cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויולטה צ'מורו
ביוגרפיה
אף על פי שבזמן כהונתה של צ'מורו היו כ-15 נשים בפרלמנט (16%), חלה התקדמות מאוד איטית בכל הקשור לזכויות נשים במדינה. צ'מורו לא הגדירה עצמה פמיניסטית ולא עודדה השתתפות נשים בפוליטיקה (ולכן גם לא מינתה נשים לתפקידים פוליטיים). היא התנגדה להפלות, שימוש באמצעי מניעה וגירושין. קיצוצים בשירותים הציבוריים בתקופת נשיאותה הובילו נשים רבות לזנות ולפשע. עם זאת, אחוז האבטלה של נשים במדינה ירד במעט במשך שנות נשיאותה של צ'מורו, בניגוד לאחוז האבטלה של הגברים אשר נשאר יציב.
לאחר שעזבה את התפקיד צ'מורו בשנת 1997 היא עסקה בכמספר יוזמות שלום בינלאומיות (בין השאר במרכז קרטר), עד אשר מצבה הבריאותי אילץ אותה לעזוב את החיים הציבוריים.
לייקה
לייקה (ברוסית: Лайка; 1954 – 3 בנובמבר 1957) הייתה כלבת החלל הרוסית הראשונה, והיצור החי הראשון שנכנס למסלול לווייני סביב כדור הארץ, כנוסעת של החללית ספוטניק 2 הסובייטית. היא נמצאה כמשוטטת תועה ברחובות מוסקבה, ושקלה בקירוב שישה ק"ג. יש המסווגים אותה כחיה הראשונה בחלל, אף שאחרים מצביעים על משימות קודמות שבהן שוגרו בעלי חיים בטיסות תת-מסלוליות.
פירוש השם "לייקה" ברוסית הוא "נבחנית". שמה המקורי היה קוּדריאבקה ("מתולתלת") והיא זכתה גם לכינויים ז'וּצ'קה (ג'וק קטן) ולימונצ'יק (לימון קטן), בעוד שהעיתונות האמריקנית כינתה אותה מוּטניק על משקל "ספוטניק" החללית שלה.
הרקע למסע: ספוטניק 2
לאחר הצלחת ספוטניק 1, רצה ניקיטה חרושצ'וב שחללית נוספת תשוגר ב-7 בנובמבר 1957, יום השנה ה-40 למהפכה הבולשביקית. לוויין משוכלל יותר היה בבנייה, אך היה אמור להיות מוכן רק בדצמבר. לוויין זה נקרא לאחר מכן ספוטניק 3.
על מנת להשיג את היעד – לשגר חללית בנובמבר – נבנה דגם חדש אך פחות מתקדם. על פי מקורות רוסיים ההחלטה הרשמית על שיגור החללית ספוטניק 2 נעשתה ב-10 באוקטובר או ב-12 באוקטובר, והשאירה לצוות רק ארבעה שבועות לתכנן ולבנות את החללית. לכן, העבודה על ספוטניק 2 הייתה חפוזה במידה מה, ורוב הרכיבים של החללית נבנו מרישומי טיוטה.
לצד המשימה העיקרית של שליחת יצור חי למסלול לווייני בחלל, כללה ספוטניק 2 מכשור למדידת קרינה סולרית וקרניים קוסמיות. בעת הכניסה למסלול התגלו בעיות בחללית שמנעו ממערכת הבקרה התרמית לפעול וחלק מהבידוד התרמי נקרע. כתוצאה מכך, הטמפרטורות בתא טיפסו עד ל-50°C.
לפני טיסת ספוטניק 2, שלחו ברית המועצות וארצות הברית בעלי חיים לחלל רק לטיסות תת-מסלוליות.
המסע של לייקה
הסובייטים אימנו שלושה כלבים למשימת ספוטניק 2: אלבינה, מוּשקה ולייקה. לייקה נבחרה ואומנה על ידי המדען הרוסי אולג גזנקו. אלבינה טסה פעמיים על טיל ניסוי לגובה רב ומושקה שימש לבחינת מכשור התמיכה בחיים. כדי לסגל את הכלבות לתא הקטן של ספוטניק 2, הן הוחזקו בהדרגה בכלובים קטנים לתקופות של עד 20 ימים, אומנו בצנטריפוגות שמדמות כוחות G של שיגור טיל והונחו במכשירי הדמיה שמדמים רעשים של חללית. הן אומנו לאכול מזון מיוחד דמוי קריש שיהיה האוכל שלהן בחלל.
על פי מסמך של נאס"א, לייקה שוכנה בלוויין ב-31 באוקטובר 1957, שלושה ימים לפני תחילת המשימה. הטמפרטורות בקוסמודרום בייקונור היו קרות מאוד בעונה זו של השנה, ולכן צינור שחובר למיזוג האוויר שימש לשמירת החום בתא שלה. שני עוזרים הוקצו להשגחה קבועה על לייקה לפני השיגור. בדיוק לפני הטיסה מהקוסמודרום, ב-3 בנובמבר 1957, שופשפה פרוותה של לייקה בתמיסת אלכוהול חלשה, ואז בזהירות הולבשה בקפידה ברתמה מיוחדת. יוד הושם על אזורים בהם הונחו חיישנים להשגחה על תפקודי הגוף שלה.
תא הלחץ בספוטניק 2 איפשר ללייקה מספיק מקום בשביל לעמוד או לשכב והיה מרופד. מערכת מחזור אוויר סיפקה חמצן, ומים ואוכל ניתנו במצב מוקרש. לייקה הוכנה עם רתמה, שקית לאיסוף פסולת, ואלקטרודות כדי לפקח על סימני חיים. הטלמטריה המוקדמת הצביעה שלייקה מתוחה, אך אוכלת את המזון.
החיישנים הראו שבעת השיגור הדופק שלה עלה פי שלושה מהדופק שלה במצב מנוחה. לאחר שהגיעה לחוסר משקל ירד הדופק שלה, אך לקח לו פי שלושה יותר זמן מאשר במהלך הבדיקות המוקדמות, סימן ללחץ. לאחר חמש עד שבע שעות בקירוב של טיסה, לא התקבלו עוד סימני החיים של לייקה מהחללית.
ספוטניק 2 נהרסה לבסוף בכניסה מחדש לאטמוספירה ב-14 באפריל 1958 לאחר 2,570 הקפות במסלול.
נסיבות מותה של לייקה
על פי עדותו של ד"ר דימיטרי מאלאשנקוב, אחד המדענים מצוות משימת ספוטניק 2, שניתנה באוקטובר 2002, לייקה מתה תוך חמש עד שבע שעות לאחר שיגורה לחלל, מעקה ומהתחממות יתר של תא החללית.
סיבת מותה לא פורסמה במשך שנים רבות, והפקידים הרשמיים הצהירו שהיא הומתה המתת חסד במזון מורעל או כשאספקת החמצן נגמרה. פקידים רוסיים רשמיים הביעו צער על כך שנתנו ללייקה למות; עד היום היא הנוסע החי היחיד ששוגר לחלל ללא כל סיכוי לשוב בחיים.
אף על פי שלייקה לא שרדה את המסע, הניסוי הוכיח שנוסע חי מסוגל לשרוד שיגור למסלול סביב כדור הארץ ולעמוד בתנאי חוסר משקל. הנתונים שהתקבלו מטיסתה של לייקה סללו את הדרך לטיסות חלל של בני אדם, וסיפקו למדענים נתונים ראשונים על התנהגות אורגניזם חי בסביבת החלל.
בתרבות הפופולרית
אמן המוזיקה האלקטרונית הדני טרנטמולר הציג בקליפ שלו "Moan" את הגרסה שלו למסע של לייקה. בנחלת בנימין היה פאב על שמה של הכלבה וחלון הראווה שלו היה מחווה לאותו שיגור. בסדרה "האי" מוזכרת כלבה בשם לייקה, לייקה אף הונצחה באנדרטת כובשי החלל. בספר "גורי רוח" של המשוררת אורין רוזנר מופיע השיר "לייקה", על מסעה בחלל. בשנים 1993–2003 פעלה בלונדון להקת מוזיקה אלקטרונית בשם "Laika".
התאונה בנושאת המטוסים פורסטל (1967)
התאונה בנושאת המטוסים פורסטל (באנגלית: 1967 USS Forrestal fire) אירעה ב-29 ביולי 1967. במהלך פעילות מבצעית במלחמת וייטנאם נורתה עקב תקלה רקטת אוויר-קרקע, שהייתה מותקנת על מטוס שחנה על סיפון האונייה. היא חוללה שרפת דלק מטוסים והתפוצצות תחמושת מטוסים. באסון נהרגו 134 אנשים, הושמדו 21 מטוסים ונגרם לנושאת המטוסים נזק רב. זה היה אסון השרפה החמור ביותר על סיפון נושאת מטוסים אמריקאית מאז מלחמת העולם השנייה.
רקע
נושאת המטוסים פורסטל הייתה נושאת מטוסים בעלת הדחק של 81,101 טון והנעה קונבנציונלית, הראשונה בסדרה של ארבע נושאות המטוסים מסדרת פורסטל ונושאת המטוסים הראשונה בצי ארצות הברית שתוכננה מהיסוד לשימושם של מטוסי סילון. היא נכנסה לשימוש בשנת 1955 ונקראה על שמו של מזכיר ההגנה הראשון של ארצות הברית. צוותה מנה כ-5,500 קצינים ומלחים.
אספקת פצצות האוויר הפגומות לפורסטל
ב-28 ביולי העבירה אוניית תחמושת אספקה לפורסטל. היא כללה 16 פצצות אוויר בנות 1,000 ליברות מדגם AN-M65A1. הן הובאו ממצבור תחמושת של הצי בפיליפינים ונועדו לשימוש לגל התקיפה השני של הפורסטל ביום המחרת. פצצות האוויר התקניות החדישות של הצי - סימן 83 - היו בעלות מעטה מתכת עבה וממולאות בחומר נפץ מתרכובת H6 היציבה. לעומתן, הפצצות מדגם AN-M65A1 היו דגם ישן, בעל מעטה מתכת דק וממולא בחומר נפץ מתרכובת B. לזו היו מספר חסרונות: היא הייתה רגישה יותר לחום ולזעזועים, ואם אוחסנה שלא כראוי הייתה עלולה להפיק בעת הפעלתה עוצמה גדולה עד 50% מהמתוכנן.
הפצצות שסופקו לפורסטל היו ישנות - חלקן יוצרו עוד ב-1935 - והן אוחסנו בפיליפינים במשך שנים רבות בתנאים לא הולמים כשהן חשופות לטמפרטורות גבוהות. המעטים שלהן היו מצופים בשכבות של חלודה ולכלוך. ארגזי האחסון שלהן היו מעופשים ורקובים, וחמור מכל - חלקן דלפו פרפין, סימן שהעיד בבירור כי חומר הנפץ שבהן עבר שינויים עקב הזמן הרב שחלף מאז ייצור הפצצה וחשיפה לחום ולחות. למעשה, פצצות אלו נלקחו לשימוש רק בשל מחסור חמור של הצי בפצצות האוויר החדישות מסימן 83. המחסור בהן התפתח בעקבות הדרישה הרבה לפצצות אלו במסגרת מבצעי האוויר הנרחבים שניהל הצי נגד צפון וייטנאם במסגרת המלחמה עמה.
מפקד בסיס התחמושת בפיליפינים, שהעביר את הפצצות לאוניית התחמושת לשם הובלה אל הפורסטל, נחרד ממצבן עד כי סירב תחילה למסור אותן לשימוש מבצעי וסבר שהפקודה לכך נבעה מטעות בניירת. הוא מסר אותן לאוניית התחמושת לאחר שקיבל פקודה בכתב לכך ממפקדת מפקד הצי האמריקני באוקיינוס השקט, אשר פטרה אותו מאחריות למצב הפצצות.
גם אנשי מחלקת התחמושת של הפורסטל, שחלקם לא ראו מעולם פצצות מהדגם הישן, נחרדו למראה מצבן וחלקם אף לא רצו לטפל בהן. היו שהציעו להיפטר מיד מן הפצצות ולהטילן לים. כיוון שאיש מהם לא רצה לקחת את האחריות על סילוק מטען הפצצות שנועד לתקיפה ביום הבא, הועברה במעלה שרשרת הפיקוד בקשה לעשות זאת. קציני התחמושת ציינו שלדעתם הפצצות היוו סכנה מיידית לביטחון האונייה וביקשו לסלקן. הבקשה הגיעה עד למפקד האונייה, קפטן ג'ון בלינג (John Beling). בלינג דרש מאוניית התחמושת לקחת את הפצצות בחזרה ולספק במקומן פצצות מסימן 83, אך נענה שאין לאוניית התחמושת פצצות אחרות לספק. מאחר שהפצצות נדרשו לו לשם ביצוע גיחת התקיפה השנייה למחרת ולא היה להן תחליף, החליט בלינג באי רצון להשתמש בהן. הוא נענה לדרישת קציני התחמושת לאחסן את הפצצות הפגומות על הסיפון ולא במחסן התחמושת של האונייה, שהתפוצצות בו הייתה עלולה בנקל להביא להשמדת האונייה כולה.
התאונה
חקירת התאונה שאירעה על סיפון הפורסטל הצליחה לשחזר די בוודאות את מהלך האירועים שהוביל אליה, והתיאור להלן נחשב כקרוב מאוד למציאות.
צוות בקרת נזקים מס' 8 של נושאת המטוסים, שהיה מאומן ספציפית לכיבוי שריפות על סיפון הטיסה, נזעק מיד לפעולה. ראש הצוות הנגד ג'רלד פארייר (Gerald Farrier) זיהה מיד את גודל הסכנה שב"התבשלות" הפצצות, שעמדה לגרום להתפוצצותן. הוא ניגש לנסות לכבות את האש סביבן באמצעות מטף אבקה, ללא בגדי מגן לגופו, במטרה לתת לאנשי צוותות האוויר החגורים בתאיהם שבמטוסים הסמוכים לדלקה שהות להיחלץ מתאיהם ולהימלט. מקיין היה הראשון שהצליח להיחלץ מתאו ולברוח.
לפי האימון שניתן לאנשי בקרת הנזקים היו פצצות אוויר מסוגלות להיחשף לאש ("להתבשל") במשך 10 דקות לפני שיתפוצצו, אך פרט זה היה נכון לגבי הפצצות מסימן 83 ולא לפצצות הישנות והפגומות שסופקו לפורסטל ביום שלפני כן. 95 שניות לאחר פרוץ הדלקה התבקעה אחת מהן, למרות מאמציו של פארייר לקרר אותה. הוא זיהה זאת וצעק לאנשי צוותו להימלט, ושנייה לאחר מכן התפוצצה הפצצה. ההתפוצצות השמידה את מטוסיהם של וייט ומקיין על יתרת החימוש שעליהם, פערה חור בסיפון הטיסה המשוריין וזרעה סביב רסיסים ודלק בוער. שני מטוסים סמוכים על חימושם עלו באש והפצצות שנשאו החלו גם הן "להתבשל". פרייר וכל אנשי צוות בקרת נזקים מס' 8 נהרגו למעט שלושה מהם, שנפצעו אנושות. נהרג גם הטייס וייט, שהצליח לצאת מתאו אך לא הספיק להתרחק ממוקד האסון.
בהמשך התפוצצו עוד שמונה פצצות אוויר. ההתפוצצויות פגעו באנשים נוספים בצוותי בקרת הנזקים וקרעו חורים בסיפון הטיסה המשוריין, שעוביו היה 7.6 סנטימטרים. דרכם נשפך דלק מטוסים בוער אל סיפון האחסנה של המטוסים ואל תאים נמוכים יותר באונייה. דלק מטוסים ממטוסים נוספים דלף והוצת, והתפוצצו גם פריטי תחמושת אחרים שהם כבר חומשו בהם.
אוניות אחרות בשייטת של הפורסטל התקרבו אליה והתיזו מים מזרנוקיהן לעבר האש על הסיפון. מסוקים מספינות בשייטת של הפורסטל משו ניצולים מאנשיה שקפצו למים.
במשך כל היום פעל הצוות הרפואי של האונייה בתנאים קשים ומסוכנים כדי לטפל בנפגעים בה. חובש אחד עבד על סיפון הטיסה הלוהט במשך 11 שעות ברציפות. מרפאת האונייה הוצפה במהרה בנפגעים, ולכן היא הפליגה למפגש עם אוניית בית-חולים, ו-12 שעות לאחר פרוץ האש החל הצוות להעביר אליה את הפצועים וההרוגים.
באסון נהרגו 134 מאנשי צוות הספינה ונפצעו 161. בסך הכל אבדו בתאונה 21 מטוסים, מהם 11 מטוסי סקייהוק ושבעה מטוסי פנטום. חלקם נהרסו מהאש, מהתפוצצות תחמושת או מהשפעת מי ים ששימשו לכיבוי, ואחרים נזרקו מהסיפון יחד עם פריטי תחמושת כדי למנוע מהם להתלקח או להתפוצץ. 43 מטוסים נוספים ניזוקו. הנזק שנגרם לנושאת המטוסים בלבד הסתכם ב-72 מיליון דולר במחירי אותו זמן.
לאחר התאונה
לאחר האסון הפליגה נושאת המטוסים לבסיס של הצי בפיליפינים. היא עגנה שם מה-31 ביולי ועד 11 באוגוסט לשם ביצוע תיקונים זמניים, אשר איפשרו שימוש בסיפון הטיסה שלה. ב-12 בספטמבר הגיעה האונייה לפלורידה ופרקה שם את מטוסיה, וב-14 בספטמבר הגיעה לנמל נורפוק שבוירג'יניה וזכתה שם לקבלת פנים מידי 3,000 בני משפחה וחברים של אנשי צוותה. ב-19 בספטמבר הוכנסה האונייה לשיפוץ במספנת הצי בנורפוק ושהתה שם עד ה-8 באפריל 1968 לשם ביצוע תיקונים מקיפים.
ב-14 בינואר 1969 אירעה תאונה דומה על סיפון נושאת המטוסים אנטרפרייז. באירוע נספו 27 מאנשי צוות האונייה ו-344 נפצעו.
