cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערכת הדרכים של האינקה
דת
המקדשים שהאינקה הקימו בגובה רב היו קשורים ישירות לפולחן הטבע האופייני לחברת האינקה, ובמיוחד להרים שאותם האינקה הפכו למקודשים על ידי בניית מבנים דתיים בפסגותיהם. הרים הם ה"אפּו", או האלוהויות, ביקום של אמונות האנדים שעדיין מתקיימות עד ימינו; יש להם קונוטציה רוחנית הקשורה לעתיד הטבע והקיום האנושי. זאת הסיבה שבני האינקה ערכו טקסים רבים, כולל הקרבת ילדים, סחורות ולמות, בראשי ההרים, אך לא לכל ההרים הייתה אותה קונוטציה דתית וגם לא בכולם נבנו מקדשים. הדרך היחידה להגיע לפסגות ההרים לצורך פולחן הייתה באמצעות חיבור מערכת הדרכים לשבילים בגובה רב על מנת להגיע למקומות הקדושים. הם היו דרכים פולחניות שהגיעו לשיא בפסגות, בנקודת המגע בין המרחב הארצי למרחב הקדוש. חלקם הגיעו לגבהים גבוהים מעל פני הים, כמו הר צ'אניי, שהדרך אליו התחילה בבסיסו והגיעה לפסגה בגובה של 5,949 מטרים.
בנוסף למקדשים בגובה רב, היו גם מקדשים קדושים או אתרים דתיים רבים, הנקראים ואקה, שהיו חלק מ לאורך הדרכים ולידן, במיוחד סביב עיר הבירה קוסקו. מקדשים אלה היו תוואים טבעיים או תוואי נוף שעברו התאמה, כמו גם מבנים, שבהם נהגו בני האינקה לערוך פולחנים.
תקופת אימפריית האינקה
חלק גדול מהמערכת היה תוצאה של השתלטות של בני האינקה על מסלולים מסורתיים רבים, שחלקם נבנו מאות שנים קודם לכן, בעיקר על ידי אימפריית הווארי באזורים הגבוהים המרכזיים של פרו ותרבות טיוונאקו. האחרונה התפתחה סביב אגם טיטיקקה, בשטחים הנוכחיים של פרו ובוליביה, בין המאות ה־6 וה־12 לספירה, והקימה ציוויליזציה מורכבת ומתקדמת. קטעים חדשים רבים של הדרכים נסללו או שודרגו באופן מהותי על ידי בני האינקה: שתי דוגמאות לכך הן הדרך שעברה דרך מדבר אטקמה בצ'ילה, והדרך לאורך השוליים המערביים של אגם טיטיקקה.
שלטונם של האינקה החל בתקופת הביניים המאוחרת (בין 1000 ל־1450 לספירה), כאשר קבוצה זאת שלטה רק באזור קוסקו. את השינוי וההתרחבות של מה שעשרות שנים מאוחר יותר יהפוך לאימפריית האינקה יזם האינקה פאצ'אקוטי. השלב ההיסטורי של האימפריה החל בסביבות 1438 כאשר, לאחר שיישבו את המחלוקות עם אוכלוסיות מקומיות סביב קוסקו, החלו בני האינקה בכיבוש עמקי החוף מנסקה עד פאצ'קמק ובאזורים האחרים של צ'ינצ'איסויו. האסטרטגיה שלהם כללה שינוי או בניית מבנה דרכים שיבטיח את החיבור של השטח המשולב עם קוסקו ועם מרכזים מנהליים אחרים, מה שיאפשר תנועת חיילים ופקידים. ההתקדמות הצבאית של האינקה התבססה בעיקר על עסקאות דיפלומטיות לפני סיפוח האזורים החדשים וגיבוש השלטון, תוך התייחסות למלחמה כמוצא אחרון. היסוד של ערים ומרכזים מנהליים המחוברים במערכת הדרכים הבטיח שליטה ממלכתית בקבוצות האתניות החדשות המשולבות. טופה אינקה יופאנקי, שירש את פאצ'אקוטי, הכניע את ממלכת צ'ימור עד לאזור הצפון הרחוק של קיטו בסביבות 1463. מאוחר יותר הוא הרחיב את הכיבושים לאזור הג'ונגל של נפת צ'ארקס (Provincia de Charcas) בבוליביה של ימינו ובדרום, עד לצ'ילה.
התקופה הקולוניאלית
במהלך השנים הראשונות של המושבה הספרדית, סבלה מערכת הדרכים של האינקה משלב של נטישה והרס שנגרמו כתוצאה מהירידה הפתאומית במספר הילידים עקב מחלות ומלחמות שהקטינו את האוכלוסייה מיותר מ־12 מיליון איש לכ־1.1 מיליון ב־50 שנה והרס המבנה החברתי שסיפק כוח אדם לתחזוקת הדרכים. השימוש בדרכי האינקה הפך לחלקי והותאם ליעדים הפוליטיים והכלכליים החדשים של המושבה ומאוחר יותר של מלכות המשנה של פרו שבה התבסס המבנה הכלכלי על הפקת מחצבים וייצור מסחרי. חל שינוי דרמטי בשימוש בשטח. השילוב הקודם של שטחים אורכיים ורוחביים צומצם לחיבור של עמקי האנדים והאלטיפלאנו עם החוף כדי לאפשר ייצוא של מוצרים, בעיקר זהב וכסף, שהחלו לזרום לחוף ומשם לספרד. גורם מרכזי בפירוק הרשת ברמה התת־יבשתית היה פתיחת נתיבים חדשים לחיבור מרכזי הייצור החדשים (אחוזות ומכרות) עם נמלי החוף. בהקשר זה, נעשה שימוש רק באותם מסלולים שכיסו את הצרכים החדשים, והשאר ננטשו, במיוחד אלה שהתחברו למבצרים שנבנו במהלך התקדמות אימפריית האינקה, או כאלה שקישרו בין המרחבים החקלאיים למרכזים המנהליים. אף על פי כן, הדרכים הפולחניות שאפשרו גישה למקדשים המשיכו לשמש תחת הסינקרטיזם הדתי שאפיין את ההיסטוריה של האנדים מאז הכיבוש.
סייסה דה לאון ציין ב־1553 את נטישת הדרכים וקבע כי אף שבמקומות רבים הן כבר הרוסות או אפילו לא קיימות, הן מראות את גדולת העבר. הערצתם של ההיסטוריונים למערכת הדרכים לא הספיקה כדי לשכנע את השליט הספרדי בצורך לתחזק ולגבש את מערכת הדרכים במקום לנטוש ולהרוס אותה. צמצום האוכלוסייה המקומית ליישובים חדשים שנבנו (הידועים כרדוקסיונס, מעין מחנות ריכוז) היה בין הגורמים לנטישת דרכי האינקה, ולבנייתם של דרכים חדשות לחיבור הרדוקסיונס למרכזי הכוח הספרדי. גורם חשוב נוסף היה חוסר ההתאמה של הדרך לסוסים ופרדות שהובאו על ידי הכובשים, שהפכו לבהמות המשא החדשות, שהחליפו את הלמות הקלות.
אפילו החקלאות החדשה, שמקורה בספרד, המורכבת בעיקר מדגנים, שינתה את מראה השטח, שלעיתים עבר טרנספורמציה, חתכה וחיברה כמה טרסות חקלאיות שצמצמו את האדמה הפורייה עקב סחיפה מגשם. הטכנולוגיות החקלאיות הפרה־היספניות ננטשו או הועברו לעבר שוליים.
חלק מרשת הדרכים המשיך להיות בשימוש, כמו גם חלק מהמבנים הנלווים שלה, כמו מבני הטמפו, שהפכו למחסנים וחנויות, תוך התאמה למסורת ספרד, ונלקחו אליהם התוצרים של האיכרים למכירה. מבני הטמפו נכנסו לשלב חדש כאתרי מפגש של סגנונות חיים שונים שבסופו של דבר שילבו באופן בלתי הפיך מבנים חברתיים וטריטוריאליים חדשים.
התקופה המודרנית
לאחר העצמאות מספרד לא ביצעו הרפובליקות האמריקאיות שינויים משמעותיים בשטח לאורך המאה ה־19. במקרה של פרו, המבנה הטריטוריאלי שהקימה המושבה נשמר כשהקשר בין ייצור בהרים לפעילות בחוף התגבש תחת שיטת הכרייה ויצוא המחצבים.
בניית כבישים ומסילות ברזל מודרניים הותאמה לשיטה זאת. היא נתנה עדיפות לקשר עם החופים והושלמה על ידי צירים רוחביים של חדירה לעמקים בתוך הרי האנדים לתיעול הייצור לכיוון ציר החוף ונמלי הים שלו. בסוף המאה השמונה עשרה פותחו אחוזות גדולות לאספקת חומרי גלם לשווקים בינלאומיים, יחד עם גואנו, כך שלנמלים של פרו הייתה משמעות מיוחדת. חלקים מסוימים של דרכי האינקה עדיין היו בשימוש בדרום האלטיפלאנו כשהם מאפשרים גישה למרכזים העיקריים לייצור צמר אלפקה וויקוניה, שהיו מבוקשים מאוד בשווקים הבינלאומיים.
ארגון הכבישים במאה העשרים לאורך הרי האנדים נתן עדיפות לכביש הפאן־אמריקאי לאורך החוף, שמסלולו חופף לדרך החוף של האינקה. כביש מהיר זה חובר אז לנתיבים מערבה־מזרחית לתוך העמקים, בעוד שדרך האינקה מצפון לדרום על גב רכס ההרים הצטמצמה בעיקר לשימושם של הולכי רגל מקומיים.
בשנת 2014 הפכה מערכת הדרכים לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
האדריכלות וההנדסה של דרכי האינקה
בני האינקה בנו את מערכת הדרכים שלהם על ידי הרחבה וחיזוק של מספר רשתות קטנות יותר של דרכים, התאמת ושיפור תשתיות קודמות, הקמת מערכת של דרכים פורמליות והפעלת מערכת תחזוקה שתגן על הדרכים ותקל על הגירה וההחלפות של אנשים, סחורות ומידע. התוצאה הייתה רשת דרכים גדולה בממדים תת־יבשתיים, אשר הופנתה מקוסקו לארבעת הכיוונים של רוחות השמיים שסימנו את החלוקה הטריטוריאלית של הטוואנטינסויו (אימפריית האינקה), מה שאפשר לאינקה ולקציניו לקבל מידע על כל מה שהסתובב בדרכים, בלא תלות בשאלה עד כמה הם היו רחוקים מהאירועים המדווחים.
בני האינקה פיתחו טכניקות להתגבר על הטריטוריה הקשה של הרי האנדים: במדרונות תלולים הם בנו מדרגות אבן, בעוד שבאזורים מדבריים ליד החוף בנו חומות נמוכות כדי למנוע מהחול להיסחף ולהיערם על הדרך.
סלילה ותחזוקה
כוח האדם הנדרש הן לסלילה והן לתחזוקה הושג באמצעות המיט'ה: מעין מס עובד, שאותו שילמו העמים שנכבשו, ושבאמצעותו ייצרה אימפריית האינקה את הסחורות הנדרשות וביצעה את השירותים הדרושים, שכללו אחזקת דרכים, והתשתיות הרלוונטיות שלהן (גשרים, טמפו, מחסנים וכו').
העבודה אורגנה על ידי מנהלים שהיו ממונים על פיתוח, בקרה ותפעול של דרכים וגשרים, וכן על תקשורת. הכרוניקן פליפה גואמן פומה דה איילה ציין כי פקידים אלה נבחרו מבין קרובי משפחתם של האצילים של האינקה, תושבי קוסקו. היו שלושה מנהלים עיקריים: מנהל דרכי המלוכה, מנהל הגשרים ומנהל הצ'סקי. היו גם כמה אמוחונדורס (amojonadores) או בוני ציוני דרך.
רכיבים אדריכליים
הייסלופ ציין כי לא היה תקן לסלילת דרכים, מכיוון שהדרכים נבנו בסביבות ובנופים מגוונים מאוד.
דרכים וריצופן
בהרים וביערות בהרים, שימשו לריצוף אבנים מסודרות במדויק, שהניחו אותן כשפניהן השטוחות כלפי מעלה, בניסיון לייצר משטח אחיד. אף על פי כן, לא כל הדרכים רוצפו; באלטיפלאנו של האנדים ובמדבריות החוף הדרך נעשתה בדרך כלל באמצעות אדמה דחוסה, חול, או פשוט כיסוי שטחי עשב באדמה או בחול. יש גם עדויות לריצוף בסיבים צמחיים כמו בדרך של פמפה אפוארה (Pampa Afuera) ב (מחוז אנקש בפרו).
רוחב הדרכים השתנה בין 1 ל־4 מטרים אם כי חלקן היו יכולות להיות רחבות בהרבה, כמו הדרך המובילה לוואנוקו פמפה שהייתה ברוחב 25 מטרים. בקטע של מערכת הדרכים בין קוסקו לקיטו, שהיה הפעיל ביותר, הרוחב היה תמיד מעל 4 מטרים אפילו באזורים חקלאיים שבהם האדמה הייתה בעלת ערך גבוה. חלקים מסוימים הגיעו לרוחב של 16 מטר. ליד מרכזים עירוניים ומנהליים יש עדויות לשתיים או שלוש דרכים שנסללו במקביל. הרוחב המרבי שנרשם בדרך החוף הצפונית הוא 35 מטר, בעוד שהרוחב הממוצע בדרך החוף הדרומית הוא 8.5 מטר.
חומות ושורות אבנים
אבנים וחומות שימשו לסימון רוחב הדרך ולסמן אותה. בחוף ובהרים, הזמינות של חומרי בנייה כמו אבן ובוץ להכנת לבני בוץ אפשרה לבנות חומות משני צידי הדרך, לבודד אותה מקרקע חקלאית כך שההלכים והשיירות עברו מבלי להשפיע על היבול. באזורים המישוריים ובמדבריות, קירות אלה מנעו כנראה מחול מלכסות את הדרך. בהיעדר חומות, הדרכים באזורים השוממים יותר השתמשו גם בשורות אבנים ובעמודי עץ שננעצו בחול כסימון תוואי. שורות אבנים נבנו תוך שימוש באבנים בגדלים וצורות דומות, המונחות זאת לצד זאת וממוקמות באחד או בשני קצוות הדרך, מסודרות כבמעין שוליים. בחלק מהמקרים היו דפנות האבנים הללו משולבות.
תלמים
אף שלא מדובר אך ורק באלמנט בנייה המשמש לתיחום שולי הדרך, ישנם מקרים בהם תלמים תוחמים את הדרך משני הצדדים. דוגמאות לתלמים אלה נמצאו באזור החוף הממוקם מדרום למחוז צ'אלה בארקיפה.
קירות תמך
קירות תמך נעשו מאבנים, אבני עץ או בוץ ונבנו על מורדות גבעות. קירות אלה עזרו בפילוס הבסיס לדרך או לתמוך באדמה שעלולה אחרת לגלוש במורד המדרון, כפי שרואים בדרך כלל בדרכים הרוחביות המובילים אל החוף מההרים.
ניקוז
ניקוז על ידי מחפורות או תעלות היה תכוף יותר בהרים ובג'ונגל בגלל הגשם המתמיד. לאורך קטעי דרך אחרים בוצע ניקוז מי הגשמים באמצעות מערכת המבוססת על תעלות אורכיות וניקוזים קצרים יותר, לרוחב ציר הדרך. קירות תמך שימשו לאורך מדרונות ההרים, והם דומים לאלה ששימשו לתמיכת הטרסות. בעת חציית שטחי ביצות, הדרכים נתמכו לרוב על ידי חומות תמיכה או נבנו על סוללות.
סימני דרך
במרחקים קבועים סומן כיוון הדרך באמצעות ערמות אבן (בספרדית mojones), סוג של אבן מיל, בדרך כלל משני צידי הדרך. הם היו עמודים של אבנים שנערמו היטב שבקצה שלהן הוצב סלע. לעיתים קרובות הן הוצבו בצורה אסטרטגית על מקומות מוגבהים כדי להבחין בהן ממרחק רב.
ציורים ודגמים
בחלק מהמקומות כמו במחסות סלע או על צוקים לצד הדרכים מופיעים ציורי סלע. הציורים הצבועים בדרך כלל מייצגים בעלי חיים בדרך כלל דמויי גמלים מסוגננים, בעיצוב ובצבעי האינקה האופייניים. כמו כן נמצאו דמויות מגולפות ישירות על האבן.
סלעים בגדלים שונים בצד הדרך יכולים לייצג את צורות ההרים או הקרחונים החשובים של האזור, כביטוי לקידוש הגאוגרפיה; הם יכולים להיות מורכבים מסלע אחד או יותר.
מדרגות
על מנת להתגבר על המגבלות שהתבליט ההררי כפה והתנאים הסביבתיים הקשים, תכננו מהנדסי האינקה פתרונות שונים. במחשופים סלעיים הדרך נעשתה צרה יותר, תוך הסתגלות לתוואי ההררי עם פניות תכופות וקירות תמך, אך במדרונות תלולים במיוחד נבנו או נחצבו בסלע גרמי מדרגות או רמפות.
גשרים
היו מספר סוגים של גשרים ששימשו בכל מערכת הדרכים ולעיתים הם נבנו בזוגות. חלק מהגשרים היו עשויים מבולי עץ מקבילים הקשורים יחד בחבלים ומכוסים באדמה ובסיבי צמחים הנתמכים על ידי סמכים מאבן. ואילו אחרים נבנו מלוחות אבן המונחים על ערמות אבנים. אחד הקשיים ביצירת גשרי עץ היה השגת בולי עץ. לפעמים, הפועלים שיצרו את הגשרים נאלצו להביא את העצים ממרחק רב. גשרי עץ הוחלפו בערך כל שמונה שנים.
בניית הגשרים התבצעה בעזרת עובדים רבים. זה מרמז קודם כל על קונסטרוקציות של סמכים, העשויים בדרך כלל מאבני גוויל ואבני גזית כאחד. הבנייה באבן הייתה אפילו יכולה להיות מדויקת מאוד, בלא שימוש במלט כדי לקבע את האבנים במקומן. האינקה, שלא הכירו את הברזל, השתמשו בשיטה של עיבוד אבן בכלים פשוטים, כגון מקבת, לחבוט בסלעים בצורה שקווי המתאר של הסלע העליון תואמים את קווי המתאר של הסלע שמתחתיו כך שהחיבורים ביניהם יתאימו בצורה מושלמת ללא טיט. עבור גשרי בולי עץ פשוטים, הבנייה נעשתה על ידי הצבת סדרה של בולי עץ. גשרי אבן יכלו להשתרע לאורך קצר יותר ומעל נהרות רדודים יותר. כמה לוחות הונחו מעל הסמכים ועמודי אבן באמצע בעת הצורך. בבוליביה התגלה גשר אבן מיוחד מאוד המורכב ממפתח קטן יחסית לזרימת הנחל וסוללת אבן מרשימה למדי הממלאת את דפנות העמק על מנת לאפשר לדרך לעבור עליה.
גשרי החבלים של האינקה אפשרו גישה על פני עמקים צרים. גשר על פני הנהר אפורימק, ממערב לקוסקו, נפרש על פני מרחק של 45 מטרים. היה צורך להחליף גשרי חבלים בערך כל שנתיים: לשם כך חויבו היישובים מסביב למעבר הנהר למיט'ה לבניית הגשר החדש, בעוד שהגשר הישן נחתך ונפל לתוך הנהר. גשר מסוג זה נבנה בחבלים של סיבים צמחיים, כמו איצ'ו (Jarava ichu), סיב אופייני לאלטיפלאנו, אשר נקשרו יחדיו ליצירת חוטים וחבלים אשר היוו את כבלי רצפת הגשר, שני המעקות והחיבורים הדרושים ביניהם.
נקיקים נחצו לפעמים על ידי סלים תלויים גדולים, או אורויות (oroyas), שיכולות לחצות מרחקים של למעלה מ־50 מטרים.
ציוד
אינקה גרסילאסו דה לה וגה הדגיש את קיומן של התשתיות במערכת הדרכים של האינקה, שבה בכל רחבי האימפריה היו בכל מקום מקומות לינה עבור פקידי מדינה ושליחי צ'סקי מרווחים היטב ומצוידים היטב. כמו כן אוחסנו מזון, בגדים וכלי נשק ונשמרו מוכנים לצעדת צבא האינקה בשטח.
מבני הטמפו היו המבנים הרבים ביותר ואולי החשובים יותר בתפעול רשת הדרכים. הם היו קונסטרוקציות בארכיטקטורה וגדלים מגוונים שתפקידם היה בעיקר הלינה של המטיילים ואחסון מוצרים לאספקתם. מסיבה זאת הם נבנו בדרך כלל במרווחים של יום הליכה, למרות שהיו גם חריגות מכלל זה, כנראה בשל גורמים שונים כמו הימצאות מקורות מים, קיומה של קרקע עם תוצרת חקלאית או הימצאות מרכזים קדם אינקה. הטמפו נוהלו כנראה על ידי האוכלוסיות המקומיות מאחר שרבים מהם קשורים ליישובים עם מבנים נוספים לשימושים שונים, כגון קנצ'ס (canchas, מתחמים מלבניים תחומים בחומה ששימשו כנראה מקום מגורים להולכים), קולקה וקאייאנקס (kallancas). אלה האחרונים היו מבנים מלבניים בגודל ניכר, שהקונקיסטאדורים כינו בשם "אסמים" בשל אורכם. הם שימשו לאירוח בעלי ולטקסים בעלי אופי מגוון: חברי האינקה או האליטות המקומיות, או מטיילים אחרים. מבני הטמפו היו כל כך נפוצים ששמות מקומות אזוריים רבים מהאנדים כוללים בהם את המילה טמבו (ההגיה הספרדית של שם המבנה, במקור מקצ'ואה).
בשולי הדרך היו תחנות רבות של הצ'סקיוואסיס (chasquiwasis), או תחנות הממסר של הצ'סקי השליחים של האינקה. במקומות אלה המתינו הצ'סקי להודעות שעליהם להעביר למקומות אחרים. זרימת המידע המהירה הייתה חשובה לאימפריה שהייתה בהתרחבות מתמדת. הצ'סקיוואסיס היו בדרך כלל די קטנים ויש מעט עדויות ומחקרים ארכאולוגיים עליהם.
אתר המורשת העולמית
ב־2014 הכריז ארגון אונסק"ו על אתר מורשת עולמית בשם "קפק ניאן, מערכת דרכים באנדים". הכרזה זאת כוללת 273 אתרי משנה הפרוסים על פני יותר מ־6,000 ק"מ בשש ממדינות אמריקה הדרומית "שנבחרו כדי להדגיש את ההישגים החברתיים, הפוליטיים, האדריכליים וההנדסיים של הרשת, יחד עם התשתית הנלווית לה למסחר, לינה ואחסון, כמו גם אתרים בעלי משמעות דתית." האתרים שנבחרו הם:
קליקה (תורת הגרפים)
בתורת הגרפים, קליקה היא קבוצת קודקודים בגרף בלתי מכוון, אשר כל זוג קודקודים שונים בה מחובר על ידי קשת; כלומר, תת-הגרף המושרה על ידה מהווה גרף שלם.
בעיית הקליקה
במדעי המחשב, בעיית הקליקה היא הבעיה החישובית שבמציאת קליקת מקסימום בגרף בלתי מכוון נתון. בעיה זו היא בעיה NP-שלמה, ומהווה אחת מ-21 הבעיות ה-NP-שלמות של קארפ.
לבעיה זו פותחו מספר אלגוריתמים בעלי זמן ריצה מעריכי, אולם קיימים לבעיה גם פתרונות בעלי זמן ריצה פולינומי בסוגי גרף מסוימים, כגון גרף מישורי וגרף מושלם.
שיחנית הזית
שיחנית הזית (שם מדעי: Hippolais olivetorum) היא ציפור שיר קטנה ממשפחת הסבכיים, היא השיחנית הגדולה ביותר מבין השיחניות והיא נודדת ארוכת טווח.
תיאור
חלקי גופה העליונים של שיחנית הזית הם בצבע חום אפור זית וחלקי גופה התחתונים בהירים יותר. ראשה קמור, גבת העין בהירה, המקור ארוך וצבעו חום-כתום. שולי הכנפיים שלה בהירים והרגליים כחולות-אפורות כהות. היא בונה את קנה על עצים נמוכים ושיחים. מידות גופה של שיחנית הזית הן- 16–18 ס"מ ומשקלה מגיע ל-50 גרם . שיחנית הזית ניזונה בעיקר מחרקים ופירות . מצב השימור הבין-לאומי והאזורי של שיחנית הזית הוא ללא חשש אך נראה שבספר האדום הקרוב תיכלל ברשימת המינים המצויים בסכנת הכחדה.
צקצוקה של השיחנית
שיחניות וסבכים מצקצקים במהלך היום. לכל מין צקצוק וצליל מיוחד. השיחנית הקטנה בעלת צקצוק חרגולי מעט. בתחילת עונת הנדידה דרושה הכנה ושינון מחדש של עוצמת הציקצוקים. בשיא הנדידה הציקצוק העמוק של שיחנית הזית מתערבב עם הצקצוק הצהבהב של צהובת הבטן ועם צקצוקה של השיחנית הגדולה.
קינון השיחנית
קינונה של השיחנית מתחיל מחציו השני של חודש מאי וממשיך במהלך יוני. קינה של השיחנית נבנה על עצים נמוכים (לרוב עצי אלון או עצי זית) או בשיח. קינה של השיחנית נבנה בצורה קערית עמוקה עשויה עשבים, גבעולים, קליפות גזע, שורשים, ולעיתים מכיל גם שיער סוס וקורי עכביש – המשמשים לחיזוק הקן בהיקפו החיצוני.
פארי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
1989 (Taylor's Version)
היא ההוצאה החוזרת הרביעית של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. את האלבום תוציא ב-27 באוקטובר 2023 לאור חברת התקליטים ריפבליק רקורדס. זוהי הקלטה מחודשת של אלבום האולפן החמישי של הזמרת, 1989 (2014), והרביעית בסך הכול שלה, כשהקודמת הייתה, שיצאה לאור ביולי אותה השנה. הוקלטה במסגרת מחלוקת המאסטרס של טיילור סוויפט. את תאריך יציאתו חשפה ב-9 באוגוסט במהלך ההופעה האחרונה שלה בארצות הברית מתוך סיבוב ההופעות "The Eras Tour".
רקע
סוויפט הוציאה את אלבום האולפן החמישי שלה, 1989, ב-27 באוקטובר 2014 דרך חברת התקליטים ביג משין רקורדס. זוהי הייתה פריצתה לז'אנר הפופ, לאחר שארבעת אלבומיה הקודמים כוונו למאזיני מוזיקת קאנטרי. הוא זכה להצלחה אדירה, ובשבוע הראשון לצאתו נמכר בכ-1.287 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד. שלושה מהסינגלים שלו – "Shake It Off", "Blank Space" ו-"Bad Blood" – הגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, והזמרת הפכה לראשונה ששלושה מאלבומיה נמכרו בלמעלה ממיליון עותקים בשבוע הראשון לצאתם. 1989 ניצב בראש הבילבורד 200 במשך אחד-עשר שבועות לא רצופים. בטקס פרסי גראמי ה-58 זכה בשני פרסים עבור אלבום השנה ועבור אלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר הטוב ביותר.
את האלבום הבא שלה, Reputation (2017), הוציאה גם כן דרך ביג משין רקורדס בהתאם לחוזה שלה עמה, שפג בנובמבר 2018. היא החליטה לעזוב את החברה ולחתום מחדש אצל ריפבליק רקורדס. בשנת 2019 רכש סקוטר בראון את חברת ביג משין רקורדס, וכן גם את זכויות המאסטרינג של סוויפט על ששת אלבומיה הראשונים. באוגוסט פרסמה לראשונה את תגובתה, והצהירה על כוונתה להקליט מחדש את כל אלבומיה שהופצו תחת חברתו, ובכך לזכות בזכויות המאסטרינג שלה מחדש. היא החלה בתהליך זה בנובמבר 2020. Fearless (Taylor's Version), הראשון בין האלבומים שהוקלטו מחדש, יצא לאור ב-9 באפריל 2021. אחריו פורסם ב-12 בנובמבר אותה שנה לאור Red (Taylor's Version), וב-7 ביולי פורסם Speak Now (Taylor's Version). שלושתם זכו להצלחה גבוהה, ואף הגיעו למקום הראשון בבילבורד 200.
סוויפט החלה לרמוז על הוצאתו של  ב-17 בספטמבר 2021, כשפרסמה את "Wildest Dreams (Taylor's Version)" לאחר שהפך לוויראלי בטיקטוק. ב-6 במאי 2022 הופץ "This Love (Taylor's Version)" בפלטפורמות הדיגיטליות השונות. קטע מ-"Bad Blood (Taylor's Version)" נשמע בסרט ליגת DC סופר-פטס. בקליפ של "I Can See You" – רצועת כספת שיצאה כחלק מ-Speak Now (Taylor's Version) – שזורים הרבה רמזים כי ההקלטה החדשה של 1989 תהיה הבאה בתור. ב-8 באוגוסט 2023, יום לפני ההכרזה על , אורות הצמידים של הנוכחים בהופעתה בלוס אנג'לס הוארו חמש פעמים בצבע תכלת.
ב-9 באוגוסט 2023, במהלך ההופעה האחרונה בלוס אנג'לס, הכריזה באופן רשמי על תאריך פרסומו של  – 27 באוקטובר 2023, תשע שנים בדיוק לאחר יציאתו של 1989 ב-2014.
וינדג'ט
וינדג'ט (באנגלית: windjet) הייתה חברת תעופה איטלקית, רביעית במספר הנוסעים באיטליה, שהפעילה טיסות סדירות וטיסות שכר למספר מדינות אירופה ומצרים.
היסטוריה
וינדג'ט החלה לפעול ב-17 ביוני 2003 בעקבות פירוקה של חברת התעופה "אייר סיציליה". היא בבעלות של 100% על ידי קבוצת פינריה. בסיסה של החברה בקטניה שבסיציליה.
ב-25 בינואר 2012 הכריזה חברת התעופה "אליטליה" על מיזוג עם וינדג'ט, כמו גם עם חברת התעופה "בלו פנורמה".
ב-11 באוגוסט 2012, לאחר שהחברה לא הצליחה, גם לאחר מספר דחיות, להעמיד את כל המידע הדרוש למכירתה, נסוגה אליטליה מכוונתה לרכוש את החברה. עקב כך, לווינדג'ט לא נותרו האמצעים הכלכליים להמשך פעילותה. רשויות התעופה באיטליה הכריזו על הפסקה מיידית של פעילות החברה: מכירת הכרטיסים הופסקה, כל הטיסות בוטלו ומטוסי החברה הוחזרו לחברות החכירה.
צי המטוסים
נכון ל-1 בספטמבר 2011
אלנוס נפאלי
אלנוס נפאלי, או גם אלמון נפאלי (שם מדעי: Alnus nepalensis), הוא מין עץ נשיר גדול בסוג אלנוס ממשפחת השדריים. הוא גדל ברמות הסובטרופיות של ההימלאיה. העץ קרוי בנפאלית "יוטיס". העץ משמש באחזור קרקע כעץ להסקה ולייצור פחם עץ. זהו העץ המדינתי של מדינת נאגאלנד בהודו.
תיאור
מערכת השורשים של האלנוס הנפאלי מסועפת ומתפשטת לרוחב. כמו מינים אחרים של אלנוס האלנוס הנפאלי מארח בפקעיות השורש חיידקים המקבעים חנקן מהסוג Frankia. קשר זה מאפשר לאלנוס לגדול בקרקעות עניות בחנקן. בין הסוגים היחידים מחוץ למשפחת הקטניות המסוגלים לכך.
העלים, שניזוקים לעיתים בידי חרקים, מסורגים, פשוטים, סגלגלים עד מוארכים, משוננים עם 12–16 זוגות עורקים בולטים מקבילים, באורך 7–16 סנטימטרים וברוחב 5–10 סנטימטרים. גון החלק העליון ירוק כהה מבריק עד עמום, החלק התחתון מכוסה בקשקשים בגוון צהוב-חום. הפטוטרת חזקה באורך 1.5–2 סנטימטרים.
הפירות מבשילים שנה אחר-כך בין דצמבר למרץ בנפאל, ובדצמבר ביונאן בסין. הפירות דומים לאצטרובלים של משפחת האורניים, והם בגוון חום כהה, זקופים על גבעול קצר, ובנויים מקשקשים מעוצים רבים. הזרעים בגוון חום בהיר, עגולים ושטוחים. לכל זרע צמודים זוג כנפים שקופות שרוחבן כ-2 מילימטרים.
תפוצה ואקולוגיה
אלנוס נפאלי גדל ברחבי ההימלאיה בגבהים בין 500–3,000 מטרים, מפקיסטן דרך נפאל, צפון הודו, בהוטן, צפון מיאנמר למחוז יונאן בדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין. הוא גדל באקלימים מונסוניים גשומים, קרירים או סובטרופיים, כשממוצע המשקעים בין 500 ל-2,500 מילימטרים, וכ-4–8 חודשים בשנה הם ללא גשם. הטמפרטורות השנתיות הממוצעות בין 13°C ל-26°C. הקרקעות העדיפות לחות ומנוקזות, מחמרה וחול חמרה עד לחצץ, חול וחרסית. העץ מעדיף אתרים ליד נהרות, אבל גדל גם על מדרונות שנחשפו בשל מפולות או בקרקעות חקלאיות שננטשו. העץ גדל בחברת עצים אחרים או בחורשות שבהן הוא המין היחיד. האלנוס הנפאלי הוא מין השייך לחברת החלוץ בסוקצסיה, וגדל היטב בשמש, אבל הוא מסוגל להתמודד עם צל.
שימושים
העץ גדל במהירות ולעיתים נוטעים אותו לעצור סחיפה על מדרונות ההרים ולסיוע בהתאוששות הקרקע בשיטת עיבוד נדודים, משום שלעץ יש פקעיות על השורשים שבהן חיידקים מקבעי חנקן. העץ (חומר גלם) רך באופן בינוני. הוא משמש לעיתים לייצור ארגזים ובבנייה קלה, אך משמש בעיקר כעצי הסקה, משום שהוא נשרף באופן שווה אך די מהיר, וכן לייצור פחם עץ. קליפת הגזע מכילה 7% טאנין המשמש בצביעה (הוא מעמיק את הצבע האדום המופק מ-Rubia cordifolia) ובבורסקאות.
שימור
מצב העץ הוא ללא חשש.
ז'ואאו דה לוריירו
ז'ואאו דה לוריירו (בפורטוגזית: João de Loureiro; 1710 או 1715 או 1717 – 18 באוקטובר 1791) היה ישועי ובוטנאי פורטוגזי.
ביוגרפיה
ז'ואאו דה לוריירו נולד ליסבון. לאחר קבלת הכשרה הוא הוצב על ידי הישועים בגואה ל-3 שנים ואחר כך ל-4 שנים במקאו. במהלך המאה ה-18 הן היו מושבות פורטוגזיות בעלות חשיבות מסחרית.
בשנת 1742 דה לוריירו עבר להודו-סין. הוא התקבל לחצר המלך המקומי ופעל שם כמתמטיקאי ובוטנאי. הוא פעל בווייטנאם במשך כ-40 שנים. במהלך התקופה הוא הקים גן בוטני שכלל כ-1000 צמחים מקומיים. דה לוררירו היה הראשון שתיאר צמחים רבים של האזור.
בשנת 1777 דה לוריירו נסע לקנטון ובשנת 1781 חזר לליסבון. עם חזרתו לפורטוגל הוא הכיר עבודות של קארולוס לינאוס והתרשם מאוד.
בשנת 1790 תחת חסות של האקדמיה המדעית של פורטוגל התפרסם ספרו Flora Cochinchinensis.
הוא נתן שם לצמחים רבים. הסיומת loureiroi מציינת אותו כמתאר. בסך הכול הוא תיאר מעל ל-1300 צמחים, בחלק מהם למשל Osmanthus הסיומת לתיאור שמו אינה משולבת. דינוזאור Draconyx loureiroi נקרא על שמו.
ראסנשאנדה
ראסנשאנדה (בגרמנית: Rassenschande. מילולית: "זיהום הגזע") או בלוטשאנדה (בגרמנית: Blutschande;, מילולית: "זיהום הדם"), הוא כינוי גנאי שהיה בשימוש בגרמניה הנאצית לצורך ציון נישואי תערובת בין בני הגזע הארי לבין מי שאינם ארים, בהם יהודים. המונח שימש כבסיס למדיניות הגזע של המשטר הנאצי בגרמניה. מדיניות זו יושמה בחקיקה, שבמסגרתה נדרשו ארים לשאת אישור ארי. לאחר מכן, ב-1935, עם חקיקת חוקי נירנברג, נאסר על ארים ולא ארים, בהם יהודים, לקיים יחסי מין וקשרי נישואין אלה עם אלה. מכיוון שיהודים שהתנצרו עדיין נחשבו יהודים לפי תורת הגזע, נאסרו גם נישואיהם של גרמנים ארים עם יהודים שהתנצרו או נוצרים שאחד מאבותיהם עד דור שלישי היה יהודי. מערכת החינוך של גרמניה הנאצית הכניסה לספרי הלימוד ולתוכנית הלימודים את המונח "ראסנשאנדה" כדי לפעול נגד נישואי תערובת בגרמניה. הסרט "היהודי זיס", שהופק והוקרן בגרמניה ב-1940, היה חלק מגל תעמולה זה.
בשנות מלחמת העולם השנייה נאסרו בחוק, במסגרת תפיסת ה"ראסנשאנדה", קשרי נישואין או יחסי מין בין מיליוני עובדי הכפייה שהובאו לגרמניה, בעיקר ממזרח אירופה, לבין גרמנים שנחשבו "ממוצא ארי". לכך היו גם סיבות אידיאלוגיות וסיבות מעשיות. הסיבה האידאולוגית הייתה נטועה ברצון הנאצי למנוע נישואי תערובת ולמנוע מה שכונה בפי הנאצים "דילול הדם" ו"הפחתת איכותו של הגזע הארי". הסיבה המעשית הייתה כניסתן להריון של פועלות כפייה רבות ממזרח אירופה בחוות ובמפעלים בגרמניה, דבר שהפחית את כושר העבודה שלהן וגרם ללידת ילדים שנחשבו "מעורבי גזע" ופגעו בטוהר הגזע הארי ובחוסנו של הגזע, לפי מונחי תורת הגזע.
אלסד זברוטיץ'
אלסד זברוטיץ' (במונטנגרית: Elsad Zverotić; נולד ב-31 באוקטובר 1986 בבראן שביוגוסלביה) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדות הקשר האחורי והמגן הימני בקבוצת אראו. הוא מלך ההופעות של נבחרת מונטנגרו בכל הזמנים עם 60 הופעות (נכון לינואר 2019).
קריירת מועדונים
זברוטיץ' התחיל את הקריירה המקצוענית שלו בבאצנהייד מהליגות הנמוכות בשווייץ בהיותו בן 17. הוא ערך 30 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שני שערים, ולאחר עונה אחת עבר לוויל מהליגה השווייצרית השנייה. בוויל הוא שיחק בתפקיד הגנתי יותר, וערך 114 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים, בארבע העונות בהן שיחק במועדון. לקראת עונת עבר זברוטיץ' ללוצרן מליגת העל השווייצרית. בשלוש עונותיו במועדון ערך 84 הופעות ליגה והבקיע שני שערים. ב-14 ביולי 2010 הגיע להתרשמות בלסטר סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, אך בסופו של דבר נשאר בלוצרן. בקיץ 2011 חתם ביאנג בויז ברן, קבוצה נוספת מליגת העל השווייצרית. בשלב הבתים של הליגה האירופית לעונת הבקיע שער זכור בתיקו 2-2 נגד ליברפול באצטדיון אנפילד. ב-2 בספטמבר 2013 חתם זברוטיץ' בפולהאם מהפרמייר ליג על חוזה לשנתיים עם אפשרות לשנה נוספת. הוא ערך 16 הופעות ליגה בלבד במועדון וב-16 בפברואר 2015 עזב את הקבוצה. לאחר מכן חזר לליגת העל השווייצרית וחתם בסיון.
קריירה בינלאומית
ב-27 במאי 2008 ערך זברוטיץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו, כששיחק 60 דקות בניצחון 3-0 על נבחרת קזחסטן במשחק ידידות. ב-7 בספטמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בדקה ה-35 בניצחון 1-0 על נבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות יורו 2012.
בולדוג (תוכנית טלוויזיה)
בולדוג, תוכנית טלוויזיה ישראלית דוקו-אקטיביסטית ששודרה בערוץ 8 ובערוץ 10 בין השנים 2003–2006. את התוכנית הגיש מיקי רוזנטל ומשנת 2004 גיא מרוז. התוכנית התמקדה בחשיפת עוולות, לרוב בקרב מוסדות הממשלה, כשמגיש התוכנית מתלווה אל הנפגע במטרה לתקן את העוול.
בין הפרשיות שנחשפו בתוכנית היא העובדה כי חברת השמירה מפרה בעקביות את זכויות עובדיה.
החל מהעונה השנייה, הגישה אורלי וילנאי תוכנית נלווית, שנקראה "בעקבות הבולדוג", שעקבה אחר תוצאות התוכנית.
התוכנית זכתה בפרס סוקולוב לשנת 2004 על עונתה הראשונה.
רוברט גארסיה
רוברט חוליו גארסיה (באנגלית: Robert Julio Garcia; נולד ב-2 בדצמבר 1977) הוא מחנך ופוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-42 של מדינת קליפורניה. גארסיה, חבר המפלגה הדמוקרטית, החל את כהונתו בקונגרס בינואר 2023. לפני כן כיהן כראש העיר ה-28 של לונג ביץ' שבקליפורניה. גארסיה היה ראש העיר הצעיר ביותר בעיר וגם הראשון שנבחר כלהט"ב מוצהר לראשות העירייה, כמו גם הלטיני הראשון שכיהן בתפקיד.
ביוגרפיה
גארסיה נולד בלימה שבפרו. הוא היגר לארצות הברית עם אמו בגיל 5. אמו ודודתו עבדו בעבודות רבות, כמו עוזרות בית, כדי לפרנס את המשפחה. גארסיה למד באוניברסיטת מדינת קליפורניה בלונג ביץ', שם הפך לנשיא הסטודנטים וסיים תואר בלימודי תקשורת. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם קיבל תואר שני, ובהמשך קיבל תואר דוקטור לחינוך במדיניות חינוכית מאוניברסיטת מדינת קליפורניה. הוא לימד קורסים בתקשורת ומדיניות ציבורית באוניברסיטת דרום קליפורניה ובאוניברסיטת מדינת קליפורניה בהן למד.
ב-2007 הקים גארסיה את לונג ביץ' פוסט, אתר שמוקדש לחדשות מקומיות ולדיווחי ספורט. עד מהרה הפך האתר לפופולרי בקרב דמויות פוליטיות מקומיות ומנהיגי קהילה והעניק לו בולטות מקומית מוגברת. הוא מכר את האתר לפני שנבחר לראשות העיר.
גארסיה היה רכז הנוער בקליפורניה בקמפיין הנשיאותי של ג'ורג' ווקר בוש בשנת 2000. הוא גם ייסד את מטה הרפובליקנים הצעירים של לונג ביץ' בשנת 2005. גרסיה תיאר את עצמו כליברלי ושמרן מבחינה כלכלית. הוא עבד גם כעוזר של סגן ראש העיר הרפובליקני פרנק קולונה כשהיה במועצת העיר וניהל את הקמפיין שלו בבחירות לראשות עיריית לונג ביץ', קליפורניה ב-2006.
גארסיה שינה את רישמו מהמפלגה הרפוליקנית לדמוקרטית ב-2007 לפני שנבחר לתפקיד. הוא ומשפחתו נרשמו במקור כרפובליקנים כשהפכו לאזרחים כהערצה לנשיא רונלד רייגן שחתם על חוק הרפורמה והבקרה בהגירה בשנת 1986. הוא אמר שהוא ומשפחתו היו גאים לקחת חלק בתהליך הפוליטי האמריקאי, במיוחד במפלגת רייגן, שכן היא סייעה להם להשיג מעמד הגירה חוקי ולהיות אזרחים שווים בארצות הברית.
לפני ובמהלך בחירתו למועצת העיר של לונג ביץ', גארסיה היה חבר בפקולטה למדיניות ציבורית ותקשורת באוניברסיטת דרום קליפורניה.
קריירה פוליטית
ב-2009 גבר גארסיה על שישה מועמדים נוספים כדי לזכות במושב שהתפנה כאשר בוני לוונטל נבחרה לאספת מדינת קליפורניה ב-2008. הוא נבחר מחדש באפריל 2010 ביותר מ-40 אחוזים. ביולי 2012 הוא נבחר פה אחד לכהונה של שנתיים כסגן ראש העיר על ידי מועצת העיר, והפך לסגן ראש העיר הלטיני הראשון בלונג ביץ' והצעיר ביותר בתולדות העיר.
בתקופתו כחבר מועצה חיבר או נתן חסות ליותר מ-20 סעיפי חקיקה, כולל פקודת שוויון ההטבות הראשונה של העירייה, איסור על עישון בתחנות אוטובוס ובשוקי איכרים, והצעה להרחיב את ההעדפות לחיילים משוחררים בשירות המדינה. גיוס עובדים, ויוזמת אמנויות רחבת היקף שביטלה את ההגבלות על מופעי רחוב, והפחיתה את מס רישיונות העסק לאמנים ועסקים ביתיים אחרים. הוא גם הראה תמיכה הן בקהילה העסקית והן באיגודי העובדים, והצביע בעד תמיכה בהסכמי עבודה בנמל התעופה בלונג ביץ', בנמל לונג ביץ' ובגשר ג'רלד דזמונד.
ראש עיריית לונג ביץ'
ביולי 2013, לאחר שבוב פוסטר הודיע ​​שהוא לא יתמודד בבחירות מחדש לראשות העירייה, גארסיה הכריז על מועמדותו. הוא קיבל 25.4% מהקולות בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית שהתקיימו ב-8 באפריל 2014, וסיים ראשון בקרב 10 מועמדים לראשות העיר. בבחירות המכריעות בין גארסיה לדיימון דאן, ניצח גארסיה כשגרף 52% מהקולות, ונכנס לתפקידו ב-15 ביולי. הוא נבחר מחדש ב-11 באפריל 2018, עם כ-80% מהקולות.
בית הנבחרים
ב-22 בדצמבר 2021 הכריז גארסיה על מועמדותו למחוז הקונגרס ה-42 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 2022. המחוז, שבעבר היה ה-47, יוצג על ידי אלן לוינטל. לוינטל ועמיתתו לוסיל רויבל-אלרד הודיעו שניהם כי אינם מתמודדים לבחירה מחדש מכיוון שקליפורניה איבדה מושב בקונגרס בפעם הראשונה בתולדותיה. גארסיה בחר להישבע את שבועת כהונתו באמצעות החוקה האמריקאית, תמונה של הוריו וקומיקס מקורי מס' 1 של סופרמן. בקונגרס ה-118 חבר גארסיה בוועדת לביטחון פנים ובוועדה לפיקוח ואחריות.
חיים אישיים
גארסיה הוא הומו מוצהר. ב-22 בדצמבר 2018 התחתן עם בן זוגו עוד מימי לימודיו באוניברסיטת מדינת קליפורניה, פרופסור מת'יו מנדז.
פטריק צ'ן
פטריק לואיס וואי-קואן צ'ן (באנגלית: Patrick Lewis Wai-Kuan Chan; נולד ב-31 בדצמבר 1990 באוטווה) הוא מחליק אמנותי על קרח קנדי, סגן אלוף אולימפי (סוצ'י 2014), 3 פעמים ברציפות אלוף עולם (2011–2013) ו-8 פעמים אלוף קנדה (2014-2008 ו-2016) בהחלקה אמנותית על קרח ליחידים.
ביוגרפיה
צ'ן נולד באוטווה אונטריו. הוריו היגרו מהונג קונג
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בלוס אנג'לס, ארצות הברית בשנת 2009, זכה צ'ן במדליית כסף בתחרות לגברים בתוצאה של 237.58 נקודות, אחרי איוואן ליסאצ'ק מארצות הברית (242.23 נקודות) ולפני בריאן ג'ובר מצרפת (235.97 נקודות).
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 2010, זכה צ'ן שוב במדליית כסף בתחרות לגברים בתוצאה של 247.22 נקודות, אחרי דייסוקה טקהשי מיפן (257.70 נקודות) ולפני בריאן ג'ובר (241.74 נקודות).
אלוף עולם
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2011, זכה צ'ן במדליית זהב בתחרות לגברים בתוצאה של 280.98 נקודות, לפני טקהיו קוזוקה מיפן (258.41 נקודות) וארטור גצ'ינסקי מרוסיה (241.86 נקודות).
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בלונדון, אונטריו, קנדה בשנת 2013, זכה צ'ן בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בתחרות לגברים בתוצאה של 267.78 נקודות, לפני דניס טן מקזחסטן (266.48 נקודות) וחאווייר פרננדס מספרד (249.06 נקודות).
סגן אלוף אולימפי
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכה צ'ן בשתי מדליות כסף, בהחלקה אמנותית על הקרח בתחרות לגברים בתוצאה של 275.62 נקודות, אחרי יוזורו האניו (280.09 נקודות) ולפני דניס טן (255.10 נקודות) ובתחרות הקבוצתית, אחרי רוסיה ולפני ארצות הברית.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בבוסטון ארצות הברית באפריל 2016 סיים צ'ן במקום חמישי בתחרות לגברים בתוצאה של 266.75 נקודות. לאחר התרגיל הקצר הוא דורג במקום שלישי בתוצאה של 94.84 נקודות. התרגיל החופשי היה פחות מוצלח והוא סיים אותו במקום שמיני בתוצאה של 171.91 נקודות.
שן חותכת
שיניים חותכות הן הקדמיות מבין שיני היונקים, ומשמשות לחיתוך ראשוני של המזון טרם טחינתו בשיניים הטוחנות ובליעתו.
לבני אדם יש שמונה שיניים חותכות בקדמת פיהם, ארבע בלסת העליונה וארבע בלסת התחתונה, בין שני הניבים, כאשר השיניים החותכות הממוקמות כלפי המרכז נקראות שיניים חותכות מרכזיות והשיניים הממוקמות כלפי הצד נקראות שיניים חותכות צדדיות.
מבנה השיניים החותכות חד בקצהו ומותאם לתפקידם בחיתוך המזון.
למכרסמים יש שיניים חותכות אשר ממשיכות לגדול ולהתחזק במשך כל ימי חייהם. שיניים אלו משמשות אותם גם לצורכי הגנה וחפירה.
גוון טורנס
גוונדולין לנה "גוון" טורנס-וולר (באנגלית: Gwendolyn Lenna "Gwen" Torrence-Waller; נולדה ב-12 ביוני 1965) היא אתלטית עבר אמריקאית. היא אלופה אולימפית (ברצלונה 1992) בריצת 200 מטר, בעלת 5 מדליות אולימפיות, מהן 3 מדליות זהב, אלופת עולם (גטבורג 1995) בריצת 100 מטר, בעלת 8 מדליות מהן 3 מדליות זהב.
ביוגרפיה
טורנס נולדה בדקטור, פרבר של אטלנטה, ג'ורג'יה.
באוניברסיאדה שנערכה בקובה, יפן בשנת 1985 זכתה טורנס במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר.
באוניברסיאדה שנערכה בזגרב, יוגוסלביה ביולי 1987 זכתה טורנס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.09 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.44 שניות. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה, ארצות הברית בסוף אוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.52 שניות. שבוע וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה היא סיימה במקום חמישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.40 שניות.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיימה טורנס במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.97 שניות (בסיוע רוח גבית של 3.0 מטר/שנייה), בשלב רבע הגמר היא קבעה תוצאה של 10.99 שניות ובמקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.17 שניות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכתה טורנס בשתי מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.03 שניות, אחרי קטרין קראבה מגרמניה (10.99 שניות ) ולפני מרלין אוטי מג'מייקה (11.06 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.16 שניות, שוב אחרי קרבה (22.09 שניות) ולפני אוטי (22.21 שניות).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה טורנס ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף והייתה לאתלטית המצטיינת במשחקים. מדליות זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.81 שניות, לפני ג'ולייט קאת'ברט (22.02 שניות) ואוטי (22.09 שניות) שתיהן מג'מייקה, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 21.72 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.11 שניות, לפני נבחרת חבר המדינות (42.16 שניות) וניגריה (42.81 שניות). מדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:20.92 דקות, אחרי חבר המדינות (3:20.20 דקות) ולפני בריטניה (3:24.23 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.86 שניות, אחרי דיברס (10.82 שניות), קאת'ברט (10.83 שניות), אירינה פריבלובה מחבר המדינות (10.84 שניות) ולפני אוטי (10.88 שניות), בריצה הצמודה ביותר בהיסטוריה.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכתה טורנס ב-4 מדליות, זהב, כסף ו-2 ארד. מדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:16.71 דקות, לפני רוסיה (3:18.38 דקות) ובריטניה (3:23.41 דקות), מדליות כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.00 שניות, אחרי אוטי (21.98 שניות) ולפני פריבלובה (22.13 שניות), בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.49 שניות, אחרי רוסיה (41.49 שניות) ולפני ג'מייקה (41.94 שניות) ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.89 שניות, אחרי בת ארצה גייל דיברס (10.82 שניות) ואוטי (10.82 שניות).
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסנקט פטרבורג, רוסיה בשנת 1994 זכתה טורנס ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.95 שניות, בריצת 200 מטר בשיא תחרות חדש של 22.09 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.98 שניות.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכתה טורנס בשתי מדליות זהב, בריצה היוקרתית ביותר ל-100 מטר בתוצאה של 10.85 שניות, לפני אוטי (10.94 שניות) ופריבלובה (10.96 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.12 שניות, לפני ג'מייקה (42.25 שניות) וגרמניה (43.01 שניות). בריצת 200 מטר היא סיימה ראשונה, אך נפסלה לאחר שיצאה ממסלול הריצה שלה וכך מדליית הזהב ניתנה ליריבתה אוטי (22.12 שניות).
לאחר פרישתה מספורט תחרותי, הפכה טורנס למעצבת שיער וחייה עם בן זוגה ושני ילדיה.
מפלגת הפועלים הבלגית
מפלגת הפועלים הבלגית (בצרפתית: Parti Ouvrier Belge, בקיצור POB, בפלמית: Belgische Werkliedenpartij, בקיצור BWP) הייתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגדולה הראשונה בבלגיה. היא נוסדה ב-5 באפריל 1885. קדמו לה ארגונים פוליטיים כמו המפלגה הסוציאליסטית הפלמית (נוסדה ב-1877) והמפלגה הסוציאליסטית הבלגית (נוסדה ב-1879).
נסיבות מקדימות
לפני 1885 ידעה תנועת הפועלים בבלגיה כמה שלבים מכריעים:
הקמתה
ב-5 באפריל 1885 התכנסו 112 פועלים באחד מחדרי בית הקפה "דה זוואן" (De Zwaan) בככר הגדולה (Grand-Place) של בריסל, באותו מקום שבו התכנס בעבר האינטרנציונל הראשון ושבו כתב קרל מרקס את המניפסט הקומוניסטי. בכינוס זה, שבו השתתפו נציגים של ארגונים פוליטיים שונים בעלי זיקה סוציאליסטית, כולל המפלגה הסוציאליסטית הבלגית של אדווארד אנזלה, הוקמה "מפלגת הפועלים הבלגית".
מפלגת הפועלים הבלגית נוסדה מתוך הרצון לארגן את כל מעמד הפועלים, לאחד את מגני האינטרסים שלו ולהגשים בהדרגה רפורמות בחברה. היא נבנתה מבחינה אידאולוגית כסינתזה של כמה זרמים בחשיבה הסוציאליסטית. סינתזה זו התגלמה בדמויות כמו סזאר דה פאפה (1890-1841) ואמיל ונדרוולדה שהיה ליושב הראש שלה ומחבר ראשי של הצ'רטר מקארניון.
חבריה הראשונים של המפלגה היו יותר בעלי מלאכה מאשר פועלים. יוצגו בה בהתחלה רק פועלים מן העיר גנט ולא ממרכזי התעשייה האחרים. מתוך חשש מפני מצע רדיקלי מדי שירחיק חלק מהעובדים, לפי המלצתם של סזאר דה פאפה ואחרים, הוחלט שלא להכניס המילה "סוציאליזם" בשם המפלגה והיא נקראה מפלגת הפועלים.
כוח פוליטי מוביל
מצע המפלגה הידוע כ"צ'רטר מקארניון" (Quaregnon) משנת 1894 קבע את הבסיס האידאולוגי של הסוציאל-דמוקרטים הבלגים בין השנים 1894 ו-1979. לפני שנת 1919 שיטת הבחירות הרגיונלית בבלגיה לא איפשרה כמעט שהמפלגה תשיג מקומות בפרלמנט מטעם מצביעיה בפלנדריה ולכן מנהיג הסוציאליסטים מגנט, אדווארד אנזלה נבחר מטעם העיר ליאז'. אחרי הנהגתן בשנת 1919 של זכות הבחירה האוניברסלית לגברים ושיטת הבחירות היחסית (פרופוציונלית) התחזק כוח הסיעה הסוציאליסטית בפרלמנט הבלגי והיא השתתפה בממשלות רבות.
בבחירות הפרלמנטריות הכלליות בשנת 1919 זכתה מפלגת הפועלים הבלגית ב-36.6% מקולות הבוחרים ומספר מושביה בפרלמנט עלה מ 26 ל 70. בעקבות הישג זה של הסוציאליסטים איבדה המפלגה הקתולית את הרוב ממנו נהנתה החל משנת 1884 ונאלצה להרכיב ממשלת קואליציה עם מפלגת הפועלים, שכללה שרים סוציאליסטים. מפלגת הפועלים ניצלה את המצב החדש כדי לקדם רפורמות כמו ביטול החוק שאסר על "פיקטים" של שובתים, חוק 8 שעות העבודה, הנהגת קצבאות זקנה, ומס הכנסה הדרגתי. בבחירות הפרלמנטריות בשנים 1925 ו -1936 מפלגת הפועלים הייתה המפלגה שזכתה במספר הגדול ביותר של קולות.
בשנים 1940-1923 המפלגה הייתה חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי של העבודה. אחרי מלחמת העולם השנייה רוב מנהיגי המפלגה חברו בהקמת המפלגה הסוציאליסטית הבלגית.
יחסי גואטמלה–ישראל
יחסי גואטמלה–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת גואטמלה לבין מדינת ישראל.
לגואטמלה יש שגרירות בירושלים, ולישראל יש שגרירות בעיר גואטמלה סיטי, האמונה גם על הונדורס. שגרירות גואטמלה שכנה רוב השנים בהרצליה, אך בעקבות הכרזת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על העברת שגרירות ארצות הברית לירושלים, הועברה גם שגרירות גואטמלה ב-1 במאי 2018. שגרירת גואטמלה בישראל מנובמבר 2020 היא אולגה הוליסה אנזוטו אגיולר.
לפני הקמת מדינת ישראל
ב-16 ביוני 1947 הגיעו לארץ ישראל אחד-עשר נציגי ועדת אונסקו"פ, שנתמנתה על ידי האו"ם כוועדת חקירה. מטרת הוועדה הייתה להציע פתרונות אפשריים לנוכח המצב הפוליטי באזור. אחד מנציגי הוועדה היה מדינאי מגואטמלה בשם חורחה גרסיה גרנדוס, ששימש גם כשגריר גואטמלה באו"ם. על בסיס דעתם של רוב חברי הוועדה הנ"ל (7 מתוך 11), שבהם נמנה גם נציג גואטמלה, גובשה תוכנית החלוקה לפתרון המצב בארץ ישראל. ב-29 בנובמבר 1947, במהלך ההצבעה בנושא תוכנית זו בעצרת הכללית, גואטמלה הייתה בין 33 המדינות שהצביעו בעדה. כמו כן נטען, שלצורך ההצבעה גרנדוס ארגן את מדינות אמריקה הלטינית באמצעות שגריריהן באו"ם כגוש משמעותי של קולות בעד התוכנית.
על סמך חוויותיו מהביקור, כתב גרנדוס ספר בשם: "כך נולדה מדינת ישראל", ועל שמו נקראים רחובות בירושלים, ברמת גן ובנתניה.
יחסים הדדיים
בשנת 1954 עלתה לשלטון בגואטמלה ממשלה חדשה בעלת השקפה פרו-ישראלית מובהקת שהחלה לעבוד בשיתוף פעולה הדוק עם ישראל.
שגרירות גואטמלה בישראל החלה לפעול בירושלים החל משנת 1955 ועד לשנת 1980. בכך, גואטמלה הייתה המדינה הראשונה שפתחה את השגרירות שלה שהוסמכה לישראל בעיר. במשך השנים, עקב לחץ בינלאומי אשר כלל את העברת החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם, הועברה השגרירות לתל אביב. בשנת 1958 הוחלט לקרוא רחוב מסוים בשכונת קריית היובל בירושלים על שם גואטמלה, ובגואטמלה סיטי ישנה כיכר הקרויה על שם מדינת ישראל. בשנת 1956 הפך חורחה גרסיה גרנדוס לשגרירה הראשון של גואטמלה בישראל. ב-1970 חטפו לוחמי גרילה את נכדו בגואטמלה, ובעקבות כך פנה לעזרתה של ישראל. קצין המודיעין ליאו גלסר ביצע בהצלחה את פעולת החילוץ. בשנת 1967 נוסד בגואטמלה המכון האוונגליזטי "Instituto Guatemalteco-Israeli" (המכון הגואטמלי-ישראלי).
תמיכה ציבורית ומדינית
על רקע מבצע עופרת יצוקה במהלך ינואר 2009, נערכו בגואטמלה סיטי מפגני תמיכה בישראל, וזאת ב-"כיכר החוקה" ומול שגרירות ישראל בעיר. במהלך טקס, שנערך בקונגרס של גואטמלה באפריל 2009, הוענק לישראל אות הוקרה בדרגה הגבוהה ביותר, הניתן על ידי גואטמלה. הוקרה זו זכתה לתמיכתם של רוב חברי הקונגרס בשיעור של שני שלישים, ונועדה להביע תודה עבור תמיכתה של ישראל בגואטמלה בתחומים שונים, כגון: חקלאות, חינוך, רפואה וביטחון.
בדצמבר 2012 ביקר לראשונה נשיא גואטמלה בישראל. במפגש בין ראשי המדינות, צוין לחיוב הקשר בין ישראל לבין גואטמלה. שנתיים לאחר מכן, ערך הנשיא החדש, אוטו פרס מולינה, ביקור בישראל גם כן.
בנובמבר 2016 הגיע הנשיא ג'ימי מוראלס לביקור ממלכתי בישראל. במהלכו הצהיר כי היחסים בין גואטמלה לישראל הם "בני 60 שנים" ונותרו "מצוינים". במהלך הביקור הודה יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין לאזרחי גואטמלה על תמיכתם בסיוע לחינוך ותמיכה בעצמאות מדינת ישראל. בפגישת מוראלס עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, נחתמו שורה שורה של הסכמים דו-צדדיים על שיתוף פעולה בחקלאות, מדע, טכנולוגיה וביטחון בין שתי המדינות. מוראלס נפגש גם עם עמיתו הישראלי, ראובן ריבלין, שהודה למנהיג גואטמלה על תמיכת ארצו במדינת ישראל לאורך השנים. בדצמבר 2017 בעקבות נאום ירושלים של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, אמרה שרת החוץ של גואטמלה, סנדרה חוב, כי גואטמלה תומכת בהצהרת טראמפ בכך שירושלים היא בירת ישראל. לאחר מכן עשרה מחברי הקונגרס הגואטמלי חתמו על מכתב הקורא לנשיא המדינה להעביר את שגרירות גואטמלה בישראל חזרה לירושלים. בהצבעה באו"ם נגד הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל שנערכה לאחר מכן, גואטמלה נכללה בין 9 המדינות שהתנגדו להצעה. ב-24 בדצמבר הודיע הנשיא מוראלס ששוחח עם ראש הממשלה בנימין נתניהו כי בכוונתו להעביר חזרה את שגרירות ארצו לירושלים, ולשם כך נתן הנחיות לשגריר בישראל. ב-16 במאי נחנכה באופן רשמי באזור קרוב לשגרירות ארצות הברית במעמד נשיא גואטמלה מוראלס ורעייתו, ראש הממשלה בנימין נתניהו, ראש משרד החוץ של גואטמלה וכן שרי ממשלת ישראל. גואטמלה היא המדינה הראשונה שהעבירה את שגרירותה בישראל לעיר בעקבות ארצות הברית מאז 2017. בחודש יוני 2018, בעקבות ההתפרצות הקטלנית של הר הגעש פואגו, משרד החוץ הישראלי וצוות זק"א העניקו לניצולי ההתפרצות סיוע בשווי 10,000 דולר שכלל בין היתר שמיכות, תרופות, ציוד עזרה ראשונה וטבליות טיהור מים. בנימין נתניהו שוחח עם נשיא גואטמלה והביע תנחומים בשם אזרחי ישראל. נכון לדצמבר 2019, הסיוע שהובטח לגואטמלה בהקמת שכונת מגורים חדשה עוכב לפי טענת משרד החוץ, בשל עיכוב בהליכים מצד ממשלת גואטמלה.
בפברואר 2021 אישר ראש הממשלה נתניהו כי ישראל העבירה חיסונים נגד קורונה מהמלאי שברשותה לגואטמלה בתמורה לתמיכה בישראל במוסדות הבין לאומיים, יחד עם הונדורס והרשות הפלסטינית מספר החיסונים הגיע ל-15 אלף חיסונים. בהמשך הודיע ראש המל"ל מאיר בן שבת כי החליט להקפיא את ההנחיה להעברת חיסונים למדינות זרות עד שהנושא ייבחן משפטית, וביקש את חוות דעת היועץ המשפטי לממשלה בנושא.
מסחר, תעשייה ותשתיות
בשנת 2004 גדל היצוא מישראל לגואטמלה ב-88%. הייצוא כלל, בין היתר, ציוד תקשורת, מכונות וכימיקלים. נכון ל-2005, פעלו בגואטמלה 134 חברות ישראליות בתחומים שונים, כגון: כבישים, תחנות כוח, תשומות לחקלאות מתקדמת ועוד. אחת מהחברות, אוֹרְמָת טכנולוגיות, מפעילה תחנת כוח גאותרמית באָמאטיטלאן, שבמחוז גואטמלה, המספקת חשמל לכפרים הסמוכים.
בספטמבר 2018 הודיע אסיקלו ויאדרס, שר הכלכלה של גואטמלה, על כוונתו לחתום על הסכם כלכלי חלקי עם ישראל בו יוסרו מכסים על סחורות מסוימות בין המדינות. כך הודיע סגנו, חוסה רודולפו דוהרטי, שביקר באופן אישי בישראל במסגרת סבב ביקוריו ביבשת אסיה. חתימת ההסכם, תהווה שלב ביניים במשא ומתן על חתימת הסכם סחר חופשי.
ביטחון
בנובמבר 2013 הוחלט על ידי ממשלת גואטמלה, לחדש את חימושה של המשטרה הלאומית המקומית, על ידי רכישת כלי נשק מתעשיות נשק לישראל, ושתי חברות נוספות מאיטליה ומאוסטריה.
באפריל 2014 דווח על כך, שהתקיימו מגעים בין חיל האוויר של גואטמלה לבין התעשייה האווירית לישראל לצורך שדרוג אפשרי של מטוסי הערבה ומטוסים נוספים, המצויים ברשות גואטמלה.
אמריפול
אמריפול - קהילת המשטרות של אמריקה (Ameripol, Comunidad de Policías de América) הוא ארגון משטרה רב-לאומי העוסק באכיפה ומלחמה בסמים שהוקם ב-14 בנובמבר 2007 ומטהו הראשי שוכן בבירת קולומביה, בוגוטה. הארגון עוסק בביטחון הציבור, לוחמה בטרור, מניעת פשעי מלחמה, מאבק בסחר בסמים, סחר בבני אדם, סחר בכלי נשק, מאבק בהלבנת הון ופורנוגרפיית ילדים, כמו כן נלחם הארגון בשחיתות ונאבק בפשעי מחשב.
בניגוד למקבילתו האירופאית יורופול, אמריפול היא ארגון אכיפת חוק לכל דבר וסוכני הארגון חמושים באופן קבוע. נוסף להיותו ארגון מודיעין משטרתי העוסק בתיאום בין גופי אכיפת החוק בדרום אמריקה.
פיקוח ומשקיפים
בארגון חברות 14 סוכנויות כסוכנויות משקיפות המשתפות פעולה עם הארגון והן - המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, ההתאחדות הבינלאומית של מפכ"לי המשטרה, ארגון מדינות אמריקה, קהילת אמריקה הלטינית והים הקאריבי לענייני מודיעין משטרתי, אינטרפול, ועדת מפקדי המשטרה של מרכז אמריקה, המשטרה הלאומית של ספרד, המשמר האזרחי הספרדי, יורופול, הקרביניירי האיטלקי, משרד משטרת הפלילים הפדרלית הגרמנית, המינהל המרכזי לשירותי לוחמה בסמים של איטליה, מערך הביטחון האזורי והמשמר הפיננסי האיטלקי.
קהילת יהודי באדן-וירטמברג
קהילת יהודי באדן-וירטמברג התגבשה בתחומי המדינה הפדרלית באדן-וירטמברג שבדרום גרמניה החל מהמאה ה-11. תולדות הקהילה כוללות עליות ומורדות כפועל יוצא מן המאורעות שהתרחשו בשטחי המדינות המארחות.
המדינה הפדרלית באדן-וירטמברג נמצאת בדרום מערב גרמניה. היא הוקמה בשנת 1952 לאחר איחוד הרפובליקות וירטמברג ובאדן. רפובליקת באדן התקיימה בין השנים 1918 – 1952. קדמו לה הדוכסות הגדולה של באדן שהתקיימה בין השנים 1806 – 1919 ומרקיזות באדן שהתקיימה בין השנים 1112 – 1803. רפובליקת וירטמברג התקיימה בין השנים 1918- 1952. קדמו לה ממלכת וירטמברג (1806-1918), נסיכות הבוחר מווירטמברג (1803 – 1806), דוכסות וירטמברג (1495 – 1803) ורוזנות וירטמברג כחלק מהאימפריה הרומית הקדושה (1083 - 1495).
יהודי באדן
העדויות הראשונות לקיומם של יהודים ביישובים שונים במרקיזות באדן מתוארכות למאה ה-13.
במאה ה-14 היו קיימות קהילות יהודיות רבות במרקיזות באדן. היהודים עסקו בעיקר במסחר, במתן הלוואות ובניהול בתי עבוט, עיסוקים שהיו אסורים על הנוצרים. במהלך מגפת המוות השחור, בין השנים 1348 - 1349, היהודים הואשמו בהרעלת בארות ובאחריות לפרוץ המגפה. הקהילות הושמדו או גורשו. היהודים הורשו לחזור למרקיזות בתחילת המאה ה-16. במשך מאתיים השנים הבאות הם גורשו והוחזרו לסירוגין.
בשנת 1722, פרסם הרוזן של קרלסרוהה כתב חסות מיוחד למשך 30 שנה, שקבע בין היתר כי זכות ישיבתם של היהודים במקום מותנית בבעלות על רכוש ששוויו 500 גילדן לפחות. בשנת 1723 נפתח בית קברות יהודי בעיר. בשנת 1725 כבר היה ברשות הקהילה בית כנסת עם מקווה ובניין נוסף.
יהודי וירטמברג
קיימות עדויות לקהילה יהודית בעיר היילברון כבר במאה ה-11. לפני פרוץ המגפה השחורה, בשנת 1348, היו קיימות באזור 65 קהילות יהודיות.
לאחר הגירוש והטבח שבאו בעקבות המגפה, יהודים התחילו לחזור במספרים קטנים בסוף המאה ה-14. תחילה הם שילמו מיסים ישירות לדוכס וירטמברג ולאחר מכן לערים בהן הם התגוררו. המיסים הכבדים גרמו ליהודים רבים לעזוב. צו שפורסם בשנת 1521 הורה על גירוש היהודים מכל שטחי הדוכסות. למרות שבאופן רשמי היה אסור ליהודים להתגורר ולעבוד באופן קבוע בשטחי הדוכסות, קיימות עדויות לנוכחותם ולפעילותם של יהודים בודדים שקיבלו היתרים מיוחדים לעסוק במסחר ובמתן הלוואות.