cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים גמליאל
סיוע לבורחים ממחנה סמבל
בשנת 1949 עלה גמליאל ארצה עם משפחתו, התגורר בתל אביב והתפרנס מעבודתו בעירייה כאיש תחזוקת בתי ספר. היה איש ספר, למדן וירא שמים, וכן היה פעיל במסגרות ציבוריות של עולי תימן.
נפטר בשנת 1994. לאחר מותו, צורף רשמית לשורות האצ"ל, וברית חיילי האצ"ל פרסמו כי "חיים היה ידיד נאמן והקריב רבות למען כל העצורים והבורחים אשר בלעדי עזרתו ספק אם היו מתגברים על הקשיים הרבים". ביום השלושים למותו ערכו ותיקי האצ"ל ערב לזכרו במוזיאון האצ"ל, ובמהלך האירוע הוענקו לבני משפחתו אות האצ"ל ועיטור אסורי שלטון המנדט.
ליליאן מולר
ליליאן מולר (בנורווגית: Lillian Müller; נולדה ב-19 באוגוסט 1951) היא דוגמנית ושחקנית נורווגית.
ביוגרפיה
ב-1976 שיחקה את התפקיד הראשי בקומדיית הסקס הגרמנית "הבת של רוזמארי", דמותה בסרט התבססה על נערת ליווי שגרמה לסקנדל בגרמניה. ב-1977 הופיעה בקומדיה התקופתית ".Casanova & Co" לצד טוני קרטיס, בשנה זו גם שיחקה בסרט הגרמני "נשים בבית חולים" לצד מיס גרמניה מרינה לנגנר. ב-1986 שיחקה תפקיד קטן בסרט "Stewardess School" העוסק בדיילות אוויר.
היא ביצעה תפקידים אורחים במגוון סדרות טלוויזיה וביניהן "המלאכיות של צ'רלי" ו"סטארסקי והאץ'". היא גם לקחה חלק בתוכנית הטלוויזיה הנורווגית "Ja, vi elsker Hollywood!" העוסקת בנורווגיות שזכו להצלחה בהוליווד.
מטאל בלייד רקורדס
מטאל בלייד רקורדס (באנגלית: Metal Blade Records או בקיצור Metal Blade) היא חברת תקליטים אמריקאית שנוסדה בשנת 1982 על ידי בריאן סלאגל. המטה הרשמי של החברה נמצא בקליפורניה שבארצות הברית, אך ישנם שלוחות של החברה גם בגרמניה, יפן, קנדה ובריטניה. כיום, מעל מאה להקות חתומות על חוזה עם החברה.
גמר גביע אופ"א 1975
גמר גביע אופ"א של עונת 1974/1975, היה הגמר הרביעי של גביע אופ"א; הוא שוחק בשני מפגשים במתכונת בית-חוץ, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר היא בורוסיה מנשנגלדבאך המערב-גרמנית, שגברה על טוונטה ההולנדית. הקבוצות שיחקו שני משחקים שנערכו ב-7 במאי וב-21 במאי 1975.
רנו Type G
הדגם הוצג לראשונה בתערוכת הרכב של פריז ב-30 בנובמבר 1901, שלוש שנים לאחר שלואי רנו ייסד את חברת רנו הצרפתית. הדגם יוצר במשך כשנתיים עד 1903.
הדגם נבנה בשתי תצורות: דו מושבי וארבעה מושבים.
גלעד אמיליו שנקר
גלעד אמיליו שנקר (נולד ב-1980)
הוא איש קולנוע, טלוויזיה ומוזיקה ישראלי, מנכ"ל Tadmor Entertainment.
בעבר היה סמנכ"ל התוכן של קבוצת זאפה, המנהל האמנותי של פסטיבל הג'אז בתל אביב, ומנהל התוכניות של גלי צה"ל.
ביוגרפיה
גלעד אמיליו שנקר נולד בקראקס, ונצואלה;
עבד בתעשיית הטלוויזיה בתפקידים שונים מאז שנת 1994.
בשירותו הסדיר שימש כמפיק ראשי ועורך בגלי צה"ל וזכה בפרס מפיק השנה בטקס פרס מפקד גלי צה"ל בשנת 2000. לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד בטלוויזיה בתפקידים שונים בקשת, רשת, וחדשות 10.
שנקר שימש כמנהל הפיתוח ואחר כך מנהל התוכניות בגלי צה"ל במשך שש שנים עד לשנת 2013.
בשנים 2014–2018 היה סמנכ"ל התוכן של קבוצת הזאפה.
בעל תואר ראשון ושני מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש, אוניברסיטת תל אביב. הוא בוגר Berlinale Talents של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין
ובוגר Bursary program של מדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה, במסגרתו קיבל מלגת מחקר אודות הסרט קולברג הגרמני.
בשנים 2013–2018 הגיש את התוכנית "חי בסרט" בטלוויזיה החינוכית.
במסגרתה שודרו 170 תוכניות. זוהי תוכנית ריאיונות עם במאי ישראל בהם אסי דיין, נדב לפיד, איתן פוקס, דובר קוסאשווילי, אבי נשר ומנחם גולן.
לימד במרכז הבינתחומי הרצליה וברימון בית ספר למוסיקה.
סרטיו
בתקופת לימודי הקולנוע ביים את הסרטים הקצרים "שום", "המורדים" (25 דקות, תיעודי) ו"שץ" (25 דקות, עלילתי), שהשתתפו בפסטיבלי סרטים ברחבי העולם.
סרטו הקצר "לבן" (28 דקות) נעשה כפרויקט גמר באוניברסיטת תל אביב והופק בתמיכת קרן רבינוביץ'. שנקר יצר אותו בהשראת סיפורו של העיתונאי האיראני אמיר עבאס פחרבאר שעבר "עינוי לבן" בכלא האיראני. הסרט מתאר אסיר שעל מנת להוציאו מדעתו כולאים אותו לבדו עירום בחדר הצבוע לבן, מאכילים אותו במזון בצבע לבן וברקע יש דממה מוחלטת. משחקים בו רזיה ישראלי, סיגל ראש, ותומר גלרון. "לבן" היה מועמד ישראל לאוסקר בקטגוריית הסרט הקצר. שנקר ביים את הסרט, אותו כתב יחד עם יוסי מאירי. מאירי ערך וצילם את הסרט, וזכה עבורו בפרס הצלם הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע העצמאי האירופי בפריז. הסרט זכה ב-12 פרסים בהם: פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של וושינגטון; פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס עיצוב הסאונד לתומר אליאב בפסטיבל הקולנוע של סנקט פטרסבורג ברוסיה, פרס הבמאי בפסטיבל דטרויט וינדזור ; בציונים לשבח בפסטיבלים באנגליה ובארגנטינה ונרכש לשידור בטלוויזיה בעשר מדינות.
ב-2017 ביים שנקר את סרטו העלילתי הראשון, "המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה" (88 דקות), אותו כתב יחד עם יוסי מאירי; מאירי גם ערך וצילם את הסרט. בסרט משתתפים קרן מור, אניה בוקשטיין, רזיה ישראלי, חנה לסלאו, יפתח קליין וליא קניג בתפקיד הגברת ינקלובה. הסרט היה מועמד לשישה פרסי אופיר, וזכה בשניים: עבור עיצוב התלבושות הטוב ביותר ועבור האיפור הטוב ביותר.
הסרט נמכר לרשת HBO אירופה.
רות מצלר
ביוגרפיה
בשנת 1999, אף על פי שלא הייתה מוכרת ברמה הלאומית, נבחרה מצלר לכהונה במועצה הפדרלית של שווייץ, לאחד משני המושבים של מפלגתה שהתפנו בו זמנית, לאחר שהתקבלה במפלגה הדרישה לאייש אחד מהם על ידי אישה. היא גברה בהצבעה בפרלמנט של שווייץ על יריבתה ברוב של 126:118. בכך הייתה לאדם הצעיר ביותר שנבחר למועצה הפדרלית מאז 1875.
מצלר החלה לכהן במועצה הפדרלית ב-1 במאי 1999 ומונתה לראש מחלקת המשפטים והמשטרה. ב-1 בינואר 2003 החלה לכהן במקביל כסגנית נשיא שווייץ.
מזלה של מצלר פנה נגדה בסוף שנת 2003. בבחירות הכלליות באותה שנה נחלש כוחה של מפלגתה בפרלמנט של שווייץ, ומפלגת העם השווייצרית, שהפכה למפלגה הגדולה ביותר, תבעה לעצמה מושב נוסף במועצה הפדרלית. בבחירות באספה הלאומית נבחר מועמד מפלגת העם כריסטוף בלוכר על פני מצלר ברוב של 121:116 למלא את המושב שהחזיקה במועצת הברית. מצלר ניסתה להתמודד מול חבר מפלגתה ז'וזף דייס שכיהן עמה במועצה הפדרלית על מושבו בה, אך הפסידה גם לו (138:96). היא סיימה את כהונתה במועצה בסוף שנת 2003. היא הייתה לחבר המועצה השלישי בהיסטוריה של שווייץ שלא נבחר לכהונה שנייה בה.
לאחר פרישתה מהפוליטיקה ב-2004 פרסמה מצלר אוטוביוגרפיה ולימדה באוניברסיטת סנט גאלן. לאחר מכן נכנסה לעבודה בשוק הפרטי. היא בעלת חברת ייעוץ ואסטרטגיה וכיהנה במועצות המנהלים של חברות שונות.
מצלר נשואה בשנית.
לאון השישי, קיסר האימפריה הביזנטית
רקע שושלתי
מוצא אביו של לאו השישי נתון בספק. עד שנת 867 הייתה בשלטון על האימפריה הביזנטית השושלת האמורית, שהונהגה בידי מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית. מיכאל שלט בשותפות עם בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, אשר הורה להתנקש בחייו בשנת 867 כאשר הגיעה לאוזניו שמועה שמיכאל מתכנן להחליפו. עם ההתנקשות במיכאל הפך בסיליוס לשליט יחיד ולאבי השושלת המקדונית. בסיליוס נישא לאודוקיה אנגרינה, שהייתה פילגש של מיכאל. אודוקיה הייתה אמו של לאו השישי, שהפך ליורשו של בסיליוס, אך לא ברור עם לאו היה בנו של מיכאל או של בסיליוס. רשמית נודע לאו בתור בנו של בסיליוס אך מכיוון שנולד בשנת 866, קודם להתנקשות בחייו של מיכאל, ישנה סברה כי היה בנו של האחרון.
חיים אישיים
לאו נבחר להיות בנו ויורשו של בסיליוס מכיוון שהבכור בבניו נפטר בעוד היה בסיליוס על הכס, יחסיו אל בנו האמצעי היו מעורבים, ובנו השלישי היה צעיר מכדי לרשת את הכתר. בשנת 870 מינה בסיליוס את לאו להיות לו לקיסר השותף של האימפריה הביזנטית במטרה שישתפשף ויקבל ניסיון בניהול האימפריה. בסיליוס חיתן את לאו עם עלמה בשם תיאופנו מרטינאקיה. לאו מצידו התנגד לנישואים אך מכיוון שחותן נגד רצונו בחר לעצמו פילגש ממוצא ארמני בשם זואי זאוטזאינה, אותה אהב. בסיליוס ניסה להפריד בין לאו לבין זואי אך ללא הצלחה. ניסיונותיו של בסיליוס לגרש את זואי ולכלוא את בנו לאו הובילו לטינה מצידו של לאו.
בשנת 886 נפטר בסיליוס ב"תאונת ציד" ולאו ירש את הכס. הוראתו הראשונה בתפקיד הייתה להעביר את גופתו של מיכאל השלישי אל כנסיית השליחים הקדושים במטרה שיקבל מעמד השווה לקיסרים ביזנטים קודמים שנקברו במקום. תיאופנו מרטינאקיה נפטרה בשנת 895, מה שאיפשר ללאו להינשא לזואי בשנת 898 ולמנות אותה למעמד של קיסרית. על טוב ליבה של תיאופנו היא הפכה מאוחר יותר לקדושה נוצרית. תחת הדרכתו של לאו, בנו השלישי והצעיר ביותר של בסיליוס, סטפאנוס, פנה לחיי הכמורה ומונה להיות הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול. זואי נפטרה רק שנה לאחר הנישואים ולאו נותר ללא בת יורש. למרות עיצומים מצד הכנסייה, לאו נישא בשלישית לאודוקיה באייאנה, אשר גם כן נפטרה שנה לאחר נישואיה.
בשנת 903, בפעולה שנגדה את הכנסייה האורתודוקסית, לאו נישא ברביעית, הפעם לזואי קרבונופסינה, איתה נולד לו בן מחוץ לנישואים בשנה קודם לכן, הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס לעתיד. קרע החל בכנסייה האורתודוקסית אודות הלגיטימיות של הנישואים הללו אך לאו המשיך בתוכניותיו ונישא לזואי קרבונופסינה. לאו לבסוף החליט לעקוף את סמכותה של הכנסייה האורתודוקסית והשיג את אישורו של האפיפיור סרגיוס השלישי להינשא לזואי, מה שבטווח הרחוק רק העמיק את פילוג הכנסייה הנוצרית שהיה בהתממשותו עוד באותן השנים. לאחר מספר הבטחות שקריות הצליח לאו להשיג את הסכמת הכנסייה להכיר בקונסטנטינוס כבן לגיטימי ויורשו של לאו.
מלחמות
כאשר העביר אילץ לאו השישי את סוחרי האימפריה הבולגרית הראשונה לעזוב את קונסטנטינופול ולהתיישב בסלוניקי, הדבר הוביל להצתת מלחמה בידי סימאון הראשון, קיסר בולגריה. סימאון היה מצביא מוכשר בשונה מלאו, שהיה בעיקר מיומן במנהל ומדיניות פנים. במטרה לעקב את הכוחות הבולגרים, לאו ארגן ברית עם המדיארים מצפון-מערב לבולגריה. בתגובה ארגן סימאון ברית עם הנוודים הפצ'נגים נגד הביזנטים ופלש לחבל תראקיה, שהיווה את השער המערבי אל תוך הבירה הביזנטית, קונסטנטינופול. לבסוף העליונות הצבאית הבולגרית הביאה לכניעתם של הביזנטים ולחתימת הסכם שלום שפתח מחדש את השחר עם בולגריה והעביר שטחים בחבל הבלקן לידי האימפריה הבולגרית.
בעוד היו מספר ניצחונות צבאיים אל מול הח'ליפות העבאסית באסיה הקטנה, סלוניקי נפלה בשנת 904 לידיו של לאו מטריפולי, אדמירל יווני שהמיר דתו לאסלאם. הפולשים בזזו אותה ושבו לבסיסיהם בלבנט. העיר הייתה השנייה בחשיבותה ברחבי האימפריה עקב הנמל שלה והגנתיה נפגעו קשות קודם לכן עקב רעידת אדמה. בתגובה לכיבוש סלוניקי תקפו הביזנטים את העיר טרסוס (קיליקיה, דרום אסיה הקטנה) העבאסית בשנת 905 ובזזו אותה. משלחת צבאית לכיבוש האי כרתים מידי הח'ליפות העבאסית כשל. במהלך שלטונו של לאו היה המאבק הראשון בין האימפריה הביזנטית לרוס של קייב, תחת הנהגתו של אולג מנובגורוד, נסיך קייב, עם כי המאבק היה קצר והסתיים בחתימת הסכם סחר בשנת 911.
רפורמות
לאו המשיך וסיים את פועלו של בסיליוס הראשון לחדש את קוד החוקים הביזנטי, קורפוס יוריס קיוויליס, שנכתב תחת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. רפורמות אלו שנודעו בתוך ה"בזיליקה" (הדין הקיסרי), כללו בתוכם 60 ספרי חוקים אשר צומצמו לדי שני ספרי לימוד לפעילים במערכת המשפט הביזנטית. בשנת 907 קרסה שושלת טאנג הסינית לאחר שנים של היחלשות שהחלו במרד אן לושאן. עם נפילתה של שושלת טאנג, סין נכנסה לתקופת מלחמת אזרחים שפגעה בסחר דרך המשי. עקב כך, לאו הורה על הקמתן של מספר גילדות שיעסקו בייצור של משי למען האימפריה הביזנטית ולמען הקמתם הגילדות קיבלו תמיכה כספית. כתביו הרבים של לאו הביאו לכינויו "החכם". הוא כתב דרשות, שירים, פזמונים, נאומים, מסות תאולוגיות, ולמרות כישלונותיו הצבאיים, כתב אפילו רישומים צבאיים, בספרו "טקטיקה" הציע את היתרונות של טקטיקות גרילה ותקיפת כוחות אויב כאשר היו עסוקים בביזה.
כריברט הראשון
כריברט הראשון (Charibert I; 520/521 - 567) היה שליט פרנקי מהשושלת המרובינגית.
כנסיך
כריברט היה בנו השני של מלך הפרנקים כלותאר הראשון מאשתו אינגונד. ב-556 שלח אביו אותו ואת אחיו גונתרם נגד שראם, אחיהם הצעיר שפתח במרד. צבאותיהם עמדו לפני קרב כשפרצה סופת רעמים שאילצה אותם לעזוב את השדה. שראם שלח לשניהם מכתבים מזויפים לפיהם כלותאר מת; כריברט וגונתרם מיהרו לחזור לבורגונדיה על מנת לבסס את מעמדם במלחמת הירושה שהיו בטוחים שתפרוץ. לבסוף, הדביר אביהם את המרד לבדו בשנת 561 והוציא את בנו להורג. אך הוא מת מוכה חרטה זמן קצר לאחר מכן.
עלייתו לשלטון
עם מותו של כלותאר, חילקו בניו את הממלכה ביניהם לפי המנהג הסאלי. כריברט קיבל את נויסטריה ואת חבל אקיטן, וקבע את בירתו בפריז: ממלכתו חפפה בערך לזו של דוד אביו, כילדברט הראשון.
תקופת מלכותו
כריברט נשא לאישה בת אצולה בשם אינגבורגה, אך לא שמר לה אמונים. הוא החזיק מספר גדול של פילגשים. אינגבורגה הולידה לו ארבע בנות, שאחת מהן, ברתה, נישאה לבסוף לשליט ממלכת קנט. הוא התגרש מאשתו כדי לשאת את מרופלדה, בתו של טווה צמר, שיחד עם אחותה מרקופלדה הייתה בין פילגשיו; הוא התחתן עם השנייה לאחר מות מרופלדה. באותה תקופה פרצה מגפה בארץ: ראשי הכנסייה הקתולית האשימו בה את המלך, שכן האמינו כי זהו עונש מאלוהים על שביצע גילוי עריות כשנישא לאחות אשתו. הבישוף גרמנוס מפריז נידה את כריברט מחיק הכנסייה.
עם מותו, היה למלך מספר גדול של צאצאים, אך כולן היו נשים. עקב כך, לא היה זכר שירש אותו, ואחיו חילקו את ממלכתו ביניהם.
דליפת הסולר בנורילסק (2020)
דליפת הסולר בנורילסק היא אסון סביבתי שאירע ב-29 במאי 2020 במהלך שקיעת מיכל סולר בתחנת הכוח מספר 3 בכפר נאדז'דה הסמוך לעיר נורילסק שהביא לזיהום סולר. האסון הוגדר בתור דליפת הנפט השנייה בחומרתה בתולדות רוסיה..
התקרית
בשעה 12:55 ב-29 במאי 2020, מיכל לדלק רזרבי בלחץ דחוס שקע בתחנת הכוח מספר 3 שבבעלות חברת האנרגיה נורילסק-טיימר (NTEC), המהווה חלק מקבוצת החברות ניקל נורילסק. השקיעה גרמה לדליפת הסולר שמשכה את תשומת ליבם של עוברים ושבים לאחר שמכונית שנסעה על הכביש הסמוך למיכל עלתה באש כשעברה בקרבת מקום.
בנורילסק ניקל אמרו כי מכל הדלק שממנו זרם הסולר לנהר נפגע, כאשר עמודים תומכים שהחזיקו עוד במשך 30 שנה ללא תקלות – החלו לשקוע.
השפעות
כתוצאה מהדליפה, כ-21 אלף טון סולר נשפך הרבה מעבר לאזור התעשייתי, כשעל פי הערכות ראשוניות, 6,000 טונות נספגו באדמה ו-15 אלף טון נשפכו לנהרות אמבר ודאלדיקן. עד 3 ביוני, על פי השירות הפדרלי לפיקוח על השימוש בטבע, הריכוז המותר המרבי של חומרים מזיקים במי הנהר עלה פי עשרת אלפים מהנורמה המותרת וקיימת סכנה להשלכות סביבתיות חמורות, כגון הרס בתי גידול, הרעלת מזון ומים של אדם ובעלי חיים, הכתמה פיזית של דגים ובעלי כנף ובכך מניעת יכולתם לנשום או לנוע, ועוד.
בעקבות התקרית, דווח על ירידה דרסטית במניותיה של חברת נורילסק-ניקל וצמצום הונו של הבעלים שלה ולדימיר פוטנין.
תיק פלילי
על פי תוצאות בדיקות התביעה וחקירה של ועדת החקירות הפדרלית לקביעת הגורמים למצב חירום, לפיתוח אמצעים למיגור ההשלכות ולהערכת הנזק, נפתחו שלושה תיקים פליליים: במסגרת סעיף 1. 250 לחוק הפלילי (זיהום מים), לפי סעיף. 246 לחוק הפלילי של הפדרציה הרוסית (הפרה של כללי הגנת הסביבה במהלך עבודה), במסגרת חלק 1 סעיף 254 לחוק הפלילי (נזק לאדמה). מנהל תחנת הכוח נעצר ועמו בכירים בחברה המנהלת את תחנת הכוח.
בעבר נורילסק ניקל הואשמה בשנת 2016 בהזרמת שפכים לנהר. אז היא נקנסה בסכום של פחות מ-1,000 דולר.
פעולות הרשויות
דיווח על האסון שהתרחש הועבר לרשויות ב-29 במאי. עם זאת, הרשויות העירוניות, המחוזיות והפדרליות לא נקטו בצעדים כלשהם עד שהאירוע זכה לסיקור בתקשורת וברשתות החברתיות.
ב-3 ביוני נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הסכים עם הצעת השר למצבי חירום יבגני זיניצ'יוב להכריז על מצב חירום פדרלי בעקבות הדליפה בנורילסק, אף על פי שהדבר אמור היה לקרות ב-29 במאי בהתאם לחוק ולא בהסכמתם האישית של פקידי הממשלה. עד 3 ביוני ננקטו צעדים שונים אך ורק על ידי חברת האנרגיה נולריסק-טיימיר ונורילסק ניקל, שהזעיקו בעצמם צוללנים ממחוז מורמנסק.
כבר ביום ההכרזה על מצב חירום פדרלי נשלחו כוחות של המשרד למצבי חירום שהחלו בשאיבת הסולר מהנהרות. ב-5 ביוני פורסם כי נשאבו יותר מ-200 טון דלק, כאשר בעת שאיבת הסולר משתמשים אנשי המשרד למצבי חירום במשאבות, כשמספר העובדים העוסקים בשאיבה מגיע לכדי 500 איש, שיעבדו באזור עד לטיפול מלא בהשלכות האסון. לאנשי הרשויות הצטרפו עובדי חברת טרנסנפט המסייעים בשאיבת החומרים הדליקים מהנהרות.
הערכות
על פי סגן מנהל השירות הפדרלי לשימוש בטבע, אולג מיטוול, הנזק שנגרם כתוצאה מדליפת הדיזל בנורילסק יכול להגיע למאה מיליארד רובל, ובמקרה הטוב ייקח 5 עד 10 שנים כדי לשקם את הסביבה שנפגעה.
יד היהלום
יד היהלום (ברוסית: Бриллиантовая рука) הוא סרט קולנוע קומי סובייטי משנת 1968 בכיכובם של יורי ניקולין, אנדריי מירונוב ואנטולי פפאנוב. הסרט נחשב לאחד מהסרטים המצליחים ביותר בברית המועצות.
עלילה
"הבוס" של השוק השחור מנסה להבריח תכשיטים ויהלומים מטורקיה לתוך ברית המועצות בעזרת השליח גנאדי. סמיון, בעל תמים ואב לשני ילדים יוצא לראשונה בחייו להפלגה לטורקיה. בזמן השייט הוא מתיידד עם גנאדי. תוך כדי טיול ברחובות איסטנבול מחליק סמיון וזורק קללה. הקללה היא הסימן לחברי הכנופיה שממתינים באיסטנבול. הם לוקחים את סמיון ל"מרפאה" וגובסים את ידו וטומנים בגבס את התכשיטים והיהלומים. כאשר הוא חוזר לברית המועצות הוא מספר למשטרה את אשר אירע בטורקיה. המשטרה משתמשת בסמיון כפיתיון כדי לתפוס את הנוכלים. רוב העלילה סביב ניסיונותיהם השונים של שני הנוכלים גנאדי ולוליק לקחת חזרה את התכשיטים והיהלומים.
גארי דייוויד גולדברג
גארי דייוויד גולדברג (Gary David Goldberg; 25 ביוני 1944 – 22 ביוני 2013) היה סופר ומפיק טלוויזיה וקולנוע יהודי אמריקאי. גולדברג היה ידוע בעיקר בזכות עבודתו על סדרות הטלוויזיה "קשרי משפחה" (1982–1989), "ספין סיטי" (1996–2002) והסדרה האוטוביוגרפית-למחצה "גשר ברוקלין" (1991–1993).
קורות חיים
גארי דייוויד גולדברג נולד ביוני 1944 בברוקלין שבניו יורק, לאנה וג'ורג' גולדברג, עובד דואר. הוא למד בתיכון לאפייט בברוקלין, ולאחר מכן באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס, ובאוניברסיטת המדינה בסן דייגו, כאשר בסוף לימודיו החליט להיות סופר. בשנת 1969 הוא פגש את דיאנה מיהאן, לימים אשתו. בני הזוג הקימו וניהלו מעון יום בברקלי, קליפורניה, במהלך שנות ה-70.
ג'ורג' ספנסר
ראו גם
}}
גארי דייוויד גולדברג
קריירה
גולדברג החל את הקריירה שלו בתקופה בה התגורר בישראל, בשנת 1972, כאשר גילם את התפקיד הראשי בסדרה ללימוד אנגלית - "The Adventures Of Scooterman". עבודתו הראשונה שלא למול המצלמה הייתה בשנת 1976, בתור תסריטאי עבור הסדרה The Bob Newhart Show, מטעם רשת CBS. בשנת 1981 הקים גולדנברג חברת הפקה משלו, "אובו הפקות" (על שם הכלב שלו). בשנת 1982 הוא הפיק את סדרת הטלוויזיה קשרי משפחה, אשר רצה על המסך במשך שבע עונות. הסדרה נחשבה כלהיט הן מבחינת שיעור הצפייה והן מבחינת הביקורת, וסייעה אף בהזנקת הקריירה של מייקל ג'יי פוקס. התוכנית הייתה מבוססת על חוויותיו משותפות עם אשתו ובני משפחתו, לגבי גידול ילדים במהלך שנות ה-70. מאוחר יותר בשנות השמונים הוא הפיק את הסיטקום "יום אחרי יום" לרשת NBC שבוטלה לאחר 2 עונות, ובשנות התשעים הפיק את הסדרה "גשר ברוקלין" ואת הסדרה "ספין סיטי". בשנת 1995 כתב את התסריט לסרט "ביי לאהבה", בבימויו של סם וייסמן.
ב-1989 ביים את הדרמה המשפחתית "אבא" בכיכובם של ג'ק למון וטד דנסון.
חיים אישיים
גולדנברג נפטר בגיל 68 כתוצאה מסרטן המוח במונטסינטו, קליפורניה ב-22 ביוני 2013, שלושה ימים בלבד לפני יום הולדתו ה -69.
בתו היא תסריטאית סרטי הקומדיה שאנה גולדברג-מיהאן.
קורט פולר
קורט פולר (באנגלית: Kurt Fuller; נולד ב-16 בספטמבר 1953) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. התפרסם בזכות תפקידיו בסדרות הטלוויזיה "על טבעי" ו"בניחוש חוקר" ובסרטים "מת לצעוק", "חצות בפריס", "סדנה לעצבים" ו"המרדף לאושר".
