cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נפטיוגנסק
היסטוריה
כך המעסיק הגדול בעיר הייתה חברת יוגנסקנפטגז, שנוסד בפברואר 1966. השם 'יוגנסק' הוא השם הילידי של נהר קטן בסמוך לעיר, בעוד נפטגז הוא הלחם המילים נפט וגז טבעי. כלכלת העיר נותרה מבוססת על נפט במשך זמן רב. לאחר התפרקות ברית המועצות חברת יוקוס, השתלטה על "יוגנסקנפטגז".
ב-26 ביוני 1998 נורה למוות ראש העיר ולדימיר פטיוכוב בדרך ללשכתו. לפני הרצח הוא פתח בשביתת רעב בדרישה כי יושב ראש משרדי הארנונה והמחוז יפוטרו מתפקידיהם ויוגש כתב אישום נגד יוקוס בגין עבירות על העלמת מס. לימים אלמנתו של פטוחוב דרשה לחקור את חלקו של מיכאיל חודורקובסקי באירועים. אז היה חודורקובסקי ראש יוקוס. ב-20 בספטמבר 2005 דמיטרי יגורצב, ממלא מקום ראש עיריית נפטיוגנסק, הותקף ונפצע בסכין. לאחר דקירתו של יגורצב, התמנה איגור גריבאנוב לראש העיר. אך כמה חודשים לאחר מכן, הוא מת מהרעלת פחמן חד-חמצני בביתו ב-6 בינואר 2006.
מאז ינואר 2005, יוגנסנקפטגז נמצאת בבעלות חברת הנפט הממשלתית רוסנפט.
פוליטיקה וממשל
הגוף המחוקק העירוני הוא הדומה העירונית שהוקמה בשנת 1991 במקום מועצת נציגי הפועלים שנשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. כיום מרבית חברי הדומה הם חברי מפלגת השלטון, רוסיה המאוחדת.
ראש העיר הוא המשרה הרמה בעיר.
כלכלה
כלכלת העיר מבוססת על תעשייה פטרוכימית ונפט והמעסיקה הגדולה ביותר היא חברת יוגנסקנפטגז (YungJSC.com), המהווה חברה בת של רוסנפט, חברת הנפט הממשלתית. בשנים 1993–2004 הייתה בבעלות חברת יוקוס של מיכאיל חודורקובסקי.
ספורט
הספורט הפופולרי ביותר בעיר הוא סקי, ביאתלון, קטרגל ואמנויות לחימה.
אולמות הספורט בעיר כוללים את: מועדוני ספורט:
מדברון
מדברון או מִדְבְּרוֹנִית (שם מדעי: Scotocerca inquieta) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת הסבכיים שאורך גופה 10–11 סנטימטר. המדברון חי במקומות יבשים וחוליים עם צמחיית קרקע צפופה (גריגה) או במדבריות למחצה. ישנם כמה חוקרים המשייכים אותו למשפחה עצמאית (Scotocercidae).
זיהוי
ציפור קטנה עם ניצוי מעובה שצבעו אפרפר-חום. הזנב זקור ומקפץ פעמים רבות בעת תנועת הציפור. על הראש והגב יש פסים שחורים קלים שבקושי נראים ממרחק. הרגליים ארוכות יחסית לגוף ומכיוון שהן מקופלות מעט לאחור נראות כאילו הן יוצאות מאחורי הגוף.
תפוצה
המדברון נפוץ במדבר סהרה, חצי האי ערב, הלבנט, עיראק, איראן, פקיסטן ומרכז אסיה. תוארו כ-9 תת-מינים, אשר כולם יציבים. התת-מין המקנן בישראל הוא S.i. inquieta, הנפוץ בין ישראל למזרח מצרים וצפון חצי האי ערב. המדברון חי בואדיות מדבריים, בנאות מדבר ובמדרונות סלעיים מכוסים שיחים דלילים. בסיני] הוא מעפיל עד רום 1000 מ'.
בארץ ישראל
נפוץ למדי באזורי הנגב וכן באזור מדבר יהודה. מזדמן לעיתים לאזור אילת ויהודה ולעיתים נדירות אף נצפה בשומרון. נמצא בארץ בעיקר בזמן האביב ולעיתים אף בחורף.
התנהגות
המדברון הוא ציפור טריטוריאלית - הוא מנתר משיח לשיח על פני הקרקע או במעוף נמוך, ומשמיע קולות צקצוק. הוא ניזון מחרקים קטנים וזרעים. שני בני הזוג בונים את הקן בין ענפי שיחים נמוכים - הקן דמוי ביצה עם פתח צדי. בנוי ענפים דקים, גבעולים, ומרופד בצמר, נוצות ושערות. ראשית הקינון היא בין סוף ינואר לתחילת מרץ. ישנן בין 4 ל-6 ביצים בצבע קרם וכתמים בצבע חום-אדמדם. הנקבה דוגרת על הביצים כ-13 יום. שני ההורים משתתפים בהאכלת הגוזלים. המדברון המקנן ביהודה ושומרון הוא אחד הפונדקאים העיקריים של הקוקייה האירופית בישראל.
אפרים ברש
אפרים ברש (Efraim Barasz; 1892 - ~ אוקטובר 1943) היה ראש היודנרט בגטו ביאליסטוק.
קורות חיים
נולד בעיר וולקוביסק במחוז ביאליסטוק. הוא למד הנדסה בגרמניה והיה ציוני פעיל. במלחמת העולם הראשונה היה ברוסיה ולאחריה המשיך להתגורר בוולקוביסק. ברש היה איש עסקים וכן כיהן כראש ההסתדרות הציונית בעירו. בשנת 1934 עבר לביאליסטוק ושם היה מנהל הקהילה. בשנות השלושים ביקר בארץ ישראל במגמה להכין את עליית משפחתו לארץ, ובנו הבכור אף עלה לארץ.
עם כיבוש ביאליסטוק בידי הגרמנים היה הרב גדליהו רוזנמן ראש היודנרט וברש היה סגנו. לאחר כחודש הוקם יודנרט שני, וברש עמד בראשו. ברש ידע על הרציחות ההמוניות של יהודי האזור, בשורת אקציות בקיץ 1942. גישתו, בדומה לגישתם של ראשי היודנרטים יעקב גנס, מרדכי חיים רומקובסקי ומשה מרין, הייתה כי עבודה עבור הגרמנים תסייע להצלת יהודים מכיוון שכך יסברו הגרמנים שהיהודים חיוניים למאמץ המלחמה ולמשק המלחמה הגרמניים.
ברש ארגן את תושבי הגטו לעבודה, התנגד לחבלה בייצור ואף השתתף בגירוש החלקי מהגטו בפברואר 1943, בו גורשו להשמדה וכן נרצחו במקום בין 9,000 ל-10,000 יהודים. טענתו הייתה שהעבודה היא "תריס בפני הפורענויות" ו"מרכז פעולתנו שיש בה כדי להצילנו – הוא התעשייה המתפתחת מאוד".
עם זאת, ברש היה בקשר עם המחתרת בגטו ביאליסטוק ותאם פעולות עם מרדכי טננבוים (תמרוף), לימים מפקד הארגון היהודי הלוחם בגטו. ברש סייע למחתרת במעבדות ובמומחים לייצור נשק ומסר כספים לארגון היהודי הלוחם בוורשה. ערב פרוץ המרד בביאליסטוק בקיץ 1943 נקט ברש גישה לפיה קשריו עם ממונים על מנהל ומשטרה גרמנים בביאליסטוק יסייעו למנוע את חיסול הגטו כי אלה מעוניינים בגטו עובד.
ב-21-27 באוגוסט 1943, עם שילוח כ-25,000 יהודים למחנה ההשמדה טרבלינקה, הועבר ברש עם מאות יהודים ובהם אנשי היודנרט ל'גטו קטן' בתחום הגטו. בספטמבר גורשו יהודים אלה, וברש ביניהם, למחנה הריכוז מיידנק, משם כנראה למחנה פוניאטובה ובאוקטובר 1943 כנראה נרצח.
צוקית (סוג)
צוקית הוא סוג של ציפורי שיר אוכלות-כל בגודל בינוני ממשפחת החטפיתיים. כל המינים בסוג מצויים בעולם הישן בלבד, באזורים הרריים. הסוג סווג לראשונה על ידי הטקסונום הצרפתי פרידריך בויה ב-1822, למשפחת הקיכליים; עם זאת, בעקבות מחקרים שפורסמו ב-2004 וב-2010, הסוג הועבר למשפחת החטפיתיים. פירוש שמו של הסוג בלטינית הוא "שוכן-הרים" או "מטפס הרים".
בישראל
במסע שערך במדבר יהודה סמוך למנזר מרסבא, זיהה הנרי בייקר טריסטראם (1866 ו-1876) את המין שכיום קרוי צוקית בודדת.
You Should Really Know
You Should Really Know (בעברית: אתה באמת צריך לדעת) הוא שיר של הפיראטים שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת והמוזיקאית האירית אניה, ביחד עם שולה אמה, ניילה בוס וישאני. השיר יצא לאור ב-30 באוגוסט 2004, על ידי חברת התקליטים רלנטלס רקורדס, כשיר תשובה ל-"I Don't Wanna Know".
השיר הגיע למקום השמני במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מריו ויננס, אניה, ניקי ראיין, רומא ראיין, לו דאון, צ'ונסי הוקינס, אריק סרמן ופאריש סמית', הולחן על ידי אניה והופק על ידי הפיראטים. הוא הוקלט לאחר שהשיר "I Don't Wanna Know" של מריו ויננס, אניה ופאף דאדי יצא לאור ב-17 בפברואר 2004, כמה חודשים לפני יציאתו של "You Should Really Know".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-1.2 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ביוטיוב ב-26 במרץ 2018, 14 שנים לאחר יציאתו המקורית באוגוסט 2004.
זאב אלעזר וולף
זאב אלעזר וולף (ט"ז באלול ה'ת"ש, 19 בספטמבר 1940, תל אביב – ט' באדר ה'תשפ"ג, 2 במרץ 2023) היה מחנך ומורה למקצועות קודש ומנהל סמינר הרב וולף בבני ברק.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לרב יוסף אברהם וליזל וולף, שהיו מנהלי סמינר בית יעקב בני ברק. בילדותו למד בתלמוד תורה יסודי התורה בתל אביב.
עם הגיעו לגיל ישיבה גדולה נסע ללמוד בישיבת באר יעקב שם נקשר לראש הישיבה הרב משה שמואל שפירא שאותו הוא החשיב לרבו, לאחר שנתיים עבר ללמוד בישיבת פוניבז'. בשנת 1962 (ה'תשכ"ב) נישא ללאה, בתו של ישראל זכריה שטרן (איש עסקים ובעליה של טחנת קמח דגן שהייתה קיימת בבני ברק, גיסו הוא המקובל הרב דוד חיים שטרן). אחרי נישואיו עבר להתגורר בבני ברק, והמשיך את חוק לימודיו בכולל פוניבז' בראשות הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
עבודתו החינוכית
הרב וולף היה מוסר את שעורי ההלכה המרכזיים בסמינר בכיתות א' ו-ו'. בין הנושאים אותם הוא לימד הלכות שבת, ייחוד ויהדות. בכיתות שבהן הוא לא היה מלמד, ממלאת את מקומו כלתו המחנכת טובה וולף. הוא היה ממעט בשיחות פרטיות עם תלמידותיו ואת עיקר היכרותו עימן היה עורך בשעורים ובמבחנים. הוא קבע והדברים נכתבו בדפי הקבלה לסמינר שבכל הנושאים ההלכתיים יקבעו על ידי הרבנים שמואל וואזנר ונסים קרליץ.
תחת ניהולו גדל הסמינר ונחשב לאחד המוסדות המבוקשים. הרב וולף שימש גם כיו"ר איגוד מנהלי הסמינרים של "בית יעקב".
הרב וולף שימש אף כחבר בהנהלת ארגון אהל שרה
בשנותיו האחרונות סייע לו בניהול הסמינר בנו הרב שלמה וולף, בתו מרים קופשיץ וחתנו הרב נחום קופשיץ. בט' באדר ה'תשפ"ג (2 במרץ 2023) נפטר, לאחר שהתמוטט בפתאומיות מספר ימים קודם לכן.
קרקרים
קָרַקָרִים (שם מדעי: Caracarinae או Polyborinae) היא תת-משפחה ממשפחת הבזיים של עופות דורסים החיים ברחבי אמריקה.
הקרקרים שונים מעט מהבזים והם איטיים מהם, צבעוניים מעט יותר וראשם חשוף מנוצות. כמו כן הם חיים בלהקות גדולות וניזונים מטרף וגם מנבלות או מהיטפלות לדורסים אחרים. הם חיים ברחבי אמריקה מדרום ארצות הברית עד לארץ האש במגוון בתי גידול, אך רובם חיים באזורים טרופיים.
פטר שוויצר
פטר שוויצר (Schweitzer; 1874–1922) היה מהנדס ואיש עסקים, פילנתרופ יהודי-אמריקאי, יושב ראש משרד קרן היסוד בארצות הברית.
קרקרים
חלק ממיני הקרקרה חיים רק על הקרקע וחלקם חיים ביערות גשם. הם קרובי משפחתם של בזי היערות שחיים באותו אזור.
פטר שוויצר
בזכות סיועו ותרומתו נבנה ונוסד בטבריה בית החולים על שם שוויצר, אשר היה קרוי על שמו.
קורות חיים
נולד בבאלטה פלך פודוליה, שבאימפריה הרוסית. בילדותו קיבל חינוך עברי, בנעוריו עבר לאודסה לרכישת השכלה כללית. בהמשך יצא לצרפת, ללימודי הנדסה שאותם השלים באוניברסיטת סורבון בפריז.
בשנת 1905 היגר לארצות הברית, הוא השתקע בניו יורק שבה עסק במקביל לניהול עסקיו, גם בפעילות ציונית ענפה.
שוויצר מונה לגזבר ההסתדרות הציונית האמריקאית, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית האמריקאית, חבר הוועד הכספי של ההסתדרות הציונית העולמית, חבר הוועד הפועל ויושב ראש ועד הפעולה של קרן היסוד.
פעילותו התרבותית
בזמן היותו נתין האימפריה הרוסית תרגם שוויצר את הספר מדינת היהודים, מאת בנימין זאב הרצל.
בארצות הברית תרם שוויצר לעיתון פועלי ציון "די צייט".
שוויצר תמך במפעלים ספרותיים. בין השאר תמך בהוצאת ספרי שלום אש ב-12 כרכים.
פעילותו הפילנתרופית
שוויצר ורעייתו רבקה תרמו 25,000 דולר לבניית בית חולים בארץ ישראל, בטבריה. אבן הפינה הונחה ב-1921 אך שוויצר נפטר ב-1922 ורעייתו רבקה נרתמה להשלים את המלאכה, כך הוקם על שמו, בית החולים על שם שוויצר.
שוויצר נפטר בגיל 48 כתוצאה מסיבוך של ניתוח מעי, שבוצע בבית החולים מאונט סיני בניו יורק. הוא הניח אחריו את אשתו רבקה וחמשת ילדיהם.
בהלווייתו ספדו לו: השופט ג'וליאן מק, צבי הירש מסליאנסקי, לואי ליפסקי, שמריהו לוין ואחרים.
אן אנדרסון
אן אנדרסון, (באנגלית: Anne Anderson; 1874 – 26 במאי 1952) הייתה מאיירת סקוטית פורייה, הידועה בעיקר באיורי ספרי הילדים שלה בסגנון אר-נובו, אם כי גם ציירה, חרטה ועיצבה כרטיסי ברכה. סגנון הציור שלה הושפע מבני דורה, צ'ארלס רובינסון וג'סי מריון קינג, והיה דומה לזה של בעלה, אלן רייט (1864-1959).
איורי ספרים ועבודות נוספות
איורי הספרים שלה החלו להופיע בסוף התקופה האדוארדית. ניתן למצוא את איוריה בספרי ילדים ובספרים כמו בלקי וקאסל, ברויאל דולטון בסין, והיו גם בשימוש תדיר בגלויות. ​
מוות
עם זאת, קיים רישום ב-29 במאי 1952 באינדקס הקבורה של ברקשייר עבור אמנית נשואה בשם אנני רייט, בת 76, שהתגוררה בבורגפילד קומון. בהתחשב בכך שקיים רישום באותו אינדקס קבורה ב-17 ביולי 1959 עבור אלמן בשם אלן רייט, בן 94, שהתגורר גם הוא בבורגפילד קומון, נראה כי מותה התרחש ב-26 במאי 1952.
יורם בלשר
יורם בלשר (נולד ב-22 בפברואר 1940) הוא רופא ילדים, מומחה ברפואה דחופה של ילדים, מומחה בנפרולוגיה של ילדים, לשעבר מנהל היחידה לרפואה דחופה בילדים במרכז הרפואי קפלן, יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל (1995-2009), נשיא ההסתדרות הרפואית העולמית (2008-2009). משנת 2021 מנהל את התוכנית למנהל מערכות בריאות ב- המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן, בשנת 2022 מונה פרופ בלשר לנשיא המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
ביוגרפיה
בלשר נולד בתל אביב לזהבה ולאהרן. לאחר שסיים את בית ספר היסודי "כרמל", עבר ללמוד בגימנסיה גאולה. בין השנים 1962–1968 למד רפואה בבית הספר לרפואה של הדסה, האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1968–1969 עשה סטאז' בבית החולים תל השומר. בין השנים 1969–1974 התמחה ברפואת ילדים במרכז רפואי קפלן
בין השנים 1974–1976 כיהן כממלא מקום מנהל מחלקת ילדים ופגים בבית החולים קפלן.
בין השנים 1976–1978 - התמחה במחלות כליות אצל ילדים בבית החולים לילדים באוניברסיטת מקגיל, מונטריאול, קנדה.
בין השנים 1978–1985 עסק כרופא בכיר בנפרולוגית ילדים, בבית החולים קפלן. בהמשך התמחה בטראומטולוגיה של ילדים. בין השנים 1985–2008 ניהל את היחידה לרפואה דחופה בילדים במרכז הרפואי קפלן.
בלשר הוסמך במנהל מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1994-1996).
בין השנים 1995–2009 כיהן כיו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל, במשך 3 קדנציות.
בין השנים 2008–2009 כיהן כנשיא ההסתדרות הרפואית העולמית. ההסתדרות העולמית מייצגת 9 מיליון רופאים מ-84 מדינות ועוסקת בסוגיות אתיות רפואיות.
יו"ר "ההסתדרות הרפואית בישראל"
בלשר השפיע על עיצוב אופייה של מערכת הבריאות, בעיקר בהפיכת הר"י לארגון שחרת על דגלו מלחמה על הרחבת סל התרופות, ועל הכנסת טכנולוגיות חדשניות לסל התרופות.
בלשר נטל חלק לא מבוטל בקידום חוק זכויות החולה.
תפקידים ציבוריים
בין השנים 1990–1998 כיהן כחבר דירקטוריון קרן "בר", בנק הפועלים.
בשנת 2000 מונה לחבר בחבר הנאמנים של המכון הלאומי למדיניות הבריאות.
בין השנים 2000–2011 כיהן כחבר דירקטוריון קרן חינוך מתקדם ויו"ר ועדת השקעות בבנק יהב.
בשנת 2004 מונה לחבר מועצת המנהלים של הקרן החינוכית ארצות הברית-ישראל (קרן פולברייט - קרן המטבע העולמית).
בין השנים 2009–2010 כיהן כחבר דירקטוריון החברה הכלכלית לפיתוח רחובות (ה.ל.ר).
משנת 2011 חבר במועצת המנהלים של האקדמיה למוסיקה וריקוד בירושלים.
בשנת 2015 מונה כראש ועדת ההיגוי לשיתוף פעולה של העיר רחובות עם יהדות מיניאפוליס.
תפקידים ציבוריים - רפואיים
בין השנים 1990–1995 כיהן כנשיא הוועדה המקצועית של האיגוד הרפואי הישראלי (שכר ותנאי עבודה).
בין השנים 1999–2000 כיהן כיו"ר הוועדה הרפואית לעניינים סוציו-רפואיים של האיגוד הרפואי העולמי (WMA).
בין השנים 1999–2000 כיהן כנשיא הפורום המשותף של ההסתדרויות הרפואיות האירופיות וארגון הבריאות העולמי - WHO (EFMA-WHO).
בין השנים 2000–2011 כיהן כחבר בחבר הנאמנים של המכון הלאומי לחקר מדיניות הבריאות.
בין השנים 2001–2003 כיהן כיו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב של האיגוד הרפואי העולמי (WMA).
בשנת 2002 כיהן כחבר בוועד המנהל של המרכז הבינלאומי לבריאות משפט ואתיקה, בחיפה.
בין השנים 2003–2006 כיהן כיו"ר המועצה הרפואית העולמית (WMA).
אקדמיה
בין השנים 1972-1976 היה מדריך לפדיאטריה בבית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית.
בין השנים 1982-1989 כיהן כמרצה לפדיאטריה בבית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית.
בין השנים 2013-2021 בלשר ניהל את בית הספר למנהל מערכות בריאות במרכז אקדמי פרס, בשנת 2013 התמנה למרצה בכיר ובשנת 2016 התמנה לפרופסור-חבר.
איגודים מקצועיים ופרסים
בלשר חבר במספר איגודים מקצועיים: ההסתדרות הרפואית בישראל, החברה הישראלית לרפואת ילדים, החברה הישראלית לנפרולוגיה, החברה הבינלאומית לנפרולוגיה, החברה הבינלאומית לנפרולוגית ילדים, האקדמיה הרוסית למדעים (בלשר הוא הרופא היחידי מישראל המשתייך למספר מצומצם של כמאה זרים שהוענק להם הכבוד להיות חברים באקדמיה הרוסית לרפואה, משנת 2004)
האות הוענק לבלשר, פה אחד על ידי ועדת האות :
צה"ל
בשירותו הסדיר בלשר שירת כחובש קרבי. בלשר סיים קורס חובשים בהצטיינות ושימש מדריך בבית ספר לרפואה צבאית בצריפין.
לאחר סיום לימודי הרפואה שובץ בלשר בחיל הרפואה כרופא צבאי ושירת במגוון תפקידים פיקודיים. בלשר נטל חלק במלחמת ההתשה, כרופא צבאי במוצבים בסיני. במלחמת יום כיפור שובץ כרופא צבאי בבית חולים צבאי ברפידים והשתתף בפינוי מוטס של פצועים למרכז הארץ.
בשנים שלאחר מכן, קיבל בלשר פיקוד על פלוגת רפואה (פלת"ג) פיקודית, כולל מלחמת לבנון הראשונה. בתפקידו האחרון היה מפקד בית החולים הצבאי של תל השומר בחרום בדרגת רס"ן.
משפחה
בלשר נשוי לאסתר ואב ל-3 ילדים. מתגורר ברחובות. רעייתו אסתר בלשר יועצת חינוכית, לשעבר מפקחת על היועצות בעיריית נס ציונה, רחובות וראשון לציון מטעם השירות הפסיכולוגי העירוני.
ילדיו: הפרופ' אריק בלשר רדיולוג, מנהל המערך הרדיולוגי בבית החולים איכילוב, דורון בלשר בעל תואר בחשבונאות וכלכלה ותואר שני במינהל עסקים, מנהל כספים של חברת אורמת טכנולוגיות, ומיכל מרקוביץ בלשר, עורכת דין בתחום דיני עבודה, אחראית על תחום זה במשרד "טולצינסקי שטרן מרציאנו כהן לויצקי ושות'".
אביו, אהרן יליד נס ציונה, שנת 1910, היה איש ההגנה, נשלח על ידי ההגנה לצרפת לשרת ברגימנט הפרשים הזר הראשון הצרפתי על מנת להדריך בשובו את לוחמי ההגנה, בין היתר בנושא הפעלת תת מקלעים.
חוק ניירות ערך
חוק ניירות ערך, תשכ"ח-1968 עוסק בהסדרת שוק ניירות הערך בישראל. החוק אושר בכנסת באוגוסט 1968, ומרבית חלקיו נכנסו לתוקף ב-1 ביולי 1969. מאז אישורו תוקן החוק 70 פעמים.
עיקרי החוק
מכוח החוק נוסדה רשות ניירות ערך, שתפקידה "שמירת ענייניו של ציבור המשקיעים בניירות ערך", ולמעשה עוסקת באסדרה ובאכיפה בתחום זה. בהקמת הרשות עוסק, שנכנס לתוקף ב-1 באפריל 1969 (שלושה חודשים לפני יתר פרקי החוק).
דויד ראיה
דויד ראיה מרטין (בספרדית: David Raya; נולד ב-15 בספטמבר 1995 בברצלונה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ארסנל מהפרמייר ליג בהשאלה מברנטפורד ובנבחרת ספרד.
חוק ניירות ערך
עיקרי החוק
קובע שהצעה ומכירה לציבור של ניירות ערך תיעשה רק על פי תשקיף שאישרה הרשות. קובע כי "תשקיף יכלול כל פרט העשוי להיות חשוב למשקיע סביר, השוקל רכישת ניירות הערך המוצעים על פיו". עוסק בהגשת הזמנות לניירות הערך המוצעים בתשקיף ובהכנסת תיקונים לתשקיף. עוסק באחריות לתוכנו של התשקיף. קודם לחקיקת חוק זה הוסדר נושא התשקיף בפקודת החברות.
דויד ראיה
קריירת מועדונים
ראיה גדל במחלקת הנוער של בלקברן רוברס. הוא שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ והפוטבול ליג הראשונה. בסך הכל ערך 99 הופעות ליגה במועדון. בחצי הראשון של עונת הושאל לסאות'פורט מהנשיונל ליג.
חוק ניירות ערך
עיקרי החוק
ארבעה פרקים עוסקים בסוגים מיוחדים של ניירות ערך:
דויד ראיה
קריירת מועדונים
ב-6 ביולי 2019 חתם ראיה על חוזה לארבע עונות בברנטפורד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. בתום עונת העפיל עם הקבוצה לפרמייר ליג.
חוק ניירות ערך
עיקרי החוק
עוסק בחובה של תאגיד, שניירות ערך שלו הוצעו לציבור על פי תשקיף, להגיש דו"חות והודעות לרשות ניירות ערך ולבורסה לניירות ערך שבה רשומים ניירות ערך אלה. ו מסדירים מסירת תשקיף, דו"חות והודעות בדיווח אלקטרוני.
דויד ראיה
קריירה בינלאומית
ב-26 במרץ 2022 ערך ראיה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, בניצחון 1–2 על נבחרת אלבניה במשחק ידידות.
חוק ניירות ערך
עיקרי החוק
מסדיר את פעילותה של בורסה לניירות ערך (הוא אינו מוגבל רק לבורסה לניירות ערך בתל אביב, אף שמאז חקיקת החוק ועד היום זו הבורסה לניירות ערך היחידה בישראל).
דויד ראיה
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת ספרד לטורניר מונדיאל 2022.
חוק ניירות ערך
עיקרי החוק
עוסק בהגבלת השימוש במידע פנים.
מקנה לרשות ניירות ערך סמכות להטיל עיצום כספי על מי שהפר הוראה של חוק ניירות ערך שחלה עליו. עוסק בהטלת אמצעי אכיפה מנהליים בידי ועדת אכיפה מנהלית. עוסק בעונשים על הפרת הוראות שונות של חוק זה. בעבירות שמונה החוק:
היסטוריה חקיקתית
ב-14 במרץ 1962 הוקמה "ועדת ידין", בראשותו של ד"ר אורי ידין, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, לשם הסדרת הפעילות בשוק ניירות הערך בישראל. הוועדה הגישה המלצותיה ב-25 ביוני 1963.
באוקטובר 1964 הגיש שר האוצר, פנחס ספיר, את הצעת החוק לכנסת. החוק אושר בכנסת ב-14 באוגוסט 1968, ונקבע שייכנס לתוקף ב-1 באפריל 1969. בתיקון מס' 1 לחוק נקבע שרק חלק ב' שלו, העוסק בהקמת רשות ניירות ערך, ייכנס לתוקף ב-1 באפריל 1969, וכל יתר החוק ייכנס לתוקף שלושה חודשים מאוחר יותר, ב-1 ביולי 1969.
הצורך בהתאמת החוק לסביבה כלכלית משתנה הפך חוק זה לדינמי למדי, שמאז חקיקתו תוקן 70 פעמים. להלן תיקונים עיקריים:
דהודה
דהודה (Dhuoda; פעלה בשנים 824–843 לספירה) הייתה אשת אצולה פרנקית מאקוויטניה, רעייתו של דוכס ספטימניה ורוזן של ברצלונה. היא חיברה את Liber Manualis, ספר הדרכה בלטינית שכתבה עבור בנה.
חייה
המעט שידוע על חייה של דהודה מגיע מתוך ספר ההדרכה (Liber Manualis) שכתבה לבנה הבכור, וילהלם (או גיום, Guillelmus), בין השנים 841–843. היא נולדה בתחילת המאה ה-9 למשפחת אצולה מאזור העיר נים (Nîmes). לא ידוע מי היו הוריה, אך השכלתה וקשריה מעידים כי משפחתה הייתה עשירה. הועלו השערות כי שמה יוצא הדופן הוא למעשה השם הבסקי "טודה" (Toda), וייתכן כי הייתה בתו של סאנצ'ו הראשון, דוכס גסקוניה.
דהודה נישאה לברנרד מספטימניה ב-24 ביוני 824, בארמון המלכותי באאכן, אם כי מקור אחר מציין את התאריך 29 ביוני 824. ברנרד היה בנו של וילהלם מאקוויטניה, בן דודו של קרל הגדול, שלימים נקרא הקדוש פטרון האבירים. ברנרד עצמו היה אחד מהחשובים שבאנשי חצרו של בנו של קרל הגדול, לואי החסיד. זמן קצר לאחר נישואיה של דהודה, קיבל ברנרד מידי לואי החסיד את רוזנות ספטימניה שעל גבול ספרד. בתחילה התלוותה דהודה אל בעלה במסעותיו, אך לאחר פחות משנה שלח אותה לעיר אוזה באקוויטניה, שם בילתה את שארית חייה. ב-29 בנובמבר 826 נולד בנם הראשון, וילהלם, וב-22 במרץ 841 נולד בנם השני, ברנרד. בתקופת הביניים, בני הזוג כנראה גרו בנפרד רוב הזמן: היא באוזה שבעמק הרון בדרום צרפת, והוא בחצר המלוכה באאכן. דהודה עצמה מזכירה אותו מעט מאוד בתקופה זו. לדבריה, היא בילתה את הזמן הזה במאמצים לשמור על סמכותו של בעלה בארצם ובגבול פרנקיה. היא מילאה את האחריות המנהלית והצבאית של ספטימניה הפרנקית מטעמו של המלך לואי החסיד. מלומד אחד הציע כי בשנת 844 נולדה לה בת, שכן כרוניקן אחד מדווח על נישואיה של אחותו של וילהלם.
בשנת 829 מונה ברנרד לשומר ראשו של קרל הקירח, בנו של לואי החסיד, אך בשנת 830 הואשם בניאוף עם המלכה יהודית ), אשתו השנייה של לואי החסיד, וגורש מן הארמון. ברנרד איבד את מעמדו הבכיר בחצר המלך, אך לא איבד את אדמתו ואת תוארו. מספר שנים לאחר שגורש מהחצר, נערך פיוס בינו לבין לואי החסיד, אולם בניו של לואי החסיד נותרו חשדניים כלפיו. לאחר מותו של לואי בשנת 840, פרץ מאבק בין בניו, שבו לחם ברנרד בצבאו של פפין השלישי מאקוויטניה. אלא שפפין הובס בקרב בשנת 841, ורוזנות ספטימניה סופחה לממלכתו של קרל הקירח. ברנרד נאלץ להתפייס עם קרל, כדי שיאפשר לו להמשיך ולהחזיק ברוזנות ספטימניה, וכצעד של פיוס שלח את בנם וילהלם, שהיה אז בן 14, לחצר המלך כבן ערובה של רצון טוב. לצורך שירותו בחצרו של קרל הקירח, חיברה עבורו דהודה מדריך להתנהגות טובה. היא החלה לכתוב את המדריך ב-30 בנובמבר 841, כשבעלה ובנה הבכור אינם לידה, וכשלבנה השני עוד לא מלאה חצי שנה. היא סיימה את כתיבתו ב-2 בפברואר 843, בזמן שחיה בנפרד מבעלה ומשני בניה. בנה השני, ברנרד, נלקח ממנה לפני הטבלתו ונשלח לאקוויטניה על מנת לשמור על ביטחונו, שם התגורר עם אביו. ידוע שהספר נשלח אל וילהלם בשנת 843.
בשנים הללו נלחמו ביניהם שלושת בניו של לואי החסיד (לותאר הראשון, לואי הגרמני וקרל הקירח) ובסופו של דבר חילקו ביניהם את האימפריה בחוזה ורדן בשנת 843: לואי החזיק בשלטון על פרנקיה המזרחית, קרל התבסס בפרנקיה המערבית, ולותאר קיבל את פרנקיה התיכונה. דהודה כתבה כי השנאה בתוך בית המלוכה הקרולינגי החלה למעלה מעשר שנים קודם לכן, כאשר בניו של לואי החסיד החלו למרוד בסמכות אביהם. מאבק השלטון שהתחולל בקרב האצולה הפרנקית סיבך את האצולה עם היורשים, ובין היתר גם את בעלה של דהודה, שהחזיק בכוח רב כשליט ספטימניה, ובגלל כוחו זה, הוחזק בנם כבן ערובה על מנת להבטיח את נאמנותו של אביו.
דהודה ככל הנראה לא האריכה ימים לאחר כתיבת החיבור, שכן היא מתארת את עצמה כחלשה וקרובה למוות, היא מביעה את צערה על כך שלא תזכה לראות את וילהלם כשיהפוך לגבר, וכותבת בעצמה את הכתובת שהיא רוצה שיכתוב על מצבתה. כך ייתכן שנחסך ממנה הצער שבידיעה שבעלה, ברנרד, הורשע במרד והוצא להורג בשנת 844. בנה וילהלם נהרג בשנת 850, ובנה ברנרד בשנת 872.
ספר ההדרכה
ספר ההדרכה Liber Manualis ידוע מכתב יד מהמאה ה-17 בספרייה הלאומית של צרפת בפריז, ומקטעי כתב יד מהתקופה הקרולינגית, שנמצאו בספרייה של העיר נים. הספר כולל 73 פרקים וכן מבוא, תפילה ופרולוג. הוא מלא בהנחיות מוסריות מעשיות שמטרתן לסייע בהנחיית בניה לאורך החיים. זהו מסמך שלא יסולא בפז, גם להיסטוריה הכללית של התקופה הפרנקית, אך גם להיסטוריה של החינוך ולסטנדרטים של חינוך שנשים יכלו להגיע אליהם אפילו בתחום הגבולות הנהוגים של החברה בימי הביניים המוקדמים. הספר מכיל ציטוטים רבים מהביבליה והתייחסויות אליה, וגם כמה התייחסויות לסופרים חילונים. החיבור מלמד על השכלתה הרחבה של דהודה ועל יכולתה לקרוא, להבין ולמסור את הדברים בלשונה.
עורך התרגום לצרפתית משנת 1975 חילק את החיבור לספרים הבאים:
דהודה כתבה את ספר ההדרכה עבור בנה וילהלם, אך הפצירה בו לחלוק אותו עם אחיו הצעיר כשיגדל. הספר נועד להיות מצפן מוסרי ומדריך כיצד צריך להתנהג בתקופה זו צעיר נוצרי. בפתיחה לחיבורה מתארת דהודה את הסיבות לכתיבתו:
חיבורה של דהודה הוא היחיד ששרד מהתקופה הקרולינגית, שנכתב על ידי אישה. הוא חשוב בכך שהוא מציע התבוננות על חינוך נשים, גידול ילדים, סדר החברה, חשיבותם של האבות וכיצד הנצרות השפיעה על חיי האצולה הפרנקית. דהודה מדגישה לעיתים קרובות את החשיבות של ציות לאבות, אפילו מעל מלכים. החברה הפרנקית הייתה פטריארכלית ביותר. היא אומרת: "כעת עלי לעשות כמיטב יכולתי להדריך אותך כיצד עליך לפחד, לאהוב ולהיות נאמן לאדונך ולאביך, ברנרד, בכל הדברים, הן כאשר אתה איתו והן כאשר אתה בנפרד ממנו" (ספר 3).
דהודה השתמשה לצורך כתיבתה במקורות רבים ומגוונים. בדרך כלל היא אינה מצטטת את מקורותיה, אך היא כותבת שעשתה שימוש בספרים שונים הנמצאים ברשותה. המקורות שהיא כן מצטטת הם חיבורו של דונטוס, ה-Synonima של איזידורוס מסביליה, וה-Cura Pastoralis של גרגוריוס הגדול. מתוכן דבריה ומסגנונה ניתן ללמוד שהכירה את שירתו של המשורר הנוצרי ממוצא ספרדי פרודנטיוס (פעל בסוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5), וככל הנראה גם את שירתו של המשורר הרומי אובידיוס. מבין אבות הכנסייה היא הכירה חיבורים של אוגוסטינוס מהיפו ושל גרגוריוס הגדול. היא מתייחסת לעיתים קרובות ליצירות של הוגים כמו גרגוריוס מטור ורבים אחרים. מבין המלומדים בני זמנה הכירה את חיבוריהם של אלקווין מיורק ושל אב המנזר אמברוזיוס אוטפרטוס (Ambrosius Autpertus, מת בשנת 784). דהודה הכירה היטב גם את הביבליה, וחיבורה משובץ ציטוטים רבים מתוכה. שפת כתיבתה אינה לטינית קלאסית, אך לדברי יצחק חן, "שפתה וכתיבתה מעידות על הבנה מעמיקה ועל רגישות לניסוח ולסגנון".
חיבורה של דהודה לא נחקר בהרחבה עד שנת 1975, כאשר פייר רישה, היסטוריון צרפתי של ימי הביניים המקודמים, תרגם את הטקסט לצרפתית והוא היה זמין להפצה רחבה יותר. רישה אמר כי הרקע האינטלקטואלי של דהודה מייצג את החינוך שהוצע לנשים בתקופת שלטונם של קרל הגדול ולואי החסיד. לדברי יצחק חן, ייחודו של החיבור שכתבה דהודה "נובע לא רק מפירוטו הרב ומתיאוריו את אורח חייה וגינוניה של האצולה הפרנקית, אלא גם מעצם העובדה שנכתב בידי אישה". לדבריו, חיבורה הוא "עדות נדירה להשכלתן של הנשים האצילות בממלכה הקרולינגית". חיבורה של דהודה הוא יחיד במינו, אין בידינו עדות אחרת דומה ולכן קשה לדעת עד כמה דהודה מאפיינת את השכלתן של נשות האצולה בממלכה הקרולינגית. עם זאת, ידוע על חיבורים שהוקדשו לנשות אצולה, על חיבורים שהוזמנו בידיהן, על ספרים שהחזיקו ברשותן, על ספרים ששאלו או שהשאילו לאחרים, והידיעות הללו מצביעות על כך שדהודה היא כנראה דוגמה בולטת לתופעה די רחבה.
על שמה של דהודה (Duoda) נקרא "מרכז המחקר של נשים דואודה" או "מרכז למחקר על נשים" באוניברסיטת ברצלונה, ספרד.
תרגומים
ה-Liber manualis (כותרתו המלאה: Liber manualis Dhuodane quem ad filium suum transmisit Wilhelmum) נערך ותורגם:
ז'אן-פייר אדמס
ז'אן-פייר אדמס (בצרפתית: Jean-Pierre Adams; 10 במרץ 1948 – 6 בספטמבר 2021) היה כדורגלן צרפתי ששיחק בעמדת הבלם בנבחרת צרפת ובמספר קבוצות בצרפת.
קריירת מועדונים
בעונת, אדמס כבש ארבעה שערים ב-38 הופעות ליגה ועזר לנים לסיים במקום השני בליגה, המקום הטוב ביותר בהיסטוריה של המועדון. בעונת הבקיע תשעה שערים במדי ניס, ועזר לה לסיים את העונה במקום החמישי בליגה.
אמין בוח'ארי
אמין מוחמד ג'אן בוח'ארי (בערבית: أمين محمد جان بخاري בתעתיק מדויק: אמין מחמד ג'אן בח'ארי; נולד ב-2 במאי 1997 בג'דה שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת השוער בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית.
ז'אן-פייר אדמס
קריירת מועדונים
לאחר עונה אחת במילוז מהליגה הצרפתית השנייה ותקופה כמאמן-שחקן בקבוצה החובבנית שאלון, פרש אדמס מכדורגל בשנת 1981, בגיל 33.
אמין בוח'ארי
קריירת מועדונים
בוח'ארי גדל במחלקת הנוער של אל-איתיחאד.
ב-29 בינואר 2020 חתם בוח'ארי על חוזה לשלוש שנים בא-נסר מליגת העל הסעודית.
ז'אן-פייר אדמס
קריירה בינלאומית
ב-13 באוקטובר 1972 ערך אדמס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, בניצחון 0–1 על נבחרת ברית המועצות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974.
אמין בוח'ארי
קריירת מועדונים
ב-16 באוקטובר 2020 הושאל בוח'ארי למשך עונת לאל-עין מליגת העל הסעודית. הוא ערך 21 הופעות ליגה במדי המועדון.
ז'אן-פייר אדמס
קריירה בינלאומית
בסך הכל הוא ערך 22 הופעות בנבחרת צרפת, כשהאחרונה בהן הייתה ב-1 בספטמבר 1976, במשחק ידידות נגד נבחרת דנמרק. במהלך תקופתו בנבחרת שיתף פעולה בהגנה עם מריוס טרזור.
אמין בוח'ארי
קריירת מועדונים
לקראת עונת חזר בוח'ארי לא-נסר.
ז'אן-פייר אדמס
שקיעתו בתרדמת ומותו
ב-17 במרץ 1982 נותח אדמס בשל פציעה בבית החולים אדואר הריוט שבליון. מכיוון שחלק גדול מצוות בית החולים היה בשביתה באותה תקופה, נעשו טעויות על-ידי הרופא המרדים והמתלמד שלו, שמאוחר יותר הודו כי "לא עמדו במשימה". כתוצאה מהטעויות, אדמס סבל מעווית סימפונות, שהובילה לאי-ספיקת חמצן למוחו, ומאוחר יותר נכנס לתרדמת.
אמין בוח'ארי
קריירה בינלאומית
בוח'ארי היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של ערב הסעודית לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
ז'אן-פייר אדמס
שקיעתו בתרדמת ומותו
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 נגזרו על הרופא המרדים ועל המתלמד שלו עונשים של חודש מאסר על תנאי וקנס של 815 דולרים. אשתו המשיכה לטפל בצרכיו, וסירבה לשקול המתת חסד.
ב-6 בספטמבר 2021 מת אדמס בנים בגיל 73, לאחר ששהה בתרדמת במשך 39 שנים. יממה לאחר מכן נערכה לכבודו דקת דומייה במשחק מוקדמות מונדיאל 2022 בין נבחרת צרפת לנבחרת פינלנד בליון.
אקול פראטיק דה אוטז אטיד
אֵקוֹל פְּרָאטִיק דֶה אוֹטְז אֵטִיד  (בצרפתית: École pratique des hautes études; בעברית: בית הספר היישומי ללימודים גבוהים; ידועה בראשי-התיבות: EPHE) היא אוניברסיטה בצרפת, הממוקמת בתוך מבנים אוניברסיטאיים שונים, בפריז ובערים שונות כמו בורדו, מרסיי, ליון, גרנובל, דיז'ון ואף במוּרֵאה (פולינזיה הצרפתית).
היסטוריה
נוסדה בתאריך 31 ביולי 1868 על ידי צו של ויקטור דורואה (Duruy), השר לחינוך הציבור, והיא כיום חלק ממשרד החינוך הצרפתי. ייעוד המוסד הוא פיתוח המחקר וההכשרה באמצעות עבודה מעשית במחקר. האקול פראטיק מציעה רק לימודים מתקדמים מתואר שני (post-graduates) ואילך במגוון של תחומי התמחות גבוהה, אשר בדרך כלל אינם נלמדים באוניברסיטאות רגילות. אישים הנמנים עם הבולטים שבמלומדי צרפת במדעי הרוח חקרו במוסד זה, כמו מרסל מוס, ז'ורז' דומזיל, קלוד לוי-שטראוס ופרנאן ברודל.
ב-1975, המחלקה ה-VI שנוצרה ב-1947 כמחלקה למדעי החברה (Sciences Économiques et Sociales), קיבלה אוטונומיה והפכה למוסד עצמאי להשכלה גבוהה: בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (École des Hautes Études en Sciences Sociales; בראשי תיבות: EHESS).
השיעורים ניתנים על ידי חוקרים המכונים "Directeurs d'études". הסמינרים בו פתוחים לכל. המוסד מעניק תארים למסיימים לימודיהם בו, ובהם תואר שני ושלישי. המוסד מחולק ל-3 מחלקות:
מסה (נהר)
נהר מסה (Massa) הוא נהר באורך 7 קילומטר הזורם במזרח רכס האלפים הברניים בקנטון ואלה בשווייץ. הנהר מנקז את מי הפשרת השלגים בקרחונים אלטש, מיטלאלטש, ואובראלטש.
הנהר זורם בערוץ מסה עד למאגר המים סטאוסי גיבידום ומשם זורם אל נהר הרון.
מאז שנת 2007 ערוץ הנהר הוא חלק מאתר המורשת העולמית יונגפראו-אלטש-ביטשהורן.
עבודה נשית
עבודה נשית (באנגלית: Women's work) הוא מונח המשמש לציון העובדה כי עבודה מסוימת מתאימה או מבוצעת באופן מסורתי על ידי המין הנשי בלבד.
מאפיינים
עבודה נשית יכולה לציין עבודה במשק בית או עבודה בשוק העבודה הכללי.
מושג זה הוא ביטוי לסדר הפטריארכלי שמאפיין את מרבית החברות בעולם מזה כמה אלפי שנים. בחברה פטריארכלית נוצרו מוסדות שקבעו ציפיות שונות מגברים ונשים. מכיוון שהגבר ולא האישה נתפש כ״נורמה״, הציפיות מנשים נחותות יותר ולכן גם לעבודה נשית יש ערך נמוך בהשוואה לעבודה גברית.
ישנם מספר סוגים של עבודה נשית: כיום עדיין קיימים סטראוטיפים שקשורים לעבודה נשית או לעבודה שמתאימה יותר לנשים. רבים בחברה תופסים גברים כבעלי יכולת וסמכות רבות יותר מאשר נשים. כתוצאה מכך, לנשים קל יותר למצוא עבודות שקשורות ל״תפקידים נשיים מסורתיים״ בתור ״האם״ או ״המטפלת״. עבודות אלו אינן דורשות סמכות רבה ונתפסות בטעות כעבודות קלות. למשל, באוניברסיטאות גברים מחזיקים ברוב המשרות האקדמיות בעוד נשים מחזיקות במשרות שירות מנהליות רבות יותר.
המושג עשוי לשמש גם לגנאי, למשל כאשר מוטל על גבר לבצע תפקיד המוגדר כ"עבודה נשית".
ביהדות
בהלכה, במסגרת החיובים ההדדיים שבין גבר ואישה שנישאו, בעוד שמן הבעל מצופה לפרנס את רעייתו, על האישה הוטל לבצע פעולות אלו: "טוחנת, ואופה, ומכבסת, מבשלת, ומניקה את בנה, מצעת לו המטה ועושה בצמר".
עבודה נשית מאמצע המאה ה-20
המושג עבודה נשית הנכיח עד אמצע המאה ה-20 את הפערים בין גברים לנשים בכלל ובתחום העבודה בפרט. המושג יצר מצב דיכוטומי בו ישנה הפרדה בין תחומי העבודה, השייכים לגברים ולנשים. השינויים החברתיים, כלכליים, תרבותיים וטכנולוגיים שהתרחשו באותה תקופה שינו את מודל העבודה במשק הבית, וערערו את הגדרתו של המושג עבודה נשית. המודל החדש הוא "מודל שני המפרנסים" שבעקבותיו גברים לוקחים חלק פעיל יותר מאשר בעבר בטיפול בילדים ובעבודות הבית. בשל השינויים שחלו בחלוקת העבודה בין גברים לנשים נראה כי שני בני הזוג מעדיפים להקדיש יותר זמן למשפחה, ובשל כך מצמצמים את שעות העבודה מחוץ לבית. פרקטיקה זו תורמת לשוויון רב יותר במשק הבית ולחלוקת תפקידים מאוזנת יותר בין נשים וגברים. ניסיון האיזון בחלוקת התפקידים בתוך משק הבית מאפשר לנשים הזדמנויות תעסוקה רבות יותר, מה שמוביל לצמצום האפליה הקיימת בתחומי העיסוק, השכר והקידום. דוגמה לכך הוא השינוי שחל ב"מדיניות תומכת התעסוקה" שמונהגת במדינות שונות בעולם, שכיום כוללת הן את הגברים והן את הנשים. בעקבות כניסתו של הגבר כמבצע תפקידים טיפוליים במשק הבית המדיניות החדשה כוללת, לדוגמה, נקודות זיכוי במס לנשים וגם לגברים, וחופשות לידה הניתנות לניצול גם בידי האבות. לבסוף, כניסת הגברים לטיפול בילדים ובמשק הבית מטשטשת במעט את הפערים שנוצרו בין גברים לנשים בשוק העבודה, ומאפשרת לנשים להיות פנויות יותר להשקיע בקריירה שלהן. לפיכך, עבודה שהוגדרה פעם כנשית היא עבודה שמבוצעת היום גם על ידי גברים.
Liberation
הפקה
אגילרה עבדה עם מספר רחב של מפיקים וכותבים על האלבום ביניהם פארל ויליאמס ולינדה פרי בשלבים המוקדמים של העבודה על האלבום אך השירים איתם לא נכנסו בסוף לאלבום ובנוסף לכך עבדה גם עם קניה וסט אנדרסון פאאק, צ'י פופ, מייק דין וטיילה פארקס אשר השירים עליהם עבדה איתם כן נכנסו לאלבום.
בנוסף לכך, באלבום היו גם מספר אמנים אורחים: דמי לובאטו, הזמר הג'יימקני שנסיאה, זמרת הרגאיי קידה, הראפר גולד לינק, הראפר טי ווי דולה סיינג והראפר 2 צ'יינז.
סרינדה סוואן
סרינדה סוואן (באנגלית: Serinda Swan; נולדה ב-11 ביולי 1984) היא שחקנית קנדית.
ביוגרפיה
סרינדה סוואן נולדה במערב ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה ב-11 ביולי 1984. אביה, סקוט סוואן, הוא במאי תיאטרון, שחקן ומנהל סטודיו למשחק.
היא מתנדבת בעמותות צדקה הומניטריות, בין היתר בקרן של האקטיביסטית הקמבודית סומאלי מאם (אנ'), Nothing But Nets (אנ') של קרן האו"ם (אנ') הפועלת למלחמה במחלת המלריה, גורם מוות מוביל בקרב ילדים באפריקה ובארגון Hefer International (אנ'), הפועלת למיגור העוני והרעב באמצעות קיימות.
היא שגרירה ומייסדת של ארגון "Friends to Mankind", המתארת את עצמה כארגון ללא מטרות רווח הפועל "עם יחידים, תאגידים וארגונים הומניטריים למען שיפור האנושות".
קריירה
אחת מהופעותיה המוקדמות על המסך הייתה בקליפ לשיר "So Happy" של להקת הרוק הקנדית Theory of a Deadman (אנ'), שיצא באפריל 2008.
בשנת 2011 החלה לככב בתור אריקה ריד בסדרת הטלוויזיה "מלכי הבריחה" של רשת הטלוויזיה האמריקאית A&E. היא שיתפה שרבות מסצנות הכלא צלמו בבתי כלא אמיתיים, בעוד אסירים אמיתיים נמצאים גם הם מאחורי סורג ובריח; הסדרה בוטלה ב-17 במאי 2012 לאחר שתי עונות.
בספטמבר 2022, הוכרז שהיא תצטרף לצוות השחקנים בעונה השנייה של הסדרה "ריצ'ר" ברשת אמזון פריים וידאו.
דב מאייר רובינסון
סר דב-מאייר רובינסון (15 ביוני 1901 - 14 באוגוסט 1989) היה ראש עיריית אוקלנד סיטי בין השנים 1959 ל-1965 ובין 1968 ל-1980, הכהונה הארוכה ביותר של כל בעל תפקיד. הוא היה דמות צבעונית ונודע בחיבה ברחבי ניו זילנד בשם "רובי". הוא היה אחד מכמה ראשי ערים יהודים של אוקלנד, למרות שכנער דחה את האמונות היהודיות והפך לאתאיסט. הוא תואר כ"אדם קל, ממושקף, שקומתו הזעיר התקזזה על ידי קול רועם ואגו מסיבי".
חיים מוקדמים וקריירה
דב מאייר נולד כמאיר דב רובינסון בשפילד, אנגליה, הוא היה השישי מבין שבעה ילדים של אידה בראון ומוס רובינסון. אביו עסק במכירת תכשיטים ורהיטים יד שנייה, והמשפחה הייתה ענייה ולעיתים קרובות בתנועה.
אמו של רובינסון השפיעה על חינוכו על ידי העברת הערכים המחמירים שאביה שהיה רב, לימד אותה. בהיותו יהודי, היה רובינסון מטרה לאלימות אנטישמית בבתי הספר שבהם למד. בשנת 1914 עברה המשפחה לניו זילנד, שם עבד אביו כמשכונאי. דב-מאייר, כפי שכינה את עצמו מאוחר יותר (בעודו מתעלם משם משפחתו רובינסון), אהב את ניו זילנד שם לא רדפו אותו כיהודי.
הוא החל לעבוד כמוכר נודד, מוכר אופנועים. ובמסגרת נדודיו פגש את אדלייד (אדל) אליזבת' מתיוס, הראשונה מבין ארבע נשותיו וב-12 בספטמבר 1924 נישאו השניים, ונולדו להם שתי בנות. הם התגרשו ב-1932.
בשנת 1930 הקים את מגרש האופניים של רובינסון, אך העסק לא צלח כתוצאה מהשפל הגדול, ולכן נאלץ למכור גם מכוניות. ב-7 בדצמבר 1937 הוא התחתן עם וודה אליס דייוויס, בת ה-17. הנישואים נמשכו בפועל רק חודש, ובשנת 1940 הם התגרשו באופן רשמי. רובינסון החל לחיות עם בטין (בטי) וויליאמס, תופרת, וב-15 במרץ 1941 הם נישאו ונולדו להם שתי בנות ובן אחד.
הוא השתתף במירוץ אופנועים ומכר אותם ובמשך תקופה הוא היה אלוף מרוצי קרונות צד. הוא החזיק בתואר אלוף 500 סמ"ק העולמי בשנת 1936. פציעות המרוצים שלו (ופגיעה בראייה) פטרו אותו משירות צבאי במלחמת העולם השנייה. במהלך ואחרי המלחמה הוא ובטי התמקדו ביצירת חברה משלהם, Childswear Ltd, לעסק משגשג לייצור בגדים.
אקטיביזם פוליטי
רובינסון נכנס לפוליטיקה בסוף שנות ה-40 כשהוביל את ההתנגדות לתוכנית השלכת שפכים אותה קידם ראש עיריית אוקלנד, סר ג'ון אלום (תוכנית ברונס איילנד), שהייתה מזרימה שפכים לא מטופלים לנמל ווייטמטה.
אלום דחה את רובינסון שתייג אותו כ"ארכובה רועשת" ולא אהב את האתגר לסמכותו. גרהם בוש, היסטוריון מאוקלנד, כינה מאוחר יותר את ההתנגשות בין אלום ורובינסון כאחד "בין שני אנשים בעלי אופי פלדה ש... ראויים להיות מדורגים בין חצי תריסר האנשים הגדולים ביותר בהיסטוריה העירונית של אוקלנד".
כאשר התפנה מקום במועצת העיר אוקלנד בשנת 1952 רובינסון עמד כמועמד עצמאי בבחירות-המשנה שלאחר מכן. הוא השתמש בפרסום שזכה במאבקו נגד בראון איילנד כדי לבלוט מהקהל וניצח בבחירות. זה היה הניצחון הראשון של מועמד עצמאי בבחירות בעיר אוקלנד מאז 1935. כעת כחבר מועצה הוא מונה כנציג מועצה במועצת הניקוז של אוקלנד, הגוף שהציע את תוכנית האי בראון, והתנגד לה מבפנים.
כדי לנסות להתגבר על המבוי הסתום, רובינסון הקים מפלגה פוליטית חדשה, "העצמאים המאוחדים", ובבחירות של 1953 הקבוצה החדשה זכתה בחמישה מושבים (כולל רובינסון) והעניקו להם את מאזן הכוחות בין האזרחים והמשלמי ריבית וכרטיסי מפלגת הלייבור. הם גם אישרו את המועמדות לראשות העיר של ג'ון לוקספורד, שניצח את אלום. לאחר שאלום הודח מהמועצה, רובינסון קיבל על עצמו את ראשות מועצת הניקוז. שם, הוא הציע ובסופו של דבר מימש תוכנית לפירוק הביוב בבריכות חמצון ('בריכות רובי') ליד נמל מנוקאו. האי בראון במקום זאת הפך לשמורה ציבורית. הצלחתו בתוכנית זיכתה את רובינסון במוניטין של איש חזון מאוחר יותר, סייעה לו להשיג את הפופולריות להיבחר לראש עיריית אוקלנד סיטי.
רובינסון החל לתחזק פרופיל ציבורי במהלך המאבק הפוליטי הממושך שלו נגד תוכנית האי בראון, אבל זה גבה מחיר מחייו הפרטיים. נישואיו השלישיים הסתיימו גם הם והוא התגרש מבטי ב-1959. ב-15 ביוני באותה שנה הוא התחתן עם תלמה תומפסון, מנהלת ב-Childswear Ltd, איתה נולדה לו בת אחת.
קדנציה ראשונה כראש עיר
בשנת 1959, בקמפיין פופוליסטי בשם "רובי", הוא ניצח את ראש העיר המכהן קית' באטל ומפלגתו "אזרחים ומשלמים", מה שגרם לטינה רבה. סימן ההיכר של שתי הקדנציות הראשונות של רובינסון כראש עיר היה האיבה התמידית בינו לבין חברי "אזרחים ומשלמים", אשר בזו לפופולריות של רובינסון, למוצאו ממעמד הפועלים ולהתנהלותו החברתית. רובינסון היה ידוע לשמצה גם בכך שהלך מביתו ברמוירה לעבודה בבית העירייה ללא חולצה, ולעיתים קרובות מצלמות תקשורת צילמו אותו כך.
קדנציה שנייה כראש עיר
בשנת 1968 הוא הביס את ראש העיר המכהן מקאלרוי ב-5,972 קולות ובכך הפך לראש עיריית אוקלנד הראשון שכיהן כהונות לא רצופות. אחייניתו, ברברה גודמן, הפכה לראש העיר בפועל למשך שארית תקופתו כראש העיר. הוא טיפח מערכת יחסים בונה יותר עם חברי המועצה החדשים יותר "אזרחים ומשלמים", שרובם לא היו מעורבים בהתנצחויות של קדנציות מועצה קודמות והעריכו יותר את תפקידו של רובינסון בפרשת בראון איילנד.
ההתמקדות העיקרית של רובינסון בתקופתו השנייה כראש העיר הייתה התמיכה שלו למערכת תחבורה מהירה לאוקלנד. ההצעה של רובינסון לתוכנית מעבר מהיר של אוטובוס-רכבת הייתה "לספק מסילות ברזל מחושמלות מהירות ומודרניות דרך מסדרונות התנועה הראשיים של האזור". בדיעבד, הרעיון של רובינסון ליישם רכבת מהירה נתפס כפתרון אפשרי לטווח ארוך לקשיי התחבורה של אוקלנד. הביטוי; "לו רק היינו מקשיבים לרובי..." הפך לנאום נפוץ באוקלנד בכל פעם שמתווכחים על מערכת התחבורה של העיר.
במהלך הקריירה שלו, רובינסון גם הפך מעורב בתנועה המתחילה של הפוליטיקה הירוקה, במיוחד התנועה האנטי-גרעינית, ותמך בהתנגדות ממשלת הלייבור השלישית לניסויים גרעיניים צרפתיים באוקיינוס השקט. הוא מונה לתואר אביר בטקס יום הולדת המלכה לשנת 1970, על שירותים יוצאי דופן כראש עיריית אוקלנד. השפעתו של רובינסון ירדה בשנות ה-70 ולאחר ניצחונו בבחירות בשנת 1977 הוא הבטיח לא להתמודד שוב. עם זאת, הוא חזר בו והתמודד שוב בבחירות 1980, אבל כנראה מפאת גילו הוא הפסיד לקולין קיי.
סוף חייו
רובינסון נאלץ לפרוש ופעמיים ניסה להיכנס שוב לפוליטיקה. הוא ניסה להתמודד שוב לראשות העיר ב-1983 אך סיים מקום רביעי. בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1986 היה מועמד למושב מועצה במחוז רמוארה אך גם זה לא צלח.
היחסים המתוחים עם רוב ילדיו גרמו לו להיות בודד בהיותו מחוסר עבודה. אחייניתו, דיים ברברה גודמן אמרה לעיתונים על מותו "אני חושבת שהוא הצליח הרבה יותר ביחסיו עם הציבור מאשר ביחסים הפרטיים שלו".
מורשת
רובינסון תואר כאחד הפוליטיקאים הפופולריים והססגוניים בניו זילנד, עצמאי פוליטי, רציונליסט, שומר סביבה ותומך ברפואה אלטרנטיבית. ב-1983 ג'ון רוברטס, פרופסור למחקרים פוליטיים, התייחס לכריזמה של רובינסון: דאם ברברה גודמן, ראשת עיריית אוקלנד לשעבר וחבר מועצה, שהייתה אחייניתו, הובילה קמפיין של מועצת העיר אוקלנד לבנות פסל שלו בכיכר אוטה; הפסל הושלם בשנת 2002. פארק דאב מאייר רובינסון, לשעבר גני הוורדים פרנל, נקרא על שמו. הפארק היה המקום שבו גר פעם ראש העיר הקודם ג'ון לוגאן קמפבל.
שושנה ויג
ביוגרפיה
שושנה ויג נולדה וגדלה באשקלון עד שנת 1976. היא בוגרת מגמה ביולוגית בבית הספר התיכון ע"ש "תגר" בשכונת אפרידר בעיר. בשנת 1974 נהרג אחיה טוביה פיינגולד בתאונת אימונים באזור בלוזה שבסיני. בין השנים 1975–1977, שירתה בחיל הים בתפקיד מוכמ"ת חוף.
היא למדה בחוג לספרות עברית ולשון עברית באוניברסיטת תל אביב, במשך שנה אחת (1977) לתואר ראשון. לאחר הפסקה של מספר שנים, למדה לימודי הוראה לחטיבת הביניים במכללת סמינר הקיבוצים והשלימה תעודת B.Ed. ויג בוגרת תואר שני עם תזה במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן (1994). נושא עבודת המ.א. שלה: "ביוגרפיה ופואטיקה בשירת יונה וולך", בהנחיית פרופ' הלל ברזל. בשנת 2002 סיימה קורס גישור באוניברסיטה הפתוחה, ובשנת 2013, סיימה עריכה לשונית במכללת בית ברל.
שירים, סיפורים ומאמרים
שושנה ויג החלה לכתוב שירים בגיל הנעורים, ובשנת 1981, פרסמה לראשונה בקובץ שירים ״אנתולוגיה חדשה״ שיצא לאור בהוצאת ״תגא״. הרומן הראשון שכתבה "דרך העיניים שלי", פורסם בשנת 2000, ויצא לאור בהוצאת ״אסטרולוג״. נוסף על כך, היא פרסמה מאמרים על יוצרים חדשים באינטרנט ורשימות בכתבי העת "מאזנים" ו"אפיריון".
מאמר שכתבה בשיתוף עם המשורר והסופר בלפור חקק בנושא "חזון העברית הרזה", הוא חלק מחומר הלימוד בהכנת תלמידים לבחינת הבגרות בלשון. שיריה, גם שולבו כחומר לימוד בתוכנית הלימודים. אחד השירים הוא השיר "המטבח", שפורסם במקראה "שיח בין דורי" שהוציא משרד החינוך.
בשנת 2016 פורסם ספרה ״העצובים״ - וידוי של אחות שכולה. תוכן הספר מציג בפני הקורא את ההתמודדות עם כאב לב ואובדן בן משפחה קרוב במלחמה. הוא משמש כספר טיפולי לאלו שאיבדו את היקרים להם. למעשה, תוכן הספר מספר את המקרה האישי של שושנה ויג - ההתמודדות עם נפילתו של אחיה. יהודית מליק-שירן הטיבה לתאר את מהותו של הספר: ״זה אחד הספרים הטיפוליים החשובים המתמודדים עם כאב ושברון לב על אובדן בן משפחה במלחמה. הדרך אותה בחרה ויג לתאר, היא הדרך המעניקה לסיפור האישי להגיח מתוכה גם אם בצורה מקוטעת, ללא סדר ועקביות, שכן הביבליותרפיה הנה תרפיה באמנות הספרות, ובה הקול הספרותי מהווה ׳קול שלישי׳ בדיאלוג הטיפולי״.
שירים של שושנה ויג תורגמו לצרפתית, פולנית וסרבית ומתפרסמים בבמות שונות: כתבי עת בבלגרד ובספר רב לשוני, אנתולוגיות בינלאומיות, אתר Spillwords Press. ויג מפרסמת ומסייעת בפרסום שירים באתר הבינלאומי שעורך Agron Shele. שיריה ״בדרך אל האושר״ או ״גם ממרחק״ פורסמו אף הם באתר זה. בנוסף, היא משתתפת בפרסום תרגומי שירה ממשוררי העולם באתר ״קול ההמון״ שעורך ד״ר ניקולא יוזגוף אורבך.
עשייה
בשנת 2009, ייסדה והקימה את הוצאת הספרים "פיוטית". בין הכותבים, יוצרים בעלי מוגבלויות פיזיות-מוטוריות. כך למשל: המשורר נועם שדות, המשוררות אורית מרטון ושחר גרינשפן. במסגרת ההוצאה, הוציאה לאור מעל 200 כותרים בעיקר ספרי שירה. רבים מהם זכו בתמיכת אקו"ם, קרן גולדברג, מפעל הפיס ועוד.
הוקרה
אירוע מיוחד לכבוד שושנה ויג, בשם "צומחת כמו שושנה" - היצירה והחיים, (2021).
חיים אישיים
שושנה ויג נשואה ואם לחמישה. מתגוררת בנתניה.
בליין מיי
בליין מיי (באנגלית: Blaine Maye; נולד ב-7 בינואר 1998) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
בליין נולד ב-7 בינואר 1998 בהוורת', אוקלהומה. הוא היה שחקן גולף מצליח שהיו לו הצעות לשחק בקולג', אך הוא דחה אותם כדי להתמקצע במשחק. הוא למד באוניברסיטת המדינה של אוקלהומה במשך סמסטר אחד ונשר בגיל 19 כדי לעבור ללוס אנג'לס.
קריירה
תפקידו הראשון של מיי היה בסרט הטלוויזיה, "If Looks Could Kill" משנת 2016 בו שיחק שחקן שנבחן לקראת תפקיד. בשנת 2017 שיחק בשלושה סרטים קצרים, "The Pickering Place", "Unnatural" ו-"אינסטינקט". באותה שנה שיחק בשני פרקים של אופרת הסבון, "צעירים חסרי מנוח".
בשנת 2018 שיחק בסרט הקולנוע "תמונה משפחתית" אך לא קיבל קרדיט על משחקו. באותה שנה שיחק בעוד שני סרטים קצרים, בסרט "ילדי התירס: הבורחת" שייצא שירותי ההזרמה השונים ובסרט "You Should Meet My Son 2!".
בין השנים 2018–2019 שיחק בסדרות הטלוויזיה "צהוב!" בתפקיד ראשי והתארח בסדרת הטלוויזיה "Boss Cheer" בשנת 2019.
בשנת 2021 שיחק בסרט "Son" בתפקיד ראשי לצד השחקן אמיל הירש.
מאור זגורי
מאור זגורי (נולד בשם מאור מימון זגורי ב-5 במרץ 1981) הוא במאי, מחזאי, תסריטאי, שחקן ומורה למשחק ישראלי.
ביוגרפיה
זגורי נולד, גדל והתחנך בבאר שבע ובמרכז ספיר בערבה, ולמד במגמת אומנות בתיכון מוסינזון שבהוד השרון. שירת בחיל התותחנים. בשנת 2008 סיים את לימודי המשחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. החל לכתוב ולביים באופן עצמאי את ההצגה "בתולים", העוסקת בזכרונות נעורים, אובדן התמימות והבתולים. לאחר מכן ביים את המחזה "אבסינט" במסגרת פסטיבל מחזאות פולנית עכשווית של תיאטרון "הבימה". באותה שנה עיבד וביים את ההצגה "הקרב הראשון בנחל קשישון", על פי ספר מאת אפרים סידון, והיא זכתה במקום הראשון בפסטיבל תיאטרונטו לילדים.
בשנת 2010 זכה בפרס המחזאי על שם נסים אלוני על מחזותיו "הרדופים" ו"מישהו ימות בסוף". באותה שנה זכה בתואר מחזאי השנה בטקס פרסי הפרינג' על המחזה "בתולים". בספטמבר 2010 זכתה ההצגה "25", אותה כתב וביים, בפרס ההצגה המצטיינת בפסטיבל עכו, והוא זכה בפרס הבמאי. על עבודתו נכתב בנימוקי ועדת הפרס על שם נסים אלוני:
במקביל לכתיבה ולבימוי, זגורי מלמד משחק בבית הספר לאמנויות הבמה של מכללת סמינר הקיבוצים.
בשנת 2014 יצר את סדרת הטלוויזיה "זגורי אימפריה", המבוססת על מחזה יווני אדיפוס ואנטיגונה, בכיכובם של משה איבגי, עוז זהבי, נינט טייב, שרה פון שוורצה, קובי מימון, יפית אסולין וחן אמסלם. זגורי עצמו משחק בסדרה בתפקיד צ'או, עבריין מבאר שבע. כשנשאל האם יש קשר בין משפחתו הביולוגית לבין המשפחה המוצגת בסדרה, אמר כי ישנו קשר רב.
בספטמבר 2015 החל לכתוב טור קבוע במוסף "7 ימים" בעיתון ידיעות אחרונות.
בשנת 2016 ביים מאור זגורי את המחזה המוכר של שייקספיר, "המלט" בתיאטרון הלאומי הבימה.
בדצמבר 2017 עלתה ב-HOT הסדרה "שבאבניקים", בבימוי של זגורי ובכיכובם של עומר פרלמן, ישראל אטיאס, דניאל גד ואורי לייזרוביץ', העוסקת בחייהם של תלמידי ישיבה חרדים, המשלבים בצורה מעניינת את חייהם השמרנים, יחד עם ההנאות שיש לעולם החילוני להציע.
ב-2018 שימש זגורי כשופט בגרסה הישראלית של התוכנית "גוט טאלנט", ברשת 13.
ב-2022 עלה סרטו הקולנועי הראשון, בתולים.
חייו האישיים
מאוקטובר 2017 נשוי לשחקנית והדוגמנית חן אמסלם-זגורי. הזוג הכיר על סט הצילומים בעונה הראשונה של הסדרה "זגורי אימפריה". ב-12 באפריל 2019 נולדה בתם הבכורה. ב-16 במאי 2022 נולד להם בן נוסף.
יצירותיו
כתיבה ובימוי:
כתיבה:
עיבודים בימתיים:
דניאל קליגיורי
קריירת מועדונים
קליגיורי ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, ב-7 בנובמבר 2009, כשפתח עבור קבוצת נעוריו פרייבורג במשחק נגד בוכום. ב-2013, לאחר ארבע עונות בפרייבורג, קליגיורי חתם בשורות וולפסבורג. בינואר חתם לשלוש שנים בשאלקה 04. עם תום חוזהו בשאלקה, חתם קליגיורי ביוני 2020 באאוגסבורג.
מאור זגורי
יצירותיו
בימוי: פרי עטו:
דניאל קליגיורי
חיים אישיים
קליגיורי הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן מרקו קליגיורי.
בולסלאב השני, דוכס בוהמיה
בולסלאב השני האדוק (בצ'כית: Boleslav II. Pobožný, בפולנית: Bolesław II. Pobożny; בערך 940 - 7 בפברואר 999), בן לשושלת פשמישל, היה דוכס בוהמיה משנת 972 ועד מותו.
ביוגרפיה
בולסלאב היה בנו הבכור של הדוכס בולסלאב הראשון האכזר ואחיו של שלושת ילדיו הנוספים של אביו ששרדו לבגרות: סטרצ'קוואס, דוברבקה (אשתו של הדוכס מיישקו הראשון מפולין) ומלאדה. ייתכן שאמו הייתה ביגוטה, דמות מסתורית המוכרת רק ממטבעותיה. לפי כמה היסטוריונים, היא הייתה אשתו של בולסלאב הראשון.
בולסלאב השני השתלט על דוכסות בוהמיה בתור kníže (תואר שעשוי להיות מתורגם כדוכס או נסיך) עם מות אביו ב-972. כמו אביו, בולסלאב השני הסתכסך בתחילה עם המלכים האוטוניים של גרמניה. בשנת 974, הוא והדוכס מיישקו הראשון מפולין תמכו בהיינריך השני, דוכס בוואריה המורד במלחמת האזרחים שלו נגד שלטונו של הקיסר אוטו השני. בשנת 976 הובס היינריך וברח לחצר בולסלאב במצודת פראג, ולאחר מכן כוחותיו של אוטו פעלו בארצות הבוהמיות. לבסוף בשנת 978, בולסלאוס נשבע אמונים חגיגית לקיסר בחגיגות הפסחא בקוודלינבורג.