cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טורפדו
מלחמות העולם
טורפדות היו כלי הנשק העיקרי של הצוללות הגרמניות במערכה באוקיינוס האטלנטי, מערכה שבה הצליחו הגרמנים להטביע כ-3,500 אוניות של בעלות הברית, בתפוסה כוללת של כ-14.5 מיליון טון. באוקיינוס השקט הטביעו צוללות של בעלות הברית, בעיקר מצי ארצות הברית, יותר מ-2,100 אוניות סוחר יפניות, בתפוסה כוללת של קרוב ל-8 מיליון טון; מערכת הצוללות נגד יפן נחשבת לאחד מהגורמים העיקריים לתבוסתה. מנגד רשם לעצמו הצי היפני הקיסרי הצלחה מרשימה כאשר הצליח להפתיע את הצי האמריקני בפרל הארבור ולהטביע 5 אוניות מערכה, רובן בעזרת טילי טורפדו.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש מבצעי מועט בטורפדות. ב-8 ביוני 1967, במהלך מלחמת ששת הימים, תקפו ספינות טורפדו ומטוסים של צה"ל את אוניית הביון האמריקאית ליברטי, בפצצות ובטורפדות. ב-9 בדצמבר 1971 הטביעה הצוללת הפקיסטנית האנגור את הפריגטה ההודית חוקרי, במהלך מלחמת הודו-פקיסטן. הצוללת אה"מ Conqurer של הצי המלכותי הבריטי הטביעה את הסיירת הארגנטינאית בלגרנו ב-2 במאי 1982, במהלך מלחמת פוקלנד. במלחמת העצמאות של קרואטיה הצליחו כוחות ימיים של קרואטיה לפגוע באמצעות טורפדו בסירת סיור יוגוסלבית. ב-26 במרץ 2010 טבעה הקורבטה הדרום קוריאנית צ'ונן (Cheonan) מפיצוץ לא מוסבר; החקירה שנערכה לאחר מכן הצביעה על כך שהאונייה טובעה על ידי טורפדו שנורה מצוללת צפון קוריאנית ננסית.
מבנה, תכונות ומאפיינים
אורכם של טילי טורפדו הוא 3.5 עד 7 מטרים, ומשקלם נע מכמה מאות קילוגרמים עד קרוב לשתי טונות. ככלל, טורפדו נראה כגליל גדול, שבירכתיו מדחפים. חרטומם של הטורפדות הראשונים היה מחודד, אך כבר בשלב מוקדם הועדף חרטום מעוגל. הקפדה על מבנה הידרודינמי טוב ככל האפשר היא חיונית, כדי לאפשר לטורפדו יכולת תמרון ותנועה; תצורה הידרודינמית מסייעת לטורפדו גם להגיע לטווח מרבי ולנצל בצורה מיטבית את מאגר הדלק שבו. כדי לסייע לטורפדו לתמרן מותקנים בו גם משטחי ניהוג.
ראש הקרב מופעל באמצעות מרעום הקשה המופעל בעת מגע עם המטרה, או באמצעות מרעום קרבה המפעיל את ראש הקרב כאשר הטורפדו קרוב למטרה; מרעום קרבה מגנטי מופעל באמצעות השדה המגנטי של המטרה, ומרעום קרבה אקוסטי פועל באמצעות החזר גלי קול, במנגנון סונאר.
סוגים וקטרים
ברוב ציי העולם נהוגים כיום טורפדות משני סוגים עיקריים: יש חשיבות לקוטרו של צינור הטורפדו, בין אם זה מותקן על סיפון אונייה או בצוללת. בדומה לתותחים (אם כי ישנם הבדלים), קוטר הטורפדו הוא הגורם העיקרי בסיווגו. גורמים אחרים בסיווג הטורפדו הם אורכו ומשקלו. בטורפדו שנועדו להטלה מכלי טיס, הגורמים המשמעותיים הם משקל הטורפדו, דרך העמסתו על כלי הטיס, ומהירות שיגורו. ההבדל בין טורפדות אוויריים לטורפדות ימיים אינו חד משמעי, וישנן אוניות המצוידות בצינור טורפדו שיכול לירות טיל שנועד בעיקר להטלה ממטוס.
בציי העולם כיום מקובלים טורפדות בכמה קטרים:
בצוללות גרעיניות קיימים גם צינורות בקוטר גדול יותר: 660 מ"מ (25.9 אינץ'), 762 מ"מ (30 אינץ'), ו-916 מ"מ (כ-36 אינץ'). אלה נועדו לירי חימוש בעל קוטר גדול, כמו טילי שיוט. ניתן לירות מצינורות אלה גם טורפדות בקוטר הסטנדרטי, 21 אינץ'.
אוויר דחוס
הטורפדו הראשון, של וייטהד, הונע באמצעות אוויר דחוס. האוויר נדחס בלחץ של 2.55 מגה פסקל, 370 PSI. עם שחרורו הניע האוויר הדחוס מנוע בוכנה שסובב מדחף במהירות של כ-100 סיבובים לדקה. טורפדו זה היה יכול להגיע לטווח של כ-180 מטרים, במהירות של 6.5 קשר, כ-12 קמ"ש. בדגמים מאוחרים יותר הוגדל מאגר האוויר הדחוס וכך הוגדלו הטווח והמהירות. ב-1906 ייצר וייטהד טורפדות בעלי טווח של קרוב ל-1,000 מטרים, שנעו במהירות ממוצעת של כ-35 קשר, כ-65 קמ"ש.
ככל שעלה הלחץ בו היה האוויר הדחוס, כן ירדה במהירות הטמפרטורה שלו כאשר שוחרר והתפשט, והדבר גרם לקפיאה במנוע. כדי לפתור בעיה זו חומם האוויר הדחוס על ידי מי ים כאשר שוחרר. מעבר למניעת הקפיאה, סייע החימום להגדיל את התפשטות האוויר, ולפיכך היה המנוע יעיל יותר.
חמצן דחוס
כמות הקרוסין שיכול הטורפדו לשאת תלויה בכמות החמצן שבה יישרף. באוויר יש רק כ-21% חמצן, ובהתאם ניתן לשאת רק כמות מסוימת של קרוסין. מהנדסים ביפן פיתחו בין שתי המלחמות את הטורפדו מסוג 93, שהונע על ידי חמצן טהור מרוכז. טורפדו זה, שנקרא על ידי בעלות הברית "חנית ארוכה" (Long Lance) היה הטורפדו הטוב ביותר במלחמת העולם השנייה. חסרונו הגדול של טורפדו זה היה פגיעותו הרבה: על אף שהחמצן עצמו אינו בוער, הוא מסייע ומאיץ בעירה קיימת, ולפיכך פיצוץ באונייה עלול היה לגרום לפיצוץ משני בטורפדות, כפי שאכן קרה. גרמניה ערכה ניסויים בטורפדות שהיו מונעים במימן על חמצני, על פי אותה תפיסה.
גלגל תנופה
כאמור לעיל, בסוף המאה ה-19 הוכנס לשימוש צי ארצות הברית טורפדו שהומצא על ידי לוטננט קומנדר ג'ון האוול. טורפדו זה הונע באמצעות גלגל תנופה כבד: לפני שיגור הטורפדו היה צריך לסובב את הגלגל במהירות רבה (10,000 עד 12,000 סיבובים לדקה), והאנרגיה שהייתה צבורה בו הניעה את המדחפים והביאה את הטורפדו לטווח של כ-370 מטרים, במהירות 25 קשר, כ-46 קמ"ש. יתרונו של טורפדו זה היה בכך שלא הותיר אחריו שובל של בועות אוויר, כמו הטורפדו המונע באוויר דחוס. היעדר השובל מנע מהאונייה המותקפת את האפשרות לזהות את הטורפדו המתקרב ולנקוט באמצעי חמיקה. לגלגל התנופה היו תכונות של גירוסקופ, וכך נע בעומק קבוע מתחת לפני המים. טורפדו זה היה רועש מאוד, והיה צורך בכננות גדולות כדי לסובב את גלגל התנופה; חסרונות אלה לא תוקנו, ולאחר שיוצרו 50 יחידות עבר הצי האמריקני להשתמש בטורפדות שהונעו באוויר דחוס.
מצברים
ב-1873 בנה הממציא השוודי-אמריקאי ג'ון אריקסון טורפדו בעל הנעה חשמלית. הטורפדו חובר לחוף בכבל ארוך, מכיוון שלא היו באותה תקופה מצברים בעלי יכולת מתאימה. מספר טורפדות נוספות נבנו על פי אותו עיקרון, ביניהם הטורפדו של נורדפלט שהוזכר לעיל. הנחיית טורפדו זה נשלטה מהחוף על ידי אותות חשמליים שהועברו בכבל. גרמניה השיקה טורפדו חשמלי מונע במצברים לפני מלחמת העולם השנייה, שסימנו היה G7e. הטורפדו החשמלי היה איטי יותר ממקבילו, G7a, שהיה מונע באוויר דחוס. ואולם, הטורפדו החשמלי לא הותיר אחריו שובל, והיה זול בהרבה. המצברים של דגם G7e היו מצברי אבץ-פחם נטענים, שהיו רגישים לזעזועים ודרשו תחזוקה רבה. כדי להשיג תוצאות מיטביות היה צורך לחמם אותם לפני שיגור. טורפדו ניסיוני שסימנו היה G7ep עשה שימוש במצברים ראשוניים (שאינם נטענים).
אמצעי הנעה חדישים
טורפדות של הצי הסובייטי הונעו בהצלחה בעזרת רקטות, וכיום זהו אמצעי ההנעה לטורפדות גרמניים ורוסיים הנעים במהירות רבה במִיעוּר על, סופר קביטציה. טורפדות מודרניים מונעים במגוון אמצעי הנעה, ובהם טורבינת גז, מונופרופלנטים (צירוף של שני חומרים היוצרים תגובה כימית היוצרת הנעה; חומרים אלה מאוחסנים באותו מכל ללא התרחשות תהליך כימי, ומונעים רק ברגע מסוים), ועוד.
אמצעי הנעה
הטורפדו של וייטהד היה מצויד במדחף יחיד. כדי לייצב את מסלול השיוט של הטורפדו הותקן בו סנפיר גדול. הצורך בסנפיר כזה התייתר כאשר הוחל בהתקנת שני מדחפים המסתובבים בכיוונים הפוכים. הטורפדות הראשונים הונעו במדחפים בעלי שלושה להבים, ומאוחר יותר הותקנו בהם מדחפים בעלי ארבעה להבים. בטורפדות מודרניים נעשה לעיתים קרובות שימוש במשאבת סילון כדי לצמצם את הרעש שיוצר המדחף.
טורפדות חדשניים יוצרים מיעוּר על, סופר קוויטציה, על ידי שיגור הטורפדו בסיוע רקטה. ראש הטורפדו מתוכנן כך שכאשר יחדור למים במהירות רבה, תנועת המים סביב הטורפדו תביא לכך שלחץ המים ירד עד כדי כך שיהיה נמוך מלחץ האדים שלהם. כך נוצרת מעין בועת גז שבתוכה נע הטורפדו, והתנגדות המים נעלמת. בדרך זו יכול הטורפדו להגיע למהירות גבוהה מאד: טורפדות מודרניים שאינם משתמשים בטכנולוגיה כזו מגיעים למהירות של כ-100 קשר, כ-190 קמ"ש; ואילו טורפדות המונעים במיעור על, סופר קוויטציה, עשויים להגיע למהירות העולה על 200 קשר, כ-370 קמ"ש.
הנחיה
ניתן לירות טורפדו ישירות לכיוון המטרה, כפי שיורים קליע, או להנחות את הטורפדו אל המטרה באמצעים שונים. אמצעים אלה יכולים להיות אמצעי ביות שמנחים את הטורפדו אוטונומית אל המטרה, או דרך לשליטה מרחוק על מסלול השיוט על ידי מפעיל הטורפדו.
ירי ללא הנחיה
הטורפדו שהומצא על ידי האוסטרלי ברנאן, שהוזכר לעיל, הונע על ידי שחרור כבלים מסלילים שהיו על הטורפדו; שחרור הסלילים על ידי המפעיל שעל החוף איפשר שליטה על כיוון השיוט. ואולם, התשתית שנדרשה לצורך הפעלה זו הייתה מורכבת ולא התאימה להתקנה על כלי שיט. זו הייתה השיטה היחידה להנחיה שהייתה בשימוש בעשורים הראשונים להפעלת טורפדו; עד אמצע המאה ה-20 נורו טורפדות ללא הנחיה. היבטי השיוט של הטורפדו שעליהן בכל זאת הייתה שליטה כלשהי היו עומק השיוט ושמירה על שיוט בקו ישר. ספינות טורפדו, צוללות קטנות ומפציצי טורפדו נאלצו להתקרב למטרתם במסלול התנגשות, לשגר את הטורפדו מקרוב ואז לחמוק, תחת אש הגנתית כבדה.
צוללות וכלי שיט גדולים יותר נשאו אמצעי בקרת אש מתוחכמים יותר, שמטרתם לחשב את מסלול הירי ולהגיע לסיכוי פגיעה טוב. שולחנות התוויה (Plotting Table), מעין מחשבים מכניים, יחד עם סרגלי חישוב ייעודיים, איפשרו לשקלל את הטווח למטרה, את מהירותה ונתיבה, יחד עם המהירות והנתיב של כלי השיט היורה, ומהירותו של הטורפדו ומאפיינים אחרים שלו. כל אלה יחד סיפקו פתרון ירי, שעל פיו נורה הטורפדו. במלחמת העולם השנייה כבר היו לרשות כל הצדדים מחשבי ירי אלקטרו-מכניים אוטומטיים. למרות זאת, מפקדי הצוללות נדרשו להיות בעלי היכולת לחשב בעצמם, ללא עזרה מכנית, את פתרון הירי הדרוש, כגיבוי למצב שבו מחשב הירי ייצא מכלל פעולה (מצב שאירע מדי פעם). מפקדים אלה וקציניהם הוותיקים היו יכולים, על סמך ניסיונם העשיר, לשקלל את כל הנתונים ולבצע את החישוב הטריגונומטרי בעצמם.
ירי מטחי טורפדו מעלה את סיכויי הפגיעה, אבל מצד שני הוא בזבזני ומצמצם את משך הזמן בו יכולה הצוללת לשהות בסיור מבצעי. מערכת הנחיה טובה מעלה מאוד את סיכויי הפגיעה של טורפדו יחיד ולפיכך מאפשרת לצוללת לפגוע במספר רב בהרבה של מטרות. הניסיון המבצעי העלה אם כן את הצורך ביצירת מערכות הנחיה כאלה.
הנחיה וביות
התכנון המקורי של לופיס מסוף המאה ה-19 כלל מערכת הנחיה לטורפדו, באמצעות חבלים. ואולם, רק בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו להיכנס מערכות הנחיה יעילות לטורפדות. כיום מונחים טורפדות מודרניים באמצעות תיל דק המחבר אותם לספינת האם, ובדרך זו ניתן להזין להם את הנתונים ממערכות בקרת האש הממוחשבות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הכניס הצי הגרמני לשירות את הטורפדו מטיפוס Zaunkönig T-5, או G7es. היה זה הטורפדו הראשון שהייתה לו יכולת התבייתות אקוסטית: ראש הביות של הטורפדו עקב אחרי הקולות שהשמיעו מדחפי האוניות, והתביית עליהם לפגיעה. ביות מסוג כזה נקרא ביות סביל, פסיבי, מכיוון שראש הביות אינו יוצר קולות משלו אלא "מקשיב" בלבד. ראשי ביות פעילים, אקטיביים, מסוגלים גם לשגר צליל (פינג) לכיוון המטרה, ולהתביית עליה על פי ההחזר. אפשרות אחרת היא שיגור פינג על ידי אוניית האם לכיוון המטרה, וביות הטורפדו עצמו על פי ההחזר. חסרונו של הביות הפעיל הוא בכך שהצליל המשוגר חושף את הטורפדו או את ספינת האם. ישנם מצבים שבהם ראש הביות הוא חצי פעיל: הטורפדו משוגר אל המיקום הידוע האחרון של המטרה או אל המיקום המשוער שלה, כפי שחושב על ידי מערכת בקרת האש של אוניית האם. כאשר הטורפדו מגיע לטווח פגיעה משגר ראש הביות אותות כדי "להאיר" את המטרה ולקבע את מיקומה המדויק.
שיטת ביות נוספת היא על ידי התבייתות הטורפדו על השובל שמותירה אחריה האונייה. ראש הביות של הטורפדו מצויד בחיישנים המזהים את המערבולות במים הנוצרות כאשר האונייה עוברת. הטורפדו מתביית עליהן ונע מצד לצד עד הפגיעה באונייה עצמה. הצי הסובייטי פיתח את הטורפדות מדגם 53–65, שנועדו במיוחד לזהות את השובל שמותירות אחריהן נושאות המטוסים של צי ארצות הברית. החיסרון בביות מסוג זה הוא הקושי של ראש הביות לזהות את הכיוון שאליו נעה האונייה.
טורפדות מודרניים מצוידים במגוון חיישנים ובתוכניות ניהוג ובקרה. מחשבי הירי בכלי השיט היורה מזינים לטורפדו את נתוני המטרה ותוכניות שיוט וירי שונות, והטורפדו פועל על פיהן. מערכת הניהוג והבקרה בטורפדו מסוגלת להניע את הטורפדו במסלול חיפוש אחר המטרה, לדוגמה; במקרה של החטאה יכול הטורפדו לשוב ולתקוף שוב, באופן עצמאי.
אמצעי נגד
מאז המצאתו היווה הטורפדו נשק מסוכן כנגד כלי שיט, וראשי הציים הגדולים החלו לחפש אמצעי נגד כבר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19. האתגר העיקרי שהציב הטורפדו היה פגיעתו מתחת לקו המים, בחלק של האונייה שבדרך כלל לא היה משוריין. ניתן היה להוסיף שריון לאונייה גם בחלק זה, אך הדבר היה מגדיל את משקלה ומכביד על תנועתה. בשל כך, היה צורך באמצעים אחרים.
תמרון
התמרון היה אפשרי רק אם הטורפדו זוהה מראש. לפיכך היו בעת מלחמה צופים בכל אונייה שחיפשו ללא הרף את השובל של טורפדו מתקרב. ללא זיהוי הטורפדו לא ניתן לנקוט אמצעי נגד זה, ולפיכך התקפות טורפדו בלילה היו יעילות בהרבה. בנוסף, טורפדות משוכללים יותר שלא יצרו שובל בעת תנועתם היו (ועודם) מסוכנים בהרבה, ולא ניתן לחמוק מהם באמצעות תמרון.
רשתות טורפדו
אמצעי פיזי שננקט החל מסוף המאה ה-19 היו רשתות טורפדו. היו אלה רשתות מתכת כבדות (כ-25 ק"ג למ"ר) שנתלו על מוטות עץ ארוכים. המוטות, באורך כ-15 מטרים, נפרשו מצידי האונייה במאוזן, וכך יצרו סביב האונייה רשת מגן שהקיפה אותה מכל עבר. כאשר נורה אל עבר האונייה טורפדו, הוא היה נתקע ברשת ולא מגיע לאונייה; גם אם התפוצץ, היה הפיצוץ מרוחק מדפנות האונייה והנזק שנגרם היה מצומצם. במלחמת רוסיה–יפן הצליחו רשתות כאלה לבלום התקפת טורפדו של משחתות יפניות על אוניות הצי הרוסי הקיסרי. הרשתות יעילות כאשר האונייה נמצאת בנמל או במצב נייח; כאשר האונייה בתנועה הרשתות מקופלות.
כדי להתגבר על הרשתות הותקנו בטורפדות מעין מגזריים או אמצעים אחרים לפריצת הרשתות, אך אלה לא עלו יפה. ואולם, עם ככל שעלתה מהירותן של הטורפדות ירדה האפקטיביות של הרשתות; טורפדו מהיר היה בעל עוצמה מספיקה לקרוע את הרשת ולהגיע למטרתו. במערכת הדרדנלים ב-1915 הצליחו צוללות גרמניות להטביע אוניות מלחמה של מדינות ההסכמה, אף על פי שאלה היו מוגנות ברשתות טורפדו. אמצעי נוסף כנגד הרשתות היה ירי של מטח טורפדו, שמולו לא היו הרשתות יכולות לעמוד. בשל כך, דעך השימוש ברשתות אלה. ואולם, השימוש ברשתות אלה כדי להגן על אוניות בנמל מצוללות וטורפדות מאוישים נמשך עד היום.
בליטות וחגורות טורפדו
כדי לצמצם ואף לנטרל את הפיצוץ שגורם הטורפדו הותקנו באוניות, החל מ-1914, "בליטות טורפדו" (Torpedo Bulge, או Anti Torpedo Bulge. נקרא גם Torpedo Blister). הבליטות, כפי ששמן מלמד, צמודות לגוף האונייה מתחת לקו המים, בחלקו החיצוני של גוף האונייה. הבליטה מלאה באוויר ובמים, ומטרתה לנטרל את ההתפוצצות שגורם הטורפדו: הבליטה סופגת את רוב ההלם והנזק מן הפיצוץ, והצפתה אינה גורמת לנזק לגוף האונייה עצמו. הבליטה מחולקת למדורים, כך שפגיעה בחלק אחד אינה מציפה את כולו.
בליטות טורפדו הוכיחו את יעילותן במהלך מלחמת העולם הראשונה. חסרונן העיקרי הוא בהאטה שהן גורמות למהירות האונייה: הבליטות מגדילות את רוחבה של האונייה ולפיכך מאטות אותה, שכן המהירות היא תולדה של היחס בין רוחבה ואורכה של אונייה. בין שתי המלחמות עברו מתכנני אוניות לבניית מדורים בתוך גוף האונייה, שישמשו לאותה מטרה. מדורים אלה נקראו "רצועת (או אזור) טורפדו" (Torpedo Belt). הייתה זו מערכת מורכבת של מדורים שנועדו לאותה מטרה: לספוג את הפיצוץ ואת הזעזוע ולמנוע נזק לגוף כלי השיט.
בליטות הטורפדו ואזור הטורפדו איבדו את יעילותם כאשר הטורפדות החלו להיות מצוידים במרעומים מגנטיים, כאמור לעיל. המרעום המגנטי מופעל כאשר הטורפדו מגיע אל מתחת לגוף האונייה ואינו זקוק למגע ישיר. בשל כך, בליטת הטורפדו אינה יכולה לסייע.
אמצעי הטעייה וחתימה אקוסטית
כדי להתגבר על טורפדות בעלי ראש ביות הומצאו אמצעים שונים שנועדו לבלבל את ראש הביות. כאשר החלו צוללות גרמניות להשתמש בטורפדות בעלי ראש ביות אקוסטי שהתביית על הרעש שיצרו מדחפי הספינות, החלו בעלות הברית להשתמש באמצעי הטעייה שייצר רעש רב יותר. אמצעי זה (שנקרא "פוקסר", Foxer) היה מורכב מכמה צינורות חלולים ומחוררים במשקל 1,360 ק"ג, שנגררו מאחורי האונייה, במרחק כ-200 מטרים. המים זרמו דרך הצינורות והחורים שבהם ויצרו רעשי קוויטציה, שהטעו את הטורפדות המתקרבים. הרעש שיצר המתקן היה גדול, על פי ההערכה, פי 10 עד 100 מזה של מדחפי האונייה.
למרות זאת, היו מספר חסרונות במתקן. המתקן נשחק במהירות, ובנוסף הרעש התת-מימי שיצר היה גדול עד כדי כך שלמעשה שיתק את פעולת הסונאר של האונייה, וחשף למרחק רב את התקדמותה של השיירה. חיסרון נוסף היה שלא ניתן היה לגרור אותו במהירות העולה על 14 קשרים. למרות חסרונות אלה היה המתקן יעיל למדי.
ציים מודרניים מפעילים גם כיום מתקנים שונים להטעיית טורפדו מאיים, בהם AN/SLQ-25 Nixie בצי ארצות הברית, היוצר רעשים דומים לאלה של המנועים והמדחפים של האונייה, Maareech ATDS של הצי ההודי, SSTD של הצי הבריטי, מערכת ATDS של רפא"ל, ועוד. מעבר לאמצעי ההטעייה, עושים מתכנני אוניות מאמצים רבים כדי לצמצם את החתימה האקוסטית של כלי השיט, וזאת על ידי צמצום רעש המנועים ככל הניתן, שימוש במנועים ומדחפים המייצרים מעט רעש ככל האפשר, מניעת רעשי קוויטציה מן המדחפים, שיפור תצורת גוף האונייה, ועוד.
פלטפורמות ואמצעי שיגור
ניתן לשגר טורפדות מאוניות, צוללות, מטוסים ומסוקים. ישנם גם מתקני הגנת חופים מסוים שלהם אפשרות לשגר טורפדו אל כלי שיט מתקרבים. קיימים סוגים של מוקשים ימיים המתוכנתים לשגר טורפדו אל כלי שיט שזיהו בעזרת חיישנים שונים.
ישנן כמה דרכים בהן ניתן לשגר טורפדו:
אוניות
הטורפדות של וייטהד תוכננו לשיגור מתחת למים, אך הצי הבריטי התאים את השיגור למתקני שיגור על מימיים, דבר שהטריד מאוד את מהנדסי וייטהד - הם חששו שהטורפדות ייפגעו בשיגור בדרך זו, חשש שהתבדה. צינורות השיגור מוקמו בחרטום האוניות, או לאורך דפנותיה. הטורפדו שוגר בעזרת אוויר דחוס, ומאוחר יותר בעזרת מטען הודף. בספינות טורפדו שוגר הטיל למים בעזרת מתקן שהטיל את הטורפדו לים. בספינות טורפדו של הצי הבריטי במלחמת העולם הראשונה הוטלו הטורפדות למים בירכתי הספינה באמצעות מעין מסילה, ונדחפו עליה באמצעות מטען הודף. הטורפדו שוגר הפוך, כדי שחרטומו יהיה לכיוון תנועת הסירה, ולפיכך היה על ספינת הטורפדו לחמוק במהירות כדי שהטורפדו לא יפגע בה.
בין שתי מלחמות העולם פותחו כַּנוֹת שעליהן הותקנו כמה צינורות טורפדו. כנות אלה נקראות דוכני טורפדו, והן בעלות יכולת צידוד ונושאות כמה צינורות טורפדו - שניים, שלושה ואף חמישה, בקוטר 21 עד 24 אינץ' (533 - 610 מ"מ). משחתות נשאו שניים או שלושה דוכנים מעין אלה, וכך היו חמושות במספר רב של צינורות טורפדו. בצי היפני הקיסרי שוכללו דוכנים אלה עוד יותר: הורכב עליהן שריון להגנה מפני רסיסים ומנגנון לטעינה מחדש של טורפדות (באף צי אחר לא היה מנגנון כזה), וכך הפכו הכנות למעשה למעין צריחים. ספינות טורפדו נשאו את צינורות הטורפדו על סיפון, כשהם מכוונים לקדמת האונייה או מוטים בזווית מעט הצידה.
שיטת ירי הטורפדו כיום היא בעיקרה אותה שיטה: ירי מכנה הנושאת כמה צינורות טורפדו, הממוקמת על הסיפון, אם כי ישנן מערכות לירי טורפדו הממוקמות בסיפונים נמוכים יותר. כל מערכות השיגור כיום מחוברות למערכות בקרת האש של האונייה היורה, המזינות לטורפדו את נתוני הירי.
צוללות
ירי טורפדות מצינורות הטורפדו בצוללת נעשה בעבר בעזרת אוויר דחוס או מגח הידראולי. תהליכים אלה יוצרים רעש רב שעלול לחשוף את מיקומה של הצוללת. בצוללות מודרניות משוגר הטורפדו בכוחות עצמו: הפתח החיצוני נפתח והטורפדו משייט למטרה בעזרת מנועיו. אפשרות אחרת היא שיגור בעזרת סילון מים.
בצוללות הראשונות היו צינורות טורפדו שהיו מופנים לחרטום האונייה, וצינורות נוספים שהיו מופנים לירכתיה. בצוללות מוקדמות, בעיקר בצי הצרפתי והרוסי, נישאו הטורפדות על מנשאים חיצוניים; אלו היו זולים יותר, אך אמינים פחות. במלחמת העולם השנייה ניסו הבריטים והאמריקנים להתקין על צוללות צינורות טורפדו חיצוניים - דרך זולה ומהירה להוסיף צינורות טורפדו מבלי להיזדקק לתכנון מחדש ושיפוץ נרחב ויקר של הצוללות הקיימות. רק עם הופעתן של הצוללות המתקדמות יותר במלחמה, כמו הצוללות מסדרת "גאטו" בצי ארצות הברית הוסר צורך זה. כיום נמצא בחרטומן של צוללות מודרניות מערך הסונאר, ולפיכך ממוקמים צינורות הטורפדו באמצע מימד האורך של הצוללות, בזווית מכיוונה של הצוללת. כיום לא מותקנים בצוללות צינורות המופנים לירכתיים.
כלי טיס
כאמור לעיל, הרעיון להטיל טורפדו מכלי טיס עלה כבר ב-1910; ניסיונות ראשונים נעשו עוד בתחילת מלחמת העולם הראשונה, והושגו כמה הטבעות. בין שתי המלחמות נעשתה התקדמות רבה בפיתוח כלי טיס מתאימים, טורפדות וטקטיקות מתאימות, ובמלחמת העולם השנייה השיגו מטוסים נושאי טורפדות הצלחות מרשימות, כפי שהוזכר לעיל. במחצית השנייה של המאה ה-20 הפכו טילי ים-ים לנשק העיקרי של אוניות מלחמה; הטווח של טילים כאלה גדול, ומייתר את השימוש במטוסים. בנוסף, השיפור הרב בהגנת הנ"מ של אוניות המלחמה הפכה ניסיון אווירי להטלת טורפדו למשימה מסוכנת מאוד. בשל כך, השימוש העיקרי בכלי טיס להטלת טורפדו הוא על ידי מסוקים שנועדו למשימות נגד צוללות.
ולדימיר אוברוצ'ב
ולדימיר אפנסייביץ' אוברוצ'ב (ברוסית: Владимир Афанасьевич Обручев; 10 באוקטובר (28 בספטמבר לפי הלוח היוליאני) 1863 - 19 ביוני 1956) היה גאולוג וסופר רוסי-סובייטי.
קורות חייו
אוברוצ'ב נולד בשנת 1863 במשפחה של קצין בחיל הרגלים הרוסי. אחרי שסיים תיכון התקבל לאוניברסיטה למדעי ההרים של סנקט פטרבורג, שבה בחר במגמת הגאולוגיה - בהשפעת אחד ממוריו, הגאולוג הרוסי הנודע א. ו. מושקטוב.
בשנת 1886, לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, נשלח אוברוצ'ב לאזור טורקמניסטן של היום, שם הוא חקר את מדבר הקארא-קום והמציא שיטה לקבע את החולות הנעים על ידי שתילת צמחייה מתאימה ששורשיה מקבעים את החול ולא מאפשרים לו לזוז. כמו כן חקר אוברוצ'ב את נהר האוזבוי הקדום. על שתי עבודותיו אלה הוא קיבל מדליות מהאגודה הרוסית לגאוגרפיה.
בשנת 1888 מונה אוברוצ'ב לגאולוג של פלך סיביר. בסיביר הוא חקר את נהרות הלנה והאנגרה. מחקריו בתחום הגאולוגיה סייעו להתפתחות כריית הזהב באזור. בשנת 1892 יצא אוברוצ'ב במסגרת של משלחת מדענים למסע מחקר בן שנתיים בסין ואסיה התיכונה. הוא עבר יותר מ-13,000 ק"מ ובדרך הפריך השערה שטענה כי אסיה התיכונה הייתה מכוסה במים בעידן השלישון וגילה מין חדש של קרנף שנכחד. על עבודותיו אלה נתנה לו האגודה הרוסית לגאוגרפיה את האות הגבוה ביותר שלה - מדליית זהב גדולה.
בשנת 1895 שב אוברוצ'ב לסיביר, לאזור אגם הבאיקל, שבו תוכננה לעבור מסילת הברזל הטרנס-סיבירית. שלוש שנים חקר את האזור, ואחר-כך שב לאזור כריית הזהב ליד הלנה (1901). באותה שנה ייסד את המחלקה למדעי ההרים של אוניברסיטת טומסק. בשנים 1905-1909 יצא אוברוצ'ב שוב למסע מחקר, הפעם באופן עצמאי, למערב סין וכן חוקר שרשרת הרים הטיאן-שאן והרי אלטאי.
לאחר שפוטר מהאוניברסיטה בשל דעותיו האנטי-ממסדיות, החל אוברוצ'ב לעסוק גם בספרות. באופן טבעי, ספריו קשורים לגאולוגיה ולפלאונטולוגיה - חקר בעלי חיים קדומים. ספרו הראשון, "פלוטוניה", שיצא בשנת 1915, מתאר עולם תת-קרקעי שלם, שחיים בו בעלי-חיים מתקופות קדומות.
לאחר מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה, בחר אוברוצ'ב להישאר בברית המועצות. הוא מרצה באוניברסיטה למדעי ההרים במוסקבה, בשנת 1929 הוא נבחר לחבר באקדמיה סובייטית למדעים, ואחר-כך - ראש המכון הגאולוגי של ברית-המועצות. באותן שנים יוצאים ספריו החשובים "הגאולוגיה של סיביר" ו"תולדות המחקר הגאולוגי בסיביר".
הוא זכה בפרס לנין בשנת 1926, 5 עיטורי לנין, עיטור הדגל האדום ופעמים בפרס סטלין.
אוברוצ'ב מת בגיל 93 שנים, בשנת 1956.
מחקריו הגאולוגיים
אוברוצ'ב חקר בעיקר את אזור סיביר, אך עסק בעבודתו זו בתחומים גאולוגיים מגוונים. הוא חקר את השפעות הרוח, את תקופות הקרח ואת התנהגות הקרח בגאולוגיה בכלל. הוא חקר את ההיסטוריה הגאולוגית של אזור סיביר, את תנועות הקרקע בה, את דרכי התצורה וההיווצרות של מרבצים של משאבי טבע.
ספרים
אוברוצ'ב כתב ספרות יפה וספרים בגאולוגיה. הוא כתב ספרי לימוד לתלמידי הפקולטה לגאולוגיה, ספרי מדע פופולרי וספרי מדע בדיוני. אוברוצ'ב גם היה אחד מכותבי ועורכי האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה. להלן רשימת ספריו החשובים:
ספרי מדע בדיוני
לאוברוצ'ב הוענקו חמישה עיטורי לנין, עיטור הדגל האדום העובד, שני פרסי סטלין. על שמו של אוברוצ'ב נקראים באזור סיביר רכס הרים, הר געש, הר וקרחון.
קתרינה והגלים
קתרינה והגלים (באנגלית: Katrina and the Waves) הייתה להקת פופ רוק בריטית שזכתה לעיקר הצלחתה בשנות השמונים. היא זכורה בשל להיטה מ-1985, "Walking on Sunshine", ובשל זכייתה באירוויזיון 1997 עם השיר "Love Shine a Light", כשייצגה את בריטניה.
תחילת הדרך
הלהקה החלה כצמד הנקרא "הגלים", אשר כלל את הגיטריסט קימברלי רו ואת המתופף אלכס קופר. להקה זו התקיימה בין השנים 1975–1977 בהם ניגנה באזור קיימברידג' בבריטניה.
להקה זו לא הוציאה אף אלבום או סינגל והתפרקה כשקימברלי רו עזב כדי להצטרף ללהקת "The Soft Boys". לאחר הפירוק הופיע אלכס קופר במסגרת כמה להקות, עד אשר הצטרף ללהקת הפופ-סול "'Mama's Cookin" ב־1979. למעשה, כשהצטרף קופר ללהקה היא הייתה על סף פירוק, אולם אז שמע מחבר על "נערה צעירה עם שיער ארוך וקול יפה". הייתה זאת קתרינה לסקאניש בת ה-19. קופר החליט לצרפה ללהקה, אך בשלב זה נטשו נגן הבס והמתופף את הלהקה כדי ללמוד באוניברסיטה בארצות הברית. השניים שנותרו בלהקה, לסקאניש כזמרת והחבר שלה, וינס דה לה קרוז הגיטריסט, חשבו לעזוב גם הם, אולם החליטו להמשיך עם "'Mama's Cookin", יחד עם המתופף אלכס קופר (שהחליט להישאר) ועם בוב ג'קינס כנגן הבס.
במהלך השנתיים הבאות הופיעה הלהקה בבריטניה וביצעה בעיקר גרסאות כיסוי לשירים של אמנים אמריקנים, כמו הארט, פורינר, לינדה רונסטד וזי זי טופ. לאחר שלהקת "The Soft Boys" התפרקה ב-1981, החליט קימברלי רו לחדש את שיתוף הפעולה המוזיקלי עם אלכס קופר, והצטרף ל-"'Mama's Cookin". בשל כך שינתה הלהקה את שמה ל"הגלים".
בתחילת דרכה של "הגלים" הזמר, כותב השירים והגיטריסט קימברלי רו הוביל את הלהקה ועיקר תשומת הלב הופנתה אליו. בהמשך החל רו לכתוב חומרים בשביל לסקאניש, שהפכה להיות הזמרת הראשית של הלהקה.
קריירה מוזיקלית
הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה, הנקרא "Shock Horror", בשלהי שנת 1982. באותה תקופה עזב נגן הבס ג'קינס את הלהקה. לג'נקינס לא הובא מחליף, ווינס דה לה קרוז נטל על עצמו את התפקיד. בשלב זה שונה שמה של הלהקה שוב, ל"קתרינה והגלים".
אלבומה הבינלאומי השני, "Waves", שיצא שנה אחרי ההצלחה הגדולה, היה לכישלון מסחרי, והסינגלים מתוכו שיצאו לאור לא זכו להצלחה. בשל כך סיימה חברת "Capitol Records" את החוזה עם "קתרינה והגלים", כיוון שהלהקה לא עמדה בציפיות.
שלוש שנים אחר כך, בשנת 1989, הוציאה הלהקה את האלבום "Break of Hearts" בחברת התקליטים "SBK Records". האלבום נשא אופי יותר רוקיסטי מקודמיו. הוא כלל את הלהיט "That's the Way", אשר הגיע למקום ה-16 במצעד בילבורד האמריקני, אך שני הסינגלים שבאו אחריו כשלו במצעדים, וגם אלבום זה היה לכישלון מסחרי. בעקבות זאת, מצאה הלהקה את עצמה פעם נוספת ללא חברת תקליטים.
במהלך שנות התשעים המשיכה הלהקה לעבוד, אולם נעלמה כמעט לחלוטין מעין הציבור. היא הוציאה שלושה אלבומים שיצאו באירופה ובקנדה, אך לא לוו בלהיטים במצעדים. הלהקה חזרה לאור הזרקורים, אם כי לזמן קצר, בעקבות ניצחונה באירוויזיון 1997, כשייצגה את בריטניה עם השיר "Love Shine a Light". שיר זה היה ללהיט המצליח ביותר של הלהקה בבריטניה, כשהגיע למקום השלישי במצעד הלהיטים הבריטי. בשל כך הוציאה הלהקה אלבום חדש, "Walk on Water", אך האלבום לא היה להצלחה, ולא הניב להיט נוסף מלבד "Love Shine a Light". קתרינה לסקאניש עזבה את הלהקה ב-1999, וכך למעשה התפרקה להקת "קתרינה והגלים".
לאחר הפירוק
ב-2005 ניסתה להשתתף פעם נוספת בתחרות האירוויזיון, כשהתמודדה במלודיפסטיבלן יחד עם להקה חדשה שהקימה, אולם הודחה מן התחרות בשלב חצי הגמר.
באותה שנה התרחש בארצות הברית הוריקן קתרינה שבעקבותיו נהרגו כמעט 2,000 איש. קתרינה לסקאניש אמרה אז בניו יורק טיימס: "לא הייתי רוצה ששם הלהקה יקושר עם עצבות, ועליי לעשות את תפקידי כדי שזה לא יקרה".
במסגרת חיפוש השירים לאלבומה של סלין דיון, "Taking Chances", נשלח לדיון שיר של הלהקה הנקרא "That's Just The Woman In Me". השיר נשלח אליה לראשונה ב-1992, אך אז דיון דחתה אותו. כעת קיבלה דיון את השיר לאלבומה, ואף הכריזה כי זהו השיר האהוב עליה ביותר מאלבומה זה.
אוסטפוליטיק
האוסטפוליטיק (בגרמנית: Ostpolitik; המדיניות המזרחית) הייתה מדיניות שהנהיג קנצלר גרמניה המערבית וילי ברנדט. מטרת המדיניות היא הפשרה ביחסי גרמניה המערבית ומדינות הגוש הקומוניסטי, באמצעות הסיסמה "שינוי באמצעות התקרבות". את המדיניות יזם שר שיתוף הפעולה הכלכלי הסוציאל-דמוקרט אגון באר ב-1963, אך היא קודמה בתקופת כהונתו של קנצלר ברנדט; מדיניות זו הביאה להרגעת המתיחות עם מדינות הגוש המזרחי (ביניהן גרמניה המזרחית) וב-1971 הוענק לברנדט פרס נובל לשלום על הישג זה.
המונח המדויק יותר למדיניות זו הוא "המדיניות המזרחית החדשה" (Neue Ostpolitik), שבאה לבדל את גרמניה המערבית ממדיניותן לשעבר של מדינות מערב אירופה שהיו בהנהגת ממשלות דמוקרטיות-נוצריות עד 1969. הנוצרים-דמוקרטים שהיו תחת השפעתו של הקנצלר לשעבר קונראד אדנאואר ואחרים, ניסו להתעלם ולבודד את המשטר הקומוניסטי בגרמניה המזרחית, בעוד שהסוציאל-דמוקרטים שהיו תחת השפעתו של ברנדט ניסו להשיג יותר חופש עבור המזרח-גרמנים באמצעות מידה מסוימת של שיתוף פעולה.
רקע ותכלית
לאחר מלחמת העולם השנייה, נחלקה גרמניה לשתיים, פיצול שסימל את המלחמה הקרה: גרמניה המערבית (הגוש המערבי) וגרמניה המזרחית (הגוש המזרחי). כל אחת מהממשלות טענה כי היא מייצגת את העם הגרמני כולו; גרמניה המערבית טענה כי היא הממשלה הגרמנית היחידה בעלת לגיטימציה דמוקרטית. בשלהי שנות ה-60 הממשלה הקומוניסטית של גרמניה המזרחית טענה כי אין עוד אומה גרמנית נוספת ברגע שגרמניה המזרחית הקימה אומה "סוציאליסטית".
הממשלה הפדרלית של גרמניה המערבית נשלטה בידי המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית בשנים 1949 – 1969: תחילה בראשות קונראד אדנאואר ואחר כך בידי לודוויג ארהארד וקורט גאורג קיזינגר; הממשלה סירבה לקיים יחסי חוץ עם גרמניה המזרחית בשל האופי הדמוקרטי שלה, בהתאם לדוקטרינת הלשטיין שפיתח אדנאואר גרסה כי גרמניה המערבית לא תכונן כל קשר דיפלומטי עם מדינות אשר יכירו בגרמניה המזרחית הקומוניסטית (מלבד ברית המועצות). יישומה הראשון של הדוקטרינה התרחש ב-1957 כאשר סירבה גרמניה להכיר ביוגוסלביה בעקבות קבלת שגריר מזרח-גרמני, אולם בשנות ה-60 התברר כי מדיניות זו לא תעבוד לנצח. הרפובליקה המערבית כוננה יחסים דיפלומטיים עם ישראל (הסכם השילומים) ב-1965 ובתגובה לכך נותקו יחסיה עם מדינות ערב, אשר בחרו לכונן יחסים דיפלומטיים עם גרמניה הקומוניסטית.
עוד לפני תחילת כהונתו כקנצלר, וילי ברנדט, ראש העיר הסוציאליסטי של ברלין המערבית, רדף כל מדיניות אשר עלולה לקרב את שתי הגרמניות, בדרך כלל מתוך אינטרס של מסחר חוצה-גבולות. הצעתו החדשה של האוסטפוליטיק קבעה כי דוקטרינת הלשטיין לא תרמה לערעור המשטר הקומוניסטי או בהקלת מצבם של הגרמנים בגרמניה המזרחית. ברנדט האמין כי עידוד שיתוף פעולה עם הקומוניסטים יטפח יחסים בין הגרמניות ומסחר יערער את הממשלה הקומוניסטית לטווח הארוך.
עם זאת, הדגיש ברנדט, כי האוסטפוליטיק לא תזניח את הקשרים ההדוקים של הרפובליקה הפדרלית עם הגוש המערבי, ארצות הברית ואף את חברותה בברית נאט"ו. ואכן, בשלהי שנות ה-60, העמדה הבלתי-מתפשרת של דוקטרינת הלשטיין נחשבה למזיקה לאינטרסים של ארצות הברית; יועצים וקובעי מדיניות אמריקאים רבים, בייחוד הנרי קיסינג'ר, דחקו ברפובליקה להתגמש. במקביל, מדינות אחרות באירופה המערבית נכנסו לתקופה של מדיניות נועזת יותר כלפי המזרח. כאשר עלתה ממשלת ברנדט לשלטון ב-1969, חששו פוליטיקאים רבים מגרמניה עצמאית יותר, מעין "הסכם רפאלו" מחודש. בצרפת עלה חשש כי גרמניה תתחזק לאחר דטאנט.
הגשמת המדיניות
ההסכם השנוי ביותר במחלוקת היה אמנת היסוד עם גרמניה המזרחית ב-1972, שכוננה יחסים רשמיים בין שתי הגרמניות לראשונה מאז החלוקה. המצב היה מסובך בעקבות הטענה של הרפובליקה הפדרלית כי היא מייצגת את העם הגרמני בשלמותו; ברנדט ניסה לעקוף מכשול זה בכך שחזר על הצהרתו מ-1969, לפיה למרות ששתי המדינות קיימות בגרמניה, הן לא יכולות להתייחס זו לזו כאל זרות. מפלגת האופוזיציה השמרנית הנוצרית-דמוקרטית דחתה את אמנת היסוד בבונדסטאג בטענה כי הממשלה מחלקת עמדות פדרליות בקלות רבה מדי.
ממשלת ברנדט, קואליציה של סוציאל-דמוקרטים ודמוקרטים חופשיים, איבדה חברי פרלמנט לטובת האופוזיציה הנוצרית-דמוקרטית השמרנית במחאה על אמנת היסוד. לבסוף, אושרה האמנה בפרלמנט הפדרלי ב-11 במאי 1973. על פי אמנת היסוד של הרפובליקה הפדרלית והרפובליקה הקומוניסטית, נעשו חילופי שגרירים בין שתי הגרמניות, שכונו "ייצוגי קבע" מסיבות פוליטיות. ההכרה ההדדית פתחה דלת עבור השתיים להצטרפות לאו"ם.
ב-6 במאי 1974 התפטר ברנדט באופן מפתיע מתפקיד הקנצלר, על רקע פרשיית הריגול של עוזרו האישי גינתר גיום. פרשנים פוליטיים מאוחדים בדעתם כי פרשיית הריגול הייתה רק אמתלה נוחה להתפטרות. לדעתם, הסיבה האמיתית לכך היא תחושת המיאוס שחש ברנדט מהתפקיד, שהביאה להצטברות ביקורת פנימית במפלגה נגד סגנון הנהגתו. בתור מחליפו של ברנדט בתפקיד הקאנצלר נבחר הלמוט שמידט. ברנדט עצמו נותר בתפקיד יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בעקבות מהפכת סתיו העמים הופלה חומת ברלין ב-1989; אירוע שבעקבותיו החלה סדרה של אירועים שבעטיים אוחדה גרמניה מחדש; התהליך היה למעשה הבלעה של גרמניה המזרחית לתחומי גרמניה המערבית, שהביא לרגשות התמרמרות במזרח ולראייה של תהליך האיחוד כ"סיפוח" או "כיבוש". עד עצם היום הזה ניתן לראות הבדלים בין המזרח למערב בגרמניה המודרנית.
קבוזנטיניב
קבוזנטיניב (cabozantinib) הוא החומר הפעיל בתרופות בעלות השמות המסחריים קומטריק (cometriq) וקבומטיקס (cabometyx) המשמשות לטיפול בסרטן מדולארי של בלוטת התריס וכטיפול קו-שני עבור קרצינומה של תאי כליה, בין היתר.
קבוזנטיניב הוא מולקולה קטנה המעכבת טירוזין קינאזות, c-Met ו-VEGFR2 וכן מעכבת AXL ו-RET. התרופה התגלתה ופותחה על ידי חברת אקסליס.
התרופה, בצורת הכמוסה, אושרה על ידי מינהל המזון והתרופות בארצות הברית (FDA) בשנת 2012 בשם קומטריק לטיפול בחולים עם סרטן מדולארי של בלוטת התריס. צורת הכמוסה אושרה באירופה לאותה מטרה, בשנת 2014.
בחודש אפריל 2016 אישר ה- FDA האמריקאי לשיווק את צורת הגלולה של התרופה כטיפול קו-שני לסרטן כליה. אישור דומה הוענק באירופה, בחודש אוקטובר של אותה שנה.
התוויות נגד
קבוזנטיניב לא נבדק בנשים הרות; קבוזנטיניב גורם נזק לעוברי מכרסמים. אין ליטול את התרופה במהלך ההיריון, ואין להיכנס להיריון במהלך נטילתה בכל מקרה יש להתייעץ עם הרופא המטפל. לא ידוע אם קבוזנטיניב מופרש בחלב אם.
יש להשתמש בתרופה בזהירות באנשים עם היסטוריה של בעיות בקצב הלב, כולל מיקטע QT ארוך.
תופעות לוואי
בארצות הברית, צורות הכמוסה והטבלייה (קומטריק וקבומטיקס) נושאות אזהרה חמורה על האריזה לגבי הסיכון לנקבים הנוצרים בקיבה או במעיים, כמו גם להיווצרות של פיסטולות (תעלות בין מערכת העיכול לבין העור). קיימת אף אזהרה חמורה לגבי סיכון לדימום בלתי מבוקר.
התוויות אף מזהירות מפני הסיכון להיווצרות קרישי דם ולגרימת התקפי לב או שבץ, לחץ דם גבוה כולל משבר יתר לחץ דם, אוסטאונקרוזיס של הלסת, שלשולים קשים, קילוף העור בכפות הידיים ובכפות הרגליים, תסמונת עם כאבי ראש, בלבול, אובדן ראייה, עוויתות, והופעת חלבון בשתן.
תופעות לוואי שכיחות מאוד (למעלה מ -10% מהאנשים) כוללות תיאבון מופחת; רמות נמוכות של סידן, אשלגן, פוספט ומגנזיום; רמות גבוהות של בילירובין; תחושת טעם מעוותת, כאב ראש וסחרחורת; לחץ דם גבוה; תחושת שמיעה מעוותת, כאבי אוזניים וכאב גרון; שלשולים, בחילה, עצירות, הקאות, כאבי בטן וקיבה רגיזה, דלקת בפה ובשפתיים ותחושת צריבה בפה; קילוף עור בכפות הידיים ובכפות הרגליים, שינויים בצבע השיער ונשירת השיער, פריחה, עור יבש, עור אדום; כאבי פרקים ועוויתות שרירים; עייפות וחולשה; ירידה במשקל, רמות גבוהות של טרנסאמינזות, רמות גבוהות יותר של כולסטרול ואיבוד של תאי דם אדומים ולבנים.
תופעות לוואי שכיחות (בין 1% ל-10% מהאנשים) כוללות אבצסים (בתוך הגוף, על העור ובחניכיים), דלקת ריאות, זקיקי שיער מודלקים, זיהומים פטרייתיים, רמות נמוכות של הורמוני בלוטת התריס, התייבשות, איבוד אלבומין, חרדה, דיכאון ובלבול, נוירופתיה פריפרית, עקצוץ ורעד, טינטון, פרפור פרוזדורים, לחץ דם נמוך, ורידים חסומים, חיוורון, צמרמורות, פיסטולות הנוצרות בקנה הנשימה והוושט, קרישי דם בריאות, ודימומים בדרכי הנשימה, ניקוב גסטרואינטסטינלי, דימום בבטן ובמעיים, דלקת לבלב, טחורים, סדקים אנאליים, דלקת אנאלית, אבני מרה, גידולים של עור קשה, אקנה, שלפוחיות, צמיחת שיער לא תקינה, איבוד צבע עור וקילוף עור, כאבים בחזה, דם או חלבון שתן, פצעים שאינם נרפאים היטב, ונפיחות בפנים.
אינטראקציות
יש להימנע מצריכת אשכוליות ומיץ אשכולית, כיוון שהם עלולים להגדיל את ריכוז התרופה בדם.
קבוזנטיניב מעכב P-glycoprotein, ולכן עלול לשנות את הזמינות של תרופות אחרות, התלויות בנשא זה.
פרמקולוגיה
קבוזנטיניב מעכב את קולטני טירוזין קינאז הבאים: MET, VEGFR, RET, AXL ו-FLT3.
היסטוריה
קבוזנטיניב (בעבר XL184) קיבל מעמד של תרופת "יתום" על ידי מינהל המזון והתרופות (FDA) האמריקאי, בינואר 2011.
חברת אקסליס הגישה בקשה לאישור עבור תרופה חדשה אל ה- FDA במחצית הראשונה של 2012, וב -29 בנובמבר 2012 קיבלה קבוזנטיניב אישור שיווק מטעם ה- FDA האמריקאי בשם קומטריק לטיפול בחולים עם סרטן מדולארי של בלוטת התריס. צורת הכמוסה אושרה באירופה, לאותה מטרה בשנת 2014.
בחודש מרץ 2016, חברת אקסליס מכרה את זכויות השיווק של קבוזנטיניב ברחבי העולם (מחוץ לארצות הברית, קנדה ויפן) לחברת איפסן
תוצאות הניסוי הקליני שלב III של חברת אקסליס, שבחן את השימוש בתרופה בסרטן הכליה, פורסמו ב- NEJM ב -2015. בחודש אפריל 2016 העניק ה- FDA האמריקאי אישור שיווק לצורת הטבלייה כטיפול קו-שני לסרטן כליה. אישור שיווק דומה הוענק באירופה, בחודש אוקטובר, של אותה שנה.
התרופה בישראל
התרופה קבומטיקס מאושרת לשיווק בישראל, בצורת טבליות מצופות, ומיועדת לטיפול במבוגרים עם סרטן כליה מתקדם מסוג קרצינומה של תאי כליה, אשר טופלו בעבר עם מעכבי VEGF (Vascular Endothelial Growth Factor) ובמבוגרים עם סרטן כליה מתקדם מסוג קרצינומה של תאי כליה בהירים (Clear cells). התרופה כלולה בסל הבריאות החל בשנת 2019.
תרופיתקוס
תרופיתקוס (שם מדעי: Theropithecus) הוא סוג של קוף מהמשפחה קופים בעלי זנב אשר כיום מכיל רק מין אחד - בבון זנוב (Theropithecus gelada), הנפוץ ברמת אתיופיה והרי סמן שבאתיופיה. בעבר הוא כלל מינים נוספים שהתפתחו כבר מהפליוקן וחלקם הגיעו עד למשקל 100 ק"ג, כמו אדם בוגר ואף מעט יותר, מה שהופך אותם לחלק מהגדולים שבפרימטים מעולם. למרות הדמיון בשם ובמראה לסוג בבון, הם אינם קרובים מאוד.
מאפיינים
מיני סוג זה חיים בחבורות גדולות ובניגוד לרוב הקופים ניזונים בעיקר על רעיית עשבים בערבות הגבוהות. הם בעלי איברי רבייה בולטים בצבעם, מאחר שהם בעלי פרווה עבה ורוב זמנם הם תולשים עב בישיבה. כמו קופים רבים הם בעלי דו-צורתיות זוויגית והזכרים גדולים בהרבה מהנקבות ויוצרים קבוצות גדולות מאוד הנעות על פני ההרים של אתיופיה.
מיון
המין היחיד שקיים מהסוג הוא הבבון הזנוב (Theropithecus gelada).
בעבר היו עוד שלושה מינים שחיו בין הפליוקן לתחילת ואמצע הפליסטוקן:
מון-סן-מישל
מון-סן-מישל (בצרפתית: Mont-Saint-Michel) הוא אי הסמוך לחופי נורמנדי וברטאן בצרפת. האי נמצא כקילומטר אחד מהחוף, על שפך נהר הקואנון. פעמיים ביום הוא הופך לחלק מהיבשה בשל תופעת גאות ושפל קיצונית המאפיינת אזור זה. על האי מצויה עיירה היסטורית קטנה בעלת אותו השם, ומנזר המזדקר בראש ההר מצוי במרכזו של האי.
כיום שייך האי לקומונה הצרפתית "מון-סן-מישל", הנמצאת במחוז מאנש של חבל נורמנדי תחתית. האוכלוסייה הקבועה במקום מונה כ-30 תושבים (2018).
האי
בתקופה הפרהיסטורית היה המפרץ כולו מכוסה במים, ואלה נסוגו במהלך השנים ואפשרו לסחיפה לעצב את הנוף החופי במשך מיליוני שנים. מספר גושים של גרניט או גרנולית הגיחו מהמפרץ לאחר שעמדו בסחיפה של האוקיינוס טוב יותר משאר הסלעים בסביבה. גושים אלו יצרו לבסוף את גוש הסלע המסיבי שנקרא מאוחר יותר "מון-סן-מישל", המתנשא לגובה של 80 מטר.
היסטוריה
עוד לפני הופעת הנצרות בצרפת היה האי ככל הנראה מקום פולחן עתיק בזכות ייחודו הטבעי והמעט מיסטי של המקום. האי שימש נקודה אסטרטגית חשובה מאוד מימי השלטון הרומי בצרפת ועד המאה ה-20. הוא נכבש על ידי הפרנקים במאה ה-7. בתחילת המאה ה-8, בתקופתו ובהרשאתו של כילדבר השלישי, החלה בנייתו של המנזר לכבוד המלאך מיכאל (סן מישל). לפי האגדה, מיכאל הופיע לפני אובר הקדוש, הבישוף של אווראנש בשנת 708 וציווה עליו לבנות כנסייה על האי הסלעי. אובר התעלם מהוראתו של המלאך עד שמיכאל צרב חור בתוך גולגולתו בעזרת אצבעו.
בשנת 933 קיבל הסלע חשיבות אסטרטגית כשוויליאם הראשון, דוכס נורמנדיה סיפח את האזור כולו לדוכסות נורמנדי. האי הורחב על ידי הנורמנים והפך למבצר שהיווה מכשול מאתגר בחזית האנגלית. בנייה זו והתעצמות האי מונצחת בשטיח באייה, המתאר גם את פלישת הנורמנים לאנגליה בשנת 1066. אחת הסצנות בשטיח מתארת שני חיילים נורמנים הנלכדים בחול הטובעני שמסביב לאי. הפטרונות של הדוכסות מימנה את הארכיטקטורה הנורמנית המרהיבה ששימשה לבניית המנזר במאות הבאות.
במהלך כיבוש אנגליה על ידי ויליאם הכובש דוכס נורמנדי, נתן מנזר מון-סן-מישל את תמיכתו לדוכס בתביעתו לכתר האנגלי. בתמורה לכך העניק להם ויליאם נכסים ושטחים נרחבים בצד האנגלי של התעלה. אחד הנכסים הללו היה אי במערב קורנוול שעוצב כתאום למון-סן-מישל וקיבל את השם "גבעת סנט מייקל".
הפופולריות של האי כיעד עלייה לרגל דעכה עם הרפורמציה הפרוטסטנטית, ועד המהפכה הצרפתית כבר כמעט ולא היו נזירים במקום. המנזר נסגר והפך לכלא שנועד במקור להחזיק מתנגדים מהכמורה למשטר הרפובליקאי. במהלך המאה ה-19 היה המקום מוזנח והעיירה הלכה והתרוקנה מתושביה. בעקבות לחצים פוליטיים אותם יזם הסופר ויקטור הוגו, נסגר בית הכלא ב-1863, וב-1874 הוכרז האתר כמקום לשימור.
בעת הפלישה לנורמנדי ב-1944 נותר מון-סן-מישל כאחד המקומות הבודדים בחבל נורמנדי שלא נפגע בקרבות.
ב-1979 הכיר אונסק"ו באי כולו כאתר מורשת עולמית, והאתר כיום הוא האטרקציה השלישית המתוירת ביותר בצרפת אחרי מגדל אייפל וארמון ורסאי.
אדריכלות
אחד השיקולים להכרזת המקום כאתר מורשת שימור עולמית הוא ריבוי שכבות הבנייה על האי, אשר יצרו לאורך היסטוריית בנייה של כאלף שנים מראה כולל של אי שנדמה כי צויר או נלקח מעולם אחר. שילובו של המנזר הגותי בעל הצריח המחודד עם הבנייה הצפופה שלמרגלותיו, חומות העיר וצורת האי עצמו, סיפקו השראה אמנותית רבה לציירים ואדריכלים רבים לאורך ההיסטוריה, בהם הצייר מאוריץ קורנליס אשר והאדריכל אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק.
המנזר, שנבנה במאה ה-10, היה מנזר נורמני קטן וצנוע יחסית. במאה ה-11 נבחר האדריכל האיטלקי ויליאם דה וולפיאנו לתכנן כנסיית מנזר גדולה יותר על פסגת ההר. המבנה שנבנה במהלך מאה זו היה כנסייה רומנסקית אשר הטרנספט שלה נבנה באופן נועז ביותר על מצוקי ההר יחד עם תמיכות מתאימות. בסמוך לכנסייה נבנו מבנים נוספים אשר שימשו את המנזר, וחלקם נבנו בקומות תוך ניצול אופטימלי של הטופוגרפיה הטבעית. במאה ה-12 נבנתה חזית חדשה והכנסייה הורחבה למבנה גותי. על הכנסייה מתנוסס בצריח מחודד המגיע לגובה של 170 מטרים מעל פני הים ובקצהו פסל המלאך מיכאל.
קומפלקס המנזר, הכולל גם מגורים, חדר אוכל ומספר בתי תפילה, נבנה במהלך ימי הביניים דרך שינויים בבינוי והוספת תמיכות. הקומפלקס כולל גם קלויסטר ורחבת כניסה לכנסייה, אשר נבנו מעל חללים שימושיים אחרים. המבנה כולל מעין מעלית חיצונית עתיקה להעלאת מטענים המופעלת על ידי גלגל עץ ענקי, שהונע על ידי שני אנשים שפסעו בתוכו, ומשך בעזרת שרשראות ברזל עגלה, לאורך שיפוע חלק תלול מאוד שנבנה מלבנים. כיום נעשית אספקה למקום באמצעות מעלון משאות ולחלקים העליונים גם באמצעות מסוקים.
העיירה שלמרגלות המנזר בנויה סביב רחוב אחד ראשי המתפתל ומגיע אל המנזר. בתי המגורים והעסקים העתיקים הנמצאים בה ורחובותיה וסמטאותיה הצרות נבנו אף הם בשכבות שונות במעלה ההר ומושכים אליהם שלושה מיליון תיירים מדי שנה.
ליגת העל של קוסטה ריקה
ליגת העל בכדורגל בקוסטה ריקה או פרימרה דיוויסיון דה קוסטה ריקה (בספרדית: Primera División de Costa Rica;ידועה בשם Fútbol de Primera División או בקיצור FPD, וגם בשם Liga Promerica מטעמים מסחריים) היא ליגת הכדורגל הבכירה בקוסטה ריקה.
הליגה, שנוסדה ב-1921, מנוהלת על ידי "איגוד מועדוני הכדורגל של הליגה הבכירה" (UNAFUT), ומשחקים בה כיום 12 מועדוני כדורגל.
הליגה מחולקת לאפרטורה וקלאוסורה: האפרטורה שנקראה בעבר "אינביירנו" (חורף) משוחקת בין חודש יולי לדצמבר, והקלאוסורה שנקראה בעבר "וראנו" (קיץ) משוחקת בין ינואר למאי.
קבוצת סאפריסה (שמקורה בעיר סן חוסה, עיר הבירה) היא הקבוצה המצליחה ביותר בקוסטה ריקה, עם מספר שיא של 36 זכיות באליפות הליגה (מאז 1952). שנייה בדירוג היא אלחואלנסה (שמקורה במחוז אלחואלה) עם 30 אליפויות, ושלישית היא ארדיאנו (שמקורה במחוז ארדיה) עם 29 אליפויות, ובצוותא הם הקבוצות המובילות והשולטות בליגה הקוסטה ריקנית.
היסטוריה
ב-13 ביוני 1921 הוקמה התאחדות הכדורגל של קוסטה ריקה. עם הקמתה, התעורר גם הצורך בטורניר, לצד הקמת נבחרת לאומית, כתוצאה מהוזמנת קוסטה ריקה ל"משחקי המאה של גואטמלה" ב-1921 בגואטמלה.
העונה הראשונה של הליגה הבכירה של קוסטה ריקה נערכה ב-1921 עם שבע קבוצות מייסדות: אלחואלנסה, קרטחינס, ארדיאנו, לה ליברטד, חימנסטיקה אספניולה, לימוננסה ולה יוניון.
לה ליברטד וגימנאסטיקה לימוננסה שיחקו את המשחק הראשון אי פעם של הליגה, כאשר לה ליברטד יצאה מנצחת עם שער יחיד שהבקיע רפאל מדריגל. ארדיאנו הוכתרו כאלופי העונה הראשונה.
בשנת 1999, התאחדות הכדורגל של קוסטה ריקה הקימה את ה-UNAFUT (ראשי תיבות של Unión de Clubes de Fútbol de la Primera División, בתרגום מספרדית: "איגוד מועדוני הכדורגל של הליגה הבכירה"), ישות המיועדת לארגון וניהול של טורניר הליגה הבכירה וליגות הנוער שלו (הידוע בשם Alto Rendimiento "יכולת גבוהה").
ב-9 בינואר 2014, UNAFUT החליטה לשנות את שם הטורניר ל"ליגה FPD", על מנת לתת יותר זהות לליגה.
היריבות העיקרית בליגה היא משחק ה"אל-קלאסיקו" של "ליגה FPD", אותה משחקות הקבוצות הגדולות בקוסטה ריקה, אלאחואלנסה וסאפריסה, שכן הן שתי הקבוצות המצליחות ביותר בליגה ושתיהן חולקות את הרוב המכריע של האוהדים ברחבי המדינה. מאז המפגש הראשון שלהם באצטדיון הלאומי הישן ב-12 באוקטובר 1949, שתי הקבוצות התמודדו זו מול זו ביותר מ-300 משחקים, כאשר מאזן הניצחון לטובת סאפריסה, שנחשבת לקבוצה הבכירה ביותר במדינה ואחת הבולטות ביבשת אמריקה, ומשתתפת בטורנירים בינלאומיים של CONCACAF.
מקלחת חלקיקים
מקלחת חלקיקים (Particle Shower) היא תופעה בפיזיקת חלקיקים בה התנגשויות של חלקיקים עם אנרגיות גבוהות יוצרות מטר של חלקיקים אחרים בעלי אנרגיה נמוכה יותר. התהליך נפסק בסופו של דבר כאשר החלקיקים הנוצרים הם בעלי אנרגיה נמוכה מאוד. התגליות ראשונות של מקלחות החלקיקים נצפו כבר משנות ה-20 של המאה ה-20.
למקלחת החלקיקים יש שני סוגים: מקלחת אלקטרומגנטית ומקלחת הדרונית.
מקלחת אלקטרומגנטית
מקלחת אלקטרומגנטית נוצרת כאשר אלקטרון, פוזיטרון או פוטון בעלי אנרגיה הגבוהה מ-100 MeV עוברים דרך חומר ויוצרים זוג (pair production) של אלקטרון, פוזיטרון או פוטון.
בעבור אנרגיות הגבוהות מ-100 MeV חלקיקים אלו מאבדים במהרה אנרגיה בעקבות קרינת בלימה.
אלקטרון ופוזיטרון הנעים מהר ועוברים קרוב לגרעין יצברו תאוצה בעקבות הכוח החשמלי שפועל עליהם ממטען הפרוטונים שנמצאים בגרעין האטום.
חלקיק טעון שמואץ יוצר קרינה אלקטרומגנטית, בעקבות כך התאוצה יכולה לייצר פוטון שייצר עוד זוגות של אלקטרון ופוזיטרון.
החלקיקים השניוניים ממשיכים לייצר זוגות עד שהאנרגיה שלהם פוחתת וקרינת הבלימה נעשית דומיננטית, כלומר הם מגיעים לקצה יצירת הזוגות והמקלחת נפסקת.
בחומר העשוי מאטומים שמספרם האטומי גדול מטענם גדול ולכן החלקיק הטעון צובר תאוצה גדולה יותר כך שהמקלחת תתפתח מהר יותר מאשר בחומר שבו המספר האטומי של החלקיקים שמרכיבים אותו נמוך יותר.
מקלחת הדרונית
מקלחת חלקיקים זו נוצרת כתוצאה מהתנגשות בין חלקיקים ובעקבות כך נוצרים חלקיקים האדרונים (חלקיקים שעשויים מקווארקים ואנטי קווארקים המחוברים עם גלואונים). הדרונים יוזמים מקלחות באמצעות אינטראקציות עם הגרעין שלהם. זמן החיים של חלקיקים הדרונים "יציבים" במקלחת נע בדרך כלל בין 0.1 ל-10 ננו שניות, ההדרונים היציבים בדרך כלל דועכים דרך הכוח החלש ובמקרים מסוימים דועכים על ידי כוח אלקטרומגנטי שמקצר את אורך חייהם. לעומת זאת, הדרונים לא יציבים דועכים לאחר כ־10-23 שניות על ידי הכוח החזק. על אף שבהתנגשות הראשונית עם האנרגיה הגבוהה נוצרים חלקיקים יסודיים כמו קווארקים וגלואונים הדבר היחידי בו צופים גלאים הוא סילוני ההדרונים (Hadronic Jets) (=חוקי שימור גורמים לחלקיקים הדרונים שנוצרים לאחר ההתנגשות לנוע ב"סילונים").
למקלחות הדרוניות יש מבנה מורכב ובאופן תאורטי הם לא מובנות טוב כמו מקלחות אלקטרומגנטיות.
דוגמאות למקלחת חלקיקים
כדור הארץ מופגז בכל רגע נתון בקרניים קוסמיות, חלקיקים בעלי אנרגיה גבוהה שבאים מהיקום. כאשר החלקיקים הללו פוגעים באטומים שבחלק העליון של האטמוספירה הם יוצרים מקלחות אוויר. במקרים בהם החלקיקים שהתנגשו הם בעלי אנרגיה גבוהה מאוד, החלקיקים שנוצרו מההתנגשות יגיעו אל הקרקע. קרניים קוסמיות הן מקור לחלקיקים אלמנטריים והאנרגיות שלהן גבוהות הרבה יותר ממה שאפשר ליצור במעבדה אך החיסרון הגדול שלהן הוא שעדיין אי אפשר לדעת את הזמן והמיקום בהם יפגעו בכדור הארץ וגם הגלאי שיזהה אותם על אדמת כדור הארץ צריך להיות גדול מאוד כדי לספוג את כל החלקיקים שנוצרו בהתנגשות.
במאיצי חלקיקים, מתקן שגורם לחלקיקים לנוע במהירויות גבוהות בעזרת שדות חשמליים ומגנטים, גורמים להתנגשויות בגלאים ובעזרתם מוציאים את המידע על ההתנגשות. בעזרת המדידות הללו אפשר לקבל מידע על החלקיקים שנוצרו אחרי ההתנגשות, בין היתר באמצעות מקלחות שיצרו אותם חלקיקים בגלאי.
גלאי במאיץ חלקיקים בנוי מכמה שכבות של גלאים. כל שכבה יוצרת מקלחת חלקיקים שונה או מזהה מאפיין של החלקיקים. יש שלוש שכבות לגלאי:
חלק מהנייטרינו הבאים מרחבי היקום נוצרים כתוצאה מהתנגשות חלקיקים באנרגיה גבוהה כתוצאה מכך יש מקלחת חלקיקים. אפשר למדוד חלקיקי ניוטרינו באמצעות גלאי נייטרינו. מקלחות אוויר ניתן למדוד בגלאי צ'רנקוב חלקיקים טעונים באמצעות גילוי קרינת צ'רנקוב שהם יוצרים.
היסטוריה
תאוריית המקלחת האלקטרומגנטית התפתחה בשנות השלושים של המאה ה-20.
ההתייחסות הקלאסית לנושא היא של ברונו רוסי וקנת' גרייסן (1941). פטריק בלקט וג'וזפה אוקיאליני השתמשו במשוואות של רוסי בשביל חישובים בתא ערפל. עם המידע והתמונות הם הצליחו לראות קבוצות של חלקיקים שהוכיחו את הנוסחאות והניסויים של רוסי. רוסי התייחס אל אותם החלקיקים שראה בתא הערפל כ"מטר" ולכן הם קראו לתופעה זו "מקלחת". בלקט ואוקיאליני היו הראשונים שחשפו את התהליך של יצירת זוג (pair production) מהניסויים שביצעו, תהליך זה הוא אחד מהגורמים הבסיסיים ליצירת מקלחת אלקטרומגנטית. טכניקות סימולציית מונטה קרלו של מקלחת אלקטרומגנטית פותחו על ידי בוצ'ר (Butcher) והארי מסל בשנת 1960. בנוסף, דיאגרמות פיינמן מסבירות אינטראקציות של חלקיקים בין היתר גם במקלחות.
פול האגיס
פול אדוארד האגיס (באנגלית: Paul Haggis; נולד ב- 10 במרץ 1953) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה קנדי. זוכה פרס האוסקר על סרטו "התרסקות".
קורות חיים
נולד בעיר לונדון, שבפרובינציית אונטריו, קנדה. ב- 1975, כשהוא בן 22, עזב את קנדה לטובת לוס אנג'לס כדי להגשים את חלומו לכתוב תסריטים לטלוויזיה ולקולנוע. על פי אביו, חלפו שלוש שנים וחודשיים עד אשר מכר את התסריט הראשון שלו. עד אז נאלץ לממן עצמו בזכות עבודות מזדמנות כדוגמת סבלות.
האגיס השתייך למעלה משלושים שנה לסיינטולוגיה, עד שעזב את הקבוצה בשנת 2009 והוא כעת אחד ממבקריה הבולטים.
מדרסה (עמותה)
הלמידה במדרסה נעשית דרך קורסים מקוונים חינמיים באתר מדרסה, תכנים ופעילויות ברשתות החברתיות וביוטיוב, הסכתים בפלטפורמות השמע ספוטיפיי וסאונדקלאוד וקורסים פרונטליים בארגונים ברחבי הארץ.
פול האגיס
קריירה בהוליווד
בראשית שנות השמונים החל לכתוב לסדרות טלוויזיה, ובהן ל"ווקר", "מי הבוס" ו"פרקליטי אל איי". ב- 1989 קיבל שני פרסי אמי על סדרת הדרמה הרומנטית "שלושים ומשהו", ובנוסף הפיק כמה וכמה סדרות טלוויזיה, מהם ביים פרקים ספורים, וכתב לסרטי טלוויזיה. ב-1993 ביים סרט קולנוע קנדי באורך מלא בשם "אדום חם", בו כיכב דונלד סאת'רלנד. אולם את ההזדמנות הראשונה לכתוב לסרט קולנוע אמריקני קיבל על ידי קלינט איסטווד, ששכר אותו לכתוב את התסריט לסרטו "מיליון דולר בייבי" (2004), על פי סיפורים מאת אף-איקס טול. היה זה התסריט הקולנועי הראשון אותו כתב האגיס בארצות הברית (והשני בכלל), עליו קיבל מועמדות לפרס האוסקר, בעוד ש"מיליון דולר בייבי" זוכה בארבעה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר. באותו זמן שקד על סרטו הראשון כבמאי בארצות הברית, "התרסקות", אותו גם כתב והפיק. הסרט קיבל 6 מועמדויות לפרס האוסקר, וזכה בשלוש מתוכן: הסרט הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר, כך שהאגיס עצמו קיבל שני פרסי אוסקר, כמפיק וכתסריטאי. הייתה זו גם הפעם היחידה בתולדות פרס האוסקר בה שני סרטים הזוכים בפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר שנה אחרי שנה נכתבו על ידי אותו תסריטאי. מאז הפך האגיס להיות תסריטאי מבוקש ומוערך, אשר כתב בין היתר סרטים של קלינט איסטווד וכן שניים מסרטי ג'יימס בונד. עם זאת, בשנים האחרונות חווה מספר כישלונות כלכליים וביקורתיים אשר הובילו לדעיכתו המקצועית.
מדרסה (עמותה)
כיום, לומדים במדרסה מעל למאה אלף תלמידים ברחבי הארץ, ומאות אנשים מתנדבים ותומכים בפעילות העמותה.