cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סקסונים
חלק משבטים אלה, ביחד עם יוטים, פריזים ואנגלים, פלשו במאות החמישית והשישית לספירה לשטחים בפריזיה, בנורווגיה ובאי בריטניה, אך בעוד שבמקומות אחרים הם מוגרו, תושבי בריטניה החלשים לא הצליחו לעמוד לאורך זמן מול התוקפנות של הפולשים. הסקסונים, היוטים, האנגלים והפריזים שפלשו לבריטניה התמזגו ויצרו את הקבוצה האתנית הקרויה אנגלו-סקסונים. האנגלו-סקסונים עלו למעמד דומיננטי בבריטניה תוך שהם דוחקים את הבריטונים שקדמו להם אל ויילס, קורנוול, צפון-מערב אנגליה (קאמבריה) וסקוטלנד. האנגלו-סקסונים שמרו על מעמדם הדומיננטי באי עד פלישת הנורמנים.
המלח הבודד
פסל המלח הבודד (באנגלית: The Lone Sailor) הוא פסל ברונזה לזכר מלחי צי ארצות הברית, חיילי חיל הנחתים של ארצות הברית, חיילי משמר החופים של ארצות הברית וצי הסוחר של ארצות הברית. הפסל, מעשה ידי הפסל סטנלי בלייפלד הוקם עבור אנדרטת צי ארצות הברית הממוקמת בשדרת פנסילבניה בוושינגטון בירת ארצות הברית.
המלח שהיווה השראה לפסל היה סמל דן מלוני (Petty Officer 1st class Dan Maloney). בעת עבודת ההכנה לפסל הגיע בלייפלד לבסיס הצוללות בניו לונדון שם הוצג בפניו משמר כבוד של חיילים, אולם בלייפלד ביקש חייל טיפוסי יותר.
הפסל ניצוק מברונזה בה שולבו ברזלים מותכים משמונה ספינות שונות של צי ארצות הברית, אשר סופקו לפסל על ידי המרכז להיסטוריה של הצי.
העתקי הפסל ברחבי ארצות הברית
העתקים של הפסל הוצבו באתרי הנצחה בכל רחבי ארצות הברית:
אלפרד היצ'קוק
קורות חייו
אלפרד היצ'קוק נולד ברובע הדל של לונדון, ה"איסט אנד", בשנת 1899 להורים קתולים בעלי חנות מכולת, שדירת מגוריהם הדלה הייתה בצידה האחורי של החנות. בילדותו למד בקולג' ישועי בעל שגרת לימודים ומשמעת קשוחה ומחמירה. בשנת 1913, בגיל 14, עזב את לימודיו הפורמליים ופנה ללימודי ערב במקצועות טכניים שונים, וגילה כישרון בשרטוט ובציור.
בשנת 1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, התקבל היצ'קוק לעבודה בחברה לייצור מכשירי טלגרף וכבלי חשמל, שהייתה עמוסת עבודה עקב הדרישה למוצריה לצורכי לחימה. היצ'קוק גילה עניין רב בעבודתו. העובד השקט והמשקיע משך את תשומת לב הממונים עליו והוא הועבר למחלקת הפרסום של החברה, שבה מצא ביטוי לכישרון הציור שלו. אף שהתחוללה מלחמה והיצ'קוק היה כבר בגיל גיוס, הוא לא גויס לצבא מחמת עודף משקל, ומשום שהיה מועסק בחברה התורמת למאמץ המלחמתי.
בשנת 1920 קרא היצ'קוק בעיתון, שחברת סרטים אמריקאית עומדת לפתוח אולפן בלונדון והדבר שינה את מסלול חייו. היצ'קוק פנה לחברה והציג תיק עבודות עם רישומים שהכין לסרט עתידי של החברה, והתקבל לעבודה. זו הייתה ראשית דרכו בעולם הקולנוע. תפקידו של היצ'קוק בחברה היה עיצוב כותרות לסרטים אילמים שהפיקה החברה. היצ'קוק גילה מסירות לתפקידו והשתדל ללמוד את כל מה שקשור בקולנוע. כשנתקלו מנהלי האולפן והבמאים בקושי כלשהו במהלך ההסרטה, או כשנזקקו לסיוע בכתיבת סצנה או בעיצוב תלבושות ותפאורה, היו להיצ'קוק תמיד הצעות מבריקות לפתרון.
בשנת 1923 ניתנה להיצ'קוק ההזדמנות הראשונה לביים סרט, לאחר שנקרא להחליף את במאי הסרט האילם "ספר תמיד לאשתך", שסולק מהמשך הבימוי עקב חילוקי דעות עם המפיק. החברה שהפיקה את הסרט כללה בכותרות את שמו של המפיק בתור במאי הסרט, מבלי לציין את שמו של היצ'קוק, אך פרסמה כי הבמאי "קיבל סיוע מאחד מאנשי הצוות". מיד לאחר סיום צילומי סרט זה, נקרא היצ'קוק לביים סרט נוסף שעמד להיקרא "גברת פיבודי" או "מספר שלושה עשר", אלא שמחמת קשיי מימון לא הושלמה הסרטתו.
הסרט הראשון בבימויו המלא של היצ'קוק היה הסרט האילם "גן התענוגות" משנת 1925. מאז ועד שנת 1929 ביים היצ'קוק מספר סרטים אילמים נוספים. סרטו המדבר הראשון היה "סחיטה" משנת 1929, שהיה גם סרט הקולנוע המדבר הראשון באנגליה. עד מהרה התגלה כוחו הרב של היצ'קוק כבמאי סרטי מתח ואימה, והוא התרכז בעיקר בז'אנר זה. בין 1925 ל-1939 ביים היצ'קוק 23 סרטים והוכר באנגליה כבמאי מוכשר של סרטי מתח, אך הביקורת האנגלית לא עמדה על מלוא כישרונותיו האמנותיים.
בשנת 1939 נעתר היצ'קוק להצעתו של המפיק ההוליוודי הידוע דייוויד או. סלזניק, מי שהפיק את "חלף עם הרוח", לעקור לארצות הברית וליצור בה. היצ'קוק, שהיה מאוכזב מכך שהביקורת האנגלית רואה בסרטיו משום בידור טוב בלבד ולא יצירות אמנות, וכן משום שקץ בדלות האמצעים הטכניים באנגליה, נעתר להזמנה. ב-1 במרץ 1939 הפליגו היצ'קוק, אשתו אלמה ובתו פטרישיה (שהופיעה בהמשך בתפקידי משנה בסרטיו "פחד במה" מ-1949 ו"זרים ברכבת" מ-1950), מאנגליה לארצות הברית על סיפון האונייה "קווין מרי". מאז חי היצ'קוק בהוליווד ויצר בה עד מותו, פרט לגיחה אחת קצרה לאנגליה בשנת 1972, כשיצר את הסרט "פרנזי".
בהגיעו להוליווד הטיל סלזניק על היצ'קוק לביים את הסרט "רֶבֶּקָה", על פי ספרה רב המכר של דפנה דה מוריאה. הסרט זכה להצלחה גדולה, והוענק לו פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1940. מכאן ואילך הייתה דרכו של היצ'קוק סלולה בתעשיית הקולנוע האמריקאית. הוא זכה להצלחה מסחרית ובינלאומית וגם להכרה אמנותית (בה לא הצליח לזכות באנגליה). במרוצת השנים התעוררו מחלוקות וסכסוכים בין היצ'קוק לסלזניק על רקע האופי האסרטיבי של שניהם ובשל התערבותו של סלזניק בצד האמנותי של התסריטים וההסרטה. בשנת 1947 נפרדו דרכיהם, ומאז ואילך הפיק היצ'קוק את סרטיו בעצמו באמצעות חברה שהקים.
בשנת 1972 שב היצ'קוק לאנגליה וביים את סרטו הלפני אחרון "פרנזי". סרטו האחרון היה "מזימות" משנת 1976, שיצר כשהיה בן 77, ונחשב לאחד מסרטיו הטובים.
היצ'קוק נפטר בשנת 1980 בגיל 80, כשעבד על תכנון סרט נוסף שרצה ליצור.
יצירתו הקולנועית
סרטיו של היצ'קוק בתקופה האמריקאית שלו מפורסמים ומוערכים יותר מאלה שמתקופתו האנגלית, זאת הן בשל התקדמותו האומנותית, הן מבחינת התקציבים והאמצעים שהיה יכול לגייס, והן עקב הפרסום ואפשרויות ההפצה הגלובליות המשופרות של סרטי הוליווד.
סימן היכר קבוע של היצ'קוק הוא הופעתו הקצרה (הנקראת בשפה קולנועית הופעת קמע cameo), למשך מספר שניות ברקע של רוב סרטיו, בתפקיד ניצב (ב-37 מתוך 52 סרטיו ששרדו). בסרט "סירת ההצלה" (משנת 1944) אשר עלילתו מתרחשת כולה בסירת הצלה השטה בלב ים, מופיעה תמונתו של היצ'קוק בפרסומת לשומרי משקל, על עיתון שקורא אחד הגיבורים, על מנת לשמור על העיקרון של "הופעת האורח".
גדולתו של היצ'קוק כאמן מתבטאת בצד הפסיכולוגי של הגיבורים ושל העלילה, וכל זאת מבלי להזניח את הצד החזותי של הרקע והתפאורה היוצרים מציאות מיוחדת האופיינית לסרטיו, ושימת דגש על שילוב האפקטים המוזיקליים בעלילה.
