cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מכניקה אנליטית
עקרון הפעולה המינימלית
במכניקה הקלאסית תנועת גופים מתוארת על ידי משוואות תנועה בהן התאוצה של כל גוף בכל רגע נתון נתונה על פי מיקומיהם ומהירויותיהם של הגופים, בהתאם לכוחות הפועלים עליהם (חוקי ניוטון). מכאן שבהינתן מצב מסוים והכוחות הפועלים ניתן לחשב את מצב המערכת בכל רגע עתידי.
הפורמליזם של המכניקה האנליטית מכליל את משוואות התנועה תוך שימוש בגישה שונה. הנחת היסוד היא עקרון הפעולה הסטציונרית, הקובע שהאינטגרל של הלגראנז'יאן בזמן יהיה סטציונרי. כלומר, המסלול בו נעה המערכת הוא זה עבורו שינוי קטן מספיק במסלול לא יגרור שינוי בפעולה. במקרים רבים מדובר במסלול עבורו הפעולה מינימלית. עבור תנועת קרני אור, לדוגמה, העיקרון מיתרגם לעיקרון הזמן המינימלי: מסלול האור בין שתי נקודות הוא תמיד זה עבורו זמן המעבר הכולל הוא מינימלי (באופטיקה גאומטרית, עובדה זו מאפשרת פיתוח של חוק סנל).
קואורדינטות מוכללות
במסגרת המכניקה האנליטית מתארים את הבעיה לא בהסתכלות על קואורדינטות קרטזיות של הגופים הנעים, אלא בהגדרת קואורדינטות מוכללות \ q_iמתאימות לבעיה. ככל שישנם יותר אילוצים בבעיה, כך מצטמצם מספר הקואורדינטות הנדרש כדי לתאר אותה. כך, למשל, גוף הנע במישור דורש שתי קואורדינטות, לעומת שלוש קואורדינטות במרחב תלת-ממדי. באופן דומה, את תנועתה של רכבת הרים בלונה פארק, למרות היותה במרחב תלת-ממדי, ניתן לתאר בעזרת קואורדינטה בודדת, שהיא לדוגמה המרחק שהרכבת עברה על המסילה עצמה. קיימות קואורדינטות רבות המאפשרות לתאר את התנועה: תנועתה של הרכבת יכולה להיות מתוארת באמצעות המרחק שהרכבת עברה, אבל גם באמצעות המיקום הקרטזי של הרכבת. אם מספר הקואורדינטות גדול ממספר דרגות החופש ניתן לכתוב משוואות אילוצים המקשרות בין הקואורדינטות והמהירויות השונות.
פונקציות מגדירות
בהינתן קואורדינטות מוכללות, יש למצוא את פונקציונל הפעולה שיקיים את עקרון הפעולה הסטציונרית. הפעולה המכנית מוגדרת כאינטגרל על הזמן של הלגראנז'יאן \ L, שהוא ההפרש בין האנרגיה הקינטית \ T לפוטנציאלית \ U:
האנרגיה הקינטית היא פונקציה הומוגנית מסדר שני של המהירויות המוכללות, והלגראנז'יאן הוא לפיכך פונקציה של הקואורדינטות המוכללות ושל המהירויות המכוללות.
באופן דומה אפשר לכתוב את הפעולה באמצעות ההמילטוניאן, שהוא התמרת לז'נדר של הלגראנז'יאן:
כאשר. לאחר השלמת ההתמרה ההמילטוניאן הוא פונקציה של המהירויות המוכללות ושל התנעים המוכללים. יש להדגיש שעל אף שהלגראנז'יאן מהווה נקודת התחלה נוחה יותר ומתקשר באופן ישיר יותר למכניקה הניוטונית, ולכן משמש במקרים רבים למציאת ההמילטוניאן, הוא לא מהווה גודל יסודי יותר. ניתן להתחיל בלתאר את הבעיה מההמילטוניאן, ולקבל את הלגראנז'יאן כהתמרת לז'נדר שלו.
אופרטור נוסף, הרות'יאן, מאופיין בנוסחה דומה להמילטוניאן, אך מבוטא בעזרת מונחים של קואורדינטות, מהירויות ותנעים מוכללים.
להזנת האופרטורים במידע אודות הקואורדינטות והזמן מצטרפים אילוצי הבעיה, המקשרים בין הקואורדינטות השונות ומגדירים דרישות נוספות מהפתרון
משוואות התנועה
הפעולה מוגדרת מהלגראנז'יאן באופן הבאה:. הדרישה הפיזיקלית לפיה הפעולה היא סטציונרית מביאה למשוואות אוילר-לגראנז':""השקולות למשוואות התנועה המוכרות מהמכניקה הניוטונית. באמצעות שימוש בכופלי לגראנז' ניתן להכליל משוואות אלו למצבים בהם קיימים אילוצים על הקוארדינטות המוכללות, ומהם למצוא את הכוחות שהאילוצים מפעילים על המערכת.
באופן דומה ניתן להשתמש בפעולה המוגדרת מההמילטוניאן: ולקבל את משוואות המילטון:""מאפיין חשוב של ההמילטוניאן הוא שהנגזרת שלו לפי הזמן מקיימת:""ובמקרים בהם הפונקציה המגדירה לא תלויה ישירות בזמן ההמילטוניאן הוא גודל נשמר. בנוסף, אם הקואורדינטות הכלליות לא תלויות ישירות בזמן, והאנרגיה הפוטנציאלית לא תלויה במהירות מתקיים H=T+U=E. עובדות אלו מובילות לכך שלפעמים מגדירים את ההמילטוניאן כאנרגיה של המערכת כאשר היא מבוטאת בקואורדינטות הקנוניות שלה, ומייחסים לו הבנה אינטואיטיבית כגודל שנשמר במהלך התנועה. שני הדברים הללו אינם נכונים באופן כללי. ההמילטוניאן לא בהכרח מקיים H=T+U והוא לא בהכרח גודל נשמר.
ניסוח אחר של חוקי התנועה מתקבל ממשוואת המילטון-יעקובי:""המוגדרת עבור הפונקציה. לאחר פתרון המשוואה מתקיים:""
קבלת חוקי ניוטון
הצגה של הלגראנז'יאן בקואורדינטות קרטזיות במקרה בו הכוחות הם משמרים מאפשרת לקבל את משוואות ניוטון. במקרה כזה הלגראנז'יאן מקיים:
ומקבלים בסך הכול:
כאשר a היא התאוצה (נגזרת שנייה של המקום) ו-F הוא הכוח שמושרה מהגרדיאנט של אנרגיה פוטנציאלית.
התפתחויות נוספות
למכניקה האנליטית יישומים רבים בתחומים שונים של הפיזיקה, אך היא כושלת בהתמודדות עם בעיות מתחום התרמודינמיקה, שכן מספרם העצום של החלקיקים המעורבים במערכת הופך את פתרון משוואות התנועה שלהם לבלתי אפשרי. כדי לפתור בעיות מסוג זה פותחו בתרמודינמיקה כלים אחרים בדמות התאוריה הקינטית של הגזים והמכניקה הסטטיסטית. עם זאת, יסודות התרמודינמיקה עדיין מושתתים על עקרונות המכניקה האנליטית. חוק שימור האנרגיה התרמודינמי הוא הרחבה של שימור האנרגיה המכנית במערכות סגורות, יחד עם ההכרה שחום הוא צורה של אנרגיה. משפט ליוביל, שמשמש כנקודת מוצא למכניקה הסטטיסטית הוא משפט מתחום המכניקה האנליטית.
כיום, במכניקת הקוונטים, אשר סותרת לכאורה את המכניקה הקלאסית, משתמשים דווקא במונחים מהמכניקה האנליטית ופחות במונחים ניוטוניים, תוך הכללתם לעולם התוכן הקוונטי. כך, בתורת הקוונטים, משוואת הגלים היא צורה כללית יותר של משוואת המילטון-יעקובי, אופרטור ההתפתחות בזמן מוגדר על ידי ההמילטוניאן של הבעיה, ואילו בתורת השדות הקוונטית הלגראנז'יאן של השדה משמש כמושג מרכזי.
בוז
בוז הוא יחס המערב רגשות כעס וגועל, וכולל ייחוס ערך שלילי של אדם לעצמו או לזולת. בוז יכול אך לא חייב להיות מובע באופן מילולי או התנהגותי. מילים קרובות הן זלזול, לעג, לגלוג, עלבון, והשפלה.
בוז עשוי להופיע בכל מצב של אי שביעות רצון; הוא יכול להיות קשור לרגשי נחיתות, דעות קדומות, לחוויה של פגיעה, ולתפיסות שליליות קודמות כלפי מושא הבוז. לעיתים עלול הבוז להקצין ולהתבטא באופן תוקפני ואלים.
למרות שבוז כולל במידה רבה חשיבה, חוקרים רבים מתייחסים לבוז כאל רגש, ואף רגש אוניברסלי.
ביחסים בין אישיים
במחקרים נמצא כי נוכחותם של רגשות בוז במערכת יחסים זוגית, היא מנבא משמעותי לפרידה של בני הזוג. במחקר אורך של ג'ון גוטמן שעקב אחר זוגות לאורך 14 שנים, נמצא כי שימוש בבוז בתקשורת הזוגית ניבא ב-93% דיוק את מקרי הגירושין בקרב הזוגות שנבדקו.
בתרבות
בתרבות נחשב הבוז ליחס שלילי, ובדתות מסוימות הוא אף נחשב לחטא. משטרים דיקטטורים מבססים את שלטונם בין השאר על תעמולת בוז כנגד אויב חיצוני או פנימי, שמאפשרת לתעל את הזעם הציבורי על השלטון הכושל הרחק מהעריץ והחוצה.
