cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המשבר הכלכלי העולמי (2008)
אוקטובר 2008 - החרפה נוספת
בתחילת אוקטובר הגיעה הצלילה בשערי המניות לשיאים חדשים. מדד הדאו ג'ונס צנח תוך כמה ימים לרמה של 8,451.19 נקודות, כשב-9 בחודש לבדו נרשמה ירידה של 7.33% - אחת מהצניחות החד-יומיות החמורות בהיסטוריה, ואילו ב-10 בחודש נגע המדד במהלך יום המסחר ברמה של 7,773.71 נקודות, בפעם הראשונה מזה חמש שנים וחצי. גם ברחבי העולם המשיכו המדדים לצנוח, והפאניקה הגיעה לשיאים חדשים: בורסת טוקיו צללה ב-9.6%, והבורסות באירופה ירדו גם הן בשיעורים חדים. כל אלה אירעו למרות הפחתות של שערי הריבית ברבות ממדינות העולם, ולמרות הכרזת בריטניה וארצות הברית על כוונות להלאים בנקים.
מפגש של מדינות ה-G7 יום לאחר מכן הוביל להצהרות בדבר מחויבות לחלץ את הכלכלות מהמשבר, תוך הזרמת כספים בהיקפים חסרי תקדים לבנקים, ובכלל זאת רכישת חלקים מהם. במסגרת זו התחייבו מדינות שונות באירופה להזרים מאות מיליארדי אירו לבנקים, ובריטניה הודיעה על הלאמה למעשה של שלושה מהבנקים הגדולים בה. עם חידוש המסחר ביום שני, ה-13 באוקטובר, חל מהפך בשווקים, ובאותו יום נרשמו עליות בסדרי גודל שלא נרשמו בעבר: מדד דאו ג'ונס עלה ב-11.1%, וחזר לרמה של 9388 נקודות, בורסת לונדון עלתה ב-8.3%, מדד DAX הגרמני קפץ ב-11.4%, ומדד CAC הצרפתי ב-11.2%. מגמת הירידות בשערים חזרו ב-15 וב-16 לחודש, לאחר מכן נרשמה שוב תקופה טובה בכל שוקי העולם. ב-24 לחודש חזרו הבורסות העולמיות לרדת באחוזים ניכרים מאוד.
"ההזרמה הכמותית" התבטאה בהזרמת כסף לשווקים בדרכים שונות. הבולטות והמהותיות ביניהן - רכישת אג"ח משוקי ההון - ציבור, מוסדיים ובנקים, הלוואות לבנקים ורכישת נכסים רעילים במקרים מסוימים כדי למנוע קריסה של בנקים ומוסדות אשראי אחרי קריסת "ליהמן ברדרס", וזאת בהיקפים של מאות מיליארדי דולרים. כוונת הבנקים המרכזיים ומתכנני המאקרו הייתה שיצירת פיקדונות מזומנים אלה, יחד עם הורדת יחס הנזילות המחייב את הבנקים והפחתת הריבית לאפס (או פחות מכך ראלית) ישמשו למתן הלוואות בהיקף גדול לעסקים ולציבור מה שאמור היה להביא לגידול בביקושים לצריכה ולהשקעה. בפועל (בגלל תחושת הסיכון והחשש לעתיד הכלכלות בעקבות הטראומה של 2008) מעט מאוד מכספים אלה שימשו למתן הלוואות ברוב התקופה.
בישראל
המשבר הכלכלי העולמי לא פסח על ישראל, למרות מעורבות נמוכה של המוסדות הפיננסיים בה, שהתבטאה בעיקר בהחזקת איגרות חוב בינלאומיות בעייתיות על ידי מיעוט מהבנקים.
ירידות בשוקי המניות נצפו החל מיולי 2007, אך המשבר פרץ בעוצמה באוגוסט אותה שנה. ממועד זה, המשבר יחד עם סמיכות לאירוע קריסת חפציבה הביאו לירידה משמעותית בערכיהן של אג"ח קונצרניות לא מדורגות ובחלק ממדדי המניות, ובכלל זה ענף הנדל"ן. בשנת 2008 הוחמרה מגמת הירידות, והגיעה לשיאה בספטמבר-אוקטובר 2008. את שנת 2008 סיים מדד תל אביב 100 בירידה של כ-51 אחוזים. מדד מניות הנדל"ן הגדולות סיים בירידה של כ-80 אחוזים.
מדד האג"ח הקונצרניות סיים את 2008 בירידה חדה. הירידות בשוק זה בשיעור של עשרות אחוזים, בפרט בחברות הנדל"ן זכו לשם משבר האג"ח הקונצרניות. בעקבות הירידות בשוקי המניות והאג"ח נרשמו תשואות שליליות של כ-20 אחוזים בממוצע בקופות גמל ובביטוחי מנהלים. הירידה בתשואות הביאה לפדיונות של החוסכים, דבר אשר הגביר את עוצמת הירידות. פרסום הדו"חות הכספיים לשנת 2008 הצביע על ירידה תלולה ברווחיות הבנקים הישראליים בשנה זו, ובפרט ברבעון הרביעי שלה. בנק הפועלים, שהפסיד בשנה זו 895 מיליון ש"ח. גם בענף הנדל"ן נרשמו הפסדים גדולים, ובלטה חברת אפריקה ישראל להשקעות, שהפסדיה בשנת 2008 הגיעו ל-4.8 מיליארד ש"ח.
בחודש ינואר 2009 חל מפנה בשוק ההון בישראל - והחלה להסתמן התאוששות מהירה בשערי המניות וחלק מאיגרות החוב הקונצרניות. עד סוף שנת 2009 נמחקו מרבית ההפסדים בשווקים אלה. ברם, בשוק איגרות החוב נרשמו מקרים של חדלות פרעון, וחברות מסוימות, שהבולטות שבהן אפריקה ישראל וצים הודיעו על כניסתן למהלך של הסדר חוב.
ניתן לסכם כי ישראל עברה יחסית בשלום את המשבר בעיקר הודות ל-4 צעדים משמעותיים:
קלאו סרי לנקה אפור
קלאו סרי לנקה אפור (שם מדעי: Ocyceros gingalensis) הוא מין של קלאו מהסוג קלאו אפור (Ocyceros), שאנדמי לסרי לנקה, ומצוי ביערות.
המשבר הכלכלי העולמי (2008)
המשבר בבנק הפועלים
יוצא דופן מבין שאר המוסדות הפיננסים היה בנק הפועלים אשר נפגע באופן הקשה ביותר מבין שאר הבנקים בישראל. לאחר פרסום הדוחות הכספיים לרבעון הראשון בשנת 2008 הודיע הבנק על מחיקה של 350 מיליון דולר עקב ירידת ערך בתיק MBS כתוצאה מרכישה של איגרות חוב מגובות משכנתא מחברות כמו פאני מאיי ו- פרדי מאק. בכך הגיעו סך המחיקות עד אז לסכום כולל של 800 מיליון דולר.
בדוח החשבונאי הוצגה המחיקה מ-קרן ההון של הבנק ולא הופיעה ב-דו"ח רווח והפסד. כתוצאה מכך ירד קרן ההון של הבנק מתחת להון העצמי בפועל. הבנק ספג ביקורת רבה על התנהלותו, חלק מהביקורת התייחסה לאופן הצגת המחיקה כאשר חלק מהכלכלנים אף רמזו כי מדובר מניפולציה כלכלית שמטרתה לצורך הפקת רווח אישי. (הבנק כאמור לא הכניס את המחיקה לדוח הרווח והפסד אלא זקף אותה לקרן ההון, כתוצאה מכך ירד באופן משמעותי ההון העצמי של הבנק - ירידה בהון העצמי מגדילה את תשואת ההון של הבנק ממנו נגזרים הבונוסים לעובדים ולמנהלים).
קלאו סרי לנקה אפור
מאפיינים
הוא ניזון בעיקר מפירות (בין השאר תאנים), אך לעיתים גם ממכרסמים, לטאות וחרקים.
הנקבה מקננת בחלל בעץ. היא חוסמת את הכניסה לקן על ידי בוץ, לשלשת ועיסה העשויה מפירות, ומשאירה רק חרך קטן, דרכו הזכר מעביר לה ולגוזליה מזון. גודל התטולה אינו עולה על 4 ביצים. הקלאויים חיים בלהקות קטנות, שכוללות בדרך כלל 5 פרטים (2 פרטים בוגרים ו-2 עד 3 פרטים צעירים).
יעקב יוסף מאוסטראה
יעקב יוסף מאוסטראה (ה'תצ"ח, 1738, אוסטראה - כ' בתשרי ה'תקנ"א, 1791, סלאוויטא), שנודע בכינויו רב ייב"י (ראשי תיבות: יעקב יוסף בן יהודה), היה מורה צדק ודיין באוסטרהא. השתייך לתנועת החסידות בדור השלישי. היה תלמידו של המגיד ממזריטש ומקורב גם לתלמידים נוספים של הבעל שם טוב. ייסד את שושלת חסידות אוסטראה שנמשכה עד מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
עדות לחשיבותו הציבורית ניתן למצוא בהסכמותיו שנדפסו לספרים "עץ חיים ופרי עץ חיים", "כנפי יונה", "זהר הרקיע" ו"צמח צדיק". רבי לוי יצחק מברדיצ'ב כינה אותו: "איש אלוקים קדוש יאמר לו". ואילו חברו, רבי אשר צבי מאוסטראה - צדיק חסידי מוכר, קרא לו: "איש קדוש מבטן".
בשנת תקמ"ב (1782) הוציא יעקב יוסף ספרון קצר בשם "מורא מקדש" המתריע נגד דיבור בבתי כנסת ותלה אותו על קירות בתי כנסת שונים, אך פרסומו העיקרי בא לו מספרו "רב ייב"י" - חידושים על התורה ועל נ"ג פרקי תהילים ופירושים על הש"ס ועל האגדות שבו. ספרים נוספים שלו הם: "עין משפט" ו"מורא מקדש".
לפי הוראתו אין שבחים על מצבתו, וחרותים עליה רק שמו ותפקידיו בקהילה. לאחר מותו ערך בנו, הרב אליקים גץ את ספרו של אביו, "רב ייב"י", והוסיף לו דברי תורה של הרב יהודה - סבו.
בניו הם: רבי אליקים גץ ממלא מקומו, רבי פנחס - אדמו"ר באוסטרהא, רבי יהודה לייב ייבין, וחתנו, רבי אברהם בן רבי צבי מפאווליטש.
הרולד לויד
הרולד קלייטון לויד (באנגלית: Harold Lloyd; 20 באפריל 1893 – 8 במרץ 1971) היה שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי, שנודע בקומדיות האילמות שיצר.
הרולד לויד ניצב לצד צ'ארלי צ'פלין ובאסטר קיטון כאחד מיוצרי סרטי הקומדיה הפופולריים והמשפיעים ביותר של עידן הסרט האילם. בין השנים 1914–1947 יצר לויד קרוב ל-200 סרטי קומדיה, הן אילמים והן מדברים. הוא ידוע בדמות ה"משקפופר" שגילם, התר אחר הצלחה כספית ורומנטית ואף זוכה בה.
סרטיו כוללים לעיתים תכופות מפגנים פיזיים נועזים, שבהם הותיר את חותמו עד לימינו אלה. בסרט "Safety Last!" (1923), תמונת הסצנה שבה לויד נתלה במחוג השעון, ממרומי מגדל מעל רחוב סואן, היא אחת התמונות הידועות ביותר בתולדות הראינוע בפרט ובתולדות הסרטים בכלל. לויד ביצע רבים מהפעלולים המסוכנים שבסרטיו לבדו, ואף פצע עצמו במהלך צילומי "Haunted Spooks" משנת 1920, בהם איבד בתאונה את אגודלו בידו הימנית (הפציעה הוסוותה בסרט בעזרת כפפה מיוחדת).
על אף שסרטיו של לויד לא השתוו בהצלחתם המסחרית לאלה של צ'פלין, הוא הפיץ תריסר סרטים ארוכים בשנות העשרים, בעוד שצ'פלין הפיץ שלושה בלבד, וסרטיו של לויד גרפו במצטבר סכום גבוה יותר (15.7 מיליון דולר ללויד לעומת 10.5 מיליון דולר לצ'פלין).
נעוריו וכניסתו לעולם הסרטים
לויד נולד בבורצ'ארד שבנברסקה לג'יימס דארסי לויד ואליזבט פרייזר, אבי סבו מצד אביו היה מווילס. הוא עבר למערב עם משפחתו, לאחר שהיוזמות העסקיות של אביו נכשלו פעמים רבות.
הוא הופיע בתיאטרון משחר נעוריו והחל לשחק בקומדיות זמן קצר לאחר מעברו ב-1912 לסן דייגו שבקליפורניה. לויד החל לעבוד בחברת הסרטים של תומאס אדיסון ולבסוף יצר שותפות עם עמיתו השחקן והבמאי האל רואץ', שהקים אולפן משלו ב-1913. לויד שעמל קשות לפלס דרכו בסולם ההצלחה, נעשה המוצלח מבין השחקנים הקומיים של רואוץ בין השנים 1915–1919.
הוא שכר את בב דניאלס כשחקנית משנה ב-1914; השניים ניהלו רומן, ונודעו כ"הנער" ו"הנערה". ב-1919 היא עזבה את לויד בגלל שאיפות דרמטיות גדולות יותר. ב-1919, לויד החליף את דניאלס במילדרד דייוויס, וככל שהוא צפה בה יותר, כך היה נלהב יותר להשיגה. תגובתו הראשונה של לויד בראותו אותה הייתה "היא נראית כמו בובה צרפתית גדולה!".
דמותו המוקדמת של לויד בסרטים, שכונתה "לוקס הבודד", הייתה לפי הודאתו שלו חיקוי מטורף של צ'פלין כפי שהיה ב-1918. לויד ורואץ' פיתחו את דמות "המשקפופר" (שתמיד נקרא "הרולד" בסרטים), דמות קומית בוגרת יותר שלו עם פוטנציאל גדול יותר לסימפתיה, ובעלת עומק רגשי. הוא התחיל בכך ב-1921 והם שינו את הקומדיות מקצרות לארוכות. אלה כללו את הסרט שזכה לשבחים Grandma's Boy מ-1922, אשר (יחד עם הסרט "הנער" של צ'פלין) היה חלוץ בפיתוח דמויות מורכבות וסרטי קומדיה; הסרט "Safety Last!" הסנסציוני מ-1923, שבזכותו דרך כוכבו של לויד, והסרט Why Worry מ-1923.
לויד ורואץ' נפרדו ב-1924, כשלויד החל להפיק עצמאית את הסרטים שלו. הללו כללו את הסרטים הארוכים הבוגרים הטובים ביותר שלו - "ביישן מנערות" (1924), The Freshman מ-1925, The Kid Brother מ-1927, וספידי מ-1928.
Welcome Danger מ-1929 היה במקור סרט אילם, אך בשלב מאוחר בהפקה, החליט לויד ליצור אותו מחדש, עם דיאלוג. כל הסרטים הללו היו מוצלחים ביותר ורווחיים. הם היו גם רבי השפעה וזכו למעריצים רבים בקרבם של קהלים מודרניים, עדות למיומנות ולמקוריות עשיית הסרטים של לויד ולכישרונות של שותפיו לדרך. כמו הקומיקאים האילמים הגדולים, היה לויד הכוח היצירתי המניע העומד מאחורי סרטיו, במיוחד הסרטים ארוכי היריעה. הצלחה זו הפכה אותו לאחד האנשים העשירים ורבי ההשפעה ביותר בראשית ימיה של הוליווד.
"סרטים מדברים" ומעבר מוצלח למחצה
ב-1924 הקים הרולד לויד חברת הפקת סרטים עצמאית משלו: "תאגיד הסרטים הרולד לויד", כשסרטיו הופצו על ידי פאט ומאוחר יותר על ידי סרטי פרמאונט ופוקס המאה העשרים. לויד היה חבר מייסד של האקדמיה לאומנות ומדעי הסרטים. לויד עשה את המעבר לקולנוע מדבר ב-1929 עם סרטו Welcome Danger (הגרסה המקורית האילמת של הסרט, שלא הופצה בתחילה, הוקרנה בערים שונות בהקרנה מחדש ב-2005 של סרטיו של לויד). הסרט הופץ שבועות מספר לפני התחלת השפל הגדול, והיה הצלחה כספית אדירה, עם צופים הלהוטים להאזין לקולו של לויד בסרט. קצב הפצת סרטיו של לויד, שעמד על סרט אחד או שניים מדי שנה בשנות העשרים, הואט לכדי סרט אחד כל שנתיים עד 1938.
הסרטים שהופצו במהלך תקופה זו היו: Feet First בעל סצנריו דומה ל-"Safety Last!" שבו נצמד לויד לגורד שחקים בשיאו של הסרט; Movie Crazy מ-1932 עם קונסטנצה קאמינגס; The Cats Paw משנת 1934 שהיה קומדיה פוליטית שחורה ועצובה; ו-The Milky Way מ-1936, שהיה ניסיונו היחידי של לויד בקומדיה משוגעת, בשלב זה אופנתית ביותר.
ב-23 במרץ 1937, מכר לויד את השטח עליו עמד האולפן שלו, "חברת הסרטים הנעים של הרולד לויד" ל"כנסיית ישו הנוצרי של יום אחרון הקדושים". באתר ממוקם כיום מקדש לוס אנג'לס - המקדש המורמוני השני בגודלו בעולם.
לויד הפיק מעט קומדיות לסרטי RKO בתחילת שנות הארבעים, אולם פרט לכך הוא פרש מהמסך עד 1947. באותה שנה חזר להופעת אורח ב-The Sin of Harold Diddlebock - סרט מחווה לקריירה של לויד שביים פרסטון סטרג'ס ומומן בידי הווארד יוז, אך גורלו לא שפר עליו. הרעיון היה להראות מה קרה לדמותו האופטימית של הרולד מ-The Freshman בהמשך חייו, כשהגיע השפל הגדול. Diddlebock נפתח עם צילומים מ-The Freshman, ולויד היה צעיר דיו למראה כך שיכול היה לגלם גם את הסצינות המאוחרות יותר. ללויד ולסטרג'ס היו חילוקי דעות והם התקוטטו לעיתים קרובות במהלך הצילומים. הסרט המוגמר הופץ למשך זמן קצר ב-1947, ואז הורד מהמסכים על ידי המפיק יוז. יוז חתך את הסרט והוציאו במהדורה מחודשת ב-1950, תחת השם Mad Wednesday. היה זה סוף עצוב לקריירת משחק מזהירה.
חיים אישיים
לויד נשא לאישה את השחקנית הראשית שלו מילדרד דייוויס ב-10 בפברואר 1923. ביחד היו להם שני ילדים: גלוריה לויד (2012-1923) והרולד לויד הבן (1931–1971). הם אף אימצו את פגי (1924–1986) ב-1930. לויד לא עודד את דייוויס להמשיך בקריירת המשחק שלה. מאוחר יותר הוא התרכך, אולם בינתיים, איבדה הקריירה שלה את המומנטום. דייוויס נפטרה ב-1969, שנתיים לפני מותו של לויד.
ביתו של לויד, "גרינקאר", בבוורלי הילס, נבנה בין השנים 1926–1929, ובו 44 חדרים, 26 חדרי אמבטיה, 12 מזרקות, 12 גנים ותשעה מסלולי גולף. משפחת לויד איבדה את אחזקתה באחוזה ב-1975, לאחר ניסיון כושל להחזיקה כמוזיאון פרטי.
רדיו ופרישה
באוקטובר 1944 הופיע הרולד לויד כבמאי וכמארח של The Old Gold, סדרת אנתולוגיה, כשפטרסון סטרג'ס סירב להצעה עבור התפקיד, אולם הציע את לויד במקומו. המופע, שהיה עיבוד של קומדיות סרטים מוצלחות שיצאו באותו זמן לפורמט רדיופוני בן חצי שעה, הושק עם גרסה של Palm Beach Story, עם קלודט קולבר ורוברט יאנג.
יש הסבורים שה-The Gold Comedy Theater הוא גרסה קלה יותר של Lux Radio Theater והוא הציג כמה מהדמויות הידועות ביותר בעולם הקולנוע והטלווזייה באותו זמן, ובהם פרדי אלן, ג'ון אליסון, לוסיל בול, ראלף בלאמי, לינדר דארנל, סוזן הייווארד, הרברט מרשל, דיק פאוול, אדוארד ג. רובינסון, ג'ין ויימאן ואלן יאנג. אולם העובדה שהפורמט בן חצי השעה של המופע גרם לכך שלעיתים התוכן המקורי קוצץ יותר מדי, ושלויד נשמע מעט חולה במשך רוב העונה (אף על פי שהוא אימן את עצמו לדבר ברדיו טרם הופעת הבכורה של המופע, ונשמע רגוע מעט יותר כשהתקרב סיום הרצתה של הסדרה), ככל הנראה פגמה בהצלחת הסדרה.
שידורי "תיאטרון קומדיית הזהב הישן" הסתיימו ביוני 1945, עם עיבוד של "טום דיק והארי" שהציגו ביוני אליסון ורג'ינלד גרדינר, ולא חודשו בעונה הבאה. שנים רבות לאחר מכן, דיסק ובו 29 מהמופעים של לויד התגלה בביתו.
לויד נותר מעורב במספר עניינים אחרים, בכללם עבודות צדקה ותרומה לקהילה. הוא קיבל השראה מהתגברות על פציעותיו וכוויותיו (בעקבות שריפה שפרצה באחוזתו ב-1943), היה פעיל מאוד בבית חולים לילדים נכים ולבסוף העפיל למשרה הרמה ביותר בארגון זה - Imperial Paretante.
הוא הופיע בעצמו במספר תוכניות טלוויזיה לאחר פרישתו. הפעם הראשונה הייתה בתוכניתו של אד סאליבן, Toast of the Town, ב-5 ביוני 1949 ושוב ב-6 ביולי 1958. הוא הופיע כאורח המסתורי ב"מה השורה שלי?" ב-26 באפריל 1953, ופעמיים ב"אלו הם חייך". כן הופיע ב-10 במרץ 1954 אצל מאק סנט ושוב ב-14 בדצמבר 1955 בפרק משלו.
עניין מחודש בפועלו
דמותו הקולנועית של לויד הייתה נטועה כה עמוק בשנות העשרים, עד שהניסיונות להקים אותה לתחייה בשנות הארבעים והחמישים לא נתקבלו בברכה, שכן הצופים בני התקופה ראו את שנות העשרים (ובמיוחד הסרטים האילמים) כמיושנים. בראשית שנות השישים הפיק לויד שני אוספי סרטים שהציגו סצינות מהקומדיות הישנות שלו - Harold Lloyd's World of Comedy מ-1962 וכן The Funny Side of Life מ-1963.
הסרטים הללו נתקבלו באופן חיובי, עוררו עניין מחודש בלויד, ואף סייעו לזכות שוב בהכרה בקרב היסטוריונים של סרטים. במהלך שנותיו המאוחרות יותר הוא הקרין את סרטיו בפני קהלים באירועי צדקה וחינוך מיוחדים, וזכה לתשואות רבות.
לאחר מותו שווקו רוב סרטיו האילמים על ידי סרטי טיים לייף והוקרנו לעיתים קרובות בטלוויזיה, אולם הם הוצגו בפורמט עלוב, עם קריינות שהפריעה לעלילה ופסקול מוזיקלי לא מלודי. ב-1990 יצרו ברונלאו וגיל סרט תיעודי על לויד שעורר עניין מחודש בעבודתו בראשית שנות התשעים. בעזרת מאמציהם של קווין ברונלאו ודייוויד גיל ובתמיכה של נכדתו סוזן לויד רוס, שוחררו מחדש כמה מסרטיו הארוכים של לויד, בגרסת הוידאו (עם עיבודים תזמורתיים חדשים בביצועו של קרל דייוויס).
לאחרונה שוחזרו במלואם יתר סרטיו האילמים ארוכי היריעה של לויד, כמו גם רבים מסרטיו הקצרים, זאת עם עיבוד תזמורתי חדש בביצוע של רוברט ישראל. כיום הם מוקרנים לעיתים קרובות בערוץ סרטי הקלאסיקה של טרנר (TCA) בכבלים. אוסף ה-DVD הגרסאות המשוחזרות של רוב סרטיו ארוכים (והקצרים החשובים יותר שלו) שוחררו להפצה על ידי ניו ליין סינמה, בשותפות חברת הנאמנות הרולד לויד בנובמבר 2005, ביד עם ההקרנה הקולנועית המוגבלת שלו בניו יורק ובערים אחרות בארצות הברית, קנדה ואירופה.
פרס האוסקר
ב-1952 קיבל לויד פרס אוסקר לשם כבוד בשל היותו "קומיקאי אמן ואזרח טוב". חלקו השני של המשפט הוא עקיצה לצ'פלין, שבתקופה זו נפל קורבן למקארתיזם, כאשר ויזת הכניסה שלו לארצות הברית בוטלה. ללא קשר להיבט הפוליטי, לויד קיבל את הפרס ברוח טובה.
מותו
ב-8 במרץ 1971, בגיל 77, נפטר לויד מסרטן הערמונית כאשר שהה בבוורלי הילס, קליפורניה. גופתו נטמנה באולם תת-קרקעי במאוזליאום הענק בבית הקברות פארק הזיכרון פורסט לואון, בגלנדייל שבקליפורניה.
"הגאון השלישי"
לויד עמד במרכזה של סדרת טלוויזיה תיעודית שהופקה ב-1989, "הרולד לויד: הגאון השלישי", מאת היוצרים קווין ברונלאו ודייוויד גיל. בהמשך הגיעו סדרות תיעודיות דומות, על ענקי הסרטים האילמים הנוספים - צ'ארלי צ'פלין ובאסטר קיטון. גם סדרות אלה זכו להכרה ביקורתית. הודות לסוזן לויד, נכדתו של לויד שהייתה מופקדת על קניינו הרוחני, נהנו המפיקים מגישה מלאה לסרטיו של לויד ולארכיב הפרטי שלו.
שיא התוכנית היה ריאיון עם חברו ושותפו של לויד, האל רואץ', אז בן 98. עמיתיו ושותפיו האחרים של לויד, חבריו ובני משפחתו, השתתפו אף הם בסרט.
סרטיו ששרדו
אלו סרטים שידוע ששרדו בארכיבי סרטים שונים מסביב לעולם, כמה מהם אף זמינים בווידאו או ב-DVD. באופן טרגי, התשלילים של רבים מסרטיו הקצרים המוקדמים של לויד אבדו בשריפה שאירעה באחוזתו ב-1943. הוא שימר באופן זהיר את סרטיו הארוכים, והם נותרו במצב מצוין. יש לציין כי רשימה זו משתנה תדיר מכיוון שסרטים שנחשבו אבודים מתגלים כל הזמן, וקרוב לוודאי שהיא לוקה בחסר. כל הסרטים רשומים לפי תאריך הפצתם.
רצח עם
רֶצַח עַם (אנגלית: גֵ'נוֹסַיְיד (Genocide); החלופה התקנית לפי האקדמיה ללשון העברית: הַשְׁמָדַת עַם) הוא ניסיון מכוון של שלטון להשמיד קבוצה חברתית מסוימת – עם, קבוצה לאומית, אתנית או קבוצה דתית – באמצעות רצח המוני. את המונח רצח עם טבע רפאל לֶמְקין, משפטן יהודי-אמריקני. בהשפעתו נחתמה בדצמבר 1948 אמנת האו"ם בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, שאושררה בינואר 1951 על ידי כלל חברות האו"ם.
מעשי טבח מוכרים מתרבויות שונות בדברי ימיה של האנושות. בעת העתיקה התבצעו רציחות המוניות שניתן להגדירן כרצח עם: כך למשל בסופה של המלחמה הפונית השלישית טבחו הרומאים כמעט בכל תושבי קרתגו ורצחו מאות אלפים מתושביה; יוליוס קיסר השמיד כרבע מאוכלוסיית גאליה ומכר רבע נוסף לעבדות; ההיסטוריה של האימפריה הרומית ומסעותיו של ג'ינגיס חאן מספקות עוד דוגמאות רבות להשמדה שיטתית של אוכלוסייה; במאה ה-19 נרצחו מיליוני בני אדם בכל היבשות המיושבות ושבטים ועמים נוספים הוכחדו; כך למשל ברצח העם הצ'רקסי בשנת 1864 בקווקז, רדיפת האינדיאנים באמריקה, האבוריג'ינים באוסטרליה ועוד.
במאה העשרים הגיעה תופעת הרצח ההמוני לשיאה, בהשמדה המאורגנת ביותר, השיטתית ביותר ובממדים הגדולים ביותר שיצר האדם. מעשי הרג המוני של אזרחים לא חמושים הובילו למותם של למעלה מ-150 מיליון בני אדם במאה העשרים. הדוגמה הקיצונית ביותר לרצח-עם היא שואת העם היהודי שבה נרדף כל מי שהוגדר כיהודי על ידי הרוצחים, שביקשו לשים את ידם על כל היהודים בעולם. עם זאת, קצב השמדת היהודים בשואה (שהתגבר עם יישום הפתרון הסופי והקמת מחנות השמדה ייעודיים) לא עלה על קצב השמדת הטוטסי ברצח העם ברואנדה, שהתבצע ברובו באמצעות נשק קר.
ביטוי נוסף לטכנולוגיה המאפשרת רצח המוני "בלחיצת כפתור" מהווה החימוש בנשק גרעיני, אשר בשימוש היחיד שנעשה בו בהירושימה ונגסקי אבדו חייהם של רבע מיליון בני אדם. פיתוחו של הנשק הגרעיני וייצורו בכמויות גדולות על ידי המעצמות הביא לכדי אפשרות ממשית את השמדת האנושות כולה.
אטימולוגיה
המונח "גֵ'נוֹסַיְיד" (Genocide) נטבע בשנת 1944 על ידי רפאל למקין, משפטן יהודי שברח מפולין לארצות הברית בראשיתה של השואה. למקין החל לחקור את תופעת השמדת העמים כבר בראשית שנות השלושים וכבר אז החל במאמציו להגדיר פשע מסוג זה בחוק הבינלאומי. למקין הציע טיוטה לחוק בינלאומי בנושא זה כבר בשנת 1935, בכנס במדריד שבו אף הזהיר כי גרמניה הנאצית עלולה לבצע פשע מסוג זה.
למקין הבין כי הפשע אותו הוא מבקש לאסור הוא פשע מודרני חסר שם ועל כן המציא את שמו. השם הורכב מצירוף המילה היוונית γένος (גנוס) שמשמעותה "עַם" והמילה הלטינית cide (קידֶה) שמשמעה "להרוג", על משקל המונח "הוֹמִיסַיְיד" (Homicide) שמשמעו רצח של אדם בודד. כאשר טבע את המושג "ג'נוסייד" ב-1944, הביא לו כדוגמה תקדימית את רצח העם הארמני ב-1915. דבריו אלה נכתבו בעת שנאבק למען קבלת אמנת האו"ם בנושא רצח עם.
רק לאחר השואה, בה נספו 49 מבני משפחתו של למקין ושישה מיליונים מבני עמו, נחקק המונח ג'נוסייד כאשר ב-9 בדצמבר 1948 אישרה העצרת הכללית של האו"ם את האמנה למניעתו וענישתו של הפשע רצח עם. אמנה זו נכנסה לתוקף בינואר 1951.
טיפולוגיה
החל משנות השמונים, עסקו חוקרים רבים בסיווג המושג רצח עם: כתיבת הגדרות לרצח עם וחלוקתו לקבוצות ותתי קבוצות מושגיות, וזאת במטרה לערוך בהן מחקר השוואתי, לאתר צורות התנהגות ודפוסי חשיבה ולהגדיר את סוגי הפשעים השונים, שבהם נכלל רצח המוני. הטיפולוגיה של המונח נערכה תמיד לאור הביקורת הרבה שנמתחה על הגדרת האו"ם.
דמוסייד (Democide)
היבטים מוסריים
פילוסופים, אינטלקטואלים ואנשי רוח אחרים סבורים כי הקיום האנושי כולו עומד על סף כיליון, שהביא על עצמו, ורצח המוני הוא הראשון במבטאיו. זה מכבר הגדיר רוג'ר סמית', את המאה העשרים בשם "עידן הג'נוסייד" וזאת מתוקף הטענה כי מעשי רצח המוני עיצבו את אפיו המוסרי של המין האנושי יותר מכל דבר אחר במאה העשרים. היחיד נולד לתרבות שהוא יודע כי היא בת השמדה. הבריות כולן שותפות לעולם בו ידוע לכל כי כולם עלולים להירצח בהחלטתם של מעטים. אנשי רוח רבים סבורים כי דרכה היחידה של האנושות לשרוד כרוך בשינוי תודעתי כולל. חוקר השואה יהודה באואר ביטא זאת במילים אלו:
בצל האיום ברצח-עם וברצח-כל הופכת ההישרדות עצמה ל"גרעין האוטופי" של האנושות, משמע: התפילה לחיים טובים יותר מוחלפת בתחינה לשרוד, האנושיות שבאדם מאוימת. יצירת עולם ללא אימה היא האפשרות היחידה לשמור על צלם האדם. כפי שטען הפילוסוף תאודור אדורנו, אפשרותה היחידה של האנושות להתקיים היא אם ימוגרו תופעות אלה:
מניעים לרצח עם
פילוסופים וחוקרים רבים התעסקו בשאלה: מה מניע קבוצה של בני אדם להפוך למבצעי רצח עם? האם כל אדם עשוי בנסיבות מסוימות למצוא את עצמו מבצע רצח עם? שאלות אלה אשר מוכרות בחקר השואה כ-"פולמוס גולדהגן-בראונינג" (האם הגרמנים היו "תליינים מרצון" או "אנשים רגילים"?) עולות שוב ושוב בחקר מקרים שונים של רצח עם. ניתן לחלק את המחקר אודות המניעים לשני צירים: הראשון, במורשתו של כריסטופר בראונינג מנסה להתחקות אחר סיבות רציונליות, גם אם אלה אבסורדיות או ניתנות להפרכה; בעוד השני, במורשתו של דניאל גולדהגן מתואר תהליך ההיפוך המוסרי שעוברת החברה לפני ותוך כדי ביצוע רצח עם.
מניעים רציונליים
החוקר ליאו קופר הציע ניתוח מקיף של התהליך והמניעים של התופעה רצח עם. קופר חילק את רציחות ההמונים לשתי קבוצות וסיווג את המניעים, בכל קבוצה, לכמה קטגוריות:
רצח עם פנימי המבוצע בעקבות פערים ושסעים בתוך החברה עצמה, סוג זה כולל ארבע קטגוריות: רצח עם חיצוני המבוצע בעקבות מאבקים ולוחמה בינלאומית. בקטגוריה זו כלל קופר את הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, את פלישת סין לטיבט, את פלישת אינדונזיה לטימור המזרחית ואת מלחמת ווייטנאם.
החוקר רוג'ר סמית', שהגדיר את המאה העשרים "עידן הג'נוסייד", הציע לאפיין רצח עם על פי מניעיו של המבצע. לשיטתו יש חמישה סוגים של מניעים: סמית' מדגיש את השינוי שחל במניעים לרצח עם במרוצת ההיסטוריה. בעבר היו הקורבנות נבחרים בשל מקום מגוריהם או בשל רכושם, ואילו בעת החדשה הם נבחרו בגלל זהותם.
היפוך מוסרי
רצח עם מבוסס על מערכת ערכים המייחסת לרצח החפים-מפשע (אשר אינם מהווים איום) המשתייכים לקבוצה מסוימת ערך מוסרי, הופכת אותו לטוב מבחינה מוסרית, ואולי אף מגדירה רצח זה כערך עליון. זהו היפוך מוסרי ההכרחי לקיומו של רצח עם. כאשר חברה מסוימת, מכוננת מערכת ערכים שכזו בליבה, בהובלת הנהגתה הפוליטית הרי שרצח עם עלול להתרחש. עדות להיפוך מוסרי זה ניתן לראות בדבריו של נשיא גואטמלה לשעבר אפראין ריוס מונט שאמר לקהל של אנשי מאיה ב-18 ביולי 1982: "אם אתם אתנו, נאכיל אתכם; אם לא, נהרוג אתכם", וזאת באותו היום בו רצח צבא גואטמלה כ-250 בני מאיה משבט אָצִ'י, מרביתם נשים וילדים, בכפר פְּלַאן דה סאנְצֵ'ס במחוז באחה וראפאס. עדות נוספת להיפוך מוסרי זה ניתן לראות בדבריו של היינריך הימלר:
אמצעים לרצח עם
המהפכה התעשייתית, והתמורות החברתיות שבאו בעקבותיה (תיעוש, עיור, ועוד), אפשרו לבני האדם להגדיל את ממדי הרצח ההמוני עד כדי רצח עם והשמדה שיטתית של מיליונים. ניתן לחלק את האמצעים להשמדה המונית לשני סוגים.
אמצעים טכניים
אמצעים טכניים המשמשים להרג בני אדם מופיעים בכל רצח עם. לעיתים מדובר באמצעים שבמקורם מיועדים לשימוש צבאי (כגון נשק, נשק גרעיני, נשק כימי או בתי כלא), ולעיתים באמצעים שמטרתם היחידה היא השמדת המונים (כגון נשק להשמדה המונית, מחנות השמדה, רעלים, גטאות, מחנות ריכוז, צעדות המוות וכדומה).
הסתרה והכחשה
הסתרה של רצח עם בעודו מתבצע והכחשתו לאחר סיום המעשה הם מהותיים לתהליך רצח העם. מטרת ההסתרה, בעיני הרוצחים, היא להסוות את הפשע הנורא, הכרוך ברצח המוני חפים מפשע, מפני העולם. מטרת ההכחשה שלאחר מעשה היא לבטל את עצם קיומה של הקבוצה שהושמדה ואת תביעת הניצולים לצדק. הכחשה כמוה כפגיעה נוספת בעם שנרצח, שכן, למעשה כמוה כביטול הלגיטימציה לקיום של העם. משמעה כלפי העם היא כי הוא איננו ראוי להתקיים. ההכחשה לא מאפשרת לעם מרפא שלם. "רצח-עם מושלם" אינו נזכר בדברי הימים ואין בידי המדע ידיעות ברורות אודות מקרים של רצח עם, שאירעו במאתיים השנים האחרונות, ולא נותרו מהם ניצולים, מלבד הידיעה כי ככל הנראה היו מקרים כאלה.
האמנה למניעתו וענישתו של הפשע רצח עם
האמנה נחתמה ב-8 בדצמבר 1948 ונכנסה לתוקף בינואר 1951. ובחוק שהתקבל פה אחד בכנסת ישראל ב-29 במרץ 1950, הוגדר הפשע רצח עם במילים אלו:
ביקורת על האמנה
המחקר האקדמי אודות רצח עם, כתופעה היסטורית, תרבותית וסוציולוגית, מלבד מחקרים יוצאי דופן, החל רק בשנות השמונים של המאה העשרים. החוקרים הראשונים שפרסמו ספרים בנושא, וביניהם ישראל טשרני, הלן פיין, ברברה הארף , רוברט מלסון , ארווין לואיס הורוביץ וליאו קופר מתחו ביקורת רבה על אמנת האו"ם. האמנה נוסחה כתוצאה של משא ומתן דיפלומטי הן בין המעצמות, והן בין מדינות בינוניות וקטנות והנוסח שלה התרחק מהצעתו של רפאל למקין. עיקר הביקורת על אמנת האו"ם נוגעת בנקודות הבאות:
יישום האמנה
מאחר שהגוף המבצע של האו"ם הוא מועצת הביטחון, הרי שרק זו יכולה להפעיל את האמנה. ומאחר שבמועצת הביטחון 15 חברות, וביניהן 5 חברות קבועות המחזיקות בזכות וטו, אין אפשרות לפעולה כלשהי אלא אם יש הסכמה על כך של חמש המעצמות (ארצות הברית, צרפת, בריטניה, רוסיה וסין) ושל לפחות 3 מדינות נוספות. מאז שנכנסה האמנה האו"ם לתוקף, במרבית המקרים בהם התבצע רצח עם, מנעה מועצת הביטחון את מניעתו, ואף מנעה את הענשת הפושעים לאחר שהסתיים. למשל, סין הטילה וטו על כל פעולה של מועצת הביטחון שנגעה בסודאן השנים 2006 ל־2008 וכך מנעה את מניעתו של רצח העם בדרפור. דוגמה אחרת היא רוסיה שהטילה וטו על התביעה שהוגשה נגד בשאר אל-אסד ב־2014 על ידי 58 מדינות.
לאחר סופה של המלחמה הקרה התרחשו כמה מקרים היוצאים מכלל זה ומהווים הוכחה לכך שרצח עם יכול להימנע. הדוגמה המוכרת ביותר היא מניעת רצח העם בקוסובו בשנת 1999 לאחר שהסרבים החלו לטבוח ולגרש באלימות את האלבנים מחבל קוסובו. 20,000 בני אדם נהרגו בטרם נאט"ו כפתה על סרביה (באמצעות הפצצה אווירית) לסגת מקוסובו. במקדוניה הצפונית היה חשש כבד שהתפרצות אלימות, שאירעה באביב 2001, בין הרוב המקדוני (הסלבי) למיעוט האלבני תדרדר לרצח עם. בדיונים בנושא במועצת הביטחון לא עלתה כל התנגדות לכך שנאט"ו יתערב, ומשלחת צבאית של נאט"ו הצליחה להרגיע את הסכסוך. אותו דבר קרה בקניה לאחר בחירות 2008, מהומות שהחלו בין קבוצות אתניות שונות במדינה הובילו למותם של אלף אנשים והיה חשש שזה ידרדר לרצח עם. קופי אנאן נשלח לקניה, ובגיבוי המעצמות הצליח לפייס בין מנהיגי הקבוצות.
דת ומיתולוגיה
מוכרים לנו סיפורים רבים ממיתולוגיות וכתבים עתיקים שונים, אודות השמדתם של עמים ושבטים קדומים. בחלק מהמקרים ישנם תעודות היסטוריות המוכיחות כי אכן התרחשו, למשל לאשורים ולבבלים הייתה מדיניות להרוג או להגלות משטחים שכבשו את ההנהגה והאצולה של העם הנכבש (על משפחותיהם) לאזור אחר באימפריה, כדי למנוע מרידות עתידיות. ישנן עדויות רבות על עמים שהוגלו ונכחדו. עדויות אלה אודות החרבת עמים, בין אם התרחשו ובין אם לאו, משפיעות גם היום על האופן בו בני האדם מכירים את עצמם. הופעתם של סיפורים כאלה על השמדת עמים בדתות ומיתולוגיות שונות יוצרות אצלנו את ההכרה כי זהו אופיו הטבעי של האדם וכי ככה נידונה האנושות לפעול.
במקרא
בתנ"ך מופיעים סיפורים בהם מושמדים עמים, ערים וקבוצות, הן על ידי בני ישראל, הן על ידי אלוהים (למשל סיפור המבול), והן על ידי עמים אחרים כנגד בני ישראל (למשל חורבן בית המקדש הראשון). בספר במדבר לאחר שבני ישראל הורגים את כל המדיינים ושובים את נשותיהם ואת ילדיהם, מורה להם משה להרוג גם את חלק מהנשים והטף: בספר דברים אלוהים מורה לבני ישראל להשמיד את עמי כנען על נשותיהם וילדיהם ומצווה על רצח עמלק . מנגד, לא תרצח הוא הדיבר השישי בעשרת הדיברות, והוא גם אחת משבע מצוות בני נח, ולכן לפי התורה אסור לאף אדם להרוג אדם אחר חוץ מאשר מקרים מיוחדים.
היסטוריה
משחר האנושות כל מפגש בין קבוצות בני אדם (משפחות, חמולות, שבטים, עמים וכדומה) מגיעה לכדי אחת או יותר מהתוצאות הבאות:
מריוס בונדיאה
זנו מריוס בונדיאה (ברומנית: Zeno Marius Bundea; מבטאים "בוּנְדְיָה". נולד ב-4 באוקטובר 1977) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
רצח עם
היסטוריה
ב–2010 נמצאו קברים מהתקופה הנאוליתית בגרמניה ובאוסטריה שקבורות בהם קבוצות אנושיות שלמות – גברים, נשים, ילדים ותינוקות – שנרצחו על ידי בני אדם, כפי שמעידים כלי הקטל שנמצאו ליד השלדים. גילויים אלו מעלים את השאלה: האם רצח עם הוא פשע היסטורי או אל-היסטורי?
מריוס בונדיאה
קריירה
בונדיאה החל את הקריירה שלו בקבוצה הבוגרת של פ.צ. ביהור הרומנית בעונת. בקבוצה זו המשיך בונדיאה שנתיים וחצי, עד שעבר במהלך עונת לקבוצת ראפיד בוקרשט. באמצע עונת עבר לקבוצת קיקרז אופנבך הגרמנית אך בתום אותה העונה חזר לראפיד בוקרשט.
רצח עם
היסטוריה
החוקרים חלוקים בנוגע לשאלה האם כל הרג של קבוצה או שבט יכונה רצח עם או שמא רק השמדתן של קבוצות בקפידה על פי תכנון מקדים ראויים לכינוי זה. מהאפשרות השנייה, שהיא מקובלת יותר (במיוחד בקרב מוסדות), ניתן להסיק כי לא התבצעו רציחות עמים על ידי חברות שטרם עברו מהפכה חקלאית שכן אין בידם של חברות לקטים ציידים לתכנן מעשים מסוג זה. אחרים סבורים כי רצח עם היא תופעה מודרנית במהותה, שכן, על מנת לבצעה נדרשים אמצעים להשמדה המונית, אין הכוונה רק לנשק להשמדה המונית אלא גם למערכת הבירוקרטית שהתאפשרה רק עם התפתחות המודרנה.
מריוס בונדיאה
קריירה
את עונת החל בקבוצת ראפיד בוקרשט ובמהלך העונה עבר לקבוצת בקאו. בעונת עבר בונדיאה לקבוצה הגרמנית מנהיים, בה שיחק עונה אחת. את עונת החל בונדיאה בקבוצת זניט סנקט פטרבורג הרוסית ובמהלך העונה חזר לרומניה, לקבוצת אוניברסיטטה קראיובה. באוניברסיטטה קראיובה המשיך עד סוף עונת. את עונת שיחק בונדיאה בקבוצת נאציונל בוקרשט.
רצח עם
היסטוריה
בספרו מודרניות והשואה טוען זיגמונט באומן כי השואה היא אירוע מודרני מובהק ואיננו אירוע של נסיגה מהמודרנה אלא ביטוי מובהק שלה שצומח מתוך תפיסות עולם וממבנה הקיום המודרניים. ספר זה הפך לאבן יסוד בין החוקרים ושוררת כיום הסכמה כי שואה ורצח עם הן תופעות מודרניות מובהקות וכי גם אם הושמדו עמים בעת העתיקה ובימי הביניים, אין הדבר דומה כלל לתופעה שאנו עדים לה כיום.
מריוס בונדיאה
קריירה
בעונת הגיע בונדיאה לישראל וחתם בקבוצת מכבי נתניה, אך במהלך עונת  חזר לרומניה וחתם בקבוצת אוניברסיטטה קלוז'. לאחר מכן חזר לקבוצת נעוריו, פ.צ. ביהור, ולאחר מכן שיחק גם ב ACU אראד. בשנת 2011 חתם בקבוצת לוצ'אפרול אוראדיה, ובקיץ 2013 פרש ממשחק פעיל.
רצח עם
העת החדשה
בסוף ימי הביניים החלו מספר תהליכים שהובילו להרג של עשרות מיליוני בני אדם: תהליכים אלה הובילו לשינוי פונדמנטליסטי באנושות אשר על בסיסו החלו להתבצע רציחות עמים שיטתיות, החלה מהמאה ה-19. רציחות העמים הראשונות כוונו כנגד קבוצות ילידים. להלן מספר דוגמאות מובהקות לכך:
מריוס בונדיאה
קריירה
בשנת 2003 רשם בונדיאה הופעה אחת בנבחרת רומניה.
רצח עם
מלחמת העולם הראשונה
המאה העשרים, שנולדה משופעת תקוות להיות מאת הנאורות, הקדמה, הרציונליות וההומניזם, הייתה למאה הכי עקובה מדם בהיסטוריה. במאה זו נרצחו על ידי השלטונות, ברוב המקרים על ידי ממשלותיהם יותר מ-170 מיליון בני אדם נטולי הגנה, בשואה אוניברסלית חסרת תקדים בתולדות האנושות. וזה בנוסף לעשרות מיליוני לוחמים ואזרחים שמתו במלחמותיה העולמיות. ראשיתו של מרחץ דמים זה במלחמת העולם הראשונה, במהלכה הוציאו לפועל הטורקים הצעירים את רציחות העמים הגדולות הראשונות בהיסטוריה האנושית:
מלחמת העולם השנייה
עוד טרם מלחמת העולם השנייה תחת שלטונו של סטלין בברית המועצות, נהרגו מיליונים ברעב מעשה ידי אדם, שנוצר בכוונה תחילה נגד העם האוקראיני, המוכר כיום בשם הולודומור. מיליונים נוספים הוצאו להורג, בהוראתו של סטלין, במה שמוכר כיום בשם הטיהורים הגדולים. מקרים אלו שהתרחשו בשנות ה-30 וה-40 עומדים היום במחלוקת בפני החוקרים, שחלקם מגדירים אותם כרצח עם וחלקם טוענים שהם סוגים אחרים של הרג המוני.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעה האנושות לתחתית התהום. עם פרוץ המלחמה החלה גרמניה הנאצית במבצע אותנסיה בו רצחו הנאצים באמצעים שונים, לרבות תאי גזים, כ-90 אלף גרמנים שסבלו מפגמים גופניים, כמומים מולדים, לקות שכלית, מחלות כרוניות וכן מקשיים נפשיים. בהמשך הובילה גרמניה הנאצית לרצח המוני של כ-11 מיליון בני אדם לא חמושים. בין הנרצחים כ-6 מיליונים היו יהודים, שהיוו כשליש מהאוכלוסייה היהודית בעולם כולו באותו הזמן, ורובה ככולה של האוכלוסייה היהודית בארצות הכבושות. היהודים ו"אוכלוסיות נחותות" אחרות שהושמדו בשואה נרצחו במהלך מתוכנן ("הפתרון הסופי") שנבע מאידאולוגית סדורה. אוכלוסיות אחרות שנרדפו על ידי הנאצים היו, צוענים, עדי יהוה, הומוסקסואלים, וכן יריבים פוליטיים ביניהם סלאבים, קומוניסטים ואנרכיסטים.
הנאצים לא היו היחידים לבצע רצח עם שיטתי מהלך המלחמה, גם שותפיהם, האוסטאשה רצחו מאות אלפי סרבים ועשרות אלפי יהודים וצוענים באחד מרציחות העמים האכזריים ביותר שידעה האנושות.
המחצית השנייה של המאה העשרים
במחצית השנייה של המאה העשרים רצח עם הפך לכלי כמעט לגיטימי בידי רודנים. נבואתם השחורה של הפילוסופים התגשמה ואכן לאחר שהתנסתה האנושות באושוויץ, צמחו עוד עשרות ניסיונות דומים. השימוש ברצח עם ככלי פוליטי נהיה נפוץ יותר מאי-פעם. החוקרים חלוקים על מספר רציחות העמים שהתרחשו בתקופה זו בשש היבשות המיושבות: ברברה הארף נקטה במספר 45, גרגורי סטנטון נקט במספר 55 וגם חוקר השואה יהודה באואר מדבר על למעלה מעשרה מקרים. להלן כמה מהדוגמאות המוסכמות על החוקרים כי ניתן להגדירם כרצח עם:
המאה העשרים ואחת
המאה העשרים ואחת נפתחה גם היא, כמו קודמותיה, ברצח עם שהתבצע כנגד אוכלוסייה ילידית. אף על פי שחוקת רומא נחתמה ובית הדין הפלילי הבינלאומי החל לפעול, מה שמאפשר לראשונה בהיסטוריה להרשיע רודנים שיבצעו פשעי רצח עם, ואף על פי שהאינטרנט ואמצעי תקשורת המונים מאפשרים לאנושות כולה לדעת מה קורה בכל מקום ובכל שעה, נראה כי רציחות עמים ממשיכות להתרחש.
רצח עם כפשע
האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם נפתחת במילים אלה:
אף על פי שהאמנה נחתמה על ידי כמעט כל המדינות, ובמרבית המדינות נחקקו חוקים על מנת ליישמה, במחצית השנייה של המאה העשרים פושעי רצח עם לא הורשעו בבתי דין.
משפטי נירנברג
בטרם נחתמה האמנה, רפאל למקין היה יועץ למשלחת התביעה האמריקאית במשפטי נירנברג, והמושג "ג'נוסייד" הופיע במשפטים אך לא הופיע בפסקי הדין.
פשעי רצח עם ביוגוסלביה לשעבר
ב-25 במאי 1993, מתוקף החלטה 827 של מועצת הביטחון של האו"ם, הוקם את בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר (ICTY). בבית משפט זה הואשמו 8 אנשים בפשע רצח עם, ביניהם ראטקו מלאדיץ' ורדובאן קאראג'יץ'.
פשעי רצח עם ברואנדה
ב-8 בנובמבר 1994 מתוקף החלטה 955 של מועצת הביטחון של האו"ם, הוחלט להקים את בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה (ICTR) אשר החל לפעול בינואר 1997 ומקום מושבו בארושה שבטנזניה. במהלך המשפט הראשון שבו עסק בית הדין, משפטו של ז'אן פול אקייסו, ששימש כראש עיר שבתחומה נרצחו בני טוטסי, נקבע לראשונה כי גם אונס יכול להיות פשע מסוג רצח עם. שופטי בית הדין קבעו כי "תקיפות מיניות היו חלק אינטגרלי מתהליך הריסת הקבוצה האתנית של בני הטוטסי, וכי מעשי האונס היו שיטתיים וכוונו רק נגד נשות הטוטסי, מה שמעיד על המטרה המפורשת של המעשים האלה היא לחולל רצח עם". במהלך משפטו של ז'אן קמבנדה, הוא הודה לראשונה שאכן היה רצח עם, וכי הדבר תוכנן מראש. קמבנדה הורשע בעבירות של רצח עם ופשעים נגד האנושות, ונגזר עליו עונש של מאסר עולם. משפט נוסף שהתנהל בין 2000 ל-2003 זכה לכינוי "תקשורת השנאה". הנאשמים במשפט זה היו מנהלי תחנת הרדיו Radio Télévision Libre des Mille Collines, שבסמוך לרצח העם ובמהלכו שידרה שידורי תעמולה והסתה נגד בני הטוטסי, הבלגים, אנשי האו"ם ואף נגד בני הוטו מתונים. שדרניה של התחנה קראו לחסל את בני הטוטסי. לתחנת הרדיו היה תפקיד מכריע במתן לגיטימציה למעשים, ובית הדין גזר על מנהליה (וביניהם, גם פרדיננד נאימנה) עונש של מאסר עולם.
פשעי רצח העם בגואטמלה
בשנת 1999 הוגשה בספרד תביעה נגד אפראין ריוס מונט, נשיא גואטמלה בשנים 1982 – 1983, אוסקר מג'יה, נשיא גואטמלה בשנים 1983 – 1986, ושישה בכירים נוספים, הם הואשמו ברצח עם ופשעים נגד האנושות. ספרד לא הצליחה לעצור את הנאשמים ששהו בגואטמלה וונצואלה. בינואר 2012 נעצר מונט בגואטמלה והואשם בידי התובע הכללי של גואטמלה ברצח עם. משפטו של מונט נפתח ב-19 במרץ 2013 בגואטמלה סיטי. המשפט קיבל מעמד פומבי והעידו בו 140 ניצולים בני גואטמלה. מונט הורשע ונידון לשמונים שנות מאסר. הייתה זאת הפעם הראשונה בה פושע רצח עם הורשע במדינתו.
פשעי רצח העם הקמבודי
הלשכות המיוחדות בבתי המשפט של קמבודיה (ECCC) החלו לפעול בינואר 2006, תשע שנים לאחר שראש ממשלת קמבודיה פנה למזכ"ל האו"ם בבקשה להקים בית דין בינלאומי לפושעי רצח העם בקמבודיה. מאז הועמדו לדין חמישה חברים לשעבר בצמרת השלטונית של הקמר רוז'. בית המשפט, הואשם מתחילת דרכו בשחיתות, התערבות פוליטית ופזרנות. הוא סיפק רק הרשעה בשמונה השנים הראשונות לפעילותו, הרשעתו של מפקד מחנה ההשמדה S-21 קאינג גואק איב, "התליין של הקמר רוז'". קאינג בן ה-69 נידון למאסר עולם בגין מותם של יותר מ-14 אלף בני אדם. במהלך הדיונים בבית הדין בעניינו הוא חזר ואמר כי "רק מילא פקודות" שניתנו לו ושהוא בסך הכול היה פקיד בדרג נמוך של המשטר. כעת עומדים לדין בבית הדין ECCC, בתיק הידוע בכינוי "תיק 002", חברי המעגל הפנימי של מנהיג הקמר-רוז' פול פוט, שמת בשנת 1998, שנותרו בחיים: האידאולוג הראשי של המשטר ומספר 2 אחרי פול פוט, נון צ'י בן ה-86 וראש המדינה קיו סאמפן בן ה-81.
פסק הדין האחרון ניתן בספטמבר 2022.
בית הדין הפלילי הבינלאומי
במטרה להסדיר את האופן בו יובאו פושעי מלחמה לדין נכתבה אמנת רומא שנכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2002. על האמנה חתומות 139 מדינות, אולם החתימה היא בבחינת הצהרת כוונות בלתי מחייבת. 67 מדינות אשררו אותה ובכך הפכו לחברות באמנה. האמנה מהווה את מקור הסמכות לפעילותו של בית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, אשר בו אמורים לתבוע ולהעמיד לדין פושעים האשמים בפשעים נגד האנושות ופשעי רצח עם.
סלובודן מילושביץ' נשיא סרביה, היה הראשון שהואשם בבית הדין הפלילי הבינלאומי ברצח עם ובפשעים נגד האנושות. הוא מת בשנת 2006 לפני שמשפטו הסתיים.
אישומים נוספים הוגשו נגד נשיא סודאן עומר אל-בשיר, נגד השר הסודאני אחמד הרון (Haroun), ונגד מנהיג הג'נג'וויד עלי קושייב (Kushayb), על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. כנגד נאשמים אלה, שלא התייצבו למשפט, הוצאו צווי מעצר על ידי בית הדין. מדינות הליגה הערבית וסין תומכות באל-בשיר והודיעו כי לא יסגירו אותו. במרץ 2012 הוציא בית הדין הבינלאומי צו מעצר כנגד שר ההגנה הסודאני, אבדל חוסיין, המואשם ב-41 סעיפים של פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה על פעלו בדארפור. בשנת 2011 הוחרפה האשמה נגד עומר אל-בשיר וכעת הוא מואשם ברצח עם. בדצמבר 2014 חדלה התובעת הכללית של בית הדין הפלילי הבינלאומי מפעילותה בתיק דארפור וזאת מפני שלטענתה, מועצת הביטחון של האו"ם לא עושה די כדי להביא את הנאשמים למעצר. אף על פי שעומר אל-בשיר ביקר בקניה, שאשררה את אמנת רומא, הוא לא נעצר ולא הועמד בדין על פשעיו.
ורשינו-דרסונסקי
וֶרשינוֹ-דָרָסוּנסְקי (ברוסית: Вершино-Дарасунский) היא עיירה בנפת טונגוקוצ'נסקי שבחבל עבר הבאיקל. פירוש שמה בבוריאטית הוא "מים טובים, מתן האדמה".
היסטוריה
ורשינו-דרסונסקי נוסדה בשנת 1865 לאחר גילוי של זהב בעמק אוזור-מלכיי (בבוריאטית "כובע זהב") והייתה אחד מהיישובים הרוסיים הראשונים בעבר הבאיקל (זבאיקליה).
בשנת 1932 התגוררו ביישוב 6,600 תושבים, ומשנת 1938 החל יוצא בו לאור העיתון "הפועל דרסון" (רוסית : "Дарасунский рабочий"). בשנת 2002 רכשה החברה הרוסית-בריטית Highland Gold Mining Ltd את המכרה, המפיק כ-4.5 טונות של זהב בשנה.
בספטמבר 2006 פרצה שרפה במכרה המרכזי, ונספו בה 25 כורים, מרביתם תושבי ורשינו-דרסונסקי.
צ'סטר נימיץ
צ'סטר ויליאם נימיץ (אנגלית: Chester William Nimitz; 24 בפברואר 1885 - 20 בפברואר 1966), היה אדמירל צי של צי ארצות הברית. הוא מילא תפקיד מרכזי במערכה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, בהיותו מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית (Commander in Chief, United States Pacific Fleet, בקיצור CinCPac) של הצי, ומפקד זירת האוקיינוס השקט של כוחות הצבא, הצי והיבשה של בעלות הברית בזירה זו (Commander in Chief, Pacific Ocean Areas, בקיצור CinCPOA).
ילדותו
נימיץ נולד לצ'סטר ברנרד ואנה נימיץ בפרדריקסבורג, טקסס. אביו של נימיץ נפטר שישה חודשים לפני הולדתו ונימיץ הצעיר חונך בעיקר בידי סבו מצד אביו, צ'ארלס הנרי נימיץ. צ'ארלס הנרי נימיץ היגר לארצות הברית מהקונפדרציה הגרמנית בשנות ה-40 של המאה ה-19 ושירת כמפקד בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. נוסף על כך היה צ'ארלס בבעלות על בית מלון מקומי בפרדריקסברג. צ'ארלס נימיץ עסק בספנות בימיו בגרמניה והעניק לנכדו את ידיעתו המוקדמת אודות הצי. צ'סטר נימיץ הצעיר עם זאת לא תכנן בצעירותו קריירה ימית ובמקום זאת ניסה להירשם לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט-פוינט). מכיוון שלא היה עוד מקום בווסט-פוינט עבור מחוזו באותה השנה, נימיץ הצעיר נשלח לאקדמיית הצי מטעם מחוזו בשנת 1901 וסיים את האקדמיה בהצטיינות בינואר 1905 (סיים מקום שביעי בכיתתו).
קריירה מוקדמת
בשנת 1938 הועלה לדרגת אדמירל משנה ומונה למפקד הכללי של לשכת הניווט. במסגרת התפקיד היה נימיץ מעורב בהמלצות על מינויים צבאיים עבור נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט. במסגרת התפקיד השיג נימיץ את אמונו של רוזוולט כיועץ שהמליץ לנשיא על מה שהיה צריך לדעת ולא על מה שרצה לדעת.
זירת האוקיינוס השקט
עשרה ימים לאחר המתקפה על פרל הארבור, ב-17 בדצמבר 1941, נימיץ מונה למפקד בפועל של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, בדרגת אדמירל. על קודמו בתפקיד, האסבנד א. קימל, הוטל חלק נרחב מהאשמה על מצבו הרעוע של הצי שלא היה מוכן כלל למתקפה אפשרית מצד הצי הקיסרי היפני. מוקדם יותר באותה השנה הציע רוזוולט את התפקיד לנימיץ אך זה סירב בטענה שהיו קצינים ותיקים ומיומנים יותר ממנו בצי. לאחר המתקפה על פרל הארבור רוזוולט מינה את נימיץ לתפקיד ולא אפשר לו להחליט בדבר. שמונה אוניות מלחמה המלחמה של צי האוקיינוס השקט האמריקאי הוטבעו או נפגמו. לעומתן נותרו שלוש נושאות מטוסים תקינות לגמרי. נימיץ החליט להפוך את נושאות המטוסים לגוף המרכזי של צי האוקיינוס השקט במקום אוניות המלחמה. לאחר המתקפה על פרל הארבור החל מסע כיבוש של יפן ברחבי מושבות בריטיות, הולנדיות ואמריקאיות (כולל כיבוש הפיליפינים מידי ארצות הברית).
קבינט המלחמה בראשות הנשיא רוזוולט קבע שמרב הפעילות הצבאית של ארצות הברית יתמקד על המערכה נגד גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית במסגרת חלוקת ההתרכזות הצבאית למערכות של מלחמת העולם השנייה. משמעות הדבר הייתה שצי האוקיינוס השקט קיבל תמיכה מוגבלת לאורך רוב המלחמה. למרות מצבם העגום של כוחותיו הוא הצליח לארגנם במהירות ולעצור את ההתקדמות של האימפריה היפנית. תחילה היה על נימיץ להשתמש באסטרטגיה הגנתית עקב מצב האספקה. אחת מפעולותיו הראשונות בפיקוד הייתה להורות על הפשיטה של דוליטל; פשיטה אווירית על טוקיו, בירת יפן, שהייתה בעיקרה בעלת משמעות סמלית. הפשיטה נועדה להחליש את הביטחון בהנהגה הצבאית והמדינית היפנית ובעיקר לחזק את המורל האמריקאי האזרחי מבית.
בתגובה החלה מתקפה יפנית לעבר העיר פורט מורסבי בפפואה גינאה החדשה, שדרכה היה יכול חיל האוויר היפני לבצע הפצצות מעל שמי אוסטרליה וניו זילנד. נימיץ הורה על שליחת שתי נושאות מטוסים, יורקטאון ולקסינגטון, למנוע את הכיבוש היפני של העיר. כוחות יפנים ואמריקאים נפגשו זה מול זה במהלך קרב ים האלמוגים (מאי 1942) אשר רובו התנהל בידי מטוסי קרב. הכוחות האמריקאים הצליחו להניע את היפנים מהעיר ומנעו את כיבושה אך עשו זאת במחיר כבד; לקסינגטון הוטבעה ויורקטאון נפגמה בצורה קשה. האדמירל היפני, איסורוקו יממוטו, הסיק ממהלך האירועים שבשביל לנצח בזירת האוקיינוס השקט היה על יפן לשתק לחלוטין את נושאות המטוסים האמריקאיות. הנהגת הצי היפני קידמה אסטרטגיה לכיבוש האי אטול מידוויי, טריטוריה אמריקאית ממערב להוואי בעלת חשיבות אסטרטגית מרכזית למהלך המלחמה.
המודיעין האמריקאי פיצח את התוכניות היפניות ונימיץ הורה על העברת שלוש נושאות המטוסים הפעילות מפרל הארבור לעבר אטול מידווי כדי להפתיע את הכוחות היפניים. נימיץ הורה לקדם את תיקונה של יורקטאון לקראת הקרב. לפיקוד על נושאות המטוסים הטיל נימיץ את התפקיד על האדמירל ריימונד ספרואנס. נימיץ מינה את ספרואנס לתפקיד לאחר שהאדמירל ויליאם הולסי אושפז עקב שלבקת חוגרת. נימיץ הימר על הקרב במידווי שכן ללא נושאות המטוסים לא הייתה כל הגנה ימית משמעותית מצד ארצות הברית על הוואי והחוף המערבי של ארצות הברית. קרב מידוויי בתחילת יוני 1942 התקיים בין ארבע נושאות מטוסים יפניות ושלוש אמריקאיות. בסופו של הקרב התקיים ניצחון אמריקאי מוחץ כאשר כל ארבע נושאות המטוסים היפניות הוטבעו ומהצד האמריקאי רק יורקטאון הוטבעה. לאחר הקרב רוב יכולתו של הצי היפני לתקוף את הוואי פעם נוספת נוטרל, ונימיץ החל לקדם אסטרטגיה התקפית נגד יפן. לאחר שהתגלה שכוחות יפנים מתכננים בנייה של בסיס אווירי בגוודלקנל, איי שלמה, נקבע בידי בעלות הברית כי יש למנוע מהקמת הבסיס שעלול היה לאיים על שחרור פפואה גינאה החדשה מידי הכיבוש היפני. ב-7 באוגוסט 1942 נחתה דיוויזיית הנחתים הראשונה, לצד כוחות חי"ר, על האי גוודלקנל כדי לשחררו מהכיבוש היפני. הפשיטה האמריקאית הפתיעה את המוצב היפני המקומי אשר נסג מהאי ואפשר לכוחות האמריקאים להשתלט על הבסיס האווירי הלא גמור. כוחות יפנים החלו במתקפת נגד והמהלך הקרב על שדה הנדרסון הצליחו האמריקאים להחזיק בבסיס האווירי. המערכה באיי שלמה הפכה ללוחמת שחיקה ארוכה שבסופה נסוגו הכוחות היפנים הנותרים מהאי גוודלקנל בפברואר 1943. נימיץ קידם אסטרטגיה של כיבוש אי אחר אי מידי יפן עד ההגעה לאיי הבית היפנים (קיושו, שיקוקו, הונשו והוקאידו). תוכנן כי איים תחת הגנה צבאית יפנית כבדה יבודדו ולא יכבשו במתקפה ישירה שתגרום למרחץ דמים.
האסטרטגיה הזאת פגשה בהתנגדות מצידו של הגנרל דאגלס מקארתור שתמך במתקפה ישירה על הכוחות היפנים ותנועה דרך אוסטרליה לפפואה גינאה החדשה, לפיליפינים ולבסוף ליפן. הנשיא רוזוולט קידם פשרה בין שני הקצינים הבכירים בכך שפיצל את הכוחות האמריקאים במערכת האוקיינוס השקט בין מקארתור לבין נימיץ. הפשרה מנעה יריבות אפשרית בין הצי האמריקאי והצבא האמריקאי באמצע המלחמה. לאורך רוב שנת 1943 התרכז נימיץ בהכנת האספקה הנדרשת לקראת מערכת כיבוש האיים הארוכה ולא יצא למתקפות מרכזיות. הפיקוד על המערכה באיי שלמה הוטל על מקארתור. נימיץ נחל ניצחון שונה בשנת 1943 כאשר המודיעין האמריקאי פיצח את תנועתו של האדמירל יממוטו והתנקש בחייו במבצע נקם.
לקראת סוף 1943 היה הצי בפיקודו של נימיץ מוכן והחל במערכה באיי גילברט ומרשל. נלקחו ארבעה ימי קרבות לכיבוש האיים של טאראווה ואטול מקין שבמהלכם נפלו 7,000 איש משני הצדדים הלוחמים. הכוחות האמריקאים שהשתלטו על האיים השתמשו בהם כבסיס לקראת כיבוש איי מרשל בשנת 1944. בהמשך קידם נימיץ את הפלישה על איי מריאנה ופלאו. האיים היו בעלי חשיבות אסטרטגית למערכה הכוללת שכן מהם מפציצים אמריקאים היו בטווח הנדרש כדי להגיע לעבר הארכיפלג היפני. ביוני 1944 החלה המערכה על איי מריאנה ופלאו עם הקרב על סאיפאן. הצי היפני איגד את כל נושאות המטוסים הזמינות כדי לבלום את ההתקדמות האמריקאית. הכוחות נפגשו במהלך קרב ים הפיליפינים המכריע שהסתיים בהפסד חריף לכוחות היפניים. שלוש נושאות מטוסים יפניות הוטבעו לצד 550 מטוסי קרב יפנים במהלך הקרב. ההפסד היפני בקרב החליש את השליטה הימית של הצי היפני ותרם לפלישה של כוחות מקארתור אל הפיליפינים זמן קצר מאוחר יותר.
בדצמבר הוענקה לנימיץ דרגת אדמירל צי שכללה חמישה כוכבים ונוצרה במיוחד עבור ארבעה קצינים בצי (נימיץ ביניהם) בידי הקונגרס של ארצות הברית. למשך זמן קצר נשקל לתת לו את דרגת אדמירל הצי (המקבילה לדרגת גנרל הצבאות), אולם ההצעה בוטלה על ידי מחלקת הצי של ארצות הברית לפני סיום המלחמה, ולא הועלתה מאז פעם נוספת. נימיץ הביא לשיא את האסטרטגיה שלו בפלישה אמפיבית מוצלחת באיוו-ג'ימה ואוקינאווה. כיבוש איוו-ג'ימה בן חמשת השבועות עלה בחייהם של 26,000 יפנים ו-18,000 אמריקאים. כל עוד הכוחות האמריקאים התקדמו לעבר יפן עצמה, כך ההגנה של הכוחות היפנים הפכה לחזקה יותר וכמות האבדות הכוללת עלתה עם הזמן. הקרב על אוקינאווה היה בהמשך אלים עוד יותר מקודמו באיוו-ג'ימה. האי אוקינאווה תוכנן לשימוש עבור הפלישה המתוכננת ליפן עצמה (מבצע נפילה). נימיץ חשש מאבדות קשות בקרב אך לא ציפה לכך שהקרב עצמו יימשך עשרה שבועות מאפריל עד יוני 1945. הקרב עלה בחייהם של לערך 100,000 איש, רבים מהם אזרחים יפנים שנאבקו לצד הצבא היפני בשביל לא להיכנע לכוחות האמריקאים. למעשה, ההתערבות האזרחית במלחמה נתמכה בידי תעמולה ממשלתית יפנית.
כניעת יפן
נימיץ התנגד להוצאתו לפועל של מבצע נפילה מחשש למרחץ דמים שלא נראה כמותו קודם לכן עבור הכוחות האמריקאים. לאחר הקרב על אוקינאווה החל הצבא היפני בטיפוח של מיליציה אזרחית בת 28 מיליון איש. הנשיא החדש, הארי טרומן, תמך בהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי במטרה להביא לסיום המלחמה בלי פלישה רגלית לתוך יפן. לנוכח הטלת פצצות האטום, הפצצות אוויריות לא נפסקות על ערים יפניות גדולות ופלישה סובייטית למנצ'וריה וקוריאה, הירוהיטו, קיסר יפן יצא בהצהרה רשמית על כניעתה של יפן אשר הובילה לניסיון התנקשות בחייו. ב-2 בספטמבר 1945 קיבל הגנרל דאגלס מקארתור את כניעתה של יפן בתור המפקד העליון של כוחות הברית, על סיפון אוניית המערכה מיזורי (BB-63), שעגנה במפרץ טוקיו. לאחר מכן חתם נימיץ בשם ארצות הברית על כתב כניעתה של יפן, ואחריו נציגי יתר בעלות הברית.
משפטי נירנברג
במהלך משפטי נירנברג הוא שלח תצהיר שתמך בקרל דניץ, תוך שהוא מציין שגם כוחות ארצות הברית ניהלו מלחמת צוללות בלתי מוגבלת כטקטיקה במלחמתה נגד האימפריה היפנית באוקיינוס השקט, ושצוללות אמריקניות לא הצילו ניצולים מספינות שהוטבעו על ידיהן במקרה בו היו בסכנה.
לאחר המלחמה
בדצמבר 1945 החליף נימיץ את ארנסט קינג בתפקיד ראש המבצעים הימיים. בתפקיד זה היה נימיץ אחראי על הורדת התקציב הימי לאחר עלייתו הקיצונית לצורכי המלחמה. כמו כן, נימיץ תמך בתוכניתו של היימן ריקובר לבנות את נאוטילוס, הצוללת גרעינית הראשונה בהיסטוריה. מאוחר יותר נימיץ פרש מהשירות הצבאי הפעיל בשנת 1947, ועבר להתגורר באזור סן פרנסיסקו. שם עבד כעוזר מיוחד למזכירות הצי וטרח רבות לשיקום היחסים בין ארצות הברית ליפן. בין היתר פעל לגיוס תרומות לשיקומה של אוניית המערכה מיקאסה, אוניית הדגל של האדמירל היהאצ'ירו טוגו בקרב צושימה (1905).
נימיץ קיבל עיטורי כבוד רבים מטעמה של ארצות הברית ומטעמן של מדינות נוספות, כמו מסדר האמבט מטעמה של הממלכה המאוחדת ולגיון הכבוד מטעמה של הרפובליקה הצרפתית הרביעית. נימיץ מעולם לא פרש רשמית משירות הצי ועקב הדרגה שלו נחשב כי שירת לאורך כל חייו עד לפטירתו. בין 1949 ל-1953 שירת נימיץ בתפקיד דיפלומט מטעם האומות המאוחדות בקשמיר במטרה לגשר בין הודו ופקיסטן לאחר המלחמת הראשונה בין שתי המדינות על גורל חבל קשמיר. נימיץ נפטר ב-1966 בגיל 80 ונקבר בבית הקברות הלאומי שער הזהב בקליפורניה לצד האדמירל ריצ'מונד טרנר שלצידו שירת במהלך המלחמה.
הנצחתו
על שמו נקראים סדרת נושאות המטוסים נימיץ, וכמקובל גם נושאת המטוסים הראשונה בסדרה זו, נימיץ (CVN-68); קרחון נימיץ באנטארקטיקה; מספר כבישים מהירים והספרייה המרכזית של האקדמיה הימית של ארצות הברית.