cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דור פרץ
ונציה
ב-16 ביוני 2021 עזב פרץ את מכבי תל אביב וחתם בוונציה מהסרייה א', ליגת העל האיטלקית. את הופעת הבכורה ערך במסגרת הקופה איטליה ב-15 באוגוסט 2021 בתיקו 1–1 נגד פרוזינונה. ב-22 באוגוסט 2021 ערך הופעת בכורה בסרייה א' בהפסד קבוצתו 0–2 לנאפולי.
פרץ רשם 18 הופעות ובישול (בנוסף לשלוש הופעות ובישול נוסף בגביע האיטלקי) בסיום עונת 2021/2022 בסרייה א', בה שותף בפועל ב-575 דקות משחק בלבד. אולם עם סיומה הפך פרץ לשחקן חופשי, עקב ירידת קבוצתו האיטלקית ונציה לסרייה ב'. ב-5 ביולי 2022 הודיעה ונציה על התרת חוזהו של פרץ מהמועדון.
נבחרות ישראל
פרץ שיחק בכל גילאי נבחרות הנערים והנוער של ישראל, ולזכותו 8 הופעות ושער אחד במדי נבחרת הנוער עד גיל 19 של ישראל.
ב-7 ביוני 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21, במסגרת מוקדמות אליפות אירופה לנבחרות צעירות, והיה שותף לניצחון 4–0 על ליכטנשטיין. בטרם הסתיים הקמפיין עזב פרץ את הנבחרת הצעירה, לאחר שזומן לנבחרת ישראל הבוגרת, לקראת שני משחקיה האחרונים במוקדמות יורו 2016. ב-13 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, בהפסד החוץ 1–3 מול. לאחר מכן, חזר לשחק גם בנבחרת הצעירה, וב-6 באוקטובר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת הצעירה, בניצחון 4–0 על יוון. בסך הכל, לזכותו 10 הופעות ושער אחד במדי הנבחרת הצעירה.
ב-11 באוקטובר 2018 כבש פרץ את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת שהיה גם לשער הבכורה של נבחרת ישראל בעונת הביכורים של ליגת האומות של אופ"א, בניצחון הביתי 2–1 מול . במסגרת קמפיין מוקדמות מונדיאל 2022 כבש פרץ שלושה שערים, בסך הכל.
חיים אישיים
פרץ נולד וגדל בהוד השרון, לאביו כדורגלן העבר יעקב פרץ. אחיו הגדול הוא כדורגלן העבר ריף פרץ. פרץ הוא מסורתי.
לו גם דרכון פורטוגלי.
וייד ואן ניקרק
וייד ואן ניקרק (באפריקאנס: Wayde van Niekerk, נולד ב-15 ביולי 1992) הוא אצן דרום אפריקאי, האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים ברציפות אלוף העולם (בייג'ינג 2015 ולונדון 2017) ושיאן העולם הנוכחי (2020) בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה
ואן ניקרק נולד בקייפטאון. המאמנת שלו מאז שנת 2012 היא אנה סופיה בותה.
2010
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה במונקטון, קנדה בשנת 2010 סיים ואן ניקרק במקום רביעי בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.02 שניות, שתי מאיות השנייה איטי ממדליית ארד ובמקום 11 בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.32 שניות.
אלוף דרום אפריקה
באליפות דרום אפריקה באתלטיקה שנערכה בדרבן באפריל 2011 זכה ון ניקרק במדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 20.57 שניות.
2013
באליפות דרום אפריקה באתלטיקה שנערכה באפריל 2013 זכה ון ניקרק במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 45.99 שניות. בתחרות שנערכה באוסטרבה, צ'כיה ביוני אותה שנה הוא סיים שני בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 45.09 שניות, אחרי קיראני ג'יימס מגרנדה (44.49 שניות). באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן, רוסיה ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:06.19 דקות, אחרי רוסיה (3:03.70 דקות) וקנדה (3:05.26 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.39 שניות. חודש לאחר מכן, במוסקבה 2013 במוסקבה, רוסיה הוא סיים במקום 26 בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.37 שניות.
2014
במשחקי חבר העמים שנערכו בגלאזגו, סקוטלנד בסוף יולי 2014 זכה ואן ניקרק במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.68 שניות, אחרי קיראני ג'יימס שקבע שיא משחקים חדש של 44.24 שניות. שבועיים לאחר מכן, באליפות אפריקה שנערכה במרקש, מרוקו באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף, בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.00 שניות, אחרי אייזק מקוואלה מבוטסואנה שקבע שיא אליפות חדש של 44.23 שניות.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2015 זכה ואן ניקרק במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אפריקה חדש, מקום רביעי בכל הזמנים של 43.48 שניות, לפני האלוף היוצא לאשון מריט מארצות הברית שקבע שיא אישי חדש ומדורג שישי בכל הזמנים (43.65 שניות) וקיראני ג'יימס (43.78 שניות). הייתה זו התחרות הראשונה בהיסטוריה שבה שלושת המנצחים ירדו מ-44 שניות.
2016
בתחרות שנערכה ב-12 במרץ קבע ואן ניקרק בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 9.98 שניות ובכך היה לאתלט ה-107 ששבר את מחסום 10 שניות ולאדם הראשון בהיסטוריה ששבר את שלושת מחסומי ריצות הספרינט החשובים: 10 שניות ב-100 מטר, 20 שניות ב-200 מטר ו-44 שניות ב-400 מטר.
אלוף אולימפי ושיאן עולם
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה ואן ניקרק לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש של 43.03 שניות, שיפור לשיא העולם הוותיק בן ה-17 שנים של מייקל ג'ונסון מארצות הברית (43.18 שניות), לפני האלוף היוצא קיראני ג'יימס (43.76 שניות) ולאשון מריט (43.85 שניות).
2017
באליפות העולם שנערכה בלונדון, בריטניה באוגוסט 2017 זכה ואן ניקרק בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.98 שניות, לפני סטיבן גרדינר מבהאמה (44.41 שניות) ועבדאללה חרון מקטר (44.48 שניות) ומדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.11 שניות, אחרי רמיל גולייב מטורקיה (20.09 שניות) ולפני ג'רים ריצ'רדס מטרינידד וטובגו (20.11 שניות).
ב-31 באוקטובר באותה שנה, ואן ניקרק השתתף במשחק רוגבי לצדקה. במהלך המשחק הוא קרע את הרצועה הצולבת הקדמית בברך. הוא נותח ועבר טיפול לשקום הברך מיד לאחר הניתוח. בעקבות הפציעה הוא לא התחרה כלל בשנים 2018 ו-2019.
פביאנה מורר
פביאנה דה אלמיידה מורר (בפורטוגזית: Fabiana de Almeida Murer; נולדה ב-16 במרץ 1981) היא אתלטית ברזילאית, אלופת העולם בקפיצה במוט (טגו 2011). השיא שלה, 4.85 מטר, מדרג אותה כקופצת הרביעית בטיבה בכל הזמנים.
ביוגרפיה
מורר נולדה בקמפינאס. כילדה, החלה את דרכה הספורטיבית כמתעמלת, אך כשבגרה, הקשה עליה גובהה לבצע תרגילים בענף זה, ובעצת אביה, החלה להתאמן באתלטיקה. לצורך האימונים, עברה לסאו פאולו.
ב-1998 השתתפה לראשונה בתחרות בינלאומית, אליפות דרום אמריקה באתלטיקה לנוער שנערכה בקורדובה, וזכתה במדליית הזהב. באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה באותה שנה באנסי סיימה במקום ה-20.
בשנת 2000 הוכתרה בפעם השלישית ברציפות כאלופת דרום אמריקה לנוער, בתחרות שנערכה בסאו לאופולדו, וכן סיימה במקום העשירי באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסנטיאגו דה צ'ילה. ב-2001 סיימה במקום השישי באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שנערכה במנאוס. באותה שנה החלה ללמוד פיזיותרפיה, הקדישה פחות זמן לאימונים, ונעדרה מתחרויות בינלאומיות.
בשנת 2003 קפצה לראשונה לגובה של מעל 4 מטר, וקבעה שיא אישי חדש - 4.25 מטר. ב-2005 זכתה במדליית כסף באליפות דרום אמריקה שנערכה בסנטיאגו דה קאלי. לאחר מכן, שיפרה את שיאה, והעמידה אותו על 4.40 מטר. באליפות העולם שנערכה באותה שנה בהלסינקי השוותה את שיאה, אך התוצאה הספיקה לה רק למקום ה-15, והיא לא עלתה לגמר.
שנת 2006 סימנה את ראשית פריצתה בזירה העולמית. היא שיפרה בהדרגה את שיאה ל-4.55 מטר ול-4.66 מטר, והתברגה למקומות גבוהים בתחרויות במסגרת הסבב העולמי באתונה (מקום שני) ובשטוטגרט (מקום חמישי). בנוסף, הוכתרה לראשונה כאלופת דרום אמריקה, באליפות היבשת שנערכה בטולחה שבקולומביה.
ב-2007 הגנה על תוארה באליפות דרום אמריקה שנערכה בסאו פאולו, עם שיא אליפות חדש (4.50 מטר), וכן זכתה במדליית הזהב במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו, גם כאן עם שיא משחקים חדש (4.60 מטר). באליפות העולם שנערכה באותה שנה באוסקה סיימה במקום השישי.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה ב-2008 זכתה במדליית ארד, ואגב כך קבעה שיא דרום אמריקאי באולם - 4.70 מטר. ביוני אותה שנה שיפרה מורר את שיאה באופן משמעותי, והעמידה אותו על 4.80 מטר. היא הגיעה לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) כאחת המועמדות הבולטות לניצחון, ואולם בשלב הגמר נעלם המוט שלה, וחיפושיה אחריו הסיחו את דעתה והדבר פגע ביכולותיה. היא סיימה את התחרות במקום העשירי, בתוצאה 4.50 מטר בלבד. לאחר התחרות נמצא המוט יחד עם המוטות של הקופצות שלא העפילו לשלב הגמר, והמארגנים שלחו לה מכתב התנצלות.
באליפות דרום אמריקה שנערכה בלימה ב-2009 הגנה מורר על תוארה, וקבעה שיא אליפות חדש - 4.60 מטר. באליפות העולם שנערכה בברלין סיימה במקום החמישי.
בשנת 2010 זכתה במדליית הזהב באליפות העולם באולמות שנערכה בדוחה, הישג שאף אתלט ברזילאי לא הגיע אליו עד אז. בהמשך השנה, באליפות האיברו-אמריקאית באתלטיקה שנערכה בסן פרננדו שבספרד קבעה את שיאה - 4.85 מטר. באותה העת, רק שתי קופצות השיגו תוצאות גבוהות יותר, ילנה איסינבייבה וסווטלנה פאופנובה.
בשנת 2011 הוכתרה בפעם השלישית כאלופת דרום אמריקה, באליפות היבשת שנערכה בבואנוס איירס, עם שיא אליפות חדש, 4.70 מטר. באליפות העולם שנערכה באותה שנה בטגו רשמה את הישג השיא שלה, כשזכתה במדליית הזהב, תוך שהיא משווה את שיאה - 4.85 מטר. בדומה לאליפות העולם באולמות ב-2011, היה זה הישג ראשון מסוגו לאתלטיקה הברזילאית. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באותה שנה בגואדלחרה הסתפקה במדליית הכסף, בעוד שבמדליית הזהב זכתה הקובנית יאריסלי סילבה.
בדומה להופעתה האולימפית הראשונה, גם הופעתה באולימפיאדת לונדון (2012) הסתיימה בכישלון - היא סיימה במקום ה-15 בלבד, בתוצאה 4.50 מטר, ולא העפילה לשלב הגמר. ב-2013 איבדה את תוארה כאלופת העולם, וסיימה במקום החמישי באליפות העולם במוסקבה.
בשנת 2014 סיימה במקום הרביעי באליפות העולם באולמות שנערכה בסופוט, וזכתה במדליית הזהב במשחקי דרום אמריקה שנערכו בסנטיאגו דה צ'ילה.
חייה האישיים
מורר נשואה מאז 2010 למאמנה, אלסון מירנדה.
איתן פריבר
איתן פריבר (1 באפריל 1926 - 19 ביוני 2006) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
קורות חיים
נולד בטבריה לברוך ואידה פריבר וגדל בכפר סבא. דודו היה הפסל אהרון פריבר. הוא למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל ושירת בפלמ"ח. בשנים 1945–1947 למד במחזור הראשון של בית הספר הדרמטי של הבימה בניהולו של צבי פרידלנד ביחד עם שרגא פרידמן, שמואל סגל, מישה אשרוב, שושנה רביד ועוד. שיחק בתיאטרון הבימה (1947–1949), בקאמרי (1954–1959) והאהל (1958–1969). לאחר סגירת האהל שיחק בהפקות שונות. הוא השתלם בפריז בסדנת משחק מייסודו של ז'אן-לואי בארו ושיחק שם בהצגות בכיכובו ובביומו של בארו. היה חבר הוועד המנהל של איגוד אמני ישראל, ונציב תלונות הציבור של האיגוד (אמ"י).
ארבעטער פריינד
אַרְבֶּעטֶער פְרַיינְד, נכתב גם ארבייטער פריינד (ארבייטער פריינד – "חברו של הפועל") היה שבועון ביידיש שיצא לאור בלונדון והיה ביטאון השמאל הרדיקלי. הוא נוסד ב-1885 על ידי מוריס וינצ'בסקי.
אחרי ששאול ינובסקי היגר לארצות הברית ב-1894 התמנה וולף וס לעורך העיתון ב-1895 וב-1898 מילא תפקיד זה רודולף רוקר (גרמני לא-יהודי שהשקיע עצמו בחיי התרבות הרדיקלית ביידיש באיסט אנד של לונדון).
בשבוע חג המולד ב-1902 נפגשה ועידה של אנרכיסטים בלונדון, ובראש סדר היום שלה היו שני נושאים: ב-1903 התחיל העיתון ארבעטער פריינד לצאת לאור בהנהלת קבוצת ארבעטער פריינד ובעריכתו של רודולף רוקר כביטאונה של הפדרציה של קבוצות אנרכיסטיות דוברות יידיש בבריטניה ובפריז.
מבצע ZS
מבצע ZS (ברוסית: Операция ZS) הוא סרט רוסי מאת השחקן והבמאי ולדימיר יפיפאנצב, אשר אמור לצאת לאקרנים במהלך שנת 2020. הסרט מהווה רימייק של "הפיל הירוק". הסרט הוכרז ב-5 בינואר 2017.
עלילה
הגיבורים הישנים ייפגשו שוב פנים אל פנים, יש להם דרך ארוכה להגיע להבנה וכבוד זה לזה. ניסויים רבים יחכו להם לאורך הדרך, לעיתים כאלה שמאיימים עליהם בסכנת חיים. אחרי הכל, החברים מתכוונים לשנות את המשטר במדינה ובעתיד ברחבי העולם, לא פחות.
הפקה
ב-5 בינואר 2017, 18 שנה לאחר שיצא הסרט הראשון, הודיע ולדימיר יפיפאנצב רשמית על תחילת הפקת החלק השני באינסטגרם שלו. בפוסט שלו הוא ציין כי הסרט השני יהיה בז'אנר של סרטי מסע, אקשן וקומדיה. הוא גם ציין כי מבצע ZS יצולם על סמך הסרט הראשון. בסוף הפוסט, הוא צירף את הטריילר הראשון של הסרט והצביע שהוא עובד על תסריט. יפיפאנצב גם ביקש ממעריצי הסרט הראשון עזרה ביצירת התסריט, בתקווה שיצליח להפיק את הסרט בסיוע של מימון המונים. הסרט מופק בתקציב נמוך. ולדימיר יפיפאנצב, יחד עם עוזריו, קרא למעריצים לתרום לסרט. כמו כן, בתמורה לתרומה, היוצרים הבטיחו לתורמים תפקיד קטן בסרט ופרסים יקרי ערך עם סמלי הסרט.
פרידריך גוטליב קלופשטוק
פרידריך גוטליב קלופשטוק (גרמנית: Friedrich Gottlieb Klopstock; ) היה משורר גרמני. סגנון עבודתו הוא בתפר שבין תנועת הסער והפרץ הגרמנית בעיקרה, לבין השירה הקלאסית יותר, שזוהתה עם הסגנון הצרפתי.
ביוגרפיה
קלופשטוק נולד בקוודלינבורג שבמרכז גרמניה כבנו הבכור של עורך דין. ב-1745 החל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטה ביינה, שם כתב לראשונה שורות מתוך יצירתו החשובה, המשיח. ב-1746 עבר ללמוד באוניברסיטה בלייפציג, שם החל להתפרסם בזכות כמה עבודות חשובות שלו, בעיקר בתחום 'שירי ההלל'. מאוחר יותר עזב את לימודיו באוניברסיטה והחל ללמד כמורה פרטי. ב-1754 נישא למרגרטה מולר, שכונתה 'קידלי', והייתה נושא לכמה משירי ההלל שלו בהמשך. שמחתם של בני הזוג לא ארכה זמן רב, ומולר נפטרה ב-1758. קלופשטוק פרסם לאחר מכן כמה דברים שכתבה אשתו המנוחה. ב-1773 סיים קלופשטוק את יצירתו החשובה, 'המשיח'. ב-1775 ניפגש קלופשטוק עם גתה, הסופר הצעיר והמוכשר באותם ימים. לאחר מכן עבר להתגורר בהמבורג שם חי עד סוף ימיו. הוא נישא שם בשנית בגיל 67, ולא עסק בפעילות ספרותית. במהלך שנים אלו הוא גילה התעניינות ערה בכל הקשור לפוליטיקה העולמית (מלחמת העצמאות האמריקאית והמהפכה הצרפתית).
מורשתו
קלופשטוק היה הנציג המובהק של התרבות הגרמנית שקדמה לדור ה'סער והפרץ'. מבחינה זו, ניתן לראות את הפגישה בינו לבין יוהאן וולפגנג פון גתה, שהתקיימה ב-1775, כנקודה סמלית ומכוננת. הנושאים בהם עסק קלופשטוק לא היו אותם נושאים שעניינו את דור המשוררים והסופרים שהגיעו אחריו. עם זאת, היחס אל קלופשטוק היה אמביוולנטי. גתה ופרידריך שילר העריכו את עבודתו מאוד, והודו כי הושפעו ממנו רבות. אכן, מבחינת הקצב הפנימי ועוצמת הביטוי שבשיריו, נראה כי היה קלופשטוק דמות מופת גם עבור התנועות שקמו אחריו - 'הסער והפרץ' והתנועה הרומנטית. כך למשל, בסימפוניה השנייה של גוסטב מאהלר, התחייה, הטקסט שמושר על ידי המקהלה בפרק האחרון, הוא עיבוד של הטקסט של קלופשטוק (מתוך 'Die Auferstehung', 'התחייה').
Vivo cantando
Vivo cantando (בעברית: לחיות כדי לשיר) הוא שיר שהקליטה הזמרת הספרדייה סלומה. את השיר כתבו מריה חוסה דה סראטו ואניאנו אלקלדה. השיר ייצג את ספרד בתחרות האירוויזיון של שנת 1969, והיה אחד מארבעת הזוכים.
השירים הנוספים שזכו בתחרות היו "Boom Bang-a-Bang" של הממלכה המאוחדת בביצוע לולו, "De troubadour" בביצוע לני קור שייצגה את הולנד, ו-"Un jour, un enfant" בביצוע פרידה בוקארה שייצגה את צרפת. זו הייתה הפעם השנייה שהשיר הזוכה היה נציג ספרד.
רקע
השיר הוא קצבי ומהיר. הוא מושר מנקודת מבטה של אישה המספרת לאהובה על השינוי לטובה שהוא גרם, בייחוד שעכשיו היא חיה את חייה בשירה.
תא דם לבן
תָּא-דָּם לָבָן (סימון מקובל: WBC, כינוי רווח: כדורית לבנה) או לֵיקוֹצִיט הוא תא דם השייך למערכת החיסון, ומשתתף - באופן פעיל או סביל - בהגנת הגוף מפני פולשים ומזיקים (פתוגנים). תאי דם אלה מיוצרים במח עצמות, והם נוטלים חלק בהתמודדות עם זיהומים שונים כחיידקים, נגיפים, פטריות וטפילים. מערכת החיסון והכדוריות הלבנות מטפלות גם בתאים סרטניים. קיימות כמה קבוצות של תאים לבנים, ולכל קבוצת תאים תפקיד מסוים בהגנה על הגוף. עלייה בכמות התאים של אחת הקבוצות, תרמז על סוג הזיהום אליו נחשף הגוף. גם בממאירות של תאי הדם עשויה להיות עלייה בכמות התאים של אחת הקבוצות. טווח תקין של סך התאים הלבנים הוא 4,300 - 10,800 תאים למיקרוליטר דם. חריגה כלפי מעלה מכונה "לויקוציטוזיס" ובדרך כלל מלמדת על זיהום, ואילו ערך נמוך מכונה "לויקופניה" והוא מלמד על בעיה במערכת החיסון מסיבות שונות כגון לוקמיה או תופעת לוואי של תרופות.
Vivo cantando
רקע
סלומה הקליטה את השיר בשש שפות: ספרדית (קסטיליאנית), קטלאנית (בשם "Canto i vull viure"), בסקית ("Kantari bizi naiz"), אנגלית ("The Feeling of Love"), צרפתית ("Alors je chante"), איטלקית ("Vivo cantando"). הזמרת הישראלית ריקה זראי הקליטה גרסת כיסוי של השיר בצרפתית, ושיר זה שהה שלושה שבועות במקום הראשון במצעד הסינגלים הצרפתי, מ-16 באוגוסט עד 5 בספטמבר 1969.
הפיל הירוק
הפיל הירוק (ברוסית: Зелёный слоник) הוא סרט אימה ניצול פסיכדלי רוסי משנת 1999, בבימויה של סבטלנה בסקובה. הסרט הוקרן בבתי הקולנוע באופן מוגבל ברוסיה, מכיוון שהדימויים האלימים של הסרט ושפתו הגרפית גרמו לכך שלא ניתן היה להפיץ אותו כסרט מיינסטרים. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של רוטרדם בשנת 2005 והתוכנית העירה כי הסרט "דחוף עוד יותר בשל ההסלמה של המלחמה בצ'צ'ניה והפשע הגובר בתוככי הצבא הרוסי".
Vivo cantando
אירוויזיון
שני היבטים בלטו בהופעתה של סלומה באירוויזיון. האחד היה התלבושת שלה - חליפת מכנסיים המכוסה רצועות ארוכות של חרסינה בדמות חרוזים - והשני העובדה שהזמרת רקדה תוך כדי שירה. ריקוד היה מנוגד לחוקי התחרות, אבל סלומה לא נענשה, כי גם המבצעים של אירלנד ושל הממלכה המאוחדת רקדו בהופעתם.
תא דם לבן
תאי הדם הלבנים מסוגלים:
Vivo cantando
אירוויזיון
בשנה שלאחר מכן, אירוויזיון 1970, ייצג את ספרד הזמר חוליו איגלסיאס עם השיר "Gwendolyne", ובאירוויזיון 1971 הופיעה הזמרת קרינה עם השיר "En un mundo nuevo".
הפיל הירוק
בסרט מככבים סרגיי פחומוב ו-ולדימיר יפיפאנצב, ועוקב אחר שני קצינים רוסים כלואים בתא כלא צבאי שחייבים להתמודד עם "בעיות חברתיות ופסיכולוגיות" בבידודם, דרך אכזריות ועינויים.
עלילה
שני גברים (שניהם קצינים זוטרים בצבא הסובייטי, בשנת 1986), המכונים "ברטישקה" (האח) ו"פויחוואשצ'יי" (המשוגע), מוחזקים בכלא צבאי. החדר שהם חולקים נראה כמו מרתף כהה עם צינור ביוב נוטף דרכו. אחד האסירים, "המשוגע", נראה הזוי ולא מפסיק לדבר. הוא מספר סיפורי עבר, שר את שיר הקרקס "הפיל הירוק", עושה שכיבות סמיכה, מעלה רעיונות מטורפים ואפילו מחקה אנפה בניסיון לעודד את חברו לתא "ברטישקה", מה שמוביל רק לכעס גדול יותר. הוא מקבל מכות אלימות מברטישקה הזועם, לפני שהוא מוצא מהתא על ידי הסוהר כדי לנקות קערת שירותים מלוכלכת בעזרת מזלג.
זמן מה לאחר מכן, לאחר שברטישקה נרדם, "המשוגע" עושה את צרכיו בצלחתם המשותפת לאכילה (מכנה אותה "לחם מתוק"), מורח צואה על בטנו וצורך חלק גדול ממנו. לאחר מכן הוא מציע צלחת עם הצואה לגבר השני מיד לאחר שהוא מתעורר, ומשגע אותו שוב. "המשוגע" אומר לו שהוא פשוט נותן לו אוכל לאכול יחד (מכיוון שלא ייתנו להם לאכול משהו), אך ברטישקה אומר לו בכעס לשטוף את עצמו במי הצינור המטפטפים ומאיים שהוא יהרוג אותו. הסוהר מגיע מהצעקות בתא, וגורר את ברטישקה הרותח החוצה לנקות את השירותים שוב. הקפטן מגיע לתא ומרצה ל"משוגע" על המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, ובמיוחד על שמותיהם ומספריהם של הספינות היפניות והאמריקאיות בפרל הארבור. הוא נוזף ב"משוגע" על תשובותיו הלא נכונות, ומורה לסוהר ללכת למזנון להכין כוס תה עבורו ועבור הקצין. הקפטן טועם ומעיר ש"יש לו טעם שתן", ושופך את תוכנו על ראשו של הסוהר. הוא מצווה לשמור על אחיזת הכוס בשיניים, ומורה לו ללכת ולהגיד לצוות המטבחים כי "תה מסוג זה לא ניתן לסבול, כלל." לאחר מכן הסוהר מכה את "המשוגע".
שתי הדמויות הראשיות נשלחו למרתף והושארו בבור, שם הקפטן משדל אותם למעשים משפילים שונים. הוא מוצא את הסוהר מרטיב במכנסיו, ומכה בשוט כדי לגרום לו לרקוד בזמן שהשניים נאלצים לשיר במהירות את שיר העם "יבלוצ'קו". ברטישקה נאבק לצאת מהבור, צורח ומתלהב מהנורמליות שלו, ואומר ל"משוגע" לתפוס חולדה בשבילו לאכול. הקפטן חוזר, ושואל את השניים על הצי היפני הצפוני.
הקפטן מאלץ את בקשותיו של ברטישקה למזון ומאלץ אותו לקיום יחסי מין אוראליים, דבר שברטישקה מתחנן ש"המשוגע" יקבל במקום זאת. לאחר מכן מכריח הקברניט את "המשוגע" לבצע מין אוראלי, תוך כדי מלמול שמות אוניות הובלה היפניות בפרל הארבור. מונע מטירוף זה, ברטישקה מכה את הקברניט בצינור, ונושך את פניו, לפני שהוא מבצע מעשה סדום וקורע את קנה הנשימה שלו. לאחר מכן הוא משחק עם קנה הנשימה של הקפטן המת כשהוא גורם ל"משוגע" המטורלל להכות אותו, מעמיד פנים שהוא חדק של פיל.
תא דם לבן
סוגים
התאים הלבנים מחולקים לכמה קבוצות. לכל קבוצה תפקידים משלה. עלייה בכמות התאים של אחת הקבוצות תרמז על סוג הזיהום אליו נחשף הגוף:
Neutrophil - נויטרופילים
הקבוצה הגדולה ביותר. הנויטרופילים אחראים על טיפול בזיהומים חיידקיים. טווח תקין: 54%-28% מסך התאים הלבנים (WBC). ערך גבוה מכונה נויטרופיליה (מכונה גם סטיה שמאלה). מלמד לרוב על התמודדות הגוף עם זיהום חיידקי. עשוי להצביע על סרטן הדם. ערך נמוך מכונה נויטרופניה. מעיד על רגישות מוגברת לזיהומים חיידקיים.
הפיל הירוק
עלילה
בין סצינות ההרצאה והמרתף, הוצגו כמה סצינות בשחור-לבן על הסוהר בזמן שהוא אוכל את ארוחותיו ושותה. שם, הוא מתלונן על התנהלותם של "המשוגע" וברטישקה המשפיעים על יוקרת הצבא והוא מקלל את הקברניט בטענה שהוא יהפוך לאלוף-משנה. בקרדיטים מוצג הסוהר, מאלתר את מדיו כשהוא צורח ללא הרף "אני אלוף-משנה!".
תא דם לבן
Lymphocytes - לימפוציטים
הלימפוציטים אחראים על טיפול בנגיפים או בזיהומים חיידקיים ממושכים. טווח תקין: 52%-36% מסך התאים הלבנים (WBC). ערך גבוה מכונה לימפוציטוזיס. עשוי ללמד על זיהום נגיפי, על זיהום חיידקי כרוני או על לימפומה (סרטן מערכת הלימפה או הלימפוציטים). ערך נמוך נקרא לימפופניה. עשוי ללמד על פגיעה במח העצם, שם מיוצרים תאי הדם השונים. הגורמים לכך משתנים: תופעת לוואי של תרופות, סרטן, זיהומים נגיפיים מסוימים (למשל איידס).
הפיל הירוק
ביקורת
HorrorNews.net כתב ביקורת חיובית כללית לסרט, ובה נאמר כי "בסופו של דבר אנו מוצאים את עצמנו שואלים המון שאלות: על עצמנו, על הבמאי, על מסכי הטלוויזיה שלנו. מה בדיוק ראינו? מדוע האנשים האלה עשו את מה שראינו שהם עושים? מה כל זה אומר? אני לא יכול לענות על השאלות האלה, אבל אני יכול לומר לכם שזו חוויה שאני שמח שעברתי, ובהחלט הייתי מעוניין לבדוק יותר מהסרטים של סבטלנה בסקובה."
תא דם לבן
Monocytes - מונוציטים
מונוציטים הם התאים הלבנים האחראים על התמודדות עם זיהומים נגיפיים, פטרייתיים וחיידקים. במחלת הנשיקה מופיעים מונוציטים בעלי צורה לא אופיינית. נקראים מונוציטים אטיפיים. טווח תקין: 9%-2% מסך התאים הלבנים (WBC). אחראים חלקית גם על תהליכים אלרגיים. ערך גבוה מכונה מונוציטוזיס. מופיע בזיהומים חיידקים מסוימים (שחפת, עגבת), זיהומים נגיפיים וטפיליים. מונוציטוזיס עשוי לעיתים רחוקות להצביע על סרטן.
הפיל הירוק
ביקורת
סרט זה נאסר להפצה בבלארוס.
תא דם לבן
Basophils - באזופילים
הבאזופילים הם התאים הלבנים האחראים על תהליכים אלרגיים. טווח תקין: 1%-0% מסך התאים הלבנים (WBC). ערך גבוה מלמד על התקף אלרגיה או נטייה לאלרגיה.
הפיל הירוק
סרט פולחן
הסרט צבר מעמד של סרט פולחן, בייחוד מאז 2010, בו ציטוטים מהסרט שימשו בשרתים מרובי משתתפים וטרולים באינטרנט. הוא גם הפך לנושא של קטעי וידאו שונים המיוצרים על ידי מעריצים ו-YouTube Poops.
תא דם לבן
Eosinophiles - אאוזינופילים
אֵאוֹזִינוֹפִילים הם תאים לבנים המשתתפים בתהליכים שונים: זיהומים, אלרגיה, אסתמה, מחלות רקמת חיבור, זאבת אדמתית (לופוס), ספחת (פסוריאזיס). טווח תקין: 3%-1% מסך התאים הלבנים (WBC). ערך גבוה יופיע בהתקף אסתמה, אלרגיה פעילה, סקביאס.
הפיל הירוק
אתחול
ב-5 בינואר 2017, פרסם ולדימיר יפיפאנצב בחשבון האינסטגרם שלו כי הוא החל לעבוד על גרסה מחודשת של הסרט, המכונה "מבצע ZS" («Операция ZS»), בו הוא וסרגיי פחומוב ישובו לגלם את תפקידם.
תא דם לבן
מחלות
סרטן הפוגע בתאי דם לבנים נקרא לוקמיה.
מחסור בתאי דם אדומים נקרא אנמיה.
ישנם מספר כשלים בפעילות התקינה של תאי דם לבנים; המוכר מביניהם הוא איידס, מחלה נגיפית הפוגעת בתאי T מסייעים (Th) וגורמת להידרדרות חמורה בפעילות מערכת החיסון.
הפיגוע בתחנת האוטובוס בצריפין
הפיגוע בתחנת האוטובוס בצריפין היה פיגוע התאבדות שאירע ב-9 בספטמבר 2003, סמוך לשעה 17:50, בתחנת אוטובוס בטרמפיאדה הסמוכה למחנה צריפין. בפיגוע, שבוצע בידי טרוריסט פלסטיני מתאבד איש החמאס, נרצחו תשעה ישראלים ונפצעו 18.
הפיגוע בוצע על ידי טרוריסט שנשלח בידי התארגנות טרור של חמאס מבית ליקיא, הוא פוצץ את עצמו בתוך מבנה הטרמפיאדה שבשער יפו של מחנה צריפין, בשעת ערב בה המתינו בו עשרות חיילים ואזרחים. מבנה הפלדה של הטרמפיאדה ספג חלק מעוצמת הפיצוץ כשחלקי מתכת ורסיסים רבים ננעצו בו ובכך נמנעה הגדלת ממדי האסון.
התגובות במערכת הפוליטית הישראלית לפיגוע היו נזעמות, חברי כנסת מן "הליכוד" ומ"שינוי" דרשו לחסל את כל צמרת החמאס ולגרש את יאסר ערפאת מתחומי הרשות הפלסטינית.
שעות ספורות לאחר הפיגוע בוצע הפיגוע בקפה הלל בידי אותה תשתית טרור.
ביולי 2004 נעצרה חוליית טרור מבית ליקיא שהייתה מעורבת בהוצאה ובתכנון של פיגועים רבים ובהם הפיגוע בצריפין. ב-14 במרץ 2010 לכדה ישראל את מאהר עודה, שעמד בראש מפקדת חמאס ברמאללה, והוציא לפועל את שני הפיגועים הללו ופיגועים נוספים.
זרון סוף
זרון סוף (שם מדעי: Circus aeruginosus) הוא עוף דורס ממשפחת הנציים, מתת משפחת הזרונים ומהסוג זרון. עוף זה חי גם בישראל.
תפוצתו היא ביבשות אסיה, אירופה וחלקים מוגבלים ביבשת אפריקה. זרון סוף הוא דורס בגודל בינוני. אורך גופו מגיע ל-55 ס"מ. אורך מוטת כנפיו הוא 130 ס"מ. פרט בוגר מגיע למשקל 700 גרם. תזונתו מבוססת על טריפת יונקים קטנים (בעיקר מכרסמים) ועופות, ובמידה פחותה גם זוחלים, דגים ודו-חיים. לפעמים ניזון זרון סוף גם מפגרים. מעופו אטי ושקט.
מבנה
ארכו של הזרון כ-55 סנטימטר, מהראש עד לזנב, צבעו לרוב חום. אצל הזכר,. מוטת כנפיו של זרון בוגר היא כ-130 סנטימטר. ומשקלו כ־700 גרם. הזרון הוא עוף דורס בינוני בגודלו.
זרוני סוף הם עופות דורסים דקי גזרה, בעלי גוון כללי חום. לזרון הזכר ראש וצוואר בהירים - תכולים או לבנים - ולבטנם גוון ערמוני בהיר. קצות הכנפיים אצל הזכר עשויים להיות בצבע שחור. הנקבה כהה יותר, בעלת כיפה וסנטר בצבע בז' או קרם. הזרון הצעיר דומה מאוד לנקבה, אך קל להבחין ביניהם בשעת המעוף. רגליהם חשופות (מכוסות נוצות מעטות בלבד), צהובות וארוכות. הן דקות ומותאמות ללכידת הטרף ותפיסתו. כשהם עומדים, קל להבחין במבנה ראשם המיוחד. מיקום העיניים בחזית הראש מזכיר את מבנה ראשו של הינשוף.
תפוצה וקינון
אפשר למצוא את זרון הסוף בכל רחבי אירופה, מרכז אסיה, במזרח התיכון (בכלל זה בישראל) ועד צפון מערב אפריקה. זרון סוף מקנן עיקר באזורי מים וביצה. כל פרט חי לבדו רוב השנה, אך בעונת הרבייה חיים הזרונים בזוגות. הנקבה דוגרת והזכר מביא אוכל לגוזלים. במאה ה-18 וה-19 קרסה אוכלוסייתם עקב ייבוש בתי גידול, ציד והרעלות עופרת. זרונים שאכלו בשר שועלים שנורו בידי אדם, אכלו גם את הקליעים העשויים עופרת והורעלו. כיום, אוכלוסייתם יציבה ואין חשש לעתיד המין.
זרון הסוף בישראל הוא חולף מצוי, אך נצפו בעבר זוגות מקננים בארץ באזור עמק החולה. זהו הזרון הגדול ביותר בארץ, והוא מצוי בעיקר ליד מאגרי מים ובריכות דגים בצפון הארץ ובשפלה. שלושה רבעים מכלל זרוני הסוף שנראים בארץ הם נקבות או צעירים. בעת שהוא צד מזון הזרון עף בשקט וצולל אל טרפו. בעונת הרבייה, כאשר יש גוזלים, הזכר מביא לגוזלים אוכל והנקבה דוגרת.
חיזור
זרוני סוף זכרים מציגים מעופי חיזור יפהפיים - הם עפים במעגלים בגובה עצום מעל אזור הרבייה. אם הזכר מוצא חן בעיני הנקבה, היא מצטרפת אליו. הם משלבים את רגליהם יחד (אחד תופס את שוק השני), ושניהם צונחים יחד תוך כדי סחרור מהיר לעבר הקרקע. ההפרדות מתרחשת בשנייה האחרונה, ממש לפני שהם פוגעים בקרקע.
תזונה
הזרון ניזון בדרך כלל מטרף שצד בעצמו, ולא מפגרי בעלי חיים. הזכר והנקבה מעדיפים תזונה שונה. הנקבה מעדיפה עופות ביצה ומים, והזכר מעדיף ציפורי שיר. גם הזכר וגם הנקבה ניזונים ממכרסמים. תעופתו השקטה של הזרון מאפשרת לו להתקרב אל טרפו בשקט, ואז לצלול מהאוויר ולתפוס אותו. כמו רוב הדורסים, בעת שהוא צד מזון מעדיף הזרון לדאות באוויר ולא לעוף, מלבד נפנופי כנפיים קלים מפעם לפעם, כדי להחזיק את עצמו באוויר.
שלבי מור קלם
שלבי מור קלם (באנגלית: Shelby Moore Cullom; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן במגוון משרות ציבוריות, כולל חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, חבר הסנאט של ארצות הברית ומושל אילינוי ה-17.
ראשית חייו
שלבי מור קלם נולד במונטיצ'לו, קנטקי, כבנם של ריצ'רד נורת'קרפט קלם ושל אליזבת ג. "בטסי" (לבית קופי) קלם. כשהיה בן שנה הוא עבר עם משפחתו למחוז טאזוול שבאילינוי. בנעוריו הוא סייע לאביו בעבודות החווה. קלם למד במשך שנתיים בסמינר מאונט מוריס והיה למורה. אביו כיהן מטעם הוויגים בבית המחוקקים המדינתי, כך שקלם החל כבר אז לגלות עניין בפוליטיקה. ב-1853 הוא עבר לספרינגפילד, שם הוא למד משפטים עם ג'ון ט. סטיוארט ועם בנג'מין ס. אדוארדס, וב-1855 התקבל ללשכת עורכי הדין. הוא עסק בעריכת דין בספרינגפילד יחד עם צ'ארלס ס. זיין, ונבחר ב-1855 כפרקליט העירוני.
קריירה פוליטית
ב-1855 נשא קלם לאישה את האנה פישר. האנה נפטרה ב-1861, וב-1863 הוא נשא לאישה את אחותה ג'וליה, אתה הוא היה נשוי עד 1909. עם אשתו הראשונה נולדו לקלם תינוק שנולד בלידתו ולא נקרא בשם, ושתי בנות.
ב-1864 נבחר קלם לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו שש שנים לאחר שנבחר לכהונה נוספת פעמיים נוספות. בשנים 1873–1874 כיהן קלם שוב בבית הנבחרים של אילינוי, ושוב שימש כיושב ראש הבית.
מושל אילינוי
ב-1876 נבחר קלם כמושל אילינוי לאחר שניצח את לואיס סטיוארד בהפרש של 6,834 קולות. ב-1880 הוא נבחר לכהונה נוספת והיה למושל הראשון של אילינוי שנבחר לכהונה שנייה לאחר כהונה של ארבע שנים. בתקופת כהונתו כמושל הוקם בית הסוהר הדרומי של אילינוי, הסתיימה שביתת הרכבת הגדולה של 1877, הוקם בית המשפט לערעורים של אילינוי, ונוסדה מועצת הבריאות המדינתית של אילינוי.
סנאטור
ב-1883 התפטר קלם מתפקידו כמושל כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית, ובמקומו הושבע כמושל סגנו, ג'ון מרשל המילטון. קלם נבחר לכהונות נוספות בסנאט ב-1888, 1894, 1900 וב-1906, ובסך הכל כיהן בו ממרץ 1883 ועד מרץ 1913.
כסנאטור פיקח קלם על העברתו של חוק הסחר הבין מדינתי של 1887. הוא האמין שרק לממשלה הפדרלית הסמכות לאלץ את חברות הרכבות להעניק שירות הוגן לכל לקוחותיהן, גדולים כקטנים. היה זה בשל העובדה שהתאגידים, כמו סטדנדרד אויל, גרמו לשחיתות רבה בקרב הבכירים בחברות הרכבות, וככלל, החברות האמורות היו חזקות יותר בהשוואה לממשלתה של כל אחת מהמדינות.
קלם גילה עניין בטריטוריות של ארצות הברית של אז. יחד עם חבר בית הנבחרים אייזק ס. סטרבל הוא קידם את הצעת החוק שנקראה על שם שניהם, שבה הוצעה נקיטת צעדים נגד פוליגמיה כולל מניעת הפיכתה של למדינה בארצות הברית. הצעת החוק הייתה על סף מעבר בקונגרס ב-1890, אך תהליך החקיקה הופסק כאשר כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים התכחשה באופן רשמי לנישואים פוליגמיים בגילוי הדעת שאותו היא הוציאה באותה שנה. ביולי 1898 מונה קלם על ידי הנשיא ויליאם מקינלי לוועדה שהוקמה בעקבות החלטת ניולנדס להקמת ממשלה ב.
מותו
שלבי מור קלם נפטר בוושינגטון די. סי. ב-24 בינואר 1914. הוא נטמן בבית הקברות אוק רידג' שבספרינגפילד. על שמו נקרא הכפר קלם שבאילינוי.
אברהם פרומקין
אברהם פרומקין (1873–1940) היה אנרכיסט יהודי וידוע בתרומתו לעיתונות אנרכיסטית ביידיש. פרומקין, בנו של ישראל דוב פרומקין, נולד בירושלים ושהה שנה ביפו כמורה לערבית בבית ספרו של ישראל בלקינד. ב-1891 נסע לקונסטנטינופול כדי ללמוד טורקית ומשפטים אבל הוא לא סיים את לימודיו בגלל מחסור בכסף. ב-1893 נסע לניו יורק ושם בא במגע עם רעיונות אנרכיסטיים בפעם הראשונה. ב-1894 חזר לקונסטנטינופול עם ספרים וחומר תעמולה אנרכיסטי. הוא מצא אוזן קשבת בביתם של משה שפירא ורעייתו נסטיה. שפירא שנמלט מרוסיה בשל פעילותו המהפכנית, התלהב מהרעיונות החדשים ונסע עם פרומקין לפריז ולונדון. משם הוא הביא את כל הספרים שהצליח למצוא בנושא אנרכיזם – של קרופוטקין, אריקו מלטסטה ואחרים. העיתון האנרכיסטי ביידיש ארבעטער פריינד נשלח אליו לקונסטנטינופול.
ב-1896 עבר פרומקין, שהיה עדיין אדם צעיר, מקונסטנטינופול ללונדון. הוא התחבר שם עם רודולף רוקר. באותה שנה הם החליטו לפתוח בית דפוס שבו ידפיסו חוברות אנרכיסטיות ביידיש.
שפירא נאלץ לחזור לקונסטנטינופול ב-1897. הוא השאיר את בית הדפוס לפרומקין שהחליט להדפיס את העיתון שלו דער פראפאנגאדיסט (יצאו 11 גיליונות עד סוף 1897). אחרי שהות קצרה בליברפול ולידס ב-1898 נסע לפריז ונשאר שם שנה. ב-1899 נסע שוב לארצות הברית שם חזר ופרסם בעיתונות אנרכיסטית. שם הוא נפטר ב-1940.
פעילות ספרותית
פרומקין התחיל לפרסם בעיתון של אביו חבצלת וכן בעיתונים המליץ והצפירה. ביידיש החל לפרסם בעיתון האנרכיסטי ארבעטער פריינד ב-1896 וכן בעיתון שלו דער פראפאנגאדיסט וב- Die Iddishe Welt. מאוחר יותר כתב גם בעיתונו של רוקר דער זשערמינאל. שם הוא פרסם תרגומים רבים מהספרות האירופאית החדשה ומההרוסית. מלבד תרגומים כתב גם ספרים מקוריים. ביניהם: ר' ישראל בעל שם טוב דער גרינדער פון חסידיסמוס, אין פרילינג פון יידישן סאציאליזם. פרומקין פרסם, גם, סדרה של סיפורים על החיים היהודיים בטורקיה וארץ ישראל בפארווערטס. בשנותיו האחרונות כתב בעיתוני יידיש שונים, ביניהם בעיתון טאג שם כתב בעיקר בנושאי תיאטרון.
איזבלין (וולקוביסק)
איזבלין (בבלארוסית: Ізабелін; ברוסית: Изабелин; בפולנית: Izabelin; ביידיש: זאַבעלין) היא עיירה במחוז משנה וולקוביסק במחוז גרודנו, שבבלארוס. בעבר התקיימה במקום קהילה יהודית שהגיעה בשיאה, בסוף המאה ה-19, לכדי מחצית מכלל האוכלוסייה.
היסטוריה
איזבלין נוסדה במהלך המאה ה-18 בידי האציל הפולני יאן פלמינג כהתיישבות חקלאית שפרנסתה מגידול טבק, עיבודו ומסחר בו. מיד עם הקמתה הזמין פלמינג יהודים להתיישב בה, הם עסקו בתעשיית הטבק המקומית וחלקם הועסקו בבית חרושת קטן לטקסטיל שהקים אחד מיהודי העיירה.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכנס הצבא הסובייטי לעיירה ב-17 בספטמבר 1939. ביוני 1941 (מבצע ברברוסה) נכנס הוורמאכט לעיירה ושלט בה עד קיץ 1944, אז חזר אליה הצבא האדום.
עם כניסת הצבא הגרמני לאיזבלין, ריכזו הגרמנים את יהודי העיירה בנוסף ליהודים רבים מוולקוביסק הסמוכה שנמלטו לאיזבלין בעקבות הרס העיר בהפצצות הכבדות שבתחילת מבצע ברברוסה, הם הקימו מחנה עבודה בפאתי איזבלין שם העסיקו בכפייה חלק מהצעירים היהודים בכריית כבול. ב-2 בנובמבר 1942 נשלחו יהודי איזבלין עם יהודי וולקוביסק למחנה ההשמדה באושוויץ.
רבני העיירה
כמה מרבני איזבלין התפרסמו בעולם היהודי:
ולדימיר יפיפאנצב
ולדימיר גאורגייביץ' יפיפאנצב (ברוסית: Влади́мир Гео́ргиевич Епифа́нцев; נולד ב-8 בספטמבר 1971, במוסקבה) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע, במאי ומנחה טלוויזיה רוסי.
ביוגרפיה
בשנים 1997–1998 הוא יצר והוביל את הפקת תוכנית הטלוויזיה "סנדמן" בערוץ TV-6. בשנים 1998–1999 כיכב בסרט הידוע לשמצה "הפיל הירוק", שהיה החוויה הראשונה שלו בקולנוע. בהמשך הוא שיחק פעמיים בסרטים בבימויה של סבטלנה בסקובה, "חמישה בקבוקי וודקה" (2001) ובסרט "לחיי מרקס..." (2012). בשנת 2017 הודיע על תחילת הפקת סרט ההמשך לפיל הירוק, "מבצע ZS".
בשנת 2007 הוא השתתף בתוכנית הטלוויזיה "מלך הטבעת". בשנת 2009 הופיע בתוכנית "רוקדים עם כוכבים: עונת 2009" בערוץ רוסיה-1 בצמד עם אנסטסיה נובוז'ילובה.
בשנת 2012 כיכב בדרמת הפשע הטלוויזיונית, "קרמן", שבה הוא גילם את אנדריי שמנוב, מייג'ור במודיעין הצבאי שמנסה להילחם בטרוריסטים. בשנת 2012, יחד עם אשתו אנסטסיה וודנסקיה, השתתף בתוכנית הטלוויזיה "פוליגלוט" בערוץ תרבות מבית VGTRK.
בשנת 2016 הוא כיכב בקליפ לשיר "ריח הגברים" של להקת 2rbina 2rista.
רובע יזרעאל
שכונת רובע יזרעאל היא שכונה בעיר עפולה.
עמוס עוז
עמוס עוז (קלוזנר) (4 במאי 1939, ט"ו באייר ה'תרצ"ט – 28 בדצמבר 2018, כ' בטבת ה'תשע"ט) היה סופר ואינטלקטואל ישראלי, פרופסור לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
רובע יזרעאל
השכונה החלה בבניה בשנת 2010, וכיום מונה קרוב ל-2,000 יחידות דיור. על פי התכנון, השכונה בסוף בנייתה תמנה יותר מ-4,700 יחידות דיור.
עמוס עוז
עוז נחשב על ידי רבים לאחד מגדולי הסופרים בישראל. הגותו העיונית עסקה בספרות, בזהות ישראלית וציונית, במחשבה מדינית-חברתית מנקודת השקפה סוציאל-דמוקרטית. ספריו וסיפוריו תורגמו ל-45 שפות, והוא הסופר הישראלי במקום השני מבחינת מספר השפות אליהן תורגמו ספריו. זכה בפרסים יוקרתיים לספרות בישראל ובעולם, בהם פרס ישראל לספרות לשנת תשנ"ח (1998), פרס גתה (2005), פרס היינריך היינה (2008) ופרס ביאליק. שמו הוזכר מספר פעמים כמועמד לפרס נובל לספרות.
חייו
נולד בשם עמוס קלוזנר (נהגה לעיתים: קְלַאוּזְנֶר, קְלוֹיזנֶר) בירושלים למשפחת משכילים רוויזיוניסטים ידועה. אביו, יהודה אריה קלוזנר, נולד באודסה שבאוקראינה והיה דוקטור לספרות עברית ועבד בספרייה הלאומית. אמו, פניה לבית מוסמן, למדה פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת פראג ובאוניברסיטה העברית בירושלים. דוד-אביו של עוז, פרופ' יוסף קלוזנר, היה ראש החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית, ולימים מועמד תנועת החרות בבחירות 1949 לנשיאות ישראל, שבהן הפסיד לחיים ויצמן. סבו מצד אמו היה בעל טחנת קמח בעיר רובנו שבאוקראינה של היום, ועלה לישראל בשנת 1934. אמו התאבדה כשהיה בן 12.
רובע יזרעאל
השכונה ממוקמת בין עפולה (העיר התחתית), לבין השכונות עפולה עילית וגבעת המורה. השכונה קרובה לתחנת הרכבת עפולה, לקאנטרי, לפארק עפולה, למרכז רפואי "העמק" ולאתרי בילוי ומסחר.
עמוס עוז
חייו
גדל בשכונת כרם אברהם בירושלים. בכיתה ב' למד אצל שכנתו המשוררת זלדה. אף על פי שמשפחתו הייתה רחוקה מהדת, ולאביו הייתה דעה שלילית על כוהני כל הדתות, למד עוז בבית הספר העממי הדתי "תחכמוני", כי החלופה הייתה לימודים בבית החינוך לילדי עובדים, מוסד בעל רוח סוציאליסטית, שהיה שייך לתנועת העבודה, ולכך התנגד אביו נחרצות מסיבות ערכיות-פוליטיות. חלק מלימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה העברית רחביה. עוז היה חניך בשבט מצדה של תנועת הצופים.
בגיל 14 וחצי עזב את הבית והצטרף לקיבוץ חולדה, בו חי בשנים 1954–1985.
רובע יזרעאל
השכונה היא חלק מתוכניות משרד הבינוי והשיכון להורדת מחיר הדיור בישראל.
עמוס עוז
חייו
שירת בצה"ל בגדוד 50, אז חלק מחטיבת הצנחנים, ולאחר מכן למד פילוסופיה וספרות עברית באוניברסיטה העברית. בתחילת 1965 הוא קיבל תואר ראשון בהצטיינות.
רובע יזרעאל
נכון ל-2022 רוב השכונה כבר בנויה ומתגוררים בה מעל 6,000 תושבים.
עמוס עוז
חייו
עוז נשא לאישה את נילי, חברת קיבוץ חולדה, בתו של ספרן הקיבוץ. לזוג נולדו שלושה ילדים. בנותיו, ההיסטוריונית פרופ' פניה עוז-זלצברגר וגליה עוז עוסקות אף הן בכתיבה ספרותית. בנו הצעיר דניאל הוא משורר ומוזיקאי. שנים אחדות לאחר הולדת בנו, עזבו עוז ומשפחתו את הקיבוץ מפאת מחלת הקצרת שבה לקה הבן, ועברו לערד. בערד חי יותר מעשרים שנה ושם נכתבו רוב ספריו. בשנותיו האחרונות התגורר בנווה אביבים שבתל אביב.
עוז נפטר ב-28 בדצמבר 2018 לאחר מאבק במחלת הסרטן, כשהוא בן 79. הוא הובא לקבורה בבית הקברות של קיבוץ חולדה.
בינו לבין בתו גליה עוז שרר נתק בן ארבע וחצי שנים. בשנת 2021 יצא לאור ספר אוטוביוגרפי מאת גליה עוז, "דבר שמתחפש לאהבה", ובו היא טוענת כי הרקע לנתק הוא אלימות והשפלה מתמשכים שספגה מצד אביה. מנגד, אלמנתו, בתו השנייה ובנו טוענים כי דבריה שונים מהאופן בו הם זוכרים אותו. בחודש פברואר 2022 יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים ספרו של דניאל עוז, אחיה של גליה, בשם "אוסף צדפים" על טענותיה של גליה כלפי בני משפחתם.
יצירתו הספרותית
חוקרי ספרות עוסקים ביסודיות בחקר יצירותיו של עוז, ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב הוקם ארכיון עליו ועל יצירתו.
בספריו נוטה עמוס עוז לתאר גיבורים בטון ריאלי עם נטייה קלה לאירוניה. עיסוקו בנושא הקיבוץ בכתביו מלווה בנימה ביקורתית.
ספרו הראשון של עוז, ארצות התן, יצא לאור בשנת 1965 ועורר מיד את תשומת לבה של הביקורת. דרך התיאור של עוז בספרו הראשון שונה מדרכי התיאור הריאליסטיים שלו בספריו הבאים, בהם הוא לא מרבה בסמלים ובמבנים מטפוריים, בעוד שב"ארצות התן" הוא מתאר מציאות חדשה של הקיבוץ, עם התמוטטות הערכים שהיו בדור הפלמ"ח, תוך שימוש במבנים תמטיים שונים, כמו המבנה הפרודי, שמעמיד באור מגוחך את הערכים של הדור הקודם, או מטפורות ותיאורים שמשדרים מאבק, אלימות ואימה.
הרומן "מיכאל שלי" יצא לאור בשנת 1968, תורגם ל-34 שפות, ויצא ב-41 מהדורות. הספר מתאר את סיפור אהבתה ונישואיה של נערה על רקע ירושלים של שנות החמישים. הוא חודר למסתרי עולמה של האישה, חנה, ועוקב אחר הסיוטים ההולכים ומשתלטים עליה. תוך כדי כך הקורא מתוודע לאווירה של ירושלים, לשכונותיה ולסמטאותיה.
בתשובה לשאלתה של אילנה דיין במסגרת התוכנית "מי שמדבר", מצטט עוז את שורות הפתיחה של הספר "מיכאל שלי" כשורות האהובות עליו ביותר.
השפע והמגוון של הניתוחים על הספר "מיכאל שלי" הביא את עוז לתגובה, שניתן ללמוד ממנה מעט על יחסו הכולל לגישות ספרותיות המונחות מראש על ידי תאוריות למיניהן:
בשנת 1999 נבחר הרומן "מיכאל שלי" כאחד ממאה הרומנים הגדולים של המאה ה-20 על ידי חבר השופטים ומועדון הקוראים של הוצאת ברטלסמן הבינלאומית.
בספר "קופסה שחורה" צייר עוז את אופייה הייחודי של כל אחת מהדמויות באמצעות מכתביה בלבד. הדמויות בספר שונות מאוד זו מזו, ומתפתחות ועוברות תהליכים המשתקפים בהתכתבות ביניהן ככל שהעלילה מתפתחת.
הופעת הספר האוטוביוגרפי "סיפור על אהבה וחושך" שפכה אור חדש על דמותה של חנה, והסבירה במידה רבה את דמותה המיוסרת, כפי שעוז מתאר אותה. יגאל שוורץ כתב כי בספר זה "הצליח עמוס עוז במשימה שלא הוא ולא סופרים ישראלים אחרים הצליחו עד אז: לפרוץ דרך 'לעברנו' – כלומר, לחלק המוקדם בביוגרפיה הפרטית-הקולקטיבית של הקהילה הנדונה, הכוללת את שנות הילדות של דורו של עוז ואת קורותיהם של דור ההורים שלהם וכמה שלוחות לקורותיהם של דור הסב".
עוז חושף בספרו האוטוביוגרפי את השפעתו הגדולה של המספר האמריקני שרווד אנדרסון על כתיבתו:
נוסף לכתיבת רומנים כתב עמוס עוז גם שורה של מאמרים, שעסקו במגוון של נושאים: כתיבה ספרותית, זהות ישראלית וציונית, מחשבה מדינית-חברתית מנקודת השקפה סוציאל-דמוקרטית, קנאות פוליטית ועוד. עמוס עוז הוא מהסופרים הישראליים המתורגמים ביותר. ספריו וסיפוריו תורגמו ל-45 שפות והוא זכה בשורה של פרסים ספרותיים בישראל ובעולם, בהם פרס ישראל (1998), פרס גתה (2005), פרס היינריך היינה (2008) והפרס להנצחת טולסטוי (2018).
כאב היתמות
התאבדות אמו של עוז הותירה חותם ברור על יצירתו. נושא היתמות, נטישת אם והפצע הפתוח חוזרים ומופיעים בכתביו. בשנים הראשונות תוך כדי ניסיונו לטשטוש החוויה האישית הקשה שעבר, אך לאחר פרסום האוטוביוגרפיה שלו "סיפור על אהבה וחושך" בו תיאר במפורט את אישיותה המיוחדת, קשריהם החמים, וחשף פרטים מדויקים על התאבדותה, הפך הנושא והדיון בו לרווח בדברי המבקרים.
אבנר הולצמן עוקב במאמרו "גג, סבתא ופצע" אחר התפתחות הנושא בכתביו ובראיונותיו של עוז. בשנים הראשונות הזכיר עוז את המקרה במילים קצרות יבשות, אך מעיון בתיאור שפרסם ב"הארץ שלנו" בגיל שלוש עשרה וחצי בלבד, ובייחוד ברשימה שפרסם בכתב העת "פרוזה" בשנת 1977 במסגרת דיון כללי על המוות, ניתן להתרשם מעוצמת הפצע שמעולם לא הגליד:
אווה המבורגר במקום אחר, חנה גונן במיכאל שלי, האֵם בהר העצה הרעה, ועוד, הן רק דוגמאות לרישומה של החוויה הקשה שהותירה ביצירותיו נטישתה של אמו.
מעורבותו הציבורית
בנוסף לספרי סיפורת רבים, פרסם גם מאמרי דעה רבים בעיתונים. עמוס עוז נמנה עם אישי הרוח המובילים בשמאל הפוליטי בישראל, והדבר התבטא גם בתחום הציבורי בו נהג להתבטא בקביעות, במיוחד באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, אז זכה לסיקור רב בתקשורת בישראל. ראשית פעילותו הציבורית הייתה בתחילת שנות ה-60, כשהיה פעיל בקבוצת "מן היסוד" הסוציאל-דמוקרטית, שתמכה בפנחס לבון במאבקו נגד ראש הממשלה דוד בן-גוריון על רקע "העסק הביש" והתנגדה לריכוזיות הממלכתית שלו.
כבר באוגוסט 1967 יצא נגד הכיבוש, והמשיך בכך עד סוף ימיו. היה פעיל בוועד לשלום וביטחון, תמך במפלגת מוקד ובמחנה של"י, והיה מדובריה הראשונים של תנועת "שלום עכשיו". היה מקורב לשמעון פרס והרבה לייעץ לו, על אף שמעולם לא תמך במפלגת העבודה. החל משנות התשעים תמך במרצ. בבחירות לכנסת ה-16 בשנת 2003, הופיע עוז בתשדירי הבחירות של מרצ, וקרא לציבור להצביע לה. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 מוקם עוז במקום ה-116 ברשימת מרצ ולקראת הבחירות לכנסת ה-18 מוקם עוז במקום ה-115 ברשימת התנועה החדשה מרצ.
ב-21 בפברואר 1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, פרסם, יחד עם יהודה עמיחי, א. ב. יהושע ועמוס אילון, מכתב בניו יורק טיימס, בו הפצירו הסופרים ביהודי ארצות הברית "שיביעו את דעתם בקול" לגבי מדיניות ישראל בשטחים.
בנאומו בעצרת "שלום עכשיו" בשנת 1989 כינה את תנועת כך ודומיהם: "כת משיחית, אטומה ואכזרית, כנופיית גנגסטרים חמושים, פושעים נגד האנושות, סדיסטיים, פוגרומיסטים, ורוצחים שהגיחו מתוך פינה אפלה של היהדות מתוך מרתפי ההתבהמות והסיאוב על מנת להשליט פולחן דמים צמא ומטורף".
בין השאר אמר:
עוז היה בין המברכים הראשיים על הסכמי אוסלו וההידברות עם אש"ף ב-1993. בנאומיו ובמאמריו תקף את השמאל הלא-ציוני, "עד כדי התבטלות עצמית" כלשונו, והדגיש את היותו ציוני.
לקראת הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה – 2001 פרסמה קבוצת פעילי שלום, ועוז בתוכה, מודעה בולטת בעיתון "הארץ", בה שללו את שיבת הפליטים הפלסטינים לתחומי מדינת ישראל, "כי פירוש הדבר יהיה חיסולה של מדינת ישראל... שיבה גורפת של פליטים פלסטינים לישראל סותרת את עקרון זכות ההגדרה העצמית של העם היהודי".
בשנת 2002 אמר:
באותה שנה אמר:
באחד מנאומיו אמר עוז: "אדם חייב לעשות למען האחרים ולא להעלים עין; אם הוא רואה שרפה, עליו לנסות ולכבות אותה; אם אין ברשותו דלי מים, הוא יכול להשתמש בכוס; אם אין לו כוס, יש לו כפית, לכל אחד יש כפית." על בסיס ציטוט זה הוקם באחד מביקוריו בארצות סקנדינביה 'מסדר הכפית', שחבריו נוהגים לתלות על בגדיהם כפית קטנה. רווחי המסדר משמשים למענק לאנשים ולפרויקטים שתורמים לחברה ברוח המסדר: "בעד סובלנות, נגד פנאטיות".
עוז נמנה עם מנסחי יוזמת ז'נבה באוקטובר 2003. ב-2008 תמך בתחילה במבצע עופרת יצוקה, אולם עם התמשכות המבצע נסוג מתמיכתו, כינה כמה מן הפעולות שנעשו על ידי צה"ל פשעי מלחמה, וקרא למצות את הדין עם האחראים.
במרץ 2011 שלח עוז למרוואן ברגותי, היושב בכלא הישראלי באשמת רצח חמישה ישראלים ומעורבות בטרור, את הגרסה הערבית של ספרו "סיפור על אהבה וחושך" כולל הקדשה אישית, שכתב בה: "בתקווה שניפגש בקרוב בשלום ובחופש". לנוכח ביקורת בחוגי הימין על המעשה, הסביר עוז שעשה זאת מפני שהקריאה בספר עזרה לערבים רבים לראות את כוונותיו של הצד הישראלי, כיוון ש"הרומן הוא ההיסטוריה האישית והעמוקה של המשפחה שלי, אבל הוא בעיקר מספר את סיפורה של הציונות, את סיבותיה ומקורותיה".
במאי 2014 אמר: "'תג מחיר' ונוער הגבעות הם כינויים מתוקים למפלצת שהגיע הזמן לקרוא לה בשמה: קבוצות נאו-נאציות עבריות. אין שום דבר בעולם שהנאו-נאצים עושים והקבוצות האלה לא עושות פה למיעוט."
בנובמבר 2015 הודיע כי לא יופיע יותר באירועים שמארגן משרד החוץ בנציגויות דיפלומטיות של ישראל בעולם, וזאת במחאה על מדיניות הממשלה.
עוז היה חבר המועצה הציבורית של ארגון השמאל "בצלם".
מוזיקה
בשנת 2009 יצא לאור אלבום מוזיקלי, "אותו הים", הכולל 16 שירים שהולחנו על ידי רונית אופיר ובוצעו על ידי רמי הראל, המבוססים על ספרו של עוז "אותו הים". בחלקם מצטרף אל המוזיקה קולו של המחבר שקורא ממילותיו.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על יצירתו: מאמרים נוספים על יצירתו נכללים בערכים העוסקים ביצירות ספציפיות של עמוס עוז.
נעים בסופ"ש
נעים בסופ"ש הוא מיזם תחבורה ציבורית המפעיל מערך היסעים בסופי השבוע ללא תשלום, החל מסוף שנת 2019 בעשר רשויות מקומיות – גבעתיים, הוד השרון, כפר סבא, מבשרת ציון, מודיעין-מכבים-רעות, נס ציונה, קריית אונו, רמת השרון, שוהם ותל אביב-יפו.
הסטטוס קוו בנושא התחבורה הציבורית בשבת
כחלק מהסטטוס קוו בישראל בנושא השבת, ברוב האזורים בישראל, תחבורה ציבורית אינה פעילה בשבת (פרט לקווים ביישובים מרוחקים בקצוות הארץ, לעיר חיפה ולערים מעורבות נוספות כמו נצרת ונוף הגליל, למוניות ומוניות שירות).
במהלך העשור השני של המאה ה-21, התחילו לפעול מספר מיזמים פרטיים שמטרתם הייתה הפעלת שירותי תחבורה בסופי השבוע, (ובפרט בשבת), באמצעות הקמת אגודות שיתופיות. מיזמים כאלה כוללים את "שבוס", שפועל בירושלים; "נוע תנוע", שפועל בגוש דן, באר שבע, מודיעין, קריית אונו, גני תקווה, אריאל, חיפה וטבריה; "סבבוס", מותג שיתופי לעיריית רמת גן ונוע תנוע; ו"קווי החוף", שפועל בהרצליה ותל אביב.
מיזם "נעים בסופ"ש"
החל משנת 2017 החל ארגון נוע תנוע לנסות לפעול לשיתוף פעולה בין רמת גן, גבעתיים ותל אביב להפעלת תחבורה בשבת. מאמצים אלו לא הצליחו ובשנת 2018 הארגון החל להתמקד ברתימת עיריית תל אביב והעומד בראשה רון חולדאי ליצירת מערך תחבורה בשבת מטרופוליני, אך האחרון סירב להפעיל תחבורה ציבורית בשבת בטענה שהמימון לכך צריך להגיע מהמדינה וגם שאין צורך בתחבורה ציבורית בשבת בתל אביב.
בשנת 2019 הצליח הארגון לרתום שבע ערים להפעלת תחבורה בשבת. בין הערים הייתה רמת השרון, שהשיקה ב-1 ביולי 2019 שירות אוטובוסים למוקדי הבילוי בתל אביב בליל שבת ובשבת באמצעות נוע תנוע. מיד לאחר הפעלת קווי השבת של רמת השרון, פנתה עיריית רמת השרון לעיריית תל אביב בהצעה לצטרף למימון המיזם ולהפוך אותו למיזם משותף של שתי הערים, לטובת הרחבת השירות. ראש עיריית תל אביב שינה את דעתו, והיוזמה התגבשה לכדי מיזם מטרופוליני אשר בניגוד לקווים האחרים אותם הפעיל הארגון - פעל תחת ניהולה של עיריית תל אביב.
עיריית תל אביב יצאה במכרז להפעלת קווים קבועים במהלך סופי השבוע, והחלה בבירורים מול רשויות מקומיות סמוכות במטרה לבחון הקמת רשת קווים עתידית שתפעל ברחבי גוש דן.
השירות החל לפעול בערב יום שישי, 22 בנובמבר 2019, תחילה בארבע רשויות – תל אביב–יפו, גבעתיים, קריית אונו ורמת השרון.
הפעלת התחבורה הציבורית באזורים אלו אינה מהווה עבירה על החוק, מכיוון שהיא מופעלת באופן פרטי על ידי ערים בישראל (ולא על ידי חברות התחבורה שמפעיל משרד התחבורה), ומכיוון שלא נגבה תשלום עבור הנסיעה (אם תחוקק הכנסת חוק שמסדיר תחבורה ציבורית בשבת, תתחיל גביית תשלום על הנסיעות, שייחשבו תחבורה ציבורית באופן רשמי בחוק).
שוני מילר-אואיבו
שוני מילר-אואיבו (באנגלית: Shaunae Miller-Uibo; נולדה ב-15 באפריל 1994) היא אתלטית מאיי בהאמה, פעמיים ברציפות האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016 וטוקיו 2020), אלופת עולם (יוג'ין 2022) ופעמיים סגנית אלופת עולם (בייג'ינג 2015, דוחה 2019) בריצת 400 מטר, בעלת מדליית ארד באליפות העולם (לונדון 2017) בריצת 200 מטר ושיאנית העולם הנוכחית בריצת 300 מטר.
נעים בסופ"ש
מיזם "נעים בסופ"ש"
ב-17 בינואר 2020, השבוע התשיעי לפעילות השירות, הצטרפו למיזם הערים יהוד-מונסון ושוהם (שעזבה את המיזם בהמשך), והתווסף למערך קו 711, המחבר בין תל אביב–יפו לשוהם.
שוני מילר-אואיבו
ביוגרפיה
מילר נולדה בנסאו שבאיי בהאמה, בתם של מבליין ושון מילר. בשנים 2010 עד 2012 זכתה שלוש פעמים ברציפות באליפות בהאמה לתיכונים בריצת 400 מטר. ב-2010 זכתה במדליית זהב באליפות העולם לנוער עד גיל 19 בריצת 400 מטר וב-2011 זכתה במדליית זהב באליפות העולם עד גיל 17. בשנים 2011 ו-2012 זכתה באליפות בהאמה לבוגרות בריצת 400 מטר.
מגנוס פון אברהרדט
תחילת הקריירה
פון אברהרדט נולד ב-6 בדצמבר 1855 בברלין שהשתייכה לממלכת פרוסיה, להוריו היינריך פון אברהרדט וקלרה הנרייטה לבית פון רויס. ב-1874 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי בעקבות שני אחיו גספר ווולטר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1911 מונה למפקד הדיוויזיה ה-19, ובשנת 1913 מונה למושל הצבאי של אלזס.
נעים בסופ"ש
מיזם "נעים בסופ"ש"
במרץ 2020, בעקבות משבר הקורונה והוראות משרד הבריאות באשר לתחבורה ציבורית, הודיעו הרשויות המפעילות את המיזם שהוא מופסק זמנית. ביוני 2020 חזר המיזם לפעילות, אך הופסק בשנית בחודש ספטמבר. ב-26 במרץ 2021 חזר המיזם לפעילות.
שוני מילר-אואיבו
2012
באולימפיאדת לונדון (2012) הייתה מילר-אואיבו חברת המשלחת הצעירה ביותר של בהאמה. בשלב המוקדמות של ריצת 400 מטר סבלה מפציעה במהלך הריצה ונאלצה לפרוש.
מגנוס פון אברהרדט
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון אברהרדט מפקד המושל הצבאי של אלזס. ב-1 בספטמבר 1914 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-15 שהשתתף עם הארמייה השביעית בקרב גראן קורונה, ולאחר מכן הוצב תחת פיקוד פלגת הארמייה A - פלקנהאוזן. ב-16 באוקטובר 1916 מונה פון אברהרדט למפקד קורפוס המילואים ה-10, ב-20 במאי 1917 קיבל את העיטור פור לה מריט, וב-22 בספטמבר 1917 קיבל פון אברהרדט תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט. באפריל 1918 לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב איפר הרביעי. ב-6 באוגוסט 1918 מונה פון אברהרדט למפקד הארמייה השביעית במקום גנרל מקס פון בהן שמונה למפקד קבוצת הארמיות בהן. ב-15 באוקטובר 1918 חזר גנרל פון בהן לפקד על הארמייה, ופון אברהרדט עזב אותה, וב-8 בנובמבר מונה למפקד הארמייה הראשונה במקום גנרל אוטו פון בלו שעבר לפקד על כוחות ההגנה במערב, ופיקד עליה עד סיום המלחמה.
שוני מילר-אואיבו
2013
ב-2013 החלה ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת ג'ורג'יה בארצות הברית. באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט היא סיימה במקום רביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.74 שניות.
מגנוס פון אברהרדט
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם חתימת הסכם שביתת הנשק הסיג פון אברהרדט את כוחותיו באופן מסודר לשטחי הקיסרות הגרמנית ובראשית 1919 פרש משירות צבאי.
נעים בסופ"ש
מיזם "נעים בסופ"ש"
ב-31 בדצמבר 2021 הצטרפה מודיעין-מכבים-רעות למערך התחבורה, ובכך הייתה לרשות המקומית השישית אשר חוברת למיזם. בעקבות הצטרפותה התווסף למערך הקווים קו 712, העובר בין העיר לתל אביב. כמו כן, באותו תאריך החל לפעול בתל אביב-יפו קו 717.
שוני מילר-אואיבו
2014
באליפות העולם באולם שנערכה בסופוט, פולין בתחילת מרץ 2014 היא זכתה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 52.06 שניות, אחרי פרנסינה מקורורי מארצות הברית (51.12 שניות) וקאליס ספנסר‎ מג'מייקה (51.54 שניות). במשחקי חבר העמים שנערכו בגלאזגו, סקוטלנד בסוף יולי אותה שנה היא סיימה שישית בריצת 400 מטר בתוצאה של 53.08 שניות.
מגנוס פון אברהרדט
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
בקיץ 1919 מונה פון אברהרדט למפקד כוחות ההגנה בפרוסיה המזרחית, אך נאלץ לסגת מהעיר זולדאו שנכבשה על ידי הצבא הפולני.