cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדווין סטנטון
סוף המלחמה
ב-3 באפריל הגיעו הידיעות על נפילתה של ריצ'מונד, וגרמו להתרגשות רבתי בכל רחבי הצפון. "החדשות התפשטו במהירות והאנשים זרמו במהירות מהחנויות ומהמשרדים ומילאו את הרחובות. התותחים החלו לרעום, המשרוקיות צפצפו, הצופרים רעמו, הכרכרות אולצו לעמוד וההמון הריע". סטנטון היה מאושר. בהוראתו, הודלקו נרות בחלונות של כל מבני המחלקה שלו, ותזמורות ניגנו את המנון ארצות הברית. בהמשך קושט מטה המחלקה בדגלי ארצות הברית, יחד עם דמות של עיטם לבן-ראש שאחז בטפריו מגילה שעליה נכתב "ריצ'מונד". בלילה בו נפלה ריצ'מונד, נשא סטנטון נאום מאולתר שדמעות בעיניו בפני הקהל שהתאסף מחוץ למשרדי מחלקת המלחמה.
לי וכוחותיו חמקו מריצ'מונד לפני נפילתה. גרנט צעד מערבה כדי לחסום את נסיגתו של לי, בעוד שלינקולן נשאר בריצ'מונד. החדשות על ניצחונותיו של גרנט על צבא הקונפדרציה הנסוג העסיקו את מכשירי הטלגרף בוושינגטון שוב ושוב. צבא האיחוד הפעיל לחץ על חיל המאסף של לי ושבה אלפים מחיילי צבא הקונפדרציה. ב-9 באפריל נכנע לי ובכך תמה המלחמה. ב-13 באפריל השעה סטנטון את גיוס החובה ואת מאמצי הרכש של הצבא.
רצח לינקולן
ב-13 באפריל 1865 הזמין לינקולן את סטנטון וגרנט ואת נשותיהם להצטרף אליו לתיאטרון פורד בערב המחרת. לינקולן הזמין את סטנטון לתיאטרון כבר כמה פעמים קודם לכן, הזמנות שנדחו על ידיו. יתר על כן, אף אחת מנשות שני האישים לא הגיעה אלמלא בני הזוג השני היו מגיעים. בני הזוג גרנט תירצו את אי הגעתם בביקור אצל ילדיהם בניו ג'רזי. לבסוף, החליט לינקולן ללכת לתיאטרון יחד עם מייג'ור הנרי רת'בון ועם ארוסתו. סטנטון פרש לביתו באותו לילה לאחר שערך ביקור חולים אצל מזכיר המדינה סיוארד. הוא עלה למשכבו בשעה עשר בערב לערך. זמן קצר לאחר מכן הוא שמע את רעייתו אלן צועקת מן הקומה התחתונה: "מר סיוארד נרצח!". סטנטון מיהר למטה. כאשר שמע שייתכן שגם לינקולן מת, הוא התרגש מאוד. הוא רצה לצאת מביתו מיד והוזהר על ידי מי שבישר לו את החדשות: "אתה לא חייב לצאת... כאשר הגעתי הביתה ראיתי אדם מתחבא מאחורי תיבת עץ, אך הוא נמלט ולא עקבתי אחריו". סטנטון לא הקדיש תשומת לב רבה לאיש. הוא השיג כרכרה ומיהר לביתו של סיוארד.
עם הגעתו לשם, נאמר לסטנטון שמי שנורה היה הנשיא לינקולן. הוא נתן הוראה שכל בתיהם של חברי הקבינט ושל סגן הנשיא יושמו תחת משמר. הוא פילס את דרכו דרך הקהל שנאסף בחזית ביתו של מזכיר המדינה ומצא את סיוארד מחוסר הכרה מטופל על ידי רופא בחדר בקומה השלישית של הבית שהיה מגואל בדם. בנו של סיוארד, פרדריק, נותר משותק מהמתקפה. סטנטון ומזכיר הצי גדעון ולס, שהגיע לביתו של סיוארד כמה דקות קודם לכן, החליטו לגשת לתיאטרון פורד לראות את הנשיא. השניים יצאו למקום בכרכרה, שלוותה בקצין האפסנאות הראשי, גנרל מייגס ודייוויד ק. קרטר, שופט בבית המשפט של מחוז קולומביה.
סטנטון מצא את הנשיא לינקולן בבית פיטרסון הסמוך לתיאטרון פורד. הנשיא שכב על מיטה בתנוחה אלכסונית, בשל קומתו הגבוהה. על פי כמה דיווחים, כאשר הוא ראה את הנשיא הגוסס, החל סטנטון להתייפח. בכל אופן, בספרו "השליט היחיד של לינקולן: חייו של אדווין סטנטון", ציין ויליאם מרוול ש"ההתנתקות הרגשית של סנטון ואופיו השתלטני הפכו אותו לאדם בעל ערך באותו לילה, שכן האחרים שקעו בייסורים". בנג'מין תומאס והרולד היימן ציינו: "כמו בפעמים קודמות, קרבה למוות ערערה אותו, עד לנקודה של חוסר איזון. כעת הוא נראה רגוע, זועף, החלטי וכלפי חוץ בשליטה מוחלטת בעצמו". ב-15 באפריל בשעה 11 בבוקר, לאחר שהנשיא לינקולן מת מפצעיו, הושבע אנדרו ג'ונסון כנשיא ארצות הברית ה-17, כשסטנטון ורוב רובה של האומה האמריקאית, לא ידעו עליו הרבה. בכול אופן, סטנטון, שתכנן לפרוש בתום המלחמה, "היה זה ששלט למעשה בממשלה. הוא היה האחראי על הצבא, ג'ונסון הושבע זה עתה, הוא היה חסר ביטחון והקונגרס היה בפגרה".
סטנטון הורה על גביית עדויות מאלה שראו את הרצח. העדים הצביעו על השחקן ג'ון וילקס בות' כמי שביצע את מעשה הרצח. סטנטון העמיד בכוננות את כל החיילים שהיו בוושינגטון, עוצר הוטל על הבירה, תנועת הרכבות דרומה נחסמה וסירות דיג על נהר הפוטומק לא הורשו להגיע אל החוף. סטנטון גם שלח הוראה לגרנט לשוב לוושיגנטון מניו ג'רזי.
ביום מותו של הנשיא לינקולן הייתה וושינגטון, כפי שאמר העיתונאי ג'ורג' א. טאוזנד, "מלאה בבלשי משטרה". לבקשתו של סטנטון הצטרפו השירות החשאי של ארצות הברית ומשטרת העיר ניו יורק לבלשי מחלקת המלחמה כדי לקחת חלק בחיפוש האינטנסיבי אחר בות' ושותפיו האפשריים. הוא דאג שהסיפון התחתון של המוניטור USS Montauk, שעגנה ליד מספנת הצי של וושינגטון, ישמש להחזקתם של כמה מהקושרים, לואיס פאוול, מייקל או'לוגלן, אדמן ספנגלר, וג'ורג' אצרודט. הקושרים האחרים, למעט בות' עצמו ומרי סוראט, הושמו במשמורת על סיפון ה-USS Saugus. האסירים בשתי הספינות נכבלו בשלשלאות. סטנטון גם הורה על כיסוי ראשיהם בשקים שבהם נוקבו חורים שיאפשרו להם לנשום ולאכול. סוראט הוחזקה בבית הסוהר הישן של וושינגטון. בות', אחרון הקושרים, נורה באסם בווירג'יניה ומת זמן קצר לאחר מכן וגופתו הועלתה על סיפון המונטאק. לאחר שבוצעו בגופתו נתיחה שלאחר המוות וזהותו אושרה מעבר לכל ספק, הוא נטמן ב"קבר סודי, בלתי מסומן ובלתי רשמי", על פי הוראתו של סטנטון. סטנטון היה מודע לכך שבות' יזכה להערצה בדרום והוא היה נחוש בדעתו לא לתת לאף אחד את ההזדמנות לכך. שאר הקושרים הועמדו למשפט וכולם, להוציא שלושה מהם, הוצאו להורג בתליה.
שביתת הנשק של שרמן
בערב 21 באפריל 1865 חיפש לוטננט גנרל ויליאם שרמן את סטנטון במשרדי מחלקת המלחמה ולא מצאו. הוא שלח הודעה בידי שליח לביתו של סטנטון בעניין הדחוף שלשמו הוא פנה אליו. שרמן, שהקים את מפקדת הארמייה שלו בראלי, קרוליינה הצפונית, ניהל משא ומתן לשלום עם מפקד כוחות הקונפדרציה, הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון, בברכתו של מזכיר המדינה של הקונפדרציה, ג'ון ברקינרידג'. לשרמן אושר לנהל את המשא והמתן עם הדרומיים רק בסוגיות צבאיות, כפי שגרנט ניהל משא ומתן עם לי, והוא בהחלט היה מודע לכך, אך בז למגבלות אלו. ההבנה שאליה הגיע שרמן כללה, כמצופה, הפסקה של מעשי האיבה בדרום, אך גם הגדירה שממשלות מדינות הדרום שמרדו בארצות הברית יזכו להכרה מהממשלה הפדרלית מיד לאחר שיישבעו אמונים לארצות הברית. בהמשך, פורט בהבנות שבתי המשפט הפדרליים יושבו למעמדם במדינות המורדות, לצד השבת הזכות על הרכוש וזכות ההצבעה עבור הדרומיים ותוענק חנינה לאנשי הדרום שמרדו בממשלה. העסקה הרחיקה לכת עוד יותר ואפשרה לכוחות הדרום להניח את נשקיהם בידי ממשלות מדינותיהם, כך שלמעשה מדינות הדרום חומשו מחדש. שביתת הנשק של שרמן גם נתנה את הסמכות בידי בית המשפט העליון ליישב חילוקי דעות משפטיים בין הממשלה הפדרלית לבין ממשלות מדינות הדרום, שהיו חילוקי דעות פוליטיים ולא משפטיים, ובכך העניק לבית המשפט סמכות חוקתית שלא הייתה מוקנית לו.
