cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאסלו קרדוש (היסטוריון ספרות)
לאסלו קרדוש (במקור קוֹהְן שהיא הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן, בהונגרית: Kardos László דברצן, 17 באוגוסט 1898 – בודפשט, 2 בפברואר 1987) היה היסטוריון ומבקר ספרות הונגרי-יהודי זוכה פרס אטילה יוז'ף ופרס קושוט, מבקר, מתרגם, דוקטור ללימודי ספרות (1955), חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1958) ולאחר מכן חבר מן המנין (1967). עבודתו על תולדות הספרות היא משמעותית, ומחקריו על המשורר ארפאד טוט והמהדורה המדעית של יצירותיו של המשורר שהוכנה על ידו הם בעלי חשיבות רבה בתחום חקר הספרות ההונגרית של המאה העשרים. עבודתו כמתרגם ספרותי התרחבה בהעברה של עבודות דרמה, פרוזה וליריקה של סופרים אירופאים עתיקים ומודרניים כאחד. לאסלו קרדוש הוא אביו של פאל פאנדי (1926–1987) ששינה את שמו מקרדוש, הוא בעצמו היה היסטוריון ספרות, ולאסלו קרדוש אחיו הגדול של פאל קרדוש (1900–1971), היסטוריון ספרות ומורה.
ביוגרפיה
לאסלו קרדוש נולד כבנם של ליפוט קרדוש (במקור כאמור קוֹהְן-כהן) סוחר מלח וקמח ושל אטלקה בריל. קרדוש סיים את בית הספר התיכון בדברצן והחל את השכלתו הגבוהה באוניברסיטת עיר הולדתו. בשנים 1918–1919 השתייך למערכת העיתון של השמאל בעיר ה"הירלאפ" (Hírlap) שפירושו בהונגרית "עיתון", ולכן הורחק באופן זמני מהאוניברסיטה לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. לבסוף קיבל את התואר בהוראה ובמדעי הרוח בשנת 1922 באוניברסיטת דברצן. בין השנים 1922 - 1944 לימד בגימנסיה היהודית בדברצן, ביחד עם מורים רבים ידועים נוספים כלאסלו גונדה (משה אליהו גונדה), קארוי קרפטי ועוד. בשל יהדותו גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי במלחמת העולם השנייה), גורש תחילה לאורושהזה ואחר-כך לחזית המזרחית האוקראינית. הוא ניצל ולאחר שובו בשנת 1945 נכנס לתפקיד במשרד הדת והחינוך הציבורי. תחילה כיועץ ואחר כך כמזכיר ובשנים 1947–1949 כיהן כראש אגף המשרד. בשנת 1950 מונה לאוניברסיטת בודפשט, שם מונה החל משנת 1953 לראש המחלקה לספרות עולמית. במקביל, במהלך קיומו הקצר, הוא הנחה את עבודתה של המחלקה לעיתונאות.
יצירתו
מחקריו על ההיסטוריה הספרותית התמקדו בספרות ההונגרית של המאה ה-20 ובספרות העולם והוא ניתח ביסודיות את יצירתו של המשורר ארפאד טוט, אנדרה אדי, דז'ה קוסטולאני, פרידייש קארינתי, שאנדור מאראי, אנדור אנדרה גלרי ואחרים. הוא תרם להוצאה לאור של אוסף יצירותיהם של כמה סופרים הונגרים. כעורך, תרם להוצאה של ספרות עולמית בהונגרית, ספרות עברית, רוסית וכו' ולפרסום אנתולוגיות ואוספי סיפורים קצרים. הוא כתב מחקרים נלווים לפרסום יצירותיהם של כמה סופרים זרים בהונגרית. עסק גם בסוגיות תורת הספרות והעסקים. ( Rhyme, 1959; The Concept and Problems of World World, 1968).
חברויות והוקרה
כהוקרה על הישגיו המדעיים נבחר קרדוש לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים בשנת 1958 וכחבר מן המניין בשנת 1967. בין השנים 1927 לבין 1938 היה המזכיר הכללי של "אגודת אנדרה אדי" שמקום מושבה היה העיר דברצן. במשך שנים רבות שימש גם כסגן נשיא אגודת להפצת המדע ושל אגודת הידידים ההונגרית-סובייטית.
בשנת 1938 הוא קיבל את פרס באומגארטן, בשנת 1950 את פרס אטילה יוז'ף, ובשנת 1953 את פרס קושוט. בשנת 1985 הוענק לו דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת אטווש לורנאד.
עבודותיו העיקריות
בשפת המקור:
בתרגום לעברית:
תרגומים - אנתולוגיות
יצירות ספרותיות שלו
יוהאן לודוויג בורקהרדט
יוהאן לודוויג בורקהרדט (בגרמנית: Johann Ludwig Burckhardt; 24 בנובמבר 1784 - 15 באוקטובר 1817) היה נוסע שווייצרי ומזרחן. שב וגילה לעולם המערבי את שרידי פטרה שבירדן.
ראשית דרכו ולימודיו
בורקהרדט נולד בלוזאן, בחלק דובר הצרפתית של שווייץ. הוא כתב את מכתביו בצרפתית וחתם בשם "לואי". הוא ידוע גם בשמו הצרפתי ז'אן לואי בורקהרדט. לאחר שלמד בלייפציג ובאוניברסיטת גטינגן, נסע ב-1806 לאנגליה שם הועסק ב"אגודת אפריקה", גוף מדעי לחקר אפריקה המערבית, וקיבל את תמיכתה למסע מחקר למציאת מקורות נהר הניז'ר. בורקהרדט סבר שמוטב לו להציג עצמו במסעו כמוסלמי ומשום כך תכנן לעבור קודם כול בלבנט כדי להתערות במנהגי המוסלמים. כהכנה למסעו במזרח למד ערבית באוניברסיטת קיימברידג' ואף ניסה לסגל לעצמו אורח חיים סגפני. באביב 1809 הפליג בורקהרדט למלטה ובסתיו באותה שנה הגיע לחלב שבסוריה כדי לשפר את שליטתו בערבית וללמוד את השריעה - המשפט המוסלמי. שמו המוסלמי של בורקהרדט היה שיח' אברהים אבן עבדאללה. קיימים חילוקי דעות לגבי התאסלמותו. על פי מספר מקורות נראה כי המיר את דתו מתוך כוונה כנה, אולם משפחתו הכחישה זאת. לאחר שנתיים בסוריה השלים את לימודיו ורכש שליטה בערבית, בקוראן ובפרשנויות השונות לכתבי הדת המוסלמיים.
מסעות במזרח
במשך שהותו בסוריה ערך בורקהרדט מספר מסעות ותיעד אותם בצורה מפורטת. הוא נסע לתדמור, לדמשק, ללבנון ולחבלי ארץ הנמצאים כיום בממלכת ירדן. באחד ממסעותיו הוא ביקר בשרידי העיר הקדומה פטרה - בירת ממלכת הנבטים, והיה לאדם המערבי הראשון שתיעד את העיר העתיקה אחרי כ-1000 שנים מאז ננטשה. הוא המשיך במסעו מזרחה והגיע עד חצי האי סיני וקהיר. למרות תגלית זו, עדיין דבק בורקהרדט במשימה אותה נטל על עצמו - חקר נהר הניז'ר והוא נסע ב-1812 לקהיר במטרה להצטרף לשיירת סוחרים שיעדה היה חבל פזאן שבדרום מערב לוב. תחת זאת, יצא בורקהרדט למסע במעלה נהר הנילוס בניסיון להפליג ביובליו המערביים. ב-1813, במהלך מסעו, היה המערבי הראשון שגילה מחדש את מקדשי אבו סימבל הקבורים בחול כשרק האפריז של אחד המקדשים בולט מעל החול. הוא מסר את תגליתו לחוקר האיטלקי ג'ובאני בלזוני שהמשיך בחקירת האתר. כשלא יכול היה עוד להמשיך במסעו מערבה, פנה מזרחה ביבשה ועבר דרך ברבר, שנדי עד לסואקין שעל שפת ים סוף ולאחר שחצה את ים סוף לג'דה, החל בחג' למכה. הוא חלה במכה בדיזנטריה ונשאר שם במשך זמן רב בניסיון להחלים. לאחר מכן נסע לאל-מדינה ושהה שם שהות נוספת בניסיון להחלים ולהתאושש.
ביוני 1815 שב לקהיר במצב של תשישות קשה ונשאר בה להתאוששות עד אשר יצא באביב 1816 למסע אל הר סיני. ביוני באותה שנה שב לקהיר והחל שוב בהכנות למסע לפזאן שבלוב. הכנותיו נתקלו בקשיים והמסע התעכב מספר פעמים. באפריל 1817, כשהושלמו ההכנות ובורקהרדט עמד לצאת למסע, הוא חלה בדיזנטריה ונפטר בקהיר באוקטובר 1817. הוא נקבר כמוסלמי בבית קברות מוסלמי בקהיר וקברו שמור עד היום.
מסע דומה ערך התייר הספרדי דומינגו פרנסיסקו חורחה בדייה אי לבליך, שידוע יותר בשם עלי ביי אל-עבאסי, שבין השנים 1803-07 ביקר במזרח התיכון בעודו מתחפש למוסלמי (וכך הצליח להיכנס למקומות אסורים). ספרו "מסעותיו של עלי ביי אל-עבאסי באפריקה ובמזרח התיכון" התפרסם בלונדון ב-1816.
