cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהאן ארסמוס קינדרמן
יצירתו
עיקר המוזיקה של קינדרמן ששרדה עד ימינו כוללת יצירות ווקאליות, המשקפות את המעבר מן הצורות הישנות לשימוש המודרני יותר בטכניקת קונצ'רטאטו ובסו קונטינואו וחוקרות מבחר טכניקות, ממוטטים למקהלה ללא כלים עד קונצ'רטי לקולות סולו בעקבות הקונצ'רטי בחלקים של היינריך שיץ וניסויים ברצ'יטטיב ודיאלוג (שחלקם צופים את יצירות הבארוק המאוחר - לדוגמה, בשימוש בדיסוננס ללא הכנה ברצ'יטטיב Dum tot carminibus לטנור וקונטינואו). כמאתיים שירים, לטקסטים שונים, שרדו: מוזיקה הומופונית לטקסטים פיוטיים קצרים, שירים לקול אחד או שניים וקונטינואו עם ריטורנלו אינסטורמנטאלי, וכו'. לכמה יצירות בכתב יד נודעת חשיבות כמבשרות קנטטות כנסייתיות מאוחרות יותר והן שייכות לראשית המוזיקה הווקאלית רחבת הממדים של נירנברג, שהכילה פרקי סולו ומקהלה מנוגדים.
מן המוזיקה לכלי מקלדת, "הרמוניה אורגניקה" (1645) הוא הקובץ החשוב ביותר, לא רק מן הבחינה המוזיקלית אלא גם בתולדות הדפסת המוזיקה, שכן זה אולי התחריט הראשון של מוזיקה גרמנית. הקובץ מכיל 25 קטעים קונטרפונקטיים. ארבעה-עשר הראשונים הם פרלודים, באורך 15-20 תיבות, ללא אלמנטי של חיקוי, וכל אחד מתחיל בכל הקולות יחדיו. ששת הראשונים מכסים את כל המודוסים הכנסייתיים (פרלוד אחד למודוס אותנטי ופלגלי גם יחד); ששת הפרלודים הבאים חוזרים על הסדרה הזאת בטרנספוזיציה של קווינטה למטה. יתר הקטעים בקובץ נושאים את הכותרת פוגה: אחדים הם פוגות אמיתיות, אחרים מבוססים על מלודיות כוראליות ומנצלות אותן בדרכים שונות, לפעמים כשפסוק אחד מהווה מענה לאחר, במקרים אחרים פסוק אחד עשוי לשמש כאינטרלוד, וכן הלאה. פוגה אחת בשלושה קולות ראויה לציון, והיא כתובה על מלודיות כוראליות ומהווה דוגמה מוקדמת לפוגה כוראלית (כלומר, פוגה על הפסוק הראשון של מלודיית הכוראל), דגם שבשנים הבאות ייעשה בו שימוש נרחב מצד מלחיני גרמניה המרכזית שהחשובים בהם היו יוהאן פכלבל ויוהאן סבסטיאן באך. היצירה האחרונה בקובץ "הרמוניה אורגניקה" היא מגניפיקט, המתחיל ומסתיים בפרק חופשי, בסגנון אלתורי מלא. פסוקי טקסט שונים מקבלים יחס שונה: אחדים כקנטוס פירמוס באחד הקולות, אחד כפוגה, אחד כהד וכן הלאה. המוזיקה לכלי מקלדת של קינדרמן כוללת גם מספר מחולות לצ'מבלו.
המוזיקה הקאמרית החשובה ביותר של קינדרמן היא אולי בקובץ קנצונות, סונאטות (1653), הכולל אחת מן הדוגמאות המוקדמות, אם לא המוקדמת ביותר, לשימוש בסקורדטורה בגרמניה. אפשר לראות ביצירות שבקובץ דוגמאות מוקדמות ליצירתו של ביבר; כולן בנויות מכמה פרקים מנוגדים, כמו יצירות דומות של פרסקובלדי. הרבה משאר המוזיקה הקאמרית שלו, לכלי נשיפה מעץ וכלי מיתר, בנוי על פי יצירותיו של יוהאן שטאדן. יש גם ראיות לקובצי מוזיקה קאמרית שהלכו לאיבוד.
ציור (1946)
"ציור" (באנגלית: Painting) הוא ציור מאת הצייר הבריטי פרנסיס בייקון משנת 1946. הציור, הנחשב לאחת מן היצירות החשובות שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במרכז התיאור הסוריאליסטי של בייקון נמצאה תיאור של דמות, מופשטת למחצה, המוסתרת תחת מטריה שחורה. במקום בו אמור להימצא כיס החליפה שלה מתואר כתם צהוב. היא מוצבת על מעין בימה מעוגלת, חלל האופייני לציורים נוספים של בייקון. מאחורי הדמות מצויה גווייה פשוטת עור, התלויה בעזרת חבלים. הגווייה המאזכרת יצירות ידועות כגון "שור שחוט" (1655) מאת רמברנדט, או ציורו של חיים סוטין "בקר שחוט". צורות גרפיות בצבע ורוד בהיר מדגישות את תנוחת הגווייה והופכות אותה למעין תיאור של צליבה.
בייקון העיד בראיון עמו כי הציור והדימויים שבו נולדו מתוך מקריות ש"הצטברה" בציור.
האמן וידידו של בייקון גרהם סטרלנד (Graham Sutherland) ראה את הציור בסטודיו של בייקון והמליץ לסוחרת האמנות שלו, אריקה בראוזן (Erica Brausen), לצפות ביצירה. בראוזן ביקרה בסטודיו בסתיו 1946 ורכשה את היצירה תמורת 200 פאונד. היצירה הוצגה בכמה תערוכות קבוצתיות וביניהם בתצוגה הבריטית של "התערוכה הבינלאומית לאמנות מודרנית" ( Exposition internationale d'arte moderne), שהתקיימה ב-1946 במוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית (כיום מרכז ז'ורז' פומפידו).
בשנת 1948 קנה אוצר האמנות אלפרד באר (Alfred H. Barr) את הציור עבור המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. בייקון, ששהה באותה עת במונטה קרלו, כתב לסטרלנד וביקש ממנו למרוח פיקסטיב (ציפוי הגנה שקוף) על חלקי הפסטל שבציור לפני שישלח לארצות הברית, במטרה להגן עליו.
שאול יוסף ויינגרטן
הרב שאול יוסף ויינגרטן (תרצ"א, 1931 - תש"ע, 2009) היה רבה הראשי האשכנזי של בת ים במשך עשרים ושש שנים.
תולדותיו
נולד בפולין לאיסר ופרידה ויינגרטן. במלחמת העולם השנייה שהה בסיביר. בשנת 1949 עלה לישראל והתגורר בצפריה. למד בישיבת סלבודקה בבני ברק. בשנת 1962 נישא לרבקה שפירא, בתו של הרב ישראל איסר שפירא, בנו של הרב רפאל שפירא, ראש ישיבת וולוז'ין.
מיד לאחר נישואיו נבחר לרב שכונת רמת יוסף ורמת הנשיא בבת ים. בשנת 1983 התמנה לרבה הראשי של העיר. שנה לאחר תחילת כהונתו כרבה של בת ים נפטרה רעייתו.
בשנות ה-90, בעקבות גלי העלייה הגדולים מחבר המדינות, יזם הקמת מחלקה מיוחדת במועצה הדתית של בת ים לקירוב העולים החדשים ליהדות. הוא עצמו הרבה בפעילות רוחנית בקרב העולים, כמו כן טיפל בתחום הגיורים והוסמך על ידי הרבנות הראשית לעסוק בבירור יהדות. היה אחראי מטעם הרבנות הראשית בתחום הנישואין וכן בתחום כשרות שחיטת הבקר, ולשם כך שהה פעמים רבות במדינות דרום אמריקה.
חודשיים לפני פטירתו נפטר בנו הצעיר. נפטר בגיל 78, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
גיסו הוא הרב בצלאל דבורץ, מחבר ספרי "חכמת אליהו" על ביאור הגר"א לשולחן ערוך.
מנזר סן ונסן דה פול
מנזר סן ונסן דה פול (בצרפתית: Hospice Saint Vincent de Paul) הוא מוסד צדקה קתולי בירושלים ובו בית יתומים, בית ספר ומחלקה לעיוורים ולנפגעי נפש.
המנזר לא פונה לעיר העתיקה אלא פונה דרומית אל עמק ממילא. הקומפלקס מורכב משלושה מבנים עיקריים: הבניין המרכזי, מבנה כנסייה נפרד ומבנה של שש עשרה חנויות בחזית הראשית ברחוב ממילא.
שכר הדירה שגבה המוסד מבתי העסק היה בו לסייע במימון פעולות המוסד. לחנויות הללו היה חלק משמעותי בהפיכת רחוב ממילא לאזור מסחרי חשוב.
היסטוריה
המנזר נוסד ונבנה בין השנים 1886–1911 על ידי בנות הצדקה "Filles de la Charité" שאותו ייסד בצרפת האב ונסן דה פול ב-1629.
דה-פול גייס נשים לעבודה בבתי חולים. הן לא היו חייבות להיות נזירות ולקבל עליהן שבועת נזירות וגם לא להתחייב מראש לתקופת שרות קצובה אולם היה עליהן להתלבש בפשטות ובצניעות ולהקדיש עצמן לטיפול בחולים. ארגון זה קיים עד היום כ"בנות החסד" או כ-"האחיות הרחמניות של סן ונסן דה פול", (Sœurs de Saint Vincent de Paul). הארגון מונה כיום כ-21 אלף נזירות.
המנזר הוא בין המבנים המקוריים שנבנו לאורך רחוב ממילא ההיסטורי במאה ה-19. אחרי איחוד ירושלים ב-1967 התעוררו מחשבות לגבי שיקום ופיתוח של שכונות הגבול ממילא ומוסררה שהיו שכונות עולים דלות. ממילא הוגדרה כאזור שיקום בעדיפות ראשונה. בראשית שנת 1971 הוקמה "חברת קרתא" - חברה לפיתוח מרכז ירושלים בע"מ, כדי לחדש את האזור על ידי שיקום ופיתוח אזור ממילא והסביבה. לצורך כך הופקעו כ-100 דונם משטח ממילא והועברו לבעלות "קרתא". התכנון הופקד בידי האדריכלים ז'ילבר וייל ומשרדו של משה ספדיה ועל הפרויקט הופקדה אירית כוכבי, הם "הצוות לתכנון ממילא", שתכננו בהתאם לתוכנית אב של "הצוות לתכנון מרכז ירושלים" של עיריית ירושלים. תוכנית האב אישרה את פינוי והריסת כל המבנים שאינם היסטוריים במתחם.
מועצה אזורית רמת הנגב
מועצה אזורית רמת הנגב היא מועצה אזורית בנגב שבמדינת ישראל. זוהי המועצה בעלת שטח השיפוט הגדול ביותר בישראל מלבד המדינה עצמה, כ-4 מיליון דונם (4000 קמ"ר: כפליים מהשטח של מחוז מרכז וכן לדוגמה של רשות מטרופולין לונדון שבערך עם אותה כמות שטח: שתיהן עם יותר מ-1500 קמ"ר אך פחות מ-1600 קמ"ר). מובלעת בתוכה המועצה המקומית מצפה רמון.
גבולות ושטח המועצה האזורית
הנגב מורכב משישה אזורי משנה. אחד האזורים הוא רמת הנגב. במזרח גובל שטח המועצה במועצה אזורית הערבה התיכונה, בדרום במועצה אזורית חבל אילות, במערב בגבול ישראל-מצרים ובצפון במועצה אזורית בני שמעון ובמועצה אזורית אשכול. בשטח הנתון נמצאות ארבע מועצות: מועצה אזורית רמת הנגב, מועצה אזורית נווה מדבר (של תושבי הפזורה הבדואית בנגב), מועצה מקומית מצפה רמון ומועצה מקומית ירוחם.
נתוני המועצה
מועצה אזורית רמת הנגב היא המועצה הגדולה ביותר בשטחה בישראל, היא משתרעת על 4.3 מיליון דונם, שהם למעלה מ-22% משטח מדינת ישראל. אוכלוסיית המועצה מתגוררת ב-20 יישובים מוכרים, בהם קיבוצים, מושבים, יישובים קהילתיים, מוסדות לימוד וטיפול ומחנות צבא. בנוסף נמצאות בשטח המועצה האזורית 23 חוות בודדים. בשטחי המועצה אטרקציות תיירותיות רבות: הערים העתיקות עבדת, שבטה, ניצנה וחלוצה, המכתשים, הנוף המדברי וההררי, דרכים ושבילים אשר הוכנו במיוחד למטיילים וכן 23 התיישבויות בודדים אגרו-תיירותיות. כל אלה מהווים יתרון תיירותי.
היסטוריה
ראשיתה של ההתיישבות היהודית באזור רמת הנגב הייתה בשנת 1943 בהקמת רביבים, אחת משלושת המצפים שהיו תחנות ניסוי חקלאיות בהן נלמדו תנאי הסביבה האקלימיים והחקלאים כדי לייעל את שיטות עיבוד האדמה ולהגדיל את תנובתה. בנובמבר 1947 עלה על הקרקע קיבוץ משאבי שדה שנקרא בתחילה "חלוצה" ושכן עד אחרי מלחמת העצמאות כ-11 קילומטר מצפון מזרח לרביבים. משאבי שדה ורביבים היו היחידים באזור בשנות ה-50, ונאבקו יחד להנחת צינור מים שיאפשר את הרחבת ההתיישבות באזור. דרומית לשני קיבוצים אלו קמה שדה בוקר בראשית שנות ה-50.
בשנת 1953 הוחל בהקמת היאחזויות נח"ל באזור חולות חלוצה ובדרך אליה. תחילה הוקמה גבעת רחל ובהמשך הוקמו אשלים, בארותיים והיאחזויות נח"ל נוספות. בגלל התנגדות קרן קיימת לישראל, שלא ראתה סיכוי להתיישבות אזרחית במקום, הם לא אוזרחו ובסופו של דבר ננטשו.
אחרי זריז כיהן יהודה דרור (צ'ובינסקי), שכונה "צ'ובה". דרור כיהן בשתי קדנציות לא רצופות. בין שתי הכהונות של צ'ובה כיהן עודד ברזילי, חבר אותו קיבוץ. בתקופה מאוחרת יותר, היה ברזילי במשך עשרים שנה מהנדס המועצה. בין 1964 לבין 1969 כיהן בתפקיד חגי אבריאל.
בינתיים, למועצה כבר היו מבני קבע שנמצאו בבאר שבע. בכהונתו של יעקב יוגב הם עברו לתוך שטח המועצה.
התעוררות מחודשת להתיישבות ברמת הנגב החלה בראשית שנות ה-70 וקיבלה תאוצה בימי ממשלת הליכוד לאחר הסכמי קמפ דייוויד וההחלטה על מסירת סיני למצרים. באתר קראוונים שהוקם בצומת משאבים עברו בזה אחר זה הגרעינים שהקימו את אשלים (עברו לנקודת הקבע בתחילת 1979), טללים (עברו לנקודת הקבע בתחילת 1980) ורתמים (עברו לנקודת הקבע ב-1983). בהמשך קמו עזוז (1985), ניצני סיני (1986), וכמהין (ב-1988).
שמואל ריפמן כיהן כראש המועצה משנת 1991 עד לפטירתו בינואר 2017. ריפמן היה הראשון שכיהן כמה קדנציות רצופות, בין השאר בגלל שבקדנציה הראשונה שלו בוטל ההסכם בין היישובים, שלא איפשר זאת. בתקופת כהונתו קמה באר מילכה (ב-2006). ריפמן הגדיל וסידר את המועצה.
שלב נוסף בהתיישבות במקום החל בשנות ה-2000, עת החלה תנועת אור לכוון גרעיני התיישבות של חילונים ודתיים לנגב. במסגרת זאת קמו ברמת הנגב מרחב עם ובאר מילכה, חודשה ההתיישבות ברתמים והוקם היישוב שיזף. מ-2017 ראש המועצה הוא ערן דורון.
פדרו נונש
פדרו נונש (בפורטוגזית: Pedro Nunes) (1502 – 11 באוגוסט 1578) היה מתמטיקאי יהודי בן למשפחת אנוסים פורטוגזית. נונש נחשב לאחד מאנשי המדע הבולטים בזמנו. לנונש תרומה מכרעת לפיתוחו של מדע הניווט, צעד הכרחי להמשך מסעות התגלית של פורטוגל. עסק גם בבעיות מתמטיות בקרטוגרפיה. המציא מגוון מכשירי מדידה, ביניהם הנוניוס (nónio), על פי שם משפחתו בלטינית.
ב-1537 תרגם לפורטוגזית את "חיבור אודות הסְפֶרוֹת" (פורטוגזית: Tratado da Esfera) של יוהנס דה סקרובוסקו, את הפרקים הראשונים של "תאוריות חדשות אודות הפלנטות" (לטינית:Theoricae novae planetarum) של גיאורג פורבך וגם את הספר הראשון של "גאוגרפיה" מאת תלמי.
ב-1544 מונה נונש לתפקיד ראש הקתדרה למתמטיקה באוניברסיטת קוימברה, המעלה הרמה ביותר אליה יכול היה מתמטיקאי בפורטוגל להגיע באותה תקופה.
בדומה למשפחות יהודיות רבות בפורטוגל בזמנו, נאלצה משפחתו של פדרו נונש להמיר את דתה לנצרות הקתולית. הוריו של נונש חיו כיהודים, והוא אולץ לחיות כ"נוצרי חדש" (יהודי שנאלץ להמיר את דתו ולהצניע את שורשיו). נכדיו מטיאש פררה ופדרו נונש פררה נעצרו, עונו והורשעו בידי האינקוויזיציה הפורטוגזית. מטיאש היה אסיר בליסבון בין 31 במאי 1623 ל-4 ביוני 1631 ופדרו בין 6 ביוני 1623 ל-1632.
ביוגרפיה
מעט מאוד ידוע על ילדותו של פדרו נונש. הוא נולד באלקאסר דו סאל. ייתכן כי למד באוניברסיטת סלמנקה בשנים 1521–1522, ובאוניברסיטת ליסבון (שמאוחר יותר כונתה אוניברסיטת קוימברה), בה סיים לימודי רפואה ב-1525. במאה ה-16 נעזרה הרפואה באסטרולוגיה, ולכן הוא למד גם אסטרונומיה ומתמטיקה.
פדרו נונש המשיך את עיוניו במדע הרפואה, אך לימד מגוון דיציפלינות באוניברסיטת ליסבון, ביניהן מוסר, פילוסופיה, לוגיקה ומטאפיזיקה. ב-1537, כשחזרה האוניברסיטה לקוימברה, הוא עבר אליה כדי ללמד מתמטיקה, תפקיד אותו מילא עד 1562. המתמטיקה נכללה אז כתחום עיון חדש באוניברסיטת קוימברה, והוכללה בתוכנית הלימודים כדי לספק מענה לצורך בהוראה טכנית הכרחית ללימוד מדעי הניווט והשיט, נושאים שהפכו לחשובים ביותר בפורטוגל בתקופה זו, מפני שהשליטה של הפורטוגזים בסחר המתנהל בימים הפכה חיונית עבור הממלכה. ב-1544 שודרג מדע המתמטיקה באוניברסיטת קוימברה לתחום ידע ראשי.
