cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון קאזאלה
ביוגרפיה
בשנת 1991, 12 שנים לאחר מותו, הופיעה דמותו של קאזאלה בסרט הסנדק חלק שלישי. הבמאי קופולה שילב בסרט קטעים שלא שולבו בשני הסרטים הראשונים, בהם הופיע קאזאלה.
בקולנוע גילם לרוב דמויות מופרעות או חלשות אופי, אך בולטות מאוד ונוגעות ללב. כל ששת הסרטים בהם הופיע קאזאלה היו מועמדים לפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר, ושלושה מהם (הסנדק חלק ראשון, הסנדק חלק שני וצייד הצבאים) אף זכו בפרס. חייו והקריירה שלו היו נושא לסרט תיעודי בשם "I Knew It Was You" (ידעתי שזה אתה, על שם ציטוט מהסרט הסנדק II, אותו אומר מייקל, שמשוחק על ידי אל פצ'ינו לדמותו, פרדו), בבימוי ריצ'רד שפרד, שהוצג בהצגת בכורה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2009.
קרוזיירו
מועדון ספורט קרוזיירו (בפורטוגזית: Cruzeiro Esporte Clube) הוא מועדון ספורט וקבוצת כדורגל מהעיר בלו הוריזונטה שבמדינת מינאס ז'ראיס, ברזיל. היא ואתלטיקו מיניירו הן שתי קבוצות הכדורגל הגדולות במינאס ז'ראיס. בשנת 2019, כאשר המועדון חוגג 98 שנים להיווסדו, קרוזיירו ירדה לראשונה בתולדותיה לליגה הברזילאית השנייה.
הבעלים (90%) הנוכחי של הקבוצה הוא כדורגלן העבר של נבחרת ברזיל, רונאלדו.
היסטוריה
להיסטוריה של קרוזיירו דמיון מסוים לזו של פלמיירס, הוותיקה ממנה ב-7 שנים. קרוזיירו נוסדה ב-2 בינואר 1921 על ידי מהגרים איטלקים מבלו הוריזונטה. שמה המקורי, בדיוק כמו זה של פלמיירס, היה "סוסיאטה ספורטיבה פלסטרה איטליה" וצבעי מדיה היו כצבעי דגל איטליה: אדום, לבן וירוק.
עד לשנת 1925 היה מועדון פלסטרה איטליה (של מינאס ז'ראיס) פתוח לחברים מהקהילה האיטלקית בלבד, אז הוחלט להרשות הצטרפותם של חברים מהחברה הברזילאית הכללית. דיונים בקרב חברי המועדון בנוגע לאופי הלאומי שלו המשיכו לאורך שנות ה-30, כאשר ההתלבטות הייתה בין שימור האופי האיטלקי של פלסטרה איטליה לבין התפתחות כמועדון כלל ברזילאי.
מלחמת העולם השנייה הכריעה את הדילמה. בגלל צו ממשלתי שאסר לארגונים בברזיל לשאת שמות המזוהים עם מדינות הציר, נאלץ מועדון פלסטרה איטליה להחליף את שמו בשנת 1942. תוך מספר חודשים השתנה שם המועדון ארבע פעמים, מ"פלסטרה איטליה" ל"פלסטרה מיניירו" ול"איפירנגה", עד שקיבל את שמו הנוכחי "קרוזיירו". השם קרוזיירו מתייחס לקבוצת הכוכבים הצלב הדרומי (בפורטוגזית: Cruzeiro do Sul), שהיא אחד מסמלי ברזיל, ובכך הביעה הנהגת קרוזיירו את ההכרעה הסופית לטובת אופי ברזילאי מובהק למועדון.
ועידת קונסטנטינופול השנייה
ועידת קונסטנטינופול השנייה הייתה הוועידה האקומנית החמישית של הכנסייה. הוועידה התכנסה ביוזמתו של יוסטיניאנוס הראשון בקונסטנטינופול, בין ה-5 במאי ל-2 ביוני 553. למעט שישה-עשר נציגים לטיניים מהקרתגו ומאיליריה, כל המשתתפים בוועידה היו מן המזרח היווני. החלטות הוועידה קיבלו תוקף מחייב בכנסייה הכלקדונית של אותם הימים, והן מקובלות כיום על הנצרות הקתולית, רוב הכנסיות הפרוטסטנטיות והנצרות האורתודוקסית.
יוסטיניאנוס כינס את הוועידה במטרה להשיג פשרה שתתקבל על המיאפיזיטים ("מונופיזיטים") ותבטיח את שובם לחיק הכנסייה הממוסדת. כדי להרגיע את המיאפיזיטים מכל חשש לנסטוריאניות, ביקש הקיסר מהבישופים המתוועדים לגנות כתבים אנטי-אלכסנדרוניים מאת שלושה תאולוגים אנטיוכיים מנוחים – תאודורט מקירוס, תאודור ממופאסטיה וחיבא האורפלי. הכתבים שנועדו לגינוי נודעו כ"שלושת הפרקים" (τρία κεφάλαια). כתבים אלו הכילו הצהרות כריסטולוגיות שחידדו מדי את הבידול בין האנושי לאלוהי בטבע ישו לטעמם של המיאפיזיטים, לצד התקפות אישיות חריפות על מנהיגיהם ההיסטוריים, כמו קירילוס האלכסנדרוני.
האפיפיור ויגיליוס, אשר גינה אמנם את שלושת הפרקים אך דרש לנקות את שמם של תאודורט וחיבא, הוחזק על ידי יוסטיניאנוס כשבוי בקונסטנטינופול מאז שנת 547. ויגיליוס סירב להסכים לחתום. בשנת 551 פרסם הקיסר צו שחידש את גינוי שלושת הפרקים. בשנת 553 נראה היה כי הניצים קרובים להסכמה, והבישופים המזרחיים חזרו בהם מגינוי שלושת הפרקים, אך האפיפיור דרש כי הוועידה תתכנס באיטליה או בסיציליה כדי להבטיח לכנסייה המערבית ייצוג הוגן, ולכך יוסטיניאנוס לא הסכים. הוא כינס את הוועידה בקונסטנטינופול, והאפיפיור לא לקח בה חלק. הוועידה קיימה שמונה ישיבות ו-165 הבישופים שנכחו בה גינו באופן סופי את שלושת הפרקים.
עם זאת, מטרתה המקורית של הוועידה - פיוס בין הכלקדונים למיאפיזיטים - לא הושגה. כאשר רומא שוחררה מכיבוש הגותים, יוסטיניאנוס הסכים לאפשר לאפיפיור לשוב אליה, ובלבד שהאחרון יכיר בהחלטת ועידת קונסטנטינופול השנייה, ואכן האפיפיור נכנע לבסוף לדרישותיו של יוסטיניאנוס וגינה את שלושת הפרקים.
המסע לעמק החלומות 8: הכפור הגדול
המסע לעמק החלומות 8: הכפור הגדול (באנגלית: The Land Before Time VIII: The Big Freeze) הוא סרט הרפתקאות מוזיקלי מונפש שיצא ישירות לווידאו משנת 2001 והסרט השמיני בסדרת "המסע לעמק החלומות".
עלילה
מערכת היחסים של דאקי עם אחיה ספייק הופכת לסוערת וסוערת כאשר הוא שומר אותה ערה שוב ושוב בלילה עם הנחירות שלו ואחרי שהוא אכל את כוכבי העץ שלה (שאמם ארזה במיוחד עבורה ביום הראשון ללימודים). היא מספרת לסרה על רגשותיה, ומתוודת שהיא לא יודעת איך לבטא אותם; סרה מסכימה ללמד אותה. בינתיים, הילדים לומדים בבית ספר בו מלמד אותם פכירינוזאורוס זקן בשם מר אף-עבה, שמתיימר שהיה בכל מקום וראה הכל. ליטלפוט שואל בשקיקה את הנושאים שהם מכסים, לעצבנותו של הדינוזאור הזקן. בסופו של דבר, מר אף-עבה מתלונן בפני סבא ארוך-צוואר על התנהגותו של ליטלפוט. סבא של ליטלפוט, ביודעו של ליטלפוט לא התכוון להזיק, מסביר לו מדוע הוא חייב לכבד יותר את מר ת'יקנוז.
בינתיים, בעוד דאקי מתייחסת אל ספייק בקרירות, ספייק פוגש ומתיידד עם טיפי, דינוזאור צעיר מעדר קוצי-זנב נודד שהגיע לאחרונה לעמק הגדול. דאקי מתחילה להתגעגע לספייק כשהוא מבלה יותר ויותר זמן עם עדר קוצי-הזנב. יום אחד, העמק כולו מופתע בשלג בן לילה. בזמן שהילדים ביחד משתוללים בכיף בשלג, המבוגרים מתלוננים שמר אף-עבה, כביכול החכם בכל העמק, לא הזהיר אותם מפני מזג האוויר הממשמש ובא, וחושדים שהוא לא יודע כל כך הרבה כפי שהוא טוען.
ככל שעובר הזמן, הדינוזאורים מתחילים לסבול מהטמפרטורות הקפואות (דרך ההקפאה הגדולה) ומהיעדר גידול מזון. עדר קוצי-הזנב עוזב, מכיוון שהם צורכים יותר מזון מרוב המינים. אמה של טיפי שואלת את אמא של דאקי וספייק, אמא שחיינית, אם היא יכולה לקחת את ספייק במהלך התקופה הקרה; אמא שחיינית מחליטה שספייק צריך לבחור בין להישאר בעמק או לעזוב עם קוצי-הזנב. ספייק לא בטוח, אז דאקי אומרת לו בכעס לעזוב, מה שהוא מסכים לעשות. אולם לאחר מכן היא מתחרטת על מעשיה, ובהמשך מתגנבת ללכת בעקבות העדר.
כאשר חבריה מגלים, הם יוצאים אל המעבר המסתורי כדי למצוא אותה, אך נקטעו על ידי מר אף-עבה, שמחליט להתלוות אליהם. לאחר מספר תקלות, הם נתקלים בחד-שן ( אלברטוזאורוס ), אך הילדים מביסים אותו בכדור שלג ענק. תוך כדי כך הם מצטרפים לדאקי, שנרדפת על ידו קודם לכן. עד מהרה הם נתקלים בבריכת מים קפואה שהם שוברים בטעות. מתחת לקרח יש מעיין חם, והם מבחינים שיש אוכל שופע בקרבת מקום. בזמן שהם נרגעים במים ומאכילים, מר אף-עבה מתוודה שרוב הידע שלו מגיע ממקורות משניים; הוא הקשיב לסיפורים של מטיילים אחרים כשהיה ילד, ובשנותיו הבוגרות שיתף את הסיפורים האלה לילדים בעמק.
החד-שן תוקף אותם שוב, אבל מר אף-עבה מציל את הילדים על ידי דחיפת בול עץ מהגבעה, מה שגורם לחד-השן למעוד עליו ולהתגלגל מצוק עד למותו המשוער. מאוחר יותר, הקבוצה מנסה ליצור קשר עם תושבי העמק אך מגלה שקיר שלג חסם את כניסתם. דאקי, נזכרת במה שסרה לימדה אותה, מבינה שסרה כועסת. היא עושה זאת, והצרחות הנזעמות שלה גורמות לשלג לרדת, ומאפשרת לתושבי העמק לעבור דרכו. בינתיים, עדר קוצי-הזנב גווע ברעב עד שספייק קולט את ניחוח האביב. הוא מוביל את קוצי-הזנב שם ומתאחד עם דאקי. עם זאת, הוא נופל לחלק עמוק של המעיין, וכיוון שהוא אינו מסוגל לשחות, אמא שחיינית קופצת פנימה כדי להציל אותו. כשהיא שוב מניחה אותו על אדמה יבשה, אמה של טיפי אומרת שספייק צריך להישאר עם משפחתו, ולא עם העדר שלו. דאקי מבטיחה לספייק שהיא לא תכעס עליו בכל פעם שהוא נוחר, לעולם לא.
הפקה
ביוני 2000, יוניברסל החלה לעבוד על הסרט.
שירים
שירי הסרט נכתבו על ידי מישל בראורמן ואמנדה מקברום.
כמו כן שיר הנושא של הסרט המקורי המסע לעמק החלומות "If We Hold on Together" נשמע בסרט.
בניטו חוארס
בניטו פאבלו חוארס גרסיה (בספרדית: Benito Pablo Juárez García; 21 במרץ 1806 - 18 ביולי 1872) היה מנהיג, פטריוט וגיבור לאומי מקסיקני. הוא כיהן כנשיא מקסיקו בין השנים 1858–1872, והיה מאדריכלי הניצחון של מקסיקו במלחמה הפרנקו-מקסיקנית.
חייו
בניטו חוארס נולד במדינת אואחאקה שבמרכז מקסיקו למשפחת איכרים. הוריו, מרסלינו חוארס ובריחידה גארסיה, עסקו בחקלאות. כשהיה בניטו בן שלוש שנים בלבד נפטרו הוריו, והוא גדל ביחד עם שתי אחיותיו - חוספה ורוסה (Josefa y Rosa) - אצל סבו וסבתו. עד שמלאו לו 12 שנים עסק חוארס הצעיר במלאכות חקלאיות, בין היתר כעובד אדמה וכרועה צאן.
בגיל 12 עבר לחיות בעיר אואחאקה עם אחותו חוספה, ששירתה כטבחית בבית משפחת מסה (Maza), משפחה עשירה מאוד ובעלת השפעה גדולה. השפה היחידה שידע חוארס לדבר באותה העת הייתה שפת אמו. אצל משפחת מסה הועסק בניטו כמשרת תמורת שכר צנוע של שני ריאל.
ב-31 באוקטובר 1843 נשא חוארס לאישה את בתו המאומצת של אנטוניו מסה, מרגריטה (Margarita Eustaquia Maza Parada).
חוארס נחשב לנשיא המדינה הנמוך ביותר בהיסטוריה, גובהו היה 1.37 סנטימטרים בלבד.
קריירה פוליטית
ב-1855 נכנע סנטה אנה לכוחות האופוזיציה שהלכו והתחזקו - והודות לכך שב חוארס למקסיקו. הליברלים, עמם נמנה חוארס, ייסדו את "המפלגה הליברלית המקסיקנית" ובתקופה קצרה, שכונתה "הרפורמה" (La Reforma), גיבשו מודל כלכלי קפיטליסטי וחברתי-מודרני המבוסס על המודל הצפון אמריקני שנוסה בארצות הברית בהצלחה. תוך כדי גיבוש הרפורמה, גרפה תנועתם תמיכה גדולה בעם, תוך שכוחם של הכנסייה הקתולית ושל הצבא הולכים ושוככים. חוארס היה מהוגי החוקה הפדרלית החדשה, "חוקת 1857", ועם החלתה מונה כנשיא בית המשפט העליון המקסיקני וכסגנו של הנשיא איגנאסיו קומונפורט (Ignacio Comonfort).
בדצמבר 1861 פלשו כוחות ספרדים, בריטים וצרפתים למדינת וראקרוס שעל חוף הים הקריבי במטרה לכבוש את האזור. הסיבה לפלישה הייתה החלטתו של חוארס לדחות את מועד פרעון החובות שהיו לו לשלוש המדינות הללו. בריטניה וספרד נסוגו במהירות תוך שהשיגו הסכם עם הממשלה המקסיקנית, אך נפוליאון השלישי, שליט צרפת, החליט להישאר ולהתחיל במלחמה, המכונה הפלישה הצרפתית למקסיקו או המלחמה הפרנקו-מקסיקנית. מטרתו הייתה להשליט במקסיקו שלטון שמרני, אך בתחילה נתקל בהתנגדות חזקה בעיר פואבלה - קרב שקיבל את השם "קרב פואבלה" והסתיים בתבוסה של הצבא הצרפתי לאופוזיציה המקסיקנית. התבוסה נרשמה ב-5 במאי 1862, והתאריך הפך לחג לאומי שנחגג במקסיקו מדי שנה עד היום, ומכונה " Cinco de Mayo" על שם יום סיום הקרב. ב-1863 פלשו הצרפתים בשנית, אך הפעם ההתקפה צלחה להם יותר מבפעם הקודמת, ואלה הגלו את בניטו חוארס וממשלתו לעיר הצפונית צ'יוואווה. הפרלמנט המקסיקני אישר הליך חירום שבא לידי ביטוי בהארכת כהונתו של חוארס כנשיא המדינה מ-1865, התאריך המקורי, ל-1867.
הצרפתים הקימו את האימפריה המקסיקנית השנייה והמליכו את מקסימיליאן הראשון לבית הבסבורג כקיסר מקסיקו. הציבור במקסיקו התנגד לשלטונו של השליט החדש, והתמיכה באופוזיציה הרפובליקנית המקסיקנית אותה הוביל חוארס הייתה רחבה מאוד. מקסימיליאן הציע לחוארס תפקידים בכירים, בהם ראש הממשלה, אולם חוארס סירב לקבל הן משטר מלוכני והן משטר שנשלט בידי שליט זר. גם ארצות הברית, בהתאם לדוקטרינת מונרו, תמכה בכוחותיו הרפובליקנים של חוארס והכירה בממשלתם הגולה. בהמשך אף סייעה להם כלכלית וסיפקה להם כלי נשק.
בניטו חוארס נבחר שוב לכהן כנשיא ב-1867 וב-1871. הוא נעזר במשרתו הרמה כנשיא על מנת להיבחר שוב ושוב ולמזער את כוחם של יריביו, בהם יריבו המושבע פורפיריו דיאס (Porfirio Díaz), לימים נשיא מקסיקו. חוארס נפטר מהתקף לב בקיץ 1872 בחדר העבודה שלו בארמון הלאומי של מקסיקו במקסיקו סיטי. ירש אותו שר החוץ שלו - סבסטיאן לרדו דה טחאדה (Lerdo de Tejada).
מורשתו של חוארס
יום הולדתו של בניטו חוארס, 21 במרץ, הוא יום חופש במקסיקו ונחשב לחג לאומי. על שמו נקרא שדה התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי, תחנת רכבת תחתית במקסיקו סיטי, סיודאד חוארס - עיר במדינת צ'יוואווה על גבול ארצות הברית ועוד יישובים, רחובות ומוסדות רבים ברחבי מקסיקו.
הוריו של המנהיג האיטלקי ומייסד הפשיזם, בניטו מוסוליני, קראו לבנם על שמו של חוארס.
אלפרד זאלווכטר
ביוגרפיה
זאלווכטר נולד ב-10 בינואר 1883 בעיר נויזלץ על האודר שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. כיום שם העיר נובה סול והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית. ב-1901 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני ואת הכשרתו הבסיסית קיבל על האניות "מולטקה" ו"הרטה". ב-29 בספטמבר 1904 הוא הועלה לדרגת לויטננט צור זי (אנ'). עד 1906 שרת ביחידות קומנדו ימית, וב-10 במרץ של אותה שנה הועלה לדרגת אובר-לויטננט. עד 1908 שרת כאיש טורפדו על ה"גנייזנאו". ב-1910 הועבר לשרת ב"הנובר", ולאחר מכן ב"וסטפליה" כשלישו של האדמירל הוגו פון פוהל. ב-10 באפריל 1911 הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט, וסופח למשרד האדמירליות בברלין. ב-1912 קיבל את התואר אביר "מסדר העיט האדום". הוא נותר בתפקיד זה עד 1915 כאשר בתפקידו האחרון עמד בראש מדור במחלקת המבצעים. לאחר מכן הועבר ל"פרידריך הגדול" - ספינת הדגל של צי הים הפתוח. בפברואר 1916 הועבר לכוח הצוללות, ולאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לצוללות, פיקד על ה"U-25" ,"U-46" ו-"U-94".
עם סיום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף זאלווכטר לרייכסמרינה, וב-1920 הועלה לדרגת קורבטנקפיטן, ושרת במחלקת כוח האדם של הצי. ב-24 בספטמבר 1926 הוא קיבל את הפיקוד על הסיירת הקלה "אמזונה". לאחר שנה קודם לדרגת פריגטנקפיטן וקיבל פיקוד על אניית הקרב "שלזיה". ב-2 באוקטובר 1933 מונה למפקח על ההדרכה של קציני הצי. ב-1 באפריל 1935 הוא הועלה לדרגת ויצה-אדמירל, וב-1 ביוני 1937 לדרגת אדמירל. ב-28 באוקטובר 1938 הוא מונה למפקד בסיס הצי הים הצפוני בווילהלמסהאפן - אחת העמדות הבכירות בקריגסמרינה באותה תקופה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 קיבל זאלווכטר את הפיקוד על יחידות הקומנדו הימיות במערב (Marine-Gruppenkommando West), וב-1 בינואר 1940 הועלה לדרגת גנרל-אדמירל. יחד עם רולף קרלס, היה זאלווכטר המפקד הטקטי של מבצע וסריבונג - הפלישה לנורווגיה. החל מקיץ 1940 הוא הוביל את פעילות השטח של הצי הגרמני בצפון האוקיינוס האטלנטי ובתעלה האנגלית. כוחות הצי שתחת פיקודו תמכו בכוחות הלופטוואפה במהלך הקרב על בריטניה. כמו כן הוא פיקד על מבצע קרברוס. ב-20 בספטמבר 1942 הוא הוחלף בתפקיד בידי תאודור קראנק. הוא פרש משירות ב-30 בנובמבר של אותה שנה. ב-21 ביוני 1945 הוא נכלא בידי כוחות הכיבוש של הצבא האדום, ונידון למוות על פשעי מלחמה בידי בית דין צבאי סובייטי. הוא הוצא להורג בידי כיתת יורים במוסקבה ב-6 בדצמבר של אותה שנה. ב-1994, בעקבות התפרקות ברית המועצות, טוהר שמו רשמית בידי בית המשפט הרוסי.
הרי פיליש
הרי פיליש (בהונגרית: Pilis hegység) הוא רכס הרים נמוכים מסוג "הגושים המועתקים". המתרוממים מימין לדנובה, בין הערים בודפשט ואסטרגום. הם עשויים קרסט ודולומיט ונמצאים באזור הצפוני של הונגריה, במחוזות קומארום-אסטרגום ופשט, בחבל טרנסדנוביה ומהווים הקצה הצפון-מזרחי של הרי טרנסדנוביה. למרות גובהם הנמוך, הם מושכים מבקרים רבים בגלל יופיים. הפסגה העיקרית נקראת בעצמה פיליש וגובהה הוא 756 מטרים. שטחם - 254 קמ"ר. הרי פיליש מפרידים בין האוכף קטביקפא Két-bükkfa ("שני עצי אשור") ועמק הנחל סנטללק (Szentlélek; "רוח הקודש") מצד אחד ובין הרי וישגרד מצד שני. הרי וישגרד, שהם ממקור וולקני, נחשבים בטעות לחלק מהרי פיליש, כשלמעשה הם שייכים מבחינה גאולוגית למסיב הצפוני שבהונגריה. דרומית-מזרחית הרי פיליש מופרדים מגבעות בודה על ידי האגן פילישוורשואר. בימי הביניים היו הרי פיליש חלק מאזור הכרמים המפורסם של בודה. הכרמים השתרעו על החלקים הבלתי מיוערים של ההרים. בימינו שטחים אלה התכסו גם הם ביערות. המלך מתיאש הוניאדי נהג לצוד ביערות של פיליש. ההרים ידועים גם ב-400 המערות שלו. בשנת 1869 נחנך כאן מסלול ראשון בהונגריה לטיול ברגל בהרים
פסגות מעל 600 מטר
פיליש Pilis-tető (גובה 756 מטר, הפסגה הגבוהה בטרנסדנוביה - בשנות ה-1970 המאוחרות ועד 1996 פעל על ההר בסיס של ההגנה האווירית ההונגרית הפסגות הנ"ל הן למעשה חלק מההורסט פיליש.
פסגות אחרות הן הקוויי הגדול (Nagy-Kevély) והקוויי הקטן (Kis-Kevély) ושטח האימונים לטיפוס הרים הקרוי "אוסוי".
המערות העיקריות
עד שנת 1991 המערה פיליש שאורכה 600 מטר נחשבה למערה הארוכה ביותר במקום. החל מ-12 בדצמבר 2010 מערכת המערות אריאדנה מהרי פיליש נחשבת למערה השלישית באורכה בהונגריה, עם אורך של 14 קילומטר.
מערות האזור קוויי
Kis-kevélyi-barlang- Mackó-barlang, Csobánka (מערת הדוב בקיש קוויי) - בצ'ובאנקה
הצמחייה
צמחיית הר פיליש (Pilisense flórajárás) ידועה כחלק מיוחד של אזור הצמחייה הקרוי בקוניקום (Bakonyicum flóravidék) על ההר גדלים יערות של עצי אלון שסוע או טורקי (Quercetum petraeae-cerris), עשבוניים מסוג כריך שעיר לצד עצי אשור מרכז -אירופיים. אופייניים התקבצויות של עצי מילה לבנת-פרחים (Fraxinus ornus), ועצי אלון מתבגרים. בעקבות כריתת יערות בזמנים עברו נותרו שטחים מכוסים בשיחים אופניים לקרסט. על המורדות החמים של ההר צומחים עשבי סלע דולומיט כגון Festucetum pallentis וBrometum Pannonici. על המורדות הצפוניים הקרירים ניתן למצוא קבוצות Mercuriali–Tilietum של עצי תרזה יחד עם עשבים מסוג Mercurialis perennus הידוע כ"כספית הכלב", וכן עצי מילה ואשור (Fago-ornetum)
ציפורים
בהרי פיליש ובאגמיהם חיות ציפורים כמו השרשרק המצוי, העורב השחור, הנץ הגדול, הבז הנודד, האוח המצוי וגבתון הסלעים (Emberiza cia). באזורים המישוריים ניתן לפגוש גם את הבז המצוי, את בז העצים ואת הדוכיפת.
סאלח סלים (כדורגלן)
סאלח סלים (בערבית: صالح سليم; 11 בספטמבר 1930 - 6 במאי 2002) היה כדורגלן מצרי ונשיאה לשעבר של קבוצת הכדורגל המצרית אל-אהלי.
קריירה
סלים הצטרף למועדון אל-אהלי בשנת 1944 כשחקן. מאוחר יותר, הוא נעשה למאמן הקבוצה, ואחר כך לחבר בהנהלה. הודות לתהילה ולפרסום שצבר לעצמו כשחקן כדורגל, נכנס סלים לעסקי הבידור ושיחק בשלושה סרטי קולנוע. ב-1980, הוא נבחר להיות נשיא המועדון. הוא נבחר במהלך השנים לחמש כהונות רצופות נוספות בתפקיד. במהלך כהונתו כנשיא המועדון, אל-אהלי זכה בתואר מועדון הכדורגל האפריקני הטוב ביותר במאה. ב-22 במאי 2001, סאלח קיבל את התואר בעיר יוהנסבורג. הוא נפטר בשנת 2002 כתוצאה ממחלת סרטן הכבד. סאלח סלים היה הכדורגלן המצרי הראשון ששיחק באוסטריה אחרי שעבר לקבוצת גראצר א.ק., במדיה כבש 3 שערים ב-6 משחקי ליגה במהלך עונת 1962/1963.
יעל קרוון
תחילת הדרך
קרוון היא בתו של הפסל דני קרוון. בגיל שלוש עברה משפחתה לפירנצה, שם אביה הציג תערוכה גדולה, ושהייתה בת שש עברה המשפחה לפריז. שהייתה בת 12 חזרה המשפחה לגור בישראל.
הופעתה הראשונה הייתה בתוכנית "תופסים ראש", בשנים 1988–1989, במסגרת לימודיה בבית הספר לאמנויות תל אביב. בתיכון למדה בתלמה ילין במגמת התיאטרון. בהמשך ניהלה קריירה טלוויזיונית משלה: בשנים 1990–1991 הגישה קרוון את התוכנית "יעל בארץ המצוירים" ושרה את הפתיח שלה. כמו כן דיבבה דמויות בסדרות טלוויזיה מצוירות משנות התשעים כגון בולי ובולי שמש ב"בולי איש השלג", פוליאסתר ב"החתולים הסמוראים", אפריל או'ניל ב"צבי הנינג'ה" וג'ובילי ב"אקס-מן". באוקטובר 1990 הצטרפה להפקה של המחזה "האב" בתיאטרון "הבימה" בתפקיד הבת.
בקיץ 1992 השתתפה במיני סדרה, בת 3 פרקים - "רצח למהדרין", מותחן בלשי המתרחש בשכונת מאה שערים בירושלים ששודר ב, בכיכובם של שרון אלכסנדר ונתן זהבי. באותו קיץ גם שימשה כמגישה בערוץ הילדים.
בצבא שירתה בגלי צה"ל. קרוון הייתה אחת משדרניות תחנת הבת גלגלצ, ואף הקליטה את אחת מנעימות הפתיחה המוכרות ביותר בתחנה.
ב-1993, הקליטה קטעי קישור לאלבום מוזיקה של שירי ילדים, "שירים מצוירים", שהלחין אבנר חודורוב.
בתיאטרון
במהלך השנים יצרה קרוון ארבע הצגות יחיד: Trampolina ,Pensiery nocturni ,Fleshmirror ,From the earth-a memory, איתן הופיעה באירופה, ביפן, ברוסיה ובברזיל.