בקולוסיאום שברומא, הקהל נהג לצעוק "בוז!", כשרצה להביע אי-סיפוק מהמופע של הגלדיאטור, ופעולה זו עשויה הייתה להביא להחלטה של הקיסר להרוג את הגלדיאטור. בעקבות זאת הפכה קריאת הבוז לנפוצה במיוחד לציון אי שביעות רצון בתחרויות ספורטיביות ובאירועי תרבות פומביים כגון תיאטרון; זאת לאו דווקא כביטוי של רגשות כעס וגועל, אלא כביטוי לאכזבה וחוסר שביעות רצון מתפקוד השחקנים.
בפילוסופיה
על פי הפילוסוף ברוך שפינוזה, יש 3 רגשות בסיסיים: תשוקה, שמחה ועצב. מרגשות אלה נגזר הבוז - "בוז הוא שמחה בליווי אידיאה של סיבה חיצונית". כלומר, לפי שפינוזה, אנו מבזים את מה שאנו חושבים שגורם לנו להרגיש עצב ותיסכול בשעה של ציפייה למיטב. בכמה מספריו מובאת התייחסות קיצונית לבוז, בעקבות מקרים אישיים שלו, וכן מקרים מפורסמים מאותה התקופה.
ביזוי עצמי
ביזוי עצמי הוא בוז של אדם לעצמו או לקבוצה שהוא חבר בה. ביזוי עצמי יכול לנבוע מכך שהאדם רואה בעצמו או בקבוצתו תכונות שליליות שהוא לא יכול להזדהות איתן, או שהוא בז לעצמו או לקבוצתו כתוצאה מכישלון מתמשך. לעיתים שנאה עצמית יכולה להביא למצב זה. ביזוי עצמי עלול להוביל לתסביך נחיתות, דיכאון, בדידות, ייאוש, פגיעה עצמית ועוד.
ביהדות ידועה תופעה של אוטואנטישמיות, שמתבטאת בבוז ושנאה עצמיים של יהודים כלפי קבוצת הייחוס שלהם. תופעה זו נובעת מהפנמת יחס השנאה של אוכלוסייה זרה כלפיהם.
אריאל דורפמן
אריאל דורפמן (בספרדית: Ariel Dorfman; נולד ב-6 במאי 1942) הוא סופר, מחזאי ופעיל זכויות אדם יהודי-צ'ילאני.
קורות חיים
אביו של דורפמן, אדולף, נולד באודסה ואמו, פאני לבית זליקוביץ', שהייתה בעלת תודעה ספרותית, במולדובה. אחרי לידתו של אריאל בבואנוס איירס, עברה המשפחה לארצות הברית ולבסוף לצ'ילה. הוא למד באוניברסיטה של סנטיאגו דה צ'ילה ולימד בה ספרות. בשנות שלטונו של סלוודור איינדה 1970-1973 עבד במשרד התרבות והיה פעיל מאד בטלוויזיה הצ'יליאנית בה הגיש תוכנית שבועית בענייני ספרות.
אחרי ההפיכה של אוגוסטו פינושה ברח לארצות הברית, שם הוא מלמד מאז שנת 1985 באוניברסיטת דיוק. מאז חזרתה של צ'ילה למשטר דמוקרטי הוא מחלק את זמנו בין ארצות הברית לצ'ילה, אליה חזר ללמד באוניברסיטה בה לימד לפני עזיבתו.
יצירתו
בתחילת שנות ה-70 כתב דורפמן סיפורים קצרים ורומאנים. ספרו "איך לקרוא את דונלד דאק" שניתח את האידאולוגיה מאחורי הסרטים המצוירים של וולט דיסני היה לרב מכר בדרום אמריקה ובאירופה. בנוסף, פרסם דורפמן מסות רבות על ספרות לטינו-אמריקאית ובין השאר ניתח יצירות של חורחה לואיס בורחס, אלחו קרפנטייר וגבריאל גארסיה מארקס. מסותיו קובצו בספרו "דמיון ואלימות באמריקה".
בשנת 1982 כתב את הספר "אלמנות" המתאר מאבק של נשים נגד שלטון טוטליטרי לאחר שכל הגברים בכפר נעלמו. הספר יצא בישראל בהוצאת מעריב בשנת 1985 ומחזה בעקבות הספר זכה במקום הראשון בפסטיבל עכו בשנת 1987.
המחזה המפורסם ביותר של דורפמן הוא "העלמה והמוות" (1991), המתרחש בשנת 1991 מול חזרתה של צ'ילה לדמוקרטיה וכינון הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס. המחזה זכה בפרס לורנס אוליבייה למחזה החדש הטוב ביותר. המחזה גם הפך לסרט קולנוע בבימויו של רומן פולנסקי בשנת 1994. המחזה הועלה בעברית בבימוי חנן שניר בתיאטרון הבימה בשנת 1994 ובבימוי נולה צ'לטון בתיאטרון חיפה בשנת 2001, והיה הבימוי האחרון של ג'וליאנו מר בישראל, בשנת 2010.
מרדכי אבישי כתב על ספרו אלמנות:
מוחמד חוסיין טנטאווי
מוחמד חוסיין טנטאווי (בערבית: محمد حسين طنطاوى; תעתיק מדויק: מחמד חסין טנטאוי; 31 באוקטובר 1935 – 21 בספטמבר 2021) היה איש צבא מצרי, שירת כמֻשִיר בצבא מצרים, שר ההגנה ויושב ראש המועצה העליונה של הכוחות המזוינים עד להדחתו באוגוסט 2012. בנוסף כיהן למעשה כראש מדינת מצרים בפועל בשנים 2011–2012 מהדחת חוסני מובארכ ועד להעברת השלטון למוחמד מורסי.
ביוגרפיה
טנטאווי נולד בקהיר, בן למשפחה ממוצא נובי (קבוצה שחיה בצפון סודאן ובדרום מצרים), היה לקצין בצבא מצרים ב-1 באפריל 1956 ושירת בחיל הרגלים. הוא השתתף כחייל בכוחות המזוינים המצריים במלחמת סיני, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, בה פעל כמפקד גדוד חי"ר בגזרת החווה הסינית. על תפקודו במלחמה קיבל את "אות האומץ הצבאי". בשנת 1975 מונה לתפקיד הנספח הצבאי של מצרים, תחילה בפקיסטן ולאחר מכן באפגניסטן. בשנת 1988 מונה ל"מפקד משמר הנשיאות".
טנטאווי התמנה לתפקיד שר ההגנה ומפקד הכוחות המזוינים של מצרים בשנת 1991, לאחר שפוטר הגנרל יוסף סברי אבו טאלב. הוא היה לקצין הראשון במצרים בדרגת "מֻשִיר" (המקבילה לדרגת פילדמרשל) מאז שנת 1989. במלחמת המפרץ הראשונה הוא נטל חלק בכוחות הקואליציה.
למרות ההפגנות במצרים ב-2011 לא החליף הנשיא מובארכ את טנטאווי והותיר אותו בתפקידו כשר ההגנה. לאחר שמובארכ פיטר את הממשלה ומינה ממשלה חדשה, הוא העניק לטנטאווי את תואר סגן ראש הממשלה, בנוסף לתפקידו כשר ההגנה. ב-11 בפברואר 2011 החליף טנטאווי את מובארכ כשליט המדינה בפועל, מתוקף היותו יו"ר המועצה העליונה של הכוחות המזוינים במצרים, שאליה הועבר השלטון במדינה.
ב-12 באוגוסט 2012 הודח טנטאווי יחד עם הרמטכ"ל ו-3 גנרלים בכירים נוספים על ידי הנשיא מוחמד מורסי. עבד אל-פתאח א-סיסי מונה במקומו.
נפטר ב-21 בספטמבר 2021.
כיכר פוטסדאם
כיכר פוטסדאם (בגרמנית: ) הייתה כיכר עירונית מרכזית וצומת תנועה ראשי בעיר ברלין, גרמניה, כקילומטר מדרום לשער ברנדנבורג והרייכסטאג וסמוך לפינה הדרום-מזרחית של הפארק העירוני טירגארטן. הכיכר נקראה על שמה של העיר פוטסדאם, השוכנת כ-25 ק"מ מדרום-מערב, ומצינת את המקום שבו נכנסה אל בין חומות העיר ברלין הדרך שהובילה מפוטסדאם (שם ניצב גם שער פוטסדאם).
הכיכר התפתחה תוך מעט יותר ממאה שנים מצומת דרכים פרברי לאחד הצמתים הסואנים ביבשת אירופה, אולם נחרבה כמעט לחלוטין בהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נותר אזור הכיכר נטוש בתקופת המלחמה הקרה, מכיוון שהיה צמוד לחומת ברלין, אולם בעקבות איחוד גרמניה בשנת 1990 הוקם בו רובע עירוני חדש, שנקרא אף הוא פוטסדאמר פלאץ, על שם הכיכר.
היסטוריה
תחילתה של כיכר פוטסדאם כתחנת מסחר שמוקמה על צומתי דרכים כפריות מחוץ לחומות המכס העתיקות של העיר ברלין. ניתן למצוא אזכורים היסטוריים לכיכר פוטסדאם החל מ-29 באוקטובר 1685, אז נחתם האדיקט של פוטסדאם על ידי פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג בתגובה לאדיקט של נאנט, ובו התיר הנסיך למספר גדול של פליטים על רקע רדיפות דת, כולל יהודים שגורשו מאוסטריה והוגנוטים שגורשו מצרפת, להתיישב בשטחו. מטרת האדיקט הייתה לאפשר עלייה מהירה באוכלוסייה, במטרה לעודד את צמיחת הכלכלה בממלכה לאחר החורבן שהותירה מלחמת שלושים השנים (1618-1648). כתוצאה מן ההגירה ההמונית הפכו ביצוריה של ברלין, אשר נבנו מחדש רק תקופה קצרה קודם לכן (1658–1674), למיותרים בין-ליל, והעיר אשר הייתה צפופת אוכלוסין ממילא בין החומות, הפכה צפופה עוד יותר. עובדה זו הובילה להתיישבות מחוץ לחומות.
