cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על שדה הנדרסון
רקע
באותה עת יצא מקלדוניה החדשה כוח שמנה 2,850 חיילים מרגימנט הרגלים ה-164 של דיוויזיית "אמריקל" של צבא ארצות הברית, בפיקודו של קולונל רובט הול, בדרכו לגוודלקנל, לאחר שמפקד כוחות הצבא בדרום האוקיינוס השקט, מייג'ור גנרל מילארד הרמון, שכנע את הפיקוד העליון שללא תגבורת לא יוכלו הנחתים להגן על שדה התעופה כנגד ההתקפה היפנית. עד 17 באוקטובר נחתו בגוודלקנל כ-17,000 חיילים יפנים, וכן ציוד רב וארטילריה. ב-11 באוקטובר שלח מפקד הצי השמיני היפני ברבאול, תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, שני כוחות ימיים לגיחת טוקיו אקספרס, שמטרתם הובלת תגבורות נוספות והפגזת שדה הנדרסון. בקרב כף אספרנס שנערך באותו לילה סיכל צי ארצות הברית את משימת ההפגזה, אך התגבורות הצליחו לחלוף על פני הכוח האמריקני. היפנים החליטו להתסכן בהתקפות אוויר, וב-13 באוקטובר יצאה מאיי שורטלנד שיירה של שש ספינות תובלה שנשאו 4,500 חיילים בחסות שמונה משחתות. במקביל שלח אדמירל איסורוקו יממוטו, מפקד הצי היפני המשולב שתי אוניות מערכה מלגונת טרוק להפגיז את שדה הנדרסון. ב-14 באוקטובר, בשעה 01:33, פתחו אוניות המערכה באש על שדה התעופה, והפגיזו אותו במשך 83 דקות, שבסיומן נגרם נזק כבד למתקנים ולמאגרי הדלק.
למרות הנזק הכבד, הצליחו אנשי שדה הנדרסון לשקם את אחד המסלולים ולהשיבו לשימוש בתוך שעות אחדות. שבעה עשר מפציצי צלילה SBD דונטלס ועשרים מטוסי קרב מסוג F4F ויילדקט מאספיריטו סנטו הגיעו במהרה לגוודלקנל, והצבא וחיל הנחתים החלו בשינוע דלק למטוסים מאספיריטו סנטו. כעת היו האמריקאים מודעים לשיירת התגבורת שעשתה דרכה לגוודלקנל, ועשו מאמצים ליירטה. באמצעות שימוש בדלק ששרד את התקפת אוניות המערכה ובמצבורים שהוחבאו בג'ונגל, תקף כוח אוויר קקטוס את השיירה פעמיים ב-14 באוקטובר, אך לא גרם לנזק. בשלב זה ידעו האמריקנים שליפנים כוחות גדולים בגוודלקנל, והבינו שמתקפה קרקעית גדולה היא בלתי נמנעת.
תנועת כוחות
בערב הקרב הגנו על מתחם לונגה ארבעה רגימנטים שהתחלקו ל-13 גדודים. רגימנט הרגלים ה-164 הגן על האגף המזרחי; רגימנט הנחתים השביעי הגן על האגף הדרומי, מקצה האגף של ה-164 מערבה, לאורך רכס אדסון; והרגימנטים הראשון והחמישי של חיל הנחתים הגנו על האגף המערבי. שני גדודים – השלישי של הרגימנט הראשון והשלישי של הרגימנט החמישי – בפיקודו של לוטננט קולונל ויליאם מקאייבי הגנו על שפך המטניקאו.
לפני הקרב
ב-12 באוקטובר החלה פלוגת הנדסה יפנית לפלס שביל מנהר מטניקאו לחלק הדרומי של מתחם לונגה, שנקרא "דרך מרויאמה". השביל, שאורכו הגיע ל-24 קילומטרים, עבר דרך תנאי השטח הקשים ביותר בגוודלקנל, בהם מספר נהרות, גאיות עמוקים ובוציים, רכסים תלולים וג'ונגלים סבוכים. בין 16 ל-18 באוקטובר החלה הדיוויזיה השנייה במסעה לאורך דרך מרויאמה, כשכל חייל נושא על גבו פגז ארטילריה או פצצת מרגמה.
בבוקר 20 באוקטובר הגיעו חייליו של מוריאמה לנהר לונגה. הוא האמין שהוא נמצא 6.4 קילומטרים מדרום לשדה הנדרסון, ולכן הורה לשלוש השדרות להסתדר זו לצד זו ולהתחיל לנוע צפונה במקביל לנהר, מתוך כוונה לפתוח במתקפה על שדה התעופה בשעה 18:00 ב-22 באוקטובר, אך למעשה נמצאו מרויאמה וחייליו 13 קילומטרים מדרום למתחם לונגה. כשהתחוור למרויאמה שחייליו לא יהיו בעמדותיהם בזמן לפתיחת המתקפה המתוכננת, דחה את מועדה פתיחתה ליום המחרת. בליל 22 באוקטובר עדיין היו מרבית חיילי הדיוויזיה השנייה על דרך מרויאמה.
באותה עת הכין סומיושי את כוחותיו להתקפה מכיוון מערב. ב-18 באוקטובר הוא החל להפגיז את שדה הנדרסון בתותחי הוביצר 150 מ"מ, ושאריות הרגימנט הרביעי, בפיקודו של קולונל נומסו נקגומה, נאספו מערבית למטניקאו. יום לאחר מכן חצה קולונל אקינוסוקה אוקה עם 1,200 חיילי הרגימנט ה-124 שלו את נהר המטניקאו, והחל לצעוד מזרחה.
התקפת נקגומה במטניקאו
המטה של היאקוטאקה עדכן את סומיושי בדבר דחיית המתקפה, אך האחרון לא הצליח ליצור קשר עם נקגומה וליידע אותו. בשעות הערב של 23 באוקטובר תקפו שני גדודים מהרגימנט הרביעי בליווי תשעה טנקים מפלוגת הטנקים הראשונה את עמדות הנחתים האמריקנים בשפך נהר המטניקאו.
הטנקים חצו את הנהר בזוגות לאורך שרטון סמוך לשפך הנהר, בחיפוי אש ארטילרית כבדה, אך תותחי נ"ט 37 מ"מ וארטילריה אמריקנית השמידו במהירות את כל תשעת הטנקים. במקביל, טיווח רגימנט הארטילריה של הנחתים את האזור שבין המטניקאו לפוינט קרוז, והסב לגדודיו המתקדמים של נקגומה אבדות רבות. ההתקפה נהדפה לחלוטין עד השעה 01:15 ב-24 באוקטובר.
בתגובה להתקפתו של נקגומה, התפרסו נחתי הגדוד השני של רגימנט הנחתים השביעי בפיקודו של לוטננט קולונל הרמן הנקן לאורך הנהר, בציפייה למתקפה יפנית נוספת. לאחר שתצפיתנים זיהו את הכוח של אוקה מתקדם לעבר הקווים האמריקנים מדרום, נפרס הגדוד של הנקן על רכס סמוך שפנה דרומה, שהיה המשך של קווי ההגנה באזור המטניקאו, שהתפתלו בצורת פרסה, אך לא היו רציפים.
התקפתו הראשונה של מרויאמה
עם פריסת הגדוד של הנקן במטניקאו, הוטלה משימת הגנת החזית הדרומית של מתחם לונגה, שאורכה 2,300 מטרים, על הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים השביעי, בפיקודו של לוטננט קולונל לואיס "צ'סטי" פולר. בשעות הערב ב-24 באוקטובר איתרו סיורי נחתים את חיילי הדיוויזיה השנייה היפנית בהתקדמם צפונה, אך בשלב זה לא היה מספיק זמן כדי לשנות את היערכות כוחות ההגנה.
בשעה 14:00 באותו היום החלו חיילי הדיוויזיה השנייה להתכונן להתקפה. בשל הקושי בתנועה בג'ונגל הסבוך, הורה מרויאמה להשאיר מאחור את כלי הארטילריה הכבדים ואת חימושם, ולפיכך לא נהנו חייליו מסיוע ארטילרי ואש מרגמות במהלך הקרב. גשם כבד שירד בין 16:00 ל-21:00 עיכב את ההכנות וגרם לאי סדר בשורות היפנים, שבשלב זה היו תשושים מהמסע בדרך מרויאמה. האגף הימני של הכוח פנה לכיוון הלא נכון, והתייצב במקביל לקווי האמריקנים, ולכן רק גדוד אחד יצר מגע עם הנחתים. הגדוד הראשון של הרגימנט ה-230 נתקל בעמדה קדמית שהקימו נחתי הגדוד של פולר בשעה 21:30, אך תוך זמן עקפו את העמדה והמשיכו לכיוון שדה התעופה.
במקביל הגיעו חייליו של נאסו באגף השמאלי לקווי ההגנה של הנחתים. בשעה 00:30 תקפה הפלוגה ה-11 של הגדוד השלישי של נאסו בפיקודו של קפטן ג'ירו קצומטה את פלוגה A של הגדוד של פולר, אך כבלי תיל שפרסו הנחתים סביב עמדותיהם עיכבו את התקדמות היפנים. אש ארטילריה ומרגמות בליווי אש מקלעים עשו שמות בקווי היפנים, ועד השעה 01:00 נהרגו כמעט כל חיילי הפלוגה.
מערבה משם ערכה הפלוגה התשיעית של הגדוד השלישי של נאסו התקפה חזיתית על קווי פלוגה C של הגדוד של פולר בשעה 01:15. בתוך חמש דקות חיסלה יחידת מקלעים, בפיקודו של סמל ג'ון בזילון, את כל הפלוגה היפנית. בשעה 01:25 החלו פגזים שירתה יחידת הארטילריה של הנחתים לנחות באזור ההיערכות של כוחותיו של נאסו, והסבה אבדות רבות.
לאחר שהבין שהוא תחת מתקפה יפנית על ידי כוחות גדולים, ביקש פולר תגבורת. בשעה 03:45 החלו להגיע לקווי ההגנה חיילי הגדוד השלישי של רגימנט הרגלים ה-164, שהיו בעתודה, ועד עלות השחר נפרסו בכל הגזרה.
שתי פלוגות מהגדוד השלישי של הרגימנט ה-29 הצליחו לחצות את שדה האש שיצרה הארטילריה האמריקנית, ובשעה 03:30 הגיעו לקווי ההגנה. רוב חיילי הפלוגות נעצרו עוד לפני כן, אך כמאה חיילים יפנים הצליחו לפרוץ, ויצרו בליטה באורך 91 מטרים ורוחב 140 מטרים במרכז קו ההגנה של פולר. מעט לפני הזריחה דיווח מטהו של מרויאמה להיאקוטאקה, מסיבה לא ידועה, שהרגימנט של שוג'י נכנס לשדה התעופה. בשעות הבוקר המוקדמות הצטרף הגדוד השני של הרגימנט ה-29 ללחימה, אך ההתקפה נהדפה על ידי הנחתים. בשעה 07:30 החליט נאסו להסיג את שארית כוחותיו לאחור, ולהתחיל להתכונן להתקפה נוספת במהלך הלילה.
במהלך 25 באוקטובר תקפו נחתיו של פולר את הבליטה, וישרו בחזרה את קו ההגנה. במהלך ההתקפות הראשונות על מתחם לונגה נהרגו כ-800 חיילים יפנים, ורבים נפצעו. בשעה 04:30 ביטל היאקוטאקה את המסר האחרון ששלח לרבאול, והודה שתוצאות ההתקפה טרם ידועות.
התקפות אוויר וים
הצי השמיני ברבאול שלח את כל הכלים הפנויים שלו כדי לתמוך במבצע הקרקעי של הצבא לגוודלקנל. עם קבלת הדיווח אודות הצלחת ההתקפה בשעה 00:50 ב-24 באוקטובר, יצאו לדרכו כוח משימה. הסיירת הקלה "סנדאי" ושלוש משחתות סיירו במים מערבית לגוודלקנל כדי ליירט על אונייה אמריקנית שעשויה לסייע לכוחות על הקרקע. יחידת תקיפה אחת של שלוש משחתות, ויחידת תקיפה נוספת של הסיירת הקלה "יורה" וחמש משחתות, סיירו מצפון לגוודלקנל, ושמרו על המבואות המזרחיים לאי, וסיפקו סיוע ארטילרי לכוחותיו של היאקוטאקה.
בשעה 10:14 התקרבה יחידת התקיפה הראשונה לחוף לונגה, והבריחה שתי שולות מוקשים אמריקניות שהובילו דלק מטוסים לשדה הנדרסון. לאחר מכן טיבעו המשחתות היפניות גוררת וסירת סיור, ואז החלו בהפגזת מתחם לונגה. בשעה 10:35 פגע תותח חוף במשחתת "אקאצוקי", ויחידת ההתקפה נסוגה תחת התקפות מטוסים מכוח אוויר קקטוס. גם יחידת התקיפה השנייה נאלצה לסגת מגוודלקנל, לאחר שחמישה מפציצי דונטלס תקפו אותה והסבו נזק כבד ליורה. התקפות אוויר נוספות הסבו נזק נוסף לסיירת, ובשעה 21:00 היא שקעה.
באותו יום תקפו את שדה הנדרסון תשעה גלי מפציצים ומטוסי קרב שהמריאו מנושאות המטוסים ג'וניו והיו. בקרבות האוויר שהתפתחו בשמי גוודלקנל הפיל כוח אוויר קקטוס 22 מטוסים יפנים, לעומת שלושה מטוסים אמריקנים שהופלו, אך צוותיהם ניצלו. יום זה זכה לכינוי "יום ראשון בחפירות" ("Dugout Sunday") בפי האמריקנים בשל התקפות האוויר, הים והארטילריה, שאילצו אותם להישאר בשוחותיהם במשך כל היום.
התקפתו השנייה של מרויאמה
האמריקנים ציפו להתקפה יפנית נוספת במהלך הלילה, ולכן עסקו ב-25 באוקטובר בחיזוק קווי ההגנה מסביב למתחם לונגה. במערב סגרו הרגימנט השביעי והרגימנט החמישי את המרווח ביניהם, ובדרום עיבו חיילי דיוויזיית אמריקל את שורות הגדוד של פולר, כשהנחתים אבטחו את הגזרה המערבית שאורכה 1,300 מטרים, והחיילים אבטחו את הגזרה המזרחית שאורכה 1,000 מטרים. הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השני היה בעתודה, וחנה מעט מאחורי קווי ההגנה.
מרויאמה הורה לרגימנט ה-16, שהיה בעתודה, להצטרף לנאסו באגף השמאלי. מהשעה 20:00 ב-25 באוקטובר ועד שעות הבוקר המוקדמות ב-26 באוקטובר, ערכו חיילי הרגימנט ה-16 ושרידי הרגימנט ה-29 מתקפות חזיתיות כנגד קווי האמריקנים, אך נהדפו פעם אחר פעם. אש נשק קל, מקלעים, מרגמות, ארטילריה ושימוש נרחב בקלע קופסה מתותחי 37 מ"מ הסבו ליפנים אבדות קשות. נאסו נהרג בשעות הראשונות של המתקפה, ועמו רוב הקצינים הבכירים בשטח, ובסך הכל נהרגו בחילופי האש כ-250 חיילים יפנים.
התקפתו של אוקה
ב-26 באוקטובר בשעה 02:30 הגיע הכוח של אוקה לעמדות הקרב שלו בגדה המזרחית של המטניקאו ופתח במתקפה על קווי הנחתים. פלוגה F של הגדוד השני של הרגימנט השביעי, שהגנה על הקצה השמאלי של קו ההגנה, עמדה בחזית ההתקפה היפנית, אף על פי שנסוגה לעמדות הגנה על רכס לונגה, הצליחה להדוף שני גלי מתקפות חזיתיות, בעיקר הודות לשימוש בפגזי רסס בכינון ישיר. סמל ראשון מיטצ'ל פייג', מקלען בפלוגה, זכה בעיטור מדליית הכבוד על תפקודו בקרב, ועל סיועו בהדיפת המתקפה היפנית. בשעה 03:00 הצליחו חיילי הגדוד השלישי של הרגימנט הרביעי של אוקה לדחוק את פלוגה F מהרכס.
קצין המבצעים של הגדוד השני, מייג'ור אודל קונולי, אסף יחידה שמנתה 17 נחתים, חלקם טבחים, עובדי מטבח, וטכנאים, ויצא לכבוש את הרכס בחזרה מידי היפנים. ליחידתו הצטרפו פלוגות C ו-G של הנקן, ושרידי פלוגה F, ויחד הם תקפו את עמדות היפנים, לפני שיספיקו להתארגן. עד השעה 06:00 כבשה יחידתו של קונולי את הרכס בחזרה, ובכך תמה המתקפה של אוקה.
נסיגה
בשעה 08:00 הורה היאקוטאקה לכל היחידות לסגת. חיילי הדיוויזיה השנייה אספו את הפצועים ונסוגו לג'ונגל בשעות הלילה. האמריקנים פנו לקבור את אלפי גופות החיילים היפנים שהיו פזורות בשדה הקרב, בעיקר מול קווי הגדוד השני מזרחית למטניקאו.
היחידות המובילות של הדיוויזיה השנייה הגיעו למפקד הארמייה ה-17 בכפר קוקומבונה ב-4 בנובמבר, ובאותו יום הגיעו חיילי האגף הימני לקולי פוינט. בשלב איבדה הדיוויזיה השנייה את היוזמה ההתקפית, ואבדות רבות, מחלות, תשישות ומחסור באספקה ובמזון אילצו אותה לעבור למגננה את סוף המערכה על גוודלקנל. בנובמבר תקף כוח אמריקני את כוחו של שוג'י בקולי פוינט ואילץ אותו לסגת לקוקומבונה, תוך שהוא תוקף אותו לאורך כל הדרך. מעל 1,000 חיילים יפנים נהרגו במהלך נסיגה זו.
קרב איי סנטה קרוז
בזמן שתקפו חייליו של היאקוטאקה את מתחם לונגה, נעו נושאות מטוסים וספינות מלחמה יפניות נוספות לכיוון איי שלמה הדרומיים. משם, קיוו היפנים, יוכלו לפגוש ולהשמיד כל כוח ימי של בעלות הברית (ובעיקר של ארצות הברית) שעשה דרכו לגוודלקנל בעקבות התקפתו של היאקוטאקה. נושאות המטוסים של בעלות הברית באזור, שעברו לפיקודו של אדמירל ויליאם הלסי, קיוו אף הן לפגוש ביפנים. הלסי החליף את גורמלי ב-18 באוקטובר בפיקוד על כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט.
שני הכוחות הימיים נפגשו והתעמתו בבוקר 26 באוקטובר, במה שנקרא לאחר מכן קרב איי סנטה קרוז. לאחר מספר התקפות אוויריות משני הצדדים נאלצו בעלות הברית לסגת מהאזור לאחר אובדן נושאת המטוסים הורנט ונזק כבד לנושאת המטוסים אנטרפרייז. נושאות המטוסים היפניות נאלצו לסגת גם הן בשל אובדן מטוסים רבים ונזק שנגרם לשתיים מנושאות המטוסים. אף על פי שבמונחים של נזק שנגרם השיגו היפנים ניצחון טקטי, אובדן המטוסים וצוותיהם היה בלתי הפיך עבור היפנים, בעוד שמספר המטוסים וצוותי האוויר שאיבדו בקרב היה נמוך בקרב בעלות הברית, ונתן להם יתרון אסטרטגי ארוך-טווח.
השלכות הקרב
אף על פי שנחלו תבוסה בקרב על שדה הנדרסון, לא איבדו היפנים תקווה לכבוש בחזרה את האי. מיד בתום הקרב החלו הצבא היפני הקיסרי והצי הקיסרי בהכנות להעברת שאר הדיוויזיה ה-38 ואת דיוויזיית הרגלים ה-51 לגוודלקנל, במטרה לערוך מתקפה נוספת על שדה הנדרסון בנובמבר 1942.
היפנים תכננו להפגיז את שדה הנדרסון באמצעות אוניות מערכה בזמן שאוניות תובלה תפרוקנה חיילים וציוד באי. בזמן שאוניות המערכה התקרבו לגוודלקנל, הפליגו אוניות בעלות הברית ליירטן, ובקרב שהתפתח בין 13 ל-15 בנובמבר, שנודע בשם הקרב הימי על גוודלקנל, הצליחו בעלות הברית להדוף שני ניסיונות הפגזה על שדה הנדרסון, והשמידו כמעט את כל אוניות התובלה שנשאו את חיילי הדיוויזיה ה-38. לאחר שנכשל ניסיון התגבור לאי, הודה הפיקוד העליון בתבוסה בגוודלקנל, ועד השבוע הראשון של פברואר 1943 פינה את שרידי הארמייה ה-17 מהאי. לאחר הניצחון בקרב גוודלקנל, המשיכו בעלות הברית בהתקדמותן במעלה אסיה והאוקיינוס השקט, עד כניעת יפן באוגוסט 1945 וסוף מלחמת העולם השנייה.
מתחם תחזוקה ותפעול של רכבת ישראל בבאר שבע
מתחם התחזוקה והתפעול של רכבת ישראל בבאר שבע מצוי בסמיכות לתחנת הרכבת באר שבע צפון. שטח המתחם הוא כ-300 דונם והוא מתחם תחזוקת הרכבות הגדול ביותר בישראל. נבנה בשנים 2017–2019.
תיאור המתחם
המתחם כולל מספר רב של מבנים, מסילות ומתקנים המשמשים לתפעול רכבות: מוסך תחזוקה, רציפי תדלוק, מתקני מים, דלק ושטיפה וכו'. מעל המתחם עוברים גשר האורגים וגשר להולכי רגל - גשר הסליל הכפול. בכניסה הדרומית למתחם, מעל 6 מסילות עובר גשר משופץ של כביש 60 (רח' אליהו נאוי).
מגדל הבקרה
במרכזו של המתחם עומד מגדל הבקרה המאפשר תצפית ופיקוח על כלל התנועה במתחם בדגש על תנועת הרכבות.
המבנה מעוצב בצורה דומה למגדל פיקוח של שדה תעופה והוא כולל שני מבנים: מבנה כניסה חד-קומתי בשטח 650 מ"ר ומגדל בקרה בן חמש קומות, בגובה 22 מטר. למבנה מרפסת בגובה 25 מטר והוא מספק תצפית 360 מעלות על המתחם.
מוסך 100
מוסך 100 הוא מוסך תחזוקה המצויד במיטב הטכנולוגיות הקיימות. במוסך ארבעה מסלולי טיפולים באורך של כמה מאות מטרים, בהם ניתן לטפל ב-8 רכבות בו זמנית. כמו כן, המוסך מותאם גם לטיפול בציוד נייד חשמלי.
מתחת ולכל אורכו של המוסך עוברות שלל תשתיות: צינורות שמן, אוויר דחוס, מים בלחץ, תעלות חשמל ותקשורת. אלה מתחברים ל"פיטים" שמפוזרים לאורך המוסך. פיט הוא עמדה תפעולית שממנה ניתן להתחבר לצינורות שמן, לחץ אוויר, מים לקטרים, מים למגבים ולכל מה שנדרש בבדיקות תקופתיות. פתיחת הפיט מתבצעת באופן מקומי ומשודרת אל חדר הבקרה של המוסך. בחדר הבקרה יש שליטה מרחוק על כל העמדות וניתן לדעת באמצעותן האם הרכבת סיימה טיפול או לא.
כמו כן, קיימים מעברים תת-קרקעים בין רציפי הטיפול לשימוש טכנאי המוסך.
מבנה המסילאים
מבנה זה הוא מוסך חדשני המטפל בהכלים ההנדסיים של המסילאים: מבטשות, קרוניות עבודה, מנופים מסילתיים, מווסתי רבד. המבנה מכיל שטח אחסון בגודל 7,500 מ"ר עבור מסילות, מפלגים וכיוצא בזה.
מוסך אלסטום (מוסך רמת"א)
בקצה הדרומי של המתחם, אחרי גשר כביש 60 (רח' אליהו נאוי) יוצאת שלוחת מסילות למוסך אלסטום.
היסטוריה
בשנת 1993 החל מפעל רמת"א של התעשייה האווירית לפעול בתחום התחבורה המסילתית, זאת בעקבות הסכם רכש גומלין לייצור והרכבת מכלולים רכבתיים לקרונועים מדגם IC3 עם חברת סקנדיה (ABB Scandia) הדנית (מאוחר יותר נקנתה על ידי חברת בומברדיה). במסגרת הסכם הרכש של רכבת ישראל והרשות לשיתוף פעולה תעשייתי עם היצרנית הוסכם על ביצע הרכבה סופית של מכלולים ל־87 קרונות מדגם זה. לצורך הפרויקט הוקם מפעל חדש בו האנגר ייעודי להרכבת קרונות, המשתרע על פני 12,000 מ"ר ומכיל שש תחנות עבודה על פני שלוש מסילות רכבת המתחברות למסילה הראשית של רכבת ישראל מדרום לתחנת הרכבת באר שבע צפון.
בין השנים 1999 ל־2004, בוצעו במפעל עבודות גמר ב־93 קרונות דו־קומתיים מסוג בומברדיה דאבל דק קוץ' שסופקו לרכבת ישראל.
ב־2004 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין בומברדיה לרמתא לייצור משותף של 86 קרונות דו־קומתיים עבור רכבת ישראל, עם אופציה להגדלת ההזמנה לכ־500 קרונות. לצורך הפרויקט הורחב המפעל בהשקעה של כ־10 מיליון דולר. ביצועה של ההזמנה החל באוגוסט 2005 ומערך הקרונות הראשון מתוצרת המפעל נמסר לרכבת ישראל בדצמבר 2005. לאחר השלמת ההזמנה נסגר המפעל.
ב־2013 עבר המפעל לידי התאגיד הצרפתי אלסטום, המשתמש במתחם לצורך תחזוקת הקרונועים מדגם IC3, לאחר שזכה במכרז התחזוקה של רכבת ישראל למשך 15 שנה.
ב־2019 שודרג מערך המסילות, המפלגים, האיתות והתקשורת במוסך.
אלפרד מור
אלפרד מוּר (באנגלית: Alfred Moore; ) היה שופט אמריקאי מקרוליינה הצפונית, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. מור זכור בשל חוות הדעת היחידה שכתב במסגרת עבודתו בבית המשפט במהלך תקופת כהונתו, פסק הדין "בס נגד טינגי", תיק שולי שעסק במשפט הימי. אף על פי שמור היה שופט בבית המשפט העליון במשך כמעט ארבע שנים, הוא לא היה פעיל במיוחד בעבודת בית המשפט בשל בריאותו הרופפת. הוא לא השתתף בדיוני בית המשפט בפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שהיה נקודת ציון דרך חשובה בפסיקות בית המשפט בתקופת כהונתו. מור היה אחד השופטים הפחות משפיעים בהיסטוריה של בית המשפט העליון, או כפי שהגדיר את הקריירה שלו אחד ההיסטוריונים, "שבקושי עשתה רשרוש בהיסטוריה השיפוטית האמריקאית".
ראשית חייו
אלפרד מור נולד במחוז ניו הנובר שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, כבן למשפחה בעלת השפעה בפוליטיקה המקומית. אביו של מור, מוריס מור, עסק גם הוא בעריכת דין ושימש כשופט בממשל הקולוניאלי בקרוליינה הצפונית. דודו, ג'יימס מור, היה קצין בכיר בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. אלפרד מור נשלח לבוסטון כדי להשליך את חינוכו, אך שב לקרוליינה הצפונית כדי ללמוד משפטים כמתלמד אצל אביו ובגיל עשרים השלים את הכשרתו והתקבל ללשכת עורכי הדין.
קריירה פוליטית
לאחר המלחמה נבחר מור לאספה הכללית של קרוליינה הצפונית, שבחרה בו לתפקיד התובע הכללי של המדינה, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1782–1791. כתובע הכללי הוא ייצג ב-1787 את המדינה בתיק "ביירד נגד סינגלטון", שפסק הדין שלו, נגד המדינה, היה לדוגמה מוקדמת ליישום הביקורת השיפוטית. מור היה תומך נלהב של המפלגה הפדרליסטית, והעדיף ממשלה לאומית חזקה והיה לו תפקיד מוביל בהחלטה לאשרור חוקת ארצות הברית על ידי קרוליינה הצפונית, לאחר שבתחילה היא דחתה את החוקה ב-1788. לאחר קבלתה של קרוליינה הצפונית לאיחוד כמדינה ה-12, עבד מור כעורך דין, היה פעיל בחיים הפוליטיים, וכיהן כשופט בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית בשנים 1798–1799. הוא ניסה להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד בבחירות על חודו של קול.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-4 בדצמבר 1799 מינה הנשיא ג'ון אדמס את מור כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ג'יימס איירדל שנפטר. ב-21 באפריל 1800 אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. מור היה אדם נמוך קומה, גובהו היה 1.34 מ', הנמוך ביותר מכל שופטי בית המשפט העליון לדורותיהם. קומתו הנמוכה הייתה קשורה גם לבריאותו הרופפת, שבשלה תרומתו לדיוני בית המשפט הייתה מצומצמת. בתקופת כהונתו על כס השיפוט, שארכה פחות מארבע שנים, הוא כתב פסק דין אחד בלבד בתיק "בס נגד טינגי", תיק מתחום המשפט הימי בו הוא הגיע למסקנה שצרפת הייתה אויב של ארצות הברית במלחמה הבלתי רשמית שהתנהלה בשנים 1798–1799.
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון ב-1804, סייע מור להקים את אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
חיים אישיים
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-18 נשא מור לאישה את סוזאן איגלס.
אלפרד מור נפטר במחוז בליידן שבקרוליינה הצפונית. הוא נטמן בכנסיית סנט פיליפ שליד וילמינגטון.
Sound of Madness
"Sound of Madness" הוא הסינגל השלישי מתוך האלבום The Sound of Madness של להקת הרוק האמריקאית שיינדאון. הסינגל יצא לאור ב-23 בפברואר 2009, ומהווה גם את שיר הנושא של האלבום, למרות השמטת המילה "The" משם השיר ביחס לשם האלבום. השיר נבחר כשיר הנושא של האלבום לאחר בדיקת מספר אפשרויות במהלך סיבוב ההופעות.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הרוק המינסטרימי של מגזין הבילבורד, והיה השיר השלישי ברציפות של הלהקה שמגיע להישג. ההישג הפך את שיינדאון ללהקה הראשונה שכל עשרת הסינגלים הראשונים שלה הגיעו לחמישייה הראשונה במצעד. בנוסף הגיע השיר למקום החמישי במצעד הרוק המודרני של הבילבורד, והיה לשיר הרביעי של שיינדאון שמגיע לעשירייה הראשונה והשלישי שמגיע לחמישייה הראשונה.
Miracle (שיר של סמרה רחימלי)
Miracle (בעברית: נס) הוא שיר שבוצע על ידי הזמרת האזרית, סמרה רחימלי. השיר נכתב על ידי אמיר אלי, יעקב "ג'קה" אריקסון, הנריק וויקסטרום ודון אמיר וייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2016. השיר יצא לאור לקהל הרחב ב-13 במרץ 2016.
רקע
ב-10 במרץ 2016, השיר "Miracle" הוכרז על ידי רשות השידור האזרית (IVT) כשיר האזרי לאירוויזיון 2016. סקר שהוכן על ידי רשות השידור האזרית בקרב מעריצי אירוויזיון מ-35 מדינות באירופה, קבע כי השיר "Miracle" הוא השיר שאזרבייג'ן צריכה לשלוח לתחרות. ב-13 במרץ 2016 השיר פורסם רשמית בפלטפורמות השונות. ב-10 במאי 2016 סמרה הופיעה בחצי הגמר הראשון, 14 בסדר ההופעות, לפני מונטנגרו ואחרי אסטוניה. השיר זכה במקום ה-6 עם 185 נקודות ובכך העפיל לגמר. ב-14 במאי באותה השנה, סמרה הופיעה בגמר, רביעית בסדר ההופעות, לפני הונגריה ואחרי הולנד. היא זכתה במקום ה-17 עם 117 נקודות (44 נקודות מהשופטים ו-73 נקודות מהקהל).
ניקסוויזנה
ניקסוויזנה (פולנית: Niksowizna), הוא כפר גמינה קולנו, במחוז קולנו, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין, המרוחק כ-90 קילומטר מהבירה ביאליסטוק. בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגוררו בכפר גם יהודים. עם פרוץ הקרבות בחזית מזרח פרוסיה המרוחקת כ-12 ק"מ בלבד מצפון לכפר, ברחו רוב תושביו. היהודים שביניהם השתלבו בעיקר בקהילות הגדולות של הערים לומז'ה וביאליסטוק.
נכון ל-2008 מונה הכפר אוכלוסייה של 97 נפש בלבד.
פרנץ קסאפר ריכטר
פראנץ קסאפר (קסאבר) ריכטר (בגרמנית: Franz Xaver Richter, בצ'כית: František Xaver Richter פרנטישק קסאבר ריכטר; בצרפתית: François-Xavier Richter 1 בדצמבר 1709 הולשוב, מוראביה – 12 בספטמבר 1789 שטרסבורג, אלזס) היה מלחין, כנר ומנצח גרמני-אוסטרי יליד צ'כיה (מוראביה), נציג אסכולת מנהיים. רוב ימי חייו פעל באוסטריה, אחר כך במנהיים ובשטרסבורג בצרפת. הוא כיהן כמנהל מוזיקלי בקתדרלת שטרסבורג. ריכטר השתייך לדור הראשון, המסורתי יותר, של אסכולת מנהיים. נודע כאמן הקונטרפונקט והלחין בעיקר סימפוניות, קונצ'רטי לכלי נשיפה מעץ, לחצוצרה, וכמו כן מוזיקה קאמרית וכנסייתית (מיסות וכו'). הסימפוניות שכתב מהוות חוליה חשובה בחיבור בין הדור של באך והנדל לזה של הקלאסיקה הווינאית. עם יצירותיו הידועות ביותר נמנה הקונצ'רטו ברה מז'ור לחצוצרה ותזמורת, אולם בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 גם הרבה יצירות אחרות - סימפוניות וקונצ'רטי - נכנסו לרפרטואר התזמורות וההרכבים הקאמריים ברחבי העולם.
ביוגרפיה
פרנץ קסאפר ריכטר נולד בשנת 1709 ככל הנראה בהולשוב (בגרמנית - הולשאו) בצ'כיה, בחבל מוראביה, באימפריה ההבסבורגית. יוהאן ניקולאוס פורקל מציין את הולשוב כמקום לידתו אף על פי ששמו לא נמצא בפנקס הלידות והטבילות של הכנסייה ביישוב זה. כשהוא התקבל לעבודה אצל הנסיך ואב המנזר בקמפטן, הציג ריכטר את עצמו כיליד בוהמיה. לפי המוזיקולוג פרידריך וילהלם מרפורג מוצאו היה דווקא מהונגריה ובתעודת הפטירה שהוצאה בשטרסבורג צוין כי הוא יליד גראץ ("ex Kratz oriundus"). מוצאו האתני לא היה ברור מכיוון ששם המשפחה ריכטר אומץ גם על ידי צ'כים. לא ידוע כי דיבר צ'כית. קיימת השערה שאביו נקרא מאתיי ריכטר, נשא את הגרסה הצ'כית של השם הפרטי מתיה, והיה שומר בטירת הולשוב. אמו הייתה מריה יוזפה לבית מוץ (Motz).
ייתכן כי בשנים 1722–1727 למד ריכטר בבית ספר ישועי באונגריש הראדיש, אוהרסקה הרדישטי של ימינו (ברישומי בית הספר מצוין הולשוב כמקום הולדתו). יש סבורים כי למד גם בסמינר למוזיקה על שם פרנצ'סקו בורג'יה הקדוש. אין פרטים מתועדים על קורות חייו עד שנת 1740. ברור שרכש שליטה מצוינת בקונטרפונקט והדבר מוזכר בספר הלימוד הקלאסי לקונטרפונקט של יוהאן יוזף פוקס "Gradus ad Parnassum". לא מן הנמנע שהיה בעצמו תלמידו של פוקס בווינה. לימים עיבד ריכטר רבות מיצירותיהם של פוקס, אנטוניו קלדרה ומלחינים אחרים שחיו בווינה, ולכן שיער ו. בארת שהוא למד אצלם בווינה, אולי בין השנים 1736-1727. בספר הלימוד שלו להלחנה " Harmonische Belehrungen“ (1767-1760) הזכיר ריכטר גם ביקור באיטליה יש סבורים שניגן ב-1736 כנגן קונטרבס בתזמורת חצר בשטוטגרט] ושאחר כך עבד בשירות הברון פון גרץ בשליץ על יד פולדה. בשנת 1737 יש סבורים כי ניהל את תחום המוזיקה באקדמיה לאבירים Ritterakademie שליד המנזר הבנדקטיני אטל
סגן קפלמייסטר בקמפטן 1747-1740
ב-2 באפריל 1740 התמנה ריכטר לסגן קפלמייסטר (Vize-Kapellmeister) בחצר הנסיך ואב המנזר של קמפטן, אנזלם פון רייכלין-מלדך מקמפטן באלגוי. רייכלין מלדך עמד כנסיך ואב מנזר בראש המנזר הבנדיקטיני בקמפטן, כיום בדרום-מערב בוואריה. כנראה למנזר היו מקהלה, אולי גם תזמורת קטנה ("באנד"), המורכבת ככל הנראה מ-4–8 כינורות, 2 ויולות, 2 צ'לי, 2 אבובים ו-2 קרנות. בימים חגיגיים תזמורת העיר או הגדודית יכלה לספק חצוצרות ותופים. ריכטר נשאר בקמפטן שש שנים.
זמר ומלחין הבית החצר מנהיים 1768-1747
בהגיעו למנהיים, ב-1747, הסתפק בהתחלה במשרת זמר בס פשוט בחצר הנסיך הבוחר קרל תאודור ועדיין לא כמנהל מוזיקלי. היה אחד מ-70 מוזיקאי החצר במנהיים. בגלל סגנונו המוזיקלי השמרני, בניגוד לאופנה השלטת במקום, ריכטר לא היה פופולרי בחצר במנהיים. התואר שהוא זכה בו ב-1768 - "מלחין קאמרי" (Cammercompositeur) - היה ככל הנראה תואר כבוד בלבד. מלחינים אחרים, כמו כריסטיאן קאנאביך או איגנץ הולצבאואר, קודמו יותר. הייתה לו בכל זאת עדנה מסוימת כמלחין מוזיקה כנסייתית וכתאורטיקאי. ב-1748 הזמין הנסיך קרל תיאודור ממנו אורטוריה ליום שישי הטוב La deposizione dalla croce. ייתכן כי האורטוריה לא זכתה בהצלחה יתרה, מכיוון שהוצגה פעם אחת בלבד וריכטר לא נתבקש פעם נוספת להלחין עוד יצירה דומה.
לעומת זאת זכה בכבוד כמורה להלחנה. בשנים 1761–1767 כתב ספר לימוד להלחנה - ''Harmonische Belehrungen oder gründliche Anweisung zu der musikalischen Ton-Kunst oder regulären Komposition' ("הוראות הרמוניות או הנחיות שיטתיות בנוגע לאמנות המוזיקה וכללי ההלחנה"). הספר תורגם ופורסם מאוחר יותר בצרפתית על ידי כריסטיאן קלקברונר בשנת 1804 תחת הכותרת "ספר לימוד להרמוניה ולהלחנה" (Traité d’harmonie et de composition), אולם לפי אדוארד זיצמן התרגום השמיט את המיטב שבספר שהתבסס על ספרו של פוקס - Gradus ad Parnassum. הספר בכללותו הוקדש לנסיך קרל תאודור. עם תלמידיו החשובים נמנו יוזף מרטין קראוס, ואולי קרל שטאמיץ ופרדיננד פרנצל. אחרי 1768 נעלם שמו של ריכטר מרשימת זמרי החצר. בעת תקופתו במנהיים השתתף ריכטר בסיורי הופעות - ב-1754 - בחצר באטינגן-ולרשטיין ומאוחר יותר בצרפת, בהולנד ובאנגליה, שבה מצאו יצירותיו שוק מוכן של מוציאים לאור בדיעבד נראה ברור שיצירותיו לא תאמו את הטעם של החצר במנהיים. בעוד עמיתיו בתמזורת התעניינו במוזיקה הומופונית נמרצת המבוססת על פעלולים תזמורתיים מבריקים ונוצצים, ריכטר, עם שורשיו בבארוק האוסטרי המסורתי, כתב מוזיקה שהזכירה במידה מסוימת את הנדל וכן את מורו פוקס. לכן, עם פתיחת הקתדרה בשטרסבורג בשנת 1769 הציג ריכטר את מועמדותו לתפקיד של מנהל מוזיקלי שם.
קאפלמייסטר בקתדרלת שטרסבורג 1789-1769
באפריל 1769 ירש ריכטר את ז'וזף גרניה במשרת הקאפלמייסטר של קתדרלת שטרסבורג, תפקיד שגרם לו להתמקד יותר ויותר להלחנה ולביצוע של מוזיקה כנסייתית. כף שהביוגרף הראשון של באך, יוהאן ניקולאוס פורקל יכול היה לכתוב בשנת 1782 בשטרסבורג הוטלה על ריכטר גם משימת הניצוח בקונצרטים שהתקיימו בחצר הבישוף - כיום ארמון רוהאן. הוא היה אחראי גם לשני הקונצרטים הפומביים שנערכו בעיר כל כמה זמן. את מרבית יצירותיו הכנסייתיות חיבר ריכטר בשטרסבורג. היה פעיל במלחין עד לשנתו האחרונה. בשנותיו האחרונות, אחרי 1783 שימש לו כסגן בקתדרלה תלמידו המועדף של היידן, איגנאץ פלייל. הוא גם ירש את התפקיד של קאפלמייסטר אחרי מותו. ב-1787 בביקורו במינכן פגש ריכטר את לאופולד מוצרט, כמו כן את רוב עמיתיו לשעבר מהחצר במנהיים שעברו עם החצר לבירת בוואריה.
היכרותו עם מוצרט
המפגש הראשון של ריכטר עם מוצרט הילד התרחש בשנת 1763 כשביקרה משפחת מוצרט בשווצינגן, מושב הקיץ של הנסיך הבוחר של פפאלץ. מוצרט פגש אותו שנית, בשטרסבורג, בשובו מפריז ב-1778 בדרך לזלצבורג אחרי שלא מימש את תוכניותיו למצוא עבודה מתאימה במנהיים או בפריז. במכתב לאביו מ-2 בנובמבר 1778, לאופולד, כתב מוצרט שהקפלמייסטר ריכטר בן ה-78 נהג לשתות כמויות גדולות של יין. הוא שיבח כ"מקסימה" את המיסה שהלחין ריכטר באותם הימים ושהושמעה בכנסייה.
שנות חייו האחרונות
החל משנת 1783 פעל איגנץ פלייל לצדו, בגלל גילו המתקדם ומחלתו, כעוזר קפלמייסטר. פלייל ירש את המשרה אחרי מותו.
ריכטר נפטר בגיל 79 בשטרסבורג בשנת 1789, שנת פריצת המהפכה הצרפתית. אחרי מותו, הקפלמייסטר החדש, פלייל, אולץ לכתוב שירי הלל לפולחן "היצור העליון" ואחד המלחינים המחוננים בעיר, ז'אן-פרדריק אדלמן, הוצא להורג באמצעות גיליוטינה. הובא לקבורה בבית הקברות סנקט גאל בשטרסבורג-קניגהופן באלזס, צרפת.
עם תלמידיו נמנו קרל שטאמיץ, פרנטישק קסאבר פוקורני, יוזף מרטין קראוס ופרדיננד פרנצל.
יצירתו
ריכטר נחשב לנציג הדור הראשון של אסכולת מנהיים שמילאה תפקיד חשוב במעבר המוזיקה המשכילה מן הסגנון הבארוקי לזה הקלאסי. יצירות מסוימות של ריכטר מתאפיינות גם בסגנון הקרוי "גלאנטי" ומכילות יסודות פרה-קלאסיים. התחום הראשי שבו עסק המלחין היה המוזיקה התזמורתית. הוא יצר 70 סימפוניות, לרבות 12 "סימפוניות גדולות", וכן קונצ'רטי לכלים שונים ותזמורת. כמו כן הלחין ריכטר 6 רביעיות מיתרים וכמה טריו-סונאטות לחליל. עם יצירותיו הקוליות נמנית האורטוריה "הורדת ישו מהצלב" (La Deposizione dalla croce di Gesú) (1748), שלושה רקוויאמים, טה דאום, 30 מיסות, 40 מוטטים.
בתחום תאוריית המוזיקה כתב ריכטר ספר לימוד להרמוניה ולהלחנה - Harmonische Belehrungen (1767-1761), שפורסם ב-1809.
קישורים חיצוניים
Stephan Hörner - "Richter, Franz Xaver" in: Neue Deutsche Biographie 21 (2003), S. 528-529 [Online-Version]
בוצ'ה (עיר)
בּ֫וּצָ'ה (באוקראינית: Буча) היא עיר במחוז קייב שבאוקראינה. נכון לשנת 2021 מנתה אוכלוסיית העיר כ-36,971 תושבים. יום בוצ'ה נחגג בעיר ב-13 בספטמבר. עד לפרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה הייתה ידועה כפרבר יוקרתי שסגנון הבנייה בו התאפיין בבתים חד קומתיים. בימי המלחמה התבצע בו טבח.
שם העיר
ההיסטוריון של בוצ'ה, אנטולי זבורובסקי, מצא ששמה של העיר הגיע משמו של הנהר בעל אותו השם הזורם בעיר. הנהר בוצ'ה היה בימי קדם נהר גועש שעלה על גדותיו, במיוחד לאחר הפשרת השלגים. "בוצ'ה" משמעו באוקראינית גועש (נוחר, קולות המים הגועשים) ועולה על גדותיו.
היסטוריה
בוצ'ה קיבלה מעמד של עיר ב-9 בפברואר 2006. לפני 1996, בוצ'ה הייתה עיירה הכפופה מוניציפלית לעיריית העיר אירפין.
טבח בוצ'ה
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022, התרחשו בבוצ'ה קרבות קשים כחלק מהמתקפה על קייב. הקרבות הביאו לאבדות קשות בנפש, לרוסים ולאוקראינים, ולהרס רב בעיר. הכוחות הרוסיים תקפו את אנדרטת מלחמת אפגניסטן הנמצאת בעיר, מאחר שהאנדרטה בנויה ככלי רכב צבאי אוקראיני. ב־28 בפברואר 2022 נכבשה העיר זמנית על ידי כוחות רוסיים. ראש העיר אנטולי פדורוק הכריז על כיבוש מחדש של בוצ'ה על ידי כוחות אוקראינים החל מ-31 במרץ 2022. ב-2 באפריל הופיעו דיווחים בחדשות ווידאו המציגים רחובות בבוצ'ה מכוסים בגופות של גברים לבושים בבגדים אזרחיים. חלק מאלה שנמצאו, ידיהם היו כבולות. לפי אחת ההערכות, נמצאו לפחות 20 גופות. מאוחר יותר דווח כי כמעט 300 נמצאו קבורים בקברי אחים. הגופות כללו גופות של גברים, נשים וילדים. הרוסים הכחישו את המראות וטענו שאינם מהתקופה שבה הם שלטו בעיר, אך תמונות לוויין הראו את אותן הגופות שנחזו בווידאו, בשעה שרכבי קרב משוריינים רוסיים נצפו בעיר, וכן תועד בסרט ממל"ט, ירי של רכב רוסי משוריין על רוכבת אופניים שגופתה זוהתה מאוחר יותר במקום אליו ירו. יועצו של פוטין דמיטרי פסקוב הכחיש את התמונות וטען שהן ערוכות.
גאוגרפיה
העיר בוצ'ה ממוקמת באזור קייב, 25 ק"מ מערבית לקייב באזור מיוער. היא גובלת בעיר אירפין, בכפרים וורזל, הוסטומל, מיכאיליבקה-רובז'יבקה, בליסטאביציה. היא שוכנת בין הנהרות הקטנים Bucha ו-Rokach שהם יובלים של נהר אירפין.
העיר מוקפת באדמות של החברות החקלאיות "KSP" ,"Kyivska" ו-"Rubezhivska", חוות הדרכה ומחקר "Vorzel" ויערות של תחנת המחקר ביער Staropetrivska. שליש מהעיר ממוקם באזור המיוער.
ממזרח למערב, הכביש המהיר קייב–קובל בעל חשיבות בינלאומית עובר דרך מרכז העיר. מסילת הרכבת קייב–קורוסטן עוברת בחלקה הדרומי של העיר.
ב-17 ביולי 2020 הפכה בוצ'ה למרכז המנהלי של מחוז משנה בוצ'ה.
אוכלוסייה
במאי 2011 היו בבוצ'ה יותר מ-130 משפחות גדולות, בהן 105 משפחות עם שלושה ילדים, 11 משפחות עם ארבעה ילדים, 5 משפחות עם חמישה ילדים, שלוש משפחות עם שישה ילדים ואמא אחת עם שבעה ילדים.
מקומות ואנשים
האצטדיון בבוצ'ה בשם Yuvileiny Stadium, ארח את מוקדמות אליפות אירופה לבני נוער באוקטובר 2016.
מפעל הזכוכית בבוצ'ה. נבנה בשנת 1946 ונסגר בשנת 2016. עד לסגירתו היווה המפעל מקור הפרנסה העיקרי לתושבי העיר. מקורות פרנסה נוספים מפעל הבלוקים של נשפחת סוורין סגאטובסקי וחקלאות.
תחנת הרכבת, מהמאה ה-19 הממוקמת בקצה הדרומי של העיר, מהווה ציון דרך ברשת הרכבות של אוקראינה. דרך העיר עובר גם הכביש המהיר החשוב M107.
ערים תאומות
לעיר בוצ'ה יש ברית ערים תאומות עם:
נועה פלצ'י
ביוגרפיה
פלצ'י נולדה בראשון לציון, גדלה בעיר זו ובבאר יעקב ולמדה בתיכון עמית עמל בראשון לציון. כשהייתה בת 6 החלה ללמוד בלט, ובהמשך עברה להתעמלות אומנותית והחלה להתאמן במסגרת מועדון "הפועל ראשון לציון". ב-2010 הצטרפה לסגל נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית, והשתתפה עמה באליפות אירופה שנערכה בברן. באותה אליפות סיימה הנבחרת במקום החמישי בתרגיל עם חמישה כדורים ובמקום השביעי בקרב-רב. באליפות העולם שנערכה במונפלייה ב-2011, זכתה עם הנבחרת במדליית ארד בתרגיל הסרטים והחישוקים.
בתחרות קדם-אולימפית שהתקיימה ב-17 בינואר 2012 זכתה עם הנבחרת במקום השלישי בתחרות, ובמדליית כסף בגמר הקרב רב והעפילה לאולימפיאדת לונדון באותה השנה.
גומצן האבו
גומצן האבו (שם מדעי: Protobothrops flavoviridis) הוא מין של נחש ארסי מתת-המשפחה צפעוני גומה שבמשפחת הצפעיים, המצוי אך ורק באיי ריוקיו שביפן.
מין נחש זה מגיע לאורך 120-150 ס"מ כשהשיא מגיע לאורך 240 ס"מ. הוא בעל קשקשים בצבע צהוב עד ירוק-זית עם רצועות אפורות, דמויות טבעות מעליהם. הרחב רחב, בהיר ובעל עיניים כתומות בולטות והלסתות לבנות. נחש זה בדומה למרבית הגומצנים בעל גומות בקרבת עיניו העוזרות לו לחוש בטרף בעל חום גוף קבוע.
אוכלוסיית הגומצן אולי פחתה מעט עקב הבאה של נמיות אסיתיות כדי לצמצם את אולוסייתו. כמו כן פרטי גומצנים נתפסים כדי להתאכסן ביין נחשים, הנחשב לבעל תכונות מרפא.
גומצן זה נמצא בקרבה רבה לאדם, בעיקר באיי אממי, שם הסיכוי להכשה הוא 2 ל-1,000. עם זאת אחוז המוכשים למוות הוא פחות מ-1%. הארס של נחש זה פועל בעוצמה גבוהה ויכול לגרום לכאבי בטן, בחילות, הקאות, לחץ דם מזורז ולעיתים גם למוות. עם זאת ברוב המקרים הקורבן מקבל טיפול רפואי בזמן. אף על פי כן הקורבן יכול להיוותר נכה וללא האיברים שהוכשו.
נוקיה 110 (2019)
נוקיה 110 (באנגלית:Noki 110) הוא טלפון סלולרי המיוצר על ידי חברת נוקיה. הטלפון הוכרז בשנת 2019. הוא זמין בצבעי שחור, כחול וורוד.
הצעיף הצבעוני (סרט, 2006)
הצעיף הצבעוני (באנגלית: The Painted Veil) הוא סרט דרמה רומנטי אמריקאי משנת 2006 המבוסס על רומן בשם זה מאת סומרסט מוהם משנת 1925.
זה העיבוד הקולנועי השלישי של אותו רומן. שני האחרים הם:
המלחין אלכסנדר דספלה זכה בפרס גלובוס הזהב על פסקול המוזיקה המקורי. את המוזיקה מנגנת התזמורת הסימפונית של פראג עם הפסנתרן לאנג לאנג המנגן בתחילת הסרט את הגנוסיין מס' 1 של אריק סאטי.
רוב הסרט צולם במחוז גואנגשי בסין.
תקציר העלילה
קיטי גרסטין (נעמי ווטס) היא צעירה לונדונית מלאת חיים. הוריה לוחצים עליה שתתחתן ואביה מזמין לביתו לאחת המסיבות את ד"ר וולטר פיין (אדוארד נורטון) בתקווה שיפגוש בקיטי ויציע לה נישואים. וולטר הוא רופא המתעסק בבקטריולוגיה ועומד לצאת לעבוד במעבדה בקטריולוגית בשאנגחאי. הוא מחפש בת זוג לפני נסיעתו לסין.
קיטי אינה מוצאת עניין בוולטר. לשניהם אופי שונה. הוא עצור ואוהב להתעסק במחקר ובספרים והיא אוהבת מסיבות, ריקודים ותיאטרון.
לבסוף לא עומדת קיטי בלחץ הוריה ומסכימה להתחתן עם וולטר. לאחר ירח דבש קצר בוונציה, הם מגיעים לשאנגחאי.
וולטר מגלה את בגידתה של קיטי ומעמיד אותה בפני ברירה: גירושין באשמת ניאוף, או המשך חיים כזוג בתנאי שהיא תתלווה אליו למסע אליו התנדב לצאת - מסע לאזור מוכה מלחמה ומגפת כולרה במעמקי סין.
קיטי נפגשת עם טאונסנד אשר מתכחש להבטחותיו, והיא חוזרת בבושת פנים לוולטר ומקבלת את הצעתו למסע הארוך אל תוך סין.
לאחר מסע מייגע בן שבועיים הם מגיעים לכפר מבודד ומשתכנים בקרבתו. הם כמעט ואינם מדברים ביניהם. וולטר יוצא לעבודה בכפר וקיטי נשארת בבית, כשחייל סיני שומר עליה. היא מוצאת נחמה בשיחות עם שכנם ודינגטון (טובי ג'ונס), סגן המפקח המקומי המתגורר לידם עם אישה סינית. ודינגטון מבחין במתח בין בני הזוג, ומציע לקיטי לעבוד בבית היתומים בכפר. קיטי נפגשת עם הנזירה הראשית (דיאנה ריג) ומתחילה לעבוד עם היתומים בחדר המוזיקה. היא שומעת מהנזירה עד כמה וולטר אוהב ילדים. כאשר וולטר מתבונן בעבודתה עם היתומים הוא מתחיל להעריך אותה. היחסים ביניהם מתחילים לפרוח. כאשר קיטי מגלה לוולטר שהיא בהריון ואינה בטוחה שזה ממנו, הוא עונה לה שזה לא חשוב בעיניו.
וולטר נוקט בעזרת הצבא, מספר פעולות לעצירת המגפה. הוא פוקד על סגירת באר הכפר הנגועה בכולרה, הוצאת המתים מהבתים וקבורתם, ובניית מתקן לשאיבת מים לכפר ממקור נקי. המקומיים כועסים עליו ועל הבריטים. בשלב מסוים קיטי נמלטת מאזרחים המבקשים לעשות בה לינץ'.
חמש שנים מאוחר יותר, קיטי מטיילת עם בנה וולטר בלונדון ופוגשת בטאונסנד. הוא משער שהוא אבי הילד ומציע לה להתראות בהמשך, אך קיטי דוחה הצעתו ומסתלקת מהמקום. כאשר בנה שואל אותה לזהותו של האיש שפגשו, קיטי עונה - "לא מישהו חשוב".
ישראל אשכנזי (כדורגלן)
ישראל (שׂרולצ'ו) אשכנזי (26 בנובמבר 1941–3 ביוני 2014) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת הקיצוני ימני, קיצוני שמאלי, וחלוץ מרכזי. אשכנזי מזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו, שם שיחק במשך רוב הקריירה, וזכה פעמיים בתואר מלך השערים של הליגה הבכירה.
קריירה
אשכנזי נולד בבולגריה ועלה לארץ. החל לשחק בכדורגל בקבוצת הילדים של הפועל תל אביב, בהמשך כנער שיחק בקבוצת מכבי יפו והתבלט, ואף עלה לשחק בקבוצה הבוגרת בהיותו בגיל 17 בלבד. בתחילה שיחק אשכנזי רק כקשר התקפי קיצוני בצד ימין ובצד שמאל, ולאחר מכן גם הוצב בעמדת החלוץ המרכזי, אותה הצליח למלא בהצלחה רבה. ב-1963 וב-1965 אף הוזמן לסגל נבחרת ישראל.
בעונת 1957/1958 זכה עם קבוצת הנוער בגביע קרנר לאחר שמכבי יפו גברה על גדנ"ע יהודה בתוצאה 3–2, כאשר אשכנזי כבש צמד שערים ושער נוסף ליפו הוסיף יצחק אריה. את משחק הליגה הראשון בשורות הבוגרים של מכבי יפו ערך ב-22 בנובמבר 1958. בעונת 1963/1964 זכה אשכנזי בתואר מלך השערים העונתי בליגה העליונה, כשהבקיע 21 שערים, והיה הראשון שעושה זאת במדי מכבי יפו. עונה לאחר מכן, ב-1964/1965 זכה בתואר מלך השערים בפעם השנייה (הפעם ביחד עם זכי מזרחי מבני יהודה תל אביב) כשכבש 18 שערים בעונה. משחקו האחרון בשורות מכבי יפו היה ב-13 באפריל 1968. בתום עונת עונת 1966/1968 בליגה הלאומית עבר אשכנזי לשחק בשורות בית"ר תל אביב, שם כיכב במדיה, אך חזר לקבוצתו המקורית מכבי יפו ב-1970, לאחר שזו ירדה לליגת המשנה באותה העונה והתחזקה על מנת לעלות בחזרה, ואכן בסוף העונה עלתה הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית (העליונה דאז), אך אשכנזי שוחרר בעונה זו למכבי בת-ים, ובהמשך הקריירה שלו דעכה בליגות הנמוכות והוא פרש מכדורגל.
הלך לעולמו ב-2014 לאחר התמודדות עם מחלת הסרטן.
וינצ'סטר (עיר)
וינצ'סטר (באנגלית: Winchester) היא עיר היסטורית בדרום-מערב אנגליה, ששימשה כעיר הבירה של אנגליה לפני לונדון. וינצ'סטר שוכנת במחוז המפשייר בדרום אנגליה, כשבעיר עובר נהר איצ'ן.
וינצ'סטר נוסדה בתקופה הרומית כעיר בשם "ונטה בלגרום", האופידום של אזור גאוגרפי זה בתקופת עידן הברזל.
האתר הראשי בוינצ'סטר הוא קתדרלת וינצ'סטר, אחת הקתדרלות הגדולות באירופה.
בעיר נמצאת אוניברסיטת וינצ'סטר והקולג' של וינצ'סטר. וינצ'סטר נחשבת לאחד האזורים הכי יקרים באנגליה והיא בית לאתרים ארכאולוגיים והיסטוריים רבים.
התקופה הפרהיסטורית והרומאית
בתקופה זו העיר השתרעה על שטח של 144 דונם, מה שהפך אותה לעיר החמישית בגודלה מבחינת שטח בבריטניה הרומאית.
התקופה האנגלו-סקסונית
בשנת 686 הוחלפה וינצ'סטר כעיר הבירה של מחוז וסקס בכפר דורצ'סטר על התמזה (דה פקטו). הקדוש סויטהאן היה הבישוף של וינצ'סטר באמצע המאה התשיעית. הוא פוטר על ידי הדנים בשנת 860.
תוכנית הרחובות הסקסוניים שנקבעה על ידי אלפרד הגדול עדיין ניכרת: מערכת רחובות בצורת צלב, שמתאים לסטנדרטי בניית העיירות של היום.
העיר הייתה חלק מסדרה של ביצורים לאורך החוף הדרומי, שנבנו על ידי אלפרד הגדול להגן על הממלכה. חומות העיר מימי הביניים, שנבנו על החומות הרומיות העתיקות, נראות במקומות.
רק חלק אחד מהחומה הרומית המקורית נשמר. ארבעה שערים הוצבו בצפון, דרום, מזרח ומערב.
וינצ'סטר נשארה עיר הבירה של וסקס, ולאחר מכן של כל אנגליה, עד שקצת אחרי הכיבוש הנורמני על אנגליה, תואר הבירה נלקח מווינצ'סטר וניתן לעיר לונדון, שלימים הפכה לבירתה של כל הממלכה המאוחדת.
ספר יום הדין נערך בשלהי שלטונו של ויליאם הכובש, אך לא כיסה את העיר עצמה.
ימי הביניים וזמנים מאוחרים יותר
בשנת 1141 פרצה בעיר שרפה קשה. אולם, ויליאם בישוף וינצ'סטר (1320-1404), שיחק תפקיד חשוב בשיקומה של העיר.
כבישוף של וינצ'סטר הוא היה אחראי לחלק גדול מהמבנה הנוכחי של קתדרלת וינצ'סטר, והוא ייסד את בית הספר שידוע בשמו- הקולג' של וינצ'סטר. בימי הביניים, העיר הייתה מרכז חשוב של סחר הצמר, לפני שהתחום נכנס לירידה איטית.
פעמון העוצר במגדל הפעמון עדיין נשמע ב-20:00 כל ערב. העוצר היה הזמן לכבות את כל מנורות הבית עד הבוקר.
צומת העיר (הבטרקרוס של העיר) נבנתה במאה ה-15, וכוללת 12 פסלים של מריה הקדושה, ביחד עם קדושים אחרים בנצרות ואישים היסטוריים אחרים. כמה פסלים הוספו לאורך ההיסטוריה של המבנה.
בשנת 1770, תומאס דומר רכש את הבטרקרוס מאיגוד וינצ'סטר, מתוך כוונה להקים אותו מחדש בפארק קרנברי. כאשר פועליו של דומר הגיעו כדי לפרק את הבטרקרוס, אנשי העיר מנעו מהם מלעשות זאת, כש-"ארגנו מהומות במקום" על פי אנשיו של דומר.
הבטרקרוס עצמו שוחזר על ידי ג.ג. סקוט בשנת 1865, ועדיין עומד ברחוב הראשי. עכשיו הוא מונומנט רשום.
הסופרת ג'יין אוסטן מתה בוינצ'סטר ב-18 ביולי 1817 ונקברה בקתדרלה. המשורר הרומנטי ג'ון קיטס נשאר לגור בוינצ'סטר מאמצע אוגוסט ועד אוקטובר 1819.
קיטס כתב בוינצ'סטר את "Isabella", "St. Agnes' Eve", "To Autumn" ו-"Lamia". חלקים של "היפריון" והטרגדיה הפיוטית "אוטו הגדול" נכתבו גם הם בוינצ'סטר.
מידע נוסף
מוזיאון העיר הממוקם בפינת רחוב גרייט מיניסטר והכיכר, מכיל מידע רב על ההיסטוריה של וינצ'סטר. המוזיאון היה אחד המוזיאונים הייעודיים הראשונים שנבנו מחוץ ללונדון.
מקומות אחרים בעלי עניין תרבותי כוללים את מוזיאון ווסטגייט (אשר מציג פריטים שונים של נשק), ומרכז משאבים היסטורי, המחזיק בשיאים רבים הקשורים להיסטוריה של העיר.
ממשל
וינצ'סטר מיוצגת בבית הנבחרים על ידי סטיב בריין ממפלגת השמרנים. בבחירות הכלליות של 2010 ניצח בריין את מרטין טוד ממפלגת הליבור ב-5.4% יותר קולות בלבד.
הקתדרלה
קתדרלת וינצ'סטר, הקתדרלה הארוכה באירופה, נבנתה במקור בשנת 1079. היא מכילה ארכיטקטורה יפה מהמאה ה-11 עד המאה ה-16, והיא מקום הקבורה של רבים מהבישופים של וינצ'סטר (כגון ויליאם בישוף וינצ'סטר מוויקהאם), מלכים אנגלו-סקסונים (כגון אגברט מלך וסקס) ומלכים מאוחרים יותר כגון המלך קאנוט וויליאם רופוס, ואישים מפורסמים כמו ג'יין אוסטן. הקתדרלה הייתה מרכז צלייני חשוב.
