cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיאר
ניתן להשוותם לאלים משניים ממיתולוגיות שונות, כמו הנימפות, או המוזות, כמו גם למלאכים בדתות המונותאיסטיות. כמו כן, הם יכולים ללבוש צורות שונות, כמו האיסטרי (הקוסמים). קיימים מספר מיאר המופיעים בשמותם לאורך סיפורי הארץ התיכונה, מבריאת העולם ושנות העצים ועד סוף העידן השלישי.
אאונוה (Eonwe)
אדון המיאר, נושא דגלו וכרוזו של מנווה, מלך הולאר, ובן זוגה של אילמרה. מתואר כאדיר ביותר בנשק מכל אשר בארדה. מופיע בעיקר במלחמת החרון של קץ העידן הראשון, כמפקדם של כוחות המערב.
אילמרה (Ilmare)
מלכת המיאר, אמתה של ורדה, ורעייתו של אאונוה. מתוארת כאחת האדירים בקרב המיאר.
אוינן (Uinen)
כנראה שפשר שמה "גבירת המים". היא משתייכת למיאר של אולמו, ורעייתו של אוסה. מסופר כי היא אלת המים המלוחים, ושיערה פזור על כל מרחבי הימים (הוא מרקם המים). בנוסף, היא אוהבת את כל היצורים החיים בימים ואת צמחי המים. בעיני הספנים בני-התמותה מנומנור, היא לא פחותה במעמדה מן הולאר. במשך העידן הראשון הייתה ידידה קרובה מאוד לקירדן חרש-הספינות, והיא בעצמה לימדה אותו את ניגון הים ותורת המים.
אוסה (Osse)
פשר שמו "איימה". הוא ידיד אולמו, ובן זוגה של אוינן. מסופר כי מלקור כמעט והצליח לדרדרו אל תכליתו האפילה, כי המים היו חולשתו של מלקור, והוא לא יכל לגבור עליהם. לכן דיבר מלקור אל אוסה, והציע לו לעזור להביס את אולמו, ובתמורה יקבל שליטה על כל ממשלת המים בעולם, וידיח את אולמו מתפקידו. על-כן, אוסה גרם לסופות אדירות, והביא גלים אדירים אל היבשה. אבל מיד באה אוינן, ועצרה בעדו, התנצלה בפני אאולה (אל הארץ) על ההרס, וביקשה מאולמו שיסלח לאוסה. אוסה נסלח לבסוף, אבל התשוקה לסערות נזרעה בו, ולכן הוא עושה כמותן מדי פעם. אוסה לא חי במעמקי המים, כי נאמר שהוא אוהב להיות על החופים - שם הוא שש לרוחות מנווה, ומתענג על הגלים. עלפי הנמלים מוקירים אותו ואת אולמו יותר מכל ולאר ומיאר אחרים. הוא בעצמו היה ידיד קרוב מאוד, בעידן הראשון, לקירדן חרש-הספינות, שר עלפי-הנמלים; ואף לימד אותו ואת בני עמו על בניית האוניות, ואת דרך מציאתן והוצאתן של הפנינים היפות.
מלין (Melian)
אפשר גם מליאנה (Meliana), ופשר שמה "מתנה יקרה". היא משתייכת למיאר של יבנה ואסטה, ומקום מגוריה הוא בארץ לורין - ארץ המרפא והמזור של הגנים הנאים ביותר, השוכנים במערב הקדוש; ממשלתה ותפקידה לא ברורים כל-כך, אך ידוע כי בבואה אל הארץ התיכונה היא הביאה עמה את הזמירים, וגם פרחים רבים. היא מתוארת כבעלת שיער שחור, ומלאת זוהר אלוהי. אחת מהאדירים והידועים שבמיאר, ומופיעה לכל אורך העידן הראשון, כאשר, תוך כדי סיורה ביערות הארץ התיכונה, היא פוגשת בתינגול, מלך הטלרי (אלפים כסופי שיער, שברובם נותרו בארץ התיכונה), והוא מתאהב בה. יחד איתו היא הופכת למלכת אלפי היערות, וחיה ביער הקרוי דוריאת (Doriath), הממלכה הגדורה; שם זה ניתן לו כי היא בעצמה יצרה חומת-כשפים בלתי נראית שלא מאפשרת לכל החלש ממנה להיכנס אל היער. במהלך העידן הראשון היא חוזה במקרים שונים, ועוזרת בדרכים מסתוריות משלה. היא מתיידדת עם גלדריאל, אחת מבני המלוכה של אלפי הנולדור, ומלמדת אותה על כל אשר בעולם. בתם של מלין ותינגול, לותין (Luthien), נודעה כיפה מכל ילדי אילובטר (אלפים ובני-אדם); ואילו מסופר כי העלמה ארוון, שבאה מחלציה, נולדה בצלמה. לבסוף, בעקבות רצח תינגול (כנראה) על ידי הגמדאים, שבה מלין אל המערב, אל גני לורין, והרהרה על כל חייה בארץ התיכונה.
סלמר (Salmar)
לא ידוע עליו הרבה, חוץ מזה שהוא שייך למיאר של אולמו, ואף ירד איתו אל העולם, בראשיתו. נאמר כי הוא יצר לאולמו את ה-אולומורי (Ulumuri), קרנותיו האדירות והנעימות של אולמו, היוצרות במנגינתן כמיהה לים, מקונכיות לבנות.
טיליון (Tilion)
פשר שמו מתקשר למילה "כסוף", אך הוא נודע בעיקר בקשת הציד הכסופה שלו, ובאהבתו למתכת הכסף. הוא אחד מהציידים של אורומה. כאשר הותקן הירח, טיליון התנדב להשיט אותו במרחבי הרקיע. תחילה, היה הירח אדיר בגודלו ובאורו, אף יותר מהשמש, וטיליון מילא את תפקידו כראוי. אבל טיליון התאהב באריין, ונמשך אל אורה, עד כי הירח נגע בשמש בטעות, נכווה וצולק. לעיתים אף סטה ממסלולו כיוון שביקש את אריין, ורבות נראה הירח בשמיים ביחד עם השמש, או לא נראה בשעת הלילה כלל.
סאורון (Sauron)
אחד המיאר הידועים ביותר. בתחילה היה משרתו של הולא "אאולה" (שליט האדמה), ואהב מלאכת כפיים, סדר וארגון יותר מכל. פשר שמו "הנתעב"; מכך ניתן להסיק שהיה לו שם קדום יותר, בטרם נפל אל האופל, אשר נשכח. הוא היה משרתו הנאמן ביותר של מלקור, ומבין הראשונים שהתדרדרו לתכליתו. במשך העידן הראשון העלים את דמותו הנאה, ונהפך למכשף חכם, אך אכזר ורב עוצמה, אדון לרוחות וצללים, יוצר זאבי-האדם האומללים, וצלמו נורא ואיום - עינו היא סמל המוות. הוא שמר בצפון הארץ התיכונה, עוד בעידן הראשון, וכשפיו האפלים גבלו בכשפיה של המיא מלין הטהורה, שחיה ביער דוריאת. במקום בו נפגשו כשפיהם, הייתה ארץ מלאת פחד וחלחלה. אבל בסיפור על ברן ולותין (Beren & Luthien), שהייתה בתה של מלין, סופר כי היא, יחד עם הכלב הואן (Huan) שהיה שייך לולא אורומה, הצליחה לגבור על סאורון שלבש דמות זאב-אדם, ולהביסו. ואז יצאה רוחו מגופו ושבה אל מצודת האופל של מלקור. זו הייתה תבוסתו הראשונה, ואז הוא נשכח מלב.
לאחר מלחמת החרון, בסוף העידן הראשון, מצאו הולאר את סאורון ושפטו אותו. אבל סאורון השיב את דמותו הנאה כאחד האינור, ודיבר במילים חלקות וכיזב שהוא מלא צער וחרטה על מעשיו השפלים, ויש שאומרים שבאמת התחרט, אפילו אם רק מפחד (לפרטים מדויקים יותר ראו ערך 'טבעות הכוח'). כך הוא נותר בארץ התיכונה, בעוד ששוכניה שכחו לגמרי מסאורון, משרתו הגדול של מלקור. בעידן הזה הוא החליט לשוב לבין גזעי הארץ התיכונה, ובא בצלם דמות יפה, ואף כינה את עצמו אנטר (Anatar), שר המתנות. מכיוון שידע כי בני הלילית הם הגזע הנעלה, ושליטה עליהם תשרת את מטרותיו, ניסה סאורון להתחבר אליהם. אבל גיל-גאלאד, שהיה המלך העליון על בני הלילית, ואלרונד חצי אלף וקירדן שר הנמלים דחו אותו בחשד. אולם בארגיון (Eregion), עיר חרשי האלפים של קלברימבור נכדו של פאנור, אשר לרגלי הרי האובך, קיבלו אותו בברכה, כי השתוקקו ללמוד מחוכמתו הנעלה ומלאכת כפיו; רק האדון קלבורן והגבירה גלדריאל חשו איבה כלפיו, ונטשו את ארגיון מיד כאשר ראו כי השאר נוטים אחריו. שם הוא הציע לאלפים את רעיון החישול של טבעות הכוח, שישמרו את כוחם, יציגו את הדרתם ותפארתם ויהדפו את פגעי הזמן והשתנות העולם המהירה והמעיקה על האלפים - כי בטבעות הללו היה הכוח למשול בכל הארץ. אך תוכניותיו האמיתיות היו אחרות, כי הוא תכנן לחשל, באש הר הדין (Urud-Ruin או Urduin; מילולית- הר הלהבה האדומה) שבארצו מורדור, עוד טבעת אחת בסתר, הטבעת הראשית, שתשלוט על כל שאר טבעות הכוח ואלו יהיו כפופות לרצונה, ובכך יוכל סאורון לשלוט על כל עונדי-הטבעות ולמשול בארץ כולה. אבל לאחר שהוא חישל את הטבעת השליטה ויצק בתוכה את מרבית כוחו ורצונו לשלטון, חשפו האלפים את מזימותיו, והתחוללו נגדו המלחמות החדשות. די במפתיע הוא נפל בשבי הנומנורים (הדונאדין, Dunedain), הנעלים בקרב בני האדם, שחיו בין ולינור לבין הארץ התיכונה, על האי נומנור שבצורת כוכב. אך סאורון הצליח להשפיע על המלך, אר פאראזון, והביא לבסוף לחורבן נומנור. כי תחילה היה לאסיר, אבל כאשר שמע המלך על חוכמת סאורון, מינה אותו ליועצו. כך החל סאורון להמריד את המלך ואנשיו נגד הולאר. הוא סיפר להם על אל גדול בשם "מלקור", והם התחילו לסגוד לו תוך התכחשות לאילובטר, האל הבורא, ודחיית תכלית הולאר. בעקבות הסתת סאורון, קינאו הנומנרים באלפים, בולאר ובמיאר, וטענו כי גם להם מגיעים חיי אלמוות, ולבסוף שטו לארץ אמן עם צי מלחמה, ודרכו על חופי ולינור. אז התערב הכוח העליון ביותר - אילובטר. הוא כיסה את כל אותם שבאו למערב תחת האדמה, ואת ממלכת נומנור הטביע, וסאורון שקע תחת הים, והובס שוב.
אבל הטבעת האחת המתינה לו בארץ מורדור, שם היא חושלה. משום שהיא עדיין הייתה קיימת, סאורון נותר חי. שוב שבה רוחו אל הארץ התיכונה, והוא בא מיד לארץ מורדור העתיקה שלו, וענד את הטבעת בשנית. אך הפעם איבד סאורון את דמותו הנאה לנצח. הוא נעשה כמעט דומה למלקור, אדון האופל הקדום. סאורון התחיל לפעול שוב, ושלח את חייליו להתפשט על כל הארץ, ואורקים רבים הקימו מחנות על הרי האובך. שוב פרצה מלחמה ארוכה, ובה נכרתה הברית האחרונה בין האלפים ובני האדם נגד צבאות סאורון. לאחר שבע שנות מצור, נפל בארד-דור בידי צבאות הברית ומורדור נחרבה. איסילדור, נסיך בני האדם מזרע אנשי נומנור, קטע את האצבע שעליה ענד סאורון את טבעתו. סאורון הובס בפעם השלישית, אך נותר חי כי הטבעת התקיימה, ובינתיים החלה לעבור מעונד לעונד (האלפים, ובפרט אלרונד וקירדן, קראו לאיסילדור להשמיד את הטבעת מיד בעוד הם ליד הר הדין, אבל בני-האדם חמדנים, ואיסילדור סירב להשמידה עד שהיה מאוחר מדי).
לאחר כשלושה אלפים, במלחמת הטבעת, ניסה סאורון יחד עם סארומן הלבן להשתלט על הארץ התיכונה ולהחריב את ממלכות בני האדם והאלפים, אך נכשל והובס כשפרודו באגינס, ההוביט, הצליח להביא את הטבעת להר הדין. הטבעת הושמדה, מורדור חרבה, וסאורון איבד את מרבית כוחו והפך לרוח חסרת כוח, צל צילו של מה שהיה קודם, והוא גורש מהארץ התיכונה.
הולאר מאנדוס ניבא נבואה גורסת כי באחרית הימים, יתחולל קרב אדיר בשם דגור דגורת' - קרב הקרבות, בו יתעורר סאורון, יחד עם אדונו מורגות' ושאר יצירי האופל לקרב אחרון בין טוב לרע.
אולורין (Olorin)
פשר שמו, בקווניה המדוברת בולינור, הוא "של חלומות", אך הכוונה היא למציאות קוסמית של זיכרון ודמיון, ולא בכוונה לחלום-שינה. הוא שייך למיאר של מנווה וורדה, ומכאן שהיה אדיר בכוחו. אך גם ידוע כי הרבה לבקר את ניינה, וממנה למד על חמלה וסובלנות. נאמר כי הוא שותל עצות נבונות, ונותן תקווה בלב כל הזקוקים לכך. שמות רבים יש לו בקרב גזעים שונים, כאשר השניים הידועים ביותר הם אלו: מיתרנדיר (Mithrandir) בקרב האלפים, ופשרו "הנווד האפור"; ו"גנדלף" (Gandalf), מטה-האלפים, בלשון בני האדם של מערב הארץ התיכונה. מלבד האלפים, אף אחד לא ידע כי הוא ושאר האיסטרי הם בעצם מיאר, אך כיוון שבני-האדם הבחינו בכך ששגנדלף בדמות כאדם ישיש איננו מזדקן ומת כמותם, הם סברו שיש לו קרבה לגזע העלפים. אולורין היטיב להתחבר עם כל גזע, ואף גזע האלפים אהב אותו במיוחד. הוא היה אחד מחכמי המועצה הלבנה, אולם לבקשת גלדריאל, שיעמוד בראש המועצה, השיב כי הוא אינו מעוניין בהתחייבויות ובאחריות שכזו, וכי אינו רוצה בשליחויות נוספות, מלבד זו שהטילו עליו איתני המערב. הוא ענד את נריה (Narya), טבעת האש בעלת אבן האודם - היא אחת משלוש טבעות האלפים, שנמסרה לו מידיו של קירדן שר הנמלים. מכונה גם הקוסם האפור (אבל בעקבות נפילתו של סרומן הלבן לאופל, נהפך אולורין לקוסם הלבן). לאחר שנהרג אולורין בתום מאבקו בבאלרוג, הולאר בקשו מאילובטר להחזירו לחיים, וכך הוא עשה.
קורוניר (Curunir)
או קוּרוּמוֹ, בקווניה. פשר שמו "המוכשר", אולם הוא ידוע יותר בשם "סארומן" (Saruman), האיש החכם. הוא היה מהמיאר של אאולה, ומכאן בעצם יש לו ידע באומנות החישול והחרישה של המתכות. קורוניר היה אחד האיסטרי (Istari), אף היה הראשון שבא לארץ התיכונה. תחילה ביקר במזרחה, ופגש בבני האדם השחורים והזדוניים, אבל לבסוף שב למערב הארץ התיכונה, וקיבל לידיו את מפתחות צריח אורתנק האדיר, שם שמר בסוד על הפלנטיר, האבן שרואה נסתרות, וגם למד בחשאי על תולדות הטבעת האחת, בחפצו להשיג אותה. תוך כדי שינון הידע על הטבעות ועל אומנות חישולן, חישל סרומן בסוד, טבעת-כוח נוספת, שאף שהייתה חלשה מהאחרות, עזרה לו לטפח ולשלוט על גזע האורוק-היי, זן של אורקים חזקים וחסונים יותר. הוא היה ראש מסדר האיסטרי, ומכאן גם ראש המועצה הלבנה (מועצת החכמים), אף-על-פי שגלדריאל ביקשה כי גנדלף יעמוד בראש המועצה, מחוסר חיבתה ואמונתה בסרומן. מאז תעב סרומן את גנדלף וגלדריאל בצורה מוחלטת אבל חשאית. לאט לאט הוא התדרדר לאופל, תוך כדי תקשורת עם סאורון בעזרת הפלנטיר, ולבסוף נכשל במשימה שהטילו עליו הולאר - הוא נרצח באזור הפלך על ידי משרתו הבוגדני, גרימה לשון-נחש, לאחר שהושפל על ידי חברי אחוות הטבעת מול צריח אורתנק; ולאחר מכן על ידי גנדלף וגלדריאל, שרק ניסו לעזור לו לשוב למקור הטוב, ולחזור עמם לארץ אמן ששם יטהר עצמו, בראותם עד כמה מתוסכל הוא מכישלונו הגדול. אולם הוא רק צעק ולעג להם במבוכה, כי חזה בקצו, והכחיש את כישלונו למרות שבלבו ידע היטב כי אכן נכשל. באותו רגע שגרימה לשון-נחש כביכול רצח אותו, בו-במקום ריחפה מגופו נשמה עוטה-תכריכים ופנתה לשוב אל המערב. אולם רוח מערבית דחתה אותו, כיוון שהולאר סירבו לקבל אותו חזרה. מכונה גם שארקי, בלשון האורקים, "האיש הזקן"; וגם הקוסם הלבן.
איוונדיל (Aiwendil)
פשר שמו "ידיד הציפורים". הוא ידידן של יבנה וונה, אשר מבין את לשונות כל החיות ואף שולט על רובן. הוא גם נקרא אדון הגוונים והצורות, מכאן ניתן להסיק שיכל לשנות את צורתו. הוא היה אחד מבין האיסטרי (Istari), הקוסמים, שבאו לארץ התיכונה בדמות ישישים חכמים על מנת לעזור לתושביה (בעיקר לאלפים). אך הוא נטש את תפקידו ובמקום לעזור לעמים החופשיים העדיף לטפל בחיות ובציפורים וללמוד על צמחי מרפא ועשבים. בתום-לב הוא עזר לסרומן, מבלי לדעת כי סרומן מנצל אותו כדי לפגוע לרעה בתוכניותיו של גנדלף. לדוגמה, איוונדיל השאיל לסרומן להקה נכבדת של עורבים שחורים שעקבה אחר גנדלף, ודיווחה על כל צעד לסרומן, מאז מסעו עם 13 הגמדאים ועם בילבו באגינס (ההוביט), ועד למלחמת הטבעת. מכונה לרוב בשם רדגסט (Radagast), "ענוג החיות"; והקוסם החום.
אלטר (Alatar)
מסופר כי הוא היה אחד האיסטרי (Istari) שנבחרו על ידי הולאר, לבוא לארץ התיכונה. הוא נבחר על ידי הולא אורומה, ולכן ייתכן כי השתייך למיאר שלו. הוא זה שקרא לפלנדו להצטרף. יחד עם סרומן ופלנדו הוא יצא למזרח הארץ התיכונה. אולם בעוד סרומן שב למערב הארץ התיכונה, אלטר נותר במזרח עם פלנדו ויותר לא נודע עליהם דבר. ממכתבים שכתב טולקין, ניתן לשער כי כמו סרומן, אלטר נכשל במשימתו. טולקין שער שהוא ופלנדו המציאו, או ייסדו, כתות שעסקו במסורות של פולחנים סודיים וכשפים, אשר נמשכו גם לאחר מפלת סאורון. יחד עם פלנדו, הם מכונים הקוסמים הכחולים.
באלרוגים
הבאלרוגים היו מיאר, אשר התדרדרו לאופל עוד בטרם מניין העידנים, על ידי מלקור מורגות. הבאלרוגים מתוארים כיצורים ענקיים, אפופים אש ואפילה, מצוידים בשוטי אש, ולעיתים בחרבות ארוכות, בגרזנים ובאלות. פשר שמם בסינדרין, לשון אלפי הארץ התיכונה, הוא "שדי התופת", על אף שבקווניה, לשון האלפים הנעלה, הם קרואים ולאראוקר, "שטני האש". גות'מוג, היה ראש הבאלרוגים ונגיד מלקור בעידן הראשון, אך לא ידוע אם היה באלרוג, או יצור אחר. בסוף העידן השלישי, גות'מוג אחר, כנראה הכלאה של אורק ונומינורי שחור,הוביל את צבאותיו של סאורון במלחמת הטבעת.
הבאלרוגים הפכו ליצורים אפלים כשנשתעבדו למורגות', בטרם מניין העידנים, והיו למשרתיו הנאמנים והזדוניים. לפי הפירושים השונים לכתוב עליהם בספרי טולקין, ישנה מחלוקת בשאלה האם לבאלרוגים היו כנפיים, והאם הכוונה לכנפיים מוחשיות, או לתיאור הציורי של צורת הצללים שעטפה אותם, אך בשל המידע המועט עליהם אין לכך תשובה חד משמעית.
בתקופת העידן הראשון, הבאלרוגים הטילו מורא על האלפים ועל בני האדם, וגרמו להם לאבדות קשות בקרבות עימם. גות'מוג, ראש הבאלרוגים בעידן הראשון ומפקד אנגבאנד, מבצרו של מורגות', הרג את פאנור, מלך עלפי הנולדור, בקרב דאגור-נואין-גיליאת. בסוף העידן הראשון, כשמורגות' נוצח במלחמת החרון, הוכחדו מרבית הבאלרוגים, אך כמה מהם נמלטו והתחבאו במעמקי הארץ התיכונה.
הבאלרוג שמופיע בספר אחוות הטבעת, הסתתר במעמקי מכרות מוריה לאחר מפלת מורגות', עד לשנת 1980 בעידן השלישי, וקם מרבצו לאחר שגמדי מוריה, שהעמיקו לכרות בבטן האדמה במכרות מוריה אחר מית'ריל, העירו אותו בשוגג או ששחררו אותו מכלאו. הוא כונה בפי גמדי מוריה כ"רועץ דורין" לאחר שהרג את מלכם, דורין השישי, וביחד עם גדודי האורקים של סאורון, החריב את ממלכת מוריה ואילץ אותם להימלט.
חברי אחוות הטבעת שעברו במכרות בדרכם למורדור, נתקלו בבאלרוג על גשר קהזד-דום, ובעת המלטותם מפניו, מוטט גנדלף (המיאר אולורין) את הגשר בניסיון לעצור את הבאלרוג, אך הבאלרוג תפס אותו בעקבו עם השוט שלו. באמירת "נוסו, שוטים!" נפל גנדלף עם הבאלרוג לתוך מעמקי המכרות.
גנדלף והבאלרוג, שהיו שווים בכוחם זה לזה, המשיכו להאבק במעמקי המכרות במשך כמה ימים, עד שגנדלף הצליח לבסוף להביסו על פסגת הר זירק זיגיל.
איש הקציר
איש הקציר (אנגלית: Reaper Man) הוא האחד עשר בסדרת ספרי "עולם הדיסק" של טרי פראצ'ט והשני בתת-סדרת הספרים העוסקת בדמותו של "מוות", דמות על-טבעית של מלאך המוות בעלת אישיות.
עלילה
בחייו החדשים, מוצא מוות עבודה בחווה נידחת בהרי הרמטופ ("רמת איל"). חקלאית זקנה בשם רנטה פליטוורת' מעסיקה זר גבוה ומסתורי בשם ביל דלת (במקור: Bill Door) המתגלה כמומחה בעבודת הקצירה באמצעות חרמש.
בינתיים, בכרך הסואן וההומה של אנק-מורפורק, דברים מתחילים לצאת מכלל שליטה בעקבות המחסור במוות שייקח את נשמותיהם של אלה שחייהם כבר תמו. כוח החיים חוזר לארץ וגורם לגופות, חפצים ואף קללות לקום לתחייה. המכשף הזקן, וינדל פונס, שהיה אמור למות בשיבה טובה (המכשפים האשפים יודעים מתי ימותו וזוכים לביקור אישי ממוות) חוזר לחיים בתור זומבי וחרף מאמציהם של חבריו המכשפים - לא מצליח לנוח על משכבו בשלום. הוא פוגש חבורת מפלצות ואל-מתים, שהוקמה על ידי פעיל לזכויות המתים (רג נעל), ואיתם הוא יוצא לחקור את תעלומת עגלות הברזל המסתוריות שגונבות חפצים ואנשים מהעיר ומושכות אותם אל עבר מבנה מסתורי העשוי זכוכית ושיש (פארודיה על קניונים מודרניים).
בינתיים, יומו של ביל דלת קרב, אחרי שהקריב את חייו על מנת להציל ילדה קטנה, ומסתבר לו שהוא אינו רוצה למות. רנטה, המתוודעת לזהותו האמיתית, עוזרת לו להכין את עצמו למאבק נגד המוות החדש. מוות - שמלא בחימה וסלידה מדרכו של יורשו החובש כתר, חובב דרמה וחסר כל חמלה אנושית - מחליט לקחת על עצמו מחדש את התפקיד ולסדר את כל הבלאגן שנוצר. לשם כך, עליו להביס את המוות החדש והמקצרה האוטומטית של סימנל, ולטפל במשגיחים של המציאות.
שצ'גובו
שצ'גובו (בפולנית: Strzegowo; ביידיש: סטשעגאווע) הוא כפר חקלאי בפרובינציית מזוביה שבפולין.
היסטוריה
היישוב שצ'גובו מוזכר לראשונה במסמך משנת 1349, מסמך המתייחס אליו כחלק מרכושו של הנסיך בולסלאב השלישי, עקום הפה, בן המאה ה-12. הוא מוזכר במסמכים מהמאות הבאות כחלק מרכושם של בני אצולה ובעלי תפקידי ממשל ושיפוט.
אתרים
בכפר כנסיית עץ על שם אנה הקדושה, שנבנתה בשנת 1756. המזבח הראשי הוא מהמאה ה-18, בסגנון הרוקוקו, ועבר שיפוץ בשנת 1959. ליד הכנסייה נמצא מגדל פעמון מהמאה ה-19. בכיכר סמוכה נמצאים שני אלונים עתיקים שלפי האגדה ניטעו בידי המלך קזימיר הגדול.
לכפר צביון תיירותי ובו בית מלון ומספר עסקים, אצטדיון, תיאטרון ותזמורת נוער מקומית. בבית הקברות של הכפר טמונים מספר לוחמים פולנים שלחמו במלחמה הפולנית-סובייטית בשנים 1919-1921 וכן במערכה בפולין בספטמבר 1939.
יהודי שצ'גובו
בין שתי מלחמות העולם חיו בשצ'גובו כ-600 יהודים מתוך כ-1,800 תושבי הכפר. הכפר נכבש על ידי גרמניה הנאצית בתחילת ספטמבר 1939, בעת המערכה בפולין. פולקסדויטשה השתלטו על הכפר והחלו לפגוע ביהודים. בקיץ 1940 הוקם במקום יודנרט, ובסוף 1941 הוקם במקום גטו. בינואר 1942 הובאו אל הגטו כ-1,000 פליטים מיישובי הסביבה, בהם שרפץ, וכן יהודים נוספים, שנמלטו מאקציות באזור. בנובמבר 1942 גורשו יהודי הכפר לטרבלינקה עם חלק מתושבי גטו מלאווה וכן לאושוויץ. מעטים מהצעירים בכפר הצליחו להימלט בעת חיסול הגטו, והצטרפו לפרטיזנים פולנים.
נחום מליץ
נחום מליץ (מֶלצַן) (כ' באייר תרנ"א, מאי 1891 – 16 בנובמבר 1964) היה עיתונאי ומתרגם ישראלי, חבר מערכת "דבר".
ביוגרפיה
מליץ נולד בשם נחום מלצן באביב תרנ"א-1891 בעיירה קֶלם שבפלך קובנה שברוסיה (ליטא), בנם של לאה דבורה (בת ר' צבי הירש שור, ר"מ באמדור וביאליסטוק, מחבר הספר ההלכתי "צבי וחמיד", מצאצאי הרב אברהם חיים שור) ור' יצחק מלצן (תרי"ד–תרע"ד; בנו של ר' שמואל בן אברהם מלצן, המגיד מסלוצק, מחבר "אבן שלמה", ספר ליקוטים מדברי הגאון מווילנה). אביו, איש תנועת המוסר, מתלמידי ר' ישראל מסלנט, שימש דיין בקלם, ר"מ בישיבת ראדין, התפרנס מספרי ההלכה, המוסר והאגדה שחיבר.
המשפחה חיה בדלות חומרית, אך בעושר רוחני. אביו חינכו ברוח תנועת המוסר. למד ב"חדרים" ומספר שנים בישיבת ראדין. בשנת תרס"ו-1906, כשהיה בן 15, עלה לירושלים עם הוריו. המשפחה התגוררה בחצר שטרויס, שם התיישבו גדולי המוסר המפורסמים שבדור, שעלו מליטא. למד כשנתיים בישיבת עץ חיים. בתקופה זו הצטרף לצעירי היישוב החדש – אנשי העלייה השנייה ותלמידי "בצלאל". התחיל לכתוב בעילום שם בעיתון "השקפה" של אליעזר בן-יהודה (חתם בפסבדונימים שונים, בהם 'ירושלמי', 'בחור ישיבה' ו'נחמן'). הצטרף בסתר למפלגת "הפועל הצעיר" וכתב מירושלים לעיתונהּ (חתם בפסבדונימים שונים, בהם 'פליט הישיבה' ו-'חבר'). ניסה לנהל מטעמה בקרב בחורי הישיבה תעמולה ליציאה לעבודה, שלא נשאה פרי, וב-1908 ברח מביתו ומהישיבה ונסע לעבוד כפועל במושבה רחובות, בעיקר בפרדסי "מנוחה ונחלה" שניהל אהרן אייזנברג. תקופה מסוימת התגורר בחדר אחד עם א"ד גורדון ונח נפתולסקי, והתיידד עם יוסף אהרונוביץ וצבי סוכובולסקי. בשנת 1910 היה ממייסדי "קלוב (מועדון) הפועלים" הראשון בירושלים, והיה חבר בו עד 1911, יחד עם דוד בן-גוריון, רחל ינאית, יעקב זרובבל ועוד.
אחרי ניסיונו הקצר בעבודה חקלאית, עבד בעבודות שונות: פועל דפוס, מגיה, מורה, מורה דרך, ובעיקר בתור מתרגם ועיתונאי. תרגם מאמרים עיתונאיים וספרות יפה עבור המוסדות הלאומיים ועבור עיתונים שונים, וכתב מאמרים בעיתונים העבריים בישראל ומחוצה לה: "השקפה", "החרות" (חתם בשם 'עמנואל'), "הפרדס", "הד ליטא" (קובנה), "המצפה" (קרקוב), "הדואר" ו"התורן" (ניו יורק), "הפועל הצעיר", "הארץ" ו-"מזרח ומערב" (של אברהם אלמליח) ו"דבר". דיווח על הנעשה בירושלים ועל היישוב הישן.
בשנת תרצ"ז-1937 החל לעבוד בעיתון "דבר". תחילה היה כתב העיתון במושבה פתח תקווה, וב-1938 עבר למושבה נתניה והיה כתב העיתון בה עד 1949. בשבתו בנתניה כיהן לסירוגין כחבר בוועדות התרבות מטעם העירייה, חבר במשפט השלום ליד העירייה ויו"ר ועדת השקל המקומית.
באוקטובר 1948, אחרי קום המדינה, עִברת את שמו ל"מליץ". ב-1949 עבר להתגורר בשדרות סמאטס 4 בתל אביב. משנה זו עבד במערכת העיתון כמתרגם ועובד הארכיון. כתב רשימות ב"דבר" וב"הגה" (העיתון לעולים שליד "דבר"), ערך ותרגם מיידיש ומגרמנית. בשנת 1958 פרש לגמלאות.
באייר ה'תר"ע (יוני 1910) התארס ובכסלו תרע"א (1910) נישא לטובה גולצֶ'בסקי (גולשבסקי). בני הזוג היו הורים לרבקה (נפטרה בילדותה), ליחיעם ולדבורה. אשתו נפטרה בא' באדר א' תרצ"ה (פברואר 1935) בתום מחלה כרונית קשה וממושכת, בגיל 43. בח' בסיוון תרצ"ז (1937) נישא לאֶמָה מינץ, שעלתה מניו יורק.
שני ילדיו נישאו והיו הורים לילדים. התגוררו בחיפה. בנו יחיעם מלצן (1919–1998) היה בעל מסעדה בנשר, נישא לחנה. בתו דבורה נישאה ב-1940 לבנימין חצרוני, חבר בקואופרטיב "שחר" בחיפה.
נחום מליץ נפטר בתל אביב ממחלת לב בנובמבר 1964, בגיל 73. נקבר בבית עלמין הדרום. הניח אישה, את שני ילדיו ונכדים. אלמנתו אמה נפטרה ב-1976 לאחר מחלה קשה, ונקברה לצדו.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
מתרגומיו:
מתנד
מתנד (או אוסצילטור) הוא מערכת פיזיקלית שמשתנה באופן מחזורי.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מנחת ציקלון
מנחת ציקלון (מנחת סאיקלון) הוא מנחת השוכן במרכז פארק תעשיות בר-לב, סמוך וממערב לכרמיאל, ואין בו שירותי תעופה משום סוג.
היסטוריה
המנחת הוקם בשנת 1970 כחלק ממפעל "ציקלון מוצרי תעופה" (כיום "אלביט מערכות - סאיקלון בע"מ"). ציקלון מוצרי תעופה הוקמה ביוזמתו של יואש צידון וחברת "עץ לבוד", במטרה לבנות מטוסים קלים. החברה הייתה במשא ומתן להקים קו ייצור להרכבת גרסה תלת-מנועית, של מטוס ה"איילנדר" (ה"טרילנדר"), מטוס נוסעים קל מתוצרת חברת בריטן נורמן. המנחת נועד לאפשר למפעל להטיס בתחומו את המטוסים הקלים שיצאו מקו הייצור. הסכם ייצור לבסוף לא נחתם והמפעל התמחה בייצור תת-מרכבים של מטוסים ובשיפוץ מסוקים. המפעל שימש כקבלן משנה של התעשייה האווירית לישראל, ייצר והרכיב מכלולי גוף למטוס הנשר והכפיר בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנות ה-80 שוב נעשה ניסיון, שלא יצא לפועל, להרכיב מטוסים קלים במפעל.
בשנת 1999, רכשה חברת אלביט מערכות את המפעל. בשנת 2002, השקיע משרד התחבורה 300 אלף שקל בריבוד מחדש של המנחת ומסלול הטיסה באספלט. במטרה לאפשר למפעל להנחית בתחומו מטוסים קלים לצורך שיפוץ, ובכך להגביר את התעסוקה במקום. אך מאז השיפוץ המנחת כמעט ואינו פעיל.
מדי שנה מתקיים במנחת אירוע הכולל מופע טיסנים, לזכרו של ניר לקריף, מכונאי מוטס שנהרג באסון היסעור ברומניה ביולי 2010.
מרכז ההובלה
מרכז ההובלה (6900), השייך לחיל הלוגיסטיקה, הוא הגוף הגדול ביותר באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בצה"ל ומשמש כגורם חשוב ואסטרטגי בקיומו של צה"ל מאז הקמתו בשנת 1966. מרכז ההובלה אחראי על תחום ההובלה בצה"ל ובייחוד הובלה כבדה. מאז הקמתו ועד היום בראש המרכז עומד קצין בדרגת אלוף-משנה. מפקד המרכז הנוכחי הוא אל"ם עודד צמח.
תפקידים ומטרות
כלי התחבורה העיקריים של מרכז ההובלה הם משאיות בעלות ארגז מטען סגור ופתוח מתוצרת פרייטליינר ואינטרנשיונל  האמריקאיות, סמי-טריילרים מתוצרת וולוו ואינטרנשיונל, מובילי טנקים מתוצרת מרצדס, וולו, אינטרנשיונל, רכב ממוגן בשם סאפרון משאית להובלת לוחמים מתוצרת אינטרנשיונל, ורכבי משא ישנים יותר כדוגמת משאיות מתוצרת מאן ומאק.
על חשיבות המרכז ניתן ללמוד מההתייחסות בדו"ח ועדת וינוגרד למערך ההובלה: "מערך ההובלה מהווה יכולת קריטית לניוד הסד"כ ובהקצאת אמצעים לביצוע שדרות תספוקת למימוש רציפות והמשכיות הלחימה".
לפני מרכז ההובלה
שורשי המרכז טמונים ביחידות הובלה שקדמו לו ופעלו במסגרות שונות. אחד מיחידות אלו הוא כוח ההובלה העברי הראשון – גדוד נהגי הפרדות בפיקודו של יוסף טרומפלדור, שפעל במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה. לאחר סיום מערכת גליפולי, מאחר שהבריטים סירבו להעבירו אל חזית אחרת, פורק הגדוד ב-26 במאי 1916. 120 מחייליו התגייסו שוב, הגיעו ללונדון והיוו בסיס לגדוד ה-38 של קלעי המלך שהוקם ב-1917 והשתתף בכיבוש ארץ ישראל מידי טורקים.
בינואר 1948 הוקם גדוד נהגי הפרדות של צה"ל שהפעיל בהמות משא להובלה. הגדוד הוקם כשירות הובלה של אגף האפסנאות (אג"א) לאזורים הרריים, והפעיל פרדות, סוסים, גמלים וחמורים. מפקדו הראשון היה הווטרינר חיים אפלבוים. במהלך מלחמת העצמאות השתתף הגדוד במבצעים רבים בכל החזיתות, לרבות קרבות עשרת הימים ושיירות דרך בורמה לירושלים. במהלך המלחמה הורחב לגדוד הובלה, ובאוקטובר 1948 סופחו אליו שירות הכלבים והשירות הווטרינרי. בשיאו מנה כ-300 חיילים וכ-200 פרדות. הגדוד פורק בשנת 1949, והפרדות הופעלו כפלוגת תובלה רכובה של חיל ההספקה. הפלוגה הופעלה עד מבצע קדש (1956), וזמן קצר אחריו פורקה.
במהלך מלחמת העצמאות הוקמה פלוגת ההובלה הראשונה של צה"ל. הפלוגה שכנה במחנה "בן עמי", שבאותה עת היה ברחוב אלרוזורוב בתל אביב. התנאים לא היו קלים: כלי הרכב שהיו ברשות היחידה היו ישנים, לא נוחים וסבלו מתקלות טכניות חוזרות נשנות. קשיים אלו גרמו לכך שמהנהגים דאז נדרש כח רצון עז ודבקות במשימה כדי להצליח לעמוד במטרות למרות הקשיים הטכניים.
מהקמת מרכז ההובלה ואילך
מרכז ההובלה הוקם בשנת 1966. תרומתו של מרכז הובלה החלה עוד במלחמת ששת הימים בהובלת כוחות ואספקה בכל הגזרות, כולל ניוד חטיבת טנקים מסיני לרמת הגולן ביום החמישי של המלחמה, זאת תחת פיקודו של אל"ם נפתלי בנימין, שהיה מפקדו הראשון של מרכז ההובלה.
במלחמת יום הכיפורים סיפק מרכז ההובלה את הצרכים הלוגיסטיים של צה"ל בהובלת אספקה בקווים ארוכים מאופירה בדרום דרך צידה המערבי של תעלת סואץ במערב ועד תל א-שמס בצפון, 42 ק"מ דרומית לדמשק. צרכים לוגיסטיים אלו כללו שליטה בריכוז כוחות צה"ל והעתקת כוחות תוך כדי המלחמה מגזרה לגזרה, ובמיוחד מרמת הגולן לסיני. בין השאר היה מרכז ההובלה ממונה על פינוי נמל התעופה בן-גוריון מאספקה שהגיעה ברכבת האווירית והטסת חללים בכל הגזרות. מפקד מרכז ההובלה בשנים 1972–1974 היה אל"ם דוד שביט.
מרכז הובלה ביצע את כל תהליך ההובלה של פינוי חצי האי סיני בהסכם השלום בשני שלביו, תחת פיקודם של אל"ם חיים בכור בשנים 1977–1980 ואל"ם יוסי נעמן בשנים 1980–1982. במסגרת ההסכם פונה בשנת 1980 גם בסיס הובלה 6940 שהיה ברפידים.
מרכז ההובלה ביצע במקביל לפינוי חצי האי סיני ריכוז כוחות לקראת מבצע של"ג. ניהול מערך ההובלה והתנועות במלחמת של"ג היה תחת פיקודו של אל"ם יוסף נעמן, וכלל את ריכוז הכוחות הגדול ביותר שצה"ל ביצע אי פעם – תחת פיקוד הצפון לחמו שבע אוגדות ישראליות, כוח שהיה שווה ערך לארמייה מוקטנת. במהלך הלחימה החל המרכז לקלוט משאיות ממוגנות להובלת חיילים בשם "ספארי". לאחר המלחמה החליף אל"ם יובל דליות את אל"ם יוסף נעמן.
בשנת 2002, ליווה המרכז את מבצע חומת מגן. חיילי מרכז ההובלה בסדיר ובקבע, יחד עם חיילי המילואים של המרכז, הוציאו את כלי הרכב של המרכז מהימ"חים והובילו חיילים, מזון, תחמושת ודלק לעבר שטחי הלחימה.
במהלך תוכנית ההתנתקות לקח מרכז ההובלה, ובמיוחד גדוד אבירי הדרום, חלק משמעותי מביצוע המשימות בה, שכללו הובלת חיילים והדרוש להם לעבר היישובים שבגוש קטיף ומנגד, הובלת המתנחלים ורכושם מתוך גוש קטיף. כדי לבצע את חלקו הכשיר המרכז חניונים לכלי הרכב הרבים שגדשו את אזור עוטף עזה וגייס גדודי הובלה במילואים.
יחידות מרכז ההובלה
מרכז ההובלה מחולק לשלושה גדודים לפי פיקודים:
למרות השיוך של גדודי ההובלה לפיקודים, מטבע הדברים כל הגדודים פועלים בכל האזורים, אך עיקר פעילותם הוא בתחום הפיקוד שלהם.
הכשרה ושירות
חיילי המרכז המיועדים לשרת כנהגי משא כבד עוברים טירונות 02 שנמשכת כ-3 עד 5 שבועות, ולאחר הטירונות הם עוברים קורס נהיגה למשאיות מעל 12 טון (רישיון C). הקורס מתבצע באחד משלושת גדודי ההובלה ומועבר על ידי נגדים או אזרחים עובדי צה"ל שעברו קורס מורי נהיגה למשאיות מעל 12 טון. עקב העובדה שיכולת לימוד הנהיגה שונה מאדם לאדם, אין לקורס משך זמן מוגדר אך לרוב הוא אורך כ-11 שבועות. במסגרת הקורס נבחנים החיילים על שני מבחני נהיגה עיוניים, אחד למשאיות עד 12 טון (רישיון C1) ואחד למשאיות מעל 12 טון מבחן תקנה (רישיון C) ומבחן נהיגה מעשי ("טסט"). לאחר שהחייל עובר את מבחן הנהיגה העיוני הראשון (C1) ועומד בחובת לימוד הנהיגה המינימלי, הוא רשאי לגשת למבחן הנהיגה המעשי. לאחר שהחייל עובר את שלושת המבחנים הוא יוצא לחופש במשך שבוע "רגילה" (משתנה הרבה, הרוב לא מקבלים את החופש), ואם יש צורך, מבצע אבט"ש (שבוע שמירות) בבסיס עורפי.
החלק השני של הקורס נקרא "הכשרות". במסגרת ההכשרות החייל עובר מבחנים ומבצע 50 שעות של נהיגה על משאית ברחבי המדינה לצד חונך - נהג משא כבד בעל וותק. ההכשרות מאפשרות לחייל ללמוד בפועל את עבודתו כנהג משא כבד. בסיום ההכשרות החייל מקבל את רישיון הנהיגה הצבאי בדרגה C ורישיון אזרחי בדרגה C1. שנה לאחר שקיבל את הרישיון האזרחי בדרגה C1 מקבל החייל גם רישיון אזרחי בדרגה C.
בסיום ההכשרות עוברים החיילים לפלוגה סדירה. לעיתים חלק מהחיילים במקום זאת ממונים למפקדים בקורס הנהיגה, לאחר שעברו קורס מש"קים (שבועיים). בתחילת השירות בפלוגה הסדירה נחשב החייל כ"נהג צעיר" ומגבלות מוטלות על עבודתו - הן כדי להקל על התאקלמותו בפלוגה והן כדי להימנע מתאונות שעלולות להיגרם עקב חוסר ניסיונו. לאחר תקופת זמן וביצוע כמות של כ-15 משימות החייל הופך ל"נהג ותיק" והמגבלות שהוטלו עליו בתחילת שירותו מוסרות. נהגים ותיקים המתאימים ומעוניינים יכולים לעבור קורס מש"קים ולהפוך למש"קים המסייעים למפקדי מחלקות ההובלה בעבודתם או להיות מכי"ם בפלוגת ההדרכה ושם הם מתפקדים כמו מכי"ם לכל דבר, אף על פי שעברו קורס משק"י הובלה.
לאחר שירות של שנה בפלוגה סדירה ניתנת אפשרות לחיילים המתאימים לבצע הכשרה על סאפרון, משאית משוריינת להובלת חיילים, ולהפוך לנהגי סאפרון. נהגי הסאפרון מובילים לוחמים באיו"ש ובגבולות המדינה למשימות שעלולות להיות מסוכנות (מעצרים וכדומה).
לאחר שנה ועד סיום השירות הסדיר עוברים רוב הנהגים קורס נהיגה למשאית סמי-טריילר (רישיון דרגה E), לצורך שירות קבע והמילואים. הקורס מתבצע ב-"מחנה ירקוני" (משמר הנגב) ונמשך לרוב בין חודש לחודשיים.
במסגרת שירות המילואים, נהגי משאיות סמי-טריילר ותיקים של מרכז ההובלה נוהגים במובילי טנקים, המובילים טנקים, רכב קרבי משוריין וציוד מכני הנדסי.
בתחילת שנות האלפיים, הבינו בצה"ל כי טירונות כלל-צה"לית יוצרת אצל החייל אי-ודאות בנוגע להמשך דרכו ולכן מובילה לעיתים לתופעות של נפקדות, עריקות וחוסר מוטיבציה של הטירונים. הפתרון שהוצע לכך במגל הוא קיום הטירונות בתוך בסיסי ההדרכה של החיל בו הוא עתיד לשרת, במטרה להפחית את העמימות וליצור אצל החייל זיקה לחיל בו ישרת את מלוא השירות. התוכנית מכונה "טירונות בסמכות". מרכז ההובלה, שסובל מכך שרבים מחייליו עורקים או נפקדים במהלך שירותם, הצטרף לתוכנית "טירונות בסמכות" עוד בתחילתה, ובשלושת גדודי ההובלה כיום קיימת מחלקת טירונים המיועדים לשירות כנהגי משא כבד. בגדוד אבירי הדרום, חוץ מטירוני הגדוד, עוברים גם חלק מחיילי יחידת הצמ"ה המטכ"לית את הטירונות.
ביני"שים המבצעים את שירותם כנהגים במרכז הובלה אינם עוברים "טירונות בסמכות" אלא עוברים את הטירונות לצד כלל חיילי ישיבות ההסדר העורפיים באותו מחזור, ולאחר סיום הטירונות מתחילים את קורס הנהיגה. ישנם ביני"שים בעלי פרופיל קרבי המתגייסים לתובלה מסיבות שונות, ביניהם כאלה שנזקקים לתנאי שירות גמישים יותר בגלל היותם נשואים וכאלה שמתגייסים לתובלה מסיבות של נוחות.
סמל המרכז
סמל מרכז ההובלה הראשון עוצב בשנת 1974, עת הפך חיל ההספקה לחיל התחזוקה. הפיל, בהמת המשא במסע חניבעל באלפים - ממבצעי ההובלה המרשימים בכל הזמנים, שימש כמוטיב מרכזי בסמל. צבע התג היה אדום, וחלקו העליון היה בצבעי כחול וצהוב, צבעי חיל ההספקה.
הסמל הראשון הוחלף בשנת 2003 בסמל השני, שגם הוא כולל פיל. בסמל השני, ברקע נראה מגן דוד, כאות להיותו של צה"ל צבא במדינה יהודית ומתחתיו כבישים, שעליהם נוסעים חיילי מרכז ההובלה.
באוגוסט 2015 חודש סמל המרכז, כאשר לראשונה נעשה שימוש בדמות סוס במקום הפיל המסורתי. כמו כן, מופיעים בו הסמל המשולב של חילות צה"ל (בדומה לזה המופיע על דגל הרמטכ"ל), על רקע גלגל הגה וכביש סלול.
המנון מרכז הובלה
למרכז ההובלה ישנו המנון שנכתב עליו בשנת 1982 על ידי צפריר קולת והולחן על ידי רמי קלינשטיין. בפועל, ההמנון אינו מנוגן בטקסים רשמיים של מרכז ההובלה.
בית ראשון: על ההגה הוא המלך, הוא הבוס והשליט כשמביט הוא מלמעלה, ממרומי המשאית. ביד בוטחת הוא נוהג ומסתובב ומתמרן, גם אם ערפל ורוח והכביש מעט שמן. הוא מכיר כל כביש וצומת, כל פינה וחור נידח. הוא יורש פלוגות הבריטים - בן לנהגי תש"ח.
פזמון: כי מחרמון ועד אופיר, מהים עד מחולה, בארץ ישראל כולה, נע נהג התובלה.
Dovetail Games
Dovetail Games (בעבר: RailSimulator.com) היא חברה בריטית העוסקת בפיתוח משחקי וידאו. החברה הוקמה בשנת 2008 על ידי פול ג'קסון, טים גטלנד וצ'ארלי מקמיקינג.
היסטוריה
הסדרה הקודמת של טריין סימולטור, רייל סימולטור, פותח על ידי Kuju Entertainment, אותה החברה שפותחה את מיקרוסופט טריין סימולטור עם מיקרוסופט.
צורת ההתפתחות השתנתה לגרסה חדישה של התוכנה שנקראה Train Simulator אשר יצאה בסטים.
ב-9 בדצמבר 2013 הוכרז ש-RailSimulator.com שינתה את שמה ל-Dovetail Games.
Dovetail Games הכריזה ב-1 ביולי 2014 על מוצר הסימולציה החדש הראשון שלה; משחק סימולציית דיג בשם Euro Fishing.
ב-9 ביולי 2014 הכריזה Dovetail Games על העברת הקוד של המשחק Flight Simulator X לSteam.
שבילי התהילה
שבילי התהילה (באנגלית: Paths of Glory) הוא סרט קולנוע משנת 1957 בבימויו של סטנלי קובריק, המבוסס על רומן הנושא אותו שם אותו כתב המפרי קוב. הסרט מציג יחידת חיל רגלים צרפתית בחפירות מלחמת העולם הראשונה שחדלה להיות נאמנה לחייליה שלה בשל רצון המפקדים להתחמק מביקורת העיתונות על כישלונות בשדה הקרב.
תקציר העלילה
הסרט מתחיל בסצנה המבארת את העתיד לבוא המתרחשת בשדה הקרב של מלחמת העולם הראשונה, בה הגנרל מירו (ג'ורג' מקארדי פוסע בנתיבה של תעלת חפירה ופונה לאנשיו. הוא פונה לחיילים אחדים (רובם יהפכו להיות דמויות ראשיות בסרט) בשאלה: "האם אתה מוכן להרוג עוד גרמנים?" הוא מסלק אחד מהחיילים מן הגדוד, בשל הפגינו סימנים של הלם קרב, שהגנרל רואה בה פחדנות.
מירו, המעוניין בקידום, פוקד על הגדוד לבצע משימת התאבדות. המטרה היא כיבוש גבעה הקרויה "תל נמלים", פעולה שכיחה במלחמה זו. בתחילה הוא מייעץ כנגד ההתקפה, בציינו את הסבירות הנמוכה להצלחתה ואת הסכנה לחייליו האהובים, אולם בעת שהקצין הממונה עליו, גנרל ג'ורג' בולארד (אדולף מנז'ו) מציין את אפשרות קידומו למטה הכללי הצרפתי, הופך מירו עורו בן רגע ומשכנע עצמו שההתקפה תצליח. הוא מותיר את ביצועה של התוכנית על כתפיו של קולונל דאקס (קירק דאגלס), זאת על אף שדאקס מוחה באומרו כי תוצאתה היחידה של ההתקפה תהיה החלשת הצבא הצרפתי, לו יגרמו אבדות כבדות, בלא שום הישגים בצידם. מירו אינו מתרכך לשמע זאת.
במהלכה של משימת תצפית, מבחין סגן שתוי בתנועה מכיוון האויב ומשליך רימון יד. קודם לכן שלח הסגן אחד משני אנשיו לסיור תצפית קדימה, והחייל הנותר נוכח לדעת שהתנועה היא החייל השב מהסיור. הוא מאשים את הסגן בהרג חברו שלו ואז בבריחה בפחדנות, אולם הסגן מכחיש זאת מכל וכל.
המשימה מסתיימת בכישלון חרוץ. אף אחד מן החיילים התוקף את "תל הנמלים" אינו מגיע ליעדו, ושליש מן החיילים מסרבים אפילו לעזוב את החפירות (או אינם מסוגלים, מחמת אש האויב העזה הניחתת עליהם). הגנרל, מלא זעם, משוכנע שחיילי הגדוד שנשאר בחפירות הם פחדנים ופוקד על התותחנים שלו לירות עליהם. מפקד סוללת התותחנים המקומי מסרב לירות על אנשיו שלו בלא אישור בפקודות כתובות.
כתוצאה מכישלון ההתקפה, מנסה גנרל מירו לנער את האשמה ממעל כתפיו מחשש פן תדבק בו ולהטילה על חייליו, ומחליט להוציא להורג בפרהסיה מאה מאנשיו כדוגמה אישית. גנרל בולארד משכנע את מירו להפחית את מספר המוצאים להורג לשלושה, אחד מכל פלוגה. רב-טוראי פאריס (רלף מיקר) נבחר מכיוון שהקצין הממונה עליו פותח כנגדו במסע נקמה פרטי; הסגן הוא אותו אחד שהטיל רימון על פקודו שלו והרגו מוקדם יותר בסרט ורב"ט פאריס היה עד הראיה היחידי שהאשים אותו. טוראי פרול (טימותי קרי) נבחר על ידי עמיתיו בשל היותו מנודה חברתית. האיש האחרון הוא טוראי ארנו (ג'ו טרקל) נבחר אקראית, חרף היותו אחד מהחיילים הטובים והנועזים ביותר.
קולונל דאקס מגן על אנשיו שישפטו על ידי בית דין צבאי בגין פחדנות ועושה זאת בחירוף נפש. באופן בלתי נמנע הוא מפסיד במשפט, למרות מחאתו על אמינותו המפוקפקת של בית המשפט. דאקס מציין שנמנעה ממנו האפשרות להציג ראייה החיונית להגנה, שהתביעה אינה מציגה שום עדים, שלא חובר כל כתב אישום נגד הנאשמים וששום תיעוד בכתב של המשפט לא נערך. הוא פונה לליבו הרחום של בית המשפט באומרו: "רבותי השופטים, אם תשפטו את האנשים האלה לכף חובה, ירדוף הדבר כל אחד מכם עד ליום מותו". בית המשפט מכיר בכך שהוצאה להורג היא מדיניות מקובלת בצבא הצרפתי.
אף על פי שדאקס מגלה את אוזני הממונים עליו על בוגדנותו של הגנרל, המגובה בעד המספר על ניסיונו של מירו לירות על חייליו שלו, לא ננקטת כל פעולה. האנשים המורשעים מושמים בבית האסורים ומקבלים את ארוחתם האחרונה. הכומר מבקר את טוראי פרול שמוכן להתוודות, בעוד ארנו מנסה בחמת זעמו לתקוף את הכומר. לבסוף חובט פאריס בארנו על מנת למנוע מבעדו מלתקוף את הכומר. ארנו מועד אחורנית ונתקל בקיר הסודק את גולגולתו.
בטקסיות ובהדר רב מובלים שלושת האנשים החוצה לחצר, בעוד החיילים מכל שלוש הפלוגות נוכחים ועומדים דום. ארנו נישא באלונקה ונקשר לעמוד ההוצאה להורג. פרול מובל קשור עיניים מלווה בידי הכומר עד הסוף. פאריס אינו עוטה כל כיסוי עיניים. כל השלושה נורים על ידי כיתת יורים.
לאחר ההוצאה להורג מזמין גנרל בולארד את דאקס לארוחת בוקר אליה מוזמן גם הגנרל מירו. הוא מבהיר כי מירו ייחקר בשל הפקודה שנתן לירות על חייליו שלו. מירו עוזב בחרון אפו את החדר, מכיוון שהושם שעיר לעזאזל. אז מציע גנרל בולארד לדאקס את משרתו של גנרל מירו, ברומזו כי דאקס כיוון לקידום לכל אורך הדרך. דאקס מגיב בזעם ודוחה את ההצעה בשאט נפש. הוא מודאג יותר מהרג אנשיו החפים מפשע מאשר מהקריירה האישית שלו. בולארד אינו מבין את פשר האידיאליזם שלו. הגנרל הציני בולארד בז לדאקס בשל היותו אידיאליסט, באומרו שהוא מרחם עליו וכי הוא יהפך לשוטה הכפר. הקולונל דאקס משיב כי הוא מרחם על הגנרל בשל חוסר יכולתו להבחין בשגיאותיו. מצפונו של בולארד נותר נקי.
לאחר ההוצאה להורג מתהולל הגדוד במסבאה, כששבויה גרמנית אסופית נאלצת לבדר את החיילים הצרפתים על הבמה הקטנה. ברגע שהיא עולה לבמה, מתחילים החיילים ליילל לעברה כזאבים, בשל היותה יפת מראה, בעוד מנהל הבר מעודד אותם לכך. לאחר שמעודדים אותה לשיר, מתחילה האסופית לזמר ברכות שיר עם גרמני "הפרש הנאמן", מתחילה חרישית וממשיכה בקול הולך ומתגבר לאוזני הקהל המחריש. בעודה שרה בגרמנית שובה השיר את לבם של החיילים, ורבים מהם מזמזמים לבסוף ביחד עם הנעימה המלנכולית והיפהפייה שלו, המנקרת במוחם. חלקם מכירים את השיר במילותיו הצרפתיות ומלווים אותה בזמרה, בעוד אחרים מייבבים בלאט, ייתכן כי הם מכירים או מבינים את נושאו של החייל היוצא למלחמה בעוד אהובתו נשארת בבית. דאקס מופיע בכניסה למסבאה ומודיע שהם שבים לחזית, ומותיר את אנשיו לרגע של הנאה לפני חזרתם לקרב.
על הספר
לספר לא היה כל שם כשקוב סיים לכותבו, לכן ערך המוציא לאור תחרות. השם הזוכה לקוח מתוך הבית השמיני של שירו המפורסם של תומאס גריי "אלגיה שנכתבה בבית קברות כנסייתי":
ספריית הקונגרס של ארצות הברית כינתה את הסרט כ"בעל חשיבות תרבותית" והוא נבחר לשימור בארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
פרדוקס הביצה והתרנגולת
פרדוקס הביצה והתרנגולת, הוא פרדוקס נושן בעל משמעות מטפורית: השאלה העומדת בבסיסו היא "מה הייתה קודם; הביצה או התרנגולת?". לשאלה זו היבטים אבולוציוניים, לוגיים ותאולוגיים כאחד.
הפרדוקס
השאלה "מה הייתה קודם" עולה משלוש ההנחות הבאות:
משתי ההנחות הראשונות (ומהנחה מובלעת שיש כיום לפחות ביצה אחת או תרנגולת אחת ומההנחה שיש פרק זמן מינימלי שעובר בין הטלה להטלה) נובעת המסקנה שתמיד היו תרנגולות (לכל תרנגולת קדמה ביצה שקדמה לה תרנגולת, כלומר לכל תרנגולת קדמה תרנגולת). בפרט, נובע מכך שהעולם התקיים במשך זמן אינסופי. מסקנה זו מנוגדת להנחה השלישית הנסמכת גם על טיעוני הדתות הבריאתניות וגם על התאוריות המדעיות הטוענות יצירה או התפתחות של העולם. שלוש ההנחות מכילות סתירה פנימית ולא כולן יכולות להיות נכונות, לכן לפנינו פרדוקס.
האזכור הקדום ביותר שנמצא בידינו של הפרדוקס מופיע במוראליה, כתבי הפילוסוף היווני פלוטרכוס.
בשפת הדיבור משתמשים בשאלה כדי להצביע על אינסופיות או על כך שלא ניתן להבדיל בקלות בין סיבה לתוצאה.
התפישה האבולוציונית
התפישה האבולוציונית יוצאת כנגד ההנחה "כל ביצה של תרנגולת (ממנה בוקעת תרנגולת) הוטלה על ידי תרנגולת". לפי התפישה האבולוציונית, התרנגולת התפתחה מיצורים אחרים על ידי שורה של מוטציות גנטיות. באיזשהו שלב, קרתה המוטציה שבעקבותיה נוצרה התרנגולת כפי שהיא מוכרת היום, ומתוך ביצה שהוטלה על ידי משהו שאינו תרנגולת בקעה תרנגולת. אין זהות בין "ביצה של תרנגולת" בשני המובנים: ביצה שבקעה ממנה תרנגולת וביצה שהטילה תרנגולת. במובן מסוים, קושיית הביצה והתרנגולת היא מקרה פרטי של פרדוקס הערמה.
אם בשאלה "מה הייתה קודם" הכוונה ב"ביצה" היא לביצה שממנה בקעה תרנגולת אז לפי תורת האבולוציה הביצה קדמה, ואם הכוונה לביצה שאותה הטילה תרנגולת - התרנגולת קדמה. מאוחר יותר בהיסטוריה כבר לא היה הבדל בין שני המובנים של ביצה, ומכאן צמח הבלבול. כל זאת מבלי להתייחס לביצים שהטילו בעלי חיים אחרים (כגון הדינוזאורים) שקדמו לתרנגולת בהרבה.
בשנת 1990 אותר קן גדול ובו שרידים של 12 ביצים מאובנות השייכות לדינוזאור, אך בניגוד לשאר הביצים שהטילו הדינוזאורים - צורתן דומה לביצי תרנגולת, בעלות חלק עליון מחודד. רק בשנת 2008 שויכו הביצים לדינוזאור מסוג תרופוד, הנחשב לאב הקדום של העופות, ובכך נוצר הקשר האבולוציוני בין ביצת הדינוזאור לתרנגולת. חוקרים מתייחסים לגילוי זה כפריצת דרך בהבנת התהליך האבולוציוני שהביא להיווצרות הביצה, ובפרט מוכיח מבחינתם את הטענה כי הביצה קדמה לתרנגולת.
היישוב התאולוגי
על פי רוב הדתות, העולם נברא בנקודת זמן מסוימת וכלל מרכיבים הקיימים בעולם גם היום. בשלב מסוים נבראו בעולם התרנגולות. בכתבי הקודש לא מפורט תהליך בריאת התרנגולות. ייתכן שהאל, בניגוד לגרסה הסינתזיונית, ברא תרנגולת ללא קיומה של אף ביצה לפניה - יש מאין. תרנגולת זו, שקדמה לכל ביצה ממנה הגיעו צאצאיה.
בתורה מתוארת בריאת החיות. מפשטות סיפור הבריאה בו מוזכרות חיות ועופות בוגרים, עולה כי בעלי החיים נבראו בוגרים, ולכן התרנגולת קדמה לביצה. בדגש לגבי העופות שהמקרא מתאר איך שהמים השריצו נפש חיה, ועוף שמעופף על הארץ, לפיכך יוצא שהתרנגולת קדמה לביצה, שכן היא נבראה עם התכונות המאפשרות לה להתרבות, כמו שנאמר "והעוף ירב בארץ".
על פי גישה אחת, ניתן לפרש את סיפור הבריאה בצורה סמלית, כך שימי הבריאה מתארים זמן ארוך יותר. על פי גישה זו, הפרדוקס ייושב כמתואר בפסקה הקודמת והמסקנה תהיה שהביצה ממנה בקעה תרנגולת נבראה לפני התרנגולת והביצה אותה מטילה התרנגולת נוצרה לאחר התרנגולת.
חסידות מודז'יץ
חסידות מודז'יץ הוא שמה של חצר חסידית שקמה בעיירה הפולנית דמבלין שכונתה בפי היהודים מודז'יץ, ומרכזה כיום בבני ברק. החסידות מפורסמת בדגש הניתן בה לפיתוח הניגון החסידי.
אדמו"רי מודז'יץ
אדמו"רי החסידות בארץ ישראל היו חברים (גם בהווה) במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
החסידות בישראל כיום
רבי שמואל אליהו טאוב עלה לישראל בשנת 1935. לאחר פטירת אביו בשנת 1947 ירש את מקומו. הקים את בית מדרשו בתל אביב ברחוב לילנבלום, ולאחר מכן עבר לרחוב דיזנגוף. בשנת 1981 הקים ישיבה ברחוב חבקוק בבני ברק.
לאחר פטירתו מונה תחתיו בנו רבי ישראל דן. בשנת תשנ"ה עבר להתגורר בבני ברק בבניין הישיבה, אשר כיום שוכן בו בית המדרש המרכזי של החסידות. הישיבה שוכנת במבנה אחר באותו הרחוב.
לאחר פטירתו בשנת תשס"ו, התמנה בנו הגדול רבי חיים שאול טאוב לכהן כאדמו"ר תחתיו. בהנהגת האדמו"ר ישיבה קטנה ורשת כוללים ובתי כנסת בירושלים, אשדוד ומודיעין עילית, פתח תקווה, טבריה וכן בלייקווד.
בנו השני של רבי ישראל דן, רבי פנחס משה טאוב, הוכתר כאדמו"ר מקוזמיר, על שמו של רבי יחזקאל מקוזמיר, סבו של מייסד השושלת, רבי ישראל טאוב. כך נמנע המאבק על זכות השימוש בשם החסידות.
ענפים נוספים בשושלת
בנים נוספים של רבי ישראל כיהנו באדמו"רות. בנו רבי חיים יחזקאל התמנה לאדמו"ר לאחר פטירת אביו. נפטר בג' באב תרצ"ח. בנו רבי יצחק צבי כיהן בארצות הברית. בשנת תרפ"א יסד חברה בשם "אדמת ישראל" לרכישת אדמות בארץ ישראל. ביקר בארץ בתרפ"ח, משם נסע לברזיל. בשנת תרצ"א התיישב בארצות הברית וכיהן ברובע הברונקס.
נכדו של רבי שאול ידידיה, רבי ישראל דוד טאוב (נולד תש"ד, בנו של הרב יהושע יחזקאל), הוכתר בחיי דודו האמרי אש כאדמו"ר ממודז'יץ ארצות הברית. בית מדרשו בפלטבוש. עד תש"ס היה ר"מ בישיבת תורה ודעת. נודע בהתנגדותו לעירוב בבורו פארק, כפי שכתב באריכות בספרו שערי ירושלים. ערך והוציא ספרים מתורת אדמו"רי מודז'יץ.
ניגוני מודז'יץ
במשך למעלה ממאה שנה הולחנו כ-5,000 ניגונים על ידי אדמו"רי החסידות. ניגונים רבים מתוכם נפוצים בקרב ציבורים שונים, לעיתים ללא ידיעה שמקור הניגון הוא במודז'יץ.
בעל המנגן הידוע של החסידות הוא בן ציון שנקר שהוציא לאור עשרות תקליטים עם ניגוני החסידות.
בשנים האחרונות הוקם המכון לתיעוד ושימור ניגוני מודז'יץ בראשות עו"ד דוד זעירא. המכון מתעד ומשמר את הניגונים והוציא לאור מספר דיסקים.
אחד הניגונים המפורסמים הוא ניגון אני מאמין שהולחן על ידי החסיד עזריאל דוד פסטג בעת שהיה על רכבת לאושוויץ.
קישורים חיצוניים
ניגוני מודז'יץ:
קונטרסי "תפארת ישראל" הכוללים דברי תורה ותוים ליצירות של אדמו"רי החסידות:
הפועל גבעתיים
הפועל גבעתיים היא קבוצת כדורסל ישראלית המשחקת בליגה ב' מחוז תל אביב ומשמשת כקבוצת הבת של הפועל רמת גן/גבעתיים מהליגה הלאומית בכדורסל.
היסטוריה
המועדון הוקם על ידי מיכה שמבן בשנת 1986, תחילה כמחלקת נוער ובהמשך בקבוצת בוגרים שהתבססה על שחקני הבית שגדלו באגודה.
רגע השיא של הקבוצה היה בעונת 1992/1993. שנה קודם לכן העפיל המועדון לראשונה בתולדותיו ללאומית א' בכדורסל ובעונתו הראשונה בליגת העל הצליחה הקבוצה להעפיל לגמר גביע המדינה בכדורסל שם נוצחה בידי הפועל תל אביב 65-71.
שנה לאחר מכן נשארה הקבוצה בליגה לאומית א' לאחר שניצחה במחזור הסיום את מכבי חיפה.
בעונת 1994/5 נשרה הקבוצה לליגה השנייה אחרי 3 שנים בלאומית א', באותה העונה שברה גבעתיים את שיא הנקודות לקבוצה במשחק ליגה לאחר שקלעה כ-166 נקודות בניצחון 166-78 על בית"ר רמת גן במחזור ה12 באותה העונה.
הקמה מחדש
שנתיים מאוחר יותר בשנת 2001 הוקמה הקבוצה מחדש והחלה לשחק בליגה א'. בשנת 2002 העפילה הקבוצה לליגה הארצית ובשנת 2005 שבה הפועל גבעתיים לליגה הלאומית אחרי 6 שנות היעדרות.
בסיום עונת 2006 -2007 נשרה הפועל גבעתיים לליגה הארצית אחרי שנתיים בהן שיחקה בליגה הלאומית. בסיום עונת 2008-2009 ירדה הקבוצה מהליגה הארצית אל ליגה א'.
בסיום עונת 2012-2013 העפילה הפועל גבעתיים לליגה הארצית אחרי היעדרות של 4 שנים.
בסיום עונת 2013-14 התאחדה הקבוצה עם הפועל רמת גן, תחת השם הפועל רמת גן-גבעתיים. האגודה ממשיכה להחזיק בקבוצת בוגרים תחת השם הפועל גבעתיים רמת גן, שבעונת 2015-2016 משתתפת בליגה ב' (מחוז תל אביב), ליגת הכדורסל החמישית בחשיבותה. מארחת את משחקיה באולם "מיכה שמבן" בגבעתיים.
לאגודה מחלקת נוער בעלת 14 קבוצות ילדים ונוער ו-9 בתי ספר לכדורסל.
הטלאי העגול (ימי הביניים)
הטלאי העגול (בצרפתית = rouelle) הוא טלאי בד קטן שענידתו נכפתה על יהודי אירופה החל מהמאה ה-13 בתור סימן מזהה.
היסטוריה
ענידת סימן מזהה על ידי יהודים הונהגה כבר במאה התשיעית בעולם המוסלמי.
בוועידת לטראנו הרביעית, שכונסה על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי בשנת 1215 נקבע שהיהודים בארצות הקתולית יחויבו להשתמש בפריט לבוש אשר יבדיל אותם מהאוכלוסייה הנוצרית, אם כי אופיו של פריט לבוש זה לא הוגדר באופן מפורש. על בסיס החלטה זאת, ציווה מלך צרפת לואי התשיעי "הקדוש" בשנת 1269 כי על הגברים היהודים בממלכתו לענוד על בגדיהם טלאי עגול בעוד שעל הנשים היהודיות לחבוש כיסוי ראש מיוחד.
דרישת ענידת הטלאי העגול נבעה מהרצון למנוע קשרים חברתיים ויחסי מין בין נוצרים ליהודים. יחד עם זאת, האפיפיור אינוקנטיוס השלישי קבע שאין לחייב את היהודים לענוד סימן היכר זה בנסיעותיהם, אלא רק בהיותם בסביבתם הקרובה, כדי לא להעמיד את חייהם בסכנה. ענידת הטלאי העגול כסימן היכר הונהגה בצרפת, באיטליה ומאוחר יותר באימפריה הרומית הקדושה.
צורת הטלאי העגול ואופן ענידתו
הטלאי נגזר בדרך כלל בצורת טבעת. הצבע, הגודל והמיקום על הבגד וכן מספר הטלאים והגיל שהחל ממנו חלה חובת הענידה, השתנו ממקום למקום ומזמן לזמן. באנגליה ובמרסיי נקבע תחילה שחובת הענידה חלה מגיל שבע. מאוחר יותר גיל החובה שונה לגיל הבר מצווה והבת מצווה. במאה ה-15, לואי האחד עשר, מלך צרפת, קבע שבנים אחרי גיל ארבע עשרה ובנות אחרי גיל שתים עשרה יענדו שני טלאים צהובים אחד על החזה ואחד על הגב.
לצבע הנבחר הייתה סמליות שלילית בימי הביניים. אפשר היה למצוא עיגול בצבע צהוב, או שילוב של עיגול אדום ועגול לבן. בימי הביניים הצבע הצהוב סימל עבריינות, שקר, שיגעון או פשע.
העונשים על אי-ענידת הטלאי היו בדרך כלל קנסות כספיים, מאסר או עונשים גופניים.
חובת ענידת הטלאי העגול בצרפת בוטלה במאה ה-18, לאחר המהפכה הצרפתית.
פלורנס (אלבמה)
העיר שוכנת על הגדה הצפונית של נהר טנסי בצמידות לאגם וילסון המלאכותי שנסכר על ידי סכר וילסון. העיר משתרעת על שטח של כ-68 קמ"ר.
היסטוריה
פלורנס שוכנת באזור שהיה שייך לשבט הצ'יקסו עד שהועבר לידי השלטון הפדרלי בתחילת המאה ה-19.
העיר נפגעה קשות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית לאחר שמספר קרבות התרחשו בה והשמידו את המפעלים ששכנו בה. רק כעבור 20 שנה, בסביבות 1885, היא החלה לשקם בצורה טובה את התעשייה, מספר מוסדות חשובים הוקמו או עברו אליה והוקם בה נמל שהיה מהמרכזיים בסחר על הטנסי. אוכלוסייתה צמחה מכ-1,600 ב-1865 לכ-6,000 ב-1887.
דמוגרפיה
לפי הערכת אוכלוסין ב-2016 שכנו בעיר 39,938 תושבים, מתוכם 77.8% הזדהו כלבנים, 19% כאפרו-אמריקאים, 3.3% כהיספנים, 2.1% כבעלי שני גזעים או יותר, 0.6% כאסייתים ו-0.3% כילידים אמריקאים. ההכנסה הממוצעת עמדה על $23,185 וההכנסה החציונית עמדה על $37,058.
הקהילה היהודית
היהודים הראשונים התיישבו באופן קבוע באזור בערך באמצע המאה ה-19, ובכמויות משמעותיות בתקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית בפלורנס, בשפילד ובטסקמביה. הראשון שהם היה סוחר יהודי יליד פרוסיה בשם אלכסנדר פאלק שהקים עסק גדול יחסית בפלורנס. באותה תקופה הקהילה הייתה עדיין מצומצמת מאוד, והלווייתו ב-1871 בוצעה על ידי כומר בפטיסטי שהשיג סידור יהודי.
הקהילה גדלה וב-1900 היו באזור כ-15 חנויות בבעלות יהודים, רובם בפלורנס. באותן שנים היהודים, החלו להתאגד כדי ליצור קהילה מסודרת. הם החלו לקיים תפילות ביחד בפלורנס, ב-1889 "חברת שפילד" (שהקימה את שפילד ונוסדה על ידי הבנקאי היהודי אלפרד הוגר מוזס ) תרמה קרקע להקמת בית קברות יהודי, וכעבור כמה שנים הוקם בפלורנס בית ספר יהודי קטן בעזרת רב מהאנטסוויל. בתחילת המאה ה-20 כבר היו בפלורנס רבנים במשרה חלקית וב-1908 הוקם בה "בית הכנסת בני ישראל". שנה קודם לכן נאמד מספר היהודים באזור ב-110.
בשנים שלאחר מכן הייתה מחלוקת בין חברי הקהילה האם היא צריכה להיות אורתודוקסית או רפורמית, עד שהרוב הכריע בעד הרפורמים בשנות ה-30, וכעבור מספר שנים קהילת בני ישראל הצטרפה לאיחוד הקהילות העבריות האמריקניות הרפורמי. בניגוד למרבית הקהילות הרפורמיות, היהודים המקומיים תמכו בציונות, תרמו לההסתדרות הציונית הדסה ונפגשו עם דוד בן-גוריון שבא להתרשם ממתקני רשות עמק טנסי בסביבה ב-1951.