cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיאון יד מרדכי משואה לתקומה
ההיסטוריה וההשראה שהביאו להקמת המוזיאון: מהקמת קיבוץ יד מרדכי ועד להשקת המוזיאון
בשוך הקרבות ועם חזרת חברי הקיבוץ, לאחר שחרורו מהכיבוש המצרי, חל שינוי בעמדת חברי הקיבוץ בנוגע להנצחה והם ביקשו לאזן בין הנצחת מרד גטו ורשה ומפקדו מרדכי אנילביץ' להנצחת עמידת הגבורה של הקיבוץ וחברי הקיבוץ שנפלו בקרב.
סמל ההנצחה הראשון והבולט ביותר להנצחת המאבק על יד מרדכי היה מגדל המים המחורר מפגזים וכדורים. סמל זה לקוח מן הנוף המקומי של קיבוץ יד מרדכי, ממאגר הסמלים של חיי המשק החקלאי ומהתקופה הקשה שעברה על הקיבוץ באותה שנה. המגדל קרס בחורף 1949 ובמאי באותה שנה הוחלט שלצידו תוקם אנדרטה לזכרו של מרדכי אנילביץ. האנדרטה, פרי עבודתו של הפסל נתן רפפורט הוצבה במקום במאי 1951.
עוד בראשית 1949 הוחלט להניח אבן פינה למפעל זיכרון שיבטא את עוצמת הקשר, שרצו חברי הקיבוץ לרקום ולבטא, בין המרד לבין המערכה על קיבוץ יד מרדכי. אבא קובנר, שליווה את מפעל ההנצחה ביד מרדכי, היה זה שנטע את התפישה כי קיימת זיקה ישירה בין הלחימה בשואה ללחימה בארץ: "בדגלי מלחמת העצמאות שלנו הייתה גם רוח מלחמת הגטאות. ואפשר שבאחרון הבונקרים בגטו, נולדה ישראל המשוחררת".
הפרוגרמה האדריכלית למפעל ההנצחה כללה אנדרטה לזכר מרדכי אנילביץ' ומורדי הגטו, מצבה על קבר האחים מקרבות תש"ח, ארכיון מרד גטו ורשה והמערכה ביד מרדכי, גן הנופלים – חורשות, נטיעות ופינות צל. האמן נתן רפפורט, יליד ורשה הקים את אנדרטת הברונזה עם דמותו של אנילביץ' על רקע מגדל המים ההרוס אשר נמשל לחורבות הגטו השרוף וסמל זיכרון לעמידת הקיבוץ והגטו גם יחד.
בטקס הסרת הלוט בשנת 1951 נאם אבא קובנר: "ודאי יהיו כאלו שיבואו לכאן ויתקשו להבין, אנדרטה זו למה היא במקום זה? אך זאת עדיין פשוט להבין, כי פשוטה התשובה ואכזרית התשובה: מרדכי אנילביץ' וחבריו נפלו בדרך לכאן".
בתחילת שנות הששים הוקמה עמותה להנצחת חללי יד מרדכי והסביבה בראשותו של חיים לסקוב. לצידה הוקם "ועד הכבוד להנצחת זכר מרדכי אנילביץ' וחללי מערכת יד מרדכי". על חברי הוועד נמנו: הנשיא חיים וויצמן, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, יושב ראש הכנסת, הרמטכ"ל, לוחמי גטאות - כולל אבא קובנר ואנשי ציבור רבים.
אתוס המערכה ביד מרדכי קיבל חיזוק מפרסומו של הספר השמש לא עמד דום מאת הסופרת אמריקאית מרגרט לארקין ב-1963. הספר, שנכתב על סמך ראיונות עומק שערכה הסופרת עם חברי הקיבוץ אודות הקרבות ועמידת חברי הקיבוץ במערכה עד להחלטת הפינוי, הפך לרב מכר ותורגם לשפות רבות. לכבוד חגיגות ה-75 לקיבוץ יד מרדכי הוציאו בני הקיבוץ מהדורה חדשה ומעודכנת לספר.
במהלך השנים החלו מגיעות לקיבוץ קבוצות של תלמידים וחיילים שביקשו "לגעת" בקרב שהתחולל בקיבוץ. ביקורים אלו הביאו ליוזמת הקמת אתר הנצחה המשחזר את קרבות תש"ח שנפתח בשנת 1965.
במקביל, החלה העמותה בגיוס כספים להקמתו של מוזיאון. בשלב מאוחר יותר הצטרף לצוות ההקמה אבא קובנר כחלק מ"צוות מורשת". קובנר ראה בבניין הבטון של המוזיאון ביטוי להגשמת חלק מרעיונותיו: הנצחת פועלה של תנועת השומר הצעיר בפולין במהלך מלחמת העולם השנייה. מאידך, חברי קיבוץ יד מרדכי רצו באותה עת, בעיקר, להנציח את קרבות מלחמת העצמאות בקיבוץ ואת זכר הנופלים מקרבם. גם האדריכלים שתכננו את מבנה המוזיאון, אשר זכו בפרס רכטר על עיצובו, אריה ואלדד שרון, התרשמו יותר מסיפורי החברים על קרבות 1948 שנערכו בקיבוץ מאשר מהמקורות ההיסטוריים שעסקו במרד גטו ורשה. הם, בניגוד לקובנר, לא ראו מכנה משותף בין מלחמת השחרור למלחמה בגטו, ועל כן החליטו ליצור במוזיאון חללים שיפרידו בין שני האירועים. אך קובנר התנגד להפרדה זו וסבר ש"המוזיאון צריך להיות כספר פתוח". קובנר הפך ליועץ הראשי של התצוגות במוזיאון ושכנע את העוסקים במלאכה ואת חברי הקיבוץ לשמור על הרצף האחד שבין שואה ותקומה באתר.
בשנת חנוכתו של המוזיאון ב-1968 ביקרו בו יותר מ-100 אלף מבקרים.
דמיאן הירסט
ביוגרפיה
דמיאן סטיבן הירסט נולד בבריסטול, אנגליה בשנת 1965 וגדל בעיר לידס שבמערב יורקשייר. בהיותו בן 12 עזב אביו, שהיה מכונאי רכב, את המשפחה. בנעוריו נעצר הירסט פעמיים באשמת גנבה מחנויות. לאחר שהצטיין בלימודי אמנות בבית הספר נרשם לבית הספר לאמנות ועיצוב בעיר לידס, אולם הצליח להתקבל רק בניסיונו השני. גם אל לימודי האמנות בקולג' גולדסמית' (Goldsmiths, University of London), שם למד בין השנים 1986–1989 התקבל בניסיון שני.
יצירתו והשפעות על עשייתו
בגולדסמית' הושפע הירסט מן האמנות המושגית. בייחוד ציין הירסט את השפעתו של האמן מייקל קרייג-מרטין (Michael Craig-Martin) שלימד בבית הספר. בזמן לימודיו עבד הירסט בחדר מתים, עובדה שתהפוך למכריעה בהמשך יצירתו.
בשנת 1988 ארגן הירסט תערוכה בשם "Freeze", בה הציגו סטודנטים מגולדסמית' את עבודותיהם. התערוכה התקיימה בחלל ב"דוקלנדס", השייך לרשות הנמל. הירסט הציג בתערוכה יצירה המורכבת ממצבור של קופסאות קרטון המעוטרות בצבע תעשייתי. בתערוכה פגש הירסט לראשונה את צ'ארלס סאצ'י (Charles Saatchi), מי שיהפוך לפטרון המרכזי של עבודותיו בעתיד.
את עבודתו המשמעותית הראשונה - המייצב "אלף שנים" (A Thousand Years, 1990), הציג הירסט בתערוכה שארגן בבניין מפעל נטוש. העבודה נבנתה ככלוב זכוכית גדול ובו מערכת ביולוגית שלמה בה מתפתחות רימות לזבובים וניזונות מראש פרה כרות. בשנה שלאחר מכן כבר הציג הירסט את תערוכת היחיד הראשונה שלו בחנות לא מאוכלסת ברחוב וודסטוק בלונדון. בתערוכה, שנקראה "בתוך ומחוץ לאהבה" ("In and Out of Love"), הציג הירסט מאות פרפרים טרופיים חיים, שחלקם הוצמדו לבדי ציור. תערוכות נוספות הוצגו במכון לאמנות בת זמננו (Institute of Contemporary Arts) בעיר ובגלריה פריזאית.
את העבודה פורצת הדרך "חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי" (1992) יצר הירסט במימונו של סאצ'י. העבודה הכילה אקווריום זכוכית גדול ובו כריש טיגריסי (Tiger shark) המשומר בפורמלין. העבודה הוצגה לראשונה בתערוכה שנקראה "אמנים בריטים צעירים" שאורגנה על ידי סאצ'י. הפער בין האופי המינימליסטי של העבודה לבין הדימוי המטריד של הכריש הפך את העבודה לאחת מיצירות האמנות הידועות של תקופתה. בשנת 2004 נמכרה העבודה לאספן האמנות האמריקאי סטיבן א. כהן (Steven A. Cohen) בסכום של שמונה מיליון דולר, סכום שהיה הסכום השני בגודלו ששולם עד אז ליצירת אמנות של אמן חי.
בשנת 2017 הציג הירסט בביאנלה של ונציה תערוכה בהשראת שרידים מספינה טבועה.
ביולי 2021 יצר 10,000 יחידות NFT המבוססות על יצירות פיזיות, ובאוקטובר 2022 לאחר שנת ניסיון, בגלריית ניופורט סטריט בלונדון, שרף אלפי יצירות אומנות פיזיות שלו שלא נבחרו לרכישה. כך נותרו רק יצירות ה-NFT כשערכן של היצירות המקוריות שנשרפו הוערך באלפי דולרים. .