למרות העובדה שאחדים מסרטיו הם סרטי אימה, לא נתן היצ'קוק לעלילותיהם הסברים על טבעיים (רוחות רפאים, כישוף וכיוצא בזה), כמקובל בהרבה סרטים מז'אנר זה. התוכן בסרטיו תמיד ריאלי ורציונלי ואף בסרטו "ורטיגו" מ-1958, הנחשב על ידי רבים לגדול בסרטיו ולאחד מסרטי המופת בתולדות הקולנוע, בו מובילה התעלומה הנפרשת בסרט לכוון של גלגול נשמות, הרי שפתרונה מתגלה לבסוף כמזימת רצח מתוחכמת. אף הסרט הציפורים אשר מתאר התנהגות על-טבעית של ציפורים שונות, אינו מתמקד בפשר התנהגות הציפורים, או בהסבר להתנהגותן, אלא במצבים הנובעים מכך, ולכן לא ניתן לראות בו סרט "מדע בדיוני".
מוטיב חוזר בסרטיו של היצ'קוק הוא האדם הנלכד ברשת של חשד או האשמת שווא, עד שמתבררת חפותו. כך הדבר ב-"39 מדרגות" מ-1935, ב"צעירים ותמימים" מ-1937, ב"חשד" מ-1941, ב"נאשם" מ-1957, ב"מזימות בינלאומיות" מ-1959 וב"פרנזי" מ-1972. יוצא דופן מבחינה זו הוא הסרט "צל של ספק" מ-1943, שבו מתלבטת גיבורת הסרט בחשד האם דודה האהוב הוא רוצח סדרתי, חשד שבסוף הסרט מתברר כי לא היה חשד שווא.
הקהל בסרטי היצ'קוק, הוא קהל יודע כול. בניגוד לדמויות, הקהל יודע מראש את האמת. כך למשל, הוא יודע מי הרוצח ב"פרנזי", ויודע כבר מתחילת הסרט כי גיבור "מזימות בינלאומיות" אכן נקלע לפרשת ריגול, גם כשהכל אינם מאמינים לו. מוטיב זה מנוגד לסרטי מתח קלאסיים אחרים, בהם הקהל מגלה את האמת בתום הסרט.
כמה סצינות מסרטיו הפכו לקלסיקות קולנועיות, כגון: בסרט "מזימות בינלאומיות" - ניסיון חיסול באמצעות מטוס ריסוס, ומרדף בהר ראשמור על גבי פסלי הענק של נשיאי ארצות הברית; בסרט "ורטיגו" - הבלש שנתלה על קצות אצבעותיו על שולי גגו של גורד שחקים; בסרט "פסיכו" - הרצח במקלחת והדם המסתלסל בפתח הניקוז של האמבטיה, וכן בית המגורים המסתורי של נורמן בייטס ואמו על הגבעה שמעל למוטל.
אפיון נוסף שהיה להיצ'קוק הוא בדרך העבודה שלו. ניתן לראות בסרטיו שחשב על כל פרט קטן, ותכנן הכול לדקויות. סרטו "החבל" הוא סרט באורך מלא, אך מורכב מעשרה שוטים בודדים, דבר שמצריך תכנון מדויק מראש. ישנם כאלו שמספרים שהיצ'קוק תכנן את הכל מראש, עד שלפעמים הוא לא הגיע ליום הצילומים, אלא כתב לכל אחד מאנשי הצוות (שחקנים, תאורנים, סאונדמנים, צלמים ועוד) כרטיסיות מדויקות בהן פירט מה עליהם לעשות בכל שנייה ושנייה ביום הצילומים.
יצירתו בטלוויזיה
בשנת 1955, כשהיה היצ'קוק בתקופת שיא הצלחתו הקולנועית, הוא שוכנע על ידי רשתות הטלוויזיה לביים ולהשתתף בסדרת טלוויזיה, לה ישאיל את שמו ויקדים לכל פרק בה פתיחה וסיום אישית מצולמת. היצ'קוק נאות לכך בהתחשב ברווחים העצומים שהטלוויזיה יכולה הייתה להציע לו. הטלוויזיה מצדה נהנתה מהריטינג הרב ששמו של היצ'קוק הביא לה, שבצדו רווחי פרסומת אדירים. שידור הסדרה החל בשנת 1955 והיא נקראה בשם "אלפרד היצ'קוק מגיש", כשכל פרק בה הוא בן מחצית השעה.
להצלחת הסדרה תרמה נוכחותו האישית של היצ'קוק שהיה פותח וסוגר כל פרק, כאשר לקול מארש אבל הייתה דמותו משתלבת אל תוך קריקטורה מצוירת בגודל טבעי של צלליתו, ואז היה נושא את דברי הפתיחה והסגירה לאותו פרק, שהיו תמיד שנונים וסרקסטיים ובעלי מוסר השכל. בשנת 1962 הורחבה הסדרה לפרקים בני שעה שלמה והחלה להיקרא "שעתו של אלפרד היצ'קוק". במתכונת זו שודרה הסדרה עד לשנת 1964.
רוב הפרקים בסדרה, הם על מקרי רצח שהם כידוע, הנושא המועדף עליו.
הסדרה זכתה לשיעור צפייה עצום בארצות הברית, אך בשל המתכונת הקצרה והפשטנית היא לא נחשבה להישג אומנותי של היצ'קוק כדוגמת סרטי הקולנוע שלו.
עבודתו הייחודית עם שחקנים
התקציבים שעמדו לרשותו של היצ'קוק, החל מראשית דרכו בהוליווד, איפשרו לו לשתף בסרטיו את מיטב כוכבי הוליווד. שיטת ה"אולפנים" הייתה אז בשיאה, וחלק מהפרסום שלו זכו סרטי היצ'קוק היה בשל השחקנים שהסכימו להשתתף בהם. צידה האחר של גאונותו של היצ'קוק היה אופיו העריץ. הוא נהג בשחקניו (וגם בצוות ההסרטה) באורח מזלזל, היה נוהג למתוח אותם במתיחות שנועדו להפחיד או להביך אותם ולהעבידם קשות. הדבר לא הרתיע את שחקניו, הן משום הפרסום והתהילה שהביאה להם השתתפותם בסרטיו והן בזכות הישגי המשחק אליהם הגיעו הודות לבימויו.
תפיסת עולמו בכל הנוגע לתפקיד השחקנים בסרט הייתה שתפקידו של השחקן נגמר בשנייה שלוהק, ולמעשה הדבר שהשחקן מביא איתו הוא בעיקר נוכחותו הקולנועית או אישיותו הציבורית; את השאר השאיר למצלמה, למוזיקה ולחדר העריכה. לדוגמה, כאשר לקח את גרייס קלי לשחק בחלון אחורי, סרט שעסק בחרדת סירוס גברית, הרי שדמותה, יופייה ומעמדה הציבורי כאשה היפה ביותר באותה תקופה שירתו את סרטו טוב בהרבה ממשחקה בסרט.
הכוכבים
בין השחקנים הידועים שהשתתפו בסרטי היצ'קוק מצויים:
הכוכבות
הדמות הנשית הנערצת על היצ'קוק, אותה חיפש בכל כוכבות סרטיו, הייתה דמות האישה הבלונדינית התמירה ודקת הגזרה. היצ'קוק התייחס באופן קשוח ומעליב לכוכבותיו והשתדל להביכן בלשון גסה ובבדיחות מפולפלות.
האידיאל הנשי של היצ'קוק התגלם בדמותה של גרייס קלי (לימים נסיכת מונקו), שהיוותה את תפקיד האישה היפה, הסקסית, הבלונדינית ודקת גזרה. ככל שהלך היצ'קוק והזדקן, הרשה לעצמו להתייחס באופן חריף יותר לשחקניותיו, עד שטיפי הדרן ששיחקה בסרטים "מארני" ו "הציפורים" דיווחה על התעללות פיזית של ממש במהלך הצילומים, ועל פגיעות שנפגעה במהלך צילומי סצינות תקיפת הציפורים בסרט "הציפורים".
כוכבותיו:
דמות שחרגה לכאורה מן הסטריאוטיפ הנשי של כוכבות היצ'קוק, הייתה דמותה של קים נובאק, שחקנית מלאת גזרה בעלת ניסיון לא רב וכישורי משחק לא מרשימים, ממנה הצליח היצ'קוק להפיק את דמותה של מדליין ב"ורטיגו", דמות שכאילו מרחפת בין המציאות לבין הדמיון וההזיה.
פילמוגרפיה חלקית
היצ'קוק ביים 53 סרטים במשך 51 שנה. בין סרטיו המפורסמים:
עונת 2013/2014 בליגת האלופות
עונת 2013/2014 בליגת האלופות היא העונה ה-59 של ליגת האלופות, משחק הגמר נערך באצטדיון האור שבפורטוגל בו נצחה ריאל מדריד 1-4 את אתלטיקו מדריד. כריסטיאנו רונאלדו הוכתר כמלך השערים של הטורניר, לאחר שבמהלכו כבש 17 שערים.
שלב המוקדמות הראשון
ההגרלה נערכה ב-24 ביוני 2013. הסיבוב הראשון נערך ב-2 ביולי והסיבוב השני נערך ב-9 ביולי 2013.
שלב הפלייאוף
מטאליסט חרקוב נפסלה מליגת האלופות 2013-14. עקב הטיית תוצאות משחקים. פאוק סלוניקי אשר הודחה על ידיה בסיבוב המוקדמות השלישי תפסה את מקומה.
Born to Be Yours
Born to be Yours הוא סינגל שהוקלט על ידי הדיג'יי הנורווגי קייגו בהשתתפות להקת הרוק האמריקאית Imagine Dragons. השיר יצא לאור ב-15 ביוני 2018, על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק ואולטרה מיוזיק. הסינגל נכלל במהדורת הדלוקס של אלבום האולפן הרביעי של הלהקה Origins.
השיר מופיע בטריילר השני של סרט האנימציה "סקובי דו!", המבוסס על הזכיינית, סקובי דו.
רקע
ב-11 ביוני 2018 קיגו הכריז על שיתוף הפעולה ברשתות החברתיות כשפרסם תמונה שלו ושל כל חברי אימג'ין דרגונז עם אימוג'י של מוזיקה בכיתוב הפוסט. ב-14 ביוני, שני האמנים פרסמו הצצה של שמע ותאריך יציאה לשיר ברשתות החברתיות. "'Born to be Yours' מרגיש לי כמו השילוב המושלם של המוזיקה שלי בעירבוב עם האלמנטים והקולות האיקוניים של הלהקה", אמר קיגו בהצהרה. "אימג'אן דרגונס הם אחת הלהקות האהובות עלי וזה כבוד לתת סוף סוף לכולם לשמוע על מה עבדנו."
הרכב השיר
"Born to be Yours" הוא שיר EDM שדגם ברוק עם אלמנט קל של פולק. הוא תואר כ"איחוד מתריס של ז'אנר למנגינות המזוהות של קיגו ולכלי הנגינה האופייניים של Imagine Dragons כמו גם לקולו השמימי של דן ריינולדס".
ביקורת
מתיו מדו מ-"Your EDM" שיבח את השיר, וכינה אותו "שיר מתוק להפליא שבאמת פוגע במקום". הוא ראה בשיר "השילוב המושלם בין צלילי האמנים", וכתב כי "ההפקה של קיגו משתלבת בצורה חלקה עם נגני הגיטרה האקוסטיים וקולו של ריינולדס".
קמיל פוקס
קמיל פוקס (Camil Fuchs; נולד ב-31 באוגוסט 1945) הוא סטטיסטיקאי ישראלי; פרופסור אמריטוס בחוג לסטטיסטיקה שבבית הספר למדעי המתמטיקה, אוניברסיטת תל אביב. תחומי מחקרו העיקריים הם איכות משתנית, דגימה וסקרים, סטטיסטיקה ברפואה וגנטיקה, וסטטיסטיקה חברתית. מאז שנת 2015, פוקס משמש בנוסף גם כחוקר ראשי במכון המחקר "דיאלוג".
ביוגרפיה
קמיל פוקס נולד בבוקרשט שברומניה, לליאון, סוחר סדקית, ולרבקה, שנפטרה כשהיה בן ארבע. היו לו שלושה אחים. הוא עלה לישראל עם משפחתו ב-1960 ושבועיים לאחר עלייתו, הגיע לכפר הנוער בן שמן, שם סיים עם תעודת בגרות חקלאית.
לאחר שירותו בצה"ל כנהג משאית, סיים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה, תואר שני בחקר ביצועים ודוקטורט בסטטיסטיקה – כולם באוניברסיטת תל אביב. הדיסרטציה "On Test Sizes in Linear Models for Transformed Variables" נכתבה בהנחיית מורטון בראון.
ב-1976 החל לעבוד כמרצה וחוקר בחוג לסטטיסטיקה, במחלקה לסטטיסטיקה ובמעבדה לסטטיסטיקה באוניברסיטת ויסקונסין. ב-1976 החל להרצות בחוג לסטטיסטיקה וחקר ביצועים באוניברסיטת תל אביב ושימש כראש המעבדה לסטטיסטיקה. בשנת 2005 קודם לפרופסור מן המניין.
בשנים 2002–2003 שימש כראש החוג, ובשנים 2005–2003 כראש בית הספר למדעי המתמטיקה. כמו כן, שימש כראש המעבדה לייעוץ סטטיסטי בין השנים 1980–1985, 1991–1997. ב־1995–1996 ו־1997–1999 שימש כסגן נשיא האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה, וב־1999–2000 שימש כנשיא האיגוד. בשנים 1985, 1993 ו־1998 היה בשבתון באוניברסיטאות פיטסבורג, פנסילבניה ואן ארבור.
מחקריו
מרבית מחקריו האקדמיים התמקדו בתורת הדגימה והסקרים ובמחקרים התחום הרפואה והניסויים הקליניים.
ב-1978, לאחר שרוצף ה-DNA של מספר וירוסים, פיתח פוקס ביחד עם חוקרים במדעי החיים באוניברסיטת ויסקונסין שיטה ייחודית למציאת הרצפים הפלינדרומיים המזוהים על ידי אנזימי הגבלה. השיטה מבוססת על השוואה ממוחשבת של אורכי קטעים שנוצרים מהחיתוכים של אנזים ההגבלה עם ההתפלגות כל הקטעים האפשריים הנוצרים על ידי כל הפלינדרומים בני ארבעה, חמישה ושישה נוקלאוטידים. השיטה תוארה וצוטטה גם בהרצאה בקבלת פרס נובל באותה השנה. באותו המאמר השיטה הממוחשבת זיהתה את הרצף עבור אנזים ההגבלה AvaII. עם ריצוף ה-DNA של וירוסים נוספים, המשיך פוקס בניתוח הרצפים המזוהים על ידי אנזימי הגבלה ובניתוח התפלגויות הנוקליאוטידים.
פוקס עסק במחקר של אישים ששמותיהם חוקקו בדפנות שתי קבוצות גלוסקמאות, ובסיכוי שהם היו ממשפחתו של ישו מנצרת. אחד המחקרים עסק בשמות שעל הגלוסקמה מהאוסף של עודד גולן עליה היה חקוק "יעקוב בר יוסף אחוי דישוע". מחקרים נוספים עסקו בשמות שעל גלוסקמאות שנמצאו במערת קבורה בתלפיות עם השמות: Μαριαμηνου [η] Μαρα, יהודה בר ישוע, םתיה, ישוע בר יוסף, יוסה, םריה. מחקריו תרמו פן סטטיסטי לדיון האקדמי והציבורי הסוער ולהתייחסויות וציטוטים מרובים בספרות המדעית ובעיתונות.
בישראל, פוקס מוכר בעיקר בזכות הסקרים שערך לעיתון "הארץ" (עד שנת 2015) וכסוקר של ערוץ 13 (עם החדשות 13 ששידרו בעבר בערוץ עשר). עד שנת 2015, הוא ערך את תחזיות ליל הבחירות גם בערוץ 1 ובערוץ 2. תוצאות חלק ממחקריו בתורת הסקרים סוכמו בשני ספרים שכתב וערך. תחזיותיו בלילות בחירות היו מדויקות יחסית, עד לליל הבחירות ב-2015 בו התחזית התאפיינה הן בסטייה פוליטית והן בסטייה סטטיסטית. בשנים האחרונות, סטיות ניכרות בתחזיות ליל הבחירות נצפו גם בארצות אחרות (כמו הממלכה המאוחדת וארצות הברית). פוקס חקר וניתח את הגורמים שתרמו לסטיות והשפעתם על מגמות בתורת הסקרים.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת היה זה פוקס שניהל את המדגם בערוץ 13 והיחידי שדייק עם המדגם אל מול תוצאות האמת.
בספרם המשותף של פוקס ושאול בר-לב, הם מנתחים את המונח יהדות ישראלית וטוענים כי גם חילונים מוצהרים מקיימים טקסים דתיים יהודיים. הספר מבוסס על מחקר בו לקחו חלק מעל ל-3,000 איש.
חיים אישיים
נשוי לאילזה, ואב לד"ר אמיר פז פוקס ועו"ד אופרי פוקס.
קישורים חיצוניים
ביקורת על ספריו:
וריד מתלה המעי התחתון
וְרִיד מִתְלֵה הַמְּעִי הַתַּחְתּוֹן (TA: vena mesenterica inferior) הוא וריד בבטן המנקז דם מהמעי הגס אל וריד הטחול.
ארקדי גאידר
ארקדי גַאידר (ברוסית: Аркадий Гайдар) הוא שם עט של ארקדי פטרוביץ' גוליקוב (21 בינואר 1904 - 26 באוקטובר 1941) היה סופר ילדים סובייטי.
חייו
גוליקוב נולד בעיירה לגוב (כיום במחוז קורסק) במשפחתו של מורה. בשנת 1909 עברה משפחתו לעיר ארזאמאס שבמחוז ניז'ני נובגורוד. בשנת 1918, בגיל 14 בלבד, עזב ארקדי את לימודיו בגמנסיה והתנדב לצבא האדום (תוך שהוא מסתיר את גילו האמיתי). הוא השתתף בקרבות כנגד צבאו של סימון פטליורה באוקראינה. בשנת 1919 נשלח למוסקבה, שם סיים קורס קצינים מזורז. כמפקד פלוגה נטל חלק בקרבות נגד הצבא הלבן בקווקז ובאזור נהר דון. בשנים 1922–1923, כמפקד יחידה מיוחדת, השתתף בדיכוי מרידות אנטי קומוניסטיות של איכרים באזור טמבוב ובחקסיה. בשנת 1924 מסיבות בריאותיות שוחרר מן השירות הצבאי.
לאחר שחרורו מן הצבא החל לעסוק בפעילות ספרותית. בשנת 1926 התפרסמה היצירה הגדולה הראשונה שלו נובלה "ר.ו.ס.", בה מתואר סיפורם של שני ילדים, המסתירים לוחם פצוע של הצבא האדום מפני חיילי הצבא הלאומי האוקראיני במהלך מלחמת האזרחים. יצירה זו התוותה, במידה רבה, את המשך דרכו הספרותית של גאידר - סיפורי גבורה מימי המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים המיועדים לילדים ובני נוער. בשנת 1940 יצאה לאור היצירה הכי מפורסמת של ארקדי גאידר - "טימור וחבורתו". בספר זה מתאר חבורת בני נוער, פיונירים, אשר עוזרים בהתנדבות למשפחות של חיילי הצבא האדום ונלחמים בפרחחי רחוב. בעקבות פרסום הספר נוסדה בברית המועצות תנועת התנדבות בשם "טימורווצי" (הקרויה על שם גיבור הספר).
