cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי הוותיקן–נפאל
יחסי הוותיקן–נפאל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הכס הקדוש הפועל מקריית הוותיקן כישות טריטוריאלית עצמאית לבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל. נפאל והוותיקן כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1985. לכס הקדוש נציגות בנפאל. שגרירות נפאל בברלין מוסמכת לפעול בעניינים דיפלומטיים הקשורים לכס הקדוש. נכון למאי 2017, שגריר נפאל למדינת הוותיקן הוא ראמש פראסד קהנאל. נכון לנובמבר 2013, הנונציו (שגריר הוותיקן) המכהן בנפאל הוא הארכיבישוף סלבטור פנאקיו אשר משמש גם כן נונציו של מדינת הודו ואף גר שם.
כרמינה בוראנה (כתב יד)
כרמינה בוראנה (פירוש השם מלטינית: שירים מבוירן), המוכר גם כקודקס בורנוס (Codex Buranus) הוא קובץ כתבי יד מתקופת ימי הביניים, המכיל בעיקר שירה לירית. את השם המקובל בעולם הרחב העניק לקובץ עורכו אשר פרסמו לראשונה יוהאן אנדריאס שמלר (Johann Andreas Schmeller) בשנת 1847. רוב השירים הם בלטינית, חלק מהשירים הם Macaronic (לטינית-צרפתית, לטינית-גרמנית), ומספר שירים הם בגרמנית. כתב היד מוחזק כיום ב-Bayerische Staatsbibliothek ספריית מדינת בוואריה, שבמינכן.
היסטוריה
כתב היד של הכרמינה בורנה התגלה בשנת 1803 בספריית המנזר של בנדיקט-בוירן (Benediktbeuren) המצוי כמה עשרות קילומטרים דרומית למינכן, גרמניה. הקובץ, המונה מאתיים שירים בקירוב, נאסף, הועתק וסודר לפי המשוער ביוזמתו של איש כנסייה או נזיר. זמן איסוף הקובץ מתוארך לרוב לסוף המאה ה-13, אך ישנה מחלוקת בקרב החוקרים לגבי התאריך המדויק. בהקדמה למהדורה הביקורתית של הכרמינה בורנה משנת 1970, טען החוקר ברנרד בישוף כי האיסוף נעשה בשנים 1217–1219. חלק מהחוקרים מעריכים כי האיסוף נעשה בשלבים שונים, לדוגמה פיטר דרונק אשר טען כי שלב האיסוף הראשוני נעשה בסוף המאה ה-12 והשלב השני בתחילת המאה ה-13.
רובם הגדול של השירים בשפה הלטינית חובר במאה ה-12 ואליהם צורפו מספר שירים מהתקופה המאוחרת (תקופת סידור הקובץ) בשפה הגרמנית. במשך חמש מאות שנים הייתה אנתולוגיה זו מצויה בספריית המנזר מבלי שתהיה רשומה בקטלוג, ככל הנראה על מנת לחלצה מעיניהם הביקורתיות של אנשי כנסייה קפדניים.
תוכן
למרות שכתב היד פגום והאנתולוגיה ערוכה ברישול, כתבי היד נחלקו באופן ברור לקבוצות הבאות: המהדורה הביקורתית של הכרמינה בורנה מעלה את החשד שמספר משמעותי של עמודים שייתכן כי הכילו שירים דתיים – אבד. חלק קטן מהשירים מכילים תלונות על פגעיו של הגורל, התקפה על השחיתות בכנסייה, קינה על מפלת ירושלים בידי צלאח א-דין (1187) וכן קינה על מותו של ריצ'רד לב הארי (1199). מתוך ששת המחזות, קיימים בקובץ שני מחזות לחג המולד ולפסחא. חלק הארי של השירים כולל שירי אהבה, שירי יין, שירים המהללים את מסדר הואגאבונדים או ה"גוליארדים", "מיסה" של מהמרים במשחק הקובייה וכדומה.
איכות השירים נעה בין גבוהה לנמוכה, התבניות – חלקן מורכבות וחלקן פשוטות, נימת השירים משתנה ממוקפדת לפארודית, ממחוספסת וגסה לרכה ועדינה, ומאקדמית ותבניתית למרגשת וכנה. גם איכות הלטינית, אשר מהווה את השפה העיקרית בקובץ, נעה מרהוטה לקומית.
ליווי מוזיקלי לטקסט
מספר לא מבוטל מהשירים בכתב היד של הכרמינה בורנה, מלווה בנוימות - מערכת קדומה של תווים מוזיקליים אשר איננה נהירה במידה מספקת על מנת לאפשר שחזורים מדויקים. עם זאת, השוואה קפדנית של הנוימות עם מערכת תווים מאוחרת ומדויקת יותר הידועה כנוימות מרובעות, אשר התגלתה בשירים בכתבי יד שונים, אפשרה שחזור מוזיקלי. שירים מסוג זה לוו לעיתים קרובות בכלי נגינה, ואף על פי שכתב היד המקורי לא מספק מידע אודות כלי הנגינה – המחקר העוסק בשחזור כלי נגינה עתיקים, הצליח לספק מספר אפשרויות לליווים האינסטרומנטליים, וזאת בסיוע של ייצוג איקונוגראפי של שירה מימי הביניים. מספר ביצועים של שחזורים אלו הוקלטו. שחזור משוער זה הוא ככל הנראה המירב שניתן להשיג, שכן לא הייתה תבנית מוחלטת אפילו בימי הביניים. ההערכה היא שהתבנית המוזיקלית השתנתה, כמו גם השיר עצמו, מביצוע לביצוע.
מחברים
חלק ממחברי השירים בכרמינה בורנה היו משוררים מבוססים ומפורסמים, כגון: הוגו מאורליאן (פרימס), הארכי פואט, וולטר משאטיון וניידהרט פון רוינטאל, אך רוב השירים אנונימיים ללא ציון שם המחבר. עם זאת, לרוב הם מיוחסים לגוליארדים – הארכי פואט ודומיו מכנים עצמם בשירתם אנשי "אחוות גלית" או "בני גלית" ומכאן נהוג לכנות סוג שירה זה "שירה גוליארדית" המופיעה לרוב כבעלת אופי סאטירי. הכינוי "גוליארדי" לקוח כנראה מדמותו של גלית איש גת התנ"כי אשר סימל בימי הביניים את הגשמיות, הנהנתנות ופריצת הגדר המוסרית. משוער כי ה"גוליארדים" היו קהיליית מלומדים אשר נדדה מעיר לעיר באירופה וכללה סטודנטים אשר סיימו את לימודיהם ולא הצליחו להשיג משרות כנסייתיות, כמרים שהודחו מתפקידם, נזירים שבחרו לפרוש ועוד.
עריכה ושחזור הטקסט
כפי ששמלר ציין בהקדמה שלו לקובץ שפרסם, כתב היד הייחודי הוא פגום, העמודים אינם תמיד בסדר הנכון, והיו מספר מתעתקים של הקובץ אשר הוכח כי לא תמיד ידעו מה הם מעתיקים. שמלר עשה כמיטב יכולתו על ידי חלוקת השירים לשתי קבוצות: שירים רציניים (Seria) ושירי אהבה, שתייה ותאווה (Amatoria, Potatoria, Lusoria), תוך סימון השירים הרציניים עם ספרות רומיות והאחרים בספרות ערביות, ובשני המקרים – תוך ציון מספר העמוד בנוסף. הוא העתיק את הטקסטים, הפגומים בחלקם, כפי שמצא אותם, והודה כי לא הייתה באפשרותו לבחון כתבי יד אחרים שעשויים להכיל גרסאות מדויקות יותר של חלק מהשירים. העורכים החדשים יותר תיקנו את כל הפגמים הללו. כבר בשנת 1901, ווילהלם מאייר שעבודתו מוזכרת בהקדמת העריכה המעודכנת, הצליח בסידור העמודים ברצף המקורי שלהם בעזרת שבעה עמודים תלושים של כתב היד המקורי אשר הוא מצא בספרייה הלאומית במינכן. על ידי השוואה קפדנית של כתבי היד עם שמונה עשרה כתבי יד מקבילים מגרמניה, צרפת, איטליה, ספרד, שווייץ, ובעיקר אנגליה (שמונה מהם משם), שגיאות רבות בכרמינה בורנה המקורית תוקנו. לכן, המהדורה החדשה איננה מייצגת גרסה מוקפדת של הטקסט כפי שהופיע באופן מקורי, בליווי פרשנות, אלא גרסה מתוקנת של השירים. בשנת 1930 החלה עריכתה של הוצאה חדשה וביקורתית על ידי אלפונס הילקה ואוטו שומן, אשר אותה סיים ברנרד בישוף בשנת 1970. בשנת 1967 פורסמה מהדורת פקסימיליה של הכרמינה בורנה בעריכת ברנרד בישוף.
היצירה הידועה ביותר המבוססת על קובץ הכרמינה בורנה, היא ככל הנראה הקאנטטה כרמינה בורנה של קרל אורף אשר נכתבה בשנים 1935–1936. האופרה הוצגה לראשונה בפרנקפורט על המיין בשנת 1937 ומאז הפכה לאחת מיצירותיו הידועות ביותר. לטקסטים לכרמינה בורנה שלו, אורף השתמש במהדורה משנת 1847 של הטקסט, אשר פרסם יוהאן אנדריאס שמלר בסדרתLiterarischer Verein Stuttgart.
הנאצי והספר
הנאצי והסַפָּר הוא רומן מאת הסופר היהודי-גרמני אדגר הילסנראט. הספר נכתב על רקע חוויותיו וזכרונותיו של הילסנראט כנער בתקופת השואה.
עלילה
הספר עוסק בשני ילדים מעיירה גרמנית: יהודי בשם איציק פינקלשטיין שהוריו מנהלים מספרה, וגרמני בשם מקס שולץ, שהופכים לחברים טובים, למרבה האירוניה, פינקלשטיין הוא בלונדיני ואילו שולץ הוא שחור שיער. הספר מתאר את האירועים שקרו מאז עליית היטלר לשלטון ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, במהלכם הופך שולץ לקצין אס.אס ולוקח חלק בהשמדת היהודים. במהלך המלחמה הוא נתקל בחבר הילדות היהודי שלו במחנה ריכוז ורוצח אותו במו ידיו. אחרי המלחמה הוא חוזר לעיירה ממנה הגיע בגרמניה, שם הוא מבקר רופא שמבצע בו ברית מילה. הוא מקעקע על זרועו קעקוע שגורם לאנשים לחשוב שהוא ניצול השואה, ולאחר מכן הוא משיג את מסמכיו של פינקלשטיין, מנכס לעצמו את שמו וזהותו, עולה לארץ ישראל ומתחתן עם אישה יהודייה.
פרסום הספר
מו"לים גרמנים רבים סירבו להוציא ספר בעל גוון סאטירי המסופר מפיו של קצין אס.אס לשעבר. "הנאצי והספר" יצא לאור לראשונה בארצות הברית (ב-1971) ולאחר מכן באנגליה ובצרפת. בגרמניה הספר יצא לאור בשנת 1977 ובישראל בשנת 2011 בהוצאת זמורה-ביתן.
הספר עובד להצגה שהוצגה במספר תיאטראות גרמנים.
דרך שירה בנקי
דרך שירה בנקי היא חברה לתועלת הציבור שמטרתה לקדם מתינות ושיח בחברה הישראלית. החברה הוקמה על ידי הוריה של שירה בנקי, שנרצחה במצעד הגאווה בירושלים ב-2015.
ההסכת "סיפור אחר"
הארגון הקים בשיתוף עם יובל מלחי את ההסכת "סיפור אחר - לזכרה של שירה בנקי", ההסכת מספר את סיפורן של דמויות יוצאות דופן בהיסטוריה שפעלו למען האחר. לסדרה יש 16 פרקים.
מעגלי שיח - "נקודת מפגש"
הארגון מקיים מעגלי שיח בין קבוצות שונות באוכלוסייה הישראלית מתוך מטרה לקדם שיח של סובלנות והכרות בין ציבורים שונים בישראל, בנוסף לכך, הוקם פרויקט "ניהול מחלוקת בחברה הישראלית" בשיתוף מרכז יצחק רבין, מרכז קטיף שמיועד לתלמידי כיתות י' מקהלים שונים, אשר מטרתו להפגיש בין נערים מציבורים שונים מתוך מטרה לחזק את התובנה שהדרך לנהל מחלוקת בחברה איננה באלימות מכל סוג שהוא, אלא בהקשבה, בחיזוק המרכיבים המשותפים שביננו ובהבנה שעצם קיומה הלגיטימי של מחלוקת ביננו.
הקליניקה למאבק בשנאה במרחב הציבורי
הארגון הקים את הקליניקה למאבק בשנאה במרחב הציבורי, בשיתוף עם קרן ברל כצנלסון והמרכז הבינתחומי הרצליה. הקליניקה עוסקת בין היתר בהיבטים משפטיים, פסיכולוגיים, תרבותיים וחברתיים של שיח שנאה, אלימות ודה לגיטימציה של קבוצות בחברה, ומפרסמת ניירות עמדה והצעות חקיקה לקידום הסובלנות מתוך מטרה להפוך את המאבק נגד הגזענות לעניין ציבורי רחב יותר, הקליניקה מפעילה את המוקד למלחמה בשנאה, שמרכז את פעילות הקליניקה ומהווה כתובת לקורבנות אלימות ברשת, ומאפשר להתלונן דרכו באופן אנונימי.
תוכנית שירה לנערות
תוכנית שירה לנערות היא תוכנית מנטורינג לנערות בגילאי 17-24 שחוו מצבי קושי ומצוקה. התוכנית פועלת בגישה פמיניסטית.
התוכנית אורכת משך של שנה אקדמית והמפגשים מתקייים אחת לשבוע בשעות אחר הצהריים.
חדר מורים - זאת ירושלים
הארגון לוקח חלק בהשתלמות מורים רב מגזרית בנוגע ליכולת להכיל ולהתמודד עם הרב תרבותיות בעיר. בהובלת היברו יוניון קולג’ ובשיתוף מינהל חינוך בעיריית ירושלים.
עבד א-רזאק א-נאיף
עבד א-רזאק סעיד א-נאיף (בערבית: عبد الرزاق سعيد النايف; תעתיק מדויק: עבד אלרזאק סעיד אלנאיף; ~1933 – 10 ביולי 1978) היה איש צבא ופוליטיקאי עיראקי. ראש ממשלת עיראק במשך 13 ימים. נרצח בעת גלותו בלונדון, לפי הסברה, בהוראת סדאם חוסיין.
ביוגרפיה
נולד בעיר פלוג'ה שבמחוז אל-אנבר בסביבות שנת 1933.
א-נאיף התמנה ב-17 ביולי 1968 כראש ממשלת עיראק במקומו של טאהר יחיא, לאחר שעזר לאחמד חסן אל-בכר להשתלט על הנשיאות בהפיכה צבאית. אך הוא הודח כעבור 13 ימים, ב-30 ביולי באותה שנה, כאשר פתח אל-בכר בהפיכה שנייה ובחר לשמש במקביל כנשיא עיראק וכראש ממשלתה.
הוא גלה ללונדון, ונחשד כי שיתף פעולה עם מפלגת הבעת' הסורית ועם אש"ף כנגד משטרו של סדאם חוסיין. הוא נפצע אנושות ב-9 ביולי 1978 כשנורה בידי מתנקש ביציאה ממלון אינטרקונטיננטל בפארק ליין שבלונדון ומת מפצעיו למחרת בבית החולים וסטמינסטר.
הרוצח, סאלם אחמד חסן, נתפס בידי עוברים ושבים ונידון ב-1979 למאסר עולם. בעקבות ההתנקשות גורשו מהממלכה המאוחדת חמישה דיפלומטים עיראקים.
אלן סטיוארט
אלן סטיוארט (באנגלית: Allan Stewart; 11 בפברואר 1865 – 1951) היה צייר סקוטי שבנה את המוניטין שלו על ציורים רומנטיים, היסטוריים וצבאיים וכן על נופים ודיוקנאות.
חיים ועבודה
נולד באדינבורו ב-11 בפברואר 1865, אביו היה מנהל הדואר בליית', סטיוארט התחנך במכון אדינבורו. הוא למד אמנות בבתי הספר המלכותי של האקדמיה הסקוטית, שם הוענק לו מספר פרסים, וגם בספרד ובצרפת.
הוא הציג ציורים באקדמיה המלכותית, בגלאזגו ובליברפול ובתערוכות פרובינציאליות אחרות. הציורים כללו תיאורי אירועים צבאיים בעיקר מסוף המאה ה-19 במקומות שונים בעולם בעיקר בפרפריה של האימפריה הבריטית, כמו באפריקה ומזרח אסיה.
בציוריו של אירועים צבאיים, הוא פנה לא פעם לחיילים משוחררים שנכחו בפעולות. למשל הוא ראיין ותיקי קרבות שהתגוררו באדינבורו. אחד מהם השאיל לאמן מעיל נדיר שלבש במהלך הקרבות. אחרים סיפקו לו תצלומים מהאירועים והעתקי מסמכים. מלבד ציורי השמן שלו, הוא גם אייר ספרים רבים על טיולים והיסטוריה, כולל יצירות על ציילון וצפון בורנאו הבריטית.
סטיוארט שירת בצוות של ה-Illustrated London News במשך מספר שנים ובתפקיד זה נסע לדרום אפריקה כאמן 'מיוחד' במהלך מלחמת הבורים. תמונה אחת מתקופה זו הייתה גדוד יורקשייר וניו זילנדים שהדפו את הבורים ליד קולסברג, מושבת הכף. הוא גם ליווה את המלך אדוארד השביעי בסיוריו בים התיכון במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא שירת כקצין ביחידת המהנדסים המלכותיים ובמשך זמן מה היה קשור לכוחות האוסטרלים והאמריקאים. שניים מציוריו מהמלחמה הם "המטען של הסקוטים האפורים" ו"הדרך חזרה", 30 בספטמבר 1918.
הוא עבד בקנלי, סארי עד בסביבות 1925 לפני שעבר לעיר דאלרי ליד קאסל דאגלס, קירקודברייטשייר, שם נפטר ב-29 בינואר 1951, בגיל 85 והותיר את אשתו ושלושת ילדיו. הוא קבור בחצר הכנסייה של דאלרי.
יחסי ספרד–קוריאה הצפונית
כל הנושאים הקונסולריים הספרדיים בשטח צפון קוריאה מבוצעים על ידי השגרירות השוודית בפיונגיאנג, במסגרת הסכם דו צדדי שוודי-ספרדי.
יחסים דיפלומטיים
ב־15 בדצמבר 2000 נתנה מועצת השרים אור ירוק לכינון יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה. ספרד מנהלת רשמית את היחסים הדיפלומטיים עם פיונגיאנג מאז 7 בפברואר 2001. היחסים נותבו מאז 2006 תחת הסמכה מרובה מצד שגרירות ספרד בסיאול ושגרירות צפון קוריאה בפריז. צפון קוריאה פתחה שגרירות משלה במדריד באוקטובר 2013.
