cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מהומות הסטודנטים בבוקרשט 1956
הרקע
בשלהי פברואר 1956 השמיע ניקיטה חרושצ'וב את הנאום הסודי בו גונו פשעי סטלין וגונה פולחן האישיות שלו. בין אורחי הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, שנפתחה אז, היה גם מנהיג פולין הקומוניסטית, בולסלאב ביירוט, סטליניסט מובהק. ב-12 במרץ, במוסקבה בולסלאב ביירוט מת בנסיבות חשודות, נסיבות שיצרו חרושת שמועות על רציחתו או התאבדותו. בתקופה זו של חילופי שליט בפולין, היו פולנים שראו בכך חלון הזדמנויות לשינויים, לכן החלו מהומות פועלים ושביתה בפוזנן והפגנות סטודנטים. האירועים בפולין הביאו לבסוף למינויו של ולדיסלב גומולקה ולהנהגת משטר פחות נוקשה - תקופה זו כונתה "הפשרת גומולקה".
תחום המושב
היסטוריה
השלטון הרוסי התברר כסובלני פחות מזה הפולני, ביחסו ליהודים. על היהודים הוטלו מגבלות רבות יותר מאשר תחת פולין העצמאית במקביל לזכויות אזרחיות להן זכו.
מהומות הסטודנטים בבוקרשט 1956
הרקע
בהונגריה, שכנתה של פולין לפני שינויי הגבולות של מלחמת העולם השנייה, התחילה התסיסה בחוגי הסטודנטים. ב-16 באוקטובר 1956 פרשו הסטודנטים של סגד מהתאחדות הסטודנטים הקומוניסטים של הונגריה והקימו מחדש את "איחוד הסטודנטים ההונגרים", איגוד דמוקרטי שפוזר על ידי המשטר הקומוניסטי. בימים שלאחר מכן הצטרפו גם הסטודנטים של פץ', של מישקולץ ושל שופרון וב-22 באוקטובר גם הסטודנטים של האוניברסיטה הטכנית והכלכלית של בודפשט. הסטודנטים ההונגרים פתחו בגל של מחאות והפגנות שהציתו לבסוף את המרד ההונגרי.
תחום המושב
היסטוריה
בימי שלטונה של יקטרינה הגדולה חלו מספר תהליכים הקשורים ליהודי רוסיה, ב-1778 חילקה יקטרינה את רוסיה לחמישים מחוזות, כאשר לכל מחוז נקבע שליט נפרד. חלק מהשינוי הכללי של 1778 היה שיוך התושבים למעמדות. שינוי זה השפיע גם על יהודים שמיעוטם הוכרו כסוחרים הזכאים להירשם בגילדות ויתרתם סווגו כזכאים לגור בערים ומכאן זכאותם, לראשונה במזרח אירופה, לבחור נציגות לעירייה ואף להיבחר. בו בזמן צומצמה האוטונומיה הפנימית של מוסדות הקהילה היהודית, שההצדקה לקיומה הנפרד נעלמה. ב-1782 בהמשך להחלטה כי סוחרים ועירונים חייבים לשבת ביישובים עירוניים ולא ביישובים כפריים, חלו גם על היהודים מגבלות על התיישבות בכפרים אלא אם עסקו בחקלאות. ב-1791 בלחץ סוחרים רוסים שחששו מתחרות נקבע ליהודים "תחום המושב" באזורי השוליים המערביים של האימפריה, ובו הותר ליהודים לחיות ולפעול. תחום המושב כלל את רוב שטחי פולין לשעבר, וכמעט את כל שטחי אוקראינה וליטא, שהיו מיושבים בריכוזי יהודים. יצירת תחום המושב גררה עקירה וגירוש של יהודי מוסקבה וסנקט פטרבורג אל תוך גבולותיו. בהמשך, נאסר גם על יהודי קייב לגור בתחומי העיר (אף שקייב נכללה גאוגרפית ב"תחום המושב").
מהומות הסטודנטים בבוקרשט 1956
פעולות הסטודנטים
הידיעות על המתרחש בפולין ובהונגריה הגיעו לרומניה באמצעות שידורי הרדיו בשפה הרומנית של תחנות דוגמת קול אמריקה ושידורי הרדיו בשפה ההונגרית, אותם הבינו בני המיעוט ההונגרי ברומניה. תחילה הסטודנטים הרומנים ברחבי רומניה התחילו ללקט את המידע ולהעבירו ביניהם, ובהמשך יצרו קבוצות שיזמו מחאות. המחאות התחילו בין סטודנטים בערים בעלות אוכלוסייה הונגרית ניכרת, אך במהרה התפשטו והגיעו גם לאוניברסיטת בוקרשט, הגדולה באוניברסיטאות רומניה. בהיותם מודעים לכך שקבוצות הנהגה עלולות לספוג את מלוא עוצמת התגובה של השלטון, נמנעו הסטודנטים מיצירת ארגונים היררכיים והסתפקו בהתארגנות של קבוצות פעולה בתוך הפקולטות השונות. הקבוצות הפעילות ביותר באו מחוגי המשפטים, הבלשנות, התיאטרון, הרפואה, האדריכלות, הפוליטכניקה, הפילוסופיה והמכון הצבאי לרפואה. יחסם של הסטודנטים מחוגי הנפט והגז, החקלאות, המתמטיקה, הגאוגרפיה, ההיסטוריה ומהמכון למדעי הכלכלה היה מסויג.
תחום המושב
היסטוריה
מבחינת השלטון הרוסי, היו מספר מטרות ליישום "תחום המושב":
המדיניות הרוסית כלפי היהודים נעה בין הגבלות מחמירות לניסיונות רפורמה נאורים יותר, שהוגשמו באופן מוגבל. ב-1802 הקים הצאר אלכסנדר הראשון את הוועדה לקידום היהודים, בניסיון לקבוע מדיניות של התייחסות למיעוט החדש של נתינים יהודים, שמנה כ-4 מיליון נפש. הוועדה הציעה מספר צעדים לעידוד התבוללות של יהודים, אם כי לא כפתה עליהם את ההתבוללות. המלצות הוועדה הובאו לביטוי בתקנת 1804, שאישרה ליהודים ללמוד במוסדות החינוך של האימפריה ואף להיות בעלי קרקעות, אך הגבילה את מושבם לתחום המושב והטילה מגבלות על עיסוקיהם. בפועל, חשו היהודים יותר את ביצוע חלקה המגביל של החוקה מאשר את חלקה הנאור. בתקופת הצאר ניקולאי הראשון הוטלו גזירות נוספות על היהודים, ביניהן "גזרת הקנטוניסטים" - החובה לספק מכסת נערים לשירות של 25 שנה בצבא הצאר, ובהדרגה הורע מצב היהודים במהלך המאה ה-19. הרפורמות של הצאר אלכסנדר השני ב-1861 נתנו הקלות מה ליהודים, אם כי עדיין הוגבלו לתחום המושב וחלו עליהם מגבלות תעסוקה ובעלות. ליהודים אמידים הותר על ידי תשלום כופר להתיישב מחוץ לתחום המושב.
סטטוס-קוו זה הגיע אל קיצו עם ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני בידי מהפכנים ב-1881, התנקשות שהיהודים הואשמו כאחראים לה. גל פוגרומים פרץ ברחבי רוסיה בין 1881–1884 ("הסופות בנגב"), מגובה בהעלמת עין ואף בעידוד מצד השלטון. גל פוגרומים קשה נוסף התרחש בין השנים 1903–1906 (פרעות קישינב, פרעות הטירונים והפוגרומים שהנהיגו כנופיות "המאות השחורות" בעקבות מהפכת 1905), תוך שהוא פוגע באופן קשה בקהילות פולין ההיסטורית, אז חלק משטח אוקראינה, ובכלל זה הפוגרומים הגדולים בביאליסטוק ובקישינב. לגלי פוגרומים אלה הייתה לימים השפעה מכרעת על דפוסי פיזור הקהילות היהודיות בעולם, שכן בשנים שלאחריהם עזבו כשני מיליון יהודים את תחום המושב. חלק גדול מאלה היגרו לאמריקה והפכו, לעתיד, להיות הקהילה היהודית הגדולה בעולם. במקביל, נתנו הפוגרומים דחיפה להתפתחותה של התנועה הציונית.
חוקי תחום המושב בוטלו לאחר מהפכת פברואר (1917) וקריסת המשטר הצארי, ויהודים בשטחי רוסיה הורשו להתגורר בערים ברחבי המדינה. לאחר מלחמת העולם הראשונה (1918) חזרה פולין להיות מדינה עצמאית, וחלקים מיהודי תחום המושב חזרו להיות נתינים פולנים וליטאים.
מהומות הסטודנטים בבוקרשט 1956
פעולות הסטודנטים
המחאה הראשונה יצאה מהפקולטה לבלשנות, כשהסטודנטים ביקשו את בואו של סגן ראש ממשלת רומניה וחבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, יוסיף קישינבסקי, שישיב להם לרשימת שאלות שחוברה על ידי הסטודנטים. אלה היו השאלות:
קישינבסקי התעלם מההזמנה ולא השיב.
הסטודנטים התחילו בביצוע מחאות בקורסים לרוסית ובשיעורים פוליטיים (מרקסיזם-לניניזם). הועברה הנחיה לסגל האוניברסיטאי "להרגיע את הרוחות". בישיבות איחוד הנוער הקומוניסטי הסטודנטים דנו במצב בהונגריה ואף מסלקים מהישיבות את הסטודנטים הנאמנים למשטר המתנגדים לדיונים אלה. האוכלוסייה הכללית הייתה בהמתנה לאירועים דומים להתרחשויות בהונגריה והתייחסה לסטודנטים כאל מובילי הדרך והפציצו אותם בשאלות: "נו, מתי?", "מה עושים?" וכדומה.
