cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עיר דוד
התיישבות ישראלית והתפשטות העיר
שטחה של עיר דוד היה בקירוב 60 דונם. כהכנה לבניית בית המקדש דוד העלה לעיר דוד את ארון הברית ואף רכש בשנת שלטונו האחרונה את גורן ארונה, אתר המוכר כיום כהר הבית, כדי לבנות עליו מזבח. המזבח היה מנותק מהעיר, על ראש הגבעה. בימי שלמה נבנה על הגבעה בית המקדש והגבעה צורפה לעיר. המקדש וארמון המלך היו מחוץ לעיר המאוכלסת ונוצר רובע חדש בצפון, העופל, עמו הגיע שטחה של ירושלים לכדי 130 דונם בקרוב. עד למאה השמינית לפנה"ס זה היה תחומה של ירושלים.
לאחר מות שלמה התפלגה הממלכה לממלכת יהודה ולממלכת ישראל, כאשר ירושלים נשארה בירת ממלכת יהודה בלבד. כמתואר בתנ"ך, בנו מלכי ישראל אתרים חלופיים ברחבי הממלכה הישראלית, וזיקתם לירושלים הייתה מועטה. לאחר הכיבוש האשורי של ממלכת ישראל והגליית עשרת השבטים הגיע זרם פליטים גדול לירושלים. העיר התפשטה והקיפה גם את הגבעה המערבית כולה, וכללה ככל הנראה את השטחים הידועים היום כרובע היהודי והרובע הארמני, וכן את הר ציון שמחוץ לחומות העיר העתיקה של היום. בתקופת מלכותו של חזקיהו הוקפה העיר חומה, ונחצבה נקבת חזקיהו אשר הכניסה את מימי מעיין הגיחון לתוך העיר. העיר גדלה בתקופה זו פי ארבעה.
עם חורבן בית המקדש הראשון חרבו גם עיר דוד וירושלים כולה.
עיר דוד בשיבת ציון ובית שני
רק מאוחר יותר, כשהחשמונאים שולטים בירושלים, העיר מתרחבת וגדלה. החשמונאים מחזירים את גבעת עיר דוד להיות חלק מהעיר ירושלים, אך בניגוד לימי בית ראשון בהם עיר דוד הייתה מרכז העיר, בעת ההיא עיר דוד הופכת להיות פרבר עוני של ירושלים, ומלבד בריכת השילוח המפוארת שבתחתית הגבעה ירושלים מתחלקת לעיר העליונה - העיר העתיקה של ימינו, שם מתגוררים העשירים והשכבה העליונה, והעיר התחתונה - גבעת עיר דוד, שם מתגוררים דלת העם הפשוטים והפועלים.
עיר דוד לאחר חורבן בית שני
ירושלים כולה, ואיתה גם עיר דוד, נהרסה בחורבן בית שני בשנת 70 ולא יושבה מחדש אלא ב-135, כשהקיסר הרומי אדריאנוס הקים במקומה של ירושלים עיר רומית אלילית וקרא לה על שמו, איליה קפיטולינה. נראה כי האזור של עיר דוד נשאר מחוץ לתחומי העיר הרומית.
בתקופה הביזנטית גדל תחומה של העיר והיא התפשטה להר ציון ולעיר דוד. בצפונה של עיר דוד נחשפו מבני מגורים מהתקופה הביזנטית. עיקר השרידים מן התקופה הביזנטית מצויים ממערב לשער הקדום של עיר דוד, הוא "שער הגיא". מבני המגורים של השכבה הביזנטית המאוחרת מצטיינים באיכות בנייתם והם היטיבו להשתמר.
כנסיית השילוח
כנסיית השילוח: בשנים 1894–1897 נחשפו על ידי בליס ודיקי שרידיה של כנסיית השילוח שנבנתה כנראה באמצע המאה ה-5 לספירה על ידי הקיסרית אאודוקיה. הכנסייה הוקמה לזכר סיפור הנס של ישו שהחזיר לעיוור את ראייתו בבריכת השילוח כפי שמתואר בבשורה על פי יוחנן ט 1–7:
הכנסייה הוקמה מצפון לברכת השילוח וחלקיה נשתמרו היטב, לעיתים עד לגובה העולה על 2.5 מטר. הכנסייה, שמידותיה 16 מטר ברוחב על 28 מטר באורך, נחלקה לאולם תווך ושתי סיטראות על ידי ארבע אומנות רבועות. הסיטראות רוצפו בפסיפסים מעוטרים בדגמים שרווחו בתקופה הביזנטית. הכניסה לכנסייה הייתה מצפון וירדו אליה דרך אטריום (חצר פנימית) ונרתקס מדורג ממנו עברו לכניסה דרך סטיו. הסטרא הדרומית נפתחה אל ברכת השילוח במעין סטיו פתוח.
הכיבוש הערבי
ירושלים נכבשה על ידי הערבים ב-638 לספירה. בשלב מוקדם של התקופה הערבית הקדומה התירו השליטים ליהודים, לראשונה זה כמה מאות שנים, להתיישב בירושלים ולהקים בה שכונה יהודית. שכונה זו הייתה כנראה בגבעת עיר דוד, למרות שעל מיקומה המדויק עדיין חלוקות הדעות. יש מעט מאוד עדויות ארכאולוגיות מהתקופה המוסלמית הקדומה בעיר דוד.
כפר סילואן במאות האחרונות
בתקופה המוסלמית המאוחרת, לאחר גירוש הצלבנים, התפתח על גבעת עיר דוד ועל הגבעה ממול כפר ערבי, סילואן, ששמו הוא כנראה שיבוש של "שילוח", המעיין הזורם בתחומי עיר דוד. עם יציאת העיר החוצה מהחומות החל מאמצע המאה ה-19, סופח הכפר לתחומי העיר והפך לשכונה.
כאשר עלו ארצה יהודים מתימן בשנת 1882 (עליית "אעלה בתמר"), הם התגוררו בתחילה בירושלים בחוסר כל וללא קורת גג. עסקנים יהודים ריחמו עליהם ורכשו עבורם חלקת אדמה במדרונות הכפר הערבי סילואן על גבי נחל קדרון. בשנת 1884, שוכנו במקום יהודי תימן וזהו היישוב הראשון של התימנים בתקופת העליות. המקום נקרא "כפר השילוח", על-שם המעיין הסמוך. בעלי הקרקעות קיוו כי התושבים התימנים ילמדו את עבודת האדמה ויספקו תוצרת חקלאית לתושבי ירושלים, אך אלו העדיפו לעבוד מחוץ לכפר. מאורעות הדמים, בהם פגעו הערבים ביהודים החל משנת 1920, צמצמו את האוכלוסייה בכפר, ובשנת 1936 (מאורעות תרצ"ו), התנפלו ערבים על הנותרים, פגעו בהם ושדדו את רכושם. התושבים עזבו את המקום סופית.
חידוש הנוכחות היהודית בעיר דוד
בשנת 1986 קמה עמותת אלע"ד ("אל עיר דוד") במטרה לקדם את הקשר היהודי למקום ובפרט את ההתיישבות היהודית בתחומי עיר דוד. העמותה פועלת לקדם תיירות, חפירות ארכאולוגיות, חינוך ומחקר על ירושלים. כמו כן היא רוכשת קרקעות מתושבי סילוואן, או שוכרת אותן מחברת עמידר, כדי לשכן בהן יהודים.
העמותה פועלת לחינוך והסברה על אודות ירושלים, ובפרט מפיצה ידע בעניין ירושלים הקדומה. היא שותפה לפרויקט 'מוריה' של חיל החינוך שבמסגרתו מבקרים חיילי צה"ל בעיר דוד ובסביבתה. בשנת 2001 הקימה העמותה את מכון מגלי"ם (המכון הגבוה ללימודי ירושלים) כמכון מחקר והוראה, שמטרתו להעמיק את הידע על אודות ירושלים בתחומי היסטוריה, ארכאולוגיה ותנ"ך. מדי שנה מקיים המכון את 'כנס מחקרי עיר דוד', הכנס הארכאולוגי הגדול בישראל. השטח של החפירות הארכאולוגיות בעיר דוד מנוהל על ידי העמותה, אשר מממנת את רובן. ממצאי החפירות מתפרסמים בכלי התקשורת ובכנס השנתי של מגלי"ם. כתוצאה מפעילות העמותה חלה עלייה חדה במספר המבקרים במקום בשנים האחרונות. בשנת 2008, למשל, ביקרו בגן הלאומי עיר דוד כ-400 אלף איש. אחת מפעולותיה העיקריות של העמותה היא היישוב היהודי בעיר דוד, כמו גם באגן הקדוש כולו. העמותה רוכשת ושוכרת מיום הקמתה נכסים, קרקעות ובתים בעיר דוד ובאזורים נוספים בכמה דרכים: איתור נכסים בבעלות יהודית ומאבק משפטי במחזיקיהם הנוכחיים; קנייה ושכירת נכסים שהוכרזו נכסי נפקדים על ידי האפוטרופוס מהרשות לפיתוח ומחברת עמידר; וכן שכנוע ערבים תושבי סילואן למכור את בתיהם ליהודים. בשנת 2014 התגוררו בעיר דוד כ-100 משפחות יהודיות המונות כ-500 איש.
החפירות הארכאולוגיות בעיר דוד
עיר דוד היא האתר שבו נערכו חפירות על ידי המספר הגדול ביותר של משלחות ארכאולוגיות בישראל. הדבר נובע ממקומה של העיר הקדומה בחקר המקרא. אלה המשלחות והחוקרים שחפרו באתר בציון שנות החפירה:
כמו כן נערכו במשך השנים בדיקות מצומצמות במקומות שונים. אלה נערכו בידי:
גן לאומי "עיר דוד"
בעיר דוד מספר אתרי חפירה, השטחים סומנו עם השנים בצורות שונות על ידי החופרים השונים, אך כיום נהוג להתייחס לאתרים השונים על פי האזורים שהוגדרו בחפירותיו של יגאל שילה. החשובים שבהם - שטח G (קריית השלטון), מבנה האבן הגדול, נקבת חזקיהו ופיר וורן. שטחי חפירה נוספים אינם מפורטים כאן, אך ניתן לקרוא עליהם ברשימת הקריאה שלהלן.
