cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלונימוס בן קלונימוס
זהות מגדרית
החוקרים נחלקו בהסבר קטע זה. חיים שירמן ועזרא פליישר ראו בקטע זה כקטע הומוריסטי גרידא. אברהם גרוסמן ראה בכך ביקורת על היחס של החברה כלפי הנשים, כחלק משאר הביקורות שהוא מותח, אשר ע"י תיאור חייה הרעים של האשה כאילו הם אידיאליים בעוד גם אשה חכמה נאלצת להיות אך ורק טווה וכל מעשיה של האשה הם רק לרכל עם חברותיה, לבשל ולספק את רצונותיו המיניים של בעליה, וכדי להבליט זאת הוא מצטט קטעים מהתלמוד אשר מביעים זלזול כלפי נשים. חוקרים אחרים, רואים בקטע כמעיד על דיספוריה מגדרית, ועל רצון המשורר להוולד כאישה, דבר שיכול לרמוז על זהות המשורר בתור אישה טרנסג'נדרית.
אבן בחן
בשם "אֶבֶן בֹּחַן" (צירוף שמקורו ב) נקראו כמה ספרים במשך הדורות.
לך תתרגל איתה
רקע, כתיבה ומוזיקה
"לך תתרגל איתה" התחיל כבדיחה של אנקרי על דורון ליניק, לימים בעלה, שבאותה התקופה עדיין לא היה בלעדי לה. היא התבדחה על הנושא במהלך הקלטת האלבום, באחת החזרות שבין שיר לשיר, כשלקחה גיטרה ושרה "לך תתרגל איתה". אף על פי שהיא ראתה בכך בדיחה, המפיק המוזיקלי של האלבום, אלון אולארצ'יק, ראה במאורע פוטנציאל רציני לשיר מוצלח:, סיפרה אנקרי. היא כתבה את השיר, אך עדיין ראתה בו בדיחה ולא רצתה להכניסו לאלבום. השניים התווכחו ארוכות, אולארצ'יק התעקש ולבסוף אנקרי התרצתה.
הפתיחה של השיר ("דן דין נא טרקדו נא נא...") היא בהשראת המוזיקה ההודית, שבה לכל סוג של הקשה על הטאבלה יש הברה (אף כי אנקרי סיפרה שלא הקפידה על דיוק). טוויסט הסיום צובע באור הומוריסטי את השיר, שנתפס עד כה כשיר פמיניסטי תוקפני, ומחזיר אותו לתפיסתו המקורית בעיני היוצרת כבדיחה.
ירון ברוידא ממגזין "קולומבוס" תיאר את הסוגה של השיר כחלק מביקורתו על השיר (בה התייחס גם לשימוש שעשתה אנקרי בכישוריה ובהכשרתה כשחקנית, כישורים שהתבטאו גם בווידאו קליפ של השיר):.
הצלחה
השיר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־12 במרץ 1991. הוא זכה להצלחה וצעד תשעה שבועות, עד 4 ביוני 1991 אז יצא מהמצעד. בשיאו הגיע למקום השני, ב־2 באפריל 1991. במצעד השנתי של התחנה (תשנ"א) הגיע השיר למקום ה־13.
מיורהד בון
מיורהד בון (באנגלית: Muirhead Bone; 23 במרץ 1876 – 21 באוקטובר 1953) היה תחריטאי וצייר מים סקוטי, שנודע בזכות תיאור הנושאים התעשייתיים והאדריכליים וכן עבודתו כאמן מלחמה במלחמת העולם הראשונה והשנייה.
ראשית חייו
בון מיורהד נולד בגלאזגו. הוריו היו העיתונאים דייוויד דרומונד בון (1841–1911) ואשתו אליזבת מילר קרופורד (1847–1886). בין אחיו נכללו העיתונאי ג'יימס בון, והסופר קפטן סר דייוויד בון. מיורהד בון הוסמך כאדריכל, לפני שפנה לאמנות ולמד בבית הספר לאמנות בגלאזגו, במקור בשיעורי ערב. שם התיידד עם האמן פרנסיס דוד ואחותו גרטרוד הלנה דוד, איתה התארס בשנת 1898.
הוא החל להדפיס בשנת 1898, ואף על פי שההדפס הידוע הראשון שלו היה ליטוגרפיה, הוא ידוע יותר בתחריטים יבשים שלו. הנושאים שלו קשורים בעיקר לנופים וארכיטקטורה, שכללו אתרי בנייה והרס עירוניים, קתדרלות גותיות ומבנים נורמניים. אחד ההדפסים הראשונים שהוצגו היה סצנה של אייר הארבור, ואוסף עבודותיו שהוחזק על ידי המוזיאון הבריטי מתעד את עבודותיו האחרות בין השנים 1898–1916.
בשנת 1901 עבר בון ללונדון, שם פגש את הציירים ויליאם סטראנג, דוגלד מקול ואלפונס לגרוס, והיה חבר במועדון האמנות האנגלי החדש. הוא ערך תערוכת יחיד ראשונה בגלריה קארפקס בשנת 1902. בון היה גם חבר במועדון האמנות של גלאזגו. בשנת 1903, בון השיג מספיק הצלחה כלכלית כאמן ויכול היה להרשות לעצמו להתחתן עם גרטרוד, לאחר אירוסים של חמש שנים. הם עברו לצ'יזוויק ונולד להם בנם הראשון, סטיבן, בשנת 1904, ובנם השני, גאווין, בשנת 1907. בון המשיך לבקר באייר (Ayr), והפיק את ההדפסים הבולטים של כלא אייר בשנת 1905 וסדרה המבוססת על הנוף בדרך בלנטרה בשנת 1907.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה מינה צ'ארלס מסטרמן, ראש לשכת התעמולה הבריטית במלחמה, בעצתו של ויליאם רוטנשטיין, את בון לאמן המלחמה הבריטי הרשמי ב־1 במאי 1916. בון פעל להקמת קבוצת אמני מלחמה רשמיים. ביוני 1916 הוא נשלח לצרפת בדרגת ייצוגית ובמשכורת של 500 לירות שטרלינג. הוא היה בן שלושים ושמונה בפרוץ המלחמה.
הרישומים הקטנים, בשחור ולבן של בון ועוצמתם הריאליסטית שימשו היטב בפרסומים היומיים הממשלתיים. במקומות שאמנים אחרים היו נרתעים מהאתגר של רישום מראות המלחמה, בון שמח להתמודד עם האתגר. לעיתים נדירות נרתע מנושאים מורכבים, אבל הצליח מתוך תוהו ובוהו של המלחמה ליצור רישום מרשים ומסודר.
בון שימש כאמן מלחמה עם כוחות בעלות הברית בחזית המערבית וגם עם הצי המלכותי במשך תקופה מסוימת. הוא הגיע לצרפת ב־16 באוגוסט 1916, במהלך הקרב על הסום והפיק 150 רישומים של המלחמה לפני שחזר לאנגליה באוקטובר 1916. במהלך החודשים הבאים בון חזר לנושא הקודם שלו, והפיק שש ליטוגרפיות של מספנות ב"קלייד" עבור תיק המאמצים של בריטניה בתקופת המלחמה.
הוא ביקר שוב בצרפת בשנת 1917, שם התעניין במיוחד בתיאור חורבות בניינים. שני כרכים של רישומיו בזמן המלחמה פורסמו במהלך המלחמה, החזית המערבית ופעולות הצי המלכותי.
הוא היה חבר פעיל בוועדת זיכרון המלחמה הבריטית וסייע בבחירת האמנים שקיבלו משימות מהוועדה. בין השאר קנה עבודות של דורותי קוק ציירת המלחמה.
לאחר שביתת הנשק שב בון לסוג העבודות שהפיק לפני המלחמה, והיה בעל השפעה בקידום אמני המלחמה האחרים ויליאם אורפן ווינדהאם לואיס. הוא החל לנסוע ברחבי אירופה – צרפת, איטליה והולנד, שהשפיעו יותר ויותר על עבודתו. בשנת 1923 הפיק שלושה דיוקנאות של הסופר ג'וזף קונרד במהלך נסיעה באוקיינוס האטלנטי.
הוא ערך ביקור בספרד בשנת 1929 שהביא לעבודות על הספר "ספרד העתיקה", בשיתוף פעולה עם אשתו שכתבה את הטקסט. הספר פורסם בשנת 1936.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (בגרמנית: Christlich-Demokratische Union Deutschlands) או בראשי תיבות CDU היא מפלגת ימין נוצרית דמוקרטית בגרמניה.
מיורהד בון
מלחמת העולם הראשונה
בתקופה הבין-מלחמתית הציג רבות בלונדון ובניו יורק, ורכש מוניטין לא מבוטל. בון קיבל תואר אבירות בשנת 1937 בהכתרת הכבוד על שירותים לאמנות והוא כיהן כנאמן בוועדות של כמה מוסדות כולל גלריית טייט, הגלריה הלאומית ומוזיאון המלחמה האימפריאלי.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית
בין שתי המפלגות, המכונות מפלגות האיחוד, קיים הסכם על פיו ה-CDU לא מתמודדת בבחירות בבוואריה ואילו ה-CSU, לא מתמודדת בבחירות באף מדינה גרמנית פרט לבוואריה.
מנהיגת המפלגה לשעבר, אנגלה מרקל, כיהנה כקנצלרית גרמניה החל מה-22 בנובמבר 2005 עד ה 8 בדצמבר 2021. בפרלמנט האירופי, ה-CDU חברה במפלגת העם האירופי (ה-EPP), והיא חברה בארגונים הבינלאומיים International Democrat Union (בר"ת IDU) ו-Centrist Democrat International (בר"ת CDI). ה-CDU היא המפלגה הגדולה בגרמניה.
מיורהד בון
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה מיורהד בון לחבר הוועדה המייעצת של אמני המלחמה והפך גם לאמן שכיר במשרה מלאה במשרד המידע המתמחה בנושאי אדמירליות. הוא הפיק סצנות של מתקני חוף, צייר כוחות ודיוקנאות של קצינים. עם זאת, לאחר מות בנו גאווין בשנת 1943, החליט שלא להמשיך בוועדת האדמירליות, אך הוא נותר חבר ועד פעיל עד סוף המלחמה. לאחר מכן בנו השני, סטיבן בון, מונה לתפקיד באדמירליות.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית
היסטוריה
ה-CDU נוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה עם חברים רבים ממפלגת המרכז הגרמנית שפוזרה על ידי היטלר ב-1933. בניגוד למפלגת המרכז הגרמנית, שבה נכללו בעבר רק קתולים, ה-CDU יועדה לכלול גם פרוטסטנטים תחת מטרייה של אידאולוגיה ליברלית ושמרנית.
מיורהד בון
מותו
סר מיורהד בון נפטר ב־21 באוקטובר 1953 באוקספורד. יש לו אבן זיכרון בקתדרלת סנט פול בלונדון.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית
היסטוריה
מנהיג המפלגה הראשון בברלין, אנדרס הרמס היה מעורב בקשר העשרים ביולי, ונעצר על ידי הנאצים יחד עם קונראד אדנאואר, שלימים יכהן כקאנצלר הראשון של מערב גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה בין השנים 1949 ל-1963. המפלגה איבדה את השלטון ב-1968, וישבה באופוזיציה עד ל-1982. בשנה זו נבחר הלמוט קוהל לקאנצלר. בשנת 1990, במהלך כהונת קוהל, השלוחה המזרח גרמנית של המפלגה, שבראשה עמד לותר דה מייצירה, זכתה בבחירות החופשיות היחידות במזרח, ודה מייצירה הפך למנהיג המזרח גרמני היחיד שנבחר באופן דמוקרטי. קוהל כיהן כקאנצלר עד ל-1998, אז המפלגה הפסידה בבחירות ושבה לאופוזיציה, עד שב-2005 אנגלה מרקל הרכיבה "קואליציה גדולה", דהיינו, ממשלת אחדות, עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מרקל כיהנה כקנצלרית במשך כמה כהונות עד בחירות 2021, בהן לא התמודדה. ארמין לאשט נבחר למחליפה בתפקיד מנהיג המפלגה. המפלגה הפסידה בבחירות ועברה לאופוזיציה. לאשט התפטר אחרי הבחירות והוחלף בפרידריך מרץ בשנת 2021.
דב פטישי
דב פטישי (1906 – 1986) היה יזם וחלוץ, ממקימי קריית טבעון וקיבוץ אפיקים, מייסד מפעל הסוכר "סוגת".
חייו
פטישי נולד בעיירה באזאר שבפלך ווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בגיל 9 עבר עם אמו ושני אחיו לעיר קייב. קיבל חינוך מסורתי-ציוני, ומגיל 12 השתתף בפעולות ציוניות. בגיל 15 הצטרף לתנועת "השומר הצעיר" שפעלה במחתרת. ב-1 בספטמבר 1924, כשש שעות לפני מאסרי הציונים בכל ערי ברית המועצות, הפליג מאודסה יחד עם עוד שישה חברי תנועה זו. הייתה זו הקבוצה המאורגנת הראשונה של תנועת "השומר הצעיר" שעלתה לארץ ישראל. עם עלייתם הקימו יחד עם כמה חברי התנועה שהגיעו לפניהם כבודדים את קיבוץ השומר הצעיר מברית המועצות, הידוע כיום בשם קיבוץ אפיקים.
בתחילה ישב הקיבוץ במושבה בית-גן, ליד יבנאל, ושם עבד פטישי בסלילת כבישים ובבניית בתים מלבני-אדמה. עם נדידת הקיבוץ לעפולה ואחר כך לחיפה עבד פטישי בייבוש ביצות במפרץ, בסלילת כבישים על הכרמל ובבניית בתים. באותה תקופה חלה בקדחת, שהטרידה אותו זמן רב.
ב-1926 קיבל הקיבוץ לידיו את משק "טירה", ליד חיפה, שנעזב מחבריו, והכניס בו פלוגה להכשרה חקלאית, לקראת התנחלותו בעמק הירדן. בתקופת שהותו בטירה עבד פטישי בפלחה וברפת ותקופה ממושכת כיהן כמרכז המשק. לאחר שהקיבוץ החליט לנטוש את טירה נשאר פטישי לבדו עד לאחר מאורעות תרפ"ט, אך לפי הוראות המוסדות נאלץ לעזוב את המקום מטעמי ביטחון, ולאחר שהייה קצרה במושב מחניים עבר עם משפחתו לחיפה והתחיל לעבוד במחצבה וללמוד בטכניון. בשנת 1936 קיבל תואר מהנדס בניין בטכניון. עם סיום לימודיו עבד כשנתיים בחברת החשמל.
ב-1936 הגה את רעיון השיכון העצמי של מחוסרי-עבודה וארגן קבוצה של בעלי מלאכה לבנות יחדיו בתים בזול. הקבוצה הופנתה לגבעות חרתיה והקימה את היישוב "קריית עמל". פטישי ביקש להקים 1500 יחידות דיור, אולם בשלב ראשון הוקמו רק 100 בתים ובשלב שני, בתחילת 1939 נוספו עוד 50 בתים.
ב-1940 פרסם את תוכניתו להקמת עיר-גנים בת 20,000 תושבים בגבעות חרתיה, שייך אבריק וקוסקוס – קריית טבעון. לשם כך אף נסע בימי מלחמת העולם השנייה לאנגליה, וארגן שם קבוצה של כמאה יהודים לבניית בתים להשכרה למחוסרי דיור בארץ. עם שובו ב-1945 התחיל בהקמת השכונה "טבעון" עבור יהודי אנגליה, שאליה הצטרפו מאות משתכנים ישראלים.
בסוף שנת 1947 הגיש פטישי לסוכנות היהודית תוכנית להקמת חברה לאומית לשיכון עולים, וצורף למחלקת הקליטה של הסוכנות, שבה טיפל בקליטת העלייה ובאכלוס הערים שננטשו על ידי הערבים. עם אישור תוכניתו והקמת "עמידר", החברה הלאומית לשיכון עולים, מונה כמנהל המחלקה הטכנית של החברה ועסק בהקמת אלפי דירות לעולים בכל חלקי ישראל.
עם התחלת ההתיישבות באזור לכיש, הקים בשנת 1960 בקריית גת את בית החרושת לסוכר "סוגת" והיה מנהלו הכללי עד צאתו לגמלאות בשנת 1979.
בשנת 1983 יצא לאור ספרו "קריה בצל אלונים: תולדות קריית-טבעון" (תל אביב: צ'ריקובר), המספר את סיפור הקמת היישוב.
סכר איטייפו
סכר איטייפו (בספרדית: Represa de Itaipú, בפורטוגזית: Barragem de Itaipu) הוא סכר על נהר פרנה בגבול בין ברזיל ופרגוואי (ולכן מכונה גם Itaipu Binacional - "איטייפו של שתי האומות") שנבנה במטרה להפיק חשמל הידרואלקטרי.
עד השלמת סכר שלושת הערוצים ברפובליקה העממית של סין ב-2006 היה סכר איטייפו תחנת הכוח הגדולה ביותר בעולם במונחים של תפוקת חשמל. גם אחרי 2006 נשאר סכר איטייפו במקום הראשון בהפקת אנרגיה כוללת בשנה עקב הניצולת הגבוהה של הטורבינות.
מקור שם הסכר משמו של איון קטן בנהר סמוך לאתר שבו הוקם הסכר שהיה קרוי איטייפו, שפירושו בשפת הגוארני "סלע ששר" (בהתייחס לקולות המים העוברים על פני הסלע).
בשנת 1994, בחרה האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית את סכר איטייפו כאחד משבעת פלאי העולם המודרניים. בשנת 1995 פרסם המגזין האמריקאי Popular Mechanics את התוצאות.
המשא ומתן לבניית הסכר
תחנת הכוח של איטייפו היא תוצאה של משא ומתן ממושך בין המדינות במהלך שנות השישים של המאה ה-20. "חוק איגואסו" (Ata do Iguaçu) נחתם ב-22 ביולי 1966 על ידי שרי החוץ של ברזיל ופרגוואי. זו הייתה הצהרה משותפת על האינטרס ההדדי בחקר ניצול מקורות המים המשותפים לשתי המדינות בקטע של נהר פרנה החל מאזור מפלי גוואירה (Salto de Sete Quedas) עד קו פרשת המים של נהר האיגואסו.
המשא ומתן הבשיל לכדי חוזה על הקמת תחנת כוח משותפת שנחתם בברזיליה ב-26 באפריל 1973 על ידי נשיא ברזיל אמיליו גרסטזו מדיסי ונשיא פרגוואי אלפרדו סטרסנר.
הבנייה
ב-1970 זכה קונסורציום שנוצר על ידי החברה האיטלקית .ELC Electroconsult S.p.A והחברה האמריקנית IECO בתחרות הבינלאומית למימוש מחקרי הכדאיות ופיתוח תוכנית פרויקט הבנייה. מחקרי התכנון החלו בפברואר 1971. ב-26 באפריל 1973 חתמו ברזיל ופרגוואי על אמנת איטייפו, לניצול נהר פרנה להפקת חשמל על ידי שתי המדינות. ב-17 במאי 1974, הוקמה החברה המשותפת Itaipu Binacional לניהול בניית המפעל. הבנייה החלה בינואר של השנה שלאחר מכן. המכונית החשמלית הראשונה של ברזיל (ושל אמריקה הלטינית) הוצגה בסוף 1974, וקיבלה את השם איטייפו לכבוד הפרויקט.
ב-14 באוקטובר 1978 הושלמה תעלת ההטיה הזמנית בעומק 90 מטרים ובאורך 2 קילומטרים וסכר עצירה העביר את מי נהר הפרנה אליה, מה שאפשר לקטע של נהר הפרנה להתייבש על מנת לאפשר את בניית הסכר.
מאגר המים החל להיווצר עם השלמת הקמת הסכר, סגירת השערים לתעלת ההטיה ופירוק סכר העצירה. במהלך תקופה זו גרמו שיטפונות וגשמי זעף להאצת מילוי המאגר והמים עלו בכ-100 מטרים והגיעו לשערים של המברצים ב-27 באוקטובר.
ב-5 במאי 1984 החלה לפעול יחידת ייצור החשמל הראשונה. 18 היחידות הראשונות הותקנו בקצב של שתיים עד שלוש לשנה עד לסיום ב-1991. כ-34,000 פועלים הועסקו באתר הבנייה הנרחב, ונבנו עבורם כפרים, בתי חולים ובתי ספר. הבתים הוצעו למכירה עם סיום המיזם והקהילות החדשות השוכנות בפרוורי פוז דו איגואסו ממשיכות להתקיים. 145 איש קפחו את חייהם במהלך הבנייה.
שתי היחידות האחרונות מתוך 20 יחידות הייצור החשמלי החלו לפעול בספטמבר 2006 ובמרץ 2007, ובכך העלו את קיבולת הייצור ל-14 ג'יגה-ואט והשלימו את תחנת הכוח. הגדלת הקיבולת מאפשרת ל-18 יחידות ייצור לפעול באורח קבוע בעוד שתיים מושבתות לתחזוקה. בשל סעיף בחוזה שנחתם בין ברזיל, פרגוואי וארגנטינה, המספר המרבי של יחידות ייצור המורשות לפעול בו זמנית אינו יכול לעלות על 18. ייצור החשמל מחולק שווה בשווה בין ברזיל לפרגוואי, כשלכל מדינה מוקצים 10 גנרטורים.
להפעלה השוטפת של הסכר מועסקים (נכון ל-2020) 1,292 עובדים בצד הברזילאי ו-1,563 עובדים בצד של פרגוואי.
עלות
קיימים מספרים שונים לגבי עלויות הבנייה, מ-19.6 מיליארד דולר עד 60 מיליארד דולר. החברה Itaipu Binacional המפעילה את הסכר מפרטת את העלויות הבאות: 12 מיליארד דולר (השקעה ישירה ללא עלויות מימון), 17.6 מיליארד דולר (רכוש קבוע במאזן 2018) או 27 מיליארד דולר (הלוואות שנלקחו כולל ארגון מחדש של חובות).
עבור ברזיל, שמימנה את כל המפעל בהתאם לחוזה, גרמה הבנייה להגדלת חובות החוץ בצורה משמעותית. עם זאת, ברזיל, שקיבלה כרבע מצריכת החשמל שלה מסכר איטייפו לאחר הפעלתו, תלויה בתחנת הכוח. פרגוואי לא הייתה יכולה לממן ולארגן את הפרויקט העצום בעצמה. פרגוואי משלמת את חלקה בעלויות הבנייה על ידי ייצוא החשמל המיותר לברזיל על מנת שהמדינה תוכל להשתמש בהכנסות כדי לפרוע את חובותיה. חלק מהרווח הכספי של תחנת הכוח משמש כפיצוי על השימוש בפרנה שהוענק ליישובים הסמוכים משני צידי הגבול.
אספקת החשמל
ההספק הנומינלי של כל יחידת ייצור (טורבינה וגנרטור) הוא 700 מגה-ואט. עם זאת, מכיוון שהעומד ההידראולי (ההבדל בין מפלס המאגר לגובה הנהר למרגלות הסכר) בפועל גבוה יותר מהעומד המתוכנן (118 מטרים), ההספק הזמין עולה על 750 מגה-ואט במחצית מהזמן עבור כל גנרטור. כל טורבינה מייצרת סביב 700 מגה-ואט, כך שסך ההספק הנומינלי של כל יחידות הייצור הוא 14 ג'יגה-וואט. לשם השוואה, לכל המים ממפלי איגואסו יש יכולת להזין שני גנרטורים בלבד.
הספיקה הממוצעת של הנהר היא 10,500 מטרים מעוקבים בשנייה, מה שמאפשר בממוצע 95 טרה-ואט שעה לשנה (ממוצע של 10,800 מגוואט). ב-2008 יוצרו 94.68 טרה-ואט שעה וב-2013 יוצרו 98.63 טרה-ואט. ב-2016 נקבע שיא שנתי חדש של 103 טרה-ואט שעה. נכון ל-2019 הסכר מספק 90% מצריכת החשמל של פרגוואי ו-15% מצריכת החשמל של ברזיל.
לשם השוואה, תחנת הכוח הגרעינית הגדולה ביותר בעולם Isar 2, בגרמניה יצרה 12.4 טרה-ואט שעה בלבד בשנת 2006.
הפסקת החשמל בנובמבר 2009
ב-10 בנובמבר 2009 בשעה 22:13 שובשה לחלוטין אספקת החשמל מתחנת הכוח, ייתכן כתוצאה מסערה שפגעה בעד שלושה קווי הולכת מתח גבוה. איטייפו עצמו לא נפגע. האירוע גרם להפסקות חשמל מאסיביות בברזיל ובפרגוואי, גרם לעלטה מוחלטת של כל מדינת פרגוואי למשך 15 דקות, והחשיך את ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו במשך יותר משעתיים. על פי הדיווחים, 50 מיליון בני אדם נפגעו. החשמל חזר ב-00:30 למרבית האזורים.
מאגר המים
בגובה המתוכנן, משתרע מאגר איטייפו על שטח של 1,350 קילומטרים רבועים ואורכו כ-170 קילומטרים. בנפח מרבי של כ-29 קילומטרים מעוקבים, שטחו מגיע אפילו ל-1,460 קילומטרים רבועים. עם זאת, זהו רק מאגר המים השביעי בגודלו בברזיל, מה שמעיד על היעילות של הסכר.
בהמשך הזרם בדרום פרגוואי, בגבול עם ארגנטינה, נמצאת על הפרנה תחנת כוח גדולה נוספת ושמה יסירטה (Yacyretá) המייצרת 4,000 מגוואט, מיזם של ארגנטינה, שמומן על פי דגם דומה כמפעל משותף עם פרגוואי.
השפעות חברתיות וסביבתיות
המפלים הגדולים ביותר בספיקה בעולם, מפלי גוואירה, הוצפו על ידי מאגר איטייפו. ממשלת ברזיל חיסלה את הפארק הלאומי מפלי גוואירה, ופוצצה בדינמיט את פני הסלע השקועים במקום בו היו המפלים, מה שמאפשר ניווט בטוח יותר, ובכך ביטלה את האפשרות להחזיר את המפלים בעתיד. 80 אנשים נהרגו חודשים ספורים לפני מילוי המאגר כשגשר המשקיף על המפלים שהיה דחוס בצופים קרס, כאשר התיירים ביקשו לראות בפעם האחרונה את המפלים.
מפלי גוואירה היו מחסום יעיל שהפריד בין מיני מים מתוקים אנדמיים באגן פרנה העליון ממינים שנמצאו באגן התחתון, והשניים מוכרים כאזורים אקולוגיים שונים. לאחר שהמפלים נעלמו פלשו מינים רבים, שבעבר היו מוגבלים לאחד משני האזורים, לאזור השני וגרמו לבעיות הקשורות במינים פולשים. לדוגמה יותר מ-30 מיני דגים שהיו מוגבלים בעבר לאזור שמתחת למפלים פלשו לאזור שמעליהם.
כדי לצמצם את הנזק האקולוגי שהסכר גורם לו, הוקמה בסמוך אליו שמורת טבע ונבנתה תעלה מיוחדת לדגים, שיורדת בהדרגתיות לאורך הפרש הגבהים שהסכר יוצר, כדי שדגים יוכלו לעקוף אותו. המסדרון האקולוגי סנטה מריה (Corredor Ecológico de Santa Maria) מחבר כעת את הפארק הלאומי איגואסו עם שוליו המוגנים של אגם איטייפו, ובאמצעות שוליים אלו עם הפארק הלאומי איג'ה גרנדה (Parque Nacional de Ilha Grande).
ביקור באתר
בצד הברזילאי, בפאתי פוז דו איגואסו, יש מרכז מבקרים, בו מוצג סרט מידע על הקמת המפעל ותפעולו, וממנו מתחילים סיורי אוטובוס לתחנת הכוח מספר פעמים ביום. בצד הפרגוואי יש מרכז מבקרים דומה בסמוך להרננדריס מצפון לסיודד דל אסטה. ישנם סיורים וסיורים מודרכים עם היקף ומיקוד שונים. הסיור בברזיל תמורת תשלום ובפרגוואי הוא בחינם.
בערבי שישי ושבת מתקיים מופע אור-קולי, בו הסכר מואר עם 519 זרקורים. תפוקה כוללת של 1 מגה-ואט (אור ומוזיקה) משמשת לכך. ישנו שירות הסעות אוטובוס משני הצדדים לאירוע זה.
מאז 2005 מוצעים סיורים "טכניים" בצד הברזילאי, בהם התיירים יכולים לבקר בפנים הסכר ובאולם הטורבינות.
המלחין האמריקני פיליפ גלאס כתב קנטטה סימפונית בשם איטייפו לכבוד המבנה.
אגפנתוס
אגפנתוס (שם מדעי: Agapanthus; מיוונית: ἀγάπη agapē אהבה, ἄνθος אנתוס - פרח) הוא סוג של צמח בעל פרחים, יחיד בתת-משפחה אגפנתים (Agapanthoideae) שבמשפחת הנרקיסיים.
מינים מסוימים של אגפנתוס ידועים בדרך כלל כשושן הנילוס, שושנת הנילוס או שושן אפריקאי אולם הצמח אינו ממשפחת השושניים, כפי שנחשב בעבר. כל המינים הם ילידי דרום אפריקה (דרום אפריקה, לסוטו, סווזילנד, מוזמביק), אם כי חלקם התאקלמו במקומות שונים ברחבי העולם (אוסטרליה, בריטניה הגדולה, מקסיקו, אתיופיה, ג'מייקה, וכו').
תיאור
אגפנתוס הוא סוג של צמח רב-שנתי עשבוני פורח, פריחתו נמשכת כשישה שבועות בסוף האביב והקיץ. העלים ארוכים, קשתיים וצרים, גדלים לאורך של כ-60 סנטימטרים וצומחים מבסיס קנה שורש. השורשים לבנים, עבים ובשרניים.
התפרחת כדורית, דמוי-סוכך, הניצן פורח מתוך שני חפים גדולים (הנושרים במשך הזמן) בקצה שדרת תפרחת היוצאת ממרכז הצמח ומתנשאת לגובה של כשני מטרים. הפרחים בצורת משפך או צינור, בגוונים של כחול עד סגול או לבן. לזנים שנוצרו בהכלאות ישנה פריחה בצבעים שלא נמצאים בצמחי בר כמו אדום וורוד וצבעי עלווה מגוונים. השחלה עלית, עמוד העלי חלול.
באגפנתוס לא קיימת הכימיה הייחודית המאפיינת את משפחת השומיים על אף שיוחס לו קשר אליה בעבר.
טקסונומיה
הסוג "אגפנתוס" הוגדר על ידי צ'ארלס לואי ל'הריטייר דה ברוטל בשנת 1788.
שיוך משפחתי
לאיזו משפחה שייך הסוג אגפנתוס היה עניין לוויכוח מאז הגדרתו. מערכות סווג טקסונומי של צמחים פורחים סיווגו את הצמח בהגדרה רחבה למשפחת השושניים (Liliaceae) בסדרת שושנאים יחד עם מינים נוספים שנחשבו ליליים באופן רחב. החל משנת 1985 החלו מערכות סווג חדשות למקם את האגפנתוס בקרוב למשפחת השומיים (Alliaceae) ששויכה בעבר לסדרת שושנאים, יחד עם טולבגיה. הסיווג של שומיים כלל זנים נוספים שבהמשך נבדלו לתת-משפחה Themidaceae יחד עם הברודיאה והטריטליה.
בשנת 1996, בעקבות ניתוח פילוגנטי של רצפי DNA של הגן rbcL, תת-המשפחה Themidaceae עלתה לדיון מחדש ואגפנתוס הופרד ממשפחת השומיים. מחברי מאמר בנושא מצאו שאגפנתוס הוא אחות טקסון לנרקסיים ששויכה בעבר לסדרה שושנאים ובכך העבירו אותו למשפחה זו. קבוצת המחקר הפילוגנטי של מכוסי הזרע (APG) לא קיבלה זאת כשפרסמו את מערכת ה-APG (מערכת מודרנית של טקסונומיית צמחים המבוססת בעיקר על פילוגנטיקה מולקולרית) המקורית בשנת 1998, כיוון שהענף שמכיל את אגפנתוס ונרקיסיים קיבל רק 63% תמיכה בבוטסטארפ. מערכת ה-APG זיהתה שלוש משפחות נפרדות, אגפנתיים (Agapanthaceae), שומיים (Alliaceae sensu stricto) ונרקיסיים (Amaryllidaceae sensu stricto). משפחת האגפנתיים כללה את האגפנתוס כסוג יחיד והרעיון שהוא קרוב לטולבגיה נדחה.
כאשר פורסמה מערכת APG II בשנת 2003, היא הציעה אפשרות לשלב בין שלוש המשפחות כדי ליצור משפחה גדולה יותר של "שומיים בהגדרה רחבה" (Alliaceae sensu lato) כאשר השם נרקיסיים (Amaryllidaceae) נשמר על ידי ה-ICB (קוד המינוח הבוטני הבינלאומי לאצות, פטריות וצמחים) למשפחה גדולה יותר זו.
שם המשפחה שונה משומיים (Alliaceae) לנרקיסיים (Amaryllidaceae), אך השיוך הגני במשפחה נותר זהה. כאשר הוחלף APG II ב-APG III בשנת 2009, השם אגפנתיים כבר לא התקבל, אלא התייחסו אליו תת-משפחה אגפנתים Agapanthoideae במשפחת הנרקיסיים. כמו כן, בשנת 2009 הכיר ארמן תכתג'אן (טקסונום משפיע במאה העשרים) בשלוש המשפחות הקטנות יותר לפי APG II, במקום לשלבן כמו ב-APG III.
הטבלה שלהלן מסכמת את החלוקה המשפחתית החלופית:
ניתוח פילוגנטי מולקולרי נוסף של רצפי דנ"א אישר כי אגפנתוס הוא אחות לענף המכיל את תת-משפחות השומים והנרקיסים של משפחת הנרקיסיים, לפי APG III.
זנים
ב-2003 חילקו האגרונומים זונבלד ודונקאן את אגפנתוס לשישה מינים:
ארבעה מינים נוספים הוכרו קודם לכן (1965) אך נחשבו כתת-מין לפי זונבלד ודונקאן.
נכון לדצמבר 2013, רשימת הביקורת העולמית של משפחות צמחים נבחרות (WCSP) מכירה בשבעה מינים:
זנים מתורבתים נפוצים:
נכלל בעבר: השם Agapanthus ensifolius נטבע בשנת 1799 למין הנקרא כיום Lachenalia ensifolia.
טיפוח
את הזן A. praecox ניתן לגדל באזורי עמידות צמחים 9 עד 11. באזורים בעלי מספרים נמוכים יותר, יש למקם את קני השורש עמוק יותר באדמה ולחפות את האדמה היטב בסתיו. אגפנתוס יכול להתרבות על ידי רבייה וגטטיבית או על ידי זרעים. הזרעים ממרבית הזנים פוריים.
כמה מאות של זנים מתורבתים והכלאות תורבתו כצמחי גן ונוף. כמה מהם הם עמידים בחורף לאזור עמידות 7.
בבריטניה, הזנים הבאים קיבלו את הפרס המלכותי לגננות:
כמין פולש
באזורים מסוימים אגפנתוס נחשב למין פולש. בניו זילנד הזן A. praecox מסווג כעשב שוטה וקריאות להוסיף אותו לרשימת הצמחים המזיקים הלאומית נתקלו בהתנגדות של גננים.
מזיקים
אף על פי שהעש הרסני באזורים בהם הוא התגלה כמזיק, הוא אינו פולש אקזוטי, אלא מין פולש שיובא בשוגג מהטווח הטבעי שלו באזורים הצפוניים יותר של המדינה. בטווח המקורי שלו, העש אינו בעל חשיבות גננית והוא נשלט על ידי אויבים טבעיים שעדיין לא זוהו ולא יובאו יחד עם הצמחים המארחים. לעומת הדאגה הניכרת בדרום מערב דרום אפריקה עקב זריזותו המרשימה, העש נראה כהבטחה לשליטה אפשרית באגפנתוס הפולשני במדינות כמו ניו זילנד.
בשנת 2016 תואר מין חדש של יתושים, (Enigmadiplosis agapanthi) הפוגע באגפנתוס בבריטניה.
פוטנציאל אלרגני
לאגפנתוס פוטנציאל נמוך לגרימת אלרגיות. בדירוג סולם האלרגיה של OPALS הוא נמצא ברמה 2 מתוך 10.
זרח איידליץ
רבי אברהם משה זרח איידליץ מפראג (ה'תפ"ה, 1725 – י"ב באייר ה'תקמ"ו, 10 במאי 1786), דיין, דרשן וראש ישיבה בפראג, מחבר הספר "אור לישרים".
תולדות חייו
נולד בשנת תפ"ה בפראג לרבי מאיר. אביו נפטר בצעירותו, והוא גדל בבית רב העיר - רבי יהונתן אייבשיץ, ממנו למד תורתו. בילדותו למד אצל רבי שמעון פערלש, מלמד התינוקות בפראג.
נשא את איידל, בתו של הגביר פייבל ירושלמי מפראג שפרנסו שנים רבות, ולאחר מכן אשתו פרנסה את ביתו. בסוף ימיו, לאחר פטירת אשתו, ירד מנכסיו, ובשל סירובו להתמנות לרב בשכר - החליט להדפיס לפרנסתו את ספרו "מלאכת מחשבת" על חכמת החשבון.
כאשר התפנתה משרת הרבנות בפראג ביקש להתמנות לתפקיד ללא שכר, אך לבסוף נבחר רבי יחזקאל לנדא לתפקיד, ואילו הוא שימש כדיין בבית דינו. כמו כן כיהן כמגיד בפראג, כאשר אף הנודע ביהודה הגיע לשמוע את דרשותיו. בפראג היו המגידים מכהנים אף כראשי הישיבה, ואכן הוא ניהל את ישיבתו בעיר כארבעים שנה, והיו לו אלפי תלמידים.
נפטר בפראג ביום רביעי פרשת אמור, י"ב באייר ה'תק"מ, ונטמן בבית הקברות היהודי העתיק בפראג.
פרויקט F/A-XX
F/A-XX הוא שמה של תוכנית לפיתוח ורכישה של מטוס קרב מהדור השישי. הוא מתוכנן להחליף את מטוסי ה-F/A-18 סופר הורנט, החל משנת 2025.
היסטוריה
ביולי 2009 חשפה בואינג קונספט למטוס קרב מהדור השישי, ה-F/A-XX. הרעיון תיאר מטוס נטול זנב, בעל שני מושבים, שני מנועי סילון וכנף גוף מעורב. אף על פי שלמטוס תא טייס בתצורת טנדם, טוענת בואינג כי המטוס יכול להיות מאויש או לא מאויש, בהתאם למשימה. מטוס ה-X-47B של נורת'רופ גראמן, שנבחר לתוכנית UCAS-D, הוצע אף הוא לענות על דרישות F/A-XX.
באפריל 2013 הציגה בואינג גרסה מעודכנת של מטוס העונה על דרישות F/A-XX.
בית הילדים בבלנקנזה
בית הילדים בבלנקנזה הוא כינוי לאחוזה השוכנת לגדות נהר אלבה בפרבר בלנקנזה של העיר המבורג, גרמניה. האחוזה שייכת למשפחת ורבורג, והשם "בית הילדים" מתייחס לתקופה שבין 1946 ל-1948, בה היא שימשה כבית לכ-300 ילדים ניצולי שואה.
מאחוזה לבית ילדים
ב-15 באפריל 1945 פרצו כוחות הברית למחנה הריכוז בברגן-בלזן ושחררו אותו מידי הנאצים. ועד זמני של הניצולים הוקם שלושה ימים לאחר מכן ובראשו עמד יוסף רוזנזפט. מיד עם הקמתו עסק הוועד בפעולות השיקום הגופני והרוחני של הניצולים. תשומת לב מיוחדת ניתנה לשיקומם של 300 ילדי המחנה, ילדים בני שנה עד 15 שהגיעו מהולנד, פולין וצ'כוסלובקיה. מספרם גדל למאות רבות ואלפים כאשר ילדים מרחבי אירופה זרמו והגיעו בדרכים שונות ומשונות למחנות העקורים בגרמניה שהיו בעיקר באזורי הכיבוש הבריטי והאמריקני.
ב-21 באוקטובר 1945 החליט הוועד המרכזי של ניצולי השואה באזור הכיבוש הבריטי, שלא להעביר את הילדים לאנגליה ולמנוע מהם גלות נוספת. הוועד ביקש מהשלטונות הבריטים שרישיונות העלייה (סרטיפיקטים) הראשונים שיונפקו יינתנו לילדים, כדי שיוכלו לעלות לארץ ישראל. בישיבה נוספת ב-15 בנובמבר נדרש הוועד למצוא בתי ילדים מחוץ לברגן-בלזן. חברת הוועד, ד"ר הדסה בימקו, טענה שהילדים לוקים בליבם והאוויר בברגן-בלזן מזיק לבריאותם. היא המליצה על בית ורבורג בבלנקנזה כמקום המתאים ביותר להבראתם.
אחוזת ורבורג בבלנקנזה שוכנת בפרבר האמיד של המבורג לגדות נהר האלבה. היא נקנתה על ידי משפחת הבנקאים בסוף המאה ה-19 ושימשה אותם כבית קיץ. עוד לפני פרוץ המלחמה הוחרמה האחוזה בידי הצבא הגרמני ושימשה למטרותיו. במהלך המלחמה, בשנת 1943, הפך הצבא הגרמני את המקום לבית חולים צבאי. בתום המלחמה הופקעה האחוזה על ידי שלטונות הכיבוש הבריטים והועברה לידי ארגון הג'וינט. באוגוסט 1945 הגיע למקום אריך ורבורג כקצין אמריקני; הוא חתם על הסכם עם ועדת ההקצבות של הג'וינט לפיו בתי המשפחה ישמשו לצורכי ילדים יהודים ניצולי השואה. באוקטובר נפגשו באחוזה נציגי הג'וינט, המשפחה והחברה הגרמנית המנהלת את המקום כדי לדון באופן אופרטיבי בצורה הנכונה לקלוט את הילדים הניצולים. הוחלט שלאחוזה יגיעו ילדים לשהות שתאפשר את החלמתם, את עיסוקם בהכשרה חקלאית ועלייתם לארץ ישראל. כמו כן, מספר הילדים הוגבל ל-175 בכל רגע נתון על מנת לאפשר להם את השיקום הטוב ביותר האפשרי ולכן סוכם שהשהות תהיה קצרה כדי לאפשר את תחלופת הילדים.
במקביל, היו לחצים נוספים על המקום מטעם ארגוני פליטים אחרים, שדרשו להשתמש במקום עבור פליטי המלחמה כולם. השלטונות המקומיים דרשו את המשך הפעלתו של בית החולים. לבסוף, היו אלו נציגי משפחת ורבורג שעמדו על כך שהאחוזה תשמש לשיקום ילדים ניצולי השואה.
בית החולים נסגר במהלך ינואר 1946 והאחוזה הועמדה לרשות הג'וינט, מוכנה לקליטת הילדים מברגן-בלזן.
הגל הראשון
במהלך ינואר 1946 הגיעה לאחוזה קבוצת נערים ונערות שהשתחררו ממחנה ברגן-בלזן. קבוצה זו מנתה 105 ילדים, בני 15–16, שמצאו אחוזה מוזנחת אך סבירה למצבם. בשהותם שם קיבלו תזונה סדירה ובריאה, למדו תולדות ארץ ישראל, שירי הארץ, ציונות, עברית וחינוך גופני. יחד עם הילדים הגיעו מברגן-בלזן מדריכים ומורים מאנשי הבריגדה היהודית וארגון הג'וינט. ביניהם הייתה הגב' הולצמן שהייתה לאם הבית וחברים נוספים שהפכו לצוות החינוכי של המקום. תוך זמן קצר נודע בית הילדים כסיפור הצלחה. ועדת החקירה האנגלו אמריקאית לגביית עדויות הגיעה לבית הילדים והתרשמה מהאווירה המיוחדת בו.
המחזור הראשון שהה בבית חודשים ספורים, ובסוף מרץ 1946 עלו הילדים לארץ ישראל באוניית המעפילים "שמפוליון" והגיעו ליישובים קריית ענבים ודורות.
הגל השני
כ-60 ילדים התקבצו בבלנקנזה במהלך אפריל-מאי 1946. נערים ונערות בגיל 13–15 הגיעו כיחידים או קבוצות לברגן-בלזן ומשם לבית הילדים. הם שהו בבית הילדים כשנה, ובאפריל 1947 הגיעו לארץ ישראל.
ב-12 במאי 1947 קיבלה הקבוצה את אישורי העלייה ויצאה בדרכה להפליג לארץ ישראל על אוניית ה"פרובידנס". במכתב מ-10 במאי 1947 מספרת מנהלת הג'וינט, סילביה מרקוביץ', למשפחת ורבורג:.
הגל השלישי
החל ממרץ 1947 ועד למרץ 1948 באו ועברו את הבית כ-150 ילדים. בניגוד לשני המחזורים הקודמים, הפעם היה מספר רב של ילדים קטנים בני 4–5. הגדולים היו בני 13–14. הילדים הגיעו כבר מאורגנים במסגרות של תנועות נוער שונות, לאחר ששהו במחנות עקורים שבאזור הכיבוש האמריקני, ולכן הגיעו במצב גופני טוב יותר. בסוכנות היהודית הייתה העדפה להעביר ילדים מהאזור האמריקני לאזור הבריטי כי כך יכלו להעלותם בצורה חוקית לארץ ישראל, אולם קצב קבלת הסרטיפיקטים השתנה בתקופה זו. ממחזור ילדים זה היו שעלו בקיץ 1947, והאחרונים שבהם במרץ 1948.
תיעוד והנצחה
בשנת 1996 תועד סיפורו של בית הילדים בספר "דובדנים על האלבה", שערך יצחק תדמור מילדי בלנקנזה. הספר מתאר את התגברות מנהלי הבית על בעיות לוגיסטיות רבות, החל מהשגת חומרי בניין, כלי כתיבה, בגדים ומזון וכלה באישורי העלייה. כמו כן הוא מביא עדויות אישיות של ילדי הבית וצוות המדריכים, קטעי יומנים, מכתבים ותמונות.
בשנת 2005 הזמינה ראומה ויצמן את ילדי בלנקנזה לחגוג עימה את יום הולדתה ה-80. בשנים 2005 ו-2006, שתי קבוצות של ילדי בלנקנזה הוזמנו על ידי האגודה לחקר תולדות היהדות בבלנקנזה לבקר בבית הילדים.
מארק אנטואן פרסבל
מארק אנטואן פרסבל (בצרפתית: Marc-Antoine Parseval; 27 באפריל 1755 - 16 באוגוסט 1836), מתמטיקאי צרפתי, שנודע בעיקר כמפתח שוויון פרסבל (או זהות פרסבל) באנליזת פורייה.
תולדות חייו
פרסבל נולד בצרפת בשנת 1755 במשפחה צרפתית אריסטוקרטית. בשנת 1795 נשא אישה, אך התגרש עד מהרה.
כתוצאה מהשתייכותו למעמד האריסטוקרטי התנגד למהפכה הצרפתית ותמך במלוכנות. הוא אף פרסם שירה אנטי מהפכנית, ונכלא עקב כך על ידי נפוליאון, ב-1792.
שוויון פרסבל
במערכת אורתונורמלית שלמה מתקיימות הזהויות הבאות (ולמעשה, כל אחת מהן שקולה להיותה של המערכת שלמה):
חצי האי פלצ'ר
חצי האי פלצ'ר או חצי האי פלטשר (באנגלית: Fletcher Peninsula) הוא חצי אי רחב המכוסה בקרח הבולט לתוך ים בלינגסהאוזן בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
חצי האי מצוי בין מדף הקרח אבוט, ולמדף הקרח ונאבל.
שיא גובהו של חצי האי 242 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי חצי האי
חצי האי מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1961–1966.
מקור השם
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
חצי האי נקרא על שמו של פרד ס. פלצ'ר (Fred C. Fletcher), מבוסטון שבארצות הברית, אשר תרם לשירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941.
יודא-באסה
היודא-באסה הם בני שבט הבאסה הטוענים כי הם מצאצאי עשרת השבטים.
היסטוריה
יש הטוענים כי בעבר הייתה נוכחות יהודית בקמרון כתוצאה מסוחרים יהודים שהגיעו ממצרים. קהילות אלו שמרו על הפרדה בין בשר וחלב והניחו תפילין. טענה אחרת גורסת כי יהודים הגיעו לקמרון לאחר שגורשו דרומה במהלך הכיבוש המוסלמיים בצפון אפריקה.
רבי אוריאל טוען כי בשנת 1920 חיו בקמרון 400,000 'בני ישראל', אך עד שנת 1962 צנחו המספרים ל-167,000 בעקבות תהליכי התבוללות עם הנוצרים והמוסלמים. הוא הודה ששבטים אלו לא מוכרים על פי ההלכה על אף שקיבלו הכרה ממקורות רבניים בימי הביניים.
זיקה ליהדות - אמונות ומנהגים
אמונות ומנהגים רבים של היודא-באסה מזוהים גם עם היהדות:
מנהיג הקהילה
הטענות העיקריות לקיומה של נוכחות יהודית נובעת מרבי ישראל אוריאל בן משה. שם לידתו של אוריאל היה בודול נגימבוס והוא נולד בשבט הבאסה. לדבריו מקור המילה "באסה" במילה היהודית "במסע" ומשמעותה ברכה לנוסעים. רבי אוריאל טוען שהוא חלק ממשפחת הלויים צאצאי משה. רבי אוריאל עלה לישראל בשנת 1988, למד בישיבת עטרת כוהנים והוסמך כרב על ידי הרב הראשי הספרדי. הוא מונה כרב יהודי קמרון.
הנס צימר
הנס פלוריאן צימר (בגרמנית: Hans Florian Zimmer; נולד ב-12 בספטמבר 1957) הוא מלחין סרטים גרמני-אמריקאי-יהודי, זוכה פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר לשנת 1994 ושנת 2022, פרס גראמי ופרס גלובוס הזהב בתחום המוזיקה. צימר הוא מבין מלחיני הסרטים הבולטים והידועים ביותר: יצירותיו ולחניו שימשו כפסקול לסרטי קולנוע רבים, בהם מגוון רחב של שוברי קופות בהוליווד.
ביוגרפיה
צימר נולד בפרנקפורט שבגרמניה המערבית לאב גרמני-נוצרי ולאם יהודייה. החל את הקריירה המוזיקלית שלו בנגינה על מקלדות וסינתיסייזר בלהקות "אולטרווקס" ו"הבאגלז". בשנות ה-80 החל את עבודתו המקצועית בתחום פסקולי סרטים יחד עם המלחין סטנלי מאיירס.
צימר, ביחד עם הקבוצה Media Ventures שייסד, אחראי לכמה מהפסקולים הידועים ביותר בכל הזמנים. הוא הלחין מעל 130 פסקולים, חלקם בעבודה משותפת עם מלחינים נוספים.
יש בליבי כינור
יש בליבי כינור הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית מאיה בוסקילה, מתוך אלבום הבכורה שלה, סיפור מכור. השיר יצא לאור בנובמבר 2003, על ידי חברות התקליטים הד ארצי ובייס רקורדס, כסינגל הראשון מתוך האלבום וכסינגל הבכורה של בוסקילה. חודשיים בודדים לצאתו, הוציאה את "סיפור מכור" כסינגל גם כן.
הנס צימר
חיים אישיים
צימר נישא לוויקי קרולין ולזוג בת. ב-1992 התגרשו צימר וקרולין. צימר נישא בשנית לסוזן צימר ולהם שלושה ילדים. הוא מתגורר בלוס אנג'לס.
יש בליבי כינור
השיר זכה להצלחה נאה ברדיו בישראל, כאשר הגיע בשיאו למקום העשירי ברשת ג' ושהה בו במשך עשרה שבועות בסך הכול.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נורית בת-שחר צפריר, הולחן על ידי עידן רייכל והופק על ידי יעקב למאי. "יש בליבי כינור" הוא בלדת פופ, העוסקת בזיכרונות ואהבה. במהלך השיר, מדמה בוסקילה את ליבה לכינור; כלי נגינה שמזוהה לעיתים עם עצב ושרה "יש בליבי כינור ולא פעם הוא בכה". בסוף השיר, מתארת בוסקילה יחסים שתוקנו.
ב-ynet סקרו את בוסקילה כשפרצה לתודעה וכתבו כי "הסינגל הראשון, "יש בליבי כינור", כבר סימן את הפריצה הגדולה שלה".
וידאו קליפ והצלחה
עד לפני יציאת הסינגל השלישי מהאלבום ("הלב"), לא זכו שני הסינגלים הראשונים של בוסקילה ליחס רב מתחנות הרדיו. בעקבות זאת כמו הסינגל השני שלה, גם "יש בליבי כינור" לא זכה להצלחה משמעותית תחילה, אך הצליח להתברג בעשירייה הפותחת של רשת ג' (מקום 10) ובמצעד השנתי של התחנה דורג במקום ה-38.
הווידאו קליפ של השיר הועלה ליוטיוב ב-6 בספטמבר 2010, אך לא לערוץ הרשמי של בוסקילה, אם כי צבר למעלה מ-200 אלף צפיות.
אמנון גופר
אמנון גופר (נולד ב-30 בדצמבר 1952) הוא טייל, מורה דרך, וחוקר התרבות הגלילית.
ביוגרפיה
גופר, תושב כפר ורדים, בוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, שירת בצה"ל 22 שנים, והשתחרר בדרגת סגן-אלוף. עם סיום שירותו יצא לשליחות בדרום אמריקה. לאחר שובו לישראל ניהל תחנת רדיו אזורית, ולאחר מכן החל להדריך טיולים. במקביל לעיסוקו זה, כתב שני ספרי טיולים "סודות גליליים" ו"חמש דקות מהצימר" בהוצאת עם עובד. גופר מגיש את תוכנית הרדיו "זמן גלילי" ברדיו צפון ופינות רדיו המתמחות בהוויה הגלילית ברדיו צפון וברשת ב', כותב טורים וכתבות שפורסמו ב"מסע אחר", ב"טבע הדברים" וב-ynet, וכן הגיש את פינת הטיול לשבת של רשת HOT בצפון.
פואד הראשון, מלך מצרים
פוּאַד הראשון (בערבית: فؤاد الاول; נולד כאַחְמַד פוּאַד; 26 במרץ 1868 - 28 באפריל 1936), מלך מצרים וסודאן, ריבון על נוביה, כורדופאן ודארפור, היה לסולטאן מצרים ב-1917, כשירש את אחיו, חוסיין כאמל. אחמד פואד היה למלך ב-1922, כאשר בריטניה העניקה עצמאות לממלכת מצרים. בתקופת שלטונו ידעה מצרים סדרת תהפוכות ממושכות כאשר היה ניסיון להסדיר ממשל חוקתי יציב לנוכח המאבקים הפוליטיים הפנימיים שפרצו בעיקר לאחר מהומות 1919. פואד פעל רוב שלטונו בניסיון להסדיר יציבות במדינה ובמותו ירש אותו בנו, פארוק, מלך מצרים.
שנותיו הראשונות
אחמד פואד נולד בארמון גיזה בקהיר, בנו השביעי של אסמאעיל פאשא. הוא היה בן שושלתו של מוחמד עלי, משפחה ממוצא אלבני שהגיעה לשליטה במצרים תחת סמכות הלכתית של האימפריה העות'מאנית אם כי בפועל הייתה מצרים ריבונית מהממשל העות'מאני. אביו היה אסמאעיל פאשא, שליט מצרים ואימו של פואד הייתה פאריאל קאדין. כשמלאו לו שבע שנים, פואד נרשם לבית הספר הפרטי שהקים אביו בארמון עבדין. בסופה של המלחמה האנגלו-מצרית בשנת 1882 הפכה מצרים בפועל מדינת חסות בריטית אם כי מוסד הח'דיו (המשנה למלך), שבו עמד ראש שושלת מוחמד עלי, נותר על כנו ונותר מבחינה רשמית בלבד תחת סמכות עות'מאנית. פואד יצא לגלות בממלכת איטליה ובשנת 1890, דרך תמיכתו של הסולטאן העות'מאני, עבד-אל חמיד השני, הותר לו לשוב למצרים. פואד, דרך היותו בן לשושלת מוחמד עלי שמוצאה מאלבניה, ניסה ללא הצלחה להביא להכתרתו בתור הנסיך השלט של נסיכות אלבניה כשהאחרונה השיגה עצמאות מהאימפריה העות'מאנית.
פואד גדל התחנך באירופה והגיע למצרים רק כשהיה כבר בן 40. הוא דיבר בשפה הטורקית. הידע שלו בערבית היה מוגבל מאוד ונאומיו הפומביים התקבלו בלגלוג, אך הוא למד ערבית במהירות עד שדיבר היטב. אף על פי כן, הוא המשיך להעדיף שימוש יומיומי בטורקית.
עם פריצתה של מלחמת העולם הראשונה והצטרפותה של מצרים לצד האימפריה הבריטית, הרשויות הבריטיות בקהיר הכריזו על ריבונותה המלאה של סולטנות מצרים מהאימפריה העות'מאנית. המלחמה אמורה הייתה להגביר זמנית את סמכויות השלטון הבריטיות במצרים. כמעט באופן מיידי, הוטלה צנזורה נרחבת על העיתונות, ישיבות לאומיות נמנעו מלהתקיים או שפורקו והמועצה המחוקקת החדשה הושעתה. גורלה של תעלת סואץ היה חשוב מדי להנהגה הבריטית מכדי שיהיה אפשרי לקחת סיכונים כלשהם. על כן הודח עבאס חלמי השני מהשלטון בקהיר והוחלף בתומך הבריטים חוסיין כאמל אשר מונה לסולטאן הראשון של מצרים בהיותה ריבונית לחלוטין מהאימפריה העות'מאנית. במקור לא צופה מפואד לרשת את המלוכה המצרית מכיוון שלא היה הבכור באחיו. עם זאת, ניתן לו חינוך במנהל מדיני והוא כיהן במספר תפקידים ציבוריים, החשוב בהם היה בין 1915 ל-1918 כאשר כיהן בתפקיד נשיא האגודה הגאוגרפית המצרית. כאשר בנו של הסולטאן חוסיין כאמל המכהן (אחיו הגדול של פואד), כמאל א-דין חוסיין, סירב להתמנות ליורשו של אביו וויתר על סמכויות הירושה המולדות שלו, ירושת העצר עברה לפואד שהיה מצופה לרשת את חוסיין בפטירתו של האחרון.
סולטאן מצרים
חוסיין כאמל נפטר באוקטובר 1917 ופואד ירש את המלוכה המצרית בתור הסולטאן החדש. עת ירש את הכתר הייתה מצרים עודנה מעורבת בתוך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. ההנהגה הפוליטית המצרית תחת ראש ממשלת מצרים, חוּסֵיין רושׁדי פָּאשָׁא, נותרה פרו-בריטית לנוכח המלחמה ואף תנועות לאומיות עצרו חלקית את פעילותן לנוכח המלחמה. כאשר הופצו ארבע עשרה הנקודות של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון בנוגע לסדר העולמי שאליו יחלה ארצות הברית בסופה של המלחמה, הדבר נגע למצרים בהקשר לטענה שלכל העמים חופש ביטוי לאומי (אם כי במקור הכוונה בכך הייתה לעצמאות עמי מזרח אירופה). יומיים בלבד לאחר כניעתה של הקיסרות הגרמנית, אנשי הארגון הפוליטי הלאומי "אל-ופד" (המשלחת), בראשות סַעַד זַעְ'לוּל, הגיעו אל הנציבות הבריטית בקהיר ודרשו את עצמאות מצרים מהאימפריה הבריטית. גם הממשלה של רושדי הייתה מעוניינת במשא ומתן עם ההנהגה הבריטית לעצמאות בריטניה עוד לפני ועידת השלום בפריז (1919) אם כי הייתה במצב פוליטי מעורער. כאשר סירבו בנציבות הבריטית להכיר בדרישותיה של מפלגת "אל-ופד", החלו מהומות 1919 ברחבי מצרים שדרשו את עצמאותה של מצרים מהחסות הבריטית.
במשך מספר שבועות הפגנות ושביתות ברחבי מצרים הוצאו לפועל על ידי סטודנטים, האליטות הפוליטיות והכלכליות, עובדי מדינה, סוחרים, איכרים, פועלים ומנהיגים דתיים. תנועה המונית זו התאפיינה בהשתתפות גברים ונשים כאחד ובפיזור הפילוג הדתי בתוך מצרים אשר שרר בין מוסלמים לנוצרים. המרד באזורים הכפריים במצרים היה אלים אף יותר בתחילת המאבק, וכלל התקפות על מוצבים צבאיים בריטיים, מתקנים אזרחיים ואזורים מיושבים, כפרים רבים הועלו באש ברחבי מצרים. עד 25 ביולי 1919, 800 מצרים נהרגו ו-1,600 אחרים נפצעו מהפרעות. הצבא הבריטי התקשה לטפל בפרעות הממושכות ומגויסים מצריים רבים בשורותיו החלו לערוק.
גם לאחר שהרשויות הבריטיות במצרים עצרו את זע'לול ושלחו אותו, ביחד עם מספר מנהיגי מפלגה נוספים לגלות במלטה הבריטית, המשיכה התמיכה הנרחבת של תושבי מצרים במפלגה ופרצו ללא סוף מחאות נגד הרשויות הבריטיות. במקביל התעמולה הפוליטית של מפלגת "אל-ופד" הציגה של הסולטאן פואד כפרו-בריטי המתנגד לעצמאות מצרים ולרצונו של העם המצרי בכלל. התסיסה האזרחית בתוך מצרים נגררה כאמור לכדי פרעות אלימות, בעיקר בערים הגדולות נגד הממשל הבריטי. כאשר לקראת סוף חודש מרץ מונה אדמונד אלנבי לנציב העליון במצרים, היה עליו להביא לסיום הפרעות. בעוד אלנבי פעל להרגיע את הרוחות, שר החוץ הבריטי ג'ורג' נתניאל קרזון הודיע כי הממשלה הבריטית תקבל משלחת של רושדי ובעלי בריתו הפוליטיים אך לא את אנשי "אל-ופד" מכיוון שאין להם מעמד רשמי, הודעה שרק הגבירה את התסיסה האזרחית הפנימית במצרים עקב התמיכה העממית הנרחבת במפלגת "אל-ופד". הסולטאן פואד לא צלח בהרכבת ממשלה יציבה לאחר נפילת ממשלתו של רושדי וחשש מההשלכות שהיו לכתר הסולטאני במצב אפשרי שמפלגת "אל-ופד" תעלה לשלטון.
פואד החל לפעול למינוי ממשלות חדשות פרו-מלוכניות שיביאו לסיום הפרעות והתסיסה האזרחים אך הממשלות הללו התפרקו זו אחר זו עקב משברים פנימיים וחוסר תמיכה עממית. ממשלתו הזמנית של מוחמד סעיד פאשא התפרקה תוך מספר חודשים. לאחר מכן, המתנה בידי הסולטאן יוסף ווהבה לראשות הממשלה, אשר היה נוצרי קופטי. ווהבה פגש בהתנגדות לממשלתו בעיקר מצד הקהילה הנוצרית קופטית של מצרים, אשר חששה כי תמיכתו בפואד שנראה כמתנגד לעצמאות המצרית עלולה להוביל לפרעות של מוסלמים בנוצרים. בפועל, רוב האוכלוסייה הנוצרית של מצרים תמכה גם היא ב"אל-ופד" ולצד הרוב המוסלמי יצגה התנגדות לשלטון הבריטי הזר. עם נפילת ממשלתו של ווהבה בשנת 1920 המשיכו לקום וליפול ממשלות נוספות כאשר מטרתם העיקרית הייתה למנוע סיפוח מלא של מצרים לתוך האימפריה הבריטית, להסדיר את המערכת הפוליטית ולמנוע את עליית "אל-ופד" ולסיים את הפרעות. במהלך שנת 1920 הכירה הממשלה הבריטית בפארוק, בנו הבכור של פואד שזה עתה נולד, בתור יורש העצר המצרי וזאת במטרה למנוע מהח'דיו המודח עבאס חלמי השני מלטעון לבעלות על הכתר. היה זה רק בפברואר 1921 כאשר ההנהגה הבריטית מאסה במאבק הפנימי במצרים ואלנבי דרש מפואד להסדיר משלחת פוליטית באשר היא אשר תישלח לדיונים בלונדון עם ממשלת דייוויד לויד ג'ורג'.
במרץ הגיע הסדר פוליטי כאשר זע'לול, אשר שב למצרים מהגלות, הסכים לממשלה פרו-מלוכנית שהורכבה בידי עַדְלָי יַאְקוֹן פָאשָׁא (יאקון היה מקורב לחצר המלוכה והיה נכדו של אחד מאחייניו של מוחמד עלי אבי שושלת המלוכה). יאקון היה מודע לכך שעליו להשיג את תמיכתו של זע'לול כדי להשיג תמיכה עממית. עם זאת, זע'לול דרש סיום מידי של המשטר הצבאי הבריטי לפני כל משא ומתן והשפעתו הפוליטית על החברה המצרית הקשתה על המנהל של יאקון. זע'לול סירב להתפשר על דרישותיו ובכך הגיעו המחאות ברחבי מצרים לשיאן. כאשר יאקון הכריז על הסדר משלחת שלא תכלול את זע'לול, החלו פרעות נגד רובע הקהילה הבינלאומית באלכסנדריה. זע'לול על כן נשלח פעם נוספת לגלות, הפעם באיי סיישל. לאחר כישלון המשלחת של ממשלת יאקון להגיע להסדר, אלנבי ופואד התערבו ישירות אל מול הממשלה הבריטית. אלנבי אך איים להתפטר אילולא תוענק ריבונות למצרים. לבסוף, בפברואר 1922, הממשלה הבריטית פרסמה הצהרה חד-צדדית על דעת עצמה אשר קבעה - ריבונות מצרית מלאה מבריטניה עם הקמתה של ממלכת מצרים בתמורה לארבעה נושאים מרכזיים הנוגעים ליחסי הממלכה המאוחדת–מצרים: הסדר ביטחון על דרכי התחבורה של גופים בריטיים במצרים; הרשאה לתמיכה בריטית צבאית במצרים אל מול כל גוף המאיים על ריבונות מצרים; הגנה של ממשלת קהיר במיעוטים המצרים ובאינטרסים חיצוניים וחלוקתה של סודאן בין השפעה שלטונית בריטית למצרית. כמו כן, ההצהרה הותירהסמכות בריטית במצרים והמשיכה את פעילותו של הנציב העליון במצרים עם כי היו לא מבחינה הלכתית סמכויות מועטות. ההצהרה לא כוונה אל הממשלה המצרית אלא אל מוסד הסולטנות ואחמד פואד בראשו. פואד הכיר בהסכם ובכך חתם על עצמאותת מצרים. בהמשך בוטל תוארו של הסולטאן ופואד הוכתר מחדש תחת התואר.
מלך מצרים
לאחר קבלת העצמאות נקבעה ממשלה זמנית של הממלכה המצרית אשר קדמה בחירות כלליות במדינה. בימיה בשלטון, תפקידה העיקרי של הממשלה הזמנית היה להסדיר חוקה חדשה אשר תהיה מסוכמת על הפלגים הפוליטיים הגדולים. הוועדה שמונתה על כתיבת החוקה פגשה בהתנגדות מרובה מצד מפלגת "אל-ופד" שאף אחד מחבריה לא היה מעורב בתוכה. מבין המעורבים בוועדה היה חוסיין רושדי פאשא. בחוקת 1923 שנקבעה הסמכויות השלטוניות חולקו בין גופי הממשל ולמלוכה הוסדר מעמד רב סמכויות. להלן רשימת הסעיפים החוקתיים של מוסד המלוכה המצרית, מסעיף 32 בחוקה ועד סעיף 56 בחוקה: סעיף 32: ירושת הכתר המצרי שושלתית ורק בני שושלת מוחמד עלי רשאיים לרשת את הכתר; 33: המלך הוא ראש המדינה והסמכות העליונה ואין לערער על מעמדו; 34: על המלך לאשר את כל החקיקות; 35: אילולא יתנגד המלך להעברת תקציב ממשלתי, עליו להעביר את טענותיו אל הממשלה בתוך חודש, אם יאחר מתאריך זה יחשב תקציב כמוסכם; 36: אילולא יתנגד המלך להעברת תקציב ממשלתי, על התקציב לעבור הצבעה עם תמיכה של יותר משני שלישים מהפלרלמנט כדי לעבור את סמכות המלך; 37: המלך יקבע את התקנות הדרושות לאכיפת חוקים; 38: למלך הסמכות לפזר את בית הנבחרים; 39: במקרה של התנגדות להחלטה ממשלתית, על המלך להטיל וטו על החלטות ממשלה בטווח של חודש אחד מקבלת ההחלטה; 40: המלך רשאי, במידת הצורך, לקרוא לפרלמנט לישיבות יוצאות דופן, והוא רשאי גם לכנס את הפרלמנט לצורך ברוב מוחלט של חבריו לקבלת החלטות; 41: במצב חירום בסמכות המלך לשנות החלטות חוקתיות כל עוד אלו לא משנות את פני החוקה; 42: המלך יפתח דיוני פרלמנט בנאום מלוכני רשמי; 43: בסמכות המלך ליצור ולהעניק תארים אזרחיים וצבאיים; 44: על המלך למנות ולהדיח עובדי מדינה לפי החוק; 45: בסמכות המלך להכריז מלחמה; 46: המלך הוא מפקדם העליון של חילות היבשה והים; 47: אין על המלך לפעול למען אינטרסים חיצוניים; 48: סמכויות המלך מועברות דרך שרי הממשלה; 49: בסמכות המלך למנות או להדיח שרים ודיפלומטים; 50: לפני לקיחת סמכויות השלטון ישבע המלך כי יכבד את החוקה; 51: עוצרים לא יקבלו סמכויותיהם אילולא ישבעו אמונים לפרלמנט ולמלוכה; 52: במות המלך יעברו 10 ימים עד להכתרת יורשו; 53: במצב ולמלך אין יורש ישיר, הוא ימנה יורש דרך הסכמת הבית העליון בפרלמנט; 54: (המשך מסעיף 53) עם ימות המלך בלי שמינה יורש יהיה על הבית העליון לקבוע יורש; 55: בזמן בין העברת הסמכויות ממלך ליורשו יהיו סמכויות המלוכה בידי הממשלה; 56: עם ירושתו של מלך, תקציב המלוכה יקבע על פי חוק.
לנוכח ארבע הדרישות של הממשלה הבריטית והחוקה המשיכה התסיסה האזרחית הפנימית בתוך מצרים. ההנהגה הבריטית וידאה כי שמה של סודאן לא יוזכר בתוך החוקה והתעמולה הפוליטית של מפלגת "אל-ופד" חיממה את האוכלוסייה המצרית לדרוש בחירות כלליות דמוקרטיות ולהדיח את הממשלה הזמנית הקיימת שהייתה אחראית על הסדר החוקה המדינית. ב-30 בנובמבר 1923 מינה המלך פואד את מקורבו, מֻחַמַּד תָּאוּפִיק נַאסִים פָּאשָׁא, לעמוד בראשות ממשלה חדשה. ממשלה זאת, שנותרה על כינה במשך שלושה חודשים בלבד, פעלה להרחיב את סמכויותיו השלטוניות של המלך מעבר לכתוב לפי החוקה. כמו כן, הממשלה פעלה להסדיר את היריבות עם בריטניה בנוגע לסודאן ופואד הציע להשמיט את התואר "מלך מִצְרַיִם וסוּדָאן" מהחוקה עד להסדר המצב הפוליטי הסובב את סודאן. במאי 1923 פרצו מרידות לאומיות בתוך סודאן נגד השלטון הבריטי אשר דרשו סיפוח רשמי לתוך מצרים. בעוד מבחינה רשמית הייתה מחולקת שלטונית בתור מושבה בין בריטניה למצרים, הממשל הבריטי אחז בפועל בסודאן.
מהפך במצב החברתי-פוליטי הפנימי במצרים הגיע באוגוסט 1923, כאשר הכריז זע'לול על כוונתו לשוב למצרים ולשרת את המדינה לצדו של המלך פואד. בין סוף 1923 לתחילת 1924 התרחשולראשונה בחירות כלליות דמוקרטיות במצרים. הבחירות עבדו על מערכת שלפיה תחילה התרחשו בחירות כלליות דמוקרטיות לבחירת 38,000 נציגים להנהגת המדינה ובהמשך נציגים אלו בחרו מתוכם צירים לפרלמנט. הבחירות הסתיימו בניצחון אדיר של מפלגת "אל-ופד", אשר הביא למינויו של סעד זע'לול לראש ממשלת מצרים. ב-15 במרץ 1924 פתח פואד את הפרלמנט הראשון בהיסטוריה המצרית שנבחר דמוקרטית. פרלמנט זה החזיק בשלטון לתשעה חודשים בלבד עד אשר פורק בסוף אותה השנה. הסיבות המגוונות לנפילת הממשלה נעות מהסמכות הרבה של המלך והנציב העליון הבריטי ועד למדיניות של זע'לול שמשל ביד ברזל והיה בעל אופי שלטון סמכותני. הממשלה המצרית נכנסה רבות למאבקים נגד הממשלה הבריטית של רמזי מקדונלד בנוגע למעמד ארבעת הנושאים שנקבעו בהצהרת העצמאות הבריטית למצרים, לחוק שילומים שזע'לול ניסה להוציא מההנהגה הבריטית ועוד.
בנובמבר מאס המלך פואד בחוסר היכולת הניהולית של ממשלת "אל-ופד". בנובמבר פיזר את הפרלמנט לחודש ימים לפי צו רשמי ובסופו של החודש הכריז על פירוק הפרלמנט ויציאה לבחירות כלליות חדשות. הגורם לפירוק הפרלמנט היה משבר ביחסים עם בריטניה שסבב את מעמדה של סודאן. פלגים לאומניים בריטים נחשדו בתמיכה בפעולות טרור נגד הכוחות הבריטים בסודאן ועל כן הוצב אולטימטום בריטי. הממשלה הזמנית קדם הבחירות אשר הונהגה בידי נשיא הסנאט אַחְמַד זֶוהַיר פָּאשָׁא, נכנעה לאולטימטום הבריטי. במסגרת האולטימטום כל החשודים במעורבות לאומנית בסודאן מקרב ההנהגה המצרית נעצרו בידי הצבא הבריטי וכל הכוחות של הצבא המצרי בסודאן הוצאו והוחלפו בכוחות הגנה סודאנים נפרדים שהיו תחת סמכות בריטית, על כן הפכה סודאן לישות פוליטית נפרדת מבחינה מלאה דה-פקטו ממצרים. המלך פואד התרכז באותה העת בניסיון למנוע ממפלגת "אל-ופד" לשוב להנהגת המדינה המצרית. מערכת בחירות עקיפה, למפלגות ולא לאישים, הוכזרה לפי פקודת הכתר. בהמשך תמך פואד בהקמת מפלגת "אל-איתיחאד" שהורכבה מתומכי חצר המלוכה ומפורשים מתוך מפלגת "אל-ופד" שפעלו להגדיל את הסמכויות השלטוניות של המלוכה. אף על פי שבבחירות נותרה מפלגת "אל-ופד" המפלגה הגדולה ביותר (זכתה ב-116 מתוך 214 מושבים בבית הנבחרים), פואד הטיל על אחמד זוהיר פאשא, חבר מפלגת "אל-איתיחאד", להרכיב את הממשלה החדשה. הממשלה החדשה יצאה בקמפיין פוליטי וביטחוני נגד האופוזיציה, חיזקה את סמכויות המלוכה ופעלה לוודא שמפלגת "אל-ופד" לא תוכל לשוב לשלטון ולהנהגת המדינה. המהלכים הפוליטיים הללו נחשבים לפגיעה הראשונה של המלוכה בחוקה.