cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רענן לוריא
קריירה כקריקטוריסט
לוריא מופיע פעמיים בספר השיאים של גינס משנת 1999, כקריקטוריסט הפוליטי הנפוץ ביותר בעולם, וכבן לשושלת בעלת עץ המשפחה הארוך ביותר הידוע, המגיעה עד דוד המלך.
בשנת 2002 פרסם רומן פרי עטו בשם "The Political Cartoonist’s Double Mask", שהופיע בתרגום עברי בשם "מסכת הקריקטוריסט" בהוצאת ידיעות אחרונות. בספר מתואר נער ישראלי בשם "אריק לוריא" המגויס על ידי "המוסד" ולומד במסגרתו את אמנות הקריקטורה בעזרת גדולי המומחים העולמיים במקצוע. כל זאת בכוונת מכוון למקם אותו בעתיד כקריקטוריסט בטובי העיתונים בעולם ולנצל זאת לשם ריגול פוליטי. כשיצא "אריק" לעולם הרחב, ה-CIA חיבר אותו עם גדולי התקשורת בעיתונים המובילים בעולם ובמעמדו זה הגיע בקלות למנהיגי העולם ודיווח לשולחיו על המידע ששאב מהם. בין היתר היה "אריק" המאהב של קלייר בות לוס, המו"לית של טיים-לייף (שכתבה הקדמה חמה לספרו הגדול של רענן לוריא בהוצאת אוניברסיטת הוואי, 1980, בה תיארה אותו כ"קריקטוריסט הפוליטי המשפיע ביותר בעולם כיום"). לפי הנובלה שכתב, תבע ה-CIA מן "המוסד" לשתף אותו במידע ש"אריק" אסף, אחרת יחשוף אותו. "המוסד" נכנע לדרישה ואריק המשיך להיות משרתם של שני אדונים. נראה כי לוריא התכוון בעלילת ספרו לספר את סיפור חייו הוא. בראיונות שנתן עירפל לוריא במתכוון, בתשובות מתחמקות, מתן תשובה לשאלה האם "אריק" הוא רענן לוריא.
בשנת 2013 כלל אותו "מכון קרנגי" ברשימת "המהגרים הדגולים - גאוות אמריקה".
לוריא נפטר ב-8 ביוני 2022. הותיר אחריו אישה, תמר, מנהלת בחברת נדל"ן ("קולדוול בנקרס"), שני בנים ושתי בנות. בנו הבכור, רוד לוריא, הוא במאי קולנוע וטלוויזיה ("המועמדת" עם ג'ף ברידג'ס וג'ואן אלן, "המבצר האחרון", עם רוברט רדפורד וג'יימס גנדולפיני, "כלבי קש" עם ג'יימס וודס, "גבירתי הנשיא" עם ג'ינה דייוויס ועוד) ובנו השני, ברק, הוא בוגר אוניברסיטת סטנפורד, בעל משרד עורכי דין בלוס אנג'לס ופרשן רדיו פופולרי בעל תוכנית שבועית. הבת דפנה היא בוגרת ויליאמס קולג', בעלת תואר דוקטור ופסיכולוגית קלינית ראשית של מכון המחקר "סקריפס" בסן דייגו, והבת דניאלה היא בוגרת אוניברסיטת סטנפורד ובמאית קולנוע לסרטים קצרים. התגורר במנהטן ובגריניץ', קונטיקט.
קישורים חיצוניים
מיצירתו:
רון ליווינגסטון
רונלד ג'וזף "רון" ליווינגסטון (באנגלית: Ronald Joseph "Ron" Livingston; נולד ב-5 ביוני 1967) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בסדרת המלחמה "אחים לנשק". שיחק בסרטים "מהומה במשרד", "אשתו של הנוסע בזמן", "קולר - להרגיש את וגאס", "סקס או אהבה" ו"יומן האקסיות".
ביוגרפיה
ליווינגסטון נולד בסידר ראפידס, איווה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-לותרנית ממוצא גרמני ובריטי. אמו היא לינדה (לבית רינאס) אשת כמורה לותרנית. אביו הוא קורט ליווינגסטון, מהנדס חשמל ואווירונאוטיקה. אחיו הצעיר ג'ון גם כן שחקן ואחותו ג'ניפר ליווינגסטון היא מגישת חדשות.
טלוויזיה
ב-2001 התפרסם בסדרת המופת המלחמתית של סטיבן ספילברג וטום הנקס "אחים לנשק" בתפקיד קפטן פלוגת איזי לואיס ניקסון. על תפקידו היה מועמד, לצד חברו לסדרה דמיאן לואיס, לפרס גלובוס הזהב. באותה שנה הצטרף גם לעונה אחת בסדרת הדרמה "הפרקליטים", בתור אויב הפירמה אלן לאו.
ב-2002 שיחק בסדרה "סקס והעיר הגדולה" בתור הסופר ג'ק ברגר, איתו יוצאת גיבורת הסדרה קארי בראדשו.
פאבלו איימר
פאבלו ססאר איימר (נולד ב-3 בנובמבר 1979 בארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר. לזכותו של איימר 52 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
רון ליווינגסטון
טלוויזיה
ב-2006 הוביל את צוות השחקנים של סדרת המשטרה "בקו העימות", בה שיחק בתור מתווך ה-FBI מאט פלאנרי.
ב-2009 הופיע בסדרת הדרמה המדע בדיונית "להיאבק בכבידה" בתור המהנדס מדוקס דונר.
קולנוע
התפרסם לראשונה בשנת 1996 בקומדיה "סקס או אהבה" בתפקיד רוב, חברו של הקומיקאי המדוכדך מייק פיטרס (ג'ון פאברו).
מסע בזיכרון
מסע בזיכרון (באנגלית: Reminiscence) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי, אותו כתבה וביימה ליסה ג'וי בהופעת בכורתה כבמאית. בסרט מככבים יו ג'קמן, רבקה פרגוסון, טנדי ניוטון, קליף קרטיס, מרינה דה טווירה, דניאל וו, מוג'ין אריה, ברט קאלן, נטלי מרטינז, אנג'לה סרפיאן וניקו פרקר.
קרב שמפאן השני
קרב שמפאן השני (בצרפתית: Champagne) היה אחד מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. הקרב נערך בעיקרו בין 25 ל-30 בספטמבר 1915, אם כי רשמית הסתיים ב-6 בנובמבר. קרב זה היה חלק משרשרת של התקפות בו זמניות שיזם הרמטכ"ל הצרפתי ז'וזף ז'ופר על הגרמנים במטרה לעקרם, או לפחות להסיגם חלקית, משטחי כיבושיהם על אדמת צרפת. בין אלה היו קרב ארטואה השלישי, אשר חלקם של הבריטים בו ידוע בשם קרב לוס. כמו רוב הקרבות האחרים מסוג זה, גם הישגיו של קרב זה היו דלים, והאבדות בו - כבדות. מעמדם היציב של הגרמנים בחזית המערב נותר בעינו.
לה פיוריטה
סוצ'ייטה פוליספורטיבה לה פיוריטה הוא מועדון כדורגל מסן מרינו מהעיר מונטג'ארדינו. המועדון נוסד בשנת 1967 וכיום משחק בליגת העל של סן מרינו.
קרב שמפאן השני
רקע
סיום שלב קרבות התנועה שלאחר הדיפת המתקפה הגרמנית בפתיחת מלחמת העולם הראשונה, ומאז המרוץ אל הים, בסתיו 1914, סימן את תחילתה של מלחמת החפירות הסטאטית, בעלת מאפיינים רבים של לוחמת מצור.
מסע בזיכרון
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית, תחת הפצתה של אולפני האחים וורנר ב-20 באוגוסט 2021, וכן הופץ במקביל לשידור למשך חודש לשירות הזרמת המדיה "HBO Max".
קרב שמפאן השני
רקע
בהדרגה החלו להגיע לחזית המערבית גם כוחות בריטיים וכוחות מן האימפריה הבריטית, במספרים הולכים וגדלים, ואלה נטלו חלק גדול יותר ויותר באותם קרבות, שבעיקר עולם בשנים 1914 ו-1915 נשאו הצרפתים. אלא שכל הניסיונות לשינוי הסטטוס קוו נכשלו תוך אבדות כבדות.
מסע בזיכרון
ניקולה "ניק" בניסטר, יוצא צבא מחוספס ובודד המתגורר במיאמי העתידנית המוצפת במים, מתמחה בעיסוק מסוכן: הוא מציע ללקוחותיו הזדמנות לחיות מחדש כל זיכרון שרק ירצו. חייו משתנים כשהוא פוגש צעירה מסתורית בשם מיי. מה שמתחיל כפלרטוט קליל הופך עד מהרה לרומן אהבה נלהב; אך כשזיכרונותיו של לקוח אחר מטמיעים את מיי בסדרה של פשעים אלימים, על בניסטר להתעמק בעולם האפל של העבר כדי לחשוף את האמת על האישה שבה התאהב.
קרב שמפאן השני
רקע
עם זאת, באותו שלב, ולמעשה בכל מהלכה של שנת 1915, הגרמנים החליטו לרכז את מאמציהם בכיוון החזית המזרחית, ופרט לקרב איפר השני, הסתפקו במגננה במערב. אחת הסיבות ליוזמות ההתקפיות של מדינות ההסכמה בחזית המערב, היה הרצון לנצל מגמה גרמנית זו, כל עוד התקיימה. הרמטכ"ל הצרפתי, ז'וזף ז'ופר, למרות האבדות הכבדות, החזיק בדעה כי המשך הסטטוס קוו מועיל לגרמנים יותר מאשר למדינות ההסכמה, שכן הזמן החולף מאפשר להם לייצב את הישגיהם מתחילת המלחמה. ואכן, הגרמנים חיזקו בהתמדה את קו ההגנה שלהם בחזית המערבית בכלל, ובגזרה האמורה בפרט. מספר התקפות מקומיות שערכו הצרפתים במרס ובאפריל הוכיחו את עמידות המערך הגרמני. בכל זאת, שיפורים מסוימים בהתנהלות הצרפתים, כהפקת לקחים מהתקפותיהם רוויות האבדות, כולל סיוע ארטילרי רב יותר, נתנו לדעת ז'ופר מקום לאופטימיות, ולפיכך, לאפשרות לתקוף פעם נוספת. דעה זו לא השתנתה גם לאחר קרב ארטואה השני, הגם שזה הביא לתוצאות דלות תוך ספיגת אבדות עצומות. לצורך ההתקפה, פקד ז'ופר על הארמייה השלישית, להקצות את כל תחמושת ה-75 מ"מ, פרט ל-500 פגזים לתותח, לארמיות התוקפות, השנייה והרביעית. הסיוע הארטילרי בקרב זה (כולל ההתקפה של הארמייה השלישית, ר' להלן), כלל 2,842,400 פגזים של תותחי שדה, ו-577,700 פגזים כבדים.
