cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תומאס לינקולן קייסי האב
המשך חייו
ב־10 באפריל 1884, קייסי התמנה לחבר במועצת המגדלור. לאחר מכן פיקח על בניית המוזיאון הרפואי של הצבא והספרייה החל מ-14 באפריל 1885, ועל הקמת אנדרטת ג'יימס א. גארפילד החל מ-2 ביולי 1885. שני הפרויקטים הושלמו ב־20 באוקטובר 1886. קייסי הפך אז לנשיא של מועצת המהנדסים לביצורים ועבודות ציבוריות אחרות בעיר ניו יורק וחבר מועצת המבקרים בבית הספר להנדסה יישומית, שניהם מ-1 בנובמבר 1886 ועד 22 ביולי 1888. מפברואר ועד מרץ 1888 היה מעורב בבניית הגשרים על פני ארתור קיל, ואת קיל פון קול בנמל ניו יורק.
הוא פיקח על בנייה בבניין תומאס ג'פרסון, בו שוכנת ספריית הקונגרס, החל מ-2 באוקטובר 1888; פרויקט זה כמעט הושלם כשמת בהפתעה ב-25 במרץ 1896. עם מותו, האחריות לפרויקט הועברה לבנו, האדריכל אדוארד פירס קייסי. בן נוסף, קולונל תומאס לינקולן קייסי ג'וניור, השלים קריירה בת 33 שנה בחיל ההנדסה של הצבא האמריקני, והיה לאנטומולוג מכובד.
לאחר מותו נקבר קייסי עם אביו ובני משפחה אחרים בחוות קייסי בסאונסטאון, רוד איילנד.
חברויות
קייסי נבחר להיות חבר האקדמיה הלאומית למדעים בשנת 1890, והפך לקצין של לגיון הכבוד של צרפת כהוקרה על עבודתו באנדרטת וושינגטון. קייסי היה חבר באגודה של סינסינטי, שהחליף את אביו בשנת 1882, ובן לוויה של המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית עד מותו, מנהל האגודה האמריקנית של מהנדסים אזרחיים, וחבר באגודה הגנאלוגית ההיסטורית של ניו אינגלנד.
A Touch of the Beat Gets You Up on Your Feet Gets You Out and Then Into the Sun
A Touch of the Beat Gets You Up on Your Feet Gets You Out and Then Into the Sun הוא אלבום האולפן הרביעי של הצמד המוזיקלי האמריקאי אלי ואייג'יי. האלבום יצא לאור ב-7 במאי 2021, על ידי חברת התקליטים Aly & AJ Music. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
ביקורות
בחודש יוני 2021, כלל בילבורד את האלבום ברשימת "האלבומים הטובים ביותר לשנת 2021 עד כה". מגזין הגרדיאן דירג את האלבום במקום ה-35 ברשימת "50 האלבומים הטובים ביותר של 2021".
גרשון אפפל
גרשון אַפּפֶל (במקור אפפל-Apfel, 9 בדצמבר 1922 – 17 ביוני 1999) היה קריקטוריסט וגרפיקאי ישראלי יליד הונגריה.
ביוגרפיה
גרשון אפפל נולד בשנת 1922 בהונגריה, ובשנת 1929, כשהיה בן 7, היגר עם משפחתו ליוגוסלביה. מגיל 16 פרסם קריקטורות ואיורים בעיתונים בזאגרב. בשנת 1941, עם פלישת גרמניה הנאצית ליוגוסלביה, הצטרף אפפל לשורות הפרטיזנים ביוגוסלביה. במהלך המלחמה, ניצל אפפל על ידי ז'רקו דולינר, כוכב טניס שולחן שהעניק לגרשון וחבריו מהשומר הצעיר מסמכים כדי שיברחו לאזור בשליטה הונגרית. לאחר שנפל בשבי נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן. לאחר שחרורו במאי 1945 חזר לזאגרב, שם למד אמנות באקדמיה, ייסד עיתון סאטירי והציג את עבודותיו בזאגרב ובבלגרד.
בשנת 1948 עלה לישראל עם אשתו ובתו. בתחילה נשלח לבתי עולים בעתלית ובבת גלים שבחיפה. בתקופה זו פרסם קריקטורות בעיתון "דבר" וב"תפריט, הירחון לכל". בין השנים 1952–1954 שירת בצה"ל. במשך השנים לימד קורסים שונים לשרטוט בצה"ל ופרסם בעיתון "במחנה". עבד כגרפיקאי. משנת 1967 ועד 1978 ניהל את מרכז האמנויות (המשכן לאמנות פלסטית) ביפו. בנוסף שימש מורה לגרפיקה באוניברסיטה העממית.
צייר קריקטורות לעיתונות בישראל ובחו"ל ואייר ספרים. השתתף בתערוכות והציג תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה.
יצירתו האמנותית כוללת קריקטורות העוסקות בנושאים כלכלה, בריאות, פוליטיקה ועוד. סגנון הרישום שלו מאופיין בקו תזזיתי ובריבוי פרטים.
TEA (צופן)
אלגוריתם הצפנה זעיר (באנגלית: Tiny encryption algorithm) בקיצור TEA הוא שם כולל למשפחה של צפני בלוקים סימטריים איטרטיביים בסגנון רשת פייסטל שייחודם הוא בפשטותם הרבה וקלות מימושם הן בתוכנה והן בחומרה (מכילים מספר שורות קוד בלבד).
הצופן הראשון TEA פותח על ידי דויד ווילר ורוג'ר נידהם מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, הוצג לראשונה ב-1994 בסדנה הקריפטוגרפית FSE בלוון והוא אינו מוגן בפטנט. הצופן מתאפיין במיוחד בפונקציית סבב פנימית פשוטה בתכלית ומספר גבוה של סבבים. מספר הסבבים הגבוה (64 בהצעה המקורית) נועד לחפות על פשטותה של הפונקציה הפנימית. לאחר חולשות וליקויים רבים שהתגלו בו פותח ב-1997 הצופן XTEA (קיצור של TEA מורחב) שנועד לתקן כמה מהם. בנוסף הוצע צופן חדש המותאם לבלוק באורך משתנה הנקרא Block TEA. בגלל קריפטואנליזה של תהליך הכנת המפתח שלו ואפקט הפיזור האיטי יחסית, הוצע על ידי המפתחים ב-1998 טלאי נוסף לאלגוריתם המכונה XXTEA, כל זאת תוך שמירה על ייחודו ופשטותו. כיום ידוע שהצופן, לאחר כל השיפורים, חלש יחסית והוא מכיל מספר חסרונות מהותיים. אפקט הפיזור האיטי של הצופן מעמיד בסימן שאלה את אקראיותו ומאפשר "התקפות הבחנה" (קריפטואנליזה שמבחינה עם יתרון משמעותי בין פלט הצופן למחרוזת אקראית באותו אורך). תהליך הכנת המפתח הפשוט מאפשר מספר התקפות מוצלחות נגד האלגוריתם ביניהן התקפת גלוי-נבחר בסיבוכיות של 2^{59}. אף על פי שמעשיות התקפה זו נתונה בספק, עדיין נחשב הדבר לשבירה של האלגוריתם כי אינו מציע ביטחון ברמה המינימלית הנדרשת ממפתח באורך 128 סיביות. למרות האמור, בשל פשטותו הרבה ייתכן שיהיה ראוי לשימוש בתנאים מסוימים.
רקע
בדרך כלל תקני הצפנה מעדיפים אלגוריתמים היעילים במיוחד בהצפנת כמויות גדולות של מידע ולא תמיד מביאים בחשבון כמות מועטה של מידע. מערכות הפעלה נדרשות לפעמים להצפין או לגבב קבצים קטנים המכילים מספר בתים בודדים ובגלל התקורה הנוספת הנובעת מעבודת ההכנה של אלגוריתם ההצפנה, במיוחד תהליך הכנת מפתח ההצפנה, נוצר מצב שהתקנים הנוכחיים פחות מתאימים וזו אחת הסיבות מדוע MD5 עדיין בשימוש. TEA פותח במטרה למלא את החלל הזה. ייעודו הראשוני היה לפי הצהרת המפתחים להחליף את DES. לטענתם, למרות היותו של TEA פשוט יותר הוא אינו נופל ברמת הביטחון שלו מזו של DES. חברת מיקרוסופט עשתה שימוש בצופן TEA במקום RC4 כחלק מפונקציית גיבוב באבטחת קונסולת המשחקים שלה Xbox, אך בשל העובדה שקיימות בו חולשות מסוימות הוא אינו מתאים למטרה שלשמה נעשה בו שימוש, דבר שגרם לפרצת אבטחה שאפשרה להאקרים לפרוץ את קונסולת המשחקים.
TEA הוא צופן בלוקים פשוט בסגנון רשת פייסטל, הכולל פונקציה פשוטה במספר גבוה של סבבים במקום מבנה פנימי מסובך. הפונקציה הפנימית מבצעת פעולות אריתמטיות בסיסיות ברמת מילים באורך 32 סיביות: XOR, חיבור והזזה (Shift), פעולות שנתמכות על ידי שפות התכנות הנפוצות. כמו ב-DES בלוק הצופן הוא 64 סיביות והוא מקבל מפתח הצפנה באורך 128 סיביות ומחזיר בלוק מוצפן באורך 64 סיביות. הכנת המפתח כמעט שואפת לאפס, הצופן אינו עושה שימוש בטבלאות החלפה או טבלאות פיזור קבועות או דינאמיות. "הערבוב/פיזור" לפי התאוריה של שאנון מושג על ידי תערובת פעולות אלגבריות בחבורות אורתוגונליות שונות (כמו בצופן IDEA). הערבוב האי-ליניארי של הפונקציה הפנימית חלש יחסית כשהתקווה היא שלאחר מספר רב של סבבים יהיה בטוח. הצעת המפתחים היא להריץ את הפונקציה הפנימית לפחות 64 פעמים המבוצעים בזוגות, בסך הכול 32 חזרות.
לא כל מומחי ההצפנה תמימי דעים שהאסטרטגיה של קוד מינימלי עדיפה על יעילות. אפשר להבין שבתנאים מסוימים כמו עם חומרה מוגבלת משאבים לקוד קטן יש יתרון על פני אלגוריתם עם קוד מסובך יותר כמו AES (הכולל טבלאות מקודדות מראש). אך ברוב המקרים אפשר למטב הרבה צפנים ולהתאימם לחומרה או תוכנה ספציפיים, להחליף טבלאות אחזור בקוד זמן ריצה וכדומה. אם זעירות הקוד מהווה יתרון אז TEA נחשב לצופן אטרקטיבי. ברוס שנייר התבטא פעם: "אף פעם לא הייתי אוהד גדול של TEA, אף על פי ש-64 סבבים יכולים לכסות על הרבה חטאים".
תיאור אלגוריתם TEA
TEA הוא צופן במבנה רשת פייסטל עם מפתח מאסטר K באורך 128 סיביות המחולק לארבע מילים: כל אחת באורך 32 סיביות ופועל על בלוק קלט באורך 64 סיביות המחולק לשתי מילים Y[i] ו-Z[i] כאשר i מתייחס למספר הסבב. הכנת המפתח פשוטה, סבב אי זוגי משתמש בשני המפתחות הראשונים, וסבב זוגי בשני המפתחות האחרונים. בכל לולאה של הצופן מבוצעים שני סבבים של הפונקציה הפנימית הכוללים את הפעולות הבאות: הפונקציה F מוגדרת כך: כאשר \text{SL} ו-\text{SR} הן פונקציות הזזה לימין או לשמאל בהתאמה, ברמת סיביות, כאשר מספר ההזזות מצוין לאחר השם. \delta הוא קבוע והסימן \oplus מייצג XOR.
הערך של הקבוע הוא  בבסיס הקסדצימלי כאשר \phi הוא יחס הזהב או בניסוח אחר:.
בכל סבב האלגוריתם משתמש בכפולה שונה של. המטרה היא לטשטש את מבנה הפונקציה F ולגרום לה להשתנות בתדירות גבוהה, כדי למנוע התקפה מאוד קלה לשבירת האלגוריתם. לדעת המפתחים ערכו של אינו עקרוני, רצוי שיהיה אי זוגי ובלבד שלא יהיה ערך גרוע. כלומר כל ערך שמניב אפקט שינוי איטי.
ביטחון
בצופן TEA המקורי התגלו מספר חולשות. דויד וגנר, ג'ון קלסי וברוס שנייר גילו ב-1996 שבגלל העדר תהליך הכנת מפתח הצפנה אפשר לבצע התקפת גלוי-נבחר בסיבוכיות של 2^{32} פעולות הצפנה עם "מפתחות קשורים" (מפתחות שקיים יחס כלשהו ביניהם, כמו מפתחות שההבדל ביניהם הוא בסיבית אחת). הפונקציה הפנימית חלשה מדי ואפקט הפיזור איטי מאוד וקיימת קריפטואנליזה מוצלחת של הצופן במספר סבבים מופחת וכן התגלה שהצופן סובל מתופעה הנקראת "מפתחות שקולים". לכל מפתח קיימים שלושה מפתחות נוספים (שאם מצפינים עם מפתחות אילו מתקבלת תוצאה זהה). עובדה זו מצמצמת אפקטיבית את טווח המפתח ל-2^{126} סיביות. עובדה זו משליכה גם שהצופן יהיה גרוע מאוד לשימוש כחלק מפונקציית גיבוב בגלל שקל למצוא התנגשויות (עובדה שנוצלה לפיצוח קונסולת המשחקים Xbox של מיקרוסופט).
XTEA
בשל הקריפטואנליזה של האלגוריתם הקודם במשפחה הציעו ווילר ונידהם ב-1998 הרחבה של הצופן שבה נעשה ניסיון לתקן את הבעיות המנויות. ההרחבה נקראת XTEA או Extended TEA. הם הכניסו מספר שינויים מינוריים, ביניהם שינוי במספר ההזזות, הזזות בכיוונים מנוגדים, תהליך הכנת המפתח הורחב וכן נעשה שינוי באופן ניצול המפתח. הם ניסו לשמר את מאפייני הצופן, פשטות ותמציתיות. בעיית הפיזור האיטי ואי-הליניאריות החלשה נותרו בעינם, אך לטענתם מספר החזרות הגבוה מספק מרווח ביטחון סביר.
קוד האלגוריתם
כאשר \text{v} מכיל את הקלט כשהוא מחולק לשתי מילים, \text{k} מכיל את המפתח המחולק ל-4 מילים ו-\text{N} מייצג את מספר הסבבים (32 לפי ההמלצה). כאן אם \text{N} חיובי האלגוריתם מבצע הצפנה ואילו אם \text{N} שלילי האלגוריתם מבצע פענוח.
Block TEA
במקביל הציעו המפתחים שינוי נוסף כדי לתמוך בבלוקים גדולים. במילים אחרות, היכולת להתאים את האלגוריתם לבלוק בכל אורך רצוי מיתרת את הצורך במצב הפעלה. הגרסה החדשה נקראה על ידם Block TEA. בדומה לקודמיו זהו צופן בלוקים איטרטיבי בסגנון רשת פייסטל, המורכב מפונקציה פנימית פשוטה בתכלית ומספר סבבים גבוה. פעולות הצופן נותרו זהות לצופן הקודם במשפחה XTEA אך מבוצעות באופן מחזורי על כל בלוק הקלט. תהליך הכנת המפתח השתנה בהתאם. פונקציית הערבוב הפנימית שהיא בתמצית:, מקיפה את הקלט במעגליות מספר פעמים. אם מבוצעים 64 סבבים, כשבכל סבב מבוצעות שש פעולות אריתמטיות על כל מילת קלט, יוצא שכל מילה מעובדת 6+52/n פעמים ובסך הכול מופעלות בממוצע לפחות 6 פעולות ערבוב על כל מילה. אם n\ge 4 גרסה זו מהירה יותר מ-XTEA למרות התקורה הנוספת, אולם אם n=2 היא איטית יותר. המפתחים מציינים שהם אינם יכולים להוכיח בוודאות שגרסה זו בטוחה מהקודמת, אך הם ממליצים להשתמש בה מכמה סיבות ביניהן: אפקט הפיזור גבוה יותר ונשמר לאורך כל הקלט וכן האלגוריתם מדמה צופן זרם בכך שהוא מקבל קלט בכל אורך רצוי ולכן אין צורך במצב הפעלה של צופן בלוקים.
ביטחון
ביטחון הצפנים Block TEA ו-XTEA חלש אפילו מ-TEA. זמן קצר לאחר הצגתם גילה Markku-Juhani Saarinen קריפטואנליזה לפי מודל התקפת מוצפן-נבחר נגד Block TEA שיכולה לנחש את מפתח ההצפנה בסיבוכיות של 2^{34} שאילתות. זוהי סוג של קריפטואנליזה דיפרנציאלית שמתמקדת בפונקציית הערבוב הפנימית בגלל שהיא אינה פונקציה על וקיימת אסימטריה בהתפתחות הדיפרנציאלית בין ההצפנה לפענוח. בנוסף כמו באלגוריתמים הקודמים, קיימת קריפטואנליזה של קלסי ושנייר שמעידה על בעיות בהכנת המפתח וחולשות נוספות. מסיבה זו הצופן אינו ראוי לשימוש כתחליף לאלגוריתם ברמה של AES אך ייתכן שיהיה שימושי בתנאים מסוימים. הוא אטרקטיבי בשל היותו פשוט מאוד.
XXTEA
צופן XXTEA הוא גרסה מתוקנת של Block TEA לאחר שהמפתחים הודו כי הקריפטואנליזה שלו אכן ריאלית ומצריכה שינוי. בצופן XXTEA בוצעו מספר שינויים, תחילה ראוי לציין שההצפנה בגרסת Block TEA שונה מהפענוח מהיבט של "התפתחות דיפרנציאלית", בתהליך הפענוח ההתפתחות היא בשיעור של מילה אחת לסבב מה שמאפשר התקפת הבחנה מסוג "מוצפן-נבחר" דבר שתוקן בגרסה החדשה. כמו כן המפתחים שינו את הערכי ההזזות כדי שיעילות האלגוריתם לא תפגע אם n=2 וכן סדר הפעולות בפונקציה הפנימית השתנה מעט להגברת אי-הליניאריות. באופן כללי פונקציית הערבוב השתנתה ל- כאשר m גדל או פוחת מודולו n. לדעת המפתחים נראה שהשינויים פתרו את הבעיות שהועלו אך לא בטוח שהם לא יצרו בעיות חדשות.
קוד האלגוריתם
להלן תיאור קוד האלגוריתם לצורך ייחוס במימוש לא ממוטב בשפת C:
ביטחון
ביטחון אלגוריתם XXTEA אינו שפיר בהרבה מקודמיו. למרות השיפורים ההתקפות המתוארות לעיל חלקן עדיין ישימות אם כי בסיבוכיות גבוהה יותר. בכל מקרה סיבוכיות ההתקפות הללו במסגרת מודל התקפת גלוי-נבחר או התקפת מוצפן-נבחר נמוכה מ-2^{128} כפי שצפוי במקרה של כוח גס בניחוש מפתח באורך 128 סיביות ולכן האלגוריתם אינו מוגדר בטוח במסגרת מודלים אילו ברמה גבוהה. ב-2010 גילה Elias Yarrkov התקפת גלוי-נבחר נגד הצופן שמסוגלת לנחש את מפתח ההצפנה בסיבוכיות זמן של 2^{59}. כאשר בלוק הקלט מכיל לפחות 53 מילים מספר פעולות הערבוב לבלוק מצטמצם ל-6 בקירוב. עובדה זו פותחת פתח לקריפטואנליזה דיפרנציאלית. נראה שהבעיות בצופן הן אינהרנטיות ולכן שינויים מינוריים כפי שהוצע עד כה לא יספיקו כדי לפתור אותן. הסיבות הן הפשטות הרבה מדי של הצופן והעדר תהליך הכנה ראוי של מפתח ההצפנה.
למרות האמור בתנאים בהם לא ניתן לבצע התקפה לפי המודלים המתוארים (התקפה שבה מניחים שליריב היכולת "לבקש" מהקורבן זוגות רבים של טקסטים גלויים וטקסטים מוצפנים עם אותו מפתח הצפנה), ייתכן שאפשר יהיה לעשות שימוש בצופן באופן הרגיל אך לא כחלק מפונקציית גיבוב.
וקטור בדיקה
להלן וקטור הבדיקה של הגרסאות השונות של TEA עם בלוק קלט באורך 64 סיביות וערכים אקראיים:
שליו-שיחים סלעי
שליו-שיחים סלעי (שם מדעי: Perdicula argoondah), הוא מין של עוף קטן עד בינוני ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Perdicula), החי בעיקר בדרום הודו, וכולל שלושה תת-מינים, הנבדלים זה מזה בגוון נוצותיהם. ניתן לצפות בו בפתאומיות, בקבוצות משפחה קטנות, כאשר הם מתפרצים כולם ביחד, ומגיחים בטיסה מהירה מתחת לצמחייה. מין זה דומה במיוחד, עד כדי תאימות מוחלטת, למין שליו-שיחים מיוער. בית הגידול של שליו-שיחים סלעי הוא באזורי סוואנה בתוך סבך של צמחיית קוצים יבשה, והוא ניזון מזרעים וחרקים.
בן-ציון בחבוט
בן-ציון בחבוט (18 ביוני 1897 – 25 בפברואר 1956) היה סוחר, עורך ספרות, איש ציבור ופעיל ציוני במנצ'סטר שבאנגליה ובבואנוס איירס שבארגנטינה, שם כיהן כסגן הנשיא של לשכת בני ברית.
קורות חיים
נולד בירושלים ב-18 ביוני 1897 (י"ח בסיוון ה'תרנ"ז) לרב שבתי בחבוט ולמזל בת עזריה די-בוטון, שנמנה עם מייסדי השכונות עזרת ישראל ואבן ישראל בירושלים. בילדותו למד בבית הספר למל, ובגיל שמונה עבר להתגורר עם הוריו ביפו, ובתקופה זו החל ללמוד בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1915 סיים את לימודיו, ותקופה לא ארוכה לאחר מכן, במלחמת העולם הראשונה, הוגלה לדמשק ומשם לחלב שבסוריה. לקראת סוף המלחמה, התנדב לצבא הבריטי, ושירת בו כסגן קצין בשירות המודיעין, לצד הקצין אלכסנדר אהרנסון.
בסיום המלחמה חזר לארץ ישראל, ובתחילת שנת 1920 נסע ללמוד פסיכולוגיה וכלכלה מדינית באוניברסיטת מנצ'סטר, ובתקופת שהותו שם פעל להפצת השפה העברית, נמנה עם מייסדי הסתדרות הספרדים בעיר, ושימש כיושב ראש "צעירי ציון" וכחבר לשכת בני ברית בעיר.
בשנת 1925 נבחר על ידי העדה הספרדית לשמש כנציגה בקונגרס הציוני, אך לבסוף לא השתתף בו בשל מחלה.
בשנת 1926 עבר להתגורר בארגנטינה, וכמומחה לתעשייה ומסחר בטקסטיל, ייסד בבואנוס איירס עסק למסחר. באותה שנה שהה בארץ ישראל למשך תקופה, ובחודש אוקטובר מסר הרצאה בנושא הפסיכולוגיה של התעשייה בפני אנשי ועד העיר ליהודי ירושלים.
בשנת 1929 נישא לעליזה בת הרב אליהו דנן.
בשנת 1951 ביקר בישראל, במטרה למלא את צוואת אביו, שביקש להעביר את עצמותיו מביירות שבלבנון לקבורה בירושלים, וכדי להשלים הכנות לקראת עלייה ארצה. בסיום ביקורו שב לבואנוס איירס.
לבסוף לא זכה לעלות ארצה, והלך לעולמו בבואנוס איירס ב-25 בפברואר 1956 (י"ג באדר ה'תשט"ז).
בנו, שבתי-מרסל בחבוט שימש כמזכיר הראשי של תנועת החלוץ בארגנטינה.
חיבוריו
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, פרסם מאמרים בנושא ציונות ויהדות בעיתון דואר היום ובהמשך בעיתונים יהודיים בארגנטינה. כן כתב ספר בספרדית על תולדות מנורת המקדש כסמל של מדינת ישראל.
בידי
בידי (באנגלית: Beedi, בהינדית: बीड़ी) היא סיגריה הודית מגולגלת, העשויה מטבק מגולגל בעלה אקליפטוס. הבידי קטן מסיגריה רגילה אך מזיק יותר מבחינה בריאותית עקב העובדה שאין לו פילטר. העלה מחליף את נייר הסיגריה, ולכן המעשן צריך לשאוף עמוק יותר כדי להשאיר את הבידי דולק.
בידי אחד מייצר פי שלושה ניקוטין ופי חמישה זפת (עטרן) מסיגריה ממוצעת.
הבידיס נמכרים בחפיסה מנייר עיתון הודי המכילה 25 יחידות.
הבידי צבר פופולריות בקרב עניי בנגלדש, פקיסטן, אפגניסטן, סרי-לנקה, קולומביה והודו עקב מחירן הנמוך וזמינותן. בהודו נצרכות כ-800 מיליארד סיגריות בידי בשנה.
הבידי בישראל
סיגריות הבידי בישראל צברו פופולריות בפסטיבלים שונים כמו "בומבמלה" או "בראשית".
הבידי אינן זמינות בישראל כמו סיגריות אחרות, לכן יהיה נדיר לראות אדם מעשנן מחוץ לפסטיבלים אלה.
אייסקיור מדיקל
על החברה
חברת אייסקיור מדיקל הוקמה בינואר 2006. החברה מפתחת ומשווקת מכשור רפואי לטיפול במחלת הסרטן, ובפרט סרטן השד, באמצעות הקפאה של הגידול הממאיר באמצעות חנקן נוזלי, כתחליף לניתוח להסרת הגידול. לחברה פטנטים רבים על מוצריה.
המוצר העיקרי של החברה קרוי ProSense. הוא מופעל בהליך זעיר-פולשני, באמצעות החדרה של מחט אל הגידול, בעזרת הנחיה של אולטרה סאונד או CT, והקפאת הגידול באמצעות הזרמה של חנקן נוזלי אל קצה המחט שבו נמצא הגידול, מבלי לפגוע ברקמות הבריאות הסמוכות. הטיפול נמשך כ–20-40 דקות בהרדמה חלקית.
יו"ר החברה הוא רון מירון. מנכ"ל החברה הוא אייל שמיר. בעל השליטה בחברה הוא לי הייקסיאנג, המחזיק ב-53.77% ממניותיה.
ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב והחל מ-26 באוגוסט 2021 גם בבורסת נאסד"ק.
בדצמבר 2022 פרסמה החברה מידע על הצלחת ניסוי קליני בטיפול בסרטן הכליה.
כתריאל עפרוני
כתריאל עפרוני (1923 – 26 באוקטובר 2011) היה צייר ישראלי, מורה ומחנך. התגורר בגשר (קיבוץ), בצפת ובת"א.
ביוגרפיה
כתריאל עפרוני נולד ב-1923 בווינה שבאוסטריה. עלה ארצה בשנת 1938 והיה בין מייסדי גשר (קיבוץ) שבעמק הירדן, שם חי ויצר שנים רבות. בשנת 1973 עבר להתגורר עם אשתו תמר בעיר צפת. במקביל לגלריה שפתחו כתריאל ותמר בקריית האומנים שבעיר העתיקה בצפת, היה כתריאל גם מורה ומחנך בבית הספר היסודי ממלכתי א' ע"ש טוביאש. שם עבדה גם אשתו תמר כמורה לאומנות הקרמיקה. כתריאל עפרוני למד אצל הצייר ליאו רוט באפיקים ואצל הצייר יחזקאל שטרייכמן במכון אבני בתל אביב. לאחר מכן השתלם מספר שנים בברזיל ובפריז.
ארשקהלמה
ארשקהלמה (בהונגרית: Érsekhalma) הוא כפר בנפת באיה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בארשקהלמה אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 746 תושבים ובשנת 2022 חיו בו רק 537 תושבים.
הכפר הוקם בשנת 1986.
אביב דומם
אביב דומם (באנגלית: Silent Spring) הוא ספר מאת רייצ'ל קרסון שפורסם בספטמבר 1962. ספר זה נחשב כגורם שהזניק את התנועה הסביבתית המערבית. הספר טען כי לחומרי הדברה השפעות מזיקות על הסביבה, בעיקר על ציפורים. קרסון האשימה את התעשייה הכימיקלית בהפצת דיסאינפורמציה, ואת פקידי הממשלה בכך שהם מקבלים את טענות התעשייה ללא כל ביקורת.
הספר והרקע לכתיבתו
כאשר פורסם 'אביב דומם', רייצ'ל קרסון כבר הייתה כותבת נודעת בתחום הטבע, אבל היא לא נודעה עד אז כמבקרת חברתית. הספר זכה לתפוצה רחבה, כיכב כמה שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, ועורר דאגה רחבה בציבור לגבי חומרי הדברה ומזהמים של הסביבה. הספר נחשב כסיבה לאיסור השימוש המוחלט בדי די טי בארצות הברית. קרסון החלה להתעניין בהשפעות של חומרים להדברת חרקים, ובמיוחד די-די-טי על הטבע. אותה עת, בעקבות יעילותו בהדברת מגיפות המועברות על–ידי חרקים כמו מלריה, טיפוס, מחלת השינה האפריקנית, ועוד, נתפש הדי די טי בעיני הציבור כמדביר יעיל ללא השפעות לוואי מזיקות. קרסון סברה אחרת. בעקבות מכתב מהאחראי על שמורת ציפורים במרילנד, שלטענתו הושמדה בעקבות ריסוס מהאוויר של די די טי, החלה קרסון לחקור את הנושא לעומקו. היא הציעה גישה ביוטית למלחמה במזיקים כחלופה לשימוש בדי-די-טי.
הגורם שהטריד אותה יותר מכל בהתנגדותה לדי די טי, כתבה, היה העובדה ש"כל מה שהיה חשוב לי מכל כחובבת טבע נמצא תחת איום". קרסון טענה כי בגלל מבנה שרשרת המזון בעולם החי, חומרי הדברה המכוונים להשמיד חרקים משפיעים בסופו של דבר על מארג המזון כולו, וכי בעלי חיים הניזונים מחרקים, בעלי חיים הניזונים מאותם טורפי חרקים ובני אדם יושפעו אף הם מחומרי ההדברה הרעילים. טענה נוספת אותה שילבה בספר הייתה כי די די טי הוא חומר מסרטן, הפוגע בבני אדם.
בשנת 1962 פרסמה קרסון בהמשכים במגזין "ניו יורקר" פרקים מן הספר, שעוררו מיד עניין רב. יצרניות חומרי ההדברה הגדולות, ומדענים רבים בתעשיית הכימיקלים תקפו את קרסון ואת טענותיה, ולחץ הופעל על הוצאת "הגטון מיפלין" להימנע מהוצאת הספר. מן העבר השני, נהנתה קרסון מתמיכה של "הסוכנות להגנת הסביבה" (EPA) בארצות הברית וראשה, ויליאם רקלסהאוס, וכן מארגוני איכות הסביבה של התקופה.
"אביב דומם" יצא בשנת 1962 וזכה להצלחה מסחרית גדולה. קרסון זכתה לשפע הזמנות לדבר על הספר ועל רעיונותיה, אך נאלצה לסרב לרובן בגלל חולשה מתגברת שנבעה מסרטן השד שהתפתח אצלה כמה שנים קודם לכן. שנתיים אחרי פרסום הספר, נפטרה קרסון.
השפעת הספר
"אביב דומם" של קרסון נחשב לספר המכונן של התנועה לאיכות הסביבה בארצות הברית ובעולם המערבי. הספר היה אחד הראשונים שעסק באיכות הסביבה כמכלול ובהשפעת פעולת בני אדם עליה. פרופסור גרי קורל העיר כי "'אביב שקט' מאת רייצ'ל קרסון שיחק תפקיד גדול בניסוח האקולוגיה כ'נושא חתרני'; כנקודת מבט שחותרת כנגד הגרעין של חומרנות, מדענות, ושל שליטה הנדסית טכנולוגית על הטבע."
הפעולה להטלת איסור על השימוש בדי די טי בארצות הברית הוכתרה בהצלחה בשנת 1972, שמונה שנים אחרי מותה של קרסון. אחרי שוועדה שהקימה הסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית הגיעה למסקנה כי הטענות על השפעת הדי די טי אינן נכונות, היפך ויליאם רקלסהאוס, ראש הסוכנות, את מסקנות הוועדה שהקים, ואסר על שימוש בדי די טי בארצות הברית.
ביקורת על הספר
בעיני מבקרים, היו גם היבטים שליליים להשפעתו. במיוחד, עמדו המבקרים על השימוש בנימה מבשרת אסון בספר, ציטוטים סלקטיביים ממחקרים, התעלמות ממחקרים סותרים וטענות שלא היו מבוססות דיין על עובדות. כפי שכתבו הפרופסורים איימס וג'וקס ב"ריזון" בשנת 1993: "רייצ'ל קרסון כוננה את סגנון הפעולה של התנועות לאיכות הסביבה: הגזמות והשמטת ממצאים רלוונטיים סותרים מתקבלים על הדעת למען המטרה הקדושה." הוויכוח סביב תקפות טענותיה של קרסון בדבר השפעותיו של הדי די טי על בעלי חיים ובני אדם עדיין לא הסתיים. טענתה של קרסון כי הדי די טי הוא גורם מסרטן עדיין לא זכתה לתמיכה במחקר ישיר כלשהו וקביעתו של ראש ועדת הסוכנות להגנת הסביבה, השופט האדמיניסטרטיבי אדמונד סוויני, כי "די די טי אינו סיכון קרצינוגני לבני אדם" נחשבת תקפה עד היום.
טיעון מרכזי אחר של קרסון בדבר הרעלה משנית, באמצעות אכילת חרקים או בעלי חיים שבגופם יש די די טי גם היא לא זכתה לתימוכין של ממש במחקר. הטיעון המוכר ביותר של קרסון כאן היה כי די די טי אחראי להדלדלות אוכלוסיית ציפורים טורפות מסוימות, ובראשן העיטם לבן-הראש (סמלה של ארצות הברית), משום שהוא הופך את ביצי הטורפים דקות ושבירות יותר בעקבות הרעלת די די טי. טיעון זה נדחה על ידי חוקרים.
ביקורת קשה יותר הוטחה בקרסון בגלל נכונותה להתעלם מהתועלת בשימוש בדי די טי לריסון והדברה של מחלות המועברות על–ידי חרקים, כדי לקדם את מה שנתפש בעיניה כשימור הטבע. האנטומולוג גורדון אדוארדס, איש איכות הסביבה בעצמו, טען כי קרסון הפגינה אדישות לגורלם של בני אדם במקומות בהם היה הדי די טי גורם מציל חיים. האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית הצהירה בשנת 1965 כי "במעט יותר משני עשורים, מנע הדי די טי את מותם של 500 מיליון בני אדם".
אנטוני טאפייס
אנטוני טאפייס אי פוץ' (בקטלאנית: Antoni Tàpies i Puig; 13 בדצמבר 1923 – 6 בפברואר 2012) היה צייר ופסל קטלאני-ספרדי, שהוגדר כאחד מגדולי האמנים המודרניים שחיו באירופה.
ביוגרפיה
טאפייס זכה בהכרה עולמית החל מסוף שנות ה-50. מסוף שנות ה-50 ועד תחילת ה-60 עבד עם מספר ציירים ספרדים מפורסמים, בהם אנריקה טברה ומנואלו מילרס. משנות ה-70 (בהשפעת אמנות הפופ) החל להכניס לציוריו אלמנטים בולטים יותר, כמו חלקים מרהיטים.
ב-1981 זכה טאפייס בפרס וולף לאומנות. ב-2010 זכה לקבל מעמד אצולה ספרדית מחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, וקיבל את התואר "המרקיז מטאפייס".
מכון אנטוני טאפייס שנמצא בברצלונה הוא מוזיאון המוקדש לעבודתו והוקם בשנת 1990. על גג המבנה מוצגת יצירתו של טאפייס "ענן וכיסא" (Núvol i cadira), המוארת בשעות הלילה.
מרקושוב
מרקושוב (בפולנית: Markuszów) הוא כפר במחוז פולאווי שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1317, ובשנת 1330 הוענקו לו זכויות עיר, שחודשו והורחבו במאות ה-16 וה-17. בעקבות מרד ינואר ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.
יהודי מרקושוב
התיעוד הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא מהמאה ה-17, ובשנת 1681 קיבלו היתר לבניית בית כנסת ביישוב.
בעיר פעלו האדמו"רים רבי אברהם משה ויינטרוב ובנו רבי יהושע עוזיאל.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב למעלה מ-1,000 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. בעיירה פעלה קבוצה של חסידות מרקישוב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו ליישוב מאות פליטים יהודים. ב-11 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן גיוס לעבודות כפייה.
במאי 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אליו הגיעו פליטים יהודים נוספים, ואשר כעבור מספר שבועות ננעלו שעריו. באפריל 1942 גורשו מהגטו כ-500 קשישים וחולים יהודים למחנה ההשמדה סוביבור. במקביל הועברו לגטו שבכפר יהודים שגורשו מסלובקיה, ומספר יושביו הגיע לכ-1,500 איש. ב-9 במאי 1942 שולחו כל יושבי הגטו לסוביבור, תוך רצח חולים וקשישים בשעת האקציה.
כחמישים צעירים יהודים מהכפר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה הקימו יחידות פרטיזנים שפעלו באזור היישוב.
אדוארד השלישי, מלך אנגליה
אדוארד השלישי (13 בנובמבר 1312 – 21 ביוני 1377) היה מלך אנגליה משנת 1327 ועד מותו. נחשב לאחד משליטיה המוצלחים ביותר של הממלכה האנגלית בימי הביניים. תקופת שלטונו (50 שנה) נחשבת לארוכה במיוחד, האחרון שמלך תקופה דומה לזו לפניו היה המלך הנרי השלישי, ואף מלך אחריו לא שלט במשך זמן כה רב עד לתקופת שלטונו של ג'ורג' השלישי.
בגיל 17 ביצע הפיכה נגד רוג'ר מורטימר, מאהבה של אימו איזבלה, אשר שימש כעוצר, והחל שולט בכוחות עצמו. משימתו הראשונה הייתה שיקום כוחה וסמכותה של המלוכה לאחר שלטונו הכושל של אביו, אדוארד השני. לאחר מכן התפנה להפיכת הממלכה האנגלית לכוח הצבאי היעיל ביותר באירופה. לאחר שהצליח לנצח (אך לא לשעבד) את ממלכת סקוטלנד, הכריז על עצמו ב- 1337 בתור היורש החוקי של הכתר הצרפתי, הכרזה אשר גרמה לפריצתה של "מלחמת מאה השנים". לאחר מספר עיכובים ראשונים, הייתה ידה של אנגליה על העליונה במלחמה. ניצחונותיהם של האנגלים בקרב קרסי ובקרב פואטייה הובילו לחתימה על הסכם ברטיני. אך הצלחותיו של אדוארד נקטעו בנקודה זו, ושנות שלטונו המאוחרות יותר אופיינו בכשלונות בזירה הבינלאומית ומאבקים בתוך הממלכה, בין היתר עקב בריאותו המדרדרת של המלך.
אדוארד היה האדם אשר הקים את מסדר הבירית ובתקופת שלטונו נרשמו התפתחויות חיוניות ברשות המחוקקת והממשלה בכלל והתפתחות הפרלמנט האנגלי בפרט. בתקופתו השתוללה המגפה השחורה באירופה. אף על פי שאופיין כשליט חם מזג, נודע הוא גם כאדם רחום וחנון בעת הצורך. ברוב המקרים דמתה אישיותו למלכים אחרים של התקופה, אשר עיקר עיסוקם היה שדה הקרב. אף על פי שזכה להערצה עצומה בתקופת שלטונו ובמאות שלאחריו, הוקע אדוארד השלישי על ידי היסטוריונים ויגים ותואר כ"הרפתקן חסר אחריות". עם זאת, היסטוריונים מודרניים זוקפים לזכותו הישגים רבים.
שנותיו המוקדמות
אדוארד נולד בטירת וינדזור ב-13 בנובמבר 1312 לאדוארד השני ולאיזבלה מצרפת, בתו של פיליפ הרביעי, מלך צרפת. בתחילת ימיו כונה "אדוארד מוינדזור". בגיל 12 קיבל את התואר דוכס צ'סטר. ב-1325 דרש מלך צרפת שארל הרביעי מגיסו אדוארד השני להעניק לו הומאגיום מתוקף החזקתו בדוכסות אקוויטניה. כדי להימנע ממעמד משפיל זה בחר אדוארד השני להעניק לבנו את דוכסות אקוויטניה, ואדוארד הצעיר נלקח לצרפת עם אמו המלכה כדי לפגוש שם את דודו מלך צרפת ולהשתתף בטקס שבועת האמונים.
תקופת שלטונו של אביו, אדוארד השני, לוותה בתבוסה צבאית, ברונות מורדת וחצר מלכות רווית שחיתות. עם זאת, לידתו של יורש זכר ב-1312 הצליחה לחזק את אחיזתו של אדוארד השני בכתר בצורה זמנית. ב- 20 בינואר 1327 כאשר היה אדוארד השלישי בן 14, המלכה, בסיועו של מאהבה רוג'ר מורטימר, הדיחה מהשלטון את בעלה. לאחר הדחתו של אביו, אדוארד זכה לתואר "אדוארד השלישי" והוכתר למלך ב-1 בפברואר, בגיל 14. עד הגיעו לבגרות ניהלה להלכה מועצה את ענייני המדינה, אולם בפועל היה השלטון בידי המלכה האם איזבלה ומאהבה מורטימר. במהלך התקופה נהג מורטימר בגסות והשפיל את אדוארד לעיתים קרובות, דבר שגרם למתיחות רבה בין השניים. מורטימר גם ידע על שבריריות שלטונו.
מורטימר ניצל את כוחו כדי להשתלט על מספר אחוזות של אצילים, בהם כאלה אשר נשארו נאמנים לאדוארד השני ומאבקו באיזבלה ומורטימר. עקב כך, הוצא אדוארד השני להורג בסתר ב-17 בנובמבר 1326. רכושו ותאריו הוחרמו עם הוצאתו להורג וכך התאפשר למורטימר לרכוש אותם. עם זאת, תאוות הבצע והיהירות שהפגין מורטימר השניאו אותו בקרב רבים מהאצילים האחרים, דבר שלא חמק מעינו של המלך הצעיר.
זמן קצר לפני יום הולדתו ה-18, ב-19 באוקטובר 1330, ביצע אדוארד הפיכה בעזרת מספר קטן של בעלי ברית, אשר התרחשה בטירת נוטינגהאם ובמהלכה נאסרו מורטימר ואימו איזבלה. מורטימר נשפט ונכלא במצודת לונדון וחודש לאחר מכן הוצא להורג בתלייה. איזבלה גורשה למבצר מרוחק. בעקבות המהפך הדרמטי החל למעשה שלטונו האמיתי של אדוארד.
שנות שלטונו המוקדמות
אדוארד השלישי הוכתר ב-25 בינואר 1327, וב-1328 נשא לאישה את הנסיכה הצרפתייה פיליפה מאנו. באותה שנה נפטר דודו של אדוארד, שארל הרביעי, מלך צרפת, ללא יורשים זכרים, וכעת היה אדוארד צאצאו הבכיר של פיליפ הרביעי מצד אמו.
עם עלייתו לכס המלכות בחר אדוארד לחדש את העימות הצבאי עם ממלכת סקוטלנד, שבה זכו אביו וסבו להצלחה חלקית בלבד. אדוארד ביטל את הסכם אדינבורו-נורת'האמפטון אשר נחתם במהלך כהונתו כיורש העצר ובכך חידש למעשה את טענותיה של אנגליה על ריבונות בסקוטלנד, דבר שהוביל לפריצת מלחמת העצמאות הסקוטית השנייה. אדוארד אשר היה נחוש בדעתו להשיב את אשר אבד לאנגליה, זכה במספר ניצחונות שבמהלכן כבש בחזרה את בריק שעל הטוויד ואף הביס בשנת 1333 בקרב גבעת הלידון את כוחותיו של דייוויד השני, מלך סקוטלנד. בעקבות זאת, היה כעת אדוארד בעמדה שבה יכול היה להושיב את אדוארד באליול, שליט בובה מטעמו בכס המלכות של סקוטלנד ואף לדרוש שלל של 2,000 ליבראות אדמה באזור המדינות הדרומיות בממלכה. על אף הניצחונות המוקדמים, הצליחו הכוחות הסקוטים להתאושש וב-1335 נתקל השלטון מטעם אנגליה בקשיים רבים והפסיד שטחים בקצב מהיר.
אף על פי שאדוארד השלישי הקצה צבאות גדולים במיוחד למערכה אל מול הסקוטים, ב-1337 היה כבר רוב השטח הסקוטי בידיו של דייוויד השני ורק מספר קטן של טירות נותרו בידי האנגלים. המתקנים הללו לא היו ערוכים כדי לאכוף את שלטונו ובספטמבר 1338 השתנה מצבם של הכוחות האנגלים ממלחמת כיבוש לבלימה.
בעיותיו הצבאיות של אדוארד התנהלו בזמן זה בשתי חזיתות, בחזית אחת אל מול הסקוטים ובשנייה מול המלוכה הצרפתית אשר אף היא היוותה איום ממשי. הצרפתים היוו איום בשלושה אזורים: ראשית, הם סיפקו תמיכה מתמשכת לסקוטים באמצעות הברית הפרנקו-סקוטית. המלך פיליפ השישי הגן על דייוויד השני בגלות ותמך בפשיטות סקוטיות בצפון אנגליה. שנית, הצרפתים תקפו מספר ערי חוף אנגליות, דבר שגרר גל שמועות בדבר פלישה בסדר גודל מלא אל אנגליה ולבסוף, החזקותיו של המלך האנגלי בצרפת היו תחת איום – ב-1337 סיפח פיליפ השישי את דוכסות אקוויטניה ואת מדינת פונטייה.
במקום לבחור בפתרון של שלום על ידי חלוקת כבוד למלך הצרפתי, תבע אדוארד את הזכות על הכתר הצרפתי בטענה כי הוא היורש הזכר היחיד לסבו מצד אמו, המלך פיליפ הרביעי. הצרפתים עם זאת, נהגו לפי החוק אשר קובע את הזכות לשלטון מצד האב ולפיכך דחו את הטענה, והכריזו על יורשו של המלך פיליפ הרביעי, פיליפ השישי, בתור היורש לכתר ובכך הכשירו את הקרקע למלחמת מאה השנים.
במהלך המלחמה מול צרפת כרת אדוארד בריתות ונלחם באמצעות נסיכים צרפתים זוטרים אשר שימשו כשליחיו. בשנת 1338 העניק לו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את התואר "המשנה לגנרל האימפריה הרומית הקדושה" והבטיח את תמיכתו בו. אך אמצעים אלה הביאו להישגים מועטים ביותר, וההישג הגדול היחיד היה ניצחון של הצי האנגלי בקרב סלויס, שהתרחש ב-24 ביוני 1340, ובמהלכו נהרגו 16,000 מלחים וחיילים צרפתים.
הלחץ הכספי שנגרם עקב הבריתות היקרות של אדוארד הוביל להתמרמרות בממלכתו שלו. בתגובה לכך, חזר אדוארד ב-30 בנובמבר 1340 לממלכה ללא הודעה מראש והתוודע לאי הסדר שהתחולל. בעקבות המצב ביצע טיהורים בקרב מנהל המלוכה, אך דרכי הפעולה הללו לא תרמו ליציבות הפנימית ונוצר מצב של שוויון כוחות בין המלך לג'ון סטרטפורד שהיה הארכיבישוף מקנטרברי.
שלל המלחמה
לאחר מערכה ארוכה ולא מוכרעת ביבשת אירופה, החליט אדוארד לקיים פלישה רחבת היקף. ב-1346 הוביל כוח בן כחמישה עשר אלף איש ששט לכיוון דוכסות נורמנדיה. צבאו בזז את העיר קן וצעד לאורך צפון צרפת. ב- 26 באוגוסט התעמת הכוח האנגלי מול הכוח הצרפתי בקרב קרסי וזכה במערכה. בנוסף לכך, רשמו האנגלים ניצחון נוסף לטובתם ב-17 באוקטובר, בהביסם את דייוויד השני, מלך סקוטלנד ולקיחתו בשבי בקרב צלב נוויל. כעת, עם הרגיעה בגבולו הצפוני, ניצל אדוארד את ההזדמנות להוביל תקיפה גדולה מול הצרפתים והטיל מצור על העיר קאלה. המצור צלח והעיר נפלה באוגוסט 1347.
לאחר מותו של לודוויג הרביעי באוקטובר 1347 ניהל בנו, לודוויג החמישי, דוכס בוואריה, משא ומתן עם אדוארד כדי שיתמודד מול המלך הגרמני החדש קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בסופו של דבר החליט אדוארד במאי 1348 שלא להתמודד על הכתר הגרמני.
ב-1348 הכתה המגפה השחורה באירופה במלוא כוחה והשמידה כשליש מאוכלוסיית אנגליה. אובדן כוח האדם וכתוצאה מכך גם אובדן ההכנסה גרמו לעצירה בהכנות למלחמה. בעלי הקרקעות הגדולים נאבקו עם המחסור בכוח אדם והעלייה בשכר העובדים. בניסיון לעצור את העלייה בשכר, הגיבו, המלך והפרלמנט ב-1349 בחקיקת "חוק העבודה", ובנוסף חוקקו ב-1351 את "חוק העובדים". עם זאת, המגפה לא גרמה להתמוטטות כללית של הממשל והחברה וההתאוששות הייתה מהירה במיוחד.
תקופת שלטונו המאוחרת
אף כי ימי שלטונו המוקדמים אופיינו בהצלחות רבות, שנותיו המאוחרות יותר עמדו בסימן דעיכה, כישלונות צבאיים וסכסוכים פוליטיים. ענייני השגרה של המדינה לא משכו את אדוארד כפי שנמשך אל מערכות צבאיות, וכך ב-1360 מצא עצמו מסתמך יותר ויותר על אלה הכפופים לו ובמיוחד על ויליאם ויקהאם. אף כי ויקהאם עצמו הצליח במשך השנים לצבור מספר תפקידים, בין היתר משרת הלורד צ'נסלור, טעויות שביצע בהמשך גרמו לפרלמנט לאלצו להתפטר מתפקידו ב-1371. בעיה נוספת שהיה על אדוארד להתמודד איתה היו מותם של רבים מאנשיו הקרובים ביותר כתוצאה מהמגפה השחורה שהשתוללה. בעיות נוספות התעוררו עם כישלון בנו של אדוארד, ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, להכניע ולדכא את כוחם של הלורדים האנגלו-אירים אשר נהנו מאוטונומיה רחבה.
בשנת 1362, האנגלית החליפה את הצרפתית כשפתה הרשמית של אנגליה.
באותו זמן בצרפת, אופיין העשור שלאחר חתימת הסכם השלום עם האנגלים ברגיעה יחסית בין הצדדים, אך ב-8 באפריל 1364 מת המלך ז'אן השני בעודו בשבי האנגלי, לאחר שכשל בניסיונו לגייס את דמי הכופר שלו. יורשו, שארל החמישי, היה אדם נמרץ, וב-1369 פרצה המלחמה מחדש. בנו השלישי של אדוארד, ג'ון מגונט, אשר מונה על המערכה הצבאית, כשל במלחמה, וב-1375 נחתם הסכם חדש, בו למעשה צומצמו החזקותיהם האדירות של האנגלים בצרפת לשלוש ערי חוף בודדות.
עם זאת, יריבם הגדול ביותר של ההמונים היה בנו השלישי של אדוארד, ג'ון מגונט, שהחזיק במושכות השלטון במהלך מחלתם של אביו ואחיו הבכור. אמנם הפרלמנט הצליח לאלץ את ג'ון להיכנע לדרישותיהם, אך עד מושב הפרלמנט הבא ב-1377 בוטלו רוב הישגיו של הפרלמנט.
צאצאיו
בניו:
בנותיו:
מיכאלי, מלך אימרתי
מיכָּאֶלי (בגאורגית: მიქაელი) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המערבית, ממלכת אימרתי, בין השנים 1327–1329.
מיכאל היה בנו השני של דוד השישי נארין מאשתו הראשונה, תמר אמָנֶליסדזֶה. בשנת 1293 הומלך אחיו הגדול, קונסטנטין הראשון, למלך ממלכת אימרתי, אולם מיכאלי שרצה לתפוס את השלטון במקומו מרד בו והצליח להשתלט על הפרובינציות רצ'ה-לצ'חומי וארגוותי שבצפון אימרתי. לאחר מותו של קונסטנטין, שהיה חשוך ילדים, ירש אותו מיכאל על כס המלוכה בשנת 1327. למרות תוארו כ"מלך הכרתוולים (הגאורגים) והאבחזים וכו'", הוא שלט בפועל רק על חלקה המערבי של גאורגיה, והחזיק את חצר מלכותו בכותאיסי, בירת הממלכה.
מיכאלי נפטר שנתיים לאחר שהפך למלך אימרתי, בשנת 1329, ובנו בגרט הקטן ירש אותו.
אוטו היצפלד
גנרל אוטו היצפלד (בגרמנית Otto Hitzfeld; 7 במאי 1898 – 6 בדצמבר 1990) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה נשאר היצפלד ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1936 הועלה היצפלד לדרגת מיור, ובשנת 1937 מונה למדריך באקדמיה הצבאית בדרזדן. ב-10 בנובמבר 1938 מונה לשלישו של מפקד האקדמיה, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט,.
מלחמת העולם השנייה
ב-23 באפריל הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת הארמייה התשיעית, ולחם עמו בקרב קורסק. ב-12 באוגוסט הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-35 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-31 באוגוסט הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה התשיעית, כחלק מהקורפוסים ה-56 והקורפוס ה-20. ב-5 בנובמבר 1943 הועלה היצפלד לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד בית הספר לחיל הרגלים בדבריץ, עליו פיקד עד ה-1 בנובמבר 1944. ב-17 בדצמבר 1944 מונה היצפלד למפקד הקורפוס ה-67, ולחם עמו כחלק מארמיית הפאנצר השישית בקרב הארדנים. בינואר 1945 הוכפף הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-15, ובפברואר הוכפף הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית. ב-1 במרץ 1945 הועלה היצפלד לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-2 באפריל מונה למפקד הארמייה ה-11. ב-19 באפריל 1945 נפל היצפלד בשבי בעלות הברית לאחר שהכריז על גטינגן כעיר פרזות, וב-9 במאי 1945 קיבל על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ברוס נאומן
ברוס נאומן (באנגלית: Bruce Nauman; נולד ב-6 בדצמבר 1941) הוא פסל אמריקאי. עבודותיו כוללות יצירות פיסול מודרני ו-וידאו ארט ומיצגים שונים, תוך שימוש בחומרים יוצאי דופן כגון מנורות ניאון והקלטות קול.
קורות חיים
נאומן נולד בפורט ויין במדינת אינדיאנה שבארצות הברית, ולמד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ואמנות בקמפוס אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
עבודותיו של נאומן עוסקות בעיקר בחומרים יוצאי דופן כגון הקלטות ומנורות ניאון. עבודות אלה בוחנות את דרכי השימוש בשפה ככלי תקשורות ואת הבעיות המתעוררות כאשר השפה אינה מובנת.
בשנת 1993 זכה נאומן בפרס וולף בגין תרומתו יוצאת הדופן לאמנות המאה ה-20. בשנת 1999 זכה בפרס אריה הזהב בביאנלה של ונציה.
בשנת 2004 הוצגה עבודתו של נאומן "חומרים גולמיים" באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן כחלק מ"סדרת יוניליוור" במימונה של חברת יוניליוור.
נאומן דורג על ידי אתר Artfacts.net כאמן המוביל בעולם בשנת 2006.
בשנת 1989, נאומן התחתן עם האמנית והציירת סוזן רוטנברג ומאז בני הזוג חיים ויוצרים יחדיו.
בית הכנסת הקר של מינסק
בית הכנסת הקר היה בית כנסת בעיר מינסק שבבלארוס. בית הכנסת נהרס בשנות ה-60 של המאה ה-20.
היסטוריה
בית הכנסת נבנה, על פי חוקרים שונים, לא יאוחר מהמאה ה-16, והיה בית הכנסת הראשון שנבנה מלבנים במינסק, הוא נבנה כך כדי להגן מהקור העז ששרר בעיר בתקופת החורף (זה מקור שמו "בית הכנסת הקר"). בית הכנסת היה שייך לקהילה היהודית במינסק, אך הוא נסגר עם פריצת מלחמת העולם השנייה בשנות השלושים של המאה העשרים, וחזר ליהודים מיד לאחריה. בית הכנסת היה זה מכבר אחד מבנייני הלבנים העתיקים ביותר בעיר. בשנים 1965–1966 במהלך הריסת מבנים היסטוריים בניין בית הכנסת נהרס כליל. ובמשך זמן מה שוכן בבניין אחד ממאגרי ארכיון המדינה המרכזית של מהפכת אוקטובר.
בשנת 2001 החלה הקמת חניון באתר בית הכנסת. הקהילה היהודית במינסק הציעה לשחזר את בית הכנסת, אך האדריכל הראשי של מינסק החליט להסתפק בשלט הנצחה. בשנת 2018 נתלה שלט מידע עם היסטוריה קצרה של בית הכנסת הקר בשפות בלארוסית ורוסית.
צורת בנייה
הבניין היה מרובע ברובו, ובנוי בסגנון גותי. היו בו קמרונות גותיים וכל המאפיינים של הבניה הגותית המאוחרת.
רוסה
התקופה העות'מאנית
ב-1388 נפלה מצודת רוסי בידי צבאותיו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1595 נכבשה העיר על ידי מיכאי האמיץ נסיך וולאכיה ולאחר כיבושה מחדש הרחיבו העות'מאנים את ביצוריה ובמהלך המאה ה-18 היא הפכה לאחת ממצודותיהם המרכזיות. בתקופה בה שלטה במקום האימפריה העות'מאנית נקראה העיר רוסצ'וק (Rusçuk) וכך היא קרויה על ידי היהודים יוצאי בולגריה עד ימינו. ב-1864 נקבעה העיר כמקום מושבו של הפחה וכבירת פלך הדנובה של האימפריה. בתקופה זו עברה העיר מהפכה חינוכית ותרבותית, כאשר נבנו בתי ספר עצמאיים, הופץ עיתון בשפה הבולגרית ונפתחו קונסוליות של מדינות אירופיות.
לאחר עצמאות בולגריה
ב-20 בפברואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבשה העיר בידי צבא האימפריה הרוסית ולאחריה נכללה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין בשטחה של נסיכות בולגריה. בשלהי המאה ה-19 התפתחה רוסה לכדי מרכז כלכלי ותרבותי אזורי ואוכלוסייתה הורכבה מתמהיל אתני שכלל 43.36% בולגרים, 39.2% טורקים ו-7.43% יהודים. לאחר מלחמת הבלקן השנייה איבדו הבולגרים את חבל דרום דוברוג'ה לממלכת רומניה ורוסה שהייתה מרכז כלכלי אזורי לחבל, איבדה מחשיבותה וסבלה ממשבר כלכלי חריף. במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה העיר בסיס לוגיסטי לורמכט ומצבורי הדלק שבה היוו יעד להתקפות פרטיזנים.
רוסה מחוברת אל העיר הרומנית גיורגיו (Giurgiu) באמצעות גשר שנחנך ב-1954 המכונה "גשר הידידות" ומתוח מעל הדנובה. רוסה ידועה בשל מבני המגורים והציבור שבה שחלקם נבנו בסגנונות אדריכלות הבארוק ורוקוקו וכן בשל הטיילת שלאורך החוף, הפנתיאון לזכר מרד אפריל הבולגרי ומספר מוזיאונים.
כלכלה ותחבורה
רוסה היא מרכז תעשייתי ולוגיסטי בבולגריה. בפאתי העיר 2 אזורי תעשייה ואחסנה מרכזיים וכן 2 מרכזי דיוטי פרי. בסמוך לעיר תחנת כוח תרמודינמית המייצרת חשמל בהספק של 600 מגה וולט אמפר ונמצאת בבעלות חברת אנרגיה מסלובניה. ענפי התעשייה המרכזיים ברוסה הם עיבוד מזון, טקסטיל, תעשייה כימית וזיקוק נפט. בנמל העיר קיימת מספנה ובה מתחזקים ומתקנים ספינות. רוסה ממוקמת במרכז צומת מסילות רכבת בבולגריה. קו הרכבת הראשון לעיר נחנך עוד ב-1867 ובימינו היא מקושרת לסופיה, וארנה ובוקרשט בקווים מהירים. כ-15 קילומטרים דרומית מזרחית לעיר ממוקם נמל התעופה שְטְרָאקְלֶבוֹ המשמש לתעבורת סחורות ונוסעים פנים-בולגרית.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה ובשל הגירה שלילית שנבעה מהמשבר הכלכלי שחוותה בולגריה לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי. בעשור הראשון של המאה ה-21 קטנה אוכלוסיית העיר ב-14.48%.
אקלים
ברוסה שורר אקלים ממוזג מתון. ברצועה צרה לאורך הדנובה קיימים מאפיינים מסוימים של אקלים ים-תיכוני. הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 12oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0oc בינואר ועד 23oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 112 מילימטרים.
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית ברוסה נוסדה בשלהי המאה ה-18 על ידי פליטים יהודים מבלגרד. במהלך המאה ה-19 הותקפה הקהילה מספר פעמים על ידי חיילי צבא האימפריה הרוסית במסגרת המלחמות בין העות'מאנים לרוסים. יהודי העיר נטשו אותה מספר פעמים, נמלטו לבוקרשט, וחלקם שבו מאוחר יותר. בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה 4,000 נפשות. בעיר פעלה מערכת חינוך יהודית מפותחת ובה כיתות גן, בית ספר יסודי ופרו גמנסיה. בקרב בני הקהילה נרשמה פעילות ציונית ענפה לצד פעילות קומוניסטית.
בספטמבר 1939 גורשו כמה מאות מיהודי העיר במסגרת המסע לגירוש נתינים זרים, ובינואר 1940 הוחל על בני הקהילה החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג. ב-10 במאי 1943 תוכנן גירושם של 477 מיהודי רוסה וראזגרד למחנות ההשמדה כמכסה ראשונית לקראת גירוש כל בני הקהילה, אך הוא לא יצא לפועל. ביולי 1943 גורשו כמה מאות מיהודי העיר וחלקם נשלחו לשלושה מחנות ריכוז שהיו פזורים בשטח ממלכת בולגריה ופעלו עד ספטמבר 1944. מרבית יהודי העיר עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
קלף (אלבום)
קלף הוא אלבומו השני של הזמר דויד ברוזה שיצא בשנת 1982.
בתחילת שנת 1982 הוציא ברוזה את אלבומו השני, "קלף", שהיה בו שילוב של רוק'נ'רול ובלוז. מרבית שירי האלבום נוצרו כתוצאה משיתוף פעולה של ברוזה עם יהונתן גפן, כאשר יהודה עדר היה אחראי על ההפקה המוזיקלית והעיבודים. מהשירים הבולטים שנכללו באלבום זה הם: "חיפה" (שנכתב במיוחד על ידי גפן על עיר הולדתו של ברוזה), "החיים הם חומר טוב" ו"דניאלה".
סיבוב ההופעות שליווה את האלבום נקטע עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה. במהלך המלחמה הִרְבָּה ברוזה להופיע בפני חיילים.
לאחר צאת אלבום זה, שינה ברוזה את הסגנון המוזיקלי ושני אלבומיו הבאים "האשה שאתי" ו-"ברוזה" היו כבר בסגנון מוזיקה לטינית.
משתתפים באלבום
עיבודים והפקה מוזיקלית: יהודה עדר. {{טורים
קרדיטים
}}
מחנות הריכוז אולדרני
מחנות הריכוז אולדרני היו מחנות כליאה לאסירים, אשר הופעלו על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה בתקופת כיבוש איי התעלה שבתעלת למאנש.
מבנה המחנות ואוכלוסייתם
איי התעלה היו החלק היחיד באיים הבריטיים אשר נכבש על ידי הורמאכט שהיה צבאה של גרמניה הנאצית.
הנאצים בנו מחנות ריכוז באי אולדרני, שהיו למעשה מחנות ריכוז משניים הכפופים למחנה הריכוז נוינגמה שליד המבורג שבגרמניה. ארגון הטוט הנאצי הפעיל מחנות אלה כמחנות עבודת כפייה לבניית בונקרים, עמדות תותחים, מקלטים, וביצורי בטון.
מחנות ריכוז אלו החלו לפעול בינואר 1942, והחזיקו באוכלוסיית אסירים כוללת של כ-6000 בני אדם.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה הוגש כתב אישום לבית דין צבאי נגד מקסימיליאן ליסט (Maximilian List) אשר היה אחד ממנהלי מחנות ריכוז אלו. בסופו של דבר הוא לא עמד לדין, וכנראה חי בעיר המבורג שבגרמניה עד מותו בשנות ה-80 של המאה ה-20.
יזדגרד השני
יַזְדְגֶרְד השני - מלך האימפריה הסאסאנית בין השנים 438–457, בנו ויורשו של בהראם החמישי.
בתחילת שלטונו פתח יזדגרד במלחמה נגד האימפריה הביזנטית לאחר שהקימה ביצורים על שטח פרסי סמוך לחרן. הוא הצליח להפתיע את הביזנטים, אך נתקל בשיטפון שמנע ממנו להתקדם לעומק שטחה של האימפריה. הקיסר הביזנטי שנגדו נלחם יזדגרד, תאודוסיוס השני, היה מעוניין לסיים את המלחמה, ושלח את מפקד הצבא שלו לפתוח במשא ומתן עם יזדגרד. בסופו של המשא ומתן הוחלט ששתי האימפריות לא תבנינה ביצורים על שטחי הספר שלהן.
בעיצומו של המשא ומתן עם האימפריה הביזנטית תקפה ממלכת קידאריט את האימפריה הסאסאנית. יזדגרד השיב מלחמה שערה והצליח לדחוק את הקידאריטים אל מעבר לנהר אמו דריה (450). באחרית ימיו נלחם שנית עם הקידאריטים והדף התקפה מחודשת שלהם.
יזדגרד, שבימיו בא לידי ביטוי הכלל "דינא דמלכותא דינא" ("Cujus regio, ejus religio"), פעל בקנאות כלפי המיעוטים הדתיים, ובפרט נגד הנוצרים; הוא רדף את הנוצרים, הורה לסלק אותם משורות הצבא ודרש מהנוצרים שבארמניה להמיר את דתם, באמרו "צריך שדת אדוניכם תהא דתכם, כי עלינו לתת לאלוהים דין וחשבון על אודותיכם". כשהתקוממו נגדו הארמנים בראשות ורטן, דיכא את המרד והגלה את ראשי המדינה לפרס. את היהודים רדף יזדגרד במידה פחותה; הוא אסר על אמירת קריאת שמע בפומבי, מפני שיש בה ייחוד השם, ועל שמירת השבת (455). מחלק מהגזרות הצליחו היהודים להתחמק בתחבולות שונות. על פי דברי רב שרירא גאון לאחר שיזדגרד גזר על השבת "בקשו חכמים רחמים מן השמים ובא תנין ובלע את המלך יזדגרד בבית משכבו ובטלה הגזרה"
אוניברסיטת הרווארד
אוניברסיטת הרווארד (באנגלית: Harvard University) היא אוניברסיטה אמריקאית פרטית בעיר קיימברידג' שבמסצ'וסטס, האוניברסיטה האמריקאית הוותיקה והעשירה ביותר, ומהידועות שבהן; חברה בליגת הקיסוס ומדורגת מאז 2003 כאוניברסיטה הטובה בעולם, חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות, חברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר, חברה בפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי ושותפה מייסדת בקונסורציום הבינלאומי של מיזם טלסקופ מגלן הענק.
היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה ב-8 בספטמבר 1636 כמוסד להכשרת כמרים פרוטסטנטים, עבור המתיישבים הפוריטנים שעזבו את אנגליה כדי להימלט מהשמרנות הדתית של צ'ארלס הראשון. שמה המקורי היה "ניו קולג'", והוא שונה ל"" בשנת 1639, על שם התורם. בשנת 1780 הופיע לראשונה גם התואר "אוניברסיטה" בסמיכות לשם הרווארד, בחוקה של מסצ'וסטס. במשך שנים רבות לא התקבלו נשים להרווארד קולג', והתהליך של הפיכת הרווארד למוסד המתייחס באופן שוויוני לנשים היה הדרגתי ואיטי. ב-1879 הוקם רדקליף קולג' לנשים בסמוך להרווארד כמוסד נלווה המיועד לנשים. בזמן מלחמת העולם השנייה הותר לראשונה לסטודנטיות מרדקליף ללמוד קורסים בהרווארד. החל מ-1963 היו התעודות של בוגרות רדקליף חתומות על ידי נשיא הרווארד. ב-1977 עברו כל תלמידות רדקליף למעשה להרווארד קולג' וב-1999 התאחדו המוסדות רשמית ורדקליף הפך ל.
במהלך המאה ה-19 הייתה הרווארד מעוזם של ה"ברהמינים מבוסטון", המעמד העליון הפרוטסטנטי. מאידך, הייתה הרווארד ממוסדות העילית הראשונים בארצות הברית שקיבלו יהודים וקתולים, בניגוד, לדוגמה, לפרינסטון ולייל. החל מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 בוטלה חובת הנוכחות בתפילה בכנסייה. עם תחילת המאה ה-20 עלה מספרם של בני המהגרים - יהודים וקתולים. בשנת 1908 היוו הסטודנטים הקתולים 9 אחוזים מבין כלל הסטודנטים. בין השנים 1906–1922 עלה אחוז היהודים מ-6 ל-25. לנוכח העלייה באחוז היהודים בקמפוס ביקש נשיא האוניברסיטה לורנס לאוול להגביל את אחוז הסטודנטים היהודים החדשים המתקבלים למוסד ל-12 אחוז, אך הצעתו נדחתה על ידי הסגל האקדמי. בפועל ירד בשנים אחר כך מספרם היחסי של הסטודנטים היהודים שהתקבלו למוסד והדבר הוביל, בין השאר, להקמת אוניברסיטת ברנדייס. לאחר מלחמת העולם השנייה גברה הרבגוניות של ציבור הסטודנטים והאוניברסיטה משכה אליה גם מספר הולך וגובר של סטודנטים בינלאומיים.
האוניברסיטה כיום
בהרווארד קולג' לומדים כ-6,650 סטודנטים לתואר ראשון. באוניברסיטת הרווארד לומדים כ-13,000 סטודנטים לתארים מתקדמים. סגל ההוראה מונה כ-2,300 פרופסורים. אחוז המתקבלים ללימודים בקולג', מתוך מגישי המועמדות, הוא כתשעה אחוז, וכ-80 אחוז מהמתקבלים בוחרים ללמוד במוסד. לפי US News and World Report, הרווארד הוא המוסד השני הסלקטיבי ביותר לתואר ראשון מבין האוניברסיטאות והקולג'ים בארצות הברית, לאחר אוניברסיטת סטנפורד (נכון לסתיו 2013).
מכילה מעל 15 מיליון ספרים, והיא מערכת הספריות השלישית בגודלה בעולם.
פוליטית, הרווארד נחשבת למעוזה של המפלגה הדמוקרטית, אף כי יש בה מגוון של דעות בקרב הסטודנטים והמרצים כאחד. מדגם שנערך לפני הבחירות לנשיאות בשנת 2004 העניק לג'ון קרי הדמוקרטי 73 אחוז מהקולות, לעומת 19 אחוז לג'ורג' בוש הרפובליקני, בדומה לאחוזי התמיכה בהם בערים גדולות בחוף המזרחי, בהן ניו יורק ובוסטון.
נשיאים
הוא לארי בקאו.
לפניו, נשיאת המוסד הייתה דרו גילפין פאוסט, האישה הראשונה בתפקיד. פאוסט החליפה את לארי סאמרס, שתקופת כהונתו (2001–2006) לוותה במאבקים עזים עם חברי הסגל.
חיי הסטודנטים
מייצגת את הסטודנטים של הרווארד קולג' ו מייצגת סטודנטים בכל שנים עשר בתי הספר לתארים מתקדמים ומקצועיים, שלרובם יש גם ארגוני סטודנטים משלהם.
הן בקולג' לתואר ראשון והן בבתי הספר לתארים מתקדמים יש תוכניות ספורט פנים-ארגוניות. להרווארד קולג' יש 42 קבוצות ספורט ב של ליגת התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומית, יותר מכל קולג' אחר במדינה. מדי שנתיים, קבוצות הספורט של הרווארד ואוניברסיטת ייל מתאחדות כדי להתחרות מול נבחרת משולבת של אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג' בתחרות החובבים הבין-לאומית הרציפה הוותיקה ביותר בעולם. כמו באוניברסיטאות אחרות של ליגת הקיסוס, הרווארד לא מציעה מלגות ספורט. צבע בית הספר הוא ארגמן. היריבות האתלטית של הרווארד עם ייל היא עזה בכל ענף ספורט והיא מגיעה לשיא בכל סתיו במפגש הכדורגל השנתי, שראשיתו ב-1875.
ישראלים
תוכנית קרן וקסנר בישראל, שנוסדה בשנת 1989, מעניקה מדי שנה מלגות לכעשרה מעובדי המגזר הציבורי בישראל, ללימודי תואר שני במינהל ציבורי בבית הספר לממשל על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד. עד לשנת 2019 סיימו כ-300 ישראלים את לימודיהם במסגרת זו.