מספר רבעים חדשים נוסדו מחוץ לחומות העיר, הגדול שבהם היה פרידריכשטאט, שנוסד בשנת 1688 מדרום ללב העיר ההיסטורי ונקרא על שם פרידריך הראשון. תוכנית רחובותיה של פרידריכשטאט היה בסגנון הבארוק במתווה שתי וערב, כפי שהיה נהוג במקומות רבים באותם ימים. התוכנית התבססה על שני צירי תנועה עיקריים: פרידריכשטראסה בכיוון צפון-דרום, ולייפציגר שטראסה בכיוון מזרח-מערב. כל הרבעים החדשים שהוקמו מחוץ לחומות מוזגו לתוך העיר ברלין בשנים 1709–1710. בשנים 1721–1723 תוכננה הרחבה של פרידריכשטאד לכיוון דרום-מערב וזאת בהוראת פרידריך וילהלם הראשון. תוכנית זו הושלמה בשנים 4–1723 על ידי האדריכל יוהאן פיליפ גרלך. בעקבות הרחבה זו קם ציר תנועה ראשי חדש, בכיוון צפון-דרום, וילהלמשטראסה.
בשנים 7–1735, לאחר שהושלמה הרחבת פרידריכשטראסה, הוקמה חומת מכס באורך 17 ק"מ ובגובה 4.2 מטר סביב גבולותיה החדשים של העיר ברלין. תחילה נבנתה החומה מעץ, ומאוחר יותר נבנתה בלבנים ואבן. בחומה נקבעו 14 שערים (מאוחר יותר נקבעו 4 שערים נוספים), דרכם נכנסו דרכים כפריות לתוך העיר. בשערים נגבו מיסים על סחורות, בעיקר על בשר וקמח. מבין השערים בלט שער ברנדנבורג, אשר אליו הגיעה הדרך החשובה מן העיר ברנדנבורג, וקילומטר אחד מדרום לו היה שער שהפך מרכזי עוד יותר, שער פוטסדאם.
הדרך שהובילה לשער פוטסדאם ראשיתה בימי הביניים כנתיב המוביל מברלין לכפר שנברג, אולם הדרך הפכה ברבות השנים לחלק מנתיב המסחר החוצה את יבשת אירופה, החל מפריז ועד לסנקט פטרבורג, דרך אאכן, ברלין וקניגסבורג. בשנת 1660 העדיף פרידריך וילהלם הראשון לעשות דרכו בנתיב זה אל ארמונו בפוטסדאם. החל משנת 1754 עבר בנתיב זה שרות תחבורה של קרון רתום לסוסים, אשר נשא סחורות ונוסעים בין ברלין לפוטסדאם, זאת אף שהדרך הייתה משובשת. אולם בשנות ה-40 של המאה ה-18, לאחר שפרידריך הגדול עלה לשלטון, הוא בנה את ארמון סנסוסי בפוטסדאם ולאחריו את הארמון החדש, עובדה שהצריכה סלילת הדרך באופן היאה למלך ולפמלייתו. לאחר שורה של שיפורים, בין השנים 3–1791 הפך הקטע שבין ברלין לפוטסדאם לדרך הראשונה בפרוסיה הכשירה למעבר בכל מזג אוויר. שער פוטסדאם בחומת המכס דרכו נכנסה הדרך אל העיר ברלין, היה לאתר שבו קמה לאחר שנים כיכר פוטסדאם.
ימיה הראשונים של הכיכר
תחילתה של כיכר פוטסדאם כצומת ממנה יצאו דרכים לכיוונים שונים מחוץ לחומות העיר. על פי מדריך דרכים ישן, המקום מעולם לא היה כיכר של ממש, אלא צומת של חמש דרכים על דרך המסחר הישנה החוצה את אירופה.
בין החומות, מיד לאחר השער, היה שטח מתומן גדול, אשר נוצר עוד בעת הרחבתה של פרידריכשטאט בשנים 4–1732, שאותה חצה לייפציגר שטראסה. היה זה אחד ממגרשי המסדרים לאלפי החיילים שהגנו על ברלין בשיאה של ממלכת פרוסיה. תחילה היה המקום ידוע בכינוי "המתומן" (בגרמנית: Achteck), ב-15 בספטמבר 1814 הוא נקרא בשם כיכר לייפציג, לציון ניצחונה של פרוסיה צבא נפוליאון בקרב לייפציג. אף שמו של שער פוטסדאם שונה לשער לייפציג סמוך לאותה עת, אולם שב לשמו המקורי בתוך שנים ספורות.
כבר בשנת 1797 הותוותה תוכנית שלפיה כיכר פוטסדאם תלבש צורה של כיכר ממש. על פי התוכנית שהוצעה על ידי האדריכל פרידריך גילי (Friedrich David Gilly) שטח צומת הדרכים שמחוץ לחומה יאוחד עם השטח המתומן שבין החומות כדי ליצור שטח מלבני גדול ובמרכז מבנה, דמוי מקדש יווני, לכבודו של המלך פרידריך השני. תוכנית זו לא יצאה לפועל, כמו גם תוכנית אחרת של תלמידו של גילי, קארל פרידריך שינקל להקים במקום קתדרלה לאומית.
שער פוטסדאם החדש
בין השנים 4–1823 נבנה, בתכנונו של קארל שינקל, שער חדש שמשני צידיו בית משמר ובית מכס. השער נחנך באופן רשמי ב-23 באוגוסט 1824. הבנייה כללה גם עיצוב מחודש לכיכר לייפציג, לאחר שניסיונות להופכה לכיכר שוק כשלו.
השער נועד, בין השאר, להגביל את כניסתם של איכרים מן הסביבה אל תוככי העיר, אולם הותר להם להקים דוכנים מיד מחוץ לתחום השער, מתוך תקווה שהדבר יסייע בפיתוח דרכים כפריות, כדי להקל על תנועת כוחות הצבא. כך החלה הפעילות בכיכר פוטסדאם. שמה של הכיכר לא ניתן לה לפני ה-8 ביולי 1831, אולם האזור סביבה החל להתפתח כבר בתחילת המאה ה-19 כרובע שקט עם בנייה נמוכה. ככל שהפכה ברלין לעיר צפופה ורועשת יותר, כך גברה הנטייה של תושביה העשירים לצאת אל מחוץ לחומות המכס ולבנות להם חווילות פאר סמוך לשער לצד הדרכים הכפריות הרחבות שהפכו לשדרות. פיתוח האזור החל באיטיות, אולם בשנת 1828 האזור שממערב לכיכר פוטסדאם, הנמצא בין פארק טירגארטן לבין הגדה הצפונית של מה שהפך לתעלת לנדוור (Landwehrkanal) קיבל אישור מלכותי להסבתו לשכונת מגורים לאוכלוסייה העשירה בעיר. אזור זה אוכלס עד מהרה בבתי פקידי שלטון, קצינים, בנקאים, אומנים ומדינאים, וזכה לכינוי "רובע המיליונרים" אף על פי ששמו הרשמי היה פרבר פרידריך (Friedrichvorstadt), או רובע טירגארטן (Tiergartenviertel).
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 החלת שיטת מיסוי ישיר יתרה את הצורך בחומות המכס, וכך בשנים 7–1866 נהרסו רוב החומות יחד עם שעריהם, להוציא שניים - שער ברנדנבורג ושער פוטסדאם. אף שהצורך בשערים חלף, השער המפואר של שינקל שרד כשמונים שנים נוספות. הריסת החומות אף גרמה להגברת התנועה בכיכר פוטסדאם.
הרכבת
מסילת הרכבת הגיעה לברלין לראשונה בשנת 1838, עם פתיחת תחנת הרכבת פוטסדאם (Potsdamer Bahnhof) בקצה המסילה שהובילה לעיר פוטסדאם, ואשר נפתחה לתנועה לראשונה ב-29 באוקטובר (בשנת 1848 הוארכה המסילה עד למגדבורג ואף מעבר לה). כיוון ששלטונות העיר לא התירו למסילה לחצות את חומות המכס, אשר עמדו על תילן אותה עת, המסילה הייתה חייבת להסתיים מחוץ לחומות העיר, בכיכר פוטסדאם. תחנת הרכבת הייתה גורם מרכזי בפריחת אזור הכיכר.
שלוש שנים לאחר פתיחת תחנת הרכבת בכיכר, ב-1 ביולי 1841, נפתחה תחנה נוספת רק 600 מטר מדרום-מזרח, תחנת אנהלטר (Anhalter Bahnhof) על מסילה שהובילה ליוטרבוג (Juterbog) ומאוחר יותר המשיכה לדסאו. שתי התחנות היו צנועות בתחילתן, אולם לאור הדרישה הגוברת לרכבות, שתיהן גדלו והתפתחו. בשנת 1872 נפתחה תחנה חדשה בכיכר פוטסדאם, שהייתה לתחנת הרכבת הפעילה ביותר בברלין, ותחנת אנהלטר חדשה נפתחה בשנת 1880 והייתה לתחנה הגדולה והיפה בעיר.
בעבר היה אף קו מסילת רכבת שחצה את כיכר פוטסדאם, קו זה נפתח באוקטובר 1851 ונתיבו הקיף את העיר בתוך חומות המכס. הקו הופעל במטרה לאפשר שינוע סחורות בין התחנות השונות בברלין. קו רכבת זה, שנסלל במפלס הרחוב, יצר הפרעות לתנועה בעיר במשך כעשרים שנה, שש פעמים ביום ולעיתים יותר, בשעה שרכבת בת כ-60–100 קרונות שרכה את דרכה בקצב הליכה כשהיא חוצה את רחובות העיר. סלילת מסילת טבעת (Ringbahn) סביב היקפה של העיר, אשר חוברה לכל התחנות, איפשרה את פירוק המסילה הפנימית בשנת 1871, אף שמסילת הטבעת לא נפתחה לפני ה-15 בנובמבר 1877.
