cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כימשון תפוחי האדמה
הטפיל
אחת מדרכי ההתמודדות היא פיתוח זנים עמידים. כאשר התגלו עקרונות הגנטיקה והפיטופתולוגיה וכשהבינו שהעמידות למחלות – מקורה בגנים העלו את הרעיון, בעקבות הבחנה שזני הבר עמידים יותר בפני מחלות. לכן חשבו לשפר את הזנים הקיימים על ידי הכלאות עם זני הבר העמידים. נעשו כמה הכלאות כאלה ופותחו זנים עמידים אולם לאחר תקופה קצרה התפתחו הפתוגנים כך שגם הזנים העמידים פיתחו אליהם רגישות ולמעשה כיום, העולם התייאש מפיתוח עמידות מונוגנית ומשקיע את זמנו בניסיונות פיתוח עמידות פוליגנית, עמידות יציבה יותר והיא כוללת עמידות חלקית בגנים רבים בניגוד למונגנית שהיא מוחלטת אך יעילה לזמן קצר בלבד.
מחלות דומות למחלה זו קיימות במגוון צמחים נוספים, לרבות תירס ואורז.
הדבקה
המחלה מסוכנת לתפוחי אדמה גם כיום. הנבגים הזעירים מגיעים בעיקר באמצעות הרוח אל עלי הצמח ומתרבים שם. ניתן לזהותם באמצעות כתמים בעלים ובגבעולים, המוקפים בתפטיר לבן. כדי להגיע לפקעת, הטפיל חודר עם המים לאדמה, או (באחסנה בעיקר) עוברים במגע ישיר בין העלה הנגוע לפקעת. המחלה מופיעה בפקעת בתור כתמים חומים יבשים שמתפתחים לריקבון תוך ימים ספורים. אם ההדבקה מתרחשת בשלבי הגידול הראשוניים של השדה, רוב היבול בסכנה.
ההדבקה הראשונית עלולה להתרחש כבר בשלב המוקדם שבו מציצים העלים הראשונים של הצמח. תנאי הדבקה אופטימליים הם הרבה מים במשך כ-14 שעות לפחות, וטמפרטורה שבין 12–22 מעלות צלזיוס.
בהיסטוריה
כימשון תפוחי האדמה התגלה בצפון אמריקה בשנות ה-40 של המאה ה-19, והגיע לאירופה דרך הים באוניות סוחר. בשנת 1845 פגע הכימשון בגידולי תפוחי האדמה באירלנד, שהיוו את מקור המזון והכלכלה העיקרי של הצמיתים האיריים. בעקבות פגיעה זו החל רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. המחלה בתפוחי האדמה נמשכה עד 1849 וגרמה למותם ברעב של מיליון בני אדם. מיליון איש נוספים היגרו, כתוצאה ישירה של הרעב.
רונן שפירא
ביוגרפיה
רונן שפירא נולד בישראל ב-1966. למד בילדותו פסנתר אצל אמו חוה שפירא.
כימשון תפוחי האדמה
גנטי
נכון ל-2007 פותחו מספר זני תפוחי אדמה העמידים למחלה. עמידות זו היא "על תנאי" מאחר שמוטציה של הטפיל עלולה לפגוע גם בהם.
כימי
קיימים מספר חומרי הדברה כגון רידומיל הפוגעים בטפיל ומונעים את התפשטותו. מקובל גם לרסס את נוף תפוחי האדמה בריסוס מונע.
רונן שפירא
ביוגרפיה
לאחר שירותו הצבאי למד באקדמיה למוזיקה בתל אביב אצל פנינה זלצמן, לאה אגמון וולטר אופהויזר. במקביל למד הלחנה אצל אנדרה היידו ויוסף דורפמן. המשיך את לימודיו לתואר השני ודוקטורט באוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת נורתווסטרן, שם השתלם אצל ויליאם בולקום ואלן סטאוט.
שפירא נמנה עם צוות המורים במדרשה למוזיקה של מכללת לוינסקי לחינוך. הקים תזמורת הנוער היהודית-ערבית במסגרת נוער מוסיקלי בישראל.
בשנת 2019 המציא רונן את הפסנתר התרבותי, פסנתר שמכוון בצורות שונות ויוצר פעמונים טיבטיים, מאקמים, סולמות אפריקאים לא מושווים וסאונד בס חשמלי וכלי הקשה. הפסנתר מוזמן לפסטיבלים, מוסדות טיפוליים, אוניברסיטאות ופסטיבלי מוזיקה.
רונן מצייר בעיקר רישומי פורטרטים של פנים בסגנון עז מבע.
חיים אישיים
לרונן 4 ילדים מאשתו אביטל וילונסקי, ובן בכור מהמלחינה אביה קופלמן.
יצירתו
יצירותיו מבוצעות על ידי תזמורות והרכבים ובאולמות כגון קרנגי הול, ברטוק הול, סטינווי הול ליסט אקדמי הול, היכל התרבות, תיאטרון קאי טוקיו, האופרה הישראלית החדשה, פסטיבל ישראל.
מיג-29M
דגמים
המטוס נמצא בחילות האוויר של:
מדיולאנום
מדיולאנום (בלטינית: Mediolanum) הוא שמן בלטינית של מספר ערים רומיות, אך המשמעות החשובה ביותר הוא כשמה של מילאנו העתיקה. ערים אחרות שנקראו מדיולאנום בתקופה העתיקה היו ויטצ'רץ' באנגליה וסנט בצרפת.
מדיולאנום כבסיסה של מילאנו
פירוש המונח "מדיולאנום" הוא "מרכז המישור", אך הוא בעל שורשים קלטיים: בלטינית, המילה היא planum ולא lanum. מדיולאנום הייתה עיר קלטית, ולאחר מכן רומית חשובה במרכז צפון איטליה.
טיטוס ליוויוס מתאר את הקמתה על ידי האינסוברים, עם קלטי, לאחר מפלתם בקרבות נגד האטרוסקים בתקופת לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס. בין 225 ו-222 לפנה"ס תקפו הרומאים בראשות גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס את האינסובריים ובכלל זאת את מדיולאנום. העיר הפכה לעיר חשובה בקיסגאליה. בתקופת המלחמות הפוניות פרץ מרד נגד הרומאים בעיר, אבל השליטים הצליחו לדכא אותו ב-196 לפנה"ס.
בשנת 89 לפנה"ס קיבלו תושבי העיר זכויות חלקיות של אזרחי האימפריה וב-49 לפנה"ס זכויות מלאות. בתקופת סטראבון העיר הייתה חשובה כוורונה, אבל קטנה מפטביום. באופן הדרגתי עלתה חשיבותה של מדיולאנום והיא הפכה לעיר החשובה בפרובינקיה.
WWE The Beast in the East
The Beast in the East היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, ששודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע נערך ב-4 ביולי 2015, באולם ריוגוקו קוקוג'יקן שבסומידה, טוקיו, יפן. בנוסף, אירוע זה היה האירוע הראשון של ה-WWE ששודר בשידור ישיר מיפן.
שבעה קרבות התנהלו באירוע, כולל שניים ששודרו באופן בלעדי ברשת J Sports. בקרב המרכזי של הערב, ג'ון סינה ודולף זיגלר ניצחו את קיין והמלך בארט. בקרבות אחרים, כריס ג'ריקו התאבק בקרב הטלוויזיוני הראשון שלו מאז האירוע לילה של אלופים, שהתרחש בספטמבר 2014, כשניצח את נוויל. פין באלור ניצח את קווין אואנס וזכה באליפות ה-NXT. ברוק לסנר ניצח את קופי קינגסטון.
עלילות
האירוע כלל חמישה קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מהתוכניות השבועיות: Raw, סמאקדאון ו-NXT.
ב-28 במאי 2015, נודע שברוק לסנר יופיע באירוע שייערך ב-4 ביולי ביפן. בשורה זו סימלה את ההופעה הראשונה של לסנר ב-WWE בקרב שהוא לא בשיטת שלם וצפה מאז שנת 2004. לאחר מכן, ה-WWE שחררו פרסומת שבה האירוע לא יהיה אירוע שלא ישודר לטלוויזיה, אלא ישודר בשידור ישיר בערוץ ה-WWE Network. יום לאחר מכן, ה-WWE חשפו את כל רשימת הקרבות של האירוע. אחד הקרבות שתוכננו לאירוע בין הניו דיי לבין טייסון קיד וסזארו לא יצא לפועל בשל פציעה שקיד ספג, שהוציאה אותו מכלל פעילות למשך יותר משנה. סזארו וקיד הוחלפו בלוצ'ה דרגונס.
באירוע NXT TakeOver: Rival, שהתרחש בפברואר 2015, קווין אואנס זכה באליפות ה-NXT בזמן שפין באלור ניצח בטורניר אשר קבע את זהות המועמד לתואר האליפות. ב-25 במרץ בפרק של התוכנית NXT, באלור חשף את הדמות הדמונית שלו בעלת צבעי הפנים, מנגד אואנס אמר שהוא לא צריך להיות דמוני בשביל לנצח את האלוף; בקרב ביניהם, אואנס הפיק תועלת וגבר על באלור לאחר שהאחרון היה מעורב בפציעה שספג (כחלק מהעלילה). לעומת זאת, באלור השיג הזדמנות נוספת להתחרות על התואר לאחר שניצח את טיילר בריז באירוע NXT TakeOver: Unstoppable, שהתרחש בחודש מאי. באלור נשבע שבאירוע ביפן הוא יפגוש את הדמות הדמונית שלו מקרוב.
הידאו איטמי ומתאבק העבר, טאטסומי פוג'ינאמי, פורסמו שייקחו חלק באירוע.
קרבות מקדימים
לפני שהאירוע עצמו החל, התקיימו שני קרבות חושך (קרבות שאינם שודרו בטלוויזיה), שבהם סזארו ניצח את דייגו כתוצאה מהכנעה והלוצ'ה דרגונס (קאליסטו וסין קארה) ניצחו את הניו דיי (ביג אי ואקסבייר וודס).
האירוע עצמו נפתח בקרב בין כריס ג'ריקו לבין נוויל. בסיום, ג'ריקו הצליח להתחמק מניסיון ביצוע מהלך הסיום של נוויל, ה"חץ האדום", ולהפוך אותו לטובת מהלך ההכנעה שלו, הליונטיימר, שבעזרתו הצליח להכניע את נוויל ולנצח בקרב.
הקרב שבא לאחר מכן היה קרב בין ברוק לסנר לבין קופי קינגסטון. לסנר שלט ללא עוררין בקרב הקצר, למרות שספג את מהלך הדרופקיק אל החבלים מצד קינגסטון, מה שלא הספיק כדי למנוע ממנו לבצע שלוש פעמים את מהלך הג'רמן סופלקס. בסיום, לסנר הצמיד את קינגסטון לניצחון לאחר מהלך הסיום שלו, ה-F5. לאחר הקרב, לסנר המשיך לבצע על קינגסטון את מהלך הג'רמן סופלקס. כשביג אי ואקסבייר וודס הופיעו, לסנר ביצע גם עליהם את מהלך ה-F5.
בקרב הלפני האחרון, קווין אואנס הגן על אליפות ה-NXT נגד פין באלור. אואנס לעג לג'ון סינה, שיחדיו היו נמצאים בפיוד באותה התקופה, כשהוא חיקה במהלך הקרב את סדרת מהלכיו של סינה. לעומת זאת, אואנס היה בין הבודדים שהצליחו לצאת מהצמדה לאחר מהלך הסיום של באלור, ה-Coup de Grâce. באלור ביצע פעם נוספת את אותו המלך ולאחר מכן הצמיד את אואנס לניצחון אשר הקנה לו זכייה בתואר.
הקרב המרכזי
בקרב המרכזי, אלוף ארצות הברית, ג'ון סינה, ודולף זיגלר התחרו נגד קיין והמלך בארט. בארט וקיין שלטו בקרב, אך בסיום זיגלר ביצע על בארט את מהלך הסופרקיק, בעוד שסינה ביצע על קיין את מהלך הסיום שלו, אטיטיוד אדג'סטמנט. לאחר מכן, סינה הצמיד את קיין לספירת שלוש שהקנתה להם את הניצחון בקרב.
ביקורות
האירוע קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי. הקרב של אואנס נגד באלור זכה לשבחים רבים. מייק ג'ונסון מהאתר PWInsider.com כינה את הקרב הזה כ"קרב מרכזי מצוין". ג'יימס קאלדוול מהאתר PWTorch.com העניק לקרב זה ציון של ארבעה וחצי כוכבים, שהיה הגבוה ביותר לאותו הערב. לארי קסונקה מהאתר 411Mania שיבח את המראה הכללי של האירוע ואמר שהאירוע היה שונה בהרבה מ"האירועים הרגילים של ה-WWE".
עמק המוזרות
עמק המוזרוּת (באנגלית: Uncanny valley, ביפנית: 不気味の谷現象, "תופעת העמק המפחיד") היא השערה בתחום הרובוטיקה והגרפיקה הממוחשבת הטוענת כי העתקים מלאכותיים אשר דומים לבני אדם באופן כמעט מושלם, אולם לא לחלוטין, גורמים לאנשים הצופים בהם תחושה מטרידה ולא נוחה.
מסהירו מורי, פרופסור יפני לרובוטיקה, העלה את ההשערה הזו ביחס לרובוטים בשנת 1970. לפי טענה זאת, כאשר הרובוט לחלוטין לא דומה לאדם, יהיה קושי לאנשים לתקשר איתו, ומצד שני אם החיקוי יהיה מושלם לחלוטין אז לא תהיה שום רתיעה. אולם טווח הביניים, שבו הרובוט דומה מאוד לאדם, אולם עדיין ניתן להבחין שאיננו אדם לחלוטין, מהווה את "עמק המוזרוּת".
מורי נתן לתופעה שם ביפנית. עם זאת, אך התרגום שלה לאנגלית – uncanny valley – מזכיר את תופעת ה-uncanny, ששמה מתורגם לעיתים לעברית כ"המאוים" או "האלביתי". המושג הוצג לראשונה על ידי הפסיכולוג ארנסט ינטש (במאמר Zur Psychologie des Umheimlichen מ-1906), ופותח והורחב על ידי זיגמונד פרויד – שהתפוצה של כתביו הובילה, בין השאר, לפרסום המושג.
יקיר
יַקִּיר היא התנחלות במתכונת של יישוב קהילתי דתי במערב השומרון, השייך למועצה אזורית שומרון ולארגון יישובי אמנה. ביקיר מתגוררים כ-2,600 תושבים (נכון לשנת 2022).
שם היישוב
שמו של היישוב נקרא על פי : "הֲבֵן יַקִּיר לִי אֶפְרַיִם" שכן היישוב שוכן בתחום נחלת שבט אפרים. נחלת שבט אפרים הייתה מדרום לנחל קנה והיישוב יקיר כלול בתחומה. וכך מתואר הגבול הצפוני של הנחלה בספר יהושע: " וַיְהִי גְּבוּל בְּנֵי-אֶפְרַיִם... מִתַּפּוּחַ יֵלֵךְ הַגְּבוּל יָמָּה, נַחַל קָנָה, וְהָיוּ תֹצְאֹתָיו, הַיָּמָּה;
היישוב נקרא גם ע"ש הטייס, שנפל עם מטוסו לכנרת בשנת 1962 ומקום קבורתו לא נודע במשך שנים (עד למציאת גופתו בקרקעית האגם בנובמבר 2018), וזאת על פי בקשת הוריו.
היסטוריה
היישוב נוסד באדר א' תשמ"א (פברואר 1981), על ידי גרעין של משפחות דתיות שהתארגנו להקמת יישוב קהילתי דתי במערב השומרון. בתחילתו נקרא קרני שומרון ד'. הוא הוקם יחד עם היישובים עמנואל ונופים על מנת ליישב אזור שבו לא ישבו ישראלים. ההזדמנות לכך באה כאשר הוחלט על סלילת כביש 5066, המחבר בין צומת יקיר גדול שעל כביש 505 בדרום עם צומת עמנואל בכביש 55 בצפון. הכביש נחשב לדרך נוף ומן היפות בשומרון, והוא חוצה את נחל קנה. הכביש הושלם בשנת 1982.
מיקום
יקיר שוכנת מעל הגדה הדרומית של נחל קנה על גבעה דרומית לגוש קרני שומרון, מערבית לעמנואל וצפונית לקראוות בני חסאן. בעמק נחל קנה יש מעיינות שופעים, פלגי מים, וצמחייה טבעית. יקיר הוקמה בתוך שמורת טבע של יער אלונים. השטח, אדמת "אל מוואת" לא עובד על ידי תושבי הכפרים הסמוכים.
מהיישוב ניתן לרדת לשמורת הטבע. בירידה לנחל הוקם פארק אזורי "פארק אורי" על-שם סמ"ר אורן אורי ביטון שנהרג בפעילות מבצעית בדרום לבנון, הכולל פינת בה מוצגים שבעת המינים, ארבעת המינים וצמחי תבלין וריח. ממנו יש תצפית על האזור עם שילוט.
השמורה היא בתחום המורדות אל הבקעה בה נמצא נחל קנה, היורד מהרי שכם ונשפך לנחל הירקון. במורד מהיישוב לנחל מצוי חורש ים תיכוני הכולל אלון מצוי ואלה ארצישראלית. מסלולי הליכה רבים עוברים באפיק הנחל.
בפאתי היישוב נמצאת חוות "חי-בר" ובה חיות בר שונות. בסמוך ליישוב גם שוכנת חוות "שובי ארץ" שהוקמה בשנת 2021.
שירותים
ביקיר אולם אירועים בו מתקיימות הפעילויות הציבוריות. האולם משמש את תושבי היישוב והסביבה במגוון אירועים, מבר מצווה ועד לבריתות. ביולי 2011 הוקם "מצפה עודד" בקצה היישוב לזכר עודד פיניק. במצפה שרידי חקלאות עתיקה: שומרה, חדר ובית בד. ממנו ניתן להשקיף על נחל קנה והיישובים מעליו: עמנואל, ושכונות קרני שומרון.
ביקיר אזור תעשייה שמייצר מגוון מוצרים, שלטים, מוצרי עץ ועוד. באזור התעשייה יש גם המבורגריה ופיצריה.
אן, הנסיכה המלכותית (1709–1759)
אן, הנסיכה המלכותית (, 2 בנובמבר 1709 - 12 בינואר 1759) הייתה בתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ורעייתו של וילם הרביעי, נסיך אורנז'-נסאו, הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית. הנסיכה אן הייתה הנסיכה הבריטית השנייה לשאת את התואר נסיכה מלכותית, השמור לבת הבכורה של מלך בריטי מכהן.
ילדותה
הנסיכה אן נולדה ב-2 בנובמבר 1709 בארמון הרנהאוזן, משכנם של הנסיכים הבוחרים של הנובר. היא הייתה ילדתם השנייה ובתם הבכורה של גאורג, יורש העצר של הנובר ורעייתו קרולין, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך. כשהייתה בת חמש עלה סבה, גאורג, הנסיך הבוחר של הנובר, לכס המלוכה הבריטי לאחר מותה של בת דודתו, אן. אביה הפך ליורש העצר לממלכה הבריטית ואן קיבלה את התואר "נסיכת ויילס".
אן הייתה בילדותה תלמידתו של גאורג פרידריך הנדל, מלחין החצר של המלך ג'ורג' הראשון. הנדל לימד אותה הלחנה, שירה ונגינה בצ'מבלו, ובמהלך כל חייה היא המשיכה לתמוך בו ולהשתתף בהופעותיו.
הנסיכה המלכותית
ב-11 ביוני 1727 מת המלך ג'ורג' הראשון ואביה של אן עלה לשלטון כג'ורג' השני, מלך בריטניה. באוגוסט של אותה השנה העניק המלך החדש לבתו את התואר נסיכה מלכותית, השמור לבת הבכורה של מלך בריטי מכהן. אן הייתה השנייה בהיסטוריה להחזיק בתואר זה, אחרי מרי הנרייטה, בתו של המלך צ'ארלס הראשון.
נישואים וילדים
ב-25 במרץ 1734 נישאה הנסיכה אן לוילם הרביעי, נסיך אורנז', שהיה באותה התקופה הסטאדהאודר של פריזלנד, חרונינגן וחלרה ולעתיד הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית כולה.
לזוג נולדו שישה ילדים, מתוכם שלושה מתו עם לידתם. שלושת הילדים הנותרים היו:
עוצרת
וילם הרביעי מת בשנת 1751 והנסיכה אן מונתה לעוצרת בשמו של בנה בן השלוש, וילם. היא כיהנה בתפקיד עד למותה בשנת 1759 ואז החליפה אותה כעוצרת חמותה, מריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסל. עם מותה של מריה לואיזה בשנת 1765, כשוילם היה בן 17 ונחשב עדיין לקטין, מונתה בתה הבכורה של אן, קרולינה, כעוצרת.
ריצ'רד רייט (מוזיקאי)
חייו
רייט היה אחד ממייסדי הלהקה ב-1965 וכן חבר בגלגולה הקודם, סיגמה 6, ותרם תרומה משמעותית ליצירות של הלהקה, ובמיוחד ליצירות ארוכות כמו "Echoes" ו-"Shine On You Crazy Diamond". תרומותיו הפופולריות ביותר מבחינה מסחרית היו "The Great Gig in the Sky" ו-"Us and Them" מתוך האלבום "The Dark Side of the Moon".
בזמן הקלטות האלבום "The Wall", סולק רייט מהלהקה על ידי רוג'ר ווטרס עקב הידרדרות יחסיהם, ויש האומרים שגם בגלל התמכרותו של רייט לקוקאין. רייט התמודד באותה תקופה עם בעיות בחייו האישיים, ובמיוחד הגירושים מאשתו. בהופעות החיות שקידמו את האלבום ב-1980 וב-1981, הוא הועסק כנגן שכיר בלבד. למרבה האירוניה, הוא היה חבר הלהקה היחיד שהרוויח כסף מההופעות, שכן הוצאות ההפקה עלו על ההכנסות, ואת ההפסדים נאלצו לכסות חברי הלהקה האחרים מכיסם.
רייט השתתף בעבודה על האלבום "A Momentary Lapse of Reason" למרות שעדיין לא הצטרף מחדש ללהקה באופן רשמי. הוא הוחזר ללהקה כחבר רשמי לקראת הוצאת האלבום "Delicate Sound of Thunder" שיצא בסיבוב ההופעות לאחר מכן. באלבום "The Division Bell", הוא השתתף בכתיבת חמישה מהשירים ושר את השיר "Wearing the Inside Out". האלבום היחיד של פינק פלויד בו אינו מופיע הוא "The Final Cut".
ביולי 2005 התאחדו רייט, גילמור, ניק מייסון ורוג'ר ווטרס (שהצטרף לשאר חברי הלהקה לראשונה לאחר 24 שנים), להופעה של ארבעה שירים במופע הלייב 8 בלונדון.
ב-15 בספטמבר 2008 נפטר רייט לאחר מאבק של שנים במחלת הסרטן בגיל 65.
נאום השפנים והחזירים
נאום השפנים והחזירים או נאום השפנים הוא כינויו של נאום שנשא הרב אלעזר מנחם שך, מנהיג החרדים הליטאים, ב-26 במרץ 1990 (א' בניסן ה'תש"ן) בכנס תנועת דגל התורה בהיכל יד אליהו בתל אביב. בנאום זה הביע הרב שך את ביקורתו על החברה החילונית, המערך והקיבוצים, "מגדלי השפנים והחזירים" בלשונו. הרב שך פרס בנאומו את עיקרי אמונתו בנוגע לציבור היהודי חילוני.
העניין הרב שעורר הנאום, ששודר בשידור חי בטלוויזיה, נבע מהעובדה שנישא בעיצומו של משבר "התרגיל המסריח", כאשר לא היה ברור האם מפלגת ש"ס תצטרף לממשלה בראשות שמעון פרס. המשמעות הפוליטית של הנאום התבררה יותר מאוחר, כאשר ש"ס סירבה להצטרף לממשלה בראשות פרס, ובמקום זאת קמה ממשלה צרה בראשות יצחק שמיר.
הרקע לנאום
שבוע וחצי לפני הנאום הגיעה מפלגת ש"ס להסכם עם שמעון פרס על הפלת ממשלת האחדות של שמיר. הרב עובדיה יוסף אישר את המהלך, אולם לש"ס היה אז מנהיג רוחני נוסף – הרב שך. עמדתו, ששללה חיבור עם השמאל, הייתה ידועה, ובפרט התנגד לשמעון פרס באופן אישי, בשל תמיכתו בתיקון לחוק ההפלות בשנת 1981. אולם לא היה ברור עד כמה הוא יתערב בענייני ש"ס, והאם יאפשר לחברי הכנסת של ש"ס, שנדרשו לצורך השגת קואליציה של 61 חברי כנסת, להצטרף לממשלתו של פרס. פרס קיווה שעמדתו של הרב שך, שתמכה בהחזרת שטחים, תטה את הכף ותאפשר לש"ס, ואולי אף לדגל התורה, להצטרף לקואליציה שלו.
בתקשורת פורסם שבנאום צפויה התנגדות הרב שך להחזקה ב"שטחים". פתק בכתב ידו בעניין היה תלוי בישיבת "תפארת נתניה" וקבע שאין שום עניין להחזיק ב"שטחים" אם הם מביאים יהודים לידי סכנה, ושאין "לבטל תורה" (כלומר לבזבז זמן, במקום לימוד התורה) בעניין זה.
צוותי תקשורת מישראל ומרחבי העולם הצטופפו בהיכל הספורט יד אליהו, מקום הכינוס המפלגתי שתוכנן זמן רב לפני המשבר הקואליציוני, כדי לשמוע את מוצא פיו של הרב שך. הכניסה הותרה לעיתונאים גברים בלבד, מה שעורר את חמתן של עיתונאיות. פאר לי שחר מעיתון "על המשמר" אפילו התחפשה לגבר, אך נתפסה. פובליציסטים הביעו תרעומת על כך שהמדינה מצטיירת כ"חומייניסטית" ו"בשליטת אייתולות". הנאום הועבר בשידור חי בתקשורת הישראלית, לאור החשיבות הפוליטית שציפו שתהיה לו.
הנאום
בנאום עצמו לא דיבר הרב שך ישירות על המצב הפוליטי והעדיף להתמקד במסר רוחני, אך מסר חריף ותקיף כלפי הציבור החילוני. העיתונאי אבישי בן חיים תיאר אותו בתור ה.
הרב שך תקף את הסברה שהציונות והכוח הביטחוני הם שמבטיחים את עתיד העם:
ובאוזני היהודי החילוני קרא:
מכאן עבר להתקפה על הקיבוצים ועל השמאל:
בסיום אמר:
השפעה פוליטית
התקשורת התאכזבה מתוכן הנאום, אשר לא נתן תשובה חד-משמעית לנושא הפוליטי שעמד על הפרק. הרב עובדיה יוסף הגיע בעצמו לשבת לצידו של הרב שך בעת הנאום, ואף נאם אחריו והצהיר "יד ביד נלך עם מרן ראש הישיבה שליט"א, חלילה מהיות פירוד בינינו", אך עדיין היו בשמאל שניסו להיאחז בעובדה שהרב שך לא שלל במפורש את ההצטרפות לממשלת מערך. אולם משמעות הנאום התבררה לאחר מספר ימים: הרב שך שכנע את הרב עובדיה יוסף, ש"ס סירבה להצטרף לממשלת פרס, וסיכוייו של פרס להקים ממשלה בראשותו קטנו ביותר. בשיחה לא רשמית עם ראשי ישיבות מצרפת, התייחס הרב עובדיה יוסף לנושא בפארפרזה על דברי הרב שך, וכינה את ראש הממשלה יצחק שמיר "אוכל שרצים", ועל אריאל שרון אמר כי "אמנם אינו אוכל שרצים אבל חזירים הוא אוהב מאד", אלא שהרב שך הוא "עקשן" בנושא.
הפולמוס
בקיבוצים עוררה המתקפה של הרב שך זעם, מנגד חברי הקיבוצים הדתיים גילו הבנה לדבריו. גינו אותה דמויות מחוגי שמאל, אך גם אנשי ימין כמו אריאל שרון ורפאל איתן השמיעו דברים בזכות אנשי הקיבוץ. שמעון פרס, הנפגע העיקרי מהנאום, סירב להגיב. עיתון החרדים הליטאים, "יתד נאמן", קרא לאנשי הקיבוץ להתמודד עם טענותיו של הרב שך לגופן.
למרכיב הרוחני בנאומו של הרב שך הייתה השפעה מועטה. לא התפתח דיאלוג של ממש בין אנשי הקיבוצים והשמאל לבין החרדים, ושני הציבורים נותרו בריחוקם. מאידך הייתה השפעה מסוימת של דברי הרב שך לליבות הציבור החילוני שאליו פנה ובעקבותיו רבים מהציבור החילוני חזרו בתשובה. כך גם מעידה אנקדוטה שפורסמה בעיתון הליטאים "יתד נאמן" (בערב פסח תשס"ה) על חוזר בתשובה צעיר, שלפי הנכתב חזר בתשובה בעקבות חריפות נאום זה, וביקש לקבל מאוחר יותר ברכה מהרב שך.
הרב מנחם מנדל שניאורסון, בר פלוגתא של הרב שך במשך שנים רבות, הגיב לנאום בנאום משלו, אותו נשא בשבת שלאחר מכן בבית מדרשו. הרבי אמר כי אין כל רשות לאף אדם לדבר נגד העם היהודי. התפיסה היהודית היא ש"ישראל אף על פי שחטא ישראל הוא", בני ישראל הם "בנו יחידו" של אלוהים וכל המדבר בגנותם כמדבר בגנותו של האל. יש לסייע לכל יהודי לקיים את כל מצוות הדת, אך בשום אופן לא לתקוף אותו. הרבי הגדיר את בני דורו כ"אודים מוצלים מאש", וכ"תינוקות שנשבו", שאין הם אשמים בידיעותיהם וביחסם ליהדות.
מהעבר השני, פרסמה התאחדות הרבנים בארצות הברית וקנדה שמזוהה עם חסידות סאטמר, תגובה ששוללת את עמדתו של הרב שך שהיא פשרנית כביכול, מאחר שהבדיל בין יהודים אוכלי חזיר ושפנים לבין אלו שאינם שומרים תורה ומצוות, וגם את עמדתו ה"מיליטנטית" של הרב שניאורסון שתומך במדיניות של "אף שעל". הרב מרדכי אליהו, התייחס לנאום ואמר שגם אוכלי חזיר ושפנים הם יהודים, ואפילו אם כל הרבנים יחליטו כמו הרב שך, הם לא יכולים להפקיע את השם "יהודי" מאף אדם.
נאום ההסבר
לאחר כמה חודשים בפתיחת ירחי כלה בהיכל ישיבת פוניבז' הסביר הרב שך בהרחבה את דבריו:
עוד הוסיף:
לאחר מכן הרחיב על דיני המשפחה:
על מצב הכשרות בארץ:
ובנימה יותר אוהדת דיבר על הקיבוצים:
כ"ו בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ו טבת היא, ברוב השנים, פרשת וארא. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות השא או השג) פרשת בר המצוה היא פרשת בא.
דאגלס דאף
דאגלס דאף (באנגלית: Douglas Valder Duff; 1901–1978) היה קצין משטרה וסופר בריטי. דאף שירת במשטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל והיה מפקד משטרת ירושלים בימי מאורעות תרפ"ט. הוא מחברם של כמאה ספרים.
ראשית דרכו
דאגלס דאף נולד בארגנטינה בשנת 1901. אביו שימש כקונסול בארץ זו. בילדותו המוקדמת שבה המשפחה לאנגליה ודאף למד בבית ספר בעיר דורסט.
בשנת 1914 התקבל דאף כחניך בספינת אימונים ובשנת 1916, בשיאה של מלחמת העולם הראשונה, בגיל 15, נתקבל לצי הסוחר הבריטי כחניך. בקרבות נגד הצוללות הגרמניות נשברה רגלו. בספינה ששטה בין ליברפול לבין הים התיכון. בשנת 1917 טורפדה ספינתו במפרץ ביסקיה והוא היה הניצול היחידי וזמן מסוים נחשב למי שנהרג בפעולה. אחרי שהחלים בבית המשפחה באירלנד חזר לים והפעם כפרח קצונה בספינת קרב.
לאחר שהחלים שב בשלישית לים ביוני 1918 ושוב נמצא על ספינה שטורפדה והוא רק בן 17 שנים. לאחר מכן שירת בים השחור והיה מעורב בהצלת פליטים שברחו מהבולשביקים בעת מלחמת האזרחים ברוסיה.
בתום שירותו בצי, לאחר פרק זמן קצר בו ניסה ללמוד לימודי דת מכת של נזירים, הצטרף דאף לבלאק אנד טאנס, כוח אשר תגבר את משטרה המלכותית האירית, שלחמה נגד האירים במאבקם לעצמאות ופורקה לאחר שאירלנד (למעט חלקה הצפוני) זכתה לעצמאות בשנת 1921.
בארץ ישראל
לאחר פירוקה של המשטרה המלכותית האירית התנדבו 762 מאנשיה, ודאגלס דאף בתוכם, להקים את הז'נדרמריה הבריטית בארץ ישראל, ז'נדרמריה (כוח צבאי העוסק בפעילויות שיטור) שהקים הנציב העליון הרברט סמואל לשם השלטת סדר בארץ לאחר מאורעות תרפ"א. אנשי הגדוד הגיעו לארץ באפריל 1922 ונקראו על ידי אנשי היישוב בשם "האירלנדים". הגדוד פורק בשנת 1926 ורבים מאנשיו, ודאף בכללם, הצטרפו למשטרת המנדט (חלקם האחר עבר לשרת בחיל שהוקם אז, חיל הספר העבר-ירדני). במשטרת המנדט התקדם דאף בסולם הדרגות עד לתפקיד הבכיר של מפקד משטרת ירושלים. (בוגר נוסף של המשטרה המלכותית האירית, שהגיע לאחר פירוקה לארץ ישראל, היה ריימונד אוסוואלד קפראטה).
פרשת הכותל ומאורעות תרפ"ט
לאחר תקופת שקט יחסי ביחסי ערבים-יהודים בארץ ישראל, ששרר במשך שבע שנים מאז מאורעות תרפ"א, התעורר הסכסוך מחדש, כסכסוך דמים שגבה מאות הרוגים. היה זה בעקבות "תקרית הכותל", שהובילה למאורעות תרפ"ט.
פרשת הכותל 1928
בשעות אחר הצהריים של 23 בספטמבר 1928, ערב יום הכיפורים תרפ"ט, הגיע אדוארד קית'-רוץ', סגן מושל מחוז ירושלים, הידוע כעוין את היישוב היהודי בלווית דאגלס דאף מפקד משטרת ירושלים, לבית הדין המוסלמי, "המחכמה", המשקיף על רחבת הכותל המערבי. בהשקיפו מחלון "המחכמה" על רחבת הכותל, אליה החלו להקבץ המתפללים, הבחין במחיצה קלה העשויה מסגרת עץ ואליה מודבקת יריעת בד, שהוצבה בין מקום התפילה של הגברים לבין מקום התפילה של הנשים. קית-רוץ' נחרד ממראה עיניו. הוא הפנה את תשומת לב מארחיו, אנשי הדת המוסלמים, אל המחיצה. דאף העריך לימים כי לו שתק אז קית-רוץ', אפשר שהכל היה עובר בשלום. אנשי "המחכמה", שראו את הכותל כחלק מ"חראם אל שריף" השייך למסגד אל-אקצא, הגיבו בזעקה ודרשו מקית-רוץ' לסלק מיד את המחיצה. קית-רוץ' ודאף ירדו אל הכותל ודרשו להסיר את המחיצה. הובטח להם על ידי השמש כי בגמר התפילה ימצא פועלים ערבים שיסירו את המחיצה. משלא הוסרה המחיצה במהלך הלילה, יצא דאף אל הכותל בשעה 6:30 בבוקר יום הכיפורים, בלווי תגבורת של עשרה שוטרים חמושים בנשק ומצוידים בקסדות פלדה, כדי להסיר את הפרגוד ששימש כמחיצה. בעודם יורדים ברחוב דוד, ליוו אותם השכנים הערבים בצעקות "מוות לכלבים היהודים". בכותל מצאו קומץ זקנים וזקנות, כמו גם את הפרגוד. דף טלטל את שמש הכותל הישיש והמבוהל בכתפיו והורה לאחד הסמלים להרוס את הפרגוד. בינתיים החלו להתקהל מתפללים במקום והחל מאבק עם השוטרים. לקול מחאת המתפללים וזעקות הנשים וניסיונות התנגדות מצדן, הוסרה המחיצה. דאף טען מאוחר יותר שהערבים היללו אותו כגיבור ואילו היהודים ניסו שלוש פעמים לרצוח אותו.
מאורעות תרפ"ט 1929
מכאן ואילך קיבל הסכסוך הערבי-יהודי בארץ ישראל ממד דתי והחלה שרשרת של אירועים שהובילה בסופו של דבר, בתשעה באב תרפ"ט, לפרוץ מאורעות הדמים בארץ ישראל, הן מאורעות תרפ"ט.
לאחר תום המאורעות נסע הקולונל פרדריק קיש לערים שונות כדי להודות לאותם מפקדי משטרה שהצילו יהודים, לעיתים תוך סכנת נפשות. גם דאגלס דאף זכה בתודתו.
מהלך חייו לאחר עזיבת הארץ
בשנת 1932 עזב דאף את ארץ ישראל, הוא ציפה לקבל תפקיד במשטרת ג'מאיקה, אך נדבק במלריה וחדל להיות כשיר למלא תפקיד באי הטרופי. במקום להמשיך בשירותו המשטרתי החל דאף לשמש ככתב של שבועונים ובין היתר יצא לאתיופיה על מנת לראיין את הקיסר היילה סלאסי. במאי 1936 שב דאף וביקר בארץ ישראל והפעם כתייר
לאחר עוזבו את ארץ ישראל פרסם דאף בשנת 1938 ספר אודות הארץ בשם "נחשפות פניה של פלשתינה" (Palestine Unveiled). בהקדמה לספר מתאר דאף בקצרה אילו פנים נחשפו בפניו:
we think alike in particular the mutual love we bear to the Land of Palestine, and in the mutual disgust we feel for the sorry mess which greed, inefficiency, incompetence, prostituted racial ideals, and insensate bigotry have made of a prospect which dawned so fair
בשנת 1939 לאחר פרסום הספר הלבן פרסם דאגלס דאף בעיתון בדבלין מאמר שכותרתו "A Pladge Betrayed" (התחייבות שהופרה) ובו גינוי חריף של הספר הלבן. דאף כתב כי הספר הלבן מהווה הפרה מבישה של הבטחה חגיגית שניתנה ליהודים והציע 4 פתרונות לשאלת ארץ ישראל:
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב דאף לשרת במילואי הצי הבריטי הוא מילא תפקידי פיקוד זוטרים ותפקידי מטה, בין היתר בזירת הים התיכון. לאחר תום המלחמה ב-1945 השתחרר דאף משירותו בצי והקדיש את זמנו לכתיבת ספרי הרפתקאות ונוער, רובם על רקע ניסיונו כימאי. הוא פרסם כ-100 ספרים כאלו מלבד ספריו התיעודיים על ארץ ישראל ומלבד ספריו האוטוביוגרפיים.
דאגלס דאף נפטר בשנת 1978.
קישורים חיצוניים
סקירה אודות דאף וספריו שערכה בתו באתר אוסטרלי.
כפר תקווה
כפר תקווה הוא ארגון ללא כוונת רווח, כפר חינוכי, המהווה מקום מגורים קבוע ומרחב תומך עבור בוגרים עם צרכים מיוחדים במגוון התחומים ההתפתחותיים והנפשיים. הכפר ממוקם באזור גבעות זייד בסמוך לקריית טבעון. חזון הכפר הוא לאפשר לחברים בו לפתח חיים עצמאיים ככל האפשר תוך שילוב בחיי קהילה, מסגרת תעסוקתית וחברתית פעילה, העשרה והקניית כישורי חיים.
במקום יש אפשרויות מגורים שונות, ברחבי הכפר או בדיור עצמאי מלווה בקריית טבעון הסמוכה.
היסטוריה
כפר תקווה הוקם ב-1964 באתר בו שכן שכן קיבוץ גבעות זייד עד שנת 1958 והיה נטוש מאז. את המקום יזם והקים האגרונום ד"ר זיגפריד הירש, שניהל את מחלקת ההתיישבות של רסקו ולימד במרכז וולקני ברחובות. הירש נישא לחנה, אלמנה שאחת מבנותיה נזקקה למסגרת חינוכית מיוחדת. הבת הוכנסה למוסד חינוכי בקריית עמל, ובעקבות כך החליט הירש להקים כפר עבודה לאנשים עם צרכים מיוחדים. ב-1962 יסד אגודה בשם "תקווה". בשנת 1963 הוא נפגש עם פרידריך נוטהאקר מנהל ארגון סעד נוצרי-גרמני, שהקימה בית הבראה לניצולי שואה בנהריה וחיפש יוזמות סיוע נוספות בישראל. השניים הסכימו על הקמת הכפר. המקום שכלל 450 דונם ואת המבנים, נמכר לאקי"ם לצורך הקמת כפר תקווה, תמורת 400 אלף לירות בתשלומים של 20 שנה, כשחברת רסקו ערבה לתשלום. ראש מועצת טבעון שרצה להקים במקום כפר קייט התנגד למכירה. עזרה כספית נתקבלה גם מידידי ישראל בשווייץ. איחוד הקבוצות והקיבוצים בראשות סנטה יוספטל הסכים לוותר על זכותו במקום תמורת לירה אחת. בנובמבר 1963 הגיעה למקום קבוצה של מתנדבים גרמנים להכשיר את המקום לקראת פתיחת הכפר.
בפברואר 1964 החל כפר תקווה לפעול, כשהוא כולל (בניגוד להנחיות אקים ומשרד הרווחה) אוכלוסייה מעורבת של בעלי מוגבלויות, המקיימים אורח חיים רגיל ככל האפשר ומקבלים הכשרה לחיי עבודה מועילים. באותה שנה התאחדה אגודת "תקווה" עם אקי"ם, וביחד הקימו חברה בשם כפר קנדי בגבעות זייד על שם ג'ון קנדי, שגם אחותו הייתה בעלת צרכים מיוחדים. ממשלת ארצות הברית התעניינה במקום וגם מימנה מחקר על פעילות הכפר בשיקום ילדים באמצעות עבודה חקלאית. בנובמבר 1964 היו בכפר 32 חניכים וקבוצה של מתנדבים מגרמניה ושווייץ הגיעה להקים במקום אגף חדש עם חדר אוכל. בסוף 1965 היו בכפר 60 חניכים וצוות של 25 עובדים.
ב-1966 פרשה אקים מן השותפות וד"ר הירש יסד חברה ציבורית שעם חבריה נמנתה גם ציפורה זייד. מתנדבים שיפצו את הכפר, ועם הזמן הובאו מגרמניה גם כלים לתפקוד היומי של הכפר, כמו כלים חקלאיים (טרקטור ועגלה, מחרשה ומשדדה) ציוד עבור המסגריה, הנגריה והמטבח, מכונת כביסה, כלי סניטציה מכשירי חשמל שונים ועוד.
בתחילת 1970 היו בכפר 90 חניכים.
פעילות
כיום מתגוררים בכפר כ-220 חברים בגילאי 20–85. הדיור והתעסוקה במקום מותאמים למעגלי החיים השונים ומאפשרים גם הזדקנות בכבוד ובסביבה מוגנת.
צוות הכפר מונה למעלה מ-130 עובדים ועוד כ–20 מתנדבים מישראל ומחוצה לה.
כפר תקווה הוא חברה לתועלת הציבור (חל"צ) ומוסד ללא כוונות רווח (מלכ"ר). הנהלה ציבורית נבחרת מהווה את דירקטוריון הכפר ושותפים בה נציגי משפחות הדיירים ונציגי ציבור. המקום פועל באמצעות כספי תורמים פרטיים וקרנות, ובעזרתם של עשרות מתנדבים צעירים בשירות לפני הצבא ומתנדבים ממשפחות הדיירים ומיישובי האזור.
מערך הטיפול והשיקום משתלב בחיי הדיירים והפעילויות בכפר במטרה לשפר את איכות חייהם ולאפשר להם לנהל חיים עצמאיים בהתאם ליכולתם האישית. לרשות הדיירים והצוות עומד מרכז טיפול רב היבטי המשתלב במערך הטיפול המקצועי ומעניק מגוון טיפולים משלימים, כגון: פיזיותרפיה, תרפיה במוזיקה, באמנות ובתנועה, שיאצו, יוגה, טיפול באמצעות בעלי חיים ועוד.
בכפר פועלים מיזמים שונים: יקב טוליפ, מפעל לאריזת נרות, מרכז שילוב ללימודי העשרה עבור אנשי חינוך וסמינר לגננות ולגיל הרך בתחום החינוך האנתרופוסופי.
להנהלת הכפר נציגות קבועה במועצת המועצה האזורית עמק יזרעאל, כחלק משותפות מתמשכת שבין הכפר לבין הנהלת המועצה. דיירים מהכפר משולבים בחיי התעסוקה, החברה והתרבות בפעילות המועצה. קבוצות ספורט מהכפר משתתפות באירועי העמק וכך גם חבורת הזמר של הכפר 'פינה בכפר'.
הוקרה
כפר תקווה זכה להכרה בינלאומית וקיבל פרסים שונים, ובהם:
פרס העמק על שם סא"ל גדעון צימבל שכיהן כסגן ראש המועצה האזורית עמק יזרעאל ונהרג בקרבות הבלימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, על תרומה ייחודית באחד מתחומי החיים בעמק יזרעאל.
חזית הפעילים הליטאית
חזית הפעילים הליטאית או ליגת האקטיביסטים הליטאית (בליטאית: LAF - Lietuvos Aktyvistų Frontas) הייתה חזית ליטאית על-מפלגתית, לאומנית, אנטי-סובייטית ואנטישמית שהקימו גולים ליטאים בברלין ב-17 בנובמבר 1940, לאחר פלישת כוחות ברית המועצות לליטא במסגרת כיבוש המדינות הבלטיות. החזית, שנתמכה על ידי גרמניה הנאצית, תמכה בציוד ובתעמולה במחתרת הליטאית שנותרה בליטא הכבושה (שנקראה: "הפרטיזנים הליטאים הלאומנים"). מחתרת זו עסקה בלוחמת גרילה נגד השלטון הסובייטי וסייעה לאבווהר במשימות מודיעין צבאי. לאחר הכיבוש הגרמני הקימה החזית ממשלה עצמאית קצרת-ימים.
אידאולוגיה ותעמולה
הפעילות המרכזית של החזית בגרמניה הייתה פיתוח אידאולוגיה ליטאית-לאומנית וניסוחה במנשרים. את המנשרים ניסח הסופר והמשורר ברוניס ריילה (Bronys Raila). המצע של החזית הושתת על העקרונות הבאים: היסוד הנצחי הקדוש של הליטאיות נפגע על ידי השלטון הקומוניסטי-יהודי, היהודים מצצו את לשדו של העם הליטאי ולא תרמו לו דבר, יש לכונן מדינה ליטאית עצמאית חדשה שתהיה מטוהרת מ"הקרציה היהודית", הנאציונל-סוציאליזם של אדולף היטלר והרייך השלישי הם המסגרת לשחרור מן "השעבוד הקצר" (הבולשביקי) ומן "השעבוד הארוך" (ליהודים).
בכרוז מחתרתי של החזית, שהופץ ערב הפלישה הגרמנית נכתב:
בכרוז מאוחר יותר נאמר: "בליטא שתיכון מחדש לא יהיו זכויות אזרחיות ואפשרויות קיום כלשהן אפילו ליהודי אחד".
הכרוזים הופצו בליטא תחת שמות שונים, בהם "בני העם" (Liaudies Sunus), "זאב הברזל" (Gelezinis Vilkas), "הלוחמים" (Kovotojai), "המתנדבים החדשים" (Naujieji Savanoriai).
הממשלה הזמנית
ב-22 באפריל הקימה החזית ממשלה גולה בברלין בראשות קאזיס שקריפה (Kazys Škirpa). ההחלטה הראשונה של הממשלה הזמנית הייתה ביטול זכות המקלט שניתנה ליהודים בימי ויטאוטאס הגדול (במאה ה-14). ב-22 ביוני פלשו כוחות גרמניה הנאצית לליטא, במסגרת מבצע ברברוסה. הפרטיזנים הלאומנים ראו בכוחות הגרמניים משחררים ויום לאחר מכן הוכרזה ממשלה זמנית. אולם הגרמנים, שלא ששו לאפשר עצמאות לליטא, שמו את שקריפה במאסר בית ולא איפשרו לו לחזור לליטא. במקומו התמנה לראש הממשלה הזמנית יואזאס אמברזוויצ'וס-ברזאיטיס.
עוד לפני השלמת הכיבוש הנאצי השתתפו חברי חזית הפעילים הליטאית במבצעי טיהור הארץ מהיהודים. חבריה, שוטרים ומתנדבים ליטאים השתתפו בפרעות בקובנה ובהובלת יהודים למוות בפורט התשיעי בעיר. ממשלתו הזמנית של אמברזוויצ'וס הקימה גם את הגטו היהודי בקובנה ויצרה את משטרת העזר הליטאית ככוח רצח מסייע להשמדת יהודי ליטא.
ממשלת ליטא העצמאית התפרקה ב-5 באוגוסט 1941 ותחתיה הונהג שלטון גרמני ישיר.
המתקפה האווירית המצרית ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים
המתקפה האווירית המצרית ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים הייתה מתקפה רחבת היקף של מטוסי קרב מצריים על יעדים צבאיים בסיני. ההתקפה החלה ב-6 באוקטובר 1973, יומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים סמוך לשעה 14:00 והייתה זו שפתחה את המלחמה בחזית הדרום. המתקפה הפתיעה את צה"ל שלא נערך מבעוד מועד לבלימתה וספג את תוצאותיה.
רקע
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל ממצרים את חצי האי סיני. המצרים, שלא השלימו עם הנוכחות הישראלית בסיני, ניסו להשיב חבל ארץ זה לידם ויזמו את מלחמת ההתשה בשנת 1969, אך המלחמה גבתה מחיר כלכלי וצבאי כבד ממצרים. בסופו של דבר, ב-7 באוגוסט 1970, נענתה ישראל בחיוב להצעת ארצות הברית להפסקת אש, שנכנסה לתוקף למחרת.
לאחר מלחמת ההתשה המשיכה מצרים להכין את צבאה לעימות כולל עם ישראל, במטרה להחזיר לעצמה את סיני או לפחות חלק ממנה. צבא מצרים ביצע רכש נרחב של אמצעי לחימה, ותירגל מתארי תקיפה בהתאם לתוכניות שונות. התוכנית האחרונה שהתגבשה נקראה מבצע באדר, והיא זו שהוצאה אל הפועל ב-6 באוקטובר 1973 ופתחה למעשה את מלחמת יום הכיפורים.
על פי התוכנית, תותקף ישראל באותה העת מצפון על ידי סוריה ומדרום על ידי מצרים בכוחות קרקעיים עדיפים משמעותית מכוחות צה"ל שפרושים בסיני וסיוע נרחב ביותר של ארטילריה ומתקפה אווירית. המתקפה האווירית הפותחת כללה את הפצצה של בסיסי צה"ל בסיני ובהם שדות תעופה, יחידות מכ"ם ובקרה, לוחמה אלקטרונית, יחידות נ"מ בדגש על סוללות טילי הוק, מפקדות מרכזיות. בגל תקיפה שני תוכננה הנחתה מסיבית של כוחות קומנדו באמצעות מסוקי סער לעומק סיני, לשם פגיעה בכוחות מתארגנים ובמפקדות.
היועצים הסובייטים שהוצבו במצרים והיו שותפים לתכנו העריכו, כי אבידות המצרים בתקיפה יהיו 30-35%. היועצים הסובייטים התנגדו לשילוב יעדים בעומק ישראל, כי העריכו שכל המטוסים שינסו לחדור לשטח ישראל ייורטו.
המתקפה
גורם משמעותי שסייע למצרים בתקיפה היה המצב שבו היה שרוי חיל האוויר הישראלי בעת ההתקפה. החל בבוקר אותו היום הוכנו מטוסי חיל האוויר לתקיפת שדות התעופה בסוריה, אך בשעה 11:30 לערך הודיע הרמטכ"ל דוד אלעזר כי הממשלה אינה מאשרת את התקיפה, ולכן בזמן התקיפה המצרית היה חלק גדול ממטוסי חיל האוויר בשלבי פרוק מטען הפצצות ולא יכול היה להגיב למתקפה. סך הכל השתתפו במתקפה 222 מטוסי קרב מצריים. להלן רשימה חלקית של יעדי התקיפה:
המטוסים והמסוקים שהשתתפו בגל התקיפה לא היו יכולים להשתתף בגל תקיפה נוסף מאחר שבשעה 17:25 ירדה החשיכה ולא ניתן היה להספיק לחמש, לתדלק ולהזניקם שוב למשימות נוספות אלא רק למחרת היום.
תגובת חיל האוויר הישראלי
החל מהשעה 13:50 החלו לזרום למפקדת חיל האוויר ידיעות בדבר המתקפה המשולבת של חיל האוויר המצרי והסורי. הדווח הראשון היה על המראות מטוסי קרב רבים משדה התעופה דמייר בסוריה. חמש דקות לאחר מכן, בשעה 13:55 התקבלו ידיעות על הזנקות נוספות מסוריה ומצרים לכוון ישראל. בשלב זה הורה מפקד חיל האוויר בני פלד להזניק מטוסים להגנת שמי המדינה. לאחר דקות אחדות החלו לזרום ידיעות על הפצצות בבסיסי חיל האוויר בסיני. מאחר שהתקיפה המצרית הקיפה כמעט את כל מרכזי השליטה והבקרה של חיל האוויר בסיני היו שיבושי תקשורת ובערפל הקרב הוזנקו מטוסי ירוט ישראלים בבהילות מבלי שנמסרו להם מטרות. הפגיעה הישירה של טיל שיוט מדגם קלט ביב"א 528 השביתה את פעולתה וכך לא היה לחיל האוויר כיסוי מכ"ם בחלקים מסיני. חלק מהמטוסים הישראלים המריאו מבלי שצוותי הקרקע יספיקו להסיר מהם את החימוש שהוכן למבצע תגר והם נאלצו להטילו מעל לים ללא תכלית. בהיעדר הכוונה אפקטיבית רוב רובם של מטוסי הירוט לא הצליחו ליצור מגע עם המטוסים התוקפים שפעולת חלק מהם נמשכה ללא התנגדות ישראלית.
בנוסף למטוסי הירוט הוזנקו גם עשרות מטוסי סקייהוק שהם מטוסי תקיפת קרקע אך מאחר שלא ניתנו לחלק מהם משימות לתקיפה שהו הסקייהוקים באוויר ללא משימות וביצעו "מעגלי המתנה" ולבסוף חזרו לנחיתה. שיבושי הקשר וערפל הקרב פגעו במבצעיות סוללות טילי ההוק הישראליות, שלחלקן הייתה נעילת מכ"ם על מסוקי הסער המצריים ועל מטרות אחרות, ובשל כך בקשת מפעילי ההוק לאישור פתיחה באש לא נענתה.
בשעה 14:40 הגיעו ידיעות ראשונות על מטסי מסוקי סער שמנחיתים כוחות חי"ר בעומק סיני. מטוסי ירוט הוזנקו לחפש אותם ולירט אותם. לאחר מכן נוספו ידיעות על סגירת שדה התעופה רפידים עקב הפצצה וידיעות נוספות שיצרו אווירת חרום.
על אף ערפל הקרב וההפתעה הצליח חיל האוויר לשבש חלקים של המתקפה המצרית ולהפיל מספר מטוסים ומסוקים בקרבות אוויר ובאש נ"מ. אך בשל ערפל הקרב עוצמתו של חיל האוויר לא באה לידי ביטוי ביום הראשון למלחמה.
הנצחה
באוקטובר 2014 לציון 41 שנים למלחמה, שודר בטלוויזיה המצרית סרט תעודה בשם "אבאביל - האמת על המתקפה האווירית המצרית". בסרט רואיינו 17 מפקדי חטיבות אוויריות שהעידו על זכרונותיהם מהמתקפה.
פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו
ביוגרפיה
אראגו למד באקול פוליטקניק בפריז. בסיום לימודיו נשלח לספרד לסייע בקביעת המרידיאן של פריז. לאחר שנתפס בזמן מלחמת העצמאות הספרדית, הוחזק כאסיר, נמלט מספר פעמים, וחזר לפריז כגיבור שלוש שנים מאוחר יותר. תהילה זו אפשרה לו להיבחר כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים בגיל 23 בלבד, ולהתמנות כפרופסור לגאומטריה אנליטית ולגאודזיה באקול פוליטקניק (1809-1830). הוא התגורר במצפה הכוכבים של פריז, שם שימש כמנהל, ומקום זה היה ביתו עד מותו.
פרנסואה אראגו היה האח המפורסם ביותר מבין ארבעה אחים:
עבודתו המדעית
מחקריו הראשונים של אראגו בפיזיקה התרכזו באופטיקה. הוא ערך ניסוי חשוב בשנת 1810 (שפורסם בכתב רק כעשרים שנה מאוחר יותר): הוא ניסה למדוד את מהירות האור המגיעה מהכוכבים, על ידי השוואת הערכים בין השעה שש בבוקר ושש בערב. בשעה שש בבוקר, כאשר ניתן לראות כוכב בזנית, הארץ מתקרבת אליו, וניתן לחשב את מהירות סיבוב כדור הארץ סביב השמש; בשש בערב, עם כוכב אחר בזנית, הארץ מתרחקת, וניתן למדוד את המהירות השלילית.
אראגו היה האדם הראשון שצפה בזרמי מערבולת. בשנת 1824 הוא צפה במה שנקרא אז סיבובי מגנטיות והבחין שגופים מאוד מוליכים יכולים להיות ממוגנטים, תגליות אלו הוסברו על ידי מייקל פאראדיי (1791–1867).
בשנת 1825, טען יחד עם פייר לואי דולון כי הסיקו מהו לחץ האדים של המים בלחץ העולה על 30 atm.
פוליטיקה
בשנת 1830, נבחר אראגו, שנקט תמיד בעמדות ליברליות רפובליקניות, כחבר בבית התחתון של מחוז הפירנאים המזרחיים שבדרום צרפת, והוא נעזר בכישוריו המדעיים ובצחות לשונו בשאלות שנגעו בנושאי חינוך ציבורי, תגמולים עבור המצאות ועידוד המדעים המכניים והפרקטיים. רבים מהמפעלים הלאומיים החשובים והמכובדים של אותה תקופה, חבים לתמיכתו – בהם הפרס שניתן ללואי ז'אק מנדה דאגר עבור המצאת הדאגרוטיפ, שיטת הצילום המסחרית הראשונה, הפרס עבור פרסום עבודתו של פייר-סימון לפלס, רכישת מוזיאון קלוני על ידי המדינה ופיתוח מסילות הרכבת והטלגרף החשמלי.
שנים אחרונות
אראגו נותר רפובליקאי עקבי עד אחרית ימיו, ולאחר ההפיכה של שנת 1852, אף על פי שסבל מסוכרת ואחר כך גם ממחלת ברייט (מחלה נפרולוגית) שהוחמרה בשל בצקת, העדיף להתפטר מתפקידו כאסטרונום ולא להישבע אמונים למשטר החדש. נפוליאון השלישי הורה לא להטריד את המדען הזקן ולאפשר לו לדבר ולהתנהל כרצונו. בקיץ 1853 המליצו לו רופאיו לחזור למחוז ילדותו ולראות אם האוויר שם יקל עליו. אראגו אכן יצא למזרח הפירנאים, אך לא היה בכך הועיל, והוא נפטר בפריז. קברו נמצא בבית הקברות המפורסם פר לשז בפריז.
ז'אק ברל
ז'אק רומן ז'ורז' ברל (בצרפתית: Jacques Romain Georges Brel, ; 8 באפריל 1929 – 9 באוקטובר 1978) היה זמר, פזמונאי ומלחין שאנסון בלגי, מגדולי הזמר הצרפתי. השפעתו חצתה את גבולות השפה, ורבים משיריו תורגמו לשפות שונות, בהן עברית. ברל היה גם שחקן קולנוע ובמאי. לעיתים הוא שר גם בפלמית.
ביוגרפיה
ברל נולד בסכארבק, שכונה ענייה בבריסל בירת בלגיה, למשפחה בורגנית בעלת מפעל לייצור קופסאות. הוריו היו ממוצא פלמי, אך נטמעו בתרבות הצרפתית. האב, רומן, היה במקור מסביבות איפר וגדל בסביבה דוברת צרפתית. גם האם, ליזט, שהייתה בת השכונה סכארבק, הייתה פרנקופונית. ז'אק ברל עצמו לא שלט בצורה טובה בהולנדית, ושפה זו הייתה המקצוע שבו קיבל את הציונים הגרועים ביותר בבית הספר. בצעירותו, היה אורח חייו של ברל רגיל לבני חוגו – הוא נישא בגיל צעיר וקיבל תפקיד ניהולי במפעל המשפחתי. כתחביב נהג לשיר בבתי קפה ובברים באזור אילו סאקרה. בתחילת שנות ה-50 פרש מהמפעל המשפחתי כדי להתמסר לשירה, ועבר לפריז.
בפריז הוא כתב מוזיקה והופיע בקברטים ובאולמות העיר. הוא העניק ממד דרמטי לשיריו, והתפרסם. בשנת 1956 ערך סיבוב הופעות באירופה והקליט את השיר "Quand on n'a que l'amour" ("כאשר לא יהיה דבר מלבד האהבה"; בגרסה העברית: "אם נדע לאהוב"), שביסס את מעמדו כאמן חשוב.
בשנים הבאות הופיע בבמות החשובות ביותר בצרפת. הוא הלך והתבלט כבעל סגנון ייחודי, הן מבחינת מילות שיריו ונושאיהם, הן מבחינת לחניהם והן מבחינת האופן שבו ביצע אותם. בתקופה זו גם הופיע בכמה סרטים, אך הקריירה שלו כשחקן לא נסקה.
בשנת 1973 פרש לפולינזיה הצרפתית. בשנת 1977 שב לפריז, ושם הקליט את תקליטו האחרון רק כדי לסייע לחבר בעל חברת הקלטות שנקלע לקשיים כלכליים. מקצת התקליט מבטא אווירה של פולינזיה, והשיר המרכזי שלו מוקדש לאיי מרקיז.
ברל, שהיה מעשן כבד, מת מסיבוכים של סרטן הריאות ב-9 באוקטובר 1978 והוא בן 49. הוא נקבר בבית הקברות באטונה שבאי היבה אואה, השייך לקבוצת איי מרקיז שבפולינזיה הצרפתית, במרחק קצר מקברו של הצייר פול גוגן.
יצירתו
בשירתו מצליח ברל לעורר הזדהות עם אנשים כאשר הוא נותן להם כביכול לדבר מפי עצמם. לרוב הוא נמנע מלתאר את חווייתם או סבלם בצורה ישירה, ותחת זאת מעביר אותם דרך המילים המושמות בפיהם. כך למשל בשיר "Quand ma maman reviendra" ("כשאמי תחזור") – אחד השירים הרגישים והעצובים שחיבר ברל – מספר ילד על השמחה שתתעורר בו כאשר תחזור אמו, שעזבה לפני זמן רב, כאשר יחזור אחיו, היושב בכלא על עבירות אידאולוגיות, וכאשר תחזור אחותו, הנמצאת בפריז. הוא עצמו, כך מובן מן המילים, נותר לבדו עם אביו, עובד בית מרזח קשה יום, שחולק עם בנו בעיקר את דאגותיו, ואילו הדמיונות על חזרת בני משפחתו האבודים מאפשרים לו לצאת מן השיגרה הקשה ולחיות מעט את העתיד הורוד שהוא מייחל לו, עתיד שהוא מאמין כי יגיע ורק המאזין מבין כי הוא חסר כל סיכוי להתגשם.
שירי האהבה של ברל אינם טיפוסיים לסוגה זו. למעט שירו המוקדם "כשלא יהיה דבר מלבד האהבה", המאדיר את האהבה ללא סייג, כמעט כל שיריו מבטאים את המימד הטרגי והכאוב שביחסי האהבה. כך, למשל, שירו "האהבה הבאה" ("Le prochain amour") מושר מפי גבר המרגיש כי הוא עומד להיכנס לאהבה חדשה. הוא יודע היטב כי הזוגיות, כמו תמיד, תהיה בסופו של דבר מגבילה, מלאת מאבקי כח שבהם הוא עתיד להפסיד (הוא אף ממשיל אותה למלחמה), משעבדת וכאובה, אך מכריע כי למרות הכל "כמה טוב להיות מאוהב". את שירו "מדלן" ("Madeleine') הוא שם בפי בחור צעיר ופשוט, בעל שפה דלה. הבחור עומד מדי ערב על יד הקולנוע, זר פרחי לילך בידו, וממתין לבואה של אהובתו, מדלן. מבית לבית מסתבר שתקוותו חסרת סיכוי, משום שמדלן "טובה מדי בשבילו" ואינה מתכוונת להגיע. בבית הלפני אחרון הוא כבר מבטא את ייאושו, אך בבית האחרון הוא מכריז כי גם למחרת יגיע עם זר הפרחים להמתין למדלן באותו מקום. הוא מסיים בתרועת ניצחון ושמחה, המשרה כביכול הרגשה של סוף טוב, אף שלמאזין ברור כי גם להתחלה החדשה הזאת אין שום סיכוי (והניגוד החריף בין המילים למנגינה יוצר אפקט מפתיע ואירוני).
יצירתו של ברל איננה מוגבלת לסגנון יחיד, והוא שלח את ידו בכתיבה משעשעת – לעיתים קרובות כזו המשלבת ביקורת חברתית אירונית – כמו גם בכתיבה לירית-סנטימנטלית. חדשנותו של ברל בשימוש במילים ובדימויים חזותיים ורבי-משמעות יוצרת רושם עז ועם זאת מאופיין בפשטות. ברל נודע גם במטפורות המפתיעות שלו, כגון בשיר "Je suis un soir d'été" ("אני ערב קיץ"), שבו הוא מתאר את המראות שנגלים בפני ערב היורד על העיר לייז' מנקודת מבטו של הערב. בשירו "La ville s'endormait" ("העיר נרדמה") – אחד משיריו האחרונים והרגישים ביותר – תיאר עיר שהחשכה יורדת עליה מנקודת מבטו של נווד המגיע אליה עם סוסו העייף; גם שיר זה עשיר בדימויים עזים. בשירו "האהבה הבאה", בבואו לתאר את הקושי שבחיי הזוגיות, הוא אומר: "האגמים הם בתי הכלא של הנחלים".
גם בתחום ההלחנה התפרס על שלל סגנונות וכתב לחנים קצביים לצד לחנים נוגים, טקסיים וחגיגיים. סימן היכר של רבים משיריו הוא התחלה נוגה ואיטית וסיום עוצמתי עד כדי אקסטזה. כך למשל בשירים "Amsterdam" (אמסטרדם), "Les prénoms de Paris" (שמותיה של פריז) "La valse à mille temps" ("הוואלס בעל אלף המקצבים"), "Le Diable (Ça va)" ("השטן") ו-"Quand on n'a que l'amour" ("כאשר אין לנו דבר זולת האהבה"). לחניו לעיתים קרובות עשירים ורבי דמיון, והוא נוקט בהם באמצעים מפתיעים ולא שגרתיים, הלקוחים לעיתים מעולם המוזיקה הקלאסית. כך למשל השיר "ז'ורס" (על ז'אן ז'ורס) כתוב מראשיתו ועד סופו על נקודת עוגב הרמונית, ואילו השיר "Ces gens-là" ("האנשים האלה") מבוסס על מוטיב יחיד בן שני אקורדים – המשך של מסורת מוזיקלית ארוכה של כתיבה כזו מאז הבארוק המוקדם. לעומת זאת, שירו "La chanson des vieux amants" ("שיר האוהבים הזקנים"), שאותו הלחין יחד עם ז'ראר ז'ואנסט, מתאפיין בסנטימנטליות יתר ("קיטש") מן הסוג הרומנטי הקיצוני ביותר. ראוי להדגיש, עם זאת, כי מרבית שיריו של ברל לא הולחנו על ידיו.
עם שיריו המפורסמים ביותר נמנים "Ne me quitte pas" ("אל תעזבי אותי") – שיר שזכה לאין ספור ביצועים ותורגם לשפות רבות (התרגום לעברית הופיע והתפרסם במיוחד בשם "אל תלכי מכאן" בתרגומה של נעמי שמר ובביצועו של יוסי בנאי) – "Amsterdam" ("אמסטרדם") ו-"Les bonbons" ("הסוכריות"). כבר בשנת 1968, בעודו בחיים, הועלה בניו יורק המחזמר 'ז'ק ברל חי ומתגורר בפריז' (Jacques Brel is Alive and Well and Living in Paris), מאת מורט שומן ואריק בלאו, המבוסס על שיריו המתורגמים לאנגלית. המחזה חזר והועלה פעמים רבות בבמות שונות בעולם.
ברל, שנודע בעיקר בשירים ובלחנים שכתב וביצע ובאיכותם מלאי ההבעה, שלח את ידו גם בבימוי ובמשחק, אך בתחומים אלה לא הותיר כל חותם של ממש. ואולם, שיריו הותירו חותם תרבותי ארוך טווח. עוד בחייו הוערך ברל כמשורר לכל דבר, וראש המפלגה הסוציאליסטית של צרפת (ולימים נשיאה) פרנסואה מיטראן ניתח את שירתו בתוכנית טלוויזיה פופולרית כיצירה פואטית לכל דבר. לאחר מותו זכתה שירתו להערכה רבה עוד יותר, תורגמה ללשונות רבות וזכתה לניתוחים ספרותיים מגוונים – וזאת למרות העובדה שמבחינת הסגנון והמבנה שלה היא כתובה ברוח "מיושנת" לתקופה שבה היא נכתבה (בדרך כלל עם חרוז ומשקל) ולמרות העובדה שנכתבה במקורה לצורך הופעות פופולריות. מבקרים רבים סבורים כי כישרונו האקספרסיבי של ברל ורגישותו עושים אותו לאחד המשוררים הצרפתיים הגדולים במאה העשרים. גם בצרפת, שבה יש כבוד ונוסטלגיה כלפי רבים מזמרי העבר, ברל נחשב ליוצר יוצא דופן ובעל תרומה תרבותית עמוקה.
דיסקוגרפיה (חלקית)
ברל הוציא בחייו חמישה עשר תקליטי אולפן, תקליטים אחדים בהופעות חיות ומספר תקליטי אוסף. לאחר מותו ממשיכים לצאת אלבומי אוספים שלו בתקליטורים.
פילמוגרפיה
כבמאי קולנוע:
כשחקן:
ארטישוק
אַרְטִישׁוֹק (שם עברי: קִנְרָס או חֻרְשָׁף; שם מדעי: Cynara cardunculus; זן: scolymus) הוא זן תרבותי של מין ממשפחת המורכבים המשמש למאכל.
מוצאו של הצמח במערב הים התיכון, שם הוא גדל בר גם כיום. לארצות הברית הגיע הארטישוק עם המתיישבים הספרדים בשנת 1600, ותפס לעצמו מקום של קבע בעיר קסטרוויל (Catroville) שבקליפורניה, שם מגדלים 80% מאספקת הארטישוק לארצות הברית כולה. האיטלקים מיצרים ממנו ליקר ממשפחת הביטר הנקרא צ'ינר (Cynar).
ב-100 גרם ארטישוק מבושל או אפוי יש 53 קלוריות, 2.89 גרם חלבון, 0.34 גרם שומן ו-8.6 גרם סיבים תזונתיים.
שם הצמח
שמו העברי קינרס מופיע במשנה ובמקומות נוספים בספרות חז"ל, ומקורו כנראה מיוונית. הוא מכונה גם חֻרְשָׁף, מילה שהגיעה מהערבית (الخرشف, אל-ח'רשוף), מערבית נשאלה המילה לספרדית עתיקה כ-alcarchofa, ומשם לאיטלקית articiocco ולאנגלית כ-artichoke. למרות שמו אין לו קשר עם הסוג הבוטני חורשף. כמו כן קיים בלבול בשמו עם הארטישוק הירושלמי שהוא מסוג "חמנית הפקעות". שם נוסף לארטישוק הוא צ'ינר.
תיאור הצמח
הארטישוק הוא עשבוני קוצני רב-שנתי, המתנשא לגובה של עד 1.5 מטרים. שייך למשפחת המורכבים. לצמח שורש-אגירה מעמיק ומעובה. הצמח גדל על מצע של אדמה כבדה ועמוקה. האבקתו נעשית על ידי חרקים, בעיקר דבורים, אך גם בדרך של האבקה עצמית. החלקים האכילים בצמח הם המצעית והחפים של קרקפת הפריחה, שנקטפים לפני פתיחתה. עונתו נמשכת מנובמבר עד מאי, כשהשיא בחודשי מרץ-אפריל, בהם נקטף 60% מהיבול. בחקלאות של היום, שיטת הריבוי, היא לרוב באמצעות נצרים.
בראשית החורף מפתח הצמח שושנת עלים ענקיים בגוון ירוק מאפיר (אורכם עד 80 ס"מ ורוחבם עד 50 ס"מ), שסועים לאונות בעלות קצה קוצני. הארטישוק מוכר כצמח מאכל יוקרתי ונחשב למעדן.
מיתוסים שנקשרו בארטישוק
לארטישוק יש היסטוריה ארוכה באגן הים התיכון, ונרקמו עליו אגדות כבר במיתולוגיה היוונית, שם מסופר איך הגיע הארטישוק לעולם:
זאוס, מלך האלים, שהיה ידוע בחולשתו למין הנשי, יצא לפגוש את אחיו פוסידון, אל הים. כאשר נפגשו האחים בחוף הים של האי זינרי (Zinari) נערה צעירה מקומית צעדה על החוף ועסקה באיסוף צדפים. זאוס ללא היסוס פתח בחיזור נמרץ וזכה בליבה של הנערה אשר נקראה קינרה. הוא העלה אותה אל הר האולימפוס ואף העניק לה מעמד של אלה, ובלבד שתוותר על חייה הקודמים עם בני התמותה. הנערה שמחה על השינוי החברתי, על האהבה והתהילה להם זכתה, אך לא עבר זמן רב לאחר שהגעגועים אל הוריה ואל הכפר הקטן ממנו באה היו גדולים מנשוא. היא חמקה ממאהבה למספר שעות וחזרה לכפר לחבק את הוריה. אך כשחזרה זאוס כעס כל כך על שהמרתה את פיו, שהחזיר אותה לכפר בו נולדה בצורת שיח קוצני ומכוער – הארטישוק, או הקינר (Cynar) כפי שהוא נקרא בלטינית.
בנוסף, היוונים והרומאים התייחסו אל הארטישוק כאל צמח האהבה והאמינו שיש בו סגולה לבן זכר.