cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המחזות האחרונים של שייקספיר
המחזות האחרונים
המחזות האחרונים הם מעין אביב מאוחר, או סתיו מוקדם, של שייקספיר. לאחר הפסימיות הקשה של "המלך ליר" ו-"טימון איש אתונה" מגיעה תפיסת-עולם אופטימית וחיננית. עולם חדש מתגלה למשורר, כזה המזכיר את הליריות של מחזותיו המוקדמים, אולם עם כובד-ראש ומלאכת אמנות של אמן בשיא יצירתו. כתב גאורג ברנדס: "אחרי ובמשך משבר אלים של תיעוב כלפי האנושות, שייקספיר השלים בהדרגה עם החיים על ידי איזו אצילות נפש צעירה ונשית, ועל ידי כל השירה הסובבת אותה והבאה בעקבותיה... לאיזה דמויות המקום החשוב ביותר באסיף המפואר של המשורר, אם לא לדמויות הצעירות והנשיות של מרינה, אימוג'ן, פרדיטה, מירנדה. הבריות הנערתיות והנטושות האלו אבודות ושוב נמצאות, סובלות עוולות חמורות, ובשום מקרה לא מוערכות כראוי; אך קסמן, טהרתן, ואצילות-טבען מנצחים את הכל".
למרות הקשר הברור בין "פריקלס" לבין "הסערה", יש המשמיטים מהרשימה את "פריקלס" כי נכתב חלקית על ידי שייקספיר ואינו באותה איכות בה כתובים שאר המחזות. יש המוסיפים לקבוצה הזו גם את המחזות "הנרי השמיני" ו-"שני שארים אצילים" שחוברו על ידי פלטשר ושייקספיר בשנים 1612–1614, אלא שהמחזות הללו שונים בהרבה מאפיינים מהמחזות הקודמים.
הגדרת המחזות האחרונים כקבוצה בפני עצמה
בהוצאה הראשונה (1623) של מחזות שקספיר, מחזותיו חולקו לקומדיות, היסטוריות, וטרגדיות. אלא שכבר שייקספיר תיאר (בפי פולוניוס במחזה "המלט") את סוגי המחזות כך: "הטובים בשחקני העולם הם לטרגדיה, קומדיה, היסטוריה, פסטורלה, פסטורלה קומית, פסטורלה היסטורית, היסטוריה טרגית, פסטורלה טרגי-קומי-היסטורית, ולכל חזיון שאין לו סוג וכל מחזה שאין לו סיג". פרדריק בועז כינה את שלושת המחזות "סוף טוב הכל טוב", "מידה כנגד מידה", "טרוילוס וקרסידה", בשם "מחזות בעייתיים", כי בנושאם ובמזגם אי-אפשר לכנותם קומדיות או טרגדיות. כעבור שנים ספורות, דאודן שם לב לייחודם של המחזות האחרונים כקבוצה בפני עצמה ביצירה השייקספירית, וכינה אותם "רומנסות" (בדומה להגדרה "כל חזיון שאין לו סוג וכל מחזה אין לו סיג"). אשלי תורנדייק ציין שהשם "רומסנות" מציין לא רק את ההבדל בין מחזות אלו למחזותיו הקודמים של שייקספיר, אלא את דמיונם לרומנסות שחיברו באותה תקופה בומון ופלטשר, עמיתיו של שייקספיר. ההבחנה של דאודן הביאה לעניין רב של המבקרים המודרניים (ראלי, מקהייל, טיליארד, וילסון נייט, טרברסי, נורתרופ פריי, ואחרים) במחזות האחרונים.
ייחודם של המחזות האחרונים של שייקספיר
כתב אדוארד דאודן: "מהתשוקה הטרגית המסתיימת בשיא של "טימון איש אתונה", פתאום אנו עוברים ליופי ובהירות; ממחזות העוסקים בניתוק אלים של הקשרים האנושיים, לקבוצה של מחזות העוסקים בהידוק הקשרים האנושיים, באיחוד מחדש של קרובים נפרדים, בסליחה של אויבים, בכפרה על עוול - לא על ידי מוות, אלא על ידי תשובה, פיוס בין איש ואשתו, בין ילד ואביו, בין חבר וחבר". ג'ון מקהייל כתב: "אפשר לומר כך: ברומנסות שקספיר כותב לא לקיים את חוקי האמנות (הדרמטית), אלא לשביעות-רצונו; והחיים והמעשים שברומנסות אינם החיים המתוחים המרוכזים האידיאלים של טרגדיה או קומדיה, אלא החיים לאמתו של דבר". (הגדרה לכאורה פרדוקסלית). כתב הנרי באקלי צ'רלטון: "המחזות האלו מגלים את מלאכת היצירה של יד אמן ושל שכל אמן. ברוחם מסמנים את ההשגה של השקפה בהירה על החיים וביטחון בטוב התכליתי; ובאמנותם תפיסה שלמה של כח יצירתי ואדישות מתנגדת לטכניקה שמרנית. נושאם עוולות מרות ולאחר מכן תשובה, פיוס וסליחה: בסיפורים שוכנות טרגדיה ואידיליה, אולם סופם טוב".
הלניו הררה
הלניו הררה (בספרדית: Helenio Herrera; 10 באפריל 1910 - 9 בנובמבר 1997) היה שחקן ומאמן כדורגל ארגנטינאי-צרפתי. קריירת המשחק של הררה הייתה צנועה, בניגוד לקריירת האימון שלו. הוא זכה ב-16 תארים משמעותיים ובכך הוא אחד המאמנים המוצלחים והמשפיעים ביותר בהיסטוריית הכדורגל. הררה זכור בעיקר בזכות הצלחתו הגדולה באינטר שבתקופתו זכתה לכינוי "לה גרנדה אינטר".
קריירת משחק ואימון
יש מחלוקת לגבי שנת לידתו, שכן בשנות ה-50 הוא שינה את שנת לידתו מ-1910 ל-1916. אולם הררה נולד בארגנטינה, הוא היגר עם הוריו הספרדים לקזבלנקה שבמרוקו, שם קיבל אזרחות צרפתית.
הררה שיחק כבלם. ב-1932 עבר מקבוצה מקומית בקזבלנקה לקבוצה פריזאית. הוא מאוחר יותר שיחק במספר קבוצות נוספות בצרפת ואף שותף בשני משחקים של נבחרת צרפת. בזמן מלחמת העולם השנייה, בשנת 1944, החל לשמש כמאמן-שחקן בקבוצתו. ב-1945 פרש הררה ממשחק.
לאחר העונה הבודדת ששימש כמאמן-שחקן בקבוצתו, הצטרף הררה לקבוצה בה שימש כשחקן במשך שתי קדנציות, הפעם כמאמן. הוא אימן את הקבוצה במשך שלוש עונות ולא זכה באף תואר. הררה עבר לספרד, ובמשך שש שנים אימן מספר קבוצות לתקופות קצרות, בהן סביליה ואתלטיקו מדריד. לאחר מכן עבר לקבוצה הפורטוגזית בלננשש. הררה חזר לספרד כדי לאמן את ברצלונה. את ברצלונה הוביל לזכייה בשתי אליפויות לה ליגה ושני גביעי ערי הירידים, אך מספר בעיות ומחלוקות עם השחקן המרכזי בקבוצה לאדיסלאו קובאלה הכריחו אותו לעזוב ב-1960.
הררה היגר לאיטליה וחתם באינטר מילאנו. באינטר של הנשיא אנג'לו מוראטי בנה הררה את הקבוצה הטובה באירופה באותם ימים שזכתה לכינוי "לה גרנדה אינטר" (אינטר הגדולה) איתה זכה בשלוש אליפויות איטליה, שני גביעי אירופה לאלופות ושני גביעים בין יבשתיים, הוא השליט בקבוצה את מערך ה-5-3-2 הנודע בשם "ורו" (Verrou), שאפשר לקבוצתו גמישות רבה בניהול מתפרצות. ממערך זה נוצר הקטנאצ'ו - מערך שתכליתו הגנתית מאוד. אינטר של הררה זכורה עד היום כאחת הקבוצות הטובות בהיסטוריה של הכדורגל האירופי.
בנוסף לאימון אינטר, אימן הררה בשנות ה-60 גם את נבחרת ספרד ואת נבחרת איטליה. ב-1968 עבר הררה לרומא, עימה זכה בגביע אחד. הוא חזר לאינטר למשך עונת 1973/74. בעקבות התקף לב החליט הררה לפרוש מאימון ולנוח בוונציה. בסוף העשור שב לאימון - למשך תקופה קצרה בקבוצה איטלקית קטנה - ומאוחר יותר בברצלונה למשך שני חצאי עונות.
השפעתו
הררה היה חלוץ בשימוש בהמרצות פסיכולוגיות לשחקנים. משפטי מפתח שעשה בהן שימוש נרחב כמאמן נמצאים בשימוש היום, כגון המשפט "מי שלא נותן את כולו, לא נותן את כולו". כמאמן, הנחיל הררה נהלים קפדניים לשחקנים: הוא אסר על השחקנים לשתות משקאות חריפים ולעשן, הוא קבע את הדיאטה שלהם ואף הישעה שחקן באינטר על כך שאמר לעיתונות "באנו לשחק ברומא" במקום "באנו לנצח ברומא".
הררה היה אחד המאמנים הראשונים שקרא לתמיכת "השחקן ה-12" - הקהל.
לאון לדרמן (שחמטאי)
לאון לדרמן (ברוסית: Леон Ледерман; נולד ב-25 במאי 1947) הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי.
ביוגרפיה
לאון לדרמן נולד בצ'רנוביץ שבברית המועצות (כיום באוקראינה). הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת טומסק, עלה לישראל בשנות ה-70 של המאה ה-20 וקיבל את התואר מאוניברסיטת בן-גוריון. לדרמן התיישב בקריית גת ועבד כמורה בבית הספר.
באליפות ישראל בשנת 1984 במקום העשירי.
בשנת 1976 הוענקה ללדרמן דרגת אמן בינלאומי. בשנת 1980 הוא השתתף באליפות אירופה לנבחרות (נבחרת ישראל סיימה במקום ה-7, לדרמן סיים במקום ה-4 אישי).
בשנת 2017 סיים במקום ה-9 באליפות אירופה לסניורים, והשתתף באליפות העולם לסניורים.
לאון לדרמן באולימפיאדת השחמט
בשנת 1976 השתתף לדרמן באולימפיאדת שחמט:
ליאונידס פאראסקבופולוס
ליאונידס פָּארַאסְקֶבוֹפּוֹלוּס (ביוונית: Λεωνίδας Παρασκευόπουλος; 7 באוקטובר 1860, קיתנוס, ממלכת יוון – 16 במאי 1936, אתונה, ממלכת יוון), היה גנרל ופוליטיקאי יווני, מפקד אוגדה וגיס רגלים בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך יושב ראש הסנאט היווני.
תחילת הקריירה
פאראסקבופולוס נולד למשפחת מהגרים מאיזמיר וב-1880 סיים את האקדמיה הצבאית היוונית באתונה והוסמך כקצין בדרגת סגן משנה. הוא לחם במלחמה העות'מאנית-יוונית (1897). בין השנים 1905 – 1908 שירת כנספח צבאי בעיר שטייר שבאימפריה האוסטרו הונגרית והיה אחראי על רכישת נשק לצבא היווני. ב-1909 הוצב לתפקיד במטה הכללי. ב-1912 הועלה לדרגת קולונל ושירת כמפקד חטיבה במלחמת הבלקן הראשונה. במלחמת הבלקן השנייה היה מפקד האוגדה ה-10 של צבא הממלכה. במהלך מלחמות הבלקן התכתבו פאראסקבופולוס ואשתו קולה ניקולס דיומד (1871–1964) ו-285 ממכתבים אילו שעסקו באהבה, געגועים לאשתו ובנו התינוק וגם בנושאי חולין פורסמו בספר שהופץ ביוון ב-1998.
מלחמת העולם הראשונה
ב-1916 הועלה לדרגת מייג'ור ג'נרל ובמקביל, הצטרף לתנועה להגנת האומה בהנהגת אלפתריוס וניזלוס, אשר תמכה בכניסת יוון למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה. ב-1917 לאחר הצטרפות יוון למלחמה, הועלה לדרגת לויטננט ג'נרל ומונה למפקד הגיס ה-1 היווני בחזית המקדונית.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה, במתקפה כוללת לאורך עמק הוארדאר במטרה להבקיע את קווי כוחות מעצמות המרכז בפיקודו של הגנרל הגרמני פרידריך פון שולץ. הגנרל ליאונידס פאראסקבופולוס פיקד על הגיס ה-1 היווני שמנה 4 אוגדות ויועד להיות כוח להתערבות מהירה כנגד תקיפה אפשרית מצד הארמייה השנייה של צבא בולגריה בפיקודו של איוון לוקוב או הארמייה הרביעית בפיקודו של סטפן טושב.
שלהי הקריירה ואחריתו
פאראסקבופולוס לחם במהלך מלחמת טורקיה-יוון, במאי 1919 פיקד על הכוחות שכבשו את העיר איזמיר ולאחר חתימת הסכם סוור מונה למושל הצבאי של העיר. בתפקידו פעל להרחיב את אזור השליטה היווני וכוחותיו הגיעו עד לפאתי העיר בורסה. בנובמבר 1920 לאחר הפסדו של ראש הממשלה וניזלוס בבחירות התפטר פאראסקבופולוס מכהונתו כמושל איזמיר. לאחר פרישתו מהשירות הצבאי נכנס לזירה הפוליטית ביוון. ב-1929 נבחר לסנאט היווני מטעם המפלגה הליבראלית היוונית בראשות וניזלוס ומ-18 במרץ 1930 ועד ה-19 באוגוסט 1932 כיהן כיושב ראש הסנאט. פאראסקבופולוס הלך לעולמו ב-1936 והוא בן 76 שנים.
נפילת הענקים
נפילת הענקים (באנגלית: Fall of the Hulks) היא מיני-סדרת קומיקס אשר יצאה לאור על ידי מארוול קומיקס בין דצמבר 2009 לאפריל 2010 והתרחשה בחוברות הענק הירוק. המיני סדרה נכתבה על ידי ג'ף לואב וגרג פאק ובאוירה על ידי וילס פורטשיו ופול פלטייר. עלילת הסיפור מביאה את תכנונה של מזימה בידי ארגון נבלי-על בשם אינטליג'נסיה לחטוף את שמונת האנשים החכמים ביותר על פני כדור הארץ, מה שמוביל לסיכול תוכניותיהם בידי הענקים השונים.
במיני-סדרה השתתפו דמויות משנה רבות מעולמו של הענק הירוק, ביניהן הענקית הירוקה, הענק האדום, סקאאר, איי בומב, ליירה, דוק סמסון, הענקית האדומה, וכן קבוצות האוונג'רס, ארבעת המופלאים ואקס-מן.
סידור קובפק
סידור קובפק (באוקראינית: Сидір Артемович Ковпак; 26 במאי (7 ביוני) 1887– 11 בדצמבר 1967, קייב) היה בין מפקדי הפרטיזנים במהלך מלחמת העולם השנייה. על פעילות זו הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות, פעמיים.
נפילת הענקים
מיני-סדרה זו מהווה חלק מקשת סיפור שהחלה עם "כוכב הענק הירוק" משנים 2006–2007 ו"מלחמת-עולם הענק הירוק" משנים 2007–2008, והסתיימה עם "מלחמת-עולם הענקים" משנת 2010.
סידור קובפק
סידור קובפק נולד בכפר בקרבת פולטבה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת איכרים ענייה. במשפחה היו 10 ילדים. הוא גויס לצבא ולאחר שחרורו עבד כסבל בסראטוב. לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה הוא גויס מחדש ולחם בגבורה. על הגבורה בקרב הוענקו לו מספר עיטורים, כולל אחד שהוענק אישית על ידי הצאר.
לאחר מהפכת פברואר קובפק נבחר לוועד הגדוד והחל לתמוך בבולשביקים. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה קובפק לחם בשורות הצבא האדום בחזיתות שונות. בשנת 1921 הוא חזר לאזור ילדותו ומונה לקצין העיר באחת העיירות. בשנת 1926 קובפק שוחרר מהצבא ועבד בתפקידי ניהול זוטרים. בשנת 1937 הוא מונה למנהל אחת המחלקות במשרד מנהל מחוז.
נפילת הענקים
נפילת הענקים: אלפא, גמא
הסיפור מתחיל בגילוי שנבל-העל מודוק הוא אחד המדענים העומדים מאחורי ארגון חשאי חורש מזימות בשם אינטליג'נסיה, אשר כולל גם את המנהיג, דוקטור דום, הדעתן המטורף, מכשף, ראש ביצה והרוח האדומה. יחדיו, הם מלקטים את הידע הנדרש כדי שמודוק ייצור את הענק האדום. הקבוצה חושפת את העובדה שהם מעוניינים לחטוף את שמונת האנשים החכמים ביותר עלי אדמות, ולמרות שתוכניתם אינה שלמה, היא כבר משפיעה על יקום מארוול.
סידור קובפק
מלחמת העולם השנייה ואחריה
בספטמבר 1941, במהלך מבצע ברברוסה, הגרמנים כבשו את האזור בו התגורר וקובפק מונה למפקד יחידת פרטיזנים בת מספר עשרות אנשים שהסתתרה ביערות. היחידה פעלה במזרח אוקראינה ובשטחים סמוכים במחוז קורסק, מחוז אוריול ומחוז בריאנסק. לאור ההצלחות, היחידה גדלה והגיעה במהלך שנת 1942 לכמה מאות לוחמים. ב-31 באוגוסט 1942 קובפק הוטס למוסקבה ונפגש עם יוסיף סטלין וקלימנט וורושילוב. לקובפק ניתנה משימה לבצע פשיטה לאזור של אוקראינה המערבית שהיה מרוחק כמה אלפי קילומטר מאזור פעילותו. לקראת תחילת המסע, היחידה שלו גדלה לכ-2000 לוחמים. ליחידה סופק ציוד רב כולל תותחים ולרשותה הועברו קצינים מקצועיים. במהלך המסע לגרמנים הוסב נזק גדול ולפשיטה היה הד מוראלי משמעותי. אומנם גם האבדות ביחידה של קובפק היו גדולות, וכשליש מהלוחמים לא חזרו מהמסע.
נפילת הענקים
נפילת הענקים: אלפא, גמא
הענקית האדומה נלחמת בגנרל ת'נדרבולט רוס והורגת אותו, ככל הנראה לבקשתו של ברוס באנר, שכרת ברית עם הגנרל שצד אותו כל אותן שנים. במהלך הלווייה מופיעים בטי רוס וגלן טאלבוט, שנחשבו למתים. מאוחר יותר, ליירה נראית בחברתה של הענקית האדומה, ומודוק חבר אליהן מסיבה שאינה ברורה.
סידור קובפק
מלחמת העולם השנייה ואחריה
באפריל 1943 הוענקה לקובפק דרגת "גנרל מאיור". יחד עם זאת לאור גודלה של היחידה היה ברור שקובפק ללא השכלה צבאית לא יכול לפקד עליה ולכן הוא מונה לסגן מפקד ומעליו מונה קצין מקצועי.
לאחר שחרור השטח מהכיבוש הנאצי קובפק השתחרר ומונה לתפקידי ניהול בממסד הסובייטי. הוא כיהן בתפקידים בכירים עד לפטירתו בשנת 1967. לאחר המלחמה הוא נודע כ"מפקד הפרטיזנים האוקראינים" ונאם בעצרות שונות של הפרטיזנים.
נפילת הענקים
הענק הירוק, חלק ראשון
לאחר שסקאאר עוזר לארבעת המופלאים בניו יורק, הוא מוכרז כגיבור והעיר עורכת מצעד לכבודו. בזמן המצעד מופיע אואטו הצופה, ובאנר רואה את אשתו המתה כביכול בקהל. הוא משוכנע שאשתו חזרה לחיים, ומשתגר משם כדי לדבר עם הענק האדום ולהזהיר אותו במידה והוא מעורב בשובה של אשתו. הענק האדום לועג לבאנר ואומר לו שהוא לא מחשיב אותו כאיום. הוא מתעמר בו כדי שישתנה לענק הירוק, אך באנר משתגר משם לטירתו של דום בלטבריה, כנראה כדי להשתנות באין מפריע. בהמשך, הענק הירוק מסתער על טירתו של דוקטור דום ונלחם בו, אך זה האחרון מתגבר עליו בעזרת כוחות קסם. סקאאר משתמש במשגר של באנר ומופיע במקום כדי להילחם בדום לא משום שרצה לעזור לאביו, אלא מכיוון שרצה להיות זה שהורג אותו. אולם, דום מתגבר עליו בעזרת כשפיו ומשנה את צורתו לצורת ילד בן 5 ללא כוחותיו. דום מסביר שהענק איתו נלחם היה למעשה האלקבוט - רובוט בעל אנרגיה קוסמית, שאותה שאב דום לעצמו כדי להביס אותו וכדי להעצים את כוחו שלו. עוד הוא מגלה להם שההאלקבוט נשלח בידי המנהיג, וכי "הצלתו" של סקאאר ומותו המתקרב מידיו של דוקטור דום לא תהיה לחינם. בדיוק כשהוא עומד להנחית את המכה הניצחת, באנר משתגר לשם ומציל את בנו. דום מנצל את ההזדמנות כדי לנסות ולהרוג את שניהם, שנמצאים בעמדת נחיתות, אבל באנר מנטרל את הטכנולוגיה שלו. דום מחליט להשתמש בכוחות הקסם שלו במקום, אולם הוא סובל מהרעלת האנרגיה הקוסמית שנספגה מההאלקבוט. הדבר גורם לו לאבד את האינטליגנציה שלו והוא אינו מסוגל לזכור את הכשפים הדרושים להרוג אותם או איך להשתמש בשריון שלו.
המנהיג מפעיל מחדש את רובוט הענק, שלוקח משם את דום. באנר פוגש לבסוף בבנו בצורתו ובמחשבתו האנושית ומנסה להתחבר אליו, אך סקאאר מפנה לו עורף ואומר שאכפת לו רק להשיב את אשתו חזרה בכל מחיר, ושבאנר סידר את סקאאר כדי שימצא את טכנולוגיית השיגור ויעקוב אחריו ללטבריה, ללא קשר לסכנה בו הוא נמצא. הוא מדגיש בפניו את רצונו להרוג אותו ביום מן הימים בהם ישנה את צורתו חזרה מצורת הענק. בינתיים, פלשבק מראה כיצד הענקית האדומה מונעת מג'ניפר וולטרס להימלט מאחזקתו של ארגון A.I.M. במהלך הקרב ביניהן, הענקית האדומה מכה בה ללא רחמים ושוברת את מפרקתה בעזרת כבל. בפאנל האחרון של החוברת, נדמה שג'ניפר מתה והענקית האדומה עומדת מעל גופתה.
הענק האדום, חלק ראשון
הענק האדום מגיע לבניין בקסטר ומוודא שלא היו כל פצועים במהלך חטיפתו של ריד ריצ'רדס בידי אינטליג'נסיה. הוא נלחם בדבר, אך מנסה להזהירו מפני מותו המתקרב. הוא לבסוף מצליח לשכנע אותו שעליהם לתחום את האזור השלילי. הענק האדום מנסה לספוג כמה מהאנרגיות השליליות כדי להרוויח מעט זמן, אך האנרגיות שורפות ומחלישות אותו. הוא מאבד את אחיזתו בבן גרים אך מציל אותו ברגע האחרון. בינתיים, ליירה תופסת את מקומה בקבוצת "ארבעת המפחידים" (שכוללת אותה, קלו, המכשף ואת הלוכד), והם מתכוננים לתקוף את בניין בקסטר בעקבות בגידתה של ת'נדרה. היא מביסה את הלפיד האנושי לבדה, אם כי בגדיה נשרפים כתוצאה מהעימות איתו. היא לוקחת חליפה אדומה של ארבעת המופלאים ונפגשת עם המכשף. המשימה מוכתרת כהצלחה, וריד ריצ'רדס נלכד. השניים עוזרים לקבוצת האוונג'רס, שנקלעה למאבק עם הענקית האדומה כשניסתה לחטוף את הנרי פים בשביל ארגון אינטליג'נסיה.
נפילת הענקים: הענק האדום, חלק ראשון
הענק האדום מבצע משימות כתוצאה מברית עם באנר, כולל מסע למפקדה סודית של ארגון A.I.M שמאכלסת לא רק את כפיליו של מודוק אלא גם אוטומטון (רובוט) קוסמי של הענק הירוק. בזמן שהוא מנסה להשמיד את האוטומטון הקוסמי, הוא מפעיל אותו בטעות בעזרת אנרגיות קוסמיות משלו. האוטומטון הקוסמי של הענק מביס את איי בומב ואת הענק האדום, לפני שנקרא לחזור בידי המנהיג. הענק האדום וריק ג'ונס חוזרים אל באנר ומדווחים לו את האירועים אשר התרחשו, והענק האדום מגלה לברוס שיש לו בת.
הענק הירוק, חלק שני
באנר מנסה להציל את פים, אך זה האחרון הודף את נסיונותיו ואינו סומך עליו, מאחר שקרא את חתימת האנרגיה של הענק האדום במבנה המולקולרי של באנר. הענקית האדומה מצליחה להרעיל אותו בעזרת מאלחש עצבי. אולם, בניגוד להוראותיה של הענקית האדומה ללכוד אותו בחיים, המאלחש העצבי הורג אותו. באנר מצליח לשכנע אותה לחבור אליו כדי להציל את פים. באמצע הכאוס המתחולל, באנר זורק את אמדאוס צ'ו לעבר וור משין, וצ'ו שואל את חליפת השריון כדי ליצור פעימת דפיברילציה ולייצב את חייו של פים. פים מנסה להפוך לאיש הענק אך השפעותיו של המאלחש העצבי גורמות לו להתכווץ חזרה לגודלו הרגיל. דבר זה מאפשר לענקית האדומה את ההזדמנות לתפוס אותו ולשגר אותו לאינטליג'נסיה. אחרי חטיפתו של פים, באנר נפגש עם האוונג'רס החדשים ודורש את שיתוף פעולתם בתוכניתו, מאחר שהפריעו להצלתו של פים והיו אחראים לחטיפתו. באנר מארגן קבוצה שכוללת את איי בומב, נאמור, ספיידרמן, וולברין, קורג ואמדאוס צ'ו, ויוצא למשימה במטוס סילון של האוונג'רס כדי להציל את ריצ'רדס, פים, האנק מק'קוי, טצ'אלה ובטי רוס. משימתו האישית היא להציל את בטי בכל מחיר, ולהציל את העולם מידי אינטליג'נסיה.
הענק האדום, חלק שלישי
הענק האדום מנסה להציל את טצ'אלה מידי הרוח האדומה וקופי העל שלו, אך ניסיון ההצלה שלו מסוכל בידי קבוצת אקס-מן, שחושבת שהוא אויביהם. הוא מקבל סיוע לא צפוי מקופי העל לפני שגם הם מפנים לו עורף ומתקיפים אותו. אחרי שהוא הורג אחד מהם, הרוח האדומה מרסק את ליבו בזעם. כאשר הענק האדום מתעורר לאחר מכן הוא מגלה שלא רק שהרוח האדומה נמלט עם טצ'אלה, אלא שגם חטף את האנק מק'קוי. הוא חוזר כדי לדווח לבאנר את התקדמותו, והשניים מתעמתים בנוגע למעשיו ולגישתו של הענק האדום. באנר מנסה לשכנע אותו שארגון אינטליג'נסיה משחק בו וגורם לו להתנהג כמו הענק הירוק הישן.
נפילת הענקים: הענק האדום, חלק שני
אחרי שהענק האדום אומר לבאנר שליירה היא בתה של ת'נדרה, הוא נזכר שאמר לת'נדרה לגבי ארגון אינטליג'נסיה ושתסכים להצעתם להצטרף אליהם, אבל שתשמור איתו על קשר בחשאי. עוד הוא נזכר שהיא הצילה אותו מסמסון, איך השניים הדפו את המכשף ואת בני בריתו, וכיצד הם הגיעו לטירתו של דוקטור דום בשביל לגנוב את מכונת הזמן שלו. בזמן ההווה, הם מותקפים על ידי יצורים ערפדיים בטירתו של דום ומשתגרים לזמן העתיד. בעתיד, השניים מוצאים עצמם במדבר, והענק האדום מחביא את מכונת הזמן. הוא שולח את ת'נדרה הביתה, לא לפני שהשניים חולקים נשיקה.
נפילת הענקים: הענקיות הפראיות, חלק ראשון
ליירה מתקיפה את אמה במדבר בזמן שת'נדרה מחפשת מים לשתייה. לאחר שת'נדרה מגלה פרטים אודות העתיד, היא נלחמת בה בחזרה. בהמשך, ליירה נפגשת עם המכשף, שנשלח בידי אינטליג'נסיה ואומר שחברי הארגון צפו בקרב בינה לבין אמה. היא נלחמת בו בעזרתם של ארבעת המפחידים - חברי קבוצתה מהעתיד - עד אשר הענקית האדומה מגיעה ותוקפת אותה. המכשף עוצר את הענקית האדומה, ולפני שעוזב מציע לליירה מקום בקבוצתו. ליירה מסכימה, אולם ברגע שהיא מרוויחה את אמונם, היא מחפשת אחר ג'ניפר וולטרס ומוצאת אותה בתרדמת.
הענק הירוק, חלק שלישי
גם ברוס באנר וגם הענק האדום מתקיפים בנפרד את נושאת המטוסים המרחפת של אינטליג'נסיה, בעוד אמדאוס צ'ו מנסה לקחת את בטי רוס מידיו של טאלבוט. במהלך הקרב, ליירה מתקיפה את באנר ואת סקאאר. לתדהמתו הרבה של סקאאר, באנר עובד עם ליירה ומגדיל את רמת האינטליגנציה שלה בארבע רמות. באנר מגלה לו שהוא ניצל אותו ואת השאר כדי להציל את אשתו. הוא מבטיח לו שסקאאר יקבל את מבוקשו. השניים מותקפים בידי הענקית האדומה, וסקאאר נלחם בה בעוד באנר מנסה לשחרר את החטופים. הענקית האדומה פוצעת את סקאאר, ובאנר תוקף אותה בתגובה. כשצ'ו מנסה לקחת את בטי מידיו של טאלבוט, היא מגנה על טאלבוט והודפת את נסיונותיו להצילה. לפני שטאלבוט נעלם מהמקום, הוא נועל אותה בכספת. אמדאוס צ'ו מנסה לשחרר אותה בזמן שבאנר נלחם בענקית האדומה. תוכניתו של ארגון אינטליג'נסיה להשתמש בענק האדום כמקור כוח מצליחה, ומספר גיבורי-על, חיילים ותושבים בוושינגטון משנים את צורתם לענקים, כולל אמדאוס צ'ו. פיצוץ עז משליך את סקאאר מנושאת המטוסים המרחפת, בעוד באנר מובס על ידי גיבורי-העל הענקים. הוא מוחזק יחד עם שאר החטופים בעולם פנטזיה.
הענק האדום, חלק רביעי
בדיעבד מתגלה כי באנר והענק האדום הובילו אותם לשם, ובכך החלו את הברית ביניהם. מודוק, יחד עם הענק הקוסמי והגמא-דרואידים של הדעתן המטורף לכדו את הענק האדום כשהסתנן לנושאת המטוסים המרחפת. מודוק משתמש בו כחלק ממערכת ליצירתו של צבא ענקים, שיישלחו למשימה להשתלט על ארצות הברית. תוך כדי התהליך, מספר גיבורי-על נחשפים והופכים לגרסאות ענק של עצמם. דדפול הוא הראשון שהופך לענק כאשר הוא משחרר את הענק האדום לפני שהצליחו לרוקן את כוחותיו לגמרי.
נפילת הענקים: הענק האדום, חלק שלישי
מתברר שאיי בומב עקב אחרי מעשיו של הענק האדום, והשניים מתעמתים. איי בומב מגלה שהסוכנים שלקחו אותו היו סוכני A.I.M ולא S.H.I.E.L.D, שעבדו עבור המנהיג ומודוק. עוד הוא מגלה שהענק האדום הרג את אבומיניישן כדי להשיג את הדם המוטאנטי שלו, שמרלו צ'נדלר הייתה זו שחילצה אותו מהבסיס, וכיצד דוק סמסון השאיר לו מסר מנטלי להרוג את ברוס באנר. מתברר שבאנר אמר לאיי בומב לתקוף את הענק האדום, ובמהלך דיון ביניהם שאיי בומב אינו יכול להשתנות חזרה לריק ג'ונס ושאסור לו ליהנות מכך שהוא יצור מפלצתי, הענק האדום מגיע בזעם ומגלה מדוע הוא הותקף. החבורה מפעילה את המסר החבוי בריק על ידי גרימת הכאתו של באנר בידי הענק האדום. ברוס אומר לריק שהוא לא מאשים אותו בכך שגרם לו להפוך מלכתחילה לענק הירוק.
נפילת הענקים: הענק האדום, חלק רביעי
בפלשבק לאחור, הענק האדום אומר לארגון אינטליג'נסיה שתוכניתם תיכשל, מה שמוביל את מודוק להתקיף אותו. הארגון מגיע למסקנה שעל באנר להרוג את המנהיג, ומשתמש במכשיר הזמן שהושאר במדבר בידי הענק האדום כדי לגלות שהעתיד נמצא תחת שליטתם.
נפילת הענקים: הענקיות הפראיות, חלק שלישי
אחרי שהענקית האדומה השליכה את ג'ניפר וולטרס ואת ליירה מנושאת המטוסים המרחפת, הן צופות בחיילי A.I.M הענקים כשהם תוקפים את וושינגטון במהלך נפילתן. הן נוחתות עליהם אך נאלצות להימלט לביבים עקב מספרם הרב. כשהן חוזרות מעל לקרקע, הן מגלות שהחיילים התפצלו לעבר בניין הבירה ולעבר הבית הלבן. צמד הענקיות מנצלות את העובדה שהחיילים הפכו לענקים ומכעיסות אותם מספיק בשביל שיתעמתו אחד עם השני. ליירה מבחינה במוזיאון הסמית'סוניאן ועושה את דרכה פנימה, ביודעה שקפסולת הזמן שנמצאת בפנים תימצא בזמן העתיד.
אל הקרב מצטרפים סקאאר, איי בומב, קורג והגיבורים הענקים. באמצע הקרב, וולטרס מדריכה את ליירה בהבדלים בין טוב ורע, כמו להציל את חייהם של הגיבורים הענקים. הן ניצלות מהענק הימי בידי הענקית האדומה, שמסבירה שהשליכה אותן מסיפון נושאת המטוסים המרחפת כדי למנוע ממודוק לתפוס אותן. בנוסף, היא מתוודה על כך שהיא אינה רוצחת ושאף אחד - לא המנהיג ולא מודוק - לא יצליחו לשלוט בה לעולם. לאחר מכן, הענקיות הפראיות כולן מסתערות על גדודים שלמים של חיילי A.I.M.
בזמן העתיד, נודע לת'נדרה על קיומה של קפסולת זמן אשר נחשפה ונושאת מסר שנועד לה מליירה הבוגרת. ליירה מסבירה לה שהיא יודעת מדוע אמה התחבאה בזמן העבר וכמה שוולטרס שונה ממה שלימדו אותה. לבסוף, היא מודה שת'נדרה היא האישה המרשימה ביותר שהכירה אי פעם. ת'נדרה שומעת זאת, מרימה את ליירה הקטנה בזרועותיה ומודה שהיא גאה בה והיא מלאת תקווה לעתיד שלה.
עמי סמולרצ'יק
עמי סמולרצ'יק (נולד ב-15 בינואר 1970 בחיפה) הוא שחקן וקומיקאי ישראלי. זוכה פרס אופיר לשנת 2017 בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "פיגומים".
ביוגרפיה
סמולרצ'יק בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב. תפקידו הגדול והראשון היה בסדרת הדרמה "פלורנטין" ששודרה בין השנים 1997–2001 בערוץ 2, שם שיחק את חנן. ב-2004 השתתף בסדרה "אהבה זה כואב". ב-2008 שיחק בסדרה "פאפאדיזי" לצד מנשה נוי וקרן מור. ב-2005 שיחק את דמותו של טרלה בסדרת הילדים "האיגלו של טרלה". ב-2008 השתתף בתוכנית ההומור "שבוע סוף" וגילם בה את דמותה של הפוליטיקאית ציפי לבני. השתתף גם בקומדיה החינוכית "בלי גרביים".
סמולרצ'יק שיחק אף בקולנוע. ב-1996 שיחק בסרט "זולגות הדמעות מעצמן" ושנה לאחר מכן, ב-1997, שיחק בסרטו של מנשה נוי "פתיחה 1812". כמו כן שיחק בסרטיו של דרור שאול: בסרט "מבצע סבתא" שיצא ב-1999 שיחק את בני שגיב, לצד רמי הויברגר, ובסרט "סימה וקנין מכשפה" שיצא ב-2003 שיחק את שוטר השכונה. ב-2017 שיחק בסרטו של מתן יאיר "פיגומים".
בשנת 2000 השתתף בסרט הילדים "תוף הלב של דין דין" בתפקיד בולרו לצד דין דין אביב.
בתיאטרון שיחק סמולרצ'יק בהצגות רבות בתיאטרון הבימה, ביניהן בהצגה "מבקר המדינה" בתפקיד עוזר המבקרֿ. ב-1998 העלה מופע יחיד בשם "סמולרצ'יק" המבוסס על מערכונים פרי עטו, שהורכב ממונולוגים קומיים של קשת של דמויות. את המופע ביים השחקן והבמאי אורי הוכמן. בשנת 2006 גילם את איש המעלית במחזה "נודניק" בבימויו של משה נאור. בשנת 2007 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בלי גרביים". בשנת 2008 שיחק בסדרה "פאפאדיזי" בתפקיד מנוליס ובסדרה "עד כאן". בשנת 2010 השתתף בין היתר בסדרות "15 דקות" ו"סרוגים". ב-2011 גילם חוקר משטרה בסדרה "השנים הכי יפות" ושיחק בסדרה "סברי מרנן", ובתוכנית "מיקמק-הסדרה" ב-2011 (תוכנית אינטרנטית שהופקה על ידי חברת וואלה ושודרה גם ב-VOD של חברת Yes). בשנת 2012 השתתף בסדרה גאליס לצד נווה צור, גיא זו ארץ, הדס קלדרון ואחרים. בשנת 2014 השתתף סמולרצ'יק בסדרת הילדים "משפחת יומולדת "בתפקיד אב המשפחה ושיחק בעונה השלישית של מר עגבנייה את איש המערות אמנון הקדמון, וכן השתתף בעונה השלישית של הסדרה נויורק.
ב-2005 יצא לאור ספרו - "איפה אתה" בהוצאת "מוזה הוצאה לאור", ספר על מסע לא שגרתי בהודו העוסק בשגעון המבוסס על מסעותיו של סמולרצ'יק בהודו.
ב-2011 החל לשחק בסדרה הקומית "סברי מרנן" המשודרת בקשת 12, לצד ימית סול, יונה אליאן, רותם אבוהב ואחרים.
ב-2013 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "מחכים לסורקין" לצידו של אורי הוכמן, בבימויו של יונתן פז.
בשנת 2015 שיחק בסדרה "שוברי גלים" מבית ערוץ הילדים.
ב-2016 שיחק ב"תאג"ד" ששודרה ב-YES, באותה השנה החל לגלם את אנו קלוגה במחזה "לבד בברלין" בתיאטרון הבימה, בבימויו של אילן רונן.
ב-2018 השתתף בסדרה "כפולה" בתפקיד בצר, מנהל הפיצוצייה.
ב-2020 השתתף בסדרה "שעת נעילה" בכאן 11.
ב-2021 השתתף בסדרה "שקשוקה" בכאן חינוכית.
ממאי 2022 משחק בתיאטרון הבימה במחזה "הרטיטי את ליבי".
חיים פרטיים
סמולרצ'יק היה נשוי לשחקנית דורית לב ארי עד לשנת 2001. נשוי בשנית לחיה ואב לשלושה בנים. מתגורר בתל אביב-יפו.
גלי זילברברג
גלי זילברברג (נולדה ב-10 במאי 2001) היא שחיינית ישראלית, אלופת ישראל (2018) במשחים ל-800 מטר חופשי, ל-1500 מטר חופשי ול-400 מטר מעורב אישי ושיאנית ישראל הנוכחית (2018) במשחה ל-1500 מטר חופשי. בעלת מדליית כסף מהמכביה העשרים (2017) במשחה ל-800 מטר חופשי.
2016
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר 2016 זכתה זילברברג במדליית ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:55.70 דקות, אחרי חיה סימון זבלודוף (8:40.74 דקות) וטלי למקוף (8:51.31 דקות), שתיהן מהפועל דולפין נתניה. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:06.10 דקות, ובמקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:22.91 דקות.
2017
בתחרות "גביע ישראל" שנערכה באפריל 2017 זכתה זילברברג בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 9:06.25 דקות, ובמשחה ל-1500 מטר בשיא ישראלי חדש לגילאי 16, 17 ו-18 של 17:15.24 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:28.16 דקות.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט אותה שנה זכתה זילברגברג ב-4 מדליות, 3 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:24.62 דקות, אחרי רוני בווה מהפועל ירושלים שקבעה שיא אישי חדש של 4:20.52 דקות ולפני שחר לייזר מהפועל פתח תקווה שקבעה אף היא שיא אישי חדש של 4:25.20 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:11.59 דקות, אחרי רוני בווה (9:01.59 דקות) ולפני שחר לייזר (9:14.52 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 16, 17 ו-18 של 17:08.85 דקות, אחרי רוני בווה שקבעה שיא אישי חדש של 17:06.05 דקות ולפני שחר לייזר שקבעה אף היא שיא אישי חדש של 17:19.01 דקות. מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 5:04.07 דקות, אחרי לאה פולונסקי ממכבי חיפה שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 15 של 4:53.81 דקות ובת אגודתה שחר מנחם (4:55.83 דקות).
אלופת ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר)
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 16 של 8:43.58 דקות, לפני חיה סימון זבלודוף (8:43.78 דקות) ואווה פביאן מהפועל בית שמש (8:44.16 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 2:05.39 דקות, במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:17.72 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:01.01 דקות.
שיאנית ישראל
בתחרות "גביע האיגוד" שנערכה באפריל 2018 קבעה זילברברג במשחה ל-1500 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 16:47.34 דקות, שיפור לשיאה בן ה-7 שנים של מרדית בודנר (16:54.11 דקות). נוסף לכך, היא קבעה במשחה ל-400 מטר חופשי שיא אישי חדש של 4:20.08 דקות, 5 מאיות השנייה איטי משיא לגילאי 18.
באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי אותה שנה סיימה זילברברג במקום שביעי במשחה ל-1500 מטר בשיא ישראלי חדש של 16:44.61 דקות, במקום תשיעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתצאה של 8:53.44 דקות ובמקום 15 במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא גילאי 17 ו-18 חדש של 4:20.01 דקות.
אלופת ישראל
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:54.72 דקות, לפני בקי פוזדנר מהפועל בת ים (9:00.94 דקות) ועדן גירלואנצה ממכבי קריית אונו (9:10.00 דקות), במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:54.31 דקות, לפני עדן גירלואנצה (17:15.71 דקות) ושחר לייזר (17:28.32 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:56.88 דקות, לפני חברתה לאגודה יעל דניאלי (5:05.06 דקות) ודריה גולובטי מהפועל בת ים (5:07.26 דקות).
2019
בתחרות גביע האיגוד שנערכה במכון וינגייט, ב-3 באפריל 2019 קבעה זילברברג במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 4:18.97 דקות.
ג'ון כריסטופר
ג'ון כריסטופר (באנגלית: John Christopher) הוא שם העט של סמואל יוּד (Samuel Youd; 16 באפריל 1922 - 3 בפברואר 2012), סופר מדע בדיוני אנגלי. יצירתו המפורסמת ביותר היא סדרת הספרים "תלת רגליים".
פרט ל'ג'ון כריסטופר', כתב יוד בשמות עט נוספים: סטנלי וינצ'סטר (Stanley Winchester), הילרי פורד (Hilary Ford), ויליאם גודפריי (William Godfrey), ויליאם ויין (William Vine), פיטר גראף (Peter Graaf), פיטר ניקולס (Peter Nichols) ואנתוני ריי (Anthony Rye).
קורות חיים
יוד נולד בלנקשייר שבצפון-מערב אנגליה. בגיל 19 התגייס לחיל האתתים המלכותי ושירת בו עד 1946. מלגה מטעם קרן רוקפלר, אשר נועדה לסופרים שעבודתם הופרעה על ידי מלחמת העולם השנייה, אפשרה לו לכתוב באופן רציף. עד 1966 כתב בעיקר לנוער, ומשנה זו כתב גם למבוגרים.
כתיבתו
יוד נמנה עם סופרי התת-סוגה מדע-בדיוני חברתי. כתיבתו נסובה סביב החברה האנושית ובעיקר התמודדותה עם מצבים אפוקליפטיים (להבדיל מהמדע-בדיוני 'הקשה', שעיקרו תמורות, קידמה ורעיונות טכנולוגיים). בספרו בכלות העשב (1957), מתאר יוד את סיפורה של משפחה אנגלית בעולם שבו מגפה קטלנית השמידה את הגידולים החקלאיים. הרעב שנוצר ממוטט את הלבוש התרבותי של החברה האנושית, והעולם האפוקליפטי שמתאר יוד נסמך על כח, היכולת החברתית להתארגן ולהנהיג, וקבלת החלטות מוסריות קשות אך הכרחיות.
ביצירתו המפורסמת ביותר, "התלת רגליים" (שהוסרטה לטלוויזיה ולקולנוע ויצאה אף בעיבודי קומיקס), נכנסים הקוראים למציאות בה נכבש כדור-הארץ על ידי חוצנים שהחזירו את היכולות הטכנולוגיות של המין-האנושי לימי הביניים. הטרילוגיה שפורסמה בין השנים 1969-1968 (ויצאה בעברית בקובץ אחד בשנת 1987), מתארת מרד אנושי כלל-עולמי בכובש הזר, מרד הדורש מבני-האדם את הצורך ללמוד מבראשית אומנויות וטכנולוגיות שהושכחו מהם על ידי הכובש.
שניים מספרי הנוער של יוד, מערות הלוטוס ושולטי המחר, תורגמו אף הם לעברית, ומתארים את סיפורו של נער החי בחברה בה המציאות המורכבת מוסתרת ממנו על ידי המבוגרים.
יוד היה סופר פורה וכתב 58 ספרים, לבד ממאמרים וסיפורים קצרים נוספים.
איזוטייפ
איזוטייפ (באנגלית: Isotype, ראשי תיבות: International System of Typographic Picture Education) היא שיטה גרפית שנוצרה ופותחה על ידי אוטו נוירת ו בווינה בירת אוסטריה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. זוהי מערכת סמלים המשמשים לתאר שיטה גרפית המציגה קשרים חברתיים, טכנולוגיים, ביולוגיים והיסטוריים על ידי איורים אייקונים באופן שיטתי. באופן זה השפה מורכבת מסטים של סמלים סטנדרטיים המייצגים נתונים חברתיים־מדעיים בעיקר באופן סטטיסטי, ומיושמים בהצגה ויזואלית מינימלסטית על פי כללים ספציפיים המורים כיצד לשלב אותם באמצעות חזרות סדרתיות. בצורה זו הסמלים מעבירים את המידע והמשמעויות הסוציולוגיות־היסטוריות־כלכליות הגלומות בהם. מערכת הסמלים מיועדת על מנת לייצג מידע כמותי באמצעות צלמים קלים לפירוש. השיטה פותחה בהמשך על ידי אדוארד טופט. נוירת וארנץ תכננו סמלי יחסים (proportional symbols) לייצוג סטטיסטיקה דמוגרפית וחברתית בארצות השונות, והדגמת השינוי בנתונים אלו במהלך המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20. שיטה זו נועדה להקל על חסרי ההשכלה להבין את השינויים החברתיים ואת חוסר השוויון. לעבודה זו הייתה השפעה חזקה בתחומי הקרטוגרפיה והעיצוב הגרפי.
הקמה והתפתחות השיטה
שיטה זו הופיעה לראשונה כשיטת וינה לסטטיסטיקה ציורית, שפותחה עבור המוזיאון החברתי והכלכלי של וינה בין השנים 1925 ל־1934. אוטו נוירת, מנהל ומייסד המוזיאון, הוא היוזם והתאורטיקן של שיטת וינה. תחתיו עבד גרד ארנץ, שהיה המעצב הגרפי הראשי בסטודיו. ארנץ היה אחראי לתהליך של עיצוב ויצירת תחריטי לינולאום והדפסתם לפי דרישות הסטודיו. השימוש במונח ״איזוטייפ״ לתיאור עבודת הסטודיו בנושאים אלו החל בסביבות 1935, לאחר שאנשי הצוות המרכזיים נאלצו לעזוב את וינה ולנוס על נפשם בעקבות התגברות הפשיזם הנאצי באוסטריה.
נוירת היה גם כלכלן, סוציולוג, פילוסוף ואחד ממקימי ׳החוג הוינאי׳ שעסק בעיקר בפילוסופיה של המדעים. את ההקשר הגרפי המיוחד והבלתי מובן מאליו שלו, הוא מתאר באוטוביוגרפיה שכתב בסוף חייו, בה הוא מתאר את תחילת חינוכו הוויזואלי. היה זה דרך ספרייתו של אביו, שהיה גם הוא איש רוח, ובה היו כשלושה עשר אלף ספרים, ולנוירת הייתה גישה חופשית לכולם. כילד, הוא מספר שיכל להגיע רק לכרכים הגדולים, קרי האטלסים והאלבומים החינוכיים אותם מיקם אביו בתחתית הספרייה. היו אלו ספרים ויזואליים ברובם שיצרו אצלו בסיס יציב של חינוך ויזואלי שהקדים את החינוך הטקסטואלי, אף שידע כבר לקרוא, דבר שהשפיע על תפיסת עולמו במשך כל חייו, ובעיקר בהקמתו את קבוצת איזוטייפ.
במקום אחר באוטוביוגרפיה הוא מציג את אחד מן הסלוגנים שהופיעו על קירות המוזיאון לחברה וכלכלה בווינה, המציג את הקשר הוויזואלי פוליטי שהיווה חלק מהותי בתפיסת העולם של נוירת, ובעקבותיו גם של הקבוצה:"״מילים מפלגות, תמונות מאחדות״."זוהי עדות לאחד מן העקרונות המרכזיים בעבודת הקבוצה ביצירת שפת האייקונים של איזוטייפ, והוא האוניברסליות של השפה. הבסיס לשפה הוא הרצון ליצור מכנה משותף על־תרבותי ולכן אולי אף בעל ממדים ארכיטיפיים, המאפשר קריאה אחידה ובהירה של נתונים על ידי כלל הציבור, כפי ששאף נוירת. וינה הרב־לאומית באותם הימים, הצריכה שילוט רב־לשוני (הוא מתאר באוטוביוגרפיה שלו שילוט בית קפה שראה וחרה לו, שעליו הופיעו הוראות מתורגמות להונגרית, פולנית וגרמנית במקביל) ואת המצב הזה רצו לייתר יוצרי האיזוטייפ.
המוזיאון החברתי והכלכלי של וינה, שהיה הקטליזטור הראשוני והמהותי ביותר לעבודת הסטודיו, מומן בעיקר על ידי העירייה הסוציאל־דמוקרטית של וינה, שהייתה למעשה מדינה נפרדת (הידועה גם בשם וינה האדומה) בתוך הרפובליקה החדשה של אוסטריה בשנים אלו. משימה מהותית ששם המוזיאון לעצמו הייתה לספר לתושבי העיר מידע סטטיסטי על עירם, לדוגמה - כיצד מתוקצבים תחומים שונים בווינה מכספי מיסי התושבים. נוירת ראה במוזיאון כלי חינוכי מן המעלה הראשונה ולכן רצה להציג את המידע היבש באופן אטרקטיבי וזכיר מבחינה ויזואלית. זאת ועוד, אחד ממשפטי המפתח שהופיעו על קירות המוזיאון והובילו את הלך הרוח הכללי ביצירת דימויים חדשים לתערוכות היה:"עדיף לזכור איורים מפושטים מאשר לשכוח שרטוטים מדעיים מדויקים."הסטודיו עיצב ברוח זאת סמלים מינימלסטיים שניסו להעביר את הנתונים המתמטיים והמשמעויות המופשטות שלהם באופן הפיגורטיבי והמדויק ביותר, כך שצריך להבין כי כשנאמר בסלוגן לעיל ״איור מופשט״ הכוונה לאיור המתאר רעיון מופשט. הכלים העיקריים של שיטת וינה היו תרשימים המודפסים על גבי כרזות שניתן להפיק במספר עותקים כך שישרתו אותם גם בתערוכות קבועות ונודדות. המוזיאון גם הציג מודלים אינטראקטיביים כדוגמת לוחות עם גרפיקה המאפשרת תנועה של עצמים על ידי מגנטים, והיו אף כמה ניסויים מוקדמים בסרטי אנימציה.
תהליך בניית הצוות הקבוע שהיווה את עמוד השדרה של הסטודיו לאורך מרבית שנותיו היה כדלקמן; בשנת 1926 נתקל נוירת בהדפסים שנוצרו מחיתוכי העץ של האמן ההולנדי גרד ארנץ במגזין קומוניסטי והזמין אותו לשתף פעולה עם המוזיאון. פגישה נוספת התרחשה בשנת 1928 כאשר נוירת השתתף בתערוכה הבינלאומית Pressa בתחום הדפוס בעיר קלן, ולאחריה ארנץ עבר לוינה ב־1929 על מנת לקבל משרה מלאה בסטודיו. הסגנון הגרפי המינימליסטי שלו השפיע רבות על עיצוב הפיקטוגרמות הרפטטיביות שהיו חלק בלתי נפרד מן השפה הגרפית של הסטודיו. ההשפעה של פיקטוגרמות אלה על גרפיקת המידע של היום ניכרת מיד, אם כי אולי עדיין לא מזוהה במלואה.
מי שתרגמה את הנתונים שנדרש ארנץ לעצב ואף סייעה לו לעיתים בתהליך העיצוב, הייתה לרוב מארי ריידמייסטר (Marie Neurath, 1898-1986), שנישאה לנוירת בשנת 1941. המשימה המרכזית שלה בסטודיו הייתה למעשה הפיכת מידע מורכב לשרטוט או תרשים המסביר את עצמו באופן פשוט. לשם כך נדרשה לה גם הבנה איורית ויכולת עיצובית פרקטית במקביל להבנה טובה של החומרים התאורטיים אותם בחר נוירת להציג. פרויקט מכונן בשלב הראשון של הסטודיו היה האוסף המונומנטלי של 100 כרזות סטטיסטיות שהוצג תחת התערוכה בשם Gesellschaft und Wirtschaft במוזיאון בשנת 1930.
עקרונות השיטה
העיקרון הוויזואלי הראשון והמהותי ביותר בהצגת הנתונים על ידי הסטודיו היה שכמויות גדולות יותר אינן מיוצגות על ידי סמלים בפרופורציה גדולה יותר, אלא על ידי מספר גדול יותר של סמלים בגודל זהה. לדעתו של נוירת, שונות בפרופורציה אינה מאפשרת השוואה מדויקת, מאחר שאז עולות שאלות על ניתוח שטח הפנים של הסמל המוצג בהשוואה לאחרים, כך שתשומת הלב מוסטת לבחינות לא מדויקות דיין של הסמלים. לעומתן, פיקטוגרמות חוזרות המייצגות תמיד ערך קבוע בתוך תרשים מסוים, ניתנות לכימות מדויק במידת הצורך, והבנה מהירה של הנתון הסטטיסטי העולה מהצגתם. פיקטוגרמות וסמלים שהציג המוזיאון או שנוצרו על ידי הסטודיו לא הציגו נתונים בקומפוזיציות מורכבות על ידי שימוש בפרספקטיבה, על מנת לשמר את הבהירות הזו, כך שנמצאו פתרונות אחרים לתצורה גרפית ושימוש בצבע. המסמך שבו ניתן למצוא את הסקירה המקיפה והתצוגה הטובה ביותר של עקרונות וטכניקת איזוטייפ הוא ספרו של אוטו נוירת ״International picture language״ משנת 1936. הסיבה שהביאה את הסטודיו בראש ובראשונה לעיצוב פיקטוגרמות ואייקונים מינילסטים בצורתם, היה ברמה הפרקטית (מאחר שישנן גם הסיבות הקשורות לחינוך הוויזואלי של נוירת, אותו הוא מציג באוטוביוגרפיה שלו). קרי, בשלב הראשוני, בו לא היה גרד ארנץ חלק מן הסטודיו, הוחלט על חיתוך מגזרות נייר של סמלים שצוירו באופן מינימליסטי על מנת להציג נתונים ספציפיים, בלי ליצור הסחות דעת מיותרות, אך בה בעת לאפשר קריאות מלאה ובריאה של המשמעות שהסמל אמור לייצג. לאחר הצטרפותו של ארנץ, ואיתו טכניקת הדפס הלינולאום, המהווה למעשה שטח פנים אחיד ללא אפשרות לחלוקות פנימיות, הודגש יותר הצורך בפיקטוגרמה שטחית (מן הבחינה הצורנית) ככל שניתן, ביחד עם הצורך לחדד את בהירות ברורה משמעותה.
עקרון נוסף היה הצגת עמודות נתונים אופקיות ולא אנכיות (במרבית המקרים), כפי שהיה נהוג לרוב אז, ולמעשה גם כיום. מאחורי רעיון זה עמדה ההבנה כי כך יוצגו העמודות בדומה לשורות טקסט ויאפשרו קריאה נוחה וזורמת יותר של מידע כאשר הוא מופיע בתערוכות ובעיקר בספרים, אותם החלו לעצב בסטודיו רק בשלב השני, ולאחר מכן התמקדו בעיקר ביצירת ספרים לילדים - בשנותיו האחרונות של הסטודיו, בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים.
גם סקאלת הצבעים של הסטודיו עברה סינון ורדוקציה בשל מספר עקרונות. טכניקת ההדפסה שהביא עימו המעצב הראשי גרד ארנץ - הדפס לינולאום, כפתה שימוש במשטחי צבע מלאים באייקונים שעוצבו בסטודיו, כך שנוצר מינימליזם צבעוני מראש, והרגישות הפוליטית לגווני העור (והמוקדמת, יש לציין) או למשמעויות תרבותיות שונות שיש לצבעים מסוימים, הביאו את המעצבים בסטודיו להשתמש בצבעים נייטרליים ככל שניתן, ולכן פנו לשימוש בצבעי יסוד, או לנגזרות שלהם, בלי ירידה בטונים שונים של גוני צבע ביניהם.
התרחבות השיטה והסתגלותה לאופקים חדשים
ככל שהגיעו בקשות נוספות למוזיאון וינה ממדינות מחוץ לאוסטריה, הוקם בין השנים 1931–1932 מכון שותף בשם מונדניאום (Mundaneum) בעיר מונס בבלגיה (שם שאומץ משיתוף פעולה שנכשל עם פול אוטלה בניסיון להקים מערכת שתתכלל את כל המידע בעולם באותם ימים ותאפשר שאילתות על בסיסו) כדי לקדם עבודה בינלאומית. הקבוצה בראשות נוירת הקימה סניפים שהציגו תערוכות קטנות בברלין, האג, לונדון וניו יורק. חברי צוות המקורי מוינה אף נסעו מעת לעת לברית המועצות במהלך שנות השלושים המוקדמות על מנת לסייע בהקמת 'המכון הכלל-איגודי לסטטיסטיקה ציורית של בנייה וכלכלה סובייטית' שהוצג בראשי תיבות בשם IZOSTAT, שהפיק בין היתר גרפיקה סטטיסטית על תוכניות החומש הסובייטית של סוף שנות העשרים.
לאחר סגירת המוזיאון החברתי והכלכלי של וינה בשנת 1934 בשל התנכלויות הנאצים למוסדות קומוניסטיים, וארבע שנים לפני הסיפוח הנאצי של אוסטריה, נמלט הצוות הבסיסי של הסטודיו שכלל את נוירת, ריידמייסטר וארנץ להולנד, שם הקימו בעיר האג את הקרן הבינלאומית לחינוך חזותי. במהלך שנות השלושים התקבלו משימות עיצוביות משמעותיות מארצות הברית, כולל סדרה של תרשימים בייצור המוני עבור האגודה הלאומית לשחפת והוצאה לאור של ספרו של אוטו נוירת' Modern man in the making באנגלית בשנת 1939, נקודת שיא של קבוצת איזוטייפ עליו עבדו הוא, ריידמייסטר וארנץ בשיתוף פעולה הדוק.
כל זאת קרה בעיקר בשל העובדה כי רודולף מודלי, ששימש כעובד במשרה חלקית במוזיאון בווינה, היגר לארצות הברית בתחילת שנות השלושים והציג את שיטות איזוטייפ בארצות הברית בתחילה בתפקידו כאוצר ראשי במוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו. יתר על כן, עד 1934 הקים מודלי את Pictorial Statistics Incorporated בניו יורק, חברה שקידמה ייצור והפצה של פיקטוגרפים דמויי איזוטייפ לחינוך, חדשות וצורות תקשורת אחרות.
אוטו ומארי נמלטו מהאג לבריטניה מפני הנאצים לפני כיבוש הולנד בשנת 1940, ושם הקימו את מכון האיזוטייפ בגרסתו האנגלית בשנת 1942. יישומה הראשון של השיטה היה בפרסומים שונים בזמן מלחמת העולם השנייה בחסות משרד המידע ובסרטים דוקומנטריים שהפיק פול רוטה (Paul Rotha, 1907-1984) שאליהם התווספה אנימציה אינפוגרפית מעשה ידי הסטודיו. לאחר מותו של אוטו נוירת ב־1945, המשיכה אשתו מארי ושאר המעצבים בסטודיו ליישם את שיטת איזוטייפ בייצוג מידע מורכב, במיוחד בספרי מדע פופולרי עבור קוראים צעירים. מבחן אמיתי לשאיפות הבינלאומיות של איזוטייפ, כפי שראתה זאת מארי נוירת, היה הפרויקט לעיצוב מידע לחינוך אזרחי, בהליך הבחירות והפיתוח הכלכלי באזור המערבי של ניגריה בשנות החמישים.
האזור המטרופוליני דנובה תחתית
האזור המטרופוליני דנובה תחתית (ברומנית: Zona metropolitană Dunărea de Jos) מתוכנן לקום במפגש גבולות מחוז גאלאץ, מחוז בראילה ומחוז טולצ'אה עם מרכז אדמיניסטרטיבי בעיר גאלאץ.
השם המיועד לאזור, "דנובה תחתית", הוסכם על הנהגת שתי הערים, גאלאץ ובראילה.
תנועה מעגלית
בפיזיקה, תנועה מעגלית (או תנועה סיבובית) היא תנועה של עצם דו או תלת-ממדי במסלול מעגלי, סביב נקודה או סביב ציר סיבוב. עצם המסתובב סביב מרכז המסה שלו נקרא מסתובב סביב עצמו או סביב צירו. תנועה מעגלית נפוצה מאוד בטבע. דוגמאות למערכות המתוארות על ידי תנועה מעגלית: לוויין המקיף את כדור הארץ, מסה מסתובבת הקשורה לחוט מתוח, מטען חשמלי בשדה מגנטי וכוס שמסתובבת, אפילו כשמסובבים אותה בעוצמה חלשה מאוד.
תנועה מעגלית קצובה
תנועה מעגלית קצובה היא תנועה בה גודל המהירות לא משתנה אלא רק הכיוון שלה. מאחר שמהירות היא גודל וקטורי, תנועה זו איננה תנועה שוות מהירות. המהירות הזוויתית של הגוף היא קבועה:, כאשר T הוא זמן המחזור של התנועה. כמו כן, המהירות הקווית של הגוף, שכיוונה משיק למעגל, קבועה והיא:. גודל התאוצה המקיימת תנועה מעגלית קצובה הוא וכיוונה כלפי ציר הסיבוב (מרכז המעגל). תאוצת הגוף אנכית למהירותו, כך שגודל המהירות בכיוון המשיק למעגל אינה משתנה, אלא רק כיוונה. מהחוק השני של ניוטון נובע שגודל הכוח הדרוש לשמור על תנועה מעגלית קצובה הוא:. כיוונו ככיוון התאוצה, כלומר לכיוון מרכז המעגל, והוא נקרא כוח צנטריפטלי. היות שהכח השקול פועל בניצב למהירות הגוף, הוא אינו מבצע עבודה והאנרגיה נשמרת.
ההעתק הזוויתי שעבר הגוף לאחר זמן t הוא: .
תיאור בקואורדינטות קוטביות
נוח לתאר תנועה מעגלית בקואורדינטות קוטביות (על ידי הגדלים r ו-θ), כך שהגוף נמצא במרחק R קבוע ממרכז המעגל ונטוי בזווית משתנה \theta(t) יחסית לציר מסוים. על מנת למקם את הגוף במישור נעזר בווקטורי היחידה הפולריים המשתנים בזמן: לפיכך, וקטור היחידה \hat r(t) כיוונו ממרכז המעגל כלפי הגוף, כלומר כיוונו הוא רדיאלי, ווקטור היחידה כיוונו הוא ככיוון המשיק למעגל, כלומר כיוונו משיקי. וקטור המיקום \vec r(t) הוא וקטור ממרכז המעגל למיקום הגוף ברגע t: המהירות היא נגזרת וקטור המיקום לפי הזמן: מכיוון שרדיוס התנועה R קבוע, נגזרתו שווה לאפס, לעומתו וקטור הכיוון \hat r(t) משתנה בזמן: נגדיר מהירות זוויתית \omega(t) כשינוי של הזווית לפי הזמן: ולכן:. וקטור המהירות המתקבל הוא: כלומר, לגוף אין מהירות בכיוון הרדיאלי אלא רק בכיוון המשיקי, את מהירות זו נכנה המהירות המשיקית ונסמנה v כך ש-. התאוצה היא נגזרת וקטור המהירות לפי הזמן: נחשב את הנגזרת של :
נגדיר תאוצה זוויתית \alpha כשינוי של המהירות הזוויתית לפי הזמן:. וקטור התאוצה המתקבל הוא: כלומר, לגוף יש תאוצה שכיוונה כלפי מרכז המעגל וגודלה, שגורמת לשינוי בכיוון המהירות המשיקית ותאוצה משיקית שגודלה , שגורמת לשינוי בגודל המהירות המשיקית. כמו כן, מתוך המשוואה הדיפרנציאלית:, ניתן לבטא את ההעתק הזוויתי של הגוף:.
לסיכום, מתקבלות שלוש משוואות המתארות תנועה בקואורדינטות פולריות. הראשונה, וקטור המיקום:, השנייה, וקטור המהירות: , והשלישית וקטור התאוצה: , כאשר:
שימוש במספרים מרוכבים
ניתן לתאר תנועה מעגלית בעזרת שימוש במספרים מרוכבים, כאשר ציר x יבטא את הציר הממשי וציר y יבטא את הציר המדומה, כך שמיקום הגוף המסתובב יתואר על ידי "וקטור" מרוכב z. כאשר i הוא היחידה המדומה ו  \theta(t) זו הזווית של המספר המרוכב כפונקציה של הזמן, t. מכיוון שגודל הרדיוס קבוע: כאשר dot מציין לגזירה לפי הזמן. המהירות תהיה: והתאוצה תהיה: כך שכמו שכבר ראינו כיוון וקטור המהירות מאונך לכיוון ווקטור המיקום, ובמידה והמהירות הזוויתית משתנה בזמן אז ישנה תאוצה משיקית בנוסף על התאוצה צנטריפטלית.
תנועה מעגלית כתופעה מחזורית
תנועה מעגלית קצובה היא תופעה מחזורית והיא מתאפיינת בזמן מחזור T (פרק הזמן בו מבצע הגוף מחזור שלם) ובתדירות f (מספר המחזורים בשנייה):
במקרה של תנועה מעגלית קצובה, התדירות הזוויתית, המוגדרת, שווה למהירות הזוויתית.
מצרים
מִצְרַיִם, המכונה כיום רפובליקת מצרים הערבית או בתרגום לשפות זרות - הרפובליקה הערבית של מצרים (בערבית מצרית: جمهوريّة مصر العربيّة - גֻמְהוּרִיַּת מַצְר אֶלְעַרַבִּיַּה, בערבית: מִצְר ) היא ארץ בעלת היסטוריה של חמשת אלפי שנה והמדינה המאוכלסת ביותר מבין מדינות ערב, והמדינה השלישית המאוכלסת ביותר באפריקה (אחרי ניגריה ואתיופיה). מצרים שוכנת בפינה הצפונית־מזרחית של אפריקה, לחוף הים התיכון בצפון וים סוף במזרח. בצפון-מזרח גובלת בישראל וברצועת עזה, במערב בלוב ובדרום בסודאן. על אף שטחה הגדול, מרוכזת כמעט כל אוכלוסייתה בעמק הנילוס שנמצא במזרחהּ. זאת, משום ש־98% משטח מצרים הם מדבר שומם. גם בעמק הנילוס הפורה לא יורדים כמעט גשמים, ומקור המים העיקרי הוא נהר הנילוס, העובר לאורכו. נהר הנילוס יוצר דלתה בחלקו הצפוני, מקום השפך לים התיכון. בדלתה זו מרוכזים השטחים החקלאיים. דתה הרשמית של מצרים היא האסלאם, ושפתה הרשמית של המדינה היא הערבית. קיים ברפובליקת מצרים הערבית גם מיעוט קטן אך משמעותי של נוצרים-קופטים, הנחשבים כצאצאים ישירים של המצרים הקדומים.
כמעט כל אוכלוסיית מצרים היא מוסלמית ובפרט בני הזרם הסוני, היא מדינה-חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, כשבליגה הערבית מצרים היא חברה-מייסדת.
מקור השם
השם "מצרים" נזכר בספר בראשית שבתנ"ך כשמו של אחד מבניו של חם (בנו של נח). בהמשך ספר בראשית נזכר השם מצרים כשם של ארץ. מקור השם אינו ברור, במיוחד לאור העובדה שהמצרים הקדמונים עצמם לא השתמשו בו. מצרים הייתה ידועה כ"שתי הארצות", כיוון שנוצרה מאיחוד של שתי ממלכות פרה־היסטוריות (בתקופת נער-מר, הידוע גם כמלך מנס). ייתכן, שזו הסיבה לסיומת הזוגית בשם "מצרים", אם כי סיומת זו הייתה מקובלת ממילא בשמות מקומות. השם הערבי של מצרים הוא "מצר".
התושבים הקדומים במצרים, אשר ישבו בה בתקופת הממלכה הפרעונית, קראו לה בשם כּמת (km.t, 𓆎𓅓𓏏𓊖), שמשמעותו "אדמה שחורה". זאת בשל צבעה השחור של האדמה הפורייה בעמק הנילוס, וכדי להבדילה מ"דשרת", "אדמה אדומה", שהיה הכינוי לאדמת המדבר שמסביב למצרים.
בתקופה הפרעונית נעשה שימוש גם בשם חות-קה-פתח, שפירושו הוא "מקדש או בית הקה של פְּתַח" (שמה המוקדם של העיר מוף, היא ממפיס). השם השתבש בפי היוונים והפך לאגיפטוס, וממנו נגזר שמה של מצרים בשפות המערב, וכן שמם של הקופטים – המצרים הנוצרים.
היסטוריה
אחרי פלישת החיקסוסים וגירושם לאחר 150 שנה, בשנת 1570 לפנה"ס לערך, המצרים יצאו למסעות כיבושים ברחבי הסהר הפורה, אך האימפריה המצרית לא החזיקה מעמד זמן רב ומצרים חזרה עד מהרה לגבולותיה הטבעיים. במשך תקופה קצרה באמצע המאה ה-7 לפני הספירה נשלטה מצרים על ידי האשורים (664–671 לפנה"ס). הבבלים, יורשי האימפריה האשורית, לא הצליחו לקיים את שלטון האימפריה במצרים, אך יורשיהם הפרסים הצליחו ובמהלך רוב המאות ה-6 עד ה-4 לפנה"ס שלטה במצרים האימפריה הפרסית. עם זאת, המצרים שמרו על תרבותם הייחודית. כאשר אלכסנדר הגדול כבש אותה בשנת 332 לפנה"ס, מצא תרבות שונה ומרתקת. לאחר פיצול האימפריה של אלכסנדר הגדול, אחד מהמפקדים שלו, תלמי הראשון, ניכס לעצמו את מצרים והיא הייתה תחת שלטון בית תלמי עד המאה ה-1 לפנה"ס.
בשנת 30 לפנה"ס נכבשה מצרים על ידי צבאות רומא. כשנחלקה האימפריה הרומית לשניים, עברה מצרים לאימפריה הרומית המזרחית – האימפריה הביזנטית. בין השנים 639–641 נכבשה מצרים על ידי הערבים בהנהגת הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב. הקלות שבה נכבשה מצרים על ידי הערבים המוסלמים נבעה מן היחסים הדתיים המעורערים בין הכנסייה הביזנטית לבין הכנסייה הקופטית המקומית. הכיבוש המוסלמי הבטיח את זכותם של הנוצרים לשמור על דתם בתמורה לתשלום מס גולגולת לשלטונות המוסלמים. על פי הערכות בשנת 725, ערב סיום שלטונו של בית אומיה ועלייתו של בית עבאס היו עדיין יותר מ-90% מתושבי מצרים נוצרים קופטים. הדבר היה כך בשל המדיניות המוסלמית אשר ביקשה להשתמש במצרים כגשר לכיבוש מדינות צפון אפריקה ואירופה, ולכן ראתה בתושבים הנוצריים מקור הכנסה לטיפוח מכונת הג'יהאד באמצעות המיסים שנגבו מהם. אסלומה של מצרים הפך למוחשי יותר עם הגירתם של שבטים ערביים מחצי האי ערב והגעתם של עוד כוחות צבא. הערבים המוסלמים שהגיעו למצרים היו בעלי זכויות חוקיות ודתיות רבות יותר משל האוכלוסייה הילידית. על כן, הגירתם, בנוסף לקיפוח האוכלוסייה הנוצרית ואסלום בכוח במקרים רבים, תרמו לירידת שיעור הנוצרים באוכלוסייה המצרית ועליית שיעור הערבים והמוסלמים בה.
במלחמת העולם הראשונה שימשה בסיס אנגלי, שממנו תקפו הבריטים את הטורקים בארץ ישראל. במלחמת העולם השנייה שימשה מחסום אחרון בפני גייסות הוורמאכט בפיקודו של רומל, ומנעו ממנו את כיבוש ארץ ישראל והשתלטות על תעלת סואץ. עוד קודם למלחמת העולם השנייה, בשנת 1922, הכריזה מצרים עצמאות חלקית. לאחר המלחמה הפכה מצרים למדינה ריבונית תחת שלטון מלוכני של המלך פארוק.
בשנת 1952 התבצעה מהפכת הקצינים החופשיים שבה קצינים בצבא המצרי העלו לשלטון את הגנרל מוחמד נגיב. שנתיים מאוחר יותר הדיח אותו גמאל עבד אל נאצר שכיהן כנשיא מצרים עד מותו בשנת 1970.