cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמואל טאג'יר
קורות חיים
טאג'יר עסק עם אחיו יעקב במסחר. הם ייבאו רהיטים מאירופה, ומכרו אותם בחנותם שביפו. בנוסף, היו שותפים בעסק של בורסקאות, במסגרתו רכשו עורות, שלחו אותם לעיבוד בטורקיה, ואת העורות המעובדים מכרו ליצרני נעליים בארץ.
טאג'יר עסק גם בפעילות ציבורית, והיה בין מייסדיהם של מספר בתי כנסת בתל אביב וביפו, ובהם בית הכנסת אוהל מועד.
ביפו נקרא רחוב על שמו ושם אשתו לזכרם.
פרנס היום
פרנס היום הוא כינוי שנעשה בו שימוש בשיח היהודי הדתי והחרדי, לתורם בעבור החזקת ישיבה או בית מדרש, שנדב את הוצאות המקום, ליום אחד בשנה.
לרוב מצוין שמו של התורם, על גבי שלט מיוחד, המתנוסס במוסד לו תרם הנדיב, תוך ציון עילת התרומה, כגון: לעילוי נשמת קרוביו, לרפואה, הצלחה, ועוד.
במקומות רבים, השלט המפרסם את פרטי פרנס היום, מונח במקום בולט, זאת במטרה להביע הוקרה לתומכים, ולזכות לתרומות נוספות של בעלי יכולת, שיטלו על עצמם להיות "פרנס היום".
פרנסי היום, מהווים בהרבה מקרים, בסיס חיוני, ומקור תקציב עיקרי, למוסדות תורה וצדקה, שקיומם ורווחתם הם בזכות התורמים "פרנסי היום".
נוסף על "פרנס היום" קיימים תארים נוספים, השמורים לתומכים משמעותיים, של הישיבה או בית המדרש, כמו "פרנס החודש" המציין אדם שתרומתו נועדה להחזיק את המוסד מבחינה כלכלית, למשך חודש ימים.
כריסטיאן ניירן
כריסטיאן ניירן (באנגלית: Kristian Nairn; נולד ב-25 בנובמבר 1975) הוא שחקן ותקליטן צפון-אירי. ידוע בעיקר בשל תפקידו כהודור בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" של HBO, המבוססת על סדרת הספרים שיר של אש ושל קרח של ג'ורג' ר. ר. מרטין.
חייו האישיים
ניירן נולד ב-1975 בעיר ליסבורן המהווה חלק מהמטרופולין של בלפסט, בירת צפון אירלנד. בשנת 2014 יצא מהארון.
אנרגיה מוחזרת על אנרגיה מושקעת
בפיזיקה ובכלכלת אנרגיה, אנרגיה מוחזרת על אנרגיה מושקעת – EROEI (Energy Returned On Energy Invested) הוא היחס בין כמות האנרגיה המופקת ממשאב לבין כמות האנרגיה המושקעת בהשגתו. כאשר ערך ה-EROEI של מקור אנרגיה יורד ל-1 או פחות, אותו מקור אנרגיה הופך ל'צרכן אנרגיה', ואינו יכול לשמש עוד בתור מקור אנרגיה ראשוני.
לדוגמה, בתחילת העידן התעשייתי, נדרשה בערך חבית נפט אחת על מנת למצוא, לשאוב ולזקק כ-50 חביות של נפט. יחס זה של 50:1, ירד בעקביות במהלך המאה ה-20 לערך הנוכחי של 3:1 בארצות הברית (ובערך 10:1 בערב הסעודית).
אסון
אסון או קטסטרופה (אֲסֻנָּה על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית) הוא אירוע או מצב המהווה סיכון ואיום, ובסופו של דבר זורע הרס וחורבן על החיים, הרכוש, הבריאות או הסביבה. אסונות יכולים להיות טבעיים או מלאכותיים (נגרמים כתוצאה ממעשים ידי-אדם). אסון מוגדר באופן כללי כאירוע המשפיע לרעה על החברה או הסביבה.
אסון טבע
אסון טבע נגרם כתוצאה מגורם סיכון טבעי (למשל התפרצות געשית, רעידת אדמה, בצורת ורעב המוני). נהוג לומר שאסונות טבע נגרמים כתוצאת מפעילות טבעית של הטבע הפועלת יחד עם הפעילות האנושית. כלומר, ממד האסון הטבעי תלוי ברמת הפעילות של בני האדם בסביבה הטבעית שלהם וביחסי הגומלין ביניהם. לרוב מצומצמת ההגדרה לאסונות הפוגעים באדם. אסון טבע עשוי גם להיות אסון אקולוגי אם פגיעתו בחי ובצומח חמורה (אם כי אסון אקולוגי יכול להיגרם גם על ידי מעשי אדם).
אסון מלאכותי
אסון "מלאכותי" או אסון מעשה ידי אדם הוא אסון שאינו טבעי, דהיינו לא נדרשה התערבות של כוחות הטבע לגרימתו, אלא פעילות אנושית לבדה שגרמה לאבדות ונפגעים רבים. אסונות כאלו מאופיינים על ידי פגיעה במזיד, רשלנות, שגיאות שונות או כישלון של מערכת מסוימת. גם את האסונות המלאכותיים ניתן לחלק לשתי קטגוריות - אסונות טכנולוגיים ואסונות חברתיים (סוציולוגיים). אסונות טכנולוגיים הם תוצאה של כישלון בטכנולוגיה, כגון תקלות בתכנון, אסונות תחבורתיים, או אסונות סביבתיים (למשל זיהום אוויר, שגרם בין היתר לשינוי האקלים ולהתחממות עולמית). אסונות חברתיים הם בעלי מניע אנושי חזק, כגון מלחמות, מעשים פליליים ומהומות.
בעקבות האסון
בעקבות אסון נהוג לערוך תחקיר על הגורמים לאסון, ועל ההיערכות הנדרשת למניעת אסון דומה או לצמצום נזקים בעת אסון בלתי נמנע (כרעידת אדמה). בדתות שונות, בעיקר בעבר, מייחסים לעיתים אסונות לזעם אלוהי.
יקב פרידמן
יקב פרידמן הוא יקב שהוקם בשנת 1889 בחיפה על ידי שמעון פרידמן, ממייסדי היישוב העברי בחיפה. היקב הוקם באחוזת לחמן שנבנתה על ידי הרב אריה לייב פרומקין, בשנת 1884, בתמיכתו של הנדבן עובדיה לחמן, והייתה למעשה בנין האבן הראשון במושבה פתח תקווה.
בעקבות השפל הכלכלי הגדול בשנת 1929, היקב חווה קשיים רבים אך התגבר עליהם ושב לפרוח. בשנות מלחמת העולם הראשונה והשנייה סיפק היקב משקאות ויינות לבעלות הברית. בעקבות גדילתו בשנת 1964 נמכרה כמחצית מהיקב ל"תנובה" כשותפה אסטרטגית, ונקרא "יקבי פרידמן-תנובה". בשלב זה עבר היקב לשכונת קריית אריה. בשנת 1971, לאחר שלא הצליחה לחבר בהצלחה בין עסקי המזון והיין, מכרה "תנובה" את היקב לחברת וו.ס.ט. (סטוק).
עד סוף שנות השמונים עברה פעילות היקב לאזור התעשייה ברקן. בשנת 1990 נמכר היקב שוב, ושינה את שמו ל"יקבי ברקן". בניין היקב הישן נהרס בשנת 1986, ושרידיו נמצאים מול כיכר המייסדים.
דגל קמבודיה
דגל קמבודיה אומץ מחדש בשנת 1993, לאחר שבבחירות חזרה המלוכה לשלטון. עיצוב הדגל קיים מאז 1850 בערך, ונשאר בבסיסו ללא שינוי עם צדדים בצבע כחול ומרכז בצבע אדום וציור של אנגקור ואט במרכז. הדגל שונה למשך כמה שנים בעת עליית הקמר רוז' לשלטון, שהשתמשו בדגל אדום שכלל גם את האנגקור ואט.
היסטוריה
מאז שנות ה-50 של המאה ה-19 הדגל הקמבודי מציג בגאווה את תמונה הארמון המפואר באנגקור. הדגל הנוכחי עם הפסים הכחולים בחלקו העליון והתחתון של הדגל והרקע האדום במרכזו (ביחס 1:2:1) נבחר עם עצמאותה של קמבודיה ב-1953. דגל זה היה בשימוש עד שנת 1970 כאשר נבחר דגל חדש מטעם ראש הממשלה לון נול והיה בשימוש עד עליית פול פוט והקמר רוז' לשלטון במדינה בין השנים 1975 ל-1979 אז השתמשו בדגל אדום (כסמל לקומוניזם ששלט במדינה) עם תמונת הארמון בצבע צהוב.
עם שחרור העם הקמבודי מפני שלטון האימים של פול פוט, שונה הדגל במקצת עד לשנת 1989. בשנה זו הוחלט על שינוי צבעי הרקע של הדגל וחלקו התחתון הפך כחול. בשנת 1993 אומץ שוב הדגל משנת 1948, כאשר אדום וכחול מהווים את הצבעים הלאומיים של המדינה.
מיכאל אנמאן
מיכאל אֶנֶמאן (Michael Eneman; 1 בפברואר 1676, אנשופינג, שוודיה – 5 באוקטובר 1714, אופסלה, שוודיה) היה מזרחן שוודי, איש דת ופרופסור באוניברסיטת אופסלה. ביקר בארץ ישראל בשנים 1711–1712.
