cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקנזי בוול
סוגיית בתי הספר במניטובה
כראש הממשלה התמודד בוול עם סוגיית בתי הספר במניטובה. ב-1890 ביטלה ממשלת הפרובינציה את המימון הציבורי לבתי הספר הדתיים, הן הקתולים והן הפרוטסטנטים, שרבים סברו שצעד זה מנוגד לסעיפים שנגעו לבתי הספר הדתיים ב"חוק מניטובה" של 1870. עם זאת, בדיון משפטי, קבעה הוועדה השיפוטית של המועצה המלכותית שביטול המימון הציבורי בבתי הספר הדתיים של מניטובה עמד בקנה אחד עם סעיפי חוק מניטובה. בדיון משפטי נוסף קבעה הוועדה השיפוטית שלפרלמנט הפדרלי יש את הסמכות לכפות על מניטובה בחקיקה את החזרת המימון שבוטל.
משבר מנהיגותי
בוול וקודמיו בתפקיד נאבקו לפתור את הבעיה שפילגה את המדינה, את הממשלה ואף את חברי הקבינט שלו. בנוסף, הוא כשל בטיפולו בסוגיה עקב חוסר ההחלטיות וחוסר היכולת שלו כסנאטור, לקחת חלק בדיונים בבית הנבחרים. בוול גיבה את הצעת החוק שאילצה את מניטובה להשיב את המימון לבתי הספר הדתיים, אך לאחר מכן הוא דחה את צעדו זה בשל התנגדות בקרב חברי הקבינט. בשל הקיפאון שנכנסה אליו הממשלה, החליטו חברי הקבינט שבוול בלתי כשיר להנהיג וכפו עליו להתפטר. שבעה שרים הגישו את התפטרותם וסיכלו את מינוים של מחליפיהם.
התפטרותו
אף על פי שבוול גינה את השרים המורדים כ"קן של בוגדים", היה עליו להיעתר לדרישה להתפטר. לאחר עשרה ימים, בעקבות התערבותו של המושל הכללי בשמו של בוול, נפתר המשבר הממשלתי ונראה היה שהעניינים חוזרים למסלולם כאשר שישה מהשרים המתפטרים חזרו בהם, אך באופן מעשי מי שהנהיג את הממשלה היה צ'ארלס טאפר, שהצטרף לקבינט באותה עת ומילא את מקומו של השר השביעי. טאפר, שהיה הנציב העליון (שגריר) של קנדה בבריטניה, נקרא על ידי קושרי הקשר להחליף את בוול. בסיום מושב הפרלמנט הגיש בוול רשמית את התפטרותו והוחלף על ידי טאפר.
שנותיו האחרונות
בוול המשיך לכהן כחבר הסנאט וכיהן כמנהיג סיעת השמרנים עד 1906 ולאחר מכן כיהן כחבר הסנאט מן השורה עד למותו ב-1917 וכיהן ברצף של 50 שנה כחבר בפרלמנט של קנדה.
מקנזי בוול מת מדלקת ריאות בבלוויל, 17 ימים לפני יום הולדתו ה-94. הוא נקבר בבית הקברות המקומי. בטקס הלוויה שלו הייתה נוכחות מלאה של חברי מסדר אורנג', אך לא של אף אחד מחברי הממשלה שכיהנה אז או חברי ממשלות קודמות.
מורשתו
ב-1945 הוכנס בוול לרשימת האישים בעלי החשיבות הלאומית של קנדה. ב-1954 הוציא הדואר הקנדי בול עם דמותו, כחלק מסדרת בולים לזכר ראשי הממשלה. עד 2017 היה בוול ראש ממשלת קנדה היחידי שלא פורסמה אודותיו ביוגרפיה באורך מלא על חייו ועל הקריירה שלו. באתה שנה פורסם ספרה של ההיסטוריונית בסטי דיואר בויס "ראש הממשלה במקרה" (The Accidential Prime Minister). הספר יצא לאור לרגל מאה שנה למותו של בוול. בוייס הלכה לעולמה עשר שנים לפני כן ולא זכתה לראות את ספרה יוצא לאור.
ת'ורמונד
ת'ורמונד (באנגלית: Thurmond) הוא שם משפחה באנגלית.
חטיבת ירושלים במלחמת יום הכיפורים
ערב מלחמת יום הכיפורים היו חלק מלוחמי חטיבת ירושלים מוצבים בגזרת תעלת סואץ. גדוד 68 גויס למילואים ונערך במעוזים של קו בר-לב. מעוזי הקו החזיקו מעמד ברובם ביומיים הראשונים של המלחמה. אולם, לנוכח המספרים העצומים של הכוחות המצריים הצולחים נפלו חלק מהמעוזים לידי המצרים והמגנים עליהם נהרגו או נלקחו בשבי. חלק מהמוצבים פונו רגלית לאחור במבצעים הרואיים. שאר גדודי החטיבה גויסו עם פרוץ המלחמה ונערכו להגנה על החזית המזרחית עם ירדן. לאחר צליחת התעלה הועברו גדודי החטיבה לגדה המערבית של התעלה, ונשארו להגן על הקווים באזור איסמעיליה ואזור הגשרים. החטיבה שוחררה אחרי מספר חודשים.
החטיבה במלחמה
גדוד המילואים 68 של החטיבה נקרא לתפוס עמדות בחזית המצרית בתקופת החגים של תשל"ד, 1973. הגדוד נערך ב-14 המעוזים של קו בר-לב (חוץ מהשניים הדרומיים שהיו מוחזקים על ידי כוחות מגדוד נח"ל) תחת פיקוד החטיבה המרחבית 275 וחטיבת השריון 14. מפקדת גדוד 68 בפיקודו של סא"ל אמיר ראובני נותרה ככוח תחת פיקוד החטיבה המרחבית בצפון גזרת התעלה. חיילי המילואים הגיעו למעוזים עוד לפני ראש השנה והיו אמורים להשתחרר לאחר סוכות. לא הייתה אמורה להיות זאת תקופה מיוחדת ולא היה צפי לפעילות רצינית בגזרה. עם זאת אט אט החלו אנשי החטיבה המוצבים בקו, לראות תנועות מאסיביות של שריון וחי"ר מצרי לאורכה של כול התעלה והעבירו גם דיווחים בקשר על כל המתרחש.
המטרה העיקרית של המצרים בשלב הראשון של מלחמת יום הכיפורים הייתה חצייה מהירה של תעלת סואץ וכיתור מוצבי קו בר לב והכנה להתקפת הנגד הצפויה של צה"ל. הם קראו להתקפה - מבצע באדר. תוך 24 שעות הועברו עשרות אלפי חיילים וכמויות עצומות של ציוד צבאי לגדה הישראלית של תעלת סואץ. התקפות הנגד המקומיות של החטיבות מהאוגדה 252 נהדפו על ידי כוחות חי"ר מצריים שהיו חמושים בטילי נ"ט רבים. מוצבים רבים כותרו וכולם הורעשו במטחי ארטילריה כבדים ששיתקו אותם. החבירה למוצבים מכותרים הייתה בעיה שהציקה מאוד לפיקוד הישראלי ופיקוד הדרום יזם התקפות רבות לחילוץ החיילים המכותרים. בסיוע ההתקפות האלה, חלק מהחיילים הצליחו לסגת לעבר הקווים הישראלים ואחרים נפלו בשבי. רק מוצב אחד - בודפשט - נותר בידיים ישראליות. במהלך המלחמה ספג הגדוד מכה קשה, 76 מחייליו נפלו (30%), יותר מ-60 נישבו (24%) ורבים נפצעו. מתוך 254 לוחמים ומפקדים של גדוד 68, פונו/חולצו/מולטו 118 לוחמים (46%). מבצעי החילוץ נערכו באופן עצמי, ללא מעורבות וסיוע של כוחות אחרים. מבצעי החילוץ התחילו בגזרה הצפונית בשבעה באוקטובר, ונמשכו עד תשעה באוקטובר. המעוז היחיד שלא נפל בידי האויב והמשיך להילחם ללא הפסקה, הוא מעוז "בודפשט" בפיקוד מוטי אשכנזי ובסיוע ישיר ומרכזי של שני טנקים מגדוד 9 בפיקודו של המ"מ שאול מוזס. כל שאר המעוזים לאורך התעלה פונו, או נפלו בידי המצרים.
מעוזי השרטון על חוף הים התיכון היו ראשונים לפינוי. מעוז "בודפשט" כותר ממזרח על ידי כוח קומנדו מצרי, שלא אִפשר לפנות את המעוז. מעוז "טרקלין", שלא הופגז ולא הותקף - פונה ללא תקלות בשבעה באוקטובר. מעוז "דרורה", בפיקוד מולי רונן, על 23 החיילים שלו פונה במבצע דרמטי בליל השביעי באוקטובר. בגזרה המרכזית: מעוז "חיזיון" (גשר פירדאן) נפל בידי המצרים אחר קרבות קשים; מעוז "פורקן" (איסמעיליה) חילץ ופינה את עצמו ללא נפגעים (33 לוחמים), בפיקוד המ"פ מאיר ויזל, בשמונה באוקטובר במבצע חילוץ דרמטי מדהים לשטחנו. לוחמי מעוז "מצמד" (דוור סואר) נפלו בשבי המצרי לאחר קרבות קשים; ואילו מעוז "לקקן" (האגם המר הגדול) לא הופגז ולא הותקף. ופונה בשמונה באוקטובר. בגזרה הדרומית: מעוז "בוצר" (בחיבור בין האגם המר הגדול לאגם המר הקטן) בפיקוד צביקה ציפמן - פונה ללא נפגעים, בתשעה באוקטובר; ומעוז "ליטוף" (ביציאת התעלה מהאגם המר הקטן) נפל בידי המצרים.
מעוז "מילאנו" פונה במבצע מורכב. בשיחות של המג"ד עם המ"פ יעקב טרוסטלר, מפקד המעוז, התברר כי לא יהיה ניתן להיחלץ מהמעוז באור יום באמצעות זחל"מים, כיוון שהמעוז הוקף בכוחות מצריים גדולים עם נשק נ"ט בשטחנו ממזרח. התוכנית, שעובדה במשותף, קבעה, שפינוי המעוז ברגל יתחיל בשעות החשיכה. במעוז היו 43 אנשים, וביניהם חמישה-עשר שריונאים, שטנקיהם נפגעו, ופינו את עצמם למעוז, בחלקם פצועים. כמו כן, היו בו כמה אנשי מנהלה, שהיו חלק מכוח המעוז. ציר התנועה באזור קנטרה מזרח היה אמור להיות ניווט והתחמקות מזרחה, ואחר כך צפונה לכיוון תעוז "יורם". בשעות החשיכה, יצא הכוח מהמעוז בתנועה רגלית שקטה. הכוח נע באטיות עקב הפצועים ובזהירות רבה, כדי להימנע מהיתקלות עם הכוחות המצריים. לאחר כמה שעות של תנועה נתקלו בכוח מצרי. תוך כדי ההתחמקות, נוצר נתק בתוך הכוח. 24 לוחמים בפיקוד טרוסטלר וסגנו מיכה קסטכר הצליחו להתחמק ולהסתתר. עם אור ראשון התגלה הכוח על ידי טנק ישראלי שהחל לירות עליהם בהנחה שמדובר בחיילים מצרים. שנים מהשריונאים, אילן גידרון וגיל אופיר רצו לכיוון הטנק מנופפים בטלית על מנת שהטנק יזהה שהם חיילי צה"ל. הם חולצו על ידי אותו טנק והגיעו לתעוז "יורם", ופונה לבלוזה בזחל"מים. שני לוחמים נהרגו בהיתקלות ושבעה-עשר לוחמים, וביניהם הפצועים, ניתקו מהכוח העיקרי, והתגלו כשהסתתרו במבנה נטוש בעיר קנטרה בשמונה באוקטובר בבוקר. בקרב נהרגו תשעה לוחמים, ושמונה לוחמים נפלו בשבי.
שאר כוחות החטיבה והמחוז (מאורגנים בשלושה גדודי חי"ר, 4 גדודי חי"ם, גדוד מרגמות 120 מ"מ, גדוד נ"ט 90 מ"מ, סיירת, פח"ח, מח' הנדסה ועוד) גויסו ביום שבת ה-6 באוקטובר ותפסו מערכי הגנה בדרומה של בקעת הירדן ועד מעלה אפרים וכן לאורכם של הצירים העולים לגב ההר לעבר ירושלים ורמאללה. מפקדת החטיבה בפיקודו של אל"ם זאב עופר נערכה במעלה אדומים, מכאן שלטה על כוחותיה במערכי ההגנה אל מול חשש אפשרי להצטרפות ירדן למלחמה. לגזרת החטיבה הוזרמו כוחות נוספים כולל גדוד טנקים מחטיבה 670, גדודי ארטילריה נגררים של פקמ"ז, גדודי מרגמות ונ"ט ממפקדת קצח"ר ועוד. חיילי גדוד 68 שלא התגייסו לגזרת התעלה התייצבו במחסני החירום והקימו גדוד נוסף בפיקודו של סא"ל יעקב אבן.
מיד בגמר המלחמה הוחלט להעביר שניים מגדודי החי"ר של החטיבה ומפקדת החטיבה לפיקוד צפון. מפקדת החטיבה וגדוד 62 תוכננו להחליף את חטיבת גולני בג'ובתא אל חשב. אולם, בשל מחסור בציוד חורף ואיכות הציוד האישי של החיילים הוחלט להעביר את החטיבה לגזרה המצרית כדי לתגבר את אוגדה 143 במרחב 'הצליחה' בגזרה המצרית - אפריקה. 'אפריקה' או 'ארץ גושן' היה השם שנתנו חיילי צה"ל לשטח שכבשה ישראל ממערב לתעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים. מקור השם הראשון הוא בעובדה ששטח זה נמצא למעשה ביבשת אפריקה, בעוד שיתר גזרות הלחימה בחזית סיני נמצאו ביבשת אסיה. גדוד 163 הועבר באוטובוסים לגזרתו ב'אפריקה'.
גדוד 62 בפיקודו של סא"ל שי רז נערך להגנה באזור הצליחה והגשרים עם, פלוגה באזור החווה הסינית מול מובלעת הארמייה השלישית המצרית, ופלוגה שסופחה לחטיבה 55 באזור איסמעיליה. גדוד 161 בפיקודו של סא"ל גדעון מסד וגדוד 163 בפיקודו של סא"ל יעקב שריג ומחליפו סא"ל אלי קידר יחד עם גדוד המרגמות בפיקודו של סא"ל יוסי שושן, בפיקוד מפקדת החטיבה המח"ט אל"ם זאב עופר והסמח"ט סא"ל נחמיה שקד, נערכו מול חילי חטיבת הצנחנים 150 המצרית בגזרת אסמאעיליה וקבר החיל האלמוני. הסיירת בפיקוד רס"ן דרור ויגדור עסקה בסיורים במרחב החטיבה ובעיקר לאורך קו הפסקת האש הלא פורמלית. כל העת אירעו תקריות בודדות בהן נורו גם מטחי ארטילריה וקטיושות מהם נפגעו הלוחמים. במקביל נערכו גם שיחות שלום מקדימות בניהולו של הקמ"ן רס"ן דני אשר עם המפקדים המצרים, בחסות האו"ם, לפתרון בעיות מקומיות. שם במטעי המנגו ועל שפת התעלה המערבית, תחת פיקודו של האלוף אריק שרון, שהו חיילי החטיבה כמעט חמישה חודשים עד לפנוי המרחב. החטיבה הייתה מאחרוני הכוחות שחצו את גשרי התעלה מזרחה עם פינוי שטחי "אפריקה".
גדודי החי"ם של החטיבה יחד עם גדוד 68 המחודש נערכו כל העת להגנה במרחבי בקעת הירדן תחת פיקוד מאולתר בתחילה בפיקודו של אל"ם אליעזר אמיתי, מי שהיה מפקד החטיבה במלחמת ששת הימים.
דבינצנזיה
דבינצנזיה (שם מדעי: Devincenzia) הוא סוג של עוף נכחד טורף בן משפחת הפורוסרקוסיים שבסדרת הקריאמאים, אשר חי באמריקה הדרומית במהלך תחילת המיוקן עד לתחילת הפליוקן לפני 4–21 מיליון שנה מהיום. בעבר כונה אונקטורניס (Onactornis). סוג זה תואר לראשונה ב-1932 וכלל 2 מינים: Devincenzia gallinali ו-Devincenzia pozzi. הוא קיבל את שמו על שם גריבלדי דבינצנזי (Garibaldi Devincenzi).
הדבינצנזיה היה טורף-על גדול באזור מחייתו בערבות הקדומות של אורוגוואי ושל צפון ארגנטינה (סביב בואנוס איירס ואנטרה ריוס), שם התגלו מאובניו. הוא הגיע לגובה 2.5 מטרים ולמשקל 250 קילוגרם ובמראהו דמה לפורוסרקוס, אך היה בעל עצמות חזה רחבות וחזקות יותר. עד לגילוי הקלנקן בערבות ארגנטינה הוא נחשב לסוג הגדול ביותר. המקור של עוף זה היה מרתיע מאוד ואורך הגולגולת הגיע ל-65 סנטימטרים מה שאיפשר לו להרוג בחבטה קלה ממקורו.
פוטין (סגסוגת)
פוטין (בצרפתית Potin) היא סגסוגת עתיקה, בדרך כלל בצבע אפור של נחושת עם בדיל, עופרת או לפעמים אבץ עם תערובות מתכות נוספות.
היא הייתה בשימוש למטבעות שיוצרו במצרים, בהודו ובצרפת. רוב המטבעות מן הסגסוגת נוצרו בשיטת יציקה ולא במטבעה.
שנות שימוש
הסגסוגת שימשה את העמים הקלטיים לכלי בית ותכשיטים בתקופה שאחרי שנת 150 לפנה"ס.
הדיוויזיה הראשונה 7 בדצמבר
הדיוויזיה הראשונה 7 בדצמבר (בהולנדית: Eerste Divisie "7 December") הייתה דיוויזיית חיל רגלים ממוכן של צבא הולנד אשר פעלה בין השנים 1946–2004.
היסטוריה
ב-17 באוגוסט 1945 הכריזה אינדונזיה על עצמאות מהשלטון ההולנדי. ההולנדים סירבו להכיר בעצמאות האינדונזית, וכך נפתחה מלחמת העצמאות של אינדונזיה. ההולנדים הקימו את הדיוויזיה הראשונה במטרה להחזיר את אינדונזיה לשליטתם. באופן רשמי מטרת הדיוויזיה הייתה לשמש ככוח משטרה שידכא את המרד, ויכניס את אינדונזיה חזרה לאיחוד פדרלי עם הולנד, ולפיכך היא קיבלה את השם "7 בדצמבר" על שם נאומה של וילהלמינה, מלכת הולנד מ-7 בדצמבר 1942, אשר בו התוותה את הקווים למדיניות שתנקוט הולנד במושבות לאחר מלחמת העולם השנייה. החיילים ההולנדים שרתו באינדונזיה עד 1949, אז החליטה הולנד להכיר בעצמאותה של אינדונזיה, והחיילים ההולנדים החלו לחזור לארצם. הפינוי הסופי של הכוחות ההולנדים הושלם עד 1950.
לאחר חזרתה להולנד, הפכה הדיוויזיה לכוח עתודה של הצבא ההולנדי, והועמדה לרשות נאט"ו. לאורך כל המלחמה הקרה הוצבה הדיוויזיה בכוננות והייתה אמורה להישלח לחזית במקרה שתפרוץ מלחמה באירופה. לאחר סיום המלחמה הקרה, נשלחו חלקים מהדיוויזיה להשתתף במלחמות יוגוסלביה ובמלחמת אפגניסטן. החל מ-1995 היא הייתה חלק מהקורפוס הראשון הגרמני-הולנדי. ב-2004 פורקה הדיוויזיה, והכינוי "7 בדצמבר" הועבר לבריגדת התובלה האווירית ה-11.
זאב צעיר: הסרט
זאב צעיר: הסרט (באנגלית: Teen Wolf: The Movie) הוא סרט מתח על טבעי לנוער אמריקאי שנכתב והופק על ידי ג'ף דייוויס, ומשמש כהמשך לעלילת הסדרה עליה הוא מבוסס, ששודרה בשנת 2011 ובעצמה מבוססת באופן רופף על סרט באותו השם משנת 1985. בנוסף, הסרט עתיד לשמש גם כנקודת מוצא לסדרה "Wolf Pack", המבוססת על רומן שנכתב על ידי אדו ואן בלקום.
הסרט עלה לשירות הזרמת המדיה "פרמאונט+" ב-26 בינואר 2023.
עלילת הסרט
15 שנים לאחר שסקוט שעזב את ביקון הילס, סקוט מק'קול מנהל כעת מקלט לבעלי חיים בלוס אנג'לס, צמוד למרפאה החדשה של דיטון, לידיה עובדת בחברת אנרגיה בסן פרנסיסקו ונפרדה מסטילס לאחר שקיבלה חזון חוזר על מותו. לדרק יש ילד בן 15 בשם אלי, והוא מנהל חנות לתיקון רכב עם מליה ופיטר. מייסון הצטרף למשטרת ביקון הילס. ליאם חי ביפן ועובד במסעדה היקארי ג'אנג, שם הם שומרים על הכד המכיל את הנגיטסונה. דמות עם ברדס תוקפת את המסעדה ומשחררת את נגיטסונה.
הדמות מציתה שריפות רבות ביער ביקון הילס, סקוט, לידיה וכריס מקבלים חזיונות של אליסון, שמתה בידו של האוני. הם משערים שהנשמה שלה לכודה בבארדו ואינה יכולה להמשיך הלאה עד שהם יבצעו טקס. הם חוזרים לביקון הילס יחד עם ג'קסון לטקס בנמטון, שמקים לתחייה את אליסון באופן בלתי צפוי. היא מתעוררת עם אמנזיה, ולא מזהה את סקוט ושומרת על זכרונות מקוטעים מהריב של משפחתה עם דרק. היא תוקפת את סקוט ונמלטת מבית החולים.
דיטון מבין שהנגיטסונה מחזיק בכריס וגורם לחזיונותיה של אליסון כדי להערים על החבורה של סקוט להחזיר אותה מהמתים. הנגיטסונה משתמש בכוחו של הנמטון כדי להתבטא פיזית ויוצר תשעה אוני. זה ניגש לאליסון בטענה שסקוט הרס את משפחתה. אליסון תוקפת את דרק וצדה את סקוט ואלי עד שסקוט נותן לה לדקור אותו עם פגיון מצופה ברעל זאבים. היא לוקחת אותו לאצטדיון של העיר כדי להשתמש בו כפיתיון לשאר החבורה שלו. הוא מצליח לעורר עוד מהזיכרונות שלה, והיא יוצרת איתו פעולה נגד הנגיטסונה.
הנגיטסונה חוטף את ליאם, היקארי, דרק, אלי, ונואה, מייסון, ודיטון, ומחזיקים אותם כבני ערובה בבארדו. לידיה וג'קסון בוחנים את שריפות היער ומבינים כי עצי רוויה נשרפו על מנת לייצר אפר הרים. האשם הוא אדריאן האריס, שהסתתר מאז הירצחו לכאורה, מאשים את הלהקה של סקוט בחוסר המזל שלו ומתכננן נקמה. האריס מקיף את האצטדיון באפר הרים ומאלץ את לידיה לצפות במצוקתם של חבריה כדי שהנגיטסונה תוכל להאכיל את כאבה. לידיה מייצרת צרחה שגורמת לאליסון לזכור את עברה כששמעה אותה. סקוט משכנע את הנגיטסונה לשחרר את כולם אם אליסון תוציא אותו להורג. היא יורה בו בחוסר רצון, אבל הרוח הקיצונית של היקארי מגנה עליו מפגיעה. פאריש בוער מבעד לאפר ההרים, והוא, כריס, ומליסה והאחרים מצטרפים לחבורה בבארדו. החבורה המאוחדת הורגת את האוני בזמן שסקוט, דרק ואלי גוברים על הנגיטסונה. דרק מרסן את זה עד שפאריש ישרוף את שניהם. עיניו של דרק הופכות לאדומות ברגעיו האחרונים, והופך לאלפא אמיתי באמצעות מעשה ההקרבה העצמית שלו. אליסון מתאחדת עם סקוט וחבריה.
בהלוויה של דרק, נואה מוריש את הבעלות על הג'יפ של סטיילס לאלי. סקוט מחדש את מערכת היחסים שלו עם אליסון ומתכננן בסופו של דבר לאמץ את אלי. פאריש שם את האריס בבית חולים פסיכיאטרי.
פיתוח וליהוק
בספטמבר 2021, נמסר כי שירות הזרמת המדיה "פרמאונט+" שוקדת על פיתוחו של סרט איחוד לסדרת הטלוויזיה "זאב צעיר", אותו ישוב לכתוב ולהפיק בפועל, ג'ף דייוויס, יוצר הסדרה. עוד נמסר כי רוב חברי צוות השחקנים המקורי ישובו לגלם את דמויותיהם, למעט דילן או'בריאן, ארדן צ'ו וקודי כריסטיאן, שסירבו לשוב להפקת הסרט.
הפצה
הסרט עלה לשירות הזרמת המדיה "פרמאונט+" ב-26 בינואר 2023.
ביקורות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון רקוב של 39% עם דירוג ממוצע של 5.4/10, על סמך 23 ביקורות.
שן יימינג
שֶׁן יִימִינְג (בסינית: 沈一鳴; 30 במרץ 1957 – 2 בינואר 2020) היה רמטכ"ל צבא טאיוואן.
הוא החליף את האדמירל לִי שִׂימִינְג ושימש בתפקידו מראשית יולי 2019, ועד מותו בהתרסקות מסוק UH-60 בלק הוק של הכוחות המזוינים הטאיוואנים, דקות ספורות לאחר ההמראה, במחוז וולאי  בתחום הרשות המקומית ניו טאיפיי בראשית שנת 2020.
בראשית (חברה)
בראשית הוא תאגיד ישראלי העוסק באריזה ובשיווק של פירות.
נכון לשנת 2012, משווק "בראשית" כ-50 אלף טון פירות נשירים בשנה, שהם כ-30% משוק הפירות הנשירים בישראל. בין היתר, משווק התאגיד אגסים, אפרסקים, דובדבנים, ליצ'ים, משמשים, נקטרינות, קיווים, שזיפים, שסקים ותפוחים. בנוסף לשיווק בישראל, מייצא "בראשית" פירות גם לבריטניה, דרום אפריקה, קפריסין ורוסיה.
שולמית אליאש
שולמית אליאש (נולדה ב-1941) היא היסטוריונית ישראלית.
ביוגרפיה
פרסמה מחקרים רבים בנושא ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי ובסוגיית הרבנות הראשית בארץ ישראל ובמדינת ישראל. ספרה "גולי אצ"ל ולח"י" זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר לשנת תשנ"ז. פרסומיה מופיעים בכתבי עת שונים, בהם קתדרה וסיני.
הייתה שותפה בצוות החוקרים והכותבים של לקסיקון האישים של ארץ-ישראל: 1799-1948. מעורכי ספר הזיכרון "משואה ליצחק" שיצא לאור בשנת 2008, במלאת 50 שנה לפטירת הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
חברת מכון ז'בוטינסקי וייצגה את המכון כחברה במועצה הציבורית להנצחת זאב ז'בוטינסקי שהוקמה בשנת 2005. כמו כן נמנית עם צוות המכון לחקר הציונות הדתית על-שם ד"ר זרח ורהפטיג.
משפחתה
נישאה לעו"ד אמוץ אליאש, לשעבר סגן ראש עיריית רמת גן. היא כלתם של יחיאל אליאש, מייסד תנועת בני עקיבא, ומרים אליאש, ממייסדות תנועת אמונה לאישה הדתית. גיסתה היא שרה אליאש.
אתול פוגארד
הרולד אתול לניגן פוגארד (נולד ב-11 ביוני 1932) הוא מחזאי, סופר, שחקן ובמאי דרום אפריקאי הנחשב לגדול מחזאי דרום אפריקה. המגזין טיים הכתיר את פוגארד כבר ב-1985 בתואר "המחזאי הפעיל הגדול ביותר בעולם דובר האנגלית". הוא נודע בעיקר בזכות מחזותיו הפוליטיים והנוקבים שיצאו כנגד משטר האפרטהייד, ובזכות הסרט זוכה האוסקר לשנת 2005 צוצי, בבימויו של גאווין הוד.
עד היום כתב פוגארד יותר משלושים מחזות, ושימש כמרצה אורח לתסריטאות, משחק ובימוי במחלקה לתיאטרון ומחול באוניברסיטת קליפורניה, סן דייגו. הוא זכה בפרסים רבים, בכלל זה אות מסדר איקהמנגה "על תרומתו המצוינת והישגיו בתיאטרון" מממשלת דרום אפריקה, וחברות כבוד של החברה המלכותית לספרות בבריטניה. בשנת 2010 נקרא על שמו תיאטרון בעיר קייפטאון (שסגר את שעריו בזמן מגפת הקורונה ב-2021).
ביוגרפיה
פוגארד נולד במידלבורג, דרום אפריקה. אמו, מרי (פוטגיטר), הייתה ממוצא אפריקנרי ואביו, הרולד פוגארד, היה פסנתרן ג'אז ממוצא אירי, אנגלי וצרפתי.
חיים אישיים
פוגארד היה נשוי לסופרת ולמשוררת שילה פוגארד (לבית מאירינג). השניים נישאו בספטמבר 1956, שנה לאחר שהכירו באוניברסיטת קייפטאון, והתגרשו בשנת 2015. בתם ליסה פוגארד גם היא סופרת.
פוגארד נישא בשנית בשנת 2016, בעיריית ניו יורק, לסופרת הדרום אפריקאית פאולה פורי, והשניים מתגוררים בבולאנד שבדרום אפריקה.
ניצן שקד
ניצן שקד, קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שימש כראש מספן הציוד בחיל הים הישראלי.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל בחר לשרת בחיל הים והשלים קורס חובלים. בהמשך שימש כראש מחלקת כלי שיט, ראש מחלקת תכנון, ארגון, לוגיסטיקה ומשאבים בחיל וכמפקד יחידת בחינה וניסויים של חיל הים. לאחר מכן שירת כראש מספן הציוד בחיל.
קרב אקסונה
קרב אקסונה נערך על גדותיו של נהר אקסונה (כיום אן) בשנת 57 לפנה"ס במסגרת מלחמת גאליה. בקרב זה ניצח הצבא הרומי בפיקודו של יוליוס קיסר את הקואליציה של השבטים הבלגיים שנאספה נגדו. העימות היה מצומצם יחסית והצדדים העבירו את רוב הזמן בהמתנה למהלכי היריב. הלוחמה עצמה הייתה קצרה יחסית ולא עירבה את חלק הארי של שני הצבאות. הצבא הבלגי הגדול לא היה מסוגל לקיים את עצמו ופשוט התפזר. קיסר ניצל את הצלחתו בקרב והצליח להכניע חלק מהשבטים הבלגיים, אך אחרים התמידו בהתנגדותם והצדדים התנגשו פעם נוספת, בקרב סאביס.
רקע
לאחר הקרבות נגד הגרמאנים חזר הצבא הרומי למגורי חורף. בזמן הזה דאג קיסר לאמן את הלגיונרים החדשים שגייס במהלך שנת 58 לפנה"ס והוסיף עליהם עוד שני לגיונות וכך הביא את כוחו לכדי שמונה לגיונות שלמים. השבטים הגאלים חשו אי נחת מכך שהחליפו פולש אחד באחר. במקום הגרמאנים, חנה כעת הצבא הרומי באדמותיהם. השבטים הבלגים היו מוטרדים יותר מכולם והחלו בהכנות לקראת הדיפת הפלישה הרומית. קיסר מצדו לא עשה דבר כדי להרגיע את הגאלים. להפך, הוא החליט להרחיב את תחום ההשפעה הרומי מעבר לגבולות הפרובינקיה שלו ועסק באופן נמרץ ביותר בהכנות לקראת השנה הקרובה.
יוליוס קיסר יצא לעבר הבלגים בשלהי האביב, כשהתבואה הספיקה לאספקת צבאו ותוך שבועיים הגיע לאזורם של שבט הרמים באזור צפון-שמפאן המודרנית בין נהרות המיוז והמארן. הוא פלש לשטח הרמים ובנה מחנה על גדות הנהר אקסונה (אָן של ימינו) כ-8 ק"מ מביבראקס (ככל הנראה לאן המודרנית), אחת הערים החשובות ביותר של הרמים. הרמים נאלצו לבחור במי לצדד: מצד אחד יוליוס קיסר עם לגיונותיו שהה על אדמותיהם ומצד שני צבא הקואוליציה של הבלגים עם בעלי בריתם ממוצא גרמאני התקרב לאזור. הרמים העדיפו משא ומתן עם קיסר על פני עימות גלוי עמו, נכנעו וכרתו ברית עם רומא. כמו כן, מסרו כי הצבא של הבלגים, יחד עם בעלי בריתם ממוצא גרמאני מונה כ-300,000 לוחמים, מהם כ-40,000 ממוצא גרמאני. מרבית הלוחמים הבלגים הגיעו משבטי הנרווים (Nervii), הבלובאקים (Bellovaci) והמורינים (Morini) גם אם קיסר מגזים בהערכות שמסרו לו הרמים, ללא ספק הצבא של הבלגים שניצב מולו היה גדול בהרבה מצבאו שלו.
רומאים
בתקופה זו היה הצבא הרומי צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים. המבנה המבצעי החשוב ביותר בצבא הרומי היה הלגיון, שנחלק לקוהורטות. בלגיון שירתו אזרחים רומאים בתפקידי חיל רגלים כבד ולא נכללו בו חיילים קלי חימוש או פרשים. בנוסף ללגיונות שירתו בצבא הרומי חילות עזר שחייליהם גויסו מקרב עמים כבושים או מקרב שכירי חרב. חיילים אלו שירתו בחיל הפרשים וביחידות של חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול סקוטום ועל ראשו קסדה טובה. שריונו של הלגיונר היה טוב כמו שריונו של האריסטוקרט הגאלי, אך היות שהאריסטוקרטים היו מעטים היווה השריון הכבד של הלגיונר יתרון מכריע בקרב. לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50–65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד - פילום. הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב ואף להוציא אותו מכלל שימוש. כך נותר הלוחם הגאלי חשוף ללא מיגון אפקטיבי כלשהו, נתון לחסדי הלגיונר המשוריין בכבדות.
בתקופה זו נחלק הלגיון לעשר קוהורטות (סדר גודל של גדוד, 480-600 לוחמים), כל אחת בת שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80-100 לוחמים) תחת פיקודו של קנטוריון. סביר להניח שבתחילת המערכה כלל כל לגיון כ-5,000 לוחמים, ובסופה נותרו בו כ-4,000 בגלל האבדות בקרבות. בעקבות הרפורמה המריאנית כלל הלגיון אך ורק חיל רגלים כבד ולא היו בו כוחות קלים כלשהם או פרשים. בנוסף, כל לגיון כלל יחידות ארטילריה אורגניות. כל קנטוריה הייתה מצוידת בסקורפיון (סוג של בליסטרה קלה) ואילו לכל קוהורטה נוספה בנוסף לכך בליסטרה כבדה יותר. לגיון בתקן מלא כלל 60 סקורפיונים ו-10 בליסטרות.
בגלל היעדר הפרשים בלגיונות נאלץ קיסר לגייס פרשים מקרב בעלי בריתו. מרביתם גויסו מקרב השבטים הגאלים שהיו נאמנים לו ומספרם השתנה משנה לשנה, אך בכל אופן לא היה גבוה במיוחד ועמד בממוצע על כ-3,000 עד כ-4,000 פרשים. בשנת 55 דיווח קיסר בספרו שמשרתים בצבאו 5,000 פרשים, אם כי זה מספר חריג. בנוסף, שירתו בצבאו עוד כ-500 פרשים גרמאנים.
כוחות רגלים קלים סופקו על ידי חיל העזר. שמם מטעה מעט; אמנם רבים אכן היו חמושים באופן קל ללא מיגון כבד, אך חלקם היו מוגנים היטב בשריון. השם "קל" מצביע לא רק על סוג החימוש, אלא בעיקר על צורת הלחימה: לגיונרים נלחמו במערך צפוף ואילו חיילי העזר נלחמו במערך פזור יותר. כוחותיו הקלים של קיסר כללו קלעים מהאיים הבלאריים, מטילי כידונים מנומידיה ועוד.
בלגים
הלוחמים הגאלים היו בדרך כלל לא מוגנים בשריון גוף ורק האריסטוקרים העשירים היו יכולים להרשות לעצמם שריון שרשראות. נעשה שימוש מסוים בקסדות שיוצרו באיכות טובה, אך גם אלו לא היו נפוצות במיוחד. להגנתם השתמשו בעיקר במגן גדול עשוי מעץ, שהיה חיוני גם לצורת הלוחמה הגאלית. להתקפה השתמשו הגאלים בעיקר בחרבות ארוכות, שהיו גדולות בהרבה מגלדיוס, החרב הרומית הטיפוסית. אורכה של החרב הגאלית בתקופה זו הגיע עד כ-90 ס"מ. החרב נועדה בעיקר לשיסוף ורבות היו עם קצה מעוגל. הגאלים השתמשו גם בחניתות קשתות, כידונים וקלע, אך אלה היו נפוצים פחות מהחרבות הארוכות.
הפרשים הגאלים היו מורכבים בעיקר מבני האצולה העשירה ולכן חמושים טוב יותר. סביר להניח שרובם חבשו קסדות ורבים עטו על גופם שריון. בנוסף לשריון הגוף, השתמשו במגן, לרוב עגול או מאורך. הפרשים נלחמו בדומה לרגלים בחרבות כבדות, אך השתמשו גם בחניתות.
העדר הקצינים המקצועיים מנעה מהגאלים יצירת טקטיקה גמישה. מבנים טקטיים מורכבים לא היו קיימים וגם לא הייתה קיימת חלוקה ליחידות משנה. הלוחמים הגאלים נלחמו כפרטים בודדים בתוך קבוצה ולא כגוף אחד. בקרב עצמו, הטקטיקה העיקרית הייתה הסתערות במהירות גבוהה בניסיון לשבור את שורות האויב. אם קווי האויב לא נשברו, חזרו על ההסתערות במהירות גבוהה וצעקות קרב וכך שוב ושוב עם הפסקות קלות למנוחה עד שהאויב נשבר או הצבא הגאלי נסוג. שיטת לחימה זו לא הייתה גמישה, אך הייתה מפחידה מאוד ובמקרה של אויב לא נחוש היה בה עצמה מספיקה כדי לשבור את שורותיו. טקטיקה זו שימשה את צאצאי הקלטים הסקוטים עד המאה ה-18 וסופה בהסתערות בקרב קלודן (1746).
הקרב
הבלגים ניסו להטיל מצור על בירבקס ותקפו אותה. קיסר שחנה בסמוך שלח את חיל הרגלים הרומי הקל והדף את התקפתם על בירבקס. לאחר הדיפת ההתקפה נותרו הצדדים במחנותיהם, כשהבלגים יצאו מדי פעם לגיחות ושפרו כפרים קטנים וחוות מבודדות. קיסר חנה עם גבו לנהר והמתין להתפתחויות. בשלב מסוים החליט לצאת מהמחנה ונערך במערך קרבי. ששת הלגיונות המנוסים הוצבו בקו ואילו שני החדשים הושארו במחנה.
היות שאגפי המערך הרומי לא היו מוגנים במכשולים טבעים, הורה קיסר לחייליו לחפור שתי תעלות באגפיהם שנתמכו בזווית ישרה יחסית למערך הצבא הרומי. בקצה כל תעלה הורה להקים מגדל ובו כלי ארטילריה שונים דוגמת בליסטראות וסקורפיונים. גם חזית המערך הרומי הייתה מוגנת באופן חלקי על ידי מכשולים טבעיים: נחל רדוד וביצה קטנה שניצבו לפני העמדות הרומיות לא מנעו אמנם את יכולת התנועה מהצבא הבלגי, אך היו יכולים להאט אותו וכך להפוך אותו למטרה נוחה לארטילריה הרומית.
כדי להימנע מחציית הביצה, שלחו בלגים חלק מצבאם לכבוש גשר במעלה הנהר. הדבר נודע לקיסר והוא יצא בראש פרשיו וחייליו הקלים לכיוון הגשר כדי להדוף את הבלגים. בקרב קצר שהתפתח במקום גבר הכוח הרומי על הבלגים ואלה נסוגו. בינתיים, החל הצבא הבלגי הענק לסבול מקשיי אספקה, היות שמערכת לוגיסטית מסודרת לא הייתה קיימת ולא הייתה כל דרך לספק מזון. משראו שהלוחמה נכנסת למצב סטטי, פרשו הבלגים משדה הקרב. קיסר חשש בהתחלה שמדובר במארב, אך השתכנע עד מהרה שאין זה כך ושלח את פרשיו תחת פיקודם של פובליוס ליקיניוס קראסוס ולוקיוס אורונקולאוס קוטה לרדוף אחרי הבלגים. כדי לתמוך בהם שלח את טיטוס לאביינוס בעקבותיו עם שלושה לגיונות. הפרשים הצליחו להדביק את הבלגים הנסוגים והפילו בהם חללים רבים.
קיסר ניצל את הצלחתו בקרב ופלש לארצם של הסאוסיונים (Suessiones) והגיע לנוביודונום (Noviodunum; כיום ליד סואסון), האופידום העיקרי שלהם. ההסתערות הרומית הראשונה נהדפה, אך קיסר הורה להרכיב מכונות מצור. מראה מכונות המצור הטיל מורה על הסאוסיונים והם נכנעו. קיסר המשיך לנצל את ההצלחה וכבש גם את שטחי הבלובאקים.
כנסיית סנט פול (ירושלים)
כנסיית סנט פול (באנגלית: St. Paul’s Church) המכונה גם כנסיית המבשר היא כנסייה הממוקמת בשכונת מוסררה בירושלים, ברחוב שבטי ישראל. ממול לכנסייה, קיים מנזר סנט דה פול. הכנסייה שייכת לחברה המסיונרית הכנסייתית מצרפת.
היסטוריה
הכנסייה הוקמה בשנת 1874, כחלק מהכנסייה האנגליקנית והייתה מהמבנים הראשונים באזור. בתקופת המנדט הבריטי עובדי המנהלה בריטיים נעזרו בשירותי הכנסייה וכמחווה הרחוב נקרא "סנט פול".
בשנות ה-80 הוצתה הכנסייה בידי יהודים ביניהם נועם פדרמן.
שרון אפק
שרון אפק (נולד ב-10 באוגוסט 1970) הוא משפטן, מכהן כמשנה ליועצת המשפטית לממשלה לניהול ותפקידים מיוחדים, שהוא מנהל מערך הייעוץ והחקיקה במשרד המשפטים.
ביוגרפיה
אפק גדל בנתניה, בנם של דליה ואורי אפק, אנשי ספורט וחינוך. אביו שימש כמנכ"ל הוועד האולימפי בישראל.
למד משפטים באוניברסיטת תל אביב כעתודאי. בשירותו הצבאי שימש במגוון תפקידי פיקוד ומטה בפרקליטות הצבאית, ובהם ראש ענף ביטחון וקשרי חוץ, סגן ראש מחלקת הדין הבינלאומי (2002–2004), עוזר הפרקליט הצבאי הראשי ופרקליט חיל האוויר (2004–2007).
בשנים 2007–2009 היה היועץ המשפטי לאזור יהודה והשומרון, ובהמשך כיהן כסגן הפרקליט הצבאי הראשי (2009–2012) וכמפקד מגמת אפק במכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה של צה"ל.
כפרקליט הצבאי הראשי
ב-22 באוקטובר 2015 נכנס לתפקידו כפרקליט הצבאי הראשי.
בתפקידו זה הורה על העמדתו של החייל אלאור אזריה לדין פלילי בעבירה של הריגה. משפטו של אזריה התנהל במהלך כהונתו של אפק, ובסופו הורשע החייל בעבירות המיוחסות לו ונגזר עליו עונש מאסר. בריאיון שנתן בשנת 2017 לביטאון לשכת עורכי הדין בישראל, "עורך הדין", התייחס אפק למשפט אזריה כ"ציון דרך משפטי וערכי בתולדות המשפט הצבאי". בתקופת כהונתו התנהל גם משפטו של תת-אלוף אופק בוכריס, שבסופו הורשע בוכריס על פי הודאתו בהסדר טיעון בבעילה אסורה בהסכמה ובהתנהגות שאינה הולמת והורד בדרגה.
ב-12 ביולי 2018 קודם אפק לדרגת אלוף.
בתקופת כהונתו אימצה הפרקליטות הצבאית מדיניות חדשה בנוגע לאכיפת החוק כלפי חיילים שנכשלו לראשונה בעבירות מסוימות, כגון עבירת השימוש בסמים בנסיבות אזרחיות. מטרתה של מדיניות זו להעניק לחיילים אלה הזדמנות שנייה, לעודדם להשלים שירות צבאי תקין, ולאפשר את שיקומם. מדיניות דומה הוחלה על חיילים הנעדרים משירות, לגביהם הופעלו "הסדרי שילוב" המאפשרים להם לשוב לשירות תקין בליווי ותמיכה להם הם זקוקים, מתוך מטרה לאפשר להם לסיים את שירותם באופן תקין. מיזם זה, תחת הכותרת "הליכי השילוב בבית הדין המשלב" פותח כמהלך משותף לפרקליטות הצבאית, לבתי הדין הצבאיים ולאגף כוח האדם בצה"ל ונועד לאפשר, לחיילים שנמצאו מתאימים לכך, על אף שנעדרו מהשירות הצבאי שלא ברשות, הזדמנות שנייה להשלים שירות צבאי מלא ולאחר מכן להשתלב בחברה האזרחית ללא רישום פלילי. המיזם זכה בפרס הרמטכ"ל הראשון לחדשנות לשנת התשפ"א-2020, בקטגוריית "האנשים".
כמו-כן, בתקופה זו קוצר בצה"ל משך המעצר עד להבאתו של חייל עצור בפני שופט מ-48 שעות ל-24 שעות והוחל הסדר חדש שמאפשר עריכת תסקירי מבחן לגבי עונשם של חיילים, טרם מתן גזר הדין בעניינם.
שינוי מהותי נוסף בא לידי ביטוי בהחלתו הרשמית של חוק זכויות נפגעי עבירה על צה"ל, במטרה לחזק את ההגנה על נפגעי עבירה בצה"ל. עוד הוקם, בשיתוף פעולה של הפרקליטות הצבאית ויועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר, מערך ליווי משפטי לחיילים ולחיילות שחוו פגיעה בשירותם על רקע מיני.
באוקטובר 2018 הורה למשטרה הצבאית החוקרת לפתוח בחקירה פלילית בנוגע למותה של רזאן א-נג'אר שנהרגה במהלך ההפגנות בגבול רצועת עזה ביוני 2018.
ביולי 2019 החילה התביעה הצבאית מדיניות של הסדרים מובנים בעבירות תעבורה, המאפשרת למשרתי קבע להודות בעבירות תעבורה קלות כשהענישה היא הרשעה וקנס, חלף משפט פלילי העלול להסתיים גם בפסילה בפועל. למשרתי חובה ניתנה גם האפשרות לתשלום קנס מופחת, אך לצידו פסילת רישיון נהיגה על תנאי. מטרת המדיניות לאפשר אכיפה יעילה ומרתיעה יותר.
בספטמבר 2021 סיים אפק את תפקידו, ובמקומו מונתה יפעת תומר ירושלמי.
לאחר השירות בצה"ל
ב-30 בספטמבר 2021 פורסם כי אפק נמנה עם רשימת 24 המועמדים הסופיים לתפקיד שופט בבית המשפט העליון. ביוני 2022 אושר מינויו של אפק למשנה ליועצת המשפטית לממשלה, מנהל מערך ייעוץ וחקיקה, והוא נכנס לתפקידו ב-1 ביולי.
ב-16 בדצמבר 2021 הודיעה העמותה למשפט ציבורי בישראל כי אפק הוא הזוכה בפרס גורני למשפטן בשירות הציבורי לשנת 2021.
השכלה וחיים אישיים
לאפק תואר ראשון במשפטים בהצטיינות מטעם אוניברסיטת תל אביב ותואר שני במשפטים בהצטיינות יתרה מטעם אוניברסיטת תל אביב. הוא בעל תואר שני בביטחון לאומי בהצטיינות מטעם אוניברסיטת חיפה במסגרת המכללה לביטחון לאומי, ובוגר התוכנית לבכירים בשירות הציבורי מטעם קרן וקסנר באוניברסיטת הרווארד. הוא בוגר קורס פיקוד ומטה "אפק".
אפק הוא הקצין הבכיר ביותר בתולדות צה"ל הנמנה עם הקהילה הגאה. אף שלא הסתיר זאת קודם לכן, בריאיון שנתן בשנת 2017 ציין זאת לראשונה בתקשורת. באותו ריאיון ציין כי חשוב מבחינתו לשמש מודל לחיקוי לצעירים ולצעירות מקהילת הלהט"ב המתגייסים לצה"ל ולשדר להם מסר שצה"ל כצבא העם ידע להעריך אותם לפי יכולותיהם וכישוריהם.
אפק הוא רץ חובב, שנטל חלק במספר ריצות מרתון, ושיאו האישי, שאותו השיג במרתון פריז, עומד על 2:45:53 שעות.
בת-דודתו מצד אביו היא מיכל הרצוג, רעיית נשיא המדינה יצחק הרצוג. גיסו הוא כדורגלן העבר עודד מכנס.
פשטי נפלו (עיתון)
פשטי נפלו (בהונגרית: Pesti Napló, שפירושו "יומן של פשט") היה יומון פוליטי הונגרי, שפורסם בין מרץ 1850 לבין אוקטובר 1939. ייסוד היומון נחשב כאירוע העיתונות החשוב ביותר בתולדות שני העשורים שלאחר מהפכת 1848 בהונגריה.
מייסד ועורכים
היומון פשטי נפלו נוסד בשנת 1850 על ידי פרנץ צ'אסאר, עורך דין, משורר, נזיר בנדיקטיני, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים. צ'אסאר היה גם הבעלים של העיתון רק לתקופה קצרה עד 30 ביוני באותה השנה. עורכי העיתון התחלפו בזה אחר זה, ובהם הסופר ז'יגמונד קמני, עד שנת 1853 כשמונה הפובליציסט יאנוש טרק להיות העורך. שמו פורסם לראשונה כעורך העיתון ב-13 בפברואר 1853. למעשה במשך כשלושים שנים התחלפו העורכים בזה אחר זה, אך לא השאירו חותם רב על העיתון ואופיו. במשך השנים, ובמיוחד לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, שהיווה נקודת מפנה ביהדות הונגריה שזכתה בשוויון זכויות מלא, גדל דור יהודי משכיל שפנה במיוחד למקצועות חופשיים: עורכי דין, רופאים, סופרים, אמנים, ובמיוחד אנשי תקשורת. דור זה בגר והבשיל לקראת סוף המאה ה-19 ותפס את מקומו בעמדות בכירות באקדמיה, בפוליטיקה, באומנות ובכלל באינטליגנציה בהונגריה. ביניהם הייתה סדרה גדולה של משוררים, סופרים, עיתונאים, בעלי ועורכי עיתונים כגון איזידור ברנה (בראון), עיתונאי, משורר, הונגרי-יהודי, חלוץ העיתונות הצהובה בהונגריה שהפך לעורך האחראי של פשטי נפלו מ-18 בדצמבר 1892 עד סוף מאי 1896; החל מ-1 בנובמבר 1894 העורך הראשי היה הסופר, עיתונאי וחבר פרלמנט ההונגרי-יהודי יוז'ף וסי, ומסוף מאי 1896 העורך המשותף היה יוז'ף הבשי, העורך האחראי שאנדור בראון ויוז'ף הבשי היה העורך מ-31 ביולי באותה השנה.
הוצאה לאור
גם המול"ים התחלפו בתדירות גבוהה (כמו העורכים) במשך 45 שנים. בשנת 1895 מו"ל בשם קוסמוס בע"מ החל להוציא את העיתון. החברה מסרה את ניהול ההוצאה לאורמ לקצין צבא לשעבר שביקש לשמור על סדר צבאי בהוצאה לאור בקרב אנשי צוות ההפקה שלא הורגלו לכך. בסוף יולי 1896 התפטר יוזיף וסי, עם 16 או 18 אנשי צוות - כל מערכת העיתון - ועברו כולם כאחד לעיתון חדש שהוקם, בודפשטי נפלו (Budapesti Napló), כלומר "היומן של בודפשט", שהושק בניהולו של יוז'ף וסי כעורך הראשי גם בעיתון החדש.
הופעה ומראה
הפשטי נפלו הופיע שש פעמים בשבוע בערב, באוקטובר 1852, הייתה מהדורת בוקר מצומצמת של עמוד כפול אחד, לפעמים אחת וחצי. משנת 1892 העיתון לבש צורה קבועה של ארבעה עמודים כפולים.
השקפת עולם והשפעה
מאמר הפסחא המפורסם של פרנץ דיאק, (מדינאי הונגרי, היה ידוע בהונגריה אז כ"איש החכם באומה") שיזם פולמוס מכריע בחברה ההונגרית שהוביל בסופו של דבר לפשרה, התפרסם גם הוא בפשטי נפלו ב-16 באפריל 1865.
במאה ה-20
בסוף 1892 עזב העיתונאי ההונגרי-יהודי איזידור ברנה (בראון) את מערכת היומון בודפשטי הירלפ ומונה לעורך הראשי של העיתון פשטי נפלו עד 1896. בשנת 1901 קנה יוז'ף שוראני, יזם הונגרי-יהודי עשיר, את העיתון (למעשה את רוב מניות החברה). קורנל אבראני - שוב הפך לתקופה קצרה העורך הראשי. בתקופתו הגיע לעיתון אנדור מיקלוש, שעזב את פשטי נפלו (פוטר) בשנת 1910, עם כמה מאנשי מערכת והקים את "האשט". בפשטי נפלו פרצה השביתה העיתונאית הראשונה בהונגריה עד שהעורך הראשי ובעל העיתון שוראני נתן את העלאת השכר המבוקשת.
בשנת 1917 נרכש העיתון מיוז'ף שוראני על ידי החברה של משפחת הטווני-דויטש ההונגרית-יהודית. לאיוש הטווני הפך אותו ליומון בצד השמאלי של המפה הפוליטית ובעל אופי ספרותי. העיתון נאסר להופעה יחד עם "עיתונים בורגניים" אחרים בשנת 1919 במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. הוא הופיע שוב ב-28 בספטמבר 1919, כשהוא ריק בעמוד הראשון, מכיוון שהמאמרים בו צונזרו. הטווני, שהיגר לווינה ועמד בפני פירוקו של הפשטי נפלו, העביר אותו למעשה ללא תשלום לשאנדור משטר העורך האחראי ולאלמר סגה, בעל טור בעיתון. הם הפכו למעשה רק למתווכים כי בסופו של דבר הועבר העיתון על ידם לבעלות של אנדור מיקלוש בעבור קצבה לכל חייהם של שני הנ"ל (1920). הפשטי נפלו שרד, הופיע בבוקר, האשט הופיע בצהריים.
בדצמבר 1933 נפטר אנדור מיקלוש והוריש את החברה ואת האחוזה שלו לאשתו השחקנית. בשנת 1939 המדינה הפסיקה את הופעת הפשטי נפלו הוותיק בעל העבר המפואר.
חברות של חיבה
"חברות של חיבה - כיצד חברות ברמה עולמית מרוויחות מהתלהבות ותכלית" (במקור באנגלית: Firms of Endearment: How World-Class Companies Profit from Passion and Purpose מאת Rajendra Sisodia, David Wolfe, Jagdish N. Sheth) הוא ספר עיון בתחום מנהל עסקים, אך גם מניפסט המציג טענה שרגשות חיבה בעסקים הם מפתח להצלחה. הספר שיצא לאור בשנת 2007 מציג תאוריה המוכחת על ידי מספר מחקרים, כי ניהול הקשרים עם כל בעלי העניין של החברה באופן רגיש, נדיב, אתי ומוסרי מקדם את החברה מבחינות שונות, ובכלל זה מבחינת הביצועים הפיננסים. חברות שהוגדרו כחברות של חיבה הצליחו במידה ניכרת מחברות אחרות, ובטווח הארוך, מצליחות יותר מחברות שהוגדרו כטובות ומצוינות.
רקע
בהקדמה לספר מצוין כי עולם העסקים אינו מנותק מתהליכים חברתיים, אתיים ותרבותיים בסביבתו. נטען כי מאז שנות ה-90 החברה המערבית עבה שינויים בעלי השפעה על חברות וארגונים, כגון: התבגרות הקהילה העובדת, תפיסות של אנשים בהקשר ליחסי משפחה-עבודה, היחלשות של המטריאליות והמירוץ אחר קריירה, ובעיקר ניכרת מגמה שבה רוב האנשים העובדים אינם טרודים בהישרדות כלכלית ופנויים לשאול שאלות של משמעות כגון "למה אני רוצה להקדיש את שארית חיי?".
על פי כותבי הספר, מנהל עסק מוכרח להתאים את עצמו לשיח החברתי בנושאים אלו על מנת להבטיח את עתידו בשוק ולשאול אף הוא: "איך הארגון שלי יכול להיות כלי שרת לטובת החברה, תוך מחויבות לכל בעלי העניין?".
הבדלים עיקריים בין חברות של חיבה לחברות טובות ואף מצוינות
מטרות עיקריות ומדדי הצלחה: בחברות טובות ומצוינות המטרה העיקרית היא רווח מקסימלי ומדדי ההצלחה הם פיננסיים, ואילו בחברות של חיבה המטרה היא "לעשות את העולם מקום טוב יותר עבור כולם" ומדדי ההצלחה הם בעיקר הומניים. עם מי החברה מיטיבה?: חברות טובות ומצוינות שואפות להשיג את טובת הבעלים, המנהלים הבכירים ואת טובת המשקיעים, ואילו חברות של חיבה שואפות להיטיב עם כלל בעלי העניין: הקהילה, השותפים, המשקיעים, הלקוחות, הספקים והעובדים. אופי היחסים עם המתקשר עם החברה: חברות טובות ומצוינות מקיימות יחסים עסקיים ענייניים עם כל אלו הבאים במגע איתם. הן מחויבות לחוזה פורמלי מפורש עם בעלי העניין המסדיר נושאים מדידים וכמותיים בעיקר. לעומתן חברות של חיבה מקיימות מערכת יחסים רגשית-מנטלית עם כל המתקשים איתן מתוך מטרה "לתפוס מקום בלב, ולא רק להניח יד על הארנק".
ביקורת מתודולוגית
הן במהדורה הראשונה והן במהדורה השנייה, תהליך תחקור החברות מתחיל בסינון חברות קיימות, ניפוי חברות שאינן "חברות של חיבה" וצמצום הרשימה עד לקבלת רשימת "חברות של חיבה". מעשית המחקר חוקר חברות שהן מראש ועל פי הגדרה חברות שהן עסק חי (במשמעות המילולית, לאו דווקא החשבונאית). באופן זה המחקר חשוף להטיה מובנית, בה לא נכללות חברות שפעלו כ"חברות של חיבה" ושלא שרדו כלכלית. לצורך ההמחשה ניתן לחשוב על מקרה קיצון בו רוב מוחלט של החברות הפועלות כ"חברות של חיבה" מתפרקות בתום שנה מיום הקמתן ומבלי שהותירו חותם משמעותי. במקרה זה, נראה כי תוצאות המחקר לא היו שונות באופן מהותי מהתוצאות כפי שמוצגות במאמר, זאת אף על פי שמדובר בכישלון כלכלי מבחינה סטטיסטית. דרך אחת לנטרל הטיה זו היא, למשל, בחירת מדגם אקראי של מספר חברות מוגבל מתוך כל החברות החדשות שנרשמו ברשם בשנה מסוימת (נניח 10 שנים טרם עריכת המחקר), סיווגן בהקשר של "חברות של חיבה" ומעקב אחריהן. בצורה זו ניתן להשוות באופן בלתי מוטה את החברות הללו לחברות קונבנציונליות ולא רק לבחון את אלו מתוכן ששרדו, אולי באקראי, את מבחן הזמן.
שיח של הוגנות ואחריות תאגידית בישראל
מונחים כמו הוגנות, אחריות תאגידית, אזרחות תאגידית, יזמות חברתית, קיימות, פיתוח בר – קיימא, דיווח עסקי – כלכלי, חברתי וסביבתי של ארגונים (TBL- Triple Bottom Line), אתיקה עסקית וממשל תאגידי נכנסים לשיח העסקי בישראל. בעולם התעשייתי ובמדינות מתפתחות רבות מתרחשת עלייה בציפיות מתאגידים באשר לתפקיד שעליהם למלא בחברה בה הם פועלים. עסקים מתמודדים עם דרישות הולכות וגדלות לדאוג לא רק לבעלי המניות אלא לכלל מחזיקי העניין. התהליך הוא הדרגתי והוא מסמן כיוון ומעודד עסקים לקחת בחשבון מיוזמתם שיקולים חברתיים וסביבתיים בצמתי קבלת ההחלטות על מנת להבטיח הצלחה גם בטווח ארוך.
דוגמאות להתפתחות השיח האתי העסקי בישראל
מדד מעלה "הפועל לקידום נושאים של אחריות תאגידית ולפיתוח הסטנדרטים של ניהול אחראי בישראל" מדד מעלה מדרג מדי שנה חברות ישראליות לפי קריטריונים של הוגנות ואחריות: התנדבות, גיוון והכלה, סביבה, שקיפות, אתיקה ועוד. אביב ניהול קרנות: קרן מניות פרטית בבעלות ארז צדוק אשר משקיעה רק בחברות שעומדות בתנאי הוגנות מחמירים בתחומי ממשל תאגידי תקין, יחס לעובדים ולספקים, שכר בכירים שאינו מוצדק, אחריות סביבתית, יחס לבעלי מניות מיעוט ועוד.
באריש
באריש (באוקראינית: Бариш; בפולנית: Barysz) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בסמוך לבוצ'אץ', בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב השוכן על גדות הנהר באריש, החל ככפר בבעלות אצולה והוזכר לראשונה בכתובים ב-1454, בשנת 1559 הוענקו לו זכויות עיר. במקום התקיימו לאורך השנים שוק שבועי ויריד שנתי, ומספר פעמים נשרף היישוב על ידי הטטרים.
עד 1772 השתייך היישוב למחוז פודוליה של האיחוד הפולני-ליטאי, לאחר חלוקת פולין לאוסטרו-הונגריה כחלק מגליציה האוסטרית, בין שתי מלחמות העולם השתייך היישוב לפולין, לאחר מלחמת העולם השנייה השתייך לברית המועצות ומ-1991 לאוקראינה.
ב-1921 מנתה אוכלוסיית העיר 3,003 פולנים, 1,562 רוסינים ו-330 יהודים. ב-1929 האוכלוסייה עלתה ל-4,795, בשנת 1939 ל-7,000.
ב-5 בפברואר 1945 ביצעו לאומנים אוקראינים מארגון UPA טבח בפולנים תושבי העיר בו נהרגו 135 מתושבי העיר ממוצא פולני, טבח זה הצטרף למקרים אחרים בהם הרגו לאומנים אוקראינים תושבים בעיר (סה"כ נהרגו כ-200) מה שגרם לעזיבת רוב האוכלוסייה הפולנית.
יהודי באריש
התיעוד הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא משנת 1635. בשלהי המאה ה-19 ישבו בעיירה כ-20 עד 40 משפחות יהודיות, אשר התפרנסו ברובן מרוכלות ומפונדקאות, וניהלו קהילה עצמאית.
בשנת 1921 נמנו בעיירה 330 יהודים, ובין מלחמות העולם התפתחה במקום גם פעילות ציונית.
באוקטובר 1942 חוסל היישוב היהודי בעיירה. יהודי המקום גורשו לבוצ'אץ', ומשם שולחו להשמדה.
ג'ף פוסטר
ג'פרי דאגלס "ג'ף" פוסטר (באנגלית: Jeffrey Douglas "Jeff" Foster; נולד ב-16 בינואר 1977) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בקבוצת אינדיאנה פייסרס מליגת ה-NBA לכל אורך הקריירה, בין השנים 1999–2012. ממוצעיו הכוללים לאורך 13 עונותיו ב-NBA הם 4.9 נקודות ו-6.9 ריבאונדים למשחק.
קריירה מקצועית
פוסטר נבחר בבחירה ה-21 של דראפט ה-NBA 1999, על ידי גולדן סטייט ווריורס, ומיד נשלח בטרייד לאינדיאנה פייסרס בתמורה לוונטיגו קאמינגס (הבחירה ה-26) ובחירת דראפט עתידית.
במרץ 2012 הודיע פוסטר על פרישה ממשחק, בשל כאבים כרוניים בגבו. בעת פרישתו ניצב במקום השלישי בתולדות הפייסרס בסך ריבאונדים בקריירה (אחרי דייל דייוויס וריק סמיתס), עם 5,248.
הפיגוע בבנגקוק (2015)
הפיצוץ בצומת רג'פרסונג הוא פיגוע שבוצע בבנגקוק, בירת תאילנד, ב-17 באוגוסט 2015. מטען צינור שהוסתר בתוך תיק התפוצץ בשעה 18:55 (UTC+7) בצומת רג'פרסונג, ליד מקדש ארוואן, מרכז תיירותי ראשי בעיר.
בפיצוץ נהרגו לפחות 22 אנשים, בהם 4 תיירים, ולפחות 123 נפצעו.
לאחר הפיצוץ נוטרל מטען חבלה נוסף במקום הפיגוע. מטען חבלה שלישי נוטרל במערכת התחבורה הציבורית.
ב-18 באוגוסט, למחרת הפיגוע, נעשה ניסיון פיגוע שני באמצעות זריקת רימון יד מגשר במרכז העיר לתוך סירה, אך הזורק החטיא את הסירה, והאירוע הסתיים ללא נפגעים.
ביג דדי
ביג דדי (באנגלית: Big Daddy) הוא סרט קולנוע מסוגות התבגרות ודרמה קומית שיצא לאקרנים באמצע שנת 1999, בכיכובם של הקומיקאי אדם סנדלר והשחקנית ג'ואי לורן אדמס. הסרט בוים על ידי דניס דוגן, שהמשיך לשתף פעולה עם סנדלר במשך השנים וביים סרטים רבים בכיכובו, ביניהם "צ'אק ולארי", "אל תתעסקו עם הזוהן", "מגודלים" ו"לזרום עם זה". הסרט עוסק סביב חייו של סוני קופאקס (סנדלר), בוגר בית ספר למשפטים עצלן במיוחד שמחליט לאמץ ילד בשם ג'וליאן (קול ודילן ספראוס) במטרה להרשים את חברה שלו, אולם הדברים לא מתנהלים כמצופה והוא כעת מוצא את עצמו, בעל כורחו, מגדל ילד בן 5. הסרט זכה בשמונה פרסים.
עלילה
סוני קופאקס (אדם סנדלר) בן ה-32 הפך לבטלן רווק מאז סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים; הוא מתגורר עם השותף שלו קווין גריטי (ג'ון סטיוארט) בדירתם שבניו יורק, מזמין אוכל מוכן, יוצא לפאבים, עובד יום אחד בלבד בשבוע ומנהל אורח חיים נוח, אך גם בודד למדי, נוכח העובדה שחבריו לעומתו התקדמו בחייהם וכעת מתחזקים קריירה וחיי נישואין. הואיל ועצלנות היא דפוס חוזר בהתנהגותו והתנהלותו הכללית, הוא בנוסף מתחמק מלעשות כל דבר אשר דורש ממנו לקחת אחריות כאדם בוגר. כאשר חברתו ונסה (קריסטי סוונסון) מואסת בדרך שבה הוא חי את חייו ובסירובו להתבגר, היא מציבה בפניו אולטימטום להמשך הקשר ביניהם ודורשת ממנו להוכיח לה שהוא מסוגל לתפקד כבנאדם אחראי ובוגר.
חברו לספסל הלימודים לשעבר ושותפו לדירה, קווין מחליט להציע נישואין לחברתו קורין (לזלי מאן), אותה סוני מרבה להקניט, לרבות על עבודתה הקודמת במסעדת הוטרס השנויה במחלוקת, זאת יום לפני הטיסה אל משרד עורכי הדין שלו הממוקם בסין. למחרת סוני מתעורר למראה ילד קטן בן חמש בשם ג'וליאן (קול ספראוס ודילן ספראוס לסירוגין) לצד פתק מאמו שמצהירה כי היא מסרבת מעתה ואילך לטפל בו, ומטילה את האחריות על קווין בטענה שהוא אביו הביולוגי. קווין מכחיש את העניין, וסוני מתנדב לטפל בילד עד לכשיחזור מסין. סוני משאיל את זהותו של קווין, ובהמשך עולה במוחו רעיון להשתמש בג'וליאן כאמצעי לכבוש מחדש את ליבה של ונסה, אולם הדברים מקבלים תפנית כשהוא מבין שהיא המשיכה הלאה בחייה ויוצאת כעת עם סיד (ג'פרי הורן), גבר שמבוגר ממנה בהרבה ונדמה כי חייו מאורגנים ומחושבים לטווח הארוך.
לא עובר זמן רב עד שהעובד הסוציאלי, ברוקס לא רק משאיר הודעה לסוני שמבשרת על מציאתה של משפחת אומנה שמוכנה לאמץ את ג'וליאן, כי אם גם מתחיל לדאוג כאשר אינו מקבל מענה מסוני. מאוחר יותר בפגישה בבית הספר של ג'וליאן, המורה מספרת לסוני אודות הרגליו המגונים והפסולים שאימץ, וסוני רואה זאת כביקורת בונה כשהוא שוקל לשנות את סגנון ההורות שנקט עד כה בגידולו של ג'וליאן, אולם בדיוק אז מגיח ברוקס וחושף את ההתחזות של סוני לקווין, ומודיע לו שאם אין ברצונו להיעצר אזי הוא מוכרח להשיב את ג'וליאן אל שירותי הרווחה. למורת רוחו מוסר סוני את ג'וליאן אל ידי הרווחה, אם כי הוא ממהר לגשת אל בית המשפט כדי לדרוש עליו משמורת ולשמש לו כאפוטרופוס חוקי. בבית המשפט הוא מייצג את עצמו, יחד עם ליילה שעוזרת לו ומספר אנשים עולים להעיד לטובתו, כולל קורין ששומרת לו טינה תמידית בליבה וג'וליאן, שחושף פרטים מפתיעים על משפחתו הביולוגית. בישורת האחרונה סוני עולה בעצמו לדוכן למתן עדות, ומבקש מאביו לני לתשאל אותו. לני ידוע בעמדתו הנוקשה כלפי סוני כהורה, וסוני טוען בפני אביו שהסיבה היחידה לכך היא הפחד שלו שהוא ייכשל בלהיות אבא. לאחר מכן סוני מבטיח ללני שהדבר לא יקרה כי הוא אוהב את ג'וליאן באותה המידה שאביו אוהב אותו. מתרגש מהאמירה, לני עולה להעיד אף הוא.
עם זאת, נראה כי השופטת אינה משוכנעת דיה והיא פוסקת לרעתו של סוני ושולחת אותו למעצר. קווין, שנוכח במשפט ומקשר בין רומן שהיה לו בעבר לבין עדותו של ג'וליאן, מסיק שהוא אביו הביולוגי, מה שמתברר בהמשך כנכון לאחר בדיקת אבהות. לפיכך הוא מתעקש לבטל את האישומים כנגד סוני, מאחר שהמשמורת על ג'וליאן מובטחת לו, ובאותו הרגע מתפרץ ג'וליאן לאולם ומחבק את סוני עם דמעות בעיניו תוך שהוא מבקש מסוני להיות לו לאבא. סוני מסביר לו שהם יישארו חברים לתמיד ושג'וליאן יהיה לנצח חלק מחייו וממשפחתו, ולאחר מכן מוסר אותו לקווין וצופה בשניים נקשרים אחד לשני תוך זמן קצר. כעבור שנה נראה כי סוני השתנה לטובה; הוא כעת עורך דין במשרה מלאה, נשוי לליילה ומגדל איתה ילד משותף. יחסיו עם קווין, ג'וליאן ואפילו עם קורין הם קרובים וטובים, ובמסיבת הפתעה לרגל יום הולדתו של סוני בהוטרס הם מבחינים בונסה, שמתברר שעובדת שם כמלצרית, זאת לצדו של סיד, שעובד שם כטבח מה שמרמז שתוכניותיו לטווח הארוך כנראה השתבשו.
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות; אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק בשכלול הסופי 40% מתוך 100% בהסתמך על 92 מבקרים, וציין כי "אדם סנדלר מזכה את עצמו באופן נפלא, אולם הקסם הזה אינו מספיק כדי לכפות על התנודה בין ההומור הגולמי לרגשנות היתר בביג דדי". אתר הביקורות Metacritic העניק ביקורת מעורבת או ממוצעת עם ציון דומה של 41% מתוך 100% בציון הכולל, בהסתמך על 26 מבקרים. בישראל אתר Seret.co.il העניק ציון של 8.2 מתוך 10 בהסתמך על 45 הצבעות. באתר וואלה הישראלי הגולשים העניקו 4 כוכבים מתוך 5 בהסתמך על 152 מצביעים.
שמעון לב-ארי
שמעון לב-ארי (לובל) (6 באוגוסט 1942 – 21 באוגוסט 2012) היה איש תיאטרון ישראלי פורה, שחקן ומחנך, ארכיונאי, חוקר תולדות התיאטרון העברי, הישראלי והיידי, מרצה באוניברסיטת תל אביב לתולדות התיאטרון העולמי, מורה למשחק, במאי, מתרגם ואוצר ישראלי, מייסדו ומנהלו של המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה (המילא"ה), ארכיון התיאטרון הישראלי, באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
לב-ארי נולד בשם שמעון לובל בשנת 1942 בבוקרשט בירת רומניה, ועלה לישראל ב-1948, בגיל שש. את דרכו הבימתית החל בראשית שנות ה-60 כחבר להקת פיקוד צפון, יחד עם מולי שפירא, נירה רבינוביץ' ואתי גרוטס. בשנים 1961–1963 היה מפקד הלהקה.
החל בשחרורו ב-1963 פעל כשחקן, במאי ומתרגם בתיאטראות שונים: "מועדון התיאטרון" (חיפה ותל אביב), תיאטרון זווית, תיאטרון "בימות", במת השחקנים, "צוותא" תל אביב, תיאטרון "הבימה", תיאטרון בית ליסין, תיאטרון חיפה ותיאטרון באר שבע, וכן בפסטיבל "תיאטרונטו" להצגות יחיד. במשך שנה כיהן כלֶקטור בתיאטרון הבימה. התפקיד הראשון שגילם היה "הֶפִּי" ב"מותו של סוכן" לארתור מילר בתיאטרון זווית. שורה של תפקידים שגילם זכו לביקורות אוהדות, בהם ולדימיר ב"מחכים לגודו" לסמואל בקט (1968–1969, וינסנט ואן גוך בהצגת היחיד "וינסנט", על חיי וינסנט ואן גוך (1975–1982) וגונקל ב"מלאכת החיים" לחנוך לוין (מ-1989).
בשנת 1973 גילם את עו"ד יעקוסון בסרטו של יואל זילברג "חכם גמליאל".
בשנת 1970 ייסד את הארכיון הישראלי לתיאטרון, שלימים נקרא המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה (המילא"ה), ליד החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, וניהל אותו עד פרישתו ב-2009. ב-1982 הוכר הארכיון כארכיון ציבורי. המרכז היה למפעל חייו. הוא התמסר לתיעוד ההיסטוריה של התיאטרון הישראלי, ובמשך עשרות השנים שפעל במרכז אסף, מיין וקטלג קטעי עיתונות, מחזות, תוכניות, מודעות, ביקורות, תצלומים וסרטי וידאו, ציורי תפאורה ותלבושות, עיזבונות של אנשי תיאטרון, זיכרונות של צופים. ב-1988 העניקה עיריית תל אביב למרכז ולמנהלו לב-ארי את פרס משה הלוי לאמנות הבמה, על תרומה מיוחדת לתחום התיאטרון הישראלי. בשנים האחרונות הרחיב את פעולת המרכז, וכתב את מדריך התיאטרון ההיסטורי-הביוגרפי המקוון "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי: 1889–1989", המכיל יותר מ-2,000 ערכים ביוגרפיים על אנשי תיאטרון – מחזאים, במאים, שחקנים, מעצבים, מבקרים וכו', הזמין באתר המרכז.
בשנת 2009 פרש לגמלאות. במאי 2012 זכה בפרס הוקרה מיוחד שחילקה האקדמיה הישראלית לתיאטרון לראשונה במסגרת חלוקת פרס התיאטרון הישראלי.
כתביו
תערוכה:
ארז ברנבוים
ביוגרפיה
לאחר שחרורו שימש עוזר למנכ"ל המרכז הרפואי שיבא, סגן ראש מינהל טכנולוגיות ותשתיות רפואיות במשרד הבריאות, סגן מנהל בית חולים מאיר וב-2019 מונה למנהל המרכז הגריאטרי בית רבקה.
בנובמבר 2019 מונה למנהל בית חולים אסותא אשדוד.
ברנבוים בעל תואר שני במנהל מערכות בריאות מאוניברסיטת בן-גוריון.