חקירת התאונה
ועדת החקירה שמונתה לחקירת האסון לא הצליחה לקבוע בוודאות מדוע אירע. עם זאת, היא הגיעה למסקנה כי קרוב לוודאי שהוא אירע עקב ירי רקטת הזוני, שהתאפשר עקב שורה של כשלי בטיחות. היא נורתה ככל הנראה עקב נחשול מתח חשמלי שהתרחש בעת שהמטוס חדל לצרוך חשמל מגנרטור חיצוני ועבר לשימוש בכוח חשמלי פנימי משלו. פין בטיחות ברקטה היה אמור למנוע מזרם חשמלי להגיע אל מנוע הרקטה, אך היה ידוע שרוחות עזות העיפו לעיתים את הפינים ממקומם. אמצעי בטיחות נוסף היה חוט חשמלי שאמור היה להיות מחובר לרקטה רק כאשר המטוס הנושא אותה היה כבר מחובר למעוט ועומד בפני שיגור. התברר שבפועל הוראה זו לא קוימה בפורסטל וזאת ברשות ועדת הנשק של האונייה, כך שלעיתים חוברו החוטים לרקטות בעת שמטוסי הקרב המתינו עדיין לתורם להתחבר למעוט. כמו כן נקבע שהשימוש בפצצות האוויר הישנות רק החמיר את ממדי האסון ותוצאותיו.
התאונה הביאה לנקיטת נהלים חדשים בכל הנוגע לבטיחות אמצעי לחימה על סיפון נושאות המטוסים של צי ארצות הברית. הלקחים שהופקו מהאסון הוטמעו באימוני כלל צוותי בקרת הנזקים של אוניות הצי האמריקני. בין השאר הוכנסו שיפורים רבים בציוד כיבוי האש בנושאות המטוסים של הצי והובהר הצורך במתן אימון בכיבוי אש ובקרת נזקים לכל אדם השוהה על סיפון אונייה של הצי.
שמונה עשר מחללי האסון נקברו בקבר אחים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. שמות החללים באסון הונצחו על גבי אנדרטת חללי מלחמת וייטנאם בוושינגטון די. סי..
אמית (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הלמוט יאן
הלמוט יאן (בגרמנית: Helmut Jahn; 4 בינואר 1940 – 8 במאי 2021) היה אדריכל גרמני־אמריקאי. תכנן מבנים בולטים רבים ברחבי העולם, בהם: מרכז סוני שבברלין ומרכז ג'יימס ר. תומפסון שבשיקגו.
קורות חייו
יאן נולד כבן למורה, בצירנדורף על יד נירנברג, בבוואריה שבגרמניה. הוא רכש תואר ראשון באדריכלות באוניברסיטה הטכנולוגית של מינכן בשנים 65–1960. לאחר מכן עבד לצדו של אדריכל מקומי במשך שנה, ואז עזב את גרמניה והיגר לארצות הברית. הוא התיישב בשיקגו. יאן החל ללמוד לתואר מתקדם באדריכלות במכון הטכנולוגי של אילינוי, שם התחנך אצל מיס ון דר רוהה, אך עזב לאחר שנה, בשנת 1967 מבלי שהשלים את לימודיו, והצטרף למשרד האדריכלים "צ'.פ. מרפי ושותפים" בשיקגו כעוזרו של האדריכל ג'ין סאמרס. שש שנים לאחר מכן הוא קודם לתפקיד ניהולי ומונה לשותף במשרד. בשנת 1981 שונה שם המשרד ל"מרפי/יאן". בשנת 1985 נפטר צ'ארלס פרנסיס מרפי (נולד ב-1890), ויאן לקח את הפיקוד על משרד האדריכלים.
יצירתו המשמעותית הראשונה של יאן הייתה תכנון אצטדיון קמפר בקנזס סיטי שבמיזורי (נפתח ב־1974). חלק מגגו של האצטדיון קרס בבוקר סוער במיוחד ביוני 1979; איש לא היה במקום ולכן לא היו נפגעים, אך האירוע עורר סערה גדולה. עם זאת, אירוע קריסת הגג לא השפיע על הקריירה של יאן, שהמשיכה לנסוק.
יאן קנה לעצמו מוניטין של אדריכל מהשורה הראשונה עם השלמתו של מרכז מדינת אילינוי בשנת 1985 (נקרא כיום: מרכז ג'יימס ר. תומפסון). הוא תכנן שורה של מבנים, בארצות הברית, גרמניה ומדינות נוספות, בהם: מרכז קסרוקס בשיקגו (Xerox Center, הושלם ב־1980), טרמינל יונייטד איירליינס בנמל התעופה שיקגו או'הייר, מרכז סיטיספייר בניו יורק, גורד השחקים מסה טורם (מגדל הירידים) בפרנקפורט, גרמניה (גורד השחקים הגבוה ביותר באירופה מאז השלמתו בשנת 1990 ועד 1997) ומרכז סוני עם מגדל חברת הרכבות הגרמנית Bahn Tower בככר פוטסדם בברלין (הושלם ב-2000), נמל התעופה בנגקוק סוברנהומי (2002-2005), ו-Weser Tower בעיר ברמן (2010-2007).
יאן, שחילק את זמנו בין שיקגו, ניו יורק וברלין, נפטר ב-8 במאי 2021. הותיר אחריו אישה ובן.
פרסים ואותות כבוד
יאן קטף מספר פרסים על עבודתו, בהם:
ניקודם קארו
ניקודם קארו (בגרמנית: Nikodem Caro; 23 במאי 1871 – 27 ביוני 1935) היה תעשיין כימי ויזם, אבי תעשיית החנקן הגרמנית.
ביוגרפיה
בעקבות הפטנט פנתה אליהם חברת דינאמיט ובקשה מהם למצוא דרך לייצור נתרן ציאניד לצורך טיהור זהב מתוך עפרות עם תכולת זהב נמוכה. במסגרת מחקריהם הם גילו תהליך לייצור ציאנמיד הסידן מקרביד סידן עם חנקן יבש בכ-1,100 מעלות צלזיוס.
בשנת 1900, גילה קארו שחימום ציאנמיד הסידן עם אדים מייצר אמוניה.
קארו הקים שורה של בתי חרושת. בין השאר הקים בשנת 1908 בבידגושץ' בית חרושת גדול לדשן מבוסס סידן ובשנת 1915, במסגרת המאמץ המלחמתי של מלחמת העולם הראשונה הקים בחוז'וב בית חרושת חדיש לייצור חנקן לתעשיית הדשן.
קארו היה נשיא הסינדיקט הבינלאומי של תעשיית החנקן. בשנת 1913 קיבל מהקיסר ווילהלם את התואר פרופסור ולאחר מכן היה ל"יועץ סתרים".
בשנת 1926 הצטרף לוועד להוצאת אנציקלופדיה יודאיקה בעברית ובגרמנית של הוצאת אשכול. בשנת 1932 היה מעורב במשפט מתוקשר במסגרת סכסוך עם חתנו שנפרד מבתו.
דובער שניאורי
רבי דובער שניאורי, המכונה "אדמו"ר האמצעי" (ביידיש: דער מיטֶעלֶער רבי; ט' בכסלו ה'תקל"ד, 24 בנובמבר 1773 – ט' בכסלו ה'תקפ"ח, 28 בנובמבר 1827), היה האדמו"ר השני בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד, שעמד בראשה משנת ה'תקע"ג (1812) ועד לפטירתו בשנת ה'תקפ"ח (1827).
קורות חייו
נולד ביום ט' בכסלו תקל"ד לרבי שניאור זלמן מלאדי (בעל התניא) וסטֶערנא. בשנת ה'תקמ"ח נשא את שיינא.
עוד בחיי אביו, בשנים ה'תק"ן-ה'תקנ"א, שימש דובער כמדריך רוחני לצעירי החסידים בכיתות הלימוד ('החדרים') שייסד אביו. לאחר פטירת אביו בשנת ה'תקע"ג מונה לממלא מקומו בראש חסידות חב"ד, ובאותה שנה קבע דירתו בעיירה לובביץ' שברוסיה.
על שיטתו בהבנת דברי אביו ב"ספר התניא" חלק חברו (והחברותא שלו) רבי אהרון מסטרשלה, שבעקבות כך פרש והקים חצר משלו.
שנה לאחר מכן הקים ועד מיוחד לבניין ערי ישראל ברוסיה הלבנה אשר נהרסו בעת המלחמה. שנה לאחר מכן השתדל ופעל להפריש חלקי אדמה בפלך חרסון וייסד שם מושבות יהודים (ראו יהדות פלך חרסון).
שנה לאחר מכן ייסד יישוב חסידי חב"ד בחברון ורכש בעיר מבנה, המשמש היום בית כנסת הקרוי על שם בתו מנוחה רחל סלונים, אשר הגיעה לחברון ונחשבת לאם היישוב החב"די בחברון.
ב-1815 ייסד 39 מושבות חקלאיות יהודיות בקרקעות שהעמידו לרשותו שלטונות רוסיה, יישובים אלו היו קיימים כ-120 שנים והושמדו על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
בכ"ב בתשרי ה'תקפ"ז (5 באוקטובר 1826) נאסר ונחקר בעקבות הלשנה שטפלו עליו מתנגדי החסידות, ובי' בכסלו של אותה שנה שוחרר לביתו. יום זה נחשב אחד מחגי הגאולה של חסידות חב"ד.
משנתו
רבי דובער המשיך וביסס את תורת חסידות חב"ד אותה יסד אביו. ייחודו היה בהרחבתה והעמקתה, תוך התבססות על מאמרי החסידות של אביו. וכך, מאמרים משל אביו בני עמודים בודדים, התבארו על ידו על פני עשרות ולעיתים אף מאות עמודים.
במאמרים ובספרים שהוציא ביסס למעשה את עבודת ההתבוננות כעבודה המרכזית של חסידי ליובאוויטש. מחסידיו דרש לעסוק בעיון השכלי וברכוז מעמיק על מנת לתפוס ולהפנים את תורת האלוקות המתוארת בכתביו; כפי שהוא כותב על עצמו בתחילת אחד מספריו (קונטרס התפעלות):
במאמריו יישם הלכה למעשה את שיטת העבודה, כאשר הוא מבאר מושגים בתורת החסידות מזוויות שונות ומוסיף משלים רבים לשם הבנתו. לעיתים הוא יורד ומבחין בהיבטים דקים ומופשטים של המושג, באופן המקשה על הבנת הלומד אשר אינו מעורה בתהליך ההתבוננות.
בשונה מאדמו"רי חב"ד האחרים, שמרבית ספריהם התבססו על מאמרי חסידות שנאמרו בעל-פה, רבי דובער כתב ספרי חסידות סדורים שעוסקים בנושאים מוגדרים;. במסורת החב"דית נמסר שכל אחד מהספרים הללו נכתבו לסוג מסוים של חסידים, מלבד שני ספרים ("שערי אורה" ו"שער היחוד") אשר נועדו לכלל החסידים לשם לימוד והכרת עיקרי תורת החסידות: שער היחוד הוא 'המפתח דתורת החסידות' (המפתח של תורת החסידות), ושערי אורה - 'אלף-בית דתורת החסידות' (הא"ב של תורת החסידות).
חיבוריו
בכלל ספריו של אדמו"ר האמצעי הם ביאורים לדרושי אדמו"ר הזקן.
אלא שאצל אדמו"ר הזקן נחלקו הדרושים לשתי חטיבות:
מאמרים שדרש ברבים (מאמרים אלו לוקטו (ברובם) על ידי אדמו"ר הצמח צדק ונדפסו בספרי 'תורה אור' ו'ליקוטי תורה'), ומאמרים שדרש ליחידים, נדפסו בספרים: "ביאורי הזוהר", "סידור עם דא"ח" [= ראשי תיבות 'דברי אלוקים חיים' כלומר דברי חסידות] ועוד).
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1956 היו מערכת הבחירות ה-43 בתולדות ארצות הברית ונערכו ביום שלישי, 6 בנובמבר 1956. הנשיא המכהן האהוד, דווייט אייזנהאואר הרפובליקני, הצליח להיבחר לתקופת כהונה נוספת, כשהוא גובר על יריבו מ-1952, עדלי סטיבנסון, מושל אילינוי לשעבר.
דובער שניאורי
חיבוריו
אדמו"ר האמצעי מאידך טרח לבאר את מאמרי העבודה שנאמרו ברבים, כאשר הוא מטמיע בהם את היסודות והביאורים על פי הדרושים שנאמרו ליחידי סגולה.
כך מובא על ידי בנו רבי מנחם נחום בהקדמה לתורת חיים:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956
בניגוד ל-1952, זכה אייזנהאואר גם בקנטקי, לואיזיאנה ובוירג'יניה המערבית, אולם הפסיד במיזורי.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה לפני צירוף אלסקה והוואי לארצות הברית. המדינות הללו הצביעו לראשונה בבחירות של 1960. זאת גם הייתה מערכת הבחירות האחרונה בה אחד מהמועמדים הראשיים נולד במאה ה-19, והאחרונה בה שני המועמדים התמודדו גם במערכת הבחירות הקודמת. הייתה זאת גם הפעם האחרונה בה זכה מועמד דמוקרטי אך ורק במדינות סמוכות.
דובער שניאורי
חיבוריו
אמנם, בדומה לאביו, שמר רבי דובער על שתי החטיבות הנ"ל כאשר הוא מיעד את ספרי השערים שלו לבאר את הסידור שנוסד ברובו על המאמרים שנאמרו לייחודי סגולה, ואילו את התורת חיים ייעד כדי לבאר את מאמרי העבודה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956
המפלגה הרפובליקנית
כש-1956 החלה, היו שמועות שאייזנהאואר לא ירוץ לעוד תקופת כהונה בגלל בעיות בריאותיות. ב-1955 חווה אייזנהאואר התקף לב רציני, ובתחילת 1956, עבר ניתוח נגד דלקת המעי העקום. אך הוא החלים במהירות משני המקרים הללו ולאחר שרופאיו אישרו זאת, רץ לכהונה שנייה. בגלל הפופולריות שלו, אייזנהאואר נבחר ללא התנגדות בוועידה הרפובליקנית הלאומית בסן פרנסיסקו.
דובער שניאורי
חיבוריו
רבי דובער אף חילק את עבודת הוצאת הספרים של אביו לשניים, כאשר את המאמרים שנאמרו ליחידי סגולה הוא ערך והוציא בעצמו בספרים סידור עם דא"ח וביאורי הזוהר, ואילו את עבודת סידור והדפסת המאמרים שנדרשו ברבים הטיל על חתנו, רבי מנחם מנדל.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956
בחירות מקדימות
עדלי סטיבנסון, המועמד של המפלגה ב-1952, נלחם בקרב צמוד מול הסנאטור הפופוליסטי מטנסי, אסטס קאפובר, על המועמדות. קאפובר זכה בפריימריז בניו המפשייר ללא תחרות (אם כי 15% כתבו את שמו של סטיבנסון). אחרי שקאפובר ניצח את סטיבנסון ניצחון מפתיע במינסוטה, הבין סטיבנסון שהוא בצרות, והסכים לערוך עימות מול קאפובר בפלורידה. העימות שודר בפעם הראשונה בטלוויזיה, והתקיים ב-21 במאי. סטיבנסון זכה ב-52% מהקולות בפלורידה. לקראת הבחירות בקליפורניה, למטה קאפובר נגמר הכסף והוא לא היה יכול להתמודד מול סטיבנסון, שקיבל מימון גבוה. סטיבנסון זכה ב-63% מהקולות בקליפורניה וקאפובר פרש במהירות.
התפלגות הקולות
כ-5,000 איש הצביעו לאלביס פרסלי.
דובער שניאורי
חיבוריו
גם את המאמרים ליחדי סגולה חילק רבינו לשתי חטיבות מאמרים על סדר התפילה ומאמרים על הזוהר.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956
הוועידה הדמוקרטית הלאומית
כשהוועידה נערכה בשיקגו, מושל ניו יורק אברל הארימן, שנתמך בידי הנשיא לשעבר הארי טרומן, איתגר את סטיבנסון על המועמדות. אך כמות הצירים של סטיבנסון הייתה גדולה מספיק כדי שייבחר בסיבוב הראשון.
מועמדים לסגנות הנשיאות
השיא של הוועידה הדמוקרטית אירע כשסטיבנסון, בניסיון להכניס התלהבות למסע הבחירות, הכריז כי הצירים יבחרו במועמד לתפקיד סגן הנשיא. כך התחיל מאבק בין כמה אנשים על התפקיד. רוב ההתלהבות נבעה מכך שלמועמדים היה רק יום אחד לערוך מסע בחירות. שני המובילים היו הסנאטור קאפובר, ששמר על הצירים שזכה בבחירות המקדימות, והסנאטור הצעיר ג'ון פיצג'רלד קנדי ממסצ'וסטס שהיה אנונימי באותו פרק זמן. אף על פי שסטיבנסון העדיף את קנדי, הוא לא התערב בבחירת המועמד. קנדי הפתיע את המומחים כשהוביל בסיבוב השני, כשחסרים לו רק חמישה עשר צירים כדי לנצח. אך מספר מדינות החליטו לעזוב את המועמדים המקומיים שלהן ולתמוך בקאפובר, וכך הוא ניצח. התבוסה רק חיזקה את קנדי, כשהוא נהיה מפורסם ברמה הלאומית, ובכך שלא זכה במועמדות הוא היה חף מאשמת ההפסד בבחירות.
מסע בחירות
סטיבנסון עבד קשה כדי לנצח, כשבפעם הראשונה התעמולה בטלוויזיה הייתה במה מרכזית. רוב הפרסומות התרכזו בעקרות בית, מפני שניצחונו של אייזנהאואר ב-1952 התבסס, במידה רבה, על הקול הנשי. כמה פרשנים טענו שהטלוויזיה הייתה גורם מרכזי בהחלטתו של אייזנהאואר בן ה-66 לרוץ לכהונה נוספת לאחר התקף הלב שחווה. הטלוויזיה אפשרה לו להגיע לכל האזרחים ללא נסיעה ברחבי המדינה.
דובער שניאורי
חיבוריו
כפי הנראה ערך את הסידור בשערים אלו כאשר הוא מתעתד לבארם בהרחבה יותר בספריו הוא.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956
מסע בחירות
סטיבנסון הציע להעלות את התקציב הממשלתי למען תוכניות רווחה והסכמים עם ברית המועצות, הפחתת תקציב הביטחון וסיום דו-צדדי של ניסויים גרעיניים. הוא גם הציע להפסיק את גיוס החיילים ולעבור לצבא של מתנדבים. אייזנהאואר התנגד לרעיונות האלה, אף על פי שעבד גם הוא על חוק להפסקת ניסויים גרעיניים. אייזנהאואר שמר על האהדה שהשיג במלחמת העולם השנייה, והוביל בכל הסקרים.
