cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חובת הזהירות
מבט ביקורתי - לפי הגישה הפמיניסטית למשפט
סוגיית האדם הסביר
הסטנדרט לקביעת אחריותו של המזיק הספציפי אינו נמדד לפי יכולת הצפייה הספציפית שהייתה לו, אלא לפי יכולת הצפייה המיוחסת לאדם הסביר במצבים אלה. עיקר הביקורת הפמיניסטית כלפי דמות האדם הסביר הופנתה אל מלבושו האובייקטיבי, כאשר בפועל ייצג דפוסי חשיבה והתנהגות של הגבר הסביר ולא של האישה הסבירה.
הצעת חוק דיני ממונות
ע"פ ההצעה, הולכים להחליף את הסעיפים 35 ו 36 לפקודה, שעניינים חובת הזהירות, בסעיף אחד (387) תחת כותרת העוולות הכלליות. השינוי בעיקרי בעוולת הרשלנות בעצם נעשה כאן: עוברים משני סעיפים לסעיף אחד בעל 3 התפצלויות.
בהצעה גם משנים את השם של החובה מחובת זהירות לחובה שלא להתרשל. דבר שיכול באופן מסוים להעיד על הרחבת עוולת הרשלנות מכיוון שמדובר בחובה יותר כללית (לא דורשים רק זהירות שיכולה לפטור מהתרשלות אלא דורשים חובה שלא להתרשל).
בהצעת דיני הממונות (הצעת הקודיפקציה) ישנו סייג לאחריות ברשלנות הקבועה בס' 35,36 לגבי עבירות של הסגת גבול. הסעיף עוסק באחריות מסיג גבול בשטח צבאי ורק בשטח צבאי והוא לא כולל הוראה לגבי מסיגים באופן כללי ומכך הוא שלגבי מסיג גבול בכלל אומרים דברי ההסבר לקודקס שחובת הזהירות כלפיו תהיה בהיקף שונה על פי מבחני הצפיות מאשר במקרה שהתובע אינו מסיג גבול. הקודקס נותן לבית המשפט שיכריע על פי הכרעה שיפוטית.
הערות כלליות
רואים שבאיזון שנעשה על ידי בית המשפט בבואו לבחון את חובת הזהירות בעוולת הרשלנות, האינטרסים הנבחרים בכל מקרה ומקרה, משתנים לפי התקופה. בעשור האחרון רואים ששיקול מכריע הוא האינטרס הציבורי. לדעתנו, תחום השתרעותו של האינטרס הציבורי הוא רחב למדי ויש צורך לקבוע מסגרת ספציפית בתחומים השונים כדי למזער את האקטיביזם השיפוטי כשבית המשפט יושב לדון בתביעות רשלנות.
בנוסף, צריך לדון בשאלת האדם הסביר (שהתייחסנו אליה במהלך הכתיבה) ושאלת מושג הסבירות באופן כללי, לדעתנו, מושגים אלו צריכים להיות מוגדרים לפי מאפיינים ברורים ומוסכמים, כדי להיפטר מהעמימות בתחום הזה שיכולה ליצור אי ודאות במשפט.
מקורות
ספרות
חקיקה
פסיקה
תכשיט (שבת)
בהלכות שבת, תכשיט הוא מונח המשמש כסימן הלכתי וככלל מוביל לעניין הוצאה לרשות הרבים. בשימוש במונח זה, הגדירו חז"ל, אילו דברים אותם מוציא האדם לרשות הרבים נחשבים למלאכה האסורה בשבת; ולעומתם אילו דברים שמוציא אותם בדרך לבישת בגד ותכשיט רגילה, ואינו נחשב כמלאכה. ישנם גם דברים שנחשבים ל"תכשיט רגיל" אך נאסרו על ידי חז"ל להוציאם, כגזירה שמא יבואו לטלטל אותם ברשות הרבים.
דברים החוצצים בטבילת מצווה
חז"ל גזרו שלמרות שהוצאת תכשיט לרשות הרבים אינה נחשבת למלאכה, אסור לצאת בחוטי צמר ופשתן וכן ברצועות העשויות לקלוע בהם את השיער, למרות שהם עשויים ליופייה של האשה, מכיוון שעל פי ההלכה יש להסיר רצועות אלו כאשר טובלים טבילת מצווה במקווה טהרה, כדי שלא יהוו חציצה. לעומת זאת, כפי שפסק רב לתלמידו רב כהנא, כל דבר שהוא אריג לא גזרו עליו שלא להוציאו לרשות הרבים, מכיוון שלא ניתן להדק אותו היטב לראש ומכיוון שאינו חוצץ בפני המים מותר לטבול בו ואינו כלול בגזירת חכמים זו. גם רב הונא בריה דרב יהושע, אמורא מהדורות האחרונים פסק כך, ולפי גרסה אחרת הוא הוסיף וסיפר שראה שאחיותיו אינם מקפידות להסיר את חוטי האריג שבראשם לפני שהולכים למרחץ, ומכיוון שגם הנשים אינן מקפידות שלא להסיר אותן האריג אינו נחשב ל"חציצה".
דנו החכמים מה תהא ההלכה בבגד הקשור על צווארה של האשה ליופי. בניגוד לסברא האומרת, שכאשר חומר רך מהודק על גבי חומר רך אחר (צוואר האדם) הוא מהודק היטב יותר מאשר כאשר הוא מהודק על גבי חומר קשיח (גולגולת הראש) פסק רב הונא, כי כאשר בבגד צוואר לא קיימות גזירות חכמים אלו, ורב יוסף תלמידו המובהק הסביר את הפסק לתלמידיו בכך ש"אין אשה חונקת את עצמה", שבור שאשה לעולם לא תהדק היטב את התכשיט בצוואה דבר העשוי לגרום לה תחושת מחנק, למרות שכאשר הבגד מהודק היטב לצווארה הוא יפה יותר. לעומת זאת, על בגד אחר מופיע במשנה שאסור לצאת בו גם אם הוא בצוואר האשה, ורבינא הסביר זאת שמדובר בבגד עבה שאינו גורם לתחושת מחנק כל כך, והאשה חונקת את עצמה בו כדי שתראה בעלת בשר ושמנה. גמרא מעניינת זו משמשת כתיעוד לעובדה שבעבר אדם שמן היה נחשב לבריא ויפה יותר.
שמא תראה לחברתה
בנוסף אסרו חז"ל לצאת עם תכשיטים מיוחדים ויקרים, לדוגמה אסרו שני תכשיטים יקרים שנקראו בשם "טוטפת" - תכשיט של זהב שהיה מונח על הראש במאוזן - מאוזן לאוזן, ו"סרביטין" - תכשיט שהונח על הראש ותלה מעל ראשה במאונך משני צדדיה לחייה, אם אינם תפורים לבגד בגוף שלא ניתן להסירו מטעמי צניעות, גזירה שמא תוציא את התכשיט היקר מעל בגדיה ותראה לחברתהּ כדי להתפאר בו וביופיו.
עיר של זהב
כתוב במשנה כי אסור לאשה לצאת לרשות הרבים בשבת בתכשיט "עיר של זהב", ולפי מה שמסר רבה בר בר חנה בשם רבו רבי יוחנן הכוונה היא לתכשיט עיר של זהב כמו שעשה רבי עקיבא לאשתו.
בברייתא מובאת מחלוקת תנאים האם אשה שיוצאת בעיר של זהב לרשות הרבים חייבת להביא קרבן חטאת, או שמא מדובר באיסור מדברי חכמים, או שמא הדבר מותר. רבי מאיר מחייב חטאת, חכמים אוסרים, ורבי אליעזר מתיר לכתחילה. בתלמוד הוסבר, כי רבי מאיר סובר שעיר של זהב אינה נחשבת לתכשיט כלל (ככל הנראה מכיוון שהוא תכשיט לעשירות כלל ואינו לבוש ותכשיט מקובל), שאר החכמים סוברים שמדובר בתכשיט למרות שרק עשירות נושאות תכשיט כזה אבל אסור לנושאו בשבת ברשות הרבים גזירה שמא תוציא את התכשיט ותראה לחברתה. שיטה שלישית היא של רבי אליעזר, המסכים לכלל שמדובר בתכשיט, אך סובר שלא קיים חשש שאשה עשירה, שרק לה יש תכשיט כזה, תוציא את התכשיט במקום ציבורי, דבר שאינו לפי כבוד אשה עשירה.
חכמי התוספות מבהירים כי גם לאשה חשובה, שאין דרכה להראות את תכשיטיה לחברותיה במקום ציבורי אסור להוציא תכשיטים פשוטים לרשות הרבים, ודווקא בתכשיט כזה שרק עשירות נושאות אותו, מותר לנושאו ברשות הרבים, כי לא חילקו חכמים בין הנשים, והם הציבו גדר ברור מה אסור ומה מותר מבלי לחלק בין איש לאיש.
(מחלוקת דומה של תנאים אלו היא לעניין "כובלת" שהוא קשר שבו קשרו בשמים מיוחדים המיועדים להעביר ריח רע מגוף האדם. רבי אליעזר סובר שהדבר כרוך בחיוב חטאת שכן אין זה נחשב לתכשיט אלא למשוי מכיוון שמיועד רק לאנשים מסוימים, חכמים סוברים שיש איסור מדברי חכמים שמא תוציא את הבשמים כדי להראות לחברתה, ורבי אליעזר סובר שמותר מכיוון שבשמים מסוג זה הוא רק בשימוש נשים מסוימות שנודף ריח רע מגופן, וברור שבמקרים כאלו אין חשש שהן יוציאו את הבשמים מעל בגדיהן כדי להראות אותו לאדם אחר, שהרי גנות היא לה.
כלילא
בנוסף נחלקו החכמים אודות כלילא, שהוא היה מלבוש יקר שענדו על הראש ליופי, ובו היו שני מינים: "ניסכא" - דבר העשוי כולו מזהב וממתכת יקרה, והשני הזול יותר היה "רוקתא" - רצועה שמצוירת בזהב ובאבנים טובות המודבקים עליה בצורה מפוזרת. לפי גרסה אחת, המחלוקת היא אודות הסוג הזול יותר. רב אוסר, כי סבר שהתכשיט העיקרי הוא זה היקר ולכן יש לגזור גם על התכשיט העשוי בצורה הזולה יותר, ואילו שמואל סבר שעיקר התכשיט מיועד בעיקרו בצורה הזולה, והתכשיט בצורתו של "אניסכא" הוא טפל, ואין לגזור על התכשיט העיקרי משום הטפל. לפי גרסתו של רב אשי, המחלוקת היא על התכשיט היקר "ניסכא" ונחלקו האם יש לחשוש באשה חשובה שתוציא את הכליל מראשה כדי להתפאר בו ולהראות לחברתה. גרסתו המקילה של רב אשי התקבלה להלכה, על פי עדותו של רב שמואל בר בר חנה שהעיד בפני רב יוסף (לאחר ששכח את תלמודו) שממסר בעבר בשם רבו רב שכלילא מותרת, ומכאן שאפילו רב התיר את ה"רוקתא".
לפסקו המקל של שמואל הצטרף גם לוי, מגדולי חכמי ארץ ישראל. כאשר הוא דרש זאת, יצאו בעיר נהרדעא עשרים וארבע נשים הלבושות במלבוש זה. לעומת זאת, כאשר בדור מאוחר יותר, דרש זאת רבה בר אבוה בבית המדרש שבעיר מחוזא העשירה, יצאו ממבוי אחד לבד 18 נשים עם כליל.
דנו הראשונים האם מותר לגבר לצאת בתכשיט יקר. ברז"ה כותב כי באיש שאין דרכו להראות תכשיטים לחבריו מותר, אך הוא מביא את דברי התלמוד ירושלמי שמביא בפשטות שהאיסור הוא גם בגבר ואפילו לצאת בו לחצר, ולפי המובא בתלמוד הירושלמי, אף גערו ברבן גמליאל בן רבי שיצא לחצר במפתח של זהב. עם זאת, מסייג הרז"ה את הפסק וקובע שדווקא בתכשיט העשוי לאנשים ולנשים לא חילקו החכמים ואסרו על שניהם לשאת את התכשיט ברחוב, ולעומת זאת בתכשיט העשוי לגברים בלבד מותר לצאת לרשות הרבים, והוא מביא את פסקו של רבי שמואל הנגיד שפסק כדבריו.
דברים המותרים
התירו חז"ל לצאת לרשות הרבים בקמיע אם נכתב על ידי אדם שהוחזק כמומחה שלוש פעמים. חזקת שלוש פעמים זו מועילה רק לדבר הספציפי שאליו הוחזק הקמיע. כלומר: קמיע שריפא שלושה בני אדם, נחשב כקמיע מומחה, אך לא הוברר שכותבו מומחה. אדם שכתב שלושה קמיעות לשלושה בני אדם וריפא כל אחד מהם פעם אחת - הוחזק האדם ולא הקמיע. כתב שלושה קמיעות שריפאו שלוש פעמים - הוחזקו שניהם. כתב שלושה קמיעות לאדם אחד - הוחזק רק האדם שעבורו נכתב הקמיע, אך לא כותבו.
כלי זין
.
בברייתא מובא כי שאלו החכמים את רבי אליעזר, אם כלי הנשק הם נוי, מדוע לא יהיו קיימין בימות המשיח כמו שכתוב "וכתתו חרבותם לאיתים"? השיב רבי אליעזר, כי בימות המשיח כלי הנשק יהיו מיותרים, ולכן לא יהיו קיימים, ולא מפני שהם נחשבים לכלים מכוערין. אביי הוסיף והסביר את כוונתו של רבי אליעזר, בכך שכאשר הכלים יהיו מיותרין ולא יהיה בהם עוד שימוש, לא יהיה להם ערך גם כנוי, כמו שנר נחשב לדבר מכובד ומלכותי רק בלילה כאשר הוא מאיר את החשכה, ולא ביום לאור השמש.
בתלמוד הובאה גרסה אחרת, ולפיה רבי אליעזר השיב לחכמים שגם בימות המשיח לא יתבטלו כלי הזיין משימוש. התלמוד מביא כי דעה זו של רבי אליעזר מתאימה עם אמרתו של שמואל שפסק "אין בין העולם הזה לימות המשיח אלא שעבוד גלויות בלבד" כלומר החידוש היחיד בהנהגת העולם בימות המשיח יהיה בכך שהעם היהודי לא יהיו משועבדים לאומות העולם ויוכלו לעסוק בתורה ומצוות במנוחה, אבל העולם ינהג הלאה כמנהגו, ואילו הפסוק "לא ישא" כו' נסוב על תקופה מאוחרת יותר המכונה בתלמוד "העולם הבא". דעה זו מנוגדת לזו של רבי חייא בר אבא שקבע כי "כל הנביאים כולם לא נתנבאו אלא לימות המשיח אבל לעולם הבא - עין לא ראתך אלוקים זולתך", שכן לפי רבי חייא בר אבא הפסוק "לא ישא" כו' נסוב על ביאת המשיח שבו לא יהיו מלחמות. לעומת זאת לפי הגרסה הראשונה, דעתו של רבי אליעזר מתאימה עם זו של רבי חייא בר אבא וחלוקה על זו של שמואל.
דין הוצאת כלי מין אחד על ידי מין אחר
במשנה נפסק אודות רשימה של דברים שדרך נשים ללכת בהן בקביעות ואף לצאת עימם למקום ציבורי, כמו מחט תפירה שהוא כלי של מקצוע נשי, כלויאר - בושם נשי, ועוד, שאסור לאשה לצאת בהם. לפי רבי מאיר מדובר בדברים שהוצאתם היא דרך הוצאה ואינם נחשבים ל"תכשיט", ולכן הוצאתם היא מלאכה גמורה. חכמים החולקים עליו סבורים שמדובר ב"תכשיט", אלא שאסרו להוציאם מסיבות אחרות (כדוגמת האיסור שמא תוציא האשה את כלי הבושם כדי להראות לחברתה).
על משנה זו פסק עולא, כי גם רבי מאיר מודה שהוצאת דברים אלו על ידי גבר, אינה נחשבת להוצאה. פסק זה, אותו פסק עולא, ספג ביקורת מידי רב יוסף, מכיוון שנמצאו פסקים סותרים לכאורה, של המשנה האומרת כי גם לבוש שיש אנשים מסוימים הרגילים לצאת בו (למשל רועים) נחשב כל היוצא בו כעובר על מלאכת הוצאה בדרך הוצאה, וזה בעצמו יישב והסביר את פסקו של עולא במשפט הידוע, ולכן בגד שנחשב לאחד מהמינים כתכשיט או הוצאה מקובלת נחשב על בני המין השני כהוצאה דרך שינוי וההפך.
שירות ביטחון המדינה (בלגיה)
שירות ביטחון המדינה (VSSE) (מה שנקרא בהולנדית: Veiligheid van de Staat; בצרפתית: Sûreté de l'État) הוא שירות הביון והביטחון הבלגי. הוקם בשנת 1830, הוא הוותיק שבשירותי המודיעין בעולם, חוץ מאלה של הוותיקן. הגוף מסונף למשרד המשפטים, בעוד סוכנות הביון הפדרלית השנייה, שירות הביון והביטחון הכללי, פועלת בסמכותו של משרד ההגנה.
רובעי ניו יורק
"הרובע השישי"
הרובע השישי הוא מונח לתיאור מקומות שונים אשר אינם חלק מניו יורק אך מסיבות שונות יש שהחשיבו אותם בתור הרובע השישי של העיר. ביטוי זה דומה לתיאור טריטוריות ברחבי העולם בתור "המדינה ה-51 של ארצות הברית" ("51st state"). אזורים אשר כונו הרובע השישי של ניו יורק זכו לכינוי זה בין השאר עקב הקרבה הגאוגרפית שלהם לעיר, התלות והקשר הכלכלי שלהם בה, וזיקה מיוחדת לעיר למשל עקב הימצאותם של יוצאי ניו יורק רבים המתגוררים בהם.
ג'רזי סיטי וערים נוספות השוכנות מול חצי האי מנהטן לאורך עברו השני של נהר ההדסון נחשבות לעיתים רבות בתור הרובע השישי כתוצאה מקרבתם הרבה לעיר. בתקופה הקולוניאלית תחת השלטון ההולנדי האזור אף היה נתון לשיפוט המנהלי של ניו אמסטרדם ממנהטן. כיום הערים הללו מחוברות למנהטן בשתי מנהרות (המנהרות לינקולן והולנד), בגשר אחד (גשר ג'ורג' וושינגטון), וכן במספר קווי רכבת ומעבורת. לאורך השנים אף עלו קריאות לשילוב האזור ברשת קווי הרכבת התחתית של ניו יורק. צירוף רשמי של האזור לעיר, אשר איננו עומד על הפרק, עלול להיתקל בבעיה חוקתית עקב שיוכו למדינה שונה, ניו ג'רזי.
לתקופה מסוימת רבים התייחסו אל ערים שונות במחוז וסטצ'סטר שמצפון לברונקס בתור הרובע השישי של ארצות הברית. משאל על צירוף יונקרס ומאונט ורנון לעיר נערך בשנת 1894 נדחה על ידי התושבים המקומיים. ניסיון מאוחר יותר לצירוף העיר יונקרס וקביעתה בתור רובע שישי של ניו יורק נעשה בשנת 1934. הצעת חוק שהוגשה בנושא הרחבת העיר צפונה נדחתה לבסוף. גם בימינו תושבים מקומיים מתייחסים לעיתים קרובות אל חלקים ממחוז וסטצ'סטר בתור הרובע השישי עקב האופי העירוני הדומה ומספר המועסקים הגבוה מקרבם העושה מדי יום את דרכו לעבודה בניו יורק עצמה.
כחלק מתוכניות פיתוח עירוני חדשות, בשנת 2011, ראש עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג, תיאר את הנמל, קווי החוף ואיי מפרץ ניו יורק העליון בתור הרובע השישי של העיר. היו שהחשיבו את איי העיר כרובע נפרד עקב הנתק התחבורתי בינם לשאר חלקי ניו יורק. באופן זה האי רייקרז השוכן באיסט ריבר בין הברונקס לקווינס זכה לא פעם לכיוני הרובע השישי. מקומות בולטים מחוץ למטרופולין ניו יורק זכו לכינוי הרובע השישי עקב נוכחות בולטת של תושבים ממוצא ניו יורקרי אפשר לכלול את פילדלפיה, מיאמי.
יהודה לייב קמינר
הרב יהודה הלוי (יוד'ל) קמינר (מכונה ר' יוד'ל חנצ'ינר; תקפ"ז, 1827 – כ"ד בתשרי תרנ"ב, 1891) היה תלמיד חכם חסידי בפולין, חותנו של האדמו"ר בעל השפת אמת מגור.
תולדותיו
נולד בלייפניק, בנו של מאיר יחיאל קמינר, שהיה חתנו של רבי ברוך פרנקל-תאומים, בעל ה"ברוך טעם". משפחתו, קמינר, מיוחסת לרבי אברהם גומבינר, בעל ה"מגן אברהם" ("קמינר" הוא שיבוש של "גומבינר"). בילדותו התייתם מאמו ועבר עם אביו להתגורר בברדיצ'ב שבאוקראינה. בשנת 1838, בהיותו כבן 11, שב לפולין וגדל בבית סבתו.
נישא להדסה, בתו של משה חיים רוטנברג, אחיו של רבי יצחק מאיר אלתר, בעל ה"חידושי הרי"ם" מגור. לאחר נישואיו נסע לקוצק והיה מתלמידי הרבי מקוצק. כמו כן היה מתלמידי בעל החידושי הרי"ם והרבי מאלכסנדר חנוך הניך הכהן לוין.
לאחר פטירת חותנו ניהל את עסקיו המסועפים והיה מגדולי העשירים היהודים בפולין. התגורר בעיירה חנצ'ין שבפולין, וכונה על שמה "ר' יודל חנצ'ינר". למד בחברותא עם קרוב משפחתו רבי פנחס אליהו רוטנברג מפילץ. ניהל חליפת מכתבים עם גדולי התורה בדורו, ובהם דודו רבי חיים הלברשטאם מצאנז, שמכנהו בתואר "הרבני החריף".
בשנת תרכ"ב (1862) נישאה בתו יוכבד-רבקה לרבי יהודה לייב אלתר, שהתמנה לימים לאדמו"ר מגור. בעת נישואיו היה רבי יהודה לייב בן 15. כדי שלא יהיה שמו של החתן כשם החותן, ציווה הסב החידושי הרי"ם להוסיף לשמו של נכדו את השם "אריה". לאחר שרבי יהודה אריה לייב אלתר התמנה לאדמו"ר התבטל הרב קמינר בפני חתנו כחסיד לרבו.
נפטר באסרו חג של חג הסוכות בחוץ לארץ תרנ"ב. הותיר אחריו שמונה בנים וארבע בנות. נינתו נישאה ליהודה מאיר אברמוביץ.
בשנת תרצ"ח (1938) יצא לאור בפולין הספר "דגל יהודה" ובו חידושי התורה שלו על התורה, התלמוד והשולחן ערוך. עורך הספר הוא הרב יעקב מאיר בידרמן, חתנו של חתנו ה"שפת אמת", שאף הוסיף הגהות משלו. בשנת תשכ"ו יצאה מהדורה חדשה של הספר על ידי צאצאו משה חיים קמינר. בסוף הספר נספח הקונטרס "אלון בכות" ובו רשימה של מאות מצאצאיו של הרב קמינר שנספו בשואה.
נבוישה סטפנוביץ'
נבוישה סטפנוביץ' (בסרבית: Небојша Стефановић; נולד ב-20 בנובמבר 1976) הוא פוליטיקאי סרבי מהמפלגה הפרוגרסיבית הסרבית. כיהן כנשיא האספה הלאומית בין 2012–2014, כשר הפנים בין 2014–2020, כסגן ראש ממשלת סרביה בין 2016-2022, וכשר ההגנה בין 2020-2022.
ביוגרפיה
סטפנוביץ' נולד בבלגרד ב-20 בנובמבר 1976. ב-2001 הוא הצטרף למפלגה הרדיקלית הסרבית ב-2004 הוא החל לעבוד כמנהל שיווק בחברת "Interspeed Ltd" באותה שנה נבחר למועצת העיר בלגרד. ב-2007 הוא נבחר לאספה הלאומית הסרבית ומונה ליו"ר הוועדה למסחר ותיירות. ב-2008 פרש סטפנוביץ' מהמפלגה הרדיקלית והיה בין מקימי המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית. ב-2011 הוא השלים תואר שני בכלכלה. ב-2012 הוא נבחר שוב לאספה הלאומית מטעם המפלגה הפרוגרסיבית. ביולי של אותה שנה הוא מונה לנשיא האספה הלאומית. בתפקידו זה הוא התבלט בעיקר בשל מאבקיו למען נשים הרות ואמהות.
לאחר הבחירות לפרלמנט ב-2014, מונה סטפנוביץ' לשר הפנים בממשלתו של אלכסנדר ווצ'יץ'. הוא המשיך לכהן בתפקיד גם בממשלתו של אנה ברנאביץ'. ברנאביץ' מינה אותו במקביל גם לסגן ראש הממשלה. ב-28 באוקטובר 2020 הוא מונה לשר ההגנה. ב-26 באוקטובר 2022 הוא פוטר משני תפקידיו.
קישקע
קישקע (יידיש: "מעיים") הוא מאכל מזרח-אירופאי יהודי, העשוי ממעיים של בקר הממולא בתערובת של בצל מטוגן, קמח או מחית תפוחי אדמה, שמאלץ ותבלינים.
הקישקע המבושל יכול להיות בכל צבע החל מלבן-אפרפר ועד לחום-כתום, בתלות בכמות התבלינים (ובעיקר הפפריקה) שבו. כיום משתמשים גם במעטפת סינתטית למילוי במקום במעיים, ובבישול הביתי משתמשים לעיתים בעור מגרון של עוף או תרנגול הודו (צוואר ממולא). בגרסה נוספת, מכינים את התערובת מבלי להכניסה אל תוך המעי, מה שגורם לה לספוח את הנוזלים בסיר ולהתנפח.
את הקישקע נהוג להכין ביום שישי ולהניחו בסיר החמין מעל קו הנוזלים, לבישול ארוך עד לאכילתו בסעודת יום שבת. לפני הנחתו ובישולו מנוקב הקישקע קלות (על ידי מזלג או סיכה) על מנת למנוע התנפחות והתפוצצות.
Butterfly Effect (שיר)
Butterfly Effect הוא שיר של הראפר והזמר האמריקאי טראוויס סקוט. השיר יצא לאור על ידי אפיק רקורדס ב-15 במאי 2017, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השלישי שלו, Astroworld. השיר נכתב על ידי סקוט יחד עם המפיקים הקנדים מורדה ביטס ופליקס לאון.
רקע
במהלך הופעה בוירג'יניה ב-4 במאי 2017, סקוט רמז על צאתה של מוזיקה חדשה בפריסטייל ראפ. סקוט אמר: "Dropping new music in a few days. Bout to go crazy for a few days" ("מוציא מוזיקה חדשה תוך כמה ימים. עומד להשתגע לכמה ימים"). השיר יצא לצד שני שירים נוספים של סקוט בסאונדקלאוד, כולל "A Man" ו-"Green & Purple" בהשתתפות פלייבוי קרטי.
הצלחה מסחרית
השיר נכנס למצעד הבילבורד הוט 100 במקום ה-99 בשבוע של 17 ביוני 2017, והגיע בשיאו למקום ה-50 לאחר צאתו של Astroworld. הסינגל קיבל את תואר הפלטינה המרובעת מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי על 4,000,000 יחידות שנמכרו בארצות הברית. בשנת 2022, השיר חצה את רף מיליארד ההשמעות בפלטפורמת ספוטיפיי.
מדיירה (פירושונים)
מָדֵירָה (Madeira) היא מילה פורטוגזית שפירושה עץ או יער.
אסיזי
אסיזי (באיטלקית: Assisi; בלטינית: Asisium) היא עיר במחוז אומבריה שבאיטליה. העיר מפורסמת בזכות היותה מקום הולדתם של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי, שייסד את מסדר הפרנציסקנים בעיר ב-1208, ושל קלרה הקדושה.
כנסיותיה המפוארות ומרקמה העירוני של אסיזי הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
בזכות חשיבותה בדת הקתולית, אסיזי מושכת אליה מיליוני תיירים וצליינים מדי שנה.
היסטוריה
בשנת 238 המירו תושבי העיר את דתם לנצרות על ידי הבישוף רופינו שקבור באחת מכנסיות העיר. לאחר נפילת רומא ושלטון הפרנקים, השיגה אסיזי עצמאות במאה ה-11. במהלך מלחמה ממושכת נגד העיר פרוג'ה, נפל פרנצ'שו די ברנאדוטה (פרנציסקוס מאסיזי) בשבי, והדבר הניע אותו להקדיש עצמו לעוני וענווה (ראו: פרנציסקנים). עד סוף ימי הביניים התחלף השלטון בעיר בין משטר האפיפיור לבין זה של פרוג'ה. כמו ערים אחרות רבות, הידרדרה העיר בעקבות פרוץ מגפת "המוות השחור" ב-1348.
במלחמת העולם השנייה
ב-8 בספטמבר 1943 כבש הצבא הגרמני את העיר. בעיר לא התגוררו יהודים, אך במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הכיבוש הגרמני, נקלטו באסיזי פליטים רבים, בהם 300 יהודים. הבישוף המקומי, צוותו ונזירי המנזר סן דמיאנו (Convento di San Damiano) הפכו את אסיזי למקום מקלט ליהודים. המבנה והמרתפים הפכו אכסניה ליהודים בעיר, ואיש מהם לא נפגע. אנשי הכמורה סיפקו לפליטים מסמכי זיהוי מזויפים, וקלטו זקנים, חולים, נשים וילדים מהמחוזות ליגוריה וטוסקנה. הם נטלו חלק גם בפעולות ההצלה של ארגון דלאסם, אשר טיפל בפליטים יהודים מחוץ לאיטליה. בעיר הופעל בית ספר יהודי בו יכלו הילדים ללמוד גם את מנהגי הדת היהודית. אחדים מהמצילים, חברי המחתרת באסיזי, קבלו מ"יד ושם" את אות "חסיד אומות העולם".
שליטתו של הצבא הגרמני בעיר נמשכה עד לאחר הקרב על מונטה קסינו והבקעת החזית בקו גוסטב, שלאחריהם המשיכו בעלות הברית בכיבוש איטליה. הצבא הגרמני הנסוג ניסה למקש את המבנים הקדושים באסיזי. אך ברגע האחרון, ב-31 במאי 1944, הגיעה לידי המושל הקתולי של העיר הודעה מהפילדמרשל אלברט קסלרינג, המפקד העליון של הוורמאכט, כי אסיזי הוכרזה כעיר מפורזת. לפיכך נאמר, יש להוציא ממנה את כל החיילים הגרמנים ולהעניק למבניה חסינות. וכך, ברגע האחרון, ניצלו מהרס המקומות הקדושים באסיזי.
ב-4 ביוני 1944 החלה הנסיגה הגרמנית. כ-2,000 פצועים גרמנים פונו מהעיר. התוכנית הגרמנית הייתה לפוצץ את תחנת הרכבת לאחר הנסיגה. המחתרת הפרטיזנית השתלטה על הכניסות לעיר, ענדה על זרועות חבריה את סמל הצלב האדום הבינלאומי והורתה לחבלנים להפסיק את מלאכתם. הגרמנים נשמעו להוראה והסכימו כי אסיזי היא עיר מפורזת ואין לחבל במבניה.
כנסיות
לעיר מקום חשוב ומרכזי בדת הקתוליות ועל כן יש בה מספר רב של כנסיות:
תיאור העיר
אחד התופעות המיוחדות לעיר הוא השימוש הרחב באבן גיר ורודה מאסיזי (Pietra rosa di Assisi). הבתים נבנים מאבן זו ואפילו הככרות מרוצפות בה. כך אומצה האבן, הנחצבת ממונטה סובסיו, לבסיס שלטי המוסדות שלהם ברחבי העולם.
העיר עצמה בנויה במורד המתון של ההר, כאשר מעליה ניצבה המצודה רוקה מג'ורה.
ב-1997 פקדו רעידות אדמה כפולות את אומבריה וגרמו לנזק רב למבניה הקדושים וההיסטוריים של אסיזי. עבודות השיפוץ ממשיכות עד היום.
רוקה מג'ורה
רוקה מג'ורה (באיטלקית: Rocca Maggiore) היא מצודה השולטת על העיר אסיזי ועל מרחבי מחוז אומבריה. המצודה הוקמה בשנת 1174 בתקופת הארכיבישוף כריסטיאנו די מגונצה (Cristiano di Magonza) על מנת להתגונן מפני פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במרכז המצודה מגורי החיילים והמחסנים העומדים לרשותם. מדרום למבצר מצויה הכניסה אליו והיא בעליה במעלה ההר. דרך הכניסה מוגנת על ידי מצד מעוגל (Bastione Circulare) ומגדל נמוך הנמצא בכניסה למצודה.
מוזיאון ופורום רומנו
מוזיאון ופורום רומנו באסיזי נמצאים מתחת לכיכר המרכזית של העיר פיאצה דל קומונה (Piazza del commune). בכיכר עצמה נשמרו המדרגות והחזית של מקדש מינרווה. שרידי הפורום נמצאים יחד עם ממצאי המוזיאון. הם כוללים ממצאים מהעת העתיקה.
אוסף העתיקות של המוזיאון נוצר בשנים 1790–1794 על ידי הארכיטקט ג'ובני אנטוליני (Giovanni Antolini), אשר ביחד עם פרנצ'סקו אנטוניו פרונדיני (Francesco Antonio Frondini) ליקטו 37 כתובות בשפה הלטינית והחליטו להציג אותן ב"מקדש מינרווה".
הטריטוריה הצפונית
הטריטורייה הצפונית (באנגלית: Northern Territory) היא טריטוריה באוסטרליה. היא כוללת את לבהּ של היבשת ואת החלק המרכזי של חופה הצפוני. בירת הטריטוריה ומרכז האוכלוסייה העיקרי בה היא העיר דרווין. אוכלוסיית הטריטוריה היא הקטנה ביותר בין המדינות והטריטוריות של אוסטרליה היבשתית, וצפיפות האוכלוסין נמוכה ביותר.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה היה החלק הצפוני של הטריטוריה תחת ממשל צבאי בשל חשש מפלישה יפנית. בשנת 1978 קיבלה הטריטוריה שלטון עצמי, והוקמה מועצה מחוקקת שבראשה שר ראשי.
פוליטיקה וממשל
לטריטוריה אספה מחוקקת, בדומה לגופי המחוקקים של יתר מדינות אוסטרליה, אולם אספה זו מקבלת את סמכויותיה מהממשל הפדרלי ולא מכוח החוקה.
בשנת 1998 נערך משאל עם בשאלה האם להפוך את הטריטוריה למדינה – הצעה שנדחתה על ידי התושבים (בניגוד לכל הסקרים שהראו תמיכה בהצעה).
הסיבה לדחייה היא הצעת הממשל שיהיו לטריטוריה 3 סנאטורים במקום 12 (כמו בשאר המדינות). הסיבה לשוני זה היא במספר התושבים המועט של הטריטוריה. מספר סנאטורים זהה משמעו שתושב אחד של הטריטוריה יהיה שווה בקולו ל-30 תושבי ויקטוריה או תושבי ניו סאות' ויילס.
ראש הממשלה (רשמית: "השר הראשי", chief minister) כיום היא ויקי או'הלורן שנכנסה לתפקידה ב-31 באוקטובר 2017.
לטריטוריה שני נציגים בפרלמנט האוסטרלי, ושני נציגים בסנאט האוסטרלי.
שלטון מקומי
בטריטוריה שישה יישובים עירוניים (שתי ערים, עיירה אחת (שייר) ושתי מועצות עירוניות), ו-30 מועצות מקומיות.
גאוגרפיה
בטריטוריה מצויות שתי צורות מסלע מפורסמות – האולורו (הידוע בשם "סלע איירס") והקטה טג'וטה (הידוע בשם "האולגס") – שתי צורות מסלע אלה קדושות לאבוריג'ינים, ומהוות אתרי תיירות.
נהרות הטריטוריה:
בטריטוריה שני אזורי אקלים מובחנים. באזור הסמוך לחוף שורר אקלים טרופי, המועד לסופות ציקלון ולגשמי מונסון, ובאזור הפנימי שורר אקלים מדברי קיצוני.
אוכלוסין
הטריטוריה הצפונית היא אחד האזורים דלילי האוכלוסין ביותר בתבל. צפיפות האוכלוסין היא פחות מ-0.2 תושבים לקמ"ר, פחות מעשירית מאשר ביבשת אוסטרליה כולה. היישובים ממוקמים ברובם לאורך הדרך המקשרת בין העיר דרווין לאוסטרליה הדרומית.
אוכלוסיית הטריטוריה הצפונית מהווה 1% מאוכלוסיית אוסטרליה. יותר מ-70 אחוזים מן התושבים מתגוררים בבירת הטריטוריה דרווין (כ-121,000 תושבים ב-2007) ובפרבריה פלמרסטון (כ-27,000) וליצ'פילד (כ-17,000). באליס ספרינגס שבדרום הטריטוריה מתגוררים כ-26,000 איש. מספר עיירות נוספות מונות כמה אלפי תושבים כל אחת.
כ-30 אחוז מן התושבים הם אבוריג'ינים.
כלכלה
כלכלת הטריטוריה הצפונית מתבססת על כרייה של בוקסיט ומנגן, ועל תיירות.
אזורי המכרות העיקריים:
יחסי בליז–יוון
יחסי בליז–יוון הם היחסים הדיפלומטיים בין בליז ליוון.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-4 בספטמבר 1986. בשנת 1992 פתחה בליז קונסוליה באתונה.
גרסת הבמאי
גרסת הבמאי (באנגלית: Director's Cut) היא גרסה של סרט קולנוע (או לעיתים של סרט טלוויזיה או וידאו קליפ) שעריכתה אושרה על ידי הבמאי עצמו. קודמת לה עריכתו של העורך, ולרוב לאחריה באה הגרסה שאושרה על ידי האולפן להקרנה בציבור, המכונה "Final Cut".
גרסת הבמאי נותרת לרוב על שולחן העריכה, כאשר ברוב המקרים האולפן אינו נותן לבמאי את הזכות להחליט בדבר העריכה הסופית של הסרט, משיקולים שונים, לרוב מסחריים. לעיתים המדובר בשינוי תוכני מהותי, כגון סוף שונה, שמח יותר, אך לרוב המדובר בקיצור הסרט, והשמטת קטעים מתוכו (אם כי ידועים גם מקרים הפוכים, בהם גרסת הבמאי קצרה יותר, ויוצרת סרט "קצבי" ו"מהודק" יותר). מסיבה זו "גרסת הבמאי" היא לרוב גרסה ארוכה יותר של אותו הסרט. בסרטים בעלי ערך אמנותי, שנוצרו על ידי במאים ידועים, מופצת לעיתים באופן מסחרי "גרסת הבמאי", המאפשרת לצופים מבט נוסף אל אותה היצירה עצמה, שזכתה לרוב למוניטין בגרסה שהוקרנה לקהל, והבנה טובה יותר של כוונותיו של הבמאי, ושל חזונו ביצירת הסרט.
משמעות המונח
באופן מסורתי "גרסת הבמאי" אינה מהווה את הגרסה האידיאלית או המועדפת על ידי הבמאי. תהליך העריכה של הסרט מחולק לרוב לשלושה שלבים. ראשית יש את "הגרסה הראשונית" (Rough Cut - החיתוך הגס), התואם באופן גס לתסריט. גרסה זו נערכת על ידי העורך ליצירת "גרסת העורך" (Editor's Cut), ולבסוף מגיעה "הגרסה הסופית" (Final Cut), שהיא המוקרנת בציבור. גרסת הבמאי היא שלב ביניים בין גרסת העורך והגרסה הסופית. ברוב המקרים הגרסה הסופית תואמת את כוונות הבמאי, ואפילו מועדפת על גרסאות ביניים. גרסת הבמאי יכולה לכלול סצנות שאינן משביעות רצון, פסקול לא סופי, העדר "Pick up shots" (סצנות ביניים קצרות המושתלות בתוך הסרט המוגמר, ומצולמות לרוב לאחר צילום הסרט, משנתגלה חוסר בעריכה), וכיוצא בזה.
לדוגמה, גרסת הבמאי של סרטו של סם פקינפה "פאט גארט ובילי הנער" ארכה 122 דקות, אך הגרסה הסופית שהוקרנה הייתה בת 105 דקות. "גרסת הבמאי" שהופצה באופן מסחרי, הייתה גרסה מעורבת בת 115 דקות, שהורכבה על בסיס רישומיו של פקינפה, ולפי חזונו הכללי, ולא "גרסת הבמאי" המלאה, שלא הייתה, כפי הנראה, משביעת רצון. במקרה זה "גרסת הבמאי" הייתה שונה במקצת מהגרסה המועדפת על הבמאי.
גרסת הבמאי של הסרט "הנוסע השמיני" אינה כלל גרסת במאי לפי הגדרה זו. כפי שמסביר רידלי סקוט ב-DVD שהופץ של גרסה זו, גרסת הבמאי מ-2003 נוצרה לבקשת האולפן שרצה להפיץ את הסרט מחדש, אך ליצור עניין בגרסה שונה וחדשה. סקוט הסכים, ויצר גרסה אלטרנטיבית של הסרט, שלא הייתה גרסת הבמאי מהתקופה בה נערך הסרט, אלא פשוט גרסה שונה, שגם היא תואמת את חזונו לגבי הסרט, אם כי הוא עדיין מעדיף את הגרסה שהוקרנה בקהל. בניגוד לכך, גרסת הבמאי של "ממלכת גן עדן" של סקוט מ-2005 היא הגרסה האמיתית שהותיר סקוט בשלבי העריכה, שהייתה ארוכה יותר בשעה מהגרסה שהופצה, וזכתה להצלחה ביקורתית רבה יותר.
מאבק כנגד האולפנים
גרסת הבמאי היא לעיתים אך תוספת המבהירה את הסרט, מוסיפה לו עומק, או עושר של פרטים החסר בגרסה המקורית. כך, למשל, גרסת הבמאי פרנסיס פורד קופולה לסרט אפוקליפסה עכשיו כוללת שתי סצנות ארוכות ומשמעותיות, שאינן משנות באופן מהותי את עלילת הסרט, אך מוסיפות עומק ועושר של פרטים לנושאים הנדונים בו. לדוגמה, בסצנה ארוכה שהוספה בגרסת הבמאי, נפגשים גיבורי הסרט, חיילים אמריקאים, עם חוואים צרפתים בווייטנאם, ודנים עמם דיון ארוך במעורבות הצרפתית והאמריקאית בווייטנאם. סצנה זו היא ארוכה ואיטית, ונראה כי אחד משיקולי העריכה שהשמיטו אותה היה התחושה כי היא תפריע לקצבו של הסרט, שהיה ארוך ממילא (153 דקות). לאחר הצלחת הסרט והכתרתו על ידי הביקורת כיצירת מופת, החליט קופולה לחשוף את הצופים גם לסצנה זו בגרסה שהופצה בשנת 2001 (על אף שגרסה זו אינה "גרסת הבמאי" במלוא מובן המילה, אלא עריכה מחדש של הסרט, אותה כינה הבמאי - "Redux"), אך הסצנה אינה משנה באופן מהותי את עלילת הסרט, את אופיים של הגיבורים, או את האמירה העולה מן הסרט.
לעיתים מהווה חזונו של הבמאי ניגוד לדרך בה חברת ההפצה, או האולפן, רואים את הסרט, וזאת לאחר שהשקיעו בו זמן ומאמץ. לעיתים מביאות הקרנות ניסיון לקהל לתחושה בקרב האחראים על ההפצה, כי יש לשנות את סופו של הסרט, להפוך אותו לאופטימי יותר, או למובן יותר. במקרים כאלו, תהיה גרסת הבמאי שונה באופן מהותי, ותשנה לחלוטין את האמירה העולה מהסרט, את עלילתו, ואת אופיים של הגיבורים.
מקרה בולט הוא מקרה הסרט ברזיל שביים טרי גיליאם. המדובר בדיסטופיה קודרת, שהופצה בעולם בגרסה בת 142 דקות המסתיימת בכך שהגיבור מעונה ויוצא מדעתו. בארצות הברית החליטה חברת ההפצה שהסרט ארוך מדי ושסופו האפל לא מתאים לקהל האמריקני. הסרט נערך מחדש לגרסה אופטימית, שסופה טוב. גיליאם פתח במערכה כנגד האולפנים, וקרא בפומבי להקרין את הסרט בגרסתו המקורית. לאחר שגיליאם הקרין את הגרסה המקורית של הסרט למבקרי קולנוע אמריקנים, הקרנה שהובילה למועמדותו וזכייתו של "ברזיל" בפרס מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס, הופץ הסרט בגרסתו המקורית ולא בגרסת האולפן.
דוגמה נוספת היא סרטו של רידלי סקוט בלייד ראנר. בגרסת הבמאי, שהוקרנה ברבים ב-1992 כעשור לאחר הקרנת גרסת האולפנים, הוסרו סצנות "הסוף הטוב", והוספו סצנות בהן רואה הגיבור בחלומו חד קרן, כאשר הדבר רומז לצופי הסרט, על פי עלילת הסרט, כי גם הגיבור אינו אנושי, אלא הוא אנדרואיד, שינוי מהותי באמירה של הסרט, וברושם שהוא מותיר על הצופה, לעומת הגרסה שהוקרנה במקור.
התפתחות המונח
הפצת "גרסאות הבמאי" החלה בתחילת שנות ה-80 כאשר מכשירי הוידאו הביתיים הפכו נפוצים, וכך יצרו שוק חדש למוצרים שלא היו קיימים קודם לכן - גרסאות במאי לצפייה ביתית. בתחילה הופצו גרסאות במאי של סרטי פולחן, שצברו להם קהל צופים נאמן אשר היה ער לשינויים שבין גרסת הבמאי והגרסה המסחרית, והתעניין בהם.
מהדורה מיוחדת, עריכה מורחבת
ישנם סרטים שהמהדורה המיוחדת שלהם נועדה לעדכן בהם את האפקטים המיוחדים, שנראה כי התיישנו, ולהתאימם לתקופה חדשה. כך, למשל המהדורה המיוחדת לסרטי מלחמת הכוכבים של ג'ורג' לוקאס ואי. טי. של סטיבן ספילברג.
לעיתים המהדורה המיוחדת מופצת כנגד רצונו של הבמאי, ובניגוד לדעתו. כך המהדורה המיוחדת של סרטו של דייוויד לינץ' חולית משנת 1984, שהורחב במיוחד לטלוויזיה, או סרטו של רידלי סקוט גלדיאטור שיצא במהדורת DVD מורחבת. על שום כך קיים גם המונח "אלן סמית'י", כלומר, שם אולפנים בדוי לבמאי שאינו מעוניין כי שמו יתווסף לעריכה זו של סרטו.
לעיתים המהדורה המיוחדת כוללת הרבה יותר מסצנות נוספות, אפקטים מיוחדים או שינויים מינוריים בעלילה. כך, למשל, בשנת 2006 יצאה מהדורה מיוחדת של הסרט סופרמן 2. צילומי הסרט החלו בהדרכת הבמאי ריצ'רד דונר, שהוחלף בשלב מתקדם בידי הבמאי ריצ'רד לסטר. המהדורה המיוחדת החליפה רבות מהסצנות שצילם לסטר בסצנות שצולמו על ידי דונר, וכן הוספו סצנות חדשות, על מנת להפוך את הסרט דומה לחזונו של דונר ככל האפשר. הגרסה שהתקבלה נקראת "סופרמן 2: הגרסה של ריצ'רד דונר" והיא שונה באופן מהותי מהגרסה שהוקרנה בבתי הקולנוע.
גרסת הבמאי בסוגי מדיה אחרים
כאשר הפכו "גרסאות במאי" מקובלות ופופולריות בקולנוע, התקבל המונח במקביל גם בסוגי מדיה אחרים:
דרווין קיצ'ן
דרווין קיצ'ן (באנגלית: Derwin Kitchen; נולד ב-14 במאי 1986 בג'קסונוויל, ארצות הברית) הוא כדורסלן אמריקאי. ב־2019 שיחק בדפנסור ספורטינג האורוגוואית. גובהו 1.95 מטרים.
קריירה
דרווין קיצ'ן שיחק בנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת המדינה של פלורידה בליגת המכללות. במשך שלוש השנים בהם היה באוניברסיטה, העמיד ממוצעים של 8.8 נקודות ו-5.1 ריבאונדים. קיצ'ן התחיל את הקריירה המקצועית שלו במדי מכבי ראשון לציון מליגת העל הישראלית בכדורסל, הוביל אותה לפיינל פור של הליגה ונבחר לחמישיית העונה בליגת העל של עונת 2011/12. בראשון לציון הוא סיים עם ממוצעים של 14.5 נקודות, 7.2 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
בעונת 2012/13 עבר לקבוצת ליגת העל היוונית, פנאתינאיקוס אך בשל מיעוט דקות עזב אותה לאחר 9 משחקים בלבד. בהמשך העונה הצטרף למועדון הקרואטי צדביטה זאגרב במדיו העמיד ממוצעים של 3.8 נקודות, 2.9 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
ב־2017/18 שיחק בעמדת הקלע בקבוצת הפועל אילת בליגת העל בכדורסל.
ג'וג'ו ראביט
ג'וג'ו ראביט (באנגלית: Jojo Rabbit) הוא סרט דרמה קומית-סאטירית אמריקאי משנת 2019, שנכתב ובוים על ידי הבמאי והתסריטאי טאיקה ואיטיטי, שגם משתתף בסרט.
תקציר העלילה
הסרט מתרחש לקראת סוף מלחמת העולם השנייה בגרמניה ועוקב אחר יוהנס "ג'וג'ו" בצלר, ילד בתנועת הנוער הנאצית, המגלה שאימו (סקרלט ג'והנסון) מחביאה נערה יהודייה בביתם. לאחר מכן הוא מתחיל להטיל ספק באמונותיו, תוך כדי התערבות של חברו הדמיוני, מעין גרסה חלופית של אדולף היטלר (ואיטיטי). בסרט מככבים גם סם רוקוול, רבל וילסון, סטפן מרצ'נט ואלפי אלן. הסרט זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר לשנת 2019 והוענק לטאיקה ואיטיטי.
קישורים חיצוניים
ביקורות
ג'ון טרנר
ג'ון טרנר (באנגלית: John Turner; 7 ביוני 1929 – 18 בספטמבר 2020) היה ראש ממשלת קנדה הזמני מ-30 ביוני 1984 עד 17 בספטמבר 1984.
ביוגרפיה
נולד בריצ'מונד, בריטניה ועבר עם אימו לקנדה בגיל 3. למד באוניברסיטאות ונקובר, אוקספורד ופריז. הוא הצטרף למשרד עורכי דין במונטריאול בשנת 1954.
נבחר לראשונה לפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית בשנת 1962. בממשלתו של פייר אליוט טרודו שנבחר לראש ממשלה בשנת 1968, שימש כשר המשפטים, והחל משנת 1972 כשר האוצר.
לאחר שטרודו הודיע על פרישתו מתפקיד ראש הממשלה ב-1984, מינתה במקומו המפלגה הליברלית את ג'ון טרנר למחליפו. שבוע לאחר כניסתו לתפקיד הקדים טרנר את הבחירות בהן הובסה מפלגתו על ידי השמרנים. טרנר כיהן בתפקיד ראש הממשלה חודשיים וחצי בלבד. רק ראש ממשלה אחד בתולדות קנדה כיהן תקופה קצרה יותר (צ'ארלס טאפר, שכיהן 68 יום, 11 יום פחות מטרנר).
לאחר הפסדו בבחירות לבריאן מלרוני מהמפלגה הפרוגרסיבית שמרנית של קנדה, כיהן טרנר כראש האופוזיציה ואף ששיפר את מצב מפלגתו בבחירות הבאות, שנערכו ב-1988, הפסיד שוב למלרוני ופרש מראשות מפלגתו.
נפטר ב-18 בספטמבר 2020.
סבך הפרי האדום
סבך הפרי האדום (באנגלית: Rubyfruit Jungle) הוא ספר הביכורים של הסופרת והפעילה החברתית ריטה מיי בראון, אשר יצא בשנת 1973. הרומן ידוע בשל התיאורים הלסביים המפורשים שבו, אשר היו לא מקובלים בספרות של אותה התקופה. שם הספר הוא התייחסות בסלנג לאיבר המין הנשי.
הספר הוא רומן חניכה אוטוביוגרפי (יש הרואים בו רומן פיקרסקי) של תקופת נעוריה של מיי בראון ותחילת פועלה כסופרת בסקסואלית. "סבך הפרי האדום" נחשב לספר מכונן בסוגת הספרות הלסבית, ולחלק מפועלה החברתי של מיי בראון, אשר התמקד בפמיניזם ובזכויות להט"ב.
עלילה
הרומן מתמקד במולי בורג, בת מאומצת למשפחה ענייה מפנסילבניה אשר ניחנה ביופי יוצא דופן ואשר מודעת לנטייתה המינית הלסבית מגיל מוקדם. היא מתוארת כנערה דעתנית ובעלת ביטחון עצמי רב. למולי יחסים רעועים עם אמהּ קארי, וזו מודיעה לה כבר בגיל צעיר שהיא אינה אמה הביולוגית ושהיא למעשה "ממזרה". מולי מתנסה ביחסים חד-מיניים כבר בכיתה ו' עם חברתה לורטה בי ביסלנד, ולאחר מכן שוב בבית ספרה בפלורידה, שם היא מקיימת יחסים עם חברה בשם קרוליין סימפסון, המעודדת המובילה בבית הספר. סימפסון מקיימת עם מולי יחסים ברצון, אך מסרבת למונח "לסבית".
מולי מתנסה גם ביחסים עם גברים, בהם גם עם בן-דודהּ, כאשר השניים היו צעירים. אביה, קארל, מת כאשר הייתה בשנותיה הראשונות בבית הספר היסודי. שילוב של אופייה החזק והבוז שהיא חשה לאמהּ מביאים אותה להצטיין בלימודיה ולקבל מלגה מלאה לאוניברסיטת פלורידה. שלא כמו קארי, קארל תמיד תמך בשאיפותיה של מולי ובלימודיה. יחד עם זאת, כאשר מתגלה מערכת היחסים של מולי עם שותפתה האלכוהוליסטית למעונות, נדחית בקשתה לחידוש המלגה. כשברשותה רק סכום כסף קטן, היא עוברת לניו יורק על מנת לרכוש השכלה כקולנוענית. כאשר היא מגיעה לעיר, מתבדים חלומותיה בנושא מערכות יחסים. הספר מסתיים בשנות ה-60, עם מהפכת ילדי הפרחים.
כריסטופר לרקין
כריסטופר לרקין (באנגלית: Christopher Larkin; נולד ב-2 באוקטובר 1987) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי, מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור מונטי גרין בסדרת הטלוויזיה "המאה" ברשת The CW.
ביוגרפיה
לרקין נולד בטגו, דרום קוריאה. בגיל ארבעה חודשים הוא אומץ על ידי איליין (לבית גולט) ופיטר לרקין, סגן נשיא חברת רילוקיישן. הוא גדל בעיירה חברון, קונטיקט, וחינוכו היה עשיר בתרבות האירית של אביו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון "RHAM" ובאקדמיית הרטפורד הגדולה לאמנויות ב-2005, לרקין הלך ללמוד לתואר ראשון באמנות ותיאטרון באוניברסיטת פורדהם במרכז לינקולן בניו יורק. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באוף-ברודוויי בשנה השנייה שלו בקולג' ופספס את סמסטר הסתיו של שנתו האחרונה כדי לגלם את הדמות הראשית בהפקה "קפקא על החוף" בתיאטרון סטפנוולף בשיקגו, אילינוי. לרקין סיים את לימודיו בפורדהם בשנת 2009 ועבר ללוס אנג'לס בשנת 2012 בתקווה למצוא הזדמנויות נוספות למשחק.
קריירת משחק
בשנת 2001 ביצע לרקין את הופעת הבכורה שלו עם תפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה של ערוץ הולמרק "הפלמינגו בירידה". הוא הופיע במספר תוכניות טלוויזיה, כולל "Awkward", "לחיות את החיים" ו"90210".
בשנת 2014 החל לשחק את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "המאה" ברשת The CW, תפקיד אשר נמשך עד עונתה החמישית ב-2019; בסדרה, גילם את מונטי גרין, נער חכם ובעל ידע טכנולוגי המהווה נכס יקר ערך לתושבים על פני כדור הארץ בשל הידע שלו בתחום התרופות וההנדסה.
בשנת 2019 שיחק את דמותו של ג'ונתן ווינטר במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בנטפליקס ומבוססת על סדרת הספרים באותו שם מאת ארמיסטד מופין.
קריירה מוזיקלית
בשנת 2011, לרקין הקים את להקת "d'Artagnon" עם חברו ווייד אלאן-מרקוס. הלהקה הוציאה אלבום אחד בשם "A-side". מתוך אלבום הזה, השיר שלהם "Confession" הושמע בפרק השישי בעונה השנייה של "המאה", כמו כן, הוא כלול בפסקול של הסרט "We Made This Movie".
כיום, לרקין משחרר מוזיקה תחת הכינוי Carry Hatchet; הוא הוציא את אלבום הבכורה שלו "The News Today" בז'אנר הפולק ב-29 בספטמבר 2015. אלבומו השני, The" Happiest Album Ever Made", יצא ב-13 בנובמבר 2017 עם השירים שבלטו בו "Julien" ו-"Grey Blues" שיצאו מוקדם יותר כסינגלים. אלבומו השלישי "Jayne Schmayne", שוחרר ב-4 במאי 2021. בתוך אלבום זה, השירים "Round and Round", "Theo" ו-"Only a Fool" שוחררו מוקדם יותר כסינגלים עם קליפים נלווים.
אוקטב בוטנר
אוקטב בוטנר (בצרפתית: Octav Botnar; 21 באוקטובר 1913 צ'רנוביץ, דוכסות בוקובינה, כתר אוסטריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 11 ביולי 1998, וילאר-סור-אולון, שווייץ),היה איש עסקים ונדבן בריטי, יהודי יליד בוקובינה, בצעירותו פעיל קומוניסט, לוחם מחתרת, אסיר פוליטי.
קורות חיים
אוקטב בוטנר נולד בשנת 1913 בצ'רנוביץ כשזו הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אך במהרה הייתה לחלק מרומניה. בצעירותו היה פעיל קומוניסטי ונכלא על כך בין השנים 1932 - 1936. לאחר שחרורו נסע לצרפת, כדי להצטרף לצד הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד, אך נעצר בצרפת ובהיותו שם הצטרף לצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה. בוטנר ויחידתו נפלו בשבי הגרמני, אך הוא נמלט מהשבי והצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
בוטנר הצליח לקבל את הזיכיון לשיווק מכוניות של ניסאן מוטורס בבריטניה, הוא הכניס שיטות שיווק מקוריות ומכירותיו גדלו מאוד משנה לשנה וכך גם הונו.
שלטונות בריטניה טענו שבוטנר העלים הכנסות בסכומים גדולים והוא עבר להתגורר בשווייץ, אך לאחר סכסוך עם משטרת שווייץ עבר לצרפת. בעיתונות הישראלית נטען שיצחק הרצוג, אחד ממנהלי הקרן בישראל, ניתב חלק מכספי הקרן לעמותות שמימנו את תעמולת הבחירות של אהוד ברק.
אוקטב בוטנר מת בשנת 1998 מסרטן הקיבה ביישוב וילאר-סיר-אולון בשווייץ.
ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית
ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית (באנגלית: The National Film Registry) הוא אוסף הסרטים שנבחרו לשימור בספריית הקונגרס, על ידי המועצה הלאומית לשימור סרטים של ארצות הברית.
ייסוד
המועצה הוקמה בשנת 1988 מכוח חוק שימור הסרטים הלאומיים (National Film Preservation Act). באשרורו של החוק בשנת 1996 נוסף לו סעיף שאיפשר את הקמתה של הקרן הלאומית לשימור סרטים, עמותה ללא מטרות רווח, שבניגוד למועצה יכלה לגייס לצורך מטרות השימור כספים מהסקטור הפרטי.
הסרטים בארכיון
בכל שנה נבחרים עד 25 סרטים, שיצאו לאקרנים לפני עשור או יותר, אשר נחשבים כבעלי תרומה תרבותית, היסטורית או סרטים משמעותיים מבחינה אסתטית, ואשר מציגים את הטווח והמגוון של מורשת הקולנוע האמריקאי. אוסף הסרטים מייצג מגוון רחב של הקולנוע האמריקאי, הכולל סרטים הוליוודיים באורך מלא, סרטי תעודה, סרטי אינדי, יומני קולנוע, סרטים אילמים הפקות חובבים, סרטים ניסיוניים, סרטים בעלי עניין אזורי, סרטים אתניים, סרטי אנימציה, סרטים קצרים וכן סרטים המיועדים לשימור לטובת הדורות הבאים.
נכון לשנת 2021 הסרט המוקדם ביותר בארכיון הוא "Newark Athlete" משנת 1891, והסרט המאוחר ביותר בו הוא "Freedom Riders" שיצא בשנת 2010. השנה אשר לה המספר הרב ביותר של סרטים בארכיון היא 1939 עם 18 סרטים שיצאו בה ושנבחרו לשימור.
מורומבי
אצטדיון סיסרו פומפאו דה טולדו (פורטוגזית: Estádio Cícero Pompeu de Toledo), הידוע גם כאצטדיון המורומבי (Estádio do Morumbi) או מורומבי (Morumbi), הוא אצטדיון כדורגל, הממוקם בעיר סאו פאולו שבמדינת סאו פאולו, ברזיל. האצטדיון שייך למועדון הספורט וקבוצת הכדורגל סאו פאולו ומשמש כמגרשה הביתי. עד סיום בנייתו של האצטדיון הלאומי של ברזיליה, מורומבי הוא האצטדיון השני בגדלו בברזיל, אחרי המרקנה, והגדול ביותר מבין האצטדיונים הפרטיים.
היסטוריה
חלום המגרש הביתי הפרטי של מועדון סאו פאולו החל להתגשם בשנת 1952 עם תחילת הפרויקט לבניית אצטדיון בשכונת המורומבי שבסאו פאולו. הוגה הפרויקט היה נשיא המועדון, סיסרו פומפאו דה טולדו, אשר על שמו נקרא האצטדיון היום.
אצטדיון מורומבי נחנך באופן רשמי בשנת 1960, בטרם היה מוכן. לקח לסאו פאולו עוד עשור לסיים את בניית האצטדיון. המשחק הראשון באצטדיון לאחר שהושלם נערך ב-25 בינואר 1970 לעיני 107,069 צופים. תכולת מורומבי הייתה אז של כ-120,000 איש ואוהדי הקבוצה כינו אותו "האצטדיון הפרטי הגדול בעולם".
בשנות ה-90 הצטמצמה תכולת האצטדיון ל-85 אלף צופים מסיבות בטיחות. בעשור הראשון של המאה ה-21 סידרה נוספת של שיפוצים שיפרה את התשתית והורידה את התכולה למספרים של היום.
מונדיאל ואולימפיאדה
מורומבי היה ברשימת האצטדיונים המועמדים לארח משחקי גביע הקונפדרציות 2013 ומונדיאל 2014 ולשם כך החלו שיפוצים בשנת 2009. לאצטדיון הוכנה תוכנית לשיפוץ היציעים והוספת גג שיחובר לשתי קשתות ענק. אולם עקב אי מסירת ביטחונות לפיפ"א במועד המוסכם, בוטלה השתתפותו של מורומבי בטורניר המונדיאל. במקומו של מורומבי, כנציגה של מדינת סאו פאולו, נבחר ארנה דה סאו פאולו.
מורומבי נבחר לארח משחקי כדורגל במסגרת אולימפיאדת 2016.
פעילות נוספת
לצד משחקי כדורגל, מארח המורומבי הופעות וקונצרטים רבי משתתפים. בין האומנים ולהקות אשר הופיעו באצטדיון לאורך השנים נמנים (לפי סדר הופעתם): קווין, קיס, מייקל ג'קסון, מדונה, אירוסמית', ויטני יוסטון, U2, רוג'ר ווטרס, AC/DC, ביונסה, קולדפליי, בון ג'ובי, בלאק אייד פיז, פול מקרטני, שאקירה, איירון מיידן, ג'סטין ביבר, אריק קלפטון וליידי גאגא.
מחוץ לאצטדיון, אך באותו קומפלקס, נבנה הקאנטרי קלאב של מועדון סאו פאולו, המיועד לחבריו, שהוא בין הגדולים והמודרניים בברזיל.
יוון תחת שלטון האימפריה הביזנטית
יוון תחת שלטון האימפריה הביזנטית היא תקופה בהיסטוריה של יוון, שהחלה עם נפילתה של האימפריה הרומית כמה דורות אחרי חלוקתה לאימפריה הרומית המערבית ולאימפריה הרומית המזרחית, המכונה האימפריה הביזנטית. תקופה זו הסתיימה עם כיבוש יוון על ידי האימפריה העות'מאנית במאה ה-15.
היסטוריה
סופה של התקופה הרומית המאוחרת ותחילתה של התקופה הביזנטית ביוון איננו מוגדר בנקודת ציון ברורה וחד משמעית. מבחינה תרבותית ודתית, ניתן לתקף את המעבר בין התקופות הללו בעלייתו לשלטון של הקיסר קונסטנטינוס בשנת 324, המהווה את ראשית הפיכת הקיסרות לנוצרית. תחת קיסר זה, כוחה של הנצרות החל עולה כדת מועדפת, ואחר כך כדת המדינה בקיסרות הרומית. אולם מבחינה מדינית, ניתן לתקף את ראשיתה של התקופה הביזנטית רק במותו של הקיסר תאודוסיוס הראשון בשנת 395, תאריך המציין את התפלגות הקיסרות הרומית לקיסרות המערבית והקיסרות המזרחית. לאחר מותו, האימפריה הרומית חולקה בין שני בניו. יוון נשארה חלק מהאזור המזרחי של האימפריה.
רובה של יוון היה חלק מהדיוקסיה מקדוניה שבפרפקטורה הפרטוריינית של איליריקום. הפרפקטורה חולקה למזרח ומערב כמו האימפריה הרומית. המרכז האדמיניסטרטיבי של הפרפקטורה היה בסלוניקי. מקדוניה כללה את הפרובינקיות כרתים, אכאיה, תסליה, אפירוס וטוס, אפירוס נובה, מקדוניה סלוטאריס ("נושעת, ניצלת") ומקדוניה פרימה ("ראשונה"). האיים האגאיים היו למחוז אינסולאה בדיוקסיה של אסיה.
פלישות הברברים, שפגעו באימפריה הרומית המערבית ותרמו לסופה, לא גרמו נזק דומה לחלק המזרחי. מספר שבטים, ובראשם הויזיגותים, האוסטרוגותים וההונים עצמם הצליחו אמנם לחדור ולזרוע הרס בבלקן, אך נבלמו בידי צבאותיה של ביזנטיון, או שוחדו בידי אוצרה, ופנו מערבה. בימי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, האימפריה הגיעה לשיא גודלה. הפוליס כמוסד שגשגה כנראה עד למאה ה-6 לפחות. מאז המאה ה-5, סלוניקי נחשבה העיר השנייה באימפריה, גם מבחינת עושר וגודל.
החל מסוף המאה ה-6 סבלה האימפריה מפלישות ונדידה של עמים שונים שערערו את שליטתה ביוון. בין העמים היו הסלאבים, האווארים (עם קדום) והבולגרים. כך איבדה הקיסרות שליטה על חלקים מיוון. במהלך המאה ה-8 הושבה השליטה הביזנטית על כל יוון. הבולגרים והערבים (אשר שלטו בכרתים בשנים 824-960) המשיכו להאבק עם הביזנטים. באמצע המאה ה-7 אורגנה האימפריה מחדש על ידי קונסטנס השני, קיסר האימפריה הביזנטית. היא חולקה למחוזות צבאיים שנקראו תמות. חלק מיוון נכלל בתמת תראקיה. חלק מחיל הקראביאסיאנו הימי הוצב בדרום יוון ובאיים האגאים. מאוחר יותר חולקו הקראביסאנוי על ידי יוסטיניאנוס השני לתמה הלאס (שבמרכזה קורינתוס) ולתמה הקרביסיינית. עד מותו של בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, בשנת 1025, יוון חולקה לתמות כרתים, פלופונסוס, הלאס, ניקופוליס, לריסה, קפלוניה, סלוניקי וסטרימון, האיים הקיקליאדיים והים האגאי. יוון ותראקיה הפכו למשגשות יותר במאה ה-10 ועיירות וערים החלו לצמוח מחדש. אתונה וקורינתוס צמחו ככל הנראה לכ-10,000 איש, ואילו בסלוניקי היו אולי כמאה אלף איש. התפתח מעמד אריסטוקרטי חשוב בתמות אלה, במיוחד הקיסרים מהשושלת המקדונית ששלטו באימפריה בשנים 867–1056.
במאות ה-11 וה-12, החלה האימפריה להאבק עם הנורמנים ממערב. במהלך המלחמות הנורמניות-ביזנטיות, פלשו הנורמנים לערים כמו קורינתוס ותבאי. עד סופן נפלו לידי ממלכת סיציליה הנורמנית שטחים במערב האימפריה, כולל רוב האיים היוניים. יוון הייתה שלווה ומשגשגת יחסית באותן מאות, בהשוואה לאנטוליה שהוצפה על ידי הסלג'וקים. סלוניקי גדלה ככל הנראה לכ-150,000 איש, אף על פי שנבזזה על ידי הנורמנים בשנת 1185. גם תבאי הפכה לעיר מרכזית עם אולי 30,000 איש, והייתה מרכז תעשיית משי גדולה. באתונה וקורינתוס היו כנראה כ-10,000 איש.
באמצע המאה ה-11, עלה לשלטון אלכסיוס קומננוס. בראשית שלטונו הנחיל תבוסה ניצחת לנורמנים בראשותו של רובר גיסקאר אשר פלשו לאפירוס. ברם, תמורת עזרתה של הרפובליקה של ונציה בהדיפת פלישת הנורמנים, כל נמלי הקיסרות נפתחו בפני סוחרי ונציה, דבר אשר גרם נזק בל ישוער לסחר הים הביזנטי. בסוף המאה, הקיסר ביקש עזרה להגנת ממלכתו כנגד הטורקים הסלג'וקים. התוצאה, המפתיעה מבחינתו של אלכסיוס, של הבקשה הזאת הייתה מסע צלב בהשתתפות עשרות אלפי חיילים. בעקבות מסע הצלב הראשון, גדל שטח האימפריה, הוקמו ישויות כמו ממלכת ירושלים והחלו יחסי הצלבנים והביזנטים במזרח התיכון.
במהלך מסע הצלב הרביעי הוטל מצור על קונסטנטינופול. בשנת 1204 העיר נכבשה ונבזזה. האימפריה חולקה בין ונציה ומנהיגי הצלבנים, והאימפריה הלטינית הוקמה. בשטחה של יוון הוקמו מדינות צלבניות. תקופה זו מכונה "פרנקוקרטיה", "שלטון הפרנקים" ביוונית (כינוי של אירופאים, בעיקר ממערב אירופה). מורשת מסע הצלב הייתה התחושה העמוקה של בגידה שהפרנקים החדירו בהדרגה ביווניים.
במקביל, הוקמו בשטחי האימפריה 3 ישויות דוברות יוונית. אחת מהן הייתה נסיכות אפירוס שבצפון יוון. הנסיכות הגדילה את חלקה בשטח יוון עד שנות השלושים של המאה ה-13. קיסרות ניקאה הפכה אותה למדינת חסות בימי יוחנן השלישי. בשנת 1261, השיב קיסר ניקאה מיכאל השמיני את האימפריה הביזנטית על כנה והוכרז לקיסר מיכאל השמיני פלאולוגוס. עד מותו בשנת 1282, יוון הושבה בחלקה לשליטת ביזנטית. למרות זאת, הקיסרות לא הצליחה לשלוט על כל יוון עד סוף ימי האימפריה. הוחזר השלטון הביזנטי באזור סלוניקי, באיי הים האגאי, תסליה, אפירוס ורוב אכאיה. אתונה למשל נשארה בשליטה פרנקית.
אפירוס מרדה מדי פעם, לפחות עד שנת 1339. ב-1341 פרצה מלחמת אזרחים באימפריה הביזנטית. סטפן אורוש הרביעי דושאן, מלך סרביה, ניצל את חולשת האימפריה, כבש שטחים נרחבים במערב הבלקן ובכלל זה את העיר קוואלה. באותה תקופה החלו גם מתקפות מצד הבולגרים והעות'מאנים. כך לדוגמה דידימוטיכו נכבשה מספר פעמים על ידי כוחות האימפריה הבולגרית השנייה וסלוניקי נכבשה על ידי העות'מאנים בשנת 1387 חזרה לשלטון ביזנטי בשנת 1403 (הועברה לשליטת הרפובליקה של ונציה בשנת 1423) דספוטט מוראה הוקמה על ידי הקיסר הביזנטי בשנת 1348. בירתה של הדספוטט שכנה במיסטרס בצידם המזרחי של הרי טייגטוס, מעל חורבותיה של ספרטה שבפלופונסוס. השנים הראשונות של המאה ה-15 היו שנות שלום בפלופונסוס. בשנים אלה הייתה מיסטרס למרכז התרבותי של העולם הביזנטי, והיא משכה אליה מדענים, אנשי דת ופילוסופים מהבירה קונסטנטינופול. כמעוז הנצרות האורתודוקסית היוונית, התנגדה מאוד לניסיונות הקיסרים להתאחד עם הכנסייה הקתולית, אף על פי שהאיחוד היה מאפשר לאימפריה להשיג עזרה מהמערב נגד העות'מאנים. העות'מאנים, לאחר שהביסו את הבולגרים בשנת 1371, ואת הסרבים בשנת 1389, התקדמו לעבר יוון. הכיבוש של האימפריה הביזנטית נמשך כ-60 שנה, בשנת 1453 נפלה בירת האימפריה קונסטנטינופול לידי מהמט השני, ובשנת 1458 נכבשה אתונה. הפלופונסוס (מוראה) נשאר בשליטה ביזנטית עד לשנת 1460, וונציה וג'נובה שלטו בכמה משטחי הפלופונסוס וכמה איים יוונים, אולם עד 1500 היו רוב שטחי האימפריה הביזנטית, ויוון בתוכם, בידיים עות'מאניות. מצודת רודוס נפלה בידי צבאו של סולימאן המפואר ב-1522, והאיים הדודקאנסיים האחרים נכבשו באותה שנה. בשנת 1670 הם כבשו את כרתים מידי הוונציאנים. רק האיים היוניים, שנשלטו על ידי ונציה, היו החלק היחידי מיוון שלא נפלו לידי האימפריה העות'מאנית.