cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ידיעות עיריית תל אביב
הקמת העיתון
בעיתון היה מדור מיוחד אשר הציג את "השאלות והעובדות שעל הפרק"; למשל, הבטחת המים והאור לשכונות העיר, רישיון להקמת מרחצאות על חוף הים, הקמת השוק העירוני, הוצאת ספר לרגל עשור להקמתה של תל אביב, וכן מדור מיוחד שעסק בענייני התקציב. בנוסף הכיל העיתון מדור מיוחד אשר פירט את קבלות הפנים והביקורים הרשמיים שהיו בתל אביב בשנה החולפת, וכן רשימת התקנות שהתגבשו והוגשו לשלטונות הבריטיים לקראת ההכרזה על תל אביב כמועצה מקומית. העיתון היה בפורמט A5, כלל 24 עמודים והופץ בכמה מאות עותקים.
ארבע המהדורות נדפסו בבית הדפוס של א' איתן וס' שושני ביפו. החל מאוגוסט 1922 הפסיק העיתון את פעולתו מאחר שמזכירות העירייה התקשתה להכין את החומרים לדפוס ולא נמצא אדם אשר יוכל לרכז את עריכת העיתון.
תקופת פעילותו השנייה
בשנת 1925 החליט מאיר דיזנגוף לחפש מועמד לעריכת העיתון על מנת שיוכל לחדש את פעילותו. לאחר חיפושים נבחר שמואל טשרנוביץ לתפקיד העורך, והעיתון חידש את פעילותו. לאחר ריכוז החומרים יצאה לאור המהדורה הראשונה תחת עריכתו של טשרנוביץ ב-1 בספטמבר 1925 (החמישית במספר) והיא הכילה כ-28 עמודים בגודל A3. העיתון הודפס בבית הדפוס השיתופי של "הפועל הצעיר", והופץ לראשונה למנויים בתשלום (חמישה גרושים מצריים למהדורה, בעבור 25 גרושים מצריים לתקופה של רבעון ובעבור 100 גרושים מצריים לשנה), ואף היו ניסיונות לשווקו להפצה לגורמים יהודים רשמיים בישראל ומחוצה לה, לקהילות היהודיות בארצות הברית, בריטניה, ברית המועצות ועוד. בפתח הגיליון הוצג מאמר מערכת לא חתום שככל הנראה נכתב על ידי טשרנוביץ.
בניגוד למהדורות הקודמות אשר נהגו לפרסם החלטות יבשות של מועצת העירייה והנהלתה, במהדורה זאת פורסמו גם ידיעות עדכניות על היישוב העברי, פרסום אירועים שונים שנערכו בעיר, מסמכים שונים ואף מדור אשר ניתח את החלטותיה של מועצת העיר ונקרא "חומר לתולדות תל אביב מתוך זיכרון דברים וע"פ פרוטוקולים של אחוזת בית".
עוד הופיע במהדורה זאת מסמך בשם "הפרובלמטיקה של תל אביב" שהיה תזכיר שניסח ראש העיר דיזנגוף והוגש לממלא מקום הנציב העליון, הקולונל סטיוארט סיימס בעת ביקורו בתל אביב ב-3 ביולי 1925 בו הציג דיזנגוף את הבעיות איתן מתמודדים תושבי תל אביב אל מול האוכלוסייה הערבית, וכן את הפרעות והמאורעות שאירעו כלפי האוכלוסייה העברית בתקופה שבין 1921–1925.
החל מהמהדורה השנייה צורפו מדי פעם למהדורות חוברות מוסף אשר הוקדשו לנושאים שונים כמו "שאלת הבניין בתל אביב" אשר עסקה באופי תכנון הבנייה ותכנון האוכלוסייה בעיר וצורפה למהדורה השנייה של העיתון. החל מהמדורה התשיעית של העיתון החלו להופיע בו גם הודעות וכרוזים של העירייה והודעות של ראש העיר, למשל מודעה עירונית מספר 16 שקראה לתושבים למנוע בזבוז מים או מודעה 24 שעסקה בפרסום בדבר קביעת התכנון העירוני של "דרך יפו - פתח תקווה".
החל מהמהדורה ה-12 של העיתון אשר ראתה אור ב-2 במאי 1925 הופיע גם שמו של דוד בלוך כעורך האחראי של העיתון והעירייה החלה להפיץ את העיתון לגורמים רבים בישראל ומחוצה לה
החל מהמהדורה ה-16 החל להופיע בעיתון מדור פרסומי אשר הכיל מודעות של חברות ופרטיים בעיסוקים שונים.
עד שנת 1928 יצאו לאור סך הכל כ-24 מהדורות של העיתון, אך באותה שנה חלה טשרנוביץ והפצת העיתון נפסקה בפעם השנייה עד לשנת 1932.
החזרה לפעילות של העיתון
בשנת 1932, ולאחר הפסקת פעילותו של העיתון לארבע שנים בעקבות מחלתו של טשרנוביץ, החליטה הנהלת העירייה לחדש את פעילותו של העיתון והחלה לחפש מועמדים לתפקיד העורך. ביוני 1932 מונתה ועדה ל"איוש עורך לידיעות העירייה" והיא החלה לראיין מועמדים שונים אשר פנו אליה בבקשה להתמנות לתפקיד. באותה התקופה המליץ הסופר חיים נחמן ביאליק לדיזנגוף למנות את הסופר א"ז בן ישי לתפקיד העורך. דיזנגוף נפגש עם בן ישי והמליץ לו להגיש את מועמדותו לתפקיד. ב-25 באוגוסט הגיש בן ישי את מועמדותו לתפקיד באופן רשמי להנהלת העירייה ובחודש ספטמבר אישרה הוועדה את מינויו של בן ישי לתפקיד העורך, בעיקר לאור המלצתו החמה של דיזנגוף.
באוקטובר 1932, יצאה לאור המהדורה הראשונה בעריכתו של בן ישי. העיתון שינה את אופיו והחל לפרסם מאמרים קצרים בעניינים מנהליים שעמדו על הפרק, הרצאות כלליות במועצה העירונית, תמצית מקוצרת של ישיבות המועצה והחלטותיה, סקירה קצרה על עבודת הוועדות ועל עבודתן של מחלקות העירייה, פרסומים ממוסדות הנתמכים על ידי העירייה כמו מוזיאונים, ספריות וכו', עדכונים לגבי מצב התעשייה והמסחר בתל אביב, עדכונים על המתרחש במועצות ועיריות אחרות, חידושים ותיקונים בעיריות מתוקנות ברחבי העולם, פרסום סטטיסטיקות בדומה למפקד האוכלוסין המתקיים בימנו, תמצית מאמרים שהתפרסמו בעיתונות אחרת בישראל ומחוצה לה בדבר העיתון או העיר תל אביב, פרסום חוקי עזר חדשים ופרסום קטעי עבר של העיר תל אביב. העיתון יצא לאור אחת לשבועיים או אחת לחודש כגיליון כפול, ומספורן של המהדורות אופס בכל תשרי - במהדורת ראש השנה.
הגרסה החדשה של העיתון קיבלה מעמד חשוב אצל ראשי העיר, בראש ובראשונה אצל דיזנגוף, והם ביקשו לראות בעיתון לא רק כלי ביטוי של תושבי תל אביב, אלא אף כלי ביטוי של כלל היישוב היהודי בארץ ישראל תחת שלטון המנדט.
דיזנגוף התגייס לא אחת לקדם את העיתון, ואף פנה במכתבים לראשי עיריות ברחבי הארץ, מפעלים וארגונים בבקשה להעביר לעיתון ידיעות עדכניות, לחתום על מנוי לעיתון ולפרסם בו מודעות, ולקהילות היהודיות בתפוצות בקריאה להימנות עם מנויי העיתון בעלות של דולר אמריקאי אחד לשנה.
במהדורה הראשונה שהופקה באוקטובר 1932 פרסם דיזנגוף את ברכתו לרגל הוצאת המהדורה. הייתה זאת הפעם הראשונה בה פרסם דיזנגוף בעצמו מאמר בעיתון והוא, בעידודו של בן ישי פתח את הדלת לאנשי ההנהגה הספרותית, התרבותית, הכלכלית והמדינית לכתוב בעיתון. גם ראש העיר ישראל רוקח התגייס למען הפצת העיתון ובשנת 1938 פנה לשורה של חברות גדולות בתל אביב בבקשה שיפרסמו בעיתון העירייה. לעיתים צורפו למהדורותיו הקבועות של העיתון חוברות זיכרון לתוספות מיוחדות לאירועים היסטוריים וחגיגיים, כך למשל בין היתר יצאה החוברת לרגל 25 שנותיה של תל אביב, חוברת דיזנגוף למלאת 75 שנה להולדתו וחוברת האבל לזכרו של דיזנגוף.
כך למשל בפתח הגיליון הראשון של העיתון בשנת 1940 אשר הופץ רק בנובמבר, הסביר ראש העיר רוקח במאמר שפרסם כי מאז חידש העיתון את פעילותו ב-1932 גדלה האוכלוסייה מ-52 אלף איש ל-170 אלף, השטח העירוני גדל באלפי דונמים. הוא כתב במאמרו כי העיתון תיעד את התפתחותה של תל אביב והפך למעין אנציקלופדיה שוטפת של העיר ולספר הימים של ההולך ונעשה. הוא ציין כי על דפי העיתון נצררו למשמרת ולזיכרון חיי תל אביב על אורחותיהם וצלליהם בתקופה המכריעה ביותר. לכותב קורות העיר העברית, לחוקריה וללומדיה לא תהיה האפשרות לוותר על מקור חשוב מעין זה ולכן בוצע השינוי בתבניתו, הדפסתו על נייר פשוט וצמצום בתמונות.
בקשתו של בן ישי לשינוי שמו של העיתון
בשנת 1936, לרגל הוצאתה של המהדורה החגיגית שהופצה לכבוד השנה השביעית להוצאת העיתון (כשבמניין זה נספרו השנים בהן העיתון יצא לאור בעריכתו של טשרנוביץ), פנה בן ישי להנהלת העירייה וביקש לשנות את שם העיתון ל"העיר תל אביב". בן ישי טען במכתבו כי השם "ידיעות עיריית תל אביב" התאים לעיתון בשנת 1927, אך אינו מתאים לעיתון בעת הזאת מאחר שהעיתון התרחב גם בצורה וגם בתוכן. הוא טען שהשם ארוך וקשה לביטוי בעיקר לעולים חדשים. בנוסף טען בן ישי כי לא יעלה על הדעת מבחינה עברית יבואו שלוש סמיכויות בזו אחר זו, ידיעות - עיריית - תל אביב, ועל כן יש לכתוב "הידיעות של עיריית תל אביב" או לחלופין "ידיעות העירייה של תל אביב". בקשתו של בן ישי לשינוי שמו של העיתון נדחתה, והוא נשא את שמו המקורי עד לסגירתו בשנת 1955.
באוקטובר 1949 קיבלה ממשלת ישראל החלטה על איחוד העיר יפו עם תל אביב, ואז הוספה לשם העיתון המילה "יפו", והוא נקרא "ידיעות עיריית תל אביב - יפו".
סגירת העיתון
לאחר מלחמת העולם השנייה ובעקבות מלחמת העצמאות והימים שלאחר קום המדינה, סבל העיתון מבעיות תקציביות. בן ישי קבל על צמצומים שנעשו בעיתון הן מבחינת תקציבים והן מבחינת כוח האדם. הוא הרבה להתלונן בפני ראש העירייה רוקח, ולאחר מינוי לתפקיד שר הפנים, בפני ראש העירייה חיים לבנון.
בין בן ישי ללבנון לא שררו יחסים חמים, בן ישי פנה במספר מכתבי תלונה לחיים לבנון אך לרוב בקשותיו לא נענו והוא נאלץ להסתדר תחת התנאים שהיו קיימים באותה העת.
עין שוקו
עין שוקו או בשמו המקורי עין א-תינה ולאחר מכן מעיין התאנה, הוא מעיין הנובע בשטחה של שמורת הטבע מצוקי האון מתחת לקיבוץ מבוא חמה בדרום רמת הגולן. המעיין קיבל את שמו החדש לזכר סמל ראשון מתן גדרי (שכונה בפי חבריו "שוקו"), מפלס"ר נח"ל, שנהרג בחברון ב-8 ביוני 2003.
ידיעות עיריית תל אביב
סגירת העיתון
בשנת 1955, וללא הודעה מוקדמת, הפסיק העיתון לצאת לאור לאחר 32 שנות פעילות.
עין שוקו
המעיין נובע כקילומטר ממערב לקיבוץ מבוא חמה, במדרונות רמת הגולן שמעל הכנרת, בספיקה ממוצעת של מטר מעוקב אחד לשעה. מימי הנביעה מובלים בצינור אל תוך בריכת אבנים ובטון השוכנת ברחבה מוקפת עצים ושיחים. במקום שלטים המספרים את סיפורו של מתן גדרי, וכן ספסלים ושולחנות. מצידו המערבי של האתר נשקף נוף הכנרת, והרי הגליל מהר תבור ובקעת יבנאל בדרום ועד הר מירון ועמק החולה בצפון. סביב המעיין צומחים מספר עצי מילה סורית ואקליפטוס, וכן מספר מינים האופייניים לבית גידול לח כמו נענע משובלת וסוף מצוי.
נמל התעופה סוברנבהומי
נמל התעופה בנגקוק סוּבַרנַבהוּמִי (נהגה סוּאַנָפְּהוּם; בתאית: ท่าอากาศยานสุวรรณภูมิ) הוא נמל התעופה הגדול בתאילנד ואחד משניים המשמשים את מטרופולין בנגקוק (האחר הוא נמל התעופה דון מואנג).
נמל התעופה נפתח לטיסות פנימיות ב-15 בספטמבר 2006, ולטיסות בינלאומיות ב-28 בספטמבר. הנמל משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות התעופה אוריינט תאי איירליינס, אסיה אטלנטיק איירליינס, ביזנס אייר, בנגקוק איירווייז, ג'ט אסיה איירווייז, תאי איירווייז אינטרנשיונל, ותאי סמייל.
שדה התעופה ממוקם בטמבון ראצ'ה טאווה (Racha Thewa) שבאמפור בנג פלי שבמחוז סמוט פרקן, ומרוחק כ-25 קילומטרים מזרחית למרכז העיר בנגקוק.
השם סוברנהומי נבחר על ידי מלך תאילנד, ראמה התשיעי, ומשמעותו "ארץ הזהב" בסיפורי הג'טקה ובמילינדה פנהא; טקסטים חשובים של הבודהה.
מבנה טרמינל הנוסעים תוכנן על ידי האדריכל הגרמני־אמריקני הלמוט יאן, והוא נבנה על ידי תאגיד איטו JV. מגדל הפיקוח שגובהו 132.2 מטרים, הוא הגבוה בעולם. מבנה הטרמינל ששטחו 563,000 מ"ר, מדורג כמבנה הרביעי בגודל השטח הבנוי בעולם.
נמל התעופה מדורג במקום ה-9 ברשימת שדות התעופה העמוסים בעולם, והתשיעי ביבשת אסיה, בשנת 2016 עברו בנמל 55,892,428 נוסעים, ב-336,345 תנועות מטוסים.
קוד היאט"א של נמל התעופה; BKK, נלקח מנמל התעופה דון מואנג, לאחר שהפסיקו להשתמש בו לטיסות בינלאומיות מסחריות.
רכישת הקרקע ותכנון ראשוני
התכנון הראשוני לבניית נמל תעופה בינלאומי לבנגקוק, החל בשנות השישים המוקדמות. התקדמות הפרויקט הייתה אטית מתחילה. בשנת 1968, התחייבו המתכננים, כי הפרויקט יצא אל הפועל בתוך שבע שנים.
בשנת 1973 נרכשו 8,400 דונם קרקעות, עליהם תוכנן להיבנות שדה התעופה. באוקטובר 1973 התרחשה מהפכת 1973, השלטון הצבאי הופל, ראש הממשלה הגנרל תאנום קיטיקאצ'ון עזב את המדינה, והפרויקט נגנז.
תחילת הבנייה
בשנת 1996 הוקמה חברת "נמל התעופה החדש של בנגקוק" (New Bangkok International Airport, NBIA) והיא החלה בקידום התוכנית. אי יציבות פוליטית וכלכלית בתאילנד, ובעיקר המשבר הפיננסי באסיה שהתרחש בשנת 1997, גרמו להאטת קצב התקדמות הבנייה.
בשל מיקום הנמל, באזור ביצה גדולה בשם נונג נוהאו (หนอง งูเห่า), נמשך הליך הכשרת הקרקע חמש שנים (1997-2001).
שש שנים לאחר שהוקמה NBIA, בחודש ינואר 2002 תחת פיקוח ממשלתו של תאקסין צ'ינוואט, החלה בניית הנמל. בשנת 2005 הועבר ניהול הפרויקט והפיקוח עליו לחברת נמלי התעופה של תאילנד (Airports of Thailand PLC), וחברת NBIA פורקה.
חמישים אחוזים מעלויות הבנייה מימנה רשות שדות התעופה התאילנדית, ואת היתר מימן הבנק היפני לשיתוף פעולה בינלאומי (Japan Bank for International Cooperation (JBIC)).
פתיחת הנמל
שדה התעופה תוכנן להיפתח בסוף שנת 2005, אולם חריגות בתקציב, ליקויי בנייה, וטענות על שחיתות, עיכבו את התקדמות הפרויקט.
במהלך הבנייה התגלה כי נמל התעופה נבנה על גבי בית קברות עתיק, פועלי בניין שעבדו במקום טענו כי ראו שדים ורוחות רעות במקום. ב-23 בספטמבר 2005, ערכה רשות שדות התעופה טקס גדול, במהלכו 99 נזירים בודהיסטים התנצלו בפני הרוחות, ובקשו מהם לבטל את המזל הרע שרדף את הפרויקט במשך כארבעים שנה.
טיסות המבחן הראשונות בוצעו על ידי שני מטוסים של תאי איירווייז, והם נערכו ב-29 בספטמבר 2005, המועד האחרון שבו השדה היה אמור להיפתח.
ב-3 וב-29 ביולי 2006, נערכו בדיקות מלאות לשדה. שש חברות תעופה תאילנדיות, אייר אסיה תאי, בנגקוק איירווייז, נוק אייר, תאי איירווייז אינטרנשיונל, One-Two-Go, ו-PB אייר, החלו לטוס מנמל התעופה לכעשרים יעדים פנימיים.
ב-15 בספטמבר 2006, החלה חברת התעופה הזולה ג'טסטאר אסיה איירווייז להפעיל טיסות יומיות מנמל התעופה לסינגפור. באותו היום החלה גם תאי איירווייז להפעיל טיסות פנימיות לאובון רטצ'טהאני, פיטסאנולוק, וצ'יאנג מאי. חברת התעופה בנגקוק איירווייז העבירה את פעילותה לנמל החדש ב-21 בספטמבר, אייר אסיה ואייר אסיה תאי ב-25 בספטמבר, ונוק אייר ב-26 בספטמבר. בשלב זה הוקצה לנמל התעופה קוד יאט"א זמני; NBK.
נמל התעופה סוברנהומי נפתח רשמית ב-28 בספטמבר בשעה 03:00, משעה זו הופנו לסוברנהומי כל הטיסות שיועדו לדון מואנג. טיסה LH8442 של לופטהנזה קרגו ממומבאי, שנחתה בשדה ב-03:05 הייתה הטיסה הראשונה שנחתה בשדה. טיסת הנוסעים הראשונה שנחתה בשדה הייתה טיסה VV171 של אארוסוויט, הטיסה הגיעה מקייב בשעה 04:30. טיסת המטען הראשונה שיצאה משדה התעופה הייתה של סעודי ערביין איירליינס, שהמריאה בשעה 05:00 לריאד. טיסת הנוסעים הראשונה שהמריאה משדה התעופה הייתה טיסה VV172 של אארוסוויט, הטיסה המריאה לקייב בשעה 05:30.
קשיים ראשונים
פתיחת הנמל לוותה בתקלות רבות. ביום הראשון להפעלתו, נודע על עיכובים רבים בקבלת המטען. מזוודות הנוסעים בטיסה הראשונה שנחתה בנמל, הגיעו רק כשעה לאחר הנחיתה. כמו כן, נוסעים במספר טיסות קיבלו את מטעניהם רק לאחר שלוש שעות. טיסות רבות עוכבו, תאי איירווייז לבדה טענה כי 17 מתוך 19 טיסותיה ביום עוכבו. תקלות נוספות נתגלו במערכות המחשוב בדלפקי הצ'ק אין, וצוותי הקרקע מילאו את כרטיסי העלייה למטוס ידנית. בשלטים האלקטרוניים המציגים את זמני הטיסות הופיע מידע שגוי, דבר שגרם לבלבול רב.
חודשיים לאחר פתיחת השדה ותקלות רבות עדיין לא טופלו, חברות התעופה ובמיוחד חברות התעופה הזולות קראו לפתוח מחדש את דון מואנג. ב-16 בפברואר 2007, החליט ראש הממשלה הזמני צ'ולנונט סוריוד לפתוח מחדש את דון מואנג לטיסות פנים.
בעיות באספלט
לאחר שנתגלו סימני לחץ במספר מקומות בנתיבי ההסעות, ערכו חוקרי המכון ההנדסי התאילנדי בדיקות מקיפות בסוף שנת 2006. בבדיקות נתגלו סדקים בחמישה מתוך ששת מסלולי ההסעה, כן נתגלתה סמוך לעמדת ההמראה. החוקרים ציינו כי זו תופעה נפוצה, וכי נדרשת תחזוקה שוטפת על מנת למנוע מצב שכזה בעתיד. מלבד עיוותים אלו, שני המסלולים היו במצב מבני טוב.
בדיקות נוספות מצאו כי הסדקים במסלולי ההסעה, נגרמו כתוצאה מחדירת מים בין שכבת מלט הטיח שבאספלט, לבין שכבת החצץ והבינדר שתחתיה, תופעה המכונה "סטריפינג". בבדיקות עלה כי תמהיל החומרים מהם הורכבו שכבות האספלט, היה במצב תקין.
חקירות מפורטות גילו, כי חלחול המים לאורך שפת המסלול, מצביע על כך שכמות מים גדולה נשארה בשכבת החול (השכבה התחתונה של המסלול). נמצא גם, כי המים נאגרו באופן שווה בין חלקי המסלול. ממצאי החקירה היו שנויים במחלוקת בין מספר מומחים.
בנובמבר 2006, שיגר המכון ההנדסי התאילנדי אזהרה רשמית ל-AOT, על הצורך בפעולה מידית לניקוז המים הכלואים באספלט.
בינואר 2007 התגלו גם במסלול ההמראה המזרחי סדקים, והוא היה אמור להיסגר על מנת לאפשר את תיקון הליקויים. אולם רשות נמל התעופה טענה ששדה התעופה בטיחותי, והתנגדה להצעה של נציגי חברות התעופה לסגור את השדה ולהעתיק את הפעילות לדון מואנג עד שיתוקנו הליקויים. לעומת זאת, ב-27 בינואר 2007, סירבה מחלקת התעופה האזרחית, לחדש את אישור הבטיחות של שדה התעופה. הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO) דורש ששדות תעופה בינלאומיים יחזיקו באישורי בטיחות, אולם סוברנבהומי ממשיך לפעול מאחר שתאילנד לא קיבלה את חוקי הארגון.
פתיחת דון מואנג לטיסות פנים
בינואר 2007 הודיעה תאי איירווייז, כי היא מתכננת להעביר חלק מטיסותיה הפנימיות בחזרה לדון מואנג. שלושה ימים לאחר מכן, המליץ משרד התחבורה לפתוח את דון מואנג באופן זמני, תוך תיקון הליקויים בסוברנבהומי. באותו הזמן הפעילה תאי איירווייז את כל טיסותיה הפנימיות מדון מואנג, למעט היעדים שבהם תנועה בינלאומית גדולה כצ'יאנג מאי ופוקט. ב-28 במרץ 2009, העבירה תאי איירווייז את כל פעילותה הפנימית חזרה לסוברנבהומי. חברת התעופה בנגקוק איירווייז, תכננה גם היא לעבור לדון מואנג, אולם בהמשך זנחה את התוכנית.
בינואר 2010, העבירו One-Two-GO ונוק אייר את כל טיסות הפנים שלהן לדון מואנג. טיסותיה של One-Two-GO שנסגרה ביולי 2010, מופעלות על ידי אוריינט תאי איירליינס מדון מואנג.
באוקטובר 2012 העבירה גם אייר אסיה תאי את פעילותה לדון מואנג.
תיקון ושדרוגים
רשות שדות התעופה של תאילנד, גילו כי עלות תיקון הליקויים תהיה פחות מאחוז מעלות הנזקים שעלולים לקרות בתוך חמש שנים. ד"ר נארופול צ'איוט, חבר בוועדת הפיקוח על התקלות העריך כי 70% מהליקויים תוקנו עוד בשנת 2007.
הגנה משיטפונות
מיקום שדה התעופה; באזור קו פרשת המים, ננקטו צעדים רבים על מנת להתגונן מהצפות. שדה התעופה מוקף בתעלת ניקוז שעומקה שלושה מטרים, ואורכה 23.5 קילומטרים. בתוך שטח השדה קיימות תעלות רבות, המתנקזות לשישה מאגרי מים. מאגרים אלו יכולים להכיל עד 4 מיליון קוב. בצידו הדרומי של שדה התעופה, נמצאות שתי תחנות שאיבה, המסוגלות לשאוב 12 מ"ק בשנייה. המים הנשאבים, מופנים לשתי תעלות; Khlong Lat Krabang ו-Khlong Bang Chalong, שזורמות דרומה לעבר מפרץ תאילנד.
השתלטות PAD על שדה התעופה
בערבו של ה-25 בנובמבר 2008 השתלטו חברי הברית העממית לדמוקרטיה (PAD) על שדה התעופה, במה שכונה "מבצע הירושימה". אלפי חברי PAD, לבושים בבגדים צהובים, חסמו את הכביש הראשי המוביל לשדה התעופה. חברי ה-PAD השתלטו על מאות שוטרים חמושים בציוד לפיזור הפגנות, ומנהיגיה נסעו בניידות משטרה, וקראו להפלת הממשלה. כל הטיסות לסוברנבהומי בוטלו באחת, ואלפי נוסעים נתקעו בשדה.
בשעה 4:30 ב-26 בנובמבר נשמעו שלושה פיצוצים בקומה הרביעית של הטרמינל, פיצוץ נוסף נשמע בסביבות השעה 6 בבוקר, בפיצוצים נפצעו מספר בני אדם. סיבת ההתפוצצויות לא התבררה, כיוון שה-PAD לא אפשרו למשטרה להיכנס לשדה.
ה-PAD הפך לסמכות דה פקטו על השדה. רשות שדות התעופה שפתחו את הבסיס הצבאי יו-טפאו, כתחליף לסוברנבהומי, הפצירו במפגינים לשחרר כמאה מטוסים ריקים שנותרו בשדה.
ניסיונות לפנות את ה-PAD
ב-26 בנובמבר הוציא בית המשפט האזרחי, צו מניעה המורה ל-PAD לפנות את מתחם הנמל. הצו הונח על דלתות בתיהם של מנהיגי המרד, ללא כל יחס מצידם.
בערב ה-27 בנובמבר הכריזה הממשלה על עוצר באזור שדות התעופה הכבושים, העוצר אסר על התכנסות של יותר מחמישה בני אדם. הממשלה הורתה למשטרה לפנות את המפגינים. חיל הים הצטרף לכוחות המשטרה בסוברנבהומי, וחיל האוויר בדון מואנג. דובר צבא תאילנד הוציא הודעה בה ציין כי "הצבא לא מסכים עם השימוש בכוחותיו כדי לפתור את המשבר. הצבא לא רוצה לבצע זאת, והוא לא מתאים לכך."
מנהיג ה-PAD, סוריאסאי קטאסילה (Suriyasai Katasila), הודיע כי ארגונו יילחם בכוחות המשטרה. סוריאסאי איים להשתמש במפגינים כמגן אנושי, אם המשטרה תנסה לפזר את המפגינים בכוח. כל בכיר בארגון הוקף במגן אנושי שכלל כ-300–400 בני אדם. עיתונאים זרים שנכחו בנמל התעופה דיווחו, כי ה-PAD הציע לנוסעים להצטרף אליהם תמורת תשלום. תוספת תשלום ניתנה להורים לתינוקות וילדים, על מנת שיביאו את ילדיהם.
משטרת תאילנד פרסה מחסומים בכבישים המובילים לנמל התעופה. בביקורות שנערכו במחסומים נמצאו אקדחים, רוגטקות, תחמושת, תת מקלע עוזי, אפודים, מוטות מתכת, וגרזנים.
במחסום שהוצב במרחק שני קילומטרים מהשדה, תקפו חברי ה-PAD את כוחות המשטרה שהיו בו, והמשטרה נסוגה. מאוחר יותר הגיע לזירה קצין בכיר במשמר הגבול, מייג' סומפופ נאדי (Maj Sompop Nathee), והוא נעצר על ידי כוחות ה-PAD. נאדי נלקח אל שדה התעופה, שם נחקר על ידי בכירים בארגון.
פשע ושחיתות בנמל
לאחר שהתקבלו דיווחי תיירים על גנבת מטען, הוצא צו המחייב את עובדי המטען בשדה, ללבוש בגדים בלי כיסים.
בשנת 2009 הוציאה ממשלת אירלנד אזהרת מסע המזהירה את אזרחיה לגלות משנה זהירות בעת הביקור בחנויות הדיוטי פרי בשדה. בהודעה נאמר כי "התקבלו דיווחים על קונים תמימים שהואשמו בגנבה, ואיימו עליהם שאם לא יודו באשמה יכלאו למספר חודשים, אלא אם יודו באשמה וישלמו קנסות גבוהים".
בריטניה ודנמרק פרסמו אזהרות באתרי האינטרנט שלהן, בהן נכתב כי קשה להבחין בתחומי החנויות באזור הדיוטי, וכי על הקונים להיות ערניים ולא לצאת מהחנויות עם מוצרים שלא שולמו.
טיסות לישראל וממנה
אל על מפעילה 6 טיסות שבועיות בין הנמל לתל אביב. הטיסות מבוצעות במטוסי בואינג 787 ובואינג 777.
מס יציאה
לא קיים מס יציאה
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה בנגקוק סוברנהומי באתר Airliners.net מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה בנגקוק סוברנהומי באתר jetphotos
בתי וילארד
בתי וילארד (באנגלית: Villard Houses) הוא מבנה היסטורי השוכן בשדרת מדיסון שברובע מנהטן שבניו יורק. הבתים תוכננו במקשה אחת על מנת לדמות אחוזה רחבת ידיים בסגנון נאו-רנסאנס איטלקי, אם כי בפועל היו אלה שישה בתים פרטיים נפרדים המקיפים חצר פנימית. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נבנה במתחם גורד שחקים מודרני - מלון לוטה ניו יורק פאלאס. מבחינה חיצונית בתי וילארד שומרו כמעט בשלמותם.
הקמת בתי וילארד
הנרי וילארד, איש עסקים אמריקאי יליד ממלכת בוואריה, יזם את בנייתם של בתי וילארד בעת שכיהן כנשיא חברת התחבורה המסילתית נורת'רן פסיפיק ריילוויי. וילארד רכש חלקת אדמה בשדרת מדיסון במידטאון מנהטן, בין הרחובות 50 ו-51, מול קתדרלת פטריק הקדוש (המשתרעת על פני גוש בניינים שלם וכניסתה הראשית מצויה ברחוב המקביל – השדרה החמישית). הבעלים הקודמים של הקרקע קידמו תוכנית להקמת בית דירות בן תשע קומות, אך וילארד החליט להקים מקבץ של בתים פרטיים גדולים הבנויים סביב חצר פנימית הפתוחה לשדרה. ג'וזף מ. ולס, אדריכל ממשרד האדריכלים שהיה חדש באותה עת, "מק'קים, מיד ווייט", הופקד על תכנון המבנה. הבתים היו גדולים ומפוארים, נבנו בסגנון נאו-רנסאנס והתנשאו לגובה של 5 קומות. הם נבנו מאבנים בצבע חום כפי שהתעקש וילארד. בין אנשי המקצוע ששקדו על עיצוב הפנים של בתי וילארד היו האמן ג'ון לה פארגה, הפסל אוגוסטוס סנט גאודנס והצייר מייטלנד ארמסטרונג. מבחינה חיצונית המבנה היה סימטרי (במבט מהחזית), אך הבתים היו בגדלים שונים (חמש תוכניות שונות), אחד מהם גדול במיוחד - זה שהיה מצוי בפינת רחוב 50, ומיועד עבור וילארד.
בתי ויליארד בשנים 1884 - 1977
הנרי וילארד הכריז על פשיטת רגל זמן קצר לאחר השלמת הבנייה, ב-1884. הוא התגורר במקום חודשים ספורים ואז נאלץ לעזוב. ביתו נמכר לאליזבת מילס ריד, רעייתו של איל העיתונות וייטלאו ריד. ריד התגוררה בבית, שנודע כבית ריד, עד מותה ב-1931. בשנים 1943 עד 1945 בית ריד שימש כמועדון לנשות הצבא, לאחר שעבר את ההתאמות הנדרשות ואירח נשים בעלות של 50 סנט ללילה. הבעלות על בתי ויליארד החליפה ידיים פעמים רבות במהלך המאה ה-20. בשנים 1948 עד 1949 הארכידיוקסיה של ניו יורק רכשה את הבתים בזה אחר זה. היא מיקמה את משרדיה במקום והחזיקה בחמישה מהבתים. הבית השישי, זה המצוי בשדרת מדיסון פינת רחוב 51, היה בבעלות בית ההוצאה לאור רנדום האוס ושימש כמשרד – הוא נרכש מידי ג'וזף קנדי, אביו של ג'ון קנדי, ב-1946. משפחת קנדי רכשה את הבית לשם מגורים, אך לא עברה להתגורר בו מעולם. ב-1968 הוועדה לשימור אבני דרך בעיר ניו יורק הכריזה על המתחם כמבנה לשימור, ללא התנגדות של הבעלים. ב-1971 רכשה הארכידיוקסיה של ניו יורק את הבית השישי והאחרון – בית רנדום האוס. הרכישה התאפשרה בזכות תרומה של 2.25 מיליון דולר שהתקבלה מהנרי גייזמן. כשלוש שנים קודם לכן מפתח המקרקעין הארי הלמסלי, החל בניהול משא ומתן עם הארכידיוקסיה על רכישת המתחם כולו. הארכידיוקסיה מכרה את המתחם להלמסלי ב-1974 – למעשה, היא החכירה לו את הקרקע והמצוי מעליה בחוזה ל-99 שנים. המתחם כלל גם חלקת אדמה אחורית, בין הרחובות 50 ו-51. ב-1975 צורף המבנה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בארצות הברית.
הקמת מלון במתחם ובתי וילארד בהווה
הארי הלמסלי ראה בבתי וילארד מיקום מושלם להקמת מלון פאר בשל מיקומם בלב מנהטן וכך היה. על תכנון המיזם הופקדו משרדי האדריכלים "אמרי רות ובניו" וכן "הארדי הולצמן פייפר". בתי ויליארד שומרו מבחינה חיצונית, כאשר רק ה"גיבנת" - חלק משני הבתים העורפיים שבכיוון הנגדי לשדרת מדיסון - נהרסה (על מנת לאפשר הקמת מגדל בתכנון מלבני לכל גובהו) ולאחר הריסתה נותר מבנה בצורת האות חי"ת, כמעט כל המבנה המקורי. בצמוד למבנה נבנה מלון בן 51 קומות עשוי מתכת וזכוכית. בתי וילארד שומרו מבחינה חיצונית ונעשה מאמץ לשמר אותם גם מבחינה פנימית, אם כי חלק הארי של השטח הוקצה לשימוש המלון. הכניסה הראשית למלון מוקמה בשדרת מדיסון ואילו המעבר אליה נקבע דרך החצר הפנימית והדלתות המובילות אליה מצויות במקום בו שכנו בעבר שני הבתים העורפיים. הבנייה החלה ב-1977. בשטחים הנותרים נעשה שימוש מסחרי, כאשר בפינת רחוב 50, במקום בו היה מצוי בית רנדום האוס, התמקמה עמותה לשימור מבנים – האגודה לאמנות מוניציפלית של העיר ניו יורק (נוסדה ב-1893) – כחלק מעסקה שנרקמה בין הלמסלי לכוחות שפעלו לשימור המבנה. המשרדים הושכרו לעמותה תמורת סכום סמלי בחוזה ל-25 שנה ולאחר התקופה הזו העמותה עברה למשכן צנוע יותר והשטחים הוצעו להשכרה לשימוש מסחרי (משרדים ומסחר) בשוק החופשי. מלון הלמסלי פאלאס נפתח ב-1980 והיה לאחד המלונות המבוקשים והיוקרתיים במנהטן. ב-1992 נרכש המתחם כולו (בתי ויליארד, המלון ומבנה בן שתי קומות הצמוד למלון, ברחוב 50, ומשמש מסעדה) על ידי חברה בבעלות חסן אל-בולקיה, סולטאן ברוניי ושמו שונה למלון ניו יורק פאלאס. ב-2011 נמכר המלון לקבוצת נורת'ווד תמורת 400 מיליון דולר והקבוצה השקיעה 140 מיליון דולר בשיפוצו והוא כולל 909 חדרים וסוויטות. ב-2015 נמכר המתחם לרשת המלונות Lotte תמורת 805 מיליון דולר ושם המלון שונה לזה הנוכחי: מלון לוטה ניו יורק פאלאס.
ברונו גימראייש
ברונו גימראייש רודריגז מורה (בפורטוגזית: Bruno Guimarães Rodriguez Moura; נולד ב-16 בנובמבר 1997) הידוע בשם ברונו גימראייש, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בניוקאסל יונייטד ובנבחרת ברזיל.
קריירה
גימראייש נולד בשכונת סאו קריסטובאו, ריו דה ז'ניירו. ב-9 באפריל 2015, בגיל 17 בלבד, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באאודקס סאו פאולו כששיחק בשלוש הדקות האחרונות בניצחון 1–2 של קבוצתו על רד בול ברגנטינו במסגרת אליפות סאו פאולו.
אתלטיקו פרנאאנסה
ב-11 במאי 2017, הושאל לאתלטיקו פרנאאנסה עד אפריל 2018. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הברזילאית ב-17 ביוני 2017 בהפסד 0–1 לאתלטיקו גויאניינסה. ב-1 במרץ 2017, הוא נרכש על על ידי המועדון.
אולימפיק ליון
ב-29 בינואר 2020, חתם גימראייש באולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית, בחוזה לארבע שנים וחצי.
ב-21 בפברואר ערך הופעת בכורה בניצחון 0–2 על מץ. ב-29 בנובמבר כבש שער בכורה בניצחון 0–3 על סטאד ריימס.
ניוקאסל יונייטד
ב-30 בינואר 2022, חתם גימראייש בניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג, בחוזה לארבע שנים וחצי תמורת 40 מיליון ליש"ט, הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור שחקן במועדון מאז כניסת קרן ההשקעות הציבורית הסעודית למועדון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-8 בפברואר בניצחון 1–3 על אברטון. ב-10 במרץ כבש שער בכורה בניצחון 1–2 על סאות'המפטון.
נבחרת ברזיל
גימראייש יכול היה לייצג גם את נבחרת ספרד בטרם בחר לייצג את ברזיל.
הוא שיחק עבור נבחרת ברזיל עד גיל 23 בטורניר הקדם אולימפי CONMEBOL 2020. ב-17 ביוני 2021, הוא נכלל בסגל הנבחרת לאולימפיאדת טוקיו (2020).
בספטמבר 2020, זומן לסגל נבחרת ברזיל הבוגרת, לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2022 נגד בוליביה ופרו. הוא ערך הופעת בכורה בניצחון 2–0 על אורוגוואי ב-17 בנובמבר 2020.
אנפת זיגזג
אנפת זיגזג (שם מדעי: Zebrilus undulatus) היא מין של עוף מים ממשפחת האנפתיים החיה באמריקה הדרומית והיא המין היחיד בסוג Zebrilus, הקרוב מעט לאנפית ולאנפה המסורטטת. האנפה חיה לאורך ביצות טרופיות וביערות גשם, בעיקר סביב האמזונאס וממזרח להרי האנדים. האנפה נמצאת בקרבה לסיכון עקב הפגיעה בבית גידולה.
אנפת זיגזג חיה בבוליביה, ברזיל, קולומביה, אקוודור, גיאנה הצרפתית, גיאנה, פרו, סורינאם וונצואלה כשהטווח נע בעיקר עד לנהר האורינוקו במזרח ונהר הטפז'וס בדרום. במערב הטווח מגיע עד למרומי האנדים.
מאפיינים
זוהי אנפה קטנה מאוד שאורכה 28 עד 30 ס"מ ומשקלה הממוצע 123 גרם, כאשר שני הזוויגים דומים במראה ובגודל. צבעה של האנפה חום עם גב וכנפיים כהים בעלי פסים אורכיים בצבע חום-שמנת. הראש כהה וציצה זקורה שחורה המשווה מראה גדול יותר לראש. תחתית הבטן בעלת גוון קרם-בהיר. המקור חום וקצר יחסית, העיניים צהובות ואזור העיניים צהוב בהיר.
זוהי אנפה נחבאת אל הכלים החיה לבדה ומחפשת מזון בין הענפים הנמוכים של היערות והביצות הטרופיות. כאשר היא מבחינה בדג היא מקשתת את צווארה ומתקרבת לעבר המים, אז היא מכה בעוצמה בדג. בדרך זו היא תופסת גם חרקים ויצורים קטנים בין הענפים. האנפה ניזונה בין הענפים וכמעט שלא יורדת לקרקע.
סיב אוברי
סיב אוברי (בשוודית: Siv Märta Åberg Archibald; נולדה בשם Siv Marta Karlbom ב-7 במאי 1944) היא שחקנית שוודית.
ביוגרפיה
אוברי נולדה ביבלה כסיב קרלבום.
ב-1964 זכתה בתואר מיס שוודיה וייצגה את שוודיה בתחרות מיס תבל שם נבחרה לסגנית שלישית. השתתפה באותה השנה בתחרות מיס אירופה וזכתה במקום השלישי.
ב-1967 החלה לשחק במספר פרקים בסדרה באטמן בה שיחק אדם וסט ובשנה זו שיחקה גם בפרק של סדרת הפעולה של BBC "אני מרגל".
ב-1972 שיחקה בסרט הטלוויזיה "היה היה מזרן" "Once Upon a Mattress", המהווה עיבוד לקומדייה המבוססת על האגדה הנסיכה והאפון.
ב-1974 שיחקה בסרט "המורה" בו שיחקה גם מיס תבל מרלן שמידט.
ב-1976 הופיעה בתפקיד ללא קרדיט בסרט סרט אילם.
ב-1982 גילמה עוזרת בית בסרט הטלוויזיה "Drop-Out Father".
ב-1983 שיחקה את הנסיכה מרטה במיני סדרה רוחות מלחמה המבוססת על הרומן מאת הרמן ווק.
ב-1978 השתתפה בספיישל הטלוויזיוני "ארצות הברית נגד העולם" בה ידוענים מארצות הברית מתחרים במשימות ספורט נגד ידוענים ממדינות שונות ברחבי העולם.
אנפה לבנת-ציצה נמרית
אנפה לבנת-ציצה נמרית (שם מדעי: Tigriornis leucolopha) היא מין של עוף מים ממשפחת האנפתיים החיה ביערות מערב אפריקה והיא המין היחיד בסוגו., הקרוב מעט לאנפה מסורטטת. האנפה תוארה למדע בידי האורניתולוג הבריטי ריצ'רד באולדר שרפ.
תיאור
אנפה זו קטנה יחסית ומגיעה לאורך 66 עד 80 ס"מ. היא בעלת נוצות אפורות-חומות מסורטטות עם פסים לבנים לאורכה. האנפה בעלת ציצה לבנה, ממנה קיבלה את שמה אותה היא יכולה לפרוש בעת הצורך, בעיקר למטרות חברתיות. היא בעלת מקור ארוך בצבע חום-שחור אך ירוק-צהוב מלמטה. אחורי הראש והעורך שחורים והכנפיים מסורטטים. הרגליים אפורות וחסרות קרומי שחייה. אנפה זו נעה לרוב בין הענפים או ליד המים וכמעט שלא נעה על
אנפה זו לא נחקרה הרבה ומעט ידוע על אורח חייה, אך כנראה שהיא ניזונה מטרף סמוך למים, בעיקר של דגים וצפרדעים. היא חיה ביערות גשם, ביצות מיוערות, גדות נהר ובין מנגרובים, לעיתים סמוך לחופים בסנגל, גינאה-ביסאו, גינאה, סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קמרון וגבון.
פרס השלום הבין-לאומי לילדים
פרס השלום הבין-לאומי לילדים מוענק מדי שנה לילד אשר תרם תרומה משמעותית לקידום זכויות הילדים ושיפור מצבם של ילדים פגיעים, כגון יתומים, ילדים עובדים וילדים עם HIV/איידס. הפרס הוא יוזמה של "קרן הילדים", ארגון סיוע וסיוע בינלאומי לילדים באמסטרדם, הולנד.
היסטוריה
פרס השלום הראשון לשלום ילדים הושק בנובמבר 2005 במהלך פסגת העולם של חתני פרס נובל ברומא, מפגש שנתי של זוכי פרס נובל וארגונים בינלאומיים כגון UNICEF ו-Amnesty International. "אנו מקדמים בברכה את השקת פרס השלום לשלום הילדים במהלך פסגתנו", נאמר בהודעת הסיכום של הפסגה.
מיכאיל גורבצ'וב הציג את פרס 2005, שהוענק לאחר מותו לנקוסי ג'ונסון, נער דרום אפריקאי שהביא תשומת לב בינלאומית לילדים עם איידס וייסד את בית Nkosi's Haven לאימהות ולילדים. הזוכה מקבל 100,000 אירו תרומה לטובת פרויקט צדקה לילדים, כמו גם פסלון אשר נקרא Nkosi לכבודו ג'ונסון.
פרס 2006 הוענק על ידי חתן פרס נובל לשלום פרדריק וילם דה קלרק בטקס בבינהוף, מקום מושבו של הפרלמנט ההולנדי בהאג. פרס 2008 הוצג על ידי דזמונד טוטו.
פיינל רזולושן (דצמבר 2008)
פיינל רזולושן (דצמבר 2008) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling. האירוע נערך ב-7 בדצמבר 2008 באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה. האירוע היה האירוע החמישי בסדרת אירועי פיינל רזולושן ואירוע השלם וצפה האחרון שבו היה שימוש בזירה המשושת עד לקיום האירוע דסטיניישן X 2011. באוקטובר 2017, עם השקת רשת ה-Global Wrestling Network, האירוע התווסף לספריית תוכני ה-VOD של הארגון.
שבעה קרבות התנהלו באירוע. בקרב המרכזי, המיין איבנט מאפיה (בוקר טי, קווין נאש, סקוט סטיינר וסטינג) ניצחו את The TNA Front Line (AJ סטיילס, בראדר דיבון, בראדר ריי וסמואה ג'ו) בקרב ארבעה נגד ארבעה על אליפות העולם במשקל כבד של TNA. עוד ברשימת הקרבות, קורט אנגל ניצח את ריינו בקרב שבו מיק פולי שימש כעוזר השופט המיוחד, ביר מאני, אינק (ג'יימס סטורם ורוברט רוד) ניצחו את אביס ומאט מורגן ושמרו על אליפות הזוגות העולמית של TNA, ובקרב ה-Feast or Fired, קארי מן הוא זה שפוטר, בעוד שהרננדז, הומיסייד וג'יי לית'ל החזיקו במזוודות אשר העניקו להם קרב בעתיד על אליפות העולם במשקל כבד של TNA, אליפות ה-X דיוויז'ן של TNA ואליפות הזוגות של TNA, בהתאמה.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מתוכניות Impact.
לאסלו גראי
לאסלו גַרַאִי (בהונגרית: Garai László; בודפשט, 29 באוגוסט 1935) הוא פסיכולוג חוקר יהודי-הונגרי, סופר, דוקטור של האקדמיה ההונגרית למדעים, פרופסור באוניברסיטה בעל מלגת סצ'ני. אביו היה המשורר יאנוש גראי שנספה בשואה, רעייתו (ומחברת שותפה לכמה ממחקריו) היא מרגיט קצ'קי.
ביוגרפיה
לאסלו גראי נולד במשפחה יהודית כבנם של יאנוש גראי (1913–1945) ושל שרולטה אונגאר. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון גורקי היוקרתי הדו-לשוני (הונגרית-רוסית) ב-1954, ולאחר מכן סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת אטווש לוראנד (פילוסופיה ופסיכולוגיה) ב-1959. הוא הפך לדוקטורנט במדעי הפסיכולוגיה (פסיכולוגיה חברתית) ב-1968 ובשנת 1988 הגן על עבודת הדוקטורט שלו. לאחר פרישתו הרשמית לגמלאות גראי השתלב באוניברסיטת פץ' כפרופסור לכלכלה ב-1998.
גראי עבד כעמית מדעי של המכון לפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (בין השנים 1964-1971) ואחר כך היה עמית מדעי בכיר במכון של "האקדמיה הסובייטית להיסטוריה של המדע והטכנולוגיה" במלגת קלדיס היה שם עמית מחקר בכיר (1969-1970). הוא עמד בראש המחלקה המדעית של המכון לפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (1970–1978), ובמקביל עבד שם כחוקר בכיר (1970–1988), יועץ (1988–2001), ראש מחקר בתוכניות ההדדיות הרצופות של OTKA בפסיכולוגיה כלכלית.
מ-1970 עד 1985 היה חבר בוועדת הפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים, עד 1973 בוועדת הפסיכולוגיה של "ועדת ההסמכה המדעית" ובמועצת המנהלים של "החברה הפסיכולוגית ההונגרית" (עד 1980, ואז שוב בין 1988 לבין 1995). הוא ארגן ועד להתפטרותו ב-1979 עמד בראש המחלקה לפסיכולוגיית אישיות במכון לפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים. כמייצג את הונגריה השתתף בוועידה המדעית של אונסק"ו ב-1974 בפריז. הוא היה מארגן שותף של מפגש וישגראד מזרח-מערב ב-1974 שאורגן על ידי האגודה האירופית לפסיכולוגיה חברתית ניסיונית (EAESP) ובכנס בינלאומי ביוזמת קרן גורבצ'וב. גראי הוא חבר מייסד של הארגון הבינלאומי לתיאום חקר תורת הפעילות - ISCRAT - בשנת 1986 וחבר הוועדה המרכזת שלו עד 1997. הוא נשא את הנאום המרכזי בקונגרס הבינלאומי לתאוריית הפעולה. גראי הוא המייסד (1988) ויו"ר משותף של המחלקה לפסיכולוגיה כלכלית של החברה הכלכלית ההונגרית והחברה הפסיכולוגית ההונגרית (עד פירוק המחלקה ב-1995). הוא היה חבר במועצה המייעצת של שר האוצר ההונגרי בין השנים 1991-1994.
לאסלו גאראי מדבר וכותב ב: אנגלית, צרפתית ורוסית, קורא ב: גרמנית ואיטלקית.
פעילותו המדעית
לאסלו גראי:
1. פיתח ובדק את המתודולוגיה והתיאוריה של "הפסיכולוגיה האלטרנטיבית"  שקורט לוין פיתח בעבר בהתבסס על תוכנית מתודולוגית לפיה, בעקבות הדוגמה של הפיזיקה צריך להיפטר גם בפסיכולוגיה מדרך החשיבה האריסטוטלית, ולהחליף אותה במערכת חשיבה של גלילאו - תיאוריה, במסגרת המערכת התאורטית של לב ויגוצקי, שלפיה האדם מתייחס לאובייקטים הסביבתיים שלו כאל כלי וגם כאל אות. המתודולוגיה והתיאוריה של גראי מאפשרות להתמודד באופן אינטרדיסציפלינרי עם בעיות הנופלות בתחומים נפרדים של תפקיד והרגל שהפסיכולוגיה מסווגת שונה - או כלכלה, פילוסופיה או חקר המוח או מדע המדינה או חקר תרבות.
2. יישם גישה דו-מוקדית זו על השערת הצורך בחרות או ספציפית הצורך האנושי הבסיסי (SEAS), אשר מסבירה הן מה זהה לבעלי חיים ולבני אדם במבנה הצרכים והן מה מבדיל ביניהם. על פי ההשערה, ה-SEAS מפתח ומניע פעילות שמתבצעת על ידי אנשים בתיאום זה עם זה באופן שגוף הפעילות מורחב על ידי מכשירים מעשה ידי אדם ומערכת ההפעלה של האחרון מארגנת פרטים. לתוך מערכת תלויה הדדית. גראי פירש, בהתבסס על השערת SEAS, כיצד קורה לנוכח הופעתן וקיומן של נטיות היסטוריות, התייחסות לערכים אתיים ואסתטיים בציניות או בפנאטיות.
3. פיתח הלאה את ההשערה שלו לתיאוריה הנ"ל
4. יישם את התיאוריה שלו על עיבוד זהות חברתית והיסטורית
5. יישם את התיאוריה של המודרניזציה השנייה - ההיבט של ייצור וניצול משאבי אנוש כהון אנושי - בחקר יקומים שונים של תופעות המאה העשרים. :
פביאן וייר
מייג'ור גנרל פביאן וייר (Fabian Ware; 17 ביוני 1869 – 29 באפריל 1949) היה גנרל בריטי, מייסד ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
ראשית חייו
וייר נולד בבריסטול ולמד באוניברסיטת לונדון ובסורבון עד 1894. בעשר השנים הבאות שימש כסגן המנהל של מספר בתי ספר בבריטניה וכמפקח על בתי ספר. בשנים 1900–1905 מילא תפקידים בכירים במערכת החינוך של מחוזות הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית בדרום אפריקה.
ב-1899 החל וייר לפרסם מאמרים בעיתון המורנינג פוסט הלונדוני. ב-1905, לאחר שובו מדרום אפריקה, מונה לעורך העיתון והחזיק במשרה זו עד 1911. אז התמנה למנכ"ל של חברת מכרות קטנה (Rio Tinto).
מלחמת העולם הראשונה והקמת הוועדה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניסה וייר להתגייס לשירות צבאי, אך נדחה עקב גילו. הוא הצליח להתמנות כמפקד יחידת אמבולנסים של הצלב האדום הבריטי שהוצבה בצרפת. שם הושפע וייר עמוקות מעובדת היעדר כל מערכת לסימון ולרישום קבריהם של אלו שנפלו בקרב. וייר חש מחויב ליצור ארגון שיטפל במשימה זו במסגרת הצלב האדום הבריטי. עד שלהי 1915 רשם הארגון שהקים 31 אלף קברים. באותה שנה הכיר משרד המלחמה הבריטי בתועלת עבודתו וקיבל את יחידתו למסגרת הצבא הבריטי, תחת השם "הועדה לרישום קברים". בהנהגתו הפכה הוועדה לגוף מרכזי למסירת מידע לקרובי הנופלים בקרב.
עם התקדמות המלחמה הוטרד וייר מן השאלה מה יהיה טיפול הקבע בקברים בתקופה שלאחריה. בסיועו של אדוארד, הנסיך מוויילס, הוא גיבש הצעה להקמת גוף קבע שיטפל בכך. הצעתו נתקבלה וב-21 במאי 1917 הוקמה הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה באמצעות צו מלכותי (היא שינתה את שמה לשם הנוכחי ב-1960). כנשיא הוועדה נתמנה הנסיך אדוארד. שר המלחמה אדוארד סטנלי מונה ליושב ראש הוועדה ווייר מונה כסגן היושב ראש, תפקיד שמילא עד לפרישתו ב-1948. לאחר המלחמה הופקדה הוועדה על טיפול הקבע במצבות ובאנדרטאות ללמעלה ממיליון חללי צבאות האימפריה הבריטית. לאחר מלחמת העולם השנייה הגיע מספרם הכולל ל-1.7 מיליון. וייר צוין לשבח פעמיים ובסיום מלחמת העולם הראשונה הגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
וייר פעל ללא לאות לקידום פעולת הוועדה בנושאים שבטיפולה, ומילא תפקיד מפתח בגיבוש מדיניותה בנוגע אליהם, ובין השאר בנוגע לארכיטקטורה ולגינון של בתי הקברות של הוועדה והאנדרטאות שהקימה. הוא גייס לשם כך את מיטב האדריכלים הבריטים של התקופה. הוא גם מילא תפקיד חשוב במגעים עם ממשלות זרות לשם הסדרת והבטחת פעילות הוועדה בתחומן. ב-1937 פרסם וייר דין וחשבון על עבודת הוועדה עד אז תחת השם The Immortal Heritage.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה וייר למנהל שירות רישום הקברים והמידע במשרד המלחמה הבריטי, ובמקביל המשיך בכהונתו כסגן יושב ראש הוועדה.
וייר נפטר זמן קצר לאחר פרישתו ב-1948. קברו בחצר כנסייה כפרית בחבל גלוסטרשייר מסומן במצבה בתבנית העיצוב האחידה של מצבות הוועדה והוא מתוחזק על ידה. לוחות זיכרון לוייר נקבעו במנזר וסטמינסטר ובקתדרלת גלוסטר.
וייר כובד במספר תארים: עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (1917), עמית מסדר האמבט (1919), אביר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (1920) ואביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי (1922). כמו כן הוענקו לו תואר קצין גבוה של לגיון הכבוד הצרפתי, צלב המלחמה הצרפתי ותואר מפקד מסדר הכתר הבלגי.
Solo Dance
Solo Dance הוא סינגל של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי הדני, מרטין ינסן, שיצא, על ידי disco:wax, אולטרה מיוזיק ופולידור רקורדס, ב-4 בנובמבר 2016. השיר נכתב על ידי מרטין ינסן, לן דיסינג, מאדס דיהרברג ופיטר בירנסקוב, והופק על ידי מרטין ינסן ומאדס דיהרברג.
בתחילה, הזמרת בשיר נותרה אנונימית. בנובמבר 2017, היא נחשפה כזמרת הדנית תרזה רקס.
נכון לדצמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-650 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר, שבוים לע ידי ניקולס טוביאס, יצא לראשונה בערוץ היוטיוב של מרטין ינסן, ב-27 בינואר 2017. נכון לדצמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-64 מיליון פעמים.
אליפות אפריקה בכדורגל נשים 2014
אליפות אפריקה בכדורגל נשים 2014, היא אליפות אפריקה בכדורגל נשים ה-11 שארגנה קונפדרציית הכדורגל של אפריקה. הטורניר נערך בנמיביה מ-11 באוקטובר עד ה-25 באוקטובר 2014. האליפות שימשה כטורניר המוקדמות לגביע העולם 2015, שנערך שנה לאחר מכן בקנדה. נבחרת נמיביה העפילה אוטומטית לטורניר כמארחת, בעוד שאר שבע הנבחרות עלו מטורנירי המוקדמות שהחלו בפברואר 2014.
במשחק הגמר נפגשו ניגריה (בפעם התשיעית בתולדותיה) וקמרון - בהופעה שלישית בגמר. בסיום המשחק, שנערך באצטדיון בוינדהוק, ניצחה ניגריה 0-2, וזכתה בתואר בפעם התשיעית בתולדותיה. החלוצות דיזייר אופרנוזי ואסיסאט אושואלה, שכבשו את שני השערים בגמר, זכו בפרסי מלכת השערים והשחקנית המצטיינת של הטורניר, בהתאמה.
בעקבות מיקומן כשלוש הראשונות, העפילו ניגריה, קמרון וחוף השנהב ישירות לגביע העולם כנציגות קונפדרציית הכדורגל של אפריקה.
כובשות השערים
5 שערים 4 שערים 3 שערים
I Won't Break
I Won't Break (בעברית: אני לא אשבר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הרוסייה יוליה סמוילובה. השיר יצא לאור ב-11 במרץ 2018, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר ייצג את רוסיה באירוויזיון 2018.
אירוויזיון 2018
הופעתה של סמוילובה עם השיר צברה למעלה מ-5.2 מיליון צפיות.
רגשות בעבודה
רגשות המתבטאים במקום העבודה הם בעלי תפקיד חשוב בכל מה שקשור לאינטראקציות בינאישיות המתחוללות בתוך מקום העבודה ובין העבודה לעולם החיצוני, והם בעלי השפעה על העובדים, על ביצועיהם, וכתוצאה מכך על הארגון עצמו.
סוגי רגשות בעבודה
רגשות מוגדרים כתחושות פנימיות עזות, אשר מכוונות כלפי מישהו או משהו מסוים. ששת ממדי הרגשות כוללים: כעס, פחד, עצבות, אושר, סלידה והפתעה. לעומתם, מצב רוח הוא הרגשה שנוטה להיות פחות חזקה מאשר רגש, והיא חסרת גירוי בעל הקשר מסוים.
ישנה עדיפות מבחינת הארגון להפגנת רגשות מסוימים על מנת להציג חזות רגשית מסוימת בתוך הארגון ומחוצה לו במהלך אינטראקציות בינאישיות, על מנת לקדם את האינטרס של הארגון: להעלות את שביעות רצון הלקוח או את ההיענות ללקוח. עקב חשיבותם של הפגנה וניהול רגשות רצויים אלה, רגשות הפכו למרכיב שמשפיע בצורה חזקה על העובד, על ביצועיו, וכתוצאה מכך, על הארגון. התחשבות בסוג העבודה בזמן בחירת עובד לתפקיד, גורמת לרגשות להפוך לחלק מהדרישות לתפקיד, במקרה בו התפקיד דורש רמה מסוימת של הפגנת רגשות (למשל, יש צורך להיות חייכני ושמח על מנת לעבוד בפארק שעשועים של דיסנילנד). (ראו עבודת רגשות).
רגשות ושוויון בין המינים בעבודה
מין העובד הוא מרכיב מרכזי באנליזה של רגשות בעבודה. לרגשות יש תפקיד חשוב בשמירה על שוויון בין גברים לנשים בעבודה. לדוגמה: התפלגות המינים בעבודת רגשות (emotional labor) מהווה את הבסיס למבנה של הרבה מאוד חברות שירות.
נשים וגברים נבדלים בתגובות הרגשיות שלהם לאירועים, וביכולתם לזהות רגשות של אנשים אחרים. נשים, לרוב, מביעות יותר רגש מאשר גברים. הן חוות את הרגשות בעוצמה רבה יותר והבעת רגשות חיוביים ושליליים שכיחה יותר אצלן מאשר אצל גברים, חוץ מאשר רגש הכעס. בניגוד לגברים, נשים גם מדווחות על כך שהן מרגישות נוח בעת הבעת רגשות. נשים גם טובות יותר בקריאת רמזים לא וורבליים אצל אנשים אחרים.
בהפגנת רגשות בעבודת צוות, בעליל, הרגשות הגבריים נחשבים ליותר מקובלים. בעבודת צוות יומיומית, הפגנה של כעס ונמרצות, אשר מקושרים תרבותית להתנהגות גברית, נוטים להיות יותר מקובלים מאשר דמעות והפגנה של פגיעות, (אשר נחשבים בצורה מסורתית להפגנת רגשות נשיים). ההבדלה בין המינים באה לידי ביטוי ומשוחזרת גם בשפה של עבודת הצוות וגם באימון הצוות. שפת הקבוצה שמדברת על "שחקנים" ועל "מאמנים" מסמלת סביבה תחרותית בעלת אוריינטציה גברית של ספורט קבוצתי, ומאפיינת את עבודת הצוות כמשחק. עם זאת, עבודת צוות נחשבת לשיטת ניהול נשית, מכיוון שהיא שמה דגש על כישורים בינאישיים, רגשות ושיתוף פעולה.
עבודת רגשות
החשיבות של עבודה רגשית כמרכיב חיוני בביצוע אפקטיבי גורמת לכך שהבנת רגש הופכת לעניין מאוד רלוונטי בארגונים. עובד חווה עבודה רגשית כאשר הוא נדרש להפגין רגשות הרצויים מנקודת מבטו של הארגון במהלך ביצוע עסקאות בינאישיות. לדוגמה: דיילים ודיילות בחברת תעופה נדרשים להפגין שמחה, רופאים נדרשים להפגין נייטרליות רגשית. בעבודות מסוגים אחרים מצפים מהעובדים להיות מנומסים ואדיבים ולא עוינים באינטרקצותו בין העובדים בארגון.
מורכבות המשימה
מורכבות המשימה זהו הגורם הקובע בין רגשות המעלים פונקציונליות בעבודה לבין אלו שמורידים אותה. ככל שמשימה מורכבת יותר, כך קטנה רמת העוררות שיכולה להתבטא אצל העובד ועדיין לא להפריע לביצוע המשימה. רמה מינימלית של עוררות דרושה על מנת לבצע את העבודה בצורה טובה, רמות גבוהות של עורות יכולות להפריע ליכולת לתפקד, במיוחד אם העבודה דורשת תהליכים קוגניטיביים פרטניים וחשיבתיים.
השפעת הישגים על התפיסה של הרגשות
אנשים מרגישים רגשות כתגובה לאירוע משמעותי, כגון לכישלון במשימה, או לחלופין, הצלחה. הרגש המורגש לאחר כישלון הוא לרוב כעס, רגש אשמה ובושה. לעומת זאת, הצלחה נוטה להביא לגאווה ושמחה. רגשות אלו משפיעים לא רק על האנשים המרגישים אותם, אלא גם על האנשים הבאים באינטראקציה כלשהי עם אותם אנשים. למשל, עובדים שמפגינים כעס עקב כישלון מסוים בארגון, נראים לאנשים הצופים מהצד, כפחות אחראים לכישלון וכיותר מוכשרים ודומיננטיים באופן כללי מאשר עובדים שמפגינים עצבות עקב אותו מצב. הפגנת רגשות גאווה, כתוצאה מהצלחה במשימה, מובילה לכך שאנשים אלה נתפסים כבעלי דומיננטיות רבה יותר מאשר אנשים המפגינים הערכה והוקרה.
מנהלים, למשל, נוטים פחות לקדם אנשים שמביעים כעס לאחר כישלון במשימה. הפוטנציאל ליצירת בעיות מצד העובדים האסרטיביים יכול לגדול עם הסטטוס ולכן קיימת המניעה לקדם עובדים כועסים אם וכאשר הם נכשלים.
כמו כן, עובדים המפגינים בושה אחרי כישלון, לרוב לא יזכו לקידום מקצועי, לעומת אלה שמפגינים אשמה ועצב. ההסבר לכך הוא שבושה משקפת את ההכרה ביכולות לקויות, אשמה מרמזת על כך שהביצוע של העובד אינו השתווה ליכולת הגבוהה של העובד.
רגשות ומוטיבציה
ההבדלים הבינאישיים בנטיות הרגשיות בשילוב עם האירועים בארגון ואינטראקציות חברתיות מניבים תגובות רגשיות אשר מעצבים את המטרות של העובד ואת העקביות במאמץ בהיפגשו עם מכשולים בארגון. השפעת התגובות הרגשיות על אירועים כגון צמצומים, יכולה להחליש בצורה משמעותית את המחויבות האישית למטרות הרצויות מבחינת הארגון ולביצוע העבודה. תהליכים רגשיים מעורבים גם בהשגת מטרות מורכבות ומטרות לטווח הארוך. הבדלים בינאישיים בוויסות והכוונה של רגשות שונים כגון כעס ושעמום, ממלאים תפקיד מרכזי במרדף האפקטיבי אחר מטרות אשר נושאים בחובם מאמץ הדורש תשומת לב מתמשכת.
תהליכי מוטיבציה ממלאים תפקיד חשוב בהפקה והבעה של רגשות. המשמעות הרגשית של אירוע תלויה במידה שבו אירוע זה מוערך כרלוונטי כנוגע למטרות של העובד. מכיוון שאנשים אינם נטולי רגשות, תפיסת סיטואציות מסוימות מצידם מלאה בהרכב רגשי, אשר משפיע בצורה חזקה על ההשקעה שהם מפעילים בעבודתם. אנשים אשר מפגינים מוטיבציה גבוהה בעבודתם, הם מחויבים רגשית לעבודתם.
רגש וקונפליקט בקבוצות הטרוגניות מבחינה תרבותית
בזמן קונפליקט לרוב עולים רגשות. ישנם שני סוגי קונפליקטים:
שירות ביון החוץ של אוקראינה
שירות ביון החוץ של אוקראינה הוא גוף ממלכתי עצמאי האחראי לפעילויות מודיעין בתחומים סביבתיים, טכניים ומדעיים, צבאיים, כלכליים ופוליטיים. זוהי סוכנות הביון הממשלתית של אוקראינה שהוקמה ב־14 באוקטובר 2005 כיורשת למטה הכללי, למטה הראשון ולמחלקת המודיעין של שירות הביטחון האוקראיני.
פעילויות הארגון מעוגנות בחוק "אודות שירות ביון החוץ של אוקראינה", סעיפים שונים בחוקת הרפובליקה וקווים מנחים מטעם בכירי המדינה. הארגון כפוף ישירות לנשיא אוקראינה שממנה את יו"ר הארגון. על פי חוק חדש שאומץ בשנת 2020, נכללה הסוכנות במסגרת קהילת המודיעין האוקראינית.
תולדות הארגון
סוכנות הביון הראשונה בתולדות אוקראינה הוא האגף האוקראיני של נקוו"ד שהוקם בשנות ה-30. עד 1991 היה המודיעין האוקראיני כחלק מהאגף האוקראיני של הקג"ב והשירותים החשאיים של ברית המועצות.
ב-1991 הוקם שירות הביטחון האוקראיני ובמסגרתה התקיימה מחלקת המודיעין כסוכנות הביון החיצונית. ב-14 באוקטובר 2005, הנשיא לאוניד קוצ'מה חתם על צו "אודות שירות ביון החוץ של אוקראינה" ובכך ייסד סוכנות ביון עצמאית לראשונה. מאז הופרד משירות הביטחון האוקראיני הארגון פועל כגוף עצמאי ממלכתי. ב-1 בדצמבר אותה שנה, הפרלמנט האוקראיני אישר את החוק החתום על ידי הנשיא וביום זה נכנס החוק לתוקפו והארגון הפך למבצעי - כשיום זה נחשב ליום הולדתו של הביון האוקראיני.
על פי חוקת אוקראינה, הארגון כפוף לנשיא ולמועצת הביטחון וההגנה הלאומית של אוקראינה ומפוקח על ידי הראדה העליונה - הבית העליון בפרלמנט, כאשר בסמכותו של התובע הכללי האוקראיני לחקור את בכירי הארגון, במידה והללו נחשדים בשחיתות. ב-1 בפברואר 2019 נשיא אוקראינה הנפיק צו נשיאותי לעיצוב סמל חדש לארגון.
שיתוף פעולה
הארגון משתף פעולה עם שירותי ביון וגופי אכיפת חוק אחרים באוקראינה.
בתקופת הנשיא ויקטור יושצ'נקו, הארגון עודד קשרים נרחבים עם משרד הביטחון של נאט"ו. הנושא העיקרי במדיניות החוץ האוקראינית הוא המעורבות במבצעים בינלאומיים עם ברית נאט"ו והאיחוד האירופי.
בתוכנית שיתוף הפעולה של אוקראינה עם האיחוד האירופי, הארגון נוטל חלק במבצעי לוחמה בטרור, מאבק בפשע המאורגן, פיקוח על ההגירה הבלתי חוקית, מניעת סחר בסמים ובבני אדם.
סירניקי
סירניקי (אוקראינית: сирники, רוסית:сырники. מכונה ברוסית גם טבורוז'ניקי, творожники ) הוא מאכל מזרח אירופאי, הנפוץ מטבח האוקראיני, רוסי, בלרוסי ואף הלטבי. סירניקי הם מין פנקייקים קטנים ועבים העשויים מגבינה לבנה, ביצים וקמח או סולת, המטוגנים בשמן צמחי, לעיתים עם תוספת חמאה. מוגשים לרוב כארוחת בוקר, לצד ריבה, דבש ושמנת חמוצה. סירניקי לרוב הם מתוקים, אך קיימות גרסות של סירניקי מלוחים, הכוללים בצל ירוק ופלפל.
אטימולוגיה
המילה "סירניקי" היא צורת רבים של המילה "סירניק" (אוקראינית: сирник), המגיעה מהמילה "סיר" (сир) שמשמעותה באוקראינית גבינה לבנה. בשפה הרוסית המילה הנפוצה יותר עבור גבינה לבנה היא "טבורוג" (רוסית:творог) ואילו המילה הרוסית "סיר" (сыр) לרוב מתארת גבינה צהובה דווקא, אינה כלולה במתכון. עם זאת, ברוסית השם סירניקי זהה לזה שם האוקראיני.