cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Big Double
כשהשותף הכריז סדרה ללא קפיצה
השותף הראה 0–8 נקודות ולפחות ארבעה קלפים בסדרה. תמיכה ללא קפיצה מראה 17–19 נקודות והתאמה בסדרה. זוהי הזמנה למשחק מלא. אם לשותפו של המכפיל יש 7–8 נקודות הוא נענה להזמנה.
דוגמה:
צפון פתח 1. מזרח הכפיל. דרום הכריז Pass. מערב 1. צפון הכריז Pass. מזרח הכריז 2.
כשהשותף הכריז סדרה עם קפיצה
השותף הראה 9–11 נקודות ולפחות ארבעה קלפים בסדרה. המכפיל מכריז משחק מלא בסדרה, למעט המקרים בהם יש לו יד מספיק חזקה להכרזת סלאם או לבחינת היתכנות סלאם.
דוגמה:
צפון פתח 1. מזרח הכפיל. דרום הכריז Pass. מערב 2. צפון הכריז Pass. מזרח הכריז 4.
הכרזת סדרה חדשה
הכרזת סדרה חדשה על ידי המכפיל מבטיחה 17–20 נקודות ולפחות חמישה קלפים בסדרה המוכרזת.
דוגמה: צפון פתח 1. מזרח הכפיל. דרום הכריז Pass. מערב 1. צפון הכריז Pass. מזרח הכריז 2.
היד של מזרח עשויה להיות היד הבאה:
A3
2
KQT8 הכרזת סדרה חדשה עם קפיצה מראה 21–22 נקודות.
דוגמה: צפון פתח 1. מזרח הכפיל. דרום הכריז Pass. מערב 1. צפון הכריז Pass. מזרח הכריז 3. היד של מזרח עשויה להיות היד הבאה:
A4
AKQT87
8
AKQ7
הכרזת NT
הכרזת NT בהכרזה השנייה של המכפיל מראה יד מאוזנת ללא תמיכה בסדרת מייג'ור, אם שותפו הכריז סדרת מייג'ור. ההכרזה מבטיחה לפחות עוצר אחד בסדרת הפותח. עם עד 20 נקודות מכריזים 1NT.עם 20–22 נקודות מכריזים 2NT. עם יותר מ-22 נקודות אפשר להכריז 3NT.
לאחר הכרזת סדרה בקפיצה על ידי השותף הכרזת 3NT בהכרזה השנייה של המכפיל מראה יד מאוזנת ללא תמיכה בסדרת מייג'ור, אם שותפו הכריז סדרת מייג'ור. ההכרזה מבטיחה לפחות עוצר אחד בסדרת הפותח. הכרזה אחרת מגלה עניין בסלאם.
הכרזה עם ידיים חזקות של פתיחה של 2
בידיים שהיינו פותחים בהכרזת 2 לולא פתח היריב שלפנינו ההכרזה השנייה היא הכרזת Cue bid.
אלו הן ידיים עם 23 נקודות או יותר או ידיים עם תשע לקיחות או יותר.
גביע המדינה בכדורגל 1968/1969
הכח מכבי רמת גן ניצחה במשחק הגמר ובכך זכתה בגביע הראשון שלה.
השלבים המוקדמים
בשלב המוקדם השתתפו קבוצות של ליגה ג'. בסיבוב החמישי לתחרות הצטרפו קבוצות של ליגה לאומית.
שלבי הגמר
הקבוצה שאירחה את המשחק במגרשה הביתי צוינה כראשונה בכל זוג.
הערה:
Bones (שיר של Equinox)
Bones (בעברית: עצמות) הוא השיר שבוצע על ידי הלהקה הבולגרית Equinox אשר ייצג את בולגריה באירוויזיון 2018.
סדר השמעות
1.Bones (גרסת קריוקי)
3.Bones (גרסה אינסטרומנטלית)
מורסה
מוּרְסָה (בלועזית: אַבְּצֶס Absces, גרמנית: Abszess) היא אזור מוגלתי המוקף ברקמות מתות. זהו ריכוז של נויטרופילים שהצטבר בתוך רקמות, בעקבות תהליך דלקתי בתגובה לזיהום (הנגרם בדרך כלל על ידי חיידקים או טפילים) או חומרים זרים אחרים (לדוגמה: רסיסים, פצעי ירי, או מחטי הזרקה). המורסה היא תגובה הגנתית של הרקמות כדי למנוע את ההתפשטות של חומרים מזהמים לחלקים אחרים של הגוף.
מורסה נוצרת על ידי אורגניזמים או חומרים זרים, המביאים למוות התאים המקומיים, וכתוצאה מכך לשחרור של ציטוקינים, העשויים לעורר תגובה דלקתית, השואבת מספר גדול של תאי דם לבנים לאזור ומגבירה את זרימת הדם.
המבנה הסופי של מורסה הוא קיר מורסה, או שלפוחיות, שנוצר על ידי רקמת התאים הבריאים והסמוכים, בניסיון למנוע את התפשטות המוגלה למבנים שכנים. עם זאת, פעולה זו לבידוד המורסה, נוטה למנוע מתאים חיסוניים לתקוף את החיידקים במוגלה, או להגיע לאורגניזם או החפץ זר המבודד בתוכה.
מורסות מופיעות בדרך-כלל על העור, אך הן עשויות להיווצר בכל מקום בגוף. מורסות עלולות לגדול, להתפשט, ואף להתפתח לנמק - מצב חמור ובלתי-הפיך המצריך במקרים רבים כריתת האזור או האיבר הנגוע.
רופאי משפחה וכירורגים מטפלים במורסות בדרך-כלל באמצעות ניקוז כירורגי. רופאי עור מוסמכים יכולים גם להעניק טיפול תרופתי מתאים.
במכרסמים קטנים כגון חולדות ועכברים, מורסות יכולות לשמש כסימן מובהק להדבקה בפתוגן האופורטוניסט ממין חיידקי haemolytic Strep .(BHS) Non group D β.
סימנים וסימפטומים
הסימפטומים המרכזיים, כבכל תהליך דלקתי, הם אדמומיות, חום, נפיחות, כאב ואובדן התפקוד. מורסה עלולה להיווצר בכל סוג של רקמה מוצקה אך בתדירות הגבוהה ביותר על פני עור (שבו היא יכולה להופיע כשחין או מורסת עור עמוקה), ריאות, המוח, השיניים, השד, הכליות והשקדים. סיבוכים עיקריים הם הפצת חומר המורסה לרקמות סמוכות או מרוחקות ומוות של רקמות אזוריות נרחב (נמק). מורסה ברוב חלקי הגוף נרפאת בעצמה לעיתים נדירות, לכן ישנה חשיבות רבה לטיפול רפואי מהיר, כאשר ישנו חשד למורסה. מורסה עלולה להיות קטלנית (נדיר) אם היא מביאה לדחיסת מבנים חיוניים כגון קנה הנשימה (מורסת צוואר עמוק).
טיפול
ניתן לטפל במורסות על ידי אנטיביוטיקות שונות. לעיתים, נדרשת התערבות כירורגית, הטריה וגרידה.
הסרה וייבוש מורסות
יש לבחון את המורסה, על מנת לאבחן את הגורם לה. אם מדובר בגורם זר, יש להסירו. אם לא מדובר בגורם זר, יש לפתוח את המורסה ולנקזה, בליווי משככי כאבים ואנטיביוטיקה. ייבוש כירורגי של מורסה, מתרחש כאשר המורסה עברה משלב דלקתי קשה, לכיס מוגלתי רך יותר.
בתחומים קריטיים, בהם ניתוח כרוך בסיכון גבוה, פעולות כירורגיות עשויות להתעכב ולשמש כמוצא אחרון. הניקוז של מורסת ריאות, למשל, עשוי להתבצע על ידי מיצוב המטופל באופן שמאפשר לתוכן המורסה להשתחרר באמצעות דרכי הנשימה. קומפרסים חמים והרמת הגפה, עשויים להיות מועילים עבור מורסת עור.
חבישה אוטמת (packing)
בצפון אמריקה, לאחר ייבוש, מתבצעת, לעיתים קרובות, חבישה עמוקה אוטמת של המורסה. למרות זאת, לא קיימות הוכחות התומכות בפעולה זו, והיא לעיתים מעכבת ריפוי.מחקר שהחל בספטמבר 2008 והסתיים במרץ 2010, נועד לענות על שאלה זו. ניתוח הנתונים ממחקר זה, מצא כי חבישה אוטמת עשויה להגדיל באופן משמעותי את שיעורי הכישלון. מחקר חלוצי נוסף, לא מצא כל תועלת בחבישה אוטמת של מורסות עוריות זעירות.
סגירה ראשונית
סגירה ראשונית נמצאה יעילה בשילוב עם הטריה אנטיביוטיקה או עם הטריה בלבד. עם זאת, ניסוי אקראי מבוקר אחר, מצא שסגירה ראשונית הובילה ל-35% כישלון וסגירה ראשונית עוד מספר החציוני של ימים לסגירה (8.9 לעומת 7.8)
זיהומים חוזרים
זיהומים חוזרים, נגרמים בדרך כלל על ידי MRSA בקהילה. בעוד שבקטריה זו עמידה בפני רוב האנטיביוטיקות מסוג בטא- לקטאם, הנמצאות בשימוש עבור זיהומי עור רבים, היא אינה עמידה בפני האנטיביוטיקות החלופיות: clindamycin (Cleocin), trimethoprim-sulfamethoxazole (Bactrim),doxycycline (בניגוד ל-MRSA, הנרכשת בבי"ח, הרגישה לואנקומיצין תוך ורידי. על מנת למנוע זיהומים חוזרים כתוצאה מסטפילוקוקוס, יש לשקול את הפעולות הבאות:
משחת מגנזיום גופרתי
מבחינה היסטורית, מורסה, שחין, וריכוזי מוגלה אחרים, טופלו באמצעות משחת מגנזיום גופרתי (סולפט). המשחה גורמת לעליית ריכוז המוגלה אל פני השטח של העור לפני דליפתו החוצה. לאחר מכן, הגוף יתקן את החלל הנגוע. לכן, מומלץ להשתמש במגנזיום גופרתי בלילה, עם תחבושת סטרילית המכסה אותו, כיוון שהקרע עצמו אינו כואב, אך משיכת החומר המוגלתי אל פני העור עשויה לגרום אי נוחות.
מייקל הווארד (היסטוריון)
מייקל אליוט הווארד (באנגלית:  Michael Eliot Howard; 29 בנובמבר 1922 – 30 בנובמבר 2019) היה היסטוריון צבאי בריטי, אביר מסדר האימפריה הבריטית, מסדר ההצטיינות, מסדר עמיתי הכבוד ובעל עיטור הצלב הצבאי. היה פרופסור באוניברסיטת אוקספורד ובקינגס קולג' לונדון, שם ייסד את המחלקה ללימודי המלחמה. בשנת 2013 תיאר אותו הפייננשל טיימס כ"היסטוריון הבריטי הנוכחי הגדול ביותר".
ביוגרפיה
הווארד נולד ב-29 בנובמבר 1922 בכפר במחוז דורסט והתחנך בפנימיית ולינגטון קולג' בברקשייר. הוא התגייס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, ובדצמבר 1942 הוסמך כקצין חיל רגלים בדרגת לוטננט, הוצב במשמר קולדסטרים ונשלח למערכה באיטליה. בינואר 1944 עוטר בצלב הצבאי על חלקו בלחימה בקרב על מונטה קאסינו.
לאחר המלחמה למד בקולג' קרייסט צ'רץ' של אוניברסיטת אוקספורד, סיים תוארי בוגר ומוסמך באמנויות, והתקבל למשרת הוראה בקינגס קולג' לונדון, שם הקים את המחלקה ללימודי המלחמה שבה למדו אחר-כך חוקרים, אנשי צבא ומדינאים בכירים בעולם. בתפקידו הייתה לו השפעה חשובה על עיצוב לימודים אסטרטגיים כתחום שהפגיש אנשי אקדמיה, ממשל וצבא במחשבה על תפיסת הביטחון הלאומי הבריטי. בשנת 1958 היה בין מייסדי המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים בלונדון, צוות חשיבה הכולל בכירים בממשל הבריטי והאמריקאי, והוא שימש כנשיאו. היו לו קשרים במפלגת הלייבור, אך שימש גם כיועץ למרגרט תאצ'ר. הוא הוכתר כאביר בשנת 1986, נבחר כחבר במסדר עמיתי הכבוד בשנת 2002 ובמסדר ההצטיינות בשנת 2005.
נפטר ב-30 בנובמבר 2019.
מייקל או'הייר
מייקל או'הייר (באנגלית: Michael O'Hare; 6 במאי 1952 – 28 בספטמבר 2012) היה שחקן טלוויזיה ותיאטרון אמריקני שידוע בעיקר בתפקידו כג'פרי סינקלייר בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5".
קורות חייו
או'הייר נולד וגדל בשיקגו, אילינוי. הוא בוגר אוניברסיטה בספרות אנגלית מאוניברסיטת הרווארד, וכן למד בבית הספר ג'וליארד היוקרתי לאמנויות הבמה.
או'הייר הופיע במספר הצגות באזור ניו יורק, בהן בתפקיד קולונל ג'אספ במחזה "בחורים טובים" (תפקידו של ג'ק ניקולסון בסרט הנושא את אותו שם), וכן את הכומר ג'ון הייל ב"ציד המכשפות" של ארתור מילר. הוא היה הראשון שהיה מועמד לפרס השחקן על ידי קהילת האפרו-אמריקאים על ביצועיו במחזה "Shades of Brown", שתיאר את השלכות האפרטהייד על דרום אפריקה.
אדל דומילאטרה
אדל אלפונסין דומילאטרה (בצרפתית: Adèle Alphonsine Dumilâtre; 30 ביוני 1821 – 4 במאי 1909 בפריז) הייתה רקדנית בלט צרפתייה, שהתפרסמה בימי הבלט הרומנטי. אחרי נישואיה לפרנסיסקו דרייק דל קסטיו הייתה לרוזנת.
מייקל או'הייר
קורות חייו
בשנת 1992, נבחר או'הייר לגלם את דמותו של ג'פרי סינקלייר בעונה הראשונה של סדרת המדע בדיוני "בבילון 5", בנוסף למספר תפקידי אורח בהמשך.
לזכותו רשומות מספר הופעות אורח בסדרות "פרקליטי אל איי", "חוק וסדר", "סיפורים מהצד האפל", "המשווה" ו"טי ג'יי הוקר".
אדל דומילאטרה
ביוגרפיה
הקלילות והגזרה הדקיקה, שהייתה באופנה בשנות ה-30' של המאה ה-19 שיוו לריקודה של אדל רושם של אווריריות. היא רקדה בבלט האופרה של פריז משנת 1840 עד 1848. היא שיחקה את תפקיד "מירתה", מלכת הוויליות, בז'יזל ב-28 ביוני 1841, יחד עם קרלוטה גריזי ולוסיאן פטיפה. כמו כן נודעה בתפקידה באופרה "מרתה" של פרידריך פון פלוטו. היא רקדה את התפקיד הראשי בבלט הסילפידה וכן ב"ליידי הנרייטה" (1841). ריקודה נחל הצלחה גדולה במילאנו ובלונדון, שם ביצעה את "עלמת השיש" של ארתור סן-לאון בשנת 1845. היא הופיעה בתיאטרון הוד מלכותה (1843), בתיאטרון דרורי ליין (1845-1844) ובלה סקאלה (1846). הטיימס תיאר את ריקודה כ"מעודן ואוורירי כל כך ... עד שנראתה כמעט שקופה". אדל וז'אן קוראלי הופיעו במרכה השנייה של "הצוענייה", בכוריאוגרפיה של ז'וזף מאזילייר, רקדן, כוריאוגרף ומנהל בלט. לעומת זאת, הופעתה ב"גריזלדיס" בשנת 1848 הוגדרה ככישלון.
מייקל או'הייר
קורות חייו
או'הייר נפטר בגיל 60 מהתקף לב לאחר ששהה זמן קצר בקומה. בעשורים האחרונים לחייו נלחם במחלת נפש שהביאה אותו לפרוש מעולם המשחק. שמונה חודשים לאחר מותו, חשף ג'יי מייקל סטרזינסקי את מחלתו של או'הייר כסיבה לעזיבתו את "בבילון 5" בסוף העונה הראשונה לסדרה, ולהגבלת הופעותיו בעונות המאוחרות יותר.
אדל דומילאטרה
ביוגרפיה
אחותה הבכורה, סופי, רקדה גם היא באופרה של פריז משנת 1838 עד 1845. לשתיים הוצמד הכינוי "les sœurs Demi-Lattes" ("האחיות הגפרוריות") משום רזונן. אכיל דוורייה צייר את אדל דומילאטרה עם ז'אן קוראלי. לאחר פרישתה מן הבלט, נישאה דומילאטרה לפרנסיסקו דרייק דל קסטיו והייתה לרוזנת. כשהתאלמנה, עברה לחיות עם אחותה ואחר לטורן עם שני בניה ובתה.
דומילאטרה מתה בפריז סמוך ליום הולדתה ה-88 ונקברה בבית הקברות של מונמארטר.
רקוויאם גרמני (פואמה)
הפואמה "רקוויאם גרמני" מבוססת על החוויות האישיות שעבר פנטון בגרמניה, ומתארת נסיעה לבית קברות גרמני באוטובוס מיוחד הקרוי "אוטובוס האלמנות" לטקס זיכרון לחללי המלחמה. הפואמה, הבנויה מתשעה בתים קצרים ומקוטעים, היא קינה על תוצאות המלחמה - קורבנות וניצולים כאחד. הפואמה היא דוגמה לסוגת השירה שפיתח פנטון המכונה "העלילה הסודית" ("the secret narrative"). סוגה זו תוארה על ידי מוריסון ואנדרו מושן בהקדמה לספר "שירה בריטית מודרנית" במילים אלו: "לעיתים קרובות אנו פוגשים סיפורים שאינם שלמים או שנמנע מאיתנו מידע שבאופן רגיל נחשב חיוני". כבר בתחילת הפואמה אנו נתקלים ברמז לכך בהתייחסות לחללים בין הבתים כמו החללים החסרים בסיפור שמעבירה הפואמה. לכן המספר בפואמה מבכר שלא לחשוף פרטים, כשם שהדמויות בפואמה בוחרות שלא לחשוף חלקים מחוויות המלחמה שלהן. המוטיב המרכזי בפואמה הוא השכחה, ופנטון מצטט בתחילת הפואמה משפט מתוך הספר "לוויתן" של הוגה הדעות תומאס הובס (1651) " דמיון וזיכרון חד המה" ואכן הדמויות בפואמה יוצרות את העבר מחדש על מנת לשכוח את זיכרונות המלחמה.
הבית הראשון של הפואמה מצוטט כמוטו בתחילת הספר שכתב עמוס אילון על תור הזהב של יהדות גרמניה, "The Pity of it All". בתרגום לעברית שונה שם הספר ל"רקוויאם גרמני", שמה של הפואמה.
להלן הבית הראשון מתוך הפואמה בתרגומו של דני אורבך בתיקונים קלים.
לובוצקי
לובוצקי הוא שם משפחה יהודי ממקור אירופי, שמשמעותו ככל הנראה בן העיר לובק בפרוסיה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
אוגוסט רידל
אוגוסט רידל (בגרמנית: August Riedel; 25 בדצמבר 1799 – 6 באוגוסט 1883) היה צייר גרמני, שבילה את רוב הקריירה שלו באיטליה.
ביוגרפיה
בשנת 1823 הוא יצא לביקור באיטליה, שם פגש רבים מהאמנים הגרמנים הקשורים לתנועת הנצרתיים. בשנים 1828 עד 1829 שב לאיטליה ושהה בפירנצה. לאחר שלוש שנים נוספות במינכן, הוא התיישב לצמיתות ברומא; אף על פי שנסע רבות והיה מדי פעם חוזר לגרמניה כדי להשלים משימות.
הוא היה ידוע במיוחד בזכות סצינות הז'אנר שלו ודיוקנאות רגישים של נשים. אחת מיצירותיו המוקדמות הידועות ביותר היא תיאור הדמות המקראית, יהודית, משנת 1840.
אף על פי שהוא זכה להצלחה כלכלית רבה, כשקיבל עמלות מבני האצולה הגרמנית והאיטלקית, כמו גם מממלכת בוואריה, הוא המשיך בסגנונו ונראה מיושן, ככל שסגנון הציור פנה לריאליזם. כשהוא הזדקן, תהילתו פחתה מאוד.
הוא נפטר בגיל שמונים ושלוש ונקבר בבית העלמין הפרוטסטנטי ברומא.
את עבודותיו ניתן לראות ב"נויה פינאקוטק"במינכן וב"אלטה נשיונלגלרי" בברלין.
ניר שוולב
ניר שוולב (נולד ב-29 בינואר 1972) הוא פרופסור חבר באוניברסיטת אריאל בשומרון סופר ויזם. מחקריו עוסקים בעיקר בנושאי רובוטיקה ובתכנון תנועה לנחילי רובוטים ורובוטים יתירים. שוולב ייסד מספר חברות העוסקות ברובוטיקה רפואית כגון W endoluminal robotics, Inooging LTD ו-MeMic Medical העוסקת בניתוחים רובוטיים וואגינאליים. ב-2021 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) את חברת MeMic Medical.
שוולב סיים תואר ראשון בפיזיקה בטכניון בשנת 1996 ותואר ראשון נוסף בהנדסת מכונות בשנת 1997. המשיך לתואר שני במתמטיקה עיונית באוניברסיטת חיפה ולתואר שלישי בטכניון אותו סיים בשנת 2006. בשנת 2007 הצטרף לסגל הפקולטה להנדסה באוניברסיטת אריאל.
במסגרת מחקריו, עוסק שוולב בנושאים הקשורים ברובוטיקה: בין השאר רובוטיקה רפואית, רובוטים גמישים, בבעיות תכנון תנועה, בבעיות תכנון תנועה הסתברותי, תכנון תנועה לנחילי רובוטים ולרכבים אוטונומיים. מחקרו התאורטי הנסמך על טופולוגיה אלגברית נסוב סביב חקירת מרחבי קונפיגורציה של גרפים תחת אילוצים גאומטריים שונים. פרופ' שוולב כתב ספרים מקצועיים, רשם מספר פטנטים, ועבודותיו התפרסמו בספרים ובכתבי עת מדעיים, זכו בפרסים, בקרנות מימון והוצגו בכנסים רבים.
ב-2017 שוולב ייסד את חברת innoging LTD, שעוסקת בהנגשת מידע אולטראסאונד לרופאים בתחום הדימות. וב-2020 ייסד את חברת ההזנק "W endoluminal robotics", המפתחת רובוט רפואי ייחודי בתחום האנדוסקופיה.
ב-2022 יצא ספרו "האביב המערבי: הקרב בין הטכנולוגיה לדמוקרטיה - רגע האמת", בהוצאת סלע מאיר. הספר דן במקורות לקיטוב החברתי הפושה בעולם מאז שנת 2008 ובדרכים להתמודדות עמו. בבסיס הספר החשש משינוי מהותי ובלתי הפיך ביחסי הכוחות המסורתיים הפועלים בחברה כבר בעשור הקרוב. פרופ' שוולב סוקר באופן יסודי את התהליכים הסוציולוגיים והמתמטים לקיטוב בחברה אנושית, תהליכים כמו אפקט שלינג, משחק השיום ועוד, ומצביע על המורכבות בבקרה על התהליכים הללו. בשער השני לספר מתוארים אותם תהליכים בצילן של חברות הטכנולוגיה הגדולות ובשער השלישי לספר, שוולב מציע סדרת צעדים זהירים שעשויים להוות פתרון לבעיה. באפילוג לספרו שוולב מצביע על קיומה של בעיה חבוייה וגדולה שבעתיים שמתהווה עם השיפור ביכולת ניתוח ביג דאטא: האפשרות שהרשתות יוכלו לתמרן את דעת הקהל באופן ממוקד ונסתר בנושאי פוליטיקה וחברה.
שוולב נשוי ואב לשלוש בנות ומתגורר בקיבוץ בחן.
קמינר
קמינר הוא שם משפחה אשכנזי.
בית החולים הפרטי בהובארט
בית החולים הפרטי בהובארט (באנגלית: Hobart Private Hospital) הוא בית חולים פרטי, הממוקם במרכז העיר הובארט, בירת טסמניה שבאוסטרליה. בבית החולים ישנן 146 מיטות.
בעבר, בית החולים נקרא אגף המלכה אלכסנדרה, והוא היה שייך לבית החולים רויאל הובארט, ולפני כן הוא היה בית החולים המלכה אלכסנדרה, אך בשנת 1999, הוא נשכר לעשרים שנים, על ידי חברי תחומי בריאות, והפך לבית החולים הפרטי.
בשנת 2019, התקיימו דיונים לגבי המשך השכירות של בית החולים, ולבסוף הוכרז כי חוזה השכירות יתחדש לעוד עשרים שנים נוספות.
לניאדו (פירושונים)
לניאדו הוא שם משפחה יהודי-ספרדי שפירושו "שעיר".
{{פירושונים|
רבנים
}}
ג'יימס פנטון
ג'יימס מרטין פנטון (באנגלית: James Martin Fenton; נולד ב-25 באפריל 1949) הוא משורר, עיתונאי ומבקר ספרות אנגלי.
ביוגרפיה
ג'יימס פנטון נולד בלינקולן אנגליה, גדל ביורקשייר ובליצ'פילד ולמד בבית הספר הפרטי רפטון (Repton). ברפטון קרא פנטון לראשונה שירים של ויסטן יו אודן ואף פגש במשורר עצמו כשהלה הוזמן לקרוא משיריו ברפטון. שירתו של אודן הייתה עתידה להיות בעלת ההשפעה החשובה ביותר על שיריו של פנטון והמפגש בין שניהם הוליד ברבות הימים ידידות שנמשכה עד מותו של אודן ב-1973.
בשנת 1968 בזמן שלמד פילוסופיה ופסיכולוגיה לתואר ראשון במודלן קולג' באוקספורד זכה פנטון בפרס ניודיגייט שניתן לסטודנט על השיר הטוב ביותר על נושא מסוים. פנטון לא ידע דבר על הנושא שנבחר, "היפתחותה של יפן 1853-1854", לפני שהחל לכתוב, אבל בנחישות ובביטחון עצמי שאפיינו אותו בהמשך הדרך למד פנטון את ההיסטוריה היפנית לעומק והפואמה שיצר "הריהוט המערבי שלנו" הייתה שילוב יוצא דופן בין 21 סונטות ושני האיקו והציגה בעזרת מונולוגים את נקודת ההשקפה של האימפריאליזם האמריקאי והפאודליזם היפני.
לאחר קבלת התואר הראשון ב-1970 הוא החליט לעסוק בעיתונאות. ב-1971 הצטרף לצוות העיתון "ניו סטייטמן", תחילה במוסף הספרותי ואחר־כך ככתב מדיני. שנה אחר־כך פרסם את אוסף השירים הראשון שלו "מורנת קצה" (Terminal Moraine) וזכה בפרס גרגורי. בין השנים 1972–1976 שימש כעיתונאי פרילאנס בדרום מזרח אסיה. חוויותיו מתקופה זו שימשו בסיס לאסופת השירים "זיכרון המלחמה" (1982) כמו גם לאוסף המאמרים בספר "כל המקומות השגויים" שיצא לאור ב-1988.
פנטון חזר לבריטניה ב-1976 ושימש ככתב הפוליטי של ה"ניו סטייטמן" בבית הנבחרים האנגלי. הוא כתב טור שבועי על הפוליטיקה הבריטית במשך כשנתיים. בשנת 1978 התחלף העורך של ה"ניו סטייטמן" ופנטון עזב את העיתון והצטרף לעיתון הגארדיאן ככתב בגרמניה. פנטון לא הצליח לעמוד בדרישה לכתוב מאמר יומי על גרמניה ואחרי שנה חזר לבריטניה בהחלטה לא לעסוק יותר בעיתונאות פוליטית. עם זאת, בשהותו בגרמניה חזר פנטון לכתוב שירה. בברלין החל פנטון לכתוב טיוטה ראשונה ל"קינה", פואמה שעתידה הייתה להתפרסם בשם "רקוויאם גרמני".
באותה שנה טבע פנטון במאמר את המונח "האסכולה של בני מאדים" בהתייחסו לסוג השירה של חבריו קרייג ראין וכריסטופר רייד. אסכולה שלדבריו התאפיינה בהצגת דברים מוכרים בצורתם המוזרה ביותר. המונח מקובל כיום בעיתונות הלונדונית כשמה של תנועה ספרותית.
ב-1978 פרסם פנטון חוברת שירים תחת השם: "רכוש פנוי" (A Vacant Possession) בחוברת הציג פנטון לראשונה סוג פואמה חדש המכונה "העלילה הסודית". בהקדמה לספר "שירה בריטית מודרנית" מתארים מוריסון ומושן סגנון זה במילים אלו "לעיתים קרובות אנו פוגשים סיפורים שאינם שלמים או שנמנע מאיתנו מידע שבאופן רגיל נחשב חיוני". שלוש הפואמות בחוברת זו "רכוש ריק", "אי כלא" ו"קן ערפדים" הן מסוג זה.
לקראת סיום תפקידו ככתב בגרמניה ביקר פנטון מכר שביים הצגה בבורגתיאטר בווינה. ההתרגשות של החזרות האחרונות שפגש עשו על פנטון רושם וכשחזר לאנגליה ב-1979 החליט לחפש משרה בתחום התיאטרון, ומצא אותה כמבקר תיאטרון בעיתון "לונדון סאנדיי טיימס". הביקורות מתקופה זו נאספו בספר "היית נפלא" (You Were Marvellous)
ב-1980 פרסם המגזין "קוורטו" את הפואמה "קינה" שהייתה מבוססת על הטיוטה שהכין פנטון בברלין. שנה אחר־כך ערך פנטון את הפואמה מחדש ושינה את שמה ל"רקוויאם גרמני". הפואמה הודפסה בחוברת שהדפיס אחיו של פנטון, טום, בהוצאת סלמנדר באדינבורו, וזכתה לשבחי מבקרי הספרות. הגדיל לעשות פיטר פורטר, המבקר הספרותי של העיתון "אובזרבר", שבביקורת על הפואמה כינה את פנטון "המשורר המוכשר ביותר של דורו". הפואמה זכתה בפרס לשירה "Southern Arts Literature Award" של 1981.
ב-1982 התפרסם אוסף שיריו בעל הגוון הפוליטי "זיכרון מלחמה" (The Memory of War) וזכה להצלחה רבה. שירי פנטון הופיעו גם באנתולוגיה "שירה בריטית מודרנית" שיצאה בהוצאת פינגווין זמן קצר אחר־כך. ב-1983 התפרסמה אסופה קצרה של שמונה שירים "ילדים בגלות" (Children in Exile) הדנים בנושאים שונים. השיר שעל שמו קרוי האוסף מספר על משפחה קמבודית (אם שני בנים ובת) הנמלטת משלטון הדמים של פול פוט ומאומצת על ידי זוג אמריקני עשיר באיטליה. ב-1984 התפרסמו שני האוספים בארצות הברית תחת הכותרת "ילדים בגלות: שירים 1968-1984" וזכו לתשבחות של מבקרי הספרות החשובים ואף של משוררים כדוגמת סטיבן ספנדר ושימוס היני. השבועון ניוזוויק אף טען כי פנטון מועמד לקבל את התפקיד המכובד של "משורר החצר" (Poet Laureate) שאותו קיבל לבסוף טד יוז. באותה שנה התחרה פנטון על המשרה היוקרתית של פרופסור לשירה באוניברסיטת אוקספורד אך הפסיד לפיטר לוי. ערב הבחירות למשרה זכה פנטון בפרס ג'ופרי פאבר. בפעם הבאה שהתחרה על משרה זו זכה ושימש בתפקיד בין 1994 ל-1999.
בשנים שבאו אחר כך כתב פנטון בעיקר לאופרה. גרסתו מעוררת המחלוקת לריגולטו של ורדי שמיקמה את העלילה במאפיה של ניו יורק של שנות ה-50 הוצגה משני צדי האוקיינוס. כמו כן תרגם פנטון מחדש את סימון בוקנגרה. הוא כתב ליברית לאופרה לילדים "הרון וים הסיפורים" המבוסס על ספרו של סלמאן רושדי. האופרה הולחנה על ידי צ'ארלס וורין והועלתה על ידי האופרה של ניו יורק.
מאמרים מפרי עטו של פנטון התפרסמו בגארדיאן, ב-The Independent וב-The New York Review of Books.
לדבריו של פנטון "כתיבת שיר היא כמו ילד המשליך אבנים לבור של מכרה. אתה מחבר תחילה ואז אתה מאזין להדהודים"
בשנת 2007 מנה העיתון "The Independent" את פנטון ברשימת "100 ההומוסקסואלים והלסביות בעלי ההשפעה הרבה ביותר בבריטניה". לדברי העיתון מתגורר פנטון עם בן זוגו, הסופר, המחזאי והמסאי האמריקני עטור הפרסים דריל פיקני (Darryl Pinckney).
מלחמת היהודים
מלחמת היהודים, מתורגם גם כמלחמות היהודים (בלטינית: Bellum Judaicum, ביוונית: Ιστορια Ίουδαίκοΰ πολέμου πρός Ρωμαίυς, "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים") הוא ספרו של ההיסטוריון היהודי יוספוס פלביוס (יוסף בן מתתיהו). הספר הוא דיווח היסטורי העוסק במרד הגדול בין השנים 66–73 לספירה, ובגורמים שהובילו אליו.
כתיבתו של יוספוס נייטרלית בעיקרה אך צצים בה מדי פעם דברי אבל וקינה על מר גורלו של העם היהודי וחורבן המקדש. עם זאת, רבים טוענים שליוסף ישנה נטייה ליפות את המציאות לטובתם של הרומאים. יש הקושרים זאת לכך שהספר עמד לבקרת הקיסר אספסיאנוס.
כמו יתר ספריו של יוספוס, הספר בצורתו היוונית שרד בזכות הכנסייה הנוצרית ולא שומר במסורת הרבנית. הכנסייה ראתה בספרו המתעד את חורבן ירושלים ובית המקדש הוכחה לנכונות נבואתו של ישו על חורבן העיר, ולדוקטרינה הגורסת שבחירת עם ישראל היא חזקת הכנסייה בלבד ושהיהודים שלא הצטרפו אליה איבדו את מעמדם כחלק מן העם.
זמן חיבורו ושמו של הספר
יוספוס חיבר את הספר לראשונה (סמוך לשנת 73) ב"לשון אבותיו" (ככל הנראה ארמית. הנוסח המקורי אבד ולא הגיע לידינו) על מנת לספר ליהודים היושבים במזרח "מעבר לנהר פרת" ולבני עמים אחרים באזור, את קורות מלחמת היהודים ברומאים, וזאת על-מנת להרתיע אותם מפני יציאה למלחמה באימפריה הרומית. לאחר מכן תרגם יוספוס את הספר ליוונית בגרסה שנועדה בעיקר לנוכרים. הוא כתב את הספר בזמן שישב ברומא וקיבל לשם כך עזרה מאנשים אחדים בלשון היוונית. את המהדורה היוונית כתב לא לפני שנת 75, אז נבנה המקדש לאלילת השלום, שיוספוס מספר על השלמת בנייתו, ולא אחרי שנת 79 לספירה, שנת מותו של הקיסר אספסיאנוס, מכיוון שב"נגד אפיון" יוספוס מספר שהגיש לו חלקים מ"מלחמת היהודים" כדי לזכות באישורו לדברים שכתב. עם זאת, רוב החוקרים מעריכים שתיאורו השלילי של קאיקינה אליאנוס נכתב בזמן שזה הוצא להורג על ידי טיטוס, ומשום כך נראה כי יוספוס עדיין ערך שינויים בחיבורו עד שנת 81, שנת מותו של טיטוס.
הגרסה היוונית אינה תרגום של ממש של הגרסה הראשונה בארמית, מאחר שיש בה דברים רבים שאינם רלוונטיים לקהל דובר ארמית או לקהל יהודי, ובהם תיאור המנהגים והאמונות של היהודים מנקודת מבט של הפילוסופיה היוונית והתייחסויות רבות לספרות היוונית. לגרסה היוונית ישנם מאפיינים יווניים רבים, הזרים להיסטוריוגרפיה והלכי הרוח של המזרח הקרוב, שכתובים בסגנון הרווח בחיבור היסטורי יווני: ניתוח אירועים על פי סיבה ותוצאה, מבנה רטורי, נאומים ארוכים, תיאורים ביוגרפיים וההתפלמסויות עם היסטוריונים אחרים.
בחיבוריו המאוחרים יותר, מכנה יוספוס את יצירתו זו "מלחמת היהודים". עם זאת, כתבי היד המוקדמים ביותר של החיבור הם מימי הביניים, וניתנו להם אז כותרות שונות, בהן (מלבד "מלחמת היהודים") "ההיסטוריה היהודית של כיבוש ירושלים". לשם "כיבוש ירושלים" ישנן עדויות כבר בכתבי המתרגם והחוקר הנוצרי הירונימוס, אולם ייתכן שכותרת זו פשוט משקפת את תחום העניין של המלומדים הנוצרים בחורבן ירושלים כהגשמת נבואתו של ישו. הכותרת "מלחמת היהודים" משקפת נקודת מבט רומאית.
מבנה הספר
המשפט הראשון בהקדמה של הספר הוא משפט הפתיחה הארוך ביותר בכל הספרות ההיסטוריוגרפית ששרדה מן העת העתיקה, והוא נועד להרשים את הקורא בכל הנוגע למיומנותו של המחבר כסופר והיסטוריון וכ"עד ראייה למאורעות".
החלק הראשון (עד פרק י"ד בספר ב'), שהוא שליש מהספר, משמש מבוא היסטורי לחלקו השני, העיקרי. החלק הראשון כולל סקירה מהתקופה שבין האירועים בירושלים שקדמו לגזירות אנטיוכוס הרביעי החל משנת 170 לפנה"ס לערך, ועד מעשי הרצח והשוד של הנציב גסיוס פלורוס, שהם לדעת יוספוס, הסיבה הישירה למרד, סוף שנת ג'תתכ"ו (66). חלק זה מהווה תקציר של האירועים שפורטו על ידו מאוחר יותר בספרים 11–20 של קדמוניות היהודים, אשר מסתיים באירוע עליית גסיוס פלורוס, שם מוסר יוספוס שעל אירועי המלחמה שפרצה ניתן לקרוא בספר שכתב על מלחמת היהודים.
החיבור כולל שבעה "ספרים". כל אחד מהם נכתב במקור על מגילת פפירוס נפרדת. חלוקת הספרים לפרקים אינה של המחבר, אך היא קדומה, אולי אף בימיו, ונעשתה בידי עורכים. בשלב מאוחר יותר הוסיפו עורכים כותרת לכל פרק (לטינית: Epitome), הכותרת כוללת תקציר המחולק לסעיפים. אולם סעיפים אלה אינם זהים לסיעוף הפנימי של הפרקים, המופיע במהדורות הדפוס. נראה שזו עדות לכך שהיו שתי שיטות סיעוף שאחת שרדה בכותרות והשנייה בהוצאות הדפוס, לצד הטקסט.
במספר הוצאות מודרניות (למשל הוצאת מסדה, 1968) ויתרו על הסיעוף בכותרת על-מנת שלא לבלבל את הקורא.
מקורותיו של יוספוס
ב"מלחמת היהודים" ניכרות מאוד השפעותיהם של ההיסטוריונים היווניים תוקידידס (המאה ה-5 לפנה"ס) ופוליביוס (המאה ה-2 לפנה"ס), שתולדות חייו דומות לאלו של יוספוס: עירו השתייכה לליגה האכאית שהתנגדה לרומאים, הוא עצמו נתפס והובא לרומא כבן ערובה, קשר שם קשרי ידידות עם מדינאים רומיים בכירים, השתכנע שהאימפריה הרומית בלתי מנוצחת, וכתב את תולדותיה, הכוללות גם את האירועים שהתרחשו בימיו ובארצו, במטרה להרתיע את נתיניה מלמרוד בה.
יוספוס אינו מציין את המקורות ששימשו אותו בכתיבת "מלחמת היהודים", אך אין זה משום שניסה ליצור עמימות. חיבורים מן העת העתיקה נכתבו במגילות, מה שהציב מגבלה טכנית על פירוט המקורות המצוטטים, ובנוסף על כך היה מקובל בימים ההם לכתוב היסטוריה בסגנון רטורי. היסטוריונים מהעת העתיקה ציטטו את מקורותיהם לרוב רק במסגרת פולמוס עם מחברים אחרים. רבים מהם העדיפו להסתמך על מקור אחד, או לכל היותר על מקורות ספוּרים והעדיפו להתבסס על חיבור שכבר התפרסם.
יוספוס הכיר את ספר מקבים א', שעמד בפניו בעת שכתב את ספריו. ספר חשוב נוסף שהיווה לו מקור הוא רשימותיו של ניקולאוס איש דמשק, מזכירו של המלך הורדוס. ניקולאוס מדווח על התקופה של אחרית ימי החשמונאים וכל תקופת שלטונו של הורדוס. יוספוס חי בתקופת הנציבות השנייה (66-44 לספירה). גם כאן סביר שנעזר בכרוניקות שונות שלא הגיעו לידינו, אך המקור החשוב והבולט לספר, שמיחד אותו כספר היסטורי מרתק במיוחד, היא עדות יוסף עצמו. בדבר המרד היה שותף מרכזי ופעיל הן בהכנת הגליל למלחמה והן בפרשת הקרב על יודפת, שאותה היה יכול למסור בפרטי פרטים משום שהיה מפקד היהודים בקרב. לאחר נפילתו בשבי הוא מפסיק לשחק תפקיד משמעותי בעלילה אך עדיין היה עד ממקור ראשון לרוב ההתרחשויות. בעת שהותו במחנה הרומאים בזמן המצור על ירושלים, ניהל לדבריו תיעוד מסודר של האירועים וראיין עריקים מן העיר.
יוספוס מדגיש שקרא את ספרי הזיכרונות של הקיסרים. ספרי הזיכרונות הללו הם הקומנטרים (commentarii, רשומות) הקיסריים (ההיפוֹמְנֶמָטָה). ייתכן ומדובר בספר זיכרונות שכתב אספסיאנוס, אולם סביר יותר שמדובר בדוחו"ת-שדה של המפקדים הצבאיים. הקומנטרים הללו נזכרים בחיבוריו 3 פעמים. אף על פי שב"מלחמת היהודים" אין הוא מזכיר אותם כלל, אין ספק שהם היו לנגד עיניו בעת כתיבתו. ייתכן והסיבה לכך הייתה רצונו להדגיש את מעמדו כמחבר שהוא עד ראייה ולא קומפילאטור בלבד המסתמך על עדותם של אחרים.
מניעים לכתיבת הספר
המניע העיקרי לכתיבת הספר הוא הנצחת הסיפור ההרואי והמזעזע של חורבן יהודה, ירושלים והמקדש, והאסון הנורא שאירע לעם ישראל.
עוד היבט בספרו הוא הסכלות שבניסיון ההתנגדות לרומא, הוא מתאמץ להראות שהרומאים ברובם הם עם שנוהג באדיבות עם העמים שחיים תחת שלטונם, במובן זה הספר משמש כשופר תעמולה לשושלת הפלבית שיוספוס ישב בחצרם ברומא והוא מרבה בשבחיו לקיסרים אספסיאנוס וטיטוס. אף על פי כן, בולט היחס החם לטיטוס בהשוואה לאובייקטיביות כלפי אספסיאנוס. שמו של הספר עצמו, "מלחמת היהודים", מבטא את נקודת המבט הרומאית על המלחמה, שכן הרומאים נהגו לקרוא את מלחמותיהם על שם העמים שבהם נלחמו (למשל: "המלחמה הגאלית" או "המלחמה הפונית").
ההיבט היהודי ניכר בספרו בכך שהוא מבקש להראות שהיהודים הם עם שוחר שלום המעדיף להימנע מאלימות. את האחריות לפריצת המרד הוא תולה במיעוט קטן ותוקפני בתוך האומה היהודית שגרר את העם למרד חסר סיכוי ברומאים, בעוד שהרוב התנגד בתוקף למלחמה.
בנוסף, מנסה יוספוס להצדיק את מעשיו בתקופת המרד ובמיוחד את מעברו למחנה הרומאים.
הספר נועד לא רק לספר על העבר, אלא גם מכוון לעתיד: להזהיר את היהודים היושבים מעבר לפרת (באמצעות גרסתו הארמית המוקדמת של הספר), את היהודים בארצות הפזורה ההלניסטית שהיו שרויים בתסיסה, ואת יהודי ארץ ישראל, לבל ינסו למרוד שנית ברומא.
חשיבותו של הספר
לדברי ההיסטוריון מנחם שטרן, החיבור "מלחמת היהודים" הוא חלק מה"התפתחות הכללית של ההיסטוריוגרפיה היוונית, מאז ימות תוקידידס" וניתן לראות בו "דוגמה כמעט מושלמת של היצירה ההיסטוריוגרפית היוונית בעידן הקיסרות הרומית". לדעתו, במאה ה-1 לאחר תקופת אוגוסטוס, לא ניתן "להצביע על דמות של היסטוריון יווני שישווה בעצמת כתיבתו ליוספוס של 'מלחמת-היהודים'". לדעת שטרן, מדובר ב"ספר גדול מבחינה ספרותית ואמנותית", ואף אולי "ספר הפרוזה המזהיר ביותר של הספרות היהודית הלניסטית ויצירה גדולה ללא ספק גם לפי הממדים היווניים רומיים באותם דורות".
מלחמת היהודים הוא העדות היחידה כמעט, והמפורטת ביותר, למרד הגדול. בספר זה נמסרת תמונה מדויקת של ירושלים וארץ ישראל של התקופה. יוספוס הוא כותב בהיר ומפורט מאוד. כתיבתו הסדורה והמדויקת, הנעדרת סיפורי מעשיות (אך אינה חפה מאינטרסים) מתאימה מאוד להנחיית המחקר המודרני.
בכל הקשור לתיאורי הארץ יוספוס הוא כותב אמין ומדויק, ככל שהמחקר הארכאולוגי מתפתח מתגלים ממצאים שמאששים את התיאורים של יוספוס. המחקר הארכאולוגי גם יוצא נשכר מהבחנתו של יוספוס וציונו המדויק את הטופוגרפיה. הטופוגרפיה אינה משתנה באופן ניכר והיא מאפשרת לחופרים להבין את המפה אותה מצייר יוספוס.
אולם בכל הקשור לתיאור המרד ניתן להבחין במשנתו של יוספוס שמבקש לתאר את המרד כאי הבנה: פעולתם של מיעוט קיצוני שהצליח לגרור אחריו את כל העם בעקבות התנהגותם המושחתת של הנציבים הרומאים. ישנה ביקורת במיוחד על תיאורו את חורבן בית המקדש. המבקרים טוענים שהמניע העיקרי לתיאור זה הוא רצונו לנקות את פטרונו, הקיסר טיטוס, שביקש לשדר תדמית של קיסר נאור ומיטיב מאשמת החרבת מקום פולחן דתי - דבר שנחשב טאבו בעולם העתיק. בחברה היהודית במיוחד נהוג להוקיע את טיטוס משום החשבון ההיסטורי של העם היהודי עם קיסר זה, אך תיאורו של יוספוס את טיטוס כמי שלא רצה לשרוף את המקדש תואם את רוב המקורות הלא יהודיים מתקופתו, ואינו בלתי אמין בהכרח.
