cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אשוקה
מלחמה והתקרבות לדת
על פי תוקף הרוק הגדול ה-13 של אשוקה, הקיסר כבש את מעוזות קלינגה 8 שנים לאחר עלייתו לכס המלוכה. בהוראה נאמר כי במהלך כיבושו של קלינגה נהרגו בפעולה 100,000 אנשים ובעלי חיים; פעמים רבות המספר הזה "נספה"; ובנוסף לכך 150,000 אנשים ובעלי חיים נסחפו מקאלינגה כשבויים. אשוקה קובע כי התשובה של הסבל הללו גרמה לו להתמסר לתרגול והפצת הדהרמה. הוא הכריז שכעת שקל את השחיטה, המוות והגירוש שנגרמו במהלך כיבוש מדינה ככואבים ומצערים; וכי הוא ראה את הסבל שנגרם לאנשים הדתיים ולבעלי הבית גם כן כמצער. צו זה של אשוקה נמצא על מספר מקומות, ביניהם אררגודי, גירנר, קלסי, מנשר, ששבאזגארהי וקנדהאר. עם זאת, הושמטו כתובות של אשוקה שנמצאו באזור קלינגה, שם הוחלפו מצוקי הסלע 13 ו-14 בשתי גזרות נפרדות שלא מזכירות את החרטה של אשוקה. ייתכן כי אשוקה לא ראה לנכון מבחינה פוליטית לבצע ווידוי כזה לאנשי קלינגה. אפשרות נוספת היא מלחמת קלינגה ותוצאותיה, כפי שתוארו בהוראות הרוק של אשוקה, "דמיונית יותר מאשר אמיתית": תיאור זה נועד להרשים את המרוחקים מהזירה, ובכך אין זה אפשרי לאמת את דיוקו. מקורות קדומים אינם מזכירים שום פעילות צבאית אחרת של אשוקה, אם כי הסופר הטיבטי טרנאתה מהמאה ה-16 טוען כי אשוקה כבש את כל דרום הודו עד לממלכות טמיל.
עידן השלום
לאחר התקרבותו אל הבודהיזם החל אשוקה בתהליך של שימור שלום. הוא שמר על הצבא בהיכון אבל תמיד הצליח לפתור משברים בעזרת דיפלומטיה. לאורך שלטונו הקידום וההצלחה היו אבני בסיס לתור הזהב של הודו שהגיע זמן קצר אחר כך. אשוקה תרם רבות לנזירים בודהיסטים. הוא אף שלח משימות להפצת הדת אל מעבר לאימפריה. אשוקה חידש את החוק והמשפט הוא חידש בינוי ופיסול היה בשיאו לאורך שנותיו. תחת אשוקה וממשיך דרכו, נכדו דשהאראטא עידן של שלום נמשך בכל תת היבשת ההודית למשך 41 שנה.
המונומנטים של אשוקה
אשוקה פעל להפיץ את הבודהיזם באסיה תוך הקמת מונומנטים ומקדשים (סטופות) המסמלים מקומות מרכזיים בדרכו של סִידְּהָארְתַה גַאוּטַמַה שהפך ל"בודהה" (המואר). השפעה זו ניכרת עד היום ברחבי דרום אסיה. סמל הודו הנוכחי הוא עיבוד של כותרת עמוד האריה של אשוקה אשר נמצאה באתר סארנאת. המלך אשוקה בנה את העמוד כדי לציין את גן הצבאים, המקום בו סִידְּהָארְתַה גַאוּטַמַה נשא לראשונה את דרשתו על ה"דהרמה" והסנגהה הבודהיסטית (קהילת ההולכים אחרי בודהה) נוסדה. גם הגלגל המצוי במרכזו של דגל הודו, "אשוקה צ'אקרה", הוא "גלגל החוק" שהיה סמלו של אשוקה, שהיה בראש עמוד אשוקה, נמצא בסארנאת. אשוקה קבע חוקים חדשים החקוקים עד היום על מצבות שנמצאות באפגניסטן, בפקיסטן ובצפון הודו. במצבות אלו מופיעים דברי מוסר בסגנון: "עד עכשיו עשינו כך, מכאן ואילך נעשה כך". לדוגמה: "עד עכשיו אכלנו בשר, מכאן ואילך נאכל רק צמחים", או בנושא כיבוד הורים: "עד עכשיו לא כיבדנו אב ואם, מכאן ואילך נכבד אב ואם". לאחר שביקר בשנת 249 לפנה"ס בלומביני שבדרום נפאל, יצר בה את "עמוד אשוקה", אשר מסמן עד היום את מקום לידתו המדויק של בודהה. ברחבי נפאל והודו פזורות עוד עשרות סטופות המיוחסות לבנייתו של אשוקה.
אלפבית רוסי
האלפבית הרוסי המודרני (ברוסית: русский алфавит) הוא וריאציה של האלפבית הקירילי. האלפבית הוכנס לשימוש ברוס של קייב במאה ה־10 בזמנו של ולדימיר הראשון, נסיך קייב. בעוד שבתחילה האלפבית כלל 45 אותיות, במאה ה־18 הושמטו ממנו 8 אותיות, ובין השנים 1917-1918 הושמטו 4 אותיות נוספות, וכיום האלפבית כולל 33 אותיות.
קישורים חיצוניים
Kyrillisches Alphabet
רובין לי
רובין לי (באנגלית: Robin Li, בסינית מפושטת: 李彦宏, פין-יין: Lǐ Yànhón; נולד ב-17 בנובמבר 1968) הוא מיליארדר ויזם אינטרנט סיני אשר התפרסם בעיקר עקב הקמת מנוע החיפוש הסיני BaiDu.
לי למד ניהול מערכות מידע באוניברסיטת פקין (Peking University) ולמד לתואר שני באוניברסיטת באפלו (University at Buffalo). בשנת 2000 הו ייסד, יחד עם אֶריק שוּ (Eric Xu) את מנוע החיפוש Baidu. הוא מכהן כמנכ"ל החברה מאז 2004. החברה נרשמה ב-NASDAQ, באוגוסט 2005.
המחוז היהודי האוטונומי
המחוז היהודי האוטונומי (ברוסית: Еврейская автономная область; ביידיש: ייִדישע אויטאָנאָמע געגנט) הוא סובייקט ברוסיה הסמוך למנצ'וריה שבסין והוא המחוז האוטונומי היחיד ברוסיה. שטח המחוז האוטונומי הוא כ-36,000 קמ"ר ובמפקד 2018 חיו בו 162,014 תושבים. העיר המרכזית במחוז היא בירוביג'ן. לעיתים קוראים בטעות לכל האזור בשם זה.
נכון ל-2021, היו בה כ-837 תושבים ממוצא יהודי המהווים כ-0.6% מכלל תושבי המחוז (כשהשאר ברובם רוסים-נוצרים).
גאוגרפיה
המחוז האוטונומי נמצא במזרח הרחוק הרוסי, מצפון לנהר האמור שהוא גם הגבול עם מחוז חיילונגג'יאנג שבסין, בצפון ובמזרח הוא גובל עם מחוז חברובסק ובמערב עם מחוז אמור.
את צפון המחוז חוצה מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית. מצפון למחוז נמצאים הרי בוריה ובמזרחו שפלה.
היסטוריה
ב-28 במרץ 1928 החליטה נשיאות הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות להקצות את אזור בירוביג'ן להתיישבות יהודית בלעדית. בהחלטה זו נאמר כי במידה והתוצאות תהיינה חיוביות, ייתכן שתוקם יחידה מנהלית-טריטוריאלית לאומית יהודית, ואכן, בדצמבר 1934 הוקם באזור מחוז יהודי אוטונומי, שנרשם בחוקה (סעיף 22) כ"מחוז יהודי עצמאי".
המניעים להחלטה:
על פי גישתו של סטלין לשאלה הלאומית, קבוצה צריכה טריטוריה כדי להיות לאום. ליהודים אין טריטוריה ולכן הם אינם זכאים לזכויות לאומיות. קומוניסטים יהודים טענו כי הדרך לפתרון הדילמה האידאולוגית היא להקים טריטוריה יהודית. הסובייטים היו מעוניינים לספק ליהודים בית לאומי שלא יהיה בארץ ישראל, שכן הציונות היוותה איום מסוים, וראו בה יריבה למרקסיזם.
סיבה נוספת שבעטיה פיתחו הסובייטים את האזור היא שמירה על הגבול עם סין. באותה תקופה חלקים אלו לא היו מיושבים והגבול היה רגיש. ליהודים, לעומת זאת, היו קהילות במערב ברית המועצות. היו הצעות להקים את האזור היהודי בקרים או באוקראינה, אולם הצעות אלו נדחו בשל חשש מאנטישמיות. היו שטענו כי קרים ואוקראינה התנגדו להקמת האזור בשטחן. אחרים טענו כי סטלין הונע מאנטישמיות ורצה להרחיק את היהודים ממוקדי כוח אפשריים.
בתוכנית ההתיישבות מדובר על הקצאת 25 מיליון דונם לצורך התיישבות של 100,000 משפחות יהודיות. ועדת-סקר מטעם השלטון הסובייטי מצאה כי 80% מאדמת האזור מכוסה יערות; האקלים קר מאוד בחורף (לעיתים עד 50 מעלות מתחת לאפס) וחם מאוד בקיץ, כאשר ההפרש במידות החום במשך יממה מגיע עד 20 מעלות; השטח נמצא באזור "הקרח הנצחי", שבו האדמה קפואה במשך רוב השנה; האזור שופע חרקים, זבובים ויתושים; שטח הקרקע הניתן להתיישבות הוא 10 מיליון דונם בלבד, ולכן גם ניתן ליישב 50,000 משפחות חקלאיות יהודיות בלבד. בתוכנית נקבע כי בשנת 1929 יעלו על הקרקע 1,000 משפחות, ב-1930 2,000 משפחות, ובמשך 8 עד 10 השנים הבאות בין 2,000 ל-3,000 משפחות יהודיות מדי שנה.
אולם בניגוד לתוכנית, בסוף 1932 נמצאו באזור 2,500 יהודים בלבד, ולפי העיתונות הסובייטית, ב-1933 הגיעו לשם עוד 3,200 יהודים, אלא שרק 58 מהם היו חקלאים, בעוד שהיתר היו פקידים ובעלי מלאכה, ושיעור העוזבים הגיע לכ-50%.
נעשו פעולות תעמולה ניכרות כדי לעודד הגירה לאזור. הוכנו פוסטרים, מסמכים הוצנחו באזורים בהם גרו יהודים, נכתבו ספרים ביידיש על האוטופיה הסוציאליסטית. הממשלה אף הפיקה סרט ביידיש בשם "מחפשי האושר" על משפחה שעזבה את ארצות הברית בשל השפל הכלכלי והגיעה לאזור. התעמולה הייתה כה יעילה עד כי כמה אלפי יהודים שאינם סובייטים היגרו לאזור, בכללם גם כמה מאות מארץ ישראל.
האקלים הבעייתי הקשה על ההתיישבות באזור. על המתיישבים היה להקים יישוב יש מאין. למרות זאת הם הצליחו בכך. כאשר האוכלוסייה היהודית במקום גדלה, החלה להתפתח בו תרבות יהודית. יצא עיתון ביידיש בשם בּיראָבּידזשאנער שטערנ (כוכב בירוביג'ן). במטרה לפתח תרבות לאזור היו מגיעים סופרים יהודים כמו שמואל ניסן גודינר ממרכז המדינה. חלק מהיישובים נקראו בשמות עבריים: יצירה, עבודה, משמר ותל חי. רחובות העיר נקראו על שם סופרים יידים כמו שלום עליכם וי.ל. פרץ. הכתיב היידי שונה, בתחילה תוך ביטול האותיות הסופיות (למשל: ביראבידזשאנ) ובהמשך נעשה מאמץ לכתוב יידיש באותיות קיריליות ולא עבריות.
בשנת 1936 היו באזור 14,000 תושבים יהודים, מתוכם 2,500 בלבד (17%) התפרנסו מחקלאות. ב-1939 חיו במחוז 108,500 נפשות, מהם רק כ-20,000 יהודים, שרובם עסקו בפקידות ממשלתית. בתקופת מלחמת העולם השנייה פסקה הגירת יהודים למחוז, והיא נתחדשה רק לאחר המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה ניסיון לחדש את ההתיישבות כפתרון לפליטים, אולם הרעיון לא צלח. באותו זמן מספר היהודים הגיע לשיא של כשליש מהאוכלוסייה המקומית. הקמת מדינת ישראל, משפט הרופאים וגל הרדיפות השני של סטלין סתמו את הגולל על התוכנית. במהלך גל הרדיפות השני שוב נעצרו מנהיגים יהודים ואוסף היודאיקה שהיה בספרייה המקומית נשרף. בשנים שלאחר מכן רעיון האזור היהודי נשכח.
כמה משכילים כגון לואיס רפפורט, יונתן ברנט וולדימיר נאומוב טענו כי סטלין תכנן לרכז את כל היהודים באזור. סטלין ביצע פעולות הגליה דומות למיעוטים לאומיים אחרים כגון הטטארים בקרים והגרמנים בוולגה. משפט הרופאים היה השלב הראשון בתוכנית. התוכנית נקטעה על ידי מותו של סטלין ב-5 במרץ 1953.
עם נפילת ברית המועצות והנהגת מדיניות הגירה ליברלית עזבו מרבית יהודי האזור לגרמניה ולישראל. ב-1991 האזור קיבל מעמד של רפובליקה אוטונומית אולם עד אז רוב היהודים עזבו, ואלו שנותרו היוו כשני אחוזים מהאוכלוסייה. ב-2006 הייתה תחנת רדיו פעילה ביידיש.
שפה וסמל
השפה הרשמית באזור הייתה יידיש ולא עברית. סמל האזור הוא מגן הרלדי ביחס של 8:9. צבע המגן הוא ירוק כהה. בתחתית ובראש הסמל נמצאים פסים רוחביים בצבעים לבן-כחול-לבן כאשר כל אחד מן הפסים הוא ברוחב של 1/50 מאורך הסמל. הפסים הכחולים מסמלים את הנהרות בירה ובידז'אן. במרכז המגן נמצא טיגריס סיבירי בעל פסים שחורים כצבעיו המקוריים. הטיגריס פונה ימינה כאות לעבר של האזור וסמל לעתיד בהתפתחות של המקום. דגל המחוז לבן ובמרכזו קשת בענן.
האספה המחוקקת
הגוף המחוקק במחוז הוא האספה המחוקקת של המחוז היהודי האוטונומי (רוסית: Законодательное собрание Еврейской автономной области, יידיש: לעגיסלאַטיווע אַסעמבלי פון די אידישע אַוטאָנאָמאָוס קאנט) שהוקמה בשנת 1997 ומורכבת מ-19 חברים. בבחירות שנערכו בספטמבר 2016 מפלגת רוסיה המאוחדת זכתה במרבית המושבים. יושבת ראש האספה המחוקקת היא ליובוב פאבלובה, המחליפה את אנטולי טיחומירוב (שכיהן בשנים 2001–2016).
מושל
התפקיד הבכיר והעליון ביותר במחוז היהודי האוטונומי הוא תפקיד המושל. מושל המחוז אחראי לניהול ענייני המחוז וייצוגו בממשל הפדרלי.
מרבית ראשי המחוז שכיהנו לאורך ההיסטוריה היו יהודים. מושל המחוז נבחר בבחירות ישירות אחת ל-5 שנים ואינו רשאי לכהן יותר מ-2 קדנציות רצופות. מעון המושל נמצא בשדרות 60 שנה לברית המועצות בעיר בירוביג'ן.
אוכלוסייה
ב-2021 חיו באזור כ-156,500 תושבים, מתוכם היו 85% רוסים, לצד מיעוטים של אוקראינים ובני עמים אסיאתים. רוב היהודים במחוז היהודי האוטונומי מרוכזים בבירוביג'ן הבירה ובעיירות אמורזט, בירה וסמידוביץ'.
אזכורים בתרבות
ב-2003 יצא הסרט התיעודי L'Chayim, Comrade Stalin! (לחיים, החבר סטלין!) על התיישבות היהודים באזור.
יאנדל
יאנדל (בספרדית: Llandel Veguilla Malavé; נהגה Yandel; נולד ב-14 בינואר 1977) הוא זמר ומפיק תקליטים פורטו ריקני.
ביוגרפיה
יאנדל נולד בפוארטו ריקו, והופיע בסצנת המוזיקה בשנת 1995. הוא ידוע בעיקר כחבר בצמד הרגאסטון "ויסין ויאנדל".
הוא הוציא לאור את אלבום הסולו הראשון שלו, קווין קונטרה מי, בספטמבר 2003. אלבום האולפן הסולו השני שלו, De Lider a Leyenda, יצא בנובמבר 2013, אשר הוגדר "זהב" (לטיני) על ידי ה-RIAA בשנת 2014.
בית הכנסת אוהל יצחק (קריית משה)
בית הכנסת אוהל יצחק הוא בית הכנסת הראשון של שכונת קריית משה בירושלים, בעבר היה בית הכנסת האשכנזי המרכזי בשכונה וגם כיום הוא אחד מבתי הכנסת הראשיים בה. ממוקם ברחוב הרב קוסובסקי. נחנך בשנת 1932. בית הכנסת נקרא על שמו של יצחק יעקב ילין, ממייסדיו וגבאיו.
תולדות בית הכנסת
כבר בתוכניות המקוריות של השכונה משנת 1924, דרשה "קרן מזכרת משה מונטיפיורי" שיזמה את הקמת השכונה ממתכנניה לבנות את בית הכנסת בקצה השדרה המרכזית (לימים, שדרות המאירי) בהתאם לסגנון "עיר גנים", במקום הגבוה ביותר בשכונה כדרישת ההלכה.
בשנותיה הראשונות של שכונת קריית משה (שהוקמה ב-1925) לא היה מבנה קבע לתפילות בשכונה, והתושבים היו מתפללים בשני צריפים זמניים (אחד למתפללי נוסח אשכנז ואחד למתפללי נוסח עדות המזרח), ובימים הנוראים הוקם אוהל גדול עבור הנשים. תושבי השכונה החלו להתארגן לקראת הקמת בית כנסת אשכנזי, והקצו מגרש בהתאם לתכנון. לאור פניית תושבי השכונה הספרדים, הוחלט בישיבת הוועד להקצות מגרש לבית כנסת ספרדי בנפרד או באותו מגרש של בית הכנסת האשכנזי, אולם בניית בית הכנסת הספרדי התעכבה בכעשר שנים, והוא הוקם לבסוף בצמוד לבית הכנסת האשכנזי בשנת 1937.
תושבי השכונה הקימו מגבית למימון הוצאות הקמת בית הכנסת, וכל תושב נדרש לשלם 10 לירות ארץ ישראליות. במכתב ששלח ראש ועד השכונה, הרב משה אוסטרובסקי לתושבי השכונה לצורך גביית התשלום, כתב: "כי על ידי השטרות הללו תהיה לנו האפשרות לגשת לבנין בית הכנסת תיכף ולא נצטרך יותר לעבוד את ה' בתוך צריף עץ צר בזמן שאנו יושבים כל אחד בבית אבנים מרווח".
את הבנייה ניהל הקבלן מרדכי ברזובסקי. על תכנון המבנה הופקדו האדריכלים אליעזר ילין ווילהלם הקר. שש שנים לאחר ייסוד השכונה הונחו היסודות למבנה. אבן הפינה לבית הכנסת הונחה בט"ז בשבט ה'תרצ"א, ובאירוע השתתפו הרב אברהם יצחק הכהן קוק ודוד ילין. חנוכת הבית הייתה בכ' בתשרי ה'תרצ"ב, ובה נאם הגבאי הראשי של בית הכנסת יצחק יעקב ילין ושר החזן שלמה זלמן ריבלין.
בית הכנסת נבנה בגסנון אדירכלי אקלקטי: מבנה אבן מרובע ובראשו כיפה גדולה בסגנון נאו-ביזנטי, לצד חלונות צרים וארוכים ההולמים את הסגנון הבינלאומי. כיפתו הגבוהה נראתה היטב למרחק קילומטרים אחדים, גם בשכונות בית הכרם ובית וגן. לפי חלק מהמקורות היא צופתה בכסף, ולפי מקורות אחרים בנחושת. במהלך מלחמת העצמאות צופתה הכיפה המבריקה בבוץ, כדי שלא תבלוט למרחוק ותשמש מטרה להפגזות.
במרוצת השנים נבנו הוספות לבית הכנסת ששינו את המתאר החיצוני שלו: מצד דרום נבנה מאוחר יותר בית הכנסת הספרדי "אוהל דוד"; מצד צפון נבנו שירותים, בית מדרש המשמש גם כאולם אירועים, חצר מקורה ומטבחון; מצד מערב נוסף חדר תפילה נוסף ("שטיבל"); ורק חזיתו המזרחית של בית הכנסת נשארה כשהיתה. מתחם בית הכנסת גודר, וסביבו נשתלה גינת נוי.
חלק ממתפללי בית הכנסת (ובהם הגבאי ילין) היו גם פעילי אצ"ל. בית הכנסת שימש כסליק של האצ"ל: מתחת לארון הקודש הוטמנו כלי נשק ומעל לארון הקודש, בארון נסתר, הוחבאה תחמושת, הכוללת כדורי רובה, כדורי סרק ורימון. הנשק הוצא במהלך מלחמת השחרור, אולם התחמושת מעל הארון נשכחה לאחר שוך הקרבות. בשנת 2004, במהלך שיפוץ, התגלתה התחמושת, והיא הועברה לידי משרד הביטחון.
מתפללי בית הכנסת מקפידים עד היום על תפילה בנוסח אשכנז בלבד, ושלטים המוצבים ליד עמודי התפילה מודיעים לשליחי הציבור כי עליהם להתפלל בנוסח זה בלבד.
רנה פרידור
רִנה פרידור (נולדה ב-4 בספטמבר 1940) היא מייסדת תוכנית החממות הטכנולוגיות של לשכת המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר, ומנהלת התוכנית בין השנים 1990–2008. סגנית המדען הראשי הראשון ומחלוצות תחום ההון סיכון בישראל.
ביוגרפיה
פרידור נולדה בתל אביב, בת שנייה לחיים ויטל ושרה טרבס, שעלו לישראל מטורקיה. אביה הקים בית מסחר לסדקית בדרום תל אביב, ומאוחר יותר הקים מפעל לייצור תוויות לטקסטיל.
פרידור למדה בתיכון עירוני ה' והתגייסה לצה"ל במסגרת גרעין התיישבות של הנח"ל. ב-1964 נישאה לאדיר פרבר (פרידור) שהכירה בתנועת הנוער "הצופים". בשנת 1966 סיימה את לימודיה וקיבלה תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. במשך לימודיה עבדה כמדריכת גדנ"ע. לאחר לימודיה החלה לעבוד כעורכת דין.
בשנת 1968, בעקבות מכרז ממשלתי, התמנתה לעוזרת ליועץ המדעי של משרד המסחר והתעשייה. בעקבות המלצות ועדת קצ'לסקי, בראשותו של פרופ' אפרים קצ'לסקי (קציר), נוסדו לשכות מדענים ראשיים במשרדי הממשלה השונים. חיים בר-לב שר המסחר והתעשייה, מינה בשנת 1974 את יצחק יעקב (יצה) למדען הראשי הראשון במשרד המסחר והתעשייה. פרידור שימשה עוזרת של יצה, והוא מינה אותה לסגנית המדען הראשי בשנת 1975.
בשנת 1976 יצאה פרידור עם משפחתה, במסגרת שבתון של בעלה, לשלוש שנות שהות בטרוי שבניו יורק, שם ניהלה את בית הספר של הקהילה היהודית המקומית.
עם חזרתה לישראל בשנת 1979 חברה ליצחק יעקב בשנית, הפעם בחברת וורלדטק (Worldtech), שעסקה בגיוס השקעות ממשקיעים אזרחי ארצות הברית עבור פרויקטים של מחקר ופיתוח בישראל. החברה הייתה קרן הון סיכון שגייסה הון עבור סטרטאפים (עוד בטרם נטבעו מושגים אלו). רנה ניהלה את האופרציה בצד הישראלי, בעוד יצה גר בניו-יורק וניהל את החברה ואת האופרציה בצד האמריקאי. העסק היה מבוסס על מסלול של מקלט מס עבור המשקיעים בישראל. החברה גייסה הון ראשוני עבור מספר חברות שהפכו להיות ענקיות בינלאומיות כגון קומברס (אפרת), Lanet, Teledata, עוש"פ, Tecnomatix ואחרות. החברה נסגרה בשנת 1989 בעקבות שינויים בחוק האמריקאי שבעקבותיהם השקעות מחוץ לארצות הברית לא הוכרו לצורכי מס.
הקמה וניהול של תוכנית החממות הטכנולוגיות
בדצמבר 1990, בשיאה של עליית יהודי ברית המועצות, התקבלה החלטה במשרד התעשייה והמסחר בשיתוף משרד האוצר, להשתמש במודל החממות הטכנולוגיות, שהיה נהוג במספר מקומות בעולם, לצורך קליטת מדענים מקרב העולים החדשים. למשימה זו גויסה פרידור. תקציב הפרויקט בשנת פעילותו הראשונה היה מיליון שקל.
תוכנית החממות הטכנולוגיות יצאה לדרך בסוף שנת 1990. פרידור התמנתה למנהלת התוכנית וקיבלה על עצמה לעצב תוכנית שמטרותיה המרכזיות הן לתמוך במחקר ובפיתוח ישראלי ולקלוט יזמים עולים מארצות חבר המדינות. פרידור עיצבה מודל חדש וייחודי של "חממות טכנולוגיות" המוכר כיום בעולם בתור "המודל הישראלי", במסגרתו הוחלט להתמקד בתמיכה בפיתוח טכנולוגיה חדשנית, בשלב סיכון גבוה שבו משקיעים פרטיים אינם מוכנים לרוב להשקיע. בשלב זה, המדינה לוקחת את רוב הסיכון. במודל זה, 90% מכספי ההשקעה מגיעים לפרויקטים עצמם (בשונה מן המודל האמריקאי, שם החלק הגדול של ההשקעה מגיע לחממה עצמה לצורכי תפעול). מחמש חממות שהוקמו בשלב הראשון, צמחה התוכנית תחת ניהולה של פרידור ל-28 חממות בתוך שלוש שנים בלבד. בכל שנה נקלטו בחממות בין 80 ל-100 פרויקטים חדשים ובסך הכול, בשנות כהונתה של פרידור, החלו את דרכן בתוכנית כ-2,000 חברות. מספר רב מהן זכו להצלחה בינלאומית, והיוו גורם משמעותי בהתפתחות תעשיית ההייטק וההון סיכון בישראל בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21.
בשנת 2008 הודיעה פרידור על פרישתה מתפקידה כמנהלת תוכנית החממות לאחר 18 שנים והוחלפה על ידי יוסי סמולר. באותה שנה נבחרה לאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל, ברשימה שפרסם העיתון "גלובס". בנוסף, פרידור מעורבת בהנחיה, בתחרויות ובשיפוט התוכנית "יזמים צעירים" בישראל.
פעילות אחרי 2008
אחרי פרישתה מתפקיד מנהלת תוכנית החממות הטכנולוגיות, המשיכה רנה פרידור בפעילות מלאה, על בסיס התנדבות במספר גופים. היא המשיכה בפעילותה כחברת דירקטוריון בארגון "יזמים צעירים" ובשנת 2015 התמנתה לתפקיד יו"ר הדירקטוריון של הארגון. פרידור חברה מלאה בחבר הנאמנים - הקורטוריון - של הטכניון. בנוסף, פרידור חברה בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל-חי ורשת החינוך אורט ישראל.
