cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יריעה חלקה
פונקציות חלקות על יריעות
הפונקציה שמחזירה לכל נקודה את הנקודה האנטיפודית שלה: \ f(x)=-x היא פונקציה חלקה מהספירה ה-n ממדית לעצמה (למעשה זהו דיפאומורפיזם). כדי להראות זאת נשתמש במפות הכלליות שהגדרנו. צריך להראות שהפונקציה חלקה כפונקציה ממשית (כאשר  \psi ו-  \varphi הן קואורדינטות מקומיות). נשתמש בבניה הכללית של המפות לספירה שבנינו בדוגמה. היות שתכונת החלקות של פונקציה לא תלויה בקואודינטות המקומיות וכל נקודה מכוסה על ידי שתי המפות חוץ מ-N ו-S, נבחר את המפות בצורה שנוחה לנו. נתייחס אל כאל כדור היחידה ב-.
נבחר את המפה הראשונה להיות ההטלה דרך N ואת השנייה להיות ההטלה דרך S ונראה שבכל נקודה חוץ משתי אלו הפונקציה חלקה, ואז כיוון שבחירת N היא שרירותית- יתקבל שהפונקציה חלקה על כל הספירה. אפשר לראות את זה מכיוון גאומטרי: הפונקציה הראשונה,, מעבירה את הנקודה לנקודה על הספירה  שנמצאת גם על הישר שעובר בין הנקודות N ו-(t,0). משם לוקחת אותה הפונקציה \ f לנקודה האנטיפודית לה (שהיא בעצם הנקודה שנוצרת מהחיתוך של הישר שעובר דרך והראשית עם הספירה). בשלב האחרון המפה \psi לוקחת את הנקודה שהתקבלה על הספירה ומחזירה את הנקודה שנוצרת מהחיתוך של הישר שעובר דרכה ודרך S עם ה"מישור". למעשה כל המעברים מתרחשים רק על מישור אחד שמכיל את הנקודות \ (t,0), N והראשית. זה בגלל הקו הראשון הוא בין N ו- (t,0) ולכן מוכל במישור, הקו השני הוא בין הנקודה שהתקבלה לבין הראשית, שגם היא במישור ולכן הוא נשאר במישור והקו השלישי עובר בין S, שנמצאת במישור לבין הנקודה מהשלב הקודם ולכן גם הוא במישור. אם נצייר את הקווים נראה שקיימת סימטריה הפוכה בין הישר וחצי הראשונים (מ-(t,0) ל-N ומנקודת החיתוך עם הספירה לראשית) לבין ההמשך (מהראשית לספירה והישר שעובר דרך S והנקודה האנטיפודית) ולכן נקודת החיתוך האחרונה סימטרית לנקודת ההתחלה כלומר וזו היא פונקציה ליניארית, ובפרט חלקה.
אחת התכונות החשובות של יריעות חלקות היא האפשרות לבנות פונקציות חלקות ששוות ל-1 על קבוצה סגורה נתונה ומתאפסות מחוץ לקבוצה פתוחה שמכילה אותה (bump function). פונקציות אנליטיות כאלו לא קיימות כלל על יריעות אנליטיות, ואפילו לא במרחב האוקלידי, כי אם פונקציה אנליטית מתאפסת על קטע מסוים - היא מתאפסת על כל הישר.
המרחב המשיק
המרחב המשיק הוא מרחב וקטורי שנבנה על יריעה חלקה ומתפקד כ"קירוב ליניארי" של אותה יריעה באופן מקומי, במובן שהוא מתאר את הכיוונים השונים שבהם ניתן להתקדם על היריעה כווקטורים (שאותם ניתן לחבר ולהכפיל בסקלר). למושג כיוון אין מובן טבעי ביריעות אבל לנגזרת כיוונית יש, ולכן מגדיר את הווקטורים במרחב המשיק כהכללה של הנגזרות הכיווניות.
לכל נקודה p, המרחב המשיק בנקודה שמסומן T_p M, הוא מרחב וקטורי שאיבריו הם פונקציונלים שפועלים על הפונקציות החלקות כמו הנגזרת הכיוונית הרגילה כלומר הם ליניאריים ומקיימים את כלל הגזירה ("כלל לייבניץ'"):
הווקטורים של המרחב המשיק נקראים וקטורים משיקים.
באופן פורמלי: ביריעה M המרחב המשיק בנקודה p, שמסומן TpM, הוא האוסף הבא: כאשר  הוא אוסף הפונקציות החלקות על היריעה M. זהו מרחב וקטורי בעל ממד ששווה לממד היריעה. אם מערכת קואורדינטות מקומיות בנקודה p אז הווקטורים המשיקים שמוגדרים על ידי הם בסיס למרחב המשיק בנקודה (כאשר ti הוא הציר ה-i-י במערכת הצירים ב- ). מכלל הגזירה נובע שלכל וקטור משיק v ולכל קבוע c, \ v(c)=0.
פינוי חבל ימית
פינוי חבל ימית בוצע על ידי ישראל באפריל 1982 במסגרת שינוי הגבול של מדינת ישראל ומסירת השליטה של החבל כולו למצרים, כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים, שנחתם שלוש שנים קודם לכן ב-26 במרץ 1979.
ההחלטה על הפינוי
בהסכם השלום בין ישראל למצרים הסכימה מדינת ישראל להחזיר את השליטה בחצי האי סיני לידי מצרים. כחלק מההסכם, החליטה הממשלה לפנות מבתיהם את כל תושבי חבל ימית, ולהרוס את כל המבנים הקיימים באזור, ובמקביל, לשלם פיצויים לתושבים.
לקראת החתימה על ההסכם ב-1978 החלו נציגי התושבים לקרוא לכנסת שלא לוותר על ימית כחלק מההסכמים. מנגד קמו קולות שטענו שלמרות המחיר האישי היקר, הם לא יהוו מכשול בדרך לשלום.
ביצוע הפינוי
עוד משנת 1981, טרם התחלת הפינוי, עזבו רוב מתיישבי החבל את יישובם מרצונם, ומרבית יישובי חבל ימית נהרסו ופונו. באפריל 1982 החל פינוי שאר חבל ימית ובעיקר פינוי העיר ימית: ב-5 באפריל 1982 סוכם שמתנגדי הפינוי יפונו לאחר חג הפסח. ב-20 באפריל הפינוי נדחה עקב יום הזיכרון לשואה ולגבורה. באותו יום אמר דובר משרד הביטחון כי צה"ל יאפשר לעיתונאים ישראלים ומחוץ לישראל להגיע לחבל ימית ולסקר משם את הפינוי. ב-21 באפריל פורסם בעיתון דבר כי ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ימליץ על הפינוי, בישיבת הממשלה שהתקיימה יום קודם לכן סוכם שהפינוי יחל ביום ראשון, 25 באפריל 1982. אולם הפינוי החל ב-22 באפריל. עיקר הפינוי היה בעיר ימית.
נראה היה ששיא הפינוי היה ב-23 באפריל 1982 כאשר התבצרו חברי תנועת גוש אמונים על גג אחד הבתים בעיר, כאשר חיילים ניסו להגיע לגג באמצעות סולם, נתקלו באלימות כלפי חברי התנועה, האלימות כללה בין היתר השלכת חול, חבטות ועוד. לאחר שהחיילים הגיעו למסקנה שצריך לפעול יותר בכוח, הם ירו סילון קצף על חברי התנועה, בשלב מסוים האחראי על הפינוי אלוף חיים ארז ירה צרור יריות באוויר על מנת להרתיע את המפונים ולאפשר למפנים להגיע לגג המבנה ולפנות אותם.
לאחר הפינוי
לאחר פינוי חבל ימית נהרסו כמעט כל היישובים שקמו בחצי האי סיני, יישובים מעטים דוגמת אופירה, יושבו על ידי המצרים.
הריסות העיר נותרו באזור שעליו עמדה פעם העיר. ההגעה לאזור הריסות ימית מלווה בקשיים רבים שמערימים השלטונות במצרים. למרות זאת, בשנת 2005 ביקר באזור ההריסות חבר הכנסת, צחי הנגבי. בתקופת הפינוי התבצר הנגבי, שהיה אז סטודנט ואחד ממובילי המאבק בנסיגה מסיני, באנדרטת ימית עם מתבצרים נוספים לאחר הפינוי נחתכו קירות ורצפות הבתים בשלמותם והועברו למושב דקל, שבו הם נמצאים עד היום.
ישיבת ההסדר ימית שפונתה מהעיר הוקמה מחדש ביישוב נווה דקלים בגוש קטיף תחת שם חדש: ישיבת ההסדר נווה דקלים. עם ביצוע תוכנית ההתנתקות בשנת 2005 פונתה הישיבה בפעם השנייה והוקמה מחדש בעיר אשדוד. במבנה הישיבה החדש שנבנה ב-2018 הוקמו אנדרטאות לציון הישיבות בחבל ימית וגוש קטיף.
במושב דקל שבנגב המערבי, שבו התיישבו רבים מתושבי העיר, הוקם מוזאון לעיר וליישובי חבל ימית.
מרבית מפוני חבל ימית טוענים עד היום כי הפינוי לא היה מוצדק והוא כלל לא תרם למדינת ישראל, אלא בעיקר הזיק.
משל החוח והארז
משל החוח והארז הוא דבר משל מפי יהואש בן יהואחז מלך ישראל, המשל נאמר כלפי אמציה בן יהואש שלא יצליח במלחמה.
המשל
המשל המופיע בספר מלכים ב' ובדברי הימים ב':
במשל מייצגים הצמחים טיפוסים אנושיים: הם מדברים, חושבים ופועלים. החוח מופיע כסמל השפלות והחולשה, לעומת ארז הלבנון הגבוה והאדיר, המסמל את הגדלות והפאר. החוח דורש את בת הארז, ובכך מציג את עצמו כשווה ערך לארז. אך בפועל החוח כה חלש עד שחיית השדה רומסת אותו מבלי משים - אף בטרם השיב אותו הארז דבר.
הרקע למשל הוא התגרותו של אמציה בן יהואש מלך יהודה בממלכת ישראל. אמציה יצא למלחמה עם האדומים ובתחילה שכר חיילים מממלכת ישראל שיסייעו לו, אך לאחר אזהרת נביא שלא להסתייע בחיילי ישראל שלח אותם אמציה לביתם והם הלכו בכעס. בזמן שאמציה אכן ניצח את האדומים ללא עזרת ישראל כפי שניבא לו הנביא תקפו החיילים הישראלים שאמציה שילח מספר יישובים בממלכת יהודה ובזזו אותם. אמציה, שגאוותו התעוררה לאחר הניצחון על האדומים, כעס על מעשה הישראלים והציע ליואש מלך ישראל להילחם פנים אל פנים במקום לתקוף אותו כשצבאו עסוק במלחמה בארץ השכנה. הנמשל, לפי דברי יהואש: אמנם הצלחת לנחול ניצחון על אדום ולבך נתמלא גאווה – אך עדיף לך להישאר בביתך; אם תצא למלחמה דע כי סופך יהיה כסוף החוח – אתה ועַמך תיפלו. אמציה לא שעה לקריאתו של יהואש, ונחל תבוסה קשה מידי צבא ישראל: חומות ירושלים נפרצו, בית המקדש נבזז ואוצרותיו נלקחו לשומרון.
יהושע פראוור
חייו
פראוור נולד בבנדין שבפולין בתרע"ח, עלה לירושלים ב-1936 ולמד באוניברסיטה העברית בחוגים להיסטוריה כללית ולתולדות עם ישראל. את עבודת המאסטר כתב על השלכות השלטון הצלבני על היישוב היהודי בארץ ישראל. קיבל דוקטורט בשנת 1947, נושא הדיסרטציה היה "התיישבות הצלבנים והחיים בממלכת ירושלים הצלבנית", באותה שנה הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית.
שימש כמרצה בחוג להיסטוריה מאז 1944, בשנת 1956 הועלה לדרגת פרופסור חבר וב-1958 התמנה לפרופסור להיסטוריה של ימי הביניים. ב-1961 התמנה לדיקן הפקולטה למדעי הרוח.
בשנת 1989 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים". שנה לאחר מכן הלך לעולמו, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
תפקידיו הנוספים
פראוור היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ממקימי אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב. כיהן כיושב ראש הוועד המנהל של יד בן צבי, היה מראשי מכון ירושלים לחקר ישראל. החל משנת תשכ"ט שימש כעורך הראשי של האנציקלופדיה העברית. ערך גם את ספר היישוב.
הוא היה עורך של מספר ספרים בסדרה "ספר ירושלים".
מחקרו
יהושע פראוור היה מייסד חקר מסעי הצלב בישראל. הוא יצר למעשה את חקר תקופת הצלבנים כדיסציפלינה נפרדת וחשובה באקדמיה הישראלית. הוא התמחה בתולדות ימי הביניים וחקר בעיקר את ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, לעומת חוקרים אירופאים, שחקרו יותר את מסעי הצלב עצמם. חלק גדול ממחקרו מוקדש לממלכת ירושלים הצלבנית.
אורנה לביא פלינט
אורנה לביא-פלינט (נולדה ב-14 באוקטובר 1953) היא חוקרת טלוויזיה. בעברה שחקנית, מדבבת, מפיקה ועורכת.
יהושע פראוור
מחקרו
יהושע פראוור התמקד בספריו בחיי הצלבנים בארץ ישראל, המתח הקיים במורשתם הדתית לבין ניכורם מן הארץ וכי מעולם לא הייתה אינטגרציה בין הצלבנים לבין העמים אותם כבשו. עסק בחיי הצבא הצלבנים, באורח חייהם, בחקלאות ובכלכלה, במערכת המשפט. פראוור רואה בבניית החברה הצלבנית בארץ את התפתחותה של חברה קולוניאלית וסבר כי הזרות שלהם בארץ היא מן הגורמים לנפילת ממלכתם. הוא הרבה לאמת את מחקריו הכתובים עם סיורים באתרים הצלבנים בארץ וכך גם לימד.
עסק גם ביישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת הצלבנים, בעלייה לארץ ישראל במאה השלוש עשרה, התפישה המשיחית של גאולת הארץ שרווחה אצלם, חיי החברה היהודית בארץ ישראל והיישוב היהודי בארץ. הוא התמקד בחקר היישוב היהודי בירושלים וחקר את אורח החיים בעיר עד לרמב"ן ובחן את התפישה הדתית של העיר בעיני היהודים.
רחוב על שמו נקרא בשכונת רמות בירושלים.
משפחתו
אחיו החורג של פראוור הוא יהושע אפרון. פראוור היה נשוי להדסה לבית אייגס. בנם הוא אהוד פראוור.
אורנה לביא פלינט
ביוגרפיה
לביא-פלינט היא בעלת תואר שני בספרות עברית, ותואר דוקטור בנושא מחקר העוסק בדרמה הישראלית בטלוויזיה. המחקר נעשה במסגרת התוכנית הבין תחומית בפקולטה לאומנויות של אוניברסיטת ת"א.
לביא-פלינט נשואה לאדריכל אילן פלינט, ואם לשניים: תמרה ואדם. ב-27 בפברואר 2001 התאבד בנה בעת שירותו הצבאי.
סאנטר-עמק הלואר
סאנְטְר-עמק הלואר (בצרפתית: Centre-Val de Loire) הוא אחד מ-18 חבלי הארץ המנהליים של צרפת. חבל זה כולל את שלושת חבלי הארץ ההיסטוריים ברי, אורליאנה וטורן. הוא מורכב משישה מחוזות, והוא ממוקם בלב המדינה. גבולות חבל זה לא השתנו במסגרת שינוי גבולות חבלי צרפת שנעשה בתחילת 2016. שטחו נותר זהה אולם שם החבל שונה ונוסף לו השם Val de Loire בעקבות מיקום עמק הלואר בשטחו.
גאוגרפיה
שטח חבל סאנטר-עמק הלואר מורכב בעיקר ממישורים ומרמות, בעלי תכונות מגוונות - מהקווסטות העשויות מאבן גיר, ליער הענק של אורליאן (הגדול ביותר בצרפת), ועד השטח רווי האגמים, אהוב הציפורים וחיות הציד, הנושא את השם סולוניה.
את שטח החבל חוצה הנהר הארוך בצרפת, נהר הלואר (275 ק"מ), ממזרח למערב. הנהר מכיר רמות ספיקה משתנות, והיות ופלגים רבים פוגשים אותו בשטח החבל, החבל נמצא בסכנת הצפה.
הסממן הבולט של החבל הוא עמק הלואר, הידוע גם כ-"הגינה של צרפת" ו"ערש השפה הצרפתית". רוב טירות עמק הלואר המפורסמות שוכנות בו, והן מביאות לחבל תיירים רבים.
הרכב טריטוריאלי
חבל סאנטר-עמק הלואר מורכב משטחם ההיסטורי של הפרובינציות הבאות:
כלכלה
חבל ארץ סאנטר-עמק הלואר הוא במקום הראשון בגידול דגן באירופה, והוא החמישי בחבלי צרפת מבחינת תעשייה. תעשיית המשקים החקלאיים באזור מעסיקה כ-70,000 איש (מעל 7% מהתעסוקה בחבל).
אזור אורליאן - שארטר ידוע בכינויו "עמק הקוסמטיקה" משום גדושת המקום בתעשייה זו. העמק מעסיק כ-16,000 איש ומגלגל הכנסה של כ-2.5 מיליארד אירו.
שבעת פרקי רבי אליעזר
שבעת פרקי רבי אליעזר הוא מדרש אגדה קצר בן שבעה פרקים הכולל דרשות בשמו של רבי אליעזר ומכאן קיבל החיבור את שמו.
מדרש זה התגלגל ומצא את מקומו כנספח לחיבור אחר והם נדפסו כפרקים יט-כה של מדרש סדר אליהו זוטא. במשך דורות רבים נחשב החיבור בידי חכמים וחוקרים בולטים כמו רד"ל וחנוך אלבק כשייך לפרקי דרבי אליעזר ובמאגרי האקדמיה ללשון העברית מכונה החיבור: "פרקי דרבי אליעזר (פרקים נוספים)". כלומר, נוספים על החיבור הידוע ומפורסם בשם פרקי דרבי אליעזר. אבל היו מי שפקפקו בכך. לאחרונה הוכרע ש"שבעת פרקי רבי אליעזר" הוא חיבור עצמאי ונפרד ואין לו שום קשר לפרקי דרבי אליעזר.
החיבור ותולדות המחקר
כאמור, שבעת פרקי רבי אליעזר נדפסו כחלק אינטגרלי של סדר אליהו, ועד עתה לא התגלה שום כתב יד של החיבור המכנה אותו בשם פרקי רבי אליעזר. רד"ל, בן המחצית הראשונה של המאה ה-19, היה הראשון שעמד על כך שהפרקים הללו אינם חלק אינטגרלי של סדר אליהו. עוד הוא מצא שבעל הרוקח ובעל ילקוט שמעוני מצטטים דרשות מן החיבור והם מכנים אותו 'פר"א'. כלומר 'פרקי רבי אליעזר'. גם מאיר איש שלום, בן המחצית השנייה של המאה ה-19, עמד על כך, ובמהדורת סדר אליהו שלו הוא כינה לראשונה את הפרקים הללו 'פרקי רבי אליעזר'. אלא שרד"ל הרחיק לכת וביקש להסיק מכך ששבעת הפרקים הללו מקורם בפרקי דרבי אליעזר הידוע אלא שהם ניתקו ממנו ומצאו את מקומם בסדר אליהו.
בדיקה מקיפה של כל כתבי היד של פרקי דרבי אליעזר וכן ניתוח לשוני מדוקדק של שני החיבורים העלו שמדובר בחיבורים שונים לחלוטין.
תוכן החיבור ושמו
דרשות החיבור באות כמעין דו-שיח שבין ר' אליעזר ותלמידיו. כך הדבר מוצע בראש כל פרק ומכאן קיבל החיבור את שמו. להלן דוגמה מראש פרק א: מטבעות לשון אלה ודומיו באים בראש כל שבעת הפרקים אבל אינם מצויים בפרקי דרבי אליעזר אף לא פעם אחת, וזוהי אחת הראיות החזקות שמדובר בחיבורים שונים.
ההתבטאות הבאה שבאה בפרק הראשון של המדרש עשויה ללמד על מקום עריכתו: 'אבל [רבותינו] שבארץ ישראל...'. ומכאן למד איש שלום ש'לא נתחברו אלה הפרקים בארץ ישראל'. אף על פי שהחיבור מרבה לצטט שמותיהם של תנאים סבור איש שלום שהחיבור הוא מאוחר ואינו מזמן התנאים.
מהדורות החיבור
החיבור נדפס לראשונה (בתוך סדר אליהו) בוונציה בשנת ה'שנ"ח, נדפס שוב בפראג בשנת ה'תל"ו על ידי ר' שמואל היידא, ועל פי מהדורה זו חזר החיבור ונדפס פעמים רבות. היידא הגיה והשלים ולעיתים עשה בחיבור כבתוך שלו. בהקדמתו מספר היידא בהתלהבות על בכיות, תפילות, צומות והשתטחות על קברי צדיקים שערך על מנת להבין היטב את דברי החיבור. ועל כך הוא זכה לבוז ולדברי ביקורת חריפים מפי מאיר איש שלום. איש שלום מראה עד כמה הייתה ידו של היידא קלה עד כדי שכתוב החיבור לעיתים ולאחר כמה דוגמאות לטיב עבודתו של היידא הוא מסיים את דבריו בלעג: "והנה די בדוגמאות אלו לראות פעולתו בתפילותיו ובכיתו וצומו ודרישת הקברים".
החיבור כלול במאגרים של האקדמיה ללשון העברית תחת השם: פרקי רבי אליעזר: פרקים נוספים.
מהדורת איש שלום
איש שלום ההדיר את שבעת פרקי רבי אליעזר על פי הדפוס הראשון ועל פי כתב יד פרמה (הכולל חיבורים נוספים תחת השם הכולל נספחים לסדר אליהו) בווינה בשנת תרס"ב. הבסיס למהדורה הוא דפוס ראשון ואיש שלום השתמש בכתב היד על פי שיקול דעתו. וכך הוא מעיר: על פי עדותו, איש שלום השתמש בהעתקה שנעשתה עבורו ולא בתצלום שהיה לפניו. מהדורה זו אינה עומדת אפוא בסטנדרטים המקובלים היום.
פלסטין (עיתון)
בשנת 1948 בעקבות הלחימה ביפו הועברו משרדי העיתון לירושלים המזרחית שהייתה בשליטת ירדן. העיתון המשיך לצאת עד שנת 1967, אז מוזג עם עיתון פלסטיני אחר בשם אל-מנאר, לעיתון אחד בשם א-דוסתור היוצא לאור עד היום בעמאן בירת ירדן.
שנים ראשונות
העיתון נוסד בשנת 1911 ביפו על ידי עיסא אל-עיסא ומשפחתו, נוצרים יוונים-אורתודוקסים. פלסטין נוסד כשבועון, אך במהרה החל לצאת פעמיים בשבוע עד לסגירתו על ידי השלטונות העות'מאניים בנובמבר 1914, בעקבות הצטרפות האימפריה העותמנית למלחמת העולם הראשונה. תפוצתו הוערכה בשנת 1914 בין 800–1000 עותקים.
שני האחים המייסדים אל-עיסא, יוסף ועיסא דאוד, היו ממנהיגי "א-נהדה אל-אורתודוקסיה" ועיתונם הרבה לעסוק בענייני הפטריארכיה האורתודוקסית של ירושלים ונאבק נגד ההגמוניה היוונית על הכנסייה האורתודוקסית בירושלים.
בשנים הראשונות הרבה העיתון להשתמש במונח "פלסטין", אולם לא תמיד באותה משמעות: לעיתים כטריטוריה זהה לסנג'ק ירושלים, ולעיתים לארץ ישראל כולה או מרביתה. וזאת כאשר המונח "סוריה" חל על הוילאייט של דמשק או של ביירות, אך לא על ארץ ישראל.
העיתון ניהל מסע הסברה נגד הציונות. ביולי 1913 קרא להקים "חברה פטריוטית (וטניה) פלסטינית", שתורכב מעשירי שכם, ירושלים, יפו, חיפה ועזה, ותעסוק ברכישת קרקעות מדינה (אדמות אל-מדורה) לפני שיעשו זאת הציונים. עם זאת, בשנים 1912–1913 היה העיתון כותב מדי פעם בהערכה על ההישגים הציוניים: על תחיית הלשון העברית ועל ההישגים החקלאיים של המושבות היהודיות, כפי שהוצגו בתערוכה חקלאית שנערכה ברחובות. כאשר נודע בארץ ישראל על עלילת בייליס, דחה העיתון באוקטובר 1913 חד-משמעית את האפשרות שעלילת הדם אמיתית. אך מספר ימים לאחר מכן, פרסם שיר בעל נימה אנטישמית: "כיצד נירגע כאשר העלוב שבעמי העולם והשפלה שבאומות מתחרה בנו בארצנו. יהודים אשר אין הם גאים, אך הם עם אשר כל הממון בידו".
בימי השלטון הבריטי
העיתון חידש את הופעתו ב-1921. בעריכתו של עיסא אל-עיסא והופיע שלוש פעמים בשבוע. בשנת 1929 הפך פלסטין לעיתון הערבי היומי הראשון שיצא בארץ ישראל. הוא יצא לאור באופן עקבי מדי יום, פרט ליום ב'. בשנים 1929–1931 עמדה תפוצת העיתון על 2,500–3,000 עותקים והוא היה העיתון הערבי הבולט בארץ ישראל, עם תפוצה כמעט כפולה ממתחריו הנפוצים ביותר. פלסטין היה לסימן היכר מובהק של החיים הציבוריים הפלסטיניים עד 1948, עת סיום המנדט. עם זאת, מעמדו של פלסטין עורער על ידי העיתון א-דיפאע מיפו שהוקם בשנת 1934 ותוך זמן קצר יחסית הגיע לתפוצה נרחבת יותר משל עיתון פלסטין הוותיק. התחרות בין שני עיתונים אלה תרמה לשיפור איכות העיתונים והעבודה העיתונאית, וגם הרחיבה את תפוצתם.
פלסטין המשיך להיות בבעלות משפחת אל-עיסא לכל אורך ימי המנדט הבריטי ונחשב לעיתון נוצרי. משנת 1933 עורכו הראשי ומחבר מאמריו הראשיים היה יוסף חנא שהיה גם הוא נוצרי אורתודוקסי.
העיתון, ביחד עם עיתונים אחרים, הושבת מספר פעמים על ידי השלטונות העות'מאנים והבריטים, במטרה להפחית הפרות סדר ואלימות כשאירעה הסלמה היחסים בין הערבים ליהודים או בין הערבים למשטר. בין השאר הוא נסגר למשך מספר חודשים בסוף 1930 ולתקופה קצרה ביולי 1946.
אונטואה
אונוטואה (באנגלית: Onotoa) הוא אטול אלמוגים במרכז האוקיינוס השקט המהווה חלק מאיי גילברט. האי הוא אחד ממחוזות רפובליקת קיריבטי. האי ממוקם 65 ק"מ מהאי טאמאנה והוא הקטן שבאיי גילברט.
פלסטין (עיתון)
בימי השלטון הבריטי
נכון ל-1947 עמדה תפוצת העיתון על 3,000–4,000 עותקים בימי חול וכ-5,000–6,000 בשבת (ביום זה לא הופיע מתחרהו העיקרי, "א-דיפאע").
אונטואה
האיים באטול מצויים בצידה המזרחי של הלגונה, ואילו בצידה המערבי מצויה שונית אלמוגים.
פלסטין (עיתון)
קו מערכתי
בתחילת שנות ה-20 הוא נחשב לביטאון של חוגי הוועד הפועל הערבי. בשנים 1927–1928 עבר פלסטין לשרת את האופוזיציה של משפחת נשאשיבי כאשר עלה כוחה בבחירות לעיריות. בימי מאורעות תרפ"ט (1929) היה פלסטין שופרם של הקיצונים השולטים.
בתחילת שנות ה-30 עבר העיתון שוב למחנה נשאשיבי, וביקר בחריפות את המופתי.
בשנות ה-30 היה העיתון עוין מאוד לאיטליה הפשיסטית וראה בה מדינה אימפריאליסטית, בייחוד לנוכח כיבוש אתיופיה ב-1935–1936, וזאת בעוד שהעיתון רכש אהדה לאדולף היטלר, ובכך ניצב בפני סתירה, מכיוון שהדגיש כי רדיפותיו את היהודים הביאו להגירתם לארץ ישראל.
ב-16 בספטמבר 1936 פרסם העיתון את הקריאה הפומבית הראשונה להפסיק את השביתה הכללית במרד הערבי הגדול. אולם בזמן המרד הערבי הגדול (1936–1939), בעליו של פלסטין ברח מהארץ מפחד הכנופיות, והעיתון ביטא את דבריהם של ראשי הכנופיות. בזמן מלחמת העולם השנייה פרסם את מה שהטילו עליו השלטונות. החל משנת 1942–1943 שירת את חוגי מפלגת אל-איסתקלאל ו"בנק האומה", תמך בנסיונותיהם לתפוס את המנהיגות הלאומית, ושימש במה להתקפות "הנוער הבלתי מפלגתי" על המפלגות הוותיקות. עם התחזקות החוגים של משפחת חוסייני, ביטא גם את עמדתם. בספטמבר 1945 נכתב בעיתון "אל-וחדה": "העיתון 'פלסטין' היה והנו נטול קו מדיני קבוע, בכל המסיבות אינו משרת אלא את האינטרסים החמריים של בעליו".
העיתון השתדל להצטייר כעיתון פאן-ערבי לאומי ולא כעיתון נוצרי. כך למשל, ציין בהרחבה חגים מוסלמיים והדגיש את מרכזיותם בעולם הערבי. בנוסף, האשימו בעיתון את היהודים בנסיון לסכסך בין המוסלמים לנוצרים. ואולם למרות זאת הוא נתפס באוכלוסייה כעיתון נוצרי. מאמרי המערכת שלו הצטיינו בחריפות רבה, במיוחד בנימה אנטי-יהודית. העיתון לא צידד באחד מן הזרמים או המפלגות הערביות. הוא גם הציג קו של הידברות עם היהודים, דבר שהביא להתקפות עליו מצד גורמים ערביים. אופי העיתון היה "צהוב" למדי ובעל מגמה מסחרית להגדלת התפוצה, כותרותיו נוסחו ועוצבו בשפה צעקנית, הוא רדף אחר "סקופים" ולעיתים פרסם ידיעות לא בדוקות ולא מאושרות. העיתון היה פופולרי בקרב הצעירים העירוניים, שנהנו מחידושיו, ונחשב לבלתי מכובד בקרב הציבור המוסלמי המבוגר והכפריים.
לדברי יעקב שמעוני, לאורך שנות קיומו, שירת העיתון בעלים שונים והחליף את נטייתו מספר פעמים – "לאותו צד שנראה לו חזק אותה שעה" או לצד שהצליח "לרכוש את תמיכתו באמצעים שונים".
במהלך תקופת קיומו, הוציא העיתון מספר פעמים תוספות בשפה האנגלית.
קורט טוכולסקי
קוּרְט טוּכוֹלְסְקִי (בגרמנית: Kurt Tucholsky; 9 בינואר 1890 – 21 בדצמבר 1935) היה עיתונאי, סאטיריקן וסופר יהודי-גרמני משומד. נודע גם בשמות העט "קספר האוזר", "פטר פנתר", "תאובלד טיגר" ו"איגנץ ורובל".
טוכולסקי היה אחד העיתונאים החשובים ביותר ברפובליקת ויימאר ושימש כעורך במשותף של השבועון בעל הנטיות השמאליות "די ולטבינה" (Die Weltbühne). בעריכת השבועון הוכיח עצמו כמבקר חברתי במיטב המסורת של היינריך היינה. בה בעת היה סאטיריקן, מחבר מופעי קברט גרמני בעלי אופי פוליטי, פזמונאי ומשורר. טוכולסקי הגדיר עצמו כדמוקרט וכפציפיסט, והזהיר מפני נטיות אנטי-דמוקרטיות בפוליטיקה, בצבא ובמערכת המשפט של רפובליקת ויימאר. כאשר הפכו אזהרותיו למציאות, והנאצים עלו לשלטון בשנת 1933, נשרפו ספריו בפומבי לאחר שהוגדרו כ"אמנות מנוונת", ואזרחותו הגרמנית נשללה ממנו. ב-19 בדצמבר 1935, בשוודיה, לקח מנת יתר של כדורי שינה, ולאחר יומיים נפטר.
ילדות ונעורים
טוכולסקי נולד ברובע מואביט (Moabit) שבברלין בירת גרמניה. הוא בילה את ילדותו המוקדמת בעיר שטטין (כיום שצ'צ'ין בפולין), שאליה עבר אביו בשל עבודתו. אביו, אלכס טוכולסקי, היה בנקאי יהודי, ואמו, דוריס טוכולסקי, הייתה בת דודתו של אביו. הזוג נישא בשנת 1887, וקורט היה הבכור מבין שלושה ילדיהם, אחריו נולדו פריץ ואלן. בשנת 1899 שבה המשפחה לברלין.
יחסיו של טוכולסקי עם אמו היו מתוחים במשך כל ימי חייו, אך הוא העריץ ואהב את אביו. בשנת 1905 מת אביו כתוצאה ממחלת העגבת, והותיר לרעייתו ולילדיו אמצעי מחיה מכובדים, שאפשרו לבנו הבכור להשלים את לימודיו באוניברסיטה ללא קשיים כלכליים.
טוכולסקי התחיל את לימודיו ב"גימנסיה הצרפתית" בשנת 1899. בשנת 1903 עבר לגימנסיה על שם הקיסר וילהלם, ובשנת 1907 עזב אף מוסד זה על מנת ללמוד לבחינות הבגרות בעזרת מורה פרטי. בשנת 1909 הצליח בבחינות, והחל בלימודי משפטים בברלין באותה השנה, לאחר מכן, בשנת 1910 למד סמסטר באוניברסיטת ז'נבה.
בהיותו באוניברסיטה הביע עניין בספרות. בשנת 1911 יצא לטיול בפראג עם ידידו, המאייר קורט ספרנסקי. השניים התכוונו להיפגש עם הסופר האהוב עליהם מקס ברוד. בפגישה נכח גם פרנץ קפקא שכתב על טוכולסקי:
על אף שהמשיך את לימודיו עד לקבלת תואר דוקטור בשנת 1915, מעולם לא עסק טוכולסקי במשפטים באופן פעיל. נטייתו אל הספרות ואל העיתונות הייתה חזקה בהרבה.
הצלחותיו הראשונות כסופר
עוד בהיותו תלמיד בבית הספר החל טוכולסקי בכתיבה עיתונאית. בשנת 1907 פרסם טקסט קצר בשם "אגדה" (Märchen) בשבועון הסאטירי "Ulk" (הלצה), שבו לגלג על טעמו של הקייזר וילהלם השני באמנות. במהלך לימודיו באוניברסיטה המשיך בכתיבה עיתונאית, ובין היתר כתב עבור עיתון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה "קדימה" (Vorwärts). בשנת 1911 היה מעורב במסע הבחירות של ה-SPD.
בשנת 1912 פרסם את ספרו הראשון - "ריינסברג - ספר תמונות לאוהבים" (Rheinsberg - ein Bilderbuch für Verliebte), שהצטיין בנעימה עולצת ורעננה, שהתאימה לרוח התקופה, והביאה בפעם הראשונה לחשיפתו לקהל גדול. על מנת לקדם את מכירות הספר, פתחו טוכולסקי וידידו קורט שפרנסקי (שאייר את הספר) "בר ספרותי" בקורפירסטנדאם בברלין, וכל מי שרכש עותק מן הספר זכה בכוסית שנאפס חינם. אטרקציה זו החזיקה מעמד שבועות ספורים בלבד.
בשנת 1913 החל טוכולסקי בעיסוק שבו היה עתיד להתמיד זמן רב יותר. ב-9 בינואר 1913 פרסם את מאמרו הראשון במגזין התיאטרון "די שאובינה" (Die Schaubühne, "הבמה"), שבועון שנודע לאחר מכן בשם "די ולטבינה" ("במת העולם"), שאותו פרסם המוציא לאור זיגפריד יעקובזון, שהיה לטוכולסקי דמות של ידיד ומדריך רוחני עד ליום מותו. טוכולסקי כתב על יחסיו עם יעקבזון בביוגרפיה "ויטה" ("חיים") שכתב בשוודיה, שאליה גלה לפני מותו: "טוכולסקי חייב למוציא לאור של העיתון, זיגפריד יעקבזון, שמת בשנת 1926, את כל מה שהפך להיות".
מלחמת העולם הראשונה
תחילת הקריירה העיתונאית של טוכולסקי נקטעה על ידי פרוץ מלחמת העולם הראשונה; במשך שנתיים לא פרסם ולו מאמר אחד. בתחילה המשיך בלימודי המשפטים באוניברסיטה על שם פרידריך שילר ביינה בתורינגיה, ובשנת 1915 השלים את הדוקטורט במשפטים, בהצטיינות. נושא הדוקטורט היה דיני המשכון. באפריל 1915 גויס ונשלח לחזית המזרח. טוכולסקי התנסה בקרב, ושירת כחפר. בנובמבר 1916 נשלח אל בית הספר לטיסה בקורלנד, והיה לעורך העלון "הטייס" (Der Flieger). בבסיס זה פגש במרי גרולד, שלימים הייתה לאשתו. טוכולסקי ראה בתפקידו כעורך ביטאון תעופתי מגן מפני המשלוח לחפירות. בקטע שפרסם ב-30 במרץ 1926 בעיתון "ולטבינה", תחת שם העט איגנץ ורובל, שכותרתו "איפה היית במלחמה, אדון -?" ( Wo waren Sie im Kriege, Herr -? ), כתב:
אמצעים אלו היו יכולים להיות אף בעלי אפקט קומי, כפי שכתב למרי גרולד במכתב שהתפרסם בספר "חיינו שלא חיינו. מכתבים למרי" (Unser ungelebtes Leben. Briefe an Mary), שהתפרסם בגרמניה בהוצאת ריינבק בשנת 1982:
בשנת 1918 נפגש עם העיתונאי אריך דניהל, שהביא להעברתו לרומניה באותה שנה כחוקר במשטרה הצבאית בדרגת רב-טוראי. דניהל הוא האיש המכונה "קארלכן" במספר טקסטים של טוכולסקי. טוכולסקי, שעזב את הקהילה היהודית עוד ב-1 ביולי 1914, נטבל ברומניה לנצרות הפרוטסטנטית.
מהמלחמה יצא טוכולסקי כפציפיסט מושבע ואנטי-מיליטריסט.
המאבק על הרפובליקה
בדצמבר 1918 קיבל על עצמו טוכולסקי את משרת עורך השבועון הסאטירי Ulk, שבה החזיק עד אפריל 1920. "אולק" היה המוסף הסאטירי של עיתונו רב ההשפעה של המוציא לאור בעל הדעות השמאליות והליברליות רודולף מוסה, "ברלינר טאגבלאט" (Berliner Tageblatt).
בתקופה זו פרסם באופן קבוע טור ב"די ולטבינה". בשל ריבוי כתיבתו, ועל מנת שלא להפוך את העיתונים שבהם עבד ל"קולו של טוכולסקי" יצר שלושה שמות עט עוד בשנת 1913 ובשמות אלו פרסם את יצירותיו. שמות אלו ליוו אותו במהלך כל דרכו היצירתית. טוכולסקי פרסם כ"איגנץ ורובל", "תיאובלד טיגר" ו"פטר פנתר". בדצמבר 1918 החל לפרסם שירים תחת שם העט "קספר האוזר" (על שמו של קספר האוזר, נער חידתי שנמצא בנירנברג כאשר אינו יודע מיהו ומהו, ונראה כי היה בן מלוכה שהוחזק בשבי ובבידוד מינקותו ועד בגרותו). בתקופה זו לא היה מדור ב"ולטבינה" שבו לא תרם טוכולסקי מכישרונו, ממאמרי מערכת פוליטיים ודיווחים מבתי המשפט, דרך מאמרי סאטירה וביקורת ועד לשירה וביקורת אמנות. בנוסף לכך כתב טקסטים ושירים לקברט, וכן "קופלטים" - שירים היתוליים וסאטיריים המלווים בשירת מקהלה. ב-1919 פרסם קובץ שירה בשם "שירים חסודים" (Fromme Gesänge).
בתקופה שמיד לאחר המלחמה עבד זמן קצר עבור המגזין "פיירון", כלי תעמולה של הממשלה הגרמנית שנועד להפנות את דעת הקהל כנגד פולין בשל העובדה כי הגבול באזור שלזיה עילית טרם נקבע. פעילות זו נגדה, לכאורה, את עמדותיו של טוכולסקי, ועל אף שתמך במפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD) שהתפצלה בתקופה זו מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), לא הותר לו לכתוב בעיתוניה בשל פעילות זו. מאוחר יותר התייחס טוכולסקי לעבודתו ב"פיירון" כשגיאה, וטען כי עסק בכך רק בשל בעיותיו הכלכליות.
למרות אפיזודת "פיירון", לא חדל טוכולסקי מלכתוב בעיתוני השמאל ולהגן על רפובליקת ויימאר ועל הדמוקרטיה, אל מול אויביה המושבעים בשורות הצבא, במערכת המשפט ובמנהל הציבורי, שנותרו בשליטת האליטות הישנות, התומכות במונרכיה ובימין השמרני, ואל מול אויביה בתנועות העממיות האנטי דמוקרטיות. הוא פרסם סדרת מאמרים אנטי מיליטריסטים בשם "מיליטריה", שבהם תקף את המיליטריזם מבית מדרשו של וילהלם השני, שהשפעתו נמשכה עוד בימי הרפובליקה. במאמר הראשון בסדרה זו, שהופיע ב"ולטבינה" ב-9 בינואר 1919, תחת הכותרת "מיליטריה: קצין ואדם" ("Militaria: Offizier und Mann") כתב:
טוכולסקי גינה בתקיפות את הרציחות הפוליטיות שזעזעו את רפובליקת ויימאר בשנותיה הראשונות. שוב ושוב נערכו ניסיונות לרצח פוליטיקאים שמאליים, או אף ליברלים. בתקופה זו איבדו את חייהם קרל ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג, ולטר רתנאו ומתיאס ארצברגר, ונערכו ניסיונות להתנקש בחיי פיליפ שיידמן ומקסימיליאן הארדן. טוכולסקי דיווח מבתי המשפט על ההליכים כנגד הרוצחים, והבחין כי השופטים שותפים לעמדות השמרניות והמלוכניות שהביאו לשורת הרציחות. במאמרו משנת 1922, "משפט הרדן", שפורסם ב"ולטבינה" כתב:
טוכולסקי ביקר בעיקר פוליטיקאים דמוקרטיים, כמו פרידריך אברט וגוסטב שטרסמן, שאותם ראה כמתונים מדי ביחס לאויביהם. לאחר רצח שר החוץ ולטר רתנאו ב-29 ביוני 1922, כתב שיר ב"ולטבינה" בשם "רתנאו", בו פנה אל חוש הערך העצמי של הרפובליקה. הוא קרא לאנשים לעמוד ולהכות באגרופיהם, ולא להירדם שוב. ארבע שנות רצח, כתב, הספיקו, ועתה הזמן להילחם או למות. אין אלטרנטיבה. אחת עשרה שנים לפני מותה של הרפובליקה, עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, הצביע טוכולסקי בשיר זה על האחראים לרציחת הרפובליקה - ה"המון" החי מלשד הרפובליקה, ובה בעת מחבל בה ומקשקש את צלב הקרס על דלתותיה.
הוגי דעות מודרניים, כמו גורדון קרייג (Craig), גולו מן (Mann), ולטר לקוויר (Laqueur) וגרשום שולם, טענו כי לכתביו של טוכולסקי הייתה השפעה הרסנית על היציבות של רפובליקת ויימאר. צבי בכרך טוען כי הגישה של טוכולסקי נבעה מפילוסופיה רציונליסטית שניסתה לערער על הראייה האקפרסיוניסטית שהמשיכה את מסורת התקופה הרומנטית. אלא שהלהט שלו להוקיע את המשטר המושחת מנע ממנו לראות את האויבים האמיתיים של המשטר הדמוקרטי. כך עליית הנאציזם בתקופת ויימר נראתה בעיניו מסוכנת פחות מעמדתו של שטרסמן.
טוכולסקי לא הסתפק בכתיבה, אלא היה פעיל פוליטי. הוא היה אחד ממייסדי "ליגת הלוחמים דורשי השלום" (Friedensbund der Kriegsteilnehmer) והיה פעיל בשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית, שאליה הצטרף רשמית בשנת 1920. למרות זאת לא נמנע מלבקר את מנהיגי המפלגה כאשר היה צורך בכך. טוכולסקי ביקר במיוחד את מנהיגי ה-SPD, והאשים אותם בכישלון ובבגידה בתומכיהם במהלך אירועי השנים הראשונות לרפובליקת ויימאר. על פרידריך אברט כתב כי הלה השליך את אמונותיו דרך החלון, ברגע המדויק שבו היה עליו ליישם אותן בפועל.
בשיא תקופת האינפלציה הפסיק טוכולסקי את עבודתו העיתונאית והחל לעבוד ככלכלן. לכך היו מספר סיבות, בראש ובראשונה כלכליות, אך נראה כי סבל מדיכאון, שהוציא עבורו את הטעם מכתיבתו. ב-1 במרץ 1923 החל לעבוד בבנק "בט, סימון ושות'", וב-15 בפברואר 1924 שב לעבוד עבור זיגפריד יעקבזון ב"ולטבינה". באביב 1924 יצא לפריז ככתב הוולטבינה, וכן ככתב העיתון "פוסישה צייטונג" (Vossische Zeitung).
ב-1924 חלו גם שינויים בחייו הפרטיים. בפברואר 1924 התגרש מאשתו הראשונה, דוקטור אלזה וייל, שלה נישא במאי 1920. ב-30 באוגוסט באותה השנה נישא למרי גרולד, שעמה התכתב מזה שנים. בפריז גילה הזוג כי אין ביכולתם לחיות יחד בשלווה לזמן ארוך.
בין פריז וברלין
כמו היינריך היינה ששימש לו מקור השראה, משעה שעזב טוכולסקי את אדמת גרמניה לפריז, לא שב עוד לגרמניה אלא לעיתים רחוקות. אך גם מן המרחק המשיך להתעניין במתרחש בגרמניה. הוא השתמש ב"ולטבינה" כבמה לדעותיו, ונותר חלק מהזירה הפוליטית במולדתו. כהיינה במאה ה-19 השתמש בהשפעתו על מנת לנסות ולגרום לגרמנים ולצרפתים להבין זה את זה. טוכולסקי היה לגולה, בשלב זה מרצון.
בדצמבר 1926 נפטר זיגפריד יעקבזון. טוכולסקי קיבל עליו את תפקידו של יעקבזון כעורך ה"ולטבינה", אך מכיוון שהדבר חייב מגורים בברלין, מסר את התפקיד לאחר זמן מה לידידו קרל פון אוסייצקי. הוא שמר על תואר "עורך משותף", ושמר על רוחו הבלתי אורתודוקסית של העיתון, כשהוא דואג לפרסם מאמרים שנויים במחלוקת כאלו של הסוציאליסט קורט הילר.
ב-1927 ו-1928 פרסם רשימות העוסקות במסעותיו מחוץ לגרמניה. ספרו "ספר הפירנאים" שהיה קובץ מאמרים "עם 5 כוחות סוס" (הכוונה לטוכולסקי ולחמשת הכינויים בהם השתמש). ספר נוסף מסוג זה, "חיוכה של מונה ליזה", כלל גם הוא קובץ מאמרים שבהם מתח ביקורת על הברלינאים ועל אופיים. "מר ונדרינר" היהודי ו"לוטכן" הברלינאית הטיפוסית היו הדמויות שהופיעו בכתיבתו ושימשו למתיחת ביקורת על העיר שאותה עזב.
ב-1928 התגרש ממרי גרולד. בשנה שלפני כן פגש בליסה מתיאס, ולאחר גירושיו, ב-1929 עבר עמה לשוודיה. בתקופה זו כתב את הנובלה "טירת גריפסהולם", שהתפרסמה ב-1931. בניגוד לכתיבתו הפובליציסטית המרירה והעוקצנית הייתה הנובלה בבחינת חזרה לכתיבה העליזה והצעירה שאפיינה אותו בשלביו המוקדמים, עת כתב את "ריינסברג".
בניגוד ל"טירת גריפסהולם" הקל והשובבני, עבד בתקופה זו על ספר בשם "גרמניה, גרמניה מעל לכל", שבו מתח ביקורת חברתית חמורה, כאשר לצידו המאייר ג'ון הרטפילד. בספר זה מתח טוכולסקי ביקורת על כל מה שהיה פסול, בעיניו, בגרמניה, הכרוכה בהצהרות אהבה למולדת הנטושה. הפרק האחרון, שכותרתו "Heimat" (מולדת) כלל את הפסקה הבאה:
שקיעה לתוך שתיקה
אחרי 1923 הבין טוכולסקי כי אזהרותיו נופלות על אזניים ערלות, וכי מעשיו לטובת הרפובליקה והדמוקרטיה הם ללא כל תוצאה. הוא סירב להצעתו של חבר נעוריו האנס שינלנק להוציא לאור כתב עת, וכתב לו: "אמנם יש לי הצלחה, אבל אין לי שום השפעה". אריך קסטנר, ידידו הטוב, כתב עליו בשנת 1946 בכתבה בעיתון "ולטבינה" כי הוא היה "הברלינאי הקטן והשמן", שניסה "למנוע את הקטסטרופה באמצעות מכונת הכתיבה שלו".
ב-1930 עקר טוכולסקי לצמיתות לעיירה השוודית הינדאס, ליד גטבורג. "משפט ולטבינה", שנוהל בשנת 1929 ובו הואשמו עובדי העיתון ובהם קרל פון אוסייצקי והכתב ולטר קרייזר בבגידה ובהדלפת סודות צבאיים, גרם לטוכולסקי להבין כי מקומו אינו בגרמניה. הוולטבינה פרסם מאמר ושמו "עניינים שברוח בתעופה הגרמנית" ובו גילה כי הרייכסווהר מכין בחשאי חיל אוויר, בניגוד להסכם ורסאי. בסוף 1931 הסתיים המשפט בשליחתו של אוסייצקי לשנה וחצי מאסר בפועל באשמת ריגול. בשנת 1932 הועמד שוב אוסייצקי לדין על שפרסם את משפטו המפורסם של טוכולסקי "חיילים הם רוצחים", אך זוכה מהאשמה זו. המשפט הופיע בפסקה שפורסמה ב"ולטבינה" ב-4 באוגוסט 1931 במאמר שעליו היה חתום "איגנץ ורובל" -
טוכולסקי לא נגרר להליכים אלו, שכן גר מחוץ לגרמניה. הוא שקל לשוב לגרמניה במהלך המשפט, אך באותה תקופה היה כבר אוסייצקי בבית הסוהר בשל הכתבה על חיל האוויר, והדבר נראה מסוכן וחסר טעם. טוכולסקי חשש ליפול בידי הנאצים, אך חש ייסורי מצפון כי לא היה בידו לסייע לחברו. כמה ימים לפני מותו כתב לידידתו הדוויג מילר כי החלטתו שלא להגיע למשפט נבעה מתערובת של עצלות, פחדנות, גועל ובוז, וכי היה עליו להגיע. הוא כתב כי במקרה זה ודאי היה נופל "למלתעות החיה", ולא מועיל לידידו בדבר, אך קשה לו לחיות עם ייסורי המצפון שנגרמו לו.
מ-1931 נשמע קולו פחות ופחות. יחסיו עם ליסה מתיאס הגיעו לקיצם, ומחלה כרונית בדרכי הנשימה פעלה עליו את פעולתה. ב-8 בנובמבר 1931 פרסם את הכתבה האחרונה הגדולה שלו ב"ולטבינה". ב-17 בינואר 1933 פרסם את כתבתו האחרונה, פסקה קצרה ובה התרשמותו מהעיר בזל.
ב-1933 עלו הנאצים לשלטון, סגרו את העיתון "ולטבינה" ושרפו את כתביו של טוכולסקי בפומבי. אזרחותו הגרמנית של טוכולסקי נשללה.
טוכולסקי התבטא עתה רק באמצעות מכתבים לידידיו. המכתבים, שהחלו להתפרסם בשנות ה-60 משקפים את מצב רוחו, את חייו בגלות, ואת מחשבותיו על עתידה של גרמניה ועתידה של אירופה. חלק מהמכתבים היו לידידיו, חלקם לאהובתו האחרונה הרופאה הדוויג מולר, שישבה בציריך. במכתבים אלו תיאר עצמו כגרמני לשעבר וכסופר לשעבר. לידידו ולטר הזנקלוור כתב - "אני מניח כי אין צורך לספר לך שעולמנו בגרמניה חדל מלהתקיים, אז פשוט אשתוק לעת עתה. איש אינו מניף כרטיס אדום בפניו של האוקיינוס".
טוכולסקי לא הניח, כגולים רבים אחרים, כי המשטר הנאצי יחלוף במהרה. הוא הכיר בעובדה שהמשטר מבטא את רוחם של רוב הגרמנים, וכי העולם הסכין עם השלטון הנאצי בגרמניה. הוא ציפה כי יחלפו עוד כמה שנים בטרם תפרוץ המלחמה.
טוכולסקי סירב להצטרף לקבוצות של סופרים גולים. ראשית, לא ראה בעצמו גולה. הוא עזב את גרמניה עוד ב-1924, ושקל לבקש אזרחות שוודית. במכתבו האחרון למרי גרולד כתב כי אין הוא רואה עוד את הנעשה בגרמניה כעניינו.
טוכולסקי היה רחוק מאוד מאדישות באשר לגרמניה. הוא ניסה לתמוך באוסייצקי בכלאו, ויצא כנגד המשורר קנוט האמסון, אותו העריץ בעבר, אשר הביע תמיכה במשטרו של היטלר, והתקיף את אוסייצקי. טוכולסקי פעל למען הענקת פרס נובל לשלום לאוסייצקי בשנת 1935. אוסייצקי זכה בפרס, בשנת 1936, אך טוכולסקי לא זכה לראות את פרי מאמציו.
מותש ממחלתו הכרונית, בערב 20 בדצמבר 1935, נטל טוכולסקי מנת יתר של כדורי שינה בביתו בהינדאס. ביום שלמחרת נמצא במצב של אובדן הכרה ונלקח לבית חולים בעיר גטבורג. הוא מת בבית החולים בערב של 21 בדצמבר. הדעה הרווחת היא כי מדובר בהתאבדות, אך הביוגרף של טוכולסקי, מיכאל הפ, מטיל ספק בשאלה אם הייתה זו התאבדות, וסבור כי המדובר בתאונה.
טוכולסקי נקבר מתחת לעץ אלון בטירת גריפסהולם, ליד מריפרד בשוודיה. על מצבתו חרוטה אמרתו של יוהאן וולפגנג פון גתה, מן המחזה פאוסט - "כָּל הַחוֹלֵף אֶךְ מָשָׁל" (Alles Vergängliche ist nur ein Gleichnis). המצבה הוצבה לאחר מלחמת העולם השנייה.
כתיבתו
כתיבתו של טוכולסקי התפרסה על פני צורות כתיבה שונות וסוגות שונות. הוא כתב שירים ופזמונים, ספרי עלילה, מאמרי מערכת, כתבות במגוון של נושאים, ומכתבים.
כיום ידוע טוכולסקי במיוחד בשל כתבותיו ומאמריו לעיתונות. טוכולסקי התפאר כי תחת חמשת שמותיו הצליח לפתח סגנונות שונים, ומגוון הדמויות שיצר כותבות כתיבה שונה בתכלית זו מזו, עד כדי כך שלמערכת ה"ולטבינה" הגיעו מכתבים המשבחים את "פטר פנתר", אך קוראים לפיטוריו של "איגנץ ורובל". למעשה היו חמש הדמויות, כפי שכותב טוכולסקי "חמש אצבעות של יד אחת". טוכולסקי כתב סאטירה פוליטית שנונה, חדה כתער, והיה בין המפוכחים שבמבקריה של רפובליקת ויימאר, שלמענה נלחם. כתיבתו הפוליטית הייתה חדשנית לזמנו. בהקדמה לספרו "5 כוחות סוס" כתב "מי היה מאמין שלסופר פוליטי יש הומור? שסאטיריקן יכול להיות רציני?".
אך כתיבתו של טוכולסקי אינה רק כתיבה פוליטית. טוכולסקי כתב קטעים בהם השתקפה השקפתו על החיים. מעין פיליטונים קצרים, העוסקים במגוון נושאים, הנקראים אף כיום כרלוונטיים ומשעשעים. בניגוד לספריו העלילתיים הארוכים "רייזנבורג" ו"טירת גריפסהולם", שסגנונם קליל ואופטימי, משקפים קטעים אלו השקפת עולם צינית, מרירה, המביטה על החיים בחשש מהול בחמלה, אך מתוך סימפתיה עמוקה לכל מה שהוא אנושי.
טוכולסקי והיהדות
טוכולסקי עזב את הקהילה היהודית בשנת 1914 ולאחר מכן התנצר באופן רשמי. את דמותו של היהודי שירטט בכתביו באופן שלילי. "ונדרינר", היהודי הברלינאי שיצר, הוא דמות שלילית בתכלית - ריק מערכים, חי את חיי השעה. ישנם שפירשו את דמותו של ונדרינר כבעלת מאפיינים ביקורתיים כלפי היהודים, וגרשום שלום אף כינה בשלה את טוכולסקי "אנטישמי", אך מעבר לביקורת זו, שהוטחה במידה שווה בבורגנים השבעים של הרפובליקה של ויימאר ממוצא יהודי וממוצא גרמני, היה טוכולסקי רגיש לגורל היהודי, רגיש לאנטישמיות הגואה, וראה בעלבונם של היהודים את עלבונו.
ב-15 בדצמבר 1935 כתב לארנולד צווייג: "עזבתי את היהדות ב-1911" והוסיף "אני יודע שזה בעצם בלתי־אפשרי". טוכולסקי הפנה את חוסר האונים שלו וזעמו נגד היהודים. לדעתו היהודים בגרמניה בימיו התמודדו עם הגורל הבלתי נמנע בפחדנות: "שם אתה רואה שאותם אנשים עצמם שניגנו כינור ראשון בתחומים רבים מקבלים את הגטו... הם כלואים; הם דחוסים בתיאטרון ליהודים עם ארבעה טלאים צהובים מלפנים ומאחור, ובלבם ... רק שאיפה אחת: 'עכשיו נראה להם אחת ולתמיד שיש לנו תיאטרון יותר טוב.' מכל עשרה יהודים גרמנים, אחד יצא, תשעה נשארו; אבל אחרי מרס 1933, אחד היה צריך להישאר, ותשעה היו צריכים לצאת, היו צריכים... עסקים כרגיל: הכול נמשך כאילו כלום לא קרה... הם כותבים אותם ספרים, נואמים אותם נאומים, מחווים אותן מחוות... חדשים יבואו, אחרינו. הדברים כפי שהם עכשיו אינם יכולים לפעול עוד. תם המשחק". כעבור 6 ימים שם קץ לחייו.
טוכולסקי נתפס כיום אצל רבים כסופר יהודי. ספרים שעוסקים בגורלה של יהדות גרמניה בשנות השלושים מונים אותו לצד יהודים נוספים כארנולד צווייג, אלזה לסקר-שילר ואחרים. התאבדותו נראית כראשונה בסדרת ההתאבדויות של סופרים יהודים גרמנים גולים במהלך השואה והשנים שקדמו לה, גל שכלל גם את שטפן צווייג וולטר בנימין.
הנצחתו
אגודת הסופרים השוודית, PEN, מעניקה מדי שנה את "פרס טוכולסקי" לזכויות האדם, לסופרים המתמודדים עם הפרות זכויות האדם מצד השלטונות. הפרס הוענק לסופרים כגון הפלסטיני סמיר אל-יוסף, איבון ורה מזימבבואה, והטורקית אסיה גוזל.
האולם הראשי בתצוגה החדשה במוזיאון יד ושם, העוסק במדיניות הנאצית כלפי היהודים מעלייתם לשלטון ועד למלחמת העולם השנייה, מציג את אמרתו של טוכולסקי "ארץ אינה ניכרת רק במעשיה – אלא גם במה שהיא מוכנה לשאת ולהסכין עמו", המטרה היא כי האמרה תלווה את המבקר במוזיאון במהלך הביקור בכל אגפי המוזיאון.
קהמבה
קְהַמְבָּה (גם קהמפה) הם בני קבוצה אתנית המאכלסת את עמק יאנג-סאנג-צ'ו בחלק המערבי ביותר של ארונאצ'ל פרדש, ליד הגבולות עם טיבט ובהוטן. בתוך העמק, הם גרים בכפרים יורטון, לנגו, טאשיגונג, ניוקונג ומנגקוטה.
חיטה ותירס הם גידולים עיקריים המעובדים על ידי הקהמבה. הבתים שלהם, העשויים מאבן ועץ, מבוססים על מבנה שדומה מאוד למבנים של הקבוצה האתנית של ה.
הקהמבה הם חסידי הבודהיזם הטיבטי ומשתמשים בהינגנה, כתב משלהם, המבוסס על הכתב הטיבטי. עם זאת, בשל הבידוד היחסי מטיבט ומגעים מזדמנים עם הקבוצה האתנית של ה, הם גם מושפעים באמונותיהם במידה מסוימת מאמונת ה. בכל כפר יהיה לאמה בודהיסטי. הפסטיבלים שנחגגים מקבילים לאלו של הקבוצה האתנית של ה, הכוללת את, ראש השנה הטיבטי.
במקור הם ישבו ב (כיום נציבות עירונית במזרח המחוז האוטונומי הטיבטי בשליטת רפובליקה העממית של סין) והיו פעילים בלוחמת הגרילה כנגד הכיבוש הסיני בשנת 1950, ובייחוד בשנים 1959–1965.
רב פנחס
רב פנחס היה אמורא בבלי בדור החמישי.
רב פנחס מוסר תורה פעמים רבות בשם רבא. יש להבדיל בינו לבין אמורא ירושלמי "ר' פנחס" (ככל הנראה רבי פנחס). בתלמוד בבלי מוזכר ר' פנחס אך לא ידוע למי הכוונה. כמו כן מוזכר אמורא בשם רב הונא בריה דרב פנחס, ייתכן שהיה בנו.
פסטיבל קולנוע
פסטיבל קולנוע או פסטיבל סרטים הוא אירוע (לרוב אירוע שנתי) אשר במסגרתו מוקרנים מספר סרטי קולנוע בבית קולנוע אחד, או במספר בתי קולנוע הקרובים זה לזה. פסטיבל יכול להתמקד בקבוצה מסוימת של סרטים בעלי מכנה משותף כלשהו. למשל: סרטיו של קולנוען מסוים (במאי או מפיק, למשל), סרטים מסוגה מסוימת, סרטים הדוברים שפה זרה כלשהי ועוד.
בישראל מתקיימים מספר פסטיבלי קולנוע, ביניהם פסטיבל הקולנוע ירושלים, פסטיבל חיפה, פסטיבל קולנוע דרום, דוקאביב ועוד.
ארנסט לייץ השני
ארנסט לייץ השני (בגרמנית: Ernst Leitz II; 1 במרץ 1871 – 15 ביוני 1956) היה תעשיין גרמני, בעלים ומנהל כללי של חברת האופטיקה ארנסט-לייץ, יוזם פיתוח מצלמת לייקה המהפכנית וחידושים נוספים בתחום המיקרוסקופיה האופטית.
בתקופת השלטון הנאצי חילץ עשרות יהודים מרדיפות המשטר וסייע לרבים מהם להגר לארצות הברית.
תחילת דרכו
ארנסט לייץ ה-2 נולד בעיירה וצלר במרכז גרמניה (מדינת הסן), כבנו השני של התעשיין ארנסט לייץ הראשון. חברת ארנסט-לייץ שבבעלות המשפחה הייתה מן החברות המתקדמות בעולם לייצור מכשירים אופטיים ובעיקר מיקרוסקופים ומיכשור נלווה למחקר. לאחר תקופת התמחות במכניקה עדינה ובמנהל עסקים הצטרף לייץ ה-2 כשותף בחברה בשנת 1906. לאחר מות אביו, בשנת 1920, הפך ארנסט לייץ ה-2 את החברה מחברה משפחתית לחברת מניות בערבון מוגבל והיה לבעל המניות הבלעדי בחברה.
פיתוח מיקרוסקופים
בראשית דרכו בחברה התמקד בשיפור התכנון של המיקרוסקופ הבינוקולרי (בעל שתי עיניות). עד לאותה עת מרבית המיקרוסקופים צוידו בעינית אחת בלבד, עובדה שהקשתה על השימוש בהם בשל המאמץ שנדרש בעבודה ממושכת בעין אחת בלבד. לקראת סוף המאה ה-19 התחיל פיתוחם של מיקרוסקופים בעלי שתי עיניות, אך איכות הדמות שהתקבלה בהם, בעיקר כאשר היה צורך בהגדלות רבות עוצמה, הייתה ירודה. פיתוח מערך אופטי ומכני חדשני, שיזם ארנסט לייץ ה-2 בשנת 1913, שיפר מאוד את איכות התמונה במיקרוסקופ הבינוקולרי. התכנון האופטי בדגם המהפכני היה פרי עבודתו של ד"ר פליקס יינטש (Felix Jentzsch), שהועסק על ידי ארנסט לייץ ה-2, והפך עד מהרה לאבטיפוס מוביל בתעשיית המיקרוסקופים. חידוש נוסף בתחום המיקרוסקופיה, שפותח תחת הנהגתו של ארנסט לייץ ה-2 בשנת 1935 – התקנת מקור אור עצמי בגוף המיקרוסקופ. עד אז נהוג היה להשתמש במקור אור מחוץ למיקרוסקופ, שהוסט אל הדוגמה הנבדקת תחת העדשה באמצעות מראה מתכווננת בתחתית גוף המיקרוסקופ. הדגמים החדשים של ארנסט-לייץ עם מקור האור הפנימי נקראו Ortholux והפכו עד מהרה להצלחה מסחרית גדולה. בסך-הכול מכרה החברה כ-200,000 מיקרוסקופים בשנים 1907–1930.
הבית בווצלר
בין השנים 1914–1917 בנה ארנסט לייץ ה-2 את בית המשפחה בעיירה וצלר, באתר גבוה המשקיף על הסביבה ועל המפעל. הבית נקרא האוס-פרידווארט (Haus Friedwart) והוא שימש מקום עליה לרגל לפוליטיקאים ליברלים ודמוקרטים וכן לצלמים ידועי שם. בין השאר ביקרו במקום תיאודור הויס שכיהן כנשיאה הראשון של גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, הרופא וחתן פרס נובל לשלום אלברט שווייצר, והצלמים פורצי הדרך אלפרד אייזנשטאדט ואנרי קרטייה ברסון.
פיתוח ה"לייקה"
הצלחתו העסקית הגדולה ביותר של ארנסט לייץ ה-2 הייתה בתחום פיתוח ושיווק מצלמות. בהחלטה עסקית נועזת, תוך כדי אווירה של משבר כלכלי והיפר-אינפלציה ברפובליקת ויימאר הגרמנית, הנהיג ארנסט לייץ ה-2, בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, יוזמה טכנית והמסחרית לפתח מצלמה מודרנית קומפקטית, קלת משקל, בעלת עדשה איכותית וסרט צילום (בניגוד ללוחות צילום שהיו אז בשימוש) בפורמט חדש ברוחב 35x24 מ"מ המאפשר כמה עשרות צילומים בכל טעינה. המותג המסחרי למצלמה החדשה הורכב מתחיליות המילים "לייץ" ו"קאמרה" והיא הוכרזה בשנת 1924 בשם "לייקה" (Leica).
תהליך פיתוחה של ה"לייקה" החל למעשה כעשר שנים לפני השקתה לציבור. בשנת 1911 הצטרף לחברת ארנסט–לייץ מהנדס צעיר, מבריק, בשם אוסקר ברנאק שנחשב גאון בבנייה ובתיקון של מנגנונים מכניים עדינים ומסובכים. בין השאר הוא התמחה בתיקון ובשיפור מצלמות קולנוע. ברנאק היה חובב צילום שהשתמש במצלמת עץ גדולה וכבדה שהייתה חייבת לעמוד על תלת-רגל מסיבי בכל צילום. מפאת מחלת האסתמה הכרונית שלו הוא חלם על מצלמה קטנה שיוכל לשאת עמו ללא מאמץ, בכל עת, למקומות שלא יכול היה להגיע אליהם עם המצלמה הכבדה. ארנסט לייץ ה-2 שכנע את ברנאק לבוא לעבוד אצלו אף על פי שידע על מחלתו, שתבעה מברנאק היעדרויות ממושכות למנוחה. כבר בתחילת עבודתו בארנסט-לייץ החל ברנאק, בזמנו החופשי, וביוזמתו, לתכנן ולבנות מצלמה קומפקטית שהמשתמשים בה יוכלו לטלטלה בקלות לכל למקום. במהלך הפיתוח הוא החל להשתמש בסרטי צילום שנועדו למצלמות קולנוע הודות למידת הגרעיניות הקטנה שנוצרה בתמונות שהפיק מתשלילים אלה. הוא תכנן להשתמש בסרטי צילום אלה גם במצלמה החדשה אך התקין אותם במאוזן בניגוד למצלמת הקולנוע שבה הסרט עובר בתנועה אנכית. שנה מאוחר, בשנת 1912, הצטרף לשורות החברה גם הפיזיקאי פרופסור מקס ברק שעסק בתכנון עדשות וסייע בהתאמת עדשה למצלמה של ברנאק. אב טיפוס ראשון של המצלמה (שנקרא Ur-Leica) נמסר בשנת 1913 לארנסט לייץ ה-2 והוא לקח אותה עמו לנסיעת עסקים לניו יורק באביב 1914, חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בניו-יורק מיהר ארנסט לייץ ה-2 לרשום פטנט על המצלמה החדשה ואף צילם מספר צילומים ברחובות מנהטן. כשנבחנו התמונות שצילם בניו-יורק התברר שיש להשקיע משאבים נוספים לשיפור ביצועי המצלמה לפני שהאבטיפוס יהפוך למוצר. אך מלחמת העולם הראשונה והקשיים הכלכליים בעקבותיה עיכבו בשנים ארוכות את תהליך הפיתוח. במשך שנות המלחמה אולצה החברה עלי ידי הממשלה להירתם למאמץ המלחמתי באופן מוחלט ולייצר אך ורק מוצרים עבור הצבא הגרמני. ברנאק, שלא גויס עקב בריאותו הרופפת, המשיך לצלם עם מצלמת האבטיפוס ורבים מצילומיו שרדו וניתנים לצפייה. כשהחמיר המחסור במזון במהלך המלחמה נהג ברנאק לעשות עסקאות חילופין (ברטר) עם הכפריים – צילום החווה או החוואי תמורת ביצה או מעט חמאה. עם סיום המלחמה, תוך כדי המשבר הכלכלי וההיפר-אינפלציה במשק הגרמני, החליט ארנסט לייץ ה-2 להמשיך בפיתוח מצלמת ה"לייקה". זו הייתה ככל הנראה החלטתו העסקית החשובה ביותר בכל 50 שנותיו בחברה. הוא זיהה בעוד מועד את המגמה המסתמנת לעבור למצלמות קומפקטיות ושאף לקדם את החברה ולהבטיח את עתידם הכלכלי של העובדים בחברה שמנתה כבר אז למעלה מ-1,000 עובדים. האתגר שהוצב בפניו היה גדול, במיוחד בהיעדר שוק נרחב למצלמות החדשות ועלות היצור הגבוהה. בהשוואה ליצור מיקרוסקופ שבו כתריסר חלקים מכניים בלבד, היה יצור המצלמה מורכב הרבה יותר שכן היא כללה כבר מההתחלה למעלה מ-190 חלקים מכניים עדינים, חלקם מורכבים ביותר. מחיר המצלמה לצרכן היה גבוה ועמד על כארבע משכורות חודשיות של עובד מיומן בעל ותק. למרות כל הקשיים הללו החליט לייץ ה-2 להתחיל בייצור המוני של מצלמת ה"לייקה". בשנת 1925 הוצגה המצלמה ביריד המסחרי בלייפציג ומיד זכתה להתעניינות רבה. בשנת 1931 הצטרפה גם חברת אגפא, יצרנית סרטי הצילום, למגמת השוק והוציאה לשוק סרט צילום איכותי המתאים למצלמת לייקה. עד שנת 1933 נמכרות כ-100,000 מצלמות לייקה ובשנת 1950 עולה מספרן לכדי 500,000 יחידות.
עם השנים הפכה לייקה למותג על בתחום הצילום, והמשיכה לשמור על מעמדה זה גם בחלוף עשרות שנים מאז ההשקה של הדגם הראשון.
רכבת החופש
כבר בשנת 1933, מיד לאחר עליית היטלר לשלטון, עובדים ומכרים יהודים של לייץ ה-2 פנו אליו בבקשות לסיוע ביציאה מגרמניה עקב התגברות פעולות האיבה נגדם, סילוקם ממשרות מפתח, החרמת רכושם, ושלילת זכויותיהם. בתגובה לפניות אלה יזם לייץ ה-2 את העברתם של יהודים רבים מעובדיו לסניפי החברה ברחבי העולם. הרב פרנק דבה סמית, מאנגליה,  תיעד למעלה מ-80 מקרים שבהם סייע לייץ ה-2 בשיגור משפחות יהודיות במסווה של עובדים של חברת ארנסט-לייץ, כמהנדסים או אנשי מכירות, לארצות הברית, לאנגליה, לצרפת ולהונג קונג. הסיוע כלל השגת אשרות יציאה, רכישת כרטיסי נסיעה ואמצעים נוספים, ואף צייד רבים מהיוצאים במצלמות לייקה על מנת שיוכלו להמירן בכסף למחיה במידת הצורך. אלה שהגיעו לארצות הברית התקבלו בנמל ניו-יורק על ידי נציג של חברת ארנסט-לייץ, נלקחו למשרדי החברה בשדרה החמישית במנהטן שם הוגש להם סיוע כספי וכן עזרה במציאת מגורים ועבודה.
לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938 ובמהלך 1939 עד לתחילת המלחמה, היו פעולות אלה בשיאן ומדי מספר שבועות אורגנה קבוצה של נמלטים שיצאה בחסותו לארצות הברית. מפעל ההצלה הזה זכה לכינוי "רכבת החופש של לייקה". בפרוץ מלחמת העולם השנייה נסגרו גבולות גרמניה ויציאת המשלחות הופסקה. אך לייץ ה-2, משפחתו, ובכירים בחברתו המשיכו לסייע ליהודים על אף הסיכון הכרוך בכך.
בכיר בחברה נאסר על ידי הגסטפו באשמת סיוע ליהודים ושוחרר רק לאחר תשלום כופר גבוה על ידי לייץ ה-2. ד"ר אלזי קון-לייץ, בתו של לייץ ה-2, נאסרה על ידי הגסטפו, והוחזקה במאסר כחודשיים (ספטמבר–נובמבר 1943) בפרנקפורט, באשמה שסייעה לנשים יהודיות לחצות את הגבול לשווייץ. בשנת 2007 הכירה "הליגה נגד השמצה" בפעולות הצלה אלה והעניקה אות הוקרה לארנסט לייץ ה-2 (courage to care) בטקס שנערך בפלורידה ארצות הברית במעמד נכדתו קורנליה קון-לייץ.
משחקים מקודשים (סדרת טלוויזיה)
משחקים מקודשים (באנגלית: Sacred Games) הוא סדרת טלוויזיה הודית מסוגת המותחן המבוססת על ספרו של ויקרם צ'נדרה משנת 2006 באותו השם. זו הסדרה הראשונה שנטפליקס הפיקה בהודו. סרטאז' סינג (סייף עלי חאן) הוא קצין משטרה בעייתי במומבאי שמקבל שיחת טלפון מהגנגסטר גאנש גאיטונדה (נוואזודין סידיקי), שדוחק בו להציל את העיר, בתוך 25 ימים. הסדרה מתעדת את האירועים המובילים ליום ה-25 הגורלי.
העונה הראשונה שודרה ביולי 2018. הסדרה הוזמנה לעונה שנייה שצילומיה החלו בנובמבר 2018 ועלתה לשידור באוגוסט 2019.