בישראל
מוזיאון ישראל היה המוזיאון הראשון בעולם שרכש יצירה של הירסט, ועשה זאת כשנה לפני הזכייה בפרס טרנר שהביאה לו הכרה בינלאומית. הירסט פגש כבר בשנת 1991 את סוזן לנדאו,אוצרת האמנות העכשווית במוזיאון, בזמן שהציג תערוכה בפריס. ולדבריו, היא הייתה הראשונה שהתייחסה לעבודתו ברצינות. בשנת 1994 בחר המוזיאון לרכוש את היצירה היא רצתה למצוא את צורת המעוף המושלמת. המיצב מורכב מתא זכוכית ענק המחולק לשלושה חלקים שווים בגודלם. שניים גדושים בחפציה של אישה הזרוקים על הרצפה ומכסים אותה באי-סדר, שולחן וכיסא. הקירות, הרצפה והחפצים שבתא מוכתמים בנתזי דם. החלק השלישי מכיל חפץ אחד – מעיל אישה לבן, תלוי על קולב של מכבסה. סימן החיים היחיד הוא דג זהב השוחה באקווריום.
כאות הוקרה למוזיאון הישראלי תרם האמן סדרה של יצירות שהוצאו למכירה פומבית בשנת 2006, ומטרתה גיוס תרומות למוסד.
יצירה נוספת של הירסט, מסדרת ציורי הנקודות, נמצאת באוסף מוזיאון ישראל משנת 2010, היצירה L-Leucine-15-N מאופיינת בממדים גדולים, גובה 294.6 ס"מ, רוחב 1209 ס"מ והיא אחת מכאלף יצירות שיצר האמן סביב הנושא.
יצירה של הירסט בשם דשא מכוסח – ירושלים החדשה הוצגה במוזיאון ישראל בירושלים בין השנים 2022 ל 2023. היצירה העשויה מפרפרים וצבע בגימור מבריק על בד, בקוטר: 182.9 ס"מ והושאלה למוזיאון על ידי אוסף אנג'ל לאמנות עכשווית. היצירה היא דוגמא לשילוב פרפרים בעבודתו של האמן למעלה משלושים שנה, הקומפוזיציה שואבת השראה מהתרבות הנוצרית ומזכירה חלונות ויטראז' דמויי הרוזטה בכנסיות. בסידור המעגלי מהדהדות גם מנדלות מאמנות מזרח אסיה.
מסעדנות
בשנת 1997 פתח הירסט מסעדה בשם ("בית מרקחת") בשכונת נוטינג היל בלונדון. היא עוצבה כמבנה בית מרקחת ובו ארונות תרופות, שלדים ואסלות בצורת גלולות אספירין. המסעדה פעלה עד שנת 2003 ובשנת 2004 נמכרה תכולתה במכירה פומבית.
חוק בר-למברט
תפקוד המשתנים בחוק:
ניתן לחשב ריכוזו של אחד הצורונים הבולעים בתערובת כזו בשיטת ההוספה הסטנדרטית. ניתן למצוא את מקדם הבליעה על ידי ציור גרף של הבליעה עבור ריכוזים שונים (ידועים) באותו תא. השיפוע המתקבל הוא מקדם הבליעה.
החוק נקרא על שם אוגוסט בר ויוהאן היינריך למברט.
גזירה
חוק בר למבר הוא שילוב חוק למבר שקבע כי הבליעה יחסית לדרך האופטית וחוק בר שקבע את התלות הליניארית בריכוז. גזירת חוק בר למבר פשוטה: נחלק את הדוגמה למקטעי דרך קטנים בכיוון ניצב להתקדמות אלומת האור. עצמת האור שעבר דרך פרוסה דקה כזו נמוכה מזו שנכנסה לפרוסה בשל אובדן פוטונים שנכנסו אך נבלעו בדרך. רק חלק קטן של האור נבלע בכל פרוסה וניתן לכתוב משוואה דיפרנציאלית פשוטה. נגדיר את כיוון התקדמות האור בתמיסה כציר Z ונסמן את עובי הפרוסה הדקה dz, הפרש עצמת האור עקב הבליעה בפרוסה הדקה dI הוא החלק היחסי \beta של העצמה הנכנסת I.
או
נניח כי לחלקיקים חתך בליעה כלומר שטח בניצב לכיוון התקדמות האור כך שפוטון נבלע אם הוא פוגע בחלקיק ועובר אם לא פגע בדרכו בחלקיק. A ו-dz הם השטח והעובי בהתאמה של הנפח בו עובר האור; כיוון ש-dz קטן הרי שניתן להניח שחלקיקים אינם "חופפים" או מסתירים זה את זה במהלך מעבר האור לאורך הפרוסה. נסמן ב-N את ריכוז החלקיקים בפרוסה ולכן מספרם של החלקיקים בפרוסה (ריכוז כפול נפח) יהיה NAdz. מכאן נובע שהחלק היחסי של הפוטונים שייבלעו במעבר דרך הפרוסה שווה לשטח האטום לאור בפרוסה σNAdz (מספר החלקיקים כפול שטח החתך של כל חלקיק) חלקי השטח הכולל A כלומר σNdz. נסמן את מספר הפוטונים הכולל בקרן האור ב-Iz ואת החלק הנבלע dIz הרי שהחלק הנבלע יהיה
סימן המינוס נחוץ משום שיהיו פחות פוטונים ביציאה מהפרוסה מאשר בכניסה אליה. פתרון המשוואה הוא באינטגרציה של שני האגפים כך שנקבל את Iz כפונקציה של Z.
עצמת האור בכניסה לפרוסה באורך l יהיה I0 ב-Z=0 ו-Il ב-Z=l הצבה במשוואה הקודמת של ההפרש נותנת: כלומר ובמונחי בליעה (A) ובמעבר ללוגריתם עשרוני
סטיות מהחוק
מחוק בר-למברט ישנן כמה סטיות. בריכוזים גבוהים ישנה סטייה כלפי מטה בעקבות פיזור אור, ולכן משתדלים למדוד תמיסות בריכוזים נמוכים (עד 0.1M). כמו כן, קיומם של כמה צורונים הבולעים אור באורכי גל מיטביים קרובים, עלול להקשות על קביעת ריכוז כל אחד מהם. במקרים בהם חוק לא ישים, ניתן להשתמש בשיטת העברת מטריצות.
בלדסרה פרוצי
בלדסרה טומסו פרוצי (באיטלקית: Baldassare Tomasso Peruzzi) (7 במרץ 1481, אנצ'יאנו, ליד סיינה, טוסקנה – 6 בינואר 1536, רומא), צייר, ארכיטקט ומעצב תפאורות איטלקי. פעל בתקופת שיא הרנסננס ונחשב ממבשרי המנייריזם.
קורות חייו
פרוצי נולד ב-7 במרץ 1481 בעיירה אנצ'יאנו שבקרבת סיינה שבטוסקנה, לאביו ג'ובני פרוצי שהיה אורג. הוא היה שוליה בסדנה לארכיטקטורה של ברנרדינו פונגאי (Bernardino Fungai) ופרנצ'סקו די ג'ורג'יו (Francesco di Giorgio). עבודתו כאמן מתועדת לראשונה ב-1501, באישור על תשלום שקיבל בעבור עבודה בבפטיסטריום של קתדרלת סיינה. בשנת 1503 עבר לעבוד ברומא, בעידודו של אגוסטינו קיגי בנקאי עשיר יליד סיינה אף הוא. בשנים 1509 עד 1511 בנה שם את וילה פארנזינה. ב-1520, עם מותו של רפאל, פרוצי החליף אותו בתפקיד הארכיטקט של בזיליקת סן פייטרו בותיקן. בשנים 3 - 1522 פרוצי עבד בבולוניה, לאחר מכן חזר לרומא. ב-1527, בעקבות ביזת רומא חזר לסיינה לתפקיד "הארכיטקט של הרפובליקה של סיינה" (Architetto della Repubblica). במקביל שימש גם כארכיטקט הקתדרלה של סיינה. ב-1532 חזר לרומא שם גם נשאר עד מותו. בנו סלוסטיו ג'ובאני פרוצי, היה אף הוא ארכיטקט וצייר. פרוצי נפטר ברומא ב-6 בינואר 1536, ונקבר שם בפנתיאון. ביוגרפיה של בלדסרה פרוצי נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
פעילותו כארכיטקט
. הפרויקט הארכיטקטוני החשוב הראשון של פרוצי הייתה וילה פארנזינה ברומא, אותה בנה, בשנים 1506 - 1511 עבור אגוסטינו קיגי. בשנים 1520 עד 1535 (למעט השנים 1527 - 1532 בהן חזר לעבוד בסיינה) היה הארכיטקט של בזיליקת סן פייטרו בותיקן. בשנים 1527 עד 1532 שימש בתפקיד "הארכיטקט של הרפובליקה של סיינה" (Architetto della Repubblica). בתפקידו זה חיזק את ביצורי העיר והעיירות שבתחום שלטונה. בשובו לרומא בנה את "ארמון מסימו של העמודים" (Palazzo Massimo alle Colonne ) עבור משפחת מסימו, במקום שלושה מבנים שנשרפו במהלך "ביזת רומא". פרוצי עסק רבות בתיעוד מבנים רומיים עתיקים. על פי הציורים שלו כתב תלמידו סבסטיאנו סרליו את "שבעת ספרי הארכיטקטורה" sette libri dell'architettura) שהיוו את ספר הארכיטקטורה הנפוץ ביותר במחצית השנייה של המאה ה-16.