בשנים 1999–2003 עבדה קרוון בתור שחקנית, רקדנית ויוצרת בקבוצת MAMU Butoh - dance theatre ועם Ten Pen Chi, קבוצתה של Yumuko Yoshioka. ב-2002 הקימה את ADAPT איתם יצרה מופעי Site specific בברלין ועל הפסלים של אביה, דני קרוון, ביפן. בשנים 2003–2005 עבדה עם הקבוצה הרוסית Derevo, איתם סיירה ברחבי העולם עם רפרטואר הופעות עשיר ומגוון.
ב-2018 הציגה בתיאטרון תמונע את המופע "ביפופיק — הסיפור שמחבר אותנו", מופע תיאטרון ויזואלי שיצרה יחד עם נעמי סילמן.
ב-2019 עברה להתגורר בליסבון שבפורטוגל.
במאי 2022 העלתה מופע כיכר התזמורת ע"ש ליאונרד ברנשטיין לזכרו של אביה שעיצב את הכיכר. במהלך המופע יקבוצת רקדנים התהלכה במוקדים שונים במרחב הפיסולי בכיכר ללא הפרדה בינם לבין הקהל
שנדור פטפי
שנדור פטפי (בהונגרית: Petőfi Sándor; ) הוא המשורר הלאומי ההונגרי ודמות מפתח במהפכה ההונגרית של 1848.
תולדות חייו
פטפי נולד בכפר קישקרש (Kiskőrös) שבמרכז הונגריה, כ-100 ק"מ דרומה מבודפשט. שמו בלידה היה שנדור פטרוביץ' (Petrovics Sándor). הוא השתמש בשם המשפחה ההונגרי פטפי החל משנת 1842. אביו היה קצב ואמו משרתת, שניהם ממוצא סלובקי שדיברו הונגרית עדיין עם מבטא סלובקי. למשפחת האב היו גם שורשים סרביים רחוקים. מוצאו לא מנע ממנו להרגיש מדיארי או הונגרי בכל נימי נפשו. בגיל 16 עזב פטפי את לימודיו בבית הספר והחל ללמוד לבדו שפות זרות, בהן גרמנית, צרפתית ואנגלית. במקביל שיחק בלהקת תיאטרון חובבים. באותה עת החל לחבר שירים אפיים עממיים-כביכול שהידוע בהם הוא "יאנוש האביר" ולתרגם (או, נכון יותר, לכתוב שירה המבוססת על) שירי פרסי ביש שלי, פייר-ז'אן דה ברנז'ה (Pierre-Jean de Béranger) והיינריך היינה. כמו כן תרגם את מחזהו של ויליאם שייקספיר "קוריולנוס", תרגום הנחשב ליצירת מופת הונגרית ומשמש להצגת המחזה בתיאטרון.
בשנת 1846 שהה בטרנסילבניה (שהייתה באותה עת שטח הונגרי) ונשא לאישה את יוליה סנדרי (Júlia Szendrey), אם בנו היחיד.
בגיל 24 החל לעבור ברגל בין כפרי הונגריה. הוא חיבר שירי מחאה בהונגרית פשוטה, בניגוד לשירה הכבדה והמליצית שהייתה נהוגה בדורו. את חציו שילח בשתי קבוצות: הכובשים האוסטרים ששיעבדו את הונגריה, והאצילים ההונגרים ששיעבדו את העם במערכת פיאודלית אכזרית. לשיריו, שנכתבו בתבנית שירי עם, הותאמו לחנים עממיים פשוטים על ידי כפריים, שקיבלו בהתלהבות אותם ואת מסרי ההתנגדות והגאווה הלאומית-מדיארית הגלומים בהם.
עם פרוץ אירועי "אביב העמים" בפריז ולאחר מכן בווינה היה פטפי לנושא דגלו של העם ההונגרי. ב-3 במרץ 1848 היה בין מנהיגי המרד, כדובר העם לצד המנהיג הפוליטי לאיוש קושוט. ב-15 במרץ ניצב בפתח המוזיאון הלאומי של הונגריה וקרא באוזני ההמון את "12 הנקודות" ואת שירו הלאומי "Nemzeti dal" ("שיר לאומי"), הפותח במילים:
לאחר שהמהפכה עברה לשדה הפוליטי, הצטרף פטפי לצבא המהפכני שנלחם בטרנסילבניה מול צבא האימפריה הרוסית, שנקרא לסייע לשלטון האוסטרי בדיכוי המרד. הוא נראה חי לאחרונה ב-31 ביולי 1849 בסגשוואר (כיום, ברומנית, סיגישוארה). משערים כי נהרג בקרבות בסמוך לתאריך זה. הוא נקבר באופן אנונימי.
שירתו
פטפי חיבר כ-800 שירים, בהם שירי עם, שירי מחאה, שירי יין ושירי אהבה ליריים. כתיבתו מצטיינת בפשטות ובשימוש בשפה יומיומית, המשולבת בפראזות לאומיות ופאתוס. בנוסף, כתב בין 9 ל-11 אפוסים, שני מחזות, רומן ומסות המתארות את נדודיו ורעיונות על שירה, ספרות ולאומיות.
הוא תורגם ללשונות רבות, ושירתו היוותה דגם מופת לשירה לאומית אותנטית בעיני היינה (שכתב עליו בשירו "1849"), המשורר הפולני אדם מיצקביץ', הוגה הדעות הבריטי תומאס קרלייל, המשורר הצרפתי פרנסואה קופה וויקטור הוגו (שהזכיר את פטפי בשירו "נוף אירופי"), והמחזאי והמשורר הנורווגי הנריק איבסן (שכתב על פטפי בשירו "אל הונגריה"). על פי עדותו של אביגדור המאירי, הפציר בו חיים נחמן ביאליק לתרגם לעברית משירי פטפי מן הטעם הכפול של "הזרמת דם חי במחזור דמנו הספרותי" ושל "לקחת קצת פשטות שכזו".
פטפי והיהודים
המהפכה ההונגרית הצטיינה בהתנגדות לאנטישמיות ובדרישה ליברלית לשוויון דתי. פטפי כתב:
הנצחה
אינו טאמברג הלחין ספר שירים המבוסס על שיריו.
אמיתי נאמן
אמיתַי נאמן (15 בדצמבר 1926 – 8 בינואר 2005) היה מלחין, פזמונאי ומעבד ישראלי, עורך ומפיק ב"קול ישראל".
ביוגרפיה
נאמן נולד בירושלים למשפחה יוצאת גרמניה. בנעוריו עברה משפחתו לחיפה, ובה חי רוב ימיו. את שירותו הצבאי עשה כאקורדיוניסט בלהקת הכרמל. לאריק לביא, שהיה חבר בלהקה, הלחין את שירו הראשון, "עדה". השלים את השכלתו המוזיקלית במדרשה למורים למוזיקה בתל אביב ובמאנס קולג' למוזיקה בניו יורק.
עם התפתחות מסורת ריקודי עם בשנות ה-50, תרם נאמן רבות לרפרטואר בלחנים, להם כתב גם את המלים.
בין הריקודים היו: "הנאוה בבנות", "צדיק כתמר יפרח", "מחול הנוער" ועוד.
בין הריקודים אותם הלחין למילים של אחרים :
בין השירים הנוספים הידועים שכתב והלחין אמיתַי נאמן :
"התופסת", "חמדתי", "כשלמה את שולמית", "לאור חיוכך", "סוס עץ", "סתיו בחלונות" ( "זוהר שמש עלה בהרים ..." ), "ריקוד עצי הגן" ( "כל הגן לבש לבן תכלת וארגמן..." ) ועוד.
בין השירים הנוספים הידועים שהלחין אמיתַי נאמן למילים של אחרים :
"חוף שקט" ( אהרון זאב ), "יעל" ( דן אלמגור ),תל אל קאדי ( רות חפץ ), "תמיד אותם" ( תרצה אתר ) ועוד.
במסגרת עבודתו בקול ישראל הפיק וערך תוכניות זמר רבות. הוא לימד מוזיקה בסמינר אורנים ובמוסדות חינוך אחרים.
זמן קצר לפני מותו של אמיתי נאמן, נערך ערב הוקרה לו ולשיריו צוותא תל אביב, בהנחיית אהוד מנור.
נאמן נפטר בינואר 2005, בגיל 78. נטמן בבית העלמין קריית שאול. אשתו, חנה (הני), נפטרה כשבוע אחריו ונטמנה לצדו. בתו כרמל נאמן-זמיר הייתה נשואה ליובל זמיר.
אוף ברודוויי
אוף-ברודוויי (מאנגלית: Off-Broadway – "מחוץ לברודוויי") הוא כינוי להופעות תיאטרון (לרוב מחזות זמר) המועלות בניו יורק, הנחשבות לרוב לפחות ממסדיות ויוקרתיות מהמחזות המועלים בברודוויי. בתחילת השימוש במושג היה מדובר על מיקום גאוגרפי באזור התיאטראות של מנהטן ברחוב ברודוויי וברחובות המצטלבים עמו, אך כיום משמש המושג לתיאור כל הפקת תיאטרון בניו יורק המועלית מחוץ לאולמות הממסדיים בברודוויי באולם תיאטרון שבו 99 עד 500 מושבים.
הצגות רבות מתחילות את דרכן ב"אוף ברודוויי" ולאחר שהן זוכות להצלחה הן מגיעות לאולמות הגדולים בברודוויי עצמה. מסלול זה עברו אף להיטים כ"שורת המקהלה" ו"שיער". משנת 1956 מחולק פרס בשם "פרס אובי" (Obie Award) למחזות, לשחקנים, ולאנשי צוות באוף ברודוויי.
יובל רחמילביץ
יובל רחמילביץ (נולד ב-1 באוקטובר 1964) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת סא"ל, אשר פיקד על סיירת מטכ"ל.
ביוגרפיה
נולד וגדל בבאר טוביה. למד בבית הספר האזורי באר טוביה, בו שימשה אמו טליה כמנהלת.
ב-1982 התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית והחל בלימודי הנדסת חשמל. שנה אחר כך הפסיק את לימודיו והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר קורס קצינים חזר לסיירת מטכ"ל ושירת כמפקד צוות ובהמשך במספר תפקידי פיקוד נוספים ביחידה, שימש פרויקטור למבצעים מיוחדים תחת עמוס בן אברהם וסגנו של מפקד היחידה שחר ארגמן. ב-1996 מונה רחמילביץ למפקד סיירת מטכ"ל ומילא תפקיד זה עד 1998. ב-1988 זכה בצל"ש אלוף מראש אגף המודיעין על חלקו במבצע הצגת תכלית. רחמילביץ משרת במילואים כקצין באמ"ן.
לאחר שהשתחרר מצה"ל פנה לעסקים וניהל מספר חברות היי-טק. הוא הקים וניהל את חברת Riverhead Networks שנמכרה לסיסקו מערכות ושימש מנכ"ל חברת Olive Software. מ-2011 מכהן כמנכ"ל חברת אפימילק מאפיקים. מתגורר בהוד השרון.
האסכולה המאלכית
לפי חלק מההערכות, אסכולה זו היא השנייה בגודלה מבין ארבעת המד'הבים, ומאמינים בה כ-25 אחוזים מהמוסלמים בעולם, בעיקר בצפון ובמערב אפריקה. בעבר היא הייתה האסכולה המובילה באל-אנדלוס. באסכולה זו פעלו יחיא בן יחיא אל-לית'י ואבן רושד ובה התחנך אימאם אל-קורטובי.
האסכולה המאלכית נשענת על עבודתו של האימאם מאלכ אבן אנס שפעל במאה ה-8, ונבדלת משלוש האחרות במקורות שבהם היא משתמשת לשם פסיקה דתית. כל הארבע משתמשות בקוראן כמקור הראשוני והעיקרי. כמקור משני הן עושות שימוש בסונה של הנביא מוחמד. האסכולה המאלכית משתמשת במקור נוסף – הפרקטיקה המשפטית–דתית של אנשי העיר אל-מדינה (عمل أهل المدينة – עַ֫מַל אַהְל אל-מדינה).
אימרה טרנצ'ני-ולדאפפל
ביוגרפיה
אימרה ולדאפפל נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר יאנוש ולדאפפל (1866–1935), מורה בגימנסיה ראשית, ושל אנה וייס. ובשנת 1932 סיים את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) עם תואר בשפות הונגרית-לטינית-יוונית, שם היה תלמידם של הבלשנים בעלי השם: יאנוש הורבאט, קארוי קרניי ודיולה הורניאנסקי. בשנים 1937–1938 ערכו הוא ואנה היינל (במקור הולצר) את כתב העת ה"ארגונאוטים" (Argonauták). הוא היה מרצה בכיר עד 1938. לא ידוע על קורות חייו בשואה, רק זאת שבין 1938 לבין 1946 עבד כמגיה ולקטור בהוצאה לאור Új Idők Rt, וכן כתב עבור לקסיקון Új Idők. בין השנים 1946–1948 הפך לחבר צוות של "המרכז לחינוך עממי" בבודפשט, וכן לבעל טור בעיתון "מילה חדשה" (אוי סו-Új Szó). ב-26 ביוני 1948 מונה לפרופסור באוניברסיטה והועמד בראש המחלקה לקלאסיקה ופילולוגיה באוניברסיטת סגד. בשנת הלימודים 1949–1950 היה רקטור אוניברסיטת סגד. הוא חזר לבודפשט ובין השנים 1950–1970 עמד בראש המכון לפילולוגיה לטינית-יוונית באוניברסיטת אטווש לוראנד. בין השנים 1950–1953, שימש גם כרקטור של אוניברסיטת אטווש לוראנד. באספת החברים של אגודת הסופרים ההונגרים ב-28 בדצמבר 1956, הוא נקט עמדה נגד המרד ההונגרי, בניגוד לרוב המכריע של החברים.
פעילותו
ולדאפפל השתתף בארגון ובניהול הפדגוגי של תנועת הנוער הקומוניסטית – הפיונירים. הוא היה חבר באגודת העתיקות ההונגרית ובמשך זמן מה נשיאה. יחד עם אשתו פרסם כמה כרכים של סיפורי נעורים וכתב מבואות למהדורה ההונגרית של יצירותיהם של סופרים יוונים ורומאיים. כארבע מאות ממחקריו פורסמו, שהיקפם נע בין הסיודוס לבין גורקי ומיאנוש קיקיליי ועד אטילה יוז'ף. בביוגרפיה שלו, ההוראה האקדמית והפעילות הספרותית מהווים יחידה בלתי נפרדת. רוב כתביו עסקו בעתיקות היווניות והרומאיות והמשכיותן. הוא חקר את השפעת העיסוק הפואטי ההונגרי והלטיני זה על זה. הוא ערך כמה אנתולוגיות של ספרות עולמית. ב-1955 יצירות נבחרות של קיקרו פורסמו בעריכתו ותורגמו ברובן. הוא פעל רבות כדי להציג את סופרי ההומניזם הקלאסי, כמו ההיסטוריה הספרותית היוונית ועשרת החוברות של דיוקנאות קלאסיים. מחקרו "ארסמוס וחבריו ההונגרים" מתאפיין בגישה פילוסופית. הוא עסק במחקר היסטורי דתי ועם אשתו בחן גם עיבודים לסיפורי עם וכתב גם אגדות מודרניות. עבודתו המשמעותית כמתרגם היא תרגומי האפוסים של הסיודוס, מחזהו של מנאנדרוס "הנרגן", אנטיגונה של סופוקלס, "פרומתאוס הכבול" של אייסכילוס.
משפחתו
רעייתו הייתה מרגיט פטרולאי, אותה נשא ב-1 בספטמבר 1934 בבודפשט.
אפיק ניסים
אפיק ניסים (נולד ב-31 בינואר 1981 ברחובות שבישראל) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקלע. גובהו 1.83 מטר. כיום משמש כמנכ"ל מכבי עירוני רחובות.
קריירה
כאשר היה בן 7 הצטרף ניסים למחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון. עם הקבוצה זכה בעונת 1996/7 בגביע המדינה לנוער ובעונת 1997/8 באליפות המדינה לנוער. בתיכון למד בגימנסיה הריאלית ושיחק בנבחרת בית הספר אשר בעונת 1998/9 הפסידה בגמר אליפות בתי הספר. במקביל, נמנה ניסים בסגל נבחרת העתודה שזכתה במקום השני באליפות אירופה בשנת 2000, ובזכות כך נחשב לאחד מהשחקנים המבטיחים של הכדורסל הישראלי. לאחר שראשון לציון ירדה לליגת המשנה ב-2002, עבר ניסים להפועל חיפה רמת השרון.
ב-2004 עבר ניסים לשטרסבורג הצרפתית. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, זכה ניסים עם הקבוצה באליפות הליגה הצרפתית לעונת 2004/05 לאחר ניצחון בפיינל-פור על נאנסי, בה שיחק מאיר טפירו. בכך, עזר לה להעפיל ליורוליג. בזכות פועלו בקבוצה נבחר ניסים על ידי אתר האינטרנט "יורובאסקט" כאחד מחמשת הכדורסלנים החדשים והמצטיינים של העונה. למרות ההצלחה בצרפת, ויתר ניסים על השתתפות ביורוליג, הטורניר המוביל באירופה, והצטרף ללוקטומטיב רוסטוב הרוסית. בזמנו בקבוצה קלע 10.5 נקודות למשחק בממוצע. ניסים לא נשאר זמן רב ברוסיה, ועבר באמצע העונה לאוקראינה, לקבוצה בי.סי. קייב, שהייתה אז אלופת המדינה ושבצוותה היו מספר ישראלים נוספים. ניסים הוביל את הקבוצה במשחק החשוב בעונה מול מוליכת הטבלה עם 24 נקודות, ומאוחר יותר הגיע עם קבוצתו לסדרת הגמר של הפלייאוף האוקראיני ולפיינל-פור היורוצ'לנג'.
ביולי 2006, עקב בעיות כלכליות בקבוצה, נפרדה הקבוצה מניסים והוא חזר לשטרסבורג. אף על שקבע שיא אישי של נקודות למשחק בגביע יול"ב בכך שקלע 21 נקודות ברבע הגמר, זו הייתה עונה לא מוצלחת, וניסים סיים עם 11 נקודות למשחק בממוצע. עקב אי שביעות הרצון משכרו בנוסף להתקשות בקליעה, הועלתה האפשרות שניסים יעבור לשחק לספרד. למרות זאת, נשאר ניסים בצרפת. בעונה שלאחר מכן שיפר את יכולת המסירה שלו, מה שהתבטא בשלושה אסיסטים למשחק בממוצע. בפברואר 2008 נפצע בשריר הירך ונאלץ להחמיץ חודש של משחק.
ב-11 ביולי חתם ניסים בפרימה ורולי מהליגה השנייה באיטליה.
את עונת 2011 סיים בקבוצת נימברוק הצ'כית תחת שרביטו של המאמן הישראלי ננו גינזבורג, והוביל אותה לאליפות הליגה. באליפות אירופה בכדורסל 2011 היה חלק מהסגל הסופי של נבחרת ישראל, ולאחר טורניר אישי מוצלח חתם בקבוצה הרוסית יניסיי קרסנויארסק. ב-8 בינואר 2012 חתם בקבוצה הסלובנית קרקה נובו מסטו ואיתה זכה באליפות הליגה הסלובנית. ב-8 באוקטובר 2012 חתם בהפועל אילת. בשנת 2014 היה שותף להפסד קבוצתו בגמר גביע המדינה למכבי תל אביב, תוך שהוא קלע 11 נקודות בגמר. באוגוסט 2018 שוחרר אפיק ניסים מהפועל אילת.
בקיץ 2018 חתם ניסים בהפועל ירושלים כשחקן אימונים.
ניסים השתתף במשחקי הנבחרת הלאומית של ישראל לאורך הקריירה, ואף הצטיין בחלקם. הוא זכה עם נבחרת הקדטים במדליית ארד באליפות אירופה בשנת 1997 ובמדליית כסף עם העתודה באליפות אירופה בשנת 2000. אולם, ניסים מיעט לשחק במדי הנבחרת בשנים שלאחר מכן, ועקב בקשותיו להשתחרר מן הזימונים לנבחרת מספר רב של פעמים, נמתחה עליו ביקורת באמצעי התקשורת.
בנובמבר 2018 חתם באליצור יבנה.
צוות מקצועי
לקראת עונת 2022/2023 מונה לתפקיד מנכ"ל מכבי עירוני רחובות מהליגה הלאומית.
ניסים הוא בוגר תואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט ב. הוא מחזיק בדרכון צרפתי.
דגל מיזורי
דגל מדינת מיזורי עוצב על ידי גברת מרי אליזבט אוליבר, אשת סנטור המדינה, בשנת 1913. הדגל אושר ולא שונה מאז.
הדגל כולל שלושה פסים אופקיים בצבעים אדום, לבן וכחול. הם מסמלים אומץ, טוהר, עירנות וצדק. הצבעים גם מסמלים שמדינת מיזורי הייתה פעם חלק מרכישת לואיזיאנה.
במרכז הפס הלבן ממוקמת החותמת של המדינה. סביב החותמת 24 כוכבים המסמלים את מדינת מיזורי כמדינה ה-24 של ארצות הברית.
סלט (עיר)
סַלְט (בערבית: ألسلط; בתעתיק מדויק: אלסלט) היא בירת מחוז בלקא, העיר החמישית בגודלה בירדן. היא שוכנת בדרום הגלעד על מספר גבעות בגובה 790–840 מעל פני הים, כ-30 ק"מ מצפון מערב לבירה עמאן, ובימים בהירים היא נראית מבקעת הירדן.
על שמה רחוב בחיפה. יש המזהים את סלט עם העיר המקראית רמות גלעד.
היסטוריה
בתקופה הביזנטית נקראה העיר "סלטוס" שמשמעותו עמק העצים, והיא הייתה מקום מושבה של בישופות. העיר נהרסה על ידי המונגולים ונבנתה מחדש בתקופת שלטונו של הסולטאן הממלוכי ביברס (1277-1260). העיר הפכה פעם נוספת לבירת האזור תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
בראשית שנות השלושים של המאה ה-19, סלט הותקפה על ידי שליט מצרים אבראהים פאשא במהלך השתלטותו על ארץ ישראל. תקופת הזוהר של העיר הייתה בסוף המאה ה-19 עם הגעתם של סוחרים משכם, אז הפכה סלט מכפר של איכרים לעיירה.
העיירה סלט הייתה המקום בו בחר הרברט סמואל, הנציב העליון של ארץ ישראל ועבר הירדן, להכריז ב-20 באוגוסט 1920 על כוונת בריטניה להעניק שלטון עצמאי בעבר הירדן. בעת הקמת אמירות עבר הירדן (1921), סלט הייתה הגדולה שבין עריה, ואוכלוסייתה מנתה כ-20,000 תושבים.
בשנת 1927 נפגעה העיר קשה ברעידת אדמה ונמנו בה כ-80 הרוגים.
למרד הערבי הגדול בארץ ישראל (1939-1936) הייתה השפעה גם על האוכלוסייה הערבית שבעבר הירדן המזרחי, שכללה מיעוט קטן של פלשתינאים לשעבר. על פי דיווח של שלטונות עבר הירדן, כמה מכוניות עמוסות טיילים יהודים מארץ ישראל שביקרו בסלט בזמן המרד, יודו באבנים "בידי עשרים ילדים מבני הכפר". השלטונות, שרצו למנוע את גלישת הסכסוך בארץ ישראל המערבית אל עבר הירדן, הורו לעצור את הילדים ו"הלגיונרים הערבים הלקו אותם על אחוריהם".
ב-2021 הוכרז המרכז העירוני של סלט אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אתרים חשובים
בתוך המסגד במרכז העיר נמצא קבר גד בן יעקב ובקרבת העיר נמצאים קבר "אחי יוסף" ולפי אחת המסורות קברו של הושע בן בארי שהיה משבט ראובן וקברו של הנביא שועיב (יתרו, חותנו של משה).
חקלאות
סלט מפורסמת ברחבי ירדן בפירות ובירקות המגודלים בסביבתה, במיוחד זיתים, רימונים, ענבים ואפרסקים.
אפיטרוכואיד
,
מקרים פרטיים של האפיטרוכואיד הם האפיציקלואיד בו מתקיים r=d היוצרים יחס R=kr.
ולכן גם המשוואות הפרמטריות:
וועקומת לימצון של פסקל (Limaçon de Pascal) בה מתקיים r \ \geq R
Dixie Dregs
Dixie Dregs היא להקה אמריקאית שהוקמה ב-1970. הלהקה ידועה במוזיקה הייחודית שלה המשלבת אלמנטים מז'אנרים שונים כגון רוק כבד, ג'אז, בלוגראס ומוזיקה קלאסית.
היסטוריה
"Dixie Dregs" התפתחה מלהקה אחרת בשם "Dixie Grit" אותה הקימו הגיטריסט סטיב מורס ונגן הבס אנדי וסט ב-1970. בלהקת "Dixie Grit" היו חברים אחיו הגדול של מורס, דייב, כמתופף, פרנק בריטינהם כסולן וכגיטריסט מלווה וג'וני קאר על הקלידים. זמן קצר לאחר שסטיב מורס רשם את עצמו ל"אוניברסיטת מיאמי למוזיקה", חדלה הלהקה מלהתקיים. וסט ומורס הופיעו יחד כדואט, כשהם מכנים את עצמם "Dixie Dregs".
ב-1973, הצטרפו לשניים הכנר אלן סלואן, המתופף רוד מורגנשטיין ונגן האורגן פרנק ג'וזפס. במהלך 1975 עסקה הלהקה בהקלטות חומרים עבור אלבומה הראשון, וב-1976 יצא אלבום הבכורה שלה "The Great Spectacular".
בסוף 1976, הוחתמה הלהקה על ידי חברת התקליטים "Capricorn Records", ושנה לאחר מכם הוציאה את אלבומה השני "Free Fall", בו השתתף כנגן קלידים סטיב דוידובסקי. אלבום זה זכה לתגובות חיוביות ממבקרי מוזיקה. מיד לאחר הוצאת האלבום פרש דוידובסקי מהלהקה, ואת מקומו תפס מארק פאריש. הצלחת "Free Fall" הובילה את הלהקה לכתיבת אלבומם השלישי "What If" שיצא ב-1978, וזכה לביקורות חיוביות ביותר. אלבום זה סימן את פריצתה של הלהקה לתודעה הציבורית. על הפקת האלבום היה מופקד המפיק המפורסם קן סקוט. לאחר הוצאת האלבום, ערכה הלהקה לראשונה מסעי הופעות ברחבי ארצות הברית.
באפריל 1979 יצא אלבומם הרביעי "Night of the Living Dregs", שהיה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הרוק האינסטרומנטלי הטוב ביותר", בו זכתה לבסוף להקת Wings של פול מקרטני. אלבום זה הכיל חומרים מהקלטות האולפן של הלהקה וכן קטעים אותם ביצעה הלהקה בפסטיבל הג'אז במונטרה שנערך ביולי 1978. גם אלבום זה כקודמו הופק על ידי קן סקוט.
באוקטובר 1979, הכריזה חברת התקליטים "Capricorn Records" על פשיטת רגל, ובינואר 1980 הוחתמה הלהקה על ידי "אריסטה רקורדס" על חוזה של שלושה אלבומים. באותה התקופה, פרש הקלידן מארק פאריש, והוחלף על ידי טי לאביץ. מאוחר יותר באותה שנה, הוציאה הלהקה את אלבומה החמישי "Dregs of the Earth" שזיכתה את הלהקה במועמדות נוספת לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הרוק האינסטרומנטלי הטוב ביותר".
באלבום השישי "Unsung Heroes" שיצא ב-1981, שינתה הלהקה את שמה ל-The Dregs, במאמץ לזכות בתשומת לב ציבורית. לאחר יציאת האלבום עזב הכנר אלן סלואן את הלהקה, ובמקומו נכנס מארק או'קונור.
ב-1982 יצא אלבומה השביעי "Industry Standard", שזכה לביקורות נלהבות. האלבום הציג לראשונה ליריקה בשיריו, בשונה מאלבומיה הקודמים של הלהקה שהכילו מוזיקה אינסטרומנטלית בלבד. הסולנים-אורחים באלבום היו פטריק סימונס מלהקת The Doobie Brothers ואלכס לייגרטווד מלהקת סנטנה. אלבום זה זיכה את הלהקה במועמדות שלישית לפרס גראמי.
ניסיונותיה הנואשים של הלהקה לזכות בהצלחה מסחרית ותשומת לב תקשורתית וציבורית, כמו שינוי שמם, הכנסת סולן ועריכת מסעי הופעות חיות, כשלו והלהקה התפרקה כשחבריה פונים לפרויקטים אישיים.
במהלך השנים התאחדו חברי הלהקה מספר פעמים להופעות חיות, שלשיאם הגיעו ב-1992 בהוצאת אלבום ההופעה "Bring 'em Back Alive". ב-1994 התאחדו על מנת להוציא את אלבומם השמיני "Full Circle", שיצא תחת הלייבל הקודם שלהם "Capricorn Records".
הלהקה כיום
חברי הלהקה שומרים כיום על קשר רופף, ומתכנסים להופעות חיות ולעיתים נדירות יותר להקלטת חומרים באולפן.
סגנון מוזיקלי
הלהקה שומרת על סגנון מוזיקלי ייחודי, המשלב אלמנטים מקשת רחבה של סגנונות מוזיקליים: מרוק כבד ורוק מתקדם ועד ג'אז, בלוגראס ומוזיקה קלאסית. למעשה, ניתן להגדיר את הלהקה כ"להקת פיוז'ן". נגינתה של הלהקה היא לרוב אינסטרומנטלית, ועושה שימוש רחב בכינור וגיטרה בס.
סימפוניית תהילים
סימפוניית תהילים (1930) היא יצירה מן הזרם הנאו-קלאסי של איגור סטרווינסקי. מקור היצירה בהזמנה של סרגיי קוסביצקי לחגיגות היובל של התזמורת הסימפונית של בוסטון.
באוגוסט 1964 בוצעה לראשונה בישראל "סימפוניית תהילים" במסגרת פסטיבל ישראל באמפיתיאטרון של קיסריה, בביצוע התזמורת הפילהרמונית הישראלית והמקהלה הפילהרמונית תל אביב, בניצוח סטרווינסקי בן ה-81.
שלושת פרקי היצירה מנוגנים ברצף, ללא הפסקה. הטקסט הוא התרגום הלטיני של מזמורי (פרק ראשון, פרלוד),  (פרק שני, פוגה), ו בשלמותו (פרק שלישי, אלגרו סימפוני). בפרטיטורה, בגרסה חדשה משנת 1948 בהוצאת בוזי והוקס, מצוין הטקסט כלקוח ממזמורים ו-, בהתאם לחלוקת הפרקים בתרגום השבעים, השונה מהחלוקה לפי המסורת היהודית וחלק מהגרסאות הנוצריות.
מבחינה סגנונית זו יצירה המשקפת במידה רבה גישה נאו-קלאסית למוזיקת קודש. הפרק השלישי, אם כי הוא כולל אינטרלודים כליים פוליטונאליים, עושה שימוש נרחב בקדנצות בתפקידים הקוליים, בעיקר בסיום היצירה. בנוסף לגישה הנאו קלסית, ישנם מוטיבים רבים של ארכאיות ביצירה, סגנון כתיבה שהיה אהוב מאוד על סטרווינסקי. שימוש במוזיקה כמעט פגאנית, כאשר המרכיב החשוב בהּ הוא המקצב והכלים הבולטים בהּ הם כלי ההקשה.
פרק 1
הפרק נפתח באקורד בכל הכלים מלבד החצוצרות והקרנות. מיד אחריו נכנסים אבוב ובסון סולו בלגאטו מהיר בחלקי 16, הנפסק אחרי שתי תיבות באקורד נוסף, זהה לאקורד הפתיחה. מתכונת זו חוזרת על עצמה עד סימן מקום 2, הקרן האנגלית מצטרפת לתיבה אחת ובמקביל נכנס הפסנתר הראשון. אחרי סימן 2 עובר הנושא אל הפסנתר הראשון בליווי כלי הקשת והקרן ובהמשך מצטרף גם הפסנתר השני. בסימן 4 חוזר הנושא אל כלי הנשיפה מעץ וכאן גם נכנסת לראשונה המקהלה, תחילה בקול האלט ("Exaudi, orationem meam, Domino" שִׁמְעָה תְפִלָּתִי ה'...") ובהמשך, בסימן 5, שאר הקולות ("...וְשַׁוְעָתִי...") ושוב האלט בלבד ("...הַאֲזִינָה אֶל-דִּמְעָתִי, אַל-תֶּחֱרַשׁ"). מנעד הצלילים בקטע המקהלה מצומצם מאוד ומבוסס בעיקר על סקונדות קטנות והרושם המתקבל הוא של מזמור תפילה עתיק. מרגע שנכנסת המקהלה, מצטמצם תפקיד התזמורת לליווי קצבי, בעיקר, לשירה. בסימן 6 חוזר הנושא אל האבובים בליווי בסונים ובתיבה 7 נכנס שוב האלט באותו סגנון. לאחר סימן 8 מצטרף הנבל לפסנתר בארפג'י ונכנסים כלי הנשיפה מעץ בנושא חדש, המאופיין בסטאקאטו ובהתעוררות. אחרי סימן 10 מצטרפים עוד כלים למקהלה המלאה עד שבתיבה 11 מנגנת התזמורת כולה. אופי המוזיקה במקהלה משתנה - מנושא סטטי כמעט, במרווחים קטנים, נפתחת המוזיקה למרווחים גדולים במשכי זמן ארוכים ואיטיים, לעומת ליווי סטאקאטו בסקונדות בתזמורת. מפיתוח בתזמורת המלאה המגיע לפורטיסימו ובקולות גבוהים במקהלה, הולך הנושא ומצטמצם שוב בהדרגה עד לסיום, המדגיש "סנצה דימינואנדו" - ללא דימינואנדו, כלומר, לשמור על פורטה עד לסיום והמעבר המיידי לפרק השני.
פרק 2
הפרק הוא פוגה. הנושא מופיע תחילה באבוב הראשון, אליו מצטרפים בהדרגה ארבעת החלילים, האבוב השני והפיקולי, הנכנסים לסירוגין בנושא ובפיתוחיו. בסימן 5 נכנסת המקהלה בפוגה לפי הטקסט של פסוקים ב' עד ד' מפרק מ' ("קַוֹּה קִוִּיתִי ה'; וַיֵּט אֵלַי, וַיִּשְׁמַע שַׁוְעָתִי. וַיַּעֲלֵנִי, מִבּוֹר שָׁאוֹן מִטִּיט הַיָּוֵן וַיָּקֶם עַל-סֶלַע רַגְלַי; כּוֹנֵן אֲשֻׁרָי. וַיִּתֵּן בְּפִי, שִׁיר חָדָשׁ תְּהִלָּה לֵאלֹהֵינוּ"), בליווי כלי נשיפה מעץ וכלי קשת. הנושא עובר מן הסופרן אל האלט, אל הטנור ולבסוף, בסימן 8, מצטרף גם הבס. מתיבה 10 חלה סטרטה - הנושא מופיע בקולות השונים, החל בסופרן וכלה בבס, בתכיפות גדולה יותר. בסימן 14 מפנה הפוגה במקהלה את מקומה לכוראל, חלקו באוניסונו, עד לסיום והמעבר אטאקה (ללא הפסקה) לפרק השלישי.
פרק 3
פרק זה מבוסס על מזמור ק"נ בשלמותו:
"הַלְלוּ-יָהּ: הַלְלוּ-אֵל בְּקָדְשׁוֹ; הַלְלוּהוּ, בִּרְקִיעַ עֻזּוֹ. הַלְלוּהוּ בִגְבוּרֹתָיו; הַלְלוּהוּ, כְּרֹב גֻּדְלוֹ. הַלְלוּהוּ, בְּתֵקַע שׁוֹפָר; הַלְלוּהוּ, בְּנֵבֶל וְכִנּוֹר. הַלְלוּהוּ, בְּתֹף וּמָחוֹל; הַלְלוּהוּ, בְּמִנִּים וְעֻגָב. הַלְלוּהוּ בְצִלְצְלֵי-שָׁמַע; הַלְלוּהוּ, בְּצִלְצְלֵי תְרוּעָה. כֹּל הַנְּשָׁמָה, תְּהַלֵּל יָהּ: הַלְלוּ-יָהּ."
זה הפרק הארוך, המורכב והמגוון ביותר ביצירה. המקהלה נכנסת כבר בתיבה השנייה ב"הללויה" חרישי, הנמשך באוניסונו של כל הקולות, בליווי אוניסונו של התזמורת כולה, עד לשינוי הקצב מ-2/2 ל-3/2 ובהמשך ל-4/2. הליווי מצטמצם לכלי הקשת עד לסימן 2, שם מצטרפים גם הפסנתרים, הנבל וחלק מכלי הנשיפה, אך גם בהרכב מלא יותר נשאר הליווי סטטי, אוניסונו במרווחים קבועים של קווינטות, אוקטבות וקוורטות, מלבד הקרנות, הנעות בסקונדה קטנה, עולה ויורדת. עד סימן 3 רישומו של הפרק הוא של תפילה חרישית, סטטית ומופנמת מאוד, אך אז משתנה האופי בבת אחת. הבסונים והקרנות נכנסים בסטקטו מהיר, החוזר בכל כלי על אותו צליל בקבוצות של שמיניות. החצוצרות והנבל מצטרפים בצלילי סטאקאטו נפרדים, שאותם מאמצים גם כלי הקשת. המוזיקה מתפתחת לטריולות מקוטעות בכל התזמורת פרט לגליסנדי בנבל ובפסנתר השני, והקטע התזמורתי נמשך עד לכניסתה המחודשת של המקהלה בסימן 6. בניגוד גמור לשלוות התפילה המהורהרת של הקטע הראשון, קטע תזמורתי זה, קצבי, צבעוני וסוער, דומה מעל לכל לפולחן פגני, המעלה בזיכרון את פולחן האביב של אותו מלחין. גם המקהלה תורמת לאווירת התסיסה ואי-השקט. בסימן 8 חוזרים האלט והטנור על מוטיב הסטאקאטו הקצבי בשמיניות על אותו צליל שהוצג קודם בתזמורת וכאשר נכנס הבס לבדו לאחר שינוי המקצב ל-2/2, בצלילים ארוכים אך מהירים, חוזר הליווי הקצבי בכלי הנשיפה. שאר המקהלה מצטרפת אל הבס בליווי סטקטו של התזמורת בהרכב משתנה. בסימן 13 חוזרת המקהלה על מוטיב הפתיחה, אך המשכו שונה מאוד מן האווירה שנמשכה ממוטיב זה בתחילת הפרק. אין זו תפילה חרישית אלא הצהרה, המוטחת בפורטיסימו ובסוּבּיטוֹ פיאנו לסירוגין וחוזרת על עצמה שוב ושוב בהמשך, במהירות כפולה ומכופלת, מסימן 15 עד סימן 18, שם משתתקת המקהלה לעוד קטע תזמורתי סוער, מקוטע וקופצני, המשנה את אופיו בבת אחת לקראת סימן 20, בהוראה "meno mosso" - "פחות תנועה". אוקטבות איטיות בנבל ובפסנתרים מכינות את האווירה לכניסת המקהלה בנושא חדש, מלודי, שונה כליל מכל מה שקדם לו. מקצב מנוקד מעניק לו אופי לירי וזורם ובסימן 22, לאחר מודולציה, הוא הופך לכוראל איטי ושירתי, בליווי מקביל של הנבל, הפסנתרים, כלי הקשת וכלי הנשיפה ממתכת, אליהם מצטרפת בהדרגה שאר התזמורת. קטע זה נמשך באווירת ציפייה ההולכת ונבנית עד לחזרה לטמפו הראשוני בסימן 29 ומשם לסיום חרישי באוניסונו מלא, הן במקהלה והן בתזמורת.
דגל וירג'יניה המערבית
דגל וירג'יניה המערבית מהווה סמל המדינה במרכז על רקע לבן ומסביבו פס כחול. הדגל אושר ב-7 במרץ 1929.
סמל המדינה מסמל את העיסוקים המרכזיים ומשאבי טבע של המדינה.
החלק העיקרי של הסמל כולל שם המדינה המדינה ואת המוטו שלה: Montani Semper Liberi ( אנשי ההרים תמיד חופשיים). זוג האנשים - חקלאי וכורה עומדים בצד אבן בה צוין יום הצטרפות המדינה לארצות הברית (20 ביוני 1863). לפני האבן ממוקמים זוג רובים וכובע החירות. הצד התחתון של הסמל מעוטר על ידי רודודנדרון (פרח המדינה).
פונקציית ייצור
פונקציית הייצור היא משוואה המתארת קשר בין תשומות (גורמי ייצור) לתפוקה (מוצרים). התשומות הן בדרך כלל עובדים, הון וחומרי גלם. הפונקציה משמשת במיקרו כלכלה על מנת לחשב את התפוקה המקסימלית של פירמה המשתמשת בטכנולוגיית ייצור מסוימת ביעילות (גורמי הייצור מנוצלים לגמרי).
לרוב הפונקציה מתוארת כמשוואה, כאשר Q היא התפוקה, F היא פונקציית הייצור (או טכנולוגיית הייצור) ו-K ו-L הם גורמי ייצור, לרוב, הון ועבודה בהתאמה.
Carry Me
Carry Me הוא סינגל של התקליטן והמפיק המוזיקלי הנורווגי, קייגו, בהשתתפות הזמרת-יוצרת האמריקאית, ג'וליה מייקלס. השיר יצא ב-12 באוגוסט 2016, על ידי סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ואולטרה מיוזיק. השיר מופיע באלבום הראשון של קייגו, Cloud Nine. השיר בוצע בטקס הסיום של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, באצטדיון מרקנה, ב-21 באוגוסט 2016.
נכון לאוקטובר 2021, השיר הושמע למעלה מ-132 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
לפני צאתו של הווידאו קליפ, קייגו הוציא סרטון לירי לשיר ב-29 באוגוסט 2016 בערוץ היוטיוב של אולטרה מיוזיק. הסרטון הלירי מציג את קייגו מנגן בפסנתר, ואת מייקלס מקליטה את השיר באולפן יחד עם תזמורת שמנגנת על כלי מיתר. נכון לאוקטובר 2021, הסרטון הלירי נצפה למעלה מ-2 מיליון פעמים.
אנה מניאני
אנה מניאני (באיטלקית: Anna Magnani; 7 במרץ 1908 – 26 בספטמבר 1973) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודיה-איטלקייה.
מניאני התחילה את הקריירה שלה באמצע שנות ה-30 באיטליה ואת פרסומה הראשון קנתה בסרט "רומא עיר פרזות" ב-1945. כאשר פרצה לתודעה הבינלאומית הרחבה, בעקבות זכייתה בפרס האוסקר ב-1956, כבר היו בעברה 20 שנות פעילות בקולנוע האיטלקי. נחשבה כאחת מהשחקניות האיטלקיות הבולטות שזכו לפרסום בינלאומי לאחר מלחמת העולם השנייה. בעוד שכוכבות איטלקיות כמו ג'ינה לולובריג'ידה וסופיה לורן נחשבו בראש ובראשונה כסמלי מין, נחשבה מניאני כשחקנית אופי מהמדרגה העליונה.
כינויה של מניאני בפי האיטלקים היה "נאנארלה" והיא הייתה השחקנית האהודה ביותר באיטליה בשנות השיא שלה. בשלבים מאוחרים יותר של הקריירה שלה זכתה מניאני לכינוי "לה לופה" (באיטלקית: הזאבה), כינוי שביטא את המשחק הגועש והיצרי בו התאפיינה.
קורות חיים
מניאני נולדה באלכסנדריה שבמצרים לאב מצרי ולאם איטלקית-יהודית שעבדה כתופרת. היא גדלה אצל סבתה בטרסטוורה, שכונת עוני של רומא באותה עת. בזמן לימודיה בבית הספר לדרמה אליאונורה דוזה (שבאקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה) התפרנסה מעבודה כזמרת במועדוני לילה ובקברטים. בעת שהופיעה בסנרמו פגשה את במאי הקולנוע גופרדו אלסנדריני ונישאה לו ב-1933. אלסנדריני לא העריך את כישוריה כשחקנית, אך דרכו הכירה את הבמאי מונציו מלאסומה שליהק אותה ב-1934 לתפקיד חשוב בסרט "La Cieca di Sorrento". במשך שנות ה-30 המשיכה מניאני לשחק בסרטים שהופקו באיטליה הפאשיסטית.
במקביל להשתתפותה בסרטים בתפקידי משנה, השתתפה מניאני גם כשחקנית בהפקות תיאטרון בהצלחה רבה יותר ונטלה חלק בהצגות אנה כריסטי והיער המאובן. רק ב-1941 עלה שמה לתודעת הציבור באיטליה כשחקנית קולנוע לאחר שהשתתפה בסרטו של הבמאי ויטוריו דה סיקה, "Teresa Venerdi". ב-1942 ילדה בן לשחקן מסימו סראטו ופרשה ממשחק לתקופה של כשנה. היא נתקלה בקשיים כשניסתה לשוב למשחק מאחר שבאותה עת הייתה המלחמה באיטליה בכל עוזה. למרות זאת, הצליחה לקבל מספר תפקידי משנה במופע בימתי ובסרטים.
"רומא עיר פרזות"
עם יציאת הנאצים מרומא, בשעה שתעשיית הקולנוע האיטלקי הייתה נתונה בקשיים גדולים, החל הבמאי רוברטו רוסליני בצילומי הסרט רומא עיר פרזות. הסרט צולם בתנאים קשים ביותר וחמרי הצילום נרכשו בשוק השחור. הסרט עסק במאבקם של המעמד הנמוך והכנסייה הקתולית בכיבוש הגרמני ומניאני גילמה את אחד התפקידים הראשיים בסרט, כאישה הרה הנורית לבסוף על ידי הגרמנים. הסרט, שיצא למסכים ב-1945, הצליח והתפרסם מאוחר יותר כמחוללו של זרם הנאו-ריאליזם. מניאני, שקודם לתפקידה זה, נודעה יותר כשחקנית קומית, זכתה לתשבחות רבות על תפקיד האופי ששיחקה באופן כן וצנוע.
בעקבות פרסומה ב"רומא עיר פרזות" החלה מניאני לשחק בתפקידים ראשיים ובהמשך 1945 וב-1946 יצאו למסכים שישה סרטים בכיכובה. עם זאת, סרטים אלו התפרסמו רק באיטליה ומניאני נחשפה מחדש לקהל הבינלאומי רק ב-1947, בסרטו הנאו-ריאליסטי של הבמאי לואיג'י זמפה, "אנג'לינה הכבודה" (L'onorevole Angelina). בסרט שיחקה מניאני אם משפחה מרדנית הסוחפת את חברותיה ושכניה להשתלטות על פרויקט מגורים שנבנה לאחר המלחמה ולאחר שהיא נכנסת לפוליטיקה, היא מעדיפה לחזור אל משפחתה ולשכונה. הסרט זכה להצלחה בינלאומית ומניאני זכתה בפרס לשחקנית הטובה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
מניאני המשיכה ושיחקה בתפקידים ראשיים גם בשנים שלאחר מכן. ב-1948 זכה הסרט שבכיכובה, "Sogni per le Strade", להצלחה רבה בעולם ובאותה שנה, השתתפה בסרטו מעורר המחלוקת של רוסליני, על פי תסריט של ז'אן קוקטו ופדריקו פליני, "L'amore". בסרט, שכלל שני סיפורים, היא גילמה בחלק "Il miracolo" (הנס) איכרה תמימה הנאנסת על ידי נווד המתחזה לישו. יחסיה ההדוקים עם רוסליני הגיעו לקיצם בחטף כששמעה על קשריו הרומנטיים עם אינגריד ברגמן. כמענה לסרטם המשותף, סטרומבולי, היא הופיעה ב-1950 בסרט "Vulcano", בתפקיד פרוצה המנסה למנוע מאחותה ללכת בדרכיה.
ב-1953 שיחקה בסרטו של הצרפתי ז'אן רנואר, "Le carrosse d'or" (מרכבת הזהב), בתפקיד שחקנית תיאטרון באמריקה המרכזית המתלבטת בין שלושה מחזרים. בעקבות הסרט אמר רנואר שהיא כנראה השחקנית הגדולה ביותר איתה עבד.