cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאצ'ה
ייצור
מאצ'ה מיוצר מעלי תה שגודלו בהצלה, המשמשים גם כן לייצור גיוקורו. ההכנה של המאצ'ה מתחילה שבועות אחדים לפני הקטיף, כאשר שיחי התה מכוסים כדי למנוע שמש ישירה. בכך מואטת הגדילה, גוון העלים מתכהה, ומוגבר הייצור של חומצות אמינו הממתיקות את טעמו של התה הסופי. רק ניצני התה המשובחים ביותר נקטפים ביד. לאחר הקטיף, אם העלים מגולגלים לפני הייבוש, התוצר יהיה תה גיוקורו. לעומת זאת, אם העלים פרושים שטוחים לייבוש, הם יתקמטו מעט ויהפכו לטנצ'ה. הטנצ'ה יופרד מגבעולים ומוורידים וייטחן באבן לאבקה הירוקה הבוהקת ודמוית הטלק הידועה כמאצ'ה.
טחינה של 30 גרם של מאצ'ה יכולה לקחת עד שעה.
רק טנצ'ה טחון מוכר כמאצ'ה, ושאר אבקות תה ירוק, כמו אבקת סנצ'ה, ידועות כקונצ'ה ("אבקת תה").
טעם המאצ'ה נשלט על ידי חומצות האמינו שבו. האיכויות הגבוהות ביותר של מאצ'ה בעלות מתיקות עוצמתית יותר וטעם עמוק יותר מאשר התה הסטנדרטי או המשובח פחות הנקטף מאוחר יותר בשנה.
אזורי ייצור המאצ'ה הנודעים ביותר הם אוג'י שבקיוטו, נישיו שבאאיצ'י, שיזואוקה, וצפון קיושו.
איכויות
מאצ'ה באופן יחסי יקר לעומת סוגים אחרים של תה, אף על פי שמחירו תלוי באיכותו. רמות איכות של מאצ'ה נקבעות על פי גורמים רבים.
מיקום על שיח התה
מיקום העלים הנקטפים על שיח התה (קמליה סינית) המיועדים לטנצ'ה, הוא מכריע.
החלק העליון יכיל את העלים המתפתחים העדינים והרכים ביותר, דבר המקנה מרקם עדין יותר לאיכויות גבוהות. עלים מפותחים יותר יהיו קשים, מה שמאפיין איכויות נמוכות יותר במרקם חולי. טעם טוב הוא תוצר של הצמח השולח את כל החומרים המזינים שלו לעלים המתפתחים.
טיפול לפני עיבוד
באופן מסורתי, עלי טנצ'ה יובשו בחוץ בצל ולעולם לא בחשיפה לשמש ישירה. לעומת זאת כיום, מרבית הייבוש הועבר פנימה לאזורים סגורים. מאצ'ה איכותי יהיה ירוק ובוהק גם כתוצאה מטיפול זה.
טחינה באבן
טחינה באבן היא אמנות בפני עצמה. ללא האמצעים והטכניקה הנכונים, מאצ'ה עלול "להישרף" ולסבול מירידה באיכות.
חמצון
חמצון הוא גם כן גורם בקביעת איכות. מאצ'ה שנחשף לחמצן יכול בקלות לאבד מאיכותו. מאצ'ה מחומצן מקבל ריח חצירי אופייני וצבע ירוק-חום עמום.
הכנה מסורתית של מאצ'ה
ישנן שתי דרכים עיקריות להכנת מאצ'ה: עבה (קואיצ'ה) ודק (אוסוצ'ה).
לפני השימוש, מאצ'ה לרוב מנופה על מנת לפורר גושים. ישנן נפות מיוחדות למטרה זו, לרוב מנירוסטה ובשילוב רשת דקה ומכל קיבול זמני. מרית עץ מיוחדת משמשת להעברת התה דרך המנפה, או לחלופין, אבן קטנה וחלקה ממוקמת על גבי המנפה המנוער קלות.
אם המאצ'ה המנופה מיועד להגשה בטקס תה יפני, הוא יועבר למכל תה קטן הידוע בשם צ'אקי. אחרת, הוא יועבר ישירות מהמנפה לקערת תה.
קואיצ'ה, או תה עבה, מצריך כמות מאצ'ה גדולה יותר (לרוב כפול בכמות האבקה ומחצית מכמות המים): כ-3.75 גרם (3 כפיות צ'אשאקו או כפית רגילה גדושה) של מאצ'ה וכ-40 מ"ל של מים חמים, או כ-6 כפיות מים עד ¾ כוס מים. מאחר שהתערובת הסופית היא משמעותית עבה יותר (כמו דבש נוזלי), הערבוב מצריך תנועה איטית יותר שאינה מפיקה קצף. קואיצ'ה נעשה לרוב עם מאצ'ה יקר יותר מעצי תה עתיקים יותר (מעל 30 שנים) וכך מניב למעשה תה עדין ומתוק יותר מהאוסוצ'ה. הוא מוגש כמעט באופן מוחלט כחלק מטקסי התה היפניים.
שימושים נוספים
כיום מאצ'ה הוא מרכיב נפוץ במתוקים. משתמשים בו בקסטלה, מאנג'ו ומונאקה (עוגות ומתוקים יפניים); כתוספת לקאקיגורי (קינוח של קרח כתוש בטעמים); מעורבב עם חלב וסוכר למשקה; ומעורבב עם מלח לתיבול טמפורה מיוחדת בשם מאצ'ה-ג'יו. משתמשים בו לתת טעם למגוון של שוקולדים, ממתקים וקינוחים מערביים, כמו עוגות ומאפים, עוגיות, פודינג, מוס וגלידת תה ירוק. לחטיף היפני "פוקי" יש גרסה בטעם מאצ'ה. ניתן לערבב אותו לסוגים שונים של תה, לדוגמה מוסיפים אותו לגנמאיצ'ה (תה ירוק עם אורז קלוי) כדי ליצור מאצ'ה-אירי-גנמאיצ'ה (מילולית: תה ירוק עם אורז קלוי בתוספת מאצ'ה).
השימוש במאצ'ה במשקאות של היום התפשט גם לבתי קפה צפון אמריקניים, היכן שכמו ביפן, הוסיפו אותו לקפה עם חלב, למשקאות קפואים, למילקשייקים וכו'. מספר בתי קפה הציגו את משקאותיהם בתוספת אבקת מאצ'ה. כמו כן, הכלילו מאצ'ה במשקאות אלכוהוליים כמו ליקרים.
כלי תה בסיסיים למאצ'ה
לכלים המיועדים לטקס התה היפני רשימה ארוכה, אך רשימת הכלים רק לעשיית המאצ'ה דווקא אינה מורכבת או ארוכה.
מקציף תה (צ'אזן) – מקציף במבוק עם זיפים עדינים להקצפת התה.
כפית תה (צ'אשאקו) – כפית במבוק למדידת אבקת התה לתוך הקערה (בשונה מ"כפית" של תרבות התה הבריטית).
קופסת תה (צ'אקי) – מכל קטן לאבקת תה המאצ'ה.
מטלית תה – מטלית כותנה קטנה לניקוי כלי התה בזמן טקס התה.
יתרונות בריאותיים
היתרונות הבריאותיים של תה ירוק ומאצ'ה עוררו גם כן עניין רב בצפון אמריקה ולמעשה בשאר העולם. כתוצאה, ניתן למצוא מאצ'ה במגוון רב של מאכלי בריאות החל מתערובות דגנים ועד חטיפי אנרגיה. ב-2003, חוקרים מאוניברסיטת קולורדו מצאו שהריכוז של נוגד-החימצון EGCG הזמין בשתיית מאצ'ה גבוה פי 137 מכמות ה-EGCG הזמין בסוגי תה ירוק מסחריים אחרים. נאמר גם שמאצ'ה מאיץ חילוף חומרים ועוזר בהורדת רמות כולסטרול בשתייה באופן קבוע. היתרונות האמורים יכולים להיות מושלכים מן העובדה שבשתיית מאצ'ה נאכל העלה כולו, בניגוד למיצוי החלוט במקרה של תה ירוק אחר. משמעות הדבר שמתקבל ריכוז גבוה בהרבה של קטכינים, כלורופיל ונוגדי-חימצון. מידה במידה, מאצ'ה מכיל יותר נוגדי-חימצון מאשר אוכמניות, תותי גוג'י, רימונים, מיץ תפוזים ותרד.
עימאד עקל (נוסייראת)
עימאד עקל (בערבית: عماد عقل, תעתיק מדויק: עמאד עקל), הוא פעיל בכיר בזרוע הצבאית של חמאס, ומשתמש בתפקידו כאיש חבלה בכיר, המסייע רבות באימון והכנת אמל"ח לאנשי ועדות ההתנגדות העממיות.
ב-9 באוקטובר 2002 חוליה בראשותו של עימאד עקל חיסלה את ראג'ח אבו אל-יחיא, מפקד משטרת ההפגנות בעזה. אל-יחיא, בן 47, נסע במכוניתו עם שומרי ראשו בעיר עזה כאשר באחד הצמתים הומי האדם פתחה לפתע קבוצה של רעולי פנים בירי לעבר המכונית. אל-יחיא נהרג מיד, ושומרי ראשו נפצעו. גופתו של אל-יחיא נלקחה לבית החולים "שיפא" בעזה. חולית החמאס לבשה מדים של הביטחון הלאומי הפלסטיני ושל המודיעין הצבאי. לאחר החיסול דרשה המשטרה הפלסטינית להסגיר לידיה את אנשי החוליה שביצעו את הרצח ובראשם עימאד עקל.
על ההתנקשות נטלו אחריות בני חמולת עקל, שאחד מבניה הוא אחד מששת ההרוגים שנורו על ידי שוטרים פלסטינים סמוך לאוניברסיטה האיסלאמית. האירוע התרחש במהלך פיזור הפגנת תמיכה באוסאמה בן לאדן בעקבות פיגועי 11 בספטמבר. בני משפחת עקל טענו כי הרשות הפלסטינית לא הגיבה לרצח המפגינים, ולא טיפלה כלל בנושא.