קורות חייו
מיכאל אנמאן החל ב-1695 לימודי תאולוגיה ופילולוגיה באוניברסיטת אופסלה. ב-1703 הגיש שתי עבודות גמר לתואר מוסמך. האחת, "על קברי קדמונים", שבה הראה את בקיאותו בשפות ובכתבים הקלאסיים וכן בעברית ובתנ"ך ואף שילב מידע ארכאולוגי. העבודה השנייה, "על קבורת ישו", התמקדה בסוגיות תאולוגיות. אחרי קבלת התואר האוניברסיטאי התמסר אנמאן ללימודי דת, וב-16 במאי 1705 הוסמך לכמורה. ב-1706 נרשם להמשך לימודים בגרייפֿסוואלד, וב-1707 קיבל שם תואר דוקטור והמשיך לקנות דעת מפי מלומדים בשטטין, ברלין, ויטנברג ולייפציג. ב-1708, בעיצומה של מלחמת הצפון הגדולה, הגיע למפקדתו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה, באַלטרַנשטַד שבסקסוניה על מנת להתגייס לצבא שוודיה בתפקיד כומר.
בארץ ישראל
בקיץ 1711 יצא אנמאן מקונסטנטינופול למצרים ולארץ ישראל בשליחות מלכו ובמימונו. המניע לשליחות זו נעוץ באדיקותו הלותרנית של המלך ובעניין שגילה בתנ"ך. לימודי היהדות והשפה העברית זכו בתקופה זו בשוודיה לפריחה. ב-1703 הושלם תרגום מחודש של המקרא לשוודית – "תרגום המלך קרל ה-12". בשנים 1691–1720 הוגשו באוניברסיטאותיה 82 חיבורים לתואר דוקטור בתחום היהדות, ובאירועים חגיגיים נישאו נאומים בעברית. עוד ב-1710 שלח המלך לארץ ישראל שלושה מקציני צבאו, בהם קורנליוס לוס, וב-1715 שלח את איש הכנסייה והמזרחן הנריק בנצליוס . השכלתו של אנמאן ובקיאותו בשפות המזרח (כולל יוונית) הכשירו אותו לחקר הארץ.
אנמאן הפליג מסמירנה לאלכסנדריה שבמצרים, ומשם במעלה הנילוס לקהיר, שבה שהה כשלושה חודשים. בתוך כך יצא לסייר במשך כחודש ימים בסיני, וביומנו תיאר את מנזר סנטה קתרינה וסביבתו וכן הביא סקירה של הבדואים בחצי האי. באפריל חזר לקהיר ובסוף מאי הפליג מנמל דמיאט ליפו, שבה נאלץ להתעכב עד שנמצאה שיירה מאובטחת לירושלים. בן לווייתו של אנמאן למסע היה עמיתו מימי הלימודים באופסלה, יוהאן סילפֿרקרנץ (Sjlfvercrantz), מפקח בלשכת המסחר השוודית שנשלח כדי לבדוק אפשרויות סחר עם הלבנט; בהגיעם ליפו נפרדו דרכיהם וסילפֿרקרנץ פנה לצפון הארץ. אנמאן הגיע לירושלים בתחילת באוגוסט והתאכסן במנזר סן סלוודור. למרות תסמיני מחלת השחפת שבה לקה, לא חדל מסיוריו בעיר ובסביבות העיר וכן יצא לביקורים בבית לחם, במנזר מר סבא שבמדבר יהודה ואף בים המלח. ביומניו הקדיש לירושלים מקום נרחב. בספטמבר ירד ליפו והפליג ממנה לעכו ומשם נסע לאתרי הנוצרים בגליל. בהמשך מסעו הגיע דרך צור וצידון – לדמשק, עבר בבעלבכּ ומטריפולי, שבה נפל למשכב למשך כחודש, יצא בדרכו חזרה לארצו. אחרי ביקור קצר בקפריסין במרץ 1713 הפליג לסמירנה שבה השתהה כשלושה חודשים בשל מחלתו ולקונסטנטינופול הגיע ב-20 ביוני 1713.
במרוצת שתי שנות מסעו במצרים, בארץ ישראל ובסוריה, בחן אתרים עתיקים, אך בעיקר התייחס למצבם של המוסדות הנוצריים, של בני העדות השונות ושל הלא-נוצרים.
ביולי 1713 שב אנמאן למחנה המלך, שהועתק בינתיים מבנדרי לדידימוטיכו בתראקיה. אנמאן נמצא עם מלכו הגולה גם בעת שהיה אסור זמנית במבצר דֶמירטֶשׁ (Timurtaş) באדירנה. מסופר כי המלך לא נלאה מלשמוע שוב ושוב את רשמיו של אנמאן ממסעו. רק באוקטובר הורשה אנמאן לחזור לארצו. את הדרך עשה במקומות שונים באירופה, בהונגריה, בגרמניה ובהולנד, שבהם פגש מלומדים ולמד בספריותיהם. הוא חזר לארצו ב-5 באוגוסט 1714, וב-26 בספטמבר נערך טקס מינויו לפרופסור לשפות המזרח באוניברסיטת אופסלה. במהלך שנות המסע הלך מצב בריאותו והורע. ב-29 בספטמבר, על ערש דווי, נשא לאישה את ארוסתו מנוער ושישה ימים לאחר מכן הלך לעולמו, והוא בן 38.
כתביו
אנמאן ניהל יומן מסעות מפורט ושלח מכתבים לעמיתיו שבהם תיעד את תצפיותיו ורשמיו. היומן והמכתבים, האצורים בספריית אוניברסיטת אופסלה ובארכיון הלאומי השוודי, לא פורסמו בתקופה שבה המידע שהכילו לא היה מוכר. ב-1740 הובא לדפוס פרק בודד מיומניו של אנמאן תחת הכותרת "מסע בארץ הקודש". בשנות השישים של המאה ה-18 ראו אור כמה ממכתביו. ב-1889, 175 שנים לאחר מותו של אנמאן, הפיק המזרחן והתאולוג קרל נילנדר (Nylander) את הספר "מסע במזרח 1711–1712", שבו קובצו חלקים מיומנו של אנמאן, למעלה ממחציתם על ארץ ישראל, בעיקר על ירושלים, ולכך נוספו ביוגרפיה וביבליוגרפיה. פרקים בודדים מתוך הספר תורגמו לשפות אחרות. בעברית הופיעו קטעים ספורים: תיאור שהייתו של אנמאן ביפו, רשמים ממצב היהודים בירושלים וכן שניים ממכתביו. יתר כתביו של אנמאן, בהם דפי יומניו מתקופת פעילותו בקונסטנטינופול, נותרו עדיין ללא פרסום.
אנמאן רכש, ככל הנראה באיסטנבול, ציור של מכה, שבמרכזה מסגד אל-חראם ובלבו הכעבה, והביאו עימו לארצו. ציור זה היה הראשון שהציג את מכה בצורת מפה נרחבת (במבט מצפון-מזרח, כביכול ממעוף הציפור) והראשון שפרש את מראה המסגד והכעבה בפני אנשי המערב.
כפר אשמדים
במקור יועד הספר להיות הראשון בסדרה, אולם בינתיים יצא רק ספר המשך אחד בשנת 1999, שנקרא "הגביע הלא קדוש" (תרגום חופשי), ולאחר מכן, ב-2003 שונה שמו ל"החזרה לכפר אשמדים" (תרגום חופשי). הורוביץ הודיע כי לאור הדמיון הרב עם סדרת הארי פוטר הוא לא מתכוון להמשיך את הסדרה לספר שלישי.
עלילה
העלילה פותחת כאשר דייוויד מגיע לביתו לחופשת חג המולד. מתברר כי הוא נכשל בכל המקצועות בשליש האחרון, והוא סולק מבטון קולג', פנימייה הנחשבת לטובה ביותר בארץ. למחרת, הוריו של דייוויד מקבלים מכתב מבית ספר לנערים הנקרא כפר אשמדים, המצוי על אי פרטי שנקרא "האי סקראל", מול החוף של נורפוק. סגן המנהל של בית הספר, ג'ון הרוגדל, מבטיח כי בפנימייה חינוך נוקשה וכן רק חופשה אחת בשנה, ולכן הוריו של דייוויד שמחים לשלוח אותו לשם.
ברכבת אל נורפוק, דייוויד פוגש בשני חברים שאף הם מיועדים ללמוד בכפר אשמדים, ג'יל גרין וג'פרי יוזף. הם משתפים זה את זה בחוויותיהם ובנסיבות שהביאו אותם לכפר אשמדים, ומבינים כי משהו חשוד כיוון שלכל אחד הוצגה הפנימייה בצורה שונה לחלוטין. כומר נודד מנעים את נסיעתם של השלושה לנורפוק, אך משהם מספרים לו כי הם הולכים ללמוד בכפר אשמדים, הוא חוטף התקף לב. בשל המאורעות המחשידים, דייוויד, ג'יל וג'פרי נשבעים להחזיק מעמד יחד בכפר אשמדים, ולתמוך אחד בשני במטרה לברוח בסופו של דבר מן האי.
הכפר נראה לשלושת התלמידים החדשים חשוד מהרגע הראשון. מי שאוסף אותם מתחנת הרכבת הוא אדם מבעית למראה, גיבן עם עין אחת, שנקרא גרגור. את המעבורת לפנימייה מוביל קפיטן דמודאם שאף הוא דמות מרתיעה במיוחד. הילדים נחשפים למקום אפל ומסתורי למדי. בין הדברים המוזרים שקורים במקום הם שהם נאלצים בשעת הקבלה לחתום את שמם בדם אצל סגן המנהל. המורים במקום נראים כאוסף של רוחות רפאים, זומבים ואנשי זאב.
גם התלמידים בכפר אשמדים מתנהגים בצורה מוזרה מאוד. הם שקטים ולא מרעישים אף פעם, לא מתייחסים כמעט לסובב אותם, ובזמנם החופשי הם תמיד הולכים לישון. כמו כן דייוויד חושב כי כל השמות שלהם הם בכלל שמות בדויים. בנוסף, כולם עונדים לאצבעותיהם טבעות שחורות.
לאט לאט ג'פרי מתקרב יותר ויותר אל הילדים האחרים בפנימייה, וזונח את דייוויד ואת ג'יל. לילה אחד דייוויד חולם שהוא קם יחד עם כל ילדי בית הספר, כולם נכנסים יחד לספרייה ונעלמים לתוך מערה בקצה האי. שם, ג'פרי עובר איזהשהוא טקס ובסופו הוא עונד את הטבעת השחורה שמזוהה עם כל ילדי בית הספר.
מבינים כי ג'פרי עבר לצד של בית הספר, ג'יל ודייוויד מאיצים את נסיונותיהם לברוח מכפר אשמדים. ג'יל מנסה להתחבא בסירה של קפטן דמוידאם אך הוא תופס אותה ומחזיר אותה חזרה לבית הספר. השניים מנסים לשלוח מסרים בבקבוקים לחוף כדי שיצילו אותם. דבר זה אכן מצליח, ומפקח מגיע כדי לבדוק את המקום. אחרי שכל בית הספר מעמיד פנים בפני המפקח כאילו הפנימייה משובח מאוד, ג'יל ודייוויד מצליחים להעביר לו פתק כדי שייצור אתם קשר ויבין מה באמת קורה בכפר אשמדים, אך הוא לא מספיק לדבר איתם והוא מת לפני שהגיע למקום הפגישה שיצאו.
מיואשים מהמצב, ג'יל ודייוויד גומרים אומר לגנוב את הסירה של קפטן דמוידאם בפעם הבאה שיעגון באי. במאבק משותף, מצליח דייוויד לברוח, אך ג'יל נשארת על האי בידי גרגור וקפטן דמוידאם. דייוויד מגיע עד לעיירה הסמוכה, הנסטנטון, שם הוא נתפס על ידי גרגור.
דייוויד מושב אל האי, שם הוא מגלה כי אף ג'יל עונדת כעת טבעת שחורה. היא מספרת לו כי המאבק שלהם היה לחינם, וכי אנשי כפר אשמדים רק ניסו לעזור להם. מתברר כי כל בן שביעי של בן שביעי ניחן ביכולות קסומות, ולכן אם בגיל 13 בדיוק הוא עובר את הטקס ההולם, הוא נעשה מכשף. כפר אשמדים הוא "האקמדיה של הכישוף" המקנה את הכח לשלוט בכוחות הכישוף. מר הרודגל מציב בפני דייוויד, שיום הולדתו ה-13 הגיע, שתי אפשרויות: להפוך למכשף ולחיות בכפר אשמדים או למות. דייוויד בוחר להיות מכשף, מצטרף לילדי כפר אשמדים, ומתלמד בסודות הכישוף.
תלמידי בית הספר
כל שמות תלמידי בית הספר הם למעשה שמות בדויים, אשר ניתנים לתלמידים בגיל 13. השמות מייצגים שמות רבי עצמה של מכשפים ידועים מההיסטוריה.
דמיון להארי פוטר
עלילתו של הספר הבא בסדרה של כפר אשמדים מתאר מכשף שמגיע לבית הספר ומתמנה למורה, אך למעשה כוונתו לגנוב חפץ קסום רב עוצמה מבית הספר. דבר זה דומה לנסיונותיו של וולדמורט להתמנות למורה להתגוננות מפני כוחות האופל, כאשר מטרתו האמיתית היא גנבת החפצים של ארבעת מייסדי הוגוורטס.
תספיג RNA
תספיג RNA או הספג צפוני (באנגלית: Northern blot) הוא שיטה בביולוגיה מולקולרית לקביעת גודלה ונוכחותה של מולקולת RNA ייחודית. השלבים דומים מאוד לאלה של תספיג DNA.
השיטה
בשלב הראשון, מריצים על גבי ג'ל את מולקולות ה-RNA, וכך מפרידים אותן לפי גודלן. כדי לאפשר את התנועה מופעל שדה חשמלי ומולקולות ה-RNA, אשר טעונות שלילית, נודדות מהקוטב השלילי אל החיובי. מידת התקדמות המקטעים נמצאת ביחס הפוך לאורך המקטע (כלומר, מקטעים קטנים יותר יגיעו רחוק יותר). הסיבה לכך היא הגודל - חתיכה ארוכה יותר תתעכב זמן רב יותר בג'ל ותרוץ פחות.
לאחר סיום ההפרדה החשמלית מניחים את הג'ל על גבי ממברנת ניטרוצלולוזה או ממברנת ניילון ובעזרת לחץ או דיפוזיה של נוזלים מעבירים את מולקולות ה-RNA לממברנה. ה-RNA מקובע לניטרוצלולוזה על ידי חימום או לניילון על ידי קרינת UV.
בשלב השלישי, על מנת לאתר את מולקולות ה-RNA הרצויות, מוכנסת הממברנה עם מולקולות ה-RNA לתמיסה המכילה סמנים (probe), אשר מסומנים רדיואקטיבית. הסמנים הם מולקולות רנ"א משלימות למולקולת ה-RNA אותה מחפשים.
לאחר כמה דקות, נשטפת הממברנה מכל הסמנים שלא נקשרו למולקולות RNA. כעת ניתן לזהות את המולקולות הרצויות לנו, בעזרת חשיפה לסרט צילום: הממברנה נחשפת לסרט צילום, ובמקום שבו נמצאת המולקולה המבוקשת נוצרים פסים (בנדים) על גבי סרט הצילום (אלו בעצם הסמנים הרדיואקטיבים). ניתן לדעת את אורכה של מולקולת ה-RNA בהתאם למיקומה היחסי בג'ל (המולקולה רצה בהתאם לאורכה).
דני קס לוין
דני קס לוין (נולד ב-23 ביולי 1968) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שכיהן כמפקד עוצבת חצי האש במלחמת לבנון השנייה.
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. קס לוין עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לפלחה"ן צנחנים. בצנחנים הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים שב לפלחה"ן כמפקד צוות ולקח חלק בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון. בהמשך שימש כסגן מפקד הפלחה"ן ולקח חלק במבצע ברגל ימין‎. לאחר מכן השתחרר מצה"ל, אך בהמשך שב לשירות קבע כמפקד פלוגה ביחידת מגלן.
קס לוין שימש כמפקד יחידת מגלן, והוביל את היחידה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. באפריל 2003 נפצע קס לוין, במהלך מבצע עליו פיקד ללכידת מחבלים בעיירה אל-ח'דר ב-13 במרץ 2003 ארעה תקרית קשה של אש כוחותינו כאשר כוח מן היחידה ומסוק קרב של צה"ל הרגו בשוגג קצין בחופשה ומאבטח נוסף ששהו בסמוך לפני חבר. בשל כך אלוף פיקוד המרכז, משה קפלינסקי, רשם הערה פיקודית בתיקו האישי של קס לוין. לאחר מכן שימש כסגן מפקד חטיבת הצנחנים.
ב-2005 מונה למפקד עוצבת חצי האש, ובמלחמת לבנון השנייה הוביל את החטיבה בלחימה. על תפקודו כמח"ט נמתחה ביקורת, בין היתר על האופן בו פיקד על התקרית בכפר דבל, בה נהרגו תשעה לוחמים מן החטיבה מפגיעת טיל נ"ט בבית בו שהו. הביקורת התייחסה לאופן בו הופעלה החטיבה ועל החלטותיו של קס לוין בעת הפינוי מדבל, שהתעכב במשך שעות, אף שהפצועים היו תחת אש מרגמות, בעוד מפקד עוצבת האש, תא"ל איל איזנברג, וקס לוין, היו נתונים בדילמה האם להעדיף פינוי מוסק או רכוב מיעד שהיה במרחק ארבעה קילומטרים מגבול ישראל.
קס לוין ספג ביקורת רבה על האופן בו פיקד על הקרב על הכפר רשף. במהלך המלחמה הרגו לוחמי החטיבה, בסיוע חיל האוויר וארטילריה, בפיקודו כעשרה מחבלי חזבאללה לאחר המלחמה שימש כמדריך במגמת יבשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
יוזמת ז'נבה
יוזמת ז'נבה (הסכם) היא הצעה להסכם קבע ישראלי-פלסטיני שאותו ניסחו צוותים לא רשמיים בראשות יאסר עבד-רבו ויוסי ביילין בפיקוח ובתמיכה של ממשלת שווייץ (שתמכה ביוזמה גם מבחינה כלכלית עד ינואר 2022). המסמך נחתם בשנת 2003 והוא מתבסס לדברי יוזמיו על מתווה קלינטון מדצמבר 2000. היזמה לא אושרה בידי גורמים רשמיים.
היסטוריה
השיחות התנהלו מאז ינואר 2002 בין צוותים של אנשי מקצוע שחלקם היו שותפים לסבבים הרשמיים השונים של המשא ומתן בין ישראל לבין רשות הפלסטינית. את הצוותים הובילו יוסי ביילין מהצד הישראלי, ויאסר עבד-רבו מהצד הפלסטיני. בשיחות הסופיות שנערכו בין ה-9 ל-13 באוקטובר 2003 במלון "מובנפיק" בצידו הירדני של ים המלח סוכמו הפרטים האחרונים לאחר שעיקרי המסמך נוסחו עוד קודם לכן. אחת הסוגיות המרכזיות שעלתה בשיחות שנערכו באוקטובר הייתה לגבי גבעת זאב.
עם חברי המשלחת הפלסטינית נמנו בין היתר: יאסר עבד רבו, נביל קסיס, סמיר רנטיסי, הישאם עבד א-ראזק, עבד אל-קאדר חוסייני (בנו של פייסל חוסייני), מוחמד חוראני וכדורה פארס. המשלחת הישראלית כללה את ח"כ עמרם מצנע, יוסי ביילין, אמנון ליפקין-שחק, ח"כ אברהם בורג, תת-אלוף גיורא ענבר, הדיפלומט דוד קמחי, פרופ' אריה ארנון, ח"כ לשעבר נחמה רונן, ד"ר רון פונדק, פרופ' מנחם קליין, ח"כ חיים אורון, הסופר עמוס עוז, תא"ל במיל' שלמה ברום, אל"ם במיל' שאול אריאלי, ואיש העסקים אבי שקד.
החתימה על המסמך התבצעה ב-13 באוקטובר 2003. כמה ימים קודם לכן חשף לראשונה כתב ynet, אטילה שומפלבי, את קיומן של השיחות. פרסומן של השיחות גרר תגובות גינוי של שרי הממשלה ובראשם ראש הממשלה אריאל שרון.
בראשית נובמבר צורפו לצוות ההסברה של היוזמה שנוהל עד אז על ידי הפרסומאי דרור שטרנשוס, גדי בלטיאנסקי ומיה בנגל והוקמה חברה בשם "חינוך לשלום" במטרה לשווק את היוזמה לציבור הישראלי. היוזמה וטקס השקתה זכו לסיקור רב בכלי התקשורת ולוו ביחסי ציבור ומסע פרסום נרחב תחת הכותרת "כן להסכם" ששיאו בהדפסת חוברת ההבנות במיליוני עותקים ושליחתן לאזרחי ישראל באמצעות הדואר ובתשדירי רדיו ששודרו במקביל בכלי התקשורת לאחר שבג"ץ אישר את שידורם. העתקים של המסמך בתרגום לערבית הופצו גם בשטחי הרשות הפלסטינית.
מטוס מיוחד ששכרה ממשלת שווייץ הטיס מאות אורחים מישראל, בהם חברי כנסת, משפחות שכולות, סופרים, אמנים, עיתונאים וידוענים. את המשלחת הפלסטינית שמנתה כ-150 איש הובילו: יאסר עבד רבו, הישאם עבד-רזאק, כדורה פארס וג'יבריל רג'וב. במהלך הטקס הוקרא מכתבו של יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. עם זאת, בהמשך טען נציגו של ערפאת, ג'יבריל רג'וב, כי יאסר עבד-רבו חתם על המסמך באופן עצמאי ללא ברכתו של ערפאת שכלל לא קרא אותו.
על-מנת להניע מהלך ציבורי לתמיכה ביוזמת ז'נבה קמו בשני הצדדים ארגונים המקדמים את היוזמה: ח.ל חינוך לשלום (יוזמת ז'נבה) היושב בתל אביב, אשר מטרתו המוצהרת היא "חינוך מגזרי הציבור השונים לשלום על רקע הצורך לקיים את מדינת ישראל כמדינה יהודית-דמוקרטית", וקואליציית השלום הפלסטינית (PPC) היושבת ברמאללה, אשר מטרתה המוצהרת היא "לשים קץ לכיבוש הישראלי ולהשיג שלום כולל, צודק ובר-קיימא, המבוסס על פתרון שתי מדינות – מדינה פלסטינית עצמאית הקיימת לצד ישראל, בהתאם לגבולות ה-4 ביוני 1967, כאשר בירתה היא ירושלים המזרחית... להשיג הסדר צודק ומוסכם לסוגיית הפליטים הפלסטינים".} שני הארגונים עוסקים בפעילות ציבורית, הסברתית וחינוכית. הארגונים מקיימים מפגשים, כנסים, ימי עיון, סמינרים, קורסים עם קהלי יעד שונים, על מנת להשפיע על מקבלי ההחלטות. בין היתר מתקיימות פעילויות עם חברי כנסת, פעילי מפלגות, עיתונאים. פעילויות רבות מתקיימות בקרב הציבור הרוסי בישראל ובשיתוף עם מפלגת ש"ס.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה שנערכו בפברואר 2009, קראו אנשי "יוזמת ז'נבה" לחברי קדימה לבחור רשימה אשר תהווה "חלופה אשר תבדיל אותם מהליכוד" משום ש"פניו של הליכוד אינן לפשרות מדיניות והגעה להסכמים". בתקופת מערכת הבחירות יצא מטה יוזמת ז'נבה במסע פרסום רחב תחת הכותרת "יוזמת ז'נבה - טוב ליהודים". לאחר היוודע תוצאות הבחירות פרסמו הצעה לקווי יסוד לממשלה החדשה. בריאיון למקור ראשון חשף יוסי ביילין כי נציגי יוזמת ז'נבה נפגשו עם אנשי מטהו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה ופעלו לשכנעו לתמוך ביוזמה ולכפותה על ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
בספטמבר 2009 הושלמה כתיבת נספחי יוזמת ז'נבה. ספר הנספחים, המונה 13 נספחים ומשתרע על פני 423 עמודים, נוגע בכל קשת הנושאים הקשורים להסכם קבע ישראלי פלסטיני, החל מנושאי הביטחון והגבולות, דרך תחומי המים והסביבה, וכלה בדמותה של ירושלים ותפקיד הקהילה הבינלאומית. ספר הנספחים נכתב על ידי צוותי מומחים ישראלים ופלסטינים, זכה להתעניינות רבה בקרב מקבלי ההחלטות בישראל ובעולם ותכניו נדונים במשרדי חוץ, מכוני מחקר וגופים רשמיים אחרים ברחבי האזור והעולם.
בשנת 2010 יצא מטה יוזמת ז'נבה במסע פרסום שיועד לציבור הישראלי במטרה לשכנעו בקיום פרטנר למשא ומתן בצד הפלסטיני. במהלך הקמפיין צולמו בכירי הרשות הפלסטינית תחת הסיסמה "רוצה להיות פרטנר שלך". מאוחר יותר הביעו כמה מהמצולמים הסתייגות מהשימוש בתמונתם.
מלבד ממשלת שווייץ זוכה "יוזמת ז'נבה" דרך שתי החברות שלה, הישראלית והפלסטינית, לתרומות של האיחוד האירופי וממשלות זרות נוספות, בהם: נורווגיה, ספרד וכן לתרומותיהן של קרנות שונות.
בינואר 2022 פרסם משרד החוץ של שווייץ הודעה על החלטתו להפסיק לתמוך כספית ביוזמת ז'נבה, בשל הפחתה ביעילותה ובהשפעתה, חוסר תמיכה פוליטית בישראל ובצד הפלסטיני, ו"רציונל שמנותק מהמציאות הנוכחית".
עיקרי היוזמה
בשנת 2003 חתמו הצדדים על עיקרי ההסכם המוצע. נוסח ההבנות כולל פרק מבוא ו-17 סעיפים העוסקים בפרטי ההסכם המוצע. בכ-30 מקומות צוין שהפרטים בו עוסק סעיף זה יופיעו בנספח X. במאמר שפרסם זאב שיף באוגוסט 2004 נטען כי "בדיקת הפרטים החסרים האמורים להופיע בנספח X מלמדת, כי הם מהותיים ביותר". בתגובה טענה מיה בנגל, דוברת יוזמת ז'נבה, כי שיף צודק בדבריו והפרטים החסרים יופיעו בנספחים שיפורסמו בהמשך. בשנת 2009 הושלמו כתיבת הנספחים ופורסמו.
עיקרי הסעיפים ביוזמת ז'נבה כפי שנחתמו ב-2003:
נספחי יוזמת ז'נבה
בין השנים 2007–2009 נכתבו במשותף גם נספחי ההסכם. הנספחים עוסקים בפרטי הפרטים של הסכם הקבע, במגוון נושאים:
קבוצת ביצוע ואימות - קב"א (IVG)
כוח בינלאומי המורכב מנציגי ארצות הברית, רוסיה, האיחוד האירופי והאו"ם יוקם כדי לעזור לצדדים ביישום ההסכם. תפקידו של הכוח יהיה ליישב את המחלוקות הקשורות בביצוע ההסכם, לפקח עליהן ולסייע בפתרונן. במקרה ששני הצדדים לא יצליחו ליישב את המחלוקת תוך 14 יום באמצעות מנגנון הגישור והבוררות של קב"א, תועבר הכרעת המחלוקת למנגנון כפי שהוצע בסעיף 16(4) של הבנות ז'נבה שנחתמו ב-2003.
הזרוע הביצועית של הכוח הבינלאומי בשטח תנוהל על ידי נציג מיוחד. לרשות הנציג המיוחד יעמדו מזכירות, כוח רב-לאומי ויחידת שיטור בעיר העתיקה. הכוח הרב-לאומי יורכב ממטה ראשי, אגף צבאי (עד 3000 חיילים), אגף משקיפים (עד 300 משקיפים אזרחיים) ואגף סיוע. האגף הצבאי יורכב מארבעה גדודים ששלושה מהם יוצבו בעמק הירדן בגבול בין פלסטין לירדן ואחד בגבול בין רצועת עזה למצרים. תתי-יחידות של הגדודים יוצבו במקומות בהם מתקיימת אינטראקציה ישראלית-פלסטינית קבועה, כמו בכבישים הייעודיים ובמקומות בעלי חשיבות דתית עליהם הצדדים הסכימו כי תותר כניסה ישראלית בליווי כוח בינלאומי.
תוקם יחידת שיטור בעיר העתיקה שתעזור בתיאום וקישור בין המשטרות בעיר העתיקה ותסייע לכוחות המשטרה של שני הצדדים בביצוע פעילותם.
פרוזדור עזה-גדה מערבית
יוקם פרוזדור בין עזה לגדה המערבית אשר יהיה בריבונות ישראלית ובניהול פלסטיני. אליו ניתן להיכנס ולצאת רק משני פתחיו בעזה ובגדה המערבית, למעט במקרי חירום. יהיה נמוך מגובה הקרקע, רחב וגבוה מספיק כדי לאפשר מעבר כלי רכב, רכבת ותשתיות. כוחות הביטחון הפלסטיניים יהיו הגורם האחראי על אכיפת החוק בתוך המסדרון. במקביל, יותקנו במסדרון מצלמות טלוויזיה במעגל סגור וציוד מעקב אלקטרוני אחר, יוקם מחסום מחוץ לפרוזדור לאורך כל אורכו וכוח ביטחון ישראלי יוצב בסמוך לו. לא תורשה העברת כל נשק בתוך הפרוזדור ללא הסכמתם של שני הצדדים.
ביטחון
גדוד ישראלי המונה 800 חיילים יוצב במחנה בבקעת הירדן למשך 3 שנים ויהיה נתון לסמכותו של הכוח הבינלאומי. ישראל תציב שתי תחנות התראה בהר עיבל ובבעל חצור. בתחנות אלו יוצבו 300 חיילים ישראלים שיהיו אחראים על הביטחון הפנימי. הכוח הבינלאומי יפקח על התחנות ויהיה אחראי על הביטחון ההיקפי שלהן. קיומן של שתי התחנות יישקל מחדש לאחר 10 שנים.
פלסטין תהיה מדינה ללא צבא אך עם כוחות ביטחון חזקים. נשיאת נשק תותר רק לכוחות הביטחון הפלסטיניים ולא יורשה קיומן של מיליציות חמושות בפלסטין. המדינה הפלסטינית תהיה מפורזת מטנקים, שריוניות (למעט 400 שיריוניות שישמשו את כוחות הביטחון הפלסטינים), רקטות, נשק נגד מטוסים, מרגמות, מטוסי קרב, מסוקי קרב, מערכות ארטילריה וכלי נשק נוספים.
מעברי הגבול לירדן ולמצרים והמעברים הימיים יפוקחו על ידי כוחות פלסטיניים וכוחות בינלאומיים שימנעו כניסת נשק למדינה הפלסטינית. לאחר 5 שנים ייבחן ההסדר על ידי הקב"א. פיקוח ישראלי יתבסס על מצלמות וידאו שיכסו את שטחי הביקורת והמכס.
מועצה דתית מייעצת
המועצה הדתית המייעצת תפעל בירושלים ותכלול 21 חברים - 10 מישראל, 10 מפלסטין וחבר נוסף אשר ימונה על ידי אונסק"ו. המועצה תפעל מירושלים ותייעץ לצדדים בנושאים הקשורים בדת, חופש פולחן, המקומות הקדושים וכדומה.
ירושלים
נספח ירושלים מדגים כיצד ייראו הגבול ומעברי הגבול בין ישראל לפלסטין במסגרת הסכם קבע. הנספח אינו כולל את כל נקודות הגבול אלא כמה מודלים נבחרים שיכולים להיות מועתקים למקומות אחרים. בצומת הגבעה הצרפתית יוקם מסוף גדול אשר יאפשר מעבר בין ירושלים לאל-קודס. המסוף יכול להוות גם מעין מרכז מסחרי עבור כל אחד מן הצדדים. כביש 60 יהפוך לכביש דו-לאומי שבכל אחד מצידיו מתנהלת תנועה. באמצעו יוקם מכשול שיהווה את הגבול. בצומת של אמריקן קולוני יוקם מעבר גבול להולכי רגל בין הצדדים. העיר העתיקה על-פי יוזמת ז'נבה תישאר פתוחה אך הריבונות עליה תחולק בין פלסטין לישראל כך שהכותל והרובע היהודי יישארו בידי ישראל. לא תותר כניסה לעיר העתיקה עם כלי נשק. כמו כן מודגם כיצד ניתן להעביר את קו הגבול בגיא בן-הנום ובאבו תור.
נוכחות רב לאומית בהר הבית
כוח בינלאומי נוסף שיוצב באזור ימוקם בהר הבית. כוח זה יורכב מנציגי המדינות והארגונים החברים בקב"א ומנציגי המדינות והארגונים החברים בארגון המדינות האסלאמיות (Organization of the Islamic Conference). כוח זה, שבראשו יעמוד נציג מיוחד, יהיה אחראי על עזרה לכוחות הביטחון הפלסטינים בשמירה על הביטחון בהר הבית ובדיקה שלא מתבצעות בהר עבודות חפירה, בנייה ותחזוקה אשר סותרות את ההסכם בין הצדדים. האגף הביטחוני של הכוח יכלול עד 150 שוטרים אשר יישאו נשק מוסתר. אגף המשקיפים יכלול 12 משקיפים אזרחיים ובכללם חברים מאונסק"ו.
פליטים
הפלסטינים המוגדרים כפליטים יזכו לפיצויים ויורשו לבחור את מקום מגורי הקבע שלהם מבין החלופות הבאות: במדינת פלסטין בכפוף לחוקיה של המדינה, במדינות אחרות בכפוף למכסות קליטה שייקבעו על ידן ובמדינת ישראל בכפוף להחלטתה ולמכסת הקליטה שתשקף את הממוצע הכולל של מכסות הקליטה שיגישו המדינות האחרות.
נציבות בינלאומית תוקם לצורך טיפול בכל סעיפי ההסכם הנוגעים לסוגיית הפליטים ולאחר יישומו תפורק סוכנות אונר"א.
כבישים ייעודיים
כדי לנסוע בכביש ייעודי, יצטרך נהג רכב ישראלי לעצור בעמדת בקרה ישראלית שם יירשמו כל נוסעי הרכב ויותקן ברכבו התקן מעקב (דומה ל-GPS). התקן המעקב יאפשר לבדוק בכל רגע נתון שהרכב הישראלי אינו סוטה מהמסלול המותר בכביש הייעודי בלבד. בתום נסיעתו בכביש, יעצור הרכב בעמדת בקרה ישראלית נוספת לוודא שכל נוסעי הרכב שנכנסו לכביש גם יצאו ממנו. רכב ישראלי לא יהיה רשאי להיכנס או לצאת מפלסטין דרך כביש ייעודי. רכב אשר יסטה מהכביש ייעצר על ידי רשויות החוק הפלסטיניות ויועבר לישראל להמשך שיפוט.
הנוכחות של הכוח הבינלאומי אשר תוצב בכבישים הייעודיים תדאג לכך שלא יוצרו עימותים בין נהגים ישראלים לפלסטינים, ותהיה נוכחת בכל אינטראקציה בין פלסטינים לישראלים בכבישים אלה (במקרים של תאונות, עצירת רכב ישראלי שסטה מהמסלול המותר וכדומה).
מעברי גבול בינלאומיים
בין פלסטין לישראל יוקמו מעברי גבול הדומים באופיים למעברי הגבול בין ישראל למצרים ולירדן. שני מעברי גבול יהיו פתוחים שבעה ימים בשבוע, 24 שעות ביממה. שאר מעברי הגבול יהיו פתוחים חמישה ימים בשבוע בין 06:00 ל-20:00.
מים
ישראל ופלסטין יחלקו מחדש את המים המשותפים להם. מעבר לבארות, מעיינות ומקורות מים שיעברו לשטח פלסטין ויהיו באחריותה, מקורות המים המשותפים עליהם חל ההסכם הם: חלקים מוסכמים מתת-האזור המערבי של אקוויפר ההר, חלקים מוסכמים מתת-האזור המזרחי של אקוויפר ההר, חלקים מוסכמים מתת-האזור הצפון מזרחי (חרוד/בית שאן) של אקוויפר ההר, חלקים מוסכמים מאקוויפר החוף שמול רצועת עזה, וחלקים מוסכמים מנהר הירדן התחתון (לגבי נהר הירדן מודגש כי אף על פי שלפלסטין שליטה על חלק ממנו אין ביכולתה לשאוב ממנו על-פי ראות עיניה אלא רק על-פי המוסכם). כמות המים שתועבר מישראל לפלסטין במסגרת החלוקה מחדש תקבע על-בסיס נוסחה אשר תכלול את התנאים ההידרולוגיים והאקלימיים בעת חתימת ההסכם, ותהיה נתונה לשינויים אם יהיו שינויים משמעותיים במרכיבי הנוסחה לאורך השנים.
כדי לאפשר ניהול נכון של המים המשותפים יוקם מאגר מידע משותף לצדדים ותוקם נציבות מים משותפת אשר תעסוק בנושאים הקשורים למאגרי המים המשותפים.
כלכלה
הנספח עוסק באופן בו ניתן לשתף פעולה בין הכלכלה הישראלית לכלכלה הפלסטינית בנושאי תחבורה וחשמל, ומראה כיצד שתי הכלכלות יכולות ליהנות ולהתפתח משיתוף פעולה כזה. המסמך נכתב במקור על ידי קבוצת ה-Aix ומציע קיום של מערכת כלכלית נפרדת לכל מדינה תוך יצירת מנגנונים של שיתוף פעולה ישראלי-פלסטיני אשר שני הצדדים יהנו מהם.
קישור ליוזמת השלום הערבית
יוזמת השלום הערבית אומצה על ידי הליגה הערבית ב-2002. היוזמה מציעה פתרון מוסכם לבעיית הפליטים, חזרה ישראלית לגבולות 1967 והקמת מדינה פלסטינית, בתמורה לסיום הסכסוך הישראלי-ערבי, נרמול היחסים בין ישראל לכלל מדינות ערב ופתיחת קשרי שלום עימן. לצד הסכמי שלום עם סוריה ולבנון, אימוץ הסכם ז'נבה יכול להיכלל כפתרון למרכיב הישראלי-פלסטיני הדרוש כדי להשיג הסכם כזה בין ישראל לכלל העולם הערבי.
ביקורת ישראלית
ראש הממשלה בעת פרסום היוזמה, אריאל שרון ממלא מקומו, אהוד אולמרט, ונשיא המדינה דאז משה קצב, התבטאו נגד יוזמי המסמך בטענה שפעלו מאחורי גבה של הממשלה באופן לא דמוקרטי ויצרו רושם כאילו מדובר במסמך בעל תוקף רשמי. על רקע פגישתם של יוזמי המסמך עם מזכיר המדינה האמריקאי קולין פאוול אמר אולמרט: "לחתור נגד הממשלה - אין לזה תקדים במדינה דמוקרטית. במסמך ז'נבה יש כניעה טוטאלית במה שקשור לזכות השיבה. אין ויתור, זוהי גניבת דעת". יוזמת ז'נבה ספגה גם ביקורת בשל השימוש הרב שעשו אנשיה בכספי ממשלות זרות, כגון ממשלת שווייץ ואחרות, שתרמו מיליוני דולרים למימון השקת היוזמה ומסע הפרסום הנרחב שנלווה אליה והמשיך גם בשנים לאחר מכן.
אלי לנדאו (עיתונאי אוכל)
אלי לנדאו (1949 - 14 ביוני 2012) היה עיתונאי אוכל ישראלי ורופא קרדיולוג. מחברם של ספרי מתכונים רבי-מכר, בעל טורי אוכל וביקורת מסעדות בעיתונות הכתובה בישראל, מומחה ישראלי לבישול איטלקי, וממקימי אתר האינטרנט "מבשלים" עם חברו ושותפו חיים כהן.
יוזמת ז'נבה
ביקורת ישראלית
בתגובה לפנייה להעמיד לדין את יוזמי "הסכמות ז'נבה" לדין כתב רז נזרי, עוזרו של היועץ המשפטי לממשלה דאז, אליקים רובינשטיין:
ד"ר אשר כהן הצביע על העובדה שנוסח ההסכם מעורפל ולא דורש מהפלסטינים להכיר במדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי. לדבריו בעייתיות זו ניכרת כבר במשפט הפתיחה בו מוצגים הצדדים באופן לא סימטרי. בעוד שאש"ף מוצג כנציג הפלסטינים, ישראל לא מוצגת כנציגת העם היהודי. כך גם בהמשך מופיעה הצהרה כללית בלבד על "הכרה בזכותו של העם היהודי למדינה", אך לא מצוין שמדינה זאת היא מדינת ישראל, ונאמר כי "הצדדים מכירים בפלסטין ובישראל כבתים הלאומיים של עמיהם", כאשר גם כאן לא מוזכר העם היהודי.
אלי לנדאו (עיתונאי אוכל)
ביוגרפיה
לנדאו נולד בתל אביב ב-1949 להורים יוצאי פולין, ניצולי השואה. בתחילת שנות השבעים נסע למודנה שבאיטליה ללמוד רפואה. וכששב לישראל התמחה בקרדיולוגיה בבית החולים איכילוב בתל אביב, והיה ממקימי המחלקה לטיפול נמרץ קרדילוגי. אחר כך שימש כסגן מנהל מחלקה בבית החולים ברזילי באשקלון, וכמנהל הרפואי של בית החולים אסותא בתל אביב. בנוסף היה סמנכ"ל חברת הביטוח מגדל ומנהל המערך הרפואי שלה. הוא פרש מתפקידו בתחילת שנות האלפיים ומאז שימש כיועץ רפואי לחברות ביטוח. במקביל לעיסוקיו הרפואיים כתב בעיתונים שונים אודות אוכל ומסעדות, פרסם ספרים, והשתתף בתוכניות בישול. היה נשוי לנדיה, ואב לבן, אדם. נפטר מסרטן.
יוזמת ז'נבה
ביקורת ישראלית
ביקורת נמתחה על העמימות הקיימת במסמך בנושאים עקרוניים, על ההסדרים הביטחוניים המוצעים, על כינונו של הכוח הבינלאומי אשר לדעת המבקרים יפגע בריבונות הישראלית ויהיה מוטה לטובת הפלסטינים, על הוויתור שבמסירת הר הבית לשליטה פלסטינית ועל ההסכמה לחזרת פלסטינים לשטחה של מדינת ישראל.
אלי לנדאו (עיתונאי אוכל)
קולינריה ועיתונות אוכל
לנדאו סיפר בהזדמנויות שונות כי משפחתו ידעה עוני ומחסור בשנותיה הראשונות בישראל, אחרי לידתו, ותפריטה התבסס על המטבח היהודי-אשכנזי "התפל". עם זאת, הוא חש משיכה ועניין במזונם והרגלי אכילתם של אנשים אחרים. בעת שהותו באיטליה ללימודי הרפואה, נחשף לדבריו לטעמים ולמסורות אוכל שונות, ועניינו באוכל בכלל ובאוכל איטלקי בפרט התעורר. מאז שנות השמונים ובמשך כשלושים שנה שימש לנדאו ככתב אוכל ומבקר מסעדות בעיתונים ידיעות אחרונות, גורמה, העיר, מעריב, והארץ.
יוזמת ז'נבה
ביקורת ישראלית
לאחר פרסום הנספח הביטחוני כתב פרופ' שלמה אבינרי כי מדובר במנגנון הזוי ולא ישים. לדבריו, "מערכת מסורבלת, רב-ממדית וכוחנית כזאת אינה מתכון לשלום, אלא לחיכוכים ולאי-הבנות. היא תהפוך את תושבי ישראל ופלסטין לנתיניהן של אינספור רשויות צבאיות, מקומיות ובינלאומיות מתחרות".
אלי לנדאו (עיתונאי אוכל)
קולינריה ועיתונות אוכל
הוא קשר קשרים אישיים עם רבים מהשפים המצליחים בישראל, ותואר בפיהם אחרי מותו כ"אושיה קולינרית" - מאחר שלא היה מסעדן, שף או בעל מקצוע מוגדר בתחום, שעל אף מומחיותו שימש לו כתחביב. במיוחד ידועה חברותו ארוכת השנים עם השף חיים כהן, עימו התארח בתוכניות טלוויזיה שונות, כתב טור אוכל ואף הקים עימו את אתר האינטרנט מבשלים. השניים חיברו יחד שני ספרי בישול - "חיים כהן ואלי לנדאו מבשלים".
בשנות חייו האחרונות כתב לנדאו ספר בישול בעברית בשם ״הספר הלבן״ שהתמקד בבשר חזיר.
יוזמת ז'נבה
ביקורת ישראלית
ביקורת נמתחה גם על התופעה בה מוזמנים אישי ציבור וקובעי מדיניות ישראלים לסמינרים וימי עיון שנערכים בבתי מלון וממומנים על ידי מטה יוזמת ז'נבה. בפברואר 2007 פרסם נציב שירות המדינה, שמואל הולנדר, הוראה האוסרת על עובדי שירות המדינה להשתתף בכנסים אלו.
יוזמת ז׳נבה מוגדרת בפי אנשי ימין ככניעה לנרטיב הפלסטיני בשל היותו פשרני אף יותר מהגבולות בועידת טאבה (2001) וכי היוזמה מוותרת על סמלים ואתרים בעלי חשיבות היסטורית ודתית כמו עיר דוד, בית הקברות על הר הזיתים, חלק מהגן הארכאולוגי ירושלים, מוזיאון רוקפלר, וכן אתרי דת יהודיים קרובים לשטחה המוניציפלי של ירושלים כמו קבר שמואל הנביא וקבר רחל. בימין מאשימים שוויתרו על אתרים אילו אך לא על שטחי המשולש, בהם מתגוררים לדבריהם תושבים שחלקם עוינים.
ב-2013, השתתפות אשרף אל-עג'רמי בכנס של יוזמת ז'נבה בכנסת עוררה סערה בחוגי הימין בשל עברו בכלא הישראלי.
ביקורת פלסטינית
יוזמת ז'נבה עוררה התנגדות חריפה ברחוב הפלסטיני. בכירים בפת"ח ובחמאס מתחו ביקורת על המסמך ובעיקר על הסעיף העוסק בפליטים וטענו שיש בו ויתור על "זכות השיבה". עם המבקרים נמנו גם אישים בהנהגה הרשמית של הרשות הפלסטינית, בהם: השר לענייני חוץ, נביל שעת', יו"ר המועצה המחוקקת, רפיק אל-נתשה והמופתי של ירושלים, השייח' עכרמה צברי, אשר פרסם פתווה לפיה קבלת פיצויים על האדמות הפלסטיניות שקולה למכירתה ולכן אסורה מבחינה הלכתית. ד"ר חסן אל-ח'רישה, ראש רשות הצנזורה במועצה המחוקקת הפלסטינית, טען כי אנשי היוזמה האחראים על הפצתה ברחוב הפלסטיני מטעים ומוליכים שולל את הציבור כיוון שהנוסח הערבי של היוזמה שהופץ אינו זהה לנוסח האנגלי המחייב של היוזמה. דברים דומים אמר גם שפיק אל-חות, חבר המועצה הלאומית הפלסטינית.
בהפגנות סוערות שנערכו ברחבי הרשות הפלסטינית כונה המסמך "אסון לעם הפלסטיני" ונשרפו תמונותיהם של יוסי ביילין ויאסר עבד-רבו. גדודי חללי אל-אקצא איימו לחסל את מי שייטול חלק בטקס השקת היוזמה בז'נבה. הוועד המרכזי של הפת"ח פנה גם הוא בדרישה ליאסר ערפאת שיימנע את השתתפות הבכירים בטקס.
בעקבות הביקורת המעיטו אישים בהנהגת הרשות הפלסטינית בחשיבותה של היוזמה והציגו אותה כתרגיל פוליטי או כניסיון לתמוך במחנה השמאל הפלסטיני, אך לא כהסכמה לויתור בסוגיית הפליטים. במאמר שפרסם ג'מאל זקות, ממנסחי יוזמת ז'נבה, בעיתון אל-חיאת אל-ג'דידה ב-30 בנובמבר 2003, נטען כי בסעיף העוסק בסוגיית הפליטים יש "עמימות מסוימת" ומטרת המסמך כולו היא רק להוות מודל להסכם עתידי. לדבריו, "המסמך אינו מורה על הבטחת שיבה מלאה וקולקטיבית של מיליוני פלסטינים אבל הוא [גם] אינו מוותר על זכות זו... המסמך הוא רק אמצעי אחד ולא יחיד להמשך המאבק של עמנו להשבת זכויותיו הלאומיות ולהשגת שלום כפי שאישרה הלגיטימיות הבינלאומית ולא יותר מכך".
ססיל קלאוויי
ססיל לאוריסטון קלוואיי (באנגלית:  Cecil Lauriston Kellaway; 22 באוגוסט 1890 - 28 בפברואר 1973), היה שחקן קולנוע דרום אפריקאי מועמד שני פרסי אוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידיו בסרטים "נחש מי בא לסעוד" ו"המזל של האירי".
ביוגרפיה
קלוואיי נולד בקייפטאון, דרום אפריקה והתחנך באנגליה, לפני שהפך לשחקן עבור חברת משחק נודדת. אחיו של קלוואיי אלק התעסק גם כן במשחק וכמו כן גם בני דודיו כוכב הקולנוע אדמונד גוון וארתור צ'ייסי.
ניסה לפרוץ כקולנוען באוסטרליה עם הסרט שכתב "זה נעשה" לפני שהגיע להוליווד בשנות ה-30. בשנות ה-40 הפך לשחקן מן המניין בהוליווד לאחר שהופיע בדרמות "אינטרמזו: סיפור אהבה", "המכתב", בקומדיות "התחתנתי עם מכשפה" בתפקיד אביה דניאל של ג'ניפר (ורוניקה לייק), "קחי מכתב, מותק" ובעיבוד הקולנועי לרומן "אנקת גבהים". את תפקידיו גדולים בתחילת דרכו עשה קלוואיי בסרטים "הדוור מצלצל פעמיים" בתור ניק בעלה של קורה סמית' (לנה טרנר), "גברת פרקינגטון" בתפקיד אדוארד נסיך ווילס, "דיוקנה של ג'ני" בתפקיד מאתיוס ובפנטזיה "המזל של האירי" בה שיחק בתפקיד הלפרקון עליו הועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. המשיך להתפרסם בסרטו האחרון של ויקטור פלמינג "ז'אן ד'ארק" בתפקיד ז'אן לה מיסטר ובסרטו של ססיל ב. דה-מיל "בלתי כבוש" בתפקיד ג'רמי לאב.
בשנות ה-50 שיחק בדרמה הקומית "הארווי" בתור ד"ר וילי קאמלי, בסרט המפלצות הבדיוני "המפלצת מ-20,000 התהומות" בתור ד"ר ת'ורגוד אלסון, במערבון "המורד הגאה" ובדרמות "המנגינה שלא נגמרה" ו"בס הצעירה" בתור מר פרי המשרת של אן בולין. השתתף באמצע שנות ה-60 במותחן של רוברט אולדריץ' "שרלוט המתוקה" בתפקיד הבלש הארי וויליס ובסרטו של אוטו פרמינגר "הקרדינל". קלוואיי רשם בשנת 1967 את ההופעה המפורסמת והמוערכת ביותר שלו בדרמה "נחש מי בא לסעוד" בתפקיד הכומר הקתולי מונסיונר ראיין, הופעה שזיכתה את קאלאווי במועמדות אוסקר שנייה. הופיע כשחקן קולנוע בפעם האחרונה בשנת 1970 בסרטו של ריצ'רד ראש "המתבגרים".
קלוואיי נפטר ב-28 בפברואר 1973 בגיל 79 ממחלת טרשת העורקים בביתו שבהוליווד, היה נשוי לדורין אליזבת ג'וברת והיה אב לשני ילדים.
מריה אלנה וולש
מריה אלנה וולש (בספרדית: María Elena Walsh; 1 בפברואר 1930 – 10 בינואר 2011) הייתה משוררת, סופרת, מוזיקאית, מלחינה וזמרת ארגנטינאית. יצירותיה התאפיינו במשחקי מילים ואיגיון (נונסנס) וכוונו ברובן לילדים. אחדות מיצירותיה תורגמו למספר שפות, ביניהן לעברית. בתקופת השלטון הצבאי בארגנטינה חלק משיריה נאסרו להשמעה, והפכו לסמל להתנגדות ומאבק.
ביוגרפיה
מריה אלנה וולש נולדה בארגנטינה בשנת 1930. כבר בגיל 15 פרסמה את שירה הראשון בעיתון הארגנטינאי El Hogar ועד שנת 1951 פורסמו שני ספרים פרי עטה.
בשנת 1951 הקימה עם המוזיקאית הארגנטינאית לדה וז'דארס (Leda Valladares), שהייתה שותפתה ובת זוגה, את הצמד לדה ומריה (Leda y Maria). השתיים התגוררו והופיעו בפריז בין השנים 1952–1956. יצירתן והופעותיהן המשותפות נמשכו גם לאחר שובן לארגנטינה ב-1956, והן הוציאו יחד מספר אלבומים. בתקופה זו החלו השתיים לשלב הופעות ויצירות לקהל הצעיר, יצירות שנכתבו על ידי וולש, ביניהן שירי ילדים שהפכו במהרה לקלאסיקה בתרבות הארגנטינאית וקנו לוולש את פרסומה.
הצמד לדה ומריה התפרק בשנת 1963, אבל מריה אלנה וולש המשיכה ביצירתה לילדים ופרסמה חמישה ספרי ילדים נוספים בין השנים 1964–1967. בשנת 1968 יצאה וולש במופע למבוגרים Juguemos en el mundo שכלל שירים שהפכו גם הם לחלק מהקלאסיקה הארגנטינאית.
בשנת 1978, בעקבות הצנזורה הכבדה שהוטלה על ידי השלטון הצבאי במדינה, כתוצאה ממנה חלק משיריה נאסרו להשמעה, החליטה מריה אלנה וולש לחדול מהופעות. בעקבות זאת, רבים משיריה הפכו לסמל להתנגדות לצנזורה ולשלטון הצבאי, בפרט שירה Como la cigarra (כמו צרצר) שתורגם גם לעברית. עם תום התקופה, החלה וולש לקחת חלק בהנחיית תוכנית טלוויזיה יומית ששמה היה כשם השיר.
מריה אלנה וולש זכתה בפרסים על יצירתה ופועלה. היא נפטרה ב-10 בינואר 2011, בת זוגה בשלושת העשורים האחרונים לחיה הייתה הצלמת הארגנטינאית שרה פסיו (Sara Facio).
מריה אלנה וולש והקהל הישראלי
בשנת 1986 יצאה השחקנית לאורה ריבלין במופע לילדים שמבוסס על שיריה של מריה אלנה וולש. השירים תורגמו לעברית על ידי רנה ליטוין והמופע והאלבום שיצא במקביל נקראו "בארץ לאזוכרת" כשם שירה המפורסם של וולש, "En El País De Nomeacuerdo".
שיריה ויצירתה
שיריה ויצירתה של מריה אלנה וולש, הן למבוגרים והן לילדים, והדמויות שיצרה הפכו לחלק בלתי נפרד מהתרבות הארגנטינאית. כך למשל, השירים Como la cigarra (כמו צרצר) ו Serenata para la tierra de uno (סרנדה לאדמתו של אדם), שהפכו לסמל למאבק למען החירות והדמוקרטיה. דמותה של הצבה מנואליטה מ-Pehuajó, נושא השיר Manuelita la tortuga, אחד משיריה המפורסמים ביותר לילדים הונצחה בעזרת פסל שניצב בעיר. עוד דמויות מפורסמות פרי עטה של וולש הן הפרה הלמדנית (La Vaca Estudiosa), המכשף מגולובו (El Brujito De Gulubú), הקופיף המהולל (El twist del mono liso) ו-Dailan Kifki הפיל מתוך ספר בשם זהה שתורגם לאנגלית כ-An Elephantasy.
ספרים ואלבומים
ספרים למבוגרים
ספרים לילדים
דיסקוגרפיה
כחלק מהצמד לדה ומריה אלבומים עצמאיים
עקילס הגר
עקילס הגר היה גר צדק שהתגייר לפני מרד בר כוכבא, בתקופת התנאים. הוא מחבר תרגום עקילס של התנ"ך ליוונית, שחובר על דעת רבי יהושע ורבי אליעזר, והיה גם תלמידו של רבי עקיבא.
בעיית הזיהוי ההיסטורי
קיימים לפחות שני מקומות בדברי חז"ל, שבהם מידע שהובא לגבי אונקלוס הוא העתק מדויק של דברים שנאמרו אודות עקילס, ולפחות שני מקומות בהם קיימים שני נוסחים, אחד עם "עקילס" ואחד עם "אונקלוס". עובדות אלה, כמו גם הדמיון בשמות, הביאו לחילוקי דעות בקהילה הרבנית והמחקרית, האם מדובר בדמות אחת בעלת שני כינויים, או בשתי דמויות שונות.
ערך זה מתמקד בעובדות מדברי חז"ל והספרות המחקרית שמובאות אודות עקילס, ולא באלה המובאות לגבי אונקלוס.
שמו
הדעה המקובלת היא שהשם "עקילס" הוא תעתיק עברי של השם היווני Ακυλας (תעתיק מודרני: "אַקִילַס", אך נהגה גם כ"אַקוּלַס").
אף על פי ששם זה היה נפוץ ביוון בתקופה העתיקה, משמעותו היוונית אינה ברורה, אך התעתיק הלטיני של השם הוא: Aquila (אקווילה או אקילה), ופירושו "עיט". העובדה שהשם נכתב כך בלטינית, ולא הועתק ללטינית לפי הגייתו היוונית (Akylas) בניגוד למה שהיה ניתן לצפות, מעלה את הסברה שהשם היווני אינו אלא תעתיק יווני של השם בלטינית (השפה הרומית), שהיה השם המקורי (העיט הרומי היה בעל משמעות גדולה לאימפריה הרומית, והורם על נס בכל הלגיונות הרומיים). לכן אפשרי שעקילס, שמשפחתו הייתה קשורה לגדולי האימפריה הרומית, נקרא בשם רומי זה, שהיה נפוץ באימפריה הרומית, ושקיימת עדות היסטורית ברורה שהתעתיק היווני שלו אכן היה Ακυλας.
לפי דעה אחרת השם "עקילס" שאוב מהשורש "ק.ל.ס", מפני שבתלמוד הירושלמי נאמר עליו בעקבות תרגומו לתנ"ך שרבותיו "קילסו אותו", ולפי אותה סברה, מקור השם היווני הוא במילה היוונית καλος ("קַאלוֹס") שפירושה "טוב".
האפשרות ששמו המקורי היה אכילס (כ' רפויה, Ἀχιλλεύς, גיבור במיתולוגיה היוונית), נשללת בדרך כלל בשל התעתיק היווני של השם.
אפשרות אחרת לכתיבת ע' במקום א' היא להורות על כך שאין להבליעה (כפי שנעשה בשמות המתחילים ב-א'), אלא יש לבטאה. אך ייתכן שהאות ע' פשוט שימשה לצורך שינוי מינימלי בשם מגוייר שאינו רוצה לשנות את שמו לאחר ההתגיירות, כמקובל ביהדות.
מקורות הביוגרפיה
פרטיו הביוגרפיים של עקילס מתועדים על ידי שני מקורות עיקריים. המקור הראשון הוא דברי חז"ל המפוזרים במדרשים ובתלמודים, והוא המקור שהחוקרים מייחסים לו חשיבות גבוהה ביותר. במדרש תנחומא מופיע עקילס בן אחותו של אנדרינוס היה תרגום עקילס הגר התורה לפני ר' אליעזר ור' יהושע וקלסוהו יפיפית מבני אדם ושואל המדרש מהלימוד 'מפורש זה תרגום' ומתרץ כי תרגום אחר היה ועזרא תרגמו כדאמרינן במגלה רבה ותרגום של ארץ ישראל שיש בו תוספת הגדות זה הוסיפו חזנין שלהן מחמתן ואמרו שמותר לאומרו בבית הכנסת מפני שפירוש הוא: ורואים מכאן שהוא חי בזמן שלטונו של אנדרינוס.
המקור השני הוא בדברי אפיפניוס מסלמיס, יהודי ארצישראלי מומר שחי במאה הרביעית, והפך לאחד מאבות הכנסייה הקנאים ביותר, שרדף כל זיקה ליהדות אצל הנוצרים באשמת "כפירה". אפיפניוס לחם נגד חסידי אוריגנס, אב-כנסייה קדום ומשכיל ממנו, ששיבח את תרגום עקילס ותיקן את "תרגום השבעים" לפיו. אפיפניוס מתייחס בספרו, "על מידות ומשקלות", לתרגומים היהודים של התנ"ך ליוונית שנעשו לאחר תרגום השבעים, ומביא שם גם קומץ פרטים ביוגרפיים על עקילס, אך דבריו בעניין זה אינם נחשבים למהימנים בעיני החוקרים, בעיקר בשל עדותו העצמית שלמד את כל מה שידע על מתנגדיו מ"סיפורים ששמע בנושא". לפיכך מתייחסים מלומדים משכילים לדברי אפיפניוס בכלל, ובעניין עקילס בפרט, בזלזול, בנימוק שהן מבוססות אך ורק על "שמועות מעורפלות". ככל הנראה השמועות הללו הן שביבי פרטים שהכיר אפיפניוס כתוצאה מהרקע היהודי שלו.
מוצאו
חז"ל אינם מזכירים את עיר מוצאו של עקילס. הפרט היחיד בנושא זה שמוזכר הוא שבתקופה לאחר התגיירותו, שלח עקילס תבואה מארץ ישראל לעבדיו ששכנו במקום בשם "פונשוס" (כך גרסת הדפוס הראשון של ספרא, ונציה ש"ה) או "פונטוס". (גרסאות נוספות: "פנדוס", "פונת'וס").
עד המאה ה-19 היו מקובלים בעניין זה דברי אפיפניוס, שעקילס היה יווני שחי בסינופ, עיר הבירה של פונטוס (פרובינציה יוונית בצפון טורקיה של ימינו), שם הדומה לשם שהובא בדברי חז"ל ("פונשוס"), אך במאה ה-19 החלו המשכילים לדחות את דברי אפיפניוס. ככל הנראה המקור לדברי אפיפניוס, אינו אלא השם שהובא בדברי חז"ל, והוא פירש אותו כראות עיניו. הסיבה העיקרית להטלת הספק היא, שלפי כל הדעות לעקילס היה קשר משפחתי קרוב עם הקיסר הרומי, דבר שמצביע על מוצא רומי של עקילס, ולא על מוצא יווני.
בסוף המאה ה-19 התקבלה יותר בקרב החוקרים סברה שהובאה במקומות רבים, ש"פונשוס" שחז"ל מדברים עליה היא "האי פונטוס", או "פונטה", אי רומי בים הטירני שנקרא בעבר Pontia ("פונטיה"), ולפי סברה זו סינופ שהביא אפיפניוס היא סינואסה (Sinuessa) שבאי. סברה זו הובאה בעקבות העובדה שהאי שימש, בין השאר, להגליית קרובי משפחה של קיסרים רומיים, ביניהם כאלה שגילו נטיות יהודיות או התגיירו, כגון פלאביה דומיטילה, אשתו של פלביוס קלמנס (קרובו של הקיסר אספסיאנוס, שהתקרב מאוד ליהדות, או אפילו התגייר), והסברה מנסה לזהות את עקילס עם אדם זה, אם כי נראה שזיהוי זה מוטעה בעליל.
אפשרות אחרת היא שמדובר בעיר אפסוס (Ephesus) בטורקיה של ימינו, בירת פרובינציית 'אסיה' העתיקה, והעיר השנייה בחשיבותה לרומי באימפריה הרומית בתקופת עקילס, עיר שבה חיו נכבדים רומיים רבים. המרחק הלשוני בין השם "אפסוס" ביוונית לשם "פונשוס" בעברית אינו רחוק. בייחוד בהתחשב בנטייה הארצישראלית בתקופת התלמוד הירושלמי שלא לבטא א' בתחילת שמות; בעובדה שהאות "ש" לא קיימת ביוונית והופכת תמיד ל-"ס", ובעובדה המתועדת פעמים רבות שלשמות לועזיים נוספה האות "נ" בלי כל סיבה נראית לעין (כמו "אנדריאנוס" במקום "אדריאנוס").
חייו
אפיפניוס טוען שעקילס בהיותו גוי היה עוסק בשיטות פגאניות, ולדעתו זה מה שמנע ממנו להתקרב לנצרות באותה העת. דברים אלה כנראה מבוססים חלקית על דברי חז"ל המובאים דווקא אודות אונקלוס, שהעלה באוב מספר דמויות, וביניהן ישו, שיעץ לו להתגייר, וסיפר לו שהוא נידון ב"צואה רותחת" על כך שלעג לדברי החכמים שבדורו.
משפחת עקילס הייתה אמידה ביותר, והיה לו עושר רב, עד שהתפאר במזונות המלכים שהיו באים על שולחנו, ובכמות העבדים שלו. עושרו נמשך אף לאחר התגיירותו.
לפי כל הדעות, עקילס היה קרוב משפחתו של הקיסר הרומי אדריאנוס. על פי דברי חז"ל הוא היה בן אחותו של הקיסר. ההיסטוריונים מאשרים כי לאדריאנוס הייתה אחות אחת, אך לפי דבריהם לא היה לה בן זכר. לכן ייתכן שחז"ל השתמשו במושג "בן אחותו" לצורך הגדרת קשר משפחתי רחב יותר. לפי אפיפניוס הקשר המשפחתי של עקילס עם אדריאנוס היה באמצעות נישואין בין משפחותיהם.
אפיפניוס כותב עוד, כי עקילס נשלח בשנת 129 לספירה בהוראת אדריאנוס הקיסר אל ירושלים, בתפקיד רשמי, לפקח על בניית העיר האלילית "איליה קפיטולינה" על חורבות ירושלים כקולוניה רומית, והקמת מקדש אלילי על חורבות בית המקדש במהלך אותה השליחות, לפי אפיפניוס, התוודע עקילס מקרוב ליהדות, ולאחר מכן התגייר.
זיהוי אפשרי
"אקווילה", כאמור הוא השם הלטיני של עקילס, והוא גם השם הפרטי של אותו קונסול רומי, שחי באפסוס, והתחיל שם בעבודות בנייה של ספרייה ענקית להנצחת אביו (ספריית קלסוס באפסוס, ששוחזרה לאחרונה בטורקיה). העבודה שהתחיל בשנת 115 הופסקה באמצעה (מסיבות בלתי ברורות), ונסתיימה רק בשנת 135, אך לא על ידיו, כי אם על ידי "יורשיו". תקופת הזמן החופפת לתקופת עקילס, העובדה ששניהם עסקו בענייני בניה, השם הזהה, והעובדה שהשם הועתק ליוונית בכתובת על לוח בספרייה כ-"Ακυλας", בדיוק כמו עקילס, מעלים את הסברה שמדובר באותו אדם. כמו כן, אם עקילס היה קרוב משפחה של הקיסר אדריאנוס, סביר להניח שהיה לפחות במדרגת קונסול רומי.
אין מספיק פרטים ביוגרפיים ידועים לא על עקילס ולא על אקווילה כדי לאשש יותר או להפריך סברה זו.
סיפור התגיירותו
על התקרבותו ליהדות נשתמרו מספר עדויות בדברי חז"ל. ככל הנראה את צעדיו הראשונים עשה אצל רבי אליעזר ורבי יהושע, שני גדולי הדור באותה התקופה, ואף על פי שרבי אליעזר לא האיר לו פנים (היה נוזף בו על שאלותיו), רבי יהושע היה סבלני עמו, ובכך קירב אותו יותר ליהדות וחיזק את אמונתו:
הרבה שאלות שאל עקילס את רבותיו, לפני התגיירותו, לגבי מה שמובטח לגר, לגבי אהבת הקב"ה לגר, ולגבי מעלת המתגייר. לכל השאלות ששאל, השיב רבי יהושע בחמימות ובמילים וציטוטים שימשכו את עקילס להתגייר.
דרישתו של אדריאנוס מעקילס שלא יבצע ברית מילה לא נפלה על אוזניים ערלות, ועקילס ביקש לוודא שהמילה אכן הכרחית כל כך, וחשובה כל כך, ונראה שניסה להתחמק ממנה:
בסופו של דבר השתכנע עקילס שעליו למול את עצמו, אך כדי לא להרגיז את אדריאנוס, ביצע את התחבולה הבאה:
לאחר השיחה הזו, הלך שוב עקילס לארץ ישראל, והפעם ביצע ברית מילה, והתחיל ללמוד תורה מפי גדולי הדור. לאחר תקופה חזר אל אדריאנוס:
אחת האינדיקציות לכך שעקילס התפייס עם אדריאנוס, יכולה להיות השיחה הבאה, שבה מתעניין הקיסר לדעת מעט מסודות היהדות: