cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף קסטיין
ביוגרפיה
ב-1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, הוחרמו ספריו בגרמניה. בסוף אותה שנה עלה לארץ ישראל. בארץ נישא למרגרטה פוגל (Margarethe Vogl), שעִברתה את שמה לשולמית. בקיץ 1939 שהתה אשתו בווינה, במהלך חופשת מולדת, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר לא הורשתה לשוב לארץ ישראל, ולבסוף נאלצה לנסוע לניו יורק. בני הזוג לא שבו לראות זה את זה. ניסיונותיו של קסטיין להגר לארצות הברית גם הוא, עלו בתוהו. אשתו נפטרה בניו יורק ב-1983. אמו גורשה ב-1942 לטרזיינשטט, ושם נספתה.
בארץ ישראל הוסיף לכתוב ולפרסם ספרים בגרמנית, כיתר הסופרים הגרמנים הגולים. ב-1935 הופיעו ספריו "היהודים בגרמניה" (Juden in Deutschland), שתורגם לאנגלית, ו"רה-אוריינטציה יהודית" (Jüdische Neuorientierung), וב-1937 ראה אור "ירושלים: סיפורה של ארץ" (Jerusalem: die geschichte eines landes) הוא המשיך לפרסם מונוגרפיות: על הורדוס (1936) ועל הנביא ירמיהו (1938). ב-1942 ראתה אור "נובלה ארצישראלית" (Eine palaestinensische Novelle), שתורמה לספרדית.
שנה וחצי לפני מותו כיהן כמנהל מחלקת ההסברה בטכניון, אך נאלץ להתפטר בשל היותו חולה בשחפת. נפטר משחפת ב-1946 בביתו שבהר הכרמל, בן 55 במותו. הניח שני בנים: יוסף אלכסנדר קסטיין וגבריאל קסטיין.
ב-1983 נתרם למכון ליאו בק עיזבונם של יוסף ושולמית קסטיין, ובו מכתביו של קסטיין לאשתו ובהם דברי שירה; כתבי יד של קסטיין; זיכרונותיו; ותכתובות של אשתו עם מוציאים לאור ואישים אחרים, בהם אלפרד דראייר (Dreyer), שכיהן כמזכירו של קסטיין ופרסם בשנות ה-70 וה-80 מספר מאמרים עליו ועל יצירתו, פרידריך גלבה (Glaebe) ונחום גלָאצֶר.
ספריו
זיכרונותיו:
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה:
עזרא רוטמן
עזרא רוטמן (1979-1908) היה אדריכל ומהנדס ישראלי, שהיה אחד מהאדרכילים המכוננים של העיר חדרה, בה תכנן מאות מבנים, שחלקם משומשים עד היום ומוגדרים כבניינים לשימור.
קורות חיים
רוטמן נולד בחדרה להלנה וחיים רוטמן, שהיה ממייסדי העיר חדרה, כאשר משפחתו הייתה מהראשונות שהתגוררו מחוץ לחאן. רוטמן למד בקבוצת התלמידים הראשונה של בית הספר העממי "אחד העם" בחדרה, ובגיל 8 עבר עם אחיו לירושלים להמשך לימודיו בבית ספר בעיר. בכיתה ח', מצא את עצמו רוטמן התלמיד היחיד בכיתתו, כאשר שני חבריו לכיתה לא עברו את הבחינה ונשארו כיתה. על כן, החליט עזרא להירשם לגימנסיה "הרצליה" בתל אביב, שם סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1925. באותה שנה, נסע רוטמן ללמוד הנדסה בעיר טורינו באיטליה, שכן באוניברסיטה העברית שנחנכה באותה שנה פעלו פקולטות למדעי רוח בלבד. באותה תקופה התפרנס רוטמן ממתן שיעורים פרטיים בעברית ליהודים עשירים מטורינו, בהם פגש את אשתו, הלנה יקיה. בשנת 1930 סיים רוטמן את הדוקטורט שלו, שעסק בגשרים וסכרים.
זמן קצר לאחר מכן התחתן רוטמן עם הלנה ועלה עמה לארץ ישראל למרות התנגדות משפחתה. בני הזוג בנו את ביתם לצד בית הוריהם. בחדרה, הקים רוטמן את משרד האדריכלות 'משרד טכני ד"ר אינג' עזרא רוטמן מהנדס ואדריכל', בו תכנן מאות בניינים בשלל שימושים, וכן שלל גשרים וכבישים. בין היתר, תכנן רוטמן את מבנה בית חולים חדרה, והשתתף בבניית בית הכנסת הגדול בחדרה ובתכנון שכונת ביל"ו. בנוסף תכנן רוטמן את בית קלז, בית הספר העממי ברחוב אחד העם, וכן מספר בתים פרטיים בסגנון הבינלאומי המוגדרים בניינים לשימור. כמו כן, תכנן רוטמן אנדרטה לאבשלום פיינברג בראשון לציון, וכן מבני ציבור בגבעת חיים ובפרדס חנה. היקף התכנון המשמעותי בו היה מעורב בחדרה הפך אותו לאחד האדרכילים הבולטים שהטביעו את חותמם בהתפתחות העיר.
בנוסף לפעילותו האדריכלית היה רוטמן פעיל פוליטי בעל השקפה רוויזיניסטית. בימי המנדט הבריטי הוא סייע לאצ"ל בהסתרת נשק בביתו. כמו כן השתתף רוטמן במועצה המקומית של חדרה, במסגרת התנועה הלאומית במועצה. לאחר קום המדינה היה רוטמן יושב ראש סניף תנועת החרות בחדרה. בשנות השישים הורשע רוטמן בהלבנת הון בהיקף 150 אלף לירות במסגרת פעילותו כמנהל חברת הקבלנות "פאר חדרה", ונקנס על כך ב-82.5 אלף לירות, כאשר החברה נקנסה ב 125 אלף. רוטמן הפסיק את פעילותו האדריכלית בשנת 1973. הותיר אחריו ארבעה ילדים, חיים, לאומי, בתיה ואהוד. הלנה רוטמן נפטרה בשנת 2011, בגיל 102.
תקופת חרושצ'וב בברית המועצות
תקופת חרושצ'וב בברית המועצות אשר החלה עם עלייתו לשלטון של ניקיטה חרושצ'וב בשנת 1953, עם מות יוסיף סטלין, והסתיימה בהדחתו של חרושצ'וב בשנת 1964, היא תקופה בעלת מאפיינים ייחודיים בהיסטוריה של ברית המועצות בתחום מדיניות הפנים והחוץ של ברית המועצות. המלחמה הקרה, אותו מאבק אידאולוגי בין ברית המועצות לארצות הברית על הרחבת אזורי השפעתן בעולם, הייתה לנושא המרכזי ביחסי החוץ של ברית המועצות בתקופת חרושצ'וב. בתחום מדיניות הפנים, החל ממחצית שנות ה-50, בלטה הפניית העורף של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות לסטליניזם, יחד עם זאת מאפיינים רבים של תרבות השלטון הסטליניסטית - מזכיר כללי כל-יכול, מדיניות אנטי-טרוצקיסטית, תוכניות חומש לכלכלה מתוכננת, והכחשת הפרוטוקולים הסודיים של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב - המשיכו לאפיין את החברה הסובייטית עד לעליית מיכאל גורבצ'וב לשלטון בשנת 1985.
דה-סטליניזציה ותקופת חרושצ'וב
עם מותו של סטלין במרץ 1953, ירש אותו ניקיטה חרושצ'וב כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והתייצב בראש הפוליטביורו, בעוד גאורגי מלנקוב התמנה לראש הממשלה. יחד עם זאת, לברנטי בריה, ראש המשטרה החשאית של ברית המועצות בתקופת סטלין, המשיך להחזיק בעוצמה רבה ולמשוך בחוטים.
על אף עברו בהשלטת מדיניות של טרור בתקופת סטלין, בריה יזם ליברליזציה יחסית, כולל שחרור חלק מן האסירים הפוליטיים. ההנהגה אף החלה מתירה ביקורת חלקית על מדיניותו של סטלין, בהצהירה כי תקופת הדיקטטורה של אדם בודד נוגדת את עקרונותיו של לנין. הפחד ההיסטרי מפני מלחמה, אשר אפיין את שנותיו האחרונות של סטלין בשלטון, נרגע במידת מה, פקידי ממשל ומנהלי מפעלים הצטוו להתלבש בבגדים אזרחיים במקום המדים שלבשו עד אותה עת. אולם חברי הפוליטביורו המשיכו לחשוש מפני בריה, לאור תפקידו בתקופת סטלין ובתמיכת הצבא הוא נאסר שלושה חודשים לאחר מות סטלין. בתום שנת 1953 הוא הוצא להורג ביריה, לאחר משפט ראווה שבו הואשם בריגול לטובת המערב, בחבלה ובקשירת קשר להשיב את ברית המועצות לקפיטליזם. המשטרה החשאית שבראשה עמד בריה פורקה מנשקה ואורגנה מחדש לק.ג.ב., זאת כדי להבטיח שכוחות הארגון נמצאים בשליטה מלאה של המפלגה ולא יוכלו עוד ליזום מדיניות של טרור המוני כבימי סטלין. מיד לאחר מותו של בריה החל חרושצ'וב לעלות כדמות הדומיננטית במפלגה הקומוניסטית.
בתקופת ההנהגה הקולקטיבית, מיד לאחר מות סטלין, החל חרושצ'וב להגביר בהדרגה את כוחו ושליטתו. בנאום שנשא בפברואר 1956, בנעילת הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, אשר נודע בכינוי הנאום הסודי, חרושצ'וב הדהים את מאזיניו ביציאה חזיתית נגד המשטר הדיקטטורי של סטלין ופולחן האישיות שלו שהיה נהוג בתקופתו. הוא אף תקף מעשי פשע שבוצעו על ידי אנשי שלטון מקורבים לסטלין ואף הצהיר כי ההשקפה השמרנית - לפיה מלחמה בין העולם הקפיטליסטי והעולם הקומוניסטי היא בלתי נמנעת - אינה נכונה עוד. חרושצ'וב בנאומו עודד תחרות עם המערב תחת יחסי איבה טהורים והצהיר כי היות העולם הקפיטליסטי רקוב מיסודו, הוא שיביא לקיצו, באופן זה תשתלט ההשקפה הסוציאליסטית על העולם בדרכי שלום. אולם הוא הוסיף כי אם הקפיטליסטים רוצים מלחמה, ברית המועצות תגיב באותו מטבע.
השפעת נאום זה על המדיניות הסובייטית הייתה אדירה. הנאום השמיט כל לגיטימיות שנותרה ליריביו הסטליניסטים של חרושצ'וב בשלטון, והביאה לעלייה משמעותית בכוחו. לאחר הנאום ביטל חרושצ'וב הגבלות שלטוניות נוספות ושחרר מיליוני אסירים שהוחזקו בגולאגים. בשנת 1953, בעת מות סטלין, הוחזקו 13 מיליון אזרחים סובייטים בגולאגים, בעוד שבשנים 1956–1957 מספר זה פחת ל-5 מיליון, ורוב האסירים הנותרים היו אסירים פליליים ולא מדיניים. נאומו של חרושצ'וב אף גרם לטלטלה בקרב קהילות קומוניסטיות ברחבי תבל, אשר נותרו המומות ומבולבלות לנוכח גינויו את סטלין.
ביוזמת חרושצ'וב החלה מדיניות הידועה בכינוי "ההפשרה של חרושצ'וב" (ברוסית: Хрущёвская о́ттепель), אשר במהלכה נעשתה תפנית מורכבת במדיניות, בתרבות ובחיי הכלכלה של ברית המועצות. בין מאפייני התקופה היו פתיחות רבה יותר, מגעים רבים יותר עם מדינות חוץ ומדיניות חברתית וכלכלית השמה דגש רב יותר על מוצרי צריכה, תוך העלאת רמת החיים באופן ניכר לצד שמירה על הצמיחה הכלכלית. באותה עת אף רוככו הגבלות הצנזורה שהיו נהוגות בברית המועצות וניתן מקום לביקורת מובלעת על החברה הסובייטית. כך למשל הותר לאמנים ליצור תכנים שאינם בהכרח מתאימים לקו הסובייטי. יחד עם זאת, אמנים שרבים מהם היו גאים במולדתם ובמפלגתם, המשיכו לבחור בזהירות את נושאי יצירותיהם. מנגד התנהל מחדש מסע אנטי-דתי, שהביא לסגירת כנסיות רבות.
הרפיית ההגבלות בברית המועצות השפיעה באופן ישיר על המדינות הסוציאליסטיות במרכז אירופה, אשר רבות מהן לא ראו בעין יפה את ההשפעה הסובייטית על ענייניהן. בקיץ 1956 פרצו מהומות בפולין, זאת במחאה על מחסור במוצרי מזון ומוצרי צריכה, על תנאי הדיור הגרועים, על הירידה בהכנסה הריאלית ועל הניהול הכושל של הכלכלה הפולנית. מהומות אלה הובילו לפעולות דיכוי צבאיות של הממשל הפולני ובסופו של דבר, באוקטובר 1956, לעלייתו מחדש של ולדיסלב גומולקה להנהגה. בחירתו של גומולקה, מבלי שההנהגה הפולנית נועצה קודם לכן בברית המועצות, כמעט והביאה לפלישה סובייטית, כוונה שממנה נסוג חרושצ'וב לאחר שחזה בפופולריות שלה זוכה גומולקה בקרב הציבור הפולני. השינוי השלטוני בפולין סימן תחילתה של תקופה שבה ברית המועצות מיעטה (יחסית לתקופות קודמות) להתערב בענייניהן הפנימיים וביחסי החוץ של המדינות הסוציאליסטיות החברות בברית ורשה בעיתות שגרה. תחת זאת, חרושצ'וב היפנה את תשומת לבו למדיניות עצמאיות באסיה ובאפריקה, בניגוד חד להתמקדות הסובייטית באירופה בתקופת סטלין. בספטמבר 1959 היה חרושצ'וב למנהיג הראשון של ברית המועצות שביקר בארצות הברית.
במאי 1957 הדף חרושצ'וב ניסיון פנימי של כוחות סטליניסטים לשוב ולתפוס את השלטון, והביס את מי שכונה בשם "הקבוצה האנטי-מפלגתית" (ברוסית: Антипартийная группа) בראשות גאורגי מלנקוב וויאצ'סלב מולוטוב. אירוע זה מאפיין את דמותה החדשה של המדיניות הסובייטית, את הפעולות המכריעות נגד הקבוצה הנהיג גאורגי ז'וקוב, שר ההגנה הסובייטי, תוך שהאיום הנשקף לקושרי הקשר היה ברור. אולם, אף לא אחד ממנהיגי "הקבוצה האנטי-מפלגתית" נהרג או אפילו נשלח למאסר, וחרושצ'וב נפטר מן האיום באופן מתוחכם: מלנקוב נשלח לנהל תחנת כוח בקזחסטן, ומולטוב מונה לשגריר ברית המועצות במונגוליה ואחר כך, נציג ברית המועצות בסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
ברית המועצות נותרה כאחת משתי המעצמות המובילות בעולם, בשלהי שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, הסיוע שהושיטה, בין היתר בזכות הסיוע שהושיטה למדינות מתפתחות, ומחקר מדעי מתקדם במיוחד בתחומי טכנולוגיית החלל וכלי הנשק. בשנת 1957 המריא לחלל ספוטניק 1, הלוויין הראשון בחלל, אשר היה גאוות המדע הסובייטי. בשנת 1961 שלחו הסובייטים את האדם הראשון לחלל, גיבור ברית המועצות, יורי גגארין.
אף שחרושצ'וב הצליח לסלק בדרכי עורמה את מתנגדיו הסטליניסטים, יריביו הפוליטיים מבית, במיוחד מעמד הטכנוקרטים המקצועיים, ראו בו איכר נבער מדעת אשר קטע דברי אחרים בעלבונות. אירועים דוגמת זה שבו חלץ את נעלו, נופף בה ודפק אותה על השולחן באולם מליאת האומות המאוחדות, ונאומי לגלוג שנשא על המערב ועל האינטלקטואלים היו מקור למבוכה בקרב מדינאים סובייטים.
רפורמות ותום עידן חרושצ'וב
חרושצ'וב ניסה במהלך שנותיו כמנהיג ליישם רפורמות במספר רחב של תחומים. תחלואיה של החקלאות הסובייטית היה אחד מן התחומים שהעסיקו את חרושצ'וב, עוד מתקופת פעילותו בהנהגה הקולקטיבית, והוא הכניס לענף זה שינויים וחידושים אשר השפיעו על כלכלת ברית המועצות. המדינה עודדה חקלאים לגדל יותר על חלקות האדמה הפרטיות שבבעלותם, העלתה את מחירי התוצרת החקלאית לקולקטיבים, והשקיעה במידה רבה יותר בתשומות חקלאיות.
אף לאחר תקופת סטלין המשיך חרושצ'וב להאמין בתורותיו של הביולוג טרופים ליסנקו. ב"יוזמת האדמות הבתוליות" של חרושצ'וב, באמצע שנות ה-50, הוא איפשר עיבוד חקלאי של חלקות רבות בקזחסטן ובאזורים סמוכים של רוסיה. התברר כי אזורים חקלאיים חדשים אלה סובלים לעיתים מתקופות בצורת, אולם בשנים לא שחונות גדלו בהם יבולים מצוינים, אשר תרמו לכלכלת המדינה. רפורמות חקלאיות אחרות שיזם התבררו כמוצלחות פחות. תוכניותיו להגדיל את שטחי גידול התירס ואת משק גידול הבקר לבשר ולחלב נכשלו, וניסיונו לארגן את הקולקטיבים ליחידות משקיות גדולות יותר יצרו רק בלבול באזוריה החקלאיים של ברית המועצות.
בשנת 1957, בניסיון שהונע ממניעים פוליטיים, להפחית את הבירוקרטיה במדינה, חרושצ'וב פירק את משרדי הממשלה התעשייתיים במוסקבה, והחליפם במועצות תעשייתיות אזוריות (Совнархоз, Совет Народного Хозяйства). אף שלפי תוכניתו המועצות התעשייתיות אמורות היו להיות קשובות יותר לצורכי האזור בו פעלו, מדיניות הביזור הביאה להפרעה ולהפחתה ביעילות הייצור. בהמשך לתוכנית הביזור בניהול התעשייתי החליט חרושצ'וב בשנת 1962 לשרטט מחדש את קווי הארגון המפלגתי על פי אפיונים כלכליים ולא מינהליים. החלוקה מחדש של המנגנון המפלגתי על פי מגזרים חקלאיים ותעשייתיים ברמת האובלסט, ואף מתחתיו, תרמה לחוסר הארגון והרחיקה מפעילות פקידי מפלגה רבים בכל הרמות. אות לקשיים הכלכליים שאליהם נקלעה ברית המועצות בתקופת חרושצ'וב ניתן למצוא בהחלטה שהתקבלה בשנת 1963 לנטוש את התוכנית הכלכלית לשבע השנים (1959–1965), אותה הגה, שנתיים בטרם תומה.
בתחום מדיניות הביטחון חרושצ'וב נקט בצעדים לקיצוץ תקציב הביטחון, זאת לאחר שהגיע למסקנה כי די במאגר הנשק הגרעיני הקיים כדי להרתיע אויבים מן החוץ. תרמה להחלטה אף העובדה כי בשלהי שנות החמישים הייתה ירידה משמעותית במספר הגברים בגיל גיוס, זאת על רקע ירידה בילודה בברית המועצות בתחילת שנות ה-40 (בעת מלחמת העולם השנייה). אולם, צעדים אלה הרחיקו ממנו דמויות מפתח בצבא הסובייטי. תסכולה של המנהיגות הצבאית מחרושצ'וב גבר עוד יותר לאחר הכישלון הסובייטי במשבר קובה. למרות הקיצוץ בכוח הצבאי מאז 1956, בניית חומת ברלין ביוזמת שלטונות גרמניה המזרחית, הגבירה את המתיחות הצבאית עם המערב.
התרברבותו של חרושצ'וב באשר לטילי הבליסטיים הסובייטים, היו לנושא מרכזי במרוץ לנשיאות ארצות הברית בשנת 1960, בין ריצ'רד ניקסון לג'ון פ. קנדי וזכו לכינוי "פער הטילים". אולם ניסיונותיו של חרושצ'וב לבנות מערכת יחסים אישית עם קנדי לאחר בחירתו נכשלו והגיעו לשיא במשבר הטילים בקובה.
בשנת 1964 נפגעה כבר תדמיתו של חרושצ'וב בברית המועצות במספר תחומים. אף שהמשיך הגידול בתחומי הייצור התעשייתי, רמת החיים, ומוצרי הצריכה, המגזר החקלאי ידע משבר לאחר יבולים דלים בשנת 1963. ביחסי החוץ של ברית המועצות בלטו נזקי תהליך הפיצול הסיני-סובייטי, הקשיים המדיניים בעקבות בניית חומת ברלין ומשבר הטילים בקובה, על תדמיתו של חרושצ'וב. ניסיונותיו של חרושצ'וב לשפר את היחסים עם המערב יצרו דחייה מצד מנהיגי הצבא הסובייטי. לבסוף, ניסיונו לארגן מחדש את המפלגה הקומוניסטית בשנת 1962, מוטטו את ההיררכיה הברורה שהייתה במפלגה. לקראת סוף תקופת שלטונו החל חרושצ'וב להתנהג באופן אוטוקרטי יותר מבעבר. סביב דמותו החל אף פולחן מנהיגות, אשר בלט בחגיגות יום הולדתו ה-70, באפריל 1964. אף נסיעותיו התכופות אל מחוץ לברית המועצות איפשרו חופש רב יותר לאלה שחפצו לקשור נגדו.
באוקטובר 1964, בעוד חרושצ'וב נופש בחצי האי קרים, הצביעה נשיאות הפוליטביורו פה אחד להרחיקו מתפקידו וסירבה לבקשתו לקיים הצבעה בוועד המרכזי. את פרישתו מן התפקיד ליווה מאמר מערכת בעיתון פראבדה שגינה אותו על "תוכניות הזויות, מסקנות חצי-אפויות, החלטות פזיזות, ופעולות שאין קשר בינן לבין המציאות." אולם תקופתו תיזכר בזכות דחיית הסטליניזם, ליברליזציה משמעותית במדינה, וגמישות שלטונית רבה יותר במנהיגות הסובייטית.
ליל המסכות (סרט, 2007)
ליל המסכות (באנגלית: Halloween) הוא סרט סלאשר אמריקאי משנת 2007, אשר נכתב, בוים, והופק על ידי רוב זומבי. הסרט הוא חידוש לסרט בעל אותו השם אשר יצא ב-1978 ובכך למעשה הפך לסרט התשיעי בסדרת סרטי ליל המסכות. בסרט מככבים טיילר מאנה בתפקיד מייקל מאיירס, מלקולם מקדואל בתפקיד ד"ר סאם לומיס, סקאוט טיילור קומפטון בתפקיד לורי סטרוד ודאג פארך בתפקיד מייקל מאיירס שהיה צעיר. הסרט מבוסס על הבסיס של הסרט הראשון בסדרה ובו מייקל מאיירס עוקב אחריי לורי וחבריה בליל כל הקדושים. בסרט זה בניגוד לסרט המקורי העלילה נכנסת עמוק יותר בדמותו של מייקל מאיירס ומנסה להבין את המניעים שהיו לו לבצע את מעשיו.
בנוסף הרבה מקווי העלילה בסרט הם קווי עלילה שונים מאשר הסרט הקודם ובכך הסרט היה גם כחידוש לסרט המקורי אך גם כסרט מקורי. למרות הביקורות המעורבות הסרט זכה להצלחה כאשר גרף 80.3 מיליון דולר כנגד תקציב של 15 מיליון דולר. לאור הצלחת הסרט לסרט יצא סרט המשך בשנת 2009.
הצלחה מסחרית
ביום הראשון להקרנתו הסרט גרף קרוב ל-10.9 מיליון דולר בצפון אמריקה ובכך הצליח לעקוף את ההכנסות של רוב הסרטים בסדרה ביום הפתיחה שלהם בצפון אמריקה ובנוסף הוא גם מוקם במקום הראשון ברשימת הסרטים הנצפים ביותר בסוף השבוע של אותו שבוע בו יצא בצפון אמריקה. לאחר 3 ימים הכנסות הסרט הגיעו כבר ל-26.3 מיליון דולר בצפון אמריקה ולאחר שבוע הכנסות הסרט הגיעו ל-30.5 מיליון דולר בצפון אמריקה מה שהפך אותו לסרט ליל כל הקדושים שהרוויח הכי הרבה בשבוע אחד בצפון אמריקה ובכך הצליח לעקוף את ההכנסות של כמעט כל סרטי הסדרה בשבוע הראשון ליציאתם בצפון אמריקה.
בסוף השנה הסרט דורג במקום השמיני המרוויח ביותר לאותה שנה ברשימת הסרטים שגילם מוגבל לגיל 17 ומעלה והיה לסרט ה-44 המרוויח ביותר לאותה שנה ברשימה הכללית בצפון אמריקה. בסוף השנה הכנסותיו הגיעו ל-58 מיליון דולר בצפון אמריקה ובכך הפך לסרט הסלאשר השני שהחידוש שלו גרף הכי הרבה הכנסות שהוא עוקף ברשימה סרטים כמו "כשזר מתקשר", ליל הבכורה ועוד (אם כי הוא ירד למקום השלישי על ידי החידוש לסרט סיוט ברחוב אלן שנה לאחר מכן). היום הוא ממוקם במקום ה-12 ברשימת החידושים לסרטי אימה שהיו הכי רווחיים בצפון אמריקה.
מחוץ לצפון אמריקה הסרט גם זכה להצלחה כאשר גר בשבוע הפתיחה שלו 1.3 מיליון דולר ובכך הפך לסרט המרוויח ביותר באותו שבוע בשבוע הפתיחה שלו. עד ה-1 בנובמבר הסרט גרף 7 מיליון דולר מחוץ לצפון אמריקה. בסופו של דבר הסרט הצליח לגרוף קרוב ל-22 מיליון דולר מחוץ לצפון אמריקה ובכך הכנסותיו הגיעו ל-80.2 מיליון דולר בכל העולם.
פרסים ומועמדויות
הסרט היה מועמד לפרסים רבים עבור הסרט והמשחק הטובים ביותר. למשל הועמד על ידי פסטיבל הסרטים סיטג'ס ל"סרט הטוב ביותר", ולאותה קטגוריה גם בפרסי האימה הקלאסיים של רונדו האטון, שם גם זכה בפרס זה. שרי מון זומבי הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה ביותר הטובה בטקס פרסי פייט מטר.
צ'ן באו-יו
צ'ן באו-יו (במנדרינית: 陳寶餘; נולד ב-1958) הוא גנרל טאיוואני המשמש כראש המטה הכללי הנוכחי של הכוחות המזוינים של הרפובליקה הסינית.
ביוגרפיה
צ'ן נולד ב-1958 בעיר דונג'ין במחוז לינצ'יאנג שבטאיוואן. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הסינית בשנת 1980 וגם השתתף בקורס חי"ר ובקורס פיקוד ומטה של הצבא ב-1994 והשלים את מכללת המלחמה של טאיוואן ב-1999. כמו כן השתתף בקורסים שונים וקיבל תארים מאוניברסיטאות ואקדמיות צבאיות בטאיוואן ובמדינות אחרות. הוא שימש כמפקד הבריגדה ה-295 ולאחר מכן כסגן מפקד הארמייה ה-6 וכמפקד הקורפוס ה-10.
בנובמבר 2017, נחקר צ'ן יחד עם בכירים אחרים בצבא טאיוואן, בעקבות רכישה של שש שולות מוקשים בסכום לא ידוע עבור הצי הטאיוואני. האירוע התפתח לשערורייה שהיו מעורבים בה בכירים רבים בפוליטיקה של טאיוואן. לאחר רעידת האדמה בחואליין ב-2018, שימש צ'ן כמפקד הכולל של הפעולות ההומניטריות ומשימות הסיוע כוללות. ב-28 באפריל 2017 מונה לסגן ראש המטה הכללי. בתפקידו זה השיק תוכנית לשיפור האימון הגופני של החיילים. ב-1 באפריל 2019 מונה למפקד צבא טאיוואן. ב-1 ביולי 2021 מונה לראש המטה הכללי.
פורטה טאגאנרוג
פורטה הוא מועדון כדורגל מקצועני רוסי מהעיר טאגאנרוג, המתמודד בבית 1 של אליפות PFL. המועדון נוסד בשנת 2020 והוא מארח את משחקי הבית באצטדיון פורטה ארנה בעיר טאגאנרוג המכיל 3,400 מושבים.
היסטוריה
הצעות להקמת מועדון כדורגל מקצועני בעיר טאגאנרוג הופיעו בשנת 2018, במהלך שיפוץ האצטדיון המקומי, שהתקיים לקראת המונדיאל. נחתם הסכם עם חברת Forte Home GmbH, יצרנית ציוד לחימום ושאיבת מים. ראש החברה, אלכסנדר דניסוב, הפך לנשיא המועדון החדש למאמן הראשי מונה יליד טאגאנרוג אלכסיי גרסימנקו, שעבד בעבר במועדונים כמו דינמו קייב, קרסנודר וקובאן.
ב-16 ביוני 2020 המועדון עבר בהצלחה את הליך הרישוי להשתתפות בטורנירים רשמיים בחסות התאחדות הכדורגל הרוסית, כאשר הנהלת הקבוצה שמה לה למטרה להעפיל לליגה הלאומית בתוך עונה אחת.
אצטדיון הקבוצה
המועדון מארחת את משחקיו בפורטה ארנה, אצטדיון הממוקם ברחוב. ספורטיבנאיה 2A בטאגאנרוג. האצטדיון כולל קיבולת של 3,400 צופים ובשנת 2020 עבר שיפוץ בהיקף מלא.
רופא כללי
רופא כללי הוא אדם שסיים לימודי רפואה בדרגת תואר דוקטור לרפואה (לרוב נעים בין 6 ל-7 שנים) וקיבל רישוי לעסוק ברפואה קונבנציונלית במדינה אחת או יותר, אך בחר מסיבותיו שלו, שלא להמשיך למסלול התמחות ספציפי ברפואה (לרוב נע בין 3 ל-6 שנים) של לימודים ופעולה רפואית תחת הדרכה. רופא כללי הוא אם כך רופא ללא התמחות רפואית.
בישראל, כל הרופאים הכלליים רשומים בפנקס הרופאים של משרד הבריאות הישראלי.
עיסוקו של רופא כללי דומה יחסית לעיסוקם של רופא פנימי ורופא משפחה אך אלו בניגוד לרופא כללי עברו התמחות שכן רפואה פנימית ורפואת משפחה הן התמחויות בתחום הרפואה.
וינס גיליגאן
ג'וֹרְג וִינְסֶנְט "וִינְס" גִילִיגַאן ג'וּנְיוֹר (באנגלית: George Vincent "Vince" Gilligan, Jr; נולד ב-10 בפברואר 1967) הוא תסריטאי, במאי ומפיק אמריקאי. ידוע בזכות עבודתו על סדרות טלוויזיה, בין השאר כיוצר של שובר שורות ומתסריטאי וממפיקי הסדרה תיקים באפלה.
ביוגרפיה
גיליגאן נולד בריצ'מונד שבוירג'יניה, אימו הייתה מורה בבית ספר יסודי, ואביו היה שמאי. הוריו התגרשו בשנת 1974, והוא ואחיו הצעיר, פטריק, גדלו בפארמוויל שבוירג'יניה.
כשגדל, גיליגאן ואנגוס וואל (כיום עורך סרטים ידוע) הפכו לחברים טובים. עניינו בסרטים החל כאשר אימו של וואל, ג'אקי, שהייתה גם מורה לצד אימו של גיליגאן, הביאה לו את מצלמת הסופר 8 שלה. הוא השתמש במצלמה כדי לצלם סרטוני מדע בדיוני עם אחיו, פטריק. אחד מסרטיו הראשונים נקרא "תאונת חלל" בו אחיו גילם את התפקיד הראשי. שנה לאחר מכן, זכה בפרסו הראשון בתחרות סרטים של קבוצת גילו באוניברסיטת וירג'יניה.
ג'אקי לקחה את וואל וגיליגאן לקניון בריצ'מונד שם צפו בסרטים, על מנת לעודד אותם לפתח קריירה בתחום. בריאיון הודה גיליגאן שג'אקי היוותה השפעה משמעותית בחייו, וכינה אותה "השראה אמיתית". כישוריו ויצירתיותו של גיליגאן הוכרו כבר בגיל מוקדם. אביו תיאר אותו כאדם שקדן ובעל דמיון פורה. אביו חשף אותו לסרטי פילם נואר קלאסיים, כמו גם למערבונים של ג'ון ויין וקלינט איסטווד. גיליגאן זכה במלגה ללמוד במרכז אמנויות יוקרתי במישיגן. ללימודי התיכון חזר לוירג'יניה.
ב-1985 סיים את לימודיו בבית ספר תיכון, והחל ללמוד באוניברסיטת ניו יורק. כאשר למד באוניברסיטת ניו יורק, הוא כתב תסריט בשם "הום פרייז", שמאוחר יותר הפך לסרט; ב-1989 גיליגאן זכה בפרס מושל וירג'יניה עבור התסריט. אחד משופטי התחרות היה מארק ג'ונסון, מפיק סרטים, הוא התרשם מגיליגאן. ג'ונסון שימש כמנטור עבור גיליגאן, והוא הציג אותו ליוצר הסדרה תיקים באפלה, כריס קרטר.
תיקים באפלה
פריצתו הגדולה של גיליגאן הגיעה בעקבות הצטרפותו לסדרת הדרמה של פוקס תיקים באפלה. גיליגאן היה מעריץ של הסדרה, ושלח לפוקס תסריט שהפך לפרק בעונה השנייה של הסדרה. לאחר מכן כתב 26 פרקים מהסדרה, בנוסף להפיכתו לאחד ממפיקי של הסדרה.
שובר שורות
גיליגאן ידוע כיוצר, כותב, במאי ומפיק של הדרמה שובר שורות. ב-2008 היה מועמד לאמי על בימוי הפרק הראשון של הסדרה. ב-2012 היה מועמד שוב לאמי באותה קטגוריה עבור הפרק האחרון של העונה הרביעית. ב-2013 זכתה שובר שורות לראשונה בפרס אמי בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר על החצי הראשון של העונה החמישית של הסדרה. ב-2014 זכתה שוב בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר.
באטל קריק
בספטמבר 2013, Sony Pictures Television הכריזה על עסקה עם הערוץ האמריקאי CBS להפיק סדרת טלוויזיה חדשה של גיליגאן. הסדרה עלתה לאוויר בפברואר 2015 ב-CBS. הערוץ הזמין 13 פרקים לסדרה.
קרלו פונטי
קורות חיים
פונטי נולד במג'נטה שבלומברדיה, שם סבו היה ראש העיר. פונטי למד משפטים באוניברסיטת מילאנו. הוא הצטרף למשרד עורכי הדין של אביו במילאנו והשתלב בעסקי הקולנוע באמצעות משא ומתן על חוזים. פונטי ניסה להקים תעשיית קולנוע במילאנו בשנת 1940 והפיק שם את הסרט פיקולו מונדו אנטיקו בביומו של מריו סאלדטי ובכיכובה של אלידה ואלי, בתפקידה הבולט הראשון. הסרט עסק במאבק האיטלקי נגד האוסטרים על צירופה של צפון-מזרח איטליה לממלכת איטליה במהלך איחוד איטליה. הסרט היה מוצלח, מכיוון שהיה קל לראות את "האוסטרים כגרמנים" במלחמת העולם השנייה. כתוצאה מכך נכלא לתקופה קצרה בשל ערעור היחסים עם גרמניה הנאצית.
וינס גיליגאן
באטל קריק
הסדרה תעקוב אחר בלש נאיבי ובלש ציני, כאשר הם כפרטנרים צריכים להתחרות בסוכן FBI שנדמה כי הוא מושלם במקצועו, אך הוא לא כך בפועל.
קרלו פונטי
קורות חיים
פונטי קיבל הצעה מחברת הסרטים לוקס של ריקרדו גואלינו ברומא בשנת 1941, שם הפיק סדרת סרטים מצליחים מבחינה מסחרית ובהם הקומיקאי טוטו. בשנת 1954 זכה להצלחה האמנותית הגדולה ביותר שלו עם הפקת "לה סטרדה" בביומו של פדריקו פליני. עם זאת, פליני הכחיש את חלקו של פונטי בהצלחתו ואמר כי "לה סטראדה נעשתה למרות פונטי ודה-לורניס". פונטי הפיק את הסרט בוקאצ'ו 70' בשנת 1962, "חתונה בסגנון איטלקי" ב־1964, ו"אתמול, היום ומחר" בשנת 1965. הוא הפיק את סרטו הפופולרי והמצליח ביותר מבחינה כלכלית, דוקטור ז'יוואגו, בשנת 1965; את הסרט ביים דייוויד לין. בהמשך הפיק שלושה סרטים בולטים עם מיכאלאנג'לו אנטוניוני, "יצרים" בשנת 1966, "נקודת זבריצקי" ב־1970 ו"זהות גנובה" ב־1974.
וינס גיליגאן
סמוך על סול
בספטמבר 2013, Sony Pictures Television הכריזה על עסקה עם AMC להפקת סדרת ספין אוף לשובר שורות שתתרכז באחת מהדמויות בסדרה.
קרלו פונטי
משפחה
בשנת 1946 נישא לג'וליאנה פיאסטרי עמה נולדה לו בת, גוונדלינה, בשנת 1951, ובן, אלכס, בשנת 1953. בזמן שכיהן כשופט בתחרות יופי בשנת 1951, פונטי פגש שחקנית קטינה בשם סופיה לזרארו (ששמה האמיתי היה סופיה וילאני סקיקולונה). לאחר מכן הוא ליהק אותה בסרטים כמו אנה (1951). בשנת 1952, חברו גופרדו לומברדו, ראש ההפקה בטיטנוס, שינה את שמה של לאזארו לסופיה לורן.
חמש שנים לאחר מכן, פונטי השיג גירושים מקסיקניים מאשתו הראשונה ונישא לסופיה לורן באמצעות מיופה כוח. גירושין עדיין היו אסורים באיטליה, והודיעו לו שכשהוא יחזור לשם, הוא יואשם בביגמיה, ולורן תואשם ב"פילגשות".
פונטי הפיק כמה סרטים בהוליווד בכיכובם של לורן, וביססה את תהילתה, אף שרובם היו כישלונות קופתיים. בשנת 1960 הוא ולורן חזרו לאיטליה, וכשזומנו לבית המשפט, הכחישו כי היו נשואים. בשנת 1962 בוטלו הנישואים ואחריהם קבע פונטי עם אשתו הראשונה ג'וליאנה כי שלושתם יעברו לצרפת (שאפשרה אז גירושין) ויהפכו לאזרחים צרפתים. בשנת 1965, ג'וליאנה פונטי התגרשה מבעלה, ואיפשרה לפונטי להתחתן עם לורן בשנת 1966 בחתונה אזרחית בסברס. לימים הם הפכו לאזרחים צרפתים לאחר שאושרה בקשתם על ידי נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו.
לורן נשארה נשואה לפונטי עד יום מותו.
ניסיונות חטיפה
שני ניסיונות לא מוצלחים נעשו לחטוף את פונטי בשנת 1975 באיטליה, מכוניתו נשרפה באחד מהם.
אישומי הברחה
בשנת 1979 הוא הועמד לדין בהיעדרו באיטליה בגין הברחת כסף ויצירות אמנות בחוץ לארץ, נקנס של 22 מיליארד לירטות ונידון לארבע שנות מאסר. פונטי לא השתתף בשימוע, כיוון שלאומיותו הצרפתית העניקה לו חסינות מפני הסגרה. לבסוף הוסרו ממנו האישומים בשנת 1990.
אוסף אמנות
פונטי היה בעל יצירות של, בין השאר, פיקאסו, ז'ורז' בראק, רנואר, רנה מגריט, סלבדור דאלי, הנרי מור, ברברה הפוורת', ג'ורג'ו דה קיריקו וקאנאלטו. האוסף שלו נודע בכך שהכיל עשר יצירות מאת פרנסיס בייקון. בשנת 1977 הוחרמו ציורי בייקון, שהוערכו אז בסכום של 6.7 מיליון דולר, והועברו על ידי ממשלת איטליה לפינאקוטקה די בררה במילאנו; שלושים ושלושה רישומים של ג'ורג' גרוס הועברו למוזיאון בקזרטה. כאשר הגיע פונטי לעסקה עם ממשלת איטליה ונמחקו חלק מההאשמות שהוגשו נגדו בשנת 1990, הוא החזיר לעצמו 230 ציורים שהוחרמו. נטען כי בשלב מסוים פוצל האוסף בין פונטי ולורן.
במהלך השנים נמכרו מספר יצירות באופן פרטי. בשנת 2006 הוצגו שני ציורים של בייקון שהיו בעבר באוסף של פונטי בתערוכה בגלריית גגוסיאן בלונדון. האחת, קומפוזיציה אנכית של ארבעה דיוקנאות עצמיים, כבר נמכרה לאספן האמריקאי סטיבן א. כהן. ב־2007 נמכר ציור אפיפיור נוסף של בייקון, שנמכר על ידי פונטי בשנת 1991, בעסקה פרטית בתיווך גלריות אקוובלה בניו יורק תמורת יותר מ־15 מיליון ליש"ט. באותה שנה, מחקר לדיוקן השני (1956) הועבר על ידי לורן אל כריסטי; הוא נמכר במכירה פומבית במחיר שיא של 14.2 מיליון ליש"ט (27.5 מיליון דולר).
מותו
פונטי נפטר בז'נבה, שווייץ, מסיבוכים ריאתיים ב־10 בינואר 2007.
מגדל השעון
מגדל שעון הוא מגדל שבו קבוע שעון.
פאסי (סבואה עילית)
פאסי (בצרפתית: Passy) היא קומונה בסבואה עילית שבחבל אוברן-רון-אלפ שבדרום-מזרח צרפת. בתחומי הקומונה ממוקם אגם ור.
לטאות ממושקפות
לטאות ממושקפות (שם מדעי: Gymnophthalmidae) הן משפחת לטאות מקבוצת דמויי לטאה, בעלות עפעפיים שקופים המזכירים משקפיים ומכאן שמן. שונות מהשממיות בכך שעיניהן יכולות לנוע במקומם.
לטאות אלה קטנות, נחבאות אל הכלים וחלקן חסרות רגליים או בעלות גפיים אחוריים לא מפותחים. הן קרובות ללטאיים למרות דמיונן לשממיות. תפוצתן באזורים טרופיים ברחבי אמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית. חיות בין סלעים או גזעים מתים ומחפשות שם טרף קטן.
סוגים
הסוג אלופוגלוסוס (Alopoglossus) הועבר למשפחה קרובה עצמאית - אלופוגלוסיים (Alopoglossidae).
הקרב השלישי על האן
הקרב השלישי על האן (בצרפתית: Troisième Bataille de l'Aisne, נקרא גם מבצע בליכר-יורק על ידי הגרמנים) היה הקרב השלישי במתקפת האביב הגרמנית בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. הקרב התמקד בכיבוש הרכס שמן דה דאם הסמוך לנהר האן, בטרם יגיע חיל המשלוח האמריקאי במלוא כוחו לצרפת. היה זה אחד מהקרבות הנואשים של גרמניה לקראת סיום המלחמה.
רקע
בקרב איפר הרביעי (או "מבצע ג'ורג'ט" מצד הגרמנים) ניסה הפיקוד הגרמני לכבוש את הנמלים לחוף התעלה הבריטית. משנכשלו הגרמנים תכנן לודנדורף מתקפה באזור פריז, מתוך אמונה כי הכוחות הגרמנים יצליחו להבקיע את קו מדינות ההסכמה ולאיים על פריז, דבר שיכריח את מדינות ההסכמה להסיט כוחות מאזור פלדנריה דרומה כדי להגן על פריז, ויקל על הגרמנים בהמשך המתקפה בפלנדריה. מבצע בליכר-יורק היה למעשה מתקפת הסחה גדולה.
הצבא הגרמני
לקראת "מתקפת בליכר" היו בארמייה השביעית סה"כ 29 דיוויזיות, בתוספת 1,158 סוללות ארטילריה, 1,631 מהן היו ארטילריה כבדה ו-1,233 מטילי מוקשים (4,630 קני ארטילריה) וכ-500 מטוסים.
האגף הימני, שהוצב נגד קטע אילט–סואסון, כלל שני קורפוסים: באמצע, על הרכס של שמן דה דאם, הוקצו שלושה קורפוסים: האגף השמאלי של הארמייה השביעית כלל שני קורפוסים:
הצבא הצרפתי
הארמייה הצרפתית השישית, בפיקודו של הגנרל דני אוגוסט דושן, כללה 14 דיוויזיות חי"ר ו-4 דיוויזיות פרשים (12 דיוויזיות חי"ר בקו הראשון) ו-1,400 תותחים ביום ההתקפה.
מהלך הקרב
בבוקר 27 במאי 1918 החלו הגרמנים בהפצצות על קווי מדינות ההסכמה עם למעלה מ-4,000 קני ארטילריה. הבריטים ספגו אבדות כבדות משום שדושן הורה להם להצטופף יחדיו בשוחות הקדמיות בניגוד להוראותיו של פטן, דבר שהציב אותם כמטרה קלה לארטילריית מדינות המרכז.
לאחר ההפגזה המשיכו הגרמנים בהפגזה בנשק כימי. לאחר התפזרות הגז הרעיל, תקפו הגרמנים בעזרת 17 דיוויזיות בפיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, בנו הבכור של הקיסר וילהלם השני. מדינות ההסכמה לא הצליחו לעצור את ההתקפה ואת הצבא הגרמני שהגיע עד לנהר אן בתוך פחות משש שעות. עד סוף היום התקדמו הגרמנים למרחק של כ-60 ק"מ. ב-30 במאי 1918 הניצחון נראה קרוב עבור הגרמנים, כשעד אותו יום שבו מעל ל-50,000 חיילים של מדינות ההסכמה ומעל 800 תותחים. בעקבות ההצלחה החליט הפיקוד הגרמני לשנות את תוכניותיו ולזנוח את תוכנית המתקפה באזור פלנדריה.
כשהיו במרחק של 56 קילומטרים בלבד מפריז, ב-3 ביוני, התגלו אצל הגרמנים בעיות קשות כגון מחסור באספקה, עייפות, חוסר בחיילי מילואים ונפגעים רבים יחד עם התקפות והתנגדות עזה מצד חטיבות האמריקאים החדשות שהגיעו לצרפת. ב-6 ביוני, בעקבות מתקפות נגד של מדינות ההסכמה, התקדמות הגרמנים נעצרה על המארן.
תוצאות
הצרפתים ספגו מעל 98,000 נפגעים והבריטים סביב 29,000, אך הגרמנים ספגו כמות דומה של אבדות. דושן הועבר מתפקידו על ידי הרמטכ"ל הצרפתי, פיליפ פטן. האמריקאים הוכיחו את עצמם בקרב בפעם הראשונה במלחמה. לודנדורף, מעודד מהתקדמות הכוחות הגרמנים, החליט להמשיך במתקפה באזור פריז ופתח במספר מתקפות נוספות שהגיעו לשיאן בקרב השני על המארן.
צ'ארלס גרהארט
ראשית חייו
גרהארט נולד ב-6 ביוני 1895 לקצין קבע בצבא ארצות הברית, שסיים לבסוף בדרגת בריגדיר גנרל. בשנת 1913 החל גרהארט את לימודיו בווסט פוינט, ובשנת 1917 הוסמך כלוטננט משנה זמן קצר לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. בין חבריו שסיימו עמו היו מת'יו רידג'וויי, מארק קלארק, ג'וזף לוטון קולינס, ארנסט הרמון, נורמן קוטה, לורנס קייזר, פרדריק אוגוסטוס אירווינג, ברייאנט מור, וויליאם קלי הריסון, ועוד רבים אחרים שהגיעו לתפקידי פיקוד בכירים במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
קריירה צבאית
בתחילה שירת גרהארט ביחידת פרשים בטקסס, ולאחר מכן לחם בחזית המערבית במסגרת הדיוויזיה ה-89.
מלחמת העולם השנייה
בזמן המתקפה היפנית על פרל הארבור היה גרהארט מפקד חטיבת הפרשים ה-56, ובאוגוסט 1942 מונה למפקד הראשון של הדיוויזיה ה-91 שהייתה אחראית על אימון הטירונים לצבא. ביולי 1943 מונה גרהארט למפקד הדיוויזיה ה-29 שהוצבה בדרום-מערב אנגליה לקראת הפלישה לנורמנדי.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה הורד גרהארט לדרגת קולונל, בעקבות שיעור האבדות הגבוה שספגה הדיוויזיה, ועקב העמדה המוסרית הרופפת שלו. גרהארט שימש כנספח ההגנה של ארצות הברית בברזיל ובתפקיד בפורט מיד, מרילנד, ובשנת 1948 פרש מהצבא בדרגת מייג'ור גנרל.
ב-9 באוקטובר 1976 מת גרהארט בביתו, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
Versions of Me
Versions of Me (בעברית: גרסאות של עצמי) הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת-יוצרת הברזילאית אניטה. האלבום יצא לאור ב-12 באפריל 2022, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר. האלבום הוא הראשון של אניטה שמיועד במלואו לשוק הבינלאומי, וכמו אלבומה Kisses מ-2019, כלל שירים באנגלית, ספרדית ופורטוגזית. האלבום הופק על ידי ראיין טדר, אנדרס טורס, מאוריסיו רנגיפו ורד. האלבום כולל את הסינגלים "Me Gusta", "Girl from Rio", "Faking Love", "Envolver" ו-"Boys Don't Cry".
רקע והכרזה
באפריל 2021, הוציאה אניטה את הסינגל "Girl from Rio", שהוכרז כשיר הנושא מהאלבום, אך זו והצוות שלה החליטו לעכב את הוצאת האלבום באותה השנה. אניטה הכריזה על שינוי שם האלבום, תאריך יציאתו ועטיפתו ב-1 באפריל 2022, ואמרה כי לאחר מכן היא תסביר את החשיבה שלה מאחורי עטיפת האלבום וכי היא "אהבה" שזה "גורם למחלוקת", והצהירה שזאת הייתה כוונתה. מאוחר יותר, פרסמה הצהרה בחשבונות המדיה החברתית שלה, שבה נכתב בחלקה, "אפילו אחרי מיליוני ניתוחים פלסטיים, רופאים והתערבויות... הפנימי שלי נשאר אותו דבר"; הודעה שמתייחסת ל"הבדלים הבולטים בניתוחים פלסטיים" בין הפנים השונות בעטיפה. היא גם ציינה ששמו שונה ל-Versions of Me מכיוון שזה "היה הגיוני יותר".
קידום
כדי לקדם את הסינגל "Girl from Rio", הופיעה אניטה במספר תוכניות אירוח אמריקאיות במאי 2021, כולל The Tonight Show בכיכובו של ג'ימי פאלון, Today ו"ג'ימי קימל לייב!". ב-12 בספטמבר 2021, היא ביצעה את השיר במהלך הפסקה שאירעה בטקס פרסי הווידאו של MTV לשנות 2021, כחלק מקמפיין של בורגר קינג. ב-31 בינואר 2022, הופיעה אניטה בתוכנית The Tonight Show וביצעה את הסינגל "Boys Don't Cry".
בנובמבר 2021, החלה אניטה לקדם את הסינגל השלישי שלה "Faking Love", אשר בוצע בתוכנית האירוח האמריקאית The Late Late Show עם ג'יימס קורדן, שם שרה את השיר עם הראפרית סוויטי. הסינגל בוצע באירועים שונים אחרים במהלך אותה שנה, כולל "מסיבת השנה החדשה של מיילי סיירוס" ו-KIIS-FM Jingle Ball 2021.
ב-26 במרץ 2022, ביצעה אניטה את השיר שלה "Boys Don't Cry", יחד עם מיילי סיירוס במהלך המופע של סיירוס במהדורת 2022 של "לולהפלוזה".
סינגלים
ב-18 בספטמבר 2020, יצא לאור הסינגל המוביל מהאלבום "Me Gusta" בהשתתפות קארדי בי ומייק טאוורס. הסינגל הגיע למקום 91 במצעד בילבורד הוט 100 בארצות הברית והיה לראשון של אניטה שדורג במצעד. ב-29 באפריל 2021, יצא לאור הסינגל השני "Girl from Rio". השיר תוכנן לצאת כשיר הנושא של האלבום, לפני שהקונספט שלו השתנה. ב-11 ביוני 2021, יצאה לאור גרסת רמיקס עם דה-בייבי. ב-14 באוקטובר 2021, יצא לאור הסינגל השלישי של אניטה בשפה האנגלית, "Faking Love", עם הזמרת סוויטי.
ב-11 בנובמבר 2021, יצא לאור הסינגל הרביעי "Envolver". הסינגל הצליח להפוך לאחד הסינגלים המצליחים ביותר של אניטה עד כה והיה לשני שלה שדורג במצעד הבילבורד הוט 100; הוא דורג במקום ה-74 בעקבות טרנד בטיקטוק שהחל במרץ 2022. גרסת הרמיקס בהשתתפות ג'סטין קווילס יצאה לאור ב-17 בפברואר 2022.
ב-27 בינואר 2022, יצא לאור הסינגל החמישי "Boys Don't Cry".
טאק כסרא
טאק כסרא (באנגלית: Taq Kasra בפרסית: طاق کسری) הוא מונומנט המתנשא לגובה 37 מטרים ומהווה שריד מארמון שנבנה בתקופת האימפריה הסאסאנית. הארמון נבנה בתקופתו של המלך ח'וסרו הראשון וחדר הקבלה הקדמי וחזית המבנה בצידו הדרומי הם שרידיו היחידים.
המבנה
המבנה משתרע על פני שטח של 43.5 מ"ר ונבנה בסגנון אדריכלות פרסית. הקשת המאפיינת את חזית המבנה בנויה מצורה פרבולית ונראית גדולה במיוחד. מבנה הקשת נחשב לקמרון הגדול ביותר שנבנה בעולם.
על פי מקורות שונים, אין מידע המציין את מועד בנייתו המדויק, אך השערה מצביעה על כך שהוא נבנה בתקופת שלטונו של המלך ח'וסרו הראשון (שמלך משנת 531 עד שנת 579 לספירה).
במאה ה-7 נכבשה האימפריה הסאסאנית על ידי המוסלמים מחצי האי-ערב, לאחר הכיבוש הפך הארמון למסגד עד שננטש בהדרגה והוחרב על ידי הח'ליף השני לבית עבאס, עבדאללה אבן מחמד אל-מנסור, ששלט באזור בין השנים 754 ו-775 לספירה.
הארמון תואר על ידי משוררים רבים כסמל לכוחה של האימפריה הססאנית ותזכורת לתהפוכות הזמן. לא ברור אם סגנון הבניה הסאסאני השפיע על צורת האדריכלות של הפלאטינים האסלאמים, אך סביר להניח שתיאורים פיוטיים אלה עוררו השראה לשליטים המוסלמים הקדומים, אשר גיבשו את גרסתם לאדריכלות המונומנטלית המפוארת.
לסליה ניומן
לסליה ניומן (באנגלית: Lesléa Newman; נולדה ב-5 בנובמבר 1955) היא סופרת יהודייה-אמריקאית. היא קיבלה מספר פרסים ספרותיים על היצירות שכתבה.
ביוגרפיה
לסליה ניומן נולדה בניו יורק למשפחה יהודית. בלידה היא קיבלה שם "לסלי", כאשר היא החלה את הקריירה הספרותית היא שנתה את שמה ל"לסליה" כהלחם של שמה ושם יהודי "לאה". עוד בילדותה היא התחילה לכתוב שירה והשתתפה בתחרויות לצעירים.
במהלך הקריירה הספרותית ניומן כתבה מעל ל-75 ספרים. הנושאים העיקריים של ספריה הם יהדות, דימוי גוף, הפרעת אכילה, הורות להט"בית ונושאים כללים הקשורים למגדר.
בשנת 1997 ספרה Belinda's Bouquet נאסר להפצה בקנדה לצד ספרים נוספים לרבות One Dad, Two Dads, Brown Dad, Blue Dads. בעקבות החלטת בית משפט העליון של קנדה בשנת 2002 האיסור בוטל.
בשנת 1989 פורסם ספר Heather Has Two Mommies. הספר זכה למהדורה נוספת בשנת 2015. הוא היה שנוי במחלוקת וצוין על ידי איגוד הספריות האמריקאי כספר שקיבל מספר רב של איסורים בספריות. למרות זאת הספר היה מועמד לקבלת "פרס למבדה" בשנת 2016.
בשנת 1995 ניומן קיבלה "פרס סטונוול". בסך הכול היא קיבלה פרס זה פעמיים. בשנת 2010 שני ספרים של ניומן היו מועמדים לקבלת "פרס סטונוול", אך בסופו של דבר זכה ספר "The Vast Fields of Ordinary" של ניק בורד.
ספרים של ניומן היו מועמדים לקבלת "פרס למבדה" 9 פעמים וזכו מספר פעמים.
בשנת 2019 ספרה Gittel's Journey: An Ellis Island Story זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים.
Parklife
Parklife הוא אלבומה השלישי של להקת הרוק הבריטית בלר, אשר יצא לאור באפריל 1994. אחרי נתוני מכירות מאכזבים של אלבומם הקודם Modern Life Is Rubbish, החזיר Parklife את בלר לאור הזרקורים בבריטניה, בעזרת להיטיו הרבים: "Girls & Boys", "End of a Century", "Parklife" ו "To the End". בשנה שלאחר יציאתו, האלבום זכה לפלטינה משולשת בבריטניה, ובלר נהפכה לאחת משתי הלהקות הפופולריות בסצנת הבריטפופ, יחד עם אואזיס.
רקע כללי
אחרי השלמת ההקלטות לאלבומם הקודם של בלר Modern Life Is Rubbish, דיימון אלברן, סולן הלהקה, התחיל לכתוב שירים באופן פורה מאוד. בשל מצבם הכספי הרעוע באותו הזמן, בלר מיהרו לחזור אל האולפן עם מפיקם סטיבן סטריט כדי להקליט את אלבומם השלישי. ההקלטות היו מהירות יחסית, מלבד השיר "This Is a Low".
מנהיג הלהקה דיימון אלברן אמר ל-NME ב-1994 ,"בשבילי, Parklife הוא כמו אלבום קונספט רופף שמערב כל מיני סיפורים שונים. זה מסעו של שתיין מיסטי, שרואה את מה שקורה בעולם ומעיר הערות על זה". אלברן ציין את הרומן "London Fields" של מרטין איימיס כהשפעה גדולה על האלבום.
השירים עצמם נמתחים על פני ז'אנרים רבים, כמו הלהיט "Girls & Boys" שמושפע מסינת'פופ, הואלס האינסטרומנטלי "The Debt Collector", "Bank Holiday" הפאנק-רוקי, "Far Out" החללי והסיד בארטי ו-"Trouble in the Message Centre" עם השפעות הגל החדש המובהקות.
בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-438 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים המחודשת.
דמויי כוח
דמויי כוח (שם מדעי: Varanoidea) היא על-משפחה בסדרת הקשקשאים, ובה 2 משפחות קיימות הכוללות את המינים הגדלים ביותר של לטאות. לטאות אלה הן קרוביהם הרחוקים של הנחשים, וכמותם בעלי לשון מפוצלת.
הידועה שבמשפחות הקבוצה היא הכוחיים (Varanidae), שבה רק סוג אחד: כוח (Varanus). עוד משפחה הקרובה לה היא הלנתנוטיים (Lanthanotidae), בה מצוי רק המין כוח חסר אוזן (Lanthanotus borneensis) מבורניאו.
הקבוצה קשורה לתת-סדרה דמויי קמטן, בה מיני הלטאות הקרובות לנחשים והלטאות הארסיות היחידות כמו ההלודרמה מאמריקה הצפונית ומשפחות דומות כמו הקמטניים והקסנוקזאוריים. המין הקרוב ביותר לקבוצה היא לטאה תנינית סינית ממשפחת הסיניזאוריים.
אלו הלטאות הגדולות ביותר היום כשהגדול מכולם הוא דרקון קומודו (Varanus Komodoensis), שאורכו 2.5–3 מ' ומשקלו עד 280 ק"ג. בעבר היה מין גדול אפילו יותר – המגלניה (Megalania), שאורכה היה 5–7 מ' והיא שקלה עד 700 ק"ג.
ספאץ (אי)
האי ספאץ (באנגלית: Spaatz Island) הוא אי גדול מכוסה קרח למול חוף אינגליש (אחד מחופי ארץ פאלמר), ממערב לחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם מדרום לאי אלכסנדר וממערב לבסיסו של חצי האי האנטארקטי.
האי ממוקם 48 קילומטרים ממזרח לאי סמיילי.
אורכו של האי 80 קילומטרים; ורוחבו 40 קילומטרים.
צידו הצפוני של האי מהווה את הגדה הדרומית של פתח רון.
שאר חלקי האי מוקפים על ידי מדף הקרח סטיינג' המכסה את מפרצון סטיינג' ואת מפרץ ג'ורג' השישי.
שיא גובהו של האי 266 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי האי
פין רון וקארל אקלנד מהשירות האנטארקטי של ארצות הברית, נסעו במזחלת לאורך חופו הצפוני של האי בדצמבר 1940.
האי צולם מהאוויר לראשונה, ב-23 בדצמבר 1946 על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, שנערכה בפיקודו של פין רון, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1947–1948, ומופה לראשונה (באופן גס) בהתבסס על תצלומי אוויר אלה.
האי צולם בשנית על ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1965–1966. האי מופה בדיוק רב יותר בהתבסס על תצלומי אוויר אלה, על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
במסגרת מיפוי זה התברר כי מדובר באי ולא בחצי אי.
מקור השם
רון נתן לאי את שמו.
האי נקרא על שמו של גנרל קרל ספאץ, ראש המטה הראשון של חיל האוויר האמריקאי, אשר סייע במתן מטוס לשימוש משלחת החקר האנטארקטית רון.
קורנברג
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ן סאקי
ג'ניפר רֵנֶה "ג'ן" סאקי (באנגלית: Jennifer Rene "Jen" Psaki; נולדה ב-1 בדצמבר 1978) היא יועצת פוליטית אמריקאית אשר כיהנה כדוברת הבית הלבן בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן החל מינואר 2021 ועד מאי 2022. לפני תפקיד זה היא כיהנה כמנהלת התקשורת בבית הלבן, כדוברת מחלקת המדינה של ארצות הברית, ובמספר תפקידים נוספים העוסקים בתקשורת ובעיתונות בממשלו של הנשיא ברק אובמה.
ביוגרפיה
סאקי נולדה בסטמפורד שבקונטיקט, להורים ממוצא יווני ופולני. היא סיימה את לימודיה בתיכון ב-1996, ובהמשך בקולג' "ויליאם ומרי" שבווירג'יניה ב-2000. בעת לימודיה בקולג', הייתה סאקי שחיינית תחרותית למשך שנתיים בנבחרת האתלטית של המקום.
היא החלה את הקריירה שלה ב-2001 כשלקחה חלק בקמפיין הבחירות של שני מועמדים דמוקרטים באיווה לסנאט ולמשרת המושל. לאחר מכן מונתה ב-2004 לסגנית מזכיר התקשורת בקמפיין הבחירות של המועמד הדמוקרטי לנשיאות, הסנאטור ג'ון קרי ממסצ'וסטס. משם המשיכה ושירתה כמנהלת התקשורת בצוות של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'וזף קרוולי מניו יורק, וכן כמזכירת עיתונות אזורית עבור ועידת הקמפיין הדמוקרטית לקונגרס.
לאורך הקמפיין לנשיאות ב-2008 של הסנאטור דאז ברק אובמה, שירתה סאקי כמזכירת העיתונות של מסע הבחירות. לאחר שאובמה זכה בבחירות, התלוותה סאקי אל אובמה על מנת לשרת כסגנית מזכיר התקשורת בבית הלבן, ובהמשך קודמה לסגנית מנהל התקשורת בדצמבר 2009. בספטמבר 2011 עזבה תפקיד זה לטובת שירותה כמנהלת בכירה בפירמת יחסי ציבור הממוקמת בוושינגטון די. סי., העוסקת בייעוץ אסטרטגיה גלובלית.
ב-2012 חזרה סאקי לשרת כמזכירת הקמפיין לבחירתו המחודשת של אובמה. לאחר מכן התמנתה לדוברת מחלקת המדינה של ארצות הברית תחת המזכיר ג'ון קרי בפברואר 2013. תחתה שירתה כסגנית הדוברת מארי הארף. מינויה העלה ספקולציות כי תחליף את דובר הבית הלבן ג'יי קרני, אך בסופו של דבר מונה במקומו ג'וש ארנסט. באפריל 2015 עזבה את תפקידה במחלקת המדינה, ומונתה למנהלת התקשורת בבית הלבן.
סאקי נישאה ב-2010 לגרגורי מצ'ר, מנהל פיננסי בוועידת הקמפיין הדמוקרטית לקונגרס.
בנובמבר 2020 הכריז הנשיא הנבחר של ארצות הברית, ג'ו ביידן כי בחר בסאקי להיות דוברת הבית הלבן בממשלו העתידי, כשהסגנית שלה תהיה קארין ז'אן-פייר. היא נכנסה לתפקידה עם השבעתו של ביידן.
ב-13 במאי 2022 קיימה סאקי את התדרוך האחרון שלה מטעם הבית הלבן, ובכך סיימה את התפקידה. באותו חודש נמסר שתצטרף לרשת הטלוויזיה MSNBC. מאז ספטמבר 2022, סאקי משתתפת במגוון תוכניות של MSNBC וכן נטלה חלק בסיקור בחירות אמצע הכהונה (נובמבר 2022). היא עתידה להגיש תוכנית משלה בשירות הזרמת המדיה של MSNBC ולהשתתף בפעילות לקראת בבחירות לנשיאות ארצות הברית שיתקיימו בשנת 2024.
טואפסה (כדורגל)
היסטוריה
התאריך הרשמי להקמת המועדון הוא 16 ביוני 2020, כאשר המועדון קיבל רשמית רישיון תפעול מהתאחדות הכדורגל הרוסית, בעוד שהמועדון נרשם רשמית כישות משפטית ב-25 בפברואר באותה שנה. בעבר הקבוצה המקומית הייתה זוכה לתקצוב מוניציפלי והיה ממומן ישירות מתקציב העיר טואפסה והתמודדה בטורנירים חובבניים של מחוז קרסנודאר.
סרגיי לז'נצב מונה למאמן הראשי של הקבוצה ביוני 2020. בעונת 2020/21 הקבוצה החלה להתחרות באליפות הליגה המקצוענית ובגביע הרוסי. כבר בעונת הבכורה הייתה מעורבת בשערורייה רבתי כשנודע כי היא הציבה 2 שחקנים מתחזים למשחק ליגה נגד סק"א רוסטוב ב-21 בספטמבר 2021 במקום השחקנים האמיתיים שהיא רשמה למשחק, כדי להימנע מספיגת הפסד טכני לאחר שמחצית מהסגל התגלה חיובי בבדיקת קורונה. בעקבות זאת נפסקו לה 2 הפסדים טכניים, על הונאה ואי שיתוף הרשויות במידע על הידבקות שחקנים בנגיף הקורונה. בעקבות המשחק, המאמן סרגיי לז'נצב הושעה מכל פעילויות הקשורות לכדורגל לתקופה של שנה אחת והמועדון ספג קנס על הפרת תקנות תברואתיות בארגון המשחק. במקביל נרשמו מקרים של הידבקות בנגיף הקורונה במועדון והמשחק הבא (ב-27 בספטמבר) מול מועדון לגיון דינמו מחצ'קלה בוטל. ב-16 בדצמבר 2021, התאחדות הכדורגל הרוסית, הודיע כי נשלל מהמועדון מעמדו כמועדון מקצועני והוא יתמודד בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה בגין מסירת מידע כוזב במכוון, כמו גם שימוש במסמכים מזויפים. מנכ"ל המועדון ורופא הקבוצה הושעו מכל פעילות הקשורה לכדורגל למשך שישה חודשים והמועדון חדל להתמודד בליגות המקצועניות.
אצטדיון
הקבוצה מארחת את משחקיה במגרש של בית ספר MBU מספר 6, שנבנה בשנת 1956. במגרש שני יציעים: היציע המערבי מאכלס 800 צופים, בעוד היציע המזרחי מכיל 1,570. המגרש ממוקם ברחוב מקסים גורקי, לא רחוק מנמל טואפסה.
יאיר עוגן
יאיר עוגן הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים.
קורות חייו
עם גיוסו לצה"ל התנדב ליחידה 101 ובהמשך לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בהמשך עבר קורס קצינים. עם סיום הקורס שימש כמפקד מחלקה בגדוד הצנחנים 890 ומפקד פלוגה. עוגן לחם בפעולות התגמול ובמלחמת סיני השתתף בקרב המיתלה. בשירות המילואים שימש עוגן, בתפקידי פיקוד שונים בחטיבה 80 (לימים חטיבה 226). במלחמת ששת הימים לחם כמפקד פלוגה בכח האיגוף המוסק של חטיבה 80 בקרב אום-כתף ובהמשך המלחמה לחם בקרבות רמת הגולן. במלחמת יום הכיפורים שימש כסגנו של חזי שלח, מפקד גדוד 471, גדוד צנחני מילואים. עוגן לחם בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן וכן בקרב ההבקעה לסוריה, ובין היתר השתתף בכיבוש העיירה הסורית ח'ן ארנבה ובכיבוש החרמון הסורי.
בהמשך מונה למג"ד 7056, במבצע ליטני שימש כמפקד עוצבת חירם והובל אותה בקרבות כנגד יעדי מחבלים. במלחמת לבנון הראשונה שימש עוגן כמפקד חטיבה 226. תחת פיקודו לחמה החטיבה לחמה בקרבות לכיבוש מחנה הפליטים עין אל-חילווה, צור וצידון. לאחר 25 יום שוחררו לוחמי החטיבה לבתיהם. ערב הפריצה למערב ביירות נשאל עוגן על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן, האם ניתן לגייס את החטיבה ולהפעילה בפריצה למערב ביירות. עוגן השיב כי היות שרבים מהלוחמים באים מן ההתיישבות העובדת, ולהם משקים חקלאיים, הדבר ייחשב כנטל כבד, אולם אם יורה על כך הרמטכ"ל ניתן לגייסם. שר הביטחון אריאל שרון ניצל תשובה זו והציגה כסירוב פוליטי של החטיבה וכינה אותה "החטיבה שלא גויסה". בראשית אוגוסט גויסה החטיבה לפרק לחימה שני. בדצמבר אותה שנה, נערכה החטיבה לגיוס שלישי אשר במסגרתו נערך סיור מפקדים בגיזרה המזרחית. במהלך הסיור עלה ג'יפ המח"ט על מוקש וכל יושבי הג'יפ נפגעו. הסמח"ט, אחד המג"דים וקמ"ן החטיבה נהרגו, ואילו עוגן עצמו נפצע אנושות, והחלים רק בתום תקופה ארוכה.
הערות שוליים
]
מריון מרשל
מריון מרשל (בצרפתית: Marion Maréchal; נולדה ב-10 בדצמבר 1989) היא פוליטיקאית צרפתית, כיהנה כחברת הפרלמנט הצרפתי מטעם מפלגת החזית הלאומית. נקראה מריון מרשל-לה פן עד 2018.
ביוגרפיה
מריון מרשל היא נכדתו של מייסד המפלגה ז'אן-מארי לה פן, ואחייניתה של יושבת ראש המפלגה מארין לה פן.
בנוסף לתפקידה באספה הלאומית הצרפתית למדה משפט עסקי באוניברסיטת פנתאון-אסאס.
בשנת 2010 הייתה מרשל מועמדת בבחירות האזוריות בצרפת, אך ללא הצלחה.
בחודש יוני 2012, בהיותה בת 22, הייתה מרשל מועמדת לבית המחוקקים בווקלוז, וקיבלה את רוב קולות הבוחרים בסיבוב הראשון. ב-17 ביוני 2012 זכתה בסיבוב השני עם 42.09% מהקולות. מריון מרשל לה פן היא החברה הצעירה ביותר שנבחרה לפרלמנט הצרפתי מאז 1791. היא וגילברט קולארד היו שני החברים הראשונים של החזית הלאומית מאז שנת 1997 שנבחרו לבית המחוקקים של צרפת.
לקראת הבחירות לאספה הלאומית בשנת 2017 הודיעה על פרישה מהחיים הפוליטיים ולא השתתפה בבחירות לפרלמנט (במקומה נבחרה בראון פוירסון ומועמד של החזית הלאומית הפסיד). היא הודיעה שתעסוק בקידום חינוך ובקידום רשת בתי ספר פרטיים. בשנת 2018 חדלה להשתמש בשם המשפחה "לה פן", והיא קוראת לעצמה מריון מרשל.
מרשל שבה לפעילות פוליטית במרץ 2022, והודיעה על תמיכה במועמדותו של אריק זמור בבחירות לנשיאות צרפת ב-2022.
נמרוד אלדאה
נמרוד אלדאה (לשעבר נמרוד בן משה; נולד ב-5 בספטמבר 1976) הוא תסריטאי ישראלי, אושיית רשת, מבקר קולנוע ומשחקי וידאו, ומתחן. אחד המייסדים והבעלים של ערוץ היוטיוב "טופ גיק" (בעבר נקרא "Top Geek"). הערוץ מוקדש לעולם הקולנוע, המדע ותרבות הבידור, עם דגש על קומיקס, מדע בדיוני ופנטזיה. את הערוץ הקים יחד עם אשתו קרין אלדאה.
קריירה
אלדאה החל את דרכו הטלוויזיונית עם אוסף מערכונים סאטיריים, אותם יצר יחד עם אחיו הבכור אייל. המערכונים שודרו כפינה קבועה בשם "מאנצ'" בתוכנית "פרפר לילה" בערוץ 2 בשנים 1999–2000. הוצגו בה, בין היתר, גרסאות פארודיות לתוכניות הילדים "הלב" ("מרקו") ו"הדרדסים" ("דרדסטלנים"), להן נתנו פרשנות הִיתּוּלִית. בהתאם לחוזה הממושך עם "טדי יזמות והפקות", יצרו השניים מספר פינות נוספות שהיוו מחווה ל"חבובות" האמריקאית – ביניהן פיתחו את "התוכנית עם הבובות", ו-"מיסטר מותק" אשר שודרו ברשת "yes", ומאוחר יותר השתתפו בתוכנית "הגוזניקים" ששודרה בערוץ 24 בין השנים 2000 ועד 2006. במקביל עבד אלדאה כמבקר משחקים באתר "Gamers" שהיה נתון למרות "נענע 10", ובו בעת היה מקבל שלל משחקי וידאו שאותם היה סוקר במסגרת הפינה. ביקורתו עבור משחק ההתנגבות "היטמן 2" זכתה בשיח שלילי במגוון רשתות המדיה השונות, לאחר שזה קטל אותו בשל היותו ארוך, מסורבל ואינו ידידותי למשתמש. דעתו הקיצונית הביאה למפתנו עשרות מכתבי נאצה ממשתמשים שונים, שטענו כי לגיטימיותו בעקבות כתוביו באתר מוטלת בספק.