ניקולאי וולודצ'נקו
ניקולאי גראסימוביץ' וולודצ'נקו (20 בנובמבר 1862 – 1945) היה לוטננט גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על החזית הדרום-מערבית במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
וולדצ'נקו נולד ב-20 בנובמבר 1862, בעיר סנט פטרבורג באימפריה הרוסית. אביו היה יועץ משפטי. הוא התחנך בגימנסיה הצבאית בסנט פטרבורג, וב-1 בספטמבר 1881, נרשם לבית הספר לתותחנים מיכאילוב. הוא סיים את לימודיו ב-14 באוגוסט 1884 והפך לפודפורצ'יק בבריגדת התותחנים הראשונה של המילואים ב-7 באוגוסט 1886. בשנת 1892 עבר וולודצ'נקו בהצלחה את בחינות הכניסה לאקדמיית המטה הכללי. הוא סיים את לימודיו באותה שנה, וב-6 במאי הוצב במטה המחוז הצבאי וילנה. ב-26 בנובמבר הועבר למטה דיוויזיית הפרשים ה-2. ב-17 באפריל 1894 הוא הועלה לדרגת קפטן והועבר לחיל הפרשים. ב-18 באפריל 1899 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק, וחזר למטה המחוז הצבאי וילנה. ב-20 ביולי 1902 מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-2 וב-6 באפריל 1903 הוא הועלה לדרגת פולקובניק. עם פרוץ מלחמת רוסיה-יפן ב-1904, וולודצ'נקו צורף לארמיית מנצ'וריה השנייה, לחם בהצטיינות וזכה בעיטור מסדר ולדימיר הקדוש דרגה רביעית. ב-27 באוקטובר 1905 הוא הועבר למשמר הגבול. ב-14 ביולי 1909 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 מונה וולודצ'נקו למפקד דיויזיית הקוזאקים של הדון השלישית. החל מ-26 באפריל 1915 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-16. במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב הוא פיקד על כוחות הפרשים של הארמייה השלישית. ב-16 ביוני 1915 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל. הוא המשיך לפקד על הדיוויזיה שלו בקרבות שונים, בין היתר בקרב לימנובה. ב-7 באפריל 1917 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-46. ב-9 בספטמבר של אותה שנה הוא הועבר לפקד על החזית הדרום-מערבית.
לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף וולודצ'נקו הצטרף ל. הוא לחם בתחילה בחזית באוקראינה וב-1919 הועבר ל ושימש כמפקד הכוחות שהגנו על הרכבת המזרחית הסינית. לאחר המלחמה הוא המשיך להתגורר בחרבין ומדי פעם פרסם מאמרים בכתב עת של גולים רוסיים. ב-24 בספטמבר 1945 הוא נעצר על ידי הסמרש באשמת פעילות אנטי-סובייטית ומת בסוף השנה במעצר במהלך חקירה. ב-22 בנובמבר 1999 טוהר שמו בידי התובע המחוזי של אומסק.
תומי זנדשטיין
תומי זנדשטיין ידוע גם כתומיקס (נולד ב-18 ביולי 1989) הוא קומיקסאי ישראלי.
אריה לרנר
אריה לֶרנֶר (7 בפברואר 1909, תרס"ט – 29 באפריל 1973, תשל"ג) היה מבקר אמנות ישראלי, מבקר האמנות של עיתון "דבר" במשך שנים ועורך המוסף דבר לספרות ואמנות, ומתרגם פורה, בעיקר של ספרות ילדים. מפעילי אגודת הציירים והפסלים בישראל.
ביוגרפיה
לרנר נולד בט"ז בשבט תרס"ט (1909) בעיירה זְדוֹלְבּוּנוֹב שבפלך ווהלין של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בנו של המשורר העברי בן דור התחייה יעקב לרנר. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ולמד בגימנסיה "הרצליה" (במחזור י"ג, יחד עם נתן אלתרמן ונחום בוגר לאחר סיום לימודיו נסע ללמוד מדעי הרוח באוניברסיטת לונדון, וקיבל תואר ראשון. במהלך לימודיו עבד באגודות הנוער היהודי מטעם ההסתדרות הציונית ובתלמוד תורה עברי, וכן התמנה כעוזרו של משה קליינמן, עורך עיתונה של ההסתדרות הציונית, "העולם", ובו החל לפרסם מאמרים על אמנות. נישא לציירת חנה לרנר לבית רובינשטיין (תרס"ט–תשנ"ח 1997).
בשנת 1937 שב לארץ ישראל, והחל לעבוד בעיתון "דבר", שבו עבד במשך 35 שנה, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1971. תחילה עבד כמתרגם מברקי-חדשות מאנגלית ומצרפתית, ולאחר מכן היה עורך חדשות ולבסוף מבקר האמנות של העיתון. במשך עשר שנותיו האחרונות בעיתון היה עורך מוסף "דבר לספרות ואמנות".
לרנר היה פוליגלוט, ששלט, פרט לעברית ויידיש, אנגלית וצרפתית, גם ברוסית, בפולנית, באיטלקית, בספרדית, בגרמנית ובלטינית. בין תרגומיו: אנתולוגיה מדברי וינסטון צ'רצ'יל, "הנסיך הקטן" לאנטואן דה סנט-אכזופרי, "קורות האמנות" לארנסט גומבריך, "עליזה בארץ הפלאות", מחזות ופרקי יומן מאת אז'ן יונסקו, וספרוני ילדים רבים.
לרנר היה חבר הוועדה לקביעת תערוכות אמנים באגודת העיתונאים בתל אביב, ופעיל במיוחד באגודת הציירים והפסלים. ב-1948, מיד לאחר כיבוש צפת על ידי "ההגנה" במלחמת העצמאות, היה מהאבות המייסדים של קריית האמנים צפת, ויחד עם אשתו, הציירת חנה לרנר, היה בין חמשת מייסדיה ומתיישביה הראשונים. לאחר שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים פעל לרנר לשיכון אמנים בעיר העתיקה, והוא עצמו עזב את ביתו בצפת ואת דירתו בתל אביב וקבע עם אשתו את משכנם ברובע היהודי בעיר העתיקה. כן יזם את הקמת בית הסופר ע"ש חיים הזז ברובע היהודי.
נפטר מהתקף לב בכ"ז בניסן תשל"ג (1973) בביתו שבירושלים. נטמן בבית העלמין בהר הזיתים.
חומת מגנים
חומת מגנים היא מערך צבאי שהיה נפוץ בלוחמה בעת העתיקה ובימי הביניים. היו הרבה וריאציות מעט שונות של מערך זה, כאשר הגורם המשותף לכולן היה חיילים שעמדו כתף אל כתף והחזיקו את המגנים שלהם כך שהם יתיישרו או יחפפו אחד לשני. כל חייל נהנה אפוא מהגנת המגנים של שכניו ושלו.
היסטוריה עתיקה
למרות שישנו מעט תיעוד על הטקטיקות הצבאיות שלהם, סטלת הנשרים מתארת חיילים שומריים בתצורת חומת מגן במהלך האלף השלישי לפני הספירה.
במהלך המאה השביעית לפני הספירה, חומות המגן ביוון העתיקה כבר היו מתועדות היטב. החיילים בתצורות חומת המגן נקראו הופליטים, על שם הציוד שלהם (ὅπλα, hópla ). מגיני אספיס היו בקוטר של שלושה מטרים, לפעמים מכוסים ברונזה. במקום להילחם בקרבות בודדים בהתכתשויות גדולות, ההופליטים נלחמו כיחידות מלוכדות במערך הדוק זה כשמגניהם נדחפים קדימה כנגד האנשים שלפניהם (כדי להשתמש במשקל של מספרם הגדול). החצי השמאלי של המגן תוכנן לכסות את הצד הימני הבלתי מוגן של ההופליט שלידם. הלוחמים הפחות טובים, או החדשים ביותר, הוצבו בחזית האמצעית של המערך כדי לספק ביטחון פיזי ופסיכולוגי כאחד.
בפלנקס, לאיש מימינו של כל לוחם היה תפקיד חשוב; הוא כיסה את הצד הימני של הלוחם שלידו במגן שלו. זה גרם לכך שכל המגנים חופפים זה את זה וכך נוצרו קו קרב מוצק. מטרת השורה השנייה הייתה להרוג את חיילי הקו הראשון של חומת מגן אויב, ובכך לשבור את הקו.
הסקוטום הרומי היה מגן גדול שנועד להשתלב עם המגנים האחרים כדי ליצור קיר מגן אך לא לחפוף אחד לשני. הלגיונות הרומיים השתמשו בסוג קיצוני של קיר מגן הנקרא תצורת טסטודו שכיסה את החזית, הצדדים ומעל. במערך זה, השורות החיצוניות יצרו חומת מגן אנכית וצפופה כאשר השורות הפנימיות החזיקו מגנים מעל ראשיהם, וכך יצרו הגנה דמוית צב, מוגנת היטב מנשק ירי. למרות היותו יעיל ביותר נגד ירי, המבנה היה איטי והיה חשוף לבידודו תוך כדי הקפתו בחיילי אויב. קיסר, במלחמות גאליה, מתאר את הגרמנים כמי שנלחמים במבנה דמוי פלנקס הדוק עם חניתות ארוכות בולטות מעל מגיניהם.
בצבאות הביזנטיים והרומיים המאוחרים, תצורות דומות של מגנים נעולים והשלכת חניתות נקראו פולקום (φοῦλκον, פולקון ביוונית), ותוארו לראשונה בסוף המאה ה-6 בסטרטגיקון. הלגיונות הרומיים היו בדרך כלל מאומנים היטב, ולעיתים קרובות השתמשו בחרבות דקירה קצרות (כגון גלדיוס) בלחימה הקרובה שנוצרה באופן בלתי נמנע כאשר קירות המגן שלהם יצרו מגע עם האויב. מכיוון שלעיתים קרובות כוחות העזר היו חמושים פחות, נעשה שימוש נפוץ בחומת מגן עם חניתות כדי לספק הגנה טובה יותר.
