cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נסיכות גוריה
תחת האימפריה הרוסית
הנסיכים האחרונים של גוריה אימצו אוריינטציה פרו-רוסית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), ב-19 ביוני 1810, הסכים מַמיָה החמישי גוריאלי (1803-1826), לריבונות רוסית. בגינה קיבל עיטור אינווסטיטורה מהצאר. גוריה הצטרפה לאימפריה הרוסית כנסיכות אוטונומית, שמרה על ממשל-עצמי וספר חוקים עצמי. בשאיפתו לאמץ מנהגים אירופאיים, יזם מַמיָה סדרת רפורמות ומודרניזציה במנהלה, בכלכלה וחינוך. הוא נשאר נאמן לכתר הרוסי אף בשנת 1820, כאשר דודו כַּאִיחוֹסרוֹ, הצטרך למרד, שפרץ באופן ספונטני באימרתי וגוריה, במחאה להתעמרות הרוסית בכנסייה הגאורגית והמסים הכבדים. לאחר מותו של מַמיָה ב-26 באוקטובר 1826, בנו הקטין, דוד גוריאלי, ירש את הכתר תחת אלמנת המלך הנסיכה סופיה, אמו של דוד. חרדה לביטחונה ולאוטונומיה מהממשלה הרוסית, היא צידדה ברוסיה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1828–1829. ב-2 בספטמבר 1829, השלטונות הרוסיים, הדיחו את דוד והכריחו את סופיה לגלות לטורקיה. גוריה סופחה לאימפריה הרוסית, תחילה תחת ממשלה זמנית, ולאחר מכן, בשנת 1840, כאוייזד אוזורגתי (כיום נפת אוזורגתי), שבפלך כותאיסי.
נסיכי גוריה
נסיכי גוריה ותקופת כהונתם:
מורן אייזנשטיין
מורן אייזנשטיין (נולדה ב-24 בינואר 1978) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
אייזנשטיין נולדה וגדלה בחיפה. אביה מת מטביעה כשהייתה בת 14. הפריצה הגדולה של אייזנשטיין הייתה ב-1999 בפרסומת לנטוויז'ן עם הסלוגן הפרובוקטיבי "ואם ביום שלישי לא בא לי?". בנוסף היא כיכבה בפרסומות שונות בטלוויזיה, בעיתונים ובשלטי חוצות, ודיגמנה בתצוגות אופנה ובקטלוגים שונים.
הנחתה את התוכנית "Y בלילה" בערוץ YTV ב-yes. ב-2003 שיחקה בתפקיד עצמה בתוכנית הטלוויזיה "המופע של סטיב". שיחקה בסדרה "השיר שלנו" ב-yes בתפקיד עצמה לצד גיא זוארץ, התארחה באחד מפרקי העונה הרביעית של הסדרה "שמש"' וב-1999 השתתפה בפרק בסדרה הקומית "פאזל" (פרק 4, עונה 1). השתתפה במחזמר לילדים "מסביב לעולם ב-80 שירים" וגם השתתפה בהפיג'מות בתפקיד אורח ובהצגת הבידור "החשפנית". ב-2005 הוציאה אייזנשטיין את הסינגל "ימים לבנים", המספר את סיפור מותו של אביה שנפטר כשהייתה בת 14, אותו היא כתבה לאחר מותו. ב-2006 החליפה את מירי בוהדנה בהצגה "אני פה בגלל אשתי". ב-2007 השתתפה בסרט "נימפות בערפל".
חיים פרטיים
ניהלה במשך שנתיים מערכת זוגית מתוקשרת עם הזמר חיים צינוביץ'.
במאי 2010 נישאה לסוכן הטלנטים שלה, ינאי רטפן, ולהם שלושה ילדים. ב-2015 השניים התגרשו.
באוגוסט 2018 נישאה בשנית לאיש העסקים דני מרקוביץ, לאחר מערכת יחסים של שנה. ביוני 2020 השניים התגרשו.
אייזנשטיין מתגוררת במושב אביחיל.
סטניסלב שאצקי
סטניסלב טֶאופילוביץ' שַאצקי (ברוסית: Станислав Теофилович Шацкий; 13 ביוני 1878 – 30 באוקטובר 1934) היה פדגוג רוסי חשוב, מחנך הומניסטי פרוגרסיבי, מנהלן חינוך בשלהי האימפריה הרוסית ובראשיתה של ברית המועצות. פרסם עבודות רבות בנושא חינוך.
ביוגרפיה
סטניסלב שאצקי נולד בשנת 1878 בוורונינו (Воронино), כפר זעיר בפלך סמולנסק של האימפריה הרוסית, בן למשפחה ממוצא פולני שנטמעה בתרבות הרוסית. לאחר שסיים לימודי מדעי הטבע של אוניברסיטת מוסקבה והשתלם במכון החקלאי של מוסקבה, החלה בשנת 1905 עבודתו החינוכית, כשייסד ביחד עם אלכסנדר זלנקו ואנשי חינוך נוספים "מושבה" לילדי עובדים בפאתי מוסקבה, שבה שולבו זה בזה עבודת כפיים, חינוך והעשרה תרבותית. המוסד פעל במשך שנים אחדות, עד שנסגר על ידי השלטונות באשמת הפצת תעמולה סוציאליסטית בקרב ילדים, ושאצקי עצמו נשלח למאסר. לאחר מכן ניהל עוד מספר חברות ומושבות ברוח זו.
בשנת 1919, אחר המהפכה הרוסית, ייסד וניהל שאצקי, שינק מהגותו של ג'ון דיואי, את "התחנה הניסיונית להשכלת העם" הראשונה – כפר או קהילת ילדים ("מושבה"), שנוהלה בהנהלה עצמית של חניכיה, והחינוך בו הועמד על ערך העבודה. התחנה פעלה עד 1932. משנה זו ועד 1934 כיהן כמנהל המעבדה הניסויית המרכזית של קומיסריון החינוך הסובייטי וכמנהל הקונסרבטוריון של מוסקבה.
מקהלת ניצן
מקהלת ניצן היא המקהלה הייצוגית של הקונסרבטוריון העירוני, נתניה. המקהלה נוסדה בשנת 2003 על ידי המנצחת ויטה גורביץ. כיום היא מונה כ־35 ילדים בגילאי 12 עד 18.
רפרטואר המקהלה
רפרטואר המקהלה כולל יצירות קלאסיות, במגוון של שפות (גרמנית, הונגרית, אנגלית, רוסית) ויצירות ישראליות של מלחינים כמו דניאל עקיבא, אלה מילך-שריף ועוד. כמו כן רפרטואר המקהלה כולל יצירות שנכתבו במיוחד עבורה - "בעקבות הים" של המלחין הישראלי הצעיר עמית ויינר למילים של נתן יונתן ו-"כמו בלון" של המלחינה סופיה גלמן-קיש למילים של יעקב ברזילאי. נוסף לכך כולל רפרטואר המקהלה שירים ישראלים אמנותיים וחומר לועזי מגוון.
הרכבי המקהלה
במקהלה שני הרכבים - המקהלה הבוגרת (בני 12-18) והמקהלה הצעירה (7-11). המקהלה הצעירה נוסדה בשנת 2007 ומשמשת כעתודה למקהלה הבוגרת.
חברי המקהלה הם תלמידי הקונסרבטוריון בנתניה. בנוסף להשתתפותם במקהלה הם מקבלים בקונסרבטוריון חינוך מוזיקלי רחב - שיעורי פיתוח קול (חלקם הגדול ניגשים לבחינות הבגרות בזמרה) ותורת המוזיקה.
קלסתרון
קְלַסְתֵּרוֹן (לעיתים גם: קלסתרן או קלסטרון) הוא הצגה גרפית של זיכרון של פני אדם. השימוש העיקרי שלו הוא בחקירה משטרתית, כאשר יש עד שראה אדם החשוד בעבירה וזהות החשוד אינה ידועה. ידוע כי קלסתרונים הורכבו לפני מאות שנים, אך שימוש רחב בהם החל בשנות החמישים עם פיתוח כלים המאפשרים בניית קלסתרון ללא צורך בציור. קלסתרון יורכב בדרך כלל כאשר נחקרת עבירה חמורה, מכיוון שההרכבה והשימוש בקלסתרון בחקירה צורכים זמן רב יחסית.
היסטוריה של הזיהוי הגופני
לאונרדו דה וינצ'י פיתח שיטה מדעית לזיהוי דיוקן פניו של אדם לאחר מבט אחד. לפי שיטתו, שפורטה בספרו Trattato Della Pittura, בפרק 189, יש להסתכל בשפתיים, בסנטר ובמצח, כי אלה נקודות בולטות ובעלות ייחוד, שניתן לזכור אותן לשם זיהוי מאוחר יותר. בשנת 1840 קבע הסטטיסטיקאי והסוציולוג הבלגי אדולף קֶטְלֵה (Adolphe Quetelet) שאין אדם אחד זהה לאחר, ולכל אדם תכונות חיצוניות אופייניות לו ושונות מהאחרים. על בסיס התאוריה הזאת יצר הצרפתי אלפונס ברטיון (Bertillon) שיטת זיהוי המבוססת על מדידת הראש, האוזניים, הרגליים, החזה והגובה הכללי, הקרויה על שמו ברטיונאז'.
מבנה הקלסתרון
קלסתרון מורכב באמצעות תוכנה או על ידי צייר. שיטת ההרכבה תלויה במדיניות המשטרה במקום שבו בוצעה העבירה, בזמינות צייר או מחשב וכן בחומרת העבירה. ה-FBI של ארצות הברית נוהג להרכיב את הקלסתרון על ידי צייר, אך משטרות רבות שם משתמשות בתוכנה, במיוחד ב-FACETTE.
בתהליך הרכבת קלסתרון מתאר העד את האדם שראה למרכיב הקלסתרון, שבונה אותו בהתאם. תהליך זה הוא קשה מאחר שהזיכרון אינו מושלם ואף מטעה, לעיתים. כמו כן קשה לתאר צורות גרפיות במילים. אחרי הרכבת הקלסתרון, יש מספר דרכים להמשך העבודה איתו לקידום החקירה:
ויטה גורביץ
ויטה גורביץ (נולדה ב-30 בדצמבר 1976) היא מנצחת מקהלות וזמרת ישראלית, וכן מייסדת ומנהלת מוזיקלית של מקהלת "ניצן".
ביוגרפיה
גורביץ נולדה בשם ויטה סברדלוב ב-1976 בקייב שבאוקראינה (ברית המועצות) ועלתה לישראל ב-1991. ויטה החלה את דרכה בתחום פיתוח קול בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב כתלמידתה של חנה לויטן, ובמקהלת בת קול. את שירותה הצבאי עשתה כמוזיקאית מצטיינת בהרכב הווקאלי של צה"ל.
כזמרת השתלמה בסדנאות ובכיתות אמן רבות, ביניהן הסדנאות למוזיקה עתיקה (בהנחיתן של ג'יל פלדמן וננסי ארג'נטה), סדנת מוזיקה בת זמננו (אליזבט ניימן (מצו סופרן) וז'ולט נאג'), סדנה בינלאומית למוזיקה מגטו טרזיינשטט (פרופסור אמילי ברנדסון), וכן בכיתות אמן של מרים מלצר, הילדה צאדק ועוד.
פעילות מוזיקלית בולטת
בשנת 2003 ייסדה את מקהלת "ניצן" - המקהלה היצוגית של הקונסרבטוריון בנתניה ומאז היא משמשת מנצחת ומנהלת מוזיקלית של המקהלה. בחמש השנים האחרונות שרה המקהלה בעשרות הופעות שהבולטות בהן - כנסי מקהלות ארציים, שלוש הפקות של האופרה הישראלית החדשה "שיקוי אהבה" מאת גאטנו דוניצטי תחת שרביטו של דוד זבה וסימפונט רעננה, וביצוע של "עשן ואפר" מאת דניאל עקיבא (טקסטים של אבנר פרץ) בפסטיבל הגיטרות הבינלאומי תחת שרביטו של דורון סלומון עם תזמורת "הסינפונייטה הישראלית באר שבע" וקרן הדר כסולנית.
בעבר ויטה עבדה כמנצחת משנה במקהלת מורן ו"אנסמבל זמרי מורן" בבית יצחק. במסגרת עבודתה במקהלת מורן הייתה מעורבת בפרויקטים בולטים, ביניהם הפקת האופרה "צחוק של עכברוש" מאת אלה מילך-שריף על פי ספרה של נאוה סמל (התיאטרון הקאמרי הישראלי) שהוצגה ביותר מ-60 הופעות בישראל ומחוצה לה, האופרה המקורית מאת אייל באט "העכבר המעופף", אשר בוצעה השנה בהיכל התרבות בתל אביב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, אלה לצד פרויקטים רבים נוספים בהם היה לויטה חלק חשוב בהכנת המקהלה להופעות, פסטיבלי מוזיקה ותחרויות בישראל ומחוצה לה.
כמו כן ויטה שימשה בעבר מנצחת מקהלת "חן" - המקהלה הייצוגית של אולפן עקיבא (נתניה) מנצחת משנה במקהלת אנקור בירושלים.
בשנים 1998–2003 שרה בהרכב הקאמרי "אנסמבל זמרי מורן" (בית יצחק) בניצוחה של נעמי פארן, איתו הופיעה בפסטיבלים ותחרויות ברחבי העולם (גרמניה, ספרד, הונג קונג, סין, יפן, ארצות הברית וקנדה).
כסולנית הופיעה תחת שרביטם של נעמי פארן, סטנלי ספרבר, מנחם נבנהויז ומנדי רודן.
ויטה מנהלת מקהלה נוספת בשם "מקהלת פנטזיה" בקונסרבטוריון נווה-שרת ת"א.
אליזבת מצרפת (1764–1794)
אליזבת, נסיכת צרפת (בצרפתית: Élisabeth de France, 3 במאי 1764 - 10 במאי 1794), הייתה אחותו של לואי השישה עשר, מלך צרפת וגיסתה של מארי אנטואנט, מלכת צרפת. היא הייתה מאוד קשורה אליהם, ובעקבות כך היא הוצאה להורג במהלך המהפכה הצרפתית.
ראשית חייה
אליזבת נולדה ב-3 במאי 1764 בארמון ורסאי, ללואי, בנו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, ולמריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, בתם של אוגוסט השלישי, מלך פולין ומריה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה. בשנת 1765 מת אביה, ואחיה לואי אוגוסט הפך לדופן צרפת, ובשנת 1767 מתה גם אמה משחפת. אליזבת התחנכה על ידי מאדאם דה מרסן, יחד עם אחותה קלוטילד, אולם מכיוון שלא התייחסה ללימודים ברצינות, העדיפה מאדאם דה מרסן את קלוטילד על פני אליזבת, ובעקבות כך חל קרע בין האחיות. היחסים ביניהם השתפרו לאחר שקלוטילד טיפלה באליזבת בעת שחלתה, ואף סייעה לה בלימודים. בשנת 1770 התחתן אחיה לואי אוגוסט עם מריה אנטוניה, ארכידוכסית אוסטריה, אשר מיד עם הגיעה לצרפת נקשרה מאוד לאליזבת. בשנת 1774 מת סבה לואי החמישה עשר, מלך צרפת, ואחיה לואי השישה עשר, מלך צרפת עלה לשלטון במקומו. בשנת 1775 התחתנה אחותה מארי קלוטילד, נסיכת צרפת עם קרלו אמנואלה, נסיך פיימונטה, והפרידה ממנה הייתה מאוד קשה לאליזבת.
חייה בחצר המלוכה
בשנת 1778 הגיעה אליזבת לבגרות, ובעקבות כך הועלו כמה הצעות נישואין בשבילה. בתחילה נערך משא ומתן עם ז'וזה, נסיך ברזיל, בנם של פדרו השלישי, מלך פורטוגל ומריה הראשונה, מלכת פורטוגל, אולם המשא ומתן נכשל. לאחר מכן דובר לחתנה עם גיסה ויטוריו אמנואלה, דוכס אאוסטה, אולם מכיוון שלא היה מלך או יורש עצר בוטל המשא ומתן. בהמשך הועלתה הצעה לחתנה עם גיסה פרנץ, ארכידוכס אוסטריה, אולם אליזבת סירבה להנשא על מנת שתוכל להישאר עם בני משפחתה.
בשנת 1783 העניק לה אחיה לואי השישה עשר חלקת אדמה ובית בכפר מונטריי, הקיים עד היום (בשם Domaine de Madame), אולם לא הרשו לה לישון שם לבדה עד שהגיעה לגיל 25, ועד אז הייתה נוסעת כל יום לאחוזתה וחוזרת לישון בארמון. היא חיה חיים פשוטים יותר באחוזתה מאשר בארמון המלוכה.
המהפכה הצרפתית
עם פרוץ המהפכה הצרפתית גילתה אליזבת התנגדות בלתי מתפשרת למטרות המהפכה ולפשרה מול המהפכנים, והשתייכה למחנה של אחיה שארל פיליפ, רוזן ארטואה. בגלל קרבתה ללואי השישה עשר ולמארי אנטואנט היא סירבה לצאת לגלות עם דודותיה ואחיה האחרים, והצטרפה לתלאות המשפחה המלכותית בארמון טווילרי ומאוחר יותר במצודת טמפל. במהלך משפטה של מארי אנטואנט, שנועד להרשיע את המלכה ולהביא להוצאתה להורג, הוצגו אישומים המתבססים על השמועות והרכילויות שפשטו בצרפת לאורך השנים, על התנהגותה הבלתי מוסרית והקלוקלת, פזרנותה, יחסיה המיניים הלא הולמים וראוותנותה. ההוכחות והעדויות היו קטעי העיתונות המחתרתית והקריקטורות שקדמו למהפכה הצרפתית, ואלה הפכו לכתב האישום כנגד מארי אנטואנט.
כמו כן, ניסו התובעים לטעון כי מארי אנטואנט לוקה בפריצות מינית כה רבה, עד כי קיימה יחסי מין עם בנה בן ה-8, לואי שארל, דופן צרפת. על מנת לעשות זאת, הם הביאו את עדותו של לואי שארל, שכחלק מחינוכו מחדש על ידי המהפכנים היה להסיתו כנגד משפחתו, אם בסיפורים, אם בצעקות ואם במכות, עד כי הילד הסכים לטעון כל מה שרצו שיטען. אשמה זו הייתה כה מופרכת, עד כי הצגתה הביאה לראשונה את אהדת הקהל למלכה. תגובתה להאשמות הביעה יותר מכל עד כמה החשיבה מארי אנטואנט את דעתו העם הצרפתי על פני דעתם של מקבלי ההחלטות: היא הסתובבה לקהל שליווה את המשפט והיה נוכח בדיונים, ופנתה במיוחד לאמהות בקהל ואמרה כי "הטבע עצמו לא עונה להאשמה כה בלתי מתקבלת על הדעת". הטענה, כי האשמה זו מנוגדת לטבע האימהי, גרמה להבנה כי מטרת המהפכנים היא להרוג את המלכה וכי הם אינם בוחלים בדבר על מנת להביא לתוצאה זו. התנהגותה של מארי אנטואנט ותשובותיה שבו את לבם של הנוכחים במשפט, שקראו להפסיק את ההליך ולשחררה, אך ללא הועיל. מארי אנטואנט נשפטה והורשעה בבגידה, אף על פי שלא נמצאו כל עדויות לכך.
גזר הדין של המשפט היה ידוע מראש והוא ניתן לאחר הליך משפטי בן יומיים בלבד, בשעות הבוקר, על מנת שההוצאה להורג תתבצע עוד באותו יום. ההוצאה להורג התרחשה ב-16 באוקטובר 1793 בשעה 16:00, בגיליוטינה, לשמחתם של המוני הצופים, וראשה הכרות הוצג בפני הקהל הצוהל. מארי השאירה מכתב מוכתם בדמעותיה, אותו הפנתה לאליזבת, שהייתה היחידה שנותרה מבני משפחת המלוכה בצרפת, אולם המכתב לא הגיע ליעדו מעולם, ונשאר בידי המהפכנים.
הוצאתה להורג
בתחילה חשב רובספייר לגרש את אליזבת מצרפת, ולא להורגה, מכיוון שלא היוותה איום על השלטון הרפובליקני, אולם בהמשך נשפטה אליזבת, והשופטים החליטו להוציאה להורג. ואכן, ב-10 במאי 1794 הוצאה אליזבת להורג בגיליוטינה, יחד עם 24 נידונים אחרים. אליזבת הוצאה להורג אחרונה, וכל אחת מהאסירות שהוצאו להורג לפניה התחבקה איתה, ואילו הגברים קדו לפניה. בעת שהונח ראשה על הגיליוטינה נשמט צעיפה מפניה, והיא ביקשה מהתליין שיכסה שוב את פניה. הוצאתה להורג של אליזבת גרם לתחושות מרמור בקרב העם, אשר לא הבין מדוע הוצאה אליזבת להורג.
הנצחתה
אישיותה ודרך חייה של מאדאם אליזבת הביאה לאהדה עמוקה עד להקמתה של תומכים המקדישים את מלחמתם במהפכנים ובניסיון החזרת שלטון המלוכה במאה ה-19 לזכרה של אליזבת, על אהבתה לאחיה ולגיסתה, התנגדותה למהפכה, אדיקותה הדתית, פעילות הצדקה שלה ודרך מותה.
ולדימירץ
האזכור הראשון לעיירה, אשר נוסדה בזמן נסיכות קייב, הוא משנת 1570, ובשנת 1667 הוענקו לה זכויות עיר.
עיירה זו מהווה מרכז של ראיון ולדימירץ שגובל עם ראיון דוברוביצקי, ראיון סארני וראיון זריצ'נה של מחוז רובנו.
יהודי ולדימירץ
בשנת 1700 מתועד קיומה של קהילה יהודית קטנה בעיירה. היא כונתה על ידי היהודים "לודמיר קטן" כדי להבדילה מלודמיר. מהמאה ה-19 כיהנו כרבני הקהילה בעיירה בני משפחת שליטא. ערב מלחמת העולם הראשונה נוסדה בעיירה ישיבה שנסגרה לאחר זמן לא רב. במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים, וחיילי צבא האימפריה הרוסית חנו במקום, דבר שהעניק ביטחון, אך גם גרם לפגיעה ביהודי המקום. לאחר המלחמה, הוטל על יהודי העיר תשלום כופר גבוה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,263 יהודים, קרוב למחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית. לאחר מהפכת 1917 הוקמה מיליציה אזרחית בפיקוד יהודי. לאחר שהתפרקה המיליציה הוקמה אגודת הגנה עצמית יהודית.
ב-3 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידיה גרמנים, לאחר שהרגו מאות צעירים ממנה שגויסו לצבא האדום ונפלו בשבי, ובהם יהודים רבים. בימים שקדמו לכך, ביצעו אוקראינים מקומיים מעשי רצח ושוד בקרב יהודי העיירה.
עם הכיבוש הגרמני, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת ביצוע עבודות כפייה וחובת תשלום סכומי כופר. בראש היודנרט בעיירה הועמד יעקב אייזנברג.
באפריל 1942 רוכזו כ-3,000 יהודים מהעיירה ומסביבתה בגטו שהוקם בה. בסוף באוגוסט 1942 נרצחו רוב יושבי הגטו בקבר אחים, חלק קטן הצליח לברוח כתוצאה ממהומה שקרתה במהלך ההוצאה להורג. לאחר מכן, נערך מצוד אחר יהודים שהצליחו להימלט מהאקציה.
דרור ארד-אילון
ביוגרפיה
בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ובמדעי המחשב (1987), תואר ראשון במשפטים (1991) ותואר שני בפילוסופיה בתחום הפרשנות המשפטית (1993), כולם באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה בפרקליטות מחוז ירושלים ובפרקליטות המדינה. לאחר מכן היה במשך חמש שנים שכיר במשרדו של עו"ד אמנון זכרוני, ומאז 1999 הוא היה בעליו של משרד עורכי דין קטן. במקביל, הוא מרצה לאתיקה ותורת המשפט, ובין היתר לימד בפקולטות למשפטים של האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת חיפה והמרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
היה פעיל בלשכת עורכי-הדין מאז 1999, ויו"ר ועדת האתיקה הארצית של הלשכה מאז 2003.
בשנים 2005 ו-2009 היה בין המועמדים לתפקיד היועץ המשפטי לכנסת.
משרדו היה חבר במרכז השופט חיים כהן המספק שירותי עריכת-דין פרו בונו לאוכלוסיות חלשות ובמקרים של הפרת זכויות אדם.
שימש כעורך דינם של נאשמים במשפטים פליליים רבים ובהם פרשת יוסף זהר, פרשת יוסף רייש, משפטו של נחום מנבר, משפטו של יצחק מרדכי, פרשת יגאל תומרקין (פסק הדין הראשון בו בוטל כתב אישום בשל הגנה מן הצדק).
ערך עם פרופ' יורם רבין ועו"ד יניב ואקי את ספר דייוויד וינר, על משפט פלילי ואתיקה שיצא בשנת 2009 בהוצאת לשכת עורכי הדין, לזכרו של ד"ר דייוויד וינר.
ב-2021 הצטרף ארד-אילון למשרד עורכי הדין ברנע ג'פה לנדה כיועץ מיוחד.
ארד-אילון הרבה להתבטא בסוגיות שעל סדר היום הציבורי, ובין היתר הוא היה בעל טור ב-ynet.
באפריל 2022 נבחר ארד-אילון על ידי הוועדה לבחירת שופטים לתפקיד שופט בית המשפט המחוזי מרכז-לוד.
מייקל פוט
מייקל מקינטוש פוט (באנגלית: Michael Mackintosh Foot; 23 ביולי 1913 – 3 במרץ 2010) היה פוליטיקאי בריטי. מראשי מפלגת הלייבור ומוביל גוש השמאל הסוציאליסטי במפלגה. יו"ר המפלגה ויו"ר האופוזיציה בין השנים 1980–1983.
משפחתו
נולד בפלימות' למשפחה פעילה פוליטית. אביו, איזק, היה חבר המפלגה הליברלית וראש עיריי פלימות'. אחיו, ג'ון פוט, ברון פוט, היה חבר בית הלורדים. אח נוסף, יו פוט, ברון קרדון, כיהן כשגריר בריטניה לאומות המאוחדות והיה המושל הכללי האחרון של קפריסין. אח נוסף, דינגל פוט, היה התובע הכללי של אנגליה וויילס.
תולדות חייו
פוט היה בוגר קולג' וודהאם לפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת אוקספורד ולאחר מכן עבד כעיתונאי בעיתון Evening Standard.
לאחר מותו של בוואן ב-1960 ירש אותו פוט כראש גוש השמאל ונבחר במקומו לפרלמנט כנציג מחוז הבית שלו בוויילס. מאז שב ונבחר כחבר פרלמנט מדי שנה עד פרישתו ב-1992. עם ניצחון הלייבור בבחירות הכלליות בבריטניה 1964 הציע לו ראש הממשלה הנבחר, הרולד וילסון, להתמנות כחבר הממשלה, אך פוט סירב והעדיף להוביל את האופוזיציה השמאלית בתוך מפלגתו-שלו. בין היתר התנגד פוט לכל מעורבות ותמיכה בריטית במלחמת וייטנאם, בניגוד למדיניות הממשלה.
בעקבות תבוסת הלייבור בבחירות הכלליות בבריטניה 1970 פנתה המפלגה שמאלה. לאחר שווילסון שב וזכה בראשות הממשלה בבחירות הכלליות בבריטניה 1974, התמנה פוט לשר העבודה והתעסוקה, בעיקר על רקע מעורבותו באיגודי העובדים. לאחר התפטרותו של וילסון ב-1976, נאבק פוט מול ג'יימס קלהאן על הובלת המפלגה. קלהאן היה ליו"ר המפלגה וראש הממשלה עד 1979 ופוט התמנה ליושב ראש בית הנבחרים הבריטי.
יו"ר האופוזיציה
לאחר תבוסתו של קלהאן למרגרט תאצ'ר בבחירות הכלליות בבריטניה 1979, הביס אותו פוט גם במאבק על ראשות הלייבור ונבחר ליו"ר המפלגה. הקו שהוביל פוט היה לוחמני, בפרט כנגד מדיניותה של ראש הממשלה. הקו האידאולוגי הסוציאליסטי הקשוח שהוביל (שכלל פרישה מן הקהילה האירופית והלאמה של תעשיות), גרם לפרישתם של חברי מפלגה מן הצד הימני שלה, והקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לקראת הבחירות הכלליות בבריטניה 1983 הציגה המפלגה את המצע השמאלי ביותר של הלייבור עד אז. הפופולריות של תאצ'ר לאחר מלחמת פוקלנד, פיצול האופוזיציה והמצע הרדיקלי גרמו להתרסקות של הלייבור בבחירות. תבוסת הלייבור הייתה שפל אלקטורלי עבור המפלגה, והתוצאה הנמוכה ביותר שלה מאז 1918. ההפרש בין המפלגה המאוחדת, שזה עתה קמה כתוצאה מאיחוד של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית יחד עם המפלגה הליברלית, ובין הלייבור עמד על 2 אחוזים בלבד - מה שערער את מעמד הלייבור כאופוזיציה הראשית לממשלה. לאור המפלה התפטר פוט והוחלף על ידי ניל קינוק.
פעילות לא פוליטית ואחרית ימיו
פוט פרש מהחיים הפוליטיים ב-1992. בין 1987 לפרישתו היה חבר הפרלמנט הזקן והוותיק ביותר.
פוט חיבר מספר ספרים, בהם ביוגרפיות של אניירין בוואן ושל ה. ג'. וולס ונבחר כחבר האגודה המלכותית לספרות.
פוט היה אוהד ידוע ואדוק של מועדון הכדורגל פלימות' ארגייל. לכבוד יום הולדתו ה-90 העניק לו המועדון רישום כשחקן בליגה הבריטית וחולצה מספר 90.
חיים אישיים
פוט היה נשוי ליוצרת הקולנוע, הסופרת וההיסטוריונית הפמיניסטית ג'יל קרייגי (Jill Craigie; 1911-1999) משנת 1949 ועד מותה. לזוג לא היו ילדים.
הוא היה אתאיסט מוצהר וסירב לכל כיבוד מלכותי, כולל מסדר אבירות ומעמד אצולה.
נפטר בגיל 96 וגופתו נשרפה בטקס חילוני.
הפנרפיירדיר
הפנרפיירדיר (באיסלנדית: Hafnarfjörður) היא עיר בדרום מערב איסלנד, מדרום לקואופווגיר וכעשרה ק"מ מדרום לבירה רייקיאוויק. בעיר התגוררו בשנת 2018 כ-29,780 תושבים, והיא הייתה העיר השלישית בגודלה במדינה. העיר ששטחה 147 קמ"ר שייכת לאזור המטרופולין של רייקיאוויק. הפנרפיורדור היא מרכז הדייג הגדול באיסלנד והנמל השני בחשיבותו בסחר חוץ. בעיר מספר מפעלים תעשייתיים שהחשוב שבהם עוסק במיצוי אלומיניום.
היסטוריה
משמעות שמה של העיר הוא "מפרץ (פיורד) הנמל" ומקורו במפרץ הטבעי שסביבו היא שוכנת. העיר נזכרה לראשונה בימי הביניים ב"ספר היישובים" האיסלנדי (Landnámabók), והעדויות הראשונות מאת נוסעים למקום הן מהמאה ה-14. ב-1553 הוקמה בעיר הכנסייה הלותרנית הראשונה באיסלנד. סוחרים אנגלים הגיעו לעיר במאה ה-15 ובעקבותיהם הגיעו סוחרים גרמנים אשר ירשו את מקומם. סוחרי ההנזה המשיכו במגעים מסחריים עם היישוב עד 1602 מועד בו הנהיגה דנמרק מונופול דני עם איסלנד כולה. בשנת 1793 התיישב ביארני סילוורטסן בעיר והיה לסוחר ואיש עסקים. בהשפעתו התפתח המסחר בעיר והוא נודע מאז כ"אביה של הפנרפיורדור" ומכונה "סייר ביארני". התפתחות נוספת במשק הדייג המקומי הביאה לסלילת הכביש בין העיר לרייקיאוויק ב-1898, ולהכרזתה של הפנרפיירדיר לעיר ב-1908.
תרבות
בעיר מתקיים ביום הארוך בשנה פסטיבל ויקינגי שנתי, ובו משוחזרות אמנות ותרבות ויקינגית. האמונה העממית האיסלנדית כי הארץ מיושבת גם על ידי יצורים ננסיים המכונים "אלפים" (álfar) רווחת בהפנרפיירדיר באופן מיוחד. לפי אמונה זו מתגוררים האלפים מתחת לסלעים ובנקיקי הלבה שעליהם יושבת העיר. לעיר מפת תיירות רשמית המציינת היכן ניתן לנסות ולצפות באלפים, ומתקיימים בה סיורים מודרכים בנושא זה.
ואה
{{פירושונים|
תשואות ראשונות
תשואות ראשונות הייתה תוכנית רדיו ששודרה ב"קול ישראל" משנת 1965 ועד 1980, בעריכתו ובהפקתו של יוסף (פפו) אריה.
מטרת התוכנית הייתה גילוי כישרונות צעירים בתחום השירה, והיא הייתה הגרסה הרדיופונית המוקדמת של כוכב נולד. התוכנית אפשרה לזמרים אלמונים להופיע בשידור חי בפני קהל בליווי תזמורת ועיבודים מקצועיים.
את התוכנית ערכו והפיקו יוסף "פפו" אריה ועפרה סמואל, שאף הנחתה את התוכנית מראשיתה.
מערכת התוכנית כללה את עפרה סמואל, יוסף ("פפו") אריה, דליה און-פריזנט ואבי קורן. עשרות צעירים מכל רחבי הארץ הופיעו בפני חברי הצוות והתמודדו על הזכות להשתתף בתוכנית ולהופיע בשידור.
התוכנית נערכה בבית המורה בתל אביב, והוקלטה באיכות מוזיקלית גבוהה. המנהל המוזיקלי היה שמעון כהן, ובהמשך גם לסלו רוט ויצחק גרציאני. בין המעבדים היו חנן וינטרניץ ומרטין מוסקוביץ'.
התוכנית הוקלטה בהקלטה פומבית באולם "בית המורה" בתל אביב. על התזמורת ניצח שמעון כהן.
רבים ממשתתפי "תשואות ראשונות" היו לימים אמנים מובילים בתחום הזמר והמשחק בישראל. בין האמנים שהתגלו בה: גלי עטרי, עפרה חזה, חוה אלברשטיין, דורית ראובני (שם גילה אותה מוני אמריליו), גדעון גרייף, ירדנה ארזי, ארז הלוי, אבי טולדנו, מתי כספי ושולי נתן (משם "שלפה" אותה נעמי שמר לבצע את השיר "ירושלים של זהב").
גדעון גרייף
גדעון גרייף (Greif; נולד ב-16 במרץ 1951) הוא היסטוריון ישראלי העוסק בתחום חקר השואה. גרייף, מומחה לתולדות מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ. גרייף התפרסם בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 כזמר שזכה להצלחה במצעדי הפזמונים ובפסטיבלי זמר שונים. שירו המוכר ביותר, שהיה ללהיט בזמנו, נקרא "עלי זהב".
ביוגרפיה
גרייף נולד בתל אביב. בשנת 1951.
גרייף הוא אביה של הסופרת והעורכת הספרותית אביגיל גרייף-קנטורוביץ'.
קריירה מוזיקלית
בגיל 14, שר בתוכנית הכישרונות הצעירים של "קול ישראל" "תשואות ראשונות". את שירותו הצבאי עשה כעורך מוזיקלי וקריין בגלי צה"ל.
בשנת 1971 שר גרייף בפסטיבל שירי ילדים השני את השיר "טל והרוח" (מילים: אפרים כץ, לחן: לאה לופנפלד).
את ההופעה הראשונה שלו בפסטיבלי הזמר החסידיים עשה גרייף בשנת 1971 בפסטיבל הזמר החסידי מס' 3, שבו שר את השיר "שאלו שלום ירושלים" (מילים: תהילים קכ"ב, לחן: צבי בורודו). בשנה שלאחר מכן, זכה גרייף במקום הראשון בפסטיבל הזמר החסידי מספר 4, בשיר "והביאנו לציון עירך", על-פי לחן של ראובן סירוטקין וטקסט הלקוח מן התפילה.
לימודים וקריירה אקדמאית
גרייף עזב באופן חלקי את עולם המוזיקה, והחל ללמוד היסטוריה.
משנת 1974 עד 1976 למד באוניברסיטת תל אביב, שם קיבל את התואר הראשון בהיסטוריה של עם ישראל, עם התמחות בההיסטוריה של ארץ ישראל. בין השנים 1976 ו -1982 עשה תואר שני בהיסטוריה יהודית באוניברסיטת תל אביב. משנת 1996 עד 2001 למד באוניברסיטת וינה שממנה קיבל את הדוקטורט שלו.
הוא התמחה בחקר השואה. עבד ביד ושם כשלושים שנים, ובמסגרת זו של "יד ושם" פרסם ספרים ומחקרים בתחום השואה. לימד גם באוניברסיטה הפתוחה.
גרייף הפיק וערך תוכניות רדיו בקול ישראל ובגלי צה"ל בנושא השואה, וזכה בשנת 1988 בפרס סוקולוב על המשדר "סאלוניקי-אושוויץ".
מאז 2019 הוא עומד בראש ועדה שהוקמה ברפובליקה סרפסקה כדי לחקור פשעים שבוצעו בסרברניצה במהלך המלחמה בבוסניה-הרצגובינה (1992–1995).
מחקר
גרייף היה היועץ המדעי והיועץ ההיסטורי של התערוכה "איתי כאן שישה מיליון מאשימים" שציינה 50 שנה למשפטו של אדולף אייכמן בשנת 1961, שנחנך ב -11 באפריל 2011 ביד ושם. התערוכה מתארת את הקריירה של אייכמן ב- SS, אחריותו האישית לגירוש מיליוני יהודים לגטאות ולמחנות ההשמדה, ניסיונות ההסתתרות שלו לאחר המלחמה ומבצע גילויו ותפיסתו בארגנטינה ב -1960. התערוכה נועדה להוכיח כי אייכמן לא היה "הרוצח מאחורי השולחן", אלא אויב קנאי של היהודים, נחוש לשלוח אותם אל מותם.
בהאמסאייר
בהאמסאייר (באנגלית: Bahamasair Holdings Limited) היא חברת תעופה שבסיסה בנסאו. זוהי חברת התעופה הלאומית של איי בהאמה והיא מפעילה טיסות סדירות ל-32 יעדים מקומיים ואזוריים בקריביים ובארצות הברית מבסיסה בנמל התעופה הבינלאומי לינדן פינדלינג (NAS).
גדעון גרייף
פרויקטים מיוחדים
בינואר 2017 השתתף יחד עם נציגי סרביה בארצות הברית ביצירת בתערוכה Jasenovac 75 בניו ג'רזי המכסה פשעים שביצע אוסטאשה הקרואטי במחנה הריכוז יאסנובאץ, כולל פשעים נגד הסרבים. בינואר 2018, עם נציגי סרביה, גרייף ארגן את התערוכה Jasenovac - pravo na nezaborav באו"ם בניו יורק . התערוכה זכתה לביקורת מצד ה- MVEP הקרואטי על הפצת מידע כוזב ותעמולה, בעוד שהאו"ם התנער מתוכן התערוכה. גרייף בילה ארבע שנים בבחינת ארכיונים במחקר על רצח העם ב- המדינה העצמאית של קרואטיה ,, בהם טען כי יותר מ-800,000 סרבים ו-40,000 יהודים נהרגו על ידי הקרואטיים, בנוסף לצוענים ולאנטי-פשיסטים.
בהאמסאייר
צי מטוסים
נכון ליולי 2022, צי בהאמסאיר מורכב מהמטוסים הבאים:
גדעון גרייף
מחקר טבח בסרברניקה
בשנת 2019 מונה גרייף על ידי רפובליקה סרפסקה לעמוד בראש ועדה לבדיקת אירועי טבח סרברניצה במהלך המלחמה בבוסניה והרצגובינה (1992-1995). בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר כמו גם בית הדין הבינלאומי בהאג ובתי המשפט הפנימיים אפיינו את ההרג הזה כרצח עם.
בהאמסאייר
תאונות ותקריות
נכון לשנת 2022, בהאמסאיר לא חוותה תאונה קטלנית מאז הקמתה ב-1973. עם זאת, שלושה מטוסים אבדו בתאונות לא קטלניות ובאירוע מזג אוויר:
גדעון גרייף
פרסים והוקרה
גרייף קיבל מספר עיטורים מממשלת סרביה.
הוא היה אמור לקבל מנשיא גרמניה, פרנק-ואלטר שטיינמאייר, אות ההצטיינות המוענק על ידי ממשלת גרמניה על חקר השואה והוראתה ועל תרומתו לטיפוח הקשרים הפדגוגיים והמחקריים בין מדינת ישראל לבין גרמניה, אולם התעוררה מחאה עקב מעורבותו בוועדת החקירה לחקר האירועים בסרברניציה ב-1995 וקביעתה כי לא היה מדובר ברצח עם (ג'נוסייד) אלא בפשע מלחמה בלבד וההענקה נדחתה.
בניהו בן יהוידע
בְּנָיָהוּ בֶּן יְהוֹיָדָע, דמות מקראית, היה אחד מגיבורי דוד המלך, מפקד הכרתי והפלתי. סייע לדוד בהשלטת סדר ויציבות בממלכה. מאוחר יותר התמנה לשר הצבא של שלמה המלך, בנו של דוד.
דמותו במקרא
בניהו היה בן העיר קבצאל שבנחלת שבט יהודה, בספר דברי הימים כתוב שהיה כהן מבני אהרון.
נמנה עם 30 גיבורי דוד. הוא הכה אריה, ניצח בקרב שהתחיל כשלבניהו מקל בלבד וליריבו המצרי חנית: "בְנָיָהוּ בֶן-יְהוֹיָדָע בֶּן-אִישׁ-חי (חַיִל) רַב-פְּעָלִים - מִקַּבְצְאֵל. הוּא הִכָּה אֵת שְׁנֵי אֲרִאֵל מוֹאָב וְהוּא יָרַד וְהִכָּה אֶת האריה (הָאֲרִי) בְּתוֹךְ הַבֹּאר בְּיוֹם הַשָּׁלֶג."
בניהו נשאר נאמן לדוד המלך גם אחרי התערערות שלטונו של דוד, בשלהי תקופת מלכותו. לבקשתו של דוד משח את שלמה, בנו של דוד, למלך, יחד עם נתן הנביא. אחרי מותו של דוד התברר כי בנו, אדוניה, מעוניין עדיין במלוכה, כשביקש לשאת את אבישג השונמית, מעשה שהיה מסמל את היותו יורש המלכות. משום כך ציווה שלמה על בניהו להרוג את אדוניהו, וכך עשה בניהו. שלמה הבין שיואב עמד מאחרי יוזמת אדוניהו ופקד על בניהו להרוג גם את יואב (זאת בהתאם לצוואתו של דוד המלך לשלמה להוריד את שיבתו של יואב בן צרויה בדם אבנר בן נר ועמשא בן יתר). בניהו בן יהוידע מילא אחרי צו זה, ולאחר שהרג את יואב בן צרויה למרות שאחז בקרנות המזבח, התמנה במקומו לשר הצבא.
דמותו על פי חז"ל
בתלמוד הבבלי מופיעים פועלו והישגיו הפיזיים של בניהו בן יהוידע כהישגים רוחניים. למשל ההישג המופיע בתנ"ך - הוא הכה את שני אריאל מואב מפורשת בתלמוד - שלא הניח כמותו לא במקדש ראשון ולא במקדש שני, ובמקום אחר הוא מתואר כראש הסנהדרין. בכך מתוארת דמותו כתלמיד חכם לצד היותו מצביא.
עוד מופיע בתלמוד שבניהו נשלח על ידי שלמה להביא את אשמדאי שיגלה את מקום השמיר. בניהו לקח אזיק עם השם המפורש, גיזת צמר ונאד יין והלך אל בור המים של אשמדאי. כשהגיע אל בור המים הוא חפר תעלה והעביר את המים לבור אחר - את התעלה סתם עם גיזת הצמר, ובבור מילא יין. אשמדאי לא היה מעוניין לשתות מן היין בדורשו אך לבסוף גבר עליו הצמא ושתה מן היין ונרדם. בניהו אזק אותו עם האזיק ומכיוון שהשם המפורש חקוק עליו, הוא לא יכל לברוח ובניהו הביא אותו לשלמה.
בקבלה מודגש השימוש של חנית המצרי כדי להכות את המצרי כשיטה כללית להצלחה במלחמת הרוח, ובאופן כללי, אדם המסוגל להשיג את כל מה שנדרש ממנו על ידי שימוש בחכמה, כ"עבדו של שלמה". הפסוק "הוא הכה את הארי" - מקושר לאר"י לוריא, והמסורת העממית מספרת שקברו זוהה בידי האר"י. רבי חיים ויטאל מספר כיצד מצא את הקבר על פי הוראתו של האר"י, למרות שלא היה ציון כלשהו על גביו.
בזהר מסופר על בניהו המשמש שליח לקבלת פני מלכת שבא בהגיעה לירושלים. מלכת שבא טועה תחילה וחושבת שמדובר במלך עצמו. לאחר מכן היא מתפעלת מבניהו בפני עבדיה, כמו התפעלותה המתועדת בספר דברי הימים, משלמה עצמו.
דמותו בתרבות
בניהו בן יהוידע הוא הגיבור הראשי במעשיית "חלב הלביאה" המופיעה במדרש ושעובדה על ידי חיים נחמן ביאליק. במסגרת סדרת האנימציה בפלסטלינה הישראלית "אגדות המלך שלמה" של רוני אורן, הופק פרק המבוסס על המעשייה. גם אגדת "שלמה המלך ואשמדאי", שמקורה בתלמוד ובניהו בין גיבוריה, נכתבה על ידי ביאליק במסגרת אגדות המלך שלמה בספרו "ויהי היום". אגדה זו עובדה אף היא לפרק בסדרה.
קברו
על פי רבי חיים ויטאל נמצא קברו בביריה. בשנת תרכ"ט (1869), ביקר בקבר הרב יוסף חיים מבגדאד ושהה שם כמה ימים. בהקדמת ספרו בן איש חי כתב כי נתגלו לו שם "סודות רבים וגדולים", ואף ש"נשמתו באה מנשמתו של בניהו בן יהוידע" ולכן קרא לספריו בשמותיו של בניהו בן יהוידע ובכינוייו.
פאור
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סיפור טוקיו
סיפור טוקיו (Tokyo Story, ביפנית Tokyo monogatari) הוא סרט יפני משנת 1953 בבימויו של יסוג'ירו אוזו. הוא מספר את סיפורם של אם ואב הנוסעים למטרופולין ההומה של טוקיו על מנת לבקר את ילדיהם, אולם מוצאים אותם טרודים יתר על המידה בחייהם שלהם מכדי להקדיש זמן להוריהם.
תקציר העלילה
הזוג הקשיש מעיר החוף אנומיצ'י שבדרום-מערב יפן מבקרים את ילדיהם העסוקים בטוקיו - מסע שבימים שעוד לא הייתה רכבת מהירה, ארך כמעט יום - ומוצאים את עצמם נטושים מידיהם. הילדים באמת ובתמים מעוניינים לבלות זמן עם הוריהם, אולם מכיוון שהם מטפלים במשפחותיהם, הם מתקשים לאזן בין השניים. רק כלתם האלמנה של הזוג, אותה משחקת סצוקו הארה, יוצאת מגדרה על מנת לבדר אותם.
סגנון
כמו רוב סרטיו של אוזו, כך גם 'סיפור טוקיו' אינו מלודרמה או סרט בסגנון הוליוודי, קצבו הוא איטי (או כפי שדייוויד בורדל מתאר זאת: "מיושב"). אירועים חשובים לעיתים תכופות אינם נראים על המסך, אלא רק נחשפים מאוחר יותר באמצעות דיאלוג; לדוגמה, אוזו כלל אינו מתאר את מסעם של האב והאם לטוקיו.
הצילום בסרט זה מתאפיין סגנון המצלמה הייחודי לאוזו, שבו גובה המצלמה נמוך (באופן טיפוסי בגובה ישיבה) והיא נעה רק לעיתים רחוקות; מבקר הסרטים רוג'ר איברט מציין בחצי הומור שפעם אחת נעה המצלמה בסרט ויצאה ממצבה הנייח, דבר שהוא "אינו רגיל" אצל אוזו.
תשבחות ומעמד
במשאל של כתב העת Sight & Sound, נכלל 'סיפור טוקיו' בקביעות כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם. ג'ון וורנר, עורך מדריך הסרטים של האליוול, ממקם את 'סיפור טוקיו' בראש הרשימה של אלף הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם. 'סיפור טוקיו' נכלל גם ברשימת הסרטים של מבקר הסרטים דרק מלקולם 'מאה של סרטים', שמקטלגת סרטים בעלי חשיבות אומנותית ותרבותית רבה, וברשימת כתב העת הטיים של מאה הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים. רוג'ר איברט מכליל אותו בסדרה שלו של סרטים גדולים.
הסרט שוחזר לאחרונה והופץ ב-DVD על ידי אוסף קריטריון כדי.וי.די. כפול (Region 1).
IPFire
אייפי פייר (באנגלית: IPFire) היא הפצת גנו/לינוקס, מבוססת קוד פתוח ומיועדת לשימוש כנתב וחומת אש אפליקטיבית, ניתן לנהל את הגדרות ההפצה דרך ממשק הפקודה וכמו כן קיים גם ממשק אינטרנטי לניהול חומת האש.
ניתן להתקין את ההפצה על מחשבים חזקים וחלשים כאחד וכמו כן ניתן להתקינה גם על אמצעי אחסון נשלף.
מאפיינים
להפצה מנהל חבילות ייעודי (Pakfire) המהווה דרך בטוחה וקלה להתקין תוספים ועדכונים.
ניתן להגדיר את IPFire באמצעות 2 ממשקי ניהול עיקריים:
חומת האש מתמודדת עם איומים פוטנציאלים בזכות התכונות הבאות:
הרחבות
ניתן להרחיב את המערכת בעזרת מספר הרחבות שיעניקו למשתמש אפשרויות נוספות. להלן מספר הרחבות:
מדעים קוגניטיביים
תיאור כללי
המחקר במדעים הקוגניטיביים עוסק בנושאים רבים, ביניהם תפיסה, חשיבה, למידה, שפה, כישורים מוטוריים, המוח והאינטליגנציה. אופי המחקר הוא רב-תחומי, כלומר משתמש בידע ובשיטות שמקורם בתחומים שונים. התחומים העיקריים התורמים ידע ושיטות למדעים הקוגניטיביים הם: פסיכולוגיה (בייחוד פסיכולוגיה קוגניטיבית ונוירופסיכולוגיה), בלשנות (מודרנית, להבדיל מהבלשנות המסורתית), ביולוגיה (בעיקר נוירוביולוגיה), מדעי המחשב (בעיקר אינטליגנציה מלאכותית - כאשר התחומים העיקריים הם חישוב סימבולי ורשתות עצביות), פילוסופיה (בעיקר פילוסופיה אנליטית) ומתמטיקה. דגש רב ניתן ליצירת מודלים מתמטיים וסימולציות ממוחשבות, פעמים רבות תוך השוואת ביצועי המודלים להתנהגות אנושית אמיתית, כפי שהיא מתבטאת במחקרים התנהגותיים, ושיפור המודלים בהתאם.
המדעים הקוגניטיביים יכולים לזקוף לזכותם לא מעט. בין יתר הישגיהם, הם העלו מודלים של הטיות קוגניטיביות אנושיות, ותפיסת סיכון; וכן השפיעו על חקר ההתנהגות הפיננסית, הנחקרת בכלכלה. כמו כן קשורות אליהן תאוריות בפילוסופיה של המתמטיקה, תאוריות של אינטֶליגנציה מלאכותית ושכנוע.
המונח "קוגניטיבי"
המונח "קוגניטיבי" במדעים קוגניטיביים משמש לתיאור כל סוג של תהליך או מבנה מנטלי שניתן לחקור במונחים מדויקים. המשגה זו היא רחבה מאוד ואין לבלבל בינה לבין השימוש של המונח בפסיכולוגיה אנליטית, שם הוא מתייחס לחוקים פורמליים וסמנטיקה מותנית. עם זאת, השקפה זו דומה להשקפה היסטורית של המדעים הקוגניטיביים על טבעה של הקוגניציה - סמלית ולוגית.
מקור המילים "קוגניטיבי", "קוגניציה" הוא במילה הלטינית קוגנוסְקרה (cognoscere) שמשמעותה "לדעת, להכיר".
היסטוריה
את העיסוק בקוגניציה ניתן למצוא עוד בכתבים של הפילוסופים היווניים (לדוגמה, בדיאלוג מנון של אפלטון), ולאורך כל ההיסטוריה בכתביהם של רנה דקארט, דייוויד יום, עמנואל קאנט, ברוך שפינוזה, מלבראנש, לייבניץ ג'ון לוק ורבים אחרים. כל אלו תרמו רבות לגילוי הפילוסופי של מושג הנפש, אך סט הכלים איתו עבדו היה שונה לחלוטין במהותו מסט הכלים שבשימוש המדענים הקוגניטיביים בימינו.
ההתפתחות המדעים המודרנית בתחום מדעי הקוגניציה החלה עם פרוץ ענף הקיברנטיקה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. החוקרים בתחום זה, ובראשם וורן מק'אלוג ווולטר פיטס, ביקשו למצוא את העקרונות הבסיסיים העומדים מאחורי הנפש. הם אלו שפיתחו את הגרסאות הראשוניות ביותר של מה שמוכר היום בשם רשת עצבית מלאכותית - מודל חישובי שמבנהו דומה לזה של רשתות עצביות ביולוגיות.
מבשר נוסף של המדעים הקוגניטיביים היה פיתוחה של תאוריית החישוביות והמחשב הדיגיטלי בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. אלן טיורינג וג'ון פון נוימן היו האבות המייסדים בתחומים אלו. המחשב המודרני, או מכונת פון נוימן, יהווה מעתה והלאה כלי עיקרי במדעי הקוגניציה, הן כמטאפורה או מודל לנפש, והן ככלי לפיתוח ומחקר.
בשנת 1959 פרסם נועם חומסקי סקירה על הספר 'התנהגות מילולית' (Verbal Behavior) של פרדריק סקינר. בזמנו, הפרדיגמה הביהביוריסטית של סקינר שלטה בכיפת הפסיכולוגיה. רוב הפסיכולוגים התמקדו בקשרים הפונקציונליים בין הגירוי לבין התגובה, מבלי להניח ייצוגים פנימיים. חומסקי טען שכדי להסביר שפה, אנו צריכים תאוריה כדוגמת הדקדוק הגנרטיבי, שלא זו בלבד שמניחה ייצוגים פנימיים, אלא אף מאפיינת אותם.
בשנות ה-70 ותחילת ה-80, חוקרים רבים בתחום המדעים הקוגניטיביים בחנו את האפשרות של בינה מלאכותית. חוקרים כדוגמת מרווין מינסקי, כתבו תוכנות מחשב שונות בשפות מחשב כגון LISP, בניסיון לאפיין באופן רשמי את הצעדים שבני האדם עוברים במהלך תהליכים קוגניטיביים שונים, כגון קבלת החלטות ופתירת בעיות. כל זאת נעשה בתקווה לנסות להבין טוב יותר את החשיבה האנושית, וכן בניסיון ליצור 'מוחות מלאכותיים'. גישה זו ידועה בתור "בינה מלאכותית סמלית" (Symbolic AI).
בסופו של דבר, החוקרים הבינו כי גישת הבינה המלאכותית הסמלית מוגבלת מדי ביכולותיה לתאר את מגוון היכולות הקוגניטיביות של המין האנושי, בצורה יעילה ושמישה. בשנות ה-80 המאוחרות ובשנות ה-90 עלו לשיח המדעי פרדיגמות מחקריות כדוגמת רשתות נוירונים וקונקציוניזם (Connectionism, חיבוריות) המיוחסות בעיקר לחוקרים ג'יימס מקללנד ודייוויד רומלהרט. לפי גישה מחקרית זו, הקוגניציה יכולה להיות מתוארת כסט של חיבורים סבוכים, המהווים רשת רבת-רבדים. ביקורות לגישה זו טענו כי ישנן תופעות מסוימות המוסברות באופן טוב יותר על ידי מודלים סימבוליים (השייכים ל-Symbolic AI), וכן שבמרבית המקרים מודלים קונקשניסטים שכאלה כה מסובכים ומורכבים, עד כדי איבוד יכולתם ההסברית. שני המודלים - המודל הקונקשניסטי והמודל הסימבולי שולבו לכדי מודל אחד, שמאפשר לנצל את יתרונות שתי הגישות להסבר הבעיה.
רמות הניתוח
עניין מרכזי בחקר המדעים הקוגניטיביים הוא שלא ניתן ללמוד באופן מלא על הקוגניציה על ידי חקירה של רמה אחת בלבד. דוגמה פשוטה לכך ניתן למצוא בתהליך של שינון מספר טלפון, וההיזכרות בו לאחר מכן. כדי להבין את התהליך הזה, אפשרות אחת תהיה לחקור את התהליך בהתבוננות בלבד: הנבדק בניסוי יתבקש לשנן מספר טלפון, ולאחר זמן מה להיזכר בו, כאשר מידת הדיוק בביצועים נבדקת. אפשרות שנייה תהיה למדוד את ירי הנוירונים בעת ניסיון הנבדק להיזכר במספר הטלפון. הבעיה היא שאף לא אחת מן השיטות הללו כשלעצמה תוכל להסביר את התהליך של זכירה והיזכרות במספר טלפון. אפילו אם הטכנולוגיה למיפוי של נוירונים בודדים בזמן אמת הייתה קיימת, והיינו יודעים היכן בדיוק הנוירון ירה, עדיין היה זה בלתי אפשרי להבין מכך כיצד ירי מסוים של נוירונים מיתרגם להתנהגות מסוימת. לכן, מה שצריך כאן הוא היכולת לשלב בין שתי הרמות המתייחסות אל אותה ההתנהגות/תהליך. יכולת זו מסופקת על ידי חקר הרמה הפונקציונלית של התהליך. חקר אודות תופעה מסוימת ברמות שונות של ניתוח מביא לידי הבנה טובה יותר של התהליך המתרחש במוח שמביא לידי אותה התנהגות נצפית. מאר נתן לכך תיאור מפורסם, של שלוש רמות הניתוח:
1. הרמה החישובית - בה מפורטים כל מטרות החישוב (אפיון היכולת).
2. הרמה האלגוריתמית - בה מובאים הייצוגים של הקלט והפלט, והאלגוריתם שמביא מן הקלט אל הפלט (האופן בה היכולת מושגת).
3. רמת המימוש בחומרה - האופן בו האלגוריתם ממומש.
רב תחומיות
המדעים הקוגניטיביים משלבים בתוכם ענפים מדעיים רבים, התורמים לפיתוח ולהבנה, כדוגמת: פסיכולוגיה, מדעי המוח, בלשנות, פילוסופיה, מדעי המחשב, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה וביולוגיה. יש אף כאלו המטילים ספק בקיומו של מדע 'קוגניטיבי' אחיד, ומעדיפים להתייחס לתחום ברבים: מדעי הקוגניציה.
רבים מהמדענים הקוגניטיביים דוגלים בגישה הפונקציונליסטית. גישה זו גורסת כי מצבים נפשיים מאופיינים רק באופן בהם הם מאורגנים פונקציונלית, כלומר: מה שמשנה הוא המבנה הפונקציונלי, מערך הקשרים הסיבתיים, בין יחידות העיבוד השונות. המצבים הנפשיים אינם מוגדרים על ידי המצב הפיזיקאלי שמממש אותם (לא על ידי נוירון בודד, אלא על ידי הקשרים ביניהם). במילים אחרות: כל מכונה המממשת את הפונקציה המתאימה נחשבת כחווה את אותו ה'מצב הנפשי', על אף שהמימושים יכולים להיות שונים עד מאוד. לפי גרסאות מסוימות של הפונקציונליזם, אפילו למערכות לא אנושיות, כמו מינים אחרים של בעלי חיים או מחשבים מתקדמים, בעקרון, יש מצבים נפשיים.
מהי קוגניציה
המונח 'קוגניציה' "משמש לתיאור כל סוג של פעולה מנטלית או מבנה שניתן ללמידה במונחים מדויקים" (לייקוף ומארק ג'ונסון, 1999). המשגה זו רחבה מאוד, ואין לבלבלה עם האופן בו קבוצות מסוימות כגון הפילוסופים האנליטיים משתמשים במונח 'קוגניציה' (אצלם המונח מתייחס רק לחוקים פורמליים ותנאי אמת מסוימים).
הפירוש הראשון לערך 'קוגניציה' במילון האנגלי של אוקספורד מתייג באופן גס את המונח בתור משהו שקשור "לפעולה או לתהליך של ידיעה". הפירוש הראשון, משנת 1586 הצביע על כך שהשימוש הראשון במילה זו היה בהקשר של דיונים אודות תאוריות אפלטוניות על ידע. על כל פנים, הרוב המוחלט מסכים כי המדעים הקוגניטיביים אינם עוסקים בתחום כה מוצק וברור כמו הידע לפי אפלטון.
טווח הקוגניציה
המדעים הקוגניטיביים הם שדה מחקרי גדול, המכסה נושאים רבים הקשורים לקוגניציה. ברם, לא כל נושא שקשור באופן כלשהו לפעולת הנפש ולאינטליגנציה נמצא תחת זכוכית המגדלת המחקרית. גורמים חברתיים ותרבותיים, רגש, מודעות, אינטליגנציה בבע"ח, כמו גם גישות השוואתיות ואבולוציוניות בפסיכולוגיה במרבית המקרים לא מקבלים את הבמה שלהם בשיח המחקרי בקוגניציה (לרוב הדבר נובע מוויכוחים פילוסופיים בנושא). נושא נוסף שמדעי הקוגניציה נוטים להימנע מלעסוק בו הוא קיומה של הקואליה, ורק אולי מזכירים אותו כעניין פילוסופי פתוח. למרות כל זאת, ישנם חברים בקהילת המדעים הקוגניטיביים שטוענים כי כל אלו הם נושאים חיוניים בשיח הקוגניטיבי, ומצביעים על החשיבות של חקירתם.
להלן מספר נושאים מרכזיים במדעי הקוגניציה. זוהי אינה רשימה מקיפה, אלא רשימה שנועדה להביא את מגוון ההתנהגויות והתופעות הקוגניטיביות הנחקרות.
בינה מלאכותית
בינה מלאכותית (Atrificial Intelligence, AI) מעגנת בתוכה את חקר התופעות הקוגניטיביות במכונות. אחת המטרות המרכזיות ב-AI היא לממש יכולות קוגניטיביות אנושיות במכונות. משתמשים גם במחשבים כדי לחקור תופעות קוגניטיביות. מודלים חישוביים נעזרים בסימולציות על מנת לחקור את המבנה של האינטליגנציה האנושית.
ישנו וויכוח בנוגע לשאלה האם הקוגניציה מאורגנת כמערך עצום של יחידות קטנות (נוירונים), או שהיא מורכבת ממבנים ברמה גבוהה יותר, כגון סמלים, סכמות, תוכניות וחוקים. הגישה הראשונה משתמשת בקונקשיוניזם כדי לחקור את הקוגניציה, בעוד שהגישה השנייה משתמשת יותר בחישובים סימבוליים.
קשב
קשב הוא בחירה של מידע חשוב מתוך כלל הגירויים הסביבתיים שחושינו קולטים. בכל רגע נתון המוח האנושי מופצץ במיליוני גירויים מן הסביבה, ועל כן כדי להתנהל - חייבת להיות דרך להחליט את מה מבין שלל המידע הזה יש לעבד. לפעמים מדמים את הקשב לזרקור, במובן שניתן להפנות את הקשב (או: להאיר בזרקור) רק לכמות מוגבלת של מידע (או: אזור מוגבל). ניסויים שממצאיהם תומכים במטאפורת הזרקור הזו כוללים את ניסוי ההאזנה הדיכוטית (1957, Cherry) בו הנבדק שמע דברים שונים בכל אוזן, ומחקרים של עיוורון קשבי (Inattentional blindness, Mack&Rock, 1998). במשימת ההאזנה הדיכוטומית מושמעים לנבדק בכל אוזן שני דברים שונים, ונאמר לו להקשיב רק לערוץ מידע אחד (אוזן ימין או לחלופין אוזן שמאל). בסוף הניסוי, הנבדק נשאל אודות הערוץ שלא היה קשוב. התוצאות הראו כי הנבדקים לא מסוגלים לדווח על מה שנאמר באוזן שלא הפנו אליה את הקשב.
ידע ועיבוד של שפה
היכולת ללמוד ולהבין שפה היא תהליך מורכב ביותר. השפה נרכשת במהלך השנים הראשונות לחיים, וכל בני האדם בתנאי חיים נורמליים מסוגלים לרכוש שפה באופן מקצועי. המטרה העיקרית בתאוריה הבלשנית היא לגלות את אותם היסודות המופשטים שיש לשפה כדי שתוכל להילמד באופן טבעי שכזה. כמה מן השאלות במחקר אודות האופן בה המוח מעבד את השפה כוללות: (1) עד לאיזו רמה ידע לשוני הוא מולד/נרכש? (2) מדוע למבוגרים קשה יותר ללמוד שפה שנייה מאשר ילדים הלומדים את שפתם הראשונה? ו-(3) כיצד אנשים מצליחים להבין משפטים חדשים, שלא שמעו מעולם קודם לכן?
המחקר על עיבוד השפה משתרע על פני תחומים שונים: החל מניתוח תבניות קוליות של דיבור, ועד לחקר משמעות המילים, ומשפטים שלמים. הבלשנות לרוב מחלקת את עיבוד השפה למחלקות: אורתוגרפיה, פונולוגיה, פונטיקה, מורפולוגיה, תחביר, סמנטיקה ופרגמטיקה. ניתן ללמוד רבות על היבטים שונים בשפה מהמחלקות הללו, ומן הקשרים שביניהן.
חקר השפה במדעי הקוגניציה קרוב מאוד לזה שבענף הבלשנות. בעבר, בלשנות נלמדה כחלק מחקר האנושות, יחד עם היסטוריה, אומנות וספרות. במהלך חמישים השנים האחרונות, יותר ויותר החלו לחקור את הידע ואת השימוש בשפה כתופעה קוגניטיבית, כאשר הבעיה המרכזית הייתה כיצד ידע של שפה יכול להירכש, וממה הוא בעצם מורכב. בלשנים גילו שעל אף שאנשים משתמשים בחוקים מורכבים ביותר על מנת להפיק שפה תקינה, הם אינם מודעים לחוקים הללו. לכן על הבלשנים לפנות לשיטות לא ישירות על מנת לגלות את אותם החוקים החלים על השפה, אם אותם חוקים אכן קיימים. על כל פנים, אם הדיבור אכן מבוקר על ידי חוקים, נראה כי הם אינם מגיעים כלל למודעות שלנו.
למידה והתפתחות מנטלית
למידה והתפתחות הם תהליכים בהם אנו רוכשים ידע ומידע עם הזמן. תינוקות נולדים עם מעט ידע או ללא ידע בכלל (תלוי כיצד מגדירים 'ידע'), ועם זאת מהר מאוד הם רוכשים את היכולת להשתמש בידע, ללכת, ולזהות אנשים ואובייקטים. המטרה במחקרים על ידע והתפתחות היא להסביר את המנגנונים שמאחורי התהליכים הללו.
שאלה גדולה במדעי הקוגניציה היא האם יכולות מסוימות הן מולדות או נרכשות. וויכוח זה נקרא לרוב בשם מולדות מול למידה (Nature versus nurture). הגישה הנייטיביסטית טוענת כי תכונות מסוימות הן מולדות באורגניזם, והן נקבעות על ידי המרכיבים הגנטיים שלו. הגישה האמפיריציסטית לעומת זאת, טוענת כי אותן תכונות מסוימות נקבעות ונלמדות מהסביבה. על אף שברור כי הן גורמים גנטיים והן סביבתיים נחוצים לילד כדי להתפתח באופן נורמלי, ישנו עדיין וויכוח בנוגע לדרך בה מידע גנטי משפיע על ההתפתחות הקוגניטיבית. בתחום רכישת השפה, למשל, חלקים (כמו סטיבן פינקר) טוענים כי מידע מסוים, שכולל חוקים דקדוקיים אוניברסליים, חייבים להיות מעוגנים בגנים, בעוד שאחרים (כמו ג'פרי אלמן ועמיתיו בRethinking Innateness) גורסים כי הטענות של פינקר אינן מציאותיות מבחינה ביולוגית. הם טוענים כי גנים קובעים את הארכיטקטורה של מערכת למידה, אך "עובדות" מסוימות על האופן בו הדקדוק עובד יכולות להילמד רק כתוצאה מניסיון.
זיכרון
הזיכרון מאפשר לנו לאחסן מידע לשם שליפה עתידית. לרוב מתייחסים לזיכרון כבעל יכולות אחסון לטווח קצר ולטווח ארוך. זיכרון לטווח ארוך מאפשר לנו לשמור מידע לתקופות ארוכות (ימים, שבועות, שנים). טרם ידוע לנו על מגבלות הקיבולת של הזיכרון לטווח הארוך. הזיכרון לטווח הקצר, מאפשר לנו לשמור על המידע לזמן קצר (סדר גודל של שניות או דקות).
כמו כן, ישנה חלוקה מקובלת לזיכרון דקלרטיבי ולזיכרון פרוצדורלי. זיכרון דקלרטיבי מתחלק לזיכרון סמנטי ולזיכרון אפיזודי, ומתייחס לזיכרון שלנו לעובדות ולידע ספציפי, משמעויות מסוימות, וחוויות מסוימות (למשל: 'מי היה ראש הממשלה הראשון?', או 'מה אכלתי אתמול לארוחת בוקר?'). זיכרון פרוצדורלי מתייחס ללמידה של מיומנויות מוטוריות שונות (למשל, לרכוב על אופניים) ומיומנויות קוגניטיביות (למשל, לקרוא). זיכרון זה מכונה לרוב בשם זיכרון אימפליציטי.
מדענים קוגניטיביים חוקרים את הזיכרון ממש כשם שהפסיכולוגים חוקרים אותו, אך הראשונים מתמקדים יותר בקשרים בין הזיכרון לקוגניציה, ובאיך שהזיכרון יכול להעלות תהליכים קוגניטיביים שונים. אחת הדוגמאות לכך היא השאלה המחקרית 'מהם התהליכים המנטליים שאותם עובר האדם כדי לשלוף זיכרון ישן שנשכח?' או, 'מה מבדיל בין התהליך הקוגניטיבי המופעל בעת זיהוי (recognition) דבר שנלמד בעבר (למשל, שואלים אותי האם ראיתי בעבר את המילה שמוצגת לפניי), לעומת היזכרות (למשל, אומרים לי לכתוב את כל המילים שראיתי ביום הקודם)?'.
תפיסה ופעולה
תפיסה היא היכולת לקלוט מידע דרך החושים, ולעבד אותו באופן מסוים. ראיה ושמיעה הם שני חושים עיקריים המאפשרים לנו לחוות את הסביבה שלנו. כמה שאלות בתפיסה הראייתית, למשל, כוללות: (1) כיצד אנו מסוגלים לזהות אובייקטים? (2) איך (ומדוע) החוויה הוויזואלית שלנו של הסביבה רציפה, על אף שבכל פעם אנו קולטים רק חלקים קטנים שלה? כלי אחד במחקר התפיסה הראייתית הוא התבוננות באופן בו אנשים מעבדים אשליות אופטיות. אחת הדוגמאות הנפוצות לכך היא קוביית נקר, שניתן לתפוס אותה בשני אופנים שונים.
המחקר של חוש המישוש, חוש הריח וחוש הטעם גם הם נופלים תחת הקטגוריה של 'תפיסה'.
המונח 'פעולה' מתייחס לפלט של המערכת. בבני האדם - הדבר מתבטא בפעולות מוטוריות. תכנון מרחבי ותנועה, הפקת דיבור ותנועות מוטוריות מורכבות הן כולן היבטים של פעולה.
שיטות מחקר
שיטות רבות נהוגות במחקר הקוגניטיבי. הואיל ומדעי הקוגניציה הוא כה רב תחומי, גם המחקר כולל תחומים רבים, ומשלב שיטות מחקר מענפי הפסיכולוגיה, מדעי המוח, ותאוריית המערכות.
ניסויים התנהגותיים
כדי לקבל תמונה טובה של מה מרכיב את ההתנהגות האינטליגנטית, יש לחקור תחילה את ההתנהגות עצמה. תחום זה של מחקר הוא בעל קשר הדוק לזה שבפסיכולוגיה הקוגניטיבית ובפסיכופיזיקה. על ידי מדידת התגובות ההתנהגותיות לגירויים שונים, ניתן להבין משהו אודות האופן בו הגירויים הללו מעובדים. לוונדווסקי וסטרומץ (Lewandowski and Strohmetz, 2009) סקרו אוסף של שימושים חדשניים במדידות התנהגותיות בפסיכולוגיה, ביניהם: עקבות התנהגותיות, תצפיות התנהגותיות, ובחירות התנהגותיות. עקבות התנהגותיות הן פיסות מידע המעידות על כך שהתרחשה התנהגות, בעוד שהמבצע של אותה ההתנהגות לא נוכח (לדוגמה, לכלוך במגרש חניה). תצפיות התנהגותיות מערבות צפייה ישירה במבצע הפעולה (למשל, התבוננות באדם - עד כמה קרוב הוא ישב על יד אדם אחר). בבחירות התנהגותיות מדובר במצב בו אדם בוחר בין שתיים או יותר אפשרויות (לדוגמה, הצבעה, בחירה של עונש עבור משתתף אחר).
דימות מוחי
הדמיה מוחית כוללת ניתוח פעילות מוחית בזמן ביצוע משימות קוגניטיביות שונות. הדבר מאפשר לנו לקשר בין התנהגות לבין תפקוד מוחי, כדי להבין כיצד מידע מעובד במוחנו. סוגים שונים של שיטות הדמיה פותחו. השיטות שונות זו מזו ברזולוציה הטמפורלית (מימד הזמן) וברזולוציה המרחבית (מבוססת מיקום) שלהן. הדמיות מוחיות נמצאות בשימוש רחב בעיקר בתחום מדעי המוח הקוגניטיביים.
מודלים חישוביים
שימוש במודלים חישוביים דורש ייצוג פורמלי מתמטי ולוגי של הבעיה. מודלים ממוחשבים נמצאים בשימוש בסימולציות ובאימות מחקרי של תכונות שונות של האינטליגנציה. מודלים חישוביים יכולים לעזור לנו להבין את הארגון הפונקציונלי של תופעה קוגניטיבית מסוימת. ישנן שתי גישות בסיסיות למידול קוגניטיבי. הראשונה מתמקדת בתפקודים מנטליים מופשטים של מוח אינטליגנטי, ומשתמשים בסמלים על מנת לבטא את הקשרים השונים. השנייה, שפועלת על פי התכונות של הקישוריות הנוירונלית במוחנו, נקראת סאב-סימבולית.
שיטות נוירוביולוגיות
שיטות מחקר הלקוחות היישר ממדעי המוח ומהנוירופסיכולוגיה גם כן יכולות לעזור לשפוך אור על היבטיה השונים של הקוגניציה. שיטות אלו מאפשרות לנו להבין כיצד התנהגות אינטליגנטית מיושמת במערכת פיזיקלית: