cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טכנוקרטיה
טכנוקרטיה (על בסיס היוונית: τέχνη (טכנה) – כישרון, יכולת κράτος (קרטוס) – כוח, שלטון) או שִׁלְטוֹן מֻמְחִים היא סגנון שלטוני המבוסס על מומחים המתמנים או נבחרים על סמך יכולותיהם המקצועיות ולא על ידי נבחרי-ציבור על בסיס פולטי-מפלגתי. מנהיגותם של הטכנוקרטים (מחליטי ההחלטות) מבוססת על הצטיינותם המקצועית, הניסיון והידע שלהם (בדומה למריטוקרטיה) ולא על יכולות נאום, ניסוח חזון אידאולוגי כולל או עשייה פוליטית, הנתפסות, על ידי תומכי הטכנוקרטיה, כפופוליזם או תככנות. תומכי השיטה רואים בה טריז כנגד שחיתות שלטונית בעוד מתנגדיה סבורים שלא ניתן לקיים מדיניות עקבית ללא אידאולוגיה. המונח "טכנוקרט" מתייחס לפקיד-מומחה שפעילותו מותווית אך ורק משיקולים מקצועיים-טכניים ("צרים" בפי המתנגדים / "ענייניים" בפי המצדדים) ללא שיקולים חברתיים, פוליטיים ואידאולוגיים ("רחבים"/"זרים").
היסטוריה של הרעיון
את המונח עצמו טבע ב-1919 המהנדס ויליאם הנרי סמית (William Henry Smyth) בהצעתו לכינון "שלטון הטכנאים". בשנת 1921 חיבר טרסטיין וובלין (Thorstein Veblen) את ספרו: The Engineers and the Price System, הניסוח העקבי הראשון של הרעיון. בעת המשבר הכלכלי של 1929 הפכה הטכנוקרטיה לתנועה פופולרית, והוצגה כחסם בפני השחיתות השלטונית שדירדרה את מצבה של ארצות הברית והעולם כולו. בשנות הששים טענו חוקרים צרפתים כגון ז'אן מיינו (Jean Meynaud) כי "השלטון האמיתי" עבר מן הנציגים הנבחרים לידי המומחים הטכנאים וכי עתה מתחיל "סוג חדש של שלטון שאין הוא לא דמוקרטיה ולא בירוקרטיה אלא טכנוקרטיה". שלטונם של הטכנוקרטים מזוהה עם עליית מעמדו של התכנון הכלכלי, החשיבה האסטרטגית-תועלתנית בסוגיות מדיניות (בניגוד לחשיבה אידאולוגית ביסודה) והתפשטות המדעים והמחקר.
T-72
T-72 הוא טנק מערכה סובייטי מסדרת טנקי ה-T. גרסאות מתקדמות ומשודרגות של הטנק משרתות בצבאות רבים עד היום.
כללי
T-72 הוא טנק סובייטי מתוצרת מפעל הקרונות של אוראל מהעיר ניז'ני טאגיל. הטנק נועד להוות אלטרנטיבה זולה ופשוטה יותר לייצור של טנק ה-T-64, אשר למרות שנחשב לטנק המתקדם והמהפכני בעולם לתקופתו סבל מבעיות אמינות וקושי בייצור המוני. את ייעודו השיג ה-T-72 באמצעות שימור מאפייניו הבולטים של ה-T-64 (צללית, תותח 125 מ"מ ו-3 אנשי צוות), תוך שילוב מטען אוטומטי מדגם חדש, מזקו"ם משופר ומנוע דיזל אמין מדגם V-46, המהווה נגזרת ופיתוח של המנוע שפותח עוד לטנק T-34.
לא ברור אם נועד בתחילה להפוך לטנק בייצור מלא, או רק גרסת מעבר על מנת לשמור על קצב הייצור בעוד התקלות ב-T-64 מתוקנות, אך בסופו של דבר הוא קיבל את הסימון T-72 וב-1971 הופיע בציבור לראשונה. הטנק הפך תוך שנים בודדות לעמוד השדרה של חיל השריון של ברית המועצות ובנות בריתה. בנוסף סופק למספר מדינות במזרח התיכון בהן עיראק, סוריה ואיראן. מדינות רבות הוסיפו לייצר את ה-T-72 ברישיון ואף התאימו אותו לצורכיהן הספציפיים.
מיגון
מיגון הדגם הבסיסי נשען על פלדה יצוקה בלבד, בדומה לדגמים הקודמים T-55 ו-T-62, גרסאותיו המתקדמות שפותחו במשך השנים כללו שיפורי מיגון רבים כגון מדוכות עשן, שריון מרוכב ומיגון ריאקטיבי. הימצאות מערכת הטעינה האוטומטית והצבתה של התחמושת בבטן הטנק מתחת לצריח, המקום הכי פחות פגיע בטנק, מוסיפה רבות לשרידותו לכן פגיעה בתחמושת אינה סבירה, אך מיקום זה גורם להצטופפות של הצוות ולאי נוחות.
בדומה לטנקים סובייטים רבים שפותחו בשלבי המלחמה הקרה, גם טנק ה-T-72 מוגן מפני קרינה, נשק כימי ונשק אחר להשמדה המונית. לטנק כיסוי פנימי מחומר חוסם קרינה, כל האמר"לים ומערכות התצפית נסגרות אוטומטית על-פי חיישן מזהה קרינה, והאוויר מסונן במערכת סינון האוויר.
חימוש
טנק ה-T-72 מצויד בתותח חלק-קדח בקוטר 125 מ"מ היורה תחמושת חצי אחודה. בדגמים מתקדמים יותר של הטנק נוספה היכולת לשגר טילי נ"ט מהקנה, בדומה ליכולת של טנק T-64B ו-T-55AMV.
מערכת הטעינה האוטומטית
מערכת הטעינה האוטומטית ב-T-72 מסוגלת לטעון פגז ח"ש (חודר שריון) תוך 3.75 עד 6.5 שניות (תלוי במיקום הקרוסלה), אך טעינה של פגזים אחרים, למשל פגזים דו שלביים נגד טנקים, אורכת בין 6.5-8 שניות (תלוי במיקום הקרוסלה). בניגוד למערכת הטעינה האוטומטית המסובכת והפחות נגישה של ה-T-64, במקרה של כשל או בעיה במערכת המפקד יכול לטעון את התותח ידנית, על ידי פגזים שנמצאים לצידו.
שירות
ה-T-72, בהיותו טנק אשר יועד לייצור המוני, נפוץ בכמויות גדולות בקרב המדינות אשר השתייכו לברית המועצות ובנות בריתן, ביניהן סוריה, עיראק ואיראן. מאז הצגתו, עסקה ברית המועצות בפיתוח ושדרוג הטנק, אשר גרסתו המתקדמת ביותר (T-72BU) מותגה כ-T-90, והפכה לטנק החדש ביותר שנכנס לייצור סדרתי ברוסיה. מאז התפרקות ברית המועצות מציעות מדינות שונות, שנותרו בהן תשתיות ייצור ופיתוח, חבילות שדרוג לטנקי T-72, המיועדות להתאים את הטנק למאה ה-21 על ידי שיפור המיגון, החימוש, המכלולים האלקטרוניים והמנוע. שדרוג מעניין פותח על ידי אוקראינה, המציעה טנק T-72 המסוגל לירות תחמושת נאט"ו בקוטר 120 מ"מ.
T-72 במלחמות ישראל
במבצע שלום הגליל נתקל צה"ל בטנקי T-72 בשרות הצבא הסורי. מפרסומים שונים עולה כי ה-T-72 הצליח לפגוע במספר כלי רכב ישראליים, במיוחד בקרב סולטאן יעקב. מנגד, אמצעי ה-נ"ט אשר נמצאו בשימוש צה"ל (כמו טילי TOW-2A) הצליחו לחדור את שריון הטנק.
מעולם לא פורסם כי T-72 נלקח שלל בידי צה"ל. אין טנקים מסוג זה בתצוגה בשום אתר פתוח לציבור בארץ, פרט ליד לשריון שם מוצג טנק שניתן לאתר על ידי מדינה מזרח אירופאית.
דגמים
פיתוח ברית המועצות/רוסיה:
דגמים של מדינות אחרות:
לינזוליד
לינזוליד (Linezolid) היא תרופה אנטיביוטית סינתטית. זוהי התרופה הראשונה שאושרה לשימוש מקבוצת האוקסלידינונים (oxazolidinone). לינזוליד משמש לטיפול בזיהומים חיידקיים העמידים לטיפולים אחרים, כולל טיפול בזיהומים שמקורם בסטאפילוקוקוס זהוב עמיד למתיצילין methicillin-resistant Staphylococcus aureus או בקיצור MRSA. שם מסחרי בישראל ובאמריקה: Zyvox, שם מסחרי באירופה: Zyvoxid.
היסטוריה
האוקסלידינונים התגלו לראשונה בשנת 1987 על ידי חוקרים בחברת דופונט (E.I. duPont de Nemours). הלינזוליד פותח בחברת אפג'ון (Upjohn), כיום חלק מפייזר, וקיבלה את אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי בשנת 2000. בזמן פיתוחה תלו בה תקוות גדולות כאנטיביוטיקה שמנגנון הפעולה שלה אינו מאפשר התפתחות של עמידויות חיידקים אך כבר בשנת 1997 תוארו מקרים של עמידות MRSA לאנטיביוטיקה ביפן.
התרופה שייכת כיום לחברת פייזר ומשווקת בישראל על ידי חברת פריגו (לשעבר אגיס).
מנגנון פעולה
עיכוב התחלת תהליך ייצור חלבונים בחיידק. מדובר במנגנון ייחודי לאנטיביוטיקה זו.
מינון
המינון למבוגר הוא 600 מ"ג, פעמיים ביום במתן פומי או ורידי, למשך תקופה של עד 14 ימים.
המינון לילד הוא 10 מ"ג לק"ג משקל גוף שלוש פעמים ביום במתן פומי או ורידי, למשך אותה תקופה.
צורות שימוש
טבליות, אבקה להכנת תרחיף לשימוש פומי או צורה למתן תוך ורידי.
תופעות לוואי
פריחה, אובדן תיאבון, שלשול או עצירות, בחילה וחום. תופעות לוואי נדירות כוללות תגובה אלרגית חמורה, טיניטוס (תחושת צלצול באוזניים) ופסאודוממברנוס קוליטיס (זהום הנגרם מחיידק קלוסטרידיום דיפיציל).
דיכוי מח עצם ובעיקר טרומבוציטופניה (ירידה ברמת הטסיות בדם) הנה תופעת לוואי המופיעה כמעט תמיד לאחר שימוש של למעלה משבועיים בתרופה- ולכן מגבילה את אפשרויות הטיפול בזיהומים כרוניים המחייבים טיפול ממושך, כגון אוסטאומיאליטיס ואנדוקרדיטיס.
לינזוליד הוא מעכב חלש של מונואמין אוקסידאז (MAOI) ולכן אין להשתמש בו ביחד עם טיראמין או פסאודואפדרין.
ללינזוליד אפקט טוקסי למיטוכונדריה (ככל הנראה בשל הדמיון בין ריבוזומים מיטוכונדריאליים וחיידקיים). נמצאה עדות חמצת לקטית ונאורופטיה פריפרית המיוחסת לנזק מיטוכונדריאלי (Soriano et al., 2005).
ורנר ישראל
ורנר ישראל (באנגלית: Werner Israel; 4 באוקטובר 1931 - 18 במאי 2022) היה פיזיקאי יהודי קנדי.
קורות חיים
נולד בברלין למשפחה יהודית וגדל בקייפטאון. כשהיה בן תשע חלו שני הוריו, ויחד עם אחיו הוא נשלח לבית היתומים היהודי בקייפטאון לארבע שנים. בגיל צעיר החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה. הוא קיבל תואר ראשון בשנת 1951 ותואר שני ב-1954 מאוניברסיטת קייפטאון. בשנת 1960 סיים דוקטורט בטריניטי קולג' שבדבלין. בשנת 1958 החל ללמד באוניברסיטת אלברטה שבקנדה ושם פעל עד לפרישתו בשנת 1996. באותה שנה התמנה לפרופסור נלווה באוניברסיטת ויקטוריה.
ישראל נודע בזכות תרומתו לתחום האסטרונומיה דרך מחקריו בנושאי חורים שחורים, מושג אופק האירועים וחורים שחורים סטטים. כמו כן פרסם מחקרים בנושא תורת היחסות, קוסמולוגיה, תרמודינמיקה יחסותית וכבידה קוונטית.
נפטר בויקטוריה ב-18 במאי 2022.
ויטלי דניסוב
קריירת מועדונים
דניסוב החל את הקריירה שלו בצסק"א מוסקבה, אך לא זכה להיות שותף אפילו פעם אחת במשחקי הקבוצה. בין השנים 2007 ל-2013 שיחק בשורות דניפרו מהליגה האוקראינית.
ב-14 בינואר 2013 חתם על חוזה לשלוש שנים בלוקומוטיב מוסקבה. ב-5 באוגוסט כבש את שערו הראשון במשחק נגד קרסנודאר. ב-26 באוגוסט בישל שלושה שערים בניצחון הליגה 5-0 על רוסטוב. דניסוב נבחר לשחקן חודש אוגוסט בתחרות שהמצביעים היו אוהדי הקבוצה. כמו כן, זכה באותו התואר בחודש מאי של שנת 2014. ב-23 בדצמבר 2013 הוא נבחר לשחקן האוזבקי של השנה.
קריירה בינלאומית
דניסוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-22 בפברואר 2006 במסגרת קמפיין ההעפלה לגביע אסיה בכדורגל 2007 בניצחון 5-0 נבחרת בנגלדש.
וולבי סלע שחור-צד
וולבי סלע שחור-צד (שם מדעי: Petrogale lateralis ידוע גם בכינוי ווארו) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי הסלע שחי בדרום ומרכז יבשת אוסטרליה. הוא חי במושבות מבודדות על מחשופי סלע וצוקים ברחבי האאוטבק האוסטרלי, ופעיל בעיקר בשעות הלילה הקרירות. האיום העיקרי על הוולבי הוא טריפה על ידי שועל האדום שהובא ליבשת במהלך ההתיישבות האירופאית, וטווח התפוצה ההיסטורי שלו הצטמצם והפך למפוצל במיוחד כתוצאה מאובדן בית גידול. רשויות השימור האוסטרליות פועלות כיום לדלל את אוכלוסיות השועלים, ולהשיב את הוולבי לאזורים שמהם נכחד בעבר.
טקסונומיה
הוולבי שחור-הצד תואר מדעית לראשונה בשנת 1842 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד מדגימה שנאספה על ידי ג'ון גילברט בעמק אבון, והוא שייך לסוג וולבי סלעים במשפחת הקנגוריים. בתוך הסוג, הוא נמצא בקבוצת המינים lateralis/penicillata הכוללת תריסר וולבים הדומים זה לזה מבחינה חיצונית.
אנטומיה ומראה
הוולבי שחור-הצד הוא כיסאי בינוני בעל מבנה גוף מוצק וחסון המותאם במיוחד לתנועה בסלעים; גפיו האחוריות ארוכות ושריריות ומקנות לו יכולת קפיצה מעולה וזנבו הארוך והגלילי משמש לאיזון. בנוסף, יש לו בכפות הרגליים סוליות עבות וספוגיות שמאפשרות לו להתפס בסלעים בחוזקה ולמשוך את גופו קדימה, וטופרי הרגל קצרים יחסית כדי לא להפריע לתנועה.
ראשו של הוולבי איילי ומשולש, אוזניו גדולות ועגולות וגפיו הקדמיות קצרות יחסית. העיניים שלו גדולות למדי, האף קירח והלוע קטן ועגול. אורך ראשו וגופו של הוולבי 45–53 סנטימטרים ואורך זנבו 41–60 סנטימטרים; הוא מתנשא בעמידה זקופה לגובה 50 סנטימטרים ומשקלו 3.1–5.3 קילוגרם. גודל ומסת הגוף משתנה בין תת-המינים, והזכרים גדולים באופן ניכר מן הנקבות.
הפרווה של הוולבי שחור-הצד קצרה, עבה וצמרירית. צבעה הכללי אפור-צפחה, אפור-כחלחל או כסוף שמתמזג היטב עם סביבת המחיה הסלעית. במהלך הקיץ, פלג הגוף האחורי נוטה לגוון חום-אפרפר או בז' לעומת שחרחר בחורף. החזה והבטן בצבע לבן קרם או שמנת, והזרועות צהבהבות או כתמתמות. סימן ההיכר הבולט של המין, הוא הכתם השחור הגדול בצדדי גופו אשר משתרע על השכמות, המותניים, בית השחי, המרפקים ופנים הרגליים. גודל הכתם משתנה בין תת-המינים. במקביל לכתם השחור, יש פס או כתם לבן בוהק סמוך למותניים והשכמות. כפות הידיים והרגליים שחורות אף הן.
ראשו של הוולבי בצבע אפרפר-כסוף, וסימוני הפנים שלו כוללים פס שחור דקיק על המצח, כתם שחור על החרטום, פסים שחורים מהאף לאוזן שחוצים את העיניים, פסים לבנים על הלחיים, ולעיתם גם גבות לבנות וכתמים שחורים מתחת לעיניים. צבעי הפנים משתנים גם הם בין האוכלוסיות השונות וחלקם נעדרים. האוזניים האפורות מוכתמות בשחור ובלבן לסירוגין. הזנב בצבע אפרפר או צהבהב, והוא הופך לשחור בצידו התחתון ובקצהו.
תפוצה ואקולוגיה
וולבי שחור-צד אנדמי לאוסטרליה, בה הוא חי באוכלוסיות מפוזרות בטריטוריה הצפונית, אוסטרליה המערבית ואוסטרליה הדרומית. התפוצה היבשתית הייתה רציפה יותר בעבר, אולם כיום מוגבלת למחשופי סלעים מבודדים בפילבארה, קימברלי ומדבר החול הקטן, בכף ריינג', ברכס מקדונל במרכז-היבשת ובמחשופי סלעים ליד חגורת החיטה בחוף הדרום מערבי. הוולבי מצוי באופן טבעי במספר רב של איים לחופי דרום ומערב היבשת, בהם: האי בארו, האי דפוץ' (נכחד), האיים ווסטל, מונדריין, וילסון וסליסבורי בארכיפלג רשרשה ליד המפרץ הישראלי (מערב היבשת) והאי פירסון (דרום היבשת); הוא הובא על ידי רשויות השימור לאי גדילן ולאי וודג', והושב לטבע ביבשת למספר אזורים שמהם נכחד.
בית הגידול של הוולבי מוגבל למחשופי סלע, גבעות וצוקים מבודדים, הנמצאים בתוך מדבריות, סוואנות צחיחות למחצה או יערות אקליפטוס דלילים עם כיסי סבך קטנים. הטמפרטורות היומיות בטווח התפוצה שלו 20–36 מעלות, וכמות המשקעים השנתית נמוכה למדי.
אין מידע רב אודות אורח חייו של המין. הוולבי שחור-הצד פעיל בעיקר בשעות הלילה הקרירות, ואת שעות היום החמות יבלה במנוחה במערה או נקיק בסלע. עם זאת, הוא עשוי להתחמם לעיתים קרובות בשמש בשעות הבוקר והערב. הוולבי יוצא לתור אחר מזון בשקיעה, ויורד מאזורי הסלעים המוגנים לאזורים פתוחים ונמוכים יותר שבהם הפלורה מגוונת יותר; במידת הצורך, הוא עשוי להתרחק מאות מטרים ממקום המקלט בתורו אחר מזון. הטורפים הטבעיים של הוולבי הם הדינגו, עיט מחודד-זנב ופיתון השטיחים, אולם אף אחד מהם אינו משפיע עליו כמו הטורפים הפולשים (שועל אדום וחתול הבית); במקומות שבהם יש נוכחות של טורפים פולשים, הוולבי משתדל להישאר קרוב ככל האפשר לאזור הסלעי. הוולבי שחור-הצד הוא יונק חברותי החי במושבות של 10–100 פרטים עם מדרג המבוסס על דומיננטיות, וגודל המושבה קשור באופן הדוק לגודל האזור הסלעי ולמספר המקלטים בו. הנקבות קשורות יותר אחת לשנייה, מטפחות זו את זו וחיות במערות משותפות, בעוד שהזכרים נוטים להימנע ממפגשים ביניהם, ומנסים לשמור על קבוצת נקבות מפני זכרים אחרים. כל וולבי חי בשטח ביתי קבוע שחופף במידה רבה לוולבים אחרים ובתוכו מספר סלעים ומקלטים אישיים. הוולבים נקשרים לאזור המחיה שלהם, ונשארים בו גם במהלך בצורת או שרפה.
הוולבי ניזון מעשבים, עשבי תיבול, עלים ופירות ומקבל את מרבית הלחות הנדרשת ממזונו הצמחי; מאחר שהוולבי חי באזורים ללא מקורות מים קבועים, תכונה זאת מאפשרת לו לשרוד תקופות ארוכות ללא שתייה במדבריות, והשהות שלו באזורים מוצלים וקרירים בשעות היום מונעת איבוד נוזלים.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה, אך תלויה בגשמים. לאחר היריון של 30 יום, הנקבה ממליטה גור יחיד לא מפותח שזוחל בכוחות עצמו לכיס ומשלים בתוכו את ההתפתחות. הוולבית יכולה להקפיא את התפתחות העובר באופן זמני, עד שהתנאים הסביבתיים ישתפרו. הגור שוהה בכיס 6.5-6 חודשים ונגמל מספר חודשים לאחר מכן.
בניגוד למיני וולבי אחרים, נקבת הוולבי שחור-הצד נוהגת להשאיר את הגור שלה באזור מוגן בסלעים בזמן שהיא יוצאת לתור אחר מזון. התנהגות זאת נובעת כנראה מההגנה המושלמת שמספקים הסלעים המבודדים והגבוהים. שני הזוויגים מגיעים לבגרות בגיל שנה עד שנתיים.
תוחלת החיים של הוולבי שחור-הצד 5–12 שנים.
מצב
וולבי שחור-צד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), מאחר שגודל האוכלוסייה שלו פחות מ-10,000 פרטים, תפוצתו מקוטעת מאוד עם שטח תפוצה של 1,000 קילומטרים רבועים בלבד, וגם בגלל ירידה מתמשכת במושבות רבות. האיום העיקרי על הוולבי הוא השועל האדום שהובא ליבשת על ידי האדם, וההשערה היא שהשועל היה גורם מרכזי בצמצום הטווח ההיסטורי. איום מצד חתולים וכלבים משוטטים קיים בסמוך למקומות יישוב ועל האיים. איום משמעותי אחר הוא תחרות על מקורות מזון עם עיזים כבשים וארנבונים שגורמים גם לדילול הפלורה בבית הגידול, שינוי במשטרי אש והתפשטות צמחים פולשים. האוכלוסיות בדרום אוסטרליה הן המצומצות והמאוימות ביותר.
כל תת-המינים של הוולבי שחור-הצד רשומים כמאוימים על ידי החוק האוסטרלי וחל איסור מוחלט לצודם. המין נמצא במספר אזורים מוגנים. האוכלוסיות בחגורת החיטה, ברכס מקדונל, בכף ריינג' ובאזורים נוספים מנוהלות על ידי המחלקה לאיכות הסביבה של מערב אוסטרליה, שפועלות לדלל את השועלים באזורי המחיה של המין. האי בארו נמצא תחת פיקוח הדוק של רשויות השימור במטרה למנוע הכנסת מינים פולשים, ומשמש כמקלט בטוח לוולבי. רשויות השימור פועלות להשבת הוולבי לאזורים שמהם נכחד בעבר (כולל הבאה לאיים שנוקו מטורפים), מקימות גרעיני רבייה בשבי, ומציתות שריפות קטנות בבית הגידול במטרה לחדש את הצמחייה. בנוסף, ישנה פעילות ציבורית להעלאת המודעות למצב המין, ושילוב הקהילות המקומיות במאמצי השימור.
האוכלוסייה העולמית של וולבי שחור-צד נאמדת בכ-8,000 פרטים.
רעמסאום
רעמסאום הוא המקדש ששימש להנצחתו של פרעה רעמסס השני. האתר נמצא בנקרופוליס של תבאי אשר במצרים העליונה, מצידו המערבי של הנילוס מול העיר לוקסור. השם רעמסאום ניתן לאתר על ידי ז'אן-פרנסואה שמפוליון אשר היה הראשון שפענח את כתב החרטומים המצרי. שמפוליון ביקר באתר בשנת 1829. הוא זיהה את ההירוגליף של שמו של רעמסס השני ואת תוארו על קיר המבנה. שמו העתיק של המבנה היה '''בית מיליון השנים של אוסרמע'תרע-סטפנרע ("הצדק של האל רע חזק, נבחר האל רע" = תוארו של רעמסס השני) אשר אוחד עם תבאי העיר בתחומו של אמון.
ז'יגמונד ברס
ז'יגמונד ברס (בהונגרית: Zsigmond Barász; ינואר 1878 - 28 במאי 1935), שחמטאי הונגרי.
ברס הגיע למקום השני בתחרות גיור 1906, שנחשבת לאליפות הראשונה של הונגריה, לאחר שהפסיד לזולטן פון באלה 2.5-0.5. הגיע למקום התשיעי בתחרות בודפשט 1906 (ניצח: ליאו פליישמן). בשנת 1907 חלק מקום ראשון-שני עם ליאו פליישמן באליפות השנייה של הונגריה והגיע למקום הרביעי בתחרות סקשפהרוואר בשנת 1907 (ניצח: ליאו פליישמן).
ברס ניצח בתחרות בודפשט בשנת 1909, חלק מקום ראשון שני עם זולטן פון באלה באליפות השלישית של הונגריה שהתקיימה בבודפשט בשנת 1911, חלק מקום 13–14 בתחרות באד פיסטיאן בשנת 1912 (ניצח: עקיבא רובינשטיין), חלק מקום 8–11 בתחרות ברסלב 1912 (ניצחו: עקיבא רובינשטיין ואולדריך דוראס), חלק מקום 7–8 באליפות הרביעית של הונגריה שהתקיימה בטמסואר בשנת 1912 (ניצח: גיולה ברייר), הגיע למקום ה-11 בתחרות בודפשט 1913 (ניצח: רודולף שפילמן), הגיע למקום החמישי בתחרות דברצן בשנת 1913, האליפות החמישית של הונגריה (ניצח: לאיוש אסטאלוש), וחלק מקום 2–3 עם קארוי שטרק בתחרות בודפשט 1917 (ניצח: גיולה ברייר).
יחסי מקדוניה הצפונית–סרביה
יחסי מקדוניה הצפונית–סרביה הם היחסים הדו צדדיים בין הרפובליקה של צפון מקדוניה לרפובליקה של סרביה.
Bacillus anthracis
Bacillus anthracis (בתעתיק לעברית: בצילוס אנתרציס) הוא מין של חיידק הגורם למחלת הגחלת (anthrax).
יחסי מקדוניה הצפונית–סרביה
לאחר העצמאות
עד 1991 שתי המדינות היו רפובליקות כחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בעקבות הכרזות העצמאות של קרואטיה וסלובניה ביוני 1991, הרפובליקה של מקדוניה הכריזה על עצמאותה כעבור שלושה חודשים בספטמבר 1991. צבא יוגוסלביה עזב בשלום את הרפובליקה של מקדוניה, ולכן הרפובליקה של מקדוניה הייתה הרפובליקה היחידה לשעבר של יוגוסלביה שקיבלה עצמאות ללא סכסוך ומלחמה. עם זאת, יחסים דו-צדדיים לא כוננו באופן מיידי.
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה הוקמה בשנת 1992 על ידי שאר הרפובליקות היוגוסלביות מונטנגרו וסרביה. היא כוננה קשרים דיפלומטיים עם הרפובליקה של מקדוניה ב-8 באפריל 1996. כינון יחסים דו צדדיים נערך בשם החוקתי של המדינה - רפובליקת מקדוניה. לפיכך, סרביה הייתה אחת מ-131 מדינות בעולם שהכירו ברפובליקה של מקדוניה תחת שמה החוקתי כשנודעה בשם זה. למקדוניה הצפונית יש שגרירות בבירת סרביה בלגרד, ולסרביה גם יש שגרירות במקדוניה הצפונית בבירה סקופיה וכן קונסולית כבוד בעיר ביטולה.