בנוסף לפועלו בהוראה, מונה לתפקיד קוסמוגרף מלכותי ב-1529, וב-1547 הועלה לדרגת קוסמוגרף מלכותי ראשי, תפקיד אותו מילא עד ליום מותו.
נונש נפטר בקוימברה ב-11 באוגוסט 1578.
הדור הגנוב
הדור הגנוב (באנגלית: "Stolen Generation") הוא מונח המתאר את הילדים האוסטרלים האבוריג'ינים, שהועברו מבתיהם וממשפחותיהם על ידי נציגי הממשלה האוסטרלית ונציגי הכנסייה, בשנים 1972-1900.
העברתם של הילדים
ילדים אבוריג'ינים אשר עורם היה בהיר באופן יחסי, או שאחד מהוריהם היה לבן, הועברו בחסות החוק האוסטרלי למשפחות אחרות, על-מנת שיחיו את חייהם כלבנים. הוריהם של הילדים לא נשאלו ולא שותפו בהחלטות, אלא התבקשו למסור את ילדיהם לרשויות. במקרים שבהם הייתה התנגדות אף נלקחו הילדים בסיוע משטרתי. לפי אופן המחשבה של המתכננים והמבצעים באותן שנים, פעולות אלה נעשו כדי להגן על הילדים. למרות זאת, כיום הן נחשבות כפגיעה חמורה בזכויות האדם של הילדים האבוריג'ינים ושל משפחותיהם, וניתוק הילדים ממשפחותיהם ומתרבותם נתפס כפעולה שלא הייתה ראויה.
אופן העברתם של הילדים, היקף התופעה, וההשפעה על הילדים שהועברו ועל העם האבוריג'יני כולו, הם מקור לכעס, עוינות וחוסר אמון מצד העם האבוריג'יני כלפי השלטונות האוסטרלים, שלא שככו עד היום.
המחאה הציבורית והתנצלות ממשלת ראד
באפריל 1997, פרסמה האגודה האוסטרלית לזכויות הפרט דוח מקיף, לאחר שחקרה את הנושא. תגובתם של השלטונות האוסטרלים עם פרסום הדוח הייתה אמביוולנטית. מצד אחד, הביעה ממשלת אוסטרליה צער רב על העוול שנגרם לעם האבוריג'יני. מצד שני, טענה הממשלה, כי פעולותיה היו על פי חוק, ומתוך כוונות טהורות של דאגה לטובת הילדים, לפי הערכים שהיו נהוגים בעבר. מסיבה זו, סירב ראש ממשלת אוסטרליה באותה עת, ג'ון הווארד, להביע התנצלות פומבית.
פרשת הדור הגנוב ושאלת ההתנצלות עליו הפכה לנושא חשוב בפוליטיקה האוסטרלית. האבוריג'ינים, ארגוני זכויות אדם, ורבים מאזרחי המדינה דרשו שהממשלה תתנצל. יום מחאה שנתי, אשר זכה לכינוי "יום ההתנצלות", צוין ברחבי המדינה. בשנת 2000, בטקס הנעילה של אולימפיאדת סידני הובעה מחאה ובקשת סליחה יוצאת דופן, אשר לא תואמה עם המארגנים, כאשר חברי הלהקה האוסטרלית "Midnight Oil" הופיעו כשעל בגדיהם כתובה באנגלית המילה "SORRY" שתרגומה "סליחה".
בסוף 2007 נבחר קווין ראד ממפלגת הלייבור האוסטרלית לראש ממשלת אוסטרליה, והחליף בתפקיד את ג'ון הווארד מהמפלגה הליבראלית. עם בחירתו של ראד, נסללה הדרך להתנצלות רשמית. בכינוס הפרלמנט החדש, ב-13 בפברואר 2008, נשא ראד נאום במעמד ראשי ממשלות קודמים ונציגים של "הדור הגנוב". בנאומו, הביע ראד את התנצלות ממשלת אוסטרליה בפני האבוריג'ינים ואנשי "הדור הגנוב". האופוזיציה הליברלית הצטרפה לבקשת הסליחה והפרלמנט הצביע פה אחד בעד הבעת ההתנצלות.
הנושא נדון בהרחבה בסרט העלילתי "אוסטרליה" (2008), אשר הרוב הגדול של יוצריו והשחקנים בו, בהם ניקול קידמן ויו ג'קמן, הם אוסטרלים.
אנטוניו לוטי
אנטוניו לוטי (איטלקית: Antonio Lotti; 1667 - 5 בינואר 1740) היה מלחין איטלקי.
לימודים וקריירה
לוטי נולד בוונציה או בהאנובר (שם כיהן אביו מתאו כמנצח תזמורת). אחרי תקופת לימודים אצל ג'ובאני לגרנצי, החל לוטי בקריירה מוזיקלית בבזיליקת סן מרקו בוונציה, תחילה כזמר אלט, אחר כך כעוזר לנגן העוגב השני, משם התקדם לנגן עוגב שני בעצמו ובהמשך (משנת 1704) לנגן עוגב ראשון. בשנת 1736 התמנה למאסטרו די קאפלה, משרה בה התמיד עד מותו. כמו כן חיבר מוזיקה עבור "אוספדאלה דליי אינקוראבילי" (בית החולים לחשוכי המרפא), שם גם עסק בהוראה. בשנת 1717 נסע לדרזדן, שם הופקו כמה מהאופרות שכתב. הוא חזר לוונציה בשנת 1719 ונשאר שם עד מותו בשנת 1740.
יצירתו המוזיקלית
לוטי כתב יצירות במגוון צורות מוזיקליות, ביניהן מיסות, קנטטות, מדריגלים, כשלושים אופרות, ויצירות לכלים שונים. יצירות הקודש הכוראליות שלו נכתבו במקרים רבים למקהלה ללא ליווי (אקאפלה). סגנון יצירתו נחשב לגשר בין סגנון הבארוק הממוסד לניצני הסגנונות הקלאסיים.
לוטי היה מורה בעל שם. עם תלמידיו נמנו דומניקו אלברטי, בנדטו מרצ'לו, בלדאסארה גאלופי, ג'וזפה סאראטלי ויאן דיסמאס זלנקה. אשתו הייתה זמרת הסופרן הנודעת סנטה סטלה.
מוריסטן
המוריסטן (בפרסית: بیمارستان נהגה: בִימָרֶסְטָאן, עברית: בית חולים, או: تيمارِسْتان, נהגה: תִימָרֵסְתָאן, עברית: בית משוגעים) הוא מתחם גדול ורבוע של רחובות, כיכרות, חנויות ובתי מלאכה ברובע הנוצרי בעיר העתיקה בירושלים.
היסטוריה
בתקופה הביזנטית שימש המתחם בתור ה"פורום רומאנום" של איליה קפיטולינה. בתקופה הצלבנית שלטו במתחם אנשי המסדר ההוספיטלרי, שבנו במקום אכסניה, כנסייה ובית חולים. מבנה בית חולים היה ממוקם בחלקו הדרומי של המתחם. זהו מבנה קמרונות ארוך המקביל לרחוב דוד שחלקו שרד. בית החולים הוקם עוד לפני הכיבוש הצלבני של ירושלים, על ידי עולי רגל נוצרים מאיטליה וברשות השלטון המוסלמי. על פי חלק מהתעודות בבית החולים היו כ-2,000 מיטות. לאחר כיבוש ירושלים בידי צלאח א-דין הוקם בשטח בית החולים ההוספיטלרי בית חולים לפגועי נפש, ושם המקום היה ל"מוריסטן", ופעל ככל הנראה עד לרעידת האדמה של 1457, אז נחרב רוב המבנה. במאה ה-19, נפתח בחלק מהמבנה ששרד שוק פירות וירקות. ב-2013 הושלם עבודות שיקום ושימור במקום, לקראת הפיכת המבנה למסעדה.
בסביבות שנת 1860 מסרו העות'מאנים את חלקו המזרחי של המתחם, הגובל בשוקי הרובע המוסלמי, לידי אנשי דת גרמנים, שבנו במקום כנסייה לותרנית בשם: כנסיית הגואל. בעת בניית הכנסייה התגלו שרידים של הכנסייה הצלבנית שהייתה במקום, ושרידיה משולבים בכנסייה החדשה. כנסיית הגואל נחנכה ב-31 באוקטובר 1898 בביקורו של הקיסר הגרמני וילהלם השני בארץ ישראל.
לאחר שמסרו הטורקים את השטח לידי הגרמנים, עלה בהם החשש כי מעצמות מערביות נוספות ידרשו אף הן דריסת רגל בירושלים, ולכן מיהרו למכור את המתחם הנותר במחיר נמוך לפרנסי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, בתנאי שתבנה במתחם בתי מגורים, אכסניות ואזור מסחרי. השוק הוא מיזם מודרני אשר נבנה בשנת 1903. בשטח נבנו מבנים אחדים, ובהם כשבעים חנויות הפתוחות אל עֵבר רחובות ישרים ורחבים ובמרכזם כיכר מרכזית. תכנון הרחובות הוא דוגמה נדירה של תכנון עירוני יזום וכולל של אזור בעיר העתיקה בראשית המאה ה-20.
מעל המבנים בחלק המערבי של המתחם נבנתה קומה שנייה. לקומה זו הוכן פתח כניסה-ראשית ברחוב, במקום צנוע ונפרד מהחנויות, ממנו עולים לאולם-כניסה גְבה-תקרה, ובצדדיו שני אולמות ציבוריים. מאולם-הכניסה יוצאת מערכת של גשרים המחברת אותו אל הקומה-השנייה בשאר הבניינים, שם נבנו חדרים למגורי צליינים. כך נוצר בקומה העליונה מתחם אוטונומי בעל אופי שונה מהמסחר שהתנהל תחתיו. קומה זו נועד להיות אכסניה לקליטת עולי-רגל עבור כנסיית הקבר הסמוכה. כאן שכנה אכסניית סנט ג'ון, שנקראה על שם כנסיית יוחנן המטביל שמדרום לה.
השוק והכיכר נקראו "שוק אבטימוס", על שם הפטריארך היווני-אורתודכסי דאז. (בבעלות הכנסייה עמד אז גם רובו של מתחם השוק הסמוך לשער יפו, שגם הוא כוּנה על שם הפטריארך "אל-בטראק").
במתחם מצויות חנויות שונות ובכללן חנויות למוצרי עור, בדים, שטיחים ומזכרות ולצדן מסעדות ובתי קפה. בפינתו הצפון-מזרחית של המתחם שוכנות מספר חנויות למוצרי עור. הסיבה לכך היא שפינה זו שוכנת בסמיכות לשוק הצבעים, בעבר אכסניה לבורסקאים בעיר העתיקה. זאב וילנאי מספר שמספר יהודים שעסקו בסחר בדים ואריגים החזיקו בעבר חנויות במקום.
עד 1948 פעלו במקום חנויות של סוחרים יהודיים ספרדים שהתגוררו בימין משה, לממכר בגדים ועוד.
במרכז המתחם מצויה מזרקת מים בסגנון נאו-בארוקי. המזרקה נבנתה לכבוד חצי יובל שנות שלטונו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני שחל בשנת 1900, אם כי המזרקה נבנתה יחד עם השוק רק בשנת 1903. לקראת שנת 2000 שופצה ונוקתה המזרקה אך עד חודש יולי 2008 לא זרמו בה מים. ביום 14 ביולי 2008, לאחר שנוקתה המזרקה ומערכותיה העתיקות מהפסולת והבוץ שדבקו בה במשך השנים, לאחר שהוחלפו מערכות השאיבה ונוקו הצינורות, הצליחו מהנדסי החברה לפיתוח מזרח ירושלים להפעיל את המזרקה וכיום היא פועלת באופן חלקי.
ילד פלא
ילד פלא או ילדת פלא הוא כינוי לילד או ילדה שהפגינו יכולת או מומחיות נדירה בתחום שבדרך כלל עוסקים בו מבוגרים. לדוגמה, בובי פישר היה אלוף ארצות הברית בשחמט, בגיל 13 - הישג שמעט מאוד מומחים לשחמט השיגו בגיל כלשהו. תחומים בהם התפרסמו ילדי פלא רבים, יחסית, הם: מתמטיקה, מוזיקה, שחמט ואמנות.
בעולם היהודי המסורתי, היו לא מעט רבנים שהתפרסמו בילדותם כבקיאים בתלמוד ובהלכה, ולמעלה מכך. אחד המפורסמים ביותר הוא הגאון מווילנה, שנפוצו סיפורים רבים על גאונותו מילדות.
מחקרים
אחת השאלות השנויות במחלוקת לגבי ילדי פלא, היא האם היכולות הגבוהות שלהם נובעות כתוצאה מתורשה של מיומנויות הוריהם, או בעקבות אימון אינטנסיבי שקיבלו מהסביבה בילדותם. נערכים מחקרים בניסיון להוסיף מידע בשאלה זו.
בסריקות PET שנערכו במוחם של ילדי פלא מוכשרים מאוד בתחום המתמטיקה, נמצא כי הזיכרון שלהם פועל בצורה של מעין זיכרון עבודה ארוך-טווח: בעוד זיכרון עבודה של אדם ממוצע מוגבל בקיבולת שלו ויכול לזכור כשבעה פריטים לזמן קצר מאוד, יכול ילד פלא במתמטיקה לזכור מספר רב של פריטים בתחום זה, למשך מספר שעות לפחות. הדבר מתבטא בתחום של המיומנות הגבוהה בלבד, ולא בתחומי חיים ולימוד אחרים של הילד.
SCAT Airlines
היסטוריה
חברת התעופה הוקמה והחלה את פעילותה בשנת 1997.
SCAT Airlines הקימה את חברת סאנדיי איירליינס אשר המפעילה ארבעה בואינג 757-200s כמו גם אחד בואינג 767-300ER.
SCAT Airlines הייתה ברשימת חברות התעופה האסורות לטיסה באיחוד האירופי עד 8 בדצמבר 2016.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לאוגוסט 2019:
נבחרת סיירה לאון בכדורגל
נבחרת סיירה לאון בכדורגל, הידועה בכינוי "כוכבי לאון", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של סיירה לאון.
איברהים באנגורה שיחק בנבחרת בתקופה שהיה שחקן ביתר.
דגל האיחוד האפריקאי
דגל האיחוד האפריקאי הוא הדגל המייצג את ארגון האיחוד האפריקאי. הדגל ירוק, במרכזו מפת אפריקה בירוק על רקע שמש לבנה, וסביבה 53 כוכבים המייצגים את המדינות החברות באיחוד. הדגל החליף את זה הקודם ב-31 בינואר 2010.
היסטוריה
הדגל הקודם היה מורכב מפס ירוק אופקי בראש הסמל, לאחריו פס צר בצבע זהב, מתחתיו, במרכז הסמל, פס אופקי רחב בצבע לבן שעליו סמל האיחוד האפריקאי, ומתחתיו פס נוסף צר בצבע זהב, ובתחתית הדגל פס רחב בצבע ירוק.
משמעות הצבעים
הצבע הירוק מסמל את התקווה לאחדות של מדינות אפריקה. הצבע המוזהב מסמל את העושר של מדינות אפריקה, ואת התקווה לעתיד טוב יותר. הצבע הלבן מסמל טוהר, והרצון לאחווה בין מדינות אפריקה ליתר מדינות העולם. הצבע האדום שמופיע על הסמל במרכז הדגל מסמל את האחווה האפריקאית, ואת הדם שנשפך במלחמות לשחרור מדינות אפריקה מעול הקולוניאליזם.
עונת 2004/2005 בליגה האדריאטית
עונת 2004/2005 בליגה האדריאטית הייתה העונה הרביעית של תחרות לקבוצות כדורסל. בתחרות השתתפו קבוצות מהמדינות הבאות: סלובניה - 4 קבוצות, קרואטיה - 5 קבוצות, בוסניה והרצגובינה - 2 קבוצות, סרביה ומונטנגרו - 5 קבוצה.
התחרות כללה העונה הסדירה (30 סיבובים) ושלב פלייאוף בהשתתפות שמונה קבוצות.
העונה הסתיימה בניצחון של המופארם מסרביה ומונטנגרו.
פלייאוף
המשחקים נערכו בהיכל פיוניר, בלגרד.
נמרוד (טיל)
נמרוד הוא טיל נ"ט ארוך טווח תוצרת התעשייה האווירית לישראל. למרות שהטיל במקור פותח נגד טנקים, ניתן להשתמש בו כנגד מגוון רחב של מטרות כמו: נגמ"שים, ספינות, בונקרים וריכוזי חיילים.
הטיל מונחה-לייזר חצי אקטיבי, ובעל יכולת פעולה ביום ובלילה. מסלול המעוף שלו יכול להיות מתחת לגובה העננים, בעוד קבוצה של חיילים משתמשים בציין לייזר על מנת להנחות אותו למטרה ממרחק רב מאחוריו.
ייחודו של טיל זה הוא טווח הפעולה שלו, הנע בין 26 ל-50 ק"מ (תלוי בדגם), לעומת 3–8 ק"מ של טילים כדוגמת טאו, ו-8 ק"מ של הלפייר.
פלטפורמת המשגר, ובו 4 טילים, ניתנת להתקנה על-גבי רכב שטח, נ"נ אביר, או רכב קרבי משוריין. בנוסף בוצע ניסוי שיגור של הטיל ממסוק ה-CH-53 סי סטאליון ("יסעור").
נמרוד 3
התעשייה האווירית חשפה את הטיל נמרוד 3 בתערוכת יורוסאטורי 2008. לטיל טווח ארוך לעומת הדגמים הקודמים - 50 ק"מ. הטיל משלב הנחיית GPS ולייזר. טיל זה מבוסס על מערכת רקטות לטווח ארוך שפותחה על ידי התעשייה הצבאית.
המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית
המפלגה הסוציאל-רבולוציונית, בראשי תיבות: ס"ר (ברוסית: Партия социалистов-революционеров (ПСР) эсеры - בתרגום מילולי: מפלגת הסוציאליסטים-המהפכנים) הייתה תנועה פוליטית שפעלה ברוסיה בתחילת המאה ה-20.
היסטוריה עד 1917
המפלגה הסוציאל רבולוציונית נוסדה ב-1900, אולם היו קבוצות סוציאל רבולוציוניות כבר בשנות התשעים של המאה ה-19. המפלגה סייעה בעיקר לאיכרים, ולא לפועלים. המפלגה השתתפה באופן פעיל במהפכת 1905 והייתה גם חברה בדומה. בשנת 1906 היו בדומה 34 ס"רים, וב-1907 נבחרו 37 ס"רים לדומה.
בשונה ממפלגות שמאל אחרות ברוסיה כגון הבולשביקים והמנשביקים, הפגינו אנשי המפלגה אהדה כלפי הרעיון הציוני, וויקטור צ'רנוב, ממנהיגיה, התבטא בפומבי בעד התנועה וראה לנכון להכיר ביהודים כלאום. מנהיגים ציונים-סוציאליסטיים בולטים ברוסיה כגון פנחס רוטנברג ויוסף טרומפלדור היו בו זמנית חברים במפלגה במקביל לפעילותם הציונית.
ב-1917 ואחריה
לאחר מהפכת פברואר הס"רים היו הכוח המוביל בקואליצה הסוציאליסטית-ליברלית. היה קרע בקבוצה בין אלו שתמכו בבולשביקים, והפורשים תומכי הבולשביקים נקראו "ס"רים שמאלנים". הס"רים השמאליים הצליחו לזכות לתמיכה רחבה בקרב החיילים והמרכזים העירוניים של המפלגה אך מרבית הסניפים, לרבות במחוזות הכפריים, נשארו נאמנים לזרם המרכזי.
מאז מהפכת אוקטובר הלך ונחלש כוחם של הס"רים. הבולשביקים הצרו את צעדיהם של הס"רים ואלו התנגדו לחוזה ברסט-ליטובסק. הם התנקשו בשגריר הגרמני ברוסיה, וילהלם מירבאך ופנו לאלימות. משורותיהם יצאה פניה קפלן שביצעה ניסיון התנקשות בלנין. החוזה קומם כנגד לנין גם את הס"ר השמאליים ואלה ניסו לבצע נגדו ניסיון הפיכה משלהם שכשל.
במהלך הבחירות עבור האספה המכוננת הרוסית של נובמבר 1917 (דאז הבחירות החופשיות הראשונות והאחרונות במדינה) זכתה המפלגה במספר הרב ביותר של הקולות לאור הפופולריות הרבה שלה בקרב האיכרים, ובכך הביסה את הבולשביקים שאומנם זכו לתמיכה רחבה בערים הגדולות אך רוב המדינה הייתה כפרית. לצד זאת הבולשביקים חזרו בהם מהבטחתם לכבד את התוצאות ופיזרו את האספה בכוח, ומפגינים שמחו על כך נורו באש חיה על ידם. לאחר מכן פעלה המפלגה להחליש את הבולשביקים במועצות (סובייטים) המקומיות והצליחה לזכות מחדש במקומות על חשבונם ועל חשבון הזרם השמאלי. לצד איכרים, גם פועלים רבים שהתפכחו מהאשליה שהשלטון הבולשביקי יהיה שונה מזה של הצאר מבחינת רמת הדיכוי, הצטרפו לשורותיהם ופתחו בשביתות. כתוצאה מכך פעלו הבולשביקים לבטל, לדחות או לדכא באופן אלים את הבחירות החדשות למועצות.
משהבינו שמאבק לא אלים באופן דמוקרטי לא יועיל לאור אלימות הבולשביקים, עברו רבים מהס"רים להילחם למען הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה, זאת כשהם תחילה מקימים ממשלה מטעם עצמם שייצגה את האספה הלאומית שנסגרה על ידי הבולשביקים (קומוץ'). מנגד אחרים מפעילי המפלגה שסירבו לשתף פעולה עם כוחות "בורגניים" פנו ביחד עם גורמים מהפלג השמאלי, להקמת הצבא הירוק (אשר ייצג את האיכרים) והיוו גורם בכיר בהנהגתו. לאחר סיום מלחמת האזרחים רבים מהמפלגה פנו מטעמים פרגמטיים למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ואחרים יצאו לגלות.
בשנת 1922 במוסקבה נערך משפט נגד ראשי המפלגה. בהתאם להחלטת בית המשפט 12 (מהם 8 חברי הוועידה המרכזית) מראשי המפלגה קיבלו עונש מוות. בהמשך עונש זה הומר לתקופות מאסר.
במקביל התארגנה המפלגה לפעילות מחוץ לרוסיה. אך בהדרגה הקשר עם חברי המפלגה בתוך רוסיה נחלש ופעילות המפלגה הייתה למעשה רק מחוץ לגבולות רוסיה.
הארגון הלוחם של הס"ר
הארגון הלוחם של הסוציאל-רבולוציונרים (Боевая Организация) היה אגף הטרור של המפלגה, קבוצת טרור כמעט עצמאית שהופעלה על ידי המפלגה.
היסטוריה
ב-1902, גריגורי גרשוּני הקים ועמד בראש הקבוצה. ב-1904, יבנו אזף ירש אותו עם סגנו, בוריס סאווניקוב, שלאחר מכן החליף אותו ב-1908 וכעבור זמן קצר הקבוצה פורקה.
באוטוביוגרפיה שלו, "זכרונותיו של מחבל" (1917) הוא קרא לארגון, "הבריגדה הטרוריסטית".
לאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו
לאופולדינה מריה, נסיכת אנהלט-דסאו (בגרמנית: Leopoldine Marie Prinzessin von Anhalt-Dessau; 12 בדצמבר 1716 - 27 בינואר 1782) הייתה בתו של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, ואשתו של פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט.
ארני קלברלי
ארנסט אלברט "ארני" קלברלי (באנגלית: Ernest Albert "Ernie" Calverley; 30 בינואר 1924 – 20 באוקטובר 2003) היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-BAA בין השנים 1946–1949.
לאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו
ביוגרפיה
לאופולדינה מריה נולדה ב-12 בדצמבר 1716 בדסאו, ללאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ולאנה לואיזה פהזה, בתם של רודולף פהזה ואגנס אוהמה.
ארני קלברלי
ביוגרפיה
קלברלי נולד בעיר פטאקט שברוד איילנד, ובין השנים 1943–1946 למד באוניברסיטת רוד איילנד. בעונת 1945/1946 העפילה רוד איילנד לגמר "טורניר ההזמנה הלאומי" (NIT), אשר נחשב באותה תקופה לטורניר המכללות היוקרתי ביותר, אך הפסידה במשחק הגמר מול אוניברסיטת קנטקי, בתוצאה 45–46.
לאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו
ביוגרפיה
ב-13 בפברואר 1739 התחתנה לאופולדינה מריה עם פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ממנו נולדו לה שתי בנות. בשנת 1751 גורשה לאופולדינה מריה על פי פקודת פרידריך השני, מלך פרוסיה לקולברג, וב-27 בינואר 1782 מתה לאופולדינה מריה בטירתה. בשנת 1788 עברה טירת שוודט לשמש כמגורי משפחת המלוכה של פרוסיה בתקופת הקיץ.
ארני קלברלי
ביוגרפיה
בשנת 1946 הצטרף לקבוצת פרובידנס סטימרולרס, לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (לימים ליגת ה-NBA). בעונתו הראשונה הוביל את כל שחקני הליגה עם ממוצע של 3.4 אסיסטים בממוצע למשחק, אליהם הוסיף 14.3 נקודות למשחק (מקום שישי בליגה), ונבחר לחמישייה השנייה של העונה. גם בעונה הבאה הוביל את ה-BAA באסיסטים, עם 2.5 בממוצע למשחק. בסיום עונתו השלישית התפרק מועדון הסטימרולרס, וקלברלי פרש ממשחק, בגיל 25 בלבד. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 11.9 נקודות ו-3.5 אסיסטים למשחק. בכל 3 עונותיה סיימה פרובידנס עם מאזן ניצחונות שלילי, ומאזנה הכולל היה 46 ניצחונות ו-122 הפסדים (27.4%).
לאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו
משפחתה
ב-10 בנובמבר 1734 התחתנה לאופולדינה מריה עם פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ממנו נולדו לה שתי בנות:
ארני קלברלי
ביוגרפיה
בין השנים 1957–1968 שימש כמאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת רוד איילנד.
ב-20 באוקטובר 2003 נפטר קלברלי, לאחר סיבוך בניתוח השתלת קוצב לב.
פרוטו-פמיניזם
פרוטו-פמיניזם (או: טרום-פמיניזם) הוא מונח המתאר תנועות או אישים שדגלו בערכי הפמיניזם, עוד קודם להגדרת המושג, ולרוב ללא קשר לפמיניזם המודרני. לעיתים משמש המונח גם לפמיניזם מן המאה ה-18 וה-19.
יוון העתיקה
אפלטון בספרו "המדינה" מגדיר את תפקיד הנשים בעיניו:
המזרח התיכון
פרופ' שולמית שחר מצביעה על העובדה כי קודם עליית האסלאם הייתה נפוצה תופעת נשות העסקים. כדוגמה היא מציגה את ח'דיג'ה אשת מוחמד, שהיותה אשת עסקים מצליחה הייתה נורמה ולא יוצאת דופן. לאחר האסלאם, היא טוענת, נעלמה התופעה ללא שוב, עד לעת המודרנית. עם זאת, ניתן למנות מספר תאולוגים איסלאמיים בולטים שטענו לשוויון (אם כי חלקי) בין גברים לנשים, למשל: אבן ערבי טען כי נשים יכולות להגיע לאותם דרגות רוחניות כגברים. אבן עסאכר כתב כי נשים יכולות ללמוד, להשכיל ולקבל תארים אקדמאיים ולשמש כמורות. אבן רושד בן המאה ה-12 טען כי נשים זהות לגברים בכל התחומים, ומסוגלות לבצע את כל התפקידים שאותם מבצעים הגברים.
ימי הביניים והרנסאנס
לפרוטו-פמיניזם בימי הביניים חשיבות רבה, בעיקר בגלל השפעתו העקיפה והישירה על הפמיניזם המודרני. בין השאר ניתן למנות את הסופרת מארי דה פרנס בת המאה ה-12, המשוררת הונציאנית קריסטין דה פיזאן בת המאה ה-14 מחברת הספר עיר הגבירות, לאורה צ'רטה סופרת של המאה ה-15, קתרין מאראגון והפילוסוף בן חצרה חואן לואיס ויוס שטען לזכות הנשים להשכלה, כמו גם רודולף אגריקולה בן התקופה.
המאה ה-17
מארי דה גורנה, חברתו ועורכתו של מישל דה מונטן, פרסמה ב-1622 את חיבורה "שוויון בין גברים לבין נשים" וב-1626 את "תרעומת הנשים", שני חיבורים פמיניסטיים. פרנסואה פולה דה לה-בארה (François Poullain de la Barre) פרסם ב-1673 את ספרו "De l'égalité des deux sexes" ("לשוויונם של שני המינים").
לאחר פרסום פמפלט מיזוגיני בשם "The arraignment of lewd, idle, froward, and unconstant women" ("כתב האישום של נשים זנותיות, עצלות, קשות-לב ובלתי ממושמעות") פרסמה נערה צעירה בשם רייצ'ל ספט, ביתו של כומר מקומי, מאמר נגדי. המאמר הכתוב היטב, טען לשוויונם של הנשים לעומת הגברים, ונכתב היטב תוך הפגנת ידע נרחב ורטוריקה מעולה. בנוסף לדעה הייחודית שהוצגה במאמר, באופן נדיר נכתב המאמר תחת שמה האמיתי של הכותבת, ולא תחת פסבדונים.
מעט מאוחר יותר, במחצית השנייה של המאה ה-17 פעלה וכתבה מרי אסטל, שני ספריה הידועים ביותר: "A Serious Proposal to the Ladies, for the Advancement of Their True and Greatest Interest" (הצעה רצינית לגברות, לקידום האינטרס האמיתי והעליון שלהן) (1694) ו-"A Serious Proposal, Part II" (הצעה רצינית, חלק שני) (1697). בספריה היא פורשת את משנתה בדבר מתן חינוך לנשים, דבר שבתקופתה נחשב כצעד נועז. מעט קודם לה, המלומדת ההולנדית-גרמנית אנה מריה ואן סכורמן פרסמה אף היא ספר בו קראה לחינוך לנשים.
גו אהד איגלס
גו אהד איגלס (באנגלית: Go Ahead Eagles) היא קבוצת כדורגל מהעיר דבנטר שבמחוז אוברייסל שבמזרח הולנד. המועדון, שהוקם כבר בשנת 1902 זכה בארבע אליפויות לאורך השנים, כאשר הראשונה בשנת 1917 והאחרונה בשנת 1933. ההישג הגדול ביותר של הקבוצה מאז הוא הגעה לגמר הגביע ההולנדי בעונת 1965, אז הפסידה במשחק הגמר לקבוצת פיינורד.
היסטוריה
בעונת 1965/1966 שיחקה הקבוצה בגביע המחזיקות, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת סלטיק מסקוטלנד. בעונת 1966/1967 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז שיחקה בבית המוקדם מול קבוצות סיון משווייץ, פוג'ה מאיטליה וטילור מבלגיה, הקבוצה סיימה במקום הראשון באותו הבית עם מאזן נאה של שישה ניצחונות אך הפסידה בשלב רבע הגמר לקבוצת אינטר ברטיסלאבה מצ'כוסלובקיה.
בגביע האינטרטוטו בעונת 1967 שיחקה הקבוצה בשלב הבתים מול קבוצות רואן מצרפת, ליירסה מבלגיה וגרנשן משווייץ אך סיימה אחרונה בבית. באותו המפעל שיחקה הקבוצה גם בעונת 1969, אז שיחקה מול קבוצות לוגאנו משווייץ, אוסטר משוודיה וזומביירקי ביטום מפולין אך היא סיימה שלישית בבית זה.
במאי 2021 הקבוצה חזרה לליגת העל ההולנדית לאחר 4 עונות בליגת משנה.
סגל הקבוצה
נכון ל-10 באוגוסט 2022
(בהשאלה מסלטה ויגו) (קפטן)
מיכל טיקוצ'ינסקי
מיכל טיקוצ'ינסקי (נולדה בט' באדר תשכ"ט, 26 בפברואר 1969) היא דיקנית הסטודנטים במכללה האקדמית הרצוג, עוסקת בהוראת תלמוד והלכה.
ביוגרפיה
נולדה בבני ברק לשלום ורות כהנא. למדה משפטים לתואר ראשון ושני באוניברסיטת בר-אילן ותלמוד במכון התלמודי העיוני במת"ן - מכון תורני לנשים. בעבודת הדוקטורט שלה במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן חקרה את יסודות השיטה הלמדנית של ה"מנחת חינוך".
בעבר לימדה טיקוצ'ינסקי במכללת אפרתה. כן שימשה כעורכת דין ובמקביל עסקה בפעילות חינוכית בארץ, ובחו"ל - בקהילה היהודית באנטוורפן.
כותבת טור שבועי בעלון השבת שבתון.
נשואה לרב יקיר טיקוצ'ינסקי, ראש אולפנה בבית שמש, ואם לשבעה ילדים. מתגוררת בנוף איילון.
עמרי שרון
עמרי שרון (נולד ב-19 באוגוסט 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי וחבר הכנסת לשעבר בכנסת ה-16 מטעם הליכוד ובהמשך מטעם קדימה, עד להתפטרותו בתחילת ינואר 2006.
ביוגרפיה
עמרי שרון נולד בשנת 1964, בן ללילי ולאריאל שרון - אלוף בצה"ל ולימים ראש ממשלת ישראל, ואחיו של גלעד שרון.
בשנת 1982, בתחילת מלחמת לבנון הראשונה, אותה הוביל אביו כשר הביטחון, התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים. נכשל בגיבוש ליחידת שלדג אך לאחר טירונות בפלנ"ט צנחנים המשיך את מסלול הלוחם ביחידת שלדג. בעקבות פציעתו בתאונת דרכים הועבר לתפקיד תומך לחימה ביחידה, השלים קורס קצינים ושירת בה כקצין אמצעי לחימה. ביחידה זו שירת גם במילואים, והגיע לדרגת סגן-אלוף.
היה מנכ"ל ארגון מגדלי הבקר עד יוני 2020.
פעילותו הפוליטית
בין יולי 1999 לפברואר 2000, שימש כמנהל מטה הבחירות של אביו לראשות תנועת הליכוד.
ב-2003 נבחר לכנסת ה-16 מטעם הליכוד. הוא כיהן כחבר בוועדות הכנסת השונות: ועדת הכנסת, ועדת החוץ והביטחון והוועדה המשותפת לתקציב הביטחון.
עומרי שרון היה ידוע כפעיל נמרץ ובולט בכנסת למען נושא איכות הסביבה, ושימש כיושב-ראש השדולה למען איכות הסביבה בכנסת. היותו ראש השדולה למען איכות הסביבה גרמה לו להתנגד להעתקת יישובי גוש קטיף לחולות ניצנים במסגרת תוכנית ההתנתקות, אך לבסוף תמך באביו ובחוק הפינוי והבנייה בחולות ניצנים.
שרון נחשב לאחד מיועציו הקרובים והמשפיעים של אביו, ראש ממשלת ישראל ה-11, אריאל שרון. עם הקמתה של מפלגת קדימה על ידי אביו, בסוף נובמבר 2005, פרש גם הוא מהליכוד והצטרף למפלגה החדשה.
ב-28 באוגוסט 2005 הוגש נגדו כתב אישום באשמת רישום כוזב במסמכי תאגיד, עדות שקר והפרת חוק מימון מפלגות. האשמות אלו מתייחסות לתקופה שבה כיהן כמנהל מסע הבחירות של אביו בליכוד. ב-15 בנובמבר 2005 הודה והורשע במסגרת עסקת טיעון.
ב-3 בינואר 2006 התפטר מחברותו בכנסת. ב-14 בפברואר באותה שנה נגזרו עליו תשעה חודשי מאסר בפועל, תשעה חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך של 300 אלף ש"ח. שרון ערער על גזר דינו, טען כי בית-המשפט החמיר במקרה שלו מעבר לסביר וטען לאפליה חמורה. ביוני 2007 החליט בית המשפט המחוזי בתל אביב להפחית את עונשו לשבעה חודשי מאסר בפועל. שרון ערער לבית המשפט העליון, אך זה דחה את ערעורו. שרון החל לרצות את מאסרו ב-27 בפברואר 2008, ב"כלא מעשיהו". ב-25 ביוני השתחרר מהכלא, והוגדר כ"אסיר ברישיון", הוא נדרש להתייצב אחת לכמה ימים בתחנת משטרה במשך מספר חודשים, ולהצהיר על נוכחותו.
הייעוד הגלוי
הייעוד הגלוי (באנגלית: Manifest Destiny) הוא שם לאמונה שהייתה נפוצה בארצות הברית במאה ה-19 שלפיה ייעודם האלוהי של האמריקאים הוא להתפשט מערבה על-מנת להפיץ את ערכיהם שכוללים דמוקרטיה, חופש, קפיטליזם, ואף פרוטסטנטיות על חשבון הקתוליות. נעשה שימוש באמונה הזאת כהצדקה לסיפוח רפובליקת טקסס לארצות הברית ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו. בנוסף לכך, האמונה התבטאה גם בהתכתשויות מרובות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית עם השבטים הילידים, בעיקר בשטח שעתיד להיות צפון מערב ארצות הברית.
את המונח טבע העיתונאי ג'ון או'סאליבן בשנת 1845 (אף שהאמונה עצמה החלה הרבה קודם לכן), בכתבה שכתב במגזין תחת הכותרת "סיפוח". המונח כוון לתוכנית של רפובליקת טקסס להצטרף לאיחוד ארצות הברית, תוכנית שהמפלגה הדמוקרטית תמכה בה, בעוד המפלגה הוויגית (ממנה עתידה לצאת ולהתפתח המפלגה הרפובליקנית) התנגדה לה, כשדוברים בולטים מהמפלגה, כדוגמת אברהם לינקולן, טענו שעדיף לשפר את הכלכלה האמריקנית בשטחים הנוכחיים במקום להפיצה על שטחים נוספים.
על אף שהייעוד הגלוי ננטש לקראת סוף המאה ה-19, נותרו קווים מנחים ממנו באידאולוגיה ובפוליטיקה האמריקנית, ובמיוחד עקרון הפצת הדמוקרטיה וההגנה עליה בעולם, כפי שבאו לידי ביטוי בהצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ובמלחמה הקרה.
הקשר המושג והשימושים בו
רעיונות הייעוד הגלוי היו תמיד חלק מהתרבות האמריקנית ולא מדיניות ספציפית. מקור האמונה הוא באמונות השונות של המהגרים מהתקופה הקולוניאלית, שבהן עליונות העם האנגלו-סקסי, אימוץ הערכים המשותפים וה"אמריקנים" כדוגמת דמוקרטיה ופרוטסטנטיות וסלידה מהערכים האירופאיים הנוגדים להם, והאמונה שלפיה זרמים קטנים בנצרות הפרוטסטנטית אמורים להוות דוגמה לשאר עמי העולם.
בעוד רבים רואים את עיקר אמונת הייעוד הגלוי כהתפשטות על פני אדמות נוספות ביבשת, ישנם רבים אחרים שטוענים שהדבר יכול להתבטא גם בתפקיד שארצות הברית ממלאת בעולם. העיתונאי ג'ון או'סאליבן, תומך מוצהר של המפלגה הדמוקרטית ומי שטבע בהמשך את המושג "הייעוד הגלוי", כתב בכתבה בשנת 1839 על "הייעוד השמימי" של ארצות הברית בהתבסס על הערכים שאמצה, כמו שוויון, צדק מצפוני, מימוש עצמי, והייעוד "לקיים אצילות מוסרית וגאולת האדם על הארץ".
שש שנים מאוחר יותר, השתמש או'סאליבן לראשונה בביטוי "הייעוד הגלוי" בכתבה תחת הכותרת "סיפוח" ובה תמך בסיפוח רפובליקת טקסס לארצות הברית, לא רק מכיוון שטקסס חפצה בכך, אלא גם מכיוון שזה "הייעוד הגלוי שלנו (האמריקנים) להתפשט ביבשת שניתנה לנו על ידי השגחה עליונה". עם זאת, הביטוי לא משך תשומת לב רבה באותה התקופה.
ב-27 בדצמבר אותה השנה, השתמש או'סאליבן פעם שנייה בביטוי, כשהפעם הוא משך תשומת לב רבה הרבה יותר מבפעם הראשונה. או'סאליבן השתמש בביטוי בכתבה שלו בעיתון שלו שנקרא "חדשות הבוקר של ניו יורק", ובה עסק בסכסוך בין ארצות הברית לבריטניה בדבר השליטה על טריטוריה שכונתה "טריטוריית אורגון". או'סאליבן תמך בשליטת ארצות הברית על כל השטח:
רעיונו של או'סליבאן היה שקיים חוק עליון לפיו על האדם לקדם את הדמוקרטיה, ומכיוון שבריטניה לא תקדם את הדמוקרטיה באורגון, על ארצות הברית לשלוט באזור.
הרעיון המקורי של או'סאליבן היה שההתפשטות לא תושג בכוח צבאי או בכוונה של ממשל ארצות הברית, אלא מושבות של אנגלו-סקסים שיוקמו במערב ושיסתפחו בהמשך לארצות הברית, כמו שקרה עם רפובליקת טקסס. ב-1845 חזה או'סאליבן שקליפורניה תהיה הבאה בתור להסתפח לארצות הברית ולאחריה קנדה. על אף שאו'סאליבן התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו שפרצה ב-1846, הוא האמין שבסופו של הדבר התוצאה תהיה חיובית עבור שתי המדינות.
באופן אירוני, המונח של או'סאליבן הפך לפופולרי רק לאחר שהמפלגה הוויגית ביקרה אותו. המפלגה הוויגית האשימה את הייעוד הגלוי ואת תומכי הרעיון ב"תמיכה בתכנוני כיבוש, שיבוצעו על ידי הממשל, אשר בוגדים בחוקתנו ובהצהרת הזכויות, מעניקים סיוע ונוחות לאויבי הרפובליקניזם, בכך שהם תומכים ומטיפים לזכות הכיבוש". ב-3 בינואר 1846, נבחר הציבור רוברט וינטרופ מהמפלגה הוויגית לעג לרעיון, באומרו "אני מניח שזכות הייעוד הגלוי לא תהיה בשום אומה קיימת למעט אומת היאנקים האוניברסלית". ווינטרופ היה הראשון בשורה ארוכה של מבקרים שטענו שמי שתומך בייעוד הגלוי בשל השגחה אלוהית מונע למעשה על ידי לאומנות קיצונית או אינטרסים עצמיים.
השפעות
אמריקנים רבים הסכימו עם פיין, והאמינו שארצות הברית החלה ניסוי מיוחד של חופש ודמוקרטיה ברמה היסטורית. תיאורו של הנשיא אברהם לינקולן, בהודעתו לקונגרס ב-1 בדצמבר 1862, לפיו ארצות הברית היא "התקווה האחרונה והטובה ביותר על פני כדור הארץ", הוא ביטוי נודע לרעיון. נאום גטיסברג, בו לינקולן פירש את מלחמת האזרחים האמריקנית כמאבק הבוחן את יכולת הישרדותה של אומה בעלת רעיונות דמוקרטיים, צוין על ידי ההיסטוריון רוברט ג'ונסון כ"הצהרה המתמשכת ביותר של הייעוד הגלוי של אמריקה ומשימתה". עם זאת, לינקולן עצמו התנגד לרעיון הייעוד הגלוי, אותו הגדיר כלא צודק ולא הגיוני.
לא כל האמריקנים שהאמינו שארצות הברית בעלת ייחוד שמימי האמינו גם שעליה להתרחב. חברי המפלגה הוויגית, ולינקולן ביניהם, האמינו שייעודה היחיד של ארצות הברית הוא להוות דוגמה לשאר העולם. הם האמינו שאם ארצות הברית תהווה דוגמה מוצלחת לדמוקרטיה, ירצו גם אנשים במדינות אחרות להקים רפובליקות דמוקרטיות משלהם. בתחילה, תומאס ג'פרסון לא האמין ששטחה של ארצות הברית צריך לגדול, מאחר שהוא חזה שרפובליקות דומות יוקמו בצפון אמריקה, מה שייצור "אימפריה בשביל חירות". בכל אופן, עם עסקת לואיזיאנה בה ארצות הברית הכפילה את שטחה, ג'פרסון למעשה הכין את הקרקע להתרחבות עתידית נוספת של ארצות הברית לפי רעיון הייעוד הגלוי. אנדרו ג'קסון תיאר את המהלך בשנת 1843 כ"התרחבות שטח החירות".
התרחבות ארצות הברית בהשראת הייעוד הגלוי
המונח "הייעוד הגלוי" נאמר לרוב בהקשר של התרחבות ארצות הברית החל ממלחמת 1812 ועד תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, התרחבות שבמהלכה ארצות הברית הגדילה את שטחה פי שלושה, והפכה ממדינה שגבולה המערבי הוא נהר המיסיסיפי למדינה שגבולה המערבי הוא האוקיינוס השקט.
פעילותו של ג'ון קווינסי אדמס
ג'ון קווינסי אדמס, נשיאה השישי של ארצות הברית ובנו של ג'ון אדמס, נשיאה השני של ארצות הברית, היה מתומכי רעיון הקונטיננטליזם לפיו ארצות הברית צריכה לשלוט על כל צפון אמריקה, כשבין היתר זכורות אמרותיו דוגמת "אמריקה לאמריקנים". בשל כך, היווה אדמס כסנאטור דמות מפתח ברכישת לואיזיאנה ובהסכם אורגון שקבע את בעלות השטח שעתיד להיות המדינות וושינגטון ואורגון בידי ארצות הברית מהממלכה המאוחדת. אדמס כיהן כמזכיר המדינה בממשלו של הנשיא ג'יימס מונרו בין השנים 1817 ל-1825 ובמהלך תקופה זאת ניצח על הסכם 1818 שקבע את גבולות ארצות הברית וקנדה עד אזור הרי הרוקי ועל קניית פלורידה מספרד.
בנוסף לכך, הוא קבע את דוקטרינת מונרו שהייתה מדיניות החוץ הרשמית של ארצות הברית עד אימוץ דוקטרינת טרומן בשנת 1947, ולפיה ארצות הברית לא תתערב במלחמות אירופאיות, אך עם זאת, תשתמש בכוחה הצבאי על-מנת למנוע הקמת קולוניות אירופאיות חדשות באמריקה. דוקטרינת מונרו הייתה בעל קשר ישיר לייעוד הגלוי. אף שלא דיברה בצורה ישירה על התרחבות השטח של ארצות הברית, היא אפשרה התרחבות עתידית של שטח ארצות הברית כצעד מונע של השתלטות אירופאית על שטחים. הפחד האמריקני היה שככל שהנוכחות באמריקה של מעצמות אירופאיות, בדגש על הממלכה המאוחדת, תהיה גדולה יותר, כך השפעתן על האידאולוגיה האמריקנית ופגיעתן בה יהיו גדולות יותר.
טריטוריית אורגון
הוויכוח על מה שנודע כ"טריטוריית אורגון" הוא נקודת השיא של המושג הייעוד הגלוי, כשהמושג נוצר בהקשר שלו על ידי ג'ון או'סאליבן. הסכם 1818 קבע את הגבול בין ארצות הברית לקנדה עד הרי הרוקי כקו הרוחב 49, כשהחלק ממערב להרי הרוקי, שכונה "טריטוריית אורגון" הפך לשטח בבעלות משותפת של ארצות הברית והממלכה המאוחדת למשך 10 שנים. השטח כלל את כל האזורים שמצפון לגבול עם מקסיקו (מה שעתיד להיות הגבול בין המדינות קליפורניה ואורגון), מערב להרי הרוקי, ומדרום לקו הרוחב 40'54 (היכן שכיום נמצא הגבול הדרומי בין אלסקה לקנדה). במהלך 10 השנים אלו, בריטים רבים היגרו לשטחי טריטוריית אורגון, בעיקר אל השטח שצפונית לנהר קולומביה, כשמאידך אלפי אמריקנים היגרו דרך נתיב אורגון בעיקר אל השטח שדרומית לנהר קולומביה.
מתום 10 השנים, החל משא ומתן בנוגע לבעלות על טריטוריית אורגון. במהלך המשא ומתן, טענה הממלכה המאוחדת שהיא מעוניינת בשליטה על השטח מצפון לנהר קולומביה, כשהצעות קיצוניות כללו גם שליטה על כל "טריטוריית אורגון". מולם בארצות הברית רווחה הדעה לפיה עליה לשלוט על כל טריטוריית אורגון, כשהגדיל לעשות ג'ון או'סאליבן עם טביעת המושג "הייעוד הגלוי". הדבר התבטא במערכת הבחירות של שנת 1844 בה הרבו הסיסמאות דוגמת "חמישים וארבע ארבעים או מלחמה", כשההבטחה המרכזית של ג'יימס פולק, מועמד המפלגה הדמוקרטית, היה לספח את כל טריטוריית אורגון. עם זאת, ארצות הברית הציעה לקבוע את הגבול על קו הרוחב 49 כמו שאר הגבול עם קנדה, על-מנת למנוע מלחמה עם הממלכה המאוחדת, במיוחד כשברקע גברה המתיחות עם מקסיקו. לבסוף הוחלט שאכן הגבול יהיה על קו הרוחב 49, כשהשטח שדרומית לו הפך למדינות אורגון ווושינגטון, כשהגבול ביניהן נקבע בחלקו לפי מסלול נהר קולומביה.
טקסס
רעיון הייעוד הגלוי בא לידי ביטוי בצורה המשמעותית ביותר ביחסים בין ארצות הברית למקסיקו. בשנת 1836, רפובליקת טקסס הכריזה על עצמאותה ממקסיקו במהפכה הטקסנית. לאחר המהפכה, ביקשה רפובליקת טקסס להצטרף לאיחוד ארצות הברית. המהלך תאם במדויק את הייעוד הגלוי בו תמכו אנשים, החל מתומאס ג'פרסון ועד ג'ון או'סאליבן, שכן לדעתם התרחבות ארצות הברית צריכה להיות על ידי הצטרפות של מדינות אחרות מרצון לאיחוד ולא על ידי כפיית השלטון של ארצות הברית על אזרחים. למרות זאת, הצטרפות הרפובליקה של טקסס לאיחוד ארצות הברית לא עברה חלק בשל העבדות שהייתה מותרת במדינה, מה שגרר את התנגדות הנשיאים אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן.
לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1844, גם המועמד מהמפלגה הוויגית הנרי קליי וגם הנשיא המכהן מרטין ואן ביורן מהמפלגה הדמוקרטית התנגדו לצירוף רפובליקת טקסס. באופן מפתיע, ג'יימס פולק ניצח את הנשיא המכהן מרטין ואן ביורן בבחירות הפנימיות של המפלגה הדמוקרטית, ובהמשך ניצח את הנרי קליי בבחירות לנשיאות בהפרש קטן. פולק, כמשתקף מהתנהלותו בעניין טריטוריית אורגון, תמך בהתרחבות ארצות הברית ובצירופה של הרפובליקה של טקסס לאיחוד, מה שאכן קרה בדצמבר 1845.
תכנונים לצירוף כל מקסיקו
לאחר הצטרפות רפובליקת טקסס, נכנס צבא ארצות הברית לשטחים שנויים במחלוקת במערב רפובליקת טקסס שגם הרפובליקה וגם מקסיקו טענו לבעלות עליהן, מה שהוביל לפתיחת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו באפריל 1846, כחמישה חודשים לאחר הצטרפות רפובליקת טקסס לאיחוד. במהלך המלחמה כבשה ארצות הברית שטחים רבים שעתידים להיות חלק ממדינות קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, ניו מקסיקו, וקולורדו. הדבר אומנם לא תאם את הרעיון המקורי של הייעוד הגלוי, אך עדיין אמריקנים רבים תמכו בשליטה בשטחים החדשים בשל הפצת הדמוקרטיה על שטחים נרחבים נוספים. השטחים החדשים מהווים קצת יותר מחמישית משטחה היבשתי הרצוף של ארצות הברית, וקצת יותר משישית מכל שטחה של ארצות הברית (כולל אלסקה והוואי).
בעקבות ההצלחות בשדה הקרב, נשמעו קולות, במיוחד במפלגה הדמוקרטית, שטענו לכיבוש כל מקסיקו, מכיוון שלדעתם זאת הדרך היחידה להבטיח שלום עתידי באזור. לכיבוש כל מקסיקו הייתה התנגדות רבה בשל שתי סיבות: הראשונה היא שהכיבוש נוגד את רעיון הייעוד הגלוי, שכן משמעותו היא כפיית שלטון ארצות הברית על מיליוני מקסיקנים. הסיבה השנייה היא מטעמים גזעניים, כפי שהראה ג'ון קלהון, סנאטור מדרום קרוליינה שתמך בצירוף רפובליקת טקסס, בנאומו בקונגרס ב-3 בינואר 1848:
ויכוח זה הציג את הסתירה בייעוד הגלוי בין הרעיון שלפיו יש צורך לפזר דמוקרטיה ו"לשפר" עמים לבין הרעיון לפיו המקסיקנים לא שייכים לגזע הלבן ולכן הם נחותים ולא מסוגלים להיות אמריקנים. לכן, גזענות שימשה לקידום הייעוד הגלוי, אך מצד שני, גם להתנגדות לרעיון, כפי שעשה ג'ון קלהון בהתנגדותו לטוענים לסיפוח כל מקסיקו. בסופו של דבר הרעיון לכבוש את כל מקסיקו ירד מהפרק בשל העבדות שהייתה מותרת במדינה.
מעבר לצפון אמריקה
ב-1898 טבעה ספינת חיל הים האמריקני "מיין" בנמל הוואנה שבקובה. בעקבות כך פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד בה ארצות הברית התערבה לטובת המורדים הקובנים נגד האימפריה הספרדית. בעקבות המלחמה, ארצות הברית קיבלה לרשותה את השליטה בגואם, פוארטו ריקו, קובה, והפיליפינים. הייעוד הגלוי הוזכר בהקשר של הכיבושים, אך הפעם הכיבושים היו שונים מכיוון שלעומת הפעמים הקודמות, הפעם נכבשו קולוניות של מדינה מסוימת. בנוסף לכך, הכיבושים לא תאמו את מהות הייעוד הגלוי שכן לא נעשו מרצון האוכלוסייה המקומית, מה שאכן הוביל לעצמאות הפיליפינים וקובה, שהמשיכו לתפקד כמדינות חסות של ארצות הברית, לעומת פוארטו ריקו וגואם שהפכו לטריטוריות של ארצות הברית.
בשל כך, ישנו ויכוח בין היסטוריונים האם כיבוש השטחים מעבר לצפון אמריקה, דוגמת הוואי שהפכה למדינה בארצות הברית, נובעים משיקולי הייעוד הגלוי או בסך-הכל משיקולים אימפריאליסטים. הנשיא ויליאם מקינלי, הנשיא שתמך בסיפוח טריטוריית הוואי לארצות הברית בשנת 1898, טען: "אנו זקוקים להוואי ממש כמו ואף יותר משהיינו זקוקים לקליפורניה. זה ייעוד גלוי". לעומתו, הנשיא לשעבר גרובר קליבלנד, נשיא שדחה את צירוף הוואי לארצות הברית בתקופת כהונתו, טען שהדבר הוא "סטייה מייעודנו הלאומי".
שימוש מאוחר
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית השימוש במושג הייעוד הגלוי הלך ודעך. פעם יוצאת דופן הייתה בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1892, בהן המפלגה הרפובליקנית הצהירה: "אנחנו נאשר מחדש את הסכמתנו לדוקטרינת מונרו והאמונה בהשגת הייעוד הגלוי של הרפובליקה במובן הרחב". לא ידועה מה הייתה כוונת המפלגה, שכן היא לא זכתה במערכת הבחירות.
בתקופת הנשיא תיאודור רוזוולט הורחבה דוקטרינת מונרו בשנת 1904 במה שכונה "מסקנת רוזוולט", ולפיה ההתפשטות האמריקנית בטענת הייעוד הגלוי הוחלפה בהתערבות לטובת האינטרסים האמריקניים בחצי הכדור המערבי. הנשיא וודרו וילסון המשיך את המדיניות, רק שהפעם הרחיב את "משימתה" ו"ייעודה" של ארצות הברית לקנה מידה עולמי. הדבר הוביל את ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, בה וילסון הצהיר ש"העולם חייב להיהפך למקום בטוח עבור הדמוקרטיה" והציג את המלחמה כמלחמת הדמוקרטיה נגד האוטוקרטיה באירופה. לאחר במלחמה, בהודעתו לקונגרס בשנת 1920, וילסון הצהיר: