cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וייקוסלאב לובוריץ'
מפקד ההגנה האוסטאשית
העד קוסינה פראניו העיד לאמור כי: ג'ורו שווארץ זוכר את לובוריץ' בשל עורמתו, שכן היה משלה את האסירים בנאומים משוכללים ורהוטים, ולמעשה היה רוצח צמא-דם אשר "לעיתים רחוקות היה חוזר מסיור ביקורת במחנה בלי שרצח מישהו בצריפים בלי שום סיבה ממשית, כמו למשל כשמשכבו של אסיר לא היה לטעמם.". פעם אחיינו של לובוריץ', אוסטאשה מתון-יותר, פראנה המכונה ברקו, אמר לעד: "סיפרתי לנאמן [Povjerenik, הכוונה ללובוריץ'] שאתה עובד לאט והוא אמר לי: 'מה אתה בכלל מתעסק כל-כך הרבה עם היהודונים הללו?! תדפוק להם מכה על הראש ותזרוק אותם לאגם!'".
לובוריץ' נכח גם במחנה סטארה גרדישקה, שם פנה פעם אחת אל קבוצת אסירות קרואטיות ואמר להן שהן "אימהות קרואטיות לעתיד לבוא". הוא גם הדריך ועדות שביקרו במחנה, אחת של מדינות הציר והאחרת של הצלב האדום הבינלאומי.
אחותו למחצה של לובוריץ' הייתה נאדה טאמביץ'. נאדה הייתה נשואה לדינקו שאקיץ', שפיקד על יאסנובאץ ב-1944. היא ברחה יחד עם שאקיץ' לארגנטינה, אך לא הועמדה לצידו לדין, נותרה בחיים, וחייתה בשם אספרנצה טאמביץ' דה-בולאנוביץ' שאקיץ' עד מותה ב-2011. גם נאדה - כאחיה, אחיינה החורג ובעלה - הייתה פושעת-מלחמה. היא הייתה דמות בכירה במחנה סטארה גרדישקה וסגנית מאיה בוז'דון, מפקדת מחנה הנשים. שאקיץ' קרא ללובוריץ' "גיבור לאומי", ואמר ששירת את מולדתו נאמנה. הוא גם אמר, שעל הרצח של מילה בושקוביץ' ב-21 בספטמבר 1944, נודע לו מלובוריץ'. גם לאחר שהוברר ששאקיץ' עצמו ביצע רצח זה, הדבר מראה נכוחה את מעורבות לובוריץ' באירוע.
לובוריץ' עצמו נמלט מחיסול התנועה האוסטאשית בסוף המלחמה, וחי בספרד עד שנרצח בידי מתנקש יוגוסלאבי, איליה סטאניץ', שהיה קרוב משפחתו, ב-20 באפריל 1969.
הערות שוליים
מקורות והערות:
גליינור פלט
גליינור פלט (בהולנדית: Glynor Plet; נולד ב-30 בינואר 1987 באמסטרדם) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת החלוץ בטלסטאר ספורטקלאב מליגת המשנה ההולנדית.
קריירה
פלט החל את הקריירה שלו ככדורגלן בקבוצות דן בוס (2005–2007) וליסה (2007–2008) מהליגות הנמוכות בהולנד. בעונת עבר לטלסטאר ספורטקלאב מליגת המשנה. בעונתו השנייה סיים עם 20 שערים ומשך את עיניהן של הקבוצות הבכירות. ב-27 במאי 2010 חתם על חוזה לשלוש שנים עם אופציה לשנה נוספת בקבוצת הראקלס אלמלו מליגת העל ההולנדית. ב-7 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו ואף הבקיע שני שערים בניצחון 0:3 נגד וילם II.
בינואר עבר פלט לטוונטה ואחרי חצי שנה הושאל לראסינג גנק מליגת העל הבלגית. ב-20 בספטמבר 2013 הגיע לישראל וחתם בקבוצת הפועל באר שבע. כעבור עשרה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק נגד בני יהודה תל אביב, והבקיע את שער הבכורה שלו בדרך לניצחון 1:2. בסך הכל כבש בעונה זו 11 שערי ליגה, וסייע לקבוצה לסיים במקום השני בליגת העל.
על אף שהחזיק בחוזה לעונה נוספת בבאר שבע, ב-8 ביולי 2014 הודיע פלט על ניצול סעיף היציאה מחוזהו, ולמחרת חתם לשלוש שנים בקבוצת זולטה ורכם מליגת העל הבלגית. ב-27 ביולי 2014, ערך פלט את הופעת הבכורה שלו במדי זולטה ורכם בניצחון קבוצתו 2:0 על קורטרייק. ב-10 באוגוסט 2014, כבש פלט את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיק 1:1 מול קלאב ברוז'. בינואר 2015 הושאל לגו אהד איגלס עד לסוף העונה.
ב-10 בינואר 2017 חתם פלט באלניהספור הטורקית. פלט ערך את משחקו הרשמי האחרון ב-22 במאי 2017, ומאז נודה בקבוצה ולא שיחק, כשהוא מסרב לוותר על חוזהו ובקבוצה מסרבים להשלים את שכרו ולשחרר אותו.
ב-23 ביולי 2019 עבר בהעברה חופשית לטלסטאר ספורטקלאב מליגת המשנה ההולנדית, במדיה פרץ בצעירותו.
מאזנת
מבנה המאזנת ואופן השימוש בה
המכשיר הוא טלסקופ בעל ציר אופטי אופקי ויכולת של סיבוב מלא סביב הציר האנכי של המכשיר. המאזנת מורכבת בדרך כלל על גבי חצובה על ידי מרכוז כפוי באמצעות הטריברך. המכשיר ממורכז כך שימוקם מעל נקודת המדידה ולאחר מכן, המכשיר מאוזן בעזרת הפלס המורכב על גבי המכשיר כך שצירו האנכי יתלכד עם כיוון כח הכבידה. תהליך המרכוז והאיזון של המאזנת מבוצע בהתקרבויות עד שהמכשיר ממורכז ומאוזן מעל נקודת המדידה.
בעת מדידה יש להביט מבעד לטלסקופ לעבר אמה (לטה - סרגל שנתות בסדר גודל של 4 מטרים) ולקרוא את ערך השנתה במקום בו הצלב שעל גבי העדשה מופיע על האמה. קריאה זו היא גובה הנקודה ביחס לאופק (קו ישר העובר דרך מרכז טלסקופ המאזנת ומאונך לכיוון כוח הכבידה בנקודה) אם ידוע לנו רום של נקודה, ניתן לחשב רום של נקודות רבות אחרות באמצעות החישוב הבא:
מעריב החזקות
מעריב החזקות בע"מ היא חברה ישראלית, הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב ועוסקת בהוצאה לאור של עיתונים וכתבי עת, ובראשם העיתון "מעריב". כן מפעילה החברה את אתר החדשות nrg, בית דפוס להדפסת עיתוני הקבוצה ולמתן שירותי דפוס, "מעריב קונגרסים", המארגנת כנסים, והוצאת ספרים בשם "ספרית מעריב" (נמכרה ל"כתר ספרים" ב-2012).
בעלי החברה
החברה הוקמה במקור בשנת 1978 תחת השם מלון תיאודור הרצל ירושלים בע"מ כחברת בת של מלונות הכשרת היישוב בע"מ. בשנת 1992, רכשה חברת הכשרת הישוב את העיתון "מעריב" ויצקה את פעילותו לתוך החברה ששינתה את שמה ב-1993 ל"מעריב החזקות". בשנת 1994, נרשמו מניות "מעריב החזקות" למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1998, רכש איל ההון היהודי-רוסי ולדימיר גוסינסקי 25% ממניות החברה (בנובמבר 2008 מכר גוסינסקי את החזקותיו בהפסד של יותר מ-50 מיליון דולר).
במאי 2010, הצטרף איש העסקים זקי רכיב לגרעין השליטה בעיתון מעריב לצד משפחת נמרודי, כאשר השקיע כ-12 מיליון דולר לשם רכישת 30% ממניות החברה, והעניק הלוואת בעלים בגובה של 3 מיליון דולר. סך השקעתו בחברה הייתה 15 מיליון דולר (כ-60 מיליון שקל).
ביוני 2011 רכשה חברת "דיסקונט השקעות" מקבוצת IDB כ-61% ממניות "מעריב החזקות" בהשקעה כוללת של 147 מיליון ש"ח, ונכנס לתוקף הסכם בעלי מניות בינה ל"הכשרת היישוב" שבבעלות עופר נמרודי שבבעלותה נותרו 27% ממניות החברה.
החברה סבלה הפסדים כבדים. בשנת 2011 הפסידה החברה 96 מיליון ש"ח. הדו"ח הכספי של החברה ליוני 2012 כלל הערת עסק חי.
ב-20 בספטמבר 2012 נחתם הסכם למכירת "מעריב" (יחד עם יתר כתבי העת של הקבוצה ואתר האינטרנט nrg) למו"ל שלמה בן-צבי, תמורת 70 מיליון ש"ח (סכום שעשוי לגדול ל-74 מיליון ש"ח, בהתאם להצלחה בגביית חובות לעיתון). במהלך המשא ומתן על מכירת העיתון יצאו עובדי העיתון להפגנות, מחשש לפגיעה בזכויותיהם. חברת "מעריב החזקות" הצהירה שבכוונתה לייעד את התמורה בגין מכירת העיתון לכיסוי התחייבויותיה לעובדיה. במקביל להסכם הגישה "מעריב החזקות" בקשה לצו הקפאת הליכים. הצו ניתן, ונקבע בו שנאמנים אינם מחויבים להסכם המכירה שנחתם, ובסמכותם למצוא הסדר טוב יותר.
החברה הפכה לשלד בורסאי שנמכר, בשנת 2013 יצקו היזמים הילה פז ואביב ברקוביץ' לשלד הבורסאי מעריב החזקות פעילות חברה המבצעת אופטימיזציה אוטומטית למסעות פרסום באינטרנט ושינה שמו לאלגומייזר בע"מ.
במרץ 2014, הגיש שלמה בן-צבי בקשה להקפאת הליכים כנגד העיתון "מעריב" (שהיה אז בבעלותו),. בית המשפט נענה לבקשה ואישר את מכירת עיתון מעריב לאלי עזור תמורת 4 מיליון שקל ואת עיתון מקור ראשון ואתר האינטרנט nrg לשלדון אדלסון.
מקומונים של החברה
רשת המקומונים של "מעריב", שנסגרה במאי 2013, כללה את:
אתר האינטרנט שהקימה
ביוני 2004 השיקה "מעריב החזקות", בהשקעה גדולה ולאחר כמה גרסאות קודמות, אתר אינטרנט חדש, "nrg מעריב". בניגוד לאתר מעריב הקודם, nrg כלל מערכת נפרדת ותכנים מקוריים, נוסף על מאמרים, ידיעות וכתבות מהעיתון המודפס. עשר שנים אחר כך ב-2014 נמכר האתר ל"ישראל היום", ושינה שמו ל"nrg".
ננו-פלואידיקה
ננו-פלואידיקה הוא תחום אשר חוקר את ההתנהגות, הבקרה והשליטה של תהליכי זרימה בתוך מבנים ננומטריים (סדר גודל של 1-100 ננומטר) כגון ננו-תעלות, נקבוביות, ננו-חרירים. הננו-פלואידיקה התפתחה מתוך המיקרופלואידיקה עם התקדמות תהליכי המזעור.
תכונות
כאשר מבנה נכנס לתחום הגודל הננומטרי, מגבלות פיזיקליות חדשות פועלות על האופן בו הזורם מתנהג. מגבלות אלו יוצרות אזורים שבהם הזורם מציג מאפיינים שאינם נראים בסדר גודל מיקרומטרי ומעלה. בתעלות ננומטריות יחס שטח לנפח גבוה במיוחד לכן האינטראקציה בין הזורם לדפנות הננו-תעלה הוא דומיננטי במיוחד. למשל התגובות הכימיות בממשק נוזל / מוצק עלולות להיות מושפעת משינויים תרמודינמיים אשר נגרמים על ידי צמיגות הולכת וגדלה בקרבת דפנות הנקבובית הננומטרית. דוגמה לכך ניתן למצוא בממברנות בהם יש מערך ננו-נימים nanocapillary array membrane) - NCAM) כאשר דפנות הנימים טעונות מטען חשמלי כמתואר באיור למטה.
תאוריה
בשנת 1965, Rice ו-Whitehead פרסמו את תרומתם המכוננת לתאוריה של ניידות תמיסת אלקטרוליטים בצינוריות ארוכות (באופן אידיאלי) בעלות קוטר ננומטרי. הפוטנציאל של ϕ, במרחק רדיאלי r נתון על ידי משוואת פואסון בולצמן
כאשר κ הוא מרחק דביי ההופכי
κ נקבע על ידי הצפיפות היונית- n, הקבוע הדיאלקטרי- ε, קבוע בולצמן- k, והטמפרטורה-T. בידיעת הפוטנציאל החשמלי (ϕ(r ניתן למצוא את צפיפות המטען מתוך משוואת פואסון הניתנת להיות מבוטאת בפתרון של פונקציות בסל מסדר ראשון, I0, ומותאמת לסדר גודל של הרדיוס הקפילרי a. משוואת התנועה תחת שילוב של לחץ וזרם המונע חשמלית ניתנת לביטוי על ידי:
כאשר η הוא הצמיגות, dp/dz הוא גרדיאנט הלחץ, ו- Fz הוא כוח הגוף אשר מונע על ידי הפעולה של השדה החשמלי המופעל עליו, Ez צפיפות רשת המטענים בשכבה הכפולה. כאשר אין לחץ המופעל על ההתפלגות הרדיאלית התאוצה ניתנת על ידי:
ייצור
מבני-ננו המאפשרים התנהגות ננו-פלואידית הם: ננו-תעלות, ננו-חריצים או מערכי ננו-חריצים ומערכי נקבים ותעלות. מבנים אלו עשויים מחומרים שונים כגון סיליקון, זכוכית, פולימרים למשל: זכוכית אקרילית או PDMS-Polydimethylsiloxane או PCTE-polycarbonate ושלפוחיות סינתטיות. תהליכי הייצור כוללים: פוטוליתוגרפיה סטנדארטית, ליתוגרפיה רכה, מיקרו-מכניקה גושית או משטחית, שיטות שכפול (הבלטה הדפסה, יציקה והזרקה), או איכול כימי.
אתגרים
יש מגוון אתגרים הקשורים לזרימה של נוזלים דרך ננו-צינוריות פחמן. תופעה שכיחה היא חסימת ערוץ בשל מקרומולקולות גדולות בנוזל כגון תמיסות של פולימרים ביולוגיים, הכוללים מולקולות ביולוגיות גדולות כגון DNA או חלבונים גדולים הנוהגות להיות במבנה מקופל. חוקרים מקווים למצוא פתרון לכך על ידי ציפוי הדפנות המאפשר אינטאקציה עם הזורם באופן שיפחית את היתכנות חסימת הערוץ למעבר הזורם.
אופרה סריה
האופרה סריה הייתה נשגבת בצלילה ומסוגננת מאוד בצורתה. בדרך כלל הייתה בנויה מריצ'יטאטיבו סקו, משולב לסירוגין באריות דה קאפו ארוכות. אלה נתנו הזדמנות מצוינת לשירה וירטואוזית, ובעידן הזהב של האופרה סריה נאצל לזמר מעמד של כוכב אמיתי. תפקיד הגיבור נכתב בדרך כלל לקול קסטראטו; קסטראטי כדוגמת פארינלי וסנסינו, לצד זמרות סופרן כמו פאוסטינה בורדוני, היו מבוקשים מאוד ברחבי אירופה כשהאופרה סריה שלטה בבימה בכל הארצות מלבד צרפת. האופרה האיטלקית קבעה את אמות המידה הבארוקיות. לבריות איטלקיות היו הנורמה, גם כאשר מלחין גרמני כמו הנדל מצא עצמו כותב לקהל מאזינים לונדוני. הליבריות האיטלקיות שמרו על עליונותן גם בתקופה הקלאסית, למשל באופרות של מוצרט, שכתב בווינה סמוך לסוף המאה. מלחיני אופרה סריה חשובים, ילידי איטליה, הם אלסנדרו סקרלטי, אנטוניו ויוואלדי, לאונרדו וינצ'י, וניקולא פורפורה. אחרים היו יוהאן אדולף האסה, כריסטוף ויליבלד גלוק והנדל הגרמנים ומוצרט האוסטרי.
בניגוד לפופולריות של האופרה סריה באוסטריה, גרמניה, אנגליה, ספרד ועוד, הרי בצרפת ביכרו על פניה את סוגת האופרה הצרפתית.
מבנה
ה"אופרה סריה" נבנתה בהתאם למוסכמות של שיא תקופת הבארוק, בפיתוח ושימוש באריה דה קאפו, שצורתה א-ב-א. החלק הראשון הציג נושא, השני הציג נושא משלים, והשלישי חזרה על הנושא הראשון עם עיטורים והרחבת המוזיקה בשירת הזמר או הזמרת. ככל שהסוגה התפתחה והאריות התארכו, נוצרה מסגרת של לא יותר משלושים פרקי מוזיקה ל"אופרה סריה" טיפוסית.
אופרה טיפוסית הייתה מתחילה באוברטורה אינסטרומנטלית בשלושה פרקים (מהיר-איטי-מהיר) ואחריה סדרה של רצ'יטאטיבים הכילים דיאלוג וביניהם אריות, המבטאות את רגשות הדמות, מתכונת שהופרה רק בדואט מזומן לזוג האוהבים בתפקידים הראשיים. רצ'יטאטיב טיפוסי היה "סקו" - יבש - דהיינו, בליווי קונטינואו בלבד (צ'מבלו או צ'לו). ברגעים של להט יצרים סוער במיוחד תפס את מקום ה"סקו" רצ'יטאטיב "סטרומנטאטו", שבו נמסר ליווי הזמר/ת לכל קבוצת כלי המיתר. אחרי שירת אריה, בליווי כלי מיתר ואבוב (ולפעמים קרנות או חלילים, הייתה הדמות יוצאת מן הבמה, פעולה שעודדה את תשואות הקהל. כך נמשך הדבר לאורך שלוש מערכות, לפני שהסתיים בקטע מקהלה מרומם רוח, לחגוג בשמחה ורינה את שיאה של האופרה. כל אחד מן הזמרים הראשיים ציפה לחלק הוגן באריות בהלכי נפש שונים - נוגות, זועמות, הרואיות או מהורהרות.
מחזאות האופרה סריה התפתחה ברובה הגדול כתגובה לביקורת הצרפתית על מה שהצטייר לא אחת כלבריות נגועות באי-טוהר ובשחיתות. במענה לכך, ביקשה האקדמיה של ארקדיה ברומא להשיב לאופרה האיטלקית את מה שנתפס על ידם כעקרונות נאו-קלאסיים, הממלאים אחר אחדויות הדרמה של אריסטו ומחליפים עלילות "לא-מוסריות", כגון "בוזנלו" ב"הכתרת פופיאה", עם סיפורי עלילה עתירי מוסר השכל, שנועדו להדריך ולהנחות, לא רק לבדר. מכל מקום, הסיומים הטרגיים, במקרים רבים, של הדרמה הקלאסית נדחו מתוך תחושת מחויבות להגינות: ראשוני הכותבים של הלבריות לאופרה סריה, כמו אפוסטולו זנו, סברו, שמידות טובות צריכות לבוא על גמולן ולחגוג את ניצחונן. חזיונות הראווה והבלט, המקובלים כל כך באופרה הצרפתית, נתפסו כמיותרים והושמטו.
קולות
עידן האופרה סריה מקביל להתבלטות הקסטרטי, במקרים רבים זמרים מחוננים מילדות, שעברו ניתוח סירוס לפני הגיעם לבגרות מינית כדי לשמר קול סופרן או אלט גבוה וחזק, שמאחוריו עשרות שנים של אימון מוזיקלי נמרץ. לקסטרטי ניתנו תפקידי גברים הרואיים, לצד זן חדש של יציר אופראי, הפרימדונה. עלייתם של כוכבי שירה אלה, על כישוריהם הטכניים המרהיבים, המריצה מלחינים לכתיבת מוזיקה ווקאלית שמורכבותה גדלה והולכת, ואופרות רבות מאותה תקופה נכתבו לקידומם ולתהילתם של זמרים מסוימים. המפורסם ביותר בהם הוא אולי פארינלי, שהופיע לראשונה בשנת 1722 בחסות ניקולא פורפורה. אם פארינלי לא שר בשביל הנדל, הרי יריבו העיקרי, סנסינו, שר גם שר בשבילו.
1720–1740
האופרה סריה הגיעה לצורתה הסופית כבר במהלך שנות ה-20' של המאה ה-18. אף כי אפוסטולו זנו ואלסנדרו סקרלטי סללו את הדרך, את הבשלות האמיתית חבה הסוגה למטאסטזיו ולמלחינים מאוחרים יותר. הקריירה של מטאסטזיו החלה בסרנדה "גני ההספרידות". ניקולא פורפורה (שיהיה כעבור שנים למורו של היידן), כתב מוזיקה ליצירה וכה גדולה הייתה הצלחתה, שה"פרימדונה" הרומאית המהוללת מריאנה בולגרלי, "לה רומאנינה", פנתה אל מטאסטזיו ועשתה אותו לבן-טיפוחיה. בחסותה כתב מטאסטזיו לברית אחר לברית. לכולן כתבו מוזיקה גדולי המלחינים באיטליה ובאוסטריה, ונתנו טון חוצה-גבולות לאופרה סריה: "דידו הנטושה", "קאטונה באוטיקה", "אציו", "אלכסנדר בהודו" "סמיראמידה ריקונושוטה", "סירואה" ו"ארטסרסה". אחרי 1730 השתקע מטאסטזיו בווינה והוציא מתחת ידו עוד לבריות לתיאטרון הקיסרי, עד אמצע שנות ה-40' של המאה ה-18: "אדריאנו", "דמטריו", "איסיפילה", "דמופואונטה", "אולימפיאדה", "חסדו של טיטוס", "אכילס בשירו", :"טמיסטוקלה", "מלך האיכרים" וזו שראה כטובה ביותר ביצירותיו, "Attilio Regolo". את החומר ללבריות שלהם שאבו מטאסטזיו ומחקי דרכו מדרמות, שהציגו דמויות קלאסיות מימי קדם, שהצטיינו בערכיהן הנעלים ובמוסריותן ונאבקו להכריע בין אהבה, כבוד וחובה, בלשון הדורה ונמלצת, שהתאימה באותה מידה של הצלחה הן לביצוע כאופרה והן כדרמה ללא מוזיקה. הנדל, לעומת זאת, שפעל הרחק מן הסוגה המרכזית, כתב מוזיקה רק למספר קטן מן הלבריות של מטאסטזיו לקהל מאזיניו הלונדוני, משום שהעדיף גיוון רב יותר בטקסטים.
1740–1770
אחרי שהאידיאל של מטסטאזיו הגיע לשיאו בשנות ה-50' של המאה ה-18, חלה ירידה בפופולריות של מודל האופרה סריה שפיתח. מגמות חדשות, שקנו פופולריות הודות למלחינים כמו ניקולו יומלי ותומאזו טראאטה, החלו לחלחל אל תוך האופרה סריה. מתכונת הסגנון האיטלקי של חילופי סירוגין, בניגוד חד, בין רצ'יטטיב ואריה החלו להיחלש לנוכח רעיונות, שמקורם במסורת האופרה הצרפתית. ביצירותיו של יומלי, משנת 1740 ואילך, החלו להופיע רמות גבוהות יותר של רצ'יטטיבים בליווי כלי ושל ניגודי דינמיקה. במקביל גם החל יומלי להבליט יותר את חשיבות התזמורת ולהגביל את הווירטואוזיות הווקאלית. טרטה החזיר את הבלט לאופרות שלו והסיומים הטרגיים והמלודרמטיים של הדרמה הקלאסית הופיעו גם הם מחדש. האופרות שלו, בעיקר אלה שנכתבו מ-1760 ואילך, גם השיבו את המקהלה למקומה המכובד משכבר הימים.
לפסגת השינויים הללו הגיעו אופרות הרפורמה של כריסטוף ויליבלד גלוק. החל באורפיאו ואאורידיצ'ה קיצץ גלוק באופן דרסטי באפשרויות לווירטואוזיות ווקאלית שניתנו לזמרים, ביטל כליל את הרצ'יטטיבו סקו (ובכך צמצם ביותר את ההפרדה בין אריה לרצ'יטטיב), והקפיד מאוד לאחד דרמה, מחול, מוזיקה ונהלים תיאטרליים בסינתזה של מסורות איטלקיות וצרפתיות. גלוק המשיך ברפורמה שלו באלצ'סטה וב"פארידה ואלנה". הוא הקדיש תשומת לב מרובה לתזמור והגדיל במידה רבה את תפקיד המקהלה: במקביל צמצם מאוד את המסורת הקודמת של אריות של יציאה מן הבמה. העלילות המשנה הסבוכות כמבוך, שאופרות בארוק מוקדמות יותר היו נגועות בהן, נעלמו. בשנת 1768, השנה שלאחר "אלצ'סטה" של גלוק, יצאו יומלי והלבריתן שלו וראצי ב"פטונטה". אנסמבל ומקהלה שולטים כאן ברמה: המספר המקובל של אריות יציאה קוצץ בחצי. עם זאת, מגמות אלה לא תפסו, על פי רוב, מקום מרכזי בתחום עד שנות ה-90' של המאה ה-18, והמודל המטסטאזי המשיך למשול בכיפה.
1770–1800
עם הרפורמות של גלוק אבד הכלח על רוב מלחיני האופרה סריה בעשורים הקודמים. הקריירות של האסה, ניקולה ג'ומלי, גאלופי וטרטה באו למעשה על קצן. במקומם הופיע גל חדש של מלחינים כמו מוצרט, היידן, סליירי (תלמיד של גלוק), אנטוניו סאקיני, ג'וזפה סארטי ודומניקו צ'ימרוזה. הפופולריות של האריה דה קאפו החלה לדעוך ואת מקומה תפס הרונדו. תזמורות גדלו, אריות התארכו, אנסמבלים קיבלו מקום בולט יותר ורצ'יטטיב אובליגאטו נעשה הן נפוץ והן משוכלל יותר. במשך שנות ה-80' של המאה ה-18 תפסו עדיין הלבריות של מטסטאזיו את המקום העיקרי ברפרטואר, אך קבוצה חדשה של לבריתנים ונציאנים דחפה את האופרה סריה בכיוון חדש. יצירותיו של גטאנו סרטור והקבוצה שהקיפה אותו ניפצו לבסוף את השליטה המוחלטת של הזמרים והעניקו לאופרה סריה תנופה חדשה לקראת היסודות הראוותניים והדרמטיים האופייניים לאופרה הרומנטית של המאה ה-19. סיומים טרגיים, מוות על הבמה והרג מלכים היו לנורמה ולא עוד חריגה ממנה. בעשור האחרון של המאה מתה ביסודו של דבר האופרה סריה, בהגדרתה המסורתית, והסערות הפוליטיות שחוללה המהפכה הצרפתית טאטאו אותה הצידה אחת ולתמיד.
הקשר חברתי
פרט לחריגות מעטות, האופרה סריה הייתה אופרת החצר, האופרה של המלוכה והאצולה. זו איננה תמונה אוניברסלית: הנדל, כשהיה בלונדון, חיבר לא לחצר המלוכה אלא לקהל מגוון הרבה יותר מבחינה חברתית, וברפובליקה הוונציאנית התאימו מלחינים את האופרות שלהם לטעם הציבור הרחב ולא לטעם החצר. אבל ברוב המקרים, המושג "אופרה סריה" היה מילה נרדפת לאופרת חצר. היו כרוכים בכך לא מעט תנאים: היה צורך בכך, שהחצר, ובמיוחד משפחת המלוכה, יראו השתקפות של האצולה שלהן עצמן על הבמה. קווי העלילה של האופרה סריה עוצבו באופן בולט על פי קריטריון זה: "המלך הרועה" מציגה את תהילת אלכסנדר הגדול, וגם "חסדי טיטוס" בנויה על פי קווים דומים. הדיקטטור היושב בקהל היה צופה במקביליו בני העולם העתיק ורואה את האוטוקרטיה שוחרת הטוב שלהם משתקפת בו עצמו.
היבטי ביום רבים תרמו לרושם הזה: האולם והבמה היו מוארים למעשה במידה שווה והתפאורות שיקפו, כמעט עד לפרט האחרון, את אדריכלות הארמון שאירח את האופרה. הקשרים בין האופרה לקהל היו לעיתים צמודים עוד יותר: הסרנדה של גלוק Il Parnasso Confuso בוצעה בפעם הראשונה בווינה עם צוות שחקנים-זמרים שכולו בני משפחת המלוכה. עם זאת, המהפכה הצרפתית חוללה מהומות פוליטיות רציניות ברחבי איטליה ולנוכח הופעתן של רפובליקות שוויוניות חדשות ונפילתן של האוטוקרטיות הישנות, איבדו האידיאלים הארקדיים של האופרה סריה את הרלוונטיות שלהם. שליטים לא היו חסינים עוד למיתות אלימות, ולאורם של אידיאלים חברתיים חדשים התפוררה ההיררכיה של הזמרים. לאופרה סריה, המחוברת כל כך למעמד השליט, בישרה התמורה הסוציו-פוליטית המשמעותית את קצה המוחלט.
שברק
שברק (שם מדעי: Ononis) הוא סוג בתת-משפחת הפרפרניים שבמשפחת הקטניות. סוג זה מכיל כ-70-80 מיני עשבים ובני-שיח. ניכרים בו שערות בלוטיות על איברי הצמח השונים, וריח מאפיין.
אודות הסוג
שמו העברי של הסוג נגזר משמו בערבית- שבּרק. שמו האנגלי העממי הוא restharrows, בתרגום חופשי- 'מפסיקי המחרשות'. שם זה מעיד על נטיית חלק מהמינים לגדול בשדות ובתי גידול מופרעים, שם הגבעולים של המינים הרב-שנתיים עלולים לעצור את פעולת המחרשה.
השברק משמש כצמח מרפא למניעת דימום, בעיות ריאה ועוד. החומרים הפעילים בו הם שמנים וטאנינים. עם זאת, ניתן לומר שחשיבותו הכלכלית של הסוג לאדם היא מועטה.
מיני שברק שונים מהווים פונדקאי לזחלים של פרפרים שונים.
מעמדו הסיסטמטי של הסוג הוא קרוב בשבט (שבט בסיסטמטיקה פירושו כמה סוגים קרובים במשפחה) התלתניים. תפוצת הסוג היא בחצי הכדור הצפוני, כאשר רוב המינים גדלים באזורים שלחופי הים התיכון. בארץ הסוג מיוצג על ידי 15 מינים.
תיאור מורפולוגי
בסוג זה נכללים בעיקר עשבים, וגם בני-שיח ושיחים, קוצניים במקרים רבים, ולרוב מכוסים שערות בלוטיות- כלומר, שערות בעלות בליטה, מעין עיגול, בקצותם. לחלק מהמינים ריח אופייני, שנחשב ללא נעים- אך לעומת זאת, נחשב כריח שמייצג את ה'יציאה לטבע'.
עלה השברק הוא מורכב, כלומר- מופרד לכמה עלעלים, לרוב שלושה ('עלה תלתני'). העלעלים משוננים. הפרחים ערוכים בצורות שונות, צבעי כותרת הפרח הנפוצים הם גוני ורוד וצהוב.
פרי השברק הוא מטיפוס תרמיל, אופייני למשפחה.
הסוג בארץ ישראל
כאמור, הסוג שברק מיוצג על ידי 15 מינים בארץ ישראל. 10 מהמינים אופייניים לשדות ובתי גידול מופרעים.
המינים מובאים על פי סדר סיסטמטי
הברונים השודדים
הברונים השודדים (מאנגלית: Robber barons) הוא כינוי גנאי שניתן לקבוצה בולטת של יזמים, תעשיינים ואנשי עסקים ששגשגו בארצות הברית אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית (1860-65). מקורו של הכינוי הוא מימי הביניים, אז ניתן כינוי דומה לבעלי אדמות גרמנים שגבו סכומי עתק מספינות שעברו בנחלותיהם, לאורך הנהר ריין. הכינוי זכה לפופולריות בעקבות שם ספרו של ההיסטוריון מתיו ג'וזפסון מ-1934, תקופת השפל הגדול.
הכינוי "ברונים שודדים" שימש את הסופר מארק טוויין כביטוי של לגלוג, אך גם של הערכה והערצה ליזמים הנועזים של התקופה, שייצגו את הרוח לאורה חי טוויין ואת שאיפותיו הוא. ברוח התפישה המקובלת אז כתב טווין כך: "מלכי הרכבות האלו הם בין הדגולים שבבני האדם, ואולי אפשר לומר, הדגולים שבבני האדם באמריקה". טוויין נטה למחול לברונים על נוהגם, כל עוד היו גלויים ובוטים. על אנדרו קרנגי כתב בהערצה: "הוא קנה תהילה, ושילם עליה במזומן." מתיו ג'וזפסון הגדיר את יחסו של הציבור לברונים השודדים בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19 כך: "העשירים החדשים, שזכו במהירות כה רבה לכוח רב בתחום הכלכלי, נהנו מהערכה רבה כמעט אצל כל האמריקנים במשך לפחות עשרים שנה אחרי מלחמת האזרחים... מידת ההסכמה הציבורית למעשיהם משתקפת בתיאורים גלויים ולעיתים תמימים בהתלהבותם בעיתונות התקופה."
הכינוי הוחל תחילה בעיקר על יזמים ואנשי עסקים שהיו קשורים בבניית פסי רכבת ברחבי ארצות הברית, מימנו את הבנייה, סיפקו את החומרים לה או עשו שימוש ברכבות כדי להעביר מטענים. כך נכללו בכינוי אנדרו קרנגי, שהיה איל פלדה ורכבות, ג'ון ד. רוקפלר, שהיה היזם החשוב ביותר בתעשיית הנפט בארצות הברית במאה ה-19, איל הרכבות קורנליוס ואנדרבילט, לילנד סטנפורד, שהיה סנטור ובעל חברת רכבות, ג'יימס ג'. היל, בעליו של קו גרייט נורת'רן, ג'יימס ביוקנן דיוק, מייסד "חברת הטבק האמריקנית" ומאוחר יותר גם הבנקאי הנודע ג'יי. פי. מורגן.
ויליאם הנרי ואנדרבילט היה אחד הדוברים הבוטים ביותר של הלך הרוח של "הברונים השודדים". בתגובה לטענה שהמונופוליזם, בשל חוסר התחרותיות, מונע מן הציבור שירות איכותי הגיב במשפט "הרכבות לא מנוהלות לשם טובת "הציבור היקר" -- אלו הם הבלים -- הן נבנו על ידי משקיעים שמצפים לקבל את מירב התשואה." הוא אף הרחיב ואמר שכמנהל חברת רכבות אין לו כל עניין בביטחונם של נוסעיו או בנוחותם. (נאמר בריאיון ל-Chicago Daily News ב-9 באוקטובר 1882).
היחס לברונים השודדים, שתחילה הייתה בו בעיקר הערכה לתנופה היזמית הבוטה שלהם, נמסך בהדרגה גם בהסתייגות. בעלי עסקים שדרכם צלחה פחות רחשו איבה לאלו שהצליחו יותר, ונוהגם של אחרים עורר איבה. לילנד סטנפורד, לדוגמה, היה מושל וסנטור לשעבר מקליפורניה, שניצל את קשריו הפוליטיים כדי להביא את קליפורניה לחוקק חוקים שאסרו על תחרות עם חברת הרכבות שלו וכך הצליח לגרוף רווחים עצומים. גורם אחר לאיבה שהחלה מתעוררת כלפי הברונים השודדים היה הניצול הבוטה שלהם את הסובסידיות הממשלתיות ואת הקרקעות שהוענקו בחינם לחברות הרכבות. רעיון התמיכה הממשלתית ביזמים, כדי לעודד "שיפורים פנימיים" היה אחד מסעיפי המצע הבולטים של המפלגה הרפובליקנית, מפלגתו של לינקולן והתומכת המסורתית בממשלה 'גדולה', ששלטה בארצות הברית משך שנים רבות אחרי מלחמת האזרחים. הניצול הבוטה של הסובסידיות, כמו זה שביצע ג'יי קוק בחברת נורת'רן פסיפיק פושטת הרגל, היה גורם נוסף שהעצים את ראיית "הברונים השודדים" באור שלילי.
תור הזהב של "הברונים השודדים" הסתיים בשלהי המאה ה-19, עם סיום תהליך תיעושה הראשוני והמואץ של ארצות-הברית, ועם השלמת רוב מסילות הרכבת המרכזיות. הכינוי, עם זאת, ממשיך לשמש לעיתים בהתייחסות ליזמים הבולטים בתחומי ייצור, תעשייה ויזמות חדשים גם כיום.
תנין אמריקאי
תנין אמריקני (שם מדעי: Crocodylus acutus) הוא מין של תנין המצוי בעיקר באמריקה המרכזית. הוא בעל התפוצה הרחבה ביותר מבין 4 מיני התניניים המצויים ביבשת אמריקה.
הלגיון הצפוני סנקט פטרבורג
הישג השיא של הקבוצה הוא העפלה לרבע גמר פלייאוף הליגה בעונת 2013. הקבוצה מפעילה גם קבוצת פוטבול לנשים בשם "הלגיון הצפוני" וביולי 2018 סיימה במקום הרביעי בגביע מונטה קלארק. החל מינואר 2019 הקבוצה משלמת שכר לשחקניה והפכה לקבוצת הפוטבול הראשונה ברוסיה שמשלמת שכר לשחקניה.
תנין אמריקאי
תפוצה ומרחב מחיה
אוכלוסייתו משתרעת מחופי האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט של דרום מקסיקו ועד פרו וונצואלה שבאמריקה הדרומית. הוא מתרבה אף בקובה, בג'מייקה ובהיספניולה, וקיימת אף אוכלוסייה של כ-2,000 פרטים בפלורידה, ארצות הברית. התנין חי לרוב באזורי החוף. הוא גדול ממיני תנינאים אחרים באזור: הזכרים עשויים להגיע לאורך של 6.1 מטר באמריקה המרכזית והדרומית, אך בדרך כלל אורכם לא עולה על 5 מטר.
התנין האמריקני שוכן בבתי גידול כמו מנגרובים, ביצות, אגמי מים מתוקים ומלוחים, אגני ניקוז של נהרות ואף עשוי להימצא בים. מדרום פלורידה, האנטילים הגדולים ודרום מקסיקו ועד קולומביה ואקוודור. אוכלוסייה גדולה שלו מצויה בקוסטה ריקה.
הלגיון הצפוני סנקט פטרבורג
באפריל 2019 זכתה בתואר הראשון שלה עם הזכייה בטורניר הארי גמבל. ביולי 2019 בהדרכת המאמן וסילי דובריאקוב העפילה למשחק הגמר של ליגת העל המזרח אירופית בפוטבול, אך הפסידה את התואר לקבוצת הספרטנים מוסקבה.
בשנת 2020 סיימה במקום הרביעי בליגה ובשנת 2021 זכתה ב. בעונת 2022, סיים במקום השלישי.
תארים
טורניר הארי גמבל ליגת העל המזרח אירופית (EESL) הגביע הרוסי בפוטבול
תנין אמריקאי
מראה חיצוני
עור התנין מכוסה באוסטאודרמים וצבעו אפור-כסוף עם גוונים של ירוק זית וצהוב חיוור, בעיקר בתנינים צעירים.
לתנין האמריקאי חרטום ארוך וצר יחסית לתנין הים.
תפוצה
התנין האמריקני רגיש לקור יותר מאשר האליגטור האמריקני. רגישות זו לקור היא הסיבה בגינה חושבים שתפוצת התנין לא הצפינה כמו האליגטור האמריקני. התנין האמריקני, לעומת זאת, בעל קצב גדילה גדול יותר מזה של האליגטור והוא הרבה פחות רגיש למים מלוחים ממנו.
תזונה
התנין האמריקני ניזון ממגוון רחב של חיות החל מחרקים הנאכלים על ידי התנינים הקטנים ועד לבקר הנאכל על ידי בוגרים גדולים. תזונתו כוללת בין היתר גם עופות, יונקים, דגים, צבים, סרטנים, צפרדעים ואף לעיתים פגרים. לזכר הבוגר של מין זה אין טורפים טבעיים, והוא מסוגל לטרוף כל בעל חיים המצוי על קצה המים אם כי מרבית מזונו של התנין האמריקני הוא דגים.
תקיפות בני אדם
התנין האמריקאי תוקף בני אדם והוא נחשב לתנין התוקפני ביותר במרכז אמריקה כלפי בני אדם, עם לפחות 200 תקיפות ב-10 שנים. עם זאת, הוא יותר ביישן ופחות תוקפני מתנין היאור ותנין הים ודיווחים על בני אדם שנהרגו על ידי התנין האמריקאי הם נדירים.
בתרבות
בקוסטה ריקה תנין אמריקאי בשם פוצ'ו זכה לפרסום בעקבות מערכת היחסים המיוחדת שפיתח עם ז'ילברט "צ'יטו" שרדן, דייג מקומי שהציל אותו ממוות.
מרקורי רב
מרקורי רב (באנגלית: Mercury Rev) היא להקת רוק אלטרנטיבי אמריקאית שקמה בסוף שנות השמונים בעיר באפלו במדינת ניו יורק. חברי ההרכב המקורי הם דייוויד בייקר (שירה), ג'ונתן דונהיו (שירה וגיטרה), שון מקוביאק המכונה גראסהופר ("חגב"; גיטרה וכלים אחרים), סוזאן ת'ורפ (חליל), דייב פרידמן (בס) וג'ימי צ'יימבסר (תופים). ההרכב, וגם הסגנון המוזיקלי של הלהקה, השתנו באופן ניכר במהלך השנים.
השנים הראשונות עם דייוויד בייקר
האלבומים הראשונים של מרקורי רב התאפיינו ברוק ניסיוני, רועש ופסיכדלי, אך לא חסרו בו גם מנגינות ומורכבוּת. שניים מחברי מרקורי רב, פרידמן ודונהיו, ניגנו גם בלהקת הפליימינג ליפס, ואכן היה דמיון בין הסגנונות של שתי הלהקות באותה התקופה.
אף שהאלבומים הראשונים של הלהקה קיבלו ביקורות חיוביות, הם לא זכו להצלחה מסחרית משמעותית, אם כי הלהקה הופיעה בפסטיבל לולאפלוזה בשנת 1993. בייקר עזב את הלהקה לאחר יציאת האלבום השני Boces. עם עזיבתו פחתו גם המרכיבים היותר ניסיוניים ואפלים במוזיקה של הלהקה.
תקופת מעבר
האלבום הראשון של מרקורי רב לאחר עזיבתו של בייקר, See You on the Other Side יצא בשנת 1995. זה היה אלבום מעבר: כמו באלבומים הראשונים, היה בו שיר פתיחה ארוך וניסיוני ומספר שירים רועשים כמו Young Man's Stride (לשיר הזה גם הופק קליפ), אך היו גם שירים מלודיים וקלילים יותר, כמו Sudden Ray of Hope ו-Everlasting Arm.
הצלחה מסחרית
בשנת 1998 הוציאה הלהקה את האלבום Deserter's Songs. באלבום התארחו גארת' האדסון ולבון הלם מהלהקה הוותיקה הבנד. האלבום קיבל ביקורות חיוביות מאוד בעיתוני מוזיקה רבים; עיתון המוזיקה הבריטי NME הכריז עליו בתור אלבום השנה. האלבום זכה להצלחה מסחרית מפתיעה. המוזיקה באלבום הייתה ברובה שקטה ומלודית מאוד. בעקבות הצלחת האלבום הלהקה יצאה לסיבוב הופעות ארוך, שכלל גם הופעה בתל אביב.
בשנת 2001 הלהקה הוציאה את האלבום All Is Dream, בסגנון דומה.
התקופה המאוחרת
האלבום The Secret Migration יצא ב-2005. הוא המשיך את הקו הסגנוני של All Is Dream, עם שירים קצביים יותר. גם בעקבות האלבום הזה הלהקה הופיעה בתל אביב. ב-2008 הלהקה הוציאה שני אלבומים - Snowflake Midnight, בסגנון אלקטרוני יותר, והאלבום האינסטרומנטלי Strange Attractor.
ב-2010 הלהקה הופיעה בתל אביב בהופעה שכללה שני חלקים - בראשון היא ביצעה את שיריה הידועים בסגנון אקוסטי ברובו, ובחלק השני היא ביצעה אלתורים אינסטרומנטליים פסיכדליים בליווי הקרנה של סרטי קולנוע ניסיוניים.
ב־2015 הלהקה הוציאה את האלבום The Light in You.
ב-20 ביולי 2016 הופיעה הלהקה במועדון הבארבי בתל אביב.
בנובמבר 2018 הודיעה הלהקה על הוצאת אלבום מחווה לזמרת הקאנטרי בובי ג'נטרי, הקלטה מחודשת של שירי אלבומה The Delta Sweete, כאשר בכל שיר מתארחת זמרת אחרת. בין הזמרות האורחות, נורה ג'ונס, קאריס ואן האוטן, הופ סנדובאל, לוסינדה ויליאמס, מרגו פרייס, בת' אורטון, סוזנה סונדפור, ושתי בניאן, קאלה סינקלייר ופיבי ברידג'רס. התקליט, שייקרא Bobbie Gentry’s The Delta Sweete Revisited, יראה אור ב-8 בפברואר 2019.
אמרסון, לייק ופאלמר
אמרסון, לייק ופאלמר (באנגלית: Emerson, Lake & Palmer, או בקיצור: ELP) הייתה להקת רוק מתקדם הנחשבת לאחת המשפיעות ביותר בסוגה זו. הלהקה מורכבת מן הקלידן קית' אמרסון (שפעל קודם בלהקת דה נייס), הבסיסט גרג לייק (מלהקת קינג קרימזון) והמתופף קרל פאלמר (שפעל קודם בלהקות העולם המטורף של ארתור בראון, ואטומיק רוסטר). בתחילת שנות ה-70 שקלה הלהקה לצרף לשורותיה את הגיטריסט ג'ימי הנדריקס, אך הדבר לא התממש עקב פטירתו זמן קצר לאחר מכן.
סגנון הלהקה
הלהקה ניגנה רוק מתקדם בצורה מעט אלטרנטיבית. שלא כמקובל, הרכב הלהקה לא כלל גיטריסט (אף על פי שלייק ניגן על גיטרה מדי פעם). נעשה שימוש רב ביצירות של מלחינים קלאסיים שיצירותיהם עובדו בסגנון הרוק, ניסיונות שלא תמיד התקבלו על ידי הקהל. השימוש בחומרים מסגנונות הג'אז והמוזיקה הקלאסית על ידי הלהקה נחשב לנועז ביחס למה שהיה נהוג באותה תקופה. הלהקה הייתה פופולרית עד עליית הפאנק בסוף שנות השבעים, אז חלה ירידה כללית בפופולריות של הרוק המתקדם.
שנות ה-70 - "תור הזהב"
קית' אמרסון פגש את גרג לייק מאחורי הקלעים של הופעה משותפת של דה נייס וקינג קרימזון בסן פרנסיסקו. כבר שם השניים החליטו להקים הרכב יחד. השניים צירפו את קרל פאלמר והקימו את ההרכב, ללא גיטריסט קבוע.
ELP החלה לנגן ביחד באופן קבוע בשנת 1970. הלהקה פרצה לתודעה העולמית בפסטיבל האי וייט. הביקורות ללהקה מאז היו מעורבות. ELP הוציאה את אלבום הבכורה שלה בדצמבר של אותה שנה. האלבום נשא את שם הלהקה. אותו אלבום זכה להצלחה, בעיקר בגלל הלהיט Lucky Man, אותו כתב גרג לייק בגיל 12 בלבד. להיטים מסוג זה, והאפוסים של אמרסון, היו אלו שהיוו שורש למוזיקה הייחודית של הלהקה. בנוסף, ניתן לשמוע באלבום זה את אחד מהשימושים הראשונים מאז ומעולם בסינטיסייזר "מוג".
ב־1971 יצא התקליט השני של ELP שנקרא Tarkus, שכלל את היצירה שעל שמה נקרא התקליט. היצירה הארוכה שהשתרעה על צד שלם של התקליט, הייתה יצירה בעלת אופי רועם במקצת. אלבום זה זכה לשבחים רבים מצד מאזינים ומבקרים, והגיע לראש מצעד המכירות.
חצי שנה בלבד אחרי יציאת האלבום השני, העיבוד של ELP היצירה 'תמונות בתערוכה' (Pictures at an Exhibition) של המלחין הרוסי מודסט מוסורגסקי יצא לאור. היצירה זכתה לעיבוד רוק תוסס במיוחד, שהוקלט בהופעה חיה.
לאחר מכן יצא האלבום טרילוגיה (Trilogy). זהו אלבום חשוב בקריירה של ELP. האלבום כולל יצירה בעלת שני חלקים שנקראת The Endless Enigma (שבין שני החלקים נשמעת "פוגה" של אמרסון), ביצוע למוזיקת המערבונים מאת אהרן קופלנד, ולהיט נוסף שהולחן בידי לייק - "From the Beginning".
מעט לאחר יציאת האלבום, יצאו הלהקה לסיבובי הופעות באנגליה, בארצות הברית, במזרח הרחוק ובמקומות נוספים בעולם. בשלב מסוים נתקל אמרסון בציוריו של ה.ר. גיגר, והתרשם מהם. זו הסיבה שגיגר עיצב את העטיפה לאלבומם החמישי Brain Salad Surgery.
האלבום החמישי יצא בדצמבר 1973. האלבום כלל את היצירה Karn Evil 9, יצירה בת שלושים דקות, ביצוע להמנון "ירושלים", המושר גם בכנסיות, טוקטה - ביצוע לפרק מתוך קונצ'רטו לפסנתר של המלחין הארגנטינאי אלברטו חינסטרה, ועוד להיט של לייק - "Still... You Turn Me On".
לאחר יציאת האלבום יצאו השלושה לסיבוב הופעות ענק בכל העולם. סיבוב ההופעות הזה נכנס להיסטוריית הרוק בכל הזמנים. הסיבוב נמשך כמעט שנה, ותועד בתקליט Welcome Back My Friends to The Show That Never Ends.
לעייני רבים, "תור הזהב" של הלהקה עבר לאחר סיבוב ההופעות המוצלח. בשנים 1975 - 1977 שמרו חברי הלהקה על פרופיל נמוך, ואף שקלו להוציא תקליטי סולו. אך בכל זאת, הלהקה הוציאה את התקליט Works Volume 1 במרץ 1977.
האלבום Works Volume 2 יצא לאור בשנים 1977 - 1978. האלבום התקבל בזלזול על ידי המבקרים והמאזינים. ב-1979 יצא האלבום Love Beach שזכה להתעלמות כמעט מוחלטת. הלהקה סבלה ממשברים רבים, עד שלבסוף הובילו להתפרקותה במהלך אותה שנה.
שנות ה-80
בשנת 1985 התאחדה הלהקה חלקית. פאלמר עדיין היה בלהקת אסיה, ובמקומו נלקח לתפקיד מתופף בשם קוזי פאואל, והוקמה הלהקה אמרסון, לייק ופאואל. השלישייה המאוחדת חלקית אף הוציאה אלבום. האלבום הצליח יחסית, אך הביקורות היו שליליות מצד המבקרים.
לאחר שהחוזה של פאלמר הסתיים, נפגשו השלישייה לחזרות ביחד, אך לייק לא הסתדר עם השניים האחרים, ולא הסכים להמשיך לעבוד. בשלב זה פאלמר ואמרסון הקימו הרכב בשם Three, אך אלה התפרקו במהירות.
שנות ה-90 - איחוד
מנהלה של חברת תקליטים קטנה הציעה ל-ELP להתאחד מחדש, וכך היה. בתחילת שנות ה-90, לאחר 12 שנים, התאחדה הלהקה.
ב-1992 הוציאה הלהקה את האלבום Black Moon, וכמה חודשים לאחר יציאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עולמי גדול, שנגמר ב-1993. לאחר הסיבוב הוציאה הלהקה אלבום חי שנקרא Live at the Royal Albert Hall.
ואחרי ארבע שנים של משברים שונים אצל חברי הלהקה, ELP יצאה לסיבוב הופעות נוסף באמריקה ובאירופה.
בשנת 1994, הקליטה הלהקה את אלבומה האחרון In the Hot Seat ויצא לאור באותה שנה. לאחר מכן, הלהקה התפרקה שוב.
ב-2010, הלהקה הופיעה במסגרת איחוד חד פעמי כציון יובל 40 שנה להקמת הלהקה.
לאחר ההתפרקות הסופית של הלהקה, המשיכו חבריה להופיע בנפרד ברחבי העולם. בשנת 2016, נמצא אמרסון מת בביתו, כשהתברר לאחר מכן שהתאבד בירייה בראשו. באותה שנה, מספר חודשים לאחר מותו של אמרסון, נפטר לייק לאחר מאבק ארוך במחלת הסרטן, כשהוא בן 69 במותו.
מיכאיל ז'ארוב
מיכאיל ז'ארוב (ברוסית: Михаил Жаров; 27 באוקטובר 1899 – 15 בדצמבר 1981) היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי. הוא זכה שלוש פעמים בפרס ברית המועצות, תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ובשנת 1949 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים כולל פעמיים עיטור לנין.
חייו
מיכאיל ז'ארוב נולד במוסקבה למשפחת עובד דפוס. בשנת 1913 גם ז'ארוב התחיל לעבוד בבית דפוס בו עבד אביו. אומנם הילד רצה להיות שחקן תיאטרון. בשנת 1918 הוא התחיל ללמוד משחק וכבר באותה שנה התחיל לשחק על הבמה. לאחר סיום הלימודים ז'ארוב שיחק במספר תיאטראות בעיר מוסקבה. בשנת 1926 הוא עבר לבאקו ואחר כך לקאזאן. בשנת 1931 השחקן הצעיר חזר למוסקבה ונכלל בהרכב תיאטרון שבראשו עמד אלכסנדר טאירוב. בשנת 1938 ז'אורב עבר לתיאטרון מאלי והיה שחקן תיאטרון זה עד סוף ימיו. במשך תקופה ארוכה הוא היה בין השחקנים המובילים של תיאטרון זה.
את התפקיד ראשון הקולנוע ז'ארוב עשה בתפקיד משנה בסרט על איוואן האיום עוד בשנת 1915. את התפקיד הראשי הראשון הוא עשה בשנת 1925. בשנות ה-30 השחקן שיחק תפקידים ראשים במספר רב של סרטים והיה פופולרי מאוד. גם בשנות ה-40 הוא היה בין השחקנים הבולטים של הקולנוע הסובייטי. בתקופה זו הוא השתתף בסרטים בבימוי סרגיי אייזנשטיין וגריגורי קוזינצב. בשנים 1968-1978 הוא שיחק תפקיד ראשי בסדרת סרטים על שוטר כפרי. בשני סרטים מסדרה זו ז'ארוב היה גם במאי. עבור גילום תפקיד השוטר הוא זכה בפופולריות מחודשת. סדרה זו מוקרנת בטלוויזיה הרוסית עד היום. בסך הכול ז'אורב השתתף בכ-60 סרטים.
חיים אישיים
מיכאיל ז'ארוב היה נשוי מספר פעמים. בפעם האחרונה הוא התחתן בשנת 1950 כאשר היה שחקן ידוע בן חמישים. אשתו הטרייה הייתה בת 18 בלבד, ביתו של רופאים ידועים ממוצא יהודי. תחילה הוריה התנגדות נחרצות לחתונה אך בסוף הסכימו. בשנת 1953 אביו של אשתו נעצר במהלך משפט הרופאים. בתקופה זו ז'ארוב פעל רבות לשחרורו. בת של זא'רוב מנישואים אלו היא שחקנית בתיאטרון מאלי.
פנטי הולפה
פֶּנְטִי הוֹלָפָּה (בפינית: Pentti Holappa; 11 באוגוסט 1927 באיליקימינקי, שבצפון-מערב פינלנד - 10 באוקטובר 2017 בהלסינקי) הוא מחשובי המשוררים והסופרים הפינים במאה ה-20. במשך שישים ושתיים שנים פרסם יותר מעשרים ספרים, רובם ספרי שירה, רומנים וסיפורים קצרים. כמו כן, פרסם מחזות וקבצים של מאמרי עיתונות, זיכרונות, רשמי מסע, מסות ומכתבים. ב-1995 זיכה אותו ספר שיריו "מעגן" בפרס רשות השידור הפינית, וב-1998, בעקבות פרסום הרומן "דיוקן החבר", זכה בפרס הספרותי החשוב ביותר במולדתו, פרס פינלנדיה.
ביוגרפיה
הולפה בילה את ילדותו בבית סבו וסבתו, במשק קטן ליד העיר איקאלינן, שבמרכז פינלנד. אביו נטש את המשפחה זמן קצר לפני הולדת המשורר, ילדו השלישי, והאם היחידנית לא יכלה לקחת עימה את שלושת ילדיה לטמפרה (עיר) שבה עבדה. אחרי שש שנות לימוד בבית הספר העממי עבר המשורר בכל זאת לגור עם אימו, ובגיל שתים-עשרה התחיל לעבוד. במקביל לכך השלים את השכלתו. בשנת 1953 התוודע הולפה למשורר אולי-מטי רונימוס, השניים התאהבו וחיו יחד למן אותה העת ועד למות רוֹנִימוּס בשנת 2005. באמצע שנות החמישים, לאחר שובו מצרפת, עבד הולפה בערך חמש שנים כפרסומאי, כעיתונאי וכמבקר ספרות, ובה בעת שימש מזכיר אגודת הסופרים הפינים.
בשנת 1961 עברו המשורר ובן זוגו לפריז וגרו בה כמעט חמש שנים. באותה תקופה תרגמו בצוותא רומנים ומחזות מצרפתית לפינית. הולפה עבד בצרפת גם ככתב בשביל עיתונים פיניים. מששבו לפינלנד, לקראת סוף שנות השישים החל הולפה בפינלנד בפעילות פוליטית ענפה במסגרת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בשנת 1972 כיהן המשורר בממשלת פינלנד שישה חודשים בתפקיד שר התרבות. בשנת 1976 קנו בני הזוג חנות ספרים יד שנייה ומאז ואילך עבדו כבעליה וכמוכרים בה עד לפרישתם לגמלאות. כבר בספרו הראשון של הולפה מוזכרים הר סיני, העם הנבחר, ארץ כנען וחומת יריחו. למן ראשית כתיבתו ועד ספרו האחרון גילה המשורר עניין ער הן במולדתו והן בארצות רחוקות ממנה. כתיבתו מרחיבת אופקים ושירתו מעניקה לקוראיה הסתכלות מפוכחת על העולם ועל החברה האנושית.
אחדים מהרומנים שכתב ורבים משיריו תורגמו, בין השאר לאנגלית, לאסטונית, לגרמנית, לדנית ולשוודית, אבל מחוץ לגבולות ארצו זכו כתביו לפרסום ולתהודה במיוחד בצרפת, ארץ שהמשורר חי בה תקופה ממושכת. בישראל ראו אור אחדות מיצירותיו, בין השאר, במוסף "תרבות וספרות", שבעיתון הארץ ובמדור תרגומי השירה, שבאתר האינטרנט של נילי דגן. אסופה עברית מקיפה משירתו, "מעגן" שמה, ראתה אור בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל בשנת 2017.
אברהם סוצקבר
אברהם סוּצְקֵבֵר (ביידיש: סוצקעווער; 15 ביולי 1913 - 19 בינואר 2010) היה מהחשובים במשוררי היידיש במחצית השנייה של המאה ה-20 וממקימי בריגדת הנייר. חתן פרס ישראל לספרות יידיש לשנת תשמ"ה (1985).
נעוריו באירופה
אברהם סוצקבר נולד ב-1913 בעיירה סמרגון שבאזור ליטא (כיום בבלארוס), בגוברניית גרודנו שבתחום המושב של האימפריה הרוסית. ב-1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהיה סוצקבר בן שנתיים, גורשה משפחתו לעומק רוסיה, יחד עם מאות אלפי היהודים שישבו באזור הגבול בין רוסיה לגרמניה. כל יהודי סמרגון הועזבו תוך יממה, והעיר נשרפה על ידי הצבא הרוסי הנסוג.
משפחת סוצקבר נדדה ברחבי סיביר, והשתקעה בעיר אומסק. שם עברו עליה מאורעות קשים: אביו, הרץ סוצקבר נפטר בצעירותו, והמהפכה הרוסית איימה עליהם מספר פעמים. ב-1920 שבה אמו האלמנה ריינה לבית פיינברג, עם שלושת ילדיה לליטא והשתקעה בעיר בירתה וילנה. סוצקבר למד שם בבית ספר יהודי דתי. בית הספר התיכון בו למד סוצקבר היה בית ספר פולני־עברי. בשנת 1930 הצטרף לארגון הצופים היהודים, בין ("Bee"), שם פרסם את יצירותיו הראשונות במגזין התנועה. בתנועת הצופים הוא פגש את אשתו פרידה.
הוא החל לכתוב שירה כבר בגיל 13, כשתחילה כתב בעברית ואחר כך עבר ליידיש, שפת אימו, אף שמעולם לא למד בבית ספר שפה זו. בהמשך הוא הצטרף לקבוצת המשוררים והכותבים היהודים "ווילנה הצעירה". ספר שיריו הראשון, ביידיש, הוצא לאור על ידי איגוד סופרי היידיש בוורשה. בסוף אוגוסט 1939 נשא לאישה את פרידה.
בגיטו וילנה
בעקבות הכיבוש הנאצי ב-1941 ניסו סוצקבר ואשתו להימלט מזרחה, לברית המועצות, אולם עקב התקדמותם המהירה של הגרמנים נחסמה דרכם והם נאלצו לשוב לווילנה. הוא נכלא מספטמבר אותה שנה בגטו וילנה. בחודשים הראשונים בגטו חווה סוצקבר אירועים קשים ביותר: אשתו ילדה בבית החולים של הגטו, אך הנאצים רצחו את התינוק, כיוון שלידות היו אסורות בגטו. זמן קצר לאחר מכן נשלחה גם אמו באחת האקציות למחנה השמדה. מכאן ואילך ארגן סוצקבר את החיים התרבותיים בגטו והמשיך בכתיבתו ללא לאות.
משנת 1942 הוא הוביל את "בריגדת הנייר", מבצע הצלת מטמון גדול של פריטי תרבות יהודית מהשמדה או גניבה מידי הנאצים, וקבוצתו הבריחה ספרים, ציורים ופסלים מארכיון יהדות וילנה - ייווא, כשהיא מסתירה אותם במקומות שונים בגטו ובסביבתו. חלק גדול מאוצר זה נשמר לאחר המלחמה.
בגטו כתב את שירו הידוע תחת זיו כוכבי שמים, שהיה להמנון היהודים בגטו, לימים במחנות העקורים ואחר כך לשיר המזוהה עם יום השואה בישראל.
ביולי 1943 העביר לפרטיזן שייקה גרטמן מחברת משיריו ובה שתי פואמות שכתב בגטו, "דאס קבר קינד" (ילד הקבר) ו"כל נדרי". הוא רצה שיצירותיו יגיעו לסופרים יהודיים במוסקבה, בהם פרץ מארקיש.
החילוץ מיערות נארוץ'
בעקבות הוויתור של המחתרת היהודית על מרד חמוש, ברח עם רעייתו ועם לוחמים נוספים מחבריו בספטמבר 1943, לקראת חיסולו של הגטו, ליערות שסביב לעיר, שם הצטרפו לפרטיזנים שפעלו בגיבוי הצבא האדום. הוא נשלח ליחידת פרטיזנים רחוקה, ביערות נארוץ' שבבלארוס.
היצירות ששלח ביולי 1943 הגיעו בשלום למוסקבה, התפרסמו שם, ועשו רושם כה עז על הוועד היהודי האנטי פשיסטי, עד כי במרץ 1944 נשלח מטוס מיוחד בהוראת סטלין להביאו מיערות נארוץ' לבירה הרוסית. פרשת חילוצו מיערות בלארוס בהוראת סטלין באמצעות מטוס מיוחד של חיל האוויר הסובייטי, היא פרשה מיוחדת במינה, ומעידה על החשיבות העצומה שייחס סטלין להפשרת היחסים עם ארצות הברית בעת המלחמה. השתלשלות האירוע: ראש ממשלת ליטא הסובייטית (הגולה במוסקבה) שמע שסוצקבר, אותו הכיר ממפגש משוררים בתחילת 1940, שוהה ביערות עם הפרטיזנים; הוא פנה לסטלין וביקש לחלצו. המטוס הראשון שנשלח למשימה הופל על ידי הגרמנים ביער, והזוג סוצקבר חולץ רק בניסיון שני. מכנפי המטוס שהתרסק הרכיבו הפרטיזנים מזוודה, בה ארז סוצקבר את שיריו ומסמכיו מגטו וילנה. המזוודה נמצאת כיום בארכיון הספרייה הלאומית.
במוסקבה
איליה ארנבורג כתב עליו מאמר ב"פראבדה" בעקבותיו קיבל סוצקבר מאות מכתבים מכל רחבי ברית המועצות. ארנבורג אף אפשר את הופעתו הראשונה של סוצקובר במוסקבה לאחר חילוצו מיערות נארוץ'. בנוכחות סטלין וכל הצמרת התרבותית של ברית המועצות תיאר סוצקובר את מלחמתם של "מאות פרטיזנים יהודים... הנוקמים גאים ואמיצים של דם אחיהם" והוסיף: "אני קורא לכם יהודי העולם, הלחמו ונקמו את מותם". העדויות של סוצקובר ממוסקבה של 1944 מעידות שהמגמה הסובייטית לטובת מדינה יהודית, לאו דווקא תמיכה בציונות, החלה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1946 הוא נבחר להיות העד היהודי היחיד מטעם רוסיה הסובייטית במשפטי נירנברג.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה חזר סוצקבר לווילנה, אך לא השתלב בעיר שהייתה תחת השלטון הסובייטי, ולאחר זמן קצר בחר להגר ממנה. תחילה היגרו בני הזוג לצרפת ושהו תקופה מסוימת בפריז, שם פגשו במארק שאגאל.
עלייה לארץ
ב-1947, זמן קצר לפני קום המדינה, בעזרתה של גולדה מאיר, הגיע סוצקבר עם אשתו פרידה לארץ ישראל. בארץ התייחסו אליו בראש ובראשונה כמשורר ניצול שואה, ותיאוריו על מה שעבר עליו בשנות השואה הותירו רושם עמוק בלבם של סופרים, עיתונאים ובקהל הרחב כולו. מעטים היו משוררי היידיש ששרדו את המלחמה והחליטו לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1982 הפקיד סוצקבר את ארכיונו בספרייה הלאומית בירושלים
אברהם סוקצבר נפטר בראשית שנת 2010, בגיל 96, ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו שתי בנות. נכדתו היא השחקנית הדס קלדרון, בתה של הציירת רינה סוצקבר.
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "דבש שחור" המספר את סיפור חייו ויצירתו של סוצקבר. הסרט בוים על ידי אורי ברבש במסגרת סדרת הטלוויזיה "העברים" בערוץ 11, בהפקת יאיר קדר. הסרט היה הבחירה הרשמית בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2018, זוכה פרס החוויה היהודית 2018, ובפרס חביב הקהל בפסטיבל הקולנוע הישראלי לוס אנג'לס 2018.
ספריו בתרגום עברי
בנוסף לספריו, תורגמו לעברית גם שירים בודדים רבים משלו. בין המתרגמים: לאה גולדברג, אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, יעקב אורלנד, אמיר גלבע, בנימין הרשב, אבא קובנר, שמעון הלקין, אביגדור המאירי, אהרון צייטלין, אברהם רגלסון, עזרא זוסמן, אשר ברש, דוד וינפלד, ק. א. ברתיני, אברהם יבין, שלמה אבן-שושן, עמינדב דיקמן, דן מירון, רועי גרינוולד, בני מר, דורי מנור וצור ארליך.
שירי אברהם סוצקבר תורגמו גם לאנגלית. בין מתרגמיו גם המשורר היהודי-קנדי, סימור מיין. ספר תרגומיו "Burnt Pearls, Ghetto Poems", יצא לאור בקנדה בשנת 1981.
כמה משיריו מתורגמים לפולנית הופיעו באנתלוגיה לשירה יהודית שיצאה בוורשה ב-1983.
לקריאה נוספת
על יצירתו של אברהם סוצקבר נתפרסמו עשרות רבות של מאמרי ביקורת, בעברית וביידיש, מסות וכתבות. הרשימה המובאת כאן מצומצמת. כל הרוצה להרחיב ימצא את הרשימות המלאות ברמב"י, באתר בית הספרים הלאומי.
בין המבקרים והמתייחסים ליצירתו בכל מופעיה, ניתן לציין את שלום לוריא, נחמן רפ, דוד וולפה, יוסף פרידלנדר, בנימין הרשב, ק. א. ברתיני, דן מירון, בני מר, אברהם בלאט, יוסף קוריס, דב סדן, בנימין יצחק מיכלי, גרשון ויינר, חנה בלוך, יהודה אלברג, התר ולנסיה, יחיאל שיינטוך, נח גריס, טניה הדר, חוה טורניאנסקי, ליאונרד פראגר, שמואל ורסס, אברהם נוברשטרן, חנא שמרוק, ישעיהו שפיגל, דוד רוסקיס ורבים נוספים.
קישורים חיצוניים
מיצירתו (בתרגום לעברית):
ברירה קבוצתית
ברירה קבוצתית היא תהליך באבולוציה, שקיומו שנוי במחלוקת, בו הישות עליה פועלת הברירה הטבעית היא קבוצה של פרטים ולא כל פרט בודד בנפרד. הקבוצה יכולה להיות אוכלוסייה, מין או כל יחידה טקסונומית אחרת. בברירה קבוצתית אללים המעניקים יתרון לקבוצה נפוצים באבולוציה גם אם הפרט אדיש להם או ניזוק מהם.
רעיון קיומו של תהליך אבולוציוני המעדיף ברירה של קבוצות על פני ברירה של בודדים זכה לפרסום בעקבות עבודתו של ויין-אדוארדס ב-1962. כבר בשנות ה-60, זמן קצר אחרי פרסומו של הרעיון, הוא ספג ביקורת חריפה. ויליאמס התייחס לטענותיו של ויין-אדוארדס באופן ספציפי בשנת 1966. מאז אפילו המצדדים בקיום התהליך טוענים שהוא ממעט להתרחש ומתרחש בקצב נמוך מאוד, הרבה יותר נמוך מהקצב של ברירה טבעית, כך שבפועל ניתן להתעלם ממנה. בנוסף לכך לא נמצאו לברירה קבוצתית תימוכין אמפיריים, הווה אומר לא נמצאו תופעות שברירה קבוצתית מסבירה ואילו ברירה טבעית לא מצליחה להסביר.
חוקרים השתמשו בברירה קבוצתית כהסבר לזולתנות. גישה זו ספגה ביקורת, בעיקר בגלל הקצב הנמוך של פעולתה. מיינרד סמית' מצא שברירה קבוצתית תהיה כוח דומיננטי רק במקרה שקצב ההגירה נמוך מאוד וקצב ההכחדה גבוה מאוד. תנאים כאלו לא מתקיימים בפועל. תופעות כגון זולתנות בטבע שהוסברו לכאורה על ידי ברירה קבוצתית צומצמו לתהליכים אחרים כגון ברירת שארים וברירה בין אסטרטגיות יציבות אבולוציונית.
הפרסום עורר סערה בקרב מדענים בתחום, ולמגזין Nature נשלחו, בחודשים שלאחר פרסום המאמר של וילסון ועמיתיו, חמישה מכתבים התוקפים בחריפות את וילסון ואת הבנתו את תורת האבולוציה. על אחד מחמשת המכתבים חתמו 137 מדענים בכירים, בהם שניים מעמיתיו של וילסון באוניברסיטת הרווארד.
פלי הנמר פלד
פלי-הנמר פלד (נולד בשם ישראל פלד ב-26 ביולי 1947) הוא נשיא קבוצת המדיה והפקות האירועים "אנשים ומחשבים" ומייסדה, והוגה "שיטת הנמר" לאימון אישי לכישורי חיים עסקיים.
ביוגרפיה
פלד הוא בוגר החוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית. לאחר לימודיו שירת בצה"ל ביחידת המחשב יענ"א המסונפת לממר"ם. עם סיום שירותו בצה"ל עבר לחברת יבמ ישראל וכיהן בתפקידי ניהול מכירות ושיווק כ-10 שנים.
את שם החיבה "פלי" המציאה אשתו דליה-אסיא פלד. לימים, עם פיתוח "תורת הנמר" ומסע ההרצאות שהוא עורך בארץ ובעולם, שינה את שמו הפרטי - גם במרשם האוכלוסין - לפלי הנמר פלד, והוא מוכר בשם "פלי הנמר".
פעילות
בשנת 1981 הקים את אנשים ומחשבים שלימים התפתחה לקבוצה העוסקת בתקשורת, הפקות ואירועים, אותה הוא מנהל יחד עם אשתו, דליה פלד. הקבוצה מונה עשרות עובדים ועיקר עיסוקה הוא בתחום המדיה, העיתונות, האירועים וההדרכה. לקבוצה מדיה העוסקת בתחומים מקצועיים ופונה למנהלי ומקצועני המחשוב וההיי-טק בישראל בשני ערוצים עיקריים: פורטל אנשים ומחשבים בנושאי מחשוב וטכנולוגיה, ניוזלטר יומי בשם "דיילי מיילי", ובעבר בעידן הפרינט הוציאה לאור גם את השבועון "Information Week".
בשנת 2004 הקים פלד את C3 - מועדון המנכ"לים והמנמ"רים של תעשיית הטכנולוגיה בישראל. במועדון חברים כמה מאות מנהלים מחברות וארגונים, הנפגשים כמה פעמים בשנה בישראל ומחוצה לה כדי להעשיר את ניסיונם ולהעמיק את הקשרים הבלתי אמצעיים. מועדונים נוספים הם: CSC למנהלי אבטחת מידע וסייבר, C6 למנהלי תשתיות, טכנולוגיה וחדשנות ופורום WIT Women In Tech. נכון ל-2021 "אנשים ומחשבים" יוזמת, מפיקה ומנהלת מעל 150 כנסים ואירועים בשנה.
פלד ייסד ופיתח את "תורת הנמר", פילוסופיה המקנה כלים מעשיים להתמודדות בחיים. פלד כתב שישה ספרים "הטאו של הנמר", "הרוב בסדר בשאר אני מטפל", "אני בוחר להיות נמר", "הנמר זה הסוד שלי", איך לבנות או להרוס את חייך במו ידיך" ו"נמרולוגיה" - בהם הוא מתאר ומסביר את שיטתו. פרט לשימוש במילים וביטויים מחיי הג'ונגל, פלד נוהג ללבוש פריטי לבוש מנומרים, משרדו מקושט בהתאם ויש לו אוסף של אלפי פריטים מנומרים. ברוח שיטתו תרם נמר שנקרא על שמו לספארי ברמת גן.כיום הנמר פלי מפוחלץ בתצוגה מרכזית במוזיאון הטבע על שם שטיינהראט באוניברסיטה ת"א.
משפחה
נשוי לדליה פלד ולהם בן ושתי בנות. הבת דנה נשואה לעורך "הארץ", אלוף בן.
דלטון הייוויי
דלטון היווי (באנגלית: Dalton Highway) ידועה גם כ "דרך 11", היא דרך ארוכה באלסקה המתחילה כשישים קילומטר צפונית לעיר פיירבנקס שבמרכז אלסקה, מקבילה לקו צינור הנפט טראנס-אלסקה ומצפינה עד נקודת היישוב "דד הורס" שלחופי פרודו ביי - אתר קידוחי הנפט שלחוף האוקיינוס הארקטי.
הדרך שהושלמה בשנת 1974 ונקראת על שמו של ג'יימס דלטון, מהנדס יליד אלסקה שפיקח על סלילתה, עשויה מכורכר כבוש ואינה סלולה באספלט.