cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פוסה טבעתית
קיימים מספר תת-מינים של פוסה טבעתית. אלו שונים בממדיהם הפיזיים. אורך הגוף של הפוסה הטבעתית מתת-המין P. h. hispida  (תת המין הארקטי) ומתת המין P. h. ochotensis (הנפוץ בים אוחוצק) הוא 1-1.5 מטר, והמשקל כ-50–70 ק"ג, כאשר הנקבות קטנות במקצת מן הזכרים. תוחלת חייהם של תת-מינים אלו מגיעה לכ-43 שנה. תת-המין הנפוץ בים הבלטי P. h. botnica הוא הגדול ביותר מבין תת-המינים של הפוסה הטבעתית, אורך גופו 1.5-1.75 מטר ומשקלו 110–124 ק"ג. תוחלת חייו היא כ-40 שנה. משקלו של תת-המין הנפוץ בימת לדוגה 32-56 ק"ג, והוא קטן מתת-המינים P. h. botnica ו-P. h. saimensis וצבעו כהה יותר. תת-המין P. h. saimensis הנפוץ בימת סאימה שבפינלנד מגיע באורכו עד 1.5 מטר ומשקלו 45–100 ק"ג.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 5–7 שנים ואילו הזכרים בגיל 6–8 שנים. ההזדווגות מתחילה באפריל ומאי. הזכרים משוטטים בחיפוש אחר בת זוג. כאשר מוצא הזכר בת זוג, הוא עשוי לבלות עמה מספר ימים לפני ההזדווגות. לאחר מכן מחפש הזכר זיווג נוסף. העובר מתפתח ברחם הנקבה רק באוגוסט או ספטמבר, מספר חודשים לאחר ההזדווגות. לאחר היריון האורך 8–9 חודשים ממליטות הנקבות את גוריהן בתקופה שמאמצע מרץ ועד תחילת אפריל. הגורים זקוקים לטיפול אמהי במשך כ-40 יום.
טורפיו הטבעיים של הפוסה הטבעתית הם קטלנים, דובי קוטב, זאבים וגרגרנים. בנוסף על הסכנה מטורפים, עקב ההתחממות העולמית, קרחונים החלו להתפרק מוקדם מבעבר. כיוון שכך נהרסים לעיתים האזורים שבהם ממליטות הנקבות נהרסים לפני שהגורים בוגרים מספיק כדי לדאוג לעצמם ולבני זוגם.
תת-מינים
האוכלוסיות המתגוררות באזורים שונים התפתחו לכדי תת-מינים נפרדים:
מערך הדיגיטל הלאומי
מערך הדיגיטל הלאומי הוא גוף ממשלתי ישראלי, האמון על זרימת מידע מקוונת בין הממשלה לבן מוסדותיה והאזרחים. המערך נוצר לאחר חיבור בין רשות התקשוב הממשלתי ומטה המיזם הלאומי ישראל דיגיטלית, והוא כפוף לשר הכלכלה והתעשייה.
הקמה
בחודש יוני 2020, התקבלה החלטת ממשלה מספר 56, שבעקבותיה אוחדו רשות התקשוב הממשלתי ומטה המיזם הלאומי "ישראל דיגיטלית" לכדי גוף אחד: משרד הדיגיטל הלאומי. ביולי 2020 התקבלה החלטת ממשלה 260, שמטרתה האצת השירותים הדיגיטליים לציבור למען הקטנת הנטל הבירוקרטי, שיפור השירותים לתושבים ולעסקים וחיזוק האמון בגופים הציבוריים. כמו כן, עסקה החלטת ממשלה זו בקידום הלמידה באופן דיגיטלי.
בחודש יולי 2021, התקבלה החלטת ממשלה לסגור את משרד הדיגיטל הלאומי – פעולה שיצאה לפועל באוגוסט באותה שנה. בעקבות ההחלטה, הגופים רשות התקשוב הממשלתי ומטה המיזם הלאומי "ישראל דיגיטלית", אוחדו לכדי גוף חדש שהוקם במשרד הכלכלה והתעשייה.
פעילות
בחודש מאי 2002, התקבלה החלטת הממשלה 1812, בדבר הקמת תשתית תקשורתית זמינה במדינת ישראל וייעול זרימת המידע בין הממשלה לציבור ובין הציבור לממשלה, על-ידי יצירת מנגנון מאובטח, המקשר בין מערכות המידע הממשלתיות לבין הציבור מעל-גבי רשת האינטרנט.
בנוסף לכך, מספר החלטות הממשלה שהתקבלו בהמשך, קידמו עוד את הנגזרות השונות של הרפורמה הדיגיטלית במגזר הציבורי במדינת ישראל:
בהיג' מנסור
בהיג' מנסור (בערבית: بهيج منصور; נולד ב-20 במרץ 1956) הוא איש ציבור דרוזי-ישראלי. מכהן כראש המועצה המקומית עספיא. בעבר איש משרד החוץ.
קורות חיים
מנסור מתגורר בעספיא ומכהן כראש המועצה המקומית. אביו קנג' היה ראש המועצה בשנים 1989–1998. לאחר קריירה צבאית ארוכה (סגן מפקד חטיבה) החל מנסור בקריירה דיפלומטית והיה לשגריר הדרוזי הראשון.
מנסור כיהן בתפקידים שונים בשירות הציבורי במשרדי ממשלה שונים. בין היתר כיהן כשגריר במדינות שונות, חבר המשלחת הישראלית באומות המאוחדות והיה ראש המחלקה הבין-דתית במשרד החוץ.
הוביל מטעם משרד החוץ ומשרד הפנים משלחות שונות, בין היתר משלחת דתית ישראלית מכל העדות שנפגשה עם האפיפיור בשנת 2010.
בשנים 2001–2005 כיהן כשגריר ישראל באנגולה.
מנסור גם כיהן כחבר ועד באוניברסיטת חיפה.
לפני שנבחר לכהן כראש מועצת עספיא הצהיר מנסור על כוונותיו לטפל בתשתיות היישוב (מערכת הביוב, מים, חשמל ניקוז ועוד), להעלות את רמת הביטחון האישי של תושבי המועצה, ולטפל בסוגיות שונות הקשורות לנוער, חינוך ביישוב, תוכנית המתאר היישובית, הקרקעות ועוד. מנסור נעצר במאי 2023 בחשד לעבירות לקיחת שוחד, מרמה והפרת אימונים ועבירות נוספות.
האישה הבוגדנית
"האישה הבוגדנית" (צרפתית: "La Femme infidèle") הוא סרט צרפתי משנת 1969 בבימויו של קלוד שברול. הסרט מתאר זוג נשוי בו הבעל חושד כי לאשתו מאהב. המבקר האמריקאי, וינסנט קנבי, תיאר את הסרט כאחד משורת סרטיו של שברול שהם "תרגילים שנונים ופרוורטיים, סוחפים ביופיים, העוסקים באהבה, רצח, אשמה ופיצוי".
ב-2002 ביים האנגלי אדריאן ליין את "בוגדת", סרט אמריקאי המבוסס על "האישה הבוגדנית". בגרסה האמריקאית שיחקו דיאן ליין וריצ'רד גיר בתפקידים הראשיים של בני הזוג.
תקציר העלילה
שארל (מישל בוקה) והלן (סטפאן אודראן) הם זוג נשוי, הורים לילד, החיים באושר וללא דאגות כלכליות בביתם הכפרי. שארל, המפתיע את אשתו בעת שיחת טלפון שהיא מנהלת, מתחיל לחשוד כי היא בוגדת בו. הוא שוכר בלש פרטי כדי שיעקוב אחריה וזה מאמת את חששותיו ומוסר לו את פרטי ותמונת המאהב המתגורר בעיר הסמוכה. שארל מגיע לדירת המאהב, ויקטור (מוריס רונה), מציג את עצמו כבעל, קונה את אמון המאהב בגישתו הפתוחה לכאורה לעניין הבגידה ומנצל הפניית גב רגעית של המאהב כדי להלום בו בפסלון, דבר המביא למותו. שארל מצליח להעלים את הגופה וניצב מול חקירת המשטרה בעניין היעלמות ויקטור ומול תגובת אשתו הלומדת מן הנסיבות כי מאהבה נעלם וכי כנראה בעלה אחראי להיעלמות זו.
הביקורת
המבקר אורי קליין מציין את האישה הבוגדנית כאחד משיאיו של שברול בו הוא מציג בצורה מרגשת וצלולה את הבורגנות הצרפתית הכפרית על שבריריותה אך גם על איתנותה. גם מבקרים אחרים מציינים את סרטו זה כאחת מאבני הדרך בקריירה המוקדמת של שברול ובו, במקום להתמקד במאפיין המתח כפי שעשה אלפרד היצ'קוק (אליו נוהגים להשוות את שברול), בוחר הבמאי להתמקד בתחום הפסיכולוגי הנבנה סביב מעשה הפשע ומנסה לבחון את ליבן ומוחן של הדמויות המאכלסות את עולמו המוסרי המעורפל. ביקורת נוספת מוצאת פגמים בהגיון שבעלילה אך גם כאן, נטען כי להגיון העלילה חשיבות פחותה והעיקר הוא כושר החישה של שברול את דמויותיו. למרות העלילה הכוללת רצח, מציינים חלק מהמבקרים את אנושיותו של הסרט ואת רגישותו הבאה לידי ביטוי במיוחד בסצנת הסיום. גם בסרט זה בא לידי ביטוי סגנונו הקבוע של שברול בעיצוב הסרט שמושפע רבות מהצלם הקבוע איתו עבד באותה תקופה, ז'אן ראבייה.
גראן מרנייה
למשקה ישנם חמישה סוגים, אולם לרוב נדיר עד מאוד למצוא סוג אחר מאשר ה"קורדון רוז'" שלא בקרב אספנים.
קורדון רוז'
קורדון רוז' (Cordon Rouge - "הסרט האדום") הוא הסוג המקורי, והפופולרי ביותר, של הגראן מרנייה, הוא נבדל מה"קורדון ז'ון" בכך שהוא מבוסס על קוניאק, ולא על אלכוהול נייטרלי. ניתן לשתות אותו "נקי" או כחלק מקוקטיילים פופולריים רבים.
קורדון ז'ון
קורדון ז'ון (Cordon Jaune - "הסרט הצהוב") הוא סוג אשר נמכר במספר מדינות אירופאיות ומעט שדות תעופה בינלאומיים בלבד. הוא נחשב לסוג בעל האיכות הנמוכה ביותר, בשל היותו מיוצר מאלכוהול נייטרלי על בסיס דגנים, ומשמש לעיתים כמרכיב בקוקטיילים או בקינוחים כגון קרפ סוזט.
Cuvée du Centenaire
Cuvée du Centenaire ("גרסת יובל המאה") יוצר לראשונה ב-1927 בכמות מצומצמת לכבוד חגיגות ה-100 למזקקה. סוג זה מיוצר מקוניאק בן 25 שנה ונצרך "נקי".
Cuvée Speciale Cent Cinquantenaire
Cuvée Speciale Cent Cinquantenaire ("גרסת יובל ה-150"), אשר נקרא גם "גראן מרנייה 150", נחשב לסוג הטוב ביותר של הליקר. הוא מיוצר מקוניאק בן 50 שנה, ומבוקבק בבקבוקים עם ציורים מקוריים בסגנון אר-נובו. מחיר בקבוק כיום כ-220 דולר אמריקאי, והבקבוק כבר זכה לציטוט "קשה למציאה, בלתי אפשרי להגייה, ויקר באופן מופרז"...
מרנייה דובדבן
Cherry Marnier הוא משקה שנוצר בשנת 1827 והוכן מדובדבנים. את הדובדבנים היו מועכים וממוססים לפני ההעברה למשרת הנוזל האלכוהולי ומיץ דובדבנים. לאחר מכן היו מסננים את הפרי מן המשרה ומוסיפים לה סוכר ומיישנים בחביות למשך כמה חודשים.
דייוויד הרד
נולד בהמילטון שבסקוטלנד. הרד החל את הקריירה שלו בסטוקפורט קאונטי, בה שיחק כחלוץ ביחד עם אלק הרד, אביו, אך לא הרבה לשחק בגלל חובותיו כאזרח. למרות זאת הוא שיחק מספיק טוב על מנת למשוך את תשומת הלב של מועדון הכדורגל ארסנל, שהחתים אותו ב-1954 תמורת 10,000£. הרד ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל ב-19 בפברואר 1955, במשחק נגד לסטר סיטי.
הרד לא היה שחקן הרכב קבוע בארסנל, ובשתי עונותיו הראשונות במועדון הוא השתתף בשמונה משחקים בלבד. בעונת 1956/1957 חל שיפור ניכר במעמדו, והוא הבקיע 18 שערים ב-28 משחקים. החל מאותה עונה הוא היה אחד המבקיעים המצטיינים של ארסנל, והיה לשחקן המועדון שכבש את מספר השערים הגדול ביותר במשך ארבע עונות רצופות החל (1956/1957–1960/1961, האחרונה ברצף, הוא הבקיע 29 שערים שהיו שיא מועדון מאז 33 השערים של רוני רוק בעונת 1947/1948.
אולם, שחקני ארסנל לא היטיבו לשחק ולא הצליחו להיות קרובים לזכייה בתואר מלבד המקום השלישי בליגה בעונת 1958/1959. באותה עונה הרד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סקוטלנד, במשחק נגד נבחרת ויילס שנערך בניניאן פארק ב-18 באוקטובר 1958; המשחק הסתיים בניצחון סקוטי בתוצאה 3 - 0. הרד הופיע 5 פעמים במדי סקוטלנד בין 1958 ל-1961, בהן הבקיע שלושה שערים, והופעתו האחרונה הייתה בהפסד 0 - 4 לנבחרת צ'כוסלובקיה ב-14 במאי 1961.
למרות שהיה מלך השערים בעונת 1960/1961 הרד לא היה מרוצה מחוסר ההצלחה הכללי של ארסנל, וביולי 1961 הוא הועבר למנצ'סטר יונייטד תמורת £35,000. הרד הבקיע 107 שערים ב-180 משחקים במדי ארסנל.
משחקו הראשון במדי מנצ'סטר היה נגד וסטהאם יונייטד ב-19 באוגוסט 1961. הרד היה חלק מסגל המועדון שזכה בגביע ה-FA ב-1963, באליפות הליגה ב-1965 וב-1967, ובגביע אירופה לאלופות ב-1968. ב-26 בנובמבר 1966 נערך משחק בין מנצ'סטר יונייטד לסנדרלנד, שהסתיים בניצחון היונייטד בתוצאה 5 - 0 וזכור בגלל העובדה שהרד הבקיע נגד שלושה שוערים שונים. אולם, לאחר ששבר את רגלו במרץ 1967 הוא מיעט לשחק, ולא השתתף בניצחון של יונייטד בגמר גביע אירופה. הרד הבקיע 145 שערים ב-265 משחקים במדי היונייטד, והוא אחד המבקיעים המצטיינים בהיסטוריה של המועדון.
הרד עזב את מנצ'סטר יונייטד ביולי 1968 ועבר לשחק בסטוק סיטי למשך שתי עונות. לאחר מכן הוא שיחק תקופה קצרה בווטרפורד יונייטד ופרש ממשחק פעיל. לאחר פרישתו הוא אימן את המועדון לינקולן סיטי בין 1971 ל-1972.
יחסי הודו–שוודיה
כ-10,000 אזרחים הודים מתגוררים ועובדים בשוודיה, יחד עם עוד 9,000 אנשים ממוצא הודי; שתי הקבוצות מועסקות בעיקר בתחומים עסקיים או מקצועיים.
שלום אש
שלום אש (1 בנובמבר 1880 – 10 ביולי 1957) היה סופר יידיש יליד פולין, שחי ופעל בעיקר בה ובארצות הברית. בסוף ימיו השתקע בישראל. אש היה אחד הסופרים היהודים המפורסמים והשנויים ביותר במחלוקת במאה ה-20, וספריו הציגו תיאורים קודרים וריאליסטיים של פשע, עוני וניוון בקרב יהודי מזרח אירופה. קהל הקוראים היידי נטש אותו לאחר שפרסם טרילוגיה שהתייחסה באופן אוהד לנצרות.
יחסי הודו–שוודיה
יחסים מוקדמים
הקשר בין שוודיה לתת היבשת ההודית נמשך לפחות מהמאה ה-8 לספירה ועידן הוויקינגים. בשנת 1954 התגלה פסלון בודהה קטן מברונזה במהלך חפירות ארכאולוגיות של אוניית ויקינגים מהמאה ה-8 ב-Helgö שוודיה; הפסל מוצג כעת במוזיאון ההיסטוריה השוודי, ונחשב כי הפסל הוכן בקשמיר של ימינו סביב המאה החמישית לספירה. במרץ 2015 פרסמה PostNord Sverige בול דואר המתאר את הפסל.
במהלך אמצע המאה ה-18 ניסתה חברת הודו המזרחית השוודית להשיג דריסת רגל בהודו דרך נמלים בבנגל ובסוראט בגוג'אראט; אף כי כמה ממיזמי החברה בהודו היו רווחיים, התחרות שכבר הייתה ארוכת שנים מצד חברות יריבות מזרח הודו הבריטיות, הצרפתית והולנדית אילצה את שוודיה להתמקד במסחר עם סין.
שלום אש
ביוגרפיה
אש נולד בעיירה קוטנו שבפולין, למשפחה חסידית שהיה הצעיר מבין עשרת ילדיה. הוא קיבל חינוך מסורתי בחדר וישיבה. אחר כך החל לרכוש השכלה כללית; הוא לימד עצמו גרמנית בעזרת הביאור למנדלסון. המתח ביניהם הביא לכך שעזב את בית הוריו.
יחסי הודו–שוודיה
יחסים מודרניים
שוודיה הכירה בהודו כמדינה עצמאית בשנת 1947, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים פורמליים שנתיים לאחר מכן. הודו הקימה משלחת דיפלומטית בסטוקהולם בשנת 1949 בדרגה של צירות, כאשר ראש המשלחת ההודי היה בדרגה של יוצא מן הכלל של שליח ושר כוח; בשנת 1962 הועלתה המשלחת למעמד של שגרירות, בדרגת שגרירות מלאה. בשנת 1957 הפך ראש הממשלה ג'ווהרלל נהרו לראש הממשלה הראשון של הודו שביקר בשוודיה. אינדירה גנדי, בתו ויורשתו כראש ממשלה, נכחה בוועידת האו"ם בנושא הסביבה האנושית בסטוקהולם בשנת 1972.
שלום אש
ביוגרפיה
בגיל עשרים התיישב בוורשה והתחיל לכתוב סיפורים ומחזות בעברית ויידיש. הוא פרסם סיפורים בעברית ב"הדור", "הצופה", "הצפירה" ו"השילוח", ובשנת 1902 הוציא קובץ סיפורים ראשון. לאחר זמן לא רב עבר לכתוב ביידיש בלבד ומחזותיו התפרסמו והוצגו בארצות שונות באירופה ובארצות הברית.
יחסי הודו–שוודיה
יחסים מודרניים
שערוריית בופורס משנת 1987 פגעה ביחסים הדו-צדדיים והובילה לתבוסת מפלגת הקונגרס בהודו בבחירות כלליות שנתיים לאחר מכן. השערורייה נחשפה על ידי עיתונאים שוודים והודים; מחקירותיהם התברר כי מספר קצינים של יצרן החימוש השוודי הנודע בופורס, יחד עם גורמים בממשל השוודי, שילמו בעדיפות גדולות לפוליטיקאים הודים בכירים כדי להבטיח את המכירה להודו של 410 הוביצרים FH77 וציוד נלווה.
שיתוף פעולה כלכלי
הסחר הבילטרלי עומד על מעל 2 מיליארד דולר. אחרי סין ויפן, הודו היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של שוודיה באסיה. הייצוא השוודי העיקרי להודו הוא תרופות, מוצרי נייר ועיסה, כימיקלים, מוצרי הנדסה וציוד טלקום; הייצוא העיקרי של הודו לשוודיה הוא מוצרים כימיים, מוצרי מזון ומוצרים מיוצרים ומיוצרים למחצה. מלך שוודיה, קרל השישה עשר גוסטב והמלכה סילביה יצאו לביקור ממלכתי בן 5 ימים בהודו ב־2-5 בדצמבר 2019 לאחר פער של 26 שנה. בביקור ממלכתי זה נלוו אליהם שרת החוץ אן לינדה, שר התעשייה איברהים ביילן ונציגים של יותר מ-50 ארגונים ובתי עסק שוודים.
ביוני 2015 היה פרנב מוקהרג'י הנשיא ההודי הראשון בהיסטוריה שהגיע לשוודיה בביקור ממלכתי. בפברואר 2016 ביקר ראש ממשלת שוודיה סטפן לופו בהודו ביריד התעשייה 'עשה בהודו' במומבאי. באפריל 2018 נסע ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי לסטוקהולם בביקור בן יומיים. באופן רשמי, בשוודיה מוקרנים ביקורים אלו לקידום יצוא שוודי של סחורות ושירותים, ואילו בהודו נאמר למשוך השקעות שוודיות עבור 'Make in India'
שלום אש
ביוגרפיה
בשנת 1907 הוא ביקר בארץ-ישראל יחד עם אחד העם ולאחר מכן בשנת 1908 השתתף בוועידת צ'רנוביץ, בה נחשב בין המתונים, והציע לתרגם ליידיש מאוצרות התרבות היהודית מתקופות שונות.
אש היה גם פעיל ציבורית וחבר במועצת הסוכנות היהודית. בזמן מלחמת העולם הראשונה שהה בארצות הברית, ולאחר מכן שב לפולין ואחר כך לצרפת. ב-1938 היגר לארצות הברית ובשנת 1955 עלה לישראל והתיישב בבת ים.
לאחר פטירתו שימרה עיריית בת ים את ביתו. העירייה יצרה קשר של ערים תאומות עם העיר קוטנו בפולין, שבה נולד.
יצירתו
ב-1904 החל לפרסם את סיפורו "העיירה", בתחילה פרק אחר פרק ובסופו של דבר כספר. העיירה חזרה להופיע ביצירתו "רבי שלמה נגיד" (1913). בספרים אלו ניכרת התייחסות רומנטית ולא ביקורתית אל חיי היהודים בעיירה ואל תנועת החסידות. רבי שלמה נגיד הוא דמות אידיאלית של יהודי ירא שמים המעורה בחיים הארציים ושומר על טהרתו. אחריו יצר אש את "בעל התהילים", ר' יחיאל, מלא אהבת ה' ואהבת הבריות ומטיף לאמונה חסידית צרופה: "אהבו אפילו יצור קטן שבקטנים, אפילו אילן קטן או עשב, שהם יצורי כפיו של האלוהים. הוו יודעים, שכל דבר ביצירה יש לו נשימה שלו".
מחזה ידוע של שלום אש הוא "מוטקה גנב" (1917) על חיי העולם התחתון היהודי - גנבים, רוצחים וזונות. מאטקע הוא נוכל קטן וחסר תעודות ברוסיה הצארית, המוצא מחסה בתיאטרון יהודי נודד. שם הוא רוצח נוכל אחר בשם קנאריק בעזרת פילגשו של זה, נערה יהודיה מופקרת אותה היה קנאריק מכה. הוא לוקח את תעודותיו, וחי עימה תחת שמו של קנאריק. המחזה תורגם לעברית בשנת 1930 והוצג בבית העם בתל אביב.
בנוסף התייחס אש ביצירותיו להיסטוריה של העם היהודי. ספריו "קידוש השם" ו"המכשפה מקשטיליה" עוסקים בנושאים של קידוש השם. כן כתב על שבתי צבי ועל האנוסים.
בספרו "לפני המבול - שלוש ערים" כתב על החיים בתקופה שקדמה למהפכה הרוסית ובמהלכה (תרגמה מיידיש בלהה רובינשטיין, הוצאת כרמל, 2021).
הוא גם חיבר ספר על חיי החלוצים בארץ, "שירת העמק", שהושפע מהביקורים שערך בארץ ישראל.
כתביו על הנצרות
כבר בשנת תרע"ב (1912) היה היחס אצל החרדים לשלום אש שלילי, משום שהציג את מצוות ברית מילה כאכזריות. אולם לאחר פרסום ספרו "האיש מנצרת" (1939), הרוקם סיפור על רקע מקורות הנצרות, התעוררה סביב אש שערורייה שהעיבה גם על היחס ליצירות אחרות שלו שנכתבו אחר כך. כתב העת "פארווערטס", בו פרסם קודם לכן רבות מיצירותיו, סירב לפרסם את "האיש מנצרת" בטענו שיחסו לישו אוהד מדי ותקף את אש בחריפות כמי שמטיף לנצרות. אצל החרדים התייחסו אל אש כאל משומד, מסית ומדיח, והביאו אותו כדוגמה לאדם שאף על פי שאהב את עם ישראל, ארץ ישראל ואת השפה העברית, היה משומד. העיתונאי חיים ליברמן אף כתב ספר שלם נגד אש וספריו. לאחר מותו סירב הרב ישראל ברודי, הרב הראשי של בריטניה, להביאו לקבר ישראל והוא נקבר בהלוויה מעוטת משתתפים בהנהלת רב רפורמי. מנגד יצאו להגנתו אישים רבים, בהם חיים גרינברג, מנהל מחלקת התרבות של הסוכנות היהודית. לאחר מותו התנגדו הדתיים לקריאת רחובות על שמו.
יחסו לעולי המזרח
בשנת 1952 עורר אש שערורייה בישראל כאשר דיבר בעד עלייה סלקטיבית וטען שהעלייה המזרחית ללא הגבלה מחזירה את ישראל 25 שנה לאחור.
איברהים פרר
איברהים פרר (בספרדית: Ibrahim Ferrer; 20 בפברואר 1928 – 6 באוגוסט 2005) היה מוזיקאי וזמר אפרו-קובני מפורסם בקובה. הוא הופיע עם להקות רבות, ביניהן קונחונטו סופרסה, אורקסטה שפין-שובן והאפרו קובן אול-סטארס. בשלב מאוחר יותר בחייו נעשה פרר לחבר בבואנה ויסטה סושיאל קלאב שקצרו הצלחה בינלאומית.
קריירה
במהלך השנים הבאות הופיע פרר עם להקות רבות, ביניהן "קונחונטו סופרסה" ("להקת הפתעה") ו"אורקסטה שפין-שובן". מוביל אורקסטה שופין-שובן גם הלחין את אחד הלהיטים הגדולים ביותר של פרר, "אל פלאטאנאל דה בארטולו" (El Platanal de Bartolo. "מטע הטפשים").
ב-1953 החל פרר להופיע עם הלהקה של פאצ'ו אלונסו בסנטיאגו דה קובה. ב-1959 הלהקה עברה למשכן קבע בהוואנה, ושינתה את שמה ל"לוס בוקוקוס", על שם סוג של תוף שנמצא בשימוש נרחב בסנטיאגו דה קובה. בלהקה של אלונסו פרר ביצע בעיקר סון, וואראצ'ה ומקצבים מהירים אחרים. ואולם הוא השתוקק לשיר בולרו.
ב-1996 השתתף פרר בהופעות הקרקס העולמי של ניק גולד, כאשר הכריזו בקרקס שדרוש זמר בולרו בסגנון ישן. בתחילה השתתף בהקלטת האלבום A toda cuba le gusta עם האפרו-קובן אול סטארס, שהיה מועמד לפרס גראמי. ומיד לאחר מכן הגיעה ההקלטה זוכת גראמי של רי קודר לאלבום הבואנה ויסטה סושיאל קלאב, שהציג את כישרונו של פרר כזמר בולרו והפך אותו למפורסם מחוץ לקובה.
ב-1998 הקליט פרר אלבום למותג הקובני EGREM בשם Tierra Caliente: Ibrahim Ferrer con Los Bocucos ("אדמה חמה: איברהים פרר והלוס בוקוקוס") שכללה שירה של פרר, עיבוד וחצוצרה של מוביל הלהקה רוברטו קוררה, וליווי של הבוקוקוס. האלבום שייך לסגנון הפיוז'ן של סון-ג'אז עם ביג באנד.
ב-1999 רי קודר הקליט את אלבום הסולו הראשון של פרר. ב-2000 קיבל פרר בגיל 72 את פרס גראמי הלטיני לאמן החדש הטוב ביותר.
ב-2001 הופיע פרר בשיר "Latin Simone (¿Qué Pasa Contigo?)" ("סימון הלטיני (מה קורה איתך?)") באלבום העצמאי של הלהקה הווירטואלית הגורילז. בעקבות מותו של פרר, ניגנו הגורילז את השיר בהופעה חיה כמחווה בהופעות שלהם ב-2005 וב-2006.
ב-2004 זכה פרר בגראמי, אך הממשל בארצות הברית סירב לאפשר לו להיכנס למדינה כדי לקבל את הפרס. זאת עקב חוקי מתן ויזה מגבילים במיוחד שנכנסו לתוקף לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
פרר הוציא לאור הקלטת סולו שנייה בשם "Buenos hermanos" ("אחים טובים") ב-2003, והמשיך לסבב באירופה עד 2005. פרר גם תרם ב-2005 לאלבום Rhythms Del Mundo: Cuba ("מקצבי העולם:קובה") של Artists' Project Earth, בו שיתף פעולה עם קולדפליי, U2, דיידו, פיית'לס, ג'ק ג'ונסון, מארון 5 ואחרים.
ההקלטה האחרונה של פרר הייתה "Mi Sueño", אלבום שמוקדש לסגנון הבולרו. האלבום יצא לאור לאחר מותו ב-2006.
מותו
איברהים פרר נפטר בגיל 78 מקריסת מערכות ב-6 באוגוסט 2005 בבית החולים CIMEQ בהוואנה, קובה, לאחר שחזר מסיבוב הופעות באירופה. הוא נקבר בבית הקברות קולון בהוואנה.
פיגמליון (סרט, 1938)
פיגמליון (באנגלית: Pygmalion) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1938 המבוסס על המחזה באותו שם מאת ג'ורג' ברנרד שו שגם כתב את התסריט. בסרט מככבים לסלי האווארד וונדי הילר.
הסרט זכה להצלחה קופתית ולשבחי הביקורת, הוא גם זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר והיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר נוספים. ב-1956 עובד התסריט למחזמר "גבירתי הנאווה" שעליו מבוסס הסרט באותו שם משנת 1964.
עיבוד לקולנוע
המפיק גבריאל פסקל רצה ליצור סדרה של סרטים המבוססים על יצירותיו של שו, ואת "פיגמליון" בראשם. הוא נפגש עם שו כדי לקבל ממנו אישור לתוכניותיו. שו לא שש לאשר עיבוד קולנועי ל"פיגמליון" בשל האיכות הגרועה של עיבודים קודמים שהתבססו על יצירותיו. פסקל הצליח לשכנע אותו שתהיה לו שליטה מלאה על העיבוד, ובהמשך עיבד לקולנוע מחזות נוספים של שו "מייג'ור ברברה", "קיסר וקלאופטרה" ו"אנדרוקלס והאריה".
בסרט "פיגמליון" הושמטו סצנות אחדות מהמחזה שלא היו הכרחיות, ונוספו על ידי שו עצמו סצנות ודיאלוגים אחרים. גם איאן דלרימפל, אנאטול דה גרונוולד וקיי וולש תרמו לתסריט. נוספה סצנה שלמה בחדר הנשפים, והוצגה דמות חדשה בשם הרוזן אריסטיד קרפתי. הדמות מופיעה גם במחזמר "גבירתי הנאווה" בשם פרופ זולטן קרפתי. במחזה המקורי הדמות רק מוזכרת בסצנה האחרונה, אבל לא מופיעה על הבמה. בניגוד לרצונו של שו, הסרט נגמר ב"סוף טוב". אלייזה אמנם עוזבת את ביתו של היגינס יחד עם פרדי אבל בסצנת הסיום היא חוזרת אל היגינס.
הפקה
שו בחר בוונדי הילר לגלם את אלייזה דוליטל אחרי שראה אותה מופיעה על הבמה בהפקות של המחזה "פיגמליון" ושל המחזה "ז'אן ד'ארק". ברשימת הקרדיטים נרשמה הילר כמוצגת לראשונה, אבל היא הופיעה על המסך כבר ב-1937 בסרט "Lancashire Luck". הבחירה של שו לתפקיד היגינס היה השחקן צ'ארלס לוטון. בסרט מופיעים לראשונה השחקן אנתוני קווייל והשחקנית קתלין נסביט, ש-18 שנה אחר כך תגלם את גברת היגינס בהפקה בברודוויי של "גבירתי הנאווה".
עורך הסרט היה דייוויד לין שגם ביים את הסצנות בהן היגינס מלמד את אלייזה. מעצב התפאורה היה לורנס אירווינג והצלם היה ג'ק הילדיארד, מי שצילם אחר כך את סרטיו של לין "הגשר על הנהר קוואי", "The Sound Barrier", ו"בנות גידלתי".
פרסים
ג'ורג' ברנרד שו, ססיל לואיס, איאן דלרימפל וו. פ. ליפסקומב זכו בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר לשנת 1939. הסרט היה מועמד לפרסי אוסקר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (לסלי האווארד) והשחקנית הטובה ביותר (ונדי הילר).
בפסטיבל הסרטים של ונציה של שנת 1938 זכה לסלי האווארד בגביע וולפי והסרט היה מועמד לפרס גביע מוסוליני.
אלכסנדר שייבר
אלכסנדר (שאנדור) שייבר (Alexander Scheiber, הונגרית Scheiber Sándor 9 ביולי 1913 - 3 במרץ 1985) היה רב נאולוגי, בלשן, מזרחן, חוקר היהדות, הפולקלור והספרות היהודית, מראשי הקהילה היהודית בהונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה וניהל את בית המדרש לרבנים בבודפשט במשך כ-35 שנה. אלכסנדר שייבר היה אחת הדמויות המשפיעות ביותר של היהדות הניאולוגית ההונגרית. הוא ערך מחקרים בתחומים כמו היסטוריה יהודית, ספרות יהודית ופולקלור, תוך דגש על יהודי הונגריה.
פעילותו האקדמית
אחרי שואת יהודי הונגריה תרם ד"ר שייבר תרומה ניכרת לשיקום המוסדות הקהילתיים וחיי הרוח בקרב יהודי בהונגריה. בשנת 1945 התמנה לפרופסור לספרות יהודית וחקר המקרא בבית המדרש לרבנים בבודפשט והחל משנת 1950 עמד בראש המוסד היוקרתי הזה יחד עם אֶרנֶה רוֹת. אחרי 1956 נשאר מנהל יחיד של בית המדרש עד מותו, בשנת 1985. הסמינר שעמד בראשו היה בית המדרש לרבנים היחיד שפעל רשמית בארצות הגוש הקומוניסטי. משנת 1949 לימד הרב שייבר פולקלור השוואתי באוניברסיטת סגד, בשנתיים הראשונות כמרצה בכיר ולאחר מכן כפרופסור - עד שנת 1983. אלכסנדר שייבר הקדיש חלק רב מעבודתו לחקר יהדות הונגריה ותולדותיה. במשך השנים הוצעו לו משרות מכובדות במוסדות אקדמיים מחוץ להונגריה, ,בין השאר, את ניהול הספרייה הלאומית בירושלים, אך דחה אותן מתוך מחויבות למפעל החינוכי שניהל בהונגריה. השקיע מאמץ רב בפרסום עבודותיהם של מלומדים כמו וילמוש באכר, את "הפאונה והמינרלים אצל היהודים" מאת הרב עמנואל לב (1969) ואת יומנו של איגנץ גולדציהר (1978). בשנת 1957 פרסם שייבר פקסימיל של "הגדת קאופמן" הקרויה לפי דוד קאופמן. שייבר כתב מחקרים גם בתחום הספרות ההונגרית, למשל על יצירות המשורר יאנוש אראן והסופר קלמן מיקסאט. אף על פי שנודע כמלומד וחוקר מהשורה הראשונה, היותו יהודי שומר מצוות מנע ממנו בימי המשטר הקומוניסטי להיבחר לאקדמיה ההונגרית למדעים. בשנות ה-1960–1970 מנהיגים של הקהילה היהודית, שהיו קשורים למשטר הקומוניסטי (אנדרה שוש ואחרים), העלו נגדו בחשאי תלונות שהוא "ציוני" או "חביב השגרירות הישראלית" (זאת לפני ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל ב-1967). השלטון הקומוניסטי לא מנע, בכל זאת, את עבודתו כל עוד הייתה מבוצעת במסגרת קהילתית דתית, ואף איפשר לו לבקר מספר פעמים במוסדות אקדמיים במערב אירופה.
אלכסנדר שייבר נפטר בבודפשט בשנת 1985. הייתה לו בת אחת, רופאה.
הנצחה
טקס הענקת בפרס מתקיים ביום מותו ב-3 במרץ.
מבחר כתביו
החל משנת 1933 כתב הרב שייבר מעל 1600 ספרים ומאמרים: The Kaufmann Haggadah. Facsimile edition of MS 422 of the Kaufmann Collection in the
Oriental Library of the Hungarian Academy of Sciences. [Publications of the Oriental Library of
the Hungarian Academy of Sciences, I.] Budapest 1957 (plates). Alexander Scheiber: The Kaufmann
Haggadah. Budapest 1957 (an informative essay in a separate fascicle (פרסום תעודות היסטוריות יהודיות מ-1096–1700) (כתובות יהודיות בהונגריה בין המאה השלישית ועד 1686) (מכתב לאברהם בן יצחק נטירא: מהגניזה) (אגדת הגולם בספרות ההונגרת) (המוזיאון היהודי בבודפשט - יחד עם אילונה בנשופסקי)
ויקטור פאצ'ו
קריירת משחק
פאצ'ו החל את הקריירה בקבוצת פלמורטרי מהעיר ולורה שבאלבניה. בגיל צעיר עבר לאתלטיקו מדריד וצורף לסגל קבוצת המילואים של המועדון. כשהיה בן 18 עבר ליוון וחתם בקבוצת א.א.ק. אתונה, אך לא שיחק במדי הקבוצה, וכעבור שנה עבר לקפריסין ושיחק בא.א.ק. לרנקה. בשנת 1995 שב לקבוצת נעוריו ואת עונתו האחרונה במדיה,, סיים כמלך השערים. ביצועיו בקבוצה צדו את עיניו של מאמן נבחרת אלבניה והוא זומן לסגל הנבחרת ובה רשם ארבע הופעות. בתום העונה המוצלחת עבר למריבור וזכה עמה באליפות סלובניה ומשם עבר להיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית.
לקראת עונת 1999/2000 עבר פאצ'ו לבית"ר ירושלים, במדיה כבש 13 שערי ליגה כאשר הקבוצה סיימה במקום החמישי, ובגביע המדינה הגיעה עד לשלב הגמר. במשחק הגמר מול הפועל תל אביב השווה פאצ'ו ל-1–1 סמוך לשריקת הסיום של המשחק, והשווה את התוצאה ל-2–2 בדקה ה-119 בהארכה, אך בית"ר הפסידה את הגביע בדו-קרב פנדלים.
בעונת 2000/2001 עבר פאצ'ו להפועל חיפה כשאת הדרך ההפוכה עושה כוכב הקבוצה ג'ובאני רוסו. חיפה סיימה את העונה במקום השלישי כשפאצ'ו כובש שלושה שערים. בתקופה זו נקלע בעלי המועדון רובי שפירא לקשיים כלכליים ונאלץ לשחרר שחקנים רבים, וכך פאצ'ו מצא את דרכו חזרה לבית"ר ירושלים. בעונה הבאה כבש פאצ'ו שמונה שערים ובית"ר ניצלה מירידה לליגה השנייה במחזורי הסיום. במהלך הקדנציה השנייה בבית"ר הושעה פאצ'ו מאימוני הקבוצה בעקבות התבטאות נגד מאמן הקבוצה אלי כהן. פאצ'ו אף שלח מכתב תלונה לאופ"א וביקש סיוע בהתנהלות מול המועדון, ושב לאימוני הקבוצה לאחר כחודש.
נבנה ארצנו
נבנה ארצנו הוא שיר לכת שנכתב והולחן על ידי משה ביק.
במקורו, נכתבו מילות השיר בשפת היידיש, אך למרות זאת ניתן לראות בו שיר ארץ ישראלי טיפוסי, הן בתוכנו והן בלחן שלו. השיר זכה למעמד מיוחד בזמר העברי ונהוג להשמיעו בטקסים ומצעדים ממלכתיים. השמעות כאמור החלו כבר במצעדי צה"ל הראשונים, והוא ממשיך להיות מבוצע באופן קבוע בטקסים גם בימינו אלה, שהמפורסם שבהם הוא טקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות.
היסטוריה
רבים רואים בשיר את אחד מ"שירי הקמת המדינה" ו"דור תש"ח", אך למעשה כתיבת השיר במקור, והלחן, החלו כבר בסוף שנות העשרים של המאה ה-20, והתפתח לגרסאות המתורגמות של הנוסח העברי והמוכר בסוף שנות ה-30 בתקופת הקמת ישובי חומה ומגדל.
השיר המקורי נקרא ביידיש "מיר" - אנחנו, והוא נכתב בסוף שנות ה-20 על רקע הוויכוח הציבורי שהתחולל באותה התקופה בעניין קביעת ההמנון הלאומי בין תומכי "התקווה" של נפתלי הרץ אימבר, ובין תומכי שירו של ביאליק "ברכת עם" ("תחזקנה"). משה ביק, שהיה איש מעמד הפועלים, ביקש לחבר שיר בעל מסר לאומי שיהיה מקובל ויאחד את כלל העם, ובהתאם לכך בחר גם את שמו. שאיפתו של ביק הייתה שהשיר "נבנה ארצנו" יהיה המנון היישוב הארץ ישראלי, ואילו השיר "התקווה" ישמש כהמנון של העם היהודי כולו. בראייתו, מילות השיר "נבנה ארצנו" מתייחסות לאקטואליה ומשתמע מהן ששרים אותן יושבי הארץ, ואילו מילות "התקווה" מתאימות ליושבים בחוץ לארץ ושואפים להגיע לציון. השיר הושר לראשונה על ידי מקהלת הפועלים של קריית חיים וחיפה בהדרכתו ובניצוחו של ביק עצמו, שהיה מייסד המקהלה.
גרסת טרוכה
בראשית שנות הארבעים הראה ביק את השיר לאפרים טרוכה (דרור), שהיה מתרגם מוכר ופורה, ועסק בתרגום שירים קלאסיים, קנוניים, אריות ויצירות קלאסיות אחרות. טרוכה תרגם את השיר לעברית תוך התאמת מילותיו ורוחו ללחנו של ביק אשר החל לתכנן להופיע עם השיר במקהלות הרבות שארגן והדריך ביישובי העמק והגליל.
גרסת לוינסון
במקביל, פנה ביק גם לפעיל התרבות אברהם לוינסון, שתרגם עשרות שירים מיידיש ורוסית, והציג בפניו את שירו "מיר". לוינסון יצר תרגום קצבי וקולח יותר של השיר, זה המוכר כיום לציבור, ואשר נכנס לרפרטואר של מקהלות רבות בארץ. השיר התקבל בהתלהבות רבה בפסטיבל המחולות הראשון שנערך בדליה בשנת 1944. שנים אחדות לאחר מכן, ומעט לפני הקמת המדינה, עדכן לוינסון את תרגומו והחליף קטע שלם בבית השני של השיר בקטע חדש המתייחס למדינה העומדת לקום.
הורדוס (בן הורדוס הגדול)
הורדוס (מכונה גם הורדוס השני) היה נסיך יהודי מבית הורדוס. בנו של הורדוס הגדול, מלך יהודה, ממרים בת הכהן הגדול.
קורות חיים
מה שידוע לנו על קורות חייו של הורדוס השני, מגיע בעיקר מכתביו של יוסף בן מתתיהו.
יוסף בן מתתיהו מספר שלאחר ששמע המלך הורדוס על מרים, בתו של הכהן הירושלמי שמעון בן ביתוס מאלכסנדריה (מיסד שושלת הכהנים בית ביתוס), "שנחשבה ליפה בבנות באותו הזמן", החליט לשאתה לאשה. מכיוון שמשפחתה לא נחשבה מיוחסת מספיק, מינה הורדוס את אביה לכהן גדול במקום ישוע בן פיאבי לפני שהתחתן איתה. על פי יוסף קלוזנר, מונה אביה בשנת 23 לפנה"ס לערך. על פי ניקוס קוקינוס, נישואיהם התרחשו בשנת 27/28 לפנה"ס ובאותה העת היא הייתה בת שלוש עשרה, והוא בן ארבעים וחמש. מרים ילדה לו את הורדוס, הנקרא בשמו.
בשנת 7 לפנה"ס לערך, הוציא המלך הורדוס להורג את בניו ממרים החשמונאית, אחיו למחצה של הורדוס הבן. מתוך דאגה לנכדיו היתומים, החליט המלך על זיווגים בתוך משפחת המלוכה, ולהורדוס אירש את הרודיאס בת אחיו אריסטובולוס (ואחות אגריפס הראשון).
בצוואה שכתב, מינה המלך הורדוס את בנו אנטיפטרוס למלך אחריו ואת בנו הורדוס ליורש כסאו. אולם לאחר שנתגלה שמרים בת הכהן הגדול ידעה על הניסיון להרעיל אותו, מחק המלך את הורדוס בנו מצוואתו כדי להענישה. בנוסף לכך, גירש אותה והדיח (בשנת 5 לפנה"ס) את אביה מהכהונה הגדולה.
הורדוס נישא לכלה שייעד לו אביו ובשנת 14 לספירה לערך ילדה לו הרודיאס את שלומית. נישואין אלו לא החזיקו מעמד זמן רב. כאשר היה אחיו למחצה (ממלתקי השומרונית) הורדוס אנטיפס בדרכו לרומא, התארח בביתם של הורדוס והרודיאס. אנטיפס, שלהבדיל מהורדוס זכה לרשת חלק מהממלכה של אביהם ושלט בטטרארכיה של הגליל, חשק באשת אחיו ולמרות שכבר היה נשוי לבתו של חרתת מלך הנבטים, העז להציע להרודיאס להינשא לו. הרודיאס נענתה להצעה והם הסכימו שתעבור לביתו לכשישוב מרומא ויגרש את אשתו.
בברית החדשה
הורדוס השני נזכר בברית החדשה בהקשר של פרשת הוצאתו להורג של יוחנן המטביל, אשר נזף באנטיפס על כך שהוא נשא את אשת אחיו. ב, אחיו של אנטיפס ובעלה הראשון של הרודיאס, נזכר בשם "פיליפוס", ולכן שמו של הורדוס השני מופיע לפעמים בספרות המקצועית בשפות שונות כ"הורדוס פיליפוס הראשון". ייתכן כי מחברה של הבשורה על-פי מרקוס התבלבל עם אח אחר, פיליפוס הטטרארך, המכונה בשל כך על ידי סופרים מסוימים, "הורדוס פיליפוס השני". הטעות הזאת נגררה גם אל הבשורה על-פי מתי, שמתבססת על המסופר אצל מרקוס. אפשרות נוספת היא שהורדוס השני אכן נקרא גם פיליפוס, והשם פיליפוס נשמט אצל יוספוס. על כל פנים, קיימת הסכמה על כך שיוספוס והברית החדשה מתכוונים לאותה הדמות, גם אם בשמות שונים.
אשנב
אשנב הוא חלון עגול בדרך כלל המשמש בגוף הספינות כדי להכניס אור ואוויר. המונח הוא ממקור ימי, אך הוא משמש גם לתיאור חלונות עגולים בכלי רכב משוריינים, מטוסים, מכוניות - הפורד "ציפור הרעם" (Thunderbird) היא דוגמה בולטת - ואפילו חלליות.
בספינה, תפקידו של אשנב, כאשר הוא פתוח, הוא לאפשר לאוויר צח להיכנס לחלקים החשוכים ולעיתים הלחים והטחובים מתחת לסיפון כלי השיט. האשנב נותן לנוסעים מתחת לסיפון נוף מסוים של העולם החיצון. כשהוא סגור, האשנב מספק מחסום חזק, אטום למים, אטום למזג האוויר ולפעמים אטום לאור.
אשנב באונייה נקרא רשמית "פתח צד" או "חור צדדי", באמנה הבין-לאומית לבטיחות החיים בים. מונח זה כלול באסופת התקינה הפדרלית בארצות הברית. הוא משמש גם בחוקים ותקנות הקשורים לבניית ספינות. המילה "אשנב" מכסה כל חור, מכוסה או לא מכוסה, בדופן הכלי. ישנו כיסוי מתכת (בשם Deadlight) על ציר שניתן להדק מעל האשנב כדי לאבטח אותו במזג אוויר קשה - "מכסה סערה".
אטימולוגיה
לפי ספריית מחלקת הצי, למילה "אשנב" אין קשר למיקומה בצד הנמל של ספינה. מקורה בתקופת שלטונו של הנרי השביעי (1485). המלך התעקש להרכיב תותחים גדולים מדי עבור ספינותיו ולכן לא ניתן היה להשתמש בשיטות המקובלות לאבטחת הנשק על המצודה הקדמית בספינה והחלק האחורי. בונה הספינות ג'יימס בייקר הוזמן לפתור את הבעיה, וניקב את דפנות הספינה כך שניתן יהיה להרכיב את התותח בתוך המצודות הקדמיות והאחוריות. לימי מזג אוויר קשה, וכאשר התותחים לא היו בשימוש, הותקנו הפתחים בכיסויים, שנקראו בצרפתית porte, כלומר דלת. המילה עברה אינגלוז ל-port ולאחר מכן ל-porthole. המשמעות הורחבה לכל פתח בצד הספינה, בין אם לתותח או לא.
מבנה
אשנב מורכב משני רכיבים מבניים לפחות ובצורתו הפשוטה הוא דומה לכל סוג אחר של חלון בעיצובו ובמטרתו. האשנב הוא בעיקרו דיסק זכוכית עגול, המכונה 'portlight', עטוף במסגרת מתכת המוברגת היטב בדופן גוף הספינה. לפעמים דיסק הזכוכית של אשנב עטוף במסגרת נפרדת שתלויה על מסגרת הבסיס כך שניתן לפתוח ולסגור אותה. לאשנבים רבים יש גם כיסויי סערה ממתכת שאפשר להדק היטב לחלון בעת הצורך. המטרה העיקרית של כיסוי הסערה היא להגן על החלון מפני מזג אוויר קשה בים. הוא משמש גם כדי לחסום את כניסת האור לדרגשים תחתונים כאשר מבקשים להחשיכם. כיסוי הסערה מכונה "נקודת מוצא" בעגה הימית. כיסויי סערה משמשים גם בספינות חיל הים וצי הסוחר כדי למנוע מאור פנימי להימלט מהקומות התחתונות של הספינה וכדי לספק הגנה מפני אש עוינת. הצירים של חלונות האשנב נגישים מתוך גוף הספינה, והם מהודקים בדרך כלל למצביהם הסגורים על ידי הידוק ידני של התקנים מסתובבים עם הברגה, המכונה בדרך כלל "dogs". ניתן לזהות אשנבים ישנים על ידי הצווארון הבולט של לוחית הבסיס שלהם שעשוי להיות בעומק של עד כמה סנטימטרים, ובכך להכיל את עובי גוף העץ.
קוטר האשנבים נע בין כמה סנטימטרים ליותר משני רגל, ומשקלם ממספר קילוגרמים ועד למעלה ממאה פאונד (45 קילו). חלק גדול ממשקל האשנב מגיע מהזכוכית שלו, שעל ספינות יכולה להיות בעובי של עד שני סנטימטרים. רכיבי מתכת של אשנב גם הם בדרך כלל כבדים; הם בדרך כלל יצוקים בחול ועשויים בעיקר מברונזה ופליז אך גם מפלדה, ברזל או אלומיניום. ברונזה ופליז מועדפים בשל עמידותם בפני קורוזיה של מי מלח. עיצוב האשנב משיג את מטרותיו בלי לוותר על שלמות גוף הספינה. הזכוכית העבה של האשנב והמבנה המחוספס - מחברים הממוקמים ברווחים הדוקים וצורתו העגולה - תורמים לתכליתו: לשמור על חוזק גוף הספינה ולעמוד בלחץ של גלי סערה המתנפצים עליו.
לאחרונה ירד מספר האשנבים בספינות גדולות. לספינות תענוגות יש מבנים גבוהים יותר עם יותר תאים בסיפון העליון שיכולים להיות עם חלונות גדולים ומרפסות. לרוב ספינות המלחמה אין יותר אשנבים בגוף הראשי שלהן מכיוון שהם עלולים להחליש אותם ולכלי שיט מודרניים יש מיזוג אוויר ותאורה חזקה מתחת לסיפון, כלומר אשנבים אינם נחוצים עוד.
אשנבי חללית
אשנבים בחללית חייבים להיות עשויים מזכוכית שיכולה לשרוד שינויי טמפרטורה מהירים, מבלי לסבול מסדקים שעלולים לנבוע מהלם תרמי. אלה שבתחנת החלל הבין-לאומית עשויים מזכוכית קוורץ המותקנת על מסגרות טיטניום, מכוסות באמייל. אלה תוכננו להיפתח אם כי אף אסטרונאוט חוזר לא עשה זאת. לחלונות יש גם דלתות, כיסויים, כדי להגן עליהם מפני מיקרו-מטאוריטים.
על קפסולות החלל של אפולו מוקם אשנב בפתח בו השתמשו האסטרונאוטים בתחילת כל טיסה ובסופה.
אשנבי צוללות
אשנבים בצוללות עשויים בדרך כלל מפלסטיק אקרילי. במקרה של צוללות לצלילה עמוקה, עובי האשנבים יכול להיות כמה סנטימטרים. קצה האקריליק בדרך כלל מחודד בצורה חרוטית כך שהלחץ החיצוני מהדק את החלון האקרילי כנגד התושבת. בדרך כלל חלונות כאלה שטוחים ולא כדוריים. כך מוקטן השטח שניתן לראות דרכו, אך מבוטל העיוות הנגרם מזכוכית מעוקלת.
Back to Black
Back to Black (בעברית: בחזרה לשחור) הוא אלבום האולפן השני והאחרון של הזמרת והכותבת היהודייה-אנגליה, איימי ויינהאוס. האלבום יצא לאור ב-4 באוקטובר 2006, תחת חסותה של חברת התקליטים איילנד רקורדס.
בשנת 2007, הועמד האלבום ב-6 קטגוריות שונות בטקס פרסי גראמי ה-50, ובשנת 2008, זכה בכ-5 פרסים ביניהם שלושת הפרסים המרכזיים; "הקלטת השנה", "שיר השנה" ואף "אמן פורץ הדרך של השנה", מה שהפך את ויינהאוס לאמנית הבריטית הראשונה בהיסטוריה שעשתה זאת. בנוסף לכך, זכה האלבום בקטגוריית "אלבום השנה" בטקס פרסי המוזיקה של Q שהתקיים בשנת 2007 גם כן.
באוגוסט 2011, הפך האלבום לנמכר ביותר בבריטניה במאה ה-21, עם מכירות של מעל 3,200,000 עותקים, ונכון ליולי 2018, הוא האלבום השני הנמכר ביותר בבריטניה במאה ה-21, עם מכירות של מעל 3,780,000 עותקים. בשנת 2019, דורג האלבום כאלבום הנשי ה-3 המצליח ביותר בכל הזמנים באירלנד.
בשנת 2019, מגזין הגרדיאן דירג את האלבום במקום הראשון ברשימת "100 האלבומים הטובים ביותר של המאה ה-21". מגזין NME, דירג את האלבום במקום ה-73 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים של NME".
בשנת 2012, מגזין הרולינג סטון ערך בשנית את רשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" ודירג את האלבום במקום ה-451. בשנת 2020 האלבום דורג במקום ה-33 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון. מגזין Spin כלל את האלבום במקום ה-111 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר ב-30 שנים האחרונות (1985–2014), שנערך בשנת 2019.
רקע
בשנת 2006, נודע לציבור כי אלבום האולפן של הזמרת עתיד לצאת וכך קרה. בתאריך ה-4 באוקטובר באותה שנה יצא האלבום בכל רחבי העולם. תחילה הוציאה הזמרת את הסינגל הראשון מן האלבום הנקרא "Rehab", אשר זכה להצלחה עולמית ואף הצליח להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100 ולהפוך לשיר המצליח ביותר של הזמרת בארצות הברית בכך שמכר שם את כמויות העותקים הרבות ביותר מכל שיריה של הזמרת. לאחר הצלחת הסינגל הראשון יצא לאור הסינגל השני הנקרא "You Know I'm No Good", אשר גם הוא זכה להצלחה רבה כאשר הצליח למכור כמויות עותקים רבות, ולהיכנס למצעדים רבים ואף להגיע בכמה וכמה מהם למקומות הראשונים. הסינגל השלישי מן האלבום יצא תחת שמו ונקרא "Back to Black", אשר הפך בקרב המעריצים והמבקרים לשירה המרגש ביותר של הזמרת, לסינגל יצא ווידאו קליפ מצליח בשנת 2009, ל-יוטיוב ונכון ל-7 ביולי 2018, הווידאו קליפ צבר למעלה מ-300 מיליון צפיות והוא הווידאו קליפ הנצפה ביותר של הזמרת. לאחר ההצלחה העולמית שזכתה הזמרת עם שלושת הסינגלים הראשונים מן האלבום יצאו לאור עוד שני סינגלים נוספים, אשר זכו להצלחה בינונית ברחבי העולם.
האלבום זכה להצלחה עולמית גדולה מאוד, הן במובן המסחרי והן מבחינת ההערכה המוזיקלית ותשבחות המבקרים אשר קיבל, ובמידה רבה אחראי לפריצתה של ויינהאוס אל דעת הקהל העולמית. העובדה שאלבום אולפן זה זכה להצלחה והערכה כה רבה, באופן משמעותי יותר מאלבומה הקודם של ויינהאוס, והעובדה שוויינהאוס לא הוציאה אלבומי אולפן נוספים עד ליום מותה, הפכו את האלבום למזוהה ביותר עם הקריירה המוזיקלית של הזמרת.
ההצלחה לאחר המוות
לאחר מותה של ויינהאוס ב-23 ביולי 2011, המכירות של האלבום גברו בצורה דרסטית ברחבי העולם. האלבום עלה למקום הראשון במצעד האייטונס כמעט בכל מדינה. בבריטניה, ארץ מולדתה של ויינהאוס, האלבום הופץ מחדש ונכנס למצעדים בבריטניה ב-24 ביולי 2011 למקום מספר 59 בתוך שבע שעות בלבד של מכירות לאחר ההודעה על מותה. בשבוע שלאחר מכן, האלבום נסק בחזרה למקום הראשון, הפעם הרביעית בו הגיע לפסגה. למחרת, האלבום נכנס מחדש למקום ה-20 במצעד האלבומים של ניו זילנד.
בין היתר הפך האלבום לאלבום הנמכר ביותר בשנת 2007, עם מכירות של כ-5.5 מיליון עותקים שנמכרו באותה השנה בלבד, ולאחד מן האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים עם מכירות של כ-13.7 מיליון עותקים שנמכרו בכל רחבי העולם. בנוסף לכך, צבר האלבום למעלה ממיליארד השמעות בספוטיפיי.
הסרט
ב-2 בנובמבר 2018, יצא הסרט, Amy Winehouse: Back to Black. עלילת הסרט ברובה התמקדה ביצירת, הפקת והלחנת האלבום. היא הציגה בתוכה את הערב האינטימי שהיה בלונדון, בו הייתה ויינהאוס ביחד עם משפחתה, לאחר שזכתה ב-5 פרסי גראמי על האלבום ושיריו. האלבום הועמד לפרס גראמי לאלבום השנה.
סוג'ורנר טרות'
סוג'ורנר טרות' (באנגלית: Sojourner Truth; 1797 – 26 בנובמבר 1883) הייתה פעילה אמריקנית למען זכויות עבדים משוחררים ולמען זכויות נשים, מהידועות והחשובות ביותר במאה ה-19.
היא נולדה בשם איזבלה בומפרי, ובגיל 46, לאחר שחוותה לדבריה התגלות אלוהית, שינתה את שמה לסוג'ורנר טרות'. חוכמתה ושנינותה, נאומיה ששילבו שירה עוצמתית, המראה המרשים שלה - גובהה היה 1.80 מטר, וקולה הנמוך - הפכו אותה לאגדה, ומיתוס של אישה שחורה וחזקה. כנגד כל הסיכויים: היותה אישה שחורה בחברה לבנה, היותה אישה בחברה פטריארכלית, עונייה, מעמדה הנמוך, אי ידיעתה קרוא וכתוב - למרות כל אלה הצליחה טרות' להפוך לפעילה חשובה במאבק למען זכויות אדם ונשים, ללוחמת חופש ולמטיפה דתית נודעת. היא הונצחה בשמו של רובר קטן ששימש במשימת הגשושית מארס פאת'פיינדר במאדים בשנת 1997.
ילדות והתבגרות
איזבלה בומפרי נולדה בסביבות 1797, בכפר הארלי במחוז אלסטר  שבמדינת ניו יורק, בעמק ההדסון, כבת למשפחת עבדים, לאדונים ממוצא הולנדי, קולונל ג'והנס הרדנברג (Johannes Hardenbergh). לאביה קראו ג'יימס בומפרי ולאמה קראו Mau Mau Bett, אפריקאים שנולדו בחוף הזהב (גאנה המודרנית) ונמכרו לעבדות. היו לה 13 אחים ואחיות שלא הספיקה להכיר, מכיוון שנמכרו לאדון אחר. משפחתה התגוררה בבית קטן עם פיסת אדמה, עליה גידלו טבק ותירס שאת יבולם יכלו למכור. קולונל הרדנברג נפטר כשאיזבלה הייתה תינוקת, ובנו שירש את החווה, העביר את משפחת בומפרי ואת כל עבדיו, למרתף ביתו, בו תנאי המחיה היו קשים מאוד - קור, חושך, רטיבות, שינה על מזרני קש.
במהלך שנותיה הראשונות, נמכרה איזבלה ארבע פעמים. לאחר מות האדון שלה ב-1806, כשהייתה בת תשע, נמכרה יחד עם עדר הכבשים תמורת 100$, לאדון אחר בשם ג'ון נילי (John Neely), בעיירה קינגסטון, ומאז כמעט ולא פגשה את הוריה. אדון נילי דיבר רק אנגלית, בעוד שאיזבלה הבינה רק הולנדית, ולכן הכה אותה עד זוב דם כאשר לא הבינה את פקודותיו. ב-1808 נמכרה שוב (ב-105$), וכך גם ב-1810, אז נמכרה לאדון ג'ון דומונט (John Dumont), אצלו שהתה עד 1826. איזבלה עבדה בחווה, אך סאלי דומונט הגבירה, אילצה אותה לעשות גם את עבודות הבית, כגון כביסה ובישול. דומונט שיבח אותה על כך שעבדה כמו גבר, אך העניש אותה במכות בכל עת שכעס עליה.
בשנת 1815, דומונט חיתן אותה עם אחד מעבדיו בשם תומאס (אף על פי שהייתה מאוהבת בעבד בשם רוברט מחווה סמוכה, אשר הוכה כמעט עד מוות, לאחר שהמרה את פיו של אדונו, מכיוון שזה אסר עליו להפגש עם איזבלה). לאיזבלה נולדו חמישה ילדים: דיאנה (1815) - כנראה בתו של רוברט, תומאס - נפטר לאחר הלידה, פטר (1821), אליזבט (1825), וסופיה (1826). איזבלה גידלה את ילדיה במקביל לעבודתה בחווה שנשארה כמקודם, ונהגה לקחת אותם לשדה איתה. חלק מילדיה נמכרו לאדונים אחרים. לאחר שברחה מדומונט, גילתה כי בנה פטר, שהיה רק בן חמש, נמכר על ידי דומונט לאדון אחר באלבמה. איזבלה פנתה לבית משפט, והצליחה לשחרר את בנה (1828), שסבל מהתעללות קשה אצל אדונו החדש. זו הייתה הפעם הראשונה שאשה שחורה, שפחה לשעבר, תובעת אדון לבן - ומנצחת בבית המשפט.
רקע היסטורי
העבדות החלה באמריקה בשנת 1619 כאשר אונייה הולנדית הביאה 20 אפריקאים לווירג'יניה, ועד מלחמת העצמאות, העבדות הייתה מקובלת בכל צפון אמריקה, והפכה למוסד. מדינות הדרום הסתמכו על העבדים בעבודות החקלאות, קטיף הכותנה, התירס, האורז והטבק בעיקר. גם במדינות הצפון היו עבדים, אך תהליך החקיקה של ביטול העבדות הסתיים ב-1830. ב-1808 הקונגרס אסר את הסחר בעבדים, ואסר הבאתם של עבדים חדשים מאפריקה. בעוד שמדינות הצפון ביטלו את העבדות, בדרום העבדות הייתה חוקית. כאשר אברהם לינקולן נבחר לנשיאות, התנגדותו הנחרצת לעבדות, גרמה למדינות הדרום לפרוש מהברית, כמחאה על האיום שחשו על ריבונותם והדרישה לביטול העבדות. 11 מדינות פרשו והקימו את הקונפדרציה, מה שהוביל למלחמת האזרחים (1861–1865). בתקופה של מלחמת האזרחים היו בדרום כארבעה מיליון עבדים. הם עבדו בתנאים קשים בכותנה ובקני הסוכר, ואף בבתים בניקיון, בישול וטיפול בילדים. האדונים שלטו בעבדים בכל המובנים, ולעבד לא הייתה שום שליטה על חייו, עד כדי כך שהוא לא החליט עם מי יתחתן ומה יאכל.
ב-6 בדצמבר 1865 אושר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שמכריז על ביטול העבדות. כל מדינות הקונפדרציה למעט מיסיסיפי, אישרו את התיקון לחוקה.
חופש
ב–4 ביולי 1827 חוקק בניו יורק החוק נגד עבדות, ובכך בא לסיומו תהליך שנמשך מ-1799. שנה קודם לכן הבטיח דומונט לשחרר אותה אם "תתנהג יפה", אך שינה את דעתו באומרו שעקב הפציעה בידה, היא לא הייתה מספיק טובה. במשך שנה איזבלה סבלה מיד אחת פצועה, ולמרות זאת דומונט לא היה מוכן לוותר עליה, מחשש לירידה ברווחיו. תחנוניה לא עזרו, עד שהחליטה לצאת לחופשי ללא הסכמה מפורשת של דומונט יחד עם בתה הפעוטה סופיה (דיאנה בת ה-13 ואליזבת בת הארבע, וכן בעלה שהיה מבוגר וחולני, נשארו אצל דומונט), אף על פי שבאופן חוקי היא הייתה שפחה משוחררת היא לא התרחקה הרבה ממקום מגוריה. במרחק קצר יחסית של 19 קילומטר, מצאה מסתור והגנה אצל משפחה הולנדית ממתנגדי העבדות, משפחת ואן ואגנר (Van Wagner), והם שכרו את שירותיה. האדון שלה מצא אותה. כשהאשים אותה בבריחה היא ענתה:
"לא, לא ברחתי, הלכתי באור יום, כי הבטחת לתת לי חופש ולא קיימת".
שנה אחרי שברחה, חוקק החוק שביטל את העבדות, והיא הפכה לאישה חופשייה באופן רשמי.
ואן ואגנר הבטיח להעסיק אותה אצלו בשכר, וביקש שלא תקרא לו אדון, באומרו כי יש רק אדון אחד - אלוהים. בעת שהותה שם, שינתה את שמה לאיזבלה ואן ואגנר. אף על פי ששם משפחתה היה בומפרי, היה נהוג באותם ימים, לקרוא לעבד בשמו הפרטי, ושם המשפחה היה שם משפחתו של האדון. באותה שנה, גילתה איזבלה שדומונט מכר את בנה פטר לאדון באלבמה. בעקבות מאבקה המשפטי לשחרור בנה, היא העתיקה את מקום מגוריה לקינגסטון, שם התנהל המשפט, ואף הצליחה למצוא עבודה אצל עו"ד שעזר לה בהליך המשפטי. ב-1828 מאבקה נשא פרי כאשר השופט החליט להחזיר את פטר לאמו.
דת ואמונה
איזבלה סיפרה שעד שהגיעה לעיר ניו יורק ב-1829, לא הכירה את הדת הנוצרית ואת ישו. אמהּ לימדה אותה להתפלל, והיה לה מקום קדוש בו התפללה בקול לבדה. אמה דברה על הכוח האלוהי שלא יאכזב ולא ינטוש אותם, ותמיד יצילם מכל צרה. אמה למדה אותה מערכת של אמונות המבוססות על אמת. לדבר אמת, לא לגנוב ולציית לאדון. כמו כן היא לימדה אותה שיש אנרגיות חזקות בכוכבים שיש להתחבר אליהן. האמונה בכוכבים הייתה חלק מהאמונה של האפריקאים, כמו גם אמונה בהרים ובגבעות כהתגלמות אלוהית. אמה של איזבלה הטביעה בה מגיל צעיר את המורשת הדתית האפריקאית.
איזבלה האמינה בחוקי העבדות כמו שלאחר מכן האמינה בשחרור מהעבדות. היא מספרת שראתה באדון שלה תכונות אלוהיות, שכן ידע כל הזמן היכן היא, ממש כמו אלוהים עצמו. כשילדיה בכו מרעב, היא העדיפה להכות אותם ולא לתת להם אוכל שלא שייך להם. העקרונות המוסריים היו מאוד חזקים. גם לאחר ההתגלות האלוהית, עדיין היא לא התחרטה על תקופת העבדות, וטענה שתקופה זו לימדה אותה לדבוק בערכים של אמת.
כשהגיעה לניו יורק הצטרפה לכנסייה האפריקאית מתודיסטית. היא רצתה ללמוד את הטקסטים הדתיים, אך לא ידעה קרוא וכתוב, ולכן ביקשה מילדים להקריא לה אותם שוב ושוב. איזבלה שאפה לרכוש ידע ולהעשיר את עולמה הפנימי. ב-1832 הצטרפה לקהילה דתית בה הייתה השחורה היחידה. ראש הקהילה היה כומר בשם רוברט מתיוס (Robert Matthews), שכינה את עצמו "הנביא מתייאס" ("the Prophet Matthias") ואת קהילתו ממלכה ("Kingdom"). איזבלה, כמו שאר חברי הקהילה הלבנים, תרמה את הכנסותיה לקומונה ועבדה בעבודות הכי קשות שנדרשו. חברי הקהילה האמינו שניתן לרפא חולי על ידי רוחניות, ולכן בריאותו של אחד החברים הוזנחה עד שמת בפתאומיות. הכומר מתיוס נעצר, ואיזבלה הואשמה על ידי חבריה הלבנים בגרימת הרעלה. איזבלה תבעה אותם על כך, והצליחה לפרסם את הצד שלה בסיפור, על ידי פרסומו בעזרת עורך עיתון בשם וייל ב-1835 הקהילה התפרקה, ואיזבלה המשיכה לעבוד בעבודות משק בית עד לחוויית ההתגלות.
ההתגלות
איזבלה תיארה את ההתגלות כפתאומית. היא ראתה אור גדול, והרגישה אחדות עם האל. היא סיפרה שבקשה מאלוהים שייתן לה שם חדש, והוא נתן לה את השם סוג'ורנר (Sojourner), כי היא תיסע לכל מקום ותראה לאנשים את הדרך. אז בקשה מאלוהים עוד שם, כי לכל אחד יש שני שמות, והוא נתן לה את השם אמת, כדי שהיא תראה לאנשים את האמת. לכן שינתה את שמה בשנת 1843 לסוג'ורנר טרות' (Sojourner truth). איזבלה הרגישה שעליה לעזוב את ניו יורק וללכת מזרחה. כשנשאלה מדוע עליה ללכת, ענתה שהרוח קוראת לה, והיא חייבת ללכת. היא לא גילתה זאת לבעלה וילדיה, מחשש שיעצרו בעדה. היא רק הודיעה על עזיבתה למעסיקתה באותה עת, ואמרה שהיא מעכשיו אדם חדש.
חייה כמטיפה
המסע החל בעיר ניו יורק, משם נדדה ללונג איילנד, קונטיקט, מסצ'וסטס, חזרה לניו יורק ואז למישיגן, שם קבעה את מקום מגוריה המסע סימל את השחרור שלה, והיה הן מסע בכל רחבי אמריקה, והן מסע אל תוך עצמה.
בכל מקום שדברה, הותירה רושם עז, הן בשל אופן דיבורה, והן בשל חזותה - גבוהה וחזקה. בהתחלה דברה עם כל מי שפגשה בדרכה, אך בהמשך פרסמה את פגישותיה. היא דברה נגד העבדות ונאבקה בעד זכויות לשחורים ולנשים. היא עודדה אנשים לחיות לפי ערכים של צדק ואמת. היא עצמה עברה חיים של סבל וכאב, אך בחרה להגדיר את עצמה מחדש, דרך ערך האמת, שהרדיפה אחריו שחררה אותה לחופשי. בהמשך דרכה היא נלחמה למען זכויות החיילים השחורים ששרתו בצבא הברית בזמן מלחמת האזרחים, ונאבקה כדי שחיילים אלה יקבלו אדמות מהממשלה. היא נאמה בכל רחבי המדינה, עד למותה בגיל 84 בביתה אשר במישיגן ב-1883.
?Ain't I a Woman
את נאומה המפורסם ביותר נאמה בכנס למען זכויות נשים באקרון שבאוהיו, בשנת 1851. כנסים אלה היו נפוצים באותה עת, מאחר שנשים לא הורשו להיות חברות מן המנין בארגונים שפעלו נגד העבדות.
בוועידה נגד העבדות שהתכנסה ב-1848 בסנקה פולז, לא השתתפו נשים שחורות, אלא רק נשים לבנות ממעמד הביניים. הנאום שלה לא תועד ולא נכתב בזמן אמת, אך יו"ר הכנס, פרנסס גייג', שיחזר את הנאום ב-1863, וזה נחשב לנוסח הנאום המקובל, על אף שקיימת גרסה נוספת שנכתבה ב-21 ביוני 1851. לנאום הייתה השפעה עצומה, והמשפט "האין אני אישה?" הפך לביטוי של המאבק לזכויות נשים, שכן תנועות רבות למען זכויות נשים צמחו מתוך התנועות שנאבקו בעבדות. הנאום בא כתגובה לדבריהם של כמה גברים שנאמו ביום השני לוועידה, והעלו טיעונים בדבר העליונות האינטלקטואלית של הגברים ונחיתות של הנשים, ובדבר הגבריות של ישו ו"החטא הקדמון" של האישה.
בנאום פמיניסטי חוצב להבות, בעוצמה ובאומץ, הטיחה בפני הגברים שבאולם:
היא פנתה לאחד הגברים בקהל, שקודם לכן טען נגד זכויות שוות לנשים בטענה שישו הוא לא אישה, ואומרת לו שישו נולד מאלוהים ואישה, ולגבר לא היה שום קשר לכך:
בנאומה טרות' דרשה מהגברים להניח לנשים להשיב את הסדר לעולם. הנאום הזה העלה סוגיות חשובות בתחומים שונים שקשורים למעמד, גזע, מגדר, פטריארכיה. הנאום מחדד בעיות סוציו-אקונומיות ופוליטיות, ומדגיש את היחס לאחר, לכאב של האובייקט אל מול הסובייקט. הנאום, שמבטא אקטיביזם פוליטי, משלב בתוכו רוחניות דתית.
הנאום היה פורץ דרך בכך שהיה מבין הראשונים לדון בסוגיות של הצטלבויות - היא מבקרת בנאום הן את הנשים הלבנות המתעלמות מסבלן של הנשים השפחות השחורות בדרום, והן מפעילי התנועה לביטול עבדות שהמתעלם ממעמדן של נשים, ובעיקר נשים שחורות.
יחד עם זאת, יש הטוענים שהנאום שנשמר בידינו הוא שכתוב של נאומה, ולא הנאום כפי שנשאה אותו. אלו מצביעים על כך שסגנון הדיבור בנאום הוא דרומי, ואילו טרות׳ גדלה בצפון, ושפת אמה הייתה הולנדית.
7 בספטמבר 1853
בנאומיה הגיבה טרות' לקהל, ושילבה בדבריה סימוכין מהדת. בהמשך נאומה היא נזפה בקהל על השריקות וההתנהגות המפריעה, באומרה שבתנ"ך כתוב כבד את אביך ואת אימך.
Sure Thing
Sure Thing הוא שיר של הזמר האמריקאי מיגל. הוא נכתב על ידי מיגל עצמו, הופק על ידי האפי פרז ונכלל באלבום הבכורה שלו, All I Want Is You. הוא הודלף תחילה ביוטיוב בשנת 2008. הוא נשלח לתחנות הרדיו כסינגל השני מתוך האלבום ב-17 בינואר 2011. שיר ה-R&B מכיל השפעות של נאו סול, וצוין בדמיונו לעבודתו של הזמר ג'ון בי. תחילה, השיר זכה להצלחה מתונה בארצות הברית אך מאז הגיע לצמרת מצעד שירי ה-R&B של בילבורד. זה שירו הראשון של מיגל בראש מצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ והוא היה לסינגל המצליח ביותר שלו, עד צאתו של "Adorn" ב-2012.