ב-20 באוקטובר 2003 נעשה ניסיון לחסל את עימאד עקל, מסוקי צה"ל שיגרו טילים אל טנדר פז'ו במרכז עזה. ברכב נסעו שני בכירים בזרוע הצבאית של החמאס, וכן נהג הרכב, שנהרגו מהירי. בתקיפה נפצעו 11 בני אדם, בהם חמש נשים ושני ילדים. מקורות פלסטיניים מסרו כי המכונית שהותקפה שייכת לפעיל החמאס עימאד עקל, אולם הוא לא נהרג. אל הרכב שנפגע חשו עשרות פלסטינים, ובהם צוותי רפואה. אז ירו המסוקים שני טילים נוספים, מהם נהרגו 5 אזרחים, בהם רופא, וכ-50 בני אדם נפצעו.
עימאד עקל מעורב בניסיון הפיגוע במעבר קרני ב-26 באפריל 2006. הפיגוע בוצע על ידי חוליית מחבלים המשתייכים לפלג ועדות ההתנגדות העממית מעזה בראשות מומתאז דוע'מוש.
ב-2 בינואר 2009, במסגרת מבצע עופרת יצוקה, הפציץ חיל האוויר הישראלי את ביתו שבמחנה הפליטים נוסייראת. בתקיפה נהרגו שלושה מחבלים, אך עקל, שלא שהה בביתו בעת התקיפה, לא נפגע.
אוראשו נואו
אוראשו נואו (ברומנית: Orașu Nou; בהונגרית: Avasújváros, אוואשאויווארוש; ביידיש: אויוועראָש) הוא כפר במחוז סאטו מארה שברומניה.
יהודי אוראשו נואו
יהודים החלו להתיישב בכפר בסוף המאה ה-18 ועיקר פרנסתם היה בעסקי החקלאות למיניה ומעט בעלי בתי מרזח ובעלי מלאכה. עד סוף המאה ה-19 הוקמו בקהילה בית כנסת, מקווה ובית עלמין. רב הקהילה היה רב משותף עם קהילת נגרשט-אואש, הרב שמואל טייטלבוים בנו של הרב ישראל יעקב טייטלבוים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הועברו יהודי הכפר לגטו בסאטו מארה ומשם הועברו ביוני 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ.
ויק מוניז
ויק מוניז (בפורטוגזית: Vik Muniz נולד בסאו פאולו ב-1961). הוא אמן ברזילאי העוסק בעיקר בצילום. בתחילת דרכו עסק בפיסול, אולם מצא עניין גובר והולך בצילום עבודותיו, ולאחר מכן התמקד בצילום. מוניז יוצר בעיקר סדרות, ומשתמש בחומרים יומיומיים ומפתיעים ביצירותיו כגון: יהלומים, סוכר, חוטים, סירופ שוקולד, אבק וזבל. עבודותיו של מוניז מציגות תעוזה ואירוניה ומרבות להתייחס לתרבות הפופ ולתולדות האמנות. עבודתו זוכה להצלחה מסחרית וכן להערכת הביקורת.
בצעירותו עסק מוניז בעיצוב לוחות מודעות בברזיל, והחל את הקריירה האמנותית שלו עם הגיעו לניו יורק ב 1983. בניו יורק פגש מוניז את סנדי ציקס והם החליטו לתכנן את תערוכת היחיד הראשונה של מוניז. תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה ב-1988 ובה הציג עבודות פיסול. לאחר מכן החל להתנסות בצילום וציור, עד שלבסוף שילב בין השניים בסדרה "ילדי סוכר" שבה צילם מוניז משפחות של עובדים במטעי הסוכר באי הקריבי סנט קיטס. ולאחר מכן צייר בעזרת סוכר את דיוקנותיהם, וצילם את הציורים. את הצילומים הציג במוזאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-1997.
בשנת 2010 ביימה לוסי ווקר סרט תעודה אשר הציג את עבודתו של מוניז באחד מהמזבלות הגדולות בעולם, Jardim Gramacho, בפאתי ריו דה ז'ניירו. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר עבור הסרט תיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה ה-83.
יוסף סרצ'וק
יוסף סרצ'וק (בפולנית: Józef Serczuk, 1919 – 6 בנובמבר 1993) היה מפקד יחידת פרטיזנים יהודים באזור לובלין שבפולין במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה העיד במשפטים נגד הנאצים וקיבל על כך הוקרה מיוחדת ממדינת ישראל.
ביוגרפיה
לאחר הכיבוש הגרמני, נשלח יוסף סרצ'וק ואחיו דוד לעבודות כפייה במחנה סקרז'יסקו קמיינה ולאחר מכן הועברו לעבודות כפייה בעיר חלם.
ב-1941 נודע להם שאביהם וחלק מבני משפחתם נרצחו בגטו וכי אימם ואחותם הועברו לגטו ולודבה. בניסיון להציל את בני משפחתם, ברחו האחים לוולודבה, אך כמעט מיד לאחר שהצליחו להגיע ולמצוא את הבית בו שהו בני משפחתם, פשט הגסטפו על הגטו ושלח, בין היתר, את כל בני משפחת סרצ'וק למחנה סוביבור ברגל, מרחק של כ-10 קילומטרים. בהגיעם לסוביבור, נשלחו הנשים לתאי הגזים, בעוד הגברים נשלחו לעבודות כפייה. לאחר יום אחד במחנה, נמלט יוסף יחד עם אחיו ליער קרוב ויחד עם בורחים נוספים הוא ייסד שם גרעין של קבוצת פרטיזנים. במהלך המלחמה, הקבוצה בהנהגתו קלטה יהודים שברחו מהגטאות שבסביבה וממחנה סוביבור. בין חברי הקבוצה היה גם הסופר דב פרייברג.
לאחר השחרור הסובייטי ב-1945 התגייס דוד לצבא הפולני, והתקדם במהירות בדרגות הקצונה. ב-1948 הוא נרצח באכזריות בלובלין בידי נאו-נאצים פולנים.
עם סיום המלחמה לקח יוסף חלק בפעילות לאיתור פושעי מלחמה נאצים נמלטים באירופה, ושימש כעד במשפטי נירנברג. לאחר מכן חזר לפולין והגיש בקשה להגר לישראל, אך נענה בסירוב.
ב-1950 קיבל דרכון ועלה לישראל. מיד עם הגיעו ארצה התגייס כלוחם בצה"ל. בתום השירות נישא, התיישב ביד אליהו שבתל אביב ועסק בתעשייה וביזמות.
במהלך השנים יצא סרצ'וק לאירופה מספר פעמים כדי להעיד במשפטיהם של פושעי מלחמה נאצים. באחד מהם, משפטו של אוברשרפיהרר הוגו ראשנדורפר, הוא שימש כעד התביעה, יחד עם חיים פדר וחיים פוברוז׳ניק. לאחר שראשנדורפר הורשע ונידון למאסר עולם, הוענק לסרצ'וק אות הוקרה מיוחד ממחלקת חקירות פשעי הנאצים של משטרת ישראל.
בשנת 1967 העניק לו ראש ממשלת ישראל לוי אשכול את אות הלוחם בנאצים, ובשנת 1968 קיבל בנוסף את עיטור לוחמי המדינה.
אנתוני ואן הובוקן
אנתוני ואן הובוקן (בהולנדית: Anthony van Hoboken; 23 במרץ 1887 – 1 בנובמבר 1983) היה מוזיקולוג הולנדי. נולד ברוטרדם שבהולנד ומת בציריך, שווייץ.
יוסף סרצ'וק
ביוגרפיה
סרצ'וק נפטר בשנת 1993 בתל אביב בגיל 74. היה נשוי, והשאיר אחריו תשעה ילדים ויותר ממאה נכדים ונינים.
אנתוני ואן הובוקן
חיבוריו
הובוקן נודע בעיקר בחיבורו Thematisch-bibliographisches Werkverzeichnis, רשימה נושאית-ביוגרפית של יצירות יוזף היידן, שיצא לאור ב-1957, ובקטלוג הובוקן ליצירות יוזף היידן. במקרים רבים מתייחסים אל יצירות היידן על פי "מספר הובוקן" (המקוצר על פי רוב ל-"Hob" או "H" בלבד), הלקוח מקטלוג זה.
הקטלוג של הובוקן מחולק במבנה הבא: היצירות מחולקות קודם על פי קטגוריות, ובתוך כל קטגוריה סודרו ברשימה מספרית-כרונולוגית (על אף שבמקרים רבים קיים חוסר דיוק רב בסדר הכרונולוגי). לדוגמה: הסימפוניות הן קבוצה I, ובתוך קבוצה זו מסודרות כל 108 הסימפוניות הידועות. הסימפוניה שלדעת הובוקן היא הראשונה במספר נכתבת I\1. רביעיית כלי הקשת אופוס 76 מס' 1 היא Hob. III\75 ברשימת הובוקן (ה-75 בקבוצה 3) וכן הלאה. קיימות יותר מ-30 קבוצות שונות, וביניהן קבוצת אופרות, אורטוריות, טריו פסנתר, יצירות קאמריות עם פסנתר, רביעיות כלי קשת, רביעיות שונות, כאשר הקבוצה האחרונה היא עיבודים לשירי עם.
המומינים (אנימה)
המומינים היא סדרת אנימה טלוויזיונית המבוססת על עלילת סדרת ספרי "המומינים" המקוריים מאת הסופרת הפינית-שוודית טוּבֶה ינסון. הסדרה בת 104 הפרקים הופקה לטלוויזיה בשיתוף פעולה יפני-הולנדי בין השנים 1991–1992. בדצמבר 2012 יצאה ביפן מהדורת Blu-ray הכוללת את העונה הראשונה של הסדרה באיכות משופרת. הסדרה העלתה את הפופולריות של המומינים ברחבי העולם והפכה אותם לזיכיון מדיה.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתרחשת בעמק בדיוני בשם עמק המומינים ומתמקדת בהרפתקאותיהם של משפחת מומין ותושבי עמק המומינים, החווים הרפתקאות שונות ומשונות בעמק המומינים ומחוצה לו, על אורחים מוזרים שבאים לבקר בעמק ועל מקרים מוזרים שקורים למומין וחבריו. הסדרה משדרת מסר מרכזי של אהבת אדם, ענווה, אופטימיות ואהבת הטבע.
תקציר הפרקים
עונה ראשונה
המומינים בישראל
ב-1992 עשתה הסדרה את הופעת הבכורה שלה בישראל, כאשר עונתה הראשונה שודרה בטלוויזיה החינוכית. העונה השנייה הובאה לשידור בשלהי שנת 2000, אם כי בפועל הופקה כעשור קודם לכן. מוקדם יותר באותה שנה, שודר לראשונה (ובאופן חד פעמי) הסרט "כוכב השביט". אורכו 70 דקות, והוא מבוסס על הספר כוכב השביט מגיע לעמק המומינים. החל מ-2006, הסדרה שודרה גם בערוץ ג'וניור.
את שיר הפתיחה והסיום של הסדרה בגרסתה העברית ביצעו ראובן גבירץ ויוריק בן דוד.
צוות המדבבים
בגרסה העברית המקורית השתתפו בדיבוב הדמויות:
משחק מחשב
בשנות ה-2000 חברת קומפדיה הפיצה בארץ כותר משחק של המומינים למחשב האישי
חליטת צמחים
חליטת צמחים היא משקה המוכן על ידי השריה של חלקי צמח שונים ממינים שונים במים רותחים. חלקי הצמח אשר יכולים לשמש לחליטה הם לרוב עלים אולם קיימים גם חליטות של שורשים וחלקי צמח אחרים.
הכנת החליטה כוללת השריה של חלקי הצמח בכלי מתכת, חרס או זכוכית במים פושרים לפרק זמן של מספר דקות ועד מספר עשרות דקות, לאחר מכן הבאה לרתיחה ובישול לפרק זמן נוסף של מספר עשרות דקות ולפעמים עד שעות ספורות. הבישול יכול להעשות בכלי סגור או לחלופין בכלי פתוח במטרה לאדות חלק מהמים ולהעלאת ריכוז החליטה.
בסיום הבישול מסוננים חלקי הצמח ומתקבל נוזל החליטה.
ברפואה העממית קיימות חליטות צמחים המשמשות להכנת שיקויים שמיוחסת להם סגולה רפואית.
כיום משווקות חליטות צמחים מסוגים שונים בשקיקים להכנה מהירה (בדומה לשקיקי תה), ויש המכנים אותן בטעות "תה צמחים" למרות שאינן מכילות כלל עלי תה, ובזכות כך הן נטולות קפאין.
מהירות תת-קולית
מהירות תת-קולית אווירודינמית מתארת תנועת זורם במהירויות אשר נמוכות מאוד ממהירות הקול בכל מקום בתווך. כאשר מהירות הזורם נמוכה ממהירות הקול (M<1), היא נקראת תת-קולית. עם זאת, מספר מאך של הזרימה משתנה כאשר עובר דרך חפץ או דרך צינור. לכן לצורך פישוט, זורם נחשב תת-קולי אם מספר המאך שלו נע בין 0-0.8.
במשטר זרימה תת-קולי, הפרעות אמפליטודה קטנות נעות במהירות קולית, ומהירות הזורם נמוכה ממהירות הקול. לכן, נוכחות הפרעות אלו מורגשת על ידי כל תחום הזורם. כתוצאה מכך, זרימה תת-קולית ערוכה להתמודד עם הפרעות אלו.
ישנם מספר מקרים של זרימה תת-קולית, המוכר ביותר מביניהם הוא עבור זרימה לא צמיגה, לא דחיסה ולא רוטציונית. המקרה הזה נקרא זרימה פוטנציאלית, וניתן לתיאור באמצעות משוואות דיפרנציאליות.
כאשר פותרים בעיה של זרימה תת-קולית, יש להחליט האם לקחת בחשבון את אפקטי הדחיסות של הזורם. דחיסות היא תיאור כמותי של שינוי הצפיפות בתוך הזורם. כאשר השפעת אפקטי הדחיסות על הפתרון קטנים, ניתן להניח כי הצפיפות קבועה. לכן, הבעיה הופכת לבעיה אווירודינמית במהירות נמוכה בלתי דחיסה. כאשר הצפיפות משתנה, הזרימה נקראת דחיסה.
באוויר, בדרך כלל מזניחים אפקטי דחיסות כאשר מספר מאך של הזרימה לא עולה על 0.3 (בערך 335 רגל (102 מטר) לשנייה, או 228 מייל (266 ק"מ) לשעה ב-60 מעלות פרנהייט (16 מעלות צלזיוס) ). מעל מספר מאך של 0.3, צריך לתאר את בעיית הזרימה באמצעות אווירודינמיקה דחיסה.
הבחירות למושל סנקט פטרבורג (2003)
הבחירות למושל סנקט פטרבורג 2003 — נערכו כבחירות דחופות, לאחר פיטוריו של ולדימיר יאקובלב והעברתו בצו נשיאותי לתפקיד סגן ראש ממשלת הפדרציה הרוסית. הבחירות נערכו בשני סבבים: ב-21 בספטמבר וב-5 באוקטובר. למושלת החדשה נבחרה ולנטינה מאטוויינקו שהייתה לאישה הראשונה בתפקיד. אחוז ההצבעה במערכת הבחירות הזו היה הנמוך ביותר בתולדות העיר, מאז החלו הבחירות הישירות לראשות העיר בשנת 1991: 39.13% בסיבוב הראשון ו-28.25% בלבד בסיבוב השני.
ב-1 יולי 2003 פורסם בעיתון "ודומוסטי סנקט פטרבורג" הצו להקדמת הבחירות למושל העיר. הבחירות תוכננו ל-21 בספטמבר כשמערכת הבחירות החלה באופן רשמי ב-2 ביולי. ב-3 ביולי אושר רשמית לוח הזמנים של הבחירות.
למועמדים הפוטנציאליים ניתן חודש להגשת מסמכים. החוק דרש לספק חתימות של אחוז אחד מהמצביעים (בערך 32,000 איש) או להפקיד לחשבון ועדת הבחירות סכום של 7.5 מיליון רובל. טרם ההכרזה על מספר המועמדים הרשמי, 32 איש הכריזו כי יתמודדו לתפקיד. שלושה חודשים לפני עריכת הסיבוב הראשון במערכת האתר "Fontanka.ru" ערכו סקר בקרב קוראיו, אשר הראו כי המועמדת שזכתה לתמיכה הרבה ביותר הייתה נציגת הנשיא במחוז הפדרלי הצפון מערבי ולנטינה מאטוויינקו, אחריה בסקר, הייתה סגנית-המושל אנה מרקובה.
עד 31 ביולי, כאשר ועדת הבחירות סיימה את רישום המועמדים, נותרו 14 מועמדים: מיכאיל אמוסוב, גנאדי ואסילנקו, סרגיי בליאייב, ואדים ווייטאנובסקי, אלכסנדר גאביטוב, ראשיד ז'בארוב, ויקטור יפימוב, אנה מרקובה, ולנטינה מאטוויינקו, סרגיי פראינישניקוב, קונסטנטין סוחנקו, פיוטר שצ'לישץ', אולג טיטוב ואלכסיי טימופייב.
לבסוף  9 מועמדים הורשו להשתתף בבחירות: מיכאיל אמוסוב, סרגיי בליאייב, ואדים ווייטאנובסקי, ויקטור יפימוב, אנה מרקובה, ולנטינה מאטוויינקו, קונסטנטין סוחנקו, אולג טיטוב ואלכסיי טימופייב. קמפיין הבחירות החל רשמית ב-22 באוגוסט ונמשך עד ל-20 בספטמבר.
לסיבוב השני העפילו אנה מרקובה ו<font color="#0b0617">-ולנטינה מאטוויינקו. בסופן ניצחה מאטוויינקו עם 63% מקולות הבוחרים והייתה למושלת העיר ולמושלת אישה הראשונה בפדרציה הרוסית,.
סימן אש
בארץ ישראל של תקופת המנדט הבריטי, פעלו חברות ביטוח רבות שהתקינו סימני אש על בתים בערי ישראל ומושבותיה. בהן ג'נרלי, מגדל חברה לביטוח, מנורה, "החברה הארצישראלית לביטוח כללי" בנשיאותו של מאיר דיזנגוף, "נציונל - חברה לאחריות אש", שנציגה בארץ היה אלתר לוין, ו"הסנה". סימני האש היוו פרסומת יותר מאשר תיעוד תשלום. עם השנים נשכחו הלוחיות וחלקן התגלו בעת פעולות לשימור מבנים.
הלוחיות מהוות כיום כר לאספנות ולתיעוד היסטורי של תחומי הביטוח, הנדל"ן וההיסטוריה הכלכלית. סביב אספנות סימני האש, בעיקר באנגליה, מתקיימות ועידות אספנים ונכתבת ספרות מקצועית.
הלה ת'ורנינג שמידט
ראשית חייה
ב-1996 נישאה לכלכלן הבריטי סטיבן קינוק, בנו של ניל קינוק, מנהיגה לשעבר של מפלגת הלייבור הבריטית, אותו הכירה במהלך לימודיה בבלגיה. לזוג נולדו שתי בנות, יוהנה וקמילה, המתגוררות עם ת'ורנינג שמידט בקופנהגן, בעוד קינוק מבלה את רוב זמנו בשווייץ. בשנת 2010 נחקרו ת'ורנינג שמידט ובעלה בחשד לעבירות מס. בעקבות החקירה, שבדקה האם ניסו השניים לשלם מיסים פחותים על ידי דיווח שגוי של מספר הימים ששהה קינוק מחוץ למדינה, טענה ת'ורנינג שמידט כי עשתה "שגיאה גדולה ורשלנית" בהערכתה את כמות הפעמים שבעלה היה מחוץ למדינה. החקירה לא העלתה ראיות מהותיות והשניים לא הורשעו.
ראשית הקריירה והנהגת המפלגה
לאחר לימודיה שימשה כיועצת בלשכת המסחר הדנית, ובגיל 26 הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בין 1994 ל-1997 עמדה בראש מזכירות משלחת המפלגה לפרלמנט האירופי. בין 1999 ל-2004 כיהנה כחברת הפרלמנט האירופי מטעם מפלגת הסוציאליסטים האירופאים. ב-8 בפברואר 2005 נבחרה לחברת הפרלמנט הדני, תוך שמפלגתה מאבדת מכוחה בפרלמנט. ת'ורנינג שמידט התמודדה על ראשות מפלגתה וב-12 באפריל 2005 זכתה בבחירות הפנימיות ונבחרה לתפקיד. היא הובילה את מפלגתה בבחירות 2007 אשר לאחריהן נותרה באופוזיציה. ת'ורנינג שמידט התנגדה לקיום משאל עם בסוגיית ההצטרפות לאמנת ליסבון ותמכה בצמצום המגבלות על ההגירה לדנמרק.
הבחירות לראשות הממשלה
ב-15 בספטמבר 2011 נערכו בחירות כלליות בדנמרק. אף על פי שמפלגת השלטון בראשות לארס לקה ראסמוסן זכתה ב-47 מושבים (מתוך 179) בפרלמנט הדני והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית רק ב-44 מושבים, מפלגות האופוזיציה לממשלתו התחזקו על פני שותפיו הקואליציוניים. ב-16 בספטמבר הגיש ראסמוסן את התפטרותו למרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ומשימת הרכבת הממשלה הוטלה על ת'ורנינג שמידט. ראסמוסן עמד בראש ממשלת מעבר עד ל-3 באוקטובר, מועד בו נכנסה ת'ורנינג שמידט לתפקידה.
בחירתה כראשת הממשלה הראשונה בהיסטוריה של דנמרק תוארה בעיתונות כ"ניצחון לנשים" והוגדרה כצעד חשוב לשוויון בין המינים.
חיבתה של ת'ורנינג שמידט לבגדי מעצבים יוקרתיים, הדביקה לה את הכינוי "הלה גוצ'י".
בחירות 2015 והתפטרותה מראשות המפלגה
אחרי שנודע על הפסדו של גוש המרכז-שמאל בהובלתה בבחירות הכלליות, שנערכו ב-18 ביוני 2015, הודיעה שמידט על התפטרותה מראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ב-28 ביוני 2015 סיימה את כהונתה כראשת הממשלה ובמקומה התמנה לארס לקה ראסמוסן.
בופור (סרט)
בופור הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של יוסף סידר משנת 2007. התסריט נכתב על ידי סידר ורון לשם והוא מבוסס על ספרו הראשון של לשם, שהביא לזכייתו בפרס ספיר לספרות ובפרס יצחק שדה לספרות צבאית, "אם יש גן עדן".
"בופור" הוא הסרט הישראלי הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מאז "מאחורי הסורגים" (1984). הסרט זיכה את סידר בפרס "דוב הכסף" לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ברלין, זכה בארבעה פרסי אופיר והוביל את מספר הצופים לסרט ישראלי לשנת 2007 לאחר שצפו בו כ-300,000 צופים.
רקע
הסרט כולו צולם במבצר נמרוד למרגלות הר החרמון, אשר מדמה את מבצר הבופור. לצורך צילום הסרט נוסף למבצר ציוד רב, בין השאר מיגונים וציוד צבאי, רובו הושאל לסרט על ידי צה"ל. עלות הסרט נאמדת בכ-2 - 2.5 מיליון דולר. צילומי הסרט החלו בפברואר 2006.
הליהוק עורר ויכוח ציבורי לאור העובדה ששלושה מהשחקנים הראשיים, אושרי כהן, איתי טיראן ואיתי תורג'מן, לא שירתו בצה"ל או לא סיימו שירות צבאי מלא. גורמים אזרחיים וצבאיים, בהם גם הרמטכ"ל דאז גבי אשכנזי, סירבו לצפות בסרט בשל כך ואף קראו להחרימו.
הסרט, שנחשב לאחד מהסרטים הישראליים המצליחים ביותר, יצא לאקרנים בישראל ב-8 במרץ 2007, כשבועיים לאחר זכייתו של סידר בפסטיבל ברלין. הוא שבר את שיאי הפתיחה לסרט ישראלי כאשר בעשרת הימים הראשונים להקרנתו צפו בסרט למעלה מ-90,000 צופים. בחודשיים הראשונים להקרנתו צפו ב"בופור" כ-280,000 צופים.
מועמדות לאוסקר
הסרט "ביקור התזמורת" ניצח את "בופור" בהתמודדות על פרס אופיר לסרט הטוב ביותר של 2007, אך נפסל מהגשת מועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בשל שימוש יתר בשפה האנגלית. בעקבות זאת הוחלט כי "בופור" ייצג את ישראל בקטגוריה זו. בינואר 2008 הוכרז "בופור" כאחד מחמשת המועמדים הסופיים לזכייה באוסקר בקטגוריית הסרט הזר בטקס האוסקר ה-80, שהתקיים ב-24 בפברואר 2008. הסרט לא זכה בפרס, והזוכה בפרס היה "הזייפנים" האוסטרי/גרמני העוסק בגורלם של יהודים בשואה שהוכרחו להשתתף בזיוף כספים במסגרת מבצע ברנהרד.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת בחודשים האחרונים של שהיית צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון. זיו פארן (אוהד קנולר), לוחם ביחידה לסילוק פצצות, עולה למוצב הבופור לצורך ביצוע משימה, "נוהל קברניט", על מטען חבלה של חזבאללה שהונח בציר היורד מהמוצב וחוסם עליית שיירות אליו. תחת הפגזות פצמ"רים הוא נוחת במוצב, ופוגש את לירז (אושרי כהן), מפקד המוצב, ואושרי (אלי אלטוניו), הרס"פ. בהמשך הוא מתוודע לשאר קבוצת הלוחמים שבמוצב – קוריס החובש (איתי טיראן), זיתלאווי (איתי תורג'מן), שפיצר, נדב הכלבן, אמיליו, בייליס, ופבל ורובי הקשתים.
שגרת המוצב מלווה בהתקפות פצמ"רים בלתי פוסקות מצד החזבאללה. כל יציאה מלוות בכריזה "יציאה, יציאה" ולאחר הפגיעה – "נפילה, נפילה". כך במשך שעות. מדי בוקר, עם עלות השחר, ערפילים מגבילים את הראות. במצב כזה המוצב פגיע ומוכרזת בו כוננות. שגרת המוצב כוללת בעיקר שמירות בעמדות השונות של המוצב, ה"ירוק", ה"אדום", וכך הלאה. החיילים ישנים ב"צוללת", מסדרון ארוך עם מיטות משתלשלות מהתקרה, ותופסים מחסה מהפצמ"רים בחדר הביטחון. המוצב עצמו בנוי שכבות בטון על גבי שכבות בטון שנוספו עם השנים, מבוך של מסדרונות תת-קרקעיים, ששוכב בסמוך למבצר הבופור ההיסטורי. על המבצר הונף דגל ישראל במהלך כל תקופת הישיבה ברצועת הביטחון.
לירז ולוחמיו יוצאים יחד עם זיו, לוחם יחידת סילוק הפצצות של יהל"ם, לביצוע "נוהל קברניט". כאשר זיו מתקרב למטען, הוא מתפוצץ וזיו נהרג. לאחר מותו לא בוצע "נוהל קברניט" שוב, והלוחמים, וגם לירז עצמו, לא מבינים מדוע היה צריך זיו למות כדי לנסות נוהל מיותר ומסוכן (המטרה הייתה לחקור את המטען, במקום לחרוש את הציר עם דחפור די-9 משוריין כפי שעושים בדרך כלל).
במקביל לאירוע זה מתחילות ההכנות לקראת נסיגת צה"ל מלבנון, והמוצב מתחיל להתרוקן מציוד צבאי. לירז נראה כמסרב להשלים עם הנסיגה, בסירובו לאשר הורדת ציוד בלתי חיוני, וגם את נמרושקה, הכלבה מיחידת עוקץ, שלבסוף נדב הכלבן נאלץ להשאירה מאחור במוצב בירידתו לישראל.
מועד השחרור של אושרי מצה"ל מתקרב. מספר ימים לפני השחרור הוא לוקח את החיילים, "הילדים" כפי שהוא מכנה אותם, לסיור במבצר העתיק, שובר דיסטנס, ונפרד מהם בחיבוקים, בעוד שזיתלאווי (אחד הלוחמים) משביע אותו לחשוב עליהם, הלוחמים שנותרו בהר. דקה אחת בכל יום. לירז בישר לאושרי קודם לכן, שבשיירה הבאה היורדת לישראל, בעוד יומיים, הוא יעזוב את המוצב. ביום שלפני השיירה, נפגעת עמדת ה"ירוק", שבה באותו זמן שמר זיתלאווי, המפונה פצוע לחד"ב. לירז משאיר את אושרי במקום, שכמה דקות לאחר מכן יורד בריצה עקב התקפת הפצמ"רים לחד"ב, נפגע ונופל בדרך, כמה מטרים מפתח הכניסה לחד"ב, שם עומד לירז. אושרי הפצוע צורח ללירז שיכניסו פנימה, אך לירז קופא, וקוריס נחלץ לעזרה.
זיתלאווי ואושרי מפונים במסוק לישראל, ובערב החיילים שומעים על מותו של זיתלאווי בשידור החדשות (בסצנה זו נעשה שימוש בסרטון של חזבאללה המתעד פגיעת טיל בעמדה במוצב רותם, מספר חודשים לפני הנסיגה). מפקדי הגזרה עולים לתדריך במוצב, שבו לירז לומד שעמדות השמירה מאוימות על ידי טילי נ"ט הנמצאים בידי החזבאללה ומופעלים על ידי צלף רוסי מקצועי. בהתקף זעם לירז משתלח בקמחי, מפקד האוגדה, ומבקש לתת לחיילים לצאת מהמוצב לפעילות מבצעית לפגוע במחבלי החזבאללה השוכנים למרגלות ההר. לירז גם מביע את אי שביעות רצונו מהנסיגה המתקרבת וטען שאם יורדים מההר אז אין שום סיבה לחכות. קמחי מרגיע את לירז ומסביר את המדיניות החדשה בשבועות שנותרו עד לנסיגה – אין יציאות למארבים, יש להסתגר במוצב, לעבות את שכבות הבטון סביב עמדות השמירה, ולהציב נהלים חדשים לשומרים – לא עומדים בעמדות השמירה עקב הסכנה. בשיחה אישית עם לירז, מודיע מפקד האוגדה על כך שההחלטה על הנסיגה סופית. לירז עובר לישון בצוללת עם צוות הלוחמים שלו. החיילים מהססים לשוב לשמור בעמדת הירוק ואפילו מסרבים בתחילה. לירז מצטרף לשמירה ואחריו, לבסוף, גם השאר. הלחץ הפסיכולוגי של השכול האופף את החיילים מתחיל לתת את אותתיו. למחרת, שפיצר עולה להחליף את לירז בעמדת הירוק כשמגיעה שעתו לשמור. העמדה עדיין לא מוגנה בשכבות בטון נוספות. כמה דקות לאחר שלירז יורד משמירה טיל נ"ט פוגע בעמדה והורג את שפיצר.
משאית מלאה מוקשים עולה להר יחד עם חבלן. פקודת הירידה המוצפנת מגיעה למוצב, לירז מכנס את החיילים, מודיע על הנסיגה הקרובה, הלילה, החיילים צוהלים ומתחילים במלאכת פירוק המוצב. כל הציוד האישי וכמה שיותר מהציוד במוצב יורד לישראל בשיירה האחרונה יחד עם כל החיילים תומכי הלחימה כאשר במוצב נותרים 12 לוחמים בלבד. כל הציוד שנותר במוצב מרוכז בחד"ב ויעלה השמיימה בפיצוץ המוצב. המוקשים מפוזרים בכל המוצב שהופך לחבית חומר נפץ ענקית. לאחר הורדת דגל ישראל מהתורן מודיע לירז חצי שעה לפני שעת הש' על תום ההכנות לפיצוץ, ומקבל הודעה על דחיית הנסיגה ביממה. קוריס הנמצא עמו בחדר כועס שלירז לא מוכן לאזור אומץ ולהוריד אותם בכוח, ומתריע על מרחץ דמים. לירז מתוודה בסערת רגשות בפני קוריס שהוא לא מסוגל נפשית לעזוב את ההר הזה, ההר שנתן לו להרגיש שייך, שהוא לא רוצה להיות זה שברח מהבופור.
החשמל נופל, ואמיליו, ששומר בעמדת הירוק מרגיש ששקט מדי במוצב וחשוך. לאחר התלבטות הוא יורד מהעמדה ומתחיל לרוץ בחיפוש אחר חיילים במוצב, מפחד שחבריו ירדו לישראל ושכחו אותו מאחור. לבסוף פוגש בלירז בחושך. אמיליו נשבר ולא מצליח לעלות לעמדה שוב, ולירז אוזר אומץ ומחליט להפסיק את השמירה בעמדת הירוק עד לנסיגה. כמה דקות לפני הזריחה נזכר לירז שאין דגל על התורן ופותח בריצה בשביל לתלות את הדגל מחדש. היום האחרון עובר בהכנות סופיות לקראת הפיצוץ. הלילה יורד, הלוחמים עולים על הנגמ"שים, ומאיר החבלן מסיים את ההכנות האחרונות לפיצוץ כשלירז מאיץ בו. לפני שלירז עולה על הנגמ"ש הוא עושה סיבוב אחרון במוצב החשוך, עולה על הנגמ"ש, בקשר, קמחי מפקד האוגדה, שנפצע בתחילת הקרב לכיבוש המוצב במלחמת לבנון הראשונה, מבקש שלירז יתן מבט אחרון בשבילו. החבלן סופר לאחור, הלוחמים מכניסים בפקודה את הראשים פנימה, מלבד לירז שלא מצליח להתאפק מלראות את המוצב נמחק בפיצוץ אדיר. השיירה חוזרת לישראל, הלוחמים המאושרים לא מאמינים שזה נגמר, ורק אז, מרשה לעצמו לירז לקרוס ולבכות.
דרו גודן
אנדרו מלוין "דרו" גודן (באנגלית: Andrew Melvin "Drew" Gooden; נולד ב-24 בספטמבר 1981 באוקלנד, קליפורניה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד וסנטר.
קריירה
בסמסטר הראשון בתיכון, גודן שיחק בתיכון בלומינגטון, שבאילינוי. בסמסטר השני הוא למד בתיכון אל סריטו והוא הוביל את קבוצתו לגמר אליפות קליפורניה. בגמר הוא שיחק מול תיכון וושינגטון, שבו שיחק שחקן NBA לעתיד, ד'שון סטיבנסון. וושינגטון ניצחו את אל סריטו בתוצאה 77-71.
באוניברסיטת קנזס גודן שיחק עם ניק קוליסון וקירק היינריך. שנתו המוצלחת ביותר במכללה הייתה האחרונה, 2002, שבה הוא גם זכה בתואר שחקן השנה של אזור ה"BIG 12" על ידי איגוד מאמני הכדורסל באמריקה.
גודן נבחר בדראפט 2002 בבחירה מספר 4 על ידי הממפיס גריזליס. בעונת הרוקי שלו בממפיס קלע גודן 12.1 נקודות עם 5.8 ריבאונדים בממוצע למשחק.
באמצע העונה הועבר גודן בטרייד לאורלנדו מג'יק. באורלנדו הוא המשיך את יכולתו הטובה, כשקלע 13.6 נקודות עם 8.4 ריבאונדים. בעונתו השנייה במג'יק גודן המשיך להציג יכולת טובה, אך ממוצעיו ירדו במעט.
ב-23 ביולי 2004 גודן הועבר לקליבלנד קאבלירס ביחד עם אנדרסון ורז'או וסטיבן האנטר תמורה לטוני באטי ולשתי בחירות דראפט בסיבוב השני שעברו לאורלנדו. בקליבלנד ביסס את מעמדו כפותח קבוע בחמישייה. עונתו המוצלחת ביותר בקאבס הייתה הראשונה, בה הוא שיחק בכל המשחקים בעונה, וקלע 14.4 נקודות עם 9.2 ריבאונדים. בשלוש עונותיו ההבאות שלו בקאבס הוא שמר על אותה יכולת, אך כמו באורלנדו ממוצעיו ירדו במעט, יחסית לעונתו הראשונה.
ב-21 בפברואר 2008 גודן הועבר לשיקגו בולס ביחד עם לארי יוז, סדריק סימונס ושאנון בראון בטרייד משולש שכלל 11 שחקנים וגם את סיאטל סופרסוניקס. בעונתו הראשונה בבולס הוא קלע ממוצע של 14 נקודות, ושיא ממוצע של דקות, 31 במשחק.
ב-18 בפברואר 2009 גודן הועבר לסקרמנטו קינגס בטרייד ביחד עם אנדרס נוצ'יוני וסדריק סימונס. בקינגס הספיק גודן לשחק משחק אחד בלבד, בו השיג "ממוצעי" קריירה באסיסטים, ריבאונדים, אחוזים מהעונשין ואחוזים מהשדה.
ב-1 במרץ גודן ביטל את חוזהו בקינגס, והפך לשחקן חופשי. ארבעה ימים מאוחר יותר חתם על חוזה בסן אנטוניו ספרס עד לסיום העונה. בסן אנטוניו ירדה יכולתו, והוא הציג את ממוצע הריבאונדים הנמוך ביותר שלו בקריירה, ולראשונה בקריירה ממוצע הנקודות שלו היה מתחת ל-10.
ב-30 ביולי חתם גודן על חוזה בדאלאס מאבריקס. גודן לא מצא את עצמו בקבוצת הכוכבים של דאלאס (שכללה אז את ג'ייסון קיד, דירק נוביצקי, שון מריון, וג'ייסון טרי), והוא קלע את ממוצע הנקודות הנמוך ביותר בקריירה שלו, 8.9.
ב-13 בפברואר 2010 גודן הועבר בטרייד לוושינגטון ויזארדס ביחד עם ג'וש הווארד, ג'יימס סינגלטון וקווינטון רוס תמורה לקארון באטלר, ברנדון הייווד וד'שון סטיבנסון שעברו לדאלאס מאבריקס. גודן לא שיחק בוויזארדס מפני שארבעה ימים אחרי הטרייד הראשון, הוא הועבר עוד פעם בטרייד, הפעם ללוס אנג'לס קליפרס. הטרייד היה משולש, וכלל חוץ מאת וושינגטון והקליפרס גם את קליבלנד קאבלירס. בקליפרס גודן חזר ליכולת טובה וקלע 14.8 נקודות בממוצע למשחק, הממוצע הגבוה בקריירה שלו.
ב-1 ביולי 2010 גודן חתם במילווקי באקס על חוזה של חמש שנים, שבהן הוא ירוויח 32 מיליון דולר.
חמיצה
חֲמִיצָה, המוכרת גם כבּוֹרְשְׁט (ביידיש בּאָרשט, בפולנית Barszcz נהגה: בָּארשץ', ברוסית בורש - борщ, בהונגרית: Borscs), היא מרק חמוץ בצבע אדום שמקורו בסלק, המאפיין מטבחים מסורתיים של מזרח אירופה.
קיימים סוגים רבים מאוד של חמיצה. במטבח הרוסי לבדו יש כ-40 סוגים שונים של המרק. לרוב מבשלים אותו עם בשר חזיר או עוף. את הגרסה הצמחונית שלו נהוג לעיתים להגיש קר בתוספת ביצה מבושלת וחתוכה, בצל ירוק ומלפפון חמוץ. עוד כולל המרק בדרך כלל שמיר, עגבניות, שעועית, פטריות ומלפפון. נהוג להגישו עם מעט שמנת חמוצה.
הבדלים בין מטבחים
המרק מוגש הן חם והן קר; ברוסיה נהוג להגישו קר בקיץ.
בארצות בלטיות, בעיקר בליטא, נהוג להגיש את החמיצה בנפרד ואליה מצורפת בנוסף צלחת עם שמנת חמוצה ועוד אחת עם ירקות.
כמו כן, המרק יכול להיות מוגש עם מרכיביו השונים בתוכו (כבורשט אוקראיני) או לחלופין כמרק "צח" שמרכיביו הוצאו ממנו לאחר חליטתם (כבורשט פולני).
האטימולוגיה של השם וההיסטוריה
מקורו של המרק לא ידוע, ככל הנראה הוא הופיע ברוס של קייב. ניתן לומר בוודאות שהחמיצה הייתה ידועה ברוס של קייב כבר בסביבות המאה ה-14–15.
קייטי חוראדו
קייטי חוראדו (באנגלית:  Katy Jurado; 16 בינואר 1924 – 5 ביולי 2002) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה מקסיקנית אמריקאית. חוארדו הייתה לשחקנית המקסיקנית הראשונה שזכתה בפרס גלובוס הזהב על הופעתה בסרט "בצהרי היום" בשנת 1953 והראשונה שהייתה מועמדת לפרס אוסקר בשנת 1954 על תפקידה בסרט "רמח שבור".
ביוגרפיה
חוראדו נולדה בשם מריה כריסטינה אסטלה מרסלה חוארדו גרסיה בעיר גוודלחרה שבמקסיקו. בתם של לואיס חוראדו אוצ'ואה, ברון בקר וזמרת האופרה ויסנטה אסטלה גרסיה דה לה גרזה. הבכורה משלושה ילדים. חוארדו גדלה במשפחה אמידה שנפגעה כתוצאה מהמהפכה המקסיקנית. חוראדו הייתה אחייניתו של נשיא מקסיקו ה-41 אמיליו פורטס חיל. חוראדו התגלתה בגיל 16 על ידי במאי העל המקסיקני אמיליו פרננדז שרצה להציב אותה בסרטיו, אולם משפחתה של חוראדו התנגדה לרעיון ולא תמכה בקריירת המשחק שלה.
לפני שפנתה למשחק למדה חוראדו עיתונות.
קריירת משחק
חוראדו החלה את הקריירה שלה במולדתה בסרטים זניחים כמו "אנחנו העניים" של ישמעל רודריגז. היא התגלתה על ידי הבמאי באד בוטיצ'ר וכוכב הקולנוע ג'ון ויין בעת מופע של מלחמת שוורים. בוטצ'ר שהיה בעצמו לוחם שוורים ליהק אותה לתפקיד ההוליוודי הראשונה שלה בשנת 1951 בדרמה "לוחם השוורים והגברת" בתור צ'לו אשתו של המטאדור מנולו אסטרדה (גילברט רולנד).
על אף השפה האנגלית הדלה שלה הצליחה חוראדו להרשים בהופעתה את הבמאי ומפיק המפורסם סטנלי קריימר שליהק אותה בשנה שלאחר מכן למערבון הקלאסי של פרד זינמן "בצהרי היום" לתפקיד בעלת הסלון הלן רמירז. חוראדו למדה אנגלית לצורך התפקיד, שעתיים בכל יום במשך חודשיים ונתנה הופעה עוצמתית בעבורה היא זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובהכרה עולמית. חוראדו הייתה לשחקנית הראשונה ממקסיקו שזוכה בפרס גלובוס הזהב.
ב-1953 חוראדו חזרה למקסיקו במיוחד כדי לעבוד עם הבמאי לואיס בוניואל בסרטו המצליח "הבהמה" ולצידו של השחקן המצליח פדרו ארמנדריז ושיחקה במערבון "ראש חץ" לצידו של צ'ארלטון הסטון.
בשנת 1954 הופיעה חוראדו במערבון של אדוארד דמיטריק "רמח שבור" בתפקיד סניורה דברו אשתו של בעל החוה מאט דברו (ספנסר טרייסי). חוראדו שהחליפה בתפקיד כוכבת מקסיקנית אחרת דולורס דל ריו, הייתה מועמדת על הופעה זו לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא הייתה לשחקנית המקסיקנית הראשונה בהיסטוריה שהייתה מועמדת לפרס אוסקר, כשלאחריה נוספו שתיים נוספות, סלמה הייק ואדריאנה בראסה.
בשנות ה-50 הצליחה לשמר את ההצלחה המטאורית שלה עם תפקידים במערבון "The Badlanders" ובסרטים "משפט" של מארק רובסון בתור גברת צ'אבז ו"טרפז" של קרול ריד.
בשנות ה-60 שיחקה חוראדו במערבונים "כשגברים קוראים" בבימויו ובכיכובו של מרלון ברנדו בתפקיד מריה אשתו של דאד לונגוורת' (קארל מולדן), "תתרחק, ג'ו" בתפקיד אנני אמו החורגת של רוכב הרודאו ג'ו לייטקלאוד (אלביס פרסלי) ובדרמה התקופתית של ריצ'רד פליישר "בר אבא".
חיים אישיים
חוראדו נישאה בצעירותה לשחקן ויקטור ולאזקז, ממנו נולדו לה בת ובן. חוראדו התגרשה מולאזקז לאחר מספר שנים וילדיה נשארו לגדול אצל משפחתה בשעה שחוארדו נסעה לעבוד בארצות הברית. בנה של חוראדו ויקטור נהרג בנסיבות טרגיות בתאונת דרכים, דבר שהשפיע רבות על המשך הקריירה שלה. היא שקעה בדיכאון עמוק והפסיקה לשחק למשך מספר שנים.
בתחילת הקריירה שלה בהוליווד שמה נקשר לרומנים עם כוכבי הקולנוע ג'ון ויין, מרלון ברנדו. בשנת 1954 על סט הסרט "ורה קרוז" הכירה חוראדו את בעלה השני כוכב הקולנוע ארנסט בורגניין לו היא נישאה בשנת 1959. ביחד הקימו את חברת ההפקה "SANVIO CORP". חוארדו ובורגנין התגרשו בשנת 1964.
בשנותיה האחרונות סבלה חוראדו ממחלות לב וריאה, היא נפטרה מכשל אי-ספיקת כליות ב-5 ביולי 2002 בביתה שבקוארנבקה, מקסיקו כשהיא בת 78.
על שמה של חוראדו הונצח כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
המטה המיוחד F
המטה המיוחד F היה שם הכיסוי למשימה צבאית של גרמניה הנאצית לעיראק במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא הוקם ב-20 במאי 1941 אך פורק חודש לאחר מכן ב-20 ביוני 1941.
הכוח היה למעשה יחידה קרקעית שאמורה הייתה לסייע למנהיג העיראקי הפרו-נאצי רשיד עאלי אל-כילאני. בהנחיה מס' 30 של היטלר ולפיה יש לתמוך במרד בעיראק בתקווה להרוס את העמדה האנגלית בין הים התיכון והמפרץ הפרסי.
היסטוריה
ב-23 במאי, ההוראות עבור מטה F פורטו על ידי הדיקטטור הגרמני אדולף היטלר בהנחיה מס' 30 של היטלר ולפיה יש לתמוך במרד בעיראק בתקווה להרוס את העמדה האנגלית בין הים התיכון והמפרץ הפרסי. ההנחיה פירטה את רמת ההתערבות הגרמנית בתמיכה בלאומנים ערבים שתפסו את הממשלה בעיראק ונלחמו בצבא הבריטי. רבים מחברי המשימה השונים קיבלו פקודות לפני 23 במאי ושהו בעיראק באותה עת. המלחמה האנגלו-עיראקית פרצה ב-2 במאי. לדברי ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל "ההנחיות הנמרצות" שהוציא היטלר הוצאו מאוחר מדי ובתקופה ההיא כבר "כל סיכוי להתערבות מועילה של מדינות הציר במלחמה חלף".
כוח המשימה הונהג על ידי גנרל חיל טייסי הקרב הנאצי, הלמוט פלמי. החטיבה הייתה אמורה לקום בעיראק מאלפי המתנדבים הערבים הזמינים מעיראק, מסוריה, מפלשתינה, מסעודיה ומכל העולם הערבי אך בעקבות מותו של מייג'ור אקסל פון בלומברג שטס לעיראק והיה מפקד קבוצת הסיור בעיראק התוכנית נכשלה ובטלה. קבוצה קטנה של קציני המודיעין הצבאי הגרמני, האבווהר דמנו בהשמדת מתקני הנפט שהחזיקו הבריטים בעיראק אך תוכנית זו לא הייתה ישימה והייתה לא יותר מפנטזיה של חבריה.
הדיפולמט הגרמני פריץ גרובה ייצג את משרד החוץ הגרמני בעיראק כחלק מכוח F, הוא היה האחראי על תעמולה הקשורה למשימה בנוסף לחובותיו הדיפלומטיות במדינה.
מלבד זאת, היה גם את פיקוד כוחות האוויר עיראק (שהיה הזרוע האווירית של המטה המיוחד F), אנשי הפיקוד נשלחו לעיראק במאי 1941 כדי לסייע לממשלת המורדים של ראשיד עלי לאחר שהדיחו את המשטר הפרו-בריטי בחודש הקודם. ב-29 במאי הם נסוגו מעיראק ובכך נגמרה המשימה של כוח מיוחד F.
לוקיוס פלביוס סילבה
לוקיוס פלביוס סילבה (בלטינית: Lucius Flavius Silva) היה איש צבא רומאי שפיקד על הלגיון העשירי פרטנסיס בעת המצור על מצדה. משנת 73 ועד 81 לספירה שימש כנציב יהודה לאחר מותו של המושל הקודם סקסטוס לוסיוס באסוס. בשנת 81 נתמנה לתפקיד קונסול.
תולדות חייו
סילבה נולד כנראה בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-1 לספירה. הוא הגיע מהעיר אורבה סלביה (Urbs Salvia) שבמזרח איטליה, שקיבלה את המעמד של קולוניה בחצי השני של המאה ה-1. חלק מהחוקרים סבורים שהעיר זכתה במעמד בזכות הישגיו של סילבה. סילבה התחיל את הקריירה שלו כטריבון צבאי של הלגיון הרביעי סקיתיקה ולאחר מכן שימש כקווסטור וכטריבון הפלאבים. בזמן מלחמת האזרחים ברומא בשנים 68–69 הוא תמך באספסינוס באיטליה, ולכן קודם במהירות למעמד הפריטורים, ומונה לתפקיד מפקד הלגיון העשרים ואחד רפאקס ושרת בתפקיד זה בשנים 71–73. לאחר מותו של המושל הקודם, סקסטוס לוסיוס באסוס, שימש סילבה משנת 73 ועד 78 כנציב יהודה וכבש את מצדה. לאחר מכן מונה לתפקיד פונטיפקס, ובשנת 81 נתמנה לתפקיד של קונסול. ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם לגבי סוף ימיו. נראה כי לאחר מותו של טיטוס נפל סילבה קורבן למשטר הטרור של תקופת דומיטיאנוס, משטר אשר רדף מצביאים פופולריים שנחשבו כמתחרים פוטנציאליים.
תיעוד ארכאולוגי
עמוד נושא כתובת המציינת את שמות הקיסרים אספסיאנוס וטיטוס, וכן את הלגיון העשירי פרטנסיס ומפקדו, נתגלה בשימוש משני בקיר הארמון האומאי II.. עמוד דומה זכה לפרסום בשנת 2003. הכתובת הלטינית החרותה על גבי עמוד בשימוש משני, מוקדשת לאספסיאנוס ולטיטוס ותאריכה נקבע בהתאם לשנים 71-79 לספירת הנוצרים. מציב הכתובת היה מפקד הלגיון העשירי פרטנסיס אשר שמו נמחק במכוון בעבר. מזר ראה בו את סילבה, אף כי חוקרים אחרים העלו אפשרויות חלופיות, דוגמת רונלד סיים שזיהה את מציב הכתובת עם אנטוניוס סאטורנינוס, שהוצא להורג על ידי דומיטיאנוס לאחר המרד שהוביל זה בגרמניה עילית בשנת 89. סיים טען כנגד שחזורו של פלביוס סילבה בכתובת, והראה כי שמו של סילבה לא נמחק מכתובת בעיר הבית של סילבה. בניגוד לכך טען ורנר אק כי בכתובת אין מספיק מקום להשלמת שמו של אנטוניוס סטרניוס וצידד בשמו של פלביוס סילבה.
בשנת 1999 גילה הוואקף באורוות שלמה שבהר הבית, כתובת על לוח אבן בגודל של 97 ס"מ על 75 ס"מ, שהמפרסם משלים בקריאתו את שמו של פלביוס סילבה. הכתובת מציינת קשת שנצבה במקום. לדעת המפרסם לוח אבן זה היה חלק מקשת ניצחון שהקדיש פלביוס לקיסרים אספסינוס וטיטוס. חנה כותן וורנר אק טוענים כי הכתובת אינה קשורה לכובש מצדה, פלביוס סילבה, אלא היא קשת שהוצבה לאחר הקמת העיר הפגנית איליה קפיטולינה.
וישנויזם
ארבעת הזרמים המרכזיים של הווישנָוִיזם הם: שרי וישנוה, מאדהוה וישנוה (ברהמא וישנוה), רודרה וישנוה ונימברקה וישנוה.
לוקיוס פלביוס סילבה
בסרטים
דמותו של פלביוס סילבה מופיעה בסדרה הטלוויזיונית משנת 1981 "מצדה". את דמותו גילם השחקן פיטר או'טול.
וישנויזם
בבסיס הווישנָוִיזם עומדת תפיסת הבהקטי, ההתקשרות עם אלוהים דרך שירות ודבקות. הווישנָוִיזם דוחה את תפיסת האדוויטה ודאנטה על פיה המציאות האבסולוטית היא אחדותית והאל, האמת המוחלטת, הוא דבר מופשט ואימפרסונאלי (ברהמן). התפיסה הווישנָוִית רואה את מהות הקיום כדואליסטית, את ההבחנה בין אלוהים והעצמי כדבר נצחי, ואת היחסים בין העצמי לאלוהים כתכלית.
בקביעות אלו מתבססים הווישנָוִים על פרשנות ישירה של הוודות. להבדיל מאסכולות כגון האדוויטה והסמריטי המפרשות את הוודות לעיתים בצורה אלגורית ועקיפה, הווישנָוִים מדגישים בראש ובראשונה את משמעותו הישירה של הטקסט (מוקהיה וריטי) ורק לאחר מכן את המשמעות העקיפה שלו (גאונה וריטי).
רקע היסטורי
קבלת האל כישות פרסונאלית מקורה בוודות עצמן. אולם מאז עליית הבודהיזם, התפיסה הווישנָוִית הייתה במיעוט בהודו. כינונו מחדש של מעמד הוודות על ידי שנקרה היווה בסופו של דבר מצע לעלייתם מחדש של עקרונות וודים רבים. בתקופת ימי הביניים בהודו עלתה התופעה בה מורה רב השפעה כלשהו הנודד ממקדש למקדש כששיירה של חסידים בעקבותיו, מזמר שירי תהילה לאל ומפיץ את הגותו. זוהי תנועת הבהקטי שסימנה את עלייתו מחדש של הווישנָוִיזם. הוגי דעות שכאלו נהגו גם לנהל פולמוסים, כמקובל בהגות ההודית. כך הפך הווישנָוִיזם בהדרגה לדומיננטי בהודו. בין הבולטים בזרם זה היה רמנוג'ה אשר הזרם הווישנָוִי המשויך אליו קרוי לרוב שרי וישנוה.
ריכרד שטיין
ריכרד שטיין (1898 - כ"ח בשבט ה'תשל"ט, 25 בפברואר 1979) היה מחלוצי רפואת העיניים בישראל. פרופסור לרפואת עיניים, הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
חייו
שטיין נולד בצ'כוסלובקיה, למד בה רפואה ועבר בה את מלחמת העולם השנייה כשהוא משמש רופא בגטו טרזין, ומשנת 1944 עמד בראש השירות הרפואי בגטו. בשנת 1948 נענה לבקשתו של הד"ר חיים שיבא ועלה לישראל עם רעייתו, אף היא רופאת עיניים, לצורך ניהול שירות העיניים בבית חולים תל השומר.
ד"ר אפרים סיני שאיפשר לפרופ' שטיין לנתח במחלקתו בבית החולים הדסה (תל אביב) לאחר עלייתו לישראל סיפר: "אחרי מלחמת השחרור בא דוצנט ד"ר ריכרד שטיין, בשעתו היה כלוא בטרזיינשטט. הוא היה מאושר לבוא לבית החולים, לראות שוב חולים ולנתח. הניתוח הראשון שעשה אצלנו היה מקרה של הפרדות הרשתית. למרות שביצע את הניתוח בסביבה זרה ובמכשירים שלא היו מוכרים לו-עלה הניתוח יפה. הוא ניתח במחלקתי גם לאחר מכן, ומעודו לא סירב לבקשתי לבוא לייעוץ. הוא היה מגדולי רופאי-העיניים בארץ במשך עשרות שנים, ובעל שיעור קומה בינלאומי. גם יהודי וציוני טוב היה, והקפיד לדבר עברית רהוטה בוועידות שלנו".
שטיין ייסד בשנת 1949 את המחלקה לכירורגיית עיניים בתל השומר ושימש בה מנתח יחיד. במשך שנים רבות ביצע במחלקתו ניתוחי השתלות קרנית. בשנת 1967 עלה לכותרות לאחר שביצע השתלת קרנית ללא שקיבל רשות ממשפחת הנפטר. במהלך שנות ה-60, נקלטו במחלקה שבעה רופאים נוספים והוקמו במחלקה יחידות משנה לטיפול במחלות עיניים שונות. בראשית שנות ה-70 צמצם את פעילותו, ובשנת 1976 פרש לגמלאות והוחלף בראשות המחלקה על ידי מיכאל בלומנטל. בשנת 1978 נוסד ביוזמתו, ובסיוע משפחת גולדשלגר, המכון לחקר העין, הפועל בבית החולים בחסות אוניברסיטת תל אביב, ומרכז במבנה אחד את כל מגוון שירותי רפואת העיניים.
לפרופ' שטיין היה זיכרון פנומנלי ויכולת שכלית מרשימה נוסף על המיומנות הניתוחית המיוחדת.
בשנת ה'תשל"ג (1972) הוענק לשטיין פרס ישראל לרפואה. על שמו נקרא רחוב בבאר שבע, ומוענק פרס שנתי באוניברסיטת תל אביב להצטיינות בחקר רפואת עיניים.
תלמידו פרופ' משה לזר ניהל את מחלקת עיניים בבית החולים איכילוב במשך עשרות שנים. בתו היחידה רות היא רופאת עיניים.
פאיוט
פאיוט (Paiute) הוא שם קיבוצי לשלוש קבוצות קרובות של אינדיאנים מאזור האגן הגדול בארצות הברית:
מקור השם
מקור השם "פאיוט" אינו ברור. חלק מהאנתרופולוגים מפרשים את השם כ"יוט של מים" או "יוט אמיתי" (יוט הוא שבט שעל שמו מדינת יוטה). הפאיוט הצפוניים מכנים עצמם "נומה" (Numa לעיתים נכתב Numu) והפאיוט הדרומיים מכנים עצמם "נובובי" (Nuwuvi). שני השמות פירושם "האנשים". הפאיוט הצפוניים מכונים לעיתים "פאוויוטסו" (Paviotso). חוקרי ארצות ספרדים ראשונים כינו את הפאיוט הדרומיים "פאיוצ'י" (Payuchi, הם לא פגשו את הפאיוט הצפוניים). מתיישבים אירופאים ראשונים התייחסו לעיתים קרובות אל הילידים משתי הקבוצות של הפאיוט בכינוי "דיגרס" ("Diggers" - "חופרים"), ככל הנראה בשל מנהגם של האינדיאנים לחפור באדמה על מנת לחפש שורשים למאכל. הפאיוט מתייחסים למונח כמשפיל והם מבקשים להימנע ממנו.
שפה ותרבות
הן הפאיוט הצפוניים והן הפאיוט הדרומיים מדברים בשפות נומיות, ענף במשפחת השפות היוטו-אצטקיות. המונחים פאיוט, פאיוט צפוניים ופאיוט דרומיים מתאימים בעיקר כשהם מתייחסים לקבוצות אתניות בעלות תרבות דומה ודוברות שפות דומות. המונחים אינם מתארים קשר פוליטי או אפילו קרבה גנטית. הפאיוט הצפוניים מדברים שפת פאיוט צפוניים (Northern Paiute language) בעוד שהפאיוט הדרומיים מדברים בשפה נומית של נהר הקולורדו (Colorado River Numic language). שפות אלו קרובות יותר לשפות נומיות אחרות מאשר אחת לשנייה.
לעיתים מתייחסים גם אל הקבוצות האתניות של הבאנוק (Bannock), המונו (Mono), הקוסו (Coso), הטימבישה (Timbisha) והקוואיסו (Kawaiisu), המדברות אף הן בשפות נומיות ומתגוררות באזורים סמוכים, כאל פאיוט. הבאנוק מדברים בדיאלקט של הפאיוט הצפוניים, אבל שבט המונו ושלוש הקבוצות האתניות האחרות מדברים בשפות נומיות שונות בעליל. שפת מונו קרובה יותר לשפת הפאיוט הצפוניים, בדומה לקוסו, שפת הטימבישה קרובה יותר לשפת שושוני ושפת הקוואיסו קרובה יותר לשפה נומית של נהר הקולורדו.
פאיוט צפוניים
הפאיוט הצפוניים התגוררו באופן מסורתי באגן הגדול במזרח קליפורניה, מערב נבדה, ודרום מזרח אורגון. בטרם המפגש עם האירופאים היה אורח החיים של הפאיוט הצפוניים מותאם היטב לתנאי הסביבה המדברית הקשים שבה חיו. כל שבט או קבוצה החזיקה בטריטוריה ספציפית, שבמרכזה אגם או ביצה שהיוו מקור לדגים ועופות מים. במסעות ציד מאורגנים, שבהם השתתפו לעיתים קרובות קבוצות שכנות, צדו ארנבות ואנטילוקפרות מהאזורים הסמוכים. ככל נראה נדדו משפחות ובודדים בחופשיות בין הקבוצות. צנוברים מעצי האורן מהמין אורן חד-מחטי (Pinus monophylla) שנאספו בהרים בסתיו היוו מזון חיוני בחורף. שמה של כל קבוצה התייחס למקור מזון אופייני לה. לדוגמה, הילידים באזור אגם פירמיד (Pyramid Lake) בנבדה היו מכונים קו-אי טיקוטה (Cui Ui Ticutta), שפירושו "אוכלי הקו-אי" (מין דג אנדמי לאגם פירמיד), הילידים באזור לאוולוק (Lovelock) בנבדה היו ידועים כ"קופ טיקוטה" (Koop Ticutta), כלומר "אוכלי הסנאים", והילידים של אזור אגן קרסון (Carson Sink) היו ידועים כ"טוי טיקוטה" (Toi Ticutta) שפירושו "אוכלי הטולה" (Tule, מין של צמח (Schoenoplectus acutus) ממשפחת הגמאיים). הקבוצה המכונה קוקדיקדי (Kucadikadi) ממחוז מונו מכונים "אוכלי זבובחופיים" (משפחה של חרקים ששמה המדעי Ephydridae).
היחסים בין קבוצות הפאיוט הצפוניים לשכניהם בני שבט השושוני היו בדרך כלל יחסי שלום. אין הבדל גדול בין הפאיוט הצפוניים לבני השושוני המערביים. לעומת זאת היחסים עם שבט הוואשו שההבדל התרבותי והלשוני בינם לבין הפאיוט הצפוני גדול לא היו כה שלווים. קיימות הערכות שונות על גודל האוכלוסייה לפני המפגש עם האירופאים של מרבית קבוצות הילידים בקליפורניה. אלפרד קרובר (Alfred L. Kroeber) העריך שב-1770 היה גודל אוכלוסיית הפאיוט הצפוניים כ-500. הוא העריך שב-1910 היו כ-300. אחרים העריכו שב-1859 היו כ-6,000 פאיוט צפוניים.
מפגשים קבועים בין הפאיוט הצפוניים לאירופאים התרחשו החל משנות ה-40 של המאה ה-19, אם כי המפגש הראשון התרחש ככל הנראה בשנות ה-20 של אותה מאה. אף על פי שהפאיוט אמצו את השימוש בסוסים משבטים אחרים של המישורים הגדולים, כמעט שלא חל שינוי בתרבותם עד אז מההשפעות האירופאיות. ככל שההתיישבות של האירופאים באזור התרחבה התחוללו בינם לבין הפאיוט הצפוניים סדרה של עימותים אלימים, כולל מלחמת אגם פירמיד (Pyramid Lake War) ב-1860, מלחמת האינדיאנים של עמק אוונס (Owens Valley Indian War) בשנים 1861-1864, מלחמת סנייק (Snake War) בשנים 1864–1868 ומלחמת באנוק (Bannock War) ב-1878. עימותים אלו התחילו בדרך כלל בוויכוחים בין המתיישבים לבין הפאיוט (כבודדים או כקבוצה) על בעלות על רכוש, פעולת נקם של קבוצה אחת כנגד השנייה, ולבסוף פעולת גמול של הקבוצה השנייה על פעולת הנקם, כששיא העימות היה התערבות מזוינת של צבא ארצות הברית לצד המתיישבים. פאיוט רבים מתו ממחלות מידבקות שהביאו המתיישבים דוגמת אבעבועות שחורות יותר מאשר מתו בקרבות. ספרה של שרה וינמקה (Sarah Winnemucca) "חיים בקרב הפאיוט" (Life Among the Piutes) שיצא לאור ב-1883 הוא עדות מקורית לתקופה זו, אם כי יש ספקות לגבי אמינות חלק מהפרטים.
הממשל האמריקני הקים תחילה לפאיוט הצפוניים את שמורת מלהיור (Malheur Reservation) במזרח אורגון. הכוונה של הממשל הפדרלי הייתה לרכז את הפאיוט הצפוניים שם, אבל אסטרטגיה זו לא פעלה. בשל המרחק בין השמורה לאזורים המסורתיים של מרבית הקבוצות, אבל גם בשל תנאי הסביבה הגרועים סירבו מרבית הפאיוט לעבור לשם, ואלו שכן עברו חזרו במהרה למקומם הקודם. הם נצמדו לאורח חייהם המסורתי ככל האפשר. כשהפגיעה בסביבה הפכה זאת לבלתי אפשרי, הם חיפשו עבודה בחוות של הלבנים או בערים. הם הקימו התיישבויות אינדיאניות קטנות בסמוך לערים, שם הצטרפו אליהם אינדיאנים רבים מבני השושוני, ובאזור רינו גם אינדיאנים מבני הוואשו.
פאיוט של עמק אוונס
הפאיוט של עמק אוונס מתגוררים בגבול בין נבדה לקליפורניה, בסמוך לנהר אוונס במדרון המזרחי של הרי סיירה נבדה בעמק אוונס ומדברים בשפת מונו. שבט אינדיאנים זה מכונה עצמו בשם "נומה" (Numa) שפירושו "אנשים" או Nün‘wa Paya Hup Ca’a‘ Otuu’mu - "בני זאב הערבות החיים בתעלת המים".
פאיוט דרומיים
הפאיוט הדרומיים התגוררו באופן מסורתי באגן נהר הקולורדו ומדבר מוהאבי בצפון אריזונה ודרום מזרח קליפורניה כולל עמק אוונס, דרום נבדה ודרום יוטה. ב-1954 בוטל שיוכם כשבט נפרד במסגרת מדיניות ההטמעה של הממשל הפדרלי, אבל הם זכו בו מחדש ב-1980. רבים מבני פאיוט אלו סחרו עם השבטים שישבו לאורך חופה המערבי של ארצות הברית. לדוגמה, הוכח על בסיס עדויות ארכאולוגיות מחפירות באפיק נקיק מורו (Morro Creek) כי שבטים מעמק אוונס סחרו עם שבטי הצ'ומאש ממרכז חופה של קליפורניה. קבוצה של פאיוט דרומיים בווילאו ספרינגס (Willow Springs) והר נאוואחו, דרומית לגרנד קניון, שוכנים בתחומי שטחה של אומת נאוואחו. קבוצה זו הוכרה רשמית ב-1980 על ידי הלשכה לענייני אינדיאנים (Bureau of Indian Affairs) כשבט נפרד בשם "פאיוט של סן חואן" (San Juan Paiute).