cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרשת דרייפוס
השפעות תרבותיות
המונח "אינטלקטואל" כשם עצם הפך לפופולרי בשנת 1898, לאחר שעורך בעיתון צרפתי כינה כך את אנשי הרוח שחתמו על העצומה הדורשת לערוך משפט חוזר לדרייפוס. ניתן להניח שבהקשר זה, השימוש הנפוץ הראשון במונח היה של לאומנים מתנגדי דרייפוס כגון מוריס בארס. כתוצאה מכך, למונח יוחס במקור קונוטציה של כינוי גנאי עבור אנשים שאינם נאמנים למדינתם. מגמה זו של מתח בין האינטילגנציה או אנשי אקדמיה לבין השלטונות, הכנסיה או אנשים התומכים בלאומנות הופיע במקרים רבים אחרים לדוגמה בהמשך המאה ה-20 על רקע אנטשימיות וגזענות באירופה ובארצות הברית, במתח על רקע תומכי קיימות וסביבתנות ובהקשר של התנגדות או תמיכה בזכויות להט"ב.
מקומה של הפרשה בהיסטוריה היהודית
הדעה המקובלת היא כי הפרשה חוללה מפנה אצל בנימין זאב הרצל, שסיקר את המשפט ככתבו של העיתון הווינאי "נויה פרייה פרסה". הרצל לא האמין תחילה בחפותו של דרייפוס, אולם בהמשך היה משוכנע יותר ויותר, כי דרייפוס חף מפשע. הוא היה בין העיתונאים המעטים שהורשו להיות נוכחים בעת מתן גזר הדין של 1894. הרצל נכח גם בטקס שלילת דרגותיו של דרייפוס והתרשם מעמידתו האיתנה. הוא שמע את ההמון צועק "מוות ליהודים!", אולם בכתבה שלו שוּנתה הקריאה ל"מוות לבוגדים!". עורכי העיתון שלו סברו שעדיף שלא ללבות עוד יותר את אש האנטישמיות שבערה בווינה באותם ימים. הרצל קיבץ את כל הכתבות שפרסם במשפט דרייפוס בספר "ארמון בורבון".
עם זאת, הרצל כתב את ספרו "מדינת היהודים" עוד בימים בהם דרייפוס והפרשייה שנשאה את שמו היו אלמוניים כמעט לחלוטין, כשהרצל מסכם בעיתונו את האירועים החשובים של שנת 1894 אין משפט דרייפוס נכלל ברשימה. בדיווחי הרצל מהמשפט תופס ההיבט האנטישמי מקום שולי, ורק ב-1899, לאחר שהפרשייה כבר התפוצצה, ציין לראשונה ביומנו כי משפט דרייפוס עשה אותו לציוני. כמו כן, מכיוון שהרצל כתב מאמרים ל"נויה פרייה פרסה" על האנטישמיות בצרפת כבר ב-1892, סביר להניח שהוא לא הופתע לחלוטין מגילויי האנטישמיות שהתגלמו בהטלת האשמת שווא על דרייפוס ובגל האנטישמי ששטף את דעת הקהל בצרפת. גם אם משפט דרייפוס היה אבן דרך חשובה בתפיסת היהודים את האנטישמיות בעת החדשה, נראה שהרצל הגיע אל רעיון הציונות המדינית עוד לפני כן, מתוך הבנתו את התפתחותה של הפוליטיקה והחברה באירופה, שהאנטישמיות – שאותה חווה על בשרו מאז היותו בן 22 לפחות – הייתה אחד הגורמים המרכזיים בה. עם זאת, לטענת עמוס אילון, פרשת דרייפוס הייתה בבחינת הקש ששבר את גב הגמל.
היסטוריוגרפיה
על פרשת דרייפוס נכתבו ספרים רבים במהלך השנים. ממשלת צרפת שחררה לציבור את כל הרשומות המשפטיות מימי הפרשה. הן זמינות ב ובארכיון הצבאי שבטירת ונסן וחלקן גם באינטרנט. עם זאת, מכיוון שחלקים גדולים מהפרשה היו לא רשמיים, במחקר ההיסטורי נודעה חשיבות רבה לכתביהם של בני אותו דור אשר מספקים עדויות אישיות לאירועים. המחקר הראשון שעסק באופן מסודר בפרשת דרייפוס, הוא החוברת של ברנאר לזר: "טעות משפטית - פרשת דרייפוס", אשר פורסמה בעצם ימי הפרשה. דרייפוס עצמו, ניהל יומן בתקופה בה היה כלוא באי השדים, ולאחר שחרורו ב-1899 ערך אותו לכדי ספר זיכרונות ושילב בו את המכתבים שכתבה לו לוסי. ב-1901 יצא הספר לאור בשם "חמש שנים בחיי" והיה מיד לרב מכר. ב-1907 הוא פרסם ספר נוסף בשם "פנקסים, 1899-1907". אחיו מתייה פרסם את זכרונותיו בספר "הפרשה כפי שחייתי אותה". חלקים מזיכרונותיו שלא פורסמו, נאספו והודפסו ב-1965 בשם "דרייפוסר!".
ז'וזף ריינאך פרסם סדרה בת חמישה כרכים בשם "תולדות פרשת דרייפוס", אשר נחשבת ליצירת מופת ולאחד המקורות החשובים של חקר הפרשה. ספר חשוב נוסף הוא ספרו של מוריס פאליאולוג "יומני הסודי על פרשת דרייפוס". כעובד משרד החוץ, פאליאולוג עקב מקרוב אחר כל שלבי הפרשה, אולם בפרשה עצמה הוא מילא תפקיד שולי בלבד ולפיכך נקודת מבטו נחשבת לנייטרלית. ספרים בולטים נוספים המשמשים את המחקר ההיסטורי, הם "העדויות" מאת ז'אן ז'ורס, אשר יצא לאור כבר ב-1898, "פרשת דרייפוס" מאת לואי לבלוא, שיצא לאור ב-1929, "זכרונות על הפרשה" מאת ליאון בלום, שיצא לאור ב-1935, ואחרים. ב-1930 פורסמו זיכרונותיו של שוורצקופן, אשר בהם הוא הודה בכך שהעסיק את אסטרהאזי. זיכרונות אלו שפכו אור על נקודות רבות בפרשה, אולם במחקר ההיסטורי מקובל להסתכל עליהם בזהירות רבה, כיוון ששוורצקופן היה מעוניין להמעיט ברשלנות שגילה במהלך הפרשה.
במהלך השנים הראשונות שלאחר הפרשה, פורסמו מספר ספרים בנימה אנטישמית גלויה, תחת שם העט אנרי דיטרה-קרוזון, אשר עסקו בפרשת דרייפוס. ספרים אלו נכתבו למעשה בידי שני קולונלים בצבא צרפת, אשר עמדו בראש תנועת "אקסיון פראנסז". בספרים אלו פותחה התאוריה, על פיה דרייפוס כן היה האשם, ואסטרהאזי נדחף להודות באשמה בידי משפחת דרייפוס. תאוריה זו אינה מקובלת כלל במחקר ההיסטורי, אולם היא פופולרית בקרב חוגים אנטישמיים שונים. תאוריה נוספת אשר שנויה במחלוקת, פותחה בידי ז'אן דויס - היסטוריון צבאי ומומחה לכלי נשק. דויס פיתח את התאוריה, על פיה אסטרהאזי היה סוכן כפול, אשר פעל למעשה בהוראתו של סאנדהר. באותה תקופה, צרפת עבדה בסודי סודות על פיתוח תותח 75 מ"מ מודל 1897. סאנדהר, אשר רצה להסתיר את הפרויקט מעיני הגרמנים, הורה לאסטרהאזי להעביר לגרמנים מידע חסר ערך שנועד להסיט את תשומת לבם מפיתוחו של התותח. המטכ"ל לא היה מודע למזימה זו, ולפיכך הגיש את האשמה נגד דרייפוס בתום לב. לאחר מכן היו קציני המטכ"ל נחושים להמשיך ולהגן על אסטרהאזי, כשבעצם הגנו על התותח החדשני. תאוריה זו לא התקבלה במחקר המקובל, וספגה ביקורת נוקבת.
פרשת דרייפוס בתרבות
בעוד הפרשה מתרחשת, כתב רומן רולן, אשר היה דרייפוסר מושבע, את המחזה "הזאבים", אשר היווה למעשה אלגוריה לפרשה. המחזה ניסה להראות כי למעשה הפרשה שקורעת את צרפת מתבססת על הדילמה הישנה האם להקריב את המדינה או את הצדק. העובדה שבהצגת הבכורה של המחזה, נכחו פיקאר מצד אחד ופאטי מצד שני, גרמה לכך שפרצו בתיאטרון מהומות קשות. המחזה תורגם לעברית על ידי יעקב הורוביץ והוצג בהבימה בבימויו של צבי פרדלנדר בשנת 1934. מרסל פרוסט, שגם כן היה דרייפוסר, דן בפרשה בכרכים ב, ג, וד של ספרו הנודע "בעקבות הזמן האבוד". זולא תכנן לכתוב ארבעה ספרים אודות הפרשה, והוא קרא להם "ארבעה האוונגליונים". הספר הראשון: "פוריות" יצא לאור ב-1899, והשני "עבודה" יצא לאור ב-1901. הוא לא הספיק לסיים את הספר השלישי, "האמת", לפני מותו ב-1902 והוא פורסם לאחר מכן. כתיבתו של הספר האחרון בסדרה, "צדק", לא הושלמה.
על בסיס פרשת דרייפוס נכתבו ספרים וסרטים רבים. בין הבולטים שבהם: "מקרה דרייפוס" - סרט בריטי מ-1931, בו מככב סדריק הארדוויק בתפקיד אלפרד דרייפוס. ב-1937 נעשה סרט ביוגרפי על אמיל זולא, ובפרט על פרשת דרייפוס, בשם "חייו של אמיל זולא". בסרט שיחקו פול מוני בתור זולא וג'וזף שילדקראוט בתור אלפרד דרייפוס. הסרט זכה לביקורות מהללות ואף בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. ב-1958 עלה לאקרנים הסרט האמריקני "אני מאשים", בו מגולם דרייפוס בידי חוזה פרר. ב-1991 נעשה סרט על הפרשה מנקודת מבטו של פיקאר בשם "אסיר של כבוד", בכיכובו של ריצ'רד דרייפוס בתפקיד פיקאר וקנת' קולי בתפקיד דרייפוס.
ב-2014 יצא לאור ספרו של רוברט האריס "קצין ומרגל", אשר מספר את הפרשה מנקודת מבטו של פיקאר. ב-2019 ביים רומן פולנסקי סרט בצרפתית על בסיס ספרו של האריס. הסרט נקרא "אני מאשים" במקור הצרפתי ו"קצין ומרגל" באנגלית ובעברית. ז'אן דוז'רדן גילם את פיקאר ולואי גארל את דרייפוס.
ב-1994 הונפק בול דואר ישראלי "100 שנה לפרשת דרייפוס". משפט דרייפוס הוא המשפט הראשון שתועד באמצעות ראינוע.
מקורות ראשוניים
חמשת הכרכים של הספר זמינים באתר גאליקה:
וולף לסלאו
וולף לֶסלאו (באנגלית: Wolf Leslau; 14 בנובמבר 1906, צ'נסטוחוב, דרום-מערב פולין - 18 בנובמבר 2006, פולרטון, פרבר של לוס אנג'לס) היה מגדולי הבלשנים של השפות השמיות במאה העשרים ובפרט מגדולי חוקרי השפות השמיות של אתיופיה במאה העשרים.
חייו
לסלאו גדל בפולין בבית יהודי שומר מצוות ודובר יידיש. בנעוריו קיבל חינוך יהודי מסורתי, אך אימץ אורח-חיים חילוני וב-1926 נסע ללמוד באוניברסיטת וינה, שם קיבל גם הסמכה להוראת העברית מטעם הסמינר העברי הפדגוגי. באוניברסיטת וינה פגש את אשתו לעתיד שרלוט הלפרין, שהייתה סטודנטית לספרות צרפתית. לאחר קבלת התואר נסע בשנת 1931 עם שרלוט לפריז, הזוג נישא (ועִמה הוא חי עד למותה ב-1998) והחל ללמוד בבית הספר הלאומי לשפות מזרחיות חיות (INALCO ) ובבית הספר ללימודים גבוהים שעל יד הסורבון. למד בין השאר ערבית, אכדית ובהשפעת מורו, הבלשן הנודע מרסל כהן, החל לסלאו להתעניין בשפות אתיופיה והחל לחקור וללמד תחום זה. פרסם תריסר מאמרים בין 1933 ל-1938, אז יצא לאור ספרו הראשון. בשנת 1939 פרסם שלושה מאמרים וספר המתעד את שפת התיגריניה, הנחשב עד היום הספר הקנוני על שפה זו.
לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים נשלח לסלאו בשנת 1941 למחנה ריכוז ממנו ברח בשנת 1942 לניו יורק שבארצות הברית. הוא לימד במכון אסיה ובניו סקול למחקר חברתי. ב-1951 החל ללמד באוניברסיטת ברנדייס. ב-1953 פרסם שני ספרים, השלים את לימודיו שנקטעו עקב המלחמה, טס לפריז וקיבל דוקטורט מהסורבון. ב-1955 החל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), בה כיהן כפרופסור עד ליציאתו לגמלאות וייסד בה את המכון ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, ושימש שם כפרופסור אמריטוס עד ליום מותו. בגיל שמונים למד להשתמש במחשב מקינטוש. לסלאו נותר צלול והוא חקר ופרסם עד יום מותו בגיל מאה, בשנת 1999 פרסם ספר חשוב ובשנת 2000 שני ספרים נוספים.
פועלו
וולף לסלאו פרסם למעלה מארבעים ספרים ומאות מאמרים מקצועיים והוא שלט בשבעים ושתיים שפות. הוא חקר את כל השפות השמיות, אך בעיקר את השפות השמיות של אתיופיה (אחת מארבע משפחות השפות באתיופיה) והיה גדול החוקרים בתחום במאה העשרים בדומה לאוגוסט דילמן במאה התשע עשרה, בתחום זה העמיד תלמידים רבים שהפכו לחוקרים שהמשיכו את דרכו. בין השנים 1946 ל-1976 ערך שלושים מסעות לאתיופיה שם ביצע מחקר שדה "הארץ הזאת היא המעבדה שלי", רכוב על גבי פרד, לנדרובר ושט בקייאק, נדד לכפרים מרוחקים, שבהם לא היה חשמל ולעיתים לא ראו זרים מעודם, ולעיתים הגיע לערים. הוא נהג להקליט מאות עמודים בתשאלו אנשים ובשובו לארצות הברית הוסיף להם פירושים דקדוקיים.
לסלאו עסק בכל עשר השפות השמיות של אתיופיה. החל מגעז, שפת הפולחן העתיקה של אתיופיה, לה הקדיש מילון עב כרס. חקר את השפה השמית החיה השנייה בשכיחותה בעולם היא האמהרית, שמספר דובריה נאמד בכעשרים מיליון, כן חקר את שפתה הרשמית של אריתריאה היא תיגריניה. אמהרית ותיגריניה הן השפות המדוברות בפי יהודי אתיופיה.
חקר וכתב אף על השפות הנדירות יותר, בכללן אלו שנכחדו. לסלאו היה הראשון שתיעד במאמרים ובמילון בן שלושה כרכים את אגד הלהגים של גוראגה, אותו דוברים מיליון איש. חקר אף את שפת ההררי. הוא התעניין גם במנהגים עממיים והחומר הבלשני שפרסם מכיל מידע אנתרופולוגי רב. פרסם גם אנתולוגיה של ספרות יהודי אתיופיה ואת סיפורי העם שלהם. באחד ממסעותיו הגיע לכפר בו דיברו ארבעה ישישים את שפת הגאפאת, שנחשבה לנכחדת ופרסם את מחקרו בנידון. על השפה נודע מתרגום של שיר השירים מהמאה ה-18 שנעשה לבקשת חוקר מקורות הנילוס הסקוטי ג'יימס ברוס.
זכה לפרסים רבים ביניהם שני פרסי גוגנהיים, פרס היילה סילאסי בשנת 1965 שהעניק לו הקיסר היילה סלאסי, את מדליית זהב היוקרתית של לידזברסקי מחברת המזרח הבינלאומית בשנת 1996 וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בשנת 1996, בטקס בו עולים רבים מאתיופיה הגיעו על מנת לחלוק לו כבוד.
כד המוזה
"כד המוזה" הוא כינויו של כד מסוג ליקיטוס (lekythos) המיוחס לצייר המכונה "צייר אכילס" (Achilles Painter) ומתוארך למחצית המאה ה-5 לפנה"ס באטיקה, יוון. כיום הכד נמצא באוסף המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה במינכן, גרמניה.
הכד מתאר שתי דמויות. האחת היא דמות המתוארת ישובה על סלע ומנגנת בקיתרה (kithara), כלי מיתר דמוי נבל קטן. הסביבה מסומלת באמצעות קו מצויר, המתאר נוף ובאמצעות טקסט המזהה את המקום כ"הר הליקון". לרגליה מופיעה ציפור, שעל פי זיהוי איקונוגרפי ייתכן והוא זמיר. מול דמות זו ניצבת דמות נשית נוספת. היא לבושה בהימטיון אדום וכבד. בין שתי הדמויות מופיע הטקסט ביוונית: יפה הוא אקסיופייתס בן אלקימכוס" ( Axiopeithes kalos Alkimachouׂ).
מחקר תולדות האמנות זיהה את הדמות המנגנת כמוזה. היו שהציעו את קליאו או את אראטו. סברה אחרת מזהה אותה כקאליופה, אימו של אורפאוס. הניסיון לזהות את הדמות הנשית השנייה הוא קשה יותר. נטייה מחקרית מצטברת מנסה לזהות דמות זו כסאפפו, המשוררת הידועה. הזיהוי נשען הן על המסורת האיקונוגרפית המתארת את סאפפו לצד מוזה, ומתוך השוואה לתיאורים אחרים שלה. יחד עם זאת אין שום ודאות בזיהוי זה. מיכאל אבי יונה טוען כי הדימוי של האישה המנגנת מצביע על שינוי בייצוגן של נשים בתקופה הזו כדמויות עצמאיות.
הנגינה בקירתה ובכלי מיתר נתפשה בתרבות היוונית כביטוי לבהירות ולשאיפה להרמוניה אפולונית. חלק מן החוקרים מצאו קשר בין מוטיב הנגינה לבין הופעתו על גבי כד אבל כניסיון לחבר את החיים והמוות על ידי המוזיקה. טילמן זיבאס (seebass) אף טען כי יחס זה מבוטא גם בשימוש ברקע הלבן הריק, אשר מהווה "צירוף של מוזיקה ודממה" המקבילים "למרחב מלא ולמרחב הריק, לחיים ולמוות"
טלי שמש
טלי שמש (נולדה ב-1969) היא במאית סרטים דוקומנטריים ישראלית.
ביוגרפיה
שמש נולדה בירושלים והיא בוגרת מחזור ב' של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים.
לאחר לימודיה, ביימה עשרות כתבות לתוכניות תחקיר ותעודה, ובהן "עובדה" עם אילנה דיין. בשנת 1999 ביימה את הסרט התיעודי "השמנה והיפה" עבור ערוץ 8.
בשנת 2004 ביימה את הסרט "זהב לבן עבודה שחורה" עבור "עובדה", שעסק בקיפוחם של עובדי הקבלן במפעלי ים המלח, ועורר הדים ציבוריים רבים.
בשנת 2006 ביימה את הסרט התיעודי באורך מלא "מועדון בית הקברות" שפתח את פסטיבל דוקאביב 2006, זכה לשבחים רבים והפך לסרט התיעודי המצליח ביותר בישראל אי פעם. "מועדון בית הקברות" קיבל את פרס מועצת הקולנוע ליוצרת במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות ו "פרס ראש העיר ת"א" ו"פרס הצילום" לצלם שרון דה-מאיו וכן את הפרס הראשון בקטגוריה התיעודית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בשאנגחאי (האירוע הגדול והחשוב מסוגו במזרח אסיה).
בשנת 2016 ביימה שמש עם בעלה, אסף סודרי, את הסרט התיעודי "מוות בבאר שבע", שעוקב אחר אירועי הפיגוע בתחנה המרכזית של באר שבע ב-2015. במאי 2016 זכה הסרט בשלושה פרסים ובהם פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב. הוא עושה שימוש בצילומי אבטחה ומתמקד במותו של הבטום זרהום.
בשנת 2020 יצרה עם אסף סודרי את הסדרה התיעודית "המניע", העוסקת בפרשת הרצח בעין כרם.
מחזור חיי טכנולוגיה
מחזור חיי טכנולוגיה - (Technology Life Cycle (TLC - עוסק בזמן ובעלות פיתוח הטכנולוגיה, ציר הזמן של העלאת התאוששות ואופני הפיכת הטכנולוגיה לרווחיות ביחס לעלויות והסיכונים הכרוכים בכך. ניתן להגן במהלך המחזור חיי הטכנולוגיה באמצעות פטנטים או סימנים מסחריים על מנת להאריך את המחזור וכדי למקסם את הרווח ממנו.
לטכנולוגיות מסוימות, כמו ייצור פלדה, נייר או מלט, יש תוחלת חיים ארוכה (עם וריאציות קלות בטכנולוגיה המשולבת עם הזמן) ואילו במקרים אחרים, אורך החיים עשוי להיות קצר למדי, כגון מוצרים אלקטרוניים או תרופתיים.
ה- TLC משויך למוצר או לשירות טכנולוגי בשונה ממחזור חיי המוצר (PLC - Product Life Cycle) המתואר בניהול מחזור חיי המוצר.
PLC עוסק בחייו של מוצר בשוק ביחס לתזמון ההקדמה, אמצעי השיווק ועלויות העסק. "הטכנולוגיה" שבבסיס המוצר (למשל, זו של תה ייחודי בטעמים) עלולה להיות די שולית אבל התהליך של יצירת וניהול החיים שלה כמוצר ממותג יהיה מאוד שונה.
המוצר של הטכנולוגיה עשוי להיות מצרך כגון פוליאתילן פלסטיק או מוצר מתוחכם כמו המעגלים המשולבים המשמשים בטלפונים חכמים.
קצב השינויים והחידושים בסביבה הטכנולוגית הוא גבוה מאוד. הדינמיות בשוק גבוהה. חידושים טכנולוגיים צצים ללא הרף ומחליפים טכנולוגיות קיימות. מוצרים המבוססים על טכנולוגיה חדשה מתבססים על פיתוח סביבה התומכת בטכנולוגיה זו, אשר במקביל גורמת להתיישנות הסביבה הטכנולוגית הקיימת. חשוב להיות מודעים לשינויים אלה על מנת להיערך ולנצל הזדמנויות ולא להיכשל עם פיתוח מוצרים המבוססים על טכנולוגיה שתתיישן במהרה.
פיתוח מוצר או תהליך תחרותי יכולים להשפיע משמעותית על אורך החיים של הטכנולוגיה, ולהפוך אותו לקצר יותר. באותה מידה, אובדן זכויות הקניין הרוחני באמצעות התדיינות משפטית או אובדן האלמנטים הסודיים (אם יש כאלה) עשוי גם לגרום לקיצור אורך החיים של הטכנולוגיה. לפיכך, ניכר כי ניהול ה- TLC הוא פן חשוב בפיתוח הטכנולוגי.
אימוץ טכנולוגי הוא התופעה הנפוצה ביותר המניעה את התפתחות התעשיות לאורך מחזור החיים התעשייתי. לאחר שהורחבו השימושים חדשים במשאבים הם מסתיימים במיצוי היעילות של אותם תהליכים, תוך שהם מייצרים רווחים שהם בהתחלה קלים וגדולים יותר לאורך זמן, וככל שהטכנולוגיה מתבגרת קשה יותר למצות אותה.
ארבעת השלבים במחזור חיי טכנולוגיה
ניתן לראות את ה- TLC כמורכב מארבעה שלבים: 1. "שלב המחקר והפיתוח" (מו"פ) (מכונה לעיתים "קצה מדמם") כאשר הכנסות מתשומות שליליות והסיכויים לכישלון גבוהים
2. "שלב העלייה" שלב ההתאוששות, בשלב זה כוסו עלויות המחקר והפיתוח והטכנולוגיה מתחילה להתבסס וחולפת על פני נקודה A (מכונה לעיתים "חוד החנית")
3. "שלב הבגרות" בשלב זה הרווחים מהטכנולוגיה גבוהים ויציבים, האזור נמצא ברוויה (מסומן באות - M )
4. "שלב הירידה" (או שלב הדעיכה), נמצא אחרי נקודה D השלב זה מתחילה ירידה בתשואות הון והתועלת המתקבלת מעצם השימוש בטכנולוגיה.
מחזור חיים לאימוץ טכנולוגי
במחזור חיים לאימוץ טכנולוגי מתקיימת בדרך כלל עקומת S. הסיבה לכך היא שלקוחות מגיבים למוצרים חדשים בדרכים שונות. דיפוזיית החידושים, טוענת שלאנשים יש רמות מוכנות שונות של אימוץ חידושים חדשים וכי המאפיינים של מוצר משפיעים על האימוץ הכללי. אוורט רוג'רס סיווג אנשים לחמש קבוצות: חדשנים, מאמצים מוקדמים, רוב מוקדם, רוב מאוחר ומאחרים.
מבחינת עקומת ה- S ה2.5% הם החדשנים, 13.5% הם המאמצים מוקדמים, 34% הם הרוב המוקדם, 34% הם הרוב המאוחר ו 16% הם המאחרים.
ארבעת השלבים של מחזור חיי הטכנולוגיה הם :
אלן גרדינר
חייו
גרדינר פרסם ספרים רבים העוסקים בחקר מצרית עתיקה, ביניהם הספר החשוב "הקאנון המלכותי מטורינו" (פורסם ב-1959) העוסק במחקר פפירוס בכתב היראטי אשר נמצא בלוקסור בשנת 1820. הפפירוס מכיל רשימה של אלים, רוחות, וכן רשימת מלכים מיתיים ואמיתיים אשר מלכו במצרים מתחילתה. ספר חשוב נוסף של גרדינר הוא: "מצרים של הפרעונים". הספר פורסם ב-1961 והוא מכסה את כל זוויות הראיה של הכרונולוגיה המצרית וההיסטוריה המצרית אשר הייתה ידועה עד מועד פרסום הספר.
גרדינר תרם רבות לחקר הפילולוגיה המצרית העתיקה. הוא פרסם שלוש מהדורות של ספר בשם "דקדוק מצרי: ספר לימוד בסיסי להירוגליפים" הידוע גם בשם "רשימת הסימנים של גרדינר". הספר אשר פורסם לראשונה ב-1927, עוסק ונותן רשימת סימנים ידועה של כתב החרטומים שהיה בשימוש בין השנים 2000 לפנה"ס-1300 לפנה"ס. ספר זה נחשב עד היום כספר לימוד בסיסי לכל סטודנט הלומד מצרית קדומה.
בשנת 1915 פענח גרדינר את הכתב הפרוטו-סינאי אשר נתגלה בשנת 1904 על ידי הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי בסרביט אל-ח'אדם אשר בדרום סיני. כתב זה מתוארך ל-1500 לפנה"ס. גרדינר פענח את המילה "לבעלת", שמשמעותה 'לגברת', 'לגבירה', שככל הנראה כוּונה לעשתורת. פעמים רבות המילה "מאהבּ", שמשמעותה 'אהוב', באה אחרי "בעלת". יחד עם אריק פיט (Eric Peet) חקר גרדינר את כתובות וציורי הסלע הרבים שנתגלו בסיני בוואדי מע'רה ובסרביט אל-ח'אדם והשניים פרסמו ב-1917 את ספרם "The Inscriptions of Sinai".
בשנת 1922 גרדינר השתתף במשלחת של הווארד קרטר אשר גילתה את קברו של המלך המצרי תות ענח' אמון.
ארבע חירויות
ארבע חירויות הייתה אוניית מעפילים, אשר הגיעה לחופי ארץ ישראל מאיטליה ב-23 באוגוסט 1946. על סיפונה הפליגו 1,024 ניצולי השואה. האונייה נלכדה על ידי הבריטים ומעפיליה גורשו למחנות המעצר בקפריסין. "ארבע חירויות" הייתה אוניית המעפילים הראשונה שנוסעיה גילו התנגדות למעצרה בלב ים. שמה של האונייה נלקח מנאומו המפורסם של נשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, אשר נישא בקונגרס האמריקאי ונקרא "נאום ארבע החירויות"; בו קרא להשתתת החברה האנושית על בסיס ארבע חירויות, המנחות את העולם החופשי: חירות הביטוי, חירות הדת, חירות ממחסור וחירות מפחד.
רכישה והכנה להפלגה
האונייה נבנתה כאוניית נוסעים והייתה בעלת תפוסה של 650 טון ומנוע דיזל שאיפשר לה מהירות של 10 – 12 קשר (18.5 - 22.5 קמ"ש). שמה הראשון היה "Fede". אנשי המוסד לעלייה ב', בראשות יהודה ארזי, רכשו אותה באיטליה באמצעות אשת קש איטלקייה, אחת מבעלי חברת מספנה ובוני אוניות גדולה. הרכישה הייתה באמצעות מוסו, סוכן ומתווך אוניות מחברת "דאקו פרסו מוסו מרקוצ'י" ("Dacco Presso Musso Marcutchi"), מפעילי המפלגה הרפובליקנית באיטליה. הרכישה התבצעה במספנה בנמל אונליה באיטליה לחוף הים הליגורי, סמוך לגבול צרפת.
האונייה שימשה להפלגת העפלה ראשונה במאי 1946, אז נקראה "דב הוז". האונייה הגיעה לנמל חיפה ומשם הפליגה לאיטליה, ולכן הייתה ידועה לבריטים. האונייה הוכנה להפלגת העפלה שנייה, והפעם ניתן לה השם "ארבע חירויות" על ידי פועלים מקומיים וקבוצת עולים מהכשרת השומר הצעיר, שהיו אחר כך חברי הגרעין שייסד את קיבוץ זיקים. הם שיפצו את התשתית שנשארה מהפלגתה כ"דב הוז" והוסיפו ארבע סירות הצלה מעץ ל-12 נפש, כל אחת.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם פבי גבר, ולצדו פטר הופמן, גם הוא איש הפלי"ם, שהדריך מעפילים בהפעלת מכונות האונייה. הגדעוני היה אלי זוהר ("שמשון"). רב החובל וצוות הימאים היו איטלקים.
המעפילים וארגונם
בהפלגה השתתפו 1,024 מעפילים. כמחציתם היו חברי תנועות הנוער היהודיות הציוניות וחברי המפלגות דרור, השומר הצעיר, בית"ר, המזרחי, אגודת ישראל, דרור-קדימה, הנוער הציוני, וגורדוניה. המחצית השנייה של המעפילים מנתה קבוצות צעירים מסלוניקי ויהודים ממוצא פולני. רוב המעפילים היו צעירים עד גיל 30 שנאספו על ידי אנשי המוסד במחנה בבוקה דה-מגרה. הם שטו באסדות לאורך נהר מגרה עד לאזור שבו עגנה האונייה, בשפך הנהר למפרץ מדרום לבוקה דה-מגרה, מדרום מזרח לעיר לה ספציה.
המעפילים הגיעו לסיפון האונייה באמצעות סירות ממונעות שנעו בין החוף לאונייה. לאחר שעלו לסיפון התארגנו הקבוצות וחולקו ביניהן תפקידים. קבוצת הסלוניקאים הייתה אחראית לחלוקת המים, קבוצת גורדוניה - למזון וקבוצת השומר הצעיר - להתקנת המיטות. קבוצה אחרת הייתה אחראית לניקיון. לאחר שהחלו אי סדרים באונייה, בגלל השתלטות "בעלי זרוע", מונה צוות נציגים מכל הקבוצות והוסמך להתערב בניהול האונייה.
העימות עם הבריטים
ב-2 בספטמבר בשעות הצהרים התגלתה הספינה לראשונה על ידי מטוס בריטי שהמשיך לחוג מעליה. האונייה הייתה אז במרחק של כ-20 – 30 מייל (30 - 50 קילומטרים) מתל אביב. המעפילים תודרכו לקראת עימות עם הבריטים. במהלך ההפלגה תורגלו המעפילים בירידה מהירה לבטן הספינה כאשר תתגלה וכן נערכו תרגילי תפיסת עמדות להתנגדות בפני השתלטות על הספינה. קבוצת גורדוניה הייתה תחת פיקודו הישיר של פבי גבר והייתה אחראית לגשר האונייה. קבוצת השומר הצעיר הייתה תחת פיקודו של אלי זוהר ומוקמה בחלק הקדמי של הספינה, ופטר הופמן היה אחראי לחלקה המרכזי. הוכנו קופסאות שימורים שיזרקו על הבריטים כאשר יעלו על הסיפון, וכן הוסלק מטען חומר נפץ לשם פיצוץ האונייה בנמל חיפה לאחר פינויה.
למרות כל ההכנות, בפועל, מיד לאחר גילויה, נתן מפקד האונייה הוראה לשוט במהירות לכיוון תל אביב. מכיוון צפון הגיעו שלוש משחתות של הצי המלכותי הבריטי וחסמו את נתיב ההפלגה במרחק 2 – 3 מייל (5 - 8 קילומטרים) מהחוף. אחת המשחתות התנגשה בירכתי הספינה והרסה את מערכת ההיגוי, ונחתים בריטים ירו יריות באוויר והתיזו סילוני מים על המעפילים. המעפילים החלו להשליך קופסאות שימורים לעבר הבריטים. קבוצת הנחתים הראשונה שעלתה לסיפון נתקלה בהתנגדות עזה, והמעפילים הצליחו לגבור עליהם, לפרקם מנשקם ולהשליכו לים. קבוצה נוספת של נחתים הצליחה לקשור את הספינה למשחתת, לאחר עימות ארך כשלוש וחצי שעות. 90 נחתים בריטים משתי משחתות, אה"מ צ'ילדרס (HMS Childers) ואה"מ שיוולרס (HMS Chivalrous) הצליחו להשתלט על האונייה.
בעת העימות לא פעל הקשר, ומכשיר הקשר שהיה בידי אנשי הפלי"ם הושלך המימה. במהלך המאבק קרבה האונייה לחוף ושנים עשר נוסעים קפצו מהאונייה במטרה לשחות אל חופי הארץ, אולם הבריטים תפסו עשרה מהם. לאחר העימות העניקו הבריטים סיוע רפואי לפצועים, אשר 13 מהם נזקקו לאשפוז. יחסם ההומני של החיילים הבריטים, יחד עם תשישותם הרבה של המעפילים, מנעו כנראה התנגדות נוספת.
גירוש למחנות המעצר בקפריסין
על פי הוראת מטה המוסד באיטליה היו המלווים, אנשי הפלי"ם, אמורים להצטרף אל המעפילים לאחר שהאוניה תיתפס על ידי הבריטים, לעלות עמהם לאוניות הגירוש לקפריסין, תוך שהם מבריחים דלק במיכלים, כדי שישמש לשרפת ציוד במחנות המעצר. ואכן שלושת המלווים התלוו אל המעפילים וגם מילאו מיכלים בדלק. אולם השריפה לא מומשה בסופו של דבר בגלל התנגדות מפקדת ההגנה בארץ ישראל. המלווים חולצו ממחנות המעצר כעבור זמן קצר.
קואורדינטות קוטביות
קואורדינטות קוטביות או קואורדינטות פולריות הן תיאור של המישור באמצעות שני משתנים: זאת בניגוד לקואורדינאטות קרטזיות, בהן כל נקודה מתוארת על ידי כמה היא "ימינה" מראשית הצירים (x) וכמה היא "למעלה" מראשית הצירים (y). תמיד ניתן להציג כל נקודה בדו מימד גם בקוארדינאטות קרטזיות וגם בקוארדינאטות קוטביות, אך נהוג להשתמש בקוארדינאטות קוטביות בסיטואציות שקשורות לדברים מסתובבים. לדוגמה, מיקום השמש בשמים יהיה נוח יותר להצגה במרחק מכדור הארץ (שהוא פחות או יותר קבוע) והזווית שלה ביחס לאופק מאשר בקוארדינאטות קרטזיות.
קואורדינטות פולריות הן מקרה פרטי של קואורדינטות גליליות עבור גובה = 0, ומקרה פרטי של קואורדינטות כדוריות עבור זווית לטידיוד = 90 מעלות.
המרה בין קואורדינטות פולריות לקואורדינטות קרטזיות
עבור נקודה כללית (x,y) ניתן להמיר לקואורדינטות פולריות על ידי לחלופין, כאשר נתונים (r,θ) אפשר להמיר לקואורדינטות קרטזיות על ידי
מציאת הזווית
בדרך כלל בוחרים לעבוד בקטע, כלומר, הזווית מקבלת ערכים בין 0 ל-2π (לא כולל 2π). אזי ניתן למצוא את הזווית לפי הנוסחה הבאה: כאשר arctan היא הפונקציה ההופכית לפונקציה הטריגונומטרית טנגנס.
אם עובדים באינטרוול, יש להשתמש בנוסחה הבאה: הפונקציה המפוצלת הזאת נקראת לעיתים קרובות atan2 ("ארכטנגס 2") ורושמים.
וקטורי היחידה
בקואורדינטות קרטזיות אפשר לרשום את מיקומה של כל נקודה או וקטור כ
כאשר הם וקטורי היחידה הקרטזיים (וקטורים אלה קבועים). באופן גאומטרי, וקטור היחידה x הוא וקטור המצביע בכיוון החיובי של ציר x ואורכו הוא 1 (ליתר דיוק נכון לומר שהנורמה שלו שווה ל 1), באותו אופן לגבי וקטורי היחידה בציר y.
אנו נרצה להציג באותה צורה את הנקודה שלנו גם בקואורדינטות פולריות: כאשר לווקטורים נקרא "וקטורי היחידה הפולריים".
אפשר לחשבם בכל נקודה במרחב (פרט לראשית) ולקבל שהם נתונים על ידי
כלומר: וקטורים אלה אינם קבועים במרחב, אלא כיוונם משתנה בהתאם לנקודה.
קואורדינטות פולריות ומספרים מרוכבים
באמצעות ההצגה הפולרית קל לבצע כפל, חילוק וחזקות של מספרים מרוכבים.
קואורדינטות קוטביות בפיזיקה
לעיתים שימוש בקואורדינטות קוטביות יכול לפשט בעיות בפיזיקה. למשל, תנועה מעגלית מנותחת בקלות רבה על ידי הקואורדינטות הקוטביות. הפשטות והפתרון האלגנטי של בעיית שני הגופים, היא במידה רבה בזכות ההמרה של השאלה לבעיה בציר אחד במערכת הקואורדינטות הקוטביות.
בקינמטיקה, ניתן לתאר את וקטור ההעתק של גוף על ידי:
על ידי גזירה לפי הזמן נקבל תיאור גם למהירות ולתאוצה באופן הבא:
לפי כלל הגזירה למכפלה. כאשר נשים לב שלפי כלל השרשרת נקבל:
לכן נוכל לקבל תיאור קוטבי עבור מיקום, מהירות ותאוצה כך:
עקומות בקואורדינטות פולריות
המשוואה המגדירה עקומה אלגברית המבוטאת בקואורדינטות פולריות נקראת "משוואה פולרית" (Polar equation). במקרים רבים, ניתן לתארה בפשטות על ידי הגדרת \ r כפונקציה של הזווית θ. העקומה המתקבלת מורכבת מנקודות מהצורה ואפשר להתייחס אליה כאל הגרף של הפונקציה הפולרית \ r.
ניתן להסיק צורות שונות של סימטריה מהמשוואה של הפונקציה הפולרית \ r. אם אזי העקומה תהיה סימטרית סביב ציר-x (הקרן (0°/180°)). אם אזי העקומה תהיה סימטרית סביב ציר y (הקרן (90°/270°)). אם \ r(θ−α°) = \ r(θ) העקומה תהיה סימטרית סביב הציר בזווית °α כנגד כיוון השעון.
בגלל הטבע הציקלי-מעגלי של מערכת קואורדינטות פולריות, עקומות רבות ניתן לתאר באמצעות משוואה פולרית די פשוטה, כאשר הצורה הקרטזית היא הרבה יותר מסובכת. בין העקומות הידועות מסוג זה נמנות הספירלה הארכימדית, השושן הפולרי, הלמניסקטה של ברנולי, הלימצון והקרדיואיד.
עבור מעגל, קו ושושן פולרי, אין הגבלה על התחום והטווח של העקומה.
מעגל
המשוואה הכללית עבור מעגל שמרכזו נמצא ב(\r0, φ) ורדיוסו a היא
ניתן לפשט משוואה זו עבור מקרים פרטיים, כמו למשל
עבור מעגל שמרכזו בראשית הצרים ורדיוס a.
קו ישר
ישר העובר דרך ראשית הצירים ניתן לייצג באמצעות המשוואה כאשר φ היא זווית השיפוע של הקו (בנוסחה כאשר m הוא השיפוע במשוואה בקואורדינטות קרטזיות).
המשוואה של ישר שאינו עובר דרך ראשית הצירים שניצב לישר θ = φ וחותך אותו בנקודה (\ r_0, φ) היא
שושן פולרי
שושן פולרי הוא עקומה מתמטית מפורסמת שנראית כמו עלי כותרת של פרח, וניתן לבטאה באמצעות משוואה פולרית פשוטה
לכל קבוע \ \phi_0, כולל 0. אם k הוא מספר טבעי, המשוואה תיצור פרח עם k עלי כותרת כאשר k אי-זוגי ופרח עם 2k עלי כותרת כאשר k זוגי. אם k מספר רציונלי לא שלם, ייווצר פרח דמוי ורד שבו עלי הכותרת חופפים זה את זה. המשוואות לעולם לא מגדירות ורד עם 2, 6, 10, 14 וכו' עלי כותרת. המשתנה a מייצג את אורך עלי הכותרת של השושן.
ספירלת ארכימדס
הספירלה הארכימדית היא ספירלה מפורסמת שהתגלתה בידי ארכימדס, אותה ניתן לבטא באמצעות משוואה פולרית פשוטה. היא מתוארת על ידי המשוואה
שינוי הפרמטר a יסובב את הספירלה ואילו שינוי הפרמטר b ישנה את המרחק בין הזרועות, שעבור ספירלה נתונה הוא תמיד קבוע. לספירלת ארכימדס יש 2 זרועות, אחת עבור \ \theta>0 ואחת עבור \ \theta<0. שתי הזרועות מתחברות באופן חלק בחלק. לקיחת תמונת המראה של זרוע אחת מעבר לקו תיצור את הזרוע השנייה.
מקרה פרטי של הספירלה הוא ההיפרבולה הפולרית,
חתכי חרוט
חתך חרוטי עם מוקד אחד על ראשית הצירים והשני במקום אחר על הקרן 0° (כך שחצי הציר הראשי נמצא על ציר ה-x) מתוארת על ידי המשוואה
כאשר e היא האקסצנטריות ו-\ \ell הוא חצי הלטוס רקטום (המרחק בציר y מהמוקד שנמצא על הציר הראשי אל העקומה). אם e > 1, המשוואה מגדירה היפרבולה, אם e = 1, היא מגדירה פרבולה, ואם e < 1 היא מגדירה אליפסה. המקרה הפרטי שבו e = 0 מגדיר מעגל עם רדיוס \ \ell.
קטרופיאן
קטרופיאן (Quetrupillán) הוא הר געש שכבתי בגבול בין מחוז אראוקניה ומחוז לוס ריוס שבדרום צ'ילה. גובהו 2,360 מ' מעל פני הים, וקוטר הקלדרה שלו 3.5 ק"מ. הוא נמצא בין שני הרי געש נוספים - ויאריקה (מצפון-מערב) ולנין (מדרום-מזרח), ומצוי כולו בתחומי הפארק הלאומי ויאריקה. ההתפרצות המתועדת היחידה של ההר נרשמה ב-1872.
חברה לנאמנות
חברה לנאמנות (באנגלית: Trust Company) (הנאמן) - היא חברה המטפלת בנכסי לקוחותיה (הנהנים), בשקידה ובמסירות כאילו הייתה הבעלים של הנכס. הנאמן פועל עבור הנהנה, בהתאם להסכם הנאמנות שנחתם ביניהם, המגדיר את מהות הקשר ואת רצונותיו של הנהנה. בישראל, פעילות זו כפופה לכללי חוק הנאמנות.
נאמנות על פי חוק
(על פי דרישות הרשות לניירות ערך ורשות המסים בישראל).
נאמנות על פי חוזה
(ניהול נכסים פיננסיים בהתאם להסכם שנחתם בין הנאמן לנהנה).
יתרונותיה של חברה לנאמנות
לחברה לנאמנות, כתאגיד, יתרון על פני יחיד המשמש כנאמן, מהסיבות הבאות:
נחום ברנע
נחום ברנע (נולד ב-23 באוקטובר 1944) הוא עיתונאי, פובליציסט ובעל טור ב"דבר" ואחר כך ב"ידיעות אחרונות", חתן פרס ישראל בתחום התקשורת לשנת ה'תשס"ז.
ביוגרפיה
נחום ברנע נולד בפתח תקווה בשנת 1944 כנחום בורשטיין, לנחמה ויוסף בורשטיין, שכיהן כמנהל מחלקת ההסברה של ההסתדרות וסגן ראש עיריית תל אביב יפו. משהתגייס לצה"ל התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וכן קורס מ"כים חי"ר. ברנע המשיך לשרת במילואים כלוחם בחטיבת הצנחנים "חוד החנית" בגדוד 66, ולחם במסגרתה במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים, עד לאחר מלחמת לבנון הראשונה. בעל תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
קריירה עיתונאית
את דרכו בעיתונות החל נחום ברנע בזמן לימודיו בעיתון הסטודנטים הירושלמי "פי האתון" והיה עורך עיתון הסטודנטים של האוניברסיטה העברית "ניצוץ". לאחר מכן כתב בעיתון "במחנה", ומשם המשיך לעיתון "דבר", בו כתב בשנים 1967–1982. בין השאר היה שליח העיתון בוושינגטון, ופרסם טור שבועי פופולרי בשם "יומן יומן יומן". בראשית שנות השבעים, בתקופת העורכת חנה זמר, שימש כמזכיר מערכת "דבר".
בשנת 1982 ייסד את השבועון "כותרת ראשית", וערך אותו יחד עם תום שגב. העיתון הצטיין ברמת כתיבה מעמיקה מהמקובל בעיתונות הישראלית, ובשורת כותבים צעירים שהשפיעו רבות על העיתונות. בין כותביו היו דן בן אמוץ, דורון רוזנבלום, גבי ניצן, עירית לינור, ארי שביט, דב אלפון ונרי ליבנה. ב-1988 חדל השבועון להופיע, מסיבות כלכליות. נמנה עם הכותבים הקבועים של הירחון מוניטין.
ב-28 באפריל 1989, פרסם נחום ברנע את הטור הראשון שלו ב"מוסף לשבת", "שמיר עוצר את הזמן", במסגרתו, נסע לסוסיא עם ראש הממשלה, יצחק שמיר, וחשף מסמך של רחבעם זאבי משנת 67', שבו הגה תוכנית להקים בשטחים מדינה פלסטינית בשם "ישמעאל". מאז הוא חבר מערכת "ידיעות אחרונות".
במרץ 1995, בעת סיקור הלוויתם של שני קרבנות פיגוע ירי בחברון, הותקף ברנע על ידי כעשרה אנשים, שהכו אותו. אחד התוקפים הורשע ונידון למאסר על תנאי ולקנס
ב-27 במאי 1996, למחרת העימות הטלוויזיוני בין שמעון פרס לבנימין נתניהו לקראת בחירות 1996, כתב ברנע: "מחמת הזהירות, נטו אתמול הפרשנים לסכם את העימות בין פרס לנתניהו בתיקו. בכל הכבוד, אני נוטה לחלוק עליהם. נתניהו, כך נדמה לי, ניצח אתמול". כעבור יומיים ניצח נתניהו את פרס ונבחר לראשות הממשלה. ברנע, שתמך בפרס, הסביר אחר כך: "בעבודתי העיתונאית הנאמנות שלי היא למקלדת בלבד".
ב-2011, עם הגיעו לגיל הפנסיה, שינה ברנע את אופן העסקתו ב"ידיעות אחרונות", והקים חברה בשם "מקלדת", דרכה חתם עם העיתון חוזה לחמש שנים נוספות. באמצע 2016, לקראת תום תקופת ההסכם, ביקש להפסיק לכתוב את הטור בפורמט הקבוע, אך לאחר שיחות שכנוע הסכים להאריך את החוזה בשנתיים נוספות.
דטרויט פיסטונס
דטרויט פיסטונס (באנגלית: Detroit Pistons) היא קבוצת כדורסל מהעיר דטרויט שבמישיגן, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA. הקבוצה משובצת בבית המרכזי שבאזור המזרח, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם Little Caesars Arena.
נחום ברנע
קריירה עיתונאית
באוגוסט 2020 חשף כי מאחורי הקלעים של הסכם איחוד האמירויות-ישראל נרקמת עסקה למכירת מטוסי F-35 וכטב"מים מתקדמים לאיחוד האמירויות.
באוגוסט 2022 החל להתראיין בקביעות בתוכנית השבוע בכאן 11.
דטרויט פיסטונס
מפורט ויין לדטרויט
המועדון נוסד והצטרף לליגת ה-NBL בשנת 1941, בתור "פורט ויין זולנר פיסטונס", ושיחק באולם ההתעמלות של תיכון נורת' סייד שבפורט ויין, אינדיאנה. התאגיד של בעלי הקבוצה, פרד זולנר ואחותו ג'נט זולנר, היה של בתי יציקה המייצרים בוכנות (באנגלית: Pistons), בעיקר עבור מכוניות, משאיות ומנועי קטרים. בשנת 1948 הפכה הקבוצה ל"פורט ויין פיסטונס", ועברה להשתתף בליגת ה-BAA.
נחום ברנע
עימותים על רקע כתיבתו העיתונאית
כתיבתו של ברנע, שבה הוא מבקר לעיתים אנשי ציבור, חושפת אותו לביקורת נגדית של מבוקריו. דוגמאות אחדות:
דטרויט פיסטונס
מפורט ויין לדטרויט
אף על פי שהפיסטונס זכו לאהדה יציבה מהקהל המקומי, גודלה הקטן של העיר מנע מהם להפוך לקבוצה רווחית. בשנת 1957 העביר זולנר את הקבוצה לדטרויט, עיר גדולה בהרבה שלא ראתה כדורסל מקצועני מזה עשור. עקב כלכלתה של העיר דטרויט המתבססת בעיקרה על תעשיית המכוניות, הם החליטו להשאיר את השם פיסטונס (בוכנות). הקבוצה החדשה, דטרויט פיסטונס, שיחקה באולם אולימפיה סטדיום בארבע עונותיהם הראשונות, ולאחר מכן עברה לקובו ארנה.
נחום ברנע
חיים אישיים
ברנע נשוי לתמרה ואב לשלושה ילדים. בנו נהרג ב-25 בפברואר 1996 בפיגוע הראשון בקו 18 בירושלים. אחיו הוא פרופ' אמיר ברנע.
דטרויט פיסטונס
שנות ה-60 וה-70
מזלו של המועדון החל להשתנות בשנת 1981, כאשר בחר בדראפט ה-NBA של אותה השנה את הרכז אייזיאה תומאס מאוניברסיטת אינדיאנה. בתחילת שנת 1982, רכשו הפיסטונס את הסנטר ביל למביר בטרייד מקליבלנד קאבלירס ואת הגארד ויני ג'ונסון מסיאטל סופרסוניקס. השלושה נשארו יחדיו לאורך עשור, מייצרים את רובו של כור השחקנים שהביא את הקבוצה אל פסגת הליגה.
שנות ה-80: תקופת הילדים הרעים
בתחילה עברו הפיסטונס זמנים קשים בדרכם במעלה סולם ה-NBA. בשנת 1984, הפסידו הפיסטונס בסדרה קשה לניו יורק ניקס בחמישה משחקים, 3-2. בפלייאוף של שנת 1985, נצחה דטרויט בסיבוב הראשון ופגשה את האלופה בוסטון סלטיקס בחצי גמר המזרח. אף על פי שבוסטון הצליחה לגבור על דטרויט בשישה משחקים, הופעתה המפתיעה של דטרויט הבטיחה את לידתה של יריבות חדשה. בדראפט של שנת 1985, בחרה הקבוצה את ג'ו דיומרס במקום ה-18, בחירה שתוכיח את עצמה בשנים הבאות. כמו כן הם הצליחו לרכוש את ריק מהורן בטרייד עם וושינגטון בולטס. אך, תחילה נסוגה הקבוצה לאחור, לאחר שהפסידו את הסיבוב הראשון בפלייאוף של שנת 1986 לקבוצת אטלנטה הוקס, האתלטית יותר. לאחר הסדרה, הגיעו המאמן צ'אק דיילי וקפטן הקבוצה אייזיאה תומאס להחלטה שהסיכוי הטוב ביותר של הקבוצה לתפוס שליטה על ליגת המזרח יהיה דרך סגנון משחק אגרסיבי יותר.
חדורי מוטיבציה מהפסדם לסלטיקס, הפיסטונס של שנת 1988, שנעזרו ברכישתו של ג'יימס אדוארדס במהלך העונה, השתפרו ל-54 ניצחונות, שיא מועדון עד אותו הזמן, ולזכייה באליפות הבית המרכזי לראשונה בתולדותיהם. במשחקי הפלייאוף, נקמו הפיסטונס את הפסדם לסלטיקס בשתי העונות הקודמות בסדרת הגמר של המזרח, לאחר שגברו עליהם בשישה משחקים והתקדמו לסדרת הגמר של הליגה, לראשונה מאז מעברם לדטרויט.
מסעם הראשון של הפיסטונס לסדרת הגמר הפגיש אותם עם לוס אנג'לס לייקרס, בהובלתם של מג'יק ג'ונסון, ג'יימס וורת'י וכרים עבדול-ג'באר. את סדרת הגמר פתחו הפיסטונס בסערה, לאחר שהצליחו לגבור במשחק הראשון על הלייקרס, באולם הפורום בלוס אנג'לס, 105-93, עם 34 נקודות של אדריאן דאנטלי, וכך לקחו את יתרון הביתיות מהלייקרס (שסיימו במאזן טוב יותר את העונה הסדירה). הלייקרס השיבו לעצמם את יתרון הביתיות לאחר שגברו על הפיסטונס במשחק השלישי בסדרה, שהתקיים בדטרויט, 99-86. דטרויט הצליחה לנצח בשני משחקי הבית הנוספים של ולעלות ליתרון 2–3 בסדרה, שעתה שבה ללוס אנג'לס. דטרויט נראתה נחושה לנצח במשחק השישי בסדרה ולזכות באליפות לראשונה בתולדותיה. במשחק, קלע אייזיאה תומאס שיא פלייאוף של 25 נקודות ברבע השלישי, בעודו משחק עם נקע קשה בקרסולו. למרות משחקו ההירואי, נצחו הלייקרס את המשחק, 103-102, בעזרת זוג זריקות עונשין, של כרים עבדול-ג'באר במהלך השניות האחרונות למשחק. לאחר עבירה שנויה במחלוקת של ביל למביר, עברה שכונתה בידי רבים מאוהדי הפיסטונס, ובידי למביר עצמו, כ"עברת רפאים". ללא אייזיאה תומאס בכושר משחק מלא, הפסידו הפיסטונס במשחק השביעי לאחר משחק צמוד, 108-105.
לפני עונת 89–1988, עברו הפיסטונס לאובורון הילס כדי לשחק באולם חדש, הפאלאס של אובורן הילס בעל התפוסה של יותר מ-21,000 מקומות ישיבה. הפיסטונס של שנת 1989 השלימו את סגל השחקנים לאחר שהחליפו את אדריאן דאנטלי במארק אגוויר, טרייד שספג ביקורות קשות על ידי אוהדי הפיסטונס בתחילה, אך לאחר מכן קיבל תשבחות. הקבוצה נצחה ב-63 משחקים, מנפצת את שיא הניצחונות הקודם של המועדון, ודהרה לאורך סדרות הפלייאוף אל סדרת הגמר ששוחקה שוב מול לוס אנג'לס לייקרס. הפעם נצחו הפיסטונס בסדרה בארבעה משחקים וזכו באליפות הליגה הראשונה שלהם. ג'ו דיומרס נבחר ל-MVP של הפלייאוף. המשחק הרביעי בסדרה נזכר בעיקר כמשחקו האחרון בקריירה של כרים עבדול-ג'באר.
1990–1994
הפיסטונס הצליחו להגן על התואר בעונת 1990. אחרי שנצחו ב-59 משחקים במהלך העונה הסדירה וזכו בתואר אלופת המזרח בפעם השלישית ברציפות, הפיסטונס דהרו לאורך שני סיבובי הפלייאוף הראשונים והגיעו אל סדרת הגמר של המזרח פעם הרביעית ברציפות, לפני ששיחקו סדרת משחקים קשה נגד שיקגו בולס עם מייקל ג'ורדן. במפגשם זו העונה השלישית ברציפות, הפיסטונס והבולס חילקו ביניהם את הניצחונות ששת המשחקים הראשונים לפני שהפיסטונס נצחו בפער גדול, 93-74, במשחק השביעי והמכריע. הפיסטונס הגיעו לסדרת הגמר הארצית השלישית ברציפות שלהם, ובה פגשו את פורטלנד טרייל בלייזרס. לאחר שוויון בתום שני המשחקים הראשונים בדטרויט, נסעו הפיסטונס לפורטלנד, בה לא נצחו מאז שנת 1974, כדי לשחק את המשחקים 3, 4 ו-5, דטרויט נצחה בכל שלושת המשחקים, והיו לקבוצה הראשונה בהיסטוריית הפלייאוף של ה-NBA המנצחת שלושה משחקי חוץ ברציפות. במשחק המכריע הובילה פורטלנד 83–90 כאשר נותרו שתי דקות לסיום המשחק, הפיסטונס דהרו לשוויון, ואז לקחו את היתרון, כאשר ויני ג'ונסון קולע זריקת ניצחון מ-6 מטרים במצב של 90–92, כאשר נותרו 00.7 שניות לסיום המשחק; זריקה זו הקנתה לג'ונסון את הכינוי "007", שהתווסף לכינויו המקורי "מיקרוגל". אייזיאה תומאס נבחר לשחקן המצטיין של סדרת הגמר.
1994–1999: תקופת גרנט היל
לאחר סיומה הגרוע של עונת 1994, הצליחו הפיסטונס לבחור את השחקן גרנט היל, סמול פורוורד מבטיח מאוניברסיטת דיוק, אך בתקופה זו הקבוצה קיבלה החלטות שנויות במחלוקת, כמו אובדנו של השחקן החופשי אלן יוסטון לניו יורק ניקס, החתמתם של שחקנים חופשיים בשלהי הקריירה שלהם כמו: כריסטיאן לייטנר וסדריק סבאלוס; הקבוצה החליפה מאמנים מרון רוטסטין לדון צ'ייני לדאג קולינס לאלווין ג'נטרי לג'ורג' אירווין בתקופה של שמונה שנים. מתוך מאמנים אלה, רק דאג קולינס הצליח להציג הצלחה כל שהיא בעונת 97–1996, בה נצחו הפיסטונס 54 משחקים. המועדון אף החליף את צבעי הקבוצה מהאדום-לבן-כחול המסורתיים לכחול ירקרק-בורגונדי-זהב-שחור במהלך שצבר חוסר פופולריות בקרב האוהדים.
2000–2008: חזרה למאבק על התואר
לאחר שהובסו על ידי מיאמי היט בפלייאוף של שנת 2000, ג'ו דיומרס (שפרש לאחר עונת 1999) קיבל את תפקיד נשיא פעולות הכדורסל. בתוך זמן קצר הוא ניצב בפני מה שנראה כמכשול בפני המועדון, כאשר גרנט היל בחר לעזוב את הקבוצה לאורלנדו מג'יק. אך, הצליח להשיג הסכם "חתום והעבר" עם אורלנדו שהביא את בן וולאס וצ'אקי אטקינס בתמורה להיל. שני השחקנים החדשים נכנסו במהרה לחמישייה הפותחת של הקבוצה, וולאס אף הפך לשחקן אולסטאר בשנים הבאות. לעומת זאת, היל שיחק רק 47 משחקים במהלך ארבע העונות הבאות בעקבות פציעת קרסול חוזרת ונישנת.
הפיסטונס סבלו מעונה קשה גם בעונת 01–2000, כאשר הגיעו למאזן 32–50. לאחר עונה זו, פיטר דיומרס את המאמן הראשי ג'ורג' אירווין ושכר את ריק קרלייל, עוזר מאמן שזכה להערכה רבה כשהיה שחקן מחליף קשוח בבוסטון סלטיקס במהלך שנות ה-80. בסתיו שנת 2001, חזר המועדון למדים בצבע אדום-לבן-כחול.
למרות השיפור בקבוצה, פוטר קרלייל במהלך הפגרה שלאחר עונת 2003. ישנן חמש סברות לפיטורים: הראשונה, כי קרלייל סירב לשתף במהלך העונה הסדירה כמה מהשחקנים הצעירים של הקבוצה, כמו פרינס ומהמט אוקור, דבר שגרם לחוסר שביעות רצון מצידו של דיומרס; שנית, כי כמה מהשחקנים (בעיקר וולאס), לא הסתדרו עם אופיו הקשוח של קרלייל; שלישית, כי קרלייל אימץ מערכת התקפית שהייתה שמרנית מידי; רביעית, כי המאמן חבר היכל התהילה, לארי בראון הפך לפנוי; ולבסוף, כי היו שמועות לכך שקרלייל גילה התעניינות בתפקיד המאמן הראשי של אינדיאנה פייסרס במהלך הפלייאוף של שנת 2003. בראון קיבל עליו את התפקיד באותו הקיץ ואילו קרלייל קיבל את תפקיד המאמן הראשי באינדיאנה כפי שצפו אותן השמועות.
הפיכתם של הפיסטונס לקבוצה המועמדת לאליפות הושלמה במהלך חודש פברואר של שנת 2004 עם רכישתו של ראשיד וולאס. עתה היה להם איש גדול נוסף שיאיים התקפית כמעט מכל העמדות במגרש. הפיסטונס סיימו את העונה עם מאזן של 28–54, מגיעים למאזנם הטוב ביותר משנת 1997. בפלייאוף של שנת 2004, לאחר שהביסו את מילווקי באקס בחמישה משחקים, הם גברו על אלופי המזרח המכהנים, ניו ג'רזי נטס, בשבעה משחקים וזאת לאחר שחזרו מפיגור של 2–3 בסדרה. לאחר מכן גברה דטרויט על הפייסרס, אותה אימן ריק קרלייל, בשישה משחקים והתקדמו אל סדרת הגמר של הליגה, לראשונה מאז שנת 1990. פרשנים רבים נתנו לפיסטונס סיכויים קלושים לנצח בסדרה נגד יריבתה, לוס אנג'לס לייקרס, שזכו בשלוש מתוך ארבע אליפויות ה-NBA האחרונות, ובשורותיה שיחקו הכוכבים שאקיל אוניל, קובי בראיינט, גארי פייטון וקארל מלון. אך, הפיסטונס גברו על הלייקרס בחמישה משחקים וזכו באליפות השלישית של המועדון. בשלוש מארבעת הניצחונות של דטרויט בסדרה הם ניצחו בפער דו-ספרתי, והחזיקו את הלייקרס (בשיא שלילי של המועדון) על 68 נקודות בלבד במשחק השלישי. צ'ונסי בילאפס נבחר לשחקן המצטיין של סדרת הגמר. עם הניצחון, הבעלים של הקבוצה, ביל דוידסון, הפך לבעלים הראשון (ועד עתה היחידי) שזכה גם באליפות ה-NBA וגם באליפות ליגת ההוקי ה-NHL באותה השנה, כאשר גם זכה בגביע סטנלי עם טמפה ביי לייטנינג.
הפיסטונס של עונת 05–2004 סומנה על ידי סדרה של אירועים שנויים במחלוקת, כמו גם מהסחות דעת הקשורות למאמן לארי בראון. בחודש הראשון של העונה, פרצה קטטת פייסרס-פיסטונס, שהייתה לאחת מתקריות שחקן-אוהד החמורות ביותר בתולדות הספורט האמריקאי. תוצאותיה היו השעיות ארוכות וקנסות כבדים לכמה שחקנים, ולחקירה ובדיקה קפדנית של ה-NBA והתקשורת. בינתיים, בראון נאלץ לעזוב את הקבוצה משתי סיבות, בעיות בריאות, ועקב כך שהיה מעורב בסדרה של שמועות הקושרות אותו להצעות עבודה אחרות. עקב הדאגות למצב בריאותו של בראון, והכעס על מעורבותו, לכאורה, במרדף אחר הצעות עבודה אחרות, הפיסטונס קנו את שארית חוזהו של בראון לאחר גמר ה-NBA של שנת 2005. בראון הוכרז מיידית כמאמן הראשי של ניו יורק ניקס, והפיסטונס שכרו את פליפ סונדרס, מאמנה לשעבר של מינסוטה טימברוולבס.
במהלך עונת 06–2005, השיגו הפיסטונס את המאזן הטוב ביותר בליגה. מאזן של 5–37 בתחילת העונה היה למאזן הטוב ביותר שהשיג מועדון ספורט, בכל ענף שהוא, בעיר דטרויט ושווה לפתיחה השנייה בטיבה בתולדות ה-NBA לאחר 42 משחקים. ארבעה מחמשת השחקנים בחמישייה הפותחת של הפיסטונס, צ'ונסי בילאפס, ריצ'רד המילטון, ראשיד וולאס ובן וולאס, נבחרות לנבחרת האולסטאר של המזרח, ופליפ סונדרס נבחר למאמנה. הפיסטונס סיימו את העונה עם מאזן של 18–64, מציבים שיא מועדון חדש גם במאזן הכללי וגם במאזן ניצחונות החוץ (27). בנוסף הקבוצה הציבה שיא ליגה נוסף כאשר אותה חמישייה פתחה ב-73 משחקים ברציפות מתחילת העונה. דטרויט, המדורגת ראשונה, הביסה את מילווקי באקס בתוצאה 1–4, בסיבות הראשון הפלייאוף, אך נאבקה עם קליבלנד קאבלירס, נקלעים לפיגור של 2–3 במהלך הסדרה, אך מנצחים לבסוף במשחק השביעי והמכריע. מצבם לא השתפר מול מיאמי היט המדורגת שנייה, בגמר המזרח. מיאמי ניצחה את דטרויט בשישה משחקים, ודהרה לאליפות.
לאחר עונת 2007, העבירו הפיסטונס את קרלוס דלפינו לטורונטו ראפטורס בתמורה לבחירות בסיבוב השני של הדראפט בשנים 2009 ו-2011. בדראפט של שנת 2007 בחרו הפיסטונס את רודני סטוקי בבחירה ה-15 ואת ארון אפללו במקום ה-27. כמו כן הם החתימו מחדש את צ'ונסי בילאפס לחוזה ארוך טווח. עונה זו סימנה את שנת ה-50 של המועדון בדטרויט, והוחלט לשנות את מראה רצפת האולם באוברון הילס, סמל שנת ה-50 נצבע במרכז הפרקט, והצבע הכחול החליף את האדם מעבר לקווי המגרש, כאשר הצבע האדום נשאר רק בקו הבסיס ליד הסלים עם המילים "דטרויט פיסטונס". יתרת הפרקט נותרה ללא שינוי. פעולה זו הייתה הפעם הראשונה מאז עונתם הראשונה בפוטיאק סילברדום (1978-79) בה צידי המגרש נצבעו בכחול, בניגוד לאדום המסורתי. בעונתו השלישית בקבוצה הפך המאמן סונדרס למאמן בעל תקופת האימון השנייה באורכה לאחר המאמן צ'אק דיילי שאימן 9 עונות (1983-92). את העונה סיימו הפיסטונס במאזן 23–59, כקבוצה בעלת המאזן השני בטיבו בליגה. את המקום הראשון תפסה בוסטון סלטיקס, ופרשנים רבים ציפו כי השתיים יאבקו על אליפות המזרח. בפלייאוף של שנת 2008, התחילה דטרויט בצורה עלובה, עם הפסד למדורגת שביעית, פילדלפיה 76', ומצאו את עצמם בפיגור 1–2 בסדרה, אך הפיסטונס חזרו לעצמם ונצחו בסדרה בשישה משחקים. בחצי גמר המזרח פגשו הפיסטונס את אורלנדו מג'יק ולאחר שנצחו בשני המשחקים הראשונים, הם הובסו במשחק השלישי 86–111, מאבדים תוך כדי כך את כוכבם צ'ונסי בילאפס עקב פציעה. למרות היעדרותו הצליחו הפיסטונס לחזור מפיגור של 15 נקודות במהלך המשחק הרביעי לניצחון 89–90, לאחר סל ניצחון של טיישון פרינס כאשר נותרו 8.9 שניות לסיום. במשחק החמישי, חזר בילאפס, והפיסטונס גברו שוב על אורלנדו, מנצחים בסדרה כולה 1–4. דטרויט התקדמה לסדרת גמר המזרח, בפעם השישית ברציפות, בה פגשה את בוסטון סלטיקס. הישג זה הציב את הפיסטונס במקום השני בהיסטוריה של ה-NBA בהופעות רצופות בסדרות הגמר האזוריות, רק אחרי לוס אנג'לס לייקרס שהופיעו ב-8 סדרות רצופות בין העונות 82–1981 ל-89–1988. לאחר הפסד במשחק הראשון, הצליחו הפיסטונס לנצח בחוץ במשחק השני, 103-97. אך בוסטון הצליחה לגבור על דטרויט במשחק השלישי, שנערך בדטרויט, ולנצח בסדרה כולה בשישה משחקים. לאחר זאת המשיכה בוסטון וזכתה באליפות ה-NBA. ב-3 ביוני 2008, הודיעה הנהלת דטרויט כי המאמן פליפ סונדרס לא ישוב לאמן את הקבוצה בעונת 09–2008.
2009–הווה: בניה מחדש
בדראפט של שנת 2009, בחרו הפיסטונס את אוסטין דיי מאוניברסיטת גונזגה כבחירה מספר 15. הפיסטונס גם בחרו את דואן סאמרס ויונאס ירבקו כבחירות הסיבוב השני בדראפט. ב-30 ביוני 2009, פיטר ג'ו דיומרס את מייקל קארי לאחר עונה אחת בלבד. מאמנה הראשי לשעבר של דאלאס מאבריקס אברי ג'ונסון ומאמנה הראשי לשעבר של שיקגו בולס, וושינגטון ויזארדס ודטרויט עצמה, דאג קולינס, נחשבו למועמדים. ב-1 ביולי 2009, הגיעו הפיסטונס לסיכום עם הגארד בן גורדון לחוזה של 55 מיליון דולר לחמש שנים, ואת הפורוורד לשעבר של מילווקי באקס, צ'ארלי וילנואבה על חוזה של 35 מיליון דולר לחמש שנים. באותו החודש איבדו הפיסטונס את אחד משחקני החמישייה החשובים, ראשיד וולאס, שהפך לשחקן חופשי. וולאס חתם על חוזה לשנתיים בבוסטון סלטיקס. לאחר עזיבתו של וולאס, עזב גם אנטוניו מקדייס שחתם על חוזה לעונה בסן אנטוניו. ב-8 ביולי 2009 שכר דיומרס את עוזר המאמן לשעבר של קליבלנד ג'ון קיוסטר לתפקיד המאמן הראשי. צעדם הבא של הפיסטונס היה להחתים את כריס וילקוקס מניו יורק ניקס על חוזה רב שנתי, מקווים כי יוכל לשחזר את היכולת אותה הציג כאשר שיחק במדי סיאטל. עקב מדיניות המועדון, לא נחשפו פרטי ההסכם. במהלך הפגרה, הוסיפו הפיסטונס שני שחקנים ותיקים לסגל, שניהם שיחקו בעבר בקבוצה. את הסנטר בן וולאס על חוזה של 1.3 מיליון דולר לעונה אחת, ואת הרכז צ'אקי אטקינס על חוזה לא מובטח. אף על פי שינויים אלה, הפיסטונס אף נסוגו עוד, נעצרים עקב פציעות רובם ובכללם המילטון, פרינס וגורדון. ב-23 במרץ 2010, הודחו הפיסטונס מהמירוץ לפלייאוף לאחר הפסד לאינדיאנה, מבטיחים את הופעתם בבחירת הדראפט ועונה בת 50 הפסדים לראשונה מאז שנת 2001. הפיסטונס סיימו במאזן 27–55, והיו האחרונים בבית המרכזי. היה זה המאזן הגרוע ביותר של הקבוצה מאז שנת 1994.
בדראפט של שנת 2010, בחרו הפיסטונס את גרג מונרו מאוניברסיטת ג'ורג'טאון כבחירה מספר 7. הפיסטונס גם בחרו את טריקו וייט מאוניברסיטת מיסיסיפי כבחירת הסיבוב השני. במהלך הפגרה, החתימו הפיסטונס את טרייסי מקגריידי הוותיק לחוזה לעונה אחת, והחתימו מחדש את בן וולאס וויל ביינום לחוזים לשנתיים ושלוש שנים, בהתאמה. כריס וילקוקס ניצל את האפשרות הניתנת לו בחוזה בן שתי העונות שלו, כך שהוא יוכל להישאר בדטרויט. ב-11 בפברואר 2011, הודיעה הנהלת דטרויט פיסטונס כי הגופייה עם הספרה 10, אותה לבש דניס רודמן, תיתלה בתקרת האולם, כך שאף שחקן אחר לא יוכל ללבוש אותה. ב-1 באפריל 2011, במהלך מחצית המשחק בין דטרויט לשיקגו בולס, שגם בה כיכב רודמן, הועלתה הקבוצה לתקרת האולם. גרג מונרו, הלובש עתה את הספרה יוכל להמשיך וללבוש אותה עד עזיבתו או עד שיוחלט אחרת, לאחר מכן לא יוכלו עוד שחקני דטרויט פיסטונס לשחק במספר זה. הפיסטונס השתפרו בשלושה משחקים אך נפגעו עקב נושאים מחוץ למגרש, כולל סכסוך בין ריצ'רד המילטון למאמן הראשי ג'ון קיוסטר וסיימו את העונה במאזן 30–52 מחמיצים את הפלייאוף שנה שנייה ברציפות. אך הפיסטונס לפחות הצליחו לנצח את היוטה ג'אז לראשונה בליגה הסדירה לאחר 13 עונות של מפגשים בליגה הסדירה.
במהלך חודש אפריל, הגיעה הנהלת דטרויט פיסטונס להסכם למכירת המועדון למיליארדר טום גורס. העסקה אושרה בידי ליגת ה-NBA בחודש יוני וכללה גם את אולם האוברון הילס ונכסים נוספים. ב-5 ביוני עשה המועדון את צעדו הראשון תחת הבעלים החדש ונפרד מהמאמן ג'ון קיוסטר. בדראפט של שנת 2011, בחרו הפיסטונס את ברנדון נייט מאוניברסיטת קנטקי כבחירה מספר 8. הפיסטונס בחרו את קייל סינגל מאוניברסיטת דיוק וורנון מקלין מאוניברסיטת פלורידה כבחירות בסיבוב השני. הצעד השני של פגרת עונת 2011/2012 היה העסקתו של מאמן חדש, לורנס פרנק, מאמנה הראשי לשעבר של ניו ג'רזי נטס ועוזר מאמן בבוסטון סלטיקס.
בדראפט 2012 בחרו הפיסטונס את הסנטר אנדרה דראמונד בבחירה התשיעית ואת כריס מידלטון בבחירה ה-39. השחקנים הבולטים בקבוצה בשש העונות הבאות היו דראמונד, גרג מונרו, ג'וש סמית', ברנדון ג'נינגס, רג'י ג'קסון וטוביאס האריס, אולם לאורך התקופה העפילה דטרויט לשלב הפלייאוף פעם אחת בלבד – בעונת, אז הודחה על ידי קליבלנד קאבלירס בסיבוב הראשון (0–4). בינואר 2018 הועבר האריס בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, בתמורה לשחקן האולסטאר בלייק גריפין. בעונת הובילו את הקבוצה גריפין, דראמונד וג'קסון להעפלתה השנייה של הקבוצה לפלייאוף ה-NBA בעשר השנים הקודמות, עם מאזן ניצחונות 41–41. בסיבוב הפלייאוף הראשון הודחה הקבוצה על ידי מילווקי באקס בתוצאה 0–4.