ביוני 1941, לאחר פלישת הוורמאכט לברית המועצות, ביקש גאידר להתנדב לצבא. בקשתו נדחתה מטעמים רפואיים. אך הוא לא ויתר ובסופו של דבר הצליח להגיע לחזית ככתב צבאי של העיתון קומסומולסקאיה פראבדה. בסתיו 1941 כותרה היחידה, אליה צורף גאידר, על ידי הגרמנים באזור אומן. רוב חייליה נפלו בשבי, אך גאידר עם כמה לוחמים הצליח להימלט ליערות בסביבה, שם הצטרף ליחידת פרטיזנים מקומיים. בפרטיזנים לחם גאידר כמפעיל מקלע. ב-26 באוקטובר 1941 נהרג גאידר בקרב עם הגרמנים בכפר ליפליאבה שליד צ'רקסי. לאחר מותו הוענק לגאידר עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה על גבורתו בקרב.
משפחתו
בשנת 1925 התחתן גאידר עם רבקה-לאה סלומנסקי אך הם התגרשו בשנת 1931. מנישואין אלו נולד בנו היחיד, טימור (לימים קצין בחיל הים הסובייטי, כתב צבאי של העיתון פראבדה וסופר). נכדו, יגור גאידר, כיהן תקופה קצרה כראש ממשלת רוסיה בתחילת שנות ה-90. נינתו, מריה גאידר, פוליטיקאית אף היא.
חואן מיגל אצ'באריה
חואן מיגל אצ'באריה (בספרדית: Juan Miguel Echevarría; נולד ב-11 באוגוסט 1998) הוא אתלט קובני, סגן האלוף האולימפי (טוקיו 2020), זוכה מדליית ארד באליפות העולם (דוחה 2019) ואלוף העולם באולם (ברמינגהאם 2018) בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה
אצ'באריה נולד בקמגואיי שבקובה. הוא החל להתאמן באתלטיקה בתקופת לימודיו בבית הספר היסודי.
במאי 2015, קפץ לראשונה למרחק של מעל 8 מטרים כשקבע תוצאה של 8.05 מטר. באותו החודש זכה באליפות קובה בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.96 מטר. ביולי 2015 סיים רביעי באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 18 בתוצאה של 7.69 מטר. בהמשך החודש זכה במדליית זהב במשחקים הפן-אמריקאיים עד גיל 20 בתוצאה של 7.76 מטר. ב-2016 נפצע והושבת מהכנותיו להתמודדות על מקום במשלחת הקובנית לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
ביולי 2017 קבע שיא אישי של 8.28 מטר בתחרות במדריד. באוגוסט אותה שנה השתתף באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בלונדון, אך לא העפיל משלב המוקדמות לאחר שקבע תוצאה של 7.86 מטר.
במרץ 2018 זכה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה באולם בתוצאה של 8.46 מטר. ביוני 2018 זכה בתחרות ליגת היהלום שנערכה בסטוקהולם בתוצאה של 8.83 מטר, עם רוח גבית מעל המותר של 2.1+ מטר לשנייה. שלושה ימים אחר כך קבע שיא אישי של 8.66 מטר במהלך תחרות באוסטרבה, בהמשך החודש שיפר את שיאו ל-8.68 מטר במהלך תחרות בבד לאנגנזאלצה שבגרמניה, תוצאה המדרגת אותו עשירי בכל הזמנים.
במרץ 2019 קפץ למרחק של 8.92 מטר, עם רוח גבית מעל המותר של 3.3+ מטר לשנייה.
באליפות העולם ב-2019 זכה במדליית ארד בתוצאה של 8.34 מטר. באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית כסף בתוצאה של 8.41 מטר, זהה לזו של המנצח מילטיאדיס טנטוגלו, אך הפסיד בשובר השוויון עקב מקבץ פחות טוב.
תצורת טורוויפ
תצורת טורוויפ (באנגלית: Toroweap Formation) היא תצורה גאולוגית של סלעי משקע קשים יוצרת מדרונות וצוקים בגוון אפור או אדמדם משלהי הפרם התחתון (לפני 270-273 מיליון שנים), שהורבדה בים רדוד. התצורה נחשפת בשלוש ממדינות ארצות הברית: במזרח מרכז נבדה, בצפון אריזונה ובדרום יוטה, כחלק מהאזור הפיזיוגרפי של רמת קולורדו בארצות הברית. תצורה זו יוצרת את המדרון בגוון כהה בין הצוקים הבהירים אבן חול קוקונינו שמתחתיה והצוקים בגוון שמנת מעליה של אבן גיר קאיבאב, שכבת הסלע העליונה בשתי הגדות של הגרנד קניון.
היסטוריה של המחקר
השם נקבע על ידי הגאולוג האמריקני אדווין מקיי (Edwin Dinwiddie McKee; 1984-1908) ב-1938 במונוגרפיה "הסביבה וההיסטוריה של תצורת טורוויפ ותצורות קאיבאב של צפון אריזונה ודרום יוטה" על שם עמק טורווויפ (Toroweap valley) שבו זורם ערוץ טורוויפ (Toroweap Creek), ערוץ נחל הנשפך לקולורדו, במחוז קוקונינו באריזונה. מקור שם העמק בשפת בני הפאיוט ופירושו "עמק צחיח או עקר". השם התקבע כאשר חוקר הארצות ג'ון וסלי פאוול, שכינה לראשונה מקומות רבים לאורך הגרנד קניון, שמע כינוי זה מהם.
ב-1979 שייכו וולש, ורדלאו וסטוקס (Welsh, J.E., Stokes, W.L. and Wardlaw) את התצורה לחבורת קאיבאב. ב-1982 בחן מקיי מחדש את התצורה והסיר אותה מ"חבורת אוברי" (Aubrey Group), יחידה סטרטיגרפית שקיומה בוטל. ב-1991 חילקו הגאולוגים ג'יימס סוראוף (James E. Sorauf) וג'ורג' בילינגסלי (George H. Billingsley) את תצורת טורוויפ מלמטה כלפי מעלה לשלושה פרטים: פרט סליגמן (Seligman Member), פרט קניון בריידי (Brady Canyon Member) ופרט וודס רנץ' (Woods Ranch Member). במחקר נוסף שביצעו אנדרסון (Anderson) והינצה (Hintze) ב-1993 נקבעו מחדש הגבולות הגאוגרפיים של תצורת טורוויפ.
תיאור
תצורת טורוויפ בנויה מאבן חול אדומה וצהובה ואבן גיר אפורה מעורבת בשכבות של גבס. תצורה זו הורבדה בים רדוד וחמים כאשר קו החוף פלש ליבשה ונסוג. הגיל הממוצע של שכבה זו הוא כ-273 מיליון שנים. זו שכבה יוצרת צוקים ומדפי סלע המכילה מאובנים של ברכיופודים, אלמוגים ורכיכות. בין תצורה זו לתצורת אבן גיר קאיבאב מעליה קיימת אי התאמה.
תצורת טורוויפ מתחלקת לשלושת הפרטים הבאים (מלמטה כלפי מעלה):
מקומות שבהם נחשפת תצורת טורוויפ
תצורת תצורת טורוויפ נחשפת במקומות הבאים:
יאני
יאניס כריסומאליס (ביוונית: Γιάννης Χρυσομάλλης; נולד ב-14 בנובמבר 1954), המוכר בשמו הפרטי יאני, הוא פסנתרן ומלחין יווני אוטודידקט. יאני היה מועמד לפרס גראמי על אלבומיו "Dare to Dream" (שיצא בשנת 1992) ו-"In My Time" (שיצא בשנת 1993). פריצת הדרך שלו הייתה בשנת 1994 כשיאני הוציא את האלבום "Yanni Live at the Acropolis". מאז יאני הופיע בכ-20 מדינות ברחבי העולם, מכר מאלבומיו כ-20 מיליון עותקים וזכה ל-35 תקליטי זהב ופלטינום. יצירותיו האינסטרומנטליות משמשות מאז שנות ה-80 בשידורים טלוויזיוניים בעיקר בתחום הספורט, בהם שידורי המשחקים האולימפיים לאורך השנים. סגנונו המוזיקלי נתפס כמוזיקת העידן החדש.
ביוגרפיה
יאני נולד ביוון בעיר קלמטה. בנעוריו עסק בספורט, היה חבר בנבחרת השחייה של יוון ואף שבר את השיא הלאומי לשחייה בסגנון חופשי ל-50 מטרים. במקביל לימד עצמו לנגן בפסנתר, ובחר לעסוק בכך בהמשך, למרות שלא למד נגינה באופן רשמי ולא ידע לקרוא תווים. בגיל 18 נסע ללמוד בארצות הברית באוניברסיטת מינסוטה, וסיים תואר ראשון בפסיכולוגיה. במהלך לימודיו הצטרף ללהקת רוק מקומית בשם "צ'מליון", שם פגש את המתופף צ'רלי אדמס. הלהקה יצאה למסע הופעות במרכז ומערב ארצות הברית, וזכתה לפופולריות מסוימת.
קריירה
לאחר סיום התואר הראשון, עבר יאני לקליפורניה והחל לעבוד בהלחנת פסקולים. הוא הוחתם בחברת התקליטים "פרייבט מיוזיק", ובשנת 1986 יצא אלבומו המצליח "Keys to Imagination". בשנת 1987 הקים עם צ'רלי אדמס ועם ג'ון טש הרכב מוזיקלי, שיצא להופעות ברחבי ארצות הברית ואירופה, כדי לקדם אלבום זה ואת האלבומים "Out of Silence" ו-"Chameleon Days".
ב-23 בספטמבר 1993 צולמה הופעה גרנדיוזית של יאני עם התזמורת הסימפונית הממלכתית של אנגליה באקרופוליס שבאתונה, שהופצה בווידאו ובאלבום ההופעה הראשון שלו, "Yanni Live at the Acropolis", שיצא ב-1994. ההופעה שודרה בטלוויזיה הציבורית בארצות הברית וב-65 מדינות ברחבי העולם, ובכך הפכה לאחד השידורים הנצפים ביותר בערוץ זה. יאני המשיך להופיע בטלוויזיה הציבורית בקונצרטים וספיישלים שונים לאורך השנים.
בשנת 1997 הפך לאחד האמנים המערביים המעטים שאושר להם להופיע בטאג' מהאל בהודו. בהמשך אותה שנה הופיע באתר מורשת עולמית נוסף, "העיר האסורה", בסין. קטעים מההופעות הופיעו באלבומו "Tribute" שיצא בשנה זו. בשנת 2000 יצא אלבום האולפן "If I Could Tell You". בשנת 2003 יצא אלבומו "Ethnicity" ובעקבותיו יצא למסע הופעות עולמי, שנחשב לרביעי בגודלו בעולם בשנה זו על פי מצעד בילבורד.
בשנת 2004 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה בה למד, מינסוטה.
ב-2006 יצא אלבום ההופעה הבא של יאני, "Yanni Live! The Concert Event". בשנת 2009 יצא אלבום האולפן ה-14 שלו, שהופיע גם בגרסת DVD, בשם "Yanni Voices", שבו לראשונה החל לשלב ווקאליסטים. באלבום זה נוצרו יצירות חדשות לצד יצירות קודמות שהוספו להן מילים. בשנת 2010 הוציא שני אלבומים: "Yanni Mexicanisimo", שנוצר בעקבות מסע הופעות בדרום אמריקה, ומשלב את סגנונו האינסטרומנטלי של יאני עם סגנון מוזיקה מקסיקני, וכן את האלבום "Truth of Touch", שממשיכים את השילוב עם ווקאליסטים.
הופעות בישראל
ביוני 2013, כחלק מפרויקט "World without borders" שלו, הגיע יאני להופעה בישראל שנערכה בהיכל נוקיה.
ביוני 2014, חזר יאני לישראל להופעה נוספת בהיכל נוקיה כחלק מאותו סיבוב הופעות.
פריץ פישר (היסטוריון)
פריץ פישר (בגרמנית: Fritz Fischer; 5 במרץ 1908 - 1 בדצמבר 1999) היה היסטוריון גרמני. מחקריו המרכזיים עסקו בסיבות לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוא תואר על ידי אחדים כהיסטוריון החשוב ביותר בגרמניה במאה ה-20.
אודות
פישר נולד בעיירה לודוויגשדט בבוואריה. אביו היה מפקח על מסילות ברזל. הוא למד באוניברסיטת נירנברג ארלנגן ובאוניברסיטת הומבולדט היסטוריה, פדגוגיה, תאולוגיה ופילולוגיה. במקור היה מומחה בפרוטסטנטיות הגרמנית מהמאה ה-19.
בשנת 1939 הצטרף למפלגה הנאצית ופרש ממנה בשנת 1942. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בוורמאכט. הוא נשבה על ידי כוחות הברית ושוחרר ממחנה מעצר בשנת 1947.
בשנת 1948 היה לפרופסור מלא באוניברסיטת המבורג, שם לימד עד שנת 1978. בשנות החמישים קיבל גישה לארכיוני מזרח גרמניה בפוטסדאם, שם נתקל במערך של קבצים הנוגעים למטרות מלחמה ותוכניות סיפוח שממשלת הרייך ערכה במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1961 פרסם את מחקרו פורץ הדרך אודות הסיבות שהובילו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. לא היה זה רק היקף השאיפות הטריטוריאליות של גרמניה שהניעו אותו לפתח את השערותיו הפרובוקטיביות, אלא גם החשד שממשלת גרמניה עשויה היה להתחיל את המלחמה מלכתחילה כדי לממש את תוכנית ההרחבה שלה ביבשת אירופה. פישר הציג את ממצאי הארכיון הבאים שלו בנוגע למדיניות החוץ האגרסיבית של גרמניה ומקורותיה של מלחמת העולם הראשונה בספר שכותרתו Krieg der Illusionen (מלחמת האשליות). בספר זה הוא קידם את התיאוריה לפיה בדצמבר 1912, ב"מועצת המלחמה העליונה", קיבלו וילהלם השני ויועציו הצבאיים החלטה לפתוח במלחמה גדולה עד קיץ 1914.
פישר היה נשוי ואב לשניים.
הורות
הורות הוא מונח המתאר את הפעילות בתוך המשפחה הכרוכה בגידולו של ילד עד להפיכתו לאדם עצמאי. את המונח חידש, על פי הכתוב במילונו, המתרגם ראובן אלקלעי.
סיבות להורות
הרצון בילדים יכול לנבוע מסיבות שונות ומגוונות, בהן:
השפעה תרבותית על הרצון להורות
בספרות האנתרופולוגית מקובל היה כי הורות (או "העמדת צאצאים") היא אחד המאפיינים של כל משפחה, וכי הרצון להיות הורים הוא תכונה מהותית של כל אדם באשר הוא אדם. כיום מקובלת העמדה לפיה על אף שיש בסיס ביולוגי ואינסטינקטיבי לרצון להיות הורים, הרי שהפרשנות התרבותית הניתנת לבסיס ביולוגי זה גורמת לו לקבל משמעויות שונות לחלוטין בקהילות שונות.
לחיזוק טענתם מצביעים חוקרים אלו על העובדה שבמדינות צפון אירופה שיעור הזוגות הנשואים שאינם מביאים ילדים לעולם נמצא בעלייה מתמדת בעשורים האחרונים, ומגיע בארצות מסוימות, כמו גרמניה, לכשליש מהאוכלוסייה.
אלהורות היא מצב בו בני זוג או יחידים בוחרים שלא להיות הורים.
המסגרת לקיום ההורות
קיימות מספר מסגרות לקיומה של הורות:
השפעת ההורים על התפתחות ילדיהם
מגיל הינקות, לסביבה שבה נמצא הפעוט יש השפעה רבה על ההתפתחות העתידית שלו במישורים רבים.
להורים יש יכולת רבה להשפיע על התפתחות השליטה העצמית של ילדם. הם מהווים עבורו מודל לחיקוי של אסטרטגיות לוויסות עצמי שיוכל להפנים בהדרגה. כמו כן, הם יכולים לספק לו את העידוד וההזדמנויות להתנסות בהן בכוחות עצמו.
יש להתאים את דפוסי ההורות למאפינים האישיים של כל ילד. זאת משום שהמזג של כל ילד משפיע על האופן שבו הוא מגיב להוריו.
הורות להט"בית
הורות להט"בית היא הורות שבה הורי הילד הם זוג הומואים או זוג לסביות, או כזו שבה לפחות אחד מהורי הילד הוא הומו או לסבית. כיום קיים מגוון של מסגרות משפחתיות המאפשרות ללסביות ולהומואים להיות הורים. ההכרה החוקית במשפחות אלו מתרחבת בשנים האחרונות.
השכלת ההורים
השכלת ההורים תורמת להתקדמות הילד הן בטרם הכניסה לבית הספר והן במהלך הלימודים במערכת החינוך.
השכלת ההורים יכולה להשלים ואף להחליף את התשומות הניתנות לתלמיד במסגרת בית הספר. לכן יש חשיבות רבה יותר להמעורבות של ההורים במקום שבית הספר נכשל במילוי תפקידיו, כמו הקניית ידע ופיתוח חשיבה.
הנזירה (סרט, 2018)
הנזירה (באנגלית: The Nun) הוא סרט אימה על-טבעי גותי מסוגת מותחן המהווה ספין אוף לסרט האימה "לזמן את הרוע 2", שיצא בשנת 2016 וסרט חמישי ביקום הקולנועי של לזמן את הרוע. הסרט בוים על ידי קורין הארדי ונכתב על ידי ג'יימס ואן, ומככבים בו טאיסה פרמיגה, דמיאן ביצ'יר, בוני ארונס, שרלוט הופ, אינגריד בישו וז'ונאס בלוקה. הסרט יצא לאקרנים ב-7 בספטמבר 2018.
הסרט מתמקד סביב דמותה של הנזירה השטנית אשר הופיעה כדמות מרכזית בסרט "לזמן את הרוע 2" וכן הופיעה הופעה קצרה בסרט "אנאבל: הבריאה".
עלילה
הסרט נפתח במספר קטעים שאולים מהסרט לזמן את הרוע 2 אשר הציגו את "הנזירה" במקרה המתואר בסרט בשנת 1974.
שתי נזירות בקרטה מונסטרי, מנזר עתיק ברומניה בשנת 1952 ניגשות עם מפתח לדלת ישנה עליה מתנוססת הכתובת "כאן מסתיים אלוהים". הנזירה הזקנה אומרת לצעירה שאין ברירה ונכנסת לאפלה שמעבר לדלת. הנזירה הצעירה מנסה להתפלל עד שהזקנה נופלת חבולה על מפתן הדלת, מושיטה לה את המפתח ואומרת שהיא התקווה האחרונה ואז נמשכת בעוצמה לאפלת החדר שם מתחילה להיראות דמות מסתורית. הנזירה הצעירה בורחת מהדמות אל חדרה, קושרת חבל תלייה לצווארה וקופצת מהחלון רגע לפני שהדמות משיגה אותה. בבוקר צעיר אחד מהסביבה מגלה את גופתה התלויה והחבולה.
הסיפור שהפיץ הצעיר על התאבדותה של הנזירה הגיע לאוזני הוותיקן והם שולחים את ברק, כומר המומחה לתופעת על-טבעיות על מנת לוודא שלא מדובר במקרה מתחום ההתמחות שלו. הם מורים לו להיעזר בעזרתה של איירין, מורה מבית ספר דתי בבריטניה המצויה בתהליך הכשרה לנזירות. השניים מגיעים לכפר ומוצאים את הצעיר שמצא את הגופה, חוואי ממוצא צרפתי-קנדי בשם פרנצ'י שמתנדב בהבאת האספקה למנזר כחלק מהסכם בן מאות שנים בין הכפר למנזר. פרנצ'י גילה את הגופה תלויה על חזית המנזר כאשר הגיע להביא את האספקה הרבעונית אך כל ניסיונותיו ליידע את המנזר על-כך עמלו בתוהו ולכן הוא השאיר את הגופה בחדר שבו הוא משאיר את האספקה. השלושה יוצאים למקום ומגלים לתדהמתם שהגופה לא מצויה בתנוחה שפרנצ'י השאיר אותה. השלושה קוברים את הנזירה וחוקרים את המקום שבו נמצאה תלויה, ושוב פעם נדהמים לגלות דם טרי במקום, אף על פי שעברו שבועות. השלושה ממשיכים לחדר המבואה למנזר שם הם נפגשים עם דמות לבושה בשחור שמזדהה כאם המנזר. אם המנזר אומרת שהם לא יוכלו לתחקר את הנזירות עד הזריחה עקב נדר השתיקה ומציעה להם ללון במבנה האירוח של המנזר. ברק מציע לפרנצ'י לחזור לכפר ולהגיע שוב לאוספם כעבור 4 ימים.
במהלך אותו הלילה, על כל השלושה עוברים חוויות מבעיתות ולא טבעיות. תחילה פרנצ'י רואה בדרך לכפר את דמותה של המתאבדת כאשר היא מתאבדת שנית ואף הופכת למפלצת שפרנצ'י מצליח אך בקושי לברוח ממנה לכפר. בכפר הוא מגלה שמאז ההתאבדות החלו להתרחש צרות שונות ומשונות בכפר. ברק מתעורר לקולו ולדמותו של ילד אחוז דיבוק שכשל להצילו בימי מלחמת העולם השנייה. הוא עוקב אחריו עד לבית הקברות בפאתי המנזר ופתאום נופל לקבר פתוח שנסגר עליו בעודו חי. איירין גם מתעוררת אחרי סיוטים בעקבות ילדותה שבה חזתה בהרבה חזיונות שבכולן הדהד המסר "מריה מורה את הדרך". היא מובלת בעקבות הדמות המסתורית ברחבי המנזר ובמהלך מנוסתה ממנה היא מגלה את ברק הקבור ומחלצת אותו רגע לפני שהדמות תפסה אותו. כעת הם מבינים בוודאות שהמקום איננו קדוש יותר, וברק מקווה לגלות רמזים בהתמודדותו בעזרת הספרים שמצא בקבר.
בבוקר השניים מגיעים למבואת המנזר אך לא רואים שם את אם המנזר. במקום זה יד נעלמה פתחה את השער ואיירין נכנסה לתוך המנזר בזמן שברק נשאר במבואה והמשיך לחקור בספרים. איירין נתקלת בנזירה מתפללת שלא פוסקת מתפילתה. נזירה אחרת בשם אואנה מסבירה לה שהמנזר מקיים תפילת "מריה הקדושה" במשך מאות שנים ברציפות מאז שהדוכס שבנה את המבצר ניסה לשחרר לעולם את השטן אך נעצר ברגע האחרון על ידי הכנסייה תוך שימוש בדמו של ישו. התפילות הרצופות עזרו לשמור על השער שהדוכס פתח סגור עד אשר ההפצצות במלחמה פגעו במבנה וקטעו את התפילה הרצופה. מאז השער נסדק והדמות השטנית החלה להלך בו תוך התחפשות למגוון דמויות ניסתה לצוד "כלי" עם נשמה. אואנה נאלצת לקטוע את השיחה עקב עלייתה למשמרת ואיירין נשארת ללון באחד החדרים בזמן שהשער הראשי נסגר בשקיעה. ברק, שגילה בספרים את זהותה של הדמות בתור השד "ואלאק המנאץ" מגלה את נעילת השער ומנסה למצוא דרך חלופית להגיע לתוך המנזר ולהציל את איירין. אם המנזר אומרת לו שאין לו דרך חלופית ושאיירין אבודה ואז ברק מגלה שכל הזמן הזה היא הייתה גופה רקובה שואלאק הפעיל במרמה. איירין מתעוררת במהלך הלילה ומגלה שחדרה הנעול נפתח. היא הולכת ברחבי המנזר עד אשר היא מוצאת את הדלת מתחילת הסרט. הדלת נפתחת ומתוכה ואלאק נחשף ומנסה ללכוד את איירין אך היא בורחת לחדר התפילות שם היא רואה את גופתה הטרייה של אואנה ומתחילה להתפלל ביחד עם כל הנזירות שנשארו. ואלאק הולם במרכז המתפללות וצולק את איירין בצורת כוכב מחומש.
במקביל, ברק מגיע למסקנה שהדרך היחידה פנימה היא ממנהרת האספקה הוא מגלה שם את הגופה של הנזירה שקברו מתעוררת לחיים אך ברגע האחרון הוא ניצל בידי פרנצ'י שחזר מהכפר עם רובה ציד. הם דופקים חזק על הדלת הנעולה עד אשר איירין פותחת להם אותה ומציגה להם את אולם התפילות עם הנזירות. היא נדהמת לגלות שאין שם אף נזירה למעט הגופה, הרקובה, ומבינה שכל הנזירות החיות שראתה היו חזיונות ולא נשארה אף נזירה אחת בחיים. כעת השלושה מבינים שרק הם נותרו לבצע את משימת חסימת השער ומתחילים לחפשו. במהלך החיפושים הם נפרדים ואיירין מגיעה לבדה לחדר סמוך לשער שם ואלאק מניח אותה במרכז כוכב מחומש ומצליח להידבק בה. ברק נתקל ברוחות של הנזירות ההרוגות ומצליח להדפם בעזרת אש. פרנצ'י מוצא את איירין אך מגלה שזאת רק גופתה בשליטתו של ואלאק ורגע לפני שהוא חונק אותו, פרנצ'י מצליח למרוח בו דם מישו שמגרש אותו מגופתה של איירין. השלושה נאבקים עם ואלאק עד אשר איירין שופכת על פניו את כל הדם של ישו שנשאר וכך כולאת אותו בחזרה וסוגרת את השער.
השלושה קוברים את גופות הנזירות שמצאו ועוזבים את המנזר. פרנצ'י, שחושף ששמו האמיתי הוא מוריס, אומר שהוא מעוניין לעזוב את רומניה ולחזור לגדל עגבניות כמו אביו, אך מסתיר צלקת של צלב הפוך על עורפו, צלקת שנשארה לו מהמאבק עם ואלאק. באחרית דבר מוצגים קטעים מלזמן את הרוע שמראים צילום של ההתמודדות של אד ולוריין וורן כעשור מאוחר יותר עם חוואי אחוז דיבוק עם סימני צלבים המופיעים על גופו בשם מוריס.
פיתוח
ב-15 ביוני 2016, האחים וורנר וניו ליין סינמה הכריזו על ספין-אוף ששמו יהיה "הנזירה" לסרט "לזמן את הרוע 2" שיצא בשנת 2016. התסריט הראשוני עבור הספין-אוף נכתב על ידי דייוויד לסלי ג'ונסון-מקגולדריק, והופק על ידי פיטר ספרן וג'יימס ואן. ב-17 בפברואר 2017, הוכרז כי קורין הארדי חתם על חוזה לבימוי הספין-אוף, שנכתב עבורו תסריט חדש על ידי ואן וגארי דאוברמן. במהלך צילומי הסרט "אנאבל: הבריאה", סאפרן גילה כי "הנזירה" יהיה הסרט הראשון שמתרחש כרונולוגית בסדרת הסרטים של "לזמן את הרוע". עובדה זה הפכה את הסרט לפריקוול נוסף לסרטי "לזמן את הרוע", יחד עם הסרטים "אנאבל" ו-"אנאבל: הבריאה". סאפרן חשף שמפיקי סדרת הסרטים יצרו לוח בו מופיעים כל הסרטים בסדרה באופן כרונולוגי, כך שיוכלו לעקוב אחרי עלילות הסרטים.
ליהוק
ב-5 באפריל 2017, דמיאן ביצ'יר לוהק לצוות השחקנים ככומר שאחראי לחקירת התאבדותה המסתורית של נזירה. זמן קצר לאחר מכן, טאיסה פרמיגה לוהקה לתפקיד הראשי הנשי. קורין הארדי אמר לאחר מכן שבתחילה הוא לא הייתה מעוניין ללהק את טאיסה בשל היותה אחותה של ורה פרמיגה, הכוכבת הראשית של סדרת הסרטים, אך שינה את דעתו כאשר ראה את האודישנים שלה, "ראיתי מאה אודישנים לתפקיד הזה והיה לה איזה סוג של נוכחות ברורה מחוץ לגוף שלה, והיא פשוט פנומנלית." בוני ארונס חזרה לגלם את דמותה של הנזירה השטנית ואלאק מ"לזמן את הרוע 2".
פסקול
המלחין אבל קוז'ניובסקי נבחר להלחין את הפסקול עבור הסרט.
עלייה לאקרנים
במקור, הסרט תוכנן לצאת לאקרנים ב-13 ביולי 2018. בפברואר 2018, האתר Deadline דיווח שיציאת הסרט לאקרנים נדחתה ל-7 בספטמבר 2018. ב-12 ביוני 2018, טיזר פוסטר עבור הסרט הופץ רשמית ויום לאחר מכן, הטיזר טריילר עלה ברחבי הרשת.
ב-7 בספטמבר 2018, עלה הסרט לאקרנים, ובפחות משבוע הכניס סכום של 131 מיליון דולר. סרט זה נחשב לסרט האימה ה-5 המכניס ביותר בהיסטוריה.
רוזה כהן
רוזה (ראסי רייזה) כהן (רבין) (תר"ן, 1890, מוהילב, תחום המושב של האימפריה הרוסית – ח' בכסלו תרצ"ח, 12 בנובמבר 1937, תל אביב) (כונתה גם רוזה האדומה, בעקבות רוזה לוקסמבורג) הייתה פעילת ציבור סוציאליסטית, חברת מועצת עיריית תל אביב, מועצת פועלי תל אביב, ועד ההורים המרכזי בתל אביב ופעילה מרכזית ב"הגנה". אמו של יצחק רבין.
ביוגרפיה
אחד מאחיה של רוזה, יעקב כהן, פעל להפצת רעיונות המהפכה הרוסית של 1905, ובמסעותיו ברחבי האימפריה הרוסית בשליחות עסקי אביו נהג להבריח ספרות מהפכנית ברוסית וביידיש, וקישר בין האגודות הסוציאליסטיות היהודיות והלא-יהודיות. אח אחר, ברוך-וירגילי כהן, היה פעיל "הבונד", ערך בהומל עיתון מחתרתי בשם "דער קאַמפף", והשתתף עם י"ח ברנר בארגון ההגנה העצמית היהודית כנגד הפורעים בז'יטומיר ובלודז'. אח אחר, שאול כהן, היה בעלה הראשון של ססיה (אסיה) קולודני, דודתו של משה קול.
רוזה גדלה בהומל, שם למדה בגימנסיה ממשלתית לבנות, כנגד רצון אביה, ואת שכר הלימוד מימנה משיעורים פרטיים שנתנה. בתקופה זו התקרבה למפלגה הסוציאל-רבולוציונית הרוסית (ס"ר) והייתה פעילה בתנועת "הנוער הבונדאי" ("יונג בונד") וב"הסתדרות הנוער הלומד הכל-רוסי".
עם תום לימודיה בגימנסיה עבדה במשך תקופה קצרה כמורה בבית ספר של "חברת מפיצי השכלה" בבוברויסק. על סף מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתה לפטרבורג, שוב לרגל עסקי האב, וכהן קיבלה משרת מנהלת חשבונות בבית החרושת ללבנים שבפטרהוף, ליד פטרבורג. בספטמבר 1917 החלה ללמוד כתלמידה במכון הפוליטכני לנשים ולמדה כימיה במחלקה להנדסה ובנאות. באותה עת לא הייתה ציונית, אולם בעקבות מהפכת אוקטובר והדרישה לצרפה למפלגה הקומוניסטית, החליטה לעלות לארץ ישראל כנוסעת סמויה באונייה "רוסלאן", כיוון שבאותו הזמן לא הייתה אפשרות אחרת לצאת את רוסיה.
בארץ ישראל הצטרפה לחלוצים בקבוצת כנרת. כשחלתה בקדחת עברה אל דודה מרדכי בן הלל הכהן (אביו של דוד הכהן) בירושלים. באפריל 1920, בזמן מאורעות תר"פ, התחפשה לאחות והשתתפה במתן סיוע רפואי לפצועים היהודים בעיר העתיקה. בשער יפו פגשה את נחמיה רבין, חייל לשעבר בגדוד העברי, שהסתנן באמבולנס לעיר העתיקה כדי לסייע לתושבים להתגונן.
כשהבריאה עברה לחיפה, החלה לעבוד כמנהלת חשבונות בבית מסחר לחומרי בניין והתקרבה לפועלים השכירים. נלחמה על הכנסת פועלים עבריים לעבודה בנמל חיפה, הייתה ממייסדי מועצת פועלי חיפה וארגנה את ארגון "ההגנה" בעיר. בחיפה נישאה כהן לנחמיה רבין. לנחמיה ורוזה נולדו בן ובת: יצחק, לימים ראש ממשלת ישראל, ורחל רבין-יעקב, מראשוני קיבוץ מנרה. במשך השנתיים שחיה בחיפה הפכה כהן לציונית.
בשנת 1923 עברה לתל אביב, ועבדה כמנהל חשבונות ב"סולל בונה" ובבנק "הלוואה וחיסכון". בתל אביב המשיכה בפעילות ציבורית וחברתית, בעיקר בחינוך, עזרה סוציאלית וארגון פעילויות. הייתה פעילה במועצת פועלי תל אביב, במפלגת אחדות העבודה ובמפא"י, ומ-1927 ועד מותה ב-1937 כיהנה כנציגת הפועלים במועצת עיריית תל אביב. כן הייתה חברת המפקדה הארצית של "ההגנה", ושימשה מנהלת החשבונות של הארגון (1930–1933).
פעלה לגיוס כספים להקמת בניין בית חינוך לילדי עובדים, ארגנה ומיסדה את פעילות ועד ההורים המרכזי בתל אביב, שבו הייתה גם חברה. כשעמד בנה לסיים את לימודיו בבית החינוך, יזמה הקמה של בית ספר המשך לבתי החינוך, אשר התבסס על חקלאות, מלאכה, חברה והמשך לימודים. בית ספר זה נפתח בשנת 1934 בקיבוץ גבעת השלושה כבית ספר מחוזי, ובו למד בנה במשך שנתיים, בטרם עבר לבית הספר החקלאי כדורי. בהמשך למדה בבית הספר המחוזי בגבעת השלושה גם בתה רחל. רעיונה של כהן לגבי מוסדות ההמשך לבתי חינוך התפתח, ובהמשך נפתחו בתי ספר מחוזיים גם בגבעת המורה ובקיבוץ יגור. כונתה "רוזה האדומה".
בח' בכסלו תרצ"ח, 12 בנובמבר 1937, בגיל 47, נפטרה רוזה כהן ממחלת הסרטן, ונקברה בבית העלמין נחלת יצחק.
לאחר פטירתה נקרא בית הספר המחוזי בגבעת השלושה על שמה. גן ציבורי ברחוב טרומן בקריית חיים נקרא על שמה.
ברודקום
ברודקום (באנגלית: Broadcom Corporation) היא חברה אמריקאית לתכנון מעגלים משולבים המיועדים לתעשיית התקשורת. היא מוגדרת כחברת שבבים שאין לה מפעל ייצור (fabless). מרכזה של החברה בעיר אירוויין שבקליפורניה. היא נוסדה בשנת 1991 על ידי פרופ' הנרי סמואלי, מרצה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) ממוצא יהודי, ותלמידו הנרי ניקולאס. החברה הונפקה בבורסת נאסד"ק בשנת 1998 (סימול: BRCM). מועסקים בה כ-11,000 עובדים ב-15 מדינות בעולם, מהם כ-800 בישראל.
סמליל החברה מתאר את הפונקציה המתמטית Sinc, השימושית בכל תחומי התקשורת, והוא גם מזכיר בצורתו אות תקשורת כפי שהוא נראה בנתח תדרים. על כן הסמליל מבטא את נוכחותה של החברה בשוק התקשורת. בכל מגזר תקשורת שקיים היום נעשה שימוש בשבבים שתוכננו על ידי החברה, שסיסמתה היא: "מקשרים הכל" (Connecting Everything).
מוצרי החברה
סל המוצרים של החברה כולל שבבים בכל תחום תקשורת שבשימוש כיום. החל מטלפונים סלולריים בכל שיטות השידור (GSM, EDGE, W-CDMA), מקלטים-משדרים בתחנות בסיס, שבבי מיקרוגל לרשתות טלפונים; טלקומוניקציה ברדיו; רשתות קוויות לחברות גדולות וכן למשרד-קטן-משרד-ביתי (SOHO); רשתות מקומיות (LAN); ציוד לרשתות אלחוט ביתיות (נתבים ביתיים, ממתגים, מרכזי פורטים), רשתות משרדיות, עירוניות (MAN), רשתות שטח-רחב (WAN); שבבים לכרטיס רשת למחשבים אישיים ולשרתים; מעבדי רשת, מעבדים להצפנה; רשתות ספקי שרות, ציוד לספקי גישה; מעבדי וידאו וקול לממירים דיגיטליים ומכשירי הקלטת וידאו בזיכרון; תקשורת במרכזי מידע; תקשורת רחבת-סרט דרך סיבים אופטיים, כבלים קואקסיאליים, קווי מנוי דיגיטלי (DSL), מודמים בכבלים; מקלטים-משדרים וטיונרים לרדיו ולשידורי טלוויזיה ורדיו בלוויין; ועד רשתות לטווח קצר כמו בלוטות'.
שוק הממתגים הוא שוק גדול בו יש לברודקום נוכחות חזקה. יצרנים רבים של ציוד למיתוג משתמשים בשבבים וגם בקושחות של ברודקום. מבין המוצרים המוכרים ביותר לשוק הצרכני, ניתן למנות את חבילת השבבים המספקת את מערכת ה-Wi-Fi והבלוטות' למכשירי האייפון של חברת אפל. ההצלחה המטאורית של מכשירי האייפון, מכשירי הסמארטפון בכלל, ומכשירי הטאבלט, הדורשים יכולת שידור בקצבים מהירים מאוד וברוחב סרט גדול, תרמו רבות לצמיחה הגבוהה של ברודקום בשנים האחרונות.
על פי הערכות של בנק ההשקעות קרדיט סוויס, כ-11% מהכנסות ברודקום בשנים האחרונות הגיעו מחברת אפל.
במאי 2014 הודיעה ברודקום על יציאתה מתחום עיבוד האותות בפס בסיס (Baseband) המיועדים לשוק המודמים לטלפונים סלולריים, תחום שהביא הפסדים לחברה. ברודקום סגרה את החטיבה שפעלה בתחום ופיטרה כ-2000 עובדים. זאת, פחות משנה לאחר שרכשה את חטיבת המודמים של חברת נוקיה, במחיר נמוך יחסית. בעקבות המהלך התפנו משאבים רבים להשקעה בתחומים אחרים, והמניה של ברודקום רשמה עליה חדה.
ב-28 במאי 2015 הודיעה החברה על רכישתה בידי חברת השבבים אווגו מסינגפור, תמורת 37 מיליארד דולר במזומן ובמניות. על פי ההודעה, החברה הממוזגת תיקרא Broadcom Ltd, ותנוהל בידי מנכ"ל ונשיא אווגו עד אז, הוק טאן. על פי ההערכות, שווי החברה החדשה יהיה 77 מיליארד דולר, ובכך תהיה השלישית בשוויה בעולם בקטגוריה של חברות שבבים (אחרי אינטל וקוואלקום).
עניינים משפטיים
שמה של חברת ברודקום נקשר במספר שערוריות בתחום המיסוי על אופציות לעובדים של החברה. בשנת 2006 החברה נאלצה למחוק מספריה סכום של 750 מיליון דולר, סכום שגדל מאוחר יותר ל-1.5 מיליארד, כתוצאה מאי-סדרים ברישום מענקים של אופציות לקניית מניות. במאי 2008 הגישה רשות ניירות הערך של ארצות הברית תביעה אזרחית כנגד המדען הראשי של החברה, הנרי סמואלי. בעקבות התביעה נאלץ סמואלי לפרוש מתפקידו כיו"ר החברה, אולם בסופו של דבר נמחקה התביעה. ביוני אותה השנה הורשעו שני עובדים בכירים אחרים, הנרי ניקולאס וויליאם רואל, בגין רישום כוזב של אופציות. אולם ב-2009 ביטל בית משפט פדרלי את ההרשעה.
באפריל 2009 זכתה ברודקום בתביעה נגד מתחרתה העיקרית, חברת קוואלקום, עקב הפרה של פטנטים. קוואלקום חויבה לשלם לברודקום 891 מיליון דולר, ורשות המסחר הבינלאומי של ארצות הברית אסרה על ייבוא של טלפונים סלולריים המכילים שבבים של קוואלקום, בטענה של הפרת פטנטים.
רכישות
חברת ברודקום מבססת חלק ניכר מיכולת הפיתוח שלה בתחומי התקשורת, על רכישות של חברות. בין השנים 1999 ל-2015 רכשה ברודקום כ-60 חברות, רובן חברות הזנק קטנות; אולם ביניהן היו גם רכישות ענק, כדוגמת חברת נט-לוג'יק, בסכום של 3.7 מיליארד דולר.
ביולי 2018 רכשה ברודקום את חברת התוכנה CA טכנולוגיות תמורת 18.9 מיליארד דולר. בנובמבר 2019 הודיעה החברה על רכישת חטיבת אבטחת העסקים של סימנטק תמורת 10.7 מיליארד דולר.
במאי 2022 הודיעה ברודקום על כוונתה לרכוש את חברת VMware בעסקת מזומן ומניות בסך 61 מיליארד דולר.
ברודקום בישראל
חברת ברודקום מקיימת בישראל מרכזי פיתוח בתחומים שונים, כולם כתוצאה של רכישות. ד"ר שלמה מרקל, לשעבר קצין טכני בכיר בחיל הים, הוא האחראי על הרכישות של ברודקום בישראל, לשעבר סגן נשיא בכיר בברודקום. בריאיון עיתונאי סיפר שכניסתה של ברודקום לישראל החלה כתוצאה ממפגש מקרי שלו עם מייסדי החברה, סמואלי וניקולאס, בארוחת ערב. השניים הציעו לו לעבור לארצות הברית כדי לעבוד בחברה. מרקל השיב שהוא מעדיף לעבוד מישראל, ועל כן נוצר בשבילו התפקיד של אחראי על הרכישות, והַמְּרַכֵּז בפועל של פעילות ברודקום בישראל.
קבוצת NessPRO מבית NESS, הינה הנציגה הבלעדית של מוצרי התוכנה של Broadcom  בישראל. הנציגות בישראל החלה עם חברת CA העולמית והמשיכה לאחר רכישתה על ידי Broadcom. בהמשך נוספה לנציגות, חברת  Symantec על שלל מוצרי אבטחת המידע הארגוניים שלה.
בסך הכול מועסקים בישראל כ-800 עובדים ב-8 מרכזי פיתוח. בכך מהווה ישראל את אזור הפיתוח השלישי בגודלו של ברודקום, אחרי ארצות הברית והודו.
הטבלה שלהלן מפרטת את היסטוריית הרכישות של ברודקום בישראל.
בנובמבר 2018 הונחה באוניברסיטת תל אביב (ג'ורג' וייז 17) אבן פינה לבניין שנבנה במימונה של ברודקום. הבניין אוכלס באפריל 2021. שליש מהבניין משמש את האוניברסיטה ושני שלישים ממנו משמשים את ברודקום למשך 24 שנים, שלאחריהן יעמוד הבניין כולו לרשות האוניברסיטה. לבניין עברו עובדי ברודקום בישראל הנמצאים באתרים אחדים באזור המרכז.
הלנה רוריך
הלנה רוריך או ילנה איוונובנה רריך, בלידתה: ילנה שפושניקובה (ברוסית: Рéрих או Рëрих; 12 בפברואר 1879 – 5 באוקטובר 1955) הייתה סופרת רוסית. ידועה בעיקר בשל כתיבתה על רעיונות רוחניים ותאוסופיים, בהם הלמידה הרוחנית "אגני יוגה".
ביוגרפיה
רוריך נולדה בסנקט פטרבורג למשפחת האצולה גולנישצ'ב-קוטוזוב. ב-28 באוקטובר 1901 היא נישאה לצייר הרוסי ניקולאי רוריך. לרוריך נולדו שני בנים: יורי רוריך, שנולד ב-1902 באוקולובקה, בעת שרוריך הייתה במשלחת ארכאולוגית; וסוויאטוסלב רוריך, שנולד ב-1904 בסנקט פטרבורג. יורי רוריך היה לימים חוקר תרבות טיבט ששלט ביותר מ-30 שפות, וסוויאטוסלב היה לצייר נודע.
בשנת 1927 הוציאה רוריך בעילום שם את הספר "יסודות הבודהיזם", בעיר אורגה (אולן בטור) שבמונגוליה. הספר יצא בשנית ב-1940 בריגה, תחת שם העט נטליה רוקוטובה.
בספריה פיתחה רוריך את רעיונותיהם של הלנה בלבצקי ושל האגודה התאוסופית, וסיפקה נקודות מבט והסברים חדשים לתורה התאוסופית. כמו כן תרגמה מאנגלית לרוסית את עבודתה של בלבצקי "הדוקטרינה הסודית". כמו בלבצקי, כיבדה רוריך את מהטמה מוריה, ראתה בעצמה כשליחה ומוסרת דברים בלבד ושייכה למוריה את כל הרעיונות הרוחניים שכתבה. ה"למידה הרוחנית" החשובה ביותר שכתבה רוריך הייתה "אַגני יוֹגָה" או "למידת אתיקה חיה", שיטת יוגה ולמידה רוחנית-פילוסופית העוסקת בכל תחומי החיים, מחיי היומיום ועד לבעיות כלליות ביקום.
לאחר מות בעלה ב-1947, ניסו רוריך ובנה הבכור לחזור למולדתם רוסיה ולהפיץ את רעיונותיהם, אך בקשותיהם הרבות להיתר כניסה לא נענו על ידי השלטונות הסובייטיים. הם התיישבו במזרח ההימלאיה, שם היא מתה ב-1955.
בחאר
בחאר או בז'אר (בספרדית: Béjar) היא עיר במחוז סלמנקה שבקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון בספרד, כ-215 ק"מ ממערב לעיר הבירה מדריד, ו-197 ק"מ דרום מזרח לעיר ואיאדוליד, בירת הקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון. העיר הגדולה בקרובה ביותר אליה היא סלמנקה, במרחק של כ-73 ק"מ. העיר שוכנת באזור הררי ועובר בה כביש שמתחבר לאחד הכבישים הראשיים לפורטוגל. בקרבה לגבול הצפוני של הקהילה האוטונומית של אקסטרמדורה.
העיר מוקפת מכל עבריה למעט הכיוון הצפוני והצפון מזרחי בשטחים מוגנים. מדרום לה ריכוז גדול במיוחד של שטחים מוגנים.
השטח העירוני של העיר מוקף בחומה שנבנתה על ידי המוסלמים במאה ה-11 והורחבה במאה ה-12 לבקשת המלך אלפונסו השמיני. החומה נשתמרה היטב, בעיקר בחלקה המערבי, ממנו הייתה הכניסה לעיר בימי הביניים, דרך השערים פיקו וסן פדרו. החומה השנייה עמדה על תילה עד למאה ה-19, עת נפרצה בהדרגה על מנת לפנות מקום לכבישים ובתים חדשים, אך יש לה עדיין שרידים בבתי וגני העיר.
נכון לשנת 2018, מנתה אוכלוסיית העיר 12,961 תושבים. שטח השיפוט שלה הוא כ-46 קמ"ר. שטחה העירוני של העיר עצמה עומד על 1,000 דונם לערך (1 קמ"ר).
היסטוריה
הראשונים שישבו את אזור בחאר החל מהמאה ה-5 לפני הספירה היו הוֶטוֹנִים, שבט קלטי-איברי. האזור נכבש על ידי הרומאים במאה ה-2 לספירה, על ידי המורים במאה ה-8 לספירה, ולבסוף על ידי ממלכת קסטיליה במאה ה-12 לספירה. במאה ה-13 תעשיית הטקסטיל של העיר החלה לפרוח, והעיר הייתה ידועה בה.
היישוב קיבל הכרה כעיר בשנת 1208 וקיבלה כתב זכויות (פוארו) רק לאחר מכן, בשנת 1333. במקור הייתה העיר ממוקמת מדרום למיקום הנוכחי של העיר, אך האוכלוסייה העתיקה את מקומה צפונה במחצית הראשונה של המאה ה-14. לאחר מכן גדלה העיר במהרה, הודות לתעשיית הבקר שלה. העיר עברה לעיתים קרובות בין דוכסות לשליטה ישירה של בית המלוכה.