תיאור מצעד הניצחון (טריומף) ברומא (ספר ז, סעיפים 123–157) הוא התיאור המפורט ביותר של מצעד ניצחון רומי בכל הספרות הקלאסית.
בספרו "נגד אפיון", מספר יוסף כי העניק את ספרו על המלחמה לאספסיאנוס וטיטוס, וכן גם למספר יהודים חשובים, "אנשים משכילים בחכמה יונית", כמו יוליוס ארכלאוס (בעלה של מרים בת אגריפס הראשון), הורדוס הנאור, והמלך אגריפס השני.
חלקים מתיאור המרד הגדול בספר עומדים בסתירה לתיאורו בספרו האוטוביוגרפי של יוספוס "חיי יוסף", שנכתב בערוב ימיו.
תרגומים וגרסאות
במאה הרביעית תורגם הספר ללטינית, תוך עיבוד וקיצור. קיצור זה נקרא "ספר הגסיפוס", לכאורה על-שם הגסיפוס, אחד מההיסטוריונים הקדומים של הכנסייה, לו יוחס העיבוד, אולם למעשה מקורו של השם בשגיאת תעתיק שמו של יוספוס ומשום כך מכונה המעבד "פסאודו-הגסיפוס". על בסיס מקור זה נכתב בימי הביניים בעברית "ספר יוסיפון".
התרגום שתרם להפצת הספר במערב אירופה הוא התרגום ללטינית של אחד מאבות הכנסייה, רופינוס איש אקוילה, מן המאה הרביעית. תרגום זה היה מוכר גם על ידי היהודים המשכילים בימי הביניים ונקרא "יוסיפון לרומיים". בשנת 2017 ביקר בנימין נתניהו בקרמלין וקיבל מידי ולדימיר פוטין עותק נדיר של הספר "מלחמות היהודים" שהודפס באיטליה בשנת 1526 בדיאלקט טוסקני.
התרגום העברי המלא הראשון הוא של קלמן שולמן, המשכיל היהודי שתרגם רבות עבור בית ההוצאה של האלמנה והאחים ראם. תרגומו יצא לאור ב-1863 ונעשה מתוך התרגום לגרמנית של פארט (Parett), כלומר תרגום מכלי שני, ולא ישירות מן המקור היווני. התרגום יצא בשם "מלחמות היהודים עם הרומאים" וייתכן שמשם השתרש השיבוש "מלחמות היהודים" (ברבים, במקום "מלחמת היהודים") בשם הספר בעברית.
מהדורות עבריות ואחרות
יוונית:
עברית:
התרגום הסורי העתיק כאחד הספרים החיצוניים מתוך הפשיטתא - התרגום הארמי לביבליה:
קישורים חיצוניים
סקירת מהדורות התרגום העבריות
'''הערכת התרגום החדש של ד"ר ליזה אולמן (2009)
אריה קנטורוביץ
אריה לאוניד קנטורוביץ (ברוסית: Арье Леонид Конторович, באנגלית: Aryeh Kontorovich  נולד ב-30 בדצמבר 1978 בוורונז', ברית המועצות) הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
קנטורוביץ נולד בוורונז' בברית המועצות. בילדות היגר לארצות הברית. למד בתיכון וסט וינסדור-פליינסבורו דרום בניו ג'רזי. בשנת 2001 קיבל תואר ראשון במתמטיקה שימושית ומתמטיקה חישובית בהצטיינות מאוניברסיטת פרינסטון. ב-2004 קיבל תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת קרנגי מלון עם תזה ב-2007 קיבל תואר דוקטור במדעי המחשב מאוניברסיטת קרנגי מלון. באותה השנה עלה לישראל והחל ב פוסט דוקטורט במכון ויצמן אותו סיים ב-2009.
ב-2015 זכה בפרס על מחקר בנושא לימוד יעיל במרחבים מטריים – חיפוש שכנים מהיר וחסמי הכללה הדוקים.
ב-2016 זכה בפרס טורונטו לחוקרים מצטיינים.
ב-2019 זכה בפרס Amazon Research.
מחקריו
קנטורוביץ עוסק בהסתברות, סטטיסטיקה ואלגוריתמים, ובעיקר בתורת הלמידה החישובית. בנוסף חוקר את תופעת ריכוז המידה בתורת ההסתברות, שמקריה הפרטיים כוללים את אי-שוויון צ'רנוף וחסם הופדינג. כמו כן, באלגוריתמים יעילים ללמידת שפות פורמליות ולמידה במרחבים מטריים כלליים, תופעות סטטיסטיות וחישוביות כגון הורדת ממד וחיפוש שכנים מהיר.
חיים אישיים
קנטורוביץ נשוי לחופית ולהם שישה ילדים. הוא אחיו של יוג'ין קונטורוביץ' - פרופסור למשפט המתמחה במשפט חוקתי ומשפט בינלאומי ושל אלכסנדר קונטורוביץ' - פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ראטגרס.
הנוער
הנוער הוא סרט קולנוע מאת ובבימויו של תום שובל. הסרט שיצא לאקרנים בשנת 2013 הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית שבכורתו נערכה במסגרת הפנורמה, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין מספר 63, ב-10 בפברואר 2013.
תקציר העלילה
יקי ושאול הם שני אחים, נערים מתבגרים, שחולקים ביניהם קשר עמוק, כמעט טלפתי. לאחר שאביהם איבד את עבודתו, משפחתם נקלעת לקשיים כלכליים וחובות כבדים. יקי ושאול מרגישים שאינם יכולים לעמוד מן הצד ולראות את משפחתם מתפרקת. העובדה שיקי התגייס לאחרונה לצבא ומחזיק בידיו נשק, מאפשרת להם לקחת את גורלם בידם.
אודות ההפקה
שובל החל לעבוד על הסרט בתום לימודיו, בשנת 2008. גל גרינשפן, חברו לספסל הלימודים, שהפיק את "פתח תקווה", סרט הגמר שלו, היה לאחד ממפיקי הסרט עם חברת ההפקות שלו, גרין הפקות. שובל וגרינשפן סיירו ברחבי אירופה עם טיוטה של התסריט והציגו אותו בפרזנטציות של פיצ'ינג והוא אף זכה בפרסים שונים. קרן רבינוביץ - פרויקט קולנוע, החליטה לתמוך בסרט וכן סרטי יונייטד קינג, משה ולאון אדרי נכנסו כמפיקים שותפים ומפיצים. להפקה הצטרפה חברת one two הגרמנית. ערוץ הטלוויזיה ARTE', רשת מדיה, קרן מדיינבורד הגרמנית וחברת המכירות הגרמנית MATCH FACTORY שותפים גם כן.
לתפקידים הראשיים שובל חיפש שני אחים צעירים, בעלי קשר הדוק ביניהם, שגם יהיו דומים פיזית וגם בעלי יכולת משחק. הליהוק ארך כשנה, בעזרת המלהקת אורית אזולאי. הם בחרו בדוד ואיתן קוניו, שני אחים, שזהו תפקידם הראשון על המסך ואלה התמסרו לתהליך ארוך של סדנאות, חזרות ואימונים כדי להתכונן לתפקידים המאתגרים.
לתפקיד הנערה דפנה נבחרה גיטה אמלי, שחקנית בתחילת דרכה. בנוסף להם לוהקו לסרט שחקנים ידועים כמו משה איבגי, שירילי דשא, אורי הוכמן, גלעד קלטר, אלכס פלג, נועה קולר ועוד.
הסרט צולם על ידי ירון שרף (הערת שוליים, שבעה) ונערך על ידי ז'ואל אלכסיס (שתיקת הארכיון, פלסטלינה). הסרט כולל מוזיקה של עילם וולמן ורועי חן וכן מוזיקה נוספת של לירן רייטר, השיר "Tu Te Reconnaitras" של אן-מארי דוד ו-insomnicide של להקת these immortal souls.
פרסים
פרס חג'ג' לסרט הישראלי העלילתי הטוב ביותר (הפרס הגדול) וכן פרס המשחק לאיתן ודויד קוניו ופרס העריכה לז'ואל אלכסיס בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2013.
הנוער זכה בפרס הראשון בפסטיבל טאיפיי.
הסרט זכה בפרסים ראשונים בפורום פיצ'ינג סלוניקי וסופיה וכן בפסטיבל ברלין, שוק הקופרודוקציה. במרץ 2013 השתתף בפסטיבל CPH: PIX 2013 בקופנהגן. ביוני 2013 השתתף בפסטיבל קרלובי וארי, צ'כיה. וכן כמו כן השתתף בפסטיבלים בדורבן (דרום אפריקה), בפריז סינמה ובפסטיבל קולנוע דרום בשדרות. איתן ודויד קוניו זכו בפרס המשחק בפסטיבל דורבן בדרום אפריקה 2013.
קישורים חיצוניים
ביקורות בשפות לועזיות
משה סבוראי
קורות חייו
משה סבוראי נולד בשם משה סברנסקי באוקראינה, הצעיר בין תשעה ילדים. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם חלק מהמשפחה, והתגורר בחיפה. למד בבית הספר הדתי "נצח ישראל" ולאחר מכן בבית המדרש למורים בבית הכרם בירושלים.
ב-1932 הצטרף לארגון "ההגנה" ושימש קשרו של מפקד מחוז ירושלים, יעקב פת. בנוסף היה חבר בתנועות ברית הבריונים, בית"ר וצה"ר. בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה השתתף בהפגנה שנערכה ב-28 במאי 1933 מול הקונסוליה הגרמנית בירושלים, והסיר בעצמו את הדגל הגרמני מעל הקונסוליה. לאחר רצח ארלוזורוב באותה שנה, נאסר יחד עם ראשי "ברית הבריונים" והועמד למשפט שממנו יצא זכאי. ב-1934 שב לחיפה ועסק בהוראה. באותה תקופה פגש את טובה לבית הוכגליק, אשתו לעתיד.
לאחר הפילוג באצ"ל בשנת 1940 על רקע פרוץ מלחמת העולם השנייה ושאלת הפסקת הפעילות נגד הבריטים, הצטרף לקבוצתו של אברהם שטרן (יאיר), שנקראה בתחילה "האצ"ל בישראל" ובהמשך "לוחמי חירות ישראל" (לח"י), ושימש אחראי על המודיעין בארגון. סבוראי עזב את עבודתו כמורה והתמסר לפעילות המחתרת. בעקבות הפילוג החל מצוד נרחב של השלטון הבריטי אחר אנשי לח"י שפרשו מהאצ"ל ומנו אז כמה עשרות בודדות. ב-22 במאי 1941 נעצר סבוראי על ידי המשטרה הבריטית בתל אביב ונשלח למחנה המעצר מזרעה. כעבור כמה חודשים, ב-27 בנובמבר, הצליח לברוח מהליווי המשטרתי בעת העברה ממקום למקום וחזר לפעילות המחתרת כמפקד מחוז תל אביב. בחודשים אלו הגיע המצוד אחרי אנשי לח"י לשיאו ופרסים גדולים הוצעו למי שיסייע בתפיסת מפקדי הארגון. במהלך חודש ינואר עבר מפקד הארגון, אברהם שטרן, לדירתם של משה וטובה סבוראי בשכונת פלורנטין בתל אביב, ומשם ניהל את פעילות המחתרת.
ב-27 בינואר 1942 שהה סבוראי בדירה ברחוב דיזנגוף 30 שבה נורו ארבעה מחברי לח"י על ידי אנשי הבולשת הבריטית בראשות הקצין ג'פרי מורטון. שניים מהם, אברהם אמפר וזליג ז'ק, מתו מפצעיהם ואילו יעקב אליאב וסבוראי שנפצעו נתפסו והועמדו למשפט. כעבור שבועיים, ב-12 בפברואר נורה אברהם שטרן בדירתו של סבוראי על ידי ג'פרי מורטון ומת. גופתו הובאה לחדר המתים של בית החולים הממשלתי שבו שכבו סבוראי ואליאב והם נקראו לזהות את הגופה. סבוראי ואליאב הואשמו בהחזקת נשק ואמצעי לחימה ונידונו למאסר עולם שהומר בהמשך ל-10 שנות מאסר. את מאסרו ריצה בכלא עכו ובבית הסוהר המרכזי בירושלים שממנו ברח ביחד עם 11 מחבריו בראשית שנת 1948.
לאחר הקמת המדינה התקשה למצוא עבודה כמורה ולכן שימש כנהג בחברת אגד. בשנת 1957 הוסמך כעורך דין. ב-1981 נמנו משה וטובה סבוראי עם מייסדי היישוב שקד בצפון השומרון.
לאורך השנים היו שהאשימו את סבוראי בגרימת מותו של מנהיג לח"י, אברהם שטרן, וטענו כי פליטת פה שלו בעת ששכב בבית החולים תחת השגחת שוטרים בריטים היא שחשפה את מקום מחבואו. סבוראי עצמו דחה טענה זאת בתוקף ואף ניהל שורה של משפטי דיבה נגד חברו ללח"י, אנשל שפילמן, נגד העיתון "מעריב" ונגד ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, שבכולם זכה. הטענה שסבוראי תרם בחוסר זהירות לאיתורו של שטרן שבה ועלתה בשנת 2020 מפי עו"ד נתן רון, דוקטורנט באוניברסיטה העברית.
המשמר הפרטוריאני
המשמר הפרטוריאני (בלטינית: cohortes praetoriae) היה יחידת עילית של הצבא הרומי. במשך 300 שנים שימשו חיילי המשמר כשומרי ראש, ובתפקידי מודיעין צבאי. בתחילה עבור בעלי משרות רמות ברפובליקה הרומית, ולאחר מכן עבור קיסרי רומא.
משה סבוראי
קורות חייו
סבוראי נפטר בביתו בשקד ונטמן בבית העלמין בחיפה בחלקת יוצאי המחתרות. אשתו טובה נפטרה ב-31 במרץ 2013, בגיל 97. לבני הזוג סבוראי שלושה ילדים: חרות, סמדר ויאיר.
דודקארכיה
דודקארכיה (מיוונית: δωδεκαρχία, שלטונם של שנים-עשר) - על פי הרודוטוס, וכנראה, על סמך דיודורוס מסיציליה שהתבסס על יצירתו, זמן תקופת מלכותם בו זמנית של שנים עשר המלכים במצרים בתקופה מגירוש השושלת הנובית עד להמלכותו של פסמתיך הראשון (בערך שנות 671 – 656 לפני הספירה). האורקל חזה למלכים כי מי שיבצע משתה מקערת נחושת במקדש הפייסטוס ישלוט על מצרים כולה. פסמתיך מסאיס בטעות במקום ספל הזהב ששימש לטקס, השתמש בקסדת הנחושת שלו. הוא לא הוצא להורג, אך נשלל ממנו מרבית אדמותיו והוא עצמו גורש לאזורי החוף, ואסרו עליו לחזור. עם זאת, בסמוך לגירוש באו הכובשים האיונים ו קאריים אותם הוא שכר לשירותו ותפס איתם את השלטון על כל המדינה. כך התקיימה גם הנבואה של אורקל אחר שהבטיח עזרה מהים.
המשמר הפרטוריאני
אוגוסטוס קיסר היה הקיסר הראשון שהפך את המשמר ליחידת שומרי הראש האישית שלו. היחידה נשאה בתפקיד זה, בשינויים קלים, בשלוש מאות השנים שלאחר מכן. כבר בשלב מוקדם יחסית, צברו מפקדי המשמר כוח פוליטי רב. הם לא נרתעו מלהשתמש בכוחם ובהשפעתם כדי למנות ולהדיח קיסרים, לצבור רכוש, נכסים ומעמד מיוחד בכל זרועות השלטון. על רקע זה, המוניטין של המשמר וחייליו היה מפוקפק מאוד. מקורות היסטוריים בני התקופה, ובהשראתם גם מחקרים מודרניים, מתארים את חיילי המשמר כמפונקים חסרי יכולת צבאית, אשר נהנו מהחיים הנוחים של הבירה, ואת המשמר מתארים כגולם הקם על יוצרו.
שיא פעילות מפקדי המשמר, ובמידה מסוימת גם של חייליו, הייתה בתקופת שלטונם של קיסרים חלשים וחסרי יכולת, שהותירו את רסן השלטון בידי דמויות חזקות, והתמכרו למנעמי הארמון ולעיתים למעשי שחיתות. בשנת 312, לאחר תפיסת רסן השלטון באימפריה הרומית, פירק קונסטנטינוס את המשמר הפרטוריאני, הרס את מחנה המשמר הקסטרה פרטוריה ברומא, והביא את הקץ על המשמר הפרטוריאני.
רקע
המשמר הפרטוריאני החל את דרכו כיחידת שומרי ראש של נושאי תפקידים בכירים ברפובליקה. הם היו ידועים בשם ליקטור (לטינית: Lictor), ומשימתם הייתה טיפול במגיסטראטים בעלי "אימפריום". בין השאר נתנו הליקטורים שירותי ליווי, ייצוג והגנה למגיסטראטים, ושימשו כמשרתיהם האישיים ושומרי ראשם. מקור מורשת הליקטורים בהיסטוריה הרומית עתיק מאוד. לפי טיטוס ליוויוס, הליקטורים נשאו עימם מוטות מעוטרים בשבטים (פסקס), ומחוץ לפומריום נשאו גם גרזנים שסימלו את סמכות הביצוע של האימפריום. הם הלכו אחר המגיסטראט בכל אשר הלך, כולל לתוך הפורום, לביתו, למקדשים ואפילו לבתי המרחץ.
כוחם של הליקטורים היה מספיק כדי לשמור על פקידים ונושאי משרות תוך כדי מילוי תפקידם האזרחי, אך הם היו מעטים מדי מכדי שיוכלו להיות יעילים כשומרי ראש למפקדי צבא בקרב. על רקע ליקוי זה החלו קצינים צבאיים להקיף את עצמם ביחידות זמניות של חיילים שנבחרו מבין הלוחמים המצטיינים כדי להבטיח את ביטחונם במהלך מערכה ובמהלך הקרבות. נוהג זה התפשט יותר בצבא הרפובליקה והכה שורש, מכיוון שגנרלים נותרו במערכה לתקופות ארוכות יותר. ההיסטוריון הרומאי טיטוס ליוויוס מספר, כי לדיקטטור פוסטומיוס הייתה קוהורטה, ששימשה כיחידת כשומרי-ראש בראשית המאה החמישית לפני הספירה. השימוש הראשון במונח קשור לפובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס. ההיסטוריון הרומאי פסטוס כותב:
התייחסות מפורשת ראשונה לקבוצה צבאית המועסקת כשומרי ראש ומוגדרת ספציפית בשם 'פראיטוריאנית' היא משנת 62 לפני הספירה, כאשר מרקוס פטריוס (Marcus Petreius) יצא נגד לוקיוס סרגיוס קטילינה, שהוכרז כאויב המדינה. ההיסטוריון גאיוס סאלוסטיוס קריספוס כתב:
יחידות משמר אלו היו צמודות למפקד הצבא והתגוררו באוהל שהיה ידוע בשם פרטוריום (לטינית Prætorium – מפקדה צבאית) על שם תואר הפראיטור – תוארו של הקונסול כאשר הוא מוביל צבאות למלחמה.
ייסוד
עם תום תקופת הרפובליקה ובמהלך מלחמת האזרחים בסוף שנת 40 לפנה"ס, הפעילו אוקטביאנוס – הטוען לכיסא השליט ברומא כיורשו של יוליוס קיסר – ומרקוס אנטוניוס, שניהם, יחידות של לוחמים ותיקים שנבחרו מקרב הלוחמים הוותיקים של הלגיונות הנאמנים. לאחר הניצחון וביסוס שלטונו, הפך אוקטביאנוס – ששינה את שמו לאוגוסטוס – את המשמר הפרטוריאני ליחידה מאורגנת ומגובשת, שתפקידה היחיד היה שמירה על מערכות השלטון הרומאיות. על פי ההיסטוריון משה עמית, המשמר הפרטוריאני הוקם כיחידה צבאית שתפקידה העיקרי בימי אוגוסטוס ויורשיו היה להבטיח שתעמוד לפקודת הקיסר בכל עת, כערובה ליציבות המשטר, ועל מנת להבטיח את הסדר הציבורי ברומא. את ביטחונו הישיר של הקיסר הבטיחה יחידת שומרי ראש, שכירי חרב זרים (Numerus Batavorum), שנחשבו לחסינים מהשפעת גורמים שעוינים לאוגוסטוס בתוך מערכת השלטון הרומאית. יחידה זו הייתה פעילה בהרכבים משתנים עד תקופת שלטונו של גלבה.
מבנה
מתחילת תקופת הפרינקיפט, עם הקמת צבא קבע, נדרשו האזרחים הרומאים, ותושבי איטליה בכללותה, למלא את חובת השירות הצבאי רק בעיתות משבר. בהדרגה הפך העם הרומאי מקהילת איכרים, שהתפרנסו מעבודת אדמה והקדישו מזמנם לשירות צבאי, לקהילה עירונית מגוונת ומורכבת שעיקר פרנסתו נסמכה על השלטון המרכזי ברומא. בתקופת הרפובליקה גויסו חיילי רומא מקרב תושבי איטליה, והרפורמות של אוגוסטוס גרמו לשינוי כשחלקם של הרומאים והאיטלקים בצבא האימפריה הלך וקטן. כתוצאה מכך בתהליך איטי אך ברור ירדה ההשפעה של רומא באימפריה, והגורם היחיד שאיזן במידת מה את כף המאזניים, בעניין הצביון הרומי של הצבא, היו הקוהורטות של המשמר הפרטוריאני והקוהורטות העירוניות של רומא. השפעה מאזנת זו חדרה גם ללגיונות הצבא, מאחר שרבים מחיילי המשמר שירתו בהמשך הקריירה שלהם כקצינים בלגיונות.
"יחידת הצופים" (speculatores), שפרטוריאנים שירתו בה, שימשה כיחידה לאיסוף מודיעין ופעילות כנגד גורמים העוינים לשלטון בכלל, ולקיסר בפרט, בעיקר ברומא אך גם באיטליה ומעבר לכך. יש עדויות רבות בכתבי ההיסטוריונים, על מערכות ריגול נגד אזרחי רומא לכל אורך ההיסטוריה, ובין עדויות אלו יש כאלו המצביעות על כך שמפקדי המשמר הפרטוריאני העסיקו אנשים לאיסוף מידע בעיר. עם זאת ההתייחסות ליחידת הספקיולטורס באופן מפורש מעטות יותר, אולי מסיבות של חשאיות. ההיסטוריון סווטוניוס תיעד כי פרטוריאנים מיחידה זו ליוו את הקיסר קלאודיוס בעת משתאות וארוחות חגיגיות, על מנת להאזין, לפקח ולאסוף מידע מהמשתתפים. תפקיד נוסף של הספקיולטורס היה לשמש כיחידה של מוציאים-לפועל, בדרך כלל על ידי ביצוע של התאבדויות כפויות, אירועים בהם לקורבן, שהיה בדרך כלל מתנגד לקיסר או כל אדם אחר שהקיסר חפץ במותו, ניתנה האפשרות להתאבד, במקום הוצאה פומבית להורג. התאבדות כפויה מסוג זה הטילה טרור בקרב מתנגדים פוטנציאליים, בעוד הקיסר ופקידיו נותרו נקיים מאשמה.
תקופת השירות
תקופת השירות של חיילי המשמר הפרטוריאני הייתה קצרה יותר מתקופת השירות של חיילי הלגיונות ובמהלכה נהנו הפרטוריאנים ממספר זכויות יתר. יתרון ראשון נבע ממקום השירות שאיפשר מגורים ברומא שמשמעותם הייתה מרחק בטוח משדות הקרב. חיילי המשמר הפרטוריאני גויסו מקרב גברים בין הגילאים 15 עד 32 בשונה מגיוס ללגיונות שהיה בדרך כלל בין הגילאים 18 ל-23. מתקופת שלטונו של ספטימיוס סוורוס (193–211 לספירה) ואילך גויסו לשורות המשמר גם חיילים מהקוהורטות העירוניות ומהלגיונות והחל מהמאה השלישית היו לוחמים אלו רוב המגויסים למשמר. ההיסטוריון טקיטוס כתב כי בתקופת שלטונו של טיבריוס (14–37 לספירה) גויסו פרטוריאנים בעיקר מאטרוריה, אומבריה ולאטיום. ההיסטוריון קסיוס דיו כתב כי לפני הרפורמה של ספטימיוס סוורוס גויסו לשורות המשמר חיילים מאיטליה, ספרד, מקדוניה ומנוריקום. מידע זה מקבל אישור מכתובות על מצבות של חיילי המשמר הפרטוריאני והמסקנה היא שכוח האדם ששירת במשמר גויס מהחלקים המשגשגים והקרובים ביותר מבחינה תרבותית לרומא. כאשר ספטימיוס סוורוס עלה לשלטון הוא פיזר את משמר הפרטוריאני של קודמיו והחליף אותם באנשים מהלגיונות הדנובים שלו. לאחר מכן לא גויסו עוד איטלקים כלל ובמקום זאת היו אלה בעיקר גברים מאזור הדנובה שהיה רחוק יותר מבחינה תרבותית לרומא. הם גויסו למשמר לאחר שירות של ארבע עד תשע שנים בלגיונות. משנת 5 לפני הספירה ואילך, פרטוריאנים גויסו לשירות של 16 שנים, לעומת 20 השנים שנדרשו בקוהורטות העירוניות ו-25 השנים בלגיונות. לוחמים שעברו לשרת במשמר משורות הלגיונות של הצבא היו צריכים לשרת רק את יתרת שירותם ב"השלמה" לתקופה של 16 שנים.
תשלומים
הפרטוריאנים קיבלו שכר גבוה משמעותית מחיילים אחרים, ותגמוליהם נקראו "קצבה וחצי" (לטינית: sesquiplex stipendum). בשנת 27 לפנה"ס אוגוסטוס קבע את שכרם של הפרטוריאנים ככפול מזה שקיבלו חיילים בדרגה מקבילה בלגיונות של הצבא. עד שנת 14 לספירה הם קיבלו 720 דינרים בשנה, פי שלושה מ-225 ששולמו לחיילי הלגיונות. סביר להניח שההפרש הזה נשאר קבוע לאורך ההיסטוריה של המשמר. תחת הקיסר נרון עלה שכרו של חייל במשמר הפרטוריאני, והיה פי שלושה וחצי משכרו של חייל בלגיון. ספטימיוס סוורוס הגדיל את השכר ל-1,500 דנאריוס בשנה. השכר חולק בינואר, מאי וספטמבר, כמקובל בצבא הרומי. בנוסף לשכר זכו הפרטוריאנים למענקים נדיבים (לטינית: donativum), שלא ניתנו לחיילי הלגיון, שחולקו על ידי כל קיסר שעלה לשלטון. מענק זה היה שווה ערך למספר שנות שכר ושולם גם לחיילי המשמר באירועים חשובים באימפריה, או באירועים שנגעו למשפחה הקיסרית, כגון ימי הולדת, לידות ונישואים. מענקים אלו, וחלוקה משמעותית של סובסידיות מזון, הבטיחו את נאמנותם של הפרטוריאנים.
בעת פרישה, קיבל חייל פרטוריאני 20,000 ססטרטיוס (1500: ), שטח אדמה כמקובל גם אצל חיילי הלגיון ודיפלומה בה נכתב "ללוחם, שבאומץ ובאמונה סיים את שירותו".
קידום
כדי להתקבל לשורות המשמר הפרטוריאני המועמד היה חייב להיות אדם חופשי, אזרח רומאי בכושר גופני מתאים וממשפחה מכובדת ויכול היה להמציא מכתבי המלצה מאצילים או קציני צבא. בתום התהליך המגויס זכה לתואר "פרובאטוס" (לטינית: probatus מילולית: עבר מבחן) והוצב כחייל פשוט באחת הקנטוריות של המשמר. חיילים מצטיינים שזכו לחסות אחד מקציני היחידה או שהיו בעלי קשרים עם אנשים בעלי מעמד זכו לקידום בתוך שורות הקוהורטה למעמד של "נושאי פטור" (milites immunes) ששימשו כעוזרים למפקדי היחידות או שהתמקצעו בתחום מסוים. שירות של כמה שנים נוספות עשוי לקדם אותו לפיקוד זוטר (פרינציפליס) (לטינית: principalis) כטסרריוס, האחראי על יחידת השמירה, לתפקיד סגן הקנטאור ה"אופטיו" או נושא הנס של היחידה "סיגניפר"  ולזכות אותו בתואר ובשכר כפול.