דובער שניאורי
חיבוריו
כך אנו מוצאים שרבים מספרי השערים של רבינו הם אותם המאמרים עצמם שבסידור רק שנתבארו בהרחבה לפי דרכו או מאמריו הוא - המבארים ביתר ביאור את אותם עניינים שנתבארו בקצרה במאמרי אביו.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956
מסע בחירות
אייזנהאואר גם קיבל תמיכה בגלל שני משברי חוץ שקרו כמה שבועות לפני הבחירות. אזרחי הרפובליקה העממית של הונגריה החליטו למרוד בשלטון הסובייטי, מה שהוביל לפלישה סובייטית למדינה ב-26 באוקטובר. כעבור שלושה ימים, ובמצרים, כוחות צבא ישראלים, צרפתים ובריטים פלשו לסיני כדי למוטט את משטרו של גמאל עבד אל נאצר ולכבוש את תעלת סואץ שהולאמה זמן קצר קודם לכן. רוב הלחץ במלחמת סיני הגיע מהאו"ם (ניקסון טען שהמדינה לא יכלה לגנות את הפלישה הסובייטית להונגריה אולם לתמוך בפלישה הישראלית באותה נקודת זמן), והמרד ההונגרי רוסק בתוך כמה ימים. אייזנהאואר גינה את שתי הפעולות אך רק הצליח ללחוץ על כוחות המערב לסגת מסיני.
פעולות אלה חיזקו את התמיכה באייזנהאואר, אולם ממשלות זרות לא ראו זאת ככה. ממשל אייזנהאואר גם תמך בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך ב-1954, שסיים את ההפרדה הגזעית החוקית בבתי ספר ציבוריים. כתוצאה, אייזנהאואר קיבל את תמיכתם של 40% מהמצביעים השחורים. הוא היה הרפובליקני האחרון שקיבל כמות כזאת של תמיכה ממצביעים שחורים. סטיבנסון, לעומת זאת, התנגד למעורבות המשפטית בנושא, בטענה שאין צורך לבצע ניסויים חברתיים. זאת בניגוד לתמיכה הדמוקרטית המסורתית בזכויות האזרח.
דובער שניאורי
חיבוריו
יוצאים מן הכלל הם ספרו שער היחוד וכן קונטרס ההתפעלות המהווים חטיבה נפרדת של ביאור סדר ההשתלשלות ואופן ההתפעלות.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956
מסע בחירות
אייזנהאואר הוביל בכל הסקרים בהפרשים גדולים. בבחירות זכה אייזנהאואר ב-57% מקולות המצביעים, וב-41 מתוך 48 מדינות. סטיבנסון זכה רק ב-6 מדינות דרומיות ובמדינת הגבול מיזורי, ונהיה המועמד המפסיד הראשון מאז ויליאם ג'נינגס ברייאן ב-1900 שזכה במיזורי. אייזנהאואר ניצח בלואיזיאנה, והיה למועמד הרפובליקני הראשון שזכה בה מאז סיום תקופת השיקום.
מערכת הבחירות הייתה האחרונה בה היו רק 531 אלקטורים, לאחר צירוף אלסקה והוואי לארצות הברית ב-1959.
פאול בידרמן
פאול בידרמן (בגרמנית: Paul Biedermann; נולד ב-7 באוגוסט 1986) הוא שחיין גרמני. אלוף עולם (רומא 2009), אלוף אירופה 3 פעמים ברציפות (איינדהובן 2008, בודפשט 2010 ודברצן 2012) ושיאן העולם הנוכחי (2017) במשחים ל-200 מטר חופשי ול-400 מטר חופשי.
ביוגרפיה
בידרמן נולד וגדל בהאלה. הוא מתאמן בהדרכת פרנק אמבאכר.
אלוף אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכה בידרמן במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.59 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים בידרמן במקום ה-5 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.00 דקות, המנצח במשחה זה היה מייקל פלפס מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש (1:42.96 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום ה-18 במשחה ל-400 מטר חופשי (3:48.03 דקות), במקום ה-12 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:13.92 דקות) ובמקום ה-15 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:17.99 דקות).
שיא עולם ראשון, בבריכת 25 מטר
בתחרות שחייה שנערכה בברלין, במסגרת סבב הגביע העולמי (בריכת 25 מטר) ב-15 בנובמבר 2008 קבע בידרמן את שיאו העולמי הראשון במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:40.83 דקות, שיפור לשיאו בן ה-8 שנים של איאן ת'ורפ מאוסטרליה (1:41.10 דקות).
אלוף עולם ושיאן עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכה בידרמן בשלוש מדליות, שתיים מזהב ואחת מכסף. שתי מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:40.07 דקות, שיפור במאית השנייה לשיאו הוותיק מ-2002 של ת'ורפ בתוצאה של 3:40.08 דקות, לפני אוסאמה מלולי מתוניסיה (3:41.11 דקות) וז'אנג לין מסין (3:41.35 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש נוסף, לאחר שקיזז 96 מאיות משיאו של מייקל פלפס, והעמידו על 1:42.00 דקות, לפני פלפס עצמו (1:43.22 דקות) ודנילה איזוטוב מרוסיה (1:43.90 דקות). בנוסף, הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:28.58 דקות, אחרי הרביעייה מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (3:27.28 דקות) ולפני אוסטרליה (3:28.64 דקות).
במסגרת תחרות סבב הגביע העולמי, שנערכה בברלין בנובמבר אותה שנה, היה בידרמן לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 200 מטר חופשי מתחת ל-1:40 דקות (בריכת 25 מטר), כשקבע "שיא עולם חדש" של 1:39.37 דקות. יום קודם לכן, הוא קבע שיא עולם חדש במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:32.77 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2010 הגן בידרמן על תוארו וזכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.06 דקות, לפני ניקיטה לובינצב מרוסיה (1:46.51 דקות) וסבסטיאן ורשכורן מהולנד (1:46.91 דקות). נוסף לכך, הוא זכה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:46.30 דקות, אחרי יניק אגנה מצרפת (3:46.17 דקות) ולפני גרגו קיש מהונגריה (3:48.14 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:08.13 דקות, אחרי רוסיה (שיא תחרות חדש 7:06.71 דקות) ולפני צרפת (7:09.70 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה בידרמן ב-3 מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:44.88 דקות, אחרי לוכטה (1:44.44 דקות) ופלפס (1:44.79 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.14 דקות, אחרי טיי וואן פארק מקוריאה הדרומית (3:42.04 דקות) וסון יאנג מסין (3:43.24 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:32.60 דקות, אחרי ארצות הברית (3:32.06 דקות) ואוסטרליה (3:32.26 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, במאי 2012 זכה בידרמן ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בפעם השלישית ברציפות (1:46.27 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי (3:47.84 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:09.17 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים בידרמן במקום החמישי ב-200 מטר חופשי בתוצאה 1:45.53 דקות, במקום 13 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.50 דקות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:06.59 דקות, 29 מאיות השנייה האיטי מדליית ארד, כשחיין ראשון הוא שחה בתוצאה של 1:46.15 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2014 זכה בידרמן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:09.00 דקות, לפני רוסיה (7:10.29 דקות) ובלגיה (7:10.39 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.80 דקות, שתי מאיות השנייה איטי מוולימיר סטייפאנוביץ' מסרביה (1:45.78 דקות) ובכך נמנעה ממנו זכייה רביעית ברציפות, ולפני יאניק אנייל מצרפת (1:46.65 דקות).
חייו האישיים
בשנים 2010–2015 היה בידרמן בקשר זוגי עם בריטה שטפן.
ג'ייסון רוברדס
ביוגרפיה ושירות צבאי
רוברדס נולד בשיקגו, בנם של הופ מקסין ושחקן התיאטרון והראינוע ג'ייסון רוברדס האב. כשהיה פעוט משפחתו עברה להתגורר בניו יורק ולאחר מכן עברה ללוס אנג'לס כאשר היה בן שש. הוריו התגרשו כאשר היה תלמיד בית ספר. בנערותו הצטיין באתלטיקה בה עסק כשלמד ב"תיכון הוליווד". אף על פי שקיבל מספר הצעות למלגה במוסדות הלימוד הגבוהים בארצות הברית, בחר רוברדס להתגייס לחיל הים האמריקני.
בצי הצטרף רוברדס לסיירת כבדה "USS Northampton", במהלך המתקפה על פרל הארבור היה רוברדס על אוניית המלחמה במרחק 100 מייל מהוואי. רוברדס צפה בהרס העצום שנגרם לצי בעת מתקפת הפתע היפנית רק יומיים לאחר מכן כשספינתו עגנה בנמל. לאחר מכן ספינתו של רוברדס השתתפה בקרב גוודלקנל וב"קרב על איי סנטה קרוז".
בליל "הקרב על טאסאפרונגה" בנובמבר 1942 נפגעה ספינתו של רוברדס מפגיעה ישירה של טילי טורפדו יפניים, רוברדס מצא עצמו בתוך שניות בתוך המים, הוא ניצל על ידי משחתת אמריקאית. שנתיים לאחר מכן שהוא עדיין נלחם בחזית האוקיינוס השקט עבר רוברדס עימות צבאי נוסף הפעם עם ספינת "USS Nashville" שהייתה בדרך לפלישה על איי מינדורו שבצפון הפיליפינים, מתקפת קמיקזה פתאומית פגעה בגוף האונייה וגרמה לאבדות של למעלה מ-200 מלחים.
רוברדס חשב לראשונה לעסוק בתחום המשחק בעת שירותו הצבאי על אוניית המלחמה, הוא הנחה מופעי בידור על אוניית פרל הארבור ולאחר שקיבל קרדיט מחבריו התאהב במקצוע והחליט לפתח אותו, לאחר שחזר מהמלחמה אביו המליץ לו ללכת ללמוד באקדמיה האמריקאית ללימודי דרמה שבניו יורק.
תיאטרון
לאחר המלחמה עבר רוברדס לניו יורק ועבד בתחנת רדיו מקומית ומשם עבר לבימות התיאטרון. זכה להכרה ראשונה בזכות תפקידו במחזה "איש הקרח" מאת יוג'ין או'ניל, הופעה שהעניקה לו את פרס אובי.
עבר בשנת 1958 להופיע על בימת ברודוויי, רשם הישג חסר תקדים כשהיה מועמד שמונה פעמים לפרס הטוני, יותר מכל שחקן תיאטרון אחר בהיסטוריה. ההצלחה הראשונה הייתה במחזה "מסע ארוך אל תוך הלילה", לאחר מכן במחזות: "צעצועים בעליית הגג" של ארתור מילר, "הוגי", "נערות המדינה", "ליל ירח לממזר" ו"נגיעה של משורר". הופעתו במחזה "מפוכח" ב-1959 הייתה זו שהעניקה לו את פרס הטוני היחיד שלו בקריירה.
קריירה קולנועית
רוברדס הופיע בשנת 1959 בסרט "המסע" ובשנה שלאחר מכן בסרט הטלוויזיה של סידני לומט "איש הקרח". רוברדס עבד עם לומט גם בעיבוד נוסף למחזהו יוג'ין אוניל, "מסע ארוך אל תוך הלילה" וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר של "פסטיבל קאן".
בשנות ה-60 הופיע בסרטים: "איזדורה" המבוסס על חייה של הרקדנית איזדורה דאנקן, "ענוג הוא הלילה", עיבוד קולנועי לספר של פרנסיס סקוט פיצג'רלד, "אלף ליצנים" קומדיה בה השתתף והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט קומי/מוזיקלי ו"גירושין בסטייל אמריקאי". גילם את ראש המאפיה אל קפונה בסרט פשע המבוסס על אירועי "טבח יום ולנטיין" ואת הפושע שייאן בסרט המערבון של סרג'יו ליאונה "היו זמנים במערב".
רוברדס גילם את דמותו של אל"ם וולטר שורט שפיקח על כוחות הצבא הימיים של צבא ארצות הברית בדרמת המלחמה "טורה! טורה! טורה!" העוקבת אחר המהלכים הפוליטיים, הדיפלומטיים והצבאיים שהובילו למתקפת הפתע של חיל האוויר היפני על בסיס הצי של ארצות הברית פרל הארבור. הופיע במערבון של סם פקינפה "פט גארט ובילי הנער".
זכה להערכה בשנת 1976 עבור משחקו בדרמה הפוליטית "כל אנשי הנשיא" המספרת את הרקע ל"פרשת ווטרגייט". בסרט גילם רוברדס את דמותו של עורך עיתון ה"וושינגטון פוסט" בן בראדלי שחושב שהפרשה הפוליטית שחשפו זוג העיתונאים קארל ברנסטין (דאסטין הופמן) ובוב וודוורד (רוברט רדפורד) לא שווה כותרת ראשית. על הופעתו זכה רוברדס בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב. ב-1977 הפך לשחקן הקולנוע הראשון והיחיד עד היום שזכה שנתיים רצופות בשני פרסי אוסקר בקטגוריית שחקן המשנה. את פרס האוסקר השני קיבל על הופעתו בדרמה הביוגרפית של פרד זינמן "ג'וליה" בה הופיע בתור דשיל האמט, סופר אמריקאי, אחד הבולטים שבמחברי ספרי הבלשים שמוצג בסרט גם בתור מאהבה של המחזאית ליליאן הלמן (ג'יין פונדה). זכה בפרס אמי בשנת 1988 על תפקידו בסרט הטלוויזיה "כנגד החוק".
לאחר מכן הופיע רוברדס במערבון "בא פרש פראי וחופשי", בדרמה הקומית של ג'ונתן דמי "מלווין והווארד" בה הופיע בתור הווארד יוז והיה מועמד בשלישית לפרס האוסקר וברביעית לפרס גלובוס הזהב, בקומדיה הריאלסטית של רון הווארד "הורים במשרה מלאה" ובדרמה "פילדלפיה" בו גילם את צ'ארלס ווילר ראש חברת פרקליטים שמחליט לפטר את אנדרו באקט (טום הנקס) כי נדבק במחלת האיידס. הופעתו האחרונה של רוברטס הייתה בסרטו של פול תומאס אנדרסון "מגנוליה", מהחשובים ביותר שנעשו במהלך שנות ה-90. בסרט גילם רוברדס את ארל פארטרידג', מפיק טלוויזיה עשיר שגוסס ממחלת סרטן הריאה.
קיבל בשנת 1999 את פרס מרכז קנדי על תרומתו רבת השנים לתרבות האמריקאית.
חיים אישיים
לרוברדס שישה ילדים מארבעת נישואיו, שניים מהם משמשים גם הם כשחקני קולנוע: ג'ייסון רוברדס השלישי מאשתו הראשונה אלינור פיטמן וסם רוברדס מאשתו השלישית שחקנית הקולנוע לורן באקול לה היה נשוי במשך שבע שנים. ב-1972 היה רוברדס מעורב בתאונת דרכים קשה באזור הררי פיתולי בקליפורניה, כתוצאה מהפגיעה הקטלנית נאלץ לעבור מספר רב של ניתוחים מקיפים וטיפולים קוסמטיים. הסיבה לתאונה הייתה ככל הנראה אלכוהוליזם שליווה אותו במרבית חייו.
רוברדס נפטר ב-26 בדצמבר 2000 בברידג'פורט, קונטיקט ממחלת סרטן הריאה, גופתו נשרפה על פי בקשתו האחרונה.
השפעת פיגועי 11 בספטמבר
השפעת פיגועי 11 בספטמבר 2001 בארצות-הברית הייתה נרחבת, ארוכת טווח ומקיפה בתחומים רבים, מעבר להשפעתם המיידית.
ההשפעה המרכזית של הפיגועים הייתה הכרזת המלחמה העולמית בטרור על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ובני בריתה של ארצות הברית, מערכה שנמשכת למעשה עד היום. מערכה זו, לצד המלחמות שלוו לה (מלחמת אפגניסטן ועיראק), השפיעו בצורה משמעותית על החברה המערבית, ובמידה רבה הכתיבו את סדר היום הפוליטי בארצות הברית למשך תקופה ארוכה. תוצאות נלוות למערכה זו היא כיבוש עיראק והפלת משטרו של סאדם חוסיין בעיראק ושלטון הטליבאן באפגניסטן והקמת שלטון דמוקרטי במדינות אלו.
השפעה נוספת לפיגועים היא חקיקת חוק הפטריוט השנוי במחלוקת, ב-26 באוקטובר 2001. תוקף החוק - שהוגבל מלכתחילה לחמש שנים - הוארך מאז שוב ושוב, בשינויים קלים וחלקים ממנו אושררו בחקיקה קבועה.
השלכות על תעשיית התעופה
אחת השאלות שעלו בימים שלאחר הפיגועים נגעה לטיב האבטחה בנמלי התעופה בעולם. השאלה שעמדה בבסיס הדיון הייתה, כיצד הצליחו כל 19 החוטפים לעבור את כל נקודות הביקורת השונות בנמלים, לעלות על המטוסים ולהשתלט עליהם בקלות רבה כל כך. בשנים שלאחר הפיגועים ובעקבות הפקת לקחים, הועלתה משמעותית רמת האבטחה בנמלי תעופה ובטיסות רבות בארצות הברית וברחבי העולם.
כבר יומיים לאחר הפיגועים, הוציאה רשות התעופה הפדרלית האמריקאית (Federal Aviation Administration) הוראה שהטילה איסור גורף על הכנסת כל סוגי הסכינים למיניהם לתוך המטוסים. ההוראה ניתנה לאחר שהתברר שהמחבלים הורשו לעלות למטוסים אף על פי שהם נשאו על גופם סכינים יפניות שכן לא היה איסור על הדבר באותה עת. המחבלים ניצלו עובדה זו והשתמשו בסכינים ככלי נשק בעת החטיפה.
נושא נוסף שנבחן הוא כיצד הצליחו המחבלים להתפרץ לתוך תא הטייס באין מפריע. אחת המסקנות שהתקבלו הביאה לחיזוק דלתות תא הטייס עד כדי כך שבמטוסים רבים הפכו הדלתות למשוריינות וחסינות ירי. במטוסים רבים הותקנו גם מצלמות טלוויזיה במעגל סגור על מנת שהטייסים יוכלו לצפות במתרחש בתא הנוסעים. חלק מהטייסים (בעלי רישיון מתאים) קיבלו אפשרות לשאת אקדח בזמן הטיסה לצורך הגנה עצמית, ומספר הולך וגדל של מאבטחי טיסה החלו להיות מוצבים ביותר ויותר טיסות.
בחודשים שלאחר הפיגוע, הגיעו מאות אנשי תעופה, נציגים של חברות תעופה גדולות ומומחים לתעופה מכל רחבי העולם לישראל, לחזות וללמוד על נוהלי האבטחה של חברות תעופה ישראליות ובראשן חברת אל על.
נוהלי בידוק הנוסעים בנקודות הביקורת השונות בנמלים עברו גם הם מספר שינויים משמעותיים. ביום הפיגועים, חלק מהמחבלים הפעילו את גלאי המתכות, אולם הם הורשו לעלות לטיסה לאחר שבדיקה עם גלאי מתכות ידני לא העלתה דבר חריג. בנמלי תעופה רבים בעולם כיום, הנוסעים עוברים חיפוש יסודי הכולל טפיחה על הגוף נוסף למעבר עם גלאי מתכות. ארצות הברית אף הקימה גוף ממשלתי מיוחד בשם רשות ביטחון התחבורה (Transportation Security Administration) שהוכפף למחלקה לביטחון המולדת. תחום אחריותו של הגוף החדש כולל אבטחה תקינה ומסודרת של כל סוגי התחבורה במדינה, ובפרט האבטחה בנמלי התעופה.
מאז 11 בספטמבר, בוצעו מספר ניסיונות ללא הצלחה של פיגועים במטוס, כמו ניסיון פיגוע באמצעות נעליים ממולכדות כמה חודשים לאחר 11 בספטמבר. החשש מניסיונות פיגוע ממשיך להכתיב נוהלי הגנה גם על הקרקע עד היום. לדוגמה: אחד מפעולות האבטחה הרבות שננקטו לקראת אולימפיאדת לונדון (2012) הייתה הצבת סוללות טילי נ"מ ברחבי העיר, על מנת שבמקרה של ניסיון לפיגוע כזה יוכלו ליירט את המטוס.
השלכות כלכליות
הפיגועים זעזעו את המערכת הכלכלית בארצות הברית והשפיעו אף על שוקי העולם. הבורסה לניירות ערך בניו יורק לא נפתחה באותו בוקר ונשארה סגורה עד 17 בספטמבר. עם פתיחתה, נפל מדד הדאו ג'ונס ב-684 נקודות, או 7.1%, וקבע שיא של ירידה שלילית ביום אחד. עד לסוף השבוע ירד הדאו ב-14.3%, שהייתה בזמנו הירידה הגדולה ביותר בשבוע אחד בהיסטוריה. בתרגום לדולרים, מניות ארצות הברית הפסידו ערך של 1.4 טריליון דולר בשבוע אחד. הדולר האמריקאי איבד אחוז גדול מערכו ביחס למטבעות בולטים אחרים דוגמת האירו, הלירה שטרלינג והין היפני. גם בבורסות בעולם נרשמה צניחה חדה במדדים בעקבות הפיגועים.
השלטון הפדרלי העביר לעיריית ניו יורק 11.2 מיליארד דולר לסיוע מיידי כבר בספטמבר 2001, ובתחילת 2002 הועברו לעיר עוד 10.5 מיליארד דולר בשביל פיתוח כלכלי ובנייה מחדש של האתרים שנהרסו. כ-400,000 איש איבדו את מקום עבודתם בעיר ניו יורק כתוצאה מהפיגועים, ואף ענף התיירות נפגע קשות. פגיעה משמעותית נרשמה גם בענף הביטוח עקב הפיצויים העצומים שחברות הביטוח נאלצו לשלם, שהגיעו לעשרות מיליארדי דולרים. בעקבות הפיגועים האמירו מחירי הביטוח ברחבי העולם. ענף התעופה שחווה קשיים כלכליים כבר לפני המתקפה נפגע עוד יותר לאחר שחברות התעופה נאלצו לשלם פיצויים למשפחות הקורבנות שהיו על המטוסים, ולהחזיר לנוסעים, שלא יכלו לטוס עקב סגירת המרחב האווירי של ארצות הברית, את כספם.
הפיגועים גם הובילו בעקיפין למלחמותיה של ארצות הברית באפגניסטן ובעיראק, ולעוד הוצאות נוספות הקשורות לביטחון הפנים. כל הוצאות הביטחון מסתכמות בלפחות חמישה טריליון דולר.
השלכות בריאותיות
מאות אלפי טונות של למעלה מ-2,500 חומרים רעילים התפזרו באוויר בעקבות קריסת מגדלי מרכז הסחר העולמי. הנפגעים העיקריים מכך היו עובדי החילוץ וההצלה ואזרחים שגרו או עבדו בסמוך לאזור האסון. הממשל הודיע כי האוויר באזור חזר למצבו קודם לפיגוע רק ביוני 2002. 18,462 אנשים קיבלו טיפול רפואי הקשור לנזקים שנגרמו בעקבות אותם רעלים.
חוק ג'יימס זדרוגה
ג'יימס זדרוגה (8 בפברואר 1971 - 5 בינואר 2006), בלש במשטרת העיר ניו יורק, מת ממחלה נשימתית ששויכה לפעילותו להצלת הנפגעים מחורבות מגדלי התאומים בימים שלאחר 11 בספטמבר. זדרוגה היה השוטר הראשון ממשטרת העיר ניו-יורק שמותו שויך לפעילות זו. זדרוגה, שעבד במשטרה מ-1992, היה בריא, לא מעשן וללא היסטוריה של אסתמה או מחלה נשימתית אחרת, לפני שעסק במשך 450 שעות במהלך החילוץ וההצלה באתר הפיגוע. חודשים ספורים לאחר מכן, החל זדרוגה לסבול משיעול, קוצר נשימה עד שלבסוף לא היה מסוגל ללכת יותר מ-30 מטר מבלי להתנשף. לאחר דיון ממושך הקרן לפיצוי קרבנות 11 בספטמבר העניקה לו ב-2004 מיליון דולר.
ב-14 באוגוסט 2006, חתם מושל מדינת ניו יורק דאז, ג'ורג' פטקי, על חוק המכליל בהרוגי הפיגוע גם את הנפטרים ממחלות סרטן או נשימה המשויכות לתוצאות הפיגוע. במהלך טקס חתימת החוק, שהתרחש באתר הפיגוע, הזכיר המושל את זדרוגה. הדבר גרם לכך שרבים שמחלתם לא הייתה קשורה בהכרח לפיגוע הגישו בקשה לפיצויים.
בהמשך לכך, הממשל הפדרלי חוקק חוק דומה ביוזמת הסנאטור בוב מננדז וחברת בית הנבחרים קרולין מלוני. החוק אושר בספטמבר 2010 בבית הנבחרים, אך כשהגיע החוק לאישור הסנאט, נתקל בהתנגדות עזה מצד המפלגה הרפובליקנית. פיליבסטר מנע בסופו של דבר את אישור החוק ב-9 בדצמבר 2010, כש-57 הצביעו בעד ו-40 נגד, אולם לפחות 60 קולות בעד נדרשים כדי לעבור להצבעת אישור החוק. החוק אושר לבסוף ב-22 בדצמבר 2010, ונחתם על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה ב-2 בינואר 2011.
החוק הקצה 4.2 מיליארד דולר לגוף מיוחד - תוכנית הבריאות של מרכז הסחר העולמי, העובדת תחת מנהלת הבטיחות והגיהות האמריקאית (NIOSH) המסונפת למרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC). לתוכנית הבריאות רשת מרפאות באזור ניו יורק, המעניקה בדיקות וטיפולים לחולים שמחלתם מקורה בתוצאות הפיגוע.
קלאו מחצצר
קלאו חצוצרה (שם מדעי: Bycanistes bucinator או Ceratogymna bucinator) הוא מין בינוני במשפחת הקלאוניים
מאפיינים
המין מאופיין בקסדה גדולה המתמשכת מהראש ועד סוף המקור אצל הזכרים וקצת קטנה יותר אצל הנקבות. הוא חי באזור אפריקה הדרומית בארצות דרום אפריקה, קניה, בורונדי, בוטסואנה, נמיביה וקונגו. הראש והגוף שחורים, נוצות התעופה לבנות ונראות כמו כתם לבן מעל הזנב בעת שאינו עף, והזנב עצמו בצבע שחור. טבעת העין אדומה או ורודה, המקור חום בהיר. הרגליים שחורות. אורכו של הקלאו בממוצע הוא בין 58 ל-65 ס"מ.
הקלאו הוא חברתי ונמצא בזוגות ובקבוצות של עד חמישה פרטים. לעיתים הם מתאספים בלהקות ענק של מעל ל-50 פרטים. הקלאו ניזון בעיקר מפירות וחרקים. הוא מאוד נפוץ באזורי המחיה שלו אך כמות הפרטים הבוגרים לא ידועה. הקלאו יציב ואין באוכלוסייתו ירידה גבוהה. לכן הקלאו נמצא במצב ללא חשש ברשימה האדומה של IUCN.
הקלאו ידוע ביכולותו לעשות מגוון טריקים בשבי וידידותי מאוד לבעליו. דרוש בשבילו כלוב גדול ומרווח בגלל אופי הפעילות שלהם בטבע. צריך לתת להם אספקת פירות גבוהה כי הם ידועים כבעלי חיים שאספקת הברזל בדם שלהם גבוהה מאוד, כמו מחלת ההמוכרומטוזיס אצל בני האדם.
פטין מולא
פטין מולא (בערבית: فطين ملا; נולד ב-15 ביוני 1960) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי שכיהן בעבר כחבר הכנסת מטעם הליכוד.
ביוגרפיה
מולא נולד בכפר ירכא, למשפחה דרוזית. למד בתיכון שבכפר, והתגייס לגדוד חרב בצה"ל. יצא לקורס קצינים, ובהמשך שימש בתפקידים שונים בחיל השלישות. בתפקידו האחרון בצה"ל היה קצין נפגעים בפיקוד הצפון, בדרגת סגן אלוף. בעל תואר ראשון כללי מאוניברסיטת חיפה.
לאחר סיום שירותו הצבאי החל לעבוד בביטוח לאומי, תפקיד בו שימש עד להשבעתו כחבר הכנסת העשרים ואחת.
בשנת 2015, בבחירות לכנסת העשרים, התמודד למשבצת המיעוטים בליכוד, אך הפסיד לאיוב קרא. בבחירות לכנסת העשרים ואחת, נקבע שבמשבצת זו לא ישוריין מועמד שכיהן כחבר הכנסת, מה שמנע מקרא להתמודד. מולא זכה, ושובץ במקום ה-32, והתקדם למקום ה-31 ברשימה לאחר שפנחס עידן התפטר ממנה, ונבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-33 ברשימת "הליכוד" ולא נבחר לכנסת, לאחר שמפלגת הליכוד קיבלה 32 מנדטים. ב שמר על מקומו ונבחר לכנסת, לאחר שמפלגת הליכוד זכתה ב-36 מנדטים.
בפברואר 2021 פורסם בידיעות אחרונות כי מולא ביקש מבכירים באש"ף שיביעו תמיכה שקטה בראש הממשלה בנימין נתניהו בבחירות לכנסת ה-24.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום ה-29 ברשימת "הליכוד", נבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב־30 מנדטים, ונמנה בה, ככל חברי מפלגתו, עם האופוזיציה. באוגוסט 2021 נמנה עם העותרים לבג"ץ נגד החלטת הכנסת ה-24 על הרכב ועדותיה.
לקראת בחירות לכנסת ה-25, ביקש להתמודד שוב על משבצת המיעוטים בליכוד אך בית הדין של הליכוד פסל את התמודדות של מולא במשבצת זו והוא נאלץ להתמודד ברשימה הארצית. בבחירות המקדימות לא הצליח להגיע למקום ריאלי.
חיים אישיים
מולא מתגורר בירכא. הוא נשוי ואב לשלושה.
מכל ציפה
מכל ציפה (המכונה גם אמבט ציפה, חדר ציפה או בריכת ציפה), הוא מתקן המאפשר לשוהה בתוכו להתנסות בחסך חושי. המכל אטום לאור ולקול, והמשתמש צף בו על גבו במים בטמפרטורת הגוף. מחקרים מדעיים מאשרים כי השימוש במכל מסייע לחוות מצבי תודעה לא שגרתיים, לקיים תהליכים מנטליים, להירגע ולקדם החלמה מפגיעות גוף וממצבי תעוקה.
מבנה המכל ואופן השימוש בו
מכלי ציפה בנויים כמעין אמבט גדול, סגור בקופסה מבודדת. על מנת להגביר את הציפה מומסת במי המכל כמות גדולה של מלח מסוג מגנזיום גופרתי, הכבד ממלח רגיל.
בהליך הנפוץ והמקובל, המשתמש מתקלח, ואז נכנס למכל כשהוא עירום, במטרה להימנע ממגע של בגד על גופו. מי המכל נשמרים נקיים הודות לסינון קבוע ולריכוז הגבוה של מלח; עם זאת, המשתמשים מתבקשים לשוב ולהתקלח לאחר היציאה מהמכל, כדי להסיר את המלח מגופם.
כאשר המשתמש צף במכל, הרפיית השרירים מביאה לכך שגפיו צפים מן הגוף והלאה, כך שאינו נוגע בעצמו בשום צורה. כיוון שהמים והאוויר במכל מחוממים לטמפרטורת הגוף, תחושתיות העור צונחת, עד לרמה שבה המוח מתקשה לקבוע היכן נמצאים גבולות הגוף, ואלו הולכים ומיטשטשים.
המשתמש במכל צף על גבו, כך שלמרות שפניו נמצאים מחוץ למים, אוזניו עדיין שקועות בהם. באופן זה מתעמעם חוש השמיעה עוד מעבר לאטימת הצליל של המכל.
שימוש סטנדרטי במכל ציפה נמשך כשעה. במהלך 40 הדקות הראשונות, חווים חלק מהמשתמשים תחושות גירוי באזורים משתנים בגוף, תופעה שדווחה גם במדיטציה. ב-20 הדקות הבאות נרשם, פעמים רבות, מעבר של פעילות מוחית מגלי אלפא לגלי תטא - תופעה המתרחשת, בדרך כלל, סמוך להירדמות וליקיצה. במכל הציפה, שלב התטא עשוי להימשך מספר דקות מבלי שהנסיין יאבד את מיקוד התודעה. משתמשים רבים מנצלים את המצב הזה ככלי להגברת היצירתיות ויכולת הלמידה.
מטרות הציפה
הציפה במכל יכולה להיות אקטיבית או פאסיבית, בהתאם למטרת המשתמש. בציפה פאסיבית, שמטרתה היא בדרך כלל הירגעות, הנסיין צף על גבו ויכול לבחון את תגובותיו הגופניות, הנפשיות והקוגניטיביות. מחקרים שהתפרסמו בארצות הברית ובשוודיה מצביעים על קשר בין שימוש במכל ציפה ובין ירידה ברמות כאב ולחץ נפשי. במצב הרגוע יורד לחץ הדם וזרימתו הופכת מקסימלית. בציפה אקטיבית המשתמש מנצל את חוויית החסך החושי כדי לערוך מדיטציה, היפנוזה עצמית, תהליכי למידה וכדומה, מתוך הנחה שכאשר הגוף נמצא במנוחה מוחלטת, המוח הופך קשוב יותר.
במקרים פחות סטנדרטיים, משלבים המשתמשים את חוויית החסך החושי יחד עם שימוש בסמים פסיכואקטיביים (בדרך כלל LSD, פטריות פסילוציבין או קנאביס), לחוויית ציפה הנמשכת זמן רב יותר ממשך טיפול רגיל, ומגיעה לעיתים ליותר מעשר שעות. עם המתנסים בחוויות מסוג זה נמנה גם ד"ר לילי, מפתחם של מכלי הציפה.
השפעות
מחקר שנערך במעבדה לחקר ביצועים אנושיים באוניברסיטת קארלשטאדט בשוודיה מצא כי טיפול סטנדרטי במכל ציפה יכול לספק הקלה ניכרת מהפרעות הקשורות בדחק כרוני, ובהן דיכאון, חרדה, פיברומיאלגיה וסימפטומים אחרים. מתוך 140 נבדקים דיווחו 22% על פתרון מלא של הבעיה לאחר 12 טיפולים; 56% נוספים דיווחו על שיפור ניכר במצבם. נוסף על כך, המחקר אישש הערכות מוקדמות יותר לפיהן שימוש סדיר של תריסר פעמים במתקן ציפה שיפר את דפוסי השינה של הנבדקים והותיר אותם אופטימיים ורגועים יותר. אפקט זה נשמר גם ארבעה חודשים לאחר שסדרת הטיפולים תמה.
עדויות
המדען והסופר ריצ'רד פיינמן תיאר ניסויים לבחינת חסך חושי שבהם השתתף:
פיינמן תיאר כיצד השהות במכל עוררה בו שלל הזיות. הוא הצליח להרגיש כיצד הוא "מזיז" את ה"אני" שלו מהמוח אל איברי הגוף ואחר כך אפילו הצליח "לצאת מהגוף" ולראות את איבריו מבחוץ: "ראיתי את העורף שלי כשכפות הידיים שלי נשענות עליו".
אקדמיית השיט הלאומית ויימות' ופורטלנד
אקדמיית השיט הלאומית ויימות' ופורטלנד (באנגלית: Weymouth and Portland National Sailing Academy) היא מרכז שיט הממוקם באי פורטלנד, בדורסט שבדרום אנגליה בממלכה המאוחדת. מבנה מרכז השיט ממוקם ברציף אוספרי (Osprey Quay) שבקצה הצפוני של האי, בסמוך לנמל פורטלנד ולמפרץ ויימות'.
בשנת 2005 נבחר המתחם לארח את תחרויות השיט של אולימפיאדת לונדון בשנת 2012.
היסטוריה
האקדמיה הוקמה כארגון ללא מטרת רווח בשנת 1999 ונפתחה רשמית ב-1 באפריל 2000. עד בניית המבנים הייעודיים עבורה, השתמשה האקדמיה במבנים של הצי המלכותי הבריטי. המתקנים הנוכחיים נפתחו ביוני 2005 בנוכחות אן, הנסיכה המלכותית.
מתוך עלות הקמת המתקנים, 7.85 מיליון ליש"ט, הלוטו של הממלכה המאוחדת תרם כ-3 מיליון ליש"ט, והסוכנות לפיתוח דרום-מערב אנגליה תרמה 3.34 מיליון ליש"ט.
מטרתה של האקדמיה היא לפתח את ספורט השיט באמצעות לימוד מקצועות השיט, מתן אפשרויות אימון לספורטאים וארגון תחרויות.