פעילותו כצייר
. פרוצי הושפע מאמני סיינה המובילים בתקופת נעוריו: סודומה שהיה שייך לשיא הרנסאנס ופינטורקיו (Pinturicchio) שהיה מנייריסט. מיצירותיו המוקדמות היו פרסקאות בקפלת יוחנן המטביל בקתדרלה של סיינה. ובכנסיית Sant'Onofrio ברומא. מיצירותיו היותר מפורסמות הן הפרסקאות בוילה פארנזינה, ביניהן "המוזות הרוקדות עם אפולו", פרסקאות בכנסיית Santa Maria della Pace ברומא, ביניהן "הצגת מרים במקדש". עוד פרסקאות שלו נמצאות בכנסיית סן רוקו ברומא, ובארמונות שונים.
מרק פו
פו (בוייטנאמית: Phở) הוא שמם של מספר סוגי מרק וייטנאמים המוגשים עם אטריות אורז. הפו נחשב המאכל הלאומי של וייטנאם. אטריות האורז המשמשות לפו נקראות באן פו (וייטנאמית: bánh phở), מלבד להם המרק מכיל ציר עוף או בקר המבושל עם תבלינים האופייניים למטבח הווייטנאמי, כגון הל, אניס וקינמון, ובשר – לרוב בקר (מרק פו בו) אך לעיתים עוף (מרק פו גא) וירקות. פו הוא מאכל רחוב פופולרי בווייטנאם וישנן מספר רשתות מזון המתמחות בהכנתו ברחבי העולם. בווייטנאם נפוצות מסעדות קטנות רבות ומאולתרות לאורך המדרכות בערים. זוהי מנה זולה ובדרך כלל וייטנאמים צורכים אותה בכל שעות היום.
מקורו של הפו בצפון וייטנאם במאה ה-20 ולאחר מלחמת וייאטנם הופץ בעולם על ידי פליטים מהמלחמה. כמו מאכלי רחוב אחרים, גם למרק פו אין תיעוד מתי הוכן לראשונה ומהם מקורותיו. דבר זה יצר מחלוקת מהותית לגבי ההשפעות התרבותיות שהובילו להתפתחותו בווייטנאם. ישנם סגנונות שונים בהאנוי ובהו צ'י מין סיטי שנבדלים ברוחב האטריות, מתיקות המרק ועשבי התיבול.
תוספות
נהוג להגיש את הפו עם צלוחית תוספות בצד. צלוחית זו כוללת לרוב בצל, פלפל חריף, נבטים, בזיליקום תאילנדי, כוסברה ופלח ליים. ככלל, מנות וייטנאמיות מוגשות עם עלים טריים רבים, עשבי תיבול, ירקות ורטבים שונים כגון רוטב דגים, רוטב הויסין וסיראצ'ה. כמו כן, ישנם מרכיבים מסוימים שלא מוגשים עם המנה וניתן להוסיפם על פי בקשה.
היסטוריה
הפו נעשה נפוץ לראשונה בתחילת המאה ה-20 בצפון וייטנאם, דרום מזרחית להאנוי במחוז נאם דין (Nam Dinh). לפי המסורת מקורו בכפרים וואן קו (Van Cu) וזאו קו (Dau Cu). לפי הכפריים, הפו נאכל בואן קו הרבה לפני תקופת הקולוניה הצרפתית שבזמנה היה פופולרי. למרות שייתכן שמנות שדומות לפו היו קיימות בנאם דינג (Nam Dinh) לפני, חוקרים מאמינים שהפופולריות שלו ומקורותיו של הפו המודרני נבעו מהצטלבות של מספר גורמים תרבותיים והיסטוריים בתחילת המאה ה-20. אלו כוללים את זמינות גבוהה יותר של בשר בקר בשל הביקוש הצרפתי, אשר בתורו יצר עצמות בקר שנרכשו על ידי פועלים סינים כדי לייצר מנה הדומה לפו שנקראת nguu nhuc phan"".
תחילה הפו היה נמכר בשעות הבוקר המוקדמות ובערבים על ידי מוכרי רחוב נודדים שסחבו על כתפיהם מטבחים ניידים באמצעות מוטות נשיאה. מהמוט נתלו שני ארונות עץ - האחד כולל מדורה קטנה והשני מאחסן אטריות, תבלינים, כלי בישול ומקום להכנת קערת הפו. כמו כן, מוכרי הפו שמרו על ראשם חם באמצעות כובע לבד ייחודי שנקרא מו פו (mu pho).
בעקבות פיצול וייטנאם לצפון וייטנאם ודרום וייטנאם בשנת 1954, כפי שנקבע באמנות ז'נבה, יותר ממיליון בני אדם ברחו מצפון וייטנאם לדרום וייטנאם. וכך מרק הפו, שלא היה פופולרי לפני כן בדרום הפך לפופולרי באזור זה. הפו כבר לא היה מוגבל למסורות קולינריות של צפון וייטנאם, והחלו להופיע וריאציות של המרק כגון תוספות שונות, ליים, בזיליקום, קינמון, נבטי שעועית, רוטב צ'ילי חריף ועוד. במקביל, בצפון וייטנאם מסעדות פו פרטיות ועסקים רבים אחרים הולאמו על ידי המפלגה הקומוניסטית. בהאנוי שרר מחסור במזון והמדינה אסרה להשתמש באורז אמיתי למרק פו. החלו להופיע מנות פו שכללו אטריות שעשויות מאורז רקוב, בשר בקר קשה ומרק תפל. ברית המועצות, שתמכה בצפון וייטנאם שלחה סיוע כלכלי שכלל בנוסף קמח תפוחי אדמה וחיטה וכך מוכרים נאלצו להשתמש באטריות שעשויות מקמח תפוחי אדמה כתחליף.
לאחר מלחמת ווייטנאם, החלה "תקופת הסבסוד" בין השנים 1975–1986. תקופה זו לוותה בקשיים רבים, ואופיינה במנגנונים סוציו-אקונומיים בלתי הולמים אשר גרמו למחסור חומרי ונפשי בחיי האנשים. בתקופה זו הייתה אינפלציה גדולה בשל מערכת ייצור איטית ולא יעילה, חוסר איזון בין היצע וביקוש, שחיתות שלטונית והחרמת נכסים על ידי הרשויות. וייטנאם הייתה שרויה במצב של הידרדרות כלכלית חדה והיא לא הצליחה להשתקם לאחר המלחמה. היא קיבלה סיוע כלכלי משמעותי מברית המועצות, סין וממדינות מזרח אירופה אך גם זה לא הספיק כדי להפחית את הבעיות. בתקופה זו היה מחסור במוצרי מזון כמו בשר ואורז ולכן מרק הפו לא כלל בשר. מסעדות שהיו בבעלות המדינה הגישו מנות פו ללא בשר שכונו "פו ללא טייס", שהתייחסו למזל"טים של חיל האוויר האמריקאי. לחם או אורז קר לעיתים קרובות שימשו כמנה צדדית, מה שיצר את מנהג טבילת הקואי (Quay).
חסינות מדינה
חסינות מדינה היא הגנה הניתנת למדינה מפני תביעה בבית משפט מדינתי של מדינה זרה.
היסטוריה
החיסרון המרכזי בחסינות מוחלטת הוא, שבגלל אינטרסים שונים מדינה עשויה להעדיף את האינטרסים של מדינה אחרת על פני אינטרסים של אזרחיה. (כמו בפס"ד אדלסון – ברק קורא לכנסת להסדיר את הנושא ואזי נחקק חוק חסינות מדינות זרות).
אין חסינות למדינה בפעולות נזיקיות המתחשבות בשטחה של המדינה שבה מוגשת התביעה. חריג לכך הוא פעולות מלחמתיות שלגביהן יש חסינות.
המגמה ברחבי העולם בשנים האחרונות היא לצמצם את תחולתה של חסינות הריבון.
בשנת 2008 חוקקה הכנסת את "חוק חסינות מדינות זרות, התשס"ט-2008" המסדיר את היקף חסינות המדינה במדינת ישראל. לעניין פעילות מסחרית החוק אימץ את המבחן שקבע ברק בפס"ד אדלסון – מבחן טיב הפעולה (כך אין חסינות בפעולות בעלות אופי מסחרי). על פי הפסיקה, אם גם אדם פרטי יכול לבצע את הפעולה – אין חסינות, בשונה מפעולה שייחודית למדינה בה יש חסינות. החוק גם קובע את החריג הנזיקי לחסינות מדינה, שעל פיו דחה בית המשפט העליון טענה של ממשלת ארצות הברית לחסינות ריבונית בתביעת נזיקין.
חסינות ראש מדינה
מדינות העולם נאלצות להתמודד עם שאלות של חסינות ריבון מול העובדה שכל מדינה מוגבלת למגבלות זכויות האדם כיוון שבראש כל מדינה עומד אדם. המקרה הראשון שגרם למחלוקת רבה בין אנשי האקדמיה ובין אנשי הפרקטיקה היה מקרה שנידון באנגליה ב1999 בעניין אוגוסטו פינושה, שם עלה דיון נרחב האם על מדינות לכבד את החסינות גם כאשר הנושא הנדון הוא בזכויות אדם. מצד אחד עמדו האידאולוגים שטענו כי במקרה של התנגשות בין השניים זכויות אדם עדיפים בעוד הריאליסטים הבהירו כי הצורך בשמירה על החסינות הריבונית גדולה יותר ומטרתה לשמר את יחסי השכנות בין מדינות שונות.
בשנת 2010 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי לעלי סמנטר אין חסינות ריבון על מעשים שעשה בתקופת מלחמת האזרחים בסומליה, בעת שכיהן כשר הביטחון, שכן החסינות חלה רק על מעשי המדינה ולא על מעשים שנעשו על ידי אדם פרטי.
במקרה דומה שקרה בבלגיה החל הליך של משפט כנגד ראש הממשלה דאז אריאל שרון כנגד פשעי מלחמה שלכאורה היה אחראי לאי-מניעתם בסברה ושתילה. על פי החוק הבלגי בנוסחו אז לא הייתה חסינות בתביעות בגין פשעי מלחמה. באותה המשיך עד שהוגשה תלונה דומה כלפי בכיר אמריקאי, מה שעורר את זעם האמריקאים שדרשו לשנות את תחולת החוק כך שיחול רק כאשר אזרח בלגי היה בין הנפגעים ולא באופן כוללני מה שאכן נעשה.
יונדאי באיון
יונדאי באיון (באנגלית: Hyundai Bayon) היא מכונית משפחתית במרכב קרוסאובר בעלת חמש דלתות, שמיוצרת על ידי יונדאי מוטור לשוק האירופי משנת 2021. היא הוצגה במרץ 2021 והגיעה לישראל ב-1 באוגוסט 2022. הבאיון היא הקרוסאובר הקטן ביותר של יונדאי וממוקמת מתחת ליונדאי קונה והיונדאי וניו. היא מבוססת בעיקרה על היונדאי i20.
הבאיון מחליף את הוניו שלא שווק בשוק הארופי ומשווק בישראל עם הבאיון.
במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבלה הבאיון מקסימום של חמישה כוכבי בטיחות.
עיצוב
העיצוב מבוסס בעיקרו על היונדאי i20 דור שלישי שהוצגה במרץ 2020, היא הוגבהה מעט מה-i20 כדי שייווצר מרכב קרוסאובר.
יצחק פינדרוס
ביוגרפיה
פינדרוס נולד בירושלים למשה ולזלדה (לבית הלר), עולים מארצות הברית. הוא למד בתלמוד תורה אדרת אליהו של הרב יצחק שלמה זילברמן הפועל בשיטת זילברמן, ובישיבתו של הרב זילברמן ישיבת אדרת אליהו. בגיל 19 נישא לבתו של הרב מנחם רוטנברג משגיח בישיבת קול תורה, וקבע את מושבו בביתר עילית. בביתר עילית פעל פינדרוס במסגרת ארגוני גמילות חסדים והוא נמנה עם מקימי "קופת הצדקה הכללית" של העיר. במקביל ניהל את האגודה עטרה ליושנה, שעסקה בגאולת נכסים בבעלות יהודית בעיר העתיקה בירושלים, ואת עמותת נר לרחל ובניה, שהפעילה מוסדות חינוך.
פינדרוס שירת בצה"ל וקיבל דרגת רב-טוראי, במהלך כהונתו כסגן ראש העיר ביתר עלית בין אפריל 1998 ודצמבר 1999.
בעיריית ביתר עילית
את דרכו הפוליטית החל פינדרוס כיועץ ראש המועצה המקומית ביתר משה ליבוביץ, בשנת 1991, תפקיד בו החזיק במשך קדנציה אחת, עד היבחרו כחבר מועצת העיר מטעם מפלגת דגל התורה ב-1996, אז התמנה לכהן כסגן ראש המועצה.
בראשיתה של האינתיפאדה השנייה, כאשר הופעלה אלימות כלפי הנוסעים בכביש 375 לביתר, בזריקת אבנים ובקבוקי תבערה על ידי תושבי הכפר חוסאן הסמוך לעיר, הקים אוהל מחאה על אם הדרך, בקריאה לשיפור המצב הביטחוני. מהלך זה גרם לעימות בינו לבין ח"כ משה גפני (ממפלגתו) שסבר כי על נציגי המפלגה בעיריות להתרכז בנושאים מקומיים בלבד ולא לעסוק בבעיות פוליטיות ארציות.
בשנת 2001 נבחר פינדרוס, בתמיכת רבני החוג הליטאי וחצרות חסידיות שונות, לראשות עיריית ביתר עילית, בגוברו על ראש העירייה הקודם יהודה גרליץ. במשך כהונתו כראש העיר, התקדמה ביתר באופן ניכר ומספר התושבים הכפיל ושילש את עצמו. פינדרוס גם גייס תקציבים בארץ ומחוצה לה למען פיתוח העיר והרחבתה.
במהלך יסוד הקואליציה העירונית לאחר הבחרות פינדרוס לראש העיר, חתם פינדרוס, לדרישת חסידי בויאן, על הסכם רוטציה עם מאיר רובינשטיין, שכיהן כסגנו, בו התחייב שלא להתמודד מולו בבחירות הבאות. בהגיע מועד הבחירות לראשות העיר בשנת 2007, הודיע לו בתחילה מאיר רובינשטיין כי הוא מוותר על הסכם הרוטציה שביניהם, ומאפשר לו לרוץ שוב לראשות העיר. עם התקרב הבחירות, בעקבות השפעתו של ח"כ מאיר פרוש (יו"ר סיעת שלומי אמונים במפלגת אגודת ישראל, שרובינשטיין חבר בה), חזר בו רובינשטיין מוויתורו ודרש לקבל לידיו את ראשות העיר בהסכמה לפי ההסכם. על פי דרישת שולחיו, האדמו"ר מבויאן והרב אלישיב, המשיך פינדרוס בהתמודדות והפסיד בהפרש גדול, בין היתר הודות לתמיכת ש"ס ברובינשטיין.
בעיריית ירושלים
בשנת 2008, לאחר פרישת שני הגורמים העיקרים במפלגת דגל התורה בירושלים מהעירייה - אורי לופוליאנסקי פרש מהפוליטיקה ואורי מקלב התמנה לחבר כנסת - הורה הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיגה הרוחני של מפלגת דגל התורה, למנות את פינדרוס ליו"ר המפלגה בירושלים, מתוך הכוונה להעמיד אותו כמועמד עתידי לראשות העירייה, תפקיד אותו מילא במהלך קדנציה אחת (2008 עד 2013). יחד עם כך מונה פינדרוס לסגן ראש העיר והחזיק את תיקי החינוך החרדי והתברואה. בקדנציה השנייה שלו בעיריית ירושלים (בשנת 2013 עד 2018) החזיק בתיק התברואה ושיפור פני העיר בעיריית ירושלים. ממאי 2016 עד אוקטובר 2018 כיהן כמ"מ ראש עיריית ירושלים.
מלבד פעילותו הפוליטית כיהן פינדרוס לאורך השנים גם כדירקטור בחברות עירוניות, ובהן חברת הגיחון, מט"י (מרכז טיפוח יזמות), רשות ניקוז נחל שורק והחברה לפיתוח מזרח ירושלים.
ניסיון ההתמודדות על ראשות עיריית אלעד
בספטמבר 2018, הציג את מועמדותו בבחירות המוניציפליות לראשות עיריית אלעד מטעם מפלגת דגל התורה. עקב מועמדותו לראשות עיריית אלעד, הגיש ב-5 באוקטובר 2018 את התפטרותו ממועצת העיר ירושלים ומתפקידו כסגן ראש העיר. ב-17 באוקטובר, כשבועיים לפני הבחירות, פסל בית המשפט את מועמדותו שקבע כי אלעד היא מקום מגוריו הארעי, ולא הקבוע.
עתירתו של פינדרוס לבג"ץ נגד ההחלטה של בית המשפט המחוזי נדחתה ב-22 באוקטובר. לאחר הפסילה פנו מפלגות דגל התורה וש"ס לשר הפנים בבקשה לדחות את מועד הבחירות בעיר. עקב ניגוד עניינים מובנה, העביר שר הפנים אריה דרעי את הסמכות לדחייה לידי השר לשיתוף פעולה אזורי, צחי הנגבי, שדחה ב-25 באוקטובר את הבקשה. תנועת ש"ס ותנועת דגל התורה עתרו לבג"ץ נגד החלטה זו, אך עתירתן נדחתה.
המכון החרדי למחקרי מדיניות
בין דצמבר 2018 ואוקטובר 2019 שימש כמנכ"ל המכון החרדי למחקרי מדיניות, בו היה חבר קודם לכן, כמנהל 'פרויקט הדיור', שנועד לדאוג לסוגיית מצוקת הדיור החרדית, בדגש על השפעה על מדיניות משרדי הממשלה בסוגיה.
בכנסת
פינדרוס נבחר לראשונה לכנסת בכנסת העשרים ואחת, כשהוצב במקום הרביעי ברשימת דגל התורה (השמיני ברשימת יהדות התורה). בכנסת העשרים ושתיים הוא לא נכנס לכנסת (המפלגה זכתה רק בשבעה מושבים) ולכנסת העשרים ושלוש הוא נכנס רק ב-19 ביוני 2020, עם התפטרותו של מאיר פרוש במסגרת "החוק הנורווגי". מיד לאחר מכן מונה פינדרוס ליו"ר סיעת יהדות התורה בכנסת. בכנסת זו היה חבר בוועדות הכנסת, הכלכלה, המדע והטכנולוגיה והיה ממלא מקום בוועדת הכספים. כמו כן היה יושב ראש השדולה לעידוד תוצרת הארץ. ביחס לאיזון בין רשויות השלטון, התבטא פינדרוס כי "החלום שלי זה להביא D-9 ולפוצץ את בניין בית המשפט העליון". דבריו גררו את תגובת נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, שהצהירה כי דבריו מבטאים "שאיפות מסוכנות כלפי בית המשפט העליון בשפה אלימה ובוטה".
לאחר פיזור הכנסת ה־21 ולאחר שלא נבחר לכנסת ה־22, מונה פינדרוס למזכ"ל מפלגת דגל התורה. בבחירות לכנסת העשרים וארבע קודם פינדרוס למקום השביעי ברשימת יהדות התורה ונבחר לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים וחמש ירד למקום השמיני ולא נבחר, אולם נכנס לכנסת ב-6 בינואר במסגרת "החוק הנורווגי", עם התפטרות שר הבינוי והשיכון יצחק גולדקנופף.
במהלך כהונתו בכנסת העשרים וחמש התבטא פינדרוס נגד קהילת הלהט"ב באמרו כי.
חיים אישיים
ח"כ צבי סוכות מסיעת הציונות הדתית הוא בנה של בת-דודתו.
ז'יז'וקה דה ז'ריקואקוארה
ז'יז'וקה דה ז'ריקואקוארה (בפורטוגזית: Jijoca de Jericoacoara) היא עיירה בצפון-מערב מדינת סיארה שבברזיל, לחוף האוקיינוס האטלנטי, 327 ק"מ מערבית לפורטלזה. בשנת 2010 התגוררו בה כ-17 אלף תושבים.
אטימולוגיה
שמה של העיירה מורכב משני החלקים המרכיבים אותה. מקור השם ז'ריקואקוארה הוא בטופי-גוארני. יורוקו (Yuruco) פירושו "בור" וקוארה ("cuara") פירושו צב. חיבור השניים, "יוּרוּקוּקוּאַרַה", במשמעות "בור הצבים", מתייחס לכך שצבי הים נהגו לחפור בורות בחוף הים באזור זה, לשם הטלת ביציהם. לפי פירוש מקובל אחר, מקור השם נגזר מגבעה סמוכה, שנראית מהים כאליגטור (בטופי-גוארני: Jacarequara (זַ'קַארֵקוּאַרַה)). מקור השם ז'יז'וקה הוא ככל הנראה בצירוף Ji ("צפרדע") ו-Oca ("בית"), היוצר את המילים "בית הצפרדעים".
היסטוריה
האזור בו שוכנת כיום העיירה הייתה בעבר מקום מושבם של בני הטרממבה. מגלי ארצות פורטוגלים סיירו באזור בראשית המאה ה-17, ומיפו את קו החוף. ב-1613 הקים במקום ז'רונימו דה אלבקרקה מבצר, אך עקב התקפות של התושבים המקומיים ושל פריבטירים צרפתים הוא ננטש כבר ב-1614. במהלך הכיבוש ההולנדי של צפון-מזרח ברזיל, השתלטו ההולנדים על המבצר ב-1637, והקימו אותו מחדש. גם הם לא עמדו בהתקפות התושבים המקומיים, והם נטשו אותו ב-1644. לאחר שהפורטוגלים החזירו לעצמם את השליטה באזור, הם ניסו להקים מבצר חדש ב-1655, אך לא השלימו את בנייתו.
גאוגרפיה
תחום השיפוט של ז'יז'וקה דה ז'ריקואקוארה משתרע על פני כ-200 קמ"ר. האזור המיושב של ז'יז'וקה מצוי בחלק הדרומי, בסמוך לכביש המדינתי CE-085, המחבר בין פורטלזה לקמוסים. באזור זה מצויים בית העירייה ומרבית מוסדות הציבור. צפונית לאזור המיושב מצויה לגונת ז'יז'וקה, הנשפכת לאוקיינוס האטלנטי שמצפון. האזור הצפוני, הכולל דיונות רבות, הוא תחום הגן הלאומי, המשתרע על פני 88.5 קמ"ר. בשטח הגן הלאומי מצוי גם האזור המיושב השני, ז'ריקואקוארה, ובו מרוכזים גם מרבית בתי המלון ושירותי התיירות. אזור מיושב זה נמצא בצדו המערבי של חצי אי קטן.
תיירות
מספר אתרי טבע בתחומי העיירה מהווים את מוקדי המשיכה לתיירים:
בנוסף לאתרי הטבע, מתקיימות בעיירה, בחוף הים שלה ובדיונות הסובבות אותה פעילויות כגלישת רוח, גלישת גלים, גלישת עפיפונים, סקי חול, טיולי באגי ורכיבה.
יוסלס איי.די
יוסלס איי.די (Useless ID) היא להקת פאנק ישראלית. הלהקה הוקמה בחיפה בסוף שנת 1994 על ידי ארבעה צעירים בגילאי 18–20.
הסבר חלקי לשם הלהקה, כפי שמדווח האתר הרשמי שלה, הוא שבצה"ל אין משמעות לתעודת הזהות (לדסקית זיהוי) שלך כל עוד אתה בחיים.
קורות הלהקה
'''יוסלס איי. די''' הוקמה בשנת 1994 בחיפה. לאחר כשנתיים של הופעות קטנות בעירם ונגינה עם להקות קטנות אחרות, החליטו חברי הלהקה לנסות מזלם בארצות הברית. סיבוב הופעות זה נמשך חצי שנה, במהלכו הופיעו בכל רחבי המדינה. סיבוב הופעות זה גרר אחריו עוד חמישה סיבובי הופעות בצפון אמריקה, שניים באירופה ואחד ביפן.
התפנית הגדולה של הלהקה חלה בשנת 1999 כאשר כריס רואו מלהקת THE ATARIS שמע את הלהקה, והזמין אותם להקליט אלבום מפוצל. האלבום הראשון, שהכיל שבעה שירים נקרא "Let It Burn", ויצא בחברת קונג פו. בעקבות האלבום הוחתמה הלהקה בלייבל קונג פו והוציאה בשנת 2001 את אלבומה "Bad Story, Happy Ending" בהפקתו של רואו. באלבום זה הצטרף ללהקה המתופף עידו בלאונשטיין.
בשנת 2003 הוציאה הלהקה את אלבומה "No Vacation from the World", בהפקה מקדימה של טוני סליי סולן להקת "No Use For A Name" ובהפקה בפועל של אנגוס קוק. האלבום זכה להצלחה גדולה ביפן, שם הגיע למקום החמישי בדירוג המכירות.
בשנת 2004 השתתפה הלהקה באלבום האוסף האמריקאי "Rock Against Bush", יחד עם להקות כגון גרין דיי והפו פייטרס. לאחר מכן שבה הלהקה לארץ ויצאה לסיבוב הופעות. בדצמבר אותה שנה הוציאה הלהקה את אלבומה "Redemption" ביפן וישראל, שיצא ביולי 2005 בשאר העולם. האלבום הוקלט במשך חודש בקולורדו שבארצות הברית, עם המפיק ביל סטיבנסון, לשעבר מתופף להקת הפאנק Black Flag. את סיבובי ההופעות לאחר האלבום ערכה הלהקה עם המתופף החדש יונתן חרפק. באותה שנה הצטלמה הלהקה לסרט התיעודי "חצוצרות יריחו" בבימויה של ליז נורד, העוסק בסצנת הפאנק הישראלית.
בשנת 2005 השתתפה הלהקה בסרט הישראלי "שנת אפס", תחת השם הפיקטיבי "להקת דאדא", אשר מורכבת מחברי הלהקה ואהד פישוף, סולן להקת נושאי המגבעת כסולן. בסרט נראה ההרכב במועדון "הפטיפון" כשהוא מבצע את שירו של רמי פורטיס, "רד מעל מסך הטלוויזיה שלי".
בשנת 2006 החליטה חברת התקשורת הישראלית הוט למנות את חברי הלהקה למנחים של תוכנית הנוער "אקזיט" המשודרת בערוץ 3. דבר זה עורר התלהבות נרחבת בקרב מעריצי הלהקה. בסוף השבוע שלפני עליית התוכנית, פורסם ראיון פרובוקטיבי עם חברי הלהקה במוסף "7 לילות" בעיתון ידיעות אחרונות. בתגובה החליטה "הוט" לפטרם מהגשת התוכנית. בראיונות שונים בתקשורת הבהירו חברי הלהקה כי דבריהם הוצאו מהקשרם וכי נעשה להם עוול על לא כלום, אך חברת הוט לא חזרה בה מהחלטתה.
בספטמבר 2006 השיקה הלהקה בהוצאה חגיגית (ובמסע הופעות תואם) אלבום DVD אודותיה, "Ratfaces Home Videos".
באוקטובר 2008 יצא אלבום האולפן השישי של הלהקה, אשר הוקלט שוב בקולורדו בהפקתו של ביל סטיבנסון. האלבום נקרא: "The Lost Broken Bones" ("העצמות השבורות האבודות").
באוגוסט 2009 פורסם שיר מתוך אלבום משותף עם הזמר מוקי. ב-2010 יצא האלבום המשותף עם מוקי אשר מכיל את השירים "מה לך נפשי", "הנה עיר" (בשיתוף עם קרן פלס; משמש גם כשיר הפתיחה של "TLV - עושים את תל אביב"), "לא רוצה להתבגר" (המשמש כשיר פתיחה של הסדרה "רמזור"), "עוד יבואו ימים טובים יותר" ועוד.
בשנת 2022 השתתפו בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר.
פיליפ סנדלר
פיליפ סנדלר (בהולנדית: Philippe Sandler; נולד ב-10 בפברואר 1997 באמסטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ניימכן מליגת העל ההולנדית.
קריירת מועדונים
סנדלר גדל במחלקת הנוער של אייאקס. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת זוולה מליגת העל ההולנדית, במדיה ערך 30 הופעות ליגה.
בשנת 2018 חתם סנדלר במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג, ממנה הושאל לאנדרלכט מליגת העל הבלגית ולטרואה מליגת העל הצרפתית.
ב-1 בפברואר 2022 חתם סנדלר עד לתום עונת 2021/2022 בפיינורד מליגת העל ההולנדית. הוא ערך שתי הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-11 באוגוסט 2022 חתם סנדלר בניימכן מליגת העל ההולנדית.
גרי
{{פירושונים|
מועצת השרים של איטליה
מועצת השרים של איטליה (באיטלקית: CdM, Consiglio dei Ministri) היא הגוף המבצע העיקרי של ממשלת איטליה. היא כוללת את נשיא המועצה, את כל שרי הממשלה ואת תת-המזכיר לנשיא המועצה. סגני שרים (viceministri) ושרים זוטרים (sottosegretari) הם אמנם חלק מהממשלה, אך אינם חברים במועצת השרים.
היסטוריה
מקורה של מועצת השרים מתוארכת לכתיבת "חוק אלברטין" על ידי ממלכת סרדיניה בשנת 1848. החוק, שהפך לאחר מכן לחוקה של ממלכת איטליה, לא צפה לעצמו ישיבות קולגאליות של שרים בודדים, אלא קיומם של שרים כראשי משרדיהם האחראים לפעילותם. מועצת השרים התפתחה לאחר מכן כאמנה חוקתית ומשרדו של נשיא המועצה עלה מהצורך בתיאום פעילותם של השרים הבודדים.
מבנה
משרד מועצת השרים מוסדר על ידי החוקה ומורכב מ:
כל סמכויות מועצת השרים מונחות בידי נשיא הרפובליקה עד שהשרים נכנסים לתפקידם.
חברים אפשריים נוספים
לנשיאי אזורים בעלי חוק מיוחד (סרדיניה, סיציליה, טרנטינו-אלטו אדיג'ה, ואל ד'אוסטה, פריולי-ונציה ג'וליה) הזכות להשתתף בישיבות מועצת השרים בנושאים הרלוונטיים להם (להבדיל מנושאים כלליים המשותפים לכלל האזורים). לנשיאי אזורים אלה כוח להצבעה מייעצת בלבד, בעוד שלנשיא סיציליה כוח הצבעה מלאה ודרגת שר.
פריד אל-אטרש
פריד אל-אטרש (בערבית: فريد الأطرش; העשור השני של המאה ה-20 – 26 בדצמבר 1974) היה זמר, מלחין, נגן עוד וירטואוז ושחקן מצרי-דרוזי פופולרי. נחשב לאחד היוצרים הבולטים במוזיקה הערבית במאה ה-20.
קורות חיים
אל-אטרש נולד בכפר אל-קורייא (القريا) שבהר הדרוזים (אז באימפריה העות'מאנית, כיום בסוריה) למשפחה דרוזית. קיימות גרסאות שונות לגבי תאריך הולדתו המדויק. לפי גרסה אחת הוא נולד בחג הקורבן בשנת 1915 (19 באוקטובר). לפי גרסה אחרת הוא נולד ב-1910, אך סביר שגרסה זו אינה נכונה משום שהוריו התחתנו זמן קצר לפני כן, ולפריד היה לפחות אח בוגר אחד. גרסאות אחרות מציינות את השנים 1917 או 1912.
באמצע שנות ה-20 עברה משפחתו למצרים, כבריחה מהכיבוש הצרפתי. מאוחר יותר, קיבלה המשפחה אזרחות מצרית. אמו שרה וניגנה בעוּד, דבר שגרם לו להתעניין במוזיקה בגיל צעיר.
אל-אטרש החל לשיר באירועי בית הספר. הוא למד באקדמיה למוזיקה, והפך לעוזרו של המחבר המפורסם ריאד סאנבטי. בשנות ה-30 התחיל אל-אטרש את קריירת השירה המקצועית שלו כאשר עבד עבור תחנות רדיו פרטיות במצרים. אחר כך קיבל משרת נגן עוּד בתחנת הרדיו הממלכתית, ומאוחר יותר אף החל לעבוד כזמר בתחנה.
הוא השתתף ב-31 סרטים ערביים, בעיקר מוזיקליים, מ-1941 ועד מותו ב-1974. אל-אטרש זכה להערצה רבה בעולם הערבי, והוא נחשב לאחד מ"ענקי הזמר הערבי", אך הוא הרגיש שהוא אינו זוכה להערכה מספקת. הוא זכה להערצה רבה מחוץ למצרים, בעולם הערבי וגם בישראל. בשנת 1962 ניסה מעריץ תושב דלית אל כרמל לחצות את הגבול במטרה לפגוש את אל-אטרש. הוא נתפס וריצה שתי שנות מאסר וחצי בכלא בקהיר. ב-1962 הוקרן בירושלים הסרט בכיכובו, "לחן אל־חלוד", וזכה לקהל רב, לקול מגינת מבקרי התרבות בתקשורת הישראלית.
אל-אטרש הלחין וכתב את מאות שיריו.
גם אחותו הצעירה אמאל שנולדה ב-1912, הייתה זמרת מפורסמת, אסמהאן, וזמן מה הם עבדו יחדיו, עד מותה בשנת 1944, לאחר שמכוניתה התדרדרה לנהר הנילוס. בשנת 1941 הם כיכבו בסרטם הראשון, ופריד הלחין את הפסקול לסרט.
אל-אטרש סבל מבעיות לב ב-30 שנות חייו האחרונות. בשנותיו האחרונות הוא רזה באופן קיצוני. ב-26 בדצמבר 1974 נפטר אל-אטרש מדום לב בביירות. הוא נקבר בקהיר, לצד אחיו ואחותו.
פריד אל-אטרש מעולם לא נישא. במהלך השנים ניהל רומנים עם נרימן צאדק, מלכת מצרים האחרונה, ורקדנית הבטן המצרית סאמיה גמאל. בינו לבין הזמרת הישראלית מאיה קזביאנקה היה רומן שנמשך כארבע שנים עד סמוך למותו, ורומן זה עומד במרכז ספרה האוטוביוגרפי "אני והוא".
דורדאש
דורדאש בע"מ היא חברה אמריקאית המפעילה פלטפורמה מקוונת להזמנת מזון ומשלוחי מזון. החברה ממוקמת בסן פרנסיסקו, קליפורניה. היא הונפקה בדצמבר 2020 ב-בורסה לניירות ערך בניו יורק מסחר תחת הסמל DASH.
עם נתח שוק של 56%, דורדאש היא חברת משלוחי המזון הגדולה ביותר בארצות הברית. יש לה גם נתח שוק של 60% בקטגוריית משלוחי מוצרי נוחות. נכון ל-31 בדצמבר 2020, הפלטפורמה הייתה בשימוש על ידי 450,000 סוחרים, 20,000,000 צרכנים ומיליון ספקים.
דורדאש ספגה ביקורת ונתבעה בגין מניעת טיפים, הפחתת שקיפות טיפים, מניפולציה במחירי הגבלים עסקיים, רישום מסעדות ללא רשות, וסיווג עובדים שגוי לכאורה.
קלמנס השלושה עשר
קלמנס השלושה עשר (בלטינית: Clemens XIII; 7 במרץ 1693 – 2 בפברואר 1769; נולד בשם קַרְלוֹ דֶלַה טוֹרֶה רֶצוֹנִיקוֹ [Carlo della Torre di Rezzonico]) היה אפיפיור מ-6 ביולי 1758 ועד מותו. הוא התנגד לכוחות הנאורות שהגיעו בעיקר מצרפת ונלחם לצידם של הישועים במאבק להצרת צעדיהם שם ובשאר מדינות אירופה שנשלטו על ידי בית בורבון. יחד עם זאת ביקש ליצור דיאלוג עם הנצרות הפרוטסטנטית באנגליה ובארצות השפלה, והיה האפיפיור הראשון שגישש בכיוון זה (אף כי ללא הישגים). נודע בשל הנפוטיזם הבוטה שלו (חלוקת משרות ונחלות לקרובי משפחתו). אחד ממעשיו המוכרים הוא ההוראה לכיסוי ערוותם של פסלי עירום במוזיאון הוותיקן בעלה תאנה.
לפני היותו לאפיפיור
נולד בוונציה למשפחת סוחרים עשירה. אבי המשפחה רכש בזכות עשרו תואר אצולה ואת ארמון קא' רצוניקו המפואר. בילדותו נשלח לבולוניה לרכישת חינוך אצל הישועים ולאחר מכן התמחה במשפט קאנוני ומשפט אזרחי באוניברסיטת פדובה. ב-1731 הוסמך ככומר. ב-1737 הועלה לדרגת קרדינל על ידי קלמנס השנים עשר ומילא שורת תפקידים בקוריה הרומאית. ב-1743 מונה לבישוף פדובה וב-1747 מונה לקרדינל-הכומר של בזיליקת סן מרקו בוונציה.
אפיפיורות
עם מותו של בנדיקטוס הארבעה עשר ב-15 במאי 1758 התכנסה קונקלווה לבחירת האפיפיור הבא. הקונקלווה נמשכה כחודש וחצי ללא הכרעה בשל ריבוי סיעות שונות שלא הצליחו להגיע למועמד מוסכם. הקרדינל רצוניקו נבחר לבסוף ב-6 ביולי ובחר בשם קלמנס השלושה עשר לכבוד קלמנס השנים עשר, שהעלה אותו לדרגת קרדינל.
המאבק העיקרי שניהל היה מלחמת-מאסף לשמירת מעמדם של הישועים. במסגרת מאבקו בנאורות כלל את האנציקלופדיה הגדולה של ד'אלמבר ברשימת הספרים האסורים, אך באופן מעשי, צעד זה היה משמעותי פחות מאשר היה מאה שנים לפני כן. התגובה הצרפתית הייתה פניה נגד הישועים והצרת צעדיהם, צעד בו לחם האפיפיור בנחישות. באביב 1761 החלו נציגי הבורגנות ותומכי היאנסניזם בפרלמנט של פריז במסע נגד הפעילות הישועית ובקריה לגרשם מן הממלכה. לואי החמישה עשר, מלך צרפת התיר אמנם לישועים להישאר בצרפת, אך הגביל את חירויותיהם. ההחלטה, וצעדים חריפים יותר שהנהיג הפרלמנט בהמשך, גרמה להתקוממותו של האפיפיור ולטענתו שהחלטות הפרלמנט הצרפתי אינן חוקיות. הסכסוך המסלים בין הוותיקן לפרלמנט הצרפתי הוביל להחלטה על גירוש הישועים מצרפת בנובמבר 1764.
פניה נגד הישועים חלה גם במקומות שהושפעו פחות מהנאורות, ובשל סיבות אחרות. ב-1760 הגלה סבשטיאאו דה מלו, מרקיז פומבל, שר החצר (ראש הממשלה בפועל) של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל את כל הישועים שפעלו בממלכה לנמל צ'יוויטווקיה, גירש את הנונציו והחזיר את שגריר פורטוגל מן הוותיקן. זאת על רקע ההאשמה שהישועים הקימו ממלכות עצמאיות במדינות דרום אמריקה.
יחס לפרוטסטנטיות
קלמנס ביקש לבדוק אפשרות לשיח עם הנצרות הפרוטסטנטית, במטרה לאיחוד מחודש (אקומני) של הכנסיות המערביות. אולם, כיוון שלא הסכים לוותר על עיקרי הקתוליות ועל הקטכיזם, לא היה זה מפעל פורה. עם זאת, הוא הכיר במלכי בית הנובר הפרוטסטנטים כשליטי הממלכה המאוחדת על אף שהבית היריב, בית סטיוארט, היה קתולי. זאת למורת רוחו של הנרי בנדיקט סטיוארט שהיה קרדינל והטוען היעקוביטי לכתר אנגליה, סקוטלנד ואירלנד. בתמורה לגישתו של האפיפיור הוחל חופש דת יחסי לקתולים בבריטניה.
ריצ'רד גריפית
ריצ'רד קלווין גריפית (באנגלית: Richard Clewin Griffith; 22 ביולי 1872 – 11 בדצמבר 1955) היה שחמטאי בריטי, סופר ועורך שחמט, ובמקצועו מטלורג.
חייו
גריפית, יליד לונדון, זכה באליפות בריטניה בשחמט בשנת 1912 שהתקיימה בריצ'מונד. זו הייתה השתתפותו היחידה באליפות שחמט של בריטניה. באותה שנה פרסם ביחד עם ג'ון וייט ספר שזכה לפרסום רב, Modern Chess Openings. לספר פורסמו מהדורות רבות והמהדורה ה-15 יצאה בשנת 2008, בעריכת רב האמן האמריקאי ניק דה פירמיאן.
בין השנים 1920 ל-1937 ערך גריפית את הביטאון British Chess Magazine; בשנת 1940 עשה זאת שוב למשך מספר חודשים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש גריפית כגזבר כבוד של איגוד השחמט הבריטי וכאחד ממנהליו.
שמעון אדלר (מחנך)
שמעון אדלר (בהונגרית: Adler Simon; מישקולץ, 30 בנובמבר 1861 – בודפשט, 17 בדצמבר 1930) היה מורה לחינוך מיוחד יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
שמעון אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר שמואל אדלר ושל רוזליה וייס. את לימודיו התיכוניים סיים בעיר הולדתו ואחר כך למד ב"מכללה להכשרת מורים יהודים בבודפשט". שם בשנת 1881 קיבל תעודת הוראה. בין השנים 1881 עד 1907 עבד כמורה במכון הלאומי לחירשים-אילמים יהודים, ובשנת 1907 עד ספטמבר 1930 היה מנהל מכון וקסלמן לעיוורים. אדלר היה אחד המורים המשמעותיים לחינוך מיוחד של תחילת המאה ה-20, הוא היה הראשון שלימד עיוורים וחירשים-אילמים בהונגריה. כתביו הופיעו ב"כתב העת לחינוך העם" (Journal of Folk Educators), ב"מדריך", בעלון החינוך היהודי, ב"עיתון ההונגרי" (Magyar Hírlap) וב"שוויון". אדלר היה סגן נשיא "ההתאחדות הארצית של המורים היהודים" בהונגריה.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (16B-4-42). לוח זיכרון על שמו מוצב בבית הקברות של בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאן.
משפחתו
אשתו הייתה שרולטה שלזינגר (1871–1945), בתם של שאנדור שלזינגר, רואה חשבון, ושל הרמינה אבלס, איתה התחתן ב-29 בנובמבר 1891 בבודפשט.
ילדתם:
אגם בואו (אלברטה)
אגם בואו (באנגלית: Bow Lake) הוא אגם קטן במערב פרובינציית אלברטה שבקנדה. האגם ממוקם במהלכו של נהר בואו, בהרי הרוקי הקנדיים, בגובה של 1,937 מטרים.
גאוגרפיה
האגם ממוקם דרומית לפסגת בואו, מערבית למעבר דולומיט ומזרחית לרכס ואפוטיק. מעל האגם מתנשאים קרחון ואפטה, קרחון בואו, קרחון קרואופוט, הר תומפסון ופסגת בואו.
אגם בואו הוא אחד האגמים לאורך הכביש המהיר אייספילדס המקשר בין הפארק הלאומי באנף, והפארק הלאומי ג'ספר (אגם נוספים לאורך הכביש הם אגם הקטור, אגם לואיז, אגם פיטו, אגם מיסטאיה, אגם ווטרפאול (אגם עופות המים), אגם צ'פרן (אגם חפרו) ואגם סאנוואפטה.
אגם בואו הוא האגם הקרוב ביותר למוצא נהר בואו. שטחו של האגם 3.21 קמ"ר והוא אגם קרחוני שמקור מימיו בקרחון בואו. מי הקרחונים מזינים את האגם באבק סלעים הנותן לאגם צבע כחול ייחודי.
אורכו המרבי של האגם 3.2 ק"מ, רוחבו 1.2 ק"מ, והוא ממוקם בגובה של 1,920 מטרים מעל פני הים.
גנומיקה השוואתית
גנומיקה השוואתית (באנגלית: Comparative genomics) הוא תחום משנה בגנומיקה, העוסק בניתוח הרצף והמיקום הכרומוזומי של גנים בעלי אותו תפקיד ומידע גנטי בין יצורים שונים (גנים אורתולוגיים), התחקות אחר ההבדלים ביניהם, הארגון שלהם בגנום והבנת מקורם. פן מרכזי של המחקר בתחום מבוסס על השוואת המיקום הכרומוזומי של קבוצות גנים (סינטניה) והשוואת ארגון וסדר החומר הגנטי בכרומוזומים ממינים שונים. השוואה זו מאפשרת לקבל תמונה של התהליכים והשינויים הגנומיים שקרו במהלך האבולוציה ולהבין פונקציות ותהליכים ביולוגיים שפועלים על גנומים לאור התאמה לנישה האקולוגית הספציפית של יצורים שונים. חקר הגנומיקה ההשוואתית עוסק גם בשינויים אבולוציוניים וזיהוי גנים שמורים, או גנים המעניקים לכל אורגניזם את התכונות הייחודיות שלו בקרב מינים שונים, ובפיתוח היפותזות לגבי שינויים אפשריים בבקרה של גנים אלה.
השימוש בשיטות ריצוף מתקדמות מאפשר להתחקות אחר הדינמיקה האבולוציונית של פונקציות מולקולריות ותהליכים ביולוגיים, ולזהות סמנים גנומיים אשר מסייעים בהשוואה בין גנומים. סמנים אלה יכולים להיות גנים מקודדי חלבון, גנים מקודדי רנ"א, רצפים לא מקודדים, פסאודוגנים, ואלמנטים רגולטוריים, ונקראים עוגני סינטניה (synteny anchors).
היסטוריה
גנומיקה השוואתית יושמה לראשונה לגבי ריצופי גנומים של וירוסים בשנות השמונים של המאה ה-20, שבמהלכן נצברו גנומים שלמים של מגוון וירוסים קטנים של צמחים, בעלי חיים, בקטריה ובקטריופאג'ים. אחד הממצאים באנליזות הראשונות בתחום היה, שרטרו-וירוסים (נגיפים בעלי גנום מבוסס רנ"א) חולקים את האנזים רוורס טרנסקריפטאז' – אנזים בעל יכולת להשתמש ברצף רנ"א כתבנית ליצירת רצף דנ"א (בדיוק ההפך מתהליך התיעתוק), עם שתי קבוצות של וירוסי דנ"א ממשפחות ה-hepadnaviruses (כולל Hepatitis B virus) וה-caulimoviruses המדביקים צמחים. אנליזה נוספת חשפה כי וירוסים קטנים של רנ"א המדביקים חיות (כמו נגיף הפוליו, נגיף מחלת הפה והטלפיים) ואלו שמדביקים צמחים (כמו וירוס ה-CPMV) חולקים רצפים דומים שמאפשרים את זיהוי הגנים האורתולוגיים ואת הסדר של חלק מהגנים בגנומים שלהם.
ב-1986 נעשה מחקר הגנומיקה ההשוואתית הראשון בהיקף רחב יותר, אשר חקר את היחסים בין גנומים שמכילים יותר ממאה גנים כל אחד. במחקר זה הושווה גנום חדש שרוצף מנגיף הווריצלה-זוסטר (הגורם לשלבקת חוגרת) לרצפים של גנום הווירוס Epstein-Barr (הגורם למחלת הנשיקה).
הגנום הראשון השלם שרוצף של אורגניזם תאי היה של הנגיף Haemophilus influenzae, ב-1995. מאז פרסומו של המאמר השני על החיידק הטפילי Mycoplasma genitalium באותה שנה, התקבלו דיווחים על גנומים חדשים בנוגע למחקרי גנומיקה השוואתית שסללו את הדרך להבנת המבנה והפעילות של הגנום של יצורים אלה.
ב-1997 נעשתה השוואה של הגנומים הראשונים המרוצפים בשלמותם שהראתה שסדר גנים שמור פחות מרצפי חלבון. לדוגמה, השוואה של גנומים מהחיידקים בעלי קרבה אבולוציונית Mycoplasma genitalium ו- Mycoplasma pneumoniae גילתה כי שני הגנומים מורכבים מ-6 מקטעים גדולים עם ארגון דומה של גנים, אם כי סדר ששת המקטעים שונה בין שני הגנומים.
פרויקט הגנום האנושי תרם למחקר הגנומיקה ההשוואתית, שכן לאחר פרסום הטיוטה הראשונה של גנום האדם בשנת 2001, התפתחו טכנולוגיות ריצוף מתקדמות, הפחיתו את עלות ריצוף גנומים שלמים, ובכך הפכו את ריצוף הגנום לשיטה נפוצה וזולה יחסית. כך, קיימים כיום מאות רצפי גנומים שלמים מבני אדם המייצגים את האוכלוסיות המרכזיות ברחבי העולם. במקביל, ב-2002 רוצף גנום העכבר באיכות גבוהה, אשר אפשר השוואת גנום האדם לזה של העכבר, איתור גנים אורתולוגיים ומקטעים סינטניים. כך ניתן היה לגבש תובנות לגבי ההומולוגיה הקיימת בין גנומי האדם והעכבר: חוקרים הסיקו שבמהלך ה 75–80 מיליון שנה מאז התפצלות האדם מעכבר, ארגון וסדר הגנים נשמר בסקלה הרחבה ו- 90% מגנום האדם נמצא הומולוגי לעכבר. נמצא כי אזורי הסינטניה השמורה מכילים הרבה גנים מכרומוזום אדם ההומולוגים לגנים על כרומוזום עכבר, לעיתים בסדר מאוד דומה. לדוגמה, כרומוזום 10 בעכבר מורכב ממקטעים מכרומוזומים שונים בבני אדם.
התקדמות שיטות הריצוף, והזמינות של רצפים מהגנום השלם, אפשרו זיהוי גנים וחיזוי הפונקציות שלהם בפלח המינים שהמידע על הרצפים שלהם עדיין מוגבל, ובכך לפצות באופן חלקי על החוסר בנתונים ניסויים. בנוסף, המחקר בתחום הביא לתובנות בהקשר של אבולוציית גנום החולייתנים וגנום האדם בפרט, ופתח דלת להבנת אבולוציית אדם, מחלות והקשר ביניהם.
השפעת הגנומיקה ההשוואתית על הבנת תהליכים אבולוציוניים
ישנם תהליכים ושינויים גנומים רבים שקרו במהלך האבולוציה:
שינויים בסידורי גנום, הכפלה של רצפי גנים, התרחבות או הצטמצמות של משפחות גנים
אחת הדרכים להבנת היחסים האבולוציוניים בין יצורים שונים היא בניית עצים פילוגנטיים המאפשרת השוואה בין הגנומים שלהם. מינים קרובים יותר חולקים יותר גנים משותפים. עם זאת, מינים מרוחקים צפויים לאבד חלק מהגנים שהורשו מהאב קדמון המשותף. ישנם אורגניזמים קרובים בעלי מספר שונה של גנים. לדוגמה, מספר הגנים בגנום החיידק E. coli K-12 גדול פי שבעה מזה של הכנימה Buchnera sp. דוגמה נוספת היא שמר האפייה (Saccharomyces cerevisiae), שמכיל לפחות אלפיים גנים פחות מפטריות שק רב תאיות. אנליזות השוואתיות בטפילים גילו, שהצטמצמות במספר גנים יכולה להוביל לחוסר במסלולים ביו-סינתטיים של חומצות אמינו, נוקלאוטידים וקו-פקטורים. כמו כן, בבני אדם וחולייתנים אחרים ישנו חוסר במסלולים ביו-סינתטיים ל-12 חומצות אמיניות. לתופעה זו קיים הסבר אבולוציוני: הגנים האחראיים על סינתזה לא נמצאים בשימוש במצב שבו חומרי המזון נגישים מהסביבה ולכן נעלמים במהלך האבולוציה. יתרה מכך, ברגע שאחד מהגנים נעלם, מופעלים לחצים אבולוציוניים כדי למנוע ביטוי גנים נוספים באותו מסלול על מנת להגן מהצטברות תוצרי ביניים מזיקים לתא. מחקרים נוספים מצאו, שהתרחבות משפחות גנים פרלוגיים (גנים בעלי דמיון ברצף, אבל לא בהכרח בפונקציה) יכולה ללמד על אבולוציית ענפים אבולוציוניים מסוימים, והיא אחד המנגנונים העיקריים להסתגלות והתאמה לסביבה. דוגמה להתרחבות שקשורה לתפקיד ספציפי באורגניזם היא תכונת הנמטודות C.elegans ליצור קולגן שנדרש לקוטיקולה.
העברת גנים בין יצורים שאינם משתייכים לאותו המין
כבר בהשוואות הראשונות של רצפי גנומים ממינים שונים, התגלתה העובדה שישנה העברת גנים בין יצורים שלא מאותו המין ((lateral gene transfer)) השייכים לשושלות פילוגנטיות מרוחקות, למשל ב- E.coli עשרים וחמישה אחוזים מהגנום מורכב מגנים "זרים". באאוקריוטים ישנה העברה ויראלית וטרנספורמציה של דנ"א מהסביבה. תגליות אלו ואחרות הובילו לשינוי בתפיסה הביולוגית ולמחלוקת בנוגע לקיומו של עץ החיים. כמו כן גנים שונים יצרו עצים שונים,לכן אנליזה פילוגנטית לא מבוססת על עץ עבור מולקולה ספציפית (כמו רנ"א ריבוזומלי) אלא על כל המידע בגנומים.
החלפה של גנים שאינם אורתולוגיים
הרעיון של החלפת גנים שאינם אורתולוגיים ((non-orthologous gene displacement) פותח בהקשר של מציאת סט גנים מינימלי לכל תא. לפיו, פעולות חיוניות מבוצעות באמצעות חלבונים שאינם אורתולוגיים בצורות חיים שונות. למשל, בהשוואת שני רצפי הגנומים הראשונים שרוצפו של הטפילים הפרוקריוטים H. influenzae ו- M.genitalium ניסו להגדיר סט גנים מינימלי חיוני לתאים תחת תנאים סביבתיים מועדפים. טפילים אלו שייכים לשושלות פילוגנטיות מרוחקות, הגנים שלהם הצטמצמו במהלך הסתגלותם לאורח החיים הטפילי והם חולקים גנים שמורים ששייכים ככל הנראה לסט מינימלי של גנים חיוניים. לעומת זאת, עבור פעולות חיוניות מסוימות (כמו גליצרול tRNA סינטאז), לא נמצאו זוגות גנים אורטולוגיים בשתי הבקטריות, כלומר התרחשה החלפת גנים שאינם אורתולוגיים דרך העברת גנים שאינם מאותו המין או גיוס אנזימים המבצעים את אותה פעילות אנזימטית (אבולוציה מקבילה).
כלים
אוסף הכלים לחוקרים ביולוגיים לביצוע מגוון אנליזות השוואתיות הלך וגדל עם השנים במקביל להתפתחות הטכנולוגיה ומאגרי הנתונים הגנומיים.
UCSC Browser – אתר המכיל אוסף רחב של גנומים של חולייתנים וחיות מודל יחד עם כלים לאנליזה ויזואלית של מידע, וניתוח נתונים.
VISTA – תוכניות ומאגרים של אנליזות השוואתיות של רצפים גנומים. יש שתי דרכים להשתמש ב VISTA- ניתן לשים את הרצף שבידי המשתמש או לבחון יישורים קיימים של מינים שונים.
BlueJay Genome Browser – כלי ויזואלי לגנומים ואלמנטים שונים בגנום. משתמשים יכולים להעלות נתונים של ביטוי גנים לצורך ויזואליזציה וניתן להשוות גנומים.
(Genome Data Viewer(GDV – שרת גנומי התומך בחקר ואנליזות של יותר מ-600 אוספי גנומים אאוקריוטים של (Refseq (The reference sequence collection.
כלים לחקר הגנומיקה בפרוקריוטים
כתוצאה מעלייה בכמות הגנומים המיקרוביאלים הנגישים עלה הצורך בפיתוח גישות באנליזת הגנומים הללו בשיטות השוואתיות. בשנים האחרונות פותחו מספר כלים לחקר הגנומיקה השוואתית בפרוקריוטים: