cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאגלס אנגלברט
ביוגרפיה
מסיבות שונות, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הפסיק אנגלברט את עבודתו בחברות המובילות בתחום המחשבים.
ביולי 2013 נפטר אנגלברט בגיל 88 בביתו באתרטון (Atherton) שבעמק הסיליקון, קליפורניה, בשל אי-ספיקת כליות. בשנותיו האחרונות היה מאובחן גם באלצהיימר. הוא הותיר 4 ילדים.
קריירה והישגים
הקריירה של אנגלברט החלה לצמוח בשנת 1951, כאשר התארס והגיע למסקנה כי מבחינתו לא היו לו מטרות מלבד קבלת השכלה טובה והשגת עבודה מכובדת. לאחר כמה חודשים הוא הגיע להחלטה שהוא ימקד את עבודתו בניסיון לשפר את העולם. הוא הגיע למספר מסקנות:
בשנת 1945 קרא אנגלברט את מאמרו של וניבר בוש "As We May Think", הקורא לאפשר הפצת ידע לציבור הרחב, ומאמר זה השפיע עליו רבות. דאגלס קרא גם מאמר בנוגע למחשבים ("טכנולוגיה שהופיע לא מזמן"), ומניסיונו כטכנאי מכ"ם ידע שאפשר לנתח מידע ולהציג אותו על מסך. מאותו רגע הייתה מטרתו ליצור את היכולת לשיתוף רעיונות דרך המחשב על מנת לעבוד כקולקטיב על פתרונות יצירתיים, בזמן שמחשבים נוצלו על מנת לפתור בעיות מתמטיות.
לאחר סיום הדוקטורט בברקלי ב-1955, פתח סטארט אפ בשם "Digital Techniques", על מנת לייחצן את המחקר שלו על אביזרי אחסון. שנה לאחר מכן החליט לממש את חלומו משנת 1951 להתחיל במחקר מדעי. בשנת 1957 החל לעבוד במכון המחקר של אוניברסיטת סטנפורד השוכן במנלו פארק. תחילה עבד תחת הדרכתו של יואיט קראיין על מכשירים מגנטיים ואלקטרוניקה מיניאטורית. בהמשך הפכו אנגלברט וקראיין הפכו לחברים אישיים.
SRI ו ARC
ב-SRI International רשם אנגלברט כתריסר פטנטים, ובשנת 1962 פרסם דוח על המחקר המתוכנן שלו "Augmentation Research Center", ונהיה הכוח המניע מאחורי העיצוב והפיתוח של מערכת האון ליין, "NLS". אנגלברט והקבוצה שלו פיתחו ממשק משתמש כגון מסך ממופה ביטים והעכבר.
רבים מרעיונותיו פותחו על ידו לממשק משתמש באמצע שנות ה-60, הרבה לפני המצאת המחשב הביתי.
אנגלברט הציג רעיונות נוספים להמצאות בשנת 1968 במצגת שלימים זכתה לכינוי "אם כל המצגות" Mother Of All Demos.
סיביו
סיביו (ברומנית: Sibiu, בגרמנית: Hermannstadt; בהונגרית: Nagyszeben; ביידיש: סעבען או הערמאנשטאט) היא עיר ברומניה, בעלת אוכלוסייה של כ-155,000 איש. היא אחת מהערים החשובות בטרנסילבניה, ובירת מחוז סיביו. מקור שמה של העיר הגיע בעקבות שמו הלטיני של הנהר החוצה את העיר הנקרא צ'יבין.
היסטוריה
סיביו נוסדה בימי הביניים על ידי סקסונים טרנסילבנים, ומאוחר יותר הוקפה בחומה חזקה. היא ידועה בזכות הנקניק שיוצר בה (נקניק סיביו).
עם האתרים החשובים בעיר נמנה המוזיאון הלאומי ברוקנטל, הכולל שישה מוזיאונים באתרים שונים בעיר, כל אחד בתחום אחר (מוזיאון אמנות, ספריית ברוקנטל, מוזיאון להיסטוריה, מוזיאון לפרמקולוגיה, מוזיאון להיסטוריית הטבע ומוזיאון לכלי נשק וציד). מוזיאון ברוקנטל נפתח לקהל עוד בשנת 1817, והוא הראשון מסוגו ברומניה.
בכל שנה נערך בסיביו פסטיבל ג'אז בינלאומי. בין השאר התארחו בו גם אמנים ישראליים כמו J.Viewz והדרה לוין ארדי.
משנת 2004 ואילך, מארחת העיר ברציפות את מרוץ הראלי-אנדורו המפרך לאופנועי שטח, ה-"RedBull Romaniacs", כשמסלולי כל ארבעת ימי התחרות מתחילים ומסתיימים בשולי העיר.
העיר נבחרה לבירת התרבות של אירופה לשנת 2007, ביחד עם לוקסמבורג.
חבר האלקטורים
בארצות הברית, הנשיא וסגן הנשיא אינם נבחרים ישירות על ידי ציבור הבוחרים, אלא על ידי חבר האלקטורים (באנגלית: Electoral College), בשיטה המפורטת בסעיף הראשון שבפרק השני של חוקת ארצות הברית ובתיקון ה-12 לה.
נוהלי הבחירה
אזרחי כל מדינה אינם מצביעים בבחירות ישירות למועמדים לנשיאות, אלא לאלקטורים מטעמם (אף על פי שברוב המדינות מופיע רק שם המועמדים לנשיאות, ורק במיעוטן גם שם המועמדים לחבר האלקטורים). לכל מדינה הזכות לקבוע בעצמה את דרך חלוקת האלקטורים שלה. הרוב המוחלט של המדינות מעניק את כל האלקטורים של המדינה למועמד שזכה ברוב הקולות במדינה. בנברסקה ומיין מקבל המועמד שזכה ברוב הקולות של המדינה שני אלקטורים, בעוד שאר האלקטורים משויכים לאזורי הבחירה של חברי הקונגרס מטעם המדינה, וכל אחד מהם ניתן למועמד שזכה ברוב במחוז הבחירה, כך שייתכן מצב שהאלקטורים של מדינות אלה יתחלקו בין המועמדים. לדוגמה, בבחירות של 2008, זכה המועמד הדמוקרטי ברק אובמה בקולו של אלקטור אחד בנברסקה, בעוד שיתר האלקטורים בחרו במועמד הרפובליקאי ג'ון מקיין. במדינת קולורדו הועלתה להצבעה ביום הבחירות של 2004 הצעת תיקון לחוקת המדינה, על פיה האלקטורים של המדינה יחולקו בשיטה יחסית, אך היא לא התקבלה.
האלקטורים של כל מדינה מתכנסים בבירת המדינה במועד שנקבע על ידי הקונגרס - יום שני שחל בין 13 ל-19 בדצמבר. על פי התיקון ה-12 לחוקה, כל אלקטור מצביע עבור מועמד אחד לנשיא ומועמד אחד לסגן נשיא (שלפחות אחד מהם חייב להיות ממדינה שונה מזו של האלקטור).
אף שהחוקה אינה מחייבת את האלקטורים להצביע עבור המועמד שזכה במרבית הקולות במדינתם, ביותר מ-99% מהמקרים הצביעו האלקטורים בהתאם להכרעת הרוב. בחלק מן המדינות, חוק המדינה מחייב את האלקטורים להצביע בהתאם להצבעת הרוב, או מטיל קנסות ועיצומים אחרים על אלקטורים שהצביעו בניגוד להצבעת הרוב. באחרות, המפלגות דורשות מן האלקטור שנבחר מטעמן להצהיר על כוונת הצבעתו מראש. מכיוון שהאלקטורים הם לרוב בכירים במפלגתם במדינתם, אין זה סביר שיצביעו כנגד מועמד המפלגה. שני פסקי דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית עיגנו את זכותן של המדינות להעניש אלקטורים סוררים ואף להחליפם באחרים - פסק דין ריי נגד בלייר ופסק דין צ'יאפאלו נגד וושינגטון.
לאחר שנספרים הקולות, טופסי ההצבעה המפרטים את התוצאות נחתמים ונשלחים לנשיא הסנאט – הוא סגן הנשיא המכהן. עם כינוס הקונגרס החדש, נפתחים טופסי ההצבעה של האלקטורים בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס.
אם יש מועמד שמספר הקולות שבו זכה עבור תפקיד הנשיא מהווה רוב מוחלט של חבר האלקטורים, הוא מתמנה כנשיא. אם אף אחד מהמועמדים לא זכה לרוב מוחלט (דבר שאפשרי כאשר יותר משני מועמדים זוכים באלקטורים, או כאשר מושג שוויון גמור בין שני המועמדים לנשיאות), ההחלטה עוברת מיידית להצבעה בבית הנבחרים, שבוחר את הנשיא מבין שלושת המועמדים שזכו במספר הקולות האלקטוראליים הגבוה ביותר. אולם ההצבעה מתנהלת באופן מדינתי, כך שלכל מדינה יש קול אחד שנקבע על ידי הצבעה בתוך המשלחת של המדינה לבית הנבחרים (אם יש תיקו בהצבעה זו, המדינה נמנעת). מועמד צריך לזכות ברוב מוחלט של הצבעות משלחות המדינות בשביל להיבחר. אם אין רוב כזה, נערכים סיבובים נוספים עד שהוא מושג. בבחירות ב-1800 נבחר תומאס ג'פרסון רק לאחר 36 סיבובי הצבעה, בהתערבותו של אלכסנדר המילטון. אם לא הצליח בית הנבחרים להגיע להכרעה בבחירת הנשיא עד לזמן הקבוע בחוק (צהריי 20 בינואר), ישרת סגן הנשיא הנבחר כנשיא בפועל, עד שתתקבל ההחלטה.
אם יש מועמד שמספר הקולות שבו הוא זכה עבור תפקיד סגן הנשיא מהווה רוב מוחלט של חבר האלקטורים, הוא מתמנה כסגן הנשיא. אם אף אחד מהמועמדים לא זכה לרוב מוחלט, עוברת הבחירה לסנאט שבוחר את סגן הנשיא מבין האנשים שזכו בשני המספרים הגבוהים ביותר של קולות אלקטורליים.
כפי שהוזכר לעיל, ברוב המדינות, המועמד שזוכה ברוב קולות מדינה מסוימת מקבל את כל קולות האלקטורים ממדינה זו. בשיטה זו נוצר לעיתים רחוקות מעין פרדוקס בו מועמד שקיבל את רוב קולות הבוחרים האזרחיים בכלל ארצות הברית עשוי להפסיד בכל זאת בבחירות היות שאין לו רוב של אלקטורים. כך קרה בבחירות שבשנים 1824, 1876, 1888, 2000 וב-2016. בכל חמשת המקרים, המועמד או המועמדת שהפסידו בבחירות, למרות שזכו ביותר קולות בספירה הכללית (לעיתים בהפרש של מיליונים אחדים) - השתייכו למפלגה הדמוקרטית. בבחירות ב-2000 התמודדו ג'ורג' בוש ואל גור, וג'ורג' בוש זכה ליתרון זעום של כ-0.009 אחוז, כ-537 קולות בלבד בפלורידה מתוך 5,825,043 קולות מצביעים במדינה, ולכן גרף את כל 25 האלקטורים של המדינה וזכה בנשיאות אף על פי שלגור היה יתרון של 539,947 מסך כלל קולות הבוחרים בכל ארצות הברית.
אופן בחירת האלקטורים
האלקטורים נבחרים בכל מדינה על ידי המפלגות השונות והציבור, בשני שלבים.
בשלב ראשון, בוחרות המפלגות בכל מדינה מועמדים לאלקטורים, בוועידת מפלגה מדינתית או בוועידת המפלגה הארצית, בהתאם לתקנות המפלגה בכל מדינה. על פי רוב יהיו אלה אנשי מנגנון המפלגה, פעילים פוליטיים, מקורבים למועמד המפלגה לנשיאות, וכדומה.
בשלב שני, ביום הבחירות לנשיאות, במקביל לבחירת הנשיא, בוחרים האזרחים באלקטורים, אשר שמותיהם עשויים להופיע על פתק ההצבעה עם שמו של המועמד לנשיאות, בהתאם לחוקי כל מדינה. האלקטורים של המועמד שקיבל את מרב הקולות ממונים כאלקטורים מטעם אותה מדינה, למעט מדינות נברסקה ומיין, בהן יש חלוקה יחסית של האלקטורים. במדינות אלה, הזוכה במדינה מקבל שני אלקטורים, והזוכה בכל מחוז קונגרס מקבל אלקטור עבור המחוז. שיטה זו מאפשרת לחלק את האלקטורים בין המועמדים.
מגבלות על בחירת אלקטורים
החוקה האמריקאית מטילה מספר מגבלות המונעות מאדם לשמש כאלקטור. פרק 2, פסקה 1, סעיף 2 אוסר על סנטור, חבר בית הנבחרים, נושא משרת אמון או מקבל משכורת מן הממשל הפדרלי מלשמש כאלקטור. התיקון ה-14, שהוכנס לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, מונע ממי שסייע לאויב או מרד במדינה מלשמש כאלקטור.
ככלל, הודעת המדינה על נציגיה לחבר האלקטורים נחשבת כעדות מספיקה לעמידתם בתנאים.
הכרעה ללא רוב קולות
בבחירות של 1824, 1876, 1888, 2000 ו-2016, כאמור, המועמד שנבחר על ידי חבר האלקטורים לא זכה ברוב של קולות הבוחרים. מתנגדים לשיטה טוענים כי תוצאות כאלה עומדות בניגוד לרעיון של הצבעה דמוקרטית. הן מעידות, למשל, על שבירת העיקרון של שוויון פוליטי, לפיו לכל מצביע קול שווה (אדם אחד, קול אחד). חלוקת האלקטורים בהתאם לקולות הבוחרים בכל מדינה, במקום הענקת כל האלקטורים למועמד המוביל, עשויה לצמצם אפקט זה. תומכי השיטה, לעומת זאת, טוענים שהיא מכריחה את המועמד לבנות תמיכה בנתחי אוכלוסייה מגוונים יותר מבחינה גאוגרפית ודמוגרפית, ולכן היא עדיפה על קבלת הרוב הלאומי המוחלט.
על פי רוב, בחירות בהן התקבל ניצחון למרות הפסד במספר המצביעים מתאפיינות בכך שהמועמד המפסיד השיג יתרון גדול במיוחד במדינות אותן ניצח, והמדינות הנותרות הוכרעו לטובת המנצח ברוב קטן של הבוחרים. יש הטוענים בתגובה כי ההצבעה הפופולרית תחת שיטת חבר האלקטורים לא שווה בהכרח לדעת הרוב הלאומית כפי שהייתה משתקפת בבחירות ישירות, שכן כל שיטת בחירות מתייחדת באסטרטגיה מתאימה מצד המערכת הפוליטית ובאינטרסים שונים של הבוחרים. מכיוון שרוב הקולות המוחלט לא משמעותי בשיטה הקיימת, מצופה שהמועמדים יבחרו אסטרטגיה מתאימה; כלומר, ירכזו את מאמצי הקמפיין במדינות מתנדנדות, ולא ישקיעו משאבים בהשגת יתרון משמעותי יותר במדינות בהן הם או יריבם מוביל בהפרש גדול (דבר שככל הנראה היו עושים אם תוצאת הבחירות הייתה מתקבלת ביחס ישר לבחירת המצביעים).
ב-2011 הוצג חישוב המראה כיצד במרוץ של שני מועמדים, ניתן להגיע לנשיאות עם 22% בלבד מקולות הבוחרים.
התמקדות במדינות המתנדנדות
לפי ביקורת זו, השיטה הקיימת מעודדת את הנבחרים לרכז משאבים פוליטיים במספר מדינות מפתח (המכונות "מדינות מתנדנדות") ולהתעלם מהיתר. מדינות עתירות אוכלוסייה בהן הסקרים מעידים על בחירות צמודות, מוצפות בביקורים של מסע הבחירות, בפרסום טלוויזיוני ייעודי, במאמצי גיוס מטעם המפלגות ובאירועים לאומיים רלוונטיים (כגון דיבייטים), בעוד מדינות אחרות זוכות למעט יחס אם בכלל.
משום שברוב המדינות המנצח בבחירות הפנימיות מקבל את כל קולות האלקטורים, יש מניע ברור להתרכז במדינות המפתח שטרם הוכרעו; בסבבים האחרונים, מדינות אלו כללו את פלורידה, פנסילבניה, אוהיו, ויסקונסין ומישיגן. לעומת זאת, המועמדים בוחרים להשקיע פחות זמן וכסף במדינות "בטוחות", בהן התוצאה ידועה מראש (אפילו אם יש בהן אוכלוסייה גדולה, כמו בקליפורניה, ניו יורק וטקסס).
פגיעה בהשתתפות הבוחרים
נטען שהבחירה בשיטת האלקטורים מקטינה את אחוז ההצבעה ואת השתתפות הבוחרים. במדינות רבות, אחוז ההצבעה פחות משהיה יכול להיות אילו היו מכוננות בחירות ישירות, הודות לשליטה של מפלגות מסוימות במדינות אלה. השיטה הנוכחית מצמצמת את היתרון שניתן להשיג באמצעות הבאת מספר גדול יותר של מצביעים לקלפיות (למעט בתוך מדינות המפתח שהוזכרו), דבר שמתבטא בהפרש בין אחוז ההצבעה במדינות מתנדנדות ובמדינות האחרות.
בנוסף, מספר האלקטורים המוענק לכל מדינה לא מושפע מכמות הבוחרים שמצביעים בה (אלא מגודל האוכלוסייה ששייכת אליה), לכן אין למדינה אינטרס לעודד את אזרחיה להשתתף בבחירות. בעיה זו תשפיע בפרט על אוכלוסיות שמשתתפות פחות בבחירות - קולן לא נשמע כי לא יושקעו מאמצים בהבאתן לקלפי. אילו היו ניתנים אלקטורים בפרופורציה למספר הבוחרים, ייתכן כי מדינות היו משקיעות משאבים בקריאה להגיע להצביע, כדי לחזק את כוחן היחסי בקנה מידה הלאומי (דבר זה קורה באופן טבעי בדמוקרטיה בהן קולות הבוחרים שווים - ככל שיותר מצביעים ממדינה מסוימת משתתפים בבחירות כוחה עולה).
הסתרת פגיעה בזכות הבחירה בפנים המדינות
המיקוד באלקטורים של מדינה ספציפית (במקום בקולות המצביעים שבתוכה) עלול להסתיר בעיות במערכת הבחירות העצמאית שלה. לדוגמה, אם מדינה מונעת מאוכלוסיות מסוימות להצביע (באמצעות צעדים של דיכוי הצבעה כמו מגבלות על ההרשמה, מיסי בוחר, מבחני קריאה, או באמצעות הוצאת זכות הבחירה של אוכלוסייה כלשהי מהחוק), מספר המצביעים במדינה אמנם ירד, אך מספר האלקטורים שלה יישאר זהה. הביקורת גורסת כי צעדים כאלה לא יתגלו בתוצאת הבחירות, ובכך הם מוסתרים למעשה על ידי השיטה (המדינות מוגנות מפרסומים שליליים ומקנסות אפשריים של הממשלה הפדרלית).
קיימת טענה כי הפשרה המקורית על חבר האלקטורים התקבלה בין השאר כי היא אפשרה למדינות הדרום לפגוע בזכות הבחירה של אוכלוסיות העבדים שבהן, מבלי לסכן את כוחן הפוליטי.
תמיכה בשיטה
התומכים בשיטה טוענים כי היא משמרת את האופי הפדרלי של האומה האמריקנית, שהיא קואליציה המורכבת ממספר מדינות שונות. לפיהם דעת רוב במדינות קטנות, ראויה יותר לתשומת לב בקנה מידה פדרלי, מאשר חלק בעל אוכלוסייה דומה במדינה גדולה יותר. המערכת הקיימת מעניקה לכל מדינה חופש לגבש את חוקיה וזכויותיה (בפרט סביב זכות הבחירה) מבלי לתת תמריצים לא נחוצים להעלאת מספר המצביעים.
במשך שנים רבות בהיסטוריה של ארצות הברית, מדינות מינו אלקטורים לפי הצבעת בית המחוקקים של המדינה, והטענה היא שבסיכומו של עניין עדיף שהבחירה לנשיאות מוכרעת בהחלטה של מדינות נפרדות, אחרת טבעה הפדרלי של ארצות הברית יוחלף בממשלה מרכזית ועצומה.
בנוסף, לפי תומכי השיטה, היא מקשה על זכייה בנשיאות באמצעות ניצחון בשטחים אורבניים עתירי אוכלוסייה בלבד, ובכך מתקנת התמקדות לא הוגנת בערים על חשבון אזורים כפריים. בתגובה לטיעון זה, נאמר כי האוכלוסייה ב-50 הערים הגדולות בארצות הברית מצטברת ל-15% מהאוכלוסייה הכוללת בלבד, וכי בבחירות שמבוססות על רוב קולות (כמו בחירות לסנאט ולמשרת מושל מדינה) לא מזוהה נטייה להתעלם מבוחרים כפריים.
עוד נטען בתמיכת השיטה הנוכחית כי הענקת כל האלקטורים במדינה למנצח דווקא מחזקת את אוכלוסיות המיעוטים, שכן במדינות צמודות גם אוכלוסייה קטנה יכולה להעניק את היתרון הדרוש למועמד המועדף עליה. דבר זה מעודד את המועמדים לחזר אחרי מגזרים מגוונים יותר של מיעוטים וקבוצות בעלי עניין.
מספר תומכים בשיטת חבר האלקטורים אומרים שבשיטת הבחירות הזו ההשפעה של הונאת בחירות ובעיות אחרות שעשויות להתעורר, מוגבלת למדינה בה הן קרו. לכן רמאות בקלפי, או דיווחים שקריים על תוצאת הבחירות לא יוכלו להשפיע בקנה מידה לאומי. ספירה מחודשת של קולות, למשל, תתרחש בפנים מדינות בלבד ולא בכל המדינות גם יחד. המתנגדים לשיטה יגידו כי הבידוד הזה למעשה לא מתרחש: אם יש חשד לבעיה בהצבעה במדינה ספציפית, הוא עדיין יכול להכריע בחירות לאומיות (בדומה להתרחשות בפלורידה בבחירות 2000).
תומכים אחרים מציינים ששימוש בחבר אלקטורים אנושי, שמורכב מבני אדם המסוגלים להפעיל גמישות ושיקול דעת, מקל על ההתמודדות במקרה בו המועמד הנבחר מת או נפסל מבחינה חוקית.
ארמון הנציב
ארמון הנְציב הוא מבנה שלטון שהוקם בירושלים בתקופת המנדט הבריטי לשמש כמקום מגוריו וכלשכתו של הנציב העליון הבריטי. בפי שלטונות המנדט נקרא המבנה "בית הממשלה" (באנגלית: Government House). מתחם ארמון הנציב נמצא על פסגת הר אצל, הידוע גם בשמות "ג'בל מוכאבר" (בערבית ההר הכביר), "הר העצה הרעה", ו"רכס ארמון הנציב". רכס ההר צופה מדרום-מזרח על העיר העתיקה.
כיום ארמון הנציב בבעלות מדינת ישראל, ומשמש כמטה ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות (UNTSO).
הקמת המבנה
אחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, הולאם מתחם אוגוסטה ויקטוריה והפך למפקדה הראשית של הצבא הבריטי בארץ ישראל. כשהתחילה תקופת המנדט הבריטי בשנת 1920, אכלסו את המתחם מוסדות השלטון, והנציב העליון, הרברט סמואל, עבר להתגורר בו למשך חמש שנים. בין השנים 1925–1927 התגורר באוגוסטה ויקטוריה הנציב העליון פילדמרשל הרברט פלומר, אך אז פקדה רעידת אדמה קשה את ירושלים וסדקה את המבנה. בעקבות רעידת האדמה, עבר הנציב העליון להתגורר באופן זמני בבית מחניים ברחוב הנביאים, ובמקביל החל תכנונו של מבנה חדש שייועד לשמש כמגורים רשמיים ומרכז שלטוני. לאחר שנבדקו אתרים רבים ברחבי ירושלים, הוחלט לרכוש אתר בג'בל מוכבר ממזרח לשכונת תלפיות.
תכנון המבנה
אוסטן סיינט בארב הריסון, האדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות המנדטורית, הוא שנבחר לתכנן את מבנה ארמון הנציב. הוא ערך חמש תוכניות חלופיות לעיצוב הבניין עד לקבלת התוכנית הסופית בשנת 1928. התוכניות הראשונות להקמת הבניין נתקלו בביקורת נוקבת אצל הביורוקרטיה במשרד המושבות הבריטי. הביקורת התמקדה על גודלו המתוכנן של הבניין, ועל עלות בנייתו שהוערכה בסכום של 53,000 לירות ארץ ישראליות – סכום עתק באותם זמנים. במכתב תגובה לאחראי עליו במחלקת העבודות הציבוריות טען אוסטן סיינט בארב הריסון כי "הביקורת נובעת מאי היכרותם ומאי הבנת המבקרים את התנאים הקיימים בפלסטינה".
ארמון הנציב הוא מבנה המשדר רשמיות ופאר תוך שימוש מושכל באלמנטים עיצוביים ארכיטקטוניים אירופאיים, ומזכיר מבני ציבור שנבנו ברחבי האימפריה בכלל ומבנים מנדטוריים בפרט. מוזיאון רוקפלר, לדוגמה, תוכנן אף הוא בידי הריסון עם עקרונות דומים. טכנולוגיות בנייה מודרניות, וחומרים מודרניים כגון בטון, שולבו עם טכנולוגיות מסורתיות האופייניות לאזור ועם חומרי בנין מסורתיים מקומיים כגון אבן ירושלמית. למתבונן מקרוב מזכיר המבנה, בזכות שימוש באלמנטים מקומיים, מבנים ואופי של כפרים ערביים ומשקף את אופייה של העיר העתיקה שעליה הוא צופה.
אחד האלמנטים המוסלמיים-ערביים הבולטים היא צורת המתומן המשולב בעיצובים רבים במבנה – החל מהמגדל והמזרקה וכלה בריצוף במרפסת המובילה לגינה המזרחית, עיצוב דלתות אולם הנשפים.
העיתונאי דני רובינשטיין ביקר במבנה ומתאר את רשמיו:
הגנים
תכנון ארמון הנציב שם דגש על גינות שתפקידן היה להוסיף הדר למבנה עצמו, לשמש כתפאורה ורקע לאירועים רשמיים ולהגן מפני הרוחות העזות הסוחפות את הפסגה ואשר על שמן נקרא ההר גם "בטן של רוח" בערבית. בחזית המערבית של ארמון הנציב (החזית של הכניסה העיקרית), נמצאת חצר שקועה שיש האומרים כי נועדה לשמש במקור כבריכה. בסמוך לחצר זאת הוקם בית קברות קטן לחיות המחמד של הנציבים העליונים ופקידי האו"ם ששהו במבנה. בצד המזרחי של ארמון הנציב תוכננה גינה בעלת אופי סימטרי-פורמלי המאפיין גנים אנגליים, ומולה הוצבה מזרקה מתומנת שדומות לה נמצאות בארמונות מזרחיים ובצפון אפריקה. בגינה זו נערכו הנשפים ושאר האירועים החברתיים. מגינה זו יורדים לגינה שתוכננה באופי פראי וספונטני יותר, והיו בה מסלעות ובריכות נוי. את המבנה כולו הקיפו עצי אורן שנשתלו כעצים בוגרים סביב המבנה, ותפקידם להבטיח פרטיות ולשבור את הרוחות המנשבות על הרכס.
בניית המבנה
עם אישור סופי של תוכנית הבניין בשנת 1928 נמסרה מלאכת הבנייה לחברה הקבלנית האיטלקית "ארנסטו דה פארו", שבנתה מבנים רבים בעבור האימפריה הבריטית בכלל, ובירושלים בנתה את מוזיאון רוקפלר, בניין הדואר המרכזי ובניין עיריית ירושלים ההיסטורי.
מלאכת הבניה החלה בשנת 1929 על ידי החברה הקבלנית ותוך שיתוף פעולה עם יהודה שפירא. הדרישה הייתה לסיים את העבודה במהירות האפשרית, ונשכרו את שירותיהם של לא פחות מ-400 פועלים, אך מורכבות הפרויקט והעובדה כי בתוכנית הוכנסו שינויים האטו את קצב העבודה. האדריכל הריסון אף הסביר כי בניית המבנה בארץ ישראל היא משימה מורכבת יותר מאשר במקומות אחרים, וזאת בשל הריחוק מהמקורות מהם הוזמנו פריטים שונים כגון מתקני הסקה, פרזול, ריהוט וכיוצא בזה. במהלך הבניה השתמשו הבנאים באבן שנחצבה באתר עצמו לחיפוי הקירות החיצוניים של המבנה.
היסטוריה
בשנת 1933 נחנך הבניין בטקס מפואר. בארמון התגוררו ארבעה נציבים עליונים: סר ארתור ווקופ עד לשנת 1938, סר הרולד מקמייקל עד לשנת 1944, ג'ון ורקר, ויקונט גורט השישי עד נובמבר 1945 וסר אלן גורדון קנינגהם עד תום המנדט הבריטי בשנת 1948. הנציבים השתמשו בארמון לניהול המנדט, וכן לקבלות פנים ולמסיבות רשמיות ששמן יצא למרחוק.
במלחמת העצמאות
עם סיום המנדט הבריטי העבירו הבריטים את ארמון הנציב לארגון הצלב האדום, והמבנה שימש כמטה הארגון במהלך מלחמת העצמאות. האזור שסביב הארמון היה לאזור קרב כאשר הערבים הקימו עמדות ממזרח לארמון והישראלים הקימו עמדות בחוות הלימוד ממערב לה. גם לאחר כניסת ההפוגה השנייה לתוקף, המשיכו הערבים לצלוף ולהפגיז מדי פעם מאזור ארמון הנציב בגרמם אבדות בין החיילים והאזרחים.
על אף שהאזור היה בשטח המפורז, משה דיין, שהיה מפקד אזור ירושלים ומפקד חטיבת עציוני, פקד לכבוש את ההר שבמרכזו ניצב ארמון הנציב, אך מבלי להיכנס למבנה עצמו, זאת כדי למנוע מלוחמים ערבים לירות ממנו לעבר תלפיות. שם המבצע - "סעודה שלישית". דיין לא שעה לאזהרות קציני חטיבת עציוני שהאזור נשלט באש על ידי הערבים מארמון הנציב. בליל ה-17/18 באוגוסט 1948 יצאו כוחות מגדוד 62 (גדוד "בית חורון") של חטיבת עציוני, מאזור מחנה אלנבי, בפיקודו של מאיר זורע ('זרו'), בשני ראשים, ותפסו את שני צידי ההר, מצפון ומדרום, מבלי להיכנס לארמון שנמצא במרכזו. מפקד הכוח הדרומי, סרן מאיר חפץ, נהרג תוך כדי הקרב וחייליו קיבלו פקודת נסיגה. הכוח הצפוני, בפיקוד מ"פ ב' צבי צלנר שהגיע למקום הקרב רכוב על גבי משוריינים, השלים את משימתו וכבש רגלית את השלוחה הצפונית, אך עם עלות השחר הם התגלו לערבים שפתחו באש בתוספת לארטילריה. לוחמי עציוני נתפסו חשופים בשטח גלוי. זרו וצלנר ביקשו אישור לכבוש את מבנה הארמון ולמצוא בו מחסה, אך המח"ט דיין לא היה במפקדתו ולא נמצא מי שייתן להם אישור לכך. לפיכך ניתנה להם פקודת נסיגה שהפכה למנוסה מבוהלת לכיוון חוות הלימוד. הערבים הסתערו על הגבעה וכבשוה. אבדות חטיבת עציוני היו כבדות: 14 הרוגים, 24 פצועים ו-10 שבויים. אחד הנופלים נקבר באופן זמני בשטח המפורז שסביב ארמון הנציב והובא לקבורה בישראל רק שנתיים מאוחר יותר. חלק מגופות עמיתיו נאספו רק לאחר מספר שבועות על ידי הצלב האדום, הועברו לקבורה זמנית בשייח באדר א' יחד עם שאר הרוגי הקרב, ורק לאחר שנתיים הובאו לקבורה קבועה. קרב זה נחשב לכישלונו הכבד ביותר של דיין בתפקידו כמפקד חזית ירושלים. בטיילת ארמון הנציב יש אנדרטה משותפת לנופלים בקרב ארמון הנציב במלחמת העצמאות ובכיבוש אזור ארמון הנציב במלחמת ששת הימים.
לאחר מלחמת העצמאות
בתחילת ספטמבר 1948 הוסכם על פירוז האזור והעמדות הישראליות והערביות פורקו. ב-7 באוקטובר 1948 הועבר הבניין לידי ארגון האו"ם. רישום במסמכים הרשמיים של האו"ם מציין:
בתחילת שנת 1949 התגוררו בארמון הנציב חברי הוועדה המפשרת שהורכבה מנציגים בינלאומיים שבאו לפשר בין ישראל לערבים. בינואר 1949 נכנסו 11 שוטרים ישראלים ו-11 שוטרים ירדנים לשמור על הארמון אך הם הוחלפו לאחר זמן קצר על ידי 30 חברי משמר או"ם.
ביוני 1949 נסוגו הכוחות הישראליים והירדנים מהאזור המפורז סביב הארמון, לאחר שבחודשים הקודמים התקדמו כוחות ירדניים ולאחר מכן כוחות ישראליים לתוך האזור המפורז. האזור המפורז סביב ארמון הנציב נחשב בעיה הדורשת פתרון לאור רצונם של שני הצדדים להשתמש בשטחים שבאזור ועל כן עלו הצעות שונות לפתרון הבעיה. במיוחד עלתה דרישה ירדנית לכלול את הקולג' הנמצא בין חוות הלימוד ושכונת תלפיות לידיה כדי שיהיה ניתן להשתמש בה. בינואר 1950 הוצע להפוך את הארמון למוזיאון. בפברואר 1950 הגיש הקולונל הודסון שהיה יו"ר ועדת שביתת הנשק הישראלית-ירדנית הצעה פרטית לפיו הארמון יועבר לידי ממלכת ירדן וישראל תאפשר גישה חופשית לקולג' הנמצא בין חוות הלימוד ושכונת תלפיות. התוכנית לא יצאה אל הפועל בגלל התנגדות ישראלית. במאי 1952 העביר הגנרל ריילי מהאו"ם את מטהו מביירות לארמון הנציב בצעד שישראל פרשה כניסיון לשוב אל רעיון בינאום ירושלים.
במלחמת ששת הימים
ב-5 ביוני 1967, עם פרוץ מלחמת ששת הימים כבשה פלוגה של הלגיון הירדני את ארמון הנציב. החיילים הירדנים ירו מתוך הארמון לעבר מערב ירושלים ואף נעו מארמון הנציב לכיוון חוות הלימוד שעמדה על הגבול בואכה ירושלים המערבית.
מספר שעות אחר כך פרץ כח צה"ל של החטיבה הירושלמית למתחם, והכוח הירדני שתפס את הארמון נסוג אל המוצבים הסמוכים. משקיפי האו"ם שהיו במקום ומשפחותיהם פונו אל ירושלים המערבית. בשעה 15:40 הושלם כיבוש מתחם ארמון הנציב ובאופן זמני הורד דגל האו"ם מראש המגדל ובמקומו הונף דגל ישראל. בקרב זה נהרגו 4 לוחמי החטיבה הירושלמית ו-25 מחיילי הלגיון הירדני.
לאחר ששת הימים
סמוך לסיום קרבות מלחמת ששת הימים ביקש או תאנט שישראל תחזיר לרשות האו"ם את ארמון הנציב. לאחר המלחמה הופעלו לחצים כבדים על ישראל להחזיר את ארמון הנציב לידי האו"ם, מצד האו"ם ומצד מדינות ידידותיות לישראל. ישראל קיימה בנושא משא ומתן עם האו"ם, והממשלה הסכימה לאפשר לאו"ם להשתמש במבנה בתנאי שיובהר שהמבנה נמצא בבעלות ישראלית והאו"ם איננו אלא דייר במבנה, ואילו האו"ם סירב להכיר בבעלות ישראלית על השטח שעד אז היה מפורז. ב-12 ביולי התקיימה בסמוך לארמון הפגנה שבה השתתפו כ-200 איש, בהם שופט בית המשפט העליון בנימין הלוי, אשר דרשו להימנע מהחזרת הארמון לאו"ם. אליעזר שוסטק דרש דיון דחוף בכנסת בנושא וטען שהחזרת הארמון לאו"ם מסכנת את המערכה הצבאית והמדינית על ירושלים.
במחצית השנייה של אוגוסט 1967 הושג הסכם שעל פיו מתוך 176.6 דונם שהיו בידי האו"ם עד המלחמה, 44.6 דונם יימסרו לרשותו. האו"ם רצה שבהסכם עם ישראל יצוין שהשטח "הוחזר" לרשות האו"ם אך ישראל התנגדה והמילה "הוחזר" לא נכתבה בהסכם. או תאנט הבהיר שההסכם הוא הסכם מעשי ואינו שולל את זכותו של האו"ם לדרוש מישראל להשיב לידיו את כלל שטח מתחם ארמון הנציב. במרשם המקרקעין רשום מתחם ארמון הנציב כנכס ישראלי.
בתחילת אוקטובר 1967 חיבלה חוליה של הפת"ח באנטנה במתחם.
במסגרת הקמת שכונות הטבעת הוקמה דרומית לארמון שכונת תלפיות מזרח, המכונה גם שכונת "ארמון הנציב". באמצע שנות התשעים הוקמה ליד הארמון ובצמוד לשכונה טיילת ארמון הנציב הצופה על העיר העתיקה.
בספרות
עמוס עוז תיאר את המקום ומסיבת נכבדים שנערכה בו, בספרו "הר העצה הרעה". יהודה האזרחי כתב בספר "עיר, ארץ ושמים" עד כמה הוא מקנא בנציב העליון,, והוסיף:. הסופר חנוך ברטוב שלחם בקרב ב-1948, כמפקד חוליית מקלע בכוח הצפוני ונפצע, מתאר את חוויותיו בספרו "מתום עד תום".
פור גרימו
פור גרימו נבנתה בסוף שנות השישים של המאה העשרים ותוכננה על ידי האדריכל פרנסואה ספורי (François Spoerry). הרעיון היה לבנות עיר של תעלות נוסח ונציה, אולם בסגנון של כפר דייגים צרפתי. הכוונה הייתה למשוך למקום בעלי יאכטות, ולשם כך נבנה כמעט לכל בית מעגן צמוד משלו. המקום הורחב, באותו סגנון, בשנות השבעים ופעם נוספת בשנות התשעים.
בעיירה ניצבת כנסיית סן-פרנסואה ד'אסיז (Église Saint-François d'Assise) בה קבועים ויטראז'ים של אמן האופ ארט ויקטור וסרלי.
צ'לטנהאם
צ'לטנהאם (באנגלית: Cheltenham) היא עיר במחוז גלוסטרשייר, בבריטניה, היא סמוכה לערים גלוסטר וסירנסטר. אוכלוסיית העיר מונה 117,500 תושבים, לפי מפקד משנת 2016.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת בקצה הקוטסוולדס ונחשבת לעיר עשירה מאוד. כבר מאז גילוי מעיינות המים החמים ב-1716, הפכה צ'לטנהאם ליעד לחופשה ולמרגוע עבור עשירים מכל אנגליה, ולכן ידועה גם כאזור ספא. נהר צ'לט זורם מתחת לעיר.
בין האנשים הבולטים שנולדו בעיר: רוברט הארדי (שחקן), אדוארד ג'נר (ממציא החיסון נגד אבעבועות שחורות) ובריאן ג'ונס (ממקימי הרולינג סטונז).
ספורט
העיר הייתה מקום מושבה של הפדרציה העולמית לבדמינטון במשך 71 שנים. משנת 1934 ועד לחודש אוקטובר 2005.
אנטיגואה גואטמלה
אנטיגואה גואטמלה (בספרדית: Antigua Guatemala, לרוב מכונה בקיצור "Antigua") היא עיר עתיקה במרכז גואטמלה. העיר ההיסטורית, אשר שימשה כבירתה של המדינה במשך למעלה מ-200 שנה, מפורסמת בזכות האדריכלות הקולוניאלית המאפיינת את רחובותיה הצרים, בתיה הייחודיים ורבי הצבעים וכן מבנים היסטוריים וכנסיות שהשתמרו בצורה מצוינת. אנטיגואה הוכרזה ב-1979 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
היסטוריה
אנטיגואה (שפירוש שמה בספרדית "גואטמלה העתיקה") הייתה בירתה ההיסטורית של גואטמלה מאז הקמתה ב-1543. היא לא הייתה הבירה הראשונה, כי אם העיר "סיודאד וייחה" (העיר העתיקה) הסמוכה, שהוחרבה על ידי שיטפון אימתני שנים ספורות לפני היווסדה של אנטיגואה. באותה התקופה הקולוניה השתרעה על שטח גדול הרבה יותר משטחה של גואטמלה כיום, וכיסתה את מרבית יבשת מרכז אמריקה. אז כונתה העיר "סנטיאגו דה גואטמלה" (Santiago de Guatemala), לכבוד הפטרון של העיר - "סנטיאגו", הוא יעקב בן זבדי).
בשיאה, עד אמצע המאה ה-18, גרו בעיר 60,000 תושבים. רעידת האדמה המפורסמת שאירעה ביבשת ב-1773 הרסה אותה כליל ולאחריה ננטשה. ב-1776 הורו הספרדים להעביר את עיר הבירה של הקולוניה לגואטמלה סיטי, מטרופולין סואן וצפוף בן כ-2,000,000 מיליון תושבים. במהלך המאה ה-19 העיר אוכלסה באיטיות בקצב גובר והולך, אך למרות זאת בעיר חיים היום רק כ-40,000 תושבים. בשנת 1955 התקיים בעיר כנס של שרי חוץ של מדינות מרכז אמריקה.
שימור העיר
מאז שנות ה-70 נעשים מאמצים עילאיים של הרשויות לשמר את מבניה ההיסטוריים ולשפץ את מה שניתן. רעידת אדמה נוספת שהתרחשה ב-1976 פגעה במאמצים אלה, אך ההכרזה על מרכז העיר כאתר מורשת עולמית ב-1979 הפיחו בהם רוח מחדש וכיום העיר נראית יפה ומחודשת.
אסונות טבע
לצד רעידות אדמה תכופות הפוקדות את העיר (הגדולה והמפורסמת בהן החריבה אותה כמעט לגמרי בשנת 1773), העיר מוקפת שלושה הרי געש - הר אגואה (Agua - מים), הר אקטננגו והר פואגו (Fuego - אש). שלושתם מתנשאים לגובה של בין 3,700-3,900 מטרים מעל פני הים. פואגו הוא הר געש פעיל מאוד ובמהלך המאות האחרונות אירעו מספר התפרצויות געשיות משמעותיות של הר זה. ההתפרצות הידועה האחרונה של אקטננגו אירעה בדצמבר 1972. ההר אגואה היה פעיל בתקופת הפליסטוקן המאוחרת ואינו פעיל מאז. מפולת להאר בהר אגואה החריבה את הבירה הראשונה של גואטמלה (Ciudad Vieja). הרי געש פעילים אחרים, כגון הפקאיה נמצאים גם כן בקרבת העיר.
מבנים היסטוריים
ארכיטקטורת הבארוק הקולוניאלית נשקפת מכל פינה בעיר. בעיר ישנן כנסיות רבות מהתקופה הקולוניאלית, חלקן משופצות וחלקן הרוסות למחצה בשל רעידת האדמה שהתרחשה ב-1773. בנייתה של הכנסייה הגדולה והחשובה מכולן - הקתדרלה העירונית הסמוכה לכיכר המרכזית (Plaza Mayor) - מתוארכת ל-1680.
בין המבנים בעיר ישנה אוניברסיטה, שנבנתה ב-1676 וכן בית דפוס עתיק שעובד מיום הקמתו ב-1660 ועד היום.
הארמון העירוני, שנבנה ב-1558 בסגנון הבארוק, נהרס חלקית ב-1773 ושוחזר בשנים האחרונות, היה מקום מושבם של גנרלים ואנשי שלטון בימים עברו וכיום הוא מאכלס את המשטרה המקומית ומשרדים ממשלתיים שונים.
סגנון בנייה
רחובותיה של אנטיגואה בנויים בצורת שתי וערב המקובלת בדרום אמריקה. כבישי העיר מרוצפי אבן ולרוב אינם סובלים מעומסי תנועה. מרבית בתי העיר הצבעוניים בנויים לכל היותר משתי קומות בלבד, כאשר חלקם בנויים כדופלקס המאכלס חנות או בית עסק אחר בקומה הראשונה, ובית מגורים טיפוסי בקומה השנייה - לרוב של בעל העסק.
מוצא אתני
רובם הגדול של תושבי העיר דוברי ספרדית - שפתה הרשמית של גואטמלה. רובם בני מסטיסו - בני תערובת של ספרדים ומקומיים בני המאיה. חלק מהילידים אף אינם מבינים ספרדית, ומדברים בלשונות מאיה שונות שהנפוצה בהן היא שפת הקִיצֵ'ה.
שפות
בעיר פועלים למעלה מ-70 בתי ספר ומוסדות ללימוד השפה הספרדית, השפה השגורה בפי רובה המכריע של אוכלוסיית אנטיגואה וכן שפתה הרשמית של גואטמלה. תיירים וסטודנטים מכל העולם מגיעים לעיר כדי ללמוד את השפה ולחוות את האווירה.
תיירות
תיירים רבים, בעיקר מארצות דרום אמריקה וצפונה, אירופה ויפן, מגיעים לבלות בעיר. העיר לא פסחה אף על התרמילאים הרבים שמבקרים בגואטמלה, שניתן לראותם בכל בית מלון הודות לנוחות היחסית ולמחירים הסבירים. אורחי העיר נהנים מחיי הלילה שלה, הבארים והמועדונים שלה, המסעדות, השווקים התוססים והעושר התרבותי וההיסטורי הרב שיש לה להציע.
העיר גם מהווה מרכז תיירותי חשוב לחבל בו היא נמצאת ושקרוי על שמה. סוכנויות הנסיעות הרבות הפזורות ברחבי העיר מציעות טיולים בני חצי יום עד כמה ימים לאתרים הסובבים אותה (המפורסם שבהם הוא הר הגעש הפעיל "וולקן פקאיה").
שווקים
באנטיגואה ישנם מספר שווקים קבועים ועוד כמה ארעיים. הגדול שבהם - השוק המרכזי (Mercado Central) - נמצא ממש בסמוך לטרמינל האוטובוסים העירוני ומציע סחורה איכותית במחירים אטרקטיביים. המוצרים המבוקשים ביותר בשווקים הם יצירות ועבודות יד של בני המאיה, כגון חלילים, בקבוקים ייחודיים, פסלים מרשימים ואריגי בד צבעוניים, שלא ניתן להשיג במקומות אחרים.
מבקרים רבים בשווקים נוטים להתמקח על המחירים (המסומנים בקצאלים - המטבע המקומי) ולהוריד אותם לעד כדי מחצית מהסכום המקורי המבוקש על ידי המוכרים.
מוזיאונים
מוזיאונים רבים בנויים בעיר, חלקם בתוך מבנים בני מאות שנים. המפורסמים שבהם הם מוזיאון סנטיאגו, מוזיאון הספרים העתיקים, מוזיאון לאומנות קולוניאלית ספרדית ו-"קאסה פופנוא" - מוזיאון חפצים מקומיים מתקופות שונות, בראשן תקופת השלטון הספרדי במדינה.
פסטיבלים
חגיגות השבוע הקדוש, מתקיימות בשבוע שלפני חג הפסחא הנוצרי בפארק המרכזי (Parque Central) ומושכות אליהן תיירים רבים. החל מערב יום שישי הטוב (Good Friday) מרצפים התושבים את הרחובות הסמוכים לבתיהם בשטיחים עשויים פרחים ונסורת צבעונית, ולמחרת, בשעות שלפני הצהריים, מתקיימת תהלוכה דתית (Procession) על גבי "שטיחים" אלה.
עקיבא גוברין
עקיבא גוֹבְרִין (גלובמן-חיוּת) (12 באוגוסט 1902 – 26 ביוני 1980) היה פעיל ציוני, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
ביוגרפיה
נולד בעיר שפיקוב שבפודוליה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), למרדכי אשר גלובמן, מחנך ופעיל ציוני היה ממייסדי תנועת "החלוץ" ומפעיליה בעיירת הולדתו. בשנת 1921 עבר את הגבול לבסרביה ובשנת 1922 עלה לארץ ישראל. ממייסדי מועצת פועלי ירושלים והסתדרות הפקידים, חבר בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית מאז 1925 וראש המחלקה לאיגוד מקצועי של ההסתדרות בין השנים 1943–1949. בעת מאורעות תרפ"ט השתתף בהגנה על עטרות ומקומות אחרים בירושלים תחת פיקודו של יוסף הכט.
היה יו"ר ועדת העבודה של הכנסת בה הטביע חותם על חוקי עבודה וחוקים סוציאליים אחרים, במיוחד חוק הביטוח הלאומי. כן היה יו"ר הוועדה הכלכלית של מפא"י. בשנות ה-50 כיהן כיו"ר סיעת מפא"י ויו"ר הקואליציה. בנובמבר 1962 התפטר מהתפקיד בטענה שהממשלה אינה מתייעצת עם חברי הכנסת של סיעת מפא"י אלא מנחיתה עליהם הנחתות, אך מיד חזר בו מהתפטרותו. עם זאת, גוברין המשיך לפעול לחיזוק הפיקוח של הכנסת על הממשלה.
כיהן כשר בלי תיק בממשלת ישראל האחת עשרה, במטרה לעסוק בעיקר בענייני מסחר ותעשייה, תיק שפנחס ספיר שמר בידיו במקביל להיותו שר האוצר כשלוי אשכול התמנה לראשות הממשלה, כדי לסיים עניינים שהחל בהם. ספיר נתן לגוברין את האחריות על סחר החוץ ותיעוש אזורי הפיתוח, אך נוצרו חיכוכים מתמידים בין השניים ובאוקטובר 1964 הוצע שגוברין יכהן כשר לענייני תיירות בממשלת ישראל השתים עשרה, לאור גידול החשיבות הכלכלית של התיירות למדינת ישראל. עם זאת, משרד התיירות לא היה למשרד עצמאי, אלא נשאר כיחידה במשרד ראש הממשלה וגוברין המשיך לכהן במקביל בתפקידיו במשרד המסחר והתעשייה. עם כניסתו למשרד התיירות, גוברין פעל להעברת סמכויות ממשיות למשרד התיירות ולחקיקת "חוק תיירות", אולם לא הצליח בחקיקת החוק. עם סיום כהונתו בממשלה בתחילת 1966, שב לתפקיד יו"ר הוועדה הכלכלית של מפלגתו, המערך, תפקיד בו המשיך לכהן אל תוך שנות ה-70, לאחר סיום כהונתו בכנסת.
כלתו (אלמנת בנו שלמה) היא חוקרת הספרות פרופ' נורית גוברין. בת אחיו, פנחס, היא היוצרת מיכל גוברין. נכד אחיו שלמה הוא יוסי בידץ.
חביב כנען
חביב כנען (17 באפריל 1913 – 13 בפברואר 1993) היה עיתונאי וחוקר פרקים בתולדות היישוב.
קורות חייו
כנען נולד בפולין בעיר פוטורוטצה בשנת 1913. שמו בלידתו היה ליבר קרומהולץ ומגורי המשפחה היו בבית הברון מלובמירסקי. מראשית שנות העשרים חי וגדל בעיר לבוב בירת גליציה המזרחית (אז בשלטון פולין וכיום חלק מאוקראינה). בשנות לימודיו בגימנסיה החל לכתוב עבור העיתונות הפולנית. אחרי בחינות הבגרות למד בבית הספר הגבוה לעיתונאות בוורשה והרבה לכתוב בעיתונים פולניים ויהודיים. בשנים 1934–1935 היה ממונה על מדור הספרים בסניף לבוב של אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים.
בגיל 21 כתב ביומון פולני בקרקוב סדרת מאמרים על היחסים בין האוקראינים ליהודים בפולין (שבאותה עת שלטה על מערב אוקראינה). הוצאת ספרים בלבוב הציעה לו לפרסם ספר על נושא זה, אולם המשטרה הפולנית "יעצה" לכנען - שעמד על סף עלייתו לארץ ישראל - לוותר על כך. בשנת 1977 פורסם המחקר בשנתון משואה, המוקדש לשואה ולגבורה.
בשנת 1935 עלה כנען לארץ ישראל כשבכוונתו ללמוד בפקולטה למדעי הרוח, אולם את שנתו הראשונה בארץ החליט להקדיש להכרתה היסודית.
באפריל 1936 פרצו מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, שהיו בגדר מאבק של ערביי ארץ ישראל נגד היישוב ומרד בשלטון הבריטי וכונו על ידי מחולליהן "המרד הערבי הגדול". באוגוסט אותה שנה נענה כנען לקריאת מוסדות היישוב והתגייס לשורות משטרת המנדט. עם סיום קורס השוטרים בבית הספר לשוטרים בירושלים, שירת שמונה וחצי שנים במשטרת נפת ירושלים ונפת הכפרים שבסביבות ירושלים. בין השאר שירת בתחנת המשטרה של המושבה הגרמנית בירושלים, שבה התגוררו באותה עת תושביה המקוריים, הטמפלרים הגרמניים, והיה ממונה על 200 נוטרים.
בשנות מלחמת העולם השנייה פיקד כנען על תחנת משטרה במזרח ירושלים. החודשים מאי עד נובמבר 1942, היו חודשי חרדה ליישוב היהודי, כאשר קורפוס אפריקה של ארווין רומל הגיע לשערי מצרים והייתה סכנה שיעבור את תעלת סואץ ויכבוש את ארץ ישראל. בתקופה זו, אשר כנען יכנה לימים "מאתיים ימי חרדה", נוסף לפיקודו גם מוצב משטרתי בהרי ירושלים, ששימש כתצפית לגילוי צנחנים גרמניים, שהיה אז חשש כי יוצנחו בארץ ישראל. כמו כן שירת בתחנת המשטרה המרכזית בירושלים ופיקד על תחנת המשטרה ברובע היהודי בעיר העתיקה. לימים הדריך במלחמת ששת הימים, כעיתונאי, יחידת צנחנים של צה"ל, בסריקה ראשונה ברובע היהודי המשוחרר.
בנובמבר 1944 השתחרר משירותו במשטרה והצטרף לסגל מערכת עיתון "הארץ", שבו שימש ככתב לענייני משטרה ובתי המשפט. בשנת 1948, עם קום המדינה והקמת משטרת ישראל, התגייס כנען לשורותיה ושימש כקצין העיתונות במטה הארצי. כעבור שנה השתחרר וחזר לעיתון "הארץ". במשך שש שנים היה סופרו הצבאי של העיתון. לאחר מכן שימש ככתב לענייני מפלגות, וכן ככתב לענייני תיירות ובריאות. כן הרבה לכתוב בעיתונו על פרשיות היסטוריות ועל ספרים חדשים. בשנת 1978 פרש לגמלאות.
חביב כנען פרסם ספרים בנושא הטמפלרים בארץ ישראל והתגייסותם לצד נאצים, על מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, על מאבק העיתונות בצנזורה הבריטית, על תליית שני הסרג'נטים הבריטיים על ידי האצ"ל ועל פרשיות מתקופת סיום המנדט הבריטי.
על תקופת החרדה שעברה על היישוב מאביב 1942, עם התגברות סכנת הפלישה הגרמנית לארץ ישראל ועד לחלוף סכנה זו, עם ניצחון הבריטים בקרב אל עלמיין השני, כתב כנען את ספרו "מאתיים ימי חרדה" ובזאת העניק לתקופה זו את כינויה ההולם. הספר, שראה אור בשנת 1974, מתבסס על קטעים מתוך יומן שכתב כנען בתקופה זו, ועל זכרונותיו מאירועי התקופה, מאישים שפעלו אז, ובעיקר תיאר את הלך הרוח הקודר של אותם ימים.
חביב כנען נפטר בשנת 1993.
ארכיונו מופקד בארכיון לתולדות אוניברסיטת תל אביב.
הרכב ג'אז
מחלקת הקצב בהרכב הג'אז מכילה כלי הקשה, גיטרה בס או קונטרבס ולפחות כלי הרמוני אחד כגון גיטרה או פסנתר. מחלקת הקצב היא בסיסו של ההרכב. היא מחזיקה את הגרוב ושומרת על הקצב.
מחלקת כלי הנשיפה מכילה כלי נשיפה מעץ וממתכת המנגנים את המלודיה. בהרכב ביג בנד למשל, יש מחלקת כלי נשיפה גדולה המכילה 4–5 חצוצרות וסקסופונים (2-3 אלט, 2 טנור ובריטון) 3-4 טרומבונים וטרומבון בס. לפעמים בנגינת המלודיה מחליפים זמר או זמרת את הכלים שיכולים ללוות בקולות נוספים.
כריסטופר השני, מלך דנמרק
כריסטופר השני (בדנית: Christoffer II; 29 בספטמבר 1276 – 2 באוגוסט 1332) היה מלך דנמרק מ-1320 ועד 1326 ושוב מ-1329 ועד למותו. הוא היה בנו של אריק החמישי, מלך דנמרק. שמו מקושר לאסון לאומי, שכן תקופת מלכותו כמעט והסתיימה בפירוק מוחלט של ממלכת דנמרק.
ראשית חייו
כאחיו של אריק השישי, מלך דנמרק, היה כריסטופר יורש אפשרי לכתר. כבחור צעיר שנשא את התואר דוכס אסטוניה, הוא תמך בצעדי המדיניות של אחיו. בין שאר פעולותיו הוא היה זה שעצר את הארכיבישוף ינס גרנד ב-1294. אך מאוחר יותר הוא הצטרף למתנגדים לאחיו ויצא לגלות עם מותו של אריק ב-1319.
כתב הזכויות
האצולה הייתה מעוניינת במלך חלש ובינואר 1320 נבחר כריסטופר להיות המלך. בשובו לדנמרק הוא חתם על כתב זכויות (Haandfæstning), בפעם הראשונה שמסמך כזה נחתם ככתב הכתרה. הוא קיבל ממלכה במצב של פשיטת רגל, כשאזורים שלמים בדנמרק היו ממושכנים לאצילים גרמנים ודנים. תנאי כתב הזכויות היו קשים מאוד, בשל העובדה שהם הגבילו את יכולתו להטיל מיסים ועקב כך שהם דרשו תשלום על המשכונות. כריסטופר לא היה יכול לקבל שום החלטה בנוגע לממלכה בלי הסכמתם של האצילים ושל הבישופים. זכויות היתר של האצולה ושל הכנסייה נכללו בכתב הזכויות ולאחר מכן נוספו זכויות נוספות. לא ניתן היה לכלוא, להגלות או לקנוס שום בישוף ללא אישורו של האפיפיור. שום בית משפט אזרחי לא היה יכול לשפוט שום איש כנסייה. לא ניתן היה להטיל שום מס על רכוש הכנסייה. אף אציל לא היה יכול להעלות דמי חכירה או שכירות על האיכרים. לא ניתן היה לאלץ אף אציל לצאת למלחמה מחוץ לגבולות דנמרק או לשלם עבור ציודם של חיילים שילחמו מחוץ לגבולות דנמרק. המלך נדרש לשחרר אנשי אצולה שנכלאו תוך שנה. כל המיסים שהוטלו על האצולה ועל הכנסייה מאז תקופת מלכותו של ולדמר השני, בוטלו, אך את חובות המדינה היה צורך לשלם. העברת הסמכויות מידיו של המלך החלה אז ונמשכה עד 1660.
ההדחה והגלות
למרות שכריסטופר חתם על כתב הזכויות, הוא משל כאילו הוא לא היה קיים. מאחר שהוא לא יכול היה לגבות מיסים מהכנסייה ומהאצולה הדנית, הוא הטיל מיסים כבדים מאוד על השטחים הגרמנים ועל איכרי דנמרק.
בשנים הבאות ניסה כריסטופר לחזק את מעמדו על ידי השבתה של המדיניות של אריק להילחם נגד הדוכסיות, הרוזנויות והערים בצפון גרמניה. ההוצאות שהיו כרוכות במהלכים אלה עלו לו בכספים שכדי להשיגם הוא נאלץ למשכן נכסים. עד מהרה מצא עצמו כריסטופר בעימות עם הכנסייה ועם האצולה. במהלך המרד של שנת 1326 הוא הודח בעקבות ברית שכרתו האצילים הדנים עם גרהרד השלישי, רוזן הולשטיין ויוהאן הראשון, רוזן הולשטיין-קיל. כריסטופר אולץ להתפטר ולצאת לגלות. במקומו הומלך הדוכס ולדמר מדרום יוטלנד בן ה-12 כולדמר השלישי, כשבפועל משל הרוזן גרהרד כעוצר. הם אילצו את ולדמר לחתום בעת הכתרתו על כתב זכויות נפרד לדרום יוטלנד, ללא קשר לזה שנחתם לדנמרק, כך שמלך דנמרק לעולם לא יוכל למשול שם. קנוט פורסה קיבל את השלטון על הלנד על עצמו כתמורה לשירותיו עבור הרוזן גרהרד והרוזן יוהאן. העימותים על אופן חלוקת השליטה על דנמרק פירקו את הבריתות שבעקבותיהם אולץ כריסטופר לגלות מדנמרק.
השיבה למלוכה
כריסטופר הוחזר להיות מלך ב-1329 בשיתוף פעולה עם הרוזן יוהאן, אך בפעם הזאת הורד מעמדו לכזה של מלך בובה כבר מההתחלה. רוב שטחי ממלכתו היו ממשוכנים ולא היה לו כל סיכוי להחזיק בסמכות מלכותית של ממש. יוטלנד, לדוגמה, הייתה ממשוכנת בסכום של 100,000 מארקים של כסף לתשלום מיידי. היו אלה תנאים בלתי אפשריים. הרוזן גרהרד לקח את כל יוטלנד לעצמו כרכושו הפרטי. הרוזן יוהאן עשה כן בפין ובזילנד. ב-1331 ניסה כריסטופר לנצל עימות בין גרהרד לבין יוהאן על ידי הצטרפות לזה האחרון, אך מהלך זה הסתיים בתבוסה צבאית ברורה במערכת הביצורים דנווירגה (Danevirke). על פי ההסדר שהוסכם עליו בין הרוזנים, הותר לכריסטופר להמשיך להחזיק בתואר מלך, אך ללא סמכות כל שהיא במציאות. ניתן לו בית פשוט להתגורר בו בסקסקובינג שבלולנד, אך גם בית זה נשרף על ידי שכירי חרב גרמנים. כריסטופר נכלא בטירת אלהולם שבלולנד, שם הוא מת כאדם שבור ומרושש בשנה שלאחר מכן.
מורשתו
לאחר מותו הפסיקה דנמרק להתקיים כממלכה באופן רשמי ובמשך שמונה השנים הבאות היא נמשלה על ידי גורמים שונים שלהם הייתה הממלכה חייבת כספים באמצעות משטר צבאי גרמני.
ההיסטוריה תשפוט את כריסטופר בחומרה ולעיתים תכופות הוא נחשב כרודן חלש, בלתי אמין וחסר יכולת, "המלך שמשכן את דנמרק לגרמנים". במובנים רבים הוא פשוט ביצע את המדיניות של קודמו. המדיניות של משכון חלקים מדנמרק הייתה נוהג מקובל של אצילים ושל מלכים כדי לגייס כספים. תהיה זו טעות לכנות אותו שליט פסיבי. כוחן של האצולות הדנית והגרמנית ושיתוף הפעולה שלהן עם מוסד הכנסייה חתרו תחת חופש הפעולה שלו.
יהדות אלבה יוליה
יהדות אלבה יוליה היא הקהילה היהודית שנוצרה והתקיימה בעיר אלבה יוליה (קרלסבורג) שבטרנסילבניה.
קרלסבורג, שהייתה במשך זמן מה בירת נסיכות טרנסילבניה, ממוקמת בשוליים הדרומיים של החבל, על הגבול העות'מאני והייתה נקודת מעבר לסוחרים יהודים שבאו מהשולטנות. זרים לא הורשו להיכנס לטרנסילבניה והמסחר איתם התנהל באזורים מתוחמים בערי גבול דוגמת סיביו, ברשוב וקרלסבורג. באחרונה, בה התנהל הסחר עם חלקי הונגריה-לשעבר שנשלטו בידי השולטן, פעלו סוחרים יהודים רבים. משלהי המאה ה-16 פעל בעיר בית דין רבני, וממנה היו מסתננים היהודים גם לתוך פנים הארץ, למרות האיסורים.
תחילה הייתה הקהילה ספרדית, אך בהמשך, לאחר גזירות ת"ח-ת"ט, הגיעו פליטים אשכנזים מפולין. הקהל הספרדי קיים קשרים עם יהודי הבלקן ונשמע לפסקי הרבנים יצחק בן משה ולוי ירושלמי, שניהם מבלגרד. כשהקהילה גדלה בצורה שאיפשרה לה להחזיק רב במשרה מלאה, הראשון שמונה היה יוחנן בן יצחק רוסו מבלגרד. הפרנס הראשון של הקהילה, דוד בן בנימין, נולד ב-1710 במשפחה שמוצאה מפולין וכך חיו בקהילה אחת אשכנזים וספרדים. תואר אב בית דין קרלסבורג היה "רב המדינה דזיבנבירגן" (במסמכי המדינה: "הדיין הראשי של יהודי טרנסילבניה"). כשהתרבו האשכנזים, ב-1761, הביאו אלה גם רב אשכנזי מקרקוב, בנימין זאב וולף. על פי ספר התקציב יודעים שב-1744 היו באלבה יוליה שתי קהילות, אחת ספרדית ואחת אשכנזית ולכל קהילה בית הכנסת שלה והחזן שלה. הצורך לשלם במאוחד את המיסים המוטלים על היהודים הביא לכך ששתי הקהילות פעלו יחד בתחום גביית המיסים ובכל הנוגע לייצוג כלפי הסמכויות החיצוניות. ההנהגה האדמיניסטרטיבית הייתה משותפת. במהלך השנים האשכנזים הפכו לרוב. לאחר הקרע ביהדות הונגריה הייתה הקהילה הגדולה בעיר לקהילת סטטוס קוו. בהשפעת הרב שלמה פישר שבא לכהן בה כרב ב-1891 (כיהן עד 1928) הצטרפה הקהילה לאורתודוקסים.
ב-1920, שנת חוזה טריאנון והסיפוח מהונגריה לרומניה, חיו בעיר ששמה שונה עתה לאלבה יוליה 1,770 יהודים מתוך אוכלוסייה כוללת של 9,645 תושבים. התחזקות התנועה הלגיונרית הביאה בהדרגה להכבדה הולכת וגדלה על חיי היהודים. ב-1938 התפוצצה פצצה בבית הכנסת המקומי, במהלך הרומניזציה הוחרם ב-1941 כל רכוש הקהילה. במהלך מלחמת העולם השנייה רוכזו באלבה יוליה כל יהודי הסביבה וכך גדל מספרם ל-2070 בשנת 1947, אך לאחר מכן ירד בהתמדה בעקבות הגירת היהודים (מרביתם עלו לישראל) וב-1990 נשארו רק כמה עשרות.
לורה ליני
לורה לג'ט ליני (באנגלית: Laura Leggett Linney; נולדה ב-5 בפברואר 1964) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, זוכת 4 פרסי אמי ושני פרסי גלובוס הזהב, הייתה מועמדת 3 פעמים לפרס האוסקר.
ביוגרפיה
ליני נולדה בניו יורק. אמה הייתה אחות ואביה מחזאי. לליני אחות חורגת בשם סוזן מנישואיו השניים של אביה.
לאחר התיכון החלה ליני ללמוד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ולאחר מכן עברה לאוניברסיטת בראון, שם סיימה את חוק לימודיה עם תואר באומנות בשנת 1986. ליני למדה משחק בבית הספר ג'וליארד.
יזרעאלי
{{פירושונים|
לורה ליני
ביוגרפיה
ליני הייתה נשואה לדייוויד אדקינס בין 1995–2000.
יזרעאלי
ד'יזראלי:
לורה ליני
ביוגרפיה
בשנת 2007 התארסה ליני לסוכן הנכסים מארק שאווהר. ב-2009 השניים נישאו. ב-2014 נולד בנם.
יזרעאלי
ראו גם
}}
לורה ליני
קריירת משחק
קריירת המשחק של ליני החלה בתפקידים קטנים בסרטים בולטים ב-1992 - "השמן של לורנצו" ו"דייב". תפקידה המשמעותי הראשון היה במסגרת המיני-סדרה הטלוויזיונית "סיפורי סן פרנסיסקו" שנה לאחר מכן.
בשנת 2000 הייתה לראשונה מועמדת לפרס אוסקר, בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, על משחקה בסרט "מישהו לסמוך עליו". הופעתה של ליני בסרט בתור בנקאית ואם חד הורית זיכתה אותה גם במועמדות לפרס גלובוס הזהב. שנה לאחר מכן זכתה ליני לראשונה בפרס, ושוב היה זה תחום הטלוויזיה אשר הקדים את הקריירה הקולנועית; ליני זכתה בפרס אמי על משחקה בדרמה "האיריס הפראי".
לאחר הופעות בסרט הטלוויזיה "פרויקט לארים" ובסרט הקולנוע "נבואות איש העש" ב-2002 זכתה ליני ב-2003 בפעם השנייה באמי, הפעם בזכות הופעת אורח בקומדיה "פרייז'ר". באותה שנה גילמה דמות משנית בסרט נוסף של איסטווד - "מיסטיק ריבר". הופעתה זו זיכתה אותה במועמדות לפרס באפט"א הבריטי. באותה שנה הופיעה גם בסרטו של אלן פארקר "החיים של דייוויד גייל" ובסרט משופע הכוכבים "אהבה זה כל הסיפור".
בשנת 2004 שוב הייתה ליני מועמדת לפרס האוסקר ולפרס גלובוס הזהב, הפעם בקטגוריית שחקנית המשנה, הפעם על הופעתה בסרט "קינסי", אודות אלפרד קינסי. עם זאת, גם הפעם לא זכתה בפרס. ב-2005 שוב הייתה מועמדת לגלובוס הזהב בעבור הופעתה בסרט "חיים בין השורות" ולפרס סאטורן בעבור הופעתה בסרט "השדים של אמילי", אך גם במקרים אלו לא זכתה.
ב-2006 כיכבה ליני בסאטירה הפוליטית של בארי לוינסון "איש השנה" לצידו של רובין ויליאמס ובדרמה הקומית "שיעורי נהיגה". שנה לאחר מכן שוב קיבלה מועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בעבור הופעתה בסרט "לסגור מעגל". במהלך 2007 שיחקה ליני גם בסרטים "יומני האומנת" ו"הפירצה".
משנת 2017 עד 2022 גילמה את דמותה של ונדי בירד בסדרת הטלוויזיה "אוזרק" ששודרה בנטפליקס. על תפקידה זה קיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית ראשית בסדרת דרמה לשנת 2019.
בשנת 2019 שבה לגלם את דמותה של מרי אן סינגלטון בחידוש למיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בנטפליקס ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
באפריל 2023 שבה ליני לברודוויי ושיחקה במחזה "Summer, 1976" מאת המחזאי דייוויד אובורן. המחזה עלה על ידי מועדון התיאטרון של מנהטן, בבימויו של דניאל סאליבן , והצגות טרום-בכורה התקיימו בתיאטרון סמואל ג'יי פרידמן ב-4 באפריל 2023.
פול וינפילד
פול אדווארד וינפילד (באנגלית:  Paul Edward Winfield; 22 במאי 1939 – 7 במרץ 2004) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקני. וינפילד זכה בפרס אמי על הופעת אורח בסדרה "סודות העיר" והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1972 על תפקידו בסרט "סאונדר".
ביוגרפיה
וינפילד נולד בלוס אנג'לס ללואיס ביאטריס אדוארדס ולקלרנס וינפילד ששימש כאביו החורג. רכש את לימודיו והתנסה בפעם הראשונה על במה באוניברסיטת פורטלנד, משם המשיך לאוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
קריירה
וינפילד התחיל את דרכו בתור שחקן בארצות הברית בתקופה שבה כמעט ולא העסיקו אפרו אמריקאים. שיחק בתחילה לצידו של סידני פואטייה בסרטים "האיש האחרון" ו"האח ג'ון". בשנת 1972 הפך וינפילד לשחקן האפרו אמריקאי השלישי בהיסטוריה שמקבל מועמדות לאוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בדרמה "סאונדר" בתפקיד נת'ן לי מורגן, אב המשפחה השחורה קשת היום שנידון לשנת מאסר על גנבת חזיר. קיבל הערכה רבה בתוספת למועמדות לפרס אמי על הופעתו המרשימה בתור מרטין לותר קינג בסדרה הביוגרפית "קינג". שיחק בדרמת גזענות נוספת, "כלב לבן" בתור קיס, מאמן הכלבים שלוקח בתור פרויקט אישי לאלף רועה גרמני לבן שתוקף שחורים.
וינפילד צבר לעצמו מעריצים מז'אנר המדע בדיוני בזכות תפקידו כקפטן קלארק טארל מפקד מעבורת החלל "רליאנט" בסרט השני בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים", "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן". בנוסף שיחק בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" את קפטן דייטון מפקד ספינת הגזע הטמארי ואת הגנרל ריצ'רד פרנקלין בפרק מרכזי בעונה השנייה של אופרת החלל "בבילון 5".
וינפילד שיחק את אד טרקסלר מפקד תחנת המשטרה שחוקר את שרה קונור (לינדה המילטון) בסרטו של ג'יימס קמרון "שליחות קטלנית". הופעותיו הטלוויזיוניות כללו השתתפות בתפקיד המראה בקומדיית המצבים "שלגיה במאה העשרים", ג'וליאן בארלו בעונה החמישית של קומדיית המצבים "227" והופעות אורח בסדרות כמשימה בלתי אפשרית, סוכן סמוי, אריזה משפחתית, פרקליטי אל איי, ווקר ורצח במשיכת קולמוס.
תפקידיו האחרונים בהם התפרסם היו במותחן "בחזקת חף מפשע" בתור השופט לארן לאייטל במשפטו של התובע המחוזי ראסטי סביץ' (האריסון פורד), בקומדיה הבדיונית של טים ברטון "הפלישה ממאדים" בתור הגנרל קייסי ובתור מפקח המשטרה בסרט "דניס - דני שובבני". זכה ב-1995 בפרס אמי על הופעת אורח בסדרה "סודות העיר".
טד קאופמן
'''אדוארד א. "טד" קאופמן (באנגלית: Edward E. "Ted" Kaufman'''; נולד ב-15 במרץ 1939) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי אשר כיהן כנציגה של מדינת דלאוור בסנאט של ארצות הברית בשנים 2009–2010, מטעם המפלגה הדמוקרטית. קאופמן מונה לסנאט כדי למלא את שארית תקופת כהונתו של הסנאטור ג'ו ביידן, אשר התפטר מתפקידו על מנת להתחיל את כהונתו כסגן נשיא ארצות הברית בממשל של הנשיא ברק אובמה בינואר 2009. טרם כהונתו בסנאט, שימש קאופמן כיועץ של ביידן במשך חלק ניכר מקריירתו הפוליטית.