cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אירית רוזנבלום
ביוגרפיה
בשנת 2021 המליץ רשם העמותות לסגור את עמותת "משפחה חדשה", שבניהולה של רוזנבלום. לפי כתבתה של גלית הראלי, בבלוג 'המקום הכי חם בגיהנום', הרשם טען כי יש לפרק את העמותה בגין טענות לליקויים שנמצאו בה. העמותה מחתה והתנגדה לכל טיעוני הרשם, וטענה "גופים דתיים מנסים לפרק אותנו מטעמים אידאולוגיים" לפי כתבתה של ליטל דוברוביצקי, מעיתון כלכליסט מקבוצת ידיעות אחרונות. לאחר מספר דיונים שהתקיימו בבית המשפט המחוזי בתל אביב, הגיעו להסכם, שזכה לתוקף של פסק דין, ולפיו העמותה לא תפורק, מנכ"לית העמותה הסכימה להעביר לעמותה סכום של 2 מיליון ש"ח אשר שולם לה כדין מכח הסכם מוקדם. על פי ההסכם לא הייתה מחלוקת בדבר זכויתיה של המנכ"לית אבל היא נאותה לחלוק עם העמותה את התמלוגים בגין זכויותיה ביצירותיה המשפטיות" פסק הדין ניתן בדלתיים סגורות.
רוזנבלום נשואה ואם לשלושה.
תסמונת קורנליה דה לאנגה
תסמונת קורנליה דה לאנגה (מכונה גם תסמונת בוכמן דה לאנגה, בקיצור CdLS) היא הפרעה גנטית מולדת הקשורה ככל הנראה לפגם בכרומוזום 5 בגן NIPBL. סימניה הבולטים ביותר של התסמונת הם מוגבלות שכלית התפתחותית ובעיות קוגניטיביות נוספות, תווי פנים ייחודיים ובעיות אסתטיות נוספות, מתח שרירי-שלד גבוה מדי ומום בלב.
תסמונת מולדת זו תוארה לראשונה על ידי ד"ר וינפריד רוברט קלמנס בראכמן (Winfried Robert Clemens Brachmann) בשנת 1916, ולאחר מכן על ידי ד"ר קורנליה דה לאנגה בשנת 1933, שעל שמה קרויה התסמונת.
מופע קליני
מאפיינים הקשורים בתפקוד התינוק:
מאפיינים אסתטיים:
הפרעות נוספות העשויות להופיע מיד עם הלידה או במהלך הילדות:
פתופיזיולוגיה
פתופיזיולוגיה: הגן NIPBL הנמצא בכרומוזום 5 אחראי ליצירת החלבון דלנגין. חלבון זה מבקר פעילות של גנים אחרים המשתתפים בהתפתחות הגפיים, הפנים ואיברים נוספים. מוטציה בגן זה גורמת לפיכך לסימנים הקליניים שתוארו לעיל.
צורת ההורשה של הגן הפגום היא כנראה אוטוזומלית דומיננטית.
אבחון ואבחנות מבדלות
אבחון: האבחנה של תסמונת קורנליה דה לאנגה מבוססת בעיקר על ממצאים קליניים של גנטיקאי קליני; ובמקרים מסוימים עשויים להיות מאושרים באמצעות בדיקות מעבדה.
במקרים מסוימים ניתן להבחין בחלק מהסימנים בעובר בבדיקת אולטרה סאונד.
טיפול ותוחלת חיים
המחלה נובעת מלקות בגן ואין לה טיפול מרפא. הטיפול נועד להקל על הסימנים הקליניים:
תוחלת החיים של ילדים אלה היא נורמלית בתנאי שלא נולדו עם מום לב קשה או מום קשה אחר באיברים החיוניים. אך רבים נולדים עם מומים קשים על רקע התסמונת.
שכיחות
תסמונת זו בעלת מופע אקראי על פי רוב, אך לעיתים ייתכנו כמה מקרים במשפחה אחת. התסמונת מופיעה במידה שווה בזכרים ובנקבות. השכיחות המתוארת של התסמונת היא מקרה אחד ל-10,000-30,000 מקרים. עם זאת, רופאים רבים אינם מודעים לקיום התסמונת ולכן לא מאבחנים אותה, ככל הנראה היא נפוצה יותר משחושבים.
הפרלמנט של אירלנד
הפרלמנט של אירלנד (באירית: Parlaimint na hÉireann) היה בית מחוקקים שהתקיים בדבלין משנת 1297 עד שנת 1800. בזמן ימי הביניים בתקופת הדוכסות של אירלנד היה מורכב משניים או שלושה תאים: בית הנבחרים, הנבחרים על ידי זכות בחירה מוגבלת מאוד, בית הלורדים המיוצג על ידי הלורדים מבני האצולה של אירלנד והלורדים הרוחניים (הכמורה הגבוהה) כאשר במשך תקופה הודרו קתולים ממנו, ובכפוף לגוף שלישי, בית המשגיחים, שהיה מורכב מנציגי הכמורה הנמוכה, שלעיתים נדמה שנחשב כבית נפרד, ובזמנים אחרים, כחלק מבית הנבחרים.
מטרתו העיקרית של הפרלמנט הייתה לאשר מיסים שייגבו על ידי האצולה של אירלנד. מי שישלם את חלק הארי של המיסים, אנשי הדת, הסוחרים ובעלי הקרקעות, הרכיבו באופן טבעי את חברי הפרלמנט. בשנת 1541 הצביע הפרלמנט כדי ליצור את ממלכת אירלנד. הפרלמנט בוטל יחד עם הממלכה בשנת 1801.
במשך מאות השנים, הפרלמנט האירי נפגש במספר מקומות בתוך ומחוץ לדבלין - המקום הראשון שנקבע היה קסטלדרמוט, במחוז קילדייר ב-18 ביוני 1264, כמה חודשים מוקדם יותר מהפרלמנט האנגלי הראשון המכיל נבחרים. בין מקומות המפגש המפורסמים ביותר היה טירת דבלין, בית ספר בלוקוט, ובית צ'יצ'סטר, בית הקבע הסופי שלו, בית הפרלמנט האירי בקולג' גרין.
ימי הביניים
הפרלמנט כונס מאזרחי הנסיכות של אירלנד, ומבוססים על חוקים ומנהגים אנגליים-נורמניים. המגנה כרטה הורחבה בשנת 1217 באמנה הגדולה של אירלנד. החברות הייתה מבוססת על נאמנות למלך, ושמירה על שלומו של המלך, כך שמספר של מלכים גאליים-איריים אוטונומיים היו מחוץ למערכת, והיו להם הסדרים מקומיים משלהם לחוק המיסוי. כינוס הפרלמנט המוקדם ביותר אשר היה ידוע כונס בטירת קילקה ליד קאסלדרמוט, מחוז קילדייר ב-18 ביוני 1264.
במאות ה-14 וה-15 התכווץ מספרם של הנאמנים לכתר האנגלי, כוחן הגובר של אצולת הקרקע וחוסר היכולת הגובר לבצע פסיקות שיפוטיות, שהפחיתו את נוכחותו של הכתר באירלנד. רבים מהאצולה האנגלית העתיקה ההיברנו-נורמנית הצטרפו לאצילים הגאליים העצמאיים בהצהרת עצמאותם הפיאודלית. בסופו של דבר כוחו של הכתר התכווץ למובלעת מבוצרת קטנה מסביב לדבלין הידועה בשם התחום. לאחר מכן הפרלמנט הפך למעשה לפורום של הקהילה בשטח התחום עד המאה ה-16.
כשהם לא יכלו ליישם ולהפעיל את סמכות הפרלמנט או שלטון הכתר מחוץ לסביבה זו, ויותר ויותר סובלים מפשיטות של האירים הגאליים והאצילים ההיברנו-נורמנים העצמאיים, עודדו אנשי התחום עצמם את מלכי אנגליה לנקוט במוערבות עמוקה יותר בענייני אירלנד. המרחק הגאוגרפי, חוסר תשומת הלב של הכתר בגלל מלחמת מאה השנים ומלחמות השושנים, והכוח הגדול יותר של הפלגים הגאליים, הפחיתו את האפקטיביות של הפרלמנט האירי. לפיכך, מודאג יותר ויותר מכך שהפרלמנט האירי נפגע בעיקרו על ידי משפחות נחלות חזקות באירלנד כמו באמצעות העברת חוקים שממשיכים את סדר היום של הפלגים השושלתיים השונים במדינה, עודד הפרלמנט את העברת חוק פונינגס שהכפיף את הפרלמנט האירי לזה האנגלי בשנת 1494.
העת החדשה המוקדמת
תפקידו של הפרלמנט השתנה לאחר 1541, כאשר הנרי השמיני, מלך אנגליה, הכריז על ממלכת אירלנד והחל בכיבוש מחודש של שטחי האי שהושלם בשלהי המאה ה-16. למרות עידן שהציג מלוכה ריכוזית וירידה בכוח הפיאודלי בכל שאר אירופה, הנרי השמיני השליט את הכללים שהעמידו משפחות ואדמות והכיר בפריבילגיות של האצילים הגאליים, ובכך הרחיב את סמכות הכתר דה יורה. בתמורה להכרה בסמכות הכתר תחת הממלכה החדשה של אירלנד, האדונים הגאליים-אנגלו-אירים היו זכאים להשתתף בפרלמנט האירי כשווים.
הרפורמציה באירלנד שהונהגה בשלבים על ידי בית טיודור לא תפסה אחיזה ברוב המדינה, ולא השפיעה על פעולת הפרלמנט עד לאחר החלטת האפיפיור לנדות את אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, בשנת 1570. בתחילה בשנת 1537, אישר הפרלמנט האירי הכרה בהנרי השמיני כראש הכנסייה (חוק העליונות הראשון) ופירוק המנזרים. בפרלמנטים של 1569 ו-1585, לנציגי הקתולים האנגלים העתיקים בציבור האירי היו כמה מחלוקות עם שלטונות הכתר על הנהגת חקיקת עונשין נגד קתולים ותשלום יתר של מס על הדחתם של גאלים וקתולים שמרדו.
מסיבה זו, והנפילה הפוליטית לאחר מזימת אבק השרפה ב-1605 ויישוב אירלנד בשנים 1613–1615, שונו אזורי הבחירה של בית הנבחרים האירי כדי לתת רוב לפרוטסטנטים. יישוב אירלנד (תהליך הפקעת אדמותיהם של תושבי אירלנד בידי השלטון האנגלי במדינה) איפשר למועמדים פרוטסטנטים אנגלים וסקוטים להיכנס כנציגים של הרבעים החדשים שנוצרו באזורים אלה. בתחילה פרוטסטנטים קיבלו רוב של 132–100 בבית הנבחרים. עם זאת, לאחר הפגנות קתוליות חריפות, כולל קטטה בחדר בישיבה הראשונה של הפרלמנט, חוסלו כמה ממחוזות הבחירה הפרלמנטריים החדשים, מה שהעניק לפרוטסטנטים רוב קל (108-102) של חברי בית הנבחרים לאחר מכן.
בבית הלורדים נמשך הרוב הקתולי עד 1689, למעט תקופת מלחמת האזרחים האנגלית (1649–1660) בה בוטלה המלוכה לזמן המוגבל. בעקבות ההתקוממות הכללית של האירים הקתולים במרד האירי של 1641 וושלטון עצמי אירי-קתולי שמומש בשנים 1642–1649, נאסר על הנוצרים הקתולים להצביע או להשתתף בפרלמנט לחלוטין ב-1652 בעקבות חוק של אוליבר קרומוול, אשר בוטל על ידי צ'ארלס השני ב-1660.
עם מותו של צ'ארלס השני בשנת 1685 עלה על כס המלוכה באנגליה המלך ג'יימס השני הקתולי. עם עלייתו לשלטון החל לקדם את הקתולים בכל תחומי שלטונו. עד מהרה הוחלף הרוזן מאורמונד ברוזן מטירקונל (ריצ'רד טלבוט), קתולי קיצוני, כמשנה למלך באירלנד. טירקונל לקח על עצמו להפוך את גלגל ההיסטוריה, ולהחזיר את האירים לימים שלפני הרפורמציה. עד מהרה נחקקו חוקים רבים מכוחם הפכו הקתולים לרוב בבתי המשפט, בצבא, בכוחות אכיפת החוק, וברשויות המקומיות. בשנת 1687 החל הפרלמנט האירי בחקיקת חוק אשר יחזיר לבעלי האדמות הקתולים המקוריים את אדמותיהם שנלקחו מהם בימי קרומוול. ג'יימס השני הודח והומלכו בתו מרי השנייה ובעלה ויליאם השלישי (לבית אוראנז'), הפרוטסטנטים.
הפרלמנט האירי הכריז שג'יימס נשאר המלך. על פי דרישתו של ג'יימס, הפרלמנט האירי העביר חוק למען חופש המצפון שהעניק חופש דת לכל הקתולים והפרוטסטנטים באירלנד. בבית הנבחרים חסרו 70 חברים מאחר שלא היו בחירות במחוזות הצפוניים; כתוצאה מכך חבריה היו ברובם המוחלט קתולי. לאור דרישת הפרלמנט, אושר חוק להחזרת אדמות שנלקחו מהקתולים האירים בימי קרומוול. לאחר תבוסה ביולי 1690, תומכי ג'יימס נטשו את דבלין ונסוגו ללימריק, בעוד ג'יימס עזב את אירלנד. לאחר שהסכם לימריק באוקטובר 1691 סיים את המלחמה בין תומכיו למתנגדיו, כל החקיקה שנחקקה על ידי הפרלמנט שכינס ג'יימס הוכרזה כבטלה על ידי הפרלמנט של אנגליה. הפרלמנט האירי משנת 1695 העביר חוק שהכריז על כל הפעולות כבטלות והורה להשמיד את רישומיו.
התקבלו 'חוקי עונשין', המגבילים את הבעלות על הרכוש הקתולי, החינוך והזכות לשאת נשק, וגירשו את אנשי הדת. כתוצאה מחקיקה זו, הבעלות הקתולית על קרקעות צנחה לרמות זניחות במהלך סוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18. הפרלמנט הורכב כולו מאנגליקנים ונאסר על הקתולים לבחור ולהיבחר. כך גם כלפי פורשי הכנסייה הפרוטסטנטית - בעיקר פרסביטריאנים, בפטיסטים ומתודיסטים. ההצדקה להדרה מהפרלמנט הייתה בחוק האנגלי, שהיה דומה לחוק ברוב מדינות אירופה באותה התקופה, שקבע שחברי פרלמנט יוכלו להיות אך ורק בעלי אדמות במדינה, ואולם גם האירים וגם פורשי הכנסייה הפרוטסטנטית נושלו מאדמותיהם עם תחילת יישוב אירלנד על ידי האנגלים.
על אף שהפרלמנט היה עתה עצמאי לכאורה, עדיין היה נתון להשפעה בריטית חזקה, באמצעות מתן שוחד של הממשל הבריטי לבעלי אחוזות איריים, אשר שלטו, למעשה, במחוזות הבחירה, שהיוו את "אחוזתם הפרטית". יתרה מכך, הזרוע המבצעת הייתה נתונה לשליטתם הישירה של האנגלים, ולא סרה למשמעת הפרלמנט האירי. המשנה למלך, מושל אירלנד, ו"ראש ממשלתו", היו עדיין מינויים שמינתה הממשלה בלונדון, ואחיזתם במשרתם הייתה תלויה בפוליטיקה בלונדון ולא בדבלין, כאשר בפרלמנט בלונדון לא היה כל ייצוג לאירים. מחוזות הבחירה לפרלמנט האירי היו לעיתים מחוזות קטנים בשליטתם של יחידים שסרו למרות הבריטים, ושאת ציותם ניתן היה לקנות באמצעות מתן תארים וקצבות. והחמור ביותר, שני שלישים מן האוכלוסייה, הקתולים, היו מנועים על פי החוקים הקיימים מלהיבחר לפרלמנט.
קתדרלת פטריק הקדוש (מלבורן)
קתדרלת פטריק הקדוש היא קתדרלה רומית-קתולית במלבורן בוויקטוריה אשר באוסטרליה. הקתדרלה בנויה בסגנון התחייה הגותית ובעלת צריח הכנסייה הגבוה באוסטרליה.
היסטוריה
ב-1801, כעבור 12 שנים בלבד מייסודה של מלבורן, המזכיר הקולוניאלי של ויקטוריה העניק לכנסייה הרומית-קתולית שטח לבניית כנסייה באזור הגבעה המזרחית (Eastern Hill). זמן קצר לאחר מכן, הנזיר האוגוסטיני ג'יימס אליפיוס גולד (James Alipius Goold) הגיע מבריטניה וייסד את הדיוקסיה של מלבורן ונהפך לבישוף הראשון שלה. הוא החליט לבנות את הקתדרלה על השטח שהוקצה לה בגבעה המזרחית. מאחר שהקהילה הקתולית במלבורן באותה עת הורכבה כמעט אך ורק מאירים, הוחלט להקדיש את הכנסייה לקדוש הפטרון של אירלנד, פטריק הקדוש.
ויליאם וארדל, האדריכל הדתי הראשון במעלה במלבורן, קיבל עליו את המשימה לתכנן את הקתדרלה. הפרויקט התעכב בגלל מחסור בעובדים במהלך הבהלה לזהב של 1851 שמשכה הרבה גברים כשירים לחיפוש אחר זהב. כתוצאה מכך, אבן הפינה הונחה רק ב-1858. הקתדרלה תוכננה בסגנון התחייה הגותית בהתבסס על הקתדרלות הגדולות של אנגליה. סגנון הספינה הראשית הוא גותיקה אנגלית מוקדמת (Early English) בעוד ששאר המבנה הוא בסגנון גאומטרי מקושט (Geometric Decorated), סגנון גותי אנגלי מאוחר יותר. וארדל גם תכנן את קתדרלת מרי הקדושה בסידני בסגנון דומה. הצריחים המחודדים בנויים בסגנון גותי מוקדם במרקם חלק.
אף על פי שהספינה הראשית הושלמה תוך 10 שנים, הבנייה התנהלה באטיות והתעכבה בעקבות המיתון הכבד שפגע במלבורן ב-1891. הקתדרלה נחנכה לא לפני 1897 וגם אז לא הייתה שלמה. בהינתן גודל הקהילה הקתולית במלבורן באותה תקופה, הקתדרלה הגדולה בסגנון גותי הייתה מיזם יקר ועצום, והיו עיכובים ארוכים בזמן שכספים גויסו למטרה. קתדרלה זו הייתה אחת מן הגדולות שבנייתן הושלמה במהלך המאה ה-19.
דניאל מניקס (Daniel Mannix), שנהפך לארכיבישוף של מלבורן ב-1917, הפגין עניין קבוע בקתדרלה והיה נחוש לראות אותה מושלמת אחרי העיכובים והדחיות הארוכים ב-30 השנים שקדמו לו. הוא השגיח על הוספת הצריחים המחודדים ואלמנטים אחרים בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 והקתדרלה הושלמה רשמית ב-1939.
ב-1970 האפיפיור פאולוס השישי היה האפיפיור הראשון שביקר בקתדרלת פטריק הקדוש וב-1974 העניק לה את התואר של בזיליקה מינורית. ב-1986 האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בקתדרלה.
הקתדרלה בנויה בסגנון צלב לטיני המורכב מספינה ראשית בת 3 אגפים וטרנספט (בית רוחב) בן 3 אגפים, ובית מקהלה עם 7 קפלות וחדר תשמישי קדושה. אורך הקתדרלה הוא מטר, רוחבה בטרנספט הוא 56.4 מטר ו-25.3 מטר בספינה הראשית. גובה הספינה הראשית הוא מטר. גובה צריח המצלב הוא וגובה צריחי החזית הוא  מטרים. הצריחים בנויים בסגנון גותי מוקדם במרקם חלק.
ב-1997, לרגל חגיגות המאה לחניכת הקתדרלה, עברה הקתדרלה עבודות שימור עם כספים שנתרמו מהממשל הפדרלי האוסטרלי והממשל הוויקטוריאני המקומי, וכן מתרומות של תורמים פרטיים וקהילת מלבורן.
Here with Me
"Here with Me" הגיע למקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי, והפך לסינגל השני ברציפות של דיידו שדורג בחמישייה הפותחת, בעקבות "Stan", שיתוף פעולה עם אמינם שכלל דגימה מתוך הבית הראשון של "Thank You". השיר הפך גם ללהיט בצרפת, הונגריה, ניו זילנד ופורטוגל, והגיע למקום ה-16 במצעד השירים מתחת להוט 100 בארצות הברית באוקטובר 2000. באוסטרליה, הרצועה הגיעה למקום הראשון במצעד ה-ARIA Hitseekers לאחר ההופעה החיה של דיידו בטקס פרסי המוזיקה של ARIA לשנת 2001.
וידאו קליפים
שני וידאו קליפים רשמיים הופקו עבור "Here with Me". הגרסה הראשונה צולמה ב-1999, והופצה במיוחד עבור השוק האמריקאי. את הגרסה האמריקאית ביים ביג טי וי! – ובה ניתן לראות צילומים של הזמרת בהופעות שונות. מאוחר יותר, הצהירה דיידו שהיא מקווה לצלם וידאו קליפ חדש עבור השיווק הבין-לאומי שלו.
הגרסה השנייה, שצולמה בצבע מלא ובוימה על ידי ליז פרידלנדר, פורסמה במאי 2000. הקליפ הונפק עבור השווקים הבריטיים והאירופאיים; הקליפ לגרסה הבין-לאומית צולם במרכז העיר טורונטו, אונטריו, קנדה. במרוצת השנים הועלה הקליפ ליוטיוב, שם הצליח לצבור קרוב ל-100 מיליון צפיות בסך הכול.
עלילה
עלילת הגרסה השנייה של הקליפ מתחילה כשדיידו לובשת בגדים בצבע כחול ומצלמת סצנה בחדר שינה בצבע כחול. לאחר סיום הצילומים, היא מנקה את עצמה ויוצאת לטיול ארוך במרכז העיר בטורונטו. היא עוצרת בבית קפה ורוכשת לעצמה כוס קפה; מיד לאחר מכן, היא מפילה אותו וממשיכה ללכת לבדה ברחובות ומעילה נשמט.
בסופו של הקליפ, חוזרת דיידו לדירתה, שם ניתן לראות גבר שוכב על המיטה שלה.
גרסתה של שרה ברייטמן
גרסת הכיסוי צורפה למהדורה האירופאית של La Luna, כמו גם למהדורה האמריקאית.
רקע וכתיבה
השיר "Here with Me" בוצע והוקלט עשרות פעמים במרוצת השנים, על ידי מוזיקאים שונים ברחבי העולם. בין 1999–2000 הקליטה ברייטמן את אלבום האולפן השביעי שלה, La Luna, במסגרתו החליטה להקליט גרסה משלה ל-"Here with Me". לצד גרסת כיסוי זו, הקליטה מחדש שירים נוספים במסגרת האלבום.
פרק זמן לצאתה, עלתה גרסתה של ברייטמן לספוטיפיי, שם הצליחה לצבור רבע מיליון השמעות.
הצלחה מסחרית
"Here with Me" זכה להצלחה בעולם ובוצע על ידי ברייטמן במהלך מספר הופעות, ביניהן בתוכנית הטלוויזיה, Programa Livre.
אף על פי שיצא כסינגל, לא ביצעה אותו ברייטמן במהלך סיבוב ההופעות "La Luna World Tour", שאירע בין 2000–2001.
פליטווד
פליטווד (באנגלית: Fleetwood) היא עיר במחוז לנקשייר בצפון אנגליה, בצפון-מזרח אזור חצי האי פלייד (Fylde). בעיר מתגוררים, נכון ל-2001, 26,840 תושבים. העיר נחשבת לחלק מפרברי בלקפול, אבל הייתה למעשה העיר המתוכננת הראשונה של התקופה הוויקטוריאנית. עד שנות ה-70 של המאה ה-20, הסתמכה העיר בעיקר על תעשיית הדייג שלה, אבל הירידה בדייג במים עמוקים (בין היתר בשל "מלחמת הבקלה") והיעדר חלופות כלכליות הוביל את העיר למצב כלכלי קשה. העיר נחשבת גם לעיירת נופש שקטה, בניגוד לבלקפול השכנה.
פליטווד הוקמה ב-1836 על ידי פיטר הסקת' ותוכננה על ידי דסימוס ברטון. עם זאת, קיימות עדויות להתיישבות מוקדמת יותר באזור. בדרום מערב העיר קיים בית אחוזה שהיה שייך בתקופת הנרי השמיני למשפחה קתולית בשם אלן (שאחד מבנייה היה החשמן ויליאם אלן ). המלך הפקיע את האחוזה מן המשפחה ומסר אותה למשפחה מנאמניו - תומאס פליטווד, שהיה המפקח על המטבעה המלכותית. האחוזה נותרה כרכוש משפחת פליטווד במשך 300 שנים.
פליטווד היא מולדתו של מותג סוכריות המנטה Fisherman's Friend
שלום רצבי
שלום רצבי (נולד ב-1951) הוא פרופסור אמריטוס של החוג היסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ומשורר.
חייו ופועלו
שלום רצבי נולד בקריית אתא ולמד בישיבות בירושלים. הוא נצר מצד אימו למשפחת רבנים ראשיים ממרוקו, הידועה עוד מגירוש ספרד, שרבים מהם השאירו ספרי שו"ת וקבלה. אביו נולד למשפחה שעלתה מתימן בעליית אעלה בתמ"ר בשנת 1881, לפני שהחלה העלייה הראשונה. שלום רצבי למד מתמטיקה באוניברסיטת לונדון והפסיק את לימודיו במלחמת יום הכיפורים, שלאחריה החל לעסוק בשירה, בביקורת ספרותית ובעריכה, פרסם שמונה ספרי שירה. בוגר תואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה במדעי הרוח, עם התמקדות בהיסטוריה. עשה השלמות לתואר שני בתלמוד באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני באוניברסיטת תל אביב. נושא עבודת המאסטר, שהוגשה ב-1988, היה "אידאולוגיה ומציאות בתנועה הקונסרבטיבית, 1915-1886", בהנחייתו של אריה גרטנר. בשנת 1995 סיים בהצטיינות את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית אניטה שפירא בהיסטוריה ואברהם שפירא במחשבת ישראל. נושא הדוקטורט היה: "אישי מרכז אירופה ב"ברית שלום" – אידאולוגיה במבחני מציאות 1948-1925". הדוקטורט נסב על היסטוריה אינטלקטואלית והוא עסק בחוג הרדיקלי של ברית שלום, לא מבחינה פוליטית, אלא מבחינה אידאית, זאת מתוך ניסיון לתפוש את העמדות הפוליטיות שלהם כחלק קוהרנטי מתפישת היהדות שלהם, שרצבי זיהה בציונותם ציונות אנרכיסטית. אחת מהנחות היסוד של רצבי הייתה שאת תפיסת עולמם היהודית והציונית כאחת יש לבחון קודם מהפרספקטיבה של התרבות הגרמנית של עידן שלהי המאה שבמסגרתה עוצב עולמם הרוחני והפוליטי. הדוקטורט יצא כספר בשנת 2002 בהוצאת בריל בליידן.
שלום רצבי החל ללמד באוניברסיטת תל אביב מאז 1993. היה חבר אגודת הסופרים העבריים, כשהיה פילוג עבר לאיגוד הסופרים – שמקבל סופרים יהודים וערבים שעובדים בישראל וכותבים בכל השפות. היה עורך של כתב העת פעמים, עורך של כתב העת ישראל, הציונות ו'ישראל', חבר בוועדה המדעית של יד יצחק בן-צבי. עורך את אחד מכרכי כל כתבי מרטין בובר המהדורה המקיפה העתידה לראות בגרמניה. הוא זכה בפרסים ספרותיים רבים ובהם פרס ראש הממשלה וכן פרס הנשיא יחד עם המלחין דובי זלצר על היצירה 'קינה ליצחק'. כתב שירה, ביקורת ספרותית ומסות במעריב, הארץ, ובכתבי העת מאזנים, עתון 77, דחק - כתב עת לספרות טובה, פסיפס, ממד ועוד.
