cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית גלעין
הפצת הזרעים
מרבית הצמחים המניבים בתי גלעין מסתמכים על בעלי חיים להפצת זרעיהם. בתי הגלעין מושכים חיות האוכלות את הפרי בשלמותו, כולל הגלעין, וזה עובר ונשחק במערכת העיכול שלהן. לאחר מחזור עיכול מופרש הזרע ללא מעטפתו שנשחקה, בתוך דשן זמין. מספר בתי גלעין משתמשים בשיטות הפצה אחרות, כגון אגוז הקוקוס, שאינו מסתמך על חיה שתבלע אותו בשלמותו.
תזונה
בתי גלעין רבים מכילים סורביטול, שעשוי להחמיר מספר תסמונות עיכול באדם, כגון תסמונת המעי הרגיז.
FLAC
FLAC (ראשי תיבות של Free Lossless Audio Codec – "קודק חופשי לשמע ללא איבוד נתונים") הוא קודק חופשי ופופולרי לדחיסת שמע ללא איבוד נתונים. שלא כמו קודקים מאבדי-נתונים כמו MP3 ו-AAC, הוא אינו מסיר כל מידע מזרם השמע, והוא מתאים הן לנגינה יום-יומית והן לארכיבאות של אוספי שמע. פורמט FLAC נהנה מתמיכה רבה במוצרי תוכנה וחומרה רבים.
ב-29 בינואר 2003 הודיע ארגון Xiphophorus (כיום קרן Xiph) על שילובו של FLAC תחת דגלם, יחד עם הקודקים Vorbis (דחיסת שמע עם איבוד נתונים), Theora (דחיסת וידאו) ו-Speex (דחיסת דיבור).
הפרויקט
פרויקט FLAC מורכב מהחלקים הבאים:
במילה "חופשי" הכוונה היא שאת מפרט פורמט הזרם יכול ליישם כל אחד ללא בקשת רשות לפני כן (Xiph.Org שומר לעצמו את הזכות לקבוע את מפרט FLAC ולאשר את העמידה בו), ושפורמט FLAC ושיטות הקידוד והפריסה המיושמות לו אינן תחת שום פטנט. הכוונה היא גם שהיישום הנורמטיבי הוא תוכנה חופשית: קוד המקור ל-libFLAC ול- libFLAC++ זמינים תחת רישיון BSD של Xiph.Org וקוד המקור ל-flac, ל-metaflac ול-plugins זמינים תחת ה-GPL.
במטרותיו המוצהרות, פרויקט FLAC מעודד את מפתחיו שלא ליישם תכונות חסימת העתקה מכל סוג שהוא.
השוואות
ההבדל בין FLAC לבין אלגוריתמים כלליים לדחיסה ללא איבוד נתונים כמו ZIP ו-gzip הוא בכך שהוא תוכנן ספציפית לאריזה יעילה של נתוני שמע; בעוד ש-ZIP עשוי לדחוס קובץ שמע באיכות תקליטור ב-10 עד 20 אחוזים, FLAC מגיע לשיעור של דחיסה ב-30 עד 50 אחוזים.
אף כי קודקים מאבדי נתונים יכולים להגיע לשיעורים של דחיסה ב-80 אחוזים או יותר, המחיר של זה הוא הסרת מידע מהזרם המקורי. FLAC משתמש בניבוי קווי כדי להמיר את דגימות השמע לסדרה של מספרים קטנים וחסרי יחס (הקרויים residual) ומאחסן אותם ביעילות בקידוד גולומב-רייס. כמו כן הוא משתמש בקידוד אורך-ריצה לפיסות של דגימות זהות, כמו רגעי דממה. המעלות הטכניות של FLAC לעומת קודקים שומרי-נתונים אחרים טמונים ביכולת להזרים אותו ובפריסה מהירה ללא קשר לרמת הדחיסה.
FLAC הפך לפורמט ללא איבוד נתונים המועדף לסחר במוזיקה חיה באינטרנט, אף כי אחרים, כגון Monkey's Audio, בשימוש תדיר גם כן. הוא מייצר קבצים קטנים יותר מאשר Shorten, והוא ללא איבוד נתונים, דבר חשוב לסוחרים במוזיקה חיה. לאחרונה הוא הפך לפורמט פופולרי גם בקרב סוחרים של מוזיקה לא חיה ללא איבוד נתונים.
FLAC הוא גם פורמט פופולרי לארכיבאות בקרב בעלי תקליטורים ומדיות אחרות המבקשים לשמר את אוסף השמע יקר הערך שלהם. אם המדיה המקורית אובדת, נפגמת או נשחקת לאחר זמן, עותק FLAC של רצועות השמע מבטיח את יכולת השחזור של המידע המקורי בכל עת, שלא כמו ארכיב מאבד נתונים (כמו MP3) של אותו המידע. וכן אפשר ליצור קובץ CUE כדי שהתקליטור המשוחזר יהיה עותק זהה באופן מושלם של התקליטור המקורי.
פרטים טכניים
FLAC תומך רק בדגימות של נקודה קבועה, לא של נקודה צפה, וזאת כדי להבטיח עותקים מושלמים על ידי מניעת שגיאות עיגול. הוא יכול לטפל בכל רזולוציה של PCM מ-4 עד 32 סיביות לדגימה. הוא תומך בכל קצב דגימה מהרץ אחד עד 655350 הרץ בקפיצות של 1.
את FLAC אפשר להדר על פלטפורמות רבות: רוב גרסאות יוניקס (כולל לינוקס, BSD, סולאריס ו-Mac OS X), חלונות ועוד, ויש תצורות למהדרים רבים.
נצנץ
נצנץ הוא סוג של פנס המותקן על עצם למטרת סימונו ומצוי בשימוש צבאי או אזרחי.
הנצנץ, מפיץ אור בעוצמה נמוכה, באלומה רחבה או באלומה כלל כיוונית. זאת בשונה מהפנס הנפוץ שמרכז אלומה כוונית וצרה בדרך כלל באמצעות רפלקטור בעוצמה המספיקה לשבירתו על גבי העצם המואר והחזרתו לצופה. עקרון פעולתו של הנצנץ הוא הפצה ישירה של אנרגיית האור אל הצופה. עוצמת האור הנמוכה אינה מאפשרת את החזרתו מהעצם שעליו הוא מותקן (כפי שמתקיים בצפייה מאור המופץ על ידי אור השמש או תאורה מלאכותית) וכך למעשה העצם שעליו מותקן הנצנץ נותר חשוך.
בעבר הותקנה בנצנץ נורת להט אולם החל משנות השמונים נפוץ גם השימוש בנצנץ הפועל באמצעות נוזל זרחני (אשר נקרא גם "סטיקלייט") ובשנות התשעים החל שימוש בנצנץ הפועל באמצעות דיודה פולטת אור. נצנץ יכול להאיר באופן קבוע או להבהב בהתאם לשימוש בו.
שימושים צבאיים
בלוחמת חי"ר משמש הנצנץ לזיהוי חיילים עמיתים בלוחמת לילה. הוא מחובר בדרך כלל אל הקסדה בסמוך לעורף ומסמן לחיילי הכוח המסתער את מיקום וזיהוי חיילי העמית. צבע האור המופץ על ידי הנצנץ מותאם לפעמים לזהות החייל: מ"מ, חובש, סמל מחלקה ועוד. לעיתים מאיר הנצנץ באור שאינו נראה מתחום התת אדום כדי למנוע את זיהויו על ידי האויב.
הנצנץ משמש גם לזיהוי כוח צבאי רכוב כאשר הוא מותקן על דפנות כלי הרכב ובכך מאפשר נסיעה בשיירות בתנאי חשיכה מבלי להשתמש בפנסי הרכב. בחיל האוויר נעשה שימוש בנצנץ להנחתה של כלי טיס או לסימון מטען מוצנח.
סלנג צבאי
בצה"ל השתרש השימוש במילה נצנץ בהקשר לביצוע מטלות צבאיות על ידי חייל בהיקף ובהשקעה המזעריים ההכרחים. כך קיימות ההטיות "ראש נצנץ" (ההפך מ"ראש גדול"), מנצנץ (נוהג שלא להשקיע הרבה במטלה) וכיוצא באלה.
מצר סוריגאו
מצר סוריגאו הוא מצר ים בפיליפינים. הוא מפריד בין האיים מינדנאו ולייטה.
המצר מחבר בין ים בוהול למפרץ לייטה, ומהווה עורק תחבורה ראשי למעבורות המעבירות אנשים וסחורות בין קבוצת ויסאיאס למינדנאו.
אשף
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ספראג גריידן
ספראג גריידן (באנגלית: Sprague Grayden; נולדה ב-21 ביולי 1980) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית. מוכרת בשל הופעתה בתור קריסטי ריי בסרט האימה "פעילות על-טבעית 2" (2010 ) והמשכו "פעילות על-טבעית 3" (2011) ובשל הופעתה בתור אניטה מילר בסדרה "עמוק באדמה" (2005-2004) של רשת HBO, בתור המורה הת'ר ליסינסקי בסדרה "יריחו" (2008-2006) מבית CBS, בתור אוליביה טיילור בסדרה "24" (2009) של רשת FOX ובזכות תפקידה בתור מיה קאליס בדרמת הפשע "שמש שקרנית" (2013) של רשת AMC.
ביוגרפיה
גריידן נולדה בעיירת החוף מנצ'סטר ליד הים במסצ'וסטס; בתם של שני מורים בבית ספר יסודי. ספראג הוא שם נעוריה של אמה. היה לה אח צעיר ממנה, בנג'מין גריידן, שנפטר בשנת 1999 עקב פציעות שנגרמו מנפילה מגובה רב.
היא למדה בבית הספר האזורי "מנצ'סטר-אסקס" (אז נקרא "תיכון מנצ'סטר"). לאחר מכן סיימה את לימודיה לתואר ראשון בלימודים אמריקאיים (אנ') עם התמחות בחוג לדרמה ממכללת ברנרד (אנ') לאמנויות - אוניברסיטת קולומביה.
קריירה
בשנת 1989, כאשר הייתה בת תשע, ביצעה גריידן את הופעת המשחק הראשונה שלה בתפקיד קטן (בת דמותה הצעירה של קתי בייקר) בסרט הדרמה המשפחתית "אבא" בכיכובו של ג'ק למון ובבימויו של גארי דייוויד גולדברג. בהמשך, לאחר שסיימה את לימודיה האקדמאים חזרה גריידן לשחק רק למעלה מעשור בסרט האימה "Biohazardous" משנת 2001.
בשנת 2005 כיכבה בדרמת המלחמה של רשת FX "Over There". היה לה תפקיד חוזר בעונה הרביעית והחמישית של הסדרה מבית HBO "עמוק באדמה" כאניטה מילר. היא הופיעה בעונה השנייה של הסדרה "ג'ואן מארקדיה" מבית CBS, בתור ג'ודית מונטגומרי.
בשנת 2006 היא גילמה את הת'ר ליסינסקי בסדרה מבית CBS "יריחו", ובשנת 2008 גילמה את דון וינסטון בסדרה "ילדי האנרכיה" מבית רשת FX. הופעות נוספות של גריידן בטלוויזיה היו בסדרות "העשב של השכן", "מגרש ביתי", "מרפאה פרטית", "CSI: מיאמי", "CSI: ניו יורק", "האוס" ו"מחשבות פליליות".
גריידן הופיעה בתיאטרון במחזות: "קומדיית הסקס בניו יורק", מונולוגים מהווגינה (מאת איב אנסלר), לרמות בשביל אהבה (מאת סם שפרד), המלט, "מחכים ללפטי" (מאת קליפורד אודטס) ו"יום רגיל". גריידן שיחקה כאוליביה טיילור בעונה השביעית של הסדרה "24". גריידן לוהק כמיה קסלר באחד הפרקים של העונה ה-3 של חוק וסדר: מדור מיוחד. היא הופיעה גם בפרק נוסף של חוק וסדר: מדור מיוחד כפאם גליאנו, אישה שנאנסה בחדר השינה שלה על ידי אדם שחשב בטעות שהיא משתמשת של אתר פנטזיות אונס.
שמעון בעדני
הרב שמעון בעדני (ח' בטבת ה'תרפ"ח, 1 בינואר 1928 – י"ח בטבת ה'תשפ"ג, 11 בינואר 2023) היה ראש ישיבת פורת יוסף (קטמון), ראש כולל "תורה וחיים" בבני ברק ונשיא מועצת חכמי התורה. עם פטירת הרב עובדיה יוסף כונה בתואר זקן מועצת חכמי התורה ונתן לרב שלום כהן הצעיר ממנו את תפקיד נשיא המועצה. עם פטירת הרב שלום הנהיג את תנועת ש"ס כנשיא מועצת חכמי התורה.
ביוגרפיה
נולד בשכונת נחליאל בחדרה. בן זקונים לדוד וחביבה בעדני, שעלו מתימן לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה. הוריו שכלו 6 ילדים מתוך עשרה.
ספראג גריידן
קריירה
בשנת 2018 התארחה בסדרת הטלוויזיה "ג'ון הנבל" של רשת הטלוויזיה בראבו, בתפקיד של טוניה סילס, אשתו הראשונה של ג'ון (אריק באנה).
שמעון בעדני
ביוגרפיה
למד בישיבת נובהרדוק בחדרה ובהמשך עבר לישיבת בית יוסף-נובהרדוק בירושלים והיה מתלמידי הרב שך. לאחר מעברו של הרב שך לישיבת פוניבז' עבר לישיבת פורת יוסף והיה לתלמידו של הרב עזרא עטייה. במאי 1951 נעצר בחשד שהיה חבר בברית הקנאים. הוא שוחרר בערבות ב-13 ביוני 1951. הרב מרדכי אליהו העיד שהרב בעדני היה נוכח איתו ועם אליהו רפול, מנשה לוי ויהודה רידר, בפגישת יסוד של ארגון שנועד להחדיר גאווה יהודית, אולם הרב בעדני ומנשה לוי התרחקו מהארגון. מנשה לוי סיפר שנסע עם הרב בעדני לחזון איש לשאול אותו על החזקת מקלות בישיבות כדי להתגונן בשבת מפני התקפות מצד אנשי שמאל, ונענה שאין להשתמש בכוח.
בשנת תשי"ג נבנתה בקטמון פנימייה לבחורי פורת יוסף שהתגוררו מחוץ לירושלים, והוא מונה לאחראי על הפנימייה. לאחר נישואיו, בגיל 31, מונה לאחד מראשי ישיבת פורת יוסף, ולר"מ שיעור ג' לצד הרב ציון כהן (שיעור א', לימים ראש הישיבה הקטנה) והרב שלום כהן (שיעור ב'). בתקופה זו הפנימייה בקטמון הפכה לישיבה בפני עצמה, והוא מסר בה את השיעורים.
ספראג גריידן
חיים אישיים
בינואר 2013, היא נישאה לשחקן אלכסיס "לקס" קאסר, אשר שיחק לצדה בסדרה "24". היא ילדה את בנם בספטמבר 2014.
שמעון בעדני
ביוגרפיה
לאחר תקופה עבר לבני ברק והקים את כולל תורה וחיים יחד עם הרב משה פרדו. הוא למד בכולל מדי יום, והתפלל בבית מדרש זה את תפילותיו בימות החול ומסר שיחת מוסר שבועית בו. עם זאת, עדיין שמר על קשר עם ישיבת פורת יוסף, והוא שימש בישיבה כחזן ביום כיפור. לאחר מעברו לבני ברק חיזק את הקשר עם הרב שך, ולמד עמו בחברותא. כמו כן היה בקשר עם הרב חיים גריינימן.
הרב בעדני נפטר ביום רביעי, י"ח בטבת ה'תשפ"ג, 11 בינואר 2023, לאחר מחלה. הלווייתו התקיימה ביום פטירתו בבני ברק. מסע ההלוויה נע מרחבת כולל "תורה וחיים" ברחוב רבי עקיבא לבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בעיר והשתתפו בו על הערכות המשטרה למעלה מ-100,000 אנשים, ביניהם חברי מועצת חכמי התורה הרב משה מאיה, הרב דוד יוסף, והרב ראובן אלבז. כן השתתפו הרבנים הליטאים הרב גרשון אדלשטיין, הרב דוב לנדו והרב מאיר צבי ברגמן, וכן הרבנים החרדים הספרדים הראשון לציון והרב הראשי הרב יצחק יוסף, הרב שלמה משה עמאר, הרב בניהו שמואלי והרב משה צדקה. הוא נקבר בבית העלמין פוניבז'.
ספראג גריידן
חיים אישיים
גריידן תמכה בסנאטור ברני סנדרס לבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016.
שמעון בעדני
חיים אישיים
הרב בעדני היה נשוי לשולמית לבית עבאדי, אחייניתו של הרב שלום לופס, עד לפטירתה באלול ה'תש"ף.
אחד מנכדיו, שלום אהרן בעדני, נרצח בפיגוע דריסה ליד המטה הארצי של המשטרה בירושלים, בנובמבר 2014.
יהושע בורקובסקי
יהושע (שוקי) בורקובסקי (נולד ב-19 בינואר 1952) הוא אמן צייר וצלם ישראלי יליד ראשון לציון.
ביוגרפיה
בורקובסקי נולד בראשון לציון בשנת 1952. בין השנים 1973–1977 למד אמנות בבצלאל בירושלים. בשנת 1979 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בביתן לאמנות בפארק הירקון בתל אביב. בשנת 1981 למד במכללת האנטר בניו יורק.
בשנת 2005 הוציא בורקובסקי ספר תצלומים, אשר צולמו החל ממחצית שנות השבעים של המאה ה-20, והמתעדים את ציורי החג', ציורים הנעשים על חזיתות הבתים לכבוד שובם של עולי הרגל ממכה. הוצאת הספר לוותה בתערוכה שנערכה במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
"קצה קצהו של הנראה לעין, קצה הראייה, הדימוי והסיפור שמאחוריו: יהושע בורקובסקי מגיע לשם בדרכו הייחודית, הנזירית והאסתטית [...], המדעית אך גם המאגית שביפה. הוא בוחן את אופני הראייה של העין האנושית את הדימוי, לפני התפוגגותו. בורקובסקי מנסה לתפוס את רוח הרפאים של הדברים הממשיים, עד שהצופים מפקפקים במראה עיניים"
המשורר ישראל אלירז ייחד את ספרו "הבט" (קשב לשירה, 2012) להתבוננות בציוריו של בורקובסקי ולמחשבות על ציור בכלל.
קלי הריסון
קלי הריסון (באנגלית: Kelly Harrison; נולדה ב-28 בנובמבר 1980) היא שחקנית בריטית.
ביוגרפיה
הריסון נולדה בדונקסטר שבדרום יורקשייר, והתחנכה בבית הספר הנגרהיל שבאדנתורפ בדונקסטר.
היא הייתה דוגמנית במשך ארבע שנים, אבל עד מהרה לוהקה לסדרה "חדר מיון" של ה-BBC לתפקיד הפרמדיקית ניקי מרשל.
הריסון הופיעה בסדרות הטלוויזיה "Born and Bred", "להעיר את המתים", "דיאל ופסקו", "פדינגטון גרין", "מקום בו נמצא הלב", ובמותחן המצמרר "Marian, Again" של רשת ITV בו גילמה את הדמות הראשית מריאן.
הריסון שיחקה בסדרת הדרמה "Age Before Beauty" של ה-BBC לצדם של סו ג'ונסטון ורובסון גרין ששודרה החל מיולי 2018.
