cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוהל תורה (כולל)
מתכונת הלימודים
הרב הרצוג מסר בפני חברי הכולל שיעור קבוע בהלכות סנהדרין שבספר משנה תורה. על מטרת השיעור כותב הרב הילמן: "כדי לחוננם ולכוננם שיוכלו לישב כיסאות למשפט בערי ישראל הנבנות בארץ הקודש ולהיות דברני האומה מורי ומאורי ישראל לפי הצטיינותם הנשגבה, ובייחוד המצוינים שבהם שהם גם עתה גאונים במלוא מובן המילה".
רבים מחברי הכולל נעשו רבנים וגדולי תורה מפורסמים. בין חברי הכולל: הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל הלוי וואזנר, הרב בצלאל ז'ולטי רבה של ירושלים, הרב שלום שבדרון, הרב מרדכי אילן, הרב ברוך יצחק לוין, הרב שלמה שמשון קרליץ, הרב ישראל גרוסמן, הרב שלמה טנא הרב בנימין יהושע זילבר והרב משה צבי הולצברג.
פיקוק (פירושונים)
פִּיקוֹק (Peacock) באנגלית פירושו טווס. {{פירושונים|
רטקזברנץ'
רטקזברנץ' (בהונגרית: Rétközberencs) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי רטקזברנץ'
ברטקזברנץ' חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי. יהודים רבים מהכפר נרצחו בשואה.
אלי ברקוביץ'-גרוס
אלי ברקוביץ'-גרוס (באנגלית: Elly Berkovits Gross; נולדה ב-14 בפברואר 1929) היא סופרת ומשוררת יהודייה-אמריקאית, ניצולת שואה מטרנסילבניה, מחברת מספר ספרי שירה ופרוזה בשפה האנגלית העוסקים בשואה. מתגוררת כיום בארצות הברית, שם היא ידועה בהרצאותיה על השואה במוזיאונים ובבתי ספר ברחבי המדינה.
ביוגרפיה
אלי ברקוביץ' נולדה ב-14 בפברואר 1929 בעיר שימלאו סילבאניי (סילאג'-שומלוי) שבטרנסילבניה, רומניה, לאאוג'ן (ינה) ואירינה ברקוביץ'.
אלי הועברה לפאלרסלבן (Fallersleben), חלק ממחנה הריכוז נוֹיֶנְגָמֶה שבהמבורג, שם ביצעה עבודות כפייה עבור תאגיד פולקסווגן עד לשחרורה בעיר זאלצוודל (Salzwedel) בידי כוחות בעלות הברית, ב-14 באפריל 1945. לאחר השואה שבה אלי לעיר הולדתה, ומצאה כי כל משפחתה נספתה, והיא נותרה לבדה. כששבה אלי לביתה, גורשה ממנו על ידי דיירים שהתיישבו בו במהלך המלחמה ומנעו ממנה את הכניסה לבית.
לבסוף נישאה אלי בשימלאו סילבאניי לארנסט גרוס, ידיד משפחתה, ניצול שואה אף הוא. לזוג ישנם שני ילדים, המתגוררים בארצות הברית. בשנת 1993, כשהיא בגיל 64, סיימה אלי תואר שני באמנות יפה במכללה הקהילתית לה-גווארדיה שבניו יורק.
מיצירותיה
יצירות אחדות שלה תורגמו לספרדית ולרומנית.
רוברט קראמב
רוברט קראמב (באנגלית: Robert Crumb נקרא קרַם; נולד ב-30 באוגוסט 1943) הוא אמן קומיקס אמריקאי ומוזיקאי. עבודתו מראה לעיתים קרובות נוסטלגיה לתרבות העממית האמריקאית של שלהי המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים. בנוסף, מהווה עבודתו סאטירה על החברה האמריקאית הנוכחית.
נולד בפילדלפיה שבארצות הברית למשפחה קתולית.
עבודתו נחשבת למעוררת מחלוקת בעיקר לגבי הצורה בה הוא מציג נשים ומיעוטים.
קראמב עלה לגדולה אחרי 1968 כשהוציא את Zap Comix אשר נחשב לפרסום הקומיקס המוצלח הראשון בסצנת הקומיקסים המחתרתיים. באותה התקופה יצר בין השאר את פריץ החתול.
בעקבות ירידת הפופולריות של הקומיקסים המחתרתיים, החל קראמב לעסוק בנושאים ביוגרפיים ואוטוביוגרפיים. בתקופה זו שיפר את סגנונו בהשפעת ציירי קרטון מסוף המאה התשע עשרה.
צ'אנגן Raeton CC
צ'אנגן Raeton CC היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Changan Automobile אשר מיוצרת בסין משנת 2017 ועד היום.
ברית צבאית
ברית צבאית היא הסכם בינלאומי בדבר ביטחון לאומי, כאשר הצדדים מסכימים על הגנה הדדית ותמיכה במקרה של משבר שלא זוהה מראש. בריתות צבאיות נבדלות מקואליציות, שכן קואליציות נוצרות בעקבות משבר אשר ידוע מלכתחילה.
ברית צבאית יכולה להיות ברית הגנה או הסכם אי-תוקפנות.
מאפיינים
בריתות צבאיות קשורות למערכות ביטחון קיבוצי אבל יכולות להיות שונות במהותן. מזכר של מחלקת המדינה של ארצות הברית מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 מסביר את ההבדל באומרו כי מבחינה היסטורית בריתות "נועדו לקדם את האינטרסים הלאומיים המשותפים של הצדדים, ומעגנות גיבוי צבאי אם אחד הצדדים נכנס למלחמה במרדף אחר מטרות אלה". בעוד שהסדר ביטחוני קיבוצי "לא מופנה נגד אף אחד; הוא מכוון אך ורק נגד תוקפנות. הוא מבקש לא להשפיע על "מאזן הכוחות", אלא לחזק את "מאזן העקרונות".
המניע הברור למדינות המחזיקות בבריתות צבאיות הוא להגן על עצמן מפני איומים מצד מדינות אחרות. עם זאת, מדינות נכנסו גם לבריתות כדי לשפר את קשריהן עם אומה מסוימת או כדי לנהל סכסוך עם עם מסוים.
טבען של בריתות, לרבות היווצרותן ולכידותן (או היעדרן), הוא נושא של מחקרים אקדמיים רבים בעבר ובהווה.
היסטוריוגרפיה אירופית
לפעמים, לעומת זאת, נעשו ניסיונות לתת בריתות אופי יותר כללי. למשל הברית הקדושה שנחתמה ב-26 בספטמבר 1815 הייתה ניסיון, בהשראת האידיאליזם הדתי של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, לשיקום ערכי הנצרות בפוליטיקה האירופית, בסיס משותף לליגה הכללית של ממשלות אירופה, שמטרתה העיקרית היא שימור השלום.
הילדגרד פאלק
הילדגרד פאלק (בגרמנית: Hildegard Falck; נולדה ב-8 ביוני 1949) היא אתלטית מערב גרמניה בעבר, אלופה אולימפית (מינכן 1972) ושיאנית עולם בריצת 800 מטר. הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-2 דקות.
ביוגרפיה
פאלק נולדה בנטלרידה.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בסופיה, בולגריה במרץ 1971 זכתה פאלק במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:06.1 דקות.
היא אומנה על ידי בעלה, לאחר מכן הם התגרשו היא נישאה בשנית.
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה ב-11 ביולי בשנת 1971 קבעה פאלק בריצת 800 מטר שיא עולם חדש של 1:58.45 דקות, שיפור לשיאה בן ה-3 שנים של ורה ניקוליץ' מיוגוסלביה (2:00.5 דקות). ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-2 דקות. שיא זה החזיק מעמד שנתיים וחודש עד שנישבר על ידי סבטלה זלטבה מבולגריה (1:57.48 דקות).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה פאלק בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי חדש של 1:58.55 דקות, לפני ניולה סבייטה מברית המועצות (1:58.65 דקות) וגונהילד הופמייסטר ממזרח גרמניה (1:59.16 דקות) ובמדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם אנט רוקס, אינגה בודינג וריטה וילדן בשיא מערב גרמני חדש של 3:26.51 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 3:22.95 דקות וארצות הברית (3:25.15 דקות).
יוליוס באהנסן
יוליוס פרידריך אוגוסט באהנסן (בגרמנית: Julius Friedrich August Bahnsen; 30 במרץ 1830 – 7 בדצמבר 1881) היה פילוסוף גרמני. באהנסון הוא טבע את המונח קרקטרולוגיה (תורת הטיפוסים), אותה ביסס בשני הכרכים של ספרו Beiträgen zur Charakterologie (תרומות לקרקטרולוגיה) משנת 1867. באהנסן כינה את השיטה הפילוסופית של הגותו ריאל-דיאלקטית (real-dialektischen), אותה המשיך לפתח במגנום אופוס שלו Der Widerspruch im Wissen und Wesen der Welt (הסתירה בידע והוויית העולם) בשנים 1880–1882. באהנסן נחשב לאחד מהוגי "הפסימיות הפוסט-שופנהאוארית" לצד אדוארד פון הרטמן ופיליפ מיילנדר.
ביוגרפיה
באהנסן נולד בטונדרן שבדוכסות שלזוויג. בשנת 1830 החל את לימודיו באוניברסיטת קיל בפילוסופיה (אצל גרגור וילהלם ניטש ) ופילולוגיה. מ-1849 לחם במלחמת שלזוויג הראשונה (1848–1851). ב-1850, לאחר פירוק צבא שלזוויג-הולשטיין מנשקו, ברח לאוניברסיטת טובינגן בממלכת וירטמברג. שם הוא למד פילוסופיה ובשנת 1853 סיים את לימודיו אצל פרידריך תיאודור וישר בנושא אסתטיקה. לאחר מכן עסק כמורה. בשנת 1862, באהנסן רכש עבודה גימסניית לאונבורג, בפרובינציית פומרניה, שם התגורר עד מותו.
סקירה כללית
עבור באהנסון המציאות היא מאבק מתמשך של ניגודים חומריים תחת מה שהוא מכנה ריאלדיאלקטיק (Real–dialektik). בהגותו מיזג באהנסון בין המוניזם של מורהו הרוחני שופנהאואר, לבין עקרונות דיאלקטיים של הגל (שנוא נפשו של שופנהאואר). באהנסון מאמץ את מושג הרצון השופנהאוארי כחסר היגיון, חובק-כל, כמהות האמיתית של העולם, אך הוא אינו רואה ברצון דבר זהה בתוך כל האינדיבידואלים, אלא רב גוני כמספר האינדיבידואלים. בהשארת הדיאלקטיקה של הגל, בהאסון סבור שקיומם הבו-זמני של כיווני רצון מרובים המתחברים זה לזה, מייצרים סתירות בלתי פתירות. ומכאן גורס כי גם הפנימיות של כל אינדיבידואל מובילה לאנטגוניזם של כיווני רצון מנוגדים. באהנסן אוחז בתפיסת עולם פסימית ושולל כל סוג גאולה או סינתזה בין הסתירות של אינספור סוגי הרצון, ומניח את עצם קיומה של הסתירה כטבע בסיסי וקבוע של העולם, חוק טבע שהופך לסדר עולמי טרגי.
את הצד הריאלי-דיאלקטי של תורתו ביסס באהנסן במאמרו "על הפילוסופיה של ההיסטוריה" (1871), וביצירתו המרכזית Der Widerspruch im Wissen und Wesen der Welt ובנאום שנשה בשנת 1877 "הטרגי כחוק עולמי וההומור כצורה אסתטית של המטפיזי"
התפתחות הגותו הפילוסופית
בתחילת ההתעמקות שלו בפילוסופיה, פיתח יוליוס באהנסן עניין בפילוסופיה של הגל, שהיה בדעיכה אך עדיין פופולרי בתחילת המאה ה-19 בגרמניה. מתורתו של הגל, באהנסן מצא את הפאנלוגיזם והרציונליזם הרדיקלי שלו לא מספקים.
לדעתו של באהנסן, הייתה חוסר התאמה מוחלט בין חוסר ההיגיון הגלוי של העולם לבין התיאוריות הרציונליסטיות וההסברים הנאיביים של פילוסופים שונים. הקיום עצמו נראה קשה, מבלבל ומלא סתירות לחלוטין. החל מהנחות היסוד הללו, באהנסן מצא את רעיון הדיאלקטיקה של הגל מושך. הדיאלקטיקה הסבירה את ההתנגדות המושרשת של העולם עם עצמו במעגל של קונפליקט תמידי (כפי שעולה בפרגמנטים של הרקליטוס). עם זאת, באהנסן האמין שההנחה של הרקליטוס לגבי הלוגוס הבסיסי והרעיון של הגל לגבי ה"גייסט" הרציונלי הטעה אותם וזיהם את ניסוח הדיאלקטיקה של הגל בפרוגרסיזם והיסטוריציזם. כתגובה ל"אי הבנה" זו, פיתח באהנסן רעיון משלו לגבי הריאלדיאלקטיק. בדיאלקטיקה זו לא היה מושג של סינתזה בין שני כוחות מנוגדים. ההתנגדות מביאה רק לשלילה ובעקבות כך להרס של היבטים סותרים. עבור באהנסן, לא נמצאה רציונליות בהוויה, ולכן לא היה כוח טלאולוגי שהוביל להתקדמות בסוף כל עימות.
עם זאת, המערכת הפילוסופית של באהנסן עשתה רק את צעדיה הראשונים. הוא קיבל צורה "משונה" של הדיאלקטיקה של הגל, אך על ידי הסרת הישות המטפיזית המניעה, נותר חלל למלא בתפיסת עולמו. זה הוביל לגילוי המקרי של באהנסן אל העולם כרצון וייצוג של ארתור שופנהאואר. לאחר שבחן היטב את הספר דן בו באופן אישי עם שופנהאואר עצמו, הבין באהנסן שהרעיון המטפיזי של רצון לא רציונלי העומד בבסיס כל הבריאה הוא בדיוק מה שהוא צריך במערכת שלו. לאחר מספר שנים של לימוד יצירותיו של שופנהאואר, באהנסן התמקצע ובה, ונחשב לאחד הפילוסופים המוכשרים ביותר באסכולת שופנהאואר (Schopenhauer Schule) שהתחרה בבקיאותו רק עם המוציא לאור האישי של שופנהאואר, יוליוס פראונשטט. עם זאת, כאשר השיטה של באהנסן עצמו הבשילה, הוא החל לסטות מתורתו של שופנהאואר בדרכים רבות.
לבאהנסן תמיד היה עניין בפסיכולוגיה, במיוחד בשיטת הבחינה של אופי האדם, דמויות ומזג. באהנסן טבע את המושג קריקטרולוגיה במאמר משנת 1867. הוא ראה כל אדם כייחודי וכתוצאה מהשקפה זו, לא יכול היה לקבל לחלוטין את העדפתו של שופנהאואר למוניזם (הרעיון שכל אדם וכל דבר הוא רק "אופן" במובן השפינוזיסטי של ישות מטאפיזית יחידה). בדומה לפסימיסט הגרמני, פיליפ מיינלנדר, באהנסן נטה לפלורליזם אונטולוגי וטען שאין רצון מאוחד, אלא רק רצונות אינדיבידואליים, עם תשוקות, מטרות ומשאלות ספציפיות משלהם. עם זאת, רצונות אינדיבידואלים אלו ("הנאדות הרצון", בהשאלה ממושגו של לייבניץ) סובלות מרצונות סותרים בשל טבען הבלתי רציונלי. זו התוצאה של השילוב של באהנסן בין המטאפיזיקה הרצונית של שופנהאואר לבין רעיונותיו שלו לגבי הריאלדיאלקטיקה. הבדל מכריע בין השקפת עולמו של שופנהאואר, המציעה ישועה עבור חלקם באמצעות השתקת הרצון של השכל המשוחרר, לבין זו של באהנסן הוא שבמערכת הפילוסופית של באהנסן אין גאולה. עבור באהנסן, ללא הרצון האינטלקט הוא חסר אונים. זה לא יכול "לרצות" את האין, שכן רצון של האין הוא עדיין סוג של רצון, ורצון אי רצון הוא סתירה. עם זאת, לא מן הנמנע שלאינטלקט יהיו רעיונות כאלה, שכן, לפי באהנסן, כל הרעיונות שהועלו על ידי השכל סותרים שכן רצונות הרצון אינם רציונליים ומתנגשים לנצח עם עצמם. תפיסת עולם פסימית קיצונית זו, שאינה מציעה מנוס לסובייקט, מבדילה את באהנסן לא רק משופנהאואר, אלא גם משאר בני דורו הפסימייסטים. יש הטוענים לטעון שהרעיונות שלו מטרידים יותר מהרעיון של מיינלנדר לגבי רצון למות, אך דומים במידת מה לרעיון השיבה הנצחית של פרידריך ניטשה.
התכתבות עם הרטמן
באהנסן פיתח ידידות קרובה עם הפילוסוף עמיתו אדוארד פון הרטמן, אך בסופו של דבר הם הידידות התפרקה והם הפכו ליריבים פילוסופיים. לשני ההוגים היו התחלות והשפעות פילוסופיות דומות, ובכל זאת היו שונים באופן מכריע בפרשנותם להשפעות אלו. הרטמן הציב את הרעיון של שופנהאואר בדבר רצון מתמשך בתוך הנפש הלא מודעת של הסובייקט, תוך קבלת הרציונליזם וההיסטוריקיזם הבסיסיים של הגל. להרטמן הייתה זיקה למוניזם הפנתיאיסטי, וטען שהרצון והרוח הרציונלית הם בסופו של דבר אחד ויחיד. לעומת זאת, באהנסן דחה את הרציונליזם של הגל וקיבל את הדיאלקטיקה שלו בצורה שלילית, תוך שילובה עם גרסה מרובה של מטפיזיקת הרצון של שופנהאואר. זוהי הדגמה אירונית למדי לרעיון הקיום של באהנסן כסתירה, שכן ההתעניינות של באהנסן והרטמן בשני הפילוסופים איחדה בינהם אך גם יצרה מחלוקת בתוך ידידותם.
הרטמן מתח ביקורת על הפלורליזם של באהנסן וטען שהנקודה המשותפת בין כל "הרצונות הפרטניים" הוא רצון יחידני. בעוד באהנסן מתח ביקורת על הרטמן, וטען ש"הרציונליזם ההגליאני" שלו השחית את תורתו של ה"רצון" חסר התכלית של שופנהאואר. לא ניתן היה לשלב את ה"גייסט" של הגל עם הרצון השופנהאואריאני, טען באהנסן, משום שהגייסט הזה הוא טלאולוגי ותמיד תהיה לו מטרת קצה. לרצון אין מטרות לכך יידרש רציונליות ולשופנהאואר היה ברור שהשכל הוא רק עבד מקרי לרצון, ולא מאפיין מהותי לו. הרטמן הגן על עצמו בטענה שהרצון עצמו אינו רציונלי ודווקא בשל כך היא נזקקה לגייסט שתכוון אותה לעבר מטרה. אחרת, הבריאה לא הייתה יכולה להתרחש. הייצוגים שאנו רואים הם מטרותיו היחידות של הרצון, והייצוגים הללו הם רציונליים. באהנסן טען מנגד כי הרגשה היא המטרה הלא-ייצוגית של הרצון וכי לא כל מטרות הרצון הן רציונליות. את הוויכוח הזה לא ניתן היה לפתור, שכן הרטמן ראה בתחושת ערפול וחוסר הכרה, בעוד שבאהנסן לא הצליח להביא את עצמו לקבל את המציאות הבלתי ניתנת להוכחה של מה שנקרא ייצוג "לא מודע".
בנוסף, באהנסן לא הסכים עם הרטמן בנקודות יסוד. אם הרצון והרעיונות (הרציונליים) שונים (כפי שטען הרטמן), איך הרעיונות משפיעים בכלל על הרצון אם אין להם רצון משלהם? הרטמן יטען שהם "שונים, אך מאוחדים", נשארים נאמנים למוניזם שלו. עם זאת, זה ייראה כסתירה לבאהנסן ויחזק עוד יותר את כוחן של הרשעותיו ומסקנותיו של באהנסן עצמו הנובעות מהריאלדיאלקטיק שלו. באשר להרטמן, הוא לא קיבל את התיאוריות של באהנסן ואבחן בו מלנכוליה פסיכופתית וחוסר יכולת פילוסופית להבחין בין "קונפליקט" ל"סתירה".
תורת הטרגדיה
תורת הטרגדיה של באהנסן נגזרה באופן ישיר וטבעי מהרעיונות הסותרים של הריאל-דיאלקטיקה שלו. בתקופתו שלו, התיאוריות הנודעות של הטרגדיה היו אלה של שילר ושל הגל. מבחינתם, הבחירה המוסרית הנכונה בנסיבותיו של גיבור טראגי היא תמיד ברורה וכואבת ביותר, דווקא בגלל הנסיבות הללו. כלומר לא משנה כמה ברורה בחירה זו, תמיד קשה לבחור בה. באהנסן לא הסכים עם תפיסה זו. עבורו, הבחירה לעולם אינה ברורה; ואין אפילו ברירה ברורה. בטרגדיה, על הגיבור לבחור בין חובותיו וערכיו. ולמה משנה במה הוא יבחר, הוא יחטא ויענש על כך שלא בחר אחרת. מהתבוננות זו הסיק באהנסן שהטרגדיה חושפת בדיוק את הסתירה הפנימית הזו שטבועה בעולם.
הפילוסוף האמריקאי פרדריק סי בייזר מנסח את תאוריית הטרגדיה של באהנסן באופן הבא – לב ליבה של הטרגדיה, עבור באהנסן, מורכב משתי עובדות יסוד:
מכיוון שחובות וערכים מתנגשים, ומכיוון שהגיבור או הגיבורה הטרגיים חייבים לפעול לפי חובה או ערך כלשהו במצב מסוים, אין לו ברירה אלא לחטוא; עליהם להפר חובה אחרת או להתעלם מערך בסיסי אחר; ועל אותה עבירה יש להענישם. המהות של טרגדיה, אם כן, היא שעלינו לעשות את הדבר הנכון או לפעול למען הטוב, אך גם נענש על כך כי איננו יכולים להימנע מהפרת חובות וטובין אחרים. אפילו עם הכוונות הטובות ביותר והמצפון המדוקדק ביותר, בסופו של דבר אנחנו עושים משהו רע ולא נכון, שעלינו לשלם עבורו.
זו הסיבה שבאהנסן טוען שבסופו של דבר, התבונה לא יכולה לעזור לנו בחיינו ושהבחירות שלנו חייבות להיות מוכתבות על ידי הרגש. רעיונות אלו מטרימים במידת מה את הפרספקטיביזם שלניטשה ואת מסקנתו של קירקגור שכל הבחירות מובילות לצער ולחרטה בחיבורו "או או". באהנסן התלונן שמיסיונר נוצרי טיפוסי יטען שצריך פשוט לעשות את הדבר הנכון ולזכות לגמול, אך אין דבר אחד "נכון". לכל בחירה מוסרית יש השלכות ולכולן יש גם יתרונות וגם חסרונות. לנוכח קיום כה נורא, באהנסן רואה בהומור דבר כמעט קדוש. הוא לבדו נותן לנו את היכולת לצחוק על עצמנו ולהשתחרר מהטרגדיה של ההוויה ולהימנע מדיכאון.
ריאליזם טרנסצנדנטי
במהלך סוף ימיו השלים באהנסן את הפרויקט הפילוסופי שלו. למרות מהדורות קבועות ושינויים קלים בפרטים, נותרו שלוש הנחות יסוד בכל הפילוסופיה של באהנסן:
מלבד דחיית הפרוגרסיביות של הגל ופירוש מחדש של ה"רצון" הייחודי של שופנהאואר, הכחיש באהנסן גם את כל צורות האידיאליזם הטרנסצנדנטלי. עבורו, רעיונות האידיאליזם הם סוליפסיסטיים מטבעם ואינם לוקחים בחשבון את המציאות הייחודית של רצונותיהם האישיים של אנשים אחרים. מסיבה זו ולמטרות טכניות אחרות, הסכים באהנסן עם חבריו הפסימיים יוליוס פראונשטט, פיליפ מיילנדר ואדוארד פון הרטמן שהריאליזם הטרנסצנדנטלי עדיף על האידיאליזם הטרנסצנדנטלי.
פסימיות
בסוף ימיו כתב באהנסן מאמר על פסימיות, בניסיון להבחין בין הפסימיות שלו לבין זו של בני דורו. לפי מאמר זה, באהנסן מצא שעמדתו מתנגדת לאופטימיות אידיאליסטית ולביטול ציניות. הוא קבע שהפסימי שומר על "ליבו האידיאליסט" אך מנצל את "החישוב הקר של הראש" כדי להגיע לאמצע. לפיכך, הפסימיסט מבין שהקלה על הסבל היא כמעט בלתי אפשרית, ובכל זאת הצער שנגרם מחוסר האפשרות הזה מחזק את החתירה הבלתי נלאית של הפסימיסט למטרה זו, במקום להכשיל אותו. מכיוון שהוא מרגיש את ה"צער העולם" (weltschmerz) של ההוויה, הוא ניזון עוד יותר מאמפתיה וחמלה.
באהנסן מתח ביקורת על הפסימיות ה"נהנתנית", העמדה לפיה מכאובי העולם עולים על תענוגותיו באיכות ובכמות. פעם נוספת, הפילוסוף חזר על אמונתו בנוגע לאינדיבידואליזם וטען שאי אפשר לעשות חשבון כזה, שכן הוא ימדוד כל פרט באופן שונה. יש סיבות אחרות להיות פסימיים לגבי העולם, הוא טען: להבין שכל המטרות והאידיאלים המוסריים הם חסרי תועלת, ובכל זאת לרדוף אחריהם, בידיעה היטב שאין יציאה או ישועה - זו פסימיות אמיתית.
השפעה וביקורת
פרידריך ניטשה התייחס לבאהנסן בביקורת רבה, כחלק מהתנגדותו המאוחרת לפסימיזם של שופנהאואר וממשיכי דרכו בגרמניה. באפוריזם "לבעיה הישנה: מהו גרמני!" במהדורה השנייה של המדע העליז כתב:
פרדריק בייזר מציין כי ב-1877, בעמודים האחרונים של מאמרו באנסן "Mosaiken und Silhouetten" ("פסיפסים וצלליות") הוא עצמו מבקר את ניטשה. מבלי לציין את שמו, הוא מכוון את ביקורתו כלפי המחבר של אנושי, אנושי מדי. בהתייחסו ל"פילוסופיה ההיסטורית" החדשה של ניטשה, טוען באנסן שתוכניתו לחשיפת מקורותיו הבסיסיים של המוסר תערער את הגבורה המוסרית שעליה מבוססת הפסימיות. באנסן שואל – "אם נשלול אפילו מהגיבור הטרגי את אשליותיו, מה אז?". באנסן אינו עונה על השאלה הזו, מסתפק בנזיפה בניטשה על שבגד במורשתו של שופנהאואר.
הפילוסוף הגרמני לודוויג קלגס, מחשובי הוגי פילוסופיית החיים, הושפע רבות מעבודתו של באהנסן, בייחוד בתחום חקר האופי וראה בו מטרים של הגותו שלו.
סופר האימה תומאס ליגוטי פותח את ספרו The Conspiracy Against the Human Race ("הקונספירציה כנגד המין האנושי") בניתוח אמירה מוקדמת של באהנסן (בהיותו בן 17) כי "האדם הוא כלום המודע לעצמו" (”Man is a self-conscious Nothing“). ליגיטי כותב כי אף שאינו מתייחס לבאהנסן ישירות בשאר הספר "רוחו הנגטיבית בכל זאת נוכחת בעבודה זו, שעיקרה נוגע למידת עיוורנינו לזוועות קיומנו, וכן לעד כמה מיומנים הפכנו בבלימתן".
Baila Esta Cumbia
Baila Esta Cumbia (בעברית: לרקוד לצלילי הקומביה הזו) הוא שיר של הזמרת המקסיקנית-אמריקאית סלינה, אשר יצא כסינגל השני מתוך אלבומה השני ב-28 באוגוסט 1990 על ידי EMI לטין. השיר הולחן והופק על ידי אחיה א.ב קוונטילה השלישי ועל ידי פיט אסטודילו אשר גם שימש כרקדן הגיבוי שלה. כשם השיר השיר בוא בגנון שיר אפ-טמפו קומביה מקסיקני. אשר זכה לביקורות חיבויות מהמבקרים ששיבחו את השימוש במוזיקת הקומביה והקצב.
השיר קיבל חשיפה בתחנות הרדיו אשר באותה תקופה לא נהגו לנגן מוזיקת קומביה וכתוצאה מכך השיר הפך ללהיט ועם השנים הוא היה נחשב לאחד מהשירים הטובים ביותר בקריירה שלה. השיר הגיע למקום העשירי במצעד המכירות הדיגיטלי של השירים המקסיקנים האזוריים בארצות הברית. בשנת 2005 השיר נכנס מחדש למקום ה-16 במצעד במקום גרסת רמיקס מחודשת שעשה אחיה של הזמרת עם להקתו Kumbia Kings ולמקום ה-44 במצעד השירים הלטינים של בילבורד. עם השנים נעשו לשיר גרסאות כיסוי שונות על ידי מזרים מקסיקניים.
עמדת הסברה קולית
עמדת הסברה קולית או עמדת הדרכה קולית הוא עמדה נייחת, המיועדת לספק הדרכה קולית למבקרים באתרי תיירות ותצפיות נוף. העמדה מוצבת באתר באופן קבוע, והיא מופעלת על ידי המבקרים באתר על מנת לקבל הדרכה קולית על האתר, על הנוף הנשקף ממנו וכן הסברים נוספים על פי אופיו של האתר. שימוש בעמדה מאפשר קבלת הדרכה קולית תוך צפייה בלתי מופרעת בנוף או באובייקט הנצפה.
מבנה העמדה
העמדה כוללת מבנה פיזי בעיצובים שונים המשמשת כפלטפורמה עבור הציוד האלקטרוני, וכממשק עבור המשתמש. המבנה נועד לספק הגנה לציוד הפנימי הן בפני ונדאליזם והן בפני פגעי מזג האוויר. הממשק כולל לחצני הפעלה שנועד לאפשר למשתמש להפעיל את המערכת, לשנות את שפת ההדרכה וכן לבחור הסבר מסוים אם קיימים מספר נושאי הדרכה. המערכת האלקטרונית כולל יחידת זיכרון דיגיטלי, מגבר, מערכת בקרה ורמקול. ההספק החשמלי הנדרש להפעלת העמדה יכול להגיע ממקור חשמל רגיל, ממקור סולארי או ממקורות אנרגיה אחרים.
נגישות
בתצורתו הבסיסית מתאימה עמדת ההסברה לאוכלוסיית לקויי הראייה והעיוורים בכך שהוא מספק מידע קולי למי שאינו יכול לעשות שימוש במידע חזותי. קיימות ערכות הנגשה נוספות כמו מגבר השראה לכבדי שמיעה, מכשיר step-hear לעיוורים וכדומה. כמו כן, מערכת הדרכה יכולה להכיל הסבר עבור ילדים או מוגבלים קוגניטיבית. בדרך כלל, המבנה הפיזי של העמדה מתאימה לנגישות של כיסאות גלגלים.
בני חבוט
בני חבוט (13 ביולי 1938 - נובמבר 2003) היה רופא מומחה בגריאטריה, ראש אגף מחלות ממושכות וזיקנה במשרד הבריאות ומנהלו הראשון של בית החולים שמואל הרופא במתכונתו כמרכז רפואי גריאטרי מרכזי מ-1980 ועד מותו, פרופסור לגריאטריה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
חבוט נולד בעיר יאסי שברומניה. החל ללמוד רפואה באוניברסיטה כבר בגיל 15 (1953), אך לימודיו הופסקו ב-1958 בגין בקשת עלייה שהגישו הוריו. חבוט עבד כרופא כפרי בלתי מוסמך עד לעלייתו לישראל ב-1964. את לימודיו סיים במחזור השני של בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. במסגרת שירותו הצבאי עסק בפיתוח הרפואה הציבורית ברצועת עזה.
ב-1976 יצא להשתלם ברפואה גריאטרית בבית החולים היהודי בלונג איילנד, ניו יורק, ועם שובו ניהל את המחלקה הפנימית-גריאטרית בבית החולים אסף הרופא. בשנת 1980 התמנה למנהלו הראשון של המרכז הראשון בישראל שיועד לטיפול ייעודי בחולים קשישים - בית החולים שמואל הרופא, שם פיתח את הגישה של "החולה כמכלול", המטפל בכלל ההיבטים של אשפוזו של מטופל קשיש, על מכלול הבעיות המורכבות המאפיינות תחלואה בגיל המבוגר. בשנים 1994-1979 כיהן כראש אגף מחלות ממושכות וזיקנה במשרד הבריאות ופיתח את התשתית למערך המודרני של הטיפול הרפואי בזקן, המשמש דגם לחיקוי בעולם. כן הפך את הגריאטריה לתחום התמחות ופיתח תוכנית לקליטת רופאים עולים מברית המועצות לשעבר תוך הסבתם למומחים בגריאטריה. משנת 1980 כיהן גם כפרופסור באוניברסיטת תל אביב, הוביל את ההוראה והמחקר הגריאטרי והיה יו"ר האיגוד לרפואה גריאטרית עד לשנת 1998.
בשנת 1995 פרסם את ספר הלימוד "פרקים נבחרים ברפואה גריאטרית", ספר הלימוד הראשון בעברית בנושא זה.
על שמו נקרא רחוב פרופ' בני חבוט בראשון לציון.
XGBoost
XGBoost היא ספריית תוכנה קוד פתוח המספקת מסגרת נירמול (regularizing) וחיזוק גרדיאנט לשפות: C ++, Java,Python, ג'וליה, Perl, וסקאלה. XGBoost עובדת על לינוקס, Windows, ו- macOS. מתוך תיאור הפרויקט, היא שואפת לספק "ספרייה להגברת הדרגתיות ניתנת להרחבה, ניידת ומבוזרת (GBM, GBRT, GBDT). XGBoost פועל על מכונה בודדת, כמו גם על מסגרות עיבוד מבוזרות Apache Hadoop, Apache Spark, Apache Flink ו- Dask.
הספרייה זכתה לפופולריות רבה ותשומת לב בתור האלגוריתם המועדף עבור צוותים מנצחים רבים של תחרויות למידת מכונה.
טבח הבננות בקולומביה
בעקבות מברק שנשלח למשרד מזכיר המדינה האמריקאי על ידי גורמים בממשל האמריקאי ובכירים בחברת הפירות המאוחדת בו הגדירו את השביתה כבעלת אופי "קומוניסטי" ו"חתרני", איים הממשל האמריקאי בפלישה לקולומביה, במידה והממשלה הקולומביאנית לא תפעל לשמירה על האינטרסים של חברת הפירות. בטבח, שבוצע על ידי הצבא בפיקודו של הגנרל קרלוס קורטס ורגאס, שנשלח בהוראת נשיא קולומביה מיגל מנדס במטרה לסיים את השביתה, נהרגו מספר לא ידוע של שובתים.
רקע
חברת הפירות המאוחדת הייתה תאגיד אמריקאי שפעל בין השנים 1899 עד 1970, שעיקר עיסוקו מסחר בירקות ופירות (בעיקר בננות ואננסים) שגודלו במטעים במדינות באמריקה הלטינית ונמכרו באירופה ובצפון אמריקה. כנגד החברה הוטחה ביקורת בשל פעילותה המהווה, לפי מבקריה, דוגמה לניצול נאו-קולוניאליסטי של מדינות נחשלות, ונטען כי היא מהווה ארכיטיפ של תאגיד רב לאומי שמחזיק בהשפעה רבה על הפוליטיקה הפנימית של אומות נחשלות שזכו לכינוי רפובליקות בננות.
XGBoost
היסטוריה
עד מהרה הוא שולב עם מספר חבילות אחרות מה שהופך אותו קל יותר לשימוש בקהילות שלהם. כעת הוא שולב עם scikit-learn עבור משתמשי Python ועם חבילת caret עבור משתמשי R. ניתן לשלב אותו גם במסגרות Data Flow כמו Apache Spark, Apache Hadoop ו- Apache Flink באמצעות ה-Rabit המופשט ו-XGBoost4J. ספריית XGBoost זמינה גם ב- OpenCL עבור FPGAs. יישום יעיל וניתן להרחבה של XGBoost פורסם על ידי Tianqi Chen ו-Carlos Guestrin.
טבח הבננות בקולומביה
רקע
לפי הנטען, ניצל התאגיד את כוחו על מנת לקשור קשרים פסולים עם מנהיגי המדינות הטוטליטריות של אמריקה הלטינית, וזאת על מנת שיוכל לחכור שטחי חקלאות גדולים באותן מדינות. מנהיגי אותם משטרים מושחתים, שזכו לסיוע צבאי אמריקאי וכספי שוחד רבים, אפשרו לתאגיד הפירות להעסיק אצלם כוח עבודה זול בתנאי עבדות. כך התאפשר לתאגיד לקבל בננות בזול ולמכור אותן ביוקר בצפון אמריקה ואירופה.
XGBoost
מאפיינים
תכונות בולטות של XGBoost שמבדילות אותו מאלגוריתמים אחרים של Gradient boosting כוללות:
טבח הבננות בקולומביה
השביתה
בנובמבר 1928, החליטו מגדלי הבננות הקולומביאנים לפתוח בשביתה במחאה על תנאי העבודה הירודים. בין הדרישות שהציבו הייתה חתימה על חוזה עבודה בסיסי, אשר תחייב את חברת הפירות בתשלום לעובדים. עד לאותו זמן, קיבלו העובדים שכר בדמות תלושים איתם ניתן היה לרכוש רק בחנויות של חברת הפירות המאוחדת. כן דרשו העובדים להגביל את העבודה לשישה ימים בשבוע ו-8 שעות מדי יום. על מנת להפעיל לחץ על החברה, קבעו מארגני המחאה כי היא תימשך ללא הגבלת זמן. השותפים לשביתה הפכו בהדרגה לתנועת העבודה הגדולה ביותר שקמה בקולומביה עד אותה תקופה. בין השותפים לתנועה היה אפשר למצוא חברים מהמפלגה הליברלית, כמו גם חברי מפלגות הסוציאליסטים והקומוניסטים.
הטבח
ב-6 בדצמבר 1928, הורו נציגי השלטון לשובתים להתכנס בכיכר העיר סיינגה, בטענה כי הם מעוניינים לפתוח עימם במשא ומתן לסיום השביתה. סביב הכיכר, בה התכנסו כ-3,000 איש, שכללו את השובתים יחד עם בני משפחתם, התמקמו חיילים קולומביאנים חמושים בתת-מקלעים בפיקודו של הגנרל קרלוס קורטס ורגאס. החיילים כרזו לשובתים להתפנות בתוך מספר דקות מהכיכר אחרת ירו בהם. לאחר תום הזמן, פתחו החיילים באש חיה אל עבר השובתים. בתקשורת דווח כי בטבח נהרגו 47 בני אדם, אולם מהתכתבויות שנחשפו מאוחר יותר בין השגריר האמריקאי בקולומביה למזכירות המדינה האמריקאית, כתב השגריר: "אני גאה לדווח שמספר הפורעים שנהרגו על ידי הצבא הקולומביאני חצה את ה-1,000".
XGBoost
אלגוריתם
בשונה מאלגוריתם מסוג חיזוק גרדיאנט (gradient boosting) שפועל כדעיכת גרדיאנט, XGBoost עובד כ"ניוטון-רפסון" במרחב הפונקציונלי. שערוך טיילור מסדר שני משמש בתור פונקציית ההפסד כדי לקשר למתודת ניוטון-רפסון.
טבח הבננות בקולומביה
הטבח
עד היום, אין זה ברור האם הסיבה לסיום השביתה ובהמשך לטבח נבעה מאיום של הממשל האמריקאי כי במידה והכוחות הקולומביאנים לא יטפלו ביד קשה בשובתים, ארצות הברית תפלוש למדינה או שמא בשל הוראות ישירות מבכירי חברת הפירות המאוחדת.
בתרבות
בספרו "מאה שנים של בדידות", מתאר הסופר גבריאל גארסיה מארקס גרסה משלו של הטבח. תיאור אחר של הטבח כלול בספרו של הסופר אלווארו סמודיו "La Casa Grande".
XGBoost
אלגוריתם
אלגוריתם גנרי של XGBoost, עם נתוני קלט:, פונקציית הפסד: L(y, F(x)), מספר "לומדים חלשים": M, וקצב למידה: \alpha.
Just Like Fire
Just Like Fire הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית פינק לפסקול הסרט אליס מבעד למראה. השיר נכתב על ידי פינק, מקס מרטין, שלבאק ואוסקר הולטר, והופק על ידי מקס מרטין, שלבאק ואוסקר הולטר. השיר יצא לאור על ידי RCA רקורדס ב-15 באפריל 2016. נכון לאוגוסט 2021, הסינגל הושמע למעלה מ-247 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ב-2017, הסינגל היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית השיר הטוב ביותר שנכתב למדיה חזותית. הסינגל היה גם מועמד בקטגוריית שיר מסרט או סדרה בפרסי בחירת הנוער 2016.
יציאת השיר
יום לפני יציאת הסינגל, פינק העלתה לחשבון האינסטגרם שלה תמונה שקשורה לווידאו קליפ של הסינגל, עם הכותרת "בואו לעשות את זה #justlikefire" (במקור: "Let's do this #justlikefire").
הופעות חיות
פינק ביצעה את השיר לראשונה בפרס המוזיקה של בילבורד ב-22 במאי 2016. ביום למחרת, היא ביצעה את השיר יחד עם גרסת כיסוי לסינגל "White Rabbit" של ג'פרסון איירפליין ב-Jimmy Kimmel Live!.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של הסינגל, שבוים על ידי דייב מאיירס, הועלה לחשבון היוטיוב של פינק ב-9 במאי 2016. נכון לאוגוסט 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-260 מיליון פעמים.
אדון אבוקדו וגברת אבוקדה
"אדון אבוקדו וגברת אבוקדה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1972 חברת התקליטים התקליט חיפה, והוא נכלל כרצועה השנייה באלבומו השביעי של הצמד, ישראל שלי חוגגת.
על השיר
"אדון אבוקדו וגברת אבוקדה" נכתב והולחן על ידי דן אלמגור ובני נגרי. במרכז ארבעת הבתים הראשונים מסופר על אדון אבוקדו. בכל פעם שמוזכר שמו, השורה הבאה מסתיימת בחריזה המתאימה לו (אבוקדו-טורנדו-נחמדו). בשורה אחת מכל בית מוזכרת גברת אבוקדה, וגם לה מותאמת חריזה סכמטית בשורה הבאה. בבית החמישי והאחרון מסופר על אדון אבוקדו וגברת אבוקדה כזוג ועל ציפייתם לאבוקדינו, ילדיהם המשותף. ב-19 בנובמבר 1972 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-13. ב-3 בדצמבר עלה למקום השביעי, שיאו במצעד. לבסוף, ב-7 בינואר 1973, יצא מהדירוג לאחר שבעה שבועות צעידה רצופה.
טקס פרסי אופיר לשנת 2009
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-20 על שם השחקן ואיש הקולנוע הישראלי שייקה אופיר, המכונה גם "האוסקר הישראלי", התקיים ב-26 בספטמבר 2009 באודיטוריום חיפה. הפרסים מוענקים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. כמידי שנה בשנה, הזוכה בפרס אופיר בקטגוריה הסרט הטוב ביותר יישלח כנציג ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
את רשימת המועמדים הוביל הסרט "סיפור גדול" עם 13 מועמדויות, ואחריו הסרט "הבודדים" עם 11 מועמדויות.
פרס על מפעל חיים הוענק לאסי דיין ופרס על הישגים מקצועיים הוענק לאורי סבג.
מועמדים
מקור:
קראש (משקה)
קראש הוא משקה מוגז בטעם תפוזים של חברת קיוריג-ד"ר פפר המשווק בעיקר בארצות הברית. הוא מתחרה בעיקר במשקה פאנטה של חברת קוקה-קולה. המשקה נוצר בשנת 1911 על ידי כימאי המשקאות ניל סי וורד. במשך השנים שווק משקה קראש במגוון טעמים, לרוב ללא קפאין.
היסטוריה
המשקה נוצר בשנת 1911 על ידי כימאי המשקאות ניל סי וורד, עבור חברת המשקאות אורנג' קראש (Orange Crush). שם המשקה נשא את שמו של וורד והיה בתחילה Ward's Orange Crush. במשקה נכללה עיסת תפוזים, שהעניקה הרגשה של "מיץ תפוזים טבעי, סחוט טרי", אך לאחר זמן קצר שונתה הנוסחה, ומאז לא מקובל להוסיף למשקאות קראש עיסת פרי.
חברת אורנג' קראש נרכשה על ידי פרוקטר אנד גמבל בשנת 1980, ועל ידי חברת קדבורי-שוופס בשנת 1989. בשנת 2008 נמכר קו המשקאות לחברת קיוריג-ד"ר פפר, שבסיסה בפלאנו, טקסס. המשקה פופולרי גם בקנדה, שם הוא מופץ על ידי חברת בת של פפסיקו.
מדינות נוספות בהן נמכר קראש הן אורוגוואי, ארגנטינה, גואטמלה, לבנון, מקסיקו, סוריה, פנמה, פרגוואי, פרו, צ'ילה, קולומביה ורוסיה, ובתקופה מסוימת נמכר גם באקוודור, בוליביה, ניקרגואה וקוסטה ריקה. בחלק ממדינות אמריקה הלטינית המותג "קראש" מופץ על ידי חברת קוקה-קולה, אף על פי שהוא משתמש באותם צבעים ובקבוקים כמו פאנטה.
הטעמים הנפוצים בארצות הברית הם תפוז (המכונה אורנג' קראש), תפוז דיאט, ענבים, תות ודובדבן.
בשנת 1997 שווק המשקה למשך תקופה קצרה בישראל על ידי חברת יפאורה-תבורי.
בין הטעמים של קראש ששווקו במשך השנים נמנים אבטיח, אגס, אננס, אפרסק, אשכולית אדומה, אשכולית לבנה, בירת שורשים, בננה, ג'ינג'ר ביר, דובדבן, ליים, לימון, לימון-ליים, לימונדה, ליקוריץ, מי סודה, מסטיק, ענבים, פטל כחול, פירות יער, קולה, קולה-דובדבן, קרים סודה, רימונים, שוקולד, תות-לימון, תות-שמנת, תות שדה, תותי פרוטי, תפוז, תפוח וקקאו. חלק מהטעמים שווקו בגרסה דלת-קלוריות, כ.
בתרבות
המשקה "אורנג' קראש" משמש בסיס לביטויים רבים בתרבות האמריקאית, בהם שמות של קבוצות ספורט, שיטת הגנה בפוטבול ומגבר לגיטרה חשמלית. השיר "אורנג' קראש" של להקת אר.אי.אם. מתייחס בהשאלה לאייג'נט אורנג'.
רבי יהודה נשיאה השני
רבי יהודה נשיאה השני, היה בנו של רבן גמליאל הרביעי, ושימש כנשיא הסנהדרין בדור השני או השלישי לאמוראי ארץ ישראל. לפי ייחוסו, היה דור עשירי להלל הזקן.
רבו היה רבי יוחנן, ולאחר פטירת רבי יוחנן ישב ללמוד לפני רבי אמי. נזכר בתלמוד בבלי בשאלו הלכה מרבי אמי, ומופיע גם בתלמוד הירושלמי.
נראה שהמעשה בקיסר דיוקלטיאנוס, שקרא לרבי יהודה נשיאה לפתע, מתייחס אליו, משום שדיוקלטיאנוס הפך לקיסר בשנת 284, וכיהן כקיסר עד התפטרותו בשנת 305, בתקופת נשיאותו של רבי יהודה נשיאה השני.
בנו היה הלל נשיאה.
לשחרר את בריטני
The New York Times Presents: Framing Britney Spears (בעברית: לשחרר את בריטני ) הוא סרט טלוויזיה תיעודי משנת 2021, שביימה סמנתה סטארק והופק על ידי ג'ייסון סטולמן, סם דולניק וסטפני פריס. הסרט עוסק בקריירה של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס, הפופולריות שלה, והאפוטרופסות של אביה ג'יימס עליה, שהחלה בשנת 2008, מה שעורר את התנועה לשחרור בריטני.
הסרט הופץ ב-FX ובהולו ב-5 בפברואר 2021, כחלק מסדרה של ארבעה סרטים תיעודיים בשם The New York Times Presents (הניו יורק טיימס מציג) של הניו יורק טיימס, ובוחן את עלייתה של ספירס לתהילה ככוכבת פופ בינלאומית בגיל צעיר, את היחס של התקשורת והפפראצי אליה, את התמוטטותה הפומבית בשנת 2007 ואת מאבקה המשפטי נגד אביה לביטול האפוטרופסות.
תקציר
בשנת 2021, בגיל 39, בריטני ספירס, אחת מכוכבות הפופ המצליחות בעולם עם שווי מוערך של 59 מיליון דולר, מצויה תחת אפוטרופסות כלכלית ופיזית של אביה, ג'יימס ספירס, מאז 2008. הסרט מבקש לבחון מחדש את הקריירה של הזמרת, את עלייתה לתהילה ומאבקיה האישיים לאורך שלושת העשורים שלה בעסקי הבידור.
בסרט מרואיינים אישים קרובים לספירס ומשפחתה שלא התראיינו בעבר בנושא. מנהלת השיווק לשעבר של חברת ג'ייב רקורדס, קים קיימן, שסייעה בטיפוח תדמיתה של ספירס בתחילת הקריירה שלה, מתארת את ג'יימס כמנותק מחיי בתו בצעירותה. "הדבר היחיד שג'יימי אמר לי אי פעם היה, 'הבת שלי תהיה כל כך עשירה, שהיא תקנה לי סירה'", מספרת קיימן בראיון בסרט.
הסרט מציג את יחס התקשורת לספירס וכיצד מראיינים לאורך הקריירה שלה שואלים אותה שאלות מיניות ומעיקות, לרבות עיסוק בבתוליה, בחזה שלה ובחייה האינטימיים; ראיון עם דיאן סויר מציג כיצד האשימה אותה המראיינת בכך שהיא מהווה דוגמה רעה לילדות קטנות.
ג'סטין טימברלייק מוצג בתור מי שהשתמש בפרידה שלו מספירס בתחילת שנות ה-2000 על מנת למנף קריירה מוזיקלית. השיר Cry Me a River שעוסק בפרידה, הפך את טימברלייק לכוכב סולו, ובראיונות שלאחר הפרידה הוא מתראיין בהתלהבות על קיום יחסי מין עם ספירס.
הסרט בוחן את התמוטטותה של ספירס בשנת 2007, גילוח הראש ושאר הסקנדלים שאפפו את ספירס באותה תקופה, ומראיין את הפפראצי דניאל "דנו" ראמוס שצילם את ספירס תוקפת את מכוניתו עם מטרייה לאחר שלא יכלה לבקר את ילדיה בהתאם להסדר המשמורת עליהם מול הגרוש שלה קווין פדרליין. ספירס מתנכרת ממשפחתה ומקורביה האחרים באותה תקופה, מפטרת את המנהל האישי שלה ומתיידדת עם אדם בשם סם לופטי, שעל פי השמועות המוצגות בסרט, ניצל את מצבה הקשה על מנת לפגוע בה כלכלית. השיא במשבריה של ספירס היה הנעילה שלה בשירותים יחד עם שני בניה וחוסר שיתוף הפעולה מצידה למסור אותם לאביהם למשמורת, דבר שהוביל לאשפוזה הכפוי.
האירועים הללו הובילו את בית המשפט לקבוע כי ספירס לא מסוגלת לנהל את רכושה או חייה, ולהציב עליה את אביה בתור אפוטרופוס. במהלך 13 שנים של אפוטרופסות ספירס הוציאה ארבעה אלבומים מצליחים, יצאה לסיבובי הופעות בכל העולם והשתתפה בתוכניות טלוויזיה וראיונות.
בסוף הסרט מוצגת רשימת אישים, שנתבקשו להתראיין בסרט או להגיב לו, אך סירבו. הרשימה כוללת את כל משפחתה של ספירס וכל המעורבים הישירים בפרשה, לרבות בריטני עצמה, שלא ידוע אם הבקשה להתראיין כלל הגיעה אליה.
ביקורות
הסרט שודר בהקרנת בכורה בערוץ FX וצפו בו כ-265,000 איש, באותו זמן הועלה הסרט לשירות הסטרימינג הולו.
הסרט זכה לביקורות חיוביות בעיקר. הוא שובח על האופן שבו בוחן את היחס הבעייתי כלפי ספירס וכיצד העלה את הנושא הטעון של האפוטרופסות, תוך שהוא משתמש בפרטי רכילות על מנת למשוך הצופים ולדבר על נושאים חשובים. מנגד, הסרט בוקר על כך שהוא מתיימר להציג עבודה תחקירנית מעמיקה על חייה של ספירס, אך בפועל הוא עוד סרט רכילות שמנצל את מצבה, תוך הישענות על קונספירציות מעריצים: "ספירס, באחד מלהיטיה הגדולים, הבהירה ש׳כולם רוצים חתיכה׳ ממנה. בניו יורק טיימס רצו לנגוס גם כן באומצה המדממת הזו".
תגובות
לאחר הקרנת הבכורה של הסרט הדוקומנטרי, ספירס זכתה לתמיכה ממספר עצום של ידוענים, ביניהם מיילי סיירוס, אוליביה ניוטון-ג'ון, קייסי מאסגרייבס, שרה ג'סיקה פארקר, בט מידלר, ג'וש גד, סם סמית', צ'ארלי פות', אלי גולדינג, היילי ויליאמס, קורטני לאב, היילי קיוקו, סנדרה ברנרד, ג'מילה ג'מיל, פיטבול, הת'ר מוריס, אליזבת ריזר, Garbage, רבקה מדר, פריס הילטון, קלואי קרדשיאן, מריה קארי, שר, לקסי אלכסנדר, אמה קאולפילד, ונסה קרלטון, שרה סמפאיו וגם קטי נג'ימי.
ב-7 בפברואר 2021, החל להופיע ההאשטאג "We Are Sorry Britney", שהפך לטרנד בטוויטר. סלבריטאים ואנשי טלוויזיה רבים קיבלו תגובה חריפה מהקהל על אמירות מהעבר ועל שאלות בראיונות שהפנו כלפי ספירס. ביניהם ג'סטין טימברלייק, דיאן סויר, שרה סילברמן, ג'ואל מקהייל, איבו ניה וגם ג'ון אוהארלי.
ב-12 בפברואר 2021, ג'סטין טימברלייק העלה התנצלות פומבית לעמוד האינסטגרם שלו, בה נאמר "אקח על עצמי אחריות" וכי "אני יכול לעשות טוב יותר ואעשה טוב יותר". התנצלויות אלו הופנו כלפי ספירס וג'נט ג'קסון. הקומיקאית שרה סילברמן התנצלה על בדיחות שסיפרה על ספירס ב-2007, וקראה לבניה "טעויות". הסרט הציף גם מקרים נוספים בהם התקשורת התייחסה בצורה קשה למפורסמות.
רנו 30
רנו 30 (בצרפתית: Renault 30) היא מכונית מנהלים, הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה עם מנוע 6V צילינדרים, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1975–1984.
"רנו 30" הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה במרץ 1975. הרנו 30 הוצגה כ-6 חודשים לפני הצגת הרנו 20, אשר הייתה זהה טכנית לרנו 30, מלבד מנוע ה-4 צילינדרים.
יוצרו 160,193 יחידות, מתוכן יוצאו לגרמניה כ-18,000 יחידות. לארצות הברית יוצא הרנו 30 בגרסת תקן ארצות הברית.
רבי יהודה נשיאה השלישי
רבי יהודה נשיאה השלישי היה נשיא בדור השישי לאמוראי ארץ ישראל. דור י"ג להלל הזקן. בזמנו היה רבי ירמיה. אביו רבן גמליאל החמישי, היה תלמידו של רבי אבהו.
קדנצה (הרמוניה)
קָדֶנְצָה (מלטינית: cadentia, "נפילה") היא מהלך הרמוני בן שני אקורדים לפחות החותם משפט מוזיקלי, חטיבה מוזיקלית, פרק או יצירה שלמה. ישנן גם קדנצות קצביות, שהן מקצב החותם קטע. הקדנצות מאפשרות למאזין לדעת מתי נגמר כל משפט, או קטע, ומתי הוא הולך להמשך, ניתן להשוות אותן לפיסוק. ישנן קדנצות "חלשות" או "חזקות" הקובעות אם המנוחה מהתנועה ביצירה היא רק רגעית, או שהיא מסמנת את סיומו של המשפט. את כח הקדנצה ניתן לקבוע על פי תחושת הסיום שהיא נותנת, התלוי במידה רבה במיקום שלה בתוך המקצב ובצורה והסוג שלה. לקצב הרמוני יש השפעה גדולה על הקדנצה.
סוגי קדנצות
ישנם מספר סוגים של קדנצות מקובלות, אשר מושתתות על מהלכים הרמוניים מובהקים:
הערות שוליים
Kadenco
הסיגוף ביהדות
הסיגוף ביהדות הוא שם כולל למגוון פעולות שהמכנה המשותף להם הוא הפגיעה בגוף ובצרכיו. הסיגוף ביהדות משמש או כדי לכפר על עבירה, או כדי לעלות לדרגה גבוהה יותר. באסכולות שונות, הסיגוף מהווה מטרה כשלעצמו, להגביל את הגוף ומשיכתו אל החומר.
מרכיב מרכזי בסיגוף הוא התענית, המשמשת ביהדות בתפקידים שונים, לא כולם במובן של סיגוף, אלא לעיתים כזיכרון למאורעות קשים בתולדות עם ישראל. אך גם אז, מהווה הסיגוף מרכיב חשוב בתוכנה של התענית.
חיוב ושלילה באסכולות שונות
היחס ביהדות לסיגופים הוא מעורב. התורה עצמה מצווה על דיני יום הכיפורים:
אם כן, ניכר כי הצום ועינוי הנפש הוא מרכיב מרכזי בתהליך הטהרה מן החטא.
אך בספר הזוהר (חלק ג, דף קסח, א) נאמר:
חסידי אשכנז הם החוג הבולט ביותר בהיסטוריה היהודית שצידד באופן גורף בסיגופים, בעוד שהחסידות התנגדה לסגופים ותעניות הגורמים להחלשת השמחה
הרב יחזקאל לנדא כתב על הצומות שבספרי חסידי אשכנז:
"שלא אוכל למצוא שורש בדברי הגמ' והפוסקים, כי לא מצינו בכל התלמוד מספר התעניות ימים חרוצים וקצובים לכל חטא ואשמה כפי חומר העון. הן אמת שצום כתיב בפסוק בנביאים לצורך התשובה שובו עדי בצום וגו'. אמנם הגבלת מספר התעניתים לא נתפרש לא בכתוב ולא בגמרא רק שספרי המוסר והתשובה האריכו בזה ורוב דבריהם בנוים על סברות כרסיות בלי שורש וספר אחד נשען על חבירו בלי יסוד כלל." [נודע ביהודה אורח חיים סימן לה מהדורא קמא].
כחלק ממצות התשובה
דעה מתונה יותר מציג רבי שניאור זלמן מלאדי בספרו "איגרת התשובה" (חלק מספרו העיקרי, ספר התניא), שמצד אחד מדגיש כי אין הסיגופים והתעניות חלק ממצות התשובה, ואף אוסר על מי שחלש והתענית מזיקה לו להתענות. אך מצד שני נותן מערכת שלמה של כללים והדרכות כיצד על מי שבכוחו להתענות להשלים ולמלא את תעניותיו.
אישים וסיפורי סיגופים במקורות
בספרות חז"ל ניתן למצוא סיפורים רבים על צומות וסיגופים שונים למטרות שונות. לרוב, ההתייחסות לכך היא בנימה חיובית ובהערכה, ורק לעיתים נדירות מתוך ביקורת ושלילה.
בין השאר ניתן למנות:
קארל וילהלם פון דלה טורה
קארל וילהלם פון דלה טורה (בבווארית: Karl Wilhelm von Dalla Torre) (14 ביולי 1850 - 6 באפריל 1928) היה טקסונום, אנטומולוג, בוטנאי וזואולוג אוסטרי.
דלה טורה נולד בעיר קיצביל, שבמדינת טירול. הוא למד מדעי הטבע באוניברסיטת אינסברוק. לאחר מכן עבד באוניברסיטה כאנטומולוג ובשנת 1895 הפך לפרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת אינסברוק. הוא נפטר באינסברוק, בהיותו בן 77.
כחלק מהיותו חבר באיגוד הבוטנאים, השתמש בשם העט: דלה טורה (Dalla Torre).
עבודותיו
* רשימה חלקית:
פיאט 147
פיאט 147 (באיטלקית : Fiat 147) היא מכונית סופרמיני המוגדרת כמכונית קומפקטית מבית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1987–1976 על ידי Fiat Automoveïs  בברזיל, בין השנים 1986–1982 על ידי -Fiat Concord  בארגנטינה, בין השנים 1984 - 1979 בקולומביה, ובין השנים 1988–1981 בוונצואלה על ידי חברות בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט
מיכל בר-אשר סיגל
ביוגרפיה
בר-אשר סיגל קיבלה תואר ראשון ותואר שני מן המחלקה לתלמוד שבאוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן, עשתה תואר שני נוסף ודוקטורט במדעי הדתות באוניברסיטת ייל נושא עבודת הדוקטורט שלה היה השוואה בין התלמוד הבבלי לבין טקסטים של ספרות מונסטית בת התקופה.
היא נשואה לפרופ' אליצור בר-אשר סיגל, חוקר לשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים והיא כלתו של פרופ' משה בר-אשר. בר-אשר סיגל היא בתה של אנט סיגל, אחותו של גיל סיגל ונכדתה של סוזן דניאל-נטף.
מחקרה
עבודתה המחקרית של בר-אשר סיגל מתמקדת במחקר פילולוגי של טקסטים חז"ליים וכן במחקר היחסים שבין יהודים לנוצרים במהלך שלהי העת העתיקה (המאה ה-1 עד המאה ה-7 לספירה) בהתבסס על ספרות חז"ל (ובעיקר התלמוד הבבלי) ובהתבסס על ספרות נזירית נוצרית בת אותה התקופה.
ספרה הראשון המבוסס על עבודת הדוקטורט יצא בשנת 2013 ונקרא "Early Christian Monastic Literature and the Babylonian Talmud". הספר יצא בהוצאת קיימברידג' וזכה בפרס לאוטנשלגר מטעם אוניברסיטת היידלברג. הספר בחן מקבילות ספרותיות בין ספרות הנזירים הנוצרית לתלמוד הבבלי וטען לקשרים ישירים בין השניים. הספר עוסק בהשוואה שבין טקסטים מן התלמוד הבבלי לבין מקבילות בספרות הנזירית ובעיקר ביחס לחיבור "" (Apophthegmata Patrum).
ספרה השני נקרא "Jewish – Christian Dialogues on Scripture in Late Antiquity: Heretics Narratives of the Babylonian Talmud". הוא עוסק בהשוואה שבין אבות הכנסייה לתלמוד הבבלי ומשתמש בסיפורי מינים כשיקוף ל.
בשנת 2021 היא זכתה למענק מחקר בסך 2.2 מיליון שקלים כדי לקדם מחקר בין־תחומי במסגרת הפרויקט "פומב"י - אופק חדש למחקר בין־תחומי". שותפיה לזכייה הם פרופ' יוסי יובל, ראש בית-ספר סגול למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב, ופרופ' בינה קליסקי - פיזיקאית מאוניברסיטת בר־אילן.
רבן גמליאל החמישי
רבן גמליאל החמישי היה נשיא הסנהדרין בדור הרביעי לאמוראים, תלמידו של רבי אבהו. "אמר אבהו ואני לא שאלני רבן גמליאל ברבי וכו' ואסרתי לו וכו' דאדם קטן היה וביקש ר' אבהו לגודרו".
סבו רבי יהודה נשיאה השני, היה תלמידו של רבי יוחנן (ר"ה כ' ע"א). אביו היה הלל השני, שתיקן את הלוח העברי.
בתוך כתביו של ליבאניוס, הרטוריקן המפורסם ביותר של המאה ה-4, ישנה התכתבות שהתקיימה בשנים 388–393 עם "פטריארך" בארץ ישראל, כפי הנראה נשיא הסנהדרין, אותו מזהה מנחם שטרן עם גמליאל החמישי. ליבאניוס פונה אליו במילים המעידות על כבוד רב והכרה בסגולותיהם של הנשיא עצמו ושל עמו. ניתן אולי להסביר רגשות אלה בתחושת האחווה לנוכח הסכנה שבה מצאו עצמם היהודים וה"הלנים" תחת עול הקיסרים הנוצרים. נראה כי הנשיא היה חבר קרוב של ליבאניוס ורוב ההתכתבות מכילה מכתבי המלצה, שבהם ליבאניוס מבקש טובה עבור חבריו, שכמה מהם היו מוכרים גם לנשיא. מתוך ההתכתבויות ניכר כי ליבאניוס מחשיב את הנשיא היהודי כבעל חינוך יווני. כמה מן המכתבים רומזים על כך שהנשיא הפעיל כוח והשפעה העולים אפילו על אלו של המושל האזרחי של פלשתינה. מתוך אחד המכתבים, נראה כי המושל הילאריוס הודח בשל התנהגות בלתי נאותה וכי הנשיא היה מעורב בהדחה. ליבאניוס אינו מנסה לנקות את המושל מאשמה, אולם מפציר בנשיא לסייע לו. מכתב זה מעיד על כוחו העצום של גמליאל בארץ ישראל. שטרן גם מזהה את גמליאל החמישי עם "הפטריארך גמליאל" הנזכר במכתב שכתב הירונימוס בשנות ה-90 של המאה ה-4, שבו הוא מציין כי הקיסר הביזנטי תאודוסיוס הראשון (מת בשנת 395) הוציא להורג קונסול רומי לשעבר (virconsularis) בשם הסיכיוס, שגמליאל זעם עליו משום שהוא השיג במרמה מסמכים אימפריאליים ששייכים לו.
את מקומו של רבן גמליאל החמישי מילא בנו, רבי יהודה נשיאה השלישי.
ווקלטק
ווקלטק בע"מ (באנגלית: .VocalTec Ltd) היא חברת טכנולוגיה ישראלית המתמחה בפיתוח ושיווק פתרונות תקשורת VoIP. פתרונות אלה כוללים ציוד מיתוג ותוכנות המאפשרות לחברות טלקומוניקציה לספק שירותים כגון תעבורת נתוני קול.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1989 על ידי אלון כהן וליאור הרמתי. בתחילה פיתחה החברה תוכנות ייעודיות לעיוורים, כרטיס קול שיחד עם התוכנה שצורפה אליו איפשר לעיוורים לשמוע על אילו אותיות הקישו במקלדתם. בשנת 1990 הצטרף אילון גנור, ששימש כמנכ"ל החברה, ובהמשך פיתחה תוכנה להעברת קול על גבי רשת האינטרנט. בשנת 1995 יצאה המוצר שנקרא בפשטות Internet Phone לשוק וזכה להצלחה.
בשנת 1996 הנפיקה החברה לראשונה את מניותיה לציבור בבורסת נאסד"ק.
בשנת 1997 הקימה עם שותפים נוספים חברה בת בשם Internet Telephony Exchange Carrier ITXC, שסיפקה שרות מסלקת דקות שיחה בינלאומית בטלפוניית אינטרנט. ווקלטק סיפקה ל-ITXC את הטכנולוגיה והמוצרים לניהול שיחות באינטרנט. באוקטובר 1999 הונפקה ITXC בבורסת נאסד"ק ובשיא בועת הדוט-קום נסחרה בשווי של 5 מיליארד דולר, אך שווייה נפל אחר כך לכ-100 מיליון דולר בלבד. ווקלטק מימשה את כל החזקותיה בחברה בשנת 2002.
בשנת 1998 רכשה את "רדלינקס" (RADLINX) מ"קבוצת רד-בינת" תמורת כ-10 מיליון דולר.
בתחילת שנת 2000 הוקמה חברת טרולי-גלובל (TrulyGlobal), חברה בת של ווקלטק לשירותי טלפוניה באינטרנט לצרכנים, זאת שלוש שנים לפני שהושק שירות דומה על ידי סקייפ. החברה נסגרה 18 חודשים לאחר שהוקמה בהשקעה של 50 מיליון ש"ח עקב חוסר יכולתה לגייס הון חיצוני בזמן התפוצצות בועת הדוט-קום.
בשנת 2010 התמזגה ווקלטק שוב, הפעם עם חברת YMAX האמריקאית שפיתחה את מכשיר ה-MagicJack - מתאם המאפשר חיבור של מכשיר טלפון ביתי רגיל דרך המתאם לשקע ה-USB של כל מחשב אישי.
אהלן
אהלן הוא סינגל הבכורה של הזמרת הישראלית טיילור מלכוב. השיר יצא לאור ב-8 בפברואר 2021, על ידי חברת התקליטים "NMC", כסינגל שלא מתוך אלבום. השיר נכתב והולחן על ידי אלי חולי ורובי פאייר, אשר גם הפיק את השיר.
רקע
בין השנים 2017–2020, מלכוב שרה עם הזמר בן זיני כחלק מהצמד "בן זיני וטיילור". באפריל 2020, הצמד התפרק. בראיון לאתר "מאקו", מלכוב אמרה כי היא "התגעגעה לשיר, ואין מתרגשת ממנה להוציא היום את הסינגל הראשון שלה".
ביקורות
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי תיאר את השיר כ"קיטש מצועצע מהוקצע שקורץ לחו"ל", והעניק לשיר 3.5 כוכבי זהב מתוך חמישה.
אליפות גרמניה בכדורגל 1923
אליפות גרמניה בכדורגל 1923 הייתה העונה ה-16 של התחרות.
מנצחות תחרויות אזוריות היו זכאיות להשתתף בתחרות.
למשחק הגמר הגיעו המבורג ואוניון אוברשנוויידה. להמבורג זה היה הניצחון הראשון בתולדות המועדון.
ארגון האליפות
המשחקים נערכו בשיטת נוק-אאוט (מפגש יחיד בין הקבוצות).
כדורגלנים מצטיינים
אוטו הרדר, המבורג כבש 5 שערים וזכה בתואר מלך השערים של התחרות (עונה השנייה ברציפות).
פגיון ירוק
פגיון ירוק הוא תרגיל צבאי בן חמישה ימים הנערך מדי שנה במרכז הלחימה הקרקעית של חיל הנחתים ב- Twentynine Palms במדבר מוהאבי בארצות הברית. משתתפים בו כוחות נחתים ממספר מדינות: מרינס (ארצות הברית), הנחתים המלכותיים של בריטניה, הולנד, איחוד האמירויות וקנדה.
פגיון ירוק 2021
בתרגול של כוחות המרינס האמריקנים והבריטים, גברו הבריטים (תוקפים) על האמריקנים (מגינים). הכוחות תירגלו באזור מדברי והררי בשטח 3500 קמ"ר, שכלל אזורים מיושבים (על ידי שחקנים), גודלו של השטח הקשה על הכוחות ויצר אילוצים לוגסטיים, לצורך המענה הלוגיסטי השתמשו בין היתר בהדפסות תלת־ממדיות. בתחילת התרגיל, החזיקו הבריטים ב-20% מהשטח ובסיומו 65%, לאחר פגיעה רציפה בפו"ש וציוד חיוני אמריקני. הלחימה כללה סיוע אווירי וארטילרי.
האימון ב-2021 היה אימון הקמה לשני כוחות משימה גלובלים (Littoral Response Group (LRG, בריטים. האחד מורכב מ-500 נחתים בריטים- ו-120 הולנדים אניות וכלי טיס, יוצב מזרחית לסואץ. כוח נוסף יוצב בבריטניה.
יעקב אייכנבוים
יעקב אייכנבוים ברוסית: Яков Моисеевич Эйхенбаум; (ביידיש: אייכענבוים; Eichenbaum; 12 באוקטובר 1796, יום הכיפורים תקנ"ז, קרסנופוליה, גליציה – 27 בדצמבר 1861, כ' בטבת תרכ"ב, קייב, האימפריה הרוסית) היה מחנך, משורר ומתמטיקאי יהודי-רוסי, איש תנועת ההשכלה, מחלוצי החינוך המודרני בקרב יהודי רוסיה.
קורות חיים
הדפיס ספרים בתחומים שונים, והשקיע את מרצו בחינוך הנוער להשכלה.
עמלו הפדגוגי והספרותי משך את תשומת הלב של הממשלה הרוסית, ובשנת 1844 הוא מונה למפקח בית הספר הרוסי-יהודי בקישינב, שש שנים לאחר מכן מונה כמפקח ראשי של בית המדרש לרבנים בז'יטומיר שנפתח אז על ידי הממשלה הרוסית. בתפקיד זה החזיק עד מותו.
יצחק לוי (היסטוריון)
יצחק (איציק) לוי (נולד ב-10 באוקטובר 1945) הוא היסטוריון, המתעד כבר למעלה מארבעים שנה את שפת הלאדינו.
ביוגרפיה
לוי נולד בשכונת ימין משה, ירושלים, והוא בן למשפחת דאסה אשר מקורה במגורשי ספרד אשר עברו להתגורר בסלוניקי, יוון. בשנת 1963 הוא התגייס לצה"ל ושירת בחיל הקשר והאלקטרוניקה עד לשחרורו כסמל בשנת 1966. במהלך שירותו במילואים הוא הועלה לדרגת רס"ר, ולחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל החל לוי לעבוד בחברת בזק, שם עבד עד לשנת 1998. בשנת 1970 הוא סיים קורס בלווייני תקשורת מטעם חברת GTE, ובשנת 1975 הוסמך כהנדסאי אלקטרוניקה מטעם המכללה הטכנולוגית אורט. בשנת 1981 סיים תואר ראשון ב בירושלים, בחוג להיסטוריה. למד לתואר שני ב, ובשנת 1999 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על מחקר בנושא "הפעילות הפוליטית והארגון של הקהילה הספרדית ביישוב ובמדינת ישראל 1945–1955", שנעשה בהדרכת הפרופסורים משה ליסק ופיטר מדינג.
בין השנים 1998–2001 לימד לוי קורסים באוניברסיטה הפתוחה, ובשנים 2000–2001 לימד באוניברסיטה העברית במסגרת מכון "מגיד" את הקורס "אוצר הפולקלור של צאצאי מגורשי ספרד". בין השנים 2002–2005 הוא לימד קורסים במכללת אשקלון במחלקה לסוציולוגיה.