מבנה האבן הגדול
בכניסה לגן הלאומי נחשף בשנת 2005 מבנה אבן גדול הקבור תחת נדבכים מתקופת בית שני ומהתקופה הביזנטית. לדעת החופרת אילת מזר הוא נבנה בראשית המאה העשירית לפנה"ס, והיא אף מעלה את ההשערה לפיה שימש המבנה כארמונו של דוד המלך, חוקרים אחרים חלוקים על תארוך זה והם מקדימים אותו למאות ה-13-12 לפנה"ס.
מבנה תמך מדורג גדול ממדים נחשף ממערב למבנה האבן, בתחום שטח G. יש המתארכים אותו לשלהי המאה ה-13 עד תחילת המאה ה-12 לפנה"ס, אחרים משייכים אותו למאה העשירית לפנה"ס, תקופת דוד המלך.
קריית השלטון - שטח G
על המדרון שמזרחית למבנה האבן הגדול הוקמו מבנים מפוארים בתקופת הבית הראשון, אשר הממצאים שהתגלו בתוכם מעידים על המעמד הגבוה של הדיירים שאכלסו אותם. המבנה הגדול שבהם מכונה "בית אחיאל", משום ששם זה נמצא על גבי שברי חרס שנחשפו באתר. בסמוך לבית התגלתה אסלת אבן שהייתה מותקנת בראש בור ספיגה. האסלה מוצגת כיום מימין למבנה, והיא מעידה על רמת החיים הגבוהה של תושביו. בחפירות שנעשו מתחת לאסלה, הצליחו ארכאולוגים לזהות את סוגי המאכלים שתושבי ירושלים של תקופת בית ראשון אכלו, בין השאר הצליחו לזהות שרידים של עצמות דגים מהנילוס במצרים, דבר המלמד על קשרי מסחר ועל מעמד גבוה.
מימין למבנה, באחד החדרים שנחשפו, התגלתה שכבת אפר עבה ברצפת החדר המכונה משום כך "החדר השרוף", המעידה על חורבן העיר ירושלים על ידי נבוכדנצר בשנת 586 לפני הספירה. באתר התגלו גם ראשי חיצים המעידים על הקרב שהתחולל באזור. סגנון החצים שנמצאו זהה לחיצים אשר נמצאו בלכיש, שם נערך קרב קשה במסעו של סנחריב בשנת 701 לפנה"ס הספירה.
בגבול השטח נחשפה חומה המתוארכת לימי נחמיה, אשר בימיו הצטמצמו תחומי העיר ושטח אתר זה נותר מחוץ לחומה. מדרום לחומה התגלה מגדל חשמונאי מהמאה ה-2 לפנה"ס אשר שימש כחלק מביצורי "החומה הראשונה" כפי שהיא מכונה בכתבי יוסף בן מתתיהו.
החומה
בדרומו של השטח בולט יסוד של מגדל שנבנה על חורבות מבנים שנהרסו עם חורבן בית המקדש הראשון. לפיכך החומה הזו היא מתקופת בית שני, אותה חומה שיוספוס פלביוס מכנה "החומה הראשונה". העדות הארכאולוגית מצביעה על כך שהחומה נבנתה החל מימי שיבת ציון. היא הוקמה בראש המדרון המזרחי שנותר מעתה מחוץ לתחומי העיר המבוצרת, עובדה שמתיישבת יפה עם המסופר במקרא המתאר את מסע הלילה של נחמיה, אותו הוא ערך עם הגיעו לירושלים.
זהו תיאור של מסע שראשיתו בשער הגיא, משם יורד נחמיה לבריכת השילוח וכשהוא שב ועולה במדרון המזרחי אין הבהמה יכולה לעבור. ואכן בכל המקומות שנחפרו במדרון המזרחי התלול נתקלו מיד במפולת אבן אדירה. נחמיה הגיע כנראה למסקנה שאין לו האמצעים הדרושים לפינוי ושיקום ההריסות בקטע קשה זה, והוא בנה את החומה בראש המדרון. חומה זו המשיכה לשמש בכל ימי בית שני ובתקופה הביזנטית.
בית אחיאל
מצפון לבית אחיאל בנויים שני תאים. בדרומי ביניהם, הסמוך לבית אחיאל, נמצאה אסלת בית שימוש חצובה מאבן שקועה ברצפה ומתחתיה בור שקיעה.
החדר השרוף
מצפון לתאים עוברת סמטה שמעברה השני נחשפה פינה של מבנה נוסף הקרוי "החדר השרוף". המבנה השתמר למלוא קומתו הראשונה. מהסמטה מובילות מדרגות לקומה השנייה של המבנה. כאשר נשרף הבניין בחורבן התמוטטה הקומה העליונה וכיסתה את רצפתו. נמצאו גם שרידי רהיטי עץ, הראשונים מימי בית ראשון שנמצאו בארץ. בתוך השרידים נמצאו עשרות ראשי חיצים מברזל ומברונזה, המשמשים עדות לקרב שהתחולל כאן.
בית הבולות
קירות התמך תמכו במבנים הבנויים על המדרון התלול. ממבנה ששכן בטרסה אחת נמוכה מזו של בית אחיאל נחשפה רק רצועה צרה. במקום נמצאו 51 בולות, פיסות טין קטנות שנלחצו והודבקו אל החוטים הקושרים את הפפירוסים. על הטין הודבקה טבעת חותם. זהו המקבץ הגדול ביותר של בולות שנמצא. אופן ההשתמרות המעולה של הבולות יכול להעיד על האש החמה שבערה ברחבי העיר ושימרה את פיסות הטין. על רוב הבולות מופיעים שמות של אנשים תוך אזכור שם אביהם. ככל הנראה מדובר ברשימה של חלק חשוב מהפקידות הגבוהה בשנים האחרונות לקיום ממלכת יהודה. באחת הבולות מופיע שמו של גמריהו בן שפן, הנזכר בספר ירמיהו בזמנו של יהויקים מלך יהודה.
החלקלקה המדורגת
תחילה חשבה קתלין קניון שחפרה במקום כי המבנה המדורג הוא חלק מהביצור של בית שני, היות שהיה ליד החומה החשמונאית. עם הסרת הרצפות של "בית אחיאל" על ידי משלחת שילה התגלה כי המבנה המדורג ממשיך להופיע מתחת לרצפות כאשר קירות "בית אחיאל" בנויים ישירות על גביו, לפיכך הוא מוקדם לבית אחיאל המתוארך למאה ה-8 לפנה"ס. על סמך הקרמיקה המתייחסת למבנה המדורג יש לתארכו למאות ה9-10 לפנה"ס לימי דוד ושלמה. מבנה זה הוא קיר תמך, זהו המבנה הגדול ביותר שנתגלה עד כה מתקופה זו. החלקלקה תמכה במבנה שניצב בראשה, כנראה בביצור האקרופוליס. כאשר התמוטט הקיר בחלקו, בנו על יסודותיו את בית אחיאל במאה ה-8 לפנה"ס. ייתכן שהדבר משקף את הדרישה ההולכת וגוברת לשטח בנייה בתוך העיר המבוצרת, אולי בעקבות זרם פליטים מממלכת ישראל והירידה בחשיבות האקרופוליס הישן לאחר הקמת האקרופוליס החדש במעלה הר הבית.
החומה הכנענית
המבנה המדורג בנוי על מסד המורכב ממערכת של קירות שיוצרים "ארגזים" ממולאים בקירות אבן. המסד מתוארך לפי חרסים למאות ה-13–14 לפני הספירה, לתקופה הכנענית המאוחרת. ככל הנראה זהו מסד למצודה, אולי מצודת ציון. הארכאולוגית אילת מזר מזהה את המקום עם ארמונו של דוד המלך. הסיבות לכך הם שבחפירות מתחת למקום נמצאו כותרות פרוטו-איאוליות, המזוהות עם הבנייה המלכותית בישראל וביהודה (פריטים דומים נמצאו באתרים אחרים המתוארכים לימי בית ראשון, כדוגמת חצור, דן, מגידו ורמת רחל). בנוסף, נמצאו בולות עם שמות מלכים מבית דוד, דבר המלמד שהמקום עבר בירושה לכל היותר.
מעיין הגיחון
במהלך השנים נבנו לצד המעיין מתקנים שמטרתם לנצל את המים ביעילות רבה יותר, ותעלות השקיה שהוזרמו מהגיחון אפשרו חקלאות שלחין.
תיאור הפיר
הגישה אל הפיר היא דרך מנהרה באורך של עשרות מטרים. בראשה ישנו פיצול קטן אל מערה טבעית, אך עיקרה הוא מנהרה משופעת בה חצובות מדרגות תלולות היורדות גובה של כ-8 מטר לכיוון צפון מזרח. המנהרה נמשכת אחרי המדרגות עוד כמה מטרים עד הגיעה אל שטח מעט רחב יותר, שבתחתיתו שוכן הפיר האנכי. המנהרה עצמה ממשיכה בקיר המזרחי, בגובה של כשלושה מטרים מעל מפלסה עד נקודה זו (המעבר לשם היום - דרך סולם). הבדל מפלסים זה נועד כנראה להקשות את המעבר על אויבים שעלולים היו לחדור למפעל המים שמחוץ לעיר.
