cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סט פקודות
סט הפקודות הנפוץ ביותר בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-21 במעבדים של מחשבים אישיים הוא x86. ניתן להשתמש ולתכנת בסט פקודות זה בעיקר תוך שימוש בשפת תכנות שנקראת שפת סף. כיום ממעטים להשתמש בשפת סף, ורוב התכנות נעשה תוך שימוש בשפות עיליות (כמו C++) כאשר מהדרים (קומפיילרים) מתרגמים את הקוד לשפת מכונה, שימוש במפרשים (כמו המפרשים של פייתון, Perl, או PHP), או שימוש ב"מכונה וירטואלית" כמו ב-Java וסביבת NET.. למרות זאת, לפעמים מתכנת יעדיף לכתוב קוד בשפת סף, בעיקר כדי לשלוט על תכונות של המעבד שאינן כלליות ואינן ניתנות לשליטה בשפה עלית. בדרך כלל גרעין מערכת הפעלה מכיל קטעים מצומצמים בשפת סף.
דולני קובין
ממוזער|שמאל|250px|דולני קובין דולני קובין (בסלובקית: Dolný Kubín, בגרמנית: Unterkubin - אונטרקובין, בהונגרית: Alsókubin - אלשוקובין) היא עיירה בסלובקיה על נהר האורבה במחוז ז'ילינה, בגובה 468 מטר מעל פני הים. בשנת 2012 נמנו בעיירה כ-20,000 תושבים, 97% מהם סלובקים.
בדולני קובין מרכז תעשיית ברזל, אך למרות זאת בשנת 1992 היה בה ריכוז יחסית נמוך של עופרת באוויר. לאחר הפרדות סלובקיה מצ'כיה, עברו פועלים סלובקים מאוסטרבה חזרה לסלובקיה, בין השאר לדולני קובין.
בדולני קובין מוזיאון לזכר המשורר פאבל הויזדוסלאב וגשר עץ עתיק מהארוכים ביותר במרכז אירופה.
היסטוריה
בשנת 1687 הייתה העיירה מושב להנהלת מחוז אורבה ובשנת 1696 הורשה לעיירה לגבות דמי מעבר מהעוברים במעברה של האורבה בדולני קובין. במטרה לעודד את התפתחות האזור העניק המלך קרל השישי לתושבי דולני קובין פטור מתשלום דמי מעבר במעברה של האורבה וזכות לקיים שוק נוסף. במאה ה-18 נבנה בעיר אולם כנסים והכיכר המרכזית עוצבה מחדש. משקים חקלאיים נדרשו להתמקם רק בחלקים החיצוניים של העיירה, כדי שהבקר לא יסתובב ברחבי העיירה. למרות הצפה בשנת 1813 ושתי שרפות גדולות שפקדו את העיירה בשנים 1893 ו-1895 העיירה המשיכה להתפתח במהלך המאה ה-18 וה-19. כלכלת העיירה התבססה על חקלאות, במיוחד גידול בקר, וייצור בירה ושנאפס.
במאה ה-19 הייתה דולני קובין מרכז של לאומיות סלובקית ובה התגורר, בין השאר, המשורר פאבל הויזדוסלאב (Pavol Országh Hviezdoslav) ומחבר המנון סלובקיה ינקו מטושקה. בשנת 1910 היו בעיירה כ-1800 תושבים: כ-60% סלובקים, כ-30% הונגרים וכ-10% גרמנים, רבים מהם היו יהודים, בעיקר הגרמנים.
אקלים
האקלים בדולני קובין הוא אירופי אופייני למקום בהרים. ממוצע המשקעים בדולני קובין מגיע לכ 1000 מ"מ בשנה. הטמפרטורה הממוצעת בינואר הוא 5.0- מעלות צלזיוס, וביולי הוא 15.6 מעלות צלזיוס.
יהודים
יהודים החלו להגיע לדולני קובין במאה ה-18, בימי מריה תרזה והתפרנסו בעיקר כבעלי חנויות. בית כנסת הוקם במקום בשנת 1775 ובית ספר יהודי נוסד בדולני קובין בשנת 1851. בזכות רמתו הגבוהה, עשירי העיירה הלא יהודיים נהגו לשלוח את ילדיהם לבית הספר היהודי. במקביל, התקיים בדולני קובין גם תלמוד תורה. בשנת 1870 פרשו כ-40 משפחות מהקהילה והקימו קהילה רפורמית נפרדת. בשנת 1886 הקהילות התאחדו חזרה במסגרת הסטטוס קוו. בית הכנסת נהרס בשרפות של 1893 ו-1895 ובית כנסת אחר נבנה במקומו. בית הכנסת משמש כיום כאולם קולנוע. בשנת 1897 הוקם בדולני קובין אגודה ציונית, שהייתה אחת הראשונות באימפריה האוסטרו-הונגרית. רב העיירה משנת 1909 (בערך) עד השואה, היה רבי שבתאי פרידמן. לפני השואה היו בדולני קובין מעל מאתיים יהודים. כ-75% מהם נשלחו להשמדה בקיץ 1942, אך רוב הנותרים הצליחו לשרוד כאשר נמלטו לאחר ההתקוממות הסלובקית של 1944.
בית הקברות היהודי נמצא בצמוד למרכז העיר ואינו מתוחזק. המצבות בבית הקברות מכילות כתובות בעברית וגרמנית.
סרינה ויליאמס
סרינה ג'מקה ויליאמס (באנגלית: Serena Jameka Williams; נולדה ב-26 בספטמבר 1981) היא טניסאית עבר אמריקאית. דורגה ראשונה בעולם במשך 186 שבועות ברציפות (ראשונה בכל הזמנים, ביחד עם שטפי גראף מגרמניה), ובסך הכול דורגה ראשונה בעולם במשך 319 שבועות (שלישית בכל הזמנים). נחשבת בעיני רבים לשחקנית הטניס הטובה בהיסטוריה של טניס הנשים.
ויליאמס זכתה ב-39 תוארי גראנד סלאם מהם 23 ליחידות והיא המבוגרת ביותר שזכתה בטורניר זה. בנוסף היא בעלת 4 מדליות זהב אולימפיות.
היא אחותה הצעירה של הטניסאית ונוס ויליאמס שדורגה אף היא ראשונה בעולם.
נעוריה
סרינה ויליאמס נולדה במישיגן שבארצות הברית, לריצ'רד ולאורסין לבית פרייס, כבת הזקונים במשפחה בת חמש אחיות. שני הוריה הם מאמני טניס. בילדותה עברה עם משפחתה לקומפטון, פרבר עוני של לוס אנג'לס. אביה שאף שלפחות אחת מבנותיו תהפוך לטניסאית צמרת מפורסמת, בתקווה שהצלחה ספורטיבית זו תניב גם הצלחה כלכלית ותוציא את המשפחה מהשכונה הענייה והאלימה. האב לימד את סרינה ואת אחותה הבכורה, ונוס, בבית.
כבר בגיל 4 זכתה סרינה בטורניר הבכורה שלה בסבב הילדות, כשהיא מנצחת 46 טורנירים מתוך 49 בהם שיחקה. מספר פעמים החליפה סרינה את אחותה הגדולה ונוס במקום הראשון בדירוג הילדות עד גילאי 12. בשנת 1991 הוציא ריצ'רד את שתי בנותיו מסבב הנערות במטרה למנוע מהן גילויי גזענות, ורשם את שתי בנותיו לאקדמיית הטניס של ריק מאסי, בה למדו טניסאיות צמרת כגון ג'ניפר קפריאטי ומרי פירס. על מנת להיות קרוב לשתי בנותיו, העביר ריצ'רד את משפחתו לפלורידה. סרינה יצאה אל סבב הנשים הבוגר כמקצוענית כבר בגיל 14, בספטמבר 1995.
1997
בשנת 1997, כמדורגת 304 בעולם, ניצחה בטורניר שיקגו את מרי פירס ומוניקה סלש בזו אחר זו, והשיגה את הניצחון הראשון בקריירה שלה על שחקנית מהעשירייה הראשונה. את שנת 1997 סיימה סרינה במקום ה-99 בעולם.
1999
בפתיחת שנת 1999, דורגה סרינה במקום ה-21 בעולם וצמד האחיות החל להפוך לכוכבות טניס. החשיפה לאחיות גברה כאשר ניצחו השתיים באותו השבוע במקביל תארים בפריז ובאוקלהומה. התואר בפריז היה הטורניר הראשון אותו ניצחה סרינה, מנצחת בגמר את אמלי מאורסמו. לטורניר אינדיאן ולס נכנסה סרינה כמדורגת 21 בעולם וניצחה שלוש שחקניות מהעשירייה הראשונה בעולם: לינדזי דבנפורט בסיבוב השני, מרי פירס ברבע הגמר ושטפי גראף בגמר. חברת בגדי הספורט "פומה" מיהרה להחתים את סרינה על חוזה חסות של 12 מיליון דולר. במהלך העונה ניצחה סרינה את הטורניר בלוס אנג'לס, וגביע הגראנד סלאם. גולת הכותרת של שנת 99' מבחינת סרינה הייתה הזכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה, תוך כדי שהיא מנצחת את מוניקה סלש, לינדזי דבנפורט ומרטינה הינגיס בהתאמה. את הזכייה בגראנד סלאם הביתי השלימה סרינה עם זכייה בתואר הזוגות עם אחותה ונוס ביום שלמחרת. עם הזכייה באליפות ארצות הברית הפכה סרינה לשחקנית הטניס האפרו-אמריקאית הראשונה שניצחה בגראנד סלאם מאז אלת'יאה גיבסון בשנת 1958. את השנה סיימה סרינה במקום הרביעי בעולם, בתום שלוש שנים בלבד בסבב הנשים.
