cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאקו אייסטאראן
מאמן ראשי
ב-10 באוגוסט 2020 מונה למאמן טונדלה הפורטוגזית. במרץ 2022 פוטר מתפקידו.
נאוול גוסמאן
קריירה
ב-21 בפברואר 2018 רשם לראשונה הופעת בכורה במדי הקבוצה עם סמל הקפטן בליגת האלופות של CONCACAF מול הרדיאנו, המשחק הסתיים בתוצאה של 2-2. הקבוצה הודחה משלב רבע הגמר של הטורניר מול טורונטו.
נבחרת לאומית
גוסמאן שיחק בנבחרות הצעירות של ארגנטינה בעיקר במשחקי הידידות.
ב-13 באוקטובר 2014 זומן גוסמאן לראשונה לנבחרת ארגנטינה על ידי חרארדו מרטינו.
ב-18 בנובמבר 2014 זכה לשחק עם נבחרתו באולד טראפורד כחלק ממשחק ידידות מול נבחרת פורטוגל שהסתיים בהפסד ל-1-0 לטובת פורטוגל.
לשמחתו של גוסמאן הוא סומן על ידי מאמן נבחרת ארגנטינה חורחה סמפאולי לסגל לקראת מונדיאל 2018.
לאחר הזימון התגלה שהשוער שהיה צפוי לפתוח במשחקי המונדיאל, סרחיו רומרו, נפצע וסומן על ידי התקשורת שהוא זה שיחליף אותו.
ויליאם מקלין
ויליאם האנה מקלין (באנגלית: William Hannah McLean; 1877–1967) היה מתכנן ערים סקוטי וחבר בית הנבחרים הבריטי.
ביוגרפיה
ב-1899 סיים לימודי הנדסה אזרחית באוניברסיטת גלאזגו ומונה למהנדס בפרויקט סלילת מסילות ברזל בחוף המערבי של סקוטלנד. ב-1906 מונה לשירות הציבורי בסודאן והוצב כמהנדס העיר ח'רטום. מקלין היה מעורב בתכנון ופיתוח העיר ועל בסיס ניסיונו פרסם מספר מאמרים והרצאות בנושא תכנון הערים. תכנון העיר חרטום, לפי תוכניות שירש מהמנהל שבנה לורד קיצ'נר, מהנדס אזרחי בעצמו, שימשו את מקלין כמודל בערים בהן עבד לאחר מכן, לרבות תוכנית מקלין בירושלים והתוכנית עבור אלכסנדריה מ-1921. הלורד קיצ'נר העביר את מקלין למצרים ה-1912 שם מונה למהנדס האחראי במשרד הפנים המצרי. תחת פיקוחו עוצבו נבנו מערכות ניקוז, מים, חשמל. בהמשך מונה למהנדס העיר אלכסנדריה שם נשאר עד סיום תפקידו ב-1926, לאחריו שב לסקוטלנד והצטרף לסגל של אוניברסיטת גלאזגו. ב-1931 נבחר כחבר בית הנבחרים הבריטי שם כיהן קדנציה אחת מטעם גלאזגו שלאחריה עבד במשרד המושבות בלונדון.
תוכנית מקלין לירושלים
במרץ 1918 נקרא לירושלים ככל הנראה על ידי המושל רונלד סטורס והאגודה למען ירושלים (אפשר שזומן על ידי אלנבי עצמו) לשם יצירת תוכנית רעיונית ראשונית לתכנון העיר ובעיקר לשימור העיר העתיקה. תוכנית מקלין שנכתבה במהלך חודש שהות בעיר, ואושרה ביולי אותה שנה כללה מפה שהוגדרה כסכמה לשימור העיר העתיקה, שיפור העיר החדשה והצגת קווי ההתפתחות העתידיים של העיר. כמו כן כללה התוכנית הסברים שהתייחסו גם לבית לחם ומודל שנבנה במושבה האמריקאית בירושלים. התוכנית קבעה שימור מלא של העיר העתיקה, חגורת אדמה מסביב לחומות ללא בניה כלל, חגורה חיצונית לחגורה זו שכללה בניה מוגבלת וריכוז הבניה החדשה ממערב לעיר לאורך מספר צירים שנקבעו בתוכנית. התוכנית שונתה כבר בשנה לאחר מכן על ידי פטריק גדס שביקר אותה קשות, אך החלטתו של מקלין לשמר באופן מוחלט את העיר העתיקה ולהותיר היכן שניתן טבעת ירוקה נשמר באדיקות עד ימינו.
דברה ברהן סלאסי
דברה ברהן סלאסי (געז ደብረ በርሃን ሥላሴ) היא כנסייה אתיופית, השוכנת כקילומטר מזרחית-צפונית-מזרחית מפאסיל גמב, המתחם המלכותי ההיסטורי בעיר גונדר שבצפון אתיופיה. הכנסייה שוכנת בקצה המזרחי של העיר על גבעה מיוערת בגובה של 2,239 מטר מעל פני הים. משמעות שמה הוא "הר השילוש הנאור" והיא מוקדשת לשילוש הקדוש (סלאסי). הכנסייה נחשבת לאחת הידועות והחשובות בין 44 הכנסיות של גונדר, ועיטורי תקרתה הם מהמראות המוכרים ביותר של אתיופיה.
אמנואלה ד'אסטורגה
אמנואלה ד'אסטורגה (באיטלקית: Emanuele d'Astorga; 1680–1757?) היה מלחין איטלקי.
דברה ברהן סלאסי
היסטוריה
הכנסייה הראשונה שהוקמה במקום הייתה עגולה בקוטר של 30 מטרים. לפי הכרוניקה של הקיסר ייאסו הראשון (מלך בין השנים 1682-1706), היא הוקדשה על ידי הקיסר עצמו בחג הטמקת בשנת 1693. באותו מעמד תלה הקיסר בכנסייה שני פעמונים אותם קיבל במתנה מהמושל ההולנדי של בטאוויה; צעד חריג במסורת הנוצרית האתיופית. עוד מינה הקיסר 150 איש כדי לשרת בקודש בכנסייה, והעניק לה שטחי קרקע. גגה של כנסייה זו נשען על-גבי 12 עמודים, שכל אחד מהם ייצג את אחד השליחים ועוטר בדמותו. הכנסייה נפגעה ממכת ברק שגרמה לשרפה בשנת 1707, אך תוך שנתיים לכל היותר הנזק תוקן; אם כי לא ברור אם במועד זה שוחזר המבנה לפי המתווה העגול או שמא כבר הוקם המבנה המלבני הנוכחי. בכל אופן, ייתכן שהמזבח וחלק מהריהוט הפנימי שהיו עשויים אבן, שרדו ושולבו במבנה הנוכחי. הכנסייה כמעט שלא נפגעה ממעשי הביזה של הקיסר תוודרוס השני בשנים 1864 ו-1866, ושרדה גם את החורבן שהתרגש על גונדר, ובמיוחד על כנסיותיה (42 מתוך 44), מידי צבא המהדייה בשנת 1888. לפי האגדה נמנעה התקפה אחרונה זו בזכות נחיל דבורים שהדף את התוקפים.
אמנואלה ד'אסטורגה
חייו
ד'אסטורגה נולד בעיר אוגוסטה בסיציליה למשפחה אמידה ממעמד האצולה. סיציליה הייתה אז תחת שלטון ספרדי. את לימודיו המוזיקליים עשה בפלרמו ולאחר ריב עם אביו עזב את סיציליה והתיישב ברומא.
דברה ברהן סלאסי
האתר
האתר מוקף בשתי חומות היקפיות עגולות, ובחומה החיצונית משולבים 11 מגדלים נושאי כיפות וכן מבנה שער - כולם בני שתי קומות. הקומה התחתונה במגדלים משמשת למגורי נזירים והעליונה כבית תפילה. בשער קבועים שתי קשתות עשויות אבן גיר אדומה. עוד משולב בחומה מבנה בעל תקרת קמרון חבית המכונה "חדר התוף", ואשר משמש כבפטיסטריום וקפלת תפילה.
אמנואלה ד'אסטורגה
חייו
בשנת 1709 העלה בג'נובה את האופרה הראשונה שלו - דפני, שזכתה להצלחה רבה. בתוך הקהל היה הקיסר קרלוס ה-3 הטוען לכתר הספרדי שלקח אותו לפמלייתו בווינה והעניק לו פנסיה מלכותית נדיבה כדי שימשיך לכתוב מוזיקה.
דברה ברהן סלאסי
האתר
שרידי הבסיס של הכנסייה המוקדמת, העגולה, נראים מסביב לחלקו המזרחי של המבנה הקיים, הנח על פודיום שמטרתו לגשר על הפרשי הגובה של הקרקע. המבנה הנוכחי מלבני בצורתו, אורכו 27 מטרים ורוחבו 7.4 מטרים. הוא מוקף בארקאדה מאוחרת יותר שרוחבה 2.3 מטרים. הארקדה נישאת על ידי 24 עמודים ובצידה המזרחי היא מעוגלת בצורת אפסיס (אם כי לכנסייה עצמה אין אפסיס). בחזית הכנסייה קבועות שתי דלתות אליהן מוליכות שבע מדרגות, ובכל אחת מחזיתות הצד, שלוש דלתות נוספות.
אמנואלה ד'אסטורגה
חייו
לאחר שד'אסטורגה הסתבך בחובות הוא נאלץ לעזוב את וינה ולחזור עם משפחתו לסיציליה. כעבור ארבע שנים עזב את משפחתו ונדד ברחבי אירופה. לא ידוע עליו הרבה. גם שנת מותו אינה ברורה וכן מקום מותו: מדריד, ליסבון או טירה בבוהמיה.
דברה ברהן סלאסי
האתר
חלל הכנסייה מחולק על ידי מחיצה (בדומה לאיקונוסטאזיס אורתודוקסי), לאולם המרכזי ול"קדסט" (החלק הקדוש). פנים הכנסייה מעוטר כולו בעושר רב. העיטורים, המתוארכים לשנים 1815 עד 1825, מכסים את כל הקירות, את התקרה ואפילו את הדלתות. התקרה עשויה קורות עץ וביניהן מצוירים בשורות, דמויות מלאכים צבעוניים, שרק ראשיהם וכנפיהם נראים. חלק מהשורות פונות אל הכניסה ואחרות לעבר הקדסט. בד שהודבק על הקירות שימש לציור עיטורי הקיר, ואלה כוללים סצינות מחייהם של הצלוב והבתולה, וכן דמויות של קדושים שונים. על קיר הכניסה (הקיר המערבי), נראית מרים מלכת השמים לצד מלכים וקדושים שונים; וכן מצוירת דמותו של מוחמד קשור לגמל ונהוג על ידי השטן. במחיצה החוצצת בין האולם המרכזי לבין הקדסט, קבועות שתי דלתות, והיא מעוטרת, בין היתר, בשלוש דמויות המייצגות את השילוש הקדוש ומתחתן ציור של צליבת ישו.
אמנואלה ד'אסטורגה
חייו
במאה ה-19 נכתבו על ד'אסטורגה ספרים, מחזות ואף אופרה. בגלל חוסר בעובדות היסטוריות הומצאו עליו אגדות. אחד המיתוסים הוא שאביו היה בין המורדים בשלטון הספרדי בסיציליה. הוא נתפס על ידי הספרדים שאילצו את אסטורגה ואמו לחזות בהוצאתו להורג. הספרדים שלחו את אסטורגה למנזר בעיר אסטורגה בספרד שם התחנך.
המלחין הגרמני יוהאן יוזף אברט (1915–1832) כתב ב-1866 אופרה בשם אסטורגה שבה ד'אסטורגה יוצא מדעתו וחוזר לשפיות רק לאחר שהוא שומע את אשתו שרה את הסטאבט מאטר שלו.
יצירותיו של ד'אסטורגה
ד'אסטורגה חיבר כ-150 קנטטות קאמריות. מהאופרה שלו דפני שרדה רק המערכה הראשונה. רוב יצירותיו נשכחו ורק הסטאבט מאטר עמד במבחן הזמן.
זו יצירה למקהלה קטנה ולאנסמבל קאמרי עם סולנים: 2 סופרנו, מצו סופרנו, טנור ובס. היצירה בת 9 חלקים ונמשכת כ-25 דקות. גם על זמן כתיבתה יש מחלוקת -1707 או 1730.
תרין שלפי
תרין שלפי (תל אביב 25 באוקטובר 1995 – 30 באוגוסט 2019), שחקנית, יוצרת וליצנית רפואית ישראלית, זוכת פרס פסטיבל תיאטרונטו לשנת 2019.
חייה
תרין שלפי נולדה, גדלה והתחנכה בתל אביב. אמה ורדית שלפי היא מרכזת המחלקה הדרמטורגית של התיאטרון הקאמרי ואביה הוא המחזאי, הבמאי והשחקן חנוך רעים. שמה הייחודי, תרין, נובע מהמילה רינה, שמחה, והוא גרסה נשית לשם ירין, הנפוץ קצת יותר.
שלפי למדה בבית הספר לטבע, סביבה וחברה. כבר מגיל צעיר גילתה נטיות אומנותיות: היא למדה נגינה בפסנתר ובחליל בקונסרבטוריון למוסיקה ושרה במקהלת בת-קול, שפעלה בקונסרבטוריון בניצוחה של ענת מורג. במסגרת מקהלת בת-קול הופיעה שלפי באופרה הישראלית (בין השאר באופרות "כרמן" ו"אביר הוורד"). בגיל 12 וחצי היא השתתפה במחזמר "כנר על הגג" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד שפרינצה, בתו הרביעית של טוביה החולב (בגילומו של נתן דטנר).
בעקבות צפייה בסרט "פאץ' אדמס", המספר את סיפורו של אדם בשם זה שנחשב לאחד ממייסדי תחום הליצנות הרפואית, התעוררה אצלה התשוקה ללמוד ליצנות רפואית. היא נרשמה לבית הספר לליצנות רפואית בהנהלת טליה ספרא בסמינר הקיבוצים ולמדה שם.
עם סיום לימודי הליצנות טסה שלפי לארצות הברית, שם התנדבה כליצנית רפואית במחלקת הילדים ב"מרכז הרפואי בוסטון", בבוסטון, מסצ'וסטס.
עם שובה לארץ, התקבלה שלפי ללימודים בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין. כבר בראשית דרכה בסטודיו למשחק סומנה כהבטחה גדולה. השחקנית ניב סולטן, לדוגמה, שהכירה את שלפי בתקופת הלימודים, אמרה: "כשהתחלתי לראות אותה בתרגילים, בתחרויות, בסצנות, הרגשתי שלא יכול להיות שיש שחקנית כל כך טובה. בהכול. בשנה הראשונה ללימודיה היא כתבה, ביימה ואף הלחינה את המוזיקה להצגה "אנשי האף האדום", במסגרת פרזנטציה של יצירות אישיות. בתחילת השנה השנייה ללימודים, בהפקה הראשונה שהכיתה העלתה, גילמה שלפי את התפקיד הראשי - ברטה, במחזה "הפסנתר של ברטה" שכתב מוטי אברבוך.
בתחרויות המלגות בסטודיו למשחק זכתה שלפי הן בתחרות "בסגנון חופשי" (free style), על ביצוע מונולוג "המכווצת", שביצעה במקור טליה שפירא, והן בתחרות המונולוגים ממחזות קלאסיים, על ביצוע המונולוג של נטשה מתוך המחזה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב.
בחודש אפריל 2018, במהלך שנת הלימודים השנייה, אובחנה שלפי כחולת סרטן גרורתי מסוג סרקומה. המחלה אילצה אותה לעזוב את הלימודים לטובת טיפולי כימותרפיה והקרנות. למרות הקושי, החליטה שלפי לתעל את תקופת הטיפולים ליצירה, וכתבה מונודרמה – הצגת יחיד בשם "להזיז את השמש", שבה גוללה את התמודדותה עם מחלת הסרטן. ההצגה, בבימויו של חנן ישי, השתתפה בפסטיבל התיאטרונטו באפריל 2019 וזכתה בפרס הראשון. ". לאחר הפסטיבל המשיכה ההצגה לרוץ בקפה תיאטרון הקאמרי.
שלפי נפטרה ב-30 באוגוסט 2019 בבית החולים תל השומר, והובאה למנוחות בבית העלמין "מנוחה נכונה" בכפר סבא.
העמדה האחרונה
העמדה האחרונה (באנגלית: The Last Post) היא סדרת דרמה בריטית, ששודרה לראשונה בממלכה המאוחדת בערוץ BBC One בין 1 באוקטובר ל-5 בנובמבר 2017. עלילת הסדרה מתרחשת על רקע מצב החירום ששרר בשנות ה-60 בעיר עדן שבה מוצבת יחידת של המשטרה המלכותית הצבאית. הסדרה מתארת את היחסים בין אנשי הצבא ובני משפחותיהם לבין האוכלוסייה המקומית. במאי 2018 פורסם שלא הוזמנה עונה שנייה לסדרה.
תקציר עלילה
קפטן ג'ו מרטין מגיע עם אשתו, הונור, לעדן להחליף את המפקד היוצא קפטן ניק פייג'. הוא נאלץ להסתגל לחיים בקו החזית, ולהתמודד עם טינה מצדו של האיש שאת מקומו תפס, לוטננט אד ליית'ווייט. אשתו של ליית'ווייט, אליסון, לוקחת תחת חסותה את הונור. לאליסון היה רומן עם ניק פייג'. טרוריסטים מנסים לירות באחד הקצינים, וקפטן פייג' עם הנהג שלו נקלעים למארב.
הפקה
המפיקה של בונאפידה פילמס, מרג'רי בון, הציעה סיפור אודות החיים בצבא הבריטי בבסיס צבאי. היא פנתה לפיטר מופאט שלמשפחתו היה רקע צבאי. מופאט הציע להפיק סדרה שמתרחשת בשנות השישים של המאה העשרים, לקראת סוף שליטת האימפריה הבריטית, כשאנשי צבא מוצבים יחד עם נשותיהם במקום אסטרטגי חשוב. זה אפשר לחקור את היחס של הבריטים במאה העשרים דרך קבוצה מאוחדת של אנשים.
אתר צילומים
המפיקים רצו אתר הדומה לעיר עדן שבתימן, עם חוף ים, הרים ומדבר, ועם השפעה של אדריכלות קולוניאלית. הצילומים נערכו בקייפטאון, בבסיס ימי בריטי שיצא משימוש, שמשקיף על מפרץ סיימון טאון, וסיפק קנה מידה רחב שלרוב קשה להשיגו לצילומי טלוויזיה.
קרב חדשה
קרב חדשה ("אדסה") הקרב השביעי במרד החשמונאים, התנהל ב־161 לפנה"ס בין הממלכה הסלאוקית לצבא יהודה בפיקודו של יהודה המכבי מצפון לירושלים, והסתיים בניצחון המכבים ובנפילת המצביא הסלווקי.
רקע פוליטי
ליסיאס, שליט הממלכה הסורית־סלאוקית בפועל ואפוטרופוס המלך הינוקא אנטיוכוס החמישי, הצליח לדחוק את רגליו של פיליפוס (שותפו להנהגה בממלכה) ולהביסו. דמטריוס הראשון, בנו של סלאוקוס הרביעי, ברח מרומא והגיע לטריפולי, שם הכתיר את עצמו למלך, ובעזרת הצבא שגייס והתמיכה שזכה לה בתחומי הממלכה הסלאוקית, תפס והוציא להורג את אנטיוכוס החמישי ואת ליסיאס (162 לפנה"ס).
דמטריוס, שנודע כמלך תקיף השואף לחולל סדר בממלכתו, נעתר לטענותיה של משלחת אלקימוס, הכהן הגדול המתיוון, והמתיוונים, שטענה כי יהודה המכבי מטריד ומסכן את המתיוונים ואת תומכי המלך. כתגובה, מינה דמטריוס את ניקנור למושל יהודה ושיגר לאזור את המצביא בקכידס, כשהמטרה הייתה לחזק את הנהגתו של אלקימוס בקרב היהודים. בואם של ניקנור ובקכידס ליהודה ועימם אלקימוס וכניסתם לירושלים חוללו מפנה דרמטי באירועים. בפעם הראשונה התפלג המחנה של מתתיהו לשתי קבוצות: הסופרים והחסידים תמכו באלקימוס, הן משום שהשתייך, בשונה ממנלאוס קודמו, לבית כהונה מקובל ורשמי, והן משום שהיהודים זכו לאוטונומיה גם דתית וגם מדינית והגיעו להישגים נאים, ועל כן סברו שאין טעם להמשיך במרד. לעומתם תמכו המכבים בכהונה ממשפחת צדוק בלבד ופקפקו בכוונותיהם של בקכידס, ניקנור ובעיקר אלקימוס. יהודה ואנשיו עזבו את ירושלים והתכוננו לבאות. אלקימוס, שבטח בסיוע הסלאוקי, החל לפגוע במתנגדיו, ובעיקר בתומכי יהודה המכבי. צעד זה גרם להתלקחות דמים בין שני המחנות. אלקימוס פנה לדמטריוס בבקשת עזרה וזה האחרון הורה לניקנור להתערב ולהפעיל נגד המורדים את צבאו.
ניקנור הגיע עם צבאו לירושלים, אך במקום ישר לצאת למלחמה, ניסה בתחילה להערים על יהודה המכבי וקבע איתו פגישה. יהודה ואחיו קיבלו את ההזמנה והגיעו לפגישה. ברגע האחרון זיהה יהודה המכבי את המארב וברח. ניקנור נערך לקרב עם צבאו של יהודה, שפרץ בכפר שלמה. בקרב זה נוצח הצבא הסלאוקי, ונסוג למצודת החקרא שבירושלים.
ניצחונו של יהודה הבהיר לניקנור כי המרחב שמצפון לירושלים נתון לשליטתו של יהודה וכי הוא נתון בסכנת מצור. ניקנור איים על הכהנים בהחרבת המקדש, אך יהודה לא סר למרותם. על פי בצלאל בר כוכבא, ניקנור התכוון לקחת את בית המקדש כבן ערובה, האיום נועד למנוע מהחשמונאים מלהסתער על ירושלים ולנסות לכבוש אותה. והסכנה אכן מנעה מיהודה להטיל מצור על מצודת החקרא, והעדיף להמתין לו לרגע שיצא מהעיר.
פיקוד
ניקנור, בכיר בצבא הסלאוקי מונה למושל צבאי ואזרחי (סטרטגוס). מקום מושבו היה עם כוחות הסלאוקיים ששהו במצודת החקרא. בקרבות הקודמים היו לו הישגים מעורבים, בכפר דסאו הוא ניצח כוחות חשמונאים אך נחל מפלה בקרב כפר שלמא.
צבאות
על פי ספר מקבים א' הכוח החשמונאי מנה 3,000 חיילים. ספר מקבים א' הפעם אינו מונה את מספר חיילי הסלאוקים. על פי יוספוס הצבא הסלאוקי מנה 9,000 לוחמים (י"ב 411), והצבא החשמונאי מנה 2,000 חיילים (י"ב 408).
היערכות הכוחות
במרץ 161 לפנה"ס נשלחה תגבורת מאנטיוכיה לכוחות הסלאוקים בירושלים. ניקנור שחשש מהתקפה של יהודה על תגבורת זו שעלתה במעלה בית חורון המפותל והתלול, יצא מירושלים וקידם את התגבורת ללוותה ולהנחותה לירושלים. יהודה נמנע מלתקוף את הצבא הסלאוקי במעלה בית חורון, אלא המתין להם כאשר הם חזרו לחדשה באזור גבעון. דבר זה העיד על ביטחונו ביכולותיו ובכוחו המספרי, ואולי מפני שהיה מצויד כראוי ולא חשש לתקוף את הסלאוקים בגזרה מישורית. תחת פיקודו היו ע"פ בעל מקבים א' 3,000 חיילים, ואף 2,000 חיילים לפי יוסף בן מתתיהו.
על פי ספר מקבים א' יהודה התפלל יחד עם כוחותיו ויחד בקשו את עזרת האל, תוך כדי שימוש במודל מיתולוגי של נסי האל במקרא, ובמקרה זה הוזכרה פרשת מצור סנחריב על ירושלים בתקופה האשורית, כשמלאך ה' הכה באשורים הצרים. אזכור אירוע זה נועד להפיח אומץ לב בקרב הלוחמים המקבים, כפי שהתחולל בקרבות קודמים כמו באמאוס, ועל כן פנה יהודה לאלוהיו ובקש ממנו כי כמו שנפגעו הכוחות האשוריים "כן תיגוף את המחנה הזה לפנינו היום" (מקבים א' ז', 42). שני הצבאות נערכו זה מול זה בשלושה עשר בחודש אדר.
מהלך הקרב
עם חזרתו של ניקנור לירושלים, התקיף אותו יהודה המכבי ליד חדשה מכיוון דרום, והפתיע אותו כיוון שניקנור ציפה להתקפה מצפון. אבי יונה מעיר כי מדובר במעשה נועז, כי במקרה של כישלון, החשמונאים היו מנותקים מבסיסם ולחוצים בין צבא האויב ובסיסו שבירושלים. ניקנור, שפרץ בראש צבאו, נהרג בקרב. לאחר מותו של ניקנור נפל המורל בקרב הצבא הסלאוקי, והוא החל לסגת בבהלה תוך שהוא משליך את ציודו.
הכוחות הסלאוקים הנמלטים עשו דרכם לכיוון גזר שהיה מבצר סלאוקי, כשלושים ק"מ ממורד בית חורון. צבא יהודה שדלק אחריהם הסב להם אבדות קשות, "ויצאו מכל כפרי יהודה מסביב ויכתרו אותם (את הסלאוקים הנסים) ויפנו אלה נוכח אלה ויפלו כולם בחרב ולא נשאר בהם עד אחד". יוסף בן מתתיהו, בעקבות ספר מקבים א', מתאר את השמדתו של כל צבא ניקנור, שכלל 9,000 לוחמים, אך בר כוכבא מציין כי בקביעה זו של השמדה כוללת יש הפלגה מסוימת.
תוצאות הקרב
בפקודתו של יהודה נכרת ראשו של ניקנור ועימו יד ימינו, בשיטת הענישה הפרסית. דבר שנעשה בתגובה על התגרותו של ניקנור במקדש. הללו הוצגו לראווה מול ירושלים, כדי לעודד את הלוחמים ואת רוח תושבי ירושלים. גם שלל רב וביזה הציג יהודה מול חומות העיר. יום מפלתו של צבא ניקנור הונצח כחג לדורות בשם "יום ניקנור" (מסכת תענית). הדבר נבע מעצם מעמדו הרם של ניקנור ומהעובדה שירושלים, כתוצאה מן הקרב, שוחררה סופית משיעבוד לסורים.
ארץ יהודה, כדברי המקורות המקביים, שקטה רק לזמן קצר, וזאת מכיוון שמיד מתארגן מסע צבאי סורי חדש, הוא המסע השני של בקכידס.
זיהוי מקום הקרב
באזור ההר שמצפון לירושלים מצויות שלוש חורבות בשם עדסה, הנמצאות במרחק של מספר קילומטרים אחת מהשנייה, בין שכונת פסגת זאב לגבעון. איבל הציע לזהות את חדשה עם חורבה ביזנטית ליד הצטלבות כביש גבעון־א־ראם עם כביש ירושלים־שכם (31.8457°N, 35.2148°W בגובה 773 מטר), בסמוך לאזור תעשייה עטרות. וויבינג הגרמני הציע לזהות את חדשה עם החורבה שבדרך לחיזמה, מדרום־מערב לפסגת זאב ומצפון־מזרח לתל אל פול (31.82572°N, 35.2368°W בגובה: 736 מטר). ואילו בצלאל בר כוכבא סבור שיש לזהות את חדשה עם חרבת עדסה בהצטלבות ביתוניא־בידו עם הדרך מגבעון לכיוון א־ראם, בסמוך מאוד לגבעון, (31.84909°N, 35.16349°W בגובה: 759 מטר). כיוון שהוא סובר כי חורבה זו מתאימה להקשר הגאוגרפי ואומדן המרחק ב"קדמוניות היהודים".
הערכת המקורות
הקרב נזכר בספר מקבים א, ספר מקבים ב וב"קדמוניות היהודים" של יוספוס. תיאור הקרב בספר מקבים ב' ארוך, ועל פי בצלאל בר כוכבא, הוא "מסורבל, תלוש מהרקע הגאוגרפי, ואינו מכיל מהלכים טקטיים". לטענתו, גרסת מקבים ב לתיאור הקרב היא כולה "מדרש דמיוני לסיפור המערכה בספר מקבים א".
ספר מקבים ב מספר על שיתופם של פילי מלחמה בקרב, אולם אלה אינם נזכרים בתיאור המקביל בספר מקבים א. בר כוכבא טוען כי מדובר ב"המצאה ספרותית חסרת ערך". לדבריו, שיתוף הפילים אינו תואם את הרקע הגאוגרפי והפוליטי–הצבאי, וממילא ידוע גם על פי אפיאנוס, כי כוח הפילים הסלווקי הוצא מכלל פעולה זמן-מה קודם לכן, בקיץ 162, כאשר הפילים נשחטו בהוראת השגריר הרומי גנאיוס אוקטאוויוס . לדעת בר כוכבא, שילוב הפילים בתיאור הקרב במקבים ב נועד לשרת את מטרותיו הספרותיות והדתיות של מחברו: להדגיש את היתרון העצום של צבא האויב ואת המורא שהאיל על היהודים, וזאת כדי לזעזע את הקורא ולהמחיש לו את הצורך בסיוע אלוהי. עם זאת, בר כוכבא מעלה את האפשרות שמחבר מקבים ב הושפע בעניין זה מתפקידו של ניקנור כ"ממונה על הפילים" באפמיאה שנה קודם לכן, לפני שנתמנה לנציב יהודה (אם אכן ידיעה זו נכונה). ההיסטוריון דניאל שוורץ טוען לעומת זאת, כי המידע על חיסול כוח הפילים הוא מפוקפק, משום שהוא מופיע רק אצל אפיאנוס, אשר "אמינותו ירודה". בר כוכבא טוען בתגובה לכך, כי "אמינותו הכללית של אפיאנוס עולה לאין ערוך על זו של בעל מקבים ב", אלא ששוורץ מעלה את האפשרות שגם אם דברי אפיאנוס נכונים, ייתכן שלא כל הפילים הושמדו.
מלבד נושא הפילים, גם מספר החללים שמונה ספר מקבים ב' במחנה ניקנור, 35 אלף איש, מופרז מאוד.
שמושכ נושהר
בשנת 2013 נחתם הסכם לפיו הקבוצה אומצה על ידי מועדון פרספוליס.
משרד ההגנה הלאומית (קוריאה הדרומית)
משרד ההגנה הלאומית (בקוריאנית: 대한민국 국방부) הוא משרד בממשלת הרפובליקה הקוריאנית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של קוריאה הדרומית. בראשו עומד שר ההגנה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לנשיא המדינה המשמש גם כמפקד העליון של הצבא. יושב ראש המטה המשולב (מקביל לרמטכ"ל) מדווח ישירות לשר.
משרד ההגנה של קוריאה הדרומית הוקם ב-15 באוגוסט 1948 על בסיס המחלקה לביטחון פנים (국내경비부) שניהלה את ענייני הביטחון בקוריאה בתקופת המשטר הצבאי של ארצות הברית בקוריאה. בתחילה שר ההגנה היה פוליטיקאי אזרחי או איש צבא לסירוגין. מאז 1952, שר ההגנה הוא גנרל אשר נבחר לתפקיד בידי הנשיא.
לראות בעיניים עצומות
לראות בעיניים עצומות הוא ספר עלילתי שנכתב על ידי ענת ישראלי ואויר על ידי יעקב גוטרמן ויצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר מתאר את חייה של אביגיל, נערה השואפת לחזק את היחסים בין הוריה, אך בדרך לעבודתה של אימה, אביגיל נפגעת בעיניה מרסיסים בעת פיגוע באוטובוס. היא נאלצת להשתקם בבית חולים, שם היא לומדת לחיות לזמן מה בתור עיוורת ואף מוצאת את אהבתה הראשונה שגם הוא נפגע בעת הפיגוע, זוהר. הספר זכה לביקורות חיוביות במיוחד בשלל אתרים, ואף זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער בשנת 2000.
תקציר העלילה
למחרת אביגיל מתעוררת במקום לא ידוע עם תחבושת על הראש, ומבינה מהאנשים סביבה שהיא ניצלה מאירוע חבלני אך נפגעה מרסיסי הפיגוע וכי היא צריכה להשתקם בבית החולים. בעת הסיפור, אביגיל מכירה את זוהר ואת ויוני שאף הם נפגעו בעיניהם, ומתחילה ליצור עמם קשר עוצמתי, בעיקר עם זוהר שבהמשך הסיפור אף מתאהבת בו. אביגיל לומדת להכיר את העולם במציאות עיוורת, היא לומדת להסתגל למציאות בה היא מכירה את סביבתה מריח ושמע בלבד, ואת כל דמויות הסיפור איננה מסוגלת לראות במרבית הספר.
אביגיל יוצרת אהבת נעורים עם אחד מנפגעי האירוע, זוהר, וביחד הם חווים חוויות מטלטלות ואף מלחיצות.
פיינל פור
פיינל פור (באנגלית: Final Four, ארבע האחרונות) הוא טורניר גמר שבו משתתפות 4 קבוצות. בשלב הראשון הן משחקות בשני משחקי חצי גמר, והמנצחות נפגשות באותו מקום (בדרך כלל כעבור יומיים) למשחק הגמר של האליפות.
צורת הכרעה זו מקובלת בעיקר בכדורסל, ומקורה בפיינל פור של טורניר אליפות המכללות. מאז סוף שנות ה-80 היא נהוגה בליגה האירופאית הבכירה כיום יורוליג ובעבר בסופרוליג.
בליגת העל בכדורסל נקבעה השיטה כדי להגדיל את התחרותיות בליגה. סיכוייה של קבוצה נחותה להפתיע ולנצח משחק אחד גדולים יותר מאשר בשיטת פלייאוף המבוססת על סדרות, כיוון שטעות הדגימה קטנה ככל שמספר המקרים גדול יותר.
בשיטה זו נערכה אליפות אירופה בכדורגל מתחילתה ב-1960 עד 1976.
בישראל
שיטת הפיינל פור הונהגה גם בליגת העל בישראל החל מ-2006 ועד לעונת 2012/2013. בתאריך 30 במרץ 2014 החליטה מנהלת הליגה בכדורסל בישראל להחזיר שיטה זו למשך שלוש עונות. בהמשך במנהלת הוחלט להמשיך עם זה עוד שתי עונות עד עונת 2019/2020 ואז יחזרו לסדרות.
ליגת העל הניגרית
הליגה הניגרית המקצוענית בכדורגל ("Nigerian Professional Football League" - NPFL) היא ליגת הכדורגל הבכירה בניגריה. היא הוקמה באופן מקצועני בשנת 2004 משינוי הרכבה של "הליגה הלאומית הניגרית" (NNL) שהייתה קיימת לפני כן משנת 1972, והיא מאורגנת על ידי "חברת ניהול הליגה" (ה-LMC).
הליגה מכילה 20 קבוצות, והיא מחולקת לשני חלקים, חלק A וחלק B כאשר המובילות משתי הליגות משתתפות בפלייאוף הקובע את אלופת ניגריה. האלופה וסגניתה משתתפות בעונה שלאחר מכן בליגת האלופות האפריקאית.
ב-2012 הליגה דורגה לליגה הטובה באפריקה ול-24 הכי טובה בעולם, כאשר באופן מסורתי היא מדורגת בין עשר הליגות הטובות באפריקה, ומייצאת שחקנים לליגות בכירות באירופה.
ג'רי ראפרטי
ג'רי ראפרטי (16 באפריל 1947 – 4 בינואר 2011) היה פזמונאי וזמר סקוטי, שהחל את הקריירה ב-1965 ופעל בסוגת הרוק והרוק המתקדם.
ראשית הקריירה
ראפרטי נולד בעיירה פייזלי שבסקוטלנד, לאב חירש-אילם ממוצא אירי ולאם ממוצא סקוטי. בראשית שנות ה-60 הופיע לפרנסתו במופעי רחוב בהם נהג לנגן ולשיר שירי עם איריים. ב-1965 הצטרף להרכב "The Humblebums", ממנו פרש ב-1970. ב-1971 הקליט את אלבום הסולו הראשון שלו שנקרא "Can I Have My Money Back". ב-1972 הקים ביחד עם המוזיקאי ג'ו איגאן את להקת Stealers Wheel, אשר בשלהי אותה השנה הוציאה את השיר "Stuck in the Middle" שהפך ללהיט והגיע למקום ה-6 במצעד הבילבורד האמריקני וה-8 במצעד הבריטי בראשית 1973. השיר זכה לעדנה מחודשת בראשית שנות ה-90 כאשר היה חלק מפסקול הסרט כלבי אשמורת. ב-1975 פרש מההרכב ופנה לקריירת סולו. נראה היה שהקריירה שלו דועכת ובמשך 3 שנים כמעט ולא פרסם חומר מפרי עטו.
שיא הקריירה
ב-20 בינואר 1978 הוציא ראפרטי את התקליט "City to City" מתוך שאיפה ליצב את הקריירה המדשדשת שלו. האלבום מכר למעלה מ-5.5 מיליוני עותקים ועד 1988 הגיע ל-5 אלבומי פלטינה. הלהיט המפורסם מאלבום זה נקרא "Baker Street" והוא נודע בקטעי נגינת הסקסופון המשולבים בו. ב-1979 פרסם ראפרטי את אלבומו "Night Owl", ממנו התפרסם במיוחד שיר הנושא. האלבום הגיע לזהב, אך מכר פחות מאלבומו הקודם. במהלך שנות ה-80 הוציא ראפרטי 3 אלבומים שלא הצליחו כקודמיהם וכן תרם לפסקול של הסרט "גיבור מקומי" שיצא לאקרנים ב-1983.
דעיכת הקריירה
ב-1993 הוציא ראפרטי את אלבומו "On a Wing and a Prayer" שהגיע למקום ה-73 ברשימת מכירות האלבומים בבריטניה וב-1994 את האלבום "over My Head" שלא הגיע לרשימת 100 רבי המכר. ראפרטי התמכר לאלכוהול, מצבו הלך והדרדר וב-2008 אושפז בבית חולים בלונדון כשהוא סובל משחמת. ב-2009 הוציא את האלבום "Life Goes On" ובמקביל חידש את פעילותה של להקת Stealers Wheel. בינואר 2011 נפטר לאחר מחלה ממושכת.
נבוזראדן
נְבוּזַרְאֲדָן (בבבלית נבו-זר-אידין, Nabû-zēr-iddin - האל נבו נתן צאצא) היה איש צבא בבלי בכיר, אשר השתתף בכיבוש ממלכת יהודה והחרבת בית המקדש הראשון וירושלים.
במקרא
בספרי מלכים וירמיהו מתואר נבוזראדן כ"רב טבחים" (במובן של טבח, רצח) בצבאו של נבוכדנצר השני, מלך בבל. בתיאור חורבן יהודה בשנת 586 לפנה"ס מוצג נבוזראדן כמפקד בפועל של הצבא הבבלי שהחריב את ירושלים, כמוציא לפועל של ההגליות וכמי שמינה את גדליהו בן אחיקם כאחראי על התושבים שנותרו בה. הוא גם הבכיר הבבלי ששחרר את הנביא ירמיהו מאזיקיו לקראת הגליית התושבים, ואפשר לו להישאר חופשי ביהודה, אם ירצה בכך.
בתיעוד הבבלי
בתעודה בבלית, שהתגלתה בתחילת המאה ה-20, הוזכר נבוזראדן כראשון מבין בכירי הממלכה ונראה שהיה מקורב במיוחד למלך נבוכדנצר.
תוארו ותפקידו
קיימות לפחות שלוש אפשרויות לפירוש תוארו כ"רב טבחים":
נבוזראדן בתלמוד
חז"ל פרשו את שמו של נבוזראדן כ"אריוך" מפני שהיה נוהם כאריה. במסגרת זו, הוא מתואר כאיש הצבא ששלח נבוכדנצר ליהודה בשל פחדו מהקרב.
המדרש מקשר בין רצח הנביא זכריה בן יהוידע, לבין נבוזראדן והחורבן כ-250 שנה לאחר הריגתו של זכריה (החלקים שבארמית תורגמו לעברית):
בתלמוד במסכת סנהדרין וגיטין, מסופר שנבוזראדן הזדעזע והתגייר בעקבות המעשה הזה.
פארק (חברה)
פארק (באנגלית: PARC - Palo Alto Research Center) היא חברה העוסקת במחקר ופיתוח. מקורה בחברת "זירוקס פארק" שנוסדה בשנת 1970 כמרכז המחקר של חברת זירוקס בפאלו אלטו, קליפורניה. החל מינואר 2002, היא פועלת כחברה עצמאית (Incorporated) בשם "PARC".
המרכז עוסק במחקר בסיסי ובמחקר שימושי והוא המקור של אחדות מההמצאות החשובות של סוף המאה העשרים, ובהן:
במעבדה עבדו מספר אנשים נודעים כמו חתני פרס טיורינג אלן קיי, בטלר למפסון וצ'ארלס ת'אקר.
לקראת אמצע שנות ה-1980, עזבו רבים מהחוקרים בפארק את זירוקס, וחלקם מצא מקומו בחברות כמו אפל ומיקרוסופט, והשפעתם על המשך התפתחות התעשייה ניכרת.
מפיתוחים למוצרים
פארק הוקמה הרחק מהנהלת זירוקס ששכנה בעיר רוצ'סטר שבניו יורק. המרחק אפשר לאנשי המעבדה חופש פעולה אך גם ניתק אותם מההנהלה שלא השכילה להפוך את ההמצאות האלה להצלחה מסחרית. חלק מהפיתוחים מעולם לא הבשילו בזירוקס לכלל "מוצר", והמוצרים שכן ייצרה זירוקס על סמך הפיתוח, לא נחלו הצלחה רבה, בייחוד בהשוואה להצלחה של הפיתוחים הללו מחוץ לזירוקס.
חברות רבות אחרות נהנו מפירות הפיתוח בפארק, ונהוג לחשוב שזירוקס יכלה להפיק מהפיתוחים וההמצאות במרכז הפיתוח יותר משהפיקה, מבחינה מסחרית. זירוקס יצאה לשוק עם אחד המחשבים הראשונים שהציגו ממשק משתמש גרפי, בשם "סטאר", אך מחשב זה לא זכה להצלחה בשוק וזירוקס לא המשיכה להשקיע בקו הזה. ממשק המשתמש הגרפי הצליח יותר בתחנות עבודה של אפולו, סאן מיקרוסיסטמס, ואחרות, זכה לתפוצה נרחבת עם מחשב המקינטוש. מאז העשור האחרון של המאה ה-20, נדיר לפגוש מחשב חדש, או מערכת הפעלה חדשה, שלא כוללים ממשק משתמש גרפי.
סביב רשת ה-Ethernet שפותחה בפארק קמה תעשייה שלמה, וחלקה של זירוקס בתעשייה זו לא היה ניכר.
מרכז המחקר עבר מספר גלגולים, וב-2002 חברת זירוקס הפכה אותו לחברה נפרדת, בבעלות זירוקס. ב, המרכז מתרכז במספר תחומי מחקר, הממומנים בעיקר על ידי גופים שמעוניינים במחקרים ובתוצאותיהם, ומתרכז במספר תחומים, ביניהם בינה מלאכותית והאינטרנט של הדברים.
הרובע המלכותי של גריניץ'
הרובע המלכותי של גְּרִינִיץ' (באנגלית: Royal Borough of Greenwich, ) הוא אחד מרובעי לונדון הפנימית, בדרום־מזרח העיר לונדון, מדרום לנהר התמזה.
היסטוריה
רובע גריניץ' הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 על ידי איחוד הרובע המטרופוליני של גריניץ', והרובע המטרופוליני של וולוויץ' (למעט אזור צפון וולוויץ' אשר הפך חלק מרובע ניוהאם).
בעת הקמת הרובע הוצע לקרוא לו צ'ארלטון, על שם אחד מהעיירות המרכיבות את הרובע, אולם לבסוף נבחר השם גריניץ'.
עד שנת 2012 נקרא הרובע בשם "רובע גרניץ' של העיר לונדון" (באנגלית: The London Borough of Greenwich). ב-3 בפברואר 2012, לרגל ציון יובל היהלום למלכות אליזבת השנייה הוענק לרובע תואר "רובע מלכותי".
ברובע גריניץ' נערכו מספר אירועים באולימפיאדת לונדון (2012): בקסרקטין חיל התותחנים המלכותי נערכו תחרויות הקליעה, בפארק גריניץ' תחרויות הרכיבה על סוסים, וב-O2 ארנה תחרויות התעמלות מכשירים וגמר טורניר הכדורסל.
גאוגרפיה
רובע גריניץ' נמצא דרומית לנהר התמזה, בין דפטופרד לתמזמיד. בשל צורת הנהר המעוקלת, קו החוף של הרובע ארוך ביחס לרבעים אחרים של לונדון. במרחק קצר מחוף הנהר, במרכז הרובע מצוי אזור גבעות הנמתח בין גבעת שוטרז (Shooters Hill) במזרח לאזור בלקהית' במערב (Blackheath). הגבעות משתפלות לעבר חלקו הדרומי של הרובע (אזור אלתם (Eltham)).
אתרים בעלי חשיבות
ברובע נמצא מכללת הצי המלכותי שתוכננה על ידי האדריכל כריסטופר רן (ובה בניין בית המלכה שתוכנן על ידי איניגו ג'ונס), ומצפה הכוכבים המלכותי המהווים אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. בשכונת וולוויץ' שברובע שכן מפעל הנשק המלכותי רויאל ארסנל, שאף העניק לסמל הרובע את התותחים המוטענים עליו.
שלטון מקומי
בשנת 2007 נבחר סאג'יד ג'אווייד לראש עירית הרובע, ומייעצת לו מועצה מבצעת בת 10 חברים, כולם ממפלגת הלייבור. ראש הרובע עומד בראש מועצה בה 51 חברים. כיום למפלגת הלייבור רוב במועצה (36 מושבים), לקונסרבטיבים 13 מושבים ולמפלגה הליברלית הדמוקרטית 2 מושבים. למפלגת הלייבור רוב במועצת הרובע מאז שנת 1971. חברי המועצה נבחרים מ-17 מחוזות הבחירה שברובע (כל מחוז בוחר 3 חברים למועצה מדי ארבע שנים).
הרובע מחולק לשלושה אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי:
בבחירות שנערכו בשנת 2005 זכתה מפלגת הלייבור בשלושת המחוזות.
סמלים
סמל הרובע מכיל שילוב בין סמלי הרובע המטרופוליני של גריניץ' - שעון חול וכוכבים, וסמלי הרובע המטרופוליני של וולוויץ' - שלושה תותחים (המסמלים את מחסני התחמושת המלכותיים שהיו ברובע).
סמלו של ראש העיר - הנלבש מחובר לשרשרת על צווארו הוא "כדור זמן" בדומה לכדור הזמן שעל המצפה המלכותי גריניץ'.
השכלה
ברובע ממוקמים קמפוס אוניברסיטת גריניץ' ומכללת טריניטי למוזיקה.
שכונות
במרכז הרובע נמצאים הפארק המלכותי של גריניץ' ובסמוך לו הכפר גריניץ' המהווים אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. כמו כן, הרובע כולל את השכונות:
ערים תאומות
לרובע גריניץ' שלוש ערים תאומות:
אנדרטת הקיבוצים
אנדרטת הקיבוצים הוקמה לזכר חברי הקיבוצים שנפלו במערכות ישראל, נמצאת ביער הקיבוצים סמוך למשמר העמק.
רקע
האנדרטה תוכננה על ידי הפסל סלו שאול חבר קיבוץ עין גב. היא בנויה בצורה של מגדל תצפית עשוי מבטון חשוף. גרם מדרגות מגיע לראש המגדל וממנו תצפית מרהיבה על קיבוץ משמר העמק ועמק יזרעאל. על קיר בטון באתר חקוקות מילותיו של ס. יזהר: '''נזכור אחים, בנים ורעים אשר יצאו עמנו בפלוגות הלוחמים. אנחנו חזרנו והמה לא ישובו עוד.''' קרן קיימת לישראל הכשירה לאנדרטה דרך כורכר משולטת, באורך 6 ק"מ מג'וערה.
בתחילת הדרך, מצד שמאל, אפשר להבחין בשני עמודי אבן גדומים – גבוה ונמוך לזכר שני חברי קיבוץ עין השופט. הגבוה לזכר שלמה קורץ, הנמוך לזכר נכדו ליאור צ'רן. ב-7 באוקטובר 1989 ירדו השניים לחקור מערה באזור ונקברו חיים.
האתר נחנך רשמית ב-29 באוגוסט 2007 בטקס בהשתתפות שר הביטחון אהוד ברק ונשיא המדינה שמעון פרס.
נקב
באנטומיה ובאוסטאולוגיה, נקב או פוראמן (בלועזית: Foramen, Foramania, Foramens) הוא חור פתוח הקיים בבעלי שפיר עוברי קיימים ונכחדים. הנקבים אשר קיימים בתוך גופם של בעלי החיים, מאפשרים בדרך כלל לעצבים, עורקים, ורידים או מערכות אחרות להתחבר מחלק אחד של הגוף לחלק אחר.
גולגולת
לגולגולות של בעלי חוליות יש נקבים שדרכם עוברים עצבים, עורקים, ורידים ומערכות אחרות. לדוגמה, לגולגולת אנושית יש נקב פריאטלי.
עמוד שדרה
בכל עצם בתוך עמוד השדרה של בעלי החוליות, כולל בעמוד השדרה של בני האדם, יש נקב בחלק העליון והתחתון כדי לאפשר מעבר של עצבים, עורקים, ורידים וכו'.
בטי דייוויס
בטי דייוויס (באנגלית: Bette Davis; 5 באפריל 1908 – 6 באוקטובר 1989) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקנית, הופיעה במגוון של ז'אנרים: ממלודרמות פשע עכשוויות לצד סרטי ביוגרפיות היסטוריים ולעיתים גם בקומדיות. נודעה בשל נכונותה לגלם דמויות חזקות וגם דמויות שאינן זוהרות ואינן סימפתיות. הצלחתה הרבה ביותר הייתה בדרמות רומנטיות, אשר זיכו אותה בתיאורים לגלגניים כ"אשת פני הפוקר", בשל אופן משחקה הייחודי שנתן רצינות רבה לכל אחד מתפקידיה. דייוויס שנאה את הכינוי הזה. עוד סימן היכר לדייוויס הייתה הסיגריה שתמיד נמצאת בהישג יד כשהיא על המסך, דבר שהביא לחיקויים רבים.
לאחר הופעותיה בברודוויי דייוויס עברה להוליווד בשנת 1930, אך סרטיה הראשונים באולפן "סרטי יוניברסל" היו כישלונות. בשנת 1932 היא חתמה חוזה באולפן "האחים וורנר" שהזניק את הקריירה שלה. אף על פי שבשנת 1937 היא ניסתה לפרוש מהאולפנים, הקריירה שלה החלה לנסוק. עד סוף שנות ה-40 היא נחשבה לשחקנית המובילה בהוליווד. דייוויס הייתה ידועה בדייקנותה ועקשנותה, אשר לא פעם גרמו לה להסתכסך עם מפיקי קולנוע, במאים ושחקנים עמיתים.
דייוויס ייסדה את "Hollywood Canteen" והייתה האישה הראשונה שעמדה בראש האקדמיה האמריקאית לקולנוע. היא זכתה פעמיים בפרס אוסקר והשחקנית הראשונה שצברה עשר מועמדויות לפרס בקטגוריות של משחק. בנוסף, היא הייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס למפעל חיים ממכון הסרטים האמריקאי. דייוויס ציינה שקריירתה באה על חשבון חייה האישיים. היא התחתנה ארבע פעמים, התגרשה שלוש פעמים והתאלמנה פעם אחת. היא גידלה את ילדיה בתור אם בנפרד. בשנותיה האחרונות, היא חלתה בסרטן השד. בשנת 1999, היא דורגה במקום השני, אחרי קתרין הפבורן, בתור השחקנית הטובה ביותר בכל הזמנים של מכון הסרטים האמריקאי.
רקע וקריירה ראשונית (1908-1929)
רות' אליזבת' דייוויס נולדה בלוול, מסצ'וסטס. הוריה היו הארלו דייוויס, עורך דין במקצועו, ורות' אוגסטה. משפחתה הייתה פרוטסטנטית ממוצא אנגלי, צרפתי ו-ולשי. בשנת 1915 הוריה התגרשו, ובשנת 1921 אימה של דייוויס עברה עם ילדותיה לניו יורק. דייוויס הושפעה רבות מהופעותיהם של רודולף ולנטינו ב-"The Four Horsemen of the Apocalypse" ושל מרי פיקפורד ב-"Little Lord Fauntleroy". היא שינתה את שמה בעקבות ספרו של אונורה דה בלזק, "הדודנית בט". בנוסף, אימה עודדה אותה לעסוק במשחק. דייוויס למדה ב"Cushing Academy" במקום שפגשה את בעלה לעתיד, האם נלסון. היא כשלה במבחן בד של הפקה של אווה ליגאליאן. לאחר מכן היא נרשמה ללימודים בבית ספר לתיאטרון של ג'ון מארי אנדרסון. היא נבחנה שוב לבית הספר לתיאטרון של ג'ורג' קיוקור. אף על פי שהיא לא הרשימה אותו, הוא נתן לה תפקיד בהצגה בברודוויי. במשך התקופה הזאת היא הופיעה בפילדלפיה, בוושינגטון ובבוסטון. באחת מהופעותיה, סוכן הוליוודי הציע לה לעבור אודישנים שם.
קריירה מוקדמת (1930-1936)
היא עברה ביחד עם אימה להוליווד. היא נכשלה כבר באודישן הראשון שאליו היא ניגשה, אולם היא הצליחה להשיג תפקיד משני בסרט "The Bad Sister" (1931) למרות התנגדותו של הבמאי ויליאם ויילר. בנוסף, סרטה הבא "Seed" (1931) לא זיכה אותה בתפקיד משמעותי.
בשנת 1932 דייוויס נישאה להאם נלסון שסלד מהתקשורת ומתהילתה של אשתו. הוא התקומם על השוואות השכר בינו לבין דייוויס. והוא מנע ממנה לרכוש בית בהוליווד עד שהוא לא יוכל בעצמו לממן אותו. במהלך נישואיה עם נלסון היא הפילה מספר פעמים.
לאחר כ-20 סרטים בהם השתתפה, היא הופיעה בסרט "בכבלי אנוש" (1934) שזיכה אותו בביקורות מהללות על תפקידה הראשי. בסרט זה היא גילמה תפקיד של אישה מרושעת שהבליט את כישורי המשחק שלה. בנוסף היא זכתה להערכה רבה מצד עמיתה השחקן לסלי האווארד והבמאי ג'ון קרומוואל.
המגזין "לייף" הגדיר את הופעתה בסרט כטובה ביותר שנראתה על גבי האקרנים בארצות הברית. דייוויס קיוותה שאולפני "האחים וורנר" ילהקו אותה לתפקידים משמעותיים, אך היא התבדתה כאשר ג'ק וורנר סירב ללהק אותה לתפקיד ב"זה קרה לילה אחד" ובמקום זה ליהק אותה ל"עקרת בית" הלא מצליח. באותה שנה כשדייוויס לא קיבלה מועמדות לפרס אוסקר החל קמפיין במטרה לזכות אותה במועמדות שהובל על ידי השחקנית המועמדת לפרס מאותה שנה, נורמה שירר, והעיתון "The Hollywood Citizen News". לבסוף האקדמיה החליטה להעניק לה מועמדות לא רשמית לפרס.
הופעתה בסרט "מסוכנת" (1935) זיכה אותה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. למרות הזכייה בפרס, היא התייחסה אליו כפרס ניחומים כהגדרתה על הופעתה ב"כבלי אנוש". בסרטה הבא "היער המאובן" (1936) היא שיחקה לצד לסלי האווארד והמפרי בוגרט שקיבל את כל התהילה על הופעתו בסרט. במשך השנתיים הבאות היא שיחקה במספר סרטים שלא הצליחו לעורר הדים.
בעיות משפטיות
דייוויס הייתה בטוחה שקריירתה נפגעה עקב הסרטים הבינוניים שבהם שיחקה באולפני "האחים וורנר". בעקבות כך, היא הסכימה לשחק בשני סרטים בבריטניה חרף העובדה שהיא הייתה בחוזה לאולפנים. היא ברחה לקנדה במטרה להימנע מעימותים משפטיים בארצות הברית. לבסוף היא הועמדה למשפט בבריטניה. התובע במשפט הציג אותה כילדותית ופזיזה והתקשורת הבריטית הציגה אותה באור שלילי. סנגורה של דייוויס טען שהיא נאלצת לשחק בתפקידים שלא מתאימים לה. בסיכום, דייוויס הפסידה במשפט ונאלצה לשוב להוליווד.
ההצלחה באולפני "האחים וורנר" (1937-1941)
בשנת 1937 היא שיחקה בסרט "אישה מסומנת" שזיכה אותה בפרס פסטיבל הסרטים של ונציה. שנה לאחר מכן היא שיחקה בסרט "ג'זבל" שזיכה אותה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר השני שלה. במהלך צילומי הסרט היא ניהלה מערכת יחסים עם הבמאי ויליאם ויילר שאותו היא הגדירה כאהבת חייה. בעקבות הצלחתה, רבים סברו שהיא תלוהק לסרט "חלף עם הרוח" (1939) בתפקיד סקרלט או'הרה. בנוסף, התקיים סקר רדיו שבו היא זכתה לאהדת הקהל בבחירת התפקיד. "האחים וורנר" אמנם הציעו עסקת חבילה, שכללה את ארול פלין, בטי דייוויס ואוליביה דה הבילנד. אך דייוויס סירבה לשחק לצידו של פלין והמפיק דייוויד או. סלזניק לא ראה בה כמתאימה לתפקיד.
בעקבות הצלחתה של דייוויס ובעקבות חוסר הצלחתו של בעלה, האם נלסון, האחרון הגיש תביעה לגירושין מדייוויס באמתלה שהיא מנהלת רומן עם המפיק הווארד יוז.
בשנת 1939 במהלך צילומי הסרט "ניצחון אפל" היא רצתה לפרוש ממנו בעקבות גירושיה, אך המפיק האל ואליס שכנע אותה להמשיך בצילומים. הסרט זיכה אותה במועמדות נוספת לפרס אוסקר. באותה שנה היא הופיעה בשלושה להיטים; "המשרתת הזקנה" לצד מרים הופקינס, "ג'ארז" לצד פול מוני ו"חייהם הפרטיים של אליזבת ואסקס" לצד ארול פלין. הסרט האחרון היה הסרט הצבעוני הראשון שבו היא שיחקה והיא נאלצה לגלח את גבותיה כדי לגלם את אליזבת הראשונה.
במהלך השנים הללו נחשבה דייוויס כשחקנית הרווחית והמצליחה ביותר של "האחים וורנר". הסרט "כל זה וגן העדן גם" (1940) היה ההצלחה הכלכלית הגדולה ביותר שלה עד לאותה תקופה. באותה שנה הסרט "המכתב" הוגדר כסרט הטוב יותר לשנה זו על ידי המגזין "The Hollywood Reporter". באותה תקופה היא יצאה עם השחקן ג'ורג' ברנט. האחרון הציעה לה נישואין אך היא סירבה. בדצמבר 1940 היא התחתנה עם ארת'ור פארנסוורת' באריזונה.
בינואר 1941 היא נבחרה לעמוד בראש האקדמיה האמריקאית לקולנוע וכך הפכה להיות האישה הראשונה שהגיעה למעמד זה. ברם חברי האקדמיה לא היו מרוצים ממנה עקב רצונה לעשות שינויים קיצוניים. בעקבות כך היא התפטרה וז'אן הרשולט החליף אותה. באותה שנה היא שיחקה בסרט "השועלים הקטנים" שבו היא רבה עם במאי הסרט ויליאם ויילר. דייוויס קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר, אך לא שבה לעבוד יותר עם ויילר.
מאמצי מלחמה וטרגדיה אישית (1942-1944)
בתחילת 1942, בעקבות המתקפה על פרל הארבור דייוויס עסקה בלמכור איגרות מלחמה. היא הופיעה לצד לנה הורן, את'ל ווטרס והאטי מקדניאל כחברת צוות הלבנה היחידה עבור גדודים של אפרו אמריקאים.
בעקבות הצעתו של ג'ון גארפילד, דייוויס הקימה מועדון ערב בשם "Hollywood Canteen" לאנשי צבא בעזרת ג'ק וורנר, ג'וול שטיין וקרי גרנט. דייוויס ציינה שזהו אחד מהישגיה הבולטים בחייה. בנוסף, היא קיבלה עיטור גבוה ממחלקת ההגנה של ארצות הברית עקב פועלה.
בשנת 1942 דייוויס שיחקה בסרט "ועתה, הנוסע" שזיכתה אותה בביקורות מהללות ומועמדות נוספת לפרס אוסקר. בתחילת שנות ה-40 היא שיחקה בסרטים הקשורים למלחמה כמו "שמור על הריין" ו"להודות לכוכבי המזל שלך" (שניהם בשנת 1943). באותה שנה היא השתתפה בסרט "מכר ישן" לצד מרים הופקינס. במהלך הסרט השתיים צברו טינה זו לזו.
באוגוסט באותה שנה בעלה, ארת'ור פארנסוורת', נפטר משבר בגולגולת. בעקבות כך דייוויס ניסתה לפרוש מהסרט "מר סקפינגטון" (1944) אך ג'ק וורנר שכנע אותה להישאר. במהלך צילומי הסרט היא שינתה דיאלוגים עם שחקנים וביקשה לערוך מחדש סצנות. דייוויס קיבלה ביקורות מעורבות לגבי הופעתה בסרט, אך בכל זאת היא קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר.
דעיכת הקריירה (1945-1949)
בשנת 1945 דייוויס נישאה לויליאם גרנט שרי. באותה שנה היא ויתרה על תפקיד בסרט "מילדרד פירס" שזיכה את ג'ואן קרופורד בפרס אוסקר ושיחקה בסרט "התירס הירוק". אף על פי שמפיקי הסרט רצו שהדמות של דייוויס תהיה צעירה, האחרונה התעקשה לדבוק במקור ולהיות מבוגרת. הסרט זכה להצלחה כלכלית וביקורתית גדולה.
סרטה הבא "חיים גנובים" (1946) נעשה בהפקתה. הסרט קיבל ביקורות שליליות אך הכניס כ-2.5 מיליון דולר. בשנת 1947 משרד האוצר האמריקאי החשיב אותה לאישה המרוויחה ביותר בארצות הברית.
דייוויס ויתרה על תפקיד בסרט "נרדפת" (1947) שזיכה את קרופורד במועמדות לפרס אוסקר עקב היותה בהריון. באותה שנה היא ילדה את בתה, ברברה דייוויס שרי, ושקלה לפרוש מעולם הבידור. אך לאחר שיחסיה עם בעלה עלו על שרטון היא החליטה להמשיך בעבודתה.
קריירה עצמאית (1949-1960)
לאחר פרידתה מבעלה, דייוויס נחשבה לשחקנית דועכת עד שהחליפה את קלודט קולבר שנפצעה בסרט "הכל אודות חוה" (1950), בו גילמה כוכבת תיאטרון ותיקה המרגישה ששחקנית צעירה מאיימת על מקומה. על משחקה זה היא זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל קאן. הסרט היה הצלחה כבירה וזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. בסט הסרט היא פגשה את מי שהפכה לחברתה הטובה, אן בקסטר, ואת בעלה לעתיד, גארי מריל. משפטה מהסרט - "Fasten your seatbelts, it's going to be a bumpy night." - נחשב לאחד מהציטוטים הידועים ביותר בתולדות הקולנוע.
באותה שנה היא התגרשה מבעלה, ויליאם שרי, והתחתנה עם מריל. מריל אימץ את ביתה והם עברו לבריטניה. בנוסף, הם אימצו ילדה נוספת בשם מארגוט. ביחד הם הצטלמו לסרט "רעל נוסף לאדם" (1951) שהיה כישלון חרוץ. למרות מועמדות נוספת לפרס אוסקר על תפקידה בסרט "הכוכבת", רבים טענו שהקריירה שלה עדיין בנסיגה.
בשנת 1952 היא הופיעה בתיאטרון לאחר שנים של היעדרות ממנו. דייוויס לא הייתה מרוצה מחזרתה לשם עקב חוסר ניסיונה בתחום זה. בנוסף, היא נותחה עקב דלקת העצם שבה היא לקתה. בתה, מארגוט, סבלה מנזק מוחי ונשלחה למוסד מיוחד. דייוויס ומריל החלו לריב ובתה ברברה שרי דייוויס העידה, שנים לאחר מכן, על התעללות מצד אימה.
במהלך שנות ה-50, דייוויס לא הצליחה לשחזר את הצלחתה הקודמת למרות כמה הצלחות סבירות באמצע העשור. בשנת 1960 היא התגרשה ממריל ושנה לאחר מכן אמה נפטרה. בסוף העשור היא ניסתה את מזלה בתוכניות טלוויזיה כגון "Wagon Train".
חידוש הקריירה (1961-1970)
אחרי ניסיונות נוספים בתיאטרון כמו המחזה "ליל האיגואנה", דייוויס שיחקה בסרטו של פרנק קפרה "ניסים רבים" (1961) לצד גלן פורד ואן-מרגרט. שנה לאחר מכן היא שיחקה בסרט האימה "מה קרה לבייבי ג'יין?". דייוויס קיוותה לשחזר את הצלחת הסרט "פסיכו" (1960) של אלפרד היצ'קוק שהיה להיט. הסרט נהיה אחד הסרטים הכי רווחים לאותה שנה. בסרט זה היא ניהלה מערכת יחסים עוינת עם עמיתתה השחקנית ג'ואן קרופורד. על סרט זה קיבלה דייוויס את המועמדות העשירית והאחרונה ששלה לפרס אוסקר.
בשנת 1963 דייוויס שיחקה בפרק של הסדרה "פרי מייסון" במקום ריימונד בר שעבר ניתוח. בספטמבר 1962 היא פרסמה במגזין "וראייטי" הודעה היתולית שבה היא ביקשה עבודה כיוון שהיא מובטלת.
בשנת 1964 היא שיחקה בסרטים "מי קבר את הקבר שלי?" ו"להיכן שהאהבה נגמרה". באותה שנה היא שיחקה בסרט "שרלוט המתוקה" של רוברט אולדריץ' שרצה לאחד בין דייוויס לקרופורד מהסרט "מה קרה לבייבי ג'יין?". קרופורד החלה להצטלם לסרט אך עזבה את הסט בטענה שהיא חולה. אוליביה דה הבילנד החליפה אותה, לאחר שוויוויאן לי סרבה לתפקיד, סירוב אותו היא הסבירה לאחר שנים בחוסר רצון לעבוד עם דייוויס. הסרט היה הצלחה ענקית והיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר.
סרט זה החיה את הקריירה של דייוויס והיא החלה לשחק בסרטים בריטיים כמו "האומנת" (1965), "יום השנה" (1968) ו"חדרים מקושרים" (1970). בנוסף, היא ניסתה את מזלה בסדרת טלוויזיה שלא צלחה.
קריירה מאוחרת (1971-1983)
בשנות ה-70 דייוויס שיחקה בשתי סדרות טלוויזיה שנכשלו עקב רייטינג נמוך. בנוסף היא שיחקה בתפקידי משנה בסרטים "קורבן שרוף" ו"היעלמותה של איימי" (שניהם בשנת 1976). בסרטים היא שיחקה לצד קארן בלק ופיי דאנאוויי בהתאמה. במהלך צילומי הסרטים היא כינתה אותן לא מקצועיות.
בשנת 1977 דייוויס קיבלה פרס מפעל חיים מהמכון הסרטים האמריקאי, וכך הפכה לאישה הראשונה שהגיעה להישג זה. באירוע קבלת הפרס השתתפו שחקנים ובמאים כמו ויליאם ויילר, ג'יין פונדה, הנרי פונדה, נטלי ווד ואוליביה דה הבילנד. הכרה זו עוררה מחדש את קריירתה והיא השתתפה במיני סדרה "הסוד האפל של בית הקציר" והסרט "מוות על הנילוס" המבוסס על ספרה של אגאתה כריסטי (שניהם בשנת 1978). היא קיבלה פרס אמי על משחקה לצד ג'ינה רולנדס בסרט טלוויזיה "זרים: סיפורה של אם ובת" (1979) ומועמדויות נוספות לפרס על תפקידיה ב"אמא לבנה" (1980) ו"גלוריה הקטנה... סוף טוב" (1982). בנוסף, היא שיחקה בשני סרטי דיסני; "החזרה מהר הקסמים" (1978) ו"תעלומה ביער" (1980).
בשנת 1981 הזמרת קים קארנס הוציאה סינגל בשם "Bette Davis Eyes" שתיאר את השחקנית. הסינגל הפך ללהיט ושהה תשעה שבועות לא רצופים במקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי. השיר עצמו הוקלט לראשונה בשנת 1974 על ידי הזמרת ג'קי דה שאנון שגם הייתה אחת מכותבות השיר. דייוויס המשיכה לשחק בפרויקטים בטלוויזיה. בשנת 1983, היא קיבלה את פרס הקריסטל של אגודת הנשים בסרטים של לוס אנג'לס.
מחלתה ומותה (1983-1989)
בשנת 1983 אחרי שדייוויס צולמה לסדרת הטלוויזיה "בית מלון", היא אובחנה כחולת סרטן השד. לאחר ניתוח שהיא עברה, היא סבלה מארבעה התקפי לב ומשיתוק בחלקי גופה. בעזרת פיזיותרפיה היא הצליחה להשתקם באופן חלקי.
לאחר צילומי הסרט "רצח עם מראות" (1985), דייוויס הסתכסכה עם בתה ברברה דייוויס שרי עקב פרסום ספרה " My Mother's Keeper" שתיאר את דייוויס כאם מתעללת. ביקורת רבה הוטחה בדייוויס שרי בטענה שהיא הוציאה דברים מהקשרם. העיתונאי מייק וולאס מ"60 דקות" הראה קטע בו דייוויס שרי מודה שהיא מאמצת שיטות הוראה מאימה. גרושה של דייוויס, גארי מריל, הגן עליה וטען שדייוויס שרי מונעת מאכזריות ותאבת בצע. דייוויס אף נישלה את בתה מירושתה. ביומנה של דייוויס, היא ציינה את תדהמתה מבגידתה של בתה. היא אף הפריכה כמה טענות מהספר.
באותן שנים, דייוויס השתתפה בסרט הטלוויזיה "כשהקיץ נגמר" (1986) וסרטו של לינדסי אנדרסון "לווייתני אוגוסט" לצד ליליאן גיש (1987). הסרט זכה לביקורות חיוביות. הופעתה האחרונה של דייוויס הייתה בסרטו של לארי כהן "אם חורגת מרשעת" לצד ברברה קאררה (1989). בעקבות הידרדרות בבריאותה של דייוויס, כהן שכנע אותה לפרוש מהסרט שיצא רק לאחר מותה.
לאחר פרישתה מהקולנוע, דייוויס התארחה בתוכניות האירוח של ג'וני קרסון "The Tonight Show", ג'ואן ריברס, התוכנית של לארי קינג "לארי קינג לייב" ודייוויד לטרמן. בהם היא דיברה על הקריירה המפוארת שלה, אך היא סירבה לדבר על בתה.
בין השנים 1988 ל-1989 דייוויס קיבלה פרסים רבים על מפעל חיים; פרס מרכז קנדי, פרס לגיון הכבוד מצרפת, פרס "Campione d'Italia" מאיטליה ופרס מרכז לינקולן. בשנת 1989 היא התעלפה במהלך טקס פרסים, מאוחר יותר התברר לה שמחלת הסרטן חזרה לגופה.
לאחר קבלת מספר רב של פרסים, דייוויס טסה לצרפת, שם היא נפטרה בבית החולים בניי-סיר-סן בתאריך 6 באוקטובר 1989 בגיל 81. היא הובאה למנוחות בבית קברות בלוס אנג'לס לצד אמה ואחותה. על מצבתה נכתב "She did it the hard way" (בתרגום לעברית: היא עשתה זאת בדרך הקשה).
הוקרה ומורשת
דייוויס לא החשיבה את עצמה ליפה בניגוד לבנות דורה. היא טענה שעובדה זאת הקשתה עליה בתחילת דרכה. בנוסף, דייוויס לא נמנעה מלמתוח ביקורת על הוליווד, על השחקנים איתם עבדה ואף על עצמה, באופן שנון ולעיתים עוקצני.
דייוויס נטתה לבחור תפקידים לא מחמיאים כמו של רוצחות ונשים מזדקנות שזיכו אותה בביקורות מהללות. היא הייתה השחקנית הראשונה בדורה שבחרה לעסוק בזה בעוד חברותיה נמנעו מזה. השחקנית קלודט קולבר ציינה שזה מה שהקל על דייוויס להצליח בתור שחקנית מבוגרת בהוליווד.
בשנת 1989, כמה חודשים לפני מותה של בטי דייוויס, היא הפכה לאחת השחקניות היחידות שהופיעו על עמוד השער של המגזין "לייף". מותה סוקר בכל רחבי העולם בעמודים ראשיים כ"סיום נוסף של פרק בתור הזהב של הוליווד". השחקנית אנג'לה לאנסברי הגדירה אותה כאמנית גדולה המשמשת השראה לדור חדש של שחקנים.
לרגל חגיגות מאה שנה להולדתה של דייוויס, משרד הדואר האמריקאי הוציא בול מיוחד לזכרה הנושא את דמותה כמרגו צ'נינג מהסרט "הכל אודות חוה" (1950). בטקס שנערך באוניברסיטת בוסטון נאמו בנה, מייקל מריל, והשחקנית, לורן באקול.
בשנת 1997 מנהלי עיזבונה של דייוויס, מייקל מריל וקתרין סאמרק, הקימו את "קרן בטי דייוויס" שמעניקה מלגות לשחקנים ושחקניות מבטיחים.
בשנת 2017 גילמה השחקנית סוזן סרנדון את דייוויס בסדרת האתנולוגיה של המפיק ראיין מרפי, "אויבות". הסדרה מתמקדת בתקופת צילומי הסרט "מה קרה לבייבי ג'יין?", כאשר עיסוקה המרכזי הוא בסכסוך המתוקשר של דייוויס עם ג'ואן קרופורד, שאותה גילמה ג'סיקה לאנג.
זכיות ומועמדויות
בטי דייוויס היא השחקנית הראשונה (או הראשון) שצברה עשר מועמדויות לפרס אוסקר. מלבדה, עוד ארבעה שחקנים הגיעו להישג זה; מריל סטריפ (17 מועמדויות), קתרין הפבורן (12 מועמדויות), ג'ק ניקולסון (12 מועמדויות) ולורנס אוליבייה (10 מועמדויות).
מכון הסרטים האמריקאי דירג אותה כשחקנית השנייה הטובה ביותר ברשימת "מאה שנים... מאה כוכבים". מלבד זה היא דורגה פעמיים ברשימת "מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים" על תפקידיה בסרטים "השועלים הקטנים" ו"מה קרה לבייבי ג'יין?". בנוסף, שלושה ציטוטי סרטים שלה דורגו ברשימת "מאה שנים... מאה ציטוטים". דייוויס היא האישה הראשונה שקיבלה פרס מפעל חיים מהמכון הסרטים האמריקאי.
בשנת 2001, סטיבן ספילברג רכש את פסלוני הזכייה באוסקר של דייוויס והחזיר אותם לאקדמיה האמריקאית לקולנוע.
תקיפה גלובלית מיידית
תקיפה גלובלית מיידית (באנגלית: Prompt Global Strike או PGS) הוא שם קוד למאמץ צבאי אמריקאי לפיתוח מערכת המסוגלת לבצע התקפה קונבנציונלית מדויקת בכל מקום בעולם בתוך שעה בודדת, בדומה לטיל בליסטי בין-יבשתי (ICBM).
מיכאל ברקאי
מיכאל (יוֹמִי) ברקאי (26 בינואר 1935 – 28 במאי 1999) היה מפקד חיל הים הישראלי בין השנים 1976–1978. עוטר בעיטור המופת על תפקידו כמפקד שייטת ספינות הטילים במלחמת יום הכיפורים.