פוטואלסטיות
פוטואלסטיות היא שיטה פיזיקלית אופטית המאפשרת איסוף מידע אודות הפיזור או הפילוג של מאמצים ומעוותים (עיבורים) במבנה על פני שטחים, בניגוד למדידות נקודתיות באמצעות מד עיבור. השיטה מסתמכת על כך שבחומרים שקופים מסוימים מהירות האור ובהתאם גם מקדם השבירה של האור, תלויים ברמת המאמץ או המעוות (עיבור). אם המאמץ בכיוונים שונים אינו אחיד, תתקבל שבירה כפולה. תחת אור מקוטב נוצרת התאבכות בין רכיבים של גלי האור שהתקדמו במהירות שונה ומתקבלת תמונת פסים. אור לבן יוצר פסים בכל צבעי הקשת, אור מונוכרומטי ייצור פסים כהים ובהירים לסירוגין. ככל שהמאמץ בחומר הפוטואלסטי גדול יותר כן גדל מספרם של מחזורי הצבעים. הפוטואלסטיות מיישמת את התופעה הזו לצורך אנליזה ניסויית של מאמצים ועיבורים וככזו היא כלי חשוב ליישום תורת חוזק חומרים ומסייעת לתיכון מבנה שצורתו הגאומטרית מאפשרת חלוקה טובה יותר של עומסים, וכתוצאה - מבנה עמיד יותר.
Bacillus anthracis
מאפייניו: מתג גראם-חיובי (כלומר נצבע סגול בצביעת גראם), אווירני, חסר יכולת תנועה, אינו המוליטי, בעל קופסית ומייצר נבגים בתנאים מתאימים.
יחסי מקדוניה הצפונית–סרביה
ניתוק וכינון מחדש של יחסים דו-צדדיים
לאחר כינון היחסים הדו-צדדיים קיימו שתי המדינות יחסי ידידות, אך בעקבות ההכרה של רפובליקת מקדוניה בעצמאות קוסובו באוקטובר 2008, גורש שגריר הרפובליקה של מקדוניה מסרביה. ניתוק היחסים נמשך מספר חודשים. עם זאת, סרביה ורפובליקת מקדוניה הסכימו לכונן מחדש יחסים דו-צדדיים. השגריר החדש של הרפובליקה של מקדוניה נכנס לתפקידו בסרביה במאי 2009. השגריר החדש של הרפובליקה של מקדוניה בסרביה הוא יו"ר הפרלמנט לשעבר והשגריר לשעבר בבולגריה, ליוביסה גאורגייבסקי.
פוטואלסטיות
השם הוא צירוף של המילים היווניות פוטו שמשמעה אור ואלסטיות.
Bacillus anthracis
לזנים האלימים יש קופסית הבנויה משרשרות של D-חומצה גלוטמית המונעת פגוציטוזה על ידי תאים בלעניים. הזנים האלימים מפרישים רעלן בעל שלוש תת-יחידות: האנטיגן המגן (PA - protective antigen), הגורם לבצקת (EF - edema factor) והגורם הקטלני (LF - lethal factor) הדומה במבנהו לרעלן של Bordetella pertussis - החיידק הגורם לשעלת). הגנים המקודדים לרעלן נמצאים על פלסמיד. בתנאים בהם אין לחיידק תנאים טובים להתפתחות, הוא עובר מצורה וגטטיבית לצורה של נבג המתאפיינת בעמידות גבוהה לתנאי הסביבה, ולהישרדות במשך עשרות שנים. כשמתקיימים שוב התנאים הוא חוזר שוב למצב וגטטיבי.
יחסי מקדוניה הצפונית–סרביה
מחלוקת הכנסייה
מחלוקת הכנסייה הכבידה על היחסים בעבר. הכנסייה האורתודוקסית הסרבית אינה מכירה בכנסייה האורתודוקסית המקדונית, שהכריזה על אוטוקפליה מהכנסייה הסרבית בשנת 1967. בביקור ברפובליקה של מקדוניה במאי 2009, נשיא סרביה, בוריס טאדיץ', ציין כי ארצו מבקשת הסדר בנושא זה. הכנסייה האורתודוקסית הסרבית בעבר חסמה את הביקור של משלחות הרפובליקה של מקדוניה אל מנזר פרוחור פצ'ינסקי בדרום סרביה ביום הרפובליקה של מקדוניה, המקום שבו היסודות של הרפובליקה של הממלכתיות של מקדוניה הונחו במהלך מלחמת העולם השנייה בישיבת המליאה הראשונה של האספה האנטי-פשיסטית למען השחרור הלאומי של מקדוניה  (ASNOM). אולם בשנת 2009 הכנסייה הסרבית האורתודוקסית אפשרה באופן מפתיע ביקור בפרלמנט של משלחת הרפובליקה של מקדוניה.
סכסוך בקוסובו
בדצמבר 2017 נודע כי ראש ממשלת הרפובליקה של מקדוניה, זוראן זאאב, התכוון לתמוך בצירוף קוסובו לאונסק"ו. ממשלת סרביה השיבה כי הם כבר לא יכירו במדינה בשם הרפובליקה של מקדוניה אם ימשיכו במאמצים כאלה. שר החוץ הסרבי איוויצה דאצ'יץ' הצהיר כי זו הייתה דוגמה לצביעות ממשלתו של זוראן זאאב.
פוטואלסטיות
היסטוריה
תופעת השבירה הכפולה והקשר בינה ובין המאמצים והעיבורים נתגלתה לראשונה על ידי הפיזיקאי הסקוטי דייוויד ברוסטר. ממצאיו של ברוסטר היו בסיס לעבודות דומות של אוגוסטן ז'אן פרנל ושל ג'יימס קלארק מקסוול. החל משנות הארבעים של המאה ה-20 יושם הידע הזה כאמצעי למחקר לפיתוח תורת חוזק חומרים
. התפתחות בתורת חוזק חומרים יחד עם יישום נרחב של פוטואלסטיות, השפיעו במיוחד על התפתחות המטוסים בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. השיפורים הניכרים שחלו במבנה מטוסים ובביצועיהם נבעו, בין השאר משיפור בחומרי המבנה ובגאומטריה של המבנה. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הופיעו מטוסים עם מבנה קל מאוד יחסית למשקלם. מבנה כזה רגיש להעמסה מחזורית, הגורמת לעייפות החומר, יותר מאשר להעמסה סטטית, ולכן השיטות הישנות והפשוטות להוכחת העמידות של מבנה – העמסה הדרגתית עד כשל - אינן מספקות, משום שאופן הכשל ומקומו שונים. הפוטואלסטיות, בהיותה שיטה המאפשרת כיסוי שטחים שלמים, מאפשרת זיהוי האזורים שבהם צפוי כשל התעייפות. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 שימשה הפוטואלסטיות כלי עזר לפיתוח שיטות ממוחשבות לאנליזת מאמצים ובעיקר שיטת אלמנטים סופיים
בשנים אלו כמעט כל מפעל מטוסים גדול החזיק מעבדה פוטואלסטית. בשנות ה-80 החלה ירידה בהיקף השימוש בפוטואלסטיות בגלל השיפור ביכולות ובזמינות של מחשבים ותוכנות לניתוח מאמצים. אולם בגוש המזרחי, בגלל נחיתות ביישומי מחשב, הייתה התפתחות ניכרת של הפוטואלסטיות. כמעט בכל בית ספר להנדסה בעולם נעזרים בפוטואלסטיות לצורך הדגמה של חלוקת מאמצים ולימוד חוזק חומרים. בישראל פעלו מספר מעבדות פוטואלסטיות. בטכניון בראשות הפרופ' אברהם בצר, באוניברסיטת תל אביב בראשות הפרופ' מירצ'ה ארקאן ובמכון ויצמן בראשות הפרופ' דניאל וגנר. כמו כן פעלו בישראל מעבדות פוטואלסטיות בתעשייה האווירית, ברפא"ל, ובסניף הישראלי של חברת וישיי.
הסבר השיטה
האור (בתחום הנראה לעין האנושית) הוא קרינה אלקטרומגנטית בתחום אורכי הגל 0.4 עד 0.8 מיקרון. התקדמות האור כרוכה בתנודה של השדה החשמלי והשדה המגנטי, וקטורי השדה החשמלי והמגנטי מאונכים לכיוון התקדמות האור. בדרך כלל מקורות אור מפיקים תנודות לכל הכיוונים. הכנסת מקטב בציר התקדמות האור מאפשרת מעבר לרכיב אחד בלבד של התנודה – זה המקביל למישור הקיטוב.
היחס בין מהירות האור בריק c לבין מהירותו בתוך חומר כלשהו נקרא מקדם השבירה. בחומרים רבים היחס הזה תלוי ברמת המאמץ או העיבור (באנגלית strain) שבחומר. לצורך מדידות פוטואלסטיות נבחרו או פותחו חומרים שבהם היחס הזה הוא ביחס ישר לרמת המעוות.
כאשר קרן אור מקוטב מתקדמת בחומר שקוף, תנודות השדה החשמלי תהיינה בהתאמה למקדם השבירה. הרכיבים המקבילים למאמצים הראשיים x ו-y יתקדמו במהירויות \ V_x ו-\ V_y, בהתאמה:
לאחר שהקרן עברה חומר בעובי \ t נוצר הפרש פאזה בין שני הרכיבים ששיעורו
בפולריסקופ העברה כגון זה שבתרשים 1, מתקיים
כאשר K הוא תכונה פיזיקלית של החומר הנקראת מקדם המעוות (או העיבור) הפוטואלסטי (strain optical coefficient) המקיים את היחס
ובהתאם
בתרשים מופיעים אינדקסים 1 ו-2 במקום x ו-y כדי להבהיר שאין קשר למערכת צירים של מתקן הניסוי או הפולריסקופ.
בפולריסקופ החזרה, כגון זה שבתרשים 2 ו-3 נוסף פקטור 2, כי קרן האור עוברת פעמיים את עובי החומר.
Bacillus anthracis
החיידק התגלה על ידי רוברט קוך ב-1877, שהוכיח באמצעות העיקרים שלו שהוא הגורם למחלת הגחלת. לואי פסטר "החליש" את החיידק והדגים את יכולת החיסון באמצעות החיידק המוחלש בניסוי המתוקשר שהתקיים בשנת 1882 בחווה חקלאית שב-Pouilly le Fort (צרפת). גידול החיידק בטמפרטורה גבוהה יחסית (45 מעלות) גורם לאובדן הפלסמיד והרעלן, ומאפשר להשתמש בחיידקים חסרי הרעלן כחיסון פעיל. גם זנים חסרי קופסית אינם אלימים ומשמשים לחיסון בעלי חיים.
בספטמבר 2001 התרחש אירוע של טרור ביולוגי בו נשלחו, על ידי גורם בלתי ידוע, נבגים של החיידק למשרדי תקשורת וממשל ברחבי ארצות הברית. הנבגים גרמו ל-11 מקרי גחלת נשימתית (חמישה מתוכם מתו) ולתריסר מקרים של גחלת עורית, ובעיקר לפאניקה המונית. עשרות אלפי אנשים טופלו בחומרים אנטיביוטיים.
פוטואלסטיות
הסבר השיטה
פולריסקופ החזרה מיועד לדגמים שעליהם יושם ציפוי מחומר פוטואלסטי בהדבקה באמצעות דבק מחזיר אור.
עוצמת האור לאחר שעבר בחומר הפוטואלסטי ובפולריסקופ קווי:
\ \alpha = הזווית בין קו הקיטוב ובין כיוון המעוותים הראשיים
בפולריסקופ מעגלי (תרשים 1) מוכנסות שתי לוחיות גל במסלול האור, סמוך למקטבים, אחת מכל צד של הדגם הנבדק. הלוחיות הן בעלות ערך של רבע אורך גל. אור לבן מחושב כאילו היה בעל אורך גל של 0.57 מיקרון, הערך המדויק נקבע לפי ספקטרום מקור האור ולפי רגישות המצלמה. עצמת האור ביציאה מהפולריסקופ המעגלי:
ממשוואה זו רואים שעוצמת האור היא אפס בכל מקום שבו \ \delta היא כפולה שלמה של אורך הגל (N הוא מספר שלם)
המספר N נקרא "סדר הפס" (fringe order) ערכים לא שלמים של N ניתן למדוד בדרכים הבאות: ס# למדוד על ידי שינוי הכיוון של המקטבים ולוחית הגל (שיטת TARDY)
ציפוי פוטואלסטי
השיטה הנפוצה ביותר היא ציפוי פוטואלסטי. ציפוי של חומר מתאים מיושם לרוב על מבנה אמיתי או חלק ממנו, ואת המבנה הזה בוחנים באמצעות פולריסקופ החזרה. על המבנה מפעילים עומסים המייצגים את עומסי השרות שלו.
דגמים דו-ממדיים
אלו מיועדים לפולריסקופ העברה. אפשר להשתמש גם בפולריסקופ החזרה ואז אחד מצידי הדגם יצופה בחומר מחזיר אור. PVA (פוליוויניל אלכוהול) מעורבב באבקת אלומיניום, מהווה ציפוי מוצלח משום שברק ההחזרה הוא מט, וקל לקלף ציפוי כזה ללא נזק לדגם.
דגמים תלת-ממדיים דקים
ניתן במקרים רבים לייצר דגם תלת-ממדי ולבחון אותו בפולריסקופ רגיל, בהנחה שפיזור המאמצים הוא דו-ממדי, הדבר יהיה נכון עבור מבנים שצורתם היא צירוף של אלמנטים דקים, או שהמשטחים שלהם מקבילים זה לזה.
דגמים תלת-ממדיים
יישום פוטואלסטיות למבנה תלת-ממדי בעל צורה מורכבת הוא מסובך ויקר, ולכן כמעט אינו נמצא כיום בשימוש.
מועצה אזורית חוף הכרמל
חוף הכרמל היא מועצה אזורית הממוקמת ברובה באזור שבין מורדות הר הכרמל והים התיכון. המועצה הוקמה ב-2 ביולי 1951. שמה מייצג את מיקומה הגאוגרפי. בראשה עומד אסיף איזק מקיבוץ החותרים. סגניו הם רפי אבני מגבע כרמל ואושר וקנין מעתלית.
המועצה גובלת מצפון בחיפה וטירת כרמל, מדרום בחדרה וממזרח בבנימינה, פרדס חנה-כרכור והמועצות האזוריות מגידו ואלונה.
שטח השיפוט של המועצה הוא כ־183 אלף דונם. מתוכם חלק שייך לפארק הכרמל וכן כולל את חוף הים, שגם בו חלות הגבלות בבניה ופיתוח.
פרנסה ותעסוקה
בעבר הייתה החקלאות מקור פרנסה עיקרי וכמעט בלעדי ביישובי האזור. ב-30 השנים האחרונות חלה התפתחות מואצת בענפי התעשייה והתיירות.
תרבות וחינוך
למועצה האזורית שני בתי ספר על יסודיים, שניהם בפיקוח מינהל החינוך ההתיישבותי במשרד החינוך. "בית הספר המשותף חוף הכרמל" ו"כפר גלים, בית חינוך אזורי חוף הכרמל". עד לשנות התשעים של המאה הקודמת היה ה"משותף" שבמעגן-מיכאל על טהרת תלמידי הקיבוצים של האזור, והגיעו אליו אף תלמידי הקיבוצים מהמועצות האזוריות השכנות מדרום. עקב צמצומים כספיים שבין היתר הובילו לסגירת בתי ספר שפעלו במושבים שבתחומי המועצה, הפכו בתי הספר לאינטגרטיביים ולומדים בו מאז כל תלמידי המועצה, מושבים כקיבוצים, לרבות תלמידים מקיסריה ואף מזכרון יעקב. בשנת 1992, כחלק מאותה מגמה, בוטלו בתי הספר היסודיים האחרונים שעוד פעלו בקיבוצים השונים ומאז הילדים נוסעים לבית הספר החדש שנבנה בעין כרמל.
את התושבים הדתיים משרתים מוסדות החינוך בניר עציון, ותלמוד תורה חב”ד חוף הכרמל.
פעילות הפנאי, בעיקר עבור קשישים נוער, מתקיימת במרכז מיר"ב ("מרכז יצחק רבין"), המקיים חוגים משותפים וקבוצות ספורט. המרכז נמצא על כביש 4, מול מושב צרופה. ב-2010 נפתח בצמוד לו היכל תרבות בשם "מוזה", הכולל גם ספרייה אזורית.
חללי מלחמות ישראל מבּני יישובי האזור מונצחים באנדרטת בני חוף הכרמל השוכנת בצמוד לכביש החוף.
ניהול
בדצמבר 2021, הכריזה שרת הפנים איילת שקד על מועצה מקומית חוף כרמל, כרשות איתנה, לאחר שנמצאה ללא גירעון שוטף וללא מענק איזון, התנהלותה תקינה ונמצאה כמסוגלת לנהל את כל עניינה באופן עצמאי. בכך הצטרפה ל-28 רשויות איתנות במדינה ול-7 רשויות נוספות שהוכרזו יחד איתה.
יישובי המועצה
כמו כן שוכנים בתחומה הגאוגרפי של המועצה היישובים זכרון יעקב, פורידיס, ג'סר א-זרקא, חוות מקורה וכן בתי הספר הפנימייתיים ימין אורד, כפר גלים וכפר צבי סיטרין.
ג'וזאיה ודג'ווד
ג'וזאיה ודג'ווד (באנגלית: Josiah Wedgwood; 12 ביולי 1730 – 3 בינואר 1795) היה קדר אנגלי, שלזכותו נרשם התיעוש של ייצור כלי חרס. בן למשפחת דרווין-ודג'ווד, שהמפורסם בין בניה הוא נכדו, צ'ארלס דרווין. ודג'ווד היה פעיל בתנועה לביטול העבדות, והמדליון שיצר 'האם איני בן אדם ואח?' הפך לסמל מרכזי בתנועה לביטול העבדות.
ראשית חייו
ג'וזאיה היה הצעיר בשנים-עשר ילדיהם של תומאס ודג'ווד השלישי ומרי וג'ווד, וגדל במשפחה של כופרים אנגליים, שפרשו מן הכנסייה. הוא החלים ממחלת האבעבועות השחורות שלקה בה בילדותו והחל לעבוד כשוליית קדרות אצל אחיו הבכור, תומאס ודג'ווד הרביעי. האבעבועות הותירו את חותמן בג'וזאיה בצורת חולשה תמידית בברכיים, שמנעה ממנו להפעיל את דוושת הדריכה של אופן האובניים. כתוצאה מכך, ריכז את מאמציו מגיל צעיר בעיצוב כלי חרס ולא בייצורם.
בראשית שנות העשרים לחייו, החל ודג'ווד לעבוד עם הקדר האנגלי המהולל ביותר בזמנו, תומאס וילדון. בסדנתו של וילדון החל לערוך ניסויים במגוון רחב של טכניקות קדרות, התנסות שהתרחשה בה בעת עם הופעתם של ניצני התעשייה בעיר המתפתחת מנצ'סטר שבשכנות. ודג'ווד ראה את ההזדמנות הנפתחת לפניו, חכר את מפעל אייוי בעיר מגוריו בורסלם והתחיל לעבוד. במהלך העשור הבא הפכו עבודותיו הניסיוניות (יחד עם השקעה נכבדה של הון מנישואיו לדודנית רחוקה בעלת נכסים, סאלי וג'ווד) את בית המלאכה המנומנם למפעל הקדרות הראשון האמיתי.
נישואים וילדים
היה סב-סבו של ג'וזאיה קלמנט ודג'ווד, (1872 - 1943), מדינאי בריטי פרו-ציוני.
עבודה
עבודתו של ודג'ווד הייתה גבוהה מאוד באיכותה (אם ראה, בעת סיור בסדנה שלו, כלי שאיננו עומד בדרישות תקן האיכות שקבע לעצמו, היה מנפץ אותו במקלו אגב הכרזה, "זה איננו מספיק טוב לג'וזאיה ודג'ווד!"). ודג'ווד גם גילה עניין נלהב בחידושי המדע של תקופתו ועניין זה הוא שהציב את היסודות לאימוץ הגישה המדעית והשיטות, שחוללו את השינויים המהפכניים באיכות תוצרתו. הודות לזיגוגים הייחודים של ג'וזאיה, היו כליו שונים ומיוחדים מכל תוצרת אחרת בשוק כלי החרס.
בשנת 1763 כבר קיבל הזמנות מן הדרגים הרמים ביותר של האצולה הבריטית, ביניהם המלכה שרלוט. ודג'ווד שכנע אותה להרשות לו לכנות את קו כלי החרס שרכשה "כלי המלכה", והכריז ברמה על הקשר המלכותי במסמכיו ועל נייר המכתבים שלו. כתעשיין משגשג היה ודג'ווד בין ראשי התומכים בתעלת טרנט ומרזי, שנחפרה בין נהר טרנט לנהר מרזי. בתקופה זו התיידד עם אראסמוס דרווין.
במהלך עשור זה, הניעו אותו עסקיו המתפתחים לעבור ממפעל אייוי הקטן אל מפעל אטרוריה, שבנייתו אך זה נשלמה, ושם תימשך עבודת הקדרות עוד 180 שנים. המפעל נקרא כך על שם חבל אטרוריה באיטליה, שם נמצאו בחפירות ארכאולוגיות כלי חרסינה שחורים, שתועדו לתקופה האטרוסקית. ודג'ווד שאב השראה מחרסינה זו והצלחתו המסחרית הגדולה הראשונה הייתה העתקתם במה שכינה "בזלת שחורה". זמן לא רב אחרי פתיחת המפעל החדש, הביאו סיבוכים מתמשכים בברכו נגועת האבעבועות להכרח לקטוע את רגלו הימנית.
בשנת 1780 נפטר שותפו הוותיק לעסקים, תומאס בנטלי, ודג'ווד פנה אל דרווין בבקשת עזרה בניהול העסק. כתוצאה מן הקשר הקרוב שצמח בין משפחות ודג'ווד ודרווין, תינשא בהמשך בתו הבכורה של ג'וזאיה לבנו של אראסמוס. אחד הילדים מנישואים אלה, צ'ארלס דרווין, יישא גם הוא בת ודג'ווד לאישה - אמה, נכדתו של ג'וזאיה. ביסודו של דבר, הירושה המצולבת הזאת של הונו של ג'וזאיה היא שאפשרה לצ'ארלס דרווין חיים של חירות מעבודה, שהובילו בסופו של דבר לגיבוש תאוריית האבולוציה שלו.
באחרית ימיו אחז בוודג'ווד הדיבוק ליצור העתק מדויק של "אגרטל פורטלנד", אגרטל זכוכית כחול-לבן, שתועד למאה הראשונה לספירה. במשך שלוש שנים עבד על המיזם, עד שלבסוף, בשנת 1789, הוציא תחת ידיו את ההעתק, שהשביע את רצונו. אחרי שהעביר את החברה שלו לבניו, מת ודג'ווד בשנת 1795.
חברת ודג'ווד עודנה שם דבר בעולם הקדרות (כחלק מווטרפורד ודג'ווד; ראו בדולח ווטרפורד), ו"חרסינת ודג'ווד" הוא המונח המקובל בשימוש לכלי ג'ספר שלו, החרסינה הכחולה (או לפעמים ירוקה) עם עיטורי ציפוי לבנים, שעודנה מצויה בכל העולם.
הוא היה חבר פעיל באגודה הירחית ושמו מוזכר על אבני הירח בברמינגהאם.
ביתו, אטרוריה הול, שנבנה בין 1768 ל-1771 על ידי ג'וזף פיקפורד, שוחזר כחלק מפסטיבל הגנים של סטוק-און-טרנט ב-1986 וכיום הוא חלק ממלון ארבעה כוכבים.
וולבי סלע שרמן
וולבי סלע שרמן (שם מדעי: Petrogale sharmani; קרוי גם וולבי סלע הר-קלארו) הוא מין של וולבי קטן בסוג וולבי הסלע שאנדמי לקווינסלנד שבאוסטרליה. הוא הוכר כמין עצמאי בשנת 1992 על בסיס מחקרים גנטיים, וקודם לכן נחשב כאוכלוסייה של וולבי סלע אלייד. וולבי שרמן שייך לקבוצת המינים lateralis/penicillata הכוללת 7 מינים שזהים לו מבחינה חיצונית, והוא המין הקטן והנדיר בקבוצה; למרות תפוצתו המצומצמת ואוכלוסייתו הקטנה שנאמדת בפחות מ-800 פרטים, מצבו נחשב ליציב.
תיאור
וולבי שרמן הוא אחד המינים הקטנים בסוג וולבי סלע. מבנה גופו קומפקטי וגוצי, ראשו גדול וחרוטי, צווארו רחב ואוזניו גדולות ועגולות. הרגליים האחוריות ארוכות יחסית, והקדמיות קצרות באופן ניכר. הזנב ארוך ושעיר ומשמש לאיזון. בכף הרגל יש לוולבי סוליות מחוספסות לאחיזה בסלעים. אורך ראשו וגופו של וולבי שרמן: 53-45 סנטימטרים, אורך זנבו: 53-43 סנטימטרים ומשקלו 4.7-3.4 קילוגרם. הזכרים גדולים במקצת מן הנקבות. ממדי גופו דומים לאלו של וולבי סלע קצר-אוזן, והלה אף עשוי להיות גדול ממנו לעיתים קרובות.
הפרווה של וולבי שרמן קצרה, רכה וחדגונית. צבעה הכללי חום-אפרפר או צהבהב השזור בשערות אפורות, לבנות ושחורות, והיא מתמזגת עם הנוף הסלעי שבו המין חי. הצד התחתון של הגוף צהבהב או לבנבן והרגליים והזרועות אפרפרים. לוולבי שרמן יש פס שחור דהוי לאורך הגב, טלאי שחור קטן באזור השכמות ובמותניים וקצות ידיו ורגליו צבועות אף הן בשחור. הראש בצבע צהבהב בהיר עם פסים שחורים עבים מהאף עד לאוזן, רצועה לבנה לאורך הלוע ופס שחרחר על המצח. האוזניים אפורות עם כתם שחור בצידן החיצוני. הזנב בצבע אפור-צהבהב בבסיס והשאר שחור או חום כהה.
תפוצה וביולוגיה
וולבי שרמן אנדמי לחוף המזרחי של קווינסלנד באוסטרליה מול שונית המחסום הגדולה, והוא מוגבל לאזור מצומצם בגודל 2,000 קילומטרים רבועים המשתרע על מרבית פלך הינצ'ינברוק (אזור הצפון) ופלך קארדוול (אזור הצפון הרחוק). בית הגידול שלו נמצא על מחשופים סלעיים וגבעות גרניט ברכס קואן (Coane Range) ורכס סיוויו (Seaview Range) שבפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד בתוך הרי החיץ הגדול. בעבר, היה ידוע כנפוץ בעיקר בהר קלארו; בהמשך, נתגלה גם במכתש הגעשי של הר פוקס דרומית מערבית לעיר אינגהם. קיימים סך הכול כ-20 אוכלוסיות ידועות של המין.
מעט מאוד ידוע על אורח חייו של וולבי שרמן. הוא יונק פעיל לילה בעיקר שמבלה את רוב היום במנוחה בנקיקי סלע (להוציא ימים קרירים). הוולבי יוצא בשעות הדמדומים לתור אחר מזון בכרי דשא או ביער פתוח עד עלות השחר. התזונה שלו כוללת עשבים, עשבי תיבול, פרחים, זרעים ופירות. הוא יונק חברתי שחי בקבוצות של עד 40 פרטים ומתרבה לאורך השנה. ההיריון נמשך 30 יום, לאחריהם נולד גור יחיד שמבלה עד 7 חודשים בתוך הכיס. הוא נגמל בגיל 11 חודשים ומגיע לבגרות בגיל שנתיים.
מצב
וולבי שרמן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), מכיוון שאוכלוסייתו מונה פחות מ-1,000 פרטים וטווח התפוצה שלו מצומצם באופן טבעי. אף על פי כן, האוכלוסייה נחשבת ליציבה. האיומים על המין אינם ידועים בבירור, אך כוללים כנראה טריפה על ידי חתולים, אובדן בית גידול, שינויים במשטרי אש, והכלאה עם וולביי סלע אחרים. 80% מהאוכלוסייה נמצאת בתוך אזורים מוגנים המנוהלים על ידי הארגון לשמירת חיות הבר האוסטרליות, שמיישם בתוכם ניהול שריפות סילוק עשבים פולשים ומעקב אחר וולביי שרמן.
האוכלוסייה העולמית של וולבי שרמן נאמדת בכ-750 פרטים בלבד.
קשקושי רחוב
כל קומיקס כולל סדרה של כעשרה ציורים. תחילתו בסצנה שבה המאיירת וכלבהּ מאזינים לשיחה בין שני משתתפים או יותר, ובהמשכו משולבת סדרת הודעות פייסבוק שמקבל אחד המשתתפים בשיחה. לחברי הפייסבוק שמות משמעותיים, המשקפים את אופיים. השיחה בין המשתתפים נמשכת, במטרה לפתור בעיה שהעלה אחד מהם. כל קומיקס מסתיים בפאנץ' ליין הומוריסטי.
אף שמטרתם עיקרית של הפרסומים היא בידור, ניכר שהכותבת משלבת בהם ביקורת חברתית ולעיתים אף פוליטית. בפרסום "עניי עירך קודמים וכל השאר יכולים לקפוץ לי", בלומנפלד מותחת ביקורת על עיוורונה המוסרי של החברה הישראלית לקורבנות מלחמת האזרחים בסוריה, ועל הסתגרותה בנרטיב הקורבני הסובב את השואה. ספק כדי לשמור על הנופך הבידורי ספק מתוך ביקורת, הכותבת בחרה גם להגחיך את הדמות שלכאורה אמפתית למצב קורבנות המלחמה, באמצעות שפיכת אור על הצביעות האופפת את הפאסודו דאגה הזו.
בספרה "אין א ריליישנשיפ", אשר מתאפיין בסגנון דומה לזה של הקומיקס השבועי אך ארוך יותר, ניתן למצוא ביקורת על יחסה של החברה התל אביבית לערבים וניכורם מהמצב הביטחוני. הספר אף מבקר מוסכמות של מוסד הנישואים, קורא תיגר על הטאבו סביב ברית מילה ועוד.
צפיפות אופטית
צפיפות אופטית (באנגלית: Optical Density; בראשי תיבות: OD) הן היחידות בהן מבוטאת מידת הבליעה של גלים אלקטרומגנטים. לעיתים משתמשים במונח בליעה (Absorbance) ואז הסימון יהיה A.
מתמטית, הצפיפות האופטית מוגדרת על ידי:
I היא עוצמת הקרן הנמדדת לאחר מעבר בחומר, ו-I_0 היא עוצמת הקרן הפוגעת בחומר.
סה"כ ניתן לרשום כי
מידת השינוי בקרן (שיעור הבליעה) הוא ביחס ישר לריכוז החומר שבתמיסה C, לקבוע הבליעה של החומר, ε ולאורך תא המדידה l:
לשכת היועצים העסקיים והניהוליים בישראל
לשכת היועצים העסקיים והניהוליים בישראל (ל.י.ה.י) היא אגודה מקצועית המהווה את הגוף היציג בישראל ליועצים עסקיים ומתפקדת כמוסד התנדבותי המאגד ומייצג את כלל היועצים העסקיים והניהוליים בישראל.
היסטוריה
הלשכה הוקמה בשנת 1998 כעמותה ללא כוונת על ידי נשיאה המייסד, יעקב קופרברג. זו נועדה לייצג ולאגד את היועצים העסקיים והניהוליים העצמאיים ופועלת לקידום נושאים רלוונטיים, ביניהם: קביעת קריטריונים לרישוי העיסוק בתחום הייעוץ העסקי והניהולי, קידום ההכרה והמודעות הציבורית שבחשיבות המקצוע ולביסוס מעמדם הציבורי של היועצים העסקיים והניהוליים בישראל, קורסים והשתלמויות מקצועיות, ימי עיון, חוזרים מקצועיים, כנסים ומפגשי יועצים.
בנוסף הקימה הלשכה ועדת גישור וייסדה נציבות תלונות הציבור לגבי שירות ייעוץ עסקי וניהולי בישראל.
בדומה ללשכות מקצועיות אחרות כגון לשכת רואי חשבון, ולשכת עורכי הדין, מהווה ל.י.ה.י את הגוף היציג של היועצים העסקיים והניהוליים בישראל והיא חברה מן המניין בארגון הגג ל.ה.ב (לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל).
לשכת היועצים העסקיים התקבלה בשנת 2014 כחברה בארגון הבינלאומי ICMCI.
המנון תאילנד
ההמנון חובר מספר ימים בלבד לאחר ההפיכה של 1932. הוא שודר לראשונה ביולי של אותה שנה. המילים המקוריות היו של קהון ויכהיטמאטרה. בשנת 1939, כאשר השם של המדינה שונה מסיאם לתאילנד, נערכה תחרות לכתיבת מילים חדשות להמנון. באותה תחרות ניצח לואנג סרנופראפהאן. ראש הממשלה דאז פיבוסונגרם הורה לנגן את ההמנון הלאומי בכל יום בשעות 8:00 ו-18:00. התושבים הצטוו לעמוד כמחווה של כבוד לאומה. החוק עדיין בתוקף כיום.
יוסיפון (ספר)
יוסיפון הוא שמו של חיבור בעברית הסוקר את ההיסטוריה של עם ישראל בתקופת בית שני עד למרד הגדול. על פי החוקרים, חובר הספר או נערך בשנת 953 לספירה, באחת מערי דרום איטליה, והוא עיבוד של התרגומים הלטיניים של כתבי יוסף בן מתתיהו (המכונה ביוונית: יוספוס), המכונים "פסאודו-הגסיפוס" (על שם שגיאת תעתיק שזיהתה את יוספוס עם הגסיפוס, אחד מההיסטוריונים הקדומים של הכנסייה שהעיבוד יוחס לו), וליקוט של מקורות נוספים.
מקורותיו של הספר
המחבר האנונימי מציין כי הוא מעתיק מחיבוריו של יוסף בן מתתיהו, אותו הוא מכנה בשיבוש "יוסף בן-גוריון", ובכתבי היד המאוחרים שובשו דברי המחבר, והחיבור יוחס ל"יוסף בן-גוריון" עצמו (ובתולדות יהודי המרד הגדול בסוף ימי בית שני אכן היה מנהיג ששמו יוסף בן גוריון), ובשל כך המחבר אף זוהה במשך הדורות עם התנא רבי יוסי הכהן. מלבד התרגום לעברית נעשו בעריכת ספר יוסיפון מאמצים להתאים את תיאוריו של יוסף בן מתתיהו לדברי חז"ל.
מטרת הספר
מטרת הספר היא סיפור מלחמות היהודים והרומאים ותולדות חורבן בית המקדש. לשם כך הביא הסופר סקירה היסטורית נרחבת מתולדות בני יפת בן נח לשמותיהם ולמקומותיהם, מלכות בבל ומפלתה, קורות בני ישראל וזרובבל, תולדות אלכסנדר מלך מוקדון ויורשיו עד לחורבן הבית בידי הרומאים.
היחס לספר
החיבור היה נפוץ בקרב חכמי אשכנז וצרפת, פרשני המקרא ופרשני התלמוד, ואף בקרב חכמים לא-יהודיים, וכבר בימי הביניים הוא תורגם לערבית ולשפת געז.
כמה עשרות שנים לאחר חיבורו, העתיק רבנו גרשום את הספר בכתב ידו, וישנם שלושה כתבי יד המבוססים על כתב יד זה. מאוחר יותר השתמש רש"י בחומר שהגיע אליו דרך "יוסיפון" לצורך פירוש ספר דניאל ופירוש הגמרא. גם בספרד (של המאה ה-12) שימש יוסיפון מקור עיקרי לחיבורו של אברהם אבן דאוד "תולדות מלכי ישראל", חלק מחיבורו ההיסטוריוגרפי 'דורות עולם'.
הרב דוד גנז, תלמידם של הרמ"א והמהר"ל, מסכם את ידיעות בני זמנו (המאה ה-16) על ספר יוסיפון:
אמנם יש לציין, כי אף על פי כן - נראה שרבו המהר"ל לא ראה ביוסיפון מקור מחייב, ולא נמנע מלבקר את דברי יוסיפון על כך שכתב על טיטוס שאינו רשע ואף היה רחמן ופקד על חייליו לא לשרוף את בית המקדש השני, ואילו לדעת המהר"ל טיטוס היה רשע גמור ואף אם אכן פקד לא לשרוף את בית המקדש - אין זה אלא מתוך רשעותו ורצונו לבזות את בית המקדש.
בזכות סגנונו הרבני, זכה הספר ללגיטימציה מסוימת כספרות יהודית מסורתית. מיכה יוסף ברדיצ'בסקי מתאר ברשימת זיכרון ('בדרך רחוקה'. נכלל בזכרונותיו 'מערפילי הנוער') כיצד נחשף לספר יוסיפון בילדותו בעיירה יהודית מסורתית בתחום המושב, ועד כמה השפיע עליו הספר. ברדיצ'בסקי מצא בספר שבחים לגבורה הירואית של יהודים בקרב, ומצא בכך אנטיתזה לנטייה מסורתית של היהדות הרבנית ה'גלותית'. אולי כהד לכינויו של המחבר הימי-ביניימי או לדמות הגיבור בן התקופה המתוארת בספר (יוסף בן גוריון), החליט ברדיצ'בסקי המבוגר לעברת גם את שם משפחתו שלו ל'בן-גוריון'.
שינויים
אחרית גורלם של הסיקריים במצדה זכתה לתיאור שונה לחלוטין בספר יוסיפון מאשר ב"מלחמת היהודים" של יוספוס, והפסאודו-הגספוס של כתביו. יוספוס תיאר התאבדות המונית של מתבצרי מצדה, ולעומתו בחר מעבד היוסיפון לאמץ את המודל הקלאסי-יווני בתארו את אחריתם של נאמני אלעזר בן יאיר כמוות אציל של גיבורים בקרב בשילוב דימויים של פולחני קורבן מרטירולוגיים. בנוסף, ביוסיפון נפתח סיפור זה במילים 'ויהי אחר הדברים האלה...' הרומזות למעשה העקדה (בראשית כ"ב) הנפתח באלו המילים, הקשר שלא קיים בחיבורו של יוספוס.
הר יוסיפון נקרא כך על שם הספר.
מהדורות
הרב יהודה (ליאון) בן הרב משה (משקוני) התבסס על חמש מהדורות שונות של הספר, והשתדל ליצור מהם ספר מתוקן. ביניהן היו לדבריו מהדורות 'מקוצרות' מאת רבי שמואל הנגיד והראב"ד הראשון, מגדולי ספרד הקדומים, אך הוא העדיף ככלל את המהדורות הארוכות יותר, שנחשבו בעיניו מלאות. עם זאת, ייתכן שדווקא במהדורות הארוכות נוספו קטעים, ואילו המהדורות הקצרות קרובות יותר למקור. במהדורה זו חולק הספר לשישה חלקים, מה שכעדות הרב לא היה בחלק מכתבי היד שלפניו. כמו כן הוסיף הרב חלוקה לפרקים קצרים ביותר שלא התקבלה בהמשך.
בראשית הדפוס יצא הספר בשלוש מהדורות: בעת החדשה הוציא דוד פלוסר את הספר במהדורה מדעית אקלקטית המורכבת מליקוט קטעים שונים מכתבי יד שונים בשאיפה ליצור מסמך הקרוב ביותר לטקסט המקורי המשוער. שנתיים לפני שנסתיימה העבודה על המהדורה המדעית, נמצא כתב יד קדום של הספר הקרוב למהדורתו של פלוסר.
אלן הולדסוורת'
אלן הולדסוורת' (6 באוגוסט 1946 - 15 באפריל 2017) היה גיטריסט ומלחין ג'אז-פיוז'ן ורוק מתקדם בריטי.
סקירה מוזיקלית
הולדסוורת' היה ידוע בשימוש האידיוסינקרטי שלו במושגים מתקדמים מתורת המוזיקה, במיוחד ביחס למלודיה והרמוניה. המוזיקה שלו משלבת מגוון עצום של מהלכים הרמוניים מורכבים, לעיתים קרובות באמצעות תצורות אקורדים לא שגרתיות, קטעי סולו מאולתרים מורכבים, לעיתים קרובות על פני מרכזים טונאליים משתנים.
לעיתים קרובות השתמש בסולמות לא שגרתיים עבור במוזיקה הפופולרית, כמו: סולם מוקטן, מינור הרמוני, סולם מוגדל (סולם הטונים השלמים),מודוסים (לרבות מודוס לידי; סולם מז'ורי עם דרגה 4 מוגבהת), סולמות כרומטיים וסולם אלטרד (דרגה שביעית של סולם מינור מלודי). אלו הולידו צלילים "חיצוניים", בלתי צפויים ודיסוננטיים. טכניקת סולו הלגטו הייחודית שלו נבעה כנראה גם מרצונו המקורי לנגן בסקסופון.
בנוסף לגיטרה הוא ניגן גם על תצורה מוקדמת של סינתיסייזר גיטרה בשם SynthAxe.
השפעה
הולדסוורת צוין כהשפעה על ידי שורה של גיטריסטי רוק, מטאל וג'אז כמו אדי ואן היילן, ג'ו סטריאני, גרג האו, שון ליין, ריצ'י קוצן, ג'ון פטרוצ'י, אלכס ליפסון, קורט רוזנווינקל אינגווי מלמסטין, מייקל רומיאו, טיי טבור, פרדריק ת'ורדנדל, דניאל מונגריין, ג'ון פרושיאנטה, וטום מורלו. פרנק זאפה שיבח אותו פעם כ"אחד הבחורים המעניינים ביותר בגיטרה על הפלנטה", בעוד רובן פורד אמר: "אני חושב שאלן הולדסוורת' הוא ג'ון קולטריין של הגיטרה. אני לא חושב שמישהו יכול לעשות כה הרבה עם גיטרה כפי שאלן הולדסוורת' יכול."
ביוגרפיה
הולדסוורת' מת ב-15 באפריל 2017 בביתו בויסטה, קליפורניה, בגיל 70 ממחלת לב.
חיים אישיים
הולדסוורת' חי בקליפורניה מתחילת שנות השמונים. אחד הבילויים האהובים עליו היה רכיבה על אופניים. הוא גם היה חובב בירה נלהב, עם חיבה מיוחדת לאייל חבית צפון אנגלי. הוא התנסה בבישול בירה משלו בשנות ה-90, והמציא משאבת בירה מיוחדת בשם The Fizzbuster, אשר, במילותיו שלו, יוצרת "ראש קרמי ויפהפה".
בסביבות 1986, הולדסוורת' נאבק כלכלית ומדי פעם מכר ציוד כדי להסתדר.
הולדסוורת' הפך לסבא בדצמבר 2010, כאשר בתו לואיז ילדה ילדה בשם רורי.
Night Time, My Time
האלבום קיבל ביקורות טובות ממבקרי המוזיקה, אשר שיבחו את הסאונד שלו. האלבום זכה להופיע ברשימות רבות של האלבומים הטובים ביותר לשנת 2013. האלבום הגיע בשיאו למקום 45 בבילבורד 200 ולמקום 40 במצעד האוסטרלי. האלבום קודם על ידי הסינגל You're Not the One. חברת התקליטים שלה גם הוציאו את 24 Hours ו-Boys בחינם כסינגלים קידומים. אף על פי ששיר הנושא Night Time, My Time לא יצא כסינגל, עדיין יצא לו קליפ.
רכישת מערת המכפלה
רכישת מערת המכפלה, הוא סיפור המופיע בספר בראשית, פרק כ"ג. סיפור זה עוסק במכירתה של מערת המכפלה לאברהם מידי עפרון החתי לצורך קבורת שרה. אברהם מסרב לקבל את אחד מן הקברים באזור ללא תמורה כספית, ומתעקש לקנות בכסף את מערת המכפלה. המחבר המקראי מאריך בדברים בבואו לספר על תהליך הקנייה והמכירה, וזאת כדי לתת תוקף חוקי לבעלות על אחוזת הקבר לאבות האומה בפרט ולאומה בכלל.
מות שרה
שרה מתה בקריית ארבע, ואברהם פונה לבני חת, תושבי המקום, כדי שימכרו לו אחוזת קבר בה יוכל לקבור את אשתו. המערה אמנם נרכשה לצורך קבורתה של שרה, אך במשך הזמן שימשה לקבורתם של האבות, האמהות מלבד רחל ולפי המסורת, גם אדם וחווה. אברהם מבקש להיפגש עם עפרון החיתי, נשיא בקהל בני חת אשר לו אחוזת קבר בקצה שדהו, אותה הוא מעוניין לרכוש. נראה על פי הסיפור המקראי כי אין לאברהם מעמד של קבע בארץ כנען, ואין הוא יכול לקבור את מתיו היכן שיחפוץ, ואין הוא יכול לקנות קרקע מתושבי המקום, ע"פי החוק המקראי, למרות הכינוי אותו מייחסים החיתים לאברהם "נשיא אלוהים". סיפור מות שרה משולב בסיפור קניית אחוזת קבר כדי להצדיק את הצורך בקניית מערת המכפלה.
משא ומתן וקניית המערה
המחבר המקראי מגיש לקורא את סיפור המשא ומתן במלואו, זאת כדי להדגיש את עיקרו ומגמתו של הסיפור. המשא והמתן עם בני חת נפתח במילים: "וַיָּ֙קָם֙ אַבְרָהָ֔ם מֵעַ֖ל פְּנֵ֣י מֵת֑וֹ" לאחר בואו של אברהם מהספד על שרה פונה אברהם אל בני חת. מילים אלו משמשות מעבר בין סיפור האבל האישי של אברהם לדיון המשפטי הבא אחריו.
אברהם פונה אל החיתים, תושבי העיר, אך בדיון זה משתתפים גם "בָּאֵ֥י שַֽׁעַר־עִיר֖וֹ" ו"עַ֥ם הָאָֽרֶץ", בעלי הזכויות – ונציגיהם שהם הגוף החוקי הרשאי לנהל ולאשר עסקות של מכירת קרקע, לאלה שאינם מבני המקום. לאחר דברי הנימוסין בין אברהם לאנשי חברון בהם הם מציעים לו לקבור את קרוביו בין קיברהם, וזאת כאשר מתקיים דיון על מחירה של אחוזת הקבר, מתנהל הדיון בין המוכר – עפרון החתי, לקונה – אברהם. תושבי העיר הם העדים לעסקה והם אלה שמאשרים אותה.
המשא ומתן לקניית אחוזת הקבר משקף את דרכי רכישת הקרקעות אשר היו מקובלות במזרח הקדום בעת העתיקה. נוסח הסיפור המקראי משתקף בתעודות מכר בבליות כדיון משפטי בין המוכר והקונה. בסיפור המקראי באים לידי ביטוי ביטויים, שמקורם בלשון המשפטית אשר הייתה נהוגה. חמשת חלקי הדיון שנערך בין אברהם לעפרון אף הם משתקפים בתעודות אלה אף על פי שאין אזכור למסמך כלשהו: הצעת מחיר, הסכמת הקונה, שקילת הכסף, הודעה על העברת בעלות, העדים לטקס הקנייה והמכירה. עדות נוספת במקרא לקניה ומכירה ניתן למצוא בבראשית, לג, יח-כ, שם קונה יעקב את שכם מידי בני חמור.
מבנה הסיפור
סיפור קניית מערת המכפלה הוא יחידה אחת בה מתנהל דיון במקום אחד, ואין מעברים בין מקומות אלא רק בין הדוברים. הסיפור מתקיים במסגרת תיאורית אחת שנושאה משא ומתן שמנהל אברהם עם החיתים. המשא ומתן מתקיים באותו מקום ועם אותן דמויות. הצגת המשא ומתן ביחידה סיפורית אחת מבקשת לתת דגש על הדיון המתחולל בין שני הצדדים. לדעת יאירה אמית לכל אחד מן הדוברים במשא ומתן קשה לסגת מרצונו. סיום המשא ומתן על ידי אחד מהצדדים תגרום לכל אחד להתעקש על עמדותיו ולכן שומה על הצדדים להמשיכו עד סיום המקובל עליהם. סיפור מות שרה משמש כמצג המבהיר את הרקע לסיפור: שרה מתה ועל אברהם מוטל לקבור אותה. לסיפור סיום מעגלי, פסוקים אלה דנים בקבורת שרה ועל קניית השדה והמערה אשר תהיה לאחוזת קבר. בין הפרולוג לבין האפילוג יש סצנה תיאורית אחת שנפתחת בבקשתו של אברהם לחיתים, בני המקום.