cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הרוחות
תקציר העלילה
אלבה גדלה מאושרת אם מעט גלמודה בין כל קרובי משפחתה המוזרים. היא מסתדרת עם כולם, גם עם סבה הרגזן, שחזר בינתיים העירה גם הוא, לפחות לפרקים. הוא נשאר מנותק מרוב בני משפחתו, חוץ מאשר מאלבה, אותה הוא אוהב יותר ממה שאהב אי פעם את ילדיו. קלרה חוזה לאלבה עתיד מלא מזל ואושר.
בשלב מסוים, בלנקה ופדרו מוצאים אחד את השנייה שוב, ומתחילים שוב ברומן שלהם. אלבה פוגשת את פדרו, אך בלנקה אינה מספרת להם שהוא אביה, למרות שפדרו חושד כי כך הדבר.
אסטבן גרסיה - שגדל בינתיים מנער מוזר לאיש מוזר - מגיע יום אחד לבית הגדול לבקש מהפטרון מכתב המלצה לאקדמיה לשוטרים. במהלך ביקורו, הוא כמעט אונס וחונק את אלבה בת השש. אסטבן טרואבה אינו יודע שהוא סבו, ושאסטבן הצעיר כבר שנים נוטר לו טינה על חוסר ההכרה בו כיורש.
כעבור מספר שנים, קלרה מתה, בשלווה. אסטבן אינו יודע את עצמו מרוב צער, והרוח הטובה ששררה בבית בזכותה של קלרה מתפוגגת. החברים הרוחניים של קלרה מפסיקים לבוא, וגם הרוחות מפסיקות לפקוד את הבית.
אסטבן הופך לסנטור, והוא אינו מרוצה כלל מבניו, שאינם חולקים איתו את משנתו השמרנית. הוא שולח את ניקולס לצפון אמריקה ופוקד עליו לא לחזור.
אסטבן בונה מָאוּזוֹלֵאוֹם ענק, שם יוכל לנוח מנוחת עד בין אשתו האהובה, קלרה, ואהבתו הראשונה, רוזה. אך משפחת דל ואייה מסרבת לתת לו את גופתה של רוזה, אז הוא וחיימה פורצים לבית הקברות וגונבים את הגופה. כשהוא עדיין סובל מגעגועים לקלרה, אסטבן מבקר שוב בבית הבושת, ופוגש שוב את טרנסיטו סוטו, שבינתיים השתלטה על העסק. הוא נמשך אליה מאוד, אך זה אינו מפיג את כאבו בשל אובדנו.
אלבה מתאהבת במהפכן צעיר, מיגל, אותו פגשה באוניברסיטה. היא לא מספרת לו שסבה פוליטיקאי קונסרבטיבי. היא הולכת איתו להפגנה שם מתפתח עימות עם המשטרה - כאשר אחד השוטרים הוא אסטבן גרסיה. אלבה מרגישה חולה, ואסטבן מסיע אותה לביתה. לאחר מכן, היא נזכרת כיצד הוא היה זה שניסה לכפות עצמו עליה שנים לפני כן, ומבינה שזה הוא בסיוטים שסבלה מאז על מפלצת ירוקה דביקה שמנסה לחנוק אותה.
הסוציאליסטים אכן מנצחים בבחירות, ורוב בני המשפחה נרגשים. אסטבן כמובן היוצא מן הכלל, והוא מתחיל להפגש עם פוליטיקאים ימניים אחרים ועם גורמים זרים כדי לרקום מזימה להפלת הממשלה - כולל התערבות בכלכלה הלאומית - דרך השפעה על דעת הקהל. אך אסטבן חסר סבלנות, ומתחיל לדבר על הפיכה צבאית.
פדרו הולך לעבוד בממשלה החדשה, אך הוא ובלנקה רבים כי היא אינה מוכנה להנשא לו, והם נפרדים לזמן מה. בגלל המצב הכלכלי, קשה להשיג אוכל, אז בלנקה אוגרת את כל מה שבהישג ידה. אלבה, בינתיים, גונבת את האוכל ונותנת למיגל שיחלק לעניים. אסטבן קונה רובים רבים, ומאחסן אותם בחדר נעול. אלבה וחיימה גונבים את הרובים ומחביאים אותם כדי שלא יוכלו לשמש נגד הסוציאליסטים. חיימה מתחיל לצאת עם אמנדה, למרות שהוא כבר לא כל כך בעניינה. לעומת זאת, יש לו משיכה רומנטית לאחייניתו.
הממשלה מעבירה את הבעלות על ההסיינדה "טרס מריאס" לאריסים שמעבדים את אדמתה. אסטבן, בזעם, מגיע למקום חמוש בתת-מקלע, אך במקום שיזרע במקום הרס כפי שתכנן, הוא נלקח כבן ערובה על ידי האכרים. בלנקה יודעת שהמקומיים עדיין רואים בפדרו גיבור, אז היא שולחת אותו להציל את אביה. השניים משלימים.
חיימה מקבל שיחת טלפון מהמזכירה של הנשיא, ידידו, שמבקש שיגיע לארמון הנשיא. מסתבר שהצבא מבצע הפיכה, והנשיא צריך את רופאיו לצידו. לאחר מספר שעות ללא הכרעה, הצבא מצליח לפוצץ את הארמון והשורדים נלקחים בשבי. חיימה נלקח לכלא, שם הוא עובר עינויים, ולבסוף נהרג. גם הנשיא אינו שורד את ההפיכה.
בינתיים, אביו של חיימה חוגג את מפלת הממשלה הסוציאליסטית. אלבה, לעומתו, מודאגת לגורל משפחתה וחבריה, ובמיוחד לגורלו של מיגל, שמתקשר אליה ומורה לה להשמיד כל ראיה להכרותם. מספר ימים עוברים, ואסטבן מתרגז שהממשל הצבאי לא פנה אליו להצטרף לשורותיו, אז הוא נוסע למשרד הביטחון כדי לברר מה קורה. הביקור אינו מוצלח - הקצין שם מדבר אליו בצורה גסה, ומכוניתו נלקחת ממנו.
חייל מהכלא אליו חיימה נלקח מגיע לבית הגדול, ומספר לבלנקה ואסטבן שחיימה מת. אסטבן חי מספר חודשים בהכחשה, עד שרוחו של חיימה מבקרת אותו והוא נאלץ להכיר במציאות.
אלבה לוקחת את מכוניתו הישנה של חיימה, ומשתמשת בו להבריח קורבנות לרדיפה של הצבא אל שגרירויות זרות, שם יוכלו למצוא מקלט. אסטבן מצליח לקבל בחזרה את ההסיינדה, ומעניש את האכרים שהשתלטו עליה בכך ששרף את בתיהם אל היסוד וגירש אותם מאדמתו.
אך בסופו של דבר, אסטבן נאלץ להודות לאלבה שהממשלה הזו שהוא תרם להיווצרותה גרועה יותר מקודמתה, ושהוא טעה. בלנקה, בתורה, מספרת לו שהיא מחביאה את פדרו, ומבקשת את עזרתו במציאת מקלט מדיני. אסטבן מבריח אותו לתוך המשכן של נציגות האפיפיור, ומסדר לפדרו ובלנקה דרך מילוט מהמדינה. הם נסים לקנדה, ושם הם מצליחים לחיות באושר.
אלבה מראה לפדרו היכן היא וחיימה החביאו את כל כלי הנשק שגנבו, כדי שיוכלו לשמש את המהפכנים. מיגל מזהיר את אלבה שזה מסוכן מידי עבורה להיות חברה של לוחם גרילה, אך היא מתעקשת שהיא לא מוכנה להפרד ממנו. אך המשטרה לא יכלה לפספס את פעילויותיה הרבות, ובאו באישון ליל לעצור אותה. הם לוקחים את אלבה לבית כלא סודי. אסטבן נודר נדר שימצא אותה ויחזירה הביתה.
בכלא, עיניה של אלבה מכוסות, אך היא מזהה את קולו של האיש הממונה - לא אחר מאשר אסטבן גרסיה, שהוא עכשיו בדרגת קולונל. הוא אונס ומענה את אלבה שוב ושוב, והיא מבינה שיש לו טינה מיוחדת כלפיה כי היא היורשת החוקית של אסטבן טרואבה. שותפתה לתא הכלא היא אנה דיאז, אישה שאיתה למדה בבית הספר.
קולונל גרסיה מבין שהוא נקשר לאלבה, אז הוא זורק אותה לצינוק, שם היא נשארת בבידוד מספר ימים. היא מאבדת את הרצון לחיות, ומנסה להרעיב את עצמה. אך רוחה של סבתה, קלרה, מבקרת אותה, ומשכנעת אותה לשרוד על ידי כתיבת עדותה בדמיונה. פעילות זו מגנה על אלבה מהייאוש, ומחזירה לה את רצונה לחיות.
אסטבן טרואבה הולך לבית הזונות לחפש שם את טרנסיטו סוטו. הוא יודע שיש לה קשרים עם המשטר הצבאי, ורוצה לגבות את הטובה שהיא חייבת לו מזה חמישים שנה. כשהוא מדבר איתה, הוא נשבר ומתחנן שתעזור לו להציל את נכדתו. היא מסכימה, וכעבור יומיים מודיעה לו שהדבר נעשה.
אלבה חוזרת הביתה, ואסטבן רואה ששלוש מאצבעות ידה נכרתו. הוא מבין כי זהו מסר מקולונל גרסיה. אלבה מספרת לו את סיפור הכלא שלה, כולל שסיפרו לה שם שאמנדה, חברתו של חיימה, נהרגה. בזמן שהם משקמים את הבית הגדול, אסטבן מציע לאלבה שתרשום את קורותיה בכתב, והיא עושה זאת, יחד איתו, כאשר שניהם בתורם כותבים פרק בתולדות המשפחה. כשאסטבן מסיים את כתיבתו, הוא מת, בחיקה של אלבה, בחברת רוחה של קלרה. הוא מת עם חיוך על שפתיו, מכיוון שנמנע מקללתה של פרולה שימות כמו כלב.
אלבה משתחררת מרגשות הנקם שלה כלפי אסטבן גרסיה וכל מי שפגע במשפחתה, ומהרהרת על כך שניתן לשבור את מעגל האימה של שנאה ונקמה, ומחליטה שזוהי מטרת חייה, אותו תגשים דרך כתיבתה. הספר נחתם בכך שאלבה כותבת את ספרה, בזמן שהיא ממתינה לבואו של מיגל ולידת בתה.
קלרה דל ואייה טרואבה
הדמות המרכזית בספר. היא רואה את הנולד, וכל בעלת כוחות על-טבעיים אחרים כמו טלקינזיס. היא הדבר במשפחה, ומלכדת את כולם דרך אהבתה הגדולה אליהם. היא בתם הצעירה של ניוואה וסברו דל ואייה, אשתו של אסטבן טרואבה, ואמם של בלנקה, חיימה וניקולס. קלרה מקיפה את עצמה בחברים שחולקים איתה את עניינה בעולם הרוחות, ועומדת איתן אל מול כוחות שבאים לדכאה, כולל בעלה האלים.
אסטבן טרואבה
הדמות הגברית המרכזית, ויחד עם נכדתו אלבה, מספר את הסיפור. בצעירותו, היה מאורס לרוזה דל ואייה, בתם הבכורה של סברו וניוואה, אך שהיא מתה בשוגג תוך ניסיון התנקשות בחיי אביה, מתקשה לבו והוא הופך לעריץ אכזר למשפחתו ועובדיו. הוא מתחתן כעבור שנים עם קלרה, ומגדל איתה משפחה, אך דרכיו האלימות גורמות לשורה של טרגדיות בקורות המשפחה, כולל נקמה כלפי נכדתו על ידי הבן המנושל של אחד ממזריו מהתקיפות המיניות הרבות שתקף את נערות ההסיינדה. אסטבן בונה את הממלכה הכלכלית והפוליטית שלו, אך משפחתו משלמת את המחיר - בתו בלנקה מופרדת מאהובה, פדרו, ונכפית עליה חתונה עם גבר שהיא אינה מסוגלת לחיות עמו; בנו חיימה נהרג במסגרת הפיכה צבאית שהוא סייע בביצועה, ונכדתו אלבה עוברת עינויים ואונס, בין יתר המקרים הקשים. קלרה, אשתו, מתה כאשר היא מסרבת לדבר איתו מזה שנים רבות.
רק אחרי ההפיכה הצבאית, אסטבן מבין שאהבת משפחתו חשובה לו יותר מהכל, והוא עוזר לבלנקה ואלבה, בנות משפחתו היחידות שנשארו, למצוא את אושרן.
בלנקה טרואבה
בתם הבכורה של קלרה ואסטבן. היא מתאהבת במהפכן צעיר בשם פדרו, ויולדת ממנו בת, אלבה, אבל רק לאחר שאביה גירש את פדרו מחייה וסיפר לה כי הוא מת. היא אולצה לנישואים עם רוזן צרפתי רודף בצע, אך נפרדה ממנו לאחר שהבינה כי הוא סוטה ומתעלל גם במשרתות ביתו. שנים מאוחר יותר, פדרו מוצא את בלנקה, והם נשארים ביחד דרך תלאות המהפכה, ולבסוף נמלטים יחד לקנדה.
פדרו טרסרו גרסיה
בנו של מנהל העבודה של ההסיינדה של אסטבן טרואבה, הוא מתאהבת בבלנקה על אף שהקשר בינם אסור. הוא כותב שירי מהפכה ומטיף לסוציאליזם, ומאוחר יותר, הופך בפועל למתנגד המשטר הצבאי שביצע הפיכה נגד הממשלה הסוציאליסטית שקמה לאחר עשורים של תקווה. גם לאחר שהוא ובלנקה נמלטים לקנדה, הוא ממשיך את האקטיביזם שלו, ונהיה מוזיקאי מוערך.
אלבה טרואבה דה סטיני
בתם של בלנקה ופדרו, למרות שבמשך שנים רבות האמינה שהרוזן דה סנטיני הוא אביה. אלבה נקלעת למרכז אירועי ההפיכה הצבאית, כאשר היא תומכת במהפכנים הסוציאליסטים, יחד עם בן זוגה מיגל. היא נעצרת על ידי המשטרה הצבאית, ונתונה ל"חסדיו" של אסטבן גרסיה - הנכד הממזר של אסטבן טרואבה, אשר נוטר למשפחה טינה על מעמדו הבלתי לגיטימי. הוא אונס ומענה את אלבה, עד שהיא נמלטת מהכלא בעזרת ידידה של סבה. בסוף הסיפור, ניתן לקוראים להבין שהיא בהריון ומחכה ללידת בתה, למרות שאין רמז האם ההריון הוא תוצר של האונס שעברה, או מבן זוגה האהוב.
אלבה כותבת ספר על תולדות משפחתה, וזוהי המסגרת בה היא המספרת של הספר, יחד עם סבה אסטבן.
אייר קיירו
אייר קיירו (בערבית: آير كايرو, באנגלית: Air Cairo) היא חברה לטיסות חסך (Low-Cost) מצרית שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של קהיר. החברה מפעילה טיסות סדירות וטיסות שכר, וכן מחכירה את מטוסיה לחברות תעופה אחרות.
היסטוריה
בתחילת דרכה עסקה החברה בביצוע טיסות שכר אך בשנת 2012 שינתה את המודל העסקי שלה והפכה לחברה לטיסות חסך.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
מנהלת העם
מִנְהֶלֶת העם הייתה הקבינט של היישוב שהוקם לקראת הכרזת המדינה לנהל את ענייני היישוב והמלחמה.
מנהלת העם הוקמה על פי החלטה של הוועד הפועל הציוני ב־12 באפריל 1948 לקראת הכרזת המדינה, לשם ניהול ענייני היישוב וניהול המערכה הצבאית, בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות שהתחוללה באותה עת. במנהלת העם היו 13 חברים והם: דוד בן-גוריון - היושב ראש, משה שרת (אז שרתוק), אליעזר קפלן, דוד רמז, פרץ ברנשטיין, יצחק גרינבוים, מרדכי בנטוב, אהרן ציזלינג, הרב יהודה לייב מימון (אז פישמן), פנחס רוזן (אז פליכס רוזנבליט), משה שפירא, בכור-שלום שטרית, הרב יצחק מאיר לוין.
חברי מנהלת העם נבחרו מבין חברי מועצת העם בת 37 החברים שהוקמה באותו מועד לתפוס את מקומה של המועצה המלכותית, שבשמה שלטה בריטניה בארץ ישראל המנדטורית. בניגוד למועצת העם, במנהלת העם לא היו נציגים קומוניסטים או רוויזיוניסטים (עיקרון שיישומו נקרא בהמשך בלי חרות ומק"י).
הישיבה הראשונה של מנהלת העם התקיימה ב-18 באפריל 1948 בבית קק"ל בתל אביב, שם התקיימו כל ישיבות המועצה עד ה-14 במאי 1948, יום תום המנדט הבריטי. בישיבה השנייה שהתקיימה ב-26 באפריל 1948 הוחלט על חלוקת התיקים. תיקי המפתח היו: שר הביטחון - דוד בן-גוריון (בנוסף לתפקידו כיושב ראש), שר החוץ - משה שרת, שר הכספים - אליעזר קפלן.
ב-12 במאי 1948, באחד הכינוסים האחרונים של מנהלת העם בבית קק"ל, דנו בהצעתו של מזכיר המדינה האמריקאי, הגנרל ג'ורג' מרשל (שהוועד הערבי העליון דחה אותה כבר), בה הפציר בהנהגת היישוב לדחות את ההכרזה על הקמת המדינה ולהכריז על הפוגה של 3 חודשים במלחמה, לאור אזהרתו כי אם תוכרז המדינה יתקפו אותה צבאות ערב ויכריעו אותה בשל חולשת צבאות היישוב היהודי למול הצבאות הסדירים של מדינות ערב, וכן כי המצב עלול להוביל למלחמה כלל-אזורית. לבסוף נתקבלה ההכרעה על הכרזת המדינה, שתיקרא בשם "מדינת ישראל", במועד שנקבע, עם תום המנדט הבריטי ב־14 במאי. ההיסטוריונים חלוקים לגבי הדיונים. לפי תיאור אחד, שמקורו בספרו של זאב שרף מזכיר הממשלה הזמנית, ההחלטה עברה בעקבות לחצו של דוד בן-גוריון, ועל חודו של קול. לעומתם יש חוקרים כדוגמת מרדכי נאור ויגאל עילם המסתייגים מכך, וטוענים כי ההצבעה במינהלת העם לא הייתה על הכרזת המדינה אלא בנושא אחר - האם לקבוע מראש את גבולותיה על פי גבולות החלוקה וכי כול הנוכחים הסכימו על ההכרזה.
הוחלט אף לדחות את הצעת ההפוגה ולהימנע מלהכריז על גבולותיה של המדינה.
יום לפני הכרזת המדינה שלחה מנהלת העם הזמנות סודיות למוזמנים, בהן הם נתבקשו להגיע ביום שישי, 14 במאי 1948 בשעה 15:30 למוזיאון תל אביב לאמנות, ששכן אז בבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד, לשם קיום טקס הכרזת העצמאות.
במגילת העצמאות שקרא דוד בן-גוריון בטקס, שהייתה מגילת היסוד של מדינת ישראל, הוכרז בין היתר כי מנהלת העם הופכת להיות לממשלה הזמנית של המדינה ומועצת העם הופכת להיות למועצת המדינה הזמנית, המוסד המחוקק של המדינה.
יחסי אזרבייג'ן–איחוד האמירויות הערביות
היסטוריה
איחוד האמירויות הערביות הכירה באזרבייג'ן ב-26 בדצמבר 1991. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים (בדרג השגרירות) בין המדינות כוננו ב-1 בספטמבר 1992. השגרירות האזרבייג'נית באיחוד האמירויות הערביות הוקמה ב-11 באפריל 1997. ב-14 במרץ 2012, נפתחה הקונסוליה הכללית בדובאי.
שגריר איחוד האמירויות הערביות באזרבייג'ן הוא מוחמד אחמד אלקבייס בעוד ששגריר אזרבייג'ן באיחוד האמירויות הערביות הוא דאזגין שיקרוב.
יוסף מטראני
רבי יוסף מטראני (1568, כ"ו בתשרי ה'שכ"ט – 1639, י"ד בתמוז ה'שצ"ט), המכונה המהרי"ט, המוהרי"ט או המהרימ"ט (כדי להבדילו מהמהרי"ט ר' יוסף טאיטאצאק), היה מגדולי וחשובי הפוסקים, בנו של ר' משה מטראני, המבי"ט. מרבני צפת, נודע בעיקר בעקבות השו"ת אותו חיבר, שו"ת המהרי"ט, וחידושיו על חלקים מן הש"ס. שימש כחכם באשי של טורקיה, וכן כשד"ר בקושטא.
שנותיו המוקדמות בארץ ישראל
המהרי"ט נולד כנראה בכ"ו תשרי, בצפת, למבי"ט ולבתו של אדם בשם ר' יוסף קלעי. בצעירותו, כשהיה כבן שתים עשרה נפטר אביו, ואז עבר ללמוד במשך שבע שנים אצל ר' שלמה סאגיס, חתנו של האר"י, עד שנת 1586 בה נפטר רבו ממגפה. באותה השנה נשא אישה. מנישואין אלו הפך לגיסו של רבי שלמה קארו בן ר' יוסף קארו ורבי אליעזר שלום בן ר' אברהם שלום. באותה השנה גלה למצרים, עקב מות ר' שלמה סאגיס, וכעבור כשנה ומחצה, כאשר חלפה המגפה, שב לארץ ישראל והתיישב בעיר הולדתו צפת. בשנים 1594-1595 פרצה שוב מגפה בצפת ור' יוסף מצא אז מקלט בירושלים, שם חיבר ספר על בית המקדש, מידותיו וצורתו, בשם "קונטרס צורת הבית". לאחר שהמגפה שככה בשנית, שב המהרי"ט לצפת בפעם השנייה, אולם בשנת 1596 לערך התחוללה בצורת, ובעטיה פרץ רעב בצפת. קהילת צפת נקלעה לקשיים, ור' יוסף נבחר יחד עם רבי אברהם שלום (השני) לשמש כשד"ר ולאסוף כספים עבור הקהילה בא"י, וזמן קצר לאחר מכן יצא לקושטא. כשנתיים עשה בשליחותו, ובשנת 1599 חזר לצפת, שם נתמנה לראש הקהילה לאחר מותו של ר' יעקב בירב (השני, נכדו של רבינו יעקב בירב) שכיהן שם לאחר פטירת המבי"ט.
המעבר לאימפריה העות'מאנית
הייתה זו תקופה קשה לצפת: הצרות התכופות שבאו עליה הביאו לירידתה ממעמדה הרם, ואט אט החלה להתרוקן מחכמיה ואנשיה. כעבור כמה שנים החליט אף ר' יוסף לעקור ממנה, ועבר לקושטא, שם זכה לכבוד גדול, ועשירי העיר פרנסו אותו ובנו עבורו בית מדרש שבו לימד תורה תלמידים רבים. לישיבתו נהרו תלמידים מכל טורקיה ואף מעבר לה, ובין תלמידיו המפורסמים היו ר' חיים בנבנישתי (בעל ה"כנסת הגדולה"), אחיו ר' יהושע רפאל בנבנישתי (מחבר הספר "שדה יהושע"), ר' שמואל הלוי מקושטא (רבו של ר' יהודה רוזאניס בעל ה"משנה למלך" על הרמב"ם), רבי חיים בן מנחם אלגאזי רבה של רודוס ומחבר ספר "בני חיי", ר' אברהם בן חנניה, ר' חיים אבולעפיה (הראשון), ר' אהרן לפפה, ר' אברהם היכיני, ר' זרחיה גוטה, ר' חיים אלפנדרי, ר' יוסף חזן, מהר"י קצבי ועוד רבים אחרים. מהרי"ט חיבב מאוד את החבי"ב והשיאו לבתו של עשיר גדול, ובירכו שיחבר חיבור על "ספר מצוות גדול" (סמ"ג) של רבי משה מקוצי; ואכן, בגיל 21 חיבר ר' חיים את ספרו הראשון, "דינא דחיי", על הסמ"ג.
פועלו והערכת דמותו
אף על פי שהמהרי"ט נפטר ונקבר בקושטא, בניו הוציאו את גופתו מקברו והעבירוה לבית העלמין העתיק בצפת בהתאם לבקשתו, כדי שייטמן קרוב לאביו. בשנת 2008 נתגלה קברו של ר' יוסף מטראני בצפת על ידי ר' שלמה אפשתין, סמוך לקברו של ר' משה אלשיך.
אף בדורו זכה להערכה מרובה, כאשר ר' דוד אגוזי, מרבני קושטא, קרא עליו "מארי דאורייתא (אדון התורה) ויוסף הוא השליט", וגם תלמידו רבי שלמה חדידה, מרבני ירושלים, מכנהו "בוצינא דנהורא [נר המאיר], מאיר עיני חכמים בתורה, עמו חכמה וגבורה, החכם השלם... יגדיל וירומם וינשא ויגדל יקר תפארת גדולתו, יאריך ימים על ממלכתו הוא ובניו בקרב ישראל אמן". החיד"א כתב שהיה ירא חטא, עניו, חסיד, מרביץ תורה ובעל חידושים עמוקים.
חיבוריו
במהלך חייו חיבר ר' יוסף ספרים רבים, ביניהם פירוש על הר"ן, על הרי"ף, על הרמב"ם, ועל פירוש הרא"ם לפירוש רש"י.
בהגיעו לגיל שבעים, כשנה קודם מותו, ביקש המהרי"ט מבניו להוציא לאור את ספריו, ואכן חידושיו למסכת קידושין ולחלקים משבת ומכתובות נדפסו לראשונה בשנת 1644 בוונציה יחד עם השו"ת שלו, שו"ת המהרי"ט בעל שלושת החלקים. גם פירושו צפנת פענח על התורה והמועדים נדפס, אולם רוב ספריו לא נשתמרו, בהם ספרו על בית המקדש, ספר שמות גיטין, חידושיו ("חידושי מהרי"ט") על רוב מסכתות הש"ס ועוד.
רמזוואמי ונקטרמן
רמזוואמי ונקטרמן (בטמילית: இராமசுவாமி வெங்கட்ராமன்; 4 בדצמבר 1910 – 27 בינואר 2009) היה עורך דין הודי, פעיל למען עצמאות הודו, ופוליטיקאי שכיהן כנשיא השמיני של הודו.
ביוגרפיה
ונקטרמן נולד בכפר רג'אמדם שבמחוז טנג'ור. הוא למד משפטים והתמחה בבית המשפט העליון מדרס (צ'נאי) ובבית המשפט העליון של הודו. בצעירותו היה פעיל בתנועת העצמאות ההודית ובתנועות לשחרור הודו. לאחר הכרזת העצמאות, הוא מונה לחבר באספה המכוננת והממשלה הזמנית. נבחר ארבע פעמים ללוק סבהה (בית המחוקקים התחתון), והיה שר האוצר ושר ההגנה. ב-1984 הוא נבחר לסגן נשיא הודו. בשנת 1987 התמנה לנשיא השמיני של הודו ושירת בתפקידו עד 1992.
אנליזה פונקציונלית
אָנָלִיזָה פוּנְקְצְיוֹנָלִית הוא ענף של אנליזה מתמטית העוסק בחקר התכונות של וקטורים, פונקציונלים ואופרטורים הפועלים במרחבים ליניאריים בעלי מושג של אורך (נורמה) של וקטור. מרחבים כאלה נקראים מרחבים נורמיים. אנליזה פונקציונלית עוסקת בעיקר במרחבים נורמיים שלמים שהם מרחבים ליניאריים מעל המספרים הממשיים או המספרים המרוכבים. מרחבים אלה נקראים מרחבי בנך. דוגמה חשובה ומיוחדת של מרחבי בנך אלו הם המרחבים בהם הנורמה נובעת ממכפלה פנימית. מרחבים אלו נקראים מרחבי הילברט. כמו כן עוסקת האנליזה הפונקציונלית בתורת האופרטורים על מרחבים אלו. יתרה מכך, האנליזה הפונקציונלית מרבה לחקור את הפונקציונלים המוגדרים על מרחב נורמי X, מרחב זה נקרא "המרחב הדואלי של X". באמצעות הפונקציונלים הליניאריים אפשר גם להגדיר טופולוגיה חלשה על X ואף טופולוגיה דואלית על המרחב הדואלי. בחקר המרחבים הדואלים, חוקרים גם את המרחב הדואלי של המרחב הדואלי (שהוא לא תמיד שווה בחזרה ל-X).
תרומה מרכזית לפיתוחה של האנליזה הפונקציונלית נעשתה על ידי אסכולת לבוב במתמטיקה בראשות סטפן בנך.
מרחב וקטורי מממד אינסופי
באלגברה ליניארית, וקטור הוא מושג מתמטי מופשט. כדי לתאר אותו בצורה נוחה, מציגים אותו כצירוף של וקטורים בסיסיים, שצירוף שלהם מסוגל לתת כל וקטור במרחב שבו עובדים. קבוצה כזו נקראת בסיס. כאשר יש בסיס נתון (יכולים להיות מספר בסיסים שונים לאותו מרחב), ניתן לראות וקטור בתור אוסף של סקלרים (לעיתים קרובות אלו הם מספרים, בהתאם לשדה שמעליו מוגדר המרחב הווקטורי), כאשר כל אחד מהסקלרים מציין את המידה שבה בא לידי ביטוי אחד מאברי הבסיס בתוך האיבר שאנו מציגים בעזרתם.
כאשר יש לנו רק מספר סופי של אברי בסיס, ניתן לראות כל וקטור בתור אוסף סופי של סקלרים המסודרים לפי אינדקסים. את הגודל של האוסף נכנה הממד של הווקטור. לדוגמה: מיקום של חפץ בחדר יכול להיות מתואר על ידי וקטור תלת־ממדי המתאים שלושה מספרים המתארים את האורך, הרוחב והגובה של החפץ ביחס לנקודה מסוימת בחדר (למשל הפינה).
גודל הממד מוכתב על ידי מספר אברי הבסיס שבו משתמשים. מתברר כי לכל מרחב וקטורי, בכל בסיס יש את אותו מספר איברים. לכן ממד הוא תכונה של המרחב כולו, בלי תלות בבסיס שבו משתמשים או בווקטורים הספציפיים אותם רוצים להציג.
האלגברה הליניארית עוסקת בהכללה של חוקי האלגברה המוכרים מהמרחב התלת־ממדי גם למרחב בעל ממד שהוא מספר סופי או אינסופי כלשהו. מסתבר שכל מרחב מממד סופי n ניתן לייצוג באופן סטנדרטי או קנוני: וקטורים מוצגים כעמודות בעלות n רכיבים ואילו טרנספורמציות ליניאריות מוצגות כמטריצות (בלוקים מרובעים של מספרים). באופן פורמלי, הצגה זו היא בעצם וקטורי הקואורדינטות בבסיס הסטנדרטי.
נשאלת השאלה מה יקרה כאשר הממד לא יהיה סופי, כלומר יהיה צורך בקבוצה בעלת אינסוף וקטורים כדי לתאר את אברי המרחב (מתברר כי גם כאשר ישנם אינסוף איברים, יכולות להיות קבוצות גדולות יותר או פחות של וקטורים, כפי שעולה ממושג העוצמה). מתברר כי השינוי מבחינת הייצוג אינו גדול. אם מספר אברי הבסיס הוא בן מנייה ניתן להציג כל וקטור בתור סדרה אינסופית של סקלרים, ובמקרה שמספר האינדקסים הוא מעוצמת הרצף או גדול יותר ניתן להשתמש בפונקציה שמתאימה לאינדקס של כל איבר בסיס את הסקלר המתאים לו.
עם זאת, תכונות רבות שמתקיימות עבור מרחבים מממד סופי לא נשמרות בממד אינסופי. האנליזה הפונקציונלית עוסקת במרחבים שמקיימים תכונות שמבטיחות שההתנהגות של המרחב האינסופי תקיים חלק מהתכונות שמתקיימות במקרה הסופי, וחוקרת תכונות נוספות שמתקיימות בהם. דרישה בסיסית שדורשת האנליזה הפונקציונלית היא שיהיה מושג כלשהו של אורך לווקטורים שבמרחב (מה שנקרא נורמה). מרגע שבו קיים אורך לווקטורים ניתן למדוד גם מרחק ביניהם (זהו האורך של וקטור ההפרש שלהם), וקיום פונקציית מרחק (מטריקה) מאפשר לשאול שאלות על התכנסות של סדרות בתוך המרחבים. דרישה נוספת שדורשת האנליזה הפונקציונלית היא שסדרה שאבריה הולכים ומתקרבים זה לזה תמיד תמצא נקודה במרחב כדי להתכנס אליה. תכונה זו מכונה שלמות של המרחב.
מכיוון שניתן להכליל את מבנה המרחב גם למרחבים בעלי אינסוף ממדים, מתבקש לנסות ולהכליל גם את המושגים העוסקים בפעולות על המרחב - טרנספורמציות ליניאריות. באלגברה ליניארית סוף ממדית ניתן לייצג כל טרנספורמציה ליניארית באמצעות מטריצה סופית. במקרה של אינסוף ממדים הדבר מסובך יותר - נזדקק למטריצות אינסופיות או שלא נוכל כלל לתאר את הטרנספורמציות באמצעות מטריצות, ולכן מתבוננים בטרנספורמציות בצורה יותר מופשטת. מכנים טרנספורמציה ממרחב כלשהו לעצמו בשם אופרטור. דוגמה קלאסית לאופרטור הוא הנגזרת, הפועל על מרחב וקטורי שאיבריו הן פונקציות: הוא לוקח פונקציה אחת ומחזיר פונקציה שנייה.
התורה הספקטרלית של אופרטורים, משפטי לכסון
העבודה עם מטריצות יכולה להיות מייגעת וארוכה, מאחר שבמטריצה ריבועית מסדר n יש n2 איברים - דבר המצריך פעולות חישוב רבות. לדוגמה, נעסוק בבעיה הפשוטה של כפל מטריצות: כדי לכפול 2 מטריצות בגודל n טיפוסיות יש לבצע באופן נאיבי n3 פעולות (כפל שורה בעמודה דורש n פעולות חיבור ועוד n פעולות כפל, ויש לבצע זאת n2 פעמים עבור כל "משבצת" במטריצת המכפלה). דבר זה נהייה מייגע במיוחד כאשר יש צורך לחשב חזקות גבוהות יותר של מטריצות ריבועיות.
אם נזכור שכל מטריצה שקולה לטרנספורמציה ליניארית אפשר לגשת לבעיה זו בגישה קצת שונה - ולעיתים קרובות, אף חכמה יותר. כל טרנספורמציה ניתן להציג באמצעות מטריצה, אך המטריצה המייצגת את הטרנספורמציה תלויה באופן, או ליתר דיוק בבסיס, שבו בוחרים להציג אותה. יש בסיסים, שבהם חישוב טרנספורמציה מסוימת נהיה קל ופשוט מאוד. סוג כזה של בסיסים הוא בסיס של וקטורים עצמיים. וקטור עצמי הוא וקטור (שונה מאפס) שפעולת הטרנספורמציה עליו פשוטה מאוד: היא רק מותחת או מכווצת אותו, מבלי לשנות את כיוונו. באופן יותר מדויק היא מבצעת. הסקלר \lambda שמציג את שינוי הסקלה של הווקטור העצמי נקרא ערך עצמי. אם נצליח למצוא לטרנספורמציה T בסיס של וקטורים עצמיים של T אזי המטריצה שתייצג את T תהיה מטריצה אלכסונית (מטריצה שכל איבריה הם אפס, פרט לאלכסון הראשי). זוהי מטריצה נוחה במיוחד שכן יש בה בפועל רק n איברים ופעולת כפל של מטריצות אלכסוניות היא פשוט כפל אחד בשני של איברי האלכסון המתאימים. לכן, למטרות חישוביות מטריצות אלה הן שימושיות מאוד ומקלות באופן ניכר על העבודה. לפעולה של מציאת מטריצה אלכסונית הדומה למטריצה מסוימת (ומציאת הבסיס של הווקטורים העצמיים) קוראים לכסון של מטריצה. ברם, מסתבר שלא כל מטריצה אפשר ללכסן, וכחלק מהמחקר בתורת האלגברה הליניארית ניסחו המתמטיקאים תנאים הכרחיים ומספיקים בשביל ללכסן מטריצה נתונה.
באופן דומה, גם במרחב אינסוף-ממדי אפשר לחפש עבור אופרטור A בסיס ליניארי של וקטורים עצמיים (או פונקציות עצמיות) שיקיימו ואז יהיה קל לחשב את פעולתו של האופרטור עבור וקטור כללי (הצגה כזאת קיימת ויחידה אם אכן קיים בסיס של וקטורים עצמיים), שכן
גם כאן, קיימים אופרטורים שעבורם לא קיים בסיס כזה. כלומר: לא כל אופרטור ניתן ללכסון. עם זאת, קיימות מספר מחלקות חשובות של אופרטורים שעבורם אכן קיים בסיס של וקטורים עצמיים והם ניתנים ללכסון. הקבוצה המפורסמת והשימושית מכולם היא מחלקת האופרטורים הצמודים לעצמם. לא רק שניתן ללכסן אותם אלא כל הערכים העצמיים שלהם הם ממשיים.
התורה הספקטרלית של אופרטורים עוסקת בהכללת המושגים של ערכים עצמיים לספקטרום של אופרטור, שיכול להיות גם רציף ולא רק בדיד. תורה זו קשורה גם להפיכות של אופרטורים (ליתר דיוק, להפיכות של אופרטורים מהצורה ).
במה עוסקת האנליזה הפונקציונלית
בעיית הלכסון של אופרטורים היא רק תחום אחד מני רבים שמטופל במסגרת האנליזה הפונקציונלית.
האנליזה הפונקציונלית, שנוסדה רק במאה ה-20 בעקבות מחקריהם של סטפן בנך ודויד הילברט, עוסקת בהכללת מושגים שונים מהאלגברה הליניארית וחשבון הווריאציות על מנת לקבל כלים חזקים לביצוע אנליזה מתמטית של משפחות פונקציות ופתרון משוואות דיפרנציאליות.
מעל כל מרחב וקטורי, מוסיפה האנליזה הפונקציונלית מספר מבנים תאורטיים חשובים בסיסיים:
באנליזה הפונקציונלית חוקרים מרחבים מתמטיים עם מבנים אלו.
איתן קולברג
איתן קולברג (נולד ב-1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. ב-2008 זכה בפרס רוטשילד למדעי הרוח ובפרס א.מ.ת למזרחנות.
ביוגרפיה
נשוי לכנרית בת-שבע לבית סבלדי ואב לאופיר וירון קולברג. אחיו הוא אילון קולברג, פרופסור בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד ומומחה לתורת המשחקים.
נושאי מחקריו
איתן קולברג עוסק בעיקר בהגות, בדוקטרינה ובספרות של השיעה השנים-עשרית (האִמאמית) בימי הביניים, וכן בספרות הצופית (מיסטית) ובסוגיית מות הקדושים באסלאם.
אוסף כללי ההתנהגות של הצוּפים ופגמי הנפש וריפויים
ספר זה
הוא מהדורה מדעית של שני חיבורים מאת המלומד הצופי אבו עבד אלרחמן אלסֻלַמי (מת בשנת 1021). החיבור הראשון עוסק בכללי ההתנהגות שבהם חייב הצופי ביחסיו עם אלוהיו, עם עצמו ועם חבריו לדרך המיסטית. עניינו של החיבור השני הוא הנפש כמשכן הפיתויים והתאוות ודרכי הטיפול בפגמיה. המהדורה מתבססת על מספר כתבי-יד, וכוללת מבוא באנגלית על חייו וחיבוריו של אלסלמי ועל מקומו בספרות הצופית של ימי הביניים. הספר יצא לאור בירושלים בשנת 1976, פורסם מחדש בקהיר בשנת 1981, והודפס מחדש בטהראן בשנת 1990, עם תרגום פרסי של המבוא.
אמונה וחוק בשיעה האִמאמית
הספר
הוא אסופת מאמרים הכוללת את רוב מחקריו של קולברג בשנים 1975 עד 1988. המאמרים עוסקים בהגות, בהיסטוריה ובספרות הדתית של השיעה השנים-עשרית.
אבן טאווס וספרייתו
בספרו זה
עוסק קולברג במלומד השיעי אבן טאווס (1193-1266), שחי בעיראק בתקופת הפלישה המונגולית. חלקו הראשון של הספר דן בחייו, בחיבוריו, בדרכי עבודתו ובספרייתו של אבן טאווס. החלק השני והעיקרי כולל רשימה מוערת של כל החיבורים (669 במספר) שמהם מצטט אבן טאווס בספרים פרי עטו שהגיעו אלינו. חיבורים אלה נכללו רובם ככולם בספרייתו הפרטית העשירה, והם עוסקים במגוון רחב של נושאים: מסורת (שיעית וסונית), תפילות, פרשנות הקוראן, שבחי הנביאים והאמאמים, הלכה, מוסר, היסטוריה, ספרות, דקדוק, אסטרונומיה/אסטרולוגיה, גנאלוגיה ועוד. כשליש מהספרים הללו לא הגיע לידינו, ועל מקצתם לא היה ידוע כלל עד כה. ערכה של הרשימה הוא כפול: מצד אחד היא מאפשרת הצצה נדירה אל עולמו האינטלקטואלי של מלומד מוסלמי מימי הביניים באמצעות שיחזור חלקי של ספרייתו. מצד שני הרשימה פותרת בעיות שונות בהיסטוריה של הספרות השיעית בימי הביניים. תרגום פרסי של הספר ראה אור בקום (אחד המרכזיים הדתיים העיקריים באיראן) בשנת 1993.
התגלות וסילוף: ספר חילופי הנוסח של הקוראן מאת אלסיארי
את ספרו זה
כתב איתן קולברג בצוותא עם פרופסור מוחמד עלי אמיר-מועזי מבית הספר ללימודים גבוהים בסורבון והמכון הלאומי לשפות המזרח ותרבויותיו (פריז). הספר מורכב משני חלקים עיקריים. חלקו הראשון הוא מהדורה מדעית של חיבור מאת מחבר שיעי בן המאה התשיעית שעניינו חילופי הנוסח של הקוראן. לנושא זה משמעות ניכרת בספרות השיעית, משום שלדעת כמה מחכמי השיעה הקדומים, הטקסט הקוראני סולף על ידי מתנגדיו של עלי במטרה להשמיט מתוכו את הפסוקים המזכירים את זכותו של עלי לשלטון, או המגנים את אויביו. דעה זו איננה מקובלת כיום על רובם הגדול של השיעים, אך היא קנתה לה שביתה בקרב השיעה במאות הראשונות של האסלאם.
החיבור, המורכב מ 725 מסורות (אמרות המיוחסות לאמאמים השיעיים), הוא אחד הטקסטים השיעים הקדומים ביותר שהגיעו לידינו. הוא כולל דוגמאות רבות של חילופי נוסח של הקוראן, אשר חלקן אינו מוכר משום מקור אחר. לחילופי נוסח אלה נודעת חשיבות רבה להכרת ההיסטוריה של עריכת הטקסט הקוראני. המהדורה מבוססת על ארבעה כתבי-יד ועל מבחר מקורות נוספים. חלקו השני של הספר (באנגלית) נפתח בהקדמה העוסקת בשני עניינים עיקריים: 1. סוגיות היסטוריות הקשורות לאיסוף הקוראן ולטענות בדבר סילוף הטקסט הקוראני. 2. תולדות חייו של אלסיארי וחיבורו על חילופי הנוסח של הקוראן. עיקרו של החלק האנגלי הוא פרק ההערות, שאותו חיבר קולברג. הערות אלה כוללות הפניות לחיבורים נוספים, הסברים להבהרת הטקסט, וזיהוי האישים המופיעים בשלשלת המסירה של המסורות השונות. מטרתן של ההערות היא לתרום להבנת חיבורו של אלסיארי ומקומו במסגרת ספרות ימי-הביניים.
מרטיריון
בסדרת מאמרים דן קולברג בהיבטים שונים של המרטיריון (שהאדה) באסלאם של ימי-הביניים: השימוש במונח "שהיד" בקוראן ובספרות החדית'; מסורות אודות הגמול המצפה למרטיר בעולם הבא; הסוגים השונים של מרטיר המוכרים בספרות המוסלמית; מעמדו ההלכתי של המרטיר; הקו הדק המפריד בין מות קדושים (המתואר לא פעם כפסגת שאיפתו של המאמין) להתאבדות (שהוא מעשה פסול).
רוב מאמריו עוסקים בנושאים שונים מתחום האמונה, הספרות וההלכה השיעית.
מושגי יסוד באמונה השיעית
קולברג הקדיש מספר מאמרים להבהרת מונחים מרכזיים בשיעה. לדוגמה: ראפצ'ה, כינוי גנאי לשיעה. קולברג מראה שהשיעים הפכו את הקערה על פיה בכך שפירשו את המונח ככינוי של כבוד.
תקייה, החובה להסתיר את האמונה בשעת סכנה. לחובה זו משמעות מיוחדת עבור השיעים, מאחר שהם היו לא-פעם מיעוט נרדף. לצד גילויים רבים של תקייה קיימת אף מגמה הפוכה: ידוע על שיעים שונים שהצהירו בגלוי על אמונתם ואף שילמו על כך בחייהם. קולברג מצביע על המתח בין שתי התפיסות הללו לאורך ההיסטוריה של השיעה.
מֻחַדַת' ("מי שמלאך מדבר עמו"), מונח המציין את האמאם השיעי כמקבל ידע ממקור שמימי.
רג'עה ("חזרה"), האמונה שלפני תחיית המתים חלק מהמאמינים השיעים וחלק מאויביהם יושבו לתחייה ואז המאמינים ינקמו באויביהם.
בראא'ה, החובה להימנע מכל מגע עם אויבי האמאמים. הבראא'ה נתפסת כצידה השני של הולאיה – חובת הנאמנות לאמאם.
אבו תֻראב, כינוי שניתן לעלי, ואשר קיימת מחלוקת לגבי משמעותו. קולברג עוקב אחר ההסברים השונים שניתנו לכינוי זה.
את'נא עשריה ("השיעה השנים-עשרית"), הכינוי שניתן בשלב מאוחר יותר לשיעה האמאמית. המחבר בוחן את המעבר מהמונח "אמאמיה" למונח החדש, ובמאמר נוסף מביא את הדוגמאות הקדומות ביותר לשימוש ב"את'נא עשריה".
ג'יהאד. מטרת המאמר לבחון את התפתחות תפיסת הג'יהאד אצל השיעה ולעמוד על ההבדלים בין תפיסה זו לבין התפיסות המקובלות באסלאם הסוני.
הלכה שיעית
מאמר אחד עוסק במעמדו של ה"ולד זנא" (מי שנולד מיחסי מין אסורים),
ומאמר נוסף דן במעמדו בהלכה השיעית של מוסלמי שאיננו שיעי.
ספרות המסורת והפולמוס השיעית
קולברג כתב סקירה כללית על ספרות החדית' (מסורות) השיעית
וכן בחן שלשלת מסירה יוצאת דופן בספרות השיעית.
מאמר נוסף עוסק באֻצול ("מקורות", "שורשים"), שהם החיבורים הקדומים ביותר של השיעה. מקובל לומר שהיו 400 חיבורים כאלה; כיום נותרו רק כ 20. המאמר דן בהיסטוריה של האֻצול, במאפייניהם ובזהות מחבריהם.
מאמר המשלב חומר מספרות החדית' והפולמוס עוסק ביחסה של השיעה לצחאבה (חברי הנביא). בעיני הסונים הצחאבה הם תומכיו הראשונים של הנביא מוחמד ומהווים את דור הזהב של האסלאם, ואילו השיעים קובעים שרוב הצחאבה הם חוטאים, מאחר שלא הכירו בעלי כיורשו של מוחמד. שאלת היחס לחברי הנביא היא עד ימינו אחת מנקודות המחלוקת העיקריות בין הסונים לשיעים.
הפולמוס בין הסונה לשיעה כפי שהוא משתקף בחיבוריו של אבן טאווס (ר' לעיל) הוא נושאו של מאמר נוסף.
הקוראן – פרשנות וחילופי נוסח
קולברג הקדיש שני מאמרים לדיון בספרות הפרשנות השיעית הקדומה ובחיבורו של אלסיארי "התגלות וסילוף".
גישות מערביות לאסלאם
מאמר אחד סוקר את מחקר השיעה במערב,
והשני עוסק בתיאורים במערב—בעיקר בימי-הביניים—אודות נסיבות מותו של הנביא מוחמד.
ביוגרפיות
קולברג כתב למעלה מ-30 ביוגרפיות על אנשי דת ומלומדים מוסלמים (בעיקר שיעים). ביוגרפיות אלה הן ברובן פרי מחקר מקורי, וחלקן הגדול פורסם כערכים באנציקלופדיה של האסלאם ובאנציקלופדיה איראניקה. שתי ביוגרפיות שנכתבו כמאמרים בשיתוף עם פרופסור בנימין זאב קדר עוסקות ברופאים נוצריים שחיו בעולם המוסלמי והיו בקשר הדוק עם הצלבנים.
ספרים שכתב
1. Jawami adab al-sufiyya wa-uyub al-nafs wa-mudawatuha by Abu Abd al-Rahman al-Sulami (d. 412 H). Edited with an introduction and indexes. 28 pp. (English) + 124 pp. (Arabic). The Max Schloessinger Memorial Series, Texts 1, Jerusalem 1976. Reproduced (with a Persian translation of the introduction) in Nasrallah Purjawadi, Majmui'a-i Áthar-i Abu 'Abd al-Rahman Sulami, I, Markaz-i Nashr-i Danishgahi, [Tehran] 1990.
2. Belief and Law in Imami Shi'ism. Variorum Reprints, Aldershot 1991 [=BL]. x + 352 pp.
3. A Medieval Muslim Scholar at Work: Ibn Tawus and His Library. Brill, Leiden 1992. ix + 470 pp. Persian translation (by Sayyid Ali Qarai and Rasul Ja'fariyan), Kitabkhana-i Ibn Tawus wa-alywal wa-Áthar-i u, Qumm, Bahman 1371sh/Jan. 1993. 771 pp.
4. (with Mohammad Ali Amir-Moezzi): Revelation and Falsification: The /Kitab al-Qira'at/ of Ahmad b. Muhammad al-Sayyari. Critical edition with an introduction and notes. Brill, Texts and Studies on the Qur'an, Leiden and Boston 2009. 363 pp. (English) + 201 pp. (Arabic).
ספר יובל לכבודו ולקריאה נוספת
Frank H. Stewart, "Etan Kohlberg", pp. 11-23.
מאמרים נבחרים
Some Imami Shi'i Views on the Sahaba. Jerusalem Studies in Arabic and Islam 5 (1984), pp. 143–175 = BL, art. IX. *
יוהאן פרידריך פאש
יוהאן פרידריך פאש (בגרמנית: Johann Friedrich Fasch; 15 באפריל 1688 – 5 בדצמבר 1758) היה מלחין גרמני.
ביוגרפיה
פאש נולד בבוטלשטדט. הוא היה נער מקהלה בווייסנפלס ולמד אצל יוהאן קונאו בבית הספר על שם תומאס הקדוש בלייפציג. בהמשך ייסד "קולגיום מוזיקום" בעיר זו. לאחר זאת ערך מסעות ברחבי גרמניה, התמנה לכנר בביירוית בשנת 1714 ואף החזיק במשרות של מוזיקאי חצר בגרייץ ובלוקאבץ. בשנת 1722 היה לממונה על המוזיקה בצרבסט ובמשרה זו כיהן עד מותו.
יצירותיו כוללות קנטטות, קונצ'רטי, סימפוניות ומוזיקה קאמרית. אף לא אחת מיצירותיו יצאה לאור בתקופת חייו, ורבות מיצירותיו הווקאליות, ביניהן אופרות, אבדו. מכל מקום, בני זמנו העריכו אותו מאוד (יוהאן סבסטיאן באך העתיק בכתב יד רבות מיצירותיו), ואפילו עיבד 2 פרקים מתוך טריו סונטה שלו בדו מינור ל 2 כינורות ולבאסו קונטינואו עבור עוגב (רי"ב 585). כיום רואים בו חוליה חשובה בין תקופת הבארוק לתקופה הקלאסית.
מיצירותיו היותר ידועות:
פאש מת בצרבסט בגיל 70. הוא היה אביו של המלחין ונגן הצ'מבלו קרל פרידריך כריסטיאן פאש.
תהליך התירבות
עבודתו של אליאס הייתה חלוצית בזמנה, ועם גילוייה מחדש בסוף שנות השישים עוררה עניין, ביקורות וניסיונות להעמיד אותה במבחן אמפירי, לבדוק את תחולתה ולהציע לה תיקונים ותוספות. ככלל קיימת הסכמה שההיפותזה של אליאס חזתה שינויים שאירעו בפועל טרם זמנם – תכונה מובהקת של מודל מדעי בר תוקף.
הרקע לעבודתו של אליאס
אליאס ניצל מודל חדשני לזמנו, מודל הנפש של פרויד. מתוך ידיעתו עד כמה החברה האירופית השתנתה מאז ימי הביניים הוא חיפש דרך לקשר בין מודל הנפש לשינוי כה רחב ועמוק. הנימוק הברור הוא ששינוי כה רחב חייב להיות מבוסס על מודל הנפש, על טבע האדם – בתנאי שהמודל נכון, אך כיצד המודל גרם לשינוי היה תעלומה גמורה.
שיטת המחקר על פי ספרי נימוסים והליכות
על מנת לשרטט את השינוי פנה אליאס לספרי נימוסים והליכות, שהיו רבי מכר באירופה מייד עם הופעת הדפוס. את תהליך התִרבות הוא שיחזר מתוך כללי התנהגות - החל במחיטת האף וכלה בשימוש בסכין ומזלג, היחס לצרכים הגופניים והשימוש ב"לשון נקיה". אליאס בחן ספרים אלו באופן כרונולוגי, ממוקדם למאוחר.
קשה להפריז במידת התדהמה והגועל שחש אדם בן זמננו מהתיאור של התנהגויות שהיו נפוצות בימי הביניים. במדריך נימוסים משנת 1530 של אראסמוס מרוטרדם שהיה רב-מכר באירופה במשך שתי מאות נחשפים מנהגיהם הנפוצים של האנשים: אל תעשה את צרכיך בפרוזדורים, בחדרי מדרגות ובארונות; אל תיגע באבריך המוצנעים בציבור; אל תמחה את אפך במפת השולחן; כשאתה יורק, הזהר פן תפגע באנשים אחרים; אל תאכל באצבעותיך; אל תציע לאחרים מזון ממנו כבר נגסת; אל תירק עצמות, חרצנים וקליפות ביצה לתוך ידך או על הרצפה.
מעיון בספרי ההליכות למד אליאס, כי כללי הנימוס נקבעו בחצרות השליטים, אשר הרחיקו עצמן במתכוון מהתנהגות פשוטי העם. החל מן המאה השתים-עשרה כללי הנימוס של חצר המלוכה אומצו בהדרגה על ידי הבורגנות ומעמדות הביניים, ששאפו להידמות לאנשי החצר. אלה מצידם ניסו להיבדל מהם על ידי אימוץ צורות מורכבות עוד יותר של עידון ההתנהגות. השינוי שמתאר אליאס אינו רק בכללי ההתנהגות עצמם אלא גם בדפוסי הנחלתם, בגיל צעיר יותר בו מחנכים להם, ובסנקציות - תחילה ענישה חברתית חיצונית, ומאוחר יותר הענישה נפשית פנימית, כדוגמת תחושות בושה, אשמה, גועל וחרטה - שאותן מרגיש מי שמפר את הכללים.
המקורות העמוקים לתהליך התירבות
בחלקו השני של הספר מפתח אליאס מודל היסטורי הקושר בין השינויים המבניים בחברה האירופית לשינויים הנפשיים. כאן הוא פונה להסברים המבוססים על תהליכים היסטוריים ועל הפסיכולוגיה של פרויד, ממנה השכיל לקחת את מודל הנפש ולהימנע ממודל המין של פרויד.
הלווייתן של הובס ותהליך התירבות
עקב הופעת הנשק החם והשתכללותו, עברה אירופה תהליך קונסולידציה (גיבוש). בימי הביניים היו עשרות אלפי מסגרות שלטון באירופה - על פי השיטה הפיאודלית כל בריון מקומי, או ברון, ניהל את ענייניו בנפרד. אך מחירם של כלי הנשק החדשים, כמו גם מחיר הדרישות שהציבו לחיילים ומפקדים מאומנים יותר, העמיד אותם מעבר להישג ידם של הברונים והנסיכויות, ובפעם הראשונה מזה אלף שנים היה יתרון לשלטון המרכזי, למלך-הלווייתן על פני האצילים המקומיים.
בהתאם לכך הדרישות מהשלטון המקומי עברו מהפיכה גמורה. השיטה הישנה שבה אצולה זעירה התמודדה - חיסול ופגיעה באיכרים של האצילים המתחרים - פוגעת בנכסי הלווייתן, וכך האלימות שבה הצטיינו האבירים הפכה לחסרון, והאצילים השאפתנים נאלצו להתמודד באופן שונה בתכלית - בניסיון לחקות את חצר המלוכה על מנת לשכנע את המלוכה שהם ראויים, וביכולת לשים עצמם בנעלי הלווייתן על מנת לדעת במה הוא מעוניין ומה פסול בעיניו. אין תימה שהמלים החדשות שנוצרו לתאר מצב חדש זה נלקחו מתוך המלים שתיארו חצר-מלכות. למשל באנגלית מחווה מנומסת - Courtesy, באה מ Court.
כך נוצר תהליך המגביר את עצמו. חצר המלוכה שואפת לבדל עצמה מן האכרים ופשוטי העם, ועל כן מאמצת גינונים המבדלים אותה. הגינונים כולם הם תמונת-ראי של התנהגות פשוטי העם. אם פשוטי העם אלימים, חצר המלכות מוקיעה אלימות. אם פשוטי העם מתנהגים על פי תכתיבי יצריהם, חצר המלכות מאופקת וכך הלאה. האצולה מחקה את חצר המלכות, על כן חצר המלכות שוב מאמצת גינונים לבדל עצמה, חמורים יותר מהקודמים, וחוזר חלילה.
עם התגברות תהליך האורבניזציה החלה הבורגנות להתחרות עם האצולה בתחומי הכלכלה, ובד בבד מאמצת את סגנון חייה וגינוניה. המעמד השליט נתון בקודים התנהגותיים שהולכים ומתעדנים במרוצת השנים, אותם מחקה המעמד הבינוני. בצורה זו הולך ומצטמצם הפער התרבותי בין השכבות השונות. בה בעת מתחדדת הרגישות לפערים הנותרים, כך שהבדלים זעירים בהתנהגות ובנימוס מקבלים חשיבות כבדת משקל.
מודל הנפש של פרויד ותהליך התירבות
תהליך זה לא היה עובד אם לא היה מנגנון עמוק, אולי אפילו ביולוגי, שאפשר את קיומו. על פי פרויד האגו נבנה על פי דגמי חיקוי בגיל הילדות, ויש לו יכולת לשלוט באיד. על כן כשתהליך החינוך לילדים כלל כללים אלו הטמיעו הילדים את הכללים עמוק לתוך אישיותם. שוב אין צורך בשוטרים ומפקחים על כל צעד ושעל, הצדים עבריינים ומענישים אותם, שכן מנגנון טבעי בתכלית - תחושה של גועל ובושה במעשה אסור - מחליף אותם בצורה מוצלחת הרבה יותר. כך ניתנה האפשרות לאנשים לבוא במגע זה עם זה, בעודם מוקפים חומות בלתי נראות, אותן הם חווים כחלק מאישיותם. באופן זה ככל שהאנשים נהפכים לחברותיים יותר, כך הם נוטים לתפוס עצמם כנבדלים זה מזה.
תוצאות תהליך התירבות
התהליך המתואר מיתן עשרות מונים את רמת האלימות בחברות שעברו אותו, וגם נתן בידן את הכלים להשתמש שימוש יעיל בכלי נשק חדשים. במובן זה תהליך התירבות המליך, דרך משל, את תרבות המערב - אחת משתי התרבויות הראשונות שאמצוהו - על יתר התרבויות, בהעניקו לה עוצמה חסרת תקדים. בד בבד עם השתלטות המערב דרך הקולוניאליזם המערב עבר שינוי רחב ויסודי, השינוי שהחל את עידן התבונה ואת שרשרת מהפכות הזכויות, שנמשכת גם כיום. בזמננו תהליך התרבות במזרח אסיה - סין, קוריאה ויפן - מעצב עלייה חדה בכוחן של מדינות אלה, בד בבד עם צניחה תלולה בשיעור האלימות אצלן. על פי אליאס, תהליך התירבות הוא התהליך שעיצב את החברה המודרנית.
תגובות והשפעות
הפסיכולוג הקנדי סטיבן פינקר בספרו משנת 2011 המלאכים הטובים של טבענו מכנה את אליאס "הוגה הדעות החשוב ביותר שמעולם לא קראת". הספר "תהליך התירבות" תורגם מגרמנית לאנגלית רק בסוף שנות ה-60, ורק בשנות ה-80 התפרסם כאשר, לטענת פינקר, הסתבר שהוא מציג את התאוריה היחידה המסוגלת להסביר את תגליות המחקר ההיסטורי בדבר ירידת שיעור מקרי הרצח באירופה. חקר מסמכים היסטוריים מבתי משפט איפשר לכמת את שיעורי הרצח בכמה מדינות באירופה ובצפון-אמריקה במאות השנים האחרונות, לעיתים מאז המאה ה-12. בכולן התגלתה ירידה דומה, מכ-10 עד 100 נרצחים ל-100,000 נפש באוכלוסייה לשנה בימי הביניים, ועד כ-1 ל-100,000 לשנה ופחות מכך בסוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21.
רכס סיקאני
רכס סיקאני (באנגלית: Sikanni Range) הוא רכס הרים המהווה תת-רכס של הרי אומינקה, בצפון האזור הפנימי של פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הרכס ממוקם בין נהר אומינקה ונהר אציקה. שטחו של הרכס 542 קמ"ר.
טויוטה וולטס
טויוטה וולטס (ביפנית: トヨタ・ヴォルツ; באנגלית: Toyota Voltz) הוא מיניוואן קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית NUMMI (שם רשמי: New United Motor Manufacturing, Inc) בבעלות יצרנית הרכב היפנית טויוטה (ביפנית: トヨタ自動車) וקונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס, אשר יוצרה בין השנים 2000–2005 בעיר פרימונט שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
Finding Beauty in Negative Spaces
Finding Beauty in Negative Spaces ("מציאת יופי בחללים שליליים") הוא אלבומה השישי של הלהקה סית'ר. הוא יצא לאור ב-19 באוקטובר 2007 בשווייץ ובדרום אמריקה וב-23 באוקטובר 2007 בשאר העולם.
שירי בונוס
יש הטוענים שלאלבום יש 3 בי סייד. שניים מהם הם "Naked" ו"Left For Dead".
דוב ברגמן
דוב ברגמן (שם מדעי: Ursus arctos piscator) ככל הנראה תת-מין נכחד של המין דוב חום שהתקיים באזור קמצ'טקה. הדוב התגלה על ידי הזואולוג השוודי סטן ברגמן (Sten Bergman) בשנת 1920. ברגמאן הבדיל בין תת-מין של דוב זה לשאר הדובים החומים המקומיים שחיו בקמצ'טקה לאחר שגילה שפרוותו של דוב ברגמן וטביעת רגלו שונה מן פרוותם של דובים אלו. דוב זה היה דוב גדול ממדים ביחס לשאר הדובים המקומיים.
הדיווח האחרון על הימצאותו של דוב זה היה בשנת 1936 על ידי סטן ברגמן. חרף מיעוט הדיווחים אודות התקיימותו של תת-מין זה, תרים במהלך השנים קריפטוזאולוגים רבים אחר דוב זה במטרה לגלותו מחדש. הקריפטוזואולוג אנדרו גייבל הציע כי היעדר התצפיות אחר הדוב במחצית השנייה של המאה העשרים נבע בין היתר מסגירת אזורים בקמצ'טקה לציבור במסגרת המלחמה הקרה, מהלך שעשוי היה לשפר את סיכויי ההישרדות של הדוב.
ניו אורלינס פליקנס
ניו אורלינס פֶּלִיקַנְס (באנגלית: New Orleans Pelicans) היא קבוצת כדורסל מהעיר ניו אורלינס שבלואיזיאנה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA. הקבוצה משובצת בבית הדרום-מערבי שבאזור המערב, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם סמות'י קינג סנטר.
הפליקנס הוקמו בשם ניו אורלינס הורנטס בעונת, כאשר הבעלים של קבוצת שארלוט הורנטס העביר את המועדון לניו אורלינס. בעקבות הוריקן קתרינה עברה הקבוצה באופן זמני לאוקלהומה סיטי, בה שיחקו בעונות ו- תחת השם ניו אורלינס/אוקלהומה סיטי הורנטס. בסיום עונת שינה המועדון את כינויו ל"פליקנס" (בעברית: שקנאים), ושנה לאחר מכן חזר הכינוי "הורנטס" לקבוצת שארלוט בובקאטס שנוסדה בעונת. המאזנים והסטטיסטיקות של המועדון בעונות – הוחזרו באופן רשמי לשארלוט הורנטס.
בעונת רשמה הקבוצה את הישג השיא שלה – העפלה לסיבוב השני של פלייאוף ה-NBA – ובעונת  שחזרה את ההישג.
המעבר לניו אורלינס
על אף האהדה הידועה של תושבי שארלוט לכדורסל והיכולת הטובה שהציגה שארלוט הורנטס בשנותיה הראשונות, ממוצע תפוסת האולם במשחקי הקבוצה היה מהנמוכים ב-NBA. בעונת ממוצע הקהל במשחקי ההורנטס ירד לשפל של 11,286 - הממוצע הנמוך בליגה. אחת ההשערות לסיבת מיעוט הקהל הייתה הניכור של תושבי שארלוט כלפי בעלי הקבוצה, ג'ורג' שין, אשר הועמד לדין באשמת אונס בשנת 1997. הבעלים עצמו הפנה אצבע מאשימה כלפי אולם ה"שארלוט קולסאום" המיושן ומיעוט תאי הכבוד שהכיל. בשנת 2001 התחרו ההורנטס ו-ונקובר גריזליס על זכות המעבר לעיר ממפיס, טנסי, בה זכו לבסוף הגריזליס.
בשנת 2002 החליטה מועצת העיר שארלוט על בניית אולם כדורסל חדש, אך רק בתנאי שההורנטס יימכרו על ידי הבעלים. ליגת ה-NBA אישרה את בניית אולם ה"שארלוט בובקאטס ארנה" (שמאז שונה שמו ל"טיים וורנר קייבל ארנה"), ואת העברת המועדון, שעדיין החזיק בו ג'ורג' שין, לעיר ניו אורלינס שבלואיזיאנה. בכך חזרה לייצג את ניו אורלינס קבוצת NBA, לראשונה מאז עונת בסופה עברו הניו אורלינס ג'אז לסולט לייק סיטי, יוטה. כחלק מההסכם, הבטיחה הליגה להקים קבוצת NBA חדשה בשארלוט, ואכן בשנת 2004 הוקמה קבוצת שארלוט בובקאטס כקבוצה ה-30 בליגה.
2002–2005: השנים הראשונות בניו אורלינס
משחקה הרשמי הראשון של ניו אורלינס התקיים ב-30 באוקטובר 2002 כשההורנטס אירחו את קבוצת יוטה ג'אז, שהוקמה כ"ניו אורלינס ג'אז" בעונת. במחצית המשחק, אשר התקיים בניו אורלינס ארנה, נערך טקס הפרשת גופיית המשחק של שחקן העבר פיט מרוויץ', ששיחק עבור ניו אורלינס ג'אז בשנים 1974–1979. הפורוורד פי. ג'יי. בראון קלע את הנקודות הראשונות בתולדות המועדון, במשחק בו ניצחו ההורנטס בתוצאה 100-75. במשחק האולסטאר 2003 ייצג את ההורנטס כוכב הקבוצה ג'מאל משבורן, בהשתתפותו היחידה בקריירה במשחק הכוכבים. את העונה סיימו ההורנטס במאזן ניצחונות חיובי 35–47 שהציב אותם במקום החמישי בטבלת המזרח. בפלייאוף הפסידה ניו אורלינס לפילדלפיה 76' בתוצאה 2–4, מה שהביא לפיטוריו של מאמן הקבוצה פול סיילאס. גם בסיום עונת, תחת המאמן טים פלויד, דורגה הקבוצה במקום החמישי במזרח, עם מאזן 41-41, והיא הודחה על ידי מיאמי היט בסיבוב הפלייאוף הראשון, בתוצאה 3–4.
לקראת עונת מונה ביירון סקוט למאמנה הראשי של הקבוצה, במקומו של טים פלויד שפוטר לאחר עונה אחת בתפקיד. בעקבות הצטרפותה לליגה של שארלוט בובקאטס שונה מבנה חלוקת הבתים של ה-NBA, וההורנטס שובצו לבית הדרום-מערבי שבאזור המערבי. לפני תחילת העונה עבר משבורן ניתוח בברכו הימנית בשל פציעה, שבדיעבד סיימה את הקריירה של השחקן כבר אז, בגיל 31. לאחר פתיחת עונה חלשה, בעקבות פציעות של שחקני מפתח נוספים כבארון דייוויס וג'מאל מגלור, שלחו ההורנטס בטריידים שונים את דייוויס לגולדן סטייט ווריורס ואת דייוויד וסלי ליוסטון רוקטס. ללא ארבעת שחקניה המובילים דאשתקד - דייוויס, וסלי, משבורן ומגלור - התדרדרה הקבוצה עד המקום האחרון באזור המערבי עם מאזן 18–64 בסיום העונה.
2005–2011: תקופת כריס פול
בעקבות סופת הוריקן קתרינה שפגעה בניו אורלינס כחודשיים לפני תחילת עונת, עברו ההורנטס לשחק במהלך שתי העונות הבאות באוקלהומה סיטי, תחת הכינוי "ניו אורלינס/אוקלהומה סיטי הורנטס". במהלך תקופה זו אירחו ההורנטס את מרבית משחקיהם הביתיים באולם פורד סנטר שבאוקלהומה סיטי, ולעיתים שיחקו באולם הקבוצה המקורי - ניו אורלינס ארנה.
בדראפט 2005 בחרו ההורנטס בבחירה הרביעית את כריס פול מאוניברסיטת וייק פורסט, שהעמיד לאורך העונה ממוצעים של 16.1 נקודות ו-7.8 אסיסטים למשחק וזכה בתואר רוקי העונה. יחד עם שחקן השנה השלישית דייוויד וסט, שרשם עונת פריצה עם 17.1 נקודות ו-7.4 ריבאונדים למשחק, הציגו ההורנטס יכולת משופרת וסיימו את העונה במקום העשירי במערב עם מאזן שלילי של 38–44. בפגרת המשחקים שלפני עונת צירפה ניו אורלינס את טייסון צ'נדלר (משיקגו) ואת פג'ה סטויאקוביץ' (מאינדיאנה), אך למרות החיזוק סיימה גם עונה זו במקום העשירי במערב ומחוץ לפלייאוף ה-NBA.
בעונת חזרו ההורנטס באופן קבוע לניו אורלינס, שאירחה באותה עונה את סוף-שבוע האולסטאר כחלק מקמפיין שיווקי לשיקום העיר. הודות לדירוגם של ההורנטס כמובילי טבלת המערב במחצית העונה, זכה מאמן הקבוצה ביירון סקוט לאמן את נבחרת המערב במשחק האולסטאר עצמו. בנוסף לסקוט, יצגו את ההורנטס במשחק גם השחקנים כריס פול ודייוויד וסט, בהופעתם הראשונה במשחק היוקרתי. את העונה הסדירה סיימה ניו אורלינס במקום השני במערב, אחרי לוס אנג'לס לייקרס, עם המאזן הטוב בתולדות המועדון - 56-26. בפלייאוף ה-NBA העפילה הקבוצה לסיבוב השני לאחר שניצחה את דאלאס מאבריקס בתוצאה 1–4, אך הפסידה בחצי גמר המערב לאלופה היוצאת, סן אנטוניו ספרס, בתום שבעה משחקים.
ההורנטס סיימו את עונת עם מאזן חיובי 33–49, שהציב אותם במקום השביעי בלבד באזור המערבי החזק. בפלייאוף התמודדה הקבוצה מול המדורגת שנייה דנוור נאגטס, והפסידה לה בתוצאה 1–4. לקראת עונת בחרה ניו אורלינס את דארן קוליסון ומרכוס ת'ורנטון בבחירות ה-21 ו-43 בדראפט, בהתאמה, וכמו כן שלחה את טייסון צ'נדלר לשארלוט בובקאטס בתמורה לאמקה אוקפור. בשל פתיחה מאכזבת לעונה, פוטר מאמן הקבוצה ביירון סקוט לאחר 5 עונות בתפקיד, ואת מקומו תפס הג'נרל מנג'ר ג'ף באוור. פציעות שונות ברגלו של כריס פול הגבילו את הרכז ל-45 משחקים בלבד, וההורנטס החמיצו את הפלייאוף לאחר שהעמידו מאזן שלילי של 37–45. בסיום העונה עזב באוור את עמדת המאמן, והחתים במקומו את מונטי ויליאמס בתפקידו הראשון כמאמן ראשי ב-NBA. במהלך עונת, ב-20 בדצמבר 2010, רכשה ליגת ה-NBA את הקבוצה מידי ג'ורג' שין בעלות של כ-300 מיליון דולר. בסיום העונה חזרו ההורנטס לפלייאוף, אך העפילו מהמקום השביעי בלבד במערב, והפסידו ללוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4.
2011–2013: הגעתו של אנתוני דייוויס
לפני תחילת עונת ביקש כריס פול מההורנטס מעבר לקבוצה אחרת, עם העדפה לערים ניו יורק ולוס אנג'לס. ההורנטס הגיעו להסכמה על טרייד משולש עם לוס אנג'לס לייקרס ויוסטון רוקטס, אך הקומישינר של ה-NBA דייוויד סטרן, שהחזיק באופן זמני גם בתפקיד הבעלים של ניו אורלינס, הטיל וטו על העסקה. במסגרת הטרייד סוכם כי פול יעבור ללייקרס, בעוד פאו גאסול יעבור לרוקטס, וניו אורלינס תקבל את קווין מרטין, לואיס סקולה וגוראן דרגיץ' מיוסטון ואת למאר אודום מהלייקרס. נימוקו של סטרן לביטול הטרייד היה ההתחשבות בשאר בעלי הקבוצות בליגה, שהלינו על חוסר האיזון של העסקה לטובת הלייקרס. כשבוע לאחר מכן, ב-14 בדצמבר 2011, העבירו ההורנטס את פול בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס בתמורה לאריק גורדון, כריס קיימן, אל-פארוק אמינו ובחירת דראפט עתידית. את העונה הסדירה, שמנתה 66 משחקים בלבד בעקבות שביתת שחקנים, סיימה ניו אורלינס במקום האחרון במערב עם מאזן 21–45.