cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דולפין שחור-סנטר
בדומה לדולפין הפסיפי לבן-הצד, אף על פי שהדולפין משויך לסוג Lagenorhynchus, בדיקות גנטיות הוכיחו שהוא יותר קרוב גנטית לסוג Cephalorhynchus. הוצע סוג חדש בשם Sagmatias עבור מינים אלו.
הגב אפור, הבטן לבנה והזנב שחור. הדולפין שחור-הסנטר בגודל טיפוסי יחסית לבני מינו-בלידה אורכו מטר אחד, ובהגיעו לבגרות מלאה, אורכו בממוצע כ-2.1 מטרים בעוד שמשקלו כ-115 קילוגרם. נצפו מספר פרטים עם אורך גוף של 3.1 מטר. דולפינים צעירים דומים לבוגרים אך בהירים יותר; ככל שהם מתבגרים, כך הצבעים הולכים ונהיים יותר כהים. מספר השיניים בלסת העליונה הוא 36 ובלסת התחתונה - 37. רוב השיניים מוסתרות על ידי החניכיים.
לא נאספו מספיק נתונים כדי להעריך את גודל האוכלוסייה, אך משוער שהיא נפוצה מקומית. הדולפינים שחורי-הסנטר נראים לרוב בזמן גאות.
סייקנרון
סייקנרון (ביפנית: 征韓論; בקוריאנית: 정한론; "תמיכה במשלחת עונשין לקוריאה") היה משבר פוליטי משמעותי שהתרחש ביפן באוקטובר 1873, ונחשב לאחד האירועים המכוננים בתולדותיה של יפן המודרנית.
מהלך
לאחר רסטורציית מייג'י סרבה ממלכת קוריאה, תחת שלטונה השמרני של שושלת יי, להכיר ביפן החדשה משום ש"התמערבה" והפכה כביכול למדינה ברברית. לפיכך, דחתה את כל השליחים הדיפלומטיים היפניים וסירבה להכיר בתוקף ההסמכה שלהם. טקמורי סאיגו, שר האוצר והאיש החזק בממשלת המעבר שנשארה ביפן בזמן היעדרותה של משלחת איוואקורה, דחה את עמדת הקיצוניים שדרשו לפלוש לקוריאה, והציע לתת הזדמנות אחרונה למשא ומתן. לפי ההצעה, שהתקבלה בקיץ 1873, סאיגו עצמו ישלח לבדו, ללא צבא, לקוריאה וינסה להסביר לקוריאנים את הרוע שבדרכיהם. לאחד משותפיו הפוליטיים, מנהיג הסמוראים של טוסה והיועץ הקיסרי טייסוקה איטגקי, הסביר סאיגו כי הקוריאנים בוודאי יהרגו אותו וכך יהיה ליפן תירוץ לפלוש למדינה. עם זאת, מקורות אחרים מלמדים כי סאיגו דווקא קיווה ששליחותו תצליח, ועד היום היסטוריונים מתווכחים אם סאיגו התכוון לפלוש לקוריאה או לא. עם זאת, בקרב רבים מתומכיו ומתנגדיו של סאיגו הובנה תוכניתו כמזימה לפלוש לקוריאה.
התוכנית עוררה התנגדות מצד סגן שר הצבא, יאמגאטה אריטומו, שסבר כי הצבא היפני איננו מוכן עדיין למלחמה מול סין שבוודאי תחלץ לעזרתה של קוריאה. כאשר חזרה משלחת איוואקורה מסיורה המקיף במדינות המערב, הובילו היועץ הקיסרי הבכיר טושימיצ'י אוקובו ושר הימין, הנסיך טומומי איוואקורה את ההתנגדות לתוכנית. בנאום מפורסם, שנקרא לימים "נאום שבע הנקודות", טען אוקובו כי במצבה הנוכחי אין ביכולתה של יפן להתמודד עם מעצמות המערב, ובכל מקרה - הסכנה העיקרית לביטחון הקיסרות נובעת דווקא מרוסיה, לא מקוריאה. כמו כן יפן חייבת כסף רב לבריטים, וישנו חשש כבד כי אלו ינצלו את התרוששותה על מנת להתערב בפוליטיקה הפנימית של הקיסרות ולהפוך אותה בהדרגה למדינת חסות.
דעתו של אוקובו לא התקבלה על ידי הקבינט, אולם באמצעות תוכנית מורכבת שנהגתה בידי שותפו הזוטר, שר העבודות הציבוריות הירובומי איטו (לימים ראש ממשלת יפן), וכונתה על ידי אוקובו עצמו "המזימה הסודית", הצליחו אוקובו ושותפיו לשכנע את הקיסר לבטל את תוכניתו של סאיגו. שר האוצר, שראה בצעדיו של אוקובו בגידה אישית וחוסר מוסריות שאין כמותו, התפטר מהממשלה ואיתו כל שותפיו הפוליטיים מסצומה, היזן וטוסה. רבים מקציני וחייליו המשטרה והמשמר הקיסרי, כמו גם עובדי מדינה רבים מסצומה וטוסה התפטרו ביחד עם סאיגו וחזרו למחוזותיהם.
תוצאות והשלכות
משבר סייקנרון עורר זעם עצום בקרב סמוראים רבים במדינה, בעיקר בסצומה, בטוסה ובהיזן אך גם מעבר להם. הוא נחשב לאחד הגורמים הישירים שהובילו לגל של מרידות סמוראים בשנות השבעים: מרד סאגה (שם אחר של היזן) בינואר 1874, בהנהגתו של שר המשפטים לשעבר שימפיי אטו, ולבסוף גם מרד סצומה בינואר 1878 בהנהגתו של שר האוצר לשעבר, הפילדמרשל טקמורי סאיגו.
בתוך הממשלה עצמה, הוביל המשבר לעלייה עצומה בכוחו של טושימיצ'י אוקובו, שהפך לשר הפנים ולשליט בפועל של יפן. משטרו החזק יחסית של אוקובו דגל בהתקדמות הדרגתית ואיטית מאוד לעבר שלטון ייצוגי, ריכוז הכוח בממשלה ועריכת רפורמות מודרניות מקיפות מלמעלה. אוקובו דיכא את מרידות הסמוראים ביד קשה ושלט במדינה עד להתנקשות בחייו באביב 1878.
משה בן-משה
משה בן-משה (נולד ב-1947; ידוע בכינוי בן מוש), הוא מוזיקאי, גיטריסט ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
בן-משה נולד בשכונת שבזי בתל אביב. כשהיה בן 16 לימד אותו משה משומר מצמד השובלים לנגן במנדולינה, לאחר שנפגשו בהופעה. בהמשך למד לנגן גם בבוזוקי. בן מוש הצטרף כנגן להופעות "השובלים". בשנת 1969 הקים עם דקלון, חבר נעוריו, את להקת צלילי הכרם (שנקראה גם "דקמוש"- הלחם של דקלון ובן מוש). בשנת 1970 שהה בלונדון, בה למד לנגן בגיטרה ובמכונת תופים. ללהקה הצטרפו בהמשך המתופף ניסים שושן, דב הסקסופוניסט וגם הקלידן חיים חדד-הדר.
בשנת 1975 יצא לאור תקליטם הראשון של צלילי הכרם, בהפקת האחים ראובני ובעיבודו של יגאל חרד. תקליט זה יצא במקביל לאלבומם של צלילי העוד. בן מוש ניגן בגיטרה בלהקה שהוציאה כמה אלבומים. ב-1979 נפרד הצמד בסוף סבב הופעות בלונדון שארך כשלושה חודשים, ובסיומו נשאר דקלון להתגורר בעיר הבריטית. חיים משה הצטרף כסולן של הצמד במקום דקלון. לאחר כחצי שנה חזר דקלון וההרכב פעל בצורה זו עוד כשנתיים. ההרכב התפרק לאחר צאת התקליט "יום שישי הגיע" בשנת 1981.
באמצע שנות ה-80, הקים בן-מוש חברת הפקות והוצאת אלבומים יחד עם אחיו אביגדור. החברה ואולפן ההקלטות שכנו בקרבת התחנה המרכזית בתל אביב בשדרות הר-ציון 23. הוא הפיק ועיבד מוזיקלית את שני אלבומיו הראשונים של אלי לוזון, ובהם השירים "איזו מדינה", "אנא אלי", "ילדה" ו"הנשמה".
בשנות ה-80 היה שותף ליצירת שירים בביצוע זוהר ארגוב וביניהם השירים "הפרח בגני", "סוד המזלות", ו"להיות אדם".
בשנת 1986 עיבד (יחד עם יגאל חרד) את אלבומו השני של ישי לוי "הנה בא היום", בו בלטו 2 להיטי ענק בהם ניגן סולואים מרשימים: "חלום" ו"רעיה". עוד באותה שנה ניגן והיה שותף ללחן של שיר הנושא של אלבומו של זוהר ארגוב, "להיות אדם".
ב-1987 עיבד 3 שירים לאלבום הבכורה של נתי לוי "שלום נערתי", בהם השיר שהפך ללהיט הגדול ביותר מתוכו, "סוכר", וכן ניגן באלבומו של גבי פרחי, "בואי יפהפייה".
בשנת 1989 הוציא 'בן-מוש' בחברת ההפקות שלו את אלבום הפריצה "בגלל הרוח" של שלומי שבת, שמתוכו הצליחו להיטים רבים, בהם שיר הנושא והמחרוזת "מרגריטה". ב-1990 עיבד את כל שירי אלבומו השני של עופר בדיחי "אהבה חדשה" וכן עיבד 2 שירים לאלבום הבכורה של יואב יצחק, "זה הזמן לסלוח". עוד באותה תקופה ניגן בגיטרות באלבום הבכורה של אביבה אבידן, "יהיה בסדר".
ב-1991 הפיק מוזיקלית ועיבד (יחד עם דודו מויאל) את האלבום הכפול "חפלה עם דקלון ובן-מוש", שכלל מחרוזות לשירים מוכרים.
ב-1992 ניגן בהקלטות אלבומו של ישי לוי, "עלם חמודות", ובאלבום הסולו השני של אביהו מדינה, "מה יהיה".
בן מוש נישא בשנת 1993.
ב-1994 הלחין ועיבד את מרבית שירי אלבומו של אהרון ירימי, "קומו נעלה".
ב-1998 עיבד את שירי אלבומו הבא של אהרון ירימי, "חפלה עם בן מוש".
בשנת 2000 עיבד וניגן באלבומו השלישי של רונן עניא, "בראש אחר - עם בן מוש", שכלל מחרוזות של שירים מוכרים.
בשנת 2002 הפיק אלבום איחוד לצמד השובלים.
בן-מוש מופיע ומנגן בהופעות של הזמרים אוריאל שלומי ואהרון ירימי.
ציון חיים רקח
הרב ציון חיים רקח (טריפולי ה'תקצ"ה (1835) - ה'תר"ע (1910), רב ומחבר ספר ראשון לציון - חידושים.
ביוגרפיה
נולד בטריפולי שבלוב לרב שלמה רקח, שהיה נינו של הרב מסעוד חי רקח מחבר הספר מעשה רקח על הרמב"ם. אחיו היה ר' יעקב רקח.
שימש כגבאי קופת רבי מאיר בעל הנס וקופת רבי שמעון בר יוחאי בטראבלס (טריפולי). בימי המאורעות שעברו על החיים בארצות אשכנז כשהיו עוברים בעיר טראבלס לנסוע לערים אחרות היה ר' ציון רקח בעזרת בנו ומתנדבים נוספים אוספים עבורם מזון ומחיה.
שני בנים היו לו: חוואטו רקח ומאיר רקח. בנו מאיר רקח נפטר בחייו בי"ב בחשוון ה'תרמ"ב (1882), אסון זה מוזכר בספר "מים חיים" לרבי יעקב מימון: "דרוש שנים עשר אשר דרשתי על מות לבן רך וטוב המדוכה ביסורין כבוד הרב מאיר רקח נ"ע בנו של ידין החכם ושלם זרע קודש אח' עצמי כבוד מורנו הרב ציון רקח נר"ו אשר נלקח לבית עולמו ביו שנים עשר לחודש מר חשוון אעלה בתמר לפ"ק יהי רצון תהא מנוחתו כבוד וחיים לכל ישראל שבק אמן כן יהי רצון".
נכדו הוא ר' גבריאל רקח.
הנרי גריידי
ביוגרפיה
גריידי נולד בסן פרנסיסקו בקליפורניה, וסיים תואר שלישי בכלכלה באוניברסיטת קולומביה. ב-1921 עבד במשרד המסחר האמריקני כעוזר לשר הרברט הובר, ולאחר מכן בין 1928 ל-1937 היה הדיקן של הקולג' למסחר באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה. בשנות הארבעים היה הנשיא של חברת הספנות APL.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, שימש כשליח של נשיא ארצות הברית לעניינים שונים בהודו ובאיטליה, וקנה לו שם כמי שיכול לפתור מצבים רגישים, וכן כמומחה לפתרון בעיות כלכליות. באוקטובר 1945 מינה אותו הנשיא הארי טרומן כנציגו האישי לוועדת בעלות הברית שפיקחה על הבחירות ביוון, בשל המצב הרגיש שנוצר בעקבות מלחמת האזרחים ביוון.
ביוני 1946 מונה גריידי לממלא מקומו של מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'יימס פרנסיס ברנס, בוועדת שלושה, שכונתה גם "ועדת הקאבינט", שמונתה על ידי הנשיא טרומן לבחינת עניין ארץ ישראל וללוות את ועדת המומחים שדנה ביישום המלצות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. גריידי הודיע לאחר פגישה עם טרומן שמטרת ועדת הקאבינט להגשים את המלצות הוועדה האנגלו-אמריקאית. ב-9 ביולי נפגשה ועדת הקאבינט עם הנשיא טרומן ולאחר מכן יצאו ללונדון לשיחות עם הבריטים. בעיתון המשקיף נטען שגריידי זכה בתפקיד בלחץ משרד החוץ שרצה אדם נייטרלי בוועדת הקאבינט ולא אחד מתומכי מדיניות הנשיא שדחף להעלאה מיידית של 100,000 יהודים לארץ ישראל.
ועדת הקבינט בראשות גריידי הגיעה להסכמות עם הבריטים, בראשות סגן ראש ממשלת בריטניה, הרברט מוריסון, על תוכנית מוריסון גריידי, שעיקרה היה קנטוניזציה של ארץ ישראל לקנטונים יהודים, ערביים ובריטים, כאשר ליהודים יינתנו כ-17 אחוז מן השטח, במיוחד בגליל המזרחי ובשפלת החוף בין עכו לתל אביב, לערבים יינתנו כ-40% מן השטח בגליל המערבי, יהודה ושומרון וצפון הנגב, ואילו דרום הנגב, ומסדרון המוביל מיפו לירושלים, כ-43% מהשטח יישארו בשליטה בריטית. טרומן אמר לעיתונות שגריידי לא היה רשאי לפרסם את התוכנית תוך כדי המשא ומתן ובמשך תקופה ארוכה סירב לאשר את התוכנית, עד שהוא דחה אותה. גריידי מצדו המשיך לקוות לקבלת תוכניתו של מוריסון ולחידוש פעילות ועדת הקאבינט שלו. בדצמבר 1946 הודיע גריידי שהוועדה שלו עדיין קיימת, הגם שמאז תחילת אוגוסט היא לא הייתה פעילה וקיימה רק שיחות בלתי רשמיות.
באפריל 1947 מונה גריידי לשגרירה הראשון של ארצות הברית בהודו ושירת שם בשנים 1947 - 1948. במאי 1948 מונה לשגריר ארצות הברית ליוון, אליה הגיע ביולי 1948. גריידי שירת ביוון עד שנת 1950 וליווה בה את קיום הבחירות הדמוקרטיות בתחילת 1950. במאי 1950 מונה לשגריר ארצות הברית באיראן. מינוי זה נתפס כנובע מהחשיבות שייחסה ממשלת ארצות הברית לאיראן במסגרת המלחמה הקרה. בעקבות עליית ממשלת מוחמד מוסאדק לשלטון באיראן, ונסיונותיה להלאים את תעשיית הנפט, ואת חברת הנפט האנגלו-אמריקאית, ניסה גריידי לתווך במשבר שנוצר בין הצדדים. ביולי 1951 התפטר גריידי מתפקידו. בעיתונות היו שטענו שההתפטרות נבעה מכעס של הבריטים על גריידי. היו שטענו שההתפטרות נבעה מכשלונו בהשגת פשרה. לעומת זאת, ממשרד החוץ של ארצות הברית נטען שגריידי מונה רק לשנה והסכים להישאר בתפקיד זמן מה נוסף בגלל משבר ההלאמה. בלחץ האירועים המשיך גריידי בניסיונות התיווך, אולם בספטמבר 1951 התפטר סופית מתפקידו, פרש מפעילות דיפלומטית, ושב לביתו בסן פרנסיסקו. גריידי התראיין בתקשורת בארצות הברית בנוגע למשבר עם איראן וטען שמדיניותה הקולוניאליסטית של בריטניה הייתה טיפשית וגרמה לה לאבד את חברת הנפט באיראן. בעיתונות גם פורסם שגריידי חזה מראש את התפתחות המשבר והזהיר את הבריטים, ללא הועיל. גריידי המשיך לקרוא לפשרה בסכסוך הנפט והאשים את ממשלת ארצות הברית שלא עשתה די כדי לשמור על איראן בהשפעה מערבית.
בשנת 1957 מת מהתקף לב בעת ששט בספינה.
דב איכנולד
דב (דובי) אָיְכֶנְוַלְד (נולד בכ"ג בחשוון ה'תשט"ז, 7 בנובמבר 1955) הוא מנכ"ל ומו"ל הוצאת ידיעות ספרים ועורך ראשי בהוצאה.
ביוגרפיה
דב איכנולד הוא בנם של אברהם צבי, ניצול שואה שניצל מאושוויץ אשר הוריו ותשעת אחיו ואחיותיו נספו, ושרה (הלטובסקי) ילידת ירושלים. הוא גדל בבני ברק, למד בתיכון הרא"ה ברמת גן, ושירת בצה"ל כקצין במשטרה צבאית חוקרת. עם שחרורו החל ללמוד תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן אותו לא סיים עקב פציעה קשה באסון צור הראשון בזמן שירותו כמפקד במילואים במלחמת לבנון הראשונה. הוא היה לכוד תחת ההריסות במשך תשע שעות, וחולץ במצב קשה.
בילדותו, הקים אביו את הוצאת הספרים "ספרי חמד", וכך חי איכנולד את עולם הספרים מגיל צעיר. כנער, סייע לאביו בעסק המשפחתי, ובבגרותו הצטרף לניהול העסק. בשנת 1994 נוצרה שותפות של "ספרי חמד" עם "ידיעות אחרונות" והוקמה "משכל - הוצאה לאור" או בשמה המוכר יותר ידיעות ספרים. איכנולד משמש מנכ"ל ההוצאה מאז ועד היום. דב איכנולד נשוי בשנית לד"ר טלי איכנולד-דביר, היום דיקנית הכשרת מנהלים ולימודי חוץ במרכז הבינתחומי הרצליה, והם מתגוררים בגבעת שמואל יחד עם תאומותיהם. לדב שמונה ילדים.
ניסים שקופים
ניסים שקופים הוא אלבום אולפן של הזמרת ריטה. העבודה על האלבום התפרסה על פני תשע שנים. זהו אלבום האולפן הראשון בעברית אותו הוציאה הזמרת מאז האלבום "רמזים" אותו הוציאה בשנת 2008 (במהלך התקופה הוציאה את האלבום "השמחות שלי" שכלל שירים בפרסית וכן אלבום אוסף).
הפקה
העבודה על האלבום נמשכה תשע שנים בסופן נכללו באלבום עשרה שירים. כל השירים עוסקים בנושאים אופטימיים וביכולת להתמודד עם בעיות שונות במהלך החיים. ריטה עצמה כתבה את המילים לארבעה מתוך עשרת שירי האלבום ונעזרה במילותיהם של כותבים ותיקים כמו רחל שפירא ("כנף גדולה") וצרויה להב ("לא מוותרת") לצד כותבים צעירים כנועם חורב ("חבר של פעם").
השיר "חבר של פעם" יצא לרדיו במהלך חודש יוני כסינגל הראשון מתוך האלבום. יציאת השיר לוותה בוידאו קליפ בבימויו של תום אבני. בחודש אוגוסט, במקביל ליציאת האלבום, יצא הסינגל "מזמן". הסינגל השלישי שיצא הוא דואט אותו מבצעת ריטה עם בתה משי, שגם הייתה שותפה לכתיבת המילים יחד עם אימה. השיר הגיע למקום ה-23 במצעד הפזמונים השנתי לשנת התשע"ח ברשת ג' ולמקום ה-40 במצעד המקביל בגלגלצ.
לאלבום התלווה סיבוב הופעות ברחבי הארץ שהתחיל ב-10 בנובמבר 2017 בהיכל התרבות בתל אביב.
האלבום מכר למעלה מ-20,000 עותקים וזכה למעמד של אלבום זהב.
ביקורות
האלבום זכה לביקורות מעורבות. ערן איצקוביץ' שיבח את האלבום וכתב כי העבודה המוקפדת עם מיטב היוצרים "הביאה לעולם מוזיקה מהודקת היטב שעושה נעים באוזן וטוב בלב". לדבריו, ריטה היא "עדיין המלכה של המוזיקה הישראלית". יוסי חרסונסקי מציין כי "גם אם לא כל הטקסטים מעולים, ריטה הגיעה באלבום הזה הכי קרוב לעצמה. אם לדייק: בפעם הראשונה אני שומע ריטה שאינה רצה לפני עצמה, לא רותמת את הסוסים לפני העגלה". לעומתם, שי להב מגדיר את האלבום "מושקע, מכובד, מופק היטב, מושר נהדר, נאמר כבר הכול. אבל עדיין - משעמם". לדבריו חסר באלבום הכיף וההתרסה שאפיינו את ריטה בעבר ועל כן האלבום מאכזב. דברים דומים כתב גם דודי פטימר, שהגדיר את האלבום כ"פספוס".
טים לדרמן
טימותי ס לדרמן (אנגלית: Timothy S. Leatherman) הוא מהנדס אמריקאי ממוצא יהודי ומייסד, יו"ר ומנכ"ל של חברת כלי העבודה "לדרמן". לדרמן ידוע כממציא של הכלי הרב תכליתי הראשון "מיסטר קרנץ".
השכלה
לדרמן בוגר תואר ראשון בהנדסה מאוניברסיטת מדינת אורגון, תואר אותו סיים בשנת 1970.
המצאת "לדרמן"
בשנת 1975 יצא לדרמן לטיול תרמילאים עם אשתו הטרייה. במהלך הטיול רכש לדרמן רכב ישן ומקרטע. האולר הבסיסי הסטנדרטי שהיה ברשותו לא עזר לו להתגבר על תקלות כמעט "קיומיות" וכבר אז גמלה בלבו ההחלטה לייצר, ובעצם להמציא אולר, כלי רב תכליתי וקומפקטי.
כששב לארצות הברית רתם את חברו לספסל הלימודים סטיב ברלינר והם החלו לפתח במרץ במוסך ביתו של לדרמן כלי שיתאים לצרכיהם. הפטנט הראשון על שם לדרמן נרשם בשנת 1980.
במהלך השנים הבאות ניסה לדרמן לשווק את המצאתו לצוותים הטכניים של חברות גדולות (כמו AT & T) אולם ללא הצלחה רבה.
הצלחתו הרבה של האולר הגיעה דווקא ממקור לא צפוי, ולדרמן החל משווק את המצאתו דרך קטלוגי ההזמנה בדואר.
קיטוזיס
קיטוזיס (Ketosis) הוא מצב מטבולי המאופיין ברמות גבוהות של גופי קטון בדם או בשתן.
מצב של קטוזיס פיזיולוגי (Physiologic ketosis) הוא תגובה נורמלית כאשר בגוף קיימת זמינות נמוכה של גלוקוז - לדוגמה, בתזונה דלת פחמימות או לאחר צום ארוך. או אז משתמש הגוף בקטונים כמקור אנרגיה חלופי במקום גלוקוז.
המעבר לקיטוזיס
במצב רגיל, הגוף מפיק את האנרגיה הדרושה לו מהגלוקוז הנמצא בדם בתהליך הנקרא גליקוליזה. כאשר רמות הגלוקוז בדם יורדות באופן משמעותי, מתחיל המעבר לקטוזיס.
בדם נמצאות תמיד עקבות לקטונים. אך כאשר עודפי הגלוקוז בדם נמוכים עולה כמותם משמעותית, והכבד עובר מלעבד בעיקר פחמימות לעבד חומצות שומן. תהליך זה מתרחש במצבים של חמצון מוגבר של חומצות שומן, כמו במצב של צום, במצב של רעב, כאשר מגבילים את כמות הפחמימות הנצרכת, או כאשר מבצעים פעילות גופנית ממושכת.
התנהגות הגוף בקיטוזיס
בקיטוזיס, עובר הכבד לעבד חומצות שומן לאצטיל קואנזים A. חלק מהמולוקולות של האצטיל קואנזים A מומרות לגופי קטון. גופי קטון אלה מתפקדים כמקור אנרגיה. הכבד עצמו לא יכול להשתמש במולקולות אלה כמקור אנרגיה ולכן גופי הקטון עוברים לדם ומשמשים רקמות אחרות, כולל את המוח. בקיטוזיס נשמר בגוף מאזן ההומאוסטזיס.
רמות הקטון בדם, בשתן או בנשימה ניתנות למדידה והן בדרך כלל יהיו בין 0.5 ל -3.0 מילימולרי (mM).
המצב בו הקיטוזיס נוצר כתוצאה מהגבלה של כמות הפחמימות הנצרכת מכונה לעיתים רבות "קטוזיס תזונתי" (Nutritional ketosis). דיאטה דלת פחמימות עם כמות קטנה של חלבונים לרוב תגרום לאדם להיכנס למצב של קיטוזיס.
שימוש רפואי
השימוש בקיטוזיס התגלה כדרך יעילה לטיפול בחולי אפילפסיה וגם בחולי סוכרת מסוג 2. עדיין נחקרת האפשרות שמצב הקיטוזיס יכול להוות טיפול יעיל למחלות אחרות כגון מחלות נוירולוגיות, תסמונת מטבולית, סרטן, ובעיות בריאות אחרות.
ייצור יתר של קטונים
מצב הקטוזיס הפיזיולוגי מנוגד למצב הקיטואידוזיס שנגרם כתוצאה מייצור בלתי מבוקר של גופי קטון הגורמים לחמצת מטבולית, שהיא מצב חירום רפואי. מצב של קיטואידוזיס מתרחש לרוב כתוצאה ממחסור באינסולין עבור אנשים עם סוכרת מסוג 1 או אנשים עם שלב מאוחר של סוכרת מסוג 2.
ציסלייטניה
הממלכות והנחלות המיוצגות במועצה הקיסרית ובשמן הלא-רשמי צִיסְלֵייְטַניה ("העבר הזה של נהר הלייטה"; בגרמנית: Die im Reichsrat vertretenen Königreiche und Länder ו-Cisleithanien) היו שטחי קיסרות אוסטריה שהוסיפו להישלט על ידי הרשויות בווינה לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867. ציסלייטניה הייתה המחצית ה"אוסטרית" של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
השם "ציסלייטניה", שהיה כינוי מוכר מאוד אך לא זכה מעולם למעמד רשמי, התייחס לנהר הלייטה הזורם מדרום-מזרח לווינה וסמוך לפרשבורג, שהתווה את קו הגבול בין נחלות הכתר ההונגרי לנחלות הקיסריות באזור זה. בהתאמה, המחצית ההונגרית של האימפריה נקראה טרנסלייטניה. שם נוסף לשטחים הללו היה פשוט "אוסטריה", אם כי בגלל ההקשר הגרמני החזק של השם, הנתינים הסלאבים דחו אותו על פי רוב. לאחר הקמת הרפובליקה האוסטרית הראשונה, ציסלייטניה נודעה בדיעבד כ"אוסטריה הישנה." לרשויות ולמוסדות בציסלייטניה הוסף התואר "קיסרי-מלכותי" (kaiserlich-königlich או k.k.), שציין את היות הריבון קיסר אוסטריה ומלך בוהמיה. זאת להבדיל מהרשויות "הקיסריות והמלכותיות" של כלל האימפריה, תואר שמחציתו השנייה נגזרה מכתר ממלכת הונגריה. שמן הרשמי של הנחלות הציסלייטניות, שהופיע במסמכים הרשמיים, היה "הארצות והממלכות המיוצגות במועצה הקיסרית", היא הרייכסראט הווינאי.
בניגוד לממלכת הונגריה, ציסלייטניה לא הייתה מדינת-לאום יחידה אלא אוסף של מלכויות ונחלות, במבנה דומה לזה של הקיסרות לפני פשרת 1867. היא הכילה את הנחלות האישיות של בית הבסבורג: דוכסויות אוסטריה תחתית, אוסטריה עלית, קרינתיה, קרניולה, זלצבורג, שטיריה, רוזנויות טירול, גוריציה ואיסטריה והעיר הקיסרית טריאסטה. כמו כן, היא כללה את ארצות הכתר הבוהמי, ממלכת בוהמיה, מרקיזות מוראביה ושלזיה האוסטרית; ואת ממלכת גליציה ולודומריה, דוכסות בוקובינה וממלכת דלמטיה. השטח הכולל היה 300,000 קילומטרים מרובעים, והאוכלוסייה ב-1910 מנתה 28.5 מיליון נפש. בניגוד להונגריה, שבה הונהגה מדיניות לשונית וחינוכית נוקשה שכיוונה ליצור אחידות לאומית ולהטמיע את העממים השונים לתוך האומה המגיארית, בציסלייטניה לא נערכו ניסיונות דומים. הזהות הפוליטית ה"אוסטרית" נבעה מנתינות לקיסר, ומעולם לא כיוונה לשלול את הנבדלות האתנית והתרבותית של עממי הקיסרות. לכל אורך קיומה, שררו בתוך ציסלייטניה מאבקים בין תנועות לאומיות מקומיות, דוגמת העימות בין פולנים לאוקראינים בגליציה או בין גרמנים לצ'כים בבוהמיה.
ראש המדינה היה השליט מבית הבסבורג (למעשה, הקיסר פרנץ יוזף, שמשל כמעט לכל אורך שנות קיומה), בתוארו העליון כקיסר אוסטריה ובתאריו הרבים הנוספים בנחלות השונות, בתור מלך גליציה, מלך בוהמיה ועוד ועוד. הקיסר מינה כרצונו ממשלה, שבראשה עמד ראש-ממשלה נפרד. לציסלייטניה, כמו להונגריה, הייתה עצמאות מנהלית בענייני הפנים השונים; בממשל "המיוצגות ברייכסראט" היו שרים לענייני כלכלה, חינוך ודתות, חקלאות, הגנה טריטוריאלית וכיוצא בזה. בתחומים שנגעו לשני חצאי האימפריה, כמו צבא ומדיניות חוץ, טיפלה מועצת השרים לעניינים משותפים. הממשלה הציסלייטנית הייתה נתונה לפיקוח, אך לא לשליטה מלאה, מצד הרייכסראט בווינה, על שני בתיו: בית עליון בלתי-נבחר ובית תחתון נבחר. לכל אחת מהנחלות הנפרדות היה גם בית-נבחרים משלה, לנדטאג, ורשויות אוטונומיות שונות. בית-המשפט העליון בווינה היה רשות עצמאית, הכפופה ישירות לקיסר. למחצית ה"אוסטרית" היה כח הגנה משלה, הלָנְדְווֶהר הקיסרי-מלכותי, שהיה עצמאי ונפרד מן הצבא האוסטרו-הונגרי המשותף, בדומה למקבילו ההונגרי, ההוֹנְבד. כמו כן, היא כללה את החלקים המתועשים והעשירים ביותר באימפריה, בייחוד בבוהמיה, לצד החלקים הנחשלים ביותר, כמו בוקובינה וגליציה. בממוצע, ה"אוסטרים" שילמו כשני שלישים מהמסים בקיסרות.
ב-1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, שונה שמם של השטחים רשמית ל"אוסטריה". הצעד נתפש על ידי נתינים רבים כוויתור כלפי הלאומיות הגרמנית-אוסטרית המתעצמת באימפריה, בהשפעת הברית עם גרמניה, ועודד תנועות עצמאות מקומיות. ב-1918 התפרקה אוסטרו-הונגריה.
קארלו אדווארד קיבקס
קארלו אדווארד קיבקס (בפינית: Kaarlo Edvard Kivekäs; 6 בדצמבר 1866 – 19 בפברואר 1940) היה איש צבא פיני. שרת כגנרל-מאיור בצבא האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה ולאחריה התגייס לצבא פינלנד ושימש לזמן קצר כמפקד העליון של הצבא הפיני.
רודולף ולדן
קרל רודולף ולדן (בפינית: Karl Rudolf Walden; 1 בדצמבר 1878 – 25 באוקטובר 1946) היה גנרל ופוליטיקאי פיני. שימש לזמן קצר כמפקד העליון של הצבא הפיני, וכן שימש כשר ההגנה של פינלנד לאורך רוב מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
ולדן נולד ב-1 בדצמבר 1878 בהלסינקי שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית. ב-1900 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, אולם כעבור שנתיים סולק מהשירות לאחר שארגן שביתה יחד עם חבריו. הוא עבר לגור בסנקט פטרבורג והיה פעיל מאוד בקהילה הפינית המקומית. הוא פתח בית חרושת לנייר והמשיך לנהל אותו עד מותו. ב-1918 הכריזה פינלנד על עצמאות מרוסיה, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים בין הצבא הלבן שנתמך בידי הקיסרות הגרמנית, לצבא האדום שנתמך בידי ברית המועצות. ולדן הצטרף לשורות הצבא הלבן, ומילא בו תפקידים בכירים עד סיום המלחמה. ב-27 בנובמבר 1918 הוא ירש את וילהלם אלכסנדר טסלף בתפקיד המשולב של שר ההגנה והמפקד העליון של הצבא. ב-31 בדצמבר של אותה שנה, הוא החליט לפצל את התפקיד, והמשיך לכהן כשר ההגנה, בעוד שאת תפקיד מפקד הצבא העביר לקרל פרדריק וילקמה. ב-15 באוגוסט 1919 הוא פוטר מתפקיד שר ההגנה. שנה לאחר מכן הוא ייצג את פינלנד בהסכמי טרטו.
בעקבות פרוץ מלחמת החורף בין פינלנד לברית המועצות, חזר ולדן לצבא וקיבל מקום בקבינט הביטחון. מפקד הצבא באותה תקופה היה חברו מימי הצבא הלבן קרל גוסטף אמיל מנרהיים. השניים עבדו בשיתוף פעולה קרוב. ולדן גם היה חבר במשלחת הפינית שחתמה על הסכם השלום של מוסקבה שסיים את המלחמה.
ב-27 במרץ 1940, ולדן מונה לשר ההגנה בממשלתו של ריסטו רייטי. יחד עם מנרהיים, הוא הוביל את הצבא הפיני במלחמת ההמשך, והיה חבר במשלחת הפינית שחתמה על הסכם השלום שסיים את המלחמה. ב-1 בדצמבר 1944 הוא פרש מהצבא ומהחיים הפוליטיים. הוא נפטר בסיסמה ב-25 באוקטובר 1946.
אורי מיכאל עקביה
אורי (מיכאל) עקביה (22 בינואר 1952 - 6 באוקטובר 1973) היה מפקד פלוגה בגדוד 74 במהלך קרבות הבלימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, במהלכם נהרג. על מעשיו ופיקודו במהלך הקרבות בגזרה הדרומית של רמת הגולן הוענק לו לאחר מותו עיטור המופת על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור.
אורי נולד בחיפה ב-22 בינואר 1952, הוא למד בבית הספר הריאלי. הוא היה בנו של אברהם עקביה, מלוחמי פלגות הלילה המיוחדות במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך לימודיו היה פעיל בתנועת הצופים ובגדנ"ע, שם אף עבר הכשרת מפקד. בתקופה שלאחר סיום לימודי התיכון שלו ולפני גיוסו לצבא, הספיק אורי ללמוד לימודי כלכלה למשך כשנה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל במסגרת העתודה האקדמית.
באוגוסט 1970 הפסיק את לימודיו והתגייס לחיל השריון שם עבר מסלול טנקיסט בתור תותחן בטנק השוט, מעט לאחר מכן נשלח לקורס מפקדי טנקים ולאחר מכן גם לקורס קצינים. לאחר שהצטיין במהלך הקורס, הוצב אורי כמפקד מחלקה וסגן קצין מבצעים בגדוד 74 של חטיבה 188, לאחר מכן הועלה לדרגת סגן ושימש קצין מבצעים באותו הגדוד, הוא נחשב על ידי מפקדיו "קצין לדוגמה, מוכשר במיוחד, יעיל בכל מצב, מסור, שקדן, המבצע תפקידו בהצטיינות". לאחר תקופה זו נשלח לקורס מפקדי פלוגות של חיל השריון, שאף אותו עבר בהצטיינות. סמוך לראש השנה תשל"ד (1973) מונה למפקד פלוגה ז', גדוד 74, חטיבה 188, והחליף בתפקידו את צביקה גרינגולד שהיה מפקד הפלוגה לפניו.
מלחמת יום הכיפורים
לקראת השעה 15:00 שלושה טורי שריון סוריים נכנסו לטווח של כקילומטר ושלושת הטנקים יחד עם אחרים בגזרה ניסו לעצור את התקדמותם, אך בשלב זה כוחות חי"ר ראשונים הגיעו כבר למרגלות המוצב. כשעה מאוחר יותר דיווח המוצב שכוחות סורים מגיעים מכיוון דרום והטנקים באזור התכנסו לכיוון המוצב כדי להגן עליו, כשהם מבינים שהאזור מדרום למוצב הוא כנראה יעד הפריצה המועדף של הכוחות הסורים. אורי נשלח אף הוא כשהוא חשוף לאש לעמדה חדשה הפונה דרומה. תוך כדי הנסיעה נתקל בכוח טנקים סורי הממוקם בעמדה אליו נסע והחל לנהל איתו אש. בשלב זה, כשהם בעמדה חשופה אל מול פלוגת טנקים, נפגע הטנק של אוברלנדר אשר נהרג יחד עם איש צוות נוסף. מספר דקות לאחר מכן נפגע ונהרג גם אורי כאשר פלג גופו העליון חשוף מחוץ לפתח הצריח. התותחן אשר פרץ תפס פיקוד והמשיך לנהל אש מעמדת מפקדו ההרוג. מספר רגעים לאחר מכן נפגע גם הטנק שלהם ושלושת אנשי צוותו של אורי רצו לכיוון המוצב למחסה ובהמשך פונו לכיוון חושניה.
