cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרמא בנזיקין
גרמא בנזיקין כיום
הרב אשר וייס התייחס לפער הנורמטיבי שבין החוק לבין ההלכה, בדיון בבקשת היתר פנייה לערכאות שהגיש מטופל המעוניין לתבוע את רופאו ואת קופת החולים בבית המשפט על נזקים עקיפים שגרמו לו. לדברי הרב וייס, על אף חומרת הפנייה לערכאות של גויים, יש להתיר פנייה לבית-המשפט כאשר בית-הדין הרבני מָנוּעַ מפסיקת פיצויים במקרה של נזק עקיף. זאת משום שבית-המשפט האזרחי נוהג לפסוק פיצויים במקרה כזה.
גבעת המבתר
גאוגרפיה
שמה של הגבעה ניתן לה בשל המבתר שנחצב לרוחב שלוחת הר הצופים, מדרום לצפון, כדי לסלול בו את קטע דרך שכם (כביש ירושלים-רמאללה) המחבר את שכונת שייח' ג'ראח עם שכונת שועפאט. בתחילת שנות ה-90 נסללה שדרות בר-לב לצד דרך שכם, והקטע של שתי דרכים אלה העובר בין גבעת המבתר לגבעה הצרפתית אוחד. לשם סלילתו הורחב והועמק התחום המבתר בין הגבעות. בעשור הראשון של המאה ה-21 שוב הורחב שטח זה, כדי להעביר בו שלושה נתיבים של פסי רכבת קלה.
גרמא בנזיקין
גרמא בנזיקין כיום
למעשה, ניתן להצביע על שלושה פתרונות רווחים המכוונים לצמצום הפער שבין ההלכה לבין החוק בעניינם של נזקים עקיפים: הפתרון הראשון והמקובל הוא בדרך של סיווגם של נזקים העקיפים כנזקי "גרמי". כפי שראינו לעיל, בנזקים המסווגים כ"גרמי" ניתן להשית חיוב על המזיק מעיקר הדין.
פתרון שני מבוסס על דיני "עשיית עושר ולא במשפט". במקום שבו נזק בגרמא מסב למזיק הנאה מחסרונו של הניזק, רובצת על המזיק חובת תשלום בדיני אדם. פתרון זה מניח שדין "גרמא בנזקין פטור" לא נאמר אלא במקום בו לא הפיק המזיק תועלת אישית מנזקו של הניזק.
גבעת המבתר
התקופה הירדנית ומלחמת ששת הימים
השטח הידוע כיום כגבעת המבתר היה חלק מירושלים המזרחית, השטח שנותר בידי ממלכת ירדן בעקבות החלוקה דה-פקטו של ירושלים בתום מלחמת העצמאות. במקום זה, שבפי הירדנים נקרא תל אל-מודורה (הגבעה העגולה), בנו הירדנים מוצב שנועד לחפות באש על המוצב המרכזי במערך ההגנה הירדני באזור, מוצב שנודע בכינוי "גבעת התחמושת". האחרון נועד למנוע מכוחות צה"ל להתחבר אל המובלעת הישראלית המבודדת שעל הר הצופים. עמדות ירדניות נוספות על גבעת המבתר נועדו להגן על כביש ירושלים-שכם שעבר בין גבעת המבתר לגבעה הצרפתית. בנוסף להם הייתה במקום עמדת ארטילריה שאיימה על השכונות היהודיות בירושלים המערבית.
גרמא בנזיקין
גרמא בנזיקין כיום
דוגמה לשימוש בפתרון כזה ניתן למצוא בפסק דין שניתן על ידי בית הדין לדיני ממונות במעלה אדומים. התובע תבע את הנתבע בנזקיו בגין הפסד פרמיית ביטוח, בעקבות תאונת דרכים שהנתבע נשא באחריות מלאה לה. אחד הדיינים (דעת מיעוט) פסק כי במקום בו המזיק הפיק הנאה כלכלית מנזקו של הניזק, הרי שגם אם הנזק אירע בגרמא, על המזיק לשאת בתשלומים מעיקר הדין. הואיל והתובע לא נקט בהליך כנגד חברת הביטוח של הנתבע. הנתבע נהנה מכך, משום שע"י כך הוא לא נדרש לשאת בהעלאת הפרמיה ושאר העלויות הכרוכות בתביעת הביטוח של הנתבע. אחד הדיינים סבר אפוא שעל אף שמדובר בנזק עקיף, יש לחייב את הנתבע מדין הנהנה מנכסי חברו.
גבעת המבתר
התקופה הירדנית ומלחמת ששת הימים
במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים ירה הכוח הירדני שהחזיק בגבעת המבתר במשך שעות לעבר הכוח הישראלי שתקף את גבעת התחמושת והסב לו אבדות כבדות. התיאום בין הכוחות הישראליים שניסו לכבוש את שני המוצבים הירדניים היה גרוע, והכוח הישראלי שלחם בגבעת התחמושת טעה בזיהוי כוח השריון מחטיבת הראל שהסתער על גבעת המבתר, ופתח עליו בשוגג באש. הכוחות הישראלים נכשלו בניסיון הראשון לכיבוש הגבעה והצליחו לכבוש אותה רק בניסיון השני. לימים שוחזרו העמדות ששמרו על דרך שכם והוסבו לאנדרטה.
גרמא בנזיקין
גרמא בנזיקין כיום
פתרון שלישי מתבסס על פגם בהתנהלות המזיק, על בסיס הלכת "רץ שלא ברשות". לפי הלכה זו אדם שהזיק אגב ריצה למי שהלך לאיטו ברשות הרבים, חייב בנזקיו. דוגמה לשימוש בפתרון זה ניתן לראות בעניין שנידון בבית-הדין ארץ חמדה (בית שמש). באותו עניין תבע מתנדב במשמר האזרחי אזרח שנעצר על ידו בחשד שנהג בהיותו תחת השפעת אלכוהול. במהלך הניסיון לעוצרו, גרם הנתבע לתובע נזקים שונים במהלך התנגדותו להיעצר. המתנדב תבע לחייב את הפוגע בתשלום בגין אובדן ימי עבודה, הוצאות פנייה למרכז רפואי פרטי ועלויות ההליכים המשפטיים. בית הדין חייב את הנתבע בתשלומים שנתבעו, ובין נימוקיו נשען על דין "רץ שלא ברשות". נמצא שאם אדם התנהג ברשות הרבים בצורה מקובלת וראויה ("ברשות") ואילו חברו התנהג בצורה חריגה ("שלא ברשות"), האחריות לנזקים שנגרמו על שני הצדדים חלה על האדם שהתנהג שלא כראוי. כך שגם אם "הרץ" הזיק שלא בידיים ובאופן עקיף ניתן לחייבו בדין הרץ ברשות הרבים ולמעשה מאפשריים לחייב את המזיק גן במקרה שגרם נזק בדרך של גרמא בלבד.
גבעת המבתר
לאחר מלחמת ששת הימים
בקיץ 1967 מינה ראש הממשלה לוי אשכול את יהודה תמיר, שהיה מנהל החברה לפיתוח אשדוד, לממונה על פיתוח מזרח ירושלים במשרד ראש הממשלה. במסגרת זו היה אחראי על אכלוס מזרח העיר. תמיר היה כפוף לראש הממשלה בלבד ולא למשרד השיכון, וקיבל סמכויות שאפשרו לו לפעול במהירות על מנת ליישב את השטח בצורה נרחבת. הוא התרכז ביצירת רצף התיישבותי יהודי משכונת שמואל הנביא, באיגוף גבעת התחמושת מצפון ועד הר הצופים, על מנת להבטיח שהר הצופים לא ינותק שנית ממרכז ירושלים, כפי שאירע במלחמת העצמאות. גבעת המבתר נוסדה בשנת 1970 לצד השכונות מעלות דפנה, רמת אשכול, והגבעה הצרפתית ('גבעת שפירא'), במטרה ליצור דרך אלטרנטיבית להר הצופים שאינה עוברת בשכונת שייח' ג'ראח ואינה קלה לכיבוש. דרך לוי אשכול נסללה בין השכונות בהתאם למטרה זו. בזמן הקמתן כונו שכונות אלה בשם "שכונות הבריח" בשל תפקידן - "נעילת" הר הצופים לשטח ישראל. רמת אשכול וגבעת המבתר היו הראשונות שנבנו מבין שכונות אלה.
הקפת גבעת התחמושת בשכונות, ללא בנייה עליה, אפשר את הפיכתה לאתר הנצחה לאחד הקרבות החשובים והבולטים במלחמת ששת הימים. יישוב יהודים בגבעת המבתר החולשת עליה בתצפית ובאש, כמו גם הקמת מגדלי מגורים גבוהים בשכונת רמת אשכול הסמוכה, ביטלו את חשיבותה האסטרטגית של גבעת התחמושת. גבעת המבתר והגבעה הצרפתית, שנבנו במקום המוצבים הירדניים ששלטו על דרך שכם, שולטות כעת על תוואי הדרך.
המכשול העיקרי להקמה מהירה של שכונות יהודיות במזרח ירושלים היה הקושי ברכישת אדמות פרטיות מבעליהן הערבים. חלק מבעלי האדמות דרשו מחירים גבוהים, חלקם סירבו למכור וחלקם לא אותרו. הצורך בבנייה מהירה אילץ את הממשלה להוציא, ב-11 בינואר 1968, צו הפקעה גדול (לשטח של 3,345 דונם), שזכה לגינוי ממועצת הביטחון. חלק מהקרקעות שהופקעו בצו נלקחו מבעלים יהודיים כגון האוניברסיטה העברית, ורבים מהאנשים שאדמתם הופקעה סירבו לקבל פיצויים עבורה. חלק גדול מאדמות גבעת המבתר כלול בשטח ההפקעה הגדולה. עם זאת, במרץ 1968, הודיעה ממשלת ישראל שבמקום יבנו גם 100 יחידות דיור לתושבים הערבים ובתכנון השכונה יועסקו גם מהנדסים ערבים.
