cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גודוויל זווליתיני, מלך הזולו
גודוויל זווליתיני קאבקוזולו (בזולו: Goodwill Zwelethini kaBhekuzulu; 14 ביולי 1948 – 12 במרץ 2021) היה מלך ממלכת הזולו בין שנת 1968 ועד למותו. גודוויל היה המלך הרביעי של בני הזולו שפעל תחת סמכות הממשל של דרום אפריקה והמלך השמיני מאז הקמת ממלכת הזולו בידי שאקה זולו. אף על פי שלא אחז בסמכויות ממשל רשמיות, הוא אחז בהשפעה תרבותית נרחבת על קהילת בני הזולו.
שנותיו הראשונות
גודוויל נולד בשנת 1948 בנונגומה, כיום בקוואזולו-נטאל, דאז איחוד דרום אפריקה. אביו היה המלך סיפריאן בקוזולו שעלה לשלטון באותה השנה שגודוויל נולד. הוא התחנך במכללת בקזולו לצ'יפים של הזולו ובהמשך חונך באופן פרטי. הוא התגורר במעונו המלכותי הרשמי של אביו בח'תומתנדאיו וקיבל הוראה רשמית במנהגי זולו המסורתיים. כאשר נפטר אביו בשנת 1968 ברח גודוויל לגלות בטרנסוואל עקב החשש להתנקשות בחייו. בתקופת היעדרותו מממלכת הזולו, מועצת עוצרים מילאה את תפקידו. בשנת 1971 חזר אל ממלכת הזולו והוכתר בצורה רשמית בתמיכת הממשלה הדרום אפריקאית.
בפוליטיקה
חוקת המדינה הדרום-אפריקאית הפכה את תפקיד המלוכני לטקסי בלבד וכפוף לסמכותו של השר הראשי שהיה מקושר אל הממשלה הלאומית, תפקיד אשר מולא דאז בידי מנגוסוטו בוטלזי. תוך זמן קצר מירושת הכתר מתיחות נוצרה בין שני המנהיגים. בשנת 1975 האשים בוטלזי את גודוויל בהתערבות בפוליטיקה המפלגתית. כתוצאה מכך, ממשלת קוואזולו-נטאל דרשה מהמלך לקבל את אישור הקבינט במטרה לנסוע מחוץ לאזור הנתון לרשות השבטים של נונגומה. בשנת 1979 הואשם גודוויל בידי הממשל של קוואזולו-נטאל על כך שיצר קשרים עצמאיים עם ממשלת מוזמביק. בתגובה טען גודוויל כי ממשל קוואזולו-נטאל הוא למעשה בובה פוליטית של הממשלה הלאומית בפרטוריה, שהונהגה בידי האפרטהייד.
בתגובה לטענות אלו הוציאה ממשלת קוואזולו-נטאל רישום פרוטוקולים שהגביל את תפקידו החוקתי של המלך גודוויל. הוא סירב להתייחס לאספה המחוקקת של קוואזולו-נטאל כמקובל בפרוטוקולים, והשמועות על אי ישיבתו גררו תסיסה אזרחית. תגובתו של בוטלזי הייתה קיצוץ השכר המלכותי ונפתח דיון משפטי בנוגע לטענות על התנהגות בלתי הולמת של המלך. חלק מהחקירה סבבה על תמיכתו לכאורה של המלך גודוויל במהפכה מזוינת נגד ממשל דרום אפריקה תומך האפרטהייד. המלך גודוויל הכחיש את ההאשמות, כולל טענה כי הוא דגל באלימות בקוואזולו-נטאל להפלת מוסדות השלטון של הממשל האזורי. בסופו של דבר ממשלת קוואזולו-נטאל השיבה את משכורתו הקודמת.
מעבר הממשל
בשנת 1980 נאסר על גודוויל לקבל ראיונות ללא הסכמתו הרשמית של שר המשפטים המחוזי של קוואזולו-נטאל. מעבר למאבקים בין גודוויל לממשל המחוזי בקוואזולו-נטאל החלו מאבקים בינו לבין הממשל הלאומי של דרום אפריקה והוא נכנס לניגוד אינטרסים עם הקונגרס הלאומי האפריקני, אשר האשים אותו בשנת 1989 בהסתה לאלימות. גודוויל דרש התנצלות רשמית על טענה זאת ועשה זאת בניגוד לאילוצים שהוטלו עליו, שמנעו ממנו להתייחס לנושאים פוליטיים. הקונגרס הלאומי האפריקני היה נסער במיוחד מהתנגדותו של גודוויל להטלת סנקציות בינלאומיות נגד האפרטהייד. בשנת 1989 הוא תקף את הנהגת הקונגרס הלאומי האפריקאי על שלא הזמינו אותו ואת בוטלזי לעצרת קבלת פנים לשחרור אסירים שנעצרו על התנגדותם למדיניות האפרטהייד.
בשנת 1991 הוא קרא לסיום המאבק הפוליטי בעצרת רשמית והאשים את הקונגרס הלאומי האפריקני על כך שטיפח מדיניות הפונה נגד בני הזולו. במהלך האמנה למען דרום אפריקה דמוקרטית מעמדו של המלך הפך לנקודת מחלוקת מרה בין בוטלזי לנציגי הקונגרס הלאומי האפריקני. ביולי 1992 הבטיח נלסון מנדלה למלך גודוויל כי מעמדו מובטח תחת הממשלה החדשה שתביא לסיום האפרטהייד. הבטחה זאת יצרה ציפיות רחבות יותר לחיזוק מעמדן האזורי של ממלכות אתניות שונות בדרום אפריקה. התפקיד וההשפעה של קהילת זולו על דרום אפריקה המודרנית עוצבו למעשה על ידי היחסים בין המלך גודוויל לבין בוטלזי, שהיה בתפקיד השר לענייני הפנים בקוואזולו-נטאל משנת 1994 ועד 2004.
שנים אחרונות
כספיו של המלך גודוויל וכספי משפחת האצולה בכלל, הושמו לרשות על ידי הרשויות המחוזיות בקוואזולו נטאל ואורח חייו המפואר ועתידו של בית המלוכה של זולו היה נתון מזה זמן רב לדיון נרחב. המלך גודוויל נישא בחייו לשש נשים, מתוכן מנטופי דלאמי, נסיכת אסוואטיני, נבחרה להיות המלכה הרעייה הרשמית. לאורך העשורים האחרונים לחייו שימר את מעמד המלוכה כסמלית בלבד ולא התערב בפוליטיקה הארצית. המלך גודוויל נפטר ב-12 במרץ 2021 לאחר שנדבק בנגיף SARS-CoV-2 וחלה בסוכרת. הוא נקבר ב-17 במרץ.
לאחר מותו החל שלטון עוצרות בראשות אשתו השלישית, מנטופי דלאמי, נסיכת אסוואטיני, אשר הוסמכה לבחור יורש. היא נפטרה כעבור חודש והשאירה צוואה בה הורתה כי בנם המשותף, מיסוזולו קאזווליתיני, ירש את המלוכה. מאבקים בין ענפים שונים של המשפחה והנוהג להעביר את המלוכה בעל פה הובילו למאבק ירושה, שהגיע גם לבתי המשפט. ב-20 באוגוסט 2022 הוכתר מיסוזולו כמלך.
באבא סאלי
הרב ישראל אביחצירא (א' בתשרי ה'תר"ן, 26 בספטמבר 1889 – ד' בשבט ה'תשמ"ד, 8 בינואר 1984) היה רבו של מחוז תאפילאלת וראש ישיבה במחוז, מקובל מרוקאי-ישראלי, מוכר בכינוי הבאבא סאלי ("אבא ישראל", או "האבא המתפלל"). נודע בציבור כמחולל ניסים ורבים נהרו אליו לקבלת ברכות, עצות וקמעות.
תקופת ריסאני
נולד בעיר ריסאני שבמחוז תאפילאלת במרוקו. משפחת אבוחצירא נודעה כשושלת רבנים, מקובלים ובעלי מופתים. אביו היה הרב מסעוד אבוחצירא, בכורו של הרב יעקב אבוחצירא בעל ה'אביר יעקב'. אחיו היו הרב דוד אבוחצירא והרב יצחק אביחצירא, המכונה "באבא חאקי".
בהגיעו למצוות השיאו אביו לרחמה בת אחותו, שנפטרה כעבור שנתיים בעת לידת בתם, שגם כן לא שרדה. בגיל 16 נשא את פריחה לבית אמסלם.
מגיל צעיר היה לומד בתענית דיבור עשרים שעות ביממה ויותר, וכן הנהיג עצמו בסיגופים: לצום תענית רצופה יום ולילה ממוצאי שבת עד כניסת השבת הבאה. הרבה בטבילות - אפילו כשהיו מים קפואים היה יורד לטבול תוך כדי שבירת הקרח. גם הנהיג נדר במשך חמישים שנה שלא לאכול בשר. למד שחיטה, מילה וכתיבת סת"ם. בי"ב באייר ה'תרס"ח (1908) נפטר האב רבי מסעוד, ובנו הבכור רבי דוד מילא את מקומו. פחות משנה לאחר מכן חילק רבי דוד את סמכויותיו, והבאבא סאלי התמנה בגיל 18 לראש הישיבה בריסאני.
בשנת ה'תר"פ (1919) התנהלו קרבות בין התושבים לבין הכובשים הצרפתיים באזור. התושבים חשדו שבני משפחת אבוחצירא שיתפו פעולה עם הכוחות הצרפתיים. בשבת, י"ד בכסלו תר"פ (6 בדצמבר 1919), הוצא רבי דוד להורג בידי מנהיג מקומי. לאחר מכן ברחו הבאבא סאלי ואחיו רבי יצחק אבוחצירא לעיירה בודניב ושם הקימו מחדש את הישיבה. באותו זמן התמנה הבאבא סאלי לרב של מחוז תפילאלת.
נסיעותיו לארץ ישראל והמשך פעילותו במרוקו
בשנת ה'תרפ"ב (1922) נסע לארץ ישראל ולמד בישיבת המקובלים בית אל. לאחר זמן מה חזר לבודניב שבמחוז תפילאלת בהוראת רבו, ראש ישיבת תפילאלת, הרב משה תורג'מן. בשנת ה'תרצ"ג (1933) נסע שוב לארץ ישראל והתגורר בביתו של הרב יוסף שלוש בעיר העתיקה בירושלים. בתקופה זו למד בחברותא עם רבי עזרא עטייה בישיבת פורת יוסף, וחזר שוב בהוראת רבו. בבודניב נשא לאישה את מרים אמסלם.
בשנת ה'ת"ש (1939) נקרא לכהן כאב"ד בארפוד הסמוכה לריסאני. בשנת ה'תשי"א (1951) עלה עם אשתו מרים וילדיהם לישראל. הם גרו בשכונת בקעה בירושלים, אך כעבור כמה שנים עברו לצרפת ומשם לתוניסיה ולמרוקו. יש אומרים שעזב את ישראל בעקבות הפצרות שיקבל על עצמו את משרת הראשון לציון במקומו של הרב עוזיאל שנפטר אז. לפי גרסה אחרת הוא לא אהב את המצב הרוחני בישראל. בסביבות שנת 1954 נשא לאשה את סימי, בת יעקב בן-שמחון.
עלייתו לארץ ישראל
בשנת ה'תשכ"ד (1964), חזר לישראל עם משפחתו וגר ביבנה בקרבת חתנו רבי אברהם אבוחצירא, ולאחר מכן באשקלון. בשנת ה'תש"ל (1970) עבר לגור בנתיבות, שם גר עד פטירתו.
רבי ישראל אבוחצירא נפטר בנתיבות בבוקר ד' בשבט ה'תשמ"ד (8 בינואר 1984) ונטמן באותו יום בבית העלמין העירוני בלוויה המונית.
רחובות על שמו נקראו בערים ירושלים, בני ברק, ביתר עילית ועוד. כן נקראו על שמו בתי כנסת, ושכונת הבאבא סאלי בנתיבות.
כתביו
יש טוענים בשמו כי הוא כתב כתבים רבים, אך אלו נלקחו ונעלמו. כמו כן כתב מספר פיוטים, המפורסם שבהם נקרא בשם "יודו לך רעיוני - אל מבטן יוצרי".
על פי טענת בנו רבי ברוך אבוחצירא, בשנת תשנ"ח, הוא רכש כתב יד של חיבור מוקדם, ולא מוכר, של אביו (הבבא סאלי) והוציאו לאור כחלק מספר המכיל מתורת אביו בשם: אהבת ישראל, מכון אביר יעקב: נתיבות, תשנ"ח. רק צילום של חלק מזערי מכתב היד מופיע בפתיחת הספר. הספר עצמו מכיל פירושים על הפסוק: "ואהבת לרעך כמוך", וכיצד נרמזים בו קכ"ז ממצוות התורה.
קבר הבאבא סאלי
קבר הבאבא סאלי נמצא בנתיבות. עליו בניין גדול, וסביבו פארק בצורת חמסה. סביב הקבר התפתחה תעשיית מופתים וסגולות. ביום השנה לפטירתו (ד' בשבט) מתקיימת בקבר הילולה המונית, המושכת רבבות מבקרים, בהם רבנים, אישי ציבור ופוליטיקאים. מדי שנה פוקדים את הקבר כרבע מיליון איש.
משה כהן (אמן)
משה יוסף כהן (1897 בקירוב - 12 במרץ 1964) היה אמן הדפס ישראלי.
ביוגרפיה
משה כהן, בן אברהם הכהן, נולד בשנת 1897 בקירוב באימפריה הרוסית. בשנות ה-20 של המאה ה-20 עלה לארץ-ישראל והתיישב בירושלים, שם שימש כעובד ב"דפוס גרפיקה" של מאיר גור אריה וזאב רבן, שהוקם בחסות בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות ופעל עד לשנת 1930 וכן כדפס-אמן אצל אבל פן. בשנת 1939 יצר איורים עבור הספר "מאה פלא ופלא: מבחר פלאי מדע, להטים ושעשועים לילד ולנער" שנערך בידי אברהם אבן שושן. ב-16 בינואר 1948 נפל בנו היחיד אלכסנדר-יהודה, שצורף לפלוגת הל"ה, בקרב ליד הכפר צוריף. רעייתו, נחמה כהן, נפטרה ב-16 ביולי 1948 לאחר מחלה ארוכה ונקברה בהר המנוחות בירושלים. בשנת 1949 הוציא כהן לאור הגדה של פסח לזכר בנו. הגדה זו לוותה באיורים שיצר ויצאה במספר מהדורות.
על פי גדעון עפרת, כהן שימש, החל משנת 1940, כאחראי על סדנת הדפס-האבן של "בצלאל החדש" וכמורה בתחום זה. הוא לימד בבית הספר עד עד לשנת 1960. במקביל הועסק גם ב"מפעל השכפול" של האוניברסיטה העברית. בשנת 1955 בקירוב הקים את הסדנה לדפוס-אבן בכפר האמנים עין הוד. הוא אף עבר להתגורר שם באופן חלקי. ב-1955 גם הדפיס הדפסי-אבן של אביגדור אריכא, ששובצו במהדורה של הסיפור "ספיח" מאת חיים נחמן ביאליק בהוצאת מוסד ביאליק. ב-1963-1962 פרש גם מעבודתו באוניברסיטה. במרץ 1964 נפטר ונקבר בהר המנוחות בירושלים. בשנת 1968 ראה אור "מדריך טכני לליטוגרפיה" שכתב בהוצאת אגף הנוער של מוזיאון ישראל.
Movieline
Movieline (בתרגום לעברית: קו הסרטים) היה אתר אינטרנט ולשעבר מגזין קולנוע ובידור מודפס. המגזין רכש הצלחה גדולה, תחילה כהוצאה מקומית בלוס אנג'לס, שהושק בשנת 1985, ומאוחר יותר, בשנת 1989, הופץ בקנה מידה לאומי.
המגזין נודע מאוד גם בקרב מבקרים רבים שאינם עובדים בו, כאשר זכה להתייחסות כמעט פולחנית מצדם. עם זאת, ככל שחלפו השנים, התחלפה ההנהלה של המגזין והמכירות שלו החלו להתדרדר, עד כדי כך שבשנת 2009 ההוצאה המודפסת נסגרה. המגזין שרד רק משום שחברת PMC האמריקאית רכשה חלק מהזכויות על המגזין מעט קודם לכן, בספטמבר 2008. החברה מימנה הוצאה אינטרנטית של המגזין, ועם עידן האינטרנט שהחל לתפוס תאוצה העיתון צבר פופולריות גבוהה מאוד באינטרנט. אף על פי כן, גם הגרסה האינטרנטית של העיתון נסגרה לבסוף בשנת 2014 מפאת בעיות תקציב.
בין כותבי העבר של המגזין במרוצת השנים נמנים ג'ו קווין, סטיבן פרבר, מרתה פרנקל וסטיבן רבלו.
צ'ארלס הנרי רוס
צ'ארלס הנרי רוס (באנגלית: Charles Henry Ross) היה עורך, סופר וקומיקסאי בריטי, שנודע בזכות יצירת הקומיקס אלי סלופר שהיה מהחלוצים בתחום.
ביוגרפיה
רוס נולד בשנת 1835 בעיר לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
עם השנים נמשך רוס לכיוון העיתונות עד שבשנת 1867 התקבל לעבודה במגזין הקומי הבריטי "ג'ודי", שהיווה את המתחרה המשמעותי ביותר למגזין פאנץ'. במסגרת העיתון פרסם את אחת מדמויות הקומיקס הראשונות אי פעם - אלי סלופר. תחילה אייר בעצמו את רצועות הקומיקס שכתב, אולם מהר מאוד שותפתו ובת זוגו לעתיד אמיליה דה טסלר (בשם הבדוי מרי דוואל) קיבלה עליה את מלאכת הציור, בעוד שרוס המשיך לחבר את התוכן שברצועות. ייתכן שטסלר ורוס נישאו בשלב מסוים, ולשניים נולד בן בשם צ'ארלס.
רוס נפטר ב-12 באוקטובר 1897, כשבע שנים אחרי אשתו, בלונדון.
יוזף הגי
יוזף הגי (בגרמנית: Josef "Seppe" Hugi; 23 בינואר 1930 – 16 באפריל 1995) היה כדורגלן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת משחק
הגי נולד ב-23 בינואר 1930 בעיירה רייהן, שבשווייץ. הוא התחיל לשחק כדורגל מגיל צעיר, אך התחיל לקחת את העניין ברצינות בסוף שנות העשרה שלו, אז הלך לאקדמיה של בזל. בשנת 1948 חתם הגי בקבוצה הבוגרת של בזל, ושיחק שם למשך ה-14 שנים הבאות. הוא היה שותף לזכייתה של הקבוצה בליגה השווייצרית של 1952/53 וזכה בין השנים 1952–1954 שלוש פעמים ברציפות בתואר מלך השערים של הליגה. במהלך הקריירה שלו בבזל כבש 224 שערים ביותר מ-300 משחקים. בשנת 1962 חתם בקבוצה זוריץ' מציריך, אך שיחק שם רק שני משחקים. לאחר מכן שיחק בקבוצות מליגות נמוכות, עד שפרש בשנת 1965.
בנבחרת שווייץ הגי ערך 34 הופעות וכבש 22 שערים בין השנים 1951–1960. במונדיאל 1954 שנערך בשווייץ כבש 6 שערים לכל אורך הטורניר, כולל שלושער במשחק ההיסטורי 7–5 נגד אוסטריה. שווייץ סיימה את הטורניר ברבע הגמר, והגי זכה בנעל הכסף בצוותא עם מקס מורלוק הגרמני ואריך פרובסט האוסטרי. הגי הוא השחקן השווייצרי שכבש הכי הרבה שערים בהיסטוריית המונדיאל.
