cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אביעזר סגל
אביעזר סגל הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, המשמש כנספח צה"ל באפריקה, אשר פיקד על גדוד 932 וחטיבת הבקעה.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. סגל שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד בחיל הרגלים ובשנים 1987–1989 שימש כמפקד גדוד 932. בשנים 1993–1995 פיקד על חטיבת הבקעה ושימש כנספח צה"ל ברוסיה. בשירות המילואים משמש סגל כנספח צה"ל באפריקה.
כלל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
איזבלה קסיאס גוזמן
איזבלה קסיאס גוזמן (באנגלית: Isabella Casillas Guzman) היא עובדת מדינה וסנגורית אמריקאית, המכהנת כמנהלת הסוכנות לעסקים קטנים של ארצות הברית.
ביוגרפיה
מאז אפריל 2019 שימשה כמנהלת לשכת עורכי הדין לעסקים קטנים בקליפורניה, היא הייתה גם יועצת בכירה בסוכנות לעסקים קטנים בממשלו של הנשיא הדמוקרטי, ברק אובמה.
בינואר 2021 הכריז נשיא ארצות הברית הנבחר, ג'ו ביידן כי גוזמן תהיה המנהלת של הסוכנות לעסקים קטנים בממשלו העתידי ובמרץ 2021 היא נכנסה לתפקידה כמנהלת הסוכנות.
אלכסנדר החמישי, מלך מוקדון
אלכסנדר החמישי (ביוונית: Ἀλέξανδρος Εʹ; ? - 294 לפנה"ס) היה מלך מוקדון, בנו של קסנדרוס.
ביוגרפיה
אלכסנדר היה בנו של הדיאדוך קסנדרוס, בנו של המצביא אנטיפטרוס. אמו הייתה תסלוניקה ממוקדון, שהייתה אחותו למחצה של אלכסנדר הגדול ובתו של פיליפוס השני, מלך מוקדון. היו לו שני אחים גדולים: פיליפוס הרביעי ואנטיפטרוס הראשון. אלכסנדר היה נשוי לליסנדרה, בתם של תלמי הראשון ואורידיקה, ולמעשה בת דודתו.
אלכסנדר נולד בתקופה קשה עבור מוקדון. אלכסנדר הגדול מת ללא יורש פוטנציאלי, ומצביאיו קרעו לגזרים את האימפריה שלו (מלחמות הדיאדוכים). אביו, קסנדרוס, זכה בכתר מוקדון לאחר מלחמה נגד פוליפרכון. קסנדרוס מת בשנת 297 לפנה"ס, ובאופן טבעי, פיליפוס הבכור עלה לשלטון. פיליפוס מת ממחלה זמן קצר לאחר מכן, ואנטיפטרוס, שיהיה הבא בתור, ציפה לרשת את הכתר כמובן מאליו. אלא שאמם, תסלוניקה, שחיבבה במיוחד את אלכסנדר החמישי שהיה בן הזקונים שלה, לחצה עליו ששניהם ימשלו במשותף. אנטיפטרוס הסכים בתחילה, אולם נפגע מאוד מהיחס של אמו ורצח אותה.
אלכסנדר הבין שהוא הבא בתור, והזעיק במהירות לעזרתו שני מצביאים שהחלו להתבלט: פירוס, ודמטריוס פוליורקטס. לטענת פלוטרכוס, פירוס הגיע ראשון ובתמורה לחבלי ארץ שסיפח לשלטונו העניש את אנטיפטרוס. בהמשך, הדיאדוך ליסימכוס, שתמך באנטיפטרוס, שלח אל פירוס מכתב מזויף, שנשלח כביכול מתלמי הראשון מלך מצרים. במכתב מפציר תלמי בפירוס לסייע לאנטיפטרוס. עם זאת, פירוס זיהה שמדובר בזיוף.
במקביל, דמטריוס אשר היה עסוק בהשתלטות על קרקע שאבדה לו בפלופונסוס, נטש את השקעתו ופנה למוקדון. כשהגיע למוקדון גילה שפירוס כבר סיים את העבודה. אלכסנדר, עצבני ומובך, מיהר חיש-קל לקבל את פניו של דמטריוס שהופיע לפתע בראש צבא חמוש כה קרוב למוקדון. הוא הודה לו על הטירחה והציע ללוותו כאורח כבוד בדרכו חזרה. דמטריוס חשש מאלכסנדר, ואף קיבל הודעה שאלכסנדר מנסה ללא הרף להתנקש בחייו. על כן דמטריוס אמר לאלכסנדר שעניינים דחופים מאלצים אותו לעזוב את מוקדון מוקדם מהצפוי. אלכסנדר שמח על כך, וליווה את דמטריוס עוד כברת דרך. הייתה זו טעות גורלית, אלכסנדר נרצח בהוראת דמטריוס. עם זאת, מפאוסניאס ניתן להבין שדמטריוס הוא זה שהעניק עזרה לאלכסנדר, "אולם נראה שהוא מצא רוצח ולא בן ברית" כלשונו. כך או כך, המוקדונים המבוהלים הכתירו את דמטריוס כמלכם, והשושלת שלו עתידה הייתה למשול במוקדון עד סופה של הממלכה.
ישועה כלב
ישועה (יהושע) כַּלֵב (בבולגרית: Йехошуъа Калев; 1875, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 1943, פריז, צרפת הכבושה) היה פוליטיקאי, עיתונאי ופובליציסט, ממייסדי התנועה הציונית בבולגריה, ציר מטעמה לקונגרס הציוני הראשון ובהמשך חבר הוועד הפועל הציוני הגדול ויושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה. כלב היה מנהיג הפלג הניצי-אקטיביסטי בתנועה הציונית אשר חבריו היו חסידי משנתו של יוסף מרקו ברוך ועמד בראש המאבק להשגת הגמוניה ברחוב היהודי, נגד נכבדי הקהילה ה"נוטבלים", נגד רשת החינוך של כל ישראל חברים ונגד הרב מרדכי אהרנפרייז. כלב היה אחד מנציגי ממלכת בולגריה לוועידת השלום בפריז, אשר חתמה את מלחמת העולם הראשונה.
ראשית פעילותו הציבורית
ישועה כלב נולד בשנת 1875 בפלובדיב, נצר למשפחות נוטאבלים מנכבדות הקהילה היהודית, משפחת כלב מצד אביו ומשפחת רומנו מצד אמו. הוא למד במלדארי ובהמשך בבית הספר של רשת "כל ישראל חברים", ובו נחשף לתרבות הצרפתית. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) עקרה משפחתו לסופיה, וכלב הצעיר התבלט במאבקו למען הקהילה ונגד האנטישמיות בבולגריה, וכן במזגו החם. כלב רכש תואר במשפטים באוניברסיטת סופיה. אחד ממרציו היה פרופ' צבי בלקובסקי, וכלב הצעיר נחשף לחוג חובבי ציון. בהמשך רכש כלב תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל.
ב-1895 הגיע לסופיה יוסף מרקו ברוך, התיידד עם בני המשפחה, התארח בביתם וישועה כלב הושפע מאוד מרעיונותיו. ביוני 1896 ביקר בנימין זאב הרצל בסופיה ולאחר ביקורו הקימו ישועה כלב, קרל הרבסט וד"ר ראובן בירר את ארגון "ציון" שאחת מפעולותיו הראשונות הייתה תרגום הספר מדינת היהודים לבולגרית. לאחר שעזב מרקו ברוך את בולגריה הופסקה הפצת עיתונו הכרמל. ב-12 ביולי 1896 הוציא כלב לאור ביחד עם קרל הרבסט את כתב העת הציוני Еврейски глас ("ייברייסקי גלאס", 'הקול העברי'), שנכתב בבולגרית, ובמקביל לו את כתב העת "לה ווס דה ישראל", שנכתב בלאדינו. העיתונים היו המשך ישיר לעיתונו של מרקו ברוך "הכרמל". באחד הגליונות הראשונים של "ייברייסקי גלאס" הקדיש כלב מאמר מיוחד ליוסף מרקו ברוך, בו נכתב שמרקו ברוך הניח את היסודות לתנועה הציונית בבולגריה והפיץ את רעיונות הציונות עוד בטרם פורסם חזונו של הרצל.
בהנהגת התנועה הציונית
קריאתם של העיתונים לאקטיביזם בגאולת ארץ ישראל עוררה את חמתם של הממשלה העות'מאנית, הקהילות היהודיות באימפריה ואת הנוטאבלים בבולגריה. הנוטאבלים נאבקו בעיתונים החדשים ובמיוחד בעיתון בשפת הלאדינו, בשל העובדה ששפה זו הייתה נפוצה מאוד בקרב מרבית יהודי בולגריה והבלקן. הנוטאבלים ניסו להשפיע על השלטונות לסגור את העיתונים ואף ניתלו מודעות בבתי הכנסת הקוראות להחרמתם, אך תפוצתם גדלה מאוד בעיקר בקרב הדור הצעיר ושלטונות בולגריה סירבו בתחילה להתערב בסוגיה. הרב הראשי ליהודי האימפריה העות'מאנית, הרב משה הלוי הטיל חרם על העיתון ועורכיו. במכתב לרב הראשי בסופיה ציין, כי משנתו של העיתון מזיקה ל-350,000 יהודי האימפריה העות'מאנית הנהנים מחופש ושוויון זכויות מלא ומזהיר מפני תוצאות הרות אסון אם תימשך הפצת העיתון. הרב הכריז על קרל הרבסט וישועה כלב: "מופרשים ומובדלים מעדת ישראל". אולטימטום שהועבר על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני, דרך השער הנשגב לממשלה הבולגרית, הוביל לסגירת העיתון בלאדינו.