שנים מאוחר יותר הגיעו לכיכר פוטסדאם שתי מערכות רכבת. מסילת הרכבת התחתית של ברלין הגיעה מדרום והחלה בשרות ב-18 בפברואר 1902. תחנת הרכבת הקלה הפרברית (S-Bahn) בקו צפון-דרום מאונטר דן לינדן נפתחה ב-15 באפריל 1939.
לבו של הכרך
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלה תקופה של גידול מואץ בהתפתחותה של ברלין, לאחר שהעיר הפכה לבירתה של הקיסרות הגרמנית בעת הקמתה, ב-18 בינואר 1871, אף שגם עד לאותה עת גדלה העיר. מאותה עת הלכה וגדלה חשיבותן של כיכר פוטסדאם ושכנתה כיכר לייפציג. הכיכרות שכנו כבר בשלב זה בליבו של הכרך שאוכלוסייתו הגיעה ל-4.4 מיליון נפש, העיר השלישית בגודלה בעולם לאחר לונדון וניו יורק. באזור הכיכר החלו להיבנות מלונות גדולים ובתי כלבו, מאות חנויות קטנות, תיאטראות, אולמות ריקודים, בתי קפה, מסעדות, ברים, מרתפי יין ומועדונים. שמם של חלק מן המוסדות הללו יצא אל מחוץ לגבולות גרמניה.
בסביבה קמו גם משרדי ממשלה רבים. שלטונות המדינה השתלטו על 26 ארמונות בכיכר לייפציג בלייפציגר שטראסה ובווילהלמשטראסה. אף הרייכסטאג קבע את משכנו בבית שהיה שייך למשפחתו של המלחין פליקס מנדלסון בלייפציגר שטראסה, בטרם עבר בשנת 1894 למשכנו הנוכחי סמוך לשער ברנדנבורג. בין השנים 1899–1904 נבנה באתר שבו שכן בית משפחת מנדלסון בניין גדול ומרשים בו החל לפעול בית הלורדים הפרוסי (Preußisches Herrenhaus). ברחוב סמוך נבנה בין השנים 1892–1899 בניין מרשים לא פחות לבית התחתון (הלנדטאג של פרוסיה, Preußischer Landtag). בשנת 1882 כיכר פוטסדאם הייתה האתר הראשון בגרמניה בו הופעלה תאורת רחובות חשמלית על ידי חברת הענק סימנס שהנהלתה ישבה בברלין, בראשות ורנר פון סימנס.
פריחה בין המלחמות
שיא פריחתה של כיכר פוטסדאם הייתה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, כחלק מפריחת התרבות ההדוניסטית הסוערת בימי רפובליקת ויימאר. באותה עת הייתה כיכר פוטסדאם למרכז התחבורה הסואן ביותר בכל אירופה והייתה ללב חיי הלילה בברלין. הכיכר זכתה למעמד כמעט אייקוני, בדומה לכיכר פיקדילי בלונדון ולכיכר טיימס בניו יורק. הכיכר סימלה את העיר ברלין ושמה נודע ברחבי תבל. היא ייצגה את מרכזה הגאוגרפי של העיר, מפגש חמשת הרחובות הסואנים ביותר בעיר בצומת דמוי כוכב:
כלבו ורטהיים
בכיכר פוטסדאם פעלה אף אחת מחנויות הכלבו הגדולות והיוקרתיות בעולם: כלבו ורטהיים. החנות נוסדה על ידי הסוחר גאורג ורטהיים (1857–1939), תוכננה על ידי האדריכל אלפרד מסל (1853–1909), ונפתחה לקהל הרחב בשנת 1897. היא הורחבה מאז פתיחתה מספר פעמים במהלך 40 שנים, עד ששטח רצפתה היה כפול משטחו של בניין הרייכסטאג. בניין כלבו ורטהיים היה באורך 330 מטר, בנוי מאבני גרניט, בעל חזיתות זכוכית ונמשך לאורך לייפציגר שטראסה. בבניין היו 83 מעליות, שלושה גרמי מדרגות נעות, 1,000 טלפונים, 10,000 נורות, חמישה קילומטרים של צנרת אוויר דחוס להעברת פריטים מן המחלקות השונות לאזור האריזה, וכניסה מיוחדת היישר מתחנת הרכבת התחתית. בחנות הייתה אף גינת קיץ, גינת חורף וגינת גג, מסעדה ענקית, בנק בתוך החנות עם כספות תת-קרקעיות, וצי גדול של מכוניות שליחים. החנות קושטה כל שנה לקראת חג המולד באופן מפואר, והיוותה מוקד משיכה לילדים מכל רחבי גרמניה אשר באו לחזות בקישוטיה.
האוס פאטרלנד
בשטראזמנשטראסה, ובמקביל לתחנת הרכבת בכיכר פוטסדאם בצידה המזרחי, פעל מוקד משיכה ענק אחר לקונים ולתיירים כאחד, האוס פאטרלנד (Haus Vaterland). היה זה אתר מסעדות ענק, רב-לאומי, אשר תוכנן במקור על ידי האדריכל פרנץ היינריך שבכטן (1841–1924). הבניין נבנה בין השנים 1911–1912 ושמו המקורי היה בית פוטסדאם (Haus Potsdam). אורך הבניין היה 93 מטר ובקצהו הצפוני של גג המבנה הייתה כיפה, בגובה 35 מטר מפני המדרכה. בבניין פעלה המסעדה הגדולה ביותר בעולם, בשם קפה פיקדילי, ובה 2,500 כיסאות, במקום פעל אף תיאטרון ובו 1,200 מושבים, וכן משרדים רבים. בין השנים 1917–1927 פעל בבניין מטה חברת הקולנוע הגדולה בגרמניה, UFA.
ב-16 באוגוסט 1914, כשלושה שבועות לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שונה שמו של קפה פיקדילי ל"קפה פאטרלנד". בין השנים 8–1927 האדריכל והיזם קארל שטהל-אורך (1879–1933) ערך שינויים מקיפים בבניין והפך אותו לגן הרפתקאות גסטרונומי, מיזם שמומן על ידי בעליו החדשים של הבניין, חברת קמפינסקי (Kempinski). הבניין נפתח מחדש ב-31 באוגוסט 1928 בשם האוס פאטרלנד, תחת ההבטחה "העולם כולו בבית אחד". בבניין יכלו להתארח 8,000 סועדים בעת ובעונה אחת. בית הקפה נותר כמעט ללא שינוי, אולם אולם התיאטרון הפך לבית קולנוע ובו 1,400 מושבים. בשאר הבניין נפתח מספר גדול של מסעדות עמים, אשר כולן הגישו אוכל שהוכן במטבח מרכזי אחד. בין המסעדות היו, מסעדת בירה בווארית של פשור, בית קפה וינאי ובר יינות, בית יין ספרדי, מסעדה הונגרית, מסעדה אמריקאית, מסעדה איטלקית, מסעדה טורקית, בית תה יפני, ועוד. בבניין פעל אף אולם ריקודים גדול. לעיתים ניגנו בחלקי הבניין השונים עד שמונה תזמורות, זמרים רבים והתקיימו הופעות של רקדנים ובדרנים אחרים. לא כל הפעילויות התקיימו בבניין, לכל אורך קיומו, בעת ובעונה אחת ולעיתים חלק מן המסעדות, או המופעים, נסגרו בגלל השינויים ביחסים המדיניים של גרמניה עם מדינות שונות, במיוחד בשנים שהובילו למלחמת העולם השנייה.
מלונות בולטים (אספלנדה, אקסלסיור, בלוויו, פלאסט, פירסטנהוף)
שניים מן המלונות הבולטים סמוך לכיכר פוטסדאם תוכננו על ידי האדריכל אוטו רהניג (1864–1925), ושניהם נפתחו בשנת 1908. האחד היה מלון אספלנדה ובו 600 חדרים, אשר שכן ברחוב בלוויושטראסה. במלון התארחו בין השאר צ'ארלי צ'פלין וגרטה גרבו ווילהלם השני, קיסר גרמניה, קיים במקום אירועים קבועים באולם שנקרא על שמו, "אולם הקיסר" (Kaisersaal). המלון השני היה מלון אקסלסיור, שאף בו היו 600 חדרים, אולם בזכות מתקני המלון הרבים, היה זה מבנה המלון הגדול ביותר באירופה הקונטיננטלית. המלון שכן מול תחנת הרכבת אנהלטר ומנהרה תת-קרקעית שלאורכה חנויות, הובילה מתחנת הרכבת ישירות אל המלון.
שני מלונות נוספים תוכננו על ידי האדריכל לודוויג היים (1844–1917), האחד מלון בלוויו ובו 68 חדרים, אשר נבנה בשנים 1887–1888, ומלון פלאסט ובו 110 חדרים, אשר נבנה בשנים 1892–1893 באתר שבו שכן מלון אחר לפני כן. שני המלונות שכנו ביציאה הצפונית מכיכר פוטסדאם, לאורך אברטשטראסה. מלון בלוויו היה ידוע במיוחד בזכות גינת החורף שבו.
מול מלון פלאסט, סמוך לאתר שער פוטסדאם, עמד מלון פירסטנהוף, שנבנה בשנים 7–1906, אף הוא באתר שבו עמד בעבר בניין אחר. חזית המלון השתרעה לאורך 200 מטר ברחוב שטרסמנשטראסה. מלון זה היה צנוע יותר מן המלונות שהוזכרו לעיל, אולם היה יעד חביב על אנשי עסקים. מנהרת הרכבת התחתית, שנבנתה בעת שהמלון הוקם, חצתה דרך מרתף המלון, אולם למלון לא הייתה כניסה נפרדת מתחנת התחתית.
