cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחוז תל אביב (משטרה)
היסטוריה
בסוף יוני 1948 התקיים טקס השבעת אמונים של קציני המחוז למדינת ישראל. בארגון מחדש של משטרת ישראל בשנת 1958, פורק מחוז מרכז, שרובו הועבר לאחריות מחוז דרום, ומשטרת רמת גן הועברה לאחריות מחוז תל אביב. במחוז היו שלוש נפות: הצפונית, הדרומית ונפת רמת גן. בספטמבר 1970 הוסבו הנפות למרחבים. הנפה הצפונית נקראה מרחב ירקון, הנפה הדרומית "מרחב יפו", ונפת רמת גן נקראה "מרחב דן". מרחב הירקון הקיף את האזור מנחל הירקון בצפון עד דרך סלמה בדרום, מרחב דן את רמת גן, גבעתיים, אור יהודה, תל השומר, רמת אביב והרצליה ומרחב יפו את יפו, חולון, בת ים ודרום תל אביב. באוקטובר 1978 הציג מפקד המחוז תוכנית לארגון מחדש של משטרת מחוז תל אביב, על פיה תקבל מרחב הירקון אחריות על כל העיר תל אביב ושמה של "מרחב יפו" ישונה למרחב איילון. אולם מרחב יפו לא נסגר ובמקום זאת הורחב אחריות מרחב ירקון צפונה וקיבל אחריות על רמת אביב והרצליה.
נתונים לא-מפוקחים
נתונים לא-מפוקחים (באנגלית: unsupervised data) הם נתונים שאינם מתאימים לדרישות ניתוח על ידי סטטיסטיקה. חסרים בהם אחד או יותר מהרכיבים הנדרשים לניתוח כזה, כגון: הגדרת מטרה, מדגם שמיצג את אוכלוסיית המבחן, מבנה ברור של משתנים, אי-תלות בין משתנים (או הגדרת התלות במידה וקיימת), סביבה חיצונית יציבה, וערכים כמותיים במהותם.
חסרונם של אחד או יותר מהרכיבים הללו הדרושים לפתרון, מחליש את יכולת הפקת מסקנות מהנתונים.
רוב הנתונים בימינו הם מסוג לא מפוקחים, מאחר שהם זורמים ממערכות אנלוגיות ודיגיטליות שונות, עוברים אינטגרציה ואחסון, ולעיתים גם "ניקוי". כך שאף אם הוקמו לצורך מטרה מסוימת, הרי שעד הגיעם למחשב הקצה של מנתח הנתונים, הם מאבדים את המטרה והמבנה המקוריים כפי שתוכננו בתחילה.
קימות הגדרות נוספות, חלקיות יותר לנתונים לא-מפוקחים, לדוגמה: "נתונים ללא הגדרת מבנה, שלא נלמדו עדיין", או "נתונים חסרי הגדרת מטרה". שתי הגדרות לדוגמה הנ"ל לא מכסות את האפשרויות, של נתונים בעלי מבנה מוגדר אך הוכנו למטרות אחרות, או של נתונים בעלי מטרה תקפה אך מבנה בלתי ידוע – בשני המקרים הנתונים נחשבים ל"לא-מפוקחים" מאחר שהגדרתם לא שלמה.
הגדרה מעשית: נתונים לא-מפוקחים הם כאלה שנאספו בדרך כלל מהשטח ללא תכנון ומטרה אחידים. הם מכילים אוכלוסייה מגוונת של אירועים, "רעש", קשרים חבויים, כמויות גדולות של משתנים, גורמים נעלמים, או דינמיקה לא-מוגדרת.
עד כמות מסוימת של נתונים, ניתן היה להתגבר על הסיבוכיות על ידי ניקוי וארגון הנתונים מחדש, כך שיתאימו לצורך הפקת מסקנות. אך בכמויות גדולות של נתונים, האפשרות לשחזר אותם באמצעות ניקוי וארגון - קטנה, והחריגות מהמודל הסטטיסטי הן רבות ומשמעותיות. כל אלה הביאו לפתיחתו של תחום פתרונות חדש.
התחום העוסק בפתרונות חדשים לנתונים לא-מפוקחים הוא כריית נתונים או data mining.
מדד
בסטטיסטיקה ובמדעים הנסמכים על טכניקות סטטיסטיות, כגון כלכלה, מדד הוא מספר המייצג את רמתו של מאפיין מסוים, כדרך להשוות בין רמות שונות של מאפיין זה בזמנים שונים, במקומות שונים או במקרים שונים.
ערכו המוחלט של מדד אינו חייב להיות בעל משמעות (אם כי יכול שיהיה כן), אולם, היחס בין שני מספרי מדד שונים מצביע על השינוי ברמת המאפיין אותו המדד מייצג.
מדדים מספקים מידע לחוקרים ולמקבלי החלטות, ולעיתים יש להם גם שימוש מעשי יומיומי. מדד המחירים לצרכן, למשל, משמש להצמדת מחיריהם של מוצרים ושירותים, כדרך להגן על מחיר זה מפגעי האינפלציה.
סוגים של מדדים
קיימים סוגים רבים של מדדים, בהם מדדי מחירים ומדדי כמויות.
מבחינת אופן חישובם, המדדים הם משני סוגים:
מדדים נפוצים בהקשרים כלכליים, אך המושג "מדד" הוא מושג כללי, ולכן ניתן להשתמש בו גם בהקשרים אחרים. דוגמה לכך הוא מדד סימפסון, המודד את המגוון הביולוגי בבית גידול נתון.
פיקוס זוחל
פיקוס זוחל (שם מדעי: Ficus pumila) המכונה גם תאנה זוחלת או תאנה מטפסת, הוא מין של צמח פורח ממשפחת התותיים. הצמח אנדמי למזרח אסיה (סין, יפן ווייטנאם) והוטמע מלאכותית בטבע באזורים מסוימים בדרום-מזרח ודרום-מרכז ארצות הברית. שם הוא קיים גם באופן מתורבת כצמח בית. השם המדעי של המין בלטינית pumila פירושו "גמד", ומתייחס לעלים הקטנים במיוחד של הצמח בצעירותו.
בישראל, הפיקוס הזוחל נפוץ כצמח נוי.
תיאור
הפיקוס הזוחל הוא ירוק-עד ועצי, הוא משתרג ונצמד למשטחים בעזרת שורשונים, ויכול להתפשט כך על פני שטח רחב ולכסות כל מה שבדרכו. העלים הצעירים הם דקים וקטנים בהרבה מהעלים בצמח הבוגר, הם סגלגלים, בצורת לב, אסימטריים, עם ורידים מנוגדים. השורשים האוויריים מפרישים לטקס שקוף שמתקשה בייבוש, ומאפשר לענפים להיצמד לגוף התומך בהם. הפריחה אינה משמעותית.
טיפוח
כפי שמעיד שמו, לצמח יש נטייה לזחול ולטפס, עקב כך הוא משמש לעיתים קרובות בגני נוי ובנופים שבהם הוא מכסה את האדמה ומטפס על עצים וקירות. הוא עמיד לקור ושורד עד מעלה אחת (צלזיוס) ואינו עמיד לכפור. לכן באזורים ממוזגים הוא נראה לעיתים קרובות כצמח בית. הוא גדל במהירות ודורש מעט טיפול. הוא עשוי להיות פולשני כאשר תנאי הסביבה נוחים. השורשים המשניים או הקנוקנות שלו עלולים לגרום נזק מבני למבנים מסוימים עם מלט שביר או מבנים העשויים מחומרים שבירים.
הוא זכה בפרס מצטיין הגינה של החברה המלכותית להורטיקולטורה.
הצמח דורש את צרעת הפיקוס להאבקתו, והוא נאכל על ידי זחלים של הפרפר Marpesia petreus.
מאכל
פרי הזן, ''Ficus pumila var. awkeotsang'', משמש למאכל. בטייוואן, מרוקנים את פירותיו ומייבשים אותם, לאחר מכן מגרדים את הזרעים מהפרי היבש. תערובת של הזרעים, מים, ממתיקים ולימון יוצרת ג'לי הנאכל קקינוח בטיוואן ומכונה אייאו ג'לי (愛玉子), בסינגפור נקרא הקינוח ג'לי קרח (文頭雪).
רעילות
בדומה למיני צמחים אחרים במשפחת התותיים, מגע במוהל המופרש מהם ("חלב תאנים") יכול לעורר פיטופוטודרמיטיס, דלקת עור שעלולה להיות חמורה. אף על פי שהצמח אינו רעיל כשלעצמו, התאנה המטפסת מופיעה במסד הנתונים של ה-FDA של צמחים רעילים.
אליהו הצרפתי
רבי אליהו הצרפתי (ה'תע"ה 1715 - כ"ו אלול ה'תקס"ה 1805), היה רב ודיין בפאס שבמרוקו, פוסק הלכה, ומחבר ספרים. בן למשפחת צרפתי, משפחת רבנים בעיר פאס.
קורותיו
נולד בעיר פאס שבמרוקו בשנת ה'תע"ה (1715), לרבי יוסף הצרפתי, בן למשפחת רבנים בקהילת המגורשים שבפאס, המתייחסת לרבנו תם, נכדו של רש"י ודרכם לדוד המלך, נחשב לדור החמישה-עשר. רבי אליהו הצרפתי למד מחכמי עירו: רבי יהודה בן עטר שהיה נחשב פוסקי בולט במרוקו, רבי שמואל אבן אלבאז, ורבי חיים בן עטר. בשל הרעב הכבד שנמשך בעיר בין השנים ה'תצ"ה – ה'תצ"ח, עזב את העיר בשנת ה'תצ"ח יחד עם רבו רבי חיים בן עטאר, ורבי יעקב אבן צור, ושאר גדולי רבני העיר, לחפש מקום בו אפשר להתקיים מפני הרעב, ועבר לעיר הבירה - תטואן. בשנת תק"א (1741) חזר לעירו פאס. התכתב והשיג על הרבנים מנחם עטייא (אב בית דין תטואן), רבי יצחק הלוי. רבים מתלמידיו נשלחו לשרת בתפקידי רבנות בערים שונות.
בכס הדיינות
בשנת ה'תק"י (1750) נסמך על ידי רבי יעקב אבן צור (המכונה: היעב"ץ), אב בית הדין בפאס, לשבת ב'בית דין של חמש' במסגרתו פעלו חמשת רבני העיר הגדולים: רבי שאול אבן דנאן, רבי אליהו הצרפתי, רבי רפאל עובד אבן צור, רבי אפרים מונסונייגו, רבי מתתיה סירירו. אלו השיבו לשאלות השעה והזמן, ערכו וכתבו מאות פסקי דין. רבי אליהו הצרפתי תיקן תקנות רבות לבני קהילתו שנשמרו לאורך הימים, העמיד תלמידים הרבה, והסמיך רבים מהם לרבנות ודיינות. הרבה לדרוש בקהל, הן בבית הכנסת בשבת, והן בעת צרה וצוקה לבני העיר, כך שהשאיר אחריו מאות דרושים, שחלקם נדפסו בספריו.
שאיפתו לעלות לארץ ישראל
רבי אליהו שאף לעלות לארץ ישראל, ולשם כך כתבו רבני פאס, תטואן, המלצה על רבי אליהו. והביאם רבי יוסף בן נאיים. באיגרת, הרבנים משבחים אותו ומשפחתו: רבי יוסף הצרפתי, רבי יצחק הצרפתי, רבי וידאל הצרפתי, רבי יצחק הצרפתי, רבי וידאל הצרפתי. חתומים הרבנים - רבני תטואן: מנחם עטייא, שלם הסבעוני, שלמה אבודרהם, וכן חמשת רבני פאס והיעב"ץ. מסיבות לא ידועות, שאיפתו לא יצאה לפועל, ומתטואן חזר לפאס. ככל הנראה רצה לעלות עם מורו ורבו הרב חיים בן עטר, שעלה עם הרבה תלמידים.
צרותיו
אשתו - מרת מרים נפטרה בחייו בשנת ה'תקל"ח. שני בניו רבי יהודה ורבי יוסף נפטרו בקיצור ימים. בתו בליידא נפטרה באותה שנת פטירתו של יוסף. חלק מנכדיו וחתנו רבי שמואל אבן דנאן, נפטרו עליו בחייו.
שבחיו
החיד"א מזכירו לתלמיד חכם גדול ועצום, ומזכיר גם את שושלתו. וכן הוזכר בשושלת משפחות המגורשים המיוחסות, כתלמיד חכם עצום.
פטירתו
נפטר בגיל 91 בליל שישי בחצות לילה, בכ"ו אלול ה'תקס"ה, ונטמן בעיר פאס. חיבר ספרים רבים, חלקם נותרו בכתבי יד. בפטירתו, ספדו לו רבני העיר. קברו שימש מוקד לעליה לרגל. בשנת ה'תרמ"ח, יצאה הוראה מהשלטונות לפנות את הקבר, והעתיקו את קבורתו בסמוך לקברה של סוליקה הצדקת.
דב לנדאו
דב לנדאו (ג' ניסן תר"ץ, 1 באפריל 1930 - ז' טבת תשע"ד, 10 בדצמבר 2013) היה פרופסור לספרות עברית ולספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, חוקר תרבות ואיש חינוך והוראה.
ביוגרפיה
דב לנדאו נולד בסגד, הונגריה, לאביו שמחה שהיה מו"צ בקהילה היהודית האורתודוקסית, ולאמו מלכה. משפחתו הייתה משפחה חרדית ציונית. בנעוריו למד בחדר, בבית-ספר ובישיבה. בזמן השואה עבד כעובד כפייה ואחר כך שהה בברגן-בלזן ובטרזיינשטט. ב-1945 עשה כששה חדשים בהכשרת בני עקיבא - כפר הנוער הדתי בדסק. משם יצא למחנות שארית הפליטה בגרמניה (לייפהיים), ובסוף שנת 1946 עבר לצרפת כדי לחכות לעליה. עלה בעליה אי-ליגלית באנית המעפילים "המעפיל האלמוני", אך נתפס על ידי הבריטים ונשלח לקפריסין, שם למד בישיבת בני עקיבא שבמקום. ב-1947 עלה לארץ, למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה ובבית הספר החקלאי "כפר הנוער הדתי", ושירת בצה"ל. למד באוניברסיטת בר-אילן ספרות, פסיכולוגיה, תנ"ך ופילוסופיה, ובשנת 1968–1969 למד צרפתית ותולדות האמנות באוניברסיטת גטה בשטרסבורג. בין מוריו הבולטים: הרב משה צבי נריה, הרב אריה בינה, פרופסור ברוך קורצווייל שהדריכו בעבודת הדוקטור על התפתחות הסונטה העברית, ופרופסור נחמה ליבוביץ.
במקביל לימד במגוון רחב של מסגרות, בחינוך היסודי (בכפר הרואה וביישובי ספר), בחינוך התיכוני (ישיבת נחלים, תיכון צייטלין, ועוד) והעל-תיכוני (מכללת תלפיות, מכללת ירושלים לבנות ומכללת אורות). בשנת 1966 החל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, עד יציאתו לגמלאות ב-1999. היה מרצה אורח באוניברסיטת בן-גוריון (1973-1975), פרופסור אורח באוניברסיטת ליון בצרפת (1980), בסמינר לרבנים בבודפשט ובאוניברסיטת פייץ' בהונגריה (1992). בשנת 1980 עלה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1991 עלה לדרגת פרופסור מן המניין. שימש גם כראש המחלקה לספרות משווה (1997-1999). בשנת 1971 קיבל את פרס נורדאו לספרות ובשנת 2006 נבחר כ"יקיר החינוך הדתי". פעמים מספר שימש שופט לפרסים, בהן פעמיים כשופט לפרס ביאליק (1982, 2004).
בשנים 1978–1992 שימש בצד עבודתו האקדמית, מפקח ארצי להוראת ספרות ולשון בחינוך הדתי. היה חבר בוועדות לתוכניות לימודים לספרות ולחיבור, וכיהן כיו"ר ועדת המקצוע במנהל החינוך הדתי. במסגרות אלו הרבה לעסוק בפיתוח שיטות הוראה בתחום הספרות וביישום אופני החשיבה הלוגית בהוראת הספרות המקרא והאמנות. שלושה מספריו מכוונים לנושא זה, וספריו האחרים עוסקים בהבהרת מושגי היסוד של הספרות ובפרשנות של הטקסט הספרותי. משך שנים אחדות שימש יו"ר הוועדה האקדמית ליד אגף המכללות במשרד החינוך.
נפטר ב-ז' טבת תשע"ד, 10 בדצמבר 2013.
אמנת המייפלאואר
אמנת המייפלאואר (באנגלית: The Mayflower Compact) היא המסמך המינהלי הראשון שנכתב בקולוניה הבריטית פלימות'. אמנה זו נכתבה על ידי חלק מ"האבות העולים", המתיישבים שהיגרו לאמריקה מממלכת אנגליה, אשר כמחציתם היו פליטים אנגלים שנרדפו על ידי הכנסייה האנגליקנית. האמנה נחתמה ב-21 בנובמבר 1620, על ידי 41 מתוך 102 נוסעי האונייה מייפלאואר בה התחייבו להתאגדות מדינית על האדמה שהייתה עוד ללא מוסדות שלטון ונטו להישאר (בשלב זה) בנאמנותם למלך ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. אמנה זו מהווה מעין סמל של החוקה האמריקאית המתגבשת עם תחילת ההתיישבות ביבשת החדשה.
מאורע היסטורי
הקמתה של הקולוניה וירג'יניה אשר נקראה למעשה ע"ש המלכה אליזבת' הראשונה בשנת 1607 ולימים הייתה מהקולוניות אשר מרדו בכתר הבריטי.
חקיקת חוקים
אמנה זו מכריזה על המתיישבים בעולם החדש ככפופים לכתר הבריטי, אולם בעלי אוטונומיה שלטונית מסוימת כאשר הם חותמים באמנה על הלגיטימציה שלהם לחוקק חוקים שונים למען טובת הכלל במושבה, וכן לקידום האמונה הנוצרית וכבוד המלך והממלכה הבריטית.
צ'שובה
צ'שובה (בפולנית: Cieszowa) הוא כפר בדרום פולין, השוכן 231 קילומטרים דרומית מערבית מהבירה ורשה, 48 קילומטרים צפונית מהעיר קטוביץ ומצוי בשטח הגמינה קושנצ'ין במחוז לובלינייץ בפרובינציית שלזיה.
הקהילה היהודית
במהלך המאה ה-17 התיישבו יהודים בכפר. בפאתי הכפר צ'שובה מצויים שרידי בית עלמין יהודי שנוסד ככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-17. קיים תיעוד מ-1690 העוסק בתשלום מס בגין השימוש בקרקע בה מצוי בית העלמין. בשטח בית העלמין פזורות כמה עשרות מצבות המתוארכות מאמצע המאה ה-18 ועד שלהי המאה ה-19. הכיתוב על המצבות הוא בעברית וגרמנית. ב-1753 הוקם מבנה בית הכנסת של הקהילה, שעשוי היה מעץ ועמד על תילו עד 1911. בסמוך לבית הכנסת שכן ביתו של רב הקהילה ומבנה ששימש כתלמוד תורה.
בתקופת שלטונו של פרידריך השני, מלך פרוסיה שגשגה הקהילה ואוכלוסייתה גדלה. בארכיון בוורוצלב מצוים מסמכים מ-1757 המעידים על קהילה משלמת מיסים בת כ-100 נפשות. במחצית השנייה של המאה ה-19 ניתנו ליהודים זכויות תנועה והגירה מסוימות ואוכלוסיית הקהילה הלכה והצטמצמה. ב-1855 מנתה אוכלוסיית הכפר 476 נפשות, מתוכם 18 יהודים וב-1894 נותרו בכפר 4 יהודים בלבד. רב הקהילה האחרון נפטר ב-1871. ב-1905 לא התגוררו עוד יהודים בכפר. במקום בו עמדו בעבר מבני בית הכנסת ובית הרב, מצויה אנדרטה לציון 700 שנים להקמת הכפר. מקום הצבת האנדרטה מכונה גם בימינו על ידי תושבי הכפר בשם דוֹם רָבִּינַא, שמשמעו בעברית בית הרב. ב-2002 ביצעו נציגי השלטון המקומי ומתנדבים פעולות ניקוי ואחזקה במתחם בית העלמין. באוגוסט 2008, במהלך סופה עזה נגרמו לבית העלמין נזקים כבדים.
אנדריי מינקוב
אנדריי דימיטרייביץ' מינקוב (ברוסית: Андрей Дмитриевич Минаков; נולד ב-17 במרץ 2002) הוא שחיין רוסי, סגן אלוף העולם (קוואנגג'ו 2019), אלוף העולם לנוער (בודפשט 2019) ושיאן רוסיה במשחה ל-100 מטר פרפר.
אולימפיאדת הנוער
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) שנערכה באוקטובר זכה מינקוב ב-7 מדליות, 6 זהב, מהן 3 אישיות ו-1 כסף. מדליות זהב אישיות, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.23 שניות, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.62 שניות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 51.12 שניות. נוסף לכך, הוא זכה ב-3 מדליות זהב במשחי שליחים ובמדליית כסף במשחה שליחים.
אלוף ושיאן עולם
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, דרום קוריאה ביולי 2019 זכה מינקוב ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 50.83 שניות, אחרי קיילב דרסל מארצות הברית (49.66 שניות) ולפני צ'אד לה קלו מדרום אפריקה (51.16 שניות). כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 50.94 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות. מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יבגני רילוב, קיריל פריגודה וולדימיר מורוזוב בשיא לאומי חדש של 3:28.81 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא אירופה חדש של 3:28.10 דקות וארצות הברית (3:28.45 דקות). כשחיין שלישי הוא קבע בסגנון פרפר ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.54 שניות.
באליפות העולם לנוער שנערכה בבודפשט בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.25 שניות ומדליות כסף במשחי שליחים. כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.82 שניות.
בני תורה (מפלגה)
המפלגה קמה בשנת 2012, לקראת הבחירות לכנסת ה-19, תחת השם "נצח". מספר ימים לפני הבחירות הודיעו ראשיה על פרישה מההתמודדות. כעבור מספר חודשים, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בנובמבר 2013, שונה שמה ל"בני תורה" והיא התמודדה וזכתה במושבים במועצות של ירושלים, בני ברק ומודיעין עילית.
הקמה והבחירות לכנסת ה-19
סמוך לפטירת מנהיג הליטאים הרב יוסף שלום אלישיב בשנת 2012 התפתח סכסוך בין שני פלגים של היהדות החרדית-ליטאית, המיוצגת בכנסת מאז 1988 על ידי מפלגת דגל התורה, שהקים הרב אלעזר מנחם מן שך. מצד אחד ניצב רוב הציבור הליטאי תחת הנהגת הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, עם הרוב הגדול של חברי מועצת גדולי התורה וחברי הכנסת של המפלגה. לעומתם, נאמני הרב שמואל אוירבך החשיבו את רבם כממשיך דרכם של הרב שך והרב אלישיב. עד 2012 שלטו נאמני הרב אוירבך ביומון המפלגה "יתד נאמן", ובמהלך השנה השתלטו נאמני הרב שטינמן על העיתון והדיחו את נאמני הרב אוירבך, ובעקבות זאת הקימו האחרונים את העיתון "הפלס".
בסמליל המפלגה מצוינות השנים תרע"ב - שנת ייסודה של אגודת ישראל, תשמ"ט - שנת ייסודה של דגל התורה ותשע"ד - שנת ייסודה של "בני תורה". זאת מתוך טענה שהמפלגה היא ממשיכת דרכה האמיתית של קודמותיה.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה נאמני הרב אוירבך הגישו רשימה ברשם המפלגות בשם נצח, לאחר שסמוך להגשת הרשימות לכנסת התברר סופית שהמקום השלישי מטעם דגל התורה ברשימת יהדות התורה, המשותפת לה ולאגודת ישראל, לא ניתן בשנית למנחם כרמל, המזוהה עם נאמני הרב אוירבך, אלא ליעקב אשר, ראש עיריית בני ברק, מנאמני הרב שטינמן. אנשי המפלגה דרשו תיאום עמם בנושא גיוס בחורי ישיבות, הכרה בכוחם והפסקת חרם המודעות על העיתון "הפלס". ב-17 בינואר התפטרו מועמדי המפלגה מהתמודדות בבחירות, זאת לאחר סיכום בין האדמו"ר מגור לרב אוירבך לפיו "הסיעה המרכזית" (המייצגת את חסידות גור באגודת ישראל) תייצג גם את מחנהו של הרב אוירבך, ותהיה מתואמת איתו בקביעת עמדת המפלגה בסוגיית גיוס בני ישיבות ובתחומים נוספים.
בראש הרשימה בבחירות לכנסת ה-19 לפני התפטרותה עמד חיים אפשטיין. אברהם ישעיהו ברגמן, נכדו של הרב שך, מוקם במקום ה-9 מתוך 10 מועמדים.
הבחירות לרשויות המקומיות 2013
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 התמודדה המפלגה תחת השם "בני תורה" לראשות העיר ולמועצת העיר, בירושלים, בבני ברק ובמודיעין עילית. מועמדיה לראשות הערים היו: חיים אפשטיין בירושלים, חיים רוחמקין בבני ברק ואברהם ברגר במודיעין עילית. כשבועיים לפני הבחירות, בעקבות פגישת יעקב ליצמן עם הרב אוירבך, הודיעה בני תורה על הסרת מועמדה לראשות עיריית בני ברק. בירושלים ובבני ברק התמודדה הרשימה תחת האותיות "עץ", ששימשו את דגל התורה בבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988. במודיעין עילית התמודדה הרשימה עם האותיות "זך".
הרב שטינמן והרב חיים קניבסקי פרסמו מכתבים חריפים נגד המפלגה ותומכיה.
בירושלים קיבלה רשימת "בני תורה" כ-7,000 קולות, הכניסה נציג אחד למועצת העירייה, ומועמדה לראשות העיר, חיים אפשטיין, קיבל 3.5% מקולות המצביעים. אפשטיין, התמנה לסגן ראש העיר ומחזיק תיקי תרבות תורנית וח"ן חרדי. בבני ברק זכתה הרשימה בכ-5,000 קולות ובשני מושבים ובמודיעין עילית זכתה בכאלפיים קולות ובשני מושבים. בשלוש הרשויות יחד הצביעו למפלגה כ-14 אלף איש. בשלוש הרשויות התמודדה דגל התורה במסגרת יהדות התורה ועבורה הצביע רובו של הציבור הליטאי.
בבני ברק, בה היה ליהדות התורה רוב מוחלט במועצת העיר, נותרה בני תורה כסיעה יחידה באופוזיציה. יעקב וירז'בינסקי, שנבחר מטעם סיעת יהדות התורה, פרש מסיעתו ומונה למספר ועדות עירוניות, בהן ועדת ההנחות בארנונה. בית המשפט העליון ביטל מינוי זה וקבע שהמקום בוועדת הארנונה המיועד לאופוזיציה יינתן לסיעת בני תורה, הגדולה שבסיעות האופוזיציה.
הבחירות לכנסת העשרים
בבחירות לכנסת העשרים לא יוצגה המפלגה ברשימת יהדות התורה לכנסת. גורמים המזוהים עם המפלגה ניהלו קמפיין כנגד הצבעה ליהדות התורה. יומיים לפני הבחירות נאספו אנשי "בני תורה" באצטדיון הארנה בירושלים לכנס גדול בהשתתפות הרב אוירבך, ובו הוכרז כי "אין לסייע בידי עוברי עבירה", הכרזה שהתפרשה כאיסור הצבעה ליהדות התורה. יום קודם הבחירות הוכרז בשם הרב אוירבך כי הוא אינו מורה עבור איזו מפלגה להצביע. עוזרו של הרב אוירבך, יוסף פטרוף, אמר כי משמעות הדברים היא שיש להימנע מהצבעה. על פי הערכות, כ-4000 מאנשי בני תורה הצביעו בפתקים פסולים ואחרים הצביעו למפלגות ש"ס ויחד.
מועצת גדולי עולם התורה
בחודש אדר ה'תשע"ח נפטר הרב שמואל אוירבך. לאחר פטירתו הוקמה "מועצת גדולי עולם התורה", שאמורה להחליט בענייני הקבוצה. במועצה חברים הרב עזריאל אוירבך, הרב יהושע גרשון ארנברג, הרב בן ציון בורודיאנסקי, הרב אשר דויטש, הרב ברוך שמואל דויטש, הרב דב אהרון זלזניק, הרב שמואל מרקוביץ, הרב צבי פרידמן, הרב ישראל יצחק קלמנוביץ הרב צבי רוטברג, הרב זבולון שוב והרב משה שמידע. הרב צבי שנקר היה חבר במועצה עד לפטירתו בתש"פ, 2020.
הבחירות לרשויות המקומיות 2018
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2018 רשימות מטעם המפלגה התמודדו בשש ערים תחת האותיות "עץ". בירושלים הריצה המפלגה בתחילה את חיים אפשטיין לראשות העיר, אך הוא פרש מהמירוץ והמפלגה הודיעה על תמיכתה בזאב אלקין לראשות העיר. המפלגה שמרה על כוחה עם נציג אחד וכ־9000 קולות. בסיבוב שני תמכה המפלגה בעופר ברקוביץ שהפסיד למשה ליאון בבני ברק התמודד אברהם קאהן מטעם המפלגה לראשות העיר, שלא נבחר, והמפלגה זכתה ל־3 נציגים למועצת העיר. במודיעין עילית התמודד מטעמה שמואל אלישיב לראשות העיר, שלא נבחר, והמפלגה שמרה על כוחה במועצת העיר עם 2 נציגים. בבית שמש התמודד מלאכי כי טוב מטעם המפלגה לראשות העיר אך פרש מהמירוץ יומיים לפני הבחירות ומפלגתו הודיעה על תמיכה במשה אבוטבול. כי טוב נכנס למועצה והתמנה לסגן ראש העיר ללא שכר. המפלגה התמודדה גם בביתר עילית ובאלעד, שם לא הצליחה להכניס נציגים מטעמה. בשש הרשויות יחד הצביעו למפלגה כ-22 אלף איש.
אריה לוין (בלשן)
אריה לוין (29 בדצמבר 1937 – 12 במרץ 2023) היה פרופסור אמריטוס לבלשנות באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל לשנת ה'תש"ע.
ביוגרפיה
לוין נולד ברמת גן. בשנים 1955–1957 שירת בצה"ל. בשנת 1960 סיים לימודי תואר ראשון בשפה וספרות ערבית והיסטוריה של ארצות האסלאם, לאחריו למד לתואר שני בשפה וספרות ערבית (1964). בשנת 1971 סיים לימודי דוקטורט בשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המחקר שלו עסקה בנושא ה"אמאלה בדיאלקטים הערביים", בהנחיית חיים בלנק ויהושע בלאו.
קריירה
משנת 1969 עסק לוין בהוראה בחוג לשפה וספרות ערבית. בשנת 1985 מונה לפרופסור חבר ומאז 1988 עמד בראש הקתדרה למדעי הרוח על שם שרף. בשנת 1994 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. בין תפקידיו באוניברסיטה שימש כראש החוג לשפה וספרות ערבית (1985–1990), ראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה (1992–1998) ויו"ר הוועדה ללימודים מתקדמים של הפקולטה למדעי הרוח (1999–2002).
חיים אישיים
לוין היה נשוי לגאיל קפלן, בת למשפחה של חברי האצ"ל, מאנשי תנועת החרות ואחייניתו של אליהו לנקין. היא הייתה מנהלת מחלקת אסיה ואפריקה בספרייה הלאומית. בניהם הם שר המשפטים יריב לוין ועו"ד יורי לוין.
נפטר ב-12 במרץ 2023, בגיל 85.
חזה אוויר
חזה אוויר (באנגלית: Pneumothorax, בתעתיק לעברית: פנאומוטורקס) הוא מצב רפואי בו מצטבר אוויר בין קרומי האדר המחברים את הריאות לסרעפת או לשרירי הצלעות ובכך נמנע מהריאה להתרחב ולהתכווץ - להכניס אוויר ולהוציאו בתהליך של דיפוזיה כתוצאה מאיבוד הריק. לעיתים הלחץ גדול עד כדי כך שהוא מפריע ללב. כל חזה אוויר פוטנציאלי להפוך לחזה אוויר בלחץ שבו הלחץ על פנים בית החזה הולך וגדל עם כל נשימה.
חזה אוויר יכול להיות ראשוני או משני:
גורמים
חזה אוויר עלול להיגרם באורח ספונטני מלחץ תמידי המופעל על הקרומים, ליקוי ברקמת הריאה (מחלות רקמת החיבור או תסמונת מרפן) או התפוצצות בולות אוויר בפסגת הריאה אשר גורמות לדליפת אוויר פנימה. חזה אוויר ספונטני שכיח יותר בקרב גברים צעירים, רזים וגבוהים. במקרים שאינו ספונטניים, חזה אוויר נוצר כתוצאה מפגיעה חיצונית אשר גורמת לפיצוץ הריאה או לחירור של קרום האדר, למשל כתוצאה מטראומה קהה הגורמת לפיצוץ של הריאה ולקרעים ברקמת הריאה או כתוצאה מטראומה חודרת כדוגמת דקירות או ירי. חזה אוויר בלחץ הוא אחד מהגורמים המרכזיים למוות כתוצאה מירי.
אבחון
אבחון של חזה אוויר נעשה בעזרת צילום רנטגן של בית החזה. בצילום רנטגן של חזה אוויר יהיה ניתן לראות קו הריאה במידה ויש אוויר הלכוד בינה לבין קרום האדר. במקרים בהם נפח חזה האוויר לא גדול ולא נראה קו ריאה ברור, היעדרותם של כלי דם בפסגת הריאה יעידו על נפח ריאה מוקטן. אבחון מקדים של חזה אוויר נעשה על ידי בדיקת מדדים והאזנה לכניסת אוויר של הריאות בעזרת סטטוסקופ. ריווי חמצן בדם הנמוך מ-95%, בשילוב כניסת אוויר לא תקינה ותסמינים חיצוניים נוספים הם הסימנים העיקריים אחריהם יחפשו על מנת לבדוק אפשרות למקרה של חזה אוויר.
סימנים חיצוניים
שלל הסימנים העלולים להצביע על חזה אוויר הם לחץ נפשי הנראה על הפגוע, קולות יניקת אוויר בחזה (הנשמעים בבדיקה עם סטטוסקופ), קוצר נשימה, נשימה מהירה (טכיפניאה), דופק מהיר (טכיקרדיה), כאבי גב וצוואר, כיחלון פריפרי, נשימה פרדוקסלית וסטייה קנה הנשימה.
טיפול
פגיעת חזה אוויר ניתנת לטיפול מעכב בשטח על ידי החדרת טרוקר והחדרת נקז אם הן מאובחנות במהירות. לאחר היסגרות המקום בו קרום האדר נקרע, ניתן לבצע ניתוח הנקרא פלאורודזיס בו מפרידים את קרומי האדר ומדביקים אותם חזרה. אם ישנן בולות אוויר, מסירים אותן כדי למנוע אירועים חוזרים ונשנים של חזה אוויר.
סיבוכים של חזה אוויר
לחץ האוויר גורם לתמט הריאה ולזיהום משני של רקמת הריאה (suppuration) כתוצאה מחוסר האוורור. יכולה להיות התפשטות מוגלתית של התהליך הזיהומי לתוך רקמת הריאה ולחלל האדר, ואז ייווצר pyopneumothorax: חלל האדר מכיל תערובת של אוויר ומוגלה. הגורם למוות בחזה אוויר בלחץ הוא הלחץ שיוצר האוויר על אזור בית החזה, הגורם לתזוזתו של הלב ולכיפוף של הווריד הנבוב העליון ובכך לפגיעה בחזרה הוורידית אל הלב ולשוק אובסטרקטיבי (חסימתי).
גלישת חוצץ
במחשבים, גלישת חוצץ (באנגלית: Buffer overflow) היא שגיאת תכנות המתבטאת בכך שתוכנית מחשב כותבת לאזור בזיכרון המחשב (החוצץ) יותר מידע מאשר אותו אזור מסוגל להכיל. כתוצאה מכך "גולש" חלק מהמידע אל מחוץ לגבולות החוצץ, ומשנה נתונים שלא היו אמורים להשתנות. המידע שנמחק לעיתים קרובות הכרחי להמשך ריצתה התקינה של התוכנית, ובשל כך גלישת חוצץ עלולה לגרום לתוכנית להחזיר תוצאות לא נכונות, לקרוס לחלוטין, או אף לאפשר הרצה של "קוד זדוני" הגורם לתוכנית לפעול באופן שלא תוכנן מראש. בשל כך, גלישות חוצץ מהוות בסיס לפרצות אבטחה רבות. ברוב המקרים, גלישת חוצץ תגרום לפחות לקריסה של התוכנית המשתמשת בחוצץ.
תיאור
חוצצים הם תחומים בזיכרון המחשב שמשמשים לאחסון מידע - בפרט, את המשתנים בהם משתמשת התוכנית. מכיוון שגודלו של החוצץ חסום ומוגדר מראש, כתיבה של מידע רב יותר מאשר הוא מסוגל להכיל תגרום לגלישה - כתיבה לאזור בזיכרון שמשמש למטרות אחרות, ובמיוחד - אזור בזיכרון שמכיל פקודות למעבד.
הדוגמה הנפוצה ביותר לגלישת חוצצים מתרחשת כאשר תוכנית מבצעת כתיבה של קלט לתוך חוצץ בלי לוודא שגודל הקלט קטן מגודל החוצץ. לדוגמה, אחת מפונקציות הספרייה הסטנדרטית של C (הפונקציה gets) מבצעת כתיבה לתוך חוצץ של קלט שגודלו אינו מוגבל - כלומר, כל שימוש בה עשוי לגרום לגלישת חוצץ, בהתאם לקלט שמועבר אליה.
הסכנות שבגלישת חוצץ
מרגע שהתרחשה גלישת חוצץ, מהלך התוכנית "איננו מוגדר", כלומר לא ניתן להבטיח דבר לגבי המשך ריצת התוכנית: היא עשויה לקרוס, לרוץ באופן לא תקין, להמשיך לרוץ ולתת תוצאות שגויות, או לגרום נזק. לחלופין היא יכולה לרוץ באופן תקין לחלוטין ללא שום סימפטום בעקבות הגלישה.
לעיתים קרובות מאוחסן המידע הדרוש להבטחת ריצתה התקינה של תוכנית בסמוך לחוצצים בה היא משתמשת. גלישת חוצץ עשויה לגרום למחיקת מידע זה והחלפתו במידע אחר. פרט לפגיעה בריצתה התקינה של התוכנית, הדבר עלול לסייע לוירוס מחשב "להשתלט" על ריצת התוכנית ולהריץ קטעי קוד זדוניים וזאת על ידי כתיבה על אזור בזיכרון המכיל קוד תוכנה שמתבצע. גלישת חוצץ הגורמת לקריסה של התוכנית, ללא הרצת קוד זדוני, מכונה "מניעת שירות" (Denial of Service).
דיה כפולת שן
דיה כפולת שן (שם מדעי: Harpagus) הוא סוג של עופות דורסים ממשפחת הנציים הקרובים לדיה. סוג זה קרוי ע"ש המצביא הקדום הרפגוס.
גלישת חוצץ
הסכנות שבגלישת חוצץ
במקרה שהחוצץ נמצא במחסנית קריאות, הזיכרון שמוקצה לחוצץ נמצא בסמיכות לתא הזיכרון שמכיל את כתובת הזיכרון שאליה יש לחזור לאחר סיום הפונקציה, לצורך המשכה התקין של התוכנית. אם ידוע כי בתוכנית קיים כשל של גלישת חוצץ, ניתן לעיתים לגרום לכך שתוכנו של תא זיכרון זה ישתנה, והוא יצביע על כתובתו של קטע קוד זדוני. סוג זה של גלישת חוצץ נקרא גם "גלישת חוצץ במחסנית" (Stack buffer overflow).
כאשר החוצץ נמצא בערימה, הוא לרוב אינו נמצא בסמיכות לכתובות חזרה כל שהן, ולכן באופן כללי ניתן לומר כי קשה יותר לנצל גלישת חוצץ בערימה לטובת הרצת קוד זדוני מאשר במחסנית. סוג זה של גלישת חוצץ נקרא גלישת ערימה (Heap overflow).
דיה כפולת שן
שני המינים בעלי מקור כהה עם קצה עליון מעוקל כפול המזכיר שן ומסייע לקריעת טרפם.
הם חיים ברחבי יערות אמריקה הדרומית וצפונה עד למקסיקו ומעופפים מעל היער בחיפוש טרף קטן כמו לטאות או חרקים.
גלישת חוצץ
הסכנות שבגלישת חוצץ
על ידי ניצול של כל אחת משתי הפרצות, ניתן לשתול סוס טרויאני בקבצים שאינם קובצי הרצה, המכילים מידע בלבד.
מניעת גלישות חוצץ
ישנן מספר דרכים למנוע גלישות חוצץ, המתחלקות לשני סוגים עיקריים: הגנות בזמן הידור והגנות בזמן ריצה.
דיוקן אמיל זולא
דיוקן אמיל זולא (בצרפתית: Portrait d'Émile Zola) הוא ציור שמן משנת 1868, מאת הצייר הצרפתי אדואר מאנה. גודל הציור הוא 146×114 ס"מ, והוא מוצג במוזיאון ד'אורסי.
הנרי השמיני (מחזה)
ההיסטוריה המפורסמת של חייו של המלך הנרי השמיני או הכל אמת (באנגלית: The Famous History of the Life of King Henry the Eight or All is True) הנקרא בקיצור הנרי השמיני הוא מחזה היסטורי מאת ויליאם שייקספיר אודות אירועים במהלך 20 השנים הראשונות למלכותו של הנרי השמיני, מלך אנגליה. חלקים מהמחזה נכתבו על ידי ממשיך דרכו של שייקספיר בלהקת התיאטרון "אנשי המלך", ג'ון פלטשר, ועל כן הוא שונה משאר מחזותיו ההיסטוריים. הוא מכיל יותר הוראות בימוי מאשר כל מחזה אחר של שייקספיר, הוא שונה בסגנונו והוא נכתב כ-20 שנים מאוחר יותר מקובץ המחזות ההיסטוריים על מלכי אנגליה. המחזה ראה אור במהדורת הפוליו הראשונה בשנת 1623. באופן נדיר קיימת עדות חד משמעית לגבי תאריך העלאת המחזה על הבמה. באחת ההופעות הראשונות של המחזה על בימת הגלוב, ב-29 ביוני 1613, אירעה תאונה בעת שתותח שירה למטרת פעלול בימתי הצית את גג הקש של התיאטרון והמבנה נשרף כליל. לפי מכתב שהתגלה, המחזה היה חדש באותה עת והועלה רק פעמיים או שלוש לפני כן.
דיוקן אמיל זולא
נושא הציור של מאנה הוא דיוקנו של אמיל זולא, המוצג יושב בכיסא בהסבה לכיוון פנים התמונה, ופניו מופנות הצידה ואל מחוץ לתמונה. הוא אוחז בידו ספר אמנות פתוח. על שולחן הכתיבה שלפניו מונחים עט ונוצה, קסת, מקטרת ואוסף ספרים וחוברות. מאחורי כיסאו, משמאל, ניצב פרגוד יפני ולמעלה מימין הדפסים קטני מידה הממלאים את הקיר האחורי של פינת החדר.
גלישת חוצץ
הגנות זמן ריצה
אף על פי שקיימות שיטות רבות למניעה של ניצול גלישת חוצצים להרצת קוד זדוני, לא קיימת כיום הגנה מוחלטת מניצול כזה.
דיוקן אמיל זולא
לכאורה מרמזים כל הפרטים הללו על משלח ידו של זולא, על טעמו ועל תחומי התעניינותו, אולם למעשה, כמה מן החפצים מצביעים על הנושאים שהעסיקו את מאנה יותר מאשר את זולא. חפצי אמנות יפניים, כמו הפרגוד וחיתוך העץ המתאר מתאבק מעשה ידי, זכו להערכתם הנלהבת של אמני האוונגרד בשנות השישים של המאה ה-19, ומאנה בתוכם. בעיני מאנה היו הם בפרט והאמנות היפנית בכלל, התגלמות של פישוט הצורות וצורת ביטוי חלופית לתיאור חלל בפרספקטיבה, ששלט באמנות המערבית החל מתקופת הרנסאנס.
הנרי השמיני (מחזה)
כמו ברוב מחזותיו ההיסטוריים הסתמך שייקספיר על כרוניקה בת הזמן מאת רפאל הולינשד (Raphael Holinshed). הוא עוקף את נושא הוצאתה להורג של אן בולין ורומז לכך שעלילת הבגידה שגרמה להוצאתו להורג של אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם הייתה עלילת-שוא מבית מדרשו של החשמן תומאס וולזי. שייקספיר אינו נצמד לאירועים ההיסטוריים אלא נוטל חופש אמנותי, מקדים אירועים מאוחרים, משנה את תפקידן ההיסטורי של דמויות ומציג תמונות היסטוריות באופן שיתאים לכוונותיו הדרמטיות.
דיוקן אמיל זולא
יחד עם ההדפס של המתאבק מופיעים שני דימויים אחרים: הדפס אבן של ציורו של דייגו ולסקס - "ניצחון בכחוס" (קטוע בחלקו), המוסתר מעט על ידי העתק של הציור "אולימפיה" מאת אדואר מאנה עצמו. כבר מראשית דרכו גילה מאנה עניין באמנות הספרדית, כפי שניכר מן הנושאים שבחר לצייר. בעיקר עשתה עליו רושם יצירתו של ולאסקס, על משיכות המכחול החופשיות, הרקעים הנייטרליים והניגודים הדרמאטיים שבה. לאחר שראה את ציורי ולאסקס בספרד בשנת 1865 כתב: "מצאתי ביצירה זו התגשמות של אידיאל בציור שלי".
הנרי השמיני (מחזה)
הדמויות במחזה
רוב הדמויות היסטוריות, אך תפקידיהן, מניעיהן ופעולותיהן נועדו לשרת את המתווה הדרמטי ואינם משקפים את המקום והפעולות ההיסטוריות של הדמויות.
דיוקן אמיל זולא
בעיני זולא, נחשבה "אולימפיה" לאחת מיצירותיו הגדולות של מאנה. במאמריו על האמן הגן זולא בתוקף על ציור זה, שכה הרבו להשמיצו. כמחווה של הוקרה, ובניגוד לתמונה המקורית, הציג כאן מאנה את האישה העירומה כשהיא מרכינה ראשה כלפי הסופר. למעשה, כל שלוש הדמויות, בכל אחת מן התמונות, מפנות את מבטן כלפי זולא. ייתכן כי ניתן לראות בכך מעין גילוי סמלי של הערכה לאישיותו של זולא - לנכונותו להילחם (המתאבק), לריאליזם שלו (ולאסקס) ולחושניותו (אולימפיה).
הנרי השמיני (מחזה)
תקציר העלילה
תומאס וולזי מחזיק בידיו כוח אדיר ותאוות שררה. בקינגהאם הנאמן מבקש להוכיח את המלך על הסתמכותו המוגזמת על אדם בלתי אמין זה. אולם, וולזי מקדים ורומז למלך שבקינגהאם, כטוען לכתר אחריו, מבקש לרצוח אותו ולמלוך על אנגליה. הנרי משליך את בקינגהאם למצודת לונדון באשמת בגידה.
גלישת חוצץ
דוגמה לתוכנית המבצעת גלישת חוצץ
להלן קטע קוד בשפת C, שבמצבים מסוימים עלול ליצור גלישת חוצץ: המערך והמספר מאותחלים לאפס ואז מבוצעת העתקה.
הנרי השמיני (מחזה)
תקציר העלילה
קתרין מאראגון מבקשת מן המלך להקל את נטל המס על העניים. כאשר המלך נעתר לבקשה זוקף זאת וולזי לזכותו. כאשר מבקשת קתרינה מן המלך שיחוס על חייו של בקינגהאם, דוחה המלך את הדיון בנושא כיוון שהוא ממהר לנשף בו הוא נפגש ורוקד עם אן בולין ונשבה בקסמיה.
גלישת חוצץ
דוגמה לתוכנית המבצעת גלישת חוצץ
פריסה אפשרית של הזיכרון עבור הקוד המתואר, לפני ביצוע ההעתקה:
הנרי השמיני (מחזה)
תקציר העלילה
בעת משפטו של בקינגהאם והוצאתו להורג, טרוד המלך כיצד יסתלק מנישואיו לקתרין מאראגון, כך שיוכל לשאת לאשה את בולין. כאשר הוא מוצא את הפתח, הכרזה שיש לבטל את הנישואין כיוון שקתרינה הייתה נשואה קודם לכן לאחיו, הוא חולק את תובנתו עם וולזי.
גלישת חוצץ
דוגמה לתוכנית המבצעת גלישת חוצץ
לאחר פקודת ההעתקה:
הנרי השמיני (מחזה)
תקציר העלילה
על אף שוולזי, לפי המחזה, הוא זה שמציע את הגירושין, הוא מתנגד לנישואיו של המלך עם בולין כיוון שהיא פרוטסטנטית וכיוון שהיה מעוניין שיינשא נישואי תועלת לאחותו של מלך צרפת (מרגריט מנווארה). על רקע זה מנסה וולזי לשכנע את נציג האפיפיור שלא להסכים לגירושין.
כאשר נורפוק, סאפוק והלורד צ'מברלין מגלים למלך צרור מכתבים של וולזי לאפיפיור החושפים את בוגדנותו של וולזי ואת ההון העצום שצבר מגרש המלך את וולזי מחצר המלכות. במהלך דיאלוג הפרידה של וולזי מקרומוול, ידידו, הוא מציע לו לנהוג בצניעות וקובע שההגינות והשירות הנאמן למלך עדיפות על דרך השחיתות.
הארכיבישוף מקנטרברי, קרנמר, משחרר את הנרי מנישואיו לקתרינה ומשיא אותו ואת בולין בחשאי. קתרינה עוזבת את חצר המלכות ועל ערש דווי מבקשת לדעת מה עלה בגורלו של וולזי. היא נענית שהוא מת ונקבר בלסטר לאחר מספר ימי סבל ותפילה. קתרינה מתה זמן קצר לאחר מכן וקרנמר מגורש מהלווייתה על ידי האצילים, רק התערבותו של הנרי מנעה ממנו להשלח למצודה.
במהלך הטבלת בתם של הנרי ואן (היא אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה) קרנמר מנבא לה, ולאנגליה תחת שלטונה עתיד מזהיר.
מולדן
{{פירושונים|* אוטו מולדן – פובליציסט וסופר אוסטרי, בנם של ארנסט ופאולה מולדן
ראו גם
}}
מטולה
מטולה (מְטֻלָּה) היא מועצה מקומית ומושבה בגליל העליון והיישוב הצפוני ביותר במדינת ישראל. שטח השיפוט של המועצה הוא כ-10,000 דונם והיא שוכנת על גבעה בגובה 530 מטרים המשקיפה על הרי הגליל, על החרמון, על עמק החולה ועל עמק עיון. מטולה מוקפת בגבול עם לבנון ממזרח, מצפון וממערב.
מקור השם
בתחילה היה במקום כפר דרוזי בשם "אל-מֻטַ֫לַּה" (المطلة), שפירושו "התצפית". לאחר שנקנה המקום על ידי הברון רוטשילד, הציע אליעזר בן-יהודה לקרוא למקום "עם סגולה" על שם הילדה הראשונה שנולדה ביישוב. שם נוסף שהוצע היה "מצפה בנימין", על שם אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. שמות אלה ואחרים היו כולם בעלי שתי מילים, כמו שמות כל שאר היישובים שעזר הברון רוטשילד להקים: פתח תקווה, ראשון לציון, זכרון יעקב, מזכרת בתיה ועוד. לבסוף, נשאר עד היום העִברוּת של השם הערבי "אל-מֻטַ֫לַּה" – בעבר: מתולה, וכיום: מטולה.
היסטוריה
לפי ויקטור גרן, חוקר ארץ ישראל שסייר באזור בשנת 1870 וביקר בכפר, גרו במֶתֶלֶּה (Methelleh) באותה העת דרוזים שהגיעו מחבל החורן, ועיבדו בוסתנים ממזרח לכפר. הדרוזים החליפו אריסים נוצרים באומטללה אחרי 1860 בעקבות מרד הר הלבנון.
אדמות אומטללה נגאלו לכל המאוחר בשנת 1890 ביוזמת חברת יק"א, והברון רוטשילד באמצעות נציגו יהושע אוסוביצקי מג'בור בֵּיי, אפנדי ערבי נוצרי מצידון, שקצה נפשו במרדנותם של אריסיו הדרוזים, סירובם להעביר חלקו ביבול והסגת גבולו, חוסר יכולתו לאכוף את הסכם האריסות אף לא בכוח הזרוע של הג'נדרמים הטורקיים. לאחר גאולת הקרקע הצטרפו מספר יהודים מבירעם, חאצביא, פקיעין, גוש חלב וישובים אחרים בגליל לכפר הדרוזי והחלה תקופה בת חמש שנים של שיתוף פעולה וחיים בצוותא של אריסים יהודים ודרוזים בחסות הברון רוטשילד. בשנת 1895 פרץ המרד הדרוזי נגד השלטון הטורקי. הדרוזים נטשו את חלקותיהם, ובכך הפרו את החוזה מול בעל הקרקע, אוסוביצקי בא כוחו של רוטשילד, והצטרפו למרד. בצוק העיתים נאלצו לעזוב גם המשפחות היהודיות המעטות ובכך בא הקץ על היישוב המשותף.
המושבה מטולה הוקמה ב-17 במאי 1896 ויושבה על ידי 59 משפחות ממושבות הברון השונות (בעיקר ראשון לציון וזכרון יעקב) שנזעקו לגליל בעקבות קריאתו של אוסוביצקי להציל את העונה החקלאית באומטללה הנטושה.
עיתון "הצבי" פרסם ב-1896 ידיעה תחת הכותרת "נבחרו להתיישבות במושבה מטולה" ומוסיף: "מזכרון יעקב הודיעונו, כי ביום ערב ראש חודש סיון נקראו לבית הפקידות שמונה עשר מפועלי המושבה, אחד-עשר אשכנזים ושבעה ספרדים, ופקיד המושבה האדון בן-שימול, הודיעם כי הם נבחרו לאכרים במושבה החדשה מטולה. כמעט פג לבם של המאושרים האלה מפני שמחתם על הבשורה הטובה הזאת".
חשיבות מטולה בקביעת קו הגבול הצפוני של מדינת ישראל
ראשון התהליכים שהתרחשו קודם להכרזת המדינה ותרמו לעיצוב גבולותיה היה ייסוד מטולה ב-1896. "...קיומה של התיישבות במטולה במשך עשרים וחמש השנים שקדמו לדיוני הגבול, הביא גם הוא לקביעתו של קו הגבול במקום שנקבע".
בסיום מלחמת העולם הראשונה הועברה מטולה לתחום המנדט הצרפתי על לבנון. במהלך מאורעות תר"פ הותקפה גם מטולה. תושביה ברחו לצידון ומשם עברו דרך הים לחיפה. הם חזרו אל היישוב החרב בסוף 1920. בעקבות תיקוני גבולות בין הבריטים לצרפתים הוחזרה המושבה לתחומי המנדט הבריטי בשנת 1923. בשנות ה-20 וה-30 הייתה מטולה אחת מתחנות הגבול הרשמיות בין ארץ ישראל ולבנון.
במלחמת העולם השנייה
בזמן מלחמת העולם השנייה שימשה מטולה מרכז לפעילות הצבאית של הבריטים נגד צבאות וישי בסוריה. לאחר מלחמת העצמאות ובמסגרת הסכמי הפסקת האש בשנת 1949 הועברו הקרקעות החקלאיות של איכרי מטולה בעמק עיון לשטח לבנון, וזאת במטרה להפסיק את פעולות האיבה מהן סבלו תושבי המושבה. קו הגבול נקבע כ-30 מטרים מצפון לבתי התושבים.
לאחר הקמת המדינה
בפברואר 1960 חוברה מטולה לרשת החשמל הארצית.
בתקופת לחימת הגבול של שנות ה-70 (ימי הפתחלנד) סבלה מטולה ממקרים רבים של הפגזות וירי ואיבדה אחדים מבניה. בתחילת 1970 נחטף שמואל רוזנווסר, שומר לילה ביישוב, בידי מחבלים מארגון הפת"ח ולבסוף הוחזר תמורת המחבל מחמוד חיג'אזי.
באמצע שנות השבעים עם פרוץ מלחמת האזרחים של לבנון הפך הגבול באזור זה למה שכונה "הגדר הטובה" ודרכו העניקה ישראל סיוע הומניטרי לתושבים בדרום לבנון. נוצרים ואף מתואלים (שיעים) קיבלו היתרי עבודה בישראל. השער במטולה נודע בתור שער פאטמה והוא פעל מיוני 1976 עד לנסיגת צה"ל מרצועת הביטחון במאי 2000.
לאחר פינוי כוחות צה"ל מלבנון במאי 2000 התקיימו אירועי מחאה רבים לאורך גדר הגבול מול מטולה על ידי אנשי החזבאללה ותומכיהם תוך ידויי אבנים לעבר הגדר והיישוב.
כלכלה
רבים מתושבי מטולה מתפרנסים ממטעי פרי, בתי הבראה ופעילות תיירותית, בעיקר בתי אירוח (צימרים) וכן בתי קפה ומסעדות ברחוב הראשונים. בתחומי המושבה נמצאים נחל עיון והמפלים "מפל עיון", "מפל הטחנה", "מפל האשד" ו"מפל התנור", וכן מרכז קנדה, שהוא מרכז ספורט ונופש הכולל משטח החלקה על הקרח ואולם באולינג. כמו כן, ישנו תל ארכאולוגי גדול – תל אבל בית מעכה.
חורבת מחוז
חורבת מחוז (ערבית:خربة المخوز; ח'רבת אל-מאחוז) ממוקם מדרום-מזרח ליישוב לפידות והשדות של כפר כיסרא, מצפון לדיר אל-אסד, בלב חבל תפן בגליל המערבי. בחורבה צופה לכיוון דרום נחל בית העמק (ואדי מג'נונה) ולכיוון צפון לנחל חשק. החורבה צופה לכיוון דרום אל נחל בית העמק ולכיוון צפון לנחל חשק. מרחוק, מעבר לוואדי בית העמק, תשקיף עלינו חורבת תפן, בעבר מצודה הלניסטית - רומית, הממוקמת בנקודה אסטרטגית מעל ערוצו של נחל בית העמק. תפקידה של מצודת תפן הייתה בלימת כיבוש מכיוון מערב של העיר עכו.
החורבה נמצאת במרחק 200 מטר מכביש 854 ונמוכה יותר מחורבת חשק (קסר אל-עשאק). היישוב ישב על מסלע קשה וקרקע טרה רוסה. עקב מחסור המעיינות מקומיים, נכרו בחורבת מחוז בורות מים רבים. עקב מחסור המעיינות מקומיים, נכרו בחורבת מחוז בורות מים רבים.
תולדות חורבת מחוז
בתקופה ההלניסטית כאו היה הגבול המערבי של ממלכת החשמונאים. היישוב הוקם התקופה הרומית והתפתחה בתקופה הביזנטית עם אוכלוסייה נוצרית. חורבת מחוז היא חורבה גדולה וכוללת שרידי עיירה ביזנטית עשירה. מחוז היה היישוב המרכזי באזור. היישוב נעזב כמו יישובים אחרים באזור בתחילת המאה השביעית – בפלישה הפרסית 614 או בפלישה המוסלמית 638. המקום נזכר בתעודה צלבנית משנת 1230 בשם "Gastina Mahuz" - כאשר משמעות המילה גסטינה היא חורבה. שמות ישובי הגליל נשמרו בכתבי הצלבנים הטבטונים. לאחר שהטבטונים איבדו את מעוזם המרכזי, מבצר מונפורט והפסידו בקרב עכו בשנת 1291, הם נסוגו עם הרשימות לאירופה. בתקופת הממלוכים (1260–1517) שכן כאו ישוב מוסלמי. בתקופה העות׳מאנית שכנו פה מספר קטן של חקלאים ששכנו במבנים קמורים שהוקמו על חורבות ביזנטיות.
ממצאים ארכאולוגיים
חורבת מחוז הוא אתר חורבות גדול מאוד. לא נערכה כאן חפירה ארכאולוגית, אלא סקר בלבד.
בחורבת מחוז נסקרה כנסייה עם שער אבן שעל משקופו חקוק צלב בתוך עיגול ורצפת פסיפס. ממצאים ארכאולוגיים של סקר חורבת מחוז כוללים גִתות יין, בורות המים, שתי כנסיות ביזנטיניות (אחת עם רצפת פסיפס), מחסנים ומבני מגורים. במקום נחשפה בריכת מים שאורכה 20 מטר. בעבר הייתה הבריכה מכוסה קשתות.
אתר חורבות גדול מאוד וכולל :-
צמחייה
בחורבת מחוז למרגלות החורבה לצד השביל פורח אירוס נצרתי – מקבוצת אירוסי ההיכל, פרח מרהיב ביופיו וייחודי לארץ ישראל. זוהי האוכלוסייה היחידה שנמצאת מערבית לקו פרשת המים. שהם הובאו לכאן בעבר, והם אינם צומחים כאן באופן טבעי. פריחת האירוס הנצרתי חלה בחודש מרץ. מוסלמים נוהגים לשתול אירוס נצרתי בבתי קברות. אוכלוסיות מסוימות הובאו למקומן על ידי האדם. אוכלוסיות אחדות שגדלות בבר כנראה התפתחו מצמחים שנשתלו בבתי הקברות המוסלמיים. רוב השטח נטוע בכרמי זית וגפן. בטראסות שבין עצי הזית, פורחים בה בעת גם כלניות בשלל צבעים, כרמלית נאה ושקדיות.
מדרונות תלולים של חורש ים-תיכוני מפותח (בין היתר עצי אדר סורי ושיחי מורן החורש). סבכי החורש מהווים מקום מחסה לחזירי בר, תנים ודלקים.
גאולוגיה
היישוב ישב על מסלע קשה וקרקע טרה רוסה. זהו אזור של טרשים - מסלע גירני חשוף שעבר המסה קרסטית. הוא אינו שופע במעיינות, אין בו אדמה חקלאית רבה ולכן קשה להתיישבות. עקב מחסור המעיינות מקומיים, נכרו בחורבת מחוז בורות מים רבים.
הגעה
בכביש 854, בין כרמיאל לתפן, שני ק”מ דרומית ליישוב לפידות חונים במפרץ חנייה מכורכר בעיקול. חמש מאות מטר עליה רגלית (כ-20 דקות), בין כרמי זיתים סבך וטראסות האבן הישנות, צפונה על השלוחה, בשביל המסומן ירוק.
עונה מומלצת: אביב - בחודש מרץ פורח האירוס הנצרתי. בעונת המסיק יש הרבה מוסקים ואפשר לחוש את האווירה של המסיק.
המנון סוריה
ההמנון הערבי הסורי (בערבית: النشيد العربي السوري), הידוע גם בשם מגִני הארץ (حماة الديار), הוא ההמנון הלאומי של סוריה. המילים נכתבו על ידי ח'ליל מרדם בכ והלחן הוא של מוחמד פלייפל, אשר הלחין גם את ההמנון הלאומי הפלסטיני של הרשות הפלסטינית וכן שירי עם ערביים נוספים. ההמנון אומץ בשנת 1936 אך השימוש בו פסק כאשר סוריה התאחדה עם מצרים ליצירת הרפובליקה הערבית המאוחדת בשנת 1958. הוחלט כי ההמנון של הרפוליקה יהיה שילוב של ההמנון המצרי באותה תקופה עם "מגני הארץ". השימוש בהמנון המקורי חודש עם פרישתה של סוריה מהאיחוד בשנת 1961.
אברהם ישעיהו קרליץ
נעוריו
נולד בעיירה קוסובה שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, כיהן כרב העיירה. אמו, ראשה לאה, הייתה בתו של רב העיירה הקודם, הרב שאול קצנלבוגן, שעזב את משרתו לטובת רבנות קוֹבּרין.
למעט תקופה קצרה שבה למד ב"קיבוץ" של ר' חיים עוזר גרודזינסקי ב, אברהם ישעיהו קרליץ לא למד בחדר או בישיבה, וכנראה אף מעולם לא נסמך כרב באופן רשמי. את בסיס השכלתו התורנית קיבל מאביו וממלמד פרטי בשם ר' משה טוביה. במשך רוב חייו למד בעצמו. אמו סיפרה לימים לרבנית מלכה פינקל, אשתו של הרב אליעזר יהודה פינקל, כי כבר בילדותו למד בהתמדה עצומה. לדבריה, אמר לה פעמים מספר כי אינו אוהב ללמוד, אך הוא לומד מתוך הכרה ש"זה דבר טוב", בציפייה שגם המתיקות תגיע. אחיו, הרב מאיר קרליץ, סיפר בהספדו כי בבר המצווה שלו קיבל על עצמו להקדיש את כל כוחותיו לתורה. לפי סיפור נפוץ, בילדותו לא ניכרו כישרונותיו, אך יש המכחישים פרט זה.
עם זאת, בנימין בראון, חוקר חייו ומשנתו של החזון איש, טוען כי ניכרת השפעה של ספרות ההשכלה בכתביו וכך גם בשירים ספורים ששרדו מפרי עטו. השפעה זו באה לידי ביטוי הן בכתיבתו המליצית ובסגנונה והן בהקפדה על כתיבה עברית נטולת מילים לועזיות, בשונה מרבנים אחרים בני דורו. לעומתו, שלמה זלמן הבלין טען כי התימוכין להשערה זו לוקים באנכרוניזם, משום שהספרות הרבנית נכתבה בכל הדורות בעברית, אך דווקא ספרות היידיש הייתה בתקופה זו בתקופת פריחתה.
החזון איש נודע כבר מגיל צעיר כשתקן: הוא כותב על עצמו במכתב. לאחד ממקורביו, יצחק גרשטנקורן, מייסד העיר בני ברק, הסביר כי בשנות העשרה שלו החליט שלא יוציא מפיו דבר שאינו מגובש כל צורכו, אך מכיוון שדברים מגובשים הוא נוהג לכתוב, נדיר שיהיה דבר מה שעליו לומר בפיו.
בשנת תרנ"א (1891) נפטר סבו, הרב שמשון קרליץ. בנו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, נעדר באותו יום מהעיירה, והנכדים מאיר ואברהם ישעיהו, בני 16 ו-12 בהתאמה, הכינו בעצמם דברי הספד, שקרא האח הבכור מאיר בשעת ההלוויה.
בנעוריו נסע החזון איש ללמוד בבריסק, אולם לא מצא בה את מקומו ושב לביתו בקוסובה. סיבת הנסיעה הייתה כדי ללמוד מפי רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מבריסק, שלימד בעיר רבנותו בריסק לאחר שעזב את ישיבת וולוז'ין עד פטירתו בשנת תרנ"ב (1892). מספר השערות הועלו בעניין חזרתו המהירה לביתו: החל בגעגועים להוריו, דרך בעיות הלכתיות (איסור חדש, שנהגו בו קולא בבריסק, על פי הוראת הרב יואל סירקיש, שכיהן שם בעבר כמרא דאתרא) וכלה בחברה רעה מבחינה רוחנית שבה נתקל בבריסק.
בשנת תרס"א (1901) פורסמו בכתב העת "הפלס" מספר תגובות בשמו של החזון איש, תחת הכינוי "אי"ש מקָאסאווא [=קוסובה]". באחת מהן הגן על החישוב המקובל בלוח העברי מפני ערעור אפשרי שהעלה רב אחר. אלו, ככל הידוע, היו דבריו הראשונים שבאו בדפוס.
בחורף תרס"ה (1905) שהה החזון איש זמן ממושך בעיר וילנה ולמד בקיבוץ של רבי חיים עוזר גרודזנסקי שם. ייתכן שהתעכב גם כתוצאה משיבושי הדרכים בעקבות מהפכת 1905, שנמשכה על פני השנה כולה.
תקופת כווידאן
בחורף תרס"ו (סוף 1905), בגיל 27, התארס עם בתיה (באשה), בתו של מרדכי ביי, סוחר מן העיירה קווידַרנה (ביידיש: כווידאן) שבמערב ליטא, שהייתה מבוגרת ממנו בהפרש משמעותי. משפחת קרליץ הסכימה לשידוך משום שהיא נחשבה לאישה חרוצה ויראת שמים, מה גם שבנם אברהם ישעיהו היה ידוע כחולה לב ומחמיר בהלכה וחיפש אישה שתקבל על עצמה את עול הפרנסה ותאפשר לו ללמוד תורה. לאחר שנחתמו ה"תְּנָאים" התברר כי המחותן לא יוכל לעמוד בהתחייבויותיו הכלכליות וכי הכלה המיועדת מבוגרת מכפי שחשבו; עקב כך ביקשו בני משפחתו של החזון איש לסגת מן השידוך, אולם הוא סירב בנימוק שאין לבייש בת ישראל בשום מצב ולאחר שסוכם מה שסוכם אין לסגת.
החתונה נערכה שלושה חודשים לאחר האירוסין, בי"א בשבט תרס"ו (6 בפברואר 1906), בכווידאן, והזוג קבע את ביתו בעיירה זו. בתיה פתחה שם חנות לאריגים ופרנסה את המשפחה, והחזון איש הקדיש את זמנו ללימוד תורה. הרב אברהם הורביץ מספר כי בתיה העידה שבעלה היה עוזר לה לפעמים בניהול החשבונות בבית, אך עם זאת, כאשר נזקק החזון איש לדבר מה, היה עליו לבקש ממנה כסף.
תקופת כווידאן מוזכרת על ידי הביוגרפים של החזון איש כ"תור הזהב" שלו, שבו הגה בתורה באין מפריע. הוא למד בחברותא עם רבה של העיירה, רבי משה רוזין, מחבר "נזר הקודש", ומסר שיעורים בגמרא בבית הכנסת המקומי. הוא שהה בבית המדרש משעות הבוקר המוקדמות ועד הלילה. הרב רוזין העריך מאוד את החזון איש וסיפר עליו לרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה. לדעת בראון, בשלב זה נוצר הקשר בין שני האישים, העתיד להיות משמעותי. מבין חבריו ללימודים בכווידאן ידועים הרב משה אילביצקי, הרב דוד נחמן קולודיצקי, וגיסו לעתיד הרב שמואל אליהו קהאן, שעמו למד החזון איש זמן מה את מסכת נידה, ובעקבות היכרות זו שידך בינו לבין אחותו בדאנה. בכווידאן הקים החזון איש ישיבה עם הרב המקומי.
בשנת תרע"א (1911) יצא לאור הספר הראשון בסדרת ספריו "חזון איש", על ענייני "אורח חיים", "קדשים" והלכות נידה. הספר יצא לאור בעילום שם ובשערו הופיע רק שם המו"ל – אחיו הרב משה קרליץ – וללא הסכמות. ספריו לא היו פופולריים במיוחד, ככל הנראה בשל סגנון הכתיבה הקשה והתמציתי והשיטה הפרשנית שהייתה שונה מהשיטה האנליטית המקובלת בעולם התורני הליטאי. לדברי בראון, הקושי בהבנת דבריו נובע מכך שהמחבר מניח שהקורא כבר למד את הסוגיה על מפרשיה ומודע לקשיים העולים ממנה, קשיים שמבקש החזון איש לפתור בדבריו. אחיינו של החזו"א, הרב אליעזר אלפא, שאל אותו לימים, בהשוואה לספרו של הרב חנוך אייגש, "מרחשת", שיצא לאור באותה תקופה: "הרי ספרך קשה וספרו קל, ואם כבר להתאמץ, נתאמץ בשביל ללמוד את ספריו של הרשב"א!". מסופר כי החזון איש השיב: "לאחר שעמלים על הרשב"א כבר אין צורך לעמול על החזון איש".
עקב עלילת הדם נגד מנדל בייליס ומשפט בייליס (1911–1913) שבא בעקבותיה, שבו הציגה ההגנה בפני בית המשפט הרוסי חווֹת דעת המפריכות את עלילת הדם באופן פרטי וכללי, כתב הרב קרליץ, אז בן 34, את מסתו שנדפסה בקובץ איגרותיו תחת הכותרת "לשר נכרי". במסה זו, שרק חלקיה הראשונים נשתמרו, עשרים ושישה פרקים קצרים, הוא סוקר את משנת היהדות בכל הנוגע לקדושת חיי אדם ומבקש להוכיח כי רצח פולחני עומד בסתירה לעקרונות היסוד של היהדות. בראון משער שהחלקים החסרים של המסה כלל לא נכתבו, משום שבשלב מסוים הובהר לו כי דבריו לא יזכו לתשומת ליבו של בית המשפט.
סטויבץ
במהלך מלחמת העולם הראשונה כבש צבא הקיסרות הגרמנית שטחים נרחבים מאזור ליטא ההיסטורית, ותושבים רבים מאזורי הקרבות עקרו מבתיהם והיו לפליטים. גם החזון איש ואשתו, כמו רבים מיהודי כווידאן, נמלטו לתחום השליטה הרוסי והתיישבו בעיירה סטויבץ (Stołpce). בתיה קרליץ פתחה גם בסטויבץ בית מסחר לאריגים, והחזון איש המשיך בלימודו.
אף שהחזון איש התנגד כל ימיו לקבל משרת רבנות, כאשר נאלץ רבה של העיירה, הרב יואל סורוצקין, לעזוב אותה בהוראת הרוסים, החליף אותו באופן בלתי רשמי החזון איש לבקשתו, עד שחזר. לפי גרסה אחרת, התושבים הפצירו ברב קרליץ ליטול את המשרה לאחר שעזב הרב סורוצקין, אך הוא סירב. לפי אחד המקורות, החזון איש סירב לשאת בעול הציבור, למעט במקרה אחד שבו הצטרף למאמצים לשיקום המקווה המקומי שנשרף בדלקה שהתחוללה בעיר. דליקה זו מתוארת בפתיח נדיר לאחד מחידושיו של החזון איש על מסכת כלים:.
הרב שמריהו גריינמן סיפר שכאשר פרצה בעיר מגפה ואנשי החברה קדישא חששו לקבור את חלליה מחשש להידבקות, נחלץ החזון איש לקבור מתים בעצמו משום כבוד המת. כצעד מתריס, הוא נטל את אחד המתים על כתפיו ונשאו אל בית הקברות, מעשה שגרם לאנשי החברה קדישא לשוב לתפקידם. לימים הסביר שהשיקול שעמד לפניו היה שאם לא ייקברו המתים, יעמדו כלל תושבי העיר בסכנה קיומית.
בסטויבץ אירח החזון איש בביתו קבוצת בחורים יהודים פליטים, בהם מרדכי שולמן, שהקים לימים את ישיבת סלבודקה והיה ממקורביו. בין הגולים לסטויבץ היו גם תלמידי ישיבת מיר ועימם "המשגיח", רבי ירוחם הלוי ליבוביץ, ונוצרה היכרות בין האישים. ידועים מקרים של תלמידים מאזור סטויבץ שבאו אליה כדי לשוחח בדברי תורה עם החזון איש.
מינסק
תחילה עבר החזון איש לבדו למינסק והתגורר בה בדירה שהעמיד לרשותו הרב זלמן סורוצקין, ואילו בתיה המשיכה לנהל את בית המסחר בסטויבץ ונסעה לשבתות למינסק. בן דודתו שאול ליברמן תיאר את ימיו אלו במינסק:
בכ"א באייר תרע"ז (1917) נפטר בקוסובה אביו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, ותחתיו התמנה כרבה של העיירה חתנו, הרב אבא סוויאטיצקי. הידיעה על פטירת אביו הגיעה לחזון איש רק ארבעה חודשים מאוחר יותר, בכ"ט באלול תרע"ז, באמצעות הצלב האדום. מאז נהג החזון איש ללמוד ביום השנה לפטירתו את כל מסכת חולין, שעליה חיבר אביו את ספרו "בית תלמוד".
הסתגרותו של החזון איש לשם לימוד תורה רציף בעת שהותו במינסק הייתה כה מוחלטת, עד שלא הלך לתפילות בבית הכנסת אלא רק בשבת ובימים שני וחמישי, שבהם מתקיימת קריאת התורה, בימים אלו נכתבו חידושיו שהתפרסמו לאחר שנים, על מסכת עירובין וסוגיות נוספות ב"אורח חיים" וב"יורה דעה". במינסק פגש החזון איש בגדולי תורה ששהו בה אף הם בשל המלחמה, בהם הרב חיים סולובייצ'יק, הרב נתן צבי פינקל והרב ירוחם ליבוביץ.