תאוריה קודמת
מקור המים של העיר היה במעיין הגיחון שנמצא מחוץ לאזור המבוצר. לאנשים לא הייתה גישה חופשית למים בזמן מצור. פיר וורן בא לענות על בעיה זו ולאפשר גישה למקור המים על ידי תושבי העיר. לפנים חשבו כי פיר וורן הוא אותו "צינור" מסתורי המוזכר בספר שמואל ב':
. הסברה הייתה שבעת מצור, כשנזקקו תושבי העיר למי המעיין המצויים מחוץ לחומה, נכנסו תושבי העיר לתוך המנהרה בתוך העיר, יצאו מחוץ לעיר בחסות המנהרה, הגיעו לפיר החצוב בסלע, שאבו מים וחזרו לעיר ללא פגע.
תאוריה חדשה
לטענת רייך ושוקרון הפיר מעולם לא שימש לשאיבת מים. החציבה המקורית בתקופת הברונזה התיכונה נעשתה בסלע ה"מלכה" הנוח, והמנהרה עברה מעל לפיר בלי להגיע אליו. המנהרה הגיעה לבריכת אגירה שהייתה מחוץ לחומות והייתה מוגנת בשני מגדלים. במאה השמינית לפני הספירה העמיקו את המנהרה בסלע הקשה וגילו את הפיר. (פער של כאלף שנים בין החלק העליון לחלק התחתון של המנהרה). לאחר ההעמקה לא השתמשו בפיר, אלא נטשו את המפעל כולו. לראיה מצביעים רייך ושוקרון על שבבי סלע שנותרו מהשלב השני של החציבה, וכוללים אך ורק את שכבת הסלע הקשה (כלומר ההעמקה בסלע הקשה לא נעשתה יחד עם חפירת המנהרה בסלע הרך). את השבבים ניתן לתארך, בעזרת חרסים שנמצאו במקום, למאה השמינית לפני הספירה. העובדה כי נותרו שבבים ופסולת שלא נוקו מצביעים על עזיבה פתאומית של האתר.
הבריכה החצובה ובית המעיין
במהלך החפירות שהתקיימו ב-2010–2014 נחשפה בריכת אגירה רבועה וגדולה שנחצבה לעומק הסלע. בריכה זו הייתה ידועה כבר מחפירות ארכאולוגיות במאה ה-19, וחלקה אף תועד על ידי צ'ארלס וורן כ"חדר העגול". החפירה המקיפה החדשה העלתה תמונה שונה ממה שחשבו עד כה לגבי צורת הביצור של בית המעיין ומקיומה של בריכת האגירה ביחס אליו. האתר עבר שיפוץ מקיף והוכשר לביקורי קהל, כך שאפשר לרדת לעומק הבריכה ומשם לעלות לסרט הממחיש את המבנה ואת השימוש בו.
נקבת חזקיהו (נקבת השילוח)
בשנת 701 לפנה"ס, צר על ירושלים סנחריב האשורי. חזקיהו המלך הכין את העיר למצור הצפוי.
.
היו אלה ללא ספק צעדים של שעת חירום, שננקטו לפני סכנה מתקרבת ובשעת הכנות למלחמה. המקרא מתאר שני מפעלים חשובים שחזקיהו עשה לקראת המלחמה: ביצור העיר והבאת המים לעיר על ידי נקבת חזקיהו.
הגיחון נמצא מחוץ לחומות עיר דוד. במצב זה המעיין חשוף בפני האויב (לשימושו, למניעת מים מהנצורים או הרעלת המקור). מטרת חציבת הנקבה הייתה להעביר את מי המעיין שמחוץ לעיר אל בריכת-אגירה בתחומי העיר (בגיא הטירופיאון). מהכתובת שנמצאה בנקבה ניתן להבין כי היא נחצבה בו זמנית משני קצותיה לאורך יותר מ-500 מטר. הפרש הגבהים בין מעיין הגיחון למוצא המנהרה בצד השני של עיר דוד בבריכת השילוח הוא 33 ס"מ בלבד והשיפוע הממוצע של המנהרה הוא 0.7 פרומיל בלבד. זהו הישג הנדסי מרשים. הוצע כי החציבה נעשתה לאורך סדק שדרכו נבעו המים אולם תאוריית הסדק הקרסטי הרציף עורערה על ידי מחקר גאולוגי נוסף של עמוס פרומקין, שעל פיו חוצבי הנקבה איתרו חללים קרסטיים מקומיים וחיברו ביניהם.
נקבת חזקיהו הובילה את המים מאפיק נחל קדרון בצדה המזרחי של העיר לאפיקו של גיא הטירופיאון בצדה המערבי של העיר. בנקודת המפגש של שני הצוותים נמצא ממצא אפיגרפי נדיר, כתובת נקבת השילוח, המתארת את המפעל והמפגש:
הכתובת נמצאת כיום במוזיאון ארכאולוגי באיסטנבול.
מכתובת זו מובאת ראיה לאורך יחידת המדה אמה, מאחר שהכתובת מעידה כי המרחק מן המוצא אל הבריכה הוא אלף ומאתים אמה, ומכיוון שאורך הנקבה הוא כ-533 מטרים הרי שאורך האמה הוא כ-44.4 ס"מ.
בעבר היו שפקפקו בתארוכה של המנהרה לזמן חזקיהו, וראו בה מפעל חשמונאי, אך דעה זו נסתרה מבדיקות פחמן 14 שהוכיחו את שיוכה לתקופת חזקיהו. עם זאת, עדיין קיימים חוקרים המטילים ספק בשיוכה של המנהרה למפעליו של חזקיהו בזמן המצור, בין השאר עקב אי-התאמתה של פעולת נקיבה אטית ומתוכננת לזמן מלחמה. לדעה זו, מפעל הנקיבה, יחד עם מפעלי מים אחרים מאותה תקופה, נועד למטרת השקיית גן המלך המפואר, ייתכן שבהשפעת גני נינוה. גם לדעה זו, נחצבה המנהרה בערך בתקופת חזקיהו.
בית הכנסת מתקופת בית שני
בדרום עיר דוד, בסמוך ל"קברי עיר דוד" ול"בית מיוחס", התגלתה כתובת יוונית, המתוארכת למאה הראשונה לספירה. הכתובת התגלתה על ידי משלחת ריימונד וויל שחפרה במקום בשנים 1913–1914.
תרגום לעברית של הכתובת:
בסמוך למקום גילוי הכתובת נחשף מקווה טהרה גדול, וייתכן שהוא שימש כחלק ממתקני המים המוזכרים בכתובת.
חניון גבעתי
ממצאים נוספים נחשפו בחפירות שנערכו באתר חניון גבעתי המצוי אף הוא בתחומי עיר דוד, ממול הכניסה הראשית לגן הלאומי וממערבה לו. בעיר דוד נמצאה חלקה הדרומי של תעלת הניקוז בעיר דוד, שהיא תעלת ניקוז משלהי בית שני הממוקמת מתחת לרחוב המרכזי המרוצף והמדורג שחצה את העיר ירושלים, בסמוך לכותל המערבי בצפון ועד לבריכת השילוח שבעיר דוד בדרום.
דרך עולי הרגל
ב-30 ביוני 2019, בנוכחות שגריר ארצות הברית בישראל דייוויד פרידמן, שליח ארצות הברית למזרח התיכון ג'ייסון גרינבלט, ושגריר ישראל לאו"ם דני דנון, נחנכה 'דרך עולי הרגל' ששימשה כדרך המרכזית של עולי הרגל לכניסה להר הבית בתקופת בית שני. אורכה המלא של הדרך הוא כ-600 מטרים, ואורכו של המקטע שנחשף, המקטע הדרומי, כ-350 מטרים. הדרך, שנחפרה במשך כ-6 שנים בניהולה של רשות העתיקות, חיברה בין בריכת השילוח לשערים הדרומיים של הר הבית, שערי חולדה, שהיוו את הכניסה הראשית להר הבית באותם ימים.
לקריאה נוספת
דוחות חפירה
קישורים חיצוניים
אתרים רשמיים
כתבות ומאמרים
מחוז ולס
מחוז ולס (גרמנית: Bezirk Wels-Land) הוא מחוז במרכז אוסטריה עילית שבאוסטריה המקיף את העיר ולס. שטחו משתרע על 457.66 קמ"ר וב-2019 אוכלוסיית המקום מנתה 73,094 תושבים. במחוז ישנן 24 עיירות.
ממלכת סאגנה
ממלכת סָאגנֶה (בצרפתית: Royaume de Saguenay) היא אגדה של האירוקווים של סנט לורנס מקנדה. הצ'יף דונקונה (Donnacona) סיפר אותה לז'אק קרטייה, אולי כדי לעודדו ליצור קשרים כלכליים עם השבט. לפי התיאור, הממלכה הצפונית הייתה מאוכלסת באנשים בלונדינים, ועשירה בפרוות וזהב. תיאור זה עזר כדי לשכנע את פרנסואה הראשון, מלך צרפת, לשלוח משלחות לכיבוש קנדה.
ז'אק קרטייה יצא לראשונה למצוא את הממלכה במסעו השני ב-1536. בהגיעו לנהר סאגנה, דומאגאיה (Domagaya) בנו, או אחיינו, של דונקונה אמר לו כי הנהר מוביל לממלכה, אולם בגלל השלג הכבד, לא יכול קרטייה להמשיך צפונה. הוא ניסה שנית להגיע לסאגנה במסעו השלישי ב-1541 אולם גם באותו מסע לא הצליח לעבור את הוכלגה (Hochelaga, היום מונטריאול). כל המשלחות הצרפתית לצרפת החדשה לא מצאו את הממלכה, והיום מקובל להניח שממלכה כזו לא הייתה קיימת והיא הייתה או אי-הבנה של הצרפתים או בדייה של דונקונה בניסיון לייסד קשרי מסחר עם צרפת.
גריזבלה
את התפקיד גילמה לראשונה איליין פייג' בווסט אנד של לונדון, בשנת 1981, לאחר שהחליפה ברגע האחרון את ג'ודי דנץ' שנאלצה לפרוש מן ההפקה המקורית לאחר שנפצעה ברגלה במהלך החזרות.