ספרד תמכה והשתתפה בתוכנית הסיוע ההומניטרי לצפון קוריאה שפותחה על ידי האיחוד האירופי. בספטמבר 2007 היא גם תרמה להקל על הנזקים שנגרמו על ידי השיטפונות שהרסו את המדינה באוגוסט. הממשלה חתמה על הסכם עם הצלב האדום הספרדי להפניית סיוע באמצעות סוכנות זו שתעבוד ישירות עם הצלב האדום הצפון קוריאני ובפיקוחו של הצלב האדום הבינלאומי.
ב־11 בדצמבר 2001 ערך סגן שר החוץ, פאר נאם סאן, ביקור רשמי בספרד. סגן שר החוץ, קונג סוק-ונג, ביקר במדריד (25 באוקטובר 2013) במסגרת הפתיחה הרשמית של שגרירות תושב וקיים פגישות עם מזכיר המדינה לענייני חוץ בצפון אמריקה, אסיה והאוקיינוס השקט.
ב-19 בספטמבר 2017 דיווח שר החוץ הספרדי, אלפונסו דסטיס כי ספרד מתכוונת לגרש את שגריר צפון קוריאה בספרד, קים היוק צ'ול בגלל שיגור טילים לעבר יפן על ידי צפון קוריאה.
אלחנדרו קאו דה בנוס
אלחנדרו קאו דה בנוס דה לס אי פרס (בקוריאנית: 알레한드로 까오 대 베 노스; טרגונה, ספרד, 1974) הוא פוליטיקאי ועיתונאי ספרדי, המוכר בעיקר בזכות היותו נציג התרבותי המערבי הראשון של קוריאה הצפונית ביחסים עם המערב, כך יש לו מקום של כבוד בצפון קוריאה. הוא נשיא התאחדות הידידות הקוריאנית (KFA) וממלא מקום קבוע של הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה מאז 1990. הוא ציר כבוד מיוחד של אותה מדינה וציר מיוחד של הוועדה ליחסי תרבות עם מדינות זרות. בצפון קוריאה הוא ידוע בשם 조선일 Choseon-il ('קוריאה היא אחת').
הוא מתגורר בספרד, שם הוא מבצע פונקציות ייצוג עבור צפון קוריאה.
יחסי בולגריה–ספרד
יחסי בולגריה–ספרד הם יחסי החוץ בין בולגריה לספרד.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-8 במאי 1910. היחסים נותקו בשנת 1946 וחודשו בשנת 1970 ברמה של המשרד הקונסולרי ומשלחת סחר. ב-27 בינואר 1970, היחסים הדיפלומטיים הועלו לרמת השגרירות. שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
יצחק אייזיק רוזנבוים (קליבלנד)
רבי יצחק אייזיק רוזנבוים (ח' בכסלו תרצ"ג, 7 בדצמבר 1932 – ל' בשבט תש"פ, 25 בפברואר 2020) היה האדמו"ר מקליבלנד, באחרית ימיו כונה 'זקן אדמו"רי בית נדבורנה'.
ביוגרפיה
נולד בסטורוז'ינץ, רומניה (כיום אוקראינה), לרבי ישכר בער מסטרוז'ניץ ולחיה אסתר בת רבי ישכר בער (בערצ'י) מסאטמר. לאחר מלחמת העולם השנייה היגרו הוריו לארצות הברית והוא נכנס ללמוד בישיבת נייטרא. למד אצל רבי שלום משה אונגר וגיסו, רבי מיכאל דב ויסמנדל, וכמו כן שמע שיעורים מרבי יונתן שטייף שהיה אז ר"מ בישיבה. למד גם אצל רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, ובישיבת תורה ודעת. בשנת תשט"ו נסמך להוראה על ידי רבי יעקב קמינצקי.
בט"ו בסיון תשי"ט (1959) נשא לאשה את בת דודתו אלטע חנה אסתר, בת רבי מאיר איזקסון, האדמו"ר מרומאן, בשנת תשכ"ה (1964) שלחו סבו רבי איתמר מנדבורנה להתגורר בקליבלנד והכתיר אותו לאדמו"רות, בחנוכה תשל"ה (1974) עלה לארץ ישראל בהוראת אביו ולבקשת ראש המועצה הדתית ברעננה והקים את בית מדרשו 'היכל הברכה' ברעננה, בראשית שנות האלפיים הקים בית כנסת וקהילה בביתר עילית. נפטר בל' בשבט תש"פ (2020) לאחר מחלה, ונטמן באוהל נפרד בחלקת אדמו"רי נדבורנה בהר הזיתים, מקום קברו משמש כאתר תפילה בכל ימות השנה ובפרט בתשעת הימים.
כשנה לאחר פטירתו הדפיסו חסידיו את ספרו 'תפארת יצחק' ובו דברי תורה שנכתבו על ידו בחייו.
במלאת שלש שנים לפטירתו החליטה עיריית רעננה להנציח את זכרו בקריאת רחוב על שמו בקרית קליוולנד ברעננה.
משפחתו
לרבי יצחק אייזיק ורעייתו לא נולדו ילדים. בשנת תשל"ח אימצו בני הזוג את קרוב משפחתם אורי לייב כהן, שהתייתם מהוריו בן עשרה חודשים. הרב אורי לייב ממלא את מקום אביו המאמץ ברעננה ובביתר.
יחסי ארצות הברית–ונצואלה
יחסי ארצות הברית–ונצואלה הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
היסטוריה
בשנת 1830 פרשה ונצואלה מהפדרציה עם קולומביה, ובשנת 1835 כוננה ארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם ונצואלה. היחסים בין ארצות הברית לוונצואלה התדרדרו בשנים האחרונות, אם כי שתי המדינות הסכימו בפסגת 2009 לחפש דרכים להקים מחדש את מערכת היחסים הישנה שלהן על בסיס אינטרסים הדדיים. נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, זיהה את עצמו כאופוזיציה למדיניות ארצות הברית, ומתח ביקורת על יחסם לאמריקה הלטינית. צ'אווס כיהן כנשיא מאז 1999 ונבחר מחדש לקדנציה שלישית ב-7 באוקטובר 2012. חזונו "הסוציאליזם של המאה ה-21" אינו כלל יצירת יחסי ידידות עם ארצות הברית. ב-27 בדצמבר 2010, נשלל משגריר ונצואלה בארצות הברית אשרה לאחר שנשיא ונצואלה משך את הסכמתו למינוי שגריר אמריקאי בקראקס. למרות המתח ביחסים, שתי המדינות משתפות פעולה באופן מוגבל, כגון מלחמה בסמים. ממשלת ארצות הברית ממשיכה לחפש אינטראקציה קונסטרוקטיבית עם ממשלת ונצואלה, תוך התמקדות בנושאים בעלי עניין הדדי. דוגמאות לאינטרסים חופפים כאלה הם המאבק בסמים, המאבק בטרור, סחר ואנרגיה.
בשנים 2014–2015 חילקו ארצות הברית וונצואלה איסורי כניסה לקבוצות של מדינאים ונצואלים ואמריקאים, בהתאמה.
יחסים כלכליים
ארצות הברית היא שותפת הסחר החשובה ביותר של ונצואלה, הקונה העיקרית של סחורותיה. בשנת 2014 היצוא של ונצואלה למדינות הסתכם ב-30 טריליון דולר, היבוא מארצות הברית הסתכם ב-11 טריליון דולר. יצוא מארצות הברית לוונצואלה (2014): מוצרי נפט (19% מכל היצוא האמריקאי למדינות אמריקה הלטינית), ציוד תעשייתי (5% מכל היצוא האמריקאי לוונצואלה), כימיקלים אורגניים, מוצרים חקלאיים (תירס, חיטה, אורז), ציוד רפואי, חומרים ומוצרים אחרים. היבוא האמריקאי מוונצואלה (2014) מובדל בצורה לא טובה: נפט גולמי (86% מכלל היבוא האמריקאי מוונצואלה), מוצרי נפט (10% מהיבוא האמריקאי מוונצואלה), כימיקלים אורגניים, נפט דלק, זהב, דגים, רכיכות, בוקסיט, אלומיניום וכו'. בערך 500 חברות אמריקאיות מיוצגות בוונצואלה. ההשקעה הישירה של ארצות הברית בוונצואלה מתרכזת בעיקר בתעשיית הנפט ובמימון.
ניתוק היחסים הדיפלומטיים
ב-23 בינואר 2019, לאחר שארצות הברית הכירה בלגיטימיות של נשיא מטעם האופוזיציה בוונצואלה, חואן גואידו, הודיע נשיא הרפובליקה הבוליביארית של ונצואלה ניקולאס מדורו על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית וגירוש הדיפלומטים האמריקאים מוונצואלה.
שפרד אלונזו מאונט
שפרד אלונזו מאונט (באנגלית: Shepard Alonzo Mount; 17 ביולי 1804 - 18 בספטמבר 1868) היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו, אם כי עבד בכמה ז'אנרים. הוא היה אחיו הגדול של הצייר המפורסם והמוזיקאי, ויליאם סידני מאונט.
ביוגרפיה
לאחר מותו המוקדם של אביו בשנת 1814, המשפחה עברה לסטוני ברוק. שם לימד אותו ג'יימס ברוסטר, יצרני כרכרות בניו הייבן. בשנת 1827 הוא הלך אחר החברה שעברה לניו יורק והצטרף לאחיו ויליאם והנרי, ששניהם למדו להיות ציירים. עד מהרה החליט ללכת בעקבותיהם ובילה שנתיים באקדמיה הלאומית לעיצוב, לאחר מכן החל להשתתף בתערוכות שם.
הוא וויליאם פתחו סטודיו בשנת 1829 והוא הפך לחבר באקדמיה בשנת 1833.
האולפן לא הצליח והם עברו להתגורר באתונה, פנסילבניה, אם כי שפרד חזר לניו יורק זמן לא רב אחר כך. שם הוא למד ציור דיוקן עם הנרי אינמן.
בשנת 1837 התחתן עם אליזבת המסטד אליוט, בתו של צייר הפורטרטים צ'ארלס לורינג אליוט. בשנת 1841 הוא התיישב עם משפחתו בסטוני ברוק. בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לאקדמאי באקדמיה הלאומית.
הוא העדיף לצייר נופים, אך המשיך כצייר פורטרטים לפרנס את משפחתו.
בתחילת שנות השישים של המאה ה-19, חייו השקטים יחסית קיבלו תפנית שלילית כאשר בתו הבכורה, רות, נפטרה משחפת. ובנו ויליאם, שגר במיסיסיפי, גויס לצבא הקונפדרציה. לאחר שנלכד ונכלא כמרגל, גייס מאונט את עזרתם של פרנסיס ביקנל קרפנטר ויליאם קלן בראיינט לעתירה לנשיא לינקולן לשחרורו. מאמץ זה הצליח בשנת 1864.
שפרד נפטר מכולרה בספטמבר 1868.
אחיו ויליאם נפטר גם הוא מכולרה, חודש לאחר מכן ובנו, ויליאם, נפטר מדלקת ריאות חודש לאחר מכן.
את עבודותיו ניתן לראות במוזיאון האמנות של דלאוור, במוזיאון המטרופוליטן, במכון דטרויט לאמנויות, בחברה ההיסטורית של ניו יורק ובבית הלבן.
טנה מקלור
טנה מקלור (באנגלית: Tané McClure; נולדה ב-8 ביוני 1958) היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
ביוגרפיה
מקלור נולדה בלוס אנג'לס, היא בתו של השחקן דאג מקלור, אמה הייתה הראשונה מבין חמשת נשותיו.
בגיל חמש הופיעה בסדרת המערבון "The Virginian" בה שיחק אביה, בגיל שבע עשרה החלה לשיר בלהקת ג'אז לטיני בשם "Sweet Honesty", בסוף שנות ה-70 הקליטה את הסינגל הראשון שלה "Redwood City", באותו זמן הכירה את המוזיקאי ג'ונתן קיין (החבר בלהקת Journey) ונישאה לו. ב-1982 הוציאה את אלבומה הראשון הנקרא "טנה קיין", מספר שירים בביצועה נכללו בפסקול של הסרט "שליחות קטלנית".
אפל.די.אפ
ביוגרפיה
אלן פינדה לינדו נולד בעיר אנג'לס סיטי, שבפמפנגה, הפיליפינים. פינדה עזב את משפחתו זמן קצר לאחר לידתו. אמו, כריסטינה פינדה, גידלה אותו ואת ששת אחיו הצעירים כאם חד-הורית. בילדותו, פינדה היה עושה טיול ג'יפים באורך שעה לבית הספר שלו ובחזרה ועזר למשפחתו להתקיים בחקלאות בטטות, תירס קנה סוכר ואורז. בגיל 14, הגיע לארצות הברית לטיפול בניסטגמוס, תנועה לא רצונית של העיניים. לאחר טיול בדיסנילנד, פינדה הביע את התעניינותו להישאר בארצות הברית.
טנה מקלור
ביוגרפיה
ב-1997 שיחקה בסרט ההמשך של משחקי פיתוי, באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט המתח האירוטי "Illicit Dreams 2", ב-1998 הופיעה בתפקיד קטן בסרט "פחד ותיעוב בלאס וגאס" המבוסס על הספר, ב-2000 הופיעה בקליפ לשיר "You Shouldn't Kiss Me Like This" של הזמר טובי קית', היא גילמה את אמה של אל וודס בסרט "לא רק בלונדינית" ובסרט ההמשך.
אפל.די.אפ
ביוגרפיה
פינדה למד בבית הספר התיכון ג'ון מרשל שבלוס אנג'לס, שם הכיר את ויל.איי.אם. ההשפעות המוזיקליות של פינדה היו סטיבי וונדר, האיגלס, הביטלס, א טרייב קולד קווסט, דה לה סול, לידרס אוף דה ניו סקול ולהקת הרוק פולק הפיליפינית אסין. פינדה נחשף למוזיקת היפ הופ דרך ריקודי ברייקדאנס. בשנת 1988, כשהיה בכיתה ח', החל להופיע יחד עם ויל.איי.אם ברחבי לוס אנג'לס. בשנת 1992, הצמד הוחתם בחברת רות'לס רקורדס בניהולו של Eazy-E. יחד עם חבר אחר שלהם, דנטה סנטיאגו, הם הקימו את ההרכב "אטבן קלן" ו הקליטו את אלבום הבכורה שלהם, "Grass Roots", שלא יצא עקב פטירתו של מנהל חברת התקליטים Eazy-E. לאחר מותו של Eazy-E בשנת 1995, ההרכב אטבן קלן שינה את שמו ל-"בלאק אייד פודס", ולאחר מכן לבלאק אייד פיז, ודנטה סנטיאגו הוחלף בטאבו, וקוים היל הפכה לזמרת רקע של הלהקה. לאחר שהוחתמה הלהקה באינטרסקופ רקורדס, בשנת 1998, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "Behind the Front", שזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה.
בנובמבר 2001, החלה העבודה על אלבום האולפן השלישי של ההרכב, "Elephunk". הפקת האלבום החלה ב-2 בנובמבר 2001, והוא יצא לאור בשנת 2003. בזמן הקלטת האלבום, רק אפל.די.אפ, ויל.איי.אם וטאבו היו אמורים להופיע באלבום. במהלך ההפקה של הסינגל השני מתוך האלבום, "Shut Up", הם הבינו שקול נשי יעבוד טוב עם השיר. הם פנו לסולנית הפוסיקט דולז ניקול שרזינגר להתארח בסינגל, אך היא נאלצה לסרב כייוון שכבר הוחתמה על חוזה עם "Eden's Crush". חבר הלהקה לשעבר דנטה סנטיאגו הציג את הזמרת פרגי בפני ויל.איי.אם, שהתרשם מיכולותיה הקוליים, ובסופו של דבר פרגי הפכה לחברה קבועה בלהקה ותצלומה הודפס על עטיפת האלבום. האלבום הגיע למקום ה-14 במצעד הבילבורד 200, ולמקום ה-3 במצעד האלבומים הבריטי, ואף מכל למעלה מ-1.6 מיליון עותקים בבריטניה ו-8.5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
הגוררת חוגלה
הגוררת חוגלה היא גוררת שהוטבעה ומשמשת כאתר צלילה. היא עומדת זקופה על קרקעית הים מול חופי אשקלון, כ-2.5 קילומטרים מערבית למרינה באשקלון, בעומק 32 מ'. אורכה 25 מ', וגשר הפיקוד שלה מזדקף מעלה עד לעומק של 22 מ'.
הטבעתה
היא טובעה בשנת 1996 על ידי ההתאחדות הישראלית לצלילה על מנת להוות אתר צלילה נוסף בדרום הארץ, היכן שאתרי הצלילה הטבעיים מעטים יחסית. הגוררת חוגלה היא ‘אחותה’ של הגוררת איתנה, שהוטבעה צפונית ל”קניון אכזיב”, בסמוך ל”איי אכזיב”.
כאתר צלילה
כיום מהווה הגוררת אתר צלילה, ובעלי חיים מכסים אותה באופן קבוע או מבקרים בה לעיתים. האונייה סי גארד הוטבעה גם היא מול חופי אשקלון.
הגוררת חוגלה מונחת על קרקע חולית. חרטום הגוררת מוטה כלפי מעלה ונמצא בעומק של כ–27 מטר בעוד הירכתיים, נמצאים בעומק של כ-32 מטר. במהלך 20 השנים שעברו מאז טובעה, התפתחו במקום מושבות של אלמוגים ים-תיכוניים (גם מסוג אוקולינה, הנדירים יחסית לעומקים כאלה) או ספוגים גדולים וצבעוניים וניתן למצוא חשופיות צבעוניות, להקות סרגוסים ודגי ים פתוח, לעיתים ניתן למצוא את הלובסטר הים תיכוני, הכפן הגושמני או בדג דקר (לוקוס).
ההגעה לאתר מתאפשרת באמצעות הפלגה בסירה בלבד. ההעמקה אורכת זמן רב, משום שאורך חבל העוגן עולה על 100 מטר. הגשר העצום של הגוררת פתוח בחלקו ומאפשר מעברים מרתקים (ולא מסוכנים) בגוף כלי-השיט. הסיפון והמבנה מרופדים בספוגים ונוצות ים, שיש להימנע מלגעת בהן, בשל סכנת צריבה. הכניסה למדורים הפנימיים נחסמה. הקרקעית היא בוצה סמיכה המכוסה באצות. הספינה יושבת במעין שקע בקרקעית, וניתן לחדור בזהירות מתחת לירכתיים. יש לציין כי הראות באזור אינה מיטבית, והקרקעית בוצית. מומלץ להימנע ככל האפשר מהרחפת חול ומשקעים, שרק יחריפו את בעיית הראות..
הר טאי
הר טאי (סינית: 泰山; פיניין: Tài Shān; תעתיק טאי שאן – מילולית הר השלווה) הוא הר במרכז מחוז שאנדונג שבמזרח סין. להר יש חשיבות היסטורית ותרבותית כאחד מחמשת ההרים הגדולים של סין. פסגתו הגבוהה ביתר היא "פסגת קיסר הירקן" שגובהה הרשמי הוא 1,532.7 מטרים. ב-1987 הכריז ארגון אונסק"ו על ההר כאתר מורשת עולמית.
תיאור
המסיב של הר טאי מתרומם בחדות לגובה של כ-1,400 מטרים בקצה המזרחי של המישור הנרחב של צפון סין. הוא שוכן צפונית לעיר טאיאן (泰安) במערב מחוז שאנדונג שבמזרח סין, כ-40 קילומטרים דרומית לג'ינאן בירת שאנדונג, וכ-355 קילומטרים דרומית לבייג'ינג בירת סין. הרכס משתרע לאורך כ-200 קילומטרים על הגדה הדרומית של הנהר הצהוב. שטח ההר 426 קילומטרים רבועים, בין קווי הרוחב מ-11' 36° ל-31' 36° צפון ובין קווי האורך מ-50' 116° עד 12' 117° מזרח. מתוך שטח זה שייכים לאתר המורשת העולמית כ-250 קמ"ר. בסיס ההר נמצא בגובה של 150 מטרים מעל פני הים, וכיוונו הכללי מצפון-מזרח לדרום-מערב. בדומה לצורת מדרון דיפ (אם כי הוא נוצר בתהליך אחר, ראו בהמשך) ההר הולך ונעשה גבוה יותר בכיוון מצפון לדרום והוא מסתיים במתלול. הפסגה הגבוהה ביותר היא "פסגת קיסר הירקן" (玉皇頂; פין-יין: Yùhuáng Dǐng - יוּ'חְוָאנְג דִינְג) שגובהה הרשמי כפי שפורסם על ידי ממשלת סין הוא 1,532.7 מטרים, אם כי הגובה המופיע בשלט על פסגת ההר ומופיע פעמים רבות בספרות המחקר הוא 1,545 מטרים, גובה המאפשר להגדיר את ההר כ"פסגה בולטת מאוד" (Ultra Prominent Peak, בקיצור Ultra). ההר ניחן בנופים מגוונים של צוקים, עמקים, קניונים, ופסגות משוננות. מעל ל-60 מעיינות, שמקור מימיהם בגשמים הרבים היורדים על ההר (ראו פסקת האקלים בהמשך), נובעים בהר. המים ידועים בתכולת החמצן הגבוהה בהם (6.4 מ"ג לליטר) חומציות קלה (pH = 6.3) ומעט מאוד מינרלים. שישה נהרות מהירים קצרים זורמים מהפסגה בקניונים עמוקים כשלאורכם מפלי מים רבים.
אקלים
הר טאי שוכן בקצה של אזור האקלים הסובטרופי הגשום, כאשר הקיץ חם וגשום והחורף, הנמשך חמישה חודשים, קר ויבש (סיווג Cwa לפי שיטת קפן). הרוחות הם בדרך כלל דרום-מערביות בקיץ וצפוניות בחורף. הטמפרטורה הממוצעת ברכס ההר נע מ-1 °C- בינואר עד 28 °C ביולי, והלחות היחסית השנתית היא 63%. מרבית הגשמים יורדים בין יוני לאוגוסט כאשר המינימום השנתי שנמדד בפסגה היה 554 מ"מ והמקסימום 1,848 מ"מ. החורף הוא אומנם יבש, אך בממוצע יש בפסגה 29 ימי שלג בשנה.
צמחייה
אדמות ההר העשירות בחומרים אורגניים ושפע המים היו בין הגורמים לשפע צמחייה בהר - מעל ל-90% מהשטח מכוסים צמחייה אופיינית לאקלים שעל הגבול בין אקלים סובטרופי לאקלים ממוזג. רוב שטח ההר (כ-81%) מכוסה ביערות עצים רחבי-עלים נשירים, כאשר העץ הדומיננטי מתחת לגובה של 700 מטרים הוא Platycladus orientalis ממשפחת הברושיים, ומעל גובה זה העצים הדומיננטיים הם אלוני שעם מהמינים Quercus acutissima  ו-Quercus variabilis והאורן הסיני האדום Pinus tabuliformis. עם זאת, מכיוון שההר שוכן בין האקלים הימי הלח שבמזרח לאקלים היבשתי היבש שבמערב יש בו מגוון סוגי בתי גידול ועקב כך מגוון גדול של מיני צמחייה. הצמחייה כוללת 1,858 מינים ב-645 סוגים ו-174 משפחות (אם כי מספר זה כולל גם 322 מינים תרבותיים). מתוך 53 מיני צמחים אנדמיים לשאנדונג מצויים עשרה על ההר. בולט במיוחד מספרם של מיני הצמחים לרפואה - 462 מינים ב-113 משפחות. אלו כוללים ארכובית סינית (Polygonum mul), ג'ינסנג קוריאני (Panax ginseng), Lithospermum erythrorhizon ממשפחת הזיפניים ו- Polygonatum odoratum ממשפחת האספרגיים.
מסיבות היסטוריות יש בהר מספר רב של עצים עתיקים. 1,821 עצים הם בני למעלה מ-300 שנים, בהם ברושים בני 2,100 שנים שניטעו על ידי הקיסר וו די משושלת האן, ו-Sophora japonica - מין עץ מתת-משפחת הפרפרניים המכונה "עץ המלומד הסיני מתקופת טאנג", שגילו מוערך ב-1,300 שנים.
בעלי חיים
שפע הצמחייה ומקורות המים, והטופוגרפיה המורכבת של הר טאי מאפשרת בתי גידול למגוון בעלי חיים שהודות לפיקוח על האתר מספרם גדל בשנים האחרונות. בעלי החיים שעל הר טאי אופייניים לפאונה ההררית של מזרח ומרכז שאנדונג, מרביתם מינים נפוצים בצפון סין. במונחי הביוגאוגרפיה שייכת פאונה זו לאזור הפלארקטי וסמוכה לאזור האינדומלאי (המכונה גם האזור האוריינטלי). מיני העופות בהר שייכים לשני האזורים.
מיני בעלי החיים בהר טאי מתחלקים ל:
גאולוגיה
הר טאי הוא גוש נטוי, מבנה שבירה שנוצר מהעתק נורמלי היוצר צורה של מדרגה שבו צד אחד של המדרון (הצד הדרומי של הר טאי) תלול והצד השני (הצד הצפוני) מתון. המבנה הגאולוגי של ההר מורכב והוא הדוגמה העתיקה ביותר במזרח סין לתצורה פלאו-מטמורפית ("התמרה קדומה") המתוארכת מאמצע ועד שלהי עידן העל של הפרקמבריון. תצורה זו מכונה "מתחם טאישאן" (Taishan Group Complex). המסלע הבסיסי של ההר זהה למסלע של כל צפון סין, ומורכב מ-95% גנייס-גרניט אולטרה-מאפיים, שנוצרו ממאגמה שמקורה בתימרת מעטפת ומקרום כדור הארץ במהלך עידן הארכאיקון (העידן השני בעידן העל של הפרקמבריון) לפני כ-2.7-2.5 מיליארד שנים, עם מחדרים פלוטוניים של דיוריט (בתוליתים וסילים). באזור ההתמרה המכונה חגורת האבן הירוקה (Greenstone Belt) האופייני לארכאיקון מצוי הסלע הנדיר קומטיט, סלע מאפי עשיר במגנזיום.
משלהי הפרוטרוזואיקון (העידן השלישי בקמבריון) ועד תור האורדוביק, בין לפני 600 מיליון שנים ל-200 מיליון שנים, שקע האזור מתחת לים וכוסה בשכבה של מעל ל-2,000 מטרים של אבן גיר ופצלים. באמצע האורדוביק התרחשה האורוגנזה הקלדונית שגרמה לשטח זה להתרומם להפוך להרים שעברו תהליכי שבירה וסחיפה עד שההר החל להתרומם לאורך העתקים ראשים במהלך ההפתחה של הלוח הפסיפי מתחת ללוח האירואסייתי לפני כ-70-30 מיליון שנים. ההתרוממות עדיין נמשכת בקצב מתון מאוד של כחצי מילימטר בשנה. הסלעים בהר עשירים במינרלים והשכבה מעידן העל של הקמבריון שנחשפה בצפון עשירה במאובנים.
ההר עורר עניין אצל גאולוגים כבר מהמאה ה-19. הברון פרדיננד פון ריכטהופן ביקר בהר במסעותיו בשנים 1872-1868 והיה הראשון להשתמש בכינוי מתחם טאישאן. בסוף המאה חקרו מדענים מיפן את המאובנים מהפרקמבריון. ב-1907 תיארו צמד הגאולוגים האמריקנים באיילי ויליס (Bailey Willis; 1949-1857) ואליוט בלקוולדר (Eliot Blackwelder 1969-1880) את מתחם טאישאן. מאז, ובייחוד לאחר 1949, נחקרת הגאולוגיה של ההר בשיטתיות על ידי חוקרים מאוניברסיטת בייג'ינג, מאוניברסיטת שאנדונג ומהלשכה לגאולוגיה. ההר הוא אתר קלסי למחקר הגאולוגיה של עידן העל של הפרקמבריון ובמקום הוקם מוזיאון לגאולוגיה.
היסטוריה
עדויות לפעילות אנושית באזור מתוארכות לפני 400,000 שנים לתקופת אדם יי-יואן הפלאוליתי. בתקופה הנאוליתית, לפני כ-6,000-5,000 שנים, הפך האזור מוקד להתפתחות שתי תרבויות: תרבות דאונקואו (Dawenkou) מצפון להר ותרבות לונגשאן (Longshan) דרומית לו. באתר של תרבות דאונקואו נערכות חפירות ארכאולוגיות משנת 1959 ונתגלו בו 133 קברים ובהם מעל ל-2,100 חפצים. בתקופת האביב והסתיו (מ-770 לפנה"ס ועד 476 לפנה"ס) התפתחו באזור שתי מדינות יריבות צ'י מצפון להר ולו מדרום לו. בתקופת המדינות הלוחמות בנתה מדינת צ'י חומה באורך של 500 קילומטרים כחשש מפלישה ממדינת צ'ו. שרידים מחומה זו קיימים עד היום.
על פי המיתולוגיה הסינית נוצרו מגופו של פנגו (盤古, פין-יין Pángǔ), היצור הראשון ובורא העולם, חמישה הרים המייצגים את ארבע רוחות השמים והמרכז שהם חמשת הכיוונים בגאומנטיה הסינית. מכיוון שעל פי הדוקטרינה הסינית מסמל המזרח התחדשות ובריאה היה הר טאי, הבולט בקצה המזרחי של מישור צפון סין, ההר המזרחי (東嶽 פין-יין Dōng Yuè, תעתיק דונְג יְוֵּ'ה, מילולית "ההר המזרחי הגדול") מבין חמשת הרים אלו, ונחשב, בשל היותו מסמל לידה והתחדשות, כחשוב מביניהם. מסיבה זו נוצר הר טאי על פי המסורת מראשו של פנגו.
על פי המסורת נבנה המקדש הראשון בהר על ידי נזיר בשם לנג שבנה ב-351 לפנה"ס את מקדש לנג ואת מקדש הסלע האלוהי. בתקופת שלוש הממלכות (280-220) נבנה בהר המקדש הטאואיסטי הראשון - המקדש למלכה האם השמימית. בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות (589-420) נבנו מקדש מעיין הירקן, מקדש אוצר האלוהים ומקדש האור המתפשט. בהמשך נבנו מקדש העננים התכולים, מקדש אגן הסלע האחורי ומקדש שליט השמים העליון. מקדש העננים התכולים הוא בין המקדשים הטאואיסטיים החשובים ביותר בסין כיום.
במשך יותר מ-2,000 שנים עלו קיסרי סין משושלות שונות לרגל להר טאי על מנת לבצע בו טקס מורכב המכונה "פנג-שאן" (fengshan), שבו הקריב הקיסר קורבנות לשמים על מזבח שהוקם בפסגת הר טאי (封 "פנג") ואחר-כך חזר על כך במזבח שהוקם בגבעת ליאנגפו (liangfu) הסמוכה על מנת להקריב קורבנות לאדמה (禪 "שאן"). מטרת הטקסים הייתה להתפלל לאל השמים ולאל האדמה שיבטיחו יציבות ושגשוג בתקופת שלטונו, וברבות השנים הם קיבלו גם משמעות פוליטית. הראשון שעליו יש עדויות כי קיים טקס זה היה המלך יִינְג גֶ'נְג מממלכת צ'ין, לעתיד לבוא צ'ין שה-חואנג קיסר סין הראשון. באנציקלופדיה גְווָאנְדְזְה (管子) שנכתבה על פי המסורת בידי המדינאי וההיסטוריון גוואן ג'ונג (管仲 פין-יין Guǎn Zhòng; 720 לפנה"ס – 645 לפנה"ס) נטען כי על פי המסורת ביצעו 72 קדמונים את הטקס לפני צ'ין שה-חואנג, אם כי יש בידיו רישומים על 12 בלבד. הקיסר ווּ משושלת האן (156 לפנה"ס – 87 לפנה"ס) ערך את הטקס שבע פעמים. בסך הכול ביצעו את הטקס שישה קיסרים. כתובות החקוקות על הסלע או על אסטלות אבן ומתחמי מקדשים הקיימים בהר מעידים על קיום טקסים אלו.
המסורות והאמונה הדתית קיבלו ביטוי בשפע האתרים הארכאולוגיים והארכיטקטוניים שבהר. על ההר יש 22 מקדשים, 97 שרידי מבנים, ארמנות וביתנים, קשתות וגשרים, מדרגות ופסלים, 819 אסטלות וקרוב ל-1,700 כתובות החקוקות על צלע ההר או על אסטלות אבן. בין הכתובות הבולטות, סוטרת היהלום הבודהיסטית החקוקה בשלמותה באחד העמקים ושירה וקטעי ספרות שכתב קונפוציוס שעיר הולדתו צ'ופו שוכנת כ-70 קילומטרים מההר. על קונפוציוס נאמר כי לאחר שהשקיף מהר טאי קבע כי "העולם קטן". שנים רבות אחר-כך נטען כי מאו דזה-דונג אמר את האמרה "המזרח הוא אדום" לאחר שצפה בזריחה מפסגת הר טאי.
מתוך הכרה בערך התרבותי של המקום הכריז ארגון אונסק"ו ב-1987 על מרבית שטח ההר אתר מורשת עולמית. ב-2003 ביקרו בהר שישה מיליון תיירים. פרויקט שיפוץ שהסתיים באוקטובר 2005 נועד לשחזר את השרידים התרבותיים ולשפץ את המבנים בעלי חשיבות תרבותית שניזוקו.
האתרים העיקריים
נתיב העלייה המרכזי להר מתחיל במקדש דאי ומתפתל לאורך 7.5 ק"מ ו-6,600 מדרגות גרניט עד לפסגת ההר. נתיב נוסף קרוי הנתיב המערבי נפגש בנתיב המרכזי בערך באמצע הדרך לפסגה בנקודה הקרויה "שער אמצע הדרך לשמים". האתרים העיקריים מצויים לאורך הנתיב המרכזי והם: בנתיב המערבי מצויים האתרים הבאים (מלמעלה למטה)
הקיסרות הווייטנאמית
הקיסרות הווייטנאמית (בווייטנאמית: Đế quốc Việt) הייתה מדינה בובה של האימפריה היפנית ובת ברית לכוחות הציר בשלהי מלחמת העולם השנייה והורכבה מחלקים ששתייכו לפני כן להודו-סין הצרפתית. הקיסרות הווייטנאמית התקיימה בין ה-11 במרץ ועד ה-23 באוגוסט 1945. המדינה נשלטה כמונרכיה אבסולוטית, וקיסרה, באו דאי (Bảo Đại), היה למעשה כפוף אל הממשלה בטוקיו. מלבד הקיסר, שירת טראן טרונג-קים (Trần Trọng Kim) כראש ממשלה. הקיסרות נפלה עקב כניעת יפן וסיום מלחמת העולם השנייה. עם סוף המלחמה, עקב הדרישה לעצמאות, ותוך פחות משנה החלו אנשי וייטנאם במלחמת עצמאות מהשלטון הצרפתי במה שנודע כמלחמת הודו-סין הראשונה.
מיכאל חיוטין
מיכאל ("מיקי") חיוטין (22 במאי 1941 – 16 במרץ 2019) היה אדריכל, מהנדס בנין, וחוקר אדריכלות ומקרא ישראלי. על תרומתו התכנונית לבניה הציבורית נחשב לאחד "מגדולי האדריכלים בישראל".
ביוגרפיה
חיוטין נולד ב-1941 בוילנה שבליטא, זמן לא רב לפני שנכבשה על ידי הצבא הגרמני במבצע ברברוסה. אביו שמואל גויס לצבא האדום ונהרג בקרבות. הוא ואמו בלה שרדו את מלחמת העולם השנייה ועלו לארץ ב-1948. את שנותיו הראשונות העביר כילד חוץ בקיבוץ גן שמואל, ולאחר מכן שב לאמו בתל אביב, שם השלים את השכלתו התיכונית בבית הספר עירוני ה'.
את לימודיו העל תיכוניים עשה בטכניון, שם הוענק לו תואר ראשון בהנדסת בנין (1963), תואר ראשון באדריכלות (1966), תואר שני בהנדסת בנין (1967) ודוקטורט במדעים טכניים (1975). כותרת הדוקטורט שלו הייתה "שימוש בטכניקות אופטימיזציה לבחינת מערכים ארכיטקטונים".
קריירה אדריכלית
בשנת 1978 הקים עם אשתו, אדר' ברכה חיוטין, את משרד חיוטין אדריכלים. המשרד, שממוקם בגבעתיים, מתמקד בבניה ציבורית, ואחראי למספר מבנים מרכזיים בישראל, לרבות: תיאטרון גבעתיים; הגלריה האוניברסיטאית וגן הפסלים באוניברסיטת תל אביב; היכל בית המשפט בחיפה; ככר דייכמן, בנין הסנאט ובניין המכון הבינלאומי לביוטכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון; בית הסטודנט באוניברסיטת חיפה; מוזיאון הסובלנות בירושלים; ואקדמיית פולונסקי במכון ון ליר. כהוקרה לעשייתם, הזוג זכה במספר פרסים מקצועיים בעלי חשיבות: אות האדריכלות הישראלית למבנה ציבור ופרס מפעל חיים (2018) מטעם התאחדות האדריכלים ובוני ערים בישראל, פרס אות העיצוב (2005; 2009; 2011; 2015; 2018), פרס רכטר לאדריכלות (1996; 2006; 2018) , ואות הצטיינות מאגודת האדריכלים האמריקאית-האקדמיה לתכנון מבני משפט (2008). בשנת 2020 פרס א.מ.ת. לאדריכלות הוענק לברכה חיוטין על העבודה שעשתה בשיתוף עם בעלה מיכאל.
בנוסף לתכנון אדריכלי, חיוטין היה מעורב בניסוח תוכניות אב לטכניון, אוניברסיטת תל אביב, ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכן תוכניות בינוי עירוני בערים כגבעתיים, טבריה, ראש העין ותל אביב-יפו.
אדריכלות
חיוטין חקר ופרסם רבות על תיאוריה והיסטוריה של אדריכלות, תוך התמקדות בסוגיות של תכנון עירוני. ספרו הידוע ביותר, שנכתב בשיתוף עם ברכה חיוטין ויצא לאור באנגלית (2007) ובעברית (2010), הוא אדריכלות החברה האוטופית: קיבוץ ומושב. ספר זה מהווה מחקר מקיף ראשון על התכנון האדריכלי של הקיבוצים והמושבים שהוקמו בארץ ישראל במאה העשרים, ודרכו בקשר שבין אידאולוגיה לאדריכלות על רקע מגמות היסטוריות ביצירת חברות אוטופיות ותכנון יישובים אידיאלים.
בנוסף לכתיבתו המחקרית, חיוטין הנחה עבודות מחקר ולימד נושאי תכנון וחשיבה אדריכליים במוסדות האקדמיים המרכזיים בישראל, כדוגמת הטכניון (הפקולטה לאדריכלות, 1971–1986), אוניברסיטת תל אביב (המרכז ללמודים אורבניים ואזוריים, 1977–1982), ובצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב (המחלקה לעיצוב, 1973–1975).
ספרות המקרא וימי בית שני
חיוטין עסק שנים רבות בחקר ספרות המקרא וספרות ימי הבית השני, ופרסם על נושאים אלה בעברית ובאנגלית. מאמריו יצאו לאור, בין השאר, בכתבי העת המחקריים בית מקרא, Revue de Qumran, ו- Dead Sea Discoveries. בין ספריו בנושאים אלה: מלחמת לוחות השנה ועריכת מזמורי תהלים (משנת 1993), מגילת ירושלים מקומראן (משנת 2003), Architecture and Utopia in the Temple Era (משנת 2006), Tendentious Historiographies: Jewish Propogandist Fiction BCE (משנת 2010), מאסופות מזמורים לספר תהלים: עקרונות העריכה (משנת 2020), וספרות קנונית מגויסת - מגלות שומרון ועד החשמונאים (משנת 2022). בכתיבה זו ניכר עניינו המתמשך של חיוטין ביישום כלים של ניתוח מתמטי ותכנוני בחקר המקורות היהודיים, ובחינת השלכותיהם על הבנתנו את ההיסטוריה הפוליטית, האידאולוגית והאסתטית של תרבויות שונות בעת העתיקה.
מיכאל חיוטין נפטר ממחלת הסרטן ב-2019. הוא הותיר אחריו את אשתו ושותפתו, ברכה חיוטין, שממשיכה בפועלה במסגרת משרד חיוטין אדריכלים, ובנו ד"ר דן חיוטין, חוקר ואוצר בתחום הקולנוע.
יודי יובל רקנאטי
בשנת 2016 פורבס ישראל העריך את הונה ב-1.5 מיליארד שקלים.
ביוגרפיה
יהודית יובל רקנאטי היא בת למשפחת רקנאטי, ממשפחות העסקים הבולטות בתולדות מדינת ישראל. סבה, ליאון רקנאטי היה מייסד בנק דיסקונט; אביה דניאל רקנאטי היה מנכ"ל הבנק; ואמה, מטילדה רקנאטי ממשפחת קרסו, הייתה פעילה חברתית. אחיה הוא הבנקאי ליאון רקנאטי.
למדה בגימנסיה העברית "הרצליה" והדריכה בתנועת הצופים. שירתה בצה"ל כקצינת ח"ן וסעד. בוגרת תואר ראשון בארכאולוגיה מאוניברסיטת תל אביב (בשנת 1976) ותואר שני בטיפול באמצעות אמנויות, מלסלי קולג', בבוסטון, שבארצות הברית.
יובל רקנאטי היא המייסדת והבעלים של "קבוצת גנדיר", המשלבת פעילות עסקית נרחבת עם פילנתרופיה ותמיכה בפעילות ארגוני החברה האזרחית בישראל, "קרן גנדיר" המשפחתית, השייכת לקבוצה, מתמקדת במספר תחומים עיקריים: קידום צעירים גילאי 20–35 בקהילות, קיבוצים עירוניים, מרכזי צעירים בפריפריות חברתיות וגאוגרפיות בישראל, שרות לאומי/אזרחי ותמיכה בבעלי צרכים מיוחדים במסגרת "קרן הזדמנות". נוסף על כך, שותפה בקרנות שחף, קרב, רש״י, אריסון ומריו סגל.
בשנת 1998 הקימה יחד עם ד"ר יוסי הדר את עמותת נט"ל, שמטרתה העיקרית היא להוות בית טיפולי רב מקצועי לנפגעי טראומה וקרוביהם על רקע הסכסוך הישראלי הערבי ואסונות בעלי אופי לאומי למען שיקום ושיפור איכות חייהם. רקנאטי, המשמשת גם כיו"ר העמותה בהתנדבות, מעמידה את בית נט"ל לטובת העמותה, וכן תורמת לכיסוי הוצאות הנהלה וכלליות מדי שנה.
בין השנים 2001–2004 השתתפה מספר פעמים במשלחת ישראל ל-GA, העצרת הכללית של הפדרציות היהודיות בצפון אמריקה. בפעמיים אלו הייתה נציגת המשלחת של פילנתרופים ישראלים.
בשנים 2014–2015 הייתה יושבת ראש מבצע "הקש בדלת" של האגודה למלחמה בסרטן.
עם הארגונים להם תרמה נמנים: מרכז רפואי דוידוף במרכז רפואי רבין, מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל, האגודה למלחמה בסרטן, המרכז הבינתחומי הרצליה, מוזיאון ישראל ובית האבות ע"ש ליאון רקנאטי. משמשת כדירקטורית בבית גיל הזהב ע"ש דניאל ומטילדה רקנאטי.
רשימות עיתונאיות שציינו את יובל רקנאטי
נוסף על כך, יובל רקאנטי צוינה כאישה כמעוררת השראה בספר "24/7 - ישראלים מעוררי השראה" מאת להמן ורפאלי, בהוצאת מטר (2018).
דווייט שולץ
ויליאם דווייט שולץ (באנגלית: William Dwight Schultz; נולד ב-24 בנובמבר 1947) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה, מדבב, בלוגר ושדרן אמריקאי. הוא ידוע בתפקידיו כקפטן האולינג "מד" ("מטורף מיילל") מרדוק בסדרת האקשן המצליחה משנות ה-80 צוות לעניין וכ"רג'ינלד בארקלי" בסדרות "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ו"מסע בין כוכבים: וויאג'ר", והסרט "מסע בין כוכבים: המפגש".
ביוגרפיה
שולץ נולד בבולטימור, מרילנד. הוא ממוצא גרמני והוא קתולי. הוא למד בבית הספר התיכון הול קולג' ובאוניברסיטת טוסון.
קריירה
תפקיד הפריצה של שולץ היה בדמותו של "קפטן האולינג מד – ("מטורף מיילל") מרדוק" בסדרת הטלוויזיה צוות לעניין. לאחר מכן הוא הופיע בכמה סרטים, ביניהם "המאוורר" (1981).
הוא שיחק בסרט "Fat Man and Little Boy" בתפקיד רוברט אופנהיימר משנת 1989.
הוא שיחק בסרט הטלוויזיה "Child of Rage" משנת 1992, לצד מל האריס. הסרט מתאר זוג רחום המאמץ ילדה שעברה התעללות מינית.
בנובמבר 2009 אישר שולץ כי הוא וכוכב "צוות לעניין" לשעבר, דירק בנדיקט, יופיעו בתפקיד קמע בסרט העלילתי "צוות לעניין", רימייק לסדרה המצליחה.
הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרות רבות. בין היתר ב"פליפר", "בבילון 5" ו"ווקר". שולץ הוא מדבב עסוק והוא נתן את קולו למשחקי וידאו, סדרות וסרטי אנימציה בטלוויזיה ובקולנוע. בין היתר דיבב בסדרות "בן 10", "בן 10: כוח החייזרים", "ג'וליאן המלך" ו"באטמן".
חיים אישיים
שולץ התחתן עם השחקנית וונדי פולטון בשנת 1983. בתם אווה (ילידת 1987) משרתת במרינס.
שולץ הוא נוצרי שמרן, והוא החל להופיע בקביעות בשנת 2012, בתוכנית שיחה פוליטית באינטרנט בהנחיית ג'יימי גלזוב, העורך הראשי של מגזין FrontPage. הוא גם מפרסם פרשנויות פוליטיות ופודקאסטים באתר המעריצים הרשמי שלו.
פרס נייסמית'
כדורסלן השנה במכללות על שם נייסמית' הוא תואר שנתי המוענק לכדורסלן ולכדורסלנית המצטיינים בליגת המכללות של ארצות הברית. התואר, הקרוי על שם ממציא הכדורסל ג'יימס נייסמית', נחשב לתואר היוקרתי ביותר בכדורסל המכללות.
הפרס נוסד בשנת 1969 כפרס לגברים בלבד והחל משנת 1983 מחולק פרס כפול, אחד לשחקן המצטיין ופרס נוסף לשחקנית המצטיינת של ליגת הנשים.
היסטוריה
השחקנים בעלי מספר הפרסים הגבוה ביותר הם ביל וולטון, ששיחק גם הוא באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ורלף סמפסון מאוניברסיטת וירג'יניה אצל הגברים, ושריל מילר ובריאנה סטיוארט בפרס לנשים, שזכו בשלושה תארים כל אחד. חמישה זוכים בלבד נולדו מחוץ לגבולות ארצות הברית - אלפרד לי (פוארטו ריקו), טים דאנקן (איי הבתולה), אנדרו בוגוט (אוסטרליה), פטריק יואינג (ג'מייקה) ובאדי הילד (איי בהאמה).שלוש פעמים בהיסטוריה זכה בתואר - קווין דוראנט עשה זאת ב-2007, אנתוני דייוויס ב-2012 וזאיון ויליאמסון ב-2019.
עבודה עונתית
עבודה עונתית היא עבודה שהצורך בה מתקיים רק בחלק מסוים וקבוע מהשנה, מדי שנה. תקופת הזמן בה נדרשת העבודה העונתית מכונה "העונה", ויתר השנה "מחוץ לעונה". המונח מזוהה ביותר עם הסקטור החקלאי (בו עונות השנה מכתיבות פעולות כקטיף), אך נפוץ מאוד גם בתחומי התיירות, החינוך והפנאי.
עבודה עונתית היא גורם משמעותי בתופעה של הגירת עבודה, היות שלעיתים המקום בו העבודה נדרשת רחוק ממרכזי אוכלוסייה (למשל בפריפריה חקלאית). במקרים כאלה עוברים העובדים להתגורר למשך העונה בקרבת מקום העבודה, לעיתים במבני מגורים שנועדו במיוחד עבורם ועומדים ריקים מחוץ לעונה.
חלק מהעבודות העונתיות הן תגבור של כוח האדם בעבודה הרגילה, בהתאם לתנודות עונתיות קבועות בהיקף העבודה הנדרשת.
עובד עונתי
בכל האמור בעובדים עצמם, ישנם מספר מודלים של עבודה עונתית: עובדים אשר כל פרנסתם על העבודה העונתית ומחוץ לעונה אינם עובדים, עובדים אשר עוברים בין עבודות עונתיות במעיין "סבב", ועובדים אשר יש להם עבודה קבועה אך בעונה מוסיפים עליה. המונח "אבטלה עונתית" מתייחס בדרך כלל לעובדים שאינם עובדים מחוץ לעונה, על אף שתיתכן עבודה עונתית ששכרה מספיק למחיית העובדים לכל אורך השנה.
מעמד חוקי
עובד עונתי יכול להיות עצמאי או שכיר. שיטת ההעסקה יכולה להיות בקבלנות או על פי אחוזי משרה כמקובל בעבודות רגילות. ישנן מדינות בהן לעובדים עונתיים מעמד הדומה לעובד קבוע, והם אף זכאים לפיצויים במקרה של פיטורים. בישראל, למשל, זכאי עובד עונתי לפיצויי פיטורים אם עבד שתי עונות בשתי שנים רצופות, כשעונה נחשבת 60 יום לפחות במשך שלושה חודשים רצופים.
חורחה פרננדס מדינאבייטיה
חורחה פרננדס מדינאבייטיה (בספרדית: Jorge Fernández Madinabeitia; נולד ב-8 באוגוסט 1972) הוא שחקן, דוגמן, מנחה טלוויזיה ושחקן כדורסל-עבר ספרדי.
ביוגרפיה
מדינאבייטיה נולד באליקנטה וגדל בעיירה בחבל הבסקים, הוא סיים תואר בלימודי ספורט וחינוך גופני באוניברסיטת חבל הבסקים ושימש כמורה לספורט בבית ספר.
הוא נבחר למיסטר ספרד 1999, תואר שהחזיק במשך שנתיים, מכיוון שב-2000 לא התקיימה התחרות. בשנת 2001 שימש כמנחה התחרות.
הוא שיחק בשני פרקים של "7 vidas", קומדיית מצבים אודות מספר חברים הגרים במדריד ומבוססת במקור על התוכנית חברים.
משנת 2002 ועד 2004 לקח חלק בהנחיית תוכנית האח הגדול הספרדית וב-2004 הנחה גם את העונה הראשונה של האח הגדול VIP.
בשנת 2005 הנחה את תוכנית השירה לילדים "Eurojunior" בה הזוכה נשלח לייצג את ספרד באירוויזיון הילדים.
מ-2006 הוא מנחה את הגרסה הספרדית של גלגל המזל.
מ-2007 ועד 2010 הנחה את הגרסה הספרדית של "אקסטרים מייקאובר" העוסקת בבתים שצריכים שינוי.
בשנת 2008 זכה ב-Premios Ondas, פרס הניתן בספרד לקולנוע וטלוויזיה בקטגוריית "מנחה הטלוויזיה הטוב ביותר".
בשנת 2019 החל להנחות את הגרסה הספרדית של השעשועון "5 טבעות זהב" ששודרה בערוץ אנטנה 3, ובוטלה לאחר מספר פרקים.
Symphony (אלבום)
Symphony (בעברית: סִימפוֹנִיָה) הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. האלבום יצא לאור ב-28 בינואר 2008, על ידי חברת התקליטים מנהטן רקורדס. כמו כן, מתוך האלבום יצאו הסינגלים; "", "Running", "Pasión" ו-"Canto della Terra".
האלבום זכה להצלחה רבה, כאשר הגיע למקום הראשון בשלושה ממצעדי הבילבורד.
רקע ויציאה
האלבום הופק על ידי פרנק פיטרסון, שהפיק לברייטמן גם את אלבומה הבא, A Winter Symphony. ביפן זכה האלבום להצלחה רבה, כאשר הוענק לו על ידי איגוד תעשיית ההקלטות היפני (RIAJ) את תואר הזהב, על סך מכירות של מאה אלף עותקים במדינה. Symphony כולל ביצוע מחודש ל-"Sanvean" ו-"Sarai Qui".
איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי (Music Canada) העניק לאלבום את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-50,000 עותקים במדינה.
מצעד אחד במאי במוסקבה (1941)
ב-1 במאי 1941, חודש ושלושה שבועות לפני פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה, נערך במוסקבה מצעד ראווה של הצבא האדום. המצעד התקיים לרגל חגיגות אחד במאי, אך מטרה נוספת שלו הייתה להפגין את עוצמתה הצבאית של ברית המועצות, כדי להרתיע את גרמניה מלתקוף אותה.
הרקע
ערב פלישת גרמניה הנאצית לפולין נחתם במוסקבה הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות. הסכם זה איפשר לגרמניה לפלוש לפולין ולכבוש אתה ללא סכנת התערבות מצד ברית המועצות, שכנתה של פולין ממזרח. כמו כן, היטלר ביקש למנוע מלחמה בשתי חזיתות, כשיתקוף את המערב. בחתימתו על ההסכם לא זנח היטלר את מטרתו לכבוש את ברית המועצות, כיבוש שיהיה בו כדי לממש את האידאולוגיה הנאצית של מרחב המחיה.
לאחר כיבוש צרפת ודחיית מבצע ארי הים לפלישה לבריטניה, בשל כישלון חיל האוויר הגרמני בקרב על בריטניה, אישר היטלר ב-5 בדצמבר 1940 עקרונית את התוכנית להתקפה על ברית המועצות. ב-18 בדצמבר 1940 חתם היטלר על הוראת מלחמה מס' 21 למבצע "להכנעה מהירה של רוסיה הסובייטית". למבצע ניתן שם הקוד "ברברוסה".
הידיעות על כוונתו של היטלר לפלוש לברית המועצות זרמו למוסקבה, במחצית הראשונה של שנת 1941, מכל מקור מודיעיני ותקשורתי אפשרי, לרבות מן המרגל הבכיר ריכרד זורגה שישב ביפן והעביר את המידע על המתקפה הצפויה מחוגי השגרירות הגרמנית בטוקיו. סטלין בטח בבן בריתו היטלר כי לא יפר את החוזה וברית המועצות המשיכה באספקתם לגרמניה של אלפי טונות של חומרי גלם אסטרטגיים, נפט, כרום וניקל, ממש עד לרגע המתקפה. הרכבת האחרונה הנושאת טונות של חיטה חצתה את הגבול מערבה בחצות ה-21 ביוני 1941, שלוש שעות לפני התקפת הגרמנים. יחד עם זאת נקט סטלין צעדי כוננות ותגבור כוחות הצבא האדום משולבים בצעדי הרתעה. במסגרת זו הוחלט על מצעד ראווה של הצבא האדום במוסקבה באחד במאי 1941 שיפגין את עוצמתה הצבאית של ברית המועצות.
פקודת היום של המרשל טימושנקו
בפקודת היום שהוציא לקראת המצעד שר ההגנה של ברית המועצות, המרשל סמיון טימושנקו, נאמר:
בהמשך תיאר המרשל את המלחמה, כפי שהתנהלה באותו שלב, כ"מלחמה האימפריאליסטית השנייה המכוונת לחלוקת העולם מחדש והיא מקיפה כמעט את כל המדינות הקפיטליסטיות וניזונה מן האוצרות של אמריקה הצפונית והדרומית".
המרשל התייחס להסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני, שנחתם זמן קצר קודם לכן בחודש אפריל, וציין אותו כ"תעודה בעלת חשיבות פוליטית גדולה המהווה צעד חשוב לשיפור יחסי הגומלין בין יפן לברית המועצות." בכך הצביע על דאגת ההנהגה הצבאית הסובייטית להבטחת גבולה המזרחי של ברית המועצות מפני תוקפנות משולבת גרמנית-יפנית.
המרשל הוסיף: