cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איריס איריסיה קובליו
קריירה בתחום האומנות
בין השנים 1990–1994 הייתה קובליו מורה ליסודות הציור והרישום במדרשה לאמנות. בשנים 1994–1996 שימשה כמורה לציור ואיור, בפרויקט מחוננים, בבתי ספר וספריות ציבוריות ברמת השרון ובגבעתיים.בין השנים 1996–2007 הייתה מורה לציור ורישום בתיכון לאומנויות "אלון" ברמת השרון. בשנים 2000–2002 שימשה כמורה לציור בצבעי מים, ב"אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה.
פעילות בתחום השירה
בשנת 2014 יצא לאור ספר שירה ואקוורלים של קובליו "מזמן לא שמעתי את טווסי הלילה", בהוצאת אבן חושן.
עיסוקים נוספים
קובליו החלה לנגן בפסנתר בגיל 5 והופיעה בילדותה בקונצרטים כפסנתרנית וזמרת מטעם הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב. בשנים 1986–1987 הושמעה בקול המוסיקה יצירתה המוזיקלית "לב המעיין", בביצועו של דניאל בן זקון. כיום (2018), עוסקת בהוראת פסנתר ומוזיקה באופן פרטי. בנוסף, קובליו היא מורה ליוגה מטעם ארגון "שיבננדה" ליוגה הבינלאומי. בין השנים 2000–2010 ניהלה את מרכז שיבננדה (עמית) ליוגה בהרצליה במשותף עם גרא גינזבורג. בין השנים 2003–2016 למדה קורסים בתחומי היוגה והתנדבה באשראמים של ארגון "שיבננדה". פעילה בלימוד בהגווד גיטא ובחקר וציור מאומנות הדימוי של קרישנה.
חיים אישיים
קובליו מתגוררת בהרצליה. אם לבת.
טירה (נפת רמאללה)
טירה או א-טירה (בערבית: الطيرة) היא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה ביהודה ושומרון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה מ-2007, מנתה אוכלוסיית הכפר 1,276 תושבים.
מיקום
טירה ממוקמת בהרי בנימין המערביים, 8.3 קילומטרים דרום-מערבית לרמאללה. היא גובלת בביתוניא ממזרח ומצפון, בית חורון מצפון, בית עור אל-פוקא ("בית חורון עליון") מצפון-מערב, בית ענאן ממערב ובית דוקו מדרום.
מקור השם
טירה הוא שמם של מספר יישובים במרחב ארץ ישראל, ובהם העיר טירה שבשרון, והכפר טירי שבדרום לבנון. בעבר יישובים ערביים בשם זה התקיימו גם באזור חיפה, באזור בית שאן ובאזור רמלה. לפי החוקר הבריטי בן המאה ה-19 אדוארד הנרי פאלמר, מקור שמות היישובים הללו במילה העברית והארמית "טירה", ובשלבים מאוחרים יותר הוא בולבל עם המילה הערבית 'טייר', ציפור.
התקופה העות'מאנית
טירה יושבה לאחר המאה ה-18 בידי מהגרים מדורא שבדרום הר חברון. אצל רובינסון וסמית' (1838) טירה נזכרת ככפר מוסלמי, השוכן במחוז בני מאלכ, ממערב לירושלים.
בסקר ארץ ישראל המערבית (1883) נזכר היישוב טירה ככפריר השוכן על רכס. החוקרים ציינו כי ישנו עץ קדוש צפון מזרחית לכפר (שייח' חסן) ומעיין בשם עין ג'ופנא השוכן בעמק מדרום מערב לכפר.
המנדט הבריטי
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל שנערך בשנת 1922 על ידי רשויות המנדט הבריטי, נמנו בטירה 257 מוסלמים. במפקד העוקב של שנת 1931 נמנו בכפר 265 מוסלמים שהתגוררו ב-71 בתים.
על-פי סקר הכפרים שנערך ב-1945, בטירה התגוררו 330 מוסלמים, בעוד ששטח הקרקע הכולל של הכפר היה 3,968 דונם. מתוכם, 193 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 1,974 לדגנים, ואילו 23 דונם סווגו כשטחים בנויים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, הכפר נכלל בשטח המדינה הערבית.
התקופה הירדנית
לאור הסכמי שביתת הנשק של 1949 שחתמו את מלחמת העצמאות, עברה אט-טירה לשלטון ירדני.
במפקד ירדני שנערך ב-1961 נמנו 534 תושבים בטירה.
בשלטון ישראל
הכפר עבר לשליטת ישראל במלחמת ששת הימים.
תחת הרשות הפלסטינית
בהסכם אוסלו ב' (1995), 10.4% מאדמות הכפר סווגו כשטח B, ואילו 89.6% הנותרים סווגו כשטח C.
גוסטבו נובואה
גוסטבו נובואה (בספרדית: Gustavo José Joaquín Noboa Bejarano; אוגוסט 1937 – 16 בפברואר 2021) היה נשיא אקוודור.
ביוגרפיה
למד במכללת כריסטובל קולון ולאחר מכן באוניברסיטה הקתולית, בה סיים את לימודיו במדעי המדינה והחברה. בשנת 1965 קיבל תואר דוקטור למשפטים ובשנה שלאחר מכן החל ללמד בפקולטה למשפטים, מדעי החברה והפוליטיקה, בנושאים משפט עירוני ומשפט אזרחי. בשנת 1968 היה סגן דיקן הפקולטה ודיקן בתקופות 1969–1972 ו-1978–1980, ומונה לרקטור האוניברסיטה בשנת 1986. הוא שימש גם כרקטור מכללת בלו היל באוניברסיטת פלורידה אטלנטיק, וכסגן נשיא קרן אסקוול.
נובואה כיהן כסגן נשיא אקוודור בין השנים 1998–2000 בתקופת נשיאותו של ג'מיל מאוואד, והפך לנשיא בשנת 2000 לאחר הדחתו של מאוואד בהפיכה צבאית.
בתקופת נשיאותו של נובואה, התמודדה ממשלתו עם המשבר הכלכלי החמור ביותר בתולדות אקוודור. הוא צמצם את חובה החיצוני של המדינה, הפך את הדולר האמריקני למטבע הרשמי של המדינה, והמשיך במגמת ההפרטה של המפעלים שבבעלות המדינה. צעדים אלה גרמו להתנגדות ציבורית עזה. בשנת 2001 הוזילה ממשלתו את מחירי הדלק בעקבות הפגנות אלימות של האינדיאנים, הנחשבים לאוכלוסייה הענייה ביותר באקוודור.
בתוך שנתיים הצליח נובואה להבריא את כלכלת אקוודור שעמדה על סף קריסה, ולהעלות את שיעור הצמיחה ב-2001 ל-5.4%, השיעור הגבוה ביותר באמריקה הלטינית כולה.
אמפדוקלס
אֶמְפֵּדוֹקְלֶס (ביוונית: Εμπεδοκλής; כנראה 493-433 לפנה"ס), פילוסוף יווני, מחשובי האסכולה הפלורליסטית.
חייו ופועלו
אמפדוקלס נולד באקראגאס שבסיציליה (כיום אגריג'נטו). במהלך חייו הרבה לנדוד בנכר. אמפדוקלס התעניין רבות במיסטיקה וברפואה, והאמין בגלגול נשמות.
אמפדוקלס כתב שני ספרים:
ספריו של אמפדוקלס לא נשתמרו בשלמותם אלא רק קטעים בודדים מתוכם. כאשר, הקטעים הללו לימדו כי אמפדוקלס כתב את שני ספריו במשקל של שירה (הקסמטר).
בדבר מותו של אמפדוקלס ישנה אגדה שהוא התאבד בקפיצה ללועו של הר הגעש אטנה, אך אין לאגדה זו כל אישוש שהוא.
כפיתגוראי, אמפדוקלס ניהל אורח חיים צמחוני.
עיקרי תורתו
אחת השאלות העיקריות שהעסיקו את הפילוסופיה בזמנו של אמפדוקלס הייתה "ממה מורכב העולם". תשובתו של אמפדוקלס לשאלה זו הייתה כי כל המצוי בעולם מורכב מתערובות של ארבעת היסודות הראשוניים (כפי שהאמינו בתקופתו): אש, אוויר, אדמה ומים. יסודות אלה, טען אמפדוקלס, הם כשלעצמם נצחיים ובלתי משתנים - התקיימו מעולם ויתקיימו לנצח. כתוצאה מכך טען אמפדוקלס כי כל השינויים הנראים בעולמנו הם שינויים כמותיים ולא איכותיים.
תורתו של אמפדוקלס בדבר ארבעת היסודות התקבלה מאוחר יותר על ידי אריסטו, ובעקבותיו אומצה גם בפילוסופיה היוונית המאוחרת ובזו של ימי הביניים. בין השאר ניתן למצוא אזכורים לתפישה זו גם אצל הוגים יהודיים כרמב"ם, ריה"ל ומהר"ל.
בראשית ימי הביניים, ככל הנראה בראשית המאה ה-10, נפוצו בקרב הפילוסופים הערבים חיבורים פסבדו-אמפדוקליים רבים. פרסומו של אמפדוקלס גרם לכך שזייפנים תלו בו את חיבוריהם כדי להקנות להם פרסום ואמינות. הוא נקרא בערבית "בנדקליס", והיו בין הערבים שטענו שהוא למד פילוסופיה אצל דוד המלך. בין החיבורים הללו נמנים "כתאב מא בעד אלטכיעה לארסטו ולבנדקליס כאן פי זמן דאוד", כלומר - פילוסופיה מעין זו של אריסטו; ו"כתאב אלמעאד אל רוחאני ובטלאנה פצלא ען אלג'סמאני לבנדקליס אלחכים כאן פי עצר דאוד", כלומר - ספר שלילת שיבתן הרוחנית, לא כל שכן הגופנית (של הנפשות). שם טוב בן יוסף אבן פלקירה מעיד על חיבור פסבדו-אמפדוקלי נוסף (בלי לדעת שאינו מקורי), ושמו בעברית "חמשת העצמים", וטוען שממנו הושפע שלמה אבן גבירול בספרו "מקור חיים". העתקות נוספות בשמו של חיבור זה נמצאו בכתבי יד בספריות שונות.
