cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כינוי גוף מגדרי
סיכונים
ארגון הצדקה הלהט"ב הבריטי, סטונוול, מייעץ גם הוא לנקוט משנה זהירות בטענה שסיסג'נדרים וטרנסג'נדרים עשויים שלא להרגיש בנוח עם כך. הארגון מייעץ שיש לעודד אותם לגלות את כינויי הגוף שלהם, אך לא לחייב אותם. מייסד שותף של סטונוול, סיימון פאנשאו , שפרש מאוחר יותר מארגון הצדקה, ותומך בקבוצת ההסברה LGB Alliance , אמר כי בעוד שישנם טרנסים שסבורים שהכרזה על כינויי גוף מגדריים במסגרת עבודה היא עבודה "כוללנית" עבורם, התרגול עשוי להיות פוגעני עבור אנשים שלא רוצים להצהיר על זהותם המגדרית או מאמינים שאין להם כזו.
שימוש
שיתוף כינויי גוף מגדריים נעשה בקהילה הגאה כבר עשרות שנים, ונהיה לנוהג נפוץ במסגרת הרשתות החברתית המקוונות.
המשפט הפלילי ב-2018 של הפעילה הטרנסית, טרה וולף, מספק דוגמה לשימוש מאולץ בכינוי גוף מגדרי. וולף הורשעה בתקיפת הפמיניסטית הרדיקלית, מריה מקלכלן. במהלך המשפט, הורה השופט למקלכלן: "הנאשמת ביקשה שיתייחסו אליה כאישה, אז אולי תוכלו להתייחס אליה כ-'היא' לצורך ההליך".
השמינייה (מפלגת העבודה)
השמינייה היו שמונה חברי מפלגת העבודה נחשבו כממשיכי חוג הכפר הירוק, פעלו בשיתוף פעולה וסימנו את הדור הבא במפלגת העבודה אחרי שמעון פרס ויצחק רבין. הצפי היה שחיים רמון יתפוס את ראשות המפלגה כאשר האחרים יעמדו מאחוריו, אך הוא לא התממש. החברים הנוספים היו אברהם בורג, עמיר פרץ, יעל דיין, יוסי ביילין, נוואף מסאלחה, חגי מרום וניסים זווילי.
תחילת השימוש במושג לקראת הבחירות לכנסת ה-12, בה שימשו כח"כים מטעם העבודה. באותה תקופה השמינייה היוותה את הסמן השמאלי של המפלגה ודעותיהם היו מקובלות ודומיננטיות במיוחד לקראת הבחירות לכנסת ה-12, ב-1988, ולקראת הבחירות לכנסת ה-13, בשנת 1992. אחת הסיבות העיקריות להתפתחותה של השמינייה הייתה המעבר של בחירת הנציגים לכנסת במפלגת העבודה מוועדה מסדרת לבחירות פנימיות במרכז המפלגה. שיטה זו גיבשה את השמינייה לעבוד יחדיו ולנסות לייצג את הדור הצעיר במפלגה. על אף שההערכות היו שחיים רמון יתפוס את ראשות המפלגה, היו גם שטענו כי דווקא בורג הוא שיעמוד בראשות העבודה, אך ככל הנראה רמון ובורג החליטו שלא להתמודד זה נגד זה, במקרה שיאלצו לכך. ברבות הימים היה זה דווקא עמיר פרץ שכיהן כיו"ר המפלגה, בין השנים 2006-2007 ושוב בין השנים 2019-2021.
ישמעאל הכהן ממודנה
ביוגרפיה
ישמעאל הכהן נולד במודנה לרבי אברהם יצחק הכהן בשנת ה'תפ"ד (1723). אחיו המבוגר רבי דוד הכהן, היה רבה של מודנה וכבר בחיי אחיו היה דורש בישיבה הגדולה ובישיבות הקטנות בעיר. ואחותו נישאה לרבי יצחק נוניס ואיס, מרבני ליבורנו.
לאחר פטירת אחיו ביום ט' באלול ה'תקמ"ב מינתה הקהילה את רבי ישמעאל כממלא מקומו. הוא שימש כרב במשך כשלושים שנה עד לפטירתו. כמו כן עמד בראש הישיבה הגדולה והישיבות הקטנות בעיר.
היה בידידות עם הרב החיד"א והתכתב איתו בהלכה.
בתגובה לחיבור "דברי שלום ואמת" מאת נפתלי הרץ ויזל הוא כתב "סדרי הלימודים לילדי בית ישראל".
חלק קטן מדרשותיו השבועיות ותשובותיו בהלכה נדפס. תשובות רבות, ספרי דרשות ושירים שכתב נשתמרו בכתב ידו בעברית ובאיטלקית ומפוזרים בספריות בעולם.
ב-2022 נתגלה במפתיע ספרו שו 'ת זרע אמת חב (ליוורנו תקנ'' ו) שגיליונותיו עמוסים בהגהותיו. מעותק זה נדפס ספרו שו ת זרע אמת חג (ריג'ייו תקפ'' ג).
יוהנס ברהמס
יוהנס ברהמס (בגרמנית: Johannes Brahms, הגייה: בְּרַאמְס; 7 במאי 1833, המבורג – 3 באפריל 1897, וינה) היה מלחין גרמני מהזרם הרומנטי, שיצירתו התאפיינה בסממנים קלאסיים מובהקים. נחשב ל"יורשו" המובהק של בטהובן ולאחד משלושת ה-B.
ביוגרפיה
ברהמס הצעיר אף הופיע במספר קונצרטים כפסנתרן אבל לא קנה לעצמו מוניטין בתחום זה.
את קריירת הניצוח שלו החל בגיל ארבע עשרה כאשר, בהתראה קצרה, התבקש לנצח על מקהלת הגברים בווינסן. הוא יסד את מקהלת הנשים שלו בהמבורג ב-1859, ובשנותיו המאוחרות ניצח על רבות מיצירותיו.
כבר בשנת 1850 פגש ברהמס את הכנר ההונגרי אדה רמני וליווה אותו במספר רסיטלים במהלך השנים הבאות. זו הייתה ההיכרות שלו עם מוזיקה "בסגנון הונגרי-צועני" כמו הצ'רדש, שהיה לימים הסטנדרט של היצירות הרווחיות והפופולריות ביותר שלו, שני הסטים של מחולות הונגריים. לברהמס יש את הריקוד ההונגרי מספר 5. נסיונותיו הראשונים בהלחנה לא זכו לתשומת לב ולהכרה עד שיצא ב-1853 לסיבוב קונצרטים. סיור זה פגש את יוזף יואכים, פרנץ ליסט ורוברט שומאן. יואכים היה לימים לאחד מחבריו הטובים, ואילו שומן תרם לביסוס שמו של ברהמס הצעיר בשבחו אותו בכתביו, כולל פרסום מאמר מיוחד בכתב העת שערך בעבר, Neue Zeitschrift für Musik, המביע התלהבות מהכישרון הצעיר והלא מוכר. הוא אף הגדיל לעשות וכינה את ברהמס "יורשו של בטהובן". לתואר הזה הייתה השפעה עצומה על עבודתו של ברהמס כמלחין, שכן על מנת להצדיק את התואר היה עליו לעבוד קשה במיוחד - עובדה זו התבטאה בכך שברהמס פרסם את הסימפוניה הראשונה שלו רק בהיותו בן 45, גיל מאוחר מאוד - להשוואה, מוצארט והיידן פרסמו את הסימפוניות הראשונות שלהם לפני הגיעם לגיל 20.
ברהמס, רוברט וקלארה שומאן
זמן קצר לפני 1853, לאחר התבססותו של שומאן בהמבורג, שלח לו ברהמס צרור תווים עם יצירותיו, אולם באותה תקופה שמו של ברהמס לא היה ידוע לשומאן והוא החזיר את החבילה ללא שפתח אותה. ב-1853 הכנר הידוע יואכים העביר לשומאן מכתב בו הוא משבח את ברהמס כמלחין. כאשר חזר שומאן ממסעותיו בארץ הריין, ברהמס הגיע לדיסלדורף והתקבל בברכה על ידי שומאן ומשפחתו ב-1 באוקטובר 1853. שומאן התפעל מיכולותיו של בן העשרים הצעיר ופרסם אותו ב-28 באוקטובר במגזין המוזיקלי שניהל, "שבילים חדשים", בו הוא תואר כהתבטאות זאת הרשימה את מעריציהם של רוברט וקלרה שומאן. הערכתו העצומה של שומאן כלפי ברהמס הביכה אותו, והציפיות הגבוהות ממנו העצימו את הביקורת העצמית שלו וגרמו לו להשקיע עוד ועוד בהשלמת יצירתו מחשש פן לא יעמוד בציפיות. כאשר שהה בדיסלדורף השתתף ברהמס עם שומאן ועם אלברט דיטריך בחיבור סונטה עבור הכנר יואכים.
קלארה, אשתו של שומאן, שהייתה פסנתרנית ומלחינה, כתבה ביומנה בעקבות פגישתם הראשונה:
ב-1854 נשאר ברהמס עם קלרה, לאחר ששומאן אושפז במוסד לחולי-נפש בעקבות ניסיון התאבדות. שומאן מת כעבור שנתיים, והקשר ביניהם נמשך גם לאחר מותו. במשך מספר שנים נשאר ברהמס כחלק ממשק הבית של משפחת שומאן. הקשר בין קלרה וברהמס היה קשר אפלטוני רגשי וסוער, והתבסס במידה רבה על עיסוקם המשותף במוזיקה, הערכתם ואף הערצתם זה לכישרונו של זה. הביוגרף של ברהמס, Michael Musgrave, סובר שאהבתו של ברהמס לקלרה טבעה את חותמה בעולמו הרגשי עד כדי קושי לאהוב דמויות נשים אחרות. הוא מביא קטע ממכתב אל חברו הכנר יואכים ב-19 ביוני 1854:
קלרה שומאן נשארה הדמות הדומיננטית בחייו, למרות הקושי ביחסים הללו לשני הצדדים; כל אחד מהם היה רגיש לעצמאותו ולזהותו בדרכים שונות. קלרה הבינה שברהמס חייב להתמסר לאמנותו ולבנות את חייו בנפרד ממנה, וכמו כן היא עצמה לא ויתרה על מסעות ההופעות שלה וסירבה לקבל את התמיכה הכספית שהציע לה.
למרות המתחים ביחסים ביניהם, במכתב מ-19 לחודש מרס 1874 כתב לה ברהמס: "אני אוהב אותך יותר מאשר את עצמי ויותר מאשר כל דבר אחר בעולם". בשנת 1887 החליטו השניים להחזיר את מכתביהם זה לזה על מנת להשמיד אותם. קלרה לא עמדה בהבטחה והשאירה כמה מן המכתבים, בעוד שברהמס זרק אותם לנהר הריין.
ברהמס ניהל מספר רומאנים בחייו, אך לא נישא מעולם.
בשנת 1862 עקר לווינה והפנה את מלוא מרצו להלחנה. בזכות יצירות כגון רקוויאם גרמני ושירת הגורל ביסס את המוניטין שלו וזכה עוד בימי חייו להיחשב למלחין דגול. תהילה זו העניקה לו את הביטחון העצמי להשלים את הסימפוניה הראשונה שלו, אותה פרסם ב-1876 לאחר עשר שנות עבודה. שלוש הסימפוניות הנוספות הופיעו אחר כך בקצב מהיר (1877, 1883, 1885). ב-1887 כתב ברהמס את הקונצ'רטו הכפול לכינור ולצ'לו, ומאז לא חזר לכתוב מוזיקה תזמורתית.
ב-1890 החליט לפרוש מעיסוקיו כמלחין. במבחן הזמן לא עמד ברהמס במילתו שלו, שכן בשנים שקדמו למותו כתב כמה יצירות מופת חשובות, בהן שתי סונאטות לקלרינט אופוס 120 (1894) וארבעה שירים רציניים Vier ernste Gesänge אופוס 121 (1896). ברהמס מת בווינה מסרטן הכבד (ולפי גרסה אחרת, סרטן הלבלב) ושם אף נקבר, בבית הקברות המרכזי בווינה בחלקת המוזיקאים, בסמוך לקברם של בטהובן, שוברט ואחרים.
יצירתו
ברהמס הלחין מספר יצירות בולטות לתזמורת, בהן ארבע סימפוניות, שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו לכינור, קונצ'רטו "כפול" לכינור ולצ'לו, שתי פתיחות סימפוניות ואת היצירה הווקאלית הגדולה למקהלה, רקוויאם גרמני. ברהמס היה גם מלחין פורה בסוגת הנושא ווריאציות, וכתב בין השאר וריאציות לנושאים מאת הנדל, פגניני והיידן.
בשנת 2011 גילה המוזיקולוג והמנצח כריסטופר הוגווד דרך מקרה בארכיון של אוניברסיטת פרינסטון יצירה לא נודעת, שברהמס חיבר בגיל 20 והקדיש למארחו, מוזיקאי גרמני מגטינגן, בשנת 1853, כאשר ביקר בעיר לרגל הופעות עם הכנר אדוארד רמניי. את תווי היצירה הקצרה, בת שתי דקות, כתב לצד דברי תודתו בספר האורחים של המוזיקאי, שם מונצחות גם יצירותיהם של מלחינים אחרים, כאות תודה על האירוח. נושא היצירה שימש כעבור 12 שנים לפרק הסקרצו של שלישיית הקרן של ברהמס. הפסנתרן אנדראש שיף אמר על היצירה, כי היא נושאת אופי אלתורי, על אף הוראות הביצוע הכלולות בה, ורואה בה את אחד האינטרמצי של ברהמס. היצירה, על אף מידותיה המיניאטוריות, שלמה ועומדת בפני עצמה. ברהמס תיאר אותה כ"אלגרו און פוקו אג'יטאטו" (אלגרו, עם נופך התרגשות").
היצירה התזמורתית המוקדמת ביותר שברהמס כתב היא הקונצ'רטו ברה מינור לפסנתר ותזמורת אופוס 15. ליצירה זו היסטוריה משלה. בשנת 1854 עלה שלד סימפוני במוחו של ברהמס. ברהמס התווה את כל הפרקים של הסימפוניה בכתיבה לשני פסנתרים. מלאכת התיזמור לא הייתה קלה לברהמס. לאחר זמן הוא נטש את הרצון להתוות לסימפוניה מבנה וצורה. אלא שלא יכול היה להשתחרר מצליל הפסנתר ולא מצליל התזמורת. מכיוון שרצה לבטא את רעיונותיו במוזיקה, בחר לעצב את הרעיונות בכללותם לקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת. הוא ויתר על הפרק השני של הסימפוניה שהיה כתוב בצורת סרבנד וכתב פרק איטי חדש. הפרק שהוצא מצא את מקומו לאחר זמן ברקוויאם הגרמני כפרק השני של היצירה, בשינוי צורה ותוכן. כן חיבר רונדו כפרק סיום לקונצ'רטו. התוצאה הייתה קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת, אשר איננו מעמיד את הפסנתרן כעיקר על הבמה על מנת להראות את יכולתו הווירטואוזית, אלא מציב את הפסנתר ככלי המשתתף יחד עם התזמורת בבנית היצירה, כפי שהיה בימיהם של מוצרט ובטהובן. תפיסה זו הביאה על הקונצ'רטו כישלון חרוץ בביצוע הבכורה שלו. ברהמס סיים את כתיבת הקונצ'רטו בשנת 1859.
היצירה התזמורתית השנייה שכתב ברהמס היא הסרנדה הראשונה ברה מז'ור אופוס 11, שנכתבה בשנים 8–1857. בתחילה תכנן ברהמס לכתוב יצירה זו לשמונה כלי סולו, אלא שלאחר זמן מה שינה את תוכניתו לתזמורת שלמה על פי הדגם הקלאסי שהיה נהוג בתקופת בטהובן, עם שתי קרנות נוספות. היצירה על ששת פרקיה מייצגת את ההפך הגמור מהקונצ'רטו הראשון לפסנתר ותזמורת. בקונצ'רטו התיזמור של ברהמס מסיבי ביותר. היצירה אף נשמעת לעיתים אפלה. ואילו בסרנדה התיזמור שקוף וצלול ביותר. אפשר לומר, שיצירה זו נשמעת לעיתים כמו נכתבה בתקופה שבין מוצרט לבטהובן ונושאים מסוימים בפרקיה השונים נשמעים כמו נכתבו על ידי מלחינים אלו.
בהמשך לסרנדה הראשונה כתב ברהמס את הסרנדה השנייה בלה מז'ור לתזמורת אופוס 16. סרנדה זו, בניגוד לראשונה, מזכירה דיוורטימנטו. הפרקים קצרים יותר מאשר בסרנדה הראשונה ויש בהם חירות מסוימת מהמבנים הקלאסיים, האהובים כל כך על ברהמס. ביצירה זו ויתר ברהמס על החצוצרות, תופי הדוד והכינורות. כלי המיתר הגבוהים ביותר הם הוויולות. ליצירה זו קסם מצלולי מיוחד בשל התיזמור, המעניק לכלי הנשיפה מעץ תפקידי סולו רבים ובשל המצלול העמוק, הניתן לכלי הקשת הנמוכים. ברהמס אהב יצירה זו מאוד והקדיש לתזמורה מחשבה רבה.
בקיץ 1873 כתב ברהמס את היצירה התזמורתית הרביעית שלו: ואריאציות על נושא מאת יוזף היידן בסי במול מז'ור אופוס 56a. היצירה נכתבה תחילה לשני פסנתרים אך יש ראיות לכך, שברהמס הועיד אותה מלכתחילה לתזמורת. ברהמס התוודע לנושא היצירה ב-1870, כאשר גילה יצירה מאת היידן, ה"פלדפרטיטה" בסי במול מז'ור. ברהמס התלהב מהפרק השני ביצירה זו, המכונה "כוראל אנטוני הקדוש". ברהמס השאיר את התיזמור של היידן לכוראל ועליו בנה שמונה ואריאציות שונות. התיזמור של ברהמס השתבח והשתנה עם השנים. הוא רכש מיומנות בשיטת האינטנסיפיקאציה, שבה המוטיבים והמלודיות השונים עוברים כל הזמן בין כלי התזמורת השונים והאגפים השונים שבה. אין כלי יחיד אשר מנגן מלודיה שלמה מתחילתה ועד סופה, בניגוד למה שמוצאים אצל ברליוז וליסט. התיזמור של ברהמס תמיד עשיר ומלא ועם זאת איננו נשמע כבד ובומבסטי. הוואריאציות מעניינות במיוחד, מכיוון שברהמס לקח לעצמו חירות רבה בחיבורן. בכול ואריאציה ברהמס מתבסס על מוטיב אחר מתוך הכוראל הראשי וכך הוא יוצר מבנה, המגיע אל שיאו בוואריאציה האחרונה, פאסאקליה הנבנית על בסו אוסטינאטו בן חמש תיבות, המבוסס על הנושא הראשי עצמו. ברהמס נקט קפדנות רבה בכתיבתו המוזיקלית ודווקא הקפדה זו על עוררה את דמיונו למציאת פתרונות, שיתגברו על מגבלות הצורה והמבנה שכפה על עצמו, כפי שאפשר לשמוע בוואריאציות אלו ואף ביצירות רבות אחרות משלו.
לאחר שנים רבות של כתיבה, הכנה, עיבוד, מחיקות ושינויים יצאה לאוויר העולם היצירה החמישית לתזמורת מאת ברהמס: הסימפוניה הראשונה בדו מינור, אופוס 68. את המתווים הראשונים לפרק הראשון של סימפוניה זו ניתן למצוא עוד בשנות החמישים של המאה ה-19, כשברהמס היה בתחילת דרכו. הפרק הראשון הושלם חלקית בשנת 1862. ברהמס חזר לעסוק בסימפוניה זו באינטנסיביות בשנים 6–1874 עד אשר הושלמה.
ברהמס הלחין גם יצירות קאמריות רבות, בהן שתי סונאטות לצ'לו ופסנתר, שלוש סונאטות לכינור ופסנתר, שלוש סונאטות לפסנתר, שתי סונאטות לקלרינט ולפסנתר, שלישיות פסנתר שונות (אחת יוצאת דופן משום שיש בה תפקיד קרן במקום תפקיד הצ'לו כמקובל), רביעיות מיתרים ורביעיות פסנתר, חמישיית פסנתר, חמישיית קלרינט, שתי חמישיות מיתרים, שתי שִׁשיות מיתרים. כמו כן קטעי סולו לפסנתר, ("מיניאטורות") - בלדות, אינטרמצי, רפסודיות וכיוצא בזה. הוא גם בין המלחינים הבולטים ביותר בסגנון הליד ("השיר האמנותי"), והלחין כמאתיים לידר.
בכתיבת ליד השתדל להתרחק מנושא ה"אהבה" (בולט בחריגותו השיר "היכן את, מלכתי?"). בלידר של ברהמס אנו רואים יותר נושאים של נוסטלגיה: זיכרון הילדות, חזרה אל התמימות והתרפקות על העבר. בשיריו מוטיבים עממיים וכפריים רבים (הן טקסטואלית והן מוזיקלית). בלידר של ברהמס הפסנתר חוזר לתפקידו הראשון כתשתית ליווי, הנותנת תמיכה לזמר, ולא כשותף שווה ערך. בין שיריו המשובחים ביותר: "המוות, זהו לילה קריר", "היכן את, מלכתי?", "בדידות שדה", "מסע ים", "לו ידעתי הדרך חזרה", "בשורת אהבה" וכמו כן מחזור השירים "ארבעה שירים רציניים" (היצירה לפני-האחרונה שכתב בחייו) אופוס 121 שכתב למלים מתוך ספר קהלת ובן-סירא, מחזור של עגמומיות והרהורים עמוקים על הבלי החיים.
השפעות על יצירתו
ברהמס היה מעריץ מושבע של בטהובן, והתאפיין בכך יותר מכל מלחין רומנטי אחר. בחדר עבודתו השקיף על שולחנו דיוקן שיש של המלחין הקלאסי הנערץ עליו. ביצירותיו של ברהמס ניתן להבחין בהשפעות ברורות, ואף חיקויים, ליצירתו של בטהובן, ובכלל זה הסימפוניה התשיעית.
ברהמס אהב גם מלחינים אחרים מהזרם הקלאסי, בהם מוצארט והיידן. הוא אסף מהדורות ראשונות של יצירותיהם, וכן ערך גרסאות ביצוע לעבודתם.
מלחינים נוספים שהשפיעו על ברהמס הם באך, שוברט, מנדלסון, ושומאן.
חיבתו של ברהמס לזרם הקלאסי מתבטאת גם בצורות המוזיקליות בהן בחר ללחניו. הוא הרבה לכתוב בצורות הקלאסיות של סונאטה, סימפוניה וקונצ'רטו. ניתן לומר כי ברהמס הוא הקלאסי ביותר מבין המלחינים הרומנטיים. בכך נבדל מתלמידיו של ריכרד וגנר, והמחלוקת בין שתי האסכולות הייתה לאחד ממאפייניו הבולטים של עולם המוזיקה הגרמני בשלהי המאה ה-19.
השפעה נוספת על יצירתו של ברהמס נודעה למוזיקה העממית. ברהמס עיבד 144 שירי עם גרמנים לפסנתר ולסולן, ורבים מבין הלידר שכתב מתארים סביבה כפרית ומפתחים נושאים מחיי העם. המחולות ההונגריים הם בין יצירותיו האהובות והמוכרות ביותר עד ימינו, במיוחד בגרסתם לתזמורת.
ברהמס עשה שימוש נרחב בחידושים הטכנולוגיים שהוכנסו לפסנתר, שקיבל את צורתו העכשווית במהלך חייו. ביצירותיו לפסנתר ובלידר שלו הוא משתמש בצלילי הבס העמוקים ובדוושה לשם יצירת צליל עשיר וחזק.
אישיותו
בדומה לבטהובן הנערץ עליו, אהב ברהמס את הטבע ויצא לעיתים תכופות לטיולים רגליים ביערות המקיפים את וינה. הוא נטה חיבה לילדים, ובטיוליו היה מחלק להם ממתקים, שהכין מבעוד מועד. יחסו למבוגרים, לעומת זאת, היה סרקסטי וקצר-רוח, ולעיתים ביישן ומרוחק עד כדי תקלות בתקשורת עמו. הוא לא בקלות התקרב לאחרים, אם כי אלה שהתמידו בקשרים עמו, שמרו לו אמונים ללא סייג.
החל בשנות השישים של המאה ה-19, היה ברהמס לאדם אמיד למדי בזכות יצירותיו שנמכרו בתפוצה רחבה. עם זאת, אימץ סגנון חיים פשוט, והתגורר בדירת שלושה חדרים צנועה עם סוכנת בית. חלק נכבד מכספו העניק לקרוביו, ותמך בסתר במוזיקאים צעירים (שעליהם נמנה גם אנטונין דבוז'אק הצעיר האלמוני).
ברהמס הקפיד מאוד על שלמות. יש הסבורים כי הסימפוניה הראשונה שלו למעשה איננה הראשונה שכתב, שכן נהג להשמיד לעיתים יצירות שלמות שלא עמדו בסטנדרטים הגבוהים שהציב לעצמו. הראיה לכך הוא הקונצ'רטו הראשון לפסנתר ותזמורת ברה מינור אופוס 15 אשר נכתב בהתחלה כסימפוניה ורק לאחר מכן ברהמס שינה את תוכניתו והפך את הסימפוניה לקונצ'רטו. נבואתו של שומן כי ברהמס עתיד להיות המלחין הגדול הבא אחרי בטהובן תרמה למעמסה שנחה על כתפיו, והפכה אותו ביקורתי יותר כלפי עצמו. נבואה זו ערערה את ביטחונו העצמי, וייתכן כי עיכבה גם את פרסום הסימפוניה הראשונה.
שנים של פופולריות
ביצוע הבכורה של הרקוויאם הגרמני, יצירתו הכוראלית הגדולה ביותר, בברמן בשנת 1868 נתנה גושפנקה למוניטין של ברהמס באירופה והביאה רבים לקבל את מעמדו, כמי שגבר על חששותיו ממורשת בטהובן והסימפוניה. ייתכן שעובדה זו נתנה לו לבסוף את הביטחון הדרוש להשלים מספר יצירות, שעמן נאבק שנים רבות, כמו הקנטטה "רינלדו", רביעיית המיתרים הראשונה שלו, רביעיית הפסנתר השלישית והידועה בכולן, הסימפוניה הראשונה. שלוש הסימפוניות הבאות הופיעו בשנים 1877, 1883 ו-1885. משנת 1881 יכול היה לנסות את יצירותיו התזמורתיות החדשות עם תזמורת החצר של דוכס מיינינגן, שמנצחה היה הנס פון בילוב. ברהמס היה סולן בביצוע הבכורה של הקונצ׳רטו לפסנתר מספר 2 שלו.
בשנת 1889 בא אדם בשם תיאו ונגמן (Theo Wangemann), נציג של הממציא האמריקאי תומאס אדיסון, לביקור אצל ברהמס בווינה והציע לו לערוך הקלטת ניסיון. ברהמס ניגן גרסה מקוצרת של המחול ההונגרי הראשון שלו על גבי הפסנתר. ההקלטה יצאה בהמשך על תקליט ארך-נגן של ביצועי פסנתר מוקדמים (בעריכת גרגור בנקו). אף כי ההקדמה המדוברת לקטע המוזיקה הקצר ברורה לגמרי, נגינת הפסנתר איננה ניתנת לשמיעה ברובה, בשל רעש רקע כבד. אף על פי כן, זו ההקלטה המוקדמת ביותר של מלחין חשוב. אנליסטים וחוקרים חלוקים בשאלה, אם הקול הדובר להצגת הקטע הוא של ונגמן או של ברהמס. נעשו מספר ניסיונות לשפר את איכות ההקלטה ההיסטורית הזאת; גרסה של אוניברסיטת סטנפורד מתיימרת לפתור את המסתורין.
אוניקודוס
אוניקודוס (שם מדעי: Onychodus) הוא סוג של דג קדום ממחלקת בעלי סנפירים בשרניים שחי בתקופת הדבון. מאובניו נמצאו בעיקר באמריקה הצפונית אך גם באנגליה, נורווגיה ואוסטרליה כך שהייתה לו כנראה תפוצה גלובלית.
דג זה היה מאבותיהם של החולייתנים היבשתיים אך הוא חי בים. אורכו הגיע ל-2–4 מטרים וגופו כוסה בקשקשים עבים. היצור מזוהה בעיקר בזכות זוג ניבים בלסת התחתונה שבלטו קדימה ועוד כמה ניבים שהיו מאחוריהם. שאר השיניים היו קטנות יותר לאורך הלסתות. הלסתות היו גמישות ויכלו להסתובב מהר כדי לתפוס טרף.
דג זה חי בקרבת שוניות אלמוגים וארב בין האלמוגים לטרף, אותו הוא נשך בעזרת ניביו התחתונות. ממאובן של בעל שריון שנמצא התגלו סימני נשיכות מדג זה, כך שניביו עזרו לו לנקב את שריונו החזק.
אשדות יעקב איחוד
אַשְדּוֹת יַעֲקֹב (אִחוּד) הוא קיבוץ בעמק הירדן, במרחק של 5 ק"מ מהכנרת, בסמוך לגבול עם ירדן המשתייך לתנועה הקיבוצית. הוא היישוב הדרומי ביותר בתחומי המועצה האזורית עמק הירדן. בספטמבר 1924 גרעין "אחדות" (35 מחברי "החלוץ" יוצאי לטביה שהגיעו מירושלים) הקים קבוצה באתר "גשר הישנה" (ממזרח לקיבוץ גשר כיום). בשנת 1927 הצטרפו אל גרעין "אחדות" פלוגת ג'ידרו שהורכבה מעולים מפולין בני העלייה הרביעית וחלק מפלוגת עין טבעון ובשנת תר"ץ מנה היישוב מעל 120 נפשות. הקרקע שעליה הוקמה קבוצת גשר הייתה בבעלות פיק"א כבר מסוף המאה ה-19, אולם שלטונות המנדט הבריטי הטילו ספק בחוקיות העסקה שבה נרכשה מתושביה הערבים, בטענה שהאדמות היו בעת הרכישה במעמד "ג'פתליק" (כלומר בבעלות המלך). במשך שנים עניין מעמד הקרקע היה בדיונים משפטיים ובמהלך אותן שנים פיק"א סירבה לאשר בניית מבני קבע במקום ועיכבה את מגמת הפיתוח.
לאחר משא ומתן ממושך עבר היישוב בין השנים 1933–1935 לאדמות דלהמיה שממזרח לנהר הירדן ומעל לירמוך הנשפך אליו. בעקבות המעבר קיבל הקיבוץ בשנת 1938 את שמו החדש, אשדות יעקב: "אשדות" - על-שם אשדות הירמוך הסמוכים, "יעקב" על-שם יעקב (ג'יימס) דה רוטשילד, בעל האדמות של אשדות יעקב לפני שהועברו לקרן קיימת לישראל.
אשדות יעקב איחוד הוא אחד משני הקיבוצים אליהם התפלג קיבוץ אשדות יעקב, בשנת 1951, בעקבות הפילוג בתנועה הקיבוצית.
הפילוג באשדות יעקב
ניצני הפילוג בתנועה הקיבוצית החלו בשנת 1950 באשדות יעקב שהיה היישוב הראשון שהתפלג. באפריל 1950 עלתה מחלוקת בנושא החינוך שנסובה סביב הרחקת החינוך מהפוליטיזציה. רוב אנשי הקיבוץ השתייכו למפא"י ולקיבוץ הגיעו 19 מדריכי נוער שהשתייכו למפ"ם והיה קיים חשש שהמדריכים ישפיעו על בני הנוער מבחינה זו.
לאור זאת הוקמה ועדה ציבורית שנקראה ועדת בית הספר אשר הופקדה על גיוס החברים לעבודה החינוכית וההוראה ושבוע לאחר הקמתה התקיים דיון בנוגע לאישור חברות במשק של 45 מועמדים חברות וביניהם מדריכי הנוער וחברותם נדחתה עקב השתייכותם למפ"ם וחשש להיווצרות רוב לתומכיה בקיבוץ. מזכירות הקיבוץ המאוחד התנגדה לדחיית קבלתם לחברות על רקע זה וחייבה את אשדות יעקב לקבלם לחברות והתפתח משבר בין תומכי מפא"י לתומכי מפ"ם בקיבוץ ובין אפריל לאוגוסט 1950 הסתמן תחילת הפילוג.
מועצת הקיבוץ המאוחד התכנסה בפתח תקווה באוגוסט 1950 והחליטה לאשר את חברותם של המועמדים בטענה שאי קבלתם סותרת את עקרונות הקיבוץ ואסרה על פילוג המשק וההמועצה שלחה ועדה לקיבוץ אך איסורה של המועצה וביקור הוועדה היו לשווא כיוון שתהליך הפילוג בקיבוץ כבר היה בעיצומו והחלו לצאת עלונים נפרדים.
בעת פילוג הקיבוץ היו תומכי מפא"י הרוב במשק, כ-246 חברים אשר נשארו באשדות יעקב ותומכי מפ"ם הקימו קיבוץ נוסף צפונית לאשדות יעקב שאליו עברו 231 החברים תומכי מפ"ם. אדמות הקיבוץ, המים ומפעל הקיבוץ "אשד", חולקו באופן שווה. תהליך הפילוג הסתיים בשנת 1954 כאשר כל קיבוץ נשא שם נפרד: "אשדות יעקב איחוד" המזוהה עם מפא"י (במיקום בו הוקם אשדות יעקב) ו"אשדות יעקב מאוחד" המזוהה עם אחדות העבודה (צפונית אליו) כאשר רק דרך עפר מפרידה בין שני המשקים. כיום שני המשקים שייכים לתק"ם.
לאחר הפילוג
בתקופת הצנע סבל גם קיבוץ אשדות יעקב מהמצב הקשה. בעקבות סגירת הגבולות עם סוריה נאלצו להוביל את הפירות והירקות במשאיות ממרכז הארץ, ההובלה הייתה ויקרה ולאור זאת מפעל אשד כבר לא היה רווחי כבעבר. חברי הקיבוץ קיבלו באותה תקופה תלושי מזון, כמו כל אזרחי ישראל, התלושים היו מרוכזים במזכירות והקיבוץ קיבל את המכסה עבור החברים. הקיבוץ גידל ירקות, תרנגולות ופרות ומכר את החלב, הביצים והירקות לתנובה. מזכיר הקיבוץ בין השנים 1958–1960 היה ישעיהו פונדק.
לאחר מלחמת ששת הימים משנת 1968, התחוללה באזור מלחמת ההתשה. ב-8 בפברואר 1968 עלתה עגלה נגררת של הקיבוץ, ובה עובדים בענף הבננות, על מוקש. ארבעה מן העובדים נהרגו. הפת"ח היה בירדן והפגיז בלילות את יישובי עמק הירדן, עמק בית שאן ובקעת הירדן. אשדות יעקב היה בין המקומות המופגזים ביותר באותה תקופה. חיי הילדים היו בסכנה, אחרי תקופה מסוימת בהם הורדו הילדים לילה לילה למקלט, הוחלט להשכיב אותם לישון מראשית הלילה במקלט. החיים התנהלו בין אזעקה לשהייה ממושכת במקלטים אך החברים לא נטשו והמשיכו לחרוש את השדות. רה"מ גולדה מאיר ואלוף הפיקוד דוד אלעזר ערכו באותה עת ביקור באשדות, ובשיחה עימם הועלה הצורך בחדרי ביטחון. בתקופה זו נבנו חדרי הביטחון הצמודים לבתים. בשנת 1970 התחיל חיל האוויר הישראלי להפגיז את מוקדי ריכוז הפת"ח בירדן ואת המקומות שמהם נורו הקטיושות. המלך חוסיין הבין שהמצב החדש פוגע בירדן והוא גירש את המחבלים מירדן במסגרת ספטמבר השחור, עם בריחת המחבלים ללבנון הסתיימה מלחמת ההתשה באזור.
בשנת 1970, לקראת סוף מלחמת ההתשה, שמנעה מחברי אשדות לעבוד בשדות ובעיקר בקרבת הגבול עם ירדן, ועקב התבגרותה של האוכלוסייה ורצון למצוא מקומות תעסוקה נוספים, חיפש הקיבוץ מפעל. החבר מאיר זקצר החל בחיפוש אחר מפעל מתאים. באפריל 1971 קנה הקיבוץ חברה בשם "פרקו-פלסט" שישבה בבני ברק. קבוצה של חברים בתפקידים שונים בקיבוץ נסעה לבני ברק כדי ללמוד על הפעילות של המפעל. באוגוסט 1971 הועבר המפעל, שכלל שתי מכונות ניפוח פלסטיק, לאשדות יעקב איחוד, והוא מוקם בבית החרושת למיצים ולפרי הדר "אשד" שנסגר בשנות ה-60. המנהל הראשון של המפעל היה משה אריאלי. את השם שנבחר למפעל, "לוג", הציע יצחק ניב, במשמעות מידת נוזלים עתיקה המתייחסת לשמן זית ומופיעה מספר פעמים בויקרא פרק י"ד פסוק ט"ו, העוסק בדיני הטהרה בבית המקדש: "ולקח הכהן מלוג השמן ויצק על כף הכהן השמאלית". המפעל ייצר לאורך השנים מוצרי פלסטיק ובהם: אריזות לתרופות (לחברות כמו טבע, פריגו, האגיס, דקסון ועוד), מוצרים לחברות קוסמטיקה, אריזות לחברות מזון, מילוי חם (פלסטיק שעומד בחום), לדטרגנטים, בקבוקי תינוקות ובקבוקי שוקו יטבתה לשוק המקומי ולייצוא.
אשדות יעקב איחוד כיום
אשדות יעקב כיום הוא קיבוץ יציב מבחינה כלכלית. ענפי המשק מתבססים על תעשייה באמצעות "מפעל לוג מוצרים פלסטיים", מוסך צ'מפיון מוטורס שבבעלות הקיבוץ, אירוח כפרי "נהרא" ועל חקלאות. קיבוץ אשדות יעקב השכיל לנצל את תנאי השטח המיוחדים של שדותיו ופיתח עם השנים חקלאות ענפה ורווחית במספר ענפים: בננות, תמרים, גידולי שדה, אבוקדו, מנגו, עכוב, תרנגולי הודו. כמו כן, לאשדות רפת משותפת הממוקמת בקיבוץ בית רימון.
בשנות ה-2000 הפסיק הקיבוץ את תהליך קליטת חברים חדשים למשך מספר שנים, והתנה קבלת מועמדים קיימים לחברות בכך שהכנסתם תהיה לפחות המשכורת הממוצעת במשק. מדיניות הקיבוץ הייתה שבני הקיבוץ אינם זכאים לחברות באופן אוטומטי, אלא הם רשאים להתגורר בקיבוץ באופן זמני עד גיל 30 ועד אז הם נדרשים להתקבל על ידי אספת החברים. מדיניות זאת של הקיבוץ אושרה על ידי בית המשפט.
החל משנת 2008, קיבוץ אשדות יעקב איחוד קלט 31 חברים וחברות חדשים. בקיבוץ קיים בית כנסת פעיל המשותף לאשדות יעקב איחוד ואשדות יעקב מאוחד, הוקמה בו שכונת הרחבה ונעשה גל של קליטה נוספת. משנת 2015 ומאז ועד יוני 2016 נקלטו 19 חברים וחברות נוספים, והקיבוץ מבקש לקלוט משפחות נוספות.
אוריינטד
אוריינטד (באנגלית: Oriented) הוא סרט תיעודי ישראלי בבימויו של ג'ייק וויצנפלד. הסרט עוקב אחר חייהם של שלושה פלסטינים הומוסקסואליים המתגוררים בתל אביב-יפו במשך 15 חודשים. זהו סרטו התיעודי הראשון של ויצנפלד. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים Sheffield Doc / Fest שבשפילד ביוני 2015.
תגובות
בביקורת עבור המגזין Moment, כתבה עמרה מקלפלין שהסרט הוא "מהפכה בין-תרבותית החוצה גאוגרפיה, לאום, דת, נטייה מינית והגירה".
Opperman Unicar
Opperman Unicar היא מכונית מיקרו, בעלת מרכב פיברגלאס, אשר יוצרה על ידי יצרן הטרקטורים Opperman הבריטית בין השנים 1956–1959
יוצרו כ- 200 יחידות. היה ניתן לרכשו סט להרכבה עצמית תמורת 400 פאונד.
חברת "Opperman" בנתה 2 דגמים של מכוניות מיקרו, הדגם הראשון "Opperman Unicar", והדגם השני אשר היה קרוי "Stirling" (יוצר בין השנים 1958-1959, יוצרו 2 יחידות)
חברת "Opperman" פעלה מהכפר "Elstree" במחוז הרטפורדשייר.
רבקה איילון
רבקה איילון (נולדה ב-1950) הִיא משוררת וחוקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה
רבקה איילון (לבית זילברברג) נולדה להורים ניצולי-שואה. למדה ספרות ומקרא באוניברסיטת תל אביב ובעלת תואר שני ושלישי מהחוג לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
עסקה בהוראה בבית-ספר תיכון ומלמדת במכללת לוינסקי. חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
חוט משיכה
חוט השחלה, (מכונה גם חוט משיכה או סרט משיכה, בז'רגון שטלבנד או סטלבנד, מגרמנית Stahlband), הוא כלי שמשמש חשמלאים להעביר בתוך צינור.
מבנה
חוטי משיכה עשויים כחוט בודד, מחומר חזק אך אלסטי כגון פלדה קפיצית ופיברגלס. בקצה החוט מחוברת לולאה או וו. החוט מיוצר עם עקמומיות קלה, ובדרך כלל כשאינו בשימוש מלופף על תוף כבלים.
חוטי משיכה מיוצרים באורכים ובעוביים שונים, עד לאורך מקסימלי של 80 מטר. ככל שחוט המשיכה עבה יותר כן גדול המשקל אותו הוא יכול למשוך.
אופן שימוש
חוטי משיכה מיועדים להעברת מוליכים מבודדים וכבלי חשמל בתוך צינורות ריקים. החוט מושחל מצד אחד של הצינור הריק ונדחף עד לצידו השני, כאשר חוזק החוט מאפשר את דחיפתו, גמישותו והעקמומיות מאפשרים לו לעקוב אחרי תוואי הצינור, גם כשזה מפותל. עם התגלות קצה חוט המשיכה בצידו השני של הצינור, נקשרים אליו המוליכים או הכבל, ונמשכים חזרה באמצעות החוט דרך הצינור.
ניתן גם להשחיל שני חוטי השחלה בצדדים מנוגדים. אם לאחד מהחוטים המושחלים יש קצה בצורה של וו פתוח, אחד החוטים יכול לתפוס את השני, ולהמשך חזרה. אם מחברים זמזם לאחד הקצוות, ניתן לקבל אינדיקציה קולית כאשר החוטים נפגשים.
עבור כבלים כבדים ומרחקים גדולים נעשה שימוש במכונות אשר דוחפות או יורות את חוט המשיכה דרך הצינור, ואף מושכות את החוט לאחר חיבורו.
שרידי המושבה ההיסטורית בכפר מל"ל
שרידי המושבה ההיסטורית שבכפר מל"ל הם מבנים ופריטים ששומרו מן המושבה הציונית שהוקמה במקום בשנת 1912, ונקראה במקור עין חי. בין השנים 1918–1921 נחרבו מבני היישוב פעמיים על ידי העות'מאנים ופורעים ערבים בהתאמה, אולם למרות הקשיים נבנה היישוב מחדש, בסך הכל שלוש פעמים, ובסופו של דבר התרחב ושגשג.
על אף החורבנות שחוותה המושבה בראשית דרכה, חלק מהמבנים העתיקים שרדו שנים רבות, ובראשית המאה ה-21 זכו לשימור כחלק ממיזם מוזיאון עין-חי שבכפר מל"ל.
ההיסטוריה של המושבה ההיסטורית כרוכה בהיסטוריה של ההתיישבות בארץ ישראל בשנים 1960-1910. היישוב היה בין מושבי העובדים הראשונים שהוקמו אי פעם, כאשר על פי הערכתו של דוקטור יואל פיקסלר, היה מושב העובדים הראשון בעולם הלכה למעשה כבר בשנת 1919, זאת אף על פי שלא הוכר ככזה באופן רשמי, והתואר מוענק לנהלל .
ניסיון ההתיישבות הראשון
המושבה נוסדה על חורבותיו של יישוב עתיק. כ-1,300 שנים טרם זמנה היה זה יישוב ביזנטי-יווני ממנו נותרו שרידי בית בד תעשייתי. בהמשך הוקם על חורבותיו יישוב ערבי שכונה "אל חייא", חורבת הנחשים, שניטש בסופו של דבר בעקבות מחלת המלריה. באותה התקופה היה מקובל לקרוא ליישובים ציוניים בשם היסטורי עתיק שדומה ליישוב קדום שהיה בקרבת מקום, ולכן בשנת 1913 החליטו חברי המושבה ששמו יהיה עין חי, והיישוב נוסד כמושב פועלים.
בשנת 1916 ניטשה המושבה בעקבות הקשיים לקיימה בתקופת המלחמה, ובשנת 1918 הרסו העות'מאנים את הצריפים שהיו במקום.
פיתוח החקלאות וחורבן שני
בשנת 1919 גויס צוות חדש במטרה לשקם את המושבה וליישבה מחדש. למען המטרה התארגנה קבוצה חדשה של 18 מתיישבים, ביניהם שניים שהיו גם בגרעין המקימים המקורי של שנת 1912, והללו חזרו ליישב את כפר מל"ל, במטרה להקים במקום מושב עובדים על פי חזונו של אליעזר יפה . הם בנו את המבנים החדשים מסביב לבאר המים, שבשלב זה הייתה בעומק רב של 62 מטרים, מה שאילץ את המתיישבים לרדת לעומקה ולסנן את המים, בטרם יוכלו להעלות את הדלי מעלה עם חבל . עם חידוש ההתיישבות, גידלו חבריו את המזון עבור עצמם, וכן עמלו על טיפוחם של גידולים שונים שיתאימו לפעילות חקלאית בכל עונות השנה, ובהם בין היתר שיבולת שועל, בקיה, מקשת אבטיחים, מכוורת דבורים וכרמי ענבים. בתקופה זו בנו החברים גם את בתי האבן הראשונים של היישוב, ואת המחלבה. במקביל הרחיב ארגון קק"ל את האדמות באזור שברשותו, ועד סוף שנת 1920 היו בבעלות קק"ל כ-1,250 דונם בשטחי כפר מל"ל.
ב-3 במאי 1921 נודע לחברי היישוב על פשיטה מתוכננת של פורעים ערבים על כפר מל"ל וכפר סבא, כחלק ממאורעות תרפ"א. חברי היישוב נמלטו לפתח תקווה, ובאותו הלילה הפושטים בזזו את שני היישובים והעלו אותם באש.
התפתחות והתרחבות המושבה
לאחר המאורעות, התגוררו חבריו באופן זמני באוהלים בכפר סבא, ומדי יום הלכו לכפר מל"ל על מנת לשקם את יישובם. הם בנו ליד באר היישוב צריף משותף למטבח ולסוסים, ובנו מחדש את שלושת המבנים שחרבו - שני בתים עבור משפחות היישוב ובית שלישי עבור כל הרווקים, שהתחלף בהמשך ב-15 צריפים למגורי הרווקים . הפעם, בעת חידוש ההתיישבות, כבר הגיעו להתיישב 40 משפחות, שעמלו להגדיל את המושב ולבנות את תשתיות המחייה.
בשנותיו הראשונות של המושב היו הרפתות במרכז כלכלת היישוב, והחלב הובל מדי יום לתל אביב בעגלות. בשנת 1924 החלו חברי היישוב להפעיל קופה משותפת לחברי המושב, שלימים התפתחה לבנק עין חי, שסיפק שירותים בנקאיים למושבים. בתקופה זו אחד מהמקומות המזוהים עם המושב היה חורשת הקזוארינות שניטעה בשנת 1924, שמראה הייחודי סימן את הדרך אל המושב, והייתה מקום מפגש מרכזי למשפחות היישוב.
למרות תכנונים עוד מראשית היישוב להקים במקום פרדס הדרים, התאפשרה נטיעתו רק בשנת 1930 כאשר חפרו במקום באר מים איכותית דיה. במקביל חובר היישוב לתשתיות חשמל וטלפון, ונסלל בין חורשת הקזוארינות כביש גישה מסודר אל המושב. בשנות ה-30 הפך פרדס ההדרים לענף החקלאי המרכזי בכלכלת היישוב, אולם היכולת לייצא את הפירות נפגעה משמעותית בתקופת מלחמת העולם השנייה. למרות הקשיים, המשיך היישוב להתפתח, וכן שודרגו הרפתות, שעדיין היו חלק חשוב מהכלכלה המקומית, ובמיוחד הורחבה המחלבה המקומית, שהפכה בשלב זה למחלבה אזורית של תנובה.
בתחילת שנות ה-50 הרפתות והמחלבה היו בבסיס הפיתוח הכלכלי של המושבה, אולם בשנת 1954 נגנבו הפרות של היישוב, והמחלבה נסגרה.
הפולמוס סביב התואר, "מושב העובדים הראשון"
עוד בשנותיו הראשונות של היישוב הביעו חבריו את תסכולם, בין היתר בעיתון הפועל הצעיר, נוכח ההכרזה על נהלל כמושב העובדים הראשון בעולם בשנת 1921, כאשר עוד קודם לכן נוסד עין חי ברוח רעיון מושב העובדים - רוח שלא ניתן היה להגשימה הלכה למעשה בגלל בעיות נסיבתיות ומנהלתיות שונות. לדוגמה, רק בשנת 1933 נרשמו בטאבו קרקעות היישוב על שם קק"ל, וכך נמנעה למעלה מעשור הוכחה רשמית שהיישוב מתנהל על קרקע בבעלות לאומית, בהתאם לחזון מושב העובדים. על רקע נסיבות אלו ואחרות, יש ביושבי כפר מל"ל הטוענים שעין חי שנוסד בשנת 1919 כבר התנהל מעשית כמושב העובדים הראשון, ולכן הוא ראוי לתואר מושב העובדים הראשון בעולם .
שימור האתר
בראשית העשור השני של המאה ה-21, החל מיזם לשימור מבנים ופריטים מן המושבה ההיסטורית. כחלק מהמיזם חודש מבנה בן שתי קומות, ששימש בראשית היישוב כבית ספר ומרפאה, והפך למוזיאון עין חי, שמוקדש להנגשת מידע לציבור אודות ההיסטוריה המקומית. במוזיאון ניתן לצפות בשרידי המושבה ההיסטורית, ובהם אחד הצריפים שנבנו בשנת 1921, המחלבה ההיסטורית, הפרדסים שהוקמו בשנת 1930 ומתקנים ופריטים נוספים ששימשו את החקלאים בראשית ימי היישוב.
שורת אבנים מסותתות ששרדו עוד מבית הבד הביזנטי, הוצבו לתצוגה בגן הארכאולוגי בהוד השרון.
סמושטטארפלווה
סמושטטארפלווה (בהונגרית: Szamostatárfalva) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בסמושטטארפלווה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 326 ובשנת 2020 רק 310 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז התקופה הנאוליתית ושמו מוזכר לראשונה מתעודות משנת 1181.
יהודי סמושטטארפלווה
יהודים בודדים חיו בסמושטטארפלווה במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו חלק מתושביה בשואת יהודי הונגריה.
נינטנדו לנד
נינטנדו לנד (באנגלית: Nintendo Land; מילולית: ארץ נינטנדו) הוא משחק הווידאו הראשון של נינטנדו לקונסולת הWii U והוא מציג במידה נרחבת את אופני השימוש בקונסולה. המשחק מתרחש במעין פארק שעשועים ובו שנים-עשר מתקנים הקשורים בדמויותיהם של נינטנדו, כל מתקן הוא משחק שונה. הדמויות בהם משתמשים השחקנים הן דמויות הMii שהם יצרו, אך בכל משחק ה־Mii מחופשים לדמות אחרת.
רקע
המשחק מתרחש בפארק השעשועים "נינטנדו לנד", ובפעם הראשונה שהשחקן נכנס למשחק, מוניטה (באנגלית: Monita) מסבירה לו ועוזרת לו להבין כיצד משחקים, מוניטה היא רובוט מרחף בעל זרוע אחת וצג במקום ראש.
במרכז ארץ נינטנדו עומד המגדל המרכזי, שבראשו צג ענק בו יכול השחקן להשתמש במטבעות שצבר במהלך המשחק כדי לעצב באמצעות קישוטים ומוזיקה את פארק השעשועים.
לאחר העדכון
בגרסה 1.1.0 של נינטנדו לנד יכולות דמויות Mii של אנשים מכל העולם להגיע לפארק של השחקן (בתנאי שיש אינטרנט). השחקן יכול ללחוץ על דמויות ה־Mii כדי לקבל מידע על הישגיהם של השחקנים האחרים במשחקים השונים שבפארק.
פיצוץ מטרויד
מבוסס על סדרת משחקי מטרויד של נינטנדו. האדם השולט בגיימפד טס בחללית של סאמוס אראן, בעוד עד ארבעה אחרים הולכים ברגל (שימוש בווימוט רגיל ובנונצ'אק). יש שלושה מצבי משחק, ובכל אחד מהם המטרה שונה.
הרפתקת פיקמין
מבוסס על הסדרה פיקמין, שהכותר השלישי בה יצא ל־Wii U. האדם השולט בגיימפד מתפקד כאולימר, קפטן ספינת החלל, מפקד על פיקמינים קטנים, בעוד עד ארבעת האחרים משחקים כפיקמינים גדולים הרבה יותר. השחקנים צריכים לעבוד ביחד על מנת לעבור שלבים ולהביס אויבים.
תופסת מריו
במשחק זה המבוסס על סדרת הדגל של נינטנדו, האחים סופר מריו, עד ארבעה שחקנים בתחפושות טוד (שימוש בווימוט רגיל) רודפים אחרי שחקן אחד, המשתמש בגיימפד, בתחפושת מריו. המטרה של שחקני הטוד במשחק היא לתפוס את שחקן המריו כמה שיותר מהר. המטרה של שחקן המריו במשחק היא לא להיתפס.
האחוזה הרדופה של לואיג'י
משחק זה, המבוסס על הכותרים האחוזה של לואיג'י והאחוזה של לואיג'י 2: ירח אפל מתרחש בתוך אחוזה רדופה, בה יש אדם אחד המשתמש בגיימפד בתחפושת רוח רפאים שמטרתו להבהיל את שאר השחקנים (בתחפושות לואיג'י) ולהשתדל שלא יורידו לו את כל נקודות החיים. השחקנים התופסים משתמשים בפנס כדי להאיר את הרוח כדי שתראה את הלב האמיתי שלה, ואת נקודות החיים שלה, כמו במשחקים המקוריים.
ארמון הנינג'ות של טקאמארו
מבוסס על המשחק היפני משנת 1984 נאזו נו מוראסם ג'ו. השחקן שולט בנינג'ה באמצעות בקר הגיימפד ושולח גלים של שוריקני נייר על נינג'ות אויבות.
מסלול הריסוקים של דונקי קונג
במשחק זה, המבוסס על המשחק המפורסם דונקי קונג, צריך השחקן השולט בגיימפד להטות את הגיימפד כדי להעביר חבית דרך מסלול מכשולים.
המרוץ המסובב של קפטן פלקון
מבוסס על סדרת המשחקים אף-זירו (באנגלית: F-zero). משחק יחיד בו השחקן חייב להתחמק ממכשולים בעודו עובר דרך שנים-עשר אזורים שונים.
בריזת טיול הבלונים
מבוסס על המשחק קרבות בלון (באנגלית: Balloon Fight). המשחק דומה למצב טיול הבלון במשחק המקורי, בו השחקן צריך לעבור דרך מסלול מכשולים אווירי בעודו עף בעזרת בלונים.
עגלת הפירות של יושי
משחק זה, המשתמש בדמותו של יושי, הדינוזאור הירוק, מצריך מן השחקן להעביר את יושי דרך כל חלקי השלבים ולאסוף את כל הפירות שבדרך.
ריקוד התמנון
מבוסס על סדרת המשחקים גיים אנד וואץ' (באנגלית: Game and Watch). במשחק זה השחקן חייב לחזור על הקצב והתווים שמוצגים לפניו, באמצעות שימוש במקשי הגיימפד.
קישורים חיצוניים
אתר המשחק הרשמי (באנגלית)
פיליפ פרוסט
פיליפ (פנחס) פרוסט (באנגלית: Phillip Frost; נולד ב-1936) הוא רופא ואיש עסקים יהודי-אמריקאי. כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת טבע תעשיות פרמצבטיות החל ממרץ 2010 עד דצמבר 2014.
ב-2015 דורג על ידי מגזין פורבס במקום ה-341 ברשימת עשירי עולם, עם הון מוערך של כ-5.3 מיליארד דולר.
ראשית דרכו וקריירה רפואית
פרוסט גדל בפילדלפיה, בן למשפחה יהודית מסורתית ולו שני אחים גדולים שלחמו במלחמת העולם השנייה. אביו היה בעל חנות נעליים מקומית. למד לתואר ראשון בספרות צרפתית באוניברסיטת פנסילבניה ובמהלך הלימודים, אותם סיים ב-1957, שהה שנה אחת באוניברסיטת פריז.
הוא בעל תואר דוקטור לרפואה מקולג' אלברט איינשטיין לרפואה של ישיבה יוניברסיטי (1961). את הסטאז' עשה במרכז הרפואי מונטיפיורי בניו יורק ואת ההתמחות בבית החולים של אוניברסיטת פנסילבניה. בשנים 1963–1965 שירת כקצין בחיל הרפואה האמריקאי והוצב במכון הלאומי לסרטן במרילנד. את התמחותו השלים בבית החולים ג'קסון ממוריאל במיאמי.
ב-1966 הצטרף לסגל בית הספר לרפואה של אוניברסיטת מיאמי. בשנים 1972 עד 1990 כיהן כמנהל מחלקת הדרמטולוגיה במרכז הרפואי "מאונט סיני" שבמיאמי ביץ'. ב-1991 מונה לפרופסור קליני בתחום הדרמטולוגיה באוניברסיטת מיאמי.
פעילות עסקית
ב-1972 רכש עם שותף את חברת התרופות "קי" (Key Pharmaceuticals) והיה היו"ר שלה עד למכירתה ב-1986 תמורת 600 מיליון דולר, עסקה שהכניסה לו כ-100 מיליון דולר.
ב-1987 הקים פרוסט עם שותפיו את חברת "איווקס", יצרנית תרופות גנריות ומוצרים וטרינריים. הוא שימש יו"ר ומנכ"ל החברה, הנפיק אותה בבורסה וב-2006 השלים את מכירתה ל"טבע" לפי שווי של כ-7.4 מיליארד דולר. לאחר הרכישה שימש כמשנה ליו"ר הדירקטוריון של "טבע" ובמרץ 2010 מונה ליו"ר החברה. ביוני 2014 הודיע על התפטרותו שנכנסה לתוקף בסוף שנת 2014.
פרוסט הוא פילנתרופ, תורם למוזיאון האמנות באוניברסיטת פלורידה אינטרנשיונל שמאז 2003 נקרא על שמו ועל שם אשתו (The Patricia and Phillip Frost Art Museum), תרם 33 מיליון דולר לבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת מיאמי שנקרא מ-2003 על שמו ועל שם אשתו (The Phillip and Patricia Frost School of Music), הוא חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת מיאמי, מכון המחקר TSRI והסמית'סוניאן. בנוסף הוא תורם למפלגה הדמוקרטית האמריקאית ותמך בקמפיין של ג'ון קרי ב-2004. הוא הצטרף ליוזמת ביל גייטס ווורן באפט והתחייב לתרום חצי מהונו לאחר מותו. הודות לתרומה ממשפחת פרוסט ב-2015 הושקה תוכנית מלגות פרוסט ישראל לסטודנטים ישראלים המעוניינים ללמוד לתארים מתקדמים במדעים באוניברסיטת אוקספורד.
בספטמבר 2018 הוועדה לניירות ערך ולבורסות הגישה נגד עשרה אנשים, ובהם פרוסט, כתב אישום, באשמת מניפולציה בשערי מניות במשך כחמש שנים.
סורת אל-אעלא
סורת אל-אעלא (בערבית: سورة الأعلى) היא הסורה ה-87 בקוראן, והיא מונה 19 פסוקים.
שם הסורה נגזר מהפסוק הראשון בסורה ומשמעותו היא "העליון" על פי המסורת האסלאמית, הסורה הזאת נגלתה למוחמד לפני הג'רה.
תוכן הסורה
הסורה נחלקת לשני חלקים עיקריים:
סיד אבו אל-אעלא מודודי גרס כי הסורה מדגישה בין היתר את חשיבות המונותאיזם. על פי חלק מהפרשנויות, הפסוקים הראשונים בסורה מתארים לכאורה את האל ואת תכונותיו.
אזכורים בחדית'
ישנם מספר חדית'ים שבהם נאמר שמוחמד נהג לקרוא את הסורה הזאת בתפילות יום השישי ובתפילות החג. האימאם ג'עפר א-צאדק טען שאדם אשר מרבה לקרוא את הסורה הזאת בתפילותיו, יוכל לאחר מותו להיכנס לגן העדן מכל שער שהוא יבחר. עלי בן אבי טאלב טען שמוחמד אהב מאוד את הסורה הזאת. כמו כן, ישנו חדית' שבו נאמר שמוחמד גם קרא את הסורה הזאת בצלאת אל-וויתר.
יגיל לוי
יגיל לוי (נולד ב-1958) הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטה הפתוחה, חוקר היחסים צבא-חברה בישראל.
חייו ופועלו
יגיל לוי נולד בשנת 1958 וגדל ברמת גן. אביו היה ד"ר יאיר לוי, סוציולוג כפרי, ששימש המנהל המדעי של סירקום, המרכז הבינלאומי לחקר קהילות שתופיות כפריות. אימו אסתר לוי לימדה ריתמיקה במשך כמעט 70 שנה בבתי ספר וגני ילדים בתל אביב וברמת גן. סבו היה ד"ר יום-טוב לוינסקי, מחלוצי חקר הפולקלור היהודי וממייסדי חברת "ידע עם" לפולקלור יהודי ודודו היה ד"ר ליאו לוי, שחקר את המוזיקה של יהדות איטליה. אחותו היא ד"ר מיכל לוי-קרן, מרצה לחינוך בסמינר הקיבוצים.
לוי הוא בוגר תיכון אהל-שם ברמת גן. עם גיוסו לצה"ל שובץ לוי בחיל השריון ועבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים. במהלך תקופת השירות, בשנים 1982 - 1984, הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בחוג למדע המדינה. לאחר מכן חזר לשירות ושימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד ובהם ראש לשכתו של האלוף אורי שגיא וראש ענף בחטיבת המבצעים במטכ"ל. הוא השתחרר בדרגת סגן-אלוף בשנת 1988 וחזר לאוניברסיטת תל אביב למסלול ישיר לדוקטורט אותו השלים בשנת 1993.
נושא עבודת הדוקטור שלו היה "תפקיד הספירה הצבאית בבינוי הסדר החברתי-פוליטי בישראל: ניהול הסכסוך הישראלי-ערבי כאסטרטגיית שליטה מדינתית" והיא נערכה בהנחייתו של פרופ' יונתן שפירא. במקביל לימד לוי בחוג למדע המדינה. עם סיום הדוקטורט נסע לוי ללימודי פוסט דוקטורט ב-The New School for Social Research בניו יורק בהדרכתו של פרופ' צ'ארלס טילי.
לאחר שובו ארצה החליט לוי למקד את עיקר עיסוקיו מחוץ לאקדמיה. בין השנים 1997–1999 הוא שימש מנכ"ל עיריית רמלה והיה שותף להבראתה. בשנים 1999–2001 שימש מנכ"ל ויצו העולמית ומאז ועד לשנת 2008 עסק בייעוץ. במקביל, באופן חלקי הוא לימד באוניברסיטה הפתוחה ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועסק במחקר באופן עצמאי. בשנת 2008 מונה לוי לחבר סגל בכיר באוניברסיטה הפתוחה, בשנת 2009 קודם לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2013 לפרופסור מן המניין.
בשנת 2012 שהה לוי באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון כפרופ' אורח. בשנת 2013 נבחר לוי לנשיא ארגומס (ERGOMAS), האגודה האירופאית לחקר צבא-חברה, והוא הראשון שנבחר לתפקיד זה מחוץ לאירופה. בשנים 2014 - 2016 שימש לוי עורך משותף של כתב העת "מגמות" - כתב עת בין-תחומי במדעי החברה, לצידו של פרופ' יורם בילו. כן שימש בשנים 2006–2014 יו"ר קהילת צבא של האגודה הסוציולוגית הישראלית (חלק מהזמן יו"ר משותף לצידו של ד"ר זאב לרר), וחבר מערכת כתב העת Armed Forces & Society משנת 2011. בשנת 2017 שהה לוי כעמית מחקר במכון האוניברסיטה האירופית בפירנצה (EUI). בשנת 2018 שימש לוי סגן נשיאת האגודה הסוציולוגית הישראלית.
על ספריו זכה לוי במספר פרסים: פרס צ'צ'יק לחקר ביטחון ישראל מטעם המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS) עבור הספר "מצבא העם לצבא הפריפריות", שני פרסי האגודה הישראלית למדע המדינה עבור ספריו צבא אחר לישראל ומצבא העם לצבא הפריפריות, פרס שפירא של האגודה הבינלאומית ללימודי ישראל על ספרו Israel's Death Hierarchy וציון לשבח מטעם פרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרו מי שולט על הצבא. בפברואר 2023 זכה בפרס על מעורבות אזרחית וקהילתית מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה.
מחקריו
יגיל לוי עוסק בחקר משולש היחסים צבא-חברה-פוליטיקה ומתמקד בתחומים כמו השפעת הצבא על מבנה הכוח החברתי, שינויים בהרכבו החברתי של הצבא, שיח השכול והיררכיית המוות, מודל הגיוס, הפיקוח האזרחי על הצבא, יחסי צבא-דת והלגיטימציה לאלימות. בעבודות אלה, טען פרופ' אורי רם, חוקר התפתחותה של הסוציולוגיה הישראלית, לוי עיצב פרספקטיבה סוציולוגיה ביקורתית של הצבא והצבאיות בישראל.
השפעת הצבא על מבנה הכוח בחברה
ספרו הראשון של יגיל לוי - Trial and Error, שיצא לאור בשנת 1997, דן בזיקה המבנית בין המבנה החברתי למדיניות הצבאית בישראל, עם דגש מיוחד על שנות החמישים המעצבות. הספר הציג, בין היתר, את תפקיד הסכסוך הישראלי-ערבי בשעתוקה של ההיררכיה האתנו-מעמדית בישראל—שהציבה ברום את המעמד הבינוני האשכנזי-חילוני—באמצעות ההקצאה הלא-שוויונית של משאבי המדינה שנבעו מתוך תוצאות המלחמות. ספר זה בקש להציע גשר אנליטי בין "ההיסטוריה החדשה" של הסכסוך הישראלי-ערבי, אשר התפתחה בשנות התשעים ובחנה בעין ביקורתית את מידת אחריותה של ישראל להסלמת הסכסוך ולשימורו, ובין המסורת הביקורתית, שהתפתחה בסוציולוגיה ומדעי המדינה בישראל, וחשפה את מבנה הכוח הלא-שוויוני בחברה הישראלית.
בספרו השני, צבא אחר לישראל - מיליטריזם חומרני בישראל, פיתח לוי את הדיון בזיקה בין המדיניות הצבאית ובין המבנה החברתי מתוך הסתכלות ממוקדת יותר על ההרכב החברתי של הצבא. הוא הראה כיצד, ברקע האינתיפאדה השנייה, שינויים תרבותיים וחברתיים בצבא הקרינו על תמיכתו בתהליך אוסלו ובהמשך דווקא הקרינו על תרומתו להסלמת הלחימה כשפרצה האינתיפאדה השנייה. בספר זה ובמאמרים תאורטיים פיתח לוי את המושג "המירות" (convertibility), הממחיש את משאבי העוצמה שקבוצה חברתית ממירה מהצבא לחברה האזרחית, המרה המאפשרת שעתוק של דומיננטיות או לחלופין של שוליות חברתית. להמרה זו לגיטימיות גבוהה ככל שהיא נובעת מתוך צבא המוצג כארגון שוויוני. על ספר זה כתב פרופ' זאב מעוז, מבכירי חוקרי היחסים הבינלאומיים בעולם כי "מדובר בספר חשוב, אולי החשוב ביותר שנכתב עד עתה בנושא זה [מהות הקשר בין חברה, פוליטיקה, כלכלה, וצבאיות]".
השינויים בהרכבו החברתי של הצבא
ב - צבא אחר לישראל ובספרו הבא מצבא העם לצבא הפריפריות, עסק לוי בשינויים בהרכבו החברתי של הצבא - מצבא המבוסס על המעמד הבינוני-חילוני לצבא שגובר בו משקלן של קבוצות דתיות, מזרחיות ומהגרות מברית המועצות לשעבר ומאתיופיה. בניסיון להסביר את התופעה פיתח לוי את המושג המשוואה הרפובליקנית, כלומר, הזיקה שבין ההקרבה הצבאית של הקבוצות המשרתות בצבא ובין התועלת שהן מפיקות מההקרבה הזאת במונחים של תגמולים סמליים, ובמרכזם זכויות ומעמד חברתי. כשהמשוואה מופרת, בעיקר עקב תהליכים חברתיים החיצונים לצבא, מתפתחות צורות שונות של התנגדות להקרבה צבאית ודרישות להגברת התגמול עבור ההקרבה המצופה. בהדרגה, מצב כזה מביא לשינוי בהרכב הצבא ומניח תשתית גם להסבת מודל הגיוס מצבא המבוסס על משרתי חובה לצבא מתנדבים.
המשגה זו אפשרה להסביר בצורה ברורה את תסמונת "משבר המוטיבציה", הפוקד את הצבא משנות השמונים, כתהליך החל בעיקר על המעמד הבינוני החילוני, בעיקרו האשכנזי-ותיק, שעבורו הופרה המשוואה והוא לכן מגלה סימני התנגדות להקרבה צבאית. לראשונה הוצג תהליך חברתי רחב שאינו מתמקד רק בקבוצה מסוימת (דתיים, נשים, יוצאי חבר-העמים וכו') ומסביר כיצד הצבא מסיט את הישענותו מהמעמד הבינוני-חילוני להישענות על קבוצות דתיות ופריפריאליות. לוי סיפק תימוכין אמפיריים לשינוי וכדי להתגבר על פערי מידע, הוא פנה למיפוי שינויים בהרכב החברתי של חללי הצבא במלחמות. הרכב זה משקף, גם אם חלקית, את השינוי בהרכב החברתי של הכוח הלוחם. היה זה מאמץ חלוצי בשדה המחקר הישראלי, שהתמודד עם חסם תרבותי כבד מפני עיסוק גלוי בשאלה מיהן הקבוצות המקריבות את חייהן. השיח הציבורי שהתפתח בסוגיה זו במהלך מלחמת לבנון השנייה היה לאחר שהחומה נפרצה כשנה קודם לכן במאמר שפרסם לוי בעיתונות המקצועית ובעיתון הארץ וממצאיו זכו לסיקור תקשורתי נרחב.
ניתוח זה של השינוי בהרכב הצבא נהייה בהדרגה למקובל בעיקרו על חוקרים רבים של יחסי צבא-חברה ומהווה אחת מתרומותיו האנליטיות המרכזיות של לוי. ברמה התאורטית-השוואתית, עבודה זו פותחה לניתוח מערכת היחסים שבין מערכות התגמול, החומרית והסמלית, שהצבא מציע וההשפעה שיש לכך על מדיניות הגיוס.
שיח השכול והיררכיית המוות
מיפוי החללים הביא את לוי לבחון גם את הזיקה בין הרכב החללים לשיח השכול, ולהצביע על הטון השמרני של משפחות השכול הדתיות והפריפריאליות מול הטון הביקורתי של המשפחות המבוססות החילוניות. מיפוי זה סייע לעמוד על תרומת ההרכב החברתי של הצבא להרחבה או לצמצום מרחב הפעולה של הממשלה בהפעלת הצבא. אמנם מקובל לטעון כי החברה בישראל נעשתה רגישה לחללים צבאיים, אבל רגישות זו, טען לוי, מושפעת ממוצאו החברתי של החלל. לוי הוסיף ופיתח תובנה זו כאשר המשיג את היררכיית המוות, כלומר, המידה שבה המדינה חושפת לסיכוני מלחמה חיילים ביחס לאזרחים וביחס לאזרחי האויב ותוך הבחנה בין קבוצות שונות של חיילים ושל אזרחים. במצבים מסוימים, טען לוי, היררכיית המוות מציבה את החיילים כראויים להגנה יותר מהאזרחים – ולא ההפך – ומציבה את אזרחי האויב בתחתית ההיררכיה. טיעון זה הומחש באמצעות המלחמות שישראל ניהלה בזירות לבנון ועזה, סוכם בספר Israel's Death Hierarchy וזכה להד תקשורתי לאחר מבצע עמוד ענן בעזה.
על בסיס תובנה כללית זו, פרסם לוי בשנת 2019 את ספרו Whose Life Is Worth More? הספר מציג כיצד מדינות מתמודדות עם דילמות של הקרבת חיילים מול אזרחי אויב בגבשן היררכיות של מוות וסיכון, היררכיות המשתנות באופן דינמי כאשר משתנות מערכות הלגיטימציה להפעלת כוח ולהקרבה. הספר סוקר היררכיות אלה במגוון של עימותים עכשוויים, ובהם מלחמת המזלטי"ם בפקיסטן, מלחמת קוסובו (1999), מלחמות ישראל בעזה לאחר ההתנתקות ובגדה (חומת מגן), ומלחמות ארצות הברית ובריטניה בעיראק ובאפגניסטן.
מודל הגיוס
העיסוק בהרכב הצבא והגורמים החברתיים המשפיעים עליו הביא את לוי לעיסוק ממוקד במדיניות הגיוס. בהקשר הישראלי, לוי ניתח בספריו את הגורמים המביאים באופן כמעט בלתי נמנע להיחלשות מדורגת של מודל גיוס החובה ולמעבר לצבא מתנדבים/מקצועי. עם זאת, לוי הוא תומך עקבי בקיומו של גיוס חובה, גם אם במתכונת בררנית, כדי להבטיח שהגיוס יוסדר על ידי המדינה ולא שוק העבודה ולהבטיח את עניינן של קבוצות המעמד הבינוני-חילוני בצבא, ובכך גם את מעורבותן בפיקוח עליו. במקביל, עסק לוי בבחינה של היבטים שונים של מערך המילואים ובשנת 2003 אף היה חבר בוועדת קצין מילואים ראשי, שגיבשה רפורמה במערך המילואים.