האירועים בעולם הטילו מבוכה בשורות הסטודנטים - מצד אחד חוסר פעילותו ומעורבותו של הצבא הרוסי מול השינויים המתרחשים בהונגריה עשו רושם שאפשר לשנות דברים, אך מצד שני, ב-29 באוקטובר החלה מלחמת סיני וזה היה איתות שהמערב יהיה עסוק ולא יתפנה לתמוך במרידות בארצות הקומוניסטיות.
מטימישוארה הגיעו ידיעות על מעצר כאלפיים סטודנטים בימים 30 ו-31 באוקטובר בעקבות ניסיון למרד סטודנטים. בעקבות ידיעות אלה הסטודנטים של בוקרשט החליטו לזרז את פעולתם לפני שיהיה מאוחר מדי וביום 2 בנובמבר החליט ועד הפעולה המונהג על ידי Alexandru Ivasiuc (אלכסנדרו איווסיוק) ו-Mihai Victor Serdaru (מיכאי ויקטור סרדארו) לכנס הפגנה גדולה בכיכר האוניברסיטה ביום 5 בנובמבר. הימים עד למועד ההפגנה נועדו להכנות ולגיוס מרבי.
הסטודנטים מהפקולטות לבלשנות ולמשפטים יצרו כרוזים ובם סיסמאות דוגמת: "הלאה הרוסית והמרקסיזם", "רוצים מדע, לא פוליטיקה באוניברסיטה", "נלך בעקבות הסטודנטים הפולנים, הצ'כים וההונגרים" ועוד.
תגובת השלטונות
הלשכה הפוליטית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, שהתכנסה בדחיפות ב-27 באוקטובר, קבעה מטה לניהול המשבר. בראש המטה הוצב אמיל בודנראש ובין חברי המטה היו ניקולאה צ'אושסקו, אלכסנדרו דרגיץ' ולאונטין סלז'אן.
ביום 4 באוקטובר יצא הצבא הסובייטי מההמתנה וכבש את בודפשט ומרכזים חיוניים אחרים בהונגריה. באותו זמן החל גל של מעצר סטודנטים בבוקרשט ובין העצורים גם חלק מיוזמי המחאה. בלילה שבין רביעי וחמישי באוקטובר תפס הצבא הרומני את כיכר האוניברסיטה והתנועה בה נאסרה. בכל מקום חנייה היו משאיות עם חיילים מצוידים בנשק ומוכנים להתערבות מיידית. ההפגנה המתוכננת הפכה לבלתי אפשרית. בכניסות השונות לכיכר האוניברסיטה ניצבו קומוניסטים רומנים מעובדי האוניברסיטה בפקולטות השונות, שרשמו את שמותיהם של הסטודנטים שעברו במקום. יחידות צבא נוספות המתינו בתוך מבנים של האוניברסיטה ובמבנים סמוכים.
הסטודנטים של הפקולטה לפילוסופיה יזמו הפגנה חדשה ליום 15 בנובמבר, אך יוזמי הפגנה זו נעצרו בטרם הספיקו לגייס את המפגינים. השלטונות התחילו בגל של מעצרים, כשצווי המעצר מוצאים בפיקוחו הישיר של סגן ראש הממשלה, גאורגה אפוסטול. העצורים נחקרו בקשיחות רבה ורבים מהם טענו שהוכו בברוטליות. היו סטודנטים שנחקרו אישית על ידי שר הפנים, אלכסנדרו דרגיץ'. מרבית המעצרים נערכו בחודשים נובמבר ודצמבר, אך גל המעצרים נמשך גם לאורך שנת 1957.
חלק מהעצורים הובאו למשפט בקבוצות שכונו לפי הבולט שביניהם:
היו סטודנטים שנענשו קלות יחסית על ידי סילוק מהלימודים באוניברסיטה, חלקם תוך איסור על הרשמתם למוסדות אחרים להשכלה גבוהה, אך היו לא מעטים שנידונו לעונשי מאסר. עונשי המאסר, שהוטלו על הסטודנטים, נעו בין שנה אחת ובין שש שנים. היו סטודנטים שמתו בתקופת מאסרם, דוגמת Ștefan Negrea (שטפאן נגראה) מהפקולטה לבלשנות שמת בנובמבר 1958.
אחרית דבר
בנאום שנשא ניקיטה חרושצ'וב, ב-8 בנובמבר 1956, בפני ארגון הקומסומול, רמז למהומות סטודנטים אלה, כאשר אמר שהיו ברומניה, במוסדות לימוד מסוימים, תופעות לא בריאות בין הסטודנטים. חרושצ'וב בירך את המפלגה הקומוניסטית הרומנית על הטיפול המהיר והיעיל.
השלטונות הקומוניסטיים של רומניה החליטו לנקוט באמצעים לגילוי ודיכוי האלמנטים הלא נאמנים באוניברסיטאות וכך נמשך גל של חשיפות וטיהורים במהלכו סטודנטים הושפלו וסולקו מהלימודים.
כמה מהסטודנטים כתבו מאוחר יותר, אחרי המהפכה הרומנית, ספרים על התקופה. Stela Covaci (סטלה קובץ') פרסמה בשנת 2006, בהוצאה לאור Vremea (הזמן) את הספר Persecuţia - mişcarea studenţească anticomunistă (הרדיפה - התנועה הסטודנטיאלית האנטי-קומוניסטית). אותה סופרת, סטלה קובץ', פרסמה בינואר השנה, בהוצאה לאור Tracus Arte (טראקוס ארטה) את הספר Nopţile de coşmar ale poetului Nicolae Labiş (לילות הסיוט של המשורר ניקולאה לאביש). מחברת הספר הכירה היטב את לאביש, שהיה חברו לחדר של בעלה, אנדרי קובץ', בימים ההם, כששלושתם היו סטודנטים באוניברסיטת בוקרשט.
האסכולה האנגלית
האסכולה האנגלית היא אסכולה בלימודי היחב"ל המוכרת גם כאסכולת הריאליזם הליברלי. חוקרי האסכולה טוענים שקיימת 'חברה של מדינות' ברמה הבינלאומית, למרות המצב האנרכי של המערכת הבינלאומית והיעדר ריבון במערכת זו.
האסכולה האנגלית היא קונסטרוקטיביסטית ביסודה ומדגישה את הטבע הלא-דטרמיניסטי של האנרכיה במערכת הבינלאומית. למרות זאת, היא שואבת רעיונות מהתאוריות הפונקציונליסטיות והריאליסטיות ביחב"ל.
החברה הבינלאומית
לפי האסכולה, יחסים בינלאומיים מייצגים חברה של מדינות. חברה בינלאומית זו מזוהה על ידי הרעיונות והפעולות של המוסדות הרגולטוריים של המערכת: מלחמה, המעצמות, דיפלומטיה, מאזן כוחות והדין הבינלאומי תוך דגש על ההכרה ההדדית בריבונות של המדינות.
ישנן דעות חלוקות בתוך האסכולה לגבי התפתחותם של רעיונות אלו. חלק מהחוקרים (דוגמת מרטין וויט) טוענים כי מקורות רעיונות אלו במדינות הנוצריות של אירופה של ימי הביניים. אחרים טוענים שרעיונות אלו התפתחו במקביל במדינות רבות מתוך רצון לקדם את האינטרסים הפנימיים שלהן.
מרבית החוקרים של האסכולה משלבים את שתי התפיסות יחדיו וטוענים שהחברה המודרנית של המדינות הן תוצר משולב של תרבות אחת (התרבות הנוצרית ששואבת ממקורות רומאים ויוונים) ושל האמנה הלוקיאנית שבין המדינות בעולם.
קרל הרמן
חייו
הרמן נולד בעיר הנמל וֶזֶרמינדֶה (כיום ברמרהאפן). שני הוריו היו צאצאים למשפחות של אנשי כנסייה. למד באוניברסיטת גטינגן כתלמידו של מקס בורן, ובמקביל לורנר הייזנברג. הרמן קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה ב-1923. מ-1925 עד 1935 שימש כעוזר מחקר לפאול פטר אוואלד באוניברסיטה הטכנית של שטוטגרט (Stuttgart Technische Hochschule – כיום אוניברסיטת שטוטגרט) והגיש את עבודת ההביליטציה ב-1931. תחום התמחותו הייתה קריסטלוגרפיה ובייחוד מחקר חבורות סימטריות מרחביות. כבר ב-1925 מינה אוואלד את הרמן לטפל ברישום של כל המבנים של הגבישים שפוענחו באמצעות קרני רנטגן. מ-1928 החל להופיע תיאור של כל המבנים שפוענחו כנספח לכתב העת Zeitschrift für Kristallographie בשם "דוחות מבנה", אותו ערכו אוואלד והרמן במשותף. הנספח יצא בדרך כלל כל שנה והנספח הראשון (Vol. I: Strukturbericht 1913-1928) כלל את כל המבנים שפוענחו מ-1913 (השנה בה פענחו ויליאם לורנס בראג וויליאם הנרי בראג לראשונה מבנה גבישים באמצעות קרני רנטגן) ועד 1928. אוואלד נאלץ לעזוב את גרמניה ב-1937 משום שהיה "רבע יהודי", והרמן המשיך לערוך לבדו את הנספח עד 1941, שאז יצא הנספח האחרון (כרך שבע) שכלל את כל המבנים שנקבעו עד 1939.
