cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דניאל גלאי
פרסים ומלגות
דניאל גלאי קבל מלגות מהאילינויס ארטס קאונסיל, מהמועצה הבריטית, מקרן ישראל-אמריקה, קרן תל אביב ע"ש יהושע רבינוביץ ומענק להשתלמויות קיץ בדרמשטאדט, גרמניה, כמו כן, הוא זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2009. ובפרס שרה גורבי על מכלול יצירותיו המוקדשות לתרבות יהודית. בשנת 2020 קיבל פרס מפעל חיים למוסיקה יהודית מטעם הרשות הלאומית לתרבות היידיש.
ספרים ביידיש וספרים דו-לשוניים
שירה
טעאטער
ספרי ילדים
עסעיִסטיק ספר הגות בעברית
גבעת הכלניות
מספר גבעות בישראל מכונות "גבעת הכלניות" על שם מרבדי הכלניות שפורחות בהן בחורף.
מתקפת מנע גרעינית
מתקפת מנע גרעינית או מכה ראשונה היא מתקפת פתע גרעינית המשתמשת בכוח גרעיני מסיבי. "מכה ראשונה" מוצלחת משמידה את רוב כוחו הגרעיני של היריב כך שהיכולת הגרעינית השיורית, ככל שנותרת כזו, איננה מספיקה להשמדת התוקף בעוד המותקף אינו יכול להמשיך במלחמה. מתקפה גרעינית ראשונה לרוב תתקוף את האתרים הגרעיניים האסטרטגיים של האויב: מתקני שיגור טילים, בסיסי צוללות, שדות תעופה, מפקדות, ואתרי אספקה.
בעוד שבמהלך רוב המלחמה הקרה שרר מצב של השמדה הדדית מובטחת, ובפרט לאחר הכניסה לשירות של צוללות טילים בליסטיים, בתחילת המלחמה הקרה מכה ראשונה מוצלחת הייתה אפשרות אופרטיבית. כך למשל ב-1961 נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי בחן שימוש במכה ראשונה במהלך משבר ברלין השני.
בעוד שמצב של השמדה הדדית מובטחת ממשיך לשרור בין המעצמות הגרעיניות הגדולות, ואף ייתכן ששורר באופן הדדי בין מעצמות אזוריות כהודו ופקיסטן, ביחס למדינות עם ארסנל גרעיני קטן יחסית כקוריאה הצפונית מתקפת מנע היא ישימה צבאית. מתקפת מנע גרעינית יכולה להיות ישימה גם כנגד מדינות כאיראן שהן מדינות סף גרעיניות.
צסק"א ארנה
צסק"א ארנה (ברוסית: ЦСКА Арена) הוא מתחם ספורט רב תכליתי, הממוקם באזור בו שכן בעבר מפעל הרכבים זיל במוסקבה. בשנת 2017, הארנה נרכשה על ידי איש העסקים הרוסי ארקדי רוטנברג, מידי קבוצת החברות "TEN". בשנת 2018 נרכשה על ידי חברת Inter RAO.
השם הקודם של ההיכל — "היכל הקרח VTB", נקרא על שם הבנק שמימן את הבנייה. הפתיחה הרשמית של היכל הקרח התקיימה ב-26 באפריל 2015.
נגישות
קומפלקס הספורט ממוקם ליד טבעת התחבורה השלישית. תחנת המטרו הקרובה ביותר היא "אווטוזאבודסקאיה", כשהתחנה הקרובה לטבעת המרכזית של מוסקבה היא התחנה "זיל".
שם
הארנה נבנתה עבור תחרויות הוקי קרח, החלקה אמנותית על קרח וקונצרטים. כולל שלושה מגרשים: היכל גדול בן 12,000 מושבים, ארנה קטנה בת 3,500 מושבים ומתחם אימונים בן 500 מושבים. ההיכל הגדול והארנה הקטנה יכולים להשתנות ולארח תחרות ספורט אחרות וקונצרטים ובהתאם לכך משתנה גם תכולת המושבים שנעה בין 5,000 ל-10,000. השטח הכולל של המתחם הוא כ-70,000 מטרים רבועים.
ההיכל (עד סוף העונה 2017-2018) שימש כמגרש הבית של מועדון ההוקי קרח "דינמו" מוסקבה.
מעונת 2017/2018 משמש גם כהיכל הבית של "ספרטק" מוסקבה.
מאז עונת 2018/2019 משמש כמגרש הבית של צסק"א.
חטיבה 943
חטיבה 943, המכונה גם "עוצבת השחר", הייתה חטיבת שריון בצה"ל. החטיבה הוקמה בשנת 1978 ולחמה במלחמת לבנון הראשונה תחת פיקוד אוגדה 90.
הקמת החטיבה
החטיבה הוקמה בשנת 1978, והורכבה משלושה גדודי טנקים M48 פטון - 346, 572 ו-573.
מלחמת לבנון
במלחמת לבנון הראשונה לחמה החטיבה שצוידה בטנקי M48 פטון ("מגח"), וכללה 3 גדודים: 346 (בפיקודו של אמנון לביא), 572 (בפיקודו של גיורא עוז), ו-573 (בפיקודו של עלי ברוק) בגזרה המזרחית החטיבה בפיקודו של המח"ט נחמן ריבקין, לחמה במסגרת אוגדה 90 בפיקודו של גיורא לב.
ב-10 ביוני הותקפו בידי מטוסי חיל האוויר, גדוד 572 של החטיבה יחד עם גדוד 931 של הנח"ל בפיקוד יום טוב סמיה, וספגו אבדות כבידות - 24 הרוגים, ולמעלה מ-100 פצועים. בליל 11 ביוני, גדוד 573 שהוביל את החטיבה לאחר תקיפת המטוסים והיה ממוקם בג'בל ערבה, פגע בטנקים של גדוד 362 מחטיבה 399 שהיו בדרכם למשולש טובלנו, משום שחשב שמדובר בכוח שריון סורי נסוג.
בהמשך, החטיבה הייתה מעורבת בקרב החילוץ של גדוד 362 (קרב סולטאן יעקוב).
סגירת החטיבה
בשנת 2004, בעת סגירת אוגדה 90 פורקה החטיבה, כחלק מארגון מחדש של צה"ל.
ווקסהול מגנום
ווקסהול מגנום (באנגלית: Vauxhall Magnum) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית ווקסהול, חברת בת של ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1972–1978.
יחסי איטליה–צ'ילה
יחסי איטליה–צ'ילה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקה האיטלקית. מערכת היחסים בין צ'ילה לאיטליה מבוססת על היסטוריה ארוכה של קשרים שהתרחשו ברמה הפוליטית, אך גם בגלל נוכחותה של קהילה איטלקית חשובה בצ'ילה לקהילה צ'יליאנית באיטליה. שתי המדינות הן חברות ה-OECD והאו"ם.
היסטוריה
בשנת 1818 הכריזה צ'ילה על עצמאותה מספרד. במקביל, איטליה הייתה מורכבת ממדינות איטלקיות עצמאיות נפרדות. בשנת 1857 חתמו ממלכת סרדיניה וצ'ילה על חוזה ידידות, מסחר וניווט. בינואר 1864 הכירה צ'ילה באיטליה המאוחדת כשנשיא צ'ילה ז'וזה חואקין פרז שלח מכתב בתגובה לבקשת המלך ויטוריו אמנואלה השני להכרה. בחודש שלאחר מכן מונה שגריר צ'ילה לבית המלוכה האיטלקי.
בין 1880–1930 היגרו מעל 10,000 איטלקים לצ'ילה, רובם התיישבו בסנטיאגו ובוולפראיסו. בשנת 1924 ביקר בצ'ילה הנסיך אומברטו האיטלקי מפיימונטה (לימים המלך אומברטו השני). ביקורו העיקרי של הנסיך בצ'ילה (ובמדינות דרום אמריקה אחרות) היה חלק מתוכנית פוליטית של הפשיזם לקשר בין העם האיטלקי שחי מחוץ לאיטליה עם מדינת האם שלהם. בשנת 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה הכריזה צ'ילה מלחמה על מדינות הציר (שכללה את איטליה) ואזרחי מדינות האויב הובאו במחנה המעצר בפיסאגואה.
ב-11 בספטמבר 1973, הודחה ממשלתו של הנשיא סלבדור איינדה בהפיכה של הגנרל אוגוסטו פינושה, שגובתה על ידי ממשלת ארצות הברית. הנשיא איינדה הוכרז כי התאבד במהלך ההפיכה והגנרל פינושה השתלט על הממשלה והפך לנשיא המדינה החדש. מיד החל הנשיא פינושה לעצור, לענות ולהוציא להורג את חסידיו של הנשיא איינדה. במהלך תקופה זו, אלפי צ'יליאנים חיפשו מקלט בעיקר בשגרירויות אירופה ואמריקה הלטינית בבירת צ'ילה. בערך 700 צ'יליאנים ואיטלקים ברחו לשגרירות האיטלקית בסנטיאגו כפליטים. בנובמבר 1974 הושלכה גופתה של אישה צ'יליאנית על חומות השגרירות האיטלקית. לאישה, לומי וידלה, היו סימני עינויים ברורים. זה היה תכסיס של ממשלת צ'ילה להפיץ שמועות כוזבות לפיהן האישה נפטרה בין כותלי השגרירות וטענה כי האיטלקים הרגו אותה בתואנה להגברת הלחץ על השגרירות המאכלסת כמה תומכי אנטי-ממשל. ממשלת איטליה אכן סייעה לכמה מהאנשים לעזוב את השגרירות לארגנטינה וכמה מהם יושבו מחדש באיטליה. בין השנים 1973–1989, איטליה לא מינתה שגריר בצ'ילה.
בשנים האחרונות היחסים התגברו הן ברמה הפוליטית, המסחרית והתרבותית. בשנת 2002 חתמה צ'ילה על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את איטליה). ביוני 2015 ערך נשיא צ'ילה מישל בצ'לט ביקור ממלכתי באיטליה. באוקטובר 2015 ביקר ראש ממשלת איטליה מתאו רנצי בצ'ילה.
הסכמים דו צדדיים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים כמו חוזה סחר וניווט (1911); הסכם על שירות צבאי (1959); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי, תעשייתי ומדעי (1994); הסכם לשיתוף פעולה טכני ותרבותי (1994); הסכם לקידום והגנה על השקעות (1995); הסכם שיתוף פעולה במאבק בטרור, פשע מאורגן וסחר בסמים (1996); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (1997); הסכם שיתוף פעולה אנטארקטי (2001); הסכם לשיתוף פעולה טכני וסיוע הדדי בין הקרבינרוס דה צ'ילה לקרביניירי האיטלקי (2006); אמנת סיוע הדדי בעניינים פליליים (2011); הסכם הייצור המשותף הקולנועי (2013); הסכם שיתוף פעולה במגזר הביטחון (2016); הסכם לביטול מיסוי כפול ביחס למס הכנסה ולמניעת העלמות מס ופרוטוקולו (2016); הסכם סיוע מינהלי הדדי למניעה, חקירה ודיכוי של עבירות מכס (2017) ואמנת הסגרה (2017).
תל חשאש
תל חשאש, הידוע גם כתל עמל וגבעת הכלניות הוא אתר ארכאולוגי בתוך שיכון בבלי שבתל אביב-יפו. התל שוכן על רכס כורכר שאורכו 400 מטרים ורוחבו 200 מטר. האתר נמצא כ-300 מטרים דרומית לנחל הירקון. התל ניצב ממול תל קסילה שבגדה הצפונית של הירקון.
התל
בשנות ה-60 נערכו חפירות ארכאולוגיות מטעם המוזיאון לעתיקות תל אביב-יפו בהובלתו של ד"ר יעקב קפלן. בחפירות אלו נמצאו שרידי מבנים שתוארכו החל מהתקופה חחשמונאית עד תקופת התלמוד. בחפירות נמצאו שברי חרס, קוביות ואבני פסיפס צבעוני. בצפון מערב הגבעה נחשפו קירות אבני גזית מכורכר. בשנים קודמות נתגלו שרידי מבנים וקברים שאחד מהם זוהה כהלניסטי. ילדים מצאו בסביבה מטבעות ביזנטיים.
בשנות ה-80 חפרה בתל חיה ריטר-קפלן מטעם אגף העתיקות (כיום רשות העתיקות). בחפירות אלו נמצאו שרידים מהמאה הראשונה לסה"נ ושרידים משלהי התקופה הביזנטית בארץ ישראל. במהלך עבודות הקמת גן אברומוביץ הרסו כלים הנדסיים של חברת סולל בונה את חלק מהעתיקות באתר.
במקום הוכשר "גן אברמוביץ" בשטח של 13.5 דונם. עוד נמצאים באתר גת ומבנה עתיק בלתי מזוהה.
קרב גשר נהר ביג בלאק
קרב גשר נהר ביג בלאק (באנגלית: Battle of Big Black River Bridge), אשר התחולל ב-17 במאי 1863, היה אחד הקרבות במערכת ויקסבורג, אחת המערכות החשובות בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית. הקרב התחולל יום אחרי קרב צ'מפיון היל, אחד הקרבות החשובים במערכה, בו תקפה ארמיית הטנסי מצבא האיחוד, בפיקוד מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט, את ארמיית המיסיסיפי מצבא הקונפדרציה, בפיקוד לוטננט ג'נרל ג'ון ק' פמברטון, והביסה אותה. חלק מכוחותיו הנסוגים של פמברטון נערכו להגנה ממערב וממזרח לגשר הרכבת על נהר ביג בלאק, המכשול הטבעי האחרון לפני עיר המבצר ויקסבורג. בהסתערות קצרה ונועזת מוטטו כוחות האיחוד את קו ההגנה של הקונפדרציה ממזרח לנהר ולכדו חלק ניכר מן המגינים, בעוד יתר כוחות הקונפדרציה נסוגו אל ביצורי ויקסבורג. לאחר קרב זה הטילו כוחות האיחוד מצור על ויקסבורג, אשר הוביל לבסוף לכניעת העיר ולכידת ארמיית המיסיסיפי כולה.
רקע
ב-14 במאי כבשה ארמיית הטנסי בראשות גרנט את ג'קסון בירת מיסיסיפי, והניסה משם את כוחותיו של גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון אשר נסוג צפונה עם כ-6,000 חיילים. ג'קסון הייתה צומת רכבות חשוב ומרכז תעשייתי. במאמץ למנוע מן העיר לשוב ולסייע למאמץ המלחמתי פתח הגייס של מייג'ור ג'נרל ויליאם שרמן בהרס שיטתי של מסילות רכבת, מפעלים, ומתקני תשתית אחרים, והחרים את כל האספקה והציוד שיכול היה למצוא. שני הגייסות הנוספים בארמיית טנסי, בפיקוד מיג'ור ג'נרל ג'ון מקלירננד ומיג'ור ג'נרל ג'יימס מק'פרסון פנו מערבה והחלו לנוע לעבר ויקסבורג.
בשבועיים שחלפו מאז צליחת המיסיסיפי על ידי גרנט ב-29 באפריל, התכונן פמברטון לקראת המערכה נגד צבאו, ולשם כך כינס את כוחותיו מגרנדה, פורט פמברטון וגארנד גולף סמוך לוויקסבורג, וצבר אספקה ותחמושת בתוך העיר. לרשותו עמדו חמש דיוויזיות, שמנו כ-36,000 איש. תוכניתו המקורית הייתה להתבצר בגדה המערבית של גשר נהר ביג בלאק, להמתין שם להתקפה של גרנט, ואז לצאת למתקפת נגד. תוכנית זו הייתה סבירה, כיוון שנהר ביג בלאק היווה מחסום טבעי בין מזרח מדינת מיסיסיפי ומערבה, היכן ששכנה ויקסבורג; הביצורים שהכין במשך שבועות ממזרח לגשר נהר ביג בלאק היו איתנים. אולם, חילוקי דעות עם קציניו הבכירים, אשר העדיפו גישה התקפית יותר, גרמו לו לבסוף לנטוש את עמדתו המבוצרת ממערב לנהר ביג בלאק. ב-12 במאי חצה פמברטון את הנהר וצעד עם שלוש מתוך חמש הדיוויזיות שלו (כ-22,000 איש) מזרחה אל אדוארדס סטיישן. ב-15 במאי אחר הצהריים, יצא פמברטון מאדוארדס סטיישן לכיוון דרום מזרח, בניסיון ליירט את שיירות האספקה של כוחות האיחוד (תנועתו הייתה מבוססת על מודיעין מוטעה, שיירות האיחוד לא היו באזור שאותו תכנן לתקוף). ב-16 במאי התנגשו כוחות האיחוד המתקדמים בשלוש הדיוויזיות של הקונפדרציה, והביסו אותם בקרב צ'מפיון היל העקוב מדם. שתי דיוויזיות של הקונפדרציה ספגו את עיקר המכה, ונסוגו מערבה לעבר גשר נהר ביג בלאק. דיוויזיה שלישית של הקונפדרציה (של מיג'ור ג'נרל ויליאם לורינג) נותקה מאת הכוח העיקרי עקב ההתקדמות המהירה של כוחות האיחוד, ונסוגה בדרכי עיקוף אל כוחותיו של ג'ונסטון באזור ג'קסון.
שתי הדיוויזיות המוכות מצבא הקונפדרציה הנסוג, הדיוויזיה של מיג'ור ג'נרל קארטר ל' סטיבנסון, והדיוויזיה של מיג'ור ג'נרל ג'ון ס' בואן, הגיעו אל הגשר על נהר ביג בלאק בלילה שבין 16 ו-17 במאי. הבריגדה של ג'ון ווהן (Vaughn) מהדיוויזיה של מייג'ור גנרל מרטין ל' סמית' (אחת משתי הדיוויזיות שהושארו בוויקסבורג), אשר הורכבה ממגויסי כפייה ממזרח טנסי, שנאמנותם לקונפדרציה הייתה מפוקפקת, איישה קו הגנה מבוצר בגדה המזרחית של הנהר, שנועד להגן על הגשר החיוני. פמברטון הורה לבואן לקחת פיקוד על ראש הגשר בגדה המזרחית של הנהר, ולצרף את הדיוויזיה המוקטנת שלו לבריגדה של ווהן, במטרה להשאיר את הגשר פתוח לתנועה, עד להגעת דיוויזיית המאסף של לורינג, שהוא חשב שנמצאת בדרכה אליו; הוא לא ידע, שבשלב זה הדיוויזיה כבר נעה בכיוון ההפוך לעבר ג'קסון.
הכוחות הלוחמים
דרגות: ל"ג – לוטננט ג'נרל, מ"ג – מייג'ור ג'נרל, ב"ג – בריגדיר ג'נרל.
האיחוד
הארמייה של הטנסי בפיקוד מ"ג יוליסס גרנט החלה את מערכת ויקסבורג עם כ-44,000 איש, מאורגנים בשלושה גייסות (של מקלירננד, שרמן ומקפ'רסון). בקרב גשר נהר ביג בלאק השתתפו שלוש דיוויזיות (מתוך ארבע) מן הגייס של מקלירננד.
דיוויזיה 12, של גייס XIII, בפיקוד ב"ג אלווין פטרסון הובי, לא השתתפה בקרב. בניגוד לשלוש הדיוויזיות האחרות של מקלירננד, דיוויזיה זו ספגה אבדות כבידות בקרב צ'מפיון היל ונשארה באזור אדוארדס סטיישן להתארגנות ואבטחת העורף.
הקונפדרציה
ארמיית מיסיסיפי בפיקוד ל"ג ג'ון ק' פמברטון, מנתה בתחילת מערכת ויקסבורג כ-30,000 איש וכללה חמש דיוויזיות. שלוש דיוויזיות לחמו בקרב צ'מפיון היל, בעוד שתי דיוויזיות נותרו מאחור להגן על ויקסבורג ועל דרכי הגישה אליה. בקרב גשר נהר ביג בלאק השתתפה הדיוויזיה של בואן שלחמה בקרב צ'מפיון היל, ועוד בריגדה מהדיוויזיה של סמית' שנותרה להגן על ויקסבורג.
בגדה המערבית של הנהר היו מוצבות שתי בריגדות: הבריגדה של ב"ג סטיבן ד' לי מן הדיוויזיה של סטיבנסון שהוכתה קשות בקרב צ'מפיון היל, והבריגדה הרעננה של ב"ג ויליאם בולדווין  מן הדיוויזיה של סמית'. שתי בריגדות אלה לא השתתפו ישירות בקרב.
מהלך הקרב
שלוש דיוויזיות מהגייס של מקלירננד יצאו מאדוארדס סטיישן מוקדם בבוקר 17 במאי, כדי להמשיך במרדף אחר כוחות הקונפדרציה הנסוגים. הם התקדמו מערבה לאורך מסילת הברזל, וב-7 בבוקר פגשו את 5,000 המגינים על הגשר ערוכים מאחורי סוללות עפר וחבילות כותנה. שלוש הבריגדות תחת פיקודו של בואן היו ערוכות בגדה המזרחית של הנהר, בקו הגנה קשתי שנמשך מצפון לדרום, והיה מעוגן בנהר מצפון, ובאגם ג'ין מדרום. מסילת הברזל חצתה את קו ההגנה באמצעיתו. באגף צפון הייתה מוצבת הבריגדה של גרין, במרכז הבריגדה של ווהן, ומדרום למסילת הברזל הבריגדה של קוקרל. מקלירננד פרש שתי דיוויזיות לקראת תקיפה: את הדיוויזיה של קאר מצפון למסילה, ואת הדיוויזיה של אוסטהאוס מדרום לה. מאוחר יותר הצטרפה הדיוויזיה של סמית' ונפרשה מדרום לדיוויזיה של אוסטרהאוס. האזור מדרום למסילה היה חשוף ופתוח, בעוד האזור מצפון לה היה מיוער, ובחזית הביצורים עברה תעלת מגן מוצפת שבה מכשול עצים כרותים. מתחם ההגנה היה מבוצר היטב, התקפה חזיתית הייתה עלולה לעלות בדם רב.
גרנט אשר התלווה אל מקלירננד, לא התכוון לתקוף חזיתית את המתחם המבוצר. הוא הורה לגייס של שרמן לצלוח את הנהר באמצעות גשר פונטונים כשמונה קילומטרים צפונה משם באזור ברידג'פורט, ולאיים על אגפו הצפוני ועורפו של פמברטון. כל שהיה עליו לעשות הוא לאיים ולרתק את כוחותיו של פמברטון לאזור הגשר, בעוד שרמן מאגף אותו מצפון. אולם, קצין נועז עמד לשנות תוכנית זו. בריגדיר ג'נרל מייקל ק' לואלר, מפקד הבריגדה ה-2 מהדיוויזיה של יוג'ין קאר, ניצל ערוץ יבש עתיק של הנהר , כדי לקדם את הבריגדה שלו עד למרחק קצר מקו הביצורים של הקונפדרציה, מבלי להיחשף לאש האויב. הוא פתח בהסתערות נועזת דרך ביצה רדודה בעומק מותן, שהפרידה בינו לבין קווי הקונפדרציה. ההסתערות, שארכה פחות משלוש דקות, הפתיעה לחלוטין את הבריגדה של ווהן, שהגנה על מרכז הקו של הקונפדרציה. בריגדה זו הייתה מורכבת ממגויסי כפייה לא מנוסים ממזרח טנסי, שנאמנותם למטרות הקונפדרציה הייתה מפוקפקת, וברגע האמת התנגדות הבריגדה התמוטטה כמעט ללא קרב. חלק מחייליה פתחו במנוסה מבוהלת לכיוון הגשר והשאר נכנעו במקום. התמוטטות הבריגדה של ווהן גרמה להתמוטטות כללית של קו ההגנה הדרומי, משום ששתי הבריגדות החזקות והמנוסות של בואן, שהחזיקו את הקו מצפון ומדרום לה, נמצאו עתה בסכנת ניתוק מהגשר על נהר ביג בלאק. חיילי הקונפדרציה נהרו בחוסר סדר לעבר הנהר, כדי להינצל מכיתור, והחלו לחצות אותו על שני גשרים: גשר הרכבת וגשר צף מאולתר העשוי מספינת קיטור שהוצבה לרוחב הנהר. חלק מהכוחות שהוצבו בשני האגפים של קו ההגנה של הקונפדרציה נותקו על ידי ההתקדמות המהירה של כוחות האיחוד לפני שהספיקו להגיע אל הגשרים. לאחר שהסתיימה חציית הגשרים, הציתה אותם יחידת הנדסה של הקונפדרציה, כדי למנוע את מעבר כוחות האיחוד, והכוחות שנערכו על הגדה המערבית של הנהר פתחו באש על כוחות האיחוד ומנעו מהם להמשיך במרדף. הקרב הסתיים מעט אחרי השעה 9 בבוקר.