ויינהאוס הות
בניין ויינהאוס הות (Weinhaus Huth) אשר בלט בצריח פינתי, היה מבנה דמוי טריז אשר עמד בזווית שבין פוטסדאמה שטראסה ולינק שטראסה, עם כניסות לשני הרחובות. בבניין שכנה חברת מסחר ביינות בבעלות משפחת הות, שלה מסורת ארוכת שנים בתחום היין. הבניין נפתח ב-2 באוקטובר 1912 ובקומת הקרקע פעלה בו מסעדת יינות מפורסמת בה עבדו 15 שפים.
קפה יוסטי
בית קפה יוסטי (Café Josty) פעל בפינה שבין פוטסדאמר שטראסה לבלוויושראסה. חברת יוסטי נוסדה בשנת 1793 על ידי שני אחים שווייצרים, יוהאן ודניאל, אשר היגרו לברלין משווייץ והקימו בעיר בית מאפה שלצידו החל לפעול בית קפה החל משנת 1796. לאורך השנים בית העסק פעל באתרים שונים בעיר ונחשב לאחד ממוקדי המשיכה לסופרים, אומנים, מדינאים ואורחים ממדינות זרות, כמקום שבו ניתן לראות ולהראות. בין אורחי בית הקפה היו הסופר והמשורר תאודור פונטאנה, הצייר אדולף פון מנצל, ואיש תנועת הדאדא קורט שוויטרס. המנהיג הקומוניסטי קרל ליבקנכט היה מאורחיו הקבועים ואף נשא בו נאומים פוליטיים, בעוד הסופר אריך קסטנר כתב במקום חלק מספרו אמיל והבלשים ובית הקפה מוזכר בספר באופן בולט.
אף על פי שהיה מוסד בולט בין בתי הקפה הברלינאים, המקום נסגר בשנת 1930. בשנים שלאחר מכן, שכנו במקום בתי קפה בשמות שונים, עד שהמקום הוחרב במלחמת העולם השנייה. בתחילת שנת 2001 נפתח במרכז סוני בכיכר פוטסדאמר קפה יוסטי, לא רחוק מן האתר המקורי.
בתי מרזח
באזור כיכר פוטסדאם שכנו בתי מרזח רבים, חלקם השתרעו על שטחים גדולים והכילו חדרים ואולמות רבים. בשנת 1904 נפתח בפוטסדאמר שטראסה בית הקפה אלט-באיירן אשר נסגר בשנת 1914, עבר שיפוץ נרחב ונפתח מחדש בשם באיירהוף בשנת 1926.
ברחוב בלוויושטראסה, בין קפה יוסטי לבין מלון אספלנדה עם כניסה מרחוב פוטסדאמר, שכן בית היין ריינגולד שנפתח בשנת 1907. המקום נועד במקור להיות אולם קונצרטים, אולם ייעודו שונה. בבית היין ניתן היה לארח 4,000 אורחים בעת ובעונה אחת, 1,100 מתוכם באולם המרכזי. במקום פעלו 14 אולמות שונים, רבים מהם עוטרו בנושאים מתוך אופרות של וגנר, ואף שמו של המוסד שאול מן האופרה זהב הריין (Das Rheingold), הראשונה בטבעת הניבלונגים.
פוקס-האוס
ב-8 באוקטובר 1923 נערך שידור הרדיו הראשון בגרמניה, באמצעות משדר רדיו בגלים בינוניים (MW) הראשון בעולם. השידור נערך מבניין פוקס-האוס (Vox-Haus) סמוך לפוטסדאמר שטראסה. הבניין בן חמש הקומות עמד בסמוך לבית המרזח ריינגולד ונבנה כבית משרדים בשנת 8–1907. בשנת 1920 קנתה קבוצת פוקס את הבניין, שיפצה אותו והקימה על גגו שתי אנטנות שידור. אולם המבנה הענק של מלון אספלנדה מנע שידור יעיל מאתר זה ובסוף שנת 1924 הועתק אתר השידור למקום אחר בעיר. בבניין המשיכה לפעול תחנת הרדיו הראשונה של גרמניה, רדיושטונדה ברלין (Radiostunde Berlin), שנוסדה בשנת 1923, שינתה את שמה לפונקשטונדה (Funkstude) בשנת 1924 ועקרה מן המקום בשנת 1931.
הרובע הדיפלומטי
מה שהיה בעבר רובע המיליונרים, ממערב לכיכר פוטסדאם, הפך בתקופה שבין המלחמות לאתר מועדף על שגרירויות של מדינות זרות רבות. בתחילת שנות ה-30 עבדו והתגוררו באזור דיפלומטים כה רבים עד שזכה לכינוי רובע הדיפלומטים. בשנת 1938 שכנו ברובע 37 מתוך 52 הנציגויות הזרות והשגרירויות בברלין, ו-28 מתוך 29 הקונסוליות.
רמזור
ב-20 באוקטובר 1920 הוקם בכיכר פוטסדאם אחד הרמזורים הראשונים באירופה הקונטיננטלית, שני רק לרמזור שהוקם בשטפנפלאץ שבהמבורג שנתיים קודם לכן. הרמזור הוקם במטרה לשטר את עומס התנועה האדיר שעבר במקום, ואשר הלך וגדל במהירות. כבר בשנת 1900 עברו מדי יום בכיכר פוטסדאם יותר מ-100,000 איש, למעלה מ-20,000 מכוניות, כרכרות רתומות לסוסים, עגלות נגררות בידי אדם, ואלפי אופניים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 עלה מספר המכוניות שעברו במקום ל-60,000 מדי יום. קרוניות נוסעים (tram) שנעו ברחובות הוסיפו לעומס התנועה. החל משנת 1880 עברו בכיכר ארבעה קווי קרוניות נוסעים. בשנת 1897 עברו במקום 13 קווים, כולם נגררו על ידי סוסים. בין השנים 1898–1902 חושמלו הקווים ומספרם בכיכר עלה ל-35 בשנת 1908. בשנות ה-20 עברו במקום 40 קווי קרוניות חשמליות בהן הופעלו כ-600 קרוניות מדי שעה, יומם ולילה. תחילה הופעלו הקווים על ידי מספר חברות ואלה אוחדו תחת חברת שרותי התחבורה של ברלין (Berliner Verkehrsbetriebe) בשנת 1929, המפעילה אותם עד היום.
עד 11 שוטרים ניסו בו זמנית להתמודד עם עומסי תנועה אדירים אלה בכיכר, חלקם עמדו על במות עץ קטנות בנקודות מפתח, אולם לא תמיד עלה בידם להתגבר על העומס. הרמזור, שנבנה על ידי חברת סימנס, הוצב על מגדל מחומש שגובהו 8.5 מטר, על פי תכנון אמריקאי בדומה לרמזור שהוצב בשנת 1922 בשדרה החמישית בניו יורק. בתחילה ישב שוטר בודד בתא קטן בראש המגדל והפעיל את אורות הרמזור באופן ידני, עד שנקבע במקום מנגנון אוטומטי בשנת 1926. גם לאחר הפעלת הרמזור המשיכו שוטרי תנועה להימצא בכיכר, כדי לוודא שהנהגים מצייתים לרמזור. המגדל עמד במקום עד לשנת 1936 לערך, כאשר הוסר לצורך עבודות סלילת מסילת רכבת פרברית (S-Bahn). בשנת 1997 הציבה חברת סימנס בקרבת מקום העתק (שלא משמש לכיוון התנועה) של מגדל הרמזור המקורי, זאת כדי לציין 150 שנים ליסוד החברה.
תוכניות חדשות והזדמנויות שאבדו
עומסי התנועה בכיכר פוטסדאם היוו בעיה מתמשכת בכיכר לאורך עשורים, למרות הקמת הרמזור, והמריצו את מתכנני העיר לנסות ולמצוא פתרון יעיל לבעיה. בתקופה שבין המלחמות הייתה ברלין מוקד לחדשנות בשטחים רבים, בהם אדריכלות. הצמיחה המהירה של העיר גרמה למתכנן העירוני הראשי, מרטין וגנר (1885–1957) לנבא כי יהיה צורך לשנות באופן מהותי את מרכז העיר אחת ל-25 שנים. אלה הביאו בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 לתוכניות עתידניות וקיצוניות לשינוי כיכר פוטסדאם, במיוחד בלטו תוכניות יצירתיות אלה בשנים 9–1928. באחת התוכניות הנועזות ביותר של וגנר נפרש חזון של כיכר מרובת מפלסים שמעליה חניון מכוניות עגול ענק המכוסה בכיפת זכוכית. אולם השפל הגדול, שהחל ביום חמישי השחור ב-1929, בבורסה לניירות ערך בניו יורק, והשפיע באופן חמור על כלכלת אירופה, קטע את רוב התוכניות לפיתוח הכיכר. בגרמניה שנות השפל הגדול היו המשך ישיר למצוקתה הכלכלית של המדינה מאז תום מלחמת העולם הראשונה. שנות השפל הביאו לסגירתו של מלון בלוויו ואיפשרו את בנייתו של בניין חדש ומהפכני במקום, למרות הקשיים הכלכליים.
קולומבוסהאוס
בניית קולומבוסהאוס (Columbushaus) הייתה יוזמה של חברת גאלרי לפאייט הצרפתית, אשר חנות הדגל המפורסמת שלה פעלה בפריז, לפתוח חנות נוספת בברלין, באתר שבו ניצב מלון בלוויו. אולם קשיים כלכליים אילצו את החברה לסגת מן התוכנית. למרות קושי זה החליט האדריכל אריך מנדלסון לנסות ולהוציא לפועל את בניית המבנה. הוא הציב סביב אתר הבנייה שלטי ענק לפרסום, ומהכנסות הפרסום הצליח להמשיך בבנייה. קולומבוסהאוס היה בניין משרדים אולטרה-מודרני בן 10 קומות, ובו מערכת מיזוג אוויר ראשונה בגרמניה. קווי הבניין הנקיים והאלגנטיים, אשר היו חריגים בנוף, משכו אליו תשומת לב רבה. בקומת הקרקע של הבניין נפתחה חנות בגדים וולוורת', בקומה הראשונה נפתחה סוכנות נסיעות גדולה ובקומה העליונה שכנה מסעדה שהשקיפה על נופה של העיר. בניין זה היה הפיתוח הבולט בכיכר החל מתקופת השפל הגדול ועד מלחמת העולם השנייה.
תקופת גרמניה הנאצית
ציר צפון-דרום בברלין תוכנן לעבור ממערב לכיכר פוטסדאם ולהיות ציר תנועה ברוחב של 100 מטר ובאורך חמישה קילומטר, לאורכו תוכננו מבני ענק של הממשלה הנאצית. ציר זה היה מוחה את חציו המזרחי של רובע המיליונרים. נתיבים תת-קרקעיים של הרכבת התחתית והרכבת הפרברית תוכננו כמעט לכל אורכו של ציר התנועה החדש, וכל מערכת התחבורה הציבורית של העיר תוכננה מחדש כדי למקדה בציר תנועה זה. הציר תוכנן בנוסף לקו הרכבת הפרברית צפון-דרום שעבר מתחת לכיכר פוטסדאם ואשר הושלם בשנת 1939.
השפעת המפלגה הנאצית בכיכר פוטסדאם הורגשה באופן בולט בדומה לחלקי העיר האחרים. הכיכר עוטרה בשלל דגלי צלב הקרס ובכרזות תעמולה. במשרדים שבסמוך לכיכר קמו עסקים רבים הקשורים לפעילות נאצית, במיוחד בקולומבוסהאוס שבו תפסו את רוב הקומות העליונות. השבועון הנאצי Die Braune Post - N.S. Sonntagszeitung הציב שלט ניאון ענק על הבניין המופיע בתצלומים החל משנת 1935. אף הגסטפו הקים בית מעצר חשאי בקומות העליונות של הבניין, כולל חדרי חקירות ועינויים. בחלק אחר של הבניין קם משרד המידע של הוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים לקראת אולימפיאדת ברלין.
מלחמת העולם השנייה
עם תום ההפגזות פלשו כוחות ברית המועצות למרכז ברלין. כאשר חולקה העיר לאזורי שליטה בין המעצמות, היה אזור הכיכר לגבול בין האזור האמריקאי, הבריטי והסובייטי. למרות החורבן, שבועות ספורים לאחר תום המלחמה החלו להופיע סימנים ראשונים לפעילות מסחרית סביב הכיכר. קומת הקרקע של חלק מן הבניינים שופצה באופן שאיפשר לחלק מן העסקים לשוב ולפעול מתוכם. החל מ-2 ביוני 1946 שבו קווי הרכבת התחתית והפרברית לפעילות חלקית, ולפעילות מלאה החל מ-16 בנובמבר 1947. קרוניות חשמליות שבו לפעול החל מ-1952. חלק מבניין האוס פאטרלנד נפתח בשנת 1948 בפעילות צנועה יותר. החברה הממשלתית המזרח גרמנית H.O. החרימה את רוב נכסי כלבו ורטהיים אולם לא הצליחה לשקם את חורבות הבניין הענק ופתחה חנות כלבו בקומת הקרקע של בניין קולומבוסהאוס. בקומה הראשונה נפתח משרד התובע הכללי של צבא גרמניה המזרחית. לאורך פוטסדאמר שטראסה נבנתה שורת חנויות בעלות קומה אחת וברחובות שבו לשגשג אף דוכני מוכרי הפרחים שפעילותם נודעה באזור בעבר.
תקופת המלחמה הקרה
ככל שגבר החיכוך בין כוחות הברית ממערב לבין הכוחות הסובייטים, החלו הסובייטים מקפידים יותר לשמור על הגבול שבין האזור הסובייטי לאזורים השכנים ואף הציבו חיילים חמושים לאורך הגבול. כיוון שלא היה סימון גבולות ברור, הדבר הותיר פתח להפרות גבול עד שבחודש אוגוסט 1948 סומן קו הגבול בצבע לבן זוהר שחצה רחובות, ואפילו חורבות בניינים, כדי להרתיע את הסובייטים מלפלוש לשטחי בעלות הברית האחרות. צעד זה היה יעיל חלקית בלבד וסכסוכי גבול המשיכו לפרוץ מדי פעם.
עד מהרה החלו מדינות המערב והסובייטים לנהל קרבות תעמולה לאורך קו הגבול ושלטי תעמולה גדולים הוצבו משני העברים.
חומת ברלין
ב-13 באוגוסט 1961 החלה בניית חומת ברלין לאורך קו הגבול העירוני וכיכר פוטסדאם נחצתה לשניים. הכיכר שהייתה אחד מצומתי התנועה העמוסים ביותר הפכה לאזור נטוש. לאחר שפונו מן המקום חורבות הבניינים שנהרסו בהפצצות, נותר שטח גדול חשוף של מאות דונם. לאורך השנים עד לשנת 1976 נהרסו מבנים נוספים עד שלבסוף נותרו רק שני מבנים מכל מבני הפאר שהיו בסביבות הכיכר בין שתי המלחמות: שלד הפלדה של בית היין ויינהאוס רות אשר שרד את ההפצצות עמד בדד באמצע השממה. מרחק קצר ממנו עמדו שרידים של מלון אספלנדה, כולל אולם הקיסר. מתחת לכיכר נסגר קטע הרכבת התחתית שעבר במקום, אף שקו הרכבת הפרברית המשיך לפעול במקום ועבר בקטע קצר מתחת לקרקע בברלין המזרחית, תוך שהוא משרת את ברלין המערבית בלבד. קטע זה של הרכבת הפך מפורסם בזכות תחנות הרפאים הנטושות שבהן חלפה הרכבת בדרכה, מבלי לעצור, ואשר על רציפיהן עמדו רק שומרים חמושים של צבא מזרח גרמניה.
משך 28 שנים הייתה כיכר פוטסדאם לשטח הפקר בין החומות ומשכה סקרנים רבים לצידה המערבי של החומה, במיוחד תיירים, מדינאים וראשי מדינות. רבות מן החנויות שקמו לאורך פוטסדאמר שטראסה מכרו מזכרות לתיירים. במקום הוקמה מרפסת תצפית, בתחילה לשימוש צבאי בלבד, אולם ברבות השנים נפתחה לציבור שיכול היה לצפות אל שטח ההפקר שמעבר לחומה. בין האישים שבקרו במקום בולטים הסנטור האמריקאי רוברט קנדי (22 בפברואר 1962), ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון (6 במרץ 1965), אליזבת מלכת בריטניה (27 במאי 1965), הנסיך צ'ארלס (3 בנובמבר 1972), נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר (15 ביולי 1978), סגן הנשיא דאז ג'ורג' הרברט ווקר בוש (1 בפברואר 1983).
באחת התמונות בסרטו של וים ונדרס משנת 1987, מלאכים בשמי ברלין, נראה המלאך קסיאל עוקב אחר הזקן בעודו מחפש את כיכר פוטסדאם של ימים עברו ומוצא במקומה חורבות שבמרכזן עוברת חומת ברלין המכוערת. הסרט שצולם באתר כיכר פוטסדאם בעת בתקופת חומת ברלין, מאפשר התרשמות טובה מאופיו של המקום באותה תקופה.
פריצת החומה
לאחר הפרצה הראשונית בחומת ברלין ב-9 בנובמבר 1989, כיכר פוטסדאם הפכה לאחד המקומות הראשונים שבהם החומה "נפרצה", כדי ליצור מעבר גבול בין ברלין המערבית וברלין המזרחית. המעבר החל לפעול ב-11 בנובמבר 1989, כחודש בטרם נפתח המעבר בשער ברנדנבורג.
קונצרט החומה (The Wall)
ב-21 ביולי 1990 קיים רוג'ר ווטרס, אשר היה חבר בלהקת פינק פלויד, קונצרט צדקה ענק, The Wall, כדי לציין את איחודן של מזרח ומערב גרמניה. הקונצרט התקיים בכיכר פוטסדאם, בשטח ההפקר שהיה בין החומות, מצפון לאתר לשכת הקנצלר של היטלר, והופיעו בו אומנים אורחים רבים. באופן אירוני, במסגרת ההכנות לקונצרט נערך הסקר הראשון של שטח זה כדי לקבוע מה נותר מן הבונקר של היטלר ומתקנים תת-קרקעיים אחרים באזור. בנוסף לחלקים הרוסים מן הבונקר שאותרו, אותר אף מקלט תת-קרקעי נוסף שנעלם ככל הנראה אף מעיני שלטונות גרמניה המזרחית וחללים תת-קרקעיים נוספים מן התקופה הנאצית.
לאחר נפילת החומה
בעקבות נפילת החומה זכה אזור הכיכר לתשומת לב מחודשת, מכיוון שבעקבות ההרס שזרעו ההפצצות והחומה באזור נוצר שטח פנוי ענקי (כ-600 דונם), המשתרע בלבה של ברלין. הסנאט של ברלין יצר תוכנית מתאר לאזור, שנקרא על שם הכיכר ההיסטורית (אף כי כלל גם אזורים נרחבים ברובע המיליונרים מסביבה) ולאחר מכן מכר אותו לגופים מסחריים. בשנות ה-90 היה האזור לאתר הבנייה הגדול ביותר באירופה, ואדריכלים ידועי-שם מכל העולם יצרו בו מבנים מרשימים. כיום חלוקות הדעות בנוגע להצלחת הפרויקט, והוא זכה הן לשבחים והן לביקורת חריפה.
התוכנית לאם ולילד
"התוכנית לאם ולילד" או בשמה המאוחר "לַבָּת, לַבֵּן, וּלְמִי שמִּתְעַנְיֵן" הייתה תוכנית רדיו יומית ששודרה ברשת א' של קול ישראל בשנות השישים, השבעים והשמונים, משעה 2:10 בצהריים. קודם לכן נקראה התוכנית "פינת הילד".
תכנים
התוכנית התחילה בפינה "לילדים הקטנים" (מהגיל הרך ועד לגילאי כיתה א'), ולאחר מכן "לילדים הגדולים". התוכנית הייתה חלק ממקבץ התוכניות היומיות לילדים, שכלל גם את מגזין הילדים חתול בשק, ששודר שלוש פעמים בשבוע. אחת לכמה ימים שודרה במסגרת התוכנית לילדים תוכנית החידונים של שמואל רוזן "בארץ הלמה" שהותאמה לבני הנוער.
בתוכנית שודרו סיפורים שנחשבו ליצירות מופת בסיפורת הילדים העברית והמתורגמת. חלק מהסיפורים הוקראו כפי שהם ואחרים הומחזו לתסכיתים. בין הסיפורים שסופרו בהמשכים נכללים: "ניסן ורחמים משיכון ב'" של רעיה בלטמן, "מפינקסו של הגמד סיפורון" (טובה הרשקוביץ), סיפורי החתול הג'ינג'י ("Les Contes du chat perché") של מרסל איימה, מסע הפלאים של נילס הולגרסן של סלמה לגרלף, "הרפתקאות ויפללא" של אנני שמידט, גילגי של אסטריד לינדגרן, משפחת החיות המוזרות של טובה ינסון, "קרשינדו ואני" (הסיפור "כל מה שהיה אולי וכל מה שקרה כמעט לקרשינדו ולי" של דבורה עומר), "אורי" ו"אליפים" מאת אסתר שטרייט-וורצל, "סיפורי הדוד רמוס" של ג'ואל צ'נדלר האריס, גבעת האירוסים השחורים ו"רון וג'ודי" שניהם של יצחק נוי, "אל עצמי" (גלילה רון-פדר), הרפתקאותיו של פינוקיו, לה לה, קוקי חבקוקי, צ'יטי צ'יטי בנג בנג (איאן פלמינג), הקומדיה האנושית (ויליאם סרויאן), דו־קרב (דויד גרוסמן) ו"לאן נעלם קפיטן קוק".
במסגרת הפינה "טוב לכתוב", הוקראו סיפורים ושירים פרי עטם של המאזינים.
שם התוכנית
במהלך שנות השבעים היה שמה של התוכנית "הַתָּכְנִית לָאֵם וְלַיֶּלֶד". ההנחה שביסוד השם הזה הייתה שהאב נמצא בעבודה, ואילו האם נמצאת בבית עם הילדים. בעקבות מחאתם של אבות רבים ושל ילדים יתומים מאם, שונה שם התוכנית לשם "לבת, לבן ולמי שמתעניין".
עורכים ומגישים
במשך שנים רבות, משנות החמישים ועד לפרישתה לגמלאות בשנת 1984, ניהלה מרים הרמן את תוכניות הילדים והנוער. סגניתה הייתה אסתר סופר, שאף הגישה את "פינת הילד" במשך שנים. את סופר כמגישה ירשה נילי המאירי, שהייתה פותחת כל תוכנית במשפט "שלום לכם ילדים, כאן נילי". המאירי אף שרה את אחד מפתיחי התוכנית - בשנות ה-70. לאחר פרישתה של הרמן החליפה אותה המאירי בניהול מחלקת הילדים והנוער.
בין הקריינים והמגישים של תוכניות הילדים, מלבד סופר והמאירי, היו רעיה אדמוני, אברהם בן-יוסף (החתול הג'ינג'י, סיפורי הדוד רמוס), יצחק נוי, יעקב בנאי (סיפורי ניסן ורחמים), מוטי ברכאן, יוסי גודארד, עדי חרל"פ, שרה מאיר, עזרא הס, ברק רוזן, עפרה ריזנפלד, גבי אלדור, יעקב בוך, שי קוקוי, בצלאל לוי ואילנה צוקרמן.
את שני שירי הנושא של התוכנית כתבה לאה נאור. הראשון הולחן על ידי משה וילנסקי ושר אותו אריק איינשטיין, והשני הולחן על ידי יוחנן זראי ושרה אותו נילי המאירי. בשנות השבעים הושמע השיר "ילדים הקשיבו נא" בביצוע בני הנדל עם מילים של רעיה אדמוני ולחן של אריה שלזינגר.
אלפי ילדים מאזיני התוכנית היו נוהגים לכתוב אל יצחק נוי מכתבים בהם ביקשו את עצתו בנושאים שונים. במשרדו הצטברו שקים עם אלפי גלויות ומכתבים ומאוחר יותר תלמידים לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב ערכו מחקרים על הנושאים שהטרידו את ילדי ישראל כפי שבוטאו במכתביהם אל נוי. מלבד הקראת מספר גלויות והתייחסות ישירה בעצותיו בשידוריו היומיים, היה נוי עונה במכתבים אישיים לרוב הילדים.
The Who Sell Out
The Who Sell Out הוא אלבום קונספט פופ-פסיכדלי מאת להקת המי משנת 1967. זהו אלבומה השלישי של הלהקה, והוא מורכב מאוסף שירים בסגנונות שונים כשבין השירים שזורות פרסומות (בביצוע חברי הלהקה) למוצרי צריכה קיימים. בכך יצרה הלהקה מעין שידור של תחנת הרדיו הפיראטית "רדיו לונדון" ששידרה מספינה בלב ים בין השנים 1967-1964. יציאת האלבום לוותה בתביעות משפטיות רבות, בשל הפרסומות למוצרים קיימים (חלקם התבססו אף על ג'ינגלים קיימים) ששולבו בין השירים ואף הופיעו על עטיפת האלבום. להקלטת האלבום, שכרה הלהקה את שירותיו של הקלידן אל קופר.
בשנת 1995 יצאה מהדורה חדשה של האלבום. מהדורה זו כללה בונוסים רבים ובהם פרסומות אמיתיות שחברי הלהקה הקליטו באותה העת.
בשנת 2003 הגיע האלבום למקום ה-113 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים שערך מגזין הרולינג סטון.
באלבום מופיעים מספר מלהיטיה הבולטים ביותר של הלהקה, ובראשם השיר "I Can See for Miles" שהיה גם השיר היחיד באלבום שיצא כסינגל. ברשימת 500 השירים הגדולים של כל הזמנים שערך מגזין הרולינג סטון, הגיע השיר למקום ה-258.
רם רוטברג
רם רוטברג (נולד ב-2 במאי 1964) הוא אלוף בצה"ל (במיל'), שכיהן, בין היתר, כמפקד חיל הים, כמפקד יחידת דובדבן, כמפקד שייטת 13, כראש מספן המודיעין וכמפקד בסיס חיפה של חיל הים.
ביוגרפיה
רוטברג נולד וגדל בכפר הס. הוא השני מבין ארבעת ילדיהם של זאב ודרורה רוטברג, ילידי ארץ ישראל. רוטברג גדל והתחנך בבית הספר היסודי תל-מונד, ובחטיבת הביניים והתיכון 'רופין'.
נשוי למיכל ואב לשלושה ילדים. מתגורר עם משפחתו בכרם מהר"ל.
שירותו הצבאי
רם התגייס לצה"ל בשנת 1982. עם גיוסו התנדב לשייטת 13, ושנתיים לאחר מכן סיים את הכשרתו כלוחם הקומנדו הימי. לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר בבה"ד 1, ושב ליחידה כמפקד צוות. בהמשך שירת בתפקידי פיקוד נוספים ביחידה. הוא פיקד על יחידת הפושטים בשייטת 13 והשתתף במבצע כחול וחום.
בשנת 1992 עבר לזרוע היבשה ומונה למפקד יחידת דובדבן, לאחר שמפקדה הקודם הודח בשל אירוע אש דו-צדדי של כוחותינו, במהלכו נהרג אחד מלוחמי היחידה. רוטברג שיקם את היחידה והוביל אותה להישגים רבים בלחימתם נגד הטרור הפלסטיני, ובין היתר הוביל את המבצע ללכידת מפקד חוליית "הפנתר השחור" בג'נין בשנת 1993.
בהמשך עבר קורס חובלים והוסמך לתפקיד קצין משמרת ושירת כקצין גנ"ק (גילוי, ניווט וקשר). בשנת 1994–1995 פיקד על ספינת הטילים אח"י תרשיש, ולאחר מכן מונה לפקד על פלגת ההדרכה של שייטת 13 בשנת 1997. בשנים 1997–1999 פיקד על פלגת הלוחמים של שייטת 13, ואחר כך שירת כסגן מפקד השייטת.
מפקד שייטת 13
בשנת 2001 מונה למפקד שייטת 13 והועלה לדרגת אלוף-משנה. תחת פיקודו העמיק את מעורבותה של השייטת בפעולות לוחמה בטרור יש"ע והוביל אותה בשורה של מבצעים ללחימה במחבלים במהלך האינתיפאדה השנייה. על פעילותה נגד הטרור זכתה השייטת בפיקודו פעמיים בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות, ב-2002 וב-2003 ובצל"ש הרמטכ"ל ב-2002. בין המבצעים עליהם פיקד באופן אישי היו הפשיטה על ספינת הנשק הפלסטינית קארין איי בינואר 2002, וחילוץ כוחות צה"ל במהלך הקרב בג'נין, באפריל אותה שנה. במהלך כהונתו בתפקיד נקלע לעימות עם שר הביטחון החדש, שאול מופז, שהנחה את השייטת להגיע למבוקש ברצועת עזה. רוטברג איים להתפטר מתפקידו אם המבצע יאושר במקום סיכול ממוקד באש מנגד, והעריך שיעלה בחייהם של 6–8 לוחמים.
תפקידים בכירים בחיל הים
ב-2007 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס חיפה, הבסיס הגדול והמרכזי של זרוע הים. את הפיקוד על הבסיס העביר למחליפו בשנת 2009. לאחר מכן שירת כראש אגף הביטחון במטה לביטחון לאומי. במהלך תפקיד זה כינס עבודות מטה בנושא חשיבה אסטרטגית, יזם אירועים למדיניות ביטחונית לאומית וייעץ לראש המל"ל בנושאים ביטחוניים רגישים.
מפקד חיל הים
באוקטובר 2011 מונה למפקד זרוע הים והחליף את אליעזר (צ'ייני) מרום בתפקיד. כמעט שנה לאחר כניסתו לתפקיד הוביל רוטברג את זרוע הים במהלך "מבצע עמוד ענן", בו פעלה זרוע הים ביחד עם כוחות נוספים על תקיפת מטרות בעומק שטח הרצועה בדגש על פגיעה במחסני אמל"ח, בכירי חמאס ותשתיות הארגון. בין היתר חיסלו לוחמי זרוע הים את פעיל הג'יהאד העולמי אחמד נאחל. הלחימה שיקפה את השילוביות של זרוע הים עם חיל האוויר ופיקוד דרום, והשפעת זרוע הים על הלחימה היבשתית התעצמה באופן משמעותי. במרץ 2014 פיקד על "מבצע חשיפה מלאה", במהלכו השתלטו ותפסו כוחות זרוע הים את ספינת הנשק "קלוס סי"(klos c), אשר הובילה משלוח אמצעי לחימה מאיראן לרצועת עזה. ביולי 2014 השתתפה זרוע הים במבצע צוק איתן בהובלתו כמפקד הזרוע, בו לקחה הזרוע חלק משמעותי בלחימה ותקפה מספר מטרות גדול משמעותית ממבצעי "עמוד ענן" ו"עופרת יצוקה". פעילות הזרוע כללה הפגזה מהים ופעולות של הקומנדו ימי, חיסול 100 מחבלים, תקיפת יעדי טרור, השמדת מחסני אמל"ח, הגנה על נכסים אסטרטגיים ועוד.
במהלך כהונתו קיבלה זרוע הים את משימת ההגנה על הנכסים האסטרטגיים של מדינת ישראל. ב-27 בספטמבר 2016 סיים את תקופת כהונתו בתפקיד.
קריירה אזרחית
רוטברג הקים יחד עם אל"מ במיל' גולן בר-לוי את תוכנית 'מסע אל האופק' המסייעת לבוגרי שירותי צבאי ולאומי סיוע בהתפתחות מקצועית ואישית.
חיים אישיים
רוטברג נשוי למיכל, אותה הכיר במהלך שירותו הצבאי. הוא אב לשלושה ילדים.
אל תספר לאחיך
אל תספר לאחיך הוא רומן מאת מאיר שלו המתאר מפגש לילי בין שני אחים, המעלים זיכרונות על הוריהם ועל עצמם. הרומן יצא לאור בשנת 2022, וכמו כל הרומנים של שלו, גם זה יצא לאור במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד. זהו ספרו האחרון של שלו.
תמצית העלילה
איתמר בן ה-65 ובועז בן ה-63 הם אחים, ילידי ירושלים. איתמר, המכונה איטה, הוא רווק יפה תואר המתגורר בארצות הברית, שם הוא מנהל מכון כושר שבבעלותו. בועז נשוי למאיה ומתגורר בתל אביב, מהנדס במקצועו. השניים נפגשים מדי שנה, בביקורו של איתמר בישראל, ל"ליל האחים" המתקיים בחדר המלון שבו מתאכסן איתמר, שבו, משקיעה עד זריחה הם "משׁתכרים באופן שקט, יסודי ואיטי, ומדברים: על הנשים שלי ועל האשה שלו, על הילדים שאין לי ועל בתו ובנוֹ, ועל אמי ואביו, כך אני מתעקש לכנותם בליבי, כי הוא העדיף את בועז והיא העדיפה אותי."
חרף השנים הרבות שחלפו מאז הפרדה ממיכל, היא עדיין בליבו: "אין יום שבו לא אחסר אותה, שלא אדבר בה ולא אזכרנה. לפעמים זה נעים, לפעמים זה נורא. לא מרפה, לא נרפא. עקבותיה בכל, והכל בה, ושלוש המלים ההן, ה'הגיע זמן שתלך' שלה, עודן הולמות על כותלי ראשי, לא מעלות ארוכה".
המפגש המיני בין איתמר לשרון הופך לסדרת מאבקי שליטה ביניהם, שבהם מנצלת שרון את קוצר הראייה של איתמר.
שם הספר
שם הספר, "אל תספר לאחיך", נראה כסותר את תוכנו, שהרי לב הספר הוא סיפור שמספר איתמר לאחיו. את הבקשה "אל תספר לאחיך", שהפכה לשם הספר, פוגש הקורא בשלוש הזדמנויות שבהן נחשפו סודות משפחתיים:
סוגת הרומן
יוני ליבנה תיאר את סוגת הרומן:
הסיפור כאלגוריה
אורין מוריס אינו מסתפק בקריאת הסיפור כפשוטו, והוא רואה בו אלגוריה על היחס שבין הקורא לסופר:
רב חסדא
רב חסדא נודע בשקדנותו ובתורתו, והיה ממעט לישון בלילות. נשא ונתן בהלכה עם רב נחמן, עם רב ששת ועם רבה בר רב הונא. תלמידיו נמנו עם גדולי הדור שאחריו, ובהם רבי זירא ורבא. מאמריו של רב חסדא רבים והם מקיפים תחומים רבים בהלכה ובאגדה, דברי מוסר ודרך ארץ. החוקרים דנו בשאלה, האם שהה רב חסדא תקופה מסוימת בארץ ישראל.
רב חסדא עסק בייצור שיכר בהצלחה רבה והתעשר מכך. לרב חסדא הייתה משפחה ענפה. בגיל 16 נישא לבתו של רב חנן בר רבא, חתנו של רב. בנותיו נישאו לתלמידי חכמים מפורסמים, אחד מהם הוא האמורא רבא, שנישא לבתו לאחר שנפטר בעלה הראשון, האמורא רמי בר חמא. בניו נמנו עם חכמי הדורות הבאים.
תולדותיו
רב חסדא נולד בעיר הבבלית כפרי, השוכנת סמוך לנהר פרת, דרומית לעיר סורא. רב חסדא היה כהן. בעירו כפרי פעל בית דינו של מר עוקבא, ראש הגולה, ורב חסדא היה למורה ההוראה בעירו.
רב חסדא נישא בגיל 16. לימים אמר על כך:
("זה שעדיף אני מחבריי - מפני שנישאתי בגיל 16, ולוּ נישאתי בגיל 14 - הייתי אומר לשטן: חץ בעיניך!"). כלומר, לשיטתו, אם היה נישא בגיל הנעורים, היה יכול להתגרות בשטן מבלי שיוכל השטן לפתות אותו לחטוא.
רעייתו הייתה בתו של רב חנן בר רבא, ונכדתו של רב. החכמים למדו את ההלכה מהנהגותיה שהיו מכוונות ומדויקות על פי ההלכה כפי פסיקותיו של רב חסדא.
מצבו הכלכלי
בצעירותו היה עני, ואף נמנע מאכילת ירקות כדי שלא לגרות את תיאבונו. עושרו הגיע מעסק להכנת שיכר שהיה בבעלותו. כעשיר היו לו עבדים, וגם שדות, שאותם מסר לאריסים.
בשל עושרו, רב חסדא היווה מופת למצב של תורה ועושר במקום אחד, דבר שלא היה מצוי אצל החכמים. חתנו רבא השווה בין מצבו האישי הטוב של רב חסדא לבין זה של רבה בר נחמני, באומרו: חיים, בנים ומזונות, תלויים במזל ולא בזכות. שהרי רבה ורב חסדא - שניהם חכמים וצדיקים היו, וראיה לכך בכך ששניהם, כאשר התפללו לגשמים, נענו מיד מהשמים, ולמרות זאת: רב חסדא חי תשעים ושתיים שנה, רבה לעומתו חי ארבעים בלבד; בבית רב חסדא - שישים שמחות, בבית רבה - שישים אסונות. בבית רב חסדא - אפילו לכלבים הביאו מזון משובח ואף נותר, בבית רבה - כשרצו האנשים לאכול - אפילו מאכלים גרועים לא מצאו.
רב ושמואל ותלמידיהם
רב חסדא מסר מאמרים אחדים בשמו של רב. רב חסדא חיבב מאוד את דבריו של רב, ולפעמים היה מצטט מהם ומקדים להם את המילים:. העובדה שרב חסדא מסר שמועות בשמו של רב עשויה ללמד שרב חסדא היה תלמידו של רב, אך במקורות לא מובאת שיחה ישירה ביניהם; יש שהסיקו מעובדה זו שרב חסדא למד בצעירותו לפני רב, אך לא נחשב ממש בין תלמידיו אלא גדול תלמידיו של רב הונא. יש מי שערער גם על קביעה זו, וסבור - בניגוד לפרשנות המקובלת - שרב חסדא כלל לא למד לפני רב ורק אחרי פטירתו בא ללמוד בסורא, אצל רב הונא.
על יחסו לדבריו של רב מסופר: