cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המוסקטרים
העונה השנייה
כאשר המלך לואי נשבה על ידי סוחר עבדים מתחיל רומן בינו לבין מיליידי דה וינטר, אשר חזרה והצילה אותו ואת ד'ארטניאן מפני הסוחרים. כשיורש העצר (בנו של אראמיס) נולד, מתחיל אראמיס לצאת עם האומנת של התינוק ובכך מתקרב אל המלכה ואל בנו, אך לאט לאט רושפור מגלה על יחסיו עם המלכה ובנם הסודי, ומפציר באומנת התינוק, מרגריט, לרגל לטובתו ולשקר למענו כאשר מתמרן את אראמיס, המלך והמלכה, ובכך מתקרב עוד אל המלך. רושפור שוכר את מיליידי שתרצח את שגריר ספרד- פראלס, כדי שלא יחשוף את תוכניותיו על השתלטות צרפת, לאחר שפעל כנגד התוכנית של ספרד, לפיה היה אמור לנהוג. באותה הזדמנות, גרם רושפור למותו של פראלס להיראות כטעות מצד קפטן טרוויל ובכך שכנע את המלך לפטר של הקפטן, והוא הפך למוסקטיר רגיל. במשך העונה, מגלה פורתוס כי טרוויל הכיר את אביו וכי היו חברים פעם, עד שהחליט אביו להרוג את פורתוס ואמו ובשל כך לקח אותם טרביל ושם אותם בשכונה ענייה בשם חצר הניסים (המוזכרת גם בהגיבן מנוטרדאם).
קונסטנס וד'ארטניאן חוזרים להיות יחד לאחר שהציל את חייה, ובונסיו נרצח על ידי מתנקשת. לאחר שניסה רושפור לכפות עצמו על המלכה וגילה כי היא אינה אוהבת אותו כמו שהוא אותה והיא מנהלת רומן עם אראמיס, רושפור משנה את תוכניותיו. רושפור מרעיל את המלך ומספר לו כי קונסטנס וידידה דוקטור למאי (הרופא אשר טיפל ביורש העצר כשהיה חולה-פרק 2, ובקפטן טרוויל כאשר נורה-פרק 7) תכננו עם המלכה כי ירעילו אותו ובכך משכנע את המלך לחתום על הוצאה להורג של שניהם. למען בטיחותה של המלכה אן, נאלצים אתוס ואראמיס לספר לפורתוס, ד'ארטניאן וטרוויל על מערכת היחסים של אראמיס והמלכה ועל בנם המשותף. רושפור חושף בפני המלך את יחסיהם של אראמיס והמלכה, ואראמיס נשפט על בגידה בממלכה בכך ששכב עם המלכה, אך עדיין מכחיש את העובדה שיורש העצר הוא בנו. כתוצאה מכך אראמיס נשלח לכלא. פורתוס ד'ארטניאן וטרוויל מעלימים את המלכה למנזר, בעוד אתוס ומיליידי יוצאים לחפש מידע במשרדו של רושפור העשוי להפליל אותו. אתוס חושב על תוכנית וחוזר למנזר. אתוס מציע שיזייפו מכתב בשם רושפור ויישלחו אותו לוארגאס, רב המרגלים הספרדי, וכאשר יתפסו אותו יכריחו אותו להודות על כך שרושפור מרגל, אך כדי שלא יחשוד היו צריכים לשלוח אדם אחד בלבד, ופורתוס יצא לתפוס אותו. כאשר יוצאים מיליידי ואתוס מן הארמון, שומעים בדרכם שמועות כי המלך גוסס, אך לא מודעים לכך שרושפור החליף את תרופתו של דוקטור למאי ברעל, לא בכדי להרוג את המלך אלא בשביל להפליל במעשה את למאי וקונסטנס, בטענה שעשו זאת על מנת שלואי ימות והמלכה אן תעלה לשלטון. כתוצאה מכך, רושפור הורג את דוקטור למאי מול עיניה של קונסטנס, ויום למחרת כאשר הובאה קונסטנס להוצאה להורג חילצו אותה אתוס, ד'ארטניאן וטרוויל. באותה ההזדמנות אן חוזרת אל הארמון כדי לראות אם המלך חי ושם הוכרז כי היא מואשמת בניסיון התנקשות במלך. לואי אובד העצות מדבר עם רושפור, אשר חושף בפניו שיורש אשר אינו בנו האמיתי אלא של אראמיס, ובכך משכנע אותו להוציא צו אישור להוצאת המלכה להורג. מיליידי נשלחת לשחרר את אראמיס מהכלא, ובאותו הזמן מצטרפים אתוס, ד'ארטניאן, טרוויל וקונסטנס לפורתוס, מצליחים לתפוס את וארגאס רב המרגלים הספרדי ולוקחים אותו לארמון של לואי כדי להוכיח את חפותה של אן. לאחר שחזרו מיליידי ואראמיס, הודיעה מיליידי לאתוס שתעזוב לאנגליה, ושיוכל להצטרף אליה. אתוס, פורתוס, אראמיס, ד'ארטניאן, טרביל, קונסטנס ווארגאס מגיעים אל הארמון ומספרים למלך את תוכניתו של רושפור, ובכך מצליחים לעצור אותו לפני שמספיק להרוג את אן. רושפור והמשמר האדום נלחמים בהם אך המוסקטרים מביסים אותם והורגים את רושפור, ולואי מאמין שכל דבריו של רושפור היו שקרים- כולל הרומן של אראמיס והמלכה אן.
אראמיס עוזב את תפקידו כמוסקטיר ועובר למנזר, בעוד שקונסטנס וד'ארטניאן מתחתנים. לאחר מותו של רושפור זכה טרוויל להיות שר המלחמה ותפקיד קפטן המוסקטרים הוענק לאתוס. אתוס יצא לחפש את מיליידי, אך היא נסעה לאנגלייה, ומלחמה הוכרזה נגד ספרד עקב התקריות. העונה נגמרת כאשר אתוס, פורתוס וד'ארטניאן רוכבים למנזר כדי להודיע לאראמיס להצטרף אליהם למלחמה.
העונה השלישית
העונה השלישית שודרה כבר במספר מדינות כגון יוון, טורקיה ואף החלו שידוריה בקנדה, אך רק בחודש מאי יצאה ב-BBC one, ערוץ המקור. לעונה עשרה פרקים והיא ככל הנראה תהיה העונה האחרונה של הסדרה. העונה תתרחש בערך 4-5 שנים לאחר העונה השנייה, כאשר אתוס, פורתוס ודארטניאן חוזרים מהמלחמה נגד ספרד חזרה אל צרפת, ובמהלך משימה נתקלים באראמיס, שלא מסוגל להילחם יותר בטבע שלו וחובר אליהם חזרה כמוסקטיר. לעונה החדשה צפויים שני נבלים ראשיים ושניים משניים, לעומת העונות הקודמות, וידוע כי הדמויות הראשיות עומדות להישאר, מלבד מיימי מק'קוי (מיליידי דה-וינטר), שצפויה להופיע פחות, משום שנכנסה להריון.
מלבד הדמויות הראשיות שנשארו, ידוע כי כמה שחקנים חדשים מצטרפים לצוות. מאט סטוקאו ישחק את קפטן ג'ורג' מארצ'יו- הקפטן החדש של המשמר האדום. רופרט אוורט יגלם את פרון-אחיו הלא חוקי של המלך לואי שקיבל את תפקיד השליטה בצרפת בעת היעדרות המוסקטרים ממנה, ובנוסף אנדרו פלין שישחק את אחיו הנוסף של לואי-הנסיך גאסטון.
Good Things (אלבום)
Good Things (בעברית: דברים טובים) הוא אלבום האולפן השני של זמר ה-R&B האמריקאי אלו בלאק, האלבום פורסם ב-28 בספטמבר 2010 בארצות הברית, וב-26 בנובמבר 2010 בבריטניה בחסות חברת התקליטים סטונס טרו רקורדס.
הר הצופים
הר הצופים הוא הר בירושלים הצופה על חלקים רבים מהעיר, וכן על מדבר יהודה וים המלח. גובהו 826 מטרים מעל פני הים התיכון, כ־100 מטרים מעל העיר העתיקה, וכ־1,260 מטרים מעל פני ים המלח. זהו ההר האחרון עליו טיפסו עולי הרגל מצפון בטרם נתגלו לעיניהם העיר ובית המקדש, ומכאן מקור השם. בלועזית קרוי ההר סְקוֹפּוס; תרגום יווני של השם העברי. בערבית קרוי ההר ראס אל-מושריף (راس المشرف; "ראש הצופה") או ג'בל סקובוס (جبل سكوبس; תעתיק לשמו הלטיני).
גאולוגיה וגאוגרפיה
הר הצופים הוא פסגה על רכס הררי המקיף את ירושלים ממזרח, על רכס זה בולטות שלוש פסגות: הר הצופים, הר הזיתים פסגת א-טור – בגובה 818 מטר והר המשחית, הפסגה הדרומית על הרכס המתנשאת לגובה 747 מטר. לרכס יש כמה שלוחות בצפון ירושלים ובהן הגבעה הצרפתית, צמרת הבירה, גבעת המבתר, גבעת התחמושת, וקריית מנחם בגין.
קו פרשת המים בין אגן הניקוז של הים התיכון לים המלח עובר בין פסגת הר הצופים לפסגת הגבעה הצרפתית. שתי פסגות אלה מצויות גם על גבול מדבר יהודה. הנחל המנקז אזור זה אל הים התיכון הוא נחל צופים וזה המנקז את האזור אל ים המלח הוא נחל אוג. במקביל לקו פרשת המים, מעט ממערב לה, עוברת דרך גב ההר ההיסטורית (דרך האבות) שעליה נסללו דרך שכם ושדרות בר-לב. בנחל צופים עוברת דרך חשובה נוספת מבחינה היסטורית שעליה נסללה דרך יגאל ידין.
רכסי הר הצופים והר הזיתים בנויים מסלעי משקע ימיים, במבנה הנקרא "חבורת הר הצופים". חבורת הר הצופים מתוארכת לתקופת הסנון והיא כוללת בתוכה את תצורת מנוחה (קירטון לבן ורך) ואת תצורת משאש (שכבות צור כהה וקשה). סלע הקירטון הרך נוח מאוד לחציבה, אולם אינו מתאים כחומר גלם לבניית בתים. זו אחת הסיבות שרכס הר הצופים לא נבנה בתקופות הקדומות ושימש בעיקר לחציבת מערות קבורה.
ההר במקורות
שמו של ההר מופיע לראשונה בספריו של יוסף בן מתתיהו. בספר קדמוניות היהודים יא פרק ח' מספר ההיסטוריון על מפגשו של אלכסנדר מוקדון עם הכהן הגדול שנערכה על ההר:
במסכת מכות מוזכר הר הצופים כמקום שבו קרעו חכמי ישראל את בגדיהם בראותם את בית המקדש בחורבנו:
המשנה במסכת פסחים מציינת את הצופים כנקודה שממנה והלאה לא חייב אדם לחזור להר הבית, במקרה שלקח איתו בטעות בשר של קורבן:
עם זאת, זיהויו של "הצופים" עם הר הצופים אינו בטוח כלל ועיקר, וכנראה הכוונה לכל נקודה שממנה ניתן לצפות על בית המקדש או על הר הזיתים.
סוף המאה ה-19 תחילת המאה ה-20
בסוף המאה ה-19 בנו סר ג'ון גריי היל ואשתו קרוליין אמילי גריי היל בית אחוזה על פסגת הר הצופים. במרץ 1900 דווח בעיתונות:
באוקטובר 1902 נתגלתה על ההר מערת ניקנור.
במרץ 1914 רכש המשרד הארץ ישראלי את האחוזה, במטרה להקים במקום את "בית מדרש התורה והעבודה". בשנת 1917, לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים, שימש ההר כמחנה צבאי בריטי, והוקם בו בית קברות צבאי לחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
באפריל 1918 התקיים על ההר קבלת פנים המונית לחברי ועד הצירים. ב-24 ביולי 1918, הונחה בהר אבן הפינה לאוניברסיטה העברית. ב-1 באפריל 1925, נערך טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1938 נפתח מצפון לאוניברסיטה בית החולים הדסה הר הצופים, שתוכנן על ידי אריך מנדלסון, ארכיטקט גרמני יהודי, ובו 300 מיטות, בית ספר לאחיות, מכוני מחקר ומחלקות אשפוז מודרניות.
מלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות נותק ההר מירושלים העברית מכיוון שהדרך אליו עברה בשכונת שייח' ג'ראח הערבית. ההר הפך למובלעת שהתנועה אליה התנהלה בשיירות בלבד. לאחר שבאפריל 1948 הותקפה שיירה של עובדי בית החולים הידועה גם כשיירת הדסה הופסקה תנועת השיירות, והושבתה פעילות האוניברסיטה ובית החולים.
ב־7 ביולי 1948, יום אחד לפני סיומה של ההפוגה הראשונה, נכנס לתוקפו הסכם בין המפקדים הצבאיים של ישראל והמפקדים של הלגיון הערבי על פירוזו של הר הצופים, ההסכם הושג בתיווכו של האו"ם . ההר חולק לשלושה אזורים: המובלעת הישראלית, שכללה את מתחמי האוניברסיטה, בית החולים הדסה הר הצופים, בית הקברות הצבאי הבריטי, והכפר הערבי עיסאוויה כאזור מפורז ישראלי. מדרום לשטח הישראלי נקבע שטח הפקר, ומדרום לו שטח מפורז ירדני, שכלל את מתחם אוגוסטה ויקטוריה (מפה). בהסכם נקבע שישראל תחזיק בהר 85 שוטרים, החמושים בנשק קל בלבד, ו־33 אנשי סגל עובדים אזרחים. במקביל הוגבל גם מספר השוטרים בשטח המפורז הירדני ל-40 שוטרים.
הסכם זה נשאר בתוקפו עד לסופה של מלחמת העצמאות ואושר מחדש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות שנחתמו עם ירדן ב־3 באפריל 1949. בהסכם נקבע כי מדי שבועיים תועלה להר שיירה לאספקה ולהחלפת אנשי ההר. השיירה כללה שלושה כלי רכב: שני משוריינים ומשאית שהובילה להר אספקה, ובירידה מההר הובילה ספרים מבית הספרים הלאומי שבהר, אשר הועברו לספריות האוניברסיטה בירושלים העברית. שיירה זו הייתה תחת פיקוח האו"ם, ויצאה ממעבר מנדלבאום.
מובלעת הר הצופים
שני הצדדים קיימו את הסדרי הפירוז באופן חלקי. ישראל העלתה להר חיילים במדי שוטרים, הצליחה להבריח להר נשק כבד יותר מהמותר בהסכם, וכן לבצר חלק מהמתחם. מאידך הירדנים בנו מוצבים צבאיים בשטחים המפורזים ואף בשטחי ההפקר, השתלטו על הכפר עיסאוויה ועל שטחים נוספים שנכללו בשטח הישראלי. עם זאת, לא הופסקה תנועת השיירה הדו שבועית, אף על פי שעוכבה לעיתים בידי הירדנים. נוסף לכך, הגבולות המדויקים היו שנויים במחלוקת בין הצדדים מחלוקת שבה כל צד התרעם על הצד השני ובמסגרתה אף הפר את ההסכם לנוחותו מצידו.
ב־1954 הוקמה יחידה צבאית ייעודית בשם מצוף 247 לשם החזקת הר הצופים. תקריות אש אירעו לעיתים רחוקות במשך התקופה, אם כי הוראות הפתיחה באש הישראליות דרשו איפוק מרבי (מחשש שהירדנים יכבשו את ההר לפני שכוחות סיוע יצליחו לעבור דרך השטח הירדני). תקריות קשות אירעו בשנים 1957 וב־1958. ב-26 במאי 1958 נהרגו בהר ארבעה חיילים ישראלים שנתקלו במארב ירדני בגן הבוטני של מתחם האוניברסיטה. באותה תקרית נהרג גם יושב הראש הקנדי של ועדת שביתת הנשק, שבא לתווך בין הצדדים. בעקבות התקרית נקבעו הסדרים חדשים בחלק מהנושאים השנויים במחלוקת, כמו הסדרי שליטה בכפר עיסאוויה.
בתקופת מובלעת הר הצופים נבנו בירושלים המערבית שמחוץ למובלעת מוסדות חלופיים למוסדות שעמדו בשממונם בהר הצופים. הבולטים בהם היו קמפוס האוניברסיטה בגבעת רם ומתחם בית החולים הדסה בעין כרם. השיירות שהביאו אספקה להר הצופים הוציאו ממנו בהדרגה, בדרכם חזרה, ציוד רפואי ואוניברסיטאי מן ההר.
הירדנים שהתכוננו ליוזמה צבאית ישראלית ליצירת רצף טריטוריאלי בין הר הצופים לבין שאר ירושלים המערבית הקימו בין שטחים ישראליים אלה ביצורים בכל גבעה שלא הייתה מיושבת בשכונה ערבית. הם הקימו ביצורים איתנים בגבעת התחמושת, וביצרו לצידה גם את גבעת המבתר ואת הגבעה הצרפתית.
נאום הר הצופים
לאחר המלחמה, לאחר איחוד ירושלים והר הצופים הוזמן יצחק רבין, רמטכ"ל מלחמת ששת הימים, לקבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. ב-15 ביוני 1967 בטקס קבלת התואר נשא יצחק רבין נאום היסטורי הידוע כנאום הר הצופים, שביטא את רוח צה"ל, ועורר הד נרחב בציבור. את הנאום חיבר קצין חינוך ראשי, מרדכי בר-און.
רבין התייחס בנאומו לתפקיד צה"ל בעיצוב החינוך והתרבות של החברה הישראלית, בכך שהוא נוטל על עצמו משימות חינוך ייחודיות כמו משימתם של אנשי הנח"ל והמורות החיילות באזורי הפיתוח, אך את עיקר נאומו הוא הקדיש להכרה במוסריותו של צה"ל בעת מלחמת ששת הימים, גילויים שלדבריו, "ראשיתם ברוח וסופם ברוח". הוא הביא דוגמאות של גילויי אחווה ורעות שהתגלו במלחמה, כמו "חבלנים שסיכנו את חייהם למלט את חברם הפצוע בשדה מוקשים". הסיבות לגילויים אלה בקרב חיילי צה"ל לא נבעו לדבריו מתוך רגשות מיליטנטיים, אלא מתוך צדקת הדרך והכרת תפקידם "להבטיח קיום האומה במולדתה" וכי הצבא "מהעם בא ואל העם חוזר".
שיקום
לאחר מלחמת ששת הימים החלו פעולות שיקום של המבנים על ההר. מאחר שהמבנים היו ברובם בעלי ערך ארכיטקטוני, היסטורי ואף רגשי ארך תהליך השיקום והבניה זמן רב. על בניין בית החולים הדסה הופקד האדריכל יעקב רכטר, ועל קמפוס האוניברסיטה הופקד צוות האדריכלים דוד רזניק-שמואל שקד-רם כרמי-חיים קצף. בקצהו המזרחי של הקמפוס הוקם מערך הבניינים שיועד במקור למחלקה למדעי הטבע (כיום אולמות הרצאות ואגף בבניין בצלאל) ומגדל המים (מפה). התכנון הופקד בידי האדריכלים בנימין אידלסון וגרשון צפור, ובניין בצלאל החדש על ידי האדריכל גרשון צפור. הקמפוס נבנה בצורה הדומה למצודה סגורה ומבוצרת.