שירתו
בשירתו ובביקורתו הספרותית עוסק שלום רצבי באותם נושאים כמו במחקרו, קרי היהדות והתמורות שלה בעיקר כדת. פרופסור חנה יעוז-קסט כתבה עליו כי יש לו תפישה רליגיוזית מעין "אני אתה" נוסח מרטין בובר, אותה הוא מעגן בשיריו וסבורה כי הוא יחיד במינו בכך בשירה העברית.
הרקויאם של יצחק רבין
רצבי כתב את הליברית לרקויאם של יצחק רבין, אותו הלחין דובי זלצר. היצירה נוגנה בניו יורק ולאחר מכן ניגנה התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של ליאון בוטשטיין ביום השנה העשירי להירצחו של יצחק רבין. זהו טקסט קלאסי של רקויאם, את הטקסטים לרקויאם לקח רצבי מהמקורות, החל משירת ימי הביניים, עבור בברנר, וכלה בשירה המודרנית. על ידי עריכה ושירה של הטקסט יצר כשירה המקיימת דו-שיח מתמיד.
יצירה זו פורסמה כשהיא מלווה בפרשנותה של רחל צדקה. בפרשנותה היא מאירה וחושפת את המקורות שבהם רצבי עשה שימוש ומנסה להציג את דרך העיצוב והעיבוד שלו.
מחקריו
במחקריו מנסה רצבי לחבוק את היהדות על כל גווניה. הוא מנסה לחקור את הזיקה שבין רעיון לבין מציאות, מה קורה לרעיון בהשתלשלות ההיסטורית שלו, ועד כמה הרעיון הושפע מן האנשים, הזמן והמקום ועד כמה השפיע עליהם. חוקר את התפתחות ההלכה, אידאולוגיה של תנועות וזרמים בציונות והיהדות מהעת החדשה מוקדמת ועד ימינו.
בין ציונות ליהדות
בין ציונות ליהדות ("Between Zionism and Judaism") הוא ספרו של שלום רצבי משנת 2002, הבנוי על יסוד עבודת הדוקטורט שלו. התזה המרכזית שלו היא שלא ניתן להבין את החוג הרדיקלי של ברית שלום, בלי להבין את התרבות הגרמנית. זאת מכיוון ששיבתם ליהדות נעשתה דרך התפישות שהעמידה לרשותם התרבות הגרמנית. הביטוי המודרני שלהם בעת החדשה הוא הציונות. הם גורסים כי הציונות היא ביטוי של היהדות שלהם, אולם הציונות היא תיאו-פוליטית.
בין גורל לייעוד: השיח התאולוגי היהודי בארצות הברית
ספרו של רצבי שראה אור ב-2002, עוסק בתאולוגיה של יהדות ארצות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה. טענתו המרכזית היא שאחת המטרות שלה היא לעשות את היהדות לספיריטואלית ביותר ועל ידי כך להפוך אותה לדת במובן הטהור של המילה, באופן שבמרכז שלה עומד האינדיבידואל ולא הלאום או הארץ. מבחינה זו היא דווקא ביטוי להתבוללות היהודית שמגדירה את הזהות היהודית לא על פי אתניות או הלאומיות, אלא באמצעות שפת האמונה.
שיחות חולין בתלמוד הבבלי
ספר שכתב שלום רצבי בצוותא עם פרופסור שולמית ולר מאוניברסיטת חיפה ונושאו שיחות חולין ארצישראליות בתלמוד הבבלי. הספר עוסק בשיחות שהמקור שלהן הוא ארצישראלי, הוא בודק את מיקום השיחות בתוך הסוגיה הבבלית, בודק את הזיקה של הסיפור אל ההלכה או הסוגיה שבה הוא משובץ. הנחת הספר היא שהסיפור בא לשרת את המגמה הדתית מוסרית או את ההלכה. באופן זה מתרחש תהליך ייחודי שלפעמים המגמות האמיתיות של הסוגיה או של העורך מתגלים דווקא באמצעות הסיפור.
אנרכיזם ב"ציון" בין מרטין בובר לאהרן דוד גורדון
ספרו של רצבי ראה אור בשנת 2011 בהוצאת עם עובד, עוסק במרטין בובר ובא.ד. גורדון. ההנחה המרכזית של הספר הזה היא שהציונות של בובר היא תאוריה תיאו-פוליטית שבמרכזה עומדת התייצבות מול האלוהים. המשמעות של ההתיצבות הזאת היא שהמעשה הפוליטי, כמו כל מעשה דתי, חייב באחריות לפני האלוהים ולכן אין למדר את החיים לתחומים של פוליטיקה, מוסר וחברה, לתחומים שבהם חלה האתיקה ולתחומים שבהם לא חלה האתיקה.
בניגוד לתפישות הטוענות שלבובר הייתה לאומיות אורגנית, הטענה שבבסיס הספר היא שבעוד שא.ד. גורדון תפס את הציונות והלאומיות היהודית כלאומיות אורגנית, ולפיכך ראה בעם היהודי עם ככל העמים, הרי שבובר ראה בעם היהודי עם שנוצר לא על בסיס אורגני, אלא על בסיס של ברית משולשת בין אלוהים, ארץ ועם. משום כך ההוויה היהודית אינה לאומית והעם היהודי הוא גם כנסייה וגם לאום.
הלכה ואורתודוקסייה: דרכם ההלכתית של הרב בן-ציון מאיר חי עזיאל והרב חיים דוד הלוי
במאמרו זה
מנסה שלום רצבי לעמוד על ההיבטים המשמעותיים בין אורתודוקסיה אשכנזית, לבין הפסיקה הספרדית. זאת הוא עושה על ידי העמדתם על קו הרצף בין התפישה של החתם סופר שהחדש אסור מן התורה, לבין התפישה המסורתית, ששמרה על איזון בין ההלכה כנתונה למשה מסיני, לצורך בשכלולה של ההלכה על מנת לכבוש את המציאות.
קישורים חיצוניים
ראיונות והרצאות וידאו
ננסי וילסון (מוזיקאית ג'אז)
ננסי סו וילסון (באנגלית: Nancy Sue Wilson; 20 בפברואר 1937 – 13 בדצמבר 2018) הייתה זמרת אמריקאית, בעלת קריירה שארכה יותר מחמישה עשורים, מאז אמצע שנות ה-50 ועד פרישתה בתחילת שנות ה-2010.
וילסון הקליטה יותר מ-70 אלבומים, וזכתה בשלושה פרסי גראמי. במהלך הקריירה שלה, וילסון נחשבה לזמרת בלוז, ג'אז, R&B, פופ, נשמה, ל"שחקנית מושלמת", ובתור "הבדרנית האולטימטיבית". היא עצמה העדיפה את התואר "מעצבת שירה". בין הכינויים בהם זכתה,"Sweet Nancy", "The Baby", "Fancy Miss Nancy" ו-"The Girl With the Honey-Coated Voice".
תחילת דרכה
וילסון נולדה ב-20 בפברואר 1937 בצ'יליקות, אוהיו, הבוגרת מבין ששת הילדים של אולדן וילסון, עובד ביציקת ברזל, וליליאן ריאן, משרתת. אולדן היה משמיע תקליטי מוזיקה בבית, וננסי זכתה מגיל ציע לשמוע הקלטות של בילי אקשטיין,, נט קינג קול, וג'ימי סקוט עם התזמורת של ליונל המפטון. בבר השכונתי במורד הרחוב הייתה מכונת תקליטים, ושם היא למדה להכיר את דיינה וושינגטון, רות בראון, לוורן בייקר, וליטל אסתר". את כשרונה גילתה וילסון כשהשתתפה במקהלות בכנסייה, וכשהייתה מופיעה בפני המשפחה ומחקה את הזמרות הגדולות ששמעה. בגיל ארבע כבר החליטה להיות זמרת.
בגיל 15, זכתה וילסון בתחרות כישרונות בחסות תחנת הטלוויזיה המקומית של רשת ABC, WTVN. הפרס היה הופעה בתוכנית הטלוויזיה, Skyline Melodies, אשר לימים היה הייתה למארחתו. היא גם עבדה במועדונים במזרח וצפון קולומבוס, אוהיו, עד שסיימה את לימודי התיכון בגיל 17. מכיוון שלא הייתה בטוחה בעתידה כזמרת, היא נרשמה ללימודי הוראה. אחרי שנה באוהיו סטייט קולג' היא נשרה מהלימודים כדי לפתח קריירת זמרה. היא נבחנה וזכתה במקום בתזמורתו של ראסטי בראיינט ב-1956. היא תיירה עם התזמורת ברחבי קנדה והמערב התיכון של ארצות הברית בין 1956 ל-1958. במהלך תקופה זו, הקליטה את האלבום הראשון שלה עם חברת דוט רקורדס.
קריירה
כאשר פגשה וילסון את קנונבול אדרלי, הוא הציע לה לעבור לניו יורק, כי האמין שהקריירה שלה תוכל לפרות בעיר הגדולה. ב-1959, היא עברה לניו יורק במטרה לגייס את ג'ון לוי, מנהלו של אדרלי, בתור מנהל שלה ולהשיג חוזה הקלטות עם קפיטול רקורדס. בתוך ארבעה שבועות מהגעתה לעיר, הייתה לה את הפריצה הגדולה הראשונה שלה, כשהוזמנה להחליף את איירין ריד במועדון "בלו מרוקו". מנהל המועדון כל כך התרשם, ששכר את וילסון על בסיס קבוע; היא שרה שם ארבעה לילות בשבוע. ובימים עבדה בתור מזכירה במכון הטכנולוגי של ניו יורק. ג'ון לוי שלח דמואים של שני שירים שהקליטה לקפיטול רקורדס, וב-1960 חתמה עמם על חוזה הקלטות. סינגל הבכורה של וילסון, "Guess Who I Saw Today", זכה להצלחה כה גדולה, שבין אפריל 1960 ליולי 1962 קפיטול רקורדס הוציאו חמישה אלבומי ננסי וילסון. האלבום הראשון, Like in Love, הציג את הכישרון שלה בסגנון רית'ם אנד בלוז. על פי עצתו של אדרלי, וילסון שינתה כיוון מן הפופ ששרה במקור, ופנתה לכיוון ג'אז ובלדות. ב-1962, הם שיתפו פעולה בהפקת האלבום Nancy Wilson and Cannonball Adderley, אשר הביא אותה לרמת פרסום לאומית עם להיט ה-R&B שלה, "Save Your Love For Me". וילסון מאוחר יותר הופיעה גם באלבום ההופעה של אדרלי In Person (1968). בין מרץ 1964 ליוני 1965, ארבעה אלבומים של וילסון העפילו לטופ-10 של מצעד האלבומים של בילבורד. ב-1963, הסינגל "Tell Me The Truth" הפך ללהיט הענק הראשון שלה, מה שהוביל להזמנה להופעה במועדון "קוקונאט גרוב" בלוס אנג'לס ב-1964 – נקודת המפנה בקריירה שלה, משם המשיכה למסע הופעות עתיר שבחי הביקורת מחוף לחוף. על פי מגזין טיים, "היא, בעת ובעונה אחת, גם מגניבה וגם מתוקה, גם זמרת וגם מספרת סיפורים." ב-1964 וילסון הוציאה את מה שהפך ללהיטה המצליח ביותר בבילבורד הוט 100, "(You Don't Know) How Glad I Am", אשר הגיע לשיאו למקום 11. מ-1963 ל-1971 היו לווילסון אחד עשר שירים במצעד הוט 100, כולל שני סינגלים לחג המולד. עם זאת, השיר "Face It Girl, It's Over" היה היחיד מבין אלה שלא לכבוד חד המולד שפרצו מעבר למקום מספר 40 (#29, 1968). לאחר מספר רב של הופעות אורח בטלוויזיה, וילסון בסופו של דבר קיבלה סדרה משלה ברשת NBC, The Nancy Wilson Show (1967-1968), אשר זכה בפרס אמי. במהלך השנים היא הופיעה בתוכניות רבות כשחקנית או מופיעת אורחת, ביניהם I Spy, room 222, הוואי חמש-אפס, Police Story, The Jack Paar Program, The Sammy Davis Jr. Show (1966), The Danny Kaye Show, The Smothers Brothers Comedy Hour, Kraft Music Hall, The Sinbad Show, משפחת קוסבי, The Andy Williams Show, המופע של קרול ברנט, Soul Food,New York Undercover, Moesha, המופע של אד סאליבן, ,The Merv Griffin Show The Tonight Show, "ארסניו הול" ועוד. היא השתתפה בסרט משנת 1993 של רוברט טאונסנד, The Meteor Man ובסרט The Big Score. בסוף שנות ה-1970, בניסיון להרחיב את קהל המאזינים שלה, היא הוציאה את האלבום Life, Love and Harmony, אשר כלל שירי ריקודים בסגנון פאנק ונשמה, בכללם "Sunshine", אשר היה לאחת ההקלטות המבוקשות שלה בקרב אוהבי מוזיקת נשמה. ב-1977 היא הקליטה את שיר הנושא לסרט הטלוויזיה The Last Dinosaur, אשר יצא לאקרנים בבתי הקולנוע ביפן. בשנת 1980, היא הקליטה חמישה אלבומים עבור לייבל יפני, משוש שהעדיפה הקלטה חיה, וחברות התקליטים האמריקאיות איפשרו זאת אך לעיתים רחוקות. היא צברה פופולריות כה גדולה ביפן, שהיא נבחרה כזוכת פסטיבל השירים השנתי של טוקיו.
בשנות השמונים הקליטה והופיעה וילסון עם כמה מגדולי הג'אז, ביניהם האנק ג'ונס, צ'יק קוריאה וג'ו הנדרסון. ב-1982 חתמה חוזה הקלטות עם CBS, והאלבומים שהקליטה עמם כוללים את The Two of Us (1984), אלבום דואטים עם רמזי לואיס שהופק על ידי סטנלי קלארק; Forbidden Lover (1987); A Lady with a Song ב-1989. ב-1989 הופעה חיה שלה, Nancy Wilson in Concert שודר בטלוויזיה בשידור מיוחד. בתחילת שנות ה-1990, וילסון הקליטה אלבום מחווה לג'וני מרסר עם בארי מנילו כמפיק שותף, With My Lover Beside Me. בעשור זה היא הקליטה שני אלבומים נוספים, Love, Nancy ואלבומה השישים, If I Had it My Way. בסוף שנות ה-1990, היא שיתפה פעולה עם MCG Jazz, תוכנית למען חינוך בתחומי אמנות לבני נוער מקבוצות מיעוט בבפיטסבורג, פנסילבניה.
ב-1995, וילסון הופיעה בפסטיבל הג'אז והמורשת בניו אורלינס, ובפסטיבל הג'אז של סן פרנסיסקו ב-1997. בשנת 1999, היא אירחה ברשת A & E מופע לכבודה של אלה פיצג'רלד, Forever Ella. כל ההכנסות מן האלבום משנת 2001 A Nancy Wilson Christmas הוקדשו לארגון MCG Jazz. וילסון אירחה את התוכנית "פרופילי ג'אז" ב-NPR מ-1996 עד 2005. וילסון והתוכנית זכו בפרס פיבודי בשנת 2001. שני אלבומים נוספים שהוציאה וילסון עם MCG Jazz, R.S.V.P. (Rare Songs, Very Personal) (2005), ו - Turned to Blue (2007), זכו שניהם בפרס גראמי לאלבום הג'אז הווקאלי הטוב ביותר. ב-10 בספטמבר 2011, היא הופיעה על הבמה הציבורית בפעם האחרונה, באוניברסיטת אוהיו. היא אמרה, "אני לא הולכת לעשות את זה יותר, ואיזה מקום טוב יותר לסיים את זה מאשר איפה שהתחלתי – באוהיו."
פרסים והכרה
ב-1964, וילסון זכתה בפרס גראמי הראשון שלה להקלטת רית'ם אנד בלוז הטובה ביותר, עבור האלבום שלה How Glad I Am. היא הופיעה במגזין הנשים השחורות Essence בכתבת שער, בתור "הדיווה של הג'אז" ב-1992. באותה שנה, היא גם זכתה בפרס ויטני יאנג ג'וניור מטעם הליגה העירונית. בשנת 1998, היא זכתה בפרס הקוראים של פלייבוי לסולנית הג'אז הטובה ביותר.
בספטמבר 2005, הוכנסה וילסון לדרך התהילה הבינלאומי לזכויות האזרח הליכה באתר מרטין לותר קינג ג'וניור ההיסטורי. וילסון הייתה דמות מרכזית בתנועה לזכויות האזרח, ואמרה "הפרס הזה חשוב לי יותר מכל דבר אחר שאי פעם קיבלתי." את יום הולדתה ה-70 חגגה בהוליווד בול, ב-29 באוגוסט 2007, באירוע שאירח ארסיניו הול, ובה נכחו והופיע מיטב האמנים מעולם הג'אז, רית'ם אנד בלוז, פופ ועוד.
חיים אישיים
וילסון נישאה לבעלה הראשון, המתופף קני דניס, ב-1960. בשנת 1963 נולד בנם, קנת (קייסי) דניס ג'וניור, וב-1970, הם התגרשו. ב-22 במאי 1973, היא נישאה לאיש דת פרסביטריאני, ויילי ברטון. היא ילדה את סמנתה. ברטון ב-1975, והזוג אימץ את שריל ברטון ב-1976.
באוגוסט 2006, אושפזה וילסון בבית חולים עם אנמיה ומחסור באשלגן. היא נאלצה לבטל מספר הופעות חשובות בזמן שעבר סדרת בדיקות.
ב-13 בדצמבר 2018, וילסון מתה בביתה בקליפורניה, לאחר מחלה ארוכה. היא הייתה בת 81.
גביע המלך הספרדי
גביע המלך (בספרדית: Copa del Rey, ידוע גם בתור La Copa, "הגביע". בעבר נקרא גביע נשיא הרפובליקה וגביע החנרליסימו) הוא המפעל השני בחשיבותו בכדורגל הספרדי, אחרי ליגת העל הספרדית. בטורניר משתתפות 83 קבוצות ספרדיות.
התחרות נוסדה באופן רשמי בשנת 1903, מה שהופך אותה לתחרות הכדורגל הספרדית הוותיקה ביותר. בדרך כלל, זוכת גביע המלך תשתתף בליגה האירופית, אלא אם כן היא העפילה לליגת האלופות.
ריאל מדריד היא מחזיקת הגביע הנוכחית, לאחר שניצחה בגמר את אוססונה 1-2. המשחק התקיים באצטדיון האולימפי שבסביליה.
שיטת המשחק
החל מהעונה הקרובה שיטת הגביע שונתה, בשלב המוקדמות מתמודדות קבוצות מהליגות הנמוכות (ליגה רביעית וליגות אזוריות) שהעפילו לגביע, כאשר בשלבים הבאים (החל מהשלב הראשון) מצטרפות כל קבוצות הליגה הראשונה, הליגה השנייה ומנצחות הבתים בליגה השלישית (ללא קבוצות מילואים), ארבע הקבוצות שהעפילו לסופר קאפ הספרדי שמצטרפות החל מהשלב השלישי. החל מהשלב השלישי ההגרלה היא בשיטת המזל כך שכל קבוצה יכולה לקבל קבוצה מאותה הליגה, אם שתי הקבוצות מליגות שונות המשחק יתקיים בביתה של הקבוצה מהליגה הנמוכה יותר ללא קשר להגרלה עצמה.
היסטוריה
בשנת 1902, תחרות תחת השם Copa de la Coronación, שוחקה לאחר שקרלוס פדרוס, לימים נשיא ריאל מדריד, הציע להקים טורניר כדורגל כדי לחגוג את הכתרתו של המלך אלפונסו השלושה עשר. ארבע קבוצות נוספות הצטרפו עם מדריד לתחרות: ברצלונה, אספניול, ניו פוטבול דה מדריד וביסקאיה (קבוצה שהורכבה משחקנים מהמועדונים אתלטיק קלוב ומועדון הכדורגל בילבאו) שניצחה בסופו של דבר את ברצלונה בגמר. גביע זה מוצג במוזיאון של אתלטיק בילבאו, והמועדון כולל את הניצחון ברשימת הכבוד שלו. עם זאת, זה לא נחשב ממש לחלק מגביע המלך, ופדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית לא מכירה בתחרות הזו כרשמית.
גביע המלך היה האליפות הלאומית בכדורגל של ספרד מ-1903 עד הקמתה של הלה ליגה בשנת 1929. הגביע בתחילה היה ידוע בשם Copa del Ayuntamiento de Madrid (גביע מועצת העיר מדריד). בין 1905 ו-1932, הוא היה נקרא בשם Copa de Su Majestad El Rey Alfonso XIII (גביע הוד מלכותו, המלך אלפונסו השלושה עשר). בזמן הרפובליקה הספרדית השנייה, הגביע היה ידוע בשם Copa del Presidente de la República (גביע נשיא הרפובליקה) או Copa de España (הגביע הספרדי), ובמהלך שנות הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו, הוא היה ידוע בשם Copa de Su Excelencia El Generalísimo או Copa del Generalísimo (גביע הוד מעלתו, הגנרל או גביע הגנרל). אתלטיק בילבאו הוכרזו כזוכה בשנת 1904, לאחר שהיריבה שלה אספניול דה מדריד לא הופיעה למשחק. ב-1910 ו-1913, היה פיצול בין המועדונים והיו שתי התאחדויות יריבות, "אוניון אספניולה דה קלאב דה פוטבול" (UECF), ואת "פדרסיון אספניולה דה פוטבול" (FEF, ההתאחדות הספרדית), שארגנו שתי תחרויות יריבות, גביע ה-UECF ואת גביע ה-FEF. בשנת 1937, במהלך מלחמת האזרחים בספרד, מועדונים באזור הרפובליקני של ספרד ארגנו טורניר שנקרא "קופה דה לה אספניה ליברה", לבאנטה ניצחה יריבתה העירונית ולנסיה 1-0 בגמר. (אם כי בשנת 2007 הפרלמנט הספרדי דחק בהתאחדות הכדורגל הספרדית להכיר בגביע הזה כרשמי, ואז זה יחשב כזכייה בגביע המלך עבור לבאנטה, ההתאחדות עדיין לא החליטה).
בשל המחלוקת על התחרות ב-1902, הנתונים על כמות הזכיות והסגנויות של כמה קבוצות הם גם במחלוקת. ברצלונה זכו בגביע 31 פעמים; אתלטיק בילבאו אחר כך, עם 24 או 23 זכיות, תלוי את מי שואלים. לאורך ההיסטוריה של התחרות, היו 12 גביעים בפועל. הגביעים הוענקו לצמיתות למועדונים שזכו בגביע שלוש פעמים ברציפות, או חמש בסך הכל, או מסיבות מיוחדות אחרות, כך שמתחילים בהכנתו של גביע חדש. לכן, חמישה גביעים הוענקו לברצלונה, שלושה לאתלטיק בילבאו ואחד לריאל מדריד. אתלטיק בילבאו שומרת את הגביע הראשון של התחרות שבו היא זכתה בשנת 1903, סביליה שומרת את גביע הגנרל הראשון משנת 1939 ואתלטיקו מדריד, שומרת את גביע הגנרל האחרון משנת 1976 לאחר מותו של פרנסיסקו פרנקו. בחודש דצמבר 2010, הגביע ניתן לסביליה, זוכת הגביע ב-2010, למזכרת לרגל זכייתה של נבחרת ספרד בגביע העולם בכדורגל באותה שנה.
לפני הקמת הלה ליגה בשנת 1929, הגביע היה למעשה אליפות לאומית. קבוצות נכנסו לתחרות דרך הליגות האזוריות שלהם. במהלך השנים נעשה שימוש בפורמטים שונים כולל בשלב בתים. בניגוד לגביע האנגלי, כמות הקבוצות המשתתפות בגביע המלך מוגבלת. רק קבוצות מהלה ליגה, סגונדה דיויסן, כ-23 קבוצות מהסגונדה ב' ואלופות הבתים מהטרסה דיויסן (אם אלופת אחד הבתים היא קבוצת מילואים, אז הסגנית מאותו בית תשתתף) מורשים להתחרות בגביע. הסיבובים המוקדמים הם משחק אחד, ולקבוצות מהליגות הנמוכות ניתן יתרון ביתיות. שלב 32, שלב 16, רבע הגמר, וחצי הגמר משוחקים בשני משחקים בשיטת בית-חוץ. הגמר הוא משחק אחד המשוחק במקום נייטרלי. מחזיקת הגביע מעפילה לליגה האירופית ומשתתפת בסופר קאפ הספרדי בעונה הבאה.
הגביע
ב-22 בדצמבר 2010, באספה כללית יוצאת דופן של התאחדות הכדורגל הספרדית, סביליה ביקשה רשות מההתאחדות לשמור את הגביע בו הם זכו בגמר 2010, להנצחת זכייתה של נבחרת ספרד בגביע העולם בכדורגל באותה שנה בדרום אפריקה. היה לכך תקדים; ריאל מדריד הורשותה לשמור את גביע הרפובליקה האחרון (1936), סביליה, את גביע הגנרל הראשון (1939), ואתלטיקו מדריד, את גביע הגנרל האחרון (1976).
גביע חדש נעשה על ידי התכשיטן ממדריד פדריקו אלגרה. הגביע, עשוי מכסף, שוקל 15 ק"ג, והוא בגובה של 75 ס"מ. ב-21 באפריל 2011, ריאל מדריד הפכה לראשונה שזוכה בגביע החדש. במהלך החגיגות שלאחר המשחק, בכיכר פלאסה דה סיבלס, שחקן ריאל מדריד סרחיו ראמוס, הפיל בטעות את הגביע מראש אוטובוס דו-קומתי, והאוטובוס דרס אותו. עשר חתיכות נאספו על ידי אנשי כוחות החירום, לאחר שהרימו אותו מהקרקע. המועדון קיבל עותק שמוצג באצטדיון סנטיאגו ברנבאו.
זכיות לפי שנים
‡ התאחד עם "אירון ספורטינג קלוב" בשנת 1915, למועדון הכדורגל ריאל אוניון.
‡‡ קבוצת המילואים של ריאל מדריד. השתתפותן של קבוצות מילואים בגביע המלך נאסרה בפעם הראשונה בעונת 1990/91.
זכיות לפי קבוצות
‡ התאחד עם "אירון ספורטינג קלוב" בשנת 1915, למועדון הכדורגל ריאל אוניון.
סמל ג'מייקה
סמל ג'מייקה הוענק לג'מייקה בשנת 1661 תחת צו מלכותי, והוא נחשב להורשה מהבריטים. מאוחר יותר נעשו בסמל מספר שינויים קטנים. הסמל המקורי עוצב על ידי ויליאם סנקרופט, הארכיבישוף מקנטרברי בזמנו.
עובדות היסטוריות
בעת נתינת שיקול הדעת אודות צורתו של סמל הולם לג'מייקה החופשית, גם הממשל וגם האופוזיציה הגיעו להסכמה על העיקרון הבא: הסמל הקיים יהווה "סמל של משמעות היסטורית רבה ללאום שצריך להישמר".
כל ציור על הסמל מציג את ג'מייקה בהיבט שונה: האננס - כַפּרי הילידי, הטאינויים - כתושבים הראשונים והתנין - כזוחל הילידי של המדינה. השימוש בקסדה מלכותית ובמעטה הוא כבוד ייחודי התואם את ג'מייקה.
בנוסף הוכרז שהסמל המקורי נוצר בפברואר בשנת 1662 ולא בשנת 1661. שנת 1661 היא שגיאה שמתייחסת לשינוי שנעשה בשנת 1752 מהסגנון הישן של התיארוך לסגנון חדש (השנה החדשה התחילה ב-24 במרץ כך שמה שבזמנו היה 1661 הוא 1662 כיום).
שינויים בסמל
סמל ג'מייקה עבר כמה שינויים קטנים, אך רק שלושה מהם נרשמו כרשמיים. שינויים אלה אירעו בשנים 1692, 1957 ו-1962.
מפגשים מהסוג השלישי
מפגשים מהסוג השלישי (באנגלית: Close Encounters of the Third Kind) הוא סרט מדע בדיוני משנת 1977, שנכתב ובוים על ידי סטיבן ספילברג. עלילת הסרט מתמקדת באדם אשר חווה מפגש עם חייזרים ובאובססיה אותה הוא מפתח בעקבות כך לעב"מים.
שם הסרט
שם הסרט מתבסס על אחד מהסיווגים של האסטרונום וחוקר העב"מים ד"ר ג'יי אלן היינק למפגשים פוטנציאליים עם חוצנים - המונח "מפגשים מהסוג השלישי" מתייחס למצב בו נצפו יצורים שאינם אנושיים.
עלילה
קלוד לקומב (פרנסואה טריפו) הוא חוקר עב"מים צרפתי מומחה שמזומן למקסיקו לאחר שטייסת מטוסי קרב אמריקאית אשר נעלמה באופן מסתורי ב-1945 מתגלה במפתיע בלב מדבר סונורה כאשר כל המטוסים שלמים ובמצב מכני ואופרטיבי מושלם; אליו מתלווה המתורגמן שלו, הקרטוגרף דייוויד לופלין (בוב בלבן). במקביל לכך אירועים בלתי מוסברים נוספים קורים ברחבי הגלובוס ודוקטור לקומב סבור כי עומד להתקיים מפגש היסטורי ראשון מסוגו בין יצורים תבוניים מהעולם החיצון לבין המין האנושי.
באותו הזמן, בכפר קטן באינדיאנה, רוי נירי (ריצ'רד דרייפוס) הוא טכנאי כבלים אשר רואה עב"מ וכתוצאה מכך הוא מתחיל לקבל חזיונות חזקים לגבי מקום מסתורי בו אמור להתקיים מפגש בין בני האנוש לחייזרים. רוי מנסה ליצור קשר עם אנשים נוספים אשר ראו את העב"ם וחווים בעקבות כך "חזיונות" דומים. ובעקבות כך רוי פוגש את ג'יליאן (מלינדה דילון), אישה אשר איבדה את בנה לחייזרים.
בשל התנהגותו הביזארית של נירי ובשל העובדה שמשפחתו איננה מאמינה לו, אשתו נוטשת אותו ולוקחת עימה את שלושת ילדיהם. בהמשך נירי רואה במבזק חדשות את המקום אשר נגלה אליו בחזיונות - מגדל השטן בוויומינג. ג'יליאן אשר גם רואה את אותו המבזק מזהה את ההר ובעקבות כך שניהם מחליטים לנסוע למקום.
ששי סעד
ששון (ששי) סעד (נולד ב-27 בנובמבר 1947 בעיראק) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בעיראק. גדל בקריית אונו. בצה"ל שירת בצוות הווי פיקוד ההדרכה. ב-1973 סיים 3 שנות לימוד משחק בבית הספר לאמנות הבמה "בית צבי". באותה שנה נמנה עם מייסדי התיאטרון העירוני באר שבע. ב-1988 השתלם בלימודי משחק בלונדון.
קריירה בתיאטרון
בתיאטרון באר שבע: ב-1974 שיחק בהצגה "טרטיף" מאת מולייר שביימה עדנה שביט. גילם את מלקולם בהצגה "מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים", את ז'אן ב"העלמה יוליה"; פאנדו ב"פאנדו וליז"; תום ב"ביבר הזכוכית"; ואת מלווליו, פסטה וסר אנדרו איגיצ'יק ב"הלילה השנים עשר" מאת שייקספיר שביים חנן שניר.
בתיאטרון הסימטה שיחק בהצגות: "סינים סינים" בבימויו של ניקו ניתאי, "סטיות מיניות בשיקגו" מאת דייוויד מאמט בבימויו של יורם פורת, ובהצגה "התכווצות שרירים" שביים רועי רשקס.
בפסטיבל עכו: ב-1984 שיחק בהצגה "זהבה ושלושת בעליה" מאת משה שדות שביימה אירית מיטלפונקט, ועל משחקו בהצגה זו בציון לשבח. באותה שנה שיחק גם בהצגה "הדרך לעין חרוד" שעיבדה מיכל קפלן (ע"פ ספרו של עמוס קינן בעל אותו השם) וביימה מור פרנק. ב-1985 שיחק בהצגת היחיד "שמור על הסוסים שלך" מאת משה שדות שביים יוסף כרמון.
בתיאטרון בית ליסין שיחק בהצגות: "נטושים", "על עכברים ואנשים", "טוב", "סיבת המוות", "מי מכיר את עמוס חפר" ו"פרינסס מרי".
בתיאטרון הבימה: בשנת 1992 גילם את עזגד בהצגה "יהוא" שכתב גלעד עברון וביים חנן שניר. ב-1993 גילם איש נרדף ואת מושל האי בהצגה "הילד חולם" שכתב וביים חנוך לוין. ב-2006 גילם את אחד מזקני העיר תבי במחזה "אנטיגונה" מאת סופוקלס שעיבד וביים חנן שניר (בשיתוף עם תיאטרון הקאמרי).
בהתיאטרון הקאמרי
ב גילם ב-1978 את פיירצ'יילד המכונה "בלאדי דם" בהצגה "אדם הוא אדם" מאת ברטולט ברכט שביים חנן שניר; ואת המפקח על בתי הספר בהצגה "רביזור" מאת ניקולאי גוגול שביים שמואל בונים. ב-1979 שיחק בהצגה "נפוליון - חי או מת!" שכתב וביים נסים אלוני, וגילם את זוהי חזירות בהצגה "הוצאה להורג" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1990 שיחק בהצגה "ראש משוגע" מאת פול פורטנר שביים דן רונן. ב-1993 שיחק בהצגה "גורודיש" שכתב וביים הלל מיטלפונקט. ב-1995 שיחק בהצגה "בויטרה הגזלן" שכתב וביים הלל מיטלפונקט, ושיחק בהצגה "פולארד" מאת מוטי לרנר שביים אילן רונן. ב-1996 גילם את וורשביאק בהצגה "חפץ" מאת חנוך לוין שביים אילן רונן, ושיחק בהצגה "תיקון חצות" שכתבו אמנון לוי ורמי דנון (שגם ביים). ב-1998 שיחק בהצגה "פטרה" מאת יהונתן גפן שביים אלדד זיו.
בקולנוע ובטלוויזיה
ב-1979 שיחק בסרטו של דן כהן "צל"ש למטורף" שלא הוקרן בישראל. ב-1979 גילם את נתנזון בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99". ב-1983 שיחק בסרט הטלוויזיה "קוראים לי דנה ואני אלכוהוליסטית" שכתבה דניאלה כרמי וביים אמנון רובינשטיין. ב-1984 שיחק בסרט "המתופפת הקטנה" שביים ג'ורג' רוי היל. ב-1988 גילם את שם טוב בסרטו של דובי גל "מלך הסלים", ושיחק בסרטו של רפאל רביבו "מקום ליד הים". ב-1995 גילם קצין ביטחון בסרט "לילה לבן" שביים ארנון צדוק. ב-1999 שיחק בסרט הטלוויזיה המבוסס על סיפור רציחתו של אליהו גלעדי "גופה בחולות" שכתבו רון פלדמן, אסי הנגבי ואריה קרישק וביים ריקי שלח.
ב-2002 גילם את שאקל בסדרת הטלוויזיה "כנפיים" שביים שמואל אימברמן. ב-2005 גילם את איסר הראל בסדרת הטלוויזיה "המערכת" שיצר ציון רובין ושודרה בערוץ לוגי. ב-2006 גילם ספר בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל". ב-2007 גילם רופא בסדרת הטלוויזיה "הבורר" שביים שי כנות.
ב-2018 שיחק בסרטו של יוסף אל דרור - "בלי דם".
במהלך השניים שיחק בעשרות סרטי קולנוע חרדי, ביניהם: "הנקמה היהודית", "המתחזים" "מבצע קש"ת", "רגע גורלי" ועוד.
דיבוב
בין השנים 2002–2005 דיבב את ולמונט בסדרת האנימציה "ג'קי צ'אן". ב-2006 דיבב את דאג בסרט "בלאגן בחווה". ב-2012 דיבב את אג'אקס בסרט "זמביזיה".
חיים אישיים
סעד היה נשוי לשחקנית עירית שילה.
Nobody Knows Me
Nobody Knows Me (בעברית: אף אחד לא מכיר אותי) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבומה התשיעי, American Life. השיר יצא לאור ב-15 באוקטובר 2003, כסינגל שיווקי מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי מדונה ומירווה אחמדזאי. בנוסף לכך, שולב השיר ביחד עם "Nothing Fails", בגרסה מיוחדת אשר נשלה אל הרדיו ואף הצליחה להגיע אל המקום הראשון במצעד שירי הדאנס המסחריים של בילבורד.
עם השיר הופיעה מדונה במהלך סיבוב ההופעות השישי שלה, "Re-Invention World Tour".
מאמר על המתודה
מאמר על המתודה (בצרפתית: Discours de la méthode) הוא חיבור פילוסופי ואוטוביוגרפי מאת הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט, שראה אור בשנת 1637. שמו המלא הוא מאמר על המתודה: כיצד להדריך נכונה את התבונה ולבקש את האמת במדעים.
המאמר ידוע אולי יותר מכל בתור מקורו של הציטוט "אני חושב, משמע אני קיים" (בצרפתית: "Je pense, donc je suis") שמופיע בחלקו הרביעי. תרגומו הלטיני של המשפט (Cogito ergo sum) מופיע בספר המאוחר יותר - "עקרונות הפילוסופיה".
המאמר על המתודה הוא מהחיבורים המשפיעים ביותר בפילוסופיה המודרנית, ויש לו חשיבות רבה בהתפתחות מדעי הטבע, הן מתוך חדדו את הרציונליזם ומושגי ה"סובייקט" הצופה בעולם, וגם מתוך קידומו את המתודולוגיה הפוזיטיביסטית שתשמש רבות במדע המודרני. בחיבור דקארט מתמודד עם בעיית הספקנות, שנידונה בעבר גם על ידי סקסטוס אמפיריקוס, אל-ע'זאלי, ומישל דה מונטן. דקארט ניסח את הבעיה כך שהיא מסבירה אמת שהוא מוצא כבלתי ניתנת לסתירה. קו הטיעונים שלו מתחיל בהטלת ספק בכל כדי לראות את העולם מנקודת מבט רציונלית שאינה נזקקת להנחות ולדעות קדומות.
הספר פורסם במקור בליידן שבהולנד, בצרפתית, מעשה חריג לזמנו של דקארט. לאחר מכן תורגם ללטינית ובשנת 1656 יצא לאור באמסטרדם. הספר היה אמור לשמש הקדמה לשלושת החיבורים אופטיקה, מטאורולוגיה, וגאומטריה.
החיבור תורגם לעברית על ידי עירן דורפמן, ויצא לאור בשנת 2008 בהוצאת כרמל. תרגום נוסף, מאת יהושע קנז, יצא לאור בשנת 2010 בהוצאת ידיעות ספרים - ספרי עליית הגג.
טוהוקו
טוהוקו (ביפנית: Tōhoku-chihō - 東北地方), נקרא גם מיצ'יהוקו הוא חבל ארץ ביפן שנמצא בצפון האי הונשו. בשנת 2008 עמדה אוכלוסיית החבל על כ-9,708,257 תושבים. החבל מחולק לשישה מחוזות: אקיטה, אאומורי, פוקושימה, איווטה, מיאגי ויאמאגטה. בחבל מתגוררת הקבוצה האתנית איינו. בחבל משאבי טבע רבים ובדומה לרובה של יפן הוא הררי.
ב-11 במרץ 2011 זעזעה רעידת אדמה בעוצמה של 9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, החזקה ביותר שפקדה את יפן ב-140 השנים שקדמו לה, את מחוז טוהוקו. בעקבות רעידת האדמה נוצר גל צונאמי שהרס רבות מערי החוף. השילוב הקטלני של הרעש והגל ההרסני גרם לנזקים חמורים בתחנות הכוח הגרעיניות בפוקושימה.
אברהם יצחק הכהן קוק
הרב אברהם יצחק הכהן קוּק (ט"ז באלול ה'תרכ"ה, 7 בספטמבר 1865 – ג' באלול ה'תרצ"ה, 1 בספטמבר 1935. מכונה גם הראי"ה ועל ידי ממשיכי דרכו מרן הרב, הרב זצ"ל או הרב סתם) היה הרב הראשי האשכנזי הראשון בארץ ישראל, פוסק, מקובל והוגה דעות. נחשב לאחד מאבות הציונות הדתית.
הרב קוק שימש ברבנות בלטביה, עלה לארץ ישראל בכ"ח אייר תרס"ד (1904), בראשית ימי העלייה השנייה, ופיתח משנה פילוסופית־קבלית שהתמודדה עם המודרניות, והייתה אוהדת ביחס לציונות וליישוב החדש. התמנה לרבן של יפו והמושבות, ולאחר מלחמת העולם הראשונה לרבה האשכנזי של ירושלים. הקים את הרבנות הראשית לארץ ישראל וכיהן כרב הראשי האשכנזי הראשון, וכן ייסד את ישיבת מרכז הרב בירושלים ועמד בראשה.
פסיקותיו מהוות יסוד לפסיקה בענייני היחס לשלטון יהודי בימינו, בענייני מצוות התלויות בארץ ובעוד נושאים, בקרב הציונות הדתית ובחוגים נוספים. הגותו, שעלתה על הכתב בספרים שחיבר ושנערכו מכתביו בעיקר בתחומי ההלכה, האגדה, הפילוסופיה והמוסר, היא מרכיב משמעותי בהשקפת העולם של זרמים שונים בציונות הדתית, בהגות הציונית הכללית, ובהגות היהודית בכללה, ובכלל זה באורתודוקסיה המודרנית. לעומת זאת ספג התנגדות חריפה מצד חלק מהיישוב הישן.
ביוגרפיה
נולד בעיירה גריבה (Grīva) שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית (כיום חלק מהעיר דאוגבפילס בלטביה) לפערל זלטא (לבית פלמן), ולרב שלמה זלמן קוק (אחיינו של הרב מרדכי גימפל יפה), בוגר ישיבת וולוז'ין ושד"ר שלה. התחנך אצל אביו, שהיה 'מתנגד', אך הושפע גם מחסידי חב"ד ובפרט משפחתה של אמו (אביה, רפאל פלמן, היה ממקורבי ה"צמח צדק"). מגיל תשע בערך הגיע לעיתים אל דווינסק הסמוכה לביתו, לשוחח בדברי תורה עם רב העיר, הרב ראובן הלוי לוין, שהשפיע רבות על דרך לימודו. מגיל חמש עשרה למד כשנתיים אצל הרב אליעזר דון יחיא והרב יעקב רבינוביץ (בנו של הרב מרדכי גימפל יפה מרוז'ינוי שהיה אח־סבתו (אם אביו) של הרב קוק) בלוצין, ואחר כך אצל רבה של סמרגון, הרב נח חיים אברהם שפירא.
לפני הגיעו לגיל עשרים הוסמך להוראה על ידי הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, מחבר "ערוך השולחן". בשנת ה'תרמ"ד (1884) השתדך עם אלטה בת־שבע, בתו של הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים (האדר"ת), רבה של פוניבז' באותה עת, ובהמשך רבה של ירושלים. לאחר אירוסיו למד במשך כשנה וחצי בישיבת וולוז'ין, שבראשותה עמד הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב), ובו ראה אחר כך את רבו המרכזי. לאחר נישואיו בניסן ה'תרמ"ו (1886), חזר הרב קוק ללמוד ולגור בפוניבז' סמוך לחותנו האדר"ת, ושם נולדה בתו הבכורה פרידה חנה בי"ז בטבת ה'תרמ"ח (1888).
תקופת זיימל ובויסק
בשנת ה'תרמ"ח (1888) התמנה לרבה של העיירה זיימל שבאימפריה הרוסית (כיום בשטחי ליטא) - עיירה קטנה ובה קהילה מסורתית. הוא איחד את הקהילה שהייתה מפולגת קודם לכן וחיזק את מוסדות החסד שלה. בין השנים תרמ"ח-תרמ"ט ערך והוציא לאור את הקובץ התורני עיטור סופרים. למד קבלה כתלמיד חבר עם אחד מגדולי מקובלי דורו, הרב שלמה אלישיב, מחבר הספר הקבלי "לשם שבו ואחלמה". באייר תרמ"ט נפטרה אשתו, והרב קוק נותר אלמן עם בתו הפעוטה בת השנה וחצי. לאחר כשנה נישא לרייזא רבקה, בתו של הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים (אחיו התאום של האדר"ת), שהייתה בת דודה של אשתו הראשונה וגדלה בבית האדר"ת לאחר מות אביה. בה'תרנ"א (1891) נולד בנו הרב צבי יהודה קוק. באותה השנה, הוציא לאור את ספרו חבש פאר על מצוות התפילין, הכולל חלק הלכתי וחלק מחשבתי. לאחר הוצאת הספר לאור, נדד זמן מה בין העיירות כדי להפיץ את ספרו. בהיותו רבה של זיימל, היה סר אל הרב מרדכי אליאשברג, רבה של בויסק, ודן ומברר אתו בשאלות כלל ישראל וארץ ישראל, והושפע שפע רב מדעותיו והשקפותיו.
בשנת ה'תרנ"ה (1895) נבחר כרבה של בויסק, שהייתה עיר גדולה יותר ובה היה גם ציבור בעל נטייה מודרנית. בביוסק נולדה בתו השנייה, בתיה־מרים, בשנת ה'תרנ"ט (1899), שלימים נישאה לרב שלום נתן רענן. החל משנת תרס"א, החל לפרסם מאמרים הגותיים בביטאון הרבני "הפלס". בשנים ה'תרס"ג-ה'תרס"ד פרסם ב"הפלס" מסה בת 20 פרקים בשם "אפיקים בנגב", העוסקת בין השאר בביקורת על תנועת הציונות, ובמקומה הראוי של צמחונות ביהדות, וממנה לוקט מאוחר יותר המאמר חזון הצמחונות והשלום. בתקופה זו עסק גם בכתיבת החיבורים עין איה (חלקו הגדול), מדבר שור (דרשות שנשא בתקופה זו), ולנבוכי הדור, חיבור הגותי על התמודדות היהדות עם זרמי מחשבה מודרניים (חלקו פורסם כבר ב"אפיקים בנגב"). כתבים אלה יצאו לאור שנים רבות לאחר פטירתו.
תקופת יפו
כאשר פנו אליו אנשי יפו, בהשתדלותו של יואל משה סלומון, לכהן כרב העיר יפו והמושבות, הגשים את חלומו לעלות לארץ ישראל, על אף שאנשי קהילת בויסק העשירה ניסו לשדלו להישאר על ידי הגדלת משכורתו ותשלום חובותיו. בכ"ח באייר ה'תרס"ד (1904) הגיע ליפו והחל לכהן בתפקיד זה. תקופת יפו הייתה התקופה הפורייה ביותר בכתיבתו, ובה נכתב החומר לכמה מהיצירות החשובות שלו (שהתפרסמו מאוחר יותר) - אורות, אורות הקודש, עולת ראי"ה ועוד.
בתענית אסתר ה'תרס"ז (1907), נולדה בתו הצעירה, אסתר יעל. בהמשך אותה השנה, נישאה בתו הגדולה פרידה חנה לדודה, ישראל שמעון רבינוביץ' תאומים, בנו של האדר"ת וממייסדי העיר בת ים.