cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסגור
אפקט המסגור
אנשים מגבשים את הדעות שלהם מתוך סט של אמונות זמינות המאוחסנות בזיכרון, כאשר רק חלק מהן נגישות למודעות ברגע מסוים ומתוכן, רק חלק נתפסות כרלוונטיות או ישימות בנוגע למצב הנתון. אפקט המסגור יכול לעבוד על כל שלוש הרמות הללו - ליצור אמונות חדשות אודות נושא מסוים כדי שיהיו זמינות בזיכרון, להנגיש אמונות מסוימות מתוך מאגר האמונות הזמינות ולהעלות את הרלוונטיות או היישומוית של חלק מהאמונות הזמינות.
סכמה קוגניטיבית
סְכֶמָה קוגניטיבית היא מבנה מנטלי הכולל מכלול של ידע ועמדות כלפי נושא מסוים. הסכמה היא יחידה דינמית הנוצרת בעקבות התנסויות קודמות ומספקת מסגרת להבנה של התנסויות עתידיות. מבחינה זו, ניתן לראות בסכמה הקוגניטיבית דוגמה לתוצר אפשרי של תהליך המסגור. זאת משום שלאחר שסכמה התגבשה, היא מסננת את הגירויים מהסביבה ומקנה להם מובן ומשמעות על פי המבנה שלה.
למעשה, הסכמה מאפשרת לארגן כמויות גדולות של מידע באופן יעיל. היא מספקת דרך התייחסות ומערכת ציפיות כלפי האובייקט או המצב, באופן המאפשר להתמודד עם היצף מידע של גירויים מהסביבה לנוכח צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית. לסכמות יש השפעה רבה על היבטים שונים של החשיבה וההתנהגות. הן מפרשות, מבהירות ומארגנות את עולמו הקוגניטיבי והחווייתי של האדם. לצורך כך הסכמות משפיעות על תהליכים מרכזיים כמו קשב, קידוד בזיכרון ושליפה. ליתר דיוק, הן משפיעות על המידע שאליו האדם ישים לב מתוך כלל הגירויים בסביבה, על התהליכים שדרכם מידע זה יאוחסן בזיכרון לטווח ארוך ועל המידה שבה הוא יצליח להיזכר בו בעתיד.
במקרים רבים הסכמה מראה עמידות לשינויים. בהתאם לכך, היא משמשת כאחד המנגנונים הקוגניטיביים המאפשרים לאדם לעצב תפיסת עולם יציבה. כאשר נוצר פער קטן בין הציפיות הנובעות מהסכמה ולבין המציאות, הסכמה גורמת לאדם לפרש את המציאות כך שלפערים אלו אין השפעה של ממש או שאין הם נתפסים כלל.
לעומת זאת, כשהפערים בין הסכמה למציאות גדולים מידי, תהליך האסימילציה אינו יכול לגשר עליהם במסגרת הסכמה הקיימת. במצב זה הפער הנתפס בין הסכמה למציאות יכול להוביל לתחושת דחק, שהיא תגובה פיזיולוגית אוטונומית, של עוררות אמוציונלית חזקה. תהליך האקומודציה (Accommodation) נועד לתת מענה למקרים כאלו בכל שהוא משנה את מבנה הסכמה, כדי שתוכל להכיל בתוכה מידע שאינו עולה בקנה אחד עם מרכיביה הישנים. זהו הבסיס להסתגלות לשינוי. מבחינה זו הסכמות יכולות להיות גם יחידות גמישות שמתקנות את עצמן בהתמדה, כדי להתאים את עצמן לנתוני מציאות חדשים.
שימוש במטפורות בתהליך המסגור
מטפורה יכולה להיות כלי עוצמתי למסגור. המטפורה היא אמצעי לשוני, המשמש להארת מושג אחד בתכונותיו של מושג אחר. כלומר, פירוש המשפט "X הוא מטפורה ל-Y" הוא ש-Y מתואר על ידי תכונותיו של X. למטפורות יש חשיבות תקשורתית וקוגניטיבית משום שהן מביעות, משקפות ומחזקות דרכים שונות להבנת ההיבטים השונים בחיי האדם.
היבטים טיפוליים
בפסיכותרפיה, "מסגור מחדש" (באנגלית: Reframing) הוא התייחסות טיפולית לשינוי הנרטיב (הסיפור האישי). ב"מסגור מחדש", המטפל לוקח את סיפור המטופל, או חלק ממנו, ושם אותו בהקשר אחר. מתוך כך משתנה המשמעות של "הסיפור" (או האירוע), ובהתאם לכך גם התגובה הרגשית המתייחסת אליו. הטכניקה מקובלת בשיטות התערבות שונות.
מסגור בתקשורת
מִסְגוּר בתקשורת הוא הדרך שבאמצעותה אמצעי התקשורת ההמונית מעצבים בעיות ציבוריות עבור הקהל, ובצורה זו משפיעים על הבנת הסוגיות הללו והערכתן על ידי הקהל.
בעידן המאופיין בהצפת מידע אין לתקשורת אפשרות ראלית לסקר את כל האירועים והתהליכים המתרחשים בחברה. מגבלות הזמן והמקום העומדות בפני התקשורת, מחייבת אותה להפעיל, בין השאר, תהליך של בררה בין אירועים שיזכו לסיקור ובין אלו שלא. בהקשר זה, המושג ״מסגור״ מתייחס לעקרונות שעל פיהם מתבצעת בחירת החומרים של אמצעי התקשורת, המיועדת לארגן את הניסיון ואת הידע החברתי. בנוסף, משום שסיקור תקשורתי של אירוע מסוים עשוי להיות מובן רק אם הוא ממוקם במסגרת של קודים חברתיים ותרבותיים ידועים, התקשורת מספקת הקשר ופרספקטיבה שמעניקים משמעות לאירועים שהיא מסקרת. בהקשר זה, המסגור התקשורתי מתייחס לתהליך עיבוד העובדות והפיכתן לסיפור בעל היגיון פנימי.
תהליך המסגור התקשורתי כולל מיון של הנושאים לקטגוריות, בחירה בפריטים שיזכו להדגשה, החלטה על הזווית הפרשנית שבה יוצגו פרטים אלו ובאילו סמלים או מטפורות יעשה שימוש כדי להעביר את המסר הרצוי. הבניית המציאות באמצעות תהליך של מסגור עשויה, אך לא חייבת, לשמש את התקשורת כאמצעי של גיוס. הגיוס אינו תפקיד נפרד של התקשורת או דגם של יחסי ממשל־תקשורת, אלא דפוס שבו פעולת התקשורת במסגרת מילוי תפקידיה השונים (כמו סיקור, תיאום, המשכיות ובידור). למסגרות מדיה עשויות להיות השפעות קוגניטיביות על אנשים הנחשפים אליהן. למשל, מסגור אפיזודי בעיתונות, המציג בעיה חברתית באמצעות התמקדות בדוגמה אחת ספציפית – למשל, ייצוג העוני באמצעות סיקור משפחה ענייה אחת – יעודד את הנחשפים למסגרת להטיל את האחריות לבעיה על כתפי הדמות העומדת במרכז הסיקור.
אברי גלעד
אַבְרִי גִּלְעָד (נולד ב-21 בנובמבר 1962) הוא איש תקשורת ומנחה רדיו וטלוויזיה ישראלי. משמש גם כמנהל בית הספר לטלוויזיה של "רשת".
ביוגרפיה
נולד בשם אברהם קווסטלר בשכונת קטמון שבירושלים. הוא הבכור מבין שני ילדים. אביו, דב (ריכרד) בן אברהם קווסטלר, עלה מצ'כוסלובקיה לאחר ששרד את מחנה ההשמדה בירקנאו, היה סופר ומתרגם וכן שימש עורך פרסומים במרכז ההסברה ובאוניברסיטה העברית. אמו, אורה (לבית וינוגרד), בת למשפחה ירושלמית ודור שביעי בארץ ישראל, עבדה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. גלעד הוא בוגר גימנסיה רחביה.
קריירה מקצועית
בשנת 1988 כיכב בסרט הקולנוע "יהושע יהושע" בתפקיד יהושע. לאחר מכן עבר לערוץ הראשון, שם הגיש מספר תוכניות, בהן "עד פופ" ו"להיט בראש". בטלוויזיה החינוכית היה בין מנחי שעשועון הטריוויה לנוער "פיצוחים". החל משנת 1990 הנחה עם ארז טל את תוכנית ההומור והסאטירה "העולם הערב" בשידורי הניסיון של ערוץ 2, במשך שלוש עונות.
בערוץ 2 המסחרי הנחה את תוכנית המוזיקה "מהקליפייה באהבה" (1993) לצד שרון קנטור וקובי אוז, את השעשועונים "עשינו עסק" (1994), "קטן עלינו" (1996), ו"יהיה טוב" (1997). לאחר פרישתו של רפי רשף מגלי צה"ל ב-1995 הגיש עם קובי מידן את תוכנית האקטואליה "נכון לעכשיו". במהלך שנות התשעים דיבב את סדרת הקלטות לילדים "הפלא שבחיות הפרא".
עוד מהתוכניות שהגיש: "אברהם ויעקב" בערוץ 2 (1999) יחד עם קובי מידן, השעשועון "הפיתוי" (2000), תוכנית הסאטירה "המצב" (2001) ביחד עם עלמה זק, תוכנית הבוקר של ערוץ 10 "כל בוקר" (2004) ביחד עם לינוי בר-גפן, השעשועון "מה נהיה" ( 2007) והשעשועון "אחד נגד 100". גלעד הגיש גם את תוכנית האקטואליה לילדים "חמש וחצי" בערוץ הילדים, עד שהוחלף על ידי גיא זהר, והיה ממגישי התוכנית "סדרת חינוך" לצד הפרופסור לחינוך עמוס רולידר.
ב-1998 החל להגיש לסירוגין את תוכנית האקטואליה "המילה האחרונה" בגלי צה"ל. הוא השתתף בתוכנית בימי ראשון, שלישי וחמישי לצד ג'קי לוי. בימי חמישי נכללה בתוכנית פינה העוסקת בפרשת השבוע ובה נתן גלעד פירוש משלו לפרשה. במהלך 2013 צומצמה "המילה האחרונה" לימים ראשון עד רביעי בלבד, ופינת פרשת השבוע עברה ליום שלישי.
ב-2009 יצר עם צחי קליין את הסרט התיעודי "גראס באישור רופא", על הקנאביס הרפואי. בשנת 2010 הופיע גלעד בשיחות עם שמחה יעקובוביץ' במסגרת התוכנית "הארכאולוג העירום" בערוץ 8.
ב-2010 הגיש את התוכנית "שחקו אותה בגדול", המבוססת על שעשועוני עבר ("גלגל המזל", "מקבילית המוחות" ועוד), ולאחר מכן את השעשועון "חכמים בריבוע".
מפברואר 2006 ועד סוף ינואר 2022 הגיש את תוכנית הבוקר של "רשת", "העולם הבוקר", יחד עם עינב גלילי, ולאחר מכן לצד הילה קורח ומגישות נוספות.
מאז ינואר 2007 עומד גלעד בראש בית הספר למקצועות הטלוויזיה של "רשת".
החל משלהי 2013 מגיש גלעד בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "תראו אותי", בה מוצגים ידוענים אשר סבלו בילדותם מקשיים מסוגים שונים. ביולי 2019 החל להגיש את התוכנית "מה אתם הייתם עושים?" בערוץ רשת 13.
ב-17 במרץ 2015 שודרה התוכנית "המילה האחרונה" בפעם האחרונה במתכונתה הישנה. שבוע אחר כך החל גלעד להגיש בגלי צה"ל את "משפחה גרעינית", תוכנית בנושאי משפחה והורות. בנוסף, החל להגיש בטלוויזיה החינוכית הישראלית לצד ג'קי לוי את התוכנית "אם לא עכשיו", העוסקת בפרקי אבות, ואת תוכנית האקטואליה המרכזית של ערוץ 20. מנחה גם את שעשועון הטלוויזיה "שוברי קופות", שעלה בספטמבר 2015 בערוץ 2 ואת השעשועון "הטוב מכולם", שעלה בנובמבר 2016. משנת 2019 הוא מגיש בגלי צה"ל את התוכנית "השיח", שבה הוא מקיים שיחות עם מאזינים.
החל מחודש יולי 2019 הוא כותב במגזין "שישבת" של עיתון "ישראל היום".
ב-2021 החל להנחות את הגרסה הישראלית של "אל תפילו את המיליון" בערוץ 13, ששודרה קודם לכן בשידורי קשת בערוץ 2 ב-2011 בהנחיית ארז טל.
ב-2022, הנחה את התכנית "מדד ישראל" בערוץ 13 לאחר שהפסיק לשדר בתוכנית הבוקר של הערוץ ובהמשך אותה השנה הודיע שמנכ"ל רשת בישר לו שהתוכנית עומדת לרדת משידור עקב רייטינג נמוך.
באוגוסט 2022 דווח כי ישוב להנחות את "העולם הבוקר" אך רק בימי שישי.
משפחתו
גלעד היה נשוי לשחקנית חלי גולדנברג והם הורים לבת. ב-2012 נישא גלעד בטקס אזרחי לנעמה שוחט שאותה הכיר בגלי-צה"ל.. בני הזוג מתגוררים בתל אביב ולהם שתי בנות. רעייתו היא קרובת משפחתו של משה נוסבאום.
אביו של גלעד כתב על קורותיו ב את הספר "עיר על הדנובה". בראיון ב-2019 סיפר גלעד על התמודדותו כדור שני לשואה:.
השקפותיו
גלעד תמך תחילה בתוכנית ההתנתקות, אולם לאחר ביצועה שינה את עמדתו. הוא התנגד במיוחד לראש הממשלה אריאל שרון. לדעתו, שרון היה אחראי לביטול כוחה של התקשורת כגורם מרסן בפוליטיקה הישראלית והוא ביצע את ההתנתקות כך שזו תכסה על פשעיו. גלעד העיד כי בבחירות 2009 הוא הצביע לרשימת "התנועה הירוקה-מימד".
בפברואר 2017 כתב בפייסבוק, בעקבות גזר דינו של אלאור אזריה, ש"מפגע נוטל סכין הוא בן מוות", ו"אין קדושת חיים במי שבא לקחת חיים, זה דיבור שמתאים לחברות מתאבדות כמו שוודיה". גלעד טען כי חטאו של אזריה היה בכך שהיה חובבני ופעל באיחור ולעיני כל. לאחר ניסיון הלינץ' בנובמבר 2017 בקוסרה, גלעד הצדיק את המתנחלים שבאו למחות בכניסה לכפר קוסרה ואמר "לא נהיה יהודונים שמחכים שהפריץ יגיע" ו"רבים מתושבי הכפר השתתפו בדבר הזה, וזה לא יכול לעבור ללא תגובה".
הוא עורך טקסי נישואים אזרחיים והרצה במכינה הקדם-צבאית "בני ציון" בתל אביב.
הוא ידוע בזיקתו לנושאי איכות הסביבה וזכויות בעלי חיים. בהיותו צמחוני מטעמי מוסר, הביע אהדה בשנת 2012 לפעילותו של גארי יורופסקי בנושא, אך הסתייג משיטותיו לאחר ששמע מפי אראל סג"ל שהלה נהג כלפיו באלימות. ב-2013 יצא נגד קמפיין החינוכי של מועצת החלב.
באפריל 2013 ערך סיור בנגב בליווי אנשי תנועת "רגבים". בחשבון הפייסבוק שלו הביע התנגדות לפעולות ביזה, הצתה, תקיפה ואלימות שהבדואים מבצעים באזור. הוא תקף את המתווה שהציג בני בגין בראשית 2013, המציע לבדואים בעלות חוקית על 63% מהקרקע שעליה הם יושבים. בתגובה להצעה של בגין קרא גלעד "לכבוש מחדש את הנגב". לאור העניין הציבורי מימין ומשמאל שעורר הפרסום, ערך גלעד בחודש יוני סיור נוסף עם ד"ר תאבת אבו ראס ואחרים, ובעקבותיו פרסם סטטוס נוסף בפייסבוק, שבו כתב כי ראה צילומי אוויר שלפיהם כבר ב-1945 היה רוב הנגב מיושב בבדואים, כתב שהבדואים מודים בעבריינות בקרבם ותולים אותה בפער העצום בינם ובין היהודים, וקרא למדינה לקיים איתם דיאלוג אמיתי ולא פטרוני.
גלעד תומך בהקלות במתן אישורים לצריכת קנאביס רפואי. בשנים 2013–2014 הנחה בערוץ 8 את התוכנית "שאיפות גדולות" שעסקה בנושא. בעבר הצהיר כי הוא מתנגד ללגליזציה של סמים קלים בישראל, אך מאוחר יותר חזר בו בטענה שרק כך יוכלו חולים לקבל קנאביס בקלות.
גלעד סיפר על עצמו שלמרות היותו חילוני, הוא עורך קידוש בליל שבת, ולומד חסידות. מעבר לכך, הוא עוסק בלימוד "שיטת ימימה" במסגרת "זמן חי".
טקסטיל
ענף הטקסטיל, עוסק בייצור ובשיווק של בדים ומוצריהם ביגוד, מצעים, בדי ריפוד, בדי וילונות, בדים תעשייתיים מיועדים לבידוד, בד קנבס שעליו מציירים בצבעי שמן ואקריליק ועוד, הוא ענף מרכזי בתעשייה ובמסחר. בדים מיוחדים לרקמה : קנבס שחוטיו מסודרים ברשת לרקימה משוכלת, בדים שקופים לרקימות מוצללות, בדים שקל למרוט את חוטיהם וליצור מהם תחרות או כל מיני הבלטות.
תעשיית הטקסטיל היא תעשייה מזהמת. בתעשיית הטקסטיל נכללים תחומים אחדים:
חבלים ונייר נוצרים מסיבים והם נכללים בטקסטיל. יש גם תעשיית בגדי נייר.
היסטוריה
למרות הפריכות של החוטים והבדים נמצאו באתרים ארכאולוגיים בארצות שונות חבלים, חוטים בדים סיבים מהצומח ומהחי, שחלקים מהם נשמרו בגלל מיקומם והאקלים שבו נמצאו. למשל באברי דו מאראס (Abri du Maras) בדרום צרפת נמצאה שארית חוט באורך של 6 מילימטר שתוארכה ללפני 40,000 שנה. החוט נשזר על ידי הניאנדרטלים. החוקרים שפרסמו את המאמר בכתב העת Scientific Reports טוענים שהממצאים מוכיחים שהייתה לניאנדרטלים הבנה בסיסית בספירה כיוון שהחוט שזור משלושה סיבים. החוט הזה קדום יותר משארית החוט שנמצא באתר אוהלו 2 שנחשב לבן 19,000 שנה.
בכל אזור גאוגרפי התפתח טקסטיל מהצמחייה ומהחיות המקומיות, יש בדים שנקראים עד היום על שם עיר או ארץ שיש להן קשר היסטורי לייצור או למסחר שלהם. מפות הדמסק (Damask) שנארגו בסין בערך בשנת 300 לפנה"ס ובימי הביניים נפוץ ייצורן בביזנטיון וברחבי המזרח התיכון נקראו על שם העיר דמשק התחנה המסחרית החשובה ב'דרך המשי'. באמצע המאה ה-14 הן כבר מופיעות ואף נארגות גם בצרפת ובאיטליה. בד הגזה (gauze) העדין המשמש ליצור תחבושות מקורו משמה של עזה. סריג הג'רסי נקרא כך על שם ג'רסי (Jersey) שבאנגליה.
בחפירות מהתרבות הגראווטית (Gravettian Culture) כ-33,000 שנה לפנה"ס, נמצאו הרבה מחטים עשויות מצדפים, משיניים ומעצמות שבהם נקדחו חורים. חרוזים זעירים נמצאו מסודרים בשורות ישרות לעיתים על גולגולות ויש להניח שחרוזים אלו נתפרו על בגדים כנראה מעורות. באזור הגבול הים תיכוני שבין צרפת ואיטליה המודרניות, נמצא במערה שלד של בחור בגיל העשרה, כשלראשו כובע או רשת שיער תפורה ומושחלת עם 4 שורות מסודרות של חרוזים. נמצא שלפחות חלק מהחוטים שמצאו שם היו מלופפים מחוטים צמחיים ולא חתוכים מחלקי גוף כמו מעיים, או גידים כפי שאפשר לראות בפסלון של צלמית ונוס מ-Lespugue.
בדנמרק נמצאו סלי דיג קלועים ניאוליטים שתוארכו ל-30,000 שנה לפנה"ס. פעולת הקליעה כנראה קדמה לאריגה, בטבע יש ציפורים ש'קולעות/אורגות' את הקן שלהן. אריגה היא מלאכה עתיקה, במצרים נמצא דגם של מצבת קבר מעץ של סדנת אורג מ-2000 לפנה"ס.
באזור לולאן (Loulan) בסין בטרסה מעל נהר פיקוק (Peacock) נמצאה 'היפהפייה מלולאן', אישה חנוטה שתוארכה בערך לשנת 2000 לפנה"ס לבושה באריגי צמר שנשמרו במצב טוב ועל צבעוניותם, היו לה גם בגד מעור וסל חיטה קלוע מעשב. כן נמצא ילד חנוט בגיל 8 שתוארך ל-1800 לפנה"ס עטוף בשמיכת צמר ארוגה.
בחפירות ארכאולוגיות בישראל נמצאו שלל אריגים מתקופות שונות, מהתקופה הכלקוליתית ועד ימי הביניים.
בתחילה אנשים לבשו עורות, משלמדו לארוג כרכו בדים על גופם. עם הדורות למדו לגזור ולתפור בגדים בצורות מסוגננות. לקריאה על התפתחות הביגוד אפשר לפנות לערך.
ב-1954 חפר הארכאולוג הצ'כי בהוסלאב קלימה (Bohuslav Klima) באתר התיישבות פלאוליתית, בנהר לרגלי הרי פבלוב. הוא מצא שם מאות אלפי שאריות של חפצים, בהם כ-3,000 שאריות בוץ שהועברו לאוניברסיטת אורבאנה באילינוי בארצות הברית. ב-1999 נבדקו השאריות הללו על ידי האנתרופולוגית אולגה סופר שמצאה להפתעתה 4 קטעים שבהם היו עקבות של אריגים. העקבות עם סימני האריגים נשלחו לתארוך פחמני ונמצאו כבני 25,000 עד 27,000 שנים.
טקסטיל בישראל
ענף הטקסטיל בישראל עבר שינוי מבני משמעותי כאשר הוסר ההגבל על ייבוא מוצרים ממדינות צד שלישי כדוגמת סין. הסחר החופשי גרם להוזלת ייצור הטקסטיל ואיפשר ייצוא של מוצרי אופנה מתקדמים לחו"ל.
מיחזור משביח לטקסטיל
מחזור משביח הוא המונח העברי ל-UPCYCLE, התהליך שבו חומרי פסולת נהפכים לחומר או פריט אחר. למחזור משביח לטקסטיל חשיבות כיוון שתעשיית הטקסטיל היא מהמזהמות הגדולות בעולם ופסולת הטקסטיל ממלאה מטמנות ומשרפות.
ניצב (אמנות הבמה)
ניצב, ולעיתים סטטיסט, הוא שחקן בתפקיד שולי אשר אינו מערב מלל או יכולות משחק מיוחדות. הניצב, מופיע לרוב כדמות אחת מתוך רבות ברקע ההתרחשות המצולמת, בלא שדמותו נושאת השפעה עלילתית, כי אם משלימה אווירה מבוקשת זו או אחרת. על כן, קרוי הניצב בתעשיית הבמה גם "Non-actor". ניצב שמבצע קטע דיבור, או שורת דיאלוג, קרוי "ביט" (Bit Part).
הפקות שדורשות ניצבים שוכרות אותם על-פי רוב ליום צילומים אחד או יותר. ברוב המקרים, הניצב נבחר על פי מראהו החיצוני ומאפיינים פיזיים התואמים את סוג הדמויות שאותן מבקש התסריט לשזור ברקע מאחורי הדמויות הראשיות.
במרבית הפעמים סוכנויות שחקנים או אף סוכנויות-ניצבים ייעודיות מספקות את הניצבים להפקות השונות, כאשר באחדות מארצות המערב, האחרונים זוכים להגנתם של איגודים מקצועיים. בישראל פועלות סוכנויות שחקנים המגייסות ניצבים לסרטוני פרסומת, לסדרות טלוויזיה, לסרטי קולנוע ולמגוון הפקות מקור.
הופעת קמע היא סוג של הופעת ניצב קצרצרה ביותר, של ידוען או של אחד מאנשי ההפקה, שאינו שחקן, בסרט או על הבמה. אלפרד היצ'קוק, למשל, הופיע בהופעת קמע, בכ-37 מתוך 52 סרטיו הוא. דויד גרוסמן הופיע בהופעת קמע בסרט "מישהו לרוץ איתו", שהופק על פי ספרו. סטן לי הופיע בהופעת קמע בכל סרטי מארוול וסוני עד למותו.
פלסטלינה
פלסטלינה (מיוונית: Plastikos - מכויר) או בשמה העברי טינית (מהמילה טין) היא חומר פלסטי, כלומר חומר אשר אינו נוטה לחזור לצורתו המקורית, וניתן למתוח אותו במידה רבה מעבר למידתו המקורית. פלסטלינה היא תערובת של וזלין, מלחי סידן (בעיקר סידן פחמתי) וחומצות שומן, השם הוא סימן מסחר של חברת Flair Leisure Products. ייעודו של החומר לשמש כצעצוע ילדים, אך הוא משמש גם באמנות ובהפקת סרטי אנימציה. הפלסטלינה אינה מתקלקלת כאשר היא חשופה לאוויר, והיא מיועדת לשימוש רב-פעמי. על ידי ערבוב פלסטלינה בצבעים שונים ניתן לגוון את צבעי הפלסטלינה לצבעי ביניים.
המשחק בפלסטלינה מחזק את שרירי כף היד ואת המוטוריקה העדינה.
סביב הפיסול בפלסטלינה קיימת תעשייה של ספרי הדרכה וכלי עיצוב.
ממציא הפלסטלינה (בשנת 1897) היה האמן הבריטי ויליאם הרבוט.
לגיון הזרים
לגיון הזרים הוא כוח צבאי, המוקם על ידי המדינה מבני לאומים זרים. חיילי לגיון הזרים מתפקדים כמו שכירי חרב ובעבר היו נפוצים בכל רחבי אירופה. כיום נותרו רק שני לגיוני זרים ביבשת: הצרפתי והספרדי. הביטוי "לגיון הזרים" מתייחס בדרך כלל ללגיון הזרים הצרפתי, שהוא המפורסם מבין כולם.
קישורים חיצוניים
Legión Extranjera Cudzinecká légia
עאישה אל-מאנה
עאישה אל-מאנה (בערבית: عائشة المانع) היא פעילה חברתית ופמיניסטית סעודית, אשר ידועה בשל השתתפותה בקמפיינים נגד האיסור על נהיגה של נשים ומערכת האפוטרופסות הגברית, לפיה כל ההחלטות לגבי חייה של אישה מתקבלים על ידי גבר, בדרך כלל בן משפחתה. היא המנהלת של בתי החולים אל-מאנה ושל המכללה למדעי הבריאות על שם מוחמד אל-מאנה, והיא חברת דירקטוריון של חברת אברהים מ. אל-מאנה ואחיו.
ביוגרפיה
אל-מאנה נולדה ב-1948 בעיר ח'ובאר שבערב הסעודית. לאחר שלמדה קוראן בבית הספר "אל-כותב" בסעודיה, אל-מאנה נסעה למצרים, שם היא סיימה את לימודי בית הספר. לאחר מכן היא למדה סוציולוגיה באוניברסיטה האמריקאית בביירות, וסיימה את התואר הראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת אורגון בשנת 1971, ואחריו תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת אריזונה סטייט. היא השלימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת קולורדו ב-1982, והייתה אחת הנשים הסעודיות הראשונות לעשות כן. להמחקר שלה לתואר היה " פיתוח כלכלי והשפעתו על מצב הנשים בסעודיה" .
אל-מאנה הייתה האישה הראשונה להימנות כמנהלת בבית חולים בסעודיה ב-1990, כאשר הפכה למנהלת שירותי תמיכה בקבוצת בתי החולים אל-מאנה המחוז המזרחי של ערב הסעודית.
מחאה על איסור נהיגה לנשים
אל-מאנה השתתפה בשלושה קמפיינים שונים במחאה על האיסור על נשים לנהוג כחלק מהתנועה לביטול איסור נהיגה לנשים, قيادة المرأة في السعودية (קיאדה אל-אימר'א פי א-סעודיה, או נשים להגה, אשר פירושה הכפול היא "נהיגת נשים" וכן "מנהיגות נשים"). הפעם הראשונה הייתה ב-1990, במהלך מלחמת המפרץ. אל-מאנה השתתפה גם בקמפיין שהתקיים ב-2011, כחלק מגל מחאות רחב יותר במסגרת האביב הערבי, ושוב ב-2013.
ועידת דרוסקניק
רקע
הרקע לכינוס הוועידה היה הוויכוח על ניהול הכספים שנאספו באגודות "חובבי ציון", עד הגיעם אל קופה המרכזית, באגודה הכוללת באודיסה. כמו כן היה סכסוך בין אגודת ביאליסטוק בראשותו של שמואל מוהילבר, מנהיג הזרם הציוני הדתי והחרדי, לבין אגודת ורשה שבראשה עמד ישראל יסינובסקי. וכן, נאמר כי שפ"ר נוטל לעצמו סמכות יתר כמזכיר מרכז משנה של התנועה בורשה ופועל לרעת הדתיים והחרדים.
עאישה אל-מאנה
מחאה על איסור נהיגה לנשים
אל-מאנה היה אחת מארבעים ושש נשים שארגנו הפגנה בריאד ב-6 בנובמבר 1990 במחאה על האיסור. לפני ההפגנה, הנשים שלחו עצומה לנסיך הכתר דאז, סלמאן בן עבד אל-עזיז, מושל ריאד באותה העת, בבקשה שהוא והמלך פאהד יפעלו לביטול האיסור על נהיגת נשים. הן נסעו במכוניות שלהן בשיירה עד שהן נעצרו ועוכבו על ידי המשטרה. אל-מאנה ועוד משתתפות תיארו את החוויות שלהן בספר שיצא בשנת 2011, "השישי בנובמבר" ("السادس من نوفمبر"). ההפגנה הייתה נושא הרומן מאת סעד אל-דוסארי, "ריאד - נובמבר 90". רוב המשתתפות נענשו על ידי איסור נסיעות, ומי שהיו עובדות ממשלה איבדו את משרותיהן.
פעילות למען שוויון מגדרי
ב-2011, אל-מאנה ערכה סדנאות על מערכת האפוטרופסות הגברית הנהוגה בסעודיה, בערים ריאד, ג'דה ו ח'ובאר, כחלק מקמפיין לביטול שיטה זו, אשר לפיה המדינה ממנה גבר להיות האפוטרופוס לכל אישה - בדרך כלל מלידתה זה אביה, אחר כך כשהיא נישאת - בעלה, ואם היא מתאלמנת - בנה. האפוטרופוס מחליט הכל עבורה - למשל, היכן תתגורר, אם תלמד ואיפה, אם תינשא ולמי, אם היא תוכל לצאת לעבוד, אם היא תוכל לנסוע לכל יעד שהוא.
ועידת דרוסקניק
סכסוכים פנימיים
קיום שני מרכזי ההנהגה, האחד באודיסה, והשני בוורשה, הכביד על אחידות הפעולה. האגודות של ביאליסטוק ומוסקבה שלחו מכתבים לאגודות אחרות, הם דרשו לבטל את המרכז בורשה ולרכז הנהגה במקום אחד, ולכנס ועידה בתום שנה מועידת קטוביץ.
עאישה אל-מאנה
פעילות למען שוויון מגדרי
ב-2013, השתתפה אל-מאנה בפאנל שכותרתו "נשים, ירושות מסחריות, וחוק המשפחה" שבמהלכו המשתתפים קראו להקמת גוף משפטי עצמאי שיגן על ירושות של נשים. לעיתים קרובות מופעל לחץ על נשים סעודיות על ידי בני משפחתן, קרובי משפחה, מכרים ואחרים בחברה לוותר על כל הכספים שהן עשויות לרשת לטובת חלוקה בין בני המשפחה הזכרים. אל-מאנה טענה ש"הכחשת ירושתן לנשים היא אחת הסיבות העיקריות מאחורי סכסוכים משפחתיים" בסעודיה
ועידת דרוסקניק
הוועידה
ימים אחדים לפני כינוס הוועידה באה הידיעה מפטרבורג כי השלטונות לא אישרו להקים חברה יהודית שתעסוק ביישוב ארץ ישראל. הסירוב הזה, החיכוכים הפנימיים, ניגודים בין משכילים לחרדים, כל אלו היו מכה קשה לפינסקר, כמו כן בריאותו היה רופף מאוד. בוועידה הוא ביקש להתפטר מכל תפקידיו. פינסקר ביקש בוועידה לשחררו מתפקידו, אך הוועידה הפצירה בו להישאר בתפקיד והוא נכנע והמשיך לנהל בתפקיד.
עאישה אל-מאנה
פעילות למען שוויון מגדרי
ב-2016, הייתה אל-מאנה אחת מאלפי הנשים שחתמו על עצומה לביטול שיטת האפוטרופסות.
אל-מאנה הקימה קרנות לתמיכה בחינוך של נשים סעודיות. תוכנית הבריאות הגלובלית על שם עאישה אל-מאנה היא תוכנית מלגות באוניברסיטת אורגון, אשר "תעניק מלגות עבור נשים סעודיות ללמוד בריאות גלובלית באוניברסיטה, תתן מענקים עבור מחקר של חברי סגל, תסייע ביישום סדרה שנתית של נואמים וסדנאות, ותממן התמחויות של סטודנטיות מאוניברסיטת אורגון בממלכה הסעודית — תוכנית המלגות הראשונה במימון מלא באוניברסיטת אורגון להתמחויות בינלאומיות בבריאות העולמית." קרן עאישה אל-מאנה לנשים בסיעוד ומדעי הבריאות תומכת בנשים שלומדות סיעוד, רפואה ותחומי בריאות אחרים. עדיפות ניתנת לנשים סעודיות, אך אם אין מועמדות זכאיות, נשים ממדינות ערב אחרות יכולות לקבל מלגות.
מעצר
במאי 2018 נעצרה אל-מאנה, יחד עם פעילות פמיניסטיות אחרות שנעצרו בסדרת פשיטות, ביניהן, לוג'יין אל-הד'לול, אימאן אל-נאפג'אן, עזיזה אל-יוסף ומדיחה אל-עג'רוש. אל-מאנה ואל-אג'רוש שוחררו כעבור מספר ימים (בעוד האחרות נשארו מעוכבות), כנראה בשל גילן.
ועידת דרוסקניק
החלטות הוועידה
כמו כן הוחלט לשנות את השם של החברה מ"יסוד מזכרת למשה מונטפיורי" לחברת "חובבי ציון".
לא היו לוועידה זו הישגים מעשיים ניכרים, אך היא הצליחה ללכד מחדש כוחות והצליחה להעיד כי התנועה הלאומית עדיין פועלת.
אור העולם
אור העולם (באנגלית: The Light of the World) הוא ציור סימבוליסטי שצייר ויליאם הולמן האנט בין השנים 1851 ל-1853 (קיימות גרסאות מאוחרות יותר לציור). הציור זכה לפופולריות עצומה בבריטניה ובארצות דוברות אנגלית והיה לדימוי הנפוץ ביותר של ישו בציור האנגלו-סקסי במחצית השנייה של המאה ה-19.
תולדות הציור וגרסאותיו
הציור הוצג לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1854, עד אז לא זכה האנט להתייחסות כיוצר חשוב, אך יצירה זו הפכה אותו לאחד הציירים החשובים בתקופה הוויקטוריאנית, בפרט בעקבות ביקורתו המהללת של מבקר האמנות ג'ון ראסקין שהתפרסמה כמכתב למערכת הטיימס במאי 1854, שהפנה את תשומת לב הקהל להתבוננות עמוקה בתמונה ובמסר שלה וסיפר על מסעו של האנט לארץ ישראל.
ב-1872 נתרם הציור לקייבל קולג' באוקספורד, על מנת שיוצב בקפלה שלו.
בין 1851 ל-1856 צייר האנט גרסה נוספת, קטנה יותר, של הציור. היא נרכשה על ידי גלריית מנצ'סטר לאמנות ב-1912.
בין 1900 ל-1904 צייר האנט גרסה שלישית של הציור, גדולה יותר, שנועדה להצגה לציבור גדול ולהתלות בקתדרלת סנט פול בלונדון. תמונה זו הוצגה במהלך השנים 1905 עד 1907 ברחבי העולם הדובר אנגלית, במסע שחלף בערים מרכזיות בקנדה, דרום אפריקה, ניו זילנד ואוסטרליה ומיליונים חזו בה. ביוני 1908 נתלתה התמונה בקפלת מידלסקס בקתדרלה בטקס בו שרה המקהלה מזמור תהילים : "נֵר-לְרַגְלִי דְבָרֶךָ וְאוֹר לִנְתִיבָתִי".
תיאור וניתוח הציור
בציור נראה ישו, המחזיק בידו עששית ונוקש על דלת שלא נפתחה זמן רב, לפי הצמחייה המכסה אותה חלקית. הציור מתאר את הפסוק מחזון יוחנן ג 20: "הִנְנִי עֹמֵד בַּפֶּתַח וְדֹפֵק וְהָיָה כִּי־יִשְׁמַע אִישׁ לְקוֹלִי וּפָתַח הַפֶּתַח אָבוֹא אֵלָיו וְסָעַדְתִּי עִמּוֹ וְהוּא עִמִּי" ומתייחס לפסוק מן הבשורה על-פי יוחנן ח 12: "וַיֹּסֶף יֵשׁוּעַ וַיְדַבֵּר אֲלֵיהֶם לֵאמֹר אֲנִי אוֹר הָעוֹלָם כָּל־הַהֹלֵךְ אַחֲרַי לֹא יִתְהַלֵּךְ בַּחֲשֵׁכָה כִּי־אוֹר הַחַיִּים יִהְיֶה־לּוֹ". הציור מהווה דוגמה מובהקת לאסכולה של הפרה-רפאליטים בציור: נושא חשוב, רציני וגדול בעל אופי מוסרי ודיוק רב בפרטי-פרטים.
ישו לבוש בגלימה פשוטה וצנועה, אך עוטה גם גלימת מלכות מפוארת. בכך מובעת דמותו הכפולה כבן אנוש דל שהוא בד בבד גם מלך. שניות זו מובעת גם בתיאור נזר הקוצים על ראשו, המוזהב ונראה גם ככתר. בניגוד למקובל עד אז, ישו מצויר כבן אנוש חי, יציב, בריא וריאליסטי ולא כדמות רוחנית, מסוגפת ומטושטשת. על מפרק ידו של ישו הנוקש על הדלת ניתן להבחין בסימני הצליבה.
מקור האור העיקרי בציור היא העששית שנושא ישו בידו השמאלית. הכוכבים על מכסה העששית, הדומה מאוד למוצר הביתי הרגיל שהיה נפוץ באותה תקופה (ולפיכך קשורה להיותו של ישו אדם ארצי ופשוט), יכולים לרמז לכוכב בית לחם שזרח בעת לידת ישו (ולטבעו האלוהי). גם ההילה מעל כתר הקוצים של ישו מפיצה אור, אך הוא קלוש יותר ומשני לאור העששית הזורח.
הדלת, עליה נוקש ישו בידו הימנית היא דלת עץ ישנה, מכוסה בצמחייה פראית. לדלת אין ידית, כלומר היא יכולה להפתח רק מבפנים. הדלת היא דימוי לנשמה, האטומה לבשורה ויכולה להפתח ואכן תפתח. העדות לכך היא סבלנותו האינסופית של הנוקש עליה. צמחיית הפרא היא סמל לחטאים המקשים על דלת הנשמה להפתח ולקבל את האור. העטלפים הנראים מרחפים בצד שמאל למעלה הם סמל לחשכה ולבורות, אותם בא האור לגרש.
היצירה בתרבות
הציור היה השראה ליצירות רבות נוספות במחצית השנייה של המאה ה-19. בהן מספר פואמות ומספר איורים שהושפעו ממנו בבירור. ב-1873 הלחין ארתור סאליבן אורטוריה בשם "אור העולם".
משפט קאנוני
המשפט הקאנוני הוא שיטת משפט שפותחה בידי הכנסייה הקתולית וכנסיות אחרות. המשפט הקאנוני אומץ באופן נרחב באירופה בימי הביניים, כתחליף לשיטות המשפט היווני והרומי. המשפט הקאנוני נתפס כעדכון של חוקי הקורפוס יוריס קיוויליס, שנוסחו בידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית במאה השישית. השפעתו ניכרת עד היום בחוקיהן המודרניים של ארצות אירופה רבות, בהן צרפת, איטליה וגרמניה.
המשפט הקאנוני הוא החוק הכנסייתי של הכנסייה הקתולית. הוא פותח על ידי הכנסייה הקתולית עצמה על מנת לווסת ולשלוט בזכויות ובחובות של חבריה. כמו שה-civil law היה החוק האזרחי וקושר ישירות לסמכות הקיסר, החוק הקאנוני היה החוק הרוחני וקושר ישירות לסמכות האפיפיור. לכל אחד מסוגי המשפט היה תחום שונה משלו, ומערכת בתי המשפט הייתה נפרדת: מערכת אזרחית ומערכת קאנונית. בחלק מתחומי השיפוט הייתה מגמה של חפיפה. לפני הרפורמציה, היה נהוג שלבתי משפט קאנוניים הייתה סמכות בנושאים אזרחיים, בעיקר בענייני משפחה וירושה, אך גם בסוגים מסוימים של פשעים.
המשפט הקאנוני השפיע על המשפט הרומי שהתקבל באירופה על ידי כך שנאספו כתבים רבים על המשפט הקאנוני, ובעת תחיית ההשכלה באיטליה, שם הייתה האוניברסיטה הראשונה, כבר היה הרבה חומר מסודר ללימודים של המשפט הקאנוני. לכן למדו אותו באוניברסיטאות באיטליה במקביל ללימוד המשפט האזרחי הרומי, ותעודת הסיום של האוניברסיטאות הייתה דוקטור בשני סוגי המשפט: civil law + canon law, התואר נקרא: juris utriusque doctor = JUD, והוא עדיין מוענק בחלק מהאוניברסיטאות בעולם המשפט האזרחי. היות שלמדו אותם יחד, הייתה נטייה של סוגי המשפט להשפיע זה על זה, ושניהם יחד עזרו ליצור את המשפט הנוהג והמקובל = ה-jus commune שהתקבל במדינות אירופה. המשפט הקאנוני השפיע על ה-jus commune בעיקר בתחומים של משפחה וירושה, שהיו גם חלק מהחוק האזרחי הרומי, וכן על המשפט הפלילי. עד השלב בו נשללה מבתי המשפט הקאנוניים סמכותם לדון במשפט אזרחי, הרבה עקרונות והליכים שלהם אומצו על ידי בתי המשפט האזרחיים.
לשיטת משפט זו הייתה השפעה מסוימת גם על הדין האנגלי, דרך צינור הקליטה שנקרא "דיני היושר", שנקלט על ידי הלורד צ'נסלור והיה מבוסס על כללי צדק טבעיים.
ספליט
ספליט (בקרואטית: Split; בלטינית: Spalatum; ביוונית: Ασπάλαθος; באיטלקית: Spalato) היא העיר המרכזית בדלמטיה ובירת המחוז ספליט-דלמטיה שבקרואטיה. העיר שוכנת בחצי אי לחופו המזרחי של הים האדריאטי. אוכלוסיית העיר מנתה 221,456 בשנת 2007, רובם ככולם (95%) קרואטים והשאר סרבים, מונטנגרים וסלובנים.
אקלימה של העיר, המוקפת הרים, הוא ים תיכוני, חם ויבש בקיץ וגשום (900 מ"מ בממוצע) בחורף. הצמחייה הים תיכונית הטיפוסית כוללת בין השאר עצי דקל וקקטוסים בסביבות העיר. גבעת מריאן שבמערבה מכוסה ביער.
היסטוריה
דיוקלטיאנוס היה קיסר רומא בין השנים 284 ו-305. ב-293 החלו העבודות על הארמון שיועד להיות משכנו לאחר פרישתו מפוליטיקה ב-305. אורכו של הארמון 215.5 מטר ורוחבו 175 מטר בדרומו ו-181 מטר בצפונו. צידו הדרומי פונה לים האדריאטי.
המבנה האדיר היה נטוש זמן רב עד שיושב על ידי פליטים מסלונה ב-639, לאחר שעירם הוחרבה בידי האווארים. במאות השנים שחלפו התרחבה העיר אל מחוץ לחומות הארמון, אך שטחו הוא עדיין ליבה של העיר ובו שווקים, חנויות ואף קתדרלה נוצרית (שהייתה קודם לכן המאוזולאום של הקיסר), דחוקים כולם בין מסדרונות הארמון ואולמותיו. לעיר הייתה אוטונומיה במסגרת האימפריה הביזנטית.
התהוותה של הממלכה הקרואטית בימי הביניים הביאה לקרואטיזציה של ספליט, הניכרת באדריכלות שלה ובכנסיותיה. העיר הייתה למרכזה הנוצרי של קרואטיה ב-928.
אחד ממושליה הראשונים של ספליט הידועים לנו בשמם היה הרוזן פטאר, הדוכס מזחומליה ששלט בעיר מ-1222 עד 1225. האצולה ההונגרית היא ששלטה בספליט לפניו, בראשית מאה ה-12 אך העיר הוסיפה לשמור על עצמאותה, כפי שמעידים חוקים שחוקקה ב-1312 ומטבעות שהטביעה.
ב-1420 השתלטה הרפובליקה של ונציה על העיר, והותירה בידי תושביה הקרואטים אוטונומיה מופחתת תחת מרותו של נסיך ונציאני. שלטון זה נמשך עד 1797, עת נפלה ונציה והעיר נכבשה על ידי ממלכת הבסבורג. בין 1806 ל-1813 שלט בה נפוליאון ולאחר מכן חזרה לידי האימפריה האוסטרית ובהמשך האימפריה האוסטרו הונגרית.
ספליט פרחה בימי הביניים ותחת יורדי הים הוונציאנים כעיר נמל וממנה יצאו נתיבי סחר לפנים היבשת כגון מעבר קליס. הפריחה הכלכלית לוותה בפריחה תרבותית, אך שתיהן גם יחד באו לקיצן תחת השלטון האוסטרי. התפתחות העיר נעצרה ולא היה לה כל חלק באביב העמים של 1848.
ספליט במאה ה-20
לאחר מלחמת העולם הראשונה פורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית ודלמטיה סופחה לממלכה חדשה שנקראה החל מ-1929 יוגוסלביה. מאחר שהערים הגדולות יותר על החוף המזרחי של הים האדריאטי רייקה וזאדר היו כעת בשטחה של איטליה, נותרה ספליט הנמל החשוב ביותר של יוגוסלביה. ב-1925 הושלמה סלילת מסילת הרכבת שחיברה אותה לשאר חלקי הארץ.
באפריל 1941 פלשו כוחות איטלקיים ליוגוסלביה וכבשו את העיר, שסופחה רשמית חודש לאחר מכן למדינות הציר. בספטמבר 1943 הצליחו כוחות פרטיזנים לשחרר אותה מהאיטלקים רק כדי לאבד אותה לאחר מספר שבועות לוורמאכט. במהלך הכיבוש ניזוקו הנמל והעיר העתיקה מהפגזות בעלות הברית. ב-26 באוקטובר שוב שוחררה העיר על ידי הפרטיזנים והייתה לבירתה הזמנית של קרואטיה החופשית עד תום המלחמה. ב-12 בפברואר 1945 ערכו הקריגסמרין פשיטה נועזת על נמל ספליט והשתמשו בסירות נפץ כדי לפגוע בסיירת הבריטית אה"מ דלהי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה ספליט לחלק ממדינת קרואטיה במסגרת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. העיר המשיכה לגדול כמרכז סחר ותרבות משמעותי. תהליכי תיעוש אפשרו לאיכרים רבים לעבור לעיר ולמצוא בה תעסוקה. בין 1945 ל-1990 אוכלוסיית העיר שילשה עצמה ושטחה התרחב לכל שטחו של חצי האי.
בשנת 1979 הכריז אונסק"ו על ארמון דיוקלטיאנוס כאתר מורשת עולמית.
ב-1991 התפרקה יוגוסלביה וקרואטיה הייתה למדינה עצמאית. המצב בעיר היה מתוח משום שכוחות גדולים של צבא יוגוסלביה הוצבו בה ושמרו על הנמל ומפקדת הצי. מספר פעמים פרצה אש בין הצבא לכוחות הקרואטיים. התקרית הזכורה ביותר היא הפגזת העיר על ידי הספינה הקלה ספליט שעגנה בנמל, שעלתה בחיי אדם אך לא גרמה נזקים גדולים לעיר עצמה. הסיטואציה הקשה של מלחמת האזרחים היוגוסלבית באה לידי ביטוי בתקרית זו - הפעם היחידה בהיסטוריה שעיר הופגזה על ידי אנייה הנושאת את שמה. הכוחות הקרואטיים הצליחו לפגוע באנייה ספליט והיא ננטשה וטבעה. בינואר 1992 פונו כל הכוחות הנותרים של הצבא היוגוסלבי מהעיר.
כלכלה
בעידן היוגוסלבי הייתה העיר מרכז כלכלי חשוב עם תעשייה מגוונת של אוניות, מזון, כמיקלים, פלסטיק, ביגוד ונייר. המעבר מכלכלה קומוניסטית לכלכלת שוק לווה במיתון ובסגירתם של המפעלים הסוציאליסטים הגדולים. כעת מתרכזת הכלכלה במסחר ושירותים. רבים מהפועלים שנפלטו נותרו מובטלים. בראשית המאה ה-21 נמצאו כמה מהתעשיות בתהליך של התאוששות ובנוסף נהנית העיר מתיירות וממסחר מוגבר הודות לכביש המהיר החדש שהושלם ב-2005 המקשר טוב יותר בינה לשאר קרואטיה והיבשת.
תחבורה
ספליט הייתה ונותרה צומת תחבורה חשוב. כביש מהיר מודרני מחבר בינה לזגרב. נתיב חשוב אחר העובר בעיר הוא כביש זאדר-דוברובניק. גם מערכת התעבורה הפנים-עירונית חדשה ויעילה.
נמל התעופה של העיר הוא השלישי בקרואטיה בנפח הטיסות, וממנו פועלים קווים סדירים לזגרב ולפרנקפורט. עיקר הנוסעים הם תיירים המגיעים בקיץ. הרחבה של המסוף מתוכננת ל-2008.
נמל הים עודנו פעיל ואליו מפליגות אוניות מרייקה, דוברובניק ואנקונה שבאיטליה. הגישה הימית לאיים הדלמטיים היא בעיקר על ידי הפלגה מנמל ספליט.
בניגוד לתשתיות המתקדמות הללו, מסילת הרכבת לספליט היא מיושנת והנסיעה בה איטית.
תרבות
ספליט היא מרכז של תרבות קרואטית מזה זמן רב. המשורר בן העיר מרקו מרוליץ', בן המאה ה-15, היה מחלוצי הספרות הקרואטית. בעת החדשה ידועה העיר יותר בכותבים ההומוריסטים שיצאו ממנה, אשר הידוע ביניהם הוא מילינקו סמוייה.
שני מוזיאונים לארכאולוגיה יש בספליט, אחד של העולם העתיק והשני של ימי הביניים המוקדמים.
יותר מכל ידועה העיר במוזיקאים הפופולריים שלה, המלחינים איבו טיירדוביץ' וזדנקו רונייץ' בני העידן היוגוסלבי ולהקת ההיפ הופ הקרואטית The Beat Fleet. בקיץ מתקיים בעיר פסטיבל מוזיקה יוקרתי, ולאחריו פסטיבל תיאטרון.
החל משנת 2013, בעיר מתקיים פסטיבל המוזיקה "אולטרה אירופה".
ספורט
תושבה המפורסם ביותר של ספליט הוא הטניסאי גוראן איבניסביץ'. גם הכוכב העולה מריו אנצ'יץ', המכונה "גוראן הקטן", הוא בן העיר. מועדון הכדורגל המקומי הוא היידוק ספליט וקבוצת הכדורסל יוגופלסטיקה ספליט הייתה בשנות השמונים הטובה ביותר באירופה, אם כי ירדה מגדולתה מאז. בשורותיה שיחקו דינו ראדג'ה וטוני קוקוץ' המקומיים שהגיעו אחר כך לליגת ה-NBA. כמו כן פועל בעיר מועדון השיט גוסאר, המתגאה במספר רב של מדליות מאולימפיאדות ואליפויות עולם.
העיר אירחה בעבר שני אירועי ספורט גדולים: משחקי הים התיכון ב-1979 ואליפות אירופה באתלטיקה ב-1990.
העיר היא מולדת של משחק כדור פיציגין.
העת העתיקה
בעיר העתיקה סלונה הסמוכה לספליט ושהייתה בירת פרובינקיית דלמאטיה התגוררה קהילה יהודית אשר היקפה לא ידוע. בין חורבות העיר נמצאו עדויות לבית עלמין יהודי עתיק ששכן במקום והיה פעיל עד לשלהי המאה ה-3. נמצאו מצבות ועליהן כיתוב המעיד על קבורה של יהודים, כגון מצבה של יהודי בן העיר טבריה שנקבר בעיר. כמו כן נמצאו תשמישי קדושה ותכשיטים שעליהם מוטבעת מנורת שבעת הקנים. לפי תיעוד מאמצע המאה ה-18 היו במקום גם שרידי בית כנסת ולצידו בית דין רבני אזורי. לאחר חורבן העיר סלונה במאה ה-7 נמלטו היהודים למתחם המבוצר של ארמון דיוקלטיאנוס והמשיכו בפעילות הקהילתית בעיר ספליט.
מימי הביניים ועד ראשית המאה ה-20
תיעוד בכתובים לקהילה היהודית בספליט (אישפלטרו בפי היהודים בעבר) קיים מאמצע המאה ה-15 עת נשלטה העיר על ידי הרפובליקה של ונציה, והוא מתבסס על מקורות בכנסייה המקומית שתיארו "בית כנסת גדול" בעיר, אשר הוקם בתוך חומות ארמון דיוקלטיאנוס ובהמשך ננטש בשל רדיפות הכנסייה הקתולית ובמקומו הוקם מבנה צנוע יותר מחוץ לחומות. ממקורות שניוניים כגון תעודות עירוניות, ניתן ללמוד שהיה בעיר רובע יהודי שנקרא Zueca ויהודי הרובע עסקו בעיבוד וצביעת עורות.
במהלך המאה ה-16 הגיעו לעיר מגורשי ספרד ובהמשך מגורשי פורטוגל והקהילה גדלה ושגשגה. החל ממועד זה קיים תיעוד מקיף על יהודי העיר. בראשית המאה ה-16 הוקם בית הכנסת הקהילתי. ב-1527 ניתנו זכויות סחר ליהודי העיר והם השתלבו במערכת הכלכלית הענפה שבה. בהמשך המאה הוקם ככל הנראה בית עלמין לקהילה ורישום הקבורה הראשונה בו הוא מ-1573. עם זאת, נכון ל-2006 המצבה הקדומה ביותר שאותרה בו היא מ-1717.
בשלהי המאה ה-16 נמנו בספליט 200 יהודים. ב-1607 פרצה בעיר מגפת דבר שפגעה קשות באוכלוסיית העיר ובכלל זה בקהילה היהודית. לאחר המגפה התגוררו בספליט 60 יהודים. באמצע המאה ה-17, במהלך מלחמת קאנדיה מול האימפריה העות'מאנית, צרו העות'מאנים על ספליט וקיים תיעוד מקיף על השתתפותם של בני הקהילה היהודית בעבודות הביצור של העיר, סיוע כספי לרכישת תחמושת והשתתפות פעילה בלחימה ובהגנה על העיר. במועד זה תועדו ראשי המשפחות: לוצנה, אבוהב, מונטיליו, פאפו, סאנטו, ישראל, פסח, ונטורה, ברוך, ישורון, מורפורגו ושוורץ. ב-1728 שופץ בית הכנסת ונבנה ארון קודש חדש לתוך החומה המערבית של מתחם ארמון דיוקלטינוס. בין רבני העיר במהלך המאה ה-18 ניתן למנות את הרב אברהם דוד פאפו, הרב דוד פארדו, הרב שבתי ונטורה והרב חיים יצחק מוסאפיא.
בני הקהילה התגוררו בשכונה בתוך החומות בחלק הצפון-מערבי של העיר העתיקה. השכונה לא הייתה מובדלת ולא נשאה אופי של גטו. ב-1777 פרסם האפיפיור פיוס השישי את "צו האפיפיור ליהודים" ובעקבותיו החמירו השלטונות הוונציאניים את יחסם לקהילה, הורו על בידודם והגטו נסגר. ב-1797 קרסה הרפובליקה של ונציה ונכבשה על ידי נפוליאון בונפרטה. רשמית עברה ספליט לחזקת ממלכת הבסבורג, אך שררה בה אנדרלמוסיה שלטונית והיו ניסיונות של אספסוף מוסת לערוך פרעות בקהילה היהודית, אך ראשי הציבור מנעו זאת. ב-1806, לאחר כיבוש ספליט על ידי נפוליאון, פתחו השלטונות הצרפתיים את הגטו והסירו את גזירות הבידוד מהקהילה.
התקופה האוסטרו-הונגרית הביאה עימה פריחה כלכלית ליהודי ספליט. נמנו מקרבם תעשיינים אמידים ואישי ציבור שהשתלבו במערכת הפוליטית המקומית. בולט מקרבם היה ויטה מורפורגו אשר תמך באופן בולט בתנועת התחייה הלאומית הקרואטית. ב-1904 הוקם מפעל מלט ראשון בספליט אשר היה בבעלות יהודית. מלחמת העולם הראשונה הובילה לשינוי דמוגרפי בקרב הקהילה. המשפחות הוותיקות עזבו את העיר ובמקומן היגרו אליה משפחות במעמד כלכלי נמוך מסרייבו ומבאניה לוקה.
מלאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר המלחמה עברה העיר לחזקת ממלכת יוגוסלביה. לספליט הגיעו משפחות עניות שהיקשו על המצב הכלכלי. עם זאת, במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 היגרו לעיר יהודים אמידים, חלקם בעלי מקצועות חופשיים ובכלל זה רופאים ומהנדסים. בעיר החלה פעילות ציונית והוקמו אגודות נוער ובכלל זה קן של השומר הצעיר.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור דלמטיה ובכלל זה העיר ספליט נמסרו לחזקת איטליה הפשיסטית. בתקופת השלטון האיטלקי היה מצב הקהילה סביר, וראשיה אף סייעו למעבר פליטים יהודים שהגיעו מצ'כוסלובקיה, פולין ואוסטריה. בשלהי 1941 תועדו בספליט כ-700 משפחות יהודיות, רובן של פליטים. בשלהי 1942 הועברו הפליטים למחנות הסגר כגון מחנה הריכוז ראב. לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה השתלטו הגרמנים על ספליט. טרם כניסת הגרמנים נמלטו 114 גברים ונערים מקרב הקהילה והצטרפו לכוחות המחתרת. ב-13 באוקטובר 1943 רוכזו היהודים שנותרו בספליט ונשלחו באותו היום למחנות ההשמדה. רובם ליאסנובאץ. מעטים ניצלו. ב-26 באוקטובר 1944 שוחררה ספליט על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו ושארית הפליטה מקרב הקהילה שבה אליה. בית הכנסת שופץ מחדש והוקמה בו אנדרטה לזכר הנספים. ב-1945 התגוררו בספליט 55 יהודים.
יוהנס צ'יקוניה
יוהנס צ'יקוניה (Johannes Ciconia, נולד ב-1335 בקירוב או 1370 בקירוב, נפטר בין 10 ביוני ל-12 ביולי 1412) היה מלחין ותאורטיקאי מוזיקה מסוף ימי הביניים. אפשר שבאי-אילו רשומות ביוגרפיות צורפו פרטי חייו לאלה של אביו, שנשא אותו שם, ומכאן אי-הוודאות בנוגע לשנת הולדתו. כל יצירותיו של המלחין מתוארכות, על פי הסברה, לאחר 1390.
חייו
מוזיקאי שני בשם יוהנס צ'יקוניה מופיע ברשומות בליאז' בשנת 1385 כעול ימים, ומכאן שמדובר כנראה במלחין עצמו. מרשומות האפיפיורות עולה, שצ'יקוניה זה היה בשירותו של האפיפיור בוניפקיוס התשיעי ברומא ב-1391. קינה שכתב על מות פרנצ'סקו דה קארארה תועדה בוודאות ל-1398, ראיה נוספת לשהותו באיטליה באותה תקופה. מועד מעברו של צ'יקוניה לפדובה אינו ידוע - האפשרות, שבין הזמנים שהה בפאביה עלתה כסברה מאוששת מצד די באקו ונאדאס - אבל יש מקום להניח, שצ'יקוניה היה בפדובה בשנת 1401, שם נשאר עד מותו.
המוזיקה של צ'יקוניה מעידה על עירוב של סגנונות ההולם את הביוגרפיה המבולבלת שלו. מוזיקה טיפוסית לצפון איטליה, כמו המדריגל שלו Una panthera משתלבת בארס נובה הצרפתית. סגנון ה"ארס סובטיליור" המורכב יותר מתגלה ביצירה אחת, Sus un fontayne וסגנון ימי הביניים המאוחרים מתחיל להתגבש בכתיבה, המתקדמת לקראת המתכונת המלודית של הרנסאנס (למשל, O rosa bella). הוא חיבר הן מוזיקה חילונית (וירלאי צרפתיים, באלאטה ומדריגלים איטלקיים) והן דתית (מוטטים, פרקי מיסה, חלקם אזוריתמיים), וכן כתב מסות על מוזיקה. קיימת מכל מקום האפשרות, שחלק מן היצירות יוחסו לו בטעות.
יחסי בלגיה–רוסיה
יחסי בלגיה–רוסיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין שתי המדינות, בלגיה ורוסיה. שתי המדינות הן חברות מלאות של מועצת אירופה ושל הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
היסטוריה
המגעים בין בלגיה לרוסיה החלו בתחילת המאה ה-18, כאשר פיוטר הגדול ביקר בארצות השפלה הדרומיות בשנת 1717. בין הערים שהוא ביקר היו בריסל, אאכן וספא. פיוטר השאיר את חותמו בספא, כאשר בנה מבנה עם אכסדרה מעל המעיין המרכזי, אשר המקומיים שינו את השם לכבודו כפוון פייר-לה-גרנד. יחסים דיפלומטיים כוננו בין בלגיה לבין האימפריה הרוסית ב-1853, כאשר מיכאל אירנייביץ' קרפטוביץ' מונה כנציג הראשון של האימפריה הרוסית בבריסל ב-19 במרץ 1853.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היו שתי המדינות חלק ממדינות ההסכמה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הן היו חלק מבעלות הברית, ולחמו נגד גרמניה הנאצית. לאחר המלחמה היו שתי המדינות משני צידי המתרס במהלך המלחמה הקרה; רוסיה, שנקראה באותה העת ברית המועצות, הובילה את הגוש המזרחי וברית ורשה, בעוד שבלגיה הייתה חברה בנאט"ו.
יחסי סחר
בשנת 2004, הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-4.75 מיליארד אירו, גידול של 1.18 מיליארד אירו לעומת השנה החולפת, כאשר רוסיה מחזיקה בעודף המסחרי של 1.51 מיליארד אירו של הסחר בין שתי המדינות. היצוא הרוסי לבלגיה כלל בעיקר סחורות, כולל מינרלים (37%), אבנים יקרות וחצי יקרות (22%), מתכות ברזליות ואל ברזליות (17%) ומוצרים כימיים (8%). היבוא הרוסי מבלגיה כלל ציוד תעשייתי (25%), כימיקלים ותרופות (18%), מוצרי פלסטיק וגומי (9%), מזון (8%) תחבורה (8%). בשנת 2004, בלגיה ייבאה 30% מהנפט והגז טבעי שלה מרוסיה, אם כי בעיקר בשוק הספוט. קיימים טיסות ישירות בין שתי המדינות, כאשר אירופלוט ובראסלס איירליינס מפעילות טיסות בין מוסקבה לבין בריסל.
יחסים דיפלומטיים
בלגיה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה וקונסוליה כללית בסנקט פטרבורג. מאידך, רוסיה מחזיקה בבלגיה שגרירות בבריסל וקונסוליה כללית באנטוורפן.
הגמוניה
הגמוניה היא מצב בו שלטון של מדינה מסוימת שולט על הסובבים לו גאוגרפית בדרך פוליטית, כלכלית או צבאית. השלטון אשר מצוי בידיה של חברה זאת שולט על האחרים תוך קידום אינטרסים גאו-פוליטיים שלו אשר מקדמים אותו פוליטית, כלכלית או צבאית. הגמוניה היא היכולת להכתיב את החוקים ואת ההסדרים שלפיהם מתקיימים יחסים בין מדינות או קבוצות באזור גאו פוליטי מוגדר.
כיום נעשה שימוש במונח כדי לתאר את ההסדרים הסוציולוגיים שלפיהם מתקיימים היחסים בין קבוצות שונות בתוך חברה אחת. המילה נמצאת יותר בהקשר "להגמוניה תרבותית" מאשר להגמוניה בין מדינות. המונח בא מיוון העתיקה בה שימש לתאר את הדומיננטיות של מדינת עיר אחת על כל המדינות עיר הסובבות לה.
על פי ההוגה האיטלקי הנאו-מרקסיסטי אנטוניו גראמשי, עוצמתה של הבורגנות היא שהשליטה אינה נשענת על בסיסה הכלכלי (התשתית) בלבד, אלא בעיקר על בניין העל שלה (האינטלקטואלים, בכירי עולם התרבות, המשפט, הדת והפוליטיקה) - היסודות הערכיים והרעיוניים הרצויים לה. משעלה בידי הבורגנות להטמיע את ערכיה ולהפכם מודל חיקוי והערצה בקרב המעמדות הנמוכים, שוב אין היא צריכה לכפות את שלטונה בכוח הזרוע דווקא.
הגמוניה היא מצב של שלטון מוחלט (או כמעט מוחלט) בחברה, המרוכז בידיה של קבוצה חברתית מוגדרת, ובא לידי ביטוי בשיתוף השליטים במשאבים החומריים אותה חברה עם שליטיה הרעיוניים והאידאולוגיים. ההגמוניה מתארת מצב של שליטה בהסדרים חברתיים, נורמות וכללים, והיא מעצבת את פני החברה לפי ערכים הגמונים המשרתים אינטרסים וצרכים של הקבוצה השלטת.
ההגמוניה חולשת גם על מערכת התרבות בכללותה, והיא מחלחלת לכל ההיבטים האינטלקטואליים של חיי היומיום. זוהי מערכת בלתי-מודעת של שליטה, בה המרכיבים והערכים ההגמוניים כלל אינם נתפסים כחלק מתרבות או אידאולוגיה שולטת, אלא נראים כמו חלק בלתי-נפרד מהחברה ומערכיה, בלי קשר לקבוצת השליטה. בדרך זו, גם מיעוטים מזדהים עם ערכים אלה, המקבלים נופך חוץ-פוליטי, ומתעצמים לכדי עובדות לכאורה, מיתוסים או אמירות מוחלטות הנכונות לאותה החברה.
בסיסי הכוח ואופן הפעילות
עיקר כוחה של ההגמוניה היא העובדה שהיא איננה נתפסת כלל כעמדה או אידאולוגיה קיימת, בהן ניתן להיאבק או לשנותן, אלא חלק בלתי-נפרד מהחיים, עובדה מוגמרת ומוחלטת. במידה רבה היא איננה מהווה מטרה לביקורת ציבורית או תרבותית, אלא כאשר מעמדה מתערער ומתחילים להיווצר סדקים בערכיה, והאינטרסים האמיתיים העומדים מאחוריה מתחילים להתגלות.
דרך פעולתה של ההגמוניה היא רב-מוקדית, והיא משתפת באופן מלא את כל הרבדים בחברה תוך מתן ביטוי לכל אחד ואחד מהם. בדרך זו, מתעצמת תחושת ההשתתפות, והמעמדות השונים, גם המדוכאים, מזדהים איתה ועם האינטרסים של המדכאים. עמדה זו הנה עמדת המוצא בפרדיגמה המרקסיסטית.
בניגוד לאידאולוגיה גרידא, ההגמוניה היא מערכת תרבותית שלמה, המופיעה בכל ההיבטים של החיים האינטלקטואליים ושל חיי היום יום של החברה. ההגמוניה משתפת את כל הרבדים של החברה ונותנת להם ביטוי, ובכך מביאה לתחושה של השתתפות מצד המעמדות המדוכאים ולהזדהות שלהם עם האינטרסים של מדכאיהם (לפי הגישה המרקסיסטית).
הגמוניה בתקשורת
ערכיו של המעמד השליט בחברה וכן האידאולוגיה השלטת מועברים לציבור באמצעות מנגנון שליטה לא כוחני של חשיפה לתכנים תקשורתיים מתוך בחירה. הקהל צורך תכנים אלו מרצון, ולכן הללו נתפסים כמובנים מאליהם, והצופים סוברים שכך החברה אמורה להיראות. הציבור מאמץ מרצון את האידאולוגיה, סמלי הסטטוס וסגנון החיים של המעמד השליט כפי שהם מוצגים בתקשורת. האליטה למעשה איננה צריכה לכפות את שלטונה בכוח הזרוע, אלא באמצעות הטמעת ערכים בחברה. לפי גישה זו, יש לבחון את התכנים שנצפים בתקשורת על מנת לאתר את הערכים האידאולוגיים החבויים בהם, כמו קפיטליזם צרכני ותחרותיות. על ידי מנגנון שליטה זה, האליטה שואפת לדכא את העם מבלי ידיעתו, משיגה את הסכמת הנשלטים ובכך מונעת מרידה והתנגדות של המעמד הנשלט.
האקדמית גורדון
האקדמית גורדון (או בשמה עד לסוף 2011, "גורדון - המכללה האקדמית לחינוך"), הידועה בעיקר בכינוי "מכללת גורדון", היא מכללה אקדמית להכשרת מורים, גננות וסגלי הוראה, הנמצאת בחיפה.
היסטוריה
בשנת 1953 הוחל בהקמת בית מדרש עירוני להכשרת מורים בחיפה, אל תוכו אוחדו בית המדרש של זרם העובדים ושל הריאלי. בשנת 1954 רכשה עיריית חיפה מגרש בן 9 דונם עבור המוסד בכרמל הצרפתי על רכס הכרמל. בסוף 1955 הוחל בהכנת תוכניות למבנה. במקביל הוקמה אגודת ידידי בית המדרש, שנקרא כשאר המוסדות להכשרת מורים: "בית המדרש הממלכתי למורים ולגננות" בחיפה.
באמצע שנות ה-60 נקרא בית המדרש על שמו של א. ד. גורדון. בשנת 1966 אישר משרד החינוך לבית המדרש לקיים שנת לימודים שלישית ולהעניק תואר מורה בכיר. בעקבות זאת, הוסב שמו של בית המדרש ל"סמינר גורדון".
בחלוף השנים קיבל הסמינר הכרה אקדמית, התחיל להעניק תואר ראשון בחינוך ושינה את שמו ל"מכללת גורדון". בשנת 2006 נפתח מסלול המקנה תואר שני ישראלי באישור המל"ג. מאז, מעניקה המכללה תואר ראשון, תואר שני ותעודת הוראה.
המכללה זכתה ב"פרס החינוך" בשנת 1967.
פעילות המכללה זכתה להוקרה בצורת שני כוכבי מצוינות בקטגוריית הכסף, במסגרת הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות במגזר הציבורי ע"ש יצחק רבין לשנת 2018.
מסלולי הלימוד
בשנת הלימודים תש"פ לומדים במכללה מעל ל-4,000 סטודנטים במסלולי לימוד שונים, הכוללים לימודים לתואר ראשון, לתואר שני, מכינות ולימודי הסבת אקדמאים להוראה. כמו כן, מתקיימות במקום באופן שוטף השתלמויות בנושאים שונים לסגלי הוראה מכל סוגי מוסדות הלימוד. במכללה מלמדים בה 220 מרצים, כשרובם בעלי תואר ד"ר.
תואר שני במסלולים:
לימודי המשך ופיתוח מקצועי:
החל משלהי שנות ה-90, מקיימת המכללה חוגים ייחודיים לתלמידים בכיתות ג'-ו', תחת המותג "חוגורדון". מדובר בחוגי העשרה לילדים מחוננים וכישרוניים. החוגים, במתכונת אקדמית, עוסקים בנושאים שונים מתחומי המדע, מדעי הרוח והחברה, העיצוב והאמנות, חשיבה לוגית, מחשבים ועוד. בחוגים נוטלים חלק, מדי שנה, מעל ל-200 ילדים מחיפה ומסביבתה.
מספר הסטודנטים הלומדים לתואר ראשון ולתואר שני במכללה בשנות האלפיים: (מיקום הסמן מעל לכל עמודה, יביא להצגת המספר המדויק)
מקום לדאגה
מקום לדאגה היא סדרת טלוויזיה של מערכונים ששודרה בשתי עונות (20 פרקים) בשנים 2008 ו-2009 בערוץ 10 והופקה על ידי מטר הפקות.
התוכנית הייתה מבוססת על מערכונים עם הומור שחור והומור נונסנס ונכתבה על ידי ימי ויסלר (מלהקת "הבילויים"), מעיין בלום ועודד סמו ובוימה על ידי ויסלר.
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-12 ביולי 2008. שודרו בה 9 פרקים. העונה השנייה עלתה ביום שבת ב-7 בנובמבר 2009, והסתיימה ביום שבת ב-23 בינואר 2010. שודרו בה 12 פרקים.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס "ורד הזהב" (Rose d'or) של איגוד השידור האירופי. בנוסף התנהל משא ומתן למכירת פורמט הסדרה לרשת טלוויזה בקנדה.
קישורים חיצוניים
ביקורות
אירוקוי
האירוֹקוֹי (בצרפתית ובאנגלית: Iroquois; בשפתם: הוֹדֶנוֹשוֹנִי (באנגלית: Haudenosaunee); גם חמש האומות; ומאוחר יותר שש האומות; או אנשי הבית הארוך) הם קונפדרציה של שבטים ילידים באמריקה הצפונית הכוללים כיום שישה שבטים: מוהוק (באנגלית: Mohawk), אונידה  (באנגלית: Oneida), אונונדאגה  (באנגלית: Onondaga), קאיוגה  (באנגלית: Cayuga), סנקה  (באנגלית: Seneca), והשבט השישי, הטוסקארורה  (באנגלית: Tuscarora), הצטרף לאיחוד מאוחר יותר בשנת 1722. שמה הרשמי והטקסי של הקונפדרציה הוא .
האירוקוי שוכנים בעיקר בצפון מזרח ארצות הברית במדינות ניו אינגלנד, ניו יורק, ופנסילבניה, ובדרום קנדה בפרובינציות קוויבק ודרום אונטריו. בקנדה, האירוקוי הם חלק מהאומות הראשונות. לפי מפקד אוכלוסין אמריקאי משנת 2010 של ילידי ארצות הברית ואלסקה, שבטי האירוקוי בארצות הברית מונים מעל 42,000 אירוקואים לא מעורבים, ועוד מעל 39,000 אירוקואים מעורבים, בסך הכל מעל 81,000 אירוקואים. משוער שבקנדה חיים עוד כ־45,000 אירוקואים, איך אין מפקד אוכולוסין קנדי שמאשר את הנתון הזה.
שם
האירוקוי מכנים את עצמם הוֹדֶנוֹשוֹנִי (באנגלית: Haudenosaunee, בתרגום לעברית: אנשי הבית הארוך). מקור השם אירוֹקוֹי (בצרפתית ובאנגלית: Iroquois) אינו ידוע, אך הוא ככל הנראה קולוניאלי. שם עתיק יותר ופחות ידוע לאירוקוי הוא אונגוו'אוו'י (באנגלית: Ongweh’onweh).
הודנושוני
השם הוֹדֶנוֹשוֹנִי (בסנקית: Hodínöhšö:ni:h) הושאל מהשפה הסנקית, ומשמעותו היא אנשי הבית הארוך. השם הודנושוני הופיע לראשונה בשפה האנגלית בעבודתו של האנתרופולוג לואיס הנרי מורגן בשנת 1851. הופיעו תעתיקים נוספים לשם הודנושוני כגון הוטינוסיוני (באנגלית: Hotinnonsionni) וגם מהשפה המוהוקית גנונסיוני (באנגלית: Ganonsyoni, בתרגום לעברית: הבית הארוך). בשפה המוהוקית, קיים גם השם המקביל רוטינונשוני (באנגלית: Rotinonsionni, ובמוהוקית: Rotinonshón:ni).