לעשות איתך שלום
לעשות איתך שלום הוא סינגל של הזמר הישראלי אייל גולן, אשר יצא לאור ב-24 בינואר 2020, כסינגל הרביעי מתוך אלבומו, "מכאן ועד הנצח".
השיר נכתב והולחן על ידי אבי אוחיון ואושר כהן והופק על ידי מתן דרור.
הצלחה
השיר זכה להצלחה רבה בתחנות הרדיו, הגיע בשיאו למקום ה-3 במצעד ההשמעות ברדיו השבועי של חברת מדיה פורסט, צבר באותו השבוע כ-108 השמעות וצעד במצעד כ-9 שבועות רצופים בסך הכל. במצעד הפזמונים העברי השנתי של אתר מאקו ותחנת הרדיו רדיו תל אביב הגיע השיר למקום ה-12.
נכון לספטמבר 2020, השיר עומד על כ-12 מיליון צפיות באתר יוטיוב, וכ-700 אלף השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
ביקורת
דודי פטימר ממעריב אונליין ביקר את השיר באופן מעורב: "באופן אישי ונטו מטעם אישי, פחות הלהיב אותי הפזמון שלדעתי יכל להישמע יותר קצבי וקליט, אך אין ספק שמדובר בשיר מעולה שמציג את גולן בשיא הדרו המוזיקלי. האם השיר ייזכר בעוד חודש? אני בספק. אבל בימי האינסטנט אילו שירים נזכרים? מה שבטוח שזה שיר שגולן יכול להתגאות בו".
יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת שלילית: "את גולן לא מעניין להיות עקיב ולכיד בשיר. עצוב ושמח – משול לתפיסת שתי ציפורים במכה אחת. הוא יודע ומכיר את נפש מעריציו. אני ממתין שהוא יגיע גם אל הנפש שלי. זה לא קורה בזמן האחרון".
פרנסיס פולנק
פרנסיס ז'אן מרסל פּוּלֶנְק (בצרפתית: Francis Jean Marcel Poulenc; 7 בינואר 1899 – 30 בינואר 1963) היה מלחין ופסנתרן צרפתי.
ביוגרפיה
פולנק הושפע מאוד ממות ידידיו. אובדנו של אחד מהם, הצייר כריסטיאן בראר, בתאונת דרכים בראשית שנות ה-30, יחד עם עלייה לרגל אל המדונה השחורה ברוקאמאדור, השיבו אותו לקתוליות עמוקה, שנתנה לו השראה עד סוף ימיו.
פרנסיס פולנק מת מהתקף לב בפריז ב-30 בינואר 1963, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
מוזיקה
כפי שאפשר לראות בתפוקתו המוזיקלית המגוונת, המוזיקה של פולנק מתאפיינת במספר רב של השפעות שונות, ויחד עם זאת, אפשר לזהות אותה ללא קושי בשמיעת תיבות אחדות. בין ההשפעות שעיצבו את דמותו כיוצר אפשר לזהות את איגור סטרווינסקי ועמנואל שברייה מכאן, ואת המוזיקה הצרפתית הפופולרית ו"מוזיקת בתי הקפה" מכאן. הוא החזיק ברשותו פרטיטורות של "אלגרו ברברו" של בלה בארטוק, "שישה קטעים קטנים" של ארנולד שנברג, כל יצירותיהם של מוריס ראוול וקלוד דביסי, ו"פולחן האביב" ו"פטרושקה" של סטרווינסקי. הוא שמע את "פולחן האביב" בשנת 1914, בניצוחו של פייר מונטה ב"קאזינו דה פארי", ועל האידיליה של שאברייה, מתוך Pièces pittoresques כתב, "אפילו כיום אני רועד מהתרגשות כשאני חושב על הנס, שהמוזיקה הזו חוללה: עולם הרמוני נפתח לפתע לפני, והמוזיקה שלי לא שכחה מעולם את הנשיקה הראשונה, האוהבת, הזאת."
פולנק היה חבר ב"קבוצת השישה" הצרפתית המפורסמת, יחד עם ז'ורז' אוריק, לואי דורה, ארתור הונגר, דריוס מיו וז'רמן טאייפר. ששת החברים בקבוצה הרדיקלית היו שונים זה מזה באישיות ובסגנון ומה שאיחד ביניהם היו זיקה לאריק סאטי וז'אן קוקטו, ידידות ורוח שנות ה-20. סאטי וקוקטו כאחד התנגדו לאימפרסיוניזם והטיפו תחת זאת לפשטות וצלילות ולהתרחקות מכוונת, קלת-דעת, מן הרומנטיות.
פולנק היה אדם חזותי מטבעו, ואמנות חזותית השפיעה עליו ונתנה לו מהשראתה במשך כל הקריירה שלו. בחלק מן המוזיקה שלו, למשל ב"חמש פואמות של פול אלואר", ניכר מאמץ מודע לצמצם את המורכבות לקווים פשוטים וברורים, כפי שדימה לראות בציוריו של אנרי מאטיס.
Rapsodie nègre של פולנק משנת 1917, שנכתבה לבריטון, פסנתר, רביעיית מיתרים, חליל וקלרינט כתובה להברות חסרות משמעות, שחיבר לצורך זה משורר ליברי שחור. היצירה, המוקדשת לסאטי, הביאה לסילוקו מן הקונסרבטואר הפריזאי.
כפסנתרן מחונן, הרבה פולנק לכתוב לכלי זה בראשית הקריירה שלו. הוא הרבה גם לשאול מחיבוריו הוא כמו גם מאלה של מוצרט וקאמי סן-סנס, בין היתר.
יצירתו "להטוטנים" Jongleurs הייתה נחשבת לראשונה, שנכתבה לכלי הקשה בלבד, אלמלא שימוש בחצוצרות סיניות בפרלוד שלה. בהמשך כתב אדגר וארז את Ionisation שלו לכלי הקשה בלבד וזכה בתואר הראשוניות.
ידידותו של פולנק עם משוררי אוואנגארד מובילים ברובע מונפארנס, כמו גיום אפולינר, מקס ז'אקוב ופול אלואר הניעה אותו לכתוב יותר מ-150 שירים אמנותיים לקול סולו, רבים מהם למילים שלהם. הוא ליווה בפסנתר לכל אורך חייו קבוצה נבחרת של זמרים, ביניהם הבריטון פייר ברנאק והסופרן הצרפתייה דניז דיוואל, שבה ראה את אחת ה"מוזות" שלו ולמענה כתב את "הקול האנושי".
פולנק כתב כמות גדולה של מוזיקה תזמורתית ויצירות כוראליות. בשנת 1936, לאחר התקרבותו מחדש לאמונה הקתולית, החל ליצור מוזיקה דתית, קודרת וחמורה יותר באופייה. רבים רואים ביצירות דת אלה את חיבוריו המשמעותיים ביותר, אם כי האטרקציה המוזיקלית העיקרית שלו באה לביטוי בכתיבת אופרות. לאופרה הראשונה שלו, שבוצעה באופרה-קומיק בפריז ב-1947, בחר ב"שדי טירסיאס" של אפולינר משנת 1917.
עיטם לבן-ראש
עֵיטָם לְבֶן-רֹאשׁ (שם מדעי: Haliaeetus leucocephalus; ידוע גם בתור "עיט קירח", "עיט קירח אמריקאי" או בשמו השגוי "הנשר האמריקאי") הוא מין מסוג עיטם, שתפוצתו באמריקה הצפונית. הוא נחשב לציפור הלאומית של ארצות הברית ומופיע בסמלה הלאומי. מין זה היה על סף הכחדה בארצות הברית בסוף המאה ה-20, אולם כעת מצבו יציב והוא הוסר מרשימת המינים בסכנת הכחדה של הממשל הפדרלי של ארצות הברית. עיט זה הוא עוף דורס הנמנה עם סדרת דורסי היום ועם משפחת הנציים. שמו המדעי מתאר אותו היטב: Haliaeetus פירושו "עיט ים", כלומר עיטם, ו-leucocephalus פירושו "ראש לבן". שם נוסף לעיטם זה הוא "עיטם קירח", שם שמקורו בשמו האנגלי של העיטם: Bald Eagle. שמות אלו שגויים, שכן לעיטם יש נוצות לבנות על ראשו, על צווארו ועל זנבו. מקור שם זה הוא במילה האנגלית העתיקה "Piebald" שמתייחסת לנוצות הראש והזנב הלבנות.
אנטומיה ומאפיינים כלליים
בניגוד לרושם שמתקבל באשר לעיטם בשל גודלו ומראהו, עצמותיו חלולות. עובדה זו מביאה לכך שמשקלו היחסי של שלד העיטם מהווה רק כחמישה עד שישה אחוזים ממשקל גופו (כרבע ק"ג). מקורו, טפריו ונוצותיו של העיטם עשויים מקרטין. כנפיו ארוכות ורחבות, ומכאן שהן מתאימות לדאייה.
בסך הכול, העיטם מכוסה בכ-7,000 נוצות לערך. נוצות גופו חומות ומנוקדות, בעוד הנוצות הלבנות המבדילות את ראשו וזנבו מתחילות לגדול רק שנתיים עד שלוש שנים לאחר מכן, לפני ההגעה לבגרות המינית. את צבעיו המיוחדים, הכוללים ניגוד חריף בין צבע הראש והזנב לצבע הגוף, משיג העיטם רק בגיל ארבע עד חמש שנים לערך. ניתן להבחין בינו לבין העיט הזהוב בכך שנוצותיו של העיט הזהוב מכסות חלק מרגליו, בעוד שעל רגליו של העיטם לבן-הראש לא צומחות נוצות. בנוסף, העיטם לבן-הראש הצעיר הוא בעל נוצות בהירות יותר באזור הזרוע העליונה, ובייחוד באזור בית-השחי. נוצותיו קלות משקל ועם זאת הן חזקות וגמישות למדי. תפקידן לגונן על העיטם מפני חום וקור; האוויר הכלוא בין שכבות הנוצות מתפקד כמבודד. תפקיד נוסף של הנוצות הוא בטקס החיזור.
מכיוון שבין הזכרים והנקבות לא קיימים הבדלים בצבעי הנוצות, קביעת הזוויג של פרט מסוים נעשית על פי גודלו, או על פי בדיקת לפרוסקופיה. נתונים שעובדו על ידי מארק סטולמאסטר הצביעו על כך שההבדלים הברורים ביותר בין הזכר והנקבה מתבטאים בשני מאפיינים: עומק המקור (D) ואורך הטפרים (L). נתונים אלו עובדו לכדי נוסחה, שעל ידי הצבת הנתונים לעיל במילימטרים ניתן לקבוע את זוויג הפרט (S):. אם התוצאה של חישוב זה חיובית, העיטם הוא ממין נקבה, ואם שלילית – זכר.
תת-מינים
המין עיטם לבן-ראש נחלק לשני תת-מינים: H. l. washingtoniensis ו-H. l. leucocephalus. תפוצתו של תת-המין הראשון צפונית מזו של תת-המין השני. הגבול בין תפוצותיהם עובר בערך בקו הרוחב 38° צפון, כלומר בסביבות קו הרוחב של סן פרנסיסקו. עם זאת, העיטם הצפוני גולש דרומה מתחום תפוצתו, בהופיעו מעט דרומה מכף האטראס (Cape Hatteras). תת-המין הצפוני נקרא על שמו של ג'ורג' וושינגטון, והוא גדול יותר מתת-המין הדרומי. למעשה, כאשר התגלה תת-המין הצפוני על ידי חוקר הטבע ג'ון ג'יימס אודובון, הוא מצא פרט גדול יותר מאלו שקיימים כיום בארצות הברית, והוא כנראה היה דומה יותר לפרטים שחיים באלסקה. אף על פי כן, ההבדלים ביניהם הם כנראה תוצאה של האזור הגאוגרפי שבו הם חיים, והם עוקבים אחר כלל ברגמן. מסיבה זאת, יש המפקפקים בחלוקה המוזכרת לשני תת-מינים, ומטילים ספק בקיומו של בסיס ביולוגי לחלוקה זו.
העיטם לבן-הראש והעיטם לבן-הזנב האירואסיאתי הם מינים מונופילטיים שכנראה התפצלו מעיטמים אחרים בתחילת תקופת המיוקן לכל המאוחר. ההבדלים המורפולוגיים ביניהם קלים – מין אחד הוא בעל ראש לבן והשני בעל ראש מעט כהה יותר. הפיצול בין המינים התרחש כנראה בצפון האוקיינוס השקט, ומשם התפשט האחד מערבה לכיוון אירואסיה והשני מזרחה לכיוון צפון אמריקה. בדומה למין הצפוני השלישי, העיטם הענק, שני מינים אלו הם בעלי טפרים, מקור ועיניים צהובים בבגרותם.
התנהגות
בסביבה טבעית, תוחלת החיים של עיטמים לבני ראש נעה בין 20 ל-25 שנים. העיטם המבוגר ביותר שנצפה בטבע היה בן 28 שנים, בעוד שמשך החיים המרבי שנצפה בשבי היה 36 שנים. העיטמים לרוב מצייצים, וקריאותיהם צווחניות. חוש הראייה שלהם חזק יותר משל האדם, והם מסוגלים לראות בחדות הגדולה פי ארבעה עד שישה מהחדות שבה רואה האדם, יתרון משמעותי לעוף המחפש טרף. טיב חוש השמיעה שלהם דומה לזה של האדם, אך חושי הטעם והריח שלהם מפותחים במידה מועטה. בזמן תעופה רגילה, העיטם לבן-הראש מגיע למהירות הנעה בין 30 ל-90 קילומטרים בשעה. עם זאת, בפעמים המעטות שבהן הוא צולל, הוא עשוי להגיע למהירות גבוהה יותר. העיטמים לבני-הראש יודעים לשחות – הם מניעים את כנפיהם בתנועה הדומה לשחיית פרפר.
העיטם הוא בעל חיים טריטוריאלי, והוא יגן על הטריטוריה שלו באגרסיביות ברדיוס של שני קילומטרים לערך מהקן, במיוחד במהלך עונת הרבייה. על מנת להגן על הטריטוריה שלו, העיטם עשוי לפצוח במספר התנהגויות, שהעיקריות שבהן הן השמעת קולות וניהול מרדף אחר העופות הפולשים לתחומו. במקרה שהפולש הוא עיטם לבן-ראש אחר, נמצא כי הזכרים רודפים אחרי הפולשים וכי הנקבות רודפות אחרי הפולשות. במהלך הדגירה על הביצים, אחד מההורים תמיד ידגור עליהן, והשני יהיה בקרבת האזור וישגיח כי לא נכנסים פולשים.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 מספר העיטמים גדל באופן משמעותי, וכך לעיטמים קשה יותר למצוא טריטוריה שקטה משלהם. בשל כך, נצפו קרבות אוויריים רבים יותר בין עיטמים שהתחרו על טריטוריה. קרבות אלו מסתיימים לא פעם בפציעה של אחד העיטמים, וב-2006 נמדד גידול במספר העיטמים המגיעים פצועים למרכזי טיפול מיוחדים בעקבות קרבות בשל תחרות על טריטוריה. עם זאת, מומחים מעריכים כי העיטמים לבני-הראש לא מיצו את הטריטוריות האפשריות לקינון ברחבי ארצות הברית, וכי כעת הם נלחמים על טריטוריות "סוג א'".
תזונה
תזונתו של העיטם לבן-הראש מורכבת בעיקרה מדגים – 70 עד 90 אחוזים ממזונו הוא מינים שונים של דגים, שהוא תופס לאחר שהוא צולל לכיוון המים ולופת את הדג באמצעות טפריו. יתר מזונו מורכב מבעלי חיים שונים, בהם עופות מים, מכרסמים ויונקים, שהוא מוצא חיים או מתים. כך למשל, בקינים באינדיאנה נמצא כי העיטם ניזון בין היתר מקרפיונים, משפמנונים, מדגי בס, מברכיות, מסנאי שועל, מדביבונים ומצבים שונים. בזמן האכילה, העיטם מחזיק את הדג ברגלו האחת, עומד על ענף ברגלו השנייה, וקורע את הבשר בעזרת מקורו הכפוף. טפריו חזקים מאוד, עד כי במקרה אחד נצפה עיטם לבן-ראש שנשא בטפריו נבלת עופר של אייל פרדי שחור-זנב במשקל של 6.8 קילוגרמים. עם זאת, זהו מקרה יוצא דופן – כוח ההרמה הממוצע של העיטם עומד על שני קילוגרמים לערך, ולרוב הוא יתקשה בהרמתו של מזון כבד יותר. לפעמים העיטמים אוכלים בקבוצות, אולם הם משתפים פעולה בעת הציד רק לעיתים רחוקות.
שיטה נוספת שבה משיג העיטם את מזונו היא גנבה מחיות אחרות, לרוב מעופות דורסים. התנהגות זו שכיחה יותר בקרב צעירים ונדירה יותר בקרב הבוגרים, שכן אלה מסוגלים לדאוג למזון בעצמם יותר בקלות. על מנת לגנוב את הטרף, העיטם רודף אחרי העוף הדורס שהוא רוצה לגנוב ממנו את הטרף. על פי רוב, מרדף זה מספיק לו על מנת שהעוף הנרדף ישמוט את טרפו מרגליו, אולם במקרה שלא, העיטם עשוי לנסות את כוחו ולהיאבק בעוף השני. התנהגות זו שיוותה לעיטם כמה תכונות שליליות כמו עצלנות, שהיוו את אחד מנימוקיו של בנג'מין פרנקלין מדוע מוטעית הבחירה בעיטם לבן-הראש כסמל.
העיטם לבן-הראש הוא בעל זפק – כיס מיוחד בוושט לאחסון מזון. הזפק נועד לאחסון חלקים ממזונו של העיטם שהוא אינו יכול לעכל, כמו עצמות, פרווה וקשקשים. כך למשל, כאשר העיטם טורף ארנבון קטן, עצמותיו ופרוותו נכנסות לזפק. אז, הן עוברות תהליך של עיכול למחצה וערבוב עם רוק. לאחר מכן, העיטם פולט את הגוש המוצק והבלתי ניתן לעיכול דרך מקורו. גושים אלו מסייעים לחוקרים בבדיקה של בעלי החיים שמהם ניזון העיטם. בהיותו טורף אופורטוניסט, לזפק של העיטם יש תפקיד נוסף: הוא משמש לאגירת מזון כאשר העיטם אינו זקוק למזון. עיטם יכול להסתמך על המזון הנמצא בזפק מלא למשך חמישה עד שבעה ימים.
דפוסי נדידה
בנדידתם, העיטמים לבני-הראש עפים במהירות ממוצעת של 50 קילומטרים לשעה. על מנת לחסוך באנרגיה, הם נוהגים לחוג במעגלים באזורי אוויר חם ועל ידי כך לעוף גבוה למעלה, ואז הם דואים למרחק רב עד זרם האוויר החם הבא. העיטמים נוטים לנדוד בקבוצות. אורכה של שיירת עיטמים נודדים עשוי להגיע לאורך של 30 עד 50 קילומטרים, כאשר המרחק בין פרט לפרט עשוי להגיע ל-800 מטרים. דפוסי הנדידה של העיטמים לבני-הראש מורכבים למדי. הם תלויים במספר רב של גורמים, כמו גיל העיטם (צעיר לעומת בוגר), אתר הרבייה (צפוני לעומת דרומי, חופי לעומת פנים-יבשתי), חומרת האקלים באתר הרבייה (בעיקר בחורף, אולם במקרים קיצוניים גם בקיץ) וזמינות המזון במשך השנה. הם אינם נודדים יחד עם צאצאיהם. אלו מתחילים לנדוד מוקדם יותר, והדרך שבה הם מוצאים את דרכם אינה ברורה.
נדידתם דרומה מתרחשת בעונת הסתיו, כאשר מקורות המזון שלהם מתחילים להידלדל, ובייחוד כאשר האגמים והנהרות קופאים. לכן, העיטם נודד למקומות שיש בהם מקור מים גדול או לאזורי החופים. זמני הגירה דרומה אלו הם היחידים במחזור השנה שבהם מסוגל העיטם לחיות לצד עיטמים אחרים, שכן בתקופות אלו העיטמים תרים אחר מזון ומתקבצים במקומות מסוימים שבהם המזון נמצא בשפע. הנדידה דרומה איטית יותר מהנדידה בכיוון ההפוך, והעיטמים עשויים לעצור במקום מסוים במשך הנדידה ולשהות שם למשך שבוע. באביב, בסביבות החודשים פברואר ומרץ, העיטמים נודדים צפונה במהירות על מנת לקנן.
העיטמים לבני-הראש אינם בעלי חיים נודדים מובהקים. כך, הם נודדים לשם מציאת המזון, ואינם מרחיקים לכת אם מצאו מקום שבו קיים מספיק מזון. כמו כן, לא כל העיטמים נודדים. לדוגמה, בדרך כלל העיטמים לבני-הראש שדרים בפלורידה נמצאים שם במשך כל השנה, ורק מזג אוויר קשה במיוחד גורם להם לנדוד ממקומם.
חיזור ורבייה
עונת הרבייה של העיטמים לבני-הראש נמשכת בין החודשים מרץ וספטמבר. הליך החיזור כולל קריאות מיוחדות וכן כמה תצוגות אקרובטיות באוויר, כמו סיבובים באוויר ומרדפים. מנהג החיזור המיוחד לעיטמים אלו נקרא "roller coaster", כלומר "רכבת הרים". בתצוגה מרהיבה זו, שנועדה למשוך את הנקבה, הזכר עף לגובה רב, משלב את כנפיו זו בזו, וצולל מטה במהירות עצומה. ממש לפני הפגיעה באדמה, העיטם עוצר, ואז ניגש לביצוע המשימה בשנית. שמו של המנהג ניתן לו בשל כך שרצף הטיסות מעלה ומטה מזכיר את המסלול שעושה רכבת הרים במהירות גבוהה. לאחר שחברוּ זה לזה, מבצעים הזכר והנקבה טקס נוסף ששמו "cartwheeling". תצוגה זו מיוחדת גם כן – צמד העיטמים נוסק לגובה רב, משלב את הטפרים שלו בשלה וצולל לכיוון האדמה, בדומה להליך "רכבת ההרים". לפני הפגיעה בקרקע, העיטמים מתנתקים זה מזה, ומבצעים את הטקס הזה שוב. על התזמון להיות מושלם, אחרת צפויה לעיטמים פגיעה קשה.
בעבר הסברה הרווחת הייתה כי העיטמים לבני-הראש הם עופות מונוגמיים, כלומר חיים עם בן זוגם במשך כל חייהם. עם זאת, ראיות חדשות מצביעות על כך שחלק קטן מהעיטמים נפרדים מבני זוגם, אולם עדיין ברור כי העיטמים אינם מחליפים בן זוג אלא רק בנסיבות מיוחדות. נסיבות הפרידה משתנות, אולם ידוע בבירור כי עיטמים שאינם מצליחים להתרבות בהצלחה נוהגים להיפרד אחד מהשני. פרטים שנפרדו מבן זוגם אינם נשארים בודדים ביתר חייהם, אלא עשויים "להינשא" מחדש לעיטמים אחרים. באופן דומה, עיטמים שבן זוגם מת אינם ממשיכים לחיות את חייהם בגפם, אלא מחפשים בן זוג חדש לחיים.
את קיניהם בונים העיטמים לבני-הראש על ענפים, לרוב של עצים הסמוכים למקורות מים. כאשר אין בנמצא עצים, הקן נבנה על צוקים, על סלעים או על פני האדמה. קיני העיטמים גדולים למדי, אורכם יכול להגיע לשני מטרים וחצי, גובהם – למטר אחד, ומשקלם עשוי להגיע למשקל אדיר של 5.6 קילוגרמים. עיטמים מזדווגים נוטים לבחור את אזור הרבייה שלהם סמוך למקום לידתם, או סמוך למקום רבייתם של עיטמים נוספים.
גודל התטולה נע בין ביצה אחת לשלוש, המוטלות בהפרש של שניים עד ארבעה ימים. צבע הביצים הוא לבן חיוור, משקלן נע בין 120 ל-130 גרמים, אורכן הוא 6–8 סנטימטרים ורוחבן 5–6 ס"מ. שני הזוויגים דוגרים על הביצים במשך 35 ימים, ובעוד האחד דוגר עליהן, השני מחזק את הקן או מחפש מזון. הגוזלים גדלים במהירות: משקלם בעת הבקיעה הוא 90 גרמים לערך, ותוך תקופה של חודשיים הם מגיעים למשקל ממוצע של 4 קילוגרמים אצל הזכרים ו-5.1 קילוגרמים אצל הנקבות. הם מתחילים להאכיל את עצמם בגיל 6–7 שבועות. הזכרים מפתחים את יכולת התעופה שלהם בהגיעם לגיל 78 ימים בערך, והנקבות עושות כן ימים בודדים אחריהם, אולם רק לעיתים רחוקות כל שלושת הגוזלים מגיעים לשלב הפרחון. עיטם לבן-ראש מגיע לבגרות מינית בגיל 4–5 שנים.
מחקרים שונים מיפו את אחוזי ההישרדות של העיטמים הצעירים כמו גם של הבוגרים. באופן כללי, החלק היחסי של הגוזלים ששרדו את שנת חייהם הראשונה עומד על כ-70 אחוזים בממוצע, אולם הוא משתנה בין האוכלוסיות. כך למשל, אחוז ההישרדות באוכלוסיית העיטמים שבאלסקה הוא כ-50 אחוזים בלבד, בעוד שבמונטנה הוא עומד על כ-91 אחוזים. אחוז ההישרדות של פרטים בוגרים גבוה יותר, והשוואת מחקרים מצביעה על כך שהוא נמוך יותר באוכלוסיות שפרטיהן נודדים.
בית גידול, תפוצה ותנודות היסטוריות
העיטם לרוב מקנן על עץ שהוא מהגבוהים ומהגדולים בסביבתו, ואת קינו הוא בונה על ענף גדול, או בין שני ענפים גדולים. הבסיס שהקן נבנה עליו קובע במידת מה את צורתו של הקן. בתורו אחרי אזור מתאים לבניית קן, הגורמים העיקריים בהחלטת העיטם באשר למקום הקן הם כמות המזון באזור וצפיפות העיטמים בו. מרחק הקן מהמים נע בין מאות בודדות של מטרים לקילומטר וחצי, ולרוב יש לעיטם ראות ברורה מהקן למקור המים. בנוסף, גורם חשוב נוסף לעיטם לבן-הראש הוא עמדות טובות על העצים שבסביבה. עמדות אלו משמשות את העיטמים במספר תפקידים, בהם עריכת תצפיות והסתערות על הטרף מעמדת התצפית (משום כך חשוב לעיטם שבסביבת הקן תהיה ראות טובה) וכן הגנה על הטריטוריה. כמו כן, העיטם עשוי לנוח בעמדות אלו, להתחמם באור השמש או להתייבש. גודל טריטוריות הקינון משתנה. מחקרים שונים מציגים תוצאות שונות בהתאם למקום בו נערכו. כך למשל נמצא כי במינסוטה גודל הטריטוריה הממוצע הוא קילומטר רבוע אחד, בססקצ'ואן – ארבעה קילומטרים רבועים ובאלסקה – חמישה קילומטרים רבועים. מדד נוסף המשמש לבדיקת צפיפות הטריטוריות של העיטמים הוא המרחק בין קן לקן.
בעבר היה העיטם מחזה נפוץ בכל היבשת. מומחים מעריכים כי מספר העיטמים לבני-הראש ב-48 המדינות התחתונות של ארצות הברית היה בין 25,000 ל-75,000 בזמן הבחירה בו כסמל הלאומי ב-1782. עם זאת, הוא נפגע קשות בעקבות פיזור חומר ההדברה די די טי (DDT) באמצע המאה ה-20. חומר ההדברה עצמו אינו קטלני לעיטם, אולם הוא כנראה גרם לו להיות עקר או שגרם לביצים להיות לא בריאות – העיטם היה אוכל טרף שהצטבר בגופו די די טי, וכשהיה מטיל ביצים, הן היו שבירות מדי על-מנת לשאת את משקלו של עיטם בוגר שדגר עליהן. גם באלסקה התרחשו תנודות ניכרות. בין השנים 1917 ו-1953 פעלה באלסקה תוכנית שכללה מתן פרסים לציידי עיטמים. תוכנית זו הביאה לירידה במספר העיטמים. עם זאת, הצטרפותה של אלסקה לארצות הברית ב-1959 הביאה להחלת האמנות שהיו בתוקף דאז שהגנו על העיטם. החלתן הביאה במשך השנים לשיפור ניכר במצבו, ומומחים מעריכים כי האוכלוסיות של ימינו באלסקה מגיעות לגודלן של האוכלוסיות ההיסטוריות.
ב-1963 עמד מספר זוגות העיטמים על 417, אולם עם חלוף הזמן הוא עלה בקצב שהלך וגדל. כך, ב-1974 היו כ-791 זוגות, ב-1981 היו כ-1,188 זוגות, ותוך 13 שנים מספר הזוגות הגיע לכ-4,452. כיום, ניתן למצוא את העיטם לבן-הראש בריכוזים הולכים וגדלים בארצות הברית ובקנדה, ובמיוחד ליד מקורות מים גדולים. במאי 2006 העריך שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית את מספר הזוגות המקננים בכ-7,066, כלומר גידול של למעלה מ-1,500 אחוזים בתקופה של ארבעה עשורים לערך. לפי הערכות של שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, חיים באלסקה בין 50,000 ל-70,000 עיטמים לבני ראש. הערכות אלו אינן מדויקות, שכן אלסקה משתרעת על גבי שטח עצום, שאינו מפותח ברובו הגדול. עם זאת, האומדנים מתבססים על גודל השטחים שבהם נצפו עיטמים לבני ראש. לפיכך, הריכוז הגדול ביותר של עיטמים אלו נמצא באלסקה.
איומים וסכנות
בעבר, הסכנות שנשקפו לעיטמים לבני-הראש כללו ירי בלתי חוקי, איסוף ביצים ואובדן בתי גידול. הסכנה המרכזית הנשקפת כיום לעיטם לבן-הראש היא אובדן של בתי גידול מתאימים. מחקרים מראים כי אובדן בתי הגידול משפיע על מגוון הפעילויות שמבצע העיטם, כמו קינון באזורי החופים, ישיבה על ענפים או חיפוש אחר מזון. בנוסף, ההתפתחות האנושית עלולה להגביל את התפתחותן של אוכלוסיות העיטמים באזורים מסוימים בעתיד, בעיקר בשל צמצום אזורי המחיה.
מספר מחקרים ניסו לבדוק ולהעריך את השפעת הפעילות של האדם בסביבות העיטמים עליהם. באופן כללי, העיטם לבן-הראש משתדל להימנע ככל הניתן מקרבה לאדם. הוא אינו נוהג לקנן באזורים שבהם האדם נגע, ואף אינו נוהג לחפש אחר מזון או לנוח באזורים דוגמת אלו. מחקרים אלו מצאו גם כי העיטמים עלולים לנטוש אזורים מסוימים בעקבות פעילות עקבית של האדם באזור או בשל הפרעות חוזרות ונשנות. לעניין זה, הפרעה היא אחת ממגוון פעילויות שבהן האדם מעורב: החל בנוכחות ישירה, דרך פעילויות פנאי של האדם (ציד, הליכה, דיג, שיט, צפרות, רכבי שטח), פעילויות מחקר, רעשים ממקורות שונים, פעילויות חקלאיות וכלה בבנייה. כאמור, הפרעות מסוג זה עשויות להשפיע על העיטמים באופנים שונים, שנעים בין עזיבה רגעית לנטישה תמידית. כמו כן, נמצא כי מעבר של כלי תעופה במרחק של קילומטר בודד מהעיטם ולמשך זמן של דקה לערך יפריע לעיטם, מה שיתבטא בסימני חרדה, בהשמעת קולות ובעצבנות.
בד בבד, רעלנים טבעיים או מעשי ידי אדם עדיין מהווים סכנה לעיטמים לבני-הראש. במהלך החורפים בשנים 1995–1997, חמישים וחמישה עיטמים נמצאו מתים, ונראה שפרטים נוספים מתו אך לא נמצאו. הרעלן שהיה מעורב במקרים אלו לא זוהה במחקר שביצע בולר בשנת 2000. בנוסף, זיהומים מרעלנים כמו DDE או DDD עדיין מונעים מעיטמים להתרבות בהצלחה. גם האסון האקולוגי בזמן הדליפה הגדולה של הנפט מהמכלית אקסון ואלדז ב-1989 השפיע על העיטמים. לפי הערכות, באירוע זה מתו 247 עיטמים באופן ישיר, וכן התחוללו השפעות משניות, כמו ירידה בריבוי של העיטמים בשנים הראשונות לאחר האסון. סיבות נוספות המביאות למותם של עיטמים הן התחשמלות כתוצאה ממגע וקרבה לכבלים ועמודים המוליכים חשמל, או מוות כתוצאה מהרעלת עופרת לאחר אכילת בעלי חיים שנורו בקליעי עופרת.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 התגלתה מחלה חדשה שפוגעת בעיטמים לבני-הראש, כמו גם בעופות מים אחרים. המחלה נקראת Avian Vacuolar Myelinopathy (מחלת מיאלין של העופות), או בקיצור AVM, והיא פוגעת במיאלין (חומר שומני מבודד ששומר על הולכה עצבית תקינה) של המוח ובחוט השדרה של עופות נגועים. המחלה גורמת נזק עצבי שמביא לקשיים תנועתיים חמורים: תעופתם של העיטמים לוקה בחוסר קואורדינציה והיא אינה יציבה; בהליכתם הם מותחים את כנפיהם ונראים כבני אדם שיכורים; בזמן השחייה, הם עלולים לגרור את אחת הכנפיים או הרגליים, ואף לשחות במהופך. כמו כן, עיטמים נגועים נצפו עפים ומתרסקים לתוך סלעים. המחלה אינה נפוצה מאוד, ונכון ל-2007 היא התגלתה במדינות ארקנסו, צפון קרוליינה, דרום קרוליינה וטקסס בלבד. בעיטמים פוגעות מחלות נוספות, כמו שפעת העופות וקדחת מערב הנילוס, אולם מספר העיטמים שחלו במחלות אלו קטן ביותר.
שימור ומצב משפטי
מצבם של העיטמים בסופה של המחצית הראשונה ובתחילתה של המחצית השנייה של המאה ה-20 היה בכי רע. בשל דאגה עמוקה לציפור הלאומית, נחקקו והותקנו בארצות הברית מספר רב של חוקים ואמנות על מנת לבלום את הירידה במספר העיטמים ולשקם את אוכלוסייתם. תחילה, ביולי 1928 נחקק חוק המספק הגנה על עופות נודדים (MBTA), ביניהם העיטם לבן-הראש.
לאחר מכן, נכנסה לתוקפה ב-1940 אמנה מיוחדת שמטרתה להגן על העיטם לבן-הראש. כפי שנכתב בה, הסיבה לחקיקת האמנה נובעת בין היתר מחשיבותו של העיטם:
ה-MBTA, האמנה למען העיטם לבן-הראש, וה-ESA – משתלבים יחד ליצירת הגנה פדרלית חזקה מאוד על העיטם. חוקים ואמנות אלו חלים על הרוב המכריע של מדינות ארצות הברית. ביתר המדינות, מצב העיטמים טוב למדי, ולכן לא ננקטו שם אמצעי הגנה כה חמורים. בצד האמצעים הפדרליים, מדינות רבות מחזיקות בחקיקה פנימית המגינה על העיטמים, כל אחת בהתאם למצב העיטמים שנמצאים אצלה. בצד ההגנה החוקית החזקה, גברה המודעות לשמירה על העיטמים לבני-הראש. כך למשל, החל מאמצע שנות ה-90 מתקיים אחת לשנה אירוע שמטרתו הגברת המודעות לצורך בשימור של העיטמים לבני-הראש. בנוסף, בשל רגישותו הגבוהה של העיטם, במיוחד בתקופת הקינון, בסביבות הטריטוריות של העיטמים מוצבים בתקופה זו שלטים גדולים המתריעים בפני המטיילים על הנזק שהם עלולים לגרום.
מאמצי השימור וההגנה על העיטמים לבני-הראש הם מהמצליחים ביותר במאה ה-20. אוכלוסיות העיטמים השתקמו באופן יוצא מן הכלל, וחל גידול עצום במספר הפרטים המקננים ובשיעור הילודה. בעקבות השיפור הניכר במצבו, העיטם לבן-הראש הוסר כליל מרשימת המינים המאוימים בסכנת הכחדה, ולפיכך לא חל עליו החוק שנחקק ב-1973 שסיפק לו הגנה מסיבית. עם זאת, המומחים חלוקים בדעתם האם נכון היה להסיר את ההגנה המקיפה מעל העיטם. הצלחתו המרשימה של העיטם בתהליך השיקום, שהתבטאה בגידול ממאות בודדות של פרטים מקננים לכדי אלפים רבים, הפכה אותו לסיפור הצלחה בקרב האורניתולוגים.
גידול בשבייה
על מנת להחזיק בעיטמים לבני ראש בשבייה, יש להחזיק באישורים מיוחדים לכך. אישורים אלו ניתנים רק למוסדות חינוכיים ציבוריים, והעיטמים המוצגים שם הם רק פרטים בעלי פציעה תמידית שאינם מסוגלים לחזור לסביבתם הטבעית. תנאי ההחזקה של העיטמים כוללים כלובים הולמים מתאימים, וצוות מקצועי המנוסה בטיפול בעיטמים. החזקה בעיטמים לבני ראש לצורך ספורט הבזיירות (ציד בעזרת עופות טרף, בעיקר בזים) אסורה בארצות הברית. אם הוא מטופל כראוי, תוחלת חייו בשבייה עשויה להיות גבוהה מאוד. עם זאת, גם בתנאים טובים הוא מתרבה אך בקושי כשאינו בסביבתו הטבעית. בקנדה, יש צורך ברישיון על מנת להחזיק בעיטם לבן-הראש לצורכי בזיירות.
בתרבות האינדיאנים
העיטם לבן-הראש והעיט הזהוב הם עופות בעלי משמעות דתית ורוחנית בקרב שבטים אינדיאניים רבים. נוצותיו של העיטם לבן-הראש, ואף איברים אחרים שלו, מרכזיים במספר טקסים שמבצעים האינדיאנים. כמו כן משמשות נוצות העיטם להבעת כבוד והערכה להישגים נאים ותכונות טובות, כמו אומץ או מנהיגות יוצאים מן הכלל. בנוסף, האינדיאנים רואים בעיטם לבן-הראש כשליח קדוש המקשר ביניהם לבין עולם הרוחות. חשיבות נוצותיו כה גדולה, עד כי לעיתים הם משווים אותה לצלב ולתנ"ך בעולם המערבי.
יחסם המיוחד של האינדיאנים לעיטם לבן-הראש ולעיט הזהוב, מתבטא גם באופן בו הם מטפלים בעיטם שבו הם נתקלים. ראשית, הם לעולם לא יפגעו בעיטם. אם ייתקלו בעיטם, הם יבצעו טקס מיוחד על מנת להעניק לו את הכבוד הראוי לו על פי אמונתם. אם ייאלצו לתלוש מהעיטם נוצות, הם מחויבים לעשות זאת כך שלא יפגעו בעיטם או ביכולת התעופה שלו. מכיוון שהעיטמים נחשבים לשליחי הבורא, חלקיהם של העיטמים נמצאים בכל טקס דתי של כנסיית הילידים האמריקנים (Native American Church).
לנוצות העיטם לבן-הראש מספר משמעויות נוספות בתרבות הילידים האמריקנים. כך למשל, כל חבר במשפחה אינדיאנית הוא בעל נוצה המייצגת אותו. כאשר צעירי המשפחה עוזבים את הבית, ההורים משאירים את הנוצות בבית המשפחה ועל ידי כך שומרים באופן סמלי על האחדות המשפחתית. כמו כן, לנוצות מיוחסות סגולות רפואיות, המסוגלות לרפא הן פגיעות פיזיות והן מחלות נפש.
עם זאת, העיטם זוכה להגנה מלאה מצד החוק לשמירה על עופות נודדים ומצד האמנה לשמירה על העיטם לבן-הראש ועל העיט הזהוב. כך, השימוש של האינדיאנים בנוצות העיטם ובאיבריו מוגבל, והם מקבלים אותם בכל זאת בעקבות החלטה שהתקבלה בנושא. עם זאת, ההחלטה נוגעת רק לשבטים אינדיאנים המוכרים על ידי הרשויות הפדרליות, ומנגנון "הקצבת" העיטמים של הממשל לוקה במספר חסרונות, שהעיקרי שבהם הוא אספקה איטית של חלקי עיטמים ושל נוצותיהם לשבטים. חיסרון זה הוביל לכך שהשבטים שמקבלים את מבוקשם מתנגדים לצירוף שבטים נוספים למנגנון זה, מחשש שצירופם רק יגדיל את משך ההמתנה עד לקבלת החלקים הרצויים של העיטמים.
הציפור הלאומית של ארצות הברית
העיטם לבן-הראש הוא הציפור הלאומית של ארצות הברית. הוא אחד הסמלים המוכרים של המדינה, ומופיע על מרבית החותמות הרשמיות שלה, וביניהן סמלה של ארצות הברית וחותם נשיא ארצות הברית. חשיבותו הלאומית מקורה ב-20 ביוני 1782, כאשר הקונגרס הקונטיננטלי אימץ את העיצוב הנוכחי של החותם הגדול של ארצות הברית, הכולל עיטם לבן-ראש המחזיק חיצים וענף זית בעזרת טפריו. מדינות אחדות עשו זאת עוד לפני כן ב-1778.
ב-1784, לאחר תום מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כתב בנג'מין פרנקלין מכתב לבתו מפריז, ובו מתח ביקורת על הבחירה בעיטם, וטען בסרקזם כי טבעו של תרנגול ההודו מתאים יותר (תרגום חופשי): למרות התנגדותו של פרנקלין נותר העיטם לבן-הראש בסמלה של ארצות הברית. ניתן למצוא אותו הן על חותמות לאומיות והן על גבי מספר מטבעות, כאשר ראשו נוטה לצד הרגל המחזיקה בענפי הזית. בין השנים 1916 ו-1945 התנוסס על הדגל הנשיאותי עיטם המביט ברגלו השמאלית, שמחזיקה בחיצים. בשילוב עם מלחמות העולם שהתרחשו בטווח שנים זה, התפתחה אגדה אורבנית לפיה העיטם מביט לכיוון ענפי הזית בעיתות שלום, ולכיוון החיצים בעיתות מלחמה.
בתוכנית הטלוויזיה "החבובות", "סם העיט" הוא עיטם לבן-ראש פטריוטי ואליטיסט הרוצה לצנזר הופעות או להפוך את המופע לתרבותי יותר.
בעונה ה-40 של הסדרה היפנית סופר סנטאי, "Doubutsu Sentai Zyuohger", העיטם לבן-הראש הוא הנושא של הריינג'ר האדום של העונה,"Zyuoh Eagle".
הונורה קאבונגו
הונוגרה קאבונגו (בצרפתית: Honoré Kabongo; נולד ב-1 בינואר 1985) הוא כדורגלן עבר רואנדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
קאבונגו התחיל את הקריירה שלו ברנייסאנסה קיגאלי המקומית.
בשנת הצטרף לפטרו מסמכלן מהליגה הבלגית השנייה בה שיחק חצי שנה ולאחר מכן חתם בסקאריאספור הטורקית.
בינואר הגיע להתרשמות בהפועל פתח תקווה ואף רשם הופעה במסגרת גביע הטוטו נגד מכבי הרצליה, אך ב-30 בינואר חתם בהכח עמידר רמת גן בה שיחק עד לסיום העונה.
צפרדע מעופפת
צפרדע מעופפת או צְפַרְדֵּעַ דּוֹאָה (שם מדעי: Rhacophorus) היא סוג של צפרדע ממשפחת הרקופוריים. צפרדעים אלה מיוחדות בכך שהן מסוגלות לדאות בין העצים ביערות הגשם. בסוג זה 81 מינים. הן קרובות לסוג Polypedates.
הונורה קאבונגו
קריירה
בקיץ חזר לרואנדה וחתם בקיגאלי. בהמשך שיחק בסאמוט סונגראם מליגת העל התאילנדית ויאנג אפריקן הטנזני.
צפרדע מעופפת
מאפיינים
למרות שסווגו מינים רבים של הצפרדע הדואה, רק מעט ידוע על אורח חייה ועל ההבדלים בין המינים השונים. צפרדעים דואות חיות ביערות גשם לחים ברחבי הודו, יפן, מדגסקר, אפריקה ודרום-מזרח אסיה. לרגליהן קרומי שחייה מפותחים, שבעזרתם הן מסוגלות לדאות מעץ לעץ. צפרדעים דואות שוכנות בשלב גבוה של החופה והעלים, שכן הן זקוקות לתנופה או גובה על מנת לאפשר את הדאיה.
הונורה קאבונגו
קריירה
קאבונגו אמנם נולד ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אך בחר לייצג את נבחרת רואנדה, על אף ששיחק בנבחרת הנוער של קונגו. במדי רואנדה שיחק 6 משחקים ללא שער.
צפרדע מעופפת
מאפיינים
צפרדעים אלה מחזרות על העצים ולעיתים קבוצות צפרדעים מתאספת כדי להזדווג. הזכרים הגדולים ביותר הם המושכים בעיני הנקבות אך הן עשויות לבחור גם במחזרים קטנים יותר. הנקבות מטילות את הביצים על עלים הממוקמים מעל המים והראשנים נופלים מהביצים למים.
מצב שימור בטבע
היות שמדובר בסוג צפרדע שבו ישנם מינים רבים (81) החיים באזורים נרחבים בכדור הארץ, לא ניתן לדבר על מצב שימור אחד, והמינים נעים בין מצב "ללא חשש" לבין "בסכנת הכחדה". יחד עם זאת, בשל הצטמצמות ניכרת בשטחי יערות הגשם, נשקפת סכנה שמצב השימור של יותר ויותר מינים ידרדר.
St. James Infirmary Blues
St. James Infirmary Blues הוא שיר עם אמריקאי שמקורו אינו ידוע, אם כי מיוחס לעיתים לג'ו פרימרוז (שם עט של כותב השירים אירווינג מילס (1985-1894)). החצוצרן והזמר לואי ארמסטרונג הקליט ב-1928 גרסה שפרסמה את השיר והוא הפך לסטנדרט שזכה מאז לביצועים רבים.
"St. James Infirmary" מבוסס על שיר עם אנגלי מהמאה ה-18 בשם "The Unfortunate Rake" (ידוע גם בשמות "The Unfortunate Lad" או "The Young Man Cut Down in His Prime") העוסק בחייל שהוציא את כספו על זנות עד אשר מת כתוצאה ממחלת מין. שם השיר הוא על שם בית החולים סנט ג'יימס בלונדון שטיפל במצורעים ועל פי השיר, שם מצא החייל את מותו. קיימת בעיה עם זיהוי זה שכן, הנרי השמיני רכש את המקום ב-1532 והקים באתר את ארמון סנט ג'יימס. זיהוי אפשרי אחר הוא המרפאה שהייתה חלק מ"St James Workhouse", מתחם כנסייתי בפיקדילי שבלונדון, שפעלה לפחות עד המאה ה-19.
לשיר העם הבריטי היו גרסאות רבות שברובן המספר מגולל סיפור אודות חיי צעיר שנקטעו בשיא חייו (לעיתים, צעירה שחייה נקטעו בשיא חייה) כתוצאה מהתנהגות מוסרית מפוקפקת. לדוגמה, בהגיע השיר לאמריקה, הפכו ההימורים והאלכוהול לסיבות הנפוצות למות הצעיר. חלק מגרסאות השיר אף התפתחו לסטנדרטים בזכות עצמם, דוגמת "The Streets of Laredo" ו-"Dyin' Crapshooter's Blues". מוזיקאי הבלוז, וילי מקטל העיוור, הקליט ב-1940 גרסה לשיר עבור אלן לומקס וטען כי החל לכתוב את השיר ב-1929. אולם, השיר הוקלט לראשונה כבר ב-1927 על ידי פס ויליאמס ותזמורתו (Fess Williams and his Royal Flush Orchestra) בשם "Gambler's Blues".
קולטן מוסקריני
קולטן מוסקריני הוא קולטן למוליך העצבי אצטילכולין אשר קרוי על שם החומר מוסקרין שמופק מהפטרייה Amanita muscaria אשר נקשר אליו ואינו נקשר לקולטן השני לאצטילכולין הקרוי קולטן ניקוטיני ובכך מסווג את ההבדל בין שני הקולטנים.
הקולטן הוא קולטן מטבוטרופי, כלומר פעילותו אינה פעילת תעלה בקרום התא באופן ישיר, אלא היקשרות לקולטן גורמת לחלבון הנקרא חלבון G לפעול בתא, פעילותו של החלבון גורמת לשרשרת תגובות ביוכימיות אשר יכולות אף להשפיע על שעתוק הגנים. לרוב הקולטן המוסקריני ימצא על ממברנה של תאי עצב אך ישנם גם תאים אשר הם אינם תאי עצב המכילים אותו. קולטנים מוסקרינים משמשים במגוון תפקידים ביניהם הוא משמש כקולטן המרכזי המגיב לגירוי של אצטילכולין במערכת העצבים הפאראסימפתטית, מערכת אשר אחראית על תפקודי הגוף במצב מנוחה וכן על החזרת הגוף למצב המנוחה לאחר עוררות. האצטילכולין המגיע אל הקולטנים לרוב מתאי עצב הנמצאים קרוב לאיברי המטרה אותם המערכת הפראסימפטתית מחזירה למצב המנוחה, תאי עצב אלו נקראים תאי עצב בתר-גנגליונים.
תרופות רבות פועלות דרך קולטנים אלו, אם באמצעות הפעלת הקולטן לפעולה ואם באמצעות חסימתו ובכך לגרום לשיבוש פעולתו. דוגמה קלאסית לחומר אשר מעכב את הפעולה של קולטנים מוסקרינים ונמצא בשימוש רפואי הוא האטרופין, מה שגורם לחסימת פעולת המערכת הפראסימפטית ובהתאמה לכך להגברת רמת העוררות של הגוף. להגברת רמות העוררות שלל תגובות לרבות עלייה בקצב הלב והגברת ההזעה.
M3
קולטנים מוסקרינים מסוג M3 נמצאים בבלוטות הפרשה האחראיות על הפרשת החומרים מחוץ לגוף כמו בלוטות הדמע והזיעה. בנוסף לזאת ניתן למצוא קולטנים גם בכלי דם (בשריר החלק של כלי הדם ובתאי האנדותל). מצומדים לחלבון Gq המפעיל אנזים בשם פוספוליפאז-C. הפעלת קולטן זה בשריר חלק גורם לכיווץ השריר ואילו הפעלתם בכלי דם גורם להרפיה. הפעלתם בבלוטות אקסוקריניות גורם להפרשה (רוק, דמעות, זיעה).
M4
קולטנים מוסקרינים מסוג M4 נמצאים בלבלב (pancreatic asinar ואיי לנגרהאנס) וגורמים להפרשה מוגברת של אינסולין ואנזימי לבלב נוספים פעולה המאפיינת מצב מנוחה. כמו כן הם נמצאים גם בשרירים חלקים בדומה לקולטנים מסוג M2.
M5
פעילות קולטנים אלו עדיין לא ידועה.
אגוניסטים מוסקריניים בשימוש קליני
מגבירים של הקולטנים המוסקריניים נמצאים בשימוש קליני בתרופות כמו Bethanechol (או בשם אחר Urecholine )  להגברת הטלת שתן. האפקט של התרופה נובע מכיווץ שריר השלפוחית ומהרפיית שריר הסוגר שנמצא בצוואר שלפוחית השתן. כמו כן מגבירים אלו גם יעילים בהגברת פעולת מערכת העיכול. תרופה אחרת, Pilocarpine, ניתנת כטיפות עיניים ופועלת על הרצפטורים המוסקריניים בעיניים, כנגד גלאוקומה. התרופה משפרת את הניקוז של הנוזל התוך-עיני. הסכנה בשימוש במגבירים מוסקריניים בשימוש קליני זה הוא שהם יגיעו לזרם הדם הכללי ויגרמו להרפית הגוף מעבר לנדרש. תופעות הלוואי של תרופות מסוג זה: הזעה, כיווץ סימפונות, הפרשת רירית בדרכי נשימה, ירידה בקצב לב ועוד. מטאכולין מנוצל לגילוי אסתמה.
שיטת פרובניוס
שיטת פרובניוס היא שיטה לפתרון משוואות דיפרנציאליות רגילות מסדר שני, סביב נקודה סינגולרית.
רקע
במתמטיקה, ישנן מספר דרכים להגיע לפתרון של משוואה דיפרנציאלית רגילות מסדר שני, סביב נקודה סינגולרית. אחת השיטות הנפוצות ביותר היא פיתוח טורי חזקות סביב נקודה x_{0} בה אנו מעוניינים. כאשר מעוניינים בפיתוח טור חזקות סביב נקודה סינגולרית־רגולרית (רגילה) במערכת משוואות, משתמשים בשיטת פרובניוס, הקרויה על שם פרדיננד גאורג פרובניוס, מתמטיקאי גרמני בן המאה ה-19. פרובניוס, בוגר אוניברסיטת ברלין, כתב את תזת הדוקטורט שלו על משוואות דיפרנציאליות ומנחה הדוקטורט שלו היה קארל תיאודור וילהלם ויירשטראס הנודע, בין היתר, במשפטי ויירשטראס ונחשב לאבי האנליזה המודרנית.
באמצעות השיטה ניתן לפתור בעיות הכוללות מציאת פתרונות למשוואות דיפרנציאליות המתארות תופעות פיזיקליות כגון תנודות, גלים ודיפוזיה, ובעיות מתמטיות הכוללות פונקציות מיוחדות ותמרות אינטגרליות. השיטה שימשה גם בחקר הפיזיקה המתמטית, מכניקת הקוונטים ותורת המשוואות הדיפרנציאליות.
נקודות סינגולריות רגילות
טרם ניגש לפתרון המשוואה הרצויה, צריך לבדוק האם ישנה סינגולריות במערכת ואם ישנה - מהי סוגה. נתבונן במשוואה הדיפרנציאלית מסדר שני הבאה:
ערך של המשתנה x_{0} המאפס את הפונקציה יקרא נקודה סינגולרית של המשוואה (מערכת) ולמעשה מאפס את הסדר המוביל של המשוואה הדיפרנציאלית.
עולמה של סוזי וונג
עולמה של סוזי וונג (באנגלית: The World of Suzie Wong) הוא סרט קולנוע אמריקאי-בריטי משנת 1960 עם ויליאם הולדן וננסי קוואן בתפקידים הראשיים.
שיטת פרובניוס
נקודה סינגולרית רגולרית
נקודה סינגולרית, תקרא רגולרית, או רגילה, באם מתקיימים התנאים הבאים:
עולמה של סוזי וונג
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת פול אוסבורן שהוצג בהצלחה בברודוויי ב-1957 עם ויליאם שטנר ופרנס נויאן בתפקידים הראשיים. המחזה מבוסס על רומן בשם זה מאת ריצ'רד מייסון.
שיטת פרובניוס
נקודה סינגולרית רגולרית
כלומר, נקודה x_{0} תקרא נקודה סינגולרית רגולרית אם הגבולות קיימים וחסומים. אלו התנאים על מקדמי הפונקציה y(x) ונגזרותיה, במשוואות דיפרנציאליות מסדר שני.
עולמה של סוזי וונג
זאת הייתה הופעת הבכורה של ננסי קוואן בקולנוע. היא קבלה תפקיד ראשי בסרט בלי כל ניסיון או פרסום בקולנוע. על משחקה בסרט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
שיטת פרובניוס
נקודה סינגולרית רגולרית
תנאי חסימות הוא עיקרון מאוד דומיננטי בפתרון משוואות דיפרנציאליות בכלל ועם תנאי שפה בפרט במערכות פיזיקליות.
עולמה של סוזי וונג
ג'ורג' דאנינג היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לפסקול המקורי הטוב ביותר.
שיטת פרובניוס
תיאור השיטה
נסתכל על הצורה הכללית של משוואה דיפרנציאלית מסדר שני הבאה:
עולמה של סוזי וונג
הסרט צולם בהונג קונג והוא מתאר קשר רומנטי בין גבר אמריקאי מבוגר ליצאנית סינית צעירה.
שיטת פרובניוס
תיאור השיטה
, כאשר x\neq0
עולמה של סוזי וונג
תקציר העלילה
רוברט לומקס (ויליאם הולדן) הוא אדריכל אמריקאי בשנות ה-40 לחייו שהרגיש צורך לעשות הפסקה בעבודתו, להגיע להונג קונג לשנה ולהתמסר שם לתחביבו - ציור. הוא עולה על המעבורת לאי הונג קונג ומתחיל לצייר אנשים. הוא מתרכז בבחורה צעירה ובשיחה אתה הוא אומרת ששמה מאי-לינג, אביה איש עשיר והיא עומדת לטוס לארצות הברית כדי להתחתן עם סיני עשיר וכי היא עדיין בתולה.
שיטת פרובניוס
תיאור השיטה
הפונקציות ו הן פונקציות אנליטיות בתחום הנתון, סביב הנקודה  שהיא סינגולרית רגולרית.
עולמה של סוזי וונג
תקציר העלילה
לומקס שוכר חדר במלון ברובע עני כדי לחסוך בהוצאות. כאשר הוא יורד לבר הוא רואה שם בחורות צעירות מתחכחות ורוקדות עם חיילים ומלחים אמריקאים ובריטים. הוא מבחין במאי לינג ונפגש איתה. בתחילה היא מתכחשת לפגישתם על המעבורת אבל לאחר מכן היא מודה בכך ומגלה ששמה האמיתי הוא סוזי וונג (ננסי קוואן), כי אין לה אבא עשיר וכי היא מתפרנסת מגיל 10 מיחסים עם גברים.
לומקס מתרשם מיופייה ומבקש ממנה להיות דוגמנית לציוריו. כאשר מתקיף אותה אחד המלחים ופוצע אותה בפנים הוא מכה בו ומסלק אותו. סוזי אומרת לחברותיה כי לומקס הכה אותה כי כל גבר נחשב צריך להכות את בת זוגו...
שיטת פרובניוס
תיאור השיטה
על מנת למצוא את מרחב הפתרונות הכולל, עלינו למצוא 2 פתרונות בלתי תלויים ליניארית (בת"ל) שיקיימו את המשוואה, או במילים אחרות, הצבת הפתרון במשוואה המקורית תיתן את הפתרון 0.
עולמה של סוזי וונג
תקציר העלילה
לומקס נפגש עם מנהל הבנק או'ניל (רוברט נייסמית') כדי לפתוח שם חשבון ופוגש שם את בתו קיי (סילביה סימס) שמתאהבת בו. היא מבטיחה לעזור למכור את תמונותיו בלונדון. אוניל מזמין אותו לביתו, שם הוא נפגש בבן מרלו (מייקל וילדינג), מבקר קבוע במלון של לומקס. בן נמצא בפירוד עם אשתו ומבקש מלומקס שיסדר לו את סוזי כבת זוג. היא מסכימה והם מבלים במסעדות ובטיולים עד שהוא מתפייס עם אשתו.
שיטת פרובניוס
תיאור השיטה
הפתרונות שיתקבלו יהיו טורים סופיים, או אינסופיים, בהתאם למשוואה הנתונה.
עולמה של סוזי וונג
תקציר העלילה
לומקס תוהה להיכן נעלמת סוזי כל פעם. הוא עוקב אחריה ומגיע לשכונת עוני שם הוא מגלה כי יש לה תינוק והוא מקבל את התינוק באהבה. מצבו הכספי גרוע וסוזי מבקשת לעזור לו על ידי חזרה לזנות. לומקס מסרב, הם רבים וסוזי בורחת. הוא מחפש אותה בכל העיר בגשם שוטף ולבסוף מוצא אותה בכניסה למלון. היא מבקשת ממנו להגיע איתה למקום מגוריה. הם מגיעים ומתברר שהיה שם שיטפון ומפולת והתינוק נהרג.
שיטת פרובניוס
משוואה אופיינית
תחילה, נחשב את ערכי הפונקציות ו סביב הסינגולריות x_0=0:
והמשוואה האופיינית/קרקטריסטית תראה כך:
זוהי משוואה ריבועית, אשר פתרונותיה (השורשים s_1,\ s_2 ) קובעות את אופי 2 הפתרונות הבלתי תלויים של המשוואה הדיפרנציאלית.
פתרונות אפשריים
נבדיל בין ארבעה מקרים על מנת לקבוע את צורת הפתרון:
1. אם וגם :
2. אם וגם :
כאשר k=0,\ 1 כאשר פותרים פונקציית בסל (Bessel), נתבונן בסדר המשוואה \upsilon. אם שלם, k=1. אם לא, k=0.
3. אם :
נשים לב שכאן, בפתרון של y_2, הסכום מתחיל מ- n=1 ולא מ- n=0.
4. אם וגם, כאשר :
או
חרם (נידוי הלכתי)
עונש החרם בהלכה הוא הרחקת אדם מן הציבור. התלמוד מבחין בין חרם לנידוי, וחרם הוא העונש החמור מביניהם, כיוון שבנוסח הטלת החרם מופיעה המילה "ארור". חרם מוטל כאמצעי אחרון: אדם שעובר על דבר איסור במזיד מנדים אותו מהציבור מיד, אם לא חזר בו מנדים אותו שנית, ואם לא חזר בו מחרימים אותו. החרם מוטל על ידי בית הדין בנוכחות מניין (עשרה אנשים), בטקס שכולל תקיעה בשופר והחזקת ספר תורה. בחרם משתמשים רק נגד חוטא ובמקרים נדירים ביותר. התרת החרם נעשית אף היא על ידי בית הדין המכריז "שרוי לך מותר לך".
תחולה
ישנם שני סוגים של חרם, והדבר תלוי בזמן שקבעו את החרם. יש "חרם שלאחר מעשה" ו"חרם שלפני מעשה". בחרם שלאחר מעשה, צריך מושב בית דין להחיל במפורש את החרם, ולעומת זאת בחרם שלפני מעשה, מדובר בחרם מסוג שונה לגמרי, בו הרבנים שמתקנים את החרם קובעים מכאן ולהבא, שכל מי שיעשה מעשה מסוים יחול עליו חרם באופן אוטומטי. דבר זה נקרא "חרמי ציבור".
ההבדל בין שני סוגי החרמות הללו הוא באופן תחולתם; חרם שלאחר מעשה הוא ממוקד ומוחל באופן ספציפי על אדם מסוים, ולעומת זאת חרם שלפני מעשה הוא חרם שמוחל קטגורית על מעשה מסוים, וכאשר אדם עובר ועושה את המעשה, חל עליו החרם באופן אוטומטי.
כך לדוגמה, ישנה תקנה של רבנו תם הקובעת שאסור "להוציא לעז על גט" – הכוונה לפקפק בכשרות של גט ללא סיבה מספקת. בנוגע לתקנה הזו כותב המהרי"ק, את הדברים הבאים:.
חרם בתנ"ך
המשמעות הכללית של המושג "חרם" היא העברת רכוש מאדם אחד לאדם אחר. במובנו הקדום היה החרם כינוי לבקר, צאן או תוצרת חקלאית שניתנו לאל או לכהנים: בחומש ויקרא מוזכר חרם לה':, ובחומש במדבר מוזכר חרם לכהנים:. שני סוגי החרמות הללו נקראים בלשון חז"ל: "חרמי גבוה" − הקדש לבית המקדש, ו"חרמי כהנים" − אחת ממתנות הכהונה.
במובנו הנוסף, המאוחר יותר כנראה, ציין החרם השמדה מלאה, כגון הציווי "החרם תחרימם" שהצטוו בני ישראל לגבי עממי כנען בעת כיבוש הארץ. במובן זה משמש החרם גם בפרשת עכן בספר יהושע (פרק ז). עכן לקח לעצמו משלל העיר יריחו שעליו הוכרז חרם: "והייתה העיר חרם היא וכל אשר בה לה'". עכן וכל בני משפחתו, צאנו ובקרו, הומתו בסקילה (לפי כמה מהשיטות).
שאול המלך נענש על שלא ביצע עד תום את מצוות החרם שציווה ה' בעת המלחמה בעמלק : "והחרמתם את כל אשר לו". הוא החרים אמנם את עמלק "לפי חרב", כלומר הרג אותם, אך חמל על אגג מלך עמלק ועל "מיטב הצאן והבקר". שאול הצטדק באמרו שלא ביקש אלא לזבוח לה' את הצאן והבקר, אך שמואל הנביא הדיחו מן המלוכה במצוות ה'.
הנידוי בתקופת חז"ל ובתקופת הגאונים
הנידוי הונהג לראשונה בסוף תקופת בית שני, לאחר שנחלשו הסמכויות של מוסדות התורה ולאחר החורבן, בשעה שלא היו בידי הנשיא וסנהדרין אמצעי אכיפה להטלת מרותם על העם (כמו ארבע מיתות בית דין או ארבעים מלקות). המשנה מספרת על נידויו של עקביא בן מהללאל כיוון שזילזל בכבודם של שמעיה ואבטליון. הגמרא מספרת על חכמים שנידו את רבי אליעזר בן הורקנוס מכיוון שסירב לקבל את שיטת הפסיקה המקובלת במעשה "תנורו של עכנאי" (בבא מציעא נט ב). עוד מסופר על שמעון בן שטח שרצה לנדות את חוני המעגל משום ש"הגיס כלפי מעלה" בתפילתו על הגשמים, ואת תודוס איש רומי שהנהיג לאכול "גדי מקולס" בערב חג הפסח (מסכת ברכות יט, א).
בתקופת האמוראים התפשט השימוש בחרם ובנידוי, והוחל גם על העובר על החלטה של בית דין או על דברי סופרים (בבא קמא קיג, א).