cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בריג'יד קוסגיי
קריירה
קוסגיי סיימה בין השניים הראשונים בשמונה מתוך תשעת המרתונים הראשונים שרצה. היא הגיעה למקום השני במרתון ליסבון 2016 אחרי שרה צ'פצ'יר, עם זמן שיא אישי של 2:24:45. הזמן שלה היה מהיר יותר משיא המסלול הקודם. בשנת 2017, קוסגיי ניצחה בחצי מרתון בוגוטה, והגיע למקום השלישי בחצי מרתון קופנהגן. היא הגיעה למקום השני במרתון שיקגו 2017 בזמן שיא אישי של 2:20:22. הזמן שלה היה הזמן השישי הכי מהיר אי פעם במרתון שיקגו. שבועות לאחר מכן, היא ניצחה במרתון הונולולו, ושברה את שיא המסלול ביותר מחמש דקות. בשנת 2018, קוסגיי הגיעה למקום השני במרתון לונדון מיד אחרי ויויאן צ'רויוט. לאחר שנפצעה במהלך מרתון בוגוטה, החליטה קוסגיי לרוץ את ריצת הצפון הגדולה, על מנת להתאמן לקראת מרתון שיקגו 2018. היא סיימה את האירוע במקום השני, אחרי צ'רויוט. קוסגיי זכתה מאוחר יותר במרתון שיקגו, בו היא קבעה זמן שיא אישי של 2:18:35. במהלך 2018, קוסגיי זכתה גם באירוע ריצת שדה באלדורט, קניה, ובחצי מרתון קליה בקפנגוריה, קניה.
ב-2019 בגיל 25 קוסגיי זכתה במקום הראשון במרתון לונדון, והפכה לאישה הצעירה ביותר שזכתה באירוע אי פעם. זו הייתה התוצאה השלישית בטיבה בלונדון אחרי פולה רדקליף ב-2005 עם 2:17:42 ומרי קייטני ב־2017 עם שיא העולם 2:17:01. ב־2019, קוסגיי ניצחה בזמן שיא של 1:04.28, 23 שניות מהר יותר משיא העולם הקודם של חצי מרתון שנקבע על ידי ג'ויסילין ג'פקוסגיי.
היא ניצחה במרתון שיקגו ב-13 באוקטובר 2019 בזמן שיא עולמי של 2:14:04, שיפור של שיאה האישי ביותר מ-4 דקות. היא עברה את שיא העולם הקודם ב-81 שניות, והקדימה מעל שש דקות את המקום השני של אבבל ישענה. קוסגיי נעלה נעלי נייקי שהותאמו במיוחד עבורה, שנטען כי נתנו לה יתרון של 60–90 שניות. בהמשך השנה היא זכתה ב-15 ק"מ מרוץ כביש סנט סילבסטר בזמן של 48:54.
בפברואר 2020, קוסגיי סיימה שנייה אחרי ישענה בחצי מרתון ראס אל חיימה (באיחוד האמירויות). הזמן של קוסגיי 1:04:49 היה טוב בשתי שניות משיא העולם הקודם. בהמשך השנה, קוסגיי ניצחה במרתון לונדון 2020 בלמעלה משלוש דקות. היא סיימה בזמן של 2:18.58.
קוסגיי נבחרה להוביל את נבחרת מרתון הנשים של קניה לאולימפיאדת הקיץ 2020 בטוקיו, יפן. שאר הספורטאיות שנבחרו בנבחרת היו ויויאן צ'רויוט ורות צ'פנג'טיץ'. בפברואר 2021, קוסגיי אושרה בנבחרת המרתון של קניה לאולימפיאדת הקיץ 2020 שנקבעה מחדש, לצד צ'רויוט, צ'פנג'טיץ' ופרס ג'פצ'ירצ'יר. זו הייתה ההופעה הראשונה של קוסגיי באולימפיאדה. היא סיימה במקום השני אחרי ג'פצ'ירצ'יר.
מאוחר יותר באותה השנה, היא הגיעה למקום הרביעי במרתון לונדון 2021. במרץ 2022, קוסגיי ניצחה במרתון טוקיו 2021 בזמן של 2:16:20, השלישי הכי מהיר אי פעם.
הישגים
כל המידע מפרופיל האתלטיקה העולמית אלא אם צוין אחרת.
אשר כהן (רב)
תולדות חייו
נולד בטיקטין ב-1797, לרב צבי הירש הכהן (בן הרב אריה ליב הכהן, מרבני טיקטין). בהיותו בן 18 עבר לישיבת וולוז'ין ולאחריה עבר לקמניץ שבליטא (היום בלרוס). הפך לרב שערשאב בשנת תר״ח (1848) שם הוציא את ספרו ״ברכת ראש״ בשנת תרט״ז (1856).
בשנת תרי״ח (1858) שב לטיקטין, שם הפך לאב בית הדין.
בשנת 1863 נאלץ לעזוב את טיקטין לאחר שנאשם בידי השלטונות הרוסיים בהשתתפות במרד ינואר.
נפטר בפרוזנא ב-1866.
ג'ינה רולנדס
וירג'יניה קת'רין "ג'ינה" רולנדס (באנגלית: Virginia Cathryn "Gena" Rowlands; נולדה ב-19 ביוני 1930) היא שחקנית עבר אמריקאית זוכת שני פרסי גלובוס הזהב ושלושה פרסי אמי. הייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר עבור תפקידיה בסרטים "אישה תחת השפעה" (1974) ו"גלוריה" (1980).
ביוגרפיה
רולנדס נולדה בעיר מדיסון, ויסקונסין, בתם של הציירת מרי אלן ושל הבנקאי אדווין רולנדס. כשהייתה ילדה עברה להתגורר בוושינגטון לצורך עבודת אביה במחלקת החקלאות של ארצות הברית, משם נדדה משפחתה למילווקי ולמיניאפוליס, גם כן לצורך עבודתו של אביה. למדה ב"אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון" ולאחר מכן באקדמיה הדרמטית לאומנויות שבניו יורק. התפרסמה לראשונה ב-1962 כששיחקה לצידם של קירק דגלאס וולטר מתיאו במערבון "בודדים הם האמיצים".
עבודתה עם ג'ון קאסאווטס
רולנדס רכשה לעצמה מוניטין לראשונה ב-1968 כשקיבלה את התפקיד הראשי בדרמה של בעלה ג'ון קאסאווטס "פנים". רולנדס הגיעה למעמד של כוכבת הוליוודית בשנת 1974 בזכות הופעה מצוינת שהציגה באחת מיצירותיו הגדולות ביותר של ג'ון קאסבטס "אישה תחת השפעה" בתור מייבל לונגאטי, עקרת הבית המתוסכלת משגרת חייה בצילם של שלושת ילדיה ובעלה ניק (פיטר פאלק).
המשחק של רולנדס בסרט זכה לתשבחות מרחיקות לכת שהגדירו את הופעתה כלא פחות ממושלמת, זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הראשית בתפקיד דרמטי אך הפסידה את פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לאלן בורסטין. הופעה זכורה שנייה תחת בימויו קאסאווטס רשמה בדרמת הפסיכולוגית "ליל הבכורה" בתור שחקנית התיאטרון מיירטל גורדון, התפקיד זיכה את רולנדס בפרס דב הזהב לשחקנית הטובה ביותר ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב בתפקיד ראשי. בנוסף שיחקה לצידו של קאסאווטס גם במותחן האקשן "אזהרה של שתי דקות".
ב-1980 קצרו קאסאווטס ורולנדס הצלחה נוספת על עבודתם יחד במותחן הפשע "גלוריה" בה שיחקה רולנדס בתפקיד גלוריה סוונסון שבורחת מאנשי מאפיה שחיסלו את שכניה. על הופעתה המרתקת הועמדה בפעם השנייה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר והפסידה לסיסי ספייסק. בתחילה קאסאווטס לא היה מעוניין לביים את הסרט אלא רק למכור את הזכויות ואת התסריט, לבסוף נענה לבקשתה של רולנדס לגלם את התפקיד הראשי בסרט בבימויו. הסרט זכה לחידוש ב-1999 שבויים על ידי סידני לומט.
ב-1982 כיכבו השניים בעיבוד הקולנועי המודרני למחזהו של ויליאם שייקספיר "הסערה", כשרולנדס מגלמת את אנטוניה אשתו המלחיצה של הארכיטקט פיליפ דימטריס. שיתוף הפעולה האחרון של בני הזוג לפני מותו של קאסאווטס היה בסרט בבימויו ובהפקתם של מנחם גולן ויורם גלובוס "נחשולי אהבה" שם גילמו אח ואחות.
המשך הקריירה
לאחר סיום עבודתה עם קאסאווטס התמקדה רולנדס בעיקר בהפקות טלוויזיה, תפקידה הביוגרפי בתור בטי פורד רעייתו של נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד העניק לה את פרס גלובוס הזהב ואת פרס אמי בשנת 1987. הייתה מועמדת לאותם הפרסים גם על הופעתה בסרט הטלוויזיה "קיפאון מוקדם". ב-1988 שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של וודי אלן "אשה אחרת" בתור מריון פוסט מרצה לפילוסופיה כבת 50 ששוכרת משרד במנהטן לצורך כתיבת ספרה.
ב-1991 הופיעה בסרטו של ג'ים ג'ארמוש "מונית לילה" בתור מלהקת השחקנים ויקטוריה סנלינג בעלילה שבעיר לוס אנג'לס וזכתה בפרס אמי על תפקידה בסרט "פנים של זר". שיתפה פעולה עם הולי האנטר בשתי קומדיות "עוד סיבוב" ו"מאוהבת ללא תקנה" עליה קיבלה ב-1992 מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
שיחקה בדרמה הקומית של לאסה הלסטרם "משהו לדבר עליו" את ג'ורג'יה קינג אמה של גרייס (ג'וליה רוברטס). ב-1996 לוהקה על ידי בנה במאי הקולנוע ניק קסאווטס לדרמה הקומית "תקווה מחודשת" לצידה של מריסה טומיי. על תפקידה בתור האלמנה מילדרד הוקס קיבלה רולנדס מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר.
שיחקה ב-1998 בסרטים "משחקים מהלב" בתור חנה רעייתו של פול (שון קונרי) ובסרטו של פורסט ויטאקר "משב של תקווה" בתור רמונה קאלברט אמה המוזרה של בירדי (סנדרה בולוק). בנוסף גילמה את סבתו של הילד הנכה והמנודה קווין בסרט "מעל כולם".
זכתה בפרס אמי הרביעי שלה בקריירה בשנת 2003 על הופעתה בתור וירג'יניה אמה של דבי מילר (אומה תורמן) בסרט "עיוורון היסטרי", על הופעתה גם הועמדה בפעם השמינית לפרס גלובוס הזהב. ב-2004 שיחק בתפקידה הראשי השני תחת בימויו של בנה ניק בדרמה שוברת הקופות "היומן", גילמה בסרט את דמותה המבוגרת של אלי קלהום אשתו של נוח (ג'יימס גארנר).
השתתפה גם במותחן "לקחת חיים" בתור אמו של מרטין אשר (אית'ן הוק) ובסרט האימה "סודות נעולים" בתור ויולט דבראוקס אשתו של בנג'מין המשותק (ג'ון הארט) המביעה עוינות כלפי קרוליין אליס (קייט הדסון) שבאה על מנת לסייע לבעלה הגוסס.
לאחר ששיחקה בשלושה סרטים של בנה, הופיעה רולנדס גם ב"אנגלית שבורה" סרטה העצמאי של ביתה זואי קאסאווטס. בשנים האחרונות התפרסמה בזכות תפקידה בסרט הטלוויזיה "אם אלוהים היה שמש" בתור מליסה, קשישה יהודייה הגוססת מסרטן שנאבקת למות בשקט בביתה מבלי לעבור טיפולים כימותרפיים, על תפקידה הועמדה לפרס אמי ולפרס גילדת השחקנים. הועמדה ב-2009 לפרס אמי בפעם השמינית במספר על הופעת אורח בסדרה "מונק".
חיים אישיים
רולנדס התחתנה ב-1954 עם הבמאי, תסריטאי ושחקן הקולנוע ג'ון קאסאווטס שנחשב למייסד הקולנוע העצמאי האמריקאי, הזוג היה נשוי עד למותו של קאסאווטס ב-1989. הופיעה לצידו ותחת בימויו בעשרה סרטים. לזוג נולדו שלושה ילדים: במאי הקולנוע ניק קסאווטס, התסריטאית זואי קאסאווטס והשחקנית אלכסנדרה קאסאווטס.
קישורים חיצוניים
"ליל הבכורה: קסווטס מטשטש בין קולנוע למציאות": פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "פסטיבל כאן", בהגשת דני מוג'ה ויונתן גת
פיוס השני
פיוס השני, בשמו בלידה אנאה סילביו ברתולומאו פיקולומיני (באיטלקית: Enea Silvio Bartolomeo Piccolomini, או Pio Secondo, בלטינית: Aeneas Sylvius או כאפיפיור Pius Secundus; 18 באוקטובר 1405 קורסיניאנו, בימינו פיינצה – 14 באוגוסט 1464 קולה סן צ'יריאקו, אנקונה) היה איש כמורה קתולי, דיפלומט וסופר איטלקי מטוסקנה, אפיפיור בין 19 באוגוסט 1458 - 14 באוגוסט 1464. בצעירותו שימש, בין השאר, כמזכיר של האנטי-אפיפיור פליקס החמישי, של הקיסר הגרמני פרידריך השלישי ושל האפיפיור אאוגניוס הרביעי. אדם בעל השכלה רחבה וכישרון, כתב בשפה הלטינית של ימי הביניים פרוזה, שירה, מחזות בחרוזים, ספרים היסטוריים-גאוגרפיים, דתיים ופדגוגיים וספר אוטוביוגרפי שנקרא "פירושים", האוטוביוגרפיה היחידה הכתובה בידי אפיפיור.
ילדותו ושנות לימודיו
פיוס השני נולד ב-1405 בקורסיניאנו (בימינו פיינצה) עיירה קטנה מדרום לסיינה, במשפחתו של סילביו פיקולומיני, אציל בעל אחוזה קטנה, שירד בנכסיו, ושל אשתו, ויטוריה לבית פורטגרי (Forteguerri). אנאה היה הילד הבכור והבן היחיד ששרד מתוך 18 הילדים של בני הזוג והיו לו עוד שתי אחיות - קתרינה ולאודומיה, לימים אמו של האפיפיור פיוס השלישי. בני פיקולומיני היו קודם תושבי סיינה, אך גורשו משם באמצע המאה ה-14 בעקבות המרד העממי שהדיח מהשלטון את הממשלה האריסטוקרטית של "התשעה", והתרוששו. סבו של אנאה התיישב בקורסיניאנו. ההורים, שהיו מיוחסים מרחוק למשפחת אמידאי מפירנצה ודרכה, לפי המסורת, למשפחה הרומית העתיקה יוליה, בחרו לקרוא לבנם אנאה. זאת מכיוון שאיניאס, בנה של ונוס, נחשב לאב הקדמון של משפחת יוליה.
גילה גזיאל
גילה גזיאל (נולדה ב-1961) היא ניצב בדימוס במשטרת ישראל. בתפקידה האחרון שמשה ראש אגף משאבי אנוש.
פיוס השני
ילדותו ושנות לימודיו
בילדותו נהנה פיקולומיני משלוות העיירה על בתיה שנבנו בימי הביניים, שמהם נשקפים נופי עמק ואל ד'אורצ'ה. כנער זכה לחינוך מובחר. החל משנת 1423, לפי רצון אביו, למד משפטים באוניברסיטת סיינה. הקורסים לא מצאו חן בעיניו והעדיף להתעמק בקלאסיקה הרומית והיוונית -בשירה וברטוריקה, ובמיוחד בקריאת כתבי אפלטון, קיקרו וסנקה. בזמן הפנוי בילה עם ידידים ובחברת נשים יפות. בשנת 1429 שלח אותו אביו להשתלם באוניברסיטת פירנצה. ניצל הזדמנות זו כדי להתוודע למלומדים ההומניסטים שפעלו בעיר הזאת, בהם פרנצ'סקו פיללפו, לאונרדו ברוני ופוג'ו ברצ'ולינו. בתום לימודיו חזר לסיינה.
מזכיר של מנהיגים
בשנת 1431 התקבל פיקולומיני כמזכיר בשירות דומניקו קפראניקה, הבישוף של פרמו, שעמד אז להשתתף בוועידת הכנסייה הקתולית בבזל (1431-1439). האפיפיור מרטינוס החמישי המנוח מינה בזמנו את הבישוף קפראניקה לקרדינל, אך האפיפיור המכהן, אאוגניוס הרביעי, סירב ליישם החלטה זו של קודמו. לכן בעת ועידת בזל הבישוף ומזכירו נמצאו בשורות האופוזיציה לאפיפיור אאוגניוס. פיקולומיני נשלח על ידי הבישוף קפראניקה לשליחויות רצופות הרפתקאות, למשל מעבר להרי האלפים ג'נובה) אותן מילא למרות תנאי מזג האוויר הקשים. בסופו של דבר כשמעבידו לא גמל לו על מאמציו חיפש משרות בשדות אחרים. עבד בשירותם של ניקודמו דלה סקאלה, הבישוף של פרייזינג ושל ברטולומאו, בישוף נובארה, ולאחר מכן אצל הקרדינל ניקולו אלברגאטי. ליווה את האחרון בוועידת אראס, שבה התנהל בשנת 1435 משא ומתן לשלום בין צרפת לבורגונדיה. אלברגאטי, שייצג בוועידת בזל את האפיפיור אאוגניוס הרביעי, שלח את פיקולומיני לשליחות חשאית בסקוטלנד. מאוחר יותר נתן פיקולומיני גרסאות שונות בנוגע למהות משימתו. ביקר בהזדמנות זו גם באנגליה ומאוחר יותר תיאר ביקור זה בספרו. הנסיעה בסקוטלנד התרחשה גם היא במזג אוויר סוער במיוחד. פיקולומיני נשבע ללכת יחף מן הנמל שבו נחת - דנבאר, ועד לקפלה הכי קרובה, המוקדשת למרים הקדושה. הסתבר שהקפלה נמצאה בווייטקרק, עשרת מיל מרחק מהנמל ומסע הרגליים היחפות בשלג ועל הקרח השאירו אותו עם כאבי פרקים ברגליים לכל החיים. אמנם הוא אובחן מאוחר יותר גם במחלת הצינית. אבל בסקוטלנד היו לו גם הרפתקאות רומנטיות. שם נולד בנו השני, ללא נישואים, אחרי שבנו הבכור נולד בשטרסבורג.
גילה גזיאל
ביוגרפיה
גזיאל בעלת תואר ראשון בעבודה סוציאלית בהצטיינות ותואר שני בחינוך מהאוניברסיטה העברית. מתגוררת במכבים-רעות, נשואה ואם לשלוש בנות.
גזיאל התגייסה למשטרת ישראל ב-1987 לתפקיד קצינת רווחה ומילאה שורת תפקידים באגף משאבי אנוש. ב-1998 קודמה לדרגת סגן-ניצב ומונתה לראש מדור פרישה ונפגעים במחלקת פרט ובהמשך כיהנה כראש לשכת הגיוס וכראש מדור קידום ושיבוץ קצינים. ב-2006 מונתה לראש מחלקת משאבי אנוש במשמר הגבול בדרגת ניצב משנה. ב-2007 מונתה לראש מחלקת פרט באגף משאבי אנוש. ב-2011 מונתה לסגנית ראש האגף בדרגת תת-ניצב. ב-2013 גזיאל פעלה מול המשרד לביטחון הפנים ומול משרד האוצר לקביעת עליה מדורגת בשכר הנגדים.
פיוס השני
מעורבות בפוליטיקה ובדיפלומטיה
בשובו לבזל החליט להישאר בעיר, אף על פי שלא מצא את פטרונו שעזב את העיר, ומילא תפקידים שונים בקונציליום שנאבק באפיפיור. על אף היותו עדיין אדם "חילוני" זכה להיבחר בין מנהיגי הכינוס. הוא תמך באפיפיור חלופי, האנטי-אפיפיור פליקס החמישי, הלא הוא אמדאו השמיני, דוכס סבויה, היה למזכירו והשתתף בהכתרתו בשנת 1439. עדיין נרתע מאוד מדרכי הנזירים ודחה ההצעות להיות מוסמך כדיאקון. כנציג של ועידת בזל בדיאטה שהתכנסה בפרנקפורט בשנת 1442 פגש שם לאחר מכן את פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהתרשם מאוד מכישוריו הספרותיים ועבר לשירותו כמזכיר בקנצריה הקיסרית בווינה. בווינה זכה פיקולומיני לכתר של משורר מצטיין ולחסות הקנצלר של הקיסר, קספר שליק. יש משערים כי פרשת האהבים המתוארת בספרו של פיקולומיני, "ספור שני המאהבים" מתאר מקרה ריאלי מחיי הקנצלר. בהשפעת שליק עבר מהמחנה של האנטי-אפיפיור פליקס, שסיכויו להצליח נראו לו קלושים, למחנה תומכיו של האפיפיור אאוגניוס הרביעי. בשנת 1445 נשלח על ידי הקיסר בשליחות רשמית אל האפיפיור ברומא וזכה לפטור מעונש כנסייתי על מעשיו בעבר בוועידת בזל, כולל על תפקידו בהכתרת האנטי-אפיפיור פליקס. חזר לגרמניה עם מחויבות לסייע לאפיפיור. עמל רבות ליישר הדורים בין חצר האפיפיור והאלקטורים האימפריאליים הגרמנים ובשנת 1447 שיחק תפקיד מוביל בהשגת פשרה בין האפיפיור אוגניוס הרביעי שנמצא במיטת דווי, ובין הנסיכים הגרמנים. כתוצאה מכך הקונציליום בבזל והאנטי-אפיפיור מבודדים במערכתם.
עלייתו בהייררכיה של הכנסייה הקתולית
שינוי עמדתו הפוליטית התלווה גם תפנית בדרכו הרוחנית. ב-4 במרץ 1447 נכנס פיקולומיני לשורות הכמורה ויורשו של האפיפיור אאוגניוס, ניקולאוס החמישי, מינה אותו לבישוף טריאסט. בתוקף מעמדו זה שיחק תפקיד מוביל בחתימת ה"קונקורדט" של וינה. ב-1450 התמנה כבישוף סיינה.
בשנת 1450 נשלח על ידי הקיסר פרידריך השלישי לעוד משימה דיפלומטית עדינה: לנהל משא ומתן סביב נישואי הקיסר לנסיכה אלינור של פורטוגל. שנה לאחר מכן נשלח לבוהמיה וחתם, לשביעות רצון הצדדים, על הסכם עם מנהיג ההוסיטים, יירז'י מפודבראדי. ב-1452 ליווה פיקולומיני את הקיסר פרידריך השלישי לרומא לצורך נישואיו לאלינור. הקיסר הוכתר אז ברומא על ידי האפיפיור עצמו. כעבור שלוש שנים שוב הגיע פיקולומיני לרומא על מנת להכריז על נאמנות גרמניה לאפיפיור החדש, קליקסטוס השלישי. הביא איתו המלצות חמות מהקיסר ומאולסלו הראשון, מלך הונגריה שהיה גם מלך בוהמיה, על מנת שימונה לקרדינל. אולם באותו זמן היה עסוק האפיפיור החדש בעיקר בקידום אחייניו. כך נאלץ פיקולומיני להמתין עד 18 בדצמבר 1446 כשסוף-סוף התמנה כקרדינל. קודם לכן מילא את התפקיד של בישוף של וארמייה (ארמלנד).
גילה גזיאל
ביוגרפיה
ב-2016 גזיאל פעלה לשיפור שכר הקצינים, בעקבות הפער אשר נוצר בין שכר הנגדים לבין שכר הקצינים. המפכ"ל והשר לביטחון הפנים אישרו כי קצינים יתוגמלו עם יציאה לקורס קצינים ובסיום הקורס. באותה שנה פיתחה פרויקט לחיזוק חוסנם הנפשי של השוטרים, במטרה לספק מענה ותמיכה לשוטרים הנחשפים למראות קשים, טראומות ואלימות קיצונית. הפרויקט כולל, בין היתר, מוקד טלפוני לבכירים מדרגת סגן-ניצב ומעלה וסדנאות בנושא לכלל השוטרים. בנובמבר גזיאל הקימה מרכז פרישה עבור גמלאי המשטרה, אשר מקיים הכשרות ומעסיק הגמלאים כמתנדבים במשטרת ישראל.
ב-2018 גזיאל פעלה מול משרד האוצר לטובת מתן תוספת העדר ביטחון תעסוקתי לשוטרים ולגמלאים, בדומה לתוספת הניתנת למשרתי הקבע בצה"ל. באוקטובר 2018 הממשלה אישרה את תיקון השכר וקבלת התוספת החלה בינואר 2019. באותה שנה נחקרה גזיאל בחשד להפרת אמונים, אך הכחישה את המיוחס לה. בראשית 2019 פרשה ממשטרת ישראל.
פיוס השני
הכינוס במנטובה
אחרי שכרת ברית עם פרננדו השני, מלך אראגון, הטוען האראגוני לכס המלכות של נאפולי, כינס פיוס השני ב-1 ביוני 1459 בעיר מנטובה כינוס של השליטים הנוצרים ונציגיהם על מנת לתכנן פעולה משותפת נגד האיום הטורקי. בגלל מעט המשתתפים הכינוס נפתח רק בסתיו. בנאומו ב-26 בספטמבר 1459 בקתדרלה במנטובה קרא פיוס השני למסע צלב חדש נגד העות'מאנים שבאותה תקופה היו משלימים את כיבוש הבלקן כולו. נכחו במעמד דוכס מילאנו, פרנצ'סקו ספורצה, המרקיז לודוביקו השני גונזאגה, שליט רימיני, סיג'יסמונדו מלטסטה, שגרירי אראגון, ממלכת נאפולי, ונציה, פירנצה, סיינה, פרארה, בולוניה, לוקה, נציגי פלופונסוס, רודוס, קפריסין, אפירוס ואיליריה. בנאום נוסף ב-14 בינואר 1460 דיבר פיקולומיני על מסע צלב שיימשך שלוש שנים. תהלוכתו אל מקום הכינוס במנטובה נראתה כמו צעדת ניצחון. אולם הוועידה עצמה התגלתה ככישלון בגלל חוסר רצונן של המעצמות הנוצריות להשתתף במסע הצבאי נגד מהמט השני "הכובש". ונציה שידרה הבטחות שוא, צרפת לא הבטיחה כלום, מתוך זעם על התערבות האפיפיור נגד מועמדה לכס המלכות בנאפולי, ג'ובני לבית אנז'ו. גרגוריוס מהיימבורג, אחד מהנציגים הגרמנים, התייחס ביוהרה מופגנת כלפי הכס הקדוש. הגרמנים הבטיחו בסופו של דבר לגייס 32,000 לוחמים רגלים ועוד רבבת פרשים, אך הבטחות לחוד ומעשים לחוד. הכינוס הצהיר על מלחמת שלוש שנים נגד הטורקים, אך לא הגיע לשום סיכום מעשי.
האפיפיור הצליח, יש אומרים, להשפיע על שליט ולאכיה, ולאד המשפד, אותו העריך מאוד - להתחיל במהלך צבאי נגד הסולטן. שיא המהלך הזה היה התמודדותו של ולאד המשפד עם הפלישה העות'מאנית המסיבית לארצו בשנת 1462 וניסיונו במתקפת הלילה מ-17 ביוני באותה שנה להרוג את מהמט השני במחנה צבאי ליד טרגובישטה.
בחזרתו מהקונגרס, שהה פיוס השני זמן ממושך באזור הולדתו על יד סיינה, כשהתלווה בלודוביקו גונזגה. האפיפיור תיאר בהתלהבות בספרו את רגעי הקסם שבילה באותם ימים של חיים בכפר. נקרא בחזרה לרומא עקב המהומות בראשות טיבורציו די מאזו, שנתפס לבסוף והוצא להורג. בהמשך הועסק פיוס השני לא מעט במלחמה על כתר נאפולי שפרצה בין תומכי בית אראגון ובין אוהדי בית אנז'ו (אנז'ו-ואלואה). בימי הסכסוך כנופיות של ברונים מורדים וקונדוטיירים בוזזים גרמו נזקים גם למדינת האפיפיור. המלחמה הסתיימה בניצחון פרננדו (פראנטה), בן בריתו של האפיפיור. במרבית הזמן שחלף לאחר מכן היה עסוק פיוס השני במאבק עד חורמה נגד הקונדוטיירה סיג'יסמונדו פנדולפו מאלאטסטה מרימיני שנגמר עם כניעה כמעט מוחלטת של האציל המרדן.
פיוס השני ניסה לתווך בינתיים במלחמת שלוש עשרה השנים (1466-1454) בין שני צדדים קתוליים: פולין והאבירים הטבטונים. משלא הצליח, הטיל נידוי על הפולנים ועל הפרוסים כאחד. האפיפיור היה מעורב בנוסף גם במריבות עם המלך הצ'כי ייז'י מפודייבראדי ועם הארכידוכס של אוסטריה, זיגמונד. על האחרון הטיל חרם לאחר שהעז לעצור את ניקולאוס קוזאנוס, מלומד הומניסט ובישוף של בריקסן.
ביולי 1461 הכריז פיוס השני את קתרינה מסיינה כקדושה של הכנסייה ובאוקטובר אותה שנה זכה בהישג דיפלומטי מזהיר כששכנע את מלך צרפת החדש, לואי האחד עשר, לבטל את ה"הסנקציה הפרגמטית מבורז'" שהגבילה קשות את סמכות האפיפיור בתוך צרפת. אולם לואי האחד עשר ציפה שפיוס השני יתמוך בצד הצרפתי במלחמת הכתר בנאפולי וכשהתאכזב חידש את הסנקציה באמצעות צווים מלכותיים.
ההכנות למסע הצלב שפיוס השני שאף לארגן התקדמו בעצלתיים. האפיפיור, מצידו, עשה כל מאמץ אפשרי: אפילו ניסח מכתב לסולטן מהמט השני עם דרישה שיזדרז להתנצר. ככל הנראה, המכתב לא נשלח בסופו של דבר. קרו עם זאת גם כמה אירועים מעודדים, כמו הבאתו לרומא מן המזרח של ראשו הקדוש אנדריאס, שצוינה בטקס ציבורי באפריל 1462, ופשרה מוצלחת שהשיג פיקולומיני בין הקיסר הגרמני למלך הונגריה. עוד סיבה לנחת הייתה גילוי מחצבות אלום בטולפה, בשטח מדינת האפיפיור. הן היו עשויות לתרום לאוצרו.
גינוי עבדות המתנצרים
ב-7 באוקטובר 1462 גינה פיוס השני כ"פשע גדול" את הפיכת המתנצרים החדשים לעבדים, זאת באיגרת ששלח לשליט מקומי באיים הקנריים. בנוסף הורה להטיל עונשים כבדים על מפרי פקודתו. הוא לא גינה את העבדות ואת סחר העבדים כשלעצמם, אלא התייחס אך ורק לשיעבודם של המוטבלים לנצרות, שהיו למעשה מיעוט קטן בקרב העבדים שנשבו על ידי פורטוגל. מאוחר יותר הזכיר האפיפיור אורבנוס השמיני את אזהרה זו של פיוס השני (Apud Raynaldum in Annalibus) Ecclesiasticis ad ann n.42) וציין גם הוא כי היא התייחסה למתנצרים החדשים.
חוליו ומותו
באנקונה ההכנות למלחמה דרכו במקום מחוסר אמצעי הפלגה, למרות ניסיונו של פיוס השני להלהיב את הצלבנים שהתכנסו. כשסוף-סוף הגיע הצי הוונציאני בנמל אנקונה, האפיפיור שתשו כוחותיו ונמצא על ערש דווי היה מסוגל לראותו רק בעד חלון חדרו.
יומיים לאחר מכן, ב-14 באוגוסט 1464 נפח את נשמתו. יורשו קיבל את השם פאולוס השני. פיוס השני נקבר בכנסיית סנט' אנדראה דלה ואלה, בעוד מצבה ריקה נושאת את שמו הוצבה בתוך הבזיליקה סן פייטרו. מאוחר יותר גם המצבה הועברה לסנט' אנדראה.
ספרים
זיכרונותיו "פירושים" - ב-12 כרכים - קרואים כך (Commentarii) בדומה לספר זכרונות של יוליוס קיסר, וכתובים גם הם בגוף שלישי. חובר ככל הנראה בשנים 1462–1463 ויוחס זמן ממושך למחברים אחרים (כמו גובלינוס, קרוב משפחה גרמני של פיקולומיני, שנתגלה בסופו של דבר כמעתיק בלבד). הספר נועד להלל את דמותו של האפיפיור המחבר, כאדם חסר פניות, מוסרי, גם כפוליטיקאי וגם כראש הכנסייה, ושלא חסך מאמצים על מנת לדאוג לצורכי העולם הנוצרי. היצירה מתארת את העולם שבו חי המחבר, את נסיעותיו, את מנהגי בני האדם אותם פגש, ומציגה תמונה בעלת עוצמה של החברה בתקופת הרנסאנס. לספר גם מטרה רוחנית-דתית - לשכנע את הנוצרים לגלות מחדש את אמונתם. פיקולומיני עובר בזכרונותיו על אירועי חייו, תוך הצדקת פעולותיו. הספר הוצא לאור בשנת 1584 בעריכתו של הארכיבישוף מסיינה, פרנצ'סקו בנדיני (1588-1529). העורך רם המעלה צינזר באופן קשה את הספר, והסיר ממנו קטעים שנחשבו לשערורייתיים או מבישים וערך שינויים בסגנון. רבים מן הקטעים שהוסרו בזמנו פורסמו על ידי קוניוני, יחד עם עוד כתבים שלא היו ידועים, בשנת 1984 ב-"Transazione" של האקדמיה הלאומית דיי לינצ'אי. לספר ערך היסטורי רב.
יותם רימוני
טומי יותם רימוני (1927 – 5 באפריל 2021) היה תעשיין ישראלי, מייסד החברות רימוני תעשיות ורימוני פלסט.
ביוגרפיה
יותם נולד בשנת 1927 ברומניה. בשנת 1940 הצליח עם הוריו ואחותו הבכורה להימלט מציפורני הנאצים ולעלות לארץ ישראל. לאחר סיום כיתה ח' הלך לעבוד ולסייע בפרנסת המשפחה במקביל ללימודי ערב בבית ספר מקצועי. לאחר השירות הצבאי בפלמ"ח התחיל את דרכו המקצועית בתעשייה הצבאית (תע"ש). תאונת דרכים הובילה אותו לשיקום ארוך בבית חולים, האחות המטפלת בו, אסתר גליק, הפכה לימים לאשתו ושותפתו בחיים ובקריירה. ביחד הביאו לעולם שלושה בנים: רפי, גדי ודני. המשפחה הענפה השתלבה גם היא במפעל חייו ובתעשייה.
בשנת 2017 נחנך משכן החברה החדש במודיעין. המעבר למשכן החדש התרחש בדיוק לקראת יום הולדתו ה-90 של יותם.
יותם זכה לראות את מפעל חייו המשפחתי הופך לבית למאות עובדים. ההצלחה העסקית לוותה גם במעורבות בפרויקטים קהילתיים בהם דוגלת החברה ועוזרת במתן עבודה לאוכלוסיות שונות. בשנת 2020 קרן פימי הצטרפה כשותפה בשליטה משותפת בתמורה ל-150 מיליון ש"ח.
בשנת 2000, פרש מתפקיד מנכ"ל רימוני תעשיות, ובנו דני רימוני מונה למנכ"ל במקומו. לאחר פרישתו, התפנה לעסוק בתחביבו – בניית דגמים של מכונות בבית מלאכה קטן שהקים בביתו. דגמים אלו מעטרים את חדר הישיבות במשרדי החברה במודיעין.
יותם רימוני נפטר ב-5 באפריל 2021 בביתו ברמת חן כשלצידו אסתר ושלושת בניו.
לורי הקוקוס
מאפיינים
אורך הלורי הוא כ-25-30 ס"מ, משקלו כ-109–137 גרם והוא בעל גוונים עזים של ירוק, אדום, צהוב וכחול המזכירים מעט את לורי הקשת. הוא בעל מקור אדום או כתום, ראש כחול והצוואר חום. העורף צהוב ורוב הגוף ירוק עז, החזה אדום ומפוספס בכחול-שחור ותחילת הרגליים צהובות לסירוגין. הזנב ירוק והקצוות ירוקים-צהובים והעיניים אדומות. מקור הלורי מותאם לליקוט צוף מפרחים ויש לו לשון ארוכה בהתאם.
שני הזוויגים דומים מאוד בגודלם ומראם. הם מונוגמיים ומטילים 2 ביצים פעם או פעמיים בשנה, לרוב בין יולי לדצמבר.
הלורי חי בטבע באיי אינדונזיה וגינאה החדשה במגוון בתי גידול בגבעות מיוערות, יערות מנגרובים, יערות גשם טרופיים, ביצות, סוואנה טרופית וכן בקרבת פרדסים ופארקים והוא מצוי עד לגובה 2,440 מטר.
הלורים ניזונים בעיקר מצוף ואבקה, אך גם את הפרחים עצמם וכן זרעים, פירות, פירות יער, חרקים בוגרים וזחלים.
הפסקת החשמל בפקיסטן (2015)
הפסקת החשמל בפקיסטן הייתה מתקפת טרור שהתרחשה בלילה שבין ה-24 לבין ה-25 בינואר 2015. נזק שגרמו טרוריסטים למתקני תמסורת חשמל בדרום-מערב פקיסטן הביא לניתוק אספקת החשמל ל-140 מיליון מתוך 180 מיליון תושבי המדינה. במהלך ה-25 בינואר חודשה אספקת החשמל למרבית הצרכנים שנותקו ממנה. הייתה זו הפסקת חשמל מהגדולות בתולדות המדינה.
מתקני התמסורת שנפגעו נמצאו בקרבת תחנת הכוח אוץ' שבחבל בלוצ'יסטן, בדרום מערב פקיסטן. לפי הודעת משרד המים והאנרגיה של פקיסטן הם חובלו על ידי מורדים בני החבל, החותרים לעצמאותו ולהתנתקותו מפקיסטן. זו הייתה הפגיעה השלישית בתוך עשרה ימים של המורדים בתשתיות החשמל באזור זה.
בעקבות הפגיעה במתקנים התחולל נחשול מתח ברשת החשמל של המדינה, אשר גרם לקצרים ולניתוק אספקת החשמל ל-140 מיליון צרכנים. בין האזורים שנפגעו היו הבירה איסלאמאבאד והעיר הגדולה במדינה, קראצ'י.
נדב לוי
נדב לוי (נולד ב-24 במרץ 1979) הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי בענף הבוצ'יה, אשר מתגורר בכפר סבא. השתתף במשלחת הישראלית למשחקים הפראלימפיים לטוקיו ונשא את דגל ישראל בטקס הפתיחה (יחד עם מורן סמואל), אלוף אירופה, הולנד (2023).
ביוגרפיה
עקב חוסר חמצן בזמן הלידה, נדב נולד עם שיתוק מוחין (CP). נדב גדל והתחנך בקיבוץ מעגן שעל שפת הכנרת במסגרות החינוכיות הרגילות, וסיים את לימודיו האקדמאיים במכללת עמק הירדן ואוניברסיטת בר-אילן. החל משנת 2009 נדב עובד בחברת "הראל", כמנתח מערכות ומנהל פרויקטים ועוסק בספורט הישגי כספורטאי במועדון איל"ן ברמת גן עם המאמן ברוך חגאי במקביל לעבודתו.
קריירה בספורט פראלימפי
כספורטאי ומאמן בענף, נדב לקח חלק בעשרות תחרויות רשמיות בחו"ל ביניהן אליפויות אירופה, אליפויות עולם ובמשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016).
באוגוסט 2017, נדב היה מדורג עשירי בעולם, וזכה במדליית כסף במשחקים העולמיים הפתוחים אשר נערכו בסביליה בספרד. נדב היה הנציג הראשון של ישראל במשחקים הפאראלימפיים בענף הבוצ'יה.
ברמה הארצית, נדב היה אלוף ישראל ב-2010 ושמר על התואר כ-6 שנים ברציפות עד 2016, וב-2018 הצליח שוב לזכות בתואר.
הניקוד שצבר לוי בדרוג העולמי לאחר אליפות העולם הפתוחה שהסתיימה ב־31 באוקטובר 2016 בפורטוגל, הבטיח את הכרטיס שלו לטוקיו. עבור נדב, יהיו אלה המשחקים הפאראלימפיים השניים, לאחר שכבר השתתף בריו 2016, שם הגיע למקום ה-9.
נדב הגיע לרבע הגמר באליפות העולם ב-2018 ו-2019, ולמקום הרביעי באליפות אירופה בשנים 2017 ו-2019.
ב-2023, זכה באליפות אירופה שהתקיימה בהולנד, כשניצח 4:5 את רוברט מז'יק מסלובקיה (11 בעולם).
איגוד תעשיית ההקלטות הבלגי
איגוד תעשיית ההקלטות הבלגי (באיטלקית: Belgian Entertainment Association; ובקיצור: BEA) הוא ארגון העוקב אחר כמעט כל ההיבטים של ענף ההקלטות בבלגיה. האיגוד הוקם בשנת 2008 והמטה שלו נמצא בבריסל, בלגיה.
ה-BEA נחשב לאיגוד תעשיית ההקלטות הבלגי הרשמי על ידי IFPI.
תעודה על מכירות
איגוד תעשיית ההקלטות הבלגי מעניק תעודות זהב, פלטינה ויהלום על מכירות של סינגלים, אלבומים ואלבומי וידאו:
קנת' אנדרסון
גנרל סיר קנת' ארתור נואל אנדרסון (באנגלית: Kenneth Arthur Noel Anderson; 25 בדצמבר 1891 – 29 באפריל 1959) היה איש צבא בריטי הידוע בשל פיקודו על הארמייה הראשונה של צבא בריטניה במלחמת העולם השנייה במהלך הנחיתות בחופי אלג'יריה בנובמבר 1942 המכונות מבצע לפיד, ובמהלך המערכה שבתוניסיה שלאחריהן. על אף שפיקד בהצלחה על מבצע נחיתה מסובך מבחינה אסטרטגית ולוגיסטית, אופיו המופנם, וחלקו בתבוסת בעלות הברית בקרב מעבר קסרין בפברואר 1943 הביאו לכך שלאחר המערכה בצפון אפריקה לא קיבל עוד פיקוד קרבי. לאחר המלחמה שימש זמן מה כמושל גיברלטר, ולאחר מכן פרש בשנת 1952.
קריירה מוקדמת
קנת' אנדרסון נולד ב-25 בדצמבר 1891 במדרס שבהודו הבריטית למהנדס רכבות ממוצא סקוטי. אנדרסון התחנך בבית הספר היוקרתי צ'ארטרהאוס, ובשנת 1911 התגייס לצבא הבריטי ושירת ברגימנט בני הרמה סיפורט.
במלחמת העולם הראשונה לחם אנדרסון בחזית המערבית, ואף נפצע ב-1 ביולי 1916 במהלך הקרב על הסום, מה שזיכה אותו בעיטור הצלב הצבאי. לאחר החלמתו בשנת 1918 נשלח אנדרסון למזרח התיכון, תוך שהוא מועלה לדרגת מייג'ור. במהלך אותה שנה התחתן אנדרסון עם קתלין גמבל, בתם של ארתור רג'ינלד קמבל ואשתו ג'ני.
בשנת 1920 מונה אנדרסון לשליש רגימנט הסוסים הסקוטי והועלה לדרגת מייג'ור, ובשנת 1924 נשלח ללימודים במכללה לפיקוד ומטה. בשנת 1928 מונה אנדרסון לתפקיד מטה בדיוויזיה ה-50, ובשנת 1930 הועלה לדרגת לוטננט-קולונל ומונה למפקד הגדוד ה-2 של רגימנט בני הרמה סיפורט בגבול הצפון-מערבי של הודו. באוגוסט 1934 הועלה אנדרסון לדרגת קולונל, ומונה למפקד החטיבה ה-152. בינואר 1938 הועלה אנדרסון לדרגת בריגדיר, ומונה למפקד החטיבה ה-11.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, נשלח אנדרסון עם חטיבתו לצרפת, כחלק מחיל המשלוח הבריטי, ופיקד עליה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. לאחר שמונה ברנרד מונטגומרי למפקד הקורפוס ה-2, מינה אלן ברוק את אנדרסון למפקד הדיוויזיה ה-3. ביוני 1940 לאחר פינוי דנקירק מונה אנדרסון למפקד הדיוויזיה ה-1, והועלה לדרגת מייג'ור גנרל. במאי 1941 מונה אנדרסון למפקד הקורפוס ה-8, והועלה לדרגת לוטננט גנרל. באפריל 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-2, וביולי 1942 מונה למפקד הפיקוד המזרחי.
באוגוסט 1942 מונה אנדרסון למפקד הארמייה הראשונה, במקום אדמונד שרייבר שחלה במחלת כליות, ולא היה כשיר לפיקוד קרבי. בנובמבר 1942 השתתפה הארמייה במבצע לפיד, ולאחר מכן במערכה בתוניסיה. בפברואר 1943 ספגה הארמייה מפלה קשה בקרב מעבר קסרין, וכמעט שהודח מתפקידו. לאחר כניעת כוחות מדינות הציר בתוניסיה במאי 1943 חזר אנדרסון לבריטניה, וביולי 1943 מונה למפקד הארמייה השנייה. בינואר 1944 הוחלף אנדרסון על ידי מיילס דמפסי, ומונה שוב למפקד הפיקוד המזרחי. בדצמבר 1944 מונה אנדרסון למפקד פיקוד מזרח אפריקה, ופיקד עליו עד לשנת 1946. בשנת 1947 מונה אנדרסון למושל גיברלטר, וביולי 1949 הועלה לדרגת גנרל. בשנת 1952 פרש אנדרסון מתפקידו, וב-29 באפריל 1959 מת בגיברלטר.
קרל השלישי, דוכס לורן
קרל השלישי, דוכס לורן (בגרמנית: Karl III. von Lothringen; 18 בפברואר 1543 - 14 במאי 1608), היה דוכס לורן בין השנים 1545–1608.
ביוגרפיה
קרל נולד ב-18 בפברואר 1543 בננסי, לפרנץ הראשון, דוכס לורן וכריסטינה מדנמרק, בתם של כריסטיאן השני, מלך דנמרק ואיזבלה מאוסטריה.
בשנת 1545 מת אביו פרנץ הראשון, דוכס לורן, וקרל עלה לשלטון במקומו. מכיוון שהיה קטין, שלטה אמו כריסטינה מדנמרק כעוצרת עד לבגרותו. אמנם בנחלותיו של קרל בוודמון, שלט דודו ניקולא, דוכס מרקר עד לשנת 1559. בשנת 1547 מתה סבתו פיליפה מחלרה, וקרל ירש ממנה את דוכסות חלרה. בשנת 1552 כבש הצבא הצרפתי את שלושת הבישופויות - מץ, טול וורדן, ואילו קרל נלקח לבית המלוכה הצרפתי בפריז, שם התחתן ב-22 בינואר 1559 עם קלוד דה ולואה, נסיכת צרפת, בתם של אנרי השני, מלך צרפת וקטרינה דה מדיצ'י.
כמתנה לחתונתו קיבל קרל בחזרה את שטחי דוכסות לורן, ובאוקטובר 1559 חזר לננסי. במהלך מלחמות הדת בצרפת תמך בתחילה קרל באנרי הראשון, דוכס גיז, אולם בשנת 1584 העביר את תמיכתו לאנרי השלישי, מלך צרפת. בעקבות תמיכתו בקתולים הרסו כוחותיו של אנרי מנווארה שטחים מהדוכסות, ורק בשנת 1594 השלים עמו קרל, לאחר שבנו היינריך השני, דוכס לורן התחתן עם אחותו של אנרי - קתרין דה בורבון.
ב-14 במאי 1608 מת קרל בננסי, ובנו היינריך השני, דוכס לורן עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-22 בינואר 1559 התחתן קרל עם קלוד דה ולואה, נסיכת צרפת, בתם של אנרי השני, מלך צרפת וקטרינה דה מדיצ'י, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
צב ביצה
צב ביצה (שם מדעי: Mauremys) הוא סוג של זוחל ממשפחת צבי הבריכה, החי במקווי מים מתוקים בצפון אפריקה, אירופה ואסיה.
צבים אלה בעלי שריון נמוך ירקרק והם מותאמים לחיים אמפיביים בעיקר במים מתוקים, אך גם במים מליחים והם נפוצים במספר ביצות, מה שנתן להם את שמם. הם אוכלי כל הניזונים הן מהצומח והן מהחי, לרבות מפגרים. הצבים קטנים יחסית, באורך של עד 30 ס"מ וחלקם נפגעים מזיהום מים במספר אזורים. חלקם מכליאים עם מיני צבי בריכה אחרים.
בישראל מצוי מין אחד בסוג - צב ביצה מצוי.
מיון
גלריה:
הדסה טל
הדסה טל (נולדה ב־1953 וגדלה בתל אביב) היא משוררת ישראלית וד"ר לספרות השוואתית.
ביוגרפיה
טל החלה לפרסם משיריה בכתב העת 'חדרים'. שירה "בי אדוני" הולחן על ידי דורי פרנס, ובשנית על ידי עדי רנרט עבור השחקנית לאורה ריבלין (פרויקט מפעל הפיס לתרבות ואמנות 'שירים באורמלא'). קולאז'ים משיריה הולחנו לקול, פסנתר וגונגים טיבטיים על ידי נעה בלאס, והוקלטו בקולה של אתי בן-זקן.
שיריה נכללו בכוריאוגרפיות, והועלו ב'פסטיבל אשה', ו'מחול אחר' (מרכז סוזן דלל 2006), ולהקת המחול רנה שיינפלד (2008, 2011).
זכתה בפרס לאה גולדברג לשירה לשנת 2000.
בשנת 2003 הקימה ואצרה את הגלריה לאמנות ע"ש בלה ושמחה נורנברג, באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 2007–2009 הייתה חברה בבית מדרש "כנה" בירושלים, ובמקביל השתלמה בהוראת יוגה.
הדסה טל נשואה לפרופ' חיים טל ולהם שתי בנות.
אליעזר זעירא
אליעזר (או אלעזר) זעירא היה אמורא בבלי בן הדור הראשון של האמוראים, דורו של שמואל. היה "אדם גדול", ונראה שמקום מגוריו היה בעיר נהרדעא.
אזכורו בתלמוד הבבלי
התלמוד במסכת בבא קמא, מספר שאליעזר זעירא נעל נעליים שחורות (שזהו מנהג אבלים), ועמד בשוק של העיר נהרדעא. אנשי בית ריש גלותא מצאו אותו שם ושאלו אותו מדוע הוא נועל נעליים שחורות, והוא ענה להם שזה משום שהוא מתאבל על חורבן ירושלים.
אנשי של ריש גלותא לא ראו בעין יפה את הבעת הצער על חורבן ירושלים, וטענו שאליעזר אינו "אדם חשוב" להתאבל על ירושלים. הם חשבו שנעילת הנעליים השחורות היא יוהרה, משום שהיא מציגה אותו כאדם חשוב המצטער ומתאבל על ירושלים, ולכן אסרו אותו. בשלב זה טען אליעזר:, כלומר: אני אדם גדול, ואני כן חשוב להתאבל על ירושלים. על מנת להוכיח לאנשי בית ריש גלותא שהוא אדם גדול, שאל אותם אליעזר שאלה הלכתית מסובכת: מה דינו של אדם שקצץ דקל שתמריו עוד לא הבשילו כראוי, האם משלם את דמי התמרים כמו שהם שווים עכשיו, אף על פי שלאחר שיבשילו יהיו שווים הרבה יותר, או שמשלם את דמיהן לפי שווים העתידי, אף על פי שעדיין לא הבשילו כראוי? אנשי בית ריש גלותא לא ידעו את התשובה, וביקשו מאליעזר שיגיד הוא את התשובה. אליעזר אמר להם, שיש להחשיב את הדקל הנקצץ בתור 1/60 מקרקע גדולה, ולשום את מחירה של הקרקע, ולחייב את הקוצץ לשלם 1/60 ממחירה של הקרקע הגדולה.
לפי בעל ספר היוחסין, לא היו אלו אנשי בית ריש גלותא שתפסו את אליעזר, אלא היה זה האמורא ריש לקיש.
תלמידים
בספר היוחסין נכתב שרבי אבא בר זימונא היה תלמידו של אליעזר זעירא, וזאת ע"פ גרסת התוספות במדרש, שם מובא שהוא אמר בשמו את האימרה הבאה: . שפירושה הוא: אם הדורות הראשונים נחשבים כמלאכים – אנו נחשבים בני אדם, אבל אם הם נחשבים בני אדם – אנחנו נחשבים חמורים, ולא כחמורו של רבי פנחס בן יאיר שלא היה מכניס לפיו תבואה שאינה מעושרת.
פוליטיקה של טורקמניסטן
המערכת הפוליטית בטורקמניסטן מתקיימת במשטר שמוגדר באופן פורמלי כרפובליקה נשיאותית, כאשר בראש המדינה עומד נשיא שהוא גם עומד בראש הרשות המבצעת (ממשלה). בפועל המדינה מוגדרת כרודנות כאשר לנשיא ואנשיו כוח מוחלט במערכת הפוליטית.
רקע פוליטי
ב־18 בפברואר 2001, ניאזוב גיבש את כוחו הפוליטי בכך שהוא ישאר בתפקיד הנשיא עד שנת 2010. הוא הצהיר כי אז יתקיימו בחירות חופשיות, בהן כמה צעירים מועמדים יתמודדו על הנשיאות, אך רק מי שכיהן בתפקיד ציבורי במשך 5–10 שנים ומועמדותו אושרה על ידי הפרלמנט. בנוסף, המועמדים חייבים לחיות בטורקמניסטן במשך 10 שנים לפני ההצבעה לנשיאות. ההפרלמנט אישר בהתאם חוק לקיום בחירות לנשיאות בשנת 2010.
בשנת 2001 האיץ ניאזוב את המאמצים שנועדו לבודד את טורקמניסטן מהשפעות תרבותיות מבחוץ. באפריל 2001, ניאזוב הורה על סגירת התיאטראות במדינה והכריז על כך שהם מנוגדים לתרבות הפוליטית של טורקמניסטן ולהבעה העדפה לביטוי אמנותי ש"תואם את המנטליות הלאומית". הוא קבע כי זרים המעוניינים להתחתן אזרח טורקמני יצטרך לשלם אגרה בסך 50,000 דולר. ניאזוב הורה גם איסור יעיל על מדיה בשפה הרוסית, כולל שידורי טלוויזיה, עיתונים ואינטרנט אתרים. ב-25 בנובמבר 2002 בוצע ניסיון הפיכה נגד הנשיא ניאזוב בהובלת בוריס שיחמורדוב, ששימש לפני כן כשר חוץ עד שהודח וערק. מצב זכויות האדם הידרדר במידה ניכרת לאחר ניסיון ההפיכה של 2002,. הממשלה התמקדה במהירות במקורות אופוזיציה שנתפסו מבית ומחוץ לבקש כמה ממשלות זרות להסגיר קשרים לכאורה בעלילה. לאחר מכן, ביטחון כוחות המשיכו להכות ואחר כך לטפל בחשודים ואסירים. הרשויות עיכבו מאות קרובי משפחה של אלה שהיו מעורבים בניסיון ההתקוממות, שחלקם עונו, סורבו לגישה לטיפול רפואי, פונו מבתיהם, ופוטרו מעבודתם. היו הפרות שיטתיות רבות של הליכים נאותים על פי החוק, כולל מעצרים שרירותיים.
רוחנמה
הרוחנמה היא אידאולוגיה של הנשיא הראשון של טורקמניסטן ספרמורט ניאזוב המקובצת בספר בעל אותו שם. על פי ניאזוב, מטרת כתיבת הרוחנמה היא לבטא איך האומה הטורקמנית תרמה רבות למדעים, ספרות, ציוויליזציות ופיתוח העולם בכל אספקט של החיים". תוך העלאת תחושת ההשתייכות הלאומית, ניאזוב הכריז ברוחנמה כי העם הטרקמני הוא צאצא של אוע'וז חאן, לוחם עתיק אליו הממשלה הטורקמנית מתייחסת כאל האב המייסד של האומה הטורקמנית.
תהילים ע"ט
תהילים ע"ט הוא המזמור ה-79 בספר תהילים ואחד משנים עשר המזמורים המיוחסים לאסף בן ברכיהו.
תוכן המזמור
מזמור ע"ט מורכב משלושה עשר פסוקים ומחולק לארבעה חלקים:
א'-ד'
המזמור נפתח בתיאור המשורר את כיבוש ירושלים על ידי הגויים: "אֱלֹהִים בָּאוּ גוֹיִם בְּנַחֲלָתֶךָ טִמְּאוּ אֶת הֵיכַל קׇדְשֶׁךָ שָׂמוּ אֶת יְרוּשָׁלַ‍ִם לְעִיִּים" (א'), הוא מתאר שאויביו הכו באנשי העיר ו: "שָׁפְכוּ דָמָם כַּמַּיִם סְבִיבוֹת יְרוּשָׁלָ‍ִם וְאֵין קוֹבֵר" (ג'), המשורר מתאר את החרפה והבוז שקיבלו היהודים בעקבות פלישת הגויים: "הָיִינוּ חֶרְפָּה לִשְׁכֵנֵינוּ לַעַג וָקֶלֶס לִסְבִיבוֹתֵינוּ" (ד').
ה'-ז'
המשורר מבקש מאלוהים שיגמור את הרעה: "עַד מָה ה' תֶּאֱנַף לָנֶצַח תִּבְעַר כְּמוֹ אֵשׁ קִנְאָתֶךָ" (ה), ושהגויים עצמם יטעמו מנחת זרועו: "שְׁפֹךְ חֲמָתְךָ אֶל הַגּוֹיִם אֲשֶׁר לֹא יְדָעוּךָ וְעַל מַמְלָכוֹת אֲשֶׁר בְּשִׁמְךָ לֹא קָרָאוּ" (ו'), "כִּי אָכַל אֶת יַעֲקֹב וְאֶת נָוֵהוּ הֵשַׁמּוּ" (ז').
ח'-י"ב
בחלקו השלישי של המזמור מבקש המשורר מאלוהים שיתעלם מחטאי העבר ומסביר גם מדוע: "אַל תִּזְכׇּר לָנוּ עֲוֺנֹת רִאשֹׁנִים מַהֵר יְקַדְּמוּנוּ רַחֲמֶיךָ כִּי דַלּוֹנוּ מְאֹד" (ח'). בהמשך שואל המשורר על היחס של הגויים לאלוהים: "לָמָּה יֹאמְרוּ הַגּוֹיִם אַיֵּה אֱלֹהֵיהֶם יִוָּדַע בַּגֹּיִים לְעֵינֵינוּ נִקְמַת דַּם עֲבָדֶיךָ הַשָּׁפוּךְ" (י').
המשורר מבקש בשה כללית מאלוהים שישמע לתפילתו: "תָּבוֹא לְפָנֶיךָ אֶנְקַת אָסִיר כְּגֹדֶל זְרוֹעֲךָ הוֹתֵר בְּנֵי תְמוּתָה" (י"א), וחוזר על בקשתו הקודמת לנקמה בעמים השכנים שחיללו את שם ה': "וְהָשֵׁב לִשְׁכֵנֵינוּ שִׁבְעָתַיִם אֶל חֵיקָם חֶרְפָּתָם אֲשֶׁר חֵרְפוּךָ אֲדֹנָי" (י"ב).
י"ג
המזמור נחתם בהצהרת המשורר כי לא כמו שאר העמים, עם ישראל יודו לאלוהים תמיד: "וַאֲנַחְנוּ עַמְּךָ וְצֹאן מַרְעִיתֶךָ נוֹדֶה לְּךָ לְעוֹלָם לְדוֹר וָדֹר נְסַפֵּר תְּהִלָּתֶךָ", ובזכות זאת אלוהים צריך לשמוע לתפילתם.
בתפילה היהודית
פסוקים ח–ט מופיעים בתפילת התחנון שלאחר תפילת העמידה. פסוק י' משולב בתפילת "אב הרחמים".
בני קהילות אשכנז נוהגים לומר במהלך ליל הסדר פסוקים מתהילים המתחילים בפסוק ו': "שפוך חמתך אל הגוים אשר לא ידעוך" לאחר פתיחת דלת הבית לאליהו הנביא.
קרב מתחם אורחה
קרב אורחה היה קרב שניטש בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים. הקרב התחולל ב-19 באוקטובר 1973, היום הארבע עשר למלחמה, סמוך לכפר המצרי סרפאום, בין חטיבת שריון 14 לבין חיילי הצבא המצרי.
רקע
ב-15 באוקטובר 1973 פתחו כוחות צה"ל בחזית הדרום במבצע אבירי לב – פעולה שמטרתה הייתה להקים ראש גשר ישראלי בגדה המערבית של תעלת סואץ, מתוך כוונה לשנות את מהלך הקרבות בזירה זו, ומעבר מקרבות בלימה ליוזמה התקפית בשטח המצרי. כזירת הצליחה נקבע קטע התעלה המצוי מצפון לאגם המר הגדול ובצמוד אליו (בסמוך למעוז מצמד).
ב-16 באוקטובר לפנות בוקר החלו חיילי חטיבה 247 לצלוח את התעלה בסירות גומי. עד הבוקר הקימה החטיבה ראש גשר שהשתרע על פני כ-4 קילומטרים לאורך גדת התעלה מצפון לאגם המר הגדול, ועומקו היה כ-2 קילומטר. באותו בוקר החלו גם טנקים של צה"ל לצלוח את התעלה מערבה.
במהלך יום המחרת, 17 באוקטובר, החלו מונחתות הפגזות מצריות על אזור ראש הגשר, וכוחות מצריים ניסו לתקוף את מתחם ראש הגשר מצפון. מפקד החטיבה, דני מט, החליט להוציא כוח של פלוגה מתוגברת שיתקדם צפונה לעבר הכפר סרפאום ויכבוש שטח מצפון לראש הגשר. הכוח נקלע לקרב קשה ("קרב סרפאום") כנגד כוחות מצריים עדיפים, כותר ונסוג בעזרת כוח שנשלח לחלצו תוך ספיגת נפגעים רבים.
ב-19 באוקטובר, יומיים לאחר קרב סרפאום, בסמוך לשעה 10:00, צלחה חטיבה 14 הישראלית את התעלה. לאחר הצליחה הוחלט בפיקוד הישראלי לנסות בשנית ולכבוש את המתחם המצרי שמצפון לראש הגשר, שסומן במפת סיריוס בשם "אורחה", והמשימה הוטלה על חטיבה 14.
לרשות חטיבה 14 עמדו הכוחות הבאים: כמו כן הוקצו לחטיבה שני גדודי ארטילריה לסיוע.
מהלך הקרב
בשעה 12:30 קרא מפקד חטיבה 14, אמנון רשף, למפקדי הכוחות לקבוצת פקודות. המודיעין שעמד לרשות החטיבה היה כולו טופוגרפי ולא היו ידועים גודלו ועוצמתו של הכוח המצרי ב"אורחה". בניגוד לקרב הקודם (קרב סרפאום) בו תקפה חטיבת הצנחנים חזיתית את המתחם, החליט רשף לתקוף את המערך המצרי מעורפו, בתנועה ממערב למזרח. כיבוש מתחם גשירה ביום הקודם איפשר לחטיבה לבצע את המהלך. לפי התוכנית החטיבתית גדוד 79 יחפה להסתערות, כשיחידה 88 תתקוף את החלק הצפוני של המתחם וסיירת שקד תתקוף את החלק הדרומי. כוח שמוליק עם שני טנקים נותר בעתודה.
בשעה 13:20 החל הכוח הישראלי לנוע מאזור ראש הגשר צפונה. בשעה 14:00 התמקמו הכוחות הישראלים לתצפית כקילומטר ממערב למתחם אורחה.
בשעה 14:30 החלה ההתקפה על המתחם. יחידה 88 השתלטה בקלות יחסית על אזור בתי הכפר בחלק הצפוני. לאחר מכן המשיך הכוח לחלק המזרחי של מתחם אורחה ("המשולש") ונתקל בירי כבד של תותחי נ"מ ותול"רים. יחידה 88 הצליחה להשתלט על האזור, אולם נתקלה בקושי בטיהור התעלות בהם נותרו חיילים מצרים רבים. "כוח זמיר" נכנס לחלק הדרומי של מתחם אורחה וכבש אותו ללא התנגדות משמעותית.
סיירת שקד עם פלוגת טנקים נשלחה לחלק הצפוני לעזור בטיהור התעלות ובהמשך הוכנסו לאזור גם "כוח שמוליק" וגדוד 79. בשעה 17:08 נכבש המתחם והסתיים הקרב. טיהור המתחם נמשך במהלך הלילה ועד לצהריי יום המחרת טוהר המתחם באופן סופי.
תוצאות הקרב
המתחם כולו נכבש על ידי צה"ל. בכך אבטח הכוח הישראלי את ראש הגשר שבידיו מפני תקיפת כוחות מצריים מצפון.
לחטיבה 14 היו בקרב 18 הרוגים (16 מהם מיחידה 88 - דב לבן) ו-43 פצועים. טנק PT-76 וארבעה נגמ"שי BTR-50 שהיו בשימוש יחידה 88 נפגעו. לאחר הקרב נספרו כ-300 חללים מצריים וכן נתפסו 50 שבויים.
הערות שוליים
Battle of Ismailia
אנדרו שיר
אנדרו ג'יימס שיר (באנגלית: Andrew James Scheer; נולד ב-20 במאי 1979) הוא פוליטיקאי קנדי שעמד בראשות המפלגה השמרנית של קנדה והיה ראש האופוזיציה בשנים 2017 - 2020. הוא היה מועמדה של המפלגה לראשות ממשלת קנדה בבחירות שהתקיימו ב-21 באוקטובר 2019, אך הפסיד לראש הממשלה המכהן ג'סטין טרודו. לאחר מכן, פרש מראשות המפלגה והוחלף בארין אוטול.
צב ביצה כספי
צב ביצה כספי (שם מדעי: Mauremys caspica) הוא מין של זוחל ממשפחת צבי הבריכה. צב זה חי בביצות ואזורים דומים לאורך דרום רוסיה, המזרח התיכון ומערב אסיה ובחלק מדרום אירופה. הוא דומה מאוד למין צב ביצה מצוי, שבעבר היה תת-מין שלו.
מאפיינים
צב זה בעל שריון עבה המאפשר לו לשחות ביעילות והוא יכול להגיע לאורך 25 ס"מ. צבעיו ירוקים בהירים ומעט צהובים עד אפורים והראש צהוב או ירוק בהיר, כשהצוואר מפוספס בירוק כהה.
הצב חי בטבע מדרום-מערב רוסיה ומרכז איראן, ערב הסעודית, בחריין, ישראל ולבנון, צפונה לטורקיה, בולגריה, יוון וחלקי יוגוסלביה לשעבר וכן מצוי בקפריסין וכרתים.
הצב בעל אורח חיים אמפיבי והוא מצוי הן בתוך המים והן ביבשה, לרוב במקווי מים מתוקים אך גם במים מליחים. הצבים החיים בחלק מעיראק אינם חיים לרוב במים אלא ביבשה, מאחר שהמים סביבם הפכו לרעילים. הוא אוכל כל המחפש במים צמחי מים, אצות, דגים קטנים, דו-חיים, תולעים, רכיכות, סרטנים, חרקי מים ולעיתים אף פגרים. הפרטים הבוגרים הם לרוב אוכלי צמחייה, לרבות צמחייה יבשתית.
מיון
בעבר היה כלול במין גם צב ביצה מצוי, החי בישראל וכן המין צב ביצה ספרדי (Mauremys leprosa).
התערוכה העולמית של פריז (1878)
התערוכה העולמית של פריז (בצרפתית: Exposition Universelle) התקיימה בין ה-1 במאי ל-10 בנובמבר 1878 בשאן דה מארס שבפריז. הייתה זו התערוכה העולמית השלישית שהתקיימה בפריז והראשונה שנוהלה על ידי הרפובליקה הצרפתית השלישית, כצעד של שיקום לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה. המבנה העיקרי שהוקם לקראת התערוכה היה ארמון טרוקדרו הישן, שנהרס והוחלף בארמון שאיו לרגל התערוכה העולמית של פריז (1937). בתערוכה ביקרו 16,156,626 איש.
היסטוריה
מטרת התערוכה הייתה לציין את שיקומה של צרפת בכלל ופריז בפרט לאחר הטראומות הלאומיות של מלחמת צרפת–פרוסיה והתקוממות הקומונה הפריזאית ולציין את חוסנה הכלכלי ויכולותיה של הרפובליקה השלישית. עם זאת, התערוכה כמעט ולא נפתחה במועד, לאחר שההכנות לפתיחה, שנערכו בחופזה, לא הסתיימו עד לטקס פתיחתה והושלמו רק חודש לאחר מכן.
שטח התערוכה, שהשתרע על פני כל שאן דה מארס בגדה השמאלית של נהר הסן, כולל הקמת גשר ינה (Pont d'Iéna) וארמון טרוקדרו הישן בגדה הימנית, היה 27 הקטאר, השטח הגדול ביותר לתערוכה כלשהי עד אז. כן הוקמה במיוחד תחנת הרכבת Gare du Champ de Mars (התחנה נהרסה זמן קצר לאחר סיום התערוכה). שטח התערוכה התחלק באופן כללי לשניים, כאשר החלק המערבי שלה כלל תצוגות מצרפת ומאלג'יריה הצרפתית (שנחשבה והוצגה כחלק אינגטרגלי של המדינה-האם) בעוד החלק המזרחי כלל תצוגות משאר מדינות העולם (פרט לגרמניה) ומן ההקולוניות של צרפת באפריקה ובאוקיינוס השקט. כשליש מתצוגת "שאר העולם" נתפס על ידי תצוגות של בריטניה ומושבותיה: הודו הבריטית, קנדה, ויקטוריה, ניו סאות' ויילס, קווינסלנד, אוסטרליה הדרומית ומושבת הכף. ראש המשלחת הבריטית היה אדוארד, הנסיך מוויילס.
מבנה התערוכה והתצוגות
כמו בתערוכות הקודמות התמקדו התצועות בשני ענפים, אמנות יפה וטכנולוגיה. בנוסף נסללה דרך לאורכה הוצגו דוגמאות אדריכליות ממגוון ארצות העולם. המבנה המרכזי שמשך את מירב ההתעניינות היה ארמון טרוקדרו, שניצב מול שאן דה מארס, על גדת הסן הנגדית. בארמון הוצגו יצירות אמנות ממגוון ארצות והוא כלל גם אולם קונצרטים בו הועלו יצירות, שחלק נכתבו במיוחד עבור התערוכה. המאפיין המרכזי של אולם הקונצרטים היה עוגב גדול. ב-30 ביוני 1878 הוצב בגן הארמון חלקו העליון (הטורסו והראש) של פסל החירות שהוזמן במקור לכבוד חגיגות יובל המאה של ארצות הברית (1876) אך הוצב בה רק עשור לאחר מכן. ארמון התעשייה (Palais de l'Industrie) ליד שאנז אליזה (במקום בו נמצא כיום מוזיאון הגרנד פלה) שהוקם עבור התערוכה העולמית של פריז (1855) שימש שאתר התצוגות הטכנולוגיות.
בין החידושים שהוצגו לראשונה לקהל היו הטלפון של אלכסנדר גרהם בל, מנוע סולארי, מנורות קשת חשמלית שהאנרגיה להפעלתן סופקה על ידי הדינמו לזרם ישר של גראם, פונוגרף ומגפון של אדיסון.
תצוגה פופולרית נוספת הייתה "גן חיות אנושי" אשר היה כפר סגור בו שוכנו 400 ילידים שהציגו חיים יום-יום ומלאכת יד לקהל.
כל מבני התערוכה כמעט היו מבנים ארעיים שנבנו במהירות מחומר הנקרא staff (תערובת של גבס פריזאי, גליצרול, מלט ודבק), שעוצב על יריעות יוטה שנפרסו על רשתות ברזל.
צקורו טזאקי חסר הצבע ושנות העלייה לרגל שלו
צקורו טזאקי חסר הצבע ושנות העלייה לרגל שלו (ביפנית: 色彩を持たない多崎つくると、彼の巡礼の年) הוא רומן מאת הסופר היפני הרוקי מורקמי שיצא לאור ביפן ב-2013. זהו הרומן ה-13 של הסופר. בדומה לרבים מספריו של מורקמי, גם ספר זה היה להיט מסחרי ביפן וברחבי העולם. הספר יצא לאור בעברית ב-2015 בהוצאת כתר בתרגומה של עינת קופר.
שם הספר
כל הדמויות המשמעותיות עבור צקורו בנעוריו כללו בשמותיהם צבעים. רק שמו של צקורו (שפירושו הוא אדם שיוצר דברים) היה חסר צבע. צקורו מקשר בין שמות האנשים ובין אופיים ומסיק על עצמו כי הוא "חסר צבע" עבור הסובבים אותו, כלומר: צפוי, משעמם וחסר ייחוד.
"שנות העלייה-לרגל (Années de Pèlerinage)" היא יצירה מוזיקלית לפסנתר מאת פרנץ ליסט. קטע מהיצירה, "Le mal du pays" ש"לבנה" נהגה לנגן בשנות חברותה של חמישיית הנערים, מלווה את הסיפור לכל אורכו וצקורו נתקל בו גם בהמשך חייו. על פי המוציא לאור בעברית, יש הקבלה בין העלייה לרגל המוזיקלית ובין מסעותיו של צקורו בבגרותו לחיפוש חבריו הישנים.
ביקורת
כמו רוב ספריו של מורקמי, הספר נהנה מהצלחה מסחרית מיידית ובמקביל, מביקורת מעורבת בקרב מבקרי הספרות. פטי סמית', מבקרת הספרות של הניו יורק טיימס, משווה את הציפייה לספריו החדשים של מורקמי לתכונה ולציפייה בשנות ה-60 לתקליטיהם החדשים של בוב דילן והביטלס. ביקורתה על הספר, שכותרתה היא "אקורדים עמוקים", היא חיובית בעיקרה והיא רואה בו רבדים עמוקים של מורקמי שכאילו השיל את עורו, בדומה להתפתחות של דילן מתקליטו המפורסם ביותר, "Blonde on Blonde" (שיצא לאור ב-1966) אל תקליטו המאוחר והמורכב יותר, "Blood on the Tracks" (שיצא לאור ב-1975). היא מסיימת את ביקורתה במילים: "סיפור שאינו יודע לאן הוא הולך, אינו יודע שהוא קסום. הסגירות היא אשליה, קריצת עין הסערה. מאומה לא נפתר לחלוטין בחיים, שום דבר לא מושלם. הדבר החשוב הוא להמשיך לחיות כי רק על ידי חיים אתה יכול לראות מה יקרה אחר כך.".
נטע הלפרין, מבקרת הספרות של "ישראל היום" מסכמת את ביקורתה במשפט: "הרומן, אשר (כמו כל ספריו של מורקמי) נפתח באופן מסקרן, מפתה, ובחלקו אף מהנה, מסתיים באופן אנמי ובלי להותיר חותם, או למצער כתם צבע."
עמיחי שלו, רואה בספר את אחד מהספרים היותר טובים של מורקמי, אך טוען כי הוא מתאפיין במגרעות הרגילות בספריו של מורקמי שבכולן יש את: "אותו מיזוג עדין, כמו הליכה על חבל דק, שמצד אחד יש את ספרות העומק ומצד השני יש את הקיטש והשמאלץ, ... הכל ביחד יוצר מן משהו שיש בו קצת מהכל, אבל ביסודו הוא פופי לחלוטין."
שברולט קוסוורת' וגה
שברולט קוסוורת' וגה (באנגלית: Chevrolet Cosworth Vega, קרויה גם: Cosworth Twin-Cam) היא מכונית קופה, 3 דלתות הצ'בק מתוצרת חטיבת המכוניות שברולט של יצרנית הרכב האמריקנית ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1975 – 1976 בארצות הברית.
==נתונים==
בריונות רשת
בריונות רשת (גם בריונות אינטרנט, בריונות מקוונת או בריונות קיברנטית, באנגלית: Cyber-bullying) היא שימוש באינטרנט או בטלפון הנייד על מנת להשמיץ, להטריד, להביך, להפחיד, או לתקוף אדם יחיד או קבוצה. בריונות רשת מהווה במקרים רבים היא עבירה פלילית. בריונות רשת יכולה להשתמש בבלוגים, אתרי אינטרנט, קהילות מקוונות, דואר אלקטרוני, SMS, MMS, רשתות חברתיות ואמצעות סרטוני וידאו אשר צולמו באמצעות הטלפון הסלולרי אשר פורסמו באתר/קהילה מקוונת. לאחר שהחומר הפוגעני פורסם באינטרנט והפך לפומבי, קשה עד בלתי אפשרי להסירו לחלוטין.
בריונות רשת מבוצעת לרוב (כ 70%) על ידי מבוגרים. ההטרדות והאיומים מתבטאים בדרכים שונות המוגבלות אך ורק ליצירתיות של הבריון, והאמצעים הטכנולוגים העומדים לרשותו. צורת ההטרדה עשויה להיות שונה בין בנות לבנים.
סיבות לבריונות רשת
פעמים רבות פעולות בריונות ברשת באות כהמשך לבריונות פנים אל פנים או כנקמה על אלימות פיזית ועל אלימות מילולית.