cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגדן
יהודים
היהודים הראשונים הגיעו לעיר עם היווסדה, ברובם אסירי הגולאגים. ב-1939 עמד מספר היהודים על 804 נפש, לאחר מכן התחיל המספר לרדת וב-1979 המספר כבר ירד ל-344.
כיום קיימת בעיר קהילה יהודית, שבראשה עומד בוריס לוין משנת 1991. הקהילה נקראת "שלום". עד 1998 התקיימה התארגנות קהילתית נוספת בשם "חלום", אך רוב חבריה עלו לישראל. הקהילה מקיימת בית ספר בימי ראשון, חגיגה משותפת של חגים יהודיים, חבריה משתתפים בתוכנית בית מדרש של הרב עדין שטיינזלץ בעיר חברובסק. בעיר קיימות נציגויות של הסוכנות והג'וינט.
אף לא מילה
אף לא מילה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דין דין אביב. את השיר הוציאה לאור בשנת 2008 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השמינית באלבומה השני של הזמרת, חופשיה בין עולמות.
על השיר
השיר נכתב והולחן על ידי אלון יופה והדר גלרון. ב-4 בספטמבר 2008 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-15. ב-6 בנובמבר עלה למקום השביעי – המיקום הגבוה ביותר שהגיע אליו. ב-18 בדצמבר, לאחר אחד-עשר שבועות צעידה, יצא מהמצעד השבועי.
ביטוי מגדרי
ביטוי מגדרי (באנגלית: Gender expression), או הצגה מגדרית (באנגלית: Gender presentation), היא אוסף אופני ההתנהגות, תחומי העניין וההבעה החזותית במראה של אדם, למשל לבוש, עיצוב השיער ועיצוב הגוף, שמיוחסים לתפקידי המגדר שלו, למשל נשיות או גבריות. דרכים אלו נשענות במידה מסוימת על סטריאוטיפים הקשורים למגדר.
מדליה
מדליה היא יצירה אמנותית, לרוב בצורת לוחית מתכת עגולה. לעיתים המדליה ניתנת כהוקרה או לציון הישגים ואירועים למשל למנצחים בתחרות ספורט.
היסטוריה
הקיסר הרומי אוגוסטוס הרבה לטבוע מטבעות מתכת ועליהם דיוקנו, ונראה שהוא היה הראשון שהעניק מדליות לנושאי משרה בכירים ברומא. בצדן האחד של המדליות נטבע דיוקנו או דיוקן אחד ממקורביו, ובצדן האחר - תיאור של אירוע חשוב.
ביטוי מגדרי
הגדרות
ביטוי מגדרי, בדרך כלל, משקף את הזהות המגדרית של האדם. ביטוי מגדרי אינו קשור בהכרח לנטייתו המינית או לייעודו המגדרי. ביטוי מגדרי שנחשב כלא טיפוסי למגדרו של האדם יכול להיות קשור לאי-התאמה מגדרית.
מדליה
היסטוריה
בימי הביניים נפסק הנוהג של הענקת מדליות. בתקופת הרנסאנס התחדשה טביעת המדליות באירופה בבורגונדיה שבצרפת בראשית המאה החמש עשרה. באותה עת נודע במדליות שלו הצייר והֶחרט האיטלקי אנטוניו פיזנלו. אמנות טביעת המטבעות שעליהם דיוקנאות התפתחה באירופה מאז ועד למאה התשע עשרה.
ביטוי מגדרי
הגדרות
המונח "ביטוי מגדרי" נמצא בעקרונות יוגיאקרטה. המונח "ביטוי מגדרי" מייעד גם כקריטריון להגנה על זכויות אדם במדינות מסוימות.
מדליה
היסטוריה
מדליות מונפקות, לרוב ממתכת, מכסף ומזהב, אך גם ממתכות אחרות, כגון: ברונזה, ניקל ונחושת. הן מונפקות בסדרות, המוצעות בדרך כלל למכירה לציבור הרחב. המדליות מציינות אירועים, אישים או הישגים מיוחדים, וכיום מתעניינים בהן גם חוקרי אמנות, היסטוריונים וגם אספנים.
ביטוי מגדרי
הגדרות
בעוד שהביטוי המגדרי לא בהכרח מתחבר לנטייה המינית של האדם, לעיתים קרובות, אנשים מפרשים בצורה שגויה יותר את ההבדל ביניהם: אם אישה היא גברית, אז היא לסבית, ואם גבר הוא נשי, אז הוא הומוסקסואל, ללא כל קשר לביטוי המגדרי של הפרט. אמונות אלו יכולות לגרום לאנשים לפרש לא נכון את הביטוי המגדרי של הפרט על בסיס נטייתו המינית של הפרט. מחקרים על מתבגרים שנערכו על ידי סטייסי הורן, הראו כי הומוסקסואליים ולסביות, שלא הביעו את עצמם בייעודם המגדרי, נתפסו כפחות מקובלים, ואילו אנשים שהביעו את עצמם בייעודם המגדרי, בדרך כלל, פחות הוטרדו, ואופלו חברתית. עם זאת, גברים הטרוסקסואליים, שהביטוי המגדרי שלהם היה יותר נשי מאשר גברי, היו המופלים ביותר.
תאוריית "המטריצה ההטרוסקסואלית", שנוצרה על ידי תאורטיקנית האמריקאית, ג'ודית באטלר, טוענת כי אנשים מניחים, לעיתים קרובות, שניתן לזהות נטייה מינית של הפרט על סמך מגדרם וייעודם המגדרי. ליסה דיסך קבעה כי התאוריה מסבירה מדוע אנשים נוטים להביע ביטוי מגדרי של הפרט על סמך מגדרו ונטייתו המינית.
מדליה
סוגי המדליות
בנומיסמטיקה מקובל להבחין בסוגים שונים של מדליות:
מדליות ועיטורים במדינת ישראל
מדינת ישראל מנפיקה מדליות רשמיות באמצעות החברה הישראלית למדליות ולמטבעות.
מדליות בספורט
בתחרויות ספורט נהוגות שלוש מדליות:
במיוחד מוכרים מדליות במשחקים האולימפיים.
מיכאל שוילי
מיכאל שוילי (1932 - 22 בספטמבר 2014) היה מפיק ומפיץ סרטי קולנוע וטלוויזיה, בין הראשונים בתחום בישראל, זוכה פרס מפעל חיים של פסטיבל ירושלים לקולנוע בשנת 2007 על פועלו בתחום ההפקה וההפצה.
ביוגרפיה
נולד בירושלים. בהיותו בן 10, הקרין סרטים בפנס קסם בבתי ספר, כשעבד כעוזר מקרין, עבודה שכללה גלגול סרטים בחדרי הקרנה של בתי הקולנוע- בתמורה קיבל חתיכות פילמים אותם היה מוכר. יותר מאוחר גם עבד כמגלגל תרגום בצד תמונת ההקרנה של הסרט.
בגיל 16 נסע שוילי לפסטיבל קאן, שם התחיל לרקום קשרים עם מפיקים וחברות הפקה והפצה בינלאומיות.
מה"משרד" בקפה נוגה, עבר למשרדים ברח' פינסקר ויותר מאוחר לרח' אלנבי בתל אביב, שם שוכנים משרדיו עד היום. שם התרכז בהפצת סרטים אותם התחיל לייבא מחו"ל, והפך לחברת ההפצה הגדולה בישראל. ה"יד" של שוילי, שהיה "מפוצץ" את הארץ במסעי פרסום, שטרם נראו, הפכה אותו בין לילה לסיפור הצלחה, תורים של בעלי בתי הקולנוע מכל רחבי הארץ השתרכו בכניסה למשרדו, וכל סרט שהביא גייס מיד את ה"ספסרים" שהיו מכינים כרטיסים מראש כדי למכור אותם במחיר מפולפל לאלפי הצופים בכניסה לאולמות הקולנוע.
בשנת 1984 הפיק את סרטו של בנו בני שוילי, "מבצע שטריימל", הסרט זכה להצלחה רבה בארץ, והופץ גם בחו"ל, ונחשב עד היום לסרט המלחמה הישראלי המושקע ביותר. בסרט כיכבו פול סמית, יעקב בן סירא, טוביה טבי והנרי פייר.
Collage
college (בעברית: קולאז') הוא ההמיני-אלבום השני של הצמד הדיג'יים האמריקאים הצ'יינסמוקרס. האלבום יצא לאור ב-4 בנובמבר 2016, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, Disruptor Records.
מיכאל שוילי
ביוגרפיה
לצד הסרטים המסחריים, שוילי היה גם אחראי ליבוא סרטי איכות כגון "הנס במילנו","גונבי האופניים" "מצחצחי הנעליים", סרטים זוכי אוסקר שהצליחו בארץ כגון: "המלחמה נגמרה", "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות", "מפיסטו", ועוד מאות סרטים שרשמו הצלחות מסחריות ונרשמו בספרי ההיסטוריה של הקולנוע בעולם ובישראל.
בנוסף היה אחראי שוילי ליבוא כל סרטי צ'ארלי צ'פלין לרגל חגיגות המאה להולדתו בעולם, סרטיו של הבמאי "אינגמר ברגמן" - והיום מחזיק שוילי בזכויות למיטב סרטי הבמאים הגדולים פליני (סרטים כגון "החיים המתוקים", "ג'ינג'ר ופרד", "והספינה שטה", "חזרת התזמורת") וגם מיטב הסרטים של הבמאי היפני אקירה קוראסווה ("7 הסמוראים", "המבצר הנסתר", "יוג'ימבו", "סנג'ורו", "דודסקאדן", "כס הדמים").
היום מנוהלת חברת ההפצה של שוילי - "סרטי שובל" על ידי בנו, בני שוילי, ומפיצה סרטי איכות בבתי הקולנוע בישראל, לטלוויזיה ולשירותי ה- VOD של חברות הלוויין, הכבלים, האינטרנט והסלולר, בין הסרטים שהופצו לאחרונה - ״מועדון הלקוחות של דאלאס״ (זוכה ב-3 פרסי אוסקר), אשת הברזל (זוכה ב-2 פרסי אוסקר), פרשס (זוכה ב-3 פרסי אוסקר, 127 שעות (מועמד ל-6 פרסי אוסקר) ועוד.
גבריאל קלינג
ביוגרפיה
קלינג נולד בקרקוב פולין, ועלה לישראל עם הוריו ואחיו בהיותו כבן שבע. הוא למד בתיכון עירוני א' בתל אביב, ולאחר שירותו בצה"ל למד משפטים בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1960 הוסמך כעורך דין. בשנת 1961 יצא ללימודי דוקטורט באוניברסיטת לונדון, שסיים בשנת 1963. בשנים הבאות שימש כעורך דין פרטי, וכמרצה בכיר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ביולי 1990 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובדצמבר 2001 החל לכהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. פרש לגמלאות ב-21 בפברואר 2004.
לאחר פרישתו מכס השיפוט החל ללמד במרכז האקדמי כרמל.
ב-8 באפריל 1973 נבחר לחבר ועד מרכזי חדש של מלר"ז – המועצה הציבורית למניעת רעש וזיהום אוויר בישראל (מלר"ז) (ע"ר).
בשנת 2014 יצא לאור ספרו של קלינג אתיקה בעריכת דין, אשר עוסק בסיטואציות הרבות בהן עלול השופט להיתקל בדילמה אתית, החל מניגוד עניינים ועד פתיחת פרופיל בפייסבוק. בשנת 2015 זכה השופט קלינג בפרס צלטנר על מפעל חיים בתחום המשפט.
קלינג נפטר ב-21 בדצמבר 2022, והובא למנוחות בבית העלמין בחולון.
ג'ון ברקו
תולדות חייו
נולד באדג'וור שבצפון לונדון למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אביו היה נהג מונית.
בצעירותו היה ברקו שחקן טניס, ואף דורג במקום הראשון בדירוג בני הנוער, אך לקה במחלת הנשיקה, דבר שהביא את קריירת הטניס שלו לידי סיום.
בזמן לימודיו באוניברסיטת אסקס, נבחר ליו"ר איגוד הסטודנטים של המפלגה השמרנית הבריטית.
לאחר לימודיו עסק בבנקאות ושדלנות.
קריירה פוליטית
ב-1986 נבחר למועצת הרובע למבת' שבלונדון.
ב-1995 מונה ליועץ שר, ושימש בתפקיד תחת שר במשרד האוצר ושרת התרבות.
ברקו ניסה לרוץ לבית הנבחרים הבריטי ב-1987 ו-1992 אך לא זכה במועמדות מפלגתו באזור בחירה. לקראת בחירות 1997 שכר ברקו מסוק על מנת להשתתף בתהליכי בחירה בשני אזורי בחירה, שנערכו באותו היום ונחשבו בטוחים לזכייה. הוא אכן זכה במועמדות מפלגתו ונבחר לפרלמנט כנציג אזור הבחירה בקניגהאם בבקינגהאמשייר. הוא שב וזכה במושב זה בכל הבחירות שנערכו מאז עד שפרש מבית הנבחרים בנובמבר 2019.
ברקו התקדם במהירות במעלה סולם התפקידים שבפרלמנט. ראשית, היה אחראי על צוות התגובות לענייני חינוך ופנים ובהמשך צורף לממשלת הצללים כשר הצללים במשרדי האוצר, העבודה ופיתוח בינלאומי.
לאחר התפטרותו של מייקל מרטין נבחר ברקו ב-22 ביוני 2009 ליו"ר בית הנבחרים בסיבוב ההצבעה השלישי. מינויו אושר על ידי המלכה אליזבת השנייה.
ברקו הוא יו"ר הבית היהודי הראשון וגם הראשון שלא חובש את הפאה הנוכרית המסורתית בעת שבתו על כס היו"ר. הוא גם ויתר על מכנסי הטייטס הצמודים שהיו חלק מהתלבושת, אך המשיך לעטות את הגלימה השחורה, המסמלת את מחויבותו לחוקי הפרלמנט.
בקיץ 2019 התפרסם במחאתו הצבעונית נגד ניסיונו הבלתי חוקי של ראש ממשלת בריטניה, בוריס ג'ונסון להשעות את ישיבות הפרלמנט.
משפחתו
לזוג שלושה ילדים. בנם הבכור אוליבר הוא אוטיסט.
המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים
המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים (ברוסית: Дворцово-парковые ансамбли пригородов Санкт-Петербурга) הוא השם הכולל לקבוצת אתרים באזור סנקט פטרבורג, אשר הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1990. האתרים הוכרזו בשל חשיבותם הארכיטקטונית, המשלבת אדריכלות בארוק, אדריכלות נאו-קלאסית ואדריכלות רוסית מסורתית.
בין האתרים העיקריים הכלולים בהכרזה:
עבר-קולי
בדרך־כלל תחום זה של מספר מאך הוא בין 0.72 ל־1.0 (965-1,235 קמ"ש בגובה פני הים).
תנאי זה תלוי לא רק במהירות תנועת כלי הטיס, אלא גם בטמפרטורה של זרימת האוויר בסביבה המקומית שלו. בצורה רשמית תחום זה מוגדר בין מספר המאך הקריטי, כאשר חלק מזרימת האוויר על כלי הטיס הוא על־קולי, ומהירות גבוהה יותר, בדרך כלל מספר מאך של הזרימה הוא 1.2, כאשר רוב זרימת האוויר היא מהירות על־קולית. בין מהירויות אלו חלק מזרימות האוויר הן על־קוליות, אך חלק שלא ניתן להזניח אינו על־קולי.
רוב המטוסים המודרניים המונעים על ידי מנוע סילון יכולים לנוע במהירויות עבר־קוליות. עבור מהירויות אלו ישנה עלייה בגרר עבור מספר מאך בקרבת 0.8, ובדרך כלל עלויות הדלק עקב הגרר מגבילות את מהירות הטיסה. ישנם ניסיונות להוריד את הגרר עבור כלי טיס מהירים - המוכרים מבניהם הם השימוש בכנפיים משוכות וחוק השטח של ווייטקומב.
אי יציבות חמורה יכולה להיווצר בעקבות מהירות עבר־קולית. גלי הלם נעים דרך האוויר במהירות הקול. כאשר כלי טיס נע במהירות הקול, גלי ההלם הנוצרים לפניו הופכים לגל הלם גדול מאוד. בטיסה עבר־קולית, כלי הטיס חייב לעבור דרך גל ההלם הזה, ובנוסף להתמודד עם אי־היציבות הנוצרת על ידי האוויר, הנע מעל מהירות הקול, מעל חלקים מהכנף המאטים את שאר חלקיה.
התעבות עננים
במהירויות עבר־קוליות גלי ההתפשטות יוצרים אזורים מרוכזים של טמפרטורה ולחץ נמוכים במספר נקודות בכלי הטיס. אם הטמפרטורה יורדת מתחת לנקודת הטל, עשויים להיווצר עננים. עננים אלו נעים עם כלי הטיס. זה לא הכרחי עבור כל כלי הטיס להגיע למהירות על־קולית כדי שעננים אלו ייווצרו. בדרך כלל זנב המטוס יגיע למהירות על־קולית בזמן שאף המטוס עדיין יהיה במהירות תת־קולית. במצב זה, "בועת" גלי התפשטות מקיפה את זנב המטוס. כאשר המטוס ממשיך להאיץ, גלי ההתפשטות ימשיכו להתעצם ולגדול עד שיגיעו לאינסוף, שם גלי ההלם הקשתיים ייווצרו. זהו מספר מאך השווה ל־1 וסינגולריות פראנטל-גלאוארט.
זרימות עבר־קוליות באסטרונומיה ואסטרופיזיקה
באסטרופיזיקה, כאשר ניתן להבחין בגלי הלם (עומדים או נעים), הזרימה באזור הגלים חייבת להיות עבר־קולית, מכיוון שרק זרימות על־קוליות יוצרות גלי הלם.
כל החורים השחורים הגדלים הם עבר־קוליים. לזרימות רבות ישנן גלי הלם הקרובים מאוד לחורים השחורים.
הזרימה היוצאת מגרמים שמימיים או הדיסקות מסביב לחורים שחורים גם יכולים להיות עבר־קוליים, מכיוון שהם מתחילים ממהירות תת־קולית, ובמרחק גדול מנקודות אלו הם על־קוליים.
אל סופרנובה מתלווים זרימות על־קוליות וגלי הלם.
גלי הלם הנוצרים ברוחות השמש הם תוצאה ישירה של רוחות הנעות במהירויות עבר־קוליות מכוכבים.
הייתה הנחה כי ישנו גל הלם מסביב להליוספרה של מערכת השמש שלנו. הנחה זו הופרכה לפי המידע של אייביאקס.
הסחר האשורי באשור הקדומה עם המושבות האשוריות באנטוליה
האמורים מילאו תפקיד מרכזי בסחר זה.
מבנה השלטון באשור
לעיר-מדינה אשור היה מבנה פוליטי מיוחד שיש הקוראים לו אוליגרכיה. לסוחרים האשורים היה מקום מרכזי במערכת השלטון.
אנטוליה בראשית האלף השני לפנה"ס
אזור אנטוליה במזרח טורקיה הוא חבל ארץ פורה וגם עשיר במינרלים של מתכות כמו, נחושת וכסף. ממערב לאזור באסיה הקטנה יש מכרות של זהב. האזור היה גם אזור גידול של כבשים לצמר. הסוחרים האשורים הובילו אריגים ובדיל למושבה האשורית בעיר כנש העתיקה, ושם הם החליפו את סחורתם עם הסוחרים המקומיים בזהב וכסף. הסוחרים האשוריים השתתפו במסחר בצמר ובנחושת בתוך האזור. באזור לא שלטה ממלכה מרכזית, היה שלטון של מלכים (ומלכות) בערי מדינה. למלכים היה כוח פוליטי וצבאי והם נלחמו זה בזה מדי פעם מלחמות שליטה על אזורים. המלכים בערים מסוימות חתמו על הסכמי סחר (הסכמי שבועה) עם העיר אשור ומושבתה המרכזית באנטוליה - כנש.
צורת ההתיישבות
היו שתי צורות התיישבות: הכָּרוּם (Kârum) ותחנת סחר (wabartum). הכרום בכנש היה הבכיר במושבות הסחר, וזכה לעצמאות ואוטונומיה פנימית. הוא היה רובע סגור בתוך העיר. לסוחרים היו בתים עם חצרות ברובע. המושבות התקיימו בנתיבי הסחר הראשיים ובמרכזים עירוניים. כארבעים מושבות נזכרות במסמכי הסוחרים. אחת המשבות המופיעה רבות בכתבים היא הכרום בעיר חחום שהייתה עיר מועדפת להחלפת צוותי השיירות, לשליחת דוחות מצב לכנש ולאשור. בעיר זו נהגו מובילי השיירות לחשב את הוצאותיהם כשהוצאות המסע חושבו בדרך כלל לשני מקטעים נפרדים, בין אשור לחחום, ובין חחום לכנש. השיירות נהגו לשמור את הסחורה אותה נשאו חתומה תחת חותם. ובחחום הם פתחו את החותם והחלו בסחר. תיאור דומה מופיע גם לגבי העיר זלפה, כי הן שמשו ערי גבול בין אשור לאנטוליה.
ההתארגנות במושבות
הארגון במושבות היה בדגם של העיר אשור: הגוף הקובע היה האספה של הסוחרים הגדולים והקטנים, ולצדה הייתה מועצה, אשר הורכבה מנכבדים נציגי המשפחות החשובות במושבה. התקיימו ועדות אשר שימשו כפורומים משפטיים. היה לימום - אפונים שבועי ופקידים שניהלו את החיים האזרחיים והכלכליים של המושבה. היו חוקים ותקנות שפורסמו בציבור באסטלות (עמודים) ובלוחות. בתקנות נקבע ניהול ספרי החשבון, משקל תקני לצורכי מסחר וריבית אחידה להלוואות. המושבות ניהלו עסקים משותפים של קניות ומכירות של סחורות.
נתיבי הסחר
אחת הערים המופיעות רבות בכתבים כעיר שבו עברו השיירות היא חחום ששכנה על גדת הפרת.
אופי הסחר
מאשור העבירו בשיירות לכנש בדיל ואריגים:
ההובלה נעשתה על ידי שיירות של חמורים למרחק של 1,000 ק"מ במשך כשישה שבועות. הוצאות הדרך של הסוחרים שולמו בבדיל מפורר. הסוחרים שילמו מס ייצוא, באשור ומס לשלטונות הכרום בכנש. הסחורה נמכרה בעיקר בכנש לסוחרים מקומיים ולסוכנים שהובילו את הסחורה למכירה במושבות אחרות. כל חמור נשא מטען של 90 ק"ג אריגים או בדיל. האריגים והבדיל היו בשקים חתומים. נעשתה הערכה לגבי היקף המטען שהובל מאשור לכנש במשך 50 שנה. לפי האומדן הובלו כ-80 טון בדיל, וכ-100 אלף אריגים. הבדיל נמכר לנפחים מקומיים שהשתמשו בו לייצור הארד. האריגים האשורים היו באיכות גבוהה יותר מהאריגים המקומיים ולכן היה להם ביקוש גבוה. השליטים המקומיים קיבלו חלק ממשלוחי האריגים במחיר מיוחד. משלוחי הבדיל והאריגים נמכרו בכנש או נמסרו לסוכנים (בדרך כלל בני משפחה) למכירה בכנש או במושבות האחרות באנטוליה.
הסוחרים
יחידת הסחר הבסיסית הייתה הסוחר הבודד שהיה בעל זכויות הקניין על רכושו ואחראי על חובותיו למשקיעים ובעלי החוב. המשפחה הייתה המסגרת לקיום קשרים עסקיים והופעלה לצורך משימות לעזרת ראש המשפחה. בתוך המשפחה התנהל המסחר על בסיס עסקי תוך שימוש בהסכמים. אולם, היו יחסים מיוחדים של עזרה הדדית. המוניטין והסטטוס של הסוחר היו בעלי חשיבות גדולה במסחר. סוחר בעל מוניטין היה יכול לקבל אשראי וכספי השקעה בקלות גדולה יותר ובמחיר נמוך יותר. מעמדו בעיר אשור ובאנטוליה היה גבוה יותר. ראש המשפחה גר באשור והבנים היו פעילים באנטוליה. הצאצאים באנטוליה שימשו כסוכנים וקבלו את הסחורה במישגור. ההתארגנות נעשתה במנגנונים קבועים עם רשת קבועה וממוסדת של סוכנים ונציגים. היו גם שותפויות של סוחרים שהסתמכו על הסכמים. הסוכנים עסקו בהובלה, ארגון הקניה והמכירה, גביית חובות, תשלומי מיסים ומכסים, ניהול משא ומתן וייצוג בבתי דין. אשת הסוחר הייתה שותפת של בעלה ועסקה בפעילות המסחרית או בייצור בדים. לסוחרים אשר גרו באנטוליה הייתה אשה מקומית בנוסף לאשה באשור, מעמדה היה נחות ממעמד האשה באשור.
הסכמי הסחר
הסכמים בין ערי-מדינות על המסחר ביניהם ומעמד הסוחרים ידועים מהסכמים בכתב מימי הממלכה האבלאית מאמצע האלף השלישי לפנה"ס. האשורים חתמו על הסכמים עם שליטי הערים בהן היו מושבות המסחר. נשמרו מספר הסכמים עם ערים חשובות בדרכי המסחר. את המשא ומתן על ההסכמים היו מנהלים נציגי העיר אשור. ההסכמים נקראו הסכמי שבועה וכללו את נוהלי המסחר, תנאי המגורים בערים והיחסים עם השלטונות. לפי ההסכמים השליט היה זכאי ל-5% מהבדים ו- 2/65 מהבדיל בתור מס. בנוסף לכך השליט היה זכאי לקנות 10% נוספים מהבדים במחיר מיוחד. האשורים היו זכאים להתיישב באזור מיוחד ולנהל את ענייני המושבה (כלכלה, ביטחון, משפט ועניינים אישיים) ללא התערבות השלטונות. תושבים מקומיים שפגעו באשורים או גנבו מהם הוסגרו לאשורים. בגלל המיסים היו ניסיונות לעקוף את ההסכמים על ידי הברחות. בתעודות נמצאו מונחים המתייחסים לכך למשל "סחורה מוברחת" –Pazzurutum, "דרך צרה" – היה כינוי לנתיב צדדי דרכו בוצעו ההברחות. נמצאו חוזי הברחה של סחורה. בנוסף הבריחו ברזל מטאוריטי אשר הסחר בו היה מונופול של הנסיך המקומי. הנסיכים המקומיים טיפלו בהברחות על ידי חיפוש בשיירות, השלכה לכלא והטלת קנסות.
רווחיות המסחר
יחידות משקל של המתכת כסף שימשו כמודד לערכם של מוצרים ואמצעי תשלום של התקופה. בנוסף למתכת כסף שימשו יחידות משקל של בדיל ונחושת כאמצעי תשלום. מחיר הבדיל באשור היה 15-16 שקל (8.3 גרם) בדיל תמורת שקל כסף, המחיר בכנש היה 7-8 שקל בדיל תמורת שקל כסף (דהיינו, ערך כפול של בדיל לכסף). מחיר האריגים באשור 6-5 שקל לאריג, באנטוליה המחיר הושלש. קשה מאוד לדעת מה היו שולי הרווח של הסוחרים. אמנם מסמכי הסוחרים מציינים את ההוצאות שהיו להם בהובלת הסחורות ומה היו המיסים ששולמו באשור ובכנש, אבל, לא ברור מה היו הוצאות המימון ובאיזה מחירים נמכרו הסחורות. לפי אומדן של אחד החוקרים היה הרווח הנקי של סוחר על משלוח לכנש בערך 50% מערך הסחורה. הסוחרים הדגישו במכתבים את חשיבות הרווחים במסחר והסיכונים הגדולים בהפסדים.
לפי הערכת החוקרים הרווחים הגדולים של הסוחרים נבעו מהעובדה שקיבלו בלעדיות במסחר בבדים יקרים ובבדיל מהשלטונות באשור ובאנטוליה. בנוסף לכך השיגו הסוחרים שליטה בשווקים על ידי מידע עדכני שקיבלו בעזרת מערכת התכתבות ענפה. השלטונות באשור ניהלו מדיניות מרקנטיליסטית של עידוד היצוא והטלת מגבלות על היבוא. האשורים צברו כנראה את עודפי הכסף והזהב של העיר אשור במקדש של האל אשור.
מימון הסחר
הסוחרים האשורים ניהלו מערכת מימון מורכבת מאוד. הם הפעילו מכשירי מימון ואשראי רבים. מכשיר ההשקעה המרכזי שלהם היה ה"שק". השק היה מכשיר הדומה בצורתו לשותפות מוגבלת הקיימת היום. הסוחר היה השותף הבלתי מוגבל באחריות שלו על הכסף בעסק והשותפים האחרים היו מוגבלים באחריותם להיקף השקעתם בשק. המימון נעשה על ידי מספר שותפים אשר חתמו על הסכם עם סוחר אשר היה סוחר פעיל. ההסכמים נחתמו בעיר אשור ובפיקוח השלטונות.
דוגמה לחוזה: 14 משקיעים השקיעו יחדיו 30 מנה זהב (15 ק"ג) אשר נמסר לסוחר ל-13 שנים. הסוחר רשאי בתום כל עסקה למשוך שליש מהרווח. שני שלישים מהרווח חולקו כרווחים לשותפים. המשקיעים היו זכאים למשוך את השקעתם רק בתום החוזה. אם המשקיע משך קודם לא היה זכאי לחלק ברווחים. ניתן היה להוריש את ההשקעה בשק ולמכור אותה לאחרים.
בנוסף לשק היו הלוואות לזמן ארוך של למעלה מעשר שנים שכנראה השתתפו ברווחים. מימון המסחר השוטף היה באשראי מסחרי לזמן קצר ובינוני. סוחרים קיבלו סחורות במשגור. סחורה שהתקבלה באשראי מחירה היה גבוה יותר ממחיר הסחורה בתשלום מידי. על הפיגורים בתשלום האשראי הייתה מוטלת ריבית. גובה הריבית השתנה בהתאם לאיכות הלווה. לווים עם סיכון גבוה שילמו ריבית גבוהה יותר.
הסוחרים עסקו גם בהלוואות למטרות אישיות (רכישת בתים למשל) ולמטרות מסחריות. ההלוואות היו לתקופות שונות ונשאו ריבית משתנה. הלוואות לקרובים נשאו ריבית נמוכה. הריבית הרשמית לפי הוראת השלטונות הייתה שקל וחצי למנה לחודש (30% לשנה). אולם הריביות לאשראי המופיעות במסמכים היו גבוהות יותר. הריביות הגבוהות ביותר היו לאשראי לתושבים המקומיים והגיעו ל-120% לשנה.
הסכמי ההשקעות והאשראי תועדו במסמכים בנוסח קבוע. המסמכים נכתבו על לוחות והלוחות כוסו בעטיפה שעליה נכתב תמצית ההסכם. השותפים להסכם והעדים חתמו על ההסכם והעטיפה. כאשר ההלוואה הוחזרה שברו את העטיפה והמסמך היה חסר ערך. החייב את הכסף היה חייב לשלמו למציג המסמך (אפילו אם הוא שונה מנותן ההלוואה). לכן המסמכים נשמרו בחדרי ביטחון בארגזים וכדים עם סימון מיוחד. להלוואות ניתנו ביטחונות והיו ערבים. במקרה של חילוקי דעות הובאו המקרים לבוררים ולבתי משפט. המשפט התנהל עם עדים תוך שימוש בכלי השבועה כהוכחה.
קץ הסחר
בשכבה II בקילטפה זוהתה שכבת חורבן המתוארכת ל-1840 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה. יש שתי השערות לסיבות החורבן אשר כתוצאה ממנה הסחר פסק: השערה ראשונה שהחורבן הוא תוצאה של מאבקי פנים שהתחוללו באנטוליה בין מלכים יריבים. ההשערה השנייה שהחורבן נעשה על ידי החיתים הראשונים, עם ממוצא הודו אירופי אשר התיישב באזור באותה תקופה. 40 שנה לאחר מכן היישוב נוסד מחדש ונעשה ניסיון לחדש את הסחר, אבל באשור השתנו הנסיבות הפוליטיות. לשלטון עולה מלך חזק שמשי אדד הראשון, הכח הפוליטי שהתחלק לפני כן בין הסוחרים והמלך עבר למלך ולארמון. באנטוליה באזור קפדוקיה יש שלטון מאוחד תחת הנהגה חיתית, בדרום מזרח אנטוליה מתעצמות ממלכות חוריות, כתוצאה מכך נחסמו דרכי הסחר בין אשור לאנטוליה. המסחר הסתיים בסוף המאה ה-18 לפנה״ס.
שער המלכה אליזבת
שער המלכה אליזבת, הידוע גם בשם שער המלכה האם, הוא כניסה המורכבת משני זוגות ושני שערים בודדים מפלדת אל חלד מזויפים וברונזה הממוקם בהייד פארק שבלונדון, מאחורי בית אפסלי בפינת הייד פארק. יש גם מאפיין מרכזי עשוי ברזל יצוק צבוע.
טקס פתיחת השער נערך בהשתתפות המלכה אליזבת השנייה בשנת 1993 כדי לחגוג את יום הולדתה ה-90 של אמה, אליזבת המלכה האם. עלות הבנייה הייתה 1.5 מיליון פאונד, שגויסו על ידי אנשים פרטיים ומימון ציבורי, בחסותו של הנסיך מייקל מקנט.
שערי הנירוסטה והברונזה, המעקות והאורות תוכננו ויוצרו על ידי ג'וספה לונד. החלק המרכזי, הכולל את סמל האריה האדום (אנגליה) וחד קרן לבן (סקוטלנד), עוצב על ידי הפסל דייוויד ווין.
האופי האורגני של הפלדה המחושלת משקף את אהבתה של המלכה האם לפרחים, במיוחד אלה מגינת הקוטג'. חייה נפרשו על פני רוב המאה וזה מיוצג על ידי זרימה מסימטריה צורנית בבסיס השערים כלפי מעלה לחופש קו הולך וגובר בחלק העליון. רבים מהאלמנטים חופשיים כאשר נוגעים בהם והמבנה כולו רוטט בעת תנועה. זאת בניגוד ישיר לשערים שנמצאים בכניסות אחרות לפארק.
האדריכל ריצ'רד רוג'רס, תיאר זאת כ"קנדיפלוס רומנטי"", וויקונט לינלי נכדה של המלכה האם, דווח כמי שאמר שהוא "תיעב לחלוטין" את היצירה. שר האמנויות דאז, לורד סנט ג'ון מפאוסלי, אמר שהשערים "מלאים בשמחה, כוח ואומץ, כמו הדמות שלכבודה הם נוצרו".
פוטוסי
פוטוסי (Potosí) היא עיר בבוליביה, המשמשת גם כבירת מחוז באותו שם. העיר שוכנת בגובה של 4,090 מטרים מעל פני הים, מה שהופך אותה לאחת הערים הגבוהות בעולם. מרבצי הכסף שנמצאו בסמוך לה הפכו אותה בעבר לעיר הגדולה ביותר ביבשת אמריקה ובאימפריה הספרדית כולה, אך עם הידלדלות המאגרים, דעכה העיר. בשנת 2006 התגוררו בה 115,000 תושבים.
ב-1987 הכריז אונסק"ו על פוטוסי כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
פוטוסי נוסדה ב-1 באפריל 1546, כעיר מכרות. מרבצי הכסף שהתגלו בהר הסמוך לעיר, סרו ריקו ("ההר העשיר") האיצו את התפתחותה, וב-1625 כבר הייתה לעיר הגדולה ביותר ביבשת אמריקה ובאימפריה הספרדית, עם כ-160,000 תושבים. במשך שנים רבות הייתה פוטוסי ספקית הכסף של האימפריה הספרדית ולפי תיעודים רשמיים, בין 1556 ל-1783 נכרו בה 45,000 טונות של כסף טהור, 7,000 מהן הלכו ישירות לבית המלוכה הספרדי. שמה של העיר נודע באירופה, והיא אף הוזכרה בספרו של מיגל דה סרוונטס, "דון קישוט", כסמל לעושר.
כריית הכסף נעשתה תוך ניצול האוכלוסייה האינדיאנית המקומית והעסקתה בתנאי עבודה קשים. אלפים מהעובדים מצאו את מותם במכרות, עקב תנאי העבודה הקשים והחשיפה לכספית. אחרים אולצו לשהות במכרות זמן ממושך כל כך, עד שכשיצאו מהם לבסוף, התעוורו. בשלב מסוים הביאו הספרדים לפוטוסי עבדים שחורים, אך אלה לא היו רגילים לעבודה באוויר הדליל, וניסיון זה לא צלח.
בראשית מלחמת העצמאות, שנמשכה בין 1809 ל-1825, נתפסה פוטוסי בידי המורדים הפטריוטים. הפטריוטים אמנם סילקו את המלוכנים, אך לא הצליחו לארגן ממשל חלופי, והעיר שקעה לאנרכיה, שאפשרה את שובם של המלוכנים. כוח נוסף, בפיקודו של מנואל בלגראנו הצליח, לבסוף, להשיב לפטריוטים את השליטה בעיר ב-10 בנובמבר 1810, לאחר קרב עקוב מדם.
תיירות
בשנת 1987 הכריז אונסק"ו על פוטוסי כאתר מורשת עולמית. האתר כולל את מכרות הכסף בסרו ריקו, שכונות מגורי הכורים, והמבנים הקולוניאליים המצויים בתחומי העיר.
מכרות הכסף מהווים את מקור המשיכה העיקרי לתיירים בעיר. מספר סוכנויות בעיר מציעות סיורים מודרכים במכרות, הכוללים מפגש עם הכורים וכן ביקור בשוק הכורים, שבו ניתן לרכוש דינמיט.
עם המבנים הקולוניאליים החשובים בעיר נמנים מבנים אלה:
אומאו
אוּמֵאוֹ (בשוודית: Umeå, בפינית: Uumaja) היא בירת מחוז וסטרבוטן שבצפון שוודיה, והעיר הגדולה ביותר בנורלנד. העיר, והחגורה המוניציפלית שהיא מהווה את מרכזה - קומין אומאו (Umeå Kommun - "עיריית אומאוֹ"), יושבות על הנהר אומאו, 15 ק"מ משפכו למפרץ הבוטני בים הבלטי. "עיר הלִבְנֵה", ככינויה על שום היערות שבתוכם היא נטועה, היא משכנה של האוניברסיטה החמישית בגודלה בשוודיה, אחת הערים בעלות הצמיחה הדמוגרפית הגדולה בממלכה. אומאו נבחרה לבירת התרבות של אירופה לשנת 2014 לצד ריגה שבלטביה.
היסטוריה
בימי הביניים נתהוותה על הנהר - שפירוש שמו הקדום כנראה "השוֹאג", קהילה ששילמה מסי כנסייה. העיר קמה, אמנם, על שפכו של הנהר לים הבלטי, אולם התרוממות פני הקרקע - תהליך גאולוגי שעודנו בעיצומו - "הזיזה" אותה מהחוף, מערבה. ב-1588 קיבלה הקהילה זכויות ראשונות של עיר מהמלך יוהאן השלישי, ששאף באמצעותה לפתח את המסחר עם חבלי הארץ הנרחבים שהשתרעו מצפון לה.
הרוסים שרפו את אומאו ב-1714 ושוב ב-1720 כשנבנתה מחדש; מלחמת רוסיה-שוודיה הפכה את העיר הבלטית לעיי חורבות. כשהתושבים נאבקו לשיקום עירם באו הרוסים ושרפו את צריפיהם בשלישית. העיר השתקמה בשנים שלאחר מכן, וב-1764 נחנך בה בית החולים הראשון בנורלנד. ב-1809 כבשו הרוסים שוב את אומאו, אולם הפעם ללא הריסתה. הם נסוגו מתוקף הסכם שלום כעבור יומיים, ושבו ותקפו כחודשיים מאוחר יותר, תוך שהצבא השוודי נאלץ לפנות את התושבים. הרוסים ישבו בעיר קרוב לשלושה חודשים עד שהסכם פרדריקסהאמן אלצם לסגת ב-23 באוגוסט.
במרוצת המאה ה-19 עלה כוחה של אומאו כשקיבלה אליה את חנות הספרים המחוזית ובהמשך כשהוקם בה בית כלא.
בקיץ של שנת 1888 כלתה העיר בשרפה נוספת, אך הפעם היה מקור האש במבשלת שיכר. האש שפרצה מהגג ולובתה על ידי רוחות מערביות חיסלה את בתי העץ שלאורך הרחובות הצרים של העיר, ונעצרה רק בזכות עצי הליבנה שניצבו לאורך הטיילת המזרחית. הבתים שממזרח לנקודה זו לא נשרפו, אולם קרוב ל-77% מתוך 3,000 תושבי העיירה נותרו חסרי בית. כששוקמה העיר ונבנתה שוב, הוחלט כי הרחובות הפעם לא יהיו כה צפופים זה לזה, וכי עצי ליבנה יינטעו בכל מקום לאורכם.
ב-1892 קיבלה אומאו, העיר הרביעית בגודלה בשוודיה, תאורת רחוב חשמלית, ובהמשכו של אותו עשור נבנה בית העירייה ונסללה מסילת רכבת. בית העירייה הוקם כשלו שני פתחים: אחד הפונה לנהר, ואחד הפונה לתחנת הרכבת. הרעיון האדריכלי היצירתי הזה בא לתת מענה לשאיפה שמרכז החיים של העיר יפנה אל עורק התחבורה המסורתי שלה, הנהר, מצד אחד, וגם, מנגד, אל המודרניזציה שגילמה הרכבת. וכך יכול היה המלך אוסקר השני לחנוך את המסילה לצפון ב-1896 כשהוא מתקבל על ידי אנשי העירייה באחת משתי חזיתותיו של המבנה.
במפנה המאה ה-20 ידעה העיר התפתחות תעשייתית הודות להחלפתו של מנוע הקיטור באנרגיה מבוססת-מים. ב-1920 נחנך נמל אומאו בפרוור הולמסונד שעל שפת הים, והוא היום אחד מהשערים הימיים של צפון שוודיה ומקשר את אומאו עם העיר הפינית ואסה. בשנות ה-60 נוסדה האוניברסיטה הראשונה בנורלנד, ואוכלוסיית העיר גדלה מאז משמעותית. באוניברסיטת אומאו למדו ב-2008 18,240 תלמידים שמתוכם למעלה מ-1,000 דוקטורנטים. לאחר הקמת האוניברסיטה שולבה בה סיפרייה מדעית שהייתה קיימת בעיר מאז שנת 1950 והיא צריכה לקבל העתק מכל ספר שהודפס בשוודיה.
כיום אומאו היא העיר השתים-עשרה בגודלה בשוודיה, ועדיין בירת הצפון והגדולה בו. לצד כבישים מהירים, רכבות לדרום ולצפון ומעבורות לפינלנד, משרת את העיר שדה תעופה, השישי בגודלו במדינה. פסטיבלים רבים ומופעי תיאטרון פוקדים את העיר שנה בשנה ובין המוסדות שצומחים ופועלים בה ניתן למנות תיאטרוני פארסה והומור, האופרה של נורלנד, ומוזיאון וֵסטרבוטן - שכולל את מוזיאון הסקי השוודי ואת הכפר המשוחזר גאמליה. הרכבים מוזיקליים רבים יצאו מהעיר עם דגש על סגנון ההארדקור, ובהם ראויות לציון הלהקות "ריפיוזד" ו"משוגע". בשטחי הספורט השונים בולט במיוחד ייצוגה של העיר על ידי קבוצת כדורגל הנשים הבכירה, המשחקת באצטדיון גָאמְלִייָוואלֶן, ו"מועדון עלי הליבנה" בהוקי קרח לגברים.
בשנת 2007 היו מעל 15% מאוכלוסייתה של אומאו מהגרים או בני-מהגרים, ומעל שישה אחוזים הם פינים.
גאוגרפיה
העיר אומאו יושבת בסמוך לשפכו של הנהר אומה (Umeälv) אל המפרץ הבוטני שהוא שלוחה של הים הבלטי, במזרחו של מחוז וסטרבוטן; והיא העיר השוודית הגדולה ביותר צפונית לאופסלה. היא, עם זאת, אינה צפונית כל כך: כ-400 ק"מ מפרידים בינה לבין החוג הארקטי. היא שוכנת כ-600 ק"מ מצפון לסטוקהולם, וכ-100 ק"מ (ימיים) מפינלנד. מלבד הנהר החוצה אותה, זורמים עוד 8 נהרות ונחלים בשטחה המורחב, 7 אגמים מקיפים את העיר - הגדול בהם, אגם טַבֶל, נמצא כ-25 ק"מ מצפון למרכז אומאו ויש לו מפלצת משלו. 6 ק"מ דרומית-מערבית למרכז העיר משתרעת שמורת טבע שנחנכה ב-2007 על ידי מועצת המחוז, והיא עשירה בפלורה. אזור אומאו, ככלל, הוא שטוח ומיוער. שטח השיפוט (הקומין) של העיר הוא 5,253 ק"מ שמתוכם מעל מחצית הם מים. בשטח זה כלולים, בנוסף לעיר עצמה ולהולמסונד, עוד כ-50 עיירות קטנות וכפרים.
אקלים
מבחינה אקלימית, נמצאת אומאו בין קצהו של האקלים יבשתי לח לבין אקלים סובארקטי. הקיץ קצר וחמים. החורפים ארוכים וקפואים, אך בדרך כלל מתונים יותר מאשר באזורים באותו קו רוחב עם אקלים יבשתי.
הטמפרטורה היומית הממוצעת בחודשים דצמבר, ינואר ופברואר היא מעט מתחת לנקודת הקפיאה. אף המפרץ הבוטני, שלחופו היא ממוקמת, קפוא. שיא הטמפרטורה המינימלית שנמדדה בחורף היה C °38-. הטמפרטורה היומית הממוצעת בחודש יולי, שהוא החודש החם בשנה, עשויה להגיע ל- C °20. משקעים קיימים בכל חודשי השנה, שלג בחורף וגשמים בקיץ. החודשים הגשומים ביותר בשנה הם יולי ואוגוסט.
יקיר העיר תל אביב-יפו
יַקיר העיר הוא תואר כבוד יקיר העיר שמעניקה עיריית תל אביב-יפו מדי שנה, מאז 1976, לאישים שונים לאות הוקרה על פועלם הציבורי.
בחירה
את היַקירים בוחרת ועדה שרוב חבריה הם חברי מועצת העיר. יושב ראש הוועדה הנוכחי הוא ראש העירייה, רון חולדאי. התואר מוענק אחת לשנה בטקס ביום העצמאות ל-12 אישים, כמספר שבטי ישראל. עם זאת, הוועדה רשאית להעניק את האות למספר רב יותר של אישים אם יש צורך.
תקנון העירייה קובע: "האות יוענק ליחיד (שאינו חבר בני אדם), תושב/ת תל אביב-יפו שגילו/ה 70 שנים לפחות בעת קבלת האות, אשר מתגורר/ת או התגורר/ה בתל אביב-יפו במשך פרק זמן משמעותי". ככלל, הפרס מוענק לתושָבי תל אביב או לאישים שפעלו בה ובכך תרמו לקידומה ולהתפתחותה. עם זאת, יש לכך יוצאים מן הכלל, כגון הפרס שהוענק למרים בן-פורת ב-1982 והכרה בחסידי אומות העולם המתגוררים בעיר כיקיריה.
בשנת 2007 התעוררה סערה ציבורית עקב כוונת הוועדה להעניק את התואר למיקי מזר, שהודתה במסגרת עסקת טיעון באחריותה לזיהום מי הים, בעת שכיהנה כיו"ר איגוד ערים דן לביוב. מזר הודיעה כי תוותר על התואר, אך זה הוענק לה לבסוף, כעבור שנתיים.
בשנת 2015, התואר הוענק לנשים בלבד על מנת להכיר בחשיבות תרומתן וכן להעצים עשייה נשית בעיר.
דייוויד מת'יו
דייוויד מת'יו (David Mathew; 15 בינואר 1902 - 12 בדצמבר 1975) היה בישוף קתולי אנגלי והיסטוריון.
תולדות חייו
מת'יו נולד בליים רידג'ס שבדורסט והתחנך בקולג'ים של חיל הים המלכותי. הוא שירת בחיל הים הבריטי בסוף מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן רכש תואר בהיסטוריה מודרנית בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד. הוא עקר לרומא והוסמך כנזיר ב-1929. לאחר שירות בן עשרה חודשים בלבד, חזר בו והחליט כי אורח החיים הנזירי אינו מתאים לו. תחת זאת הוא פנה לקריירה של כהן דת, ושירת באוניברסיטת לונדון. ב-1938 מונה כמשנה לבישוף של וסטמינסטר, ושירת בתפקידו זה במהלך הבליץ. לאחר מלחמת העולם השנייה יצא כשליח הכס הקדוש לאתיופיה ובשנה שלאחר מכן לאפריקה המזרחית הבריטית. הוא מונה כ"בישוף טיטולרי של אפמאה בביתיניה". מת'יו שב לאנגליה ב-1953 ומונה לבישוף הצבא הבריטי, לאחר שדחה הצעה לשמש כנונציו בברן, בירת שווייץ. ב-1963 הוא פרש מעיסוקיו ככהן דת והתמסר לכתיבת ספרי היסטוריה. הוא מת בלונדון ב-1975 בגיל 73.
מוגיילניצה
מוגיילניצה (בפולנית: Mogielnica; ביידיש: מאגלניצא, מוגלניצה) היא עיירה במחוז גרוייץ שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
מוגיילניצה נזכרת לראשונה בשנת 1249, ובשנת 1317 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין השלישית נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית.
בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות, ואלה הושבו לו בשנת 1919 תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי מוגיילניצה
בעיר פעל רבי חיים מאיר יחיאל שפירא, המפורסם בכינויו "השרף ממוגלינצא", מחשובי אדמו"רי פולין בתקופתו. אחריו כיהן באדמו"רות בעיר בנו רבי אברהם יהושע השל שפירא (–כ"ו בסיון תרל"ח, 1878) ואחריו בנו רבי אבי עזרא זעליג.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,700 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית.
תומאס לורץ
תומאס לורץ (בגרמנית: Thomas Lurz; נולד ב-28 בנובמבר 1979 בווירצבורג) הוא שחיין גרמני. הוא אלוף עולם בשחייה במים פתוחים, בעל 13 מדליות מהן 7 זהב ובעל מדליית כסף (לונדון 2012) ומדליית ארד (בייג'ינג 2008) אולימפיות.
מוגיילניצה
יהודי מוגיילניצה
ב-8 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות והשפלה ביהודיה, תוך שריפת בית הכנסת העתיק בעיירה, והסבת בית המדרש המקומי לאורוות סוסים.
תומאס לורץ
ביוגרפיה
לורץ נולד בווירצבורג. הוא גר בגרברון ושוחה במועדון הספורט אס.וי. וירצבורג 05. באולימפיאדת אתונה (2004), לורץ ייצג את גרמניה במקצה 1500 מטר חופשי, אבל לא העפיל לגמר. באותה השנה, הוא זכה במדליית זהב באליפות העולם בשחייה במים פתוחים במקצה 10 קילומטר.
מוגיילניצה
יהודי מוגיילניצה
כ-4,000 יהודי העיירה, ובהם כ-1,500 פליטים מלודז', רוכזו בגטו שהוקם בה, בו פרצה מגפת טיפוס הבהרות. בינואר 1941 הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מהסביבה.
בסוף פברואר 1941 גורשו יהודי גטו מוגיילניצה לגטו ורשה. מספר יהודים מהגטו שניסו להסתתר בסביבת העיירה נתפסו, ונרצחו במקום.
תומאס לורץ
ביוגרפיה
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005, זכה לורץ לראשונה במדליית זהב במים פתוחים במשחה ל-5 קילומטר לפני צ'יפ פיטרסון מארצות הברית וסימון ארקוליו מאיטליה ובמדליית כסף במשחה ל-10 קילומטר אחרי פיטרסון ולפני פיטר סטויצ'ב מבולגריה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה ספרד בשנת 2013 זכה לורץ ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-25 ק"מ בתוצאה של 4:47:27.0 שעות, לפני	בריאן ריקמן מבלגיה (4:47:27.4 שעות) ויבגני דראטסב מרוסיה (4:47:28.1 שעות) ובמשחה קבוצתי (2 גברים ואישה) בתוצאה של 52:54.9 דקות, לפני יוון (54:03.3 דקות) וברזיל (54:03.5 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:49:14.5 שעות, אחרי ספירידון יאניוטיס מיוון (1:49:11.8 שעות) ולפני אוסמה מלולי מתוניסיה (1:49:19.2 שעות) ומדליית ארד, במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 53:32.2 דקות, אחרי אוסמה מלולי (53:30.4 דקות) ואריק הדלין מקנדה (53:31.6 דקות).
מנזר סנט אוגוסטין
מנזר סנט אוגוסטין (אנגלית: St Augustine's Abbey) היה מנזר בנדיקטי בקנטרברי, קנט, הממלכה המאוחדת.
ההיסטוריה המוקדמת
בשנת 597 הגיע סנט אוגוסטין לאנגליה, לאחר שנשלח לשם על ידי האפיפיור גרגוריוס הראשון לצורך שליחות מיסיונרית. מלך קנט בתקופה זו היה את'לברט, שבמקרה היה נשוי לברטה שהייתה נוצרית. לא ברור האם אשתו השפיעה עליו, אך את'לברט התיר לאוגוסטין לייסד מנזר במרחק קצר מחומות העיר קנטרברי. באתר שבו הקים אוגוסטין את הכנסייה כבר היו שלוש כנסיות אחרות שהוקדשו לקדושים פנקרס, פטרוס ופאולוס, ולבסוף למרים, אם ישו. כיום ניתן למצוא במקום שרידים מהתקופה הסקסונית של כנסיית סנט פנקרס, ואילו שתי הכנסיות האחרות אוחדו על ידי הנורמנים למבנה אחד. אחת הסיבות לבניית הכנסייה במיקום זה הייתה הכוונה להפוך אותה לאתר קבורה למלכי קנט ולארכיבישופים מקנטרברי. ב-978 בניין גדול יותר הוקדש על ידי הארכיבישוף דאנסטן לקדושים פטרוס, פאולוס ואוגוסטין.
המאה ה-12
עד ל-1100 כל שרידי המבנה האנגלו סקסוני המקורי נעלמו תחת מבנה גדול שנבנה בסגנון האדריכלות הרומנסקית, וב-1154 נבנה בצמוד למקום בית מחסה לעניים. מלבד עבודת בנייה מחדש ב-1168 כתוצאה משרפה, לא היו אירועים משמעותיים נוספים במנזר במהלך המאה ה-12.
המאה ה-13
החל משנת 1250 בקירוב והלאה המנזר היה פעיל שוב. הקלויסטר, חדר הרחצה, הרפקטוריום והמטבח נבנו מחדש. בנוסף, נבנו מגורים גדולים וחדשים עבור ראש המנזר. שטח המנזר הוגדל גם כן על מנת לבנות היכל גדול.
המאה ה-14
ב-1309 נבנה שער חדש כחלק ממערכת הביצורים של המנזר ובכך הושלמה החצר הפנימית. בצד הצפוני הנזירים סיפחו יותר שטח למנזר, פעולה שתוצאתה הייתה יותר מקום עבור חצר חיצונית חדשה שבה היה מתחם באחריותו של נזיר האחראי על מרתפים, מבשלת שיכר, מאפייה, וב-1320 כרם מגודר. כמו כן, המנזר התרחב גם בכיוון מזרח ובכיוון זה נבנו מבני מגורים ביחד עם גן חדש. רעידת אדמה ב-1382 גרמה לצורך בעבודת בנייה נוספת, וב-1390 נבנה בית השער שקיים עד היום (2007). המבנה האחרון שהוקם היה קפלת הגבירה, שנבנתה ממזרח למנזר.
ב-1500 המנזר כבר היה גדול מאוד, והספרייה שלו הכילה כ-2,000 ספרים, מספר מכובד מאוד ביחס לאותה תקופה. רוב הספרים הללו נכתבו בסקריפטוריום של המנזר עצמו.
ההיסטוריה המודרנית
הארמון הוחכר לשורה של אצילים, ובראשית המאה ה-17 היה בחזקתו של אדוארד לורד ווטון, שהעסיק את ג'ון טראדסקנט האב על מנת לבנות גנים רשמיים מסביב לארמון. ארמון זה שרד ככל הנראה עד הסערה הגדולה ב-1703, שגרמה נזק כבד למבנה הרעוע של המנזר.
נגיף מרבורג
נגיף מרבורג הוא הנגיף המחולל את קדחת מרבורג הדימומית. הן המחלה והן הנגיף קשורים לאבולה והמקור שלהם הוא ככל הנראה באוגנדה ומזרח קונגו. הפונדקאי המקורי של הנגיף לא ידוע, אך יש המשערים כי מדובר בעטלף פירות מצוי.
באביב 2005 הנגיף גרם למגפה באנגולה שעוררה התעניינות עולמית.
בספטמבר 2007 דווח במגזין ניו סיינטיסט שהנגיף נמצא בעטלפי פירות שחיים במערה בגבון, והייתה זו הפעם הראשונה שהנגיף נמצא מחוץ לבני אדם ופרימטים. קבוצת מחקר באוגנדה בודקת עטלפים במכרה לאחר ששני כורים לקו במחלה באוגוסט 2007. גנים של אבולה (נגיף קרוב מבחינה גנטית למרבורג) נמצאו בשלושה מינים של עטלפי פירות ב-2005. השיטות שבהן השתמשו על מנת לזהות את הגנים הללו שימשו גם בזיהוי הגנים של נגיף המרבורג שנמצאו בעטלפי פירות מצויים (Rousettus aegyptiacus). עד כה נמצאו נוגדני מרבורג בעטלפי פירות בריאים, דבר המרמז על כך שהם נדבקו בעבר. אף על פי שעדיין לא הצליחו לבודד נגיף פעיל וחי קבוצת המחקר טוענת "אנו חושבים שרוב הסיכויים כי עטלפי הפירות הם המאגר של נגיפי המרבורג".
הנגיף
המבנה של הנגיף דומה לזה של שאר הנגיפים במשפחה Filoviridae, כאשר על מעטפת הנגיף יש חלקיקים בעלי קוטר קבוע אך אורך משתנה הנע בין 800nm ל-14,000nm, כאשר הפעילות הנגיפית המרבית מתרחשת באורך 790nm. הוויריונים (חלקיקי נגיף) מכילים שבעה חלבוני מבנה ידועים. אמנם המרבורג דומה מאוד לנגיף האבולה מבחינת מבנה, הוא שונה ממנו מבחינה אנטיגנית, כלומר נגיף מרבורג גורם להפעלת נוגדנים שונים באורגניזם. נגיף מרבורג היה הראשון מהמשפחה Filoviridae שזוהה. הנגיף תואר בקצרה בספר The Hot Zone (האזור החם) שנכתב על ידי ריצ'רד פרסטון.
הדבקה
כיוון שרוב הסימנים והתסמינים של קדחת מרבורג דומים לאלה של מחלות מידבקות אחרות, כגון מלריה או טיפוס הבהרות, האבחון של המחלה בעייתי, בייחוד אם מדובר בחולה יחיד.
המחלה מתפשטת באמצעות נוזלי גוף, כולל דם, הפרשות, רוק, וקיא. התסמינים המוקדמים הם בדרך כלל לא-יחודיים, ובדרך כלל מדובר בחום, כאב ראש וכאב שרירים המופיעים לאחר שלושה עד תשעה ימים של דגירת הנגיף בגוף. לאחר חמישה ימים מופיעה פריחה. השלב המאוחר יותר בהדבקה בנגיף הוא חמור יותר ובו מופיעים צהבת, דלקת הלבלב, אובדן מסה, הזיות ותסמינים נוירופסיכיאטריים, דימומים, הלם הנובע מירידה בכמות הדם וכשל מערכות, כאשר כשל בכבד הוא הנפוץ ביותר. הדיווחים על דימומים מפתחי הגוף מתגברים, אך תופעה זו נחשבת לנדירה באופן יחסי. מסגרת הזמן של ההדבקה משתנה, אך התסמינים נמשכים בדרך כלל עד שלושה שבועות או עד למותו של החולה. שיעור התמותה מהמחלה נע בין 23 ל-90%.
טיפול ומניעה
לא קיים טיפול אנטי-נגיפי ייחודי המיועד עבור נגיף מרבורג, ואופיו של הטיפול בבית החולים הוא בעיקר תמיכתי. תת-לחץ דם והלם עלולים לגרום לצורך מוקדם בהזרקת ואזופרסורים (חומרים המשנים את לחץ הדם) ופיקוח המודינמי שבו מנטרים באופן קבוע את איזון הנוזלים והאלקטרוליטים, נפח הדם הכולל בגוף ולחץ הדם. חולים בקדחת דימומית נגיפית נוטים להגיב בצורה לא טובה לעירויי נוזלים ולפתח בצקת ריאות.
מספר קבוצות מחקר עובדות על פיתוח חיסונים ותרופות נגד המרבורג. ב-1998 פרסמה קבוצה ממכון המחקר הרפואי של צבא ארצות הברית (USAMRIID) מאמר סקירה ראשון המתאר את פיתוח החיסון הניסיוני הראשון נגד המרבורג, שהצליח להגן באופן מלא על בעלי חיים מפני הדבקה בנגיף. ב-2002, בעקבות הניסוי הזה, הודיעה חברת גנפאר, העובדת עבור תוכנית ההגנה הביולוגית של צבא ארצות הברית, כי במסגרת ניסוי שהיא ערכה הושגה הצלחה בהגנה על בעלי חיים מפני הדבקה בכמות מרוכזת של הנגיף. הבדיקות בניסוי זה בוצעו על ידי USAMRIID. לפי החברה, כל בעלי החיים בקבוצת הבקרה מתו בתוך מספר ימים, ואילו בעלי החיים שקיבלו את המינון הרגיל של החיסון היו מחוסנים לחלוטין. החברה מצויה בשלב הניסויים בפרימטים שאינם בני אדם. בשלהי 2003 העניקה ממשלת ארצות הברית לחברה מענק נוסף של 8.4 מיליון דולר עבור פיתוח חיסון משולב למרבורג ואבולה.
ביוני 2005 הודיעו מדענים מהמעבדה המיקרוביולוגית הלאומית של קנדה שגם הם הצליחו לפתח חיסון עבור אבולה ומרבורג, כאשר תוצאות הניסוי טובות. ממחקרים שנעשו על עכברים התברר שהחיסון עשוי להיות יעיל גם אם הוא ניתן זמן קצר לאחר ההדבקה. על מנת להכין את החיסונים המדענים המיסו חלבון פני שטח מנגיפים דומים למרבורג שלא מזיקים לאדם. כאשר הדבר נבדק על קופי רזוס, התברר כי החיסון יעיל גם כאשר הוא ניתן לאחר ההדבקה בנגיף.
התפרצויות מוקדמות
הנגיף תועד לראשונה ב-1967 לאחר ש-31 אנשים מהערים מרבורג ופרנקפורט במערב גרמניה ובלגרד ביוגוסלביה לקו במחלה, כאשר המחלה והנגיף נקראו על שם העיר מרבורג. בהתפרצות הזאת היו 25 הדבקות ראשוניות שמתוכן 7 חולים נפטרו, לעומת 6 הדבקות שניוניות שלא הסתיימו במוות. רוב ההדבקות היו בצוות מעבדה שנחשף לנגיף בזמן שעבד עם קופים או עם הרקמות שלהם. במקרים השניוניים היו מעורבים שני רופאים, אחות, אדם שנכח בנתיחה שלאחר המוות, ואשתו של וטרינר. כל המקרים השניוניים התרחשו כתוצאה ממגע ישיר עם נדבק ראשוני, ובדרך כלל דם היה מעורב בהדבקה.
ב-1975 שלושה אנשים מהעיר יוהנסבורג בדרום אפריקה נדבקו בנגיף מרבורג על ידי אדם שחזר מזימבבואה, ומתוכם נפטר אחד. שני מקרים דומים התרחשו ב-1980 ו-1987 בקניה, לאחר שמבקרים אירופאים נכנסו למערת קיטום (Kitum Cave). שניהם מתו בסופו של דבר. ההתפרצות המשמעותית הבאה התרחשה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בין 1998 ל-2000, כאשר 123 אנשים מתוך 149 שנדבקו נפטרו. ההתפרצות הזו החלה בכורים מהערים דארבה (Durba) ווטסה (Watsa) מפרובינציית אוריינטלה.
ההתפרצות באנגולה (2004 - 2005)
בתחילת 2005 החל ארגון הבריאות העולמי לחקור התפרצות של קדחת דימומית בלתי מזוהה באנגולה, שהתרכזה מסביב לפרובינציה הצפון-מזרחית אויגה. המחלה הופיעה במרץ 2004 במחלקת ילדים צפופה. אחד הרופאים במחלקה שם לב שאחד הילדים מפתח סימנים של קדחת דימומית, ואותו הילד נפטר בסופו של דבר. במהלך הזמן שחלף עד אוקטובר באותה שנה שיעור המוות במחלקה עלה משלושה לחמישה ילדים בשבוע לשלושה עד חמישה ילדים ביום. ב-22 במרץ 2005, כאשר מניין המתים הגיע ל-100, התברר כי הפתוגן שגרם למחלה הוא נגיף מרבורג. ביולי 2005 דיווחה מחלקת הבריאות של אנגולה על למעלה מ-300 מקרי מוות כתוצאה מהמחלה. המחלה התגלתה ב-7 מתוך 18 הפרובינציות של אנגולה, אך הייתה נפוצה בעיר בפרובינציית אויגה.
לפי ארגון הבריאות העולמי, 80% מקורבנות המחלה בשלבים המוקדמים של המגפה היו ילדים שגילם פחות מ-15. הנגיף פגע גם ב-14 אחיות ו-2 רופאים.
אחד ההסברים לשיעור המוות הגבוה בקרב ילדים בשלבים הראשונים של המגפה הוא שתחילתה הייתה במחלקת הילדים בבית החולים באויגה. שיעורי המוות ההתחלתיים (לפני הפיקוח המסודר) הם חסרי משמעות כיוון שרק אנשים שנפטרו מהמחלה נספרו בצורה מתאימה למחקר. מקרי מוות לפי שבוע:
מאמצי בקרה
מדינות בעלות קווי טיסה ישירים למדינה, כגון פורטוגל, הגבירו את הפיקוח על נוסעים מאנגולה. ממשלת אנגולה ביקשה סיוע בינלאומי, והדגישה את העובדה כי במדינה היו 1,200 רופאים, כאשר בחלק מהפרובינציות יש רק 2 רופאים. עובדי שירותי הבריאות התלוננו על מחסור בציוד הגנה אישי כגון כפפות, חלוקים ומסיכות. ארגון רופאים ללא גבולות דיווח כי כאשר צוות מטעמו הגיע לבית החולים הפרובינציאלי במרכז ההתפרצות, הן גילו כי הוא פועל ללא מים וחשמל. איתור המגע בין האנשים היה מסובך כיוון שהכבישים והתשתיות במדינה היו הרוסים לאחר כמעט 3 עשורים של מלחמת אזרחים, ובאזורים הכפריים עדיין היו שדות מוקשים רבים.
במקביל הכינה קבוצת מומחים בינלאומית מחלקת בידוד בבית החולים אמריקו בואה וידה שבלואנדה, על מנת לטפל במקרים מהאזורים הכפריים. המחלקה יכלה להכיל עד 40 מטופלים, אך הייתה התנגדות מסוימת לטיפול רפואי. כיוון שהמחלה הסתיימה בדרך כלל במוות, מספר אנשים התייחסו בחשדנות לבתי החולים והצוותים הרפואיים, ובמשך תקופה קצרה הצוותים הרפואיים סבלו מהתקפות באזורים הכפריים.
תוך כדי המגפה דווח כי מחלקת הבידוד המצוידת היטב בבית החולים הפרובינציאלי של אויגה נותרה ריקה, אף על פי שבית החולים היה במרכז ההתפרצות. ארגון הבריאות העולמי נאלץ ליישם את מה שהוא כינה "אסטרטגיה להפחתת נזקים", שבמסגרתה נשלחו אנשים בריאים למשפחות חולות שסירבו לקבל טיפול בבית החולים. מאמץ זה הוביל לשיפור מסוים ביחסים בין עובדי הארגון לבין התושבים המקומיים.
ההתפרצות באוגנדה (2007)
ב-4 ביולי 2007 אושר כי התסמינים שהופיעו בגבר בן 29 מאוגנדה הם אלה של קדחת מרבורג. ב-7 ביולי הוא הובהל לבית החולים ונפטר שבוע לאחר מכן. קיומה של המחלה אושר באמצעות אבחון מעבדתי ב-30 ביולי. אדם זה היה מצוי במגע קרוב עם עמית לעבודה בן 21 שפיתח תסמינים דומים וטופל על ידו. הצעיר בן ה-21 פיתח את התסמינים ב-27 ביוני ואושפז עם מחלה דימומית. הוא החלים ושוחרר לבסוף ב-9 ביולי. שני האנשים עבדו במכרה במערב אוגנדה.
ההתפרצות בגינאה המשוונית וטנזניה (2023)
בפברואר 2023 דיווחה גינאה המשוונית על התפרצות בתחומה שנכון לאפריל הופיעה בארבעה מחוזות שונים והביאה למותם של 20 איש.
במרץ 2023 דיווחו גם הרשויות בטנזניה על התפרצות של המחלה במדינה. בדיקות RT-PCR ממספר חולים מאזור קגרה אישרו את הממצא, ומתוך 8 חולים שאומתו במחלה חמישה נפטרו.
נגיף מרבורג כנשק ביולוגי
לפני התפרקותה, נטען כי ברית המועצות הפעילה תוכנית לייצור נשק ביולוגי כולל נגיף מרבורג. הפיתוח בוצע במכון וקטור בפיקוחו של דוקטור אוסטינוב, שמת כתוצאה מהדבקה לא מכוונת בנגיף. דגימות הנגיף שהוצאו מאיבריו של אוסטינוב היו יותר אלימות מהזן המקורי. הזן הזה, שכונה "ואריאנט יו" (Variant U) הפך בהצלחה לנשק ואושר על ידי משרד ההגנה הסובייטי ב-1990. בארצות הברית הממשל הפדרלי נותן מענקים כספיים למחקרים בנושא טרור ביולוגי שמטרתם למצוא חיסון לנגיף.
אלגברת ז'ורדן ריבועית
במתמטיקה, אלגברת ז'ורדן ריבועית היא מבנה אלגברי, המכליל את אלגברת ז'ורדן. יתרונו בכך שאפשר להגדיר אותו מעל חוג כלשהו, וכך לפתח את תורת המבנה גם כאשר 2 אינו הפיך בחוג הבסיס.
הגדרה
באלגברת ז'ורדן ריבועית מסמנים ; זו תבנית טריליניארית, סימטרית להחלפת המשתנים החיצוניים. מן הזהויות נובע שהפעולה היא ביליניארית וקומוטטיבית. מנקודת המבט של התבנית הטריליניארית, הן פעולות של האלגברה על עצמה, ובכך הן מכלילות את אלגברת האופרטורים המופיעה בכל סיטואציה לא אסוציאטיבית.
הקשר לאלגברות ז'ורדן
כאשר 2 הפיך בחוג הבסיס, כל אלגברת ז'ורדן ריבועית מגדירה אלגברת ז'ורדן לפי הפעולה ; ולהפך, כל אלגברת ז'ורדן מגדירה אלגברת ז'ורדן ריבועית על ידי (כאשר \,L_xy = xy), ואז  (בפרט, אם A אלגברה אסוציאטיבית, אז באלגברת ז'ורדן שהיא מגדירה מתקיים ). זהויות אלו הפוכות זו לזו, ומראות שכאשר 2 הפיך בחוג הבסיס, התאוריה של אלגברות ז'ורדן ריבועיות מתלכדת עם זו של אלגברות ז'ורדן.
דוגמאות
אם A אלגברה אלטרנטיבית מעל k, ההגדרה הופכת את A לאלגברת ז'ורדן ריבועית, שאותה מסמנים ב-A^+. תת-אלגברה של אלגברה כזו (כאשר A אסוציאטיבי) היא מיוחדת; כל אלגברת ז'ורדן ריבועית שאינה מיוחדת היא יוצאת דופן.
איברים, אידיאלים ומנות
איבר x הוא הפיך אם הפונקציה \, U_x המתאימה לו הפיכה (באלגברה \, A^+ איבר הוא הפיך במובן של אלגברות ז'ורדן אם ורק אם הוא הפיך כאיבר של A). האיבר היחיד y המקיים \, U_xy =x הוא ההפכי של x, ומסמנים אותו ב-x^{-1}. אלגברה שבה כל האיברים (פרט ל-0) הפיכים היא אלגברת ז'ורדן ריבועית עם חילוק.
תהי J אלגברת ז'ורדן ריבועית מעל חוג קומוטיבי k. תת-מודול I מעל k הוא אידיאל אם. אם I אידיאל אז אפשר להגדיר את אלגברת המנה J/I. האלגברה פשוטה אם אין לה אידיאלים, ופשוטה לחלוטין אם היא נותרת פשוטה אחרי כל הרחבת סקלרים. המרכז של אלגברה פשוטה הוא שדה. (בממד סופי ומעל שדה ממאפיין שונה מ-2, אלגברה היא פשוטה לחלוטין אם ורק אם היא פשוטה מרכזית).
תהי J אלגברת ז'ורדן ריבועית, ויהי p איבר הפיך. אז J עם איבר היחידה \, p^{-1} והפעולות, גם היא אלגברת ז'ורדן ריבועית, איזוטופית לאלגברה המקורית. (אלגברות איזוטופיות אינן בהכרח איזומורפיות). אוסף האיזומורפיזמים מ-J לאיזוטופים שלו נקרא חבורת המבנה של J. אוסף ההעתקות ההפיכות \, U_x יוצר תת-חבורה הנקראת חבורת המבנה הפנימית.
Tina Snow
Tina Snow (בעברית: טינה סנואו) הוא המיני-אלבום השני של הראפרית האמריקאית מייגן די סטליון. המיני-אלבום יצא לאור ב-11 ביוני 2018, על ידי חברות התקליטים 1501 סירטיפייד ו-300 אנטרטיינמנט. מתוך המיני-אלבום יצאו לאור שני סינגלים: "Cocky AF" ו-"Big Ole Freak".
עם יציאתו נכנס המיני-אלבום אל המקום ה-166 במצעד הבילבורד 200.
רקע והפקה
הרצועה הראשונה במיני-אלבום היא "WTF I Want". הרצועה זכתה להצלחה וצברה למעלה מ-4 מיליון השמעות בספוטיפיי. הרצועה השנייה "Hot Girl", צברה למעלה מ-8 מיליון השמעות בספוטיפיי גם כן. הרצועה העשירית "Cocky AF", יצאה כסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום וצברה למעלה מ-12 מיליון השמעות בספוטיפיי.