cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משל הסעודה הגדולה
הנמשל
המשל נועד להוכיח את חכמי ישראל והפרושים שדחו את שליחותו של ישו ואת המסר שהביא מאלוהים. בנמשל, האדון הוא אלוהים והסעודה שהוא עורך היא הסמל המקובל לחיי הנצח או לגן העדן, כעין סעודת בשרו של לווייתן שמוזכרת בתלמוד בבלי. המוזמנים הם אלו שכבר משתייכים לקבוצה הנבחרת של המלך, כלומר היהודים, אולם הם מסרבים להכיר בקריאתו של המלך ושליחיו. או אז קורא האדון לכל מי שמוכן לשמוע ומזמין אותו לסעודה, כלומר על פי ישו, הגאולה תגיע לכל מי שמאמין בו, בין שהוא יהודי ובין שאינו יהודי, אך אלו שאינם מאמינים, לא ייגאלו.
כמו כן, ניכרת תוכחה על העדפת חיי העולם הזה, כגון העיסוק בשדה, במסחר ובנשים, על פני הציות לדבר אלוהים, וכפי שנאמר בדרשה על ההר,.
אמנות
המשל מופיע בתחריטים של יאן לאוקן ובציורים של ג'ון אוורט מיליי ושל ברנרדו קוואלינו (Bernardo Cavallino).
The Lonely Hearts Club Tour
The Lonely Hearts Club Tour הוא סיבוב ההופעות השני של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה, הידועה גם בשם הבמה שלה לשעבר, מרינה אנד דה דיימונדס.
רקע ופיתוח
תאריכי ההופעות בבריטניה הוכרזו ביום הוולנטיין, והתאריכים בצפון אמריקה הוכרזו באפריל. ב-30 באפריל 2012 הוכרז כי ההופעות בבריטניה נדחו בעקבות מצב מיתרי הקול של הזמרת עד להופעה שב-18 ביוני 2012. סיבוב ההופעות התקיים במקביל לסיבוב ההופעות Mylo Xyloto Tour של הלהקה קולדפליי, בו שימשה מרינה כמופע חימום.
ב-11 בפברואר 2013 הודיעה דיאמנדיס באמצעות אתר האינטרנט והאימייל שלה כי סיבוב ההופעות שלה באירופה מבוטל.
מרדכי בנבנישתי
מרדכי בנבנישתי (1 במרץ 1938 - 12 בינואר 2015) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בתפקיד קשר הגנתי בהפועל ירושלים ובהפועל רמת גן, עמה גם זכה באליפות ב 1964. כמו כן, שיחק 13 משחקים במדי נבחרת ישראל בשנים 1960–1961.
קריירה
בנבנישתי נולד וגדל בירושלים ולמד בבית ספר אליאנס. בגיל צעיר הצטרף לקבוצת הפועל ירושלים והיה השחקן הראשון מהמועדון ששיחק בנבחרת ישראל. בשנת 1967 קיבל בנבנישתי גביע על היותו הכדורגלן המצטיין בירושלים בכל הזמנים. בהמשך עבר בנבנישתי לשחק בהפועל רמת גן, ולאחר מכן שב להפועל ירושלים.
בשנותיו האחרונות עבר להתגורר ברעננה ושם נפטר בינואר 2015.
קרייט מפוספס
קרייט מפוספס (שם מדעי: Bungarus fasciatus) הוא מין של נחש ארסי מהסוג קרייט המצוי בדרום סין תת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה ומגיע עד הפיליפינים ואיי אינדונזיה כמו בורנאו, סומטרה וג'אווה. נחש זה בעל פסים צהובים-שחורים עבים לאורך גופו, מה שנתן לו את שמו.
מאפיינים
הקרייט הוא מהנחשים הארסיים ביותר בעולם, והוא המין הגדול ביותר בסוגו, עם אורך גוף מרבי של 2.25 מטר, אך האורך הממוצע הוא 1.8 מטר. הנחש בעל פסים צהובים-שחורים לאורך הגוף והראש שחור ורחב. עם זאת הלסת והניבים קצרים יחסית והעיניים קטנות ושחורות.
תפוצתו של הקרייט היא באזורים לחים ביערות, שדות חקלאיים ובקרבת ביצות או גדות נהר. הוא יכול להימצא עד לגובה 1,500 מטר. חלק מהאוכלוסיות חיות בקרבה למגורים אנושיים.
כמו מיני פתנים אחרים הוא מטיל עד 8 ביצים, אותן הוא קובר באדמה. הנחשים הופכים לבוגרים בגיל 3.
זהו נחש ארסי מאוד, אך הוא פחות קטלני ממיני קרייט אחרים עקב נדירותו בסמיכות לאנשים, ועקב מנהגו לברוח ולא לתקוף. כמו כן הופץ ברחבי הודו ואינדונזיה נסיוב נגד ארס, המקטין את הפגיעות. אחוז ההרוגים עומד על 1-10% ביחס לתקיפות.
שרפת צווי גיוס
שרפת צווי גיוס הייתה פעולת מחאה של אלפי גברים אמריקאים צעירים כחלק מהמחאה נגד המעורבות של ארצות הברית במלחמת וייטנאם. החל ממאי 1964, מועמדים לגיוס שרפו את צווי הגיוס שלהם בעצרות והפגנות נגד המלחמה. באוגוסט 1965, כדי להגביל את המחאה, הקונגרס של ארצות הברית חוקק חוק שמרחיב את הענישה לכל מי ש"ביודעין הורס, ביודעין משחית" צו גיוס בעקבות החוק, בין השנים 1965 – 1973, 46 גברים הואשמו בשרפת צווי גיוס, מתוך כ-25,000 שעשו כן, במסגרת עצרות שונות וארבעה מקרים הגיעו לבתי משפט. אחד מהם, ארצות הברית נגד אובריאן, הגיע לבית המשפט העליון. שם נטען כי שרפת צו גיוס היא מעשה סמלי של חופש הביטוי, זכות חוקתית המובטחת על ידי התיקון הראשון לחוקה. בית המשפט העליון החליט נגד שורפי צווי הגיוס וקבע שהחוק הפדרלי מוצדק ואין קשר בין המעשה לחופש הביטוי. משפטנים ביקרו את החלטה זו.
באוסטרליה, בעקבות גיוס מוגבר של חיילים ב-1966 בהוראתו של ראש הממשלה הרולד הולט, צווי גיוס נשרפו בהפגנות מחאה המוניות נגד מעורבות אוסטרליה במלחמת וייטנאם. ביוני 1968, ממשלת אוסטרליה החמירה את העונשים הקבועים בחוק הגיוס הנוגעים לשרפת צווי גיוס. המחאה נגד המלחמה נפסקה כאשר נבחרה ממשלה חדשה בראשות מפלגת הלייבור ב-1972 שהסיגה את הכוחות האוסטרליים מווייטנאם וביטלה את גיוס החובה.
לתמונות של שרפת צוו גיוס הייתה השפעה חזקה על הפוליטיקה ועל התרבות האמריקאית. תמונות של שרפת צווי גיוס הופיעו בכתבי עת, בעיתונים, בטלוויזיה וסימנו את החלוקה הפוליטית בין מי שגיבה את הממשל האמריקני ואת מטרותיו הצבאיות ואלה שהיו נגד כל מעורבות אמריקאית בווייטנאם חלק מקמפיין הבחירות של ריצ'רד ניקסון לנשיאות בשנת 1968 התבסס על ההבטחה שהוא ישים קץ לשיטת הגיוס לצבא ארצות הברית (המכונה the draft), וייצר צבא התנדבותי, ובכך ביקש גם לערער את השימוש הסמלי בצווי הגיוס כחלק מהמחאה נגד מלחמת וייטנאם. הנשיא ניקסון אכן שינה את תהליך הגיוס בשנת 1973, ובכך הפך את מעשה שרפת צווי הגיוס לאקט חסר משמעות מעשית; אך המשמעות הסמלית נותרה, והפכה לחלק מהזיכרון האמריקאי.
ארצות הברית
החל משנת 1948 גברים בגלאים 18 עד 26 נדרשו להירשם בלשכת גיוס מקומית על פי חוק הגיוס האמריקאי. במקרה של מלחמה, מי שהוכרז ככשיר לגיוס נקרא לשרת בצבא. החוק דרש מגברים לשאת את צווי הגיוס בכל עת. צו הגיוס היה כרטיס לבן קטן המכיל פרטים מזהים, תאריך ומקום הרישום, ומספר ייחודי לכל מועמד לשירות.
התיקון לחוק הגיוס באוגוסט 1965 היה יוזמה של שני חברי קונגרס ל. מנדל ריוורס (דמוקרט) וויליאם ג' בריי (רפובליקן). נוספו לחוק ארבע מילים, "הורס ביודעין, משחית ביודעין" את צו הגיוס. הסנאטור סטרום ת'ורמונד העביר את הצעת החוק בסנאט, כשהוא מכנה את שרפת צווי הגיוס "התנהגות מפרת חוק אשר מהווה איום פוטנציאלי על הפעלת סמכות הצבא לגייס תמיכה". בתקופה המדוברת, משקיפים רבים (כולל בית המשפט של ארצות הברית לערעורים ראשוניים) האמין כי הקונגרס שם לו למטרה לפעול נגד ולהכפיש את מתנגדי המלחמה ששרפו את צווי הגיוס.
אוסטרליה
ג'ון גורטון מונה לראש הממשלה בינואר 1968, בעקבות מותו הפתאומי של הולט. ביוני 1968, הממשלה הכפילה את הקנס על שרפת צו גיוס. ב-1971, החלה נסיגה הדרגתית מווייטנאם בעקבות לחץ של דעת הקהל האוסטרלי ושינוי המדיניות האמריקאית. בשנת 1972, כל החיילים חזרו הביתה מווייטנאם. סרבני הגיוס שוחררו מהכלא.
מקרים מוקדמים
ב-15 באוקטובר 1965, דייוויד ג'י. מילר היה המתנגד הראשון ששרף את צו הגיוס שלו בעצרת שנערכה ליד מרכז הגיוס במנהטן. הוא דיבר בקצרה אל הבאים לעצרת ואז שרף את צו הגיוס. מילר נעצר על ידי ה-FBI שלושה ימים מאוחר יותר במנצ'סטר, ניו המפשייר.
מילר היה חבר בתנועת הפועלים הקתולית (The Catholic Worker Movement) הדוגלת באי אלימות, פציפיזם וחלוקת ההון. באפריל 1966 הוא הגיע עם אשתו ובנם היונק לרצות את 30 חודשי המאסר שנגזרו עליו. המקרה נדון בבית המשפט הפדרלי לערעורים ביוני באותה שנה. עורך הדין של מילר טען כי שרפת צו הגיוס הייתה מעשה סימבולי והקהל שהשתתף בעצרת היה מודע לכך שזהו מעשה סימבולי, ועל כן הוא מוגן על ידי התיקון הראשון לחוקה. שרפת צו גיוס, לטענתו, היא הצהרה דרמטית שסייעה למילר להבהיר את טיעוניו בצורה הטובה ביותר, ויש לו את הזכות החוקתית לשאת נאום משמעותי משפיע ככל שניתן. בית המשפט לא קיבל את טיעוניו ובאוקטובר הרשעתו של מילר אושררה. מילר, שהיה משוחרר בערבות, נאסר ל-22 חודשים ביוני 1968.
ב-20 באוקטובר 1965, סטיבן לין סמית', סטודנט בן 20, נאם בעצרת באוניברסיטת איווה ושרף את צו הגיוס שלו. הוא אמר, "אני מרגיש שלתת חמש שנים מהחיים שלי זה יותר מידי ולכן החוק הזה לא בסדר." סמית' הזמין לאירוע עיתונאים וכתבי טלוויזיה שהיו נוכחים בעת ששרף את צו הגיוס. הוא אמר שהוא מתנגד למעורבות של ארצות הברית בווייטנאם, וכי הוא מתנגד לשיטת הגיוס. בנובמבר 1966 הוא נמצא אשם ונפסק לו עונש על תנאי למשך שלוש שנים.
בחודשים יוני-יולי 1967, בפסק הדין ארצות הברית נגד אדלמן שנדון בבית המשפט הפדרלי לערעורים, נטען שאדלמן ושלושה גברים נוספים שרפו את צווי הגיוס שלהם בעצרת ציבורית שאורגנה על ידי הוועדה לפעולה לא אלימה ( Committee for Non-Violent Action) בכיכר יוניון בניו יורק, ב-6 בנובמבר 1965. שלושה מתוך ארבעת הנאשמים הורשעו ונגזרו עליהם שישה חודשי מאסר.
ארצות הברית נגד אובריאן
בבוקר ה-31 במרץ 1966, דייוויד פול אובריאן ושלושה מועמדים לגיוס שרפו את צווי הגיוס שלהם על מדרגות בית המשפט בשכונת דרום בוסטון בנוכחות קהל, וביניהם סוכני FBI. לאחר שהארבעה הותקפו על ידי מתנגדים למחאה, סוכן FBI עצר את אובריאן. אובריאן הודה במעשה ומסר לבולשת את שיירי התעודה השרופה. הוא הואשם בהפרת חוק הגיוס והועמד לדין בבית המשפט המחוזי במחוז מסצ'וסטס.
אובריאן טען כי התיקון לחוק הגיוס – הורס ביודעין, משחית ביודעין – הוא בלתי חוקתי ופוגע בחופש הביטוי. הוא טען שהתיקון לא משמש שום מטרה משום שעל פי חוק הגיוס כבר נדרש מהמועמדים לגיוס לשאת איתם את צווי הגיוס שלהם כל הזמן, ועל כן כל צורה של השחתה היא כבר בגדר עבירה. הוא הסביר כי הוא שרף את צו הגיוס בפומבי כאקט סמלי על מנת לשכנע אחרים להתנגד המלחמה, "כדי שאנשים אחרים ישקלו מחדש את עמדותיהם בנוגע לגיוס לצבא וישקלו מחדש את מקומם בתרבות כיום, בתקווה שהם יתייחסו בחיוב לדעות שלי." ב-24 בינואר 1968, בית המשפט העליון קבע כי התיקון בחוק הגיוס הוא חוקתי כפי שנחקק, ושבית המשפט לא מבחין בין השחתה של צו הגיוס במקום ציבורי או פרטי. השופטים קבעו שבשרפת צו הגיוס אינו בהכרח מופע של אקספרסיביות. נשיא בית המשפט העליון ארל וורן, אמר, "אנחנו לא יכולים לקבל את הדעה כי, ככל הנראה, יש אין ספור התנהגויות היכולות להיכנס תחת ההגדרה של "חופש הביטוי", ושכל אימת שאדם מתנהג בצורה מסוימת הוא מבטא רעיון [שמוגן על פי החוקה האמריקאית]". נגזרו על אובריאן שש שנות מאסר.
החלטת בית המשפט העליון עוררה ביקורת. רבים ראו במעשה של אובריאן אקט תקשורתי שביקש "להעביר מסר", כוונה אשר בית המשפט לא נתן לה מספיק משקל. במקום זאת, בית המשפט נתן משקל גדול ביותר לאינטרס של הממשלה והבטיח את האפשרות להמשיך גיוס מועמדים לפני חוק הגיוס.
ב-15 באפריל 1967, 12 סטודנטים שרפו צווי גיוס בניו יורק. באוניברסיטת קליפורניה, ב-5 במאי 1965, כמה מאות אנשים צעדו לכיוון לשכת הגיוס בברקלי, כשהם נושאים ארון קבורה. במהלך הצעדה 40 גברים שרפו צווי גיוס. אחד המשתתפים אמר לעיתונאים שזהו אקט סימבולי: "אנחנו יכולים לקבל צווי גיוס חדשים, אם נבקש". כשבועיים לאחר מכן, נערכה עצרת נוספת בקרבת לשכת הגיוס בברקלי, ו-19 גברים שרפו צווי גיוס. באוגוסט 1965, מגזין לייף פרסם תמונה של צעיר שורף את צו הגיוס שלו לפני לשכת הגיוס בוול סטריט במנהנטן. בדומה לדייוויד ג'י. מילר, גם הוא היה חבר בתנועת הפועלים הקתולית. שלא כמו מילר, הוא לא נעצר. באפריל 1967, כ-60 צעירים שרפו את צווי הגיוס שלהם בסנטרל פארק, ביניהם היה גארי ריידר, חייל בכוחות המיוחדים שהצטרף להפגנה ושרף את צו הגיוס שלו. הוא נעצר על ידי סוכני ה-FBI כמה ימים מאוחר יותר בביתו באוונסטון, אילינוי. טיים מגזין העריך שכ-75 צווים נשרפו במהלך העצרת; ואילו הסופר מרטין ג'זר (Martin Jezer) שהשתתף בהפגנה כתב שכ-158 צווי גיוס נשרפו.
ב-16 באוקטובר 1967 נערכו הפגנות נגד מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם ב-30 ערים ברחבי ארצות הברית. במהלך ההפגנות נשרפו כ-1400 צווי גיוס. בהפגנה שנערכה בבוסטון, 214 איש החזירו את צווי הגיוס שלהם ו-67 שרפו אותם. אחת המשתתפות אספה נתונים מתוך צווי הגיוס שהוחזרו, ומצאה כי הגיל הממוצע של הגברים היה 22, וכי שלושה מתוך ארבעה למדו בהרווארד, ייל, או אוניברסיטת בוסטון.
בסן פרנסיסקו ב-4 בדצמבר 1967, במהלך עצרת בהשתתפות כ-500 מפגינים, 88 צווי גיוס נאספו ונשרפו. ב-3 באפריל 1968, נערכו עצרות ברחבי ארצות הברית לסיום מעורבות ארצות הברית בווייטנאם. כאלף צווי גיוס נשרפו במהלך האירועים. במהלך הפגנה בבוסטון בהשתתפות 15,000 איש, מועמדים לגיוס שרפו 235 צווי גיוס. צעירים שהתנגדו למלחמה החלו להחזיר את צווי הגיוס שלהם כאות מחאה ולא לשרוף אותם. החזרת צווי הגיוס נחשבה רדיקלית יותר משום שהמועמדים הצהירו מול הרשויות על מחאתם.
תהודה ציבורית
התגובות לשרפת צווי הגיוס היו מעורבות. ארגוני חיילים משוחררים הדגישו שרוב הצעירים לא שורפים את צווי הגיוס, ושהם אלה הראויים להוקרה, לא המשתמטים. באוקטובר 1967 נערכה עצרת, בחסות הממשל, לתמיכה במתגייסים.
המגזין רמפארטס (Ramparts), שהיה משויך לשמאל החדש, פרסם בדצמבר 1967, בשער המגזין, צילום של שרפת צווי גיוס. גם המגזין השמרני, The Saturday Evening Post, פרסם תמונה של שרפת צווי גיוס על שער המגזין ב-27 בינואר 1968. במחזמר שיער, סצנת השיא, במערכה הראשונה, היא קבוצה של גברים "היפים" שורפת את צווי הגיוס שלהם בעוד הדמות הראשית, קלוד, נאבק עם ההחלטה האם להצטרף אליהם.
הנשיא ג'ונסון דיבר בתקיפות נגד שורפי צווי הגיוס, וקרא לחקור את ההשפעות הקומוניסטיות על תנועת המתנגדים. הניו יורק טיימס דיווח על תגובותו של הנשיא וטען שהצעירים מוחים נגד חוק הגיוס ולא נגד המלחמה. ב-1968 ריצ'רד ניקסון, במסע הבחירות שלו לנשיאות, הבטיח לשנות את חוק הגיוס ולהפוך את צבא ארצות הברית לצבא המבוסס לחלוטין על התנדבות.
יחסי ספרד–קפריסין
יחסי קפריסין-ספרד הם ביחסים הבילטרליים בין קפריסין לבין ספרד. היחסים מעוגנים בעיקר על ידי חברות שתי המדינות באיחוד האירופי.
יחסים דיפלומטיים
מאידך גיסא, קפריסין חנכה את שגרירותה במדריד בשנת 1992, לאחר שקודם לכן שגרירותה בפריז הייתה אחראית על פיתוח היחסים עם ספרד. הביקור הרשמי הראשון של נשיא קפריסין בספרד התרחש ביולי 1987, אז נפגש ספירוס קיפריאנו עם ראש ממשלת ספרד פליפה גונסאלס והתארח בכבוד בארוחת הערב שערך מלך ספרד. מאז נערכו עוד שישה ביקורים נשיאותיים (ג'ורג'יוס וסיליו, גלבקוס קלרידס פעמיים וטאסוס פפדופולוס שלושה פעמים).
ביקורו הראשון של ראש ממשלת ספרד בקפריסין היה ביקורו של חוסה מריה אסנאר, בפברואר 2002, כאשר חזר, מטעם האיחוד האירופי (אז בראשות ספרד), על תקפות ההסכמים שאומצו בפסגת הלסינקי בשנת 1991 במהלך המשא ומתן על הצטרפותה של קפריסין, גם אם האיחוד מחדש של שני חלקי המדינה לא התרחש. השני התקיים בדצמבר 2009, הפעם על ידי חוסה לואיס רודריגס ספאטרו, שהציג בניקוסיה את סדרי העדיפויות של נשיאות ספרד במועצת האיחוד האירופי שהחלה בחודש שלאחר מכן.
המלכה סופיה חנכה ב-10 במרץ 2010 בניקוסיה את התערוכה "מירו דה מיורקה", אנתולוגיה של 20 השנים האחרונות לעבודתו של הצייר באי הספרדי של הים התיכון. זו הייתה הפעם הראשונה שהתקיימה בקפריסין תערוכה בסדר גודל שכזה, במקביל לנשיאות ספרד של מועצת האיחוד האירופי ועם אירועי יום השנה ה-50 לרפובליקה של קפריסין.
ספרד תומכת בחיפוש אחר פתרון משא ומתן, המאפשר הקמת פדרציה דו-קהילתית, בהתאם להחלטות הרלוונטיות של מועצת הביטחון של האו"ם.
בשל מצבן הגאוגרפי, שתי המדינות חולקות, בנוסף, עניין מיוחד לאגן הים התיכון ותומכות במיוחד במדיניות השכנות המשותפת של האיחוד האירופי באזור זה. בסוף שנת 2013 קידמו קפריסין וספרד את הקמתה של "קבוצה ים תיכונית" של ייעוץ והתייעצות בתוך האיחוד האירופי. פגישת השרים הראשונה של קבוצה זו, בה משתתפות שבע מדינות, התקיימה בבריסל בדצמבר 2013, ואילו השנייה נערכה באליקנטה באפריל 2014. כמו כן, שתי המדינות חולקות עמדות קרובות ביחס למעמדה הבינלאומי של קוסובו. אלמנטים אלה אינם אלא דוגמאות להרמוניה והיחסים המצוינים הקיימים בין ספרד לקפריסין.
נציגויות דיפלומטיות
קפריסין מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליות בברצלונה, בילבאו, סביליה וגרנדה. ספרד מחזיקה בקפריסין שגרירות בניקוסיה.
דוד ג'ורג'יו מנדס
דוד ג'ורג'יו מֶנדֶס נשיא (באנגלית: David Giorgio Mendes Nassi; נולד ב-11 בפברואר 1937 ברומא) הוא רופא ומנתח ישראלי, מומחה בכירורגיה אורתופדית.
רקע משפחתי
דוד מנדס נולד ברומא למשפחת רופאים. סבו פרופסור גוידו אהרון מנדס ניהל את בית החולים של הצלב האדום ברומא. בצל השינויים הפוליטיים וחוקי האפליה נגד יהודים באיטליה עקרה המשפחה בשנת 1939 לשווייץ, שם המתינה לאשרות הבריטיות לכניסה לארץ. האשרות הושגו בעזרתו הישירה של האפיפיור פיוס ה-12 ידידו של סבו הפרופסור גוידו מנדס.
המשפחה עלתה לארץ והתיישבה בגדרה. אביו ד"ר מאור מנדס, וסבו היו ממובילי הטיפול במחלת השחפת ומיגורה. בתקופת מלחמת העצמאות עברה המשפחה לרמת גן שם סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר 'אוהל שם'.
באותה תקופה התאמן בסיוף אצל המאמנים מאזיי ונובל וזכה באליפות ישראל משנת 1955 עד 1963.
תחילת דרכו כרופא
ב-1965 עבר עם משפחתו לניו-יורק כדי להתמחות בכירורגיה אורתופדית בביה"ח האוניברסיטאי מאונט סיני ובביה"ח ע"ש אלברט איינשטיין במחלקתו של פרופסור ארתור הלפט (Helfet). בסיום התמחותו השתלם אצל פרופסור פיליפ וילסון (Wilson) בביה"ח Special Surgery של אוניברסיטת קורנל, בהתמחות על של ניתוחי משתלי מפרקים מלאכותיים. משם עבר לבית החולים לנוקס היל, שם הקים את מרפאת ניתוחי הירך.
הדריך והרצה כפרופסור בביה"ח אלברט איינשטיין בברונקס, בבית הספר לרפואה מאונט סיני בקווינס וביה"ח אלמהרסט ובבית החולים לילדים בברוקלין. במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור הגיע לארץ כדי ליטול חלק במלחמה במסגרת חיל הרפואה.
ב־1975 חזר לישראל לניהול המחלקה לכירורגיה אורתופדית בביה"ח רוטשילד - בני ציון עם אשתו ושני ילדיו עידו ושרון. בנו יוני נולד בחיפה.
רפואה, מחקר והוראה
דוד מנדס ניהל את המחלקה לכירורגיה אורתופדית עד לפרישתו בשנת 2002. המחלקה נתנה שירות קהילתי אורתופדי ומגוון ניתוחים חדישים לתושבי חיפה והמדינה כולה. למבוגרים, לגיל הגדילה ויילודים, לנפגעי גפיים בתאונות ובספורט ולקטועים. בעיקר כטיפול במחלות הארתריטיס ראומטיזם ושחיקת סחוס של מפרקי הירך והברך.
בשנת 1980 הקים פרופ' מנדס את 'המרכז לשתילת מפרקים', שזכה לתמיכתם של שר הבריאות אליעזר שוסטק ומנהל בית החולים דב גולן. המרכז היה פרויקט שאפתני לטיפול בחולים, למחקר ופיתוח של משתלים מלאכותיים עם חומרים מתקדמים והוכרז על ידי שרת הבריאות שושנה ארבלי-אלמוזלינו כמרכז ארצי.
במשך 15 שנים יזם וניהל את הכנסים האורתופדים הבינלאומיים השנתיים של 'המרכז לשתילת מפרקים'. לכנסים הוזמנו טובי המרצים האורתופדים, מדענים ותעשינים מתחום המכשור הרפואי מרחבי העולם.
פעילות מקצועית ואקדמאית
במהלך 37 שנות פעילות פרסם כמאה וחמישים מאמרים, תצוגות וסרטים מדעיים. חקר את השימוש במגוון סוגי אנרגיה לעידוד של בניית עצם ואיחוי שברים. יצר פיתוחים חדשניים של מישתלי מפרקים, חומרים ביו רפואיים, מכשור אורתופדי וטכניקות כירורגיות. כתוצאה מפעילות זו יצר ורשם פטנטים בינלאומיים.
במסגרת הקלינית במחלקתו יזם לראשונה את ניתוחי החלפת מפרק הברך במישתל מלאכותי, טכנולוגיה שהביא מארצות הברית, שידרג את ניתוחי מפרק הירך עם תשלובת של חלקים מפרקיים קרמים שפותחו בגרמניה בשילוב עם סגסוגת מטיטניום שפותחה בצרפת. חלקים אלו שפרו בצורה מרשימה את תוצאות הניתוח והאריכו משמעותית את חיי המושתל.
במסגרת 'המחלקה והמרכז לשתילת מפרקים' יצר שיתוף פעולה פורה עם מדעני הטכניון, והאוניברסיטה העברית בירושלים, ועם תעשיות עתירות ידע כרפאל, התעשייה האווירית ולהבי ישקר בפיתוח משתלים וחלקי חילוף למפרקים ורצועות, ועם אלסינט ואלביט בנושאי הדמיה ממוחשבת ותהודה מגנטית.
בשיתוף עם צוותים בינלאומיים במימון קרן גרמניה-ישראל ניהל נושאי מחקר של החלפת רצועות מפרקים ברצועת סינתטיות, ובשתוף של תעשייה בריטית פיתח ויישם תחליף של פיקת ברך מלאכותית.
כיום מתגורר פרופ' מנדס עם רעיתו רותי באר וממשיך בכתיבה שמיועדת לקהילה על מגוון נושאים אורתופדיים, וחוות דעת על רשלנות רפואית ומניעתה.
===ניתוח משתל ירך מלאכותי במבוגר עם נקיעה מלידה=== מטרת מחקר קליני זה הייתה להגדיר תכנון אלגוריתמי של שיטות טיפול כירורגי בבעיה מאתגרת זו שיש בה עוות ניכר של האנטומיה הרגילה של המפרק. רוב השיטות לסיווג של היחסים האנטומיים בין ראש הירך והמרחשת (האצטבולום) מתבססות על צילומי רנטגן. שיטה זו מגדירה דירוג תפקודי של הרקמות הרכות (שרירים, גידים ורצועות) בנוסף לדירוג היחסים האנטומיים על פי צילומי טומוגרפיה ממוחשבת (CT). הכרת השיטה שימשה כמבחן להערכה עצמית של כירורגים אורתופדים בארצות הברית.
משתל פיקת ברך מלאכותית
משתל ברך מלאכותי הוא פתרון כירורגי מצוין לבעיות ארתריטיות של הברך. ניתוח זה יושם לראשונה במרכז לשתילת מפרקים בחיפה ונלמד שבמקרה של כשל שחיקתי המרכיב הבעייתי הוא הפיקה שעשויה מפוליאתילן קשיח. ניסיון החברה היצרנית בחו"ל לחזק את הפיקה עם בסיס מתכתי הרע עוד יותר את שחיקתה. המסקנה הייתה שצריך להגדיל את עובייה של הפיקה כדי לשפר את עמידותה ולשם כך תוכנן שינוי בקונפיגורציה של הפיקה ושינוי בהכנת החלק הגרמי של הפיקה הטבעית שאליה מחובר המשתל עם צמנט אקרילי. הפיקה החדשה נכנסה לשימוש בנייתוחי החלות ברך והתוצאות הקליניות מעולות.
===החלפת הברך במשתל מלאכותי=== ניתוח החלפת הברך במשתל מלאכותי נכנס לשימוש לראשונה באנגליה אבל פותח במקור בארצות הברית בתחילת שנות השבעים של המאה הקודמת. בשנת 1975 ביצע בהצלחה את החלפת הברך הראשונה בישראל. תוך תקופה קצרה הפך לניתוח מקובל במרבית המחלקות האורתופדיות בארץ שנים רבות בטרם שחדרה השיטה לאירופה.
הבעייתיות של ביו-חומרים בהשתלות מפרקים ודרכי פתרון חדשניות - פיתוח הפולימר 1-MP
חברת ממטק נוסדה על ידי חמישה מדענים - עליזה בוכמן, שמחה סיבוני, פרופ' דוד מנדס, רוב בריאנט, ד"ר ריי פיין, ופיתחה ביו-חומר חדש שמכונה 1 -MP. זהו פולימר מצולב בשלמותו, שפותח בנאס"א בארצות הברית על ידי רוב בריאנט ובצורתו המקורית משמש למיסבים של מנועי סילון. המבנה המולקולארי שונה על מנת להתאימו לשימוש ביולוגי. מגמת הפיתוח הייתה לשדרג את כל אותם חומרים שמשמשים כיום כחלקים מפרקיים נעים במישתלי מפרק הירך, הברך והכתף עם חומר יותר עמיד לאורך זמן בתנאי הלחץ והשחיקה של מפרקים אלו באדם. בשלוש שנות מחקר מעבדתי ונסויי חיה מוצלחים של 1-MP במסגרת חממה, הוכחו חוזקו שאינו נופל משל מתכת, עמידותו בפני שבר שטובה יותר משל קרמיקה, עמידותו בפני שחיקה שאיננה פחותה מזו של פוליאתילן מצולב, מקדם חיכוך מינימלי, פסיביות מבחינה כימית ועמידות תחת עומס מחזורי. כיום מבוצעים ניסויים קליניים בשני מרכזים רפואיים - בניו זילנד ובישראל.
משתל ירך מלאכותי עם משטחים מפרקיים שכולם קרמיקה
מאז תחילת שנות השבעים של המאה הקודמת מוכר ניתוח החלפת מפרק הירך למוצלח שבניתוחים המשקמים של האורתופדיה במבוגרים. אבל אחוזי הכשל שהיו תחילה מועטים גברו משנה לשנה בעיקר בגלל שחיקה של החלקים המפרקים הנעים של המשתל. החיפוש אחרי חומרים ביוקומפטיבילים עם תכונות מכניות ועמידות בפני שחיקה התמקד בשפור במטלורגיה ובתעשייה של פולימרים ויצר חומרים טובים ויעילים יותר. עם זאת ההתמדה של חברות צרפתיות וגרמניות ויפניות בתעשייה קרמית נתנה תשובה טובה עוד יותר. במרכז לשתילת מפרקים בחיפה הותחל השימוש במשתלים קרמים של חברת סרמטק בשנת 1997 ובכך הוכפלה ההערכה של תוחלת תפקוד המשתל ל-20 עד 30 שנה.
קיבוע של משתל מפרק הירך עם שתלי עצם וצמנט אקרילי
השימוש בצמנט אקרילי היה חלק בלתי נפרד מהקבוע בעצם של חלקי משתל הירך. במקרים שסבלו מהרס של רקמת העצם כמו אחרי תאונות קשות נדרשו שתלי עצם כדי לשקם את החלק החסר. כשהמרחשת נפגעה לא נתן היה לקבע את כפת המשתל מבלי לשחזר את מבנה המרחשת. מכיוון שהתהליך של התקשות צמנט אקרילי בזמן הכנתו הוא אקזותרמי ויוצר חום גבוה מקובל היה שהחום גורם לנמק של שכבת העצם שבאה במגע עם הצמנט. בסוף שנות השבעים של המאה הקודמת, בוצעה סדרת מחקר בחיות מעבדה במרכז לשתילת מפרקים חיפה, ובה הוכח ששתלי עצם אינם מאבדים את חיוניותם גם לאחר מגע אינטימי עם צמנט. כך נסללה הדרך לשימוש שגרתי של שתלי עצם כהכנה לקבוע של חלקי משתל עם צמנט.
שימוש בחנקן נוזלי להקפאה של גידול (GCT) בעצם השוקה
הטפול בוצע לראשונה ב-1976 בשתי חולות לפי שיטתו (1969) של MARCOVE אורתופד אונקולוג מבית-חולים Special Surgery בניו-יורק. Marcove RC, Miller TR. Surg Clin North Am. 1969 Apr;49(2):421-30.
הערכה של מידת היעילות של רמה נמוכה של אלומה צרה של אור (Biobeam) בטפול בכיבים בעור ובהבראה נדחית של פצעי ניתוח וקטיעה [3]
המחקר שנערך (בשנת 1992) בשיטת כפולת סמיות בבית חולים צבורי (בני-ציון) הוכיח תוצאות משמעותיות מבחינה סטטיסטית בהארה עם אור אדום (660 ננומטר) בהשואה לפלצבו של מהירות ואיכות הבראה של פצעי קטיעות וניתוחים אורתופדים.
"מי מפחד מרשלנת רפואית?" ספר בהוצאת 'ספרי ניב' יוני 2019
בספר 300 עמודים של רב שיח בדיון על עשרים מקרי רשלנות רפואית בכירורגיה אורתופדית, מעוטר עם איורים גרפים בידי רות באר. "המחבר סוקר בפנינו מניסיונו העמוק, הרחב וארוך השנים כמנתח בכיר, כמנהל מחלקה ומרכז לניתוחים אורתופדים – פרשות שנחשף להן במהלך שנותיו במקצוע. בשפה עשירה ומדויקת הוא פורס בפנינו מקרים דמיוניים אך שאובים ממציאות עם דמויות חיות ושוזר בין המקרים דיונים של קבוצת חברים שנפגשת אחת לתקופה כדי לנתח מקרים שכאלו. בקבוצה יש רופא, יש עורך דין, יש אחות, יש אנשי מקצוע מתחומים שונים ויש גם את האדם מן היישוב שתורם לדיון מהגיונו הבריא ומסֶט ערכיו. סיפורי המקרה, נותנים לנו מושג חשוב על איך המערכת מתנהלת, על טיפוסים של רופאים, על הקלות שבה סיבוכים יכולים להתרחש ועל דרכם של רופאים בניהול מצבים כאלו. למרות המושגים הרפואיים, שפת הספר שווה לכל נפש, וכל אדם סקרן יוכל ליהנות מקריאה קולחת של סיפורי המקרים ושל ניתוחיהם; וחשוב מכך, יוכל להיתרם רבות מהמידע ומהעצות שהמחבר משיא לקוראיו ששזורים בהם תובנות לפציינט, לרופא, למשפטן ולמחוקק."
יומנה של משפחת קורונה. ספורו של קווי-2. איורים רותי באר. ספר בהוצאת 'ספרי ניב' אפריל 2021
משפחת קורונה, שחברים בה שלל נגיפים שאוהבים להשתעשע עם בני האנוש ולגרום להם כל מיני צרות, מתכנסת ומעלה זיכרונות מן העבר, ובהם מגפות שונות שחוללו במרוצת השנים, עד היום שבו פרצה מגפת הקורונה שהותירה את בני האנוש מבולבלים וחסרי אונים. נגיף קורונה, ששמו קווי-2, מתאר כיצד גרם למגפה ובה בעת משמיע ביקורת נוקבת על האופן שבו בני האדם בחרו להתמודד עימה. זהו סיפורה של הקורונה מנקודת מבט לא שגרתית, שמטרתה ללמד ילדים ובני נוער כיצד פועלים נגיפים ובעיקר – כיצד ראוי למגר אותם.
Diary of Coronavirus Family '' Illustrations by Ruth Beer, a book published by Partridge Singapore April 2021
Coronavirus COV-2 caused the illness COVID-19, also known as the coronavirus pandemic, and today, has an international reputation as champion of all sorts of other viruses, most of whom he do not actually know. His parents called him Virion. He was tiny and always aggressive, but he lacked a living entity. They said he would not have a life until he had grown and learned to live.
The coronavirus family, a rowdy group of viruses who use human beings as entertainment and cause them all sorts of trouble, gathers together and reminisces about the past, including various epidemics that they brought about over the course of history, up until the day that the coronavirus pandemic broke out, leaving the human beings confused and helpless. Coronavirus COV-2 describes how he caused the pandemic while also voicing some harsh criticism regarding the way human beings chose to cope with it.
“This book is unique in telling the story by the virus family themselves, the way they see and appreciate their strength and the weakness of human beings,” Mendes-Nassi says. “Also, one of the topics discussed is the crucial importance of the genetic material that viruses share with all living organisms
"מחכים לקורונה בממלכת פמונה" איורים-רות באר
לספר חמישה חלקים, והחוט המקשר ביניהם היא מגפת הקורונה. חלק ראשון הוא עלילה של הרפתקאות בטהיטי בתקופה שלפני פרוץ המגפה. חלק שני הוא אגדה של נגיפי משפחת קורונה שמספרים על המגפה מנקודת ראות שלהם ונכתב גם עבור בני נוער. חלק שלישי מתאר ממלכה דמיונת פמונה, שמאזכרת במידת מה את ישראל הקדומה בהיווצרותה. חלק רביעי כתוב בנימה מדעית בשפה קלה להבנה, על נגיפי קורונה ונגיפים אחרים וכיצד הוכחדו בעבר הודות לחיסון כלל האוכלוסייה. חלק חמישי דן בסיעור המוחות של מנהיגי פמונה לקראת התפשטות גלובלית של מגפת הקורונה, שיכול לשמש אבן דרך לכל מדינה בתכנון הלחימה בקורונה, ומספר על יישום תוכנית הפעולה של המלך נוראל והצלחתה. האפילוג מתאר תוכניות של השמאן פולאנו ועוזרו טאליס בפיתוח של חיסון שמקורו ב'עולם הצומח' יעיל כנגד כל אומת הנגיפים.
Waiting for the Coronavirus in the Kingdom of Pamona"' Illustrations by Ruth Beer, a book published by Partridge Singapore August 2021
After a long pause the king said, 'Tell me, how can we be different from all the other countries hit by the pandemic, whose morbidity and mortality rates are so frighteningly high? How can we think differently, how should we be thinking
Dean-el wrote that to overcome the viral epidemics that will be visiting upon us in the future, we have to develop a nature-based vaccine composed of what he called nano-Yaho' particles and turn them into effective and safe method to defeat all kinds of viruses.
This is a tale told by the ancient Pamonan people who left the Middle East and settled in the Indonesian archipelago, founded a prosperous kingdom and faced the coronavirus pandemic that spread from China.
King Nur-el with his team of advisors, the high shaman Polano, Talis his aide and the doctor, discuss the nature of the coronavirus family and the epidemic in detail to create a plan to defeat the pandemic at the gates of the kingdom  of  Pamona
'ארתריטיס ותנועה' או 'תרגילי תפילה' כשיטה לשמירת חיוניות מפרקים (תוכננו עבור מפרקי הירכיים)
'ארתריטיס ותנועה' או 'תרגילי תפילה' זו שיטת תרגול לסובלים מדלקת מפרקים ניוונית ולמחלימים מניתוחי שתילת מפרקים, לשמירה על תנועת המפרק וחיוניותו. התרגול מבוסס על תנועה פסיבית של המפרק, שאיננה מכאיבה ומבוצעת 'כתנועה הפוכה' (reverse action) על ידי המתרגל עצמו מבלי לעבור את סף הכאב. חשיבות הפעלת המפרק בטווח תנועה מלא מוסברת בשמירת חיוניות סחוס המפרק. הנקבוביות המאפיינות את הסחוס מאפשרות לסירוגין את חדירת הנוזל הסינוביאלי לתוכו ואת הפרשתו לחלל המפרק. הסיכה של הסחוס עם הנוזל הסינוביאלי מזינה אותו ומפרישה את תוצרותיו. בשנת 2007, יצא ספר בעברית על שיטת 'תרגילי התפילה' דרך Kotarim International Publishing, Ltd ובשנים 2013, באנגלית 'Arthritis and Motion' בהוצאת Amazon. באוקטובר 2014 יצאה מהדורה חדשה בהוצאת באמזון שנקראה 'Pain Free Arthritis Exercises'.
שושי חייט
שושי חייט (25 ביוני 1947 – 17 באפריל 2011) הייתה ציירת, פסלת, משוררת וסופרת ישראלית, חברת אגודת הציירים והפסלים בישראל.
ביוגרפיה
נולדה למשפחת גולדמן, דור שני לשואה בעיר קלוז' בטרנסליבניה, רומניה. בשנת 1950 עלתה לישראל. חיי ילדותה ונערותה היו קשים מנשוא היות שאביה נטש אותה בהיותה תינוקת ואמה התאבדה כשהייתה נערה בת 12. ובשנת 1964 נישאה לצייר יעקב חייט. לזוג שתי בנות.
סגנון היצירה
בחייט דבק הכינוי 'ציירת הליצנים', משום שהדמויות האנושיות בציוריה עוטות על פניהן לרוב מסכה. סימטריה, שקט, סמכותיות ושלוות צבע עבדו אצל הציירת כמין בולם זעזועים מפני רקמת המציאות הקשה. חייט אפשרה ביצירותיה למצוא גוונים רבים ולעיתים הניחה רק לשחור וללבן, הפשוטים לכאורה של העיפרון, להעניק הבעות אנושיות מגוונות כחכמה, תמימות, ערמומיות ואומללות. בין יצירותיה הטריפטיכון, המשקף את מסכת חייה הקשים של האמנית כבר מילדותה, שהטילה אותה כהגדרתה, וכשם היצירה, אל זירת קרקס החיים של שושי. בכוח אישיותה, בדומה למסכה שביצירותיה, היא עוטה על רגשותיה מעטה בדמוי של 'רומנטיקת קרקסים', ובכך מרחיקה את הצופה מן ההליכה על חבל הזכרונות הדק האישי שלה.
אף על פי שהעיסוק בדמות הליצן מאפשר זאת, קשה למצוא בעבודותיה פארסה, בוטות או סלפסטיק לשמו, שכן דומה כי מרבית הדמויות, לרבות הפסלים שיצרה, נושאות בנטל של סבילות.
דוגמה לשימוש בלקסיקון הלולייני החזותי של היוצרת הייתה נוכחת ביצירת סדרת ציורי התנ"ך שיצרה, שבה הדמויות המסורתיות לובשות על פניהן מסכות של ליצנים. מתוך הסדרה בולט ציור בשם "טרוף טורף יוסף" (מתוך מעמד כתונת הפסים לאחר מכירתו של יוסף לישמעאלים), המהווה כמשל וכנמשל מרחשי ליבה וסיפורה האישי.
באחד הראיונות שנתנה לתקשורת הסבירה את עומק יצירתה ואת ההקשר לדמויות הליצנים:
"אני משתמשת בדמותו של הליצן כדי להמחיש את מורכבות האדם ואת הצורך שלו להסתתר מאחורי מסכות. ליצן הוא אדם שעוטה על פניו מסכה, כולנו עוטים על פנינו מסכות. רוב שעות היום אנחנו מכסים את האמת במסכות כדי להתאים את עצמנו לסביבה. הליצן הוא אני, ומזה אני לא יכולה לברוח".
הציור האחרון
בתקופת שהותה הארוכה בבית החולים הקפידה חייט לצייר. כל ציור שיצרה נחתם וכן נרשמה על גביו שנת היצירה בלבד וללא התאריך המדויק.
את ציור הליצנית יצרה חייט בשעות הלילה המאוחרות, יום לפני שתואם לה ניתוח. דקות בודדות לפני הניתוח העניקה לבעלה יעקב חייט, לשתי בנותיה ולנכדה הבכור פתקים מקופלים ואישיים, היא בקשה שהפתקים ייקראו רק לאחר שכבר תהיה על שולחן הניתוחים, כאילו וידעה שנפרדת מהחיים ומבקשת לומר מספר מילות פרידה. לאחר מכן התברר כי גם על ציור הליצנית חתמה והוסיפה תאריך מלא ומדויק שכלל לא היה אופייני לה 4.4.2011 – הוא ציורה האחרון. לאחר הניתוח לא התעוררה ושהתה בתרדמת כשבועיים עד שהלכה לעולמה.
תערוכות
במהלך הקריירה האמנותית שלה הציגה שושי חייט 27 תערוכות יחיד ועוד 36 תערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם.
תערוכות יחיד והשקות ספרים
רבות מיצירותיה של חייט מוצגות בגלריות ובקרב אספני אומנות בישראל וברחבי תבל.
אליזבת הארדוויק
ביוגרפיה
הארדוויק נולדה בלקסינגטון, קנטקי, למשפחה פרוטסטנטית אדוקה. היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת קנטקי בשנת 1938, ושנה לאחר מכן גם תואר שני באותו מוסד. משם עברה לניו יורק, ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1947 הוענקה לה מלגת גוגנהיים.
בשנות ה-70 וה-80 לימדה הארדוויק כתיבה יוצרת במכללת בארנרד ובבית-הספר לאמנויות באוניברסיטת קולומביה. היא נתנה לתלמידיה ביקורות כנות על עבודתם, וטיפחה את המבטיחים ביניהם.
בשנת 1996 נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. היא מתה במנהטן בשנת 2007.
יצירתה
הארדוויק חיברה שלושה רומנים: The Ghostly Lover (1945); The Simple Truth (1955); ו-Sleepless Nights (1979). אסופּה מסיפוריה הקצרים פורסמה לאחר מותה, תחת הכותרת The New York Stories of Elizabeth Hardwick (2010).
כמו כן פרסמה ארבע אסופּות של מסות ומאמרי ביקורת: A View of My Own (1962); Seduction and Betrayal (1974); Bartleby in Manhattan (1983); ו-Sight-Readings (1998).
בשנת 1961 ערכה ופרסמה מבחר ממכתביו של ויליאם ג'יימס, ובשנת 2000 פרסמה ביוגרפיה קצרה על הרמן מלוויל.
בשנת 2008 בחרה ההוצאה לאור Library of America לכלול את כתבתה של הארדוויק על פשעיו של קריל צ'סמן ברטרוספקטיבה של "מאתיים שנות כתיבה על פשע אמיתי".
כתביה טרם תורגמו לעברית.
אפוקליפטו
אפוקליפטו (באנגלית: Apocalypto) הוא סרט הרפתקאות היסטורי אפי אמריקאי משנת 2006 שהופק, נכתב ובוים על ידי מל גיבסון.
הפקה והפצה
כל השבטים והעמים האתניים המתוארים בסרט היו מאיה. בדומה לסרטו הקודם של גיבסון "הפסיון של ישו", כל דיאלוג הוא בקירוב מודרני של השפה העתיקה של הסביבה.
הסרט יצא לאקרנים בצפון אמריקה בדצמבר 2006 וגרף בסוף השבוע הראשון 14.2 מיליון דולר. הבמאי המקסיקני, חואן קטלט, הגיש תביעה נגד גיבסון בטענה כי גנב את רעיונותיו לסרט ממנו. קטלט טען כי גיבסון השתמש בסצנות מתוך סרטו 'בחזרה לאצתלן' משנת 1991 כבסיס לסרט. גם צאצאי בני המאיה, תושבי גואטמלה, יצאו נגד הסרט בטענה שהוא יצירה גזענית. הם קובלו על כך, ששפיכות הדמים המתוארת בו מוגזמת, ומתארת את בני המאיה כפראים וכברברים רצחנים, שיכלו להיוושע רק על-ידי הספרדים.
תקציר העלילה
ממלכת המאיה הגדולה עומדת בפני התפוררות וכיבוש, ומנהיגיה מתעקשים שהדרך היחידה להציל אותה היא לרצות את האלים - בעזרת עוד מקדשים ועוד ועוד קורבנות אדם. "כפת יגואר" (רודי יאנגבלאד) הוא גבר צעיר שנבחר להיות קורבן אדם כזה. אבל הוא לא מוכן להיכנע לגורלו, והוא בורח רחוק ככל האפשר.
קישורים חיצוניים
ביקורות
שרה יוז
שרה אליזבת יוז (באנגלית: Sarah Elizabeth Hughes; נולדה ב-2 במאי 1985), היא מחליקה אמנותית על קרח בעבר, יהודיה-אמריקאית. היא אלופה אולימפית (סולט לייק סיטי 2002) ובעלת מדליית ארד מאליפות עולם (ונקובר 2001) בהחלקה אמנותית על הקרח ביחידות.
קורות חיים
יוז נולדה בעיירה גרייט-נק, ניו יורק. אביה, ג'ון יוז, הוא קנדי ממוצא אירי והיה אחד מהקפטנים של קבוצת ההוקי קרח של אוניברסיטת קורנל שזכתה ב-NCAA בשנים 1969 - 1970. אמה, איימי פסטרנק, היא יהודיה. היא למדה בבית הספר התיכון המקומי. בשנת 2003, היא החלה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת ייל בלימודי אמריקה וסיימה אותם בשנת 2009.
יוז היא הילדה הרביעית מתוך שישה ילדים. אחת מאחיותיה הצעירות, אמילי היא מחליקה אמנותית והשתתפה באולימפיאדת טורינו (2006).
קריירה
יוז התחילה להחליק בגיל שלוש. רובין וגנר, החלה לאמן אותה בינואר 1998. היא זכתה במדליית זהב באליפות ארצות הברית לנערות שנערכה בינואר 1998 ובמדליית כסף באליפות העולם לנערות שנערכה בנובמבר 1998. באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד במרץ 1999 היא סיימה במקום שביעי,
באליפות ארצות הברית שנערכה בקליוולנד בפברואר 2000, זכתה יוז במדליית ארד. במהלך התחרות היא ביצעה את התרגיל משולב, טריפל-סלכוב-טריפל-לופ. חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בניס, צרפת היא סיימה במקום חמישי.
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות ארצות הברית שנערכה בבוסטון ינואר 2001 זכתה יוז במדליית כסף ובאליפות העולם שנערכה בוונקובר, קנדה במרץ 2001, היא זכתה במדליית ארד, אחרי בת ארצה מישל קוואן ואירינה סלוצקאיה מרוסיה
באליפות ארצות הברית שנערכה בלוס אנג'לס בינואר 2002 זכתה יוז במדליית ארד.
אלופה אולימפית
חודש וחצי לאחר מכן, באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) זכתה יוז במדליית זהב בתחרות ליחידות, לפני אירינה סלוצקאיה ומישל קוואן. לאחר התרגיל הקצר של התחרות דורגה יוז במקום הרביעי. בחלק הארוך של התחרות היא קפצה שבע קפיצות משולשות, כולל שתי קפיצות משולבות, טריפל-טאו לופ-טריפל-לופ וטריפל-סלכוב-טריפל-לופ וזכתה בחלק הארוך של התחרות ובתחרות כולה. ובכך הייתה למחליקה האמריקאית היחידה שזכתה בתואר אולימפי מבלי לזכות באליפות עולם או באליפות ארצות הברית.
לאחר זכייתה, נערכה לכבודה של יוז תהלוכה בעיר מגוריה גרייט נק. הסנאטורית הילרי רודהם קלינטון נאמה באירוע והכריזה על יום זה כיום יוז.
יוז לא השתתפה באליפות העולם שנערכה כחודש אחרי זכייתה במשחקי החורף.
בין השנים 2004 – 2005 ערכה יוז סיבוב הופעות מקצועני "כוכבים על הקרח" ועשתה הפסקה מלימודיה בקולג'.
בשנת 2002 נכתבה הביוגרפיה של יוז, על ידי ריצ'רד קראוויאק, "אלופה מפתיעה: הסיפור של שרה יוז".
תרומות מרכזיות
שרה פעילה להעלאת המודעות לסרטן השד, בעקבות ההחלמה של אמה ממחלה זו. היא הופיעה בפרסומת עבור ג'נרל אלקטריק לקידום המודעות לסרטן השד ולמחקר שימנע אותו. היא הצהירה: "אם אצליח לשכנע אישה אחת לבצע ממוגרפיה, השגתי משהו."
בין יתר הפעילויות שלה תומכת יוז במשך למעלה מעשר שנים במיזם החלקה על הקרח בהארלם. המיזם מספק שיעורי החלקה על הקרח ועזרה בלימודים לילדות ונערות בחינם בשכונת הארלם שבניו יורק.
ממירי זרם ישר ממותגים
בהנדסת חשמל, ממירי זרם ישר לזרם ישר הם מעגלים חשמליים הממירים מקור של זרם ישר מרמת מתח חשמלי אחת לאחרת.
שימוש
ספק מתח יכול לספק מתח מוצא קבוע גם אם ההתנגדות והזרם הנצרך משתנים (עד גבול מסוים כמובן), או לספק זרם קבוע ללא תלות בהתנגדות ובמתח הנדרש (שוב עד גבול מסוים). רוב הממירים עובדים בשיטה הראשונה ומספקים מתח קבוע. ישנם כמה יוצאים מהכלל, כגון ספקים מסוימים לתאורת LED, או ספקים מסוימים לטעינת מצברים וסוללות, המספקים זרם קבוע ומתח המוצא שלהם משתנה בהתאמה (לפעמים אף עד פי 3 מהמתח הנומינאלי).
ליניארית
עקרון הפעולה של מסדירים ליניארים הוא שימוש ברכיב מווסת המשנה את התנגדותו כדי לשמר מתח (או לפעמים זרם) קבוע במוצא. מסדירים כאלו אינם יעילים מכיוון שהפרש המתח בין הכניסה למוצא מתבזבז בצורת אנרגיית חום ברכיב המווסת. מסדירים אלו אינם יכולים להעלות מתח.
הרכיב המווסת צריך להיות גדול דיו כדי לעמוד בהספק המתבזבז. החום המבוזבז מהווה בעיה, וחייב להיות מועבר מהמעגל על מנת למנוע עליה בלתי רצויה בטמפרטורה.
בדרך כלל משתמשים בממירים כאלו אם הזרם הנצרך נמוך או שהפרש המתח בין כניסת הממיר למוצא שלו נמוך ואז ההספק המבוזבז הוא קטן. ממירים אלו שימושיים גם בספקי מתח מיוצבים מזרם חילופין (למשל מרשת החשמל הארצית) לזרם ישר: שנאי ממיר את המתח מהרשת למתח נמוך הקרוב למתח הנדרש אך מעט גבוה ממנו, המתח מיושר בגשר דיודות וקבל. הממיר הליניארי מוריד את המתח כנדרש, משכך את האדוות (Ripple) בזרם ומונע רכיב קבוע במתח המוצא שנוצר כתוצאה מהשראויות פרזיטיות בשנאי הכניסה ומזרם העומס.
ממירים ליניארים הם זולים, אמינים כשהמערכת לסילוק החום יעילה ופשוטים בהרבה מממירים ממותגים. לממירים ליניארים רעש נמוך במוצא, והם מתאימים כמקורות למעגלים בעלי רגישות גבוהה לרעש, בעלי הספק נמוך או בעלי תדירות רדיו.
לרכיבים הנפוצים להסדרה ליניארית שלוש רגליים: כניסה, יציאה ובקרה שמקבלת את מתח היציאה דרך מחלק מתח. הרכיב מסדיר את מתח המוצא בהתאם לנוסחה האופיינית לו ותלויה ביחס מחלק המתח.
ממירים ממותגים
ממירי זרם ישר לזרם ישר ממותגים ממירים מתח אחד למשנהו על ידי אחסון זמני של אנרגיית הכניסה ואחריו שחרור שלה במתח המוצא. האחסון נעשה ברכיב מאוחסן של שדה מגנטי (סליל,שנאי) או ברכיב מאוחסן של שדה חשמלי (קבל). שיטת המרה זו יעילה בהרבה משיטת ההמרה של ממירים ליניארים (לממירים ממותגים יש בדרך כלל ניצולת של בין 75% ל-97%). במכשירים הפועלים על סוללה חשמלית, אפשר לנצל את היעילות הזו להארכת זמן ההפעלה. מאז שנות ה-80 עלתה היעילות בשל תחילת השימוש בטרנזיסטור אפקט שדה, המסוגלים לבצע מיתוג בקצב גבוה יותר וביעילות גדולה יותר מטרנזיסטורים ביפולארים הזקוקים למעגל דוחף מסובך יותר וסובלים מהפסדי מיתוג גדולים. חדשנות נוספת בתחום הממירים הממותגים היא השימוש במיישר סינכרוני במקום בדיודה, בטרנזיסטור אפקט שדה בעל התנגדות קטנה במצב פתוח המפחית את הפסדי המיתוג.
רוב הממירים מתוכננים לספק הספק בכיוון אחד בלבד, מהכניסה למוצא. אולם, כל הטופולוגיות של הממירים הממותגים יכולים להיות דו כיווניים על ידי החלפת כל הדיודות במיישרים אקטיביים נשלטים בלתי תלויים. ממיר דו כיווני יכול לספק הספק בשני הכיוונים, דבר הנדרש באפליקציות שדורשות ניצול אנרגיה במקום הפיכתה לחום.
חסרונות של ממירים ממותגים כוללים סיבוכיות, רעש חשמלי ומחיר גבוה, אם כי המחיר יורד כל הזמן בשל ההתקדמות בתעשיית השבבים.
מגנטי
בממירי זרם ישר אלו, האנרגיה מאוחסנת זמנית ומשוחררת בשדה מגנטי של משרן או של שנאי, בדרך כלל בטווח תדרים של 300 קילו הרץ ועד ל 10 מגה הרץ. על ידי כוונון זמן פעולת המערכת של המתח הטוען (זאת אומרת, היחס בין מערכת פעילה לכבויה), ניתן לשלוט על סך ההספק המועבר. בדרך כלל השליטה היא על מתח המוצא, למרות שניתן גם לשלוט על זרם הכניסה, זרם המוצא או לשמור על הספק קבוע. ממירים מבוססים על שנאי יכולים לספק בידוד בין מעגל הכניסה למעגל המוצא.
נאויאסיס דאוגלישקיס
נאויאסיס דאוגלישקיס (בליטאית: Naujasis Daugėliškis; בפולנית: Daugieliszki Nowe, דאוגיילישקי נובה; ביידיש: דוגאלישוק) היא עיירה קטנה במחוז משנה איגנלינה במחוז אוטנה שבמזרח ליטא. היא נמצאת על גדות אגם וירקשטה, במרחק 24 ק"מ מהעיר שווינציאן ו-98 ק"מ מווילנה. בעיירה מתגוררים 275 תושבים (נכון ל-2011).
היסטוריה
מקור השם דאוגלישקיס הוא בדוכס הליטאי דאוגירוטיס שחי עד תחילת המאה ה-13.
האזכור הראשון לכפר הוא מסוף המאה ה-18, עת בעלי הקרקעות בדאוגלישקיס החליטו כי האדמות והקרקעות אינן מספיקות על מנת שיוכלו לפתח את התעשייה החקלאית ואת המשק ולכן, הם החליטו להתיישב מחדש כשלושה ק"מ מן העיירה הנוכחית, ליד ערוץ נחל. המיקום ליד הנחל סיפק להם את האפשרות להשתמש בכוח המים על מנת לסובב את טחנות הקמח, ובכך להפיק יותר קמח. בזכות המים הם יכלו להאיץ את התעשייה החקלאית בעיירה ולחסוך זמן לשם מטרות מסחריות אחרות. ביישוב התיישבו בעיקר עובדים של אחוזה באזור.
לאחר מעברם של בעלי הקרקעות מן השטח הישן אל השטח החדש השתנו שמות העיירות. שם היישוב המקורי שונה מדאוגלישקיס לסנסיס דאוגלישקיס (דאוגלישקיס הישנה), ולשטח החדש שבו הם התיישבו קראו נאויאסיס דאוגלישקיס (דאוגלישקיס החדשה).
תולדות הקהילה היהודית
היהודים הראשונים התיישבו בעיירה בסוף המאה ה-18. הם עסקו בשלל עבודות: מסחר זעיר בעורות ובזיפי חזיר למברשות, מלאכה לסוגיה, ייצור ומכירת בירה. יהודי בעל מכונה לסריקת צמר עסק בסריקת צמר לכבשים שהביאו אליו האיכרים. היהודים לא התחרו בתושבים המקומיים ואלו (הלא-יהודים) אף קיבלו אותם בברכה כיוון שהם תרמו לפיתוח הכלכלה המקומית. היהודים התגוררו בסמוך לבית המדרש ובחצרות בתיהם גידלו תפוחי אדמה ושאר ירקות.
בתקופת השואה
עם פרוץ המלחמה בספטמבר 1939, התחוללו בעיירה מהומות ופרעות ביהודים. התושבים המקומיים פרצו לבתים, וחנויות של יהודים ובזזו את סחורותיהם ואת רכושם. הצעירים היהודים, שהחלו בהתארגנות להגנה עצמית, הצליחו להרוג מעטים מבין הפורעים שניסו להצית בתים. ב-17 בספטמבר 1939, נכנס הצבא האדום לתוך דאוגלישקיס והמהומות פסקו באופן מיידי. בתקופת השלטון הסובייטי ניתנו שלל משרות עבודה לכל התושבים היהודים וגם כן תפקידים מנהלתיים.
ב-22 ביוני 1941, עם פלישת הנאצים לברית המועצות במבצע ברברוסה, נסוג הצבא הסובייטי מהעיירה ואיתו כמה תושבים יהודיים. צעירים יהודיים מהעיירה שהצליחו לברוח לברית המועצות התגייסו לצבא הסובייטי או לחמו בשורות הפרטיזנים. באותה תקופה קבוצה של לוחמי מחתרת ליטאים הוציאו להורג בסביבות 16 יהודים שנחשדו כסובייטים. בסוף יוני 1941, נכבשה העיירה על ידי הצבא הגרמני. הצבא הגרמני מינה ראש עיר ליטאי בשם קז'מייז' זיבר. הצבא הגרמני הוציא להורג יהודים שניסו להימלט. היהודים שנשארו בעיירה הועברו לגטו.
הדיוויזיה השישית (הממלכה המאוחדת)
הדיוויזיה השישית של הצבא הבריטי היא דיוויזיה בריטית, אשר לחמה במלחמות השונות של בריטניה מתחילת המאה ה-19. מאז 2019 משמשת הדיוויזה כמסגרת תמיכה להפעלת כוחות בעיקר במבצעים מעבר לים והיא כוללת יחידות מודיעין, קשר וכוחות מיוחדים.
נאויאסיס דאוגלישקיס
בתקופת השואה
ב-27 בספטמבר 1941 גורשו כל יושבי הגטו אל מחנה המעבר פוליגון, שהיה קודם לכן בסיס צבאי, ביחד עם יהודים רבים מעוד גטאות בסביבה. ב-7 באוקטובר 1941 ובימים שלאחר מכן, הוצאו להורג כל יושבי המחנה, וביניהם תושבי העיירה שנקברו בקבר אחים בסמוך למחנה.
חינוך יהודי
בשנת 1889 נפתח בית ספר רוסי בעיירה, ששימש לכל העיירות מסביבי. בשנת הלימודים הראשונה (1889–1890) היו 75 תלמידים, 71 בנים ועוד 4 בנות. מורה אחד לימד את כל תלמידי בית הספר. בשנת הלימודים 1892–1893 היו 86 תלמידים בבית ספר, 82 בנים ו4 בנות. עדיין היה רק מורה אחד בשביל כל תלמידי בית הספר.
בתי העלמין
בסביבת העיירה, היו שני בתי עלמין מרכזיים: בית העלמין היהודי, שבו נקברו יהודי העיירה, ובית העלמין הנוצרי "ואשיאוליאלי". בית העלמין "ואשיאוליאלי" הנוצרי של העיירה שוכן ק"מ אחד ממזרח העיירה, על כביש 112 לאיגנלינה-דידזיאל. בית העלמין היהודי, נהרס והושחת על ידי תושבים ליטאים מקומיים אשר שיתפו פעולה עם הכוחות הנאצים הפולשים בשנת 1941. לאחר מלחמת העולם הראשונה נבנה בית העלמין באזור השיפוט של מחוז משנה שווינציאן, אך בשנת 1995 הועבר בית העלמין לאזור השיפוט של מחוז משנה איגנלינה.
העיירה בשנות האלפיים
בעבר העיירה הייתה מקום שבו בני אצולה היו מקיימים אירועי ספורט כגון ציד ומרדף אחר בעלי חיים כאשר הם רכובים על סוסים, או מגיעים אליו על מנת לנפוש במקום רגוע, שקט ופסטורלי. בשנות האלפיים, העיירה היא אזור אשר מגיעים אליו אנשים אשר מטרתם להתנתק מהטכנולוגיה ומההתפתחות המודרנית ולנפוש במקום שקט ופסטורלי מרוחק מהעיר.
תושבי העיירה מציעים הרבה בקתות לנופשים במקומות מאוד מרהיבים ומרוחקים, במטרה ליצור את ההרגשה של ההתרחקות משאר העולם. ליד העיירה יש אגם אחד הנמצא שלושה ק"מ מן העיירה ובנוסף העיירה מוקפת בשטחים חקלאיים, יערות, והרים ואדמות לא מעובדות.
הדיוויזיה השישית (הממלכה המאוחדת)
מבנה
בגלגולה הנוכחי, הדיוויזיה הוקמה ב-2019 על בסיס 'פיקוד הכוחות' (Force Troops Command) האמון על הפעלה מבצעית של פעילויות סביב העולם. נכון ל-2021 הדיוויזיה כוללת את הכוחות הבאים:
המלחמות הנפוליאוניות
הדיוויזיה הוקמה על ידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון במהלך מלחמת חצי האי, ובראשה עמד הנרי קלינטון. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בחצי האי האיברי, ופורקה בשנת 1814.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייסה הדיוויזיה כחלק מחיל המשלוח הבריטי, והיא יועדה לשרת ביבשת אירופה. עם זאת, התוכנית המקורית לשליחת שש דיוויזיות לצרפת שונתה בגלל חשש מנחיתות גרמניה בבריטניה, והדיוויזיה השישית בילתה את החודש הראשון למלחמה בעתודה במזרח אנגליה. בספטמבר 1914 היא נחתה בצרפת, ומיד לחמה בקרב על האן. בהמשך השנה לחמה הדיוויזיה בקרב ארמנטייר ובקרב איפר הראשון. בשנת 1915 לחמה הדיוויזיה בקרב איפר השני, ובשנת 1916 היא לחמה ב, שבו ספגה אבדות כבדות. בשנת 1917 לחמה הדיוויזיה בקרב אראס ובקרב קמברה, ובשנת 1918 לקחה חלק במתקפת האביב הגרמנית ובמתקפת מאה הימים, ולאחר המלחמה פורקה הדיוויזיה.
מלחמת העולם השנייה
ב-3 בנובמבר 1939 שונה שמה של הדיוויזיה ה-7, אשר פיקדה על הכוחות במצרים, והיא הפכה להדיוויזיה השישית, ובשנת 1940 היא הפכה למפקדת כוח המדבר המערבי. בשנת 1941 הוקמה הדיוויזיה מחדש לצורך המערכה בסוריה ולבנון, ולאחר המבצע שונה שם הדיוויזיה והיא הפכה לדיוויזיה ה-70.
המאה ה-21
בשנת 2008 הוקמה הדיוויזיה מחדש כחלק מפיקוד דרום, והיא נועדה להכשיר כוחות לצורך הלחימה באפגניסטן, אך בשנת 2011 פורקה הדיוויזיה. בשנת 2019 הוקמה שוב הדיוויזיה על בסיס פיקוד כוחות הזירה (Force Troops Command) שאותו החליפה בייעודה. הדיוויזיה השישית משמשת כיום כמסגרת פיקודית לסיוע למבצעים ברחבי העולם והיא כוללת בעיקר יחידות מודיעין וקשר.
ג'נה בוש הייגר
ג'נה וולש בוש (באנגלית: Jenna Welch Bush; נולדה ב-25 בנובמבר 1981) היא אשת תקשורת אמריקאית, בתם של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש והגברת הראשונה לורה בוש.
ביוגרפיה
בוש נולדה ב-25 בנובמבר 1981 בדאלאס, לג'ורג' ווקר בוש וללורה בוש. ב-1994, לאחר שנבחר אביה לתפקיד מושל טקסס, עברו היא ואחותה התאומה ברברה ללמוד בבית ספר באוסטין עקב מעבר משפחתן לעיר.
ב-2001, בשנה בה החל אביה לכהן כנשיא ארצות הברית, החלה בוש ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין ולמדה גם במספר קורסי קיץ באוניברסיטת ניו יורק. היא הייתה חברה באחוות הסטודנטים בה הייתה חברה גם אמה.
בוש ואחותה עלו לכותרות כשעברו ב-2001 מספר עבירות הקשורות לאלכוהול. היא נעצרה והורשעה על אחזקה לא חוקית של אלכוהול בשל היותה קטינה מתחת לגיל 21, ובניסיון להשתמש בתעודת זהות מזויפת כדי לרכוש אלכוהול.
ב-2004 סיימה בוש תואר באנגלית. במהלך אותה שנה הייתה פעילה במסע הבחירות עבור כהונתו השנייה של אביה.
ב-2009 החלה בוש לשמש ככתבת בתוכנית החדשות "Today Show" של NBC.
ב-10 במאי 2008 נישאה להנרי צ'ייס הייגר. לזוג שתי בנות, שנולדו ב-2013 וב-2015.
הר הנדרסון (רכס בריטניה)
הר הנדרסון (באנגלית: Mount Henderson) הוא הר נישא ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,660 מטרים מעל פני הים, והוא נמצא 9 קילומטרים מערבית להר אולימפוס.
מקור השם
ההר התגלה על ידי משלחת דיסקברי (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904), אשר נתנה להר את שמו.
ח'אלד (מוזיקאי)
שיריו, רובם בסגנון המוזיקלי ראיי, זכו להצלחה בינלאומית בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון והשני של המאה ה-21.
ביוגרפיה
ח'אלד נולד בעיר הנמל אוראן שבאלג'יריה. כבר בצעירותו החל לעסוק במוזיקה. בגיל ארבע עשרה הקים, ניגן בקלידים ושימש כסולן בלהקה בשם "Cinq Étoiles" ("חמישה כוכבים"), אשר הופיעה במועדוני לילה ובחתונות.