cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איילת השחר כהן
מול השמש
בשנת 2017, אחרי 30 שנות יצירה, כהן הוציאה לאור את ספר האמן הראשון שלה- "מול השמש". בספר 140 עמודים המחולקים לחמישה פרקים ובהם טקסטים מרכזיים לצד כשבעים תצלומים ישירים ומטופלים ואובייקטים המכילים צילום. אל הספר מצורפת מפת דימויים כרונולוגית באמצעותה אפשר לעקוב אחר רצף של תהליכי עבודה והתפתחות של רעיונות לאורך השנים. את הספר ערכה גליה יהב וגם כתבה את הטקסטים המרכזיים בו. טקסטים נוספים נכתבו על ידי רועי בושי וכהן עצמה. הספר ראה אור בתמיכת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ובית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה מוסררה. הספר יצא לאור גם באמצעות פרויקט הדסטארט, בו לצד עותקי הספר הציעה כהן לרכוש גלויות ותיקי בד בעיצובה, מפגשי ייעוץ לאמנים, שיחות על צילום ועותקים חתומים של עבודות מהספר. שם הספר קשור בין היתר לאביה של כהן, שנהג להעמיד אותה לצילום מול השמש. בפרויקט ה-HeadStrat כתבה כהן כי "הסנוור של האור הוא לא רק זיכרון ילדות שקשור לצילום, הוא גם מחובר לפעולה הצילומית שלי לאורך השנים, המבוססת על צילום 'לא תקין' ואלטרנטיבי, נשענת על חיפוש אחר האור ועל טעויות אופטיות וכימיות מרתקות שקרו לי בדרך והפכו לשפה צילומית."
חיים אישיים
חיה ויוצרת בתל אביב-יפו. נשואה ואם לשניים.
יוסף פרל
יוסף פֶּרְל (בכתיב יידי: פערל; 10 בנובמבר 1773, תקל"ד, טרנופול, גליציה – 1 באוקטובר 1839, ת"ר, שם) היה מראשי תנועת ההשכלה היהודית בגליציה. ידוע בעיקר בפעילותו נגד החסידות בגליציה, הן על ידי עתירות מרובות לשלטונות הנוכריים, והן בשל חיבוריו הסאטיריים בעברית וביידיש, ובהם 'מגלה טמירין' ו'בוחן צדיק'. יצירתו, שחלקים ממנה הולכים ומתפרסמים בתקופתנו, היא ציון דרך חשוב בהתפתחות הסאטירה העברית ובתולדות הספרות היהודית הדו-לשונית – עברית ויידיש.
תולדות חייו
פרל נולד ב-1773 בטרנופול. שנה לפני היוולדו נערכה חלוקת פולין הראשונה, וחבל הארץ הסובב סופח לאימפריה האוסטרית כממלכת גליציה ולודומריה. אביו, טודרוס פרל, שהיה סוחר אמיד, חינך את בנו חינוך יהודי מקובל – לימוד תורה ותלמוד. בגיל 14 השיאו לו אישה, והוא המשיך להיות סמוך על שולחן אביו ופנוי ללימודים. הוא החל ללמוד קבלה ואחר כך גם חסידות. אביו, שהיה מתנגד, ביקש להרחיק את בנו מן החסידות והחל להעסיק אותו בענייני מסחר. לצורך כך שלח אותו לערים שונות בגליציה ומחוצה לה, ושם החל להתוודע לעולם ההשכלה. בתחילה קרא מחיבוריהם של חכמי ישראל הרציונליסטים בימי הביניים, וכן למד תנ"ך ודקדוק עברי. ב-1801 בא לעיירה ברודי, שם הכיר משכיל בשם דוב גינצבורג, שנעשה מורה ומדריך שלו להשכלה. בהמשך הכיר גם את ראשי ההשכלה בגליציה, שי"ר, רנ"ק, יצחק ארטר, ריב"ל ואחרים, ונכנס לתוך עולמה של ההשכלה, למד גרמנית וקרא ספרות יפה.
בבית הספר לימד פרל את התלמידים גם מלאכות מעשיות ומקצועות "מועילים", והוא היה מודל לבתי ספר משכיליים רבים שקמו בערי פולין ומזרח אירופה בדור הבא – למשל בית הספר שהקים באודסה ב-1829 בצלאל שטרן, בעצמו תלמיד בבית הספר של פרל. ב-1820 הפך בית הספר לבית ספר ממשלתי, ופרל נתמנה למנהלו מטעם הממשלה האוסטרית. גישת ההשכלה המתונה של פרל, שלאורה ניהל את בית הספר, קוממה עליו התנגדות משני הכיוונים: המשכילים הקיצוניים שבברודי ובטרנופול כעסו על שלא הנהיג תיקונים רדיקליים בבית הספר ובבית הכנסת; ולעומתם שומרי המסורת, ובפרט החסידים, שפרל כבר נודע בפעולותיו נגדם, התנגדו ללימודי החול וההשכלה בבית הספר ולדרשות בגרמנית שנשא בבית הכנסת. גם המסים שהטילה הממשלה על היהודים כדי לממן את בית הספר הוסיפו להתנגדות היהודים החרדים אליו.
ב-1830 נסע פרל לווינה, וניסה להשתדל אצל השלטונות כדי שיתירו ליהודי אוסטריה, ובהם יהודי גליציה, ללמוד רוקחות. מבוקשו לא עלה בידו, אך השלטונות התירו באופן חריג לבנו, מיכל פרל, ללמוד את המקצוע ולפתוח בית מרקחת בטרנופול. במהלך השנים והמאבקים של החסידים נגד פרל החרימו החסידים את בית המרקחת, והעדיפו לפנות לרוקח לא-יהודי.
פרל לא נמנע מלערב את השלטונות במאבקו בחסידים, על אף שהלשנה של יהודי על יהודי נחשבה בתקופתו לחטא חברתי מתועב במיוחד. מפעם לפעם שלח לממשלה תזכירים בדבר התפשטותה של תנועת החסידות במחוזות פולין, והציע דרכים להילחם בה. ב-1827 כתב פרל למושל מחוז טרנופול וביקש את עזרתו בפעולה נגד החסידים, ואף הזכיר במפורש את שמו של ר' צבי הירש אייכנשטיין, הרבי מזידיטשוב, כמי שרצוי לאסור את ביקורו באזור. ב-1838 כתב לממשלה תזכיר נגד ר' ישראל מרוז'ין, שאותו הוא מכנה "סרולצ'ה", בהקשר לפרשה של הריגת שני מלשינים שהרוז'ינאי היה מעורב בה. תזכיריו והצעותיו של פרל הביאו לא אחת לגזרות ולרדיפות כנגד החסידים בגליציה. עם זאת, השלטונות האוסטרים אסרו על פרל להדפיס חלק מכתביו כדי שלא להביא לתסיסה אצל החסידים, וכמה מספריו נדפסו רק לאחר עיכוב של שנים.
ב-1838 הציע פרל למושל המחוז למנות את ידידו המשכיל ואיש חכמת ישראל שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) לרב הקהילה בטרנופול – מינוי שהיה למורת רוחם של החסידים והגורמים המסורתיים יותר בקהילה. החלה שערורייה ציבורית, ופרל ושי"ר נתקלו בהתקפות חוזרות ונשנות, כולל פרסום פשקווילים והוצאת חרמות. פרל מצדו ביקש מהמושל לסגור שני בתי כנסת בעיר, שהיו מרכז להתקפות נגד שי"ר. באותה שנה חלה פרל ונסע לכמה חודשים ללבוב להתרפא. אחר כך חזר לטרנופול ומת שם ביום שמחת תורה ת"ר, 1 באוקטובר 1839. בהלווייתו השתתפו משכילים רבים וגם פקידי ממשלה נוצרים, ולעומת זאת החסידים – לפי חלק מהעדויות – יצאו בריקודים על קברו.
בנו, מיכל פרל, עמד אחריו בראש מוסדות החינוך שניהל.
חיבוריו
כתביו הסאטיריים האנטי-חסידיים של פרל הם בעלי חשיבות רבה מכמה בחינות. ראשית, הם אבן דרך בספרות הסאטירה העברית, והיו מודל לחיקוי לכמה מחברים אחריו. שנית, בין קפלי הסאטירה והפרודיה יש תיעוד רב-ערך של עולם החסידות בתקופתו ובמקומו של פרל. ושלישית, הלשון העברית המיוחדת שבה השתמש, שנועדה להיות חיקוי והגחכה של העברית המשובשת של החסידים, התעצבה כלשון ציורית ועסיסית, רבת כוח-הבעה ומדויקת מאוד.
במאה ה-20 נתגלו בספרייתו של פרל גם הספרים שחיבר ביידיש, ונחקרה תרומתו החשובה גם לספרות בשפה זו. מקצת מחיבוריו הם יצירות דו-לשוניות, המשלבות עברית ויידיש. עם זאת, שלא כסופרים היידישיסטים שאחרי תקופתו, פרל לא ראה את היידיש כשפה ספרותית איכותית, אלא כתב ביידיש כדי שספריו ייקראו בכל שכבות הציבור.
ראשית פעולתו הספרותית הייתה דווקא בגרמנית, בחוברת שכתב בעילום שם ב-1816 ונקראה Über das Wesen der Sekte Chassidim, aus ihren eigenen Werken gezogen (גרמנית: "על מהות כת החסידים, על פי ספריהם שלהם עצמם"). בחוברת, שנכתבה גרמנית כדי שתהיה מובנת גם ללא-יהודים, פירט את החסרונות שמצא בחסידות ואת הנזק שהיא גורמת לדעתו. לשיטתו, החסידות היא כת חדשה ביהדות, שעקרון היסוד שלה הוא האמונה העיוורת בצדיק. החסידות מביאה להתפוררות חברתית, למעשים לא-מוסריים, להתעלמות מחוקי המדינה ולפריצת גדרי הצניעות. את דבריו תמך במבחר מובאות מספרי החסידות שיצאו עד זמנו. בדצמבר 1816 שלח את הספר למושל גליציה בצירוף תזכיר, שבו ביקש רישיון להדפסתו ואת הגנת השלטונות. המושל שלח את התזכיר לווינה, ואולם הצנזורה בווינה החליטה לאסור על פרסום החוברת, והוא נותר בכתב יד ופורסם בדפוס רק בשנת 1977. עם זאת, פרל שלח את החיבור להיסטוריונים פ' בר וי"מ יוסט, והוא שימש כל אחד מהם כמקור עיקרי לסקירתם את החסידות ותולדותיה בספרי ההיסטוריה היהודית שחיברו.
ב-1819 הוציא את ספרו הסאטירי "מגלה טמירין". ספר זה בנוי כאוסף של 151 איגרות בדויות ששלחו חסידים אלה לאלה בנושאים שונים. עיקר העיסוק באיגרות הוא ב"בוך" (יידיש: ספר) מסתורי שנכתב כנגד החסידות ונשלח לשלטונות, ובעקבותיו התגברו הגזירות והרדיפות על החסידים. ככל הנראה מתכוון פרל ב"בוך" לחיבור הגרמני שחיבר הוא עצמו קודם לכן. פרל הדפיס את "מגלה טמירין" בשם "עובדיה בן פתחיה", בדמותו של חסיד שקיבץ את האיגרות והוסיף הקדמה מפורטת עם ציטוטים מכמה ספרי חסידות, ובהם שבחי הבעש"ט וספרי ר' נחמן מברסלב. חלק מכלי הסאטירה של פרל הם כלים לשוניים: הוא חיקה את העברית המשובשת והמעורבת של החסידים בכישרון רב. הסאטירה והלגלוג של פרל ב"מגלה טמירין" שנונים וחדים עד כדי כך שבתחילה לא הבינו חסידי גליציה שהספר שלפניהם הוא זיוף סאטירי, והחלו מפיצים אותו ביניהם; ורק אחר כך עמדו על התרמית והחלו רודפים את עותקי הספר ושורפים אותם. המשכילים הפיקו הנאה רבה מהספר, ואף כתבו לו חיקויים והמשכים; יצחק בר לוינזון כתב קונטרס בשם "מגלה סוד", שפרל ערך והדפיס אותו ב-1830 בשם "דברי צדיקים", כהמשך ל"מגלה טמירין". פרל עצמו כתב את "מגלה טמירין" גם ביידיש; החיבור נשמר בספרייתו ופורסם על ידי ישראל ויינלז ב-1937. יש חוקרים הסבורים ש"מגלה טמירין" הוא הרומן העברי הראשון; אך מרבית החוקרים אוחזים בדעה שמכיוון שמדובר בחיבור סאטירי ובז'אנר אפיסטולרי (קובץ איגרות), אין התואר הזה מתאים לו, ויש לראות את הרומן העברי הראשון ב"אהבת ציון" לאברהם מאפו.
ב-1822 כתב פרל חוברת בשם "כתית למאיר", ובה יצא כנגד המנהג לתת צדקה לקופות של רבי מאיר בעל הנס. גם חיבור זה שלח לשלטונות, והוא נדפס לבסוף ב-1836. בשנים 1824–1826 הוציא לאור לוח שנה עם הוספות בשם "לוח הלב".
ב-1838 פרסם פרל את "ספר בוחן צדיק", שהוא כעין המשך ל"מגלה טמירין". גם הוא התחבר כביכול על ידי החסיד "עובדיה בן פתחיה", וגם בו קובץ של איגרות בין חסידים. קו העלילה של הספר עוסק בחיפוש אחר יהודי ישר לחלוטין, והמחבר נודד כביכול בין הקהילות היהודיות, ומגיע אפילו עד הכוזרים, אולם אינו מצליח למצוא אף אדם כזה בין החסידים, המתנגדים, המשכילים ובעלי הבתים. רק כשהוא מגיע לקהילות היהודיות שבהן עוסקים בעבודת אדמה (כאלה קמו בזמנו של פרל בחצי האי קרים וברוסיה הלבנה) הוא מוצא את מבוקשו.
עם התגברות המחקר בספריית פרל במאה ה-20 נמצאו חיבורים נוספים של פרל, ונתגלה גם שהיה סופר יידיש פורה. מלבד הנוסח היידי של "מגלה טמירין", נמצא גם תרגום של פרל לרומן "קורות תום ג'ונס" של הנרי פילדינג, וגם תרגום שלו לרומן אנגלי בשם "אנטיגנוס". שמואל ורסס וחנא שמרוק הוציאו לאור חיבור של פרל שנותר בכתב יד בשם "מעשיות ואיגרות מצדיקים אמיתיים ומאנשי שלומנו", סאטירה דו-לשונית בעברית וביידיש המבוססת על סיפורי המעשיות של רבי נחמן מברסלב ובעיקר על "מעשה מאבידת בת מלך".
במסגרת קשריו של פרל עם שאר משכילי גליציה נהגו הללו לשלוח לו חיבורים שחיברו, והוא נהג לערוך אותם, להוסיף הערות ותוספות אחרות, ולסייע בהעתקת החיבורים ובהפצתם. כך למשל טיפל בחיבורים של יצחק בר לוינזון, שמשון בלוך הלוי ואחרים. בספריית פרל נמצאו גם הערות שלו לחיבור האנטי-חסידי האבוד "מחכימת פתי" של זקן משכילי גליציה, מנדל לפין, וכן העתקים של מכתביו למשכילי גליציה ובהם לפין, יעקב שמואל ביק, שי"ר ורנ"ק.
ספריית פרל
בספרייה שהקים פרל לצד בית הספר שלו בטרנופול היה אוסף גדול של ספרים, שנאמד עם מותו בכ-4,000 ספרים. מלבד זאת אסף פרל כתבי יד רבים של אנשי ההשכלה בזמנו, ובהם למשל מנדל לפין ויצחק בר לוינזון, כתבי יד שלו עצמו וכן חילופי מכתבים שהיו לו עם משכילים בני זמנו. לאחר מותו נערך קטלוג של הספרייה ואף נעשה ניסיון להרחיבה, אולם לאחר כמה שנים היא נעזבה, ננעלה ונזנחה. עדויות מתקופת מלחמת העולם הראשונה מספרות על עזובה ואי-סדר בספרייה ועל ספרים שניזוקו ואבדו. בשנות ה-20 וה-30 החלו לבקר בספרייה חוקרים, ואז החלו גם מאמצים לשקם ולהציל את הספרייה. בין השאר פעלו בעניין זה ש"י עגנון, שביקר בטרנופול ב-1930, וחיים נחמן ביאליק, שביקר בה ב-1932.
ב-1938 העלה שמחה כ"ץ, יליד טרנופול ומעובדי בית הספרים הלאומי בירושלים, כמות גדולה של כתבים לבית הספרים הלאומי. הכתבים שנותרו בספרייה אבדו בשואה. הספרים שהובאו לירושלים החלו להיבדק רק בסוף שנות ה-60, משום שעד אז היו מונחים בבית הספרים שבהר הצופים, שהיה מובלעת בשטח ירדן, ולא הייתה גישה אליהם. משנות ה-60 ואילך החל מחקר יסודי בגנזי פרל, בעיקר על ידי שמואל ורסס, ואף יצאו לאור מספר חיבורים שלו שהיו גנוזים עד אז. כיום, הארכיון של יוסף פרל קיים בספרייה הלאומית.
פרנצ'סקו מולין
פרנצ'סקו מולין (באיטלקית: Francesco Molin; 21 באפריל 1575 - 27 בפברואר 1655) היה הדוכס ה-99 של ונציה. מולין כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-20 בינואר 1646 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו כדוג'ה לחמה לה סרניסימה באימפריה העות'מאנית על השליטה בכרתים. הלוחמה החלה בתקופת קודמו של מולין, פרנצ'סקו אריצו והסתיימה בשנת 1669.
קורות חיים
פרנצ'סקו מולין נולד בוונציה למארינו מולין ולפאולה בארבאריגו. פרנצ'סקו פנה בצעירותו לקרירה צבאית, ושירת בצי של לה סרניסימה. מולין כיהן כפרוודיטורה והצלחתו במעשיו ובכישוריו הדיפלומטיים הביאה לבחירתו כפרוקורטור. בראשית מלחמת כרתים נבחר מולין למפקד צי לה סרניסימה. אולם בשל מחלת הצינית התקשה לעיתים בביצוע תפקידיו.
ב-20 בינואר 1646 בתום 23 סבבי הצבעה, נבחר מולין לתפקיד הדוג'ה. בשנים הראשונות של כהונתו פעל מולין לחזק את הצי ואת כוחות הצבא הוונציאנים באזור ונציה ודלמטיה במטרה להגן על הרפובליקה מפני האימפריה העות'מאנית. ונציה זכתה במספר ניצחונות ואף כבשה את מצודת קליז. הצי הוונציאני פשט על הדרדנלים והביס את הצי העות'מאני. בין השנים 1654–1656 צר הצי הוונציאני, שבראשו האדמירל לאצארו מוצ'ניגו על הדרדנלים. האדמירל מוצ'ניגו נהרג בקרב ימי במיצרים בשנת 1657.
עלות המלחמה הממושכת הביאה את מולין למכור תוארי אצולה בעיר במחיר של 100,000 דוקטים (כאשר 60,000 דוקטים נחשבו ל"מתנה" שנתנה ללה סרניסימה, ו-40,000 כהלוואה). בעקבות מכירות אלה מספר משפחות סוחרים עשירות הפכו למשפחות אצולה.
קנטינפלס
מריו פורטינו אלפונסו מורנו רייס (בספרדית: Mario Fortino Alfonso Moreno Reyes; 12 באוגוסט 1911 – 20 באפריל 1993), אשר נודע בשם הבמה קנטינפלס (Cantinflas), היה שחקן קולנוע, קומיקאי ותסריטאי מקסיקני. קנטינפלס היה מגדולי שחקני מקסיקו בכל הזמנים, זכה בשנת 1956 בפרס גלובוס הזהב על הופעתו בתפקיד פספרטו בסרט "מסביב לעולם בשמונים יום".
ביוגרפיה
מורנו נולד במקסיקו סיטי, מקסיקו. בנם של מריה דה לה סולדד רייס גוויזאר ופדרו מורנו אסקיוול. גדל בשכונת טפיטו הקשה שבמקסיקו סיטי ופילס את דרכו לתעשיית הבידור המקומית תוך כדי הופעות בקרקס נודד.
הקומיקאי האגדי צ'ארלי צ'אפלין הרעיף מחמאות על יכולותיו התיאטרליות של מורנו ואמר עליו שהוא הקומיקאי הטוב ביותר בעולם. מורנו היה לקומיקאי המצליח בתולדות מקסיקו וכונה "צ'ארלי צ'אפלין של מקסיקו".
קריירה קולנועית
מורנו הופיע בלמעלה מ-50 סרטים מקסיקנים והיה בעיני רבים לגדול שבשחקני מקסיקו בכל הזמנים.
בשנת 1956 שיחק מורנו בסרטו ההוליוודי הראשון, קומדיית ההרפתקאות "מסביב לעולם בשמונים יום" שזכתה להצלחה ביקורתית ומסחרית רבה. מורנו הופיע בתפקיד פספרטו עוזרו הצרפתי של פיליאס פוג (דייוויד ניבן), תפקיד אשר זיכה את מורנו בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי.
בשנת 1960 הופיע מורנו בקומדיה ההוליוודית המוערכת "פפה" בתפקיד האיכר המקסיקני הצעיר פפה, תפקיד קומי עליו היה מורנו מועמד לפרס גלובוס זהב נוסף. בשנת 1961 קיבל מורנו פרס גלובוס זהב מיוחד על עבודתו הקומית.
דמותו של מורנו אף היוותה השראה לדמות הראשית בסדרת האנימציה "עמיקו וחבריו" (במקור: Cantinflas y Sus Amigos).
על פועלו זכה מורנו לכוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
חיים אישיים
מורנו היה נשוי לוולנטינה איבנובה והיה אב לבן אחד ממערכת יחסים מחוץ לנישואיו.
מורנו נפטר מסרטן הכבד ב-20 באפריל 1993 במקסיקו סיטי כשהוא בן 81. הלווייתו הייתה לאירוע מרכזי במקסיקו. בישיבת הסנאט של ארצות הברית כיבדו את מותו בדקת דומייה.
ג'יימס בארד
ג'יימס בארד (באנגלית: James Bard; 4 באוקטובר 1815 – 26 במרץ 1897) היה אוֹמָן ימי במאה ה-19. הוא ידוע בציורי כלי השיט שלו, בעיקר של ספינות קיטור. עבודותיו מוגדרות לעיתים כאמנות נאיבית. על אף שבארד מת עני וכמעט נשכח, עבודותיו הפכו ליקרות ערך. היה לו אח תאום, ג'ון (1815–1856), והם שיתפו פעולה בתחילת דרכם בציור.
ביוגרפיה
ג'יימס בארד וג'ון בארד נולדו בשנת 1815 בעיר ניו יורק. אביהם היה ג'וזף בארד, שנולד באנגליה. אמם הייתה נלי פורוויס בארד, שנולדה בסקוטלנד. היו להם לפחות שני אחים (ג'וזף וג'ורג'), שתי אחיות גדולות (אלן ומרי) ואחות אחת צעירה יותר, מרגרט. זמן מה לפני 1843 התחתן בארד עם הרייט דג'וט, שהייתה מבוגרת ממנו בשש שנים. נולדו להם שישה ילדים, אך בין 1843 ל-1856 נפטרו חמישה מהם. רק בתם אלן שרדה.
אחיה של הרייט, אלברט דג'וט, הפך לימים לקברניט ספינת קיטור ונעשה אדם עשיר, שהזמין מספר עבודות אצל גיסו ג'יימס בארד.
עבודה עם ג'ון בארד
עבודותיהם בשנות השלושים של המאה ה-19, היו בצבעי מים. הם החלו לשפר את הטכניקה שלהם ועברו לציור בצבעי שמן בשנות הארבעים. קיימת רק דוגמה אחת המתעדת את עבודתם המשותפת משלב זה, משנת 1842 - בתצוגה גדולה של עבודות של אמנים ימיים אחרים בעיר ניו יורק.
הציורים המשותפים האחרונים הידועים של האחים הם משנת 1849. אלה ציורי ספינות הקיטור "וילסון ג' האנט" ו"הסנטור", שניהם עזבו את אזור ניו יורק במארס 1850 כדי לנסוע לדרום אמריקה בדרך להגיע אל הזהב בקליפורניה. אחרי ציורים אלה, אין שום עדות נוספת לשיתוף הפעולה של ג'ון בארד. מניחים כי הוא נסע לחפש זהב, אך אין שום עדות למקום הימצאו או לפעילותו של ג'ון במהלך תקופה זו. ידוע שג'ון אושפז בבית חולים לעניים בניו-יורק. הוא נפטר ב-18 באוקטובר 1856, ונקבר בקבר לא מסומן בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין.
עבודות מאוחרות
פריצת הדרך שעשה ג'יימס בארד לבדו מסומנת על ידי ציורי השמן של ספינות הקיטור "אוקיינוס" ו"בוסטון" במארס 1850, עליהם חתום ג'יימס לבדו. בשנות ה-50 של המאה ה-19 היו תקופת הפיתוח של בניית ספינות בניו יורק, ובארד קיבל הזמנות רבות מבעלי ספינות שנבנו באותה העת. נראה כי בארד התפרנס בצורה צנועה מיצירתו, מכיוון שהוא היה רשום כ"אמן" בספריות עירוניות שונות, אך הצלחתו הכספית הייתה מוגבלת, מכיוון שאין שום תיעוד לכך שבארד פתח חשבון בנק או היה נדל"ן בבעלותו. ישנה הוכחה כלשהי שהוא עבד כמכונאי רכבת בשנות ה-60 של המאה ה-19. בשנות ה-80 של המאה ה-19 הופסקו ההזמנות לעבודותיו של בארד, אם כי בשלהי 1890 הוא עדיין הצליח למכור שני ציורים.
בשנת 1892, עם הגיל הידרדרה יכולתו לצייר, וככל הנראה הוא כבר לא היה מסוגל להתפרנס. בשנות ה-90 של המאה ה-19 עברו בארד ואשתו לווייט פלייס, ניו יורק, כנראה לגור עם בתו, אלן, שהייתה לה היכולת היחידה, גם אם מוגבלת, לפרנס אותם. בסוף 1896, אשתו של בארד חלתה בדלקת ריאות ונפטרה ב־5 בינואר 1897.
ג'יימס בארד עצמו נפטר ב-26 במרץ 1897. בתם אלן חיה עד שנת 1919. היא עבדה כמשרתת. חברו של אביה, סמואל וורד סטנטון, עזר לה לה באמצעות כסף ששלח לה מדי חודש. מלבד עבודותיהם, ג'יימס וג'ון בארד לא השאירו ניירות, כתבי-עת, צוואות או מסמכים אחרים. בארד כמעט ונשכח בזמן מותו בשנת 1897. חברו, האמן הימי וההיסטוריון סמואל וורד סטנטון, ספד לו.
סגנון
במהלך חייו, צייר ברד רישומים של לפחות 3,000 כלי שיט, כולל ככל הנראה כל ספינות הקיטור שנבנו בניו יורק במהלך חייו הפעילים כאמן.[8] העבודות של בארד כללו מרכיבים פופולריים שנועדו לרצות את הלקוחות. סירות מפרש הוצגו שכל מפרשיהן פתוחים. כמו כן הוצגו ספינות קיטור כשדגלים רבים הונפו עליהן, שאחד מהם נשא את שם הספינה. בדוגמה אחת, ג'יימס וג'ון בארד ציירו עבור פטרונם קורנליוס ונדרבילט, אז אחד האנשים העשירים ביותר בארצות הברית. הציור מציג תחרות שבה ניצחה הספינה "אורגון" את הספינה של ונדרבילט, אך בציור המצב מוצג הפוך - ספינתו של ונדרבילט מוצגת כמנצחת וממלאת את רב שטח הציור.
בארד עשה מאמצים רבים כדי לקבל את פרטי הספינות בצורה מדויקת, כולל מדידה אישית של הספינה המדוברת. ישנם שרטוטים מקדימים עבור כמה כלי שיט. באותה תקופה היה נהוג שאמנים ימיים יציירו מספר רב של יצירות של כלי בודד, אבל להציגם על רקעים אחרים, תלוי בהזמנות הפטרונים. בארד פעל לפי נוהג זה, וצייר לעיתים קרובות את אותו כלי שיט מספר פעמים.
הכרה מאוחרת יותר
ככל שבארד התבגר, הצילום נעשה יותר ויותר בשימוש גם בתחומי הימי, וספינות קיטור עצמן פחתו בחשיבותם ביחס למסילות הרכבת. במהלך חייו של בארד, סטנטון, היה האמן היחיד שהודה בהשפעתו של בארד, וקבע בספרו "ספינות קיטור אמריקאיות" משנת 1895 כי בארד היה ג'נטלמן שהחל בעבודתו על דיוקנאות ספינות קיטור לפני 1830, "והעולם הימי חייב לו תודה על תרומתו לתיעודן הנכון של אוניות הקיטור המפורסמות".
מרבית העבודות של בארד נעשו עבור אנשים שעסקו בספינות קיטור או בים, וכאשר אנשים אלה מתו או יצאו מעסק, העבודות אבדו או נהרסו. בראשית המאה העשרים החלו ההיסטוריונים להסתמך על יצירות בארד שנותרו כאסמכתאות.
בשנת 1924, לראשונה מאז 1842, הוצגו שתי יצירותיו של בארד בתערוכת אמנות. אחרי ההספד 1897לא נכתב דבר על האחים בארד כאמנים עד שנת 1949, אז כתבו אלכסנדר קרוסבי בראון והרולד סניפן מאמר שפורסם ב"אמנות באמריקה" שהתמקד ביצירתם של האחים בארד, דיוק הרישומים שלהם וחשיבותם עבור היסטוריונים ימיים.
טורבו (סרט)
טורבו (באנגלית: Turbo) הוא סרט ספורט קומי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של דרימוורקס מ-2013. הסרט בוים על ידי דייוויד סורן, שכתב את התסריט יחד עם רוברט סיגל ודארן למקה.
עלילת הסרט מתרחשת בעמק סן פרננדו שבלוס אנג'לס, ומציגה את מעלליו של שבלול הגינה תיאו. חולם על מרוץ המכוניות "אינדיאנפוליס 500", הוא יוצא מגינתו על מנת לצפות במירוץ פיראטי. בעקבות תאונה רדיואקטיבית, ה-DNA של תיאו משתנה והוא הופך למעין גרסה של מכונית-על: עיניו מאירות כפנס, הזנב שלו מצפצף כצופר וגופו זוחל במהירות גבוהה. לאחר שבעליו, צמד האחים טיטו ואנג'לו לופז, מגלים את יכולותיו החדשות של תיאו, הוא נמכר לתחרות "אינדיאנפוליס 500". תיאו משנה את שמו ל"טורבו", והופך לאחת האישיוּיוֹת הידועות ביותר בעולם. כ"נהג", עליו להתמודד עם הסיכון שבהיותו שבלול המתחרה במרוצי מכוניות.
כמעט בכל אספקט אפשרי, "טורבו" נחשב לכישלון. מבקרי הקולנוע העניקו לו ביקורות פושרות, ובאתרי הסקירה "Rotten Tomatoes" ו-"Metacritic" הוא זכה לציונים של 67% ו-58 בלבד, בהתאמה. לא די בכך, הוא הפסיד בקרב על הקהל כשנאלץ להתחרות בחמישה סרטי הנפשה אחרים כשיצא לאקרנים. ההכנסות מהקרנותיו המסחריות של הסרט בבתי קולנוע סביב העולם היו רק על $282,570,682, ובחישוב כל הוצאות התקציב, הוא הסב לאולפני ההפקה נזק שנאמד בהפסד של כ-$15,600,000.
עלילה
שבלול הגינה חובב מרוצים בשם תיאו עוזר לשאר שבלולי הגינה בגינה, בזמן שחלומו הגדול הוא להיות אלוף מרוצים. בזמן שהוא צופה בטלוויזיה על הנהג האהוב עליו, גי גנייה (Guy Gagne), הטלוויזיה מתקלקלת והוא יוצא החוצה. עקב מרוץ פיראטי (או מרוץ רחוב), שבמהלכו תיאו נשאב למנוע של אחד מהרכבים ובעקבות שאיפת חמצן דו-חנקני (נייטרוס), תיאו מקבל פנסי עיניים, קונכייה מצפצפת וחשוב מכל: מהירות-על של מכונית מרוץ. אחרי שהוא משווייץ בזה מול חבריו, תופס אותו מוכר טאקו שמקים תחרות חלזונות. הם ראו את הכישרון שלו והחליטו להביא אותו למרוץ בשם ה"אינדי 500" ושם הוא יתחרה. הוא מחליט לשנות את שמו ל"טורבו" ומתכונן לקראת המרוץ. כשטורבו הגיע למרוץ, הוא עובר את מבחני הקבלה. תוך כדי שהוא מפגין את כישרונותיו במבחני הקבלה, ילד אחד בקהל מצלם את זה. הסרטון הגיע לאנשים מכל העולם ועבר עריכות וגרסאות רבות, אפילו בצורת שיר. לבסוף טורבו מתחרה ועובר תאונה נוספת שמבטלת את הכוחות שלו אך הוא מצליח למרות זאת ומנצח במרוץ. אחרי המרוץ הוא חוזר לחנות הטאקו עם חבריו ומתחרה שוב עם שאר החלזונות, רק שהפעם כולם קיבלו שדרוגים, כמו מנוע מאחורה, מנוע סילון ועוד. לאחר שמבריא מפציעתו, המהירות שלו שבה אליו, והוא חוזר לחיות במהירות.
הכנסות
מהקרנותיו המסחריות בבתי קולנוע סביב העולם, "טורבו" גרף הכנסות של $282,570,682, מתוכן $83,028,128 בצפון אמריקה (29.4%) ו-$199,542,554 בשאר העולם (70.6%). תקציב ההפקה של הסרט הוערך ב-$127,000,000, בעוד בשיווקו הושקע מעל $175,000,000. בחישוב כל הוצאותיו, הוא הסב לדרימוורקס נזק שנאמד בהפסד של כ-$15,600,000; זה אחד הסרטים הכי פחות מכניסים של החברה בהיסטוריה שלה, והוא לשני בשנתיים שמפסיד כסף לאולפני ההפקה, אחרי "שומרי האגדות" מ-2012.
ביום הראשון להקרנותיו בארצות הברית וקנדה, הסרט גרף הכנסות של כ-$5,800,000. בסך כל סוף השבוע הראשון, הוא התמקם במקום השלישי עם הכנסות של $21,312,625. זו הייתה הפתיחה השלישית הכי נמוכה מסרטי דרימוורקס בכל הזמנים, ובהתאמה לאינפלציה ומחירי תלת-ממד - הנמוכה ביותר. ההכנסות המקומיות היוו אכזבה עבור אולפני ההפקה, שציפייתם עבור סרטיהם בקופות אלו הייתה "בין $150,000,000 ל-$200,000,000". על אף שפתח את סוף השבוע הראשון להקרנותיו במקום הראשון ב-32 מדינות, וזכה להצלחה בסין, דרום קוראה וונצואלה, סך הכנסותיו בקופות הבינלאומיות היו נמוך גם כן. ג'פרי קצנברג, המנכ"ל, ייחס את ההכנסות הנמוכות לתאריך יציאתו של הסרט לאקרנים, בו הוא נאלץ להתחרות בקרב על הקהל עם חמישה סרטי הנפשה אחרים, באמצע הקיץ העמוס גם כך. בתחילת 2014, לאחר חישובי הוצאות והכנסות השנה החולפת, קצנברג אישר כי אולפני ההפקה הפסידו כ-$13,500,000 בעקבות הכנסותיו הנמוכות של הסרט, שלדבריו "לא עמד בציפיות שלנו". מאוחר יותר, באמצע השנה, האולפנים נאלצו לספוג ממנו הפסד נוסף, של כ-$2,100,000.
מצעד הסינגלים הבריטי (1960–1969)
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים UK Singles Chart שנערכו משנת 1960 עד שנת 1969.
מצעד הסינגלים הבריטי הוא מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה הבריטית, שמתבסס על נתוני מכירות סינגלים ומתעדכן מדי שבוע על ידי חברת המצעדים הרשמית.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בשנות ה-60
♪  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה באותה השנה ♫  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בשנות ה-60
טירגארטן (פארק)
טירגארטן (בגרמנית: Tiergarten; קיצור של Großer Tiergarten) הוא פארק גדול הממוקם ברובע טירגארטן של העיר ברלין, בירת גרמניה.
גאוגרפיה
הפארק ממוקם דרומית לנהר השפרה, והוא גדול מעט יותר מההייד פארק שבלונדון. משמעות שמו של הפארק בגרמנית הוא "גן חיות", שכן הפארק גובל בגן החיות העירוני של ברלין (Zoologischer Garten) בעבר היה הפארק אזור ציד של האלקטורים של ברנדנבורג. הפארק תוכנן בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי מעצב הנוף פטר יוזף לנה. בתוך הפארק אגמים ושבילים רבים, יערות קטנים ואזורי דשא ופרחים והוא גובל בשער ברנדנבורג במזרחו. במרכז הפארק נמצאת כיכר "הכוכב הגדול" (Großer Stern), ובאמצעה עמוד הניצחון של ברלין (Siegessäule).
פארק טירגארטן נפגע קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, במיוחד בלחימה העזה סביב ברלין בשנה האחרונה למלחמה, וגם סבל בצורה דרמטית בעקבות המלחמה. אל מול מחסור חריף בפחם בחורף 1945/6 כרתו הברלינאים את מה שנשאר מעצי הפארק כדלק, וכמעט כיערו את כל האזור. פארק טירגארטן הוקם מחדש עם עצים משנת 1949, בעיקר הודות לתרומות רבות של עצים מרחבי גרמניה.
ישראל 50
ישראל 50 הוא ספר בפורמט אלבומי שיצא לאור בשנת 1997, לקראת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, ובו מובאים בקצרה אירועים מרכזיים שאירעו במדינה או שהשפיעו עליה, מקום המדינה ועד שנת החמישים. הספר יצא לאור בהוצאת מעריב על ידי 'אלפא תקשורת'. גרסה נוספת יצאה בהוצאת קוראים וכללה מפתח שמות. עורכיו הראשיים הם יהודה שיף ודני דור, עורכים נוספים הם בן כספית, אילן כפיר ושרה שריג. האחראי על עריכת הצילומים הוא משה מילנר.
תוכן
תוכן הספר עוסק באירועים המרכזיים בחמישים שנותיה הראשונים של המדינה משנת 1948 ועד שנת 1998.
הספר ערוך כך שכל שנה מתפרסת על פני ארבעה עמודים, ובהם מתומצתים האירועים של אותה שנה לפי הסדר הכרונולוגי. האירועים החשובים בולטים יותר ומלווים בצילומים.
האירועים המופיעים בספר לקוחים מכל ההווי הישראלי: ביטחון, כלכלה, פוליטיקה ודומיהם. אף על פי שחלק מן האירועים אינו שייך למדינה, כדוגמת מות הנסיכה דיאנה, ונחיתת האדם על הירח נכללו גם הם בספר כיוון שהשפיעו על הלך הרוח בישראל באופן קיצוני.
בתחילת הספר מובאים כל ראשי הממשלות והנשיאים שכיהנו במדינה עד שנת החמישים שלה.
ספר בסגנון זה יצא גם בהוצאת ידיעות אחרונות ובעריכתו של ניסים משעל הנקרא "ואלה שנות 50 למדינת ישראל", וכן בשנת 2008 יצא ספר המשך הגולל עשר שנים נוספות הנקרא "ישראל 60".
קארלו קונטאריני
קורות חיים
קארלו קונטאריני נולד בוונציה לאנדראה קונטאריני ואליזבתה מורוזיני. אביו נפטר עשרה ימים לאחר לידתו והוריש לו הון רב. משפחת קונטאריני הייתה אחת ממשפחות האצולה הוותיקות והעשירות בוונציה
קארלו קונטאריני נשא לאישה את פאולינה לורדאן - בת למשפחת אצולה ונציאנית עשירה.
קונטאריני שירת את לה סרניסימה בתפקידי פרוודיטורה, סאביו, רקטור, וכיהן כחבר בסנאט של ונציה. בשנים שלפני בחירתו לדוג'ה פרש מהפוליטיקה והחיים הציבוריים. בעקבות מות הדוג'ה פרנצ'סקו מולין ב-27 בפברואר 1655 נפגש חבר הבוחרים במרץ 1655 במטרה לבחור יורש. הבוחרים היו חלוקים בדעותיהם ואף מועמד לא זכה לרוב הקולות. קונטאריני נבחר כמועמד של פשרה בין הסיעות השונות, מאחר שלא השתייך לאף סיעה מחד, ובשל גילו המבוגר היה צפוי לכהן תקופה קצרה. בהצבעה ה-68 שנערכה, ב-27 במרץ 1655 נבחר קונטאריני לתפקיד הדוג'ה.
קונטאריני חלה בראשו 1656, ככל הנראה בשל לחצי תפקידו, ונפטר ב-1 במאי 1656.
המועצה הציונית בישראל
המועצה הציונית בישראל היא זרוע הפעילות והחינוך של ההסתדרות הציונית העולמית בישראל. המועצה פועלת להעמקת האופי היהודי והציוני של ישראל.
פעילות התנועה
התנועה הוקמה ב-1970 על ידי העיתונאי אריה צימוקי במטרה להוות את ארגון הגג של קהילות וגורמים ציוניים בישראל. מטרותיה המוצהרות הן הגברת הזיקה לעולם היהודי, טיפוח חינוך לציונות והעמקת מעורבות חברתית אצל ילדים, נוער ומבוגרים.
המועצה היא מסגרת התנדבותית אל-מפלגתית. היא מורכבת מנציגי מוסדות ציוניים, הקונגרס הציוני והוועד הפועל הציוני.
הפעילות נעשית בפריסה ארצית, בשיתוף פעולה עם הרשויות המקומיות בחלוקה לשלושה פלחי גילאים עיקריים: ילדים ונוער, סטודנטים, מבוגרים. מיזמים בולטים:
הנהגה
יושב ראש התנועה הוא יגאל ביבי. מיושבי הראש בעבר: אורי גורדון, ניסן הרפז, רון נחמן, עוזי דיין, דרור מורג ומוריס זילכה. מנכ"ל התנועה הוא עוז חיים. בין המנכ"לים בעבר: אריה הס, משה בן עטר ומשה טור-פז.
פיטר בננסון
פיטר בננסון (באנגלית: Peter Benenson; 31 ביולי 1921 – 25 בפברואר 2005) היה עורך דין בריטי, אשר הקים בשנת 1961 את ארגון זכויות האדם "אמנסטי אינטרנשיונל".
ביוגרפיה
החל ללמוד בבייליול קולג', אוניברסיטת אוקספורד, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושירת כקצין מודיעין. לאחר המלחמה הוכשר כעורך דין.
בשנת 1961, בננסון קרא בעיתון על שני סטודנטים פורטוגזים שנשפטו לשבע שנות מאסר כשכל חטאם היה הרמת כוסית לחיי "החופש". בננסון כתב לעורך העיתון "אובזרוור" הבריטי ("The Observer"), וב-28 במאי פרסם זה את מאמרו של בננסון. המאמר, תחת הכותרת "האסירים הנשכחים", קרא לקוראים לכתוב מכתבי תמיכה בסטודנטים. כדי לתאם את הקמפיין הוקמה "אמנסטי אינטרנשיונל" ביוני 1961. התגובה הייתה גדולה בהרבה מהצפוי, עד שבתוך שנה התארגנו קבוצות של כותבי מכתבים ביותר מתריסר מדינות, שכתבו להגן על קורבנות חוסר-צדק באשר הם. באמצע 1962 כבר היו לאמנסטי קבוצות פעילות, או בשלבי התארגנות, בגרמניה המערבית, בלגיה, שווייץ, הולנד, נורווגיה, שוודיה, אירלנד, קנדה, סרי לנקה, יוון, אוסטרליה, ארצות הברית, ניו זילנד, גאנה, ישראל, מקסיקו, ארגנטינה, ג'מייקה, מאלי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אתיופיה, ניגריה, בורמה והודו.
בשנת 1966, פרש בננסון מהארגון.
חייו האישיים
נישואיו לאשתו הראשונה מרגרט אנדרסון הסתיימו בגירושין בשנת 1972. הוא התחתן עם סוזן בות' בשנת 1973. נולדו להם שני ילדים והם חיו כזוג עד מותו בשנת 2005.
סמוך למודע
סמוך למודע, הידוע גם כפְּרֵה־מודע או קדם־מודע (באנגלית: Preconscious), על פי התאוריה הפסיכואנליטית, הוא כלל הזכרונות, הרגשות והמחשבות שאינם נמצאים במודעות האדם ברגע נתון, אך הם נגישים לתודעה, ולכן אינם נחשבים לא-מודעים לחלוטין. זהו הרובד האמצעי במודל הטופוגרפי של זיגמונד פרויד, המצוי בין הרובד המודע לבין הרובד הלא-מודע.
התכנים המצויים בחלק הסמוך למודע של האדם, כוללים זכרונות של אירועים אישיים, מידע שנצבר לאורך החיים (למשל הידע לגבי משמעותן של מילים), ידע לגבי מיומנויות נרכשות (למשל סדרת הפעולות לקשירת שרוכי נעליים או לנהיגה במכונית), מידע שהאדם חש שנמצא "על קצה הלשון", ועוד. ברגע שמיומנויות מסוג זה נרכשות, הן בדרך כלל מבוצעות מחוץ להכרה המודעת, אך תשומת לבו של האדם יכולה להיות מופנית אליהם בקלות יחסית, או עם מאמץ מנטלי מסוים, לכשירצה בכך. על פי המודל הפרוידיאני, התכנים בסמוך למודע אינם מודחקים, כפי שמתרחש במקרה של תכנים קשים להתמודדות שמודחקים אל הלא-מודע, ולכן תכנים שבסמוך למודע זמינים בקלות להיזכרות והעלאה למודע.
תפקיד נוסף שממלא הסמוך למודע, על פי המודל, הוא תפקיד של צנזור - זהו החלק בו רעיונות לא רצויים עוברים אל הלא-מודע, בעוד תכנים נוחים להתמודדות נותרים זמינים למודעות ברובד הסמוך למודע או המודע.
מלחמה לנצח
מלחמה לנצח (באנגלית: The Forever War) הוא ספר מסוגת המדע בדיוני צבאי מאת ג'ו הולדמן שיצא לאור בשנת 1974. הספר זכה בפרס נבולה ב-1975, פרס הוגו ופרס לוקוס ב-1976. הספר תורגם ב-1979 בהוצאת עם עובד בתרגומו של אריה חשביה. לספר שני המשכים "Forever Free" ו-"Forever Peace", המספר סיפור שמתרחש במקביל להתרחשויות בספר הראשון. הסיפור הקצר "A Separate War" מתרחש גם הוא בעולם של מלחמה לנצח ומתאר את קורותיה של מאריגאי לאחר שנפרדה ממנדלה.
עלילה
ויליאם מנדלה הוא סטודנט לפיזיקה המתגייס ב-1997 ליחידת עלית שהורכבה לצורך תקיפת גזע חייזרי המכונה טוראנס. הסיפור כתוב בגוף ראשון מנקודת הראות של מנדזה. לאחר הגיוס הוא נשלח למחנה אימונים בו כל חייל מקבל חליפת קרב בעלת אצבעות לייזר שהופכת לכלי הנשק העיקרי במלחמה. לאחר האימונים הם יוצאים בספינת קרב לאפסילון, שם הם נתקלים בטוראנס, שאינם רגילים בקרבות פנים מול פנים וטובחים בהם בעזרת חליפות הקרב. לאחר הקרב הם נתקלים לראשונה בהלם העתיד כאשר הטוראנס תוקפים אותם בנשק עתידני שהספיקו לפתח בזמן שהותם בחלל. אפקט התארכות הזמן של טיסה במהירות על דרך חורים שחורים גרם להם להרגיש כאילו הם הזדקנו בחודשיים, בעוד יחסית לכדור הארץ עבר עשור. לאחר הקרבות הוא חוזר לכדור הארץ עם אהובתו מהמחלקה מאריגאי ומגלים שהכוכב סובל מפיצוץ אוכלוסין ופשע. לאחר שהוריו של מנדזה ומאריגאי מתים, הם מחליטים להתגייס שוב לצבא בתור מדריכי קרב, וכך נשלחים שוב לחזית.
במהלך הקרבות הוא ומאריגאי נפגעים ומאבדים רגל ויד, אך שורדים בזכות חליפת הקרב ששומרת עליהם בחיים. הם חוזרים לבית חולים על כוכב "עדן" ומגלים שעברו כ-200 שנה מגיוסם האחרון. בעידוד הממשלה וכדרך להילחם בריבוי הטבעי, הטרוסקסואליות נחשבת כסטיה מינית וכל התושבים הם הומוסקסואלים, כך שתינוקות נולדים אך ורק במעבדות על ידי ברירה גנטית. בעזרת הטכנולוגיה המתקדמת, בית החולים מסוגל להצמיח את היד והרגל שנקטעו, ולאחר שהבריאו הם חוזרים לחזית, להשלים את שירותם הצבאי בספינות נפרדות.
מנדלה, שמקבל פיקוד על חייליו לאור היותו אחד מהחיילים הוותיקים ביותר בצי, נשלח לקצה המרוחק של הגלקסיה. הזמן הרב שעבר מאז שנולד יצר בינתיים פערים תרבותיים משמעותיים בינו ובין פקודיו שמקשים עליו את הפיקוד ואף גורמים לאחד מהם לנסות לרצוח אותו. לאחר הגעת הספינה ליעדה החיילים יורדים לכוכב ומקימים בסיס בעוד מתקפה של ספינות טוראנס מחסלת את ספינת הקרב איתה הגיעו. לבסוף בתחבולות ומזל רב מצליח מנדלה לשרוד בתוך שדה סטטי עם 19 חיילים בלבד ולהשמיד את האויב בעזרת כמה פצצות נובה. כשהוא חוזר שוב לבסיס החלל של בני האדם הוא מגלה שהמלחמה כבר הסתיימה מזמן והאנושות כולה מורכבת מגבר ואישה אחת משוכפלים אין ספור פעמים וקוראים לעצמם "אדם". האנושות כתודעה קולקטיבית הצליחו לתקשר עם הטוראנס, שהתגלו בעצמם כתרבות משוכפלת עוד מתקופות קדומות. מתגלה שהמלחמה פרצה בעקבות בעיות תקשורת ולמעשה התנהלה לאורך כל השנים הללו כתוצאה מטעות. לאחר שהוא בוחן את תיקו האישי הוא מגלה שמאריגאי חזרה כ-200 שנה לפניו ובעזרת הממון הרב שצברה בכל השנים ששירתה הצליחה לרכוש ספינה ישנה שמשמשת אותה כ"מכונת זמן" המונעת ממנה להזדקן עד אשר מנדלה יחזור מהחזית. הם נפגשים ופורשים לכוכב מבודד כדי להקים משפחה ביחד עם עוד כמה חיילים פליטים שאינם מסוגלים להתמודד עם החיים בתרבות האנושית העתידנית.
איגור גוברמן
איגור מירונוביץ' גוברמן (ברוסית: И́горь Миро́нович Губерма́н, נולד ב-7 ביולי 1936) הוא סופר ומשורר ישראלי, הכותב בשפה הרוסית. רוב יצירותיו הם שירי דקלום מרובעים סטיריים בסגנון אפוריזם, המכונים על שמו "גאריק". כמו כן חיבר כמה ספרי פרוזה. הספרים של גוברמן תורגמו לשש שפות, כולל לעברית.
קורות חייו ויצירתו
איגור גוברמן נולד בחרקוב שבאוקראינה. באותה השנה משפחתו עברה למוסקבה. לאחר סיום בית הספר התיכון איגור למד באוניברסיטה הממלכתית לתחבורה במוסקבה, אותה סיים בשנת 1958 עם תואר בהנדסת חשמל.
מלחמה לנצח
מחזה
ב-1983 הבמאי סטיוארט גורדון, העלה גרסה מעובדת של הספר בחברת התיאטרון האורגני של שיקגו, כתגובה למה שהוא כינה הסגנון הסטרילי של משחקי המחשב שזיכיון מלחמת הכוכבים הציג בו את ז'אנר המדע בדיוני.
איגור גוברמן
קורות חייו ויצירתו
נשוי לטטיאנה, אב לבן ובת. הוריה של אשתו לידיה ליבדינסקי ואורי ליבדינסקי  היו סופרים מפורסמים שכתבו ברוסית. אחיו הבכור, דוד גוברמן, הוא גאולוג וחבר באקדמיה הרוסית למדעי הטבע.
במשך מספר שנים איגור עבד במקצועו כמהנדס חשמל, במקביל לעיסוקו בספרות. הוא כתב ספרי עיון לילדים, אבל נודע יותר כמשורר "מסורב עלייה". בכתיבתו בתקופה זו השתמש בשמות בדויים, לדוגמה, א. מירונוב, אברם כיאם.
מלחמה לנצח
רומן גרפי
האמן הבלגי מרבאנו בשיתוף פעולה עם ג'ו הולדמן, יצרו טרילוגיה של רומנים גרפיים מהספר "מלחמה לנצח". הסדרה תורגמה לשפות רבות וזכתה לסדרת המשך שנעשתה בהתאם לספר "שלום לנצח".
איגור גוברמן
קורות חייו ויצירתו
בשנת 1979 גוברמן נעצר במוסקבה לאחר שסירב להעיד נגד עורך המגזין "יהודים בברית המועצות", ויקטור בריילובסקי, ונידון לחמש שנות מאסר והגליה. גוברמן הורשע בהאשמות שווא תחת סעיף פלילי של רכישת סמלים גנובים. בבית הכלא, ולאחר מכן במחנה העבודה, גוברמן כתב יומנים. בשנת 1980 בתקופת ההגליה, על בסיס יומנים אלה, הוא כתב את הספר "הולך מסביב לצריף" (ברוסית: Прогулки вокруг барака). הספר יצא לאור בישראל בשנת 1988.
בתקופת הימצאותו במחנה, יצא לאור בארצות הברית ספר השירים שלו - "בומרנג" (1982), עם איורים מאת האמן - מסורב עליה דוד מירצקי; ובצרפת יצא לאור מאמר אודותיו. לימים, נזכר גוברמן: בשנת 1984 איגור ואשתו חזרו מסיביר ובמשך כמה שנים נדדו בברית המועצות.
מלחמה לנצח
עיבוד קולנועי
ב-2008 הצהיר רידלי סקוט, שאחרי שחיכה 25 שנה שזכויות היוצרים יהיו זמינות לרכישה, שהוא מתכוון לחזור לביים מדע בדיוני וליצור עיבוד לספר "מלחמה לנצח". אולם, במשך שש שנים של הצהרות שונות ועבודה על גרסאות מרובות לתסריט, הפרויקט לא הצליח להגיע לידי מימוש. במאי 2015, הצהירו אולפני וורנר, שזכו בזכויות היוצרים, שבכוונתם לפתח את הפרויקט ולהוציאו לפועל. שמותיהם של הכותב ג'ו ספייטס וכוכב הקולנוע צ'נינג טייטום הוזכרו בהקשר זה.
איגור גוברמן
קורות חייו ויצירתו
בהמשך נאלץ לפרסם את יצירותיו תחת שמות בדויים, מה גם קוואטרנות אז לא זכו כלל לפרסום בכתבי עת או בתור ספר - יצירותיו עברו מפה לאוזן, או הודפסו במכונות כתיבה ביתיות במוסקבה של תחילת שנות השמונים, ועברו בחשאי מיד ליד. לאוהדיו התברר שהשהייה בכלא לא הקהתה את עטו, אלא דווקא חידדה אותו, והוסיפה פנים חדשות ליצירותיו.
חייו בישראל
התקופה הישראלית של גוברמן פורייה מאוד. תחילה בישראל, ואחר כך ברוסיה, החלו להופיע ספרי זיכרונותיו וגאריקים. התחום השני של עבודתו הוא סרטים דוקומנטריים. ב -1993 הוא הופיע לראשונה בסדרה בת חמישה חלקים: "שעתיים בארץ הקודש עם איגור גוברמן". בשנת 1996 הופיע הסרט "ירושלים" המתעד את השתתפותו בחיי הקהילה החרדית בעיר. בסרטים אלה הוא מדגיש שישראל הפכה למולדתו החדשה, ומתוודה על אהבתו:
בשנת 2002 גוברמן צילם סדרה טלוויזיונית בת חמישה פרקים על חייהם של יהודים בברית המועצות ועל חייו שלו שם: "גאריקים ואנשים".
בישראל, חברו, אמן הסירוב, אלכסנדר אוקון, הופך להיות עמיתו הקבוע בפרויקטים שונים. יחד איתו משדר גוברמן בערוץ 9 של הטלוויזיה הישראלית "לשלושה"(רוס') וכותב ספר "מדריך לישראל עם איגור גוברמן ואלכסנדר אוקון", שבו שני מחברים מדברים על הארץ בהומור הייחודי. גוברמן החל לנסוע באופן קבוע לכל המדינות שבהן מתגוררת הפזורה הדוברת רוסית. למפגשים עמו מתאסף קהל של 500 - 2000 אנשים בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, גרמניה וישראל. הוא מתראיין הרבה בתוכניות טלוויזיה ועיתונים ותמיד הנושא המרכזי - הוא ישראל. אחד הראיונות הבולטים שערך היה עם דמיטרי ביקוב. ביקוב (לפי האב - זילברטרוד) הוא אחד הפובליציסטים המפורסמים ביותר ברוסיה המודרנית. במהלך הראיון נשאל גוברמן אם הוא חושב שישראל היא ניסוי לא מוצלח. על כך השיב:
ניתוח ספרותי ותרגומים
איגור גוברמן הוא כיום המחבר של כ־60 ספרים. ספריו נמצאים בספריות הגדולות בעולם, כולל בספריית הקונגרס, בשתי הספריות המרכזיות של סין, בספרייה הלאומית של צרפת, בספרייה הלאומית הרוסית. בספריה הלאומית בישראל ניתן למצוא ספרים ברוסית ובעברית.
הסמל המסחרי שלו הוא שירים קצרים בעלי 4 שורות בלבד. הוא קורא להם "גאריקים" ("גאריק" הוא שם חיבה הנגזר מ"איגור"). ה"גאריקים" כבשו מיליונים בשל שפתם הפשוטה והקולחת, החרוזים המבריקים והקליטים, ההומור השנון והאנין, המסרים החדים, הפרדוקסאליות וה"פאנצ' ליין" - השורה הרביעית המפתיעה. מגוון הנושאים בהם עוסקים הגאריקים הוא רחב: זקנה, יחסים עם אלהים, נשים, משפחה, און, יהודים ויהדות ועוד.
גאריקים לדוגמה
להק אויבינו ושונאינו (וחבל שצעירה הצוותא), בתשוקה שורפים דגלי ארצנו, כי לשרוף אותנו - אין מצב כבר ⁂ ביתר שאת יקום משיח יבוא הרגע הנשגב שלל צדיקים אליו יגיח וידרסני ברגליו ⁂ גברות רבות ביתר שאת לחשו מילות פתיחה: "כן, יקרי, אך לא כעת לא כאן ולא אתך!"
חוקרי ה'גאריקים' מצביעים על תופעה מעניינת: אף על פי שגוברמן מעולם לא למד באופן מסודר מתוך מקורות יהודיים, מוצאים אצלו שירים שכביכול נכתבו בהשראת התנ"ך ודברי חז"ל. חיבור זה מצוין בעבודה "גוברמן והתלמוד". התרגומים הראשונים של גאריקים ניתנו שם על ידי אריה זפרנסקי (לעברית) ובוריס מש'ריאקוב ויבגני לוביצקי (לאנגלית)
ספרים של גוברמן תורגמו לאנגלית, צרפתית, יוונית, עברית, פולנית, אוקראינית ואסטונית. רוב התרגומים הם "גאריקים". הסדרה "יומני כלא", הכוללת גם פרוזה, תורגמה בשנת 2019 לראשונה לצרפתית.
מיכאל ריסקין אשר מתרגם את יצירותיו של גוברמן לעברית רואה בעבודתו שליחות - להכיר לקורא הישראלי את שיריו של גוברמן:
מיכאל ריסקין חוקר כימיה וזמר אופרה מקצועי, בוגר הטכניון והאקדמיה למוזיקה בירושלים. ריסקין ליקט ותרגם לעברית את שלושת ספריו של גוברמן שיצאו לאור בישראל. הספר הראשון - "קרפיון בתוך ביוב" יצא לאור בשנת 2007; הספר השני - "גאריקים מירושלים" הכולל 350 גאריקים יצא לאור בשנת 2012; הספר השלישי - "גאריקים מירושלים ולא רק", הכולל 500 גאריקים יצא בשנת 2018. ספרים אלו הם מהדורה דו לשונית קלאסית: מימין טקסט ברוסית, משמאל - בעברית.
לקריאה נוספת
לאחרונה פורסמו מספר יצירות ספרותיות המוקדשות לתופעת ההומור של גוברמן.
ריקארדו סנטוס
ריקארדו וויניקי סנטוס (בפורטוגזית: Ricardo Winicki Santos; נולד ב-8 במאי 1980) הוא גולש רוח ברזילאי, אלוף העולם (2007) וסגן-אלוף העולם (2002, 2005).
קריירה
סנטוס נולד בריו דה ז'ניירו בשנת 1980 והחל להתאמן בגלישה בגיל 11. בשנת 1997 הוא התחרה באליפות העולם לנוער שנערכה בפוקואוקה שביפן וזכה במדליית הזהב, שנה לאחר מכן הוא שוב זכה בתואר העולמי לנוער בתחרות שנערכה בחופי קייפטאון.
בשנת 2000 הוא השתתף לראשונה במשחקים האולימפיים שנערכו בסידני וסיים במקום ה-15 הכללי. במהלך הקריירה, הספיק סנטוס להשתתף בחמש אולימפיאדות בין השנים 2000-2016 כאשר באתונה 2004 רשם את הישג השיא כשסיים במקום הרביעי הכללי, זאת למרות שכבר היה מדורג במקום הראשון בטבלה הכללית לפני השיוט האחרון.
סנטוס מחזיק במדליית זהב מאליפות העולם משנת 2007 שנערכה בקשקאיש ובשתי מדליות כסף מאליפויות העולם בשנים 2002 ו-2005.
במשחקים הפאן-אמריקאיים, סנטוס זכה ארבע פעמים ברצף במדליית הזהב ופעם אחת במדליית הכסף.
סנט קלאוד (מינסוטה)
היסטוריה
העיירה סנט קלאוד אוגדה ב-1856 כתוצאה מאיחוד של שלושה כפרים שהוקמו בשנים שקדמו לכן. רבים מהסוחרים בין קנדה למינסוטה עברו באזור, מה שתרם לפיתוחו.
דמוגרפיה
נכון למפקד האוכלוסין של 2020, התגוררו בעיר 68,881 נפשות ב-26,374 משקי בית. צפיפות האוכלוסין היא 634 נפש לקמ"ר. ההרכב הגזעי של העיר הוא:
היספנים או לטינים מכל גזע מהווים 3.2% מהאוכלוסייה.
פוליטיקה וממשל
ראש העיר מאז 2005 הוא דייב קלייס. הוא נבחר מחדש לכהונה חמישית ב-2020.
מרבית תושבי העיר הצביעו למועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות ארצות הברית מאז 1960. המועעמדים הרפובליקניים היחידים שניצחו בעיר היו רונלד רייגן ב-1984 ודונלד טראמפ ב-2016.
ניקוטין
בטבע, הניקוטין נמצא בעיקר בצמח הטבק, בשיעור של בין 0.5% ל־3% ממסת הצמח, ונוצר בשורשי הצמח ונאגר בעליו. הניקוטין נמצא בכמויות מזעריות יותר גם בצמחים אחרים ממשפחת הסולניים, כגון חציל, עגבנייה, תפוח אדמה ופלפל ירוק. ניקוטין מזוקק הוא נוזל שמנוני היגרוסקופי ומסיס במים בצורתו הבסיסית. מלחיו וחומצות הנגזרות ממנו מסיסים במים גם כן.
הניקוטין הוא אלקלואיד אורגני ורעלן עצבי חזק במיוחד עבור חרקים. כל אופני צריכתו גורמים להגעתו אל מחזור הדם ולהתפתחות הדרגתית של סבילות ותלות בו. רוב הרעלות הניקוטין נגרמות בשל חשיפה לקוטלי חרקים המכילים ניקוטין בריכוז גבוה.
השפעותיו על גוף האדם
ניקוטין הוא אגוניסט של חלק מקולטני האצטילכולין, המכונים בהתאם קולטני אצטילכולין ניקוטיניים. אצטילכולין משמש כמוליך עצבי הן במערכת העצבים המרכזית והן במערכת העצבים ההיקפית, שבה ניתן למצוא קולטני ניקוטין גנגליוניים בגנגליונים האוטונומיים.
ברגע שהניקוטין נשאף לריאות, הוא נספג עד מהרה במחזור הדם וחודר למוח בתוך 10–20 שניות, בעוברו את מחסומי הדם־מוח. במוח, הניקוטין גורם לשחרור של אדרנלין, מה שגורם לערנות, להאצת קצב פעימות הלב ולעלייה בלחץ הדם; וכן הוא גורם לשחרור של דופמין, מה שגורם לתחושת ההנאה מהעישון ובסופו של דבר להתמכרות לניקוטין הבא בצורת טבק ומוצריו. ניקוטין מדכא תיאבון ועשוי לגרום בשל כך לירידה במשקל.
הנזק הקטלני הקשור לעישון, נגרם כמעט בלעדית ללא הניקוטין, על ידי חומרים מסרטנים וכימיקלים אחרים בעשן הטבק. לצד זאת, מחקרים שונים מצביעים על סיכונים אפשריים מצריכת ניקוטין בנסיבות מסוימות, דוגמת הגברת סיכוי לסיבוכים בכלי הדם בקרב חולי לב קיימים. הניקוטין הוא החומר הממכר העיקרי בעישון שמקשה על תהליך הגמילה.
לשם השוואה, 32% ממשתמשי הניקוטין יתמכרו לניקוטין, לעומת 23% ממשתמשי ההרואין שיתמכרו להרואין. הניקוטין גורם למשתמשים בו להתמכרות פיזית ונפשית כאחד. ההתמכרות הפיזית שהניקוטין יוצר בשימוש ממושך היא חמורה, והמשתמש בו מפתח סבילות אליו – כלומר, בכל פעם של צריכתו יהיה צורך בכמות גדולה יותר כדי להגיע לתוצאות הרצויות. אנשים המפסיקים לעשן מדווחים על תחושות של עצבנות, מתח, קשיי ריכוז וכדומה; תופעות אלה מתגברות לקראת השעה ה־48 או ה־72 לאחר ההפסקה, ואז נחלשות באופן מתמיד לאורך שבועיים עד שישה שבועות.
ניקוטין ובעיות לב
לפי דו"ח האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) משנת 2018, ניקוטין מגביר סיכוי למחלות לב וכלי דם, ומהווה סיכון במיוחד לאנשים בעלי רקע או נטייה למחלות אלו. ניקוטין מעורר תגובה מוגברת במערכת העצבים וזו בתורה מגבירה את הסיכון להיווצרות תופעות המודינמיות המתבטאות כעלייה בדופק ובלחץ הדם, התכווצות שריר הלב, אי ספיקת לב והפרעה בקצב הלב. קשה לבודד במחקר את השפעתו הבלעדית של ניקוטין על תוספות אלו, ולהפרידה מהשפעתם של חומרים נוספים שישנם בסיגריה, אולם מחקרים הראו שבעיות אלו נצפו גם באנשים שצרכו תרופות מבוססות ניקוטין שאינן מכילות את החומרים המסוכנים המוכרים מסיגריות. תופעות נוספות כמו טרומבוגנזה, אנגיוגנזה, פגיעה באנדותל והשפעות דלקתיות שונות בכלי דם מציגות במחקר תוצאות שונות, וקשה להעריך את מידת השפעתו של הניקוטין עליהן, אם כי ניכר שבניגוד לעישון, הניקוטין לא גורם לטרשת העורקים או התקפי לב.
מחקרים קליניים רבים מדדו השפעותיהם קצרות-טווח של טיפולי החלפת ניקוטין לגמילה מעישון. המחקרים הראו שבטווחי זמן קצרים הנדרשים לצורך טיפול ישנה אומנם עלייה בולטת בסיכון לתופעות שונות של מחלות לב וכלי דם, אולם הסיכון לסיבוכים רציניים בנסיבות אלו זניח למדי. תחליפים שונים לסיגריות משתמשים בכמות שונה של ניקוטין, ולעיתים מורכב לקבוע את מידת הסכנה שבכל תחליף באופן פרטני, ובמיוחד לטווח ארוך.
מספר מחקרים הצביעו על חשש שניקוטין מעורר בגוף עמידות לאינסולין.
ניקוטין ומחלת הסרטן
הניקוטין כשלעצמו איננו חומר מסרטן, דהיינו הוא אינו גורם להיווצרות רקמה סרטנית. ברם, קיים ויכוח לגבי הניקוטין כגורם שמעכב את תהליך האפופטוזה, שהוא אחד התהליכים שבעזרתם הגוף נפטר מתאים לא־רצויים (ובפרט תאים טרום־סרטניים), כך שהוא מסייע להתפתחותו של הסרטן.
לפי דו"ח האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) משנת 2018, אף על פי שמבחינה ביולוגית סביר שניקוטין יכול לעודד צמיחה בגידול סרטן קיים, הראיות הקיימות מצביעות שעובדה זו לא מיתרגמת לסיכון מוגבר לסרטן בבני אדם.
השפעות קוגניטיביות ופסיכולוגיות
לפי ה-FDA, חשיפה לניקוטין בגיל ההתבגרות יכולה לפגוע בהתפתחות המוח ולגרום לאימפולסיביות מוגברת ולהפרעות במצב רוח. מאידך, הקולג' המלכותי לרופאים ורשות בריאות הציבור הבריטי מסיקים כי הרלוונטיות של הממצאים האלה ממחקרים על בעלי חיים למוח האנושי אינה ברורה.
היסטוריה
הטבק הוכר לאירופים זמן קצר לאחר הגעתם לאמריקה, שכן האינדיאנים נהגו לעשנו. עד מהרה הובא הטבק גם לאירופה. את השם "ניקוטין" קיבל החומר על שמו של ז'אן ניקו דה וילמן (Jean Nicot de Villemain), שגריר צרפת בפורטוגל, ששלח זרעי טבק לפריז בשנת 1560. הניקוטין זוקק לראשונה בשנת 1828, בשנת 1843 התגלתה נוסחתו הכימית, ובשנת 1904 הצליחו לראשונה לייצר ניקוטין באופן מלאכותי. במאה ה-21, השימוש העיקרי בניקוטין שלא כמוצר טבק לעישון, הוא בתור מדביר חרקים בחקלאות.
שימושים
בחקלאות משתמשים בניקוטין כמגן ביולוגי נגד מזיקים. ריסוס בניאוניקוטינואידים נחשב לריסוס שנזקו מועט בהשוואה לחומרי ריסוס מסורתיים. בנוסף מסתייעים בשיטות של הנדסה גנטית על מנת לקבל ריכוזי ניקוטין ניכרים בעלים – מה שמעניק לצמח הגנה ללא צורך בריסוס.
אנדרטת המלחמה הסובייטית (פארק טרפטו)
אנדרטת המלחמה הסובייטית (בגרמנית: Sowjetisches Ehrenmal; ברוסית: Воин-освободитель) היא אנדרטה ובית קברות צבאי הממוקמים בפארק טרפטו שבדרום ברלין, בירת גרמניה.
היסטוריה
האנדרטה הוקמה בתכנונו של האדריכל הסובייטי יעקב בלופולסקי לזכרם של 5,000 מתוך 80,000 חיילי הצבא האדום שנפלו במהלך הקרב על ברלין בחודשים אפריל-מאי 1945. האנדרטה נחנכה ביום השנה הרביעי לסיום המלחמה, ה-8 במאי 1949, ושימשה כאנדרטה המרכזית לחללי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה במזרח גרמניה. אנדרטת המלחמה הסובייטית המרכזית, שנבנתה ב-1945 באזור הטירגארטן, נותרה במערב ברלין, והגישה אליה לצורך טקסי זיכרון הותרה במשך שנים אחדות לאחר חלוקת העיר באמצעות שיירה מיוחדת שעברה מהמזרח למערב בצ'ק פוינט צ'ארלי.
למכרז על עיצוב האנדרטה ב-1946 הוגשו 52 הצעות. היא הוקמה באזור ששימש עד לאותן שנים לתחרויות ספורט, והעבודה עליה הושלמה במאי 1949. בטקס החנוכה של האנדרטה השתתף אוטו גרוטהוול, אחד מראשי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה המזרחית (ומאוחר יותר ראש ממשלת גרמניה המזרחית), שאמר: "אנו מודים לצבא הסובייטי האדיר, ששחרר אותנו מעול הפשיזם. כעת ההבטחה של הסוציאליזם למיליוני הפרולטרים היא להיאבק למען דמוקרטיה ושלום". ב-1985, לציון יום השנה ה-40 לסיום מלחמת העולם השנייה, צעדו נציגים של תנועות הנוער במסע לפידים אל האנדרטה, ושם נשבעו את "שבועת האמונים של הנוער לגרמניה המזרחית".
האנדרטה הייתה נוכחת בחיי היומיום של אזרחי גרמניה המזרחית - בול הדואר בערך מארק אחד היה של הפסל המרכזי, וביום השנה ה-40 למלחמה הודפס בגרמניה המזרחית לציון האירוע בול מיוחד עם תמונת האנדרטה. בברית המועצות הוטבע מטבע מיוחד של רובל אחד ועליו דמות הפסל והכיתוב "ניצחון על גרמניה הנאצית".
כיום כמעט ולא מתקיימים באנדרטה טקסי זיכרון רשמיים, מלבד הטקס לציון נסיגת הכוחות הרוסים ממזרח גרמניה. בעת הדיונים על איחוד גרמניה התחייבה הממשלה הפדרלית להמשיך ולדאוג לאחזקתן של האנדרטאות הסובייטיות, ולקבל את אישורה של רוסיה לכל שינוי בהן. הטקס הרשמי האחרון נערך ב-31 באוגוסט 1994, בו השתתפו 1,000 חיילים רוסים ו-600 חיילים גרמנים, ונאמו הלמוט קוהל ובוריס ילצין. טקס זיכרון נוסף נערך באנדרטה מדי שנה ב-8 במאי, יום כניעתה של גרמניה, תחת הסיסמה "יום השחרור".
תיאור האנדרטה
הכניסה לאנדרטה היא משדרת פושקין (Puschkinallee) דרך שער ניצחון עשוי אבן גרניט אפורה ועליו חקוקה כתובת לזכרם של החיילים "שנפלו בקרב על החירות והעצמאות של המולדת הסוציאליסטית". שביל מוביל מהשער לרחבה שבה ניצב פסל בגובה 3 מטרים של אישה - סמל למולדת המבכה את בניה שנפלו בקרב. מפסל זה עולה הדרך אל החלק המרכזי של האנדרטה. לאורך השביל צומחות ערבות בוכיות עד לשער המעוצב כשני דגלי ברית המועצות עשויים שיש ורוד שנלקח מבניין לשכת קנצלר הרייך החדשה (Reichskanzlei), לשכתו של אדולף היטלר שנהרסה בתום המלחמה. לצד שני הדגלים מפוסלים שני חיילים כורעים ברך, לבושים במדים ואוחזים בתת-מקלעים. החייל לימין צעיר והחייל לשמאל מבוגר.
כמה מדרגות מובילות מהשער אל אזור הקבורה הסמלי, המציין את מקום משכבם האחרון של 5,000 מחללי הצבא האדום. מיקומם של הקברים עצמם אינו מצוין, והאזור כולו מכוסה במדשאות ובשיחים, תחומים ב-16 סרקופגים עשויים אבן, אחד עבור כל אחת מהרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות בשנים 1940-1956. הסרקופגים מעוטרים בתגליפים המתארים את ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות במלחמת העולם השנייה, הסבל וההרס בברית המועצות, ההקרבה והתמיכה של האוכלוסייה בצבא, המאבק ההירואי של הצבא האדום, ההקרבה והסבל של החיילים, ולבסוף - הניצחון והחללים. על הסרקופגים חקוקים גם ציטוטים מדבריו של יוסיף סטלין ברוסית (בחלק הצפוני של כל סרקופג) ובגרמנית (בחלק הדרומי). לאחר איחוד גרמניה תבע הסניף המקומי של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית להסיר את הציטוטים, אך הבקשה נדחתה, ומרבית הציטוטים נידונו ברבות השנים להשחתה מצד ונדליסטים.