ציטוט מתיאור המעשה בתעודת העיטור:
פרס לואיג'י נפוליטנו
פרס לואיג'י נפוליטנו (אנגלית: The Luigi G. Napolitano Award) הוא פרס שנתי המוענק על ידי הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה, לחוקר צעיר מתחת לגיל 30, עבור מאמר בולט שהוצג בכנס השנתי לאסטרונאוטיקה המאורגן על ידי הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה. הפרס כולל תעודה, מדליה ומענק כספי.
הפרס קרוי על שם חלוץ תחום החלל באיטליה, לואיג'י נפוליטנו.
יאן סוורטס
יאן סוורטס (בהולנדית: Jan Swerts; 25 בדצמבר 1820 – 11 באוגוסט 1879) היה צייר בלגי של נושאים היסטוריים ודיוקנאות שעבד במשימות רבות במימון ציבורי. הוא מילא תפקיד מרכזי בהחדרת הציור ההיסטורי הרומנטי הגרמני לבלגיה. הפרסקו שלו באמצעות צבע שמן בישר על תחיית סגנון מרובנס והבארוק הפלמי בשילוב עם ריאליזם היסטורי ופסיכולוגי.
ביוגרפיה
יאן סוורטס היה תלמידו של צייר ההיסטוריה המוביל של אנטוורפן, ניקז דה קייזר, באקדמיה לאמנויות יפות באנטוורפן. למד שם עם גודפריד גופנס, תלמיד נוסף של דה קייזר, שהפך לחברו הקרוב. שני החברים ביקרו יחד בפריז בשנת 1848, שם ראו ציורים של ויקטור אורסל, חסידו הצרפתי של יוהאן פרידריך אורבק. אוברבק היה הצייר המוביל של התנועת הנצרתיים הרומנטית הגרמנית, שמטרתה להחיות את היושר והרוחניות באמנות הנוצרית. סוורטס וגופנס התרשמו מסגנון הציור הזה, עד שהחליטו להמשיך לגרמניה שם ביקרו בציורי הקיר שציירו אנשי התנועה.
משימות ראשונות
בשנה 1853 הוזמנו שני האמנים הצעירים לספק את הקישוט ל-"כנסיית גבירתנו לסיוע לנוצרים" בסנט-ניקולאס, אשר נבנתה בתחילת שנות ה-40. היוזמה באה מחבר פרלמנט ופוליטיקאי מקומי ומומנה בתחילה על ידי קהילת המאמינים המקומית. כאשר אזלו הכספים, המדינה הבלגית סיפקה קצבה שנתית של 1,500 פרנק בשנים 1856 עד 1861. הכספים היו חלק מתוכנית של ממשלת בלגיה לפיתוח אמנות מונומנטלית בבלגיה, שכן היא נחשבה מועילה בקידום הלאומיות ותחייתה של האמנויות במדינה הבלגית הצעירה.
שני האמנים היו הראשונים שקיבלו עמלה רשמית עבור פרויקט מונומנטלי חילוני כאשר ממשלת העיר אנטוורפן ביקשה מהם לצייר את קירות הבורסה העתיקה של אנטוורפן ששוחזרה עם תיאורים של עברה המסחרי המפואר של אנטוורפן. הם נעזרו בשני תלמידי האקדמיה באנטוורפן, הגרמני אוטו שוורדבורת' ופלורנטינוס קלאס מאנטוורפן. עבודות אלו נהרסו בשריפה לפני שהבניין היה אמור להיפתח מחדש באופן רשמי.
קידום אמנות מונומנטלית
סוורטס וגופנס קיבלו כספים ממשלת בלגיה כדי להשתתף בתערוכה גדולה של אמנות גרמנית שהתקיימה במינכן ב-1858 עם בקשה לדווח בחזרה. הדו"ח שלהם הגיע למסקנה שיש לתמוך באמנות מונומנטלית מכיוון שהיא קשורה לדת ולמדע, ולכן היא אמנות לאומית. הם גם פרסמו ספר זיכרונות על מסעם לגרמניה.
ב-1859 ארגנו סוורטס וגופנס בבריסל ובאנטוורפן תערוכה של מאסטרים גרמניים, שהייתה לה השפעה חשובה על התפתחות האמנות המונומנטלית בבלגיה. בזמן שהם עדיין עבדו על ציורי הקיר ב״כנסיית גבירתנו לסיוע לנוצרים״. הם התחילו לצייר ציור קיר בכנסיית סיינט ג׳ורג׳ באנטוורפן. זו הייתה העבודה הגדולה ביותר שהם ביצעו, והם עבדו על הפרויקט מ-1859 עד 1871. התמיכה של ממשלת בלגיה באמנות מונומנטלית הלכה ודעכה שכן היא לא נחשבה מספיק במסורת הפלמית עם צבעיה העזים ותנועתה.
האמנות המונומנטלית שיצרו יאן סוורטס וגופנס הייתה בעלת השפעה רבה באותה תקופה ותרמה להפצת רעיונות אסכולה הנצרתיים בבלגיה ומחוצה לה. עבודתם נחשבת כמציגה את החוזקות והחולשות של אסכולת ציור זו. שני האמנים גם מילאו תפקיד כיועצים בשיטות לשיקום אמנות ימי הביניים בבלגיה.
פראג ומוות
כשהמשימות הממשלתיות הבלגיות הופסקו, קיבל סוורטס את תפקיד המנהל של האקדמיה לאמנויות יפות בפראג בשנת 1874. הוא התקבל בהתלהבות. תלמידיו בפראג כללו את וויטק ברטונק, פליקס ינוויין, מיקולש אלס, ופרנטישק ז'נישק.
הוא עבר טרגדיה אישית כאשר בנו ואשתו מתו.
הוא חלה כשעבד על ציורי קיר בקפלת סנט אן בפראג, ומת ב-11 באוגוסט 1879 במרינבאד, לשם עבר לריפוי.
יריד ההבלים (סדרה, 1967)
יריד ההבלים (באנגלית: Vanity Fair) היא סדרת טלוויזיה של ה-BBC משנת 1967. עיבוד לרומן באותו שם מאת ויליאם מייקפיס תאקרי. סוזן המפשייר כיכבה בתפקיד בקי שארפ, תפקיד עליו זכתה ב-1973 בפרס אמי. ב-1972 שודרה הסדרה בארצות הברית בערוץ PBS במסגרת "מסטרפיס תיאטר".
ה-BBC הפיקו עיבוד נוסף לרומן בשנת 1978 ועיבוד שלישי ב-1998.
פרסים
סוזן המפשייר זכתה ב-1973 בפרס אמי לשחקנית בתפקיד ראשי בדרמה/קומדיה.
Hurts Like Hell (שיר של מדיסון ביר)
Hurts Like Hell (בעברית: כואב כמו הגיהנום) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדיסון ביר, בהשתתפות הראפר האמריקאי אופסט מהרכב ההיפ הופ מיגוס. השיר יצא לאור באמצעות חברת התקליטים פירסט אקסס אנטרטיינמנט, ב-9 בנובמבר 2018, בפורמטים של הורדה דיגיטלית והזרמת מוזיקה. השיר נכתב על ידי ביר, אופסט, צ'ארלי XCX, ג'ייסון פבורת', ג'ורג' אסטסיו, ג'ון שייב ומייקל סבאת' והופק על ידי האיש הנעלם וסבאת'. הוא נועד במקור להיות הסינגל המוביל מאלבום האולפן הראשון של ביר, דבר שלבסוף לא קרה.
רקע וכתיבה
"Hurts Like Hell" יצא לאחר שמיני-אלבום הבכורה של ביר, As She Pleases (2018), יצא. על השיר אמרה ביר: "ההפקה של "Hurts Like Hell" מרגישה לי ממש חדשה. יש לה אווירה וקצב כמו שלא שמעתי בעבר. אני אוהבת את צ'ארלי XCX, אז העבודה לצידה הייתה מעוררת השראה בעיניי".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-215 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-14 בנובמבר 2018, חמישה ימים לאחר יציאתו של "Hurts Like Hell" כסינגל. הוא הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של מדיסון ביר ובוסס על נקמה. מייק ואס מ-Idolator כינה את הקליפ כ"מעוות להפליא". מעבר לכך, הוא זכה להצלחה נאה ברחבי העולם כמו גם לביקורות חיוביות.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-35 מיליון צפיות.
את לי לילה (סרט)
את לי לילה הוא סרט מסוגת דרמה ישראלית בכיכובן של לירון בן-שלוש ודאנה איבגי. בוים על ידי אסף קורמן ונכתב על ידי לירון בן-שלוש ויצא למסכים ב-3 בספטמבר 2014. נתמך על ידי קרן גשר לקולנוע רב תרבותי. עלילת הסרט מתרחשת בחיפה ובמרכזה גיבורת הסרט אשר מנסה להתמודד עם גידול אחותה הסובלת ממוגבלות שכלית התפתחותית והניסיון לתמרן בין גידול האחות לבין רומן אשר מתפתח לה במקביל עם מורה להתעמלות בבית הספר שבו היא עובדת.
הסרט זכה לרוב בביקורות חיוביות ונחשב לקשה לצפייה. איבגי זכתה לביקורות משבחות על הופעתה בסרט, עליו קיבלה את פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. הסרט זכה בפרס קרן תרבות חיפה לסרט ישראלי עלילתי במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
עלילה
הסרט מספר על קשר בין שתי אחיות, שהצעירה בהן, גבי (דאנה איבגי) היא בעלת מוגבלות שכלית התפתחותית, והגדולה, חלי (לירון בן שלוש), מקדישה את חייה לטיפול בה, עד שהיא נאלצת להפסיק לעשות זאת והאיזון בחייה מופר.
הקרנות בבתי קולנוע בארץ
על פי ספר הקולנוע הישראלי צפו בסרט זה 59,472 צופים בבתי הקולנוע ברחבי הארץ.
קישורים חיצוניים
ביקורות
ג'יימס וילסון קרמייקל
ביוגרפיה
קרמייקל נולד בניוקאסל על הטיין, נורת'מברלנד, ב-9 ביוני 1800, בנו של ויליאם קרמייקל, נגר בספינה. הוא יצא לים בגיל צעיר, ובילה שלוש שנים על סיפונה של ספינה ששטה בין נמלים בספרד ופורטוגל. בשובו, למד בחברת בניית ספינות. לאחר שסיים את לימודיו, הוא הקדיש את כל זמנו הפנוי לאמנות, ובסופו של דבר ויתר על עסקי הנגרות, ופירנס את עצמו כאמן רישום וצייר מיניאטורות.
הציור ההיסטורי הראשון שלו שמשך תשומת לב ציבורית היה "הקרב בין השנון לצ'ספיק", שנמכר תמורת 13.65 פאונד. לאחר מכן הוא צייר את ה"הפצצה של אלג'יר" עבור בית טריניטי, ניוקאסל, עבורו קיבל 40 גינאה הציור עדיין נמצא בבית טריניטי, יחד עם ציור הניצולים ההרואיים מהאוניה "Excellent" בקרב על קייפ סנט. וינסנט, צייר בשיתוף עם ג'ורג' באלמר.
שמו מופיע לראשונה כמציג ב-1838, כאשר תרם ציור שמן, של מפרץ נאפולי, לחברה המלכותית של אמנים בריטים (RBA). הוא הציג גם ציורי שמן וגם צבעי מים באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA).
הוא חי בניוקאסל עד 1845 בערך, אז עבר ללונדון, שם כבר היה ידוע כצייר ימי מיומן. בשנת 1855, במהלך מלחמת קרים הוא נשלח לאזור הבלטי לצייר רישומים עבור העיתון אילוסטרייט לונדון ניוז. הציור שלו על "הפצצת סואומנלינה", שהוא היה עד לה במהלך משימה זו, הוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות ונמצא באוסף המוזיאון הימי הלאומי (NMM).
מאוחר יותר הוא עבר לסקרבורו, שם נפטר ב-1868.
בתו אנני נישאה לוויליאם לוסון תומאס בנו של מתווך ספינות ואמן מצליח, אשר, נסער מהיחס לאמנים בעיתונות, הקים ב-1869 את העיתון "גראפיק" שהייתה לו השפעה עצומה בעולם האמנות.
YouTube Kids
YouTube Kids היא אפליקציית וידאו שפותחה על ידי יוטיוב. האפליקציה מספקת גרסה של השירות שמכוונת לילדים, עם בחירות של תוכן, תכונות של בקרת הורים וסינון של סרטונים הנחשבים כבלתי הולמים עבור ילדים מגיל 12 ומטה.
האפליקציה פורסמה לראשונה ב־23 בפברואר 2015 כאפליקציה סלולרית לאנדרואיד ו-iOS, מאז שוחררה האפליקציה עבור טלוויזיות חכמות של LG, סמסונג וסוני, כמו גם עבור Android TV. החל מספטמבר 2019 האפליקציה זמינה ב-83 מדינות, כולל גם הונג קונג ומקאו יוטיוב השיקה גרסה מקוונת של YouTube Kids ב־30 באוגוסט 2019.
YouTube Kids התמודדו עם ביקורת מצד קבוצות סנגור, ובמיוחד קמפיין לילדות ללא מסחר, בגלל חששות הנוגעים לשימוש באפליקציה בפרסום מסחרי, וכן הצעות אלגוריתמיות לסרטונים העשויים להיות בלתי הולמים עבור קהל היעד של האפליקציה. האפליקציה נקשרה גם למחלוקת "Elsagate" סביב סרטונים מטרידים או אלימים המתארים דמויות מזכייניות התקשורת של הילדים. ביקורת על הסרטונים הובילה את יוטיוב להודיע כי תנקוט בפעולות מחמירות יותר כדי לסנן ולסנן סרטונים כאלה כאשר ידווחו על ידי הקהילה, ולמנוע את נגישותם מתוך אפליקציית YouTube Kids.
ב-20 באוקטובר 2020 הושק השירות בישראל.
תוכן
האפליקציה מחולקת לארבע קטגוריות תוכן: "מומלץ", "מופעים", "מוזיקה" ו"למידה". בקטגוריות מוצגות בחירות מאורגנות של תוכן מערוצים שנחשבים מתאימים לילדים.
באוגוסט 2016 עודכנה האפליקציה לתמיכה בשירות המנויים YouTube Red, המאפשר השמעה ללא מודעות, הפעלת רקע והפעלה לא מקוונת למנויים. בפברואר 2017, YouTube החלה להציג סדרות מקוריות ומובחרות שמכוונות במיוחד כלפי YouTube ילדים, כולל DanTDM יוצר סצנה גדולה, Ninja Ninja: Frenzy Force, Hyperlinked ו-Kings of Atlantis. YouTube הציגה גם קמפיינים לסנגור באמצעות רשימות השמעה מיוחדות המוצגות ב-YouTube לילדים, כולל "#ReadAlong" (סדרת סרטונים, הכוללת בעיקר טיפוגרפיה קינטית) לקידום אוריינות, "#TodayILearned" (שהוצג רשימת השמעה של STEM מוכוונת) תוכניות וסרטונים), ו"פוך את זה לבריא, עשה את זה כיף "(שיתוף פעולה עם מארק ופאו גאסול לקידום חיים בריאים ואורח חיים פעיל לילדים).
בנובמבר 2017 עודכנה האפליקציה כדי להוסיף מצבי ממשק משתמש נוספים המיועדים לקבוצות גיל שונות, החל מהממשק הפשוט הקיים (המיועד לילדים צעירים יותר), לממשק צפוף יותר המיועד לילדים גדולים יותר.
בספטמבר 2018 הוסיפה יוטיוב אפשרויות חדשות לקבוצת הגיל הנוגעות לתכנים המוצעים באפליקציה, "צעיר יותר" ו"ישן יותר". "צעיר יותר" שומר על תמהיל התוכן הקיים שהוצע לפני כן, ו-"ישן יותר" מוסיף עוד תוכן מז'אנרים אחרים, כמו טבע, משחק ומוזיקה. באוגוסט 2019 חולקה ההגדרה "צעיר יותר" כדי להוסיף קבוצת "גן ילדים" חדשה, תוך התמקדות ב"יצירתיות, משחקיות, למידה וחקירה".
בקרת הורים
אפליקציית YouTube לילדים כוללת הגדרות של בקרת הורים המאפשרות להורים לקבוע מגבלות זמן, ולהגביל את הגישה למשתמשים לכלי החיפוש. הורים יכולים להשתמש בקוד סיסמה או בחשבון Google שלהם כדי להגן על הגדרות אלה ולהגדיר פרופילים למשתמשים מרובים כדי להתאים את החוויות שלהם.
פרסום
קמפיין ילדות ללא מסחר (CCFC) והמרכז לדמוקרטיה דיגיטלית (CDD) הביעו שניהם דאגה מהשימוש בפרסום באפליקציית YouTube לילדים וטענו שילדים לא יוכלו להבדיל בין המודעות לתוכן. בהמשך הוסיפה האפליקציה סימונים ברורים המפרידים בין פרסום לתוכן.
סינון בעיות
אפליקציית YouTube Kids נאלצה להתמודד עם ביקורות רבה על הנגשתם של סרטונים שאינם הולמים את קהל היעד שלה. CCFC הגיש תלונה של FTC ב- YouTube Kids זמן קצר לאחר יציאתו לציון, תוך שהוא מביא דוגמאות לסרטונים לא הולמים שהיו נגישים דרך כלי החיפוש של האפליקציה (כמו אלו שקשורים ליין בבדיקתם), והדף המומלץ בסופו של דבר משתמש בהיסטוריית החיפוש למצב כזה. סרטונים. יוטיוב הגן על הביקורת וקבע כי היא פותחה בהתייעצות עם קבוצות סנגור אחרות, וכי החברה פתוחה לפידבק על פעולת האפליקציה. מחלוקת גדולה יותר ביוטיוב המכונה " Elsagate " נקשרה גם היא לאפליקציה, והיא התייחסה לערוצים המפרסמים סרטונים המציגים דמויות מזכיינות פופולריים (במיוחד, בין השאר, לשבור את הקרח, מפרץ ההרפתקאות פפה פיג, וספיידרמן), אך עם נושאים ותכנים מטרידים, מרמזים מינית, אלימים או לא הולמים בדרך אחרת.
ראש התוכן הגלובלי של YouTube ביוטיוב, מליק דוקארד הודה כי "הפיכת האפליקציה למשפחתית היא החשובה ביותר עבורנו", אך הודה כי השירות לא אוצר כל הזמן, וכי להורים הייתה האחריות להשתמש בהורה של האפליקציה. פקדים כדי לשלוט על אופן השימוש בהם על ידי ילדיהם (כולל השבתת הגישה לכלי החיפוש). ג'וש גולין, מנהל קמפיין לילדות חופשית מסחרית, טען כי אלגוריתמים אוטומטיים אינם מספיקים כדי לקבוע אם סרטון הולם מתאים לגיל, וכי התהליך דורש אוצרות ידניים. הוא הוסיף כי "המודל של יוטיוב יצר משהו שהוא כל כך עצום, אבל יש 400 שעות של תוכן שמועלים בכל דקה. זה פשוט גדול מדי. אנשים מעלים את הנושאים האלה במשך שנים."
בנובמבר 2017 הודיעה יוטיוב כי תנקוט בצעדים נוספים לבדיקה וסינון של סרטונים המדווחים על ידי משתמשים כמכילים תוכן בלתי הולם, כולל שימוש מחמיר יותר במערכת הסינון והגבלת הגיל שלה כדי למנוע סרטונים כאלה להופיע באפליקציה וביוטיוב. בעדכון לאפליקציית YouTube לילדים באותו החודש, התווסף כתב ויתור בולט יותר לתהליך ההגדרה הראשון שלו, בו נכתב כי השירות אינו יכול להבטיח את נאותותם של סרטונים שלא אוצרו ידנית, והודיע להורים על אמצעי דיווח. ולחסום סרטונים שהם לא מוצאים מתאימים.
אפשרויות אלה התרחבו עוד יותר בשנת 2018, עם תוספת של אופציה להגבלת המשתמשים לערוצים והמלצות שנבדקו על ידי בני אדם, וכן מערכת רישום ידנית להלבנה.
מיגל דה לה בסטיד
מיגל דה לה בסטיד (בספרדית:Miguel de la Bastide נולד בנובמבר 1962, סן פרננדו הוא גיטריסט, ומלחין שנולד בטרינידד ופועל בארצות הברית וקנדה.
ביוגרפיה
מיגל דה לה בסטיד נולד בסן פרננדו שבטרינידד. כבר בגיל צעיר הוא התחיל לנגן גיטרה, בגיל 18 הוא עבר לקנדה והתיישב בטורונטו. בהיותו בקנדה הוא למד נגינה והלחנה והמשיך בספרד בה למד ב-Amor de Dios – Centro de Flamenco y Danza Española במדריד
בשנת 2007 מיגל דה לה בסטיד היה חלק מצוות International Guitar Night בסדרת הופעות ברחבי אמריקה הצפונית. בעקבות ההופעות הוקלט אלבום נוסף בה השתתף ד'גארי, קליב קרול ובריאן גור. בשנת 2008 הם המשיכו בהופעות בבריטניה.
בשנים 2003–2005 מיגל דה לה בסטיד היה חלק מסגל בקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בטורונטו. בהמשך הוא פתח בית ספר לגיטרה ופלמנקו בטורונטו.
פלסיוטילוזאורוס
פלסיוטילוזאורוס (שם מדעי: Plesiotylosaurus; משמעות השם: "קרוב לטילוזאורוס") הוא סוג של זוחל ימי ממשפחת המוזאזאוריים, שחי בסוף הקרטיקון לפני 70 עד 69 מיליון שנה מזמננו. הוא ידוע משלדים שנמצאו בבתרונות של תצורת מורנו בקליפורניה. ב-1942 תיאר אותו החוקר צ'ארלס לואיס קאמפ.
אומנם פלסיוטילוזאורוס היה דומה לטילוזאורוס, אך לא קרוב אליו. הוא היה דומה יותר למוסזאורים, כמומוזאזאורוס והפרוגנתודון, והיה להם מבנה גולגולת דומה. הגולגולת הייתה גלילית, ולה חוטם שרירי דמוי-טורפדו ששימש לתנועה במהירות במים. ממצאי המוסזאור הכילו כמעט 90% מהגולגולת והלסתות שאורכם קרוב ל-90 סנטימטרים. אורך הזוחל כולו עלה על 6.5 מטרים, גדול מתנין ים מודרני.
לפלסיוטילוזאורוס היו לסתות גדולות ובהן שיניים מעוקלות שפנו אחורה ונתנו כוח נשיכה מוגבר. שרירי הלסת היו מחוברים לאחורי הגולגולת. מבנה זה דמה ללסתות הפרוגנתודון ונתן עוצמת נשיכה חזקה ביותר, שאיפשרה למוסזאור להתגבר אפילו על טרף גדול או משוריין כמו צבי ים. המוסזאור היה טורף-על שצד כל יצור ימי בגודלו או פחות ממנו.
עקב גודלו הוא כנראה חי במים רדודים יחסית, כדי להימנע מטריפה בידי מוסזאורים גדולים יותר או כרישי ענק.
ספר נשים (סרט)
סַפָּר נשים היא קומדיה של טעויות מז'אנר סרטי הבורקס מבית היוצר של זאב רווח.
ויקטור הוא עובד ניקיון ואב לשבעה ילדים. אחיו התאום, מישל, הוא סַפָּר נשים מדופלם והומוסקסואל. האחים לא דיברו ביניהם שנים רבות, אולם כאשר ויקטור מסתבך בגנבת גדולה של כסף ממקום עבודתו, הוא פונה לאחיו, והם מתחלפים בתפקידים, כדי להטעות את המשטרה.
מכאן והלאה מתחילה התסבוכת כאשר מנהליו של ויקטור מעוניינים להסתיר את הגנבה, משום שמדובר בכסף לא חוקי, ואילו החוקר (גבי עמרני) מתעקש לחקור את המקרה לעומקו. יעקב שוקרון נולד ב14 לינואר 1973 היה לוחם שייטת 13 יוצא 8200 יעקב נחשב לשחקן הרשאי של הסרט במילים ׳׳ תודה מישל’׳
חברת אהבת שלום
חברת אהבת שלום היא רשת מוסדות הכוללת כוללי אברכים, בית דין ובית הוראה, מפעל הוצאה לאור, פעילויות קירוב ועוד. הוקמה על ידי הרב יעקב משה הלל.
הקמה ורקע
חברת אהבת שלום, הוקמה בתחילת שנות ה-70, על ידי הרב הלל, העומד בראשה עד היום. החברה נקראה על שמה של חברת המקובלים אהבת שלום שהקים הרב שלום שרעבי במאה ה-18.
בראשית דרכה עמד בראשה גם הרב דוד בצרי, ובמהלך שנות ה-80 פרש והקים את ישיבת השלום, גם היא בירושלים.
חברת אהבת שלום משתייכת לציבור החרדים ספרדים, עם צביון ישיבתי. מקים המוסדות הרב יעקב הלל היה גם ממקימי ארגון מרביצי תורה בשעתו, ודעותיו נחשבות לקרובות יותר לעולם הליטאי. עמדתו השפיעה על חברת אהבת שלום כולה.
רשת הכוללים ובתי המדרש
חברת אהבת שלום מנהלת רשת כוללים שבה לומדים כשמונה מאות אברכים, רובם בירושלים. רוב האברכים מרוכזים בשלושת בתי מדרש של ישיבת אהבת שלום, בשכונת גאולה סמוך לכיכר השבת.
רשת כוללי הערב של אהבת שלום נקראת 'אליבא דהלכתא'. אברכי הכולל עורכים וכותבים את תוכני ירחון "אליבא דהלכתא" לבירורי הלכה ומשפט, שהחל לצאת על ידי מכון אהבת שלום החל מחודש טבת ה'תשס"ו ועד היום.
מדי שנה נערך במוצאי שמחת תורה אירוע המוני של הקפות שניות בליווי תזמורת. האירוע נערך בבית המדרש המרכזי של אהבת שלום ומתמשך לאורך כל הלילה עד לשעות הבוקר, בהשתתפות אלפים. אופיו הייחודי של האירוע מעורר מדי שנה עניין ציבורי משמעותי, וסיקורים בכלי התקשורת השונים.
בית דין ובית הוראה
חברת אהבת שלום מפעילה החל משנת ה'תשמ"ז גם בית דין ובית הוראה בירושלים. כאב בית הדין וכראש בית ההוראה משמש הרב נפתלי נוסבוים . בית הדין מנוהל על ידי הרב יהודה הלל. במסגרת זו יצאו לאור סדרת ספרי השו"ת 'בית ההוראה' העוסקים בעניינים אקטואליים.
מכון אהבת שלום
חברת אהבת שלום מפעילה את מכון אהבת שלום - יד שמואל פרנקו, מכון להוצאת כתבי יד וחיבורים, אשר הוציא לאור מאות ספרים וכתבי יד של רבותינו הראשונים והאחרונים, וכן ספרים של מחברים בני דורנו, ביניהם עשרות ספרים של ראש המערכת - הרב יעקב הלל עצמו. בין השנים תשמ"ה-תשע"ג הוציא המכון כתב העת התורני מקבציאל.
שלום לעם
שלום לעם הוא ארגון להפצת יהדות הפועל בישראל מאז שנת תשס"ד (2004), בנשיאות הרב יעקב משה הלל ובניהול בנו, הרב חיים הלל. הארגון מהווה חלק ממוסדות חברת אהבת שלום, ומפעיל את הישיבה הקטנה 'אהבת תורה', וכן מחנות קיץ, שבתות אירוח, כנסים, הרצאות וערבי גיבוש.
ארגון שלום לעם מוציא לאור עלון שבועי פופולרי, המופץ באלפי עותקים בבתי כנסת בישראל.
ישיבת עץ החיים
ישיבת עץ החיים היא ישיבה המיועדת לבעלי תשובה וליהודים תושבי צרפת, טורקיה, איטליה ועוד. הוקמה בשנת ה'תשס"ז (2007). בראש הישיבה עומד הרב יוסף הלל, בנו של הרב יעקב משה.
תלמוד תורה "חניכי הישיבות אהבת שלום"
בשנת ה'תשע"ח הקים הרב חיים הלל את תלמוד התורה "חניכי הישיבות אהבת שלום" לבני אברכים חרדים-ספרדים בשכונת נווה יעקב, בנשיאות אביו הרב יעקב משה. ההקמה וכן הרישום הראשוני לתלמוד התורה התבצעו בסיוע איגוד עמלי התורה.
דוקה אומרוב
דוֹקוּ (דוקה) חמטוביץ' אוּמַרוֹב (בצ'צ'נית: Iумар КIант Доккa, ברוסית: Доку Хаматович Умаров; מכונה גם: "דוקה אבו אוסמן", 13 באפריל 1964 - 7 בספטמבר 2013) היה טרוריסט מוסלמי ממוצא צ'צ'ני, ממנהיגי התנועה הבדלנית הצ'צ'נית. אומרוב קיבל אחריות על מספר פעולות טרור נגד אזרחים רוסים וזכה בתקשורת הרוסית לכנוי "בן לאדן של רוסיה". היה מבוקש ברוסיה בעבור רצח חטיפה ובגידה.
ב-3 בפברואר 2012, הורה לנתיניו בווידאו שהופץ ברשת, לעצור את האלימות כנגד מטרות אזרחיות רוסיות, אך השאיר את אלו הצבאיות כמטרות לגיטימיות. הוא הכריז על עצמו כנשיא הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה, ולאחר מכן כאמיר האמירות של הקווקז, שתיהן ישויות שלא זכו להכרה. הוא קיבל אחריות על הפיגוע ברכבת התחתית של מוסקבה במרץ 2010 שבו נהרגו 39 אנשים. וכן על הפיגוע בנמל התעופה דומודדובו ב-2011, בו נהרגו 36 אנשים ונפצעו מאות.
ב-18 במרץ 2014 דווח באתר המקושר לאמירות של הקווקז כי אומרוב לא בין החיים, והוא הוחלף על ידי עלי אבו מוחמד. מאוחר יותר התברר כי אומרוב הורעל ב-6 באוגוסט 2013, ומת ב-7 בספטמבר 2013.
קורות חייו
אומרוב נולד לחמד אומרוב מהטאיף מלקוי (אותו שבט של ערבי בראייב ושר החוץ הצ'צ'ני לשעבר איליאס אחמאדוב), באפריל 1964 בכפר קטן ליד חרסנוי שבנפת שטויסקי בדרום צ'צ'ניה. הוא סיים את לימודיו בפקולטה לבניין במכון אויל בבירת צ'צ'ניה גרוזני, עם תעודה של מהנדס בניין.
כאשר פרצה מלחמת צ'צ'ניה הראשונה הוא חזר לצ'צ'ניה. במהלך המלחמה גדלה יחידתו מפלוגה לגדוד והוענק לו העיטור גיבור האומה על ידי הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה. לאחר חתימת הסכם סחב-יורט שסיים את המלחמה ב-1996, והיבחרו של אסלאן מסחאדוב לנשיא צ'צ'ניה בינואר 1997, מונה אומרוב לראש מועצת הביטחון של צ'צ'ניה. ב-1999 הוא הואשם בחטיפתו של גנאדי שפיגון, שליחה של רוסיה לצ'צ'ניה.
הריגתו
ב-18 בדצמבר 2013, במסיבת עיתונאים שנערכה במוסקבה, הודיע ראש רפובליקת צ'צ'ניה רמזאן קדירוב כי אומרוב כבר מת: "על פי המידע שלנו, דוקה אומרוב כבר מזמן מת. אנחנו רק מחפשים גופה. מי שימצא את הגופה יהפוך ללוחם גדול".
ב-16 בינואר 2014 קדירוב הצהיר כי על פי המידע שלו, אומרוב נהרג בתחילת ינואר כתוצאה ממבצע מיוחד של שירותי הביטחון הרוסיים; כתמיכה בדבריו התייחס קדירוב להקלטה של משא ומתן בין שליחי החמושים הקווקזים שהביעו תנחומים בקשר למותו של אומרוב ודנו במועמדותו של יורש לתפקיד אמיר אמירות הקווקז. במקביל, השירותים החשאיים הרוסיים דיווחו שהם לא מאשרים את מותו של אומרוב.
המיליטנטים בצ'צ'ניה אישרו מראש את המידע על מותו של אומרוב ב-16 בינואר 2014 ולבסוף - ב-18 במרץ ; הם אמרו שאומרוב הורעל ממזון שנתרם מתושב אינגושטיה. כמנהיג אמירות קווקז, החליפו עלי קאבקוב (הידוע בשם עלי אבו מוחמד).
ב-8 באפריל הודיע ​​רשמית אלכסנדר בורטניקוב, ראש שירות הביטחון הפדרלי כי דוקה אומרוב נוטרל. ב-19 ביולי פרסם קדירוב תצלום של אומרוב המת ובאותו יום הופיע סרטון של קבורתו של אומרוב על ידי חמושים. בסרטון נראה תאריך מותו של אומרוב: 7 בספטמבר 2013.
ב-25 בספטמבר 2017 היו דיווחים על גילוי שרידי גופתו של אומרוב באינגושטיה. אתר הקבורה הוצג על ידי אדם שנעצר בשל השתתפות בלחימה לצד חמושים בסוריה. שירות הביטחון הפדרלי אישר רשמית את גילוי שרידי גופת אומרוב ב-27 בספטמבר, ובדיקה אישרה כי השרידים שנמצאו שייכים לאומרוב, וסיבת מותו הייתה הרעלה באמצעות רעל חזק, בפעולה של כוחות הביטחון הפדרליים.
משפחתו
אומרוב היה נשוי עם שישה ילדים, הצעיר שבהם נולד ב-2006. שניים מאחיו, איסה ומוסא, נהרגו בקרב. מאז 2003, רבים מבני משפחתו, נחטפו על ידי "חמושים בלתי מזוהים" (ככל הנראה כוחות השלטון) חלקם שוחררו מיד לאחר החטיפה וחלקם עדיין נעדרים וייתכן שנהרגו. מעט לאחר משבר בני הערובה בבסלאן, ב 2004, אשר במהלכו הוחזקו בני משפחתו כבני ערובה בחנקלה (יישוב למזרח גרוזני), הציע התובע הכללי של רוסיה, ולדימיר אוסטינוב, לקחת את בני משפחתם של מנהיגי המורדים כשיטת פעולה רשמית. ב-2005, נחטפו אשתו ובנו כמו גם אביו בן ה-74 ואחיו רוסלן, אשתו ובנו שוחררו לאחר זמן אך אביו ואחיו "נעלמו". בן דודו זורבאן אומרוב, ואחיינו רומן אטאייב נחטפו אף הם בתקרית מוקדמת יותר ומאז נעלמו עקבותיהם.
בוהן קלובה
בוהן קלובה (מכונה גם הלוקס וולגוס, באנגלית: Bunion או Hallux valgus) היא דפורמציה של המפרק המחבר בין הבוהן הגדולה לכף הרגל. הבוהן הגדולה לעיתים קרובות מתכופפת לכיוון האצבעות האחרות והמפרק הופך לאדום וכואב. הופעתן של יבלות היא בדרך כלל הדרגתית וסיבוכים עשויים לכלול דלקת באמתחת או דלקת פרקים. תסמינים אחרים עשויים לכלול גירוי בעור סביב הבוהן קלובה ושלפוחיות עשויות להיווצר בקלות רבה יותר באתר. כאב עלול להיות גרוע יותר בהליכה. הסיבה המדויקת לתופעה אינה ברורה. זה יכול להיות בגלל שילוב של גורמים פנימיים וחיצוניים. הגורמים למצב הרפואי כוללים נעילת נעליים צמודות מדי, נעליים עם עקבים גבוהים, היסטוריה משפחתית ודלקת מפרקים שגרונית. המכללה האמריקאית לכירורגי כף רגל וקרסול קובעת כי הנעלה רק מחמירה בעיה הנגרמת על ידי גנטיקה. תנועת סיבוב פנימית מוגזמת של כף הרגל גורמת ללחץ מוגבר על החלק הפנימי של הבוהן הגדולה שעלול לגרום לעיוות של מבני הקפסולה הפנימיים של המפרק, ובעקבות כך להגדיל את הסיכון להתפתחות חבלות. תופעה זו קיימת לעיתים קרובות בשילוב עם אצבעות פטישון.
אבחון של המצב מבוסס בדרך כלל על תסמינים ונתמך על ידי צילומי רנטגן. הטיפול השמרני כולל שינויים בהנעלה, שימוש בחומרים מרפדים, מנוחה, קרח ותרופות נגד כאבים כגון פרצטמול או תרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידים. טיפולים אלה מטפלים בסימפטומים אך אינם מתקנים את העיוות בפועל. אם אי הנוחות נמשכת והיא קשה או כאשר מתבקש תיקון אסתטי של העיוות, ייתכן שיהיה צורך בתיקון כירורגי על ידי כירורג אורתופדי או כירורג פודיאטרי. נשים סובלות מהתופעה לעיתים קרובות יותר מאשר גברים. בוהן קלובה משפיעה על כ-23% מהמבוגרים וגיל ההופעה הנפוץ הוא בין 20 ל-50 והמצב הופך גם לשכיח יותר עם הגיל. בוהן קלובה תוארה לראשונה בבירור בשנת 1870. מצב דומה של הבוהן הקטנה מכונה בוניונט.
יוהאן שניידר-אמאן
יוהאן ניקלאוס שניידר-אמאן (Johann Niklaus Schneider-Ammann; נולד ב-18 בפברואר 1952) הוא פוליטיקאי שווייצרי מהמפלגה הליברלית-רדיקלית, שכיהן במועצת הברית (הממשלה) של ארצו. בשנת 2016 כיהן גם כנשיא שווייץ.
ביוגרפיה
שניידר-אמאן נולד בקנטון ברן. למד הנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של ציריך וב-1983 השלים תואר שני במנהל עסקים בבית הספר לעסקים INSEAD בצרפת. מ-1990 ועד 2010 עמד בראש חברת ההנדסה המכנית של משפחתו. מ-1999 היה יושב ראש התאגיד Swissmem. היה גם סגן נשיא של ארגון economiesuisse.
ב-1999 נבחר שניידר-אמאן לחבר המועצה הלאומית, הבית התחתון של אספת הברית של שווייץ, אליה נבחר מחדש ב-2003 וב-2007.