2000
שנת 2000 אמנם היוותה התקדמות מבחינתה של סרינה ויליאמס, אבל בסיומה יכלה סרינה לחוש אכזבה: התוצאות בגראנד סלאם היו סולידיות והיא הגיעה לשלבים מתקדמים, אבל לא מימשה את הפוטנציאל והציפייה הגדולה שלאחר הזכייה בגראנד סלאם הראשון, ובנוסף לא הגנה על התארים מהשנה הקודמת, לכן היא ירדה בדירוג העולמי ולא זכתה בגראנד סלאם. אף על פי כן, זכתה סרינה בשנת 2000 בטורנירים בהנובר, לוס אנג'לס וטוקיו, כמו כן זכתה במדליית הזהב בטורניר הזוגות באולימפיאדת סידני יחד עם אחותה ונוס.
2001
שנת 2001 ייצבה את סרינה כשחקנית צמרת לכל דבר: היא הגיעה לרבעי הגמר באוסטרליה, צרפת, וימבלדון, זכתה באינדיאן ולס וטורונטו, ופרצה משמעותית לקדמת הבמה של טניס הנשים באליפות ארצות הברית. באליפות זו, ניצחה סרינה את כל שחקניות הצמרת לאחר כמעט שנתיים בשולי הצמרת העולמית. היא רשמה ניצחונות יפים על ז'סטין הנין ומרטינה הינגיס, ניצחה את לינדזי דבנפורט, יריבתה משכבר הימים במותחן שנמשך למעלה משלוש שעות, בסיומו ניצחה סרינה 7:5 6:7 6:3 ועלתה לגמר הראשון שלה בקריירה מול אחותה הגדולה ונוס, בו הפסידה בשתי מערכות קצרות. הגמר הראשון בין האחיות על אדמת ארצות הברית שודר בשעות צפיית השיא בטלוויזיה האמריקאית והפך לאחת הכותרות הגדולות של השנה. הפופולריות של האחיות נסקה לשחקים והן כיכבו בתקשורת האמריקאית יותר מכל טניסאי אחר בעולם. לעומת זאת, גמר האחיות הראשון היה יריית הפתיחה במסע של קונספירציות וספקולציות לגבי היושר הספורטיבי של שתי האחיות במפגשים ביניהן, ועל כך שאביהן קובע את תוצאות המשחקים ביניהן. בטורניר אינדיאן ולס זכתה סרינה (שזכתה בטורניר באותה שנה) לתשואות בוז מהקהל האמריקאי לאחר שאחותה פרשה מהמשחק מולה בחצי הגמר. משום כך, החליטה סרינה לא להופיע יותר בטורניר היוקרתי.
2002
בפתיחת עונת הטניס של שנת 2002, סרינה נפצעה בקרסולה ונאלצה לפרוש מאליפות אוסטרליה. סרינה החמיצה את החודשים הראשונים של העונה אך חזרה לטורניר פיניקס (הטורניר נערך בסקוטסדייל, פרוור של פיניקס), ניצחונות בטורנירים הנחשבים ביותר בסבב, זכייה ראשונה במיאמי, פיניקס, רומא, אליפות צרפת הפתוחה, אליפות וימבלדון היוקרתית, אליפות ארצות הברית הפתוחה, טורניר הנסיכה ביפן והגעה לגמר אליפות סבב ה-WTA. סרינה ויליאמס טיפסה למקום הראשון בעולם לראשונה בקריירה לאחר הזכייה בווימבלדון ורשמה את השנה הטובה ביותר בקריירה שלה עם זכייה בשלושה מתוך 4 טורנירי הגראנד סלאם. היא הפכה לכמעט בלתי מנוצחת והטילה את אימתה על שחקניות הסבב, במשחק אגרסיבי וכוחני שכולל חבטות הגשה אימתניות, מהירות נדירה, אתלטיות וחוסן מנטלי יוצא דופן. בסיומה של השנה הייתה סרינה מדורגת ראשונה בעולם וטבעה את המושג "סרינה סלאם" לאחר זכייתה באליפות ארצות הברית הפתוחה, תוך כדי שהיא מבטיחה לזכות גם באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאופן נדיר להשלים רצף זכיות בכל ארבעת הטורנירים ולהפוך לאלופת גראנד סלאם. הסרינה סלאם הכניס את סרינה ויליאמס לרשימת השחקניות שכבר השלימו זכייה בגראנד סלאם, כגון מרטינה נברטילובה, מורין קונולי ושטפי גראף. בכל ארבעת הטורנירים בהם ניצחה, גברה סרינה על אחותה הגדולה ונוס בגמר.
2003
פתיחת שנת 2003 לוותה בהתרגשות גדולה, בייחוד בקרב אוהדיה של סרינה ויליאמס. לכולם היה ברור שאין כמעט דבר שימנע מסרינה לזכות באליפות אוסטרליה ולהשלים את הטרילוגיה, אבל גודל האירוע יצר התרגשות והעמיד סימן שאלה גדול מאוד ביחס ליכולותיה של סרינה לעמוד בהבטחתה. ואכן, בפני סרינה עמדו מספר גורמים שאיימו לעצור את רצף הזכיות. יריבתה של סרינה ויליאמס בסיבוב בראשון, הבלגית קים קלייסטרס, הייתה רחוקה מרחק שתי נקודות מהדחה היסטרית. הבלגית כבר החזיקה שתי נקודות משחק ביד בחצי הגמר, אך בסופו של דבר הפסידה לסרינה בתום מותחן וגם האחות הגדולה נכנעה בסופו של דבר אל מול אחותה, שהשלימה את ה"סרינה סלאם". סרינה הצטרפה לרשימה מכובדת מאוד של שחקניות עבר כדוגמת מרטינה נברטילובה, שטפי גראף, מרגרט קורט ומורין קונולי. המשך השנה עבר על מי מנוחות מבחינת סרינה ויליאמס, שהמשיכה לקטוף תארים במיאמי ופריז והגיעה לאליפות צרפת להגן על סדרת התארים שלה בטורנירי הגראנד סלאם. אליפות צרפת של אותה שנה סימנה את שבירת ההגמוניה המשפחתית של סרינה ואחותה הגדולה, שלאחר 4 גמרי גראנד סלאם אחת מול השנייה, לא הופיעו לגמר הרולאן גארוס: סרינה הודחה על ידי הנין במשחק מותח ודרמטי, והאחות הגדולה הודחה כבר בשמינית הגמר. בווימבלדון החזירו האחיות את הכבוד למשפחת ויליאמס והופיעו לגמר שישי האחת מול השנייה, גם בו ניצחה סרינה. פציעה בברך מנעה מסרינה לשחק לאחר וימבלדון והיא סיימה את העונה במחציתה, לא לפני שחתמה עם חברת "נייקי" על חוזה החסות הגדול ביותר בספורט הנשים, במסגרתו קיבלה 40 מיליון דולר.
2004
בשנת 2004, סרינה חזרה לטורניר מיאמי וניצחה אותו לאחר שמונה חודשי פציעה, בכך הפכה לטניסאית הראשונה מאז מוניקה סלש שמנצחת בטורניר החזרה שלה לסבב. ההישגים של שנת 2002–2003 לא חזרו על עצמם וסרינה רשמה הפסדים מאכזבים לג'ניפר קפריאטי בצרפת וארצות הברית, והפסדים מאכזבים במיוחד לכוכבת הטניס העולה, מריה שראפובה בגמר וימבלדון וגמר אליפות סוף השנה. סרינה לא הצליחה לחזור ולשלוט בסבב, איבדה את המקום הראשון והידרדרה עד למקום השביעי, נטולת כל תואר גראנד סלאם.
2005
בתחילת שנת 2005, זכתה סרינה באליפות אוסטרליה בפעם השנייה, מנצחת סדרה של שחקניות צמרת כמו אמילי מאורסמו, מריה שראפובה ולינדזי דבנפורט ועולה בדירוג העולמי למקום השני בעולם. באליפות צרפת היא לא השתתפה, בווימבלדון וארצות הברית היא הודחה מוקדם ולא הגנה על התארים מהשנה שעברה. בדירוג העולמי סיימה סרינה את השנה במקום ה-11 בעולם, מחוץ לעשירייה הראשונה בעולם לראשונה מאז שנת 1999.
2006
סרינה חזרה להגן על תארה היחיד באליפות אוסטרליה עם כניסת שנת 2006, אך איבדה גם אותו תוך כדי הדחה מוקדמת בשלבים המוקדמים. המשך הקריירה של סרינה ויליאמס, אחת השחקניות המוכשרות והטובות ביותר בהיסטוריה (הטניסאית האחרונה למעשה ששלטה ללא עוררין תקופה ממושכת בסבב הנשים) עומדת בסימן שאלה תחת רצף פציעות ועלייה במשקל. סרינה בהתבטאויות מסוימות אמרה שהיא עוד תחזור לשלוט בסבב כמו שרק היא יודעת, אבל בינתיים ירדה סרינה אל המקום ה-95 בעולם בדירוג העולמי.
2007
בשנת 2007, פתחה סרינה בטורניר הובארט, שם הפסידה ברבע הגמר. לאליפות אוסטרליה הפתוחה הגיעה כמדורגת 81 בעולם. בשלבים הראשונים ניצחה סרינה בקלילות. בסיבוב השלישי חזרה מפיגור מערכה ושבירה לניצחון על המדורגת 5 בעולם, נדיה פטרובה. בשלב רבע הגמר התמודדה מול שחר פאר הישראלית. פאר הייתה רחוקה מרחק 2 נקודות מניצחון ואף הגישה למשחק, אך הפסידה בסופו של דבר 8:6 6:2 3:6. בחצי הגמר גברה ויליאמס על ניקול ואידישובה, הכוכבת העולה ובגמר הביסה את המדורגת שנייה בעולם, מריה שראפובה 6:2 6:1. עם הזכייה בתואר הגראנד סלאם השמיני בקריירה שלה, זינקה סרינה ויליאמס למקום ה14 בעולם ושלחה מסר ברור בכיוון חזרתה לצמרת. את הפתיחה המוצלחת ל-2007 המשיכה סרינה בזכייה בטורניר מיאמי, תוך כדי ניצחונות על מריה שראפובה, ז'וסטין הנין, ניקול ואידישובה ושחר פאר. אולם, המשך השנה היה מאכזב משהו עבור האמריקאית שכשלה בשלושת טורנירי הגראנד סלאם הנותרים באותו שלב (רבע גמר) ומול אותה שחקנית (ז'וסטין הנין). אף על פי כן, סרינה העפילה לאליפות סוף השנה במדריד אך נאלצה לפרוש מהתחרות בעקבות פציעה, את שנת 2007 היא סיימה במקום השביעי בעולם.
2008
בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה הביסה ויליאמס את יאנקוביץ', ועלתה למקום הראשון בעולם.
באולימפיאדת בייג'ינג זכו האחיות ויליאמס במדליית הזהב האולימפית השנייה שלהן לאחר שניצחו בגמר טורניר הזוגות את הספרדיות וירחיניה רואנו פסקואל ואנבל מדינה גאריגס. בטורניר היחידות הודחה ויליאמס בשלב רבע הגמר על ידי ילנה דמנטייבה.
2009
בתחילת 2009, הפסידה בחצי גמר טורניר סידני לילנה דמנטייבה. באליפות אוסטרליה הפתוחה הייתה קרובה להדחה בשמינית הגמר, אך יריבתה ויקטוריה אזראנקה פרשה במערכה השנייה בשל תשישות. לבסוף, סרינה זכתה בטורניר כשהיא גוברת על ילנה דמנטייבה בחצי הגמר ועל דינארה סאפינה בגמר במשחק חד צדדי, בעקבות זכייתה באליפות העפילה בפעם השלישית למקום ה-1 בעולם. בטורניר פריז הגיעה לחצי הגמר אך פרשה לפני תחילת המשחק בגלל פציעה בברך ימין.
בטורניר דובאי הפסידה בחצי הגמר לאחות הגדולה ונוס ויליאמס במפגש ה-19 ביניהן. בטורניר מיאמי בו זכתה בשנתיים האחרונות נפצעה בחצי הגמר ברגלה והפסידה בגמר לוויקטוריה אזרנקה. פציעה זו גרמה לה ל-4 הפסדים רצופים בסיבובים ראשונים בטורנירים שונים. באליפות צרפת הפתוחה ניצחה בפעם הראשונה מאז נפצעה, והגיעה לרבע הגמר בו הפסידה לסבטלנה קוזנצובה במשחק דרמטי.
בווימבלדון הצליחה סרינה לנצח את אחותה בגמר בשתי מערכות ולזכות בתואר הגרנד סלאם ה-11 שלה ובתואר וימבלדון השלישי שלה והראשון אחרי פציעתה(7-6 ו2–6). סרינה לא הצליחה להרשים בפתיחת עונת המגרשים הקשים בארצות הברית כשהפסידה בשמינית הגמר בטורניר סינסינטי הגדול לסיביל באמר.
באליפות ארצות הברית הפתוחה נכשלה בניסיונה להגן על התואר אותו קטפה ב 2008 כשהודחה במעמד חצי הגמר (לקים קלייסטרס). משחקון הסיום של מפגש זה עורר סערה רבה בעולם הטניס. בפיגור מערכה ו 15–30 במשחקון ההגשה שלה (5-4 לטובת קלייסטרס במערכה השנייה) קראה שופטת הקו ל"פוט פולט" (משמעו דריכה על קו המגרש בעת ההגשה). קריאה זו בוצעה על הגשתה השנייה, מה שהביא את קלייסטרס ליתרון 15–40 עם 2 נקודות משחק. ויליאמס פנתה אל שופטת הקו בצעקות תוך שימוש בשפה לא נאותה. שופטת הקו פנתה לשופטת הראשית ולמארגני התחרות ואלו הענישו את סרינה בנקודה נוספת, שלמעשה הכריעה את המשחק לטובת קלייסטרס.
עוד במרץ הגיעה לאליפות דוחא סוף שנה כאשר היא הוגרלה יחד עם ונוס וילאמס, ילנה דמטייבה וסבטלנה קוזנצובה. במשחק הראשון מול סבטלנה קוזנצובה ניצחה 6–7 5-7 המשחק הבא היה מול ונוס וילאמס שם ניצחה 4–6 3-6 5-7 המשחק הבא היה מול אלנה דמטייבה אותו ניצחה (6-4, 6-2) בחצי הגמר גברה אל וניאקי 4–6 1-0 וניאקי פרשה בגמר ניצחה את ונוס ויליאמס (6-2, 7-6) וכך לקחה את הטורניר האחרון ועלתה למקום הראשון.
2010
ויליאמס זכתה בגראנד סלאם הראשון של 2010, כשבאליפות אוסטרליה גברה על ז'וסטין הנין 6:4 3:6 6:2, באליפות צרפת הפתוחה הפסידה ברבע גמר לסמנתה סטוסור, ובאליפות וימבלדון זכתה בטורניר, בלי להפסיד באף מערכה. בהמשך השנה סרינה נפצעה ברגלה ולא השתתפה בתחרויות עד אמצע 2011.
2011
ויליאמס לא השתתפה בתחרויות בתחילת השנה עקב פציעה שספגה ברגלה. במרץ אושפזה סרינה בבית חולים בלוס אנג'לס בשל קריש דם שהתגלה בריאותיה. ביוני חזרה להשתתף בתחרויות טניס. בטורניר וימבלדון בשלב שמינית הגמר היא הפסידה למריון ברטולי מצרפת (9 בעולם) בשתי מערכות (6-3, 7-6), וירדה למקום ה-175 בעולם. בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה הפסידה לסמנתה סטוסור ב-2 מערכות.
2012
בתחילת עונת החימר, זכתה סרינה בטורניר צ'ארלסטון שבארצות הברית והמשיכה עם זכייה בטורניר הגדול במדריד תוך שהיא מנצחת את מריה שראפובה (2 בעולם) ובגמר את ויקטוריה אזרנקה (1 בעולם). לגראנד סלאם בפריז הגיעה סרינה כפייבוריטית ברורה אולה הפסידה במפתיע בסיבוב הראשון בשלוש מערכות צמודות לוירג'יניה רזאנו. ביוני 2012 באופן די מפתיע הפסידה ויליאמס באליפות צרפת הפתוחה כבר בסיבוב הראשון. הייתה זו הפעם הראשונה במהלך הקריירה שלה שבה הפסידה בסיבוב הראשון בטורניר גרנד סלאם. ביולי אותה שנה היא זכתה בשני תארים באליפות וימבלדון בטורניר לנשים בפעם החמישית בקריירה שלה ובטורניר לזוגות נשים ביחד עם אחותה. בטורניר לנשים לאחר ניצחון בשלב הגמר על אגניישקה רדוונסקה מפולין (6–1, 5–7, 6–2). בשלב חצי הגמר היא ניצחה על ויקטוריה אזרנקה מבלארוס (6–3, 7–6(6)), לאחר שקבעה שיא של הגשות ללא מענה (אסים) למשחק באליפות וימבלדון (24) ובסך הכל 102 אסים בטורניר כולו, שיפור לשיא שלה משנת 2010 (89). שיא זה של אסים הוא שיא גם לנשים וגם לגברים. בטורניר לזוגות נשים ביחד עם אחותה ונוס לאחר ניצחון בשלב הגמר על אנדריאה הלווצ'קובה ולוצי הרדצקה מצ'כיה (7–5, 6–4).
2013
באליפות אוסטרליה הפתוחה הפסידה ויליאמס בשלב רבע הגמר לסלואן סטיבנס בת ארצה (29 בעולם) (3-6, 7-5, 6-4).
באליפות צרפת הפתוחה זכתה ויליאמס בפעם השנייה וב-16 תוארי גראנד סלאם בסך הכל, לאחר ניצחון על מריה שראפובה (2 בעולם) בשתי מערכות 6–4, 6–4. בטורניר היא הפסידה מערכה אחת בלבד בשלב רבע הגמר לסבטלנה קוזנצובה. באליפות וימבלדון היא הודחה במפתיע כבר בסיבוב הרביעי לסבינה ליזיקי מגרמניה (23 בעולם) (6-2, 1-6, 6-4) שהגיעה עד למשחק הגמר לראשונה בקריירה שלה.
באליפות ארצות הברית הפתוחה זכתה ויליאמס בפעם החמישית וב-17 תוארי גראנד סלאם בסך הכל, לאחר ניצחון במשחק הגמר על ויקטוריה אזרנקה (2 בעולם) (7–5, 6–7(6–8), 6–1). בטורניר עצמו, עד למשחק הגמר היא הפסידה 16 משחקונים בלבד ואף לא מערכה אחת.
בעונה זו הרוויחה ויליאמס 12,385,572 דולר, אך ורק מפרסים על תחרויות בהן השתתפה.
2015
בינואר זכתה ויליאמס באליפות אוסטרליה הפתוחה בפעם השישית, לאחר ניצחון במשחק הגמר על מריה שראפובה בשתי מערכות, 6–3, 7–6(7–5).
ביוני זכתה באליפות צרפת הפתוחה בפעם השלישית, לאחר ניצחון במשחק הגמר על לוציה שפרובה מצ'כיה ב-3 מערכות, (6–3, 6–7(2–7), 6–2), וזאת למרות היותה חולה.
ביולי זכתה באליפות וימבלדון בפעם השישית, לאחר שניצחה בגמר את גרביניה מוגורוסה מספרד בשתי מערכות, (6–4, 6–4), ובכך היא מחזיקה בתואר בכל 4 טורנירי הגראנד סלאם בו זמנית, בפעם השנייה בקריירה שלה. באליפות ארצות הברית הפתוחה נוצחה בחצי הגמר בידי רוברטה וינצ'י מאיטליה בשלוש מערכות.