חיילי הרגלים הדיילאמיים השתמשו בקירות מגן מוצקים כשהם התקדמו נגד אויביהם, והשתמשו בחניתות הקצרות בעלות שני ראשים ובגרזני הקרב מאחור.
טַקטִיקָה
חומת המגן הייתה נפוצה בחלקים רבים של צפון אירופה כמו גם באנגליה ובסקנדינביה. בקרבות בין האנגלו-סקסים לדנים באנגליה, רוב הצבא הסקסוני היה מורכב מפרייד, מיליציה המורכבת מאיכרים חופשיים וחסרי ניסיון צבאי. טקטיקת חומת המגן התאימה לחיילים כאלה, שכן היא לא דרשה מיומנות מיוחדת מכיוון שזה היה בעצם משחק דחיפה וסיף עם מגנים וחניתות.
שלושת השורות הראשונות של החומה היו מורכבות מלוחמים נבחרים, שנשאו כלי נשק כבדים יותר כמו גרזנים דנים ולבשו שריון באופן עקבי, ולעיתים קרובות היו חיילי קבע עבור אצולה סקסונית. עם זאת, הרוב המכריע של הלוחמים בקרבות כאלה היו מצוידים רק במגנים וחניתות, שבהם השתמשו נגד רגליהם או פניהם הבלתי מוגנות של יריביהם. לעיתים קרובות, חיילים היו משתמשים בכלי הנשק שלהם כדי לתמוך זה בזה על ידי דקירה וחיתוך שמאלה או ימינה, ולא רק קדימה. ניתן היה להשתמש בכלי נשק קצרים, גם בחלקים הצפופים של החומה. שימוש מוגבל בחץ וקשת ובנשק השלכה התרחש בשלבי פתיחה של קרבות חומת מגן, אך לעיתים נדירות היו מכריעים לתוצאה.
החיסרון של טקטיקת חומת המגן היה שברגע שחומת מגן נפרצה, המערך כולו נטה להתפרק במהירות. המורל של החיילים הפחות מאומנים נשמר על ידי היותם כתף אל כתף עם חבריהם, אבל בהחלט עלולה להופיע בהלה בקרבם ברגע שהלכידות שלהם תתערער. לאחר הפרצה, זה עלול להתברר כקשה או בלתי אפשרי להקים מחדש קו הגנה, מה שיוביל לקריסת המערך.
למרות שחשיבות הפרשים בקרב הייסטינגס סימנה את סופה של טקטיקת חומת המגן, חומות מגן המשיכו להיות בשימוש עד סוף המאה ה-12, במיוחד באזורים שלא היו מתאימים ללוחמה רכובה בקנה מידה גדול, כמו סקנדינביה, האלפים השווייצרים וסקוטלנד.
דוגמאות
הטקטיקה שימשה בקרב על גשר סטמפורד בו פגע הצבא הסקסוני החמוש היטב בצבא הוויקינגי של מלך נורווגיה האראלד סיגורדסון. הוויקינגים לא לבשו שריון רב מכיוון שהם השאירו את השריונות שלהם מאחור על ספינותיהם ורק חבשו את קסדותיהם. לאחר קרב עקוב מדם בין שני חומות מגן, הוויקינגים נמלטו בבהלה. כל צד איבד חמישה עד ששת אלפים איש, אבל העליונות המספרית האנגלית ניצחה בקרב.
שני הצדדים בקרב הייסטינגס מתוארים כמשתמשים במערך ב-שטיח באייה אם כי הקרב הושג בסופו של דבר באמצעות שילוב של נסיגות דמה על ידי פרשים רכובים נורמניים והעייפות של הלוחמים האנגלו-סקסים.
דעיכה
חומת המגן כטקטיקה ירדה וקמה לתחייה מספר פעמים. לדוגמה, בפלנגות היווניות (צורת הרבים של פלנקס), כשהדורי (סוג של חנית) פינה את מקומו לסריסה, הפך בלתי אפשרי לשאת מגן גדול ולכן הוא נזנח לטובת שימוש במגנים קטנים בהרבה.
כמו כן, בימי הביניים המאוחרים, המגן נזנח לטובת נשקי מוט הנישאים בשתי ידיים (ולעיתים קרובות שריון לוח חלקי), מה שהוליד טקטיקות של ריבוע כידונים.
שימוש בזמנים מודרניים
למרות שהיא נחשבת מיושנת כטקטיקה צבאית בגלל כלי נשק חמים וחומרי נפץ, חומה של חומות כנגד מהומות נותרה מבנה שכיח למשטרה ברחבי העולם להגנה מפני קבוצות גדולות המשתמשות בנשק מאולתר, באגרופים, בעיטות וזריקת חפצים כגון לבנים, בקבוקים ובקבוקי תבערה.
הבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית
הבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית (ברוסית: Государственный банк Российской империи ) הוא בנק מרכזי, שהוקם בשנת 1860 על בסיס ארגון מחדש של בנק המסחר הממלכתי של האימפריה הרוסית. צו הקמת הבנק ואמנתו אושרו בצו של הקיסר אלכסנדר השני מ-31 במאי 1860 ומילא את תפקידיו כבנק מרכזי משנת 1860 ועד 1917, כאשר פורק בעקבות מהפכת פברואר.
היסטוריה
הבנק הממלכתי הראשון בתולדות האימפריה הרוסית הוקם ב-25 במאי 1762 על ידי הקיסר פיטר השלישי לצורך הנפקת שטרות. הבנק היה קיים רק דה-יורה, דה-פקטו הוא לא נוצר, מכיוון ש-34 יום לאחר מתן הצו על הקמת הבנק, הודח פיוטר השלישי כתוצאה מהפיכת חצר. בהמשך הוקמו באימפריה הרוסית מספר בנקים, ששמם הכיל את השם "בנק ממלכתי", אך אף אחד מהם לא היה בנק מרכזי ולא מילא משימות כבנק מרכזי.
עם הקמת הבנק הממלכתי הועברו אליו 7 משרדים מהבנק המסחרי הממלכתי אליו. בשנת 1860 הוקמו משרדים אזוריים של בנק המדינה בארכנגלסק, יקטרינבורג, קייב, מוסקבה, אודסה, ריגה, חרקוב ורוסטוב און דון. ביוני 1862 החליט דירקטוריון הבנק בסנט פטרסבורג להחליט לפתוח סניפים זמניים של משרדי בנק המדינה בערי המסחר הקרובות ביותר. ב־20 בדצמבר 1863 חתם אלכסנדר השני על צו לפתיחת סניפי בנק המדינה. ביוני 1864 נפתחו 12 סניפים של בנק המדינה: Astrakhanskoe, Vladimirskoe, Voronezhskoe, Ekaterinoslavskoe, Kazanskoe, Kishinevskoe, Penza, Ryazanskoe, Samarskoe, Saratovskoe, Tambovskoe and Yaroslavskoe. בתחילת 1917 כלל הבנק הממלכתי 11 משרדים, 133 סניפים קבועים וחמישה סניפים זמניים, 42 סוכנויות במבואה. בנוסף, בנק זה היה אחראי על הפעילות הבנקאית שבוצעה ב 793 אוצרות.
בשנים 1860—1870 השקיע הבנק הממלכתי את מרבית משאביו בניירות ערך ממשלתיים ומובטחים. בנוסף, העניק הלוואות לטווח קצר וארוך לאוצר המדינה. בשנת 1879 חוב האוצר לבנק היה 478.9 מיליון רובל. החזר החוב, שהחל בשנת 1881, הסתיים ב-1901.
ההלוואות למחזור מסחרי ותעשייתי התרחשו בעיקר באמצעות חשבונות שטרות והנפקת הלוואות כנגד שטרות. עד אמצע שנות 1870, חשבונות השטרות החזיקו בממוצע 30–50 מיליון רובל בשנה. עד 1880, עסקאות חשבונאיות של שטרות סחר הוכפלו והסתכמו בממוצע במאה מיליון רובל בשנה. כעבור 10 שנים, בשנת 1890, הם הגיעו ל-152.5 מיליון רובל, כשהיקף הלוואות הסחורות היה חסר משמעות ביותר.
בשנים 1866—1875 הקציב הבנק עד 28% מזיכוי מחזור המסחר והתעשייה, בשנים 1875—1880 — עד 53%, ואז עד שנות 1890 — עד 63% מהמשאבים המסחריים שלו.