הגי נפטר ב-16 באפריל 1995 בבזל שבשווייץ, בגיל 65, עקב דימום מוחי.
יעקב תופיק אביעזרי
הרב יעקב עזרא תופיק אביעזרי (נולד ב-30 ביולי 1936) הוא אב בית דין לממונות בעיר ביתר עילית ור"מ בישיבת פורת יוסף. בעבר כיהן כרבה הספרדי של העיר ביתר עילית.
תולדות חייו
נולד בירושלים בשנת ה'תרצ"ו בערך לרב מנשה תופיק, מעולי עיראק אשר נפטר בילדותו. ולאמו ממשפחת נאווי.
כמו כן הרב נחשב לתלמיד קרוב לרבי יעקב מוצפי ראב"ד העדה החרדית-ספרדית בירושלים.
הרב נהנה מיוקרה רבה בקרב חוגו, והוא ידוע כבקי גם ברפואה, אסטרונומיה ופילוסופיה. הוא שולט גם בערבית וגם ביידיש.
בשנת 1977, עיברת את שם משפחתו ל"אביעזרי", והוא משתמש בשני השמות.
בשנת ה'תשע"ו, בהגיעו לגיל 80, ולאחר שכהונתו הוארכה ב-5 שנים, פרש (דה פקטו) לגמלאות מתפקידו הרשמי. את מקומו ממלא (דה יורה) בהמלצתו הרב מרדכי נגארי.
משיחותיו יצאה לאור סדרת הספרים "חדות יעקב" על התורה והמועדים.
נשוי לדינה ולהם 11 ילדים, מתגורר בביתר.
הזירה האירופית: 1942–1945
תפנית במהלך מלחמת העולם השנייה התחוללה בסוף 1942 ובראשית 1943. הגרמנים נחלו מפלה בצפון אפריקה, ולאחר מכן בקרב סטלינגרד שבחזית המזרחית. בחזית זו החלה ברית המועצות להדוף את כוחות גרמניה הנאצית. הייתה זו הנסיגה המשמעותית הראשונה של גרמניה בחזית חשובה.
הניצחון בסטלינגרד
התקפות הנגד העקשניות של צבא ברית המועצות לא מנעו מהצבא הגרמני לצאת למתקפת ענק לכיוון הקווקז (על-מנת להשיג בארות-נפט ולאיים על המזרח התיכון) וסטלינגרד על-מנת לבתר את רוסיה לשניים, לאגף את מוסקבה, ולהגן על הכוח שחדר לקווקז. בסוף אוגוסט 1942 הגיעו הגרמנים לפרברי העיר, אך רק מנובמבר הטילו מצור שארך שלושה חודשים. הגרמנים הצליחו לפרוץ במספר מקומות והגיעו עד לוולגה, אך הרוסים נאחזו בציפורניהם בעיר ההרוסה. בקרבות רחוב פנים אל פנים תוך גילויי גבורה ועמידה עילאיים הצליחו הרוסים להחזיק בעיר. כשהגיע החורף נחלשו הגרמנים עוד יותר ובפברואר 1943 נכנעה הארמייה השישית הגרמנית בפיקוד פאולוס לרוסים.
גורם המפלה הגרמנית העיקרי היה החורף הרוסי שהקשה על הצבא הגרמני שקפא בשלג ולא קיבל ציוד חיוני. גורם נוסף היה כושר העמידה של כל צד: מצד אחד סירובו של היטלר לאפשר לפאולוס לסגת כל עוד ניתן ומצד שני עמידת הגבורה המופלאה של הרוסים בראשות וסילי צ'ויקוב.
השלכות הקרב היו מכריעות. הניצחון העלה את יוקרתו של סטלין והעלה את מורל העם והצבא הרוסי. בעלות הברית שאבו עידוד מן הניצחון, שבא זמן קצר לאחר הניצחון באל-עלמיין. המפלה בסטלינגרד סימנה את תחילת הנסיגה הגרמנית מרוסיה. נפתחה האופנסיבה הרוסית שתשחרר את ברית המועצות בתוך שנה בערך ותכבוש את גרמניה כעבור עוד שנה.
המתקפה הסובייטית
המתקפה הסובייטית החלה עם הניצחון בסטלינגרד, במטרה לסלק את כל הגרמנים מכל שטחי ברית המועצות, לשחרר את ארצות מזרח אירופה ולחדור לגרמניה ולכבוש את ברלין. לאורך חזית בת 3,000 ק"מ מהים הצפוני ולנינגרד בצפון עד לים השחור בדרום פעל הצבא הרוסי בארבעה ראשי-חץ: אחד בכיוון פינלנד, שני בכיוון המדינות הבלטיות, שלישי בכיוון פולין ורביעי בכיוון רומניה והבלקן. הגרמנים ניסו לתקוף-נגד אך הרוסים הטילו למערכה עתודות ענק של לוחמים וציוד לחימה חדיש. ביולי 1943 התחולל קרב שריון אדיר ליד העיר קורסק בו איבדו שני הצדדים מאות טנקים, אך הגרמנים נסוגו ומאז לא היה מה שיעצור את הרוסים.
הפלישה לאיטליה
ביולי 1943 פלשו בעלות הברית לסיציליה, הקרובה לתוניס, שם היו מרוכזים כוחות שרדפו אחרי רומל בתחילת אותה שנה. בפלישה, שכונתה מבצע האסקי השתתפו כוחות בריטיים בפיקוד מונטגומרי וכוחות אמריקניים בפיקוד פטון. כיבוש האי התנהל בשני ראשים - האחד בריטי והשני אמריקני.
לפלישה היו מספר מטרות:
ההצלחה של בעלות הברית נבעה מכמה סיבות:
מעמדו של מוסוליני הידרדר במהירות עקב רצף התבוסות של איטליה (אתיופיה, צפון אפריקה, סיציליה, הפצצות על רומא) ואי-קבלת עזרה מהיטלר. ב-24 ביולי דרשה המועצה הפשיסטית העליונה באיטליה את הדחתו, ולמחרת הוא סולק בידי מלך איטליה ונעצר. המרשל בדוליו, כובש אתיופיה, החליפו כראש ממשלה. ב-3 בספטמבר 1943 חתם באדוליו על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית שבו נכנעה איטליה ללא תנאי.
עם פרסום דבר חתימת הסכם הכניעה, ב-8 בספטמבר 1943, הורה היטלר על כיבוש צפון איטליה. בשטחים שהוחזקו על ידי הגרמנים הוקמה ממשלת בובות בראשות מוסוליני שכונתה "הרפובליקה של סאלו". במקביל פלשו בעלות הברית לשטחה של איטליה, בסדרת מבצעים שכונתה "מבצע אוואלאנש", "מבצע בייטאון", ו"מבצע סלפסטיק". לאחר מספר שבועות של לחימה התגבש מצב בו החזיקו הגרמנים בחלקה הצפוני של איטליה, ובעלות הברית החזיקו בחלקה הדרומי, והתקדמו צפונה תוך לחימה קשה. הקרבות באיטליה היו קשים במיוחד עקב המבנה ההררי של הארץ והעמידה העיקשת של הגרמנים. הצבאות האיטלקים בבלקנים נכנעו לגרמנים. באיי הדודקאנס המצויים בדרום הים האגאי, שהוחזקו על ידי איטליה, נעשה ניסיון בריטי לחבור אל הצבאות האיטלקים, ולהחזיק באיים. מערכת הדודקאנס הסתיימה בכיבוש האיים האסטרטגיים על ידי גרמניה.
בשנת 1944 כבר היה ברור שגרמניה מפסידה במלחמה. בעלות הברית עמדו לפני כיבוש רומא, ואלפי מטוסים הפציצו את ערי גרמניה ויעדים כלכליים (סכרים, בתי-חרושת) וצבאיים (למשל בסיסי הטילים V1 ו-V2, שנורו על לונדון וגרמו להרס רב), וערערו את מוראל הגרמנים. ברית המועצות התחזקה והמשיכה להדוף את הגרמנים. שלושת מנהיגי בעלות הברית, רוזוולט צ'רצ'יל וסטלין, החליטו על פתיחת חזית נוספת באירופה (בנוסף לחזיתות שבאיטליה וברוסיה).
פתיחת החזית בנורמנדי
פתיחת חזית נוספת, תוך נחיתה מן הים, חייבה תכנון והכנה מפורטים. ואכן, נערך תכנון מקיף טרם מבצע "אוברלורד" - פלישה בחוף נורמנדי שבצפון מערב צרפת. מפקד המבצע היה הגנרל האמריקני דווייט אייזנהאואר, ותחת פיקודו קצינים בעלי שם כמונטגומרי, פטון ובראדלי. ההכנות לפלישה היו מרובות ומדוקדקות, תוך ניסיונות רבים להטעות את הגרמנים, ואכן הגרמנים צפו את הפלישה, אך לא ידעו איפה ומתי תתרחש. הם שיערו, גם בעקבות הטעיות של בעלות הברית, שנחיתת בעלות הברית תיערך בקאלה, העיר הצרפתית הקרובה לחופי אנגליה.
מבצע דרגון
מבצע דרגון (Operation Dragoon) פלישת בעלות הברית לדרום צרפת כחלק מהמערכה בחזית המערבית החל ב-15 באוגוסט 1944 - הכוחות נחתו בין העיר טולון ובין קאן בריביירה הצרפתית.
במהלך התכנון המבצע כונה אנוויל (באנגלית: סדן) ונועד למשוך כוחות גרמנים מהמבצע העיקרי- האמר (באנגלית: פטיש), שהיה הכינוי שניתן לפלישה לנורמנדי. על פי התכנון המקורי, הנחיתה הייתה אמורה להתבצע במקביל לנחיתה בנורמנדי באמצעות כח שיתפצל מהארמייה החמישית שנלחם באיטליה תחת פיקודו של הגנרל הרולד אלכסנדר הבריטי, שיתפנה לאחר שיכבוש את רומא. מכיוון שההתנגדות הגרמנית באיטליה הייתה חזקה מהצפוי, התעקש צ'רצ'יל לדחות את המבצע עד להשלמת כיבוש רומא. וזה התעכב עד ל-4 ביוני 1944 (יומיים לפני הנחיתה בנורמנדי) והוחמצה ההזדמנות לנחיתה סימולטנית בדרום ובצפון צרפת. הכוחות נחתו ב-15 באוגוסט ונתקלו בהתנגדות מועטה בלבד, מה שאפשר להם לפרוץ צפונה במהירות. במקביל כוח המשימה המוטס ה-1, בפיקוד מייג'ור גנרל רוברט פרדריק, אשר כלל את רגימנט החי"ר המוצנח ה-509, וצוות הקרב החטיבתי המוצנח ה-517, חטיבת הצנחנים העצמאית הבריטית ה-2, גדוד הרגלים מוטסי הדאונים ה-550 וגדוד הצנחנים ה-551 בקרבת ניס וסן טרופז. הצניחה, כמו גם הנחתת הדאונים, עברה בהצלחה וכוחותיו של פרדריק נתקלו בתחילה בהתנגדות קלה בלבד. לאחר שני ימי לחימה שבו כוחותיו של פרדריק כאלפיים גרמנים וחברו לכוחות שנחתו מן הים. ב-11 בספטמבר 1944 פחות מחודש לאחר הנחיתה בדרום, מערבית לעיר דיז'ון נפגשו אנשי הארמייה הצרפתית הראשונה ממבצע דרגון באנשי הארמייה האמריקאית השלישית ממבצע אוברלורד (הנחיתה בנורמנדי). מבצע דרגון למרות חוסר הפרסום שלו ביחס לפלישה לנורמנדי, היווה גורם משמעותי ביותר להתמוטטות הכוחות הגרמניים בצרפת ולשחרורה.
שחרור צרפת ובלגיה
ההתקדמות האיטית של בעלות הברית הוחשה רק כשנכבשו נמלי צרפת בחוף הצפוני-מערבי. הכוחות התקדמו לעבר פריז כשהם מסתייעים במחתרת הצרפתית. ב-25 באוגוסט נכנעה פריז ולמחרת נכנס שארל דה גול בראש הכוח המנצח. בנוסף תפסו בעלות הברית את נמלי דרום צרפת ופתחו חזית נוספת. הכוחות נפגשו ופנו לעבר גרמניה. משטר וישי מוגר והגרמנים נסוגו מצרפת. בעלות הברית המשיכו לבלגיה ובספטמבר שחררו את בריסל ואנטוורפן. עתה נערכו בעלות הברית להבקיע את "החומה המערבית" ולפלוש לגרמניה עצמה. אולם במהלך שחרור בלגיה ולפני מבצע Market Garden (תפיסת גשרי נהר הריין על ידי כוחות מוצנחים) לא איבטחו את שפך נהר הסכלדה ומשום כך לא נפתח נמל אנטוורפן אלא בחודש דצמבר 1944. יש לזכור כי קווי האספקה של צבאות בעלות הברית נמתחו עדיין מחופי נורמנדי ומערי הנמל בדרום צרפת.
הקרב בארדנים
לקראת 1945 כבשו הרוסים את מרבית מדינות מזרח אירופה והבריטים והאמריקאיים שחררו את מערב אירופה. שני הצדדים נערכו לפלוש לגרמניה ממזרח וממערב. היטלר רכז את מאמציו בחזית המערבית במטרה לפלג בין הבריטים והאמריקאים. בדצמבר 1944 פתחו הגרמנים במתקפת פתע שכללה כרבע מיליון חיילים בחזית הארדנים (בין בלגיה ללוקסמבורג), תוך ניצול מזג האוויר הסוער שמנע את ניצול העליונות האווירית של בעלות הברית. הגרמנים הסבו לבעלות הברית אבדות כבדות, אלא שבמהלך הקרב (שמכונה הקרב על הבליטה או קרב הארדנים) נעצרו הגרמנים ובינואר 1945 התאוששו בעלות הברית המערביות, מה גם שמחסור חמור בדלק הגביל מאוד את יכולת התמרון של כוחות גרמניה. אלה איבדו את כל הישגיהם, ורוב החיילים שפתחו במתקפה נפלו בקרבות. במתקפה זו הגרמנים מיצו את רוב היכולת הצבאית שנותרה להם ומכאן ועד סוף המלחמה הם לא יכלו עוד לקחת יוזמה, וניהלו קרבות מגננה נואשים.
כיבוש איטליה
באדוליו, מחליפו של מוסוליני כראש ממשלת איטליה, חתם על כניעתה של איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943. במקביל פלשו בעלות הברית לדרום איטליה. בתגובה פלשו הגרמנים לאיטליה, שחררו את מוסוליני ומינו אותו לראש "הרפובליקה של סאלו", ממשלת בובות פשיסטית שהקימו בצפון איטליה. בעלות הברית המשיכו צפונה, האמריקנים במערב והבריטים במזרח. קרבות קשים התחוללו במונטה קאסינו שהסבו לבעלות הברית אבדות קשות, אולם לאחר כיבושה ולאחר פריצת קו החורף בידי צבא צרפת. יכלו בעלות הברית להתקדם אל רומא במהירות. ואמנם ב-4 ביוני 1944 כבשו כוחות אמריקניים את רומא ללא קרב לאחר שהגרמנים החליטו לסגת ממנה. רומא הייתה עיר הבירה הראשונה של מדינות הציר שנכבשה. הגרמנים נסוגו צפונה והגנו בעקשנות על עמק הפו, עד שלביה האחרונים של המלחמה. מוסוליני ניסה לברוח לאוסטריה אך נתפס בידי פרטיזנים איטלקיים והוצא להורג על ידם ב-1945. איטליה הייתה הראשונה ממדינות הציר שנכבשה בידי בעלות הברית.
שחרור מזרח אירופה
ברית המועצות פלשה לבסרביה, ומשם המשיכה לבוקרשט. כתוצאה מכך רומניה ובעלות הברית חתמו על הפסקת אש. בולגריה לא חיכתה לבוא הרוסים ובאוגוסט 1944 פרשה מן המלחמה. בלחץ הרוסים הכריזה מלחמה על גרמניה, ובספטמבר נכנסו הרוסים לסופיה. הבאה בתור הייתה הונגריה, שנכבשה באפריל 1944 על ידי הנאצים, בעוד שעד מועד זה היא שיתפה עמם פעולה. בנובמבר 1944 התקרבו הרוסים לבודפשט, אך הגרמנים לא נסוגו והתנגדו בעקשנות למאמצי הסובייטים לכבוש את הבירה. בדצמבר הכריזה הונגריה מלחמה על גרמניה ובינואר נחתם הסכם הפסקת אש. בפברואר הצליח לבסוף הצבא האדום לכבוש את בודפשט. האחרונה הייתה סלובקיה כאשר הרוסים הגיעו לבראטיסלבה ממש עם סיום המלחמה באפריל 1945.
כיבוש גרמניה
במרץ 1945 חצו בעלות הברית המערביות את הריין והחלו תופשים את ערי גרמניה הראשיות תוך הסתייעות בהפצצות אוויר ענקיות, לפני ובעת ההתקדמות. כך למשל, דרזדן, בירתו של חבל סקסוניה שבגרמניה, הופצצה על ידי חילות האוויר של ארצות הברית ובריטניה במשך שלושה ימים רצופים (13 - 15 בפברואר 1945), ו-85% מהעיר נחרבה. האמריקנים הגיעו עד לאלבה, ושם נעצרו, כדי לא להפריע לרוסים להיכנס לברלין.
ב-1 במאי הודיע הרדיו הגרמני על מותו של הפיהרר שהתאבד יום קודם לכן עם אשתו אווה בראון ביום חתונתם. בצוואתו הפוליטית הצדיק היטלר את התפשטות גרמניה למזרח, האשים במפלה את היהודים, והוקיע את ראשי הצבא והמפלגה כבוגדים (הם אכן רצו לנהל משא ומתן עם בעלות הברית). היטלר מינה את האדמירל קארל דניץ, מפקד הצוללות, ליורשו כנשיא המדינה, ואת יוזף גבלס לקנצלר גרמניה. ב-7 במאי 1945 חתם הגנרל אלפרד יודל, מפקד המבצעים בפיקוד העליון הגרמני, על כתב הכניעה של הצבא הגרמני במטהו של "אייק" (דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של בעלות הברית באירופה). לפי דרישת הסובייטים חתם למחרת וילהלם קייטל, יחד עם עוד שני בכירים בוורמאכט על כתב כניעה נוסף בברלין.
הגיע הקץ ל"רייך אלף השנים", 12 שנה אחרי שהוקם. במערב נחגג VE-Day ב-8 במאי, ואילו בברית המועצות ב-9 במאי.
דייוויד וגנר
דייוויד וגנר (באנגלית: David Wagner; נולד ב-19 באוקטובר 1971) הוא כדורגלן עבר אמריקאי גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ ומאמן כדורגל המאמן את קבוצת נוריץ' סיטי.
קריירת מועדונים
וגנר הוא בן לאבא תאילנדי ולאמא גרמנייה, אך בטרם נולד אימו נפרדה מאביו והתחתנה עם גבר ממוצא אמריקאי. וגנר הוא אזרח ארצות הברית והתגורר בלוס אנג'לס בילדותו. הוא החל לשחק כדורגל ב-Geinsheim SV 07. הקריירה המקצועית שלו החלה באיינטרכט פרנקפורט. את המשחק היחיד שלו בבונדסליגה עבור איינטרכט הוא השלים ב-16 במרץ 1991 מול בוכום. בקיץ 1991 עבר למועדון למיינץ 05 מהבונדסליגה השנייה, בה כבש 18 שערים ב-94 הופעות.
ביולי 1995 חתם בשאלקה 04 ובכך חזר לשחק בבונדסליגה, אף על פי ששימש בקבוצה כשחקן מחליף, זכה עם הקבוצה בגביע אופ"א בשנת 1997.
ביולי 1997 חזר וגנר לבונדסליגה השנייה כשחתם ב-FC Gütersloh, שם שיחק במשך שתי 1997/98 ו-1998/99. בהמשך שיחק גם ב-SV Waldhof Mannheim עד סוף המחצית הראשונה של עונת 1999/2000, בהמשך שיחק במשך שלוש עונות בדרמשטאדט 98 בה כבש 21 שערים ב-76 הופעות. משנת 2002 ל-2004 שיחק TSG Weinheim ומשנת 2004 עד-2005 ב-ermania Pfungstadt בטרם פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
לוגנר אזרחות אמריקאית וגרמנית. הוא שיחק במדים הלאומיים של גרמניה הצעירה אך בנבחרת הבוגרת שיחק במדי ארצות הברית כששיחק שמונה משחקים ואף היה חלק מסגל הנבחרת במונדיאל 1998.
קריירת אימון
ב-2007 החל וגנר לאמן את קבוצת הנוער של הופנהיים, בהמשך אימן גם את קבוצת המועדון עד גיל 19 ו-17. ב-1 ביולי 2011, מונה למאמנה של בורוסיה דורטומונד U23. בעונתו הראשונה בקבוצה על עמה לליגה הגרמנית השלישית. לאחר ירידת ליגה, סיים את עבודתו במועדון באוקטובר 2015.
ב-9 בנובמבר 2015 מונה למאמנה של האדרספילד טאון מהצ'מפיונשיפ. ב-29 במאי 2017 הצליח להעפיל לפרמייר ליג לאחר היעדרות בת 45 שנה. הקבוצה ניצחה 3–4 את רדינג בדו-קרב פנדלים במשחק שנערך לעיני 76 אלף צופים באצטדיון וומבלי.
וגנר זכה בפרס מאמן החודש בפרמייר ליג בחודש אוגוסט 2017, ובתום עונה זו, עונת 2017/2018 הצליח להשאיר את הקבוצה לעונה נוספת בליגה וסיים עמה במקום ה-16.
ב-14 בינואר 2019 פוטר, לאחר שהאדרספילד הייתה בשלב זה עם אחת עשרה נקודות מ-22 משחקי ליגה ושמונה נקודות מתחת לקו האדום המוביל לירידת ליגה.
במשחק הפתיחה של עונת 2020/2021 פגשה שאלקה את באיירן מינכן והובסה 0–8. ב-27 בספטמבר 2020, לאחר המחזור השני של העונה, לאחר הפסד נוסף, 1-3 לורדר ברמן, ולאחר 18 משחקי ליגה ברציפות ללא ניצחון, פוטר וגנר מתפקידו.
ב-10 ביוני 2021 מונה וגנר למאמנה של יאנג בויז ברן.
שן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Ð
אד'  (אות גדולה: Ð, אות קטנה: ð, השם נכתב eð) היא אות שנעשה בה שימוש בנורדית עתיקה, אנגלית עתיקה ובאנגלית תיכונה, וכיום עדיין באיסלנדית, אלוודאלית ופארואזית. האות יצגה את הצליל /ð/ (th כמו במילה האנגלית the), הייתה קיימת יחד עם האות Þ אשר יצגה את הצליל /θ/ (th כמו במילה thin). באיסלנדית, אלוודאלית ופארואזית זוג האותיות הללו נשארו, אבל באנגלית, זוג האותיות לא קיימות באלפבית והוחלפו על ידי th, אשר מייצג את שניהם. האות לפעמים משומשת בוולשית לציון הצליל /ð/, אך כיום בעיקר מסומנת על ידי הצירוף "dd". לפעמים משתמשים באות בספרי מתמטיקה והנדסה לסימון נגזרת חלקית של סיבוב משקל וגובה, ואף ניתן לראות כי הסימון המתמטי ∂ מאוד דומה לאות.
פרוגרסול בוקרשט
פרוגרסול בוקרשט (ברומנית: Progresul Bucureşti) היה מועדון כדורגל ברומניה, שזכה בגביע המדינה בעונת 1959/1960 והגיע למקום השני באליפות רומניה בעונות 1955/1956, 1995/1996 ו-2001/2002.
תולדות המועדון
ב-1944, כאשר בירת רומניה, בוקרשט, ספגה הפצצה כבדה מאוד מחיל האוויר האמריקאי, הוחלט להעביר את עובדי הבנק הלאומי של רומניה לעיר סיביו, כי עבודתם (הדפסת כסף בזמן אינפלציה) נחשבה לחיונית. בסיביו ארגנו שניים מהעובדים, טראיאן פטרשקו (שופט כדורגל) וניקולאה פופ (שחקן כדורגל פעיל) קבוצת כדורגל מעובדי הבנק. בסיביו, באותה תקופה, שהתה קבוצת כדורגל מהליגה הראשונה, מועדון הכדורגל "אוניברסיטת קלוז'", שנסוגה לסיביו, כשקלוז' עברה לידי הונגריה בעקבות תכתיב וינה. שתי הקבוצות המתארחות בסיביו שיחקו ביניהן ולהפתעת הכל קבוצת הבנקאים ניצחה בתוצאה 1 - 0. בקהל היה גם נגיד הבנק הלאומי של רומניה, קונסטנטין י. אנג'לסקו, שבעקבות המשחק הורה להקציב לקבוצה כסף לקניית מדים ולתפעול הקבוצה.
פעילות המועדון וסגירתו
מועדון הכדורגל פרוגרסול בוקרשט פעל, תחת שמות שונים, 64 שנים, 30 מתוכם בליגת הכדורגל העליונה. המועדון כונה גם בשם "הקבוצה מפארק הדולבים" וזאת משום שהתבססה על מתקני ספורט, כולל אצטדיון, באזור עם הרבה עצי דולב מזרחי. במרוצת הזמן בעלי המגרש, הבנק הלאומי של רומניה, הפריטו את הכל ויצרו הפרדה בין מועדון הכדורגל ובין ניהול מתקני הספורט. המועדון נפגע קשה כלכלית כאשר נדרש לשלם שכירות במתקני הספורט וההתדרדרות הכלכלית הביאה לסגירתו מחוסר יכולת לפרוע חובות.
אלן פארדיו
פארדיו הופיע שלוש פעמים בגמר הגביע האנגלי, פעם אחת כשחקן (בקריסטל פאלאס ב-1990) ופעמיים כמאמן (בווסטהאם יונייטד ב-2006 ובקריסטל פאלאס ב-2016), אך הפסיד בשלושת המשחקים. הוא עלה ליגה שלוש פעמים, פעם אחת כשחקן (בקריסטל פאלאס) ופעמיים כמאמן (ברדינג ובווסטהאם). בנוסף לכך, הוא זכה בפרס מאמן העונה בפרמייר ליג בעונת 2011/2012 כמאמן ניוקאסל, לאחר שהעלה את הקבוצה למסגרת אירופית בפעם הראשונה שלה בעידן הפרמייר ליג.
קריירת משחק
בשנת 1980 החל פארדיו לשחק כדורגל בקבוצות הלא־מקצועניות וייטליף ואפסום ואוול במקביל לעבודתו כזגג. בשלב מסוים הוא ויתר על כדורגל למשך כשישה חודשים לטובת עבודה אחרת, אך לאחר מכן שב לשחק כדורגל לא־מקצועני במדי קורינת'יאן קאז'ואלס, דולוויץ' המלט ויאוביל טאון. במקביל שיחק פארדיו בנבחרת החצי־מקצוענית של אנגליה.
בשנת 1987 עבר לשחק בקריסטל פאלאס מהליגה השנייה תמורת תשלום של 7,500 ליש"ט. ב-1989 עלה עם הקבוצה לליגה הראשונה לאחר ניצחון על בלקברן רוברס בפלייאוף הליגה השנייה. ב-1990 כבש שער ניצחון בהארכה בחצי גמר הגביע האנגלי מול ליברפול, ולאחר מכן שיחק בשני משחקי הגמר שבסופם הפסידה הקבוצה למנצ'סטר יונייטד. את עונת 1990/1991 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה הבכירה, המקום הגבוה ביותר בו סיימה אי־פעם, ואף זכתה בגביע החברים המלא, גביע שנוצר עבור הקבוצות האנגליות מפני שלא הורשו להשתתף במפעלים האירופיים בעקבות אסון הייזל.
בנובמבר 1991 עבר לצ'רלטון את'לטיק. בעונת 1992/1993 כבש עשרה שערים, והיה מלך השערים של הקבוצה. בשנת 1995 הושאל לטוטנהאם הוטספר, וערך במדיה ארבע הופעות בגביע האינטרטוטו. אחד ממשחקיו במסגרת זו היה התבוסה הקשה בתולדות טוטנהאם, כאשר הרכב השחקנים המחליפים והמושאלים שלה הפסיד 0–8 לפ.צ. קלן הגרמנית.
לאחר שדחה הזדמנות לשחק בהונג קונג, פארדיו עבר לבארנט מהליגה השלישית, ושימש כמאמן-שחקן תחת טרי באליוואנט. כאשר באליוואנט עבר לרדינג מהליגה השנייה בשנת 1997, פארדיו הצטרף אליו ומונה למאמן קבוצת המילואים.
קריירת אימון
במרץ 1998 מונה למאמן זמני של הקבוצה, לאחר עזיבתו של באליוואנט. לאחר שאימן משחק אחד, הקבוצה מינתה את טומי בארנס למאמן הקבוע, ופארדיו שב לאמן את קבוצת המילואים עד שזו פורקה בסוף עונת 1998/1999. לאחר שהקבוצה ירדה לליגה השלישית, בספטמבר 1999 מונה לפארדיו למאמן זמני, ולאחר מכן למאמן קבוע. לאחר שבעונת 2000/2001 נאבק עם הקבוצה על העלייה לליגה השנייה והפסיד בפלייאוף, בתום עונת 2001/2002 העפילה הקבוצה לליגה השנייה. בתום עונת 2002/2003 התמודדה הקבוצה על העלייה לליגה הראשונה, אך הפסידה בפלייאוף ההעפלה.
בתחילת עונת 2003/2004 ניסתה וסטהאם יונייטד מהליגה השנייה למנות את פארדיו למאמנה, את רידינג סירבה לשחרר אותו. לאחר שפארדיו עצמו סירב להמשיך לאמן את הקבוצה, הגיעו הצדדים להסכמות על שחרורו של פארדיו מרידינג ועל מעברו לווסטהאם. בעונתו הראשונה בקבוצה היא הגיעה לגמר פלייאוף העלייה לליגה הראשונה, אך הפסידה לקריסטל פאלאס. בתום עונת 2004/2005 הגיעה שוב לפלייאוף העלייה, ניצחה את פרסטון נורת' אנד בגמר והעפילה לפרמייר ליג. בעונת 2005/2006 הוביל את הקבוצה למקום התשיעי בפרמייר ליג ולגמר הגביע האנגלי, בו הפסידה הקבוצה בפנדלים לליברפול. ב-11 בדצמבר 2006 פוטר לאחר רצף תוצאות שליליות.
ב-24 בדצמבר 2006 מונה למאמן צ'רלטון את'לטיק, שבאותו זמן הייתה במקום ה-19 מתוך 20 בפרמייר ליג ויחס השערים של הקבוצה עמד על 20–, המאזן הגרוע בפרמייר ליג. פארדיו לא הצליח להציל את הקבוצה, ובתום העונה היא נשרה לליגה השנייה. לאחר שלא הצליח להחזיר אותה לפרמייר ליג, ב-22 בנובמבר 2008 עזב את הקבוצה בהחלטה משותפת שלו ושל המועדון.
ב-17 ביולי 2009 מונה למאמן סאות'המפטון, שירדה עונה קודם לכן לליגה השלישית. למרות שקיבלה עונש של הפחתת 10 נקודות בשל אי-סדרים כספיים, סיימה הקבוצה את העונה במקום השביעי, מקום אחד מתחת למאבקי העלייה לצ'מפיונשיפ, ואף זכתה בפרס הפוטבול ליג. ב-30 באוגוסט 2010 פוטר מהמועדון, כאשר ברקע נשמעו דיווחים על מורל נמוך בקרב השחקנים ועל סכסוכים בינו ובין יו"ר המועדון.
ב-9 בדצמבר 2010 מונה למאמן ניוקאסל יונייטד, שעלתה בתום העונה הקודמת לפרמייר ליג, וחתם על חוזה לחמש עונות וחצי. את עונת 2010/2011 סיימה הקבוצה במקום ה-12. הקבוצה פתחה טוב את עונת 2011/2012, עם רצף של 11 משחקים ללא הפסד, סיימה את העונה במקום החמישי והעפילה לליגה האירופית. על עונה זו זכה פארדיו בפרס מאמן העונה בפרמייר ליג ובפרס מאמן השנה של ארגון המאמנים. בעונה הבאה הגיעה הקבוצה עד לרבע גמר הליגה האירופית, שם הפסידה בסיכום שני המשחקים 4–2 לבנפיקה ליסבון, שהמשיכה עד להפסד בגמר לצ'לסי. בנובמבר 2013 זכה בפרס מאמן החודש בפרמייר ליג, לאחר שהוביל את ניוקאסל לארבעה ניצחונות בארבעה משחקי הליגה שנערכו בחודש זה. עם זאת, הקבוצה סיימה רע את העונה, עם 15 הפסדים ב-21 משחקים, וסיימה במקום ה-16 בליגה. בנובמבר 2014 ניצחה ניוקאסל בשישה משחקים רצופים בכל המסגרות, ופארדיו זכה שוב בפרס מאמן החודש בליגה. ב-29 בדצמבר 2014, לאחר פיטוריו של ניל וורנוק מקריסטל פאלאס, עזב פארדיו את ניוקאסל, וב-3 בינואר 2015 עבר לקריסטל פאלאס, ששילמה עבורו לניוקאסל 3.5 מיליון ליש"ט.
ב-29 בנובמבר 2017 מונה פארדיו למאמן וסט ברומיץ' אלביון מהפרמייר ליג, במקומו של טוני פוליס. ב-2 באפריל 2018, לאחר שווסט ברום ניצחה רק פעם אחת ב-18 משחקי ליגה תחתיו וצברה רק שמונה נקודות מתוך 54 אפשריות, עזב פארדיו את הקבוצה, כאשר היא מדורגת במקום האחרון בליגה.
ב-24 בדצמבר 2019 מונה למאמן דן האג מתחתית ליגת העל ההולנדית, באמצע עונת 2019/2020. במרץ 2020, כאשר הופסקה הליגה בשל מגפת הקורונה, הייתה דן האג במקום האחד-לפני-אחרון, אך בשל הפסקת הליגה לא היו יורדות לליגת המשנה. ב-28 באפריל 2020 עזב את המועדון, לאחר ששני הצדדים ויתרו על הארכת חוזהו בקבוצה.
ב-28 בנובמבר 2020 מונה למנהל הטכני של צסק"א סופיה. ב-15 באפריל 2022 הוא מונה למאמן הקבוצה, לאחר פיטוריו של סטויצ'ו מלאדנוב. ב-1 ביוני 2022 עזב את הקבוצה, לאחר שאוהדי הקבוצה זרקו בננות לעבר שחקניה השחורים של הקבוצה.
ב-14 בספטמבר 2022 מונה למאמן אריס סלוניקי, כמחליפו של חרמן בורגוס. ב-23 בפברואר 2023 עזב את המועדון לאחר הסכמה הדדית בין הצדדים.
אירועים מעוררי מחלוקת
במהלך הקריירה שלו נקלע פארדיו לכמה אירועים מעוררי מחלוקת:
מוקדמות מונדיאל 1970 - אירופה
75 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1970, והתחרו על 16 מקומות בטורניר הגמר. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית והותירו 14 מקומות לשאר הנבחרות.
לאירופה (אופ"א) הוקצו 9 מקומות, מתוכם אחד לאלופת העולם אנגליה ועל השאר התחרו 29 נבחרות.
פיפ"א דחתה את בקשת ההרשמה של . 29 הנבחרות הנותרות חולקו לשלושה בתים בני שלוש נבחרות כל אחד ולחמישה בתים בני ארבע נבחרות כל אחד, ובסך הכל לשמונה בתים. הנבחרות שיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. הנבחרת הראשונה בכל בית העפילה.
בית 1
רומניה העפילה.
בית 2
מאחר ש ו סיימו עם מספר נקודות זהה, נערך משחק פלייאוף מכריע על ההעפלה במיקום נייטרלי.
צ'כוסלובקיה העפילה.
בית 4
ברית המועצות העפילה.
בית 5
שוודיה העפילה.
בית 6
בלגיה העפילה.
בית 7
גרמניה המערבית העפילה.
בית 8
בולגריה העפילה.
מנצ'סטר סיטי (כדורגל נשים)
היסטוריה
מנצ'סטר סיטי ליידיס, נוסד בשנת 1988 כמועדון נשים המסונף למועדון הגברים. למרות זאת, המועדון לא קיבל תמיכה ממועדון הגברים, נאבק במשך שנים על קיומו וסבל מקשיי תקציב ותנאים לאימון ומשחק. מאז הקמתה שיחקה הקבוצה בליגת המחוזות במסגרת המחוז הצפון מערבי. בשנת 2000 עלתה למחוז הצפוני בליגת המישנה.
כשבוצעה המהפכה בליגת הנשים האנגלית והוקמה הסופר ליג בשנת 2010, הקבוצה לא זכתה להצטרף לליגה והמשיכה לשחק שלוש עונות בליגת המישנה. במסגרת הרחבת הליגה המקצוענית באנגליה ל-18 קבוצות בשתי ליגות קיבלה גם הקבוצה הזדמנות ואף קודמה ישר לליגה הבכירה. כנראה גם כיוון שבתקופה זו החלה לקבל את תמיכת מועדון הגברים מבחינה תקציבית וכן זכתה לשיתוף מלא במתקני המועדון ובשדרוג תנאי האימון. במסגרת הכניסה לליגה הבכירה שינתה הקבוצה את שמה למנצ'סטר סיטי נשים והחתימה מספר שחקניות מפתח מהטובות באנגליה בתקופה זו.
בזירה המקומית
מאז הצטרפה לסופר ליג הפכה הקבוצה לאחת החזקות והדומיננטיות שבה. היא זכתה באליפות בשנת 2016 ו-6 פעמים סיימה כסגנית האלופה. כמו כן זכתה שלוש פעמים בגביע וארבע פעמים בגביע הליגה.
בליגת האלופות
בעונת 2016/2017 העפילה לראשונה לליגת האלופות והצליחה להגיע חצי הגמר בו הפסידה לליון. זה היה הישג השיא של הקבוצה אותו שחזרה גם בעונה הבאה שגם בה הפסידה בחצי הגמר לליון.
מאז העפילה לראשונה לליגת האלופות הקבוצה משחקת בה ברציפות.
סגל נוכחי
מעודכן ל-23 בפברואר 2021
אודינצובו
אודינצובו (ברוסית: Одинцо́во) היא עיר והמרכז המנהלי של מחוז אודינצובסקי במחוז מוסקבה, שברוסיה.
היסטוריה
הכפר אודינצובו הוקם ב-1470 על ידי אציל המכונה אנדריי אודינץ (ששמו האמיתי היה אנדריי דומוטקאנוב). עבור השירות הגדול לדמיטרי דונסקוי הוענקו לו אדמות מדרום-מערב מוסקבה. מעמד העיר הוענק לאודינצובו בשנת 1957.
סמל
סמל העיר אודינצובו מראה צבי לבן, המייצג ניקיון וטהרה. הצבי יושב לכיוון מערב ומביט מזרחה.
דת
אודינצובו היא ביתה של כנסיית גרבנבסקאיה, אייקון אם האלוהים שנבנתה בשנת 1802.
עיירות תאומות וערים אחיות
אודינצובו חתומה על הסכם ערים תאומות עם:
שכווי אורנים
שכווי אורנים (שם מדעי: Falcipennis) הוא סוג של שכווי בינוני החי ביערות הצפוניים והמחטניים של אמריקה הצפונית ושל סיביר. סוג זה הוא קרוב משפחה רחוק של הסוג שכווי.
כמו מרבית השכווים, הזכרים מקושטים וגדולים בהרבה מהנקבות.
אווה פרנק
רחל [שם לועזי: זוֹפִיַה אֶווָה] פרנק (כתיב לטיני: Ewa Frank, נודעה גם כאווה רומנובה; 1754 – 7 בספטמבר 1816) הייתה מנהיגת כת הפרנקיסטים, בתוכה נתפשה כקדושה וכהתגלמות השכינה.
ביוגרפיה
רחל נולדה בשלהי 1754 בעיר ניקופול, באיילט רומליה של האימפריה העות'מאנית (כיום בולגריה) ליעקב פרנק וחנה כהן. אביה שהה בקהילת הדונמה (שבתאים אנוסים) המקומית, ובמהרה הכריז על עצמו כגלגול של שבתאי צבי וכמשיח ישראל. אחיה הבכור עמנואל מת בינקותו, ושני אחים נוספים, יוסף ורוש, הגיעו לבגרות אך לא מילאו תפקיד משמעותי בתנועה. יעקב פרנק הועיד אותה להנהגה כמעט מרגע לידתה והציג אותה בפני מאמיניו כברייה קדושה. כשמלאה לה חצי שנה הצהיר בפניהם ש"היא המלכה". אף שמה לא נבחר במקרה, והיה טעון בסמליות דמותה של רחל אמנו המתקשרת עם השכינה בספרות הקבלית. בכתבי הפרנקיסטים אף תוארה הגאולה כאיחוד בין יעקב לרחל, אם כי ההיסטוריון פאבל מצ'ייקו הקפיד להדגיש כי למרות שתיאור זה עלול להתפרש כגילוי עריות, אין לכך בסיס באף עדות מתוך הכת, אלא רק בשמועות מאוחרות.
ב-17 ספטמבר 1759 נטבל פרנק לנצרות הקתולית, למראית עין, יחד עם כל משפחתו. רחל בת הארבע או החמש קיבלה את השם הנוצרי זופיה (שאף הוא היה טעון סמליות חזקה כשמה של החכמה הקדושה). תוך שלושה חודשים בלבד נעצר אביה כשכמה מאנשיו התוודו בפני כמרים כי המרת הדת שלו הייתה שקרית, והרשויות החליטו להפרידו מעל מאמיניו לבל יסיט אותם מן הנצרות. הוא הוחזק במנזר צ'נסטוחובה, אם כי בתנאים נוחים, ולנאמניו התאפשר לעלות אליו לרגל. בתו גדלה כשפמליה של עלמות מלוות ממשפחות פרנקיסטיות נכבדות משרתת אותה. בתקופת צ'נסטוחובה אימצה את השם 'אווה', "חוה", כינויה המוכר ביותר והמופיע ברוב המקורות ההיסטוריים.
פרנק ייחס לנשיות תפקיד חשוב ביותר בגאולה ובשליחותו המיסטית – בקובץ אמרותיו "דברי האדון" שאל, בהתייחסו לתיאור הנזכר בספר הזוהר של "מטרוניתא רבתא" ש"כל מלין דמלכא בידא יתמסרון... אפקיד מלכא בידהא כל זיינין דיליה": הוא ראה בעצמו את המשיח הנצחי, אך לצדו הייתה אמורה להיות דמות נשית מקודשת: בהשאלה מדוקטרינת האינקרנציה והשילוש הקדוש בנצרות, תורת הפרנקיזם הציבה את המנהיג גם כאב הבורא מתוכו מולדת השכינה המתגלמת בדמות האם, וגם כבן-המשיח הנולד ממנה בתורו הזהה במהותו עם האב, כשם שרוח הקודש נמשכה מהאל האב בשילוש ומרים הבתולה נוצרה על ידו יחד עם יתר הבריאה, אך גם הולידה את ישו. עד מותה בפברואר 1771, מילאה אשתו חנה את תפקיד האם-שכינה; אז הועבר לחוה, סביבה הבשילה במלואה תפישה מיסטית זו.
בכתובים של הכת כונתה "המטרוניתא" ו"העלמה". אביה אסר עליה להתחתן או לעזוב אותו. היא הייתה למושא פולחן: עולי רגל, נוצרים כפרנקיסטים, חילו את פניה וחויבו בטקס קפדני שתועד על ידי אישים שונים גם בשנותיה המאוחרות. המבקר נדרש ללבוש לבן, להשתטח על הרצפה ולנשק את רגליה, להזדקף באיטיות לכריעה עדיין מבלי להביט בפניה, ולענות לשאלתה מה הוא מבקש בציטוט "פתחי-לי אחותי רעייתי!" משיר השירים. מלבד זאת, חולקו מאות איקונות של "המטרוניתא הקדושה" למשפחות פרנקיסטיות, במעין מקבילה להערצת מרים הבתולה בנצרות. באוגוסט 1772 כבשו הרוסים את המנזר ושחררו את בני המשפחה ממעצרם; הגנרל ביביקוב העיד בזיכרונותיו שאווה הייתה נערה צנועה שכמעט לא משה מצד אביה. הם עזבו את שטח הכיבוש הרוסי ואת פולין בכלל והתיישבו בברין שבמוראביה, שם הוסיפו להנהיג את התנועה הפרנקיסטית הרדומה ברחבי אירופה. אווה ליוותה את אביה בביקוריו בחצר ההבסבורגית, כששניהם התקבלו לראיון אצל הקיסרית-העוצרת מריה תרזה ובנה המכהן יוזף השני. לבסוף מאס הקיסר הצעיר בפרנק והורה לו להסתלק מנחלותיו ב-1786. פרנק התיישב באופנבך והקים בה את חצרו, ובריאותו הלכה והתדרדרה. את שנותיו האחרונות הקדיש להפצת השמועה שאווה לא הייתה אלא בתה מחוץ לנישואין של הקיסרית יקטרינה מרוסיה (ולחלופין, של יליזבטה). זו עשתה לה כנפיים בגלל הניגוד החד בין הבת המחונכת שדיברה כמה שפות ברהיטות לאב שהתלבש בסגנון עות'מאני וידע גרמנית רק בקושי. במעגל הפנימי של מאמיניו, ביודעו שמותו קרב, ביסס את מעמדה המשיחי של הבת והסביר לאנשיו כי בהיותה גילום השכינה היא תוביל אותם בעת היעלמותו הזמנית, אך לבסוף ישוב ובאיחוד ביניהם תבוא הגאולה הסופית. הוא מת ב-1791, ואווה הנהיגה את החצר לאחר מותו.
איקונות בדמותה נשלחו שוב למאמינים בקהילות רחוקות כהמבורג, והיא שילחה מכתבים עמוסי ציטוטים מכתבי הקודש הפרנקיסטיים שהפצירו בהם לתרום לה כספים. ב-1793 קיבלה מכתב מקזנובה בו התלונן כי "הזניחה אותו" שנים, אם כי זו התכתובת היחידה ביניהם ולא ברור מה היה טיב קשריהם אם בכלל. ב-1800 יצאו מחצרה מכתבים בדיו אדומה, כסמל למלכות אדום, שהיו זרועים מסרים אפוקליפטיים והפצירו ביהודים להמיר את דתם לנצרות.
אף על פי שהייתה שקועה בחובות כבדים, אווה ניהלה את החצר באופנבך בפאר ועושר והפגינה כלפי חוץ ארשת של אדיקות קתולית, אם כי בביתה הוסיפו להתנהל טקסים פרנקיסטיים סוערים. היא הייתה מוכרת בחברה הגבוהה בעיר, שרובה האמין לבדיה על מוצאה המלכותי, ותרמה רבות לצדקה לעניים. כמו כן, הוקמה בכספה הקפלה הראשונה בעיר. בשנותיה האחרונות קמלה התנועה הפרנקיסטית והתפצלה לרסיסים נפרדים שחבריהם ניהלו את טקסיהם בסתר. אווה הצליחה ללהטט בין נושיה בזכות התעקשות על כך שהייתה נסיכה רוסית, ואף חתמה את מכתביה בשם "אווה רומנובה". ב-1813 אף ביקר אותה אלכסנדר הראשון בשובו מקרב לייפציג, דבר שהעניק לשמועה עוד אמינות. אך לא היה די בכך כשחובותיה הגיעו לסכום של 800,000 גולדן. היא הושמה במעצר בביתה ונפתח נגדה הליך משפטי, שנקטע עם מותה ב-1816. במשך עוד דור הוסיפו פרנקיסטים לשמור את צלמיותיה ולסגוד לזכרה.
רוזטה (גשושית)
שיגור הרוזטה
ב־2 במרץ 2004 שוגרה הגשושית באמצעות משגר אריאן 5, ממנו נפרדה במסלול סביב כדור הארץ. משימתה ארכה כ־10 שנים, עד ששיגרה את הנחתת, פיליי, אל ליבתו הקפואה של השביט 67P/צ'וריומוב-גרסימנקו (67P/Churyumov–Gerasimenko).
שיגורה של הרוזטה התעכב בשנה, כיוון שקורקעה אחרי שמשגר אריאן 5 התפוצץ לאחר שיגורו. בעקבות חקירת ההתפוצצות עברה המשימה שינויים, ואף יעדה המקורי של רוזטה, השביט וירטנן, נזנח, בשל אובדן חלון השיגור.
בלייד (סרט, 2025)
בלייד (באנגלית: Blade) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי המבוסס על דמותו של בלייד מבית מארוול קומיקס. הסרט יופק על ידי אולפני מארוול, יופץ על ידי סרטי אולפני וולט דיסני, והוא אתחול לסדרת סרטי "בלייד". הסרט נכתב על ידי סטייסי אוסיי-קופור, ובו מככב מהרשלה עלי בתפקיד הראשי.
רוזטה (גשושית)
הנחיתה על השביט
ב־6 באוגוסט 2014 הפכה רוזטה לגשושית הראשונה שנכנסת למסלול סביב שביט. המצלמה שעל גבי הגשושית מיפתה את ליבתו של השביט במטרה לסייע למדענים לבחור מקום נחיתה מתאים. ב־12 בנובמבר 2014, לאחר מציאת מקום הנחיתה ההולם, שוחררה הנחתת פיליי ממרחק של קילומטר מהשביט. היא התקרבה לפני השטח של השביט במהירות של מטר לשנייה, והייתה אמורה לירות שלושה צלצלים, שיסייעו לה להיאחז בשביט. על המדענים מהמרכז האירופי לפעילות חלל בדרמשטט שבגרמניה הוטלה המשימה של הנחתת פיליי, שגודלה כגודלה של מכונת כביסה, על אזור הדומה בגודלו לשדה תעופה גדול.
בלייד (סרט, 2025)
הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-14 בפברואר 2025, ולחתום את השלב החמישי של היקום הקולנועי של מארוול.
רוזטה (גשושית)
הנחיתה על השביט
ההנחתה של פיליי לא בוצעה כמתוכנן, ורק לאחר שני ניסיונות נחיתה בלתי מוצלחים, שלאחר כל אחד מהם התרוממה פיליי וניסתה לנחות שוב, נחתה לבסוף הנחתת במקום אחר מזה שתוכננה לנחות עליו. במקום הנחיתה הסופי קבלה פיליי אור לזמן מועט בהרבה מזה שהייתה מקבלת לפי החישובים בנקודת הנחיתה המקורית, כתוצאה מכך, זמן צבירת האנרגיה מהשמש ירד באחוזים רבים. פחות משלושה ימים מרגע נחיתתה על השביט, איבדה פיליי את היכולת לפעול, כתוצאה מהתרוקנות הסוללה. טרם הפסקת פעילותה הספיקו כל המכשירים של פיליי לבצע את משימתם כמתוכנן, ונתונים רבים נשלחו חזרה לכדור הארץ. כמעט כל משימתה של פיליי הושלמה. ב־14 ביוני 2015, פיליי נטענה מהשמש ושידרה אות לכדור הארץ.
המטרה: חקר השביטים
מטרתה העיקרית של משימת החלל, שעלותה כ־850 מיליון דולרים, הייתה הניסיון הראשון מסוגו לביצוע נחיתה רכה על גרעינו של שביט. כך התאפשר לערוך מחקר מקיף יותר של שביט משבוצע אי פעם.
המשימה התאימה לקשר החזק בין סוכנות החלל האירופאית (ESA) וחקר השביטים, קשר שהחל להתפתח, כאשר הגשושית ג'וטו צילמה תמונות תקריב של ליבתו של השביט היילי ב־1986. הנחתת חקרה את החומרים מהם עשוי השביט. מעריכים שחומרים אלה נשארו כמו שהם פחות או יותר מאז היווצרות מערכת השמש.
בלייד (סרט, 2025)
צוות השחקנים
בנוסף, נמסר על ליהוקם של דלרוי לינדו וארון פייר לתפקידים שטרם פורסמו.
מאזדה CX-4
מפרט טכני
ה-CX-4 כוללת מנוע בנזין I4 צילנדרים בנפח 2.0 ליטרים או 2.5 ליטרים בהספקים של 158 או 192 כוחות סוס. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שישה הילוכים.
רוזטה (גשושית)
המטרה: חקר השביטים
אחד מיוזמי הפרויקט הוא פרופ' עקיבא בר־נון מאוניברסיטת תל אביב שאמר:
בלייד (סרט, 2025)
פיתוח
בכנס הקומיקון שנערך ביולי 2011, מנהל הקריאייטיב הראשי של מארוול אנטרטיינמנט, ג'ו קסדה, אישר שאולפני מארוול רכשו מחדש את זכויות על דמותו של בלייד מחברת "ניו ליין סינמה", שהפיקה בעבר זיכיון קולנועי מצליח בכיכובו של וסלי סנייפס בדמותו של בלייד. במאי 2013, נמסר כי למארוול היה תסריט ראשוני עבור סרט העוסק בבלייד. ביולי 2015, סנייפס הצהיר על תקוותו לשוב לגלם את הדמות בכל סרט עתידי וכי הוא שוחח על כך עם אולפני מארוול.
מאזדה CX-4
מתיחת פנים 2020
בשנת 2020 עברה ה-CX-4 מתיחת פנים הכוללת פגוש קדמי ואחורי בעיצוב שונה אך מערכת ההנעה נשארה כמו לפני מתיחת הפנים.
בלייד (סרט, 2025)
פיתוח
לאחר ששמע על רימייק פוטנציאלי, השחקן מהרשלה עלי נכנס למשא ומתן מול אולפני מארוול; לאחר שגילם בעבר את דמותו של קורנל "קוטונמות'" סטוקס בסדרת הטלוויזיה של "נטפליקס" וחטיבת הטלוויזיה של מארוול, "לוק קייג'. חטיבת הטלוויזיה של מארוול הייתה מעוניינת להפיק סדרה חדשה על הדמות, ועלי נמשך לתפקיד כמעריץ של הדמות בגילומו של סנייפס. חודש לאחר מכן, נשיא "אולפני מארוול", קווין פייגי, אישר שהיו דיונים לגבי הצגת דמותו של בלייד בסדרה של נטפליקס, אך אמר שאין תוכניות מיידיות לעשות זאת. ביוני 2017, פייגי העיר שוב כי דמותו של בלייד תצטרף ליקום הקולנועי של מארוול בשלב מסוים, כינה אותו "דמות מורשת" וציין כיצד סרטיהם של "ניו ליין סינמה" הוכיחו כי ניתן להפיק סרטים מצליחים אף עם דמויות קומיקס פחות מוכרות. באוגוסט 2018, סנייפס חשף כי הוא מנהל דיונים על שני פרויקטים פוטנציאליים עבור הדמות כבר למעלה משנתיים מול אולפני מארוול. זמן קצר לאחר שעלי זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-91, שנערך בפברואר 2019, על תפקידו בסרט "הספר הירוק" (2018), השחקן יצר קשר עם אולפני מארוול והציג להם את רעיונו עבור סרט חדש של בלייד. בכנס הקומיקון שנערך ביולי 2019, פייגי הכריז רשמית על הפקת הסרט ועל ליהוקו של עלי. פייגי הצהיר כי פיתוחו של הסרט מתקדם תודות לעלי וכי הסרט יהיה חלק משלב עתידי של היקום הקולנועי של מארוול. סנייפס הופתע מהחדשות, אך בירך את עלי על ליהוקו. תהליך פיתוחו הרשמי של הסרט החל רק באמצע 2020, ובשלהי 2020, אולפני מארוול החל בחיפושים אחר במאי-תסריטאי. עוד נמסר כי הסרט יופק בשיתוף פעולה של אריק קרול, בכיר נוסף באולפנים. בסוף ספטמבר, עלי אישר שלסרט יהיה טון אפל יותר משאר סרטי היקום הקולנועי. באוקטובר 2020, אולפני מארוול חיפשו במאי ותסריטאי בנפרד. עוד נמסר כי האולפנים מעוניינים לכלול בצוות ההפקה חברי צוות ושחקנים אפרו-אמריקאים.
רוזטה (גשושית)
פרסים ואותות הוקרה
האסטרואיד  נקרא על שם הגשושית לרגל הגעתה לכוכב השביט 67P.
בלייד (סרט, 2025)
פיתוח
בדצמבר 2020, פייגי הצהיר כי עדכונים על הסרט יינתנו בקרוב. בפברואר 2022, נמסר כי התסריטאית סטייסי אוסיי-קופור נשכרה למלאכת כתיבת התסריט לאחר תהליך "חיפוש מדוקדק" בן שישה חודשים שעלי היה מעורב בו ישירות. מ"הוליווד ריפורטר" נמסר כי רק תסריטאים אפרו-אמריקאים נשקלו ברצינות, דבר המשקף את מחויבותם של אולפני מארוול לגיוון (במיוחד עבור פרויקטים הכוללים דמויות שאינן לבנות). צילומי הסרט התעתדו להתחיל בספטמבר 2021, אך במאי 2021 נמסר על דחייתם ליולי 2022 במטרה לאפשר לאולפני מארוול להמשיך לעבוד על התסריט.
ממרץ עד יוני 2021, אולפני מארוול נפגשו עם רשימה קצרה של במאים פוטנציאליים, והתמקדו בחיפושיהם בקולנוענים אפרו-אמריקאים כמו סטיבן קאפל ג'וניור, ג'יי. די. דילארד, רג'ינה קינג ושאקה קינג. מספר במאים נבחרו להציג מצגות אחרונות במהלך תקופה זו, ועל פי הדיווחים, בסאם טאריק "כבש את כל הצדדים" עם החזון שלו לסרט. בשלהי יולי 2021, נמסר כי טאריק נמצא בתהליכי משא ומתן אחרונים על בימוי הסרט, ובספטמבר, על שכירתו לתפקיד. טאריק הצהיר כי הסרט לא "יוגבל" על ידי עיבוד קשתות עלילה מהקומיקס העוסקות בדמות, מאחר שיש לה קאנון מתפתח. בנובמבר 2021, עם עליית הסרט "נצחיים" לאקרנים, נחשף כי עלי מופיע בהופעת אורח בסצנת אמצע הכתוביות בדמותו של בלייד, בה קולו נשמע מחוץ למסך בעודו מתקשר עם דיין ויטמן (מגולם על ידי קיט הרינגטון) בנוגע לחרב האבוני.