הדרך הצליינית הארוכה מתחילה בוינצ'סטר ומסתיימת בקנטרברי. תוכנית הקתדרלה הישנה של וינצ'סטר (Old Minster) הייתה להתפרס על הדשא במתחם הקתדרלה. הקתדרלה החדשה (מקום הקבורה המקורי של אלפרד הגדול ואדוארד הזקן) עמדה בעבר לצד הקתדרלה הישנה.
בקתדרלה קיימות מקהלה לבנים ומקהלה לבנות ששרים באופן קבוע.
הקתדרלה מכילה מספר מבנים סגורים בעלי חשיבות היסטורית מהתקופה שבה הייתה מנזר. הקתדרלה הייתה מקום לידתו של ארתור, נסיך ויילס.
לא רחוק משם נמצא בית המשפט, בית עשוי קורות עץ מהמאה ה-15. מקום זה היה גם בית המשפט של הבישוף.
טירת וולוסי
טירת וולוסי הייתה ארמונו של הבישוף הנורמני משנת 1110, אבל עמד באתר מבנה מהתקופה האנגלוסקסית הקודמת יותר. הארמון שופר על ידי הנרי דה בלואה בזמן שלטון האנרכיה של אחיו סטפן, מלך אנגליה. הטירה הייתה תחת מצור במשך כמה ימים. במאה ה-16, המלכה מארי טיודור ופיליפ השני, מלך ספרד שהו בטירה לפני חתונתם בקתדרלת וינצ'סטר. הטירה הרוסה כעת לחלוטין, אך מתוחזקת על ידי רשות המורשת האנגלית. הקפלה של הטירה שולבה בארמון חדש שנבנה ב-1680.
טירת וינצ'סטר
וינצ'סטר ידועה באולם הגדול הנמצא בטירתה, שנבנתה במאה ה -12. האולם הגדול נבנה מחדש מתישהו בין 1222 ו-1235 ועדיין קיים בצורה זו. הוא מפורסם בזכות השולחן העגול של המלך ארתור, שהיה תלוי באולם מאז ימיו של המלך הנרי השמיני. בדיקות הוכיחו כי השולחן מתוארך למאה ה-13 ומכאן שלא נבנה בתקופת ארתור. למרות זאת הוא עדיין פריט היסטורי מעניין והוא מושך אליו תיירים רבים. השולחן לא היה צבוע במקור, אבל הוא נצבע בשנת 1522 לרגל ביקורם של קרל החמישי והנרי השמיני במקום. שמותיהם של 24 האבירים האגדיים החשובים ביותר של השולחן העגול נכתבו מסביב לקצה השולחן ומעל כיסאו של המלך ארתור. מול השולחן נמצאים "שערי החתונה" של הנסיך צ'ארלס. בשטח האולם הגדול נמצאת גינה מימי הביניים. למעט האולם, רק כמה שרידים שנחפרו מהמבצר שרדו. הבניינים הוחלפו בבית המלך הסמוך, הם שולבו בחצי האי באראקס שבו יש חמישה מוזיאונים צבאיים.
בית החולים סנט קרוס
בית החולים הוקם על ידי הנרי דה בלואה בשנת 1130. הוא התחיל לפעול במאה ה-14 ועדיין פעיל. בית החולים נמצא בדרך הצליינית העתיקה לקנטרברי.
מבנים אחרים
מבנים היסטוריים אחרים בוינצ'סטר הם: בניין העירייה שנבנה בשנת 1871 בסגנון גותי, בית החולים המלכותי של המפשייר שעוצב על ידי ויליאם בטרפילד וטחנת המים של וינצ'סטר שהונעה באמצעות נהר איצ'ן. הטחנה נהרסה ושוחזרה בשנת 2004, וכעת היא שייכת לקרן הלאומית.
על אף שווינצ'סטר נשארה ללא פגע אחרי הבליץ במלחמת העולם השנייה, כשלושים אחוזים מהעיר העתיקה נהרסו כדי לפנות מקום לבניינים מתאימים יותר לדרישות משרד מודרניות. מאז סוף שנת 1980 העיר ראתה החלפה הדרגתית של מבנים ברוטליים לאחר המלחמה למבנים מודרניים יותר.
וינצ'סטר בתרבות
רמת ונטה בארץ אואטס שבאנטארקטיקה נקראת על שמה של העיר בתקופה הרומית.
יהודים
יהודים ישבו בוינצ'סטר המהלך המאה ה-12 וראשי הקהילה עסקו בהלוואה בריבית. הקהילה היתה קורבן לשתי עלילות דם, בשנת 1192 ובשנת 1232.
בלדה על מעיין וים
בלדה על מעיין וים (מכונה גם בלדה למעיין) הוא שיר עברי, שכתב יחיאל מוהר והלחין משה וילנסקי. השיר בוצע לראשונה על ידי להקת הנח"ל ב-1958 במסגרת התכנית "צריך לחיות", הסולן היה איתמר כהן (שביצע את השיר לימים גם בקריירת הסולו שלו). באותה שנה ביצעה את השיר גם שושנה דמארי ובביצועה קיבל השיר את עיקר פרסומו.
השיר זכה להצלחה ולפופולריות ובוצע בעשרות גרסאות כיסוי, היה נפוץ בחוגי ריקודי עם בישראל והיה מבוצע כריקוד עם קלאסי למתחילים. מילות השיר שהן למעשה בלדה העוסקת במעיין ומתייחסת לרגשותיו וביחס בין המעיין הקטן אל הים, נשאו משמעות אלגורית והועלו פירושים שונים לפשר משמעות המילים.
אליפות ברזיל בכדורגל 2014
אליפות ברזיל בכדורגל 2014  הייתה הפעם ה-58 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב-19 באפריל 2014 והסתיימו ב-7 בדצמבר 2014.
בתחרות השתתפו 20 קבוצות. במקום הקבוצות שירדו לליגה הבכירה עלו פלמיירס, שאפקואנסה, רסיפה ופיגיירנסה.
המשחקים התקיימו בשיטת ליגה תוך מפגש כפול בין הקבוצות. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תיקו.
קרוזיירו זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה הרביעית בתולדות המועדון והשנייה ברציפות
בסיום העונה לליגת משנה ירדו ויטוריה, באהיה, בוטפוגו וקריסיומה. במקום הקבוצות שירדו לליגה הבכירה עלו ז'וינוויל, פונטה פרטה, ואסקו דה גאמה ואוואי.
שחקנים מצטיינים
פרד, שחקנה של פלומיננסה כבש 18 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
ריקרדו גולארט, שחקנה של קרוזיירו זכה בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה.
גרמניה באירוויזיון 2001
גרמניה באירוויזיון 2001 השתתפה עם השיר "Wer Liebe lebt" בביצוע של מישל.
Countdown Grand Prix 2001
התחרות לבחירת נציג גרמניה לאירוויזיון 2001 נקראתה "Countdown Grand Prix 2001" ונערכה באולם "Preussag Arena" בהנובר.
אלווין יורק
אלווין קאלום יורק (Alvin Cullum York; 13 בדצמבר 1887 – 2 בספטמבר 1964) היה מגיבוריה הידועים של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בה עוטר, בין היתר, במדליית הכבוד של הקונגרס – העיטור הצבאי הגבוה ביותר של המדינה.
ראשית חייו
אלווין יורק נולד במדינת טנסי למשפחה ענייה, השלישי מבין 11 ילדים. הוא כמו אחיו כמעט ולא למד בבית הספר והשתתף בפרנסת המשפחה. בגיל 24, משמת אביו, היה יורק למפרנס העיקרי של משפחתו. הוא עבד בבניית מסילות רכבת ובכריתת עצים. הוא היה עובד חרוץ אך גם נודע כחובב אלכוהול ומספר פעמים נעצר בשל השתתפות בקטטות במסבאות.
מלחמת העולם הראשונה
יורק גויס בנובמבר 1917 והוצב ברגימנט ה-328 של דיוויזיית הרגלים ה-82. ב-8 באוקטובר 1918 השתתפה יחידתו במתקפת מז-ארגון של הצבא האמריקני על עמדות הצבא הגרמני בצפון צרפת. התקפת היחידה נעצרה בשטח נחות במרכזו של עמק עקב אש מקלעים גרמנים כבדה שנורתה על האמריקנים מעמדות שולטות.
מחלקה בת 17 איש בפיקודו של סמל ובתוכה גם רב"ט יורק נצטוותה להסתנן מעבר לקווי הגרמנים ולשתק את המקלעים. המחלקה הצליחה בחדירה והשתלטה על קבוצה גדולה של גרמנים שעמדה לערוך התקפת נגד על האמריקאים, אך מייד לאחר מכן נורתה עליה אש מקלעים כבדה, שהרגה שישה מאנשיה ופצעה שלושה נוספים, כולל הסמל שפיקד על המחלקה. יורק נטל את הפיקוד על ששת החיילים שנותרו.
בעוד חייליו נשארים במחסה התקדם יורק כדי לשתק את המקלעים שירו על הקבוצה. הוא הסתער על העמדות הגרמניות תחת אש כבדה שנורתה לעברו מבלי ליטול מחסה, כשהוא יורה על הגרמנים ופוגע בהם. לאחר שרוקן את רובהו מכדורים שלף יורק אקדח שהיה בחגורתו, ירה ופגע בשישה גרמנים שניסו להסתער עליו ברובים מכודנים. אנשיו הצטרפו אליו והגרמנים שמולם החליטו להיכנע. בסך הכל הרגו הוא וששת אנשיו 28 גרמנים, לקחו בשבי 132 מהם ושיתקו 32 מקלעים. פעולתם אפשרה לרגימנט ה-328 לחדש את התקפתו ולכבוש את יעדו.