ב-1929 נערך בלונדון ביוזמת ויליאם הנרי בראג כינוס בינלאומי של קריסטלוגרפים ובו התקבלה החלטה לנסות ולקבוע סימנים אחידים ומינוח אחיד לטבלאות של חבורות סימטריות מרחביות. בספטמבר 1929 נפגש הקריסטלוגרף הבריטי ג'ון דזמונד ברנל שהיה ראש הוועדה שהוקמה בנושא עם אוואלד בשטוטגרט והשניים החליטו על ארגון כנס בנושא. הכנס התקיים בקיץ 1930 בציריך בחסותו של פאול ניגלי, ששימש אז כעורך של הביטאון החשוב ביותר בתחום, Zeitschrift für Kristallographie. הרמן, שארל-ויקטור מוגן, אוואלד, ברנל, ויליאם אסטבורי, קתלין לונסדייל ואחרים השתתפו בכנס, שבו התקבלה החלטה להכין פרסום בנושא. ב-1931 הציעו הרמן והקריסטלוגרף הצרפתי שארל-ויקטור מוגן שיטת מינוח להגדרת 230 החבורות הסימטריות המרחביות שזכתה לכינוי "סימון הרמן-מוגן". ב-1935 יצא לאור הספר בן שני הכרכים "טבלאות בינלאומיות לקביעת מבני הגביש" (Internationale Tabellen zur Bestimmung von Kristallstrukturen), ספר שלו תרמו 18 קריסטלוגרפים, והיה הפרסום הקריסטלוגרפי הראשון שהיה פרי מאמץ בינלאומי. קרל הרמן היה העורך הראשי. בספר זה אומצה שיטת המינוח שהציעו הרמן ומוגן. ב-1946, בזמן ההכנות להקמת האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, היה הרמן שותף לוועדה שמושבה היה בלונדון, שהייתה אחת מוועדות האיגוד, ועסקה בהכנת הפרסום, "טבלאות בינלאומיות לקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן" (International Tables for X-ray Crystallography), שהכרך הראשון שלו יצא ב-1952, שהיה במידה רבה מבוסס על הספר שיצא לאור ב-1935.
כשעלתה המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה התנגד הרמן להגבלות הפוליטיות שהוטלו על משרות אקדמיות, ופרש ממשרתו על מנת לעבוד כפיזיקאי בחברת אי גה פארבן בלודוויגסהאפן, שם המשיך במחקריו הקריסטלוגרפיים וחקר את נושא הסימטריה במרחבים מרובי ממדים. במהלך מלחמת העולם השנייה עזרו הרמן ואשתו אווה להסתיר יהודים ולסייע להם להימלט, בשל פעולותיהם אלו נאסרו אווה וקרל הרמן, והרמן אף נידון למוות. מכיוון שהיה מדען ידוע והיו לו חברים בעלי השפעה בממשל לא בוצע גזר הדין מעולם.
לאחר המלחמה הרצה הרמן לזמן קצר באוניברסיטת דרמשטט, ואז, ב-1947, קיבל את הקתדרה החדשה לקריסטלוגרפיה שהוקמה באוניברסיטת מארבורג. בהמשך הרמן שימש מנהל מכון הקריסטלוגרפיה במקום עד מותו.
הרמן היה חבר באגודת הידידים (הידועה יותר כדת הקוויקרים) והקדיש זמן רב לקדם את ההבנה הבינלאומית.
ב-1976 הכריז יד ושם על אווה וקרל הרמן כחסידי אומות העולם.
קרל שטפן, ארכידוכס אוסטריה
קרל שטפן, ארכידוכס אוסטריה (בגרמנית: Erzherzog Karl Stephan von Österreich; 5 בספטמבר 1860 - 7 באפריל 1933), היה ארכידוכס אוסטרי, אשר היה מועמד לכתר ממלכת פולין.
ראשית חייו
קרל שטפן נולד ב-5 בספטמבר 1860 בגרוס זילוביץ, לקרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולאליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ומריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג. קרל שטפן היה אחיהם של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן, מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה ואויגן, ארכידוכס אוסטריה, וכן היה אחיה למחצה של מריה תרזה מאוסטריה-אסטה.
ב-28 בפברואר 1886 התחתן קרל שטפן עם מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה ומריה אימקולאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
בשנת 1895 מת דודו הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן ללא ילדים, וקרל שטפן ואחיו ירשו את נחלותיו, תוך שקרל שטפן זוכה בנחלותיו בגליציה, ארמון פולה בקרואטיה, וכן נכסים בווינה.
קרל שטפן היה חובב יאכטות מושבע, ואף החזיק בכמה יאכטות שרכש, ואף השתתף כמה פעמים במרוצי יאכטות בבריטניה.
קריירה צבאית
בשנת 1879 התגייס קרל שטפן לצי האוסטרו-הונגרי, ובשנת 1896 הוא פרש משירות צבאי. על אף פרישתו קודם הלאה קרל שטפן, ובשנת 1901 הועלה לדרגת אדמירל, ובשנת 1911 הועלה לדרגת גרוס-אדמירל, ומונה למפקח הכללי של הצי. בשנת 1918 מונה קרל שטפן על ידי קרל הראשון, קיסר אוסטריה לארגן מחדש את הצי, יחד עם האדמירל מיקלוש הורטי, ובנוסף הוא מונה לחקור את מרד מלחי הצי בקאטארו. כמו כן היה קרל שטפן קולונל הכבוד של רגימנט הרגלים ה-8, ואחיו הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן היה המפקד העליון של הצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
ממלכת פולין
קרל שטפן היה בעל הסיכויים הגדולים ביותר להיבחר למלך, שכן גר בזיוויץ' שבגליציה, ודיבר פולנית רהוטה. אך על אף שחפץ בכתר, כחבר בבית המלוכה האוסטרי היה צריך את רשותו של ראש הבית, קרל הראשון, קיסר אוסטריה, אשר ירש את פרנץ יוזף שמת ימים ספורים לאחר ההכרזה על הממלכה החדשה. קרל הראשון היסס להעניק את הרשות, שכן חפץ בעצמו להיות למלך פולין.
בסופו של דבר לא נבחר מלך לפולין, והשליטה במדינה בפועל הייתה בידי הנס פון בזלר, ולאחר תבוסת גרמניה במלחמה הוכרז על הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה.
אחרית חייו
לאחר המלחמה התגורר קרל שטפן באחוזתו בזיוויץ', ואף קיבל אזרחות פולנית. ב-7 באפריל 1933 מת קרל שטפן בביתו, וכעבור חודש ב-10 במאי מתה אשתו מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה.
משפחתו
ב-28 בפברואר 1886 התחתן קרל שטפן עם מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה ומריה אימקולאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
פרדריק קגן
פרדריק קגן (באנגלית: Frederick Walter Kagan; נולד ב-26 במרץ 1970) הוא סופר והיסטוריון צבאי יהודי-אמריקאי, נאו-קונסרבטיבי, המשמש כיום חוקר בכיר ב"מכון היוזמה האמריקאית לחקר מדיניות ציבורית" – AEI, וכיהן כמרצה בווסט פוינט עד 2005.
קורות חיים
קגן סיים ב-1991 תואר ראשון בלימודים סובייטים ומזרח אירופה באוניברסיטת ייל וב-1995 דוקטורט באותה אוניברסיטה בהיסטוריה צבאית סובייטית ורוסית. בשנים 1995 - 2005 היה מרצה להיסטוריה צבאית באקדמיה הצבאית האמריקאית "ווסט פוינט" - Associate Professor, 2001-2005; Assistant Professor, 1995-2001; כיום הוא חוקר בכיר ב"מכון היוזמה האמריקאית לחקר מדיניות ציבורית" – AEI, שהוא אחד מגופי החשיבה השמרנים הוותיקים ביותר בארצות הברית (נוסד ב-1943).
בן לדונלד קגן, מהידועים בהיסטוריונים של העת העתיקה; אח לרוברט קגן, אנליסט פוליטי במכון ברוקינגס; ובעלה של קימברלי קגן, נשיאת ומייסדת המכון לחקר המלחמות (ISW) – כולן דמויות נאו-קונסרבטיביות ידועות. גיסתו, אשת אחיו רוברט קגן, היא ויקטוריה נולנד כיום דוברת משרד החוץ האמריקאי ולשעבר שגרירת ארצות הברית לנאט"ו.
כתיבתו
ספרו הראשון של קגן, "הרפורמות הצבאיות של ניקולאי הראשון: ראשיתו של הצבא הרוסי המודרני" - The Military Reforms of Nicholas I: The Origins of the Modern Russian Army, יצא לאור ב-1999.
בינואר 2007 כתב קגן במסגרת ה-AEI דו"ח על מלחמת עיראק, הנקרא "לבחור בניצחון: תוכנית להצלחה בעיראק". הדו"ח נחשב לרב השפעה ביותר וככזה נטען ששינה את כיוון פני המלחמה בעיראק ב-2007. הדו"ח נכתב כתגובה לדו"ח שהגישו בדצמבר 2006 ג'יימס בייקר, שר החוץ וראש מטה הבית הלבן לשעבר, וחבר הקונגרס הדמוקרטי מאינדיאנה לי המילטון, באותו נושא, ואשר טען שארצות הברית איננה יכולה לנצח בעיראק בכוח הזרוע, אלא נדרשת גישה פוליטית במקום הגישה הכוחנית. דו"ח בייקר-המילטון המליץ להוציא בהדרגה את הכוחות האמריקאים בעיראק מכלל פעילות צבאית שם ולהעביר את נטל הלחימה בטרור לכוחות המקומיים. בניגוד להם המליץ דו"ח קגן דווקא להכניס עוד כוחות אמריקאים לעיראק ולהגביר את הלחימה הצבאית הישירה של האמריקאים שם.
הנשיא בוש (הבן) העדיף את המלצות קגן על פני המלצות בייקר-המילטון ובהתאם לכך תיגבר דווקא את הכוחות האמריקאים הלוחמים בעיראק במהלך ינואר-מאי 2007, במה שכונה לאחר מכן ה-"Surge", אשר שינה אכן את פני הלחימה בטרור בעיראק לטובת ארצות הברית ואיפשר את תחילת נסיגת הכוחות האמריקאים משם. אם בשנים 2004 - 2007 היה מספר ההרוגים של כוחות הקואליציה בעיראק, כ-900 מדי שנה (2007 – 961 הרוגים, הגדול ביותר מאז הפלישה במרץ 2003), הרי ב-2008 ירד המספר ל-322 ומאז הוא הלך וירד מדי שנה, ויש הטוענים כי הדבר מהווה הוכחה לצידקת התיזה של קגן ומדיניות ה-Surge בעיראק.
באוגוסט 2009 כתב קגן שוב מאמר הנחשב רב השפעה ביותר, הפעם בדיילי סטנדרד. המאמר נקרא "אנחנו לא הסובייטים באפגניסטן ו-2009 איננה 1979", ובו המליץ על מדיניות דומה לזו שהצליחה כל כך בעיראק, גם באפגניסטן. המאמר היה כנראה אחד הגורמים להמלצתו של שר ההגנה רוברט גייטס לנשיא ארצות הברית ברק אובמה ולהחלטתו של האחרון להכניס עוד כ-30,000 חיילים אמריקאים לאפגניסטן ב-2010.
בין ספריו האחרים של קגן:
שאגן רעמה
שאגן רעמה (שם מדעי: Alouatta palliata) הוא מין של קוף רחב-אף מהסוג שאגן, החי בטבע ביערות הגשם של אמריקה המרכזית וצפון אמריקה הדרומית בטווח שבין מקסיקו לאקוודור ופרו.
תיאור
הם חיים בקבוצות קטנות של לא יותר מ-40 פרטים ובראשם זכר אלפא ואלו חיים בצמרות יערות הגשם.
לשון קודש
מושג
המסורות שבהן כרוכים טקסים דתיים גורמות לשימורה של שפה ארכאית המשמשת בטקסים אלה. לשון קודש היא צעד נוסף במגמה זו, שבה השפה החיה עוברת שינוי מרחיק לכת בהשוואה ללשון כתבי הקודש ונוצרת דיגלוסיה - לשון כתבי הקודש אינה מובנת עוד לדוברי השפה, והבנתה מצריכה הכשרה מיוחדת.
יהדות
ביהדות, לשון הקודש הוא כינוי לשפה העברית, שבה נכתבו כתבי הקודש, וששימשה, בזמן תקופת הביניים של העברית, לצורכי ענייני הדת, הליטורגיה וההלכה - בניגוד ללשון החילונית ששימשה לצורכי יום-יום, כגון יידיש. לעדת יהודי אתיופיה שימשה געז כלשון קודש. ספר האורית עצמו כולל את כל ספרי התנ"ך בתרגומם לגעז.
קיץ אחד ביחד
"קיץ אחד ביחד" הוא הספר הראשון בסדרת הספרים של ליאת רוטנר, אשר כתבה בהיותה בת 14 לצד ספרים נוספים למגירה, ופורסם בהיותה בת 16 כאשר הגישה אותו להוצאת ידיעות ספרים וספרי חמד. יצאו לו שלושה ספרי המשך - "תנו לגדול בשקט" "לנצח בגדול", "אל תגידו לי מי אני" ו-"מעורב ירושלמי" אשר הגיעו כולם לספרי זהב, ונכתבו אף הם בהיותה בתיכון. הספר מכר מעל מאה אלף עותקים והגיע למעמד ספר זהב וספר פלטינה והופיע פעמיים במצעד הספרים של משרד החינוך.
עלילה
גיבורי הספר הם שלוש נערות ושלושה נערים, שהוריהם שולחים אותם ללימודי קיץ בפנימיית "מאור", בניגוד להעדפתם לבלות בחופשת הקיץ ללא לימודים.
הילדים יוצרים חברות עמוקה. במסגרת הסיפור מתחזקות הדמויות ומגלות על עצמן פרטים שלא ידעו על עצמן קודם. ניתנת לכל אחד ואחת מהם הזדמנות לפרסם כתבות בעיתון הנוער היוקרתי "ארגמן".
ספרי המשך
ספרי ההמשך "תנו לגדול בשקט" ו"לנצח בגדול" מספרים על המשך הרפתקאותיהם של השישה בפנימייה והספר "מעורב ירושלמי" והמשכו "חיים משלנו" עוסקים רק באיתי ובמשפחתו, ובשנה שלו לפני הצבא.
ספר המשך נוסף בשם "עד האופק" יצא בשנת 201, ובו מופיעים רק תומר, קובי ונועה.
בשנת 2022 יצא ספר אשר אירועיו מתקיימים בין "תנו לגדול בשקט" לבין "לנצח בגדול" בשם "אל תגידו מי אני".
מת לצעוק 3
מת לצעוק 3 (באנגלית: ) הוא סרט פארודי אמריקאי משנת 2003 שלועג לסרטי אימה שונים.
הסרט היה הסרט השלישי בסדרת סרטי מת לצעוק.
עלילת הסרט
קייטי (ג'ני מקארתי) ובקי (פמלה אנדרסון) מדברות על קלטת, שקייטי חושדת שהיא קלטת לוהטת לעומת בקי המניחה כי היא קלטת מקוללת. לאחר מספר תקריות מוזרות, הן מתות. בחווה מחוץ לוושינגטון די. סי., חוואי אלמן וכומר לשעבר בשם טום לוגן (צ'ארלי שין) ואחיו המגושם ג'ורג' (סיימון רקס) מגלים מעגלי תבואה בצורת מילים המרכיבות את המשפט "תפגע כאן!". בינתיים, סינדי קמפבל, כעת מגישה, מודיעה על מעגלי התבואה בחדשות.
סינדי אוספת מבית הספר את האחיין שלה קודי (דרו מיקוסקה), שניחן בכוחות על טבעיים, כאשר המורה שלו היא לא אחרת מאשר ברנדה מיקס, שהפסיקה לצאת עם ריי וילקינס, וג'ורג' לוגן מגיע אל בית הספר כדי לאסוף את האחיינית שלו סו (ג'יאנה בלארד), הבת של טום, אשר לומדת איתו באותה הכיתה. סינדי מתאהבת בג'ורג', והוא מאתגר אותה ואת ברנדה בקרב ראפ איתו ועם חבריו הראפרים מאליק (אנתוני אנדרסון) וסיג'יי (קווין הארט). הם נלחמים וג'ורג' מתגלה ככישרוני במיוחד, אולם טעות גזענית שלו שלא במתכוון מביאה לגירושו.
מאוחר יותר, ברנדה מבקשת מסינדי לארח לה חברה בביתה מאחר שהיא צפתה בקלטת המקוללת. לאחר מספר מתיחות על סינדי, ברנדה הולכת להביא את הפופקורן מהסלון, כאשר לפתע הטלוויזיה נדלקת. ברנדה לא מצליחה לסגור את הטלוויזיה, שמראה תמונה של ילדה בשם טביטה (מארני אנג) יוצאת מתוך באר, ובהמשך יוצאת מתוך מסך הטלוויזיה ומתחילה להתקוטט עם ברנדה. לאחר שמתחה אותה פעמים רבות, סינדי לא מאמינה למהומה שברנדה מדברת עליה, וטביטה לבסוף רוצחת את ברנדה. ג'ורג' מקבל שיחת טלפון על הרצח, בעוד טום נפגש עם סאיימן (אג'יי ניידו), שמתנצל על התאונה בה היו מעורבים הוא ואשתו אנני (דניס ריצ'רדס).
טרם יציאתה לעבודה, סינדי מחפשת את המגדלור מהקלטת מתוך תמונות של מגדלור. נואשת להציל את עצמה ואת קודי, סינדי מנסה להזהיר את כולם על ידי שתילת הודעה בטלפרומטר של מגיש החדשות, פעולה שעד מהרה נעצרת על ידי הבוס שלה והשרת במקום, שמנצל את המצב כדי להעליב את הבוס בשידור חי. האחים לוגן שומעים על ההודעה ולוקחים אותה ברצינות, מאחר שהם פגשו בחייזר מחופש למייקל ג'קסון (אדוארד מוס) ובנשיא בקסטר האריס (לזלי נילסן), שביקר באופן פרטי בחווה על מנת לחקור את מעגלי התבואה. סינדי מסתכנת והולכת אל המגדלור, שם היא פוגשת באדריכל (ג'ורג' קרלין). האיש הפטפטן והתאוותני מסביר לה שטביטה הייתה בתו השטנית שהייתה מאומצת ואשתו הטביעה בבאר שבחווה, אך לא לפני שהטביעה את חותמה השטני על קלטת. למרבה הצער, הוא בלבל את הקלטת המקוללת עם קלטת אחרת שהשאיל מבלוקבסטר, ובכך שחרר את הקללה לחופשי.