מסע בזיכרון
עלילה
בעתיד שינויי האקלים גרמו לים לעלות ולהציף את מיאמי. טמפרטורות קיצוניות בשעות היום אילצו את רוב האנשים לחיות בלילה.
קרב שמפאן השני
הקרב
בעת שתקפו הצרפתים באזור שמפאן, צבאות מדינות ההסכמה ערכו עוד ארבע התקפות מקבילות, אשר ריתקו את צבאות מעצמות המרכז, האחת באזור איפר, השנייה, של האיטלקים, באיזונצו, השלישית, של הצרפתים והבריטים, בקרב ארטואה השלישי, והרביעית, של הארמייה השלישית הצרפתית, בנהר האן (Aisne). זו האחרונה, שנערכה בד בבד עם קרב שמפאן השני, נכשלה כליל.
מסע בזיכרון
עלילה
ניקולאס "ניק" באניסטר וחברתו ועמיתתו הוותיקה אמילי "ווטס" סנדרס מפעילים עסק המאפשר לאנשים לשחזר זיכרונות ספציפיים. ווטס מפעילה את הציוד בעוד ניק מספק הנחיות פסיכולוגיות לסייע ללקוחות. יום אחד מגיעה לקוחה בשם מיי, המבקשת את עזרתו במציאת המפתחות שלה. ניק נמשך אליה מיידית, ולמחרת הוא מבקר במועדון שבו היא עובדת כמלצרית וזמרת. מיי עושה עליו רושם כשהיא שרה במקרה את השיר האהוב עליו. ניק ומיי מתחילים מערכת יחסים, למורת רוחה של ווטס, שאינה בוטחת בה.
קרב שמפאן השני
הקרב
לקרב קדם ריכוך ארטילרי צרפתי. זה נהנה מראות טובה בימים שקדמו להתקפה. עם זאת בלילה שבין 24 ל-25 בספטמבר, העכיר מזג האוויר וגשם כבד, אשר נמשך עד צהרי יום המחרת, החל לרדת. ב-25 בספטמבר 1915, בשעה 9:15 תקפו 20 אוגדות צרפתיות, מן הארמיות השנייה והרביעית, את קווי הגרמנים באזור שמפאן. כל אוגדה תקפה בחזית שרוחבה כ-1.5 עד 2 ק"מ. כעתודה להתקפה זו העמידו הצרפתים עוד שש אוגדות פרשים ואוגדת רגלים אחת. מול אלה עמדה הארמייה השלישית הגרמנית, ולה שש אוגדות, כאשר חייליהן של אלה צפו בהכנות הצרפתיות והיו מוכנים לבאות. הגרמנים רכזו את מאמצי ההגנה בקו החפירות השני, וכך ההתקפה הראשונית הצרפתית הצליחה למדי. הקו הראשון של הגרמנים נפרץ בארבעה מקומות, כאשר הצרפתים לוכדים כ-14,000 שבויים ולוקחים שלל מספר תותחים. עם זאת, הישגים אלה עלו לצרפתים באבדות כבדות. בשני מקומות, הצליחו הצרפתים להגיע גם עד קו ההגנה הגרמני השני. כאן מנע מהם מחסום תיל, שההפגזה לא הצליחה לקרוע, התקדמות נוספת. גם הארטילריה הגרמנית התרכזה בעיקר בקו השני.
רון ליווינגסטון
קולנוע
ב-1999 כיכב בתפקיד הראשי בקומדיית הקאלט "מהומה במשרד", כמתכנת המחשבים פיטר גיבונס.
פאבלו איימר
קריירת מועדונים
איימר החל את הקריירה שלו בקבוצת ריבר פלייט, אליה הצטרף בעונת אחרי שנדחה מבית ספר לרפואה. איימר נחשב עד היום לאחד הכישרונות הגדולים ביותר שהמועדון גידל. הוא יצר יחד עם מרסלו סאלאס, חואן פאבלו אנחל ומרטין קרדטי רביעיית התקפה שהייתה מהמרשימות בכדורגל הדרום אמריקאי באותם הימים. איימר חיפה על מבנה גופו הצנום ביכולת אישית גבוהה, שליטה מצוינת בכדור וראיית משחק משובחת. במהלך חמש השנים בהן שיחק בקבוצה כבש איימר 29 שערים ובישל 26 בישולים ב-112 משחקים. הוא זכה ב-5 אליפויות ובטורניר סופרקופה סודאמריקנה. יכולתו אז במדי ריבר פלייט גרמה לדייגו ארמאנדו מראדונה לראות בו את "יורשו", כפי שצוטט באחד הראיונות.
רון ליווינגסטון
קולנוע
ב-2002 השתתף בדרמה הקומית של ספייק ג'ונז על פי תסריטו של צ'ארלי קאופמן "אדפטיישן".
פאבלו איימר
קריירת מועדונים
ולנסיה החתימה את איימר ב־2001, תמורת 24 מיליון אירו, אז שיא מועדון. איימר עזר לקבוצה לזכות באליפות ספרד בעונת ו-, ולהגיע לגמר ליגת האלופות ב-2001, שבו נוצחו על ידי באיירן מינכן. איימר גם זכה בגביע אופ"א עם ולנסיה בשנת 2004, לאחר ניצחון במשחק הגמר על אולימפיק מרסיי.
רון ליווינגסטון
קולנוע
ב-2003 שיחק בדרמה "קולר - להרגיש את וגאס" בתפקיד היזם לארי סוקולוב המתכנן להפוך את הקזינו של שלי קאפלו (אלק בולדווין) לאתר תיירותי. הופיע בנוסף בסרט הפשע "44 דקות: הירי בצפון הוליווד" בתור השוטר דוני אנדרסון.
פאבלו איימר
קריירת מועדונים
הצלחתו בקבוצה שנויה במחלוקת, ללא ספק איימר מילא תפקיד חשוב בקבוצה וכישרונו ויכולתו לא הוטלו בספק, אך למרות זאת, פציעות רבות וסכסוך עם חלק ממאמניו (הבולט ביניהם היה קלאודיו ראניירי) פגעו בהתקדמותו ובמימוש הפוטנציאל שלו. איימר שיחק עבור הקבוצה ב-162 משחקי ליגה וכבש עבורה 28 שערים במהלך שש העונות בהן בילה בקבוצה.
רון ליווינגסטון
קולנוע
ב-2004 הופיע בקומדיה "יומן האקסיות" בתור דרק החבר של מפיק תוכנית הטוק שואו סטייסי הולט (בריטני מרפי).
פאבלו איימר
קריירת מועדונים
הירידה במעמדו של איימר בולנסיה הביאה את סראגוסה לרכישתו. שם הצטרף לחבריו מארגנטינה כגון אנדרס ד'אלסנדרו, האחים גבריאל ודייגו מיליטו וללאונרדו פונסיו (עזב את הקבוצה במועד ההעברות של החורף). בעונת איימר לא הצליח לעזור לקבוצתו, שירדה לליגת המשנה בספרד.
רון ליווינגסטון
קולנוע
ב-2007 שיחק בתפקיד האקטיביסט למען נכים בארצות הברית ריצ'רד פימנטל בדרמה העצמאית "מוזיקה שבפנים".
פאבלו איימר
קריירת מועדונים
ביולי 2008 חתם איימר בבנפיקה ליסבון על חוזה לארבע שנים. איימר זכה עם המועדון באליפות הליגה הפרטוגלית בעונת 2009/2010 וב-4 גביעי ליגה.
ב-7 באוגוסט 2013 חתם איימר על חוזה לשנתיים בקבוצת ג'והור דארול טאקזים המלזית. בתום עונתו הראשונה במועדון שוחרר מחוזהו עקב פציעה.
רון ליווינגסטון
קולנוע
ב-2009 הופיע בדרמה הרומנטית בהפקתו של בראד פיט "אשתו של הנוסע בזמן" בתפקיד גומז, חברם של גיבורי העלילה קלייר (רייצ'ל מקאדמס) והנרי (אריק באנה).
פאבלו איימר
קריירת מועדונים
ב-20 בדצמבר 2014 פורסם כי איימר יערוך את אימוני טרום העונה עם קבוצת נעוריו ריבר פלייט. לאחר אותם אימונים, בפברואר 2015, עבר איימר ניתוח בעקבו. ב-31 במאי 2015, 14 שנה לאחר שעבר לשחק באירופה, חזר איימר ללבוש את חולצתה של ריבר פלייט במשחק רשמי.
רון ליווינגסטון
קולנוע
ב-2010 השתתף בתפקידים קטנים בקומדיות "אידיוט לארוחה" ו"הולכים רחוק".
פאבלו איימר
נבחרת ארגנטינה
איימר היה שותף בזכיית נבחרת הנוער של ארגנטינה במונדיאל הנוער ב־1997, שם שיתף פעולה עם חואן רומן ריקלמה.
מסע בזיכרון
עלילה
ניק מתעורר מאוחר יותר במיכל החסך החושי של החברה שלו וחושף שהוא חי שוב ושוב את מערכת היחסים שלו עם מיי, מנהג מסוכן שעלול ללכוד אותו לנצח בזיכרון. מיי נעלמה ללא מילה לפני חודשים, ומאז ניק מחפש אותה.
רון ליווינגסטון
קולנוע
ב-2012 שיחק בסרט "החיים המוזרים של טימותי גרין", סרט לכל המשפחה בכיכובם של ג'ניפר גארנר וג'ואל אדגרטון.
קרב שמפאן השני
הקרב
ב-26 בספטמבר תקפו הצרפתים שוב, בחזית של כ-12 ק"מ, ובמקום אחד השיגו אחיזה בקו השני הגרמני. כן לקחו עוד כ-2,000 שבויים. בשלושת הימים הבאים התנפצו כל התקפות הצרפתים, ובהתקפות נגד הגרמנים כבשו חזרה חלק מן העמדות שאיבדו. כיוון שכך פקד ז'ופר על השעיית ההתקפה עד שתושג תחמושת נוספת, ועל התבססות במקומות שנכבשו. ב-3 באוקטובר ז'ופר פקד על סיום ניסיונות ההבקעה. עם זאת, עד 5 באוקטובר נמשכו התקפות צרפתיות על מספר כיסים גרמניים. ב-6 בנובמבר פקד ז'ופר סופית על סיום ההתקפה.
ההתקוממות הצבאית נגד המשטר בחוף השנהב (מאי 2017)
רקע
בין השנים 2002–2011 שרר סכסוך אזרחי בחוף השנהב. סכסוך זה החל בהפיכה שלא צלחה, לאחריה חולקה המדינה, לשניים בחלק הצפוני המוסלמי, שלטו המורדים שלא קיבלו עליהם את שלטונו של הנשיא דאז, (לוראן גבאבו) ובדרום המדינה נמצא השלטון הרשמי של המדינה.
רון ליווינגסטון
קולנוע
ב-2015 שיחק בסרט הדרמה "ג'יימס ווייט".
קרב שמפאן השני
אחרית דבר
בהתקפה זו הצרפתים הצליחו להתקדם כארבעה ק"מ במחיר אבדות מחריד, 143,567 חיילים, כולל המתקפה בנהר האן. אבדות הגרמנים היו כמחצית ממספר זה והן כוללות כ-17,000 שבויים.
ההתקוממות הצבאית נגד המשטר בחוף השנהב (מאי 2017)
רקע
בנובמבר 2010 התקיימו במדינה בחירות, בהן ניצח אלאסן ואטארה, את הנשיא  המכהן גבאגבו, אך האחרון סירב לפנות את כסאו. ואטארה זכה לתמיכת מיליציית המורדים המוסלמים ששלטו בצפון המדינה, ואילו גבאבו קיבל את תמיכת הדרום, בו מרוכזת עיקר הפעילות הכלכלית של רפובליקת חוף השנהב. במהרה הפך המשבר הפוליטי לסכסוך מזוין, בעל אופי אתני, שתבע את חייהם של 3,248 בני אדם. במהלך הקרבות, הבטיח ואטארה למורדים, סכומי כסף גבוהים בתמורה לתמיכתם בו. המלחמה הוכרעה בהתערבות צבאית של צרפת, ובעקבותיה עלה לשלטון הנשיא המכהן אלאסן ואטארה. מאז נמשכים בחוף השנהב חילוקי דעות עמוקים המקבלים ביטוי במיוחד בצבא המדינה המורכב מצבא המורדים, ומנאמניו של הנשיא הקודם גבאבו.
מסע בזיכרון
עלילה
התובע אברי קסטיו שוכר את ניק ווטס כדי לאחזר את הזיכרונות מחשוד בתרדמת שלדעתם עבד עבור אדון סמים בשם סנט ג'ו. בזיכרונות האיש, ניק רואה את מיי עובדת כמלצרית במועדון. היא הופכת במהירות לפילגש של סנט ג'ו והוא מחבר אותה ל"באקה", סם ממכר מאוד. הזיכרונות מכילים גם עדות למיי, שהתקשתה והתקררה עקב ההתמכרות שלה, גונבת את מחסן הבאקה של סנט ג'ו ואת העיר הנמלטת. ניק נחרד לגלות שמיי הייתה מכורה, משהו שווטס כבר הכירה.
רון ליווינגסטון
חיים אישיים
באמצע 2009 הגיש ליווינגסטון תביעה בבית משפט בלוס אנג'לס כנגד אתר ויקיפדיה בהאשמה שהאתר הציג אותו כהומוסקסואל. בכתב התביעה האשים את האתר בהוצאת דיבה, חדירה לפרטיות ובשימוש בשמו ללא הסכמתו. לטענתו ליווינגסטון, הגולש שכתב את הפרטים הכוזבים גם פתח עמוד רשמי באתר הרשת החברתית פייסבוק, בו צוין שהשניים נמצאים בזוגיות.
ההתקוממות הצבאית נגד המשטר בחוף השנהב (מאי 2017)
רקע
ב- 6 בינואר 2017, פרשו מן הצבא הרפובליקני, חיילים שהיו שייכים בעבר לצבא המורדים, ובאופן מאורגן פתחו ביריות מנשק קל במספר ערים במדינה. לטענתם, כספים אשר הובטחו להם על ידי אלאסן ואטארה, עם סיום המלחמה ב-2011, טרם שולמו עד היום. לדבריהם ל-8,400 חיילים, מגיעים סכומים של עד 17 מיליון CFA, כל אחד.
מסע בזיכרון
עלילה
ניק נוסע לניו אורלינס ומתעמת בזעם עם סנט ג'ו, שאומר שהוא לא יודע כלום על מיי מאז שעזבה אותו. כנקמה, סנט ג'ו מבקש מאנשיו להטביע את ניק, אך ווטס מציל אותו והורגת את סנט ג'ו וצוותו. בחזרה למיאמי, ניק וצוותו גורמים לווטס לשחזר את המפגש האחרון שלו עם מיי ולהבין שמיי פרצה לכספת שבה הם מאחסנים הקלטות של הזיכרונות אליהם הם ניגשים. מיי גם צילמה הקלטות של אלזה קארין, לקוחה שחזרה שוב ושוב על חוויותיה עם מאהב מבוגר ועשיר. ניק מזהה את קולה של אהובה כוולטר סילבן, "אדון אדמה" עשיר שמת לאחרונה.
קרב שמפאן השני
אחרית דבר
הוצאת מיליוני הפגזים, כולל אלה שנורו בקרב ארטואה השלישי, הביאה למחסור חריף בתחמושת ארטילרית עבור הצבא הצרפתי בחודשים הבאים. מחסור זה, יחד עם ההכרה כי בשיטות הקיימות אין בכוח הצרפתים לשנות מהותית את המצב, הביאו להפוגה בחודשים הבאים.
ההתקוממות הצבאית נגד המשטר בחוף השנהב (מאי 2017)
רקע
המהומות שכחו לאחר שבדיונים עם המתקוממים, הובטחו להם התשלומים, ואף נקבעו מועדי תשלום.
מסע בזיכרון
עלילה
במחקרו, ניק לומד כי אלזה נרצחה לאחרונה וכי בנה הצעיר נחטף על ידי אישה התואמת את תיאורה של מיי. בזמן שהוא מחפש את מיי, הותקף ניק על ידי סיירוס בות', אחיו לשעבר של סנט ג'ו. כשהבין שבנה של אלזה הוא ככל הנראה ילדה של וולטר סילבן ובכך יורש פוטנציאלי להון שלו מתעמת ניק עם אלמנתו של סילבן, תמרה, לקוחה חד פעמית שזיכרונה נפגע. תמרה מצביעה על ניק למקום שבו בות' ומיי יכולים להסתתר. ניק ובות' נלחמים, כשבות' כמעט טובע לפני שניק מצליח להכניע אותו. הוא מחזיר את בות' למשרד ומחבר אותו למכונות, למרות אזהרתו של בות' שהוא לא יאהב את התשובות שהוא יקבל.
פאבלו איימר
נבחרת ארגנטינה
הופעת הבכורה של איימר במדים הלאומיים של ארגנטינה ביוני 1999 במשחק הידידות מול מקסיקו. הוא היה בסגל נבחרת ארגנטינה בכדורגל במונדיאל 2002 ובמונדיאל 2006.
קרב שמפאן השני
אחרית דבר
כך, לקראת סופה של שנת 1915 הוכח כי, ככל הנוגע לחזית המערב, האסטרטגיה הגרמנית ולפיה על כוחותיהם באותה חזית להחזיק מעמד ולשמור על הקיים, נחלה הצלחה מלאה. התקפות מדינות ההסכמה התנפצו פעם אחר פעם על מערכי ההגנה הגרמניים וקרב שמפאן השני היה רק דוגמה אחת, עקובה מדם, לכך. יחד עם הצלחתם בקרבות החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, הייתה שנת 1915 שנה מוצלחת למדי לצד הגרמני.
מסע בזיכרון
עלילה
במהלך כל הזכרונות התעמת בות' עם מיי וגייס אותה בכוח לתוכניותיו לרמות את ניק. זכרונותיו מגלים כי בסיס מערכת היחסים שלה עם ניק היה שקר: היא המציאה את סיפור אובדן המפתחות שלה וחקרה את ניק כדי לפתות אותו טוב יותר, אך הזיכרונות גם מראים שמיי באה לאהוב את ניק באמת. כאשר בות'ה רצח את אלזה, מיי לקחה את בנה של האישה וברחה משם והכניסה אותו למקום לא ידוע. מאוחר יותר, בות' מצא את מיי וניסה לאלץ אותה לחשוף את מיקומו ואיים להלעיט אותה עם באקה. ניק צופה בזיכרון כאשר מיי נושאת נאום לבות', שמיועד למעשה בשבילו. היא חושפת בעקיפין את מיקומה של בנה של אלזה ומדברת על אהבתה לניק. ואז, כשהיא רואה רק דרך אחת לצאת מהמצב שלה, מיי לוקחת מנה קטלנית של באקה וקופצת אל מותה.
ניק ההרוס מכריח את בות' לשחזר את זכרונו הגרוע ביותר: כאשר אנשיו של סנט ג'ו שרפו אותו חי כעונש על לקיחת רווחים. לאחר מכן ניק מתעמת עם בנו הלגיטימי של וולטר סילבן, סבסטיאן, ששכר את בות' לחסל את אלזה ואחיו למחצה כדי להגן על ירושתו. סבסטיאן מנסה להתאבד אך לא מצליח להתאבד ונעצר על ידי המשטרה. ניק מתוודה בפני ווטס כי בכוונה "שרף" את זכרונותיו של בות', פשע גדול שכנראה יואשם בו. לאחר מכן הוא נסוג ומשתמש במכונות שלו כדי לחיות מחדש את זמנו עם מיי לכל ימי חייו. בזכרונו, ניק מספר למיי גרסה לסיפורם של אוֹרפֶאוּס ואאורידיקה המסתיימת לפני סיומה הרגיל — אורפיאוס מביט לאחור אל אאורידיקה ונאלץ לחזור לחיים שלאחר המוות.
הפקה
בינואר 2019, הוכרז כי התסריטאית ליסה ג'וי תביים את הסרט אותו כתבה, בהופעת בכורתה כבמאית, ושיככבו בו יו ג'קמן ורבקה פרגוסון בתפקידים הראשיים. במרץ 2019, נמסר כי אולפני האחים וורנר קנו את זכויות הפצת הסרט. באוגוסט 2019, דווח על ליהוקה של טנדי ניוטון לצוות השחקנים. באוקטובר 2019, דווח על ליהוקם של דניאל וו, אנג'לה סרפיאן, נטלי מרטינז, מרינה דה טווירה וקליף קרטיס. צילומי הסרט החלו ב-21 באוקטובר 2019 בניו אורלינס ובמיאמי.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית בהפצתם של אולפני האחים וורנר ב־20 באוגוסט 2021. במקור, הסרט תוכנן לעלות לאקרנים ב-16 באפריל 2021, לפני שהוחלף על ידי הסרט "מורטל קומבט" ונותר ללא תאריך, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית. מאוחר יותר, נמסר שהסרט יעלה לאקרנים בארצות הברית ב-3 בספטמבר 2021 וברחבי העולם ב-25 באוגוסט 2021. עם זאת, תאריך עלייתו של הסרט הוקדם לאוגוסט 2021 במטרה למנוע תחרות מול הסרט "שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות". כחלק מתוכניותיהם לכל סרטיהם שתוכננו לעלות לאקרנים בשנת 2021, אולפני האחים וורנר הפיצו את הסרט סימולטנית בשירות הזרמת המדיה "HBO Max" בארצות הברית לתקופה מוגבלת בת חודש.
ועדת העזרה האוטונומית בבוקרשט
ועדת העזרה האוטונומית בבוקרשט (ברומנית: Comisia Autonomã De Ajutorare) הוקמה בסוף חודש ינואר 1941, לאחר דיכוי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט ונועדה תחילה לסייע לנפגעים היהודים של האירוע. הוועדה הוקמה על ידי אישים בהנהגת יהדות רומניה ופדרציית הקהילות היהודיות של רומניה ובהם וילהלם פילדרמן, אפרים שרגא, אמיל קוסטינר, מישו בנבנישטי, קורנל ינקו, אנשי עסקים ונשים פעילות במיוחד בהושטת עזרה. בראש הוועדה התמנה עורך הדין ארנולד שוופלברג.
הוועדה אספה כספים, בגדים וציוד כדי לסייע בהם לאוכלוסייה היהודית שנפגעה בפרעות. לאחר מכן הוועדה סייע לאוכלוסייה היהודית, כ-40,000, שגורשה מהכפרים ומהעיירות וליהודי יאשי, שהורחקו ממנה בימי פרעות יאשי ונשלחו למחנות ריכוז.
עם כניסת רומניה למלחמת העולם השנייה, כיבוש בוקובינה ובסרביה, הפרעות ביהודי חבלים אלה והגליית השורדים לטרנסניסטריה, התווסף קהל ענק של יהודים הזקוקים נואשות לעזרה והוועדה התגייסה גם לכך.
יהודי רומניה עשו מאמצים ליצור קשר עם היהודי שהוגלו לטרנסניסטריה, ביקשו שוב ושוב לאפשר להם לשלוח משלחת לטרנסניסטריה שתעמוד על מצבם של היהודים שם. למרות התנגדותו של המושל גאורגה אלכסיאנו, בדצמבר 1942 אישר יון אנטונסקו יציאת משלחת כזו. המשלחת הראשונה יצאה לדרך ב-31 בדצמבר 1942 והיא הייתה מורכבת מאפרים שרגא, יוסף אבר כהן, יעקב שכטר ויחיאל מרקוביץ' והם קיבלו ליווי של היועץ של ראש הממשלה, יוליו מומויאנו.
אולון
אולון (בצרפתית: Ollon) היא עיירה במחוז אגל בקנטון וו בשווייץ, ממוקמת למרגלות ההרים בדרום מזרח אגם ז'נבה ומשקיפה על עמק הרון.
היסטוריה
השם אולון מוזכר לראשונה ב-1018 כ-Aulonum אם כי יש ויכוח בין ההיסטוריונים בשאלה אם זה מתייחס ליישוב זה או אחר. ב-1025–1032 מופיע השם Olonum ביחס לעיירה.
גאוגרפיה
גודל שטחה של אולון הוא 59.54 קמ"ר. מתוך שטח זה 40.1% משמשים לחקלאות, ואילו 27.11 קמ"ר או 45.5% מיוערים. שאר הקרקעות, 6.3 קמ"ר או 10.6%, מיושבים (בתים או כבישים), 0.55 קמ"ר או 0.9%, הם נהרות או אגמים ו-1.68 קמ"ר או 2.8% הם שטח אדמה לא יצרנית.
בשטח הבנוי, 5.6% מורכבים בבתים ומבנים, ו-3.1% הם תשתיות תחבורה. מתוך השטח המיוער, 38.9% הם יערות ו-4.8% הם מטעים. מהקרקע החקלאית, 11.1% משמשים לגידולים ו-8.5% הם שדות מרעה, 2.9% משמש לגידול גפנים, ו-17.7% משמש לשטחי מרעה הרריים. שטחי המים מורכבים מ-0.3 % אגמים ו- 0.6 % נהרות ונחלים.
דמוגרפיה
בעיירה מתגוררים (נכון לדצמבר 2012) 7,135 תושבים. 32.7% מהאוכלוסייה הם אזרחים זרים.
בבדיקה שנעשתה בשנת 2008 79.2% מהאוכלוסייה הגדירו עצמם כדוברי צרפתית, 5.4% דוברי אנגלית, 3.9% דוברי גרמנית, 96 אנשים מדברים איטלקית ו-3 אנשים שמדברים רומאנש.
תחבורה
העיירה שוכנת על כביש אזורי מספר 9 ובסמיכות לדרך מהירה מספר 9, במרחק 3 דקות נסיעה מאגל רבע שעת נסיעה ממונטרה וחצי שעת נסיעה מבירת הקנטון לוזאן.
ניתן להגיע לעיירה גם ברכבת ה-SBB ולהחליף בתחנת אגל לרכבת TPC בקו AOMS (אגל-אולון-מונטיי-שמפרׂ).
מהעיירה יוצא כביש שעולה לעיירות וילאר-סור-אולון וגריון ויורד בחזרה לעיירה בה.
מועצת הארץ
מועצת הארץ (ברומנית: Sfatul Țării) היה הגוף המייצג של גוברניה בסרביה באימפריה הרוסית ובתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה הפכה לגוף המייצג והמחוקק של בסרביה האוטנומית תחילה והעצמאית לאחר מכן, תחת השם הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית (Republica Democratică Moldovenească), עד להסתפחות לממלכת רומניה לאחר מכן פיזור המועצה בצו של מלך רומניה.
לאחר מהפכת פברואר והתפוררות השלטון ברחבי האימפריה הרוסית היו בבסרביה, בדומה למקומות אחרים, התכנסויות והתארגנויות פוליטיות על בסיס מקצועי או חתך סוציאלי, כדי לייצור קבוצות, שישלחו נציגים ליצירת גופים מייצגים, שיעסקו בקביעת עתיד האזור. בימים 6 - 7 בפברואר 1917 התכנס קונגרס של נציגים מכפרי האזור, שהצביע על הצעה למתן אוטונומיה מקומית ויצירת גוף מחוקק. בהמשך התכנסו קונגרסים של כמרים, של מורים ושל אנשי צבא, והם מצטרפים לתביעה לאוטונומיה. באפריל 1917 נוסדה המפלגה הלאומית המולדובנית ובראשה ואסילה סטרואֶסקו. המפלגה הזאת וביטאונה, העיתון Cuvânt moldovenesc (מילה מולדובנית) דגלו במתן אוטונומיה לבסרביה.
לאחר המהפכה גדל מאוד מספר העריקים מהצבא הרוסי האימפריאלי המוצב ברומניה (היו בה כמיליון חיילים רוסים), עריקים שבדרכם מהחזית אל ביתם ברוסיה, עברו דרך בסרביה, תוך ערעור ופגיעה בביטחון הציבור בה. גנרל דמיטריי גריגוריביץ' שצ'רבצ'ב, המפקד הרוסי של החזית הרוסית-רומנית, אישר במברק מס' 156370 יצירתן ושילוחן לבסרביה של 16 קבוצות אנשי מיליציה המורכבות מחיילים ילידי בסרביה, שעברו לפחות שתי פציעות. יחידות אלה כונו בשם קוהורטות.
לפי נתונים משנת 1897 בבסרביה היו 48% מולדובנים (רומנים), 28% אוקראינים ורוסי ביחד, 12% יהודים, בולגרים, גרמנים ולאומים אחרים יחד 12%. בנוסף לתושבים המקומיים, בשנת 1917 חנו ברחבי בסרביה יחידות צבא רוסיות רבות ומרבית החיילים היו רוסים. למרות נתונים אלה, ב-16 ביולי 1917, הוועד המרכזי של אנשי הצבא המולדובנים של אזור קישינב, החליט על יצירת ועד של הפרובינציה, לפי דוגמת הסובייטים, שינסח הצעת חוק לאוטונומיה לאומית וטריטוריאלית ובו יהיה למולדובנים ייצוג של 70%. ב-4 בספטמבר החל הוועד הזה להוציא לאור ביטאון עצמאי, עיתון בשם Soldatul român (החייל הרומני). בתקופת 23 - 27 באוקטובר החליט הוועד על הכרזת האוטונומיה של בסרביה והקמת "מועצת הארץ" כגוף מחוקק.
בתקופה זו הכריזה האספה הלאומית האוקראינית שבסרביה היא חלק מאוקראינה ובתגובה פנו הבסרבים לממשלת המעבר הרוסית וביקשו את הגנתה.
הרכב מועצת הארץ
לצורך הרכבת "מועצת הארץ" אנשי הצבא הבסרביים בחרו 44 נציגים, האיכרים בחרו 36 נציגים ועוד 58 נציגים נבחרו על ידי איגודים מקצועיים ומועצות מקומיות. בין 156 הנציגים, שהרכיבו את מועצת הארץ היו 105 מולדובנים (למעשה רומנים), 15 אוקראינים, 14 יהודים, 7 רוסים, 8 גגאוזים, 2 גרמנים, 2 בולגרים, פולני אחד, ארמני אחד ויווני אחד. היו טענות על כך שההרכב הלאומי לא שיקף את החלוקה בפועל, שניתן ייצוג יתר לרומנים וכדי להצדיק זאת ספרו כרומנים את כל מי שהבין מעט רומנית, גם אם שפת האם שלו הייתה שונה.
החלטות מועצת הארץ
ב-21 בנובמבר 1917 התכנסה מועצת הארץ לראשונה ובחרה פה אחד את יון קונסטנטין אינקולץ לנשיא המועצה. כסגן נשיא נבחר פאנטלימון חאליפה (Pantelimon Halippa) וכמזכיר מועצת הארץ נבחר יון בוזדוגאן (Ion Buzdugan).
במקביל להקמת מועצת הארץ קמו ועדים שונים מטעם מגזרים מוגדרים, ועדים בעלי אוריאנטציה בולשביקית יותר והרכב פחות רומני, למשל "וכד הפועלים והחיילים מקישינב". בעקבות תעמולה בולשביקית אינטנסיבית הוקם ב-27 בנובמבר ועד איכרים ובו 16 רוסים, 4 אוקראינים, 2 יהודים, בולגרי אחד ורומני אחד.
הוועדים, בעלי האוריאנטציה הבולשביקית, פעלו כמתחרים למועצת הארץ, שנתפסה על ידם כמוסד בורגני וספרטיסטי. במצב זה, ב-14 בדצמבר, בישיבה סודית של מועצת הארץ, הוחלט לבקש עזרה מבחוץ והסמיכו את מועצת המנהלים לפעול להבטחת הסדר הציבורי.
Touch My Body
Touch My Body (בעברית: גע בגופי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית מריה קארי, מתוך אלבומה העשירי, E=MC². השיר יצא לאור כסינגל הראשון מתוך האלבום, ב-12 בפברואר 2008.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, השבע עשרה במצעד המוזיקה האוסטרלי, והחמישי במצעד הסינגלים הבריטי.
מועצת הארץ
החלטות מועצת הארץ
ב-13 בינואר 1918 הכריזה אוקראינה על עצמאותה והקמת הרפובליקה העממית של אוקראינה. ב-16 בינואר בנו במועצת הארץ על הכרזת העצמאות האוקראינית והשפעותיה והוחלט שגם בסרביה צריכה להכריז על עצמאות. להכרזת הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית ועצמאותה נבחר תאריך בעל משמעות בהיסטוריה של רומניה, 24 בינואר, היום בו, בשנת 1859, נסיכויות מונטניה ומולדובה התאחדו למדינה אחת - רומניה.
Touch My Body
רקע וכתיבה
מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר פופ עם שילוב של רית'ם אנד בלוז. השיר זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה אם כי הוא גם זכה לביקורות שליליות על כך שהוא לא מייצג כמו שצריך את היכולות הווקאליות של הזמרת.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר בוים על ידי ברט רטנר שעבד עם קארי בעבר על 5 קליפים אחרים. בקליפ לשיר טכנאי מחשבים מגיעה לביתה של קארי שמקבלת אותו בלבוש פרובוקטיבי והוא נרגש לראותה. לאחר מכן הקליפ מציג את הפנטזיות הרומנטיות והמיניות שלו עם הזמרת.
הקליפ זכה בפרס "הקליפ הקומי הטוב ביותר" בטקס פרסי BET Awards ואף זיכה אותה בפרס מפעל חיים מטעם טקס פרסי MTV יפן.
הצלחה
השיר הגיע למקום הראשון בארצות הברית ובכך קארי שברה את השיא של אלביס פרסלי בתור אומן הסולו עם הכי הרבה שירים שהגיעו למקום הראשון במדינה. בנוסף השיר הביא לכך שקארי צברה 79 שבועות במקום הראשון במדינה ובכך היא הגיעה לתיקו עם פרסלי.
בנוסף לכך, השיר זכה להצלחה גם מעבר לארצות הברית כאשר הגיע למקום ה-3 במצעד האירופאי הכללי, למקום ה-17 באוסטרליה, למקום ה-3 בניו זילנד, למקום ה-2 בקנדה, למקום ה-5 ביפן ובבריטניה.
הופעה וקידום
על מנת לקדם את השיר ביצעה אותו קארי בתוכנית סאטרדיי נייט לייב ובתוכנית "Good Morning America". בנוסף היא שרה את השיר גם בפרק הפתיחה של תוכנית הריאלטי "The Hills". במסגרת טקסי הפרסים קארי ביצעה את השיר בטקס פרסי בחירת הנוער. גם באירופה קידמה קארי את השיר כאשר שרה אותו בתוכניות הבריטיות "The Sunday Night Project" ו-"The Paul O'Grady Show" בתוכנית הכישרונות הגרמנית "Deutschland sucht den Superstar".
בנוסף, השיר נכלל גם בסיבוב ההופעות שלה, "Angels Advocate Tour".
יעקוב
יעקוב (يعقوب) הוא הגרסה הערבית לשם יעקב. {{פירושונים|
ראו גם
}}
ישימונית
ישימונית (שם מדעי: Stenodactylus) הוא סוג של לטאות קטנות ממשפחת השממיתיים החיים במדבריות בצפון אפריקה והמזרח התיכון.
הישמוניות הן לטאות זריזות הפעילות בשעות הלילה. הם צדות חרקים קטנים וביום נחות בין הסלעים. לשונם הארוכה והדביקה עוזרת לנקות את עיניהם הרגישות לאור.
בישראל ישנם 3 מיני ישימוניות.
תאוריית המחט התת-עורית
תאוריית המחט התת-עורית - מושג מתחום התעמולה, שנטבע על ידי הרולד לאסוול במודל הליניארי שלו. משויך גם למסורת ההשפעות החזקות של התקשורת.
דימוי התקשורת כמחט תת-עורית אשר מחדירה את מסריה ללא סינון ישירות אל תוך ה"וריד" של הנמענים. דימוי זה של התקשורת הוא על פי מסורת ההשפעות החזקות (השפעת התקשורת על הנמענים) מסורת זו מייחסת לתקשורת השפעה מהירה ישירה ואחידה. הקהל הוא פסיבי לפי מסורת זו ולא ממלא תפקיד. התקשורת יכולה להשפיע על בני אדם שונים ולהביאם לאותן מסקנות אומניפוטנטיות.
מחקרי קרן פיין
המחקרים הראשונים שהוכיחו את התאוריה עסקו בקולנוע. הנתונים מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 בארצות הברית, מראים שלמעלה מ-90 מיליון ילדים אמריקאים ביקרו כל שבוע בבתי הקולנוע, מתוכם כמעט מחצית הם ילדים בני 14 ומטה. במימון של קרן פרטית ששמה 'payne fund' הוחלט בין 1929 ל-1932 לערוך סדרה שלמה של מחקרים שתבחן את ההשפעות של הקולנוע על ילדים ובני נוער. המחקרים של קרן פיין בחנו מצד אחד את תוכן הסרטים, ומצד שני רוב התכנים תיארו את ההשפעה של התכנים. ברמת התוכן הממצאים היו ברורים- רוב הסרטים האמריקאים בתקופה זו עסקו בשלושה נושאים: פשע, אלימות, אהבה. תכנים שלא ראויים לצפייתם של בני נוער והם השפיעו בצורת "מחט תת-עורית" על הילדים שצפו בתכנים אלו.
באגס מורן
ג'ורג' קלרנס מורן (באנגלית: George Clarence Moran, הידוע בכינוי באגס מורן, באנגלית: Bugs Moran; 21 באוגוסט 1891 - 25 בפברואר 1957), היה גנגסטר משיקגו, ארצות הברית שפעל בתקופת היובש. הוא עבר לחלקה הצפוני של העיר כאשר היה בן 19, שם היה מעורב בפעילות עם כמה כנופיות. הוא נכלא שלוש פעמים לפני שמלאו לו 21. ב-14 בפברואר 1929 באירוע שנודע כטבח יום ולנטיין, נרצחו שבעה מאנשי כנופייתו בתוך מחסן, כשמבצעי הרצח הם ככל הנראה אנשיו של יריבו אל קפונה. מורן היה ידוע בשל הנוהג של אנשיו להתפרץ עם רכב למקום מפגש של יריביו ולהמטיר עליהם צרורות מכלי נשק אוטומטי (drive-by shooting).
ראשית חייו
נולד בשם אדלרד קונין (Adelard Cunin) למארי דיאנה ולגולס אדלרד קונין בסיינט פול, מינסוטה. הוריו היו ממוצא צרפתי קתולי. מוצאו של אביו היה מאלזס-לורן ומוצאה של אמו היה מצ'יק'וטימי (Chicoutimi) שבקוויבק, קנדה. הסברה היא שמורן הפך לפושע כבר כנער. בהיותו בן 19 הוא ברח לשיקגו. הוא נכלא שלוש פעמים עד היום בו מלאו לו 21.
תקופת היובש
ב-1920 החלה בארצות הברית תקופת היובש בעקבות אישורו של התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית, שאסר על ייצור, מכירה והובלה של משקאות חריפים. כתוצאה מכך החלו ארגוני פשע לשגשג בתחום הברחת המשקאות. הם ייבאו את המשקאות, ייצרו אותם, גנבו אותם ומכרו אותם כמצרך מבוקש תמורת רווחים גבוהים. הביקוש לאלכוהול והעדר תחרות מצדם של עסקים חוקיים הבטיחו את קיומם הבלתי מוגבל של לקוחות. עד מהרה נהנו הפושעים והגנגסטרים מרווחים בשיעור שמעולם לא היה בעסקים חוקיים מכל סוג. ביניהם היה דין או'בניון (Dean O'Banion) וכנופייתו שכללה בעיקר בריונים ממוצא אירי, שהיו ידועים בשם "הכנופיה של האזור הצפוני" (North Side Gang).
ג'וני טוריו (Johnny Torrio) וסגנו אל קפונה, עברו לחלק הדרומי של שיקגו, השתלטו על חלק זה של העיר והדירו משם את הכנופיה של האחים או'דונל. עד מהרה הם קיבצו סביבם תומכים והפכו להיות "המשפחה האיטלקית" של שיקגו, מאחר שרוב אנשיהם היו ממוצא איטלקי. טוריו, שלא אהב להשתמש באלימות, פעל במהרה להגדיר את תחום הפעולה של כל אחת ואחת מהכנופיות. הוא ניסה להנהיג שותפות בינו לבין או'בניון, ובמשך זמן מה השותפות נחלה הצלחה. משפחת גנה (Genna), משפחת פשע סיציליאנית, ששלטה על חלק מדרום שיקגו והייתה שותפה של טוריו וקפונה, רצתה להרחיב את פעילותה לשטחי שליטה של כנופיות אחרות. הם מכרו את המשקאות החריפים שלהם במחירים זולים במחצית מאלה שאו'בניון מכר ובכך מיגרו את זה האחרון משטח השליטה שלו. או'בניון פנה לעזרתו של טוריו שניסה להגיע להסדר עם משפחת גנה בדרכי שלום. אך או'בניון לא היה מרוצה מהתוצאות והחליט להשיב מלחמה. הוא החל לשדוד את משלוחי המשקאות של משפחת גנה ומכר אותם בעצמו.
שני אירועים הציתו את המהלך שהוביל לרציחתו של או'בניון. האירוע הראשון היה עימות בינו לבין משפחת גנה. טוריו היה בחופשה והשאיר את האחריות על המבצעים בידיו של אל קפונה. או'בניון הגיע כדי לגבות חוב של 30,000 דולר מאנג'לו גנה, מנהיג המשפחה. קפונה הסביר לאו'בניון שאנג'לו לא מסוגל לשלם את החוב ועליהם ליישב את הסכסוך בינתיים בדרכי שלום. או'בניון סירב להצעה ומאוחר יותר התקשר בטלפון לגנה והודיע לו שמוטב לו לסלק את החוב עד לסוף השבוע. האירוע השני היה מלכודת בצורת פשיטה משטרתית שבה הופל טוריו. או'בניון יצר קשר עם טוריו והכריז כי הוא רוצה לפרוש מהעסקים ולמכור חלק מהם לטוריו. טוריו, שהיה נלהב מכך שלא יהיו עוד סכסוכים ביניהם, קפץ על המציאה ופגש את או'בניון במחסן. הם החלו לשוחח ולהחליף ביניהם כמה בדיחות, אך אז התפרצו למקום כוחות משטרה ועצרו את השניים באשמת סחר במשקאות בלתי חוקיים. או'בניון החל לצחוק, אך טוריו נכנס לפאניקה. הוא ידע שזוהי העבירה השנייה שלו בתחום זה שעליה הוא נתפס ושהפעם יכלא לתקופה ממושכת. שניהם השתחררו בערבות ואז נודע לטוריו שאו'בניון ידע על הפשיטה מראש ועל המלכודת שנטמנה לו.
הכנופיה האיטלקית החליטה אז להרוג את או'בניון. הם שכרו את שירותיהם של רוצחים שכירים עצמאיים כדי לבצע את הרצח. הם עקבו אחריו עד לחנות הפרחים שלו ונכנסו אליה. או'בניון, שציפה למשלוח סחורה, לא חשד בהם. כשאחד מהם הושיט את ידו אליו כדי ללחוץ אותה, שלפו כל השאר את כלי הנשק שלהם וירו בו למוות.
הרוצחים נמלטו ללא פגע. חברי הכנופיה הצפונית איבדו את מנהיגם. אל קפונה וטוריו סברו שעם מותו של או'בניון יבוא הקץ לצרות שגרמה הכנופיה הצפונית. באגס מורן ושאר חברי הכנופיה נכחו בהלוויה המפוארת יחד עם אל קפונה וטוריו. מורן נשבע לנקום.
המאבק עם אל קפונה
פעילות הברחת המשקאות של באגס מורן ושל ארל וייס המשיכה להוות אתגר לכנופיה של דרום שיקגו בהנהגתו של אל קפונה. מורן וקפונה החלו לנהל מלחמה זה עם זה שעלתה להם בחייהם של חבריהם ועלתה לקפונה בחירותו. שנאתו של מורן לקפונה הובעה גם בפומבי. הוא סלד מעיסוקו של קפונה בעסקי הזנות. בהאמינו שהוא קתולי טוב יותר בהשוואה לקפונה, סירב מורן לנהל בתי בושת.
מורן וכנופייתו עשו שני ניסיונות להשיב מכה לאל קפונה. הניסיון הראשון היה להתנקש בחייו של קפונה. מורן יחד עם שותפיו הסתובב בעיר עם מכונית בחיפוש אחר יריבו. הם מצאו את מכוניתו חונה ליד המדרכה וראו אותו יוצא ממנה. הם ירו לעברו מטח של כדורים. קפונה ואנשיו השתטחו על הרצפה בעוד שנהגו נפצע והמכונית נוקבה מכדורים. למרות הבהלה, שרד קפונה את ההתקפה ולאחר מכן החל לנוע במכונית משוריינת. בניסיון השני נחטף, עונה ונרצח אחד משומרי הראש הנאמנים ביותר של אל קפונה. ב-20 בספטמבר 1926 ניסה מורן שוב להרוג את קפונה, הפעם בסיסרו (Cicero) בסיס פעולותיו של קפונה. צי רכבים, בפיקודו האישי של מורן, פרץ לתוך הלובי של המלון שבבעלותו של קפונה. קפונה ושומרי ראשו ישבו ושתו במרתף בשעה שאנשי כנופייתו של מורן החלו להמטיר כדורים ללובי באמצעות תת-מקלעים תומפסון. קפונה יצא ללא פגע ממתקפה זו, אך הוא נותר מפוחד והמסעדה שבבעלותו הוחרבה. הוא קרא לשביתת נשק בין שני הצדדים, אך זו לא הצליחה להתקיים לזמן רב.
לאחר תקרית זו התכנס מפגש להשכנת שלום בין הכנופיות של שיקגו ונעשה ניסיון לחלק ביניהם את אזורי השליטה. לאחר שורה של חיסולים נותר מורן כמנהיג היחידי של כנופייתו. עובדה זו הובנה גם על ידי קפונה, אך בשלב זה החליט שלא הוא יתקוף ראשון, מאחר שידע כי מלחמה עם מורן תגבה מחיר דמים גבוה. שני הצדדים החלו לעקוב מעקב צמוד זה על זה. מורן המשיך באופן קבוע להרגיז את קפונה על ידי שדידת משלוחי המשקאות שלו ומכירתם. קפונה הגיב בהצתת מסלול מרוצי הכלבים של מורן. כנקמה שרף מורן את המועדון של קפונה.
מורן הרג רבים מאנשיו של קפונה. הוא הסתובב כשלפחות 15 שומרי ראש מקיפים אותו ובשלב מסוים הוא גרם לקפונה לומר שהוא מתחרט על כך שהגיע לשיקגו. בשלב זה הזמין מורן את רציחתם של שניים ממקורביו של קפונה וחברים בכירים בקהילה הסיציליאנית, שהייתה בסיס לכוחו של קפונה. לאחר רציחתם התאבל קפונה קשות ושנאתו כלפי מורן גברה אף יותר. מורן מצדו החליט להסלים את המאבק עוד יותר על ידי חטיפת משלוחי המשקאות של קפונה. ב-1929 ניסה אל קפונה להכות את מורן מכה ניצחת בטבח יום ולנטיין הידוע לשמצה. שני אנשים חמושים, לבושים במדי משטרה ושניים נוספים בבגדים אזרחיים, העמידו מול הקיר של מחסן בשיקגו קבוצה של אנשיו של מורן ורצחו אותם בדם קר. עם זאת, היעד העיקרי של חיסול זה, מורן עצמו, חמק מהמוות בקושי רב. מורן ראה את רכבם של המתנקשים מחוץ למחסן, האמין שזוהי פשיטה משטרתית וחמק יחד עם שומרי ראשו לבית קפה סמוך. חבר אחר בכנופיה הצפונית זוהה בטעות על ידי אחת התצפיות של קפונה כמורן, מה שגרם להתקפה להתחיל. כאשר הבין מורן את אופי הטבח, הוא שבר את הקוד של הפשע המאורגן והכריז, "רק קפונה הורג בצורה כזאת!" אף על פי שהיה מזועזע מהטבח, המשיך מורן במלחמה על השטח כנגד קפונה (אם כי בהיקף מצומצם יותר).
בניגוד לדעה הרווחת, הצליח מורן לשמור על השליטה על הטריטוריה שלו ועל מה שנותר מכנופייתו עד לסוף תקופת היובש במהלך ראשית שנות השלושים. אך עם ביטולו של חוק היובש, דעך כוכבה של הכנופיה הצפונית, כמו שקרה לכנופיות אחרות ולאחר זמן קצר החליט מורן לעזוב את שיקגו. קפונה, לעומת זאת, לא חמק מעונש. לאחר טבח יום ולנטין זעמו הממשלה והציבור על עוצמתה הרצחנית של מלחמת הכנופיות. כאשר הממסד החל לרדוף אחר קפונה בכל החזיתות, החל גם כוחו לרדת. אל קפונה הורשע ב-1932 בהעלמת מס ונשפט למאסר. באפריל 1930, השלים פרנק לוש (Frank J. Loesch), יושב ראש הוועד לטיפול בפשע בשיקגו, רשימה של "אויבי הציבור" שבה נכללו 30 אנשים שהייתה להם השפעה רעה על העיר. אל קפונה עמד בראש הרשימה ובאגס מורן ניצב במקום השישי.
לאחר תקופת היובש
ב-15 בפברואר 1936, שבע שנים ויום אחד לאחר טבח יום ולנטין, נמצא ג'ק מק'גרן ("Machine Gun" Jack McGurn), אדריכל הטבח, מת. כרטיס ברכה ליום ולנטיין עם חרוזים הומוריסטיים הושאר בלובי של מועדון הבאולינג בו הוא נרצח. מאחר שמורן היה ידוע במעשי הליצנות שלו, מורשת שירש מדין או'בניון, הועלתה ההשערה שהוא ביצע את הרצח כנקמה על הטבח של אנשי כנופייתו, אף שהיו גם חשודים נוספים ברצח. השערות נוספות מקובלות גם הן על חוקרי ההיסטוריה של עולם הפשע. רוב החוקרים שחקרו את חייו של מורן הגיעו למסקנה שמורן לא הצליח לשרוד לטווח ארוך כמנהיג כנופיה. לעומתו היה אל קפונה אשף התכנון המקדים וגישתו של מורן הייתה כשל פושע רחוב פשוט, המגיב באופן אימפולסיבי. לאחר שבהדרגה הוא נעלם מהנוף של שיקגו באמצע שנות השלושים, הוא חזר לעיסוקיו הקודמים ועסק רק בהונאות דואר ובמעשי שוד. בשנות הארבעים, 17 שנים בלבד לאחר שהיה אחד הגנגסטרים העשירים ביותר בשיקגו, נותר מורן כמעט חסר פרוטה.
מותו
ביולי 1946, נעצר מורן באוהיו על שוד שליח בנק בסכום של 10,000 דולר. הוא הורשע ונדון לעשר שנות מאסר. זמן קצר לאחר שחרורו, ב-8 בנובמבר 1956, הוא נעצר שוב על שוד בנק באוהיו. הוא נדון לעשר שנות מאסר נוספות וב-11 בינואר 1957 הוא נכלא בבית כלא פדרלי. ב-25 בפברואר 1957 הוא מת מסרטן הריאה בגיל 65. בעת מותו נאמד הונו ב-100 דולר והוא נקבר בבית הקברות של הכלא.
בתרבות הפופולרית
דמותו של באגס מורן הופיעה במספר רב של סרטים:
ישיבת בית התלמוד
ישיבת בית התלמוד היא ישיבה גדולה שפעלה בירושלים משנות ה-60 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20, בראשות הרב דב שוורצמן.
היסטוריה
הישיבה הוקמה על ידי הרב שוורצמן בשנת תשכ"ח, כאשר שב לישראל מארצות הברית לאחר עשרים שנה שבהן שימש ר"מ וראש ישיבה במספר ישיבות. הוא יסד את הישיבה בשכונת בית וגן בירושלים, בסיוע הרב משה שפירא. לאחר מספר שנים עברה הישיבה לשכונת בית ישראל במבנה של ישיבת זוויהל.
בשנות ה-70 עברה הישיבה למבנה משלה בשכונת סנהדריה המורחבת. באמצע שנות ה-70 פעלה הישיבה בשותפות עם הרב יצחק הוטנר וישיבתו, והיא נקראה "ישיבת בית התלמוד - גור אריה". כעבור כשנתיים פסק הקשר והיא שבה להיקרא "ישיבת בית התלמוד" בלבד. מוסדות הישיבה כללו ישיבה גדולה, ישיבה קטנה וכולל אברכים. במשך תקופה שימש כמשגיח הרב אהרן פלדמן.
בתחילת שנות ה-70 הוקמה בתחומי הישיבה מסגרת תורנית לחוזרים בתשובה בשם "שמע ישראל". לימים היא נפרדה לכמה ישיבות, ובראשן ישיבת אור שמח, שהרב שוורצמן עמד בנשיאותה ומסר בה שיעורים.
בשנות ה-80 הועם זוהרה של הישיבה ובשנות ה-90 היא נסגרה. בשנת 2001 נכנסה לבניין ישיבת "כנסת אברהם" בראשות הרב יעקב גרוסמן, שנקראה מאז "ישיבת בית התלמוד-כנסת אברהם". משנות ה-90 שכנו במבנה הישיבה כמה ישיבות נוספות, ובהן ישיבת תפארת צבי, ישיבת שערי בינה וישיבת באר שלמה של הרב אברהם אטיק. כיום שוכנים במבנה גם כולל האברכים בית התלמוד, בראשות הרב יוסף שטרסר והרב משה גבריאל שנברגר, חתניו של הרב שוורצמן, ישיבת "תורת משה" לבחורים אמריקאים, ישיבת "נתיבות יעקב" של הרב אברהם סטפנסקי וישיבת טשכנוב.
פונטה דל'אמיראליו
פּוֹנטֶה דל'אמיראליו (באיטלקית: Ponte dell'Ammiraglio, מילולית "גשר האדמירל") הוא גשר מימי הביניים השוכן בפיאצה סקאפה (Piazza Scaffa) בפלרמו בירת האי סיציליה באיטליה. הגשר הוקם מעל הנהר בתקופת סיציליה הנורמנית ביוזמת, "אמיר האמירים" (לטינית: Ammiratus Ammiratorum, תואר שהתגלגל למילה אמיראליו באיטלקית ואדמירל בשפות אחרות), תוארו של השר הראשי של המלך רוג'רו השני, מלך סיציליה. מ-3 ביולי 2015 הגשר הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מהאתרים הערביים-נורמניים בפלרמו והקתדרלות של צ'פלו ומונריאלה.
היסטוריה
על פי אגדה, הגשר ממוקם במקום בו הופיע המלאך מיכאל בפני הרוזן הנורמני רוג'רו הראשון מסיציליה ועזר לו לכבוש את פלרמו, באותה עת מעוז אסלאמי. הגשר הושלם בשנת 1131, שנה לאחר הכתרתו של רוג'רו השני כמלך הראשון של סיציליה. על הבנייה פיקח ג'ורג'ו מאנטיוכיה, האיש החזק ביותר של הממלכה אחרי רוג'רו השני. לגשר הייתה הפונקציה לחבר את הבירה לגנים המלכותיים שנמצאים מעבר לנהר אורטו, כמו גם פארק פווארה. גם כיום מייצג המבנה סמל המחבר את המרכז ההיסטורי לפרוור ברנקאצ'ו.
השימוש בקשתות מחודדות אופייניות מאוד אפשר לגשר לשאת בעומסים גבוהים מאוד; מאפיין נוסף הוא פתיחת קשתות קטנות בין כתפי הגדולות להקל על המבנה ולחץ הנהר שמתחת. הגשר עמד למעשה ללא בעיות אפילו בשיטפון הנורא של פלרמו בפברואר 1931.
כיום הנהר אורטו כבר לא זורם מתחת לקשתות הגשר הנורמני, לאחר שמסלולו הוטה ב-1938. במאות שלאחר הקמתו השתנתה הכלכלה של עמק אורטו, מחקלאות בלבד לאתר ייצור של סוכר, נייר ופעילויות ייצור אחרות. הייצור הרווחי של סוכר הוביל ליצירת מטעים עצומים של קנה סוכר, וגם לבירוא יערות מסיבי באזורים מסוימים. פעילות זו הייתה הסיבה העיקרית לסדרת השיטפונות שפקדה את העיר במהלך המאות האחרונות. מסיבה זו, כבר לפני שנת 1775 נעשה ניסיון להטות את הנהר. עם זאת, כאמור, רק בשנת 1938 הוטה האורטו לתוך תעלה.
גשר האדמירל שוכן כיום בתוך גן, ובו שדרות של עצים, שיחי אגבה ושאר סוגים של סוקולנטים.
פני סרטורי
ד"ר פני סרטורי (באנגלית: Penny Sartori) היא חוקרת רפואית בריטית בתחום של מחקר חוויות סף-מוות (NDE).
ביוגרפיה
סרטורי עבדה כאחות בחדר טיפול נמרץ במשך שבע עשרה שנים, שבמהלכן תוך טיפול בחולים רבים שהיו קרובים למוות חוותה חוויות "מוזרות" וכתוצאה מעדויות מצטברות על חוויות סף מוות, החליטה שאינה יכולה להתעלם מהקשר בין המקרים והחלה לחקור את הנושא בשיטות קליניות אקדמאיות. לאחר מספר שנים של מחקר פרסמה סרטורי את המונוגרפיה "על חוויות סף-המוות של מאושפזים בטיפול נמרץ: חמש שנים של מחקר קליני" אשר פורסם על ידי ההוצאה לאור אדווין מלן ב-2008. סרטורי קיבלה על עבודתה דוקטורט בשנת 2005. מאז היא עובדת כמרצה ויועצת.
חלק ניכר מהתופעות המתועדות בעלות סממנים דתיים.
ספרה של סרטורי, "החכמה של חוויות סף מוות" בוחן את שאלת האמיתות של חוויות סף מוות יותר לעומק.
מג'נטה
מג'נטה (באנגלית: Magenta) הוא צבע ורוד-סגלגל שמתקבל כשמערבים כמויות שוות של אור כחול ואור אדום, וכתוצאה מכך, בגלגל הצבעים (RGB) הוא נמצא על מחצית הדרך בין אדום לכחול. הוא הצבע המשלים לירוק, ולכן פיגמנט בצבע מג'נטה בולע את האור הירוק מבלי לפלוט אותו.
לא קיים אורך גל בודד של אור בצבע מג'נטה. ניתן ליצור את הצבע רק בעזרת שילוב של גלים באורכים שונים.
מג'נטה הוא אחד מהצבעים הנפוצים של דיו צבעונית בדפוס צבע ביתי ומסחרי, יחד עם צהוב וציאן, אך בעברית בדרך כלל נקרא "דיו אדום" באופן שגוי. ייצוג הצבע במחשב, בקואורדינטות RGB, הוא (255,0,255) כלומר כמות מרבית של אור אדום וכחול ללא אור ירוק. באופן טבעי, ייצוגו בקואורדינטות CMYK הוא (0,100,0,0) כלומר דיו מג'נטה בלבד.
קרב מג'נטה היה קרב ליד העיר מג'נטה במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה בתאריך 4 ביוני 1859, שהסתיים בניצחון צרפתי-סרדיני על אוסטריה.
נמל חיפה
נמל חיפה הוא נמל ימי מרכזי בישראל, שנמצא במפרץ חיפה. הנמל פעיל במשך כל השנה, ובשנת 2021 הועסקו בו יותר מ-800 עובדים. בנוסף להעברת סחורות, כלי רכב, דלק, גרעינים וכימיקלים הוא משמש גם כנמל לנוסעים, וקיים תכנון להקים בתחומו מתחמים לבילוי ותרבות.
בעת חנוכתו של הנמל ב-1933 היה לנמל הראשי של ארץ ישראל, והחליף את נמל יפו.
על פי נתוני רשות הספנות והנמלים, לאורך שני העשורים הראשונים של המאה ה-21 היה נמל חיפה הנמל העסוק ביותר בישראל, במדידת כמות המטענים שעברו בו על פי משקלם, שהיה 26,794,000 טון בשנת 2020. במדידה על פי נפח המכולות שעברו בנמלים, היה נמל חיפה הראשון בישראל עד שנת 2014, ושני אחרי נמל אשדוד בשנים 2015–2020, עם נפח של 1,464,000 TEU בשנת 2020. הנמל הוא נמל הנוסעים הימי העיקרי בישראל, ובשנים 2000–2019 מספר הנוסעים בו נע בין 134,841 (בשנת 2018) ל-533,879 (בשנת 2000). מאז קיץ 2021 מתחרה הנמל גם עם נמל המפרץ השכן, שמהווה חברה נפרדת.
היסטוריה
הנמל הוזכר לראשונה ב-104 לפנה"ס כשתלמי לאתירוס מקפריסין הנחית חיל גדול בנמל זה כדי להילחם במלך החשמונאי אלכסנדר ינאי. אך ככל הנראה, יורדי ים היו במקום עוד לפני כן. בשנת 1100, כאשר הצלבנים כבשו את חיפה, המקום הפך למשגשג וחשוב. הנמל אף שימש נמל ראשי לבירת הגליל, טבריה.
בתקופת הממלוכים הצטמצמה חיפה לכדי כפר קטן, אך המסחר הימי המשיך להתקיים בה. במהלך המאה ה-18 קנתה לה חיפה שם של קן שודדי ים ובעקבות זאת החליט המושל המקומי לבנות שני צריחים שישמרו על פתח הנמל. ב-1758, כאשר העיר נבנתה מחדש לאחר שנהרסה על ידי דאהר אל עומר, גדלו ממדיהן של הספינות והן יכלו לעגון במים עמוקים בלבד. במפרץ ליד חיפה היו מים עמוקים מספיק לספינות הגדולות, ובנוסף, הר הכרמל שימש כמגן מסופות חזקות. עקב התנאים החלו יותר ספינות לפנות למעגן בחיפה. דבר זה חייב מתן שירותי עזר לאוניות, מזח קצר ובית מכס חדש הוקמו בעיירה החדשה בסמוך לבית הסראיה (בית הממשל), מבנה ששימש שנים מאוחר יותר כתחנת המשטרה בעיר התחתית (ראו גם "התיישבות נתיני המעצמות בחיפה"). עם סלילת הרכבת, נבנתה תחנת הרכבת חיפה מזרח (כיום מוזיאון הרכבת) ליד מזח זה. בשנת 1921 עגנו בחיפה 287 אוניות, נפרקו 73,563 טון מטען והועמסו מעל 10,000 טון.
בנימין זאב הרצל זיהה את הפוטנציאל של חיפה כעיר נמל מרכזית למדינה העתידית. בעקבות ביקורו בארץ בשנת 1898, כתב בספרו "אלטנוילנד" תיאור עתידה של חיפה כעיר נמל חשובה.
הקמת הנמל
מי שהיו הראשונים ליישם, ולהקים בחיפה נמל מודרני היו הבריטים, ששלטו בארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה.
נסיבות ושיקולים גאו-פוליטיים להעדפת חיפה כמוקד אסטרטגי הנחו גם את הבריטים אשר ירשו את ההאימפריה העות'מאנית, ואולם הם לא יכלו להסתפק בנמל הצנוע לצורכי האימפריה שלהם והוחלט לבנות נמל-ים חדש, מודרני ועמוק. ביולי 1919 כתב הגנרל אדמונד אלנבי לממשלת בריטניה שאם בריטניה תקבל מנדט על ארץ ישראל שאלת הקמת נמל בחיפה תהיה כה חשובה שכדאי כבר עתה לבצע מחקר מקדים. ב-1920 הוחל בקידוחי ניסיון. בהתאם לכך הוחל בעבודה מקדימה ובשנת 1922, המהנדס סר פרדריק פלמר, מחברת בניית הנמלים "רנדל, פלמר וטריטון", סקר את חופי הארץ לפי בקשת השלטונות המנדטוריים ואישר כי חיפה היא המקום המתאים ביותר לנמל עמוק מים. עם זאת, היעדר כספים וסיבות פוליטיות בארץ ישראל ובבריטניה דחו את תחילת העבודה על הנמל עד 1927.
מבין ההצעות הבינלאומיות לתכנון הנמל בחיפה ומיקומו שהוגשו לשלטון בעיר בראשית המאה ה-20 בחרו הנציגים, בישיבה שהתקיימה בירושלים, את ההצעה הזולה יותר, זו של פלמר, שהציע לערום את החומר שנחפר לשם העמקת הנמל על החוף, ועל ידי כך לייבש רצועת ים בצמוד לחוף. מהתוכנית עלה כי רצועה ארוכה מהים, במקביל לבתי העיר הערביים ממערב לתחנה, תיובש, ומולה ייבנו המעגנות ושוברי הגלים של הנמל. וכך היה - במהלך העמקת המעגן ובניית הנמל נשאב חול רב מהקרקעית ויובש שטח של כ-360 דונם. משיובשה הרצועה, נמסר חלק מהשטח לנמל, לבניית מחסנים, בתי מלאכה ושאר מתקנים, ועל החלק הפנימי נסללה דרך המלכים, שנועדה ליצור עורף אדמיניסטרטיבי עירוני לפעילות הנמל.
בשנת 1928 הוצא מכרז סגור בשווי 5 מיליון דולר בין 11 חברות בריטיות להקמת הנמל ואחת החברות נבחרה. דבר זה עורר גל מחאות מצד ארצות הברית, צרפת ואיטליה אשר בקשו לאפשר לחברות במדינותיהן להתחרות על הפרויקטים בנמל. בעקבות הלחץ בוטל המכרז והממשלה הבריטית העבירה את הוצאת המכרזים לידי שלטונות המנדט בארץ ישראל. שלטונות המנדט הוציאו מכרזים על חלקים קטנים של הפרויקט, אשר לפי ההערכות לא עניינו גורמי חוץ. בשיחה עם הקונסול של ארצות הברית, הסביר הנציב העליון ג'ון צ'נסלור שהמטרה בהעברת ניהול המכרזים לידי שלטונות המנדט הייתה להענות לבקשות של היהודים להגביר את היצע העבודה בארץ ישראל.
ב-31 באוקטובר 1933 הוכרז רשמית על פתיחת הנמל. הפתיחה תוכננה כטקס רשמי בנוכחות מוזמנים רבים משועי היישוב, יהודים וערבים, אך בגלל מהומות הדמים שפרצו ביפו ב-27 באוקטובר, החליטו מתכנני הטקס לבטל את החגיגות ולהסתפק בטקס רשמי ומצומצם. במלחמת העולם השנייה הופסק פיתוח הנמל, אך עם הקמת המדינה וסגירת הגבולות היבשתיים, הואץ פיתוחו של הנמל.
הבריטים הוסיפו להחזיק בשטח הנמל כחלק ממאחז בריטי מצומצם בחיפה, עד לסוף יוני 1948.
נמל ראשי לארץ ישראל
לאחר מלחמת העצמאות שימש נמל חיפה בימי העלייה ההמונית וגם לאחריה, כשער למאות אלפי עולים שהגיעו לישראל דרך הים מכל קצוות העולם. באותן שנים הנמל הופעל על ידי חברה פרטית בשם "שנ"מ - שירותי נמל מאוחדים". ונמל הקישון הסמוך, הופעל על ידי חברת "שירותי נמל הקישון" בה החזיקה בשותפות חברת "גב-ים" ו"שירותי נמל מאוחדים". בתחילת 1967 סירב חיים לסקוב, מנהל רשות הנמלים שנמל חיפה לא נכלל בתחום אחריותה (אלא רק נמל אשדוד), לממן העלאות שכר שהבטיחה חברת "שירותי נמל מאוחדים" לעובדיה, עד שנכנע בלחץ שרי הממשלה. לבסוף בשנת 1968, החליטה הממשלה לחייב את חברת "שירותי נמל מאוחדים" למכור את החזקותיה לרשות הנמלים (כולל נמל הקישון שחדל לפעול כנמל עצמאי). כך שכל נמלי הים של ישראל מאז היו בניהול רשות הנמלים.
בשנות ה-2000
ב-30 באוגוסט 2007, בקרבת הנמל התנגשה אוניית הנוסעים סלמיס גלורי ב"שלי", אוניית משא קטנה בבעלות ישראלית ובעלת צוות זר, שהובילה גבס. אוניית המשא טבעה, שניים מאנשי צוותה נספו ואחד עשר הנותרים ניצלו על ידי צוות אוניית הנוסעים וספינות חיל הים.