לאחר איחוד שני חלקי העיר וכדי שההר לא ינותק עוד ממרכז ירושלים, רוכז מאמץ הבניה בירושלים בין השנים 1968 - 1972 בשכונות הבריח. שכונות אלה, מעלות דפנה, רמת אשכול, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית נבנו לאורך כביש חדש שחיבר את הר הצופים לשאר ירושלים העברית שלא דרך שכונות ערביות - כביש "שדרות אשכול". ליד כביש זה הוקם בשנת 1973 בניין המטה הארצי של משטרת ישראל ומאוחר יותר בתקופת כהונתו של ראש הממשלה מנחם בגין במהלך שנות ה-80 הוקמה לצידו גם קריית הממשלה ע"ש מנחם בגין. גם תנועת האוטובוסים אל הר הצופים, שלפני 1947 עברה דרך שכונת שייח' ג'ראח וסבלה מהתנכלויות הערבים חודשה דרך שדרות אשכול. מסלול קו 9 הועתק אל כביש זה בסוף שנות השישים וחיבר את ההר אל מרכז ירושלים העברית, קו 28 חיבר את ההר עם התחנה המרכזית בירושלים ועם קמפוס גבעת רם וקו 26 חיבר את ההר עם שכונות שונות במערב ירושלים.
בשנת 1969 הוענקה תרומה להקמת בית המשפט העליון בהר הצופים ונערכה תחרות אדריכלים בה זכתה הצעתם של האדריכלים סופר-קולודני, אך בשל אילוצים שונים, בוטלה התרומה ובית המשפט נחנך בסופו של דבר ב-1992 בגבעת רם ליד משכן הכנסת.
בין הגבעה הצרפתית לבין קמפוס הר הצופים הוקמו מעונות סטודנטים שהכילו 800 חדרים. בשנות השמונים נחנכו מבנים רבים נוספים בקמפוס הר הצופים. עם הגידול בקמפוס ובאוכלוסיית הסטודנטים, התווסף לקוי האוטובוס הנוסעים אל ההר גם קו 4א (כיום 77א) שחיבר את ההר עם אוכלוסיית הסטודנטים שהתגוררה בשכונות הבריח.
בשנת 1987 נחנך בשטח מובלעת הר הצופים מלון דן ירושלים (לשעבר מלון הייאט, בו נרצח רחבעם זאבי), הגדול שבמלונות ירושלים.
מנהרת הר הצופים ע"ש נעמי שמר
בשנת 1999 החלו העבודות על כביש הר הצופים, על מנת שישמש ככביש גישה נוסף לירושלים, ממזרח, מכיוון בקעת הירדן, יריחו ומעלה אדומים. הכביש נחנך בחודש ינואר 2003.
הכביש, שאורכו כשלושה קילומטרים, מתחיל בכביש מעלה אדומים – ירושלים עולה לכיוון הר הצופים ועובר מתחת לקמפוס של האוניברסיטה העברית במנהרה חצובה הידועה כמנהרת הר הצופים. המנהרה היא למעשה מערכת של שתי מנהרות נפרדות, באורך של 550 מטר כל אחת. בכל מנהרה ישנם שני נתיבי תנועה. בשנת 2011 נקראה המנהרה על שם הפזמונאית והמלחינה המנוחה נעמי שמר, בעקבות שירה "ירושלים של זהב" בו מוזכרים אתרים שונים הנשקפים מהמנהרה, וכן בהתאם לשורות.
האוניברסיטה העברית בירושלים
האוניברסיטה העברית בירושלים היא האוניברסיטה הראשונה שהוקמה בארץ ישראל (1925) והמוסד האקדמי השני שנוסד בה (אחרי הטכניון). האוניברסיטה הוציאה מתוכה אנשי שם בכל תחומי המחקר, לרבות מדענים חתני פרס נובל.
ביום 24 ביולי 1918, נערך בהר הצופים טקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה העברית. כשבע שנים לאחר מכן, ב-1 באפריל 1925, נערך טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית.
הקמת מדינת ישראל מסמלת תפנית בתולדות האוניברסיטה. בתום מלחמת העצמאות, האוניברסיטה נאלצה למצוא משכן בבתים זמניים בעיר. עם איחוד ירושלים, בעקבות מלחמת ששת הימים, הוחל בשחזור ובהרחבה של קמפוס הר הצופים, שזכה לתנופת בנייה רחבה. מרבית הפקולטות עברו בשנת 1981 להר הצופים, ובקמפוס גבעת רם נותרו הפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
הגן הבוטני הלאומי
הגן הבוטני הלאומי או בשמו הרשמי, הגן הבוטני לצמחי ארץ ישראל ע"ש מונטג'יו למפורט, הוא הגן הבוטני הראשון שהוקם בארץ ישראל ומתעד את כל צמחי הבר של ישראל ושל המזרח התיכון. הגן ממוקם בחלקו הצפוני של קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים בירושלים. ברחבי הגן מצויות מערות קבורה מתקופת בית שני. בחלקו המערבי של הגן מצוי אמפיתיאטרון קטן. הגן הוקם בשנת 1931 על ידי פרופסור אוטו ורבורג, שייסד את המחלקה לבוטניקה, ועל ידי ד"ר אלכסנדר איג, אשר הקים את הגן במו ידיו.
כיכר אביגדור המאירי
כיכר אביגדור המאירי היא כיכר מרכזית בירושלים הממוקמת בהר הצופים.
מצפור הלברט
רחבה בפינה הדרום-מזרחית של האוניברסיטה העברית ובה נקודת תצפית לזכרו של יהודה הלברט.
יער הר הצופים
חורשה בחלקו המזרחי של הר הצופים.
אקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל"
בצלאל הוא האקדמיה הלאומית לאמנות ועיצוב, בירושלים. בית הספר נוסד לראשונה בשנת 1906 על ידי בוריס שץ והיה בית הספר הראשון לאמנות בארץ ישראל במאה ה-20. היצירות שנוצרו בבית הספר על ידי תלמידיו נחשבות לראשיתה של האמנות החזותית הישראלית. בשנת 1935, לאחר שהיה סגור כמה שנים, נפתח בית הספר מחדש בשם "בצלאל החדש" ובשנת 1955 זכה בית הספר להכרה אקדמית, ובמשך השנים נוספו לו מחלקות שונות בתחומי האמנות והעיצוב. בשנת 1958 זכה בית הספר בפרס ישראל לציור ולפיסול.
קריית הממשלה (מזרח ירושלים)
קריית הממשלה במזרח ירושלים הקרויה גם "קריית מנחם בגין" נמצאת מצפון לשכונת שייח' ג'ראח, בין חלקו המערבי של הר הצופים לבין גבעת התחמושת. היא משמשת משכנם של מספר משרדי ממשלה, במקביל לקריית הממשלה העיקרית בקריית הממשלה ע"ש דוד בן-גוריון הנמצאת בקריית הלאום שבמערב ירושלים.
מערת ניקנור והפנתיאון
מערת ניקנור היא מערת קבורה הנמצאת בגן הבוטני הלאומי בקמפוס האוניברסיטה הר הצופים ובה נתגלתה גלוסקמה המתייחסת ל"ניקנור עושה הדלתות". באוקטובר שנת 1902 התגלתה מערה בתוך שטח שקנו ג'ון וקרוליין אמילי גריי היל במטרה להרחיב צפונה את מעון החורף שלהם בהר הצופים.
הממצא החשוב ביותר שהתגלה במערה היה הכתובת על־גבי גלוסקמה שזכתה לכינוי כתובת ניקנור.
המערה חצובה בקפדנות בסלע הקירטון של הר הצופים. מחוץ למערה חצובה חצר מלבנית, שבצדה הדרום-מזרחי נמצאת חזית המערה.
חזית המערה היא למעשה סטיו. צורה זו אופיינית למערות הקבורה המפוארות של ירושלים בימי הבית השני. הסטיו, שבמקורו היה מקורה אך עם השנים נפלה תקרתו, נפתח לתוך ארבעה אולמות קבורה, ובכל אחד מהם מספר כוכים. בין האולמות ישנם מעברים, שהשקעים בסלע סביב פתחיהם מלמדים כי היו מכוסים מעיִן בלוחות אבן, תופעה ייחודית למערה זו. אולם קבורה חמישי, שאינו מקושר לשאר האולמות, נפתח מפתח בחצר שנמצא מימין לחזית, ובצדה המזרחי של החצר חצובים ארבעה פירי קבורה.
הפנתיאון הלאומי
ב-1934, הועלו עצמותיו של יהודה לייב פינסקר ממקום קבורתו באודסה ונטמנו במערת ניקנור. יוזם ההעלאה היה מנחם מנדל אוסישקין, שרצה להקים פנתאון לאומי במערה.
אולם רעיונו של אוסישקין לא יצא לפועל, והאדם השני והאחרון שנטמן במערה, בצהרי יום שישי, 3 באוקטובר 1941, היה אוסישקין עצמו.
לאחר קום מדינת ישראל בשנת 1948 הוקם הפנתיאון הלאומי בהר הרצל במערב ירושלים ואיתה גם בית הקברות הצבאי הראשי של מדינת ישראל ועם חלקות קבורה ממלכתיות נוספות, בין השאר מכיוון שהר הצופים היה מובלעת בשליטה ישראלית בתוך שטח שבשליטת ירדן שהיה במזרח ירושלים.
הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק
הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק הוא גן לאומי המצוי במורדותיו הדרומיים של הר הצופים וגם שייך אל האוניברסיטה העברית בירושלים הנמצאת בצמוד אליו. בגן מצויים שני בתי קברות זעירים וכמה מצפורים הצופים אל הר הזיתים ואל עמק צורים הנמצא במורדותיו.
בית החולים הדסה הר הצופים
בשנת 1934 התיישב בארץ האדריכל אריך מנדלסון, ובשנת 1935 הוא הגיש לאוניברסיטה תוכנית אב כוללת בה הוא שילב את המבנים הקיימים עם מבנים מתוכננים בנוגע לבית החולים תכנן מנדלסון קמפוס מודרני ובו מספר גושים של בניינים. בית החולים נסמך בעיקרו על שני מבנים מלבניים גדולים המחוברים על ידי שלושה מבנים הניצבים אליהם. בין המבנים תוכננו חצרות פנימיות. בנין בית החולים, מודרני בתפיסתו וצורתו הפונקציונלית מצטיין בקווים ישרים בהם שילב מנדלסון אלמנטים קישוטיים במטרה להדגיש חשיבות של חלקים מסוימים וסייע בשילוב הקמפוס בנוף ההר.
הבניין מצופה באבן מנוסרת המונחת בקווים אנכיים ולא מאוזנים כמקובל ומדגיש את היות האבן ציפוי בלבד.
בשנת 1938 נפתח בית החולים ובו 300 מיטות, בית ספר לאחיות, מכוני מחקר ומחלקות אשפוז מודרניות.
בית הקברות הצבאי הבריטי
עוד הוצבה בבית הקברות מצבת זיכרון ל-3,300 חללים שלא נודע מקום קבורתם שנהרגו בארץ ישראל ובמצרים. סך הכל, הונצח בבית הקברות הצבאי בירושלים, זכרם של 5,815 חללי מלחמת העולם הראשונה. אין בבית הקברות חללים שנהרגו לאחר מלחמה זו.
בית הקברות של המושבה האמריקאית בהר הצופים
בית הקברות של המושבה האמריקאית בהר הצופים נמצא בגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק, בסמוך אל הכניסה הראשית של האוניברסיטה העברית בקמפוס הר הצופים. חלקת קבורה נוספת של המושבה האמריקאית נמצאת בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון.
בית הקברות של משפחת בנטוויץ'
בית הקברות של משפחת בנטוויץ' היא אחוזת הקברים המשפחתית של הרברט בנטוויץ' ובני משפחתו. היא נמצאת בצמוד אל בית הקברות של המושבה האמריקאית בגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק.
בית מלון דן ירושלים
מלון דן ירושלים (בעבר נקרא בשמות "מלון הייאט" ו"מלון רג'נסי ירושלים") שוכן על מדרונות הר הצופים, בסמיכות לאוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי הדסה, ומשקיף לעבר העיר העתיקה ושכונת שייח ג'ראח. המלון כולל 505 חדרים וסוויטות, ועל כן הוא המלון הגדול ביותר בירושלים.
גבעת התחמושת
גבעת התחמושת הוא הכינוי שניתן למוצב ירדני בצפון ירושלים, שבו התחולל קרב קשה במלחמת ששת הימים. המתחם הוקם על ידי הבריטים בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים כבונקר לאחסון התחמושת של בית הספר לשוטרים שעמד סמוך למקום, על גבעה בגובה 797 מטרים מעל פני הים שהיא שלוחה של הר הצופים מכיוון צפון-מערב. לאחר מלחמת העצמאות נותר המתחם בשליטת ירדן, עד לכיבושו במלחמת ששת הימים, בלילה שבין 5 ביוני ל-6 ביוני 1967. כיום נמצא על שרידי המוצב אתר הנצחה ממלכתי.
בית הספר לשוטרים
בית הספר לשוטרים הוא מבנה שנבנה על ידי ממשלת המנדט על מנת לשמש כבית ספר לשוטרים. המבנה שוכן בסמוך אל הר הצופים, בצמוד לשכונת מעלות דפנה ואל גבעת התחמושת, בית הספר רנה קסין ואתר ההנצחה גבעת התחמושת. כיום משמש המבנה את אונר"א.
שכונות הבריח
שכונות הבריח הם ארבע שכונות היהודיות, בשל תפקידן - "נעילת" הר הצופים לשטח מדינת ישראל השכונות הן: מעלות דפנה, רמת אשכול, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית ("גבעת שפירא") שבצפון מזרח ירושלים. ניתן להכליל בשכונות הבריח גם את שכונת צמרת הבירה, את מלון דן ירושלים, את מעונות הסטודנטים שבהר הצופים ואת קריית הממשלה על שם מנחם בגין, יחד עם בניין המטה הארצי של משטרת ישראל שבגבול הר הצופים ושכונת שייח' ג'ראח.
גן לאומי מורדות הר הצופים
גן לאומי מורדות הר הצופים הוא גן לאומי בהליכי ביצוע במורדות הר הצופים, שהקמתו אושרה בתחילת 2012. שטח הגן 740 דונם.
המכללות הצבאיות
מתחם המכללות הצבאיות המיועד למכללה לפיקוד ומטה, למכללה לביטחון לאומי ולאקדמיה הצבאית, צפוי להיבנות בהר הצופים בירושלים על פני שטח של כ-32 אלף מ"ר, ועתידים לשרת בו מעל ל-1400 קצינים וחיילים. הבסיס המתוכנן ממוקם בקרבת האוניברסיטה העברית ותחת חסותה האקדמית.
על פי דיווח מדצמבר 2013, הקמפוס קיבל בשנת 2012 את כל האישורים מהוועדה המחוזית לתכנון ובניה, אבל רה"מ בנימין נתניהו הקפיא את ההחלטה. בצה"ל בוחנים אתרים אחרים.
שייח ג'ראח
שייח' ג'ראח (בערבית: الشيخ جراح) היא שכונה הממוקמת במזרח ירושלים, במורדותיו המערביים של הר הצופים. ממזרח לשכונה נמצאת שדרות בר-לב (המכונה בפי הירושלמים "כביש מספר 1"), מצפון למושבה האמריקאית ומדרום-מערב להר הצופים והגבעה הצרפתית. השכונה נקראת על שם חוסאם א-דין בן שרף א-דין עיסא אלג'ראחי, נסיך מאנשי חצרו של צלאח א-דין ורופאו האישי, שבנה במקום זאווייה ונקבר בה לאחר מותו בשנת 1201.
עיסאוויה
עיסאוויה (בערבית: العيساوية) הוא כפר ערבי ושכונה בעיר ירושלים השוכן במורדותיו המזרחיים של הר הצופים בצפון ירושלים, על שפת מדבר יהודה. נכון לשנת 2014 מתגוררים בשכונה 13,571 תושבים. השכונה גובלת בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית ובשכונות הגבעה הצרפתית וצמרת הבירה. אחת ההשערות גורסת כי מקומה של עיר הכוהנים נוב הוא באזור זה. במקום ישנן מערות קבורה רבות החצובות בסלע הקירטון.
יחסי גרמניה–פולין
היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת פולין הם יחסים היסטוריים שתחילתם במהלך ימי הביניים, ובמהלך השנים ידעו עליות ומורדות. לאחר קריסת ברית המועצות ואיחוד גרמניה מחדש, התחזקו קשרי המדינות, וכיום שתי המדינות חברות בנאט"ו ובאיחוד האירופי, ומקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים, תוך שהם חולקות גבול משותף של 467 ק"מ.
ימי הביניים
בשנת 960 הקים מיישקו הראשון משושלת פיאסט את המדינה הפולנית, ובהמשך הוא התנצר וכרת ברית עם אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מיישקו ויורשו בולסלאב הראשון, דוכס פולין שמרו על יחסים טובים עם האימפריה הרומית הקדושה, אולם לאחר עלייתו של היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לשלטון בשנת 1002 התדרדרו היחסים, ובעקבות כך פרצו המלחמות הגרמניות-פולניות (1002–1018), שהסתיימו לבסוף בשלום באוצן.
פארינלי
פארינלי (Farinelli) הוא שם הבמה של קרלו מאריה ברוֹסקי (באיטלקית: Carlo Maria Broschi; 24 בינואר 1705 - 15 ביולי 1782) שהיה זמר אופרה איטלקי.
יחסי גרמניה–פולין
ימי הביניים
במהלך השנים שלאחר מכן החלה הגירה גדולה של גרמנים לשטחי פולין, ושליטי פולין אף ראו זאת בעין יפה. במהלך המאה ה-13 התנהל מסע הצלב הפרוסי, שבו הביאו האבירים הגרמנים לניצור השבטים הפרוסים הפגאנים. עם השנים התחזק כוחם של אבירי המסדר הטבטוני, אולם בשנת 1410 הם הובסו על ידי כוח פולני-ליטאי משולב בקרב גרונוולד. בעקבות המפלה נאלצו הטבטונים בסופו של דבר לוותר על מדינתם העצמאית ולהתמזג בנסיכות הבוחר מברנדנבורג. הקרב שינה את מאזן הכוחות במזרח אירופה, וסימל את עלייתו של האיחוד הפולני-ליטאי ככוח הדומיננטי מבחינה פוליטית וצבאית באזור. בשנת 1466 נחתמה האמנה השנייה של תורן, שסיימה את מלחמת שלוש עשרה השנים, והפכה את פרוסיה לשטח חסות פולני עד לשנת 1660.
פארינלי
פארינלי נולד באיטליה למשפחה חשובה, אביו היה ראש עיר. פארינלי היה בצעירותו זמר פלא שסורס כדי לשמור על גון קולו הנדיר, האנדרוגני, והיה הקסטרטו המפורסם ביותר באותה תקופה.
יחסי גרמניה–פולין
ימי הביניים
במהלך המאה ה-17 בעקבות מלחמת שלושים השנים והקונטרה-רפורמציה, הפכה פולין למעוז קתולי מובהק, ובשנת 1683 סייעו כוחות פולנים בפיקודו של יאן סובייסקי לכוחות האימפריה הרומית הקדושה, בהסרת המצור בקרב וינה, ובכך הביאו לתחילת שקיעתה של האימפריה העות'מאנית.
פארינלי
בתחילת הקריירה שלו ביצע בעיקר את המוזיקה הבינונית שהלחין אחיו המבוגר ממנו בשמונה שנים, ריקרדו ברוסקי (שהיה מלחין אלמוני למדי שהתפרסם בזכות אחיו). פארינלי היה בעל כישרון בימתי נדיר. בגיל 32, בשיאו, עזב את הבמה ושר באופן בלעדי למלך ספרד, פליפה החמישי, שהיה דיכאוני, ולזכות פארינלי נרשמה ההצלחה בריפוי מחלתו של המלך. השפעתו הפוליטית בחצר המלוכה הייתה רבה.
יחסי גרמניה–פולין
ממלכת פרוסיה
בשנת 1701 הוקמה ממלכת פרוסיה, אשר סימלה את עצמאותה הסופית של פרוסיה מפולין. במחצית השנייה של המאה ה-18 נחלש כוחה של פולין, ובעקבות כך חילקו פרוסיה, אוסטריה ורוסיה את פולין ביניהן. באזורים שנמסרו לשליטה פרוסית, ניסו מלכי פרוסיה לגרמן את האזור, ואף אסרו את השימוש בשפה הפולנית.
פארינלי
השפעתו הפוליטית מוזכרת ברמז בסאטירה "קנדיד" מאת וולטר. על חייו של פארינלי צולם סרט ב-1994, שביים ז'ראר קורביו הבלגי.
יחסי גרמניה–פולין
הקמת פולין מחדש
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה פולין מחדש, ובשלזיה עילית ובאזור פולין גדול ופוזן התנהלו קרבות בין פולנים לגרמנים, ולבסוף זכתה פולין כמעט בכל השטח.
בשנת 1934 חתמו גרמניה ופולין על הסכם אי-התקפה ל-10 שנים, אולם היטלר ביטל אותו בקיץ 1939.
מלחמת העולם השנייה
ב-23 באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, ובו הוסכם על חלוקת פולין ביניהן. ב-1 בספטמבר פלשה גרמניה לפולין, ובכך פרצה מלחמת העולם השנייה. עד מהרה הובסו הכוחות הפולנים, ופולין חולקה בין הגרמנים לסובייטים כפי ההסכם ביניהן. בשטח שנשלט על ידי הגרמנים החל עד מהרה מסע טרור וגל רציחות כנגד היהודים, במה שהיווה את תחילת השואה, אולם גם האוכלוסייה הפולנית סבלה רבות מידי הגרמנים. בקיץ 1941 החל מבצע ברברוסה, ובמהלכו כבשו הגרמנים גם את חלקה המזרחי של פולין. באביב 1943 פרץ מרד גטו ורשה, שהביא לחיסול הגטו, ולגירוש כמעט כל יהודי ורשה להשמדה בטרבלינקה. בקיץ 1944 פרץ מרד ורשה, אך על אף גילויי גבורה רבים מצד הפולנים ולחימתם הנואשת, הביאו הגרמנים לבסוף לחורבן העיר. בינואר 1945 נערך מבצע ויסלה-אודר, שבו שוחררה רוב פולין בידי כוחות הצבא האדום. במהלך המלחמה נהרגו כ-6 מיליון פולנים, מתוכם כ-3 מיליון יהודים.
המלחמה הקרה
לאחר המלחמה נקבע גבולה המזרחי של פולין כקו קרזון עם תיקונים קטנים, וכפיצוי קיבלה פולין את שטחי שלזיה, פומרניה, וחלקים מברנדנבורג ופרוסיה המזרחית שהשתייכו קודם לכן לגרמניה, וקו הגבול נקבע כקו אודר-נייסה. לקראת סוף המלחמה ומיד לאחריה, גורשו רוב הגרמנים מהשטחים שנמסרו לפולין.
במהלך המלחמה הקרה קיימה פולין יחסים טובים עם גרמניה המזרחית, שאף הכירה בגבול החדש בשנת 1950, אך יחסיה עם גרמניה המערבית היו מתוחים ברוב הזמן. בשנת 1970 החל וילי ברנדט בתוכנית האוסטפוליטיק, להרגעת המתיחות עם הגוש המזרחי, ובעקבות כך הפשירו יחסי גרמניה המערבית עם פולין, וגרמניה המערבית אף הכירה בקו האודר-נייסה באמנת ורשה.
פוסט-קומוניזם
לאחר קריסת ברית המועצות ואיחוד גרמניה מחדש השתפרו היחסים בין המדינות, על אף שעקב נושאים פוליטיים ישנה מתיחות לפעמים בין המדינות. במהלך תקופה זו המשיכו הגרמנים בתשלומי פיצויים לפולין על המלחמה, אשר חולקו בידי הקרן לפיוס הפולני-גרמני. בשנת 1999 הצטרפה פולין לנאט"ו, ובשנת 2004 התקבלה כחברה באיחוד האירופי. על אף שיפור היחסים בין המדינות, גרמו הצהרות של פוליטיקאים שמרנים משני הצדדים למתיחות ביחסי המדינות. במהלך תחילת המאה ה-21 דיפלומטית פולנייה יוליה אנה פשילבסקה בהיותה עובדת השגרירות פעלה רבות להחזרת הרכוש הפולני בשטח גרמניה ובתשלום פיצויים לפולנים שנפגעו במהלך מלחמת העולם השנייה.
פולין וגרמניה קיימו התייעצויות בין-ממשלתיות כדי לדון בשיתוף הפעולה הפוליטי והכלכלי בין שתי המדינות במספר הזדמנויות בעבר. בשנת 2018, שר החוץ הפולני יאצק צ'פוטוביץ' ומקבילו הגרמני הייקו מאס הסכימו להעביר הצהרה המפרטת את סדרי העדיפויות האסטרטגיים לשיתוף פעולה גרמני-פולני, שקבעה כי "שתי המדינות תומכות בסדר רב צדדי מבוסס כללים ודוגלות באירופה מאוחדת".
בשנת 2020, פולין עברה את איטליה והפכה לשותפת הסחר החמישית בגודלה של גרמניה, וכן לשותפת הסחר הגדולה ביותר שלה במזרח-מרכז אירופה.
ב-15 בספטמבר 2021 הכריז שר החוץ הגרמני הייקו מאס על פרויקט לבניית אנדרטה לזכר קורבנות מלחמת העולם השנייה בברלין, ש"תכבד את חייהם, את התנגדותם ואומץ ליבם". הוא גם חשף תוכניות להקים פורום זיכרון וחילופי דברים עם פולין, וקבע כי "הפורום העתידי יכול להפוך לאבן דרך לפיוס גרמני-פולני, כי ההתייחסות לעבר אינו משהו שאנו חייבים רק למתים. עבור גרמנים ופולנים זה נשאר הבסיס לדרך המשותפת שלנו לעבר העתיד".
יחסים דיפלומטיים
גרמניה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה, ו-13 קונסוליות בבידגושץ', גדנסק, גליוויצה, קיילצה, קרקוב, לודז', לובלין, אולשטיין, אופולה, פוזנאן, ז'שוב, שצ'צ'ין וורוצלב. מאידך, פולין מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-9 קונסוליות בברמן, קלן, ארפורט, פרנקפורט, המבורג, לייפציג, ליבק, מינכן ושוורין.
גולאג
גוּלאג (ברוסית: ГУЛАГ, ראשי תיבות של Главное Управление Исправительно-Трудовых Лагерей - "גלאבנוֹיֵה אוּפּרַבלֶניֵיה איספרָביטֶלנוֹ-טרוּדוֹביך לַגֶרֵיי", ובתרגום לעברית: "ההנהלה הראשית של מחנות עבודה לתיקון", ) היה ענף של שירותי ביטחון הפנים של ברית המועצות אשר עסק בהפעלת מערכת עונשין באמצעות מחנות עבודת כפייה. מחנות אלו יועדו לפושעים מכל הסוגים, אך בפועל נודע הגולאג בעיקר כאמצעי של דיכוי יריבים פוליטיים ומתנגדי המשטר הסובייטי.
טרמינולוגיה
השם גולאג אינו מתייחס למחנה עבודת הכפייה אלא למשרד שהיה אחראי על מחנות אלו. ברוסית לעולם המונח "גולאג" נאמר בלשון יחיד, אך עם זאת השתרש בשפה השימוש במונח זה למחנה עבודת הכפייה עצמו. כיום השימוש במונח מתאר בדרך כלל מחנה עבודת כפייה למתנגדי משטר, במדינה טוטליטרית.
השם הקיבוצי לאסירים בגולאג היה "זֶקָה" או "זֶק". מקור שם זה במילה הרוסית ל־"אסיר" - "заключённый" (זָקלוּצ'וניי) שקוצרה במסמכים רשמיים לצירוף האותיות 'з/к' הנהגה ברוסית "זֶה-קָה" ומכאן מקור הכינוי, המשמש עד היום גם לאסירים פליליים "רגילים". יש סברה שמקור כינוי זה דווקא בראשי התיבות 'з/к' כקיצור של "заключенный каналостроитель" (זָקלוּצ'וניי קנאלוסטרואיטל, בתרגום: "אסיר בונה תעלות"), מונח ששימש לתיאור עובדי הכפייה שחפרו את תעלת הוולגה-דון.
סוגי מחנות עבודה
בנוסף למחנה הנפוץ, שהיה מחנה עבודה קשה בשילוב כליאה, התקיימו סוגים נוספים:
היסטוריה
לאחר המהפכה הבולשביקית ב-1917 הכריז לנין כי אין לבטוח בכל "אויב מעמד הפועלים", אף אם אין כנגדו הוכחות לפשע כלשהו כנגד המדינה, ויש להתייחס אליו ככל אסיר פלילי. הגולאגים החלו את דרכם כגרסה מתוקנת של עבודות העונשין בסיביר (שכונו "קטורגה" - גירוש לארץ גלות) שהתקיימו עוד מזמן הצאר, ועד מהרה התמלאו ב"אויבי העם" - מונח כוללני בו כינו הבולשביקים בכירים שהואשמו בשחיתות, חבלה או זריעת יאוש, מתנגדים פוליטיים, אריסטוקרטים לשעבר, אנשי עסקים ובעלי אדמות אמידים - קולאקים (кулаки) ואנשי דת למיניהם.
כמוסד של ברית המועצות, הגולאג הוקם רשמית ב-25 באפריל 1930 כ"אולאג" בהחלטה של ה-או גה פה או ובתיאום עם הוראת הסובנארקום מ-7 באפריל 1930. בחודש נובמבר שונה השם ל"גולאג", ובתקופת שלטונו של סטלין החל מוסד זה בתור הזהב העגום שלו.
פרויקט שכשל, יבול גרוע, תאונות ומכסות ייצור שלא מולאו - כל אלו יוחסו לשחיתות, בגידה וחבלה, ו"חבלנים" להטלת האשמה נמצאו בהמוניהם. באותו זמן, תוכנית התיעוש המזורז הביאה לדרישה גדולה לכוח אדם זול ומעצרים סיטונאיים בוצעו השכם והערב. את הכלי הנוח ביותר להאשמה מזורזת סיפק סעיף 58 (פשעים נגד המדינה והעם) בחוק הפלילי של ברית המועצות, שנתן לשלטון כוח ללא מצרים על נתיניו. משפטי ראווה קצרים, בהם לא היו לנאשמים כל זכויות שהן, הסתיימו בגזר הדין של הגליה לגולאג. הלשנות היו אחד מכלי האכיפה השכיחים ביותר בברית המועצות של סטלין. למשל, הבעת דעה ציונית בקול רם נחשבה לתעמולה אנטי סובייטית שהעונש עליה יכול היה להגיע ל-10 שנות מאסר בגולאג.
בתחילת שנות השלושים ובאמצען הגיעה הטוטליטריות בברית המועצות לשיאה. כל סימן של "בורגנות" היווה עילה למאסר מיידי בגולאג. האמרה המיוחסת ללנין בהקשר זה היא "כאשר חוטבים עצים – ניתזים שבבים" ("Лес рубят — щепки летят"). אוכלוסיית הגולאגים עלתה דרמטית: בשנים 1931–1932 אוכלוסיית הגולאגים עמדה על 200,000 אסירים לערך; ב-1935 - כמיליון, ולאחר הטיהורים הגדולים ב-1937 - קרוב לשני מיליונים. בהשוואה, אוכלוסיית האסירים העובדים בארצות הברית באותה תקופה עמדה על מאות אלפים,.
גם לאחר מותו של סטלין, במרץ 1953, המשיך המשטר הסובייטי לתפעל את מנגנון הגולאג, אך רבים מהאסירים הפליליים שוחררו במסגרת תוכנית חנינה רחבת היקף. שחרור אסירים פוליטיים החל רק ב-1954 והפך נפוץ יותר מאז ואילך, בעיקר לאחר גינוי משטרו של סטלין על ידי חרושצ'וב בנאומו הסודי בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בפברואר 1956. תרמו למגמת השחרור מרידות שפרצו במחנות אחרי תום העידן הסטליניסטי.
הגולאג חוסל רשמית בהוראת האם וה דה (משרד הפנים) ב-25 בינואר 1960, בעקבות ביטול האם וה דה עצמו בצו של המועצה העליונה של ברית המועצות ויצירת הק.ג.ב..
מספר הנספים המתועד בגולאגים מ-1943 ועד 1953 הוא כ-1,054,000 איש, אסירים פוליטיים ופליליים כאחד. מספר זה לא כולל כ-800,000 איש שהוצאו להורג כ"קונטרה רבולוציונירים", שכן הוצאות להורג אלו לא בוצעו בדרך כלל במסגרת הגולאג. בין 1932 ו-1940 מתו לפחות 390,000 איכרים כתוצאה מהגירה כפויה. ייתכן ומספר זה חופף למספרים הקודמים, אך הוא אינו כולל את התקופה שמעבר לשנים 1932–1940 או מוות שלא כתוצאה מהגירה כפויה. מספר האסירים בגולאגים היה גבוה הרבה יותר, ורבים מהשורדים סבלו פגיעות גופניות ונפשיות קשות.
על פי אחד המקורות (ד"ר אורן נהרי), הגיע סך הכול מספר האסירים שעברו בגולאגים ל-29 מיליון איש.
ב-1959 הוקם המינהל הראשי למקומות מאסר של משרד הפנים הסובייטי (Главного управления мест заключения МВД СССР), כארגון לאחזקת מתקני המאסר. בשנות ה-70 הוא הפך למינהל הראשי לביצוע עונשים והוכפף למשרד המשפטים והתקיים עד 1991 עת פורק.
התנאים במחנות
מכסות עבודה קיצוניות, רעב, התעללות ומזג אוויר קשה היו הסיבות העיקריות לשיעור תמותה גבוה בגולאג. כריתת עצים ועבודות כרייה היו העבודות הנפוצות והקשות ביותר. במכרה של גולאג, המכסה לאסיר יכלה להגיע עד 13 טון של עפרה ליום. אי עמידה במכסה גרמה לשלילת מזון חיוני, מה שהחל מעגל קטלני של תת תזונה ואי יכולת לעמוד במכסה בעקבותיה, מצב שכונה "דוחודיאגה" (Доходяга). האסירים אולצו לעבוד בתנאים תת-אנושיים, ולמרות מזג האוויר הקשה, הם כמעט מעולם לא צוידו בביגוד מתאים, תזונה הולמת או טיפול רפואי. חוסר בוויטמינים גרם למחלות תזונתיות רבות. המזון שניתן לאסיר סיפק לרוב כ-1,200 קלוריות בלבד ליום, בעיקר בצורת לחם מאיכות נמוכה שחולק במשקל וכונה "פאיקה" ("Пайка"), ודג מלוח. לפי נתוני ארגון הבריאות העולמי המינימום הנדרש לעובד בעבודה קשה הוא 3,100-3,900 קלוריות ליום. בחלק מהמחנות הייתה נהוגה שיטה אכזרית ובה היו שוללים מהאסיר האחרון שהגיע למשמרת העבודה את מנת המזון היומית שלו, ולעיתים אף ירו בו במקום.
בגולאגים הייתה קיימת חלוקה ברורה בין קבוצות של פושעים פליליים מקצועיים לבין אסירים פוליטיים או כאלו שנשפטו על עבירות פליליות פעוטות (כמה איחורים לעבודה יכלו לעלות בשנים ארוכות בגולאג). החיכוכים בין הקבוצות היו קשים. הפושעים נודעו באכזריותם, במעשי אונס כלפי נשים ואף גברים, בגנבות (היה נפוץ אצלם להמר על רכושו של הזולת, כאשר זה שהפסיד במשחק הקלפים היה אמור לגזול את הרכוש מבעליו החוקיים), בשפתם הגסה ומלאת ניבולי הפה ובקעקועיהם. "בתי דין" של עולם תחתון שפעלו בקרבם היו בעלי עוצמה רבה, וידם הארוכה השיגה גם אסירים שהועברו ממחנה למחנה מאימתם.
גאוגרפיה
בימי הגולאגים הראשונים נבחרו המיקומים בעיקר משיקולי בידוד האסירים. מנזרים מרוחקים היו פופולריים במיוחד להפיכה לגולאגים. אחד מהאתרים הראשונים היה במנזר עתיק באיי סולובצקי בים הלבן, זמן קצר לאחר המהפכה בשנת 1918. אתר זה נתן את השם "סולובקי" כשם נרדף למחנה עבודה בכלל, והוצג לעולם כמחנה דוגמה ל"שיטה הסובייטית לחינוך מחדש באמצעות עבודה של אויבי מעמד הפועלים". בתקופה מאוחרת יותר הגולאג תפקד בעיקר כמקום לריכוז עבודה זולה, וככזה הוקם בדרך כלל היכן שזו נדרשה, כולל בערים גדולות - חלקים מהרכבת התחתית של מוסקבה והאוניברסיטה שלה נבנו בידי עובדי כפייה. לצורך הקמת תעלת מוסקבה הוקם מחנה גולאג בקרבת מוסקבה שהיה קיים במשך חמש שנים ואכלס כ-200 אלף אסירים.
רוב רובם של מחנות הגולאג מוקמו באתרים מרוחקים ונידחים בצפון מזרח סיביר (שני מקבצים נודעים של גולאגים באזור זה היו סבוסטלאג לאורך נהר קולימה ונורילאג באזור נורילסק) ובאזורי דרום מזרח ברית המועצות, בעיקר בערבות הסטפה של קזחסטן (לוגלאג, סטפלאג, פשצ'אנלאג). אלו היו אזורים נרחבים ושוממים ללא דרכים כלל (למעשה, בניית הדרכים הייתה מעבודות הכפייה בגולאג) וללא מקורות מזון, אך עשירים במחצבים ומשאבים טבעיים (כעץ, למשל). עם זאת, גולאגים התקיימו גם ברוסיה, בלארוס, אוקראינה ואף במדינות שמחוץ לברית המועצות כצ'כוסלובקיה, הונגריה, פולין ומונגוליה (שהייתה בשליטתו הישירה של גולאג).
לא כל הגולאגים היו מגודרים ושמורים, למעשה חלק מהגולאגים בסיביר סומנו בעמודים ושלטים בלבד. היה די בתנאי מזג האוויר הקיצוניים וכלבי הגישוש לסכל כל ניסיון בריחה אפשרי. בשנות ה-20 וה-30 הסתייעו הבורחים מהגולאגים באנשי שבטים מקומיים, אך לאחר שהאחרונים נוצלו בידי הבורחים ובעידוד פרסים כספיים ניכרים - החלו המקומיים לסייע לשלטונות בהסגרת הבורחים. גם לשומרי הגולאגים הייתה מוטיבציה חזקה למנוע בריחות, שכן שומר שבמשמרתו נמלט אסיר היה מופשט ממדיו והופך לאסיר באותו גולאג. בכמה מקרים הושארה קבוצת אסירים באתר חדש עם משאבים מוגבלים והיה עליהם לשרוד ולהקים מחנה או למות. לא אחת אירע שנדרשו כמה ניסיונות אכזריים מעין אלו עד שהאסירים ניצחו את כוחות הטבע. האזור שלאורך נהר האינדיגירקה נודע כ"גולאג בתוך גולאג".
תרבות
הגולאג התקיים כארבעה עשורים בברית המועצות. מיליוני אנשים עברו בו והשפעתו הייתה עצומה על החיים בברית המועצות. ספרו של אלכסנדר סולז'ניצין, "ארכיפלג גולאג" לא היה הספר הראשון שעסק במחנות עבודת הכפייה בברית המועצות, אך בספר זה הוצג לראשונה הגולאג כמכשיר של דיכוי בקנה מידה נרחב שהופעל על ידי השלטון הסובייטי כנגד אזרחיו. הגולאגים השפיעו רבות גם על התרבות, החשיבה והפולקלור המודרניים של ברית המועצות. שירים רבים של זמרים (המכונים "בארדים") כולדימיר ויסוצקי תיארו את החיים בגולאג (אמנם לא ממקור ראשון). ספרי זיכרונותיהם של סולז'ניצין, וארלאם שאלאמוב, יבגניה גינזבורג ואחרים מתקופת מאסרם בגולאג, הפכו לסמל של גבורה בחברה הסובייטית. ספרים אלו, ובייחוד פרי עטו של סולז'ניצין, מתחו ביקורת חריפה על העם הסובייטי בשל אדישותם וסבילותם לקיום הגולאגים, ונתנו קול לאומץ ותושייה של שורדיהם
החיים לאחר תקופת מאסר בגולאג
אנשים שריצו את עונשם בגולאג או בכלא היו מנועים מלעסוק במגוון רחב של עבודות, והסתרת עברו של האסיר הייתה בפני עצמה עבירה פלילית. אסירים שהיו כלואים בעבר בשל סיבות פוליטיות היו נתונים תדיר להטרדות של "המחלקה הראשונה" (נציגי המשטרה החשאית במוסדות ומפעלים), שכן היו בחזקת חשודים תמידיים. כמו כן, בדרך כלל נמנעה מהמשוחררים מהגולאגים הישיבה בערים הגדולות ובקרבתן ("חוק 101 הקילומטרים"). רבים מבין האסירים לשעבר בחרו להישאר בסביבת הגולאגים כמתיישבים חופשיים, שכן שנות המאסר הארוכות גרמו להם לאובדן כישוריהם המקצועיים וקשריהם החברתיים. המגבלות החמורות שהוטלו עליהם לאחר השחרור עודדו מגמה זו, שכן ממילא נאסר עליהם להתגורר בערים גדולות או בקרבתן.
התפתחויות אחרונות
בנובמבר 1991, הועברה בפרלמנט הרוסי, "הצהרת חירויות וזכויות הפרט" אשר מעגנת, בין היתר, את החירות שלא להסכים עם מדיניות המשטר.
בשנת 2009, נשיא רוסיה השלישי, דמיטרי מדבדב דרש ממשרד הפנים הרוסי שלא לעצור עבריינים שביצעו פשעים כלכליים. דרישתו הפכה לחוק שלפיו ביצוע פשעים כלכליים אינו מוביל למעצר, אלא לקנס גבוה. זאת חלק מניסיונות לצמצם את מספר האסורים בבתי הכלא הרוסיים, לאחר שראשי שירות הכליאה הפדרלי הרוסי הודו שבשנת 2000 היו ברוסיה מעל מיליון כלואים במתקני המעצר ברחבי הפדרציה הרוסית.
אנלוגיות כבידה
אנלוגיות כבידה הן ניסיונות למדל תופעות שונות של יחסות כללית (כמו חורים שחורים וגאומטריות קוסמולוגיות) באמצעות מערכות פיזיקליות אחרות, כדוגמת אקוסטיקה בזורם נע, הליום על-נוזלי, עיבוי בוזה-איינשטיין, גלי כבידה במים והתפשטות של גלים אלקטרומגנטיים בתווך דיאלקטרי. תפקידן של אנלוגיות אלה הוא לספק דרכים חדשות להסתכל על בעיות פיזיקליות, לאפשר ליישם רעיונות מתחומי מדע אחרים וליצור הזדמנויות לניסויים מעשיים במערכת האנלוגית לספק מסקנות על התופעה המקורית.
קניון ויקוס
ערוץ ויקוס או קניון ויקוס (ביוונית: Φαράγγι του Βίκου) הוא ערוץ בהרי הפינדוס, בצפון-מערב יוון. הוא שוכן על המדרונות הדרומיים של הר טימפה (Mount Tymphe,אנ'), אורכו כ-32 ק"מ, עומקו נע בין 120 ל-1350 מ', ורוחבו נע בין 2500 מ', לבין מטרים בודדים בלבד בחלקו הצר ביותר.
ערוץ זה מוכר על ידי ספר השיאים של גינס בתור הערוץ "העמוק ביותר ביחס לרוחבו" בעולם.
שם
ישנן מספר דעות לגבי האטימולוגיה של השם:
מקום
הערוץ נמצא באזור הליבה של הפארק הלאומי Vikos–Aoös, באזור זגורי. חלקו העיקרי מתחיל בין הכפרים Vitsa ו-Koukouli, ומסתיים ליד הכפר Vikos (או Vitsiko)  הערוץ מנקז מים ממספר נחלים קטנים, עונתיים בעיקר, ומוביל אותם אל נהר ה-Voidomatis , הנוצר בסופו של הערוץ הראשי. בחלק העיקרי של הערוץ, זרימת המים היא על בסיס עונתי בלבד, והיא קבועה רק בחלק הנמוך ביותר של הערוץ. ויקוס הוא גם אתר בעל חשיבות גדולה למדע, וזאת ממספר סיבות: הוא נמצא במצב כמעט בתולי, הוא מהווה מקלט למינים בסכנת הכחדה, וכן מכיל מערכות אקולוגיות רבות ומגוונות.
גיאומורפולוגיה
אורכו של הערוץ הוא 32 ק"מ, הוא בעל קירות שעומקם נע בין 120 ל-1350 מטרים, ורוחב שנע בין 2,500 מטרים, לבין מטרים ספורים בלבד בחלקו הצר ביותר. נתונים אלה זיכו אותו בתואר הקניון העמוק ביותר בעולם ביחס לרוחבו מטעם ספר השיאים של גינס, אם כי יש המערערים על טענה זו. חלקו העיקרי של הערוץ משתרע מהכפר ויקוס ועד מונודנדרי, ומגיע לעומק של כ-1,350 מטרים.
נוף הערוץ, המשתרע על פני כ-32 ק"מ (12 ק"מ מהם שייך לאזור הליבה של הפארק), מציג תבליט מגוון, ומאופיין בשינויי גובה פתאומיים. מדרונות תלולים וצוקים סלעיים שולטים באזור האמצעי והגבוה בהתאמה. ערוצים רבים מבתרים את שני צידי הערוץ, ותנועת המים המנתקת חומרים סלעיים שונים יוצרת דרדרת מורחבת. הערוץ, המשתרע בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח, נחצב במשך מיליוני שנים על ידי נחל ויקוס, והמשכו על ידי נהר Voidomatis, שהוא יובל של הנהר Aoos.
מכיוון שערוץ ויקוס הוא חתך עמוק של ההר, מדרונותיו חושפים שורה של תצורות סלע מעידנים שונים. השכבות העליונות, בעומק של כ-200 מטרים, מורכבות מאבן גיר אאוקן צעירה יחסית, בעומק שבין 200 ל-700 מטרים הן מורכבות משכבה מהתקופה הקמפנית, בעוד שהשכבות המצויות מתחת ל-700 מטרים מורכבות מאבן גיר מתקופות היורה והקרטיקון. בשכבות העמוקות ביותר, דולומיט היורה האפור דומיננטי. חקירת סלעי המשקע, כמו גם ליתולוגיה (ענף בגאולוגיה העוסק בחקר הסלעים ומאפייניהם הפיזיים, אנ') באגן Voidomatis, העלו כי מרבצי הסחף הפנימיים ביותר מורכבים מחומר שמקורו באבן גיר, הנישא על ידי נהר Voidomatis מגובה רב יותר על ידי סחיפה, מזה כ-30,000 שנים.
צומח
מספר לא מבוטל של עשבי תיבול של ערוץ ויקוס ואזורים סמוכים בתוך הפארק הלאומי ויקוס-אווס, נחשבו כבעלי סגולות רפואיות, ונקצרו בעבר על ידי מרפאים מקומיים, שכונו בשפה הרווחת "רופאי ויקוס" (Vikos doctors). מרפאים אלה השתמשו במתכונים מיוחדים, שלעיתים קרובות התבססו על עותקים של מתכונים יווניים עתיקים של היפוקרטס או דיוסקורידס, והתפרסמו אף מעבר לגבולות יוון. הצמחים המשמשים במתכונים אלה כוללים בין השאר את מליסה אופיסינליס (Melissia officinalis), Tilia tomentosa , נענע קרחת, ועוד. בדיקה כימית של מיני צמחים מקומיים אלה הראתה כי מספר גבוה מהם מתאפיין במרכיבים פעילים ביולוגית. אוסף של כ-2,500 מינים יבשים של צמחים ועשבי תיבול מקומיים מוצג במוזיאון הטבע המקומי בכפר קוקולי (Koukouli).
נופש
יש פלטפורמת תצפית טבעית מעל החלק העמוק ביותר של הערוץ באוקסיה (Oxia). נקודת תצפית נוספת על הערוץ נמצאת בבלואי (Beloi), בצד המזרחי של הערוץ, הנגישה מהכפר Vradeto.
מסלול הליכה יורד לתוך הערוץ ממונודנדרי. לאחר מכן השביל מוביל צפונה דרך הערוץ למעיינות נהר Voidomatis, משם יוצאים שבילים מהערוץ לכפר Papingo בצד הצפוני של הערוץ, או לכפר Vikos בצד הדרומי של הערוץ. אפשר גם לטייל דרומה דרך הערוץ ממונודנדרי ועד לגשרי האבן מהמאה ה-18 ליד קיפי (Kipi).
היסטוריה אנושית
ממצאים אפיפלאוליתיים חשובים נחשפו מ-Kleithi rock shelter, על גדות ה-Voidomatis. במהלך המאות ה-9-4 לפני הספירה, התקיים יישוב מולוסי קטן בין מונודנדרי (Monodendri) לוויצה (Vitsa), כולל בתי אבן ושני בתי קברות שהניבו ממצאים חשובים. עם זאת, במשך רוב התקופה ההיסטורית, הייתה האוכלוסייה המקומית בכפרים הסמוכים דלילה. הקרקע הסמוכה לערוץ ויקוס, כמו גם הערוץ עצמו, שימשה בעיקר לפסטורליה, וכן לאספקת עצי הסקה.
אלעד עמדי
אלעד עמדי (נולד ב-1975) הוא שדרן רדיו, דיג'יי, מפיק ומנחה ישראלי.
ביוגרפיה
עמדי נולד בירושלים כבנם הבכור של דני ושולמית. הוא גדל במרכז העיר ירושלים, ובהמשך בשכונת גילה בה התחנך בבית הספר התיכון המקיף בשכונה. בגיל 15 החל להתעניין ולעסוק במוזיקה. הוא עסק בתחום במשך כתשע שנים במועדון "אנדרגראונד" בירושלים, שם צבר ידע מוזיקלי ומשם עבר למועדון "האומן 17" ועם שחרורו מצה"ל החל לעבוד ברדיו ירושלים.
התוכנית הראשונה שהנחה הייתה "חכם בלילה" - תוכנית לייט נייט מלאה בנונסנס וסאטירה. את התוכנית שידר במשך שנה, בתחילה לבד, ובהמשך חבר אליו אילן צינמן. עם סיום שידורי התוכנית, עבר עמדי לשדר את המצעד הלועזי השבועי, תוכנית שהייתה תחליף לרשת ג' שהחלה באותו זמן לשדר רק מוזיקה ישראלית. בהמשך החל עמדי לתקלט באירועים. את המצעד הלועזי השבועי שידר עמדי עד 2004. באותה שנה החל עמדי לשדר ברשת תוכנית בשם "אמבטיית קצב", תוכנית שהתמקדה במוזיקה לועזית חדשה. התוכנית שודרה יחד עם המצעד כתוכנית מקבילה - מסגרת למצעד השבועי. התוכנית שודרה 10 שנים.
בהמשך החל עמדי להנחות את התוכנית "ארבע עד שש עם אלעד עמדי", בשעות 4 עד 6 אחר הצהריים. מאוחר יותר החל לשדר בין 2 עד 4 בתוכנית שנקרא "מאה ואלעד אף אם", וכשרדיו ירושלים הפך לרדיו ירושלים החדש, החל עמדי לשדר באותן שעות תוכנית זהה, תחת השם "התוכנית של עמדינה". במקביל במשך שנה הגיש כל מוצאי שבת את התוכנית "ציפורי לילה מוזיקליות" בגלי צה"ל.
ברדיו מרבה עמדי לדבר על אקטואליה פוליטיקה ולהביע דעות ימין מובהקות.
בשנת 2008, עזב עמדי את חברת "מנטרה מיוזיק" במסגרתה הועסק כדיג'יי, והחל לתקלט כדיג'יי עצמאי, במסגרת חברת הפקות בבעלותו בשם "אלעד עמדי".
אלעד עמדי שימש ככרוז של מועדון הכדורגל בית"ר ירושלים ושל קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים.
עמדי ערך 17 אוספי מוזיקה אלקטרונית תחת השם "קלאבסולוטלי", ואוספים אחרים: "להיטי הדאנס של שנות ה-90", "פאנקי 80s" ואוסף הקלאסיקות (המנוני המועדונים הגדולים בעולם).
עמדי נשוי ואב לשלושה, מתגורר בשכונת גבעת משואה בירושלים.
בחודש מאי 2023 הצטרף עמדי לפאנל בתכנית 'הפטריוטים' בערוץ 14.
ביקורת
בינואר 2023 הושעה עמדי מרדיו ירושלים עקב התבטאויותיו, שעודדו אלימות נגד אוהדי הפועל ירושלים לקראת הדרבי הירושלמי. בין היתר, כינה עמדי את אוהדי הפועל ירושלים "אנרכיסטים", ואמר כי: "אני אוכיח לכם למה יהיה שווה לי לשבת בבית סוהר על מישהו כמוכם, זה לא איום זה הבטחה". יומיים לאחר ההשעיה הוחזר עמדי לתפקידו, לאחר שעבר שימוע עם מנהל התחנה. ב-26 בינואר 2023 מועדון הכדורגל הפועל ירושלים שלח לעמדי ולרדיו ירושלים מכתבי התראה לפני נקיטת הליכים משפטיים. במכתב, דרש המועדון פיצוי של 500 אלף שקלים מעמדי ועוד 500 אלף שקלים מהתחנה, בעוון פרסום לשון הרע על המועדון.
עמדי נבחר על ידי עיריית ירושלים להנחות את חגיגות יום העצמאות ה-75 בעיר, בחירה שגררה ביקורת חריפה, שהובילה לוויתורו על הנחיית הטקס.
סמדר שמואלי
סמדר הילה שמואלי (נולדה ב-27 באוקטובר 1974) היא פעילה חברתית ופוליטית ומאמנת עסקית ישראלית. הוצבה במקום ה-15 ברשימת המחנה הדמוקרטי בבחירות לכנסת ה-22, אך בהמשך עברה לתמוך בבנימין נתניהו.
ביוגרפיה
טרם גיוסה לצה"ל החלה לכתוב במוספי הפנאי של "ידיעות אחרונות". את שירותה הצבאי עשתה ככתבת ועורכת בעיתון "במחנה" ובערבים למדה קופירייטינג. עם שחרורה חזרה ל"ידיעות אחרונות" והחלה לכתוב טור ספורט הומוריסטי, משם התקדמה לעבודה עיתונאית בדסק החדשות ולכתבות צבע, ראיונות ופרופילים.
למדה לתואר ראשון בספרות והיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1995–1998 עבדה ב"ידיעות אחרונות".
עם הקמת אתר ynet, בשנת 2000, הצטרפה אליו ככתבת בריאות והתקדמה באותה שנה לתפקיד כתבת פרלמנטרית, אותו מילאה עד לשנת 2003.
בתחילת המאה ה-21 פרסמה סדרת כתבות ותחקירים על פרשת ילדי תימן ותמכה בפרסום החומרים החסויים בעניין. בשנת 2002 פרסמה שמואלי שישראל מחזיקה בסתר בשמונת הימאים שנתפסו על ספינת הנשק קארין A. הפרסום התגלגל לכותרות הראשיות במדינות ערב והביא ללחץ על ישראל לשחרר את שמונת הימאים שלא נמצא קשר בינם לבין הנשק שיועד לארגון החמאס. בעקבות החשיפה הורה ראש ממשלת ישראל אריאל שרון באוקטובר 2002 לשחרר למצרים את העצורים. במהלך המגעים החשאיים עם מצרים בנוגע להליך שחרור הימאים, חשפה שמואלי בלעדית את התוכנית לשחרור האזרח הישראלי עזאם עזאם, שהיה כלוא במצרים, תמורת הימאים.
בשנת 2004 פרשה מכתיבה בעיתונות ולאחר פסק זמן של כחמש שנים חזרה לכתיבה חופשית של בלוגים וסטטוסים ברשת החברתית בדגש על ענייני אקטואליה, שמירה על שלטון חוק, כיבוד זכויות הפרט וחתירה לשלום.
מאז 2011 עסקה בייעוץ, אימון אישי, עסקי ופיתוח מנהלים בארגונים וחברות גדולות, באמצעות כלים לפיתוח מנהיגות בחברת "תות תקשורת ותוצאות".
פעילות ציבורית
החל מ-2014 שמואלי הייתה חברה במפלגת העבודה ולקחה חלק בישיבות של חוגים רעיוניים שהתקיימו בה. לאחר ירידת המפלגה לשישה מנדטים ופרישת ראש המפלגה, אבי גבאי, מהחיים הפוליטיים, הודיעה על פרישה והצטרפה למפלגת ישראל דמוקרטית בראשות אהוד ברק. הוצבה במקום ה-15 ברשימת המחנה הדמוקרטי לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, ולא נבחרה לכנסת.
נכון להיום (2023), שינתה עמדתה ועברה לתמוך בבנימין נתניהו.