הזכייה ה-22 ביחידות בטורניר גראנד סלאם
בינואר 2016 נוצחה ויליאמס בגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה בידי אנגליקה קרבר מגרמניה בשלוש מערכות (4–6, 6–3, 4–6). ביוני אותה שנה היא נוצחה בגמר אליפות צרפת הפתוחה בידי גרביניה מוגורוסה מספרד בשתי מערכות (5–7, 4–6). ביולי היא זכתה באליפות וימבלדון בפעם השביעית, לאחר שניצחה בגמר את אנגליקה קרבר בשתי מערכות (5–7, 4-6). בעקבות זכייתה זו, ה-22 בתואר גראנד סלאם, היא השוותה את שיא הזכיות ליחידות של שטפי גראף בעידן הפתוח. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), הודחה סרינה בטורניר הזוגות כבר בסיבוב הראשון בו היא התחרתה עם אחותה ונוס, כשהשתיים איבדו את מדליית הזהב לאחר שתי זכיות רצופות. גם בטורניר היחידות נחלה ויליאמס אכזבה כאשר היא הודחה בשמינית הגמר בתוצאה (6-4, 6-3) לאלינה סביטולינה האוקראינית.
בסיום השבוע הראשון באליפות ארצות הברית לאחר שזכתה ב-3 ניצחונות היא השוותה את שיאה של שטפי גראף מגרמניה לאחר שדורגה במשך 186 שבועות במקום הראשון בעולם ברציפות. לאחר שניצחה במשחק שמינית הגמר היא זכתה ב-308 ניצחונות בטורנירי גראנד סלאם, יותר מכל טניסאי (גבר ואישה) אחר בהיסטוריה ובסך הכל לאחר שניצחה במשחק רבע הגמר היא זכתה ב-309 ניצחונות, שיא של כל הזמנים. לאחר שהפסידה במשחק חצי הגמר לקרולינה פלישקובה מצ'כיה בשתי מערכות (6-2, 7-6), ירדה מהמקום הראשון בעולם לאחר 186 שבועות.
2017
בינואר 2017 זכתה ויליאמס בגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה לאחר ניצחון על אחותה ונוס בשתי מערכות (4–6, 4-6) ועלתה למקום הראשון בעולם לאחר 20 שבועות. בהמשך השנה היא פרשה מפעילות בעקבות פציעה ריאתית שנמשכה לחופשת לידה.
2018
ביולי העפילה ויליאמס לגמר אליפות וימבלדון בו נוצחה בידי אנגליקה קרבר בשתי מערכות (3–6, 3–6). באליפות ארצות הברית שנערכה בספטמבר היא הגיעה למשחק הגמר שבו הפסידה לנאומי אוסקה מיפן בשתי מערכות (2–6, 4–6). במהלך המערכה השנייה, היא הוזהרה על ידי השופט על כך שקיבלה עזרה ממאמנה, ולאחר מכן נענשה בנקודה לאחר ששברה את מחבטה. כתוצאה מכך, היא התפרצה על השופט וקראה לו "שקרן" ו"גנב", ונענשה במשחקון שלם לזכות יריבתה. בראיונות לאחר המשחק טענה ויליאמס כי גברים שהיו מתבטאים בצורה כזו לא היו מקבלים את אותו היחס משופט הכיסא, ושהיא נלחמת עבור שוויון זכויות והזדמנויות לנשים. בסופה של הפרשה איגוד הטניס העולמי קנס אותה ב-17 אלף דולר.
2021
ב-29 ביוני פרשה ויליאמס מאליפות וימבלדון במהלך משחקה בסיבוב הראשון מול אליקסנדרה סאסנוביץ' מבלארוס, אחרי שהחליקה על הדשא ונקעה את קרסולה.
2022
ב-3 בספטמבר 2022, הודחה מאליפות ארצות הברית לאחר שנוצחה על-ידי איילה טומליאנוביץ', ולאחר מכן הודיעה על פרישה מטניס.
חיים אישיים
בדצמבר 2016 פרסמה ויליאמס שהיא מאורסת לאחד ממייסדי Reddit, המולטי מיליונר אלכסיס אוהאניאן. ב-1 בספטמבר 2017 היא ילדה את בתם הבכורה אלקסיס אולימפיה. בנובמבר 2017 נישאו ויליאמס ואוהניאן בניו אורלינס.
אשר ניסן לויטן
הרב אשר ניסן לויטן (כ"א בתמוז תרל"ט, 1879 - ט"ו בסיוון תשט"ז, 1956) היה רב וראש ישיבה בשאוול, ולאחר מכן רב ואב"ד ברובע הברונקס, מראשי "אגודת הרבנים" בארצות הברית.
תולדותיו
נולד בפומפיאן שבליטא לרב ישראל מאיר לויטן. אחיו הבכור הוא הרב בן ציון לויטן, רבה של שידלובה, ואחותו בת שבע שך היא אמו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
למד בישיבת סלובודקה. נישא ליוכבד הינדה בת הרב יעקב דוב רפופורט רבה של זיימל ולימים של רבה כפר סבא, שהיה חתנו של הרב יוסף זכריה שטרן רבה של שאוול. לאחר נישואיו כיהן כרב בשאוול על מקום סב אשתו. כמו כן שימש כר"מ בישיבה המקומית שהוקמה בשנת תרס"ט (1909) ובראשה עמד הרב יהודה שפירא, חתנו של הרב מאיר אטלס, רבה של שאוול. לאחר מלחמת העולם הראשונה עמד בראשות הישיבה במשך כעשר שנים. לאחר פטירתו של רב העיר רבי מאיר אטלס, בי"ב בשבט ה'תרפ"ו, שימש רבי אשר ניסן כממלא מקום הרב.
בשנת תרפ"ח (1928) היגר לארצות הברית ושימש רב ואב"ד בברונקס, ניו יורק, במשך עשרים ושמונה שנים. היה מראשי "אגודת הרבנים" בארצות הברית. פרסם מאמרי השקפה וחידושי תורה בכתבי עת תורניים, ובהם "הפרדס" ו"שערי ציון". לאורך השנים ניהל חליפת מכתבים עם אחיינו הרב שך, ובביקוריו בישראל ביקר בביתו.
נפטר בערב שבת, בלכתו לבית הכנסת. במאמר הערכה עליו ב"הפרדס" נכתב בין השאר: "אחד מיחידי סגולה שבדור, אחד משיורי הרבנים שבדור הקודם, שבתורתם ובחוכמתם הטביעו חותם על מהלך החיים התורניים". הספרים שבעזבונו הובאו ארצה וחולקו בין שני אחייניו, הרב שך והרב משה טיקוצ'ינסקי. כתביו התורניים הועברו לידי אחיינו הרב שך שהורישם בצוואתו לחתנו הרב מאיר צבי ברגמן.
מונמארטר
מונמארטר (בצרפתית: Montmartre, הגייה: מוֹנְמָרְטְר) היא גבעה בצפון פריז שבצרפת ברובע ה-18 של העיר, בגדה הימנית של נהר הסן.
מקור השם
השם מונמארטר מקורו בצרפתית - "הר הקדושים המעונים" - Mont des Martyrs, בשל האמונה שראשיהם של הבישוף דני הקדוש (הקדוש המגן על צרפת) וקדושים נוספים נערפו על הגבעה בסביבות שנת 272.
היסטוריה מוקדמת
בשנת 1134 בגבע הוקם מנזר של המסדר הבנדיקטי. בשנת 1534 כנסייה של המנזר הייתה המקום בו איגנטיוס מלויולה וחבריו הקים מסדר הישועים. המנזר נהרס במהלך המהפכה הצרפתית.
במהלך השנים הייתה הגבעה אזור של גידול גפנים לצורך ייצור יין.
בתקופת המהפכה הצרפתית הוסב שם הגבעה ל"מונמרה" (Montmarat) על שמו של ז'אן-פול מארה (מאישיה הבולטים של המהפכה), אולם בהמשך הוחזר השם המקורי.
המאה ה-19
בשל העובדה שבאזור היו יקבים של המנזר שפעל במקום, הפך המקום למוקד של מסבאות ובתי שיכר, ובהמשך לאזור בילויים. בסוף המאה ה-19 נפתח במקום הקברט המפורסם - מולן רוז', ובבית המרזח Le Chat Noir (החתול השחור, לה שא נואר) נהגו לשבת אמנים רבים.
בין השנים 1876–1912 נבנתה על הגבעה בזיליקת הלב הקדוש (הסקרה קר), כביטוי לאמונת התושבים באל לאחר המפלה הגדולה של צרפת ב-1871 במלחמת פרוסיה צרפת.
מקום מפגש אמנים
החל מאמצע המאה ה-19, התגוררו אמנים כמו יוהאן יונגקינד וקאמי פיסארו במונמארטר, שהפכה במהירה להיות מרכז האמנות של פריז ומוקד חיי הבוהמה. פבלו פיקאסו ואמדאו מודיליאני התגוררו בקומונה במונמארטר, בבניין שנקרא לה בטו-לאוואר - "סירת המכבסה" (Le Bateau-Lavoir), בין השנים 1904–1909.
בין השאר התגוררו במונאמרטר ועבדו בה וינסנט ואן גוך, פייר בריסו, אלפרד ג'ארי, ז'ן פול, ז'אק וילון, רמון דושאן-וילון, אנרי מאטיס, אנדרה דרן, סוזאן ואלאדון, פייר-אוגוסט רנואר, אדגר דגה, מוריס אוטריו, אנרי דה טולוז-לוטרק, ותאופיל סטיינלן.
הזרם הקוביסטי באמנות נוצר והתפתח במונמארטר.
מונמארטר כיום
הכיכר המרכזית ברובע מונמארטר, פלאס די טרטר (Place du Tertre), הומה מדי יום ומדי ערב בעשרות ציירי פורטרטים, קריקטוריסטים, אמני רחוב, ובאלפי תיירים הפוקדים את דוכני האמנים, המסעדות ובתי הקפה. בסמוך לכיכר, בביתו של האמן מוריס אוטריו, נמצא כיום מוזיאון מונמארטר המציג את עבודותיהם של אמני העבר המפורסמים של הרובע.
אמנים רבים קבורים היום בבית הקברות של מונמארטר ובבית הקברות סן ונסן, המהווים בשל כך אתרי תיירות. בשל חשיבותו ההיסטורית ויופיו של הרובע, הוא מוגדר כאתר היסטורי, ואסורה בו בנייה שאינה משתלבת באופיו המקורי. מדרום-מערב למונמארטר מצוי "רובע האורות האדומים" של פריז - רובע פיגאל.
האיש בעל זרוע הזהב
האיש בעל זרוע הזהב (באנגלית: The Man with the Golden Arm) הוא סרט דרמה משנת 1955 שהופק באולפני יונייטד ארטיסטס. את הסרט ביים והפיק אוטו פרמינגר והוא צולם בשחור לבן.
הפקה
הסרט מבוסס על רומן בעל אותו השם, שכתב נלסון אלגרין והוא מספר את סיפורו של מחלק קלפים בקזינו בלתי חוקי. הסובל מהתמכרות למורפיום ומסיים תקופת מאסר קצרה, בה הצליח להגמל מהסמים. הסיפור מתאר את ניסיונותיו להישאר נקי.
הסרט היה שנוי במחלוקת בתקופתו. ההתאחדות האמריקאית של יצרני הסרטים סרבה לאשר את הסרט, בגלל שהוא מראה שימוש בסמים. דבר זה היה פורץ דרך בקולנוע, באופן מחוספס יצר הסרט פורטרט של משתמש בסמים כנושא ספרותי ודחה את הגישה הרווחת כי התמכרות היא "יצר השטן" הטמון באדם, שהייתה מקובלת באותה התקופה. "האיש בעל זרוע הזהב" פרץ את המחסום בכך שהאיר בזרקור את הבעיה, ולא דחק לשוליים את הנושא של שימוש בסמים בלתי חוקיים. הקרנת סוג כזה של מראות הייתה אסורה מבחינת האתיקה של ההתאחדות האמריקאית של יצרני הקולנוע ולכן לא קיבל הסרט אישור להפצתו. הסרט הופץ למרות שלא קיבל את חותמת ה"כשרות". מקרה זה הצית שינוי מהותי בגישה של האולפנים הגדולים אל הקוד האתי ויותר ויותר סרטים החלו לצאת כשהם עוסקים גם שנושאים אחרים שהיו מחוץ לתחום עד אותו הזמן, כגון: חטיפה, הפלות וזנות.
פרנק סינטרה, שקפץ על ההזדמנות לשחק את התפקיד אפילו לפני שקרא את מלוא התסריט. העביר זמן מסוים במרפאה לגמילה מסמים ובה צפה במכורים העוברים גמילה כללית. התסריט ניתן למרלון ברנדו בערך באותו הזמן בו הוא ניתן לסינטרה. באותו הזמן סינטרה עדיין נטר טינה לברנדו על כך שלקח ממנו את התפקיד הראשי בסרט חופי הכרך.
עלילה
בסוף שנות ה-40, פרנקי מאג'קינק חוזר לשיקגו, לאחר שריצה שישה חודשי מאסר בבית חולים למכורים לסמים. בבאר שבשכונה שמחים על שחזרו. שמח בייחוד חברו הטוב ספארו (ארנולד סטנג). על אף שסוחר הסמים לשעבר של פרנקי, לואי פומורובסקי (דארן מגיבן), מציע אספקה קבועה בחינם, פרנקי מסרב. פרנקי מספר שהוא מתכוון להפוך למתופף בלהקה ידועה. פרנקי מראה בגאווה את מערכת התופים אותה קיבל בבית החולים, ולאחר שהוא שולח את ספארו כדי שיארגן לו בגדים חדשים, הוא חוזר לביתו עם אשתו זוש (אלינור פארקר), המרותקת לכיסא גלגלים.
שיטת חלוקת הקלפים של פרנקי קנתה לו שם בעיר שיקגו, "האיש בעל זרוע הזהב". אולם, פרנקי מסרב. פרנקי מתקשר אל הארי ליין, סוכן מוזיקלי אליו הופנה על ידי רופאו בבית החולים, וקובע עמו פגישה. לאחר שספארו חוזר לביתו של פרנקי עם חליפה אותה "שאל" עבורו, הם עוצרים בדרך בבר ונתקלים בשוויפקה. פרנקי מודיע על כוונתו להפסיק עם מקצוע חלוקת הקלפים, שוויפקה הכועס מודיע לשוטר המקוף קבורקה כי פרנקי וספארו גנבו מחנות את החליפה שפרנקי לובש.
קבורקה לוקח את השניים לקצין המשטרה בדנאר, שמתעלם ממחאותיו של פרנקי כי יש לו ראיון עבודה ומתעקש כי הוא ייעצר. שוויפקה מציע כי הוא ישחרר את פרנקי וספארו, אם פרנקי ישוב ויעבוד אצלו כמחלק קלפים. פרנקי נעתר בלית ברירה. בבית המעצר מוטרד פרנקי בראותו מכור לסמים מתחנן למנת סם, פרנקי חוזר לביתו, ומוצא את זוש מרוצה מכך שחזר לעבוד כמחלק קלפים. באותו הלילה, לואי, סוחר הסמים, מלגלג על ידו הרועדת של המחלק בשולחן ההימורים ופוגע בביטחונו העצמי. המחלק עוזב את המקום וניגש לבר החשפניות הקרוב, שם עובדת אהובתו לשעבר של פרנקי, מולי נובוטני (קים נובאק).
אף על פי שפרנקי ומולי עדיין מאוהבים, רגשות האשם של פרנקי על פגיעתו בזוש מונעים ממנו מלהפרד ממנה. פרנקי אומר למולי כי עליה לעזוב את החבר הנוכחי שלה, אך מולי דוחה את דבריו באומרה, כי היא תישאר בודדה בלעדיו.
פרנקי מגיע לריאיון עם ליין, המבטיח להתקשר אליו כשיתקיים מבחן קבלה ללהקה. ליין גם מזהיר אותו כי אם יחזור לסמים, הוא יסיר ממנו את חסותו. למרות אושרו של פרנקי, זוש מציקה לו על שאיפתו להשיג חיים טובים יותר. שבוע חלף ופרנקי לא שמע מילה מליין ופרנקי נכנס לדיכאון. הוא נתקל פרנקי בלואי ונכנע לפיתוי. כשלואי מזריק לו את הסם, לואי מכריז כי "הקוף לעולם לא מת" (משפט סלנג המתאר את ההתמכרות).
לאחר מריבה נוספת עם זוש, יוצא פרנקי בסערה מהבית ופונה אל הבר. בבר הוא פוגש את מולי, שמעודדת אותו להתקשר אל ליין כי כנראה הוא שכח את מספר הטלפון שלו. פרנקי מתקשר ומתברר כי מולי צדקה. ליין מארגן לפרנקי מבחן ללהקה. פרנקי מתחנן בפני מולי שתתן לו להשתמש בחדרה, כדי שיוכל להתאמן בנגינת תופים, מאחר שזוש הזדונית, לא מאפשרת לו לעשות זאת בביתם. על אף הסתייגותה של מולי, מתקוותיו של פרנקי כי הוא יוכל לבנות עתיד משותף לשניהם, היא מסכימה.
מולי המואכזבת נוזפת בפרנקי על שהתפתה שוב לסמים. כאשר פרנקי מסתבך בקטטה עם החבר של מולי, עוזבת מולי בחיפזון את השכונה מבלי לומר לפרנקי לאן.
עוד באותו יום משמש פרנקי כמחלק במשחק הגדול ושיטתו החלקה מאפשרת בקלות לבעלי המקום לנצח. לאחר שחילק כל הלילה, פרנקי המותש נתקף בצורך עז למנת סם. לואי מסרב לתת לו מנת סם אלא אם כן ימשיך לחלק קלפים. כאשר חולפות השעות, המשחק נמשך, ובוקרו של יום שני עולה. לואי מבטיח לפרנקי כי אם הוא ירמה הוא יקבל ממנו מנת סם, אך פרנקי, התשוש משעות המשחק הארוכות, הופך להיות לא זהיר. המהמרים שאותם הוא מנסה לרמות מזהים את התרגיל של פרנקי ומנצלים זאת כדי לזכות. בשל כך, פרנקי לא מקבל את מנת הסם שהובטחה לו ומכה את לואי.
עייף מעבודה ומצורך בסם פרנקי אל מבחן הנגינה ונכשל בו. לואי מגיע אל דירתו של פרנקי כדי לנקום בו ולהפתעתו רואה את זוש הולכת על רגליה. היא רק העמידה פני משותקת. כאשר לואי מאיים עליה כי יגלה את סודה, היא חובטת בו והורגת אותו. המשטרה חושדת שלואי נרצח ופרנקי הופך לחשוד המרכזי ברצח.
פרנקי בורח ומולי לוקחת את קצין המשטרה אל זוש, שם מספר לה פרנקי כי הוא עוזב עם מולי. בדיוק ברגע בו מתרוממת זוש המפוחדת מכיסאה, כדי לרדוף אחרי פרנקי, קצין המשטרה ומולי מגיעים. זוש הופכת לחשודה המרכזית ברצח ומתאבדת.
פרנקי ומולי עוזבים את המקום בהליכה איטית ומשאירים את חייהם הקודמים מאחוריהם.
ברנדה פאסי
ברנדה נוקוזולה פאסי (באנגלית: Brenda Nokuzola Fassie; 3 בנובמבר 1964 – 9 במאי 2004) הייתה זמרת, כותבת שירים, רקדנית ופעילה דרום אפריקאית. היא נקראה בחיבה MaBrrr על ידי מעריציה, והייתה ידועה גם בתור "מלכת הפופ האפריקאי", "מדונה של העיירות" או פשוט בתור "המדונה השחורה". תעלולי הבמה הנועזים שלה כונו כ"שערורייתיים". עם זאת, שם הקסוסה שלה, נוקוזולה, הוא שם נשי שפירושו "שקט, רוגע או שלווה".
ראשית חייה וקריירה
ברנדה נוקוזולה פאסי נולדה בלנגה, קייפטאון ב-3 בנובמבר 1964, בתור הצעירה מבין תשעה ילדים. היא נקראה על שם הזמרת האמריקאית ברנדה לי. אביה מת כשהייתה בת שנתיים, ובעזרת אמה, פסנתרנית, היא החלה להרוויח כסף בשירה לתיירים. כשהייתה בת 16 ב-1981, נפגשה עם קולוי לבונה.
בבוקר שאירע ב-26 באפריל 2004, פאסי התמוטטה בביתה בבקליוץ', גאוטנג, ואושפזה בבית חולים בסנינגהיל. לעיתונות נמסר כי היא סבלה מדום לב, אך מאוחר יותר דווח כי היא נכנסה לתרדמת כתוצאה מהתקף אסתמה. בדוח הנתיחה שלאחר המוות גילו שהיא נטלה מנת יתר של קוקאין בליל התמוטטותה, וזו הייתה הסיבה לתרדמתה. היא הפסיקה לנשום וסבלה מנזק מוחי מחוסר חמצן בדם. את פאסי ביקרו בבית החולים ידוענים כדוגמת נלסון מנדלה, ויני מנדלה ותאבו מבקי.
דיסקוגרפיה
רוב האלבומים של פאסי הונפקו על ידי CCP רקורדס שבבעלות EMI.
נגריטו
נגריטו הוא שם כולל לתושבים הילידים של דרום-מזרח אסיה אשר נבדלים מבני האוכלוסיות הגדולות הסובבות אותם במראם החיצוני ובאורח חייהם.
בני הנגריטו כוללים את ה"אטי" (Ati), ה"אטה" (Aeta) ולפחות עוד ארבעה שבטים אחרים בפיליפינים, ה"סמאנג" (Semang) של חצי האי המלאי, ה"מאני" (Mani) של דרום תאילנד ו-12 שבטים של איי אנדמן. המונח המלאי לשבטים אלה הוא "אורנג אסלי", מונח שמשמעותו "האנשים המקוריים". סביר להניח, שהם הילידים המקוריים של דרום מזרח אסיה, כולל גינאה החדשה.
קומתם כשל הפיגמים, דהיינו גובהו הממוצע של גבר בוגר בקבוצות אוכלוסייה אלה אינו עולה על 150 סנטימטר. בני הנגריטו מתאפיינים בעור כהה מאוד, שיער מקורזל ותווי פנים דומים מאוד לאלה של השחורים באפריקה, בעיקר בקרב ילידי איי אנדמן. אצל שבטי הנגריטו אפשר למצוא מאגרים גנטיים של DNA מיטוכונדריאלי (mtDBA) שהם בין הטהורים ביותר בכל המין האנושי, כך שה-mtDNA שלהם משמש כיסוד לחקר הסחף הגנטי.
המילה היא צורת ההקטנה הספרדית של "נגרו" (negro), כלומר, "שחור קטן", ונטבעה על ידי חוקרי ארצות מוקדמים, שסברו כי בני הנגריטו באו מאפריקה.
בני הנגריטו של הפיליפינים ידעו להבעיר אש, ידיעה שלא הייתה לבני אנדמן. לפי הרשומות, בני סמאנג ייצרו לבוש מקליפות עצים כתושות וחיו הן במערות והן בסוכות מקורות עלים. הסברה היא, שהנגריטוס הם תושביהם הילידים, המקוריים, של הפיליפינים. הם נבדלים מן האוכלוסייה הפורמוזית-אינדונזית-מאלאית או אוסטרונזית, שהגיעה לאיים בסירות או "בלנגאי" (סוג של סירות). אזכור לכך - ברכישת זכויות התיישבות באי פנאי בשנת 1212 על ידי מלאיים מידי ראש שבט הנגריטוס.
סויוז TMA-9
הצוות
צוות המראה:
תיאור המשימה
חללית "סויוז TMA-9" שוגרה ב-18 בספטמבר 2006 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. ב-20 בספטמבר בוצע עגינה בתחנת החלל. באותה עת בתחנה שהה צוות משלחת קבועה מס' 13 בפיקוד פאבל וינוגרדוב. החללית הביאה איתה ציוד ומצרכים. אנשי משלחת קבועה מס' 13 ביחד עם צוות החללית החלו בהעברת הציוד לתחנת החלל. במקביל החל תהליך העברת שליטה על תחנת החלל לצוות קבוע מס' 14. על הטיסה הייתה אנושה אנסארי, תיירת חלל אמריקאית-איראנית. בהמלך שהות בתחנת החלל היא ביצע מספר ניסויים בהתאם לתוכנית של סוכנות החלל האירופית. ב-28 בספטמבר צוות קבוע מס' 13 ואנושה אנסארי עזבו את תחנת החלל בחללית "סויוז TMA-8" ונחתו בכדור הארץ לאחר כ-6 חודשי עבודה בתחנת החלל. תומאס רייטר מגרמניה שהיה חבר משלחת מס' 13 נותר בתחנת החלל והצטרף לצוות מס' 14.
חללית "סויוז TMA-9" נותרה מחוברת לתחנת החלל הבין-לאומית כ"חללית חילוץ" במצב חירום.
צוות קבוע מס' 14 בפיקוד מייקל לופז-אלגריה החל בביצוע תוכנית שכללה מספר ניסויים ותחזוקת תחנת החלל. הם ערכו מספר ניסויים מדעיים וביצעו פעילות חוץ רכבית. בדצמבר לתחנת החלל הגיע מעבורת החלל דיסקברי במסגרת משימה STS-116. עם המעבורת הגיע חבר נוסף במשלחת מס' 14 סוניטה ויליאמס שהייתה אמורה להחליף את תומאס רייטר מגרמניה. חברי המשלחת ביחד עם צוות STS-116 החלו בפעילויות בהרחבת תחנת החלל תוך שימוש בציוד שהגיע במעבורת. המעבורת עזבה את תחנת החלל ב-19 בדצמבר 2006 ביחד עם תומאס רייטר.
ב-9 באפריל 2007 לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-10 עם צוות קבוע מס' 15 בפיקוד פיודור יורצ'יכין. לאחר העברת שליטה על תחנת החלל לצוות החדש, צוות קבוע מס' 14 המקורי וצ'ארלס סימוני מארצות הברית שהגיע עם "סויוז TMA-10" נכנסו לחללית "סויוז TMA-9" ונחתו בכדור הארץ אחרי כ-6 חודשי עבודה. הנחיתה עברה ללא בעיות מיוחדות.
בתחנת החלל הבין לאומית נותר צוות משלחת קבועה מס' 15 שהגיע מספר ימים לפני זה בחללית סויוז TMA-10. סוניטה ויליאמס נותרה בתחנת החלל וצורפה לצוות משלחת קבועה מס' 15.
גאורג פיליפ טלמן
גאורג פיליפ טלמן (בגרמנית: Georg Philipp Telemann; 14 במרץ 1681, מגדבורג – 25 ביוני 1767, המבורג) היה מלחין גרמני בן תקופת הבארוק.
ביוגרפיה
ב–1701 החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של לייפציג והקים קבוצת נגנים-סטודנטים. בדרך ללימודיו בלייפציג עבר טלמן בעיר האלה שם פגש את גאורג פרידריך הנדל, השניים התיידדו ונותרו חברים טובים במשך שנים רבות. בשנת 1702 מונה טלמן למנהל האופרה של לייפציג ולנגן עוגב באחת הכנסיות המרכזיות בעיר.
בשנת 1705 עזב טלמן את לייפציג ועבר לשירות הרוזן ארדמן השני מפרומינץ שבמחוז סוראו (היום ז'ארי, פולין), בתפקיד זה נחשף למוזיקה מוראווית ופולנית-עממית, אשר הרשימה אותו עמוקות. ב-1707 עבר טלמן לחצר הדוכס יוהאן וילהלם מאייזנאך, שם הקים קבוצת נגנים, שזכתה להצלחה רבה. טלמן התחתן ב-1709, אך אשתו נפטרה זמן קצר לאחר חתונתם. בשנת 1712 מאס טלמן בחיי החצר עתירי הגינונים ועבר לפרנקפורט, שם קיבל משרה אזרחית של מנהל מוזיקלי מטעם העירייה. הוא התחתן בשנית בגיל 34 עם מריה קתרינה טקסטור בת ה-16, שילדה לו 9 ילדים.
בשנת 1721 עבר טלמן להמבורג. שם נכנס לפרק הפורה ביותר בחייו. הוא כתב מאות יצירות בתקופה של שנים ספורות, ניהל את בית האופרה של העיר והקים עוד קבוצת נגנים מצליחה, שהופיעה פעמיים בשבוע לפני הקהל הרחב. הוא פרסם שירים ופואמות וכמו כן חיבורים תאורטיים בנושאים הקשורים לתאוריית המוזיקה.
טלמן האריך ימים ונשאר עד אחרון ימיו בהמבורג, למעט מסע של כשנה לפריז בשנת 1737. הוא השפיע רבות על עיצוב האסתטיקה המוזיקלית של תקופת הבארוק בגרמניה. יצירותיו הרבות והמורכבות הביאו לשיאן את הצורות המוזיקליות שהיו נהוגות בתקופת הבארוק והניחו את אבני היסוד לסגנונות המאוחרים יותר.
לפי ספר השיאים של גינס, טלמן הוא המלחין הפורה ביותר בתחום המוזיקה הקלאסית.
יצירות חשובות
יצירותיו של טלמן מקוטלגות ב"רשימת יצירות טלמן" (TWV). אלו שידועות עד כה כוללות יותר מ-500 קנטטות כנסייתיות, 44 פסיונים, 40 אופרות, (שהידועה בהן היא הקומדיה פימפינונה), 600 אוברטורות תזמורתיות ויותר מ-1000 קונצ'רטי, סונאטות וטריו סונאטות.
מוזיקת סעודה (אוסף שלישי): "מוזיקת סעודה" הוא קובץ ובו שלושה אוספים. כל אוסף כולל סוויטה תזמורתית, לפחות קונצ'רטו אחד, טריו סונאטה וסונאטת סולו אחת או שתיים. האוסף השלישי מכיל שש יצירות כאלו, כולן לכלי נשיפה-(חלילים, אבובים, קרנות), מיתרים וצ'מבלו. הסוויטה הפותחת והקונצ'רטו לשתי קרנות ומיתרים הם הקטעים היפים ביותר באוסף זה, אך סך כל האוסף הוא דוגמה אופיינית לסגנונו האישי, הידידותי וחסר המאמץ של טלמן.
יצירות נוספות מסוג זה הן אוברטורה של עמים עתיקים ומודרניים (סוויטה תזמורתית); טריו סונטה בפה מז'ור (מתוך Esercizii musici לחלילית, ויולה דה גמבה וקונטינואו).
סוויטה בלה מינור לחלילית (או חליל) וכלי קשת.
קונצ'רטו במי מינור לחלילית, חליל צד וכלי מיתר.
גליונות תווים חופשיים
.
מרטין ברושאט
מרטין ברושאט (בגרמנית: Martin Broszat; 14 באוגוסט 1926 - 14 באוקטובר 1989) היה היסטוריון גרמני שהתמחה בהיסטוריה חברתית גרמנית מודרנית. כמנהל המכון להיסטוריה בת זמננו במינכן משנת 1972 ועד מותו הוא נודע כאחד החוקרים הבולטים בעולם בנושא גרמניה הנאצית.
ברושאט הצטרף למכון להיסטוריה בשנת 1955 לאחר שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קלן. במסגרת עבודתו במכון היה עד מומחה לתביעה במשפטי אושוויץ בפרנקפורט (1963–1965). עדותו עזרה להפריך את טענת האותנטיות של יומני היטלר המזויפים בשנת 1983. הוא היה פרופסור של כבוד באוניברסיטת קונסטנץ.
לדברי איאן קרשו, ברושאט תרם תרומות חשובות בארבעה תחומים. מסוף שנות החמישים עבד על ההיסטוריה של מזרח אירופה, במיוחד של פולין, ועל מחנות ריכוז נאציים. מחקרו זה הביא לתחילת מחקרו בנושא מבנה המדינה הגרמנית הנאצית, מחקר שהתבטא בספרו "מדינת היטלר" (Der Staat Hitlers, 1969). מחקר זה פורסם באנגלית בשם The Hitler State (1981). בשנות ה-70 התעניין בהיסטוריה חברתית, או "היסטוריה מלמטה" (Alltagsgeschichte) ובחן את חיי היומיום תחת הנאצים. הוא פיתח את המושג "Resistenz" (חסינות, או התנגדות סבילה, בהקשר החיים תחת המשטר הנאצי) והיה עורך שותף של מחקר בן שישה כרכים על בוואריה תחת הנאציזם, (Bayern in der NS-Zeit, 1977– 1983). בשנת 1985 החל דיון על "ההיסטוריזציה" של גרמניה הנאצית, וטען כי יש ללמוד אותה כמו כל תקופה אחרת בהיסטוריה, ללא הטפת מוסר ועם הכרה במורכבותה.
שירות צבאי ולימודים
ברושאט היה יליד לייפציג, גרמניה (רפובליקת ויימאר), בן למשפחה פרוטסטנטית, בנו השני של מנהל דואר. הוא למד בגימנסיה על שם המלכה קרולה ( Königin-Carola Gymnasium) משנת 1937 והשלים את לימודיו שם בשנת 1944. לאחר שעזב את בית הספר התגייס ברושאט והשלים טירונות פאנצרגרנדיר בוורמאכט בדרזדן (Stammkompanie des Panzergrenadier -Ersatzbataillons 108, Dresden). אחרי הכשרת קצינים שירת בחזית.
לאחר המלחמה למד היסטוריה באוניברסיטת לייפציג באזור הכיבוש הסובייטי, לימים מזרח גרמניה, משנת 1946. הוא סיים את לימודיו בשנת 1949, והחל לימודי תואר שני באוניברסיטת קלן. הוא קיבל דוקטורט בשנת 1952, בהנחיית תיאודור שידר, עבודתו עסקה בתנועת האנטישמיות בגרמניה בתקופת הקיסר וילהלם השני.
חברות במפלגה
בנעוריו הצטרף ברושאט לנוער ההיטלראי בגרוסדויבן (Großdeuben, כיום חלק מבולן, Böhlen), בתקופה בה הדבר היה חובה עבור "ארים". בשנת 1944 הונפק עבורו כרטיס חבר במפלגה הנאצית. ברושאט הודה כי הצטרף לצעירי היטלר, אך רק לאחר מותונודע כי התקיים כרטיס חבר שלו במפלגה הנאצית. לא ידוע אם הגיש בקשה להצטרף למפלגה, או שהכרטיס הונפק לו אוטומטית כחבר נוער היטלר שהגיע לבגרות; בשלב זה של המלחמה, חברים הוכנסו למפלגה הנאצית כבר מגיל 17. הכרטיס שלו (מספר 9,994,096) הוא אחד מעשרה מיליון כרטיסי חבר במפלגה הנאצית הנמצאים בארכיון הפדרלי הגרמני. כאשר הגיש בקשה ללמוד באוניברסיטת לייפציג בשנת 1946, הוא ענה "לא" על השאלה בטופס: "האם היית חבר במפלגה הנאצית"? בתקופה זו הייתה לייפציג בשליטת ברית המועצות וסופחה למזרח גרמניה. ההיסטוריון נורברט פריי כתב כי הצהרת שווא הייתה מסוכנת, והגיע למסקנה שברושאט כנראה לא ידע כי הונפק כרטיס חבר על שמו.
המכון למחקר היסטורי
לאחר לימודיו באוניברסיטה עבד ברושאט עם תיאודור שידר בתיעוד בן שמונה כרכים של הגירושים שביצעו הגרמנים במזרח אירופה (Dokumentation der Vertreibung der Deutschen aus Ost-Mitteleuropa, 1954–1957), ובשנת 1955 הצטרף למכון למחקר היסטורי במינכן. המכון הוקם כדי לחקור את התקופה הנאצית. ראש הוועדה המייעצת היה הנס רוטפלס, שערך את כתב העת Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte.
בתחילה עבודתו של ברושאט התמקדה במדיניות גרמניה במזרח, ובאנטישמיות ובפשיזם בדרום-מזרח ומזרח אירופה. בתקופה זו כתב שני ספרים על מעורבות גרמנית בפולין, "המדיניות הנאצית בפולין" (Nationalsozialistische Polenpolitik, 1961), שבחן את הכיבוש הגרמני בפולין, ו"מאתיים שנות מדיניות גרמנית בפולין (Zweihundert Jahre deutscher Polenpolitik, (1963. ספר זה זכה לשבחים בפולין והוא תואר כאחד ההיסטוריונים הגרמנים הראשונים המספרים דיווח כן על יחסי גרמניה-פולין.
"ברושאט ביקש לעזור להבין כיצד גרמניה יכולה לשקוע בברבריות", כתב קרשו. "הוא עצמו נכנע להשפעה של התנועה הנאצית, והדבר היה מרכזי במוטיבציה שלו להבהיר לדורות הבאים כיצד זה יכול היה לקרות." בספרו "הנאציזם" (Der Nationalsozialismus, 1960), שפורסם באנגלית ב-1966 (German National Socialism 1919–1945), בחן ברושאט את האידאולוגיה הנאצית, אותה ראה כבלתי קוהרנטית. עבור ברושאט, נושאי ההתמודדות הקבועים של המדיניות הנאצית היו אנטי-קומוניזם, אנטישמיות והצורך במרחב מחיה. לדעתו, אלה היו כסות פוליטית למהותו של הנאציונל-סוציאליזם: רצון עז לממש את ה"לידה מחדש" של "האומה הגרמנית" ושנאה לא רציונלית כלפי אלה הנחשבים אויבי העם הגרמני והזרים ל"גזע" הגרמני. ברושאט סבר שתומכיהם העיקריים של הנאצים, בני מעמד הביניים, פנו לנאציזם כדי להקל על חרדותיהם מפני התרוששות ו"פרולטריזציה" בעקבות ההיפר-אינפלציה בראשית שנות העשרים והאבטלה ההמונית שהחלה עם השפל הגדול.
מכתבי ברושאט-וולף (1963)
ההיסטוריון היהודי-גרמני יוסף וולף האשים רופא גרמני בולט, וילהלם האגן, פקיד בכיר במשרד הבריאות במערב גרמניה, בכך שסייע לחיסול יהודים בגטו ורשה. ברושאט ומומחים אחרים מהמכון למחקר היסטורי ניסו להשתיק אותו בחילופי מכתבים בשנת 1963. האגן עבד במהלך המלחמה במחלקת הבריאות באזור הממשל הכללי בפולין הכבושה על ידי גרמניה. הוא טען שעשה כל שביכולתו כדי להציל את יהודי גטו ורשה וביקש מהמכון למחקר היסטורי לתמוך בגרסתו לאירועים. ברושאט כתב מכתב לוולף בדרישה לחזור בו מהאשמותיו נגד האגן "לטובת התיעוד ההיסטורי המסודר". איאן קרשו כתב כי ההתכתבות בין ברושאט לוולף לא הציגה את ברושאט באור טוב. ברושאט קיבל את גרסת וולף לאירועים רק לאחר שוולף הציג תזכיר מתקופת המלחמה שכתב האגן ובו הורה לירות ביהודים חולים "שמסתובבים".
משפטי אושוויץ; אנטומיה של מדינת אס-אס (1965)
במשפטי אושוויץ בפרנקפורט, 1963–1965, בהם הועמדו לדין 20 מהמעורבים באושוויץ, היו ברושאט ושני חוקרים נוספים מהמכון למחקר היסטורי - הלמוט קראוסניק והנס בוכהיים - עדים מומחים מטעם התביעה. דיווחם בן 300 העמודים, "מחנה הריכוז הנאצי" (Nationalsozialistische Konzentrationslager), הפך לבסיס ספרם בן שני הכרכים (בשיתוף הנס אדולף יקובסן), Anatomie des SS-Staates (1965), שפורסם באנגלית בשם Anatomy of the SS State (1968). זה היה המחקר המקיף הראשון של אושוויץ והאס אס.
Der Staat Hitlers (1969)
ב"Der Staat Hitlers"" (מדינת היטלר) טען ברושאט נגד אפיון גרמניה הנאצית כמשטר טוטליטרי וביקר את קרל דיטריך ברכר וארנסט נולטה על כך שקידמו תפיסה זו. עם הנס מומזן פיתח ברושאט פרשנות "סטרוקטורליסטית" או "פונקציונליסטית" של גרמניה הנאצית, וטען בספרו "מדינת היטלר" משנת 1969 שהממשלה כללה מוסדות מתחרים ומאבקי כוח, וכי היריבות הפנימית, לא אדולף היטלר, הייתה הכוח המניע מאחורי המשטר. לדעת ברושאט, היטלר היה "דיקטטור חלש" (כביטויו של מומסן) וממשלת גרמניה הנאצית הייתה פוליקרטיה (שלטון רבים) ולא מונוקרטיה (שלטון יחיד). התוהו ובוהו של הממשלה הוא שהוביל לקריסת המדינה ומה שקרשו כינה "ההתקדמות המואצת לברבריות". ברושאט כתב: "בגלל ריבוי הכוחות הסותרים, רצונו של הפיהרר (גם כאשר היטלר התכוון לדבר אחר) היה בסופו של דבר מסוגל להשפיע על אירועים בכיוון זה או אחר רק בצורה לא מתואמת ופתאומית, ובוודאי שהיטלר לא היה בעמדה לשמור על כיוון האירועים ולבלום את הארגונים, הרשויות והשאיפות החדשות שהתפתחו כתוצאה מכך [מריבוי הכוחות הסותרים - צבא, גופי משטרה, תעשייה, מפלגה, מדינה, משרד החוץ ועוד]. התוצאות המוסדיות והמשפטיות של הצווים והגזירות לסירוגין של הפיהרר הפכו לבלתי נתפסות על ידי גופי השלטון ולבלתי ניתנות לביצוע, והתנגשו בסמכויות מאוחרות יותר שהוענקו על ידו." [25] [26] ההנחה שהמדינה הנאצית הייתה ערבוביה של ביורוקרטיות מתחרות, התקבלה באופן כללי על ידי היסטוריונים. האלמנט השני, שהיטלר היה "דיקטטור חלש", פחות מקובל במחקר. הטענה היא שלמרות שהיטלר לא עסק רבות בממשל יומיומי, הדבר נבע לא מחוסר יכולת לעשות זאת (כפי שהציע ברושאט), אלא מחוסר עניין בפרטים הקטנים.
"היטלר וראשית 'הפתרון הסופי'" (1977)
במאמרו "היטלר וראשית 'הפתרון הסופי': על התזות של דייוויד אירווינג", (1977), מתח ברושאט ביקורת על טענת הסופר האנגלי דייוויד אירווינג כפי שהתפרסמה בספרו של אירווינג Hitler's War משנת 1977, לפיה היטלר רצה לגרש יהודים ולהפוך את אירופה ל"יודנפריי" ("נקייה מיהודים") אך לא ידע על השואה עד סתיו 1943. רצח העם של היהודים, כתב אירווינג, נעשה בעקבות פקודה של היינריך הימלר ובכירים נאצים אחרים. חיבורו של ברושאט פורסם לראשונה בכתב העת Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte (רבעון להיסטוריה) ומאוחר יותר באנגלית בשם "היטלר וראשית 'הפתרון הסופי': הערכה של התזות של דייוויד אירווינג".
ברושאט קיבל את העובדה כי אין הוכחות לפקודה בכתב מאת היטלר ל"פתרון הסופי לשאלת היהודים". מול הקיפאון בחזית המזרחית, נוכח מערכת הרכבות האירופית ששימשה לגירוש יהודים לפולין באופן מתמשך, ונוכח ה"בעיה" של שלושת מיליוני יהודי פולין שהגרמנים כפו סגירתם בגטאות, פקידים גרמנים בפולין פתחו בתוכניות הרג מאולתרות מיוזמתם, טען אירווינג. רצח העם של היהודים עבר פיתוח "stück- und schubweise" ("טיפין טיפין"), כתב אירווינג, מכיוון שהגרמנים הובילו את עצמם ל"Sackgasse" ("סמטה ללא מוצא").
חיבורו של ברושאט היה הסיפור הראשון על מקורות השואה על ידי היסטוריון מכובד, שבו האחריות על רצח העם לא הוטלה על היטלר לחלוטין. כריסטופר בראונינג כתב כי לאחר חיבורו של ברושאט, "שערי המבול נפתחו", והנושא מתי והיטלר קיבל החלטה להרוג את היהודים הפך לזמן מה לסוגיה המרכזית של ההיסטוריוגרפיה של השואה.
ביקורת על דייוויד אירווינג
ברושאט היה ביקורתי כלפי התייחסותו של אירווינג למקורות, והאשים אותו בכך שהוא ניסה שוב ושוב לעוות את התיעוד ההיסטורי לטובת היטלר. הוא טען כי אירווינג התמקד יותר מדי באירועים צבאיים על חשבון ההקשר הפוליטי הרחב יותר, וכי אירווינג קיבל את הטענות הנאציות כדבריהן, כמו למשל הטענה כי תוכנית "המתות החסד" של "חולים חשוכי מרפא" החלה בספטמבר 1939 לפינוי מקום של חולים לחיילים גרמנים פצועים, כאשר למעשה החלה זו בינואר 1939 או, לפי מחקר מעודכן יותר, באוקטובר 1939. ברושאט מתח ביקורת על טענתו של אירווינג לפיה פתק שכתב הימלר ובו נאמר "ללא חיסול" ביחס לשיירת רכבת בנובמבר 1941 של יהודי גרמניה שעברו דרך ברלין לריגה (משלוח שאותו התכוונו האס אס לחסל בירי בעת ההגעה לריגה) הוא הוכחה לכך שהיטלר לא רצה בשואה. ברושאט טען כי ההערה "ללא חיסול" התייחסה רק לרכבת ההיא וכנראה הייתה קשורה לחששות שמא כתבים אמריקנים ישאלו על גורלם של יהודי גרמניה המגורשים למזרח אירופה.
ברושאט מתח ביקורת על אירווינג, על כך שזה קיבל את טענותיו "המומצאות" של אובר-גרופנפיהרר קרל וולף כי לא ידע על השואה (טענתו של אירווינג הייתה שאם וולף לא ידע על כך, כיצד יכול היה היטלר לדעת?), למרות שוולף הורשע בפשעי מלחמה בשנת 1963 על סמך ראיות תיעודיות המשלבות אותו בשואה. ברושאט האשים את אירווינג בכך שביקש ליצור רושם מטעה מוועידה של היטלר ויורש העצר ההונגרי, אדמירל מיקלוש הורטי, באפריל 1943, על ידי עיבוד הטקסט כך שהיטלר ייראה פחות אנטישמי מכפי שהיה בטקסט המקורי.
היסטוריה של חיי היומיום ופרויקט בוואריה (1977–1983)
באמצעות עבודתו על פרויקט בוואריה, גיבש ברושאט את המושג Resistenz (חסינות), השונה מ"התנגדות" במובן Widerstand. Resistenz התייחס ליכולתם של מוסדות כמו הוורמאכט, הכנסייה הקתולית והביורוקרטיה הממשלתית ליהנות מ"חסינות" מפני תביעות הנאצים לכוח מוחלט ולהמשיך לתפקד על פי ערכיהם המסורתיים, מבלי שיצטרכו לערער על מדיניותו של המשטר הנאצי ועל הבלעדיות המונופוליסטית שלו ביתר תחומי החיים והממשל. ברושאט השתמש במושג החסינות כדי לקדם את הדעה כי ברמה המקומית התקיימה המשכיות רבה בגרמניה בין תקופת ויימאר לתקופת הנאצית.
"פניה להיסטוריזציה של הנאציזם" (1985)
ב"פניה להיסטוריזציה של הנאציזם", חיבור שפורסם בכתב העת Merkur במאי 1985, טען ברושאט כי על היסטוריונים לגשת לחקר גרמניה הנאצית כמו לחקרה של כל תקופה היסטורית אחרת, ללא שיפוט מוסרי. בהמלצתו על גישה של Alltagsgeschichte שתאפשר סקירת גוני האפור על ידי בחינת נורמליות היומיום וגם הברבריות של המשטר, כתב ברושאט כי "לא כל ההתפתחויות המשמעותיות ההיסטוריות שהתרחשו בגרמניה בתקופת הנאציזם, רק שירתו את המשטר למטרות שליטה לא אנושית ודיקטטורית". ברושאט השתמש כדוגמה ברפורמה רחבת היקף במערכת הביטוח הלאומי הגרמנית שהוצעה בשנת 1940 על ידי חזית העבודה הגרמנית (ה-DAF, Deutsche Arbeitsfront), שלטענתו הייתה במובנים רבים מבשרת תוכנית הביטוח הלאומי של גרמניה המערבית בשנת 1957, עם תכונות כמו פנסיה שהובטחה על ידי מדינה ושתשלומיה הותאמו לרמת התוצר (מה שלא היה מפתיע בהתחשב בכך שגרמנים רבים עבדו בגיבוש שתי התוכניות - זו הנאצית וזו הגרמנית-שלאחר-המלחמה).