בניגוד לגבעת שפירא השכנה, לא השתמשה ממשלת ישראל ביתר שכונות הבריח כדי להוכיח את יכולתה בשטח כנגד מועצת הביטחון. על גבעת שפירא הוקמו אזבסטונים למגורים מיד לאחר הגינוי של מועצת הביטחון (אחדים מהם נשארו שם עד שנות ה-80 ואחר כך שימשו את בית הספר של התנועה הקונסרבטיבית). בשנת 1969 החליטה הממשלה להרשות בגבעת שפירא, על פי חוק הגבהת הבתים, הקמת בניינים בני ארבע קומות עד שש קומות; וזאת כתגובה להצעת "תוכנית רוג'רס", שיזם מזכיר המדינה האמריקני ויליאם רוג'רס, להחזרת נוכחות ירדנית סמלית לעיר. אולם בגבעת המבתר, כמו בכלל השכונות שהוקמו במזרח העיר, המשיכה הבנייה להתנהל על פי אמות מידה אדריכליות ענייניות.
ארכאולוגיה
בין השנים 1968 לבין 2009 בוצעו בגבעת המבתר כעשר חפירות ארכאולוגיות נקודתיות. בנחל צופים הסמוך לגבעה נמצאו בפיזור רב כלי צור רבים ותיארוכם טרם נקבע, וכן שרידים רבים של מבנים מתקופת בית שני ומהתקופה הרומית-ביזנטית. המבנים היו בורות מים, מבני מגורים, מתקני חקלאות, מבנים לא מזוהים ומחצבות. בשכונת שועפאט הסמוכה נמצאה כנסייה עתיקה חצובה. בנחל צופים היו ככל הנראה יישובים חקלאיים, שסחרו עם ירושלים שבין החומות במשך התקופות. בנחל זה, כמו בכלל סביבתה של סנהדריה, כולל גבעת המבתר, נמצאו מערות קבורה מתקופת בית שני; לדוגמה מערת אם אל-עמִד שבנחל צופים הסמוך.
בגבעת המבתר, בנחלים ובגבעות הסמוכים לה נמצאו קרוב לעשרים מערות קבורה מתקופת בית שני. שתיים מהמפורסמות שבהן הן מערת אבה הכהן (אבה בר כהנא) ומערת שמעון בונה ההיכל (סמון בנא הכלה), המרשימה בגלוסקמאות המעוטרים שבה. במערת אבה הכהן ישנם רחבת כניסה, חדר קבורה מרכזי, מקום להלנת מתים חדשים וכוכים לליקוט עצמותיהם של מתים ותיקים. מערת אבה הכהן מפורסמת בכתובת הארמית המפורטת שנמצאה בה:
הכתובת מעידה כי שם קבר אבה הכהן, ירושלמי שגלה לבבל וחזר ממנה, את מתתיה בן יהודה, יליד ירושלים שעצמותיו הועלו מבבל. ישנה השערה כי מתתיה בן יהודה זה הוא מתתיהו אנטיגונוס השני, אחרון מלכי החשמונאים, שמלך בירושלים כשלוש שנים עד שנישבה והובל לאנטיוכיה שבסוריה, והומת שם בשנת 37 לפני הספירה.
במערת קבורה אחרת אשר נחפרה על ידי הארכאולוג וסיליוס צפיריס, על גבעת המבתר עצמה, נמצאו ב-1 בספטמבר 1968 כמה שלדים; אחד מהם הוא של אדם שהומת בשנות העשרים לחייו בצליבה בתקופת המרד הגדול. תגלית מקורות רבים מהעת העתיקה בכלל, ובתקופה הרומית בפרט, מספרים על אלפי צליבות של השליטים כצורת ענישה והוצאה להורג של הנתינים. מיעוט הממצאים הארכאולוגיים לכך, הוסבר בנוהג להפקיר את הגופה על הצלב לפגעי מזג האוויר ולאוכלי נבלות. זו אחת התגליות הארכאולוגית היחידות בעולם של שלד אדם צלוב, אם לא היחידה בהן. השלד במערת הקבורה נטמן בארון שעליו נכתב השם יהוחנן בן חגקול. מסמר בודד היה נעוץ בשתי עצמות העקב של השלד. ורגליו שוברו. שרידי עץ זית בלתי מעובד שנמצאו על המסמר מרמזים כי כפי הנראה נצלבה הגופה על עץ זית.
אדריכלות
מייסדי השכונה חששו מבניית בניינים גבוהים על גבעת המבתר, שבשל גובההּ של הגבעה עצמה יהפכו לדומיננטיים בקו הרקיע של ירושלים ו"יגנבו את ההצגה" למבנים חשובים מהם מבחינה היסטורית ותרבותית. הדרישה לבניית מבנים נמוכים על הגבעה הובילה להקצאתה כאזור בנייה בשיטת "בנה ביתך", שבה אדם קונה מגרש ושוכר אנשי מקצוע לתכנן ולבנות עליו את ביתו. לצד רחוב רמת הגולן שבשכונת רמת אשכול הייתה גבעת המבתר אזור "בנה ביתך" הראשון שהוקצה בירושלים אחרי 1967, אחרי תקופה ארוכה בה לא נבנו בירושלים שכונות בשיטה זו. רוב בתי השכונה נבנו תחילה כקוטג'ים דו-משפחתיים, צמודי קרקע ובמהלך השנים נוספה להם קומת מגורים שנייה.
רחובות השכונה נבנו בהתאם לקווי הגובה המקוריים של הגבעה, ללא עבודות עפר רבות לשינויים. בשכונה ארבעה רחובות, ושמותיהם בעלי זיקה למלחמת ששת הימים: רחוב ששת הימים פרוש בשוליים המזרחיים והצפוניים של גבעת המבתר; רחוב מדבר סיני מטפס אל פסגת הגבעה, בעיקולים, ויורד ממנה; הרחובות מצרי טירן ומפרץ שלמה נמצאים על הפסגה עצמה. תחנת הרכבת הקלה של גבעת המבתר, מצויה מעט מחוץ לשכונה, בצומת של רחוב ששת הימים עם שדרות בר-לב, בסמוך מאוד לנחל צופים.
אוכלוסייה
עם תכנון השכונה, הוקצו מרבית המגרשים בה עבור בניית בתים פרטיים ודו-משפחתיים צמודי-קרקע. בתים אלה נבנו כאמור בשיטת "בנה ביתך". המגרשים הבודדים שהוקצו עבור בתי דירות רב-קומתיים נמצאים בתפר שבין גבעת המבתר לרמת אשכול, ולא תמיד נחשבים לחלק ממנה. אוכלוסיית השכונה הייתה כה קטנה עד שבמרבית שנות קיומה היו בה רק שני מבני ציבור - בית הכנסת וגן הילדים. תושבי השכונה קיבלו שרותי מסחר מהשכונות הסמוכות, במיוחד רמת אשכול, שהמרכז המסחרי שלה נבנה בכוונה תחילה סמוך לגבולה עם גבעת המבתר כדי לשרת גם אותה. עד לעליה באחוז החרדים שבשכונה, בעשור הראשון של המאה ה-21 ועד להזדקנות שאר האוכלוסייה, למדו מרבית ילדי השכונה בבתי הספר שברמת אשכול. בתפר בין השכונה לבין רמת אשכול ישנם שני מבני ציבור נוספים - גן ילדים נוסף ומעון השוטרים "בית השוטר".
בראשית ימיה של השכונה נמכרו המגרשים בה במחיר זול, מתוך כוונה שתיבנה ותאוכלס במהירות כדי להוות חלק מרצף השכונות היהודיות המחברות את הר הצופים עם העיר המערבית. איכות החיים שהתפתחה בשכונה משכה אליה בהדרגה אוכלוסייה אמידה יותר, שרכשה בתים מתושבים שלא הצליחו לעמוד בעלות אחזקתם.
באמצע שנות השמונים הוקם בשכונה מרכז תנועת המקויה, תנועה יפנית נוצרית חובבת ישראל. בתקופה זו, לאחר שלרבים מבתי השכונה נוספו קומות ואגפים ולאחר שהאוכלוסייה הזדקנה מעט והילדים התבגרו ועזבו את בית ההורים, התרבו הסטודנטים השוכרים חדרים בשכונה. מרבית הסטודנטים לומדים בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים הנמצא בקרבת השכונה.
במהלך שנות התשעים החל תהליך "התחרדות" בשכונת רמת אשכול הסמוכה, ובמהלך העשור הראשון של המאה ה-21, החלה גם האוכלוסייה החילונית והדתית-לאומית של גבעת המבתר להתחלף בחרדים בעלי אמצעים. תהליכים אלה היו חלק מתהליך של התפתחות רצף שכונות חרדיות בצפון העיר. נכון לשנת 2010, רוב התושבים ברמת אשכול הם חרדים, ובגבעת המבתר כ-20%. ביצורי המוצב הירדני של גבעת המבתר שוחזרו והוסבו לאנדרטה לשמונה חיילי חטיבת השריון במילואים - חטיבת הראל.
עד לשיקומה הנציחה האנדרטה, בטעות, רק שבעה מהנופלים. הנופל השמיני,, נשמט מהרישומים. הסיבה לכך אינה ברורה. ייתכן שההשמטה נובעת מחוסר הסדר שהיה כאשר גויס למילואים, או בשל הסיבה שהוא נהרג במהלך הניסיון הראשון לכיבוש הגבעה, בניגוד לאחרים שנהרגו בניסיון השני לכיבוש. גופתו של מאיר זוהתה באיחור ובעיכוב, ולא בשטח כמו שאר החללים אלא בבית החולים. בשל הזיהוי המאוחר נקבר מאיר במקום אחר, דבר שהוסיף לבלבול. ישנה סברה על פיה הייתה סיבה להסתיר את מותו - בניגוד לאחרים שנהרגו מאש הירדנים, הוא, ככל הנראה, נהרג מאש שירו בטעות הכוחות הישראלים שהיו בגבעת התחמושת וככל הנראה הופקר כפצוע בשטח. כעבור שנים אחדות הוספו לרשימה גם שמות חללי סיירת דוכיפת שנהרגו במרחק כמה קילומטרים מגבעת המבתר.
