cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חלמיש כור-אש
שהותו בקאלינסטי
במרוצת השנים הבאות חלמיש ביסס את חייו בעיירה מרגוע. באביב שנת 288 אחה"ח, ניגש אליו אלף קאלינסטי. דובר השמשות סולוסטרן קנן רכש אחת מיצירות המתכת של חלמיש קודם לכן, וביקש מחלמיש להגיע לבירת הממלכה, קאלינוסט, על מנת לבצע עבודות עבור דובר השמשות. חלמיש, שהיה בתחילה חשדן, ראה את חותם היוצר שלו על גבי החפץ אותו הראה לו האלף, והסכים להגיע לאומת אלפי המערב.
כאשר הגיע לקאלינוסט, התיידד במהרה עם חצי-אלף אותו פגש בשם תניס. במשך השנים, כאשר חלמיש נהג לצאת ולשוב לממלכה האלפית, נעשו חלמיש ותניס חברים קרובים מאוד, וחלמיש אף לימד את תניס מעט מאומנות המתכת. הוא גם התיידד מאוד עם דובר השמשות עצמו.
במשך עשרים שנה נהג להגיע בקיץ לקאלינסטי. הוא השיג לעצמו פרדה לה קרא קלת-רגל. בשנת 308 אחה"ח הותקף חלמיש על ידי יצור דרקוני, ובזמן מנוסתם של חלמיש ופרדתו, הוא נתקל בסְלָא מוֹרִי אשר הובילה היישר אל מגדל השמש. הוא סיפר על תקיפתו לשליט, אשר ארגן משלחת ציד. חלמיש ותניס התנדבו אף הם לצאת למשלחת זו, ובזמן החיפוש, נתקלו ביצור, אשר הרג אציל אלפי ובסופו של דבר היצור נהרג על ידי קוסם החצר, מִירָאל. לאחר הקרב, נתגלו חיציו של תניס בגופו של האציל והוא נלקח למעצר, אך שוחרר. כאשר נרצחה גם המיילדת של הממלכה, הואשם תניס בשנית ברצח. סולוסטרן הטיל על חלמיש למצוא את הרוצח האמיתי. לאחר מספר ימים, נתגלה כי הרוצח האמיתי היה קוסם החצר, שלמעשה היה אחיו של דובר השמשות, אשר תכנן להשתלט על הממלכה. חלמיש ותניס הצליחו לסכל את מזימתו ולטהר את שמו של תניס. בתום כל זאת, חלמיש חזר למרגוע, ותניס החליט לעזוב את ממלכתו ולגור עם חלמיש בעיירה.
מגוריו במרגוע
לאחר מספר שנים שבהן גר במרגוע, אסף לביתו חלמיש את הנערה טיקה ויילן. הוריה של טיקה לא היו עוד חלק מחייה, וחלמיש דאג לייצר עבורה צעצועים עד שאוטיק סנדאת' אימץ אותה.
חלמיש פיתח פחד אימתני מחציית מים כלשהם, לאחר שבאחד מהרפתקאותיו עם חבורת הרומח בהם חנתה החבורה לחופיו של אגם הבדולח, קרמון בעודו על סירה, החליט לתפוס דג ללא חכה או עזרה. הוא נשען קדימה יותר מדי, והפיל את הסירה על יושביה למים. חלמיש, שלא ידע לשחות, נפל תחת קרמון אל תוך המים, וכאשר לא צף מעלה, גדיל צלל ומָשָׁה את חלמיש אל פני המים. מאז נשבע חלמיש לא להיכנס לסירה או כלי שיט אחר לעולם.
בשנת 345 אחה"ח נסע חלמיש לאי קרתאי עם בני החבורה למנוע השתלטות של המינוטאורים על יבשת אנסאלון. במהלך מסעם, עוגית למחצה בשם קִירְסִיג התאהבה בחלמיש, והוא עצמו חיבב אותה. אולם היא נהרגה על ידי מינוטאור, דבר שהעציב את חלמיש מאוד.
מותו של אחיו
טרם תחילת החורף של אותה השנה, תכנן חלמיש להישאר במרגוע. בעת שרכש דברים לשם הכנת ביתו לחורף, פגש חלמיש בסוחר גמדאי בשם הָנוּק, אשר סיפר לחלמיש על עסקה שנרקמה בין עיר מולדתו של חלמיש, בית-גבעות לבין שבט גמדי הת'ייוואר. חלמיש החליט לשנות את תוכניתו ולהגיע לבית-גבעות. בדרך לשם, נתקל בעגלות סוחר משבט הת'ייוואר והבין כי הסיפור אשר סיפר לו הנוק היה נכון. כאשר הגיע לכפרו, חלמיש שם פעמיו לפונדקו של גמד בשם מוֹלְדוּן כדי לעמוד יותר על טיב העסקה עם גמדי האופל. הוא למד כי ראש-הכפר הוֹלְדֶן רקם עסקת מסחר טובה עם הת'ייוואר אשר איפשרה להם לנוע בדרך החוצה את הכפר תמורת סכום מכובד ויותר מהוגן. חלמיש רתח מזעם למרות שהעסקה הייתה יותר מהוגנת. כאשר עמד לצאת מהפונדק, שוטה הכפר, גמד בשם גַארְת', נכנס לפונדק וחשב כי חלמיש הוא איילמאר כור-אש, אחיו הבכור של חלמיש. חלמיש למד מבעל הפונדק כי אחיו הבכור נהרג מהתקף לב בעת שעבד על מרכבה של שבט הת'ייוואר במחצבת דֶלְוָּאר.
חלמיש חזר לבית משפחתו בדיוק כאשר אספה מאולתרת של משפחתו התכנסה מחוץ לבית. בכנס זה החל חלמיש חושד במותו של אחיו והחל לתהות מדוע אחיו, שתמיד תיעב את שבט הת'ייוואר, הסכים לעבוד עבורם. באותו כנס, בנו של איילמאר, בַּסָאלְט, האשים את דודו חלמיש, אשר לא דאג למשפחתו והעדיף את מחיצת בני האנוש. למחרת, ביקר חלמיש בשנית בפונדק מולדון ולמד עוד על העסקה בין שבטי הת'יוואר והניידאר (השבט אליו השתייך חלמיש). הוא הבין שבסאלט העדיף להיות בפונדק מאשר בבית אביו. מולדון הסביר לחלמיש כי בסאלט הרגיש אשם בשל מותו של אביו. בעודם דנים בנושא, הגיע בסאלט לפונדק והאשים בשנית את חלמיש על היותו אח רשלן. הוויכוח ביניהם הפך לתגרת אגרופים, וחלמיש הטיח ארצה את אחיינו. חלמיש הסב אל מולדון והמשיך לחקור מדוע הת'ייוואר הגנו על מחצבת דלואר ומדוע היו זקוקים להגן עליה.
בהמשך, פרץ חלמיש לתחומי המחצבה וערך חיפוש בתוך המרכבות לגלות מהו תוכנם האמיתי. הוא איתר התקן סודי באחת מן המרכבות וגילה כי הוא מכיל כלי נשק. גארת', שוטה הכפר, גילה אותו שם, וחלמיש שיטה בו וגרם לו לחשוב כי הוא איילמאר וגירש אותו משם. אולם אז, גילתה אותו קבוצת גמדי אופל. חלמיש נלחם בחבורה זו והרג אחד מהם, ואף איבד את מגפיו תוך כדי מנוסתו מהם. את הלילה בילה חלמיש הרחק מבית משפחת כור-אש כדי להחליט מהו צעדו הבא. לאחר מכן, שב בכל זאת לבית המשפחה, שם אלמנתו של איילמאר, ברטינה כור-אש, העניקה לחלמיש את מגפיו הישנים של בעלה. אחיו של חלמיש, טיבאלט, הגיע לבית המשפחה זמן קצר לאחר מכן וסיפר לו כי הוא מוכרח לעזוב או שיעצרו אותו. חלמיש החליט לעזוב את הכפר ולהגיע לתורברדין כדי להבין מהי הסיבה האמיתית להברחת כלי הנשק של הת'ייוואר.
תורברדין
בדרכו לתורברדין, הותקף חלמיש על ידי טרול וניצל בעזרתו של בסאלט. השניים המשיכו יחד לעבר לתורברדין, אך כאשר התקרבו לשם, פקד חלמיש על אחיינו להישאר מאחור. כאשר היה חלמיש בתוך ממלכת גמדי ההרים, נלכד חלמיש על ידי גמדי ת'ייוואר ונכלא באשמת ריגול. אחד מהם, גמד אופל בשם פּיטְרִיק ניסה להיפטר מחלמיש על ידי השלכתו לבור המפלצות. ברגע האחרון, מפקדת בית המשמר בתורברדין, פֶּרִיאָן צִיפְּרִיוּם ניסתה להניא את פיטריק מלעשות כן. אולם פיטריק לא השתכנע והשליך את שניהם לבור. בתחתית הבור נתקלו בתולעת פגרים, אשר חלמיש הניס. הם אף מצאו שם מושבה של גמדי מחילות בשם כוך-בוץ. גמדי המחילות החליטו כי חלמיש תואם למושא נבואה עתיקה שלם והכתירו אותו כמלך פְלוּנְק השני ואת פריאן כמלכה חוד-פרווה הראשונה - מלכי המושבה שלהם. תחילה, סלדו חלמיש ופריאן מהרעיון, אולם שינו דעתם כדי להשתמש בגמדי המחילות נגד מזימות הת'ייוואר. עם הזמן, חלמיש ופריאן החלו מתאהבים אחד בשני.
המצור על בית-גבעות
חלמיש הרכיב צבא גמדי מחילות אשר יצעד עמו יחד לבית-גבעות כדי להגן על הכפר. לפני שעזבו, החלו חלמיש ופריאן לרקום תוכניות לעתיד משותף. פריאן העניקה לחלמיש את הגרזן התרקני כמתנה, בארוחת ערב האחרונה שלהם לפני עזיבתם. ביום המחרת הנהיגו את הצבא לעבר בית-גבעות. בדרכם לשם, נתקלו בחלק מצבא הת'ייוואר והתקיפו אותם. הת'ייוואר הניסו את גמדי המחילות לעבר אגם קפוא והקיפו אותם מכל עבר. אולם אז, הקרח קרס תחת צבא הת'ייוואר והם טבעו. גמדי המחילות, שמטבעם שורדים בכל מצב - שחו למקום מבטחים.
חלמיש הגיע לבסוף עם צבאו לבית-גבעות ולמד על מותו של מולדון, בעל הפונדק ומעצרם של בני שבט הת'ייוואר. הוא עזר לתכנן תוכנית להגן על העיירה שכללו בניית מתרס כדי להאט את התקדמות הת'ייוואר לעברה. הוא אף נעזר באחיו, רוּבֶּרִיק, כדי לסנוור את גמדי האופל. בזמן הקרב על בית-גבעות, צפו עיניו של חלמיש במותם של כמה מתושבי העיירה כולל גמד המחילות גארף ואחיו בֶּרְנַרְד כור-אש אשר מת כדי להציל את חלמיש. ההגנה לא צלחה לאורך זמן, וכוחות ההגנה של העיר נסוגו לעבר מבשלת הבירה של העיירה, שם פריאן חוסלה בידיו של פיטריק, אשר נהרג בעצמו בגרזן התרקני של חלמיש - דבר שגרם לגרזן להתחמם מאוד. לפני שהגרזן נהרס, בעל המבשלה הִילְדִי תל-סלע פענח את השפה שהייתה חקוקה על הגרזן והסביר כי השימוש בגרזן יימשך עד אשר גמד ייהרג בידיו של גמד האוחז בגרזן. שאריות הגרזן התפוצצו בחוצות העיירה בעוד חלמיש מתאבל על אהובתו, אחיו וכל הגמדים האמיצים שמתו במערכה.
גמד המחילות נוֹמְסְקוּל הדיח את חלמיש מכס שלטון של שבט כוך-בוץ כיוון שמלכתו אבדה לו. פריאן נטמנה בחלקה בתחומי משפחת כור-אש כמו גם אחיו ברנרד. לאחר זמן מה, החליט חלמיש לחזור למרגוע.
זק טרות ופקס תרקס
לאחר חמש שנים בהן לא התראו, חלמיש פוגש בתניס וגדילן מחוץ למרגוע לפני שנכנסו לעיר בה גרו. בטרם כניסתם, התעמתו עם גובלינים בראשותו של שר-המעט טודי. חלמיש וחבריו המשיכו לעבר פונדק הבית האחרון. בעודם נחים בפונדק, הדריק, התיאוקרט העליון של מרגוע, שהיה שיכור, החל להתעמת עימם. הדריק מעד, ונפל אל האח בטעות. גדילן קוץ-רגל הקנדר ניסה למשוך אותו בעזרת מטה בדולח כחול אשר הוסווה כמטה רגיל. מעשה זה גרם לכך שהדריק נרפא מכל פציעותיו וכוויותיו אך גם לכך שטבעו האמיתי של המטה נגלה. איש זקן שנכח בפונדק, צעק והאשים צמד ברברים אשר היו בחברתו של סער בהיר-להב בכך שהשתמשו בכישוף וכי כוחותיו של שר-המעט תרים אחר המטה הזה.
לבני החבורה המורחבת לא הייתה ברירה כי אם להימלט מפני אלו שרצו לקחתם בשבי, כך החלו חלמיש וחבריו במסע שהחל מחוץ למרגוע, עבר באגם מי הבדולח, דרך היער הקודר ואל זק טרות, שם מי-נהר, אחד הברברים נזכר כי קיבל לידיו את המטה. שם, בעיר החרבה, הדרקונית השחורה, קיסנת' כמעט והרגה את מי-נהר, אולם סהר-פז השתמשה במטה כדי להציל אותו מסף המוות.
חלמיש חזר עם חבריו למרגוע, אשר נכבשה ונחרבה כמעט עד היסוד בידי צבאות הדרקונים. שם, נשבו על ידי כוחותיו של לורד טודי ונשלחו למכלאות פקס תרקס לשמש כעבדים. חלמיש ובני חבורתו שוחררו מקרונות העבדים על ידי אלפי קאלינסטי, אשר הביאו אותם לממלכת האלפים המזרחית. שם החליטו להתקיף את פקס תרקס כדי לשחרר את העבדים הכלואים במצודה. הם הצליחו לחמוק אל תוך מתחם המצודה בעזרת דרך סודית (סְלָא מוֹרִי באלפית), ולבסוף גם לשחרר את העבדים מהמכרות. הם אף הביסו את שר הדרקונים הנורא קטב מרירי ונמלטו עם הפליטים לעבר הרי כרוליס כאשר צבאות הדרקונים בעקבותיהם.
טרסיס וחומת הקרח
לאחר שהשיבו את מקבת כראס במעמקי תורברדין, בני החבורה ופליטי פקס תרקס הורשו להישאר בממלכת הגמדים התת-קרקעית למשך החורף. בינתיים החליטו חלמיש וחבריו לשים פעמיהם אל טרסיס המעטירה כדי לראות אם יוכלו לשכור ספינות כדי להעביר את הפליטים לאבנסיניה. אולם, כאשר הגיעו לשם, גילו כי טרסיס הייתה בלב יבשה (שינוי אשר נגרם בעקבות החורבן הגדול שאירע כ-350 שנה קודם לכן) ותחת שליטתם של צבאות הדרקונים. זמן קצר לאחר הגיעם לעיר, התפצלה החבורה במהלך התקפה של צבא הדרקונים האדום (ואגף מצבא הדרקונים הכחול) בפיקודה של הגבירה הכחולה.
חלמיש המשיך עם גדילן, גילתנאס, לאורנה, סער ועם שלושת אבירי סולאמניה דרק שומר-הכתר, בריאן דונר ואראן ארוך-קשת אל עבר חומת קיר הקרח כדי למצוא את בועת דרקון האגדית. בדרכם לשם, חוו חלמיש וחבריו את הסיוט אשר חוו תניס חבריו בסילבנסטי. בחלום, חלמיש נהרג מהנפותיה חסרות השליטה של טיקה. הוא אמנם לא מת, אך החותם שטבע בו החלום, היה ממשי עבורו. בטירת קיר הקרח, התעמתה חבורתו של חלמיש עם שר הדרקונים הלבן, פאל תאס אשר אחז בבועת דרקון, והרגה אותו. במהלך קרב זה, נהרגו בריאן ואראן. הם עלו על ספינה ושמו פעמיהם אל האי סנקריסט. במהלך מסע זה, חלה חלמיש מאוד והאמין כי הוא גוסס. היה זה האות הראשון להחמרת מצבו.
ארגות וצריח הכהונה הראשי
ספינתם עלתה על שרטון בארגות בעקבות מרדף דרקונית לבנה אחריהם. שם, חלמיש וחבריו נשבו על ידי אלפי סילבנסטי, אשר העבירו אותם לידיהם של אלפי קאלינסטי, אשר גם שהו על האי. חלמיש, גדיל, סער ודרק הושמו במעצר. לאורנה ואחיה הוחזרו לאביהם, ששהה באי יחד עם עמו הגולה. לאורנה סייעה לחלמיש וחבריו להימלט מפני האלפים והם נסו אל ההרים ומצאו שם טירה סולאמנית בצידו השני של האי. בעוד שסער ודרק לקחו עימם את בועת הדרקון, המשיכו חלמיש, גדילן, לאורנה, גילתנאס וסילברה, אלפית פרא שהצטרפה אליהם, לשטות ברודפיהם דרך ההרים. הם הגיעו למקום מסתורי אשר כניסתו הייתה חצובה בדמות דרקון. חלמיש והאחרים, מלבד גדילן, נפלו תחת השפעתו של לחש הרדמה זמן קצר לאחר כניסתם. כאשר התעורר, כמעט התעלף חלמיש למראהו של פיזבן, הואיל ובעיני חלמיש וחבריו נחשב פיזבן למת. כאשר התעורר, צפה בגדילן נעלם עם פיזבן. הוא הסכים לשוב עם לאורנה לסייע לה לשכנע את מועצת האבירים כיצד להשתמש בבועית.
לאחר פגישת מועצת האבן הלבנה, חלמיש המשיך עם לאורנה, סער וגדילן לצריח הכהונה הראשי. שם הקימו מגננה זריזה כנגד צבאות הדרקונים המאיימים לבוא. חלמיש נלחם באומץ נגד כוחות הזדון, וכוחות ההגנה על הצריח הצליחו להדוף לבסוף את הצבאות כאשר לארונה השתמשה בבועת הדרקון אשר מצאה בצריח. אך סער נאלץ להקריב עצמו בקרב יחיד מול שרת הדרקונים, קיטיארה.
מותו של גיבור
הם רכבו לעבר קאלאמן ואף שם נתקבלו כגיבורים ונערכו לכבודם חגיגות. לאחר שלאורנה קיבלה מכתב סודי כדי לבצע חילופי שבויים בין בקריס לתניס, הסכים חלמיש ללכת איתה לבצע את ההסכם. אולם, דבר זה נתגלה כמלכודת, ולאורנה נשבתה בידי כוחות הזדון ואולם חלמיש וגדילן הורשו לשוב לגבולותיה של העיר קאלאמן. שם, התאחדו מחדש עם תניס וחבריו והסכימו לקחת ברם, איש הנצח.
בדרכם לנראקה, ברם נמלט מהחבורה וחלמיש החל לרדוף אחריו. כאשר המשיך אחר ברם אל בית האלים, ליבו של חלמיש הכזיב אותו והוא סבל מהתקף לב קטלני. בעודו שוכב גוסס, הוא הביט בפיזבן וראה אותו כמי שהוא באמת. חלמיש ביקש ממנו לעזור לו לעזוב את אנסאלון בכבוד. פיזבן נשא את חלמיש אל הבריכה האפלה בבית האלים ונעלמו יחד.
סיפורים סופרו לאחר המלחמה, כי רוחו של חלמיש נחה תחת עץ ליד כבשנו של אל הגמדים ריאורקס ממתין לחבריו (במיוחד לגדילן) שישובו להתאחד עמו. בתום מלחמת הנשמות, איחוד זה מושלם לבסוף.
הערות שוליים
List of Dragonlance characters
מסתערבים
מִסְתַּעַרְבִים הוא כינוי לאנשי כוחות הביטחון המסווים את עצמם כערבים על מנת להיטמע בקרב אוכלוסייה ערבית טיפוסית, בדרך כלל לצורך השגת מטרות ביטחוניות כלשהן. בישראל יש מספר יחידות מסתערבים המשתייכות לגופי ביטחון שונים.
מקור המילה בערבית, שורש ע-ר-ב בבניין עשירי. שם זה ניתן לעדת המסתערבים היהודים שחיו בארצות ערב ולא נבדלו משכניהם. פירושו היטמעות בין הערבים בלבוש, שפה ואורח חיים.
מסתערבים לפני הקמת המדינה
המחלקה הסורית הייתה יחידת המסתערבים הראשונה של ההגנה, ופעלה במסגרת הפלמ"ח ובשיתוף פעולה עם ה-SOE הבריטי בשנים 1941-1943, ימי מלחמת העולם השנייה. בשלב הראשון נועדה לפעולות מודיעין וחבלה במסגרת הפלישה לסוריה וללבנון (מבצע אקספורטר, יוני-יולי 1941). מסתערבים נוספים נשתלו בסוריה ובלבנון אחרי הכיבוש הבריטי, במטרה להכין תשתית למודיעין ולפעולות חבלה למקרה של כיבוש גרמני. אחרי שהמלחמה התרחקה מארץ ישראל, הסתיימה תקופת השיתוף עם הצבא הבריטי, והמחלקה פורקה באוגוסט 1943.
לאחר פירוק המחלקה הסורית נוסדה המחלקה הערבית, שנודעה גם בכינויה "מחלקת השחר" או "המסתערבים". היא החלה את דרכה כיחידה של הפלמ"ח ובהמשך הייתה יחידה במחלקת המודיעין של צה"ל בשם שירות מודיעין 18. אנשיה עסקו בריגול וחבלה בקרב ערביי ישראל ובמדינות השכנות. היחידה פעלה משנת 1943 עד 1950.
יצחק נבון הקים יחידת מסתערבים ב-1946. כשהיה בן 25, הוטל על יצחק נבון לשמש ראש המחלקה הערבית של הש"י, שירות הידיעות של ה'הגנה', באזור ירושלים, שהשתרע מחברון בדרום עד רמאללה בצפון, ומיריחו במזרח עד לטרון במערב. נבון הפעיל מודיעים יהודים וערבים, אך המרחב הגדול שהיה נתון לאחריותו היה מעל כוחותיו של אדם אחד. לפיכך, כעבור שנה הוא קיבל עוזר. נבון אף הקים יחידת מסתערבים קטנה. עם פרוץ הקרבות אחרי 29 בנובמבר 1947, נסתם כמעט לחלוטין מאגר המידע שסיפקו המודיעים הערבים, שחששו להגיע לפגישות. כך החלה התקופה השנייה בפעילות מחלקת המודיעין, שבמהלכה נאסף המידע המודיעיני בעיקר מהאזנה לטלפונים של מפקדות הערביות. קרבות קשים בירושלים, דוגמת הקרב על מנזר סן סימון באפריל 1948 והקרב על מחנה אלנבי במאי 1948, הוכרעו הודות למידע שהגיע לאנשי המחלקה אשר האזינו לתשדורות שהחליפו הערבים.
פרשת המסתערבים בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20
בשנת 1952 הקים שמואל מוריה, בהוראת איסר הראל, את יחידת המסתערבים בשב"כ. הראל ביקש כי תהיה זו יחידה של צעירים שייטמעו באוכלוסייה הערבית כסוכנים רדומים, ויחיו בקרבה לאורך זמן, לשם הפעלתם בעתיד, לכשיידרש הדבר. מוריה גייס ליחידה כמה עשרות צעירים, רובם עולים חדשים ממדינות ערב. הכשרתם של הסוכנים נמשכה כשנה, בה התאמנו והתגוררו בבסיס הדרכה ברמלה ונשלחו לעבודה במפעלים שונים בארץ, שם למדו ערבית פלסטינית ודרכי התנהגות מקומיים. בתום שנה של הכשרה הוחדרו המסתערבים, בזהותם החדשה, לישובי הערבים בישראל.
ההחלטה לפרק את היחידה התקבלה לאחר שראשי השב"כ והמוסד הבינו שהיא איננה מביאה תועלת רבה. מיכאל בר-זוהר ונסים משעל כותבים על כך בספרם "לוחמות המוסד":
מסתערבים מאז האינתיפאדה הראשונה
בעקבות האינתיפאדה הראשונה הוקמו מחדש יחידות מסתערבים בצה"ל ומשמר הגבול. תפקידיהם כללו איסוף מודיעין, מעצר וחיסול מחבלים, לוחמה בטרור וטיפול בהפרות סדר.
בצה"ל הוקמו יחידת דובדבן שפועלת ביהודה ושומרון ויחידת שמשון שפעלה ברצועת עזה. במשמר הגבול הוקמו 3 יחידות מסתערבים (ימ"ס): ימ"ס ירושלים, ימ"ס איו"ש וימ"ס דרום (לשעבר ימ"ס עזה). במשטרת ישראל הימ"מ ויחידת הגדעונים מפעילות גם הן מסתערבים.
יחידות המסתערבים נחשבות ליחידות עילית מצטיינות. היחידות והלוחמים שבהן זכו לצל"שים ועיטורים רבים, הן מטעם צה"ל והן מטעם המשטרה.
בטי המקפצת
בטי המקפצת (Bouncing Betty) הוא כינוי שניתן על ידי חיילים אמריקאים למוקש-S (באנגלית: S-Mine; בגרמנית: Schrapnellmine) - מוקש נגד אדם אשר נודע ביעילותו הרבה. עקרון הפעלתו התבסס על שיגור המטען העיקרי לגובה של כמטר אחד (בערך לגובה המותן) והפעלתו בעודו באוויר.
היסטוריה
החיילים הראשונים שנתקלו במוקש ה-S היו חיילים צרפתים שניסו לפלוש לאזור חבל הסאר בין ה-7 ל-11 בספטמבר 1939, עם פתיחת מלחמת העולם השנייה. מוקש ה-S היה אחראי כמעט לבדו להברחת החיילים התוקפים, והצרפתים כינו את המוקש "החייל השקט". ביצועיו של המוקש באזור הסאר הוכיחו את יעילותו כנשק הגנתי, והובילו את ארצות הברית ומדינות נוספות לנסות לחקות את עיצוב המוקש.
במהלך הקרבות בצפון אפריקה ובאירופה השתמשו הגרמנים רבות במוקשי "בטי המקפצת". לדוגמה, הארמייה הגרמנית העשירית פרסה יותר מ-23,000 מוקשים שכאלו בהגנה מפני הפלישה של בעלות הברית לאיטליה.
בדרך כלל השתמשו במוקשי-S בשילוב עם מוקשים נגד טנקים כדי ליצור מחסום העמיד בפני התקדמות של כוחות חיל רגלים וכוחות שריון כאחד.
לכינויו "בטי המקפצת" זכה המוקש מפי חיילי בעלות הברית במהלך הקרבות באירופה. למוקש היה השפעה פסיכולוגית עצומה על החיילים - פעמים רבות הוא לא הרג חיילים, אלא הותיר אותם עם פציעות קשות בגפיים או באזור המפשעה. בספרו "לוחמת מוקשים ביבשה", מתאר לוטננט-קולונל סלואן את מוקש ה-S כ"ככל הנראה, הנשק המפחיד ביותר בו נתקלו חיילי בעלות הברית במלחמה".
לאחר סיום המלחמה הופסק ייצורם של מוקשי-S בגרמניה. אין ידוע מה עלה בגורל המוקשים שנותרו במחסני התחמושת בעת סיום המלחמה, אך יש להניח שהם הושמדו כחלק מפירוק-נשקו של הצבא הגרמני לאחר הכניעה.
למרות זאת, צבאות רבים בעולם אימצו את רעיון המוקש המקפץ ופיתחו גרסאות משלהם למוקש ה-S הגרמני. מוקשים מנתרים נמצאים עדיין בשימוש בעולם, כולל בישראל. מוקש מנתר שימש גם את ארגוני הטרור במהלך מלחמת וייטנאם, מלחמת עיראק, מלחמת אפגניסטן השנייה מלחמת לבנון הראשונה ומלחמת לבנון השנייה. בצה"ל, האחריות על הטיפול במוקשים אלה, בדומה לכל חומרי הנפץ ואמצעי החבלה, מוטלת על חיילי חיל ההנדסה.
מבנה
מוקש ה-S הגרמני הוא גליל פלדה בגובה של פחות מ-13 ס"מ (5 אינץ') ללא החיישן שלו, ורק 10 ס"מ בהיקפו (4 אינץ'). מראש המוקש יוצא מוט פלדה המחובר למרעום הראשי, אליו חובר החיישן. משקל המוקש עומד על 4 ק"ג בקירוב, כשהמשקל תלוי בסוג חומר-הנפץ אשר שימש את דגם המוקש הספציפי.
המטען העיקרי של המוקש התבסס על חומר נפץ מסוג TNT, בעוד ששיגורו של המטען העיקרי לאוויר בוצע באמצעות מטען קטן של חומר נפץ הודף שמוקם מתחת למטען העיקרי.
הפעלת המוקש התבססה על מרעום השהיה, אשר יזם את חומר הנפץ ההודף ארבע שניות לאחר ההפעלה הראשונית (בדרך כלל באמצעות דריכה של אדם על חיישן ההפעלה). יזימת המטען ההודף שיגרה את המוקש לאוויר, ומרעום השהיה נוסף יזם את המטען העיקרי כ-1 עד 1.5 שניות לאחר מכן (משך הזמן אשר אפשר למוקש לזנק לגובה הרצוי).
אימונית
אימונית (בסלנג: טרנינג; מאנגלית: Training Suits - בגד אימון) היא בגד אשר מורכב בדרך כלל משני חלקים: מכנסיים ומקטורן (ז'קט). האימונית עשויה מכותנה, מסיב סינתטי (לרוב פוליאסטר) או מתערובות שלהם. המקטורן כולל רוכסן וכיסים. האימוניות מיוצרות בשלל צבעים ועיצובים.
מכנסי האימונית עשויים בדרך כלל מכותנה ובאופן מסורתי הם מיוצרים בצבע אפור אף על פי שכיום הם זמינים למעשה במגוון רחב של צבעים ועיצובים. המאפיין הבולט ברוב מכנסי הטרנינג הוא הרצועה האלסטית הממוקמת באזור המותן.
הגזרה הרחבה והרופפת של המכנסיים מעניקים למכנסיים גמישות ונוחות יתרה. בשל רמת הנוחיות שהם מספקות, מכנסי הטרנינג הפכו עם השנים לפריט לבוש נפוץ.
האימונית נועדה במקור לשימוש בספורט - ספורטאים נוהגים ללבוש את האימוניות מעל לביגוד אותו הם לובשים בתחרויות (כגון חולצות ריצה ומכנסיים קצרים או בגדי ים) על מנת לשמור על חום הגוף ונוהגים להסיר את האימוניות לפני התחרות עצמה. עם השנים הפכה האימונית לפריט לבוש אופנתי נפוץ הן בקרב צעירים והן בקרב מבוגרים.
מאגמה (להקה)
מאגמה (בצרפתית: Magma) היא להקת רוק מתקדם צרפתית שהוקמה בשנת 1969 בפריז על ידי המתופף בעל ההכשרה הקלאסית כריסטיאן ונדר ופעילה עד היום. ונדר הוא הרוח החיה מאחורי הלהקה, והחבר הבולט ביותר בה. הלהקה השפיעה על אמנים אחרים עד כדי שנוצר בעקבותיה סגנון מוזיקלי המכונה Zeuhl.
ונדר יצר עולם בדיוני רחב יריעה ורוב אלבומי הלהקה מתארים עולם זה. מרבית שירי הלהקה מושרים בשפה מתוכננת שהמציא ונדר ונקראת קוביאנית (Kobaïan).
המוזיקה של מאגמה היא הרפתקנית ורבת דמיון. היא מושפעת מהמוזיקה המודרנית של המאה ה-20 וממלחינים דוגמת בלה בארטוק, איגור סטרווינסקי ומסקסופוניסט הג'אז ג'ון קולטריין. בדרך כלל השירים מושרים על ידי מקהלה קטנה ששרה, כאמור, בשפת הקוביאנית. אלמנט בולט במוזיקה של מאגמה, הלקוח מהמוזיקה המינימליסטית הוא הרפטטיביות של השירים, לעיתים קרובות הם לוקחים נושא קצר וחוזרים עליו פעמים רבות מאוד ובכך נותנים לשירים תחושת פראיות חזקה.
במשך השנים מוזיקאים רבים ניגנו עם מאגמה, עזבו אותה, אך המשיכו ליצור בסגנון דומה. הסגנון החדש שיצרו אמנים אלה ונוספים מכונה Zeuhl.
דיסקוגרפיה
אלבומי אולפן
הוצאות נוספות
סטושי קון
סטושי קון (ביפנית: 今敏 ; 12 באוקטובר 1963 – 24 באוגוסט 2010) היה במאי, אנימטור, תסריטאי ואמן מאנגה מהעיר קושירו, הוקאידו ביפן וכן חבר באגודת יוצרי האנימציה היפנית. הוא בוגר המחלקה לעיצוב גרפי של האוניברסיטה לאומנות מסשינו.
נעוריו
סטושי קון נולד ב-12 באוקטובר 1963. בעקבות עבודת אביו עברה משפחתו לסאפורו, שם קון למד והתחנך מכיתה ד' ועד כיתה ח'. קון היה בן כיתה וחברו של אמן המאנגה שיהו טוקיזאווה. כשהיה בתיכון שאף קון להיות אנימטור. בין יצירות האנימה האהובות עליו היו חלוצי החלל, Future Boy Conan, Mobile Suit Gundam וגם Domu: A Child's Dream של קטסוהירו אוטומו. קון סיים את לימודיו במחלקה לעיצוב גרפי באוניברסיטה לאומנות מסשינו ב-1982. במהלך לימודיו צפה בסרטים זרים רבים והתעניין בספריו של יסוטקה טסושי.
קריירה מוקדמת
קון עבד כאמן מאנגה לראשונה כשלמד באוניברסיטה עם המאנגה טוריקו (1984), וזכה במקום שני בתחרות "טסויה שיבה" של מגזין Young. לאחר מכן עבד כעוזרו של קטושירו אוטומו.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה ב-1987, כתב קון את המאנגה החד פעמי קאיקיסן (1990). כן כתב את התסריט לסרט של קטסוהירו אוטומו, World Apartment Horror. ב-1991 עבד כאנימטור על סרט האנימציה Rojin-Z. קון עבד כמפקח אנימציה על מספר סרטים, בהם Patlabor2: The Movie של ממורו אושיי. לאחר מכן, ב-1994, הוא עבד על המאנגה  Seraphim: 266,613,336 Wings עם אושיי. ב-1995 היה קון התסריטאי, אנימטור ומנהל אמנותי של הסרט הקצר Magnetic Rose, שהיה הסרט הראשון בטרילוגיית הסרטים הקצרים של קטסוהירו אוטומו, "זיכרונות".
עבודתו כבמאי
ב-1993 כתב קון את התסריט והיה מפיק שותף על הפרק החמישי של האנימציה JoJo's Bizarre Adventure. ב-1997 לעבוד על סרטו הראשון Perfect Blue (המבוסס על הרומן בעל אותו השם של ישיקאזו טקוצ'י).
לאחר Perfect Blue, שקל קון להפוך את הרומן של יסוטקה טסוסו פפריקה לסרט הבא שלו. אך התוכניות הללו נעצרו לאחר שחברת ההפצה שאיתה עבד פשטה את הרגל. ב-2002 יצא הסרט השני של קון, Millenium actress. הסרט קיבל ביקורות חיוביות וזכה להצלחה מסחרית; כן זכה במספר של פרסים. Millenium Actress היה הסרט הראשון שבו סוזומו הירסוואה, שקון היה אוהד שלו, היה המלחין.
ב-2003 יצא סרטו השלישי של קון, Tokyo Godfathers. ב-2004 הוציא קון את סדרת הטלוויזיה Paranoia agent, ובה 13 פרקים; הסדרה נוצרה משפע של רעיונות לסיפורים שקון הרגיש שהיו טובים אבל לא התאימו לאף אחד מהפרויקטים הקודמים שלו.
ב 2006, יצא הסרט פפריקה, לאחר תכנון והפקה שארכו מספר שנים. לאחר פפריקה הצטרף קון לממורו אושיי ומאקוטו שינאקי, ויחד יצרו ב-2007 את הפקת הטלוויזיה של HNK בשם Ani*Kuri15, עבורה יצר קון את הסרט הקצר Ohayō. באותה שנה תרם קון להקמת אגודת יוצרי האנימציה היפנית, שבה היה גם חבר.
חודשיו האחרונים
לאחר Ohayō, החל קון לעבוד על סרטו הבא. במאי 2010 אובחן עם סרטן הלבלב. הוא החליט להעביר את הזמן שנותר לו בביתו. זמן קצר לפני מותו, הוא חיבר מודעה קצרה שהועלתה לבלוג שלו על ידי בני משפחתו. בהודעתו הסביר שבחר שלא לפרסם את מחלתו, חלקית בגלל מבוכתו על גופו הכחוש. לפיכך ההודעה על פטירתו התקבלה בהלם נרחב, בעיקר מפני שבהופעותיו הציבוריות האחרונות הוא לא הראה שום סימן למחלה. קון מת ב-24 באוגוסט 2010 בגיל 46. לאחר מותו הוספד קון בטיים מגזין. גם דארן ארונופסקי כתב הספד לקון, שהודפס ב-Satoshi Kon's Animation Works, ספר יפני אודות קריירת האנימציה שלו.
נכון ל-2013, סיום העבודה על Dreaming Machine נשאר במצב בלתי ברור עקב בעיות מימון, ורק 600 מתוך 1500 השוטים כבר הוכנו.
רעיונות מרכזיים
כשנשאל על התעניינותו בדמויות נשים, ענה קון שיותר קל לו לכתוב על נשים מכיוון שהוא לא יכול להכיר את הדמויות באותה הדרך שהוא מכיר דמויות גבריות, ושהוא "יכול להטיל את האובססיה שלי על הדמויות ולהרחיב את ההיבטים אותם אני רוצה לתאר". סוזן ג' נאפייר מציינת, בהקשר למסגרת ההתייחסות עד ל-Tokyo Godfathers, למשרות שהנושא של ביצוע אמנותי הוא מכנה משותף ביצירותיו לדעתה רעיון המבט הגברי הוא נושא יותר חשוב. נאפייר מראה את האבולוציה בשימוש של קון במבט הגברי מהיבטיו המוגבלים והשליליים ב-Magnetic Rose ו-Perfect Blue, דרך מבט שיתופי ב-Millennium Actress ומסתיים בסוג חדש של מבט ב-Tokyo Godfathers המלא באי ודאות ואשליה.
דין דהבלואה ציין ש"סטושי קון משתמש במדיום הציור לבחון סטיגמות חברתיות ואת נפש האדם, להטיל אור על המורכבויות של האדם בדרכים שאולי לא היו מצליחות בלייב אקשן. חלק גדול מיצירתו הוא מחוספס, אינטנסיבי ולעיתים אף מסוייט. קון לא נרתע מנושאים בוגרים או מאלמנטים שדרך כלל משמשים בלייב אקשן בסרטיו, והסרטים שלו תמיד נמצאים במרחב בין קריקטורה והלום האמיתי.
היינריך איגנץ ביבר
היינריך איגנץ פרנץ פון ביבר (בגרמנית: Heinrich Ignaz Franz von Biber; 12 באוגוסט 1644 - 3 במאי 1704) היה מלחין וכנר בוהמי-אוסטרי.
חייו
ביבר נולד בוארטנברג (כיום סטראז' פוד ראלסקם, צ'כיה). משרתו הראשונה, בשנת 1668, הייתה כנגן בחצר הארכיבישוף קארל ליכטנשטיין-קסטלקורן באולמיץ (כיום אולומוץ), אך הוא בושש לחזור מביקור באינסברוק ללא רשות. בביקור זה פגש את בונה הכינורות המפורסם באותם ימים, יאקוב שטיינר, שהזכיר את שמו כעבור שנים במכתב כ"וירטואוז המרשים הֶר ביבר". ביבר החל לעבוד ככנר בטירת קומז'יץ ובחצר של זלצבורג ובשנת 1684 היה לממונה על המוזיקה (קאפלמייסטר) בזלצבורג, שם מת כעבור עשרים שנה.
יצירותיו הרבות מלמדות על נטייה לשימוש קנוני ולמנעד הרמוני, המקדים את יצירות הבארוק המאוחר של יוהאן פכלבל ויוהאן סבסטיאן באך. הוא נודע ככנר וירטואוז ובעיקר התפרסם ביצירותיו לכינור, שברבות מהן הוא עושה שימוש בסקורדאטורה (כוונון בלתי מקובל של המיתרים הפתוחים). בסביבה מוזיקלית שבה עמדה בפני מלחינים הבחירה בין הסגנון הצרפתי והאיטלקי, הצליח ביבר ליצור סגנון ייחודי משל עצמו, השונה מאוד מהסגנונות שהיו מקובלים בתקופתו, ובכך הוא אחד המלחינים הראשונים שכתבו בסגנון הסינתטי שבסופו של דבר יוביל לסגנון הגרמני-אוסטרי במוזיקה של המאה ה-18.
המוזיקה של ביבר נהנתה מתחייה בחלקה, הודות ל"סונאטות מחרוזת התפילה". הקובץ המצוין הזה של 16 סונאטות לכינור וקונטינואו ידוע גם בשם "סונאטות המיסטריה" (לאירועים חשובים בחיי מריה וישוע) ו"סונאטות תחריט הנחושת" (על שם התחריט המופיע בתחילת כל סונאטה). כל אחת מן הסונאטות דורשת כוונון שונה לכינור. השימוש הזה בסקורדאטורה מחולל את השינוי בכינור, החל בחמש המיסטריות המרנינות (הבשורה וכן הלאה) אל הטראומה של חמש המיסטריות הנוגות (הצליבה וכן הלאה) ואל האווריריות של שש המיסטריות הזוהרות, החל ב"סונאטת התחייה", שם שני המיתרים האמצעיים מוצלבים באופן סמלי ועד לסונאטה מס' 16, פאסאקאליה לכינור סולו בכוונון סטנדרטי, המשלימה את מחזור הסקורדאטורות. כדאי אולי להזכיר, שבסונאטה מס' 15 מופיע כמעט תו לתו נושא הקפריצ'ו מס' 24 של פגניני. אפשר להניח, שממש כמו שליסט, בראהמס ורחמנינוב הושפעו כעבור שנים מן הקפריצ'ו מס' 24 של פגניני, כך קיבל פגניני השראה מביבר.
ביבר כתב כמות ניכרת של מוזיקה כוראלית וקאמרית, קונצ'רטי, אופרות ומספר יצירות ידועות יותר, כמו "סרנדה לשומר לילה" ו"הרמוניה ארטיפיציוזה". יצירה שמייחסים כיום לביבר (לפנים ייחסו אותה לאורציו בנוולי) היא ה"מיסה סליסבורגנסיס", מוזיקה מרשימה בפוליפוניות שלה לטקסט של המיסה הקתולית, ל-53 קולות עצמאים.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792)
המלחמה העות'מאנית-רוסית שהתחוללה בין השנים 1787–1792 הייתה המשך ישיר למלחמה הקודמת בין הצדדים, שנסתיימה ב-1774. עיקר המלחמה המאוחרת היה ניסיונה הכושל של האימפריה העות'מאנית להחזרת שטחים שנכבשו על ידי רוסיה בעבר. זו הייתה המלחמה השביעית בהיסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה.
Nach dir, Herr, verlanget mich, רי"ב 150
Nach dir, Herr, verlanget mich (בעברית: אליך ה' נפשי אשא), רי"ב 150, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך. היא בוצעה במועד לא ידוע, בניגוד לרוב הקנטטות שלו שנכתבו לאירועים או מועדים ידועים. הקנטטה בולטת בתזמור המועט שלה, בשימוש הרב יחסית במקהלה ולא בזמרי סולו ובקטע לשלישייה.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792)
רקע
במהלך שנת 1783 יקטרינה הגדולה, צארינת רוסיה, פקדה על כוחותיה להיכנס לחצי האי קרים. היא עשתה זאת בתמיכה של בעל בריתה, יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בדצמבר אותה שנה, העות'מאנים נאלצו להכיר בכך שקרים, קובן ואזורים נוספים מצפון לים השחור סופחו לאימפריה רוסית. הרוסים החלו בפיתוח מואץ של האזור, שכלל את הקמת העיר סבסטופול שעתידה להיות הבסיס הימי המרכזי בים השחור.
Nach dir, Herr, verlanget mich, רי"ב 150
היסטוריה ומילים
כתב היד של היצירה לא שרד לימינו והוא נמצא בכתביו של תלמידו של באך, כריסטיאן פרידריך פנצל. לכן, לא ידוע במדויק תאריך ההלחנה. עם זאת, מקובל להניח שזו אחת הקנטטות המוקדמות שלו, כאשר טווח השנים המשוער ליצירתה הוא 1704-1707 בהיותו בארנשטאדט. קטלוג זוואנג, שסידר את יצירות באך לפי סדר כרונולוגי, קבע את תאריך היצירה מאוחר יותר, ב-1708 או 1709. המוזיקאי הגרמני הנס-יואכים שולץ (Hans-Joachim Schulze), טוען שנפלו טעויות בהעתקת הטקסט של הקנטטה, וכי בגרסה המתוקנת קיים אקרוסטיכון של השם "דוקטור קונרד מקבאך" (DOKTOR CONRAD MECKBACH). מקבאך היה ראש העיר של מילהאוזן ויום הולדתו ה-70 נחגג ב-1707, בעת שחי שם באך. לכן, משער שולץ שהקנטטה נכתבה לכבוד אירוע זה. אחרים משערים על סמך אופי הטקסט שהקנטטה נכתבה עבור טקס חזרה בתשובה.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792)
רקע
באוגוסט 1783 נחתם חוזה גאורגייבסק שהפך את הממלכה המזרח גאורגית, כארתלי-קאחתי למדינת חסות של האימפריה הרוסית, והגדיר את הזכויות וההתחייבויות ההדדיות של שתי המדינות. חתימת החוזה החליש מאוד את עמדת העות'מאנים באזור.
בשנת 1786 יקטרינה הגדולה ביחד עם נציגי מדינות שונות כולל יוזף השני ביקרה בחצי האי קרים. לביקור זה היו הדים בחצר הסולטאן. דעת הקהל באיסטנבול דרשה לבטל את הסכם קוצ'וק קאינרג'ה שסיים את המלחמה הקודמת ובנוסף לכל, שגריר בריטניה תמך במהלך המלחמתי.
Nach dir, Herr, verlanget mich, רי"ב 150
היסטוריה ומילים
הקנטטה פורסמה לראשונה ב-1884 על ידי "חברת באך" שהוציאה לאור את כל יצירותיו. המלחין יוהנס ברהמס אימץ את המוטיב מקטע המקהלה האחרון והשתמש בו בסימפוניה הרביעית שלו שיצאה בשנה שלאחר מכן.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792)
רקע
בשנת 1786 דרשה יקטרינה הגדולה מהעות'מאנים, באמצעות שגרירה באסטנבול, את קיומם המדוקדק של כל ההסכמים הקודמים ביניהם. כתשובה, דרשו העות'מאנים מהרוסים לסגת מגאורגיה, לאפשר לה לפתוח קונסוליות במספר ערים ובמיוחד בקרים, להקטין את המיסים שמשלמים סוחרים עות'מאנים ועוד. העות'מאנים דרשו לקבל תשובה תוך פרק זמן קצוב. בהיעדר תשובה, פנו העות'מאנים עם דרישות נוספות כולל דרישה להחזיר את חצי האי קרים לחזקתם. השגריר הרוסי סירב לקבל את כתב הדרישות ונעצר. מעשה זה היה שקול להכרזת מלחמה והדבר היה ברור לשני הצדדים.
Nach dir, Herr, verlanget mich, רי"ב 150
מבנה והרכב מבצע
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי ארבעה סולנים, סופרן, אלט, טנור ובס ומקהלה בת ארבעה קולות. הכלים המשתתפים הם שני כינורות, בסון אובליגטו ובאסו קונטינואו. בקנטטה שבעה חלקים:
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792)
תחילת המלחמה
המלחמה הוכרזה ב-13 באוגוסט 1787, אך הכנותיה של האימפריה העות'מאנית למלחמה היו בלתי-מספקות. גם העיתוי היה רע, שכן באותו הזמן כוננה ברית בין אוסטריה לרוסיה, עובדה שנודעה לעות'מאנים רק בערב הקרב.
Nach dir, Herr, verlanget mich, רי"ב 150
הקלטות
היצירה בוצעה והוקלטה למעלה מ-30 פעמים, בהם על ידי מנצחים ידועים כגון גוסטב ליאונהארדט (ב-1984), טון קופמן (ב-1994) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792)
תחילת המלחמה
בהמשך שנת 1787 המערכה המרכזית הייתה סביב העיר קינבורן בצפון הים השחור. בקרב קינבורן אלכסנדר סובורוב הצליח להכניע את העות'מאנים בקרבת העיר.
בשנת 1788 הרוסים ריכזו את הכוח הראשי שכלל כ- 80 אלף חיילים בפיקוד של גריגורי פוטיומקין בקרבת חצי האי קרים. כוח נוסף בפיקוד פיוטר רומיאנצב התרכז באזור הבוג והיה צריך להילחם במולדובה ולתמוך בכוח האוסטרי.
המערכה של שנת 1789
לפי התוכנית, היה על פיוטר רומיאנצב להתקדם באזור דנובה, גריגורי פוטיומקין הוצב להילחם במולדובה וכוח אוסטרי היה מיועד לפלוש לסרביה. ריכוז הכוחות לא התקדם כמתוכנן ולכן הפעולות ההתקפיות התעכבו.
כוח רוסי בפיקוד אלכסנדר סובורוב התאחד עם הכוח האוסטרי וב-21 ביולי 1789 ניצח את העות'מאנים בקרב פוקשני. בהמשך, אותו כוח ניצח את ארמייה עות'מאנית בהיקף של 100 אלף חיילים בקרב רימניק.
לאחר מצור ממושך נפלה העיר אוצ'קוב לידי הנסיך פוטיומקין ורוב יושביה נטבחו. הידיעה על מות התושבים זעזעה קשות את הסולטאן העות'מאני ויש הטוענים שאף החישה את מותו.
מפלת העות'מאנים נמשכה, והמשלחות שנועדו להקלת מצבן של העיירות בנדר ואקרמן כשלו. בלגרד נכבשה על ידי אוסטריה.
המערכה של 1790
בפברואר 1790 מת יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ויורשו לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היה מעוניין בסיום המלחמה. הרוסים מצידם לא שלחו נציגות לשיחות שהתקיימו ברייכבך שכן היו מעוניינים בהמשך הלחימה.
בכל אותה העת פרוסיה, שכרתה ברית עם האימפריה העות'מאנית ב-31 בינואר 1790, לא התערבה בנעשה בעוד שהעות'מאנים נזקקו לסיוע במהלך המלחמה.
העות'מאנים ניסו לנצל את יציאת האוסטרים מהמלחמה והחלו להתקדם לכיוון קרים. ניסיון זה נכשל והעות'מאנים ספגו מספר מפלות בלחימה בים. המבצר המרכזי איזמאיל נתפס על ידי המפקד סובורוב. העיר נמל החשובה אנאפה נכבשה אף היא, במהלך שהשלים את תבוסת העות'מאנים. הסולטאן העות'מאני סלים השלישי היה להוט להחזיר לארצו את יוקרתה על ידי ניצחון טרם החתימה על הסכם שלום, אך מצב צבאו הפך את חלומו ללא מציאותי.
השלב האחרון של המלחמה
העות'מאנים החלו בשיחות שלום אך ניהלו אותן בקשיחות יתרה. הפסד צורב נוסף בים, בקרב כף קאליאקרה גרם לשינוי הטקטיקה שלהם ולהאצה בשיחות.
הסכם השלום עם האימפריה הרוסית שנחתם בעיר יאש ב-9 בינואר 1792 קבע כי העות'מאנים יסיגו את כוחותיהם מחצי האי קרים ומאזור אוצ'קוב. נהר הדניסטר יהפוך לגבול בין המדינות באירופה והגבולות האסיאתים באזור צפון הקווקז יוותרו כשהיו.
העיר (ספר)
הספר מנסה להגדיר מהי עיר ובמה שונה העיר מהכפר ומהסביבה. ניתוח מבנה העיר מבוסס על נושאים שונים, בין היתר על למידת עקרונות הדת, בעיקר הנצרות הפרוטסטנטית והתפתחות הדמוקרטיה באירופה המערבית.
בספר נטען כי התפתחות ערים בתרבות האירופאית (ערים אקראיות), באופן אוטנומי בעלות שלטון מקומי הושפעו ממספר גורמים ביניהם הדת הנוצרית, מעמד חוקי מועדף (פריווילגיות) לתושבי הערים, שהתבסס על מחויבות לשירות צבאי וכן החלשות עוצמת הסנקציות הדתיות כלפי סולידריות משפחתית, שהובילה ליצירת קהילה עירונית מאוחדת.
אראלזדרכו
אראלזדרכו (שם מדעי: Aralazhdarcho) הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת האזדרקיים שחי בקרטיקון העליון. המאובנים שלו נמצאו בקזחסטן ב-2007. הוא נקרא על שם ימת אראל ועל הפטרוזאור הקרוב אליו אז'דרצו. בסוג נמצא מין אחד - Aralazhdarcho bostobensis, הקרוי על שם התצורות בהם נמצא.
פטרוזאור זה היה קרוב לגדולי הפטרוזאורים שחיו מעולם. הוא היה חסר שיניים ובעל מקור גדול, חוליות רבות בצווארו ואצבעות רחבות בקצה זרועותיו איתם דאה מעל הקרקע. המאובן נמצא עם ראש חסר ושרידים שבורים של לסת תחתונה. ייתכן שפטרוזאור זה היה מורכב מפרטים צפוניים של ה-Bogolubovia, ממשפחת האזדרקיים, שחי מעט יותר דרומה.
מנחם קורמן
מנחם קורמן (18 באוגוסט 1927 – 23 בנובמבר 2018) היה כדורסלן במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל. לאחר פרישתו מכדורסל שימש כמורה לחינוך גופני וכמאמן אתלטיקה קלה.
הוא נחשב לשחקן הכדורסל הישראלי הראשון שהשתמש בקליעת ניתור (Jump Shot).
ביוגרפיה
מנחם קורמן נולד ב-1927 בתל אביב, דור חמישי בארץ ישראל. גר בשכונת נווה שאנן בדרום תל אביב. למד בבית הספר היסודי "ביאליק" ולאחר מכן החל לעבוד כמסגר. כנער הצטרף ל"הגנה" בתל אביב ביחידה למדריכי תנועות הנוער, לימים פיקוד הגדנ"ע לאחר קום המדינה.
פעילותו ככדורסלן בנבחרת ישראל ובמכבי תל אביב
החל לשחק כדורסל במסגרת "מכבי הצעיר", התקדם לקבוצת הנוער ומשם לקבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב. שיחק במכבי תל אביב בהדרכת המאמן יהושע רוזין ובנבחרת ישראל. השתתף באולימפיאדת הלסינקי בשנת 1952. בשנת 1953 השתתף באליפות אירופה שנערכה במוסקבה, בה סיימה נבחרת הכדורסל במקום חמישי. בריאיון עיתונאי סיפר קורמן כי התרגש במיוחד מיהודי ברית המועצות שפנו בחשאי אל חברי הנבחרת, מסרו להם את שמם וכתובתם וכן שם וכתובת בישראל של קרובים ומיהרו להיעלם. במהלך הקריירה שלו כשחקן כדורסל, מוזכר קורמן כישראלי הראשון שהשתמש בקליעת ניתור (Jump Shot):
.
קורמן שיחק במכבי תל אביב עד פרישתו מהכדורסל בשנת 1962 וזכה אתה באליפויות רבות.
הקריירה החינוכית בבית ספר תיכון עירוני ט' תל אביב
במקביל להיותו שחקן, הדריך קורמן בקורס מאמני כדורסל בשנת 1953. בעת היותו כדורסלן פעיל, למד במחזור השני של המדרשה למורים לחינוך גופני. עם סיום לימודיו החל לעבוד כמורה לחינוך גופני בבית הספר "מעורב נווה צדק". לאחר זמן קצר עבר לבית הספר "החיל" ביד אליהו, שם החלה למעשה קריירת האימון שלו באתלטיקה קלה. בשל צורכי בית הספר והתחרויות הנלוות, קורמן פיתח את הענף ובית הספר הפך למוביל בתחום זה. בין חניכיו הבולטים בעת ההיא היו לוי פסבקין ורינה וינרייך. לאחר מכן עבר ללמד בתיכון עירוני ט' בתל אביב, שם עבד למעלה מארבעים שנה והגיע להישגים ארציים משמעותיים בתחום האתלטיקה הקלה. בנוסף לכך הקים נבחרות כדורסל וקבוצת נוער בבית ספרו. אחד ממפעלי הספורט החשובים שקורמן יזם וארגן הייתה תחרות אתלטיקה קלה לזכר תלמידי בית הספר שנפלו במלחמות ישראל. בתחרות מסורתית זו שהתקיימה שנים רבות, השתתפו טובי האתלטים בארץ, כמחווה לקורמן שראה באירוע שילוב של זיכרון לאומי ותחרות ספורטיבית.
מאמן אתלטיקה קלה
בתחילת דרכו כמאמן, פעל קורמן באצטדיון המכביה הישן ליד נמל תל אביב יחד עם אברהם גרין, המאמן הראשי של אגודת מכבי תל אביב באתלטיקה קלה. בשנת 1964 הוא אימן את נבחרת הנשים של ישראל יחד עם שורה רפפורט. בתחילת שנות השבעים, הצליח קורמן לממש חלום ישן שלו, להקים אצטדיון אתלטיקה קלה בבית הספר, פרויקט לא שגרתי בימים ההם. האצטדיון, שתוכנן והוקם בפיקוחו של אברהם גרין, הפך למעין סניף של מכבי תל אביב בא"ק ושם אימן קורמן את מיטב האתלטים שעברו תחת ידיו, כאשר הבולטים ביניהם היו לוי פסבקין, רינה ויינרייך, משה אליצור, חיים מונהייט, ציפי בן-דב, דני שרעבי, מאיר קופלר (ששבר את שיאו ה'נצחי' של דוד טבק ב-200 מ'), עדנה גורני, מרית ולטמן, צביה וייספלד, שרונה פיקסלר ודורון שיטרוק.
לאור הצלחותיו התמנה קורמן לאחד ממאמני נבחרת ישראל, ומסגרת זו הדריך את הנבחרת במפעלים רבים בישראל ומחוצה לה. במסגרת עבודתו ניהל מאות רבות של תחרויות א"ק, הן במסגרות בית ספריות והן במסגרות ארציות ובינלאומיות כגון משחקי המכביה וכינוסי הפועל וכן מפגשים רב לאומיים אחרים שנערכו בארץ.
בשנת 1987 נבחר קורמן לחבר באיגוד האתלטיקה בישראל וגם שם תרם במשך כחמש עשרה שנים מניסיונו הרב לקידום ענף זה במסגרת לאומית.
פרסים ועיטורים
במסגרת המכביה ה-13 שנערכה בשנת 1989, הוענק לקורמן עיטור מכבי ישראל.
בשנת 1998 קיבל תואר עמית כבוד של איגוד האתלטיקה על מכלול תרומתו לקידום הספורט בישראל.
בשנת 2006 קיבל מעיריית תל אביב את פרס דוב הוז על מכלול תרומתו לקידום הספורט בישראל.
נפטר ב-23 בנובמבר 2018.
יוג'ין לוי
יוג'ין לוי (באנגלית: Eugene Levy; נולד ב-17 בדצמבר 1946) הוא שחקן קולנוע, מוזיקאי ותסריטאי יהודי-קנדי. זוכה שלושה פרסי אמי ופרס גראמי, מוכר מתפקידו בסדרת סרטי "אמריקן פאי".
ביוגרפיה
לוי נולד בהמילטון, אונטריו שבקנדה, למשפחה ממוצא יהודי-אשכנזי ויהודי-ספרדי, את לימודיו באוניברסיטת מקמסטר סיים בהצלחה בשנת 1969.
לוי התפרסם לראשונה בזכות תפקידו הקומי בסדרת קומדיית המצבים הקנדית "עיר הטלוויזיה השנייה". הוא זכה ביחד עם שאר שחקני הסדרה בשני פרסי אמי בתחילת שנות ה-80.
את קריירת הקולנוע שלו החל לוי בקומדיית האימה הקנדית "Cannibal Girls". לאחר מכן דיבב במותחן הפעולה המונפש "רוק בחלל", ושיחק בקומדיה הרומנטית של רון הווארד "ספלאש" ובתפקיד משני בקומדיית ההרפתקאות "נסיעה טובה, המפתחות בפנים".
בשנת 1999 התפרסם לוי בעקבות תפקידו הראשי בקומדיית הנעורים "אמריקן פאי". בסרט גילם לוי את דמותו של נוח לבנשטיין, אביו של גיבור הסרט ג'ים (ג'ייסון ביגס). בסרט מנסה לבנשטיין ללמד את בנו מספר עובדות לגבי יחסי מין בדרכים מביכות. בשנת 2000 שיחק בסרט הקומדיה "הכי טוב בשלג". בשנת 2001 הופיע לוי בחלק השני בסדרת סרטי "אמריקן פאי", "אמריקן פאי 2". בסרט זה דמותו מסדר לבנו פגישה עם אהובתו מהסרט הראשון נדיה (שאנון אליזבת).
לוי שיחק בקומדיה הרומנטית "בדיוק כשהתאהבנו" ובתפקיד ראשי בקומדיה "כוכב התערוכה", עליו זכה לוי לשבחים.
בשנת 2003 זכה לוי ביחד עם כריסטופר גסט ומייקל מקין בפרס גראמי על כתיבת שיר הנושא של הקומדיה המוזיקלית "משב רוח מוזיקלי" בה גם שיחק לוי בתפקיד ראשי. באותה שנה שיחק בקומדיה "אמריקן פאי: החתונה" (הסרט השלישי בסדרת סרטי "אמריקן פאי") בה מתחתן בנו של לבנשטיין.
לוי שיחק בקומדיה "מפרקים את הבית" ובסרט ההמשך לקומדיה המצליחה "טיפשים בלי הפסקה", "טיפשים בהפסקה שנייה - כשהארי פגש את לויד".
ב-2005 שיחק לוי בסרט הרביעי בסדרת "אמריקן פאי", "אמריקן פאי מציגים: מחנה התזמורת", ובקומדיה "12 במחיר 1". בנוסף שיחק לוי בקומדיית הפשע "גבר גבר". ב-2006 השתתף לוי בסרט "אמריקן פאי: המירוץ בעירום", החמישי בסדרת "אמריקן פאי", ודיבב בסרט האנימציה "מעבר ליער". ב-2007 גילם לוי בפעם השישית את דמותו של נוח לבנשטיין בקומדיה "אמריקן פאי מציגים: בית בטא".
ב-2009 שיחק לוי בסרט השביעי בסדרת "אמריקן פאי", "אמריקן פאי מציגים: ספר האהבה". בשנת 2012 שיחק בדרמת הפשע "מדיאה בהגנת עדים" לצד טיילר פרי.
בשנת 2015 יצר יחד עם בנו דן לוי את סדרת הטלוויזיה הקומית "שיט'ס קריק" לרשת הטלוויזיה קנדית CBS Television, בה הם מככבים כאב ובן, לצדה של קתרין אוהרה כאם המשפחה. ב-2020 זכה בפרס אמי לשחקן הטוב ביותר בקומדיה על תפקידו בסדרה.
חיים אישיים
לוי נשוי לדבורה דיוויין, כותבת בתוכנית טלוויזיה מקומית. לזוג שני ילדים: בן בשם דניאל ג'וזף "דן" לוי, מנחה ושחקן בקנדה, ובת בשם שרה לוי, גם כן שחקנית.
ריי יורי
ריימונד "ריי" קלרנס יורי (באנגלית: Raymond "Ray" Clarence Ewry; ב-14 באוקטובר 1873 – 29 בספטמבר 1937) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 8 מדליות זהב בקפיצות מהמקום: רוחק, גובה ומשולשת ושיאן עולם. בעל מספר מדליות הזהב האישיות הרב ביותר שצבר אתלט בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים, ושני מבין הספורטאים בכלל, אחרי השחיין מייקל פלפס. בחישוב, מדליות הזהב מאתונה 1906, הוא האתלט שזכה במספר מדליות זהב הרב ביותר במשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה
יורי נולד בלאפייט, אינדיאנה ובהיותו ילד צעיר לקה במחלת הפוליו שאילצה אותו להשתמש בכסא גלגלים, והיה חשש סביר שיהיה משותק לכל חייו. בסופו של דבר הוא הצליח להתגבר על מחלתו תוך כדי חיזוק שרירי רגליו. הוא בוגר תואר שני בהנדסת מכונות מאוניברסיטת פרדו (1897-1890), שם היה חבר באחוות סיגמא נו. בסיום לימודיו, עבר להתגורר בניו יורק, עבד כמהנדס הידראולי והצטרף למועדון האתלטיקה של ניו יורק.
באולימפיאדת פריז (1900) זכה יורי ב-3 מדליות זהב, בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.21 מטר, לפני אירווינג בקסטר בן ארצו (3.135 מטר) ואמיל טורשבוף מצרפת (3.03 מטר), בקפיצה לגובה מהמקום בשיא עולם חדש של 1.655 מטר, לפני בקסטר (1.525 מטר) ולואיס שלדון בן ארצו (1.50 מטר) ובקפיצה משולשת מהמקום בתוצאה של 10.58 מטר, לפני בקסטר (9.95 מטר) ורוברט גארט בן ארצו (9.50 מטר).
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) הגן יורי על תאריו וזכה ב-3 מדליות זהב, זהב בקפיצה לרוחק מהמקום בשיא עולם חדש של 3.47 מטר, לפני צ'ארלס קינג (3.27 מטר) וג'ון בילר (3.25 מטר), בקפיצה לגובה מהמקום בתוצאה של 1.60 מטר, לפני ג'וזף סטדלר (1.44 מטר) ולוסון רוברטסון (1.44 מטר) ובקפיצה משולשת מהמקום בתוצאה של 10.54 מטר, לפני קינג (10.16 מטר) וסטדלר (9.60 מטר) כולם מארצות הברית.
באולימפיאדת אתונה (1906) הגן יורי על תאריו פעם שלישית ברציפות וזכה בשתי מדליות זהב, זהב בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.30 מטר, לפני מרטין שרידן (3.095 מטר) ורוברטסון (3.05 מטר) שניהם מארצות הברית ובקפיצה לגובה מהמקום בתוצאה של 1.56 מטר, לפני שרידן, רוברטסון ולאון דופו מבלגיה (1.40 מטר).
באולימפיאדת לונדון (1908) הגן יורי על תאריו פעם רביעית ברציפות וזכה בשתי מדליות זהב, זהב בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.33 מטר, לפני קונסטנטינוס ציקליטירס מיוון (3.235 מטר) ושרידן (3.23 מטר) ובקפיצה לגובה מהמקום בתוצאה של 1.57 מטר, לפני ציקליטירס ובילר (1.55 מטר).
בהיותו בן 40 ניסה יורי להצטרף לנבחרת האמריקאית לאולימפיאדת סטוקהולם (1912) אך לא הצליח במשימה.
בשנת 1937 נפטר יורי בלונג איילנד, ניו יורק.
ארוחת בוקר בטיפאני (נובלה)
ארוחת בוקר בטיפני (באנגלית: Breakfast at Tiffany's) היא נובלה מאת טרומן קפוטה שיצאה לאור בשנת 1958. הנובלה עובדה בשנת 1961 לסרט קולנוע, תוך עריכת שינויים רבים, כולל שינוי הסוף. הנובלה, המגוללת את סיפורה של נערה קלילה החיה על חשבונם של גברים בניו יורק של שנות הארבעים, נכתבה לאחר צאת ספרו של קפוטה "קולות אחרים, חדרים אחרים", שהפך אותו לסופר ידוע ומוערך. פרסום הנובלה, שנחשבה בזמנה לפרובוקטיבית, הפך אותו לידוען מבוקש.
עלילה
במרכז העלילה, המתרחשת בניו יורק במשך שנה אחת בין 1943 ל-1944, ניצבת נערה צעירה (כבת 19), יפה, רזה, אגוצנטרית, מקסימה ונהנתנית בשם הולי גולייטלי (שם המעיד על בעליו). המספר חסר השם הוא סופר צעיר המתגורר בדירה שמעליה.
סיפור חייה נגלה למספר בהדרגה ובאופן מקוטע. שמה של גולייטלי בעבר היה לולה-מיי ברנס והיא חיה בטקסס. בגיל 14 נמלטה מהבית שהיה של "אנשים רעים" והגיעה, יחד עם אחיה, פרד, לביתו של רופא הסוסים דוק גולייטלי, אלמן עם ארבעה ילדים. גולייטלי התאהב בילדה בת ה-14 ונשא אותה לאשה (היא הסכימה משום ש"אף פעם לא הייתי נשואה"). כעבור שנת נישואין אחת במהלכה בעיקר עיינה בחוברות שתיארו את חיי הזוהר בהוליווד, ברחה גולייטילי להוליווד שם גילה אותה האמרגן או. ג'יי. ברמן. במשך שנה לימד אותה ברמן, שתהה אם היא "בורה או סתם מאלבמה" (המדינה בה בגר קפוטה עצמו), צרפתית וזאת על מנת לשפר את ההיגוי הנכון שלה באנגלית. בערבו של מבחן בד חשוב עזבה גולייטלי את הוליווד לניו יורק משום ש"אף פעם לא הייתה בניו יורק". בניו יורק ניהלה גולייטלי מערכות יחסים עם גברים מבוגרים וחיה על חשבונם. רוב חייה התנהלו בשעות הלילה פרט לימי חמישי, בהם ביקרה בכלא סינג סינג מאפיונר בשם סאלי טומאטו, עבור 100 דולר לביקור, תוך שהיא מתחזה לאחייניתו. למעשה, העבירה בבלי דעת מסרים בין המאפיונר הכלוא לאיש סודו, "האב" או'שונסי, שניהל רשת סמים עולמית.
כעבור מספר שנים חוזר מר יוניאושי, צלם ממוצא יפני שגר באותו בניין דירות, משהות באפריקה. הוא מראה לג'ו בל תמונת פסל אפריקאי מגולף בעץ, הדומה להולי. לפי סיפורו של האמן האפריקאי שגילף את הפסל, הולי הגיעה לכפרו רכובה על סוס בלוויית שני גברים, שהתה עמו ונעלמה כעבור זמן קצר. התמונה, אותה רואה המספר אצל ג'ו בל, מהווה את העילה לכך שהעלה את סיפורה של הולי על הכתב.
שם הנובלה
הולי גולייטלי סובלת מהתקפי חרדה, אותם היא מכנה "האדומים הקשים". הדרך היחידה שלה להרגע מהתקפים אלו היא סיבוב בחנות התכשיטים "טיפאני". "שום דבר רע לא יכול לקרות בטיפאני", אומרת הולי. לדבריה, רק כאשר תמצא מקום בו תחוש מוגנת כמו בטיפאני, תוכל לקרוא למקום בית.
הערכות על הנובלה
בעת שיצאה לאור לא זכתה הנובלה לביקורות חיוביות במיוחד. הנושא והדמות הראשית, אשר, למעשה, עסקה בזנות, נראו פרובוקטיביים ולא הולמים. עם זאת, כבר אז טען נורמן מיילר שקפוטה הוא הסופר המושלם ביותר מבין בני הדור ושלא היה משנה אף מילה בנובלה, שתיהפך ליצירת מופת קטנה. כיום, למעלה מחמישים שנים לאחר שנכתבה זוהי יצירתו המוערכת והפופולרית ביותר של קפוטה, יחד עם "בדם קר".
ההערכה העיקרית היא על דרך בניית הסיפור ובניית העולם על ידי סגנון. קפוטה תיאר טיפוסים ניו יורקיים ואווירה ניו יורקית תוך שימוש בתיאורים מדויקים בשפה ייחודית. למשל תיאורו של ראסטי טרולר כתינוק מנופח: "נדמה כאילו האיש נולד, אחר כך התרחב, אך עורו נשאר חלקלק כמו בלון מנופח" או תיאורו של ז'זה הברזילאי כלא שייך "כמו כינור בתזמורת ג'אז". כמו כן צוין השימוש שעשה קפוטה בסמלים ואביזרים לאורך הסיפור המקנים לו שלמות ויחידאיות. כך החתול חסר השם המופיע בנקודות קריטיות בנובלה, שימושה של הולי במשקפי שמש, באיפור ובמסכה ועוד.
דרך הסיפור של קפוטה נראתה למבקרי תקופתו כקרה ומנוכרת וכשימוש ציני שלו בסיטואציה קשה על מנת לנפנף בכישרונו הספרותי וללהטט בהברקות מילוליות. מבקרים מודרניים מעריכים את יכולתו של המספר לעמוד מן הצד, בלי מעורבות רגשית כביכול ולהציג את הסיפור תוך הזרה. רבים מצטטים בהקשר זה דברים שאמר קפוטה עצמו על מלאכת הסיפור: "לדעתי סופר צריך לייבש את דמעותיו הרבה לפני שהוא מתכוון לעורר רגשות כאלה אצל קוראיו".
הפרסום המקביל
אי לכך מכר קפוטה את הזכויות לפרסום בהמשכים למגזין אסקווייר המתחרה, ב-3,000 דולר. כיוון שבאותה עת יצא הספר לאור והתפרסמו ביקורות שהגדירו את הנובלה כשערורייתית, גדל הביקוש לגיליונות המגזין בעשרות אחוזים.
מספר לסרט
חברת סרטי פרמאונט רכשה את הזכויות להסרטת הנובלה סמוך להופעתה ושיבצה את אודרי הפבורן לתפקיד הראשי, בניגוד לבקשה מפורשת של קפוטה שביקש לראות בתפקיד הולי גולייטלי את מרילין מונרו. קפוטה זעם גם על ליהוקו של מיקי רוני לתפקיד השכן היפני ועל כל הופעתו בסרט, שאינה תואמת כלל את רוח הנובלה. ג'ורג' אקסלרוד שיכתב את התסריט ושינה אותו כך שיתאים להנחיות המוסריות של הוליווד. כך הפך המספר הלא-אישי והלא-מיני לבן זוג רומנטי של הולי, החי בעצמו על חשבונן של נשים עשירות. הולי גולייטלי הוצגה כמבוגרת יותר והסוף הפך ל"סוף הוליוודי" טוב. עם זאת, כולל הסרט דיאלוגים שלמים שנלקחו מילולית ישירות מן הנובלה.
עם זאת הסרט הפך ללהיט, היה מועמד לאוסקר, ודמותה של הפבורן נצרבה בתודעה הציבורית כ"הולי גולייטלי" (דיוקנה מופיע למשל על מהדורת התרגום לעברית של הנובלה מ-2009 בהוצאת כתר ספרים).
זרז
זָרָז (בלועזית: קָטָלִיזָטוֹר) הוא חומר המסוגל להאיץ מהלכן של תגובות כימיות. המונח נטבע לראשונה על ידי הכימאי השוודי יונס יעקב ברצליוס כאשר גילה את תופעת הקטליזה ב-1835.
הזרז עצמו משתתף בתגובה, אך הוא אינו מִתכּלֶה ואינו משתנה במהלכה; הזרז אינו חלק מהתוצרים או מהמגיבים; נהוג לרשום אותו בנוסחת התגובה מעל החץ המציין את המעבר מהמגיבים לתוצרים. בדרך כלל מספיקה כמות קטנה ואף זעירה מהזרז כדי שהתגובה תתבצע מהר יותר.
הזרזים מאיצים תגובות שבהיעדר הזרז היו מתרחשות באיטיות רבה; הזרזים אינם מסוגלים לגרום לתגובות שבהיעדר הזרז לא היו יוצאות כלל לפועל. זרזים אינם משפיעים על הרכב המערכת בשיווי משקל, אלא רק מזרזים את ההגעה למצב של שיווי משקל. אותו זרז פועל תמיד הן על התגובה הישירה והן על התגובה ההפוכה. הזרזים מאיצים את התגובה באמצעות הורדת אנרגיית ההפעלה של התגובה, כך שיותר מולקולות עשויות להגיב בה. זרזים מסוגלים להאיץ את מהירות התגובה פי אלפי ואף מיליוני מונים.
קיימים שני סוגי זרזים: