cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבקת חלב
אבקת חלב היא חלב שיובש ממרבית נוזליו לכדי אבקה. אבקת חלב ניתנת להחזרת נוזלים, אז היא הופכת לנוזל הדומה בתכונות רבות לחלב. לאבקת חלב חיי מדף ארוכים משמעותית מחלב, היא קלה לשינוע ואינה דורשת קירור. שימוש נפוץ באבקת חלב הוא בתוספת לבצקים ומוצרי מזון, על מנת ליצור טעם ומרקם דומים לתוספת חלב ללא דילול הבלילה.
היסטוריה
במאה ה-13 כתב מרקו פולו על מפגשו עם המונגולים בתקופת קובלאי חאן, אז ציין כי הם השתמשו בחלב שיובש עד לתוצאה של מעין מרקם משחתי.
תהליך הייצור המודרני הראשון של אבקת חלב הומצא על ידי הרופא הרוסי אוסיפ קריצ'בסקי בשנת 1802.
הייצור המסחרי הראשון של חלב מיובש אורגן על ידי הכימאי הרוסי דרצ'וב בשנת 1832.
מאז המאה ה-20 אבקת חלב מיוצרת על ידי צמצום חלב בחום למחצית מנפחו המקורי, וריסוס הנותר בקיטור עד לנידוף מרבית הנוזל הנותר. שתי שיטות מקובלות אחרות הן מריחת חלב על תוף פח רותח וסחרורו עד להתקשותו על הדופן וייבושו בהקפאה, בדומה לקפה מגורען. לכל שיטת ייבוש תוצר שונה במקצת, מבחינת היכולת לשאת נוזלים מחדש, משקל נקי, טעם ואף ערכים תזונתיים.
שימושים
אבקת חלב נמצאת בשימוש נרחב במנות קרב, אספקת מזון חירום במקלטים ומקומות נוספים בהם אספקת חלב סדירה אינה אפשרית. כמו כן, אבקת חלב נמצאת בשימוש נרחב במכונות קפה מסחריות. ניתן להפוך את אבקת החלב לנוזל ביחס של 1:4 של אבקת חלב למים. אחד השימושים הנפוצים של אבקת חלב הוא הוספה לתערובת של קקאו וחמאת קקאו על מנת ליצור שוקולד חלב. בנוסף, כיום נהוג להוסיף אבקת חלב לשוקולד לבן במקרים רבים. אבקת החלב משמשת, בין היתר, מתאמנים, הודות לריכוז הגדול יחסית של חלבון שיש בה, כתוסף תזונה פוטנציאלי. לעיתים היא משמשת גם כמרכיב באבקות החלבון השונות.
כשרות
כיום מקובל בגופי כשרות לציין על מוצרים המכילים אבקת חלב נוכרי עובדה זו בסמוך לציון הכשרות, וכן לא לתת כשרות ברמת סיווג 'מהדרין' למוצרים המכילים אבקת חלב נוכרי.
ג'ירולמו נרלי
ג'ירולמו נרלי (באנגלית: Girolamo Nerli; 21 בפברואר 1860 – 24 ביוני 1926), היה צייר איטלקי, שעבד ונסע באוסטרליה וניו זילנד בסוף המאה ה-19 והשפיע על צ'ארלס קונדר ופרנסיס הודג'קינס, ויצירת אמנות אוסטרלית וניו זילנדית בכיוונים חדשים.
ביוגרפיה
נולד בסיינה באיטליה לאריסטוקרט איטלקי, מרצ'יס פרדיננדו פיירי פצ'י באלטי נרלי, שמו המלא היה ג'ירולמו פיירי פצ'י באלטי נרלי. הרביעי מבין שישה ילדים הוא לא היה 'רוזן', אלא 'פטריציו די סיינה', הבחנה מינורית המסמנת את המסורת העתיקה הגדולה של משפחתו. אביו התחתן עם הנרייטה מדווין, אנגלייה. אביה תומאס מדווין היה דמות ספרותית במעגל של ביירון.
ג'ירולאמו למד אמנות בפירנצה אצל אנטוניו סיסרי וג'ובאני מוזיולי והיה חבר צעיר בבית הספר האיטלקי במאקיאיולי, 'ציירי הטלאים', תנועה איטלקית מקבילה לאימפרסיוניזם הצרפתי.
הוא נסע לאוסטרליה בשנת 1885 ובילה במלבורן ובסידני שם היה מקורבם של טום רוברטס וארתור סטריטון והשפיע על צ'ארלס קונדר בתקופת אסכולת היידלברג. תרומתו של נרלי בתנועה זו לא ברור, אך אין להכחיש את נוכחותו והשפעתו.
הוא נסע תחילה למלבורן אך בשנת 1887 היה בסידני שם פגש את קונדר. הוא עורר התרגשות בסוף אותה שנה בתערוכת ציוריו של אורגיות בכחנליות. בשנת 1888 ציור דיוקנה של מיירה קמבל השחקנית, משך תשומת לב רבה בתערוכה של החברה המלכותית לאמנות של ניו סאות' ויילס בסידני. עבודות המכחול החופשיות והמראה הלא גמור של העבודות היו מרגשים לקהל הרחב. בשנת 1889 הוא שב למלבורן, ככל הנראה בחברתם של ציירי היידלברג. בסוף שנת 1889 נסע לדנידין שבניו זילנד לתערוכת ניו זילנד והים הדרומי שם פגש באומן אלפרד הנרי אוקיף. הוא חזר לאוסטרליה בשנת 1890. באוגוסט 1892 ביקר בסמואה וצייר את דיוקנו הידוע של רוברט לואי סטיבנסון, שנמצא בגלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד. דיוקן בפסטל שנעשה במהלך אותו ביקור נקנה על ידי המוציא לאור האמריקאי, Scribner and Sons, שבסיסו בניו יורק, בשנת 1923. סטיבנסון כתב כמה פסוקים הומוריסטיים שתיעדו את המפגש שלהם.
בשנת 1893 חזר נרלי לדנידין שם קיים את עצמו כמורה פרטי לאמנות. 'סיגנור נרלי' נותר בעיר קצת יותר משלוש שנים והביא כוח חדש למעגל בראשותו של הודג'קינס וזוהר קוסמופוליטי למעגל הבוהמייני בדנידין של ציירים צעירים יותר. הוא לימד את פרנסיס הודג'קינס, נתן השראה לאלפרד אוקיף ולפי הדיווחים ניהל רומן עם גרייס ג'ואל, אמנית צעירה שאולי הכיר גם במלבורן. בשנת 1893 נרלי נבחר למועצה של האגודה לאמנות באוטגו ובשנת 1894 הקים את בית הספר לאמנויות, יחד עם ג'יי.די פרט ל. וילסון באוקטגון של דנידין. בשיעורי ציור אנשים השתמשו במודל עירום מקצועי, והם היו כה מוצלחים, עד שהנהלת בית הספר לאמנות בדנידין נאלצה להעסיק את נרלי בהמשך. נראה שזה היה הזמן בו נחנך בבית הספר ציור העירום.
בסוף 1896 עזב נרלי את דנידין לפתע, נשאר לזמן קצר בוולינגטון והמשיך לאוקלנד. הוא פתח שם סטודיו והציג באגודת אוקלנד לאמנויות באפריל 1897. לאחר מכן פיתח יחסים עם מארי ססיליה ג'וזפין בארון, אותה נשא בכריסטצ'רץ' ניו זילנד, במרץ 1898. היא הייתה בת 23, והוא אמר שהוא רווק ואמן בן 38. הזוג הפליג לאוסטרליה והתיישב תחילה בסידני ואחר כך במלבורן. נרלי ואשתו חזרו לאירופה בשנת 1904 שם בילה האמן את שארית חייו, ונע בין ערים באיטליה ללונדון.
הוא נפטר ללא ילדים באיטליה ב-24 ביוני 1926.
מורשת
הנופים שלו מתקופת היידלברג, סצנת החוף, הסלע השחור וגני פיצרוי (1889) הראו אותו בשילוב האובייקטיביות החדשה שהחליפה את הנוף הרומנטי עם ליריקה הראויה לאימפרסיוניסטים הצרפתים.
עם זאת, הישגיו הגדולים הם כמה פורטרטים כמו זה של רוברט לואיס סטיבנסון, דיוקנו של ד"ר ד.מ. סטיוארט (1894), ודיוקנה של אומנית צעירה (1889). עבודות אלה מתעדות מצבים פסיכולוגיים חמקמקים, מחלתו של סטיבנסון והתקרבותו של סטיוארט למוות. דיוקן נערה של נרלי (1894?) באוסף הגלריה לאמנות ציבורית של דנידין הוא יצירת מופת המעוררת בצורה מבריקה את האמביוולנטיות של גיל ההתבגרות.
נרלי מיוצג בגלריה הלאומית של אוסטרליה (NGA), ברוב הגלריות הממלכתיות באוסטרליה ובאוספים הציבוריים העיקריים של ניו זילנד.
גיום לקה
גיום לקה (בצרפתית: Guillaume Lekeu; 20 בינואר 1870 – 21 בינואר 1894) היה מלחין בלגי בתחום המוזיקה הקלאסית.
ביוגרפיה
לקה נולד בכפר ליד ורווייה, עיר קטנה במחוז לייז'. למד פסנתר ותאוריה של המוזיקה אצל אלפונז ווס בקונסרבטוריון המקומי.
ב-1879 עבר עם משפחתו לפואטייה, צרפת ולמד שם מוזיקה באופן עצמאי אצל אוקטב גריסר. הוא התחיל להלחין בגיל 15, ובהתחלה כתב בעיקר מוזיקה קאמרית.
ב-1888 עבר עם משפחתו לפריז ולמד פילוספיה עם תאודור דה ויזבה. באוגוסט 1889 יצא לביירוית לראות את הטטרלוגיה "טבעת הניבלונגים" של ואגנר.
בחזרתו לפריז למד קונטרפונקט אצל סזר פרנק. עם מותו של פרנק ב-1890 עבר בעצתו של ויזבה לכיתתו של ונסן ד'אנדי, שם למד בעיקר תזמור.
כשנה לאחר מכן, ב-1891, זכה במקום השני בפרס רומא הבלגי, על יצירתו הקנטטה "אנדרומדה".
ב-1892 התוודע לקה בעזרת ד'אנדי לכנר הנודע אז'ן איזאיי, אשר הזמין ממנו את יצירתו המפורסמת ביותר - הסונטה לכינור ופסנתר בסול מז'ור.
לקה נדבק בטיפוס באוקטובר 1893, ממנו לא הצליח להתאושש. הוא נפטר יום אחד לאחר יום הולדתו העשרים וארבעה, ב-21 בינואר 1894.
סגנונו המוזיקלי
ב-1887 כתב כך: "עדיף שהמוזיקה תהיה מוזרה, עצבנית, נוראית ולא דומה לשום דבר המוכר לנו, ובלבד שתהיה מקורית".
ביצירותיו ניתן לשמוע את השפעותיהם של בטהובן, ואגנר וסזר פרנק. סגנון הכתיבה שלו הצטיין במלודיות ארוכות ומלנכוליות, עם הרמוניות אימפרסיוניסטיות.
המבנים המוזיקליים ביצירותיו הם לרוב מחזוריים (ציקליים), וחוקרים נוטים כי מדובר בהשפעה מיצירתו הספרותית של מרסל פרוסט - "בעקבות הזמן האבוד".
יצירותיו
לקה כתב כ-50 יצירות, חלקן לא גמורות. שתיים מהן -סונטה לצ'לו ורביעיית פסנתר, הושלמו על ידי ד'אנדי. ביצירותיו יש יסודות המבשרים על מלחינים צרפתיים שבאו אחריו, כדוגמת אריק סאטי ודריוס מיו.
את רשימת יצירותיו ניתן למצוא בדף המקביל בוויקיפדיה האנגלית, כולל מספר סידורי (על פי קטלוג לוק ורדבו - V), ז'אנר ותאריך.
מוזיאון ראלי
מוזיאון ראלי הוא מוזיאון לאמנות ספרדית בקיסריה, מייסודו של הארי רקנאטי, אספן אמנות נלהב, שפרש מעסקי הכספים והקדיש את עצמו לאמנות. המוזיאון שוכן בבניין מפואר בסגנון ספרדי מרהיב עין, נשקף אל מדשאות, עצים וים. בקומה השנייה יש מרפסת רחבת-ידיים, מסוככת, ובה פסלים שונים.
היסטוריה
המוזיאון הישראלי, השלישי בסדרת המוזיאונים שהקים רקנאטי, נפתח באוקטובר 1993. קדמו לו המוזיאון בפונטה דל אסטה באורוגוואי, שנפתח בשנת 1987, והמוזיאון בסנטיאגו בירת צ'ילה, שנפתח בשנת 1992. בשנת 2000 נפתח מוזיאון רביעי בעיר מרבייה, ספרד. 4 וחצי מיליון דולר הושקעו בהקמת מבנה המוזיאון, המשתרע על 700 מטרים רבועים, ושוכן בתוך גן שגודלו.
את שלושת המוזיאונים תכנן האדריכל שאול שקולניק.
המוזיאונים נקראים על שם בנק האחים ראלי (Ralli Brothers (Bankers) S.A), הבנק הפרטי השווייצרי (אף הוא מייסודה של משפחה יוונית, כמו ) שבאמצעות רכישתו וניהולו המוצלחים מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 עשה הארי רקנאטי את עיקר הונו האישי.
עקרונות
המוזיאון בקיסריה ייחודי בין המוזיאונים לאמנות בארץ: אין גובים בו דמי כניסה, מתוך עיקרון; לדעת רקנאטי, האמנות שייכת לקהל הרחב, ואין לגבות כסף ממי שבא לראותה. ניתנים עלוני הסבר לקהל. המוטו של המוזיאון גורס כי "מטרת האמנות – הנאה".
מוזיאון ראלי 1
בקומה התחתונה תערוכה ארכאולוגית "חלומו של הורדוס" המתארת את קיסריה לתקופותיה ובה ממצאים מתקופות שונות. לידו סדרת מדליונים שנטבעו בצרפת במאה העשרים, שעליהם קלסתרי ציירים, סופרים, וממציאים מן המאות הקודמות.
מוזיאון ראלי 2 - "זיכרון ספרד"
באפריל 2007 נחנך מוזיאון מפואר במקום הנקרא "זיכרון ספרד". החצר הגדולה בכניסה למוזיאון בנויה בהשראת החצר המפורסמת בארמון אלהמברה בגרנדה שבספרד. בכניסה יש מזרקה על שם כריסטופר קולומבוס ואחריה מזרקה הנישאת על אריות שמפיהם זורמים מים כמו במזרקת האריות המפורסמת בארמון אלהמברה. משני הצדדים ניצבים פסלי שיש של הבולטים מיהודי ספרד כמו שלמה אבן גבירול, יהודה הלוי, הרמב"ם וברוך שפינוזה. כן מופיעים פסליהם של אנשים חשובים שמוצאם מהאנוסים כמו נוסטרדמוס, וכן כריסטופר קולומבוס ומיגל דה סרוונטס. בתוך המוזיאון בן שלוש הקומות מוצגים ציורים על נושאים מהתנ"ך שצוירו על ידי אמנים אירופאים במאות ה-16 עד ה-18 ותערוכה המוקדשת לאמנות של פאול קור. מול הכניסה למוזיאון אנדרטת שיש גדולה בצורת אובליסק, לזכר קהילות היהודים באיטליה ולזכר האיטלקים שהצילו יהודים במלחמת העולם השנייה. בסמוך למוזיאון ישנה גינה ובה פסלי אלה שתרמו להקמתה של מדינת ישראל כמו בנימין זאב הרצל, חיים ויצמן, ארתור ג'יימס בלפור, הארי טרומן ודוד בן-גוריון.
טוד רובינס
קלרנס ארון "טוד" רובינס (באנגלית: Clarence Aaron "Tod" Robbins; ) היה סופר אמריקאי שכתב סיפורים בסוגות האימה והמסתורין.
חייו
רובינס למד באוניברסיטת וושינגטון ולי (בלקסינגטון, וירג'יניה) ואף חיבר יחד עם מארק וו. שיף ות'ורנטון ויטני אלן את ההמנון הרשמי של הקולג' "Washington and Lee Swing"; שיף חיבר את המנגינה ב-1905, אלן העלה את המוזיקה לנייר ב-1909 ורובינס כתב את המילים. הגרסה הסופית פורסמה ב-1910.
רובינס חיבר אוספי סיפורים קצרים וכן כמה רומנים. סיפוריו כוללים לעיתים קרובות עלילות ביזאריות ומפחידות, לעיתים בהשפעת סופרים כאוסקר ויילד (סיפורו של רובינס "The Living Portrait", "הדיוקן האנושי", הוא מחווה לספרו של ויילד "תמונתו של דוריאן גריי") ורוברט וו. צ'מברס. סיפורו של רובינס "מרטין המסתורי" (Mysterious Martin; 1912) הוא רומן שכתב בראשית הקריירה על רוצח סדרתי. הרומן שלו "שלושת הבלתי קדושים" (The Unholy Three; 1917) עובד פעמיים לקולנוע, לראשונה בסרט אילם בבימויו של טוד בראונינג ב-1925, ולאחר מסרט בסרט מדבר בבימויו של ג'ק קונוויי ב-1930; בשתי הגרסאות כיכב לון צ'ייני. רובינס אף חיבר את הסיפור הקצר "דורבנות" ("Spurs"), שהיה הבסיס לתסריט הסרט "פריקס" (1932) בבימויו של בראונינג, שהיה לסרט פולחן. חלק מכתביו של רובינס הודפסו בשנית בסדרת מקבצי האימה "קריפס" שנערכה על ידי צ'ארלס בירקין.
רובינס היגר מניו יורק לריביירה הצרפתית וסירב לעזוב את צרפת בשנות הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה. בשנות המלחמה שהה במחנה ריכוז וב-1949 מת בסן-ז'אן-קאפ-פרה (Saint-Jean-Cap-Ferrat).
אוספי סיפורים קצרים
כולל את: כולל את: כולל את:
פרסום יצירותיו במגזיני ספרות זולה
כמו כן פורסם בכתב העת הספרותי Zoetrope: All-Story בסתיו 2002 הסיפור "Spurs"
אייר אלג'יר
אייר אלג'יר (בערבית: الخطوط الجوية الجزائرية, בצרפתית: Air Algérie), היא חברת התעופה הלאומית של אלג'יריה. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של אלג'יר.
תולדות החברה
החברה פתחה בטיסות סילוניות ראשונות בשנת 1960 עם מטוסי הקרוול שלה, אשר עם הזמן הוחלפו במטוסי בואינג, מדגמים 727 ומטוסי 737, שכיום מהווים את חוט השדרה של צי המטוסים של החברה. כמו כן החברה חכרה מטוסי איירבוס עבור קוויה הבינלאומיים הפעילים יותר, לרבות קו אלג'יר-פריז, ואף רכשה מטוסי לוקהיד הרקולס דו-תכליתיים לנוסעים ומטען. משנת 1963, נחשבת אייר אלג'יר לחברת התעופה הלאומית של אלג'יריה ומשנת 1973 החברה מצויה בבעלות ממשלתית מלאה.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא אייר אלג'יר באתר Airliners.net
משה מרון
משה מרון (במקור: סגל; נולד ב-22 במרץ 1926) הוא פוליטיקאי, עורך דין ואיש ציבור ישראלי, סגן ראש עיריית רמת גן במשך שנים רבות וחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת התשיעית. משה כיהן כיו"ר הכנסת בפועל והיה סגן יו"ר איגוד ה- Junior Chamber International לאחר שנבחר בכנס העולמי בפריז.
ביוגרפיה
מרון נולד כמשה סגל בקניגסברג שבגרמניה. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל. למד בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים והוסמך לעריכת דין. עם הקמת צה"ל גויס לשירות הפרקליטות הצבאית של חיל האוויר ושירת בה כשנה. בשנת 1961 הצטרף למפלגה הליברלית.
בשנים 1969–1977 כיהן כממלא מקום ראש העירייה ואף כיהן כראש עיר בפועל בעת שהותו של ראש העיר ישראל פלד בארצות הברית. לאחר שנכנס לכנסת התפטר מכהונתו כסגן ראש העיר באוגוסט 1977. לאחר סיום כהונתו בכנסת חזר לכהן כסגן ראש עיריית רמת גן משנת 1981. במלחמת המפרץ נפגע ביתו מטיל סקאד.
בספטמבר 1970 השתתף בכינוס של הוועד הציבורי למניעת הנסיגה שפעלה נגד תוכנית רוג'רס. בשנת 1977 נבחר מטעם הליכוד לכנסת התשיעית וכיהן בה כסגן יושב ראש הכנסת וחבר בוועדת חוקה, חוק ומשפט, בוועדת הכלכלה ובוועדת הכנסת. כאשר יצחק שמיר נתמנה לשר החוץ, כיהן מרון כיו"ר הכנסת בפועל עד מינויו של יצחק ברמן ליושב ראש קבוע. בשנת 1979 היה שותף לדרישה של חברי הכנסת מהליברלים להתפטרותו של שמחה ארליך לאור כישלונו במשרד האוצר, ואף להתפטרות כלל שרי הליברלים. לקראת הבחירות לכנסת העשירית נדחק אחורה למקום ה-55 ברשימת הליכוד ולקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה הוצב במקום ה-47 ולא שב לכנסת.
לאחר פיזור הכנסת התשיעית חזר לעסוק בעריכת דין, אך המשיך בפעילות במפלגה הליברלית וכסגן ראש עיריית רמת גן. בתחילת 1987 נמנה עם המחנה של אברהם שריר, גדעון פת ומשה ניסים מול המחנה של יצחק מודעי. בשנת 1987 מונה על ידי שר התיירות אברהם שריר ליושב ראש ועדה ההשגה לדירוג בתי מלון.
בשנת 2006 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן. בית האזרח ברמת גן נקרא על שמו. נכון ל-2023 הוא חבר הכנסת לשעבר המבוגר ביותר, שעודנו בין החיים.
הנרי דרייפר
הנרי דרייפר (באנגלית: Henry Draper; 7 במרץ 1837 – 20 בנובמבר 1882) היה רופא אמריקאי, ואסטרונום חובב. ידוע בעיקר מצילומיו של גרמי חלל.
קורות חייו ופעליו
הנרי דרייפר נולד בארצות הברית, בנם של ג'ון ויליאם דרייפר, רופא, כימאי בוטנאי, ופרופסור באוניברסיטת ניו יורק ולאנטוניה קאהטנו דה פריירה פאיוה גרדנר (Antonia Coetana de Paiva Pereira Gardner), בתו של רופאו האישי של קיסר ברזיל. אחייניתו, אנטוניה מאורי, הייתה גם היא אסטרונומית.
דרייפר סיים לימודי רפואה ב-1857 בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק בגיל 20. הוא עבד תחילה כרופא בבית החולים בלוויו בניו יורק ומאוחר יותר שימש כמרצה ודיקן לרפואה באוניברסיטת ניו יורק (NYU). במלחמת האזרחים האמריקנית, שימש דרייפר כרופא בצבא האיחוד, ברג'ימנט חיל הרגלים ה-12 של ניו יורק. אחיו של דרייפר, ג'ון כריסטופר, שירת יחד איתו כעוזר רופא. שניהם שירתו בין ה31 במאי 1862 ל-8 באוקטובר, באותה שנה. דרייפר נישא לאנה מרי פאלמר ב1867. פאלמר הייתה אשת חברה עשירה, שסייעה תלו בעבודתו האסטרונומית. דרייפר פרש מהמחלקה לרפואה ב-1873, כדי לאפשר לעצמו זמן רב יותר למחקר עצמאי.
דרייפר היה אחד מחלוצי צלמי החלל. ב-1872 צילם ספקטרום של הכוכבים שהראו קווי בליעה וב1874 ניהל משלחת שצילמה את מעבר נוגה על פני השמש. ב30 בספטמבר 1880 היה הראשון שצילם את ערפילית אוריון וב-1880 צילם את הקשת של צדק. ב-1863, הוא צילם הרבה תמונות ירח באיכות גבוהה.
דרייפר מת מדלקת ריאות בשנת 1882. אלמנתו מימנה את מדליית הנרי דרייפר שניתנה בעבור תרומות יוצאות דופן באסטרופיזיקה.
מכתש קטן בירח נקרא על שמו.
אנג'ליקה קאופמן
מריה אנה אנג'ליקה קתרינה קאופמן (בגרמנית: Maria Anna Angelika/Angelica Katharina Kauffman; 30 באוקטובר 1741 - 5 בנובמבר 1807) הייתה ציירת נאו-קלאסית ממוצא אוסטרי-שווייצרי.
חייה
נולדה בעיר כור שבשווייץ, אולם גדלה בעיירה שוורצנברג (Schwarzenberg), שבפורארלברג שבאוסטריה. אביה, יוסף, אשר היה צייר פורטרטים הנחיל את הידע באמנות לבתו. היא למדה מספר שפות מאימה, והחלה לקרוא ספרים רבים ולהפגין כישרון במוזיקה ובציור.
בצעירותה נסעה ברחבי אירופה והתיישבה במילאנו, בבולוניה, בטטנברג, ברומא, בפירנצה, בפארמה, בוונציה ובנאפולי. במהלך נסיעות אלה רכשה לעצמה מעמד וחוגי חברים בקרב האליטה ברחבי אירופה.
בין השנים 1766 ל-1781 התגוררה בלונדון, שם הייתה בין המייסדות של האקדמיה המלכותית לאמנויות. משנת 1782 ועד למותה התגוררה באיטליה, בעיקר ברומא. היא אירחה בביתה רבות מהדמויות המרכזיות של אותה תקופה בהם גתה, הרדר, אנטוניו קנובה, הצייר היינריך ווילהלם טישביין ויוהאן יואכים וינקלמן.
היא נפטרה ברומא, ב-5 בנובמבר 1807 ונקברה לצד בעלה, אנטוניו זוקי (Antonio Zucchi) בבזיליקת סנט אנדראה דלה פראטה ברומא. לא היו לה ילדים. אנדרטה לזכרה הוקמה בהיכל האמנים שבבפנתאון של פריז.
כדור דיסקו
כדור דיסקו או כדור מראות הוא אביזר תאורה המורכב מכדור המסתובב באמצעות מנוע חשמלי אליו מוצמדות מראות. שמו נובע מהעובדה שהשימוש בו נפוץ במועדוני-לילה ובדיסקוטקים.
על פני השטח של כדור הדיסקו מודבק מספר רב של מראות דומות. אור המכוון אל כדור הדיסקו מוחזר לכיוונים שונים. בדרך כלל מותקן הכדור על בסיס מסתובב, והדבר יוצר אפקט של נקודות אור הנעות בחלל בו מופעל הכדור.
כדורים מצופי מראות הופיעו לראשונה במועדוני-לילה בשנות ה-20, עוד לפני שהתפתח ז'אנר הדיסקו. דוגמה לדגם מוקדם של כדור כזה ניתן לראות בסצנת מועדון-הלילה בסרט האילם הגרמני משנת 1927 Berlin: Die Sinfonie der Großstadt ("ברלין: הסימפוניה לעיר הגדולה"). בשנות ה-70 היה מקובל להשתמש בכדורי המראות כמתקנים נלווים למוזיקת הדיסקו, ומכאן השם "כדור דיסקו". עם סוף המאה ה-20, השם "כדור דיסקו" השתרש כשם המתאר את האביזר.
דוגמה לשימוש בצורת כדור הדיסקו כאלמנט אדריכלי היא קומת התצפית של מגדל הטלוויזיה של ברלין (הפרנזיטורם), שבנויה בצורה של כדור דיסקו.
יחסי אירלנד–הונגריה
יחסי אירלנד–הונגריה הם יחסי החוץ בין הונגריה לאירלנד.
היסטוריה
יחסי אירלנד-הונגריה החלו בימי הביניים. במאות ה-14 וה-15 ביקרו שני עולי רגל הונגריים בבית המקדש המפורסם של סנט פטריק בלוף דרג וניסיונם המגולל תרם לתובנה מעמיקה יותר של חיי האירים באותה תקופה. באמצע המאה ה-17 הבישוף של קלונפרט, וולטר לינץ' מצא מקלט מרדיפת הכוחות האנגלים בעיר גיור בהונגריה. לינץ' שמר תמונה של הבתולה מרי וילד גאלווי והביא אותה לאורך מסעו לגיור. לאחר מותו של הבישוף לינץ' הונחה התמונה על עמוד בתוך קתדרלת גיור. הפוליטיקאי והסופר האירי ארתור גריפית' פרסם בשנת 1904 את ספרו "תחיית הונגריה: מקבילה לאירלנד" על המהפכה ההונגרית בשנת 1848, בה העלה את רעיונותיו לעצמאות אירלנד תחת מלוכה כפולה, מהווה דוגמה לבני דורו האיריים את ההגדרה העצמית ההונגרית לחופש. במהלך מלחמת העולם הראשונה ניצבו שתי המדינות משני צידי המתרס, כאשר הונגריה הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ואילו אירלנד הייתה חלק מבריטניה. אירלנד קיבלה בנדיבות מאות פליטים הונגרים לאחר מהפכת 1956 ומאבק החופש נגד הדיקטטורה הקומוניסטית.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין אירלנד להונגריה כוננו בשנת 1976. בעקבות המעבר הדמוקרטי של 1989 בהונגריה, נפתחה שגרירות הונגריה בדבלין בשנת 1991 ושגרירות אירלנד בבודפשט בשנת 1996. יש ערך סמלי שאירלנד החזיקה בנשיאות המועצה האירופית בשנת 2004 כאשר הונגריה הצטרפה ל.
יחסים כלכליים
הייצוא ההונגרי לאירלנד הסתכם ב-159.6 מיליון אירו, ואילו הייבוא ההונגרי מאירלנד הסתכם ב-484 מיליון אירו בשנת 2017. הונגריה היא יעד פופולרי בקרב משקיעים אירים, למשל אתנול פאנוניה בדונויובארוס, קינגספן באוג'ארטיאן, ומקלה (מכונות חקלאיות) בסולנוק. CRH הפכה לאחת מיצרניות חומרי הבנייה המובילות בהונגריה.
הונגריה הפכה ליעד תיירותי פופולרי ובשנת 2017 ביקרו 90,000 אירים בהונגריה. בעקבות הצטרפותה של הונגריה ל, אירלנד פתחה את שוק העבודה שלה להונגרים; בימים אלה כ-10–12 אלף הונגרים חיים ועובדים באירלנד.
ערן סלע
ערן סלע (נולד ב-11 באפריל 1968) הוא פרשן כדורסל ישראלי. שימש ראש דסק הכדורסל של העיתון מעריב, ראש דסק הכדורסל של אתר הספורט ONE, חבר בפאנל של התוכנית "רק ספורט" ברדיו ללא הפסקה, בעל טור שבועי בעיתון "מקור ראשון" והיה גם כותב קבוע במגזין "בלייזר". בעשור השני של המאה ה-21, משמש סלע פרשן ליגת התיכונים בישראל וליגת המכללות האמריקנית בערוץ הטלוויזיה "ONE".
ביוגרפיה
סלע נולד וגדל בפתח תקווה. החל את דרכו ככדורסלן צעיר במועדון מכבי פתח תקווה שם שיתף פעולה עם שרון דרוקר. לאחר שנפצע בברך בגיל 17 נאלץ לפרוש ממשחק פעיל.
את שירותו בצה"ל עשה בתחנת הרדיו גלי צה"ל, שם הגיש פינות ספורט, שימש סטטיסטיקאי וערך את התוכנית "צעד וחצי". לאחר שירותו הצבאי הצטרף סלע לעיתון "עולם הספורט". לאחר כחצי שנה נסגר העיתון וסלע עבר לכתוב בעיתון "מעריב", בו היה בעל טור קבוע בשם "סיפרה בסלע". הטור שילב סטטיסטיקה והומור בקשר לכדורסל בארץ ובעולם. במעריב עבד כ-15 שנים (1990-2005) ובמהלכן סיקר את הפועל ומכבי תל אביב, וכן את תחום הכדורסל האירופי. הוא החליף את עפר שלח כפרשן הכדורסל של העיתון לאחר עזיבתו. כמו כן, בתחילת שנות ה-90 כתב סלע במשך שנתיים למקומונים "מלאבס" ו"צומת השרון", ואף עבד שנה בערוץ הספורט כפרשן אירופי.
ב-2005, לאחר שסיים את עבודתו ב-"מעריב", שימש סלע דובר איגוד הכדורסל בישראל במשך 10 חודשים, ובתחילת שנת 2006 עבר לשמש ראש דסק הכדורסל של אתר ONE. במקביל, הוא מפעיל אתר אינטרנט בנושא כדורסל בשם "כדורסלע". סלע כתב במרוצת השנים מספר ספרים וחוברות העוסקים בכדורסל.
החל משנת 2002 ועד לשנת 2010 סלע פרסם מדי שנה את "יומן הכדורסל של ערן סלע" לתלמידי בתי הספר.
במקביל לתפקידו התקשורתי, הוא משמש גם כסוכן שחקני ושחקניות כדורסל בסוכנות ששמה "כחול לבן".
סלע נשוי ואב לשלושה. הוא אחיו הגדול של כדורסלן העבר גיל סלע.
I Wanna Dance with Somebody (Who Loves Me)
(Wanna Dance with Somebody (Who Loves Me הוא הסינגל הראשון של ויטני יוסטון מתוך אלבומה השני, Whitney. האלבום הופק על ידי נראדה מיכאל וולדן.
רקע
בעקבות הצלחת השיר "How Will I Know" מ-1985, התבקשו הכותבים, ג'ורג' מריל ושאנון רוביקאם, לכתוב שיר חדש עבור יוסטון. ב-2 במאי 1987 יצא השיר, שהיה לסינגל המוביל באלבומה השני של יוסטון.
קבלת השיר
השיר קיבל ביקורות מעורבות ממבקרים.
ברולינג סטון נכתב שזהו העתק של תבנית השיר הראשון שהכותבים כתבו ליוסטון “How Will I Know”.
הופעות חיות
יוסטון ביצעה את השיר כמעט בכל סיבובי ההופעות העולמיים והמקומיים שלה.
במהלך המסע האירופי לקידום האלבום החדש באפריל – מאי 1987, ביצעה יוסטון את השיר בתוכניות טלוויזיה שונות כמו:
במהלך סיבוב ההופעות האירופי היא השתתפה במופע מחווה ליום הולדתו ה-70 של נלסון מנדלה וביצעה את השיר מול כ-72,000 איש באצטדיון ומבלי ב־11 ביוני 1988.
הבית הלאומי
הבית הלאומי הייתה סיעה קצרת ימים שפעלה בכנסת ה-16.
רקע
בינואר 2006, לקראת הבחירות לכנסת ה-17, נוצר פילוג במפלגת שינוי ו-11 חברים בסיעה פרשו והקימו את "הסיעה החילונית" (מפלגת חץ). שניים מתוך הפורשים - חברי הכנסת אליעזר זנדברג וחמי דורון פרשו ממפלגת חץ והקימו את סיעת "הבית הלאומי". הסיעה לא התמודדה בבחירות לכנסת ה-17 אלא התמזגה לתוך מפלגת הליכוד. דורון וזנדברג הוצבו במקומות הסמליים ה-117 וה-118, בהתאמה, ברשימת הליכוד לכנסת.
אלכסנדרו מאנדי
אלכסנדרו מאנדי (ברומנית: Alexandru Mandy; 9 באוגוסט 1914 – 10 באוקטובר 2005) היה מלחין ומשורר יהודי-רומני. היה רוקח בהכשרתו.
קורות חיים
אלכסנדר מאנדי נולד בקראיובה, בשם ארמאן אברם פנחס Armand Abram Penchas. הוא למד בשנים 1935 - 1940 למד בפקולטה לרוקחות של אוניברסיטת בוקרשט. בתקופת שואת יהודי רומניה נלקח לעבודת כפייה ובהמשך הוגלה לטרנסניסטריה.
את פעילותו המוזיקלית התחיל ב-1940 בקראיובה עם יצירה בשתי מערכות בשם Pour vous Madame, על פי ליברית של אלכסנדרו אסאן (Alexandru Assan). שיתוף הפעולה בין השניים נמשך ביצירה "האור 1946" Lumina 1946 ו"האור 1947" Lumina 1947. את כניסתו לעולם המוזיקה הקלה עשה ב-1950 עם "לילה לבן" על פי שיר של אאוג'ן מיראה Eugen Mirea ובביצועה של ג'יג'י מרגה Gigi Marga. הצלחתו הגדולה הגיעה עשר שנים מאוחר יותר עם השיר "זמר הרוח". הוא חיבר שירים למנגינות של מלחינים אחרים, אך ברוב שיריו כתב את המוזיקה בעצמו. השירים שלו בוצעו בעיקר על ידי: מיכאלה מיכאי, סרג'יו צ'יויו, קורנל קונסטנטיניו, דוינה ספטרו, ליאנה לונגו, לומיניצה דוברסקו, מיראבלה דאואר וקורינה קיריאק.
בגיל עשרים, בחוג הספרותי של אלנה פאראגו, הכיר מאנדי את ברנקושי ומאוחר יותר הקדיש שירים לחלק מפסליו הנודעים וביניהם: "הטור האינסוף", "שער הנשיקה" ו"שולחן הדומייה". את השיר "קולך" כתב כמחווה למאריה טנאסה.
ב-1996, בהוצאה הרומנית "Hasefer", פורסמה האסופה "Cântece ale unor compozitori evrei din România" (שירים של מלחינים יהודים ברומניה), שכללה חמש מיצירותיו, שני שירים שכתב למוזיקה של מישו ינקו ושלוש יצירות אחרות בהן כתב גם את המוזיקה ובהן "ירוסלים", יצירה שהוקדשה לקורבנות הישראלים של טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
גרילי
היסטוריה
גרילי נוסדה כמושבה חקלאית תחת השם "יוניון קולוני" ב-1869 כניסיון להקים חברה אוטופית. ב-1886 שונה שם העיר לגרילי, כהוקרה להוראס גרילי, עורך העיתון "ניו יורק טריביון" בו עבד ניית'ן מיקר, אחד ממקימי המושבה.
ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, היו בגרילי שני מחנות שבויי מלחמה, אחד לגרמנים ואחד לאיטלקים.
חינוך
בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת צפון קולורדו.
תחבורה
את גרילי משרת נמל התעופה גרילי-מחוז ולד, הנמצא במרחק של כ-6 קילומטרים מזרחית למרכז העיר ומשמש בעיקר לתעופה כללית.
שארלוט פרלי
שארלוט פרלי (בשוודית: Charlotte Perrelli; נולדה בשם שארלוט נילסן ב-7 באוקטובר 1974) היא זמרת שוודית, זוכת אירוויזיון 1999.
פרלי זכתה תחילה בשנת 1999 בתחרות המלודיפסטיבלן, קדם האירוויזיון השוודי, ובאירוויזיון של אותה שנה, שנערך בירושלים ב"בנייני האומה", זכתה במקום הראשון עם השיר "Take Me To Your Heaven". מאז הוציאה 4 אלבומים ו-6 סינגלים. שארלוט ייצגה את שוודיה בשנית באירוויזיון 2008 עם שירה "Hero".
תחילת הקריירה
פרלי נולדה בעיירה הובמאנטורפ (Hovmantorp) שבדרום שוודיה. בגיל 13 היא הצטרפה ללהקה מקומית שנקראה עד אז "Bengt Ingvars" ואז שונה שמה ל-"Bengt Ingvars med Charlotte". בהמשך עברה מעיירת הולדתה לעיר וקכה, שם למדה בתיכון לאמנויות הבמה, ועם סיום לימודיה הפכה לסולנית להקת "Kendix".
ב-1994 החלה לשיר בלהקת ה-Dansband (סגנון מוזיקלי שוודי) "אנדרש אנגברגס". לאחר שני אלבומים פרשה מהלהקה, ובשנת 1997 הצטרפה ללהקת הדאנסבאנד הפופולרית "Wizex". בשנה העוקבת הלהקה הייתה מועמדת לפרס גראמי השוודי על האלבום "Mot nya mål" ("לעבר מטרות חדשות"). אלבום אחר של הלהקה, "Tusen och en natt" ("אלף ואחד לילה"), הפך לאלבום זהב.
אירוויזיון 1999
נבחרה בתחרות המלודיפסטיבלן (Melodifestivalen) השוודי, לייצג את שוודיה באירוויזיון 1999. בתחרות האירוויזיון, שהתקיימה בישראל, הופיעה עם שירה "Take Me To Your Heaven" (קח אותי לגן העדן שלך). השיר קיבל 163 נקודות, ופרלי זכתה במקום הראשון בתחרות. מאז המריאה קריירת הסולו שלה, היא הופיעה בכל רחבי אירופה, והוציאה אלבום סולו ראשון, "שארלוט". באותה שנה, נבחרה לאישה השוודית הסקסית ביותר על ידי מגזין "Cafe".
קריירה מוזיקלית
התגובות האוהדות שקיבלה על ההנחיה של מלודיפסטיבלן 2003, גרמו לערוץ הטלוויזיה השוודי SVT, להזמין את פרלי להנחות גם את מלודיפסטיבלן 2004, יחד עם פטר סטמן ואולה לינדסטרם. לאחר המלודיפסטיבלן, הערוץ השוודי TV4 הציע לה להנחות את התוכנית "Super Troupers", תוכנית כישרונות צעירים. ביוני 2004, היא הוציאה את האלבום "Gone Too Long", שהפך לאלבומה המצליח ביותר. האלבום הופק על ידי בכירי מפיקי המוזיקה בשוודיה, דוגמת יורגן אלפוסן. היא גם הצטרפה למסע ההופעות "Rhapsody In Rock" לצד זמרים שוודיים נוספים.
ב-15 במרץ 2008, נבחרה שוב לייצג את שוודיה באירוויזיון 2008, עם שירה "Hero". השיר הפך ללהיט בשוודיה, אך אף על פי שהיה אחד הפייבוריטים לזכייה, סיים במקום ה-18 בגמר בתחרות.
כנסיית השילוש הקדוש בירושלים
כנסיית השילוש הקדוש היא כנסייה רוסית שנמצאת בכיכר מוסקבה, במגרש הרוסים שבירושלים. היא נבנתה בין השנים 1860–1872 על ידי "החברה הארץ-ישראלית הרוסית-אורתודוקסית הקיסרית" שפעלה בירושלים בתקופה העות'מאנית.
היסטוריה
באמצע המאה ה-19 גבר זרם הצליינים הנוצרים לארץ, מה שהוביל את הכנסייה הרוסית, בעזרת הצאר אלכסנדר השני, לפעול לבניית אכסניות ושירותים שונים לטובת הצליינים הרוסים, באזור שיקרא "מגרש הרוסים". כחלק מבניית המגרש החלה בניית הכנסייה בשנת 1860. בשנת 1864 הסתיימה בניית חזית הכנסייה החיצונית, אך אז פסקה הבנייה בגלל בעיות תקציב. רק בשנת 1872 נחנכה הכנסייה בטקס רב רושם שבו השתתף הדוכס הגדול ניקולאי, אחיו של אלכסנדר השני. בשנים הבאות שימשה הכנסייה בעיקר את הצליינים ששוכנו באכסניות שבמגרש הרוסים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ונפילת שלטון הצאר ברוסיה במהפכת פברואר, פסק זרם הצליינים לארץ הקודש, והכנסייה נותרה מוחזקת בידי קומץ נזירים מקומיים וחדלה לפעול כמעט לגמרי. המבנה הוזנח, ובמהלך תקופת המנדט היה קשה מאוד להגיע אליו, עקב הפיכת המתחם כולו למתחם שלטוני בריטי. לאחר קום המדינה והסדרת ענייני הנכסים במגרש הרוסים, חזרה הכנסייה לפעול, שופצה והפכה שוב למוקד לצליינים רוסים.
מבנה הכנסייה
הכנסייה נבנתה מלכתחילה לשימוש מקומי בלבד לצליינים שוכני מגרש הרוסים. ההנחה הייתה כי הצליינים יעדיפו לשאת את תפילותיהם החשובות בכנסיות ההיסטוריות שבעיר העתיקה. לכן הכנסייה אינה גדולה - היא המבנה הקטן ביותר בשטחו מבין מבני מגרש הרוסים, אך גובהה, מיקומה והסגנון המפואר שלה הופכים אותה למבנה בולט.
את הכנסייה תכנן האדריכל הרוסי מרטין איוואנוביץ' אפינגר, כבזיליקה הכוללת אולם תווך ושתי סיטראות ארוכות, בחזיתה אפסיס מעוגל, וחדרים מעוגלים בצדיה. הכנסייה בנויה אבן לבנה ולה שמונה מגדלים שבראשם כיפות, שהיו צבועות במשך שנים בירוק ועתה הן מצופות נחושת, ובראשן צלבים. מבנה הכנסייה כולל אלמנטים רנסאנסיים כגון, חלונות מעוטרי עמודים בנוסח נאו קלאסי ו. הכנסייה מזכירה במראה את מנזר העלייה לשמים שנמצא בקרמלין שבמוסקבה.
מצודת זאכרי טיילור
האתר ההיסטורי המדינתי מצודת זאכרי טיילור (באנגלית: Fort Zachary Taylor State Historic Site) המכונה בקיצור "מצודת טיילור" (Fort Taylor - "פורט טיילור") הוא אתר מדינתי היסטורי ופארק מדינתי המצוי בקצה הדרומי של האי קי וסט באזור הקיז של מדינת פלורידה שבארצות הברית.
1845-1900
עבודות הקמת המצודה החלו בשנת 1845 כחלק מתוכנית לבניית מצודות צבאיות לאורך החוף הדרום מזרחי של ארצות הברית. בשנת 1850, נקראה המצודה על שם נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור (כמספר חודשים לאחר מותו של הנשיא). עבודות ההקמה נתקלו בקשיים רבים בהם מגיפות קדחת צהובה שפגעה בעובדים, מחסור בחומרי בנייה, ומחסור במים באי (באי קי וסט, כמו ביתר איי הקיז, אין מעיינות מים). בראשית מלחמת האזרחים האמריקנית, בשנת 1861 השתלטו כוחות האיחוד על הצמודה בפיקודו של קפטן ג'ון בראנון. המצודה הקשתה על כוחות הקונפדרציה להעביר אספקה מחופה הדרומי לחופה המזרחי של הקונפדרציה. עבודות הקמת המצודה נמשכו במהלך המלחמה והיא הושלמה בשנת 1866. במצודה נעשה שימוש רב בזמן המלחמה הספרדית-אמריקאית.
המאה ה-20
בשנת 1947 העביר צבא ארצות הברית את המצודה, שלא נדרשה לו, לצי ארצות הברית אשר הקים בחלק זה של האי קי וסט בסיסי צוללות. בשנת 1968 נערכה באתר חפירה ארכאולוגית, במסגרתה הוצאו מתוך החומות של המצודה תותחים מתקופת מלחמת האזרחים אשר נקברו בתוך החומות בעת הרחבת המצודה. בשנת 1971 נרשמה המצודה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, ובשנת 1973 הוכרזה המצודה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
בעבר שכנה המצודה לחוף הים, בקצה האי, אולם עם השנים הצטבר סחף וחול והמצודה נמצאת במרכז חוף ים וחורשה. שטחו הכולל של האתר ההיסטורי הוא 352,000 מ"ר.
עד שנת 1974 הייתה המצודה חלק מבסיס הצוללות שנקרא על שמה "מתחם זאכרי טיילור". בשל העובדה שנשיא ארצות הברית הארי טרומן התגורר במתחם (בבית הלבן הקטן) שונה שם המתחם ל"מתחם טרומן". בחוף המצודה הוסדר חוף רחצה מיוחד פרטי עבור הנשיא, אולם טרומן העדיף להתרחץ בחופי הרחצה הפומביים של האי.
בשנת 1974, עם סגירת הבסיס, הפך המתחם לשכונה פרטית, אולם מתאפשרת גישה למצודה ולחופיה לכל הציבור בשעות הבוקר.
עונשו של קורח
"עונשו של קורח" הוא שמו של פרסקו אשר צויר על ידי הצייר האיטלקי סנדרו בוטיצ'לי על קיר בקפלה הסיסטינית שבוותיקן.
נושאו של פרסקו זה לקוח מתוך פרשת קורח הלקוחה מספר במדבר. בפרשה, מבקש משה מאלוהים להעניש את קורח, דתן ואבירם בני שבט ראובן, הקוראים תיגר על מנהיגותם של משה רבנו ואהרן הכהן. הם קובעים כי "כל העדה כולם קדושים, ובתוכם ה'; ומדוע תתנשאו על קהל ה'?". משה מבקש לחזק את סמכותו על ידי עונש אלוהי, אשר יאשש את הסמכות השלטונית והרוחנית שלו.
הפרסקו הוא חלק משני מחזורי פרסקאות שנוצרו בקפלה על ידי צוותי ציירים בראשותו של פייטרו פרוג'ינו. לורנצו דה מדיצ'י שלח את קבוצת הציירים כדי שיעטרו את קירות המבנה שבנה האפיפיור סיקסטוס הרביעי. מחווה פלורנטינית זו באה עם סיומה של מערכה צבאית בין כוחות פירנצה לבין סיקסטוס. מחזור אחד מציג סצנות מחיי משה והמחזור השני מציג סצנות מחייו של ישו.
בחזית הקומפוזיציה ניצב משה לבוש בבגד צהוב ובגלימה ירוקה. הוא מניף מטה לשמים ובכך מצביע על אקט העונש האלוהי. הדמויות לצידו מתוארות בתנוחות גוף דרמאטיות, כמנסות להימלט מן העונש המתקרב. הדמויות במרכז מסודרות סביב באר מתומנת או אגן טבילה עשוי אבן.
בציור הפרסקו ניכר השימוש בפרספקטיבה, בעיקר בתיאור המבנים האדריכליים שבצדי הקומפוזיציה. המבנים מתוארים בשלושה שלבים של הרס. בימין הפרסקו מופיע מבנה עמודים הרוס. במרכז מופיע תיאור של קשת קונסטנטינוס המתוארת במצב של הרס חלקי ואילו בשמאל מופיע בנין שלם בסגנון רנסאנסי.
למרות התיאור הפרספקטיבי המדויק, עיקר תשומת הלב נתונה לתיאור הדרמה שבעונש האלוהי. הדבר בא לביטוי בייחוד בתיאור תנוחות הגוף המגוונות של הדמויות, הממלאות את כל החצי התחתון של הקומפוזיציה. תיאור הדמויות בצידה הימני של היצירה אף עמוס מדי ופוגע מעט בתחושת העומק.
הפרסקו של בוטיצ'לי ניצב בקפלה אל מול ציורו של פרוג'ינו "ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס" ובין שני הציורים ניכרים קשרים איקונוגרפים וצורניים (כגון תיאור הקשת והמבנה המתומן) לצד קשר תאולוגי הרואה את סיפור משה כפרה פיגורציה לחייו של ישו.
הלילה (ספר)
תוכן
בכ-100 עמודי הספר, מספר ויזל על ההתמודדות שלו עם הגרמנים הנאצים, עם הקאפו ועם עמיתיו היהודים, וכן עם עצמו ועם אמונתו החזקה באל, שמתערערת במהירות עם הגיעו לאושוויץ. הגעתו למחנה בגיל 15 ביגרה אותו במהירות, והפכה אותו למעין אפוטרופוס של אביו בן החמישים. בשלב מסוים הוא אף התייאש ממנו: "הלוואי שלא אמצא אותו! אילו יכולתי להיפטר מן המשא המת הזה, כדי שאוכל להילחם בכל כוחי למען חיי שלי, לדאוג רק לעצמי... מיד חשתי חרפה, חרפה על חיי, על עצמי". שמונה ימים אחרי שהגיעו לבוכנוואלד, שהיה גם היום בו מת אביו, אמר לו הבוקסאלסטר שחילק את האוכל לוויזל הצעיר "כל איש חייב להילחם למען חייו, ולא לחשוב על זולתו, אפילו לא על אביו. כאן אין אבות ואחים וידידים. כל איש חי או מת לעצמו. אתה לא צריך לתת לו את האוכל שלך, אלא להפך, האוכל שלו שייך לך". בעת שחרור מחנה בוכנוואלד, עת הגיעו הכוחות האמריקניים למחנה באפריל 1945, היה ויזל בן 16 בלבד, מאוחר מדי עבור אביו, שמת שלושה חודשים קודם לכן בדרגש מתחתיו, לאחר שספג מכות נמרצות משום שדיבר בקול וקרא לבנו בעת מסדר.
מאורע זה מתואר בספרו בכאב ובדרמטיות "את בקשתו האחרונה, שאשהה לידו בשעת גסיסה לא מילאתי... לעולם, לעולם לא אסלח לעצמי, לעולם לא אסלח לעולם שהוליד בי את השטן, שהוליד בי את האינסטינקטים החייתיים ביותר".
הספר תורגם ופורסם בתחילה בצרפתית בצירוף הקדמה של פרנסואה מוריאק, ובהמשך תורגם לעברית על ידי חיים גורי בשנת 1974. בשנות המאבק לחיים במהלך השואה, מתעוררות בוויזל הצעיר שאלות מהותיות על אודות מוסר ואמונה, והוא מבטיח לעצמו כי לעולם לא ישכח את הלילה הראשון במחנה אושוויץ ואת הזוועות שליוו את תקופת שהותו במחנה.
הספר הוא בין הספרים הנפוצים ביותר בנושא השואה, תורגם ל-35 שפות, והוא מהווה חלק מתוכנית הלימודים במדינות רבות ובהן ישראל וארצות הברית.
שלמה דוברת
שלמה דוברת (נולד ב-1959) הוא איש עסקים ישראלי, שותף כללי וממייסדי קרן הון הסיכון כרמל ונצ'רס ובעבר יו"ר ועדת דוברת לרפורמה בחינוך בישראל.
ביוגרפיה
דוברת הוא בנם של אהרן דוברת, שהיה איש עסקים בכיר בישראל ושל דליה לבית צור (בתו של יעקב צור (טשרנוביץ)). הוא גדל בשכונת רחביה שבירושלים. שירת בצה"ל ביחידה 8200 של חיל המודיעין. לאחר שחרורו מצה"ל פנה ללימודי כלכלה באוניברסיטת תל אביב, אך לא סיים אותם בשל עסקיו בחו"ל.
עוש"פ
בשנת 1982 הקים ביחד עם אנשי העסקים שאול שני ועודד פלג את חברת "עוש"פ" ("עודד ושאול פרטנרס"), וב-1983 מונה למנכ"ל החברה, בהיותו בגיל 24. בשנת 1985 הונפקה עוש"פ בנאסד"ק (תחת השם "עושפ טכנולוגיות" - "Oshap Technologies") וגייסה סכום של 6 מיליון דולר. בתחילת דרכה התמחתה עוש"פ בהשקעה בחברות תעשייתיות, הרכישות הראשונות שביצעה היו בבלגיה, ולצורך כך אף העתיק דוברת למספר שנים את מקום מגוריו לאנטוורפן, וניהל שתי חברות בהם השקיעה עוש"פ. חברת מדיקל, שעסקה בתחומי ההדמיה הרפואית, וחברת פגארד, שעסקה בייצור מכונות לעבוד שבבי. עוש"פ החליטה לצאת משתי הפעילויות שהיו מפסידות ולהתמקד בתחום התוכנה. היא השקיעה בחברות מינט (MINT) מהרצליה שסיפקה פתרונות תוכנה בתחום הפיננסי, דקלוג (Decalog), חברה צרפתית שסיפקה פתרונות לניהול נכסים וטקנומטיקס. בשנת 1999 נמכרה עוש"פ לחברת סאנגארד (SunGuard) ב-220 מיליון דולר בעסקת חילופי מניות, שהניבה לדוברת 40 מיליון דולר. מינט (ששמה שונה ל"סאנגארד ביזנס אינטגרשן") ו"דקלוג" מוזגו לתוך "סאנגארד", שגם עסקה בפיתוח תוכנה לשוק הפיננסי, ואילו טקנומטיקס המשיכה לפעול כחברה עצמאית.
טקנומטיקס
בשנת 1983 ייסד את חברת טקנומטיקס והחזיק במניותיה דרך עוש"פ. החברה עסקה בפיתוח תוכנה לניהול תהליכי ייצור. דוברת היה מעורב באופן אישי בפיתוח המוצרים, בניית התוכנית השיווקית והקמת ארגון מכירות בינלאומי ושימש כנשיאה וכמנכ"לה מהקמתה ועד שנת 1995. דוברת המשיך לשמש כיו"ר מועצת המנהלים עד 2001 וכדירקטור עד 2005. טקנומטיקס הונפקה בנאסד"ק בשנת 1993. במהלך השנים גייסה החברה כ-80 מיליון דולר בנאסד"ק ועוד כ-10 מיליון בהנפקת איגרות חוב. עם מכירת עוש"פ עברה השליטה על טקנומטיקס לסאנגארד. בשנת 2001 נשחקו מניות טקנומטיקס בצורה ניכרת בשל תוצאותיה העסקיות ונפילת שוק ההייטק. דוברת ניצל את מחיר המניה האטרקטיבי וקנה חזרה את השליטה מסאנגארד יחד עם מנכ"ל החברה דאז הראל בית-און. בשנת 2004 הגיעה החברה להכנסות שיא בסך 100.6 מיליון דולר. בשנת 2005 נמכרה טקנומטיקס שוב, הפעם לחברת UGS האמריקאית תמורת 228 מיליון דולר במזומן. דוברת, שהחזיק ב-8.3% מטקנומטיקס, קיבל בעסקה זו כ-19 מיליון דולר.
קבוצת ההשקעות ויולה
בשנת 1999 ייסד, יחד עם אביו ושותפים נוספים מקבוצת עושפ וטקנומטיקס, את קרן הון הסיכון "כרמל ונצ'ורס". הקרן הראשונה שהוקמה בשנת 2000, "כרמל 1", גייסה 171 מיליון דולר. "כרמל 2" הוקמה בשנת 2005 וגייסה 201.5 מיליון דולר. "כרמל 3" הוקמה בשנת 2008, וגייסה 235 מיליון דולר. בסך הכל מנהלת הקרן למעלה מ-600 מיליון דולר. במהלך השנים השקיעה כרמל בחברות סטארט אפ רבות והייתה שותפה במספר עסקאות מכירה גדולות, הבולטת שבהן, ECI.
במקביל הקימו את קבוצת ההשקעות ויולה, קרן השקעות פרטיות, שהקימה מספר קרנות להשקעה בחברות ותיקות ולא רק בחברות סטארט אפ, ובהמשך שונה גם שמה של "כרמל ונצ'ורס" שונה ל"ויולה ונצ'ורס".
ECI
בסוף שנת 2001 רכש דוברת יחד עם אביו והאחים עופר 10% ממניות חברת ECI, שהייתה בקשיים חמורים, ב-50 מיליון דולר. הוא לקח חלק פעיל בפעילות החברה כיו"ר מועצת המנהלים שלה, ביצע בה שינויים מבניים יסודיים, מכר חלקים ממנה וארגן אותה מחדש בשתי חטיבות עסקיות. בשנת 2004 חזרה החברה לרווחיות וב-2005 הכפילה את ערכה. בשנת 2007 נמכרה ECI לקרן ההשקעות הבריטית אשמור (Ashmore) ולאיש העסקים שאול שני תמורת 1.2 מיליארד דולר. הצלחתו של דוברת בשיקום ECI העלתה אותו לתודעה הציבורית כאיש עסקים מוביל בתחום ההייטק.
יובאן הורוואט
יובאן סמוילוביץ' הורוואט דה קורטיץ' (1722, האימפריה הרומית הקדושה – 1786, האימפריה הרוסית), הידוע גם כאיוון סמוילוביץ', היה גנרל רוסי ממוצא סרבי שייסד את סרביה החדשה באימפריה הרוסית באזור העיר נובומירהורוד.
ביוגרפיה
אבות אבותיו של הורוואט הגיעו במקור מסרביה הישנה. בשנות ה-70 של המאה ה-17, סבו מרקו קורטיץ' התיישב ב"גבול הצבאי" - אזור בין מלוכת הבסבורג לבין האימפריה העות'מאנית, בו התיישבו לראשונה סרבים בימי הביניים. קורטיץ' נלחם בצבאה של נסיכות אוסטריה וקיבל תואר אציל מלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בנו של קורטיץ', סמואיל, היה בעל קרקעות בכפר הקרוי על שם משפחתו - קורטיצ'י, על יד ארד.
בשנת 1726 קיבל סמואיל שם אצילי - "דה קורטיץ'", מקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחר ששימש כמושל העיר ואראדין שברומניה. ג'ובאן סמוילוביץ' הורוואט דה קורטיץ' נולד לסמואיל בפטרוואראדין שבמלוכת הבסבורג ב-1722.
ב-1751, בגיל 21, יצרו יובאן ואחיו דימטרי קשר עם השגריר הרוסי לנסיכות אוסטריה על מנת לבקש להגר לרוסיה. השגריר קיבל את בקשתם של השניים בתנאי שהדבר יאושר על ידי הממשלה הרוסית. הממשלה לא רק אישרה את הבקשה אלא הציעה לכל המשפחות אזרחות ועבודה בצבא האימפריה הרוסית. למעשה, כל משפחות הקצינים ששירתו בצבא האוסטרי והיגרו לאוסטריה קיבלו אזרחות והקצינים קיבלו עבודה בצבא הרוסי. עוד לפני שבקשתו ברוסיה התקבלה הגיש הורוואט את בקשת ההתפטרות שלו לצבא האוסטרי יחד עם 281 קצינים נוספים. בקשות ההתפטרות הועברו מיד למריה תרזה שאישרה אותן מכיוון שבאותה העת לאימפריה הרוסית ולבית הבסבורג היו יחסים חמים.
ב-13 ביולי 1751 השגריר הרוסי באוסטריה קיבל את האישור הרשמי מיליזבטה, קיסרית רוסיה למעבר של הורוואט וקצינים נוספים לרוסיה. הורוואט קודם מיד לדרגת גנרל בצבא הרוסי וקצינים שהראו כישרון קיבלו דרגות גבוהות בצבא הרוסי מיד. ההגירה התבצעה בשלושה סבבים שונים.
הורוואט הגיע לרוסיה פיזית בסוף ספטמבר 1751 והקים בה את "סרביה החדשה". רוב היישובים בסרביה החדשה נקראו על שם יישובים בסרביה עצמה ובאישור הקיסרית יליזבטה קראו על שמה מבצר שבנו. ב-1759 הקים הורוואט גדודי צבא לסרביה החדשה, והתחיל לפעול למען הקמת בית לאומי לסרבים בשטח האימפריה הרוסית. הוא הקים בית משפט עליון, משרדים שונים כגון; כלכלה, חוץ, אוצר, ביטחון וכו'.
בית המשפט שהורוואט עצמו הקים מצא אותו אשם בשחיתות ובצו של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, הוא גורש מסרביה החדשה וזו פורקה במספר שלבים. הוא חזר לאזור סרביה החדשה לשעבר רק ב-1775 ונפטר בדירתו שליד העיר חרקוב בגיל 64 בשנת 1886.
חבורת הייזנברג
בתורת החבורות, חבורת הייזנברג היא חבורה מעל חוג חילופי, הבנויה מהמטריצות המשולשיות העליונות בגודל 3 \times 3, עם אחדות באלכסון, יחד עם פעולת כפל מטריצות.
החבורה נקראת על שמו של הפיזיקאי הגרמני ורנר הייזנברג. לחבורה קשרים חשובים למכניקה קוונטית, ובעזרתה ניתן לנסח את משפט סטון-פון נוימן בשפה של תורת ההצגות. מעל שדות סופיים, מהווה חבורת הייזנברג חבורת-p בעלת תכונות מעניינות, ועוזרת בבחקר תכונות של חבורות-p.
הגדרה
יהי R חוג חילופי. חבורת הייזנברג (מממד 3) מעל החוג R היא החבורה שאיבריה הם המטריצות:, כאשר a,b,c \in R. הפעולה בחבורה היא כפל מטריצות, ואיבר היחידה שלה הוא מטריצת היחידה. המבנה הנתון אכן מהווה חבורה, שכן הוא סגור לכפל:
ולכל איבר יש איבר הפיך (ללא הדרישה שהאיברים a,b,c \in R יהיו הפיכים בעצמם):.
חבורת הייזנברג מסדר 2n+1 היא:.
חבורת הייזנברג הממשית
כאשר החוג R הוא שדה המספרים הממשיים \mathbb{R}, מתקבלת חבורת הייזנברג הממשית, או חבורת הייזנברג הרציפה.
במקרה זה, מתקבלת חבורת לי נילפוטנטית מסדר 3. לפי משפט סטון-פון נוימן, לחבורה זו יש הצגה יחידה עליה המרכז פועל כמו קרקטר.
חבורת הייזנברג הבדידה
כאשר החוג R הוא חוג המספרים השלמים \mathbb{Z}, מתקבלת חבורת הייזנברג הדיסקרטית. זוהי חבורה נילפוטנטית חופשית ממחלקה 2, ונוצרת על ידי:
לחבורה הייצוג הבא:, כאשר x,y הם כדלעיל ו-.
במקרה זה, האיבר z יוצר את המרכז של החברה, וכל איבר שלה ניתן לכתוב מהצורה.
בתור חבורה נילפוטנטית נוצרת סופית, לחבורת הייזנברג הדיסקרטית גידול פולינומי וממד גלפנד-קירילוב שלה הוא 4. מתברר כי ביחס לכל קבוצת יוצרים סופית, טור הילברט של חבורת הייזנברג הוא פונקציה רציונלית (היינו, מנה של שני פולינומים במקדמים שלמים). תופעה זו, המכונה 'פאן-רציונליות', הוכחה על ידי דוצ'ין ושפירו.
מעל שדה סופי
חבורת הייזנברג מעל השדה הסופי היא מסדר p^{3} ומאקספוננט p. ניתן לתאר אותה על ידי היחסים הבאים:
חבורות אלו הן חבורות מאוד מיוחדותundefined - חבורת-p בה המרכז C איזומורפי ל- וחבורת המנה G/C היא אבלית וכל איבר לא טריוויאלי בה הוא מסדר p.
במקרה של p=2, מתקבלת החבורה הדיהדרלית D_4.
אלגברת לי המתאימה
,
עם הבסיס הבא:
איברי הבסיס מקיימים את היחסים הבאים, המזכירים את יחסי החילוף הקנוניים במכניקה קוונטית:
ההתאמה בין אלגברת לי לחבורת הייזנברג, בעזרת פונקציית האקספוננט, היא הפיכה.
פילדלפיה (סרט)
פילדלפיה (באנגלית: Philadelphia) הוא סרט קולנוע דרמטי אמריקאי, משנת 1993, בכיכובם של טום הנקס ודנזל וושינגטון.
עלילה
בקט מאמין שמישהו הסתיר במכוון את הניירת שלו כדי לתת לחברה עילה לפטר אותו, וכי הפיטורין הם למעשה בעקבות האבחנה שלו כחולה איידס. הוא מבקש מכמה עורכי דין לטפל בעניינו, כולל את עורך הדין ג'ו מילר (דנזל וושינגטון), איתו הוא היה מעורב בתיק הקודם. מילר, שהוא הומופוב ויודע קצת על האיידס של בקט, בתחילה מסרב לקחת את התיק ואף מבקר אצל הרופא שלו כדי לדעת אם ייתכן שנדבק באיידס בעת שלחץ את ידו של בקט. הרופא לועג לו ומסביר את דרכי ההידבקות באיידס, אך לאחר שמילר מתעקש הרופא מציע לקחת דגימת דם של מילר, בחושדו שמילר שואל על המחלה כי הוא יודע שנדבק בה ומנסה להסתיר זאת. מילר דוחה את הבקשה, וחושב שזו בדיחה. באותו הזמן בקט, שלא מצליח למצוא עורך דין המוכן לייצג אותו, נאלץ לפעול כעורך הדין של עצמו. בעת עיונו בספריית החוק, מילר רואה את בקט ליד שולחן סמוך. לאחר שהספרן מספר כי מצא ספר על אפליה של איידס, אחרים בספריה מביטים בחשד ולאחר מכן קמים ומתרחקים, והספרן מציע לבקט לעבור לחדר פרטי. מילר נגעל מהתנהגותם ומתקרב לבקט ודן עמו על חומר שהוא אסף, כך שניתן להבין שהוא החליט לקחת את התיק. ראש המשרד, צ'ארלס ווילר (ג'ייסון רוברדס) מקבל זימון על ידי מילר לבית המשפט, הוא דואג מהנזק שהתביעה יכולה לעשות לעסק או לשמו הטוב, אך אחד מהשותפים (רון ואווטר) מנסה ללא הצלחה לשכנע אותו להגיע להסדר מחוץ לבית המשפט עם בקט.
כאשר המקרה מגיע בפני בית המשפט, וילר עולה לדוכן העדים, וטוען כי בקט היה בלתי כשיר וטוען כי ניסה בכוונה להסתיר את מצבו, כמו כן מנסה התביעה לחזק את גרסתה שבקט איננו אחראי על ידי הוכחה שלא סיפר למיגל בן זוגו על קיום יחסי מין במועדון והיתכנות שנדבק באיידס. ההגנה שוב ושוב טוענת כי בקט אשם במחלתו בעקבות ההפקרות המינית שלו ועל כן הוא לא קורבן. במהלך עדותו, הוא גילה כי אחד השותפים שם לב לנגעים של בקט כי עבד בעבר עם אישה שנדבקה באיידס לאחר עירוי דם ולכן זיהה את הנגעים כמו כאיידס. כדי להוכיח שהנגעים היו גלויים, מילר מבקש מבקט להתיר את כפתורי החולצה שלו בזמן שהוא על דוכן העדים, עקב כך מתברר כי הנגעים שלו נראו אכן לכל.
במהלך החקירה הנגדית, בקט מודה שהוא תכנן לספר לעמיתיו עורכי הדין שהוא הומו, אך שינה את דעתו אחרי ששמע אותם מספרים בדיחות הומופוביות בסאונה של מועדון בריאות. כשנשאל איך הוא נדבק, הוא מאשר כי קיים יחסי מין עם גבר אנונימי בקולנוע פורנוגרפי. עם זאת, הוא ומילר משיגים יתרון כאשר השותף שיעץ לבצע עסקת טיעון מחוץ לכותלי בית המשפט מודה שהוא חשד שבקט חולה איידס מזה זמן רב, אך לא אמר דבר, והוא מצר על חוסר המעש שלו. בקט מתמוטט במהלך עדותו של וילר. במהלך האשפוז שלו, מגיע פסק הדין ובו פסקו המושבעים לטובתו, פיצוי בגין כאב וסבל וכן פיצויים עונשיים בסכום כולל של קרוב ל-4.5 מיליון דולר. מילר מבקר את בקט בבית החולים לאחר פסק הדין ואז מתגבר על הפחד שלו ונוגע בפניו של בקט. אחרי שהמשפחה של בקט עוזבת את החדר, הוא אומר לבן זוגו מיגל כי הוא מוכן למות. מיד לאחר מכן נראה מילר מקבל את ההודעה על מותו. הסרט מסתיים בקבלת פנים בביתו של בקט לאחר ההלוויה, כשאבלים רבים, כולל מילר, רואים סרטים ביתיים של בקט כילד בריא.
השראה
האירועים בסרט דומים לאירועים בחייהם של עורכי הדין ג'פרי באוורס וקלרנס ב'קיין. באוורס היה עורך דין, אשר בשנת 1987 תבע את משרד עורכי הדין בייקר אנד מקנזי על פיטוריו לא חוקיים באחד המקרים הראשונים של אפליה על רקע הידבקות באיידס. קין היה עורך דין לשירותים משפטיים בהייאט שפוטר לאחר שמעבידו גילה שיש לו איידס. הוא תבע את הייאט בשנת 1990 וזכה רק לפני מותו.
המשפחה של באוורס תבעה את הכותבים והמפיקים. שנה לאחר מותו של באוורס, המפיק סקוט רודין ראיין את המשפחה של באוורס ועורכי הדין שלהם, על פי המשפחה, הוא הבטיח תמלוגים על השימוש בסיפורו של באוורס כבסיס לסרט. בני המשפחה טענו כי 54 סצינות בסרט כל כך דומות לאירועים בחייו של באוורס שהן יכלו לבנות רק על ידי הראיונות שלהם. עם זאת, בהגנתו אמר רודין כי נטש את הפרויקט לאחר שכירת סופר שלא היה שותף לכל מידע שהמשפחה סיפקה. התביעה יושבה לאחר חמישה ימים של עדויות, אך תנאי ההסכם לא פורסמו, הנתבעים הוסיפו הצהרה כי "הסרט נוצר בחלקו בהשראת סיפורו של באוורס". במאי הסרט הצהיר כי הוא פנה לביים את הסרט אחרי שחברו, חואן סוארז, אובחן כחולה איידס.
פרסים
הסרט זכה לפרסים רבים;
ראו גם
ג'פרי באוורס
רון ג'רמי
רונלד ג'רמי היאט (באנגלית: Ronald Jeremy Hyatt; נולד ב-12 במרץ 1953), הידוע יותר בשם רון ג'רמי (Ron Jeremy), הוא שחקן ובמאי פורנוגרפיה יהודי-אמריקאי, תושב לונג איילנד. בשנת 2002 דורג על ידי המגזין AVN כמספר אחת ברשימת כוכבי הפורנוגרפיה הגדולים ביותר של כל הזמנים. פרסומו של ג'רמי חורג מתחום הפורנוגרפיה, וכולל גם מספר הופעות בסרטים שאינם פורנוגרפיים, בוידאו קליפים, במשחקי מחשב ובפרסומות. ב-2021 הוגש נגד ג'רמי כתב אישום בחשד לאונס ועבירות מין שבוצעו בעשרות נשים.
ביוגרפיה
ג'רמי נולד ברובע קווינס בניו יורק, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני הגבוה. אביו, ארנולד, היה פיזיקאי, ואמו עורכת ספרים. דודו היה גנגסטר שהיה מקושר לבאגסי סיגל. לג'רמי יש אח ואחות, והוא תיאר את עצמו בתקופת התבגרותו כ"ילד סנדוויץ' הכמהּ לקבלה ולאישור".
לג'רמי תואר ראשון בחינוך ובתיאטרון ותואר שני בחינוך מיוחד ממכללת קווינס. לאחר סיום לימודיו עבד כמורה בכיתות לחינוך מיוחד באזור ניו יורק, וכן שימש כמורה מחליף בכיתות רגילות.
קריירה בתעשיית הפורנוגרפיה
לאחר שעזב את ההוראה ועבר לקריירת משחק, שמשמעותה, כלשונו, הייתה "לרעוב באוף ברודוויי", שלחה חברתו את תמונותיו למגזין העירום "פלייגירל". פרסום תמונותיו במגזין הוביל להצעות מתעשיית הפורנוגרפיה, שהפכה למקור פרנסתו במשך שנים רבות לאחר מכן. הוא החל להופיע בסרטים פורנוגרפיים בשנת 1979, בגיל 26. הצלחתו הגדולה נבעה ממראה "השכן ממול" שלו. חמוש ביכולות משחק ואיבר מין גדול, הוא החל להשתמש בשמו האמצעי במקום בשם משפחתו, לאחר שאנשים שחיפשו אותו הטרידו את סבתו, רוז. בשנת 1983 החל גם לביים סרטים פורנוגרפיים. במהלך השנים זכה במספר פרסים המוענקים על ידי תעשיית הפורנוגרפיה.
ג'רמי מופיע בספר השיאים של גינס כבעל מספר ההופעות הרב ביותר בסרטים פורנוגרפיים. על פי נתוני מסד הנתונים האינטרנטי Internet Adult Film Database, נכון ל-2021 ג'רמי השתתף ביותר מ-2000 סרטים פורנוגרפיים וביים 285 סרטים פורנוגרפיים.
קולנוע
ג'רמי שימש כיועץ מיוחד בשלושה סרטים: "תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים" - הסרט המפורסם משנת 1986 בכיכובם של קים בייסינג'ר ומיקי רורק; "המרדף" - סרט משנת 1994 שבו גם השתתף בתפקיד קטן; ו"לילות בוגי" - סרט משנת 1997 שהתבסס באופן חופשי על סיפור חייו של שחקן הפורנוגרפיה המפורסם ג'ון הולמס.