cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחל פלדחי ברנר
רחל פלדחי ברנר (2 ביולי 1946 – 4 בפברואר 2021) הייתה חוקרת ספרות, פרופסור מן המניין במחלקה לשפה וספרות עברית באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
ביוגרפיה
פלדחי ברנר נולדה ב זאבז'ה שבדרום פולין למיכאל והלנה פלדחי ועלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1956. גדלה ברמת אביב, סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב (1968), ותואר שני ב (1976). את הדוקטורט קיבלה במחלקה לאנגלית באוניברסיטת יורק בטורונטו בשנת 1986 על מחקרה אודות הסופר היהודי-קנדי מרדכי ריצ'לר. עבודה זו אף פורסמה מאוחר יותר כספר שיצא לאור בשנת 1989.
בשנת 1992 הצטרפה לסגל המחלקה לשפה וספרות עברית באוניברסיטת וינסקונסין, שם לימדה עד יומה האחרון. בין השנים 2004 ל־2007 כיהנה כראש המחלקה. בנוסף הייתה חברה פעילה במרכז ללימודי יהדות, במרכז ללימודי המזרח התיכון ובמרכז ללימודי רוסיה, מזרח אירופה ומרכז אסיה של אוניבריסטת וינסקונסין.
רחל פלדחי ברנר פרסמה עשרות מאמרים בכל תחומי מחקרה וזכתה לפרסים רבים. הייתה חברה במערכות כתבי-עת ובמסגרות בין-לאומיות לחקר הספרות עברית. בשנים 2007–2009 כיהנה כנשיאת האגודה ללימודי ישראל.
נפטרה ב-4 בפברואר 2021 ונקברה בוושינגטון.
יאן לואיס קסטלנוס
יאן לואיס קסטלנוס (באנגלית: Jan Luis Castellanos; נולד ב-11 בספטמבר 1995) הוא שחקן ודוגמן אמריקאי-דומיניקני, המוכר מתפקידו בתור דייגו טורס בסדרת הדרמה "13 סיבות" (2020) ובשל תפקידו בתור טומי טורס בסרט "נערה גבוהה 2" (2022).
ביוגרפיה
קסטלנוס נולד ב-11 בספטמבר 1995 בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית. לאחר שגדל אצל סבו וסבתו, הוא עבר לניו ג'רזי בגיל 8 כדי לגור עם אמו, אביו החורג ואחיו. הוא המבוגר מבין ארבעה אחים. בזמן שלמד בבית הספר בתיכון סיראקוז, הוא התמחה רבות בספורט והופיע בתיאטרון במסגרת הבית ספרית במחזות זמר בהם "סיפור הפרברים" ו"ג'רזי בויז" בעוד שהוא היה אלוף המדינה בהיאבקות לתיכונים. במהלך לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת סנט פיטר בג'רזי סיטי החל קסטלנוס לדגמן. העיסוק בדוגמנות איפשר לו להגיע ללוס אנג'לס, קליפורניה ושם החל לעסוק במשחק. בלוס אנג'לס דגמן עבור מותגים כמו אדידס, אברקרומבי אנד פיץ' והופיע בפרסומת לאומית עבור חברת "Coppertone" מוצרי שיזוף בקמפיין בארצות הברית.
קפריסין במשחקים האולימפיים לנוער
קפריסין משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מקפריסין שתי מדליות כסף בענף האתלטיקה. קפריסין משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער. אולם, עד כה לא זכה ספורטאי נוער אולימפי מקפריסין במדליה במשחקי החורף.
יאן לואיס קסטלנוס
ביוגרפיה
הוא למד משחק ב"הקולקטיב החדש" בלוס אנג'לס - סטודיו למשחק שהוקם על ידי סוזן בטסון, שם למד אצל גרג בראון.
קפריסין במשחקים האולימפיים לנוער
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של קפריסין למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה תשעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית כסף יחידה בענף האתלטיקה ביידוי פטיש לנערים ודורגה במקום הרביעי בגמר קפיצה לגובה נערות. בענף ההתעמלות ספורטאי המשלחת העפילו לגמר הקרב רב לנערים בהתעמלות מכשירים אולם דורגו במקום השמונה עשרה. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אופניים ושחייה. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. המשלחת, בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, זכתה במדליית כסף יחידה בענף האתלטיקה בריצת 100 מטר לנערות. ספורטאי המשלחת העפילו לגמר ריצת 100 מטר משוכות נערות בה סיימו במקום השביעי. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים התעמלות, טניס ושחייה.
יאן לואיס קסטלנוס
קריירה
בשנת 2018 זכה קסטלנוס להופעת בכורה בסרט הקצר של השחקן והבמאי סת' לי, "Depression and Insanity". באותה שנה שיחק בתפקיד חוזר בשלושה פרקים בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "הבורחים".
קפריסין במשחקים האולימפיים לנוער
משחקי החורף
קפריסין השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה ספורטאי יחיד שהתחרה בענף סקי אלפיני. המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה ספורטאית יחידה שהתחרתה בענף סקי אלפיני. בדומה, לאולימפיאדת הנוער אינסברוק, ספורטאי המשלחה לא הגיעו להישגים משמעותיים.
יאן לואיס קסטלנוס
קריירה
בשנת 2020 הצטרף לעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "13 סיבות" של נטפליקס; המבוססת על הרומן "שלוש-עשרה סיבות" מאת ג'יי אשר. בסדרה הוא גילם את דייגו טורס, שחקן פוטבול ב"תיכון ליברטי" שנמצא בזוגיות עם ג'סיקה (אלישה בו) וחושד בקליי (דילן מינט) וחבורתו כי ישנה אמת אחרת לגבי הרצח של ברייס. בהמשך אותה שנה שיחק בפרק בסדרה "Acting for a Cause". באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסדרת מבית רשת קוויבי "אל תחפרי לעומק" לצד הלנה הווארד.
קפריסין במשחקים האולימפיים לנוער
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
יאן לואיס קסטלנוס
קריירה
בשנת 2021 שיחק בין התפקידים הראשיים בסדרת הטלוויזיה הקומית "Bridge and Tunnel" שביים ויצר השחקן אדוארד ברנס לרשת הטלוויזיה אפיקס. שיחק גם בסרט הקצר "Influencia" שאותו הפיק. באותה שנה לוהק לתפקיד בסרט ההמשך "נערה גבוהה 2" שיצא לאוויר בפברואר 2022; בסרט מגלם קסטלנוס את טומי טורס המחזר אחרי ג'ודי (אווה מישל).
תרזה פו לין צ'אן
תרזה פו לין צ'אן (באנגלית: Theresa Poh Lin Chan; 9 ביולי 1943 – 6 ביוני 2016) הייתה מורה וסופרת מסינגפור שנודעה כ"הלן קלר של דרום-מזרח אסיה" בהיותה חרשת ועיוורת.
ביוגרפיה
תרזה פו לין צ'אן נולדה בסינגפור למשפחה נוצרית. לאחר שלקתה בדלקת קרום המוח היא איבדה את השמיעה בגיל 12 ואת הראייה בגיל 14.
ג'ון וילסון, מנהל מרכז עיוורים, פגש בביקורו בסינגפור את תרזה בילדותה, שסיפרה לו על רצונה להתקדם בחיים. בהמלצתו, היא התקבלה לבית הספר לעיוורים במסצ'וסטס וסיימה אותו בהצלחה. בשנת 1961 היא נפגשה עם הלן קלר ובכך הגשימה את חלומה.
לאחר 13 שנים בארצות הברית בשנת 1973 היא חזרה לסינגפור, והחלה לטפל בהוריה שהזדקנו. במקביל היא עבדה כמורה בבית הספר לעיוורים, עד לשנת 1990
בשנת 1964 לחייה הוקדש סרט תיעודי של הBBC Child of the Silent Night: The story of Chan Poh Lin. בשנת 2005 צולם סרט "Be with Me" על חייה. היא נכללה כחלק של צוות תסריטאים של הסרט, כי בין, היתר, הסרט מבוסס על הרשומים שלה.
פו נפטרה בשנת 2016. בשנת 2017 היא נכללה ב"עולם התהילה של נשות סינגפור".
קישורים חיצוניים
]
לודוויג השלישי, דוכס בוואריה
לודוויג השלישי, דוכס בוואריה (בגרמנית: Ludwig III. von Bayern; 9 בפברואר 1269–13 במאי 1296), היה דוכס בוואריה התחתונה ממות אביו ב- 1290 ועד למותו.
ביוגרפיה
לודוויג נולד ב-9 בפברואר 1269 בלנדסהוט, להיינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה ואליזבת מהונגריה, דוכסית בוואריה, בתם של בלה הרביעי, מלך הונגריה ומריה לסקרינה. בשנת 1287 התחתן לודוויג עם איזבל מלורן, בתו של פרידריך השלישי, דוכס לורן, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1290 מת אביו היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה, ולודוויג ואחיו אוטו השלישי, דוכס בוואריה ושטפן הראשון, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו. לודוויג התנהג בחצרו בפזרנות, ובשל כך העלה את המיסים על מנת לכסות את הוצאותיו. ב-13 במאי 1296 מת לודוויג השלישי, ואחיו קיבלו את נחלתו.
מגניטודה
ראו גם
}}
חוק יסוד: הכנסת
חוק יסוד: הכנסת נתקבל בכנסת בתאריך כ"ב בשבט התשי"ח, 12 בפברואר 1958, על ידי הכנסת השלישית, ברוב של 96 חברי כנסת וללא מתנגדים. חוק זה הוא חוק היסוד הראשון שחוקק במדינת ישראל.
קובע: "הכנסת היא בית-הנבחרים של המדינה".
קובע: "מקום מושבה של הכנסת הוא ירושלים", וב נאמר: "הכנסת בהיבחרה תהיה בת מאה ועשרים חבר".
משך כהונתה של הכנסת נקבע ב לארבע שנים מיום היבחרה, וסעיפים נוספים בחוק היסוד מגדירים את מועדן המדויק של הבחירות לכנסת ואת המקרים בהם מועד זה משתנה. חוק יסוד: הממשלה מונה שני מקרים נוספים בהם מוקדמות הבחירות לכנסת מהמועד המקורי הנקוב בחוק יסוד: הכנסת.
נושאים נוספים בהם עוסק חוק יסוד: הכנסת הם שיטת הבחירות, הזכות לבחור ולהיבחר, כהונת חברי הכנסת, חסינות חברי הכנסת ובנייני הכנסת, עבודת הכנסת, עבודת ועדות הכנסת ועוד. לבסוף, חוק היסוד קובע עצמו כחסין בפני תקנות שעת חירום, ומשריין חלק מסעיפיו כך שעל מנת לשנותם יהא דרוש רוב מוחלט או אף רוב מיוחס של חברי הכנסת.
היסטוריה חקיקתית עד לחקיקת חוק היסוד
חוק המעבר, התש"ט-1949, הפך את המועצה המכוננת, שהייתה אמורה לכונן חוקה למדינת ישראל, לכנסת הראשונה. החוק הסדיר באופן בסיסי את פעילותם ודרך בחירתם של מוסדות השלטון בישראל ובכללם הכנסת, אך לא קבע את משך כהונת הכנסת ואת דרך בחירתן של הכנסות מהכנסת השנייה ואילך.
בשל משבר קואליציוני שהפריע לתפקודה של ממשלת ישראל השנייה, הגיש ראש הממשלה דוד בן-גוריון את התפטרותו לנשיא המדינה בפברואר 1951, והמשיך לכהן כראש ממשלת מעבר. לאחר תקופת אי-ודאות שלטונית שנבעה אף מחוסרים בחוק, חוקקה הכנסת הראשונה שלושה חוקים בחודש אפריל של אותה שנה. ב-12 לחודש נחקק חוק המעבר לכנסת השנייה, התשי"א-1951, והוא קבע בין השאר כי הכנסת הראשונה תמשיך לכהן עד כינוסה של הכנסת השנייה, וכן לגבי כל הכנסות הבאות, וכי משך כהונותיהן הסדירות של הכנסות החל מהכנסת השנייה ואילך יהיה ארבע שנים מיום היבחרן, זולת אם תחוקק הכנסת חוקים המשנים מהוראה זו.
לאחר שבוע, חוקקה הכנסת שני חוקים נוספים. חוק הבחירות לכנסת השנייה, התשי"א-1951, הסדיר את שיטת הבחירות לכנסת השנייה ואת ארגונו של יום הבחירות, בדומה לחוק הבחירות לכנסת הנהוג כיום. בנוסף, החוק קבע כי המועד המקורי לבחירות לכנסת השלישית ולכל כנסת שתבוא אחריה, הוא יום ג' הראשון שבחודש האחרון לכהונת הכנסת היוצאת, אך אם חל יום זה בחג או בערב חג, יידחו הבחירות ליום החול הראשון שלאחר גמר החג. חוק לקביעת יום הבחירות לכנסת השנייה, התשי"א-1951, קבע כי הבחירות לכנסת השנייה יתקיימו ב-30 ביולי של אותה שנה.
בהתאם לחקיקה זו, מילאה הכנסת השנייה את ימיה והבחירות לכנסת השלישית התקיימו במועדן – 26 ביולי 1955. הכנסת השלישית, חוקקה ב-12 בפברואר 1958 את חוק יסוד: הכנסת שביטל את החקיקה הקודמת המורה על מועדן המדויק של הבחירות לכנסת.
מועד הבחירות המקורי
לחוק יסוד: הכנסת קובע כי משך כהונתה של הכנסת הוא ארבע שנים מיום היבחרה. קובע את מועד הבחירות המדויק: יום ג' השלישי לחודש חשוון שבה תמה כהונתה של הכנסת היוצאת. ביולי 1959, מחשש לגשמים ביום הבחירות, תוקן חוק היסוד כך שבמקרה שהשנה הקודמת לשנה זו הייתה מעוברת, הבחירות יתקיימו ביום ג' הראשון לחודש חשוון.
מאז שנחקק חוק יסוד: הכנסת על ידי הכנסת השלישית בשנת 1958 ומועד הבחירות המקורי נקבע ליום ג' הראשון או השלישי לחודש חשוון, הבחירות לכנסת התקיימו במועדן הנקוב בחוק היסוד ארבע פעמים בלבד: הבחירות לכנסת הרביעית ב-1959, לכנסת השישית ב-1965, לכנסת השביעית ב-1969 ולכנסת השתים עשרה ב-1988. אף הבחירות לכנסת השמינית היו צפויות להיערך במועד זה שבשנת 1973, אך הן נדחו על ידי הכנסת בחוק, בשל מלחמת יום הכיפורים.
הקדמת הבחירות
על אף האמור לעיל, ישנם מספר מקרים בהם הכנסת מתפזרת לפני תום תקופת כהונתה. בחוק יסוד: הכנסת מפורטות שתי דרכים בהן הבחירות לכנסת הבאה מוקדמות: חקיקת חוק לפיזור הכנסת, ואי קבלת חוק התקציב במועד. בחוק יסוד: הממשלה מנויות שתי דרכים נוספות בהן מוקדמות הבחירות לכנסת: כישלון ההליכים להרכבת ממשלה חדשה, ופיזור הכנסת בצו על ידי ראש הממשלה.
על-פי לחוק יסוד: הכנסת ועל פי הנגזר ממנו, במקרה בו הוקדמו הבחירות לכנסת, תסתיים כהונת הכנסת החדשה בחודש חשוון הקרוב שלאחר תום ארבע שנות כהונתה. לכן, כל כנסת בישראל עשויה לכהן בפועל בין ארבע לחמש שנים, זולת אם תתפזר לפני תום תקופת כהונתה המקורית. רוב הכנסות בישראל התפזרו בפועל לפני תום תקופת כהונתן. יושב ראש ועדת הבחירות לכנסת ה-26, השופט נעם סולברג, קבע כי הבחירות לכנסת העשרים ושש יתקיימו לאחר ארבע שנים ולא לאחר חמש שנים, וכי המניין שלאחר מלאת ארבע שנים מיום תחילת כהונתה של הכנסת יכול שיהיה באמצע חודש חשוון והבחירות יתקיימו בו.
להלן יפורטו המקרים שבגינן חוק יסוד: הכנסת קובע כי יוקדמו הבחירות.
חקיקת חוק לפיזור הכנסת
לחוק היסוד מאפשר לכנסת להחליט על התפזרותה לפני גמר תקופת כהונתה המקורית ובכך להקדים את הבחירות לכנסת הבאה, זאת על ידי קבלת חוק בעניין שנתקבל ברוב של חברי הכנסת. קובע כי על החוק המורה על התפזרות הכנסת לציין את מועד הבחירות המוקדמות לכנסת הבאה, וכי מועד זה יהיה לא יאוחר מחמישה חודשים מיום קבלת החוק.
בפועל, רוב הכנסות בישראל התפזרו באופן זה של חקיקת חוק לפיזורן.
התפזרות הכנסת בשל אי קבלת חוק התקציב
מקרה נוסף בו הכנסת מתפזרת לפני תום תקופת כהונתה המקורית, מפורט ב לחוק היסוד: אי קבלת חוק התקציב על ידי הכנסת בזמן. המועד האחרון, הנקוב בסעיף, להעברת תקציב המדינה בכנסת מבלי שיוקדמו הבחירות הוא ה-31 במרץ בכל שנה, ואם לא עבר חוק התקציב עד מועד זה יוקדמו הבחירות לכנסת הבאה.
על-אף האמור לעיל, הסעיף קובע כי במקרה בו בין היום האחרון אותו קבעה ועדת הכנסת להגשת את תקציב המדינה לכנסת לבין 31 במרץ של שנת הכספים, התרחש לפחות אחד מכמה אירועים הנוגעים להתפזרות הכנסת או להקמת ממשלה חדשה, המועד האחרון לאישור תקציב המדינה על ידי הכנסת מבלי שיוקדמו הבחירות הוא המועד המאוחר מבין 31 במרץ לתום 100 ימים מיום הקמת הממשלה החדשה. בנוסף, אם הצעת חוק התקציב הונחה על ידי הממשלה על שולחן הכנסת בתוך 55 ימים מיום כינון הממשלה, המועד האחרון הוא 45 ימים לאחר הנחת הצעת חוק התקציב על שולחן הכנסת. האירועים שבגינם תיתכן הארכת זמן להעברת התקציב כנאמר לעיל הם: קבלת חוק לפיזור הכנסת, קיום הבחירות לכנסת, פתיחת נשיא המדינה בהליכים להקמת ממשלה חדשה והקמת ממשלה חדשה.
בכל מקרה בו לא עובר במועד חוק התקציב, רואים ביום שלאחר המועד האחרון לחקיקת החוק כיום הקובע שלפיו נקבע מועד הבחירות לכנסת הבאה.
בתחילת כהונתה, בשנת 2020, קיבלה הכנסת העשרים ושלוש תיקון והוראת שעה לסעיף 36א לחוק יסוד: הכנסת, שנועדו לשרת את הקמת הממשלה השלושים וחמש כממשלת חילופים. התיקון לחוק קבע כי על-אף המפורט לעיל, בתקופת כהונתה של הכנסת העשרים ושלוש, אם מכהנת ממשלת חילופים בתחילת שנת 2022, המועד האחרון להעברת תקציב המדינה לשנת כספים זו, מבלי שיוקדמו הבחירות, הוא ה-30 ביוני 2022.
בנוסף, באוגוסט 2020, בשל העמקת המשבר הפוליטי בישראל ואי הסכמה בנוגע להעברת תקציב המדינה לשנת 2020, חוקקה כנסת זו, תיקון והוראת שעה נוספת לחוק היסוד, הקובע כי על אף האמור בנוגע למועד האחרון להעברת תקציב המדינה טרם התפזרות הכנסת, המועד האחרון בנוגע להעברת תקציב המדינה לשנת 2020 יהיה 200 ימים לאחר כינון ממשלת ישראל השלושים וחמש.
בפועל, אף עם מלאת 200 ימים לממשלה בדצמבר 2020, לא עבר תקציב המדינה לשנה זו, ובכך התפזרה הכנסת עקב אי העברת חוק התקציב במועד והבחירות לכנסת העשרים וארבע הוקדמו. בשל כך, הוראת השעה הנוגעת לתקציב לשנת 2022 הפכה ללא רלוונטית, והכנסת העשרים ושלוש הפכה לכנסת היחידה עד כה שהתפזרה בשל אי קבלת חוק התקציב במועד.
היסטוריה חקיקתית
בתחילה, כאשר נחקק חוק יסוד: הכנסת, הוא הביא בחשבון מקרה של קיום בחירות במועדן או של הקדמת מועד הבחירות. הכנסת השלישית שחוקקה את חוק היסוד, וכן מספר כנסות שכיהנו לאחריה, לא נתנו את הדעת על אפשרות שבה לא יהיה ניתן לקיים את הבחירות במועד שנקבע בחוק יסוד: הכנסת או בחוק שחוקקה הכנסת לפיזורה.
בשלהי כהונתה של הכנסת השביעית, ב-6 באוקטובר 1973, פרצה מלחמת יום הכיפורים. עשרה ימים לאחר פרוץ המלחמה, קיימה לראשונה מליאת הכנסת ישיבה מיוחדת, בצל הקרבות העזים המתחוללים בחזית. במהלך הישיבה, יושב-ראש הכנסת, ישראל ישעיהו-שרעבי, יידע את הכנסת על כך שיושב-ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השמינית, חיווה דעתו בפניו כי לא ניתן לקיים את הבחירות לכנסת השמינית במועדן הקבוע בחוק יסוד: הכנסת, 30 באוקטובר 1973, וכן את הבחירות לרשויות המקומיות שתוכננו להתקיים באותו היום, הן בשל קשיים טכניים ברורים של קיום בחירות לכנסת כאשר אזרחים רבים כל כך מגויסים ונמצאים בחזית, והן בשל החשש לפגיעה במאמץ המלחמתי של מדינת ישראל.
למעט לחברי כנסת בודדים שהתנגדו לכך, ברור היה לכל כי לא ניתן לקיים את הבחירות במועדן תוך כדי המלחמה, ואף לאחר כניסת הפסקת האש לתוקף, ידוע היה כי יש הכרח לדחות בחוק את הבחירות למועד מאוחר יותר, שכן לא היה ידוע מה טיבה של הפסקת האש, ואזרחים רבים עודם היו מגויסים ומוצבים בחזית.
ב-25 באוקטובר 1973, חמישה ימים לפני מועד הבחירות המקורי, חוקקה הכנסת, ברוב של 67 חברי כנסת מול מתנגד אחד, את חוק הבחירות לכנסת השמינית ולרשויות המקומיות (הוראת שעה), התשל"ד-1973. החוק קבע כי על אף האמור בחוק יסוד: הכנסת, הבחירות לכנסת השמינית ולרשויות המקומיות יידחו ל-31 בדצמבר 1973, וכי כהונתה של הכנסת השביעית תוארך עד כינוסה של הכנסת השמינית. עוד קבע החוק כי לעניין מועד הבחירות לכנסת התשיעית, יראו את הכנסת השמינית כאילו היא נבחרה במועד הבחירות המקורי – 30 באוקטובר 1973.
חוק זה היה חוק חריג של הכנסת בו חקיקה רגילה גברה על חוק יסוד, כאשר חוק היסוד לא מציין כי ניתן לשנות ממנו על ידי חקיקה רגילה. למרות זאת, האפשרות של דחיית הבחירות בשל מצב חירום או מקרה מיוחד אחר שלא מאפשר עריכת בחירות בזמנן, הוסדרה, עם הוספת לחוק היסוד, רק בשנת 1992, יחד עם הנהגת שיטת הבחירה הישירה לראשות הממשלה. על אף ששיטת הבחירה הישירה בוטלה ב-2001, הושאר סעיף 9א על כנו והוא תקף עד היום.
אופן דחיית הבחירות הקבוע בחוק היסוד
כאמור, לחוק היסוד הוא המסדיר את האפשרות לדחיית הבחירות לכנסת. הסעיף מתייחס הן למקרה בה מועד הבחירות המקורי העולה מסעיפים 8,9 ו-36 לא שונה, ובין אם הבחירות הוקדמו ממועד זה מכל סיבה שהיא. על פי הנקבע בסעיף, הכנסת רשאית להאריך את תקופת כהונתה ולדחות את הבחירות לכנסת הבאה, בחוק שנתקבל ברוב של שמונים חברי הכנסת, ובו מצוין מועד הבחירות החדש. הסעיף קובע כי ניתן לבצע זאת רק אם נתקיימו נסיבות מיוחדות המונעות עריכת בחירות בעיתן. עוד קובע הסעיף כי תקופת ההארכה של כהונת הכנסת לא תעלה על פרק זמן ההארכה המתחייב מהנסיבות האמורות.
בנוסף, קובע הסעיף כי אם דחתה הכנסת את הבחירות, היא רשאית להקדימן, בהחלטה שנתקבלה ברוב חבריה, למועד שאינו מוקדם ממועד הבחירות המקורי שנקבע בסעיף 9, כלומר יום ג' השלישי (או הראשון) לחודש חשוון שלאחר ארבע שנים מתום כהונת הכנסת. עם זאת, מצוין כי אין בהוראות אלה כדי לגרוע מסמכותה של הכנסת על פי סעיף 34 לחוקק חוק המורה על הקדמת הבחירות.
מכאן עולה כי ההבדל בין הקדמת הבחירות הדחויות למועד המאוחר מהמועד המקורי לבחירות בישראל לבין המועד המוקדם ממנו הוא פרוצדורלי בלבד: הקדמת הבחירות הדחויות למועד המאוחר מהמועד המקורי מצריכה החלטה פשוטה של הכנסת ברוב של חבריה, בעוד הקדמה למועד המוקדם מהמועד המקורי מצריכה חקיקה ראשית בשלוש קריאות שנתקבלו ברוב חבריה.
בפועל, דחיית הבחירות לכנסת השמינית ב-1973 בשל מלחמת יום הכיפורים, שקדמה לתיקון של חוק יסוד: הכנסת בעניין דחיית הבחירות, הייתה הפעם היחידה מקום המדינה בה נדחו הבחירות לכנסת.
סעיפים משוריינים בחוק
אחדים מסעיפי החוק הם סעיפים משוריינים, כלומר דורשים רוב מיוחס לשם שינויים:
אלטשר
היסטוריה
אלטשר הוקמה ב-7 בנובמבר 2006 בידי רונן סולומון תחת השם "בנפיטס" כחברה פרטית בה שימש כמנכ"ל בפועל. כעבור כשנה נרכשה החברה על ידי בית ההשקעות מיטב דש ושמה שונה ל"מיטב דש בנפיטס". ביוני 2016 רכשה אלטשולר שחם את מיטב דש בנפיטס, שמה של החברה שונה ל-"אלטשולר שחם בנפיטס" ולחבר המנהלים הצטרפו רן שחם וחן אלטשולר.
בתחילת 2019 קיבלו חברי ההנהלה את ההחלטה לעבור להיי-טק וליצור מערכת שתכיל את כלל השירותים שמספקת החברה. בסוף 2021 עברה אלטשולר שחם בנפיטס מיתוג מחדש, מצבעי אלטשולר שחם השתנה צבעי המותג לסגול וכן שמה לאלטשר. ב-2022 הושק המוצר כפלטפורמת SaaS בשפות אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, איטלקית ויפנית.
ב2023 אלטשר יצאה לדרך עצמאית כאשר רונון סולומון הודיע על רכישה של 100% מהחברה מאלטושלר שחם.
רכישות
כחלק מיצירת הפלטפורמה הדיגיטלית, מספר חברות נרכשו בידי אלטשר:
בשנת 2019, רכשה אלטשר סטראט-אפ ישראלי בשם AlgoValue וצירפה את מנהליה לשורות החברה. בתחילת 2021, רכשה אלטשר את Pareto מידיהם של שחר לוטן ורועי אביטה בכ-8 מיליון שקלים.
נאמן בישראל
אלטשר מספקת שירותי נאמנות לשם הקצאת אופציות לעובדים תחת מסלול רווחי הון עם נאמן בהתאם ל סעיף 102 לפקודת מס הכנסה.
בנוסף, החברה משמשת כנאמן בעסקאות רכישת חברות וכ-Escrow agent.
פלטפורמת SaaS
הפלטפורמה נוצרה ב-2021 לטובת בעלי חברות ומשקיעים כמענה לצורך של ניהול ניירות ערך במקביל לגידול בהקצאת האופציות לעובדים , היא מאפשרת לבעלי חברה:
פלטפורמת ניהול האקוויטי של אלטשר מוצעת למשתמשים במתווה "פרימיום" (Freemium): הרשמה ומתן השירותים הבסיסיים כמו ניהול cap table ופתיחת חדר דאטה וירטואלי מוצעים ללא תשלום, הרחבה של חדרי הדאטה, יצירת מידולי תרחישים ושירותים נוספים נדרשים בשדרוג החשבון במתווה בתשלום.
פלטפורמת SaaS - אזור אישי לעובדים
כחלקת מכלול ה-SaaS, מנהל יכול לפתוח עבור עובד גישה למערכת אישית בה יוכל להתעדכן על כמות האופציות שהוקצו לו ומצבן בזמן אמת (כמה הבשילו, כמה מומשו ותאריכי הבשלה עתידיים)
משרדים
משרדיה הראשיים של אלטשר ממוקמים בישראל ברחוב רמת החייל 19 בבני ברק. בנוסף, לחברה מרכז למתכנתים בקיבוץ מורן.
לאלטשר משרד שירות לקוחות ומסחר לפי שעון ארצות הברית בניו יורק, ארצות הברית ומרכז פעילות, מכירות, שירות וניהול לקוח בפריז, צרפת.
היקף שוק
לפי נתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, אלטשר משמשת כנאמן או נותנת שירותים לכ-2,400 חברות פרטיות וכ-450 חברות ציבוריות.
Tina!
האלבום מכיל אוסף של שירים שטרנר הוציאה במהלך הקריירה שלה. ב-2014 האלבום יצא מחדש על ידי חברת הקליטים פרלופון.
סקירה
האלבום כולל 18 שירים, מתוכם 16 ישנים ועוד שניים חדשים: "I'm Ready" ו-"It Would Be a Crime". מאוחר יותר האלבום יצא במהדורה נרחבת באירופה הכוללת 3 דיסקים המכילים כמעט כל שיר של טרנר לאורך הקריירה שלה, כולל דואטים, הופעות חיות וגרסאות מחודשות לשירים שלה ושל בעלה במסגרת הצוות שלהם אייק וטינה טרנר.
האלבום הגיע למעמד זהב בבלגיה ואחריי שהמהדורה האירופאית יצאה הוא הגיע למעמד זהב גם בבריטניה. האלבום בגרסתו הרגילה דורג במצעדים של 13 מדינות והאלבום בגרסתו האירופאית דורג ב-5 מדינות באירופה ובמצעד סוף השנה של הולנד.
לייטרסדורף
{{פירושונים|* אנדריי לייטרסדורף – אדריכל ישראלי
ראו גם
}}
גרווילאה חסונה
תיאור
עץ הגרוויליאה החסונה  הוא ירוק-עד, בעל גזע מרכזי, הצומח לגבהים של 5 עד 40 מטרים. קליפת הגזע היא אפורה כהה ומחורצת. העלים מנוצים, באורך 10 עד 34 סנטימטרים, ברוחב 9 עד 15 סנטימטרים, בעלי 11 עד 31 עלעלים. עלים רבים נושרים מעט לפני הפריחה.
הפרחים ערוכים בקבוצות דמויות מברשת, באורך 12 עד 15 סנטימטרים. לעלי של כל פרח יש גבעול באורך 21 עד 28 מילימטרים. הפרחים בדרך כלל בגוון צהבהב-כתום, או, לפעמים, אדמדם. הפריחה באפריל. הפרי הוא מַפּוּחִית (follicle) .
טקסונומיה ושם המין
הגרווילאה החסונה תוארה לראשונה  באופן רשמי בשנת 1830 על ידי הבוטנאי רוברט בראון, לאחר תיאור על ידי אלן קנינגהם שלא פורסם. את טיפוס הדגימה אסף על ידי קנינגהם בקצה המזרחי של מפרץ מורטון בשנת 1827. שם המין הלטיני, robusta, משמעותו בלטינית "חזק כמו אלון" או "חסון", ומכאן גם השם בעברית.
מקור ותפוצה כללית
הגרווילאה החסונה גדלה באופן טבעי על החוף ועל רכסי הרים בדרום קווינסלנד בניו סאות ' ויילס, עד קצה תפוצתו הדרומי בקופס הארבור. הוא גדל בתוך יער גשם טרופי וביער טרופי יבש. כעת הוא נדיר יחסית בסביבתו הטבעית, אבל נטוע באופן נרחב במקומות רבים, כולל באי נורפוק ובאי הלורד האו ליד אוסטרליה. המין גם התאזרח במקומות נוספים בעולם, כולל בדרום אפריקה, ניו זילנד, הוואי, פולינזיה הצרפתית, ג'מייקה, פלורידה וישראל. היא נחשבת עשב שוטה בחלקים של ניו סאות' ויילס וויקטוריה, וכמין פולש בהוואי ובדרום אפריקה.
הגרווילאה החסונה בישראל
הגרווילאה החסונה הובאה לישראל בימי המנדט הבריטי, בזכות צמיחתה המהירה ועמידותה לתנאי יובש, יחד עם עצים נוספים ממוצא אוסטרלי כגון קליסטמון, אראוקריה וקזוארינה. בסקר של אגף איכות הסביבה בעיריית כפר סבא, שפורסם בפברואר 2010, תועדו 53 עצי גרווילאה חסונה ברחבי העיר, ביניהם שישה עצים מול בניין העירייה, שניטעו בשנת 1936.
שדרת הגרווילאת החסונות והתמרים לאורך כביש 652, בין פרדס חנה-כרכור לבנימינה, נחשבת לשדרה הארוכה ביותר בארץ, שעציה אינם עצי אקליפטוס.
קז'ימייז' הראשון
קז'ימייז' הראשון, המכונה המשקם (בפולנית: Kazimierz I Odnowiciel; 25 ביולי 1016, קרקוב – 19 במרץ 1058, פוזנן) היה דה פקטו דוכס פולין, מטעם שושלת פיאסט, ודה יורה מלך פולין, החל משנת 1034, ועד מותו בסוף שנת 1058.
היה בנם של המלך מיישקו השני, והמלכה רִישֶׁזִי, ועם מות אביו, שהשאיר את המדינה מפורדת ומפולגת, תפס בשנת 1034 את השלטון. הוא ניסה לאחד מאחוריו אצילים ושליטים שונים שישבו באופוזיציה, ומכאן קיבל את שמו, המשקם.
היעדר סמכות מרכזית במדינה, הובילה לתוהו ובוהו מדיני, ובשנת 1039 פלש למדינה בז'טיסלאב הראשון, דוכס בוהמיה, וקז'ימייז' יצא לגלות.
תוך חודשים ספורים שב קז'ימייז' והשתלט על פולין, כשהוא לוקח על עצמו את הארגון מחדש של הדת והמדינה. בעזרתם של ירוסלב החכם שהיה נסיך קייב, ווליקי נובגורוד, עלה בידו להשיב את השליטה הפולנית באזור מזוביה.
פרסי בחירת הקהל ה-47
הטקס ה-47 של פרס בחירת הקהל התקיים ב-7 בדצמבר 2021, בהאנגר בארקר בסנטה מוניקה, קליפורניה. התוכנית שודרה בשידור חי בו זמנית ברשת NBC ו-E!.
מועמדים
המועמדויות הוכרזו באוקטובר 2021. ההצבעה דרך אתר הטקס ובאמצעות טוויטר נפתחה באותו יום והתקיימה עד 17 בנובמבר.
מונדיאל 1990
מונדיאל 1990 נערך באיטליה בין 8 ביוני ל-8 ביולי. נבחרת גרמניה המערבית זכתה בטורניר, לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה בתוצאה 1 - 0, ובכך השלימה זכייה שלישית בתולדותיה במונדיאל.
מאמן הנבחרת הגרמנית, פרנץ בקנבאואר, הפך לכדורגלן השני בהיסטוריה אחרי מריו זגאלו הברזילאי שזכה בתואר גם כשחקן (זגאלו זכה ב-1958 וב-1962), וגם כמאמן הנבחרת. כך למעשה, הפך בקנבאואר גם לקפטן הראשון של נבחרת שזכתה בתואר, שזכה בתואר גם כמאמן של אותה נבחרת.
למרות הפסדה במשחק הפתיחה, התאוששה נבחרת ארגנטינה מההפסד, ועשתה את כל הדרך עד למשחק הגמר של הטורניר, תוך שהיא מנצחת את יריבתה המסורתית, ברזיל, בשלב שמינית הגמר (לימים טען דייגו מראדונה כי הצוות של ארגנטינה סימם את שחקני ברזיל בחומר מרדים בבקבוקי מים). בחצי הגמר הפכה ארגנטינה לנבחרת הראשונה שהצליחה לכבוש מול הנבחרת המארחת, איטליה. ארגנטינה אף הדיחה את איטליה, לאחר דו-קרב בעיטות עונשין (1-1 בסיום הארכה).
האיטלקי סלבטורה סקילאצ'י זכה בתואר מלך השערים של הטורניר (נעל הזהב) עם 6 כיבושים, והבקיע שער בכל משחק בו שותף. באופן מפתיע, סקילאצ'י שיחק במדי נבחרת איטליה פעם אחת בלבד לפני המונדיאל.
שיטת המשחקים
שיטת הטורניר נשארה כפי שהייתה במונדיאל 1986: 24 הנבחרות שהעפילו למונדיאל לאחר טורניר מוקדמות חולקו לשישה בתים של 4 נבחרות בכל בית. 16 נבחרות מתוך ה-24 העפילו לשלב הנוק-אאוט - 12 הנבחרות שסיימו בשני המקומות הראשונים, וארבע עם המאזן הטוב ביותר שהגיעו למקום השלישי.
ביקורת ולקחים
מונדיאל 1990 נחשב בעיני רבים לאחד הטורנירים הפחות מרהיבים בהיסטוריה של המונדיאל, עם ממוצע שערים נמוך למשחק, וכמות גבוהה של 16 כרטיסים אדומים שנשלפו במהלך הטורניר. רוב הנבחרות התבססו בעיקר על משחק הגנה נוקשה, תוך ביצוע תיקולים חריפים במהלך המשחק, ורווחו תופעות של בזבוז זמן. כמו כן הפעילו השחקנים לחצים על השופטים וגרמו להם לקבל החלטות תחת לחץ ואיומים. בשלבי הנוק-אאוט של הטורניר שיחקו רוב הנבחרות משחק בטוח וסגור במשך 120 דקות.
כתוצאה, נבחרת ארגנטינה, למשל, הצליחה להגיע למשחק הגמר, תוך שהבקיעה חמישה שערים בשבעה משחקים. אירלנד, שהבקיעה שני שערים בכל הטורניר, הגיעה עד לרבע הגמר. נבחרת גרמניה המערבית הייתה אחת הנבחרות הבודדות בטורניר שהציגה משחק התקפי.
כלקח מאותו מונדיאל, ערכה פיפ"א מספר שינויים בחוקת המשחק, כדי למנוע בזבוזי זמן, כמו איסור על שוער לגעת ביד בכדור שהוחזר אליו בכף הרגל, וכדי להגדיל את מספר השערים, כקביעה שקו אחד אינו נחשב לנבדל. בנוסף, כדי לעודד קבוצות להשיג הכרעה ולשחק התקפי, החל ממונדיאל 1994 הונהגה שיטת 3 נקודות לניצחון במקום 2 נקודות כפי שהיה נהוג לפני כן.
מצטיינים
נבחרת הטורניר: במונדיאל זה נבחרו 12 שחקנים בנבחרת המצטיינת
אדגר דגה
אדגר אילר ז'רמן דֵגָה (בצרפתית: Edgar Hilaire Germain Degas; 19 ביולי 1834 – 27 בספטמבר 1917) היה צייר ופסל צרפתי, הנחשב אחד מאבות גישת האימפרסיוניזם.
ביוגרפיה
דגה נולד בפריז בשנת 1834, הבכור מבין חמישה ילדים. אמו הייתה בת למשפחה צרפתית שהתיישבה באמריקה. דגה היה קרוב לאמו, ומותה בשנת 1847 היווה טרגדיה אישית גדולה עבורו. אביו, שהיה בנקאי, עודד את הנטייה האמנותית של בנו. דגה רכש השכלה קלאסית בבית הספר התיכון היוקרתי "ליסה לואי-לה-גראן" (Lycée Louis-le-Grand) בפריז, בשנים 1845–1852.
בשנת 1852 הפך דגה את אחד מחדרי בית המשפחה לסטודיו, ועבד תחת הדרכתו של פליקס ג'וזף באריאס. הוא צייר העתקים של תמונות מהלובר ולמד את יצירותיהם של אלברכט דירר, אנדראה מנטניה, רמברנדט וגויה. בשנת 1854 הוא למד יחד עם לואי למות (Lamothe), שהיה תלמידו של אנגר, שלו רחש דגה כבוד רב. בשנת 1855 החל דגה ללמוד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, אך מצא שהלימודים לא השתלמו והגבילו אותו מדי. דגה העדיף ללמוד בעצמו, בבית, את יצירות המופת הקלאסיות. בני משפחתו גם איפשרו לו, כלכלית, לנסוע לאיטליה באופן קבוע באותה תקופה. הוא עבד קשה ומילא מחברות בעותקים של תמונות מפורסמות.
בשנת 1859 פתח דגה סטודיו בפריז ועסק בציור דיוקנאות ונושאים היסטוריים. הוא בסופו של דבר זנח את התמה ההיסטורית בשנת 1866, בשל מספר סיבות: בשנת 1862 הוא פגש באדואר מאנה, שהעדיף נושאים מהחיים המודרניים על פני חומרים מסורתיים. דגה גם פגש את הסופר לואי אדמון דורנטי (Duranty), מאמין גדול בריאליזם, שרצה להסיר את המחסום בין אמנות וחיים. דגה היה מבקר קבוע בקפה גֶרְבּוּאָה (Guerbois), שבו נהגו לשבת רבים מהאמנים ששמם נקשר לאימפרסיוניזם.
דעותיו המשתנות של דגה משתקפות ביצירתו בשנות השישים המאוחרות של המאה ה-19. הוא פנה לתיאטרון ולמסלול המרוצים לשם השראה. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) שירת דגה בחיל התותחנים. הוא חלה במהלך שירותו, מה שגרם להופעת בעיות בעיניו.
ויאצ'סלב טיכונוב
וְיַאצֶ'סְלָב וָסִילְיֵיבִיץ' טִיכוֹנוֹב (ברוסית: Вячеслав Васильевич Тихонов; 8 בפברואר 1928– 4 בדצמבר 2009) היה שחקן קולנוע רוסי וסובייטי. זכה בפרס לנין ובפרס ברית המועצות ובשנת 1974 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום הקולנוע קיבל מספר עיטורים כולל גיבור העמל הסוציאליסטי.
אדגר דגה
ביוגרפיה
כששב לפריז פתח שוב סטודיו, והתרכז בנושאים מהחיים המודרניים: רקדניות, אקרובטים, זמרים, כובסות וכדומה. הוא גם צייר תמונות עירום של נשים, שהפכו, יחד עם רקדניות, לנושא הציור החביב עליו. בשנת 1874 מת אביו, והשאיר אותו בחובות גדולים. דגה נאלץ למכור חלק מאוסף האמנות שלו. החל משנת 1874 שלח דגה יצירות לתערוכות של הקבוצה האימפרסיוניסטית (הוא אף סייע לארגון התערוכה האימפרסיוניסטית הראשונה). בשנת 1881 הוא הציג את הפסל "הרקדנית הקטנה בת הארבע-עשרה", פסלו היחידי שהוצג במהלך חייו. לאחר התערוכה האימפרסיוניסטית האחרונה בשנת 1886, פסק דגה מלשלוח מיצירותיו לתערוכות.
ויאצ'סלב טיכונוב
ביוגרפיה
טיכונוב נולד בעיירה פבלובסקי פוסד שבמחוז מוסקבה למשפחת פועלים. בגיל 13 התחיל לעבוד במפעל. כילד חלם להיות שחקן אך הוריו רצו שיהיה מהנדס. בשנת 1944 התחיל ללמוד במכינה לאוניברסיטה טכנית. בשנת 1945 ניסה להתקבל למכון הכל-סובייטי הממשלתי לקולנוע אך נדחה. רק לאחר סבב קבלת סטודנטים מנהל הקורס הסכים לקבלו.
במהלך לימודיו במכון, טיכונוב התחתן עם נונה מורדיוקובה (הם התגרשו כעבור 13 שנים) וקיבל את תפקידו הראשון בסרטו של סרגיי גרסימוב מ-1948, "המשמרת הצעירה".
אדגר דגה
ביוגרפיה
דגה מת בפריז ב-27 בספטמבר 1917 ונקבר בבית הקברות של מונמארטר. הוא השאיר אחריו יותר מ-2,000 ציורי שמן ופסטלים ו-150 פסלים.
ויאצ'סלב טיכונוב
ביוגרפיה
במחצית השנייה של שנות ה-60 טיכונוב קיבל הזמנה להשתתף בסדרת סרטיו של סרגיי בונדרצ'וק, "מלחמה ושלום", בתפקיד הראשי של הנסיך אנדריי בולקונסקי. הצלחה נוספת של השחקן הייתה בסרטו של סטניסלב רוסטוצקי "נחייה עד ליום ראשון" (Доживём до понедельника).
אדגר דגה
ביוגרפיה
הקומפוזיציה החדשנית של דגה, שהושפעה מהצילום ומהדפסי עץ יפניים המכונים אוקיו-אה, ציוריו רבי הכישרון, והתפיסה האנליטית של תנועה, עשו אותו לאחד מהבולטים שבאמני האמנות המתקדמת בסוף המאה ה-19. הוא נודע במיוחד בשל ציורי רקדניות בלט ונשים אחרות, כמו גם של מרוצי סוסים. הוא נחשב לפעמים לאחד מהאימפרסיוניסטים, אך עבודתו נוטה לעיתים לכיוונים קלאסיים ולריאליזם, ולעיתים גם לרומנטיציזם.
ויאצ'סלב טיכונוב
ביוגרפיה
שיא הקריירה שלו הגיע בתחילת שנות ה-70 כאשר גילם תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "שבעה עשר רגעים של אביב". בהמשך הוא שיחק מרגל סובייטי בסדרה נוספת וכתוצאה מכך הוא קיבל זיהוי "מרגל סובייטי למופת".
אדגר דגה
סגנונו האמנותי
דגה מזוהה עם התנועה האמנותית האימפרסיוניסטית, אך לא תמיד זה מדויק. האימפרסיוניסטים ציירו את העולם הסובב אותם בצבעים בהירים ובמשיכות מכחול מהירות, במטרה לחקור את השפעת האור על העצמים ולתת דגש על השינויים המהירים של האור והתנועה.
ויאצ'סלב טיכונוב
ביוגרפיה
בשנת 1977 שיחק בסרט נוסף של סטניסלב רוסטוצקי ועל השתתפותו בסרט זה זכה בפרס לנין בשנת 1980.
בשלהי תקופת ליאוניד ברז'נייב הוא הקריא בטלוויזיה את ספריו של השליט.
בתחילת המאה ה-21 טיכונוב חלה והפסיק לשחק. במהלך הקריירה הוא שיחק ב-65 סרטים.
בשנת 2002 עבר אוטם שריר הלב. הוא נפטר ב-4 בדצמבר 2009 בעקבות ניתוח שבוצע מספר ימים לפני כן ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה.
אדגר דגה
סגנונו האמנותי
מבחינה טכנית, דגה שונה משאר ציירי התנועה האימפרסיוניסטית בכך שמעולם לא אימץ את כתם הצבע האימפרסיוניסטי וכן זלזל בציורים שנהגו האימפרסיוניסטים לצייר באוויר הפתוח (Plain air) וברצון לציור ספונטני.
פיסול
דגה פיסל בחימר, טכניקה שאיפשרה לו לעצב את הפסל אין ספור פעמים. דגה שמר את הפסלים שלו לעצמו והשתמש בהם רק כמודלים לציור ולרישום (להוציא פסל אחד שהוצג בפומבי: "הרקדנית הקטנה בת הארבע-עשרה", פסל שעווה ריאליסטי שדגה הוסיף לו פריטי לבוש אמיתיים). בשנת 2010, מוזאון תל אביב לאומנות הציג את האוסף השלם של פסלי הברונזה של אדגר דגה. בתערוכה זו, הקרויה "הפיסול של אדגר דגה", הוצגו לראשונה בישראל 74 פסלי הברונזה של אדגר דגה (1917-1834). מהדורת היציקות היא חדשה והתאפשרה בשל גילוין לאחרונה (2004) של תבניות הגבס, שנעשו על ידי חברו של דגה, פול-אלבר ברתולומה, ישירות מפסלי השעווה המקוריים של האמן, ובידיעתו ובאישורו. אוסף הפסלים שהוצג בתערוכה שייך לקרן אם טי אברהם מפריז. דגה יצר בטכניקות שונות: בשמן ובפסטל, בתחריט ובצילום, וכן צייר על גבי מונוטייפ, פיסל בשעווה, ואף כתב שירים. בשנות חייו הציג פסל אחד בלבד: רקדנית קטנה בת ארבע־עשרה – פסל שעווה ריאליסטי, שהוסיף לו פריטי לבוש אמיתיים. הפסל יוצא הדופן הוצג ב־1881 בתערוכה האימפרסיוניסטית השישית ועורר סקרנות גדולה וביקורת. כל הפסלים שיצר נוצקו בברונזה לאחר מותו. הנושאים המרכזיים אותן דגה פיסל הן רקדניות בהופעה, רקדניות מאחורי הקלעים, מתרחצות, ראשים, סוסים ורוכביהם.
רוב הפסלים הם של דמויות נשים, חלקם של נשים בתנוחות רחצה או ייבוש הגוף המשקפים תיאור לא-אידיאליסטי של גוף האישה וחלקם בהשראת רקדניות בלט מהאופרה של פריז. פסלים אחרים הוקדשו ללימוד תנועות הגוף של הסוס בעת ריצה, ודגה ביקר לשם כך פעמים רבות במגרש מרוצי הסוסים שבלונשאן (Longchamp).
עמדותיו החברתיות
אף שדגה צייר מספר ציורים הנוגעים בנושאים יהודיים בשנים 1865–1870, נעשו עמדותיו האנטישמיות ברורות בהמשך. בציור "הבורסה" (1879), שבו מתואר בנקאי העוסק בכספים, נראים תווי פניו של הבנקאי כאילו נלקחו ישירות מקריקטורות אנטישמיות פרועות שפורסמו בפריז באותה עת.
פרשת דרייפוס שהסעירה את פריז בסוף המאה ה-19 החריפה אף יותר את האנטישמיות שלו. עד אמצע 1890 הוא ניתק את יחסיו עם כל חבריו היהודים, התכחש בפומבי לידידות קודמת שהייתה לו עם אמנים יהודים, וסירב להשתמש במודלים לציור (גברים ונשים) אשר לדעתו היו יכולים להיות יהודים. הוא נשאר אנטישמי גלוי והיה חבר בקבוצת "אנטי-דרייפוס" הצרפתית האנטישמית עד יום מותו.
אליסון פירסון
אליסון פירסון (נולדה כ-ג'ודית אליסון לובט, ב-22 ביולי 1960) היא סופרת ופובליציסטית וולשית. הרומן שלה "אין לי מושג איך היא עושה את זה", שפורסם בשנת 2002, עובד לסרט בעל אותו שם בכיכובה של שרה ג'סיקה פרקר. "אני חושב שאני אוהב אותך", ספרה השני, פורסם ב-2010. ספר המשך ל"אין לי מושג איך היא עושה את זה" יצא בשנת 2017.
ספריה
פירסון היא המחברת של הספר "אין לי מושג איך היא עושה את זה" (2002), הבוחן את הלחצים של האימהות המודרנית. הספר היה רב-מכר בבריטניה ובארצות הברית, מכר ארבעה מיליון עותקים, ועובד לסרט בכיכובה של שרה ג'סיקה פרקר. פירסון נתבעה על ידי מיראמקס על כך שלא מסרה את הספר השני, "אני חושב שאני אוהב אותך", שעבורו קיבלה מקדמה של $700,000 מראש ב-2003. המסירה אמורה הייתה להתבצע ב-2005. מאז כבר פורסם הרומן "אני חושב שאני אוהב אותך".
מאז כתבה פירסון את "אני חושב שאני אוהב אותך" (2010), רומן על תשוקתה של נערה אל דייוויד קאסידי בשנת 1970, ועל האדם אשר אחראי על כתיבת התגובות-לכאורה מדייוויד קאסידי אל מעריצותיו בנות העשרה. שתי הדמויות נפגשות עשרים שנה מאוחר יותר, אחרי שחוו נישואין, גירושין וילדים. "הטלגרף" שיבח את הרומן על חומו וכנותו; לעומת זאת הגרדיאן הכריז עליו כעל "רומן לא מציאותי ומטופש".
ספר ההמשך ל"אין לי מושג איך היא עושה את זה" הוכרז בשנת 2015 ופורסם בספטמבר 2017. הרומן, "כמה קשה זה כבר יכול להיות", ממשיך את סיפורה של הגיבורה, קיית רדי, אשר כעת מתקרבת לגיל 50 ומתמודדת עם האפליה כנגד נשים מבוגרות בשוק העבודה. הספר, אשר משך פרסום ניכר אולם לא הצליח להגיע למעמד של רב-מכר, פורסם על ידי הוצאת בורו בבריטניה ועל ידי הוצאת סט. מרטין בארצות הברית ב-2018.
החיים האישיים
פירסון נישאה לעמיתה העיתונאי סיימון פירסון בחודש מאי 1988 בלינקולן. לאחר מכן היא גרה עם אנתוני ליין, מבקר קולנוע ב"ניו יורקר". ליין נפרד מפירסון בספטמבר 2017. השניים מעולם לא נישאו, אבל יש להם בן (נולד באוגוסט 1999), ובת (נולדה ב-25 בינואר 1996).
מירוסלב מרקוביץ'
מירוסלב מרקוביץ' (בסרבו-קרואטית: Мирослав Марковић, באנגלית: Miroslav Marcovich; 18 במרץ 1919 – 14 ביוני 2001) היה פילולוג וחוקר סרבי בתחום הלימודים הקלאסיים, שפעל החל משנות ה-1950 בעיקר בהודו, ונצואלה, אנגליה וארצות הברית.
ביוגרפיה
מירוסלב מרקוביץ' נולד בבלגרד. הוא למד לימודים קלאסיים בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת בלגרד וסיים את לימודיו ב-1942 בימי הכיבוש הנאצי בסרביה. ב-1943 הוא שימש כעוזר לגאורגי אוסטרוגורסקי (Georg Ostrogorsky), מומחה ללימודים ביזנטיים. הוא שירת כמתורגמן במטה הכללי בצבאו של טיטו בזמן מלחמת העולם השנייה ובשנים 1944–1946.
בשנים 1946–1954 כיהן כמרצה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת בלגרד. בתקופה זו חקר את המנזרים והארכיונים בדלמטיה תוך חיפוש אחרי כתבי יד ביוונית ובלטינית. בעקבות מחקרים אלה מקרוביץ' פרסם את המונוגרפיה "Die byzantinische Urkunden im Staatsarchiv Ragus (התעודות הביזנטיניות בארכיון הממלכתי ברגוזה) ומהדורות מדעיות של שירתם בלטינית של שני מלומדים הומניסטים קרואטים - מרקו מרוליץ' (1524-1450) ופראניו בוז'יצ'ביץ' (פרנציסקו נטליס). אחר כך, ב-1953, נסע מקרוביץ' להודו והחל לעבוד באוניברסיטת ויסבה-בהרטי (Visva-Bharati University) מיסודו של רבינדרנת טאגור, בסנטיניקטן. הוא תרגם את בהגאוואד גיטה לספרדית ולסרבו-קרואטית. מפני שהמשטר הקומוניסטי לא מצא חן בעיניו, הוא העדיף שלא לחזור ליוגוסלביה ועבר ב-1955 למרידה, ונצואלה כדי לכהן שם כפרופסור ליוונית ולפילוסופיה עתיקה עד שנת 1962. באותן השנים נהג לבקר בסוף חודש ספטמבר בספריות שבאוניברסיטת קיימברידג' וכתב את המונוגרפיה שלו על הרקליטוס והכין את המהדורה המדעית של כתבי פילוסוף יווני זה.
ב-1962 הזמין אותו הנס הרטר ללמד באוניברסיטת בון. בבון הוא עבד על המהדורה המדעית של ספרו של היפוליטוס מרומא Refutatio omnium haeresium, שפורסמה מאוחר יותר באמריקה בשנת 1986. הוא לימד אחר כך באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1963–1968. הוא עבר לאוניברסיטת אילינוי, אורבנה ב-1969, שם עמד (אחרי פרישתו של אלכסנדר טורין) בראש המחלקה ללימודים קלאסיים (1977-73), ולימד שם עד לפרישתו בשנת 1989.הוא גם ייסד את "Illinois Classical Studies" (Scholars Press) ושירת כעורכה במשך תריסר שנים. הוא שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, טריניטי קולג' (דבלין) וכעמית אורח על שם איינשטיין באוניברסיטת תל אביב. במהלך חייו מרקוביץ' כתב וערך 45 ספרים, בכללם מהדורות מדעיות של הפראגמנטים של הרקליטוס, עבודותיו של דיוגנס לארטיוס, את הבהגאוואד גיטה וכן 248 מאמרים ומסות בספרדית, גרמנית, איטלקית, צרפתית וסרבו-קרואטית. הוא הלך לעולמו ב-14 ביוני 2001 בבית החולים קרלה, אורבנה (אילינוי).
הנועזים בעורף האויב
הנועזים בעורף האויב (באנגלית: Kelly's Heroes) הוא סרט מלחמה קומי וסאטירי אמריקאי משנת 1970, בבימויו של בריאן האטון, עם קלינט איסטווד, טלי סוואלס ודונלד סתרלנד בתפקידים הראשיים.
העלילה הפיקטיבית היא על יחידת לוחמים אמריקאיים שעורקים מיחידתם וחודרים לעומק האויב הגרמני כדי לשדוד אוצר יקר של מטילי זהב שנמצא בבנק.
תקציר העלילה
הגרמנים תוקפים והכוח נסוג, הקולונל הגרמני נהרג וקלי מחליט לשדוד את הבנק. בעזרת מטילי הזהב הוא מגייס למבצע את האפסנאי קרפגיים (דון ריקלס), את הטנקיסט אודבול (דונלד סתרלנד), את התותחן מאליגן (ג'ורג' סוואלס) ולבסוף לאחר שכנוע ממושך את ג'ו הגדול שבלעדיו לא יצטרפו הלוחמים לפעולה. הם מנצלים את היעדרותו של מפקד הפלוגה מייטלנד (הל בקלי) מצטיידים ברכבים, נשק ושלושה טנקי M4 שרמן וברקע הפגזה קשה של מאליגן, פורצים את קו החזית לעומק האויב.
קלי ואנשיו מגיעים נקודה מסוימת ומותקפים על ידי מטוס אמריקאי. כל כלי הרכב עולים באש והם נאלצים ללכת ברגל. בדרך הם נתקלים בשדה מוקשים ואחד נהרג, נתקלים בשיירה גרמנית, מחסלים אותה עם עוד שני הרוגים.
שלושת השרמנים מתקדמים בנפרד ומשמידים מחסן תחמושת גרמני. אודבול מגייס את אנשי ההנדסה של היחידה לתיקון הגשרים ההרוסים והם מצטרפים אליו ומתקנים את הגשרים ההרוסים.
לבסוף נפגשים שני הכוחות ליד קלרמון, 50 ק"מ בעורף האויב.
מפקד הדיוויזיה גנרל קולט (קרול אוקונור) מקבל ידיעות על הפעילות הזאת בעורף האויב. קציני מטהו לא יודעים על כך דבר והוא מחרף ומגדף אותם ויוצא בג'יפ לחזית כדי לחלק מדליות לגיבורים האלה.
הלוחמים מתגנבים בחשאי לקלרמון הנטושה ומתמקמים בבתים ועל מגדל הכנסייה. בעיירה נמצאים כוחות גרמנים ושלושה טנקי טיגר מדיוויזיית הפאנצר אס אס הראשונה. הם פותחים בהתקפה ומחלים את החיילים הגרמנים ושני טנקי טיגר.
לבסוף נשאר טנק טיגר אחד מול הבנק. ג'ו הגדול, קלי ואודבול מתקרבים אליו. המפקד (קרל-אוטו אלברטי), יוצא מהטנק, והם מסבירים לו את העניין ומבטיחים לו חלק בשלל. הוא מסכים וביריית פגז נפרץ הבנק וכולם עטים על השלל.
באותו זמן חוזרים תושבי קלרמון לעיירתם ומתחילים לחגוג לתוך החגיגה מגיע גנרל קולט. כל התושבים מריעים לו ונושאים אותו על כפיים, הם חושבים שהוא שרל דה גול.
מריל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אבראהים סדיק
אבראהים סדיק (באנגלית: Ibrahim Sadiq; נולד ב-7 במאי 2000 בבודובוראם שבגאנה) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת האקן מליגת העל השוודית.
קריירת מועדונים
סדיק גדל באקדמיית רייט טו דרים, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בנורשלן מליגת העל הדנית, במדיה ערך 59 הופעות ליגה והבקיע שישה שערים.
ב-18 בפברואר 2022 חתם בהאקן מליגת העל השוודית.
שטייר 50
שטייר 50 ו-שטייר 55 (בגרמנית: Steyr 50, Steyr 55) הן סדרות של מכוניות סופרמיני מתוצרת תאגיד הרכב האוסטרית "שטייר דיימלר פוך" אשר יוצרו בין השנים 1961–1940
יוצרו 13,000 יחידות
חנא שמרוק
ביוגרפיה
שמרוק נולד בשנת 1921 בוורשה בירת פולין, בן לאביגדור ואסתר שמרוק. [שמו הפרטי 'חנא' (באלף, ולא 'חנה') היה שם שכיח לבן זכר ביהדות מזרח אירופה, אולי בעקבות ביטוי-מקוצר של השם 'חנן' והצידוק הרשמי להופעתו כשם פרטי של בן זכר, נעוץ בשמו של אמורא שנקרא כך בתלמוד]. בילדותו התחנך תחילה בגן יהודי של תנועת "הבונד", ואחרי כן בבית ספר יהודי שהיה מיזוג של בית ספר פולני ועברי. בכיתה ג' עבר לחדר מתוקן, שם למד יידיש, פולנית, תלמוד ותנ"ך. מהבית ידע גם רוסית.
למד בגימנסיה יהודית. בשנת 1938 החל ללמוד היסטוריה וספרות באוניברסיטת ורשה, אך עם הפלישה הנאצית לפולין ב-1939 נמלט לברית המועצות. שהה כפליט בעיר קובל, שם שימש כמורה. הוא רצה להמשיך ללמוד באוניברסיטה, אולם נעצר בידי השלטונות הסובייטיים וגויס לצבא האדום. שהה בברית המועצות שבע שנים, עד 1946. כשחזר לפולין עם תום המלחמה, התברר לו שכל משפחתו הושמדה בשואה, והוא יצר קשר עם סבו ומשפחתו, שישבו בארץ ישראל עוד מסוף שנות ה-30. שמרוק החל את מסעו לארץ ישראל בשנת 1946, אך התעכב במחנות העקורים בגרמניה כשנתיים, עד 1948. עלה לישראל בשנת 1949 והתגייס לצה"ל. כבר בעת שירותו בירושלים עודדו אותו מפקדיו להירשם לחוג ליידיש שנפתח זה לא מכבר באוניברסיטה העברית בירושלים.
הרחיב את תחומי מחקרו לתרבות אשכנז. בשנת 1957 הקים את "המרכז לחקר ולתיעוד יהדות מזרח אירופה". בשנת 1982 הקים את "המרכז לחקר יהודי פולין ותרבותם". היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
זמן קצר לאחר שהתאלמן ב-1989 חזר שמרוק לפולין, השתקע בעיר הולדתו ורשה ונישא לקריסטינה בוויס (Krystyna Bevis), עיתונאית פולנייה נוצרייה, שילדה לו בן, אביגדור.
בשנת 1983 זכה שמרוק בפרס איציק מאנגר, בשנת 1986 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ובשנת 1996 הוענק לו פרס ישראל על "חקר לשונות היהודים".
חנא שמרוק נפטר בשנת 1997 בוורשה בעקבות מחלה, בגיל 76. לאחר מותו נטמן לבקשתו בבית הקברות היהודי בוורשה.
ארכיונו נמסר לאחר מותו למחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
מחקריו
שמרוק היה מראשית דרכו המחקרית גם היסטוריון וגם חוקר יידיש. עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא היסטורי: הקיבוץ היהודי וההתיישבות היהודית בבילורוסיה הסובייטית (1923-1918) וגם בהמשך פרסם בכתב העת ציון מחקרים היסטוריים. הוא ראה עצמו כהיסטוריון של ספרות יידיש.
שמרוק היה חוקר בעל ידיעות רחבות בכל תחומי מדעי הרוח והתעניין במגוון רחב של נושאים מפרשנות מקרא ועד שירה מודרנית, מאמנות רוסית ועד תולדות החינוך בימי הביניים. הוא פיתח תחומי מחקר חדשים בתרבות יידיש כמו מחקר היצירה העממית, תולדות עיתונות יידיש וכדומה. הוא עסק רבות בקשר בין ספרות יידיש הקדומה לספרות הלא יהודית. הוא ערער על התפיסה המקובלת עד ימיו שספרות יידיש הקדומה, החל מכתב יד קיימברידג' (1382 היו משוררים נודדים בוהמיים שנקראו במחקר שפּילמאַן, מושג שנלקח מתולדות הספרות הגרמנית. שמרוק הוכיח שתיאורית השפילמאן אינה נכונה לגבי ספרות יידיש.
שמרוק עמד על כך שהיצירה ביידיש עד מחצית המאה ה-19 נכתבה מתוך תפיסת עולם דתית בעיקרה ובכך יצא נגד המסורת שראתה ביידיש מבשרת של החילוניות. הוא ביקר את הערכת היתר של ההשכלה בתולדות היהודים במזרח אירופה על ידי ההיסטוריונים כמו שמואל אטינגר, רפאל מהלר ואחרים.
שמרוק דן במחקריו בספרות יידיש מתחילתה במאה ה-14 ועד ימינו, כולל בנושאים כמו ספרות השונד הלא קנונית, שהוא היה הראשון שדן בה. הוא עסק גם בספרות החסידית ביידיש, כמו סיפוריו של רבי נחמן מברסלב ויצירות סופרי ההשכלה הראשונים כמו יוסף פרל. מבין הסופרים במאה העשרים עסק בחיים גרדה, איציק מאנגר ואברהם סוצקבר.
קהילת יהודי בונהאד
הקהילה היהודית בבונהאד (בהונגרית: Bonyhád) שבמחוז טולנה בדרום הונגריה, שהיוותה כ-15% מכלל אוכלוסיית העיר, התקיימה החל מהמאה ה-18 עד להשמדתה בשואה. במקום הייתה ישיבה, שנודעה בשם "ישיבת בונהאד", וחכמים גדולים כיהנו במהלך השנים כרבני הקהילה. בשנת 1868 התפלגה הקהילה לקהילה אורתודוקסית וקהילה ניאולוגית. על אף שבמקום התקיימו החל מאותה השנה מוסדות נפרדים לשתי הקהילות, על פי העדויות היו קשרים בין בני הקהילות, ייתכן שבשל גודלה הקטן יחסית של הקהילה. לעומת זאת, גורלה של הקהילה הפריד בשנות השואה בין יהודי העיר: על אף שמבחינה מספרית הקהילה היהודית לא הייתה גדולה, הוקמו בעיר במאי 1944, עם הכיבוש הגרמני, שני גטאות נפרדים: אחד באזור בית הכנסת הניאולוגי, ואחד באזור בית הכנסת האורתודוקסי. כיום, לאחר שלא נותר אף יהודי במקום, מספרים שרידי בתי הקברות הנפרדים שבעיר כעדים דוממים על החיים היהודיים שהתקיימו במקום.
תולדות הקהילה
החל מאמצע המאה ה-16 ולכל אורך המאה ה-17, היה נתון רוב שטחה של הונגריה, לרבות בונהאד, לשלטון האימפריה העות'מאנית. בתקופה זו התרוקן האזור מתושביו כמעט לחלוטין. ב-1699 עברה הונגריה לידי ממלכת הבסבורג בשלום קרלוביץ, והשלטון החדש הביא מתיישבים חדשים לאזור הריק שהגיעו ברובם מתורינגיה. יחד עמם, הגיעו לאזור יהודים מגרמניה, אוסטריה ובוהמיה, וחלקם היו הבסיס להקמת הקהילה היהודית בבונהאד, שקיבלה אישורי ישיבה מיוחדים מבעלי האחוזות. המצבות העתיקות ביותר מבית הקברות היהודי הן משנת 1703. קהילה יהודת ממוסדת נוצרה ב-1754, כאשר נערכו תקנות החברה קדישא.
החל מסוף המאה ה-18, כאשר סופחו יישובים סמוכים לבונהאד, התקיימה בעיר אוכלוסייה מגוונת, שכללה הונגרים, גרמנים, צוענים, וגם יהודים. העיר הייתה מגוונת גם מבחינה דתית, ומתושביה היו קתולים, לותרנים, פרוטסטנטים ויהודים.
היהודים היוו כ-15% מכלל האוכלוסייה מהמאה ה-18 ועד למלחמת העולם השנייה. הקהילה היהודית גדלה מ-382 יהודים בשנת 1781 לשיא של 2,351 יהודים בשנת 1852.
בעיירה היה תלמוד תורה וישיבה שממנה יצאו מנהיגים רוחניים דגולים: ביניהם רבי משה פולק, רבי יהודה גרינוולד מחבר זיכרון יהודה, הרב אהרון פרסבורגר. רבנים גדולים כיהנו כרבותיה של בונהאד, ביניהם רבה הראשון של פשט, רבי בנימין זאב וולף בוסקוביץ, שכתב פירושים לתלמוד, למשנה תורה ולהלכות שבת, נתמנה לרבה של בונהאד בשנת 1810, וכיהן בה עד לפטירתו בשנת 1818, ועד היום מצבתו קיימת בבית הקברות של העיירה; רבי צבי הירש הלר שכיהן ברבנות העיר אחרי פטירתו של הרב בוסקוביץ.
בתי הכנסת והמבנים הקהילתיים נהרסו בשריפה גדולה שהתחוללה במקום בשנת 1794. הרב אברהם לייב פריישטאדט חיבר קינה בעקבות השריפה שהייתה, אשר בני הקהילה היו אומרים אותה מדי שנה בשבת שלאחר חג הפסח.
בשנת 1868 התפלגה הקהילה, כחלק מהקרע ביהדות הונגריה, לקהילה אורתודוקסית וקהילה נאולוגית. בראש הקהילה האורתודוקסית עמדו הרבנים: אהרון פרסבורגר ואברהם פולק; בראש הקהילה הניאולוגית עמד הרב לאיוש שוורץ. לשתי הקהילות היו מוסדות נפרדים קהילתיים, חברתיים וחינוכיים. הניאולוגים הנהיגו תיקונים ושינויים בתפילה, הרבנים והחזנים היו בלבוש רגיל וללא זקן, אך בענייני הלכה, שחיטה, איסור והיתר לא סרו מההלכה המקובלת. יהודי המקום מספרים שהיו קשרים בין רבני הקהילות, והרב הניאולוגי לא טעם מתוצרי השחיטה שלו - אלא אכל רק בשר ששחט הרב האורתודוקסי. בשל הפילוג, בעיירה היו 2 קהילות נפרדות, 2 בתי כנסיות ו-2 בתי עלמין.
מקובל היה שתלמידי הישיבה שבאו מערים אכלו בבתי משפחות לפי "אכילת ימים", היינו סעדו כל יום של השבוע על שולחנו של בעל בית אחר. עקרות הבית השתדלו שביום שבו מגיע בחור מהישיבה תהיה ארוחה של ממש, ובשאר הימים אכלו אוכל פשוט - שעועית ותפוחי אדמה. לחם היה יקר מאוד בגלל מחיר החיטה.
חלק מהיהודים היו אמידים שעסקו במסחר. אבל, רוב המשפחות היהודיות היו ברוכות ילדים והתפרנסו בקושי רב. היו תושבים שעבדו במכרות והיו פועלים שעבדו בחוות בסביבה. במלחמת העולם השנייה בשנת 1944 היו בבונהאד 1,268 יהודים, חלקם אמידים ובעלי בתים ועסקים שגרו בשכנות לשאר תושבי העיירה, וחלקם גרו בשכונה היהודית בצפיפות ובפשטות.
בעיירה היו שני בתי ספר יהודיים, האחד השתייך לזרם הניאולוגי, והשני היה אורתודוקסי. שש כיתות היו שם, כאשר שני מורים עוברים ביניהם, ומלמדים פעם כיתה זו ופעם כיתה אחרת. הלימודים התקיימו בשעות הבוקר וגם אחר-הצהריים. גם ישיבה הייתה במקום. ראש הישיבה היה הרב פרנצוויז, ואילו הלימודים התקיימו בביתו של סוחר תבואות בשם מרקוס, שהקצה חדר מיוחד בביתו ללימודים. גם הישיבה, כשאר מוסדות הקהילה ואנשיה, התנהלה בפשטות, על רקע המחסור והדלות של חלק ניכר מיהודי העיירה.
גורל יהודי הקהילה בשואה
במהלך מלחמת העולם השנייה יהודים היו נתונים במצבים מפלים קשים. רבים בקרב הגברים היהודיים גויסו לעבודות כפייה. לאחר כיבוש גרמניה במרץ 1944, היהודים היו מבודדים ורכושם הופקע.
ב-17.10.1944 כ-1200 יהודים, שהושארו עד אז לעבוד עבודת כפייה באזור בונהאד, נרצחו בידי האס-אס.
לאחר השואה
מיד לאחר המלחמה, בשנת 1945, נשארו בקהילה רק כ-350 איש, רובם אנשי צבא וניצולי המחנות, בני הקהילה הניאולוגית. הקהילות נעלמו זמן קצר לאחר המהפכה ההונגרית של שנת 1956. בשנת 1963 נשארו בבונהאד רק ארבע משפחות יהודיות, ובשנת 2015 נותרה במקום רק יהודייה אחת ערירית.כיום אין בעיירה אף לא יהודי אחד. נותרו בה שרידיהם של שני בתי כנסת, בית קברות יהודי-אורתודוקסי ובית קברות יהודי נאולוגי. שני בתי העלמין הנפרדים, האורתודוקסי והניאולוגי, מספרים על ידי המצבות את סיפור העיירה שהיו בה חיי קהילה תוססים.