cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סימצ'ו איסאקוב
חייו
ימים ספורים לאחר 9 בספטמבר 1944, במופע מלא עד אפס מקום באולם המועדון העירוני של קיוסטנדיל, דיקלם השחקן סאשה סטויאנוב, לימים מנהל התיאטרון הלאומי הבולגרי, את שירו של איסאקוב "שָׁנִים של אש" (Огнени години).על שיר הפרטיזנים "סבא עם מקטרת" (Дядото с луличката) זכה איסאקוב לביקורות נלהבות ממבקר הספרות הבולט יאקו מולכוב.
בשנת 1945, לאחר שנים של עבודות כפייה במחנות עבודה, ניזוקה בריאותו של איסאקוב, ומחלת הלב שלו החריפה. בשלב זה, שלח שירים בעברית לחבר שלו בארץ ישראל, והחל לתכנן הגירה לשם.
הוא אושפז בבית חולים בעירו וב-22 בינואר 1949 מת איסאקוב ממחלתו. על פי מבקר הספרות מרדכי-מרקו אבישי, ראוי איסאקוב לכינוי "המשורר של יהדות בולגריה". בעזבונו הספרותי נותרו מאות שירים, וכן רומן בחרוזים שחיבר בגיל 22.
בשנת 1953 ראתה אור אסופה משיריו של איסאקוב, בעריכת בוז'ידאר בוז'ילוב. בשנת 1960 ראה אור בתל אביב כרך מיצירותיו בבולגרית, תחת הכותרת "כל כתביו" (Събрани съчинения), בהוצאה פרטית של סוניה בן-ישי. בשנת 1980 ראה אור בתל אביב גם הרומן בחרוזים "אלפרד ששון", בבולגרית.
בשנת 2007 ראה אור אוסף מקיף יותר, כולל הרומן בחרוזים, תחת הכותרת "יצירות נבחרות" (Избрано), בעריכת ויקטוריה אטאנאסובה.
איסאקוב בעברית
בשנת 1973 תרגם המשורר רפאל אליעז מבחר משירת איסאקוב, אשר פורסם בשם "אנדרתא: מבחר שירים", בהוצאת טרקלין.על שמו נקרא רחוב ותחנת רכבת חדשה ביפו.
הנרי ריידר הגרד
סר הנרי ריידר הגרד (באנגלית: Sir Henry Rider Haggard; 22 ביוני 1856 – 14 במאי 1925) היה סופר בריטי הידוע בעיקר בשל ספריו העוסקים באפריקה דוגמת הספר מכרות המלך שלמה.
ביוגרפיה
הגרד נולד באחוזת משפחתו שבנורפוק, אנגליה, בן למשפחת אצולה רבת נכסים. חינוכו הראשון ניתן לו על ידי אחותו הגדולה, ולאחר מכן נשלח ללמוד בבית ספר עממי בלונדון ובפנימייה.
לאחר שסיים את השכלתו התיכונית בלונדון, ניגש למבחני הקבלה של משרד החוץ הבריטי ועבר אותם. בשנת 1876 נשלח לדרום אפריקה למלא את תפקיד מנהל משק הבית של המשנה למושל נאטאל.
הגרד בילה כארבע שנים באפריקה ומילא שורה של תפקידים, ביניהם מזכיר המושל, רשם בית הדין, בלדר ושליח. במהלך שהותו באפריקה הרבה לתור ולטייל בשטחי הפרא שלה, הסתובב בקרב תושביה המקוריים, ולמד חלק משפות, אגדות ומנהגי הילידים באזורים אותם חקר. הוא העלה את רשמיו על הכתב, ומאוחר יותר בחייו השתמש בהם כרקע לספריו.
הגרד חזר לאנגליה, שם, ב-1880, נישא למריאנה לואיזה מרגיטסון (Margitson), עמה חזר לאפריקה למשך כשנתיים. מנישואיו נולד לו ב-1881 בן, אשר מת בגיל 10 מחצבת. בהמשך נולדו לזוג שלוש בנות אשר הצעירה שבהן, ליליאס ריידר הגרד, הפכה לימים לסופרת אף היא. ב-1882 חזר לבריטניה, למד משפטים, והפך לעורך דין.
בגיל 30 החל בקריירה ספרותית, והחל לכתוב סיפורים המיועדים למבוגרים, אולם ספריו נכשלו, והוא החליט לנטוש את הכתיבה, ולהתמקד בעריכת דין.
בחורף של שנת 1885 ניהל הגרד ויכוח עם אחיו הבכור על הספר אי המטמון, וטען שהוא יכול לכתוב ספר שיגיע לרמות של מחברו רוברט לואיס סטיבנסון, שני האחים התערבו על כך, והנרי החל בכתיבת הספר שלימים יהפוך לאחד מספרי ההרפתקאות המפורסמים בעולם, מכרות המלך שלמה.
הספר הציג את קורותיו של ההרפתקן אלן קווטרמיין (Quatermain) ביבשת אפריקה. הגרד שילב לתוך הספר את רשמיו מאפריקה, ואת תיאור נופי אפריקה וחיי ילדיה, שהכיר מניסיון אישי, יחד עם עלילה דמיונית שסבבה על חיפושי אלן אחרי אחיו האובד, ומכרות שלמה האגדיים.
בנובמבר של שנת 1885 יצא לאור הספר וזכה להצלחה מידית. רק בשנתו הראשונה נמכרו יותר מ-30,000 עותקים של הספר, ובמשך הזמן הוא תורגם לכ-50 שפות. הספר הומחז והוסרט. הגרד עצמו הרוויח 100,0000 לירות שטרלינג כשכר ותמלוגים על הספר, כאשר שווייה של הלירה דאז גדול בערך פי 100 מזה של ימינו (2022).
לאחר כתיבת מכרות המלך שלמה המשיך הגרד בכתיבת ספרי הרפתקאות, וכתב כ-40 ספרים נוספים באותו סגנון, כולל ספר המשך ל"מכרות המלך שלמה", "אלן קווטרמיין" שיצא לאור בשנת 1887.
בנוסף לקריירה הספרותית שלו, פעל הגרד גם בתור מדינאי, ונשלח מדי פעם כשליח של ממשלת בריטניה למדינות זרות, בהן ארץ ישראל. הגרד נטל חלק פעיל בעיצוב המדינות החקלאית של בריטניה.
בשנת 1912 זכה לתואר אבירות. בשנת 1919 הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (KBE).
בנוסף לספרי ההרפתקאות שלו כתב הגרד מאמרים רבים בנושאי מדיניות בריטניה וכלכלה, וכן חיבר ספרי עיון ומסות.
הנרי רידר הגרד מת באחוזתו שבאנגליה ב-14 במאי 1925.
חנוכייה לי יש
חנוכייה לי יש הוא שיר לחג החנוכה מאת שרה גלוזמן, אשר הולחן על ידי ניסן כהן-מלמד והתפרסם בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 לכל המאוחר.
שירה של גלוזמן, סופרת ומשוררת ילדים, התפרסם כנראה לראשונה בעיתון "דבר לילדים". בשנת 2014 סיפר בנה אפרים:
באתר זמרשת מתועדת הקלטה של השיר משנת 1951. בשנת 1955 נכלל השיר בקובץ "שירי חג וטבע: חוברת שירים ומנגינות", שערך יחזקאל בראון, והופיע בהוצאת סמינר הקיבוצים – המעבדה הפדגוגית.
השיר זכה לביצועים רבים, שאחד הבולטים שביניהם הוא של הזמר דודו אלהרר בין מבצעי השיר הנוספים: עוזי חיטמן, חני נחמיאס, רינת גבאי, מיכל צפיר, יפה ירקוני וציפי שביט.
בשנת 2008 נכלל השיר באלבום "שירי הילדים הגדולים בכל הזמנים".
ניצה ירום
ד"ר ניצה ירום (נולדה ב-1943) היא פסיכולוגית קלינית מדריכה ופסיכואנליטיקאית ישראלית.
ביוגרפיה
בין השנים 1990–2007 שימשה כעורכת מדעית לספרות פסיכולוגית ופסיכואנליטית בהוצאת הספרים כנרת זמורה-ביתן דביר.
לימדה באוניברסיטת תל אביב בחוג ללימודים כלליים ושימשה כמדריכה בתוכנית לפסיכותרפיה באוניברסיטה. מלמדת באוניברסיטת בר-אילן בתוכנית לפסיכותרפיה פסיכואנליטית.
במקביל עוסקת ירום בטיפול פסיכולוגי ופסיכואנליטי ובהדרכות לפסיכולוגים, בקליניקה פרטית.
ירום מתמחה בתחומי המיניות, המגדר והגוף בפסיכולוגיה. בנושאים אלו פרסמה מספר ספרים. הראשון, "הגוף מדבר" (2001), שפורסם תחילה באנגלית ב-1992 בשם "Body, Blood and Sexuality", עוסק בתסמינים היסטריים של הגוף, דרך בחינת דמותו ההיסטורית של פרנציסקוס הקדוש, מהמאה ה-13. בספרה "ההיסטרי שבי, ההיסטרי שבינינו" (2003) עוסקת ירום בהיסטריה מנקודות מבט תאורטיות פסיכואנליטיות שונות לאורך ההיסטוריה, וכן בהיסטריה כמבטאת את המאבק המודע והלא-מודע בין המינים בתוך גוף האדם. כן פרסמה את ספרה "סיפורי גוף" (2010), בו היא מתארת חוויות גופניות ואיתותים של הגוף שחוו אנשים, דרכם התוודעו אל עולמם הפנימי הנפשי; הספר מרחיב את ההתבוננות בטיפול הפסיכולוגי גם בהקשר של הקשר גוף-נפש.
ירום מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה.
גולדווסר
גוֹלְדְוַוסֶר (Goldwasser) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית, ופירושו "מי זהב". משמעות נוספת בגרמנית היא ליקר תבלינים.
שיטת מטעני דמות
שיטת מטעני דמות היא שיטה בסיסית לפתרון בעיות אלקטרוסטטיות. מקור שם השיטה הוא בהחלפה או בתוספת של אלמנטים מסוימים בתצורה המקומית באלמנטים "דמיוניים", שמקיימים את תנאי השפה במקום האלמנטים המוחלפים. השיטה מבוססת על משפט היחידות וקשורה אליו בקשר עמוק. היא משמשת לרוב בפתרון בעיות שכוללות מטענים ומוליכים מושלמים. השיטה (שיטת הדמויות) עשויה לסייע גם בפתרון בעיות מגנטוסטטיות (מגנט לצד משטח מוליך-על, למשל) או הידרודינמיות (מערבולת ליד קיר).
משפט היחידות ויסודות השיטה
משפט היחידות למשוואת לפלס גורס, כי בהינתן הפוטנציאל \ \Phi(r) על שפתו של נפח מסוים, אזי למשוואת לפלס פתרון יחיד בתחום הכלוא בנפח. הוכחת המשפט מתבססת על הנחה בשלילה כי קיימים שני פתרונות שונים \ \Phi_1 ו-\ \Phi_2 לבעיית תנאי השפה הנתונה. כלומר, שניהם מקיימים את משוואת לפלס: ואת תנאי השפה הנתונים. כעת נבחן את ההפרש בין שני הפתרונות: \ \Phi_3. מאחר ששני הפתרונות מקיימים את משוואת לפלס, גם הפרשם מקיים זאת, וכן מתקיים \ \Phi_3=0 על שפת הנפח הנתון. ואולם, \ \Phi_3 הוא פונקציה הרמונית (כלומר הוא מקיים את משוואת לפלס), ולכן אין לו נקודות קיצון מקומיות בתחום. מסיבה זו חייב להתקיים \ \Phi_3=0 בכל התחום, כלומר בכל התחום.
משפט יחידות דומה (עד כדי קבוע אדיטיבי) קיים גם עבור משוואת פואסון. שני משפטי היחידות קובעים כי פתרון בעיה אלקטרוסטטית הוא יחיד. שיטת מטעני הדמות מנצלת ידע זה. נניח ונרצה למצוא את הפוטנציאל (או השדה) באזור מסוים בהינתן תצורת מטענים ותנאי שפה מסוימים. נוכל להוסיף מטענים מחוץ לאזור בו אנו מתעניינים (כך איננו משנים את תצורת המטענים בו). אם המטענים שהוספנו מקיימים את תנאי השפה יחד עם המטענים הראשוניים, אזי הפתרון המוגדר על ידי תצורת המטענים החדשה הוא הפתרון באזור בו התעניינו. הפתרון באזור בו הוספנו מטענים לא יכול להימצא בדרך זו, כיוון שתצורת המטענים בו השתנתה (ולכן התצורה המקורית איננה מקיימת את אותן המשוואות).
המטענים החדשים המתווספים על מנת לקיים את תנאי השפה, ושאינם קיימים בבעיה המקורית, נקראים "מטעני דמות" (באנלוגיה לדמות של עצם הניצב מול מראה), ומכאן שם השיטה. פעולת הקביעה של מטעני הדמות ומיקומם נקראת שיקוף.
מטען נקודתי לצד מישור מוליך מוארק
ממוזער|שמאל|220px|מטען נקודתי ולוח מישורי אינסופי נניח כי קיים מטען נקודתי \ q לצד לוח מישורי אינסופי מוליך ומוארק. מרחק המטען מהמישור הוא a. תנאי השפה של הבעיה הוא שהפוטנציאל על המישור המוליך מתאפס, שכן הוא מוארק. כעת נחליף את הלוח המוארק במטען נקודתי נוסף, \ -q, שיימצא מול המטען הנקודתי הראשוני - באופן סימטרי ביחס ללוח (הלוח כמראה), כבציור. מרחק שני המטענים מהלוח זהה, לכן כל נקודה על המישור בו היה הלוח נמצאת במרחק זהה משני המטענים. מכיוון שהמטענים זהים בגודלם אך הפוכים בסימנם, הפוטנציאל על כל נקודה במישור הוא אפס. כלומר, תנאי השפה של הבעיה המקורית מתקיימים. אם נתעניין בחצי המרחב בו נמצא המטען המקורי, ניתן יהיה למצוא את הפוטנציאל בעזרת סופרפוזיציה של שני המטענים הנקודתיים המדוברים. בניסוח מתמטי, הפוטנציאל בחצי המישור העליון (בציור) הוא:
וזאת בהסתמך על הפוטנציאל שיוצר מטען נקודתי. משפט היחידות קובע כי הפתרון שנמצא הוא גם הפתרון היחיד לבעיה. הפוטנציאל בחצי המרחב התחתון הוא 0, כפי שניתן לראות ממשפט היחידות הראשון - הפוטנציאל מתאפס על המישור ובאינסוף (שם השפעת המטען הנקודתי דועכת), ולכן הוא אפס בכל מקום ביניהם. מתוך פתרון זה ניתן למצוא גם את השדה החשמלי בבעיה (מתוך נגזרת הפוטנציאל), את צפיפות המטען המשטחית על הלוח (מתוך הקפיצה בשדה) ואת המטען הכולל המושרה על הלוח.
אם מונחים בסמוך ללוח המישורי כמה מטענים, ניתן לשקף כל אחד מהם בנפרד, וכמו קודם, להשתמש בעקרון הסופרפוזיציה.
מטען נקודתי לצד קליפה כדורית מוליכה מוארקת
כעת נניח כי קיים מטען נקודתי \ q לצד כדור מוליך ומוארק שרדיוסו R ושמרכזו בראשית הצירים. כן נניח כי מיקום המטען הנקודתי הוא. כמו בבעיה הקודמת, הפוטנציאל על הכדור הוא 0 ובתוכו לא נמצאים מטענים, ולכן הפוטנציאל מתאפס לכל r שקטן מ-R. כעת נתעניין בפוטנציאל מחוץ לכדור. נחפש תצורת מטענים חלופית, שבה הכדור המוליך מוחלף במטען נקודתי \ Q ומיקומו (מטעמי סימטריה), ואשר תאפס את הפוטנציאל על משטח כדורי ברדיוס R. הפוטנציאל הכולל ייכתב כסופרפוזיציה של שני המטענים: כן מתקיים עבור \ r=R: לכן נוכל לכתוב את המשוואה: שוויון זה מתקיים עבור כל ערך של x על הכדור, כלומר x-ים הנמצאים בין מינוס R לR, מהשוואת מקדמים עבור X,או בהצבה עבור x=R, x=0, ניתן לגזור מתוכו שתי משוואות בשני נעלמים (מטען הדמות ומרחקו) מן הראשית)(בשיטת ההצבה יש צורך לוודא כי התוצאות המתקבלות פותרות את המשוואה הכללית עם X,לכל X, בעוד שבהשוואת מקדמים כך קיבלנו את הגדלים האלו). פתרון המשוואה האפשרי היחיד הוא:
כלומר, אם נחליף את הקליפה הכדורית המוארקת במטען הדמות הנ"ל במיקום הנ"ל, נקבל שהפוטנציאל על משטח הקליפה מתאפס. כלומר, התצורה החליפית בדמות \ Q מקיימת את תנאי השפה של הבעיה, ולכן הפוטנציאל הנגזר ממנה הוא הפוטנציאל הפותר את הבעיה. לכן, מחוץ לכדור מתקיים:
ז'ואאו פדרו (כדורגלן יליד 2001)
ז'ואאו פדרו ז'ונקיירה ז'סוס (בפורטוגזית: João Pedro Junqueira Jesus; נולד ב-26 בספטמבר 2001 בריבייראו פרטו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
קריירת מועדונים
ז'ואאו פדרו גדל במחלקת הנוער של פלומיננסה. הוא ערך 29 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-29 באוקטובר 2019 חתם ז'ואאו פדרו בווטפורד מהפרמייר ליג. לאחר שלוש עונות בקבוצה עם 23 שערים, חתם במאי 2023 בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג, עליו היא שילמה 30 מיליון אירו.
מבצע אטלס
מבצע "אטלס" (בגרמנית: Operation ATLAS) היה מבצע כושל של כוח מיחידת הקומנדו המיוחדת של הוואפן אס אס הנאצי, שהחל בארץ ישראל ב-6 באוקטובר 1944. הכוח מנה חמישה אנשים, שלושה מבני הטמפלרים הארץ-ישראליים ושני ערבים-פלסטינים מתומכי המופתי אמין אל-חוסייני, שהוצנחו באזור יריחו סמוך לוואדי קלט. ארבעה מהם נלכדו בלא שגרמו נזק והחמישי נהרג במלחמת העצמאות.
הסופר הישראלי מיכאל בר-זוהר והעיתונאי איתן הבר טענו כי עשרת קרטוני ארסן, שנמצאו בידי הכוח, יועדו לצורך תוכנית להרעלת מקורות מי השתייה של תל אביב (במתקן השאיבה ממעיינות ראש העין). לטענה זו לא נמצאה כל עדות בארכיונים הגרמניים או הבריטיים, והיא אינה מוזכרת על ידי כותבי הביוגרפיות של המופתי, שהיה מנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית ושיתף פעולה עם המשטר הנאצי בגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה. ההיסטוריון יואב גלבר קבע כי.
הרקע למבצע
המבצע, כמו עשרות מבצעים שיזמו הגרמנים והוציאו לפועל בסיוע משתפי פעולה ערבים ברחבי המזרח התיכון בין השנים 1943–1944 במטרה לחבל במתקני בעלות הברית ולהתסיס את האוכלוסייה המקומית, נועד להקים תשתית לאיסוף מידע בפלסטינה-א"י. המבצע נחשב לכישלון מוחלט.
אל-חוסייני ברח משטחי המנדט בעקבות דיכוי המרד הערבי הגדול על ידי הבריטים. ב-28 בנובמבר 1941 הוא נפגש עם אדולף היטלר. בסיכום המחקר בעניינו של המופתי והמשטר הנאצי קבע החוקר דן מכמן כי לא הייתה למופתי כל השפעה של ממש על תוכנית הפתרון הסופי. במבצע אטלס השתתפו שני ערבים פלסטינים שנמנו על תומכיו.
בין המשתתפים במבצע היה קורט וילנד, בנו של רודולף וילנד ונכדו של הוגו וילנד, מהקהילה הטמפלרית בשרונה (תל אביב), שהיה מפקח על קטיף התפוזים. וילנד נסע ב-1936 לגרמניה והתגייס לצבא. לאור שליטתו במספר שפות זרות הוא הוצב ביחידה של המודיעין הצבאי. בהמשך שירת ביחידת הקומנדו המיוחדת של הוואפן אס אס תחת פיקודו של אוטו סקורצני. ביולי 1944 נפגש וילנד עם המופתי אל-חוסייני בגרמניה, וקיבל מידיו את פרטי תוכניתו. בתוכנית זו קיווה אמין אל-חוסייני להתסיס מחדש, בחסות הנאצים, את המרד הערבי הגדול, שנכשל ב-1939.
למבצע גויסו שני גרמנים נוספים, ורנר פרנק, יליד ירושלים, ופרידריך דיינינגר שאפר מוולדהיים (כיום אלוני אבא), שהיו ילידי מושבות הטמפלרים בארץ ישראל והכירו את הארץ ואורחותיה. הם נמנו על דיוויזיית "ברנדנבורג" הנאצית. דיינינגר שאפר, שסייע לערבים במהלך המרד הערבי הגדול, נכלא על ידי הבריטים בכלא בבת ים, אבל הצליח לברוח חזרה לגרמניה, שם פעל כעוזרו האישי של המופתי אמין אל חוסייני. אליהם צורפו שני פלסטינים מקורבי אמין אל חוסייני: חסן סלאמה, יליד הכפר קולה, שהיה סגנו של אל חוסייני וממנהיגי המרד הערבי הגדול, וד'ו אל כיפל עבד א-לטיף, יליד ירושלים, שהשתתף גם הוא במרד והוגלה על ידי הבריטים לעיראק.
ב-24 באוקטובר 1944 הגיעו כוחות בעלות הברית לשערי גרמניה, ממערב לריין. כוחות הצבא האדום לחצו ממזרח והגיעו לפרוסיה. במסגרת תוכניתם של הנאצים להדוף את כוחות בעלות הברית, עלה הרעיון להשתמש בתוכנית הישנה של אמין אל-חוסייני, אותה יוציא אל הפועל קצין המודיעין קורט וילנד, תוך שימוש בניסיונו המבצעי. הוטל עליהם ליצור קשר עם סוכנים פרו-נאצים ולהקים בסיסים בארץ ישראל. הם היו אמורים גם לפגוע בתחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים, ובצינור הנפט כירכוכ-חיפה. כוונת הנאצים הייתה לגרום לבריטים להפנות חלק מכוחם לארץ ישראל, ובכך לשפר את יכולתם להדוף את כוחות בעלות הברית מאדמת גרמניה.
המבצע
המבצע נכשל כבר בתחילתו, אם בשל מידע מודיעיני מוקדם על כוונת הנאצים או בשל כישלון ההצנחה של הכוח.
בליל 6 באוקטובר 1944 צנחו ממטוס "B-17 מבצר מעופף" מטוס שלל אמריקאי שהופעל על ידי כנף הפצצה 200 לופטוופה, מעל אזור יריחו שבוואדי קלט חמישה צנחנים: שלושה גרמנים ושני ערבים. ציודם כלל נשק קל, מפות, מכשירי קשר, מנות קרב, 4,000 מטבעות זהב וכן 14,000 רייכסמארק בשטרות מסוגים שונים כנראה מזויפים, חומרי נפץ, וכן כ-10 קופסאות קרטון שהכילו רעל מסיס במים וחזק במיוחד (כל קופסה הכילה רעל בכמות המספיקה להרעלת 25,000 איש). מטרת הרעל שנויה במחלוקת. הגרסה המקובלת היא שרעל זה נועד להרעיל את מעיינות ראש העין ששימשו את תושבי תל אביב. ההיסטוריון יוסי בן-ארצי טוען שמטרת הרעל הייתה לעכב את כלבי הגישוש, שאמורים היו לרדוף אחריהם, וההיסטוריון יואב גלבר טוען כי.
הכוח הוצנח ליד יריחו, אך לא הצליח לחבור, ורוב הציוד התפזר בשטח. חסן סלאמה שנפצע במהלך הצניחה נע לכיוון ירושלים. שאר הכוח, שני הגרמנים ועבד א-לטיף, התחבאו במערה שבואדי קלט. נערים בדואים מצאו את אחד משקי הכסף וכן אקדח ותחמושת. השמועה על מטבעות חדשים ביריחו פשטה באזור והייתה הסימן הראשון לקיום המבצע. מפקד מרחב ירושלים במשטרת ארץ ישראל, פאיז ביי אידריסי, הורה על חיפושים נרחבים בוואדי קלט.
ב-11 באוקטובר פורסמה מטעם השלטונות ההודעה הבאה בעיתונות העברית:
בינתיים יצר עבד א-לטיף קשר עם שני שוטרים ערביים מהכוחות הבריטים המחפשים, ואלה סיפקו לו מזון ומים, וכן עדכנו אותם לגבי המצב בחוץ.
ב-16 באוקטובר 1944 נתפסו שני הגרמנים ועבד א-לטיף במערה בוואדי קלט, לאחר שאידריסי הורה לעקוב אחר שני שוטרים בריטים ערבים, שסיפקו מזון ומידע לשוכני המערה.
אחרית דבר
דבר תפיסת צנחני האויב נתגלה לתושבי הארץ כבר באוקטובר 1944. ב-16 באוקטובר פרסמו שלטונות המנדט הודעה רשמית ללא פירוט האומרת:
Police information led to a combined military and police
operation in the Wadi Kelt area and resulted in an important
arrests by the Trans Jordan Frontier Force
ב-27 באוקטובר נתפרסמה הידיעה המלאה על תפיסת הצנחנים בעיתון דבר תחת הכותרת:
העיתון סיפר כי ב-8 באוקטובר נודע למפקד משטרת יריחו כי בעיר נפוצו מטבעות זהב. החלה חקירה ובידי חמישה נערי רועים נתפסו מטבעות זהב. הנערים סיפרו על מקום מציאת המטבעות. החל מצוד שהשתתפו בו כוחות צבא, משטרה, אנשי הלגיון הערבי וחיל הספר העבר ירדני. ב-16 באוקטובר הבחין סמל של חיל הספר העבר ירדני באדם לבוש בבגדים ערביים עומד בפתח מערה ובידו אקדח. האיש נכנע ללא קרב ובתוך המערה נמצאו שני האחרים, גרמני וערבי.
חסן סלאמה ופרידריך דיינינגר שאפר לא נתפסו, ולאחר ימים אחדים הופסקו החיפושים אחריהם. שאפר נתפס רק לאחר 1946, כשניסה לחדש את הקשר עם משפחתו בווילהלמה. חסן סלאמה נמלט לביתו של רופא בכפר קטן ליד קולה, ושם גם טופלה פציעתו ברגל. ב-30 בנובמבר 1947 היה סלאמה אחראי להתקפה בפג'ה (היום חלק מפתח תקווה) על אוטובוס 2094 שנסע מנתניה לירושלים. התקפה זו היוותה את "ירית הפתיחה" של מלחמת העצמאות. סלאמה נהרג בסופו של דבר ב-2 ביוני 1948 במהלך קרב עם כוחות האצ"ל אשר התרחש במהלך מלחמת העצמאות ליד מקורות הירקון ולא רחוק מהכפר קולה אשר משקיף על מעיינות ראש העין.
באזור יריחו מהלכת עד היום אגדה על אוצר גדול שהחביאו הגרמנים.
אברי אלעד
אברי אלעד היה משליחי המודיעין הישראלי במצרים, ונחשד כי הסגיר לידי המצרים את רשת הסוכנים שהופעלה במסגרת פרשת "העסק הביש". בזמן שהותו במצרים, הציג עצמו (בניגוד לסיפור הכיסוי שהוכן עבורו) כמהנדס מכונות, איש קהילת הטמפלרים מארץ ישראל שהיה לכאורה אחד מן הצנחנים הגרמניים שצנחו בבקעת הירדן במבצע אטלס.
בתרבות הפופולרית
העיתונאי והפרשן לענייני צבא גד שמרון פרסם בשנת 2009 רומן בדיוני בשם "אהובת הטמפלר מעמק רפאים", שבו שילב את סיפור המבצע בשינויים שונים בעלילה, במועד הצניחה, שמות הצנחנים וגורלם. באחרית הדבר לספר טען כי סיפור ההרעלה היה שמועה בלבד, שמקורה באבקה לטשטוש עקבות שנתפסה ברשותם.
המבצע מוזכר גם בספרו של רם אורן "סילביה - חייה ומותה של לוחמת ה'מוסד'".
Our Song
Our Song (בעברית: הַשִׁיר שֶׁלָנוּ) הוא שיר קאנטרי שבוצע על ידי הזמרת האמריקאית טיילור סוויפט. השיר נכתב על ידי סוויפט, והופק על ידי נייתן צ'פמן. הוא פורסם ב-10 בספטמבר 2007 על ידי ביג משין רקורדס בתור הסינגל השלישי מאלבום הבכורה שלה, Taylor Swift. סוויפט כתבה את השיר עבור מופע הכישרונות של שנת הלימודים הראשונה שלה בתיכון. הלחן מתבסס בעיקר על ידי בנג'ו, ובתוכן המילולי מתוארים חייהם של זוג צעיר, המחליטים להפוך אותם לשיר
Our Song זכה בעיקר לביקורות חיוביות מצד המבקרים, וחלקם אף טענו כי השיר הוא אחד מהסינגלים הטובים ביותר של סוויפט, ומהווה הצלחה מסחרית. השיר נכנס אל 30 ו-20 המקומות הראשונים בקנדה הוט 100 ובבילבורד הוט 100, בהתאמה. בארצות הברית, הסינגל הפך לשיר הראשון של סוויפט שהגיע לראש מצעד שירי הקאנטרי, ושהה במיקום זה במשך שישה שבועות רצופים, וכן זכה לתואר פלטינה משולשת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. הקליפ הנלווה לשיר הופק על ידי טריי פנג'וי, והיה מועמד פעמיים בטקס פרסי המוזיקה של CMT בשנת 2008, בקטגוריות "קליפ השנה" ו-"קליפ השנה הנשי". סוויפט ביצעה את השיר בלייב פעמים רבות, ובעיקר כחלק מסיבוב ההופעות הראשון שלה, "Fearless Tour" בין השנים 2009–2010.
ביקורת
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, תוך שברולינג סטון הוא דורג במקום ה-26 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
סאטיאגרהא
סאטיאגרהא (בסנסקריט: सत्याग्रह, תרגום: "כוח האמת" או "לדבוק באמת") הוא עיקרון פילוסופי ופרקטיקה של התנגדות לא אלימה, שפותחה על ידי מוהנדס קרמצ'נד גנדי בהשפעת כתביו של לב טולסטוי ובבסיסה התנגדות לרוע ולדיכוי על ידי התנגדות בלתי אלימה המבוססת על האהימסה. גנדי פיתח את הסאטיאגרהא במהלך מאבקיו המוקדמים באימפריה הבריטית בדרום אפריקה ולאחר מכן גם במאבק על עצמאותה של הודו.
מאחורי גישה זו טמונים שני רעיונות:
פירוש המונח
"סאטיא" היא מילה בסנסקריט שפירושה "אמת"; השורש "גרהא" פירושו "להחזיק" או "לאחוז". צירוף שתי המילים יכול להיות מובן כ"היאחזות או דבקות באמת". המונח הפך פופולרי בזמן פעילותה של התנועה לעצמאות הודו, והיא נמצאת בשימוש בשפות הודיות רבות, כולל בהינדי.
גנדי תיאר את המונח בדרך הבאה:
כללים לקמפיינים של סאטיאגרהא
גנדי הציע סדרה של כללים ליישום כדי להתשמש בסאטיאגרהא במסע התנגדות לא אלים. קיימות גרסאות מעט שונות לכללים אלה
השפעות מחוץ להודו
התאוריה של הסאטיאגרהא השפיעה על מרטין לותר קינג במהלך המאבקים שלו במסגרת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. הדלאי לאמה טנזין גיאטסו אימץ פילוסופיה זו במאבקו נגד השלטון הסיני בטיבט.
המתנה המושלמת
המתנה המושלמת (באנגלית: The Ultimate Gift) הוא סרט קולנוע בכיכובם של דרו פולר, ג'יימס גארנר, ביל קובס ואביגייל ברסלין שיצא לאקרנים בשנת 2006. הסרט מבוסס על רב-המכר של ג'ים סטובל, נכתב על ידי שריל מקיי ובוים על ידי מייקל א. סאג'בל.
התרחשות
כשג'ייסון מקבל את המשימה הראשונה שלו, הוא כועס על "המשחק" של סבא שלו. בסופו של דבר, הוא מחליט לשתף פעולה וטס לטקסס אשר שם הוא נאלץ לעבוד בפעם הראשונה בחייו. כאשר הוא חוזר חזרה, כל מה שהוא מעריך נלקח ממנו פתאום – הדירה היקרה, המכונית המשוחזרת וכל הכסף שלו, הוא נותר ללא קורת גג. חברתו העשירה, קייטלין, עוזבת אותו כאשר כרטיס האשראי שלו נדחה במסעדה מפוארת, והיא מרגישה מושפלת כשהוא שואל אותה אם היא יכולה לשלם את החשבון. לאחר שאמו מספרת לו שהיא לא יכולה לעזור, כחלק מההסכם, הוא משוטט בעיר ובפעם הראשונה הוא מרגיש באמת לבד.
בעת שישן בפארק הוא פוגש אישה בשם אלכסיה ואת בתה אמילי. ג'ייסון מתיידד עם השתיים, אבל אז אומר להם שהוא זקוק להם שיבואו איתו למשרדו של מר המילטון ולאשר את עצמן כ"החברים האמיתיים" שלו על מנת לעבור את משימת "המתנה של חברים". אבל אחר כך, ג'ייסון הולך משם ומתעלם מבקשתה של אמילי לראות אותו שוב ובכך משכנע אותן שהוא מרוכז בעצמו מכדי להיות חבר אמיתי. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן ג'ייסון מגלה בטעות כי אמילי סובלת מלוקמיה, ורואה את המשפחה הזו כהזדמנות לפתח קשר חזק עם מישהו. בנקודה זו מתחיל השינוי הגדול בג'ייסון – מאדם שמרוכז בעיקר בעצמו, הוא הופך לאדם אכפתי שדואג לאלכסיה ואמילי. וזהו גם הנושא המרכזי של הסרט.
מרגע זה ואילך, הוא מנסה ככל יכולתו כדי לעזור לאמילי לחיות חיים נהדרים כל עוד זה נמשך. אמילי גם "מהנדסת" ומעודדת את הרומן בין ג'ייסון לאמה.
התגמול
אחת המשימות מחייבת אותו לנסוע לאקוודור וללמוד בספרייה שסבו בנה כדי לעזור לאנשים שם. זה גם מאלץ אותו בחוסר רצון להתעמת עם מותו של אביו שם, מה שמוביל אותו בסופו של דבר לצאת לטיול מסוכן בהרים, כדי לראות היכן בדיוק זה קרה. עם השלמת שתים עשרה המשימות שלו, ג'ייסון מקבל סכום של $ 100,000,000 וכל רכושו חוזר אליו. חברתו לשעבר, בידיעה שהוא חזר לעושרו ומעמדו הגבוה, עושה ניסיון לזכות בו בחזרה, אבל הוא דוחה אותה והולך.
עם הירושה שלו, ג'ייסון בוחר לבנות בית חולים, הנקרא "הבית של אמילי" (על שם אמילי), לחולים עם מחלות קטלניות ובני משפחותיהם, הכולל גם כנסייה (בידיעה שאמילי הייתה לעיתים קרובות בבית התפילה בבית החולים). אבל אז לפני שהבניין מתחיל, אמילי נפטרה. לאחר הנחת אבן הפינה ל"הבית של אמילי", הוא הוחזר למשרד עורכי הדין לפגישה נוספת. הוא עלה על הציפיות של סבו המת, ומקבל "מתנה" אחת סופית של סכום המעל 2,000,000,000$, כתגמול לא רק עבור השלמת המשימות, אלא גם על השימוש ב-100,000,000$ כדי לעזור לאחרים.
קוקר ספניאל
באנגליה, שימש הקוקר ספניאל ככלב ציד וצד עופות. כלבי הקוקר ספניאל האנגליים הגיעו לאמריקה בסוף המאה ה-19. עופות הציד באמריקה היו על פי רוב קטנים יותר מהעופות האנגליים, לכן ממדי הכלב הוקטנו ונעשו בו שינויים נוספים בדרך של הרבעה סלקטיבית. במהרה התפתח סוג שונה מהקוקר ספניאל האנגלי, ובשנות ה-30 של המאה ה-19 הקוקר ספניאל האמריקאי הוכר כגזע נפרד.
הקוקר ספניאל נחשב לאחד מגזעי הכלבים החכמים ביותר ולבעל אופי צייתן וחברותי ביותר. בישראל משמשים כלבי הקוקר ספניאל ככלבי משטרה. הם משמשים בתפקידי איתור סמים וחומרי נפץ בשל נאמנותם וחוש הריח החזק שלהם.
תסמונת הזעם
חלק מהכלבים מגזע הקוקר ספניאל נושאים מחלה תורשתית בשם "Rage Syndrome" (בעברית- "תסמונת הזעם"). המחלה נפוצה בעיקר אצל זכרים, והימפטומים מתחילים להופיע כבר בגיל שבעה חודשים (אם כי נצפו מקרים שהסימפטומים החלו להופיע כבר בגיל שלושה חודשים).
הסימפטום של המחלה הוא בעצם תוקפנות ללא התגרות מצד האובייקט שהוא בדרך כלל הבעלים או חיית מחמד אחרת, הכלב שסובל מהמחלה יחל לתקוף את האובייקטים שלידו בפתאומיות. בנוסף לתוקפנות הפתאומית, ניתן לצפות בשינוי באישונים של הכלב.
התקיפה מסתיימת בפתאומיות, בדיוק כפי שהחלה. ברוב המקרים, הכלב מגיע אל הבעלים ומתחנף כאילו וידע שעשה מעשה רע.
תאודור רוסטי
תאודור רוסטי (ברומנית: Theodor Rosetti; 4 במאי 1837 - 17 ביולי 1932) היה סופר ופוליטיקאי רומני, ששירת כראש ממשלת רומניה מ- 13 באפריל 1888 ועד 11 באפריל 1889.
חלקי חילוף
חלקי חילוף (נקראים בקיצור גם חָלָפים) הם חלקים ורכיבים ממוצר, מכשיר או מכונה, שמטרתם להחליף חלקים פגומים במוצר, מכשיר או מכונה, שנמצאים בשימוש והתקלקלו. חלקים אלו מיוצרים כחלקים בודדים ולא כמוצר שלם, ומשמשים כעתודה לצורכי תיקונים ולתחזוקה שוטפת של מוצרים, מכשירים ומכונות. חלקי חילוף נפוצים בתחומי כלי רכב, כלי טיס וכלי שיט; מכשירי חשמל ואלקטרוניקה; מכונות תעשייתיות; כלי נשק ואמצעי לחימה; וכו'.
ישנם מספר מקורות לחלקי חילוף:
משאבת אוויר
מפוחים ידועים מזה אלפי שנים, ושימשו להפחת אש בכבשנים. ב-1649 אוטו פון גריקה המציא משאבת ואקום מכנית, בה השתמש בניסוי מפורסם להדגמת קיומו של לחץ האוויר. משאבת אוויר דוחסת נבנתה באנגליה יוצרה ב-1658 על פי הזמנתו של רוברט בויל.
מיס הוואין טרופיק
מיס הוואין טרופיק היא תחרות יופי ודוגמנות בגדי ים המאורגנת על ידי מותג קרם ההגנה "הוואין טרופיק".
התחרות אורגנה לראשונה ב-1984 על מנת למצוא דוגמנית בית לחברה, ומתמודדות רבות בתחרות נהיו לאחר מכן לדוגמניות מובילות.
נציגות מישראל לקחו חלק בתחרות, ואורגנה תחרות יופי בישראל, "מיס הוואין טרופיק ישראל", בה הזוכה נשלחה לייצג את ישראל בתחרות העולמית.
הדוגמנית חניתה צנטנר הדריכה את המתמודדות על הופעה במסלול הדוגמנות.
ק. וו. צראם
'''ק. וו. צראם (C. W. Ceram; 20 בינואר 1915, ברלין, הקיסרות הגרמנית – 12 באפריל 1972, המבורג, גרמניה) היה שם העט שבו נודע הסופר והעיתונאי הגרמני קורט וילהלם מארֶק (בגרמנית: Kurt Wilhelm Marek'''), שכתב ספרי מדע פופולרי העוסקים בארכאולוגיה.
ביוגרפיה
מארק נולד בברלין בשנת 1915. בזמן מלחמת העולם השנייה היה חבר ביחידת תעמולה שפעלה בשורות הוורמאכט וכתב ספרי תעמולה נאצים, ובהם "כך החזקנו בנרוויק" (Wir hielten Narvik; 1941) ו"מראה אדומה: בכל מקום כנגד האויב - התותחנים של הרייכסמרשל" (Rote Spiegel - überall am Feind. Von den Kanonieren des Reichsmarschalls; 1943).
לאחר המלחמה עבד צראם עבור בית ההוצאה "ריבולט" בהמבורג. במסגרת זו פרסם, בשנת 1949 את ספרו הידוע "אלים, קברים ומלומדים". הספר פורסם בשם העט "צראם" שהוא היפוך אותיות בגרמנית של שמו, מארק, ובראשי התיבות של שמו, ק. וו. כפי הנראה השתמש מארק בשם העט על מנת לפתוח בקריירה חדשה המנותקת מעברו בשירות הנאצים.
הספר "אלים, קברים ומלומדים", שהיה מעין ספר מדע פופולרי המגיש לקהל הרחב נושאים בארכאולוגיה בשפה בהירה ומעניינית, היה להצלחה עולמית. הוא הודפס בחמישה מיליוני עותקים, ותורגם ל-28 שפות, בהן עברית. בשנים שלאחר מכן המשיך צראם בכתיבת ספרים הנוגעים לארכאולוגיה ולתרבויות עתיקות, אם כי אלו לא הצליחו להשתוות להצלחת "אלים, קברים ומלומדים".
בשנת 1954 היה צראם בין האחראים לפרסומו בארצות הברית של הספר "אישה בברלין", מעין קטעי רשימות ויומן של אישה אלמונית שחוותה את סוף מלחמת העולם השנייה בברלין, ותיעדה את התנהגותם של הסובייטים, ובמיוחד את מנהגם לאנוס את הנשים בשטחי הכיבוש הסובייטי. הספר התקבל בקרירות בשנת 1954, אך בשנת 2003 התפרסם שוב בגרמניה והיה שם לרב מכר. כיום ידוע כי כותבת הספר הייתה מרתה הילרס, הידועה אף היא כמי שעסקה בתעמולה נאצית בעת המלחמה.
צראם מת בהמבורג בשנת 1972.
כתיבתו של צראם בנושאי הארכאולוגיה, והדרך שבה הביא את המדע לקהל הרחב, הביאו לייסוד פרס על שמו, המוענק מדי מספר שנים על ידי מוזיאון "Rheinisches Landesmuseum" בבון, לסופר שכתב ספר עיון בארכאולוגיה. הפרס הוענק לראשונה בשנת 1974, ולאחרונה בשנת 2002.
חנה גרינבאום סולומון
חנה גרינבאום סולומון (באנגלית: Hannah Greenebaum Solomon; 14 בינואר 1858, שיקגו, אילינוי - 7 בדצמבר 1942, שם) הייתה פעילה חברתית ומייסדת של המועצה הלאומית של נשים יהודיות, הארגון הראשון של נשים יהודיות בארצות הברית. בפועלה, הצליחה סולומון לגשר בין זרמים ביהדות ארצות הברית וברחבי העולם.
קורות חייה
סולומון נולדה ב-1858 כרביעית מבין עשרה ילדים למיכאל ושרה גרינבאום. אביה, מיכאל גרינבאום, היגר מגרמניה לארצות הברית. הוא היה חלק מקבוצת היהודים הראשונה שהתיישבה בפתאי העיר שיקגו. הוריה של סולומון היו מופת למעורבות אזרחית: אמה ארגנה את קבוצת התפירה הראשונה של נשים יהודיות בשיקגו, שתפרה בגדים לנזקקים ואביה הקים חבורה ספרותית יהודית והתנדב ככבאי. כמו כן הוא סייע בהקמת בית הכנסת הרפורמי הראשון בשיקגו, על אף שהמשפחה השתייכה לזרם האורתודוקסי.
ב-1876 חנה ואחותה הנרייט היו שתי הנשים היהודיות הראשונות שנבחרו להצטרף למועדון האליטיסטי של נשות שיקגו. שם החלה חנה סולומון לגבש את רעיונותיה עבור המועצה הלאומית של נשים יהודיות (NCJW). מועדון הנשים בשיקגו התמקד בחינוך ופילנתרופיה. סולומון החלה להיות מעורבת בהקמה של אגודה לאומית לנשים יהודיות מתוך מחסור ברור בארגונים לנשים יהודיות ורצון לקדם שינוי.
אירוע נוסף שהשפיע על סולומון היה הכינוס של פרלמנט דתות העולם (Parliament of the World's Religions) ב-1893 בשיקגו. גברים יהודים מנעו השתתפות נשים יהודיות בפרלמנט, דבר שדחף את חנה סולומון להקים את האגודה. במפגש שהתקיים בשיקגו באותה השנה הוחלט להקים את המועצה הלאומית של נשים יהודיות (ארצות הברית). סולומון נבחרה כיושבת ראש פה אחד. ב-1896 היו חברות בארגון 3,300 חברות ב-50 סניפים. סולומון ביקשה לסיים את כהונתה כיושבת ראש בשנת 1905 בעקבות בעיות בריאות ועייפות.
פעילותה הציבורית של סולומון כללה תפקידים נוספים כגון נשיאת בית הספר המקצועי לבנות באלינוי. היא הצטרפה למאבקן של ג'וליה לאתרופ ולוסי פלאוור, פעילות למען זכויות ילדים, להקמת בית המשפט הראשון לנוער בשיקגו והייתה פעילה בקידום חוקים עירוניים הנוגעים לילדים.
לאורך כל התקופה בה הייתה פעילה המועצה הלאומית של נשים יהודיות (ארצות הברית) חנה סולומון הסתמכה על משפחתה שתמכה בה ובפועלה. בעלה, הנרי סולומון היה מלווה אותה בנסיעות עסקים, וב-1904 כל המשפחה נסעה לברלין לכינוס מועצת נשים בין-לאומית.
גוליית יאגד-ואגן סוג 34
גוליית יאגד-ואגן סוג 34 (בגרמנית: Goliath Jagdwagen Typ 34) הוא דגם של רכב שטח, בעל הנעה כפולה 4x4, מיועד ל-4 נוסעים, מתוצרת יצרנית המכוניות "Goliath-Werk G.m.b.H" הגרמנית, אשר יוצר בין השנים 1957–1960.
היסטוריה
דגם "גוליית יאגד-ואגן סוג 31", לא עבר את דרישות המכרזים של הבונדסוור לאחר שזוהו תקלות רבות בשלבי הניסוי, כולל במערכת ההילוכים ובמנוע. כתוצאה ממכלול התקלות, שיפרו המתכננים משמעותית את דגם "גוליית יאגד-ואגן סוג 34".
דגם ה"גוליית יאגד-ואגן סוג 34" קיבל מנוע עשוי אלומיניום בעל ארבעה צילינדרים בתכנון בוקסר, שעליו הגיע הרכב למהירות של 95 קמ"ש. גוף הדגם שונה מבחינה ויזואלית רק מעט מ"גוליית יאגד-ואגן סוג 31".
במאי 1958 הופסקו הניסויים בגלל סדרת תקלות, והבונדסוור החליט להזמין את דגם ה-"DKW Munga" מתוצרת "Auto Union".
תאוריית האוטר
תאוריית האוּטֵר או תאוריית המְחַבֵּר ("Auteur" הוא "מחבר" בצרפתית) היא תאוריה קולנועית, הגורסת כי סרט קולנוע משקף את החזון היצירתי האישי של הבמאי, כאילו הוא היה ה"אוטר" (המחבר) העיקרי. לפי התאוריה, על אף היותו של סרט קולנוע תוצר של תהליך הפקה תעשייתי, ולפעמים אפילו בגלל זה, בסופו של דבר - קולו היצירתי של האוטר הוא ייחודי מספיק, על מנת להתבלט מעבר להשפעות של שאר הגורמים המעורבים בתהליך היצירה (בין השאר אולפני הקולנוע), שהוא עבודה קולקטיבית של בעלי מקצועות רבים ושונים. במקרים מסוימים, מפיקי סרטים בפועל נחשבים לבעלי השפעה על הסרטים שהם מפיקים, בדומה לזו של במאים-אוטרים.
במילים אחרות: על אף שסרט קולנוע הוא תוצר של בעלי מקצועות רבים ושונים, עדיין ניתן להשוות בין סרטיו השונים של במאי מסוים, למצוא בהם קווי דמיון משותפים ולראות בהם את "חתימת ידו האישית".
מהבמאים המוקדמים שניתן למנותם כאוטרים: פרנק קפרה, הווארד הוקס, אלפרד היצ'קוק, ז'אן רנואר ואורסון ולס.
דמות האוטר במבט ארס פואטי
במחקר שערכו דר' שלומית ליר  ופרופ' ליאת איילון על דמות האוטר, החוקרות בחנו במבט השוואתי את סרטיהם של גור בנטביץ' קצפת ודובדבנים, של אלמודובר כאב ותהילה ושל בוב פוסי כל הג'אז הזה. החוקרות ציינו את האופן בו שלושת הסרטים הארס פואטיים מתכתבים עם יצירתו של פליני שמונה וחצי באופן בו הם עוסקים בדמויות של במאים ועולמם הפנימי,  ובמקומו של היוצר ביחס לתהליך היצירה.
שתי החוקרות התייחסו לתפיסה התרבותית של הגאונות כגברית מעיקרה ולאופן בו היא מתקשרת למיתוס האמן המיוסר. הן הצביעו על האופן שבו האוטר, כיוצר הטוטאלי, המבקש להטביע את חותמו על כל פרט ומעורב לחלוטין בעולם אותו הוא מייצר, עלול ללכת לאיבוד בתהליך היצירה. דבר שבא לידי ביטוי הן במצבו הבריאותי והן במצבו הנפשי של דמות הבמאי המוצגת במרכזו של כל אחד מהסרטים. .
ביקורת
בספרו "איך לכתוב תסריט" חלק התסריטאי ואיש האקדמיה הישראלי קובי ניב על תורה זו, וטען ש"עשיית סרט היא עבודת צוות", ולא יצירה של אדם אחד. אם כי, בספר שכתב חמש שנים לאחר מכן, "על מה הסרט הזה?", חזר בו וטען שלסרט אכן יש יוצר יחיד, אך זהו התסריטאי, שיוצר לבדו את מסעו של הגיבור הקולנועי. בבמאי ראה המוציא לפועל של יצירת התסריטאי. לדבריו, הסרט הוא "קודם כול יצירה אישית של התסריטאי".
פרעות טריפולי (1945)
פרעות טריפולי אירעו בנובמבר 1945, כאשר פשט המון ערבי על בתי-כנסת ובתי מסחר ברבעים יהודיים בטריפולי בירת לוב ובסביבותיה. בפרעות נרצחו 132 יהודים ומאות נפצעו, בעיקר נשים וילדים. נשרפו תשעה בתי כנסת, ו-813 בתי עסק יהודיים נהרסו. הפרעות נמשכו מ-4 בנובמבר (כ"ח בחשוון תש"ו) עד להתערבות הצבא הבריטי, ששלט בלוב, ב-7 בנובמבר. הפרעות, שבוצעו בידי ערבים לובים, עוררו זעזוע בקרב הקהילה היהודית בלוב וקיבלו הד גדול גם בשאר העולם היהודי.
הפרעות, שפרצו בעיר טריפולי, התפשטו גם לערים ועיירות שסביבה. כך, התחוללו פרעות גם נגד יהודים בעיירות א-זאווייה, סוק אל-ג'מעה, עמרוס, זנזור, תאג'וראא ועוד.
הפרעות התרחשו על רקע מלחמת העולם השנייה, עליית הלאומיות הערבית בלוב ומצב כלכלי מתדרדר. יחידה עברית שהשתייכה לצבא הבריטי ונכחה בלוב בזמן הפרעות, דיווחה לראשי הקהילה שראשי הצבא הבריטי בלוב הם שהסיתו ואף עודדו את ההתקפה על הקהילה היהודית.
יישוב קהילתי
בישראל, יישוב קהילתי הוא יישוב המבוסס על שיתוף חברתי כשהדגש העיקרי בחיי היומיום הוא על חיי הקהילה. בניגוד למושב ולקיבוץ אין ביישוב קהילתי הכוונה תעסוקתית המחייבת את התושבים לעיסוק מסוים או שיתוף כלכלי.
אופי היישוב הקהילתי
בניגוד ליישוב עירוני, על מנת לרכוש קרקע או בית ביישוב קהילתי, נדרש המועמד לעבור ועדת קליטה, הקובעת האם המועמד מתאים למרקם החברתי של היישוב. מבחינה חוקית, החלטות אלו מעוגנות באמצעות אגודה שיתופית אשר תושבי היישוב חברים בה, ומזכירות האגודה מוכרת על ידי המדינה כוועד מקומי המנהל את היישוב במסגרת מועצה אזורית או ועד רובע עירוני במסגרת עירייה.
באופן כללי, יישוב קהילתי מאופיין על ידי חזון משותף שממנו נגזר אופי היישוב ויחסי הפרט והקהילה בו. בין סוגי היישובים הקהילתיים ניתן למצוא יישובים בעלי אופי חרדי, דתי או דתי תורני, יישובים המשותפים לדתיים וחילוניים, ויישובים המשלבים מגורים עם שמירה על איכות הסביבה. לרוב, החלטות ביישובים קהילתיים מתקבלות על ידי אספה כללית או ועדות הפועלות מטעם אספה כללית, בניגוד ליישובים עירוניים בהם ההחלטות מתקבלות על ידי נבחרי ציבור.
היישובים הקהילתיים מתאפיינים באוכלוסייה קטנה יחסית של מאות עד אלפי תושבים, למרות שישנם יישובים חרדיים גדולים המוגדרים כיישובים קהילתיים. כן מתאפיינים היישובים הקהילתיים בהיותם נפרדים מאזורים מטרופוליניים ומקובל שיש בהם איכות חיים גבוהה יחסית.
היישוב מבוסס על משפחות, שכל אחת מהן מנהלת את חייה בנפרד, כשלתושבים יש מחויבות מסוימת כלפי הקהילה (כמו הכנת אירועים והשתתפות בהם, או הדרכת בני הנוער). אין שיתוף כלכלי בין התושבים. כל מתיישב מוצא את מקור פרנסתו בעצמו, ואין חובת תעסוקה במקום.
המדינה מסייעת ליישובים בהקמת תשתיות - דרכים, ביוב, חשמל, מים, וכדומה, ואילו הבתים נבנים בידי התושבים.
צורת התיישבות זו רווחת באזורים בישראל בהם החלה ההתיישבות לאחר מלחמת ששת הימים כגון תוכנית המצפים בגליל, וההתנחלויות שחלק ניכר מהן הוא יישובים קהילתיים.
לרוב, על-מנת להתקבל לאגודה (דהיינו ליישוב), יש לעבור ועדת קבלה של היישוב, ורק מי שמאושר על ידה רשאי לגור ביישוב.
מעמד מוניציפלי
בהתאם לגודלם, מיקומם ואופיים, וכן לאור המגמות לאיחוד רשויות מקומיות, ליישובים קהילתיים שונים מעמד מוניציפלי שונה. חלקם מועצות מקומיות, חלקם ועדים מקומיים במסגרת מועצות אזוריות וחלקם ועדי רובע עירוני במסגרת עיריות שעברו תהליך של איחוד רשויות, תוך שימור המעמד החברתי-קהילתי העצמאי של היישוב הקהילתי.
היסטוריה
בראשית 1975 הוקם גוף בשם "תנועת היישובים העירוניים מעבר לקו הירוק" יזם אותו חנן פורת במטרה לסייע להתנחלויות שהוקמו מעבר לקו הירוק שעד אז התנהלו בנפרד ללא מערכת תומכת. כמנהל התנועה התמנה עוזי גדור, איש בעל ניסיון עשיר בתכנון אזורי התיישבות (הבשור, רמת הגולן, ימית). אחת השאלות שהטרידו את גדור הייתה מה היא התנחלות. היה ברור שקריית ארבע. ימית, קצרין, הם יישובים עירוניים, אבל מה היא עפרה, שילה או בית אל. הן אינן קיבוץ (שהוא ישוב שיתופי) ולא מושב (שהוא ישוב חקלאי). גדור חיבר מסמך המשרטט צורת התיישבות כפרית חדשה, שהעניק לה את השם "יישוב קהילתי". בניגוד למושב שהוא גוף חברתי המתבסס על חקלאות וכללים נוקשים חלוקה שוויונית של אמצעי ייצור חקלאיים כענף קיום בלעדי. היישוב הקהילתי, על פי תפיסתו, הוא ישוב סגור המתנהל על ידי ועד נבחר וועדת קבלה, וחברה המגדירה את אופייה ומקפידה על קיומו: דתי, חילוני, או טבעוני. המכנה המשותף הוא חברתי-קהילתי, ואילו את הבסיס הכלכלי – על כל מתיישב לפתור בעצמו, אם בעבודת חוץ או עיסוק מקומי. ליישוב הסמכות לפקח על אופי המגורים וחזות היישוב. המסמך פורסם ב"נקודה" וגדור עבר את ההתנחלויות והציע להן לאמצו. הראשונה הייתה התנחלות עפרה, ואחריה אלון שבות וכל האחרות.
כשנתיים אחר כך, כששימש גדור אחראי על תכנון פריסת צה"ל, הגיעו אליו חבורת חוקרים מרפא"ל שביקשו להקים ישוב בגוש שגב שהיה שטח אש. בצד המשבצת שפינה להם הציע גם את רעיון היישוב הקהילתי. "זכור לי יום ששי בערב שנסעתי למפגש עם משפחות הגרעין והצגתי להם את הרעיון– שאומץ על ידם." היישובים יובלים ועצמון היו היישובים הקהילתיים הראשונים שהוקמו בגבולות הקו הירוק.
ניסיונותיו של עוזי גדור לשכנע את ראש המחלקה להתיישבות רענן ויץ לאמץ את צורת ההתיישבות החדשה לא עלו יפה. "ברורה לי התנגדות הסוכנות היהודית. מה יש לה לעשות בכפרים שבסיסם חברתי וכלכלתם עצמית. במקום זאת הציע וויץ את רעיון הכפר התעשייתי ונאבק עליו. רעיון עקר שבניגוד ליישוב הקהילתי המעוגן במציאות העכשווית, בה התעסוקה מגוונת, מתבססת על לימודי מקצוע, אקדמיה ויזמה אישית, מונעת מהמתיישב לבחור את עיסוקו ומכתיבה לו אותו. במבחן התוצאה התמונה ברורה: מאות יישובים קהילתיים ואף לא כפר תעשייתי אחד.
מספר גדור: כעשרים שנה מאוחר יותר שימשתי נציג ראש הממשלה במרכז ההשקעות והגעתי לפגישה עם מנהל הרשות לפיתוח הפריפריה במשרד התעשייה, משה מרחביה, חבר התנחלות עופרה. משה הזכיר לי מפגש שקיימנו בשעתו עם סנטה יוספטל, מנהלת המרכז החקלאי, המאגד את כל תנועות ההתיישבות, "ביקשנו להצטרף כתנועת היישובים הקהילתיים. סנטה שאלה: כמה יישובים יש לכם, וענית: שישה, אבל יהיו עוד. היא גיחכה ואמרה: יש 300 קיבוצים ו-300 מושבים, ואתם עם השישה שלכם מבקשים להצטרף, ודחתה אותנו." ומשה המשיך: "עברו עשרים שנה. כמה קיבוצים שלא הופרטו נשארו, וכמה מושבים עדיין מקיימים את תקנון המושב ומתקיימים על עבודה עצמית חקלאית. אלו ואלו הפכו למעשה ליישובים קהילתיים. אין ספק שברעיון היישוב הקהילתי היה ראיית הנולד".
"כאן ראוי לציין שהוגה רעיון ה'יישוב הקהילתי' היה עוזי גדור, שעבד באגף התכנון (שהיה משותף לצה"ל ולמשרד הביטחון). 'היישוב הקהילתי' על פי חזונו, ששורטט גם הלכה למעשה כמודל כתוב ומובנה, יהיה מבוסס על שיתוף חברתי בלבד. השיתוף הכלכלי המאפיין את הקיבוצים והמושבים, איננו כלול בו. הוא חיפש 'למכור' את ה'סחורה' שלו. הרגשנו שהמודל שלו מתאים לנו כמו כפפה ליד. 'קנינו'.."
טוראג'ה
טוֹרָאגָ'ה היא קבוצה אתנית המתגוררת באזור הררי בדרום האי סולאווסי באינדונזיה. אוכלוסייתם מונה כ-650,00 נפש, מתוכם כ-450,000 מתגוררים ב"טאנה טוראג'ה" - ארץ הטוראג'ה שבמחוז דרום־סולאווסי. מרבית האוכלוסייה נוצרית, ומיעוטה מוסלמית או אנימיסטית.
המילה "טוראג'ה" מקורה בשפת הבוגיס ומשמעו "אנשי ההרים". השלטון הקולוניאלי ההולנדי הוא שהעניק שם זה באופן רשמי בשנת 1909. הטוראג'ה ידועים בטקסי לוויות מורכבים וססגוניים, אתרי קבורה החצובים בצוקי סלע, גגות משופעים מסיביים ותחריטי עץ צבעוניים. טקסי ההלוויה הטוראג'יים הם אירועים חברתיים חשובים הנערכים בהשתתפות מאות אנשים, ונמשכים מספר ימים.
לפני המאה העשרים התגוררו הטוראג'ה בכפרים אוטונומיים מבודדים למדי, וחיו לפי האמונות המקומיות המכונות "אלוּק". בתחילת המאה העשרים החלו מיסיונרים הולנדים להמיר את דתם של הטוראג'ה לנצרות. בשנות השבעים, נפתח האזור ביתר שאת למגע עם העולם החיצון, והפך ליעד תיירותי חשוב באינדונזיה ולמושא מחקר אנתרופולוגי. עד לשנות התשעים כבר השתנתה טוראג'ה משמעותית, כשהחברה האגררית החיה עדיין במידה רבה לפי ה"אלוּק", הפכה ליותר נוצרית ונשענת יותר על תיירות.
דת ותפיסת עולם
הטוראג'ה מוגדרים כנוצרים. בפועל הם שומרים גם על הדת ומערכת האמונות המסורתית שלהם הקרויה: אלוק (באנגלית: Aluk). מערכת האמונות המסורתית שלהם היא אנמיסטית. התרגום המילולי של Aluk הוא: "הדרך" או "החוק". באינדונזיה חייב כל אזרח להשתייך לאחת משש הדתות הרשמיות. הטוראג'ה פסלו את האסלאם בגלל התנגשות בין האיסור לאכילת בשר חזיר והאיסור לשתיית יין והטקסים המסורתיים שלהם ובחרו בנצרות. על פי האלוק, קיים קשר מתמשך בין עולם המתים לעולם החיים. שני העולמות משתלבים ביחד. הרוחות של האבות הקדומים שומרות על אלו הנמצאים בעולם החיים. מוות אינו אירוע עצוב, אלא הזדמנות של רוחו של הנפטר להצטרף לרוחות של האבות הקדומים ולעזור לחיים.
בתי המקור
בתי המקור (בשפת הטוראג'ה: Tongkonan) הם מבנים דמויי סירה גדולה המיועדים לרוחות האבות הקדומים. בנוסף לכך מתגוררים בהם קשישים ונמצאות גוויות נפטרים עד לקיום טקס הלוויה. בתי המקור הם המבנים החשובים ביותר בעיירת טוראג'ה מסורתית. הם מהווים מרכז של חיי החברה והטקסים המסורתיים של בני הטוראג'ה. בנייתם הוא תהליך האורך זמן, הנעשה על ידי המשפחה המורחבת. מול כל בית מקור נבנה אסם בתוכו מאוחסנים יבולי האורז.
טקסי לוויה
טקסי לוויה עשויים להיערך חודשים ולפעמים יותר משנה לאחר המוות. בני הטוראג'ה מאמינים כי בתקופה עד ללוויה ולקבורה המת אינו מת, אלא חולה בראש שאינו יכול להבריא. לפי אמונתם, צריך לבצע את טקסי הלוויה והקבורה באופן נכון על מנת שהמת יוכל להיות חלק מרוחות האבות הקדומים. טקס הלוויה משתנה בהתאם לגילו ולמעמדו של הנפטר. הטקסים הפשוטים ביותר הם טקסי לוויה של תינוקות או ילדים צעירים, הנקברים בתוך עצים.
טקס הלוויה הוא אירוע שמח, משום שהנפטר מתחיל בתהליך ההצטרפות לרוחות האבות הקדומים. המשפחה מתכננת את הטקס במשך מספר חודשים. הטקס עצמו אורך שבוע. לטקס מוזמנים כל בני הקהילה. מספרם של המוזמנים עשוי להגיע למאות ולפעמים ליותר מאלף. מרבית המוזמנים שוהים באתר בו מתקיים הטקס במשך כל השבוע. משפחות עשירות עשויות להוציא עשרות אלפי ולפעמים גם מאות אלפי דולרים על לוויה. בני הטוראג'ה חוסכים כסף ללוויות הוריהם. הירושה מתחלקת בין הצאצאים, על פי החיסכון שחסכו לצורך לווית ההורים.
ההיערכות לטקס כוללת בנייה באתר בו מתקיים הטקס. על פי אמונתם של בני הטוראג'ה, לאחר הטקס יש להרוס את כל המבנים. הלוגיסטיקה הנדרשת כוללת: מזון לכל המשתתפים, מים, במה לניהול הטקס, מבנים בהם יכולים מוזמנים ללון, שירותים ועוד. לצורך כך מעסיקה משפחת הנפטר בעלי מקצוע, כגון: בנאים, נגרים וכיוצא בזה. במהלך ימי הטקס אוכלים המשתתפים בעלי חיים הנטבחים לצורך מאכל. המשתתפים אוכלים חזירים, תאואים, עופות ובעלי חיים נוספים. טקסי הלוויה הם הזדמנות של עניים בני טוראג'ה לאכול בשר.
אורחים צריכים להביא מתנות למשפחת הנפטר. המתנה צריכה להיות בשווי זהה למתנה שהביא הנפטר למשפחת האורח בטקס לוויה של הוריו. על מנת לוודא ששווי המתנה זהה, בני הטוראג'ה מנהלים רישום של מתנות הלוויה שמביאים אורחים.
אלים
על פי האלוק קיימים עשרות אלים בפנתיניאון הישויות הקוסמיות.
האל הראשי הוא פונג מטואה (באנגלית: PONG MATUA). על מנת להיות בכל מקום הוא נעזר בשליחים. שליחים אלה הם: פואנג רנגאי מאטה (אחראי על הארץ ועל חיי אנשים בעולם הזה), פונג גואם טיאם בונג (אחראי על השמים, העננים, הברק והגשם), פואנג טולק פואנג (אחראי על רעידות אדמה, הימים האגמים והנהרות). השליחים החשובים ביותר הם טומם באלי פואנג (רוחות האבות הקדמונים), האחראים על טקסי הלוויות ומות והמעבר התקין של המתים לעולם רוחות האבות הקדמונים),
מבנה עיירת טוראג'ה
בעיירת טוראג'ה טיפוסית עשויים להיות 10 סוגי אתרים. המבנים באתר עשויים להיות מבני מגורים או בתי מקור. מול מבני מגורים ומול אתרי מקור יש אסמים (alangs). מספר המבנים עשוי להגדיר את סוג האתר. אתרים נוספים הם אתרי קבורה (liang). סוגי האתרים נקבעים על פי מספר המבנים. בנוסף למבנים יש שדות אורז, יערות במבוק, שדות מרעה לתאואים ולחזירים.
אלי מק'גרו
אליזבת' אליס "אלי" מק'גרו (באנגלית: Elizabeth Alice "Ali" MacGraw; נולדה ב-1 באפריל 1939) היא שחקנית יהודיה-אמריקאית. זוכת שני פרסי גלובוס הזהב ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1970 על הופעתה בסרט "סיפור אהבה".
ביוגרפיה
מק'גרו נולדה בעיירה פאונד רידג' שבווסטצ'סטר, ניו יורק לפרנסיס ולריצ'רד מק'גרו. אמה של מק'גרו הייתה יהודייה הונגריה ואביה היה ממוצא סקוטי, גדלה לצד אח נוסף בשם דיק. למדה במכללה הפרטית "צ'אוט רוזמרי הול" וב"מכללת ולסלי". בתחילת דרכה עבדה בתור סטייליסטית אופנה עד שהתבקשה לעבוד מול מצלמה וכך למעשה היא התגלתה בתור דוגמנית ואף הועסקה בסוכנות הדוגמניות, טראמפ מודל שהייתה בבעלותו של איש העסקים האמריקאי, דונלד טראמפ
את ההכרה הראשונה שלה קיבלה בסרט "היה שלום קולומבוס" בו שיחקה את הסטודנטית העשירה ברנדה פטימקין. על הופעת הבכורה המוצלחת שלה קיבלה מק'גרו את פרס גלובוס הזהב לשחקנית המבטיחה ביותר ומועמדות לפרס באפט"א לשחקנית החדשה הטובה ביותר.
בשנת 1970 קיבלה מק'גרו את התפקיד שמיתג את הקריירה שלה בדרמה הקלאסית "סיפור אהבה". בסרט שיחקה בצורה נוגעת ללב את ג'ני קאוואלרי, אשתו הגוססת של הסטודנט העשיר אוליבר בארט (ראיין אוניל), וזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ובפרס השחקנית הטובה ביותר של האקדמיה האיטלקית. את פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר הפסידה באותה שנה לגלנדה ג'קסון.
מק'גרו לא הצליחה להמשיך ולמנף את הצלחתה והתפרסמה בעיקר בסרטיו של סם פקינפה "הבריחה" בתור קרול, אשתו של האסיר הנמלט קרטר מק'וי (סטיב מקווין), ו"השיירה" בתור מליסה העיתונאית האנרכיסטית לצידו של קריס קריסטופרסון.
כיכבה במיני סדרה "רוחות מלחמה" לצידו של רוברט מיצ'ם ושיחקה בעונה החמישית של אופרת הסבון "שושלת".
חיים אישיים
הייתה נשואה במשך שנה אחת לבנקאי רובין הון. נישאה בשנית, למפיק מועמד האוסקר רוברט אוונס, בנם של הזוג הוא השחקן והמפיק ג'וש אוונס. בעלה השלישי היה השחקן סטיב מקווין אותו הכירה על סט הסרט "הבריחה", נישואיהם החזיקו חמש שנים עד לגירושים.
פיאט
פיאט (באיטלקית: Fiat S.p.A) הוא תאגיד תעשייה, ייצור כלי רכב ושירותים פיננסיים שבסיסו בטורינו, איטליה.
שם החברה הוא ראשי תיבות באיטלקית של Fabbrica Italiana Automobili Torino ("המפעל האיטלקי למכוניות בטורינו"). היא נוסדה על ידי קבוצת משקיעים, בהם ג'ובאני אניילי ב-1889. הדגם הראשון שיוצר על ידי חברת פיאט בשנת 1899 היה פיאט 4 HP. בשנת 1921 נבנו 6 יחידות מדגם הפאר -פיאט 520 סופר פיאט.
נכדו של אניילי, ג'אני אניילי, היה יו"ר פיאט מ-1966 ועד מותו ב-24 בינואר 2003. לאחר מותו, חלו שינויי הנהלה רבים בפיאט, עד שסרג'ו מרקיונה נתמנה למנכ"ל ב-1 ביוני 2004.
פעילויות
פעילויות תאגיד פיאט היו בתחילה מרוכזות סביב יצור כלי רכב לנוסעים, לחקלאות ומכונות לתעשייה. עם הזמן התפתחו תחומי הפעילות של הקונצרן וכיום הוא מנהל גם פעילויות פיננסיות. פיאט הוא התאגיד האיטלקי הגדול ביותר ופועל ב-61 מדינות נוספות. סה"כ מספר המועסקים בו הוא מעל 223,000 איש.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 רכש תאגיד פיאט מגוון חברות. כיום מרכז התאגיד את המותגים והתחומים הבאים:
מכונית השנה באירופה
מכוניות של קונצרן פיאט זכו 12 פעמים בתואר "מכונית השנה באירופה", יותר מכל יצרן אחר.
סמלילים
פיאט החליפה מספר פעמים את סמליל החברה לאורך שנות קיומה.
נתוני המכירות בישראל
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
כפר שמריהו
כְּפַר שׁמַרְיָהוּ היא מועצה מקומית במחוז תל אביב בישראל. כפר שמריהו שוכנת בשרון הדרומי צפונית להרצליה סמוך לכביש 2 כ-9 קילומטר צפונית לתל אביב. היישוב גובל ברשפון בצפון ובהרצליה ביתר שלושת עבריו.
היישוב מדורג במקום גבוה מאוד בסולם החברתי-כלכלי (10 מתוך 10), ומתגוררים בו רבים מהתושבים העשירים ביותר בישראל. ראש מועצת כפר שמריהו הוא סרג׳ קורשיא. היישוב כפר שמריהו ידוע בתור מקום בעל מעמד כלכלי גבוה ביותר, בין היתר בגלל מיקומו האיכותי שגובל עם השכונות הרצליה ב׳ והרצליה פיתוח (הידועה כשכונה העשירה ביותר בהרצליה) בדצמבר 2021, הוכרזה המועצה כרשות איתנה.
היסטוריה
כפר שמריהו נוסד ב-20 במאי 1937 כיישוב חקלאי על ידי חברת רסקו עבור עולים מגרמניה, ונקרא "כפר שמריהו - התיישבות יהודי גרמניה על שם שמריהו לוין". היישוב הוקם על שטח של 600 דונם שהחברה רכשה ויועד להקמת 40 משקים מלאים, שלושים משקי עזר ועשרים מגרשים לשיכונים. עוד לפני ההקמה הכינה החברה כביש פנימי, קדחה באר והחלה בבניית המשקים. החברה הדגישה את המרחק הקצר לתל אביב, אשר לאחר סלילת הכביש החדש יהיה 17 קילומטר בלבד. בסוף שנת 1938 היו במקום כ-60 משפחות והשפה השלטת הייתה גרמנית. חיי התרבות התרכזו סביב בית הכנסת בו התקיימו חוגי לימוד בשבתות. בשנת 1939 הקים משה פרנקנטל את מחלבת "נגה" בכפר. ב-1953 הפכה המחלבה לחברת "טנא נגה" כאשר לפרנקנטל חברה אגודת "טנא", אגודה שיתופית לשיווק תוצרת חקלאית. בשנת 1949 תיאר מאמר בדבר את היישוב:
חבר ועד הכפר הציג את הדברים כך:
בשנת 1949 קלט הכפר עולים חדשים בעלי אמצעים וחסרי אמצעים וכדי להתרחב ביקש שיוקצו לו קרקעות נוספות. היישוב הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1950. באותה תקופה סופחו ליישוב שטחים מהכפר הערבי אל-חרם, שתושביו עזבו אותו במלחמת העצמאות ושהבעלות על אדמותיו נשללה מהם בחוק נכסי נפקדים.