cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lunar Mission One
בשנת 2018 נדרשה החברה לשלם מס ערך מוסף על כספים שגייסה במסגרת מימון ההמונים, ותמורתם הובטח לתורמים לשלוח "קופסת זיכרון" - מעין כמוסת זמן אישית - אל הירח. החברה הפסידה במאבק משפטי נגד רשויות המס הבריטיות, ובעקבות זאת הודיעה בינואר 2019 על ביטול התוכנית והפסקת פעילות.
מטרות מדעיות
אזור הקוטב הדרומי של הירח נחקר לפרויקט זה באמצעות חישה מרחוק בלבד, על ידי מגוון חלליות מחקר בלתי מאוישות. הנחתת חללית מחקר על פני השטח שלו, וביצוע קידוח עמוק מתחת לפני השטח, יוכלו להעשיר באופן ניכר את הידע המדעי על הרכב הירח, על ההיסטוריה הגאולוגית שלו ועל היווצרותו, ואף להעמיק את הבנתנו אודות היווצרות מערכת השמש.
מסע אלונקות
מסע אלונקות הוא כינוי צה"לי למסע רגלי תוך נשיאת אלונקות במהלך אימונים צבאיים. מסע האלונקות הפך לסמל בחברה הישראלית לחישול הפרט כחלק מהקבוצה כולה.
המסע מתרגל בין היתר פינוי נפגעים משדה קרב. האלונקות מועמסות בציוד כבד, בשקי חול או לחלופין בחיילים שמדמים נפגעים, הנישאים על האלונקה. את האלונקה נושאים בדרך כלל ארבעה חיילים, המתחלפים בסבב קבוע – כל אחד מהם נושא מוט אחד של האלונקה על כתפו, למרחק קצוב של מספר קילומטרים, כאשר ציודם האישי, אפוד, נשק וציוד לחימה עליהם. לעיתים מסע האלונקות הוא סופו של מסע רגלי ממושך.
מספר האלונקות במסע תלוי בהחלטת המפקד, במספר החיילים, ובסרגל המאמצים של צה"ל. ככל שהיחס בין מספר החיילים למספר האלונקות קטן, על כל חייל ביחידה לשאת למשך זמן רב יותר את מוט האלונקה, ורמת הקושי במסע עולה. לעיתים, משולבים במסע קטעי ריצה שהופכים אותו ל'ריצת אלונקות".
מסע אלונקות נפוץ במיוחד ביחידות חיל רגלים, בקורסי שדאות, בגיבושים ליחידות התנדבותיות וב"מסעות כומתה" הנהוגים בסיומה של הטירונות ביחידות רבות.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה הוחלט, כחלק מלקחי המלחמה, להגביר את אימוני הכושר הקרבי בקרב לוחמים. בין הלקחים שהופקו היה תרגול של מסעות ובפרט מסעות אלונקות, תוך מתן דגש על פינוי פצועים ועל נשיאת משקל.
היסטוריה
בראיון עמו סיפר לוחם הצנחנים הוותיק סא"ל מיכה בן־ארי (קפוסטה) על הרקע למסעות האלונקות:
בשנות ה-60 הונהגו מסעות אלונקות בבית הספר לקצינים.
לילה לא שקט (שיר)
לילה לא שקט הוא שיר של שלמה ארצי, הכלול באלבום בעל אותו השם, שיצא בשנת 1986.
תוכן
השיר מתאר את חלומו של הדובר בשיר. בחלום הוא חולם על חברו שנפל ("שוב בלילה אני חולם עליך"; "לילה לילה לא שקט ואתה מת...") ועל אשת חברו ("והיא כבר יש לה ילד פה"). האישה מזמינה את דובר השיר אליה ("היא מצלצלת שאבוא"), ובעוד הדובר מספר כיצד מות חברו מהדהד בו ("אני אומר לה זה חוזר"; "כן, זה לא עוזב") ניתן לראות כיצד אשתו של החבר מחזרת אחריו ("היא משקה אותי קפה חם ומלטפת את כולי"; "היא מתפשטת גם כשלא חם ומפתה אותי").
רקע
השיר נכתב בשנת 1973 אחרי מלחמת יום הכיפורים על חברו של ארצי, סרן מירון גרנות, שהיה טייס יסעור ונהרג במלחמה ב־24 באוקטובר 1973, בעת שטס לחלץ פצועים מעבר לתעלת סואץ. עם זאת, להיבט הלכאורה מיני שבשיר אין פשר.
The Way I Are
The Way I Are הוא שיר של המוזיקאי, טימבלנד ומשתתפים בו זמרת הריתם אנד בלוז, קרי הילסון והראפר D.O.E.. השיר יצא כסינגל השני מתוך אלבומו השני, Shock Value, ב-18 במאי 2007.
השיר מסמפל את השיר Push it של ההרכב, Salt-n-Pepa. הוא הופץ בחברת התקליטים אינטרסקופ וזכה להצלחה רבה במצעדים רבים ברחבי העולם.
הגזע הקוסמי
הגזע הקוסמי (בספרדית: La raza cósmica) הוא מונח המגלם את הטענה כי ניתן להתעלות על תפיסות מסורתיות של גזע ולאומיות בשם הגורל המשותף לאנושות כולה.
המונח נטבע בידי חוסה וסקונסלוס קלדרון, מי שהיה שר החינוך של מקסיקו, בספרו משנת 1925 שנשא את אותו השם: "הגזע הקוסמי". במשמעותו הראשונית ציין המונח את הטענה שהושמעה בקרב חוגים אינטלקטואליים שונים בשנות ה-20 של המאה ה-20 במקסיקו אודות התעלותם של המקסיקנים על פני שאר האנושות הודות למוצאם הגזעי המעורב.
מונח חלופי בו עשה וסקונסלוס שימוש לציון אותה המשמעות הוא "גזע הברונזה".
חליג' פארס
חליג' פארס (בפרסית: خلیج فارس, שפירושו "המפרץ הפרסי") הוא טיל בליסטי חד-שלבי נגד מטרות ימיות (ASBM) תוצרת משרד ההגנה האיראני. הטיל מבוסס על טיל הפאתח 110, מנוע דלק מוצק, בעל טווח של 300 ק"מ, רש"ק של 650 ק"ג ומשולבת בו מערכת ביות המאפשרת לו להגיע לדיוק של 8.5 מטרים.
המערכת הוצגה לראשונה בפברואר 2011 על ידי מפקד משמרות המהפכה, עלי ג'עפרי, שהודיעו שהטיל נכנס לייצור סדרתי. סוכנות הידיעות האיראנית Fars News פרסמה צילום של הטיל פוגע במטרה ימית בהצלחה. הטיל נוסה לראשונה בשנת 2008 בתרגיל "הנביא הגדול 3". עוזי רובין, מומחה ישראלי, מתאר את הטיל כמפר איזון במידה ויעשה שימוש כנגד מטרות אמריקאיות במצר הורמוז.
במהלך פיתוחו בוצעו שני ניסויי שיגור לכל הפחות. מאחד הניסויים אף פורסמו תמונות שנלקחו מתוך ראש הביות האלקטרו-אופטית שמשמש את הטיל.
אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה
אלכסנדר באטנברג (בבולגרית: Александър I Батенберг, בגרמנית: Alexander Joseph von Battenberg (אלכסנדר יוזף פון באטנברג) ; 5 באפריל 1857, ורונה, הקיסרות האוסטרית - 23 באוקטובר 1893, גראץ, האימפריה האוסטרו הונגרית.) היה הקניאז (הנסיך הראשון, בבולגרית Княз) של נסיכות בולגריה המודרנית לאחר תום שלטונה של האימפריה העות'מאנית.
תקופת ילדותו ונעוריו
אלכסנדר פון באטנברג, נולד לדוכס אלכסנדר מהסה, שהיה נשוי בנישואים מורגנטיים, לרוזנת וליוליה פון האוקה, אשר צאצאיה ירשו את התואר נסיך. הוא אחיהם של לודוויג פון באטנברג, סבו של פיליפ, דוכס אדינבורו, ושל היינריך פון באטנברג, אבי סבתו של חואן קרלוס, מלך ספרד, שבניגוד אליו שינו את שם משפחתם למאונטבאטן.
אביו הוצב כקצין בצבא האוסטרי באזור איטליה של ימינו, שם נלחם במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה ובעת הזו נולד אלכסנדר. אלכסנדר היה אח ללודוויג פון באטנברג והנסיכה מארי לבית באטנברג. הנסיך אלכסנדר הצעיר, היה אחיינו של הצאר אלכסנדר השני, שנישא לאחות אביו. הוא למד בתיכון במדינת הסה, התגייס לצבא ובעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שירת כסגן במטה של הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' האב, בחזית הבולגרית ובהמשך הוצב בתפקיד מטה בברלין.
נסיך בולגריה
ב-3 במרץ 1878 נחתם חוזה סן סטפנו, אשר במסגרתו הכירה האימפריה העות'מאנית בעצמאות רומניה, סרביה ומונטנגרו ובמתן אוטונומיה לבולגריה. מודאגים מהתרחבות ההשפעה הרוסית בבלקן, כפו המעצמות שינויים בחוזה, במסגרת קונגרס ברלין, אשר המרכזי שביניהם הוא שחלק מבולגריה יהפוך לנסיכות עצמאית ואזור מקדוניה יוחזר לאימפריה העות'מאנית. כך נולדה נסיכות בולגריה אשר בהמשך תהפוך לממלכת בולגריה השלישית. אלכסנדר באטנברג, שיצר קשרים טובים וענפים עם אצולת הצבא הרוסי, הומלץ על ידי דודו הצאר אלכסנדר השני, לתפקיד שליט הנסיכות האוטנומית, כפי שנקבע בקונגרס ברלין. הרוסים העריכו, שעל ידי מינוי זה, יוכלו לשמר הגמוניה מוחלטת בנסיכות החדשה. ב-29 באפריל 1879, אישרה האספה הלאומית הבולגרית את מינויו לשליט הנסיכות האוטונומית, במעמד של עוצר. הנסיך התקבל בהתלהבות רבה בבולגריה, אך היה חסר כל ניסיון מעשי. הוא נדרש לפעול במהירות לשיקום המדינה החרבה מהמלחמה ובכלל זה המערכות הציבוריות והשלטוניות מחד ונקלע לסבך הפוליטי המורכב במסגרתו בנוסף לאימפריה הרוסית, לטשו עיניים לנסיכות החדשה, גם הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו הונגרית, מאידך.
הנסיך הקיף עצמו ביועצים מבחוץ והצר את צעדיהם של חברי האספה הלאומית, כאשר במשך כשנה בין 1881 ועד 1882 לא הייתה ממשלה בבולגריה ואלכסנדר היה למעשה אוטוקרט. ההתלהבות שאפיינה את הגעתו לבולגריה, שככה והחלה תנועת אופוזיציה כנגדו.
גל מהומות וניסיון מרד בעיר פלובדיב, עיר הבירה של מחוז רומליה המזרחית, אירעו בספטמבר 1885. המורדים דרשו להחזיר את החבל לנסיכות הבולגרית. באטנברג בלחצם של פוליטיקאים מיליטנטים ובראשם ראש הממשלה סטפן סטאמבולוב, הסכים לאיחוד וב-18 בספטמבר 1885 אוחד החבל עם הנסיכות הבולגרית, ללא התערבות המעצמות, אשר היו מסוכסכות האחת עם רעותה. עם זאת צעד זה הרע מאוד את היחסים עם האימפריה הרוסית, אשר ממילא הלכו והדרדרו לאחר הרצחו של הצאר אלכסנדר השני ועלייתו לשלטון של אלכסנדר השלישי.
תוצאת האיחוד הייתה הכרזת מלחמה של מילאן הראשון מלך סרביה על הבולגרים. לאחר הצלחות ראשוניות של הסרבים, כולל מצור ממושך על העיר וידין, הצליח הצבא הבולגרי להדוף את הכוחות הסרבים, לכבוש את העיר פירוט ולנוע לעומק הממלכה הסרבית. ב-28 בנובמבר 1885 העבירו האוסטרו-הונגרים אולטימטום לבולגרים לבל ימשיכו בתנועתם והמלחמה נפסקה. תוצאותיה של מלחמת בולגריה-סרביה, הובילו להסכם בוקרשט, אשר לאחריו באמצעות משא ומתן עם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני, הושאר חבל רומליה המזרחית בידי הבולגרים לפיקדון למשך 5 שנים נוספות, פיקדון שלא הוחזר לעות'מאנים.
אובדן השלטון
ההישג המסוים שהושג בהסכם בוקרשט, לא סיפק את המיליטנטים, אשר גמרו אומר להדיח את הנסיך באטנברג. ב-20 באוגוסט 1886, קבוצת קושרים מקרב אנשי הצבא צרו על ארמון הנסיך, הכריחו אותו לחתום על כתב ויתור על השלטון ובאיומי רובים הוציאו אותו אל מחוץ למדינה והוא הגיע לעיר ראני שבאוקראינה. הוקמה ממשלה זמנית בסופיה, שהורכבה מפוליטיקאים ואנשי צבא. הרוסים שחששו מאובדן מוחלט של אחיזתם בבולגריה, ארגנו הפיכת נגד, שהוביל ראש הממשלה לשעבר סטפן סטאמבולוב ואלכסנדר חזר לבולגריה כ"ברווז צולע". מנהיגי גרמניה, אוסטרו הונגריה והאימפריה הרוסית, הושיטו לו "כתף קרה" ולא איפשרו לו לנקום בקושרים כפי שרצה. משהרגיש אלכסנדר שלמעשה ניטלו ממנו מרבית סמכויותיו ומעוניינים בהמשך תפקידו כדמות סמלית יותר ממעשית, הוא התפטר ב-8 בספטמבר 1886.
אחריתו
לאחר שפרש, חזר לאלמוניותו, התגורר בעיר גראץ שבאימפריה האוסטרו הונגרית, שם שימש כקצין מטה בצבא האוסטרי. הוא נישא לשחקנית ג'ואנה לוייזינגר, ב-6 בפברואר 1889. לזוג נולדו שני ילדים, הנסיך אסן, הרוזן מהרטנאו ( 1890-1965) והנסיכה סוייטה הרוזנת מהרטנאו ( 1893-1935). אלכסנדר באטנברג הלך לעולמו ב-23 באוקטובר 1893 ונקבר במאוזוליאום שהוקם על שמו בעיר סופיה שבבולגריה.
הקהילה היהודית
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), היו גילויי אנטישמיות רבים בבולגריה, כמדיניות מכוונת של צבא האימפריה הרוסית מחד ובשל העובדה שהיהודים זוהו כנאמנים של השלטון העות'מאני, מאידך. אלפי יהודים נטשו את בולגריה ועזבו עם החיילים העות'מאנים. אירעו תקיפות ופוגרומים כנגד יהודים, אשר קהילותיהם נתונות היו במשבר ובמצב של אי ודאות.
ממשלו של הנסיך באטנברג לא נקט במדיניות מכוונת של אנטישמיות וככל שייצב את שלטונו ופעל לשקם את נזקיה הכלכליים והחומריים של המלחמה, אף נקט בפעולות למניעת התופעה.
בשנת 1878 אושרה בעיר טרנובו "חוקת טרנובו", שקבעה בסיס להתנהלות הנסיכות הבולגרית החדשה והושתתה על יסודות אירופאים מודרניים לעת ההיא, במטרה להדביק את שאר עמי אירופה בקצב ההתפתחות הפוליטית, הציבורית והתרבותית. בתקופת שלטונו של באטנברג, ניצלו היהודים את הזכויות שניתנו להם בחוקת טרנובו והחלו להתאגד בקבוצות לצורך תפילה ולימוד ובכך חיזקו את קשרי הקהילות.
ממשלת נסיכות בולגריה בימיו של אלכסנדר באטנברג, התייחסה באמון לאוכלוסייה היהודית. היהודים גמלו לנסיך בכך שבעת המלחמה עם סרביה בשנת 1885, גייסו ומימנו קהילות רוסצ'וק, וידין ווארנה, שתי חטיבות של לוחמים יהודים, אשר מנו 800 איש, ועשרות נשים התנדבו כדי לשמש אחיות רחמניות. הנסיך באטנברג התפעל מתעוזתם בקרב וציין, כי הם צאצאיהם האמיתיים של אבותיהם החשמונאים.
תקופתו של הנסיך באטנברג, הייתה תקופת שיקום ותקווה לקהילה היהודית, אשר תחת כנפי החוקה החדשה, קיוותה שהשלטונות והעם הבולגרי יתייחסו לבניה, כאזרחים בולגרים, נאמנים ושווי זכויות.
חוסה וסקונסלוס
חוסה וסקונסלוס קלדרון (José Vasconcelos Calderón; נולד ב-28 בפברואר 1882 באואחאקה, מקסיקו; נפטר ב-30 ביוני 1959 במקסיקו סיטי) היה הוגה דעות, סופר ופוליטיקאי מקסיקני. וסקונסלוס היה חבר מייסד של הקולגיום הלאומי של מקסיקו.
ביוגרפיה
וסקונסלוס כיהן כשר החינוך הראשון של מקסיקו בתקופת נשיאותו של אלברו אוברגון בין השנים 1920–1925. במהלך כהונתו זו פעל למען חינוך להמונים והנהיג חינוך חילוני, אזרחי ופאן-אמריקני. הוא עודד חינוך לאוכלוסייה האינדיאנית, לאוכלוסייה הכפרית וכן הנהיג חינוך טכני ועירוני. הוא הקים ספריות רבות, מרכזים תרבותיים ובתי ספר. הוא תמך ביצירותיהם של המורליסטים הראשונים.
בשנת 1925 כתב את ספרו החשוב הגזע הקוסמי, בו הציע את התאוריה שהחלה לקרום עור וגידים בקרב מספר אינטלקטואלים מקסיקניים אודות קיומו של גזע קוסמי באמריקות, שנוצר מעירובם של בני כל הגזעים האנושיים.
וסקונסלוס התמודד למשרת נשיא מקסיקו בשנת 1929, אך הפסיד בבחירות לטובת פסקואל אורטיס רוביו (Pascual Ortiz Rubio) ועזב את מקסיקו בשנית. לאחר חזרתו ניהל את הספרייה הלאומית של מקסיקו (1940) והיה נשיאו של המכון המקסיקני לתרבות היספאנית (1948).
הנצחה
על שמו הוקמה בשנת 2006 ספריית וסקונסלוס במקסיקו סיטי, שנבנתה כאחת הספריות הגדולות והמודרניות בעולם.
מרי טי מאהר
מרי "טי" טרסטג' מאהר פלנט (באנגלית: Mary Terstegge Meagher Plant; נולדה ב- 27 באוקטובר 1964) היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית עולם במשחי הפרפר.
נחשבת לשחיינית הגדולה בהיסטוריה בסגנון הפרפר. החזיקה בשיא העולם במשחה ל-200 מטר פרפר 20 שנים ו-10 חודשים, ובמשחה ל-100 מטר פרפר 19 שנים ו-4 חודשים. כונתה "מאדאם באטרפליי".
ביוגרפיה
מרי טי מאהר נולדה לג'ים ופלוי בלואיוויל, קנטקי. היא הילדה העשירית מתוך 11 ילדים במשפחתה. היא החלה להתאמן בגיל צעיר תחת הדרכתו של המאמן דניס פרסלי במועדון השחייה המקומי.
שיאנית עולם
כבר בגיל 14 וחצי למרות שהיו לה תומכי גב ליציבה נכונה, במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסן חואן בפוארטו ריקו ביולי 1979 קבעה מאהר במשחה ל-200 מטר פרפר שיא עולם חדש של 2:09.77 דקות. חודש לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בפורט לודרדייל, פלורידה היא שיפרה פעמיים באותו היום במשחה ל-200 מטר פרפר את שיאה העולמי והעמידה אותו לבסוף על 2:07.01 שניות.
בתחרות שחייה שנערכה באוסטין טקסס באפריל 1980 קבעה מאהר במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 59.26 שניות. שלושה חודשים לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה באירוויין, קליפורניה היא שיפרה שוב את שיא העולמי במשחה ל-200 מטר פרפר והעמידה אותו על 2:06.37 שניות וזכתה להכלל בסגל נבחרת השחייה האמריקאית לאולימפיאדת מוסקבה (1980) שהייתה אמורה להיות אחת הגדולות שלה, אך בגלל החרם האמריקאי היא לא השתתפה.
שיאי עולם נצחיים
בשנת 1981 בתחרות שנערכה בבראון דיר, ויסקונסין קבעה מאהר את שיאי העולם "הנצחיים" שלה שהחזיקו מעמד קרוב ל-20 שנה. ב-100 מטר פרפר 57.93 שניות וב-200 מטר פרפר 2:05.96 דקות.
אלופת עולם
היא החלה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בסתיו 1982 והתאמנה תחת הדרכתו של המאמן הראשי נורט תורנטון.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקראקס, ונצואלה בשנת 1983 זכתה מאהר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר לפני טרייסי קולקינס הגדולה, בת ארצה.
אלופה אוליפית
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה מאהר ב-3 מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.26 שניות לפני ג'נה ג'ונסון בת ארצה (1:00.19 דקות) וקארין סייק ממערב גרמניה (1:01.36 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.90 דקות לפני קארן פיליפס מאוסטרליה (2:10.56 דקות) ואינה באיירמן ממערב גרמניה (2:11.91 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:08.34 דקות לפני מערב גרמניה (4:11.97 דקות) וקנדה (4:12.98 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1985 זכתה מאהר בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.16 שניות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.33 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בקובה (יפן) בשנת 1985 זכתה מאהר ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר ובמשחה ל-200 מטר פרפר ובמשחי השליחות 4x100 מטר מעורב ו-4x200 מטר חופשי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכתה מאהר במדליית זהב אחת, 3 מדליות כסף במשחי השליחות ושתיים מארד במשחים האישיים. מדליית הזהב הייתה במשחה החזק ביותר שלה, 200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.41 דקות לפני מנצחת חצי מרחק השחיינית ממזרח גרמניה קורנליה גרסלר (2:10.66 דקות) ובריטה וויגאנג (2:10.68 דקות). במשחה ל-100 מטר פרפר היא קבעה תוצאה של 59.98 שניות וזכתה במדליית ארד אחרי המנצחות ממזרח גרמניה קורנליה גרסלר (59.51 שניות) וקריסטין אוטו (59.66 שניות). מדליית ארד נוספת במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.14 דקות אחרי המנצחות ממזרח גרמניה שיאנית העולם הייקה פרידריך 1:58.26 דקות ומנואלה סטלמך (1:58.90 דקות). במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי הרביעייה האמריקאית קבעה תוצאה של 3:44.04 דקות אחרי הרביעייה ממזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 3:40.57 דקות ולפני הולנד (3:46.89 דקות), במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:02.12 דקות, אחרי מזרח גרמניה בשיא עולם חדש 7:59.33 דקות ולפני הולנד 8:09.59 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:07.75 דקות אחרי מזרח גרמניה שקבעה תוצאה של 4:04.82 דקות ולפני הולנד (4:10.70 דקות).
מאהר סיימה את לימודיה בשנת 1987 וקיבלה תואר ראשון במדעי ההתנהגות.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה מאהר במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:10.80 דקות אחרי השחייניות ממזרח גרמניה קאתלין נורד (2:09.51 דקות) ובריטה וויגאנג (2:09.91 דקות). אכזבתה הייתה רבה בעיקר בשל העובדה שבמבחנים האמריקאיים היא שחתה מהר יותר מהמנצחות בתוצאה של 2:09.13 דקות. בנוסף, היא השתתפה במשחה ל-100 מטר פרפר וסיימה במקום השביעי המאכזב בתוצאה של (1:00.97 דקות) המנצחת הייתה קריסטין אוטו ממזרח גרמניה (59.00 שניות).
משפחתה
מאהר התחתנה עם מייק פלנט, מחליק קרח תחרותי לשעבר. כעת הם גרים בפיצ'טרי, ג'ורג'יה עם שני ילדיהם. אחותה, אן נורת'אפ הייתה חברה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 1996-2006.
הידרון
בכימיה, הידרון הוא השם הכללי ליון המימן החיובי +H.
המושג משמש באופן כללי בלי להביא בחשבון את מסת הגרעין. זאת, בניגוד למושג פרוטון, המשמש באופן פרטני ליון +1H (שהוא היון שנוצר מהמימן הנפוץ בטבע), ולא ליונים של האיזוטופים הכבדים יותר של מימן, כמו דאוטריום +2H, (מסומן גם: +D), או טריטיום +3H,(מסומן גם: +T). המושג הוגדר על ידי ארגון IUPAC בשנת 1988.
יון המימן השלילי -H מכונה הידריד.
הגן המסתורי
הגן המסתורי (באנגלית: Over the Garden Wall; בתרגום חופשי: "מעבר לחומת הגן") היא מיני-סדרה מונפשת אמריקאית, מסוגת פנטזיה אפלה, דרמה קומית, מסתורין והרפתקאות, אשר הופקה על ידי פטריק מקהייל בשביל רשת הטלוויזיה האמריקאית Cartoon Network.
הסדרה היא המיני-סדרה הראשונה שהפיקה הרשת, כאשר מקהייל החל לעבוד עליה בשנת 2004 והציע אותה לרשת בשנת 2006, לאחר שעבד על סדרות אחרות של הרשת, ביניהן "הרפתקאות פין וג'ייק" ו"ההרפתקאות המופלאות של פלפג'ק". הרשת החלה להביע עניין בפיילוט של הסדרה, וכך החלה הפקת הסדרה במרץ 2014. עיצוב הסדרה מושפע מסגנון אמריקנה של המאות ה-19 וה-20, והרקעים המצוירים מעוצבים כדי להיראות כמו ציורי גריזיי.
פיילוט הסדרה שודר לראשונה ב-9 בספטמבר 2013. הפרק הראשון בסדרה שודר ב-3 בנובמבר 2014, כאשר הפרק האחרון לסדרה שודר ארבעה ימים לאחר מכן, ב-7 בנובמבר 2014. בישראל כל פרקי הסדרה שודרו כסרט בערוץ הילדים בדיבוב עברי בשנת 2017.
הסדרה זכתה לשבחים רבים מצד המבקרים, במיוחד על הדמויות והאטמוספירה שלה, ובשנת 2015 זכתה בפרס אמי בתחום "תוכנית אנימציה יוצאת דופן".
עלילה
הסדרה עוקבת אחרי שני אחים למחצה, שנאבדו ביער מוזר בשם "הלא נודע". השניים מנסים למצוא את דרכם הביתה, בעזרתם של עוברי אורח מזדמנים כמו ביאטריס, ציפור שיר שמובילה את הילדים לאישה בשם אדלייד שלכאורה תסיר את הקללה מהמשפחה של ביאטריס ותראה להם את הדרך לביתם.
וירט, האח הגדול, הוא מתבגר דאגן שיעדיף לשמור לעצמו את דבריו מאשר לקבל החלטה. תחביביו מונים נגינה בקלרינט וכתיבת שירה, אך הוא נוטה שלא לשתף אותם עם אף אחד שכן הוא מתבייש ומפחד מהשפלה. מאידך גיסא, גרג, האח הצעיר, הוא נאיבי וחסר דאגות לאכזבת וירט.
גרג נושא צפרדע שהוא מצא ביער, הניסיון של גרג לתת לצפרדע שם הוא בדיחה רצה במהלך התוכנית.
היצור (The Beast) עוקב אחרי הדמויות הראשיות בניסיון לגרום להם לאבד כל תקווה בחיים ולהפוך לעצי "ערבה דומיה". ברגע שווירט וגרג מוצאים את אדלייד, הם מגלים כי מטרתה האמיתי הייתה לשעבד אותם; וירט כועס כי ביאטריס רימתה אותו ואת גרג, ולאחר מכן הוא מחליט לקחת את אחיו ולנטוש אותה.
בפרקים אחרים מתגלה כי וירט וגרג הם ילדים מודרניים שנכנסו ללא נודע אחרי שנפלו לתוך אגם מים בליל כל הקדושים. וירט, שמנסה לקחת בחזרה את קלטת הקלרינט והשירה המביכה שהכין לילדה בה הוא מעוניין, עוקב אחריה למסיבת רוחות שמתרחשת בבית קברות, שם שוטר מקומי מבהיל את וירט וגרג, מה שגורם להם לברוח אל מעבר לחומת גן בית הקברות. בצד השני של החומה, הם נוחתים על מסילת רכבת. כדי להציל את גרג מלהידרס על ידי הרכבת הנעה, וירט מושך אותו לתוך אגם, מה שגורם לשניהם לאבד את ההכרה ושולח אותם למין לימבו שמתקיים בין החיים למוות.
בפרק האחרון, וירט מציל את גרג ומונע ממנו להפוך לעץ ערבה דומיה עקב מפגשו עם היצור. בסוף הפרק, וירט וגרג מתעוררים בבית החולים בעיירת הבית שלהם, וכשהסצנה נגמרת, הצפרדע של גרג, שבעלה פעמון קסם כשעוד היו בלא נודע, זוהרת. פרט זה מרמז כי החוויה שלהם בלא נודע הייתה אמיתית. הפרק נגמר במונטאג' המתאר איך וירט וגרג השפיעו על תושבי הלא נודע.
הפקה
המיני-סדרה הייתה בהתחלה אמורה להיות מפחידה הרבה יותר, ובעלת יותר הרפתקנות בסיפורה. לפני שהחל לעבוד עם אמן התכנון על "ההרפתקאות המופלאות של פלפג'ק", פטריר מקהייל הציע את התוכנית בשנת 2006, תחת הכותרת "Tomb of the Unknown". הסדרה עוקבת אחרי שני אחרים – גרגורי וּולטר – שאחרי שסגרו עסקה עם השטן, יוצאים למסע בארץ ה"באמצע" (Land of the In-Between) כדי למצוא את העמודים של ספר הסיפורים הנשכחים.
ההפקה של הסדרה החלה בסוף 2013. פטריק מקהייל במקור חזה 18 חלקים לסדרה, אך עקב מגבלות זמן ותקציב לסדרה יצאו 10 חלקים. עיצובים מספר הרעיונות המקורי של הסדרה מראים מכשפה חסרת עור שמגלפת קוביות משחק מעצמותיהם של ילדים חטופים, בנוסף לעלילה מתמשכת של ארבעה פרקים שבה וירט וגרג הופכים לחיות בצורה הדרגתית. (גרגורי הופך לברווז וירט הפך ל"או דוב או כלב, אף אחד לא יכול להגיד מה...")
האמנות בסדרה מושפעת ממקורות אמנותיים רבים, כולל את משחק הלוח משנות ה-1890 של האחים מקלאפין "בריכת הצפרדעים", איורים של גוסטב דורה ששומשו לספר "דון קישוט", איורים מספרים של האנס כריסטיאן אלכסנדר, איורים של חתול צ'שייר של ג'ון טניל מ"אליס בארץ הפלאות", וקטעים מסרטי האנימציה "Dogville Comedies".
מוזיקה
מלודיות רבות משנות ה-50 של המאה ה-20 נשמעות בסדרה. אלייז'ה ווד, המדבב של וירט, אמר פעם "אם הסדרה הזו הייתה תקליט, היא הייתה מתנגנת על פונוגרף". שירים מהסדרה כוללים את "Into the Unknown" שהולחן על ידי פטריק מקהייל ומבוצע על ידי ג'ק ג'ונס, "A Courting Song" שהולחן על ידי The Petrojvic Blasting Company ובוצע על ידי פרנק פיירפילד, ו-"Come Wayward Souls" שמבוצע על ידי סמואל ראמזי בתור היצור.
רוב השירים של הסדרה הועלו באופן רשמי לאתר יוטיוב. בגרסת ה-DVD ניתן לשמוע את השירים, ביחד עם סרטון ללא דיאלוג, בתכונה מיוחדת שנקראת "גרסת המלחין". גרסה מורחבת של הפסקול, הכוללת 32 שירים וזמנה הכולל כ-44 דקות, יצאה לאור כתקליט של חברת מונדו באוגוסט 2016.
ג'יימס פריין
ג'יימס פריין (באנגלית: James Frain; נולד ב-14 במרץ 1968) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה
פריין נולד בלידס שביורקשייר, אמו הייתה מורה ואביו סוכן מניות. הוא למד משחק באוניברסיטת איסט אנגליה ובבית הספר למשחק Central School of Speech and Drama שבלונדון.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב-1993 בסרט "ארץ הצללים" על חייו של הסופר ק.ס. לואיס, שבו צד את עינו של הבמאי ריצ'רד אטנבורו. על הבמה הופיע פריין עם הרויאל שייקספיר קומפני. הוא הופיע בסדרות הטלוויזיה "24" ו"פלישה". ב-2007 ו-2008 השתתף בסדרה "שושלת טיודור" בה גילם את דמותו של תומאס קרומוול. בין שאר הדמויות שגילם היו מרקוס יוניוס ברוטוס בסדרה "אימפריה" ואת דניאל בארנבוים בסרט קולנוע "הילרי וג'קי" על חיי הצ'לנית ז'קלין די פרה. ב-2010 הופיע בשובר הקופות "טרון: המורשת".
בתיאטרון הופיע פריין בברודוויי בהעלה מחודשת של המחזה "השב הביתה" מאת הרולד פינטר לצידם של איאן מקשיין, איב בסט, ראול אספרזה, ומייקל מק'קיין.
תאונת הרכבת באודישה
תאונת הרכבת באודישה הייתה תאונת רכבת שהתרחשה ב-2 ביוני 2023 במדינת אודישה שבהודו, כאשר שתי רכבות נוסעים התנגשו זו בזו ועם רכבת משא. לפחות 294 בני אדם נהרגו ויותר מ-1,175 נפצעו, מה שהופך את התאונה לתאונת הרכבות הקטלנית ביותר במאה ה-21 בהודו, ולאחד מאסונות הרכבת הקטלניים בהיסטוריה.
רקע
למרות השקעות משמעותיות של ממשלות לשיפור התשתיות, תאונות רכבות נותרו תכופות בהודו, אשר מחזיקה באחת מרשתות הרכבת הגדולות בעולם. תאונת הרכבת החמורה ביותר בהיסטוריה של הודו התרחשה בשנת 1981, במהלך סופת ציקלון במדינת ביהר, כאשר רכבת נוסעים צפופה ירדה מהפסים וצללה לתוך נהר, וגרמה ליותר מ-800 הרוגים.
התאונה
ב-2 ביוני 2023, סמוך לשעה 19:00, שתי רכבות נוסעים התנגשו בקו הראשי של Howrah-Chennai ליד תחנת הרכבת Bahanaga Bazar במחוז בלרוסה במזרח מדינת אודישה. בתאונה נהרגו לפחות 288 אנשים ויותר מ-1,000 נפצעו.
על פי התחקיר הראשוני הרכבת הראשונה ירדה מהפסים וחלק מקרונותיה התהפכו והגיעו למסילה הנגדית שם נפגעו על ידי הרכבת השנייה שחלפה. גם רכבת משא הייתה מעורבת בתאונה.
הרכבות ההודיות, ממשלת אודישה ומערב בנגל הפעילו מספר קווי סיוע. לדברי המזכיר הראשי של אודישה, פראדיפ ג'נה, שלוש יחידות כוח תגובה הגיעו למקום האסון (NDRF), ארבע יחידות כוח פעולה מהיר, ויותר מ-15 צוותי חילוץ מכבי אש, 100 רופאים, 200 אנשי משטרה ו-200 אמבולנסים.
יוסף צוקרמן
יוסף צוקרמן (בפולנית: Józef Cukierman) (1900, פולין – 1941, צרפת) היה שחמטאי יהודי-פולני-צרפתי.
ביוגרפיה
בשנת 1928 חלק מקום שני-שלישי עם לאון שוורצמן (המנצח: אברהם באראץ) באליפות הרביעית של פריז. בשנת 1929 חלק מקום חמישי-שישי באליפות החמישית של פריז (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ). באחד המשחקים זכה צוקרמן מול מרסל דושאן ובאחר נגד ג'ורג' קולטנובסקי.
בשנת 1930 ניצח צוקרמן באליפות השישית של פריז לפני טרטקובר. להלן ניצחונו על טרטקובר:
בשנת 1931 ניצח שוב בפריז. בשנת 1933 הגיע למקום השישי (ניצח: אלכסנדר אלכין). בשנת 1938 הגיע למקום השלישי, אחרי חוסה ראול קפבלנקה וניקולס רוסולימו. הנה משחק שסיים בתיקו מול קפבלנקה:
! !! !!01!!02!!03!!04!!05!!06!!תוצאה
בשנת 1939 חלק מקום 5–6 בתחרות פריז (ניצח: ניקולס רוסולימו).
צוקרמן התאבד במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941.
נמל התעופה הבין-לאומי נורסולטן נזרבייב
נמל התעופה הבינלאומי נורסולטן נזרבייב (בקזחית: Halyqaralyq Nursultan Nazarbaev Áýejaıy) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם במחוז אקמולה בקזחסטן. זהו נמל התעופה הבינלאומי העיקרי המשרת את אסטנה, בירת קזחסטן. נמל התעופה הוא שער הנוסעים האווירי הבינלאומי העמוס ביותר למרכז אסיה (אחרי נמל התעופה הבינלאומי אלמטי), נמל התעופה ה-13 העמוס ביותר במדינות הפוסט-סובייטיות ושדה התעופה השני העמוס ביותר בקזחסטן.
ב-8 ביוני 2020 השתנה הקוד יאט"א של הנמל מ-TSE ל-NQZ.
יורי אנדרופוב
יורי ולדימירוביץ' אנדרופוב (ברוסית: Ю́рий Влади́мирович Андро́пов; 15 ביוני 1914 – 9 בפברואר 1984) היה מדינאי סובייטי שכיהן כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ויו"ר נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה) מ-12 בנובמבר 1982 ועד מותו בתחילת 1984.
ילדות וראשית החיים הפוליטיים
אנדרופוב נולד בכפר נגוצקאיה במחוז סטברופול שבדרום האימפריה הרוסית, לאב רוסי ואם, שננטשה על ידי הוריה וגודלה על ידי זוג יהודי בשם פלקנשטיין. אביו היה פקיד בחברת הרכבות. עוד בהיותו ילד התייתם מהוריו ומגיל ארבע עשרה התחיל לעבוד כסבל. הוא למד זמן קצר בקולג' הטכני רבינסק אך עזב אותו מוקדם ובשנת 1930 הצטרף לקומסומול. בשנת 1939 הוא הצטרף למפלגה והיה מזכיר הוועדה המרכזת של הקומסומול ברפובליקה הקרלית שבצפון מערב רוסיה בין השנים 1940–1944. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא השתתף בפעילויות הגרילה של הפרטיזנים. לאחר שמילא תפקידים נוספים של המפלגה אחרי המלחמה ברפובליקה הקרלית עבר בשנת 1951 למוסקבה, והצטרף לוועד המרכזי של המפלגה.
לאחר מות סטלין במרץ 1953, יורשו גאורגי מלנקוב הוריד את אנדרופוב ממעמדו והוא "הוגלה" להיות קונסול בשגרירות הסובייטית בבודפשט. לאחר שנה הפך להיות שם השגריר. הוא מילא תפקיד חשוב בפלישה הסובייטית להונגריה בשנת 1956 כאשר העביר את בקשת המפלגה הקומוניסטית בהונגריה לסיוע מצד ברית המועצות במהלך ההפיכה שם, ושיקר לממשלה ההונגרית כאשר טען שברית המועצות לא מתכוונת לפלוש לארצם.
התקדמותו במפלגה
אנדרופוב חזר למוסקבה ובין השנים 1957–1967 עמד בראש המחלקה לקשר עם המדינות הסוציאליסטיות, בתוך כך בשנת 1962 קודם למזכירות הוועד הכללי של המפלגה. בשנת 1967 מינה ברז'נייב מנהיג ברית המועצות את אנדרופוב לעמוד בראש הק.ג.ב., שירות הביטחון של ברית המועצות. ב-1973 אנדרופוב הפך לחבר הפוליטביורו במקביל לתפקידו בק.ג.ב. שאותו מילא עד 1982.
ב-1978, כראש מערכות הביון הסובייטי, קרא אנדרופוב למפקד תחנת הק.ג.ב. בוורשה לאחר שנבחר האפיפיור יוחנן פאולוס השני, ונזף בו על שאפשר לדבר לקרות. הוא הורה לדירקטוריון הראשון של הק.ג.ב. לנתח את המצב תוך שימת דגש על בדיקת האפשרות שמדובר בקנוניה אמריקאית-גרמנית. הוא הניח שזביגנייב בז'ז'ינסקי היועץ לביטחון לאומי של הנשיא קרטר רוצה לחתור תחת הקומוניזם בפולין על ידי מינוי אפיפיור פולני.
במהלך שנות ה-70 אנדרופוב החל מאבק קשה נגד שר הפנים הסובייטי ניקולאי שצ'ולוקוב, שהיה בין חבריו הקרובים של ברז'נייב עוד מסוף שנות ה-30. יריבות זאת הקרינה על היחסים בין הק.ג.ב לבין המשטרה הסובייטית.
מנהיג ברית המועצות
יומיים לאחר מות ליאוניד ברז'נייב (10 בנובמבר 1982), הוחלט בצעד מפתיע למנותו למזכיר הכללי של המפלגה ולא את קונסטנטין צ'רניינקו – בן חסותו של ברז'נייב והמועמד הצפוי. אנדרופוב היה יו"ר הק.ג.ב. הראשון שנעשה למזכיר הכללי. כתוצאה מכך הוא היה לשליט ברית המועצות בפועל וליו"ר מועצת ההגנה. במערב קיבלו את המינוי המפתיע בחשש, וזאת בעקבות תפקידו בק.ג.ב. ופעילותו בהונגריה.
סוני מיוזיק אנטרטיינמנט
סוני מיוזיק אנטרטיינמנט (באנגלית: Sony Music Entertainment ובראשי תיבות: SME), הידועה גם כסוני מיוזיק, היא אחת מארבע חברות התקליטים הגדולות בעולם, ונמצאת תחת שליטת החטיבה האמריקאית של התאגיד היפני סוני.
יורי אנדרופוב
מנהיג ברית המועצות
מדיניות החוץ של אנדרופוב התבטאה בהמשכיות מדיניותו של קודמו ברז'נייב; המלחמה באפגניסטן נמשכה, והייתה הרעה ביחסים עם ארצות הברית. הוא הציע לרייגן ותאצ'ר פגישת פסגה, בין השאר כדי להביא לצמצום הפריסה של הטילים הגרעיניים לטווח בינוני שנמצאים באירופה, אך הם סירבו לכך. המלחמה הקרה החריפה בעקבות תקריות כגון הפלתו של מטוס נוסעים קוריאני שתעה בדרכו לתוך ברית המועצות על ידי מטוסי קרב סובייטים ב-1 בספטמבר 1983, וכן פריסת הטילים הבליסטיים האמריקאים מסוג פרשינג כתגובה לטילי ה-20-SS הסובייטים. שיחות בקרת החימוש בעניין הטילים גרעיניים לטווח בינוני הפרוסים באירופה הושעו על ידי ברית המועצות בנובמבר 1983.
סוני מיוזיק אנטרטיינמנט
באוגוסט 2004, התמזגה סוני עם ברטלסמן מיוזיק גרופ (BMG) הגרמנית, על בסיס 50% שליטה לכל אחת מהחברות, וכך נוסדה חברת "Sony-BMG" .
יורי אנדרופוב
מנהיג ברית המועצות
במהלך כהונתו הקצרה כנשיא ברית המועצות הוא ענה למכתב ששלחה לו ילדה אמריקאית בשם סמנתה סמית' והזמין אותה לברית המועצות באירוע מתוקשר היטב, כתוצאה מכך סמית נהפכה לפעילת שלום ידועה, עד שנהרגה בתאונת מטוס בגיל 13.
סוני מיוזיק אנטרטיינמנט
בדצמבר 2008, מכרה ברטלסמן את חלקה ב-"Sony-BMG" לסוני תוך יצירת "סוני מיוזיק אנטרטיינמנט". עבור חלקה של ברטלסמן שילמה סוני 1.5 מיליארד דולר. לאחר מכן עברה BMG לתחום ניהול הזכויות הדיגיטלי.
ל"סוני מיוזיק אנטרטיינמנט" חברות תקליטים רבות; בהן: קולומביה רקורדס, אפיק רקורדס ו-RCA רקורדס.
יורי אנדרופוב
מותו ומורשתו
עוד בהיכנסו לתפקיד סבל אנדרופוב מבעיות רפואיות שונות ובראשן בעיית כליות וסוכרת. בעיותיו הרפואיות התגברו לאורך הזמן והוא נאלץ להתאשפז לעיתים קרובות. בפברואר 1983 סבל אנדרופוב מאי-ספיקת כליות והן חדלו לתפקד. ב-18 באוגוסט 1983 הוא נראה בציבור בפעם האחרונה בפגישה עם סנאטורים אמריקאיים, כשישה חודשים לפני מותו. מאז ספטמבר 1983 הוא לא יצא יותר מבית החולים. הוא אף לא הצליח להגיע למצעד השנתי ב-7 בנובמבר. לפי דיווחים ממקורבים אליו, הוא היה צלול והמשיך לנהל את המדינה עד כמה שיכול היה, מבית החולים הקליני המרכזי - מתחם שמור ומאובטח בנפת קונצבו שבמערב מוסקבה ובו התאשפזה האליטה של ברית המועצות וכיום של רוסיה. בסוף ינואר 1984 הידרדר מצבו ולבסוף הוא נפטר ביום חמישי, 9 בפברואר 1984 בשעה 16:50.
הלווייתו הייתה מהמפוארות שנערכו אי פעם; גופתו הוצבה בארון פתוח בבית האיגודים המקצועיים שבמוסקבה, היכן שברז'נייב, קודמו, שכב 15 חודשים קודם לכן. לאחר מספר ימים שבהם היה פתוח האולם לקהל הרחב כדי לעבור ולצפות בו, ב-14 בפברואר, נערכה ההלוויה שלו שבה הובל ארונו לכיכר האדומה, ושם נקבר בשעה 12:45 בצהריים בטקס מרשים בבית הקברות של חומת הקרמלין.
אנדרופוב היה נשוי תחילה לנינה איבנובנה (נפטרה ב-1994) וממנה התגרש. היא ילדה לו בן שנפטר בנסיבות מסתוריות בסוף שנות ה-70. אשתו השנייה הייתה טטיאנה פיליפובנה (נפטרה בנובמבר 1991). על מות בעלה בישר לה ראש צוות האבטחה שלו. המוות השפיע עליה קשה. היא הייתה מוכת צער ולא השתתפה במסע שעשה הארון מבית האיגודים המקצועיים לכיכר האדומה. בהלוויה עצמה היא הייתה חלשה מאוד ובקושי הלכה. היא נעזרה בסיוע בני משפחה שהחזיקו אותה. טטיאנה ילדה לו בן בשם איגור (1941-יוני 2006) ובת בשם אירינה (נולדה ב-1946).
פועלו של אנדרופוב נמצא במרכזו של פולמוס נרחב בתוך ברית המועצות ומחוצה לה בקרב חוקרים ומלומדים ובקרב המדיה התקשורתית. חוקרים מהאוניברסיטאות החשובות כתבו עליו ספרי מחקר, והופקו סרטי תעודה.
למרות עמדתו הנוקשה כאשר כיהן כשגריר בהונגריה, ואין ספור ההגליות והתככים שהיה אחראי להם כאשר היה ראש הק.ג.ב., פרשנים רבים מתייחסים אליו כרפורמטור הומני, שניסה לשפר את מצב עמו ומדינתו, על אף אכזריותו בדיכוי דיסידנטים, וזוקפים לזכותו את קידום מיכאיל גורבצ'וב בשורות המפלגה. אנדרופוב נטה לרפורמות ולשינוי המצב הקיים ללא סטייה ממשית משיטת התכנון המרכזי. השערות רבות הועלו בנוגע לשאלה האם אנדרופוב, אילו היה נשאר בחיים, היה מצליח ליזום רפורמה יסודית בלי שברית המועצות תתפרק לבסוף. בשל תקופת שלטונו הקצרה, אין מספיק נתונים כדי לקבוע מה היה קורה אילו היה ממשיך להנהיג, ולכן קיימות תאוריות ודעות רבות ומנוגדות בקשר לאישיותו ולהנהגתו.
סיימון וורד
סיימון אנתוני פוקס וורד (באנגלית: Simon Anthony Fox Ward; 19 באוקטובר 1941 - 20 ביולי 2012) היה שחקן תיאטרון וקולנוע אנגלי. הוא היה ידוע מהופעתו בתפקיד וינסטון צ'רצ'יל הצעיר בסרט "וינסטון הצעיר" משנת 1972, בתפקיד סר מונטי אווררד בסדרה "השופט ג'ון דיד", ובדמות בישוף גרדינר בסדרה "שושלת טיודור".
קריירה
פריצת הדרך של וורד בתיאטרון הגיעה ב-1967 בהופעתו בתפקיד דניס במחזה "שלל" מאת ג'ו אורטון, שהובילה לתפקידים אחדים בסרטי קולנוע ובטלוויזיה. תפקידיו החשובים בקולנוע היו בשנות השבעים של המאה העשרים.
ב-1971 שיחק וורד בתפקיד הראשי בדמות וינסטון צ'רצ'יל בסרט "וינסטון הצעיר". בתפקיד זה זכה להכרה לאומית ובהמשך אותו עשור כיכב בכמה סרטים בולטים.
ב-1973 גילם וורד את הדוכס מבקינגהם בסרטו של ריצ'רד לסטר "שלושת המוסקטרים", וב-1974 גילם את אותה דמות בסרט ההמשך "ארבעת המוסקטרים". עוד ב-1974 שיחק בתפקיד הווטרינר ג'יימס הריוט בעיבוד הקולנועי של הספר "כל היצורים גדולים כקטנים". ב-1976 הופיע בתפקיד ראשי בדמות לוטננט קרופורד בסרט המלחמה "אלופי ההפלות". ב-1979 כיכב בדמות לוטננט ויליאם ורקר בסרט "Zulu Dawn". ב-1973 שיחק בדמות של נאצי (שאמור להיות סימפתי, ומעורר הזדהות) בסרט "Hitler: The Last Ten Days". בשנת 1984 השתתף בסרט גיבורי העל "סופרגירל" בתפקיד זור-אל (אנ').
ב-1986 כיכב וורד בתפקיד הראשי במחזה "רוס" מאת טרנס רטיגן בהפקה מחודשת בווסט אנד, הפקה ראשונה מאז ההצגה המקורית מ-1960. המחזה הוצג בסיור הופעות בבריטניה ואחר כך בתיאטרון אלכסנדרה המלכותי בטורונטו, ובתיאטרון האולד ויק בהשתתפות מארק סינדן בדמות דיקינסון, ועם דייוויד לנגטון, רולנד קורם, ברוס מונטגיו וארנסט קלארק בתפקידי משנה.
וורד הופיע בסרטי קולנוע מעטים אחרי שנות השבעים, בהם הסרט "אנקת גבהים" בכיכובו של רייף פיינס משנת 1992, לצדה של בתו סופי וורד.
ב-1995 בהתרעה קצרה החליף וורד את סטיבן פריי בתפקידו במחזה "Cell Mates", אחרי שפריי פרש זמן קצר אחר תחילת ההופעות.
בשנים 2001 עד 2007 הופיע וורד בתפקיד סר מונטי אווררד בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "השופט ג'ון דיד". מ-2007 עד 2010 גילם את הבישוף סטיבן גרדינר בסדרת הדרמה "שושלת טיודור".
ב-2010 שיחק וורד בתפקיד הראשי במחזה "טירופו של ג'ורג' השלישי" מאת אלן בנט בסיור הופעות בבריטניה.
חיים אישיים
ב-1964 התחתן וורד עם אלכסנדרה. נולדו להם שלוש בנות, סופי קלודיה וקיטי. בתו קיטי נשואה לסטנדאפיסט הבריטי מייקל מקינטייר.
ב-22 ביולי 2012 פורסם שוורד נפטר אחרי מחלה ממושכת. לדברי הסוכן שלו הוא מת בשלווה ב-20 ביולי כשבני משפחתו לצדו.
Time Out
טיים-אאוט (באנגלית: Time Out) היא חברת הוצאה לאור שמרכזה בלונדון, ומוכרת בעיקר בשל המגזין בעל אותו שם המופץ על ידה בגרסאות מקומיות בערים רבות בעולם.
היסטוריה
המהדורה הראשונה הופצה לראשונה בעריכתם המשותפת של בוב האריס וטוני אליוט בשנת 1968, בכ-5,000 עותקים, והייתה אחד מפרסומים רבים של עיתונות מחתרתית בלונדון. הקו המערכתי שנקטו השניים היה רדיקלי והגיע לשיאו בשנת 1976 עם פרסום שמם של 60 מרגלים-לכאורה שעבדו בשירות ה-CIA. בשנת 1980 הופסקה בו מדיניות קבלת ההחלטות המשותפת והענקת שכר שווה לכל העובדים, שהייתה מקובלת מאז ראה אור לראשונה. שינוי מדיניות זה הוביל לפרישת חלק מהצוות, שהקים מגזין מתחרה.
עד שנת 2010 שימש טוני אליוט כבעלים יחיד, ובשנה זו מכר 50% מהשליטה בחברה לקרן השקעות פרטית בשם "אוקלי קפיטל" שהעריכה את שוויה של החברה בכ-20 מיליון ליש"ט.
במשך שנות קיומה התרחבה קבוצת "טיים אאוט" והיא מפיצה את המגזין במהדורות ייחודיות בכ-60 ערים שונות ברחבי העולם. בנוסף לכך, מפרסמת החברה מדריכי טיולים, מדריכי בילויים הכוללים ביקורת מסעדות וביקורת בארים, ומנהלת אתר אינטרנט בעל תכנים זהים.
תוכן מערכתי
מגזיני "טיים אאוט" מכילים בתוכם מידע ספציפי וממויין בנושאים שונים בתחומי הפנאי, התרבות, והבילוי. המגזין ממיין ומתייג באופן שיטתי מידע בנושאי קולנוע, תיאטרון, אופנה, ספרות, וחיי לילה אשר רלוונטיים לאותה עיר בה הוא מופץ.
בכל מהדורה משולבות כתבות מגזיניות בנושאים שונים המשיקים לתחום תרבות הפנאי והבילוי, וכן כתבות סקירה וביקורת של אירועי תרבות ובילוי.
בישראל
Time Out תל אביב יוצא לאור בתל אביב, על פי זיכיון מרשת המגזינים. המו"ל והעורך הראשי הוא יובל סיגלר והעורך הוא אלכס פולונסקי. השבועון החל לצאת לאור בשנת 2002, והוא מופץ בגוש דן.
התוכן המערכתי של המגזין ובעיקר הצגתו באופן ממויין, שימשה השראה ל"רשת שוקן" לעיצובו של מגזין "עכבר העיר".
דינו זוף
דינו זוף (באיטלקית: Dino Zoff; נולד ב-28 בפברואר 1942 באיטליה) הוא שוער כדורגל איטלקי, מגדולי שחקני איטליה בכל הזמנים, והשחקן המבוגר ביותר שזכה בגביע העולם בכדורגל, כשזכה בתור הקפטן של נבחרת איטליה בכדורגל במונדיאל 1982 בספרד, בהיותו בן 40.
קריירה
זוף שיחק לאורך רוב הקריירה שלו ביובנטוס. הוא מחזיק בשיא של הזמן הארוך ביותר ללא ספיגת שער (1142 דקות) וגם בשיא השחקן המבוגר ביותר שמחזיק בגביע העולם (גיל 40, במונדיאל 1982).
הוא אימן את נבחרת איטליה שהגיעה למקום השני ביורו 2000. ב-2005 הוא מונה למאמן פיורנטינה, לאחר שקודם לכן אימן את יובנטוס ואס אס לאציו.
במסגרת פרסי היובל של אופ"א נבחר זוף לכדורגלן הזהב של איטליה.
במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
פוליקרפ קוש
פוליקרפ קוּש (בגרמנית: Polykarp Kusch; 26 בינואר 1911 – 20 במרץ 1993) היה פיזיקאי אמריקאי יליד גרמניה, חתן פרס נובל לפיזיקה (יחד עם ויליס לם).
ביוגרפיה
פוליקרפ קוש נולד בגרמניה ב-1911. ב-1912, בגיל שנה היגרו הוריו לארצות הברית.
קוש למד באוניברסיטת אילינוי, וב-1936 קיבל תואר דוקטור על מחקרו בספקטרוסקופיה אופטית. הוא שהה שנה באוניברסיטת מינסוטה, וב-1937 עבר לאוניברסיטת קולומביה, שם ערך עם איזידור רבי ניסיונות ראשונים במיקרו-גלים.
ב-1941 עבד כמהנדס בחברת וסטינגהאוס, בשנת 1943 - במעבדת הקרינה של אוניברסיטת קולומביה, וב-1944 עבד במעבדות בל.
ב-1946 חזר לאוניברסיטת קולומביה כפרופסור לפיזיקה, שם המשיך לחקור תכונות גרעיניות, אטומיות ומולקולריות של חומרים בטכניקות של מיקרו-גלים.
שאול יצחק פניגשטיין
שאול יצחק פניגשטיין (1863 ורשה, פולין - 29 בנובמבר 1940 תל אביב) היה סוחר חרדי, חסיד גור, מייסד בתי ורשה ביפו.
קורות חייו
שאול יצחק נולד בוורשה לפייגה ודב אריה פניגשטיין, שהיה מחסידיו של האדמו"ר מזוואלין הרב שמואל אליהו טאוב. ב-1871, במהלך פוגרום, נרצח אביו ושאול יצחק ברח לכפרים שמסביב לוורשה. לאחר שנרגעו הרוחות חזר לביתו ולאמו. האם שחששה לחייו הביאה אותו לחצרו של האדמו"ר מזוואלין, שם התחנך עד הגיעו לגיל 13, אז ביקשו האדמו"ר לחזור לבית אמו בוורשה על מנת לעזור לה בעבודתה בתחום המסחר.
ב-1877, כשהיה בן 14, גויס לצבא הצאר והשתחרר בשנת 1882, לאחר חמש שנות שירות.
בשנת 1883 נישא לריבה לאנדשטיין, בתו של ברוך לאנדשטיין, שהיה גיסו של האדמו"ר מגור. את החופה ערך האדמו"ר מגור. הזוג הצעיר עבר לגור בדירה שכורה בוורשה ושאול יצחק עשה חיל בתחום יבוא ושיווק תבלינים.
ב-1884 נולד לזוג בנם הבכור, נפתלי דב, על שם אביו ההרוג של שאול יצחק. הילד נפטר בגיל צעיר, אך לאחר מכן נולדו לו עוד 11 ילדים בין 1886 ו-1906. אחת מבנותיו נישאה לימים לרב אברהם חיים נאה.
בתחילה התנגד שאול יצחק לרעיון של חובבי ציון, אך בהשפעת בנו, שמואל אליהו, נטה לבסוף לתנועה זו. גם עלייתה של אחותו של שאול יצחק, חיה לאה, לירושלים ב-1874 לירושלים (שם נישאה לאריה-מרדכי רבינוביץ, בנו של האדמו"ר רבי יהושע אשר רבינוביץ, האדמו"ר מפוריסוב, ונכדו של יעקב יצחק מפשיסחה שכונה "היהודי הקדוש"), השפיעה על יחסו לתנועה זו.
אך "הקש ששבר את גב הגמל" היו פרעות ביהודים, כתוצאה מכישלון מהפכת 1905, שהגיעו לוורשה ובמהלכן ניסו פועליו של שאול יצחק לרצוח אותו במפעלו. לאחר שניצלו הוא ומשפחתו גמלה בלבו ההחלטה לעלות לארץ. מאותו יום החלה המשפחה בהכנות לעליה.
לאחר תקופה קצרה בירושלים, בה נהיה סוחר אמיד, החליט שאול יצחק לעזוב את העיר. ב-1907, בעזרתו של קרובו, שאול יצחק פריינד, רכש שאול יצחק, תמורת 15,000 פרנק זהב, את חוותו ואדמותיו של גֵיאוֹרג קָאפּוּס, שהיה מהמתיישבים הטמפלרים של המושבה האמריקאית ביפו. החווה הייתה ממוקמת על גבול תל אביב - יפו (כיום רחוב סלמה פינת רחוב קיבוץ גלויות). בגלל החוקים העות'מאנים נרשם הנכס על שם שאול יצחק פריינד, שהיה בעל נתינות טורקית. רק בשנת 1921, לאחר תחילת המנדט, נרשמו האדמות על שם שאול יצחק פניגשטיין. הוא קרא למקום "די וארשעווער הייזער" ("בתי ורשה").
במבנה הגדול הושיב את בני משפחתו ואת שאר הדירות השכיר לאנשי העלייה השנייה שהגיעו לארץ באותן שנים. פניגשטיין נהג להגיע בעצמו לנמל יפו על מנת לקבל את פני העולים ולהציע להם את חדריו. בין הדרים בחווה היה גם יצחק שימשלביץ, שהיה לימים הנשיא השני למדינת ישראל, יצחק בן-צבי.
תוכניותיו של פניגשטיין להתפרנס מתנובת פרדסיו ומהשכרת חדריו לא צלחו מכיוון שרוב הדיירים היו עניים מכדי לשלם שכר דירה, ולכן החל לפתח תעשייה זעירה כמו ייצור מעדני הדגים, מרגרינה, נרות, קלייה וטחינת קפה ועוד.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ציווה המושל הצבאי של יפו, חסן בק, על כל הנתינים הזרים לקבל את הנתינות העות'מאנית, ולא - יגורשו מן הארץ, אך שאול יצחק בחר לשמור על הנתינות הרוסית שלו. ב-17 בדצמבר 1914 הורו השלטונות העות'מאנים על גירוש בעלי הנתינות הרוסית מהארץ. הליך זה נבלם בחלקו על ידי הארגונים היהודיים, אך ב-28 במרץ 1917 חודש הצו והחל גירוש תל אביב שבמהלכו גורשה משפחת פניגשטיין לפתח תקווה. בפתח תקווה התאכסנה המשפחה אצל שלמה יצחק שטמפפר. ב-15 בנובמבר 1917 נכבשו פתח תקווה ויפו על ידי הכוחות הבריטים והגולים, ובתוכם משפחת פניגשטיין, הורשו לחזור לביתם.
עם חזרתו ל"בתי ורשה" גילה שאול יצחק שחלק ממבני החווה הוחרמו לשימוש הצבא הבריטי, אך אלו פונו ב-1918 וניתן היה לשפצם ולהשכירם מחדש. בנוסף פתחה המשפחה חנות סדקית ביפו (כיום רחוב רזיאל).
במהלך מאורעות תרפ"א (מאי 1921) צרו פורעים ערבים על שער החווה בזמן שבני המשפחה שהו בה, אך לפני שהצליחו לפרוץ פנימה גורשו על ידי חיילי הגדוד העברי "הראשון ליהודה" שהגיעו למקום ממחנה סרפנד. מחשש לחידוש המהומות נטשה המשפחה את ביתה ועברה, לתקופת מה, לתל אביב.
בתקופת המנדט הוקמו המוסדות הציוניים ושאול יצחק היה מעורב בוויכוחים המרים בין דתיים לחילוניים.
במהלך מאורעות תרפ"ט ובעקבות הטבח בחברון פינו לוחמי ההגנה את משפחת פניגשטיין לתל אביב. רק לאחר מספר חודשים חזרה המשפחה לחווה.
ב-21 במאי 1931 נפטרה ריבה פניגשטיין ועשרה חודשים לאחר מכן נשא לאשה את ברכה נחשון ועבר לגור בתל אביב. ב-1934 עבר הבן לייביש פניגשטיין לגור בחווה אך גם הוא עזב לאחר שנה.
במהלך מאורעות תרצ"ו ננטש המקום מכל יושביו ופורעים ערבים בזזו ושרפו את המקום. לאחר דיכוי המרד ב-1939 חזר שאול יצחק להשכיר את אותם חלקים במבנה שלא נשרפו.
סופם של בתי ורשה
ב-29 בנובמבר 1940 נפטר שאול יצחק פניגשטיין והוא בן 78 ונקבר בהר הזיתים. לאחר פטירתו מכרה המשפחה את החווה למתווך מקרקעין שמכר את המקום למשפחה ערבית. ב-15 באוגוסט 1947 החלו פרעות ערבים בשכונות התפר בין יפו ותל אביב ובמהלכן נשרפו בתי ורשה עד היסוד. לאחר מלחמת העצמאות עבר השטח לרשות האפוטרופוס לנכסי נפקדים ולאחר מספר שנים הוקם במקום המטה הארצי של משטרת ישראל. בשנת 2000 הוקם במקום מטה מחוז תל אביב החדש. במקום מוצב שלט המזכיר את העבר של המקום.
פליקס ולטש
ברוך פליקס וֶלְטְש (לעיתים פליכּס או וֶולטש; בגרמנית: Felix Weltsch; 6 באוקטובר 1884, פראג, בוהמיה, נחלת כתר אוסטריה,  האימפריה האוסטרו-הונגרית – 9 בנובמבר 1964, ירושלים) היה עיתונאי, סופר, פילוסוף וספרן ישראלי יליד-בוהמיה ופעיל ציוני. חברם הקרוב של מקס ברוד ופרנץ קפקא; דודנו של רוברט ולטש. חתן פרס רופין לשנת 1952 על ספרו "טבע מוסר ומדיניות".
קורות חיים
ולטש נולד בעיר פראג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה), למשפחה יהודית. למד באוניברסיטת קארל בפראג משפטים ופילוסופיה, וסיים את לימודיו בהצטיינות. מ-1910 עד 1939 עבד כספרן באוניברסיטת פראג. בשנת 1913 הוציא ביחד עם מקס ברוד את הספר "תפיסה שבחושים ותפיסה שבמושג". בשנים 1919–1939 היה עורך ביטאון התנועה הציונית בפראג, השבועון דובר הגרמנית Die Selbstwehr. ולטש הספיק להימלט מאימת הנאצים, וזמן קצר לפני סיפוח צ'כוסלובקיה, במרץ 1939, נמלט מהמדינה עם מקס ברוד ומשפחתו ברכבת האחרונה, ועלה לארץ ישראל. בארץ השתקע בירושלים, ומשנת 1940 ואילך עבד בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (לימים הספרייה הלאומית).
ולטש נישא לאירמה הרץ (Irma Herz; 1892–1969) בשנת 1914. לבני הזוג נולדה הבת, רות ולטש-גורנשטיין (1920–1991), אמו של השחקן והזמר אלי גורנשטיין. פליקס ולטש נפטר בירושלים ונטמן בהר המנוחות.
הוועדה למלחמה בעוני בישראל
הוועדה למלחמה בעוני בישראל או ועדת אלאלוף היא ועדה שהקים שר הרווחה מאיר כהן בשנת 2013 לשם המלצה על דרכים להתמודדות עם העוני והגברת שוויון ההזדמנויות בישראל. בראש הוועדה עמד אלי אלאלוף.
פליקס ולטש
קורות חיים
ארכיונו שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית
הוועדה למלחמה בעוני בישראל
תפקידי הוועדה
במכתב המינוי של אלי אלאלוף לראשות הוועדה הטיל שר הרווחה מאיר כהן על הוועדה להמליץ לממשלה על דרכי פעולה "למאבק כולל בעוני", להרחבת שוויון ההזדמנויות לכלל תושבי ישראל ולהציע פעולות אופרטיביות לטיפול באוכלוסיית הפונים לשירותי הרווחה. הוועדה הציבה לעצמה את המטרה לגבש תוכנית לצמצום היקף העוני וחומרתו (עומק העוני) עד לרמה המקובלת במדינות ה־OECD בתוך 10 שנים על פי הקריטריונים:
מבנה הוועדה
הוועדה כללה מליאה בת 50 חברים ובהם אנשי אקדמיה, נציגי עמותות ונציגים של משרדי ממשלה והשלטון המקומי. בנוסף פעלו במסגרת הוועדה 5 וועדות משנהשבראשות כל אחת עמד חבר במליאת הוועדה: כמו כן הוקם "צוות מתכלל" שהורכב מנציגות של חברי המליאה ויושבי ראש של וועדות המשנה וכן צוות פניות ציבור.
פליקס ולטש
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
הוועדה למלחמה בעוני בישראל
המלצות הוועדה
הוועדה הגדירה "אבני דרך" למימוש הייעדים של צמצום העוני
לוחות זמנים והיערכות
על פי דו"ח הוועדה השגת היעד של הורדת שיעור העוני בישראל למקובל במדינות ה־OECD בתוך 10 שנים מחייב יישום ההמלצות בתוך 3-5 שנים והתחלת המימוש התקציבי כבר בשנת 2015. כדי לתרגם את ההמלצות לתוכניות עבודה במשרדי הממשלה ותיאום בניהם הוצע כי משרד ראש הממשלה ירכז מהלך תרגום כזה בשיתוף משרדי הממשלה הרלוונטיים, המוסד לביטוח לאומי ומרכז השלטון המקומי זאת במקביל ליישום ההמלצות
מיצוי זכויות
אנשים הזכאים לתמיכה ואינם מקבלים אותה בשל "נטל בירוקרטי", חוסר ידיעה על הזכויות והשירותים, ריבוי גופים המטפלים בעניים וחוסר התחשבות מצד הגורמים המטפלים במאפיינים הייחודיים של אוכלוסיית הנזקקים לשירותיהם. הנטל הבירוקרטי יוצר ניכור ומחייב את הנזקק להשקיע משאבים וזמן רב במיצוי זכויותיו. הוועדה המליצה, בהתאם, לפשט את התהליכים במערכות הרווחה, לבצע "התאמה תרבותית" של השירותים, לסייע אישית במיצוי הזכויות והקמה של 110 "מרכזי מיצוי זכויות" שתפקידם:
פרט, משפחה וקהילה
העלות הכוללת של המלצות וועדת פרט, משפחה וקהילה, בראשות ג'וני גל, עמדו על 3-2.5 מיליארד שקלים בשנה.
סיוע למשפחות
הוועדה מצאה כי ההפחתה בשיעורי הקצבאות במסגרת התוכנית הכלכלית בשנים 2003-2002. בהתאם, המליצה הוועדה על הגדלת רמת הקצבה הבסיסית (קצבאות הבטחת הכנסה וקצבת ילדים) כך שתעמוד על 67% מקו העוני והגדלת סף ההכנסה מעבודה שאינה פוגעת בזכות לקצבה מלאה על 85% מקו העוני עבור המשפחה. עלות המלצה זו כ-1.2 מיליארד שקלים בשנה. מהמלצה זו הסתייג יו"ר הוועדה בשיתוף נציגי משרד ראש הממשלה, משרד האוצר, משרד הכלכלה ובנק ישראל בנימוק שהגדלת הקצבאות תביא ליצירת מלכודת עוני.
סיוע לקשישים
הוועדה המליצה להעלות את קצבת הבטחת ההכנסה לקשישים ושארים כך שהכנסתם תהיה מעל קו העוני (תוספת של כ-200 שקלים לקצבה). ההמלצה נוגעת לאוכלוסייה של 188,000 קשישים ועלותה הוערכה ב-600 מיליון שקלים בשנה
דיור
הוועדה בראשות חיים פיאלקוף ואמילי סילברמן, ציינה כי. הוועדה ביקרה את מדיניות הדיור של הממשלה ובפרט את ירידת מלאי הדירות הציבוריות ואת שיעור הסיוע בשכר דירה. הוועדה המליצה להרחיב את הגדרות הזכאות לדיור ציבורי ולסיוע בשכר דירה ולעדכן את הגדרת "חסר דירה" המזכה בסיוע שנקבעה בשנת 1971.
דיור ציבורי
הוועדה המליצה וציינה כי אחוז זה עדיין נמוך ביחס למקובל במדינות ה־OECD. הוועדה המליצה על תוספת של 700-1,000 דירות ציבוריות בשנה במשך 15 שנים, 15-20% מגידול זה יופנה לבתי אבות לחסרי דיור קשישים. הומלץ על מגוון דרכי רכישה שימנעו ריכוז עוני למשל ייעוד ארבעה אחוזים מכלל יחידות הדיור שייבנו במסגרת כל מכרזי קרקע לטובת דיור ציבורי. הוועדה ציינה כי מאות דירות ציבוריות משמשות כמשרדים או עומדות לרשות עמותות, בתי כנסת ומוסדות אחרים. הומלץ לשלב את רשימות הזכאים של משרד העלייה והקליטה ומשרד הבינוי והשיכון ולהתאים את גודל הדירה המוצעת לגודל המשפחה. עלות ההצעות לשיקום הדיור הציבורי - כ-450 מיליון שקלים בשנה. כהשלמה לדיור ציבורי בבעלות המדינה המליצה הוועדה על פתרון של שכירות ארוכת טווח (10 שנים) במימון כמעט מלא של המדינה כך שיינתן ביטחון בדיור לזכאי דיור ציבורי באזור מגוריהם
תחזוקת הדיור הציבורי
הומלץ על העלאת התקצוב לאחזקת דירה בדיור הציבורי מ-750 שקל לשנה ל-1,500 שקלים בשנה. עלות ההמלצה, הנוגעת ל-70,000 דירות ציבוריות הוערכה ב-53 מיליון שקלים בשנה.
פרויקט "שכונה שווה"
הוצע להפעיל פרויקט לשיקום פיזי - תשתיות והשקעה במרחב הציבורי וכן השקעה חברתית, חינוכית ותעסוקתית בשכונות מצוקה. התקציב הנדרש להרצת "פיילוט" ב-10 שכונות - 225 מיליון שקלים ב-3 שנות הניסיון.
שינוי מבנה קרנות הפנסיה
כדי למנוע פגיעה של משבר בשוק ההון על חוסכים לפנסיה המליצה הוועדה על הקטנת הסיכון בהתאם לגיל החוסך באמצעות הקצאה עולה עם הגיל של 'אג"ח ממשלתיות מיועדות' הנושאות ריבית ריאלית של 4.86 אחוז בשנה וביטול דמי הניהול הנגבים על נתח האג"ח המיועדות שאינו מצריך ניהול.