cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנסואה אל-חאג'
ביוגרפיה
לאל-חאג' תואר ראשון במתמטיקה והוא דיבר ארבע שפות: ערבית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית. היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
ההתנקשות בחייו
בבוקר ה-12 בדצמבר 2007 התפוצצה בפרבר הנוצרי בבעבדא שבמזרח ביירות, סמוך לארמון הנשיאות, מכונית תופת. בפיגוע זה נהרגו שישה אנשים ומספר רב נפצעו. בין ההרוגים היה הגנרל אל-חאג', שהפיגוע כוון, ככל הנראה, נגדו. פיצוץ זה אירע כשש שעות לאחר שרימון הלם הושלך בפרבר הנוצרי עין רומאנה.
שום גוף לא קיבל על עצמו את האחריות להתנקשות. המזרחן אייל זיסר טען שהעומדים מאחורי ההתנקשות הם ארגונים תומכי אל-קאעידה, אך לא שלל את האפשרות שסוריה או שליחה, ארגון חזבאללה, הם האחראים. הממשל הסורי גינה את הפיגוע והטיל את האחריות לביצועו על ישראל. סוכנות הידיעות הסורית מסרה כי בשנת 1976 פוצצו גורמים ישראליים את מכוניתו של אל-חאג', לאחר שזה סירב לשתף עמם פעולה. בין השאר, נטען כי הגורמים המתנקשים הם דווקא מהמחנה הנוצרי בלבנון, המתנגדים למישל עאון, בעל בריתו של אל-חאג'.
את ההתנקשות גינו בחריפות גורמים רבים בראשם הקואליציה האנטי סורית והאופוזיציה ברשות חזבאללה. כמו כן, נשמעו גינויים מצד הבית הלבן והממשל האמריקאי, סוריה, גרמניה, צרפת, מזכ"ל האו"ם באן קי מון וסעד חרירי, בנו של ראש הממשלה הסוני לשעבר, אשר התנגד לנוכחות הסורית בלבנון וחוסל גם הוא. חרירי כינה את ההתנקשות "פשע טרוריסטי חדש". בהודעה שפרסם הוא אמר כי "הפיצוץ הנפשע הוא חוליה נוספת בשרשרת של פעולות טרור הפוגעות בלבנון ובמוסדותיה, כשבראשם הצבא".
לאחר ההתנקשות, פנה ראש ממשלת לבנון, פואד סניורה, למזכ"ל האו"ם וביקש עזרה בחקירת ההתנקשות. המזכ"ל העביר את הבקשה למועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
שוש ישראלי גרוס
שוש ישראלי גרוס (נולדה ב-1947) היא אמנית ישראלית ומרצה במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ביוגרפיה
נולדה בחיפה, בוגרת המחלקה לאמנות בבצלאל בשנת 1977. בין השנים 1985-2013 מרצה במחלקה לאומנות באקדמיה בצלאל. ובין השנים 1992–2001 הרצתה במכללת אמונה ירושלים.
מציגה בתערוכות בארץ ובעולם. חיה ויוצרת בירושלים.
בשנת 2017 זכתה בפרס ליצירה אמנותית ע”ש שושנה איש-שלום.
הטירה הקסומה
הטירה הקסומה הוא ספרה של סופרת הילדים האנגליה אדית נסביט. בספר זה היא מגוללת את סיפורם של ארבעה ילדים - שני אחים, ג'רלד וג'ימי, ואחותם קתלין, ועוד ילדה, מייבל, החיה עם דודתה, סוכנת הבית של טירה עתיקה.
עלילת הספר
ג'רלד, ג'ימי וקתלין נאלצים להישאר בזמן החופשה בבית ספרה של קתלין, בפיקוחה של מדמואזל, המורה לצרפתית. הם יוצאים לטיול בסביבות בית הספר, ומגיעים ללא תכנון אל מבוך שבגן גדול של טירה עתיקה. חוט אדום מוליך אותם אל ספסל במרכז המבוך, ועל הספסל הם מוצאים נסיכה נמה - ממש כמו באגדות. הם מעירים אותה בנשיקה, כיאות, ותחילה הכול מתגלגל כמו באגדה המוכרת, אך בהמשך מסתבכים הדברים באופן בלתי צפוי. טבעת עתיקה מאשרת את האמרה הידועה - היזהר במשאלותיך, פן תתגשמנה. פסלים קמים לתחיה בליל ירח, מורה קפדנית מתגלה כיפהפייה צעירה ומלאת חיים, דחלילים מחפשים בית מלון טוב באמת וארבעת הילדים נקלעים מהרפתקה להרפתקה, מהן מפחידות ומהן נהדרות, עד לסוף הטוב, שלקחיו עמו.
ג'ינסאפוט
ג'ינסאפוט (בערבית: جينصافوط) הוא כפר פלסטיני הנמצא במרכז השומרון מצפון לנחל קנה ושייך לנפת קלקיליה. הכפר ממוקם צפונית לעמנואל ודיר איסתיא, דרומית לכפר קדום ובאקה בני סעב, מערבית לקדומים וג'ית, ומזרחית לקרני שומרון וכפר לאקף. ג'ינסאפוט שוכן במרחק של מאות מטרים בודדים, מהכפר אל-פונדוק. מבניו המפורסמים של הכפר, הוא פארוק קדומי ראש המחלקה המדינית בתנועת אש"ף, ויו"ר תנועת הפת"ח.
היסטוריה
הכפר ממוקם למרגלות ח'רבת עסכור, בה שרידי מבנים למן התקופה הביזנטית ועד לתקופה העות'מאנית. מצפון מזרח לכפר ממוקם קבר שייוז' אחמד שלידו נמצאו חרסים מן התקופות הפרסית וההלניסטית. לראשונה נמצא אזכור לכפר בפנקסי מכס עות'מאניים משנת 1596, שם הוא נקרא "ג'ים סאפוט": "במקום 26 משפחות, כולן מוסלמיות, המתפרנסות מגידול חיטה, שעורה, גידולי קיץ (תירס, מלפפון, אבטיח, מלון, קישוא, דלעת, חציל, פלפל, עגבנייה, שעועית, לוביה), זיתים, ענבים וצאן".
בסקר משנת 1882, שערכה הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, מתואר המקום ככפר קטן הממוקם על גבעה, עם בארות בצד צפון, וכמה עצי זיתים.
במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1922 על ידי ממשלת המנדט הבריטי, נמצא כי התגוררו בכפר 267 תושבים, מוסלמים כולם. לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1931, היו בכפר 315 תושבים.
לאחר מלחמת השחרור, עבר הכפר לריבונות ירדנית. לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967, עבר הכפר לשליטה ישראלית.
בשנת 1981 תושבי קרני שומרון החלו להכשיר שטח לסלילת כביש. תושב ג׳ינאספוט עתר נגד המעשה בטענה שהקרקע שלו, וטען כי פנו אליו בבקשה למכור את האדמה, והוא סירב. שר הביטחון מנחם בגין ומפקד יו״ש הודיעו שהייתה טעות במדידות, והשטח הוחזר לבעליו.
במרץ 1983 ניסה בעל קרקעות תושב הכפר לרצוח את תושב קרני שומרון, סוחר הקרקעות וחבר המחתרת היהודית משה זר, ירה בו באקדח, וחבט בראשו ובגופו בגרזן. כתוצאה מכך נפצע זר פציעות קשות.
בשנת 2002, כשנה לאחר הירצחו של בנו של משה זר - גלעד זר, הקים אחיו, לא רחוק ממקום הרצח, את המאחז רמת גלעד שהוקם בשטחי הכפר ג'ינסאפוט, ואכן על פי רישומי המנהל האזרחי, בעבר עובדו האדמות במקום בידי תושבי הכפר. לטענת חברה בבעלותה של משפחת זר, הם רכשו כחוק את האדמות אך מוכר הקרקע הערבי סירב לחתום על שטר הבעלות מפני שחשש לחייו באם יוודע דבר המכירה. בשנת 2011 היו ניסיונות לחתום הסכם בין המדינה לבין תושבי רמת גלעד, ב-2014, לאחר הסכם עם המדינה בו העבירו התושבים מבנים שהיו מצויים על אדמה פרטית, בג"ץ דחה את עתירת ארגון שלום עכשיו וקבע כי "במאחזים אלה לא נותרה בנייה על קרקע פרטית". בתמורה להזזת הבתים המדינה התחייבה להסדיר את המאחז, אך לא קיימה את חלקה.
כלכלה
חלק ניכר מתושבי הכפר מתפרנס מחקלאות. הגידולים העיקריים הם: זיתים, זעתר, דגנים, שקדים, ירקות עונתיים, קטניות, ועדרי כבשים. בכפר חנויות (בגדים, מזון, ירקות, חומרי בניין ועוד), וכן בתי מלאכה קטנים (נגריות, נפחיות, פחחיות, מתפרות ומוסכים). חלק מהתושבים מועסק במשרות ממשלתיות בכפר, ומחוצה לו. הכפר מחובר לרשתות החשמל והמים, והכבישים המרכזיים בו סלולים באספלט. בכפר קווי טלפון וחיבור לרשת האינטרנט.
סן סירו
אצטדיון ג'וזפה מאצה (באיטלקית: Giuseppe Meazza), המוכר יותר כאצטדיון הסן סירו (San Siro), הוא אצטדיון כדורגל ברובע הסן סירו בעיר מילאנו, איטליה. האצטדיון הוא מגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל המקומיות אינטר מילאנו ומילאן ותכולתו נכון ל-2019 75,923 מקומות ישיבה.
האצטדיון נבנה בשנת 1925 במחוז המילאנזי של סן סירו, מה שנתן לו את שמו המקורי, ב-1979 שמו שונה באופן רשמי ל"ג'וזפה מאצה" על שמו של ג'וזפה מאצה, שחקן עבר איטלקי המזוהה יותר עם אינטר ועל כן אנשי המועדון קוראים לו בשם הרשמי, בעוד אוהדי מילאן קוראים לו הסן סירו. המשחק הראשון בהיסטוריה שנערך באצטדיון היה ב-19 בספטמבר 1926 - הדרבי של מילאנו בין אינטר לבין מילאן לעיני כ-35,000 צופים (3-6 לאינטר בסיום).
הסן סירו הוא אצטדיון בקטגוריה 4 בדירוג האצטדיונים של אופ"א, ואירח משחקים בכירים בהיסטוריית הכדורגל כגון 3 משחקים במונדיאל 1934, 6 משחקים במונדיאל 1990, 3 משחקים ביורו 1980, ארבעה משחקי גמר ליגת האלופות ב-1965, 1970, 2001 וב-2016. האצטדיון בין היתר צפוי לארח את טקס הפתיחה לאולימפיאדת מילאנו - קורטינה ד'אמפצו ב-2026.
השנים הראשונות
התחלת העבודות על האצטדיון החלו עוד ב-1925, ושמו המקורי היה מיועד להיות "אצטדיון הכדורגל החדש סן סירו" (באיטלקית: Nuovo Stadio Calcistico San Siro). הרעיון מאחורי הקמת האצטדיון במקור הייתה להקים אצטדיון באותו הרובע בו יש מסלול תחרות למרוץ סוסים, והועלה על ידי נשיא מועדון הכדורגל של מילאן, פיירו פירלי. האדריכלים תכננו את האצטדיון שיוכל לארח משחקי כדורגל בלבד ולא שום ספורט אחר - דבר לא שגרתי בשנים אלו בו רוב האצטדיונים העירוניים נבנו מותאמים למספר ענפי ספורט, ובראשם אתלטיקה, אך כאמור לא במקרה זה.
האצטדיון נחנך ב-19 בספטמבר 1926, כאשר כ-35 אלף צופים ראו את משחק הדרבי של מילאנו בין אינטר ומילאן היריבות העירוניות והקבוצות הכי גדולות במילאנו, שנגמר 6-3 לאינטר. ב-1939 הורחב האצטדיון ל-55,000 מקומות, בשביל המשחק של נבחרת איטליה נגד נבחרת אנגליה, וב-1940 הורחב ל-65,000 מקומות, בשביל המשחק של נבחרת איטליה נגד נבחרת גרמניה. במקור היה האצטדיון המגרש הביתי ורכושה של קבוצת הכדורגל של מילאן, אך ב-1947 עזבה אינטר את מגרשה הישן ה"ארנה סיביקה" המיושן והעתיק (שכיום נחשב לאתר עתיקות ומשמש גם כאצטדיון רוגבי), והחלה לארח את משחקיה הביתיים בסן סירו ביחד עם מילאן. ב-1951 אירח האצטדיון את גמר הגביע הלטיני בו ניצחה מילאן את ליל הצרפתית 5-0.
1951 ועד 1990
מ-1948 ועד 1955 המהנדסים ארמנדו רונצ'ה ופרוצ'יו קאצולארי פיתחו את הפרויקט להרחבה שנייה של האצטדיון, שהיא מיועד להגדיל את תכולתו מ-50 אלף צופים לכ-150 אלף צופים. קאצולארי ורונצ'ה תכננו שלוש טבעות ישיבה נוספות מעבר לקיימת, עם 19 רמפות ספירליות שכל אחת מהן באורך 200 מטר ונתנו גישה לקומה העליונה. במהלך הבנייה, הובן כי לא ניתן לבנות 3 טבעות צפייה לישיבה, והתוכנית הגראנדיוזית נזנחה, כך שלבסוף האצטדיון הורחב לכ-100 אלף מקומות.
האצטדיון אירח את גמר גביע אירופה לאלופות 1965 בין בנפיקה ליסבון הפורטוגלית לבין אינטר האיטלקית, שניצחה 1-0, וגם את גמר הגביע ב1970 בו ניצחה פיינורד ההולנדית את סלטיק הסקוטית 2-1.
ב-2 במרץ 1980 שונה שמו של האצטדיון לשמו הנוכחי "אצטדיון ג'וזפה מאצה" על שמו ולזכרו של ג'וזפה מאצה (1910 - 1979), שחקן עבר איטלקי שפעל בשנות ה-30 וה-40. מאצה מזוהה יותר עם אינטר ועל כן אנשי המועדון קוראים לו בשם הרשמי, בעוד אוהדי מילאן קוראים לו הסן סירו. ב-1986, לאחר אסון הייזל, צומצם ל-80,000 על מנת לעמוד בתקנות בטיחותיות חדשות.
הכנה למונדיאל 1990
ב-1987, כהכנה למונדיאל 1990 הממשלה האיטלקית נתנה לעיריית מילאנו 30 מיליון דולר לשיפוץ האצטדיון, אבל לבסוף, העלויות היו כפולות. פרויקט 1990 של רגאצי כלל: 11 עמודים בגובה של 50 מטר וגג בגובה 60 מטר מעל היציעים. ב-1990 הורחב האצטדיון פעם נוספת ל-85,700 מקומות. ב-1996 נפתח המוזיאון של מילאן ואינטר שנבנה בתוך האצטדיון המגולל את סיפור הקבוצות, ובו פריטים היסטוריים משמעותיים של שתי הקבוצות. האצטדיון אירח את גמר גביע אופא בשנים 1991, 1994 ו-1997. ב-2002 הוספו 20 חדרי צפייה עם 200 מקומות, ו-400 מקומות לעיתונאים. ב-2014 הוחלף הדשא מדשא רגיל, לדשא סינתטי. האצטדיון אירח גם את גמר ליגת האלופות בשנים 2001 בו ניצחה באיירן מינכן 5-4 בדו-קרב פנדלים וב-2016 בו ניצחה ריאל מדריד 5-3, גם היא בדו-קרב פנדלים.
מחשבות על אצטדיון חדש
ב-24 ביוני 2019 הכריזו הקבוצות אינטר ומילאן על כוונתם לבנות אצטדיון חדש בן 60 אלף מקומות, בצמוד לסן סירו, שעלותו המוערכת כ-800 מיליון דולר, ויהיה מוכן לעונת המשחקים 2022/2023. עיצוב האצטדיון צפוי להיות בדומה לאצטדיון מרצדס-בנץ באטלנטה, במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית. ג'יוזפה סלא, ראש עיריית מילאנו, ביקש תוספת זמן על מנת שיוכל האצטדיון לארח את טקס הפתיחה לאולימפיאדת מילאנו - קורטינה ד'אמפצו ב-2026, והתוכניות נתקלו בהתנגדות מסוימת של אוהדי שתי הקבוצות.
רוסיה האחרת
רוסיה האחרת (ברוסית: Другая Россия), הייתה תנועה פוליטית המהווה קואליציה של תנועות חברתיות, תנועות פוליטיות ומפלגות אופוזיציה ברוסיה, המתנגדת לממשל הנשיא ולדימיר פוטין. הקבוצה כוללת גם ארגוני זכויות אדם, אזרחים פרטיים ותנועות מימין ומשמאל, בהן החזית האזרחית המאוחדת הליברלית בראשות גרי קספרוב, אלוף העולם בשחמט לשעבר, והמפלגה הנציונל-בולשביקית הלאומנית. התנועה הפסיקה להתקיים ביולי 2010.
סן סירו
מחשבות על אצטדיון חדש
ב-26 בספטמבר 2019 הציגו הקבוצות שתי אופציות לעיצוב האצטדיון החדש, שייקרא Nuovo Stadio Milano ("האצטדיון החדש מילאנו"), שעוצבו על ידי חברות הענק "פופולוס" ו"מאניקה".
רוסיה האחרת
הקמתה ופעילותה עד סוף 2007
התנועה הוקמה ביולי 2006 במהלך ועידת ארגון המדינות המתועשות במוסקבה. בוועידת היסוד נכחו דיפלומטים מערביים ובהם השגריר הבריטי ברוסיה, אנתוני ברנטון, וכן דיפלומטים אמריקאיים. התנועה פעלה בשיתוף פעולה עם המפלגה הרפובליקנית של רוסיה ומספר ארגונים נוספים.
סן סירו
סיור ומוזיאון
בתוך האצטדיון ישנו מוזיאון, בו נמצאים פרטים מההיסטוריה של אינטר ומילאן, וכמו כן יש חדר המוקדש לאגדות העבר של הכדורגל כמו מראדונה. המטיילים יוכלו לערוך סיור מקיף באצטדיון ביחד עם מדריכה, בו מבקרים ביציע הכבוד וחדרי ההלבשה של הקבוצות ולעיתים גם עולים על הדשא באצטדיון. הסיור והמוזיאון פתוחים בין השעות 10:00 עד 17:00 ונכנסים אליהם משער 14, למעט ימים בהם מתקיימים משחקים באצטדיון.
רוסיה האחרת
הקמתה ופעילותה עד סוף 2007
לקראת הבחירות שנערכו ברוסיה בסוף 2007, ניסתה התנועה לארגן מספר הפגנות כנגד פוטין אך אלה דוכאו בכוח רב וכמעט שלא זכו לאזכורים בתקשורת בתוך המדינה. בנובמבר 2007 נעצר קספרוב במהלך הפגנה גדולה של התנועה במוסקבה, ונשפט בהליך מהיר ל-5 ימי מאסר. ב-25 בנובמבר נערכו שתי הפגנות נגד פוטין בסנט פטרבורג בהשתתפות מאות אזרחים, חלקם ממפלגת "יאבלוקו". מאות שוטרים מיחידת "אומון" של המשטרה הרוסית, המתמחה בפיזור הפגנות, שצוידו באלות, מגנים וקסדות, הסתערו על המפגינים וגררו עשרות מהם באלימות לתוך כלי רכב משטרתיים. 200 בני אדם נעצרו ובהם גם מנהיגי מפלגת האופוזיציה בוריס נמטסוב וניקיטה ביליך ואף מספר עיתונאים, ובהם כתב מעריב, יאשה לוין. סיסמת המפגינים הייתה: "רוסיה בלי פוטין". לדברי נמטסוב, המפגינים מחו על השחיתות הרבה במדינה ועל כך שפוטין איננו פועל בהתאם לחוקה ולחוק, מסתיר את האמת מהעם הרוסי, ולכן נאלץ להסתתר "מאחורי חומות של שוטרים". אמצעי התקשורת ברוסיה אינם נוהגים לדווח על פעילות האופוזיציה, ולכן ההפגנות הללו היו הפעם הראשונה שבה נתקלו רבים מתושבי סנט פטרבורג בתנועת "רוסיה האחרת". פעילות התנועה לא הצליחה למנוע את הצלחתו של פוטין בבחירות 2007.
מצע התנועה
התנועה מדגישה את העקרונות הבאים:
סן סירו
מיקום
האצטדיון ממוקם בחלק המערבי של מילאנו. ניתן להגיע אליו על ידי רכבת חשמלית מספר 16 שמגיע בדיוק לאצטדיון או על ידי הקו האדום של המטרו לכיוון רהו פיארה ולרדת בתחנת לוטו, שרחוקה כ-15 דקות הליכה מהאצטדיון, או על ידי הקו הסגול. לפני אירועי ספורט או קונצרטים יש אוטובוס בחינם שמגיע מתחנת המטרו לוטו אל האצטדיון.
קסאנה
קסאנה (באנגלית: Kasane), היא עיירה בבוטסואנה, הקרובה למפגש הגבולות של ארבע ממדינות אפריקה: בוטסואנה, נמיביה, זמביה וזימבבואה. מפגש הגבולות מוכר בשם "ארבע הפינות של אפריקה" הוא נמצא בפינה הצפונית הרחוקה ביותר של בוטסואנה, שם העיירה משמשת כמרכז המנהלי של מחוז צ'ובה. אוכלוסיית קסאנה מנתה 9,250 תושבים במפקד האוכלוסין של שנת 2022.
תחבורה וגבולות
העיירה שוכנת על הגדה הדרומית של הנהר צ'ובה בנקודת המפגש עם הנהר קוונדו. רוחב נהר צ'ובה באזור העיירה הוא 200–300 מטרים והוא מהווה את הגבול בין בוטסואנה ונמיביה בצמוד לרצועת קפריבי שבנמיביה. האי אימפלילה הנמצא בנהר ושייך לנמיביה שוכן מול העיירה ליד הגדה הצפונית של הנהר. מול האי נמצא מעבר הגבול לנמיביה וניתן לחצות את הנהר לנמיביה, במעבורת נוסעים. כ-5 קילומטרים ממזרח לעיירה נמצא הכפר קזונגולה, שבו נפגשים הנהרות צ'ובה והנהר זמבזי. במפגש הנהרות הזה במרחק 1.6 קילומטר ליד הכפר קזונגולה נמצא מערב הגבול בין בוטסואנה וזמביה. המעבר עצמו נמצא על גשר קזונגולה המתחבר לעיירה לקזונגולה  שבזמביה הנמצאת בגדה הצפונית של הנהר זמבזי. בסמוך לגשר בגדה הדרומית שבבוטסואנה נמצא מעבר גבול שני המשרת את המעבר לזימבבואה. ממעבר גבול זה ניתן להגיע למפלי ויקטוריה הנמצאים במרחק 70 קילומטרים לכיוון מזרח ממעבר הגבול.
קסאנה נמצאת בקצה הצפוני של הכביש המהיר (כביש אספלט) פרנסיסטאון - גאבורון שהוא עורק תנועה אזורי בין דרום ומרכז אפריקה. במיוחד למשאיות כבדות המוגבלות בגלל מגבלות משקל לעבור על גשר מפלי ויקטוריה. מקסאנה יוצא גם כביש מפותח לכיוון מערב עד לגבול נמיביה. במרחק 51 קילומטרים ממעבר הגבול, בנמיביה, נמצאת העיירה נגומה.
העיירה קסאנה נמצאת בגבול הצפון-מזרחי של הפארק הלאומי צ'ובה וצמתי הכבישים העוברים דרכה הופכים אותה לנקודת גישה פופולרית לתיירים בדרכם לפארק, כמו גם עבור אלה הכוללים במסלול שלהם את דלתת אוקאונגו, רצועת קפריבי ומפלי ויקטוריה.
העיר מונגשת גם על ידי נמל התעופה קסאנה.
דמוגרפיה
בקסאנה יש מספר קבוצות אתניות שהגיעו לאזור תוך כדי חיפוש אחר תעסוקה.
שירותים ומקומות חברתיים
בקסאנה יש מספר אתרי קמפינג ובתי הארחה (לודג'ים - מקומות לינה המכוונים לעסקי הספארי). הלודג'ים הללו מציעים טיולי יום אל הפארק הלאומי צ'ובה, מפלי ויקטוריה ושייט בסירות על נהר צ'ובה. בנוסף נמצאים בקסאנה מספר בנקים המעניקים שירותי בנק וכספומט.
4 בספטמבר
4 בספטמבר הוא היום ה-247 בשנה בלוח הגריגוריאני (248 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 118 ימים.
חרוטן קוני
חֲרוּטָן קוֹנִי (שם מדעי: Pyrgomorpha conica) הוא חרק ממשפחת החגביים, הנפוץ בין בני סוגו בארץ ישראל.
תכונה אופיינית למשפחה היא בלוטת ריח עורית המצויה על גב הבטן ומפרישה חומר דוחה (טיפוסי לכל מין) אשר בסוגים אחדים נחשב רעיל (למשל: אצל כושן ארסי Poekilocerus bufonius). בישראל מוכרים שישה סוגים הכוללים מין אחד בכל סוג.
קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס
קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס קיסר (בלטינית: Quintus Lutatius Catulus Caesar) היה מצביא ומדינאי רומי, שכיהן כקונסול של שנת 102 לפנה"ס
חייו
שמו המקורי היה "סקסטוס יוליוס קיסר", בנו של "סקסטוס יוליוס קיסר" (דודו הגדול של יוליוס קיסר). לאחר אימוצו על ידי קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס האב, אימץ את שמו.
במהלך מלחמת הקימברים והטוטונים, שבמהלכה שימש כקונסול, נשלח קאטולוס להגן על מעברי האלפים מפני פלישת הקימברים. קאטולוס, שלא הכיר את השטח, ופחד שאם ימקם את צבאו במעברי האלפים הוא יכותר, החליט למקם את מחנו על החוף השמאלי של נהר האדיג'ה ליד העיר טריינט (טרנטו המודרנית), ולעצור את הקימברים שם. בנוסף הקים גשר על גבי הנהר שיבטיח את יכולתו לסגת לצד הימני של הנהר במקרה של תבוסה.
בקיץ של שנת 102 לפנה"ס, כאשר הגיע צבא הקימברים לאדיג'ה העליונה, נתקפו חיילותיו של קאטולוס בבעתה וברחו לכול עבר. קאטולוס הצליח לרכז את חלקו הגדול של כוחותיו מחדש, ולסגת לחוף הימיני של הנהר. יחד עם זו נפל הגשר לידי הקימברים, וקאטולוס נאלץ לסגת מעבר לנהר הפו, ובכך למסור לידי הקימברים את כל המישור שבין הרי האלפים לנהר פו.
באביב של שנת 101 לפנה"ס, תוגבר צבאו של קאטולוס (שבזמן זה כיהן כפרוקונסול), בצבאו של גאיוס מריוס, ושני הצבאות, שמנו כ־50 אלף איש, עברו את הפו וצעדו לעבר הצבא הקימברי. שני צבאות היריבים נפגשו על גבי השדה הראודי ליד וורקלה. הקרב הסתיים בניצחונם של הרומים, ובמפלתם הגמורה של הקימברים.
עם סיום הקרבות החלו להתפרץ העימותים הפוליטיים והאישיים בין קאטולוס שהיה מראשי סיעת האופטימטים ובין מריוס שהיה מראשי הסיעה הפופולרית, עימותים שתודלקו על ידי התוצאות השונות של מסעות המלחמה שערכו השניים בשנה הקודמת, והמאבק על היוקרה שבניצחון הקרב. אף על פי שכוחותיו של קאטולוס תפסו 31 דגלים של האויב, מריוס נחשב בעיני בני תקופתו כמנצח האמיתי של המלחמה.
במהלך מלחמת האזרחים הרומית צידד קאטולוס בלוקיוס קורנליוס סולה, וכאשר מריוס השתלט על רומא ב־87 לפנה"ס נכלל קאטלוס ברשימת השחורה של מריוס. כאשר האחרון סירב לחון אותו, התאבד קאטולוס.
מלבד הקריירה הפוליטית שלו נזכר קאטולוס כנואם מפורסם, משורר, ובעל הבנה עמוקה ורחבה באמנות ובספרות יוון העתיקה. לפי קיקרו, קאטולוס חיבר את זיכרונותיו על תקופות הקונסוליה שלו, ועל המלחמה הקימברית, אולם אלה לא שרדו עד לימינו, וכול מה שידוע עליהם הוא ציטוט אחד מאלה שהופיע בכתבי קיקרו.
קאטולוס היה גם אדם בעל הון גדול שנוצל בחלקו לפיאור העיר רומא. מכתביהם של פלוטרכוס, אפיאן וקיקרו, ידוע לנו על שני מבנים ברומא שקאטאלוס בנה: מקדש לאלת המזל הרומית פורטונה, שנבנה כאנדרטה לקרב וורקלה, ו"פורטיקוס קאטולי" ("Forticus Catuli") שנבנה מרווחי מכירת שלל המלחמה הקימברית.
בנו של קאטולוס, שנקרא גם הוא קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס, היה מדינאי רומאי בעל חשיבות ושימש כקונסול וקנסור בימיה האחרונים של הרפובליקה הרומית.
חיים צווייגל-שריג
ביוגרפיה
חיים ישראל בן שמאי ודבורה צווייגל נולד בגליציה (בעת הולדתו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ולאחר המלחמה בתחומי הרפובליקה הפולנית). ב-1919, כשהיה כבן עשרים, היה ממייסדי הגימנסיה העברית בביאליסטוק. כתוצאה מהתנאים הקשים, מנהלי הגימנסיה התחלפו כמעט מדי שנה. ב-1920 התמנה צווייגל כמנהל הגימנסיה במקום מייסדה, אליעזר פוּרמן (קררי). גם הוא החזיק מעמד בתפקיד שנה אחת בלבד, וב-1921 הוחלף על ידי ד"ר אליהו רוזנבוים (שכיהן אף הוא במשך שנה, עד 1922). הוא הוסיף לשמור על קשריו עם תלמידי הגימנסיה ומוריה.
בשנת 1922 היה בין שלושה מורים אקדמאים שיובאו מביאליסטוק לעיירה הסמוכה קרינקי (קרינעק; Krynki) לייסד בה את בית הספר התיכון העברי.
בסוף המחצית הראשונה של שנות ה-20 נסע להשלים לימודיו באוניברסיטת וינה, היה אסיסטנט של שרלוטה ביהלר וקיבל תואר דוקטור בפילוסופיה ופסיכולוגיה. בסוף שנות ה-20 שב לפולין הצטרף לסגל הסמינר העברי למורים של רשת "תרבות" בווילנה. מצבו הכספי של הסמינר היה קשה, והמורים לא קיבלו משכורות בזמן ורבים מהם עזבו. על רקע זה התפטר בשנת 1931 מנהל הסמינר ד"ר זאב שמֶטֶרלינג (גלעד) ועבר לעבוד בוועד המרכזי של "תרבות". צווייגל התמנה במקומו, ובנה את המוסד מחדש. עם הרפורמה בחינוך בפולין ב-1932 צומצם מספר שנות הלימוד במוסד לשלוש, והוא נקרא מאז "ליציאון פדגוגי". צווייגל ניצל את שעות ההוראה שהתפנו בשל הקיצוץ, וב-1934 ייסד סמינר עברי לגננות על יד "תרבות" – הסמינר היחידי מסוגו בפולין. גם בו נמשכו הלימודים שלוש שנים, והוא הכשיר כ-20 גננות מדי שנה. ב-1927 נוסד לידו גן ילדים לדוגמה בשם "ניצנים". לאחר עלייתו לארץ ישראל התמנה כמנהל הסמינריונים ד"ר שמואל אמרנט.
צווייגל היה גבוה קומה ובעל רעמת שיער שחור. נישא להלה, והיה אב לשתיים. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם אשתו ובנותיהם. הוא עִברת את שמו ל"שריג" (כתרגום של שמו היידי "צווייגל", שפירושו 'ענף').
נקבר בפתח תקווה, בהלוויה רבת-משתתפים.
דעותיו
ד"ר צווייגל היה ציוני. למרות השכלתו ויכולותיו להשתלב במוסדות אקדמיים בחו"ל, האמין כי מקומו של העם היהודי המתחדש הוא בארץ ישראל, ולכן בחר בהקמת מוסדות חינוך ציוניים בווילנה ובישראל. כאיש אשכולות, האמין כי המחנכים בארץ צריכים להקנות ערכים וידע בתרבות הכללית והיהודית כאחד, כדי להקנות דור של מחנכים ראוי ולהקים תשתית חינוכית-תרבותית ליברלית בארץ ישראל. ד"ר צוויגל היה הומניסט והאמין ברוח האדם, באמנות כמרחיבת דעת ובערכי המשפחה היהודית.
משפחתו
אשתו, הֶלָה צווייגל-שריג, הייתה פסלת, אמנית קדרות וגילוף וציירת.
בתו הבכורה מרים (1929–1985) שירתה במלחמת העצמאות כלוחמת בחטיבת יפתח של הפלמ"ח. עם שחרורה הייתה ממייסדי קיבוץ יפתח. למדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ושימשה כמורה בירושלים. נפטרה לאחר מחלה ממושכת.
אחותו ד"ר אידה צווייגל-פישר, בעלת תואר במתמטיקה מאוניברסיטת לבוב, שהורתה מ-1926 לטינית, פיזיקה וכימיה בגימנסיה "תרבות" בקובל, נספתה בשואה.
כחלק מגישתו הציונית, הקדים לעלות לישראל כבר בשנת 1935. עוד בביתו שבוילנה, טרם עליית המשפחה לארץ, נהגו לדבר עברית כדי להתכונן לחיים בארץ.
סלאמיברסרי XVII
סלאמיברסרי XVII היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Impact Wrestling. האירוע נערך ב-7 ביולי 2019, באולם ג'ילי'ס דאלאס שבדאלאס, טקסס. האירוע היה האירוע ה-15 בסדרת אירועי סלאמיברסרי.
שמונה קרבות התנהלו באירוע. בקרב המרכזי, סמי קאליהן ניצח את טסה בלנצ'רד בקרב בין מגדרי.
רקע
באירוע Rebellion, הארגון Impact Wrestling הודיע על תאריך לאירוע הסלאמיברסרי XVII, אך לא על אולם שיקיים את האירוע. ב-14 במאי 2019, הארגון הודיע שהאירוע ייערך באולם ג'ילי'ס דאלאס שבדאלאס, טקסס.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מתוכניות Impact Wrestling.
הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות
הסכמי שביתת הנשק שנחתמו בין ישראל לשכנותיה, מצרים, ירדן, סוריה ולבנון. בעקבות מלחמת העצמאות הם הסיום הרשמי של מלחמה זו. הסכמים אלו ידועים גם בשם הסכמי רודוס.
בסוף שנת 1948 היה ניצחונה של מדינת ישראל במלחמת העצמאות ברור. ב-22 באוקטובר 1948, עם הניצחון של ישראל במבצע יואב, הכריזה מועצת הביטחון של האו"ם על הפסקת אש, אך זו לא נכנסה לתוקף, ולאחריה פתח צה"ל במבצע חירם, שבו נכבש כל שטחו של הגליל העליון. במבצע חורב לסילוק הכוחות המצריים מן הנגב, הגיע צה"ל עד אל עריש.
ב-16 בנובמבר 1948 פנתה מועצת הביטחון לצדדים בדרישה תקיפה לפתוח במשא ומתן על שביתת נשק וב-29 בדצמבר קיבלה החלטה הקוראת לפתיחת שיחות על שביתת נשק בין מדינת ישראל למדינות ערב, בחסותו של המתווך מטעם האו"ם, ראלף באנץ'. ב-12 בינואר 1949 נפתחו שיחות שביתת הנשק במלון השושנים באי רודוס (מכאן שמם - "הסכמי רודוס"). השיחות ארכו שישה חודשים ונסתיימו ב-20 ביולי 1949 עם חתימת ההסכם עם סוריה, שהיה האחרון מבין ההסכמים שנחתמו. הלחימה במלחמת העצמאות נמשכה במקביל לשיחות בחלק מהחזיתות, במטרה לקבוע עובדות בשטח, ונסתיימה ב-10 במרץ 1949, עם כיבוש אילת במבצע עובדה. באופן רשמי נסתיימה המלחמה עם חתימת הסכם שביתת הנשק האחרון.
בהסכמי שביתת הנשק נקבע מנגנון פיקוח של משקיפי או"ם באמצעות ארבע ועדות שביתת נשק מעורבות של נציגי ישראל ונציגי כל אחת מארבע המדינות שחתמו עמה על ההסכמים. תוואי "הקו הירוק", שהיה גבולה של ישראל עד למלחמת ששת הימים, נקבע רשמית בהסכמים אלו. ב-1950 ניתנה ההצהרה המשולשת, של ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת, כדי להבטיח את קיום הסטטוס קוו הטריטוריאלי שנקבע לאחר חתימת הסכמים אלה.
ההסכם עם מצרים
ב-1 בינואר 1949 העמידו הבריטים אולטימטום לישראל, בתיווך אמריקאי, על פיו עליה לסגת משטחים עליהם השתלטה בחצי האי סיני, ולא, יפעלו צבאית להשגת תכלית זו, לצד הכוחות המצריים בהתאם לאמנה האנגלו-מצרית מ-1936. צבא בריטי הועבר לעקבה ונתקבלו ידיעות מודיעיניות על כוונת הבריטים לכבוש את הנגב בסיוע הלגיון הירדני, הצבא העיראקי וצבא מצרים. הלחץ הבינלאומי נשא פרי וב-2 בינואר נסוגו כוחות ישראל מסיני.
בשל כיתורו של הכוח המצרי ברצועת עזה ועקב המצור שבו הייתה נתונה חטיבה מצרית בכיס פלוג'ה, נאלצה מצרים לפתוח ב־12 בינואר 1949 במשא ומתן על שביתת נשק עם ישראל. הדיונים, בתיווך האו"ם, נערכו באי היווני רודוס.
בראש משלחת ישראל עמד המנהל הכללי של משרד החוץ ולטר איתן, כשלצידו ראובן שילוח ואליהו ששון ויועץ משפטי מטעם משרד החוץ. בראש הצוות הצבאי עמד האלוף יגאל ידין, ושני קציני מודיעין: רב-סרן אריה סימון ורב-סרן יהושפט הרכבי. האלוף דוד שאלתיאל וסגן-אלוף יצחק רבין השתתפו בחלק מהשיחות.
מצרים הציבה תנאים מוקדמים חמורים, כגון נסיגת צה"ל מבאר שבע, ולפיכך היו הדיונים ממושכים. עם זאת, במהרה החל משא ומתן ישיר בין הצדדים, ללא עזרת נציגי האו"ם. ההסכם נחתם לבסוף ב־24 בפברואר 1949 וקבע שהנגב יישאר בשלטון מדינת ישראל, אך מוצב בית הקברות מערבית לרפיח יעבור למצרים. בנוסף קבע ההסכם שהחטיבה המצרית המכותרת תשוב למצרים, ושאזור עוג'ה אל חפיר יפורז.
ההסכם קבע (סעיף 6 תת-סעיף 1) כי באזור עזה, קו הגבול ישורטט 3 ק"מ מזרחית ובמקביל לכביש מג'דל-עזה ודרומה עד לגבול הבינלאומי. כאשר הגיעו הצוותים לשרטט את הקו בשטח, נתגלה כי הוא חוצה באזור הדרומי את כפרי העבסאן ומפריד בין בתי הכפר ובין אדמותיו. עקב זאת, הגיעו הצוותים לכלל הסכמה שיש לשנות את הקו כך שיכלול את כפר העבסאן בשלמותו, ולכן באזור דרום הרצועה, קו שביתת הנשק רחוק יותר מ-3 ק"מ מהכביש (באזור קיבוץ נירים נוצרה ה-"ברך" של הרצועה). בתמורה, קיבלה ישראל שטח שווה בצפון הרצועה, אשר תחומה הצפוני שורטט בצמוד למושב נתיב העשרה של היום במקום בצמוד לקיבוץ יד מרדכי. ההסכם, שהוגדר "פשרת שעה", נחתם בחודש פברואר 1950, ולכן קו שביתת הנשק עם מצרים המשורטט במפות ובשטח הוא מ-1950 ולא הקו שהוסכם עליו בתחילה ב-1949.
ההסכם עם לבנון
המגעים בין ממשלת ישראל ולבנון החלו מיד בתום מבצע חירם בנובמבר 1948, לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם מצרים. בשיחות מקדימות בפריז הביעה ישראל רצון טוב בנכונותה לפנות חלק מהכפרים בתחום שליטתה, והושגה הסכמה כללית למשא ומתן בעניין שביתת-נשק, 5 כפרים פונו בינואר 1949, אך תחילת השיחות נדחתה ל-1 במרץ.
השיחות עם המשלחת הלבנונית נערכו ליד ראש הנקרה. בראש המשלחת הישראלית עמד סגן-אלוף מרדכי מקלף ולצדו אנשי משרד החוץ יהושע פלמון ושבתאי רוזן. חברי המשלחת הלבנונית היו תופיק סלים, רמטכ"ל צבא לבנון ולצדו שני קצינים נוספים ונציג ממשרד החוץ הלבנוני. את השיחות ניהל אנרי ויז'יה - נציג האו"ם.
עיקר הדיון התמקד בשיחות ישירות, כאשר נציגי האו"ם ממלאים תפקיד פחות מרכזי וחיוני מאשר בשיחות עם מצרים. כמעט שלא שררו חילוקי-דעות לגבי טיבו של ההסכם. למרות ההסכמה בין שני הצדדים המשא ומתן ארך כשלושה שבועות וזאת בגלל דרישת ישראל לנסיגת סוריה משטחים בתחום ישראל שהיו בשליטתה. נציגי משרד החוץ חלקו על עמדה זו, ועימם האו"ם והלבנונים שהתנגדו לה, אך פעלו לפיה.
אולם, לקראת חתימת ההסכם, חששה המשלחת הישראלית שכתוצאה מדעת הצדדים הנוספים בהסכם על עמדת ישראל, יופעל לחץ בינלאומי על המדינה כדי לאלצה לחתום על ההסכם רק כאשר תושלם מלאכת הניסוח. כתוצאה מכך, המשלחת החליטה לשנות את מהלכיה. היא הסכימה לחתום על ההסכם, בתנאי שבאחד מסעיפיו ייקבע לוח זמנים לנסיגת ישראל ומועדי הנסיגה יותנו בהשגת הסכם עם הסורים. ויז'יה התנגד בחריפות לעמדה זו, וכמעט שהפסיק את השיחות. תנופת הדיונים נבלמה, והכל ציפו לשינוי בעמדה הישראלית.
ב-17 במרץ 1949 הוחלט לחתום לאלתר על ההסכם. הסיבה לכך הייתה שילוב של שיקולים מדיניים וצבאיים, לאחר שינוי עמדתה של ישראל.
הדרג המדיני הביע את טיעוניו עוד קודם לכן. אלה התחלקו לשני טיעונים עיקריים:
בנוסף לטיעונים אלה, התגבשה אצל בן-גוריון ההכרה, כי חתימת ההסכם תחזק בזירה הבינלאומית ובאו"ם את תביעתה של ישראל על הנגב הדרומי ותסייע לה במשא-ומתן עם ירדן, בייחוד לאור התוכנית לפעול צבאית באזור השומרון.
הסכם שביתת הנשק עם לבנון נחתם ב-23 במרץ 1949. צה"ל פינה את 11 הכפרים שנכבשו על ידו בתחום לבנון עד נהר הליטני, וצבא לבנון פינה את ראש הנקרה. נערכו חילופי שבויים בהם הוחלפו 6 ישראלים כנגד 36 לבנונים.
ההסכם עם ירדן
השיחות הרשמיות בין ישראל לירדן החלו ברודוס ב-4 במרץ 1949, והיו מורכבות וקשות בגלל הגבול הארוך והמפותל המשותף לה ולמדינת ישראל. השתתפו בהן מצד ישראל: ראובן שילוח (ראש המשלחת), סגן-אלוף משה דיין, סגן-אלוף דן לנר, והיועץ המשפטי שבתאי רוזן. כעבור זמן צורף גם יעקב שמעוני. שני קצינים ישראליים, יהושפט הרכבי ושאול רמתי, צורפו למשלחת, אך לא נמנו עם חבריה הרשמיים.
בראש המשלחת הירדנית עמד קולונל אחמד צדקי אל-ג'ונדי, ועם חבריה נמנו: ליטנאנט-קולונל מוחמד אל-מעאייטה, קפטן עלי אבו נוואר, מייג'ור ראדי הנדאוי, והיועץ המשפטי ריאד אל-מופלח. מטעם האו"ם ניהל את השיחות ראלף באנץ'. השיחות עם ירדן התנהלו באווירה ידידותית וביחסי קרבה בין המשלחות, אולם המשלחת הירדנית הייתה מורכבת מאישים בדרג מדיני וצבאי נמוך יחסית, שהיו מחוסרי סמכות ממשית ולא הוסמכו להחליט בנושאים המרכזיים. הדיונים המכריעים לא נערכו ברודוס, אלא במגעים ישירים עם המלך ונציגיו.
החזית הירדנית השתרעה לאורך קווים ארוכים ומפותלים, שמשני עבריה ישבו מרבית התושבים היהודים והערבים של ארץ-ישראל. בחלקה הצפוני והמרכזי החזיק הצבא העיראקי, ובקטעים אחרים בחלקה הדרומי ישב הצבא המצרי. בירושלים הפריד קו החזית בין שתי האוכלוסיות וחצה את העיר לשניים. בחזית זו התמקד לב-לבו של הסכסוך היהודי-ערבי.
אולם המגעים עם ממלכת ירדן לא נותקו, וב-26 בדצמבר פתחו שני הצדדים בשיחות ישירות ביניהם, שהוגדרו כשיחות שביתת-נשק שתורחבנה לשיחות שלום. בשיחות אלה, שהגיעו עד לשלב של החלפת כתבי הרשאה, התבררו נקודות המחלוקת בין הצדדים: מלך ירדן ביקש הסדר שיתבסס על שילוב של תוכנית החלוקה ותוכנית ברנאדוט, ואילו נציגי ישראל הציגו את המצב הצבאי כבסיס להסדר. המלך חתר לספח לממלכתו את הנגב הדרומי, אך היה מוכן להכיר באינטרסים ישראליים באזור ולהסכים לחלוקתו בין שתי המדינות; הוא רצה שישראל תוותר על לוד ורמלה לטובת ירדן, או שתסכים להחזרת פליטי שתי הערים למקומותיהם; בראשית המגעים תבעו נציגי ירדן מעמד של מובלעת ערבית ליפו, אך בהמשכם לא הוצגה דרישה זו. בשיחות הישירות שקיים המלך עם נציגי ישראל ביקש למנוע את סיפוח רצועת עזה למצרים, דחה את רעיון בינאום ירושלים והציע לחלקה בין ירדן וישראל. הירדנים הציעו חילופי שטחים בירושלים, כדי לפתור את בעיית ניתוקה של בית לחם מהאזור הערבי וניתוקה של הדרך להר הצופים מהאזור היהודי, אך השטחים שהציעו להחלפה היו כולם בידי ישראל. לעומת זאת דחו הירדנים הצעה ישראלית לחילופי שטחים שהיו בידי ישראל בדרום העיר תמורת שטחים ערבים בצפונה. הירדנים הביעו הסכמה למסירת הרובע היהודי של העיר העתיקה ליהודים, עם סידורי מעבר מתאימים.
לאחר שבשיחות המוקדמות התברר כי הירדנים שואפים לאחיזה בנגב, החל מבצע עוּבדה, שהתקיים בין 6 ל-10 במרץ 1949. מטרת המבצע הייתה לכבוש את כל שטחי הנגב לרבות אילת ולהשיג אחיזה במצדה ובעין גדי. המבצע נחל הצלחה, ורק לאחריו החלו השיחות עם הירדנים.
עיראק לא השתתפה בשיחות, ומסרה את השטחים שהחזיקה לצבא ירדן (כיוון שעיראק סירבה לחתום על הסכמי שביתת הנשק בתום המלחמה — מבחינה רשמית, אך לא דה פקטו, היא עדיין במצב מלחמה עם ישראל); בכך התאפשר למלך עבדאללה להשתלט על השטחים שהעיראקים פינו, ללא כל מאמץ צבאי. ישראל שגרה מברק למתווך ובו נאמר כי החלפת העיראקים בירדנים עשויה להעניק יתרון ברור לירדנים ויש בכך משום הפרת ההפוגה, ובנוסף טענו אנשי המשלחת הישראלית שהשטחים שהועברו לירדן על ידי העיראקים ניתנים למשא ומתן ואינם שייכים לירדן.
צה"ל פרסם את פקודת המבצע שן תחת שן (שת"ש) בהשתתפות חטיבת גבעתי וחטיבה 7, ומטרתו הייתה כיבוש ואדי עארה ודחיקת הצבא העיראקי מזרחה ממרכזי האוכלוסייה היהודית במרכז. המבצע עמד להתחיל ב-12 במרץ 1949, אך לבסוף בוטל לאחר שהירדנים נרתעו והסכימו לוויתורים ניכרים.
הסכם שביתת הנשק עם ירדן, שנחתם ב-3 באפריל 1949, חל על כל קו הפסקת האש בחזית הירדנית. במסגרת ההסכם סופחו ב-20 במאי 1949 יישובי ואדי עארה לשטח מדינת ישראל. כמו כן, ניתן לישראל אזור "המשולש" וכן אזורים נרחבים בין אזור ראש העין וכפר קאסם בצפון, דרך אזור שבו שוכנת היום העיר שוהם ועד האזור בו שוכנת היום העיר מודיעין בדרום. שבויי העיר העתיקה של ירושלים וגוש עציון הוחזרו למדינת ישראל. בנוסף, התחייבה ישראל לפנות את המורדות הדרומיים של הר חברון. בהסכם נקבע שישראלים יוכלו לפקוד את המקומות הקדושים במזרח ירושלים, בהם הכותל המערבי והר הזיתים, וגם מקומות ציבוריים כמו האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה, וכי תתאפשר תנועת ישראלים בכביש לטרון-ירושלים (כיום חלק מכביש 1), אך השלטון הירדני לא כיבד את החלק הזה בהסכם. בעת שנחתם ההסכם נראה היה שיש סיכוי להסדר מדיני בעתיד, שבמסגרתו יוסדרו הבעיות שלא נפתרו, כמו סוגיית ירושלים ולטרון (שבאה לקיצה אחרי מלחמת ששת הימים), המפעלים הכלכליים ובעיית הפליטים הפלסטינים (בשונה משאר המדינות השכנות שאליהם ברחו פליטים פלסטינים, ירדן הייתה היחידה שקלטה את הפליטים והעניקה להם אזרחות ירדנית). הירדנים התמהמהו בפינוי השטחים שנועדו לעבור לידי מדינת ישראל, ועל כן תוכנן מבצע צבאי שנקרא "קיצור הדרך", בו ישתלטו חיילי צה"ל על ואדי עארה. אולם בסופו של דבר השלימו הירדנים את הפינוי, ומ-23 במאי היה ואדי עארה פתוח לתנועת ישראלים. במסגרת ההסכם נותר מרבית אזור נהריים, ממזרח לירדן ומדרום לירמוך, בשליטת ישראל.
ההסכם עם סוריה
השיחות עם סוריה החלו ב-5 באפריל 1949 והיו הקשות והממושכות ביותר. הן נערכו בחורבת ירדה בשטח ההפקר שבין הכוחות במשך למעלה ממאה ימים בהפסקות מרובות. הימשכות השיחות נבעה הן מכך שבסוריה תפס באותה עת את השלטון שליט חדש, חוסני א-זעים, שעלה לשלטון ב-29 במרץ 1949 ורצה להפגין עמדה תקיפה והן מחמת העובדה שהצבא הסורי היה הצבא הערבי היחיד שהחזיק עם סיום הקרבות בשטח שעל פי תוכנית החלוקה נועד להיות בתחומי המדינה היהודית. צה"ל תכנן מבצע גדול בצפון בשם "מבצע אורן" בהשתתפות חטיבת גולני, חטיבה 7, חטיבת אלכסנדרוני, גדוד טנקים 82, ארטילריה ומטוסים. הכוחות היו אמורים לפרוץ דרך חמת גדר ותל קציר לעבר קוניטרה ומשם לפנות מערבה ולכבוש את ראש הגשר הסורי במשמר הירדן. על חיל האוויר היה להפציץ את דמשק וקוניטרה. פקודת המבצע פורסמה ב-21 במאי 1949, אולם ההתקפה לא יצאה לפועל בשל התקדמות במשא ומתן.
חברי משלחת ישראל לשיחות עם לבנון, בראשותו של סגן-אלוף מרדכי מקלף, ייצגו את ישראל גם בשיחות עם סוריה. את הסורים ייצגו מֻקַדַּם (מקביל לסא"ל) פאוזי סלו, מֻקַדַּם מוחמד נאסר, נַקִיבּ (מקביל לסרן) עפיף סיזרי והיועץ המשפטי סלאח א-דין פראזי. המשא ומתן התמקד במציאת הסדר שיביא לנסיגה סורית כדרישת ישראל, אך יפצה את הסורים תמורת נסיגתם. הוא ארך זמן ממושך, משום ששני הצדדים הציגו עמדות בלתי-מתפשרות, ולשניהם לא דחק הזמן להגיע להסדר. השיחות נקלעו למבוי סתום כבר בראשיתן. אפילו הדיון על חתימת הסכם הפסקת-אש היה מסובך, משום שישראל חששה לחתום על הסכם שיכבול את ידיה ויקשה על נקיטת פעולה צבאית, אם יעמדו הסורים בסירובם.
בשני הדיונים הראשונים על קו שביתת-הנשק הציעו הסורים הצעות, וישראל דחתה אותן על הסף: בראשון הציעו נסיגה ישראלית מהגליל העליון ומהשטחים שנכבשו במהלך מבצע 'חירם' ואת הקפאת הקווים בגזרה הסורית; ובשני הסכימו לקבוע את הגבול הבינלאומי כקו שביתת-הנשק, אך רק בגזרת בניאס-חולה. בגזרה הדרומית הציעו לקבוע את קו המים בחולה ובירדן ואת הגדה המזרחית של הכנרת כקו שביתת הנשק. כישלון הדיונים הביא להפסקה זמנית בשיחות הרשמיות (29 באפריל). ניסיון לקדם את המשא-ומתן על ידי פגישה ישירה בין נציגי ישראל (ידין ושילוח) לבין נציגיו של זעים ב-2 במאי 1949 בראש פינה נכשל. הפגישה הסתיימה בלא תוצאות, שכן שני הצדדים התבצרו בעמדותיהם.
ב-10 במאי חודשו השיחות. הסורים הגישו הצעה חדשה להסדר, אך גם היא כקודמותיה לא הבטיחה נסיגה מלאה של כוחותיה, וישראל דחתה אותה. הצעת פשרה של ראלף באנץ' בדבר נסיגה סורית מן השטחים שממערב לגבול הבינלאומי ופירוזם הייתה עדיין מעורפלת, ושני הצדדים לא היו בשלים לקבלה. ב-17 במאי נקלעו אפוא השיחות פעם נוספת למבוי סתום. משלחת ישראל קיבלה הוראה להפסיקן, אם לא תקבל התחייבות ברורה לנסיגת הסורים. השיחות הסתיימו בלא קביעת מועד לחידושן.
הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה נחתם ב-20 ביולי 1949. הכוחות הסוריים פינו את משמר הירדן וסוריה החזירה לישראל את אנשי משמר הירדן שנפלו בשבי. הצבא הסורי נסוג לגבול הבינלאומי וכל השטחים שהוחזקו על ידו ממערב לגבול הבינלאומי הפכו לאזורים מפורזים. מעמדם של אזורים אלו נשאר מעורפל משום שישראל וסוריה לא הצליחו להגיע להסכמה מלאה באשר למהותו של הפירוז. מדינת ישראל ראתה בשטחים המפורזים שממערב לגבול הבינלאומי שטחים ריבוניים לכל דבר שבהם מותרת לה פעילות אזרחית מלאה ופעילות צבאית מוגבלת בהתאם להסכם שביתת הנשק וכבר בקיץ 1949 הקימה בתחום המפורז את היישובים גדות, האון, תל קציר ומעגן. לעומת זאת, סוריה ושאר מדינות ערב ראו בשטחים האלו שטחי הפקר שבהם אין לקיים כל פעילות צבאית או אזרחית לרבות התיישבות וחקלאות.
ערפול זה במעמדם של השטחים המפורזים גרם לתקריות אש רבות כאשר בין השאר צלפים סורים ירו לעבר ישראלים שעסקו בחקלאות בשטחים המפורזים. ערפול זה היווה את אחד הגורמים לפריצתה של מלחמת ששת הימים.
ויקטור כריסטנקו
ויקטור בוריסוביץ' חריסטנקו (ברוסית: Ви́ктор Бори́сович Христе́нко; נולד בצ'ליאבינסק, ב-28 באוגוסט 1957) הוא ראש ממשלת רוסיה לשעבר (24 בפברואר - 5 במרץ 2004) ושר התעשייה (מ-4 במרץ 2004 ועד לינואר 2012).
ביוגרפיה
ב-1979 הוא סיים את לימודיו במכון להנדסה מכנית בצ'ליאבינסק תוך התמחות בכלכלה וניהול בנייה. ב-1983 השלים תואר שלישי במכון לניהול במוסקבה.
קריירה פוליטית
במהלך סוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 היה בתפקידים שונים בממשל של מחוז צ'ליאבינסק. ביולי 1997 ויקטור כריסטנקו עבר למוסקבה והתמנה לסגן שר האוצר בממשלת ויקטור צ'רנומירדין. באפריל 1998 התמנה לסגן ראש הממשלה האחראי על מדיניות הפיננסית. בתפקיד זה הוא כיהן בממשלות שונות במהלך 1998-2000. כריסטנקו כיהן כראש ממשלת רוסיה בפועל (ממלא מקום ראש הממשלה) במשך מספר שבועות בשנת 2004 לאחר שהנשיא ולדימיר פוטין פיטר את מיכאיל קסיאנוב וממשלתו. מעמדותו לא הוגשה לאישור הדומה.
ב-1 במרץ 2004 פוטין קידם את מיכאיל פרדקוב לתפקיד ראש הממשלה הבא וחריסטנקו מונה לשר התעשייה בממשלת פרדקוב. הוא המשיך לכהן כשר התעשייה גם בממשלת פוטין השנייה והתפטר בינואר 2012. הוא מונה ליושב ראש הוועדה הכלכלית שאמורה לטפל בנושאים שונים של ברית כלכלית בין רוסיה, בלארוס וקזחסטן. תקופת הכהונה היא 4 שנים.
הוא קיבל עיטור הכבוד (2012) ומדליית עיטור ההצטיינות למען המולדת (2006,2007)
רעייתו השנייה של כריסטנקו היא שרת הבריאות והרווחה, טטיאנה גוליקובה (משנת 2003). מנישואים קודמים יש לו 3 ילדים.
פורשה 928
פורשה 928 היא מכונית ספורט גראן טוריסמו אשר יוצרה על ידי חברת פורשה בין השנים 1978-1995.
הפורשה 928 נועדה במקור להחליף את הפורשה 911, מכונית הסמל של החברה, כאשר מנהלי חברת פורשה ניסו לשלב במכונית אחת את הכוח, היציבות ואופי הנהיגה של מכונית ספורט, לצד הנוחות, העידון והאבזור של מכונית יוקרה, בחשבם כי הגיע הזמן להציג מחליפה לפורשה 911 הקומפקטית ולפעמים הקשה לנהיגה.
מאז שהוקמה בשנת 1949 ייצרה חברת פורשה רק 6 דגמים של מכוניות עם מנוע קדמי, 4 מתוכן מכוניות במרכב קופה בהן הפורשה 928 - המכונית הסדרתית בייצור המוני הראשונה בעלת מנוע 8 צילינדרים של החברה. הפורשה 928 יחד עם הפורשה 924 אשר הוצגה שנה קודם, סימנו שינוי משמעותי בתפיסתה של חברת פורשה, כאשר עד להצגתן מכוניות החברה כללו רק מנועי בוקסר מקוררי אוויר אחוריים או מרכזיים, בעלי 4 ו-6 צילינדרים.
בשנת 1978 הגיעה הפורשה 928 אל המקום הראשון בתחרות מכונית השנה של אירופה, כאשר היא מקדימה את הב.מ.וו סדרה 7. נכון לשנת 2015, הפורשה 928 היא מכונית הספורט היחידה אשר זכתה בתחרות זאת.
רקע ופיתוח
במהלך שנות ה-60 החלו מנהלי חברת פורשה ובהם הבעלים פרדיננד פורשה לשנות את דרכי פעולות החברה כאשר עלה בדעתם להוסיף מכונית תיור מפוארת להיצע המכוניות של החברה. מנכ"ל החברה דחק בפרדיננד פורשה לאשר את פיתוחו של המודל החדש לאור הערכות כי פוטנציאל רכב הדגל הפורשה 911, מוצה באופן מקסימלי ובקרוב לא יהיה ניתן עוד לשדרגו, כאשר ירידה במכירות הפורשה 911 חיזקו חששות אלו. הדגם החדש אשר חזו מנהלי החברה כלל את השילוב האפשרי הטוב ביותר בין מכונית ספורט ומכונית סדאן יוקרתית - מכונית נוחה ומאובזרת ברמה גבוהה, אשר תהיה קלה לנהיגה למרחקים ארוכים, לצד ביצועים גבוהים, התנהגות כביש ואחיזה של מכונית ספורט. זאת, להבדיל מן הפורשה 911 בעלת מנוע הבוקסר האחורי אשר הייתה בתקופה מכונית ספורט טהורה.
במהלך פיתוחה המוקדם של המכונית התלבטו מהנדסי החברה לגבי תצורת ההנעה ומיקום המנוע של הרכב, כאשר כמה אפשרויות הובאו בחשבון בהן מנוע מרכזי ומנוע אחורי, אבל לרוב נזנחו עקב קשיים טכניים ותקנות שונות בשווקים שונים בעולם. לאחר שתצורת מנוע אחורי יחד עם הרכבת תיבת הילוכים, מערכת הפליטה וממיר קטליטי גרמה לבעיות עקב תקנות שונות במדינות שונות בנושאי פליטה ושליטה ברעשים, בעיות שמהנדסי החברה התמודדו כבר עם הפורשה 911 ורצו להימנע מהם, ולאחר שתצורת מנוע מרכזי לא התאפשרה עקב צפיפות בתא הנוסעים, הוחלט שתצורת ההנעה של הרכב תכלול מנוע קדמי והנעה אחורית. בנוסף חששה חברת פורשה כי הממשל האמריקני יאסור בקרוב את מכירתן של מכוניות בעלות מנוע אחורי לאחר בעיות בטיחות אשר חווה בארצות הברית דגם של מכונית שברולט בעל מנוע אחורי.
לאחר שמהנדסי פורשה החליטו להתקין בפורשה 928 מנוע בנפח גדול, החלה החברה לפתח אבות טיפוס שונים של מנועים בהם מנוע V8 בנפח 5 ליטרים ובעל הספק של 300 כ"ס. יו"ר החברה פרדיננד פייך רצה להתקין במכונית מנוע V10 בנפח 4.6 ליטר מבוסס על מנוע 5 צילינדרים של אאודי. מנוע זה היה למעשה במקור מנוע גולף ארבעה צילינדרים של פולקסווגן אשר באאודי הוסיפו לו צילינדר נוסף. כמה מחברי מועצת המנהלים של פורשה התנגדו לרעיון זה כאשר סיבת ההתנגדות הרשמית הייתה רצונם של מנהלי פורשה לשמור על הפרדה בין מותג פורשה לפולקסווגן. אך הערכות היו כי מנהלי פורשה לא רצו כי רכב ה-GT החדש והמפואר שלהם יהיה לבעל מנוע גולף.
במהלך משבר הנפט בשנות ה-70 גברה הדאגה בחברת פורשה בכל הנוגע לזמינות ומחירי הדלק כאשר מנועים קטנים וצריכת דלק נמוכה נלקחו כעת בחשבון. על כן מנהלי החברה דחפו לפיתוחו של מנוע בנפח 3.3 ליטרים בעל הספק של 180 כ"ס אשר בעבר כבר הוכן בעבורו מפרט, אך מהנדסי החברה סירבו. לצד התקנת מערכת הזרקת דלק של חברת בוש אשר מסייעת בחיסכון תצרוכת הדלק, הגיעו לבסוף שני הצדדים לידי הסכמה כי מנוע הפורשה 928 יהיה מנוע שמונה צילינדרים בנפח 4.6 ליטרים אשר יפיק 240 כ"ס, ו-219 כ"ס לדגם אשר ישווק בצפון אמריקה. הסכמה אשר הציגה פשרה משביעת רצון בין ביצועים וצריכת דלק.
דגמים
מכונית הפורשה 928 הראשונה הוצגה בשנת 1977 בתערוכת המכוניות בז'נבה. המכונית הייתה לבעלת הנעה אחורית ומנוע 8 צילינדרים מקורר מים בנפח 4.5 ליטרים אשר הפיק 237 כ"ס ו-219 כ"ס לדגם אשר משווק בצפון אמריקה. במהלך שנות ה-80 שדרגה חברת פורשה בדגמי צפון אמריקה את מערכת הזרקת הדלק המכנית למערכת אלקטרונית, אך הספק המנוע נותר ללא שינוי. כדי לסייע לאיזון המכונית חלוקת המשקל הקדמי והאחורי של הפורשה 928 חולקה בתצורת 50/50. בהשוואה לפורשה 911, נחשבה הפורשה 928 למכונית הרבה יותר נינוחה לנהיגה. תיבות ההילוכים אשר הוצעו היו תיבת 5 הילוכים ידנית, או תיבה אוטומטית של מרצדס-בנץ 3 הילוכים במקור, ו-4 הילוכים החל משנת 1983. מרכב המכונית היה מורכב ברובו מפלדה, אך הדלתות, הפגושים הקדמיים ומכסה המנוע היו עשויים אלומיניום על מנת להפוך את המכונית לקלה יותר. מכונית הפורשה 928 אשר לה שני מושבים קטנים מאחור קוטלגה כמכונית 2+2, כאשר שני המושבים האחוריים ניתנו לקיפול כדי להגדיל את שטח המטען האחורי.
במהלך השנים הציגה פורשה ל-928 גרסאות רבות בהן גרסאות S חזקות מהדגם הבסיסי. מכירת הפורשה 928 נמשכה 18 שנים, בסה"כ מכרה חברת פורשה 61,056 יחידות.
בולטון וונדררס
בולטון וונדררס (אנגלית: .Bolton Wanderers F.C) היא קבוצת כדורגל אנגלית מהעיר בולטון שבמחוז מנצ'סטר רבתי. הקבוצה משחקת בפוטבול ליג הראשונה, הליגה השלישית בחשיבותה בכדורגל האנגלי.
עד היום זכתה בולטון ארבע פעמים בגביע ה-FA והגיעה לגמר הגביע שלוש פעמים נוספות. הקבוצה משחקת כיום באצטדיון מקרון, אליו עברה בשנת 1997.
השנים הראשונות
בולטון וונדררס נוסדה בשנת 1874, ושמה המקורי היה Christ Church FC (מועדון הכדורגל של כנסיית הגואל), והיא אחת מבין 12 הקבוצות המייסדות של הפוטבול ליג. בהיותה אחת מן המייסדות, היא שהתה ברוב עונותיה בליגות הבכירות (הפרמייר ליג או הליגה הראשונה).
בולטון וונדררס הגיעה לראשונה לגמר גביע ה-FA ב-31 במרץ 1894, אז הפסידה 1–4 לנוטס קאונטי באצטדיון גודיסון פארק שבליברפול. עשר שנים מאוחר יותר, ב-23 באפריל 1904, הפסידה 0–1 למנצ'סטר סיטי באצטדיונה של קריסטל פאלאס. בפעם השלישית בה הגיעה הקבוצה לגמר, שנערך לראשונה באצטדיון ומבלי שנחנך במשחק זה, ב-28 באפריל 1923, ניצחה בולטון 0–2 את וסטהאם יונייטד וזכתה בגביע. בשנות ה-20 של המאה ה-20 זכתה בולטון בעוד 2 גביעים, ב-1926 וב-1929.
בין השנים 1935 ו-1964 שיחקה בולטון בליגה העליונה של אנגליה. לאחר שירדה הקבוצה, היא לא חזרה לליגה הבכירה עד 1978 בה שרדה רק שנתיים.
בשנת 1946 התרחש באצטדיון של הקבוצה אסון ברנדן פארק.
הוונדררס זכו בגביע הרביעי שלהם ב-1958, כאשר צמד של כוכב הקבוצה, נאט לופטהאוס, העניק להם ניצחון על מנצ'סטר יונייטד, לעיני כ-100,000 צופים באצטדיון ומבלי. מאז, הצליחה הקבוצה לסיים רק פעמיים כסגנית מחזיקת גביע הליגה, ב-1995 ושוב ב-2004.
בסוף עונת 1986/1987 ירדה בולטון לראשונה בתולדותיה לליגה הרביעית. הנהלת הקבוצה המשיכה לתת אמון במאמן פיל ניל, אמון שהניב פרי, שכן לאחר עונה אחת בליגה הרביעית חזרה הקבוצה לליגה השלישית. פיל המשיך לאמן בבולטון עד לעונת 1992, בה הוחלף על ידי ברוס ריוק, שמספר שנים קודם לכן היה שותף פעמיים כמאמן לעליית ליגה של מועדון מידלסברו.
חזרתה של בולטון לפרמייר ליג
בולטון עלתה לפרמייר ליג בהדרכתו של ברוס ריוק, הודות לניצחון על רדינג במשחק על הכרטיס לליגה הבכירה במסגרת הפלייאוף של הליגה הראשונה (ליגת המשנה באנגליה). לאחר שפיגרה 0–2 במחצית, הצליחה בולטון להשוות עם 2 שערים ב-15 הדקות האחרונות של המשחק ולכפות הארכה, בה ניצחה 3–4. ניצחון זה שם קץ ל-15 שנות נדודים בין הליגות הנמוכות. שבוע לאחר מכן הייתה בולטון שוב בצד המפסיד, כאשר נוצחה על ידי ליברפול 2-1 בגמר גביע הליגה.
ריוק עבר לארסנל לאחר העלייה. הוא הוחלף על ידי מאמן דרבי קאונטי, רוי מקפארלנד, שנהנה משיתוף פעולה עם עוזרו לשעבר, קולין טוד. בולטון הייתה בתחתית הליגה ברוב עונת, ועל עף החתמתם של מספר שחקנים חדשים שחררה הקבוצה את מקפארלנד בערב השנה החדשה של 1996, וטוד מונה למאמן במקומו. הנהלת בולטון האמינה בטוד, אשר לא הביא את השינוי המיוחל ונכשל בניסיונו להשאיר את הקבוצה בליגה הבכירה. הוא הצליח להשיג רק 19 נקודות במשך 16 המשחקים שניהל.
האמון שנתנה ההנהלה בטוד השתלם לבסוף, כשבולטון חזרה לליגה הבכירה בניסיון הראשון שלה, לאחר שהשיגה 98 נקודות מתוך 100 אפשריות. הם יכלו להשיג 100 נקודות ליגה ו-100 שערי ליגה, אלמלא סיימו בתיקו 2-2 את המשחק האחרון לאותה עונה נגד טרנמיר רוברס.
ירידה נוספת לליגת המשנה והחזרה לליגה הבכירה
בולטון ירדה חזרה לליגת המשנה בעונת בגלל הפרש שערים, כשיחד איתה יורדות גם שתי הקבוצות שעלו איתה רק שנה קודם לכן, בארנסלי וקריסטל פאלאס. בעונת הגיעה בולטון עד לפלייאוף של ליגת המשנה אבל הפסידה לווטפורד. קולין טוד התפטר ממשרת המאמן, ומיד הוחלף על ידי מאמנה של נוטס קאונטי, סם אלרדייס, (מאמנה הנוכחי של בולטון).
עונת הסבה אכזבה קשה למאמנה החדש של בולטון ולקבוצה עצמה, אשר הפסידה בחצאי הגמר של גביע הליגה וגביע ה-FA, ובמשחקי הפלייאוף על הכרטיס לחזרה לליגה הבכירה. אולם בעונת כבר התהפכו היוצרות לטובתם של סם אלרדייס וקבוצתו, שהעפילה בחזרה לליגה הבכירה לאחר ניצחון 0–3 על פרסטון בגמר הפלייאוף של הליגה הראשונה.
שנות האלפיים
בולטון סיימה במקום ה-16 בתום עונת - מספיק בשביל להבטיח לראשונה בתולדותיה את השארותה בפרמייר ליג שנוסדה בשנת 1992, ולראשונה מאז 1979 בליגה הבכירה של הכדורגל האנגלי.
בולטון נאבקה בתחתית בשנה שלאחר מכן,, אך הצליחה לשרוד בזכות ניצחון 1–2 על מידלסברו במחזור האחרון של העונה. בעונת השיגה בולטון את העונה הטובה ביותר שלה זה 50 שנה. היא הגיעה לגמר גביע הליגה, בו הפסידה 1–2 למידלסברו. למרות הפתיחה הגרועה של העונה סיימה בולטון במקום השמיני שנחשב כגבוה עבורה באותה עת.
ההתקדמות של בולטון המשיכה גם בעונת. הקבוצה סיימה במקום השישי בטבלה והעפילה לגביע אופ"א, המפעל האירופי הראשון אליו העפילה בולטון בתולדותיה.
בולטון שברה את שיא ההעברות של הקבוצה כאשר החתימה באותה עונה את החלוץ הצרפתי, ניקולס אנלקה, תמורת 8 מיליון ליש"ט אותם שילמה לפנרבחצ'ה הטורקית.
בעונת שיחקו בשורות בולטון הישראלים טל בן-חיים ועידן טל. בשנת 2012 מהמועדון פרש יוסי יאסקלאינן לאחר 530 הופעות בשער הקבוצה החל משנת 1997. בעונת ירדה לליגה השלישית לראשונה לאחר 23 שנים של היעדרות, שנה לאחר מכן חזרה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום השני. בחלוף שנתיים ירדה שוב לליגה השלישית.
בשל מצבה הכלכלי הקשה של הקבוצה, ב-13 במאי 2019 החלה הקבוצה בתהליך פירוק באופן רשמי. באוגוסט 2019 נמצא לה רוכש, והיא ניצלה מפירוק. הקבוצה סיימה את עונת 2019–2020 במקום האחרון ורשמה ירידת ליגה שנייה ברציפות אל הליגה הרביעית לראשונה מאז עונת 88–1987. שנה מאוחר יותר חזרה בולטון לליגה השלישית.
צבעי תלבושת וסמל הקבוצה
צבע תלבושת הבית של בולטון היא חולצה לבנה עם קישוט כחול כהה, יחד עם מכנס וגרביים לבנים.
סמל הקבוצה בנוי מצורת כדור המורכב על ידי ראשי התיבות של שמה המלא של הקבוצה (BWFC עבור "Bolton Wanderers Football Club") עם סרטים בצבע אדום וכחול מתחת. האדום שבסמל מסמל את הצבע של הוורדים של מחוז לנקשייר (בו נמצאת העיר בולטון). הסמל המקורי של הקבוצה היה סמלה של העיר בולטון.
האצטדיון החדש
בשנת 1997, לאחר ששיחקה 102 שנים באצטדיון ברנדן פארק, עברה בולטון לאצטדיונה החדש, אצטדיון ריבוק, שנבנה כ-8 ק"מ ממרכז העיר בולטון. בשנת 2014 רכשה חברת מקרון את זכויות השם של האצטדיון, ומאז הוא נקרא "אצטדיון מקרון". האצטדיון מכיל 28,723 מקומות.
סם ברנס
סמפסון "סם" גורדון ברנס (באנגלית: Sampson "Sam" Gordon Berns; 23 באוקטובר 1996 – 10 בינואר 2014) היה נער אמריקאי שסבל מפרוגריה ועזר להגביר את המודעות אודות המחלה. הוא היה נושא הסדרה "החיים על פי סם" של HBO, זוכת פרס פיבודי לשנת 2014.