בשנת 1899, כתוצאה משינויים במצב הכלכלי העולמי וברוסיה, חלה ירידה בפעילות העסקית. בשנת 1900 פרץ משבר בתעשיית המטלורגיה, בהנדסה כבדה, בענפי כריית הנפט והפחם ובתעשיית החשמל. כמה בנקים קרסו. בשנים 1899—1901 נאלץ בנק המדינה להגדיל את חשבונת השטרות ואת הנפקת ההלוואות. אם החל מ-1 בינואר 1899 עסקאות לחשבונות והנפקת הלוואות בחשבונות שוטפים מיוחדים הסתכמו ב-169.8 מיליון רובל, הונפקו הלוואות סחורות בסך 22.2 מיליון רובל והלוואות אחרות — תמורת 30.6 מיליון רובל, אז ב-1 בינואר 1902 הם הסתכמו ב-329.3 מיליון רובל, בהתאמה, 46.8 מיליון רובל ו-57.6 מיליון רובל. ברוב המקרים ההלוואות היו "בלעדיות", כלומר היו בעלות אופי שאינו סטטוטורי. עתודת הזהב של הבנק הממלכתי מ-1899 עד 1902 ירדה ממיליארד ל-709.5 מיליון רובל. היה ביקוש מוגבר להפקדות בזהב והצגת שטרות תמורת זהב. למרות העלייה בשיעור ההיוון הרשמי ל-8%, הביקוש לאשראי מצד חברות מסחריות ותעשייתיות גדל משמעותית. חוסר היכולת של בנקים מסחריים במניות משותפות לעמוד בביקוש זה עקב זרימת הפיקדונות החזקה מהם אילצה את הבנק הממלכתי להגדיל את פעילות החשבונות וההלוואות כדי למנוע פשיטת רגל מסיבית. בשלב זה, הבנק הממלכתי היה אחד ממוסדות ההלוואות האירופיים הגדולים והמשפיעים ביותר. מאזנו כמעט הוכפל בשנים 1905—1914. מקור הכספים לפעילותו היה הנפקת שטרות כספים ומשאבי האוצר. ההפקדות והחשבונות השוטפים של יחידים ומוסדות נותרו ברמה של 1903 והממוצע היה 250 מיליון רובל. הנפקת השטרות בשנים אלה העניקה לבנק 810.9 מיליון רובל, כשכספי אוצר עמדו על 600 מיליון רובל. רכישת זהב ומטבע חוץ מהבנק הממלכתי היוותה נתח משמעותי מההנפקה. שאר ההנפקות וכספי האוצר באמצעות בנקים מסחריים הופנו להלוואות לתעשייה ולמסחר.
בהשתתפות הבנק הממלכתי נוצרה מערכת של מוסדות אשראי קטנים להלוואות לקואופרטיבים, אומנים ואיכרים. בשנת 1904 הקים הבנק את המשרד לאשראי קטן, שהיה אמור לשלוט בפעילותם של מוסדות מסוג זה ולספק להם סיוע כספי במידת הצורך.
עד למלחמת העולם הראשונה, המדיניות הפיננסית של רוסיה אסרה על שימור מטבע הזהב כבסיס לאשראי ממשלתי חיצוני. כיסוי הזהב של הרובל נשמר ללא הרף ברמה גבוהה מאוד. לאחר משבר 1906 הוא לא צנח מתחת ל-93% ובשנים 1909—1911 הוא היה מעל 100%. בתנאי כלכלת רוסיה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים, זה הבטיח את זרימת ההון הזר הדרוש להתפתחות התעשייה של המדינה.
ערב מלחמת העולם הראשונה, ב-27 ביולי 1914, בוטל תקן הזהב וחמש פעמים (מ-300 מיליון רובל עד 1.5 מיליארד רובל) המגבלה בנושא השטרות שאינם מגובים בזהב הוגדלה. לפני מהפכת פברואר הוארכה זכות ההנפקה של הבנק הממלכתי ארבע פעמים נוספות. המגבלה הוגדלה ל-8.4 מיליארד רובל.
הבנק הממלכתי מימן הוצאות צבאיות באמצעות הנפקת הלוואות לבנקים מסחריים, ארגונים ומוסדות כנגד איגרות חוב של הלוואות ארוכות טווח והתחייבויות קצרות טווח של האוצר. ב-1 במרץ 1914, הלוואות כנגד ניירות ערך ממשלתיים הסתכמו ב-580 מיליון רובל לעומת 129 מיליון רובל, ב-1 ביולי 1914.
ההוצאות הצבאיות של רוסיה מראשית מלחמת העולם הראשונה ועד למהפכת פברואר הסתכמו ב-28.0 מיליון רובל. הגירעון בתקציב המדינה בשנת 1916 הגיע ל-13.7 מיליון רובל.
קלבר סנטנה
קלבר סנטנה לוריירו (בפורטוגזית: Cléber Santana Loureiro; 27 ביוני 1981 – 28 בנובמבר 2016) היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר. נהרג בהתרסקות טיסה 2933 של LaMia, כאשר שיחק בשאפקואנסה.
קריירת מועדונים
סנטנה החל את הקריירה המקצוענית שלו ברסיפה. בהמשך שיחק בברזיל בוויטוריה ובסנטוס, כאשר ביניהן שיחק למשך תקופה קצרה בקאשיווה רייסול מליגת העל היפנית.
בחודש יולי 2007 חתם סנטנה על חוזה לשלוש עונות באתלטיקו מדריד מהלה ליגה. בעונתו הראשונה במועדון הוא ערך 23 הופעות ליגה, וסייע לאתלטיקו מדריד לחזור לליגת האלופות לאחר 12 שנות היעדרות. הוא שיחק בעיקר לאחר עזיבתו של מאניש לאינטר מילאנו בחודש ינואר 2008.
בעונת 2008/2009 הושאל סנטנה למיורקה מהלה ליגה. ב-9 בנובמבר 2008 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 3-3 נגד אתלטיק בילבאו, והוא סיים את העונה עם חמישה שערי ליגה, כולל שער ניצחון 2-1 נגד ברצלונה ושער בניצחון 3-1 על ריאל מדריד.
לאחר עונת ההשאלה חזר סנטנה לאתלטיקו מדריד, אך שיחק לעיתים רחוקות. ב-23 בספטמבר 2009 הוא הבקיע את שערו היחיד במועדון, בתיקו 2-2 נגד אלמריה במסגרת הליגה. בסוף חודש ינואר 2010, על-אף שהאריך את חוזהו במועדון עד לחודש יוני 2012, הוא חזר לברזיל וחתם בסאו פאולו.
במהלך תקופתו בסאו פאולו הושאל סנטנה לאתלטיקו פרנאאנסה, לאוואי ולפלמנגו, ולאחר מכן חתם באופן קבוע במדי האחרונה. בשנים שלאחר מכן שיחק סנטנה באוואי ובקריסיומה מהליגה הברזילאית השנייה, ולאחר מכן חתם בשאפקואנסה מליגת העל הברזילאית, בה שימש כקפטן. יחד עם שאפקואנסה הוא העפיל לגמר גביע סודאמריקנה.
מותו
ב-28 בנובמבר 2016, כאשר טס יחד עם קבוצתו למשחק הגמר של גביע סודאמריקנה, נהרג סנטנה בהתרסקות טיסה 2933 של LaMia, יחד עם שחקנים ואנשי צוות נוספים של שאפקואנסה.
Hear Me Say
Hear Me Say הוא סינגל של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי האנגלי, ג'ונאס בלו, והזמרת השוודית, ליאון, שיצא, על ידי פוזיטיביה רקורדס, ב-28 במאי 2021. השיר נכתב על ידי דניאל ג'יימס, דייוויד ברוק, ליאון, לאה הייווד, מיה מיה, רוב אלמור וג'ונאס בלו, והופק על ידי ג'ונאס בלו.
נכון לדצמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-39 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת
האתר Popjuice הגיב כי השיר "בטוח יתנגן במסיבות בכל מקום, מאחר שהסגרים מתחילות לאט לאט להתגבר ברחבי העולם". רייצ'ל המרמולר, מ-Earmilk, אמרה כי: "הקול והאיכות של המסלול מרגישים כמו בבית, [והופך ל]לחן בחירה לקבל את פני הקיץ".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הלירי יצא, בערוץ היוטיוב של ג'ונאס בלו, ב-28 במאי 2021. נכון לדצמבר 2021, הווידאו קליפ הלירי נצפה למעלה מ-1.5 מיליון פעמים.
הווידאו קליפ, שבוים על ידי אלכס ניקולסון, וצולם במקסיקו, יצא, בערוץ היוטיוב של ג'ונאס בלו, ב-2 ביולי 2021. נכון לדצמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-1.3 מיליון פעמים.
הדיוויזיה ה-16 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-16 (בגרמנית: 16. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה על צרפת, בקרבות שונים בחזית המזרחית, ובכלל זה בקרב סטלינגרד. לאחר מכן הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-16, שהפכה בהמשך לדיוויזיית הפאנצר ה-116. בהמשך הוקמה הדיוויזיה שוב ולחמה בקרבות שונים בחזית המערבית כדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-16.
הדיוויזיה ה-16
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 במינסטר, והועמדה תחת פיקוד גרהרד גלוקה, שהוחלף ב-12 באוקטובר 1937 על ידי גוטהרד היינריצי. במהלך המערכה בפולין הוצבה הדיוויזיה בקו זיגפריד, כחלק מהארמייה החמישית בחזית המערבית. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-6 במסגרת הארמייה ה-12, ולאחר מכן במסגרת הארמייה ה-16.
הדיוויזיה הממונעת ה-16
ב-1 בנובמבר 1940 פוצלה הדיוויזיה לדיוויזיה הממונעת ה-16, ולדיוויזיית הפאנצר ה-16. במהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת הארמייה השנייה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב אומן, קרב קייב וקרב חרקוב הראשון. בקיץ 1942 לחמה הדיוויזיה במבצע מקרה כחול כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. בסתיו 1942 לחמה הדיוויזיה בקרב סטלינגרד כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, אולם לא כותרה במבצע אורנוס, ופעלה במבצע סופת חורף כחלק מקורפוס הפאנצר ה-57. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מפלגת הארמייה הולידט, שהפכה ב-6 במרץ 1943 לארמייה השישית החדשה.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-16
ב-23 ביוני 1943 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-16. הדיוויזיה לחמה כחלק מהארמייה השישית ומארמיית הפאנצר הראשונה לסירוגין, וב-28 במרץ 1944 הושמדה בקרבות באוקראינה. על בסיס שרידי הדיוויזיה ודיוויזיית הפאנצר ה-179 מילואים, הוקמה דיוויזיית הפאנצר ה-116.
הדיוויזיה ה-16 - הקמה שנייה
ב-5 באוגוסט 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש בצרפת, על בסיס דיוויזיית המילואים ה-158 ודיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-16. הדיוויזיה לחמה בקרבות בצרפת, כחלק מהקורפוס ה-64 במסגרת הארמייה ה-19.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-16
לאחר הנסיגה מצרפת שונה שמה של הדיוויזיה ב-9 באוקטובר 1944 לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-16. הדיוויזיה לחמה באלזס ובהרי הווז', כחלק מהארמייה ה-19, ולאחר מכן לחמה בגרמניה בקרבות שונים, תוך שהיא מתפצלת לצוותי קרב, ובסוף המלחמה נכנעה בתורינגיה לבעלות הברית.
אני (אתר ארכאולוגי)
אני (ארמנית Անի; טורקית Ani) הוא אתר ארכאולוגי השוכן בצפון-מזרחה של טורקיה, על גבולה עם ארמניה. בתקופת שושלת בגראטוני, בין השנים 961–1045, הייתה אני בירתה של ממלכת ארמניה שהשתרעה על פני שטחן של ארמניה של ימינו ומזרחה של טורקיה. בשיאה הייתה אני אחת הערים הגדולות בעולם ומרכז סחר בינלאומי על דרך המשי. העיר נודעה בבנייני הציבור, מבני הדת וביצוריה, שחלקם ניצבים על תילם גם כיום, ובשל כנסיותיה הרבות זכתה בכינוי "עיר 1001 הכנסיות". בשנת 1045 השתלטה האימפריה הביזנטית על העיר, ולאחר מספר שנים נכבשה בידי הסלג'וקים. העיר ידעה תקופת פריחה קצרה נוספת, שהסתיימה עת נבזזה ונהרסה בידי המונגולים ב-1239. ב-1319 נפגעה אני ברעידת אדמה ממנה לא התאוששה. העיר היא אחת מבירותיה ההיסטוריות של ארמניה והיא נושאת חשיבות רבה לעם הארמני. בשנת 2016 הוכרז האתר הארכאולוגי של אני כאתר מורשת עולמית.
מיקום
אני שוכנת בגובה של 1,450 מטרים מעל פני הים על מישור שצורתו כשל משולש, התחום על ידי נחל אחוריאן (ארפצ'אי) בצידו הדרומי, ועל ידי שניים מיובליו הימניים, התוחמים אותה ממזרח וממערב ומעניקים לה הגנה טבעית. מצפון לה שוכן הכפר אוג'קלי (Ocaklı). האתר שוכן בנפת קארס, כ-42 ק"מ מזרחית למרכז העיר עיר קארס שבצפון-מזרחה של טורקיה, על גבולה עם ארמניה, העובר לאורכו של נחל אחוריאן. האתר נחלק לשלושה חלקים - המצודה, העיר התחומה על ידי הביצורים ומבנים השוכנים מחוץ לעיר המבוצרת.
היסטוריה
מממצאים ארכאולוגיים עולה כי אתרה של אני היה נושב בתקופת הברזל המוקדמת (1200-1100 לפנה"ס) ובתקופת הברונזה, וייתכן שבאתר שכנו גם מבנים בתקופת אוררטו. עם זאת, יישוב הקבע הראשון המתועד בכתובים קם באתר עם הקמת המצודה בחלקה הדרומי של אני במאה ה-4, והעיר נזכרה בכתבים ארמניים במאה ה-5 כמצודה חזקה היושבת בראש גבעה. מעט מצפון למצודה, בנקודה הצרה ביותר של האתר, נמצאים הביצורים אשר הוקמו בידי אשוט השלישי (953-977) משושלת בגראטוני בשנים 960–961. אשוט השלישי העביר את בירתו מקארס לאני ב-961, דבר שהביא להתפתחותה המהירה, מכפר קטן לעיר בירה ולתחנה חשובה על דרך המשי. למעשה, התפתחות העיר הייתה כה מהירה עד כי תוך פחות משלושים שנה היה צורך להקים לה חומה חדשה שתתחום את שטחה החדש. בנו של אשוט השלישי, סמבט השני (977-989), פיתח את העיר והקים בה חומה באורך של כמעט חמישה קילומטרים, ובצידו הצפוני של האתר הוקמה חומה כפולה. העיר הגיעה לשיא פריחתה בתקופת המלך גגיק הראשון (989-1020) אשר העביר אליה את מושב הקתוליקוס של הכנסייה האפוסטולית הארמנית בשנת 992. דבר זה הקנה לעיר מעמד דתי והיא נודעה כ"עיר 1001 הכנסיות". בתחילת המאה ה-11 התגוררו בעיר כ-100,000 איש לפחות, וייתכן שנתון זה היה כפול. עוד שירתו בה 12 בישופים, 40 נזירים ו-500 כמרים.
ב-1042 ניסו הביזנטים להשתלט על העיר אך נהדפו, אולם ב-1045 נכנעה להם העיר והייתה לחלק מהאימפריה הביזנטית. ב-1064 נכבשה אני בידי הסלג'וקים לאחר מצור בן 25 ימים. ב-1072 מכרו הסלג'וקים את אני לידי שושלת וסאלית ממוצא כורדי. העיר הייתה יעדן של מספר התקפות גאורגיות, וב-1199 היא נכבשה בידי צבאותיה של המלכה תמר. בתקופה זו ידעה העיר פריחה מחודשת ותנופת בנייה של כנסיות ומבני ציבור. ב-1239 נכבשה העיר בידי המונגולים אשר בזזו והרסו אותה, ודעיכתה הואצה בשל רעידת אדמה ב-1319 והסטת דרך המשי דרומה לכיוון קיליקיה ומסופוטמיה במחצית המאה ה-14. אני איבדה את מעמדה כבירה דתית כאשר הקתוליקוס העביר את מקום מושבו לירוואן ב-1441. ב-1579 השתלטו העות'מאנים על אני, ובמקום הוסיפה והתקיימה עיירה קטנה עד אמצע המאה ה-17. כנסיית קיזקאלה בדרום האתר נותרה בשימוש של נזירים לפחות עד 1735, וזמן קצר לאחר מכן ננטשה גם היא והיישוב באני בא לסיומו.
האתר
אני יושבה בצפיפות, ולמעט הכנסיות הגדולות, הביצורים והמצודה, מעט מאוד נותר ממבני העיר. רוב המבנים נבנו באיכות פחותה בהרבה מזו של הכנסיות העיקריות, והם התמוטטו ויצרו את שדה ההריסות שמכסה את רובו של שטח העיר. השטח הבנוי כיסה את כל תחומי העיר המבוצרת ופרוורים שכנו בשטח המישורי שמצפון לחומות. מעבר לבתי המגורים, היו בעיר חנויות, בתי מלאכה, בתי מרחץ, כנסיות קטנות, מחסנים ועוד. רובה של העיר נבנה ללא תכנון ואגב צפיפות רבה. הצירים העיקריים החלו בשלושת השערים ונמתחו לאורכה של העיר לכיוון גבעת המצודה שבצידה הדרומי. כיום רק שרידיו של הרחוב שמתחיל בשער האריות ניכרים לעין. להלן תיאור של המבנים החשובים באתר:
המצודה
המצודה הפנימית שוכנת בחלקו הדרומי של האתר, מקום בו גבעה מתרוממת מהרמה המישורית. נוסף על ההגנה הטבעית של הנחלים משלושה כיוונים, המצודה בוצרה בחומה שמגדלים נקבעו בצידה הצפוני החשוף למישור. ביצורי המצודה מתוארכים למאה ה-7, אך הם תוחזקו ושופצו עד המאה ה-13. שער המצודה נמצא בצידה הצפון-מערבי וכבש מרוצף בפיסות אבן גדולות מוביל אליו. מתחת לכבש התגלו צינורות חרס אשר הובילו מים אל המצודה ממעיין במרחק של כ-11 ק"מ, שכן במצודה עצמה אין מקורות מים. בתוך המצודה שוכנים שרידיהם של ארמון גדול שניצב בנקודה הגבוהה ביותר, של חמש כנסיות לפחות ושל מבנים נוספים ששימושם אינו ברור.
הארמון הניצב בנקודה הגבוהה ביותר מצודה, היה מקום מגוריהם של שליטי העיר בתקופות השונות, והוא הורחב ונבנה מספר פעמים עד שננטש באופן סופי לאחר שחרב בשריפה, ככל הנראה במאה ה-15, ונבזז לאחר מכן. הארמון נחלק לחלק צפוני ולחלק דרומי על ידי פרוזדור צר באורך של 59 מטרים ששימש ככניסה למבנה. בחלקו הצפוני של הארמון שכנו בית מרחץ קטן ושלושה אולמות רשמיים. האולם הצפון-מערבי היה באורך של 20 מטרים וברוחב של עשרה מטרים וחלונותיו צפו אל העיר, אך בשלב מאוחר יותר הוא חולק לארבעה חדרים. האולם השני, המזרחי, נבנה בצורת בזיליקה ותקרתו העשויה מעץ נחה על שתי שורות עמודי עץ עם בסיסי אבן. התקרה ועמודי העץ קושתו בפסלי עץ ועל קירותיו צוירו פרסקאות צבעוניים, ונראה כי הבונים עשו כל מאמץ לפאר את האולם. האולם השלישי, הצפון-מזרחי, התמוטט ורק חלקים ממנו השתמרו בצידו הדרומי. חציו הדרומי של הארמון נחקר באופן חלקי. במרכזו אולם גדול שמתחתיו שני בורות מים גדולים באורך של 7 מטרים וברוחב של שלושה מטרים כל אחד. מערכת אספקת המים של המצודה הסתיימה בבורות אלה. עוד שכנו בחלק הדרומי של הארמון חצר פתוחה גדולה וכנסיית הארמון המתוארכת ככל הנראה למאה ה-7.