קולנוע
פולר הופיע לראשונה כשחקן קולנוע בשנת 1987 בסרט הפולה "הנרדף". התגלה לראשונה בדרמת העצמאית- אפוקליפטית המוערכת "מירקל מייל" בתפקיד היאפי המסומם גרסטיד. שיחק לאחר מכן בקומדיית ההיאבקות "נו הולדס בארד" בהפקת ה-WWF בתפקיד ברל היושב ראש המנסה לצרף לתוכניתו את המתאבק המפורסם ריפ (האלק הוגאן). ב-1992 השתתף בקומדיה "עולמו של ויין" בתור מפיק הטלוויזיה ראסל פינלי. ב-1999 שיחק בקומדיה "מגדל פיקוח" ובעיבוד הטלוויזיוני לרומן "מיכאל קולהאס". בשנת 2000 הופיע בפרודית האימה המצליחה "מת לצעוק" בתפקיד השריף. ב-2002 שיחק בסרטו של פול שרדר "אוטו פוקס" בתפקיד השחקן המפורסם וורנר קלמפרר. ב-2003 שיחק בקומדיה "סדנה לעצבים" בתפקיד פרנק, הבוס של דייוויד בזניק (אדם סנדלר). ב-2004 השתתף בדרמה המוזיקלית "ריי". ב-2006 שיחק בדרמה "המרדף לאושר" בתפקיד וולטר ריבון, מנהל בכיר בחברה להכשרת ברוקרים אליה רוצה להתקבל כריס גרדנר (ויל סמית'). ב-2011 הופיע בסרטו המצליח של וודי אלן "חצות בפריס" בתפקיד ג'ון, אביה של אינז (רייצ'ל מקאדמס).
טלוויזיה
ב-2003 שיחק בשישה פרקים בסדרת המתח "זהות בדויה" בתפקיד ראש סוכנות ה NSC רוברט לינדסי. ב-2005 שיחק בעונה השנייה של הדרמה הקומית המפורסמת "עקרות בית נואשות" בתפקיד הבלש ברטון ובשלושה פרקים בסדרת הדרמה "בוסטון ליגל".
חיים אישיים
לפולר שתי בנות מאשתו השחקנית ג'סיקה הנדרה, בתו של התסריטאי הבריטי טוני הנדרה.
גלשה
מיקום
הכפר ממוקם כ־17 ק"מ צפונית לעיר נג'קניז'ה, שהיא בירת הנפה, בעמק תעלת פרינציפאליס בת ה-60 ק"מ שנבנתה במאה ה-19 כדי לנקז מימי הביצות באזור. התעלה מלווה את הכביש 7527 בין נג'קניז'ה לבין פאצ'ה. גם קו הרכבת סומבטהיי - נג'קניז'ה עובר בשטח. מקור השם אינו ודאי: ייתכן שהוא קשור לשמות האישיים גאלסה, גוליסה מהשפה הסלאבית =שפירושה החשופה והעירומה, אך ייתכן שזו נגזרה מהגרסה המכוננת של הכינוי לשם גלרט או גלן.
היסטוריה
היישוב הוא מתקופת ארפאד. הכפר הוזכר לראשונה בשנת 1280 בערך בשם גואלשה. על פי מקור אחר, ניתן לקשר את האזכור בכתב הראשון של הכפר לתאריך 1226, כבר אז שימש שמו בצורה גלשה. כצמיתים עסקו תושביו בחקלאות (בעיקר גידול שיפון ) ובגידול בעלי חיים, אך גם גידולי גפנים ליין. ממצאים רבים מתקופת הכיבוש הטורקי נחשפו. בתקופה זו ההתיישבות פסקה באזור, הקרב הגדול ביותר התרחש באוגוסט 1587 בגבול גלשה. מצפון לכפר נמצא בית קברות. על פי האגדה, נפל כאן קפטן הונגרי בקרבות נגד הטורקים. גלשה יושבה מחדש במאה ה -18. האנדרטה היפה ביותר בתקופה זו היא הכנסייה החדשה של הבארוק המאוחר שנבנתה בשנת 1786 והיא המבנה הרשום העתיק ביותר בגלשה. יש גם אנדרטה לזכר קורבנות מלחמת העולם הראשונה והשנייה בגן הכנסייה.
הכפר התפתח משמעותית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים. האוכלוסייה הגיעה ל 1,700 והייתה פעילות תעשייתית משמעותית בכפר. הדבר קרה בשל בניית תחנת הרכבת שהשפיעה לטובה על חייו של גלשה. ה"סופות" של המאה העשרים לא חלפו ללא עקבות. ההגירה מהכפר הייתה משמעותית, כאשר שתי מלחמות העולם גבו קורבנות דם רבים, גם של יהודים שישבו במקום.
דיוויזיית הפאנצר ה-25 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-25 הייתה דיוויזיה משוריינת של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית בקרבות שונים, ובכלל זה במבצע ויסלה-אודר.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-25 בפברואר 1942 בנורווגיה, והועמדה תחת פיקוד יוהאן הארדה. בספטמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה לצרפת, ובדצמבר אותה שנה הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב דנייפר ובמבצע דנייפר-קרפטי כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה. ביוני 1944 נשלחה הדיוויזיה למנוחה בדנמרק, ובאוגוסט אותה שנה נשלחה לוורשה, שם לחמה כחלק מהארמייה התשיעית. בהמשך לחמה הדיוויזיה במבצע ויסלה-אודר כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן לחמה כחלק מהארמייה השמינית באוסטריה, ובכלל זה בקרב על וינה, עד סוף המלחמה.
קלמנס פריץ
קלמנס פריץ (בגרמנית: Clemens Fritz; נולד ב-7 בדצמבר 1980 בארפורט שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק כמגן ימני בעיקר בקבוצת ורדר ברמן, בה שימש קפטן. לזכותו של פריץ 22 הופעות במדי נבחרת גרמניה.
קריירת מועדונים
פריץ שיחק לאורך רוב קריירת הנוער שלו במועדון המזרח גרמני רוט-וייס ארפורט, ובשנת 1997 עבר לשחק בלוקומוטיב לייפציג, שם עלה לבוגרים וערך שש הופעות ליגה. בשנת 1999 חזר פריץ לרוט-וייס ארפורט, ששיחקה אז בליגות הגרמניות הנמוכות. פריץ שיחק בארפורט בתפקיד התקפי יחסית, והבקיע 14 שערים בשתי עונות. בקיץ 2001 הצטרף פריץ לקבוצת הבונדסליגה השנייה קרלסרוהה, ובעונתו הראשונה, 2001/02, כבש 5 שערים ב-32 משחקי ליגה. בקיץ 2002 נרכש פריץ על ידי באייר לברקוזן, אך המשיך לשחק בעונת 2002/03 בקרלסרוהה כמושאל. פריץ המשיך להציג יכולת טובה בקרלסרוהה, אך לא הצליח להעפיל עמה לבונדסליגה. בקיץ 2003 פריץ עבר לבאייר לברקוזן לאחר שהסתיימה השאלתו. בעונת הבכורה שלו במועדון, 2003/04, שותף פריץ ב-14 משחקים, כאשר בסיום העונה לברקוזן זכתה בכרטיס העפלה לליגת האלופות. בקיץ 2004 פריץ שבר את רגלו במשחק אימון קדם-עונתי מול רוט-וייס אסן, דבר שגרם לו להחמיץ את כל עונת 2004/05. עונת 2005/06 הייתה האחרונה של פריץ בבאייר לברקוזן. בעונה זו תפס מקום של קבע בהרכב הקבוצה, וערך 29 הופעות ליגה, כשהוא משתף פעולה עם סימון רולפס, טרנקילו ברנטה, קארסטן ראמלו וגונסלו קסטרו, ומסייע לקבוצה לסיים במקום החמישי בבונדסליגה. בתום עונה זו, עזב פריץ את באייר לברקוזן וחתם בורדר ברמן בהעברה חופשית על חוזה לשלוש שנים, לאחר שהסתיים חוזהו בלברקוזן.
עונת הבכורה של פריץ בורדר ברמן הייתה 2006/07. עם הגעתו לקבוצה בקיץ 2006, היה פריץ שותף לזכייה בגביע הליגה הגרמנית, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על באיירן מינכן. פריץ לא שותף בגמר זה. בעונת הבכורה בברמן סיים פריץ עם הקבוצה במקום השלישי בבונדסליגה, מרחק ארבע נקודות מהאלופה שטוטגרט. פריץ תפס בעונה זו תפקיד הגנתי יותר מזה שהיה לו בקבוצותיו הקודמות, והפך למגן הימני הקבוע של הקבוצה, כשהוא משתף פעולה בהגנה עם נאלדו, פייר וומה, פטרי פסאנן ופר מרטסאקר. בעונת 2007/08 סיים פריץ עם ברמן במקום השני בבונדסליגה, מרחק עשר נקודות מהאלופה באיירן מינכן, והבטיח עם קבוצתו כרטיס לליגת האלופות. בעונת 2008/09 נשרו פריץ וברמן מליגת האלופות בתום שלב הבתים כשסיימו במקום השלישי, והמשיכו לגביע אופ"א. במפעל זה, הצליחו פריץ וברמן מאוד, והגיעו עד לשלב הגמר, בו הפסידו 2-1 לשחטאר דונצק לאחר הארכה. פריץ פתח בגמר זה והוחלף בדקה ה-95. באותה עונה, על אף כישלון בבונגסליגה בה סיימה ברמן במקום העשירי, זכה פריץ עם ורדר ברמן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על באייר לברקוזן. בעונת 2009/10 סיימה ברמן שלישית בבונדסליגה והבטיחה מקום בליגת האלופות, והגיעה שוב לגמר הגביע הגרמני, אך הפעם הפסידה 4-0 בגמר לבאיירן מינכן. פריץ שיחק 90 דקות בגמר זה. הופעתה של ברמן בליגת האלופות בעונת 2010/11 הסתיימה בכישלון, לאחר שהקבוצה סיימה אחרונה בשלב הבתים ולא המשיכה לליגה האירופית. עונה זו הייתה האחרונה בה פריץ וברמן השתתפו במפעלים האירופיים. לאחר מכן, ורדר ברמן איבדה מגדולתה בבונדסליגה והפכה לקבוצת מרכז טבלה ובעונת 2015/16 אף התמודדה במאבקים נגד הירידה לליגת הבונדסליגה השנייה, וניצלה מהתמודדות במבחני הירידה רק בדקה ה-90 של המחזור האחרון. פריץ בתקופה זו שיתף פעולה בהגנה עם שחקנים כאסאני לוקימיה, סנטיאגו גרסיה ותאודור גברה סלאסי. פריץ נתפס בתקופה כמנהיג הבלתי מעורער של הקבוצה, עד כדי כך שהיו מספר ביקורות שתלו את יכולתה החלשה של ורדר ברמן בתלות עמוקה במיוחד בפריץ. במאי 2017 הודיע פריץ כי יפרוש בתום עונת 2016/17. בעונה זו, שהסתיימה בצורה טובה עבור ורדר ברמן שהשיגה רצף ניצחונות ארוך בסיבוב השני לאחר שבאמצע העונה דורגה במחזור האחרון, פריץ סיים עם ברמן במקום השמיני. בתום העונה תלה את נעליו בגיל 36 לאחר שערך 288 הופעות ליגה במדי ורדר ברמן.
קריירה בינלאומית
לאחר ששיחק בנבחרות גרמניה הצעירות השונות, פריץ ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת הגרמנית הבכירה באוקטובר 2006, בניצחון 4-1 מול נבחרת סלובקיה. ביוני 2007 הבקיע פריץ את שערו הבינלאומי הראשון, במשחק הניצחון 6-0 מול נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות יורו 2008. פריץ היה חלק מסגל הנבחרת הגרמנית לטורניר הגמר של יורו 2008 באוסטריה ושווייץ, ואף שותף בשני משחקיה הראשונים של גרמניה בטורניר, מול פולין וקרואטיה בהתאמה. בשלהי 2008 ערך פריץ מספר הופעות נוספות במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, אך אלו היו הופעותיו האחרונות של פריץ במדים הלאומיים, ואת הופעתו ה-22 והאחרונה ערך בניצחון הגרמני 1-0 על נבחרת ויילס במסגרת זו.
איימי לוי
איימי ג'ודית לוי (באנגלית: Amy Judith Levy; ) הייתה מסאית, משוררת וסופרת בריטית פמיניסטית ולסבית. נודעה ביצירותיה הספרותיות, בעמדותיה הפמיניסטיות ובהיותה סטודנטית יהודיה חלוצה באוניברסיטת קיימברידג'.
ביוגרפיה
לוי נולדה בקלאפן, מחוז אמיד בלונדון, ללואיס ואיזובל לוי. היא הייתה השנייה מבין שבעה ילדים שנולדו למשפחה יהודית עם יחס מקל לאמונה הדתית. בבגרותה, לוי המשיכה לזהות את עצמה כיהודיה וכתבה עבור העיתון היומי ג'ואיש כרוניקל.
לוי הראתה עניין בספרות מגיל צעיר. בגיל 13 היא כתבה ביקורת על השיר Aurora Leigh מאת אליזבת בארט בראונינג; בגיל 14, השיר הראשון של לוי, "אידה גריי: סיפור של הקרבה נשית" פורסם בכתב העת Pelican. משפחתה היו תומכים של חינוך נשי ועודדו את תחומי העניין שלה; ב-1876 היא נשלחה לתיכון ברינגטון והוב (בית ספר לנשים בגילי 3 עד 18) ולאחר מכן לקולג' ניוהאן (קולג' לנשים שהוא חלק אוניברסיטת קיימברידג'). לוי הייתה היהודיה הראשונה באותו קולג' כאשר היא הגיע ב-1879, אבל עזבה לפני שנתה האחרונה מבלי להשלים את בחינות הגמר.
מעגל החברים שלה כלל סופרות ומשוררות רבות ובין היתר, את אלינור מרקס, בתו של ההוגה הקומוניסטי קרל מרקס. כאשר טיילה בפירנצה ב-1886, לוי פגשה את ויולט פגט (אשר נודעה בשם העת ורנון לי), סופרת אמריקאית ותיאורתיקנית ספרות אשר הייתה מבוגרת ממנה בשש שנים, והתאהבה בה. שתי הנשים יחדיו החלו בעבודות עם מוטיבים של אהבת נשים. לי היוותה השראה לשירה של לוי, To Vernon Lee.
השיר To Vernon Lee
מילות השיר:
כתיבה ספרותית
בספרה הראשון, The Romance of a shop, הציגה ארבע אחיות אשר מתמודדות עם הקשיים בניהול עסק בלונדון של 1880. לוי כתבה את ספרה השני,Reuben Sachs, בשביל להשלים את החסר שהיה לדבריה בהתייחסות רצינית לבעיה המורכבת של חיי היהודים. על מחסור זה היא דנה במאמרה "היהודים בספרות העלילתית".
יצירותיה של לוי פורסמו במספר כתבי עת פופולרים; סיפוריה Cohen of Trinity ו-Wise in Their Generation פורסמו במגזין של אוסקר ויילד, The Women's World. ב-1886, לוי החלה לכתוב סדרת מסות על תרבות וספרות יהודית עבור העיתון השבועי ג'ואיש כרוניקל.
עבודותיה של לוי בתחום השירה בכללן את היצירה A Ballad of Religion and Marriage הציגו את התעניינותה בפמיניזם. קובץ השירים Xantippe and Other Verses (שנכתב בשנת 1881) כלל את היצירה Xantippe שהדוברת בה היא אשתו של סוקרטס, קסנתיפה, וכלל גם מונולוגים דרמטיים. ספרה האחרון A London Plane-Tree (שנכתבה בשנה 1889) הכיל שירים שהצגו השפעה ראשונית של תנועת הסימבוליזם.
מוות
לוי סבלה מאפיזודות של דיכאון קליני אשר התגברו בשנותיה האחרונות עקב מצוקות שככל הנראה נבעו מקשריה הרומנטיים והחירשות ההולכת וגוברת שלה. חודשיים לפני יום הולדתה ה-28 היא התאבדה במעונות הוריה Endsleigh Gardens. אוסקר ויילד כתב עבורה מודעה על פטירתה ב-Women's World בה שיבח את כתיבתה.
אנשים מול אש
אנשים מול אש הוא ספר עיון מאת ס.ל.א מרשל, בריגדיר גנרל צבא ארצות הברית. במלחמת העולם השנייה שימש מרשל כההיסטוריון הקרבי הראשי של הצבא, סייר בזירות קרב רבות וראיין מאות חיילים וקצינים מהם גבה עדות על הקרבות בהם השתתפו. בין הקצינים שרואיינו על ידו ניתן למנות את ריצ'רד וינטרס, הארי קינארד ורוברט קול.
רחוב סמילנסקי (באר שבע)
רחוב סמילנסקי, הקרוי על שם המנהיג הציוני משה סמילנסקי, הוא רחוב צדדי בחלקה הדרומי של העיר העתיקה של באר שבע, הנושק לשיכון דרום, חצרים ונווה נוי. מספרי הבתים ברחוב עולים מכיוון דרום-מזרח לצפון-מערב, כאשר המספרים הזוגיים הם בצד המזרחי. הרחוב, שאורכו כ-700 מטרים, הוא חד סטרי לנסיעת כלי רכב במקטע שמתחילתו ועד המפגש עם רחוב ההסתדרות. לאורך מקטע זה הכביש מרוצף באבנים, החניה בו אסורה והנסיעה מותרת בכיוון שבו מספרי הבתים יורדים. בדומה לרחובות אחרים בעיר העתיקה, רוב הבתים ברחוב סמילנסקי הם בתי אבן בני קומה אחת בלבד, המאופיינים בתקרות גבוהות, בקשתות פנימיות ובחצרות.
אנשים מול אש
לאור הראיונות סיכם מרשל את פעילות כוחות החי"ר של צבא ארצות הברית במלחמה וקבע כי 75% מכלל לוחמי הרגלים בצבא האמריקני כלל לא ירו בנשקם במהלך הקרב, וכי יש לשפר את הכשרת הלוחמים הן בתחום השימוש בנשק החדיש והן בתחום ההתמודדות המנטלית וההסתגלות של הלוחמים לעוצמת האש שמפעיל האויב בקרב.
רחוב סמילנסקי (באר שבע)
תוואי
הרחוב מתחיל בסמוך לשדרות נפתלי הרץ אימבר ונחל באר שבע, ונמתח לכיוון צפון מערב. את רחוב סמילנסקי, הנמצא בשכונה שרחובותיה בנויים שתי-וערב, חוצים הרחובות: טרומפלדור, מורדי הגטאות, החלוץ, ההסתדרות, הרצל, ההגנה, שרה וחטיבת הנגב.
אנשים מול אש
מרשל הציע במחקרו כי החיילים יחונכו להרבות בירי בעת לחימה וכי על המפקד להקפיד ולהורות על אנשיו לפתוח באש ולהוסיף ולירות. הספר ניתן בצה"ל כשי לבוגרי קורסי פיקוד בחיל הרגלים, ובהם קורס קצינים וקורס מפקדי כיתות, וללוחמי ומפקדי יחידות מובחרות.
רחוב סמילנסקי (באר שבע)
בתי עסק
בשנת 1977, במסגרת יוזמה פרטית של זכריה לירז וגואל דרורי, הוכרז רחוב סמילנסקי כ"קריית האמנים" של באר שבע. בתוך כך, בשנים שלאחר מכן נפתחו ברחוב מספר גלריות, כגון הגלריה של זכריה לירז בסמילנסקי 25, הגלריה הראשונה לצילום של גואל דרורי בסמילנסקי 3 ועוד, רובן נסגרו תוך שנים ספורות. יש המפנים אצבע מאשימה אל מוסדות עיריית באר שבע על שלא עודדה את היוזמה.
כיום, בית העסק הוותיק ברחוב הוא מאפיית ראשונים שהוקמה בו בשנת 1985. המאפייה שוכנת בכתובת סמילנסקי 1, בפינת רחוב טרומפלדור, במבנה ששימש בעבר את "בית החלוצות".
בעשורים האחרונים נעשה ניסיון להחיות את האזור על ידי הפיכתו למתחם בילויים ותרבות. בתוך כך, עודכן בשנת 1990 חוק העזר העירוני "פתיחת עסקים וסגירתם" על ידי ראש העיר יצחק רגר, כך שיתיר פעילות עסקים ברחוב עד השעה חצות.
שימור
אחד הבתים הישנים ביותר ברחוב סמילנסקי הוא "בית גואל דרורי" שהיה המתיישב הראשון ברחוב המתחדש, אחריו הגיע זכריה לירז ויחד הקימו את קריית האמנים, הבית שוכן ברחוב סמילנסקי 3, בפינת טרומפלדור. הבית נבנה בשנת 1914, ודייריו לאחר כיבוש באר שבע ב-1917 היו חיילים אוסטרליים מכוחות אנז"ק שהשתתפו בקרבות לכיבוש באר שבע. בחצר הבית נבנה ב-1949 מגדל מים שניצב שם עד היום.
בתחילת שנות ה-2000 בוצעו עבודות שיקום ברחוב בשיתוף עיריית באר-שבע, המועצה לשימור אתרים ומשרד התיירות, שכללו שיקום והסדרה של הרחוב וחזיתות הבתים, תאורת הרחוב והמוקדים הציבוריים. בין היתר, רוצף חלק מהרחוב באבנים, הוצבו בו ספסלים וניטעו בו עצים. העלות הכוללת של שיקום הרחוב ורחוב טרומפלדור הניצב לו מוערכת בכ-9 מיליון שקלים
פסטיבלים
החל משנת 2005, בערבי רביעי בחודשים יוני ויולי מתקיים ברחוב, פסטיבל סמילנסקי. הפסטיבל כולל דוכני רחוב, בימות מוזיקה, מופעים לילדים, מופעי תיאטרון פרינג', יריד וינטג' ועוד.
המאור (ברלין - תל אביב)
המאור היה כתב עת תורני שיצא לאור כירחון בברלין ובהמשך בסדרה חדשה בתל אביב בשנות ה-30 של המאה ה-20.
עורך כתב העת היה הסופר מרדכי ליסמן, שעלה לארץ ישראל עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, וחידש את הדפסת כתב העת בתל אביב.
תכנים
במשך שנות פעילותו פרסם כתב העת כתבי יד רבים של רבי יעקב לורברבוים (ה"נתיבות") ושל רבי עזריאל הילדסהיימר, וכתבי יד של רבנים מפורסמים אחרים. ד"ר אברהם חיים פריימן פרסם בו מתשובותיהם של מהר"ם מרוטנבורג, הרא"ה, חסדאי קרשקש וראשונים נוספים.
משתתפים בולטים אחרים בגליונות כתב העת: הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב חיים העליר, הרב שמואל יצחק הילמן, פרופ' שאול ליברמן, הרב יחיאל יעקב וינברג, הרב בן ציון חי עוזיאל, הרב חיים טוביאס מקרשאנוב, הרב שלמה יוסף זוין, הרב מאיר סטולביץ, הרב אליעזר יהודה וולדנברג, ד"ר שמואל ביאלובלוצקי והרב פתחיה מנקין.
Truth Serum
Truth Serum (בעברית: סם אמת) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת והפזמונאית השוודית טובה לו. האלבום יצא לאור ב-3 במרץ 2014 על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס, יוניברסל מיוזיק, פולידור רקורדס.
האלבום הגיע למקום ה-13 במצעד האלבומים השוודי.
רקע וביקורת
המיני-אלבום זכה גם להצלחה בקרב מבקרים וכלי תקשורת מובילים אשר התייחסו אל לו כ"כוכבת פופ בהמתנה". מתוך האלבום יצאו שני סינגלים: "Out of Mind" וגרסה חדשה ל-"Habits" אשר נקראה "Habits (Stay High)".
הרמיקס של: "Habits" אשר עובד על ידי הצמד האמריקאי "Hippie Sabotage" ונקרא: "Stay High", סימן את פריצת הדרך של לו להצלחה בינלאומית במיינסטרים, והגיע למקום ה-13 בשוודיה ולמקום ה-6 בבריטניה.
Blick Blick
Blick Blick הוא שיר שהוקלט על ידי הראפריות האמריקאיות קוי לראי וניקי מינאז'. השיר יצא לאור ב-18 במרץ 2022, על ידי חברות התקליטים ריפבליק רקורדס ו-1801 רקורדס, כסינגל חמישי מתוך האלבום Trendsetter. באותה העת בה יצא "Blick Blick" הוציאה מינאז' את "", "Bussin", ו-"We Go Up".
השיר הגיע למקום העשירי במצעד הסינגלים הניו זילנדי, ולמקום ה-37 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
בפברואר 2022, אביה של לראי, חשף כי היא הקליטה שיר עם מינאז'; דבר שהוכחש ולא אומת עם אף אחת מהשתיים. ב-14 במרץ 2022, חשפה מינאז' באמצעות לייב שאלות ותשובות בטוויטר עם מעריציה שקיים שיר שהוקלט על ידן. ב-23 במרץ 2022, מינאז' שיבחה את לראי על הביטחון העצמי שלה ברשתות החברתיות ולראי שיבחה את מינאז' בתמורה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-10 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-18 במרץ 2022. במהלך הקליפ ניתן לראות את לראי לבושה בתלבושות שונות שנוצרו בהשראת שנות ה-90 של המאה ה-20, כשהיא מבצעת ריקודים וכוריאוגרפיה מסוימת. בהמשך, מינאז' מצטרפת אליה והשתיים יורות ברובים כשהן חובשות פאות בצבע ורוד.
נכון לאפריל 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-17 מיליון צפיות.
נותן ברוק
נותן ברוק היא תוכנית רדיו המשודרת בתחנת הרדיו כאן 88 של תאגיד השידור הישראלי (בעבר בתחנת 88FM של קול ישראל רשות השידור). את התוכנית מגיש ועורך השדרן בן רד.
התוכנית משודרת בכל יום ראשון עד רביעי בשעה 23:00.
היסטוריה
התוכנית עלתה לשידור ב-18 בינואר 2009, ביוזמת מנהל התחנה דאז, יובל גנור, שביקש לעשות שינויים מוזיקליים ולהכניס תכנים חדשים ומרעננים, והיא מוקדשת למוזיקת רוק מקלאסי משנות ה-60 וה-70, שבן רד אוהב במיוחד ועד מוזיקת גראנג'. מוזיקת רוק על כל סוגיה וגווניה.
לד זפלין, דיפ פרפל, AC/DC, U2, Rage Against the Machine, ארקטיק מאנקיז, מיוז, פינק פלויד, ג'ימי הנדריקס, אליס אין צ'יינס, פרל ג'אם הם חלק מההרכבים שמשמיעים בתוכנית, שחרתה על דגלה את החזרתו של הרוק לקונצנזוס. השמעות של מוזיקאי רוק החוגגים ימי הולדת, ציון ימי פטירתם של אמני רוק גדולים, הופעות של אמנים והרכבים ברחבי העולם, הם חלק אינטגרלי מתכני התוכנית. בתוכנית מתארחים אמנים המגיעים מחוץ לארץ, המהווים את חוד החנית של מוזיקת הרוק בעולם.
התוכנית צברה קהל מאזינים גדול, שהפכה לקהילה, ועיקר פעילותה מתרכזת בארגון אירועים ומסיבות הקשורים במוזיקת רוק בינלאומית. חברי הקהילה, נכון ליוני 2015, מונים כ-55,000 איש המתקשרים ביניהם דרך דף הפייסבוק של התוכנית "נותן ברוק בפייסבוק", כשפעילות הקבוצה, בפייסבוק ומחוץ לרשת, נעשית בהתנדבות.
פעולות לקידום הופעות בישראל
מאז עלייתה לאוויר, הפכה התוכנית לקהילת רוק הפועלת למען קידום הופעות ואירועי רוק בארץ. בן רד, עורך ומגיש התוכנית, שאף להחזיר את הרוק להשמעות בתחנות הרדיו, והניע הופעות של הרכבי רוק בארץ.
בינואר 2013 הושק קמפיין להביא את להקת הגראנג' האגדית פרל ג'ם לישראל Bring Pearl Jam To Israel. כבר נקבע תאריך להופעה, אולם בשל התערבותו של רוג'ר ווטרס, בסיסט להקת הפינק פלוייד, הידוע בפעילותו העוינת נגד ישראל, סוכלה הגעת ההרכב וההופעה בוטלה.
ב-10 בפברואר 2014, הוכרז רשמית בתוכנית על הגעתה של להקת הרוק רולינג סטונס להופעה בישראל.
הוברטוס, נסיך הכתר של סקסוניה-קובורג-גותה
ביוגרפיה
הוברטוס נולד ב-16 בספטמבר 1975 בהמבורג, והוא בנם הבכור של אנדראס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה וקארין דאבלשטיין, בתם של אדולף וילהלם מרטין דאבלשטיין ואירמה מריה מרגרטה קאלזן. הוא למד משפטים באוניברסיטת וירצבורג מ-1997 עד 1999, ולאחר מכן הוא למד בבית הספר לכלכלה של לונדון משנת 1999 עד 2000 ובאוניברסיטת מינכן משנת 2000 עד 2003.
הוברטוס עבד כעורך דין בבנק בניו יורק המתמחה בניהול נכסים. בתחילת 2012 הוא חזר מניו יורק לקובורג, שם הוא חבר במועצת המנהלים המשפחתית - "Stiftung der Herzog von Sachsen-Coburg und Gotha'schen Familie".
יחסי איי בהאמה–ספרד
יחסי איי בהאמה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין איי בהאמה וספרד.
יחסים היסטוריים
עד העת החדשה חיו באיים אינדיאנים בני שבט אראוואק. בשנת 1492 היה סן סלוודור לאי הראשון שכריסטופר קולומבוס הגיע אליו במסעו הראשון לעולם החדש. כיוון שלא מצאו שם אוצרות טבע או אדמה פורייה, הספרדים לא התיישבו באיים, אך העבירו 40,000 מתושביהם האינדיאנים לעבודה באיים אחרים.
מסוף המאה ה-15 ועד למאה ה-17 שלטה ספרד באיי בהאמה. במאה ה-18, מתיישבים בניו אינגלנד שהיו נאמנים לבריטניה עזבו את ניו אינגלנד בשל התגברות הרגשות האנטי-בריטיים במקום, ועברו לאיים. בשל המספר הגדול של מתיישבים בריטיים ברחבי האיים, הבעלות על האיים הועברה מספרד לידי בריטניה, ואיי הבהאמה הוכרזו כקולוניה בריטית ב-1783. באותה תקופה שימשו איים רבים בבהאמה כבסיס לשודדי ים.
יחסים דיפלומטיים
ספרד ואיי בהאמה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 בדצמבר 1976. במרץ 2010 חתמו ספרד ואיי בהאמה על הסכם להחלפת מידע בענייני מס.
יחסים כלכליים
היחסים הכלכליים והמסחריים בין ספרד לבהאמה מוגבלים.
מוצרים עיקריים שיוצאו מספרד לבהאמה: דלקים מינרליים; מכשירי ניווט בים או בנהר; טובין לא מוגדרים; מכונות; מוצרי קרמיקה; מכשירים אופטיים, צילום; הנעלה; משקאות אלכוהוליים; פריטי טקסטיל.
מוצרים עיקריים המיובאים לבהאמה מספרד: דלקים מינרליים; משקאות אלכוהוליים; מוצרים מן החי; מכשירי ניווט בים או בנהר; מכונות.
שיתוף פעולה
שיתוף הפעולה מתועל דרך הקרן הספרדית - הקהילייה הקריבית (CARICOM) של הסוכנות הספרדית לשיתוף פעולה פיתוח בינלאומי (AECID). שיתוף הפעולה הספרדי מנוהל באמצעות מזכירות CARICOM, הממוקמת בג'ורג'טאון, גיאנה, וכל הפעולות כלולות במסגרת תוכנית שיתוף הפעולה האזורית עם CARICOM. תוכנית שיתוף פעולה זו מכוונת בעיקר לתמיכה באינטגרציה אזורית ובחיזוק מוסדי של הקהילה הקריבית.
מבחינה בריאותית ניתנה תשומת לב מועדפת למחלות שאינן ניתנות להידבקות. הפרויקט למניעה ובקרה של סרטן צוואר הרחם בולט בזכות חתך המרכיב המגדרי שלו.
בין השנים 2007–2012 מימן AECID נוכחות של מרצה ספרדי במכללת איי בהאמה. סטודנטים בהאמה יכולים לגשת למלגות MAEC-AECID מדי שנה לצורך שיפור השפה הספרדית או ללימודי תואר שני בספרד. שגרירות ספרד בקינגסטון מקיימת ערוצי פתוח לשיתוף פעולה עם המכללה של איי בהאמה בתחום התמיכה בלימוד ספרדית.
ספינת המחקר דיסקברי
ספינת המחקר דיסקברי (באנגלית: RRS Discovery) הייתה ספינת העץ התלת-תורנית המסורתית האחרונה שנבנתה בבריטניה. הספינה, שעוצבה ונבנתה לחקר אנטארקטיקה, הושקה כספינת מחקר מלכותית (RRS) בשנת 1901. משימתה הראשונה הייתה המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה, בהנהגת רוברט פלקון סקוט ועמו ארנסט שקלטון במסעם הראשון המוצלח לאנטארקטיקה, משלחת שנודעה בשם משלחת דיסקברי. עכשיו מהווה הספינה אטרקציה תיירותית ראשונה במעלה בביתה, דאנדי.
היסטוריה
ב-16 במרץ 1900, בעקבות תרומות ניכרות למשלחת הממשמשת ובאה מתומכיה, לוולין ו. לונגסטאף והממשלה הבריטית, החלה בניית ה"דיסקברי" ב"חברת דאנדי לבניית ספינות" בדאנדי, סקוטלנד. הספינה הושקה בשפך הנהר טיי ב-21 במרץ 1901, בידי ליידי מרקהם, אשתו של סר קלמנטס מרקהם, נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית.
עיצוב
בדיונים מקדימים על בניית ספינה המוקדשת לחקר אנטארקטיקה לממשלת בריטניה נשקלה העתקת ספינתו של פריטיוף ננסן, הפראם, שתוכננה מראש למטרת חקר קטבים, אבל ספינה זו עוצבה במיוחד לעבודה בקרח הדחוס של החוג הארקטי, ואילו הספינה הבריטית נועדה לחצות אלפי מילין של אוקיינוס פתוח לפני הגיעה לאנטארקטיקה, ועל כן נבחר עיצוב מקובל יותר. הממונה על העיצוב הכללי היה ו. א. סמית', אחד מאדריכלי הצי הבכירים באדמירליות, ואילו את מנוע הספינה, הדוודים ושאר המכונות תכנן מהנדס המכונות של הצי המלכותי, פיליפ מאראק.
הספינה שאלה היבטים רבים של עיצובה (לרבות שמה) מן ה"בלאדהאונד", ספינה של ציידי לווייתנים, שנבנתה בדאנדי והוכנסה לשירות הצי המלכותי כ"אוניית הוד מלכותה דיסקברי" ב-1874 בשביל המשלחת הבריטית הארקטית אל הקוטב הצפוני. בשנת 1900 הייתה רק למספנות בודדות בממלכה המאוחדת היכולת לבנות ספינות עץ בגודל הדרוש - רק שני בוני אוניות ניגשו למכרז לחוזה - אבל נקבע, שחיוני לבנות את הספינה מעץ, הן למטרות חוזק וקלות תיקונים והן להפחתת ההשפעה המגנטית משדרית פלדה, שתאפשר את מירב הדיוק בניווט ובמיפוי. המצפן הראשי נקבע בדיוק באמצע הספינה, ושום אביזרי פלדה או ברזל לא נמצאו בטווח של מ' 9.1 מנקודה זו. מאותה סיבה הותקנו הדוד והמנועים בכיוון ירכתיי הספינה, תכנון שגם הניח מרחב מקסימלי לציוד ואספקה.
הספינה כמעט נבנתה בנורווגיה במספנת Framnæs Mekaniske Værksted, שתבנה כעבור זמן את האנדיורנס, אבל הוחלט, שאת כספי הממשלה הבריטית יש להשקיע במספנה בריטית, וה"דיסקברי" נבנתה על ידי חברת בוני הספינות דאנדי, שעסקה בעיקר בבניית כלי שיט קטנים כגון ספינות מכמורת, גוררות ויאכטות קיטור. המספנה הייתה קודם לכן בבעלות אלכסנדר סטיבן ובניו, שבנו את הטרה נובה (האונייה שרכש סקוט ב-1910 בשביל משלחתו האחרונה
הספינה עלתה 34,050 ליש"ט, ועוד 10,322 ליש"ט להכנסת מנועים ושאר מכונות ויותר מ-6000 ליש"ט ליתר הציוד והאביזרים: סך כל המחיר ששולם תמורת ה"דיסקברי" היה 51,000 ליש"ט, שווה ערך ל-4,1 מיליון ליש"ט בשער המטבע של ימינו.
ב"דיסקברי" הותקן מנוע קיטור מוסק פחמים, בעל 450 כוחות סוס, אבל הכוונה הייתה להסתמך בעיקר על מפרשים, משום שתכולת מחסני הפחם לא הספיקה לצייד את הספינה למסעות ארוכים. במהירות שיוט חסכונית של 6 קשרים (11.1 קמ"ש) נשאה רק די פחם ל-12,320 ק"מ של הפלגה מונעת קיטור; המסע לניו זילנד כיסה יותר מ-19,000 ק"מ. ב-8 קשרים (14,2 קמ"ש) יכלה לשייט רק 8,150 ק"מ במנוע קיטור.
ה"דיסקברי" הותקנה כתלת-תורנית |(התורן הקדמי והראשי מצוידים במפרש מרובע והתורן האמצעי נושא מפרש קדמי ואחורי) ושטח המפרשים הכולל המקסימלי היה 1142 מ"ר. בהתאם לנוהל של ספינות המפרד מודרניות ביותר לשעתן, ה-windjammer, נשאה מפרשים עליונים מחולקים כדי לצמצם את גודל צוות הסיפון שנדרש לטיפול בהם והמעשנה צוידה בצירים בבסיסה, כדי שאפשר יהיה להניחה על הסיפון כשהמפרש האמצעי הגדול הועלה בלב ים. ה"דיסקברי" הייתה קצת יותר מהירה בשייט מפרשים מאשר עם מנוע - השיא שלה במרחק שעברה במשך 24 שעות הוא 358 ק"מ, שווה ערך ל-9.2 קשרים (17 קמ"ש).
הספינה הייתה בעלת שדרית עץ מאסיבית, שתוכננה לעמוד בקפיאה בקרח בלי להתנפץ. בעת השקתה נחשבה "דיסקברי" לספינת העץ החזקה ביותר שנבנתה מאז ומעולם. מסגרת השדרית, שנקבעו בצפיפות גדולה בהרבה מן המקובל, יוצרו מקורות מוצקות של עץ אלון בעובי של עד 27.9 ס"מ. השדרית החיצונית נבנתה בשתי שכבות - אחת בעובי 15 ס"מ והקליפה החיצונית בעובי של כ-12.7 ס"מ. ציפוי שלישי הושם בתוך המסגרות ליצירת תחתית וקליפה כפולות סביב כל השדרית כמעט. מכך השתמע, שבמקומות מסוימים היה עובי השדרית מעל 60 ס"מ, פרט שתרם לא רק לחוזק אימתני אלא גם לבידוד מצוין בפני הקור. עקב מבנה הספינה, אי אפשר היה להתקין אשנבים (והתקנתם הייתה מחלישה את השדרית), כך שצוות הסתמך על "פתחי פטרייה" לאוורור על הסיפון להכנסת אוויר ואור אל בטן הספינה.
העץ ששימש לקורות החיפוי משתנה בהתאם למיקום הנחתן בספינה ולמטרה שישמשו במבנה: המבנה הפנימי הוא אורן סקוטי ואילו הקליפה בעובי 15 ס"מ עשויה מעצי אורן עתירי שרף (pitch pine), מהגוני הונדורס או אלון. השדרית החיצונית עשויה מבוקיצה אנגלית וגרינהארט. קורות אלון נמשכות לרוחב השדרית ליצירת שלושה סיפונים - קורות הסיפון התחתונות הן בעובי 27.9 סמ"ר בהצטלבות וממוקמות במרחק של פחות מ-90 ס"מ זו מזו לאורך הספינה. שבע מחיצות רוחב, גם הן מעץ, מחזקות את המבנה ומבטיחות, ששום הצפה כתוצאה מנזקי קרח לא תוכל להציף את כל הספינה. כדי למנוע נזק ממצופי קרח או ריסוק אפשר להעלות את המדחף הדו-להבי ולהרחיקו ואת משוט ההיגוי אפשר לפרק בנקל ולאחסנו על הסיפון. החרטומים מצופי הברזל היו מוטים בשיפוע חד, כך שבהתנגשות עם הקרח ונגיחתו הם יטפסו מעל שוליו וימחצו אותו בכובד משקל הספינה. בכל אחת משוחות הפחם משני הצדדים היה מיכל פלדה בעל תכולה של 60 טון מים חיים. בשיוט הארוך באוקיינוס אל ניו זילנד וממנה יכלו המכלים האלה להכיל תוספת פחם, אבל למסע הארוך לאנטארקטיקה הייתה חשיבות רבה יותר לתוספת המים. מכלי המתכת תרמו גם לחוזק השדרית התחתונה מסביב לחללי הדוד והמנוע.
ב-16 במרץ 1900, הודות לתרומות משמעותיות למשלחת המתוכננת מנותני החסות ליולין ו. לונגסטף וממשלת בריטניה, החלה בניית ה"דיסקברי" במספנות דנדי בדנדי, סקוטלנד. היא הושקה בשפך הנהר טיי ב-21 במרץ 1901 בידי ליידי מרקהם, אשתו של סר קלמנטס מרקהם, נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית.
המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה
המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה יצאה מאנגליה פחות מחמישה חודשים אחרי השקת "דיסקברי" ורק שבע אחרי שהספינה יצאה מדנדי. לוח הזמנים הזה הותיר מעט מאוד זמן להעביר את הספינה ניסויים בים והמסע לניו זילנד היה גם שיוט ההרצה של הספינה החדשה. התרשמותו הראשונה של סקוט מן הספינה הייתה גרועה - הוא סבר שהיא איטית ובלתי נענית, ושהשידרית הרדודה שלה, שנבנתה ללא בליטות כדי לשפר את התקדמותה בקרח, מספקת יציבות מינימלית."דיסקברי" נעה-נדה בכבדות מצד לצד בים הפתוח (תנודה של 94 מעלות - 47 מעלות לכל צד של אנך - תועדה באוקיינוס דרומי ונטתה לסטות אנה ואנה מנתיבה. שקלטון תיאר את הספינה כמפרשית גרועה, שנשאה יותר מדי מפרש מאחור ופחות מדי לפנים, ואילו סקוט דאג, ששדרית הספינה איננה מתאימה לעבודה בקרח דחוס. אבל אחרי שהמשלחת הגיעה אל הארבעים הגועשים, גילתה הספינה עמידות ימית מצוינת ומשום שהייתה כבדה ונשאה שטח מפרש מועט יחסית לגודלה, יכלה להתקדם יפה ברוחות חזקות ובים סוער בלי לקפל חלק מן המפרשים. ירכתיה המעוגלות שלא כמקובל והבולטות החוצה של "דיסקברי" (אחד השינויים העיקריים מעיצוב ה"בלאדהאונד" המקורי), לא זו בלבד שסיפק יתר הגנה למשוט ההיגוי אלא גם מנע מן הגלים העוקבים, פרט לגדולים ביותר, להתנפץ על חלקה האחורי של הספינה והשאיר את הסיפונים יבשים, אף כי הירכתיים היו מועדים "להיחבט" בגלים ולחולל רעש במגורי במגורים ובחדר האוכל של הקצינים.
הספינה הוכנסה למבדוק בפעם הראשונה בליטלטון, ניו זילנד, והנגר, פרדריק דיילי, הכין דין וחשבון ארוך לפרט את המספר הרב של חורי ברגים ריקים וחיבורי שדרית רופפים שמצא. מי שיפוליים בגובה 1.8 מ' חילחלו אל תחתית השדרית ואל בטן הספינה ונאספו שם בגלל חיבורים שלא נאטמו כהלכה בחיפוי הקורות. בעוד התקלות האלה מתוקנות, התעוררה מחלוקת קשה בין החברה הגאוגרפית המלכותית לבין מספנות דנדי בשאלה, מי אחראי לפגמים האלה, אבל ה"דיסקברי" הפליגה לאנטארקטיקה ב-21 בדצמבר 1901 אחרי שלושה שבועות בניו זילנד.
חמישה חודשים אחרי שיצאה לדרך ב-6 באוגוסט 1901 מהאי וייט, צפתה המשלחת בקו החוף של אנטארקטיקה ב-8 בינואר 1902. במשך החודש הראשון החל סקוט למפות את קו החוף. אחר, לקראת החורף, עגן במצר מקמרדו. הספינה נועדה להישאר שם, כלואה בקרח, למשך שנתיים הבאות; המשלחת ציפתה לחרוף שם ולהמשיך הלאה באביב. על אף זאת, המשלחת יכלה לקבוע שאנטארקטיקה היא למעשה יבשת והצליחה לקבוע את מיקומו של הקוטב המגנטי. סקוט, שקלטון ואדוארד וילסון גם הגיעו לקצה הדרום של אותו זמן ב-82 מעלות ו-18 דקות. הספינה שוחררה לבסוף ב-16 בפברואר 1904 הודות לשימוש בחומרי נפץ מבוקרים, שאפשרו לה לסלק את הקרח בנגיחות והסטות וכך לפרוץ בו נתיב. "דיסקברי" הפליגה לבסוף הביתה והגיעה אל ספיטהד ב-10 בספטמבר 1904.
ספינת משא
המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה התקבלה בקולות שבח והלל עם שובה, אבל מצאה עצמה גם בצרות פיננסיות חמורות, ועל כן, בשנת 1905, נמכרה "דיסקברי" ל"חברת מפרץ האדסון", שהשתמשה בה כספינת משא בין לונדון למפרץ האדסון, קנדה, עד מלחמת העולם הראשונה, כשהחלה להעביר תחמושת לרוסיה. ב-1916 הושאלה הספינה לממשלת בריטניה להצלת הקבוצה ממשלחת אנדיורנס של שקלטון, שנתקעה על אי הפיל, אבל האנשים חולצו משם לפני בואה. ב-1917 העבירה "דיסקברי" אספקה לרוסים הלבנים בעת מלחמת האזרחים ברוסיה. עם שוך הקרבות נחכרה "דיסקברי" על ידי חברות שונות לעבודה באוקיינוס האטלנטי, אבל אוניות סוחר חדשות וחדישות ממנה דחקו את רגליה והיא הושבתה לאחר זמן לא רב ועשתה את שנות ה-20 המוקדמות במטה של צופי הים בסטפני.
חקירות דיסקברי
בשנת 1923 שפר עליה שוב גורלה, כשנציגי הכתר למושבות רכשו אותה לעוד עבודת מחקר באנטארקטיקה. היא נרשמה מחדש בחברת סטנלי, איי פוקלנד כספינת מחקר מלכותית ועברה שיפוצים בשווי 114,000 ליש"ט. באוקטובר 1925 הפליגה "דיסקברי" אל האוקיינוס הדרומי למפות את דפוסי הנדידה של הלווייתנים, כחלק מחקירות דיסקברי, עם הזואולוג סר אליסטר הארדי על סיפונה. תפקידה כספינת מחקר נמשך כשממשלת בריטניה השאילה אותה למשלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה. בתפקידה זה שימשה במסעות בשתי עונות קיץ בשנים 1929 ו-1931.