בחזרה בבית, סינדי מגלה שתחנת החדשות שלה שידרה את הקלטת המקוללת במשך שעות ארוכות, ושהיו מספר צפיות של חייזרים ברחבי העולם, ואם לא מספיק בכך - קודי כעת נעלם. היא מאתרת אותו לבסוף בחווה של האחים לוגן, שם הוא מצא מקום מקלט ביחד עם ג'ורג'. טום מצווה על כולם לרדת למרתף כדי להיות מוגנים, בעוד שהוא, ג'ורג' ומאליק יוצאים החוצה כדי להילחם בחייזרים (טום קני), שמתגלים כידידותיים כאשר הם חושפים את מטרת ביקורם - לעצור את טביטה, זאת משום שכל הכוכב שלהם צפה בטעות בקלטת המקוללת, לאחר ששידרו את מה שהם חשבו שהיה סרט כשהושאל מבלוקבסטר.
בינתיים במרתף, סינדי מבינה שהוא דומה למרתף שנראה בקלטת, ועד מהרה היא מוצאת בתוך הרצפה את הבאר בה טביטה טבעה, כשלפתע טביטה מופיעה מאחוריה. בין השתיים מתפתח קרב קצר שבסופו לוקחת טביטה את קודי כבן ערובה. סינדי וג'ורג' מנסים לרכך אותה ומציעים לה להצטרף למשפחה. נראה שטביטה מסכימה להצעה, אולם מחליפה בפתאומיות בחזרה לצורתה המפלצתית ומתקדמת לעברם. היא נעצרת על ידי הנשיא האריס, שבטעות נותן לה מכה שמחזירה אותה חזרה היישר אל תוך הבאר. החייזרים עוזבים בדרכי נועם, וסינדי וג'ורג' מתחתנים. בדרכם לירח הדבש, הם מבינים ששכחו לקחת את קודי איתם, וג'ורג' נוסע עם הרכב לאחור במהירות, עד כי נראה שהוא עומד לפגוע בקודי, שרץ לעברם. אולם ג'ורג' לוחץ על הבלמים בזמן והתאונה נמנעת, לרווחתו של קודי, אם כי הוא נפגע בסופו של דבר מרכב אחר שחלף במקום.
בעל אידיאלי (סרט, 1947)
בעל אידיאלי (באנגלית: An Ideal Husband) הוא סרט טכניקולור משנת 1947, עיבוד למחזה באותו שם מאת אוסקר ויילד. הסרט הופק בחברת "לונדון פילמס", והופץ על ידי British Lion Films בממלכה המאוחדת ועל ידי פוקס המאה ה-20 בארצות הברית. את הסרט הפיק וביים אלכסנדר קורדה, ואת התסריט המבוסס על המחזה כתב לאיוס בירו. פסקול הסרט הוא מאת ארתור בנג'מין. הצלם היה ז'ורז' פרינל, עורך הסרט אוסוולד האפנריכטר ועיצוב התלבושות נעשה בידי ססיל ביטון.
בסרט מככבים פולט גודארד, מייקל וילדינג, דיאנה ויניארד, יו ויליאמס, ס. אוברי סמית', גליניס ג'ונס וקונסטנס קולייר.
הפקה
שביתה של הצוות גרמה לעצירת הצילומים. האיגוד המקצועי התנגד להעסקת הספרית האמריקאית של פולט גודארד, בטענה שאפשר להעסיק ספרית אנגלייה במקומה.
הצילומים נערכו במשך 66 ימים. ברג'ס מרדית', בעלה של גודארד, שיחק באותה עת בסרט "Mine Own Executioner" עבור קורדה. אחרי סיום שני הסרטים הופיעו השניים על הבמה בדבלין במחזה "Winterset".
קורדה השאיל חלק מהתלבושות עבור חתונתם של הנסיכה אליזבת' והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
הסרט היה אחד המצליחים ביותר בקופות בבריטניה בשנת 1948.
ממשלת ישראל העשרים ושש
ממשלת ישראל העשרים ושש בראשות שמעון פרס הושבעה ב-22 בנובמבר 1995, וכוננה בעקבות הרצחו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין על בסיס הרכב דומה לממשלה העשרים וחמש. הממשלה סיימה את כהונתה ב-18 ביוני 1996. אירועים מרכזיים בימי הממשלה ה-26 הם מבצע ענבי זעם וחיסולו של יחיא עיאש.
מדיניות כלכלית
במאי 1996 הממשלה מקבלת החלטה להקים את נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים לתכנון ותפעול קוי רכבת קלה באזור גוש דן.
סיום כהונת הממשלה
הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה הוקדמו ביוזמת ראש הממשלה שמעון פרס, שסבר כי אחוזי התמיכה הגבוהים מהם נהנה בשעתו יבטיחו לו את הניצחון. מערכת הבחירות הייתה בעלת אופי מגזרי, כאשר הימין והחרדים התאחדו מאחורי מועמד הליכוד-גשר-צומת, בנימין נתניהו, ואילו הציבור האשכנזי-חילוני תמך ברובו בשמעון פרס.
בליל הבחירות חזו המדגמים ניצחון לפרס, אך לקראת הבוקר התגלה כי בנימין נתניהו ניצח בהפרש של 30 אלף מצביעים, שהיוו כאחוז אחד מהקולות. הממשלה המשיכה לכהן עד להשבעת הממשלה העשרים ושבע בראשות נתניהו ב-18 ביוני 1996.
הרכב הממשלה
הממשלה מנתה 21 שרים, והייתה זהה בהרכבה לממשלת ישראל העשרים וחמש בסוף כהונתה, למעט יצחק רבין שנרצח, חיים רמון ששב לממשלה והרב יהודה עמיטל שצורף לממשלה.
היסטוריה של הממלכה המאוחדת
הממלכה המאוחדת היא מדינה ריבונית הכוללת את אנגליה, סקוטלנד, ויילס (באי בריטניה הגדולה) ואת צפון אירלנד. בעבר, כלל שטח הממלכה את שטחו המלא של האי אירלנד. השלטון הבריטי על האי האירי נמשך כמאה שנים עד ההכרזה על עצמאות אירלנד ב-1921.
המבנה הנוכחי של המדינה החל להתגבש לאחר העברתו של חוק האיחוד הראשון, שאיחד את הפרלמנט האנגלי עם הפרלמנט הסקוטי, ויצר ישות מדינית אחת בשם ממלכת בריטניה הגדולה. לאחר חוק זה התקבל חוק נוסף בשם חוק האיחוד של 1800, שאיחד את ממלכת בריטניה הגדולה ואת ממלכת אירלנד, ויצר את הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
ב-1922 קיבלה מדינת אירלנד החופשית את עצמאותה, וצפון אירלנד נותרה כחלק מהממלכה המאוחדת. כתוצאה מכך, החל מ-1927 שמה הרשמי של הממלכה הוא הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. שמה של המדינה מקוצר בדרך כלל לבריטניה או ל-UK (ראשי תיבות של United Kingdom שמתורגם לשם הממלכה המאוחדת).
היסטוריה מוקדמת
ישנן עדויות להתיישבות בני האדם באי הבריטי בראשית הנוכחות האנושית באירופה לפני כ-400,000 שנה, אך התיישבות בידי בני אדם מודרניים בשטח שיהפוך לממלכה המאוחדת התחילה להתרחש לפני כ-30,000 שנה. לקראת סופו של עידן הקרח האחרון, בסביבות שנת 6500 לפני הספירה, הייתה בריטניה מחוברת לאירופה בחיבור יבשתי. התרבויות הקדומות לא השאירו אחריהן כל עדות כתובה אלא רק שרידי מבנים. בין המבנים המרשימים ביותר ששרדו מאותה תקופה נמנה מעגל האבנים בסטונהנג' שנבנה בין השנים 3500 ל-1500 לפנה"ס.
לאחר נפילת האימפריה הרומית נטשו חייליה את בריטניה בשנת 410. לתוך האזורים הללו פלשו שבטים גרמאניים שהידועים בהם הם השבטים האנגלים והסקסונים. התושבים הקלטים נדחקו לצפון ולוויילס. החל משנת 793 אירעו פלישות חוזרות ונשנות של ויקינגים לבריטניה, כאשר בתקופות מסוימות הם השתקעו באי. גירושם של הוויקינגים החל בתקופתו של המלך הסקסוני אלפרד הגדול, שגם איחד את אנגליה וביסס את השלטון המרכזי.
בשנת 1066 פלשו הנורמנים לבריטניה והשתלטו על ממלכת אנגליה. שושלת המלוכה יסדו שושלת השולטת, עם הפסקות קלות, עד ימינו. השפה שבה השתמשו הנורמנים השפיעה על האנגלית של אותה תקופה, והטמיעה בה מאפיינים שמקורם בשפה הצרפתית ובשפה הלטינית.
תהליך האיחוד של אנגליה עם ויילס
לאורך מרבית ימי הביניים הייתה ויילס מפולגת בין מספר ממלכות קטנות. כאשר פלשו הנורמנים לאנגליה, הם התמקדו בעיקר בגבולה הפרוץ עם ויילס, והקימו מספר מוצבים צבאיים בחלק המזרחי של המדינה ובאזורי הגבול. בתגובה לכך החלו תושבי ויילס להתאחד סביב מנהיגים כגון ל'ואלין הגדול, שב-1199 תואר בשם "הנסיך של כל צפון ויילס".
ב-1282 הצליח מלך אנגליה אדוארד הראשון (1272 – 1307) לכבוש את כל המדינות העצמאיות שנותרו בצפון ובמערב ויילס (אזור זה תואם בקירוב למחוזות אנגלסי, קירנארפונשייר, מריונת'שייר, קרדיגיון וקארמארת'נשייר). אמנת רודלאן החילה באופן רשמי את שלטונו של אדוארד על ויילס שנתיים לאחר מכן. כדי לרצות את תושבי ויילס, בנו של אדוארד (שמאוחר יותר נקרא אדוארד השני), שנולד בוויילס, קיבל את התואר הנסיך מוויילס ב-7 בפברואר 1301. לאחר מכן קיבלה ויילס מעמד של אזור מנהלי, שבו החזיקה באופן רשמי משנת 1284 ועד 1536. המסורת לפיה יורש כתר המונרכיה הבריטית מקבל את תואר נסיך (או נסיכת) ויילס נשארה בעינה עד ימינו.
האיחוד של אנגליה עם אירלנד
תהליך האיחוד של אירלנד החל בשנת 1169 כאשר אנגליה נשלטה על ידי הנרי השני (1154 – 1189). בתחילת התהליך לא היה מדובר בכיבוש אנגלי ישיר כיוון שהוא נעשה על ידי קבוצה קטנה של נורמנים שלא היו אנגלים או תמכו באנגלים. ריצ'רד דה-קלר, ברון נורמני מווילס שנושל מנכסיו, כרת ברית עם המלך האירי הגולה, דרמוט מק'מורו, על מנת לסייע לו להשיג בחזרה את הממלכה שלו מידי שליט ליינסטר. כתוצאה מכך הנורמנים השיגו דריסת רגל טריטוריאלית באירלנד, וכבשו את דבלין ב-1170. יורשו של דה-קלר הדאיג את הנרי השני, שחשש מכוחו העולה. הנרי פלש לאירלנד בעצמו ב-1171, וכבש את דבלין ואת האזור שמסביבה.
ב-1541 הפרלמנט של אירלנד קיבל הוראה לשנות את מעמד המדינה לממלכה, כאשר הנרי השמיני (1509 – 1547) הוא המונרך השליט; הנרי, שראה את עצמו כאחד שלא כפוף לחוקי הפרלמנט, נטל לעצמו את התואר מלך אירלנד בשנה שלאחר מכן ופעולה זו יצרה איחוד בין הממלכות. במשך שארית המאה ה-16, המונרכים מבית טיודור הרחיבו את שליטתם על אירלנד מהאזור של דבלין אל האי כולו, תהליך שהסתיים ב-1603. הכיבוש מחדש של אירלנד על ידי בית טיודור היה אלים, ושיאו היה בהתקוממויות דזמונד ובמלחמת תשע השנים. מאפיין נוסף של המאה ה-16 היה יצירת מטעי אירלנד, שהיו ניסיון להרחיב את ההשפעה האנגלית באזור באמצעות הפקעת אדמות מבעליהן האירים ו"שתילת" מושבות של מתיישבים אנגליים במקומם.
איחוד הכתרים
הרפורמציה הסקוטית הייתה התנגשות בין האמונה הישנה (קתוליות) לבין החדשה (קלוויניזם). מרי, מלכת הסקוטים, נאלצה לוותר על כתרה בעקבות מרד שפרץ נגדה ולברוח לאנגליה, לאחר שהשאירה את בנה ויורשה התינוק, ג'יימס השישי, בטיפולם של שומרים פרוטסטנטיים. מרי הייתה דמות מעוררת מחלוקת, כיוון שהיו ספקות בקרב הקתולים האנגלים באשר לחוקיות נישואיו של הנרי השמיני עם אן בולין, והייתה בעיני רבים יורשת יותר לגיטימית לכתר האנגלי מאשר בת דודתה הפרוטסטנטית אליזבת הראשונה (סבא-רבא של מרי, הנרי השביעי, היה הסבא של אליזבת באמצעות קשרי נישואין בין אנגליה וסקוטלנד). אליזבת כלאה את בת דודתה במעצר בית ובסופו של דבר, לאחר שהגיעו אליה שמועות על כוונותיהם של הקתולים להדיח אותה, הביאה להוצאתה להורג באשמת בגידה. אליזבת מתה ב-1603, ללא כל יורש ישיר לכתר.
ג'יימס, שכעת היה מלך הסקוטים לפי החוק, ירש את מקומה של אליזבת ב-1603 ונטל את התואר ג'יימס הראשון מאנגליה במקביל לתואר שכבר היה לו, ג'יימס השישי, מלך הסקוטים. המלך ג'יימס, שלרוב מכונה ג'יימס הראשון והשישי, ייסד את בית סטיוארט כמשפחת המלוכה של בריטניה הגדולה, אף על פי ששתי הממלכות שמרו על פרלמנטים נפרדים. איחוד הכתרים גרם לתחילת האיחוד של שתי הממלכות. אולם, במאה השנים שלאחר מכן, הבדלים דתיים ופוליטיים חריפים גרמו לקיום חלוקה בין הממלכות, ואנשי האצולה לא הצליחו למנוע את ההתפרצויות של מלחמות הרסניות.
השלטון הרפובליקני (1649)
עלייתו לשלטון של בנו של ג'יימס הראשון, צ'ארלס הראשון, ב-1625, סימנה את תחילת הפילוג בין המלך והפרלמנט. נאמנותו של צ'ארלס לדוקטרינת הזכויות האלוהיות של המלך חוללה קרב אכזרי על השליטה בממלכה בין המלך והפרלמנט. המשבר הסלים במלחמת האזרחים האנגלית (1642 – 1649), שבמהלכה צ'ארלס הוצא להורג. לאחר המלחמה החלה תקופת שלטון של הפרלמנט שנודעה בשם הקומונוולת' של אנגליה (1649 – 1653), שבמהלכה השליט היה חבר הפרלמנט לשעבר אוליבר קרומוול שנשא בתואר לורד פרוטקטור. אולם, המשטר החדש לא היה פופולרי, ומותו של קרומוול השאיר חלל פוליטי בלתי ניתן למילוי, אפילו על ידי בנו ריצ'רד ששלט בשנים 1658–1659, לפני שהחליט על חזרה הדרגתית לשיטת השלטון שהייתה לפני הפרוטקטורט של קרומוול. בסופו של דבר, צוואתו של קרומוול שביקשה לשמור על יציבות פוליטית גרמה לפרלמנט לנהל משא ומתן על החזרת המונרכיה עם בנו של צ'ארלס, צ'ארלס השני. התקופה שבין המשברים המוקדמים בין צ'ארלס הראשון והפרלמנט בשנות ה-20 של המאה ה-17 עד להחזרת המלוכה ב-1660 מוכרת כיום על ידי ההיסטוריונים בשם המהפכה האנגלית.
בתקופת הקומונוולת' סיפחה אנגליה את אירלנד וסקוטלנד, והאוטונומיה החוקתית שלהן בוטלה. אירלנד השתנתה לצמיתות בעקבות הסיפוח האנגלי, כיוון שבעלי האדמות הקתוליים שהיו בה נושלו מרכושם לאחר הכיבוש של קרומוול ובמקומם הגיע המעמד של שלטון הבריטים הפרוטסטנטיים. לאחר השבת המלוכה וביטול השלטון הרפובליקני, הוענקה לאירלנד ולסקוטלנד אוטונומיה מהממשלה המרכזית בלונדון. למרות זאת, האזור של מלחמות שלוש הממלכות עבר תקופה של ביסוס הבכורה האנגלית לעומת שתי הממלכות האחרות בתקופה של בית סטיוארט.
חוקי האיחוד משנת 1707
מדיניותה של המלכה אן (שבוצעה בשנים 1702 עד 1714), שהייתה המלכה האחרונה מבית סטיוארט, הייתה להעמיק את השילוב הפוליטי. תחת חסותה של המלכה ושל יועציה נוסחה הצעת חוק איחוד וב-1706 אנגליה וסקוטלנד פתחו במשא ומתן בנושא. הנסיבות שהובילו לקבלת ההצעה על ידי סקוטלנד נתונות במחלוקת מסוימת. תומכי האיחוד הסקוטים האמינו שאי קבלת הצעת החוק תגרור כפיית איחוד בתנאים פחות טובים וחודשים של ויכוחים באשר לגבולות בין הממלכות, מה שבתנאים מסוימים עלול להסלים למלחמת אזרחים. ישנה טענה כי רוב תושבי סקוטלנד לא היו מרוצים מהאיחוד, אולם בעקבות קשיים כלכליים חמורים, הפרלמנט של סקוטלנד קיבל את ההצעה, אם כי בהסתייגות.
ב-1707 חוקי האיחוד קיבלו את ההסכמה המלכותית, וביטלו מבחינה מעשית את הפרלמנטים של ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד, תוך יצירה של ממלכת בריטניה הגדולה המאוחדת עם פרלמנט אחד. אן הפכה מבחינה רשמית למחזיקה הראשונה של הכתר הבריטי המאוחד, וסקוטלנד שלחה 45 נציגים לפרלמנט החדש בווסטמינסטר. ייתכן והיתרון הגדול ביותר לסקוטלנד כתוצאה מהאיחוד היה העובדה שהיא נהנתה מסחר חופשי עם אנגליה ומושבותיה שמעבר לים. מצדה של אנגליה, נוטרלה האפשרות שסקוטלנד תצטרף למדינות שעוינות אותה כמו גם הבטחת המשך קיומה של השושלת הפרוטסטנטית שמחזיקה בכתר הבריטי.
אולם, מספר היבטים של הממלכות העצמאיות לשעבר נשארו מופרדים גם לאחר האיחוד. דוגמאות למוסדות סקוטיים ואנגליים שלא מוזגו לתוך המערכת הבריטית כוללים: החוק האנגלי והחוק הסקוטי, בנק אנגליה ובנק סקוטלנד, הכנסייה הפרסביטריאנית הסקוטית והכנסייה האנגליקנית של אנגליה נשארו נפרדות כמו גם מערכות החינוך וההשכלה הגבוהה. אולם, תנאי אחד שהיה בחוקי האיחוד, שינוי שמן של אנגליה וסקוטלנד ל"בריטניה הצפונית" ו"בריטניה הדרומית", בהתאמה, לא מולא כיוון שהשמות לא נטמעו בשיח הציבורי (אולם, באנגליה השם "אנגליה" והשם "בריטניה" משמשים לעיתים רבות כמילים נרדפות, מצב שלא קיים בסקוטלנד).
ההתיישבות באמריקה
המתיישבים הראשונים לאורך החוף של האוקיינוס האטלנטי הגיעו במהלך המאה ה-17 ביחד עם קבוצות קטנות יותר של הולנדים ושוודים. אמריקה הקולוניאלית התאפיינה במחסור חמור בכוח אדם, מה שהוביל לצורות שונות של עבודת כפייה ובהן עבדות ומשרתים בשכר נמוך, ובמדיניות בריטית של הזנחה קלה שאפשרה את ההתפתחות של רוח אמריקנית השונה מזו של המייסדים האירופאים.
המושבה האנגלית הראשונה נוסדה בג'יימסטאון שעל נהר ג'יימס ב-1607. היא דעכה במשך כמה עשורים עד שגל חדש של מתיישבים הגיע בשלהי המאה ה-17 והתמחה בגידולים חקלאיים שהתבססו על טבק. דוגמה אחת לעימות בין האינדיאנים לבין המתיישבים האנגלים היא התקוממות פווהאטאן בווירג'יניה (1622), שבה האינדיאנים הרגו מאות מתיישבים אנגלים. העימות הגדול ביותר בין האינדיאנים לבין האנגלים במאה ה-17 היה מלחמת המלך פיליפ בניו אינגלנד.
המייסדים העיקריים של ניו אינגלנד היו פוריטנים שהקימו את מושבת מפרץ מסצ'וסטס ב-1629. המושבות האמצעיות, שמורכבות ממדינות ניו יורק, ניו ג'רזי, פנסילבניה ודלאוור של ימינו, אופיינו על ידי גיוון גדול באוכלוסייה. הניסיון הראשון להתיישב בווירג'יניה היה הקמתה של פרובינציית קרוליינה, כאשר פרובינציית ג'ורג'יה (האחרונה מבין 13 המושבות שהוקמה) הוקמה ב-1733. חלק מהמושבות היו מושבות עונשין החל משנות ה-20 של המאה ה-17 ועד מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
שמות המדינה והמונרכים
המונח "בריטניה הגדולה" הופיע לראשונה לאחר חוק האיחוד של 1707. אולם, היחס למונח הוא לרוב ציורי, מה שמרמז כי הממלכות התאחדו מרצונן ולא באמצעות כיבושים. מונח זה לא נחשב כשם הממשי של הממלכה המאוחדת החדשה, שבעבר נקראה "ממלכת בריטניה הגדולה". המונח "הממלכה המאוחדת" (של בריטניה הגדולה ואירלנד) החל לשמש כשם ביחס לממלכה שנוצרה לאחר איחודן של ממלכת בריטניה הגדולה וממלכת אירלנד ב-1 בינואר 1801.
השם "בריטניה הגדולה" הוצג לראשונה על ידי ג'יימס השישי באחד באוקטובר 1604, וקבע כי הוא ויורשיו ייקראו מעתה מלכי בריטניה הגדולה ולא מלכי אנגליה וסקוטלנד. אולם, השם לא התייחס למדינה כאל גוף יחיד; הן אנגליה והן סקוטלנד המשיכו להתקיים תחת ממשל עצמי. ישנה מחלוקת באשר לתוקפו של השם ביחס לכתר הבריטי, היות שהמונרכים השונים השתמשו בשמות נפרדים (ג'יימס הראשון/השישי, ג'יימס השני/השביעי) באנגליה ובסקוטלנד בהתאמה.
על מנת להימנע מבלבול, ההיסטוריונים אינם משתמשים בדרך כלל במונח "מלך בריטניה הגדולה" לתיאור מאורעות שהתרחשו עד 1707 ובמקום זאת משתמשים בשם שהיה מקובל לגבי המלך באנגליה או בסקוטלנד. התארים הנפרדים בוטלו כאשר שתי המדינות התמזגו במסגרת חוק האיחוד של 1707, כאשר המונרכים ששלטו לאחר מכן קבעו את שמם לפי ההיסטוריה האנגלית או הסקוטית. ניתן לטעון שהמונרכים קבעו כי מספרם (לדוגמה, ג'יימס השישי) יהיה הגבוה ביותר שניתן, ומקורו של מספר זה היה ברוב המקרים אנגלי.
חוק האיחוד (1800)
הפלישות מאנגליה הנורמנית שהחלו ב-1170 הובילו למאות שנים של סכסוכים באירלנד. מספר מלכים אנגליים רצו לכבוש את אירלנד, ולהחיל את שליטתם באמצעות כוח על כל האי. בראשית המאה ה-17 החלה התיישבות נרחבת של מתיישבים פרוטסטנטיים מאנגליה ומסקוטלנד בחבל אלסטר, מה שגרם לעזיבתם של רוב התושבים הקתוליים המקומיים מחלק זה של האי. החל מהפלישות הראשונות של הנורמנים מאנגליה, אירלנד הייתה נתונה לשליטה זרה, בתחילה על ידי אנגליה ולאחר מכן על ידי בריטניה הגדולה.
ישנה טענה כי בעקבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775 – 1783) החלה להתארגן קבוצה של מתנדבים איריים, שפתחה בקמפיין למען עצמאות גדולה יותר לפרלמנט האירי. עצמאות זו ניתנה ב-1782, ומשמעותה הייתה הענקת היכולת לאירלנד לנהל סחר חופשי ועצמאות חקיקתית.
אולם, המהפכה הצרפתית עודדה את הקריאות ההולכות וגוברות לעשיית רפורמה חוקתית משמעותית יותר. חברת האירים המאוחדים, שהורכבה מפרסביטריאנים מבלפסט ואנגליקנים וקתולים מדבלין, החלה בקמפיין שמטרתו הייתה סיום השליטה הבריטית באי. מנהיגם, תיאודור וולף תון, עבד עם הוועידה הקתולית של 1792 שדרשה לבטל את חוקי העונשין כפי שהיו באותה תקופה. בעקבות כישלונו בהשגת תמיכתה של הממשלה הבריטית, הוא נסע לפריז, ועודד מספר יחידות צי צרפתיות להגיע לאירלנד ולסייע בארגון המרד. יחידות אלה הושמדו על ידי כוחות הממשלה הבריטית, וניסיונות המרד הללו שכנעו את ראש הממשלה הבריטי, ויליאם פיט הבן, שהפתרון היחיד הוא סיום העצמאות האירית לצמיתות.
מבחינה חוקתית, האיחוד של בריטניה הגדולה ואירלנד הושלם ב-1 בינואר 1801, בפרלמנט האירי ובפרלמנט הבריטי, כפי שנקבע בחוק האיחוד של 1800, ושמה של המדינה החדשה נקרא "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד". אירלנד שלחה 100 נציגים לבית הנבחרים הבריטי בווסטמינסטר ו-28 אצילים לבית הלורדים, שנבחרו בעצמם על ידי האצולה הבריטית (לקתולים באירלנד לא הייתה אפשרות להיות מיוצגים בבית הלורדים).
אירלנד
חלק מההסכם שהוביל לחוק האיחוד של 1800 הייתה הדרישה שחוקי העונשין באירלנד יוחלפו, בנוסף להענקת אמנציפציה לקתולים. אולם, המלך ג'ורג' השלישי סיכל את הרעיון של אמנציפציה, וטען שהענקתה תהיה הפרה של שבועת ההכתרה שלו להגן על הכנסייה האנגליקנית. לאחר קמפיין שניהל עורך הדין והפוליטיקאי דניאל או'קונל, ובעקבות מותו של ג'ורג' השלישי, החלה הענקת האמנציפציה לקתולים ב-1829, ואחת התוצאות הישירות של פעולה זו הייתה מתן ייצוג לקתולים בפרלמנט. לאחר מכן או'קונל ניסה לגרום לביטולו של חוק האיחוד, אולם לא הצליח בכך.
כאשר הגיעה לאי מחלת שידפון תפוח האדמה ב-1846, רוב האוכלוסייה הכפרית נותרה ללא מזון. לרוע המזל, פוליטיקאים בריטים, כגון ראש הממשלה רוברט פיל, תמכו במדיניות כלכלית מסוג לסה פר, שעיקרה היה אי התערבות ממשלתית מכל סוג שהוא. בעוד שגויסו סכומי כסף גדולים על ידי אנשים פרטיים ונותני צדקה (אינדיאנים אמריקניים שלחו אספקה, והמלכה ויקטוריה תרמה סכום השווה בערכו ל-70,000 לירות שטרלינג של ימינו), חוסר הפעולה של הממשלה הבריטית (או העדר פעולה מספקת) גרם לבעיה להפוך לקטסטרופה. מעמד האיכרים והחוואים כמעט ונמחק לחלוטין במה שעתיד להיות ידוע בשם רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
רוב תושבי אירלנד בחרו כנציגיהם לפרלמנט ליברלים ושמרנים שהשתייכו למפלגות הבריטיות הראשיות (יש לשים לב שלעניים לא הייתה זכות הצבעת באותה תקופה). מיעוט משמעותי בחר יוניוניסטים, שייצגו את העמדה של השארת חוק האיחוד על כנו. אייזק באט, פרקליט טורי לשעבר שהפך ללאומן, הקים תנועה לאומנית חדשה, ליגת שלטון הבית, בשנות ה-70 של המאה ה-19. לאחר מותו של באט תנועת שלטון הבית, או מפלגת הפרלמנטריות האירית כפי שהייתה ידועה באותה תקופה, הפכה לכוח פוליטי חשוב תחת הנהגתו של ויליאם שאו, ובייחוד בגלל בעל אדמות פרוטסטני רדיקל, צ'ארלס סטיוארט פרנל. מפלגת הפרלמנטריות האירית שלטה בפוליטיקה האירית, וגרמה לצמצום כוחן של המפלגות הליברלית, הקונסרבטיבית והיוניוניסטית. תנועתו של פרנל הוכיחה את עצמה ככנסייה גדולה, שכללה חברים מקרב בעלי אדמות קונסרבטיביים ועד ליגת האדמה שהייתה קבוצה שתמכה בשינוי יסודי של חוקי אחזקת האדמות האיריים, שלפיהם רוב החוות הושכרו לאיכרים מאחוזות אריסטוקרטיות גדולות יותר.
תנועתו של פרנל תמכה בשלטון בית, וכוונתם הייתה שתושבי אירלנד ישלטו באי כחלק מהממלכה המאוחדת, בניגוד לאו'קונל שרצה עצמאות מלאה שתהיה נתונה למונרכיה וכתר משותפים. שתי הצעות חוק לשלטון בית (1886 ו-1893) הוצגו על ידי ראש הממשלה הליברל ויליאם גלאדסטון, אולם שתיהן לא הפכו לחוק, בעיקר בגלל ההתנגדות שהייתה להן בבית הלורדים. הנושא גרם לפילוג באירלנד, כיוון שמיעוט משמעותי (שהיה מבוסס בעיקר, אבל לא רק, באלסטר) התנגד לשלטון בית, כיוון שחשש שהפרלמנט הלאומני-קתולי בדבלין יפלה אותם לרעה ויטיל מכסי מגן על התעשייה; בעוד שרוב תושבי אירלנד עסקו בחקלאות, שישה מחוזות באלסטר היו המקום שאופיין בכלכלה של תעשייה כבדה, והיה מושפע במידה רבה מהטלתם של מכסי מגן.
ב-1912 הצעת חוק נוספת עברה את הליכי האישור בבית הנבחרים אך הוכשלה בבית הלורדים, בדומה להצעת החוק מ-1893, אולם בשונה מהמאה ה-19 לבית הלורדים לא הייתה יותר את הזכות להטיל וטו על הצעות חקיקה והתוצאה של אי קבלת החוק בבית זה הייתה עיכוב קבלתה בשנתיים – עד 1914. במהלך השנתיים הללו ריחף מעל אירלנד איום של מלחמת אזרחים עם יצירתו של כוח המתנדבים מאלסטר והקבוצה הלאומנית שכנגדם, מתנדבי אירלנד. שתי הקבוצות הללו חימשו את עצמן באמצעות ייבוא רובים ותחמושת וביצעו אימונים בצורה גלויה. פריצתה של מלחמת העולם הראשונה ב-1914 דחתה את תחילת המשבר למשך כל המלחמה. כוחות המתנדבים היוניוניסטיים והלאומניים הצטרפו לצבא הבריטי באלפים וספגו אבדות קשות.
עד 1918 המפלגה הדומיננטית באירלנד הייתה מפלגת האירים הפרלמנטריים, על אף שבשלהי המאה ה-19 היה בה פילוג על רקע מקרה הגירושים של אושיי, כאשר התגלה אז שפרנל, שכינויו היה "המלך הלא מוכתר של אירלנד" בגלל הפופולריות שלו, חי עם אשתו של אחת מחברי הפרלמנט במשך שנים רבות והיה האבא של חלק מילדיה. כאשר פרצה השערורייה, נון-קונפורמיסטיים דתיים בבריטניה, שהיו התומכים של המפלגה הליברלית הפרו-אירית, כפו על גלאדסטון לחזור בו מתמיכתו בעניין האירי כל זמן שפרנל "הנואף" נשאר בראש המפלגה. המפלגה והמדינה התפלגו בין פרו ואנטי-פרנלים, שנאבקו אלה באלה בבחירות.
במהלך מרידת חג הפסחא, שהתחוללה ב-1916, הוקראה בדבלין הכרזת עצמאות חד צדדית שקבעה את הקמתה של "הרפובליקה האירית". המרידה דוכאה במהירות על ידי כוחות צבא בריטיים, ורוב המנהיגים שלה נורו ונהרגו. דבר זה הוביל לעלייה חדה בשיעור התמיכה במרידה בקרב תושבי האי, ובהכרזת העצמאות הדבר אושר רשמית על ידי דייל אייריאן (הבית התחתון של הפרלמנט האירי) ב-1919. בעקבות כך נערכה מלחמה בין כוחות הכתר הבריטי לבין הצבא של הרפובליקה האירית בין ינואר 1919 ליוני 1921.
בעקבות אמנת אנגליה-אירלנד מ-1921, שהושגה לאחר משא ומתן בין נציגים של הממשלה הבריטית והממשלה של הרפובליקה האירית, ושאושרה על ידי הפרלמנטים, נוסדה מדינת אירלנד החופשית, שבהתחלה הייתה דומיניון של האימפריה הבריטית במעמד זהה לזה של קנדה או דרום אפריקה, ולאחר מכן עזבה את חבר העמים הבריטי והפכה לרפובליקה לאחר מלחמת העולם השנייה, מבלי שנותרו קשרים חוקתיים עם הממלכה המאוחדת. שישה מחוזות איריים צפוניים (צפון אירלנד), שאוכלוסייתם הייתה ברובה פרוטסטנטית, נשארו חלק מהממלכה המאוחדת.
צפון אירלנד
צפון אירלנד נוצרה לפי חוק ממשלת אירלנד – 1920, שהליכי חקיקתו הסתיימו בפרלמנטים של הממלכה המאוחדת ושל אירלנד ב-1921. כיוון שהתמודדה עם דרישות מנוגדות מצד הלאומנים והיוניוניסטיים האיריים בנוגע לעתיד האי (הראשונים רצו שלטון בית של פרלמנט אירי על כל האי, והאחרונים לא רצו שלטון בית בכלל), ובעקבות החשש ממלחמת אזרחים בין שתי הקבוצות, הממשלה הבריטית שבראשותה עמד דייוויד לויד ג'ורג' העבירה חוק, שחילק את האי לשני אזורים, צפון אירלנד ודרום אירלנד. דרום אירלנד מעולם לא הפכה למדינה אמיתית והוחלפה על ידי מדינת אירלנד החופשית ב-1922. מדינה זאת ידועה כיום בשם רפובליקת אירלנד.
ממשלת צפון אירלנד, לאחר שקיבלה ממשל עצמי ב-1920 (אף על פי שלא ביקשה זאת, ואף היו אנשים כמו סר אדוארד קרסון שהתנגדו לרעיון בחריפות), תחת הנהגתם של מספר ראשי ממשלה החל מסר ג'יימס קרייג (מאוחר יותר לורד קרייגבון) נקטה במדיניות של אפליה לרעה כלפי המיעוט הקתולי/לאומני. צפון אירלנד הפכה (לפי דבריו של זוכה פרס נובל והשר הראשון של צפון אירלנד, דייוויד טרימבל) למקום שכונה "מקום קר עבור קתולים". עיירות וערים חולקו לאזורי בחירה שגרמו להבטחת השליטה הפרוטסטנטית במועצות המקומיות. אמצעים נוספים שעזרו להשיג את המטרה הזאת היו הסדרי הצבעה שנתנו זכות הצבעה לחברות מסחריות ותקנות שכר מינימום.
בשנות ה-60 ראש הממשלה היוניוניסטי המתון, טרנס או'ניל (מאוחר יותר לורד אוניל ממיין) ניסה לשנות את השיטה, אולם נתקל בהתנגדות עזה של מנהיגים פרוטסטנטיים רדיקלים כגון הכומר איאן פייזלי. הלחצים הגוברים מצד הלאומנים לשינוי המצב (ומצד הלאומנים לאי וויתור מוחלט) הובילו להופעתה של תנועת זכויות אזרח שבראשה עמדו אנשי ציבור בולטים כגון ג'ון האם, אוסטין קארי ואחרים. בעקבות ההתנגשויות האלימות בין מפגינים לבין כוח השיטור המלכותי של אלסטר החלה מחאה אזרחית חריפה.
הצבא הבריטי נשלח לצפון אירלנד ב-1969 על ידי מזכיר הפנים הבריטי ג'יימס קאלאהאן, מתוך מטרה להגן על הלאומנים מפני תקיפות. אולם, רציחתם של 13 אזרחים בלתי חמושים ב-1972 בעיר לונדונדרי על ידי טירונים בריטיים (יום ראשון העקוב מדם) גרמה להסלמה חזקה של המצב וגרמה ללאומנים הצפון איריים לפנות נגד הצבא הבריטי.