עם הכנסיות האחרות במצודה נמנות "כנסיית מאוזוליאום הנסיכה", כנראה מהמאה ה-11, ו"הכנסייה המשושה" הניצבת בקצה הדרומי של המצודה והמתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-10.
הקתדרלה
בצידה הדרומי של העיר, מעל נחל אחוריאן, שוכנת קתדרלת אני, המבנה הגדול והחשוב ביותר הניצב באתר. לפי מקורות היסטוריים ומכתובת שנמצאת בקתדרלה עצמה, הקמתה החלה בשנת 989 בידי המלך סמבט השני, והמבנה הושלם בשנת 1001 או 1010, בימי שלטונו של גגיק הראשון. האדריכל של הקתדרלה היה תרדת, אחד האדריכלים הארמניים המפורסמים ביותר בימי הביניים, והיא הייתה למקום מושבו של הקתוליקוס, ראש הכנסייה האפוסטולית הארמנית. לאחר הכיבוש הסלג'וקי של העיר בשנת 1064, הקתדרלה הפכה למסגד שזכה בשם "מסגד הניצחון" (Fethiye Camii), ושבה לשמש ככנסייה רק ב-1124. כתובת במבנה מציינת כי במאה ה-13 נערכו בו עבודות שיקום. רעידת האדמה של 1319 מוטטה את הכיפה בצורת החרוט ורעש מאוחר יותר הרס את התוף עליו היא נחה. ייתכן שאז פסק השימוש הכנסייתי במבנה. המבנה נפגע גם ברעידת האדמה בספיטק בשנת 1988, ופינתו הצפון-מערבית התמוטטה.
צורתו של המבנה כשל מלבן, אורכו 34.3 מטרים ורוחבו 24.7 מטרים. בשלמותו הוא נישא לגובה של 38 מטרים והיה המבנה הגבוה באתר. המבנה בנוי כולו מאבן צהובה ומשולבות בו אבנים בגווני שחור ואדום. את המבנה מקיפה ארקדה מדומה הניצבת על עמודים צרים וגבוהים. למבנה שלוש כניסות, הראשית שבהן בצידו המערבי ושתי האחרות בחזית הדרומית והצפונית. בחזית כל כניסה נקבע פורטיקו, שרובו הרוס כיום. המבנה נחלק לשלוש ספינות על ידי ארבעה עמודים מסיביים שיוצרים את מקום המצלב. הספינה המרכזית מסתיימת באפסיס שמשני צדדיו שתי קפלות.
ביצורי אני
אני מוגנת היטב בצורה טבעית משלושה כיוונים בצוקים תלולים הנוצרים על ידי נחל אחוריאן ושני יובליו, ורק בצידו הצפוני של האתר משתרע מישור. החומה הצפונית הראשונה של העיר חצתה את המישור סמוך מאוד למצודה, ושטחה של העיר היה קטן בהרבה משטחה בשיאה. חומה זו הוקמה על ידי המלך אשוט השלישי בשנים 960–961, עת העביר את בירתו לאני. כשלושים שנה לאחר מכן, בימי המלך סמבט השני הוקפה העיר בחומה חדשה באורך של חמישה קילומטרים. חומה זו הקיפה שטח גדול בהרבה, ובצידה הצפוני והרגיש של העיר הוקמה חומה כפולה. אף שהחומה המקורית היא מהמאה ה-10 היא חוזקה ושופצה פעמים רבות, דבר הניכר בשכבות השונות שנחשפו במקומות בהם נגרם נזק לחומה. מחוץ לחומה זו נמתח חפיר יבש. החומה החיצונית נמוכה מהפנימית ופחות שמורה ממנה. בחומה הפנימית קבועים מגדלים חצי עגולים בני שתיים או שלוש קומות הניצבים במרחקים קטנים זה מזה, ולעיתים קרובות הם גבוהים מהחומה עצמה במידה ניכרת. החומות עשויות מאבני גוויל ומלט שכוסו בבזלת בהירה, ולעיתים שולבו בהן אבני בזלת אדומה או שחורה בדוגמאות של צלבים, שלטי אצולה, בעלי חיים וכיוצ"ב. השערים בשתי החומות מדורגים ויוצרים שטח הריגה. בחומות נקבעו שלושה שערים - שער האריה בתווך, שער קארס במערב ושער "לוח השחמט" במזרח:
מקדש האש
יסודותיו של מבנה זה התגלו בחפירות ב-1909, והסברה היא כי אלה הם שרידים של מקדש זורואסטרי של כת עובדי-אש, שנבנה בין תחילת המאה ה-1 לאמצע המאה ה-4. לחלופין, ייתכן שזהו מונומנט נוצרי מוקדם - אולי מרטיריון מהמאה ה-4 או ה-5 - שהוקם באופן יוצא דופן על פני הקרקע. בכל אופן, זהו ככל הנראה המבנה הקדום ביותר שעדיין ניצב באני; ואם זהו אכן מקדש אש, הוא שריד לתקופה הקדם-נוצרית באתר. השרידים כוללים ארבעה עמודים מעוגלים בקוטר של 1.3 מטרים כל אחד, הניצבים בצורת ריבוע במרחק של 1.8 מטרים אחד מהשני. העמודים נושאים כותרות פשוטות, ואף שבאתר לא נמצאו שרידי גג, קוטרם וצורתם של העמודים תומכים בסברה כי נשאו גג אבן. במרכזו של המבנה היה ככל הנראה מזבח.
במועד בלתי יודע, הוסב המבנה לקפלה על ידי הקמת ארבעה קירות בצורת חצי מעגל בין העמודים. מקירות אלה לא נותר כמעט דבר. בקיר הדרומי הייתה קבועה דלת וריצפת חלקו המזרחי של המבנה מורמת מעט כמו ליצור בימה. מסביב למבנה התגלו מספר קירות מתקופה מאוחרת יותר, וייתכן שאלה יצרו חצר קדמית בצידו הדרומי. עוד ייתכן כי הקפלה שימשה בית מגורים פרטי, וגילוי עצמות בסביבתה מעלה אף אפשרות לשימוש כמקום קבורה.
כנסיית גרגוריוס הקדוש של גגיק
כנסייה זו המיוחסת למלך גגיק (מלך 989–1020) נבנתה לכבוד המילניום הראשון בין השנים 1005-1001. ייתכן שגגיק שכר לשם כך את שרותיו של תרדת אשר תכנן גם את הקתדרלה. הכנסייה נועדה לחקות בממדיה ובצורתה את קתדרלת זוורטנוץ בואראשאפאט שנבנתה במאה ה-7 וחרבה ברעידת אדמה במאה ה-10. הקתדרלה שיוחסה לקתוליקוס נרסס השלישי, נחשבת לאחד הממבני הדת הארמניים הידועים ביותר בימי הביניים המוקדמים, ולפי המסורת בה היו שמורים שרידיו של גרגוריוס המאיר. כמו קתדרלת זוורטנוץ, הכנסייה היא מבנה עגול המקיף קואטרפויל (, אלמנט הבנוי בצורת ארבעה אפסיסים המחוברים זה לזה). המבנה לא היה יציב וב-1013 נערכו בו עבודות שיפוץ, אולם הן לא היו מוצלחות וזמן קצר לאחר מכן הכנסייה התמוטטה. במאה ה-13 נבנו מבנים חדשים באתר וסביבו, תוך שימוש חוזר בחומרי הבניין של הכנסייה. במשך מאות השנים כוסה האתר באדמה ובמאה ה-19 כל שנותר ממנו היה מספר קירות נמוכים על בסיס מוגבה. בשלב זה מיקומה של הכנסייה לא היה ידוע ובטעות סברו כי האתר שימש כבית הסינוד של הכנסייה הארמנית באני. האתר נחפר ב-1906 ותוכנית הכנסייה נחשפה.
מאחר שרק יסודותיו של המבנה נחשפו צורתו המדויקת אינה ידועה, בדומה לידע החסר אודות קתדרלת זוורטנוץ. פסל של המלך גגיק האוחז בידיו בדגם הכנסייה נחשף בעת החפירות, אולם רובו של דגם המבנה היה חסר, כך שהתגלית לא שפכה אור על צורתה המדויקת של הכנסייה. הן הכנסייה והן הקתדרלה בזוורטנוץ דומות למעין עוגת חתונה בת שלוש קומות. הקואטרפויל הפנימי היה בגובה שלוש הקומות ונשא את התוף והכיפה.
כנסיית גרגוריוס הקדוש של משפחת אבור'אמיר
כנסייה קטנה זו ניצבת בצידו המערבי של האתר והיא מתוארכת לסוף המאה ה-10 על בסיס מאפיינים האופיינים לתקופה זו. המבנה מיוחס לנסיך גריגור פהלווני שהקימו כקפלה משפחתית, ועל הטימפנון נזכר שמו של אחד מבני המשפחה, אבור'מיר (או אבור'מרנץ), שהעניק לכנסייה את שמה. לכנסייה 12 צלעות בצידה החיצוני, בשישה מהם קבועים חלונות קטנים ובששת האחרים נישות עמוקות. המבנה נושא תוף שבו 12 חלונות קטנים וכיפה. הדלת קבועה בחזית הדרום-מערבית, ולא בצד מערב כמקובל, בגלל מיקומה של הכנסייה על שפת מצוק. בשלב מאוחר יותר נבנתה לפני הדלת חצר קדמית שלא שרדה. פנים הכנסייה מעוצב בצורת הקספויל - שישה אפסיסים המקרינים מחלל מרכזי כמו עלי כותרת של פרח. קיימים שרידים של פרסקו על תקרת המבנה ובאפסיס המזבח, ואלה מאוחרים מהמבנה עצמו, ככל הנראה מהמאה ה-13. משני צדדיו של המזבח שוכנות שתי קפלות זעירות. על קירות המבנה כתובות גרפיטי רבות בארמנית, רוסית וערבית. מצידו הצפוני של המבנה צמוד לו מבנה קבר משפחתי שמתוארך לפי כתובת במבנה ל-1040. בקבר נקברו שלושה בני אדם, ושודדי עתיקות שפרצו את הקבר ב-1998, הותירו שברי עצמות אדם פזורים במקום.
מצודת קיזקאלה
בקצה הדרומי של אני, מדרום לגבעת המצודה, האתר נעשה צר ומעין חצי אי המוקף משלושה צדדים על ידי נחל אחוריאן מתנשא בתלילות. צוק זה היה בעבר מתחם מבוצר נפרד, שהיה נגיש על ידי שביל צר לאורך הנחל. חלק זה של העיר לא נחקר לעומק, אך בסיסי המבנים השמורים יחסית עשויים לרמוז לכך שהיה מאוכלס עד תקופה מאוחרת יחסית. הצוק מוכר בשם הטורקי קיזקאלה (Kızkale), היינו, מצודת העלמה, ולפי המסורת, בטרם קיבלה על עצמה ארמניה את הנצרות, ניצב במקום זה מקדש פגני לאלה הארמנית אנאהיט. המקדש נהרס על ידי גרגוריוס המאיר שהקים תחתיו כנסייה. למסורת זו אין תמיכה היסטורית וייתכן שנוצרה כדי לפאר את שמה של אני.
בראש הצוק נצבת כנסייה הרוסה שנבנתה ככל הנראה בעשור הראשון של המאה ה-13, כפי שמעידה כתובת על קירות המבנה המיוחסת לשליט אני מטעם הגאורגים. ייתכן שהכנסייה הוקדשה למרים, אם ישו. מבנה הכנסייה מלבני ובכל אחת מפינותיה שוכנת קפלה בת שתי קומות. כיפת הכנסייה כמו גם חלקה הדרום-מערבי נהרסו בסוף המאה ה-19, וצידה הדרום-מזרחי נהרס ברעידת האדמה של 1988.
מסגד מינוצ'יר
מסגד זה המשקיף אל נחל אחוריאן, נוסד לפי אחת המסורות בידי האמיר מינוצ'יר ששלט באני החל בשנת 1072, והיה הראשון מבין שליטיה הכורדיים של העיר ששלטו בה בחסות הסלג'וקים. עם זאת, מועד ונסיבות הקמתו של המבנה מזינים ויכוחים בעלי אופי לאומני בין ארמנים וטורקים - לפי הגרסה הארמנית, המבנה היה ארמון של שושלת בגראטוני וקדם לכיבוש הסלג'וקי עת הפך למסגד; או ז'מטון (נרתקס בכנסייה ארמנית) של כנסייה שחרבה. לפי גרסאות אחרות המבנה היה בתחילה בית מכס (בשל קרבתו לחומת אשוט השלישי) או מעונו של הקתוליקוס. הגרסה הטורקית טוענת כי המבנה נבנה מלכתחילה כדי לשמש כמסגד, דבר ההופך אותו למסגד הקדום ביותר ששרד באנטוליה. גם גרסה זו איננה נקיה מספיקות, שכן פנים המסגד תומך בסברה כי הוקם במאה ה-12 או ה-13. נראה כי זוהי הגרסה הנכונה אם כי ברי שהמבנה הקיים נסמך על יסודותיו של מבנה קדום יותר.
המבנה אינו אופייני למסגד - יש לו מרתף גדול, חלונותיו רחבים והוא סוטה ב-20 מעלות מהכיוון המקובל במסגדים. גם מיקומו של המינרט יוצא דופן. המבנה מלבני - אורכו 18.5 מטרים ורוחבו 15.7 מטרים, ויש בו שלושה מעברים הנוצרים על ידי שתי שורות עמודים - שלושה עמודים בכל שורה. העמודים נושאים כותרות בצורת מוקרנס. רק המעבר המזרחי וחלק מהמעבר האמצעי שרדו, ומתחת לראשון שוכן מרתף עם תקרה בצורת קמרון חבית. קיימת מסורת כי המרתף שימש כמקום קבורה לאנשים רמי מעלה אך אין לכך ראיה ארכאולוגית. התקרה מקושטת בעושר באבנים בצבעים שונים. המינרט הגבוה בצורת מתומן ניצב בפינה הצפון-מערבית של המבנה ועל חזיתו הצפונית הכיתוב "בסמלה" בכתב כופי. מיקומו היוצא דופן של המינרט מעיד כי קדם ליתר המבנה.
כנסיית הגואל
בנייתה של כנסייה זו הסתיימה בסביבות שנת 1035 וקירותיה מכוסים בכתובות החושפות חלק ניכר מתולדותיה. לפי אחת הכתובות, הכנסייה נבנתה בהוראת הנסיך אבלר'ריב פהלווני כדי לשמש משכן לחלקים מהצלב האמיתי שהשיג לכאורה בביקור בקונסטנטינופול. כתובת אחרת מאזכרת שיפוץ בשנת 1193 שבמהלכו נוספו לכנסייה שני ז'מאטון (נרתקסים), וכתובת שלישית מספרת על בניית מגדל פעמונים בשנת 1291. שלושת המבנים הנוספים האלה לא שרדו. בסוף המאה ה-19 הכנסייה הייתה עדיין שלמה, אם כי מצבה היה מדורדר. חלקה המזרחי של הכנסייה קרס בסערה ב-1957, כנראה מפגיעת ברק, ורעידת האדמה של 1988 ערערה את יסודות חלקה המערבי של הכנסייה שעדיין ניצב על תילו, אך נשקפת לו סכנת התמוטטות.
מבנה הכנסייה מעוגל וחלקה התחתון בנוי בצורת מצולע שלו 19 צלעות. התוף בחלקה העליון עגול לחלוטין, דבר יוצא דופן, וקוטרו כמעט כקוטר חלקה התחתון של הכנסייה שעליו הוא נח. בפנים הכנסייה שמונה אפסיסים, והמזרחי שבהם, שבו ניצב המזבח, גדול מהיתר, ומשני צדדיו קפלות זעירות. ככל הנראה אפסיס זה והקפלות הצמודות לו החלישו את המבנה וחלק זה שלו הוא זה שהתמוטט. על קירות הכנסייה נותרו שרידי פרסקאות, ככל הנראה מהמאה ה-13, וסגנונם ביזנטי. באפסיס המרכזי נראית דמותו של ישו במלוכה, ועל יתר האפסיסים צוירו סצינות מחייהם של ישו וארבעת האוונגליסטים.
כנסיית גרגוריוס הקדוש של טיגראן הוננץ
כתובת בכנסייה מגלה כי היא הוקמה על ידי סוחר אמיד בשם טיגראן הוננץ והוקדשה לגרגוריוס המאיר. בניית המבנה הסתיימה בשנת 1215 ונוסף על מימון ההקמה, הוננץ סיפק לכנסייה חפצים יקרי ערך דוגמת צלבים, מנורות, כלי כסף וזהב ועוד. באותה עת אני נשלטה על ידי הגאורגים ונראה שהכנסייה הייתה שייכת לזרם הגאורגי. מבחוץ, הכנסייה המלבנית דומה לקתדרלה אך בקנה מידה קטן יותר; יש בה מעבר בודד שמחולק לשלושה חלקים, וכיפה מונחת על החלק האמצעי. עיטורי ארקדה מקיפים את קירותיה החיצוניים של הכנסייה בכל צדדיה. בין קשתות הארקדה, מופיעים תבליטים של בעלי חיים וצמחים. עיטורים דומים מופיעים גם על התוף ומעליהם עיטורים גאומטריים. בחזית הכנסייה ניצבים שרידיו של נרתקס מאוחר יותר וקפלה חיצונית שהייתה צמודה אליו.
פנים הכנסייה מכוסה כולו בפרסקאות המיוחסים לאמנים גאורגיים. אף שהם מתוארכים למועד בניית הכנסייה ולמרות השחתה מכוונת וציור כתובות גרפיטי שנעשו בסוף המאה ה-20, הם השתמרו בצורה סבירה. הפרסקאות עוסקים בשני נושאים עיקריים - סצינות מחייו של ישו מופיעות בחלק המזרחי של המבנה, ו-16 סצינות מחייו של גרגוריוס המאיר שלו מוקדשת הכנסייה בחלקה המערבי. בכיפה מתוארת עלייתו של ישו לשמיים כשהוא נישא על ידי ארבעה מלאכים, ולמרגלותיו נראים מרים והשליחים. גם פנים הנרתקס מכוסה בפרסקאות, אם כי מצבם מדורדר בשל פגעי מזג האוויר. פרסקאות אלה מאוחרים מעט לתאריך הקמת הכנסייה וסגנונם ביזנטי. מעל דלת הכניסה על קיר הכנסייה החיצוני מופיעים תיאורים של צליבת ישו ושל ייסורי מרים.
הגשר על נחל אחוריאן
הגשר מעל נחל אחוריאן, המכונה גם "גשר דרך המשי", נבנה בתקופת בגראטיוני, היינו, במאה ה-10 או ה-11, ולחלופין במאה ה-13. לגשר הייתה קשת אחת באורך של יותר מ-30 מטרים, אולם היא לא שרדה. כל שנותר בשטח הם עמודי התמיכה של הגשר, שייתכן והיו חלק משער מבוצר. נוסעים מהמאה ה-19 דיווחו על בית משמר ליד הגשר אך כיום הוא אינו קיים. ישנם מקורות שטוענים לקיומו של גשר נוסף, אך דבר לא נותר ממנו.
דוכסות בוהמיה
דוכסות בוהמיה (בגרמנית: Herzogtum Böhmen, בצ'כית: České knížectví, ובלטינית: Ducatus Bohemiæ), הייתה דוכסות במרכז אירופה, אשר הוקמה על ידי הצ'כים בשנת 870. בשנת 895 נשבע ספיטיחנב הראשון, דוכס בוהמיה אמונים לארנולף, מלך פרנקיה המזרחית, ובשנת 955 סייעה הדוכסות לאוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להביס את המדיארים. בשנת 1002 כבש בולסלאב הראשון, דוכס פולין את הדוכסות, ולאחר הבסתו בשנת 1002 על ידי היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הפכה הדוכסות לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1198 הועלתה הדוכסות למעמד של ממלכה, אשר אף החזיקה בתואר נסיך בוחר של האימפריה, והתקיימה בתחילה כממלכה עצמאית, ומשנת 1526 תחת שלטון בית הבסבורג, עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
רקע
בוהמיה, אשר נקראת על שם העם הבואי השייך לאומה הקלטית, הוא אזור במרכז אירופה אליו התפשטו הבואים לאחר הפסדים בקרבות מרים מול הרומאים על שליטה בצפון איטליה. חלק נוסף מהעם הבואי נמלט מערבה יחד עם העם ההלווטי לאזור דרום צרפת כיום.
תנועת העם הבואי וההלווטים איפשרה לעמים גרמאנים נוספים להתמקם באזור מרכז היבשת. לבסוף העם הסואבי (Suebi), תחת מלכותו של המלך מארובודוס (Marobodus), הפך לדומיננטי באזור וניהל קרבות מרים עם הרומאים על שליטה בערבות והררי מרכז אירופה של היום תוך ליכוד השבטים הגרמאניים הנוספים ששהו באזור (כגון הוונדלים, קוואדיים, לוגיים, סמנונים).
האצטדיון הלאומי של באקו
האצטדיון הלאומי של באקו (באזרית: Bakı Olimpiya Stadionu) הוא אצטדיון הממוקם בבאקו, בירת אזרבייג'ן, המכיל 69,870 מקומות ישיבה, דבר ההופך אותו לאצטדיון הגדול במדינה. באצטדיון משחקת נבחרת אזרבייג'ן בכדורגל. בניית האצטדיון החלה ב-6 ביוני 2011 והוא נחנך ב-6 במרץ 2015.
האצטדיון אירח את טקסי הפתיחה והסיום של המשחקים האירופיים בשנת 2015, וכן חלק מתחרויות האתלטיקה של התחרות. כמו כן, נבחר האצטדיון לארח את גמר הליגה האירופית 2019 וכן לקחת חלק באירוח משחקי יורו 2020.
דוכסות בוהמיה
רקע
בתקופת ימי הביניים המוקדמים התרחשה התפצלות של האומה הסוואבית לשני עמים עיקריים, האלמאניים והבוואריים, האחרון נגזר מהשם המקורי "בואי". שני השבטים הללו, יחד עם שאר השבטים הגרמאניים החלו להתפשט ברחבי אירופה. חלקם הגיעו עד ספרד בדרום מערב ועד הים הבלטי בצפון מערב.
דוכסות בוהמיה
במהלך המאה ה-9 נעשתה בוהמיה חלק ממוראביה הגדולה, ובשנת 874 הגיע סוואטופלוק הראשון ממוראביה להסכם עם לודוויג הגרמני שאישר את שליטתו בבוהמיה. העם פיצול מוראביה הגדולה בשל לחץ הפלישות המדיאריות לאירופה, החלה בוהמיה להתהוות כנסיכות עצמאית, ובשנת 880 לערך הכריז בוריבוי הראשון, דוכס בוהמיה על עצמאות בוהמיה תחת שלטונו. לאחר מותו חזרה מוראביה הגדולה והשתלטה על בוהמיה, אולם בשנת 895 נשבע ספיטיחנב הראשון, דוכס בוהמיה אמונים לארנולף מקרינתיה, מלך פרנקיה המזרחית, שבתמורה פרש את חסותו על בוהמיה. הוא ואחיו הצעיר ורטיסלאב הראשון, דוכס בוהמיה שלטו באזור בוהמיה המרכזית כולל פראג, והצליחו להגן על נחלתם מפני המדיארים, אשר הביסו צבא פרנקי בפרשבורג במהלך הכיבוש ההונגרי של אגן הקרפטים. בנו של ורטיסלאב - ואצלב הראשון, דוכס בוהמיה, ששלט משנת 921, התקבל כראש השבטים הבוהמים, אולם נאלץ להתמודד עם העוינות של שכנו ארנולף, דוכס בוואריה ושל בעל בריתו האדיר היינריך הראשון, מלך גרמניה. בשנת 929 נשבע וצלאב אמונים להיינריך הראשון, מלך גרמניה, אולם בשנת 935 נרצח על ידי אחיו בולסלאב הראשון, דוכס בוהמיה שתפס את השלטון.
בשנת 936 עלה לשלטון בגרמניה בנו של היינריך - אוטו הראשון, מלך גרמניה, ובעקבות כך סירב בולסלאב הראשון לשלם לו מיסים, ובעקבות כך פרצה מלחמה בין השניים שנמשכה עד לשנת 950, ולבסוף חזר בולסלאב לשלם את המס לאוטו. בשנת 955 הביסו הכוחות הגרמנים והבוהמים את הכוחות המדיארים בקרב על הנהר לך, ובעקבות כך אישר אוטו הראשון את שליטתו של בולסלאב בבוהמיה, ובשנת 995 הביס בולסלאב השני, דוכס בוהמיה את שושלת סלאבניק, ואיחד תחתיו את כל השבטים הצ'כיים.
בשנת 1002 הודח בולסלאב השלישי, דוכס בוהמיה במרד אצילים, ובולסלאב הראשון, דוכס פולין החזירו לשלטון, אולם לאחר שקיבל הזמנה מאצילי בוהמיה להתערב בסכסוך, כבש בולסלאב הראשון, דוכס פולין את בוהמיה, ונטל לעצמו את התואר "דוכס בוהמיה". בשנת 1004 מרד בולסלאב בהיינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בגלוי והבעיר את הטירה במייסן כמעשה התגרות, ובעקבות כך פרצה מלחמה בין פולין לגרמניה.
לכשחזר היינריך מאיטליה הוא כרת ברית עם שבט הסלאבים הפגנים הלוטיסים, על אף שכפועל יוצא מהברית עמם נעצרה התנצרות השבטים הסלאבים. בעקבות כך, אצילים גרמנים רבים התנגדו לברית עם הסלאבים, וכן אצילים רבים התנגדו למלחמה בעקבות קשרי הידידות והמסחר שטיפחו בפולין בתקופת אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בוסלאב מצידו גם הוא התכונן למלחמה, וכרת אף הוא ברית עם שבטים סלאבים אחרים.
בקיץ 1004 פלשו כוחותיו של היינריך לבוהמיה והגיעו להרי האורה, ולאחר מכן כבשו את הטירה בזאטץ' והשמידו את הכוח הפולני שהיה מוצב שם. במקביל פלש יארומיר פרמיסל (אחיו הצעיר של בולסלאב השלישי) לבוהמיה בסיוע כוחות גרמניים וכבש את פראג והכריז על עצמו כ"דוכס בוהמיה", ולאחר מכן נשבע אמונים להיינריך כוסאל, ובכך שילב את בוהמיה באימפריה הרומית הקדושה. אולם על אף שכוחותיו של היינריך השתלטו על בוהמיה, החזיקו הכוחות הפולנים בשטחי מוראביה שהייתה כפופה קודם לכן לבוהמיה.
ברטיסלאב הראשון, דוכס בוהמיה השתלט מחדש על שטחי מוראביה בשנת 1029, ומאותו זמן ואילך ניתן התואר "מרקיז מוראביה" לבנו של השליט הבוהמי. בשנת 1031 פלש ברטילאב להונגריה כדי למנוע את התרחבותה העתידית, ובשנת 1035 הוא עזר להיינריך השלישי, מלך גרמניה נגד הלוסיטים. בשנת 1039 פלש ברטיסלאב לפולין, תפס את פוזנא ואת גנייזנו, מה שהוביל את השליטים הפולנים להעביר את בירתם לקרקוב, ולאחר מכן הוא כבש חלק משלזיה כולל ורוצלב. בשנת 1040 הדף ברטיסלאב את פלישת היינריך השלישי, מלך גרמניה לבוהמיה בקרב ברודק, אך בשנה לאחר מכן תפס היינריך את ברטיסלאב בפראג והכריח אותו לוותר על כל כיבושיו מלבד מוראביה. בשנת 1047 ניהל היינריך משא-ומתן על הסכם-שלום בין ברטיסלאב לבין הפולנים.