השליח מטעמו של שרמן הגיע לביתו של סטנטון כשנשימתו הייתה קצרה ונכנס בעיצומה של ארוחת הערב. כאשר שמע סטנטון את החדשות, הוא מיהר בהתרגשות רבה אל משרדי מחלקת המלחמה. בשמו של הנשיא הוא שלח לקרוא לכל חברי הקבינט. הקבינט של הנשיא החדש ג'ונסון, בהשתתפות גרנט ופרסטון קינג, יועצו של הנשיא, התאסף בשעה שמונה בערב. מעשיו של שרמן נתקלו בגינוי מפי הנוכחים. הנשיא ג'ונסון הנחה את סטנטון לומר לשרמן שהעסקה שגיבש נדחית וש"יש לחדש את מעשי האיבה לאחר שיוצג אולטימטום שיימסר לקונפדרציה ושיפקע לאחר 48 שעות". גרנט נשלח לראלי מידית כדי ליידע את שרמן על הוראתו של סטנטון ולקבל על עצמו את הפיקוד על הכוחות בדרום.
סטנטון הביא את העניין לידיעת העיתונות. בנוסף לפרסום פרטי העסקה של שרמן, אמר סטנטון ששרמן המרה במכוון הוראות ישירות הן מהנשיא לינקולן המנוח והן מהנשיא החדש ג'ונסון, והוא נתן תשע סיבות לדחיית העסקה. בהמשך האשים סטנטון את שרמן בפזיזות שתאפשר פתיחת נתיב מילוט לג'פרסון דייוויס עם אוצר מטבעות שהוא לכאורה לקח עמו כאשר נמלט מריצ'מונד. האשמה זו התבססה על כך ששרמן העביר את כוחותיו של מייג'ור גנרל ג'ורג' סטונמן מקו הרכבת של גרינסובורו שהייתה המקום אליו נמלטו דייוויס ושאר בכירי הקונפדרציה. מילותיו של סטנטון היו מלאות גינוי. הן הסתכמו בנזיפה בשרמן והוא כמעט האשים אותו בחוסר נאמנות. יותר מכך, שרמן היה אחד הגנרלים המכובדים בארצות הברית ויציאתו בפומבי של סטנטון נגדו סיכנה את מעמדו בממשל.
מבלי להיות מודע לפנייתו של סטנטון לעיתונות, כתב לו שרמן מכתב פייסני, בו הוא כינה את ההסכם שהוא הוביל "שטות", ואמר שאף על פי שהוא עדיין חש שעסקה זו עם ג'ונסטון ועם ברקינרידג' הייתה מבוססת, אין זה תפקידו להתעמת עם החלטות הממונים עליו ושהוא יציית להוראות שיימסרו לו. בינתיים, יצר מייג'ור גנרל הנרי האלק קשר, על פי בקשתו של גרנט, עם כמה מפקודיו של שרמן שעליהם להניע את כוחותיהם אל קרוליינה הצפונית, ללא קשר לדבריו של שרמן. האלק שלח איגרת נוספת לגנרלים של שרמן בה הוא הורה להם לא לציית כלל להוראותיו של שרמן. לאחר הגעתה של הוראה זו, ולאחר שקרא את ההודעה שמסר סטנטון לעיתונות, בערה בו חמתו של שרמן. הוא היה סבור שסטנטון קבע שלא בצדק שהוא בלתי נאמן. "אני רוחש כבוד למשרתו של סטנטון, אך איני יכול לסבול אותו באופן אישי, עד שיחזור בו ממעשיו הקודמים", אמר שרמן לגרנט. אחיו של שרמן, סנאטור ג'ון שרמן, סבר שאחיו ראוי לגינוי על מעשיו, אך עדיין נהג בו בהגינות. שרמן עצמו ומשפחתה רבת העוצמה של רעייתו, משפחת יואינג, טענו שעל סטנטון לחזור בו בפומבי מהצהרותיו, אך הוא סירב לעשות כן.
בסוף מאי נערך מצעד גדול של הארמיות של צבא האיחוד ברחובותיה של וושינגטון. האלק הציע לשרמן להתארח בביתו, אך זה סירב בבוטות. הוא הודיע לגרנט על כך וציין גם שהוא יישמע לפקודות מסטנטון רק אם אלה יאושרו במפורש על ידי הנשיא. בהמשך הצהיר שרמן ש"חרטה או התפייסות הססנית" כבר לא ירצו אותו. מבחינתו של שרמן האפשרות הקבילה היחידה כלפי סטנטון הייתה שהוא יכריז על עצמו כ"מסית פשוט". "אתייחס למר סטנטון בבוז, אלא אם כן יש לך סיבות אחרות, שכן אני רואה את הקריירה הצבאית שלי כבאה לסיומה ואני מפקיד בידיך את הארמייה שלי".
שרמן עמד בהבטחתו. במצעד הגדול הוא הצדיע לנשיא ג'ונסון ולגרנט, אך התעלם מסטנטון כאשר עבר לידו מבלי ללחוץ את ידו, וכל זאת לנוכח פני הקהל. סטנטון לא הגיב מידית. העיתונאי נוח ברוקס כתב ש"פניו של סטנטון, שאף פעם לא היו מלאי הבעה, נותרו ללא ניע". אירוע זה עורר את ההשערות שהוא עומד להתפטר. סטנטון עצמו שקל לפרוש מתפקידו, אך לבקשתו של הנשיא ורבים אחרים, כולל קציני צבא, הוא חזר בו. במאמצי פיוס, קנתה רעייתו של שרמן פרחים למשפחת סטנטון ובילתה זמן מה בביתם, אך שרמן המשיך לשמור לסטנטון טינה.
תקופת השיקום
המלחמה תמה וסטנטון לקח על עצמו את המשימה המשמעותית של עיצוב מחדש של מבנה הצבא האמריקאי, כך שיתאים לתקופת השלום, כפי שהוכיח את עצמו בעת המלחמה. עד לכאן ארגן סטנטון מחדש את הצבא בשני חלקים. האחד עסק ב"אימונים ובמטלות טקסיות" והשני טיפל באינדיאנים במערב, שהיו נסערים מתוצאות המלחמה. בדרום ניתנה עדיפות לאיחוי הריק שנותר במדינות הדרום לאחר המלחמה. סטנטון הציג את תוכנית הממשל הצבאי שלו, שאושרה על ידי לינקולן לנשיא החדש ג'ונסון: שני מרכזי ממשל צבאי יוקמו בווירג'יניה ובקרוליינה הצפונית, עם מפקדים צבאיים שיאכפו את החוק וישליטו סדר, משימות שהמפקדים הצבאיים שמונו לכך ביצעו במיומנות בשבועות שלאחר תום המלחמה.
בנאום מצב האומה של 1865 טען ג'ונסון, שהיה חבר המפלגה הדמוקרטית, שההוכחה היחידה לנאמנות הנדרשת לכל אחת מהמדינות הייתה אשרור התיקון ה-13. הרפובליקנים בקונגרס חלקו עליו. סנאטור צ'ארלס סאמר וחבר בית הנבחרים תדיאוס סטיבנס סברו שמתן זכות בחירה לשחורים חיוני לביטחונה של האומה ולהמשך שליטתה של המפלגה הרפובליקנית. הרפובליקנים עשו שימוש בהליכים הפרלמנטרים כדי להבטיח שאף אחד מנציגי הדרום, שברובם היו מנהיגי הקונפדרציה לשעבר, לא יקבל מושב בקונגרס, והקימו ועדה משותפת שרוב חבריה היו רפובליקנים ושתחליט בסוגיות השיקום.
בנוגע לשיקום, הנשיא והקונגרס היו חלוקים ביניהם עמוקות. ג'ונסון, גם כאשר מדיניות החנינה שלו ספגה ביקורות קשות, המשיך ליישם אותה בעקשנות. בכל אופן, הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס העדיפו את הצעת הממשל הצבאי של סטנטון. התמיכה של הרפובליקנים המתונים בג'ונסון דעכה לאחר המהומות נגד השחורים שהתרחשו ב-1866 בממפיס ובניו אורלינס וגם נראה היה שהאהדה הציבורית כלפי ג'ונסון נחלשה. בבחירות לקונגרס שהתקיימו באותה שנה, נחלו הרפובליקנים ניצחונות סוחפים על יריביהם הדמוקרטים. הן בבית הנבחרים והן בסנאט השיגו הרפובליקנים שני שלישים מהמושבים. עם פרוש השנה החדשה, שקלו כמה מהרפובליקנים לעשות שימוש ברוב שלהם כדי להדיח את ג'ונסון. הם הגישו את הצעת "חוק הקביעות במשרה", שנכתבה בעצה אחת עם סטנטון. הנשיא שקל זמן רב לפטר את סטנטון ולהחליפו בשרמן. על פי החוק המוצע, צעד כזה לא יכול היה להתקיים ללא "העצה והאישור" של הקונגרס, שסביר להניח שלא הייתה ניתנת לצעד כזה כלפי סטנטון, שזכה לתמיכה ולשיתוף פעולה עם הרפובליקנים הרדיקלים. כאשר הגיע החוק לשולחנו של הנשיא הוא הטיל עליו וטו, אך הקונגרס ביטל וטו זה עוד באותו היום.
בזכות ההגנה שהעניק לו החוק, הפכה יריבותו של סטנטון כלפי ג'ונסון לגלויה הרבה יותר. בחודשים הבאים התגבר כעסו של הנשיא יותר ויותר כלפי מזכיר המלחמה שלו. ג'ונסון אמר לגרנט שבכוונתו לפטר את סטנטון ולמנותו במקומו. גרנט התנגד לרעיון. הוא טען לטובתו של סטנטון ושחוק הקביעות במשרה מגן עליו. בהמשך, אמר גרנט, שהחוק יוכח כעקר ושדעת הקהל תופנה כנגד הממשלה. סיוארד, שעדיין רחש כבוד רב לסטנטון, חלק גם הוא על הצורך להדיחו. דבריהם של שני האישים הללו גרמו לג'ונסון להסס. אף על פי כן, הוא קיבל תמיכה ממזכיר הצי וולס ומסלמון צ'ייס, שהיה אז נשיא בית המשפט העליון. וולס תיאר קודם לכן את סטנטון כ"אנוכי, צבוע, מעמיד פנים ובוגדני", וצ'ייס חדל להיות ידידו של סטנטון מתוך שיקולים פוליטיים. ב-12 באוגוסט 1867 שלח ג'ונסון הודעה לסטנטון בה נאמר שהוא מושעה מתפקידו כמזכיר המלחמה ושעליו להעביר את ניהול המחלקה לידיו של גרנט. בהתאם לחוק הקביעות במשרה הוא גם הודיע על כך באי רצון לסנאט.
משפט ההדחה
ב-13 בינואר 1868 הצביע הסנאט באופן גורף על השבתו של סטנטון לתפקידו כמזכיר המלחמה. גרנט, מתוך חששו מהעונש שנקבע בחוק של קנס בן 10,000 דולר וחמש שנות מאסר – ומתוך הסבירות שהוא יהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות הבאות לנשיאות – ויתר על מינויו כמזכיר המלחמה באופן מידי. סטנטון שב למחלקת המלחמה מיד לאחר מכן. שובו למשרתו לווה במבול של מסרי ברכה, שבהם הוא זכה לתודות על התנגדותו לג'ונסון. בינתיים הנשיא החל לתור אחר מועמד מוסכם שייקח את המושכות במחלקת המלחמה, אך כעבור שבועות אחדים דומה היה שהוא מקבל את חזרתו של סטנטון לתפקיד. הוא ניסה לצמצם את סמכויותיו של סטנטון ולמדרו מקבלת ההחלטות. בכל אופן, עם יכולתו לחתום על מסמכים כספיים ועם גיבויו של הקונגרס, עדיין הייתה בידיו של סטנטון סמכות רחבה.
ג'ונסון התמקד אך ורק בדרכים להפלתו של סטנטון. "הוא לא היה יכול יותר לשאת את העלבון של הקונגרס שכפה עליו יריב בסביבתו הקרובה... ג'ונסון החל לשקול את הדחתו של סטנטון והחלפתו באדם שהוא יצליח לקבל את אישורו של הסנאט למינויו". ג'ונסון ביקש למנות כמחליפו של סטנטון, את לורנצו תומאס, השליש הראשי של הצבא, שהביע את הסכמתו לכך. ב-21 בפברואר הודיע ג'ונסון לקונגרס שהוא מפטר את סטנטון וממנה במקומו את תומאס כממלא מקום מזכיר המלחמה. סטנטון, בתמיכתם של הסנאטורים הרפובליקנים, סירב לוותר על תפקידו. באותו לילה קיבלו הרפובליקנים בסנאט, מול התנגדותם של הדמוקרטים, החלטה המכריזה על הדחתו של סטנטון כבלתי חוקית. בבית הנבחרים הוגשה הצעה להדחתו של ג'ונסון. ב-24 בפברואר אושרה ההדחה ברוב של 126 תומכים ו-47 מתנגדים.
משפט ההדחה של ג'ונסון החל בסוף מרץ. עם הרוב הרפובליקני בסנאט, נראה לרבים שאישור ההדחה היא עובדה מוגמרת. אף על פי כן, במשך כל התהליך החלו כמה סנטורים להסס בהחלטתם להדיח את הנשיא. בינתיים לא יצא סטנטון מתחומי משרדי מחלקת המלחמה במשך שבועות ורק מדי פעם חמק לביתו. כאשר הוא הבין שהנשיא לא יוציא אותו ממשרדו בכוח, הוא החל לבלות זמנים ממושכים יותר בביתו. סטנטון עקב בעניין רב אחר משפט ההדחה, שהוא היה סמוך ובטוח שהוא יסתיים בהדחתו של הנשיא ושנמשך כמה חודשים. כאשר הגיע זמן ההצבעה תמכו בהדחה 35 סנאטורים והתנגדו לה 19, כאשר היה צורך ברוב מיוחס של 36 תומכים. שאר שלבי ההליך עוכבו לכמה ימים בשל ועידת המפלגה הרפובליקנית. ב-26 במאי, לאחר שג'ונסון זוכה בכל שאר עשרת הסעיפים, הגיש סטנטון את התפטרותו לנשיא.
בחירות 1868
לאחר זיכויו של ג'ונסון במשפט ההדחה והתפטרותו של סטנטון, נאחז ממשל ג'ונסון בטענה שאלו שרצו בהדחתו היו אוהדי השחורים, במיוחד סטנטון עצמו. בכל אופן, סטנטון עזב את תפקידו כשהוא נהנה מתמיכה רחבה הן בציבור והן במפלגה הרפובליקנית. עם זאת, במובנים אחרים גורלו שפר עליו פחות. בריאותו החלה להתרופף, תוצאה של עבודתו הקשה במהלך המלחמה ולאחריה, ובנוסף הוא סבל מקשיים פיננסיים. לאחר התפטרותו נותר בידיו חלק קטן ממשכורתו. הוא דחה הצעות מעמיתיו למפלגה להתמודד על מושב בסנאט ותחת זאת בחר לשוב לעיסוקו בעריכת דין.
סטנטון קטע את עיסוקו המשפטי כאשר הוא נקרא לדגל באוגוסט 1868 על ידי רוברט שנק, שהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית לאחד המושבים של אוהיו בבית הנבחרים. יריבו של שנק, הדמוקרט קלמנט ולנדיגהאם, היה ידוע בחוגי המפלגה הרפובליקנית כמתנגד למלחמת האזרחים וסטנטון סלד ממנו. בהאמינו שניצחון דמוקרטי בכל דרג יעמיד בסיכון את הישגי המלחמה, יצא סטנטון לסיור באוהיו לתמיכה בשנק, במועמדים רפובליקנים אחרים במדינה ובגרנט, שהיה מועמד המפלגה לנשיאות. בינתיים המשיכה בריאותו של סטנטון להתדרדר. רופאו הזהיר אותו שלא יישא נאומים ארוכים מדי, שכן מחלת האסתמה שהוא סבל ממנה הטרידה אותו יותר ויותר. מחלתו זירזה את שובו לוושינגטון בראשית נובמבר. בריאותו הלקויה התחלפה בהתרגשות כאשר התברר ששנק גבר על ולנדיגהאם ושגרנט נבחר לנשיאות.
החרפת מחלתו
לאחר הבחירות לקח סטנטון על עצמו תיק משפטי בבית המשפט הפדרלי של פנסילבניה שנגע לאדמות של וירג'יניה המערבית ושהיו מעורבים בו סכומים של מיליוני דולרים בשל מרבצי הפחם של הקרקעות ושפע העצים שבהם. באותה עת מחלתו של סטנטון כבר השפיעה עליו מבחינה חיצונית. מצבו היה כה קשה עד כי המסמכים הקשורים לתיק זה הועברו אליו לביתו. בית המשפט פסק נגד הלקוח שלו, אך סטנטון זכה בערעור לבית המשפט העליון שהורה על החזרת התיק לבית המשפט קמא. בחג המולד של אותה שנה כבר לא היה סטנטון מסוגל לרדת במדרגות ביתו אל קומת הקרקע והמשפחה חגגה בחדרו.
רבים שיערו באותה עת שגרנט, שהתעלם מסטנטון במשך מספר חודשים, יגמול לו על הסיוע שהגיש לו במהלך מסע הבחירות. בכל אופן, סטנטון ציין שאם תוצע לו משרה בממשל גרנט, הוא יידחה את ההצעה. חבר הקונגרס מאוהיו, סמואל שלרברגר, כתב: "[סטנטון] אומר שלא נותר לו זמן רב לחיות ועליו להקדיש את זמנו למשפחתו...". בראשיתה של שנת 1869 עשה סטנטון הכנות למותו. עם זאת, בהגיע האביב השתפר מצבו. כאשר הוא הופיע בישיבת הקונגרס התחדשו הדיבורים על צעד גמול כלשהו של הנשיא גרנט כלפיו. היו שסברו שמצב בריאותו של סטנטון היה מספיק טוב כדי שהוא ימונה כשגריר בלונדון. תחת זאת הציע גרנט לסטנטון את משרת השגריר במקסיקו, הצעה שנדחתה על ידו.
מצבו הבריאותי של סטנטון עלה וירד במשך רוב שנת 1869. במחצית השנייה של השנה החליט סטנטון לנסות לשכנע את הנשיא גרנט למנותו כשופט בבית המשפט העליון לאחר שהגיעה לאוזניו הידיעה על כוונתו של רוברט גרייר לפרוש. סטנטון הפעיל את ידידו הקרוב של גרנט, הבישוף מתיו סימפסון כשליחו לדבר על ליבו של הנשיא על התאמתו לתפקיד. לצד מאמציו של סימפסון, תמכו חברי קונגרס וסנאטורים רבים במועמדותו של סטנטון בעצומה שהם הגישו לגרנט. ב-19 בדצמבר, יום הולדתו ה-55 של סטנטון, אושרה מועמדתו רשמית.
מותו
בליל 23 בדצמבר התלונן סטנטון על כאבים בראשו, בצווארו ובעמוד השדרה שלו. רופאו, הרופא הראשי של הצבא, ג'וזף ברנס, נקרא אליו. כפי שאירע בלילות רבים לפני כן, גרמה האסתמה ממנה סבל סטנטון לקשיים בנשימתו. ריאותיו וליבו הגיעו למצב של התכווצויות ולצד מיטתו שהו כל העת רעייתו, ילדיו וברנס. מצבו של סטנטון החל להשתפר בחצות עד אשר הוא החל "[להתנשם בכבדות] במאמצים כה רבים עד אשר אחד הנוכחים יצא בבהילות להזעיק את הכומר של הכנסייה האפיסקופלית וזמן קצר לאחר הגיעו איבד סטנטון את הכרתו". בשעה 3 לאחר חצות לערך, בדק ברנס את הדופק ואת הנשימה של סטנטון ולא חש דבר. אדווין סטנטון מת ב-24 בדצמבר 1869, חמישה ימים לאחר יום הולדתו ה-55.
סטנטון נטמן לצד קבר בנו, ג'יימס הטצ'ינסון סטנטון, שמת בינקותו כמה שנים קודם לכן. ארונו נישא למקום מנוחתו האחרון על ידי חברי קבינט, גנרלים, שופטים וסנאטורים. אחד הפרופסורים שאצלם למד סטנטון בקניון קולג' ניהל את הטקס בבית הקברות ומטח כבוד נורה לסיום הטקס.
הנצחתו
סטנטון היה האמריקאי השני שלא היה נשיא שדמותו הופיעה על בול דואר של ארצות הברית. הראשון היה בנג'מין פרנקלין שבול עם דמותו הוצא ב-1847. הבול היחידי עם דמותו של סטנטון הוצא ב-6 במרץ 1871 והיה גם הבול היחידי שהונפק באותה שנה בארצות הברית.
דמותו של סטנטון הופיעה גם על שטרות כסף שהונפקו ב-1890 וב-1891 וכיום שטרות אלו מהווים פריט אספנות נדיר. הם נחשבים על ידי רבים כאחת הדוגמאות הטובות ביותר לחריטה מדויקת על גבי שטרות. השטר בעריך של דולר אחד מדורג במקום ה-83 ברשימת "מאה שטרות הכסף האמריקאים הגדולים ביותר". דמותו הופיעה גם על מעות נייר בעריך של 50 סנט.
בוושינגטון, במרחק של ארבעה רחובות מהקפיטול משתרע פארק סטנטון הקרוי על שמו, בנוסף לפורט סטנטון שבעיר. על שמו נקרא מחוז בנברסקה, שכונה בפיטסבורג והרחוב הראשי שלה.
על שמו קרויים בתי ספר תיכון בג'קסונוויל, פלורידה ובהמונדסוויל, אוהיו ובית ספר יסודי בפילדלפיה. בית ספר יסודי בוושינגטון נקרא על שם בנו.
ב-1862, עוד בחייו, נקרא לכבוד מינויו כמזכיר המלחמה קטר קיטור בשם "E. M. Stanton".
יהונתן בן בעיה ומסבלה בן שמעון
יהונתן בן בעיה (בארמית: בר בעין) ומסבלה בן שמעון (וכן משבלה או מסבלא) היו שני פרנסי עין גדי מטעמו של שמעון בר כוכבא בשלהי תקופת מרד בר כוכבא, אשר נודעו בזכות תגליות מערת האגרות שבמצוקי נחל חבר במדבר יהודה.
יהונתן ומסבלה כמפקדי עין גדי
זהותם של השניים נתגלתה במסגרת קריאת אגרות בר כוכבא, שנתגלו במערת האגרות בשנת 1960 בידי פרופ' יגאל ידין. בצרור האגרות שנחשף מופיעים השניים כנמענים בעשרות אגרות שיועדו אליהם ישירות משמעון בר כוכבא (כונה לרוב באגרות - "שמעון בן כוסבא נשיא ישראל"). מהאגרות עולה כי השניים היו פרנסי או מפקדי עין גדי מטעמו של בר כוכבא בשלהי ימי המרד.
מעיון בארכיון בבתא, שנתגלה אף הוא במערת האגרות, התברר כי יהונתן בן בעיה היה קרוב משפחתה של בבתא בת שמעון בעלת הארכיון. זאת, כאשר אחותו, מרים, הייתה צרתה של אותה בבתא. שם אביו, בעיה (ובגרסה הארמית - בעין), היה שם נדיר למדי. גם שמו של מסבלה שותפו היה נדיר באוצר השמות היהודיים באותה עת, ונזכר רק פעמים אחדות בכתבי חז"ל ובכתבי יוסף בן מתתיהו.
לפי הסברה שהעלה פרופ' ידין, ייתכן שהשניים מצאו מקלט עם דיכוי המרד במערת האגרות או במערת האימה שבמצוקי נחל חבר, בסמוך לעין גדי. במערות אלה, שעליהן הושם מצור רומאי, נתגלו פרט לאגרות גם שלדי אדם רבים וציוד מוכמן רב, וכן מטבעות בר כוכבא.
יחסו של בר כוכבא ליהונתן ולמסבלה
מאגרותיו של בר כוכבא המיועדות ליהונתן ולמסבלה עולה כי הלה נהג בהם בקשיחות, ולעיתים אף הביע ישירות את אכזבתו מאי התמסרותם המספקת לטעמו למאמצי הלחימה ברומאים. האגרות ליהונתן ולמסבלה נכתבו ברובן בארמית, וקצתן בעברית.
באחת האגרות, הפותחת במילים, דורש בר כוכבא מיהונתן ומסבלה להחרים עבורו כמות חיטה מסוימת, ("אחרת תיעשה בכם פורענות"). באותה איגרת צוין גם: ("וכל איש תקועי אשר יימצא אצלכם, הבתים שישכנו בתוכם יישרפו").
בתעודה נוספת, מזכיר בר כוכבא את ה"רהומיה" (הרומאים), ודורש שוב מיהונתן וממסבלה לשלוח אליו סיוע, ("אחרת תיעשה בכם פורענות").
באיגרת אחרת (היחידה הפותחת ממש במילה "איגרת") פונה בר כוכבא אל יהונתן בלבד, ומצווה עליו לשמוע לאדם בשם אלישע:.
באיגרת נוספת פוקד בר כוכבא על יהונתן ומסבלה לשלוח אליו את אלעזר בר חטה לפני כניסת השבת:.
באיגרת ארבעת המינים של בר כוכבא הוא פוקד על אדם בשם יהודה בר מנשה מקריית ערביה (ח' ערוב או ח' ערביה, בין ביתר לעין גדי), לשלוח חמורים ליהונתן ולמסבלה כדי שיעמיסו עליהם לולבים ואתרוגים עבור מחנהו הראשי של בר כוכבא.
מכתב נוסף שנתגלה בצרור ויועד ליהונתן ולמסבלה כתוב יוונית, וגם בו נתבקשו השניים לספק את ארבעת המינים עבור "המחנה היהודי", וזאת לבקשתו של בר כוכבא (ממכתב זה, הכתוב יוונית, נתוודעה לראשונה דרך הגיית השם כוסבה בניקוד מלא - "כוסיבה").
דובדבני וקובץ' (צמד קומי)
ליאור דובדבני (נולד ב-12 באוגוסט 1979) ואילן קובץ' (נולד ב-22 בינואר 1978) הם צמד קומיקאים, תסריטאים, שחקנים ויוצרי טלוויזיה ישראלים.
היסטוריה
ליאור דובדבני ואילן קובץ' החלו להופיע יחד מאז שנת 2006 תחת שם הבמה "דובדבני וקובץ'" ומאז מופיעים במופע בידור וסטנד-אפ ברחבי הארץ. במופעיהם ובקטעים שהם מעלים הם עוסקים בנושאים כמו כנות, מציאות, פוליטיקלי קורקט, צדק חברתי ואחרים.
בשנת 2007 השניים הגישו פינה שבועית בשם "איזה באסה" בתוכנית "יאיר לפיד".
ב-2009 הגישו פינה שבועית בשם "ציון ואליאס" בתוכנית "הלילה עם ליאור שליין" בערוץ 10.
בשנים 2010-2011 הופיע הצמד במספר פרקים של תוכניות הסטנדאפ בערוץ 2 "קומדי בר" (רשת) ו"ביפ קומדי בר" (קשת). בשנת 2011 השתתפו בפינה קומית קבועה בתוכנית "צחוק מעבודה" בערוץ 2 בזכיינית "רשת" (עונה 6). בהמשך אותה שנה יצרו, כיכבו וכתבו את תסריט הסדרה הקומית "דובדבני וקובץ'", ששודרה במשך שתי עונות בשידורי קשת של ערוץ 2.
בשנת 2012 שימשו כתסריטאים ומנחים לצדו של אבי נוסבאום בשעשועון של ערוץ 24 "אל תענו לי!".
בשנת 2013 שימשו כסטנדאפיסטים בתוכנית "הצחוקייה" בערוץ ניקלודיאון.
בשנת 2015 שיחקו בסדרת הילדים "הקלמרים" ובסרט "אני לא מאמין, אני רובוט?!". באותה שנה שיחקו וכתבו את תסריט הסרט "מה כבר יכול לקרות?!".
בשנת 2016 השניים השתתפו בעונתה השנייה של התוכנית "היחידה" בהוט 3. באותה שנה כתבו את מילות השיר "ממני אלייך" של סטלוס ואורן חן. בנוסף שימשו כמנחי משימות בתוכנית "הטוב מכולם". בסוף שנת 2016 השתתפו בתוכנית "קומדי סנטרל סטיישן" של ערוץ קומדי סנטרל, בה יצרו וביצעו מערכונים בדמותם של שני ערבים בשם אחמד ואחמד.
ב-2017 החלו לשחק בסדרה הקומית "שמחות". בסוף אותה שנה יצרו והחלו לשחק בסדרה "סחילנד" של ערוץ טדי בפרטנר TV.
ב-2018 החלו להשתתף בתוכנית מתחת לעור המשודרת בחינוכית. בנוסף השתתפו בקליפ לשיר "מסיבת רווקים" של ליאור נרקיס ואיתי לוי.
ב-2020 השתתפו כשחקנים אורחים בעונה השישית של סברי מרנן.
ב-2022 התארחו בפרק של התכנית המרדף המשודרת בכאן 11.
קריירה עצמאית
ליאור דובדבני: בוגר סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. בשנת 2005 שיחק דובדבני בתפקיד אורח בסדרה "טלנובלה בע"מ". בשנת 2010 שיחק דובדבני בסדרה של ערוץ 10 "מתלהבת". בשנת 2011 שיחק דובדבני בסדרה הקומית "השנים הכי יפות", ששודרה בזכיינית ערוץ 2, רשת. ב-2014 גילם דובדבני את דמותו של "ספי" בסדרה "עממיות", פרי עטו של נאור ציון. כמו כן, שיחק בסדרה "המקום". הוא הגיש פינה שבועית בתוכנית "איזה יום", ששודרה בשידורי קשת של ערוץ 2 ובערוץ הראשון הגיש פינה שבועית בתוכנית "פוטופיניש". הוא השתתף בתיאטרון באר שבע במחזה "לא על הזמירים". בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער שיחק במחזה "שמוליק בשמוליק של זוהרה" ובתיאטרון תמונע שיחק במחזה "כף רגלי השמאלית". ב-2016 הוביל את סדרת הרשת "מושיק ודובדבני" הפרסומית לדנונה של שטראוס, לצד השף מושיק רוט. בקיץ 2017 הנחה את תוכנית הרשת "Coke TV Wow Show" של קוקה-קולה בישראל, לצד לירון רביבו.
אילן קובץ': בראשית שנות האלפיים היה חצי מהצמד הקומי "אילן ועמית" יחד עם עמית בחובר, במסגרתו הופיע - בין היתר בכמה ממשדרי ההתרמה "יומטוב" בערוץ 2. ב-2004 שיחק במחזמר לילדים "הפחדן מגוש דן". בשנת 2011 כתב והשתתף במערכונים בתוכנית "פילרים" במסגרת רצועת הלילה של ביפ. בשנת 2012 הנחה בתוכנית "עם ישראל חי" בערוץ 24. בשנת 2013 השתתף במערכוני התוכנית "מחוץ לחוק". בשנת 2016 שיחק בקומדיית המצבים "מיסטר צ'יפס", בערוץ ניקלודיאון. בשנת 2017 כתב לעונה השישית של התוכנית מועדון לילה.
קובץ' נשוי ואבא לשלושה ילדים.
מלך הרומאים
מלך הרומאים (בלטינית: Romanorum Rex; בגרמנית: Römisch-deutscher König) היה התואר של שליטי האימפריה הרומית הקדושה ממועד היבחרם ועד הכתרתם לקיסרים.
רקע
האימפריה הרומית הקדושה הייתה מונרכיה נבחרת שבה המלך היה נבחר ולא קיבל את תפקידו בירושה מבן משפחתו (כך לפחות להלכה, אולם לא תמיד בפועל). השליטים נבחרו על ידי בכירי האצולה (החל מ-1356 שבעת "הנסיכים הבוחרים") למלכים, ובשלב שני הוכתרו לקיסרים על ידי האפיפיור. בתואר "מלך הרומאים" נשאו בתקופה בין בחירתם למלך עד הכתרתם לקיסר. תקופה זו ארכה לעיתים שנים רבות, וחלק מהשליטים מעולם לא הוכתרו לקיסרים ונשארו "מלך הרומאים" עד סוף ימיהם.
שלבי השימוש בתואר
השימוש בתואר "מלך הרומאים" החל בסוף המאה העשירית. הראשון שנשא בו היה אוטו השלישי, שנבחר למלך בשנת 983 והוכתר לקיסר בשנת 986.
בשלב מאוחר יותר, כאשר השלטון בקיסרות עבר בירושה, "מלך הרומאים" היה התואר של יורש העצר.
התואר התיישן מבחינה תפקודית עם ביטול הדרישה שהקיסר יוכתר על ידי האפיפיור בשנת 1508 אך המשיך לשמש כחלק מהתארים הפורמליים של הקיסר עד סוף האימפריה בשנת 1806.
התואר בפועל השתנה עם הזמן. בתקופה השושלת האוטונית הוא היה מלך הפרנקים (בגרמנית: König der Franken; בלטינית: Rex Francorum), מתקופת השושלת הסליאנית המאוחרת היה זה המלך הרומי (Römischer König) או מלך הרומאים (בגרמנית: König der Römer; בלטינית: רקס רומנורום).
בתקופה המודרנית, נכנס לשימוש התואר מלך בגרמניה (בגרמנית: König in Germanien; בלטינית: Germaniae Rex). הוא מעולם לא שימש כתואר ראשי. מי שהוסיף את התואר היה מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שבימיו בוטלה את הדרישה שהקיסר יוכתר על ידי האפיפיור.
לבסוף, ההיסטוריוגרפיה הגרמנית המודרנית קבעה את המונח המלך הרומאי-גרמני (Römisch-deutscher König) כדי לבדל אותו הן קיסר האימפריה הרומית, כמו גם מן הקיסרות הגרמנית.
נפוליאון חידש את השימוש בתואר והעניק אותו לבנו נפוליאון השני.
הפיגוע בדומא
הפיגוע בדוּמָא היה פעולת טרור יהודי שהתרחשה ב-31 ביולי 2015 בעיירה הפלסטינית דומא ובה רצח עמירם בן אוליאל את בני הזוג סעד וריהאם דַוָואבְּשֶה ואת בנם בן השנה וחצי עלי באמצעות בקבוקי תבערה שזרק על ביתם. בנם בן ה-4, אחמד דוואבשה, נפצע קשה מכוויות.
במאי 2020 הורשע בן אוליאל ברצח שלושת בני המשפחה ובעברות נוספות, אחרי שהודה במעשה ושחזר אותו. ההודאה נמסרה לאחר חקירת שב"כ שבה הופעלו נגדו "אמצעים מיוחדים", דהיינו לחץ פיזי בנוהל פצצה מתקתקת. לאחר מכן חזר בו וטען שהודאתו נגבתה בעקבות עינויים. בית המשפט פסל את ההודאות שניתנו במועד השימוש באמצעים המיוחדים, אך אישר את ההודאות שנגבו מבן אוליאל לאחר מכן. הוא נידון לשלושה מאסרי עולם ועוד 20 שנות מאסר.
במסגרת הפרשה נעצר גם קטין, והואשם תחילה בתכנון הרצח עם בן אוליאל. הוא נחקר שלוש פעמים, גם הוא ב"אמצעים מיוחדים", והודה אז בתכנון הפיגוע בדומא, אך חזר בו לאחר מכן. הודאתו בעניין האירוע בדומא נפסלה כולה בבית המשפט. במסגרת הסדר טיעון שונה האישום בגין השתתפות בתכנון הרצח בדומא לאישום בתכנון פשע ממניע גזעני, והוא נידון לשלוש וחצי שנות מאסר.
הפיגוע
ב-31 ביולי 2015, לפנות בוקר, השליך עמירם בן אוליאל בקבוקי תבערה לעבר שני בתי מגורים בדרום-מערב דומא. כתוצאה מכך ביתה של משפחת דוואבשה עלה באש. עלי סעד, תינוק בן שנה וחצי, נהרג במקום, ושני הוריו ואחיו בן הארבע נפצעו אנושות. על הבית הסמוך רוסס גרפיטי של מגן דוד וכתובות "יחי המלך המשיח" ו"נקמה" בשפה העברית.
לדברי אבראהים דוואבשה, קרוב משפחה, הוא שמע זעקות לעזרה, רץ לכיוון הבית שעלה באש והבחין בשני רעולי פנים לבושים בגדים שחורים עומדים מעל האב והאם, בזמן שהם נשרפים מחוץ לביתם. גם עלי ראקי טען כי ראה שני רעולי פנים. שכן אחר טען כי היו דווקא ארבעה מפגעים, ושכנה אחרת טענה כי ראתה אחד מהם שובר את חלון הבית וזורק לתוכו צמיג בוער.
הפצועים, שסבלו מכוויות קשות, פונו לבית חולים בשכם, וכעבור זמן קצר הועברו ביוזמתה של מדינת ישראל לבתי החולים תל השומר וסורוקה. כמה ימים לאחר הפיגוע, ב-8 באוגוסט, אבי המשפחה מת מפצעיו. האם מתה מפצעיה כחודש לאחר מכן, ב-7 בספטמבר. בנם בן הארבע, אחמד, עבר שיקום ממושך, וכשנה לאחר הפיגוע, ביולי 2016, שוחרר מבית החולים.
תגובות לפיגוע
נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, פרסם בצהרי יום הרצח פוסט בדף הפייסבוק שלו, שבו פנה בערבית אל אזרחי ישראל הערבים, ולאחר מכן בעברית אל אזרחי ישראל היהודים, במילים שקיבלו הד ציבורי נרחב: "יותר משאני חש בושה, אני חש כאב. כאב על רציחתו של תינוק קטן. כאב על שבני עמי בחרו בדרך הטרור ואיבדו צלם אנוש. דרכם אינה דרכי. דרכם אינה דרכנו. דרכם אינה דרכה של מדינת ישראל ואינה דרכו של העם היהודי". הוא קרא לחשבון נפש במדינת ישראל ובחברה היהודית ולמאבק נחוש באלימות ובגזענות, ובמקביל פנה אל בני העם הפלסטיני בבקשה ש"לא להיכנע לרגשות הזעם והכעס... ולהיזהר מלהיגרר למעשים מזיקים ומיותרים". דבריו של ריבלין צוטטו מאז שוב ושוב, בישראל ובעולם.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הביע בבוקר הפיגוע זעזוע מהמקרה שאותו כינה "פיגוע טרור לכל דבר". בעקבות מותו של סעד דוואבשה הביע נתניהו צער והוסיף: "השבוע בישיבת הקבינט המדיני-ביטחוני קיבלנו החלטות שיסייעו להילחם במחוללי טרור, לרבות שימוש במעצרים מנהליים וקידום הצעת חוק הטרור. לא נשלים עם טרור מכל צד שהוא".
הרבנים אליעזר מלמד ויואל בן נון פרסמו מאמרים המגנים את הפיגוע. יומיים לאחר מכן יצאה איגרת גינוי שכותרתה "לא תרצח" החתומה מטעם רבנים מהציונות הדתית ובהם הרבנים יעקב אריאל ואורי שרקי. ב-3 באוגוסט התקיימה תפילה משותפת של רבנים, אישי ציבור ומנהיגים מוסלמים במטרה למחות על הרצח, בין הנוכחים היו הרבנים יעקב מדן, שלמה ריסקין ויואל בן נון והרבנית הדסה פרומן. מאוחר יותר באותו היום התאספה קבוצת רבנים נוספת יחד עם שייח'ים לתפילה משותפת לרפואת בני המשפחה. רבני היישובים הסמוכים לכפר דומא הוציאו מכתב גינוי וההשתפות בצער המשפחה.
למחרת הפיגוע, ב-1 באוגוסט, ערכה תנועת "שלום עכשיו" עצרת מחאה בכיכר רבין בתל אביב, שבה נאמו ראש האופוזיציה יצחק הרצוג, נאסר דוואבשה, דודו של התינוק שנרצח, יו"ר מרצ זהבה גלאון, ומזכ"ל "שלום עכשיו" יריב אופנהיימר.
החקירה
מערכת הביטחון הישראלית חשדה כי ההצתה נעשתה על ידי התארגנות יהודית שמטרתה הפלת המדינה והקמת "שלטון יהודי". בעקבות זאת החלה מערכת הביטחון להפעיל אמצעים נרחבים כלפי אנשים שלדעת השב"כ היו קשורים להתארגנות זאת ולמעשים שיוחסו לה, בהם הצתת כנסיית הדורמיציון. היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, אישר בעקבות האירוע הוצאת צו מעצר מנהלי לשלושה פעילי ימין קיצוני, מאיר אטינגר, אביתר סלונים ומרדכי מאייר. מאייר שוחרר ב-3 בינואר 2016, לפני תום תקופת מעצרו המתוכנן, לאחר שחלק מחשדות השב"כ נגדו הופרכו בעקבות מידע חדש שהגיע לארגון. עשרות פעילים נוספים קיבלו צווי הרחקה מאזורים ביהודה ושומרון.
בספטמבר 2015 פורסם כי שר הביטחון, משה יעלון, אמר בפורומים סגורים שמערכת הביטחון יודעת מי הקבוצה האחראית לפיגוע, אך נמנעת מהעמדה לדין כדי שלא לחשוף מקורות מודיעיניים. יעלון הוסיף כי הוא משוכנע שמבצעי הפיגוע הם יהודים.
מצלמות אבטחה מדומא תיעדו רכב שהגיע במהלך הלילה לאזור הבית השרוף, ומאמצים של השב"כ הופנו למציאת האדם שסיפק את הרכב בתקווה שהלה יוביל אל המבצעים עצמם. במסגרת זו נעצרו חשודים ונחקרו בידי השב"כ, חלקם במשך 21 יום. בסופו של דבר הודיע השב"כ שהם אינם אשמים, ולפי כתב האישום הגיע בן אוליאל לדומא ברגל.
בסוף נובמבר וראשית דצמבר 2015 בוצעו מעצרים ופורסם שמספר חשודים יהודים נעצרו בקשר להצתה ולרצח. מהחשודים נמנעה זכות הפגישה עם עורך דין. לפחות חלק מהחשודים עברו, כל אחד בנפרד, תרגיל בכלא עכו, שבו נכלאו עם שוטרים שהתחזו לאסירים שכביכול עברו עבירה חמורה, ודרשו מהחשוד שיודה בפניהם על עבירות שביצע, כמאזן אימה שיבטיח שהחשוד לא ילשין על האסירים. בתרגילים אלו הודו חלק מהחשודים בהצתות שונות, אך אף אחד מהחשודים לא הודה במעורבות בפיגוע בדומא. הקלטות המדובבים והעצורים בתרגיל כלא עכו נחשפו בתוכנית התחקירים "עובדה".
משלושה מהחשודים, בהם שני קטינים, נמנעה זכות הפגישה עם עורכי דינם במשך שלושה שבועות, פרק הזמן המרבי שמאפשר החוק. נגד צעד זה הוגשו עתירות לבית המשפט המחוזי, אך העתירות נדחו, וערעורים שהוגשו לבית המשפט העליון נדחו אף הם.
עיצורים בין-שיניים
עיצורים בין-שינִיים (אינטר-דנטליים) מיוצרים על ידי הצבת קצה הלשון בין החלק העליון והחלק התחתון של השיניים הקדמיות. הם שונים מעיצורים שיניים, המבוטאים כשהלשון כנגד החלק האחורי של החותכות העליונות.
הפיגוע בדומא
החקירה
בשלב זה הוחל בנוהל פצצה מתקתקת, שימוש ראשון בנוהל זה בחקירת יהודים. תחילה נעשה שימוש בלחץ פיזי כנגד הקטין, שבמהלך שלושה סבבי חקירה בנוהל זה הודה בביצוע הפיגוע בדומא, אך לאחר שהלחץ הפיזי הופסק חזר בו, והחוקרים לא האמינו להודאה שנתן בשל בעיות גרסה. בהמשך הודה הקטין בתכנון הפיגוע אך לא בהשתתפות בו. החקירות שברו את רוחו של הקטין והובילו אותו לניסיון התאבדות. במהלך אחד הדיונים בבית המשפט בכה הנער בפני השופט וביקש לסיים את חייו.
במשך 17 ימים שמר החשוד העיקרי, עמירם בן אוליאל, על זכות השתיקה. כשהופעלו נגדו הלחצים הפיזיים בלילה שבין 17 ל-18 בדצמבר הוא הודה במעשה, אך התעקש שעשה את המעשה לבדו. ביומיים הבאים נחקר פעמים אחדות ללא לחץ פיזי וחזר על הודאתו, ובלילה שבין 19 ל-20 לחודש נענה לדרישת השב"כ ושחזר את המעשה בכפר דומא. הוא סיפק פרטי מידע מוכמנים. לקראת תום 21 ימי איסור המפגש עם עורך דין הועבר בן אוליאל ל"חקירת צורך" נוספת שלא הניבה מידע נוסף.
לאחר שהותר להם להיפגש עם עורכי דינם, כפרו בן אוליאל והקטין בהאשמות נגדם וטענו שהודו במעשים רק בשל עינויים שעברו במהלך החקירה.
שימוש באמצעים חריגים
כבר לפני ביטול ההודאות שניגבו מבן אוליאל ומהקטין במהלך החקירות (ראו להלן), עוררו טענות על שימוש בעינויים מחאה ציבורית ודרישה לבדיקת הטענות. בתקשורת פורסמו ניסיון ההתאבדות של הקטין, הפצרתו בבכי בפני שופט להפסיק את החקירות, ובקשתו של הקטין להרוג אותו. במסגרת המאבק הציבורי התראיינו הוריו של הקטין במספר כלי תקשורת, תוך הצללת פניהם וטשטוש פרטיהם האישיים האסורים בפרסום. במקביל נפגשו ההורים עם שרת המשפטים איילת שקד וביקשו ממנה לפעול לטוהר החקירות.
שירות הביטחון הכללי, שעסק בחקירה, הודיע שהחקירה נועדה לחשוף התארגנות לפיגועים עתידיים, וכי היא מתנהלת על פי אמות המידה המקצועיות והמשפטיות המקובלות לסיכול התארגנויות העוסקות בהוצאת פיגועים חמורים.
המשפט
ב-3 בינואר 2016 הוגשו כתבי אישום נגד בן אוליאל בעבירות של רצח ונגד הקטין בגין תכנון המעשה. הם הואשמו, עם שני נאשמים נוספים, גם בסעיף של חברות בארגון טרור. בכתב האישום נטען שהשניים תכננו את הפיגוע כנקמה על רצח מלאכי רוזנפלד בפיגוע ירי בידי חוליית חמאס בסמוך לצומת קידה, ליד דומא, ביוני 2015. כמו כן טען השב"כ כי הנחקרים היו חלק מהתארגנות שנקראה "קבוצת המרד", התארגנות שעל פי הפרסומים החלה באוקטובר 2013, ושאפה לבצע פעולות אלימות נגד פלסטינים במטרה לגרום למלחמה בין יהודים ופלסטינים, וכתוצאה מכך להפיל את השלטון ולהמליך מלך על פי ההלכה.
משפט זוטא
בנובמבר 2016 נפתח משפט זוטא בשאלת קבילות ההודאות שנגבו מהנאשמים, שהתנהל בדלתיים סגורות ותחת צו איסור פרסום בפני הרכב של שלושה שופטים בבית המשפט המחוזי מרכז. טענת ההגנה הייתה שההודאות נגבו בלחץ עינויים, ושהשימוש בהם היה בלתי חוקי מאחר שהנסיבות מראות שהמטרה לא הייתה סיכול פיגועים נוספים. בחודש יוני קיבל בית המשפט המחוזי מרכז חלק מטענות ההגנה ופסל הודאות שנגבו תחת שימוש ב'אמצעים המיוחדים' ואת ההודאות שנגבו מהקטין לאחר השימוש באמצעים אלו. בית המשפט אישר את קבילות ההודאות שנגבו מבן אוליאל לאחר השימוש באמצעים המיוחדים כולל שחזור שביצע, וכן ממצאים של "תרגיל מדובבים" שנעשה לקטין.
בעקבות כך בוטלו כל הראיות כנגד הקטין שנגעו לאירוע בדומא והוא שוחרר, לאחר שנתיים וחצי של מעצר, למעצר בית באיזוק אלקטרוני ובתנאים מגבילים נרחבים. בית המשפט העליון דחה את ערעור הפרקליטות בעניין וקבע ש"ההחלטה במשפט זוטא יוצרת כרסום של ממש בעוצמת הראיות", הן ביחס לאישום הנוגע לדומא והן ביחס לזה הנוגע לכנסיית הדורמיציון.
ב-11 במרץ 2019, במשפט אחר שהתנהל במקביל, החליטה הפרקליטות לחזור מכתב האישום בעניינו של אחד הנחקרים האחרים בתרגיל כלא עכו, שהודה בעקבות התרגיל בהצתה בכנסיית הדורמיציון יחד עם אחר, לאחר שעוד קודם לכן ההודאות במהלך התרגיל ובעקבות התרגיל נפסלו על ידי השופטת, מיכל ברנט. בעקבות זאת, שני הנאשמים זוכו.
במאי 2019 חתמה הפרקליטות על הסדר טיעון עם הקטין, ובמסגרתו שונה סעיף האישום שייחס לו את תכנון הרצח בדומא, לסעיף המייחס לו קשירת קשר לביצוע פשע ממניע גזעני. הצדדים הוציאו הודעות סותרות לתקשורת לגבי מהות ההודאה בכתב האישום המתוקן. הפרקליטות טענה שהסעיף המתוקן בו הודה הקטין מתייחס לתכנון ההצתה שהובילה למותם של בני משפחת דוואבשה בדומא. עורך דינו של הקטין, לעומת זאת, טען: "מי שקורא את כתב האישום, רואה שהוא מנותק מהפרשה של דומא". בנוסף כלל כתב האישום המתוקן בו הודה הקטין שלושה אירועי הצתה ומעשי תג מחיר ברכוש, שאינם קשורים לפיגוע בדומא. סעיף הצתת כנסיית הדורמציון נמחק מכתב האישום המתוקן. הסדר הטיעון לא כלל הסכמה לגבי סעיף החברות בארגון טרור. ב-24 באוקטובר 2019 קבע בית המשפט המחוזי שהקטין היה חבר בארגון טרור בנימוק שההצתות שבהן הודה בוצעו עם אחרים בתבנית מאורגנת וממניע אידאולוגי גזעני. אולם בשל היותו קטין הוזמן תסקיר נוסף שייקבע האם להרשיעו בסעיף זה.
המשפט
לאחר סיום משפט הזוטא, שבו קיבל בית המשפט את קבילות ההודאות והשחזור שערך בן אוליאל, נערך המשפט הפלילי העיקרי, שבו נבחן משקלם של ההודאות והשחזור. בן אוליאל נמנע מלהעיד במשפטו, ונימק זאת בתחושת העוול שנעשה לו במשפט הזוטא, שבו בית המשפט קיבל את קבילות הודאותיו, אף על פי שלדבריו הן נבעו מהעינויים שקדמו להן. במאי 2020 הרשיע בית המשפט המחוזי בלוד את בן אוליאל ברצח שלושת בני משפחת דוואבשה ובשתי עבירות של ניסיון רצח, בשתי עבירות הצתה ובקשירת קשר לפשע ממניע גזעני. השופטים הגדירו זאת "מעשה טרור", אך זיכו אותו מאשמת חברות בארגון טרור.
לאחר הרשעת בן אוליאל התראיין הילד אחמד דוואבשה מספר פעמים בתקשורת הערבית, והציג גרסה אחרת של הממצאים העובדתיים שעל בסיסם נקבעה ההרשעה. בעקבות זאת בחן מחדש בית המשפט ביולי 2020, באופן חריג ביותר לאחר הרשעה, את טיב הראיות, זימן את הילד לשמיעת עדותו ודחה את פרסום גזר הדין למועד בלתי ידוע. לאור בקשת בני משפחת דוואבשה, ניאות בית המשפט לא לזמן את הילד, ועדותו נבחנה שלא בפניו. בספטמבר 2020 דחה בית המשפט את טענותיו של בן אוליאל, וקבע כי לא ניתן לקבוע ממצאים עובדתיים על סמך גרסתו של הילד.
בספטמבר 2020 גזר בית המשפט את דינו של בן אוליאל לשלושה מאסרי עולם ועוד 20 שנות מאסר, וכן נפסק שעליו לשלם פיצויים בסך 994 אלף ש"ח לבני משפחת דוואבשה. השופטים הבהירו כי מלבד מעשי הרצח, פציעת הילד אחמד דוואבשה והצתת המבנה, נשקלו בגזר הדין גם הפגיעה בביטחונה של מדינת ישראל, המניע הגזעני של הרוצח, עברו הפלילי והעובדה שלא הביע אחריות וחרטה על מעשיו. לטענת ארגון חוננו, המסייע לבן אוליאל בענייניו מול שירות בתי הסוהר, תנאי המאסר של בן אוליאל הם מהקשים בישראל.
הקטין שהשתתף בתכנון ההצתה נדון לשלוש וחצי שנות מעצר (שאת מרביתן ריצה מאז שנעצר ועד למתן גזר דינו). הוא החל לרצות את יתרת עונשו – עשרה חודשים –בדצמבר 2020. הוא ערער לבית המשפט העליון הן על הרשעתו בחברות בארגון טרור ועל עונש המאסר שנגזר עליו. ביולי 2021 נדחה ערעורו.
ערעור
בן אוליאל ערער לבית המשפט העליון על הכרעת הדין. לצוות עורכי דינו הצטרפו עורכי הדין אביגדור פלדמן ויהושע רזניק, המשנה לפרקליט המדינה לשעבר. הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל ביקש להצטרף לדיון, כידיד בית המשפט. במרץ 2022 החל הדיון בבית המשפט העליון בערעורו של בן אוליאל. ב-1 בספטמבר דחה בית המשפט העליון פה אחד את ערעורו של בן אוליאל, והשאיר את עונשי מאסר העולם על כנם.
פסק הדין עסק בהרחבה בסוגיית הודאתיו של בן אוליאל, ושלל את עמדת הסנגוריה לפיה פסילת ההודאות שניתנו עקב עינויים מצריכה גם את פסילתן של ההודאות שניתנו לאחר מכן. בהתאם לכך קיבל בית המשפט העליון את קביעתו של בית המשפט המחוזי בעניין קבילות הודאותיו המאוחרות של בן אוליאל. עוד נפסק כי "הודאות המערער מלמדות על היכרות מעמיקה עם הזירה, מתיישבות עם העובדות כהווייתן, ומצביעות על היותן הודאות אמת."
ביקורת על הכרעת הדין
לאחר פרסום גזר הדין, שורת רבנים – בהם חיים דרוקמן, צבי טאו, רונן לוביץ, שלמה אבינר, שאול דוד בוצ'קו, מאיר מאזוז, אליקים לבנון ושמואל אליהו – פרסמה גילוי דעת האומר כי הרשעת בן אוליאל על בסיס ההודאה שמסר היא "מעשה פסול, הן על פי הדין העברי, הן על פי החוק במדינת ישראל ולמעשה בכל מדינות העולם". לאחר הפרסום פרסם הרב לוביץ כי קודם הכרעת הדין חתם על קריאה עקרונית נגד הרשעה על סמך הודאה שנגבתה בעינויים, שלדבריו הכיר מקרוב, אולם הבהיר כי אינו מערער על הכרעת בית המשפט. בתגובה לעצומה כתב הרב יעקב מדן כי פסק הדין משכנע ואינו מבוסס רק על הודאת הנאשם. לדבריו יש נגד הנאשם ראיות בעלות משקל ומאבק לטיהור שמו עלול להוביל לביצוע מעשים דומים על ידי יהודים ולזיכוי מחבלים ערבים בעתיד.
המשפטן פרופ' אלון הראל התבטא כי ההרשעה "מעוררת בעיות קשות... יש כאן שתי סוגיות קשות. האחת היא האם ההודאה אמינה דייה כדי לבסס הרשעה, והשנייה היא האם אין מקום לפסול הודאות שניתנו בעקבות עינויים כדי להקטין את התמריץ של המשטרה לבצע עינויים". בהתייחס לערעור בן אוליאל על פסק הדין כתב: "על בית המשפט העליון להבהיר כי הודאה שניתנה בעקבות עינויים צריכה להפסל מינה וביה".
חברי הכנסת איתמר בן גביר ובצלאל סמוטריץ' מרשימת הציונות הדתית, הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל וכן אישים המזוהים עם השמאל הישראלי כתומר פרסיקו, עורך הדין מיכאל ספרד, יוסי גורביץ ואחרים, מתחו ביקורת על החלטת בית המשפט העליון שלא לפסול כליל את הודאתו של בן אוליאל עקב העינויים שעבר. חבר הכנסת מוסי רז ממפלגת מרצ הודיע שיפעל לחקיקת חוק האוסר קבלת הודאות שהושגו בעינויים.
לאחר מתן גזר הדין ערכה עמותת חננו קמפיין מימון המונים, שבמהלכו גויסו תוך שלושה ימים כ-1.4 מיליון ש"ח למימון ערעור בן אוליאל לבית המשפט העליון.
בקשה לדיון נוסף
באוקטובר 2022 פנה בן אוליאל אל בית המשפט העליון בבקשה לערוך דיון נוסף בעניינו בהרכב מורחב. בפברואר 2023 דחתה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, את בקשתו.
השפעה ותהודה
כמה מחבלים ביצעו פיגועים לאחר מקרה זה, על פי חקירת השב"כ מתוך רצון לנקום על הפיגוע בדומא. ביניהם היו גם מבצעי פיגוע הירי במתחם שרונה.
חתונת השנאה
חתונת השנאה הייתה חתונה יהודית שנערכה בירושלים בדצמבר 2015, במהלכה צולמו החוגגים רוקדים ומנופפים בסכינים וכלי נשק אחרים, כשאחד מהם נראה דוקר שוב ושוב את תמונתו של הפעוט שנרצח בפיגוע בדומה, עלי דוואבשה.
סרטון המציג את המאורע התפרסם בכלי תקשורת רבים בישראל, ועורר סערה ציבורית. באוקטובר 2016 הוגש כתב אישום כנגד 13 משתתפים בחתונה, בעבירות של הסתה, החזקת נשק והפרת צווי הרחקה, ומתוכם ארבעה קטינים הורשעו ואחד זוכה, כמו גם הזמר סיני תור. באפריל 2023 נגזרו ארבעה חודשי עבודות שירות, מאסר על תנאי וקנס כספי בסך 2,000 שקלים על החתן יקיר אשבל, ובמאי 2023 הוטלו עונשים דומים על חמשת הנאשמים הנוספים.
ג'ון סולסברי (מגלה ארצות)
סר ג'ון סוֹלְסְבֶּרי (באנגלית: Sir John Salusbury; 1 בספטמבר 1707 – 2 במאי 1762) היה אציל ולשי, מגלה ארצות, ומייסד שותף של הליפקס, נובה סקוטיה, בקנדה. הוא נחשב אחד ממייסדי קנדה המודרנית, לצד חברים נוספת במשלחת שלו, כולל הרוזן מהליפקס ואדוארד קורנווליס. הוא שירת במועצת נובה סקוטיה במהלך מלחמת האב לה לוטר. הוא השתתף בקרב בצ'יגנקטו. יומניו בנוגע למערכה הצבאית להקמת מושבה בנובה סקוטיה מטעם ממשלת בריטניה הפכו למקור מידע חיוני לגבי הקשיים וההתנגדויות מצד האנגלי הממוצע בנוגע להתפתחות המושבה. הוא היה צאצא ישיר של קתרין מבריין.
ראשית דרכו
ג'ון סולסברי נולד לתומס סולסברי מבאצ'יגרייג, פלינטשייר ולאשתו ובת דודתו הראשונה, לוסי סולסברי. הוא היה בן למשפחת אוליגרכים רבי עוצמה בוויילס, אשר שלטה באותה עת ברוב דנבישייר, לצד בני דודיהם, הברונים קוטון (Cotton). סולסברי רכש השכלה יסודית בדנבי ומאוחר יותר בבית הספר ראגבי ובבית הספר וסטמינסטר. באוניברסיטת קיימברידג' למד מתמטיקה וכך גם אחיו הצעיר, תומאס, אם כי הלה בחר בסוף לסיים לימודי משפטים. עלות חינוך שני הבנים הגדולים (השלישי, הנרי, היה ככל הנראה לוקה בשכלו), בשילוב עם תכנון פיננסי גרוע של אביו, כמעט שחיסלו את ההון המשפחתי, וכאשר מת אביו ב־1714, גילה ג'ון שרוב אדמותיו היו משועבדות לכתר.
לאחר שירש את אביו, קנה סולסברי בית קטן בכיכר סוהו בלונדון. עד מהרה גילה שאינו מסוגל לפרוע את חובותיו, ולכן החל לחפש לו כלה עשירה, ולפי רכילות חצר המלוכה, אף התפרנס כג'יגולו. משלא הצליח לקבל תפקיד בחצר המלוכה בשל המוניטין של אביו כתככן, נסע ג'ון באירופה כבן לווייה לבן דודו, סר רוברט קוטון, הברון השלישי. בתקופה זו של הטיול הגדול לשני הגברים, שילם קוטון את רוב ההוצאות של ג'ון. המסע הסתיים לאחר כשנתיים בצרפת, שם קיבל סולסברי תפקיד בחצר המלכות הצרפתית בוורסאי ושוב שימש בן לווייה, הפעם לאשתו הצעירה של הדוכס דה נואַי הקשיש, שעמה כנראה קיים גם קשר רומנטי.
לאחר שהסתיימה העסקתו בוורסאי, בין השאר בשל העמדות האנטי־אנגליות ששררו אז בצרפת, חזר סולסברי לאנגליה, שם מצא את אחוזות משפחתו, לווני הול ובאך אי גרייג, ממושכנות עד צוואר על ידי אחיו, שנטל הלוואות גדולות לכיסוי חובות ההימורים שלו בלונדון.
כדי להציל את האחוזות מעיקול פנו האחים אל בן דודם, שעד אז לא היה מודע לקשיים הכלכליים של המשפחה. קוטון נאלץ לשלם קנס גדול למי שהיו כנראה בנקאים יהודים, דבר שמתבטא בכתביה המוקדמים של הסטר ת'רייל, בתו של סולסברי, שהכילו כמות משמעותית של פרוזה אנטישמית (מאוחר יותר שינתה את דעותיה, ואף טרחה ולמדה עברית). בשנת 1738 הפכו החובות שצבר אחיו את החזקת האחוזות לבלתי אפשרית, וקוטון השתמש בהשפעתו כדי למַנות את סולסברי לתפקידים ציבוריים, הן כדי להקל על משא החוב הגדול של סולסברי והן כדי שיצבור השפעה משלו במחוז. בתמורה, נישא סולסברי לאחותו של קוטון, הֶסְטֶר, בשנת 1739.
חיי נישואין
בשנת 1745 מתה אמו של סולסברי, ושוב גילה שהוא נתון בצרה כלכלית, שכן אימו צברה חובות משמעותיים בדנבי ובסביבתה. עם זאת, בן דודו, לינץ' קוטון, הצליח לחלץ את המשפחה מעוני, מה שאיפשר למשפחה לחזור ללונדון, לבית קטן יותר. במשך כשנה אחת שימש סולסברי איש חצר המלוכה, לאחר שהורשה להיכנס מחדש לחברה הגבוהה הלונדונית. עם זאת, כאשר נפטר קוטון ב־1748, נחרד סולסברי לגלות כי הצוואה אבדה, וייתכן שהושמדה על ידי היורש העיקרי, אותו לינץ' קוטון. לפי כתביה של הֶסטר, הפך ג'ון אובד העצות עד מהרה אלים, ונסחף למה שהיה כנראה מאובחן כדיכאון קליני אילו חי במאה ה־21.
נובה סקוטיה
בשנת 1749 עקר סולסברי לנובה סקוטיה על אף סלידה חזקה מהמושבה, שלדעתו הייתה מתחת לכבודו. הוא השתתף שם בהקמת העיירה הליפקס. אבל קשיי ההתנהלות הפיננסית של סולסברי שוב הובילו לכך שאזלו משאביו, למרות שהיה בעליה של חווה בת כחצי קילומטר רבוע, באזור הרינג קוב. במהלך שהותו בקנדה, רוב זמנו הושקע בכהונה כשופט במושבה, מה שהעיק עליו מאוד, כפי שעולה מתלונות ביומנו; הוא קבל גם על כך שהיבולים שלו היו כמעט חסרי ערך, שכן נאלץ לשלוח אותם למכירה בלונדון, בהתאם למדיניות המרקנטיליזם.
סולסברי נשאר בגדר זר אפילו במעגל החברתי שלו בנובה סקוטיה, בשל חוסר ההתלהבות שלו מהמושבה. למרות שהיה חבר במועצה הקולוניאלית ששלטה במושבה בחסות המשנה למלך של נובה סקוטיה, סולסברי לא נלחם על קידומו שלו, והעדיף להמעיט בהישגיו. למרות שהיה חביב לבריות, נטה לקנאה, שגרמה לו להתרעם על האנשים המעטים שהיו בכירים ממנו, מה שדווקא חיבל בסיכוייו להתקדם. בתגובה, הוא החל לנהל יומן שבו תיאר את המושבה מנקודת מבט ייחודית: סולסברי היה לא אהוד, זר, וזכה להרבה התעלמות; עם זאת, הוא היה בקיא בפעילותה הפנימית של המושבה, שחלק גדול מנהליה הצריך את אישורו כראש מערכת המשפט שלה.
הערכתו השלילית הכללית שלו למושבה, הנייטרליות הפוליטית שלו, והסלידה הבלתי מוסתרת שלו מהקרתנות של אנשי המושבה, כולן פסלו אותו מתפקיד המושל, שבסופו של דבר עבר לאחד מיריביו הבודדים, פרגרין הופסון. ב־1753 עקר חזרה ללונדון, לאחר שלא צבר כל הון בשנים שעשה בקנדה. הוא רתח כשגילה שאחיו שוב כשל בניהול האחוזות הוולשיות, ששוב היו ממושכנות. במהלך תקופה זו, חידשה המשפחה את מגוריה בכיכר סוהו, וחיה מקצבה קטנה מהכתר ומאדמותיהם בוויילס.
חיים מאוחרים יותר
בשמונה השנים הנותרות של חייו, עסק סולסברי בניהול הונו של אחיו, שבינתיים נישא לאשה עשירה מאוד, שהלכה לעולמה שנה לאחר שנישאו; במקביל התמנה האח למשרת שופט בכיר בבית המשפט הגבוה של הצי. ג'ון החל לטפח סלון אינטלקטואלי קטן בכיכר סוהו, שם עודד השכלה והחל מסורת משפחתית של מצנטיות של אמנויות, והראשון בהם היה האמן וויליאם הוגארת', שעליו העידה הֶסטר שבפועל התגורר עמם עד מותו. מאוחר יותר הפכה הסטר לפטרונית של סמואל ג'ונסון).