית מחקר במכון המחקר האמריקאי ראנד, שמייעץ לממשלות וגופים בינלאומיים בעיצוב תהליכי מדיניות ציבורית. על בסיס עבודתו של צוות ישראלי-אמריקאי בראשות לוי פרסם מכון ראנד נייר עמדה, המציע להקים "רשויות-על" אשר יפעלו למען חיזוק הרשויות המקומיות בישראל.
לוי נמנה עם הוועד המנהל של ארגון מעוז, הבונה רשת מנהיגים לחברה הישראלית בשיתוף גופים ממשלתיים, למען חיזוק החוסן החברתי-כלכלי. לוי נשוי לרותם יהל לוי, מטפלת בדרמה. לשניים ארבעה ילדים. הוא בוגר תנועת הצופים והיה מרכז שבט בירושלים.
במגזר הציבורי
בין השנים 1996–1999 שימש כרפרנט תעשייה באגף התקציבים, בין השנים 1999–2002 שימש כרכז תקשורת ותיירות ובין השנים 2002–2006 כיהן כסגן הממונה על התקציבים האחראי על תחום התשתיות.
בשנת 2013 מונה לתפקיד הממונה על התקציבים במשרד האוצר. במסגרת 4 שנות כהונתו קידם שינויים מבניים רבים. בנובמבר 2015 קידם לוי את חקיקת חוק הנומרטור, כלי חישובי למעקב וניהול אחר הוצאות הממשלה העתידיות, אשר הביא לירידה חדה ביחס חוב תוצר. אגף התקציבים בראשותו הוביל את יוזמת חיסכון לכל ילד, שמבטיחה כי כל ילד בישראל יתחיל את חייו הבוגרים עם סכום התחלתי שנחסך עבורו. בנוסף היה לוי ממובילי החלטה 922 של הממשלה לפיתוח כלכלי של אוכלוסיית המיעוטים בארץ, וכן הוביל תוכנית לשילוב חרדים בשוק העבודה.
זכה באות אביר איכות השלטון 2017 בקטגוריית הרשות המבצעת מטעם התנועה לאיכות השלטון.
במגזר העסקי
בשנת 2006 כיהן כמנכ"ל שיכון ובינוי אנרגיה מתחדשת שמממנת, מקימה ומפעילה תחנות כוח של אנרגיה מתחדשת בישראל ומחוצה לה. בשנת 2019 מונה למנכ"ל חברת IBC, חברת תשתיות אינטרנט המבוססת על סיבים אופטיים שבבעלות סלקום, קרן תשתיות ישראל וחברת החשמל. בתקופת כהונתו גייסה החברה 350 מיליון שקל להאצת פריסת התשתיות שלה, במטרה להפוך לשחקן משמעותי בשוק האינטרנט הישראלי. בפברואר 2022 הצטרף לוי כשותף ומנכ"ל בקרן הגידור ספרה.
אלווין קרפיס
אלווין "קריפּי" קרפּיס (באנגלית: Alvin "Creepy" Karpis; 10 באוגוסט 1907 – 26 באוגוסט 1979) היה פושע קנדי-אמריקאי מפורסם ממוצא ליטאי. קרפיס נולד במונטריאל, קוויבק, קנדה לזוג מהגרים מליטא, וגדל בטופיקה, קנזס. כינויו היה "קריפי" (מפחיד, מצמרר) בגלל החיוך המפחיד שהפך לסימן ההיכר שלו. חבריו כינו אותו "ריי". הוא התפרסם כאחד מתוך שלושת מנהיגי כנופיית "בארקר-קרפיס" בשנות ה-30 של המאה ה-20. היה אחד מתוך ארבעה "מבוקשים מספר 1" ברשימת ה-FBI והיחיד מהם שנלכד בחיים. בנוסף, הוא האסיר ששהה הכי הרבה זמן בכלא אלקטרז (26 שנים).
חייו המוקדמים
קרפיס נולד בשם אלבּין פרנסיס קרפּאוויצ'יוס (Albin Francis Karpavičius) לג'ון ואנה קרפוביץ', שהיו מהגרים מליטא. הוא התחיל לבצע מעשי עבריינות כשהיה כבן 10. הוא החל למכור פורנוגרפיה ולהסתובב עם מהמרים, סוחרי סמים, סרסורים ומבריחי אלכוהול (בתקופה שבה ייצור וסחר באלכוהול היו אסורים בארצות הברית). בשנת 1926 נשלח קרפיס ל-10 שנות מאסר בכלא האצ'ינסון במדינת קנזס בשל ניסיון פריצה. הוא ברח משם עם אסיר נוסף, לורנס דה וול, והתחיל במסע פשע שארך שנה. מסע הפשע נקטע לזמן קצר כאשר דה וול נתפס וקרפיס חזר לגור עם הוריו. לאחר שעבר לקנזס סיטי, מיזורי, נתפס קרפיס גונב מכונית ונשלח חזרה לכלא. הוא נכלא בכלא לאנסינג במדינת קנזס, ופגש שם אסיר בשם פרד בארקר שהואשם בפריצה לבנקים. בארקר היה חבר בכנופיה שכונתה "Bloody Barker"  בעיתונים של אותה תקופה. לאחר שחרורו ב-1931 הצטרף קרפיס לפרד בארקר בטולסה, אוקלהומה ויחדיו הם הקימו את כנופיית "בארקר-קרפיס".
קריירת פשע
כנופיית "קרפיס-בארקר" הייתה אחת מכנופיות הפשע הקטלניות ביותר במאה ה-20. הם לא היססו להרוג כל מי שעמד בדרכם, אפילו עוברי אורח תמימים. הם שדדו מספר בנקים ומשלוחי דואר, ועד מהרה פנו לעסוק בחטיפה תמורת כופר. בשנת 1933 חטפו את ויליאם האם, מיליונר ממינסוטה. בזכות הכופר שלו הרוויחו 100,000 דולר (סכום השווה ל-1.8 מיליון דולר בערך במחירי 2017). זמן קצר לאחר מכן, הם חטפו את אדוארד ברמר ג'וניור, בנקאי ממינסוטה ושחררו אותו תמורת כופר בסך 200,000 דולר. את הכנופיה ניהל קרפיס, שהיה לו זיכרון צילומי ותואר כ"החכם" על ידי בארקר.
מרדף ותפיסה על ידי ה-FBI
בשנת 1924 מונה ג'יי אדגר הובר לעמוד בראש "לשכת החקירות" (Bureau of Investigations), גוף שעסק באכיפת החוק ברמה הפדרלית (ולא ברמת המדינות השונות של ארצות הברית). למרות ההצלחות של הארגון, היו לסוכנות בעיות רבות. בימים ההם, כאשר היישום של המדע והטכנולוגיה למלחמה בפשע עדיין היה בחיתוליו, הסוכנות הייתה תלויה בציבור לצורך השגת מידע מודיעיני. בשנת 1935 עברה "לשכת החקירות" ארגון מחדש וקיבלה את השם "לשכת החקירות הפדרלית" –FBI. הובר המשיך לעמוד בראש הארגון. בשנת 1936 זומן הובר לשימוע בסנאט האמריקאי. הסנטור קנת מק'קלאר מטנסי נזף בהובר על תפקוד ה- FBI. באותו רגע נשבע הובר שיתפוס את קרפיס אישית.
מאסרו
קרפיס היה כלוא באלקטרז מאוגוסט 1936 עד אפריל 1962 (למעט חצי שנה במהלך 1958, אז שהה בכלא אחר). למרות כל פשעיו של קרפיס הוא לא נחשב אסיר בעייתי וריצה את עונשו בשקט. עם זאת, הוא גם לא נחשב אסיר לדוגמה. הקצין הראשי של אלקטרז תיאר אותו כמטרד קל, משום שקרפיס היה לטענתו מתלונן לעיתים קרובות על התנאים בבית הכלא ומתקוטט עם אסירים אחרים כל הזמן. קרפיס היה ידוע כאסיר בעל תפקידים חשובים רבים בתעשיות אלקטרז ובמטבח. הוא נודע גם כאסיר שקיבל את גזר הדין הארוך ביותר בכלא אלקטרז, אך למרות זאת הוא מעולם לא ניסה לברוח מהכלא. בשנת 1962, בזמן שכלא אלקטרז נמצא בשלבי סגירה, הועבר קרפיס לכלא של מדינת וושינגטון באי מקניל.
חייו המאוחרים ומותו
הוא כתב את ספר זיכרונותיו הראשון ב-1971. ספר זיכרונות נוסף שכתב יצא לאור ב-1980. הוא הפגין חוש הומור במהלך סבב הפרסום הראשון של ספרו "אויב הציבור מספר אחת" ברחבי קנדה, ונראה יותר כמו רואה חשבון מאשר כמו גנגסטר. בשנת 1973 היגר לספרד.
בשנת 1979 נמצא קרפיס מת. גלולות שינה שנמצאו בגופו הביאו תחילה לקביעה שקרפיס התאבד, אולם מאוחר יותר שונתה קביעה זו ומותו הוגדר כמוות מסיבות טבעיות.
רוברט ליבסי, שסייע לקרפיס לכתוב את ספרו ב-1979, טען כי קרפיס לא היה טיפוס שעלול להתאבד. ליבסי אמר כי קרפיס היה שורד, לאחר שריצה 33 שנות מאסר. ליבסי טען עוד שננסי, חברתו האחרונה של קרפיס, לימדה אותו להשתמש בסמים ובאלכוהול, והוא התאהב בה, אך התוצאות היו קטלניות. מעולם לא בוצעה נתיחה שלאחר המוות. יום לאחר מכן נקבר קרפיס בספרד. בתעודות הפטירה המקורית שנכתבה בספרדית, ותורגמה לאנגלית, נקבע שקרפיס מת מהתקף לב. גלולות השינה היו שייכות כנראה לחברתו ננסי, שעזבה שבוע לפני מותו. העובדה שבקבוק הגלולות נותר כמעט מלא חיזקה את ההערכה שלא הייתה זאת התאבדות.
יוסי שביט
יוסי שביט (נולד ב-1949) הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
יוסי שביט נולד בחיפה ובגיל צעיר עבר לחיות עם משפחתו ביפו ואחר כך לרמת גן, ניו יורק ותל אביב. הוא היה חבר בגרעין "עלומים" של הנוער העובד והלומד ועשה את שירותו הצבאי בנח"ל ובנח"ל המוצנח. במילואים שירת בתחילה בצנחנים ואחר כך בתפקידי מחקר.
מרד האח'ואן
מרד האח'ואן (בערבית: تمرد الإخوان) החל בשנת 1927, כאשר שבטי מוטייר ועג'מן שהשתייכו לתנועת אל-אח'ואן, התמרדו נגד אבן סעוד מלך נג'ד וחיג'אז ועסקו בפשיטות חוצות גבולות לחלקים של אמירות עבר הירדן, עיראק המנדטורית ואמירות כווית. האימפריה הבריטית ראתה באבן סעוד את הגורם האחראי לתקיפות על המדינות שתחת חסותה והוא קיבל אזהרה לבלום את התוקפים ולא יותקף על ידי הבריטים. בסדרת קרבות שנמשכו כ-3 שנים בשטחי ממלכת נג'ד וחג'אז ושכנותיה, אבן סעוד הצליח להכניע את שבטי האח'ואן, והמרד הסתיים בינואר 1930.
יוסי שביט
ביוגרפיה
הוא בוגר תואר ראשון בסוציולוגיה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1975) ובעל תואר שני (בדמוגרפיה) ושלישי (בסוציולוגיה) מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון (1983). שביט זכה במלגת אלון בשנת 1984. הוא החל את דרכו כמרצה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, בה הגיע עד לדרגת פרופסור חבר (1993), זכה במלגת ספנסר לפוסט-דוקטורט מטעם האקדמיה האמריקאית הלאומית לחינוך (1991-1990). כיהן כפרופסור מן המניין במכון האירופאי האוניברסיטאי (European University Institute) בפירנצה (1996-95) ואף עמד בו בראש המחלקה למדעי החברה והמדינה. ב-1996 הצטרף לחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו בשנים 2001–2004. הוא עמד בראש מכון דוד הורוביץ ובראש מכון ב.י. ולוסיל כהן למחקרי דעת קהל (2012-2006). הוא הוזמן להרצות באוניברסיטאות שונות כולל כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1989-90, 1993). כ-professore di chiara fama באוניברסיטת פירנצה (2001, 2002) וכחוקר אורח ב-Nuffield College, אוקספורד (2004) ונתן סדרת Famous Foreigner Lectures בניימכן, הולנד (2005). מאז שנת 2008 הוא מופקד הקתדרה לריבוד חברתי ואי-שוויון ע"ש זלמן וסימה ויינברג. ב-2012 נכלל ברשימת המרצים המצטיינים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2012–2014 שימש כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית, ומאז 2008 הוא עומד בראש צוות מדיניות החינוך במרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל. הוא עמית אגודת המחקר לסוציולוגיה Sociological Research Association (SRA) ובשנים 1998–2002 שימש מזכיר ועדת המחקר הבינלאומית לריבוד חברתי (RC28).
מרד האח'ואן
המרד
מצב זה לא מצא חן בעיני האח'ואן אשר מאז ומתמיד היו נאמנים יותר לאידאולוגיה הקנאית שלהם מאשר לשליט, והם רצו להמשיך ולהרחיב את הממלכה הווהאבית של סעוד לעבר עיראק, כווית וירדן. בין 1922 ל-1928, האח'ואן ביצעו פשיטות גדולות על שכניו של אבן סעוד, וגרמו לו לתקריות בינלאומיות מול הבריטים שראו בו גורם אחראי לתקיפות היוצאות משטחו. מאחר שבתחילה אבן סעוד לא הראה שום נוכחות לעצור את האח'ואן, חיל האוויר המלכותי החל להקדיש משאבים לכווית וירדן, ופשיטות של האח'ואן על המדינות הללו נתקלו בתגובה הולמת של חיל האוויר שאילץ את האח'ואן לסגת חזרה לנג'ד. לאחר שהבריטים החלו להפציץ מטרות בנג'ד והודיעו לאבן סעוד שארצו תעמוד בפני מתקפה בריטית אם לא יבלום את השבטים, לאבן סעוד לא נותרה ברירה אלא להתעמת איתם. אם עד 1928 מורדי האח'ואן הסתפקו בפשיטות על יריבי אבן סעוד, החל מדצמבר 1928 הם התקוממו בגלוי נגדו.
יוסי שביט
ביוגרפיה
עד שנת 2016 שביט שימש כיו"ר הוועד המנהל של עמותת אלין בית נועם המפעילה מערך מגוון של פרויקטים לסיוע בשיפור איכות חייהם של אנשים עם מוגבלות. כיום הוא חבר הוועד המנהל.
הוא נשוי לגאולה (למשפחת לוי) שביט ולהם שלושה בנים.
מרד האח'ואן
המרד
הקרב המשמעותי ביותר בין האח'ואן לאבן סעוד היה קרב סבילה שהתרחש ב-30 במרץ 1929 והיה הקרב הגדול האחרון שבו השתתפו רוכבי גמלים. כוח של 2,400 אח'ואנים רכובי גמלים וחמושים בנשק מסורתי נלחם נגד כוח סעודי שמנה 4,600 חיילים, 200 כלי רכב צבאיים ומספר מטוסים בריטים. בקרב נטבחו 500 אח'ואנים על ידי הסעודים באמצעות מקלעים ורובים, אולם מנגד, האח'ואן הצליחו להרוג 200 חיילים. בקרב מצאו את מותם חלק ממנהיגי האח'ואן.
יוסי שביט
מחקריו
תחומי המחקר וההוראה העיקריים שלו הם תהליכי ריבוד חברתי והשכלתי, מדיניות חינוכית, ריבוד תעסוקתי, יחסי יהודים-ערבים בישראל ושוקי נישואים. להלן תיאור של מחקריו העיקריים:
מרד האח'ואן
המרד
הקרבות שלאחר קרב סבילה, התרחשו בעיקר בין האח'ואן לשבטים אחרים נאמני אבן סעוד. ב-11 בספטמבר 1929, כוח של 500 אח'ואן משבט מוטייר נלחם מול כוח של 1,500 נאמני אבן סעוד משבט שאמאר. בקרב ג'בל שמאר שהיה קשה ואכזרי, נהרגו 450 לוחמי אח'ואן ו-500 לוחמי שאמאר כולל המנהיגים של שני הצדדים. למרות האבדות הכבדות שלהם, האח'ואן המשיכו בפשיטות שלהם זמן קצר לאחר הקרב, וב-5 באוקטובר כוח של 3,500 אח'ואנים משבט עג'מן, נלחם מול כוח של 3,000 נאמני סעוד משבט העוואזים. בקרב זה יד האח'ואן הייתה על העליונה, ונהרגו בו כ-250 לוחמים משבט העווזאים ו-84 לוחמי אח'ואן.
יוסי שביט
מסלולים בחינוך
בישראל, כמו בארצות רבות אחרות, נהוגה הפרדה ברמת התיכון בין מסלולים עיוניים למסלולים מקצועיים. המסלולים העיוניים מיועדים בדרך כלל לתלמידים ותלמידות בעלות יכולת לימודית גבוהה יחסית ומייעדים אותם להמשך לימודים בהשכלה הגבוהה. לעומתם, המסלולים המקצועיים נועדות ללמד את התלמידים החלשים יחסית מקצוע שיאפשר להם להשתלב בשוק העבודה ללא הכשרה נוספת. המצדדים בפיתוחו של החינוך המקצועי טוענים שהוא מספק למשק כוח אדם מיומן החיוני לפיתוח כלכלי. הם גם מאמינים שבזכות כישוריהם המקצועיים בוגרי מסלולים אלה נהנים מיתרונות כלכליים בשוק העבודה. אחרים טוענים שהמסלולים המקצועיים מונעים למעשה מתלמידיהם השכלה גבוהה ומייעדים אותם בכך למשלחי יד מיעוטי יוקרה והכנסה. בישראל הוויכוח הזה משיק גם לשאלת אי השוויון העדתי. חוקרים שונים טענו שההסללה בחינוך העל-יסודי בישראל מרובדת מבחינה עדתית כך שהמזרחיים מופנים למסלולים המקצועיים ואילו האשכנזים לומדים במסלולים העיוניים. שביט חקר את התופעה מהיבטים שונים ומצא שאכן, בשנות השישים היה פער עדתי בולט בהפניית תלמידים למסלולים השונים. רוב תלמידי החינוך העל-יסודי שמוצאם מזרחי למדו בחינוך המקצועי אך גם כמחצית האשכנזים למדו בו. ההבדלים העדתיים בהפניה למסלולים השונים נבעה במידה רבה מהבדלים בין העדות בהישגים לימודיים קודמים שמקורם בהבדלים בהשכלת ההורים. עם זאת, הייתה גם אפליה עדתית בהפניית ילדים למסלולים השונים. להבדלים הללו היו השלכות ניכרות ביחס לאי השוויון העדתי בהשכלה גבוהה, תעסוקה והכנסה.
אי-שוויון עיקש בחינוך (Persistent Inequality)
מחקר זה נולד בשלהי שנות השמונים בעקבות ההתרחבות הדרמטית של מערכות החינוך במדינות רבות ברחבי תבל. ההתרחבות התרחשה בחינוך היסודי והתיכוני, ובמדינות רבות, גם בחינוך העל-תיכוני. חוקרים החלו לכתוב מחקרים על ההשלכות של התרחבות ההשכלה על אי-שוויון בכלל וכל אי שוויון השכלתי בפרט. שביט ושותפו הנס-פטר בלוספלד (H-P Blossfeld) גייסו את טובי החוקרים מ-13 ארצות וביקשו מהם לאמוד את מידת השינוי באי-השוויון ההשכלתי בארצותיהם לאורך זמן. שביט ובלוספלד ניתחו את תוצאות המחקרים הללו והראו שאי-השוויון ההשכלתי בין מעמדות חברתיים נותר יציב למדי לאורך השנים חרף ההתרחבות העצומה בהשכלה. זאת, למעט מדינות המפעילות מדינת רווחה אגרסיבית, כגון שוודיה. המחקר כולו התפרסם כספר שכותרתו Persistent Inequality: Changing Educational Attainment in Thirteen Countries שיצא לאור בשנת 1993.
מרד האח'ואן
סיום המרד
בעקבות אבדות האח'ואן הם נאלצו להיכנע בסופו של דבר. פייסל אל-דאויש, המנהיג הראשי של המרד משבט מוטייר, נמלט לכווית באוקטובר 1929 אך נעצר על ידי הבריטים והוסגר לאבן סעוד; הוא מת מאוחר יותר בשבי בריאד ממחלת לב. המרד הסתיים רשמית ב-10 בינואר 1930, לאחר שכוחות גדולים של האח'ואן נכנעו לבריטים בגבול כווית-סעודיה. למרות המרד, אבן סעוד דגל בשילוב מחדש של מאות לוחמי האח'ואן בצבאו, בין השאר כדי לא לעורר את זעמם של מרבית שבטי האח'ואן שתמכו במורדים אך למרות זאת לא נלחמו באבן סעוד. אלו מבין השבטים שהשתתפו במרד נענשו בהפקעת חלק מהצאן והגמלים שלהם.
יוסי שביט
אי-שוויון עיקש בחינוך (Persistent Inequality)
בעקבות מחקר זה נערכו מחקרים רבים שניסו לאתגר את תוצאותיו ולהסביר את ממצאיו.
מלימודים לעבודה (From School to Work)
פרויקט שני בסדרת המחקרים ההשוואתיים של שביט נערך בשיתוף עם וואלטר מולר (Walter Müller) והתפרסם תחת הכותרת From School to Work (1997) בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. שביט ומולר חקרו את ההבדלים בין ארצות באופי הקשר שבין השכלה לתעסוקה. קיימים הבדלים ניכרים בין מדינות במידה בה ההשכלה מוכרת ומתוגמלת בשוק העבודה. בחלק מהארצות האנשים עובדים לעיתים במשלחי יד שאינם קשורים לתחום אותו למדו. לעומתן יש ארצות בהן הקשר בין השכלה לתעסוקה הדוק - דוגמה לכך היא גרמניה, בה תעודות ההשכלה מבטיחות לעובד תעסוקה בתחום לימודיו. החוקרים מצאו שהסיבה לכך נעוצה באופיה של מערכת ההכשרה המקצועית בארצות השונות. בארצות מהסוג הראשון מערכת ההכשרה המקצועית אינה מוערכת. היא נתפסת כהשכלה סוג ב' ולמעסיקים אין מעורבות בעיצובה. לעומת זאת בארצות מהסוג השני, ההפך הוא הנכון – להכשרה מקצועית יש מעמד מכובד. מערכת ההכשרה המקצועית בארצות הללו מתנהלת תוך שיתוף פעולה בין ארגוני העובדים, המעסיקים והמדינה ומותאמת לצורכי החברות המעסיקות.
ריבוד בהשכלה הגבוהה (Stratification in Higher Education)
זה השלישי בסדרת מחקריו ההשוואתיים של שביט התמקד בהשכלה הגבוהה. המחקר נערך בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, מיד לאחר התרחבות המכללות הציבוריות והפרטיות בישראל. הוא רצה לדעת אלו לקחים אפשר להסיק מניסיונן של מדינות אחרות שעברו תהליכי התרחבות, הפרטה וגיוון מוסדי (בדומה להבחנה בין מכללות לאוניברסיטאות). המחקר, נערך בשיתוף עם ריצ'רד ארום (Richard Arum), אדם גמוראן (Adam Gamoran) וגילה מנחם והתפרסם בהוצאת אוניברסיטת סטנפורד.
הוא בדק את השינוי באי השוויון בזמינות השכלה גבוהה ב-15 ארצות בעלות מגוון הסדרים מוסדיים בתחום ההשכלה הגבוהה. בין ממצאיו הרבים אנו למדים שהתרחבות ההשכלה הגבוהה שיפרה את נגישותה לכלל שכבות האוכלוסייה ושאי השוויון בין שכבות בנגישות הצטמצם לעיתים, אך אי השוויון באשר לסיכויי הסיום המוצלח של לימודים גבוהים לא השתנה בדרך כלל. הפרטה לא פוגעת בהכרח במידת השוויון המעמדי בנגישות להשכלה גבוהה וגיוון מוסדי לא מצמצם אותו בהכרח.
דמוגרפיה וחינוך
שביט חוקר את הקשר שבין שינויים דמוגרפיים ומערכת החינוך ושוויון הזדמנויות בה. נושא חשוב בתחום זה הוא הקשר בין גודל המשפחה להישגי ילדים. המשפחות בישראל גדולות יותר כמעט מכל מדינה בOECD ומחקרים מלמדים שילדים הגדלים במשפחות גדולות מגיעים להישגים נמוכים בממוצע מאלה הגדלים במשפחות קטנות. הדבר נכון גם בישראל אולם באוכלוסיות החרדית והערבית, ההשפעה השלילית של גודל המשפחה על הישגים דווקא קטן יותר. ישנה טענה שהדבר מסתייע בגין התמיכה החברתית הרבה לה זוכות משפחות גדולות בקהילות אלו.
שביט ניסה לברר ביחד עם ד”ר יריב פניגר באיזו מידה ריבוי הילדים בישראל משפיע על ההישגים היחסיים של תלמידי ישראל בהשוואה למדינות הOECD. מחקרים בינלאומיים מראים שהישגי התלמידים בישראל נמוכים בהשוואה למדינות מפותחות. כמו כן, בישראל כאמור, שיעורי ילודה גבוהים מאוד לעומת אלה של רוב המדינות המפותחות. כתוצאה מכך, המשפחות הישראליות גדולות יחסית, והצפיפות בכיתות גבוהה. שני משתנים אלו מוכרים בספרות המחקר כגורמים המגבילים הישגים לימודיים. פניגר ושביט ניתחו את נתוני פיז"ה והראו ששיעורי הילודה הגבוהים מסבירים את רוב הפער בין ציוני התלמידים הישראלים ובין הממוצע הבינלאומי. ההשפעה שיש לגודל האוכלוסייה הצעירה על ציוני התלמידים נמצאה קשורה הן לגודל המשפחות והן לצפיפות בכיתות. בעוד מחקרים רבים מחפשים את ההסבר לרמת ההישגים הנמוכה במשתני מערכת החינוך עצמה, המחקר של פניגר ושביט הראה שלהקשר החברתי והדמוגרפי שבו פועלת מערכת החינוך תרומה חשובה להבנת הישגי התלמידים. קישור למאמר.
יחסי יהודים-ערבים במערכת החינוך
מחקרו הנוכחי של שביט עוסק בשילוב בין ערבים ליהודים בבתי ספר בישראל. מידת הסגרגציה בין יהודים לערבים בישראל גבוהה מאוד. רוב הערבים גרים ביישובים שאוכלוסייתם היא על טהרת הערבים, ורוב היהודים גרים בשכונות שהן על טהרת היהודים. גם במערכת החינוך ההפרדה בין הלאומים די קיצונית.
עם זאת פועלים בישראל כמה עשרות בתי ספר בהם מתקיים עירוב בין יהודים לערבים. חלקם הם בתי ספר המחויבים אידאולוגית לדו-קיום שוויוני, כגון בתי ספר המאוגדים בעמותת "יד ביד" לחינוך דו-לשוני, אך הרוב הם בתי ספר שבהם העירוב הוא נסיבתי ולא אידאולוגי. הללו שוכנים בשכונות מעורבות, הם מוגדרים כבתי ספר עבריים, אך חלק מהאוכלוסייה הערבית בשכונה בוחרים לשלוח אליהם את ילדיהם. הדוגמה הבולטת לכך היא יפו, שכל בתי הספר העבריים הלא-דתיים שבה הם בתי ספר מעורבים. כך גם ברמלה, לוד ובמקומות אחרים.
המחקר הנערך בשיתוף עם דר' אורי שויד ובמימון קרן יאקובס מברר מהם התהליכים החברתיים המתרחשים בבתי הספר המעורבים הללו. למשל האם מתעוררים מתחים בין ההורים מהקבוצות השונות, האם התלמידים בני הקבוצות השונות מתרועעים זה עם זה, האם יש הבדלים בין בתי הספר מהסוג האידאולוגי לבתי הספר שבהם האינטגרציה היא נסיבתית, האם הרכב האוכלוסייה היהודית במקום (למשל שיעור המהגרים האתיופים והרוסים) משפיע על יחסי הקהילה היהודית כלפי הערבית ולהפך.
קרפדה במאורה
קרפדה במאורה הוא מאכל מסורתי של המטבח האנגלי עשוי נקניקיות אפויות בבלילת פודינג יורקשייר, המוגש לרוב לצד ירקות ורוטב בשר עם בצל, לעיתים גם עם מחית תפוחי אדמה או טוגנים.
מקור שמו של המאכל אינו ודאי. בין השאר נטען כי השם מתאר את מראהו של המאכל, הנראה כקרפדה המציצה מהמאורה. אמנם המאכל כפי שהוא מוגש היום אינו נראה כך, אך במקורו לא הוכן מנקניקיות אלא ממגוון סוגי בשר (בין השאר בשר בקר, בשר כבש, כליות ועוד) שהונחו במרכז הבלילה, וניתן היה לדמותו לקרפדה האורבת לציד, כשרק חלק מגופה גלוי מחוץ למאורה. הכנת המאכל מצריכה הלהטת תבנית אפייה בתנור, הכנסת הנקניקיות והבלילה לתבנית הלוהטת ואפייה למשך כמחצית שעה.
תחזוקת תוכנה
בהנדסת תוכנה, תחזוקת תוכנה היא תהליך ההרחבה, המיטוב ותיקון הפגמים של גרסת תוכנה שפיתוחה הסתיים, והיא מוצבת בשטח. תחזוקת תוכנה היא השלב האחרון בתהליך פיתוח התוכנה, ותחילתו לאחר שהתוכנה הוצבה בשטח והופעלה. שלב תחזוקת התוכנה הוא לרוב הארוך והיקר ביותר במחזור חייה של תוכנה, ופעמים רבות מגיע לכדי שני שלישים מהעלות הכוללת. לרוב, בשלב זה נעשים שינויים שמטרתם תיקון באגים, הוספת פונקציונליות חדשה, וכן שיפור השימושיות.
נשכן
נשכן הוא צעצוע המיועד להקל על תופעות הלוואי של בקיעת שיניים.
רוב הנשכנים המודרניים עשויים סיליקון. חומרים נפוצים אחרים הם עץ וגומי. חלק מהנשכנים מלאים בנוזל או בג'ל שניתן להקפיא או לקרר. נשכנים נבדלים ממוצצים בכך שהם מיועדים להניע פעולת לעיסה ולא יניקה.
נשכנים מגיעים במגוון צורות. הם עשויים לסייע בהקלה על כאבי בקיעת שיניים ולעזור לשיניים חדשות לחדור לחניכיים, וכן להעסיק את התינוק במידת מה.
אווטאר: כשף האוויר האחרון – קטרה וכסף הפיראטים
אווטאר: כַּשָּף האוויר האחרון – קטרה וכסף הפיראטים (באנגלית: Avatar: The Last Airbender – Katara and the Pirate's Silver) הוא הרומן הגרפי התשיעי בזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון" והראשון בסדר הכרונולוגי. עלילת הספר מתרחשת בזמן אירועי העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "אווטאר" ומתמקד במעשיה של קטרה לאחר שנפרדה משאר חבריה. הרומן הגרפי נכתב על ידי פיית' ארין היקס יחד עם טים הדריק, ויצא לאור ב-14 באוקטובר 2020 על ידי דארק הורס קומיקס.
רקע עלילתי
בסדרת הטלוויזיה "אווטאר" מתואר כיצד אווטאר אנג, האמון על שמירת השלום, מנסה יחד עם חבריו להביא לסיום המתקפה של אומת האש על שאר העולם, מה שהופך את צוות האווטאר למבוקשים ברחבי אומת האש.
עלילה
בזמן שאנג, טוף, סוקה וקטרה עפים על גביו של אפה בשמי המושבות הכבושות של אומת האש, הם מתגלים על ידי חיילי אומת האש אשר יורים מרגמות לעברם, מה שגורם להם לנחות נחיתת חירום במהלכה נופלת קטרה לשטח אומת האש ונאלצת להסוות את זהותה. לאחר שג'יאנג, קפטנית של ספינת פיראטים ראתה כיצד קטרה גברה על חייל מאומת האש היא מציעה לה להצטרף לצוות שלה. קטרה מסכימה ויחד עם שאר הפיראטים הם החלו בהברחת סחורה בלתי חוקית.
כשספינתם התגלתה על ידי חיילי אומת האש, קטרה מסייעת להם לגבור על החיילים. ואף גוברת לבדה על ספינת מלחמה שלמה.
לאחר סיום הקרב, מגלה קטרה כי הסחורה המוברחת היא תרופות מצילות חיים וחושבת כי ג'יאנג מתכוונת לסחוט כסף מאנשים חולים. לאחר שהם מגיעים לחוף היא מבינה כי טעתה וג'יאנג מסבירה לה כי עם פלישתה של אומת האש הפיראטים כרתו ברית להגן על אנשי ממלכת האדמה. כשאנג רואה בים את ספינת הקרב המוקפאת הוא מסיק מכך שזהו מעשי ידיה של קטרה, ואכן לא הרבה אחרי החבורה מצליחים למצוא אותה. כשהיא מספרת להם על שהצטרפה לצוות פיראטים הם מתקשים להאמין אך מתפלאים לשמוע את ג'יאנג מודה לקטרה על עזרתה להם.
יצירה והוצאה לאור
"קטרה וכסף הפיראטים" הוא הרומן הגרפי הראשון מתוך שלושת הרומנים הגרפיים בזיכיון שאינו טרילוגיה, יחד עם "אווטאר: כשף האוויר האחרון – האקדמיה של טוף בייפונג" ו"אווטאר: כשף האוויר האחרון – סוקי, לבד" אשר כולם נכתבו על ידי ארין היקס וטים הדריק. ב-15 בנובמבר 2022 מתוכנן לצאת ספר בשם "Team Avatar Treasury" שיאגד את שלושת הספרים תחת כריכה אחת.
קבלה
הרומן הגרפי התקבל בברכה על ידי מעריצי הסדרה והמבקרים. ברנטון סטיוארט מ-CBR כתב כי "לאחר שהודחה בדרך כלל לשוליים, קטרה זורחת כגיבורה הראשית של הסיפור בתפקיד מככב, כשזוהי רק אחד ממספר החלטות חכמות של הכותבים". הוא המשיך ואמר, "מלבד תוכן נוסף לסדרה המקורית, הקומיקס הוא פשוט הרפתקה מהנה המציגה לנו את כוחה של קטרה וחושפת עוד מהעולם המרתק של אווטאר וכמו כן אנו מקבלים תובנות על חיי הפיראטים".
ארצות הברית
ארצות הברית של אמריקה (באנגלית אמריקאית: United States of America; בראשי תיבות: USA; בקיצור: United States; לעיתים מקוצר גם בראשי תיבות: US; בתרגום מילולי לעברית: "המדינות המאוחדות של אמריקה", המוכרת בשם המקוצר, ארצות הברית ובראשי תיבות ארה"ב) היא פדרציה ורפובליקה-חוקתית ומעצמת-על המורכבת מ-50 מדינות, ממחוז פדרלי אחד ו-5 טריטוריות. היא שוכנת ברוּבָּה במרכז יבשת אמריקה הצפונית, שבה נמצאות 48 מהמדינות וכן מחוז קולומביה שבו נמצאת העיר וושינגטון, בירת המדינה. ארצות הברית גובלת בקנדה בצפון ובמקסיקו בדרום. מדינת אלסקה שוכנת בצפון-מערב היבשת, קנדה נמצאת מזרחית לה ורוסיה נמצאת בצד מערב, מעבר למצר ברינג. המדינה ה-50 היא הוואי, ארכיפלג השוכן באוקיינוס השקט.
ארצות הברית נוסדה על ידי שלוש עשרה המושבות הבריטיות שהוקמו לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי. המושבות הכריזו על עצמאותן ב-4 ביולי 1776. עימותים בין בריטניה הגדולה לקולוניות הביאו למלחמת העצמאות של ארצות הברית בין 1775 ל-1783, שהייתה למלחמת העצמאות הקולוניאלית המוצלחת הראשונה. ב-1787 אומצה חוקת ארצות הברית שנכנסה לתוקפה שנתיים אחרי ושבמסגרתה אורגנה מחדש מערכת הממשל המרכזי של ארצות הברית. מגילת הזכויות, שכללה עשרה תיקונים לחוקה, אושררה ב-1791.
במהלך המאה ה-19, רכשה ארצות הברית אדמות מצרפת, ספרד, הממלכה המאוחדת, מקסיקו ורוסיה, וסיפחה את רפובליקת טקסס והוואי. המחלוקות בין מדינות הדרום החקלאיות למדינות הצפון התעשייתיות בסוגיית זכויות המדינות והרחבת העבדות בארצות הברית הובילו לפריצתה של מלחמת האזרחים האמריקנית בשנות ה-60 של המאה ה-19. ניצחונו של הצפון מנע את פיצולה הקבוע של המדינה, והוביל בסופו של דבר לסיומה של העבדות החוקית בארצות הברית. מלחמת ארצות הברית–ספרד ומלחמת העולם הראשונה חיזקו את מעמדה של ארצות הברית כמעצמה צבאית. ארצות הברית הייתה ב-1945 למדינה הראשונה שייצרה, צברה ואף השתמשה בנשק גרעיני. לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה לחברה קבועה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות מ-17 בינואר 1946, והמייסדת של הברית הצפון אטלנטית ב-4 באפריל 1949, בה היא נחשבת לציר המרכזי. כיום, לרשות ארצות הברית הצבא הנחשב לחזק והמתקדם בתבל, עם חילות הים והאוויר הגדולים בעולם.
ארצות הברית נחשבת כיום למעצמת העל היחידה בעולם, מדינה בעלת נשק גרעיני באופן רשמי וכחברת G7. היא בעלת חשיבות מכרעת בכלכלה, בביטחון וביחסי החוץ הבינלאומיים.
אטימולוגיה
המילה אמריקה, כהתייחסות ליבשת הנמצאת בחצי הכדור המערבי, נכנסה לשימוש ככל הנראה ב-1507 לאחר שאמריגו וספוצ'י ביקר ביבשת. שמה המלא של המדינה שימש לראשונה באופן רשמי בהכרזת העצמאות, שהייתה "ההכרזה פה אחד של שלוש-עשרה ארצות הברית של אמריקה" שאומצה על ידי "נציגי ארצות הברית של אמריקה" ב-4 ביולי 1776. שמה הנוכחי של המדינה נקבע ב-15 בנובמבר 1777, כאשר הקונגרס הקונטיננטלי השני אימץ את תקנון הקונפדרציה, שבסעיפו הראשון נאמר "שמה של המדינה יהיה 'ארצות הברית של אמריקה'". (The United States of America).
הדרך הנפוצה ביותר להתייחס לאזרח של ארצות הברית היא התואר "אמריקאי" או "אמריקני", ושכיחה גם ההתייחסות למדינה עצמה בשם "אמריקה", כשם היבשת. התואר אמריקאי כמעט אינו משמש בשפה האנגלית כהתייחסות לגורם כלשהו שאיננו קשור לארצות הברית, או לתושב יבשת אמריקה.
השימוש הראשוני בביטוי "ארצות הברית" באנגלית היה בלשון רבים ("the United States are"), אך לאורך שנות קיומה של המדינה הוא הפך בהדרגה לביטוי המשמש בלשון יחיד. צורה זו היא הצורה התקנית כיום.
התקופה הקדם קולוניאלית וראשית הקולוניזציה
העדויות הארכאולוגיות והגאולוגיות מעידות על כך שאמריקה הצפונית הייתה מיושבת על ידי אנשים שהיגרו אליה מאסיה דרך מצר ברינג כבר לפני 11,000 שנים. תרבויות רבות שגשגו ביבשת אמריקה קודם להגעת האירופאים, ובהן האולמקים והאצטקים בדרום-מערב היבשת ותרבות אדנה במזרחה. התרבויות הללו התפתחו במהלך השנים והפכו לאוכלוסיות גדולות וצפופות.
בשנת 1492 הוביל הספן האיטלקי כריסטופר קולומבוס משלחת אשר מומנה באופן חלקי על ידי ספרד במטרה למצוא נתיב שיט חדש להודו מכיוון מערב. לאחר מסע של יותר מחודש ימים, הגיעה המשלחת לאזור האיים הקריביים ויצרה לראשונה קשר עם אוכלוסיית הילידים במקום. מכיוון שקולומבוס חשב שהוא הגיע להודו, הילידים האלו כונו אינדיאנים (מהמילה "אינדיה", הודו בשפות האירופאיות).
הנוכחות הספרדית המוקדמת ביותר על אדמת ארצות הברית של ימינו היא זו של חואן פונסה דה ליאון, שהגיע לאזור ב-2 באפריל 1513 לחוף עשיר שאותו כינה פלורידה.
הספרדים שלחו מספר מתיישבים, והקימו את היישובים האירופאים הקבועים הראשונים בחלק היבשתי של ארצות הברית. ההתיישבות הראשונה הייתה בסיינט אוגוסטין, פלורידה ב-1565, ולאחריה הספרדים התיישבו בסנטה פה, ניו מקסיקו, סן אנטוניו, טוסון, סן דייגו, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו. רוב היישובים הספרדיים הוקמו לאורך החוף הקליפורני של בניו מקסיקו. במקביל סוחרי פרוות צרפתים החלו להקים יישובים באזור צרפת החדשה סביב הימות הגדולות.
התיישבות הקבע הראשונה של אנגליה בעולם החדש הייתה המושבה ג'יימסטאון בווירג'יניה אשר נוסדה ב-1607. בין סוף שנות העשרה של המאה ה-17 ועד למהפכה האמריקאית חלק מהמושבות היו מושבות עונשין. מ-1614 החלה גם הולנד להקים יישובים באזור הדרומי של נהר ההדסון כולל את ניו אמסטרדם באי מנהטן. עד 1674 הכוחות האנגלים הצליחו לכבוש את המושבות ההולנדיות במהלך מלחמות הולנד-אנגליה. בעקבות הכיבוש שמה של המושבה ההולנדית הולנד החדשה שונה לניו יורק. עד תחילת המאה ה-18 הפכו העבדים האפריקנים למקור עיקרי לעבודות כפיים רבות ברחבי היבשת.
לאחר שבשנת 1729 קרוליינה הצפונית הפכה למושבה נפרדת מקרוליינה הדרומית ולאחר יישוב ג'ורג'יה בשנת 1732, הושלמה היווסדותן של שלוש עשרה המושבות הבריטיות בחוף המזרחי של צפון אמריקה אשר יהפכו לבסוף לארצות הברית של אמריקה. לכל אחת מן המושבות היה שלטון עצמי – בכל מושבה מינה המלך האנגלי מושל ולצידו פקידים, אך לצידו גם המתיישבים השתתפו בשלטון, בעיקר בהחלטות שנוגעות למיסוי, גיוס לצבא ועניינים משפטיים. במהלך השנים במושבות נוצרה תרבות חדשה, ששילבה תרבות אנגלית ואירופאית, וכן אלמנטים של תרבות שלא התקיימה קודם, ושהתפתחה בעיקר בגלל התנאים הגאוגרפיים והתברואתיים בצפון אמריקה. על אף שתושבי שלוש עשרה המושבות היו כפופים לתשלום מיסים לשלטונות הבריטיים, לא הייתה להם שום נציגות בבית הנבחרים של בריטניה הגדולה. המתיישבים, שמספרם הגיע כבר ל-3 מיליון בשנת 1770, החלו בהדרגה לראות את עצמם כאמריקאים עצמאיים בעלי מחשבות שונות משל הריבונות הבריטית הנוכחית. בעקבות זאת הם בזו לפיקוח הבריטי עליהם, אף על פי שהיה רופף ביותר כיוון שבריטניה הייתה טרודה בעצמה במלחמות דוגמת מלחמת שבע השנים.
השגת עצמאות וההתפשטות מערבה
באמצע המאה השמונה עשרה החלה תסיסה בקרב אוכלוסיית המושבות על רקע הטלת מסים על ידי השלטון הבריטי מבלי לתת ייצוג פוליטי נאות לאנשי המושבות. המצב הגיע לרתיחה בשנות ה-70 של המאה, עם טבח בוסטון (1770) ומסיבת התה של בוסטון (1773). המושבות התארגנו במסגרת הקונגרס הקונטיננטלי (החל מ-1774), וב-1775 הקימו את הצבא הקונטיננטלי, העמידו בראשו את ג'ורג' וושינגטון, ופתחו במלחמת העצמאות של ארצות הברית. במהלך המלחמה, ב-4 ביולי 1776, נחתמה בפילדלפיה הכרזת העצמאות של ארצות הברית. המלחמה, שנמשכה גם אחרי הכרזת העצמאות, הוכרעה עם ניצחון האמריקאים והצרפתים בקרב יורקטאון ב-1781, והסתיימה זמן קצר אחר כך. הבריטים הכירו בעצמאות המדינה הצעירה בחוזה פריז ב-1783.
בתחילה הייתה ארצות הברית קונפדרציה רופפת של שלוש עשרה המדינות. אולם מבנה זה לא היה מספיק למדינה, שהתאוששה מהמלחמה. ב-1787 כונסה בפילדלפיה הוועידה החוקתית על מנת לגבש חוקה, תוך מחלוקת בין הפדרליסטים, שרצו איחוד חזק יותר הכולל ממשלה פדרלית חזקה שיכולה לגבות מיסים, לבין מתנגדיהם שחששו מחידוש העריצות ממנה הם השתחררו זה עתה. חוקת ארצות הברית אושררה על ידי מספיק מדינות ב-1788 ונכנסה לתוקף ב-1789. לנשיא הראשון תחת החוקה החדשה נבחר ג'ורג' וושינגטון.
אולם ההתפשטות לא התקיימה רק בדרכי שלום. היא הביאה לעימותים נגד האינדיאנים, למלחמת 1812 נגד בריטניה, למהפכה הטקסנית (1836-1835) ומלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848).
מלחמת האזרחים והתפתחות התעשייה
ההתפשטות מערבה תרמה רבות גם לעימות הפנימי בשאלת העבדות. ארצות הברית הייתה קרועה בין מדינות הצפון התעשייתיות בהן העבדות הייתה אסורה, למדינות הדרום החקלאיות שכלכלתן התבססה על העבדות. אף אחד מהצדדים לא הצליח לכפות את עמדתו, והמאבק התמקד סביב קבלת מדינות חדשות לברית, כאשר כל אחד מהצדדים חשש שייווצר רוב מוצק נגדו. במשך המחצית השנייה של המאה ה-19 נערכו מספר ניסיונות של פשרה (פשרת מיזורי מ-1820, ופשרת 1850) שדאגו שיישמר האיזון בין מדינות העבדות והמדינות החופשיות. אולם בשנות ה-50 חלה הקצנה בשני המחנות. תומכי העבדות הצליחו לבטל את הישגי הצפון עם קבלת חוק קנזס נברסקה, ופעלו לאכיפת הסגרת עבדים שברחו צפונה. לעומתם בצפון התחזקה תנועת ההתנגדות לעבדות וקמה המפלגה הרפובליקנית.
כאשר אברהם לינקולן נבחר לנשיאות מטעמה פרשו מדינות הדרום זו אחר זו מהברית והקימו את קונפדרציית המדינות של אמריקה, וניתן האות למלחמת האזרחים העקובה מדם שהתחוללה בין 1861 ל-1865, שבה ניצח לבסוף הצפון.
עם תום המלחמה וביטול העבדות (בתיקון ה-13 לחוקה) עלתה שאלת שילובן מחדש של המדינות המורדות באיחוד, במסגרת מה שכונה "תקופת השיקום" ("Reconstruction"). לינקולן היה בעד עמדה פייסנית כלפי מדינות הדרום המובסות, אולם הוא נרצח כמעט מיד אחרי סיום המלחמה על ידי המתנקש ג'ון וילקס בות', והקונגרס בו היו מיוצגות רק המדינות שנותרו נאמנות לאיחוד ושהיה בשליטה רפובליקנית, הוביל קו נוקשה ונקמני כלפי הדרום שכלל הטלת ממשל צבאי ותנאים נוקשים על קבלת המדינות הפורשות חזרה לברית. תקופת השיקום הסתיימה ב-1877, עם הוצאת הצבא הפדרלי ממדינות הדרום. היחס העוין של אנשי הדרום הלבנים המובסים כלפי הצפוניים והעבדים המשוחררים (כפי שהתבטא בהקמת הקו קלוקס קלאן) גרם לכך שמצב האפרו-אמריקאים לא השתנה בהרבה ממצבם בתקופת העבדות עד לאמצע המאה ה-20, והתקיימה מדיניות ההפרדה הגזעית תחת הכותרת "נפרד אך שווה".
התקופה שלאחר המלחמה הייתה תקופה של צמיחה אדירה של המגזר התעשייתי בארצות הברית, ומהפכה של מעבר מחברה של חקלאים ובעלי מקצוע מומחים, לחברה מתועשת. המהפכה כללה גם מהפכה תחבורתית, של רישות המדינה במסילות ברזל, וגל הגירה עצום של כ-40 מיליון איש שהגיעו מאירופה וממזרח אסיה. הממשל עודד את התעשיינים החדשים הן בסובסידיות, והן במדיניות של מכסי מגן גבוהים. אולם לתקופה זו, שכונתה בביקורת "העידן המוזהב" (The gilded age), היו גם צדדים שליליים רבים: בעלי ההון החדשים ("הברונים השודדים"), צברו הון עצום בתקופה קצרה. בעלי הון מעטים השתלטו על הכלכלה על ידי הקמת קרטלים. הממשל הושחת, ונוצרו פערים חברתיים עצומים.
כתגובה לכך הוקמו מספר תנועות מחאה ורפורמה: הפועלים החלו בהקמת האיגודים המקצועיים (בשנות ה-70' וה-80'), החקלאים הקימו את התנועה הפופוליסטית שהגיעה לשיאה בשנות ה-90', ואנשי המעמד הבינוני הובילו את הרפורמה הפרוגרסיבית שהשתלטה על הפוליטיקה האמריקאית בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 (מתחילת ממשל תיאודור רוזוולט ועד תום ממשלו של וודרו וילסון), והובילה תיקונים בממשל, והטלת הגבלות על הקרטלים ופיקוח על המסחר.
מלחמת העולם הראשונה, השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם הראשונה ארצות הברית, בהנהגתו של וודרו וילסון, הקפידה על הנייטרליות, אולם, הקשרים ההיסטוריים והלשוניים בין ארצות הברית והממלכה המאוחדת, ותפיסת המלחמה (במיוחד אחרי נפילת השלטון הצארי באימפריה הרוסית) כמלחמה בין הדמוקרטיה לאוטוקרטיה גרמו לרוב הציבור לגלות אהדה רבה יותר לצד מדינות ההסכמה. אולם רק ב-2 באפריל 1917 הצטרפה ארצות הברית לבעלות הברית ושברה את מאזן הכוחות.
מלחמת העולם הראשונה הסתיימה בהתמוטטות צבאית וכלכלית של גרמניה, אולם מבלי שגרמניה עצמה נכבשה. תוצאת ועידות השלום בפריז ביוני 1919, היה חוזה ורסאי – סופה הרשמי של המלחמה. בין 440 סעיפיו, דרש החוזה שגרמניה תקבל אחריות על פתיחת המלחמה ותשלם פיצויים כבדים. ההסכם כלל גם פסקה, שחייבה את הקמת חבר הלאומים. הסנאט האמריקאי מעולם לא אישר את האמנה, למרות מסע התמיכה באמנה שבו פצח נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון. ארצות הברית נשאה ונתנה על חוזה שלום נפרד עם גרמניה, שהושלם באוגוסט 1921.
כבר בפרוץ מלחמת העולם השנייה ארצות הברית העניקה משלוחי תחמושת וסיוע כלכלי קל לבריטניה במלחמתה כנגד גרמניה הנאצית. ב-7 בדצמבר 1941 תקפו מטוסי חיל האוויר היפני את מעגן הצי האמריקאי בפרל הארבור שבהוואי. בעקבות התקיפה, אישר הקונגרס את הצעת הנשיא רוזוולט על הכרזת מלחמה על מדינות הציר – גרמניה, איטליה, ויפן (מדינות ציר אחרות: הונגריה, רומניה, בולגריה, סלובקיה והמדינה העצמאית של קרואטיה הכריזו מלחמה על ארצות הברית בדצמבר של 1941. אבל ארצות הברית עצמה לא הכריזה מלחמה על המדינות הללו עד יוני 1942). ארצות הברית נכנסה למלחמה דרך צפון אפריקה (אותה כבשה מידי כוחות צבא איטלקיים וצבא צרפת של וישי) והתקדמה בהדרגה לתוך איטליה, אחר כך לתוך אוסטריה וצרפת ולגרמניה עצמה.
המלחמה הקרה וזכויות האזרח
לאחר מלחמת העולם השנייה התנהל מאבק בין ארצות הברית לבין ברית המועצות על אזורי השליטה בעולם. דרום אמריקה נפלה להשפעה אמריקאית יותר, ואילו במזרח הרחוק התנהלו מלחמות בין הכוחות התומכים בקומוניזם, שקיבלו תמיכה מברית המועצות, לבין הכוחות שתמכו בקפיטליזם אשר קיבלו תמיכה מארצות הברית; לאחר מאבק עקוב מדם סין נפלה להשפעה קומוניסטית. ב-1950, בעקבות הבהלה שנוצרה מהפיכת המזרח הרחוק לקומוניסטי ברובו, השתתפה ארצות הברית (ביחד עם כוחות המערב) במלחמת קוריאה, שהייתה בפועל ההתנגשות המזוינת הראשונה בין כוחות המערב (הקפיטליסטי-דמוקרטי) לבין כוחות הגוש המזרחי הקומוניסטי. ב-1952 תמו עשרים שנות שלטון המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית עם ניצחונו של דווייט אייזנהאואר הרפובליקני. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 עלתה המחתרת הקומוניסטית בצפון וייטנאם.
ב-1961 התעורר משבר הטילים בקובה, עם הנחתם של משגרי טילים סובייטים באי קובה, במרחק 145 ק"מ מחופי פלורידה. קנדי פעל בהצלחה לסיום המשבר באמצעים דיפלומטיים וזכה על כך להערכה רבה בעולם ובבית. בנובמבר 1963 נרצח הנשיא קנדי בעת ביקורו בדאלאס שבטקסס, על ידי לי הארווי אוסוואלד. במקומו הושבע סגנו, לינדון ג'ונסון, על האייר פורס 1. ג'ונסון המשיך את פעילותו של קנדי בקידום תוכנית החלל של ארצות הברית ובחקיקה של זכויות אזרח, אך החריף את המעורבות האמריקנית במלחמת וייטנאם בשונה מן המדיניות שנקט בה הנשיא קנדי.
ג'ונסון נבחר באחד הניצחונות הגדולים ביותר בתולדות ארצות הברית ב-1964, כשהביס את המועמד הרפובליקני בארי גולדווטר. באותה השנה הורה ג'ונסון לשלוח כוחות צבאיים קרביים לווייטנאם, וזאת לאחר כמה שנים שבהן ארצות הברית שלחה יועצים לדרום וייטנאם. ארצות הברית החלה להתערב, המלחמה הדרדרה והורחבה עם פתיחתו של מבצע רעם מתגלגל, ולאט לאט התחזקה תנועת מחאה כנגד המלחמה. התנועה התחזקה ודרשה מג'ונסון וממזכיר ההגנה שלו, רוברט מקנמארה, להתפטר. מקנמארה פוטר רק בשלהי ימיו של ג'ונסון בבית הלבן, אך הכוחות לא פונו. מחאה עזה מצד מפלגתו גרמה לג'ונסון לבסוף לפרוש מהמרוץ למועמדות מפלגתו לנשיאות במרץ 1968, ובמקומו העמידה המפלגה הדמוקרטית את סגן הנשיא יוברט האמפרי בכנס שנודע כאלים במיוחד בשיקגו. שנת 1968 התאפיינה באלימות רבה ברחובות, מהפגנות נגד מלחמת וייטנאם ועד למחאות גזעיות, ובמהלכה נרצחו באפריל מרטין לותר קינג ורוברט "בובי" קנדי ביוני. המועמד הרפובליקני לנשיאות, סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון, הבטיח להשיב "חוק וסדר" באמריקה. בתקופה שקדמה לבחירות באותה שנה הוביל ניקסון, אך תמיכתו נפגעה עם ההודעה מצד הנשיא ג'ונסון על משא ומתן לסיום המלחמה. בסופו של דבר ניצח ניקסון במרוץ צמוד. מדיניות המרוץ לחלל שהוביל הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, ושהומשכה על ידי מחליפו ג'ונסון, הניבה פרי ביולי 1969 עם אפולו 11 כשארצות הברית הייתה למדינה הראשונה שהנחיתה אדם על הירח.
בין אפריל ליולי 1970 הוביל ניקסון מסע הפצצות בקמבודיה כחלק מהניסיון לסיים את מלחמת וייטנאם, שלבסוף צלח בינואר 1972 כשנחתם ההסכם שהביא לפינוי הכוחות האמריקאיים מהמדינה והתיר את כיבושה על ידי הווייטקונג הקומוניסטי. בפברואר באותה שנה ערך ניקסון ביקור היסטורי ברפובליקה העממית של סין והודיע על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות. ביקורו הוביל להשלכות עזות וחשובות שפתחו את סין לעולם החופשי. בשל פרשת ווטרגייט נאלץ ניקסון להתפטר באוגוסט 1974 ובמקומו הושבע לנשיאות סגן הנשיא ג'רלד פורד, שמונה לאחר פרישתו של סגן הנשיא ספירו אגניו. במשך כהונתו של ג'ימי קרטר במהלך שנות ה-70 המאוחרות, כלכלת ארצות הברית עברה סטגפלציה (שילוב של עליית מחירים במשק, התגברות האבטלה ונסיגה בפיתוח הכלכלי). בחירתו של רונלד רייגן כנשיא בשנת 1980 ציינה שינוי משמעותי לכיוון הימין בפוליטיקה האמריקאית אשר התבטא בעיקר במדיניות כלכלית שמרנית שכללה קיצוץ במיסים והפחתת הוצאות הרווחה (קו כלכלי אשר זכה לכינוי "רייגניזם"). לקראת סוף שנות ה-80 החלו המשטרים הקומוניסטיים במדינות אירופה לקרוס בזה אחר זה (במה שנודע כסתיו העמים), דבר שהוביל לבסוף להתפרקותה הרשמית של ברית המועצות בתחילת שנות ה-90.
מתום המלחמה הקרה ועד היום
לאחר פירוק ברית המועצות, נותרה ארצות הברית מעצמת העל היחידה בעולם, והיא הוסיפה להפעיל כוח צבאי ברחבי העולם. מנהיגותה עמדה במבחן במלחמת המפרץ ב-1991, כאשר הובילה קואליציה צבאית בינלאומית בחסות האו"ם לשחרור כווית מכיבושה בידי עיראק.
לאחר בחירתו ב-1992, הוביל הנשיא ביל קלינטון את הצמיחה הכלכלית הארוכה ביותר בהיסטוריה האמריקאית, שהייתה בחלקה תוצאה של המהפכה הדיגיטלית וההזדמנויות העסקיות החדשות שנוצרו בעקבות התפתחות האינטרנט.
בשנת 1998 התרחש ניסיון הדחה לנשיא ביל קלינטון על ידי בית הנבחרים בעקבות האשמות שנקשרו לתביעה אזרחית ולסקנדל מין, אולם אף על פי כן, הוא זוכה על ידי הסנאט ונשאר בתפקיד עד סיום כהונתו. הבחירות הנשיאותיות מעוררות-המחלוקת של שנת 2000, בהן סגן הנשיא אל גור זכה בקול הפופולרי אך הפסיד את חבר האלקטורים, הוכרעו על ידי קביעה של בית המשפט העליון, לפיה יש להפסיק את הספירה החוזרת בפלורידה, ובכך הנשיא הנבחר יהיה מושל טקסס, ג'ורג' ווקר בוש.
ב-11 בספטמבר 2001, במהלך מתקפת טרור על ארצות הברית, חטפו טרוריסטים מוסלמים קיצוניים מארגון אל-קאעידה ארבעה מטוסי נוסעים, וריסקו שניים מהם לתוך מגדלי התאומים שבמרכז הסחר העולמי בניו יורק, ואחד לתוך הפנטגון, כשהם גורמים למותם של אלפי אנשים. מטוס נוסף התרסק בשטח פתוח בפנסילבניה, לאחר מאבק של נוסעיו בחוטפים. בעקבות המתקפות הכריז הנשיא בוש על פתיחת המלחמה העולמית בטרור, אשר מטרתה לשים קץ לטרור הבינלאומי, על ידי מניעה מקבוצות שהוגדרו על ידי ארצות הברית ובעלי בריתה כ"ארגוני טרור" (לרוב קבוצות אסלאמיות כגון אל-קאעידה, חזבאללה וחמאס) מלהוות איום על ארצות הברית ובעלי הברית שלה, ולשים קץ למתן החסות של מדינות לארגוני הטרור. בהמשך טבע בוש את המונח "ציר הרשע" שמתייחס לקבוצת מדינות התומכות בטרור ומפתחות נשק להשמדה המונית, אלה כוללות את איראן, עיראק וצפון קוריאה.
באוקטובר 2001 פתחה ארצות הברית במערכה צבאית באפגניסטן להפלת שלטון הטליבאן האסלאמי הקיצוני במדינה שנתן מחסה ותמיכה לאוסאמה בן לאדן. חברי ארגון הטליבאן אשר ירדו למחתרת, המשיכו להילחם במלחמת גרילה נגד כוחות נאט"ו באפגניסטן עד 2021. כמו כן, ארצות הברית האשימה את עיראק בהחזקה ובפיתוח של נשק להשמדה המונית. בעקבות כך פלשה ארצות הברית לעיראק במרס 2003. ארצות הברית הצליחה להפיל את משטרו של סדאם חוסיין בתוך שבועות אחדים, אך לאחר נפילתו התפתחה בעיראק מלחמה ממושכת בין הצבא האמריקני וכוחות המשטר החדש שתחת חסותו לבין כוחות בלתי-סדירים וארגוני טרור. הצבא האמריקני יצא מעיראק ב-2011, לאחר שהושגה רגיעה יחסית בשטח. ב-2014, עם התחדשות מלחמת האזרחים בעיראק, יצאה ארצות הברית למבצע נחישות טבועה, שכלל בעיקר הפצצות אוויריות ופעולות קומנדו נגד המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008, בתוך המיתון העולמי הגדול, נבחר לנשיאות ברק אובמה, הנשיא האפרו-אמריקאי הראשון בתולדותיה של ארצות הברית, וכן הנשיא הראשון ממוצא מעורב.
מבחינה דיפלומטית, ניהלו ארצות הברית וקובה מגעים, שהוכרזו לראשונה על ידי הנשיא ברק אובמה בדצמבר 2014, לחידוש יחסיהן הדיפלומטיים לאחר נתק של חצי מאה. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חודשו רשמית ביולי 2015, כאשר נפתחה שגרירות קובנית בוושינגטון, לראשונה מאז 1961 בימי המלחמה הקרה. הנציגות האמריקאית נפתחה רשמית בהוואנה באוגוסט, עם טקס רשמי בהשתתפות מזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 נבחר דונלד טראמפ לנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית, מנגד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 הפסיד טראמפ את תפקידו לג'ו ביידן שהיה סגנו של הנשיא לשעבר ברק אובמה מטעם המפלגה הדמוקרטית, שסגניתו, קמלה האריס היא האישה הראשונה אשר מכהנת בתפקיד זה.
פוליטיקה וממשל
הנשיא נבחר בבחירות כלליות, בשיטה סבוכה שבה האזרחים בכל מדינה מצביעים לנציגי המדינה בחבר האלקטורים. הקונגרס האמריקאי הוא הרשות המחוקקת (ברמה הפדרלית) והוא מורכב משני בתים שחבריהם נבחרים בבחירות אישיות: בית הנבחרים, שבו לכל מדינה יש ייצוג פרופורציונלי לאוכלוסייתה; והסנאט שבו כל מדינה מקבלת ייצוג של שני סנטורים.
מאחר שכל מערכות הבחירות הן אישיות ומתנהלות כמעט תמיד בסיבוב יחיד בו "המנצח לוקח את הכול", הכוח הפוליטי מצוי כמעט בלעדית בידיהן של שתי מפלגות גדולות. מאז סוף המאה ה-19 שתי מפלגות אלה הן המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הרפובליקנית. המפלגה הדמוקרטית נחשבת לשמאלנית יותר ("ליברלית") והרפובליקנית לימנית ("שמרנית"). כיום המפלגה הרפובליקנית מזוהה עם תמיכה בשוק חופשי, עם שמרנות דתית, עם התנגדות להפלות ועם ניציות ביטחונית. המפלגה הדמוקרטית מזוהה עם מדיניות של יותר שוויון כלכלי (סוציאל-דמוקרטיה), ושוויון למיעוטים (ובפרט לאפרו-אמריקאים), עם המאבק לזכויות אדם ואזרח ועם פתיחות כלפי הגירה ושיתוף גובר עם המוסדות הבינלאומיים. מבחינה גאוגרפית מרוכזים תומכי המפלגה הדמוקרטית, בצפון מזרח ארצות הברית, במערב המדינה, באזורים תעשייתיים בצפון מרכז המדינה ובערים הגדולות. לעומת זאת הרפובליקנים שולטים בדרום ארצות הברית (אזור שבאופן מסורתי היה דווקא מעוז דמוקרטי עד שנות השישים). כשיטה הדוגלת בעקרון הייצוג, נותנת החוקה בארצות הברית סמכויות רחבות לנשיא, משטר זה מכונה "משטר נשיאותי".
משנבחר הנשיא, ועד סוף תקופת כהונתו, הוא אינו זקוק לאמון מצד רוב הקונגרס. אמנם הקונגרס רשאי להעבירו מכהונתו על ידי תהליך מיוחד של העמדה לדין על ייסוד האשמה בבגידה, קבלת שוחד או פשעים ועבירות חמורות אחרות, אך עד היום לא הועבר אף נשיא אחד של ארצות הברית מכהונתו. הנשיא ה-17, אנדרו ג'ונסון, היה הכי קרוב לכך.
סמכויות הנשיא רחבות מאוד ומתפשטות על כל תחום הרשות המבצעת. בארצות הברית אין ממשלה לפי המתכונת המקובלת, קרי גוף קיבוצי של שרים, אשר מחליט ברוב קולות. הקבינט מורכב ממזכירי מחלקות הממשל הפדרלי ובנוסף מורכב גם מחטיבות אדמיניסטרטיביות מיוחדות (דהיינו, שמטעמי ניהול וארגון).
בראש הרשות השופטת נמצא בית המשפט העליון של ארצות הברית שלו יכולת ביקורת שיפוטית, כלומר, הסמכות לבטל חוקים העומדים בסתירה לעקרונות החוקה. מתחת לבית המשפט העליון ישנה היררכיה של בתי משפט פדרליים לערעורים ובתי משפט מחוזיים פדרליים ומתחתם מערכות המשפט של המדינות השונות. כמו רבות מארצות העולם ששורשיהן בממלכת בריטניה נהוגה בארצות הברית שיטת המשפט המקובל.
כלכלה
הכלכלה של ארצות הברית היא כלכלה מעורבת, מבוססת קפיטליזם, גדולה ומפותחת, עשירה באוצרות טבע ורוב שטחיה פוריים. המטבע של ארצות הברית הוא הדולר אמריקאי והוא ידוע בסימן $. על פי קרן המטבע הבינלאומית התוצר המקומי גולמי של ארצות הברית עומד על יותר מ-14 טריליון דולר, המהווה כ-20% מהתמ"ג העולמי, שני רק לתוצר המקומי הגולמי הכולל של מדינות האיחוד האירופי. המדינה ממוקמת במקום השמיני בעולם ביחס של תמ"ג נומינאלי לנפש ובמקום הרביעי בעולם ביחס של תמ"ג לנפש במונחי כוח קנייה (PPP). ארצות הברית היא היבואנית הגדולה ביותר של סחורות ושירותים, והיצואנית השנייה בגודלה. שותפותיה העיקריות למסחר הן: קנדה, סין, מקסיקו, יפן והאיחוד האירופי.
אומדנים עבור השנים האחרונות:
קצת למעלה מחמישית משטח ארצות הברית מעובד לצורכי חקלאות שלחין.
הכנסה
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, ההכנסה החציונית ברוטו למשק בית (לשנה) ב-2005 הייתה 46,326 דולר, כאשר ההבדלים בין המדינות השונות בארצות הברית הם מהותיים, למשל, בעוד ההכנסה לשנה בניו ג'רזי הייתה 60,246 דולר, במיסיסיפי גובהה 34,396 דולר. ההכנסה החציונית לנפש הייתה 25,036$ בשנה, ההכנסה החציונית לשכיר הייתה כ-40 אלף דולר.
פערי ההכנסות מבחינת מוצא גזעי מראים על הבדל שכר בין שכירים ממוצא אפריקאי והיספני (בעיקר מקסיקני) לעומת עמיתיהם ממוצא לבן (אירופאי) ואסייתי (לרוב מהמזרח הרחוק). ההכנסה החציונית למשק בית שבראשו עומד אדם ממוצא אסייתי היא הגבוהה ביותר והיא עומדת על $57,518, ללבנים $48,977 ולאפריקאים $30,134.
פערי ההכנסות בארצות הברית הם מהגבוהים בעולם המתועש. בשנת 2006 העשירון העליון הרוויח פי-16 יותר מהעשירון התחתון. כאשר החמישון התחתון מרוויח עד 18,500 דולר לשנה, החמישון העליון מרוויח יותר מ-92,000 דולר לשנה למשק בית.
שווי כולל חציוני (Median net wealth) ב-2004 היה 93,100$ למשק בית. הרבעון העליון היה בעל נכסים בשווי של 422,400$ למשק בית (לא כולל שווי בית המגורים העיקרי). התפישה הרווחת של "החלום האמריקאי" והניעות החברתית של ארצות הברית שמשכה מהגרים רבים למדינה במשך המאות ה-19 וה-20 נמשכת, חוקרים רבים קובעים שהניעות החברתית בארצות הברית גבוהה יחסית למדינות מערב אירופה וקנדה.