בראשית המאה ה-21 הורחב שטח הדרך הסמוכה ונוספו לו שלושה נתיבים של פסי רכבת קלה. על כן הוזזו האנדרטה והבונקר המשוחזר מערבה. בהזדמנות זו פותח מתחם האנדרטה לגן זיכרון ונוספה לו אנדרטה כללית לחללי חטיבת הראל ממלחמת ששת הימים.
אתר הנצחה נוסף בשכונה קיים סמוך לפסגת הגבעה, ברום כ-800 מטר מעל לפני הים. במקום הוקם "מצפה עודד", לזכר סמ"ר עודד אבנר, מפלנ"ט צנחנים, שגדל בשכונה ונהרג בתאונת אימונים בלבנון, ונגלה ממנו מבט ייחודי על העיר ירושלים, הכולל את מרכז העיר, הר הבית וגבעת התחמושת. לפני שנות האלפיים נהגו תושביה להתכנס בערב יום הזיכרון לחללי צה"ל לטקס הזיכרון השכונתי שנערך במצפה זה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הוקמו בשכונה עוד שלושה אתרי זיכרון: ברחבה שממערב לבית הכנסת הוקם מגרש משחקים לזכרו של אדיר זיק שהיה פעיל בולט בבית כנסת זה ושני הצמתים בהם נפגשים הרחובות "מדבר סיני" ו"ששת הימים" נקראו על שם חיילים בני השכונה שנפלו. האחד על שם עומר שליט, שנספה באסון המסוקים והשני על שם נדב אלעד, שנהרג בפעילות מבצעית בחברון.
בתי כנסת בגבעת המבתר
במשך שנים רבות היה בגבעת המבתר בית כנסת אחד בלבד, בית הכנסת על שם רייך. בית הכנסת היה מיוחד בכך שסגנון התפילה בו לא היה ייחודי לאף עדה, ותושבי השכונה הדתיים-לאומיים מכל העדות נהגו להתפלל בו יחדיו. בראשית דרכו של בית הכנסת, כל מי שקרא בקול רם, קרא בסגנונה של עדתו שלו. כעבור שנים אחדות הכירו תושבי השכונה סגנונות של עדות שונות וכל מתפלל קרא בסגנון שונה מזה שקרא בו קודמו, בלי קשר למוצאם של המתפללים. לתושבי השכונה הדתיים-לאומיים, שהבולט בהם היה אדיר זיק, היה חזון להפסקת ההפרדה העדתית בבתי הכנסת בכלל.
נוסח התפילה הייחודי התגבש כשבית הכנסת שכן באופן ארעי במרתף של אחד מדיירי השכונה, פרופסור זאב לב (רב השכונה היה הרב פינקל). המבנה הקבוע של בית הכנסת (אדריכל: דוד קאסוטו), שנחנך ביום ירושלים ה'תשל"ט (1979) במעמד נשיא המדינה, יצחק נבון, צופה על נוף ירושלים מרחוב מפרץ שלמה שבשכונה. הוא הוקם בסיוע העירייה ותרומות התושבים. אחד התורמים הבולטים היה מר שחר, בעל חברת עבודות העפר "שחר ושות'", שחפר את יסודות בית הכנסת בהתנדבות. בשנות ה-90 התגלע סכסוך בקהילה, ושחר פרש מבית הכנסת יחד עם כמה תושבים נוספים, שהקימו בית כנסת ספרדי ברחוב מצרי טירן. בניית בית הכנסת הספרדי החדש (אדריכל: דניאל שרון) הסתיימה ב-2010. עם מתפללי בית הכנסת הספרדי נמנה הראשון לציון, הרב שלמה משה עמאר, תושב השכונה.
שחר והפורשים האחרים נעזרו בפסק של הרב עובדיה יוסף, לפיו לעדות שונות צריכים להיות בתי כנסת שונים. אולם עד להתחלפות חלק נכבד מאוכלוסיית השכונה באוכלוסייה חרדית, שומרי המצוות שבשכונה, מכל העדות, המשיכו להתפלל בבית הכנסת השכונתי בנוסח המשולב לעדות שונות. משהתרבו התושבים החרדים המתגוררים בשכונה, גבר הצורך בהקמת עוד בית כנסת בחלקי השכונה המרוחקים מבתי הכנסת הקיימים, מחמת המרחק ומחמת ריבוי המתפללים, נכון לתחילת 2014 לא נמצא השטח המתאים להקמת בית הכנסת. בשנים האחרונות הוקם בית כנסת חדש בגבעת המבתר בשם "קהילת ראש הגבעה", והוא מתאפיין בכך שהתפילה בו היא בנוסח "קרליבך" על שם הרב שלמה קרליבך ולזכרו. לבית כנסת זה אין מקום קבע והוא נודד במקומות ארעיים בשכונה, במאי 2020 הוקם בית כנסת קבוע לקהילת ראש הגבעה בשם "אש קלמן" על שם רבי קלמן גולדשמיט, בית הכנסת הוקם ברחוב מדבר סיני בשכונה.
סרטים שצולמו בשכונה וספרים שנכתבו עליה
"קוראים לי דנה ואני אלכוהוליסטית" (1983) - סרט דרמה טלוויזיוני באורך מלא, בכיכובה של לאורה ריבלין, צולם בגבעת המבתר ובשכונות הסמוכות לה. חלקים נרחבים של הסרט צולמו בבית ברחוב מדבר סיני 25, שהיה כביכול ביתה של הדמות הראשית. אחת הסצנות צולמה בבית קפה בגבעה הצרפתית, וכמה סצנות נוספות צולמו ב"גן החמישה-עשר" שבשכונת רמת אשכול.
בספר ״אותי לא תשאירו בבית״, מאת ימימה אבידר-טשרנוביץ ודנה אבידר-פלר, מתוארת מערת אבה, שברחוב ״מדבר סיני״, שבשכונה. אולם הרחוב נקרא, בספר, ״הר סיני״, וכתוב שהוא באזור ״הגבעה הצרפתית״. דמות חשובה בספר היא דמות ארכיאולוג, שמחפש את קבר הורדוס, בהרודיון, ומתגורר ברחוב זה, בדומה לאהוד נצר, שהתגורר, במציאות, בזה הרחוב.
ונדלים
הוונדלים היו שבט גרמאני-מזרחי שמוצאו ביוטלנד (כיום בדנמרק), אשר התיישב בעמק נהר האודר במאה ה-5 לפני הספירה.
רקע כללי
הוונדלים נודעו בתוקפנותם, באכזריותם, ובאימה אותה הטילו על עמים אחרים, בעיקר על הרומאים, עקב ריבוי מעשי השוד והביזה אותם ביצעו ביישובים שכבשו ובכך גרמו לערעור העוצמה של האימפריה הרומית לטווח הארוך.
הוונדלים לא השאירו אחריהם מורשת משמעותית, פרט לשמם שהפך שם נרדף להשחתה מכוונת וזדונית של רכוש פרטי או ציבורי (ונדליזם), אף כי מקור שמם במילה Wandal, שמשמעותה נווד.
למרות שמחקרים היסטוריים מוכיחים כי מי שהרס ובזז בצורה החמורה ביותר את רומא היו דווקא הגותים, הרי שהכינוי "ונדליסט" שנתקבע כלפי מי שמשחית רכוש ציבורי, מקורו בהיסטוריון איזידור מסביליה שיחס את הרס שכיות החמדה לוונדלים. הסיבה לכך כי ככל הנראה מכיוון שאותו היסטוריון חי בחצר הגותים, ולכן ניסה לפאר את שמם.
היסטוריה
במהלך המאה השנייה והשלישית לספירת הנוצרים התיישבו הוונדלים בדאקיה ופאנוניה - פרובינקיות רומאיות לאורך נהר הדנובה. זהו הזמן המשוער שבו החלו הוונדלים את פשיטותיהם על האימפריה הרומית. הוונדלים אימצו את הנצרות האריאנית בדומה לגותים לפניהם. בשנת 406 חצו הוונדלים את נהר הריין מערבה מתוך רצון להתיישב בגאליה, אך עקב התנגדות הפרנקים חצו את הרי הפירינאים ובשנת 409 התיישבו בחצי האי האיברי, שבו נמצאת ספרד כיום. ייתכן שהאזור אנדלוסיה, שבעבר נקרא ונדלוסיה, קיבל מהם את שמו. הוונדלים לא שהו בספרד זמן רב, ובלחץ הרומאים המקומיים והוויזיגותים עזבו את הארץ ועברו דרומה.
בשנת 428, לאחר מותו של המנהיג הוונדלי גונדריק, ירש אותו אחיו למחצה גאיזריק. בימי שלטונו הגיעו הוונדלים לשיא עוצמתם. גאיזריק, בנו הנכה של עבד לשעבר, היה קושר ואמן בתמרונים פוליטיים. בהנהגתו חצו הוונדלים את מצר גיברלטר בשנת 429 ופשטו על הפרובינקיות העשירות של צפון אפריקה, שם התיישבו בשכנות לרומאים המקומיים, הקימו את ממלכתם וקבעו בקרתגו את בירתם. השתלטותם של הוונדלים על צפון אפריקה נמשכה 10 שנים.
הוונדלים הקימו צי שהטיל אימה על כלי שיט בים התיכון. בעזרת צי זה פשטו על סיציליה ועל דרום איטליה. הקמת הצי הוונדלי פגעה בהגמוניה הרומאית ארוכת השנים בחופי הים התיכון, שאותו כינו Mare Nostrum ("הים שלנו").
ב-2 ביוני 455 פלשו הוונדלים לרומא ובזזו אותה.
המאבק בנצרות הקתולית
בממלכת הוונדלים המשימות המנהליות נשארו בידי הפקידות הרומאית, אך לא אימצו את הכנסייה הקתולית מכיוון שהוונדלים היו נוצרים אריאנים. בשלטונם של גאיזריק ובנו הונריך רדפו הוונדלים את הקתולים. הוונדלים סיפקו בכך חומר רב לכותבי הסיפורים המבעיתים על חיי הקדושים בימי הביניים.
הסיפורים על הנעשה לנוצרים הקתולים הובילו לאיחוד שני חלקי האימפריה הרומית בפעם האחרונה, בשנת 468, במסע מלחמה כנגד הוונדלים. מסע מלחמה זה כשל, אך כוחם של הוונדלים לא עמד להם לאורך זמן רב לאחר מות גאיזריק. הלוחמים הוונדלים נכנעו לפיתויים שזימנו הארצות העשירות שבהן חיו, הפכו מנוודים לעובדי אדמה ולכן הפכו לחלשים ובלתי מאורגנים ובשל כך פגיעים. בשנת 533 הם הובסו במהירות על ידי צבא האימפריה הביזנטית ששלח הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון. בסופו של דבר נטמעו הוונדלים לחלוטין באוכלוסייה המעורבת המקומית.
רץ (שחמט)
רץ הוא כלי במשחק השחמט. לכל שחקן שני רצים, הנעים על ערוגות בצבע שונה: רץ אחד שנע על משבצות לבנות בלבד, ורץ אחר שנע על משבצות שחורות בלבד. הרצים מתחילים על המשבצות הסמוכות למלך ולמלכה (ג1 ו-ו1 ללבן, ג8 ו-ו8 לשחור). כוחו מוערך בכשלושה רגלים, בדומה לפרש. שני הכלים נחשבים שווי ערך, ועל כן שחקנים נוהגים להחליף רץ בפרש ולהפך. הרץ יכול לנוע באלכסון בכל כיוון כל מרחק שיחפוץ השחקן, כל זמן שאינו חסום על ידי כלי אחר (של השחקן או של היריב). בדומה לכל כלי השחמט האחרים, הרץ מכה את כלי היריב על ידי מעבר לערוגה שבה עמד הכלי המוכה. הרץ נקרא באנגלית Bishop והכלי מעוצב בצורת כובע בישוף נוצרי.
הרץ לעומת הפרש
בדרך כלל מעניקים לרץ ולפרש הערכת ניקוד דומה (3 נקודות), כמדד לכוחם, אך בגלל היכולת של הרץ לנוע למרחק גדול יותר, ערכו עולה לקראת סוף המשחק כשכלים רבים יורדים מהלוח. לעומת זאת, בתחילת המשחק לפרש יש כושר תנועה רב יותר בגלל שהלוח עמוס בכלים ועל כן גוברת היכולת שלו לדלג מעל כלים אחרים ובאופן יחסי כוחו מעט גדול יותר מזה של הרץ. באופן כללי, ככל שמצב הלוח "סגור" וצפוף יותר הפרש עדיף על הרץ בגלל יכולתו לדלג, וככל שהמצב "פתוח" יותר, הרץ עדיף בגלל התנועה שלו למרחקים ארוכים. כמו כן, הפרש יכול לבצע איום "מזלג" בצורה יעילה יותר מהרץ.
אם כן, במשחק שח יש יתרון קל מאוד של הפרש על הרץ, ויתרון קל של שני רצים על פני שני פרשים. אולם בגרסה קטנה יותר של לוח שח - במשחקי מיני-שח 6X6 - בגלל שהלוח קטן יותר - הפרש והרץ נחשבים לגמרי שקולים זה לזה.
ברוך משולם
ביוגרפיה
משולם נולד בשנת 1926 בעיר סופיה שבבולגריה לז'אק ורגינה. עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה החזיקה המשפחה במפעל משגשג לנעלי גומי. בזמן המלחמה ירדה המשפחה מנכסיה וגורשה, כמו כל יהודי בולגריה, אל הפרובינציה הבולגרית. את הכשרתו כאדריכל רכש מיד לאחר המלחמה בפוליטכניקום בעיר הולדתו. את התואר קיבל ב-1948, ועבד כאדריכל בעיריית סופיה. בשנת 1950, לאחר קום מדינת ישראל, עלה משולם לישראל והתיישב בתל אביב. תחילה עבד במע"צ, ולאחר שנתיים של עבודה במשרדים, התגייס לשירות בצה"ל, אף שכבר היה בן 26. את שירותו הצבאי עשה בחיל ההנדסה, שם תכנן מבנים במחנות צה"ל. באותן שנים גם עסק בשרטוט פרספקטיבות עבור אדריכלים. ב-1954 זכה משולם בפרס 340 לירות על הצעת תוכנית לאנדרטה בחולון. ב-1955 פתח את משרדו העצמאי, שאליו הצטרפה ב-1964 אשתו, גילה, שהחלה ללמוד אדריכלות בטכניון לאחר נישואיהם.
בשנות השישים, היו השניים מערובים בתכנון אולפני גבע בגבעתיים, בית אליקים בתל ברוך, בתכנון חדרי אוכל עבור צה"ל, שכונת תל-גנים בגבעתיים, וקולנוע "הדר" בכפר סבא. בשנת 1965 זכו ברוך וגילה משולם בפרס שלישי בתחרות מטעם עיריית ירושלים על תוכניתם למרכז עסקים במערב העיר. לאחר מכן היו ברוך וגילה מעורבים בתכנון בה"ד 7, טרמינל "ארקיע" בנתב"ג, מפעלי תעשייה בצפון הארץ. ומלון "גלי זוהר" בעין בוקק.
בשנות השבעים היו בני הזוג שותפים בתכנון העירוני בקריית טבעון, בהרחבת משרדי הקריה, בניית מבנה עיריית אשקלון, בתכנון חלקו המסחרי של מתחם לונדון מיניסטורס ובניין רמות אביב ובהרחבת מכללת דוד ילין.
בשנות השמונים היו ברוך וגילה מעורבים בתכנון טרמינל עטרות בירושלים, מלון רמון במצפה רמון, ובעיצוב ביתנים לתערוכות בינלאומיות של מפעל Prometal האיטלקי. כמו כן הגישו ברוך וגילה הצעות לתכנון אתר הנצחה לחללי קהילת המודיעין והיכל התרבות באר שבע.
בשנת 1989 מונה משולם כמפקח על מטעם קרן דורון על עבודות השימור של בית הכנסת בסופיה.
בשנות התשעים השתתף משולם בתכנון בית חולים פוריה, ו-HIT מכון טכנולוגי חולון, בתכנון שכונת פסגות ים בקריית ים, ומבני תשתית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנות האלפיים השתתף המשרד בתכנון מרפאת בה"ד 10 במחנה צריפין ומספר מרפאות אזרחיות ובתי מגורים.
במשך השנים אסף נתונים וצייר את אילנות היוחסין של משפחות הוריו, כ-7 דורות אחורה, ובשנת 1990 הוציא לאור, בהוצאה פרטית, ספר על תולדות משפחתו.
בשנת 2015 יצא ספרו המאגד סדרת רישומים של בניינים בתל אביב-יפו, אותם רשם במשך שנתיים ביד חופשית, בעט, ללא צללים וצבע.
משולם נפטר ב-2 ביולי 2022, בגיל 96. הותיר אחריו את גילה, אשתו, שני ילדים, שישה נכדים ושני נינים.
יהדות ברבדוס
יהודים חיים בברבדוס כמעט ללא הרף מאז 1654.
הגעת היהודים לברבדוס היא תוצאה ישירה של האינקוויזיציה הספרדית וגירוש ספרד. ב-1492 היו יהודים שנמלטו מהרדיפות מחצי האי האיברי לברזיל, ושם נשארו עד המאה ה-17. יהודים אלו נאלצו להימלט שוב ממה שהייתה בעבר ברזיל ההולנדית (במיוחד מרסיפה, שם הייתה קהילה יהודית גדולה) לאחר שנכבשה ב-1654 על ידי האימפריה הפורטוגזית.
האוכלוסייה הברבדית המוקדמת גדלה משני מקומות נוספים. בשנת 1664 פורק היישוב היהודי בקאיין, גיאנה הצרפתית, וכמה מתושביו עברו לברבדוס. בשנת 1674 עברו למקום גם תושבים מסורינאם בעקבות כניעתה להולנדים. גורשו רוב יהודי סורינאם לג'מייקה, אך מעטים הצליחו להגיע בברבדוס. בתקופה זו הוקמו שתי קהילות. הראשונה התרכזה סביב בית הכנסת נידחי ישראל בבירה ברידג'טאון, ואחת קטנה יותר בצפון ספייטסטאון. בברידג'טאון, 54 מתוך 404 התושבים היו יהודים.
ב-23 באוקטובר 1668 נאסר על יהודי ברבדוס לעסוק במסחר. בנוסף על כך, נאסר על יהודים להעסיק נוצרים, לרכוש יותר מעבד זכר אחד, והיהודים אולצו לחיות בגטו יהודי בברידג'טאון.
במהלך המאה ה-18 המשיכה הקהילה היהודית בברבדוס לצמוח ולהצליח מבחינה כלכלית, למרות שהקהילה היהודית בספייסטאון נסגרה. הפליטים היהודים הביאו עימם את הכישורים והידע בייצור וגידול של קני סוכר וקפה. מומחיות זו תרמה להתפתחותה של ברבדוס כיצרנית גדולה של סוכר ולהתבסס כלכלית.
כל החוקים המפלים בוטלו עד 1802 על ידי הממשלה הקולוניאלית של ברבדוס ובשנת 1820 גם הפרלמנט הבריטי ביטל את חוקי האפליה באימפריה. בשנת 1831 האי נהרס על ידי הוריקן ועד 1848 האוכלוסייה היהודית פחתה באופן משמעותי. ההגירה וההתבוללות הובילו בסופו של דבר להעלמת הקהילה היהודית עד 1929. כתוצאה מכך בית הכנסתהמקומי ננטש. היהודים חזרו לאי לאחר מלחמת העולם השנייה. יהודים אלו היו פליטים אשכנזים ממזרח אירופה. בשנת 1968 היו כ-80 יהודים מתוך אוכלוסייה כוללת של 251,000 איש.
פשעו של לורד ארתור סאביל
פשעו של לורד ארתור סאביל (באנגלית: Lord Arthur Saville's Crime) הוא סיפור קצר מאת המחזאי והסופר האירי אוסקר ויילד.
הסיפור התפרסם בעברית בתוך קובץ הסיפורים "אוסקר ויילד סיפורים" בתרגומה של טלה בר בשנת 1983.
עלילה
"פשעו של לורד ארתור סאביל" מתאר את סיפורו של לורד ארתור סאביל שלאחר קריאת כף ידו על ידי כירומנטיסט (אדם העוסק בקריאת כף יד) מתבשר שבעתיד יהיה עליו לבצע רצח. בנוסף מתבשר לורד ארתור סאביל כי בן משפחה רחוק ימות בזמן הקרוב. מדברים אלו מסיק לורד ארתור כי יהיה עליו לרצוח את אחד מקרובי משפחתו. באותם ימים, היה לורד ארתור אמור להתחתן עם אהובת לבו, אך החליט שעליו לדחות את הנישואים עד שיבצע את המעשה שכן זהו הדבר ההוגן והמוסרי לעשות. הקורבן הראשון אותו מבקש לורד ארתור לרצוח הוא ליידי קלמנטינה בושאפ, דודנית משנה מצד אמו, אשר סובלת מצרבת כרונית. הוא נותן לה גלולת רעל במסווה של תרופה לצרבת, ומבקש ממנה לנטול אותה רק כאשר היא חווה התקף צרבת. בינתיים נוסע לורד ארתור אל אחיו בוונציה, שם מקבל את הידיעה כי ליידי קלמנטינה נמצאה מתה בדירתה. לורד ארתור חוזר ללונדון שמח וטוב לבב ומגלה שהיא הורישה לו חלק מרכושה. בביקור בדירת הדודנית מוצאת אשתו לעתיד, סיביל מורטון, את גלולת הרעל, וכך מבין לורד ארתור שהדודנית מתה מוות טבעי ולא הוא זה שגרם למותה.
לורד ארתור מוצא לו קורבן חדש והוא דודו, הדיקן של צ'יצ'סטר. הוא מחליט לחסל אותו באמצעות שעון נפץ. הוא פנה לעזרתו של חבר אנרכיסט וזה שולח את שעון הנפץ לבית דודו. השעון אכן מתפוצץ, אך הפיצוץ לא מסב כל נזק לדוד. כך יורד לטמיון ניסיונו השני והאחרון של לורד ארתור. מיואש, מסתובב לורד ארתור ברחובות לונדון, עד שהוא מגיע לאחד הגשרים שמעל נהר התמזה. שם, להפתעתו הוא רואה את הכירומנטיסט, מר פודג'רס, נשען על מעקה הגשר. בהחלטה מהירה הוא ניגש אל מר פודג'רס ומשליך אותו אל המים, אל מותו.
מותו של מר פודג'רס מוכרז כהתאבדות, ובכך מתאפשרת חתונתם של הזוג.
קופר (עיר)
קופר (בסלובנית: Koper, באיטלקית: Capodistria, בקרואטית: Kopar, בגרמנית: Gafers) היא עיר הנמל היחידה של סלובניה וממוקמת בחלקו הסלובני של חצי האי איסטריה בדרום מערב המדינה. העיר שוכנת על רצועת החוף הקצרה של סלובניה שאורכה 47 ק"מ, לחופו של מפרץ הנושא את שמה שהוא שלוחה של מפרץ טריאסטה בים האדריאטי.
היסטוריה
העיר קמה על אי סמוך לחוף ובתקופת יוון העתיקה ונקראה אגידה. שמה של העיר בלטינית היה קפריס, קפראה, קפרה, או קפריסטה (Capris, Caprea, Capre או Caprista) ומשמות אלה בא שמה הנוכחי בסלובנית. ב-568 נמלטו אל קופר תושבי טרגסטה, היא טריאסטה, מפני פלישת הלומברדים. בתקופת הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס השני, הוסב שמה של העיר ליוסטינופול, ולאחר מכן נכבשה על ידי הלומברדים והפרנקים. במאה ה-8 פנו תושבי העיר אל האפיפיור סטפנוס השני בבקשה למנות בישוף לעיר, וזה נענה לבקשתם והעיר הפכה לדיוקסיה. קיימות עדויות לסחר בין קופר לוונציה כבר בשנת 932, אך במלחמה בין ונציה לאימפריה הרומית הקדושה צידדה קופר באחרונה, ובתמורה העניק לה הקיסר קונראד השני זכויות של עיר בשנת 1035. מ-1232 הייתה העיר כפופה לאקוויליה, וב-1279 צורפה לרפובליקה של ונציה. קופר הפכה לבירת איסטריה הונציינית וזכתה לשם "קפוט היסטריה" (Caput Histriae - "ראש איסטריה"), ומשם זה נובע שמה הנוכחי באיטלקית. בשנת 1348 מרדה קופר בוונציה, אך המרד דוכא והעיר איבדה את זכויותיה. במלחמת קיוג'יה בין ונציה לג'נובה התקיפה האחרונה את קופר, שדדה והעלתה אותה באש.
שלטון ונציה בעיר הסתיים ב-1382 כשהעיר עברה לשליטת בית הבסבורג. ארבע שנים לאחר מכן התיישב בה ראשון היהודים אשר היה בנקאי. ב-1567 קמה בעיר ה"אקדמיה פלדיינה" (Accademia Palladiana) וב-1584 נוסד בה בית-משפט לערעורים (Magistrato di Capodistria). ב-1630 תקפה מגפת דבר את העיר והשמידה שני שלישים מתושביה, והיא המשיכה בשקיעתה כאשר ב-1719 זכו טריאסטה ורייקה השכנות במעמד של נמל חופשי. ב-1809 נכבשה קופר על ידי נפוליאון והייתה לחלק מהפרובינציות הצרפתיות של איליריה, וב-1814 שבה לשליטת אוסטריה. העיר נכללה ביחידה המדינית הנפרדת "החוף האדריאטי" (Litorale Adriatico) או "מחוז החוף" (Küstenland), ואיבדה את מעמדה כבירת איסטריה לטובת פזין. החל במהפכת 1848 הייתה קופר מרכז לשאיפות הבדלניות של האוכלוסייה האיטלקית באיסטריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתייכה העיר לאיטליה ובסוף מלחמת העולם השנייה נכבשה על ידי הצבא היוגוסלבי. הן איטליה והן יוגוסלביה טענו לבעלות על איסטריה, וביום 10 בפברואר 1947 נחתם חוזה פריז אשר הקים את "הטריטוריה החופשית של טריאסטה" (איטלקית" Territorio libero di Trieste", סלובנית "Svobodno tržaško ozemlje"; קרואטית "Slobodni teritorij Trsta") על שטח של 738 קמ"ר. השטח חולק ל"אזור A" בצפון בשטח של 222.5 קמ"ר, ואשר היה בשלטון צבאי של צבאות בריטים ואמריקאים; ו"אזור B" כולל את העיר קופר בדרום בשטח של 515.5 קמ"ר אשר נשלט על ידי הצבא היוגוסלבי. הטריטוריה לא תפקדה מעולם כגוף עצמאי לחלוטין, אך באופן רשמי מעמדה נשמר והיא הנפיקה כסף ובולים משלה. רוב תושבי העיר האיטלקים עזבוה בשנים שלאחר המלחמה. ב-1954 נחתם בלונדון הסכם הבנות אשר העניק את הניהול האזרחי הזמני באזור A לאיטליה ובאזור B ליוגוסלביה. המחלוקת בין הצדדים הגיעה לכלל סיומה המלא באמנת אוזימו מ-10 בנובמבר 1975 שהנציחה את המצב הקיים והעניקה לשתי המדינות ריבונות מלאה בשטח שניהלו. מאז 1991 העיר היא חלק מסלובניה העצמאית ודרך נמל העיר עזב אחרון החיילים של הצבא היוגוסלבי את סלובניה ב-25 באוקטובר באותה שנה.
אוכלוסייה ושפה
בשנת 2006 מנתה אוכלוסיית העיר 24,704 תושבים, רובם המכריע סלובנים. ב-1900 חיו בעיר 7,205 איטלקים שהיוו את רובה המכריע של האוכלוסייה, שמנתה פחות מ-8,000 תושבים סך הכל. לפי מיפקד משנת 2002 היוו הסלובנים 74.1% מתושבי העיר, 8% היו קרואטים, והיתר הגדירו עצמם כסרבים, בוסנים או סרבו-קרואטים. שיעור האיטלקים באוכלוסייה עמד על 2.2% בלבד, אך למרות זאת לשפה האיטלקית מעמד רשמי בעיר הדו לשונית, ושלושה מ-32 חברי מועצת העיר נבחרים על ידי המיעוט האיטלקי. בנוסף, אחת משלוש משרות סגני ראש העיר שמורה לבן הקהילה האיטלקית.
העיר כיום
כלכלתה של העיר נסמכת על הנמל (Luka Koper) אשר הוקם ב-1957 וזכה במעמד של אזור סחר חופשי ב-1963. ב-1967 קושר הנמל אל רשת מסילות הרכבת של סלובניה, ובמשך השנים שלאחר מכן נפתחו מסופים למכולות, פחם, דגנים, מכוניות ובעלי חיים. בשנות התשעים של המאה ה-20 גדל נפח הסחורה בנמל פי שניים, בעיקר בשל המלחמה בקרואטיה אשר פגעה בנמל רייקה הסמוכה. בשנת 2006 עברו דרך נמל קופר סחורות בהיקף של יותר מ-14 מיליון טון, גידול של מיליון טון לעומת 2005.
אוניברסיטת פרימורסקה (Univerza na primorskem, Universita' del litorale) נוסדה בקופר ב-17 במרץ 2003, ובשנת 2004 למדו בה 5,338 תלמידים.
הקהילה היהודית
תיעוד לנוכחות יהודים קיים מ-1380. היו אלו מלווים בריבית שהיגרו מפירנצה. ב-1390 היגרו לעיר מלווים בריבית מהמרחב הגרמני, כגון מויימאר וממיינץ. ב-1418 מתועדות רדיפות יהודים, במהלכן נעצרו יהודים והוחרם חלק מרכושם. ב-1516 מתועד גטו יהודי בעיר (ברחובות: צ'ווליארסקה וטריגלאווסקה Triglavska, Čevljarska בעיר העתיקה). בית הכנסת שכן באחד המבנים ברחוב צ'ווליארסקה המודרני. ב-1486 לאחר הקמת מוסד העבוט הכנסייתי מונטי די פייטה, עזבו רבים מיהודי קופר לוויצ'נצה ולטריאסטה. ב-1550 תועדה המשפחה היהודית האחרונה בעיר. בקופר פעל בית עלמין יהודי שאת שרידיו לא ניתן היה לאתר.
ליון
הקהילה היהודית בעיר מונה כ-40,000 תושבים ופועלים בה קרוב ל-40 בתי כנסת.
בעיר נמצא המטה הראשי של ארגון האינטרפול.
גאוגרפיה
ליון נחצית על ידי שני נהרות, הרון והסון, שמתמזגים דרומית למרכז העיר ויוצרים מעין חצי אי שעליו נמצא המרכז. מרכז העיר המוקף ממזרח וממערב בשתי גבעות גבוהות: על האחת במערב מתרכזים מוסדות דתיים רבים, ואילו הגבעה המזרחית ידועה בזכות סדנאות המשי הממוקמות על גבה.
היסטוריה
עד מהרה הפכה לוגדונום למרכזה המסחרי, התחבורתי והממשלתי של גאליה הרומית, הודות למיקומה האסטרטגי בהתמזגות שני הנהרות הראשיים. שני קיסרים רומאיים, קלאודיוס וקרקלה, נולדו בעיר. עם זאת, לא הצליחה העיר לשמור על מעמדה המרכזי לאחר נפילת הקיסרות הרומית והידרדרה רבות בתקופת ימי הביניים.
העיר ליון חזרה לצמוח כלכלית ומסחרית בעקבות הפיכתה למרכז דת ראשי במאה ה-11. עד סוף המאה ה-15, ליון תפסה את מקומה כמרכז מסחר בזכות מערכת הבנקים המפותחת שקמה בה. במאות העוקבות נודעה ליון לאצולת אירופה כמרכז ייצור המשי ביבשת, והדבר תרם רבות לפיתוח תשתיות העיר.
המהפכה הצרפתית שהחלה ב-1789 הביאה קץ פתאומי לפיתוח העיר, אם כי נפוליאון חידש אותה. במהלך המאה ה-19 הפכה ליון להיות עיר תעשייתית. בסוף המאה ההיא הואץ פיתוח פני העיר כאשר נבנו מבני ציבור רבים.
במלחמת העולם השנייה הייתה ליון לב ליבה של המחתרת הצרפתית. לאחר המלחמה המשיכה ליון להתפתח לעיר מודרנית. העיר התאגדה עם פרווריה ונוצר המטרופולין השנייה בגודלה בצרפת, ובה מוסדות תרבות, מערכת תחבורה, ותשתית תיירותית מהדרגה הראשונה. בהוקרה לעברהּ המפואר של העיר הכריז אונסק"ו ב-1998 על מרכז העיר העתיקה כאתר מורשת עולמית.
ספורט
בעיר ישנה קבוצת כדורגל בשם אולימפיק ליון, שזכתה באליפות הראשונה שלה בעונת 2001/2002 בה החלה גם רצף של שבע אליפות ברציפות, אשר נחשב לארוך ביותר בתולדות הליגה הצרפתית.
הקהילה היהודית
ערב מלחמת העולם השנייה גרו בליון כ-5,000 יהודים, שרובם נרצחו במהלך השואה. למרות זאת, הייתה במקביל מרכז המחתרת בצרפת. רבים מהפרטיזנים היהודיים פעלו בעיר בזמן המלחמה. במהלך מלחמת העולם השנייה פעל הכומר המקומי אלכסנדר גלסברג להצלת מאות יהודים והוא הוכר לחסיד אומות העולם ובמקביל אליו פעל לואי מיללי שהגן על משפחה יהודית תוך סיכון חיו וזכה מיד ושם בתואר חסיד אומות העולם. יהושע קלינג שהיה רב הקהילה כ-20 שנה פעל רבות לשיקום הקהילה לאחר המלחמה.
כיום, לליון קהילה יהודית משגשגת ביותר המונה כ-40,000 יהודים. קרוב ל-40 בתי כנסת נמצאים בעיר, ונוסף לכך גם קיימות מספר מסעדות כשרות. הקהילה הדתית מתרכזת בעיקר בווילרבאן.
בית הכנסת הגדול של ליון שוכן ברובע ה-2. בית-הקברות היהודי ממוקם ברובע ה-7 של העיר.
תרבות
ליון ידועה בחג האורות (בצרפתית Fête des Lumières) המצוין בה בכל 8 בדצמבר ומוקדש למריה אמו של ישו. זהו חג ייחודי לליון ובו נוהגים תושבי העיר לשים על אדן החלון נרות ולהאיר את רחובות העיר. חג האורות בליון נמשך בדרך כלל כארבעה ימים ומלבד הנרות בחלונות הבתים כולל מיצגים שונים הקשורים באור ובעיקר תאורה אומנותית של מבנים שונים בעיר.
אולה (פירושונים)
ראו גם
}}
חוסמסה
חוּסַמסָה הוא מבנה בסגנון הבינלאומי בצורת מצודה השוכן בליבם של חורש וגן על גבעה קטנה בעיר חולון. המצודה קרויה ככל הנראה על-שמה של אדמת חוסמס, שמה הערבי של שכבת קרקע באדמות מישור החוף.
מוזיאון חוסמסה "יד להגנה" חולון, הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
היסטוריה
השטח עליו ניצב המבנה, שהיה מוקף חולות, נרכש בשנת 1934 מערבים מקומיים על ידי יעקב מירנבורג ושמעון יעבץ, בעלי בנק "אַגְרוֹבַּנְק". הם הקימו במקום את המבנה בן שתי הקומות בצורת מצודה שלה מגדל. המבנה שימש כבית באר ומהקמתו ועד שנת 1948 שימש כמקום לאתר אימונים של ההגנה. במקום נערכו אימוני נשק, שדאות, קשר, עזרה ראשונה, קפא"פ ועוד, ובהם השתתפו אלפי מתאמנים. הבאר והחורשה שימשו כ"סליק" לנשק. שומר הבאר, מרדכי יגאֵל, גר בקומה השנייה.
במלחמת העצמאות שימשה חוסמסה כנקודת תצפית ואיתות מורס, הליוגרף ודגלים, וכתחנה בדרך הביטחון אשר עברה מתל אביב לירושלים ולנגב. הבאר שימשה כמקור מים עד שנת 1995 לערך.
הקמת המבנה
המהנדס סיניה סירקין מונה לתכנן את המבנה שהוקם מעל באר המים שבאתר חוסמסה וללוות את תהליך הקמתו. המבנה נועד לשמש לשלוש מטרות:
נטיעת הגן
שלמה אברהמי, הגנן שנטע את העצים הראשונים בחוסמסה, סיפר על הדרך בה נוצר הגן:
שטח הגן שניטע בשנות השלושים היה חמישה דונם. בשנות השמונים, כחלק מהכשרתה של חוסמסה כמוזיאון "יד ההגנה", הורחב הגן לשטח של שמונה דונמים.
ראשית פעילות האימונים בחוסמסה
"אבנר", אחד ממפקדי ההגנה, סיפר בזיכרונותיו על הימים הראשונים של האימונים באתר חוסמסה:
המוזיאון
בשנות השמונים, כשהתפתחה שכונת קריית שרת מערבה, הוחלט להפוך את המקום הנטוש לגן ולמוזיאון. במהלך עבודות הכנת הגן, נתקל אחד הדחפורים במתקן להסתרת אמצעי לחימה ששימש כמחבוא לכלי נשק בתקופת המלחמה. בשנות התשעים היו הגן והמוזיאון לאתר פופולרי, ובקיץ נהוג היה לערוך קונצרטים בגן ולקיים הפעלות שונות במוזיאון. בתחילת שנות האלפיים החלה לרדת הפופולריות של הגן בעיקר עקב בניית גנים חדשים בעיר והמתחם החל לסבול מהזנחה ומוונדליזם.
בשנת 2004 המוזיאון נסגר לשם ביצוע עבודות תחזוקה. הוא נפתח מחדש רק לאחר חמש שנים באוקטובר 2009, לאחר ששיפוץ המבנה הסתיים, והוא קרוי "מוזיאון חוסמסה - יד להגנה". במקום תצוגה אודות פעילות ההגנה בחולון בתקופת מלחמת העצמאות, ונערכות בו הרצאות, סיורים ופעילויות. בגן שסביב למבנה פזורים סליקים, מרגמת דוידקה שנוסתה במקום, מרגמה, שיריונית ושלטי הדרכה.
ביקור במוזיאון חוסמסה מאפשר למבקרים לחוות את רוח התקופה, באמצעות סיור פעיל הכולל חיפוש סליקים, הפעלת מכשירי מורס וסמפור, גילוי תוואי דרך הביטחון באמצעות משחק אינטראקטיבי ומצגת אורקולית. למוזיאון תוכניות הדרכה לתלמידי בתי ספר בגילאים שונים וכן, לקהל הרחב.
בתרבות
המחזאי חיים נגיד כתב מחזה על ראשיתה של העיר חולון, בשם "פיקניק בחוסמסה". בדצמבר 1989 עלה המחזה בתיאטרון הקאמרי.
הגן הציבורי שסביב אתר הבאר
השטח הגדול שסביב בית הבאר של חוסמסה עוצב כגן ציבורי מיד עם רכישת המקום בשנת 1934, תוך שילוב מגוון גדול של עצים וצמחים מסוגים שונים. עם הכשרת המקום כחלק מן המוזיאון לפעילות ההגנה בחולון רוכזו בגן אמצעים שונים הממחישים את מצב הביטחון בימי המדינה שבדרך. דגש מיוחד ניתן להצגתם של מתקני ה"סליק", שאחד מהם התגלה בשטח הגן ונותר במקומו המקורי, ואילו האחר שימש את אנשי שכונת מולדת והובא למקום כמוצג מוזיאוני.
חלקם של כוחות המנדט הבריטי מומחש באמצעות כלי הרכב המשוריין ששימש את הבריטים והפך לסימן ההיכר שלהם בארץ ישראל. המשוריין המוצג בגן נלקח שלל מהצבא המצרי במהלך מבצע קדש, הועבר על ידי צה"ל לתצוגה בקיבוץ נחשונים, ונתרם על ידי הקיבוץ למוזיאון חוסמסה.
מבנה הבאר
בית הבאר מהווה את לבו של אתר חוסמסה, ונועד במקור להגן על מקור המים של שכונת אגרובנק. המבנה נמצא בבעלות עיריית חולון, למעט הבאר השייכת לחברת מקורות. בצדו המערבי של המבנה נמצאת הכניסה אל הבאר, בעוד שהכניסה אל המוזיאון נמצאת בצדו המזרחי של המבנה.
תיאור מוזיאון חוסמסה
מוזיאון חוסמסה מתפרס על שתי קומות של מבנה הבאר, ועל חדר המדרגות המקשר ביניהן.
אורה הרצוג
אורה הֶרְצוֹג (24 בדצמבר 1924 – 10 בינואר 2022) הייתה אשת ציבור ופעילה חברתית ישראלית, רעיית הנשיא השישי של מדינת ישראל חיים הרצוג ואמו של יצחק הרצוג, הנשיא ה-11 של מדינת ישראל. מייסדת המועצה לישראל יפה ונשיאה בינלאומית של הארגון.
חוסמסה
קומת הקרקע
קומת הקרקע של המוזיאון מוקדשת להצגת נושא האימונים של חברי ההגנה בחולון.
אורה הרצוג
ביוגרפיה
אורה אמב"ש (לימים: הרצוג) נולדה במצרים, למשפחה יהודית-אשכנזית ממוצא רוסי ופולני. הוריה היו לאה (בתו של יחיאל מיכל שטיינברג, איש מוצא), ושמחה אמב"ש (ראשי תיבות: אני מאמין באמונה שלמה) מהנדס במקצועו. להוריה היו ארבעה ילדים. אחותה סוזי (שושנה), נישאה לימים לדיפלומט הישראלי אבא אבן.
חוסמסה
גלוי ונסתר בתצוגת המוזיאון
כחלק מן התפיסה של הצגת הפעילות החשאית של המחתרת באתר חוסמסה, נבנתה התצוגה בצורה מורכבת כך שהמבקר ייחשף בהדרגה הן למעטה הגלוי של הפעילות הלגיטימית במקום והן לרבדים העמוקים יותר של הפעילות הסמויה. תצוגת כלי הנשק, לשם דוגמה, מוצגת מאחורי קיר עץ עם חורי הצצה המאפשרים למבקר לראות אותם רק באופן חלקי, ברחבי התצוגה מוסתרים סליקים עם מסרים סמויים ועם חפצים "אסורים", התמונות המודפסות על לוחות התצוגה מסתירות מאחוריהן את הסיפור האמיתי של המתרחש בתמונה.
חדר המדרגות
לאורך חדר המדרגות, המוביל את המבקר בין שתי קומות התצוגה של המוזיאון, שולבו מוצגים ושלטים הממחישים את האווירה הביטחונית של ימי טרום הקמת המדינה. בין המוצגים ניתן למנות דוגמה לסליק ששימש להסתרת נשק, ושקי חול ששימשו להגנת בתי התושבים מפני כדורי הצלפים שנורו עליהם.
אורה הרצוג
ביוגרפיה
באוקטובר 1946, בתום לימודיה, עלתה לארץ ישראל. באותה שנה נבחרה להשתתף במחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים שהקימה הסוכנות היהודית. בשנים אלו הייתה חברת ההגנה. במאי 1947 נישאה לחיים הרצוג וליוותה אותו בתפקידיו בצה"ל ובחיים הציבוריים.
חוסמסה
הקומה השנייה
הקומה השנייה של מוזיאון חוסמסה מוקדשת לפועלם של הלוחמים שתרמו להגנה ולביטחון של חולון, הן במהלך תקופת המאורעות והן בזמן מלחמת העצמאות. כל אחת מארבע פינות חדר התצוגה מדגישה היבט שונה של פעולת אנשי הביטחון:
אורה הרצוג
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העצמאות, ב-11 במרץ 1948, נפצעה בפיגוע בבית המוסדות הלאומיים. שירתה במלחמה זו כקצינה בחיל המדע - מח' המודיעין – ש.מ. 2.
בשנים 1950–1954 ובשנית בין 1975–1978 חייתה הרצוג עם משפחתה בארצות הברית, לרגל תפקידי בעלה כנספח צבאי וכשגריר באו"ם.
חוסמסה
הקומה השנייה
שני צילומי אוויר גדולים מציגים את הנוף היישובי סביב העיר חולון במהלך שנות הארבעים, וממחישים את מיקומה המבודד של חוסמסה בלב אזור החולות שמדרום לחולון.
אורה הרצוג
ביוגרפיה
בשנת 1971 התפרסם ספרה "סודות האירוח" ללימוד נימוסים והליכות.
בשנים 1983–1993 כיהן בעלה חיים הרצוג כנשיא מדינת ישראל. אורה הרצוג המשיכה לשאת בתפקידים ציבוריים ובתקופה זו הייתה ״המועצה לישראל יפה״ לארגון מוביל בתחום איכות הסביבה. בשנת הארבעים למדינה (1988) היא עמדה בראש מבצע "ישראל לובשת ניקיון".
חוסמסה
חיי היום יום של אנשי חולון בזמני מלחמה ומאורעות
חפצים ופריטי לבוש מקוריים שנתרמו למוזיאון על ידי חברי ארגון ההגנה בחולון משלימים את התצוגה וממחישים את רוח התקופה.
אורה הרצוג
ביוגרפיה
לאחר תום כהונתו של בעלה כנשיא המדינה היא נשאה בתפקידים שונים, ובהם: יו"ר הוועדה הציבורית לאירועי שנת החמישים (1998), חברת מליאת רשות השידור, חברת המועצה הציבורית המייעצת למפעל הפיס, חברת חבר-הנאמנים של מוזיאון תל אביב ויו"ר אגודת הידידים של בית החולים שניידר.
הרצוג הוגדרה כ"נשיאה הבינלאומית-אמריטה" של "המועצה לישראל יפה".
חוסמסה
דרך הביטחון
אחד ממרכיבי הביטחון החשובים ביותר עימם נאלצו התושבים להתמודד הייתה המלחמה על הדרכים, ועל היכולת להמשיך ולנוע בין היישובים היהודיים. דרך הביטחון, שיצאה מתל אביב והובילה דרך חולון אל יישובי הדרום, היוותה את אחד החלקים החשובים ביותר ביכולת העמידה של היישוב היהודי. המוזיאון ממחיש את חשיבותה של הדרך תוך הצגת העמדות שהבטיחו את בטיחות הנסיעה בה, וכלי הרכב עמוסי האספקה שנסעו עליה בדרכם ליישובים הנצורים בדרום יהודה ובירושלים. שרידי דרך הביטחון, שחלקם עדיין קיימים ברחבי העיר חולון, מוצגים גם הם וממחישים את האמצעים הדלים שעמדו לרשות הלוחמים בזמן הקמתה.
אורה הרצוג
חיים אישיים
אורה הייתה רעייתו של חיים הרצוג, הנשיא השישי של מדינת ישראל. לזוג ארבעה ילדים:
חוסמסה
דרך הביטחון
המבקרים במוזיאון מוזמנים לתרגל את האיתות באמצעות דגלים וזאת כאמצעי המחשה לתפקידם החשוב של אנשי הקשר אשר אפשרו לתאם את מעבר שיירות האספקה לאורך דרך הביטחון.
אורה הרצוג
חיים אישיים
הרצוג נפטרה ב-10 בינואר 2022 בגיל 97. ארונה הוצב במשכן הנשיא בירושלים והיא נקברה לצד בעלה, הנשיא השישי חיים הרצוג בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
מודעות עצמית תכונתית
מודעות עצמית תכונתית (באנגלית: Self-consciousness), המכונה לרוב מודעות עצמית, היא הנטייה למיקוד הקשב של האדם בעצמו, המוביל למודעות מוגברת לגבי איך הופעתו או התנהגותו נתפסים בעיני אחרים. תחושה לא נעימה של מודעות תכונתית עלולה להתרחש כאשר האדם מרגיש שצופים בו, התחושה ש"כולם מסתכלים" עליו.
לפי פניגשטיין ואח' (1975) המיקוד בעצמי עשוי לבטא הבדלים אינדיבידואליים בנטייה יציבה יחסית, ולא רק כתוצאה מגירוי חיצוני. הם שיערו כי "מספר אנשים באופן עקבי חושבים על עצמם, בוחנים את התנהגותם (או הופעתם), ומהרהרים היטב במחשבותיהם – עד לרמה של אובססיביות" אצל אחרים לעומת זאת "חוסר המודעות העצמית הוא כה שלם, עד כי אין להם כל הבנה לגבי המוטיבציות שלהם או לגבי הדרך בה הם נתפסים על ידי אחרים".
בשאלון שפיתחו פניגשטיין ואח' למדידת נטייה זו, סולם מודעות עצמית (Self-Consciousness Scale), נמצא כי ניתן לאפיין אנשים לא רק לפי מידת המודעות שלהם, אלא גם לפי סוג קנה המידה הפנימי שאליו הם משווים את עצמם:
מחקרים מלמדים שגירויים המעודדים מיקוד בעצמי, מובילים לעלייה ברמת המודעות העצמית הציבורית. לדוגמה, מחקרים הראו שכאשר אנשים נמצאים מול מראה, מצלמת וידאו, או מתבקשים לצפות בעצמם על גבי מסך טלוויזיה, ישנה עלייה משמעותית ברמת המודעות העצמית הציבורית. באופן כללי, מחקרים מצביעים על כך שהפניית הקשב כלפי העצמי החיצוני עשויה להיות חוויה בלתי נעימה המובילה לרגשות שליליים. לשם המחשה, פלוני ימנע ככל האפשר מהדלקת המצלמה במהלך שיחת וידאו.
יהודה בן דורתאי
רבי יהודה בן דורתאי היה תנא בדור הרביעי של תקופת הזוגות, דורם של שמעיה ואבטליון.
על פי המתואר בתלמוד הבבלי, פרש עם בנו והלך לגור בדרום, בשל מחלוקת בינו ובין חכמים, על השאלה אם הקרבת קורבן חגיגה דוחה את השבת:
Little Ol' Cowgirl
Little Ol' Cowgirl (בעברית: בוקרת קטנה) הוא אלבומם השני של להקת הבנות, דיקסי צ'יקס, אשר יצא לאור ב-1 במאי 1992 על ידי חברת התקליטים "Crystal Clear Sound" ויצא מחדש שנתיים לאחר מכן. גם אלבום זה בדומה לקודמו נכשל מה שמנע גם באלבום זה הוצאת סינגלים על מנת לקדם את האלבום. בנוסף זהו היה אלבומם האחרון בו כל חברות הלהקה היו ביחד מאחר שחברת הלהקה רובין לין מייסי עזבה את הלהקה בסוף השנה בעקבות מחלוקת עם האחיות ארווין על כיוונה המוזיקלי של הלהקה.
את האלבום הפיקו דיקסי צ'יקס עצמן ביחד עם לארי סייר. האלבום קיבל ציון של 3 כוכבים מתוך 5 במגזין "AllMusic".
שבתי טיאר
הרב שַׁבְּתַּי טַיָּאר (יש המאייתים: שבתאי) היה דיין בקהילת טריפולי שבלוב, מקובל ומשורר.
קורות חיים
היה רבו של החכם והמשורר הטריפולטאי רבי אברהם כלפון.
שיריו
מפורסמים ממנו שני שירים: מי כמוך אשריף, ו"תלאות הזמן".
אבי בן-שימול
אָבִי בֶּן-שִׁימוֹל (נולד ב-22 במאי 1985) הוא כדורסלן עבר ישראלי שישחק בעמדת הרכז בליגת העל ובנבחרת ישראל. כיום משמש כמנהל הספורטיבי של הפועל אילת.
שבתי טיאר
מי כמוך אשריף
השיר "מי כמוך אשריף", בנוי במתכונת השיר "מי כמוך ואין כמוך" של רבי יהודה הלוי. השיר הוא בן 45 בתים, הנפתחים באקרוסטיכון אלפביתי ולאחריהם מופיעה באקרוסטיכון חתימת המחבר אני שבתי בירבי דוד טייאר חזק. כל בית מכיל ארבע צלעות, שלשת הראשונות מתחרזות ביניהן והצלע הרביעי הוא פסוק מן התנ"ך המסתיימת במילה "שם".
בשיר מסופר באריכות על הנסים שקרו לעדה הטריפולטאית בפורים אשריף. את השיר נהגו יהודי לוב לשיר בשבת שלפני כ"ג בטבת, נהגו להקדים לפני אמירת השיר הקדמה שחיבר רבי יעקב רקח ולאחריו אמרו נוסח השכבה למחבר הפיוט - רבי שבתי - ולרבי יעקב רקח.
אבי בן-שימול
קריירה
בן-שימול החל לשחק בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, איתה זכה שלוש פעמים באליפות המדינה ופעמיים בגביע המדינה. במקביל שיחק בנבחרת הכדורסל של תיכון עירוני ט' בתל אביב, עמה זכה באליפות ליגת העל לתיכונים בעונת 2002/03.
שבתי טיאר
תלאות הזמן
השיר המתחיל "תלאות הזמן הרבו פצעי", הוא שיר בעל אופי מוסרי, המתאר בצורה מליצית את אפסיות האדם ועל הדין והחשבון שימסור בשמים לאחר מותו.
אבי בן-שימול
קריירה
בעונת הצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת כשחקן ספסל. הוא מיעט לשחק, אך שותף וזכה לקלוע 2 נקודות בגמר היורוליג בו הביסה מכבי את סקיפר בולוניה האיטלקית בתוצאה 74–118. בהמשך נדד בין קבוצות שונות, אותן החליף מדי שנה: הפועל גליל עליון, עירוני רמת גן ושוב הפועל גליל עליון. ב-2008 הצטרף לעירוני אשקלון, בקיץ 2009 עבר למכבי ראשון לציון ובין השנים 2010 ל-2012 שיחק במכבי חיפה. לקראת עונת 2012–2013, חתם בשורות הפועל אילת. ולקראת עונת 2013/14 חתם בבני הרצליה, בה שיחק חצי עונה עד שנפצע. בסוף עונת 2014/15 חתם בן שימול במכבי ראשון לציון לשלוש שנים.
שבתי טיאר
תלאות הזמן
בשיר זה כתב כתב חידה בו רמז את שמו:
אבי בן-שימול
קריירה
בתחילת שנת 2016 נפצע במשחק מול מכבי קריית גת וחזר לשחק לאחר חודש. בעונת 2015/2016 זכה עם הקבוצה באליפות ישראל. במהלך העונה, בן שימול שיחק 20.4 דקות וקלע 5.1 נקודות בממוצע למשחק. ב-19 בנובמבר, במשחק בית נגד הפועל חולון, קלע בן-שימול 16 נקודות ומסר 5 אסיסטים, וכך הפך לשחקן החמישי בהיסטוריית הליגה שמגיע ל-1,000 אסיסטים.
ב-9 ביולי 2018 חתם לעונה אחת בקבוצת הפועל אילת.
שבתי טיאר
תלאות הזמן
פתרון החידה הוא, שבראש השם יש את האות ש' הדומה למזלג. ואחריה באה המילה בית הנמצאת תחת העלייה, על ידי שכותבים את ת|האות האחרונה שבבית לפני האות י' שבאמצעיתה. ושם החניכה הוא "טיאר", שמשמעותה "מעופף" בערבית (=לשון הגרי).
אבי בן-שימול
קריירה
ב-19 באוגוסט 2020 חתם לעונה אחת בקבוצת מכבי חיפה.
ב-19 במרץ 2021 שוחרר בן שימול ממכבי חיפה בעקבות פציעת גב נמשכת.
ב-27 ביוני 2021 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
נבחרת
בן-שימול היה חבר גם בסגל נבחרת הקאדטים שזכתה במקום התשיעי באליפות אירופה ב-2001, בסגל נבחרת הנוער שזכתה במקום השישי באליפות אירופה ב-2002, ובסגלי נבחרות העתודה שזכו במקום השני באליפות אירופה ב-2004, במקום הרביעי ב-2005, ובמקום העשירי באליפות העולם שנערכה בארגנטינה באותה שנה.
בנובמבר 2017 זומן בן-שימול לסגל הנבחרת הבוגרת (בגיל 32), לצמד משחקים רשמיים במסגרת מוקדמות גביע העולם 2019, לאחר פציעתו של ג'ו אלכסנדר.
אחרי הפרישה
ב-17 באוגוסט 2022 מונה בן שימול לתפקיד המנהל הספורטיבי של הפועל אילת. .
קובי אשרת
קובי אשרת (נולד ב-15 ביולי 1944) הוא מוזיקאי, מנצח, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי. חתן "פרס אקו"ם" ו"פרס אמ"י".
ביוגרפיה
אשרת נולד בחיפה בשם יעקב ונטורה, להורים שעלו מסלוניקי שביוון. למד מכניקה עדינה בבית הספר בסמ"ת שבחיפה והחל את דרכו המוזיקלית בלהקת פיקוד צפון.
קריירה מוזיקלית
ב-1970 הצטרף כשחקן וזמר למחזמר הרוק "קרחת" (שכתב יהונתן גפן, והלחינו אלונה טוראל ומישה סגל). לצד אשרת שיחקו במחזמר קובי רכט, שולה חן ואברהם מור. המחזמר ירד מהבמות תוך פרק זמן קצר, אך אשרת חבר שוב לקובי רכט, וביחד הקימו את צמד "הקוביות". הצמד הוציא את התקליטון "למה עכשיו" שהפך ללהיט ברדיו. עוד באותה שנה חברו השניים לחנן יובל והקימו את שלישיית "שובבי ציון". אלבומה היחיד של הלהקה יצא בשנת 1971 והניב 2 להיטים גדולים: "איש גדול" ו"נוגה".
מעבד
בתחילת 1973 החל לעבוד עם גבי שושן על אלבום הבכורה שלו "נער שחור עיניים", שיצא בהמשך השנה. אושרת עיבד את כל שירי האלבום, כשצידו האחד הכיל שירים בעברית, וצידו השני - שירים ששושן שר באנגלית. האלבום הניב 2 להיטים גדולים בעברית: "שש עשרה מלאו לנער", ו"בראשית". להקלטות גייס אשרת את הרכב הנגנים "או שכן או שלא" (איציק ברנס בגיטרה, יוסי אטיאס בתופים, ואבי סרוסי בבס), שהמשיכו לשתף עימו פעולה גם באלבומים נוספים שעיבד והפיק.