הרי הלר
הרי הלר (16 במרץ 1899, ברלין - 3 במרץ 1967, ישראל) היה רופא פנימי, היה מחלוצי הרפואה בארץ, ממייסדי בית החולים בילינסון, ומנהלו הראשון.
עלה לראשונה בשנות העשרים במסגרת תנועת "כחול לבן", עבד כחלוץ, עקב בריאותו הלקויה נאסרה עליו העבודה הגופנית, לכן שב לגרמניה ללמוד רפואה. בגיל 30 היה רופא ראשי בבית החולים "פרידריכסהיין" בשכונת פרידריכסהיין בברלין. עם עליית הנאצים עלה לישראל  בשנית בשנת 1934, תחילה עבד בעפולה, ומאז היווסדו של בית החולים בילינסון בשנת 1936 הלר היה ממניחי התשתית הרפואית של בית החולים ביחד עם ארוין רבאו, ומונה למנהל מחלקה פנימית, ולמנהלו של בית החולים..
הלר היה מפעילי "השירות הרפואי" בההגנה. בעת מלחמת העצמאות שימש כנציג השירות הרפואי בארצות הברית ועסק בעיקר ברכישת ציוד רפואי.
ב -8 בינואר 1948 רשם דוד בן-גוריון ביומנו תחת הכותרת " להקמת שירות רפואי " : "(דב"ג) מציע ששיבר (חיים שיבא) יגייס רופאים ומוסדות קיימים לטיפול רפואי בחיילים, המוסדות צריכים להיות נתבעים ולא תובעים. בעיקר -קופ"ח, עליהם להקים בית חולים של שדה. שיבר מציע גיוס חובה של רופאים. עד עכשיו התנדבו - או מתוך חוסר פרנסה, או מתוך אידיאליזם או עולים חדשים. הצבא צריך לבחור כל מה שנחוץ, דרושים 25 רופאים, אלה יספיקו עד הקמת המדינה. יש לנו מעט בחורים מאומנים - יש לשמור עליהם, הם זכאים לשירות הרפואי הטוב ביותר. יש לקופ"ח מחסן - תתן ציוד נגד שטרות. שיבר סבור שד"ר הרי הלר צריך לארגן שירות הרפואה"..
ב-20 במרץ 1948 במסגרת מינויים של יועצים רפואיים לקצין רפואה ראשי ד"ר חיים שיבא מונה הלר יועץ לענייני תכנון בתי חולים
עם הקמת צה"ל היה הלר מפעילי ה"שרות הרפואי" בצה"ל.
הלר נחשב בעיני רבים לגדול הרופאים בארץ בעת ההיא..
בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
הלר ייסד בשיבא את מרפאת ה-FMF.
מתלמידיו : הפרופ' הרי צבי בנק, הפרופ' אוטו פרנקל, הפרופ' דן מיכאלי.
הלר היה חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 1964-1965, מטעם עיריית תל אביב ביחד עם פרופ' עזרה זהר וד"ר יוסף גפני.
יחסי איי בהאמה–סין
יחסי איי בהאמה-סין הם היחסים הדו-צדדיים בין קהיליית איי בהאמה לבין הרפובליקה העממית של סין.
הרי הלר
על שמו קרוי מכון הלר למחקר רפואי במרכז רפואי ע"ש שיבא.
יחסי איי בהאמה–סין
היחסים הדיפלומטים בין שתי המדינות כוננו ב-23 במאי 1997. פחות מחודשיים לאחר מכן, הממשלה הסינית פתחה שגרירות בנאסאו, באי ניו פרובידנס. ממשלת בהאמה לא הקימה שגרירות בבייג'ינג באופן מיידי, אם כי בשנת 1999 מונה ד"ר ארתור פולקס לשגריר הלא תושב הראשון של איי בהאמה, והוא היה אחראי בין היתר על יחסיה של איי בהאמה עם סין עד אשר איי בהאמה הקימה שגרירות בבייג'ינג. ראש הממשלה הוברט אינגהראם היה ראש ממשלת איי בהאמה הראשון שביקר בסין. ביקורו נערך בשנת 1997.
יחסים כלכליים
בשנת 2002 היקף הסחר בין המדינות הסתכם בכ-62.93 מיליון דולר. אך, רק כ-60,000 דולר מהיקף הסחר בין שתי המדינות היה ייצוא של איי בהאמה.
יחסים דיפלומטים
איי בהאמה מחזיקה בשגרירות בבייג'ינג. מאידך, סין מחזיקה בשגרירות בנאסאו.
בילי גרהאם
לגרהאם היו קשרים עם מרטין לותר קינג הבן, ויחד השתתפו בכינוסי התעוררות ותשובה פומביים, כמו גם במאבקים נגד הגזענות וההפרדה הגזעית ובעד שילוב בין גזעי. פעמיים הוא אף דאג לשחרר ממעצר ומכלא את מרטין לותר קינג. הוא גם היה חבר לאורך כל חייו של הכומר הקלוויניסטי רוברט שולר.
בילי גרהאם כתב ספרים ומאמרים רבים בנושא האמונה הנוצרית, דרשותיו פורסמו ברדיו, טלוויזיה, בקלטות ווידאו ואודיו בעולם. בילי גרהאם פעל במסגרות תקשורתיות רבות, כשעיקר מאמציו היו לשכנע את קהל מאזיניו לקבל את ישו כמושיעם האישי. הוא נחשב לאחד מהאישים הנערצים והאהובים ביותר בארצות הברית ובמקומות רבים אחרים בעולם.
הוא היה גורם מרכזי בעיצוב השקפת העולם של מספר רב מאוד של אנשים מרקע שונה, והוביל אותם למצוא קשר בין הביבליה (הברית הישנה והברית החדשה) לבין נקודות מבט חילוניות עכשוויות. גרהאם הטיף לקהלים חיים של כמעט 215 מיליון אנשים ביותר מ-185 מדינות וטריטוריות באמצעות כנסים ומפגשים שונים, לרבות השליחות העולמית BMS והשליחות הגלובלית. הוא גם הגיע למאות מיליונים נוספים באמצעות טלוויזיה, וידאו, סרטים ושידורי אינטרנט.
נעוריו
ויליאם פרנקלין גרהאם הבן נולד ב 7 בנובמבר 1918, בחווה ליד העיר שארלוט, בצפון קרוליינה. הוא היה ממוצא סקוטי-אירי, היה הבכור מבין ארבעה ילדים שנולדו למורו (לבית קופי, 1892-1981) ויליאם פרנקלין גרהאם האב (1888–1962), שהיה חוואי בעל משק חלב. גרהאם גדל בחווה המשפחתית עם שתי אחיותיו הצעירות, קתרין מורו וג'ין ואחיו הצעיר, מלווין תומאס. הוא חונך על ידי הוריו כחבר בכנסייה הפרסביטריאנית-הרפורמית. הוא התחיל לקרוא ספרים מגיל צעיר ואהב לקרוא ספרי הרפתקאות לבנים, במיוחד אהב את טרזן. כמו טרזן, הוא היה נתלה על העצים וקורא את קריאת טרזן הידועה, תוך שהוא מפחיד בכך אנשים וסוסים. לדברי אביו, צעקות אלה הן שהובילו אותו להיות כומר בכנסייה.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, במאי 1936, למד גרהאם במכללת בוב ג'ונס, בקליבלנד, טנסי. לאחר סמסטר אחד, הוא חש שהדגש בלימודים שם היה יותר מדי על לגליזם בשלב זה הוא הושפע בהשראת הכומר צ'רלי יאנג מהכנסייה התנ"כית באיסטפורט. הוא עמד בפני גירוש, אך בוב ג'ונס האב הזהיר אותו מפני חיים מבוזבזים: "לכל היותר, כל מה שתוכל להשיג זה להיות מטיף כפרי בארץ ענייה אי שם בכפרים... יש לך קול עם פוטנציאל למשוך אנשים. אלוהים יכול להשתמש בקולך, הוא יכול להשתמש בו בעצמה רבה."
בשנת 1937 עבר גרהאם ללמוד במכון התנ"כי של פלורידה בטמפל טראס, פלורידה, ליד טמפה. את הדרשה הראשונה שלו באותה שנה נשא בבוסטוויק הכנסייה הבפטיסטית ליד פלאטקה, פלורידה, בעודו סטודנט.
בשנת 1939 הוסמך גרהאם על ידי קבוצת אנשי דת בפטיסטים בכנסיית פניאל הבפטיסטית בפלטקה שבפלורידה. בשנת 1943 סיים גרהאם את מכללת וויטון, באילינוי, עם תואר באנתרופולוגיה.
בתקופה זו בוויטון החליט גרהאם לקבל את כתבי הקודש כדברו המוחלט של אלוהים. הנרייטה מירס מהכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של הוליווד (הוליווד, קליפורניה) סייעה לגרהאם להתמודד עם נושא זה. הוא התמקם בבית ביער מדרום מזרח לאגם Big Bear בדרום קליפורניה. מצויה שם אנדרטה המציינת את החלטתו זו של גרהאם.
משפחה
ב -13 באוגוסט 1943 נשא גרהאם את רות בל לאישה. היא הייתה תלמידת כתתו בוויטון. הוריה היו מיסיונרים פרסביטריאנים בסין. אביה, ל. נלסון בל, היה מנתח כללי. רות גרהאם נפטרה ב -14 ביוני 2007, בגיל 87. הגרהאמים היו נשואים כמעט 64 שנים.
לגרהאם ואשתו נולדו חמישה ילדים: וירג'יניה לפטוויץ' (גיגי); גרהאם (נולדו ב 1945), נואם רב השראה וסופר; אן גרהאם לוטז (1948), מנהלת את AnGeL ministries; רות גרהאם (ב 1950), מייסדת ונשיאה של Ruth Graham & Friends, מובילה כנסים ברחבי ארצות הברית וקנדה; פרנקלין גרהאם (1952) מכהן כנשיא ומנכ"ל איגוד Billy Graham Evangelistic Association וכנשיא ומנכ"ל ארגון הסעד הבינלאומי, Samaritan's Purse, ונלסון אדמן גרהאם (1958), כומר שמנהל את ה-East Gates Ministries International, אשר מפיצה ספרות אוונגליסטית בסין.
