cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבא הגנבים
הפקה
לצד ההכרזה על הפקת הסרט "צבא המתים", נטפליקס הכריזה על פיתוח סרט פריקוול, שנקרא אז "צבא המתים: הפריקוול", שיתמקד בשלביה הראשונים של התפרצות מגפת הזומבים.
אולה רמר
המוזיאון על שמו
מוזיאון אולה רמר נמצא בעיריית הויה-טאסטרופ, דנמרק. מצפה הכוכבים שנמצא שם פעל עד לשנת 1716, שבה הכלים שנותרו בו הועברו לרונדטרן שבקופנהגן. ישנו אוסף גדול של מכשור אסטרונומי עתיק וחדיש ויותר מוצג במוזיאון. מאז שנת 2002 תצוגה זה מהווה חלק ממוזיאון קרופדל הנמצא בסמוך אליו.
צבא הגנבים
הפקה
באפריל 2021, נחשף שמו הרשמי של הסרט – "Army of Thieves" (בתרגום מילולי לעברית: "צבא הגנבים").
צילומים
צילומי הסרט החלו בגרמניה באוקטובר 2020 והסתיימו בדצמבר 2020.
אימה באמטוויל
אימה באמטוויל (באנגלית: The Amityville Horror) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2005, אשר בוים על ידי אנדרו דאגלס על פי תסריט מאת סקוט קוסאר. הסרט הוא עיבוד מחדש לסרט האימה המצליח "הלילה ה-19" (באנגלית נקרא גם הוא "The Amityville Horror") משנת 1979. שני הסרטים שואבים השראתם מספר באותו השם, אשר בתורו מתיימר להיות תיעוד של מקרה אמיתי, על אף מחלוקת משפטית רבה בנושא.
עלילה
הסרט עוקב אחר משפחת ג'ורג' וק'תי לוץ, אשר עוברת לגור בבית חדש בלונג איילנד, יחד עם שלושת ילדיהם. המשפחה איננה מודעת לכך שדייריו הקודמים של הבית, משפחת דה-פו, נרצחו על ידי אחד מילדי המשפחה, רונלד שנה קודם לכן. רונלד רצח את אחיו והוריו בעזרת רובה, וטען לאחר מכן כי בילה זמן רב במרתף הבית, שם שמע קולות אשר עודדו אותו לבצע את הרצח.
לאחר עוד כמה אירועים על טבעיים, קת'י מתחילה לחקור אודות הבית, ולבסוף מגלה כי בעבר התגורר בו כומר סדיסט בשם קצ'ם (Katchem, ומכאן המילים שיצרו המגנטים), אשר נהג לענות אינדיאנים במרתף הבית. בעוד שקת'י ממהרת לביתה, ג'ורג' מגלה את חדר העינויים של קצ'ם ובו גופות קורבנותיו וכן רוחו - אשר משתלטת על ג'ורג'. לאחר שקת'י מגיעה לביתה, ג'ורג' אחוז הדיבוק מנסה להרוג אותה ואת ילדיו, אך אלו מצליחים (לאחר מרדף ממושך) להמם אותו ולהרחיקו מהבית. כאשר הם מתרחקים מהבית, ג'ורג' חוזר להכרתו, ורוחו של קצ'ם נעלמת מגופו.
ביקורת כלפי הסרט ונאמנות למקור
בעוד שהסרט הופק כ"חידוש" לסרט המקורי, וכמוהו טוען כי מבוסס על סיפורם האמיתי של משפחת לוץ, הרי שספקנות רבה קיימת לגבי נכונות הפרטים. משפחת לוץ אכן התגוררה בבית בלונג איילנד ואכן טענה שזה רדוף רוחותיהם של קורבנותיו של רונלד דה-פו, אשר אכן רצח את משפחתו. אך מנגד, פרקליטו של דה-פו בעצמו, בהתייחסו לספר שנכתב בעקבות סיפורם של משפחת לוץ, אמר "אני יודע שזאת רק מתיחה. אנו המצאנו את סיפור האימה לאחר שתיית כמה בקבוקי יין." משפחת לוץ הגישה תביעות כנגד מספר גופי תקשורת אשר התייחסו לנושא, כמו גם נגד וובר ואחרים, מהן חלקן נדחו על הסף בעוד שאחרות נדחו. עם זאת, משפחת לוץ המשיכה לטעון כי הסיפור הוא אמת לאמיתה.
עיבוד מחדש זה הוסיף אלמנטים בדיוניים אשר לא נכללו בסיפור המקורי של משפחת לוץ, והקשר אליו הוא בעיקר בקווים הכלליים של העלילה. כך, לדוגמה, דמותה של ג'ודי דה-פו לא הופיעה בספר, ומנגד החברה הדמיונית של צ'לסי לוץ לא הייתה ממשפחת דפו אלא דווקא כן נקראה "ג'ודי" והייתה מעין חזיר שטני. כמו כן, הספר לא מזכיר כל ניסיון של ג'ורג', תחת השפעת דיבוק או לא, להרוג את משפחתו, וסיפורו של הכומר קצ'ם אינו מופיע גם כן. ג'ורג' לוץ הגיש תביעה כנגד יוצרי הסרט אך נפטר בטרם זו הושלמה.
הסרט לא היה חביב גם על מבקרי קולנוע, ובאתר Rotten Tomatoes, המסכם ביקורות קולנוע ממקורות רבים, רק 24% מסך הביקורות שנאספו היו חיוביות.
רווחים
במהלך סוף השבוע הראשון להקרנת הסרט באולמות הקולנוע בארצות הברית גרף הסרט 23.5 מיליוני דולרים, אך לאחר מכן חווה נפילות חוזרות ונשנות של כמחצית מההכנסות מדי שבוע, ולאחר שבועות ספורים ירד מהאקרנים בארצות הברית, לאחר שגרף כ-65 מיליוני דולרים. ברחבי העולם גרף הסרט 42 מיליוני דולרים נוספים, ובכך הגיע לסך הכנסות של כ-108 מיליוני דולרים. עם זאת, הסרט היה לרווחי לעומת עלויות ההפקה, אשר הסתכמו בכ-19 מיליוני דולרים בלבד. בעקבות ההצלחה, ולאור גודלה הבינוני, הודיעו אולפני הסרט על הפקת המשכון, אך יפיצו אותו הישר ל-DVD וזה לא צפוי לצאת לאקרנים באולמות הקולנוע.
אליפות העולם בשחייה 1975
אליפות העולם השנייה בשחייה נערכה בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה ב-19 ביולי - 27 ביולי 1975. האליפות כללה את ארבעת המקצועות האולימפיים: שחייה, קפיצה למים, שחייה צורנית וכדורמים, בהשתתפות 682 ספורטאים, מ-39 מדינות.
בתחרות התנהל מאבק שליטה בין ארצות הברית ומזרח גרמניה, כמו באליפות העולם הקודמת. שתי המדינות זכו ב-27 מדליות זהב מתוך 37 מדליות שחולקו. האמריקאים ניצחו עם 16 מדליות זהב הודות לשליטה בשחיית הגברים ובכל המדליות בשחייה הצורנית, לעומת מזרח גרמניה ששלטה בשחיית הנשים וזכתה ב-11 מדליות זהב בסך הכל.
שחייניות בולטות
השחייניות הבולטות בתחרות היו שירלי בבשוף עם 6 מדליות, מתוכן 2 מזהב במשחים אישים עם 2 שיאי תחרות חדשים, 3 מדליות כסף ואחת ארד, וקורנליה אנדר  עם 5 מדליות, 4 מזהב ואחת מכסף, 2 מתוכן אישיות עם 2 שיאי עולם חדשים אחד אישי ואחד במשחה השליחות. בנוסף, בלטה אנלור אנקה שזכתה ב-3 מדליות זהב, 2 במשחי החזה עם 2 שיאי תחרות חדשים ואחת במשחה שליחות מעורב.
שיאי עולם
באליפות נקבעו 4 שיאי עולם (3 לנשים ו-1 לגברים). נוסף לכך, נקבעו 19 שיאי תחרות חדשים (10 לנשים ו-9 לגברים).
המפתח למאמרים בעברית
המפתח למאמרים בעברית (המוכר גם כ"מפתח חיפה" ובאנגלית: "IHP", ראשי התיבות של "Index to Hebrew Periodicals") הוא מאגר מידע ביבליוגרפי המנוהל בספריית יונס וסוראיה נזריאן באוניברסיטת חיפה, המכיל הפניות למאות אלפי מאמרים מתוך כתבי עת נבחרים, קבצים, ועיתונים יומיים בתחומים רבים: יהדות, ספרות, חינוך, היסטוריה וארכאולוגיה, אמנויות ואדריכלות, רפואה, משפטים, חקלאות, טבע, מדע וטכנולוגיה, חברה ומדינה.
אליפות העולם בשחייה 1975
שחייה צורנית
חלוקת המדליות לפי מדינות הייתה כמו באליפות העולם הקודמת.
המפתח למאמרים בעברית
מאפייני המפתח
מאגר המפתח למאמרים בעברית מיוצר מאז שנת 1977, אך הוא כולל גם מאמרים מכתבי-עת משנים מוקדמות יותר. במהלך השנים הסתייע המפתח בעזרתם של מספר גורמים, כגון ספריית אוניברסיטת בר-אילן (שמפתחה מוספים ספרותיים בשנים 2005-1985 ואת כתבי העת "אורלוגין", "מלילה" ו"מולד"), מכללת תל-חי (שמפתחה עיתונות יומית בשנים 1997-1985) ויד יצחק בן-צבי. המפתח הופיע במשך שנים מספר בדפוס, כמיקרופיש וכתקליטור, ומאז שנת 2002 הוא נמצא באינטרנט, שם ממשק המשתמש שלו היה עד ינואר 2011 ממשק של תוכנת אל"ף המשמש בעיקר לקטלוגים של ספריות ולאחר מכן ממשק פרימו, הפועל בשיטת חיפוש אחד (One search), שניהם מתוצרת חברת אקס ליבריס.
מדי שנה מתווספים למפתח כ-15,000 מאמרים. המאגר כולל גם הפניות למאמרים שאינם בעברית, בעיקר בנושאים הקשורים לארץ ישראל. לחלק מהמאמרים קישור לטקסט המלא, הנמצא באינטרנט.
רשומה ביבליוגרפית טיפוסית במפתח המאמרים מכילה את שם המחבר או המחברים, את כותרת המאמר, את שם כתב העת או קובץ המאמרים שבו ראה אור, ואת פרטי הגיליון, תקציר המאמר, קישור לטקסט המלא של המאמר – אם זה נגיש באינטרנט, וכן קישור לרשימה המאוחדת של כתבי העת בישראל, ULS.
המאמרים ממופתחים בעזרת תזאורוס (רשימת המונחים), המכיל מאות אלפי מונחי מפתוח ומספר רב של רמיזות. חלק ניכר מהנושאים הם שמות של אישים, תאגידים, הצגות וסרטים. מונחי המפתוח קשורים ביניהם בקשרים היררכיים - מונחים קשורים, מונחים צרים ומונחים רחבים ("פורים", למשל, הוא מונח צר של "חגי ישראל", ו"חגי ישראל" הוא מונח רחב של "פורים"). התזאורוס בשפה העברית פותח במיוחד לצורך המפתח במהלך השנים, והוא משמש גם פרויקטים נוספים וספריות אחרות.
כדי לענות על הצרכים של ספריות אקדמיות מחד, ושל ספריות ציבוריות ובתי ספר מאידך, מוצעות למשתמש מגוון אפשרויות חיפוש: במאגרים של כתבי-עת אקדמיים ומחקריים בלבד, במאגרים של כתבי-עת מחקריים ומקצועיים, במאגרי העיתונות היומית בלבד, במאגרים בטקסט מלא בלבד, או בכל המאגרים גם יחד.
גישה למפתח
הגישה למפתח המאמרים מתאפשרת תמורת תשלום דמי מנוי. רכישת מינוי אפשרית לגופים מוסדיים בלבד. המינוי מבוסס כיום על שיטת זיהוי אוטומטית לפי IP של המוסד המנוי.
על המפתח מנויים כיום כל המוסדות להשכלה גבוהה בישראל, ספריות ציבוריות ביישובים בישראל, עשרות ספריות בתי ספר, מכוני מחקר וארגונים שונים בישראל ומספר ספריות של אוניברסיטאות וגופים אחרים מחוץ לישראל.
מעלות-תרשיחא
מַעֲלוֹת-תַרשִׁיחָא (בערבית: معالوت ترشيحا) היא עיר במחוז הצפון בישראל, קילומטרים ספורים מגבול ישראל-לבנון, 20 קילומטרים מזרחית לנהריה, 20 קילומטרים מערבית לצפת, 15 קילומטרים צפונית לכרמיאל. העיר שוכנת בגליל העליון בגובה של כ-600 מטרים מעל פני הים.
מעלות-תרשיחא הוכרזה כעיר בשנת 1995. ראש העירייה הנוכחי הוא ארקדי פומרנץ.
ימי הביניים
היישוב תרשיחא נזכר כבר למן המאה ה-12 והמאה ה-13, בתעודת מקרקעין מימי הצלבנים. על פי המסורת העממית הערבית השם תרשיחא מגיע מהשפה הכנענית, במובן "הר הלענה": "טור" ("הר" בעברית) ו"שיח" (לַעֲנָה), או "טאר שיחא" ("שיחא עף"), כלומר: הזדרז השייח' שיחא ג'מאל א-דין (גיבור מהאגדה) להילחם בצלבנים.
בזמן הצלבנים נערכו במקום קרבות רבים בין הנוצרים לבין המוסלמים.
התקופה העות'מאנית
בתקופת האימפריה העות'מאנית, במאה ה-18, ביצע השליט הבדואי דאהר אל-עומר חילופי אוכלוסייה - לכפר מעיליא הסמוך הביא נוצרים מלבנון ואת תושבי מעיליא המוסלמים יישב בתרשיחא.
בתקופה העות'מאנית ומאוחר יותר בימי המנדט הבריטי גדלה חשיבותו של תרשיחא כישוב מרכזי בין צפת לעכו.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בתרשיחא בשנת 1870, וכתב כי העיירה מחולקת לארבעה רבעים, בראש כל אחד מהם עומד שיח' משלו. הוא ציין כי בעיירה 2,000 מוסלמים ולהם שלושה מסגדים; הראשי ביניהם נבנה בידי מושל עכו עבדאללה פאשא. לצידם חיו בעיירה, ברובע משלהם, כ-500 נוצרים מהזרם היווני אוניאטי. אלו בנו באותה העת בפיקוחו של ההגמון האוניאטי של עכו כנסייה חדשה שנועדה להחליף את קודמתה העלובה.
בסקר ארץ-ישראל המערבית משנת 1881 מתואר היישוב ככפר גדול של מבני אבן השוכן במישור חקלאי פורה ומתגוררים בו כ-1,500 מוסלמים וכ-300 נוצרים. בכפר כנסייה חדשה בשכונה הנוצרית וכן שני מסגדים - חדש וישן. במישור מטעי זית והוא מוקף בגבעות.
תקופת המנדט הבריטי
בשנות ה-30 וה-40 נודע אזור תרשיחא כאזור של כנופיות שודדים חמושות, שעסקו אף בהברחות גבול מלבנון. ביולי 1938 פשטו אנשי כנופיות מקרב תושבי תרשיחא על יהודי פקיעין, ותכננו להוציא להורג שני גברים יהודים שלכדו במקום. בהתערבותו של כאמיל חוסיין אפנדי ואחדים מתושבי הכפר, הם נסוגו מכוונתם אך הכריחו את יהודי פקיעין לעקור ממקומם.
מלחמת העצמאות
על פי תוכנית החלוקה שהתקבלה בכ"ט בנובמבר 1947, עתיד היה הכפר להיות חלק מן המדינה הערבית. במהלך מלחמת העצמאות התבצרו כוחות צבא ההצלה של קאוקג'י בכפר. תושבי הכפר השתתפו בטבח שנערך בשיירת יחיעם ב-28 במרץ 1948. במקום התחוללו קרבות קשים במסגרת מבצע חירם. באוקטובר 1948 פעל צה"ל לכבוש את הכפר וכוחות קאוקג'י נסוגו צפונה ללבנון, ועמם רבים מתושבי הכפר. ב-29 באוקטובר נכבש הכפר על ידי כוחות חטיבת עודד, לאחר הפצצה ממטוסים והרעשה ארטילרית. רוב תושבי הכפר, כ-4,000 עד 5,000 איש, מהם כ-80% מוסלמים, נמלטו ממנו באותו בוקר יחד עם חיל המצב של צבא השחרור הערבי, עוד לפני שחיילי חטיבת עודד נכנסו לכפר, בעוד שמרבית הנוצרים נשארו. בדצמבר נותרו בכפר כ-700 תושבים, מהם כ-600 נוצרים, וביניהם היו גם תושבים שברחו קודם לכן והסתננו בחזרה. עקב קרבת הכפר לגבול רצה צה"ל לפנות ממנו את התושבים שנותרו בו, והופעל לשם כך לחץ על התושבים, אך אלה סירבו להתפנות ונותרו בכפר.
הקמת מעלות
המתיישבים היהודים הראשונים בתרשיחא היו משפחות מעולי רומניה. בפברואר ומרץ 1949 התיישבו כ-300 עולים יהודים בבתים הערביים הנטושים, ואילו המשפחות הערביות הפזורות בכפר רוכזו באזור אחד שלו. בספטמבר 1949 היו בתרשיחא פחות מ-1,000 ערבים וכ-130 משפחות יהודיות מעולי רומניה. הסוכנות היהודית חייבה את התושבים היהודים לבצע את כל קניותיהם בצרכניה, אך יהודים רבים העדיפו לקנות תוצרת זולה משכניהם הערבים.
תחילה הוגדרה ההתיישבות החדשה כמושב בשם "מעונה". בשנות ה-50 הקימו חלק מן המתיישבים היהודים פנסיונים קטנים לצורכי תיירות פנים. לאור הקשיים הכלכליים שחוו המתיישבים היהודים במקום, הוחלט ב-1 באוגוסט 1951 לחלקם למתיישבים עירוניים ולמתיישבים חקלאיים. 50 משפחות שהחליטו לעסוק בחקלאות עקרו מתרשיחא והקימו בסמוך את המושב מעונה, ואילו כ-100 משפחות יהודיות שנותרו בתרשיחא כונו בשם "מעונה עירונית".
התייחסות רשמית ראשונה לאפשרות הקמת יישוב באתר של היישוב מעלות הופיעה במסמך מ-18 באוקטובר 1950, של האגף לתכנון במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית. אף שבמסמך לא נזכרת מעלות בשמה, צורפה אליו מפת האזור המתוכנן להתיישבות. בישיבה מיום 9 במרץ 1952 קבעה ועדת השמות הממשלתית את השם "מעלות" לעיר העתידית, בדומה לכפר הסמוך מעיליא ומכיוון שהעיר תיבנה על מעלות ההרים. בשנת 1953 דובר כבר תכופות על יסוד יישוב יהודי בשם "מעלות" כדי לפתור את מצוקת תושבי מעונה עירונית.
בשנות ה-50 הוקמה מעברה בשם "מעברת מעלות" במקום שבו נמצא כיום אזור התעשייה של מעלות.
ידיעה ראשונה בעיתונות על הקמת היישוב היהודי מעלות פורסמה בעיתון דבר ב-3 ביולי 1957. היישוב, אשר יושב ב-120 משפחות באותו השבוע, הוקם מזרחית לכפר תרשיחא, כעיירה בעיקר לעולים ממרוקו ורומניה. על פי התוכניות היישוב, אשר הוקם על ידי חברת עמידר במימון משרד השיכון, יועד ל-450 משפחות. בחודש יולי הושלמו כבר 176 יחידות דיור ובניית שאר יחידות הדיור תוכננה להסתיים עד סוף שנת 1957. התושבים הראשונים הגיעו ליישוב מתרשיחא הסמוכה וממעברת מעונה. הבתים הראשונים נבנו סמוך למיקומו הנוכחי של מגרש הכדורגל העירוני, בשטח 54 מ"ר עם שירותים חיצוניים. ב-29 באוקטובר 1959 חוברה מעלות לרשת החשמל בטקס בנוכחות שר המשטרה בכור שטרית.
היישוב היהודי בתרשיחא התדלדל מאוד עד לשנות ה-60. תרמו לכך מחסור במקומות תעסוקה והקמת מעלות השכנה.
הקמת רשות משותפת
ביום 4 באוקטובר 1962 פרסם שר הפנים בקובץ התקנות הכרזה על הקמת מועצה מקומית משותפת מעלות-תרשיחא, ההחלטה הייתה תקפה רטרואקטיבית החל מתחילת אוקטובר. אף לאחר ההכרזה לא קמה המועצה מיד וטקס פתיחת המועצה צוין ב-16 במאי 1963, בבית הספר הממלכתי במעלות, בנוכחות סגן שר הפנים ישראל שלמה בן-מאיר ומכובדים נוספים. בדיווח בעיתון "דבר" על הקמת המועצה, צוין כי היישובים תרשיחא ומעלות "הם מן הנחשלים ביותר על מפת המדינה".
שטח המועצה ערב ההקמה היה 2500 דונם. מספר התושבים לפי מפקד האוכלוסין של 1961 היה במעלות 1658 נפש, במעונה העירונית היו 270 אנשים, בתרשיחא היו 1337 ערבים רובם נוצרים.
בעת הקמת המועצה המקומית ישבו במעלות כ-520 משפחות יהודיות, רובן מיוצאי צפון-אפריקה. בתרשיחא ישבו 61 משפחות יהודיות וכ-200 משפחות ערביות. במועצה הראשונה כיהנו 15 חברים, כאשר חמישה מתוכם היו ערבים. לראש המועצה הראשון מונה על ידי ועדה קרואה צמח ששון תושב עכו, אשר נשלח למקום מטעם מפלגת מפא"י, בשנת 1966 הוחלף בלחץ התושבים לאחר שלוש שנות כהונה על ידי אלי בניטה שנבחר בבחירות מקומיות כראש המועצה הראשון במעלות תרשיחא. לסגן ראש המועצה הראשון נבחר מיכאל אליאס מוסא דאוד, מוכתר העדה הקתולית בתרשיחא.
ב-21 בנובמבר 1995 קיבלה מעלות-תרשיחא מעמד של עיר. היישוב משתייך לאשכול רשויות גליל מערבי.
אוכלוסייה ודת
במהלך שנות ה-90 הכפילה העיר את אוכלוסייתה עם הגעתם וקליטתם של עולים רבים מחבר המדינות.
מעלות-תרשיחא היא עיר מעורבת. נכון לשנת 2017 הייתה אוכלוסיית העיר מורכבת מן הקבוצות האתניות והדתיות הבאות:
החל משנת 1983 ולמשך 31 שנים כיהן כרב העיר הרב יצחק ועקנין, יליד שנת 1932. בדצמבר 2015 נבחר הרב מאיר סייג לאחר תקופה בה לעיר לא היה רב.
אקלים
מזג האוויר בחורף קר וגשום, ולעיתים יורד בעיר שלג. בקיץ נוח עם אחוזי לחות נמוכים יחסית.
תעסוקה
אחד המפעלים הראשונים שנפתחו במעלות היה מפעל הליטוש "אבני חן" אשר החל לפעול בשנת 1960 והיה בבעלות חברת "תיעוש" של ההסתדרות הכללית. המפעל נפתח אחרי עיכובים שונים. מפעל זה ידע קשיים רבים מעת פתיחתו לאחר שציוד המפעל נקנה ללא התייעצות עם מומחים, המפעל סבל מחוסר בכוח ניהולי מיומן ומאי-סדרים בהנהלת חשבונותיו. לאחר מספר שנות פעילות כושלת, נסגר המפעל ב-1967.
במחצית השנייה של שנות ה-60 הוקמו ביישוב מספר מפעלי תעשייה, בניסיון להקל על מצוקת התעסוקה. מצוקה זו גרמה לתחלופת תושבים גבוהה ביותר ובעשר השנים הראשונות לקיומה של מעלות חלפו בה כ-20,000 תושבים, בעוד שבמחצית 1968 התגוררו במקום כ-5,000 תושבים בלבד, ואילו כמחצית מכוח העבודה הועסקו בעבודות יזומות. בין המפעלים שנפתחו היו: מפעל "גנור" (מאוחר יותר שינה שמו ל"גיבור מעלות") אשר החל בייצור גרבי מכנס, פריט לבוש אופנתי באותם הימים. מפעל זה היה הגדול במעלות ובשנות ה-70 העסיק כ-200 פועלים. עוד נפתחו מפעל "מ.ג.ט." למוצרי נירוסטה, מפעל "טלרד" לייצור טלפונים ומרכזות ומפעל תע"ש מעלות.
בשנת 1968 נפתח ביישוב בית הבראה של קופת חולים כללית. מעסיקים גדולים נוספים היו קק"ל שהעסיקה פועלי ייעור, ומחצבות אבן וסיד.
בשנות השישים האבטלה בעיירה הייתה גבוהה. יגאל אלון שר העבודה שלח מכתב למשרד ראש הממשלה ב-8 בפברואר 1963 הוא תיאר שיש אבטלה כרונית והיעדר מקורות תעסוקה. הוא לקח על עצמו את האחריות לדאוג להשפיע על משרדים ממשלתיים להשקיע במעלות. אלון טוען שהמקום פחות מתאים למפעלים וצריך לראות אותו בתור מרכז נופש ותיירות. דווח שאנשים ממעלות שמקבלים עבודה בנהריה עוזבים את מעלות בעקבות סגירת 'מפעל אבני חן'. יש תיאור של עשרות בני נוער מסתובבים ברחובות יושבים בבתי קפה ועושים מעשי השחתה בעיר כי אין עבודה.
העבודות היזומות
רוב העבודה בשנים הראשונות הייתה עבודת דחק. עבודת הדחק גרמה לשביתות ולעימותים אלימים, אחת לכמה חודשים פרצה שביתה בנוגע לתנאי העבודה. קק"ל סיפקו את רוב עבודות דחק בעיקר בתחום נטיעת יערות.
ב15 אוקטובר 1961 פרצה שביתה על רקע דרישה של פועלי ייעור שמועסקים על ידי קק"ל להפחתה במכסות הבורות היומית שהם היו צריכים לחפור. קבוצה של 30 פועלים חסמה את היציאה של המשאיות לשטח העבודה ושאר הקבוצה (כ-400 אנשים)הצטרפה לשביתה . ב-18 באוקטובר נעצרו שלושה פועלים בחשד להסתה לשביתה ולאיומים . באותו יום הוכרזה שביתה כללית בעיירה והיא כללה שביתה של מוסדות החינוך, פועלי בניין של סולל בונה ועובדי המועצה האזורית. מזכיר המועצה בצלאל דהן הותקף בזמן שניסה ללכת לעבוד . השובתים איימו שאם לא יקשיבו לדרישות שלהם הם יעלו לירושלים וישבתו רעב מול הכנסת . ב-25 באוקטובר דווח שהושג הסדר בין השובתים לאל"ם יצחק פונדק מנכ"ל משרד העבודה. לפי ההסכם חלק מהפועלים יעברו הכשרה בקורס כריה בתמנע חלק אחר יישלח לעובדה במפעל בנהריה. בנוסף הוחלט שוועדה תגיע לבדוק את עניין המכסות של חפירת הבורות . לשר המשטרה בכור שלום שטרית הוגשה שאילתה בכנסת בנוגע למעצרים הרבים ופציעת מפגינים על ידי המשטרה. שר המשטרה השיב שכוחות המשטרה נרגמו באבנים ונפצעו קצינים וסמלים הוא טען שהמשטרה התנהגה באיפוק גם שהם הותקפו. הוא ציין בנוסף שהשופט שהרשיע את העצורים והתנהגות המשטרה הייתה למופת.
אירועים ביטחוניים
ב-15 במאי 1974 התרחש ביישוב "אסון מעלות", אירוע טרור שבמהלכו נרצחו 22 תלמידי בית-ספר תיכון, זוג מתושבי המקום ובנם הפעוט וחייל צה"ל. בשנת 1975, בעקבות אסון מעלות, הוקמה ביישוב ישיבת מעלות, ישיבת הסדר השייכת למרכז ישיבות בני עקיבא. בשבת, 13 בינואר 1979 חדרה חוליה של שלושה מחבלים לבית ההבראה במעלות, לאחר שחצו את הגבול מלבנון. חיילי צה"ל ששהו בבית ההבראה הצליחו להרוג את חברי החוליה בטרם הצליחו לפגוע באורחי בית ההבראה. על פעולה זו זכה אחד החיילים לעיטור המופת.
בשנת 2006, בזמן מלחמת לבנון השנייה הופגזה העיר בלמעלה מ-600 רקטות קטיושה. אחת הקטיושות פגעה באזור תרשיחא, וגרמה למותם של שלושה נערים.
חינוך
בשנים הראשונות של מעלות היו שלושה בתי ספר- ממלכתי, ממלכתי דתי וחרדי.
בית הספר הממלכתי-בית הספר הממלכתי נפתח בשנת 1958 בתור בית ספר אזורי לילדי מעלות מעברת מעלות, מעונה, תרשיחא היהודית עין יעקב, חוסן ופקיעין. בית הספר הוכר באותה שנה באופן רשמי
בין בתי הספר הממלכתי דתי לבית הספר החרדי היו עימותים בעיקר על רישום תלמידים לכיתות. יש עדויות משנת 1959 על תהליך הרישום בין בית הספר הממלכתי לבית הספר הממלכתי דתי העדויות מתארות ניסיונות שכנוע של נציגים ממפלגות שונות להירשם לבית ספר שלהם. בחלק מהמקרים התהליך נעשה תוך כדי ניצול אי ידיעת השפה העברית של ההורים שבאו לרשום את ילדיהם.
בשנת 1963 חלוקת התלמידים במערכת החינוך בעיירה הייתה כדהלן-בית ספר הממלכתי 350 תלמידים, בית הספר הממלכתי דתי 250 תלמידים, גן ילדים ממלכתי 50 ילדים וגן של ארגון אמהות עובדות של ההסתדרות 50 ילדים.
בשנות השישים נפתח מרכז כפרי שנועד לתת השכלה יסודית לתושבי המושבים במועצה שעלו חסרי השכלה בסיסית, המרכז נועד ללמד 60 אנשים.
בשנת 1975 הוקם בעיר סניף של תנועת הנוער עזרא. הסניף פעל כ-6 שנים ואז הועבר לתנועת הנוער בני עקיבא. התנועה עוסקת בפיתוח תרבות הפנאי של צעירי מעלות, בקידום המנהיגות בקרב בני הנוער ובפעילויות חינוכיות בלתי פורמליות בעיר.
משנות ה-80 ועד היום פועל בעיר מרכז לימודי שדה (מל"ש) של החברה להגנת הטבע. המל"ש פועל הן בחינוך הפורמלי בהדרכת טיולים ושיעורי חינוך סביבתי, והן בחינוך הבלתי פורמלי בהפעלת תנועת נוער של החברה להגנת הטבע, חוגי מנהיגות בקידום הנוער, פעילויות בבית החם לנערה ועוד. במל"ש פועלים מתנדבי שנת שירות, שירות לאומי, מורות חיילות, וחיילי נח"ל בפרק המשימה הלאומית.
בשנת 2010 חודש בעיר שבט הצופים. השבט נפתח מחדש על ידי קומונת מתנדבי שנת שירות בגרעין רעים. השבט עוסק בפעילויות חינוכיות חברתיות בעיר, בחיזוק המנהיגות הצעירה, חיזוק פעילות הנוער ועוד.
תרבות ופנאי בעיר
החל משנת 1991 נערך במעלות-תרשיחא פסטיבל/סימפוזיון "אבן בגליל". האירוע נערך פעם אחת בשנה בדרך כלל בחול המועד פסח. הפסטיבל מארח פסלים מפורסמים ממדינות שונות המגיעים לעיר ומפסלים לאורך כל הפסטיבל. בסיום הפסטיבל מוצבים הפסלים השונים ברחבי העיר.
בעיר פועלת התזמורת האנדלוסית ״אלמוגרביה״ מעלות תרשיחא המנגנת מוזיקה אנדלוסית קלאסית. להקת "גרוטסק" מעלות (הלהקה הייצוגית של החוג קרקס אומנותי במתנ"ס סביונים) מייצגת את העיר בפסטיבלים בינלאומיים בכל רחבי הארץ. להקת "דאנס סטודיו מעלות" מופעלת במתנ"ס דור לדור ומשתתפת בתחרויות רבות ברחבי הארץ והעולם. התחרות הבינלאומית לריקודים סלוניים התקיימה באולם באגם מונפורט, באוקטובר 2008.
בשנת 2011 נחנך בעיר היכל תרבות ובאוגוסט 2012 נפתח קניון.
ערים תאומות
למעלות שש ערים תאומות:
פרדיננד שאל
גנרל פרדיננד שאל (בגרמנית: Ferdinand Schaal; 7 בפברואר 1889 – 9 באוקטובר 1962) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
שאל נולד ב-7 בפברואר 1889 בפרייבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1908 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-22 (באדן ה-3 - הנסיך קרל), ולחם בשורותיו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. ב-27 בינואר 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-25 בנובמבר 1915 הועבר לדיוויזיה ה-115. ב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת ריטמייסטר, ובמרץ 1918 מונה למפקד גדוד ברגימנט המילואים ה-40, באוגוסט 1918 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-463, הוא היה ובתחילת אוקטובר 1918 נפצע במהלך הקרבות בחזית המערבית. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר שאל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1925 מונה שאל למפקד פלוגה 3 ברגימנט הפרשים ה-15 (הפרוסי), וב-1 בנובמבר 1928 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באפריל 1929 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה, וב-1 באוקטובר 1931 מונה לקצין אג"ם באגף כוח אדם של הרייכסווהר. ב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-16, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-1. ב-1 בינואר 1938 הועלה שאל לדרגת גנרל מיור, ב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באוגוסט 1939 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-10.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה שאל מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-10 שהייתה בעתודת קבוצת ארמיות צפון, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין. במהלך המערכה על צרפת לחם שאל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט והשתתף במצור המוצלח על קאלה, ובשלב השני לחם כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת הארמייה הרביעית, ועל פעולותיו בקרבות קיבל שאל ב-13 ביולי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה לחם שאל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-1 בספטמבר 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-34, שהיה חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ב-13 בספטמבר 1941 מונה שאל למפקד הקורפוס הממונע ה-56 שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ולאחר מכן פיקד עליו במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מארמיית הפאנצר השלישית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-1 באוקטובר 1941 הועלה שאל לדרגת גנרל חיל השריון. ב-21 בינואר 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה התשיעית, וב-1 במרץ 1942 הוסב הקורפוס ה-56 לקורפוס פאנצר. ב-8 במרץ 1942 קיבל שאל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-2 במאי הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה הרביעית. ב-15 ביולי 1943 הועבר הקורפוס שוב תחת פיקוד הארמייה התשיעית, וב-1 באוגוסט פרש שאל מתפקידו.
ב-1 בספטמבר 1943 מונה שאל למפקד המחוז הצבאי של בוהמיה ומוראביה. ב-20 ביולי 1944 לאחר ניסיון החיסול של היטלר ביצע שאל את פקודות "מבצע ולקיריה", ובשל כך נעצר למחרת על ידי קרל הרמן פרנק בפקודת הימלר. שאל נכלא בבית כלא באוסטריה, אך לא הוצא להורג, וב-28 באפריל 1945 נפל בשבי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה
שאל שוחרר מהשבי כבר באוגוסט 1945. לאחר שחרורו התגורר שאל בבאדן-באדן עד למותו ב-9 באוקטובר 1962.
אש רתק
אש רתק (או אש חיפוי) הוא מושג המתאר ירי של נשק כלפי כוחות אויב במטרה להפחית את יכולתם להגן על עצמם או להשיב אש על ידי אילוצם להישאר תחת מחסה. אש רתק נבדלת מירי על מנת להרוג בכך שמטרתה היא לגרום לאויב להוריד את ראשו ולהפחית את יכולתו לזוז, לירות ולהתבונן בשטח. אמנם אש שכזו מסוגלת לפצוע ולהרוג אך אין זו מטרתה העיקרית.
שימוש
ריתוק אש האויב חיוני במהלך תנועת כוחות. בעיקר במהלך מצבים טקטיים שבהם מבוצעת הסתערות על מוצב אויב. כאשר מופעלת אש על היעדים לקראת מהלך התקפי, מפעילים גם ריכוך ארטילרי.
מצבים בהם נעשה שימוש באש רתק כוללים:
מצב טיפוסי של רתק על מנת לקדם קבוצת תוקפים:
טקטיקות דומות
רסס והתפלל (Spray & Pray) היא טקטיקה שבה משתמשים כשמיקום האויב אינו ידוע, התוקף אינו מנוסה, או המטרה רחוקה מדי או מהירה מדי. טקטיקה זו היא טקטיקת נגד אפשרית כנגד אש רתק.
טקטיקת חיפוי יכולה להיעשות גם על ידי צלפים. במקום ירי צרורות אוטומטי אקראי, הצלפים יורים ופוגעים בכל אויב שחושף את עצמו כדי לבצע ירי. איום הצלפים מונע מהאויב להפעיל אש רציפה ומאפשר את תמרון הכוח.
הוקר היינד
ההוקר היינד (באנגלית: Hawker Hind; היינד באנגלית פירושו צבייה) היה מפציץ קל דו כנפי בריטי, אשר נבנה בידי חברת הוקר אייקראפט ושירת בחיל האוויר המלכותי מאמצע שנות ה-30 ובמהלך השנים שקדמו למלחמת העולם השנייה. ההיינד פותח מהמפציץ הקל הוקר הארט שנכנס לשירות ב-1931.
עיצוב ופיתוח
הגרסה המשופרת למפציץ הוקר הארט, שפותחה על פי תנאי מכרז G.7/34, נרכשה על ידי חיל האוויר המלכותי כמטוס ביניים בזמן שמטוסים חד-כנפיים, כגון הפיירי באטל, עדיין היו בפיתוח והיה צורך בהרחבה מהירה של כוח המפציצים באמצעות שדרוג דגם קיים.
מבנה גוף ההיינד היה שילוב של צינורות פלדה חלולים ודוראלומיניום, הכנפיים היו מכוסות בד, בעוד הרכיב העיקרי שהבדיל אותו מההארט שקדם לו היה המנוע מסוג רולס-רויס קסטרל סימן V, והכנסת שיפורים מגרסאות מאוחרות של ההארט, כגון תא טייס אחורי נמוך יותר שפותח עבור ההוקר דמון, התקנת עמדה למטיל הפצצות והחלפת המחליק תחת הזנב בגלגל אחורי. אב הטיפוס (מס' ייצור K2915) נבנה בקצב מהיר בשל מחויבויותיה של הוקר לפרויקטים אחרים, וטיסת הבכורה נערכה ב-12 בספטמבר 1934. שינויים נוספים הוכנסו לאחר מכן (מסעף צינורות מפלט בתצורת "קרני אייל", מדחף עשוי מתכת תוצרת פיירי-ריד ושיפורים במנוע) וההיינד מסדרת הייצור הראשונה (מס' K4636) המריא לראשונה ב-4 בספטמבר 1935.
היסטוריה מבצעית
ההיינד החל בשירות מבצעי בטייסת מס' 21 בנובמבר 1935, 527 מטוסים מסוגו נבנו בתוך שנתיים ובסופו של דבר צייד 26 טייסות של פיקוד המפציצים ועוד 13 טייסות-עזר של חיל האוויר המלכותי. מטוסי היינד נמכרו גם למדינות אחרות, כגון אפגניסטן, אירלנד, לטביה, איראן, פורטוגל, דרום אפריקה, שווייץ וממלכת יוגוסלביה. ב-1937 החל תהליך של הוצאת ההיינד מטייסות המפציצים המבצעיות של חיל האוויר המלכותי והוא הוחלף בפיירי באטל ובבריסטול בלנהיים, בעוד טייסות העזר בהן שירת משנות את ייעודן והופכות לטייסות קרב או סיור ימי. מעט לפני פריצתה של מלחמת העולם השנייה עדיין שירת ההיינד בטייסת מס' 613 במשימות שיתוף פעולה קרקעי והוחלף בגרסה אחרת של ההארט, ההוקר הקטור, בנובמבר 1939.
להיינד נמצא תפקיד חדש, החל מ-1937, בתור מטוס אימון דו-מושבי למפציצים והיווה את השלב השני בהדרכת פרחי טייס לאחר הטיסות שביצעו בדה הבילנד טייגר מות'. שנה לאחר מכן הותקן בהיינד ציוד לטיסת מכשירים שהרחיב את תפקודו והוא המשיך לשרת כמטוס אימון במהלך כל מלחמת העולם השנייה. גרסאות האימון של ההיינד פעלו גם בקנדה ובניו זילנד.
ב-1941 טסו מטוסי היינד דרום אפריקניים במשימות קרביות בתפקידם המקורי כמפציצים קלים כנגד הכוחות האיטלקיים במסגרת המערכה במזרח אפריקה. לפחות שני מטוסי היינד יוגוסלביים פעלו כנגד הגרמנים והאיטלקים במהלך המערכה בבלקנים באפריל 1941.
שירות
ההוקר היינד שירת במדינות הבאות:
הרברט לינדלר
הרברט לינדלר-וילסון (באנגלית:Herbert Lindlar, 15 במרץ 1909 – 27 ביוני 2009), הידוע בעיקר בתור הרברט לינדלר, היה כימאי בריטי-שווייצרי. הוא ידוע במיוחד בעקבות פיתוח הזרז להידרוגנציה, "זרז לינדלר", הקרוי על שמו.
ביוגרפיה
לינדלר נולד בשפילד, אנגליה במרץ 1909 ועבר לשווייץ עם משפחתו באותה שנה. הוא למד כימיה במכון הטכנולוגי של ציריך ובאוניברסיטת ברן וסיים את לימודיו ב-1939 עם תזה "על ההתנהגות של חומצות דיקרבוקסיליות בהיווצרות של אציל אוריאה ". לאחר מכן הצטרף לחברת התרופות הופמן לה רוש. למעט הפסקה אחת של ארבע שנים, הוא עבד בהופמן-לה רוש עד לפרישה ב-1974. במהלך ארבע השנים הללו בציריך ובבזל עבד לינדלר כסגן קונסול אנגלי.
בחודש מרץ של שנת 2009 הוא חגג מאה שנים להולדתו, וביוני של אותה שנה נפטר.
מייק ד'אנטוני
מייקל אנדרו "מייק" ד'אנטוני (באנגלית: Michael Andrew "Mike" D'Antoni; נולד ב-9 במאי 1951) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל איטלקי-אמריקאי. שימש בעברו כמאמן הראשי של קבוצות ליגת ה-NBA דנוור נאגטס, פיניקס סאנס, ניו יורק ניקס, לוס אנג'לס לייקרס ויוסטון רוקטס. בעונת זכה בתואר מאמן העונה לאחר שהוביל את פיניקס סאנס למאזן 62–20 בעונה הסדירה, ולגמר המערב בפלייאוף ה-NBA של אותה עונה.
קריירת משחק
אחרי קריירה בכדורסל מכללות באוניברסיטת מארשל, נבחר ד'אנטוני בסיבוב השני של דראפט 1973 על ידי קנזס סיטי קינגס מליגת ה-NBA. לאחר 3 עונות אצל הקינגס (1973-76), שיחק ד'אנטוני בקבוצת "הרוחות של סנט לואיס" מליגת ה-ABA ב-1976, והסן אנטוניו ספרס (שוב ב-NBA) ב-1977.
לאחר מכן החליט ד'אנטוני לשחק עבור הקבוצה האיטלקית אולימפיה מילאנו, בה החל קריירה אירופאית מוצלחת, אשר במהלכה הפך לקלע הפורה ביותר בהיסטוריית המועדון. בשנת 1990 דורג כרכז הטוב ביותר בהיסטוריית הליגה, הוביל את קבוצתו ל-5 אליפויות איטליה, שני גביעי אירופה, שני גביעי איטליה, גביע קוראץ' אחד וגביע בינלאומי אחד. כאזרח איטליה, שיחק באליפות אירופה של 1989 בנבחרת הכדורסל של איטליה.
כינויו האירופאי של ד'אנטוני היה "ארסנה לופין" (בתרגום חופשי: הגנב הג'נטלמן), בעקבות היכולת שלו לחטוף כדורים מהקבוצה היריבה.
קריירת אימון
תפקיד האימון הראשון של ד'אנטוני בליגת ה-NBA היה אצל הדנוור נאגטס בעונת 99–1998 לאחר שתפקד כיועץ של הקבוצה, בעונה שלפני כן. הוא גם היה עוזר המאמן של הפורטלנד טרייל בלייזרס בעונת 01–2000, והסקאוט של הסן אנטוניו ספרס בעונת 00–1999. לד'אנטוני אזרחות כפולה, בארצות הברית ובאיטליה, אשר עזרה לו להיות האיטלקי הראשון שמדריך קבוצת NBA. הוא דובר אנגלית ואיטלקית באופן שוטף. ד'אנטוני מונה לתפקיד מאמנה הראשי של הפיניקס סאנס במהלך עונת 04–2003. עם עזיבת הג'נרל מנג'ר של הקבוצה, בראיין קולנג'לו, בפגרת המשחקים של 2006, מונה ד'אנטוני תחתיו. בסוף עונת 07–2006 החליטו ד'אנטוני והמועדון כי עדיף ששחקן העבר סטיב קר ימונה לתפקיד הג'נרל מנג'ר על מנת לפנות למאמן זמן לעסוק באימון הקבוצה. לאחר הסיום המאכזב של עונת 08–2007 החליטו ד'אנטוני וסטיב קר על ביטול שארית חוזהו של המאמן עקב רצונו לעזוב את המועדון לטובת אימון הניו יורק ניקס.
בחודש מרץ 2012 הודיע ד'אנטוני על התפטרותו מהניקס במהלך העונה, לאחר שלא הצליח להביא את הקבוצה להישגים, ורק בעונה השלישית מארבע העונות בהן אימן (עונת 2010-2011) השיגה הקבוצה מאזן חיובי (42:40). בעת התפטרותו של ד'אנתוני עמד מאזן הקבוצה על 24:18. אחוז הניצחונות של הניקס בתקופת ד'אנטוני עמד על 48.8.
ב-1 ביוני 2016 מונה למאמנה הראשי של קבוצת יוסטון רוקטס. בספטמבר 2020 התפטר מאימון הרוקטס, לאחר 4 שנים בתפקיד; בעונת העפילה הקבוצה לגמר האזור המערבי, וב-3 העונות האחרות הודחה בחצי גמר האזור המערבי. לאורך התקופה רשמה יוסטון מאזן כולל של 217 ניצחונות ו-101 הפסדים (68.2%).
ג'ון פוסטר פרייזר
סר ג'ון פוסטר פרייזר (באנגלית: Sir John Foster Fraser; 13 ביוני 1868 – 7 ביולי 1936) היה סופר מסעות סקוטי.
ביוגרפיה
ביולי 1896 יצא עם שני חבריו, סמואל אדוארד לון (Samuel Edward Lunn) ופרנסיס הרברט לואו (Francis Herbert Lowe), למסע אופניים סביב העולם, על גבי אופני בטיחות של רובר (Rover). הם נסעו לאורך 19,237 מיילים במשך שנתיים וחודשיים, דרך 17 ארצות ולרוחבן של שלוש יבשות. הוא תיעד את המסע בספרו "סביב העולם על גלגל".
בין הוצאות ספריו, הוא היה עיתונאי. ב-1901, בזמן שעבד עבור היורקשייר פוסט, הוא כתב, בין היתר, תיאור בן 16 עמודים של לווייתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. ב-1916 הוא הרצה בבריטניה על "מה שראיתי ברוסיה".
פרייזר הוכתר בתואר האבירות במהלך הענקת התארים ביום ההולדת 1917.
איתמר בן-אב"י סיפר באוטוביוגרפיה שלו שהוא עצמו היה עם פרייזר על האניה "אדריאטיק" בנסיעתה מניו יורק לאירופה עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה. פרייזר נאם בפני נוסעי האניה על המלחימה ותוצאותיה. לדברי בן-אב"י, במהלך נאומו המלהיב, אמר פרייזר: בן-אב"י מספר כי ביקש וקיבל הזדמנות לנאום למחרת נאום הגנה כנגד ההתקפה על היהודים. לדבריו, עם סיום נאומו, לחץ פרייזר את ידיו ואף ביקש בפומבי את סליחתו ואת "סליחת העם היהודי".
לבנבנות (סרט, 2004)
לבנבנות (בתרגום מילולי מאנגלית: White Chicks) הוא סרט קומדיה משנת 2004 שבוים על ידי קינן אייבורי ויינס. בסרט מככבים האחים שון ומרלון ויינס המגלמים צמד סוכני FBI אפרו-אמריקאים שמתחזים לצמד נשים לבנות במטרה למנוע חטיפה מתוכננת.
הסרט הוקרן באולמות הקולנוע בארצות הברית ב-23 ביוני 2004 והרוויח 113.1 מיליון דולר ברחבי העולם כנגד 37 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי פטל הזהב ולמרות הביקורות הקוטלות, הסרט הכניס כסף רב בשנים שעברו מאז יציאתו וכיום נחשב סרט פולחן.
עלילה
מרקוס אנתוני השני וקווין קופלנד הם צמד סוכני FBI המנסים ללכוד סוחר סמים המחופש למוביל גלידה. למרות זאת, המעצר נכשל בגלל טעות בזיהוי והשניים ננזפים על ידי מפקדם. במטרה להוכיח את עצמם, מפקדם ממנה אותם להיות שומרי הראש של צמד אחיות עשירות ושטחיות בשם בריטני וטיפאני וילסון במהלך אירוע "שבוע האופנה" בהמפטונס לאחר התראה על מספר חטיפות באזור. הצמד אוסף את האחיות משדה התעופה, אך במהלך הנסיעה לבית המלון מתרחשת תאונת דרכים שבגללה האחיות נשרטות שריטות קלות ומסרבות ללכת לאירוע מחשש להשפלה. בפחד מלאבד את מקום עבודתם, הסוכנים מפצירים בבנות להישאר במלון בזמן שהם (ללא ידיעת האחיות) מתחפשים אליהן והולכים במקומן לאירוע.
קווין, כבריטני, ומרקוס, כטיפאני, מגיעים לאירוע ומתוודעים לשלוש החברות הכי טובות של האחיות: ליסה אנדרסון, קרן גוגלשטיין וטורי וילסון. בנוסף, הצמד מתוודע לאויבותיהן המושבעות: האחיות הת'ר ומייגן ונדרגלד. ללא ידיעתם של מרקוס וקווין, צמד סוכני FBI נוספים בשם וינסנט גומז וג'ק הרפר נשלחו להשגיח על האחיות ביחד עם מפקד היחידה, אליוט גורדון והשלושה מתחזים לעובדי בית המלון בו האחיות אמורות לשהות. בזמן שהותם במלון, כדורסלן מפורסם בשם לת'רל ספנסר, לו יש עוזר אישי בשם טוני, מתאהב בטיפאני (מרקוס) וקווין עצמו מתאהב בכתבת העיתון הניו יורק טיימס בשם דניס פורטר.
במהלך אירוע צדקה שמשפחת ונדרגלד מארחת, לת'רל זוכה בארוחת ערב עם טיפאני וקווין מעמיד פנים שהוא לת'רל כדי להרשים את דניס, לאחר שהבין שהיא אוהבת גברים עשירים. בזמן שלת'רל האמיתי לוקח את טיפאני לדייט, קווין גונב את המכונית של לת'רל ומשתמש בה כדי לאסוף את דניס ולוקח אותה לביתו של לת'רל. בהגיעם לבית, השניים מפלרטטים וקווין לומד מדניס שאדם עשיר בשם טד ברטון סוחט את וורן ונדרגלד, אביהן של הת'ר ומייגן. קווין מצליח להתקרב לדניס בזמן שמרקוס מנסה להרחיק ממנו את לת'רל, אך התנהגותם המוזרה מושכת את תשומת לבם של גומז והרפר ומעלה את חשדם.
הצמד מגלה שוורן ונדרגלד מעל במאות מיליוני דולרים בעזרת קרן הצדקה שהקים. מרקוס מונע מקווין לדווח על הנעשה לגורדון במטרה שהם יעצרו אותו בעצמם וכך יקבלו את עבודתם בחזרה. בעזרת הרפר וגומז, השניים מתחפשים לאחיות בשנית וחוזרים להמפטונס. בהגיעם, הם נבחרים (תוך מחשבה שמדובר באחיות האמיתיות) לשמש כדוגמניות בתצוגת האופנה באירוע, במקום האחיות ונדרגלד שזועמות על ההחלטה. בזמן התצוגה, ליסה, קרן וטורי מצליחות לעצור את האחיות ונדרגלד מלהרוס את התצוגה ומרקוס תוקף את היט, האדם ששבר את לבה של קרן.
לפתע, האחיות האמיתיות חושפות את קווין ומרקוס ובמהומה שנוצרת, וורן מנסה לחטוף את האחיות, אך בטעות לוכד את מרקוס (שמחופש לטיפאני) ואת בריטני האמיתית. מתברר שוורן שילם להיט ולחברו ראס על מנת שאלו יסייעו לו בחטיפה. וורן מצליח ללכוד את האחיות האמיתיות ומתוודה מול אשתו ובנותיו על הצרות הכלכליות בהן משפחתם מצויה ועל החטיפה, בלי לדעת שדניס והצלם שלה מתעדים את הכל. וורן מנסה לירות בדניס, אך קווין עוצר בגופו את הקליע. לת'רל נורה בזמן שהוא ניסה להגן על טיפאני (מרקוס) ו-וורן נורה בכתפו על ידי קווין.
מרקוס וקווין עוצרים בהצלחה את וורן בזמן שגומז והרפר עוצרים את היט וראס. לאחר שזהותם נחשפה בפני כולם, לת'רל זועם על כך שמרקוס הוא לא לבן (על אף שלא אכפת לו שמרקוס הוא גבר). וורן, היט וראס נשלחים למעצר וגורדון מחזיר למרקוס, קווין, הרפר וגומז את עבודתם. מרקוס משלים עם ג'ינה, קווין מתחיל לצאת עם דניס ולת'רל מחזר אחרי האחיות וילסון. טורי, ליסה וקרן מתוודות בפני צמד הסוכנים שהן אהבו אותם יותר מאשר את האחיות וילסון האמיתיות והחמישה מסכימים להישאר חברים וללכת ביחד לשופינג למחרת.
הפקה
צילומי הסרט לקחו חלק בעיר "צ'יליוואק" שבקולומביה הבריטית. קינן אייבורי ויינס כתב את תסריט הסרט בשיתוף עם אחיו שון ומרלון.
ביקורות
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 15% טריות על סמך 124 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 41/100 על סמך 31 ביקורות.
סרט המשך אפשרי
באוגוסט 2009, סרט המשך הוכרז על ידי אולפני סוני, אך בהמשך הפרויקט בוטל. באפריל 2014, מרלון ויינס הביע עניין ביצירת סרט המשך. במרץ 2018, הוכרז שסרט המשך נמצא בפיתוח. ב-30 ביוני 2019, טרי קרוז אישר בתוכנית האירוח "Watch What Happens Live! with Andy Cohen" שסרט המשך אכן בתהליכי פיתוח, אך מרלון ויינס הצהיר שהמידע לא היה אמור להידלף ושהעסקה עדיין לא חתומה.
אנני-פריד לינגסטד
ביוגרפיה
לינגסטד נולדה בנורווגיה חודשים אחדים לאחר תום מלחמת העולם השנייה. היא הייתה בתם מחוץ לנישואין של חייל גרמני, נשוי, וצעירה נורווגית. מקומיות שהיו בקשרים רומנטיים עם גרמנים, וילדיהם, נרדפו בחומרה לאחר השחרור ב-1945, אושפזו במוסדות פסיכיאטריים וסבלו התעללות. כדי לחמוק מכך, סבתה ואמה של לינגסטד היגרו עמה לשוודיה. במשך שנים רבות האמינה כי אביה נהרג בדרכו חזרה לגרמניה. רק בשנת 1977, לאחר שהתפרסמה, נודע לה באמצעות כתבת תחקיר שפרסם מגזין גרמני כי אביה בחיים.
קריירה
לינגסטד עלתה לראשונה על במה בשנת 1956, בגיל 11 בלבד. היא השתתפה בקונצרט גיוס תרומות לארגון הצלב האדום. שנתיים לאחר מכן היא החלה לעבוד כזמרת ליווי ללהקות בתחילת דרכן. ב-3 בספטמבר 1967 השתתפה בתחרות של זמרות ג'אז שנערכה בסטוקהולם. היא שרה את השיר "En Ledig Dag" ("יום חופשי") וזכתה במקום הראשון. זמן קצר לאחר מכן היא הופיעה עם השיר הזוכה בטלוויזיה הממלכתית של שוודיה. בעקבות הופעה זו היא הוחתמה בחברת התקליטים EMI. בשנת 1969 השתתפה בתחרות המלודיפסטיבלן (הקדם אירוויזיון השוודי) עם השיר "Härlig Är Vår Jord" ("נפלאה היא אדמתנו") והגיעה למקום הרביעי. באותה תקופה נהגה להופיע עם זמרים שונים ואף הופיעה בפסטיבלים ביפן ובוונצואלה.
בתחילת שנות השבעים התקשתה לינגסטד לעבוד באולפן אך הייתה יצירתית מאוד על הבמה. וכך מצאה עצמה בשנת 1972 חוברת לאנייטה פלטסקוג, ביורן אולבאוס ובני אנדרסון (לימים ארוסה). ארבעת הצעירים המוכשרים החלו לשיר יחד והקימו במהרה את להקת אבבא.
בשנת 1975, במקביל לפעילותה בלהקת אבבא, הקליטה לינגסטד אלבום סולו בשוודית, "Frida Ensam" ("פרִידה לבד"), ובו גרסאות כיסוי לשירים פופולריים, וכן הביצוע המקורי לשיר "פרננדו". את האלבום הפיק בעלה דאז וחבר הלהקה, בני אנדרסון.
בשנת 1996 חזרה לינגסטד לאור הזרקורים עם אלבום סולו בשוודית, "Djupa andetag" ("נשימות עמוקות"), שהיה אלבומה האחרון.
חיים אישיים
במאי 1969 הכירה לינגסטד את בני אנדרסון, שבשנות השישים היה קלידן בלהקה שוודית פופולרית בשם "Hep stars", בהופעה בעיר מאלמה. זמן קצר לאחר מכן התארסו השניים, וב-1971 עברו לגור ביחד. השניים נישאו ב-6 באוקטובר 1978, ולאחר שלוש שנות נישואין התגרשו. בשנת 1982 עברה לינגסטד להתגורר בלונדון, ולאחר מכן בשנת 1986 עברה לשווייץ, שם היא גרה עד היום.
ב-26 באוגוסט 1992 נישאה בשלישית, להיינריך רוצו, נסיך רויס-פלאואן. בעלה החדש נמנה עם האצולה הגרמנית, ולינגסטד זכתה בתואר של נסיכה.
פחות משנה לאחר מות בתה בתאונת דרכים נפטר גם בעלה, היינריך, מגידול סרטני בלימפה.
לינגסטד היא צמחונית, היא עוסקת בפעילויות שונות לקידום המודעות להתחממות כדור הארץ ואיכות הסביבה
ה'צ"ה
נפטרו
עמנואל הרומי, איש אשכולות יהודי איטלקי
אדי דניס
אדי דניס (באנגלית: Eddie Dennis; נולד ב-22 במרץ 1986) הוא מתאבק ולשי. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE כחלק ממחלקת בריטניה של התוכנית NXT, ה-NXT UK. בנוסף, הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון העצמאי הבריטי Progress Wrestling.
בעברו, דניס היה מנהל בית ספר באמנפורד, קרמרטנשייר, כשתחום לימודיו העיקרי היה מורה למתמטיקה.
ביוגרפיה
דניס החל להתאבק בשנת 2008 באותו הזמן שהוא היה מורה למתמטיקה במשרה מלאה בקארדיף ולאחר מכן בברקשייר. בשנת 2016, דניס עזב את עבודתו כמנהל בית ספר והפך למתאבק במשרה מלאה.
WWE (2017–היום)
באירוע NXT UK TakeOver: Blackpool, שנערך ב-12 בינואר 2019, דניס הפסיד לדייב מסטיף בקרב ללא פסילות. באירוע NXT UK TakeOver: Blackpool II, שנערך ב-12 בינואר 2020, דניס גבר על טרנט סבן. ב-6 בפברואר, דניס הפסיד לאותו טרנט סבן בקרב שבו ארבע פינות הזירה היו חשופות. ב-22 באפריל 2021, דניס הפסיד לג'ו קופי. כעבור שבוע, קבוצת Symbiosis (דניס, פריימט וטייסון טי בון) הפסידה לקבוצת Gallus (ג'ו קופי, מארק קופי ווולפגנג). ב-8 ביולי, דניס גבר על טרנט סבן. ב-19 באוגוסט בפרק של התוכנית NXT UK, דניס נחל הפסד לסקסון האקסלי. ב-19 במאי 2022, דניס הפסיד לויילד בור במסגרת קרב קולר כלבים.
ב-18 באוגוסט, דניס שוחרר מחוזהו בארגון.
Defend Indy Wrestling
דניס הוא מייסד שותף של "Defend Indy Wrestling", מותג בגדים למעריצי ארגוני ההיאבקות העצמאיים. דניס יצר את המותג בשנת 2011 ביחד עם המתאבקים הבריטיים פיט דאן ומארק אנדרוז. מותג זה מייצר חולצות טי, קפוצ'ונים ופריטי לבוש אחרים.
בסלאן מודראנוב
בסלאן זודינוביץ' מודראנוב (ברוסית: Бесла́н Зауди́нович Мудра́нов; נולד ב-7 ביולי 1986) הוא ג'ודוקא רוסי ממוצא צ'רקסי, האלוף האולימפי מאולימפיאדת ריו 2016 בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג. מודראנוב הוא סגן אלוף העולם משנת 2014 ושלוש פעמים אלוף אירופה מהשנים 2012, 2014 ו-2015. מודראנוב גם היה מתאבק סמבו בין השנים 2003-2008.
ביוגרפיה
מודראנוב נולד ב-7 ביולי 1986 בבקסאן, עיירה ברפובליקת קברדינו-בלקריה שברוסיה. הוא החל להתאמן באמנויות לחימה בגיל 13. לאחר המלצת אחיו הצעיר, החל להתאמן בסמבו ולאחר מכן גם היאבקות. לאחר שעבר למייקופ, הוא החל ללמוד באוניברסיטת אדיגיה. בשנת 2006 עבר להתגורר בארמאביר ושנתיים לאחר מכן עבר לג'ודו והחל לנצח תחרויות מקומיות וארציות.
ב-30 במאי 2009, זכה מודראנוב בתואר הראשון בקריירה המקצועית שלו, כאשר זכה במדליית ארד בגראנד סלאם מוסקבה לאחר שניצח את הובהאנס דבטיאן מארמניה. ב-15 בינואר 2011, מודראנוב זכה במדליית ארד בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בבאקו כאשר גבר על אילגר מושקייב האזרי בקרב על המדליה. כמעט שנה לאחר מכן, ב-14 בינואר 2012, השתתף שוב בטורניר המאסטרס ושוב זכה בארד לאחר שניצח את רישוד סובירוב מאוזבקיסטן.
ב-26 באפריל 2012, השתתף מודראנוב באליפות אירופה שנערכה בצ'ליאבינסק שברוסיה מדינת הולדתו, וזכה בזהב. בחצי הגמר ניצח את אמירן פפינשווילי הגיאורגי ובגמר גבר על הובהאנס דבטיאן הארמני.
ב-9 בפברואר 2013, השתתף בטורניר היוקרתי גראנד סלאם פריז וזכה במדליית הארד לאחר שניצח את סופיאן מילוס הצרפתי בקרב על המדליה. ב-24 באפריל 2014, זכה שוב באליפות אירופה לאחר שניצח בגמר את אמירן פפינשווילי הגיאורגי.
ב-25 באוגוסט 2014, השתתף באליפות העולם שנערכה בצ'ליאבינסק וזכה במדליית כסף. בסיבוב הראשון ניצח את חביאר גואדז מוונצואלה, בסיבוב השני את פאבל פטריקוב מצ'כיה, בשמינית הגמר ניצח את אריק טקאבטאקה מברזיל וברבע הגמר גבר על צ'וי אין-היוק הקוריאני. בחצי הגמר ניצח את נאוהיסה טקאטו היפני ובגמר הפסיד לבולדבטאר גנבאט ממונגוליה.
ב-6 באוגוסט 2016, בגיל 30, בסלאן מודראנוב הפך לאלוף אולימפי כאשר זכה במדליית הזהב באולימפיאדת ריו. בקרב הראשון מודראנוב ניצח את יארון מורה ההולנדי, בשמינית הגמר את הובהאנס דבטיאן הארמני וברבע הגמר את וון-ג'ין קים הקוריאני. בחצי הגמר ניצח את אמירן פפינשווילי הגיאורגי ובגמר גבר על ילדוס סמטוב הקזחי. זכייה זו הייתה מדליית הזהב הראשונה של רוסיה באולימפיאדת ריו.
באליפות אירופה 2018 שנערכה בתל אביב, מודראנוב זכה במדליית הארד. בקרב הראשון הוא ניצח את ווגאר שירינלי האזרי, בשמינית הגמר ניצח את לוקהומי צ'קוימיאני הגיאורגי וברבע הגמר הפסיד לארטם לסיוק האוקראיני ונשר לקרבות בית הניחומים שם גבר על פרנסיסקו גאריגוס הספרדי והגיע לקרב על מדליית הארד בו ניצח את אמירן פאפינשווילי הגיאורגי.
פרסים
מקור:
Giga Press
Giga Press היא סדרה של מכונות יציקת אלומיניום, המיוצרות על ידי קבוצת אידרה (Idra Group) באיטליה. הם ראויים לציון בהיותם מכונות היציקה בלחץ גבוה הגדולות בעולם, עם כוח הידוק של 55,000–61,000 קילו-ניוטון. משקל כל מכונה כ-420 טון.
מפרט הבסיס של מכונות Giga Press נכלל בקטלוג של קבוצת אידרה מאז שנת 2018, כשהמכשיר OL 6100 CS Giga Press שהותאם לחברת טסלה, משמש מסוף 2020 לייצור חלקי שלדה של טסלה מודל Y שהם גדולים יותר ממה שהיה מקובל עד אז בעולם הרכב.
הזרקות מהירות של אלומיניום מותך במשקל מוזרקות לתבנית היציקה של החדר הקר במהירות של 10 מטר לשנייה. זמן המחזור הוא בערך 80‒90 שניות, המאפשר קצב פלט של 40–45 יציקות שהושלמו לשעה, או כ-1,000 יציקות ליום.
ריצ'רד באך
ריצ'רד דייוויד באך (באנגלית: Richard David Bach; נולד ב-23 ביוני 1936 באוק פארק, אילינוי) הוא סופר אמריקאי, שהתפרסם, בין השאר, בזכות ספרו "ג'ונתן ליווינגסטון השחף".
ביוגרפיה
באך היה טייס מילואים בחיל האוויר האמריקני. מרבית ספריו עוסקים בטיסה ובתעופה, למשל סיפוריו הקצרים הראשונים עסקו בטיסה, וחלק מספריו עוסקים בתעופה כמטפורה פילוסופית. ספריו נוגעים לעיתים קרובות גם בפילוסופיית עידן חדש.
ספרו הרביעי, "ג'ונתן ליווינגסטון השחף" (1970), זכה להצלחה רבה יחסית לספריו האחרים. הספר מתאר שחף המנודה מעדתו בשל רצונו ליהנות ממעופו; לאורך הספר השחף מפתח יכולות גבוהות יותר ויותר בתעופה, ומנסה ללמד את השחפים האחרים לצאת לחופשי, לעוף גבוה ולראות למרחקים. בתחילה נדחה הספר על ידי מספר הוצאות ספרים, אך כשפורסם הפך לרב-מכר ושבר שיאי המכירות. בשנת 1972 לבדה נמכר הספר בכמיליון עותקים באנגלית. ב-1973 עובד הספר לסרט, עם פסקול שחיבר ניל דיימונד.
גרסה חדשה של הספר, הכוללת פרק רביעי שמעולם לא פורסם לפני כן, יצאה לאור בארצות הברית ובעולם כולו בפברואר 2014. עד אז כלל הספר שלושה פרקים בלבד, ופרק רביעי זה שופך אור חדש על הסיפור כולו.
ספרו השישי, "תעתועים: הרפתקאותיו של משיח בעל כורחו", מתאר מפגש דמיוני של באך עם טייס מטוס קל שמתפקד כמשיח, אך מואס בתפקידו ומעביר לבאך את הידע שצבר על ביצוע ניסים ועל אופנים שונים בהם ניתן להתבונן על המציאות.
ספרו השביעי, "גשר מעל ומעבר", מסופר בגוף ראשון ומתאר את מערכת היחסים של באך עם אשתו השנייה, לסלי פאריש, ואת מסעו בחיפוש אחר האהובה המושלמת. הוא מתאר כיצד פאריש הופכת לידידת נפש ומלמדת אותו להשתחרר מכל דעותיו הקודמות על מערכת יחסים, להסיר את השריון ולהתמסר לאהבה.
מספריו
מרבית ספריו תורגמו לעברית.
הרשי פרידמן
חיים הערש פרידמן (נולד בשנת 1950) הוא איש עסקים, מיליארדר ופילנתרופ חרדי קנדי. עסקיו נוגעים לתחום אריזות המזון והבשר הכשר בצפון אמריקה, וכן בפיתוח נדל"ן בישראל.
קורות חיים
פרידמן נולד במונטריאול, קוויבק, אחרון משלושה בנים, להורים ניצולי השואה שהיגרו לאחר המלחמה לקנדה. אביו היה בעל חברת טקסטיל מקומית. בעת שהיה בן עשר, נפגע אביו בתאונת דרכים ונעשה משותק, ומאז ניהלה אמו את העסק המשפחתי.
פרידמן גדל כיהודי חרדי. משפחתו של אביו הייתה משויכת לחסידויות סאטמר ובעלזא. הוא התחנך בישיבות נר ישראל בבולטימור ובית שרגא במונסי, ניו יורק.
קריירה ופעילות עסקית
בגיל 17 החל פרידמן את הקריירה העסקית שלו בחברת הטקסטיל המשפחתית של הוריו כשבמקביל למד משפטים וחשבונאות במונטריאול. עם סיום לימודיו ב-1967, החל להרחיב את העסק ולהפוך אותו למעצמה מקומית. לאחר מספר שנים בהן העסק התפתח ושגשג מכר אותו לחברת טקסטיל גדולה.
אריזות מזון
ב-1982 רכש חברת אריזות למזון מפלסטיק שעסקה באריזה לבתי עסק גדולים בארצות הברית. החברה, שהייתה על סף פשיטת רגל, הפכה לסיפור הצלחה ובתוך מספר שנים רכש פרידמן 12 חברות אריזה נוספות ואיחד אותן תחת גג אחד. בריאיון לג'רוזלם פוסט משנת 2014, אמר פרידמן כי "אנחנו הכי גדולים בצפון אמריקה, אריזות של שוקולד הרשי, פפסי, נסטלה, Elle Candy, הסופגניות המפורסמות של אנטנמן, צ'יפס של מק'יין, כמו גם חברות גדולות וקטנות יותר בעולם ובשוק המקומי. אנו כנראה גם היצרנים הגדולים ביותר של אריזות לחם".
פעילות נדל"ן בישראל
לשוק הנדל"ן הישראלי נכנס פרידמן בשנת 2006 כאשר רכש את מגדלי בארי נהרדעא בתל אביב מחברת די-רום שקרסה, תמורת 80 מיליון שקל והתחייבות לשלם את חובותיה לבנקים. בשנת 2010, רכש את המתחם ההיסטורי של בית ההבראה ארזה, תמורת 150 מיליון שקל, במקום הוקם פרויקט מגורים יוקרתי.  בשנת 2011, רכש את חברת הבניה "אזורים", הבונה בנייני מגורים בישראל, משעיה בוימלגרין, איש עסקים חב"די. החברה תכננה להקים את מגדל עלית, והפרויקט אחרי עיכובים רבים יצא לדרך בקיץ 2020, ועומד להיות בין המגדלים הגבוהים בישראל.
שוק הבשר הכשר
בשנת 2009 רכשה חברת "SHF Industries" שבבעלותו את חברת אגריפרוססורס, מפעל לייצור ואריזת בשר שבסיסו באיווה, ארצות הברית. החברה נרכשה על ידו במכירה פומבית לאחר ששנה קודם לכן נעצרה העבודה במפעל בעקבות סדרה של הפרות לכאורה של דיני עבודה והאשמות נוספות ועקב כך הגישה החברה בקשה לפשיטת רגל. החברה חידשה את הייצור במפעל תחת המותג "Agri Star בשר ועופות". לאחר הרכישה השקיע פרידמן מיליוני דולרים במיתוגה מחדש, בשכירת עובדים חוקיים והתקנת מערכות למניעת התעללות בבעלי חיים.
בריאיון לסוכנות הידיעות היהודית טען פרידמן כי רכישת מפעל הבשר לא נעשתה על ידו ממניעים עסקיים וכי הוא רואה בזה סוג של חסד. לדבריו הרכישה באה לאחר שכמה רבנים ביקשו ממנו לעשות זאת כדי שלא לאפשר לחברה אחת (Alle Processing) לשלוט על שוק הבשר הכשר בצפון אמריקה, לאחר שחברת אגריפרוססורס נסגרה. לדבריו, לאחר נפילת החברה מחירי הבשר הוכפלו פי שניים וחזרו למקומם לאחר שהחברה שבה לתפקד. פרידמן ציין כי הוא אמנם לא מפסיד כסף מהחברה, אך גם לא מרוויח הרבה.
פרידמן הוא אחד מבעליה של חברת דן אנד ברדסטריט ישראל.
חיים אישיים
פרידמן נשוי לרייזי שטול מאז 1975, ולהם שישה ילדים. כל הילדים עובדים בעסקיו. משפחת פרידמן מתגוררת במונטריאול, קוויבק שבקנדה. הוא מבלה שבוע אחד בחודש בישראל, ונוהג לשהות בו במלון הילטון תל אביב.
פילנתרופיה
פרידמן הוא פילנתרופ התורם רבות למוסדות צדקה, בתי חולים וישיבות. הוא גם משקיע רבות במימון פרויקטים גדולים של הוצאה לאור של ספרי קודש והוא פטרונם הראשי של מהדורות התלמוד הבבלי, התלמוד הירושלמי, שולחן ערוך ומשנה ברורה היוצאים לאור על ידי מכון "עוז והדר". מהדורות אלו נקראות 'מהדורת פריעדמאן' על שמו.