ישועה כלב נבחר ביחד עם קרל הרבסט וצבי בלבקובסקי כציר מטעם יהדות בולגריה לקונגרס הציוני הראשון ובהמשך נבחר להוועד הפועל הציוני הגדול. כלב נטל חלק בוועידות הציוניות של ההסתדרות הציונית בבולגריה והיה דמות מרכזית במאבק על השליטה בהנהגת יהדות בולגריה בין התנועה הציונית, לנוטאבלים ולרב מרדכי אהרנפרייז, אשר הוכרע לטובת הציונים. כלב ניסה לפשר במאבק על החינוך היהודי בקהילות בין התנועה הציונית לבין רשת "כל ישראל חברים" ובהקשר זה פרסם מספר מאמרים פובליציסטיים בעיתון "אל דיאה", שבהם קבע שהבעיה נעוצה במדיניות הוועד המרכזי של הרשת היושב בפריז ומנותק מהנעשה בבולגריה, אך בבסיסה מדובר ברשת חיובית. מאמרו ליבה את המאבק מול הרשת ועורר סערה וגם המאבק על החינוך היהודי הוכרע לטובת התנועה הציונית והוביל לסגירת בתי הספר של רשת "כל ישראל חברים".
ב-28 במרץ 1904 נערכה בסופיה הוועידה הציונית הרביעית אשר עמדה בסימן הפולמוס על תוכנית אוגנדה. ישועה כלב, כעמיתו קרל הרבסט היו מתומכי ציוני ציון והביעו התנגדות מוחלטת לתוכנית. בהחלטת הסיכום של הוועידה נכתב כי ציוני בולגריה לעולם לא יבגדו במולדתם ההיסטורית וכי הם מתנגדים לכל שינוי בתוכנית בזל. במהלך הוועידה הרצה כלב, אשר בעת ההיא נחשב לאידאולוג הבולט של התנועה, על המבנה המוצע למוסדות יהדות בולגריה והתקנון להפעלתם, תוך צמצום סמכותו של הרב הראשי. כלב הציג תפישת עולם מיליטנטית במאבק מול אהרנפרייז והנוטאבלים. הוועידה קיבלה את הצעתו שהוותה נקודת הסלמה במאבק בין הציונים לרב מרדכי אהרנפרייז. ב-1905 נבחר כלב לנציג יהדות בולגריה בוועד הפועל הגדול של התנועה הציונית.
הכרעת המאבק על הנהגת יהדות בולגריה
המאבק בין התנועה הציונית לרב אהרנפרייז גלש לפסים אלימים. ב-26 במרץ 1907 נאם הרב אהרנפרייז בבית הכנסת ברובע יוצ'בונאר, ונאומו נגע בהשתתפות היהודים בחיים הפוליטיים בבולגריה. ישועה כלב אשר נכח בקהל, העיר לרב כי לא עוסקים בעניינים פוליטיים בבית הכנסת. אלמנטים מהקהל התנפלו על כלב והכו אותו ואת חברי התנועה הציונית שנכחו בקהל מכות נמרצות, התפתחה תגרה גדולה אשר פוזרה רק בהתערבות המשטרה הבולגרית. על רקע המאבק אותו הוביל כלב תוך הפגנת עמדות נִציות, נחלש כוחה של התנועה הציונית ובבחירות שנערכו לוועדי הקהילות במאי 1907 נחלו הציונים תבוסה קשה ואיבדו את הנהגת קהילות סופיה ופלובדיב. ב-16 באפריל 1908 נפתחה בסופיה הוועידה הציונית השישית על רקע ביקורת על ההנהגה הציונית. בסיום הוועידה נבחר יקיר (פריסיאדו) רומנו, איש הזרם המתון ליושב ראש הוועד המרכזי במקום ישועה כלב. מדיניות הפיוס שהנהיג רומנו מול הרב אהרנפרייז לא הועילה, יקיר רומנו התפטר מהקונסיסטוריה וב-1910 חבר ליריביו הפוליטיים יהושע כלב, קרל הרבסט ומרקו רומנו בקריאה רשמית להדיח את הרב אהרנפרייז. ב-1914 התפטר הרב אהרנפרייז ועזב את בולגריה. כלב נטל חלק גם בחיים הפוליטיים בבולגריה, הצטרך למפלגת העם הבולגרית ואף היה מועמד מטעמה בבחירות למועצת עיריית סופיה. ב-1916 הצטרף כלב ביחד עם חיים אהרן פרחי לקונסיסטוריה היהודית כנציג התנועה הציונית וכפועל יוצא מכך, פנתה הקונסיסטוריה רשמית למשרד הדתות כדי שירכיב ועדה שתגיש הצעת תקנון לניהול יהדות בולגריה. משרד הדתות נעתר, הוועדה הוקמה ועם חבריה נמנה ישועה כלב. הוועדה הגישה את הצעתה, אך משרד הדתות דרש תיקונים ונקט סחבת בדיון בהצעה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, מינה ראש הממשלה הבולגרי אלכסנדר סטמבוליסקי את ישועה כלב כנציג בולגריה לוועידת השלום בפריז מטעם המיעוט היהודי. עוד השתתף בוועידה הקולונל אברהם תג'ר מטעם צבא בולגריה. בהמשך, נבחר כלב ליושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה, תוך שהוא פועל לאחד את הפלגים בתנועה הציונית תחת רעיון הבית הלאומי ליהודים. בוועידה הציונית ה-9 שנערכה בסופיה נבחר ישועה כלב ליושב ראש הוועד המרכזי וכיהן לתקופה קצרה גם כיושב ראש הקונסיסטוריה. ב-1920 השתתף כלב בוועידת הוועד הפועל הציוני הגדול שנערכה בלונדון. ב-10 באוגוסט 1920 נערכה הוועידה הציונית ה-10 ובמהלכה ביקש כלב למנות רב ראשי חדש במינוי קבע, ולהוביל בכך לאישור התקנון על ידי משרד הדתות. חבריו לוועד המרכזי התנגדו, וכלב התפטר מהוועד ומהקונסיסטוריה.
שלהי הקריירה ואחריתו
לאחר פרישתו הוציא כלב לאור את הירחון הספרותי-ציבורי еврейска мисъл ("ייברייסקה מיסאל", 'המחשבה היהודית'), שהיווה אופוזיציה להנהגה הציונית ובמאמריו נמתחה ביקורת על אי-מינויו של רב ראשי חדש ועל גביית מס קרן היסוד בכפייה מהקהילות השונות, עניין שמנע לשיטתו של כלב, את אישור התקנון על ידי ממשלת בולגריה. ב-1924, לאחר מות בנו יחידו ממחלה ממארת בגיל 15 שנים, פקד את כלב משבר אישי והוא פרש מהחיים הפוליטיים, עזב את בולגריה והשתקע במץ שבצרפת. לפי גרסה נוספת, היו אלה עמדותיו הנִציות של כלב אשר הובילו להרחקתו ממרכז העשייה הציונית בבולגריה. ממץ עבר לפריז ובה רכש אזרחות צרפתית. ב-1940, עם כיבוש פריז על ידי גרמניה הנאצית, נמלט לשווייץ, אך בהמשך שב לפריז. הוא לקה בשבץ מוחי שהוביל לשיתוק, אשר נטל ממנו את יכולת הדיבור וההליכה. למרות מצבו, תוכנן לגרשו למחנה הריכוז דראנסי, אך הוא נפטר בטרם בוצעה פקודת הגירוש. ב-1961, ביוזמת ארגון "איחוד עולי בולגריה", הועלו עצמותיו לישראל והוא נקבר בבית הקברות בבית חנן.
Real Men
Real Men הוא סינגל של הזמר-יוצר הבריטי, ג'ו ג'קסון, שיצא ב-11 ביוני 1982, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן החמישי שלו, Night and Day. השיר נכתב על ידי ג'ו ג'קסון, והופק על ידי ג'ו ג'קסון ודייוויד קרשנבאום. סמוך ליציאת הסינגל, יצא גם הווידאו קליפ של השיר, בבימויו של סטיב ברון.
ב-2001, יצאה גרסת כיסוי של השיר על ידי הזמרת האמריקאית, טורי איימוס. השיר נמצא באלבום הקונספט Strange Little Girls.
נכון ליוני 2022, השיר הושמע למעלה מ-7.9 מיליון פעמים בספוטיפיי.
רקע
ג'ו ג'קסון תיאר את השיר כעל "קרב המינים הוותיק". בריאיון עיתונאי לבילבורד ב-1982, הוא אמר כי: "אני חושב שהגבר הממוצע שלך מאוים על ידי הגבריות והעליונות שלו עד כדי כך שהוא לא בטוח מה הוא אמור לעשות. חשיבה אינטליגנטית, קדימה, בזירה המינית, נעשית על ידי נשים. הכל קשור לאופן שבו הסטריאוטיפים התהפכו ונהיו חסרי משמעות." השיר תואר גם כבוחן את הנושאים של מיניות ומשיכה מינית גברית לגברים אחרים.
ביקורת
בביקורת על Night and Day, סוזן מולוי, מ-The Sydney Morning Herald, תיארה את "Real Men" כך: "מבחינה לירית אחד השירים המקוממים ביותר מזה זמן רב, שמסתיים לכאורה בתחינה להטרוסקסואליות עממית". מייק דיי, מ-The Age, החשיב את "Real Men" כ-"יצירה גרנדיוזית להפליא" עם "פסנתר בסגנון פיל ספקטור", "פזמון קולי מיילל שהוא וינטג' ספרינגסטין", "תופים מהדהדים" ומילים ש-"חותכות דרך שוביניזם גברי".
אלן קלוג, מ-Edmonton Journal, ציין את "העומק הלירי המוחלט" ואת "העוצמה השבירה" של השיר, והוסיף שזה "שיר לאייטיז אם אי פעם היה כזה". סטיבן הולדן, מרולינג סטון, אמר כי: "השיר הכי מקסים של האלבום, 'Real Men', משלב חגיגית מוזיקת מיתר קאמרית עם הדים של פיל ספקטור, בעוד ג'קסון מסדר את הסתירה בין התפקיד הגברי המסורתי של לוחם לתרבות ההומואית המאצ'ואיסטית של ימינו".
ב-2015, קווין וונץ', מ-Tampa Bay Times, אמר כי: "'Real Men' הוא לא כל כך שיר פרו-גיי אלא יותר שיר פתוח שמבקש מהמאזין להגדיר את ההגדרה שלו למה הופך להיות אדם אמיתי". סטיבן תומאס ארלוויין, מ-AllMusic, תיאר את השיר כ-"רודף" בסקירה רטרוספקטיבית של האלבום Night and Day.
קייסה אולונגרן
קארין הילדור "קייסה" אולונגרן (בהולנדית: Karin Hildur "Kajsa" Ollongren נולדה ב-28 במאי 1967) היא בת אצולה ופוליטיקאית הולנדית הפועלת במפלגת דמוקרטים 66. שימשה כממלאת מקום לראש עיריית אמסטרדם, כשרת הפנים וכסגנית השנייה לראש ממשלת הולנד. משמשת מאז 10 בינואר 2022 כשרת ההגנה של הולנד.
ביוגרפיה
אולונגרן נולדה בליידן ב-28 במאי 1967. אביה אלכסנדר אולונגרן הוא אסטרונום ומדען מחשבים הולנדי. אמה, גונבור לונדגרן, היא שוודית. משפחת אולונגרן היא משפחת אצולה ממוצא רוסי-פיני שהשתלבה באצולה ההולנדית. מאביה ירשה אולונגרן את תואר האצולה. יש לה אזרחות שוודית בנוסף לאזרחותה ההולנדית. ב-1985 החלה ללמוד כלכלה באוניברסיטת אמסטרדם, אולם ב-1986 עברה ללמוד היסטוריה. היא סיימה תואר שני ב-1991, ולאחר מכן למדה מנהל ציבורי באקול נציונל ד'אדמיניסטרציה בפריז, ויחסי חוץ במכון ההולנדי ליחסים בינלאומיים. ב-1992 החלה אולונגרן לעבוד במשרד הכלכלה ההולנדי, וב-2004 הפכה לסגנית מנכ"ל המשרד. ב-2007 היא עברה למשרד לעניינים כלליים - מחלקה מיוחדת בממשלה ההולנדית המנוהלת בידי ראש ממשלת הולנד בעצמו. ב-2011 היא הפכה למזכירה הכללית של המשרד.
ב-2014 הצטרפה אולונגרן למפלגת המרכז דמוקרטים 66. במהלך הבחירות המקומיות בהולנד באותה שנה, השיגה המפלגה רוב במועצת עיריית אמסטרדם, ואולונגרן התמנתה לסגנית ראש העיר. היא נכנסה לתפקידה ב-18 ביוני של אותה שנה. ב-18 בספטמבר 2017 הודיע ראש העיר אברהרד ואן דר לאן במפתיע, כי הוא פורש מתפקידו עקב בריאות לקויה. סמכויותיו הועברו בפועל לידי אולונגרן. ב-5 באוקטובר הוא נפטר ואולונגרן מילאה את מקומו עד 26 באוקטובר 2017, אז נכנס לתפקיד אריק ואן דר בורג. ב-26 באוקטובר 2017 היא התמנתה לשרת הפנים של הולנד, ובמקביל הפכה לסגנית השנייה של ראש הממשלה. ב-1 בנובמבר 2019 היא פרשה משני תפקידיה בשל מחלה. ב-14 באפריל 2020 היא חזרה לשני התפקידים. ב-10 בינואר 2022 היא הפכה לשרת ההגנה.
חיים אישיים
אולונגרן היא לסבית. בת זוגה היא מפיקת הטלוויזיה איירין ואן דן ברקל. יש להן שני ילדים.
דרמטוגליפיקה
הדרמטוגליפיקה (נקראת גם "תורת כתב העור") היא מדע העוסק בחקר רכסי עור באצבעות האדם, ומלמד על התכונות הפיזיולוגיות והאישיותיות דרך טביעת האצבעות שלו.
דרמטוגליפיקה היא מדע צעיר יחסית, שפותח בשנת 1892, כאשר אחד הביולוגים המבטיחים ביותר בתקופתו ואחיינו של צ'ארלס דרווין, סר פרנסיס גלטון, הוציא לאור את מחקרו (שנחשב למחקר קלסי בתחום) בנושא טביעות האצבעות. אומנם כבר בתחילת המאה ה-17 מופיעים תיאורים של ציורי טביעת אצבעות בכתבי עת אנטומיים ידועים, ובראשית המאה ה-19 כתב החוקר הצ'כי יאן אוונגליסטה פורקינייה את החיבור "תורת הסיווג הפונדמנטלי של טביעות האצבע" (1823). הן סר גלטון והן המדענים האמריקאים קאמינס ומידלאו, הנחשבים לאבי שיטת הסיווג המקובלת כיום, עשו שימוש בתורת הסיווג הבסיסי של פורקינייה. ב-1901 פיתח סר אדוארד ריצ'רד הנרי (Henry) את "סיווג הנרי", שיטה לסיווג ולמיון טביעות אצבעות, הנמצאת בשימוש רשויות החוק (בשינויים קלים) עד ימינו אנו. שיטת הסיווג של הנרי מעמיקה ומורחבת יותר מן הקודמות לה, והיא גרמה לפיתוח תחום מדעי נוסף, הדרמטוגרפיה (ניתוח טביעות האצבעות), הנמצא בשימוש בעיקר לצורכי כוחות הביטחון. לטביעות האצבעות צורות רבות ושונות. טביעות האצבעות אינן מושפעות מגורמים סביבתיים ואינן משתנות עם הזמן.
דזירה אח'וואן
דזירה אח'וואן (אקוואן), (באנגלית: Desiree Akhavan, בפרסית: دزیره اخوان; נולדה ב-27 בדצמבר 1984) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית.
קריירה
דזירה עשתה את סרטה הקצר הראשון, Two Drink Minimum, בזמן שלמדה קולנוע בלונדון. וכשחזרה לארצות הברית כתבה וביימה את הסרט הקצר Nose Job ("ניתוח אף").
בשנת 2011 יצרה יחד עם בת זוגה, אינגריד יונגרמן, את סדרת הרשת הפופולרית "The Slope", העוקבת אחר זוג לסביות המתגוררות בברוקלין. בשנת 2014 הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל סאנדנס סרט הביכורים של דזירה באורך מלא, "התנהגות הולמת". הסרט זכה להצלחה רבה, ובעקבותיו הזמינה אותה לינה דנהאם לשחק בסדרת הטלוויזיה "בנות".
ב-2018 החלה לככב בסדרה הקומית "הביסקסואלית", אותה גם יצרה, כתבה וביימה.
חיים אישיים
דזירה נולדה בארצות הברית לזוג הורים איראנים. היא ביסקסואלית.
פרת' ויילדקטס
פרת' ויילדקטס (באנגלית: Perth Wildcats) היא קבוצת כדורסל אוסטרלית מה-NBL. היא הקבוצה היחידה בליגה המייצגת מדינת אוסטרליה המערבית וממוקמת בבירת המדינה פרת'. המועדון נקרא במקור "ווסטייט ויילדקטס" כשהצטרף ל-NBL בשנת 1982, אך שינה את שמו לפרת' ויילדקטס בשנה שלאחר מכן. משחקי הבית של הויילדקטס נערכים ב-RAC ארנה בפרת', המכונה על ידי האוהדים "הג'ונגל". צבעי הקבוצה הם שחור ואדום. לוויילדקטס 10 אליפויות NBL, והם הקבוצה המעוטרת בליגה.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1982, 3 שנים לאחר הקמת ה-NBL, כווסטייט ויילדקטס (Westate Wildcats, חתולי הבר של המדינה המערבית) אחרי זמן רב של לחץ מקהילת הכדורסל של פרת'. כעבור שנתיים שונה שמה לפרת' ויילדקטס. עד 1987 הקבוצה אפילו לא העפילה לפלייאוף, אך בעונתה הראשונה בו הגיעה לגמר והפסידה לבריזביין בולטס 2-0 בסדרה. בכל 33 העונות הבאות העפילה הקבוצה לפלייאוף (כלומר העפילה ל-34 הופעות רצופות בפלייאוף, הישג שלא עשתה אף קבוצת ספורט באף ענף באוסטרליה), העפילה לגמר 14 פעמים, מתוכן ניצחה 10 פעמים (1990, 1991, 1995, 1999-2000, 2009-10, 2013-14, 2015-16, 2016-17, 2018-19, 2019-20) והפסידה 4 (1993, 2002-03, 2011-12, 2012-13).
קניון חולון
קניון חולון הוא מרכז קניות מקורה אשר נמצא ברחוב גולדה מאיר בחולון.
היסטוריה
הקניון נפתח בשנת 1998 על ידי חברת IC ונרכש על ידי קבוצת עזריאלי בשנת 2000 עם רכישת חברת IC.
בתחילת שנות ה-2000 נסגר סניף היפרנטו שהיה בקניון ובמקומו נפתח סופרמרקט של שופרסל.
בשנת 2006 נסגרו הום סנטר ומשחקייה שכללה מתנפחים שהיו בקומה 2- לצורך בניית שדרת חנויות חדשה והנגשת כל חלקי הקומה. בזמן בו הום סנטר והמשחקייה פעלו קומה 2- הייתה מפוצלת לשני חלקים כאשר החלק צפוני של הקומה אינו היה נגיש לנכים כיוון שהמעליות הובילו לחלק השני של הקומה שממנו הייתה את הגישה לחניון. בניית שדרת החנויות הסתיימה ב-2007 ועם בניית השדרה, הקומה שופצה. בשנת 2008 נסגר קולנוע גלובוס, אשר כלל 6 אולמות שהיה הקולנוע היחיד בחולון ובמקומו נפתחה חנות של המשביר לצרכן.
בעשור השני של המאה ה-21
שטחו המסחרי של הקניון מורכב משלוש קומות מסחר על שטח של 15,500 מטרים רבועים שבו נמצאות כ-100 חנויות. הקניון כולל 3 עוגנים: זארה, המשביר לצרכן וסופרמקרט שופרסל דיל. זארה היא החנות היחידה בקניון הכוללת 2 קומות. בקומה העליונה ישנו מתחם מזון מהיר הכולל כ 5 מסעדות מזון מהיר. בקניון ישנו גם סניף בנק של מזרחי טפחות, מרכז בריאות הילד של כללית ותופרת.
לקניון צמוד חניון מקורה בן שבע קומות הכולל כ-1000 מקומות חניה. קומת הגג בחניון אינה פעילה.
בסוף שנת 2016 שופצו שלוש מקומות החניון מתוך שבע, ובשנת 2019 החל שיפוץ שאר הקניון.
הבחירות הפרלמנטריות בטורקיה, נובמבר 2015
הבחירות הפרלמנטריות בטורקיה נערכו ב-1 בנובמבר 2015. במסגרתן נבחרו 550 חברי האספה הלאומית. אלו היו הבחירות ה-23 בהיסטוריה של טורקיה אשר קבעו את הפרלמנט ה-24 של טורקיה המכונה "האספה" (בטורקית: Meclis).
רקע
מפלגות קטנות יותר כוללות את מפלגת האושר האיסלאמיסטית (SP), המפלגה הפטריוטית הלאומית-שמאלית (VP), מפלגת טורקיה העצמאית המרכזית (BTP) ומפלגת השמאל הסוציאל-דמוקרטית (DSP), אם כי אף מפלגה לא הצליחה להשיג תמיכה משמעותית בבחירות הקודמות. בעקבות הבחירות הקודמות, הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן העניק את המנדט להקמת הממשלה למנהיג ה-AKP אהמט דבוטאולו ב-9 ביולי 2015, בשל היותה המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט. במקרה של אי הקמה של ממשלה תוך 45 יום (עד 23 באוגוסט 2015), ארדואן היה יכול להאריך את תקופת 45 הימים או להקדים את בחירות. דבוטאולו קיים שיחות עם מנהיגי שלוש מפלגות האופוזיציה. מכיוון ש-HDP סירבה להצטרף לקואליציה עם ה-AKP ו-MHP והעדיפה להישאר באופוזיציה, נכנס דבוטאולו למשא ומתן ממושך עם CHP למסע ומתן על הסכם קואליציוני. לאחר 35 שעות של משא ומתן שנמשך למעלה מ-10 ימים, המשא ומתן התפרק לאחר שמנהיג CHP כמאל קלצ'דרולו טען כי דבוטאולו הציע להם הקמת ממשלה בת שלושה חודשים ולאחר מכן בחירות מוקדמות. CHP קבעה בעבר כי כל הסכם קואליציוני יימשך ארבע שנים, כל תקופת הכהונה הפרלמנטרית.
דבוטאולו ביקש להיפגש עם מנהיג ה-MHP דבלט בחצ'לי בניסיון אחרון להקים קואליציה. בחצ'לי הודיע בעבר על תמיכתו בבחירות מוקדמות, אך מאוחר יותר הציג ארבעה תנאים שאינם ניתנים למשא ומתן לאחר פריצת אלימות עם הכורדים בטורקיה, באזור הדרום-מזרחי של טורקיה. ההסלמה באזור החל לאחר שנתיים של הפסקת אש. הפגישה בין AKP ל-MHP הסתיימה ללא הסכמה, ולאחר מכן החזיר דבוטאולו את המנדט בחזרה לנשיא ב-18 באוגוסט. במה שתואר כ'הפיכה אזרחית' על ידי CHP, סירב ארדואן, איש ה-AKP, להזמין את קלצ'דרולו להקים ממשלה כפי שנדרש בחוקה, למרות שעוד נותרו חמישה ימים לפני תום התקופה של 45 יום. במקום זאת, הודיע ארדואן על כוונתו להקדים את הבחירות, שנקבעו ל-1 בנובמבר 2015.
במהלך מערכת הבחירות, לראשונה כיהנה ממשלת ביניים. חוקת טורקיה קבעה שצריך להקים במקרה שהנשיא מכריז על בחירות מוקדמות בלי שהוקמה ממשלה. על דבוטאולו הוטלה הרכבת ממשלת הביניים ב-25 באוגוסט 2015. כנדרש בחוקת טורקיה, הממשלה חייבת להיות ממשלת אחדות לאומית כאשר כל המפלגות המיוצגות בפרלמנט מיוצגות בה. בשל משמעותם לקראת הבחירות, שרי המשפטים, הפנים והתחבורה חייבים להיות עצמאיים. 22 המשרדים הנותרים מוקצים לכל מפלגה פוליטית בהתאם למספר חברי הפרלמנט שיש להם בפרלמנט.
תוצאות הבחירות
מפלגת הצדק והפיתוח (AKP), ששלטה במשך 13 שנים השיבה את הרוב בפרלמנט.
מפלגת העם הרפובליקנית התחזקה מעט. מפלגת העם הדמוקרטית ומפלגת התנועה הלאומית נחלשו מאוד.
שומה וישונטאי
שוֹמה וישונטאי (במקור שלמה ויינברגר, בהונגרית: Visontai Soma; ג'נג'ש, 19 בנובמבר 1854 – בודפשט, 22 בספטמבר 1925) היה דוקטור למשפטים, עורך דין, בעל תואר "יועץ חצר המלוכה", חבר האספה הלאומית ההונגרית (1892-1906), יהודי-הונגרי.
קורות חיים
שלמה ויינברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של אלברט ויינברגר ושל יוליאנה שוויצר. הוא המשיך את לימודיו האוניברסיטאיים בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל תואר במשפטים ב-1882. לאחר מכן השתקע בבודפשט. ב-1881 שינה את שם משפחתו מוויינברגר לווישונטאי. בנוסף לעיסוקו כעורך דין, עסק גם בכתיבה עיתונאית. הוא הגן בהצלחה על עורך העיתון "זסטבה", מנהיג הרדיקלים הסרביים, בתביעה שהתנהלה נגדו על רצח מיהאי דימיטרוביץ'. הצלחתו זיכתה אותו לתגמול על ידי הרדיקלים הסרבים כשהיה מועמד לפרלמנט על ידי מפלגת העצמאות בנובי סאד ב-1892 וזכה. לאחר מכן נבחר לנציג באספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) על ידי עיר הולדתו בשלוש בחירות (1897, 1901, 1905). הוא היה חבר בוועדה הארצית לבחינות עורכי הדין, השתתף במשא ומתן בוועדת המשפטים של הפרלמנט ההונגרי במטרה לגבש הצעה להליך פלילי. בשנת 1908 זכה בתואר "יועץ בית המלוכה" ובמקביל הפך לחבר במועצת המשמעת של בית המשפט העליון המלכותי ההונגרי (Kuria). מותו נגרם משבץ מוחי. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
כסטודנט באוניברסיטה, הוא כתב מאמרים בכלכלה. נאומיו הפרלמנטריים הופיעו ב"יומנים". הוא ערך את כתב העת "מסילות ברזל" במשך כמה שנים.
חייו הפרטיים
אשתו הייתה ארז'בט הלאשי (1873–1935), בתם של וילמוש הלשי ושל בורבלה זוננברג.
משה ויזגאן
הרב משה ויזגאן (שבט ה'תרס"ד, 1904 - ז' בשבט ה'תשנ"ו, 1996) היה רב ודיין באסואירה (מוגדור), אב בית הדין ורבה של מרקש שבמרוקו במחצית השנייה של המאה העשרים.
תולדות חייו
נולד בחודש שבט ה'תרס"ד באסואירה (מוגדור) שבמרוקו לר' חנניה הויזגאן, סוחר. אביו לא רצה שבניו ילמדו בבית הספר של אליאנס בעיר, ושכר להם מורה פרטי. כשהיה בן 11 נפטר אביו ולא היה מי שישלם למורה הפרטי, ולשם כך הקים שכנו הרב נסים אסבאג את ישיבת עץ חיים בעיר, שם למד (כתלמיד יחיד, בתחילה) אצל רבי שמעון אביקציץ, ובהמשך, אצל הרב דוד עטר. באלול ה'תרפ"ז נשא את אסתר, בתו של רבי מרדכי לחמי ממקנס. לאחר נישואיו למד בישיבתו של הרב יצחק סבאג במקנס, שם נקשרו קשרי ידידות בנו לבין הרב שלום משאש. לימד בישיבה הקטנה במקנס ובצפרו וכן בתלמוד תורה של הרב משאש במקנס. בחודש שבט ה'תש"ו (ינואר 1946) התמנה לדיין שלישי בבית דינו של הרב אהרן בן חסין באסואירה. החל משנת ה'תש"ך, משנותר דיין לבדו בעיר, שימש בפועל גם כרבה הראשי. בשנת ה'תשכ"ו, כשעלה לישראל הרב מכלוף אבוחצירא, ביקש מהרב ויזגאן להחליפו כרב ראשי ואב בית הדין במרקש. בתפקיד זה כיהן עד שנת ה'תשמ"ג, אז עלה לישראל והתיישב בשכונת רמות בירושלים. בירושלים החל ללמוד בישיבת המקובלים "נחלת יצחק", אצל הרבנים יצחק כדורי ושמואל דרזי. התכתב בהלכה עם חכמי מרוקו בדורו, ובראשם הרב שלום משאש והרב יהושע מאמאן
נפטר בירושלים בז' בשבט ה'תשנ"ו, ונקבר בהר המנוחות.
ספרו
בשנת ה'תשמ"ה הדפיס בנו הרב חנניה את תשובותיו בשם "ויגד משה". בסוף הספר נספחו שני מאמרים: ייחוס עי"ת מראקש על הקהילה היהודית במרקש ויחוס עי"ת אצווירא על הקהילה היהודית באסואירה.
בספר "מטה אהרן" מאת ר' אהרן בן חסין הובאו כמה פסקי דין ממנו בהיותו דיין באסואירה.
ענת דוידוב
ענת דוידוב (נולדה ב-30 באפריל 1954) היא עורכת, שדרנית רדיו וקריינית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב, למדה תיאטרון ומשחק באוניברסיטת תל אביב. שירתה בגלי צה"ל בשנות ה־70, ובתחילת שנות ה־90 עבדה תקופה קצרה בעריכת עמודים יומיים בעיתון חדשות.
בשנת 1985 דיבבה במספר פרקים בודדים את המפקדת אקה, בסדרת הטלוויזיה המצליחה לילדים נילס הולגרסון, ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בין השנים 2013–2015 הגישה את התוכנית הכלכלית היומית של רשת ב' – "צבע הכסף".
בשנת 2015 פרשה מקול ישראל במסגרת גל הפרישה מרצון, כחלק מפירוקה של הרשות והקמת תאגיד השידור ציבורי. באותה השנה החלה לשדר ב-103fm את התוכנית הכלכלית "איפה הכסף". בנוסף הגישה כשנה תוכנית זוגית מידי בוקר עם ינון מגל. וכיום מגישה במקביל, תוכנית אקטואליה יומית מדי יום בין 7–9 עם אודי סגל.
חיים אישיים
דוידוב היא גרושה ומתגוררת בתל אביב. בנה הוא אסף אבן צור, מוזיקאי ונגן ג'אז.
בשנת 2018 חשפה בשידור ברדיו כי הייתה קורבן לאונס.
יומנו של פטר גינז
גילוי היומן
הספר יצא לאור בעקבות צירוף מקרים טראגי אשר הביא לגילויו של היומן, כשישים שנה לאחר שנכתב בין השנים 1941-1942. שבועות ספורים לאחר התפוצצות "קולומביה" פנה תושב פראג, שנחשף לסיפורו של פטר לאחר האסון, אל מוזיאון יד ושם וסיפר על שש מחברות גדושות בכתביו של פטר ובציוריו שנמצאו בבית ישן שקנה בפרברי פראג. בין הפריטים שהתגלו - היו שני יומנים קטנים וסיפורים שכתב פטר.
הספר, יצא לאור בעריכת אחותו חוה פרסבורגר אשר נולדה כאווה גינז ובתוספת הקדמה מאת הסופר ג'ונתן ספרן פויר, תורגם ל־11 שפות והיה מועמד לפרס ספר הנוער הטוב ביותר בגרמניה לשנת 2007.
עלילת הספר
הספר, יומנו של צעיר יהודי צ'כי שנספה בשואה, מתאר את השנתיים האחרונות בגטו בפראג לפני שגורש לטרזיינשטט ואחר כך לאושוויץ. בחלק המרכזי של הספר, הכולל את היומן, מתוארים הימים בשפה לקונית, חסכנית, מאופקת מאוד. הנער בן ה-14 מבקש לתעד ביומן את המציאות כמו שהיא, להכניס בה סדר. בעיניו הנלהבות של הילד על האבסורד והמציאות הטרגית, היומן חושף גם את צדדיו הפזיזים ואת תצפיותיו על ההתנגדות נגד הכובשים הגרמנים ומעשי הגמול הפראי שלהם.
ביקורת על הספר
רבים אמרו על הספר שהוא מרגש ומעורר השראה. יש החושבים שנקודת מבטו של פטר רק מחזקת את הבנת המציאות הלא פשוטה שנער היה צריך לחוות בזמן מלחמת העולם השנייה. עיתונים נכבדים ברחבי העולם סיקרו את הספר והציגו אותו כיצירת עדות כואבת של נער צעיר מוכשר ואמיץ. היו אף שאמרו שהספר אינו פחות חשוב מיומנה של אנה פרנק, ובזכות מילותיו חסרות התקדים הוא ברא שפה וחיים חדשים.
שלל שיריו
האלבום רשם הישג של מכירת 20 אלף עותקים וקיבל את התואר "אלבום זהב". בעקבות הצלחת האלבום יצא גוב לסיבוב הופעות בו הוא שר שירים מאוסף זה בין היתר.
אר ולואר
אר ולואר (צרפתית: Eure-et-Loir) הוא מחוז בחבל סאנטר-עמק הלואר שבצרפת. בירת המחוז היא שארטר, שטחו 5,880 קמ"ר ומתגוררים בו (נכון ל-2010) 428,933 תושבים.
גאוגרפיה
אר ולואר הוא אחד מ-80 המחוזות המקוריים שנוצרו בעת המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. המחוז נוצר מחלקי פרובינציית אורליאן שהפכה לחלק מן הרפובליקה הצרפתית במהפכה, כמו גם חלקים מאיל-דה-פראנס ופרש.
קתדרלת שארטר הנמצאת בבירת המחוז, נחשבת בעיני רבים לאחת הדוגמאות הטובות ביותר של האדריכלות הגותית. העיירה "קומברה" שבספרו של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד", מתארת את העיירה אילייר שבמחוז, בה שהה פרוסט בילדותו. כמחווה לכך שונה שם העיירה ל"אילייר-קומברה". גם הסופר אמיל זולא בספרו "האדמה" מתאר את העיירה רומי-סור-אגר (Romilly-sur-Aigre) שבמחוז.
משה גוטמן (רופא)
משה גוטמן (1894–1961) היה רופא, האלרגולוג הראשון בארץ ישראל ומחלוצי המקצוע בעולם.
ביוגרפיה
גוטמן נולד בהיידנהיים שבגרמניה. התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת מינכן. לאחר סיום הלימודים עסק מספר שנים בעבודה פרטית, התעניין באלרגוליה, וייסד את המחלקה האלרגולוגית בבית החולים במינכן. ענף זה בעולם הרפואה היה בחיתוליו, ובראשית התפתחותו הקלינית-מדעית.
בשנת 1935 עלו לארץ ישראל. התיישבו בירושלים.
ב־8 במרץ 1949, ייסד ביחד עם ד"ר נתן לס מבית החולים הדסה שבתל אביב, את החברה הישראלית לאלרגולוגיה. גוטמן היה יושב ראש החברה הראשון, עד שנת 1956. עיקר פעילותה של החברה היה קליני ולא מדעי, הצטרפו לחברה רשימה גדולה של חברים שאינם מומחים באלרגולוגיה. הרשימה כללה את רוב מנהלי המחלקות בבית החולים הדסה ירושלים. כיום קרוי האיגוד: "איגוד ישראלי לאלרגיה ואימונולוגיה קלינית".
עברו מספר שנים לא מבוטל עד שההסתדרות הרפואית בישראל הכירה במקצוע, כמקצוע הדורש מומחיות.
נפטר ב-1961.
אניטה גריבלדי
אנה מריה דה חסוס ריביירו דה סילבה הידועה כאניטה גריבלדי (באנגלית: Anita Garibaldi) (30 באוגוסט 1821 - 4 באוגוסט 1849) הייתה אשתו הברזילאית של ג'וזפה גריבלדי וחברתו לנשק בימי המהפכה האיטלקית שהובילה לאיחוד איטליה. פועלם ייצג את רוח הרומנטיקה והליברליזם שאפיינו את המאה ה-19.
אבי ליכט
אבי ליכט (נולד בשנת 1969) הוא משפטן שכיהן במשרת המשנה ליועץ המשפטי לממשלה (לניהול ותפקידים מיוחדים) בשנים 2018-2016, ולפני כן המשנה ליועץ המשפטי לממשלה (כלכלי-פיסקלי) במשך כשבע שנים.
אניטה גריבלדי
ראשית חייה
אנה מריה "אניטה" דה ישו ריביירו דה סילבה נולדה למשפחה ענייה ממוצא פורטוגזי. אביה היה רועה צאן ודייג, והם התגוררו בלגונה שבדרום ברזיל במחוז סנטה קתרינה (כיום מדינה). אניטה נולדה שנה לפני שברזיל קיבלה את עצמאותה מפורטוגל. בשנת 1835, בהיותה צעירה בת 14, נאלצה להינשא למנואל דוארטה אגוייר, אשר נטש אותה, כדי להצטרף לצבא המלכותי.
אבי ליכט
ביוגרפיה
אבי ליכט נולד וגדל בעפולה, בן לעו"ד אריה ליכט. הוא למד בבית הספר היסודי "אוהל מאיר", המשיך בישיבה התיכונית מדרשית נועם בפרדס חנה ובתיכון יהודה בעפולה.
לאחר שירותו הצבאי למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית וסיים אותו בהצטיינות יתרה. היה עורך כתב העת משפטים. הוא התמחה אצל השופט תיאודור אור בבית המשפט העליון, ואצל עו"ד (כיום השופט) עוזי פוגלמן. לאחר ההתמחות למד לתואר שני בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק, שם היה המילגאי הישראלי הראשון בתוכנית האוזר.
אניטה גריבלדי
חייה עם ג'וזפה גריבלדי
ג'וזפה גריבלדי, מלח ממוצא ליגוריאני, הפך למהפכן לאומני איטלקי, נמלט מאירופה בשנת 1836 ונלחם למען הרפובליקה הבדלנית בדרום ברזיל. כשגריבאלדי הצעיר ראה לראשונה את אניטה, הוא היה יכול רק ללחוש לה, "את חייבת להיות שלי". באוקטובר 1839 היא הצטרפה לגריבלדי לספינתו, "ריו פרדו". חודש לאחר מכן קיבלה את טבילת האש שלה בקרבות של אימיטובה ולגונה, בהם נלחמה לצד המאהב שלה.
אבי ליכט
ביוגרפיה
בשובו לישראל, הצטרף למחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה, והיה סגן בכיר לפרקליט המדינה. במסגרת תפקידו זה ייצג את המדינה בעתירות לבג"ץ.
אניטה גריבלדי
חייה עם ג'וזפה גריבלדי
כפרשית מיומנת, אניטה לימדה את ג'וזפה על תרבות הגאוצ'ו של הפאמפס בדרום ברזיל, אורוגוואי, וצפון ארגנטינה. אחד מחבריו של גריבלדי תיאר את אניטה כ"מיזוג של שני כוחות יסודיים ... כוחו ואומץ לבו של גבר, קסמה ורכותה של אשה, שהתבטאו בעזות ובמרץ שבהם נופפה את חרבה עם פניה העגולות היפות שקושטו בעיניים רכות ובלתי-רגילות".
אבי ליכט
ביוגרפיה
בשנת 2009 נבחר למלא את תפקיד המשנה ליועץ המשפטי לממשלה (כלכלי-פיסקלי), במקומה של עו"ד דידי לחמן-מסר. ועדת האיתור לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה כללה את ליכט ברשימה של שמונה מועמדים לתפקיד בספטמבר 2015, אך בסופו של דבר נבחר ד"ר אביחי מנדלבליט לתפקיד. לאחר מכן מונה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה לניהול ותפקידים מיוחדים.
במאי 2018 הודיע על פרישתו במהלך 2018.
אניטה גריבלדי
חייה עם ג'וזפה גריבלדי
בקרב "קוריטיבנוס" הופרד גריבלדי מהחזית ואיבד את הקשר עם אניטה, שנלכדה על ידי הקבוצה היריבה. בשבי סיפרו השומרים לאניטה שגריבלדי מת, ואניטה הייתה מוטרדת מאוד, גם בשל צערה על מות אהובה וגם מעצם העובדה שהם ציפו לילד שלא יכיר את אביו לעולם. כששמעה על הבשורה, אניטה שאלה אם תוכל לחפש בין המתים בקרב. היא הורשתה לחפש, אך חיפושיה לא הניבו דבר. אניטה לא אבדה את תקוותה ואחרי זמן מה ברחה מן השבי על גבי סוס ונמלטה בדהרה מן המחנה. החיילים רדפו אחריה בהתאם לפקודות מפקדם, עליהם לתפוס את אניטה ולחזור מתים או חיים. הם ירו והרגו את הסוס שלה. לאחר מכן אניטה הגיעה לנהר קנואס ובלית ברירה בחרה לחצות אותו, החיילים חשבו שהיא לא תשרוד את חציית הנהר והניחו כי אניטה מתה. אניטה שוטטה במשך ארבעה ימים בלי אוכל או שתייה ביער, עד שמצאה קבוצה של אנשים שהציעו לה אוכל. לבסוף, היא הצליחה ליצור קשר עם המורדים והתאחדה עם ג'וזפה במקום בשם וקרייה. כעבור כמה חודשים נולד בנם הראשון, מנוטי (1840–1903). הוא נולד עם עיוות גולגולת בגלל מכה שאניטה קיבלה כשנפלה מסוסה בעת שברחה מן המחנה הברזילאי. מנוטי גם הפך ללוחם חירות ולווה את אביו במסעותיו באיטליה. שמו ניתן לו על שם סירו מנוטי. נולדו להם עוד שלושה ילדים שנולדו במונטווידאו, רוזיטה (1843–1845), טרסיטה (1845–1903) וריקיוטי (1924–1847). ב-1841 עברו בני הזוג לבירת אורוגוואי- מונטווידאו שבה עבד ג'וזפה גריבלדי כסוחר וכמנהל בית הספר לפני שנטל את הפיקוד על צי אורוגוואי ב-1842 והקים "לגיון איטלקי" למלחמתה של המדינה נגד הדיקטטור הארגנטינאי חואן מנואל דה רוזאס. אניטה השתתפה בהגנתו של גריבלדי ב -1847 על מונטווידאו נגד ארגנטינה ועל נשיא הברית של אורוגוואי לשעבר, מנואל אוריבה.
אבי ליכט
ביוגרפיה
לאחר פרישתו מונה לכהן כמרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
אניטה גריבלדי
חייה עם ג'וזפה גריבלדי
אניטה וג'וזפה נישאו ב־26 במרס 1842 במונטווידאו.
אבי ליכט
ביוגרפיה
ביוני 2019 הצטרף כשותף למשרד עורכי הדין מיתר.
אניטה גריבלדי
פטירתה
אניטה ליוותה את בעלה, ג'וזפה גריבלדי ואת הליגיונרים האדומים שלו בחזרה לאיטליה כדי להצטרף למהפכות של 1848, שם נלחם נגד כוחות האימפריה האוסטרית. בפברואר 1849 הצטרף גריבלדי להגנת הרפובליקה הרומית החדשה נגד התערבות נפוליאון וצרפת במטרה לשקם את מדינת האפיפיור. אניטה הצטרפה לבעלה בהגנה על רומא, שנפלה תחת המצור הצרפתי ב -30 ביוני. היא ברחה מצבא צרפת ואוסטריה עם הלגיון גריבלדיאן. בעודה בהיריון וחולה ממלריה, אניטה נפטרה ב־4 באוגוסט 1849 בשעה 19:45 בזרועות בעלה בחוות גויצ'ולי במנדריול, ליד רוונה, איטליה, במהלך הנסיגה הטרגית ולכן נאלצו לקבור את גופתה בחפזון. אניטה נותרה נוכחת בלבו של גריבלדי עד סוף ימיו. אולי היה זה זכרונה של אניטה שהניע את גריבלדי לחפש את מנואלה סאנז, הגולה של סימון בוליוואר בפרו בתחילת שנות החמישים. עשור לאחר מכן, ב־1860, כשגריבלדי נסע לטיאנו כדי לברך את ויקטור עמנואל השני כמלך לאיטליה המאוחדת, הוא לבש את צעיף הפסים של אניטה על הפונצ'ו האפריקני הדרום-אמריקני שלו.
אבי ליכט
ביוגרפיה
באפריל 2020 ניהל את המשא ומתן הקואליציוני בהיבט המשפטי מטעם סיעת כחול לבן.
אניטה גריבלדי
מורשתה
אניטה גריבלדי היא סמל של הרפובליקה הברזילאית ונחשבה כגיבורה אחרי נפילתה של האימפריה הברזילאית. כיום קרויים על שמה כיכרות ברחבי ברזיל וישנו אפילו מוזיאון לזכרה בלגונה. גם בניטו מוסוליני השתמש במורשתה בשנת 1929 הוותיקן ביקש באופן בלתי רשמי להסיר את פסלו של בעלה מהגיאניקולו, גבעה ברומא, ג'וזפה גריבלדי. בתגובה השיב מוסוליני שלא רק שהוא מסרב להסירו, אלא שהוא מוסיף את פסלה של אניטה באותה הגבעה בדיוק. הצבת הפסל נחגגה במשך שלושה ימים. ביום הראשון העבירו את שרדייה מהקבר בגנואה לרומא. ביום השני טמנו את שרידיה בבסיס הפסל שהוצב לזכרה בסמוך לפסלו של בעלה. ביום השלישי נחנכה האנדרטה באופן רשמי על ידי מוסוליני. הפסל מתאר את אניטה על סוס כאשר היא אוחזת את בנה התינוק בידה השמאלית בעודה מנופפת באקדח בידה הימנית כאשר היא מובילה את צבאו של בעלה לניצחון בקרב. אניטה גריבלדי היא הנושא של הסרט "חולצות אדומות" (Red Shirts) שבו היא מגולמת על ידי השחקנית אנה מגנני (Anna Manani). בשנת 2013 השחקנית אנה פאולה אירוסיו (Ana Paulo Arosio) גילמה את אניטה גריבלדי בסרט "אניטה גריבלדי" (Anita e Garibaldi).
אבי ליכט
ביוגרפיה
אבי ליכט נשוי לד"ר תמר ליכט ואב לשלושה. מתגורר בירושלים.
במחלקת הבג"צים
בתפקידו כסגן בכיר לפרקליט המדינה במחלקת הבג"צים, אבי ליכט ייצג את המדינה במאות עתירות לבג"ץ, בעיקר בתחומי תקשורת, הפרטה, מכרזים ציבוריים, תחבורה, וכן בנושאים ביטחוניים ונושאי דת ומדינה. בין התיקים הבולטים בהם הופיע:
משנה ליועץ המשפטי לממשלה
ב-4 באפריל 2013 מינתה שרת המשפטים ציפי לבני את ליכט לכהן בוועדת ריבלין, בראשות המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס אליעזר ריבלין, שתפקידה לבחון את האפשרות להחלת הסדר פיצוי מיוחד על עובדי הקריה למחקר גרעיני בדימונה שחלו בסרטן בעת חשיפתם לקרינה מייננת במהלך עבודתם.
פנחס אביבי
פנחס (פיני) אביבי (נולד ב-3 בינואר 1947) הוא שגריר בדימוס, דיפלומט בשירות החוץ הישראלי ויו"ר נשיאות האגודה הישראלית לדיפלומטיה. כיהן בשורת תפקידים בכירים במשרד החוץ, בהם שגריר ישראל בקולומביה, שגריר ישראל בצ'ילה ושגריר ישראל בטורקיה, ראש המערך לנושאים מולטילטרליים והמשנה למנכ"ל משרד החוץ.
ביוגרפיה
אביבי נולד בירושלים. למד בבית הספר ארלוזורוב. בשנת 1962, בהיותו בן 15, שימש חניך בתוכנית של משרד החוץ הישראלי.
בשנת 1965 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 202 של הצנחנים בפלוגה שעליה פיקד מתן וילנאי. השתחרר מצה"ל בדרגת סרן.
תפקידים בשירות החוץ
לאחר שחרורו מצה"ל חזר אביבי למשרד החוץ. מילא שורה ארוכה של תפקידים בנציגויות ישראל בעולם ובמטה משרד החוץ בירושלים, בהם: מתמחה בשגרירות ישראל ברומא, איטליה (1968-1971), נספח וראש המדור הקונסולרי בשגרירות ישראל באביג'אן, חוף השנהב (1971-1973), מזכיר שני וקונסול בשגרירות ישראל בסנטיאגו, צ'ילה (1976-1978), מזכיר ראשון וקונסול בשגרירות ישראל בבואנוס איירס, ארגנטינה (1978-1981) יועץ באגף לקשרי תרבות ומדע (1981-1984), יועץ לענייני תרבות ומדע בשגרירות ישראל ברומא, איטליה (1984-1988) ומנהל מחלקת המזרח התיכון (1989-1991).
בשנת 1991 מונה לשגריר ישראל בקולומביה, תפקיד אותו מילא במשך שנתיים.
בשנים 1991–1993 שימש כיו"ר ועד העובדים במשרד החוץ והוביל את מאבק אנשי שירות החוץ להשוואת תנאי העסקתם לאלו של מערכת הביטחון. במהלך כהונתו נחתם ההסכם הקיבוצי שקבע את ייחודיות המשרד והסדיר את סולם השכר בדירוג שירות החוץ.
בשנים 1993–1997 כיהן כשגריר ישראל בצ'ילה.
בשנים 1997–1999 שימש כממלא מקום ראש אגף השלום והמזרח התיכון. במסגרת תפקידו זה השתתף בוועידות השלום השונות, כולל ועידת וואי והוועדה המצומצמת לניהול השיחות עם סוריה ולבנון בעקבות מבצע ענבי זעם בנקורה.
בשנת 2003 מונה לשגריר ישראל בטורקיה. התחזקות הגורמים האסלאמיים בטורקיה תחת שלטון "מפלגת הצדק והפיתוח" (AKP) בראשות רג'פ טאיפ ארדואן והתקרבותה של טורקיה לעולם הערבי בתקופה זו, עוררו חשש לפגיעה ביחסים עם ישראל. תקופת כהונתו של אביבי אופיינה במאמץ לשמר את מערכת היחסים הטובה בין המדינות ואת ערוצי הקשר הפתוחים בין אנקרה וירושלים.
בשנת 2007 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ למרכז אירופה, מזרח אירופה, אירו-אסיה ורוסיה. בתקופת כהונתו נחתמו שורה של הסכמים חשובים בין ישראל למדינות המרחב, כולל הסכמי פטור מאשרות עם רוסיה ועם אוקראינה.
בשנת 2010 מונה למשנה למנכ"ל משרד החוץ וראש המערך לנושאים מולטילטרליים, גלובליים ואסטרטגיים, הכולל ארבעה אגפים מרכזיים: כלכלה, אסטרטגיה, ארגונים בינלאומיים ומש"ב - הסוכנות הישראלית לסיוע ושיתוף פעולה בינלאומי. במסגרת תפקידו זה שימש גם כחבר בוועדה הבינמשרדית לבחינת מדיניות הממשלה בנושא משק הגז הטבעי בישראל (ועדת צמח).
בינואר 2014 יצא לגמלאות. מכהן מאז ספטמבר 2014 כיו"ר נשיאות האגודה הישראלית לדיפלומטיה.
אביבי בעל תואר ראשון ושני בכלכלה מהאוניברסיטה העברית, דובר עברית, אנגלית, ספרדית, איטלקית וצרפתית.
נשוי ואב לשלושה. בנו אמיר אביבי הוא תת-אלוף במילואים.
תפסיר
תפסיר (ערבית: تفسير משמעות: "פרשנות") היא המילה הערבית לפרשנות של ספרי הקודש של האסלאם, בדרך כלל של הקוראן. התַאְוִויל היא תת-מערכת של התפסיר, ומשמעותה שיבוץ משמעות מסוימת לפעמים על-פי חלום או השראה, לאיה. מחבר תפסיר נקרא מופסיר (בערבית: مُفسر, וברבים מופסירון).
אטימולוגיה
ההגדרה המילולית של תפסיר: ההסבר וההבהרה.
המילה תפסיר נגזרת מהשורש בערבית פ-ס-ר (המקבילה הערבית לשורש העברי פ-ש-ר) שמשמעותו להסביר ולחשוף. בהקשר אסלאמי משמעותה הבנת וחשיפת רצון אללה, המועבר באמצעות טקסט הקוראן, על ידי משמעות המילה שבו, בערבית, וכן באמצעות חשיבה וידע אישיים של הלומד. הגדרה זו כוללת:
מוחמד
את הדוגמה הראשונה לתפסיר ניתן למצוא כבר אצל מוחמד, נביא האסלאם. על פי המסורת, במהלך הנבואה כשגילה את הקוראן, הוא דקלם למלויו פסוקים שכבר אמר בעבר, בדרך-כלל כדי להסביר את משמעם וללמד אותם. יסודות מהסברי מוחמד הם:
יש מחלוקת בין המלומדים המוסלמיים באשר למידת הפרשנות של מוחמד על הקוראן. יש הטוענים, כי מוחמד פירש את כל הקוראן, ויש לעומתם הטוענים כי רק על חלקו (למשל: אל-ע'זאלי). התפסיר של מוחמד לוקט מאוחר יותר באופן עצמאי לספר, בנוסף הם לעיתים מודפסים בספרי חדית' תחת הנושא "תפסיר" לצד סיפורים נוספים על מוחמד.
צחאבה
לאחר מותו של מוחמד, אלו שהכירו אותו באופן אישי, והיו למעשה המוסלמים הראשונים (נקראים בערבית "צחאבה"), לקחו על עצמם את משימת פרשנות הקוראן, והדבר פתח עידן חדש של התפסיר. רוב אנשי ה"צחאבה" כולל אבו בכר נמנעו מלהעיר הערות משל עצמם אלא רק סיפרו על הערות של מוחמד. אחרים ובכללם אבו עבאס כן השתמשו בידע האישי שלהם בשפה הערבית כדי לפרש את הקוראן. בשלב זה הקוראן עדיין לא פורש במלואו, ולא נפוצו גם פרשנויות באופן נפרד מספרי החדית' לא מעט משום שהקוראן עצמו היה עדיין בהתגבשות ובכתיבה.
היורשים
בדורות שאחרי הצחאבה התאבעין (יורשי הצחאבה) החלו להשתמש בקשת רחבה של מקורות לכתיבת התפסיר. כל הקוראן פורש, וסיפורים על מוחמד הופרדו מהתפסיר לספרים נפרדים. הסברים דקדוקיים ומידע היסטורי הוכנסו לספרים, ונכתבו פרשנויות אישיות והצדקות ודחיות עליהם.
ריוואיה
הריוואיה היא פעילות פרשנות הקוראן תוך שימוש במקורות מסורתיים. שיטה קלאסית זו מוסכמת על כל המלומדים המוסלמים. רוב התפסיר בהיסטוריה נכתב על פי שיטה זו, בחלק מהמקרים בגלל ביקורות על שיטות אחרות, הכוללות את הטיעונים הבאים:
דוגמאות לתפסירים חשובים:
המקורות לתפסיר מסוג ריוואיה הם:
הקוראן
זהו המקור הראשון להבנת ההלכה. הפרשן חייב להתבונן היטב ולקבץ את הפסוקים הקשורים לעניין, להשוות בין כל הפסוקים הרלוונטיים, כדי להגיע להבנה נכונה. פרשנות תפסיר של הקוראן באמצעות הקוראן עצמו מצויה מאוד, בשל יחסי הפירושים של איות הקוראן אחד עם השני. פסוקי הקוראן מסבירים אלו את אלו, ודבר זה מוביל מוסלמים רבים לחשוב כי מבנה זה מעיד על הרמה הגבוהה ביותר של אותנטיות ואמיתות הספר. הן פירוש מילים והן פסוקים בו מובהרים על ידי פסוקים בהמשך. דוגמה לתפסיר מסוג זה היא תפסיר אל-מיזאן.
חדית'
שימוש בסיפורים אודות הנביא כדי לפרש את הקוראן. נקראת גם המסורה הנבואית (א-סונה א-נבאּויה), והיא נחשבת למאומתת בדרגה הגבוהה ביותר. על פי גישה זו, הסיוע החיצוני לקוראן החשוב ביותר לפרשנותו, הם המסורות שהועברו בעל-פה אודות התנהגות הנביא, ועליהם ביססו המלומדים המוסלמיים את ההיסטוריה וההלכה המוסלמיים. הקוראן מצהיר שמוחמד הוא האחראי להדרכה והוראת ההתנהגות הנכונה. חלק מדברי מוחמד נחשבים כבעלי מקור התגלותי, וחלק נחשבים כמסקנות שהסיק מוחמד על דעתו. היבט חשוב של מסורות אלו הוא מקורם, לשימוש בסיפורי חדית' בתפסיר, ובאופן כללי, יש להשתמש רק בסיפורים בעלי סיווג אמינות הנחשב לגבוה.
אלצחאבה ואל-תאבעין
הפרשנות בסונה היא הפרשנות של הקוראן ממה שהועבר מהנביא ומהצחאבה (מלווי הנביא הקרובים) והתאבעין (היורשים שלהם), והיא מבוססת על העברת המסר הישיר דרכם או דרך הבנתם בפירושים. אם הפרשן לא מוצא כל התייחסות בקוראן עצמו או בחדית', הוא פונה למקורות ולהערות שכתבו הצחאבה ויורשיהם על איות בקוראן. הערותיהם נחשבות לחשובות יותר מאשר סתם היגיון פשוט, משום שהם שהו עם מוחמד זמן רב בקרבתו, ואף שאלוהו פעמים רבות אודות משמעות פסוקים ומילים בהתגלויותיו, ובנוסף היה להם ידע רחב בשפה הערבית ובמחשבה המוסלמית.
אסראיליאת
האסראיליאת הם אוסף המסורות היהודיות והנוצריות. אין מדובר בטקסטים תנ"כיים אלא במדרשים המסבירים (לעיתים קרובות באמצעות סיפורים) את התנ"ך. מדרשים אלו מוסיפים מידע נוסף אודות סיפורים ואישים המופיעים בתנ"ך. מלומדים החל מה"אלצאחבה" והלאה למדו מקורות וסיפורים אברהמיים נוספים, כדי לפרש ולהסביר פסוקים בקוראן, ובפרט משלים בו. על פי האסלאם חלק ממדרשים אלו יכולים להיות מדויקים, אך בגלל שאינם עומדים בקריטריוני האמיתות של החדית' הם אינם משתווים להם ונחשבים למקור ברמה פחותה יותר, ובאופן כללי לא מחבבים להשתמש בהם.
דיראיה
הדיראיה היא השימוש בחשיבה ובסיבתיות, כדי להגיע למסקנות. אין המדובר בחשיבה בלבד משום שזו אסורה על פי האסלאם, אלא בדעה המבוססת על מקור קוראני. הפרט החשוב ביותר בדרך זו, היא החשיבה האובייקטיבית של כותב התפסיר המשתמש בדיראיה.
תפסירים חשובים שנכתבו בדרך הדיראיה הם:
תפסיר אסור
זוהי פרשנות של הקוראן דרך הדעה של המפרש, בהתבססו באופן ישיר על תנאים ברורים, אך לפי הדעה שלו. יש מוסלמים המאמינים כי אסור ליצור פרשנות לקוראן תוך שימוש בדעה אישית בלבד, והם מתבססים על חדית' מאומתת המצהירה בשם מוחמד:. למרות זאת, יש המפרשים את חדית' זו באופן אחר, ואומרים שמשמעות הכתוב היא שאין לפרש את הקוראן ללמדו לאחרים, ולשאת דרשות בו, ללא למידה ועיון מעמיקים קודמים.
בין התנאים לפרשנות זו:
בין הספרים הבולטים של פרשנות זו נמנים:
לימודי תפסיר
בפועל קיימים מרכזי לימוד רבים לתפסיר, וכל אחד מייצג את נקודת ראותו הן ברמת היחיד והן ברמת השייכות השבטית קבוצתית. התפסירים הידועים יותר לפי קבוצתם הם:
סוני קלאסי
התפסיר הישן והרחב ביותר. מאופיין על פי רוב בשיטת הריוואיה.
מועתזילה
תפסיר המאופיין בחשיבה רציונלית בולטת, ומהווה חלק חשוב בפרשנות הדייארה.
תפסיר שיעי
תפסיר הנכתב ולעיתים מדגיש את תפיסת העולם השיעית.
יחסי בלגיה–גאנה
יחסי בלגיה–גאנה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ממלכת בלגיה לרפובליקת גאנה.
סקירה כללית
בין שתי המדינות מתקיימים יחסים כלכליים וסחר גבוהים. בלגיה מסייעת לגאנה כלכלית וכספית.
בנוסף, שתי המדינות הן מיצואניות הקקאו הגדולות בעולם.
שמחה טרכטר
ביוגרפיה
אביו של טרכטר היה סיטונאי אמיד. בצעירותו היה תלמידו של יאצק מלצ'בסקי בקרקוב, אחד הציירים המפורסמים ביותר של הסגנון הסימבוליטי הפולני. לאחר מכן המשיך את לימודיו בווינה בשנת 1918 ובפריז בשנת 1927. הוא הציג את יצירותיו בפריז בשנת 1930. טרכטר היה פעיל בקרקוב, והשתתף גם בתערוכות שארגנה החברה היהודית להפצת האמנויות.
בשואה
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נכלא בגטו ורשה, אך המשיך בפעילותו האמנותית בגטו, ועיטר בציורי קיר יחד עם צייר אחר ועצור אחר, פליקס פרידמן  עיטרו את קירות אולם הקבלה הראשי במשרדי היודנראט. בשנת 1942 גורש על ידי הנאצים מגטו ורשה באחד המשלוחים הראשונים למחנה ההשמדה טרבלינקה, שם נרצח.
Summit (מחשב-על)
Summit (או OLCF-4) הוא מחשב-על אמריקאי מתוצרת IBM, שהושק ב-2018, ומוגדר כמחשב העל המהיר ביותר בעולם לפי רשימת טופ500, המעודכנת ליוני 2019.
מהירות החישוב המרבית שלו היא 148.6 פטה-פלופס (עם מהירות תאורטית של 200 פטהפלופס), זאת לעומת מחשב-העל השני ברשימה, Sierra האמריקאי גם הוא, שמהירות החישוב שלו היא כ-94.6 פטה-פלופס.
Summit מוצב במעבדה הלאומית של אוק רידג'. מטרת השימוש בו היא לפתור משימות שהיו בלתי-מעשיות או בלתי אפשריות בעבר בתחומי אנרגיה, חומרים מתקדמים, בריאות אדם ובינה מלאכותית. בין היתר, נעשה בו שימוש במאבק במחלת נגיף קורונה 2019. הוא משמש למטרות אזרחיות בלבד.
מינוי (רכישה)
מינוי הוא הצטרפות, פעמים רבות תמורת תשלום, לקבלת שירות מסוים, כגון קבלת עיתון, שאילת ספרים בספרייה, קבלת זכות גישה לאתר אינטרנט, קבלת זכות לשירות תיקונים, קבלת משלוח של לחמניות מדי בוקר וכדומה. המינוי הוא לתקופה קצובה מראש או מתחדש מדי תקופה. ניתן להבחין בין מינויים לפי משך הזמן של המינוי: מינוי יומי, מינוי שבועי, מינוי חודשי, מינוי חצי שנתי, מינוי שנתי, מינוי חודשי מתחדש, ומינוי לכל החיים. מינוי חודשי מתחדש הוא מינוי בו מדי חודש נלקח כסף מחשבון הבנק של בעל המינוי, בהתאם להרשאה שניתנה מראש. מינוי לכל החיים הוא המינוי הארוך ביותר ומחירו בדרך כלל הגבוה ביותר.
המינוי בנוי על מודל עסקי לפיו הלקוח מתחייב לשלם מינוי כדי לקבל גישה למוצר או שירות. חלוצי המודל היו המגזינים והעיתונים, אולם השיטה התפתחה לתחומים רבים ולאתרי אינטרנט. שירותים שונים, כגון קבלת עדכון יומי בדואר אלקטרוני או ב-RSS, ניתנים פעמים רבות חינם, אך דורשים הרשמה.
בדרך כלל מוצר או שירות הנמכר למנויים ניתן גם לרכישה בודדת, אך יש שירותים הניתנים למנויים בלבד. מבחינת משווק המוצר, מכירה למנוי מבטיחה לו התחייבות רכישה לתקופה ארוכה (בהשוואה לרכישה בודדת), ולכן מאפשרת לו להציע מחיר נמוך יותר למינוי, מחיר ההולך ופוחת ככל שהתחייבות המינוי היא לטווח ארוך יותר. מבחינת הצרכן, המחיר הנמוך הופך את רכישת המינוי לאטרקטיבית.
תעשיות המשתמשות במודל זה כוללות טלוויזיה בכבלים, ספקי טלוויזיה בלוויין עם ערוצי טלוויזיה בתשלום, רדיו בלוויין, חברות טלפון, חברות טלפונים סלולריים, ספקי אינטרנט, ספקי תוכנה, ספקי פתרונות עסקיים, חברות שירותים פיננסיים, מועדוני כושר, מגזינים וכתבי עת אקדמיים ועוד.
שהד עבוד
שהד עבוד (בערבית: شهد عبود; נולדה ב־14 באפריל 1995) היא כדורסלנית ישראלית, המשחקת בעמדת הקלעית בקבוצת הנשים של מכבי חיפה ושחקנית נבחרת ישראל בכדורסל נשים.
ביוגרפיה
עבוד נולדה וגדלה בנצרת לזוג הורים שחקנים ומאמני כדורסל. כילדה היא החלה לשחק כדורסל במכבי נצרת המקומית.
בכיתה ח' עברה לשחק במחלקת הנערות של הפועל עמק יזרעאל. אחיה של עבוד, מונעם עבוד, משחק בקבוצת הכדורסל של מכבי חיפה.
מכללות
אחרי שסיימה כיתה י"ב יצאה עבוד ללמוד ולשחק במכללת ג'קסונוויל שם שיחקה במשך שנתיים. בשנתה האחרונה במכללה, כשחקנית חמישייה, קלעה 7.7 נקודות בממוצע למשחק. לאחר מכן עברה למכללת נורת'ווסטרן סטייט (דיוויז'ן 1) שם שיחקה שנתיים נוספות. בעונה האחרונה שלה קלעה בממוצע 8.4 נקודות וקלטה 3.2 ריבאונדים.
קבוצות בוגרות
עונת 2017/18 בקבוצת הפועל פתח תקווה הייתה עונתה הראשונה של עבוד בליגת העל. עבוד המשיכה בקבוצה לעונה נוספת אשר בשימשה כקפטנית הקבוצה. בעונת 2019/20 עברה לשחק בא.ס. רמת השרון. עבוד קלעה בממוצע 12.2 נקודות למשחק (שנייה מבין הישראליות) והיא נבחרה לישראלית המצטיינת של העונה ולחמישיית העונה במשאל מאמני הליגה. עקב משבר הקורונה הופסקה הליגה. לקראת עונת 2020/21 חתמה שהד במכבי חיפה.
נבחרות ישראל
עבוד שיחקה בכל נבחרות ישראל הצעירות.