כאשר המחזמר הועלה לראשונה בברודוויי שבניו יורק בשנת 1982, את דמותה של גריזבלה גילמה בטי באקלי, אשר זכתה בגין הופעתה זו בשנת 1983 בפרס טוני לשחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר.
ביוגרפיה בדיונית
גריזבלה, בעת הופעתה במחזמר, היא חתולה זקנה ותשושה, כל כך כחושה עד כדי כך שאינה דומה עוד בשום אופן לחתולת הזוהר שהייתה בנעוריה. זמן רב לאחר שעזבה את שאר החתולים, היא כעת בודדה וכל שנותרו לה הם הזכרונות מימיה המאושרים. היא מבקשת לחזור אל חיק שאר החתולים ומבקשת מהם כי יקבלו אותה בחזרה, אולם בתחילה הם מוצאים את המראה החיצוני שלה דוחה, והם מנדים אותה.
עלייתה הראשונה של גריזבלה לבמה היא בשלב מוקדם של המערכה הראשונה של המחזמר. היא מתקרבת אל החתולים האחרים, אבל הם מגרשים אותה מעל פניהם, בעוד דמיטר ובאמבלורינה שרות שיר על מנת להסביר מי היא (השיר "Grizabella: The Glamour Cat"). לקראת סוף המערכה הראשונה היא חוזרת שוב, מתבוננת מרחוק בכל שאר החתולים אשר רוקדים את ריקוד הנשף (the Jellicle Ball). היא מנסה לחקות את תנועות הריקוד שלהם, אבל מבינה שהיא חלשה מדי מכדי לבצעם. היא שרה אקדמה לשיר "Memory", בעודה מהרהרת על המצוקה שבה היא נמצאת.
מקורות
אף על פי שהמחזמר "קאטס" מבוסס על יצירתו של ת"ס אליוט "ספרו של פוסום הזקן על חתולים שימושיים", דמותה של גריזבלה לא מופיעה בספר שירים זה, כפי שפורסם במקור. בניגוד לדמויות אחרות במחזמר, דמות זו מקורה בפואמה שלא פורסמה קודם לכן, בשם "Grizabella the Glamour Cat" (בתרגום לעברית: "גריזבלה, חתולת הזוהר"), שנמסרה ללויד ובר מידי ואלרי אליוט, אלמנתו של ת"ס אליוט ומנהלת עיזבונו.
אף על פי שהפואמה לא נכללה בסופו של דבר בספרו של אליוט, בשל היותה "עצובה מדי עבור ילדים", היא הפכה למקור של השיר במחזמר המציג את דמותה של גריזבלה ("Grizabella: The Glamour Cat"). השיר מתאר חתולת זוהר לשעבר, אשר בעת זקנתה זמנים קשים פוקדים אותה וכעת היא משוטטת ברובע החלונות האדומים ליד דרך טוטנהאם קורט.
בנוסף, ההקדמה לשיר "Grizabella: The Glamour Cat" נלקחת כמעט מילה במילה מתוך פואמה אחרת של אליוט, ששמה "Rhapsody on a Windy Night" (בעברית: "רפסודיה על לילה סוער").
שחקניות
גילומה דמותה של גריזבלה דורש מנעד קולי רחב, ויכולות שירה בקול עוצמתי וחזק בסולם מי במול.
להלן רשימה חלקית של שחקניות בולטות שגילמו את דמותה של גריזבלה לאורך השנים, לפי סדר א"ב:
בתרבות פופולרית
פסל שעווה בדמותה של גריזבלה, המבצעת את השיר "Memory", מופיע במוזיאון השעווה מאדאם טוסו בניו יורק.
קבר איתמר בן אהרן הכהן
קבר איתמר בן אהרן הכהן הוא מבנה הנמצא בעוורתא. מסורת יהודית מצביעה על המקום כקברו של איתמר בן אהרן הכהן.
קבר איתמר הכהן
על פי מסורת יהודית, נקבר איתמר ליד גבעת פינחס, דרומית לשכם. סמוך לגבעה נוסד היישוב איתמר המנציח את שמו.
בשנים האחרונות נבנה על-גבי ציון הקבר מסגד המשמש את תושבי עוורתא. רבים פוקדים את הקבר ביום ההילולה שחל בא' באב, תחת אבטחת כוחות צבא.
העדות הראשונה על מיקום הקבר נמסרה על ידי רבי יעקב השליח שביקר בארץ בסביבות שנת 1235 לספירת הנוצרים (למעלה מ-2,500 שנה אחרי זמן מותו המשוער של איתמר):
אשתורי הפרחי כתב בספרו כפתור ופרח בראשית המאה ה-14 כי הגיע לעוורתא, אשר שם קבורים אלעזר ואיתמר ופינחס ושבעים הזקנים.
ראו גם
קבר אלעזר בן אהרן הכהן
שבט מינאמוטו
שבט מינאמוטו (ביפנית: 源) היה שבט הקרוב למשפחת הקיסר ביפן של תקופת הייאן. מינאמוטו היה שם משפחה אשר הוענק כתואר כבוד מהקיסר לבניו ונכדיו אשר לא עמדו בתור לרשת את תוארו. שבט טאירה היה שם נוסף שייצג ענף אחר במשפחה הקיסרית. שבט מינאמוטו נקרא גם שבט גנג'י (源氏), תוך שימוש בקריאה הסינית של הסימניות של מינאמוטו ("גן") ושבט ("ג'י").
שבט מינאמוטו היה אחד מארבעת השבטים אשר שלטו בפוליטיקה היפנית במהלך תקופת הייאן - האחרים היו פוג'יווארה, טאירה וטָצִ'יבָּאנַה.
הקיסר הראשון שהעניק את השם מינאמוטו היה הקיסר סאגה. לאחר מכן, הקיסרים סיֵיוַוה, מורקאמי, אוּדָה ודַאיגוֹ החלו להעניק לבניהם את השם מינאמוטו. הראשון להקרא מינאמוטו היה מינאמוטו נו מָקוֹטוֹ, בנו השביעי של הקיסר סאגה. בשנת 814 הקיסר סאגה העניק את הקאבאנה מינאמוטו נו אַסוֹן לבניו שלא עמדו לרשת אותו, ובכך הם וצאצאיהם חדלו להיות חלק מהמשפחה הקיסרית. מענפים תורשתיים אלה, אשר יצאו מקיסרים שונים, התהוו משפחות שונות אשר שמן יוחס לשמו של הקיסר בתוספת התואר גנג'י, למשל סיווה גנג'י.
המשפחה הבולטת ביותר בשבט מינאמוטו, סיווה גנג'י, היוותה נצר למינאמוטו נו צוּנֵמוֹנוֹ, שהיה נכדו של הקיסר ה-56 סיווה. צונמונו פרש מהארמון לפרובניציה והקים משפחת לוחמים. בנו, מינאמוטו נו מיטצוּנָאקַה, כרת ברית עם בית פוג'יווארה, ולכן בני מינאמוטו נקראו תכופות לבירה על מנת להשליט בה סדר.
בנו הבכור של מיצונאקה, מינאמוטו נו יורימיצו, הפך לבן חסותו של פוג'יווארה נו מיצ'ינאגה, העוצר בעל ההשפעה הרבה ביותר מבית פוג'יווארה; בן נוסף, מינאמוטו נו יוֹרינוֹבּוּ דיכא מרד של טאירה נו טָדַצוּנֶה בשנת 1032. בנו של יורינובו, מינאמוטו נו יוריושי, ונכדו, מינאמוטו נו יושִיאִיֶה, הביאו שקט לצפון מזרח יפן בשנים 1051–1087.
תפארתה של משפחת סיווה גנג'י ירדה בעקבות מרד הוגן, כאשר צבא טאירה הוציא להורג את מרבית בני המשפחה. במהלך מרד הייג'י, נהרג מנהיג סיווה גנג'י, מינאמוטו נו יושיטומו. טאירה נו קיומורי נטל את השליטה על הבירה קיוטו, והגלה את מינאמוטו נו יוריטומו, בנו השלישי של יושיטומו. בשנת 1180 פתח יוריטומו במרד גלוי כנגד טאירה, ובסופו הושמד שבט טאירה והשליטה על מזרח יפן עבר לשבט מינאמוטו. בשנת 1192 קיבל יוריטומו את תואר השוגון וקבע את ממשלתו בעיר קמאקורה.
כך הוכיח שבט מינאמוטו את עליונותו בסוף תקופת הייאן, ושמר על מעמדו במשך תקופת קמקורה. בנוסף, נקבע כי השוגון חייב להוכיח קשר משפחתי לשבט מינאמוטו על מנת לזכות בתואר. וכך, משבט מינאמוטו יצאו בהמשך מספר ענפים נוספים, בהם אשיקאגה מייסד שוגונות אשיקאגה והשבטים נִיטָה וטָקֵדָה.
ספר האמנים
ספר האמנים (ברוסית: Книга Мастеров) הוא סרט פנטזיה רוסי שהופק על ידי חברת דיסני, בבימויו של ואדים סוקולובסקי.
הסרט יצא לאקרנים ברוסיה ב-29 באוקטובר 2009. הסיפור מבוסס על אגדות רוסית, כגון "פרח האבן" וסיפורים נוספים מ"אוסף ארון המלכיט". זהו הסרט הראשון של דיסני מתוצרת רוסיה.
עלילת הסרט
בחורה יפה ואדיבה, בתה של באבה יאגה, מוצאת אבן קסומה הידועה כאלאטיר, תוך כדי שהיא הולכת בשדה. האבן הופכת את לבה לאבן והיא נופלת תחת קללה מוזרה. היא נהפכת לרוזנת האבנים וגרה במגדל אבן. אם מחשל הפנינים יצליח להשיב את אבן האלאטיר לחיים, או אז, היא תהפוך לשליטת העולם.
בינתיים, הרוזנת יוצרת ראי קסמים מדבר. כמו כן, היא יוצרת צבא גדול של חיילי האבן המכונים ארדארים. לעיתים קרובות היא שולחת אותם כדי להפחיד אנשים פשוטים, ללכוד כמה מהם ולהאכיל באבה יאגה, שהיא אוכלת אדם.
איוואן, הוא יתום צעיר, שגר בבית רגיל בכפר אבל חולם להיות מחשל הפנינה הטוב בעולם. אביו נחטף על ידי רוזנת האבן ואיוואן בסתר זומם לנקום את מות אביו.
יום אחד, הוא יוצר פסל של קלאבה, בתו של בעל הבית, כשהוא מראה לה את השומן והכיעור שלה בצורה הגרוטסקית ביותר. בעל הבית, שמעריץ את הבת שלו, פוקד להעניש את איוואן קשות. ההוצאה להורג לא מתבצעת כאשר הכפר סופג מתקפות מצד החיילים הארדארים אשר לוקחים את איוואן ואת קלאבה ומביאים אותם בלפני באבה יאגה.
באבה יאגה יוצאת להאכיל את הארדארים, כאשר איוואן וקלאבה משוחררים באופן בלתי צפוי על ידי נערה צעירה ויפה, אשר מכנה את עצמה בשם קטיה, בתה של רוזנת האבן. קלאבה מנצלת את ההזדמנות לברוח אך איוואן נתפס על ידי באבה יאגה. היא מנסה להכין ממנו מרק אך דעתה מוסחת עם בואו של מפקד הארדארים, לנגול, שהגיע כדי לראות את קטיה. באבה יאגה לא מסכימה ליחסים בין השניים והיא שולחת אותו משם.
קטיה מסתירה את איוואן, כאשר לנגול נעלם, באבה יאגה הולכת לישון, מראה לאיוואן מעבר למגדל האבן. כל אחד יכול להיכנס דרכו אם רוזנת האבן מאפשרת זאת. איוואן מספר לקטיה על החלום שלו להיות מחשל פנינה מקצועי ולנקום את מות אביו. אז קטיה נותנת לו את ספר האמנים ללמוד, אך מזהירה אותו מפני הכוח הרשע של אמה.
איוואן לומד את הספר במשך שנה. הוא מתאהב בקטיה ומתגעגע אליה מאוד. אבל בעלת הבית השמנה קלאבה רוצה להתחתן איתו, כשהיא בטוחה שהוא המושיע שלה. יתר על כן, רוזנת האבן פוקדת על קטיה להתחתן עם לנגול (שבאמת אוהב את הבחורה). באשר לראווה המכוערת של איוואן גם לה יש מעריץ - ידידו של איוואן קוסמה הנפח.
סוף סוף, איוואן מסיים ללמוד את הספר והולך, למגדל אבן. הרוזנת מבטיחה לו את ידה של קטיה בתמורה להשבתה לחיים של האלאטיר. איוואן מאמין לה ומתחיל החישול האבן לצורה מושלמת של ורד אדום והאבן קמה לתחייה.
אבל הרוזנת משטה בו. הוא רואה את קטיה בחלום והיא אומרת לו שהם לעולם לא יהיו ביחד. זועם, איוואן רץ ביער, שבו חיה באבה יאגה כדי לבקש ממנה עזרה. הארדארים נשלחים להרוג אותו, אבל קוסמה מסיח אותם והם הורגים אותו במקום.
מחפש באחר ביתה של באבה יאגה, איוואן פוגש סוס מדבר שמסייע לו שמשחרר בת ים שבויה ומסייע גם לבוגאטיר משועמם. סוף סוף הוא מוצא את באבה יאגה, שמספרת לו על יהלומים קסומים שיכולים לבטל את כוחות השחור של, האלאטיר. היא גם נותנת לו בקבוק עם מים חיים שמאפשרים לאיוואן להחיות את קוסמה.
ואז באבה יאגה שולחת אותו בקסם סם אל קושצ'יי, בן האלמוות, שמחזיק ביהלומים הקסומים. תחילה קושצ'יי מסרב לתת להם אותם, אבל הוא משתכנע לעשות זאת לבסוף על ידי ארוסתו, בת ים, שניצלה על ידי איוואן. אז איוואן לוקח את היהלומים וממהר למגדל, שבו קטיה תיתן את נשמתה לאלאטיר על מנת להפוך את האבן באופן מלא ליצור חי.
איוואן מציל את קטיה וגונב את האלאטיר בדיוק בזמן, הם ממהרים לחצות את המעבר אל העולם הלא-עולם. הם נבלמים על ידי לנגול, שעדיין מקווה שקטיה תהיה אשתו. קטיה בטוחה שלנגול הולך להרוג את איוואן, אז היא מציעה את עצמה בתמורה לחיי איוואן. משהבין כי קטיה לא אוהבת אותו, לנגול מאפשר לשניהם לברוח. הרוזנת הופכת אותו לאבן כאשר היא מגלה זאת.
אבל כאשר הרוזנת תופסת את איוואן, פוקדת עליו לתת לה את האלאטיר בחזרה, איוואן כבר לא מפחד ממנה. הוא מעטר את האלאטיר ביהלומים הקסומים והם שוברים את הכישוף והקללה שהוטלה על לבה של הרוזנת ששוב הופכת לטובת לב ובשמחה מאפשרת לקטיה להתחתן עם איוואן. בעלת הבית קלאבה נעצבת, כי היא רוצה להתחתן עם מישהו גם כן. אביה אומר שהוא ייתן אותה לכל אחד ואז קוסמה סוף סוף מצהיר על אהבתו לקלאבה.
שני הזוגות נישאים וחיים באושר ועושר.
יחסי מונקו–נפאל
יחסי מונקו–נפאל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות מונקו לבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל.
סקירה כללית
היחסים שבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל לבין נסיכות מונקו כוננו ב-15 במאי 2012. נפאל האמינה על מונקו את השגרירות שלה בפריז, בירת צרפת הסמוכה.
איזוטרטינואין
איזוטרטינואין (Isotretinoin) היא תרופה הדומה במבנה הכימי לוויטמין A ונמכרת בישראל תחת השמות המסחריים רואקוטן וקוראטן. התרופה נועדה לטיפול באקנה וולגריס חמור שאינו מגיב לטיפול אחר.
מנגנון פעולה
איזוטרטינואין הוא האיזומר הספציפי 13-cis-retinoic acid של צורת החומץ של ויטמין A, חומצה רטינואית. לרטינואיד מספר השפעות על רקמת האפיתל: הוא מפחית את יצור החֵלֶב בבלוטות החֵלֶב שבזקיקי השיער, מכווץ את בלוטות החלב, מאזן יצירת קרטין (קרטניזציה), ומונע יצירת קומדונים (פצעונים, חצ'קונים).
מנגנון הפעולה של התרופה אינו ידוע, אך נראה כי בדומה לשאר הרטינואידים היא פועלת על ידי עידוד שעתוק DNA בתאי האפיתל שמרכיבים את בלוטות החלב.
התוויות
לרוב התרופה ניתנת לפי מרשם רופא עור. בעבר הטיפול בתרופה היה שמור למקרי אקנה קשה. כיום רווח הטיפול גם במקרי אקנה בינונית שאינה מגיבה לטיפול שמרני יותר. התרופה יעילה נגד הידרדניטיס סופורטיבה. נעשה שימוש בתרופה גם כתכשיר "אנטי-אייג'ינג" (anti-aging).
אופן הטיפול
מינון התרופה נקבע על ידי הרופא, על פי גיל ומשקל המטופל ועל פי מצב תפקודי הכבד שלו. הטיפול מתבצע במשך 5-6 חודשים בממוצע. את התרופה נוטלים מדי יום או פעמיים ביום, עם או מיד לאחר האוכל, במועד קבוע (לשמירה על רמה קבועה של התרופה בדם). אחוזי ההצלחה של הטיפול הם גבוהים מאוד. לאחר סיום הטיפול התרופתי, על פי רוב, לא יופיעו יותר פצעים על הפנים כלל או פצעים מעטים בלבד.
תופעות לוואי
התחלופה המהירה של תאי האפיתל מתבטאת בקילוף ויובש קיצוני בעור ובריריות, הגורמים לצרידות, יובש בעיניים, נשירת שיער, ועליה ברגישות לכוויות בחשיפה לקרינת שמש (על כן יש להעדיף להתחיל את הטיפול בעונת החורף ולהימנע מחשיפה לא מבוקרת לשמש).
לתרופה פוטנציאל רעילות לכבד ועל כן המטופלים מצווים לדווח לרופא על כל שינוי המרמז על נזק לכבד, כגון: הצהבת העור ו/או לחמיות העיניים, שתן כהה, עייפות קיצונית, כאבי בטן, בחילות או הקאות. כדי לזהות פגיעה כזו בראשיתה, יש לעקוב אחר תפקודי הכבד ופרופיל השומנים בדם לפני ובמהלך הטיפול בתרופה.
התרופה ידועה כגורמת וודאית למומים בעוברים שאמותיהם טופלו במהלך ההריון. המומים מתבטאים במערכת העצבים המרכזית ובכלי הדם הראשיים. על כן, נשים בגיל הפוריות מחויבות לשלול היריון טרם תחילת הטיפול, וכן עליהן להשתמש באמצעי מניעה יעילים משך כל תקופת הטיפול ו4 חודשים אחרי סיומו.
בקרב המשתמשים שכיחים כאבי שרירים ומפרקים. ולכן מומלץ למתן פעילות גופנית בעת נטילת התרופה.
תתכן פגיעה בזקפה. ייתכנו סממנים נפשיים בהם תוקפנות, חרדה, עצבות והרגשה כללית ירודה עד כדי דיכאון ומחשבות אובדניות.
סיכום תופעות הלוואי:
שימוש בעולם
בישראל כל רופא עור יכול לרשום את התרופה בכפוף לביצוע בדיקות דם מתאימות. בארצות הברית מונהג יחס מחמיר מצד הרופאים ברישום התרופה בגלל תופעות הלואי הקשות, ומאז שנת 2006 כל רופא עור המבקש לתת את התרופה למטופליו מחויב לרשום זאת באתר ה-FDA, ועל הרוקח לקבל אסמכתה מהאתר על מנת לספק את התרופה. מרשם רופא לתרופה לא יעלה על 30 ימי טיפול בכל מרשם (כמו בישראל).
IAME Rastrojero
דור שני
על בסיס הדור השני תוכנה מונית מדגם "IAME Rastrojero Conosur".
טריסטן דה קונה
טריסטן דה קונה או דה קוניה (באנגלית: Tristan da Cunha) היא קבוצת איים געשיים מרוחקים, השוכנים בדרום האוקיינוס האטלנטי, 2,816 ק"מ מדרום אפריקה ו-3,360 ק"מ מדרום אמריקה. האיים הם חלק מהטריטוריה הבריטית סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה. שטחם של האיים מורכב מן האי המרכזי, טריסטן דה קונה (98 קמ"ר) וכן ממספר איים בלתי מיושבים: אינאקססיבל (Inaccessible Islands מילולית: האיים הבלתי נגישים) וכן איי נייטינגייל והאי גוף (Gough) הנמצא 395 ק"מ מדרום-מזרח לאי המרכזי ואף הוא חלק מקבוצת האיים. יחד עם אי הפסחא, נחשבים איי טריסטן דה קוניה למקומות המיושבים הנידחים ביותר בעולם.
היסטוריה
איי טריסטן דה קוניה נצפו לראשונה בשנת 1506 על ידי הספן הפורטוגזי טרישטאו דה קוניה. אף על פי שכף רגלו לא דרכה על האיים, הוא קרא לאי המרכזי על שמו, Ilha de Tristao da Cunha אשר מאוחר יותר קיבל גרסה אנגלית כשמו היום. הסקר הראשון של הארכיפלג נעשה על ידי פריגטה צרפתית בשנת 1767. נערכו מדידות לעומק הים סביב האיים וכן נסקר קו החוף. התוצאות פורסמו על ידי ההידרוגרפר של הצי המלכותי בשנת 1781. בשנת 1810 הגיע לאיים המתיישב הקבוע הראשון, ג'ונתן למברט מהעיר סיילם שבמסצ'וסטס. הוא הכריז על האיים כרכושו הפרטי וקרא להם "האיים המרעננים". שלטונו של למברט היה קצר, והוא מת בתאונה בשנת 1812.
ב-12 באוגוסט 1816 סיפחה הממלכה המאוחדת את האיים באופן רשמי ושלטה עליהם ממושבת הכף שבדרום אפריקה. הסיבה העיקרית למהלכם זה של הבריטים היה כדי למנוע מן הצרפתים לעשות שימוש באיים כבסיס לפעולת חילוץ נפוליאון בונפרטה אשר היה כלוא באי סנט הלנה. תפיסת האיים על ידי הבריטים אף מנעה מארצות הברית לעשות שימוש באיים, כפי שעשו בעת מלחמת 1812. ניסיונות לבנות יישוב קבע באיי אינאקססיבל נכשלו.
באיים היה מוצב בריטי והאוכלוסייה האזרחית במקום נבנתה לאיטה. ציידי לווייתנים עשו שימוש באיים כבסיס למסעותיהם בדרום האוקיינוס האטלנטי. עם פתיחת תעלת סואץ בשנת 1869, יחד עם עליית השימוש באוניות הקיטור, פחתה חשיבות האיים והתנועה אליהם התדללה.
בשנת 1867 ביקר באיים הנסיך אלפרד, הדוכס מאדינבורו, בנה השני של המלכה ויקטוריה. שמו של היישוב המרכזי באי, אדינבורו על שבעת הימים, נקרא כך לכבודו. הנסיך פיליפ, בעלה של המלכה אליזבת השנייה, ביקר באיים בשנת 1957 כחלק מסיור עולמי על סיפון היכטה המלכותית בריטניה. אחיו הצעיר של הסופר לואיס קרול, הכומר אדוין ה. דודג'סון, שירת כמיסיונר אנגליקני על טריסטן דה קוניה.
בצו מלכותי מה-12 בינואר 1938, הוכרזו האיים כבני חסות של סנט הלנה. בתקופת מלחמת העולם השנייה הקים הצי המלכותי הבריטי באיים בסיס. אונית הוד מלכותה "האי האטלנטי" הוצבה במקום כדי לפקח על תנועות ספינות גרמניות בדרום האוקיינוס האטלנטי. בתקופת מלחמת העולם השנייה מונה לכהונתו המינהלן הראשון של האיים, על ידי הממשלה הבריטית.
בשנת 1961 אילצה התפרצות געשית לפנות את כל אוכלוסיית האי, כ-260 במספר, לבריטניה. בהזדמנות זו נחשף לראשונה העולם האקדמאי לניב המיוחד שהתפתח בלשונם של תושבי האי. בשנת 1963 שבו תושבי האי לביתם. בשנת 2002 ניתן לאיים דגל ייחודי משלהם. בשנת 2005 קיבל האי מיקוד דואר משלו (TDCU 1ZZ), זאת כדי להקל על תושביו לבצע הזמנות דרך רשת האינטרנט.
פוליטיקה ומשפט
הסמכות השלטונית העליונה באיים היא מלך בריטניה המיוצגת על ידי המושל של סנט הלנה. כיוון שמקום מושבו הקבוע של המושל הוא בסנט הלנה, מונה לאיים מינהלן המייצג את המושל בשטח האיים. המנהלן ממלא את תפקיד ראש הסמכות השלטונית בשטח והוא מתייעץ עם מועצת האי, בה חברים שמונה מאנשי הקהילה הנבחרים לתפקידם אחת לשלוש שנים ושלושה אשר מונו לתפקיד.
לאיי טריסטן דה קוניה מערכת חוקים משלהם, אלא שהחוק המונהג בסנט הלנה הוא שמיושם במקרים שבהם אינו בא בסתירה לחוק המקומי ומתאים לתנאי הארץ ותושביה.
גאוגרפיה
השם "טריסטן דה קוניה" משמש כשמו של האי המרכזי ואף כשם הארכיפלג כולו המורכב מן האיים הבאים: האי אינאקססיבל ואיי נייטינגייל ממוקמים 35 ק"מ מדרום-מזרח לאי המרכזי, בעוד שהאי גוף ממוקם 395 ק"מ בכיוון דרום-דרום-מזרח לאי המרכזי. האי המרכזי הררי למדי. האזור היחיד באי שהוא שטוח יחסית הוא אזור היישוב אדינבורו על שבעת הימים, השוכן על החוף הצפון-מערבי. הנקודה הגבוהה באי היא פסגת המלכה מרי (2,010 מטר מעל פני הים), המתכסה בשלג מדי חורף.
האיים האחרים בקבוצת איים זו אינם מיושבים, פרט לתחנת מזג האוויר על האי גוף. התחנה ובה צוות של שישה אנשים, מופעלת על ידי ממשלת דרום אפריקה מאז שנת 1956. האי גוף הוכרז על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, בשנת 1995, בזכות אוכלוסיית בעלי החיים הייחודית הנמצאת עליו. בשנת 2004 החליט ארגון אונסק"ו להרחיב את ההכרזה אף על האי אינאקססיבל ולצרפו כחלק מאתר המורשת העולמית.
האקלים באי המרכזי ממוזג אך הפכפך מאוד, עם שינויים מהירים במזג האוויר. הטמפרטורות נעות בין 4 מעלות בחורף ל-26 מעלות בקיץ. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,676 מ"מ.
כלכלה
מקור ההכנסה העיקרי של האי, במטבע זר, הוא ממכירת בולים ומטבעות לאספנים בעולם. מקור הפרנסה העיקרי על האי הוא חקלאות. רוב תושבי האי מועסקים על ידי הממשלה המקומית ובשאר זמנם עוסקים בדיג ובציד. אזור האיים עשיר מאוד בדגה ועל האיים קיימות מושבות של ציפורי אלבטרוס, פינגווין ועוד. בהתפרצות הר הגעש בשנת 1961 נהרס בית החרושת לשימורי סרטני לובסטר שהיה במקום, אולם הוא נבנה מחדש זמן קצר אחר כך ומעסיק בקביעות מעל 20 מתושבי האי, בעונות הדיג מועסקים במפעל מעל 100 תושבים. לתושבי האי משקי בעלי חיים ויבולי אדמה, בעיקר תפוחי אדמה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית האיים מונה 243 איש נכון ליוני 2021, רובם יושבים באדינבורו על שבעת הימים (הידועה בפי התושבים כ"היישוב"). הדת העיקרית היא נצרות בשניים מפלגיה: אנגליקנית וקתולית. מחלות מסוימות כגון גלאוקומה ואסתמה נפוצות באוכלוסייה כתוצאה מנישואי קרובים. נחיתת זרים על האי כרוכה בקבלת אישור מן המינהלן המקומי.
ריחוקם של האיים מקשה על התחבורה אל העולם החיצון. אין באיים שדה תעופה וניתן להגיע אליהם בספינה בלבד. ספינות דייגים מדרום אפריקה מבקרות באיים באופן קבוע וספינת הוד מלכותה "סנט הלנה" מקיימת קשר בין האיים לבין סנט הלנה והאי אסנשן.
אזכורים בתרבות
ז'בוטינסקי כתב מאמר בדיוני בשם האמת על האי טריסטן דה־רוניה המתאר קהילה אוטופית שנוצרת על האי על ידי פושעים מסוכנים שמוגלים אליו.
פרימו לוי, בספרו הטבלה המחזורית ממקם את הפרק על הכספית על האי טריסטן דה קונה.
סלעית חלודת זנב
סלעית חלודת הזנב (שם מדעי: oenanthe moeste) היא מין של ציפור שיר מהסוג סלעיות שבמשפחת החטפיתיים המצויה בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, לרבות בישראל.
בנוסף לשמה הלטיני, מתווספים לה עוד שני שמות: "buff rumped wheatear" ו"red rumped wheatear"- היכול להשתייך גם לסלעית קירגיסטנית. אורכה הוא 15–18 ס"מ ומשקלה 20–24 גרמים, ולמרות משקלה הקטן היא גדולה בהרבה משאר הזנים המערביים הרגילים.
תיאור
אורכה הוא 15- 18 ס"מ ומשקלה 20- 24 גרמים. רוחב כנפיה הוא 25- 29 ס"מ והיא גדולה בהרבה משאר הזנים המערביים הרגילים. צבע ראשה חום בהיר וגחונה לבן. גבו, גרונו ולחייו של זכר הסלעית שחורים וראשו, עורפו וגחונו לבנים, בניגוד לגבה, לראשה ולעורפה של הנקבה, שצבעם חום חלודי-אפרפר. צבעה של זנב הסלעית הוא חום חלודי עד שחור המשמש כסימן ההיכר של הציפור, זאת ניתן לראות בשמה- סלעית חלודת זנב.
קינון ודגירה
הסלעית דוגרת בחורים עזובים של מכרסמים או במדרונים. היא יכולה לדגור על ארבע ביצים בסך הכל. גם מחוץ לעונת הדגירה היא שומרת על טריטוריה גדולה.
תפוצה
הסלעית נפוצה באזורי מדבר סוריה עד צפון סיני. על פי חוקר הטבע הנרי טריסטרם, הסלעית דוגרת במדבר יהודה ובצפון הנגב. היא נמנעת ממקומות יבשים למדי, ואוהבת לחיות באזורים שטוחים, ובעיקר באזורים שוממים ומלוחים3
נועה ברקמן
ביוגרפיה
ברקמן נולדה בחדרה וגדלה בכפר ויתקין. בגיל 9 החלה להתאמן ברכיבה על סוסים ובשנת 2007 סיימה במקום השני באליפות העולם בנעיצת רומח. באותה שנה החלה להתחרות ברכיבה אומנותית ושנה לאחר מכן החלה להתאמן בריצה.
בשנת 2009 זכתה באליפות ישראל ברכיבה אומנותית (רמה ג') ובשנת 2010 זכתה באליפות ישראל בריצת 10 ק"מ (כביש) ,וסיימה שנייה באליפות ישראל ברכיבה אומנותית (רמה ג').
בשנת 2013 החלה להתחרות בקרב חמש מודרני, והפכה לנציגה הישראלית היחידה בענף זה.
בשנת 2016 העפילה לגמר אליפות אירופה שנערכה בסופיה, בולגריה, וסיימה במקום ה-29 בתחרות.
בשנת 2017 העפילה לגמר בטורניר גביע העולם שנערך בלוס אנג'לס, ארצות הברית, וסיימה במקום ה-30 בתחרות.
היא החלה להתחרות בשנת 2018 בלייזר ראן (תת ענף בקרב חמש מודרני המשלב ריצת שדה וירי באקדח לייזר), וסיימה במקום הרביעי באליפויות העולם בשנים 2018 ו-2019.
בשנת 2019 התחרתה לראשונה בריצת מרתון באליפות ישראל, וסיימה במקום הרביעי (תוצאה 2:57:48). כיום, היא מתאמנת בריצה בקבוצת רצי רמת השרון בהדרכת זהבה שמואלי ומשתייכת למועדון הקליעה "הפועל מעברות" בהדרכת גיא סטריק.
עיט גמדי
עיט גמדי (שם מדעי: Aquila pennatus) הוא מין של עוף דורס קטן ממשפחת הנציים. הוא חולף שכיח בישראל בשתי עונות המעבר. עדין אין הסכמה על מיונו הטקסונומי. לרוב משייכים אותו לסוג עיט אך יש גם הרואים בו מין בסוג עיט קטן.
מאפיינים
משקלו של הזכר 510–770 גרם ומשקלה של הנקבה 840–1025 גרם. אורך העוף 40 ס"מ. מוטת כנפיים 113–132 ס"מ.
לעיט הגמדי יש שני מופעים שונים: מופע אחד חיוור, בעיקר אפור בהיר, עם ראש כהה ונוצות טיסה בהירות. מופע שני - חום, עם נוצות טיסה אפורות כהות.
מקור השם (אטימולוגיה): שמו בערבית - עוקאב מוסיירה זע'ירה ("עיט מסייר קטן"). השם העברי מציין את העובדה שהוא אחד מהעיטים הקטנים באזורנו. לפי השיוך לסוג "עיט-ניצי" ניתן להבין שהוא היה אמור להיקרא "עיט-ניצי גמדי". השם האנגלי Booted Eagle מתייחס לכמות הנוצות המרובה על רגליו, היוצרת צורה של מגפיים. פירוש השם המדעי - עיט ניצי מנוצה.
תיאור העיט
העיט הגמדי הוא עיט קטן ביחס לשאר העיטים וגודלו כגודל עקב חורף. העיט ניזון בעיקר מעופות שהוא תופס באוויר או על הקרקע. ישנם שני מופעים: מופע בהיר עם גוף לבן וגוונים כהים בראש ובחזה ומופע כהה בצבע חום חזק וזנב בהיר. לשני המופעים נוצות המכסות את הרגל עד שורש הכף. כ־60 אחוז מהפרטים הנצפים בארץ ישראל הם בעלי מופע בהיר. מידות: אורך גוף: עד 51 ס"מ. מוטת הכנף 113–134 ס"מ. מסה: נקבה: 0.84-1 ק"ג, זכר: 510–770 גרם. אופן המעוף: העיט הגמדי הוא היחיד מבין הדורסים הנודדים שמבצע צלילות ציד חדות, תוך כדי הנדידה. העיט הגמדי כמו שאר העופות הדורסים נודד בשעות היום על ידי שימוש ב"טרמיקות" כדי לצבור גובה, ואז גולש כדי להתקדם. מעוף הנדידה של העיט הגמדי נמוך ביחס לדורסים אחרים.
ציד המזון
העיט הגמדי הוא נודד שכיח מאוד בישראל בשתי עונות המעבר. הוא נודד בגובה נמוך יחסית לדורסים אחרים, וכשהוא מזהה על הקרקע מתחתיו טרף פוטנציאלי, כגון להקת יונים או חוגלות, הוא אוסף את כנפיו וצולל לעברן בתלילות, צלילה ארוכה ומתמשכת, ובולם את עצמו בפתיחת כנפיים רק לקראת הגעתו לגובה הקרקע.
תפוצה ובתי גידול
העיט הגמדי מקנן בצפון-מערב אפריקה, ספרד וצרפת, טורקיה ודרום-מזרח אירופה ומזרחה עד מרכז אסיה. באזור זה האוכלוסייה מקוטעת ואינה רציפה. האוכלוסייה המערב-פליארקטית נודדת בחורף דרך אפריקה, מדרום לסהרה, ונודדת דרך מיצריי גיברלטר או מיצריי בוספורוס והמזרח התיכון.
נדידה
העיט נודד בעונת הסתיו מסוף חודש אוגוסט עד סוף חודש נובמבר, כשהכמות הגדולה ביותר שנמדדה הייתה בין 10 ל-30 בספטמבר. הוא חולף בעיקר בציר המערבי ולפעמים באילת ובדרום הנגב. המספר המקסימלי שנרשם בעונת הסתיו עומד על כ-2,000 פרטים שנצפו מעל כפר קאסם ב-1986. המעבר בסואץ מרוכז יותר ופרוש על פני חזית צרה, 1,220 פרטים נצפו שם בעמדה בסתיו 1984.
העיט בישראל
הופעת העיט בחורף מאוד נדירה - כעשרה פרטים חורפים מדי שנה בכל שטחי ישראל. אפשר לראותו בעיקר בעמקים הצפוניים, גם במישור החוף ובדרום הנגב. החל מאמצע שנות ה-90 מספר העיטים הגמדיים החורפים עלה מעט יותר, עם בין שישה לשבעה פרטים בעמק החולה.
רבייה
בחודשים אפריל מאי בונים העיטים קנים על עצים ביער: על עצים בודדים, על עצים קטנים או על צוקים. העיט בונה קן גדול של מקלות וענפים, עם עלים ירוקים, ולפעמים בשימוש חוזר.
המזון שלו מורכב מעופות עד גודל תרנגולת, לטאות ויונקים קטנים. העיט הגמדי מטיל ביצה או שתיים בקן הבנוי או שהוא משתלט על הקן של עופות גדולים אחרים, כגון דיה שחורה או אנפה אפורה. הנקבה דוגרת על הביצה במשך כ-45 ימים והזכר מאכיל את הגוזלים. הנקבה שומרת על הקן לאחר הבקיעה ועל הגוזלים בעוד הזכר מספק את האוכל. הגוזל בוקע לאחר 70–75 ימים.
סכנות ואיומים
העיט נפגע מכריתת יערות באירופה, מרדיפות ומציד. בכל תחומי תפוצתו. העיט נפגע גם מהרעלות ומהתחשמלות. הוא עשוי להיפגע גם מפיתוח של חוות טורבינות רוח.
הנסיך הפרסי (סדרת משחקים)
הנסיך הפרסי (באנגלית: Prince of Persia) הוא זיכיון משחקי פעולה שנוצר על ידי ג'ורדן מכנר בשנת 1989. סדרת המשחקים פותחה והופצה בידי מספר חברות, שהנודעות ביותר הן Brøderbund ("הנסיך הפרסי" ו"הנסיך הפרסי 2: הצל והלהבה") ו-Ubisoft הצרפתית ("הנסיך הפרסי: חולות הזמן", "הנסיך הפרסי: הלוחם שבפנים", "הנסיך הפרסי: שני כיסאות המלכות", "הנסיך הפרסי" ו"הנסיך הפרסי: החולות הנשכחים"). במקורו, המשחק היה משחק פלטפורמה, אך עם הזמן התפתח הזיכיון למשחקי גרפיקת תלת-ממד וכן לעיבוד קולנועי, שיצא במאי 2010.
סדרת המשחקים זכתה בשישה שיאי גינס במהדורת הגיימרים של שנת 2008, בהם משחק הווידאו הראשון שכלל אנימציית לכידת תנועה, ומשחק הפלטפורמה המצליח ביותר לקונסולות פלייסטיישן 2 ו-Xbox. דמותו של ג'אפר ממוקמת במקום ה-79 ברשימת הנבלים הגדולים ביותר במשחקי וידאו, לפי IGN.
סדרת המשחקים
סדרת המשחקים ראתה מספר רב של אתחולים, ורבים הם הסיפורים בה. המשותף לכולם הוא מיקום ההתרחשות (ממלכת פרס העתיקה) וקיומו של פרוטגוניסט בעל כישורים אקרובטיים המנסה להציל את האלמנט העלילתי בכל משחק ומשחק. הזיכיון כולל נכון להיום 13 משחקים, ביניהם כותרים לקונסולות משחקים ניידות:
ליעד סואץ-קרני
ליעד סואץ-קרני (נולדה ב-21 באפריל 1981) היא כדורסלנית עבר ישראלית, הייתה קפטנית נבחרת ישראל וקבוצת א.ס רמת השרון, אליצור מכבי נתניה ובנות הרצליה. גובהה 1.87 מטר, והיא שיחקה בעמדת הפורוורד.
הנסיך הפרסי (סדרת משחקים)
הנסיך הפרסי/ Prince of Persia
המשחק הראשון בסדרה יצא בשנת 1989 בידי חברת Brøderbund ונחשב להתקדמות בכל הנוגע לאנימציה שנעשתה במשחקי וידאו. המשחק מתרחש בממלכת פרס, כאשר הסולטאן נמצא הרחק במלחמה ויועצו ג'אפר נשאר למלוך בהיעדרו. ג'אפר כולא את הנסיכה ונותן לה שעה אחת בשביל לבחור: להינשא לו או למות. תקוותה היחידה של הנסיכה הוא הצעיר שמאוהב בה, אך ג'אפר משליך אותו לצינוק בארמון. השחקן נכנס לנעליו של הצעיר ועליו לברוח מן הצינוק, להתגבר על השומרים והמלכודות שבדרכו, לטפס את דרכו אל הארמון, להילחם בג'אפר ולזכות בנסיכה, והכל לפני תום הזמן המוקצב לו.
למשחק המקורי יצא חידוש בשנת 2007 בשם Prince of Persia Classic בידי חברת Gameloft לקונסולות Playstation Network, Xbox Live ו-Wii, כאשר לשלבי המשחק נוסף עדכון גרפי בדומה למשחקי יוביסופט.
ליעד סואץ-קרני
סואץ-קרני החלה את דרכה בא.ס. רמת השרון, בעונת, ושיחקה לאחר מכן במשך שתי עונות במכבי רעננה, עמה זכתה בגביע המדינה בשנת 2000. בעונה שלאחר מכן שבה לשחק ברמת השרון, איתה זכתה באליפות המדינה והגיעה למעמד חצי גמר רונקטי. בעונת 2001/2002 זכתה עם רמת השרון בדאבל - אליפות וגביע ושיחקה עם רמת השרון ביורוליג. עד 1999 שיחקה במקביל גם בנבחרת הכדורסל של תיכון אוסטרובסקי, עמה זכתה בסגנות אליפות המדינה.
הנסיך הפרסי (סדרת משחקים)
הנסיך הפרסי 2: הצל והלהבה/ Prince of Persia 2: The Shadow and the Flame
המשחק, שיצא בשנת 1994 בידי חברת Brøderbund, ממשיך את קודמו, כשהנער הצעיר מציל את הנסיכה מהיועץ המלכותי המרושע ג'אפר, אשר ניסה להשתלט על הכתר בהיעדר הסולטאן, אך נהרג בקרב מול הנסיך.
ליעד סואץ-קרני
בסוף 2002 עברה לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת וילאנובה. בעונתה הראשונה בקבוצה לא הותר לה לשחק בקבוצה, אלא רק להתאמן בה, בשל דרישות צינון של ה-NCAA. כשהחלה לשחק בסופו של דבר, בשנת 2003, הייתה לשחקנית בחמישייה הפותחת של הקבוצה. במהלך התקופה בה שיחקה בווילאנובה סיימה את אחד ממשחקיה עם "טריפל דאבל" (מספר דו-ספרתי של נקודות, כדורים חוזרים ואסיסטים), והייתה לשחקנית הראשונה והיחידה בתולדות המכללה שמגיעה להישג כזה. בעונה האחרונה בה שיחקה בווילאנובה,, נבחרה לחמישייה הראשונה של המזרח (ביג איסט). סיימה את לימודיה בהצטיינות עם תואר בפסיכולוגיה וזכתה בתואר Scholar Athlete מטעם אוניברסיטת וילאנובה.
הנסיך הפרסי (סדרת משחקים)
הנסיך הפרסי 2: הצל והלהבה/ Prince of Persia 2: The Shadow and the Flame
אחד עשר יום לאחר נישואיהם של הנער ובת הסולטאן, בעודו עומד להיכנס להיכל המלכות, מסתבר לנער להפתעתו שאדם אחר, כפיל זהה לו, תפס את מקומו בארמון בעוד הוא עכשיו בעל חזות של קבצן בדומה לסיפור על שלמה המלך. אותו כפיל הוא לא אחר מרוחו של ג'אפר, אשר הצליח לגנוב את זהותו. לאחר שג'אפר שלח את השומרים ללכוד ולהרוג אותו, הנסיך בורח מן הארמון ומממלכת פרס על אוניית סוחר, היישר אל הנקודה בה התחיל, כקבצן חסר זהות ומכרים.
במהלך ההפלגה, הספינה טובעת בים והנסיך נסחף אל חוף שם הוא נכנס אל מערה אפלה, בעוד הוא נקלע לתלאות וסכנות שכוללות שלדים, צוקים ותהומות לבה. הסולטאן בפרס עוזב את העיר כדי להילחם באויביו והנסיך המתחזה משתלט על העיר. הנסיכה כותבת אל אביה כי יחזור אל העיר ויציל את כס המלכות אך אז היא מגלה שהנסיך הוא בעצם ג'אפר בתחפושת והיא נופלת למשכב. מכאן, תפקידו של הנסיך להגיע בזמן אל הארמון ולהשיב לעצמו את זהותו לפני שהנסיכה תמות. לאחר שהוא נמלט מהמערה על מרבד קסמים, מגיע הנסיך אל עיר עתיקה ונטושה אשר רוחות מפלצתיות שולטות בה - שמסתבר כי היא עיר מלוכתו - ושהוא אכן במקור בן מלוכה.
ליעד סואץ-קרני
את עונת החלה סואץ-קרני בקבוצת ויסלה קרקוב מהליגה הפולנית, ובמהלכה עברה לניס מהליגה הצרפתית. בעונה הבאה נשארה בליגה הצרפתית, הפעם בקבוצת פרובאנס. ב-2008 שבה לרמת השרון, ומונתה לקפטנית הקבוצה. בתחילת עונת חתמה בקבוצת אליצור מכבי נתניה. בעונתה הראשונה באליצור מכבי נתניה זכתה בתואר ה-MVP הישראלית של הליגה.
הנסיך הפרסי (סדרת משחקים)
הנסיך הפרסי 2: הצל והלהבה/ Prince of Persia 2: The Shadow and the Flame
לאחר שהנסיך עוזב את העיר על גבו של סוס מכושף, הוא מגיע למקדש מסתורי שבו כהני המקדש שומרים על אש קדושה בעלת יכולות קסומות חזקות. מכיוון שרק אנשים מתים יכולים להשיג את האש, הנסיך נותן לאחד מכהני המקדש להרוג אותו, ואז מתגלה שהכישוף שחצה את נשמתו של הנסיך לשניים במשחק הקודם, גרם לכך שלאחר המוות נשמתו של הנסיך לא מגיעה לעולם המתים, אלא היא נשארת בעולם החיים והופכת לרוח רפאים. בעזרת התכסיס הזה הנסיך מצליח לגנוב את האש ואז הוא משתמש באש על מנת להחיות את עצמו ובכך הוא גם מצליח לאחד בין נשמתו לגופו. כשהוא רכוב על גבו של הסוס המכושף, הנסיך חוזר לפרס על מנת להילחם בג'אפר בפעם האחרונה. במהלך הקרב האחרון שלו עם ג'אפר, הנסיך (בעזרת האש) נפרד שוב מגופו והופך לרוח הנושאת את האש. הנסיך מטיל לעברו של ג'אפר את האש והאש שורפת את ג'אפר למוות. לאחר מותו של ג'אפר, הנסיך עושה שימוש אחרון באש הקדושה שבמהלכו הוא מאחד שוב בין נשמתו לגופו.
ליעד סואץ-קרני
ב-2011 פרשה זמנית מכדורסל והחלה לאמן קבוצות קט-סל ונערות במ.ס אבן-יהודה. ב-2013 ילדה תאומים, בן ובת - אריאל ויהונתן. באותה השנה שיחקה בקבוצת הפועל פרדסיה מהליגה הארצית והקבוצה סיימה במאזן מושלם, בסיום אותה העונה חזרה לשחק בנבחרת ישראל. בספטמבר 2014 חזרה לשחק בליגת העל בקבוצת בנות הרצליה. בינואר 2017 זכתה בפרס שחקנית הכדורסל של השנה מטעם משרד התרבות והספורט.