אליפות אירופה בכדורגל נשים
אליפות אירופה בכדורגל נשים (באנגלית: UEFA European Women's Championship) היא תחרות כדורגל הנשים המרכזית לנבחרות המאורגנת על ידי אופ"א, הקונפדרציה האירופית לכדורגל. האליפות נערכה לראשונה ב-1984 ומאז מתקיימת פעם בארבע שנים. שמה המקורי היה "תחרות אירופה לקבוצות נשים ייצוגיות", ובאותם ימים היא התקיימה כל שנתיים.
בשנים 1991 ו-1995, שימשה האליפות כטורניר המוקדמות לגביע העולם לנשים, אך ב-1999 הוקם טורניר מוקדמות נפרד לגביע זה.
מבנה הטורניר
באליפויות הראשונות, מ-1984 עד ל-1995 השתתפו בטורניר הגמר ארבע נבחרות במתכונת פיינל פור. מ-1997 עד ל-2005 השתתפו בטורניר הגמר שמונה נבחרות. בשלב הראשון חולקו הנבחרות ל-2 בתים בהן כל נבחרת שיחקה פעם אחת עם שאר החברות בבית. 2 הנבחרות הראשונות בכל בית עלו לשלב חצי הגמר. החל מ-2009 הונהגה המתכונת בה משתתפות בטורניר הגמר 12 נבחרות. אף על פי כן, פורמט זה החזיק רק במשך שני טורנירים, משום שאופ"א הודיעה שהחל מיורו 2017 ישתתפו בטורניר הגמר 16 נבחרות.
החל מיורו 2005 הנבחרת או הנבחרות המארחות את טורניר הגמר מעפילות אליו אוטומטית. הנבחרת הזוכה אינה מקבלת כרטיס אוטומטי לטורניר הגמר הבא אחריו.
שלום קלזאן
הרב שלום קלזאן (1910 – אוקטובר 1979; תר"ע - ל' בתשרי תש"מ) היה ראש ישיבת סוכת שלום.
ביוגרפיה
בנו הרב יוסף קלזאן היה רב הקהילה התימנית במצפה יריחו. אחיינו הוא פרופ' יוסף טובי.
אדם לודוויג לוונהאופט
אדם לודוויג לוונהאופט (בשוודית: Adam Ludwig Lewenhaupt; 15 באפריל 1659 – 12 בפברואר 1719) היה גנרל שוודי אשר התבלט במהלך המלחמה הצפונית הגדולה.
ביוגרפיה
לוונהאופט נולד ב-15 באפריל 1659 בעיר קופנהגן שבדנמרק לרוזן לודוויג ויריך לוונהאופט - גנרל בצבא שוודיה וחבר מועצת המלוכה השוודי, והרוזנת שרלוט פון הוהנלוהה. בגיל תשע הוא התייתם מאביו, ואת ילדותו בילה באחוזה המשפחתית - טירת שרלוטנבורג. הוא למד באוניברסיטאות של לונד, רוסטוק, ויטנברג ואופסלה. הוא ניסה בתחילה להתחיל בקריירה דיפלומטית, אולם לא מצא בה עניין והחליט להתגייס לצבא. ב-1684 הוא הוצב תחת פיקודו של הרוזן נילס ביילקה - גנרל שוודי אשר שירת בצבא האימפריה הרומית הקדושה. הוא לחם בשירותו במהלך המלחמה הטורקית הגדולה, וב-1686 עזב את הצבא. בשנת 1689 הוא התחתן עם בת דודתו ברטה דורותיאה לוונהאופט, ובשנת 1691 התגייס לכוחות המזוינים של הרפובליקה ההולנדית, ונלחם במלחמת תשע השנים כנגד ממלכת צרפת. במהלך המלחמה הוא הועלה לדרגת קולונל. ב-1697 הוא עזב את הצבא ההולנדי וחזר לשוודיה. עם פרוץ המלחמה הצפונית הגדולה ב-1700 הוא התגייס לצבא שוודיה וקיבל פיקוד על גדוד חי"ר שהוקם זה עתה.
לוונהאופט לחם בהצטיינות תחת פיקודו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה בקרבות נגד האיחוד הפולני-ליטאי. המלך העניק לו פיקוד על כוח עצמאי שהוצב באזור קורלנד, ומטרתו הייתה למנוע סיוע מרוסיה הצארית לפולנים. הוא השיג כמה ניצחונות לא מבוטלים אשר הקנו לו שם של מפקד מוכשר וזהיר. בשנת 1706 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למושל ריגה. שנתיים לאחר מכן הורה לו המלך לצעוד עם 12,000 מאנשיו דרומה ולחבור אל כוחו של המלך. הוא צווה להביא עמו אספקה וציוד כהכנה לקראת חידוש המתקפה כנגד רוסיה. עם זאת, הרוסים הנחילו לו מפלה ניצחת בקרב לסנאיה, והוא הצליח להגיע אל המלך רק עם מחצית מהכח וללא תחמושת ומזון. בקרב פולטבה העניק לו המלך פיקוד על כמחצית מהכח השוודי. הקרב הסתיים בהפסד שוודי צורב, ולוונהאופט עצמו נפל בשבי הרוסי. הוא הוחזק כאסיר במוסקבה שם מת ב-12 בפברואר 1719 בגיל 59. זיכרונותיו נערכו בידי חתנו, ויצאו לאור בסטוקהולם ב-1757.
השפלת מי תהום
השפלת מי תהום (באנגלית: Groundwater Lowering) הוא מושג המתייחס לשליטה וויסות מפלס מי התהום לצורך ביצוע פעולות בנייה בתנאי יובש בתווך התת-קרקעי. השפלת מי תהום נעשית בכמה שיטות, כאשר המקובלת והנפוצה ביניהן היא על ידי שאיבה.
הצורך בהשפלת מי תהום, נובע מהעובדה, כי עבודות מסוימות מצריכות ביצוע באזור הידוע כי רווי במי תהום ולא ניתן לבצע עבודות תת-קרקעיות, במקומות בהם מגיע מפלס מי התהום אל מעל לאזור העבודה (תמונה משמאל). לשם ביצוע העבודות מתחת לקו המים, יהיה צורך להנמיך, או "להשפיל" את מי התהום באופן זמני.
הצורך בהשפלת מי תהום בישראל צומח יחד עם גידול האוכלוסייה, הציפוף העירוני, הבנייה לגובה והעברת התשתיות בתת-הקרקע. היות שחלק ניכר מהבנייה בישראל מתבצעת בגוש דן באזורים הסמוכים לחוף לים, בהם מי התהום רדודים, במקרים רבים של חפירת 2 קומות מרתף למבנה, יש צורך בהשפלת מי תהום למשך תקופת הבנייה.
שיקולים תכנוניים
פרויקטים להשפלת מי תהום נבדלים זה מזה בתנאים הגאוהידרולוגיים, צורכי הפרויקט, שיקולי עלות כספית, גורמים רגולטורים ובסופו של דבר בשיטות הביצוע הנגזרות מהנ"ל.
שקיעת הקרקע והיווצרות בולענים
כאשר מפלס מי תהום יורד הקרקע שוקעת וממלאת את נפח המים שנחסר. שקיעת הקרקע יוצרת לעיתים בולענים שנפערים תחת כבישים, גשרים ובניינים. קרקעות בערים רבות בעולם, בדגש על ערים הסמוכות לים, עוברות תהליך של שקיעה עקב שאיבת מי תהום והעמסת משקל על פני הקרקע.
נמל התעופה הבין-לאומי טיומן-רושצ'ינו
נמל התעופה הבין-לאומי טיומן-רושצ'ינו (ברוסית: Международный аэропорт «Ро́щино» имени Д. И. Менделеева) הוא נמל תעופה השוכן כ-13 ק"מ מערבית לעיר טיומן שבסיביר, רוסיה.
היסטוריה
הצורך בשדה תעופה חדש באזור גדל ככל שתעשיית הנפט התפתחה במהירות. היה צורך בשדה תעופה שיאפשר לקבל מטוסי An-22, An-12 להובלת סחורות מרחבי המדינה לצפון מחוז טיומן. כדי להבטיח תנועה אווירית של הנוסעים בשדה התעופה, מטוסי An-24 מבוססים.
בשנת 1964 הוחלט על שמו של שדה התעופה ב-15 במאי 1968 בהוראת שר התעופה האזרחית של ברית המועצות, נוצרה חוליית האוויר המשותפת השנייה של טיומן, אשר, יחד עם השלמת נמל התעופה של רושצ'ינו, אפשרה להגדיל משמעותית את קיבולת של שערי אוויר טיומן. טייסות האוויר Li-2 ו- An-24 הועברו מפלחנובו לרושצ'ינו.
בשנת 1971 נבנה "מלון לינר" בסביבת שדה התעופה. על פי צו של נשיאות ברית המועצות העליונה של ברית המועצות, הוענק מינהל התעופה האזרחית טיומן למסדר הכרז האדום לעבודה.
בשנת 2002 הוחלפה מערכת התאורה. מסלול הסעה מספר 3 (RD-3) הורחבה. בשנת 2004 הושלם שיפוץ המסלול מספר 1 ופתיחת הטרמינל הבינלאומי. בשנת 2005 הושלם שיפוץ מסלול 2. בשנת 2012 התחילה הקמת טרמינל נוסעים חדש. בשנת 2014 חברת ההחזקות נובפורט רכשה 100% ומפעילה את נמל התעופה. שיפוץ מסלול המסלול המלאכותי 2 ובוצעו מסלולי מוניות.
ב-27 בינואר 2015, הפך נמל התעופה לראשון ברוסיה שקיבל מטוסים באמצעות מערכת הניווט הלוויינית GPS / GLONASS. הוא נהרס לחלוטין בשנת 2014 בגלל בניית מסוף חדשה. מאז 2014 המתקן פועל באמצעות תוכנית זמנית.
נכון לאוגוסט 2015 מסוף שדה התעופה הבינלאומי של ראשצ'ינו כולל קטע מקומי המסוגל להתמודד עם שתי טיסות בכל פעם וקטע בינלאומי המסוגל להתמודד עם שתי טיסות. שני החלקים מצוידים בגשרי סילון.
יום הזיכרון לרחבעם זאבי
יום הזיכרון לרחבעם זאבי הוא יום זיכרון לאומי שנקבע על ידי הכנסת בחוק להנצחת זכרו של רחבעם זאבי, התשס"ה-2005, שנחקק בעקבות הצעת חוק פרטית. יום הזיכרון חל ב-ל' בתשרי, יום הירצחו של השר רחבעם זאבי.
רקע
רחבעם זאבי, חבר הכנסת ושר התיירות בממשלת ישראל, נרצח ביום רביעי, 17 באוקטובר 2001, בשעה 7:00 בבוקר במלון היאט שבירושלים. הרצח בוצע על ידי חוליית מתנקשים פלסטינית שהשתייכה לארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין. זאבי היה השר הישראלי הראשון שנרצח בפיגוע טרור, והאדם הישראלי הבכיר ביותר שנרצח על ידי מחבלים במהלך הסכסוך הערבי ישראלי כולו. ההתנקשות בזאבי הייתה פיגוע טרור יוצא דופן מבין פיגועי הטרור השונים שבוצעו במהלך האינתיפאדה השנייה אשר כוונו בעיקר נגד קבוצות אקראיות של אזרחים וחיילים ישראלים.
יום הזיכרון
יום הזיכרון חל ב-ל' בתשרי, יום הירצחו של השר רחבעם זאבי בשנת ה'תשס"ב. תאריך זה אינו יכול לחול בשבת, אך כאשר הוא חל ביום שישי מוקדם יום הזיכרון ליום חמישי.
בסעיף "יום הזיכרון" שבחוק נאמר:
האירוע המרכזי ביום הזיכרון הוא טקס אזכרה ממלכתי שמתקיים בהר הרצל סמוך לקברו של זאבי. בנוסף, מדי שנה ביום הזיכרון מקיימת הכנסת ישיבה מיוחדת לזכר זאבי.
לאורך השנים הביעו אנשי ציבור שונים מהשמאל התנגדות לקיום יום זיכרון ממלכתי לזאבי עקב תמיכתו ב"טרנספר מרצון" לאוכלוסייה הערבית ביהודה ושומרון ורצועת עזה.
באוקטובר 2017 החליטו מנהלי בתי הספר בכל מערכת החינוך בתל אביב באופן גורף שלא לציין את יום הזיכרון לזאבי. המנהלים נימקו את ההחלטה בדברים המיוחסים לזאבי כמו האלימות נגד ערבים, הקריאה לטרנספר והטענות לפגיעה מינית בנשים, כפי שנחשף בתחקיר "עובדה" כשנה לפני כן.
חדף ארך-זנב
מינים אלה כשמם בעלי זנב מוארך וגוף קטן, אוזניהם קטנות ואפם המוארך בעל שפמות העוזרים בחישה. ראייתם חלשה אך שמיעתם טובה ולחלקם ישנה אפילו אקולוקציה חלשה, בדומה לעטלפים.
החדפים הם יצורים טורפים בעלי תיאבון חד. הם ניזונים בעיקר מחרקים אך לא יהססו לגוון גם ברכיכות, עכבישים, ביצים וחולייתנים קטנים יותר.
פציולי
פציולי פסנתרים (מאיטלקית: Fazioli Pianoforti) היא חברה לייצור פסנתרים שבסיסה בסאצ'ילה, איטליה.
היסטוריה
הרעיון לייסוד החברה התחיל כניסיון של פאולו פציולי (יליד 1944), מהנדס מכונות ופסנתרן, לבנות פסנתר ברמה גבוהה באמצעות שילוב מומחים מתחומים שונים (במיוחד לאקוסטיקה ולשימוש טכנולוגי בעצים).
רוב פסנתרי פציולי (מעל 95 אחוזים) מיועדים לייצוא, כאשר אלו שהשארים באיטליה לרוב נמצאים בבתי אופרה מפורסמים, כמו הלה סקאלה.
שם המודל נגזר מאורך הפסנתר, כך שמודל F156 הוא הקטן ביותר (156 ס"מ), ואילו F308 הוא הגדול ביותר (וכנראה מהגדולים בעולם).
העץ אשר ממנו בנוי הפסנתר הוא מהמין אשוחית נורווגית, אשר נפוץ בעמק פיימה בהרי הדולומיטים. סוג עץ זה נפוץ גם בבניית כלי קשת וכלי מיתר.
מוזיקת פופ פרסית
מוזיקת פופ פרסית (בפרסית: موسیقی پاپ فارسی; באנגלית: Persian pop music), ידועה גם כמוזיקת פופ איראנית (Iranian pop music) או כפרסיפופ (Parsipop), הוא תת-ז'אנר מוזיקלי הכולל בתוכו מוזיקת פופ בשפה הפרסית או בשפות אזוריות המדוברות באיראן ובאפגניסטן. אף על פי שהמקור של מוזיקת הפופ הפרסית הוא באיראן, המוזיקה מושמעת גם בטג'יקיסטן, אפגניסטן, ובתפוצה האפגנית והאיראנית באירופה ובאמריקה.
תור הזהב של מוזיקת הפופ הפרסית
לאחר המהפכה האיראנית ב-1979 מוזיקת הפופ הפרסית נאסרה באיראן. מוזיקאים רבים עזבו את איראן לארצות אחרות, בעיקר ללוס אנג'לס בארצות הברית. מחוץ לאיראן החלו לפעול ערוצי טלוויזיה, תחנות רדיו ואתרי אינטרנט, אשר היוו תפקיד חשוב בחיבור בין אומני הפופ הפרסי לבין הקהל האיראני ברחבי העולם.
גוגוש שבזמן המהפכה הייתה בארצות הברית חזרה לאיראן, אך לא יכלה לשיר תקופה ארוכה ובסופו של דבר היגרה לארצות הברית בה החלה בקריירה מוצלחת מחדש.
אייווברי
אֵייווברי (אנגלית: Avebury) הוא אתר המכיל הנג' גדול ושלושה מעגלי אבן סביב הכפר הנושא את אותו שם במחוז וילטשייר שבאנגליה. איווברי הוא אחד המונומנטים הנאוליתיים הגדולים והקדומים ביותר באירופה, והוא מתוארך לתקופה של לפני 5,000 שנים. הוא עתיק יותר בהשוואה לסטונהנג' הנמצא במרחק 32 ק"מ דרומית ממנו. אייווברי שוכן בקירוב באמצע הדרך בין מרלבורו לקאלן. אייווברי הוכרז כמונומנט עתיק מתוכנן וכאתר מורשת עולמית, חלק מאתר המורשת העולמית סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים של ארגון אונסק"ו. האתר נמצא בבעלותה של קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי.
המונומנט
רוב המבנים שנותרו באתר מורכבים מעבודות עפר הידועות בכינוי "הסוללה", כיוון שהן כוללות חפיר גדול וגדה חיצונית עם הנג' בקוטר של 421 מטרים ובהיקף של 1.35 ק"מ. האתרים היחידים הידועים (סטונהנג' ואבני המרצפת של דורסט) שניתן להשוות לאייווברי קטנים ממנו פי ארבעה. עומק החפיר הוא 11 מטרים ורוחבו 21 מטרים, ולפי בדיקות תיארוך רדיומטרי שנערכו בתוך החפיר נקבע כי תושבי המקום מילאו אותו בין 3400 ל-2625 לפנה"ס. ייתכן כי החפיר נוצר בתאריך יותר מאוחר בתקופה זו, אף שלפי החפירות בגדה מתברר כי הוא דווקא הוגדל, ככל הנראה באמצעות חומר שהוצא ממנו. לכן, המילוי בתחתית החפיר הסופי יהיה חדש יותר לעומת זה של החפיר המקורי שלא קיים עוד.
בתוך ההנג' שוכן מעגל גדול חיצוני המהווה חלק ממעגל אבן בקוטר של 335 מטרים. ההשערה היא כי המעגל נבנה כ-500 שנים לאחר ביצוע עבודות העפר, אך ייתכן שהוא נבנה באותה תקופה כמוהן. במקור היו 98 אבני סארסן עומדות, ומשקלן של הגדולות ביותר מביניהן עולה על 40 טונות. גובה האבנים הוא בין 3.6 ל-4.2 מטרים כפי שניתן היה לראות בכניסה הדרומית ובכניסה הצפונית לאתר. לפי בדיקות תיארוך שנעשו על פנים האבנים הסיקו המדענים כי הגיל שלהן הוא בין 2800 ל-2400 שנים.
בסמוך למרכז המונומנט שוכנים שני מעגלי אבן נפרדים. קוטר הטבעת הפנימית הצפונית הוא 98 מטרים, אף על פי שנותרו בה רק שתי אבנים עומדות ושתי אבנים נוספות שנפלו. במרכז המונומנט היה "מפרץ" של שלוש אבנים עומדות שפתחו מצביע לכיוון צפון-מזרח.
הקוטר של טבעת האבן הפנימית הדרומית היה 108 מטרים לפני שהיא נהרסה. החלקים ששרדו מהקשת שלה נמצאים מתחת לבתי הכפר אייווברי. עד למאה ה-18 עמדו במרכז הטבעת מונולית גדול בגובה 5.5 מטרים עם אבנים עומדות קטנות יותר בסמוך אליו. בכניסה הדרום-מזרחית להנג' מתחילה שדרת אבן המכונה שדרת קנט, ואילו בכניסה המערבית מתחילה שדרת בקהאמפטון שנהרסה באופן חלקי.
לפי בדיקות מסוימות שנערכו במעגל החיצוני נטען כי בעבר עמד בו מעגל עץ של שתי טבעות קונצנטריות, אך טרם נמצא אישוש מספיק לטענה. בצפייה מהאוויר ניתן להבחין בגבעה חרושה ברביע הצפון-מערבי של המעגל החיצוני.
להנג' יש ארבע כניסות. שתי כניסות ניצבות זו מול זו על ציר בכיוון צפון-צפון מערב וציר בכיוון דרום-דרום מזרח, ואילו שתי הכניסות האחרות ניצבות זו מול זו על ציר בכיוון מזרח-צפון מזרח וציר בכיוון מערב-דרום מערב.
אף על פי שאייווברי נבנה על ידי האדם הוא הוצג בתוכנית הטלוויזיה "שבעת הפלאים הטבעיים" כאחד משני פלאי הטבע של דרום-מערב אנגליה, כיוון שהוא נבנה מרכיבים טבעיים.
הרס האבנים
החל מהמאה ה-14 נהרסו אבנים רבות על מנת לספק את הצרכים של תעשיית הבנייה ותעשיית החקלאות המקומיות. האבנים ספגו נזקים נוספים כיוון שאנשים מסוימים חששו מטקסים פגניים הקשורים אליהן. בתקופה מאוחרת יותר ביקרו באתר ג'ון אוברי וויליאם סטקלי, ותיארו את התרשמותם. סטקלי שהה במקום במשך רוב שנות ה-20 של המאה ה-18, ועסק בתיעוד של שרידי אייווברי והמונומנטים הסמוכים אליו.
במעגל החיצוני שרדו רק 27 אבנים, ורובן הוצבו מחדש על ידי אלכסנדר קיילר בשנות ה-30. כיום עמודי חשמל יצוקים מסמנים את המיקום של האבנים החסרות, וההשערה היא כי באתר קבורות אבנים נוספות.
חפירות
החפירות הארכאולוגיות באייווברי עצמו מוגבלות. סר הנרי מוקס חפר בגדה ב-1894, ובעקבות כך נטען כי סוללות העפר נבנו בשני שלבים נפרדים.
האתר נסקר ונחפר כמה פעמים בין 1908 ל-1922 על ידי קבוצת פועלים שעבדו עבור הרולד סנט ג'ורג' גריי. גריי הצליח להדגים כיצד האנשים שבנו את איווברי חפרו לעומק 11 מטרים בקירטון הטבעי במהלך יצירת החפיר מסביב להנג', והקימו סוללת עפר חיצונית בגובה תשעה מטרים כאשר כלי העבודה העיקרי שלהם הוא קרן של אייל אציל. גריי תיאר את בסיס החפיר כאזור שטוח ברוחב ארבעה מטרים, אך ארכאולוגים מאוחרים יותר טוענים כי ייתכן ובגלל שיטות עבודה לא מדויקות צורת החפיר נפגמה. גריי מצא מעט חפצי עתיקות בחפיר אך הוא כן הצליח למצוא עצמות אדם פזורות, ובעיקר עצמות לסת. גריי גילה גופה של אישה בגובה מטר וחצי כשחפר בעומק של שני מטרים.
הארכאולוג אלכסנדר קיילר הציב מחדש את האבנים בשנות ה-30. מתחת לאבן הידועה בכינוי "אבן הספר" נמצא שלד של אדם ביחד עם מטבעות המתוארכים לתחילת המאה ה-12. לפי העדויות האדם הזה נפצע באורח אנוש כאשר חפר במקום קבר והאבן נפלה עליו. בנוסף למטבעות נמצאו בסמוך לשלד כלי דמוי מספריים, ומכאן שם האבן. כאשר נפתח בית ספר כפרי חדש ב-1969 נוצרה הזדמנות נוספת לבדוק את האתר ולהוציא דגימות קרקע לבדיקות תיארוך, ובעקבות זאת נערכה ב-1982 חפירה ארכאולוגית.
משולש אייווברי
חלק גדול מהכפר איווברי נמצא בתוך שטח המונומנט. שתי דרכים מקומיות חוצות את המונומנט, והמבקרים יכולים ללכת ברגל על סוללות העפר. שתי שדרות אבן (קנט ובקהאמפטון) נפגשו באייווברי ולפיהן מגדירים משולש שהוכרז כאתר מורשת עולמית הכולל את המשכן, גבעת וינדמיל, גבעת סילברי והרוגם הארוך של מערב קנט.
מבורך
מבורך (בלטינית: Beato; התהליך מכונה Beatificatio, "בירוך") הוא תואר שמעניקה הכנסייה הקתולית לנפטר שהכנסייה הכירה בכניסתו לגן העדן וביכולתו להשתדל למען מאמינים המתפללים בשמו. בירוך הוא השלישי מבין ארבעת השלבים בתהליך הקאנוניזציה, ולמעשה, השלב האחרון לפני ההכרזה על אדם כקדוש. על מנת שאדם יוכרז כמבורך חייבת להיות הוכחה שהוא ביצע נס אחד לפחות (אלא אם הוא מרטיר).
מסדר כוכב הודו
המסדר המרומם ביותר של כוכב הודו (באנגלית: The Most Exalted Order of the Star of India) הוא מסדר אבירות אשר נוסד על ידי המלכה ויקטוריה בשנת 1861. המסדר כולל 3 מעמדות: מאז עצמאותה של הודו בשנת 1947 לא נעשו יותר מינויים למסדר.
סיסמת המסדר היא אור גן-העדן מדריכנו (Heaven's light our guide). סימלו של המסדר הוא "כוכב הודו", אשר מופיע גם על דגל המושל הכללי של הודו.
זכויות להט"ב בדקוטה הצפונית
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת דקוטה הצפונית שבארצות הברית התקדמו במאה ה־21. עם זאת, להט"בים בדקוטה הצפונית עדיין עשויים לחוות מספר קשיים שהטרוסקסואלים אינם חווים מבחינת החוק. משפחות עם הורים חד־מיניים זכאיות לאותן ההגנות והזכויות של משפחות עם הורים ממינים שונים, אך אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית אינה אסורה במדינה. נישואים חד־מיניים חוקיים בדקוטה הצפונית משנת 2015.
מעמדם של הומוסקסואלים ושל לסביות בחוק
בשנת 1862 נחקק החוק הראשון בדקוטה הצפונית נגד מעשי סדום (בתקופה זו דקוטה הצפונית הייתה חלק מטריטוריית הדקוטות, שכללה גם את דקוטה הדרומית). החוק אסר על הטרוסקסואלים ועל הומוסקסואלים לבצע פעילות מינית אוראלית. בשנת 1885 החוק הורחב והחל לאסור גם פעילות מינית אנאלית, ובשנת 1903 חוקקה דקוטה הצפונית חוק נוסף, שאסר על דיבור גס בעל אופן מיני. בשנת 1917 בית המשפט העליון של המדינה הרחיב את החוקים שאסרו מעשי סדום, וקבע שהם אוסרים גם פעילות מינית אוראלית בין נשים.
מדינת דקוטה הצפונית ביטלה את החוקים שאסרו מעשי סדום בשנת 1973, וקבעה גיל הסכמה של 18 שנים.
נישואים חד־מיניים
בנובמבר 2004 אישרו אזרחי דקוטה הצפונית במשאל עם שינוי לחוקת המדינה, שלפיו נישואים מוגדרים כאיחוד בין גבר ואישה בלבד. השינוי בחוקה אסר על המדינה להכיר גם באיחוד אזרחי בין בני אותו המין. משאל העם עבר ברוב של 73%, מה שגרם להחלת איסור חוקתי על נישואים חד־מיניים בדקוטה הצפונית.
ב־6 ביוני 2014 שבעה זוגות חד־מיניים הגישו תביעה משפטית פדרלית נגד מדינת דקוטה הצפונית, בטענה שהמדינה שללה מהם את הזכות להינשא וסירבה להכיר בנישואיהם שבוצעו במדינות אחרות. התביעה הוגשה על ידי ג'וש ניוויל, עורך דין לזכויות אזרח ממינאפוליס, שב־22 במאי 2014 הגיש גם תביעה משפטית בשם שישה זוגות חד־מיניים במדינת דקוטה הדרומית. ב־9 ביוני 2014 הגיש ארגון זכויות האדם "Lambda Legal" תביעה משפטית דומה בשם שתי נשים לסביות, תושבות העיר פארגו, שנישאו במדינת מינסוטה ונישואיהן לא הוכרו בדקוטה הצפונית. ב־20 בינואר 2015 עיכב השופט ראלף אריקסון את המשך הדיונים בשתי התביעות המשפטיות הללו, לאור תביעות דומות העוסקות בנישואים חד־מיניים שנידונו באותה התקופה בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב־26 ביוני 2015 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס שנישואים הם זכות חוקתית תחת התיקון ה־14 לחוקת ארצות הברית, ושזכות זו חייבת להינתן גם לזוגות חד־מיניים. כתוצאה מכך, בוטל האיסור על נישואים חד־מיניים בדקוטה הצפונית וביתר המדינות בארצות הברית שבהן היה איסור כזה.
אימוץ והורות
בשנות ה־80 של המאה ה־20 קבע בית המשפט העליון של דקוטה הצפונית שבעקבות הדעות הקדומות של החברה על הומוסקסואלים, נטייתו המינית של אדם תהווה גורם מכריע באשר לשאלה האם הוא זכאי לאמץ ילדים. פסיקה זו הגבילה את היכולת של להט"בים יחידים לאמץ ילדים במדינה. הפסיקה בוטלה בשנת 2003, וכיום מדינת דקוטה הצפונית מאפשרת ללהט"בים יחידים לאמץ ילדים.
הגנה מפני אפליה
[[קובץ:North Dakota counties and cities with sexual orientation and gender identity protection.svg|שמאל|ממוזער|300 פיקסלים|ערים ומחוזות בדקוטה הצפונית שבהם יש תקנות האוסרות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה:
]] חוקי דקוטה הצפונית אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. אף על פי כן, מספר ערים במדינה חוקקו תקנות מקומיות האוסרות אפליה כזו במקומות עבודה ציבוריים.
החל משנת 2001, חוקי העיר פארגו אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית במקומות עבודה ציבוריים של הרשות המקומית. חוקים דומים קיימים בערים ביסמרק, ג'יימסטאון ומנדאן.
ב־17 ביוני 2013 אישרה מועצת העיר גרנד פורקס תקנה האוסרת אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה ציבוריים של הרשות המקומית. בכך הפכה גרנד פורקס לעיר הראשונה בדקוטה הצפונית שחוקקה תקנה האוסרת אפליה על רקע זהות מגדרית. כארבעה חודשים לאחר מכן, הפכה גרנד פורקס לעיר הראשונה במדינה שחוקקה תקנה האוסרת אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בהשכרת דירות.
הגנה מפני בריונות בבתי ספר
חוקי דקוטה הצפונית אוסרים בריונות בבתי ספר, אך אינם כוללים רשימה של קבוצות ייחודיות המוגנות מפני בריונות.
פשעי שנאה
חוק פשעי השנאה של מדינת דקוטה הצפונית אינו כולל פשעים שנעשו על רקע נטייתו המינית או זהותו המגדרית של הקורבן.
אף על פי שחוק פשעי השנאה של דקוטה הצפונית אינו מגן על להט"בים, חוק פשעי השנאה הפדרלי של ארצות הברית כולל פשעים שנעשו על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית החל משנת 2009.
טרנסג'נדריות ושינוי מגדר
מדינת דקוטה הצפונית מאפשרת לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם החוקי. לשם כך יש לעבור ניתוח לשינוי מין. מחלקת הבריאות של המדינה מנפיקה תעודת לידה מתוקנת עם המין החדש, לאחר קבלת הצהרה של רופא המאשרת שמבקש שינוי המגדר עבר ניתוח, ושכתוצאה מהניתוח יש לשנות את סעיף המין בתעודת הלידה שלו. כמו כן, נדרש צו של בית משפט לצורך שינוי השם הפרטי, ויש לשלם את העמלות המתאימות.
דעת קהל
סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־53% מתושבי דקוטה הצפונית תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־35% מתנגדים ו־12% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
אותו הסקר מצא ש־58% מתושבי דקוטה הצפונית תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־29% מתנגדים לחוקים כאלה. זאת ועוד, הסקר מצא ש־49% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־38% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
קאיין
קָאיֶין היא עיר הבירה של גיאנה הצרפתית, מחוז מעבר לים של צרפת.
היסטוריה
קאיין נוסדה ב-1664, 21 שנה לאחר הכיבוש הצרפתי של האזור. העיר הייתה תחת שלטונן של הולנד, בריטניה וברזיל לפני שחזרה לשלטון צרפת. העיר שימשה כמושבת עונשין מ-1854 עד 1938.
שטח השיפוט של קאיין הוא כ-23.6 קמ"ר ובשנת 2015 התגוררו בה כ-57,614 תושבים (צפיפות של 2,144 תושבים לקמ"ר). היא ממוקמת על חצי אי בין הנהרות Cayenne ו Mabury. מזג האוויר הוא טרופי, חם ולח לאורך כל השנה.
האתרים המרכזיים בקאיין הם:
Social Evolution & History
Social Evolution & History (לפעמים נכתב בקיצור כ-SEH) הוא כתב עת בינלאומי הממוקד בחקר התפתחותן של חברות אנושיות בעבר, בהווה ובעתיד. הוא משלב אנתרופולוגיה, היסטוריה, סוציולוגיה, פילוסופיה ותאוריה היסטורית, כתב העת משרת בפורום בינתחומי למלומדים.
SEH רואה אור פעמיים בשנה, במרץ ובספטמבר ומודפס בידי ההוצאה לאור Uchitel Publishers. עורכי כתב העת הם דמיטרי בונדארנקו, לאוניד גרינין ואנדרי קורטאייב.
נחום קידר
נחום קידר (28 ביולי 1920 – 14 באפריל 2015) היה פרופסור לחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה לפיתוח ולטיפוח זני עגבניות. חתן פרס רוטשילד (2002) ופרס ישראל לחקלאות (2006).
Social Evolution & History
חברי המערכת והמועצה המייעצת של SEH כוללים את רנדאל קולינס, פטרישה קרון, שמואל נח אייזנשטדט, מיכאל מאן ועמנואל ולרשטיין.
נחום קידר
ביוגרפיה
בשנת 1950 עלה לישראל והצטרף למחלקת הגנטיקה של מכון ויצמן למדע, בה עסק בטיפוח זני ירקות. במקביל המשיך בלימודי חקלאות במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1958 סיים את לימודי הדוקטורט, עם דיסרטציה שכותרתה "חסינות זני תפוחי-האדמה בפני כמשון". בתום לימודיו הצטרף כחבר סגל לפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית (1959–1988), כמדריך, מרצה, מרצה בכיר (1963), פרופסור חבר (1969) ופרופסור מן המניין (1976). בשנים 1983–1986 עמד בראש המחלקה לגידולי שדה וירקות. לאורך השנים שימש כחוקר אורח גם באוניברסיטת אילינוי (1958-59), אוניברסיטת ואחנינחן (Wageningen) (1965, 1974-75), אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס (1977-78) ואוניברסיטת פלורידה (1984-85). בשנת 1988 פרש כפרופסור אמריטוס.
לאורך השנים נשלח קידר על ידי משרד החוץ לסיוע בגידול ירקות במדינות מתפתחות, ובעקבות התנסויות אלו החל בחקר חיי המדף של ירקות. עבודתו זו הביאה לפיתוח זני בצל חדשים ופיתוח זן עגבניות שניתנות לקטיפה ואחסון טרם הבשלתן. עבודתו בגנטיקה של ירקות הובילה להמשך העיסוק בשיפור איכותן של עגבניות ולפיתוח עגבניות השרי; עבודה זו נעשתה על ידי צוות פיתוח שהקים בפקולטה והיוותה הצלחה מחקרית ומסחרית, לאורה המשיך הצוות בבחינת טיפוח זנים בעלי עמידות למחלות ועגבניות בעלות טעם משופר. זרעי העגבניות שפיתח מיוצרים בישראל בלבד ומהווים ענף ייצוא חשוב. בשנת 2005 ייסד צוות מחקר עגבניות בפקולטה בשם BON-TOM. חלק מפיתוחיו הם פטנטים הרשומים על שמו.
לצד עבודתו המחקרית החזיק קידר בתפקידים שונים נוספים: חבר ועדת ההיגוי לגידול ירקות במשרד החקלאות (1966–1988), יועץ למחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד החוץ (1970–1980), סגן נשיא הקונגרס העולמי להורטיקולטורה (1970), יועץ לממשלת ונצואלה בנושא גידול ירקות (1974), וכן יו"ר של תוכניות מחקר בינלאומיות לפיתוח זני ירקות.
קידר נפטר ב-2015, בגיל 94. הניח את אשתו, קטי קידר, שני ילדים, אורנית ואלון, ונכדים. נקבר בבית העלמין קריית טבעון.
כוח קוריוליס
כוח קוֹרִיוֹלִיס, הנקרא גם אפקט קוריוליס, מתבטא בכך שביחס למערכת מסתובבת גופים סוטים מהתנועה בקו ישר, גם כאשר לא פועלים עליהם כוחות חיצוניים. הכוח נקרא על שם המדען הצרפתי גספאר קוריוליס, שתיאר אותו לראשונה ב-1835, אם כי עוד ב-1778 הוא הופיע בחישוביו של לפלס.
לרוב, כשמדברים על תנועה, מתכוונים לתנועה ביחס לכדור הארץ. היות שגם כדור הארץ הוא מערכת מסתובבת, יש להתחשב באפקט קוריוליס בניתוח תנועת גופים יחסית אליו, אך בדרך כלל השפעת האפקט זניחה. למשל, השפעתו של כוח קוריוליס על כיוון ירידת המים בכיור זניחה. לעומת זאת, לכוח קוריוליס תפקיד חשוב במטאורולוגיה ובחישובים ארטילריים. בהסתמך על אפקט קוריוליס, הוכיח פוקו ב-1851 כי כדור הארץ מסתובב סביב צירו (ראו מטוטלת פוקו).
היסטוריה
המדען האיטלקי ג'ובאני בטיסטה ריצ'ולי ועוזרו פרנצ'סקו מריה גרימלדי תיארו את האפקט בקשר לארטילריה בחיבורם "אלמגסט חדש" מ-1651 (שם המתייחס לספר אלמגסט, שנכתב במאה השנייה לספירה), בכותבם שסיבוב כדור הארץ אמור לגרום לפגז תותחים הנורה לכיוון צפון להיות מוסט מזרחה. ב-1674 קלוד פרנסואה מילייט דקלס תיאר בחיבורו "קורס במתמטיקה ארצית" כיצד סיבוב כדור הארץ אמור לגרום להסטה במסלולם של גופים נופלים וקליעים הנורים לכיוון אחד מהקטבים של כדור הארץ. ריצ'ולי, גרימלדי ודקלס תיארו את האפקט כחלק מטיעון נגד המערכת ההליוצנטרית של קופרניקוס. במילים אחרות, הם טענו שסיבוב כדור הארץ אמור ליצור את האפקט, כך שכישלון לזהות אותו מהווה עדות לנייחותו של כדור הארץ. משוואת התאוצה של קוריוליס נגזרה לראשונה על ידי אוילר ב-1749, והאפקט תואר גם במסגרת משוואות הגאות של פייר-סימון לפלס ב-1778. נקודת ציון נוספת היא האנליזה המתמטית של מסלולם של גופים המופלים ממגדל גבוה, שבוצעה על ידי קרל פרידריך גאוס ולפלס ב-1803. אחת התוצאות של הניתוח הזה היא חישוב תאורטי של הסטייה המזרחית של עצם המופל ממגדל בחצי הכדור הצפוני.
גספאר גוסטב קוריוליס פרסם מאמר ב-1835 על הנצילות האנרגטית של מכונות המכילות חלקים מסתובבים, כמו למשל גלגלי מים. המאמר התייחס לכוחות הנוספים שמורגשים במערכת ייחוס מסתובבת. קוריוליס חילק את הכוחות הללו לשתי קטגוריות. הקטגוריה השנייה הכילה כוח שמתקבל מהמכפלה הווקטורית בין המהירות הזוויתית של מערכת קואורדינטות להיטל של מהירותו הקווית של החלקיק על מישור שניצב לציר הסיבוב של המערכת. קוריוליס התייחס לכוח הזה כאל "הכוח הצנטריפוגלי המורכב" אודות לאנלוגיות בינו לבין הכוח הצנטריפוגלי שמופיע בקטגוריה הראשונה. האפקט היה ידוע בתחילת המאה ה-20 כ"תאוצה של קוריוליס", וב-1920 כבר זכה לשם "כוח קוריוליס".
תיאור והגדרת כוח קוריוליס
כוח קוריוליס הוא כוח מדומה, המופיע כיוון שמערכת ייחוס מסתובבת איננה אינרציאלית. בשונה מהכוח הצנטריפוגלי, שמופיע כל אימת שמערכת הקואורדינטות המקושרת למערכת הייחוס סובבת סביב ציר סיבוב, כוח קוריוליס מופיע רק כאשר מתווספת תנועה של העצם במערכת הקואורדינטות המסתובבת (לדוגמה, ילד שהולך על קרוסלה, תוך כדי שהיא מסתובבת), ועל כן התחשבות בו הכרחית לתיאור דינמיקה של עצמים במערכת מסתובבת. לעיתים, במצבים פיזיקליים מסוימים, נוח יותר להשתמש במערכת מסתובבת ולתאר את התנועה ביחס אליה.
במקרה בו התנועה היא רק במישור הניצב לציר הסיבוב (כמו בקרוסלה, למשל), ניתן לחשב את כוח קוריוליס לפי שני הכללים הפשוטים הבאים: כאשר \ \omega היא המהירות הזוויתית, \ v היא מהירות הגוף, ו \ m היא מסתו.
הערה: כיוון הסיבוב וכיוון הכוח תלויים בבחירת הצד ממנו מסתכלים על מישור התנועה. אבל נוכל לבחור צד באופן שרירותי, כיוון שהמעבר לצד השני הופך גם את כיוון הסיבוב (עם\נגד כיוון השעון) וגם את כיוון הכוח ביחס למהירות (שמאל/ימין), כך שהכלל תקף משני הצדדים.
ניתן לתאר את הקשר בין וקטור המהירות של הגוף, \ \vec v, וקטור המהירות הזוויתית של המערכת, וכוח קוריוליס באמצעות מכפלה וקטורית:
פרט לכך שהוא תמציתי יותר, לניסוח זה יתרון נוסף: הוא מתאר את כוח קוריוליס במקרה הכללי, בו התנועה אינה מוגבלת למישור הניצב לציר הסיבוב של המערכת. מאידך, ניתן לחשב את כוח קוריוליס לפי הכללים דלעיל גם במקרה הכללי, אם מתעלמים מהרכיב של המהירות המקביל לציר הסיבוב.
הסבר אינטואיטיבי לכוח קוריוליס
נניח שאנו עומדים על קרוסלה המסתובבת בקצב קבוע נגד כיוון השעון. על הקרוסלה מצויר קו ישר ממרכז הקרוסלה החוצה. אם נדמיין שאנו מנסים ללכת לאורך הקו, נגלה שעלינו להאיץ שמאלה על מנת להתאים את מהירותנו למהירות רצפת הקרוסלה (בין אם אנחנו הולכים לכיוון מרכז הקרוסלה או ממנו החוצה). כלומר נרגיש כאילו גופנו נמשך ימינה. משיכה זו היא כוח קוריוליס.
במילים אחרות, נניח שאנו עומדים מחוץ לקרוסלה ומסתכלים על גוף שנע לאורך הקו הישר ששרטטנו, ביחס לקרוסלה. כפי שהוסבר לעיל, הגוף חייב להאיץ שמאלה (מנקודת המבט שלנו, מבחוץ), ולכן חייב לפעול עליו כוח ממשי שמאלה (ר' תרשים). לעומת זאת, במערכת הייחוס של הקרוסלה, הגוף נמצא בשיווי משקל. נדמה שמופיע כוח המאזן את הכוח שמאלה. כוח מדומה זה, המכוון ימינה, הוא כוח קוריוליס.
נשים לב שהכוח ניצב למהירות, ופרופורציוני לה: ככל שנלך מהר יותר לאורך הקו, כך נצטרך להאיץ מהר יותר על מנת להתאים את עצמנו לרצפת הקרוסלה.
עד כה הסברנו מדוע כאשר מתקרבים אל מרכז הקרוסלה או מתרחקים ממנו, חווים כוח. אך מדוע אנו מצפים לחוות כוח כאשר אנו נעים סביב המרכז, מבלי להתקרב או להתרחק ממנו? ובכן, נמחק את הישר שעל רצפת הקרוסלה, ונצייר במקומו מעגל. נדמיין שאנו הולכים לאורכו במהירות קבועה. מצב זה שקול למצב שבו היינו שרויים במנוחה במערכת אחרת, שמסתובבת מהר יותר, או לאט יותר, בהתאם לאם אנו הולכים נגד כיוון השעון או עם כיוון השעון (נזכור שהקרוסלה מסתובבת נגד כיוון השעון). כלומר נצפה שהכוח הצנטריפוגלי שנחווה יגדל, או יקטן, בהתאמה. במילים אחרות, אם נחזור למערכת המקורית של הקרוסלה (זו שביחס אליה אנו נמצאים בתנועה) נצטרך להוסיף תיקון לכוח הצנטריפוגלי: כוח נוסף, שתמיד יהיה מכוון כלפי ימין (בין אם אנחנו נעים עם כיוון השעון או נגדו) - כוח קוריוליס.
תוכלו להראות, שאף על פי שההסבר לכוח נראה שונה למדי למקרה שאנו נעים על קו ישר או לאורכו של המעגל, גודלו של הכוח זהה, ונתון על ידי (ראו גם פסקה על "אפקט Eötvös" בהמשך הערך).
אם נמחק גם את המעגל ונתקדם בכיוון כלשהו, נוכל לפרק את התנועה לרכיב "בכיוון המרכז" (רכיב רדיאלי) ולרכיב "על המעגל" (רכיב משיקי). כיוון שהיחס בין הכוח למהירות שווה בשני המקרים, וכיוון שהכוחות שחישבנו קודם היו ניצבים לרכיבי המהירות המתאימים ומכוונים כלפי ימין, נקבל שסכום הכוחות יהיה ניצב לסכום המהירויות, וכיוונו - ימינה. קיבלנו בדיוק את כוח קוריוליס המתואר בפסקה הקודמת.
פיתוח מתמטי כללי, מקרים פרטיים
הפיתוח משתמש בקשר בין הנגזרת של וקטור במערכת אינרציאלית לנגזרתו במערכת מסתובבת. עבור כל וקטור \ \vec B מתקיים השוויון:
.
כאשר הוא הנגזרת של \ \vec B במערכת האינרציאלית, ו  הוא הנגזרת של \ \vec B במערכת המסתובבת במהירות זוויתית  יחסית אליה. כלומר, מציגים את הווקטור \ \vec B במערכת הצירים המסתובבת וגוזרים אותו במערכת הצירים הזו, כך שהצירים עצמם אינם משתנים בזמן במערכת הייחוס הזאת.
בפרט, עבור התאוצה והמהירות, מתקיים:
,