לגרהאם היו 19 נכדים ונינים רבים.
בשירות הבשורה
במהלך לימודיו בקולג', הפך גרהאם לכומר של כנסיית United Gospel Tabernacle (משכן הבשורה המאוחד) והיו לו גם התקשרויות בישור אחרות.
בשנים 1943–1944 שימש גרהאם זמן קצר בכנסייה הבפטיסטית הראשונה במערב ספרינגס המערבית, באילינוי, שלא הייתה רחוקה מוויטון. בעודו שם, סיפר לו ידידו טורי ג'ונסון, כומר "כנסיית הביבליה של המערב התיכון" בשיקגו, שתוכנית הרדיו שלו, Songs in the Night (שירים אל תוך הלילה), עומדת להסגר בשל היעדר מימון. גרהאם החליט, תוך התייעצות עם חברי קהילתו במערב ספרינגס במדינת אילינוי, להשתלט על תוכנית הרדיו של ג'ונסון תוך קבלת תמיכה כספית מהכנסייה שלו. עם השקת תוכנית הרדיו החדשה ב -2 בינואר 1944, היא עדיין נקראה שירים אל תוך הלילה. גרהאם גייס את בעל קול הבס בריטון, ג'ורג' בוורלי שיי כמנהל הרדיו שלו. בעוד שתוכנית הבישור ברדיו נמשכה עוד שנים רבות, החליט גרהאם להמשיך הלאה בתחילת שנת 1945. בשנת 1947, בגיל 29, הוא מונה לנשיא Northwestern Bible College in Minneapolis (מכללת נורת'ווסטרן המקראית במיניאפוליס) - בזמנו, הוא היה האיש הצעיר ביותר ששימש כנשיא מכללה או אוניברסיטה בארצות הברית. גרהאם שימש כנשיא משנת 1948 עד לשנת 1952.
גרהאם התכוון תחילה להיות כומר צבאי בצבא ארצות הברית, אולם הוא נדבק במחלת החזרת זמן קצר לאחר שהגיש בקשה להצבה. לאחר תקופה של הבראה בפלורידה, הוא נשכר כמבשר הראשון במשרה מלאה של YFC) Youth for Christ) (נוער למען ישו) שנוסדה במשותף על ידי טורי ג'ונסון והמבשר הקנדי צ'ארלס טמפלטון. גרהאם נסע ברחבי ארצות הברית ואירופה כמבשר בין לאומי של הארגון YFCI. טמפלטון נירשם לסמינר התאולוגי של פרינסטון לתואר תאולוגי מתקדם וקרא לגרהאם לנהוג כמוהו, אך הוא סירב מאחר שהוא כבר כיהן כנשיא Northwestern Bible College (המכללה הצפון-מערבית למקרא).
גרהאם תכנן סדרה של כנסי התעוררות בלוס אנג'לס בשנת 1949, שעבורם הקים אוהלי קרקס במגרשי חניה. הוא משך סיקור תקשורתי ברמה לאומית, במיוחד ברשת Hearst chain השמרנית, אף כי הירסט וגרהאם מעולם לא נפגשו. מסע הבישור נמשך שמונה שבועות - חמישה שבועות מעל למתוכנן. גרהאם הפך לדמות לאומית עם כיסוי עיתונאי כבד של שירותי הכבלים וכתבי עת לאומיים.
שירות בשורה לסטודנטים
גרהאם דיבר בכינוס שליחות של הסטודנטים של אינטרורסיטי של אורבאנה (InterVarsity Christian Fellowship's Urbana Student Missions Conference), לפחות תשע פעמים: בשנים 1948, 1957, 1961, 1964, 1976, 1979, 1981, 1984 ו -1987.
בכל כנס אורבנה, הוא איתגר את אלפי המשתתפים לקבל על עצמם התחייבות ללכת אחרי ישו המשיח עד סוף חייהם. הוא ציטט לעיתים קרובות פסוק בן שש מילים, שנכתב במהדורת כתבי הקודש של ויליאם וייטינג בורדן, בנו של אייל כסף עשיר: "אין הסתייגויות, אין נסיגה, אין חרטה" ("No reserves, no retreat, no regrets"). בורדן מת במצרים בדרכו לשירות הבשורה.
בשנת 1955 הוא הוזמן על ידי סטודנטים להוביל את השליחות באוניברסיטת קיימברידג', בארגון של (CICCU -Cambridge Inter-Collegiate Christian Union), עם הכומר הלונדוני והתאולוג ג'ון סטוט כעוזר הראשי שלו. הזמנה זו התקבלה במורת רוח רבה כפי שהשתקף ממאמרי העיתון טיימס הלונדוני.
אגודה אוונגליסטית
בשנת 1950, ייסד בילי גרהאם את האגודה האוונגליסטית הנושאת את שמו BGEA) Billy Graham Evangelistic Association) כאשר המטה שלה שכן במיניאפוליס. בשנת 1999 עברה האגודה לשרלוט, בקרוליינה הצפונית,. המשימות שנכללו ב BGEA היוו: באפריל 2013, התחילה האגודה ב "My Hope With Billy Graham" ("התקווה שלי עם בילי גרהאם"), את ההישג הגדול ביותר בהיסטוריה שלה, כשעודדה את חברי הכנסייה להפיץ את הבשורה בפגישות קבוצתיות קטנות לאחר הצגת מסר בוידאו של גרהאם. "הרעיון הוא שהמאמינים הנוצרים יעתיקו את הדוגמה של השליח מתי בברית החדשה ויפיצו את הבשורה בבתיהם". הסרטון, נקרא "The Cross" ("הצלב"), הוא התוכנית המרכזית בסדרת "התקווה שלי" באמריקה ושודר גם בשבוע של יום הולדתו ה -95 של גרהאם. בריאיון עם האתר השמרני האמריקני (WorldNetDaily (WND כתב גרהאם כי "אנחנו קרובים לקץ הימים".
תנועת זכויות האזרח
במסעי הבישור המוקדמים של גרהאם עדיין הונהגה הפרדה גזעית, אך הוא החל לשנות את גישתו בשנות החמישים. במהלך עצרת שנערכה ב -1953 בצ'טאנוגה שבטנסי, קרע גרהאם את החבלים שהקימו המארגנים לצורך הפרדה גזעית. בזיכרונותיו סיפר כי הוא אמר לשני סדרנים לעזוב את מחיצת ההפרדה "או שאתם יכולים להמשיך ולקיים את מסע ההתעוררות בלעדי". הוא הזהיר את הקהל הלבן, "היינו גאים וחשבנו שאנחנו טובים יותר מכל גזע אחר, מכל עם אחר ... גבירותיי ורבותיי, אנחנו הולכים להיות מושלכים לגיהנום בגלל הגאווה שלנו."
בשנת -1957, הפכה עמדתו של גרהאם כלפי השילוב הבין גזעי פומבית יותר כאשר הרשה לרועי העדה השחורים תומאס קילגור וגארדנר טיילור לשמש כחברים בוועד הפועל של מסעי הבישור בניו יורק והזמין את הכומר מרטין לותר קינג (שאותו פגש לראשונה במהלך החרם על אוטובוס מונטגומרי ב -1955), להצטרף אליו לדוכן בכינוסי ההתעוררות שנמשכו 16 שבועות בניו יורק, התאספו שם כ 2.3 מיליון איש במדיסון סקוור גארדן, באצטדיון ינקי ובטיימס סקוור כדי לשמוע אותם. באוטוביוגרפיה שלו נזכר גרהאם שבמהלך הזמן הזה הוא וקינג פיתחו ידידות קרובה ושהוא בסופו של דבר היה אחד האנשים הבודדים שפנו אל קינג בכינויו "מייק", כינוי שקינג הרשה להשתמש בו רק לחבריו הקרובים ביותר. בעקבות ההתנקשות בחייו של קינג ב -1968, התאבל גרהאם וקונן על כך שארצות הברית הפסידה "מנהיג חברתי ונביא". באופן פרטי, ייעץ גרהאם לקינג ולחברים אחרים של SCLC -Southern Christian Leadership Conference (מנהיגות הנוצרים הדרומית).
על אף הידידות ששררה ביניהם, נתגלע בשנת 1958, מתח בין גרהאם וקינג, כאשר ועדת החסות של מסעי הבישור שהתקיימו בסן אנטוניו, טקסס ב -25 ביולי, דאגה לכך שגרהאם יוצג על ידי המושל הגזען של המדינה, פרייס דניאל. ב -23 ביולי שלח קינג מכתב לגרהאם והודיע ​​לו כי העובדה שאפשרו לדניאל לדבר במסע הבישור שהתרחש בלילה לפני הבחירות הדמוקרטיות המוקדמות של המדינה "עלולה להתפרש כהסכמה שלך להפרדה גזעית ולאפליה". יועצו של גרהאם, גריידי וילסון, השיב לקינג כי "אף על פי שאנחנו לא רואים עין בעין בכל נושא, אנחנו עדיין אוהבים אותו במשיח".
אף על פי שהופעה של גרהאם עם דניאל ניפצה את תקוותיו של קינג לקיים מסעי בישור משותפים עם גרהאם בעומק הדרום, נשארו השניים עדיין חברים, וקינג סיפר לקהל צופי טלוויזיה קנדיים ​​בשנה שלאחר מכן, כי גרהאם נקט בעמדה "חזקה מאוד כנגד ההפרדה הגזעית". לגרהאם וקינג היו גם דעות מנוגדות בנושא מלחמת וייטנאם. לאחר נאומו של קינג "מעבר לווייטנאם", שבו גינה את ההתערבות האמריקאית בווייטנאם, גרהאם גינה אותו ואחרים על ביקורתם על מדיניות החוץ של ארצות הברית.
באמצע שנת 1960 קינג וגרהאם נסעו יחד לכינוס העולמי הבפטיסטי העשירי של הברית הבפטיסטית העולמית. בשנת 1963, גרהאם שילם ערבות עבור שחרורו של קינג מהכלא במהלך כינוס בירמינגהם. גרהאם ערך מסעי בישור משולבים בבירמינגהם, אלבמה, בחג הפסחא ב -1964, בעקבות הפצצת הכנסייה הבפטיסטית של רחוב שש עשרה, וסייר שוב באלבמה בעקבות האלימות שלוותה את צעדת סלמה הראשונה למונטגומרי ב -1965.
אמונתו של גרהאם עוררה את השקפתו המתבגרת על גזענות והפרדה; הוא אמר לאחד מחברי קו קלוקס קלאן (Ku Klux Klan) כי השילוב הבין גזעי היה נחוץ בעיקר מטעמים דתיים: "אין בסיס מקראי להפרדה הגזעית", טען גרהאם. "הקרקע לרגלי הצלב היא במפלס אחד, וזה נוגע ללבי כאשר אני רואה לבנים עומדים כתף אל כתף עם שחורים לרגלי הצלב."
תנועת לוזאן
הידידות בין גרהאם לג'ון סטוט הובילה לשותפות נוספת בתנועת לוזאן, אשר גרהאם היה מייסדה. היא נבנתה על בסיס הקונגרס העולמי של גרהאם משנת 1966 על בישור בברלין, בשיתוף עם Christianity Today (כתב העת הנוצרי: נצרות כיום) כינס גרהאם את מה שמגזין "טיים" תיאר כ"פורום אדיר, אולי הכינוס הנרחב ביותר של נוצרים שנערך אי פעם". עם 2,700 משתתפים מכ -150 מדינות שהתכנסו לכינוס הבינלאומי על בישור בעולם. כינוס זה התקיים בלוזאן, שווייץ (16-25 ביולי 1974), והתנועה שאלה את שמה מן העיר המארחת. מטרתו הייתה לחזק את הכנסייה העולמית למען הבישור בעולם, ולעסוק במגמות אידאולוגיות וסוציולוגיות שהשליכו על כך. גרהאם הזמין את סטוט להיות האדריכל הראשי של אמנת לוזאן, שהוצאה מכינוס, אשר, לדברי גרהאם, "סייעה לאתגר ולאחד נוצרים אוונגליסטים במשימה הגדולה של בישור עולמי". התנועה נותרה כפרי מורשתו של גרהאם, עם נוכחות בכל אומה כמעט.
ריבוי תפקידים
גרהאם מילא תפקידים מרובים שתמכו זה את זה. גרנט ואקר מונה 8 תפקידים עיקריים שמילא גרהאם: מבשר, סמל, דרומי, יזם, אדריכל (או בונה גשרים), צליין, כומר ולבסוף מעמדו כדמות הפרוטסטנטית המוכרת בארצות הברית, במשותף עם מרטין לותר קינג והאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
כבונה גשרים, גרהאם הושיט ידו בכוונה לתוך העולם החילוני. כיזם, לדוגמה, הוא בנה ביתן משלו ליריד העולמי בניו יורק ב -1964 בשנת 1969 הוא הופיע כאורח בתוכנית טלוויזיה שוודי אלן הנחה. הוא שוחח איתו בעניינים תאולוגיים.
במהלך המלחמה הקרה, היה בילי גרהאם לבונה הגשר הראשון מעבר למסך הברזל, כשהוא פונה לקהלים גדולים במדינות ברחבי אירופה המזרחית לרבות ברית המועצות, בקריאה לשלום.
בתקופת האפרטהייד סירב גרהאם בעקביות לבקר בדרום אפריקה עד שממשלתה אפשרה מקומות ישיבה משולבים לקהל. במהלך מסע הבישור הראשון שלו ב-1973 הוא גינה בגלוי את האפרטהייד. גרהאם גם התכתב עם המנהיג הכלוא, נלסון מנדלה במהלך 27 שנות מאסרו של האחרון. ב -1984 הוא הוביל סדרה של כינוסים בקיץ של בריטניה, הנקראת Mission England, במגרשי כדורגל.
גרהאם התעניין בחיזוק הבשורה (אוונגליזם) ברחבי העולם. בשנים -1983, 1986 ו -2000 הוא מימן, ארגן ושילם עבור הכשרות מסיביות עבור אוונגליסטים נוצרים מרחבי העולם; עם הייצוג הגדול ביותר של מדינות שנערך עד אז אי פעם. למעלה מנציגי 157 מדינות התאספו בשנת 2000 במרכז האמנה RAI באמסטרדם, הולנד. באחד ממסעי ההתעוררות בסיאול שבדרום קוריאה משך גרהאם יותר ממיליון איש לכינוס אחד. הוא הופיע בסין בשנת 1988 - עבור רות, היה זה כמו שיבה הביתה, שכן היא נולדה בסין להורים מיסיונרים. הוא הופיע בצפון קוריאה בשנת 1992.
ב -15 באוקטובר 1989, גרהאם קיבל כוכב על Hollywood Walk of Fame (מדרכת התהילה של הוליווד). גרהאם היה הכומר היחיד, שתפקד בתפקיד כזה, לקבל כוכב כזה.
ב -22 בספטמבר 1991, ערך גרהאם את האירוע הגדול ביותר שלו בצפון אמריקה על הדשא הגדול של סנטרל פארק בניו יורק. פקידי העיר העריכו שהיו שם למעלה מ-250,000 משתתפים. בשנת 1998, דיבר גרהאם בוועידת TED לקהל של מדענים ופילוסופים.
ב -14 בספטמבר 2001, שלושה ימים בלבד לאחר ההתקפות על מרכז הסחר העולמי, הוזמן גרהאם לכהן בקתדרלה הלאומית בוושינגטון, בהשתתפות הנשיא ג'ורג' בוש ומנהיגים בעבר ובהווה. הוא גם דיבר בטקס האזכרה בעקבות הפיגוע באוקלהומה סיטי ב -1995. ב-24–26 ביוני 2005, בילי גרהאם התחיל מה שהוא אמר שיהיה מסע הבישור האחרון שלו בצפון אמריקה, שלושה ימים בבית Flushing Meadows - Corona Park בניו יורק. אבל בסוף השבוע של 11-11 במרץ 2006, בילי גרהאם ערך את "פסטיבל התקווה" עם בנו, פרנקלין גרהאם. הפסטיבל התקיים בניו אורלינס, אשר אך זה התאושישה מהוריקן קתרינה.
גרהאם הכין דרשה אחרונה אחת, "My Hope America" (התקווה שלי אמריקה), ששוחררה בקלטת- DVD והוצגה ברחבי אמריקה ואולי ברחבי העולם בין 7 ל-10 בנובמבר 2013, כאשר 7 בנובמבר הוא יום הולדתו ה-95, בתקווה לגרום להתעוררות ותשובה.
אחרית ימיו, מוות ואזכרה
בחודש אפריל 2010, גרהאם, בגיל 91 עם אובדן משמעותי של ראייה ושמיעה, היה בהופעה ציבורית נדירה לרגל ההקדשה של הספרייה המשופצת בילי גרהאם.
גרהאם נפטר מסיבות טבעיות ב -21 בפברואר 2018, בביתו במונטרייט, צפון קרוליינה, בגיל 99.
ב־28 בפברואר וב־1 במרץ 2018 הפך בילי גרהאם לאזרח הפרטי הרביעי בהיסטוריה של ארצות-הברית שזכה בכבוד האשכבה ברוטונדה של הקפיטול בוושינגטון, גרהאם הוא המנהיג הדתי הראשון שזכה לכבוד זה. מנהיג הרוב בסנאט מיץ 'מק'קונל ויו"ר הבית פול רייאן קראו לגרהאם בטקס, "הכומר של אמריקה". הנשיא טראמפ אמר שגרהאם היה "שגרירו של ישו".
טקס הלוויה פרטי התקיים ב-2 במרץ 2018. גרהאם נקבר ליד אשתו למרגלות שביל הלבנים בצורת צלב בגן התפילה, בצדה הצפוני-מזרחי של ספריית בילי גרהאם. ארון הקבורה מעץ של גרהאם, שנעשה בעבודת יד בשנת 2006 על ידי אסירים בבית הכלא הממלכתי של לואיזיאנה, מעוטר בצלב עץ שמוסמר אליו על ידי האסירים.
סרטון חיצוני
(עליון: בילי גרהאם בקפיטול, 28 בפברואר 2018, C-SPAN;
תחתון: בהלוויה, ספריית בילי גרהאם, שרלוט, צפון קרולינה, 2 במרץ 2018, C-SPAN)
מעורבות פוליטית
גרהאם נטה לעבר המפלגה רפובליקנית בתקופת נשיאותו של ריצ'רד ניקסון, שאותו פגש והתיידד בהיותו סגן הנשיא תחת דווייט אייזנהאואר. מאוחר יותר הוא לא ממש התרועע עם הימין הנוצרי (ביטוי המציין את הימין השמרני הדתי נוצרי של ארצו הברית), באומרו כי ישו לא היה מפלגה פוליטית. במהלך השנים העניק את תמיכתו למועמדים פוליטיים שונים.
בשנת 2007 הסביר גרהאם את סירובו להצטרף ל"רוב המוסרי "של ג'רי פלוול בשנת 1979, באומרו: "אני בעד מוסר, אולם המוסריות חורגת מעבר למין, חופש וצדק חברתי, אנחנו כאנשי דת יודעים כל כך מעט לדבר מתוך סמכות על תעלת פנמה או מרוץ החימוש, האוונגליסטים אינם צריכי להיות מזוהים באופן הדוק עם מפלגה כלשהי או עם אדם מסוים, עלינו לעמוד במרכז כדי להטיף או לבשר לכל בני האדם בין ימין או שמאל, בעבר, לא הייתי נאמן לעצותיי שלי. אך אהיה נאמן בעתיד".
בריאיון ל"ניוזוויק" בשנת 2006, נכתב "לגבי גרהאם, הפוליטיקה היא משנית לבשורה ... כאשר ניוזוויק שאל את גרהאם - האם רועי עדה, בין שהם חושבים על עצמם כעל מבשרים, ובין שהם רואים עצמם כעל רועי עדה או מעט משניהם - צריכים להשקיע זמן בפוליטיקה? הוא השיב: 'אתה יודע, אני סבור שהדבר תלוי באיש עצמו האם הוא חש שהוא מובל לכך על ידי אלוהים. דברים רבים שאליהם התייחסתי בעבר, לפני שנים לא היו מאלוהים, אני בטוח בכך, אולם אני חושב שיש נושאים אחדים - כמו קומוניזם, או הפרדה גזעית, שלגביהן אני סבור שיש לך אחריות לבטא עמדה".
כומר הנשיאים
לגרהאם היה קהל מאזינים אישי רב שכלל גם רבים מנשיאי ארצות הברית החל מהארי ס. טרומן וכלה בברק אובמה, 12 נשיאים ברציפות. לאחר פגישתו עם טרומן בשנת 1950, אמר גרהאם לעיתונות כי דחק בנשיא לפעול כנגד הקומוניזם בצפון קוריאה. טרומן לא חיבב אותו ולא דיבר איתו מאז במשך שנים.
גרהאם היה אורח קבוע במהלך כהונתו של דווייט ד. אייזנהאור. הוא קרא לו להתערב באמצעות הכוחות הפדרליים באירוע של Little Rock Nine (משבר שבו נמנעה כניסת תלמידים שחורים לבית ספר התיכון בליטל רוק בגלל הפרדה גזעית), כדי לאפשר כניסה של תלמידים שחורים לבתי הספר הציבוריים. יו"ר בית הנבחרים סם רייבורן שכנע את הקונגרס לאפשר לגרהאם לנהל את האספה הדתית הראשונה על מדרגות בניין הקפיטול בשנת 1952. אייזנהאואר ביקש את נוכחותו של גרהאם על ערש דווי.
ב־16 בדצמבר 1963, הזמין נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון את גרהאם לבית הלבן לקבלת ייעוץ רוחני, בעקבות התרשמותו מהאופן שבו שיבח גרהאם את עבודתו של אבי-סבו ג'ורג' וושינגטון ביינס. לאחר הביקור הזה, היה ג'ונסון מזמין את גרהאם לעיתים קרובות על מנת לקבל ממנו ייעוץ רוחני נוסף, כמו גם לטיפוח קשר הידידות עמו. כפי שסיפר גרהאם לביוגרף שלו פראדי, "כשג'ונסון היה נשיא, התארחתי בבית הלבן כמעט כאילו היה בית מלון, הוא תמיד ניסה לעכב אותי שם, הוא פשוט לא רצה שאצא".
בניגוד בולט לגישה המצומצמת יותר שהייתה לו עם הנשיא טרומן, אייזנהאואר וקנדי, גרהאם לא רק הגיע לבתי המגורים הפרטיים של הבית הלבן, אלא לפעמים גם כרע ברך לצדו של ג'ונסון והתפלל עמו, בכל פעם שהנשיא ביקש זאת ממנו. גרהאם נזכר פעם "מעולם לא היו לי הרבה אנשים שעמם נהגתי כך.". בנוסף לביקוריו בבית הלבן, היה גרהאם מבקר אצל ג'ונסון גם בקמפ דייוויד ונפגש מדי פעם עם הנשיא כאשר הוא חזר לחוותו הפרטית בסטונוול טקסס. ג'ונסון היה גם הנשיא המכהן הראשון שהשתתף באחד ממסעי הבישור של גרהאם, שהתקיים ביוסטון, טקסס, בשנת 1965.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1964 שלחו תומכי המועמד הרפובליקאי בארי גולדווטר כ -2 מיליון מברקים לעיר הולדתו של גרהאם במונטראט שבצפון קרוליינה, וביקשו את תמיכתו של המטיף. בהיותו תומך במדיניות הפנים של ג'ונסון, ובתקווה לשמור על ידידותו עם הנשיא, עמד גרהאם בפני הלחץ לתמוך בגולדווטר ונשאר נייטרלי בבחירות. בעקבות ניצחונו של ג'ונסון בבחירות, התייצב מעמדו של גרהאם ככומר הראשי של הבית הלבן. בשלב מסוים, שקל ג'ונסון אפילו להפוך את גרהאם לחבר בקבינט שלו ולטפח אותו כדי להפוך אותו ליורשו, על אף שגרהאם עמד על כך שאין לו שאיפות פוליטיות ורצה להישאר מבשר. הביוגרף של גרהאם, דוד איקמן, הודה כי המבשר היה קרוב יותר לג'ונסון מלכל נשיא אחר שהכיר אי פעם.
גרהאם ספג ביקורת על ידי אחדים על היותו נמשך יותר מדי למרכזי הכוח הפוליטי. גרהאם ניהל טקס קבורה נשיאותי אחד והלוויה נשיאותית אחת. הוא ניהל את טקסי הקבורה של הנשיא לינדון ב' ג'ונסון בשנת -1973 ונטל חלק בהספד על הנשיא הקודם. גרהאם ערך את טקס הלוויה של הגברת הראשונה לשעבר פאט ניקסון בשנת 1993, וערך את הלוויה הממלכתית של ריצ'רד ניקסון בשנת -1994. בעת שערוריית מוניקה לווינסקי, טען גרהאם כי הוא מאמין שהנשיא ביל קלינטון הוא "אדם רוחני". הוא לא היה מסוגל להשתתף בהלוויה הממלכתית של רונלד רייגן ב -11 ביוני 2004, כמשום שהתאושש מניתוח החלפת מפרק הירך. דבר זה הוזכר על ידי ג'ורג' בוש בהספד שלו. ב -25 באפריל 2010 ביקר הנשיא ברק אובמה את גרהאם בביתו במונטרייט, צפון קרוליינה, שם ערכו "תפילה פרטית" במשותף.
הקשר עם המלכה אליזבת השנייה
גרהאם היה ביחסים ידידותיים עם המלכה אליזבת השנייה, הוזמן לעיתים קרובות לאירועים מיוחדים על ידי משפחת המלוכה. הם נפגשו לראשונה בשנת 1955 וגרהאם הטיף בקפלה של וינדזור, בשנה שלאחר מכן הוזמן על ידי המלכה. הקשר הידידותי ביניהם התקיים אולי משום שהיו שותפים לגישה מסורתית בהיבטים המעשיים של האמונה הנוצרית.
תפיסות במדיניות חוץ
גרהאם התבטא בגלוי כנגד הקומוניזם ותמך במדיניות המלחמה הקרה של ארצות הברית, לרבות תמיכתו במלחמת וייטנאם. בנאומו בשנת 1999 דן גרהאם ביחסיו עם המנהיג הצפון קוריאני המנוח קים איל-סונג, ושיבח אותו כ"קומוניסט מסוג אחר "ו"כאחד הלוחמים הגדולים לחופש בארצו כנגד היפנים". גרהאם המשיך וציין כי אף על פי שמעולם לא פגש את בנו של קים ואת המנהיג קוריאה הצפונית לשעבר, קים ג'ונג-איל, הוא "החליף עמו מתנות".
בשנת -1982 הטיף גרהאם בברית המועצות ונכח בטקס הנחת זר לזכר חללי מלחמת העולם השנייה, כאשר הסובייטים היו בעלי בריתם של האמריקאים במאבק נגד הנאציזם. הוא הביע חשש מפני שואה גרעינית ויעץ כי "תרומתנו הגדולה ביותר לשלום עולמי הוא לחיות יום יום עם ישו".
גרהאם, ישראל והיהדות
גרהאם היה תומך וידיד נלהב של ישראל. סיור שלו במדינה בשנת -1960 העלה את היוקרה והחשיבות של המדינה בקרב האוונגליסטים האמריקאים, ויצר את זרעי התמיכה הפרו-ישראלית החזקה הנמשכת עד היום. ב -1967 הוא קרא למנהיגי ישראל לא להיכנע ללחצים דיפלומטיים העלולים לסכן את ביטחון המדינה; פניות כאלה, המקובלות כיום על הימין האמריקאי, היו חריגות באותה תקופה. הוא עשה סרט, "ארצו" (“His Land”), על ישראל הממשיך להיות מוקרן בין האוונגליסטים הפרו-ישראליים.
היו לו קשרים עם גולדה מאיר אותה העריך מאוד. הוא הביע עמדות פרו ישראליות ואף הגן על היהדות בפני ידידו הנשיא ניקסון. במהלך כהונתו השמיע ניקסון לא מעט הערות אנטישמיות, (עובדה שלא הפריעה לו לשגר לישראל נשק במהלך מלחמת יום הכיפורים). "זה מצער, אבל זה קרה ליהודים בספרד, זה קרה להם בגרמניה וזה יקרה להם עכשיו באמריקה אם האנשים האלה לא יתחילו להתנהג כראוי. יכול להיות שיש להם משאלת מוות. זו הבעיה עם הידידים היהודים שלנו במשך מאות בשנים", אמר ניקסון. המטיף גרהאם ניסה לסנגר על היהודים: "הם לפחות היו תמיד נאמנים לתורת הנצח של אלוהים. הוא שפט אותם לפי התורה מדור לדור, והשתמש בהם לאורך ההיסטוריה תוך שהם שומרים על זהותם".
גרהאם היה גם שיאן בהתגייסות למען היהודים שנרדפו בברית-המועצות לשעבר. הוא ייעץ לאחיו האוונגליסטים שלא להטיף ליהודים או לנסות להמיר את דתם. "בדיוק כפי שהיהדות מתייחסת בחומרה לכפייה דתית, המרת דת, והתנגדות להכניע בני אדם בניגוד לרצונם, כך גם אני", אמר גרהאם למשלחת של הוועד היהודי האמריקני, שנפגשה עמו ב 1973.
הוא קיבל פרסים מאיגוד הקהילות היהודיות והיה מאוד אהוד בהן. כאשר בשנת 1994, ה. ר. הלדמן, לשעבר עוזרו הבכיר של הנשיא ריצ'רד ניקסון, חשף את האנטישמיות הקיצונית של גרהאם, שהובעה בשיחות פרטיות עם ניקסון, בהקלטות סודיות מספריית ניקסון שפורסמו בשנת 2002: "הרבה יהודים הם חברים טובים שלי", אמר גרהאם לניקסון ב -1972. "הם מסתובבים סביבי והם ידידים שלי. כי הם יודעים שאני ידידותי לישראל וכן הלאה. אולם הם לא יודעים כיצד אני באמת חש לגבי מה שהם מעוללים למדינה הזאת, ואין לי את הכוח ולא את הדרך לטפל בהם". גרהאם גם אמר כי "טבעת החנק" היהודית בתקשורת "חייבת להישבר או שהמדינה הזאת תדרדר לתהום".
בשנת -2002 התנצל גרהאם על הדברים, ומנהיגי הקהילה היהודית קיבלו את התנצלותו - אך היחסים לא שבו לתיקונם עוד לעולם. "ידענו שניקסון הוא אנטישמי", אמר אברהם פוקסמן, אז המנהל הליגה הלאומית נגד השמצה, ל- JTA באותה תקופה, בעוד שגרהאם היה "בחור שכולנו הרגשנו בנוח אתו ... אך הוא היה כל כך נגוע בנגיף האנטישמיות".
אקומניזם
אחרי מסע בישור ב -1957 בניו יורק, היו מספר נוצרים פרוטסטנטים פונדמנטליסטיים יותר שביקרו את גרהאם על הנטייה שלו לאקומניות, ואף כינו אותו "צר המשיח" ("אנטיכריסט").
גרהאם ביטא השקפות של הכללה, וטען כי גם אנשים ללא אמונה מפורשת בישו יכולים להיוושע. בראיון שנערך ב -1997 עם רוברט שולר, אמר גרהאם:
השקפות על האישה
בשנת -1970 הצהיר גרהאם שהפמיניזם הוא "הד לפילוסופיה הכללית של המתירנות שלנו", וכי נשים אינן רוצות להיות "גורם תחרותי נגד גברים שוביניסטים". עוד אמר כי תפקידה של האישה, כאם וכעקרת הבית, הוא גורלה של "הנשיות האמיתית" על פי המוסר היהודי-נוצרי; טענותיו של גרהאם, שהתפרסמו ב" Ladies' Home Journal", עוררו מכתבי מחאה, והוצעו כ"התנגדות" להקמת ה"פמיניזם חדש" בפרסום שהתפרסם לאחר הפגנת מחאה במשרדי העיתון תוך הצגת דרישה לייצוג נשי בצוות הפרסום.
גרהאם היה ידוע היטב בנוהג שלו שלא לשהות במחיצתה של אישה אחרת מלבד אשתו. הדבר נודע בשם ה"חוק של בילי גרהאם" (להימנע מפיתוי במחיצתה של אישה שאינה רעייתו).
בתו של בילי, באני, מספרת שאביה סירב להקנות לה ולאחיותיה השכלה גבוהה. כפי שדווח ב"וושינגטון פוסט": באני זוכרת שהיא חונכה על כך שחיי האישה, סובבים סביב היותה רעיה, עקרת הבית ואם. "מעולם לא עלה בדעתנו לפתח קריירה" אמרה. "רציתי ללכת לבית ספר לאחיות - לוויטון, הייתה תוכנית בת חמש שנים - אבל אבא אמר לא, לא היה עימות ואבא לא כעס, אבל כשהחליט, לא - בזה נגמר הוויכוח.". היא הוסיפה "הוא שכח מזה, אמא לא".
בילי דיבר עם אשתו לעתיד, רות, על נטישת שאיפתה לבשר בטיבט לטובת הליכה בעקבותיו, ולעשות אחרת יהיה "סיכול הרצון הברור של האל "
לאחר שרות הסכימה להינשא לבילי, הוא ציטט מכתבי הקודש, תוך הטלת מרותו עליה באומרו "אז אני אוביל ואת תעקבי."
דעות על הומוסקסואליות
גרהאם ראה בהומוסקסואליות חטא, ובשנת -1974 תיאר אותו כ"צורה של סטייה מושחתת". בשנת - 1993 הוא אמר כי לדעתו האיידס עשוי להיות "פסק דין" מאלוהים, אך כעבור שבועיים הוא חזר בו ואמר "אינני מאמין בכך, ואיני יודע מדוע אמרתי זאת".
גרהאם התנגד לנישואים חד-מיניים, וב -2012 הוא הוציא הודעות תמיכה בעמוד מלא לטובת התיקון הראשון של החוקה של קרוליינה הצפונית, שאסר קיום נישואים חד מיניים בקרוליינה הצפונית.
עמדתו המוצהרת של גרהאם הייתה שהוא אינו רוצה לדבר על הומוסקסואליות כעל בעיה פוליטית. קורקי סיאמסקו, שכתב עבור NBC News, ציין כי לאחר תקרית 1993, גרהאם "התרחק במידה רבה מהנושא". לאחר מותו, קראו פרשנים אחדים לגרהאם "הומופוב".
ספרים
גרהאם כתב את הספרים הרשומים בהמשך לפסקה זו. רבים מהם הפכו לרבי מכר. בשנות השבעים של המאה הקודמת למשל, נמכר ספרו "The Jesus Generation" (דורו של ישוע) ב 200,000 עותקים בשבועיים הראשונים לאחר פרסומו. מהספר "Angels: God's Secret Agents" (תורגם גם לעברית בשם "מלאכים, אגדה או מציאות"), נמכרו כמיליון עותקים תוך 90 יום מפרסומו. נטען כי ספרו "How to Be Born Again" (כיצד להיוולד שנית) עשה היסטוריה כאשר נמכר במהדורה הראשונה בכ-800,000 עותקים.
שלום זורין
שלום שמחה זורין (1902–1974) - מפקד יחידת פרטיזנים יהודיים בבלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה.
שלום זורין התגורר בעיר מינסק, שם עבד כנגר. העיר מינסק נכבשה כעבור 4 ימים לאחר פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941. זורין נכלא בגטו המקומי יחד עם שאר יהודי העיר ונשלח לעבודה במחנה שבויי מלחמה. במחנה זה הכיר את סמיון גנזנקו, קצין סובייטי שבוי ובסוף שנת 1941 שניהם ברחו ליערות שבסביבת מינסק, שם הקימו יחידת פרטיזנים. אל היחידה הצטרפו תושבים מקומיים, שבויי מלחמה שברחו מהמחנות ויהודים שברחו מהגטאות שבסביבה. לאחר שמספר היהודים ביחידה גדל, החלו התנגשויות על רקע אנטישמי בין יהודים ולא-יהודים. זורין הגן על היהודים וגנזנקו, כמפקד היחידה, החליט להטיל עליו להקים יחידה פרטיזנית יהודית נפרדת. היחידה כונתה תחילה "יחידת 106" ולאחר מכן נקראה "יחידת זורין". בתחילת דרכה היו ביחידה כ-60 איש עם 15 כלי נשק בלבד, עם הזמן גדלה היחידה עד ל-800 איש. יחידתו של זורין קלטה את היהודים שנמלטו מהגטאות שבערי הסביבה. הגרמנים בסיוע משתפי פעולה הביילורוסים פשטו על אזור היערות ששם הייתה היחידה וזורין עם אנשיו נאלצו להעתיק את בסיסם ליערות נאליבוקי, באזור בו פעלו יחידות פרטיזנים רבות.
זורין ראה את משימת הצלת יהודים כמטרה העיקרית של יחידת הפרטיזנים שלו. לכן ביחידתו נקלטו לא רק גברים צעירים, שיוכלו להיות לוחמים, אלא משפחות שלמות של יהודים שברחו מהגטאות. ביחידה הוקם מחנה אזרחי ובו בעלי מקצוע, שהקימו ביער בתי מלאכה: מתפרה, סנדלריה, מאפייה, בית חרושת לייצור נקניקים, סדנה לתיקון נשק ולייצור פצצות, טחנת קמח, וכן בית חולים שדה עם רופאים יהודיים שברחו מגטו מינסק. בית החולים שירת לא רק את היחידה של זורין, אלא את כל יחידות הפרטיזנים של האזור. כמו כן במחנה הוקם בית ספר ולמדו בו כ-70 תלמידים - ילדים מכל הגילים.
ביולי 1944, לאחר שחרור האזור על ידי הצבא האדום פורקה יחידת זורין.
לאחר המלחמה המשיך שלום זורין להתגורר במינסק, עד שבשנת 1971 עלה לישראל. הוא נפטר בשנת 1974.
פוגו (דג)
פוּגוּ (או בשמו המדעי טאקיפוגו: Takifugu; ביפנית: 河豚) הוא סוג של דגי גרם ממשפחת הנפוחיתיים, הנחשבים לדגי מאכל יוקרתיים ויקרים במטבח היפני. בחלק מאיברי הדגים מצוי רעל עצבים קטלני - טטרודוטוקסין. הגשתה של מנה מבשרו של דג פוגו מחייבת את השף להיות מקצוען ולעבור התמחות ארוכה ובחינות, משום שכל טעות עלולה לעלות בחיי הסועדים. בעבר היו מתים ביפן ובמדינות אחרות בדרום-מזרח אסיה מדי שנה עשרות אנשים כתוצאה מהרעלה שנגרמה מאכילת דגי פוגו שלא נוקו כראוי. שיעורי ההרעלות והתמותה ירדו בשנים האחרונות כתוצאה מרגולציה מחמירה שהונהגה ביפן.
כשאר בני המשפחה דגי סוג זה נוהגים להתנפח בשעת סכנה לגודל כפול מגודלם המקורי. דגים אלה חיים בעיקר במים מלוחים, באזורים טרופיים - חמימים, בין קווי הרוחב 45° דרום ל-45° צפון.
הרעל
חלק מאיברי הדג מכילים את הרעלן הקטלני טטרודוטוקסין, רעל עצבים חזק מאוד - חזק עשרות מונים מציאניד, למשל. בניסוי שנערך בעכברים נמצא, כי נדרשת כמות של שמונה מיקרוגרם לקילוגרם משקל גוף כדי לגרום למותם של לפחות 50% מאוכלוסיית הניסוי. נדרש פחות ממיליגרם אחד של רעל כדי להביא למותו של אדם בוגר. הרעל מתרכז באיברים הפנימיים - הכבד ואברי הרבייה (במיוחד בשחלות), וכן בעור הדג. הרעל מצוי בריכוזים גבוהים יותר בנקבות בעיקר בעונת הרבייה.
סימני ההרעלה מופיעים כ-30–60 דקות לאחר ההרעלה ומתבטאים בשלבים, שמתקדמים באופן מהיר: תחילה אובדן תחושה בשפתיים, בלשון ובקצות האצבעות, בחילה, הקאות וחרדה. לאחר מכן מתחזק אובדן התחושה ומתפתח שיתוק של הגפיים. בשלב הבא יש אובדן קואורדינציה של השרירים ואובדן של כושר הדיבור. במקרה של הרעלה קשה הקורבן עלול למות  מחנק בעודו בהכרה מלאה, תוך מספר שעות מרגע שאכל את הנתח הרעיל (בדרך כלל בין ארבע לשש שעות). אין אנטידוט (סותר רעלים) מתאים לרעל, והטיפול היחידי מעבר לשטיפת מערכת העיכול הוא טיפול סימפטומטי - מתן סיוע נשימתי (הנשמה מלאכותית) לנפגע.
סינמטק ירושלים
סינמטק ירושלים הוא סינמטק - ארכיון סרטים, הפועל בירושלים. בסינמטק מתקיימים קורסים, סמינרים וסדנאות בנושאי קולנוע. כן פועל בו מרכז מולטימדיה לחקר השואה.
היסטוריה
הסינמטק הוקם בשנת 1974 על ידי ליה ון-ליר, ושכן בבית אגרון. בשנת 1981 עבר הסינמטק למשכן חדש בדרך חברון שבגיא בן הינום, במקבץ מבנים ששופצו וחודשו בשרידי שכונת שמאעה הנטושה. בבניין הסינמטק ארבעה אולמות להקרנת סרטי קולנוע, ובנוסף יש בו תאי צפייה לסרטים מארכיון הסרטים העשיר של הסינמטק. הסינמטק משמש להקרנות של סרטים מסחריים, סרטי קולנוע ישראלי וסרטים זרים, וכמו כן סרטים אשר בתי הקולנוע העסקיים נמנעים מהקרנתם עקב שיקולים כלכליים ואחרים (כגון הסרטים "ג'נין, ג'נין" ו"שיטת השקשוקה"), וכן מוקרנים סרטים מאוסף הסינמטק.
פוגו (דג)
מקרי הרעלה
על פי נתונים לגבי השנים 1996–2006, חלה ירידה דרסטית במספר מקרי ההרעלה בשנה שנע בין 20 ל-44. מספר המאושפזים בבתי חולים כתוצאה ממקרי הרעלת פוגו בשנים אלו נע בין 34 ל-64, ומספר מקרי המוות בין אפס לשישה. שיעור מקרי המוות מתוך כלל מקרי ההרעלה הוא 6.8% בלבד. כמעט כל קורבנות ההרעלה היו דייגים שהכינו בעצמם את הדג, ומספר מקרי ההרעלה במסעדות הוא זניח. הירידה מוסברת במודעות לסכנה שבצריכת הדג ובעיקר לרגולציה על השפים המורשים להכין את הדג במסעדות.
גם בישראל חיים דגים ממשפחת הנפוחיתיים, בעיקר במפרץ אילת, אך גם בים התיכון. הדגים מכונים "אבו נפחא" בסלנג, ושמם בעברית עשוי להיות נפוחית, או כדוּרנוּן (מלשון "דג-כדור"). אחד ממיני המשפחה - לגינון נודד - גרם למספר הרעלות גם בישראל, כתוצאה מטעות בזיהוי של דייגים שדגו את הדג לצריכתם הפרטית.
דג הפוגו כמזון
הדג נצרך ביפן במשך מאות רבות של שנים, תוך ניסיון בלתי פוסק של השלטונות להגביל את צריכתו.
הכנתו מתבצעת על ידי ניקור של האיברים הרעילים בידי שף מומחה לדבר ובעל רישיון, בתהליך המתבצע בעזרת סכין ייעודית הנקראת פוגו-היקי (fugu hiki). ההגשה היא בדרך כלל כמנת סשימי - פריסה של נתחים דקים מבשרו הנא של הדג. ניתן גם לאכול מנת פוגו וירקות, הנקראת Fugu-chiri, או פוגו מטוגן, מנה הנקראת Fugu Kara-age. צורות הגשה אחרות הן צלייה בגריל, מרק וסאקה.
סינמטק ירושלים
היסטוריה
בחודש יולי 2006 החלו בבניין הסינמטק שיפוצים נרחבים וכל הפעילות הועברה באופן זמני לבנייני האומה. בחודש יולי 2007, עם פתיחת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים, חזר הסינמטק למשכנו הקבוע, בדרך חברון. כחלק מהשיפוצים נבנו בסינמטק שני אולמות שנוספו לשניים המקוריים, והם משמשים להקרנה מסחרית.
בשנת 2008 התארגנו לראשונה עובדי סינמטק ירושלים בארגון העובדים כוח לעובדים לאחר מאבק קצר שכלל התדיינות משפטית ופסיקה תקדימית בבית הדין לעבודה, היה הסינמטק למקום העבודה הראשון בו חתם ארגון העובדים הצעיר על הסכם קיבוצי.
בשנת 2012, מונתה אליסיה ווסטון, שעבדה קודם במכון סאנדנס (ארגון ללא מטרות רווח שהוקם על ידי רוברט רדפורד) לתפקיד המנכ"ל, אך עזבה לאחר שנה. היא הוחלפה על ידי נועה רגב. ב-2022 מונה לתפקיד רוני מהדב-לוין.
ארכיון הסרטים הישראלי
בשנת 1981 נפתח במרתף בניין הסינמטק ארכיון הסרטים הישראלי ביוזמתה של ליה ון ליר שניהלה את הסינמטק. הארכיון הוקם על בסיס הארכיון הפרטי של משפחת ון ליר, ששכן קודם בסינמטק חיפה.
פוגו (דג)
דג הפוגו כמזון
בעוד שאניני טעם מחשיבים את בשר הפוגו למעדן, אחרים עשויים למצוא שבשרו תפל וחסר טעם. יש התולים חלק מההילה סביב הפוגו גם בתחושת הסכנה שהוא מייצר. לעומתם, יש כאלה הטוענים שכמות הרעל המופחתת שנותרה בחלקי הדג המנוקים גורמת לתחושת ריחוף נעימה, הדומה לתחושה הנגרמת כתוצאה מנטילת סמים וזו הסיבה למחירו הגבוה. מחיר מנת פוגו לאדם עשוי להגיע בקלות ל-¥5,000 (קרוב ל-200 שקל) ויותר, ומחיר ארוחה מלאה ליחיד (2008) נע בין ¥10,000 ל-¥20,000 (כ-400 עד 800 ש"ח) ואף יותר.
הפוגו אסור על פי חוק בהגשה למשפחה הקיסרית, מסיבות בטיחותיות.
ביפן
בתקופת שוגונות טוקוגאווה (1603–1868) נאסרה צריכת הדג באזור הבירה אדו (טוקיו), אך באזורים אחרים המשיכו התושבים לאכול אותו. בתקופת מייג'י (1868–1912) שוב נאסרה אכילת בשר הפוגו באזורים רבים ביפן.
ארסיות הפוגו ומקרי המוות הרבים גרמו לרשויות ביפן המודרנית לנקוט באמצעי זהירות:
בתאילנד
בתאילנד חל איסור למכור דגי פוגו החל מ-2002.
התקופה הנאוליתית
התקופה הנֶאוֹליתית (או נֶאוליתיקון; ביוונית: νεολιθική; "נאוס" = חדש, "ליתוס" = אבן; מכונה גם תקופת האבן החדשה) היא תקופה פרהיסטורית שנחשבת באופן מסורתי לחלקה האחרון של תקופת האבן.
חטיבת קטיף
חטיבת קטיף (חטיבה 6643) הנקראת גם החטיבה הדרומית ברצועת עזה היא הדרומית מבין שתי חטיבות אוגדת עזה. החטיבה אחראית על ביטחונם של יישובי חבל אשכול, על חלקו הצפוני של קו הגבול ישראל-מצרים, ועל גדר המערכת שבין מדינת ישראל ורצועת עזה. עד לביצוע תוכנית ההתנתקות הייתה החטיבה אחראית גם על ביטחונם של מרבית יישובי גוש קטיף.
התקופה הנאוליתית
את תחילת התקופה מציינת המצאת החקלאות, ואת סיומה ניתן לראות בהופעת כלי מתכת בתקופת הנחושת, תקופת הברונזה או תקופת הברזל (בהתאם לאזור הגאוגרפי). בהגדרת תקופה זו אין הכוונה בהכרח לרצף בזמן, אלא למגוון מאפיינים תרבותיים כגון שימוש ביבולי פרא, גידול יבולי בעל ושימוש בבעלי-חיים מבויתים.