תוצאות
צבא האיחוד דיווח שלקח בשבי 1,751 חיילי קונפדרציה ולכד 18 תותחים במהלך הקרב. עשרות נוספים נהרגו, חלקם טבעו כשניסו לחצות את הנהר בשחיה. מספר האבדות הכולל של הקונפדרציה במהלך הקרב מוערך בכ-200 הרוגים ופצועים. אבדות האיחוד היו 39 הרוגים, 237 פצועים, ו-3 נעדרים.
כאשר נודע לפמברטון על המפלה בגשר נהר ביג בלאק הוא רכב לשם בתקווה שיוכל לארגן מחדש את הכוחות ולהמשיך בהגנה על הגשר. אולם כאשר ראה את המון החיילים נסוגים כאספסוף מערבה לוויקסבורג, הבין שהקרב אבוד והורה על נסיגת כל הכוחות אל תוך ויקסבורג. במהלך הנסיגה אמר פמברטון לאחד מקציני המטה שלו: כוחות הקונפדרציה נסוגו אל ויקסבורג; פחות ממחצית הכוח בן שלוש הדיוויזיות, שיצא לקראת גרנט חמישה ימים קודם לכן, הצליח להגיע חזרה אל ביצורי ויקסבורג.
בשאר היום עסקו כוחות האיחוד בבנית גשרים. גשר אחד נבנה על ידי הגייס של מקלירננד סמוך לגשר הרכבת. הגייס של מק'פרסון בנה שני גשרים כחמישה קילומטרים צפונה מגשר הרכבת. גשרים אלו היו מוכנים למעבר רק אחרי חצות הלילה. גרנט הורה לגייס של שרמן לצלוח את הנהר באזור ברידג'פורט. שרמן הגיע לנהר בסביבות הצהריים, ובנה גשר פונטונים, היחיד שהיה ברשות כוחות האיחוד, אשר היה מוכן לפני השקיעה. שתי דיוויזיות של שרמן חצו את הנהר במהלך הלילה, והשלישית עם בוקר. העיכוב בצליחת הנהר נתן לכוחותיו של פמברטון את השהות לסגת ללא מרדף לוויקסבורג ולהתארגן להגנה בתוך הביצורים. בבוקר 18 במאי חידשו כוחות האיחוד את תנועתם. הגייסות של מקלירננד ומק'פרסון נעו מערבה ישירות אל ויקסבורג. הגייס של שרמן נע צפון מערבה על מנת לחסום את דרך המילוט של פמברטון צפונה, ועל מנת לתפוס את היינס בלאף, סדרת המוצבים האיימתניים אשר שלטו על מפגש נהר יאזו עם המיסיסיפי מצפון לוויקסבורג. בתופסם את המוצבים החולשים על נהר יאזו חודש הקשר בין צבאו של גרנט לנתיבי האספקה הימית שלו, וקווי האספקה שלו התקצרו משמעותית. דרך המילוט של פמברטון צפונה נותקה, והוא נותר לכוד בוויקסבורג. לאחר שנתפסו המוצבים, כולל 14 התותחים הכבדים שחלשו על נהר יאזו, הגיע לשם שרמן מלווה בגרנט. בעודם צופים מטה אל נהר יאזו וצ'יקאסו באיו, שם נהדפה התקפתו של שרמן בדצמבר 1862, אמר שרמן לגרנט:
דיולה מדראשי-בק
הברון ממדראש דיולה מדראשי-בק (במקור עד 1906 בק, בהונגרית: Madarassy-Beck Gyula; בודפשט, 18 באוגוסט 1873) – בודפשט, 19 בנובמבר 1939) היה בנקאי יהודי-הונגרי, בעל הון גדול, בנו של נאנדור מדראשי-בק, אביו של ז'וז'ה מדראשי, אחיינו של מיקשה מדראשי-בק ובן דודו של מרצל מדראשי-בק.
ביוגרפיה
דיולה בק נולד במשפחה יהודית כבנם הבכור של נאנדור מדראשי-בק (1839–1909) בנקאי, כלכלן ושל לאורה שיין (1852–1911). הוא למד בעיר הולדתו, בעיר האלה ובקיימברידג', ולאחר מכן קיבל דוקטורט במדע המדינה מאוניברסיטת בודפשט. (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא התחיל בהתמחות במוסדות פיננסיים במערב אירופה. בשנת 1899 הצטרף לאחד הבנקים של אביו, "בנק החקלאות והקצבאות ההונגרי". משנת 1900 היה המזכיר הכללי של "בנק אשראי למשכנתאות הונגרי", ולאחר מכן משנת 1915 היה סגן הנשיא והמנכ"ל. במרץ 1918, לאחר מותו של הנשיא לשעבר של הבנק הרוזן קארוי קואן-הדרווארי, נבחר לנשיא ולמנכ"ל הבנק. הוא התפטר כמנכ"ל בשנת 1925, אך נשאר הנשיא. משנת 1903 נבחר לחבר מן המניין בוועדת החקיקה המטרופוליטית. בשנת 1905, כהוקרה לפעילותו הוענק לו מסדר כתר הברזל דרגה 3 על ידי מלך הונגריה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. בשנת 1906, כהוקרה על פועלו בתחום הכלכלה, זכה אביו בתואר הברון ההונגרי, לו היו זכאים גם יורשיו - ובכך גם דיולה מדראשי-בק.
בשנת 1910 נבחר כחבר האספה הלאומית של הונגריה עם תוכנית לאומית של פורשי המפלגת הליברלית. בין השנים 1920 לבין 1939 היה סגן נשיא "הבנק ההונגרי-איטלקי", נשיא "לשכת המסחר ההונרית" ונשיא "האיגוד הלאומי של הסיטונאים ההונגרי".
משפחתו
רעייתו הראשונה הייתה הברונית עמליה לילי גוטמן מבלישצ'ה בתם של הברון וילמוש גוטמן (1847-1921) סיטונאי ובעל אחוזות ושל רוזה קראוס (1859–1932), איתה התחתן בבודפשט ב-24 באפריל 1900 והתגרש ממנה בשנת 1913.
אשתו השנייה הייתה הברונית לילי הטווני (1890–1967), סופרת. הם התחתנו ב-19 ביולי 1913 בבודפשט. התגרשו בשנת 1925.
ילדיו:
אלגנט
אלגנט היא להקת רוק ישראלית שפעלה בראשית שנות התשעים והוציאה אלבום אחד. הלהקה הופיעה במועדונים ובמות ללהקות צעירות כגון הרוקסן והלוגוס.
היסטוריה
ההרכב הוקם על ידי הזמר והגיטריסט אלברט סופר אשר עבר מבאר שבע למרכז וחיפש שותף להקלטת שירים שכתב. הוא פגש את גיל סמטנה, טכנאי הקלטות בגל"צ ונגן בס אשר ניגן אהוד בנאי ועם פורטיסחרוף. השניים הקימו את הלהקה, קראו לה בשם "אלגנט", וצרפו שני חברים מלהקת אפור גשום, אותה הפיק מוזיקלית סמטנה, הגיטריסט אורן קפלן והמתופף אורן רביב.
לאחר הוצאת האלבום המשיכה "אלגנט" להופיע מעט, בין השאר בפסטיבל ערד אך עקב מכירות אלבום הבכורה החלשות הלהקה התפרקה.
בשנת 2010 שוחרר אלבום רשת אשר תיעד הופעה חיה של הלהקה מ-1992 במועדון הלוגוס.
אהו
אהו (בשפת הרפה נוי: Ahu) הוא מקום טקסי באי הפסחא, המהווה את הקישור הרוחני בין העולם הזה לעולם שמעבר המגולם באמצעות מבנה. על פי המיתולוגיה של האי המתחם ניחן בעוצמה רוחנית גבוהה ואסור לפגוע בו (טאבו), אך הוא מהווה גם סמל לכוח פוליטי. לרוב הוא בנוי מבמת אבן עם פסלי אבן מונומנטליים (מואי), שאליה מובילה רמפה משופעת, ואזור מלבני מיושר כחצר קדמית לחגיגות פולחניות. ידוע על 255 אהו שהיו במצבי שימור שונים באי הפסחא, 164 מהם עם פסל אחד או יותר.
המונח אהו ידוע גם מאיי מרקיז, מארכיפלג טואמוטו ומאיי אוסטרל. עם זאת, במקומות אלו הוא מתייחס רק לבמה המוגבהת בקצה המתחם הטקסי המלבני, ואילו באי הפסחא הכוונה לכל המתחם הטקסי.
תיאור המבנה
תיאור ראשון, אם כי מאוד לא מדויק, של המבנה ניתן על ידי ג'יימס קוק בסוף המאה ה-18:
רק במאה ה-20 ניסו מדענים לבחון את הבנייה מקרוב יותר. שביקרה באי הפסחא בזמן מלחמת העולם הראשונה, חילקה את הבמות הטקסיות לארבעה סוגי בנייה (חלוקה זו תקפה עקרונית גם היום, אך חוקרים מאוחרים יותר ביצעו במקרים מסוימים חלוקות משנה נוספות):
השאלה אם ניתן לגזור את הסדר הכרונולוגי של בנייתם מסיווג זה של המבנים שנויה במחלוקת. רטלג' רואה את האהו המלבני הפשוט והבנוי ללא פסלים כקדום ביותר, ואת האהו פואה פואה כצורה הצעירה ביותר (שאולי נבנתה לאחר השפעה אירופית). על פי ממצאים עדכניים יותר, שני הסוגים האחרונים הם בעיקר גלוסקמות מבחינת השימוש המיועד להם, ומגיעים מהשלב המאוחר של תרבות אי הפסחא.
ללא ספק הצורה הנפוצה ביותר והנחקרת ביותר מדעית היא האהו עם הפסלים (Image ahu). הוא מורכב מבמה מוגבהת שהמעטפת בנויה מאבנים והחלק פנימי ממולא בעפר ושברי אבנים. בחלק מהבמות, למשל באהו טהירה (Ahu Tahira) במתחם וינאפו, המעטפת עשויה גושי סלע גדולים, מסותתים באופן אמנותי ומותאמים בקפידה (קיר מגליתי), כשמערכות פשוטות יותר בנויות רק מאבנים במצבם הטבעי. ניתן להבחין כי הקיר האחורי הפונה לים מתוכנן לעיתים קרובות בקפידה רבה יותר משאר הבנייה. האבנים הונחו בבנייה יבשה ללא חיבור בעזרת מלט, מלט לא היה ידוע באי הפסחא. לוחות אבן סגלגלות כבדות מונחות על הבמה ומשמשות יסודות לפסלי האבן הענקיים, המואי, שיכולים לשקול עד 40 טון. הפסלים מיוצבים בבסיסם בעזרת אבנים קטנות, כשגבם לים.
הבמות שעליהן עומדים הפסלים מוארכות לרוב בצדדים באמצעות תוספות מאבן, מעט יותר נמוכות. תפקידן אינו ידוע; הן כנראה שימשו רק למטרות ייצוגיות כדי שהמבנה ייראה חזק יותר. מערכות מסוימות מגיעות לאורך כולל של עד 145 מטר.
רמפה עשויה אדמה, לרוב מרוצפת, מובילה לבמה לכל אורכה. בחלק מהמתחמים בולטים חלוקי נחל (פורו - poro) מהריצוף, ככל הנראה רק כאלמנט קישוטי.
מול הרמפה נמצאת חצר קדמית מלבנית מיושרת, לעיתים מגודרת, ששימשה למטרות פולחניות. האזור הטקסי מסומן בדרך כלל מהאזור שמסביב באמצעות אבני סמן. הטקסים הדתיים הקבועים התקיימו כאן.
במהלך חפירות ארכאולוגיות התגלו בורות מחופים באבנים בחלק האחורי של כמה במות, ששימשו כמשרפות.
הגודל והפרופורציות של במות האהו ומספר הפסלים עליהם אינם כפופים לכללים מוכרים כלשהם. ישנן במות אהו גדולות באורך של מעל ל-100 מטרים, ופסלי אבן בגובה של עד עשרה מטרים, כמו גם במות עם פסל אחד קטן בלבד. על רוב הבמות יש פסל אחד או שניים בלבד; אלו עם יותר פסלים נדירות. הגדולה ביותר היא אהו טונגריקי, שאורכה 145 מטר ועליה מוצבים 15 מואי. ניתן להניח שבחברה השבטית של אי הפסחא הפגינו ראשי הקלאנים של אי הפסחא את עוצמתם באמצעות גודל הבמה, מספר הפסלים והדאגה לאיכות הביצוע.
למעט כמה יוצאים מן הכלל, הבמות הטקסיות של אי הפסחא ממוקמות על החוף, לרוב במרחק של 500 מטר מקו הגאות. בתקופה הקלאסית הן היו קשורות תמיד ליישוב כלשהו. היה מדרג חברתי ברור במרחק בין מבני המגורים לבין המתחם הטקסי, אשר שיקף את החברה המאוד היררכית של פולינזיה. הקרובים ביותר לאהו היו בתי הפאנגה (hare paenga) - הבתים המשוכללים ביותר שהזכירו סירות הפוכות - של ראשי הקלאנים והכוהנים עם חצרות קדמיות מרוצפות ותנורי אדמה (אומו umu), וכן לולי התרנגולות מאבן הקשורים אליהם (hare moa). ואחריהם השדות המוגנים על ידי חומות אבן שבהם השתמשו בדישון באמצעות סלעים (rock-mulch). רק מאחוריהם, רחוק יותר אל פנים האי, נבנו הבתים הפשוטים יותר של החברים הפשוטים של הקלאנים באמצע השטחים המעובדים שנותרו. הסדר זה מראה שהאהו לא שימש רק מטרות דתיות, אלא גם פוליטיות-כוחניות וייצוגיות.
מטרה וטקסים
את האהו, לפחות במקרה של הבמות עם הפסלים, יש לראות כאתר טקסי ששימש בעיקר לפולחן האבות הקדומים ובו התקיימו טקסי חניכה לראשי הקלאנים (אריקי, ariki), ולאנשים בכירים אחרים. ייתכן שטקסים נוספים נקשרו לפוריות ולפולחנים חקלאיים.
כיום אין ספק שהאהו נקשר גם לפולחן המתים. בחפירות ארכאולוגיות הוכח כי ישנם בבמות תאים שקועים עם שרידי עצמות. בתקופה הקלאסית של תרבות אי הפסחא, היו עוטפים את המת בשטיחים קני טוטורה או מ והוא נחשף לריקבון. ככלל זה קרה בשטח המיושר מול האהו של הקלאן. כשנותר רק השלד הונחו העצמות על הבמה הטקסית. קבורה שנייה כזו נפוצה גם באיים אחרים בדרום האוקיינוס השקט ובחלקים באזור האינדו-פסיפי. עם זאת, קבורה מסוג זה אורגנה כנראה רק לראשי הקלאן, לכוהנים, ולאנשים בכירים אחרים מהקלאן. המשרפות שנמצאו ליד חלק מהמתקנים מראות גם את הקשר לפולחן המתים. מתקבל על הדעת שנשרפו בהם גופות המתים הבכירים פחות.
אתרי האהו לא איבדו את תפקידם כמקום קבורה גם לאחר חורבנם. קבורים מאוחרים נמצאו במערות שנוצרו על ידי הפסלים שהופלו בווינאפו ובכמה מתחמים אחרים.
ב-2019 התפרסם מחקר של צוות חוקרים בראשות רוברט ג'. דינאפולי (Robert J. DiNapoli) שבדק את המיקומים שנבחרו להקמת במות האבן והגיע למסקנה כי הגורם שקבע את בחירת האתרים היה קרבה למקור של מים מתוקים. מכאן הסיק דינאפולי שהאהו הוקמו במטרה לקבוע שליטה טריטוריאלית על המשאב היקר והנדיר יחסית באי.
תיארוך
תיארוכים באמצעות פחמן-14 מצביעים על תקופת ההקמה המוקדמת ביותר בין 1000 ל-1100 לספירה. ישנם גם תאריכים קודמים, אך לא ניתן לקשרם באופן חד משמעי למבנים. על פי המחקרים הארכאולוגיים, המוקד העיקרי של פעילות הבנייה היה במאות ה-14 וה-15. כנראה שלא הוקמו מתקנים חדשים לאחר 1650 לספירה.
מצב עכשווי
מתישהו בין גילויו של אי הפסחא על ידי ההולנדי יאקוב רוחבן בשנת 1722 לביקורו של ג'יימס קוק באי ב-1774, החל החורבן השיטתי של אתרי האהו על ידי תושבי האי עצמם. באמצע המאה ה-19 לא היו עוד במות טקסיות שלא נפגעו באי הפסחא. למרות מחקר אינטנסיבי, הסיבות עדיין שנויות במחלוקת כיום. ההשערות שהועלו כוללות את הדברים הבאים:
רוב המתחמים הטקסיים באי הפסחא עדיין "במקום" כיום, כלומר עם במות שנהרסו פחות או יותר ומואי הפוכים. חלקם נבנו מחדש באמצעות טכנולוגיה מודרנית מאז שנות החמישים. שווה לראות במיוחד בחוף הדרומי את אהו טונגריקי, ששוחזר בשנות השישים, עם חמישה-עשר מואי זקופים בגודל מרשים, המתחם הטקסי הגדול ביותר באוקיינוס השקט. אהו טהירה במתחם וינאפו השמור היטב עם האבנים המותאמות בקפידה הוא דוגמה יפה במיוחד לארכיטקטורה של התקופה הקלאסית של תרבות אי הפסחא.
מבנים מקבילים
המקור הפולינזי של תרבות אי הפסחא מעיד על מבנים מקבילים באיים אחרים באוקיינוס השקט. הקמת פסלי אבן מונומנטליים ידועה - מלבד האי הפסחא – באיי מרקיז, בפיטקרן,, הוואי וטהיטי. במות טקסיות ללא פסלים (מאראה) קיימות כמעט בכל איי פולינזיה ובחלק מאיי מלנזיה. הן מורכבות בדרך כלל ממשטח מפונה ומפולס, במת אבן מוגבהת דמוית טרסה לעיתים מדורגת, הדומה לאהו המלבני ללא פסלים של אי הפסחא, ייתכן שהעיצוב העתיק ביותר.
עונת 2018/2019 בליג 1
עונת 2018/2019 בליג 1 (בצרפתית: Ligue 1, או בשמה המלא: Championnat de France de football; מוצגת גם בשם ליג 1 קונפורמה בשל חסויות מסחריות, בצרפתית: Ligue 1 Conforama ) היא העונה ה-81 של התחרות המאורגנת על ידי ההתאחדות הצרפתית לכדורגל (Ligue de Football Professionnel, ובקיצור: LFP). העונה החלה ב-10 באוגוסט 2018 והסתיימה ב-24 במאי 2019.
פריז סן-ז'רמן זכתה באליפות השנייה ברציפות שלה והשמינית בתולדות המועדון.
בסיום העונה ירדו לליג 2 הקבוצות קן וגנגאן, ובמקומן עלו מהליג 2 הקבוצות מץ וברסט.
שחקנה הצרפתי של פריז סן ז'רמן קיליאן אמבפה זכה בתואר מלך השערים עם 33 כיבושים.
שחקנה הצרפתי של נים טז'י סבנייה זכה בתואר מלך הבישולים עם 13 בישולים.
בסיום העונה יחד עם פריז סן ז'רמן האלופה, העפילו לשלב הבתים של ליגת האלופות של אופ"א הקבוצות ליל וליון שסיימו במקומות השני והשלישי בהתאמה.
לשלב הבתים של הליגה האירופית העפילו הקבוצות סנט אטיין שסיימה במקום הרביעי, וסטאד רן שזכתה בגביע הצרפתי. בנוסף שטרסבורג שזכתה בגביע הליגה העפילה לשלב המוקדמות השני בליגה האירופית.
טבלת הליגה
== סטטיסטיקות ==
Ӡ
דְזֵה אבחזית (Ӡ, ӡ) היא אות באלפבית הקירילי, המשמשת בשפה האבחזית. אות זו מייצגת עיצור מכתשי, מחוכך שורק, קולי /ʣ/. ב-1937 נדחתה הצעה להכניס אות זו לאלפבית הרוסי.
אות זו מבוססת על האות הקירילית З (זֵה), ובדומה ל-З, גם היא מזכירה בצורתה את הספרה 3.
הפארק הלאומי פינקלס
הפארק הלאומי פינקלס (באנגלית: Pinnacles National Park - "הפארק הלאומי פסגות") הוא פארק לאומי של ארצות הברית, שמורת טבע של אזור הררי ממזרח לעמק סאלינס במרכז קליפורניה, כ-8 קילומטרים ממזרח לסולדד, וכ-130 קילומטרים דרומית-מזרחית לסן חוזה. תוואיי הנוף שעל שמם קרוי הפארק הם שרידים סחופים של המחצית המערבית של הר געש כבוי שנע 320 קילומטרים ממקומו המקורי על העתק סן אנדראס, כשהוא מוטמע בחלק מרכסי החוף הפסיפיים. הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומי, ורוב שטחו של הפארק מוגן באמצעות הגדרתו כאזור טבע בראשיתי.
הפארק מחולק על פי תצורות הסלע לחלק מזרחי וחלק מערבי המקושרים ביניהם באמצעות שבילי הליכה. אין כביש לכלי רכב המחבר בין הכניסה המזרחית לפארק לכניסה המערבית אליו. תצורות הסלע יוצרות את הפסגות המרהיבות המושכות מטפסי הרים. הפארק כולל מערות יוצאות דופן בדרדרת הסלעים המהוות משכן ללפחות שלוש עשרה מינים של עטלפים. המבקרים מגיעים לפארק בעיקר באביב או בסתיו בגלל החום העז בחודשי הקיץ. אזור הפארק הוא בית גידול עיקרי של בז ערבות (Falco mexicanus) והוא האתר שבו נוהגים לשחרר לטבע קונדורים קליפורניים, שנולדו בשבי.
המונומנט הלאומי פינקלס הוקם בשנת 1908 על ידי נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט. הפארק הלאומי פינקלס נוצר מהמונומנט הלאומי פינקלס באמצעות החקיקה שעברה בקונגרס בסוף 2012, והחוק נחתם על ידי הנשיא ברק אובמה ב-10 בינואר 2013.
היסטוריה
הילידים האמריקאים שחיו באזור פינקלס היו חבורות מוטסון (Mutsun) וצ'אלון (Chalon) מבני שבט האוהלון, שהשאירו אחריהם כלי אבן באזור הפארק. עם בואם של הספרדים במאה ה-18 חלה ירידה במספרם, בעקבות החשיפה לסוגי מחלות חדשות והשינויים באורח החיים של הילידים. אחרון בני הצ'אלון מת או שעזב את האזור עד 1810. מ-1810 ועד ל-1865, כאשר הגיעו ראשוני המתיישבים האנגלו-אמריקאיים, היה אזור פינקלס שממה חסרת שימוש ונטולת יישובים. הקמת המיסיון הספרדי בסולדד החיש את צמצום האוכלוסייה המקורית באזור באמצעות החשיפה למחלות ופיזור הילידים באזורים אחרים. סקרים ארכאולוגיים מצאו שלושה עשר אתרים שהיו מיושבים על ידי האינדיאנים, שנים עשר מהם היו קיימים לאחר הקמת המיסיונים. משערים שאחד מהאתרים הוא בן כ-2,000 שנה.
בהגיע 1880 נהגו נופשים מהקהילות הסמוכות לבקר בפינקלס, שנקרא אז פליסיידס (Palisades - "גדרות יתדות"), והם חקרו את המערות ונהגו ללון בשטח. התיאור הראשון של אזור פינקלס המתאר את אזור בלקוניס (Balconies - "מרפסות") הופיע בדפוס בשנת 1881. בין 1889 ל-1891 השתנו המאמרים בעיתונים מתיאור טיולים אל ה"פליסיידס" והחלו לכנות אותם "פינקלס". העניין באזור גבר עד כדי כך שהעיתון "הוליסטר פרי לאנס" (Hollister Free Lance) שלח כתב לפינקלס, וחודשיים אחר-כך הגיעה משלחת של פקידים ציבוריים מקומיים. משקיעים הגיעו מסן פרנסיסקו לשקול הקמת מלון נופש שם, אבל הרעיון לא הבשיל. בשנת 1894 הוקמה בעמק בר (Bear Valley, מילולית "עמק הדוב") סוכנות דואר. מנהל הדואר היה שוליאר האין (Schuyler Hain). מכיוון שהיה בקליפורניה לפחות עוד עמק בר היה הכינוי של סוכנות הדואר "קוק" (Cook), שם נעוריה של הגברת האין. בשנת 1924 שונה שם סוכנות הדואר ל"פינקלס".
מנהל סניף הדואר, שוליאר האין (Schuyler Hain), היה מתיישב שהגיע לעמק בר בשנת 1891 ממישיגן עם הוריו ושמונה אחים. בן דודו א. ו. וייט, היה סטודנט באוניברסיטת סטנפורד, והוא הביא את אחד המרצים שלו לראות את פינקלס ב-1893. ד"ר גילברט התרשם מהנוף, ודבריו היוו השראה להאין לפרסם את האזור. האין הוביל סיורים בעמק בר, ודרך המערות, כשהוא ממליץ לשמר את פינקלס. המאמצים של האין הובילו לביקורו של נשיא אוניברסיטת סטנפורד דייוויד סטאר ג'ורדן (David Starr Jordan) ב-1904, שיצר קשר עם חבר הקונגרס מטעם פרזנו ג'יימס ק. נידהם (James C. Needham). ג'ורדן ונידהם השפיעו על גיפורד פינצ'ו להמליץ לנשיא תאודור רוזוולט על הקמת "שמורת היער פינקלס". רוזוולט הכריז על הקמתה ב-8 ביולי 1906. פינצ'ו, שהתעניין בעיקר בניהול יערות עבור כריתת העצים לשימוש בתעשיית העץ מאשר בשימורם, הציע לנצל את חוק העתיקות, שחוקק זמן קצר לפני כן, כדי להכריז על נופי הליבה של האזור כמונומנט לאומי, ורוזוולט אכן יישם את ההמלצה בצו נשיאותי מ-16 בינואר 1908. שינוי ההגדרה העביר להלכה את ניהול פינקלס ממשרד החקלאות אל משרד הפנים, אך שירות היערות של ארצות הברית המשיך לנהל בפועל את האזור עד שנת 1911.
במאמציו לקדם את פינקלס, השתכנע האין כי פינקלס הוא "ההר יוצא הדופן", שתואר על ידי קפטן ג'ורג' ונקובר ואויר על ידי ג'ון סייקס (John Sykes) בספרו "מסע דיסקוורי" (Voyage of Discovery), אשר תיעד את משלחת ונקובר. האין החל להתייחס להר כ"פינקלס של ונקובר", מונח זה אומץ על ידי כתב העת סנסט (Sunset) במאמר מ-1903. ההתייחסות ל"פינקלס של ונקובר" נמשכה עד 1955, כאשר ניתוח של האיור של סייקס הוכיח כי ההר המתואר על ידי ונקובר שוכן למעשה ליד פורט אורד, בהישג יד של יום הטיול שתואר על ידי ונקובר.
המונומנט הלאומי
על אזור פינקלס, שבשנת 1906 היה בתחילה חלק מ"שמורת היער פינקלס", הופקדו כמה סוכנויות ניהול פדרליות, החל משירות היערות של ארצות הברית דרך משרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית, ובסופו של דבר שירות הפארקים הלאומי. בשנת 1908 יסד הנשיא תאודור רוזוולט את המונומנט הלאומי פינקלס באמצעות הסמכות שניתנה לו במסגרת "חוק העתיקות" מ-1906. השטח הראשוני המיועד על בסיס חוק העתיקות היה 8,400 דונם. שירות היערות ויתר על השליטה של המונומנט סביב שנת 1911, אך לא הייתה עדיין סוכנות פעילה כדי לבוא במקומו. כבישים ברי נהיגה לאזור הפארק לא היו קיימים מקהילות כמו הוליסטר. תושבים מהוליסטר ניהלו מערכה למימון ממשלתי לסלילת הכביש. חבר הקונגרס אווריס א. הייז (Everis A. Hayes) ערך מסע לתוך פינקלס בשנת 1913 כחלק מהמערכה לגיוס כספים לסלילת הכביש. עד 1914 הורחבו כבישים פרימיטיביים לעמק בר. שירות הפארקים הלאומיים הוקם סוף סוף בשנת 1916, אבל פינקלס לא נחשב משמעותי מספיק כדי להקצות לו משאבים כלשהם של שירות הפארקים באותו זמן. בינתיים שיבשה חברת כרייה שקיבלה זיכיון באזור את הגישה לשטחי פיקניק המסורתיים בשטח. בשנת 1922, בעקבות תביעות חוזרות ונשנות של תושבים לפעולה של שירות הפארקים הונחה ו. ב. לואיס (W. B. Lewis), המפקח של הפארק הלאומי יוסמיטי, לבקר בפינקלס ולדווח על הנסיבות למנהל שירות הפארקים סטיבן מאתר (Stephen Mather). הסיור של לואיס היה קשה והוא נשאר במקום רק 45 דקות, והדו"ח שלו כלל המלצה לנטוש את המונומנט, שכן רוב החלקים הנופיים ביותר היו בידיים פרטיות. גם משרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית, שניהל את הקרקעות שהקיפו את המונומנט הלאומי ואת מה שהיה אז ידוע בשם היער הלאומי מונטריי (Monterey National Forest), קיבל תלונות. בדצמבר 1922 כתב ג'. ה. פייבוריט (J.H. Favorite) ממשרד הקרקעות הכללי דו"ח יסודי שהעתק ממנו נשלח למאתר. פייבוריט המליץ לאחד את הקרקעות הציבוריות עם המונומנט הלאומי, ושימונה משגיח מבני המקום. בשנת 1923 התמנה הרמן הרמנסן (Herman Hermansen) למשגיח, וב-7 במאי 1923 הורחב המונומנט הלאומי באמצעות צו של הנשיא וורן ג. הרדינג.
מאתר ביקר לבסוף במונומנט ב-28 במרץ 1924. צו נוסף, הפעם של קלווין קולידג', הרחיב את המונומנט ב-2 ביולי 1924. הצו הגן על מקורות המים ועל אתרי קמפינג, ובעקבותיו יצאה הנחיה להשלמת סקר של המונומנט שגודלו עכשיו היה 12,030 דונם. בעקבות ביקור של סגן מנהל שירות הפארקים הלאומיים, הוראס מ. אולברייט (Horace M. Albright), הוקצו כספים לבניית בקתה עבור ריינג'רס, שהושלמה בשנת 1929, ובמקביל שופרו המתקנים בתוך המערות. פרנק א. קיטרידג' ( Frank A. Kittredge), שעמד בראש מחלקת ההנדסה של שירות הפארקים, ותומאס צ'אלמרס וינט ( Thomas Chalmers Vint), אדריכל נוף שירות הפארקים, ערכו ב-1927 סקר עבור תוכנית חומש לשיפור המונומנט. ב-1929החלו תהליכי הפקעת קרקע למטרות הציבור מבעלי קרקעות פרטיים בפארק ובסביבתו, כולל חברת הכרייה, כאשר סך כל השטח שנועד להפקעה היה 5,205 דונם. צו הרחבה של הנשיא הרברט הובר הוסיף 7,795 דונם בשנת 1931 על קרקע שנתרמה על ידי מחוז סן בניטו. סלילת שבילים הורחבה בתחילת 1930, כולל מנהרה לשביל הפסגות. בשנת 1933 הוקם מחנה עבור חיל השימור האזרחי עבור כ-200 אנשים שעבדו על תוספות לרשת השבילים. לאחר הליכים משפטיים ממושכים, שולבו זיכיונות הכרייה הישנים במונומנט בשנת 1958. הפועלים של חיל השימור האזרחי שיפרו את הכביש בבר גולץ' (Bear Gulch - "נקיק הדוב"), בנו בקתות לתיירים, ובנו את הסכר של מאגר בר גולץ'. תצפית אש נבנתה על ידי חיל השימור האזרחי בפסגת צ'אלון בשנת 1935, אך היא עלתה באש בשנת 1951 והוחלפה על ידי מבנה שנה אחר-כך. מרכז המבקרים והמטה של הפארק נבנו ב-37–1936 מאבן מקומית. הקמת בית המגורים עבור המפקח החלה ב-1941 והושלמה ב-1949. מיזם משימה 66 הוסיף קרקעות ופרויקטים חדשים, עם דגש על פיתוח הצד המערבי של הפארק הפחות מפותח עד אז.
בשנת 1975 כלל הפארק 67,670 דונם והתרחב ל-107,670 דונם של ימינו באמצעות סדרה של תוספות, כולל 8,100 דונם של חוות פינקלס. את התוספת האחרונה ביותר למונומנט לאומי פינקלס העניק הנשיא ביל קלינטון בהצהרת 7266 שהרחיבה את המונומנט ב-32,000 דונם וכללה מערות נוספות.
מעמד הפארק הלאומי
חוק שיזם איש הקונגרס סם פאר (Sam Farr, דמוקרט מקליפורניה) להפוך את המונומנט הלאומי פינקלס לפארק לאומי עבר בסנאט של ארצות הברית ב-30 בדצמבר 2012, ובבית הנבחרים בחודש יוני 2012. הצעת החוק גם שנתה את שמו של "אזור הטבע הראשיתי פינקלס" ל"אזור הטבע הבראשיתי האין" במטרה להנציח את שתדלנותו של שוליאר האין להקמת המונומנט הלאומי. החוק נחתם על ידי הנשיא ברק אובמה ביום חמישי, 10 בינואר 2013. שינוי הייעוד לא שינה את מעמד פארק, דרך ניהולו, או מטרתו. הקונגרס קבע ב"חוק הרשויות הכללי" (General Authorities Act) מ-1970 ו"חוק רדווד" (Redwood Act) מ-1978 שכל היחידות של מערכת הפארק הלאומי יטופלו על פי מעמד שווה, בלא קשר לתואר. פינקלס הוא היחידה התשיעית במערכת הפארק הלאומי בקליפורניה שקיבלה את התואר פארק לאומי.
גאוגרפיה ואקלים
הפארק הלאומי פינקלס שוכן כ-65 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט וכ-130 קילומטרים דרומית לאזור מפרץ סן פרנסיסקו. הפארק הוא החלק הדרומי של רכס גבילן (Gabilan Range), חלק מרכסי החוף של קליפורניה.
גובה פני השטח בגבולות הפארק נעים מ-251 מטרים מעל פני הים עד 1,007 מטרים מעל פני הים בפסגת צ'אלון צפון (North Chalone).
האקלים הוא גבולי בין ים-תיכוני (Csa/Csb על פי שיטת קפן) וצחיח למחצה (BSk/BSh על פי שיטת קפן), תוך שינויי טמפרטורות קיצוניים בין היום ללילה. בחורף יורדת כמות משקעים מתונה, הטמפרטורות המקסימליות מתונות והמינימליות נמוכות, הקיצים צחיחים מאוד, כשהימים חמים מאוד והלילות קרירים מאוד. הרי סנטה לוסיה שוכנים בין הפארק לאוקיינוס השקט, וחוסמים את השפעתו הממתנת של האוקיינוס על תנודות הטמפרטורה היומיות. בהשוואה לטמפרטורות בחוף הסמוך התנודות במהלך היממה נעים בממוצע בין 16.7°C ל-27.8°C, תלוי בעונה. כמות המשקעים הממוצעת השנתית היא 438 מילימטרים. שלג יכול לרדת, בכמויות קטנות באזורים הגבוהים בין אמצע דצמבר וינואר.
לשירות המטאורולוגי הלאומי של ארצות הברית יש תחנת מדידה במטה הפארק. הטמפרטורות הממוצעות בינואר הן מקסימום 16.0°C ומינימום 0.4°C. הטמפרטורות הממוצעות ביולי הן מקסימום 35.5°C ומינימום 10.2°C. טמפרטורת השיא הייתה 47°C ב-15 ביולי 1972. הטמפרטורה הנמוכה ביותר הייתה 12°C- ב-2 בינואר 1960 וב-22 בדצמבר 1990. כמות המשקעים הממוצעת השנתית היא 438 מילימטרים, כשהשנה הגשומה ביותר הייתה 1983 שבה ירדו 909 מילימטרים גשם והצחיחה ביותר הייתה 1947 שבה ירדו רק 154 מילימטרים גשם. החודש הגשום ביותר היה מרץ 1983 שבו ירדו 268 מילימטרים גשם, והיממה שבה ירדה כמות הגשם הרבה ביותר הייתה 3 בפברואר 1998 שבה ירדו 120 מילימטרים גשם. החודש שבו ירדה כמות השלג הרבה ביותר היה ינואר 1962 שבו ירדו 18 סנטימטרים של שלג.
הפארק שוכן בתוך האזור האקולוגי הפנים קליפורני של צ'פארל ויערות (California interior chaparral and woodlands ecoregion). הצמחייה היא כ-80% צ'פארל כשיערות, צמחיית גדת הנהרות וערבות עשב התמזגו לתוך הצ'פארל. בתחומי הפארק חיים מספר גדול של מינים של בעלי חיים בשל המגוון של מערכות אקולוגיות מצטלבות ושל גבהים שונים.
גאולוגיה
תנועת אדמה בקנה מידה גדול יצרה את מערות הדרדרת המצויים בשטח הפארק. נקיקים עמוקים וצרים ושברי גזירה הפכו למערות כשגושי סלע גדולים הידרדרו מלמעלה וסתמו את הסדקים תוך השארות חלל פתוח מתחת.
מאז שהפסגות של פינקלס הועברו לאזור זה, עבר העתק סן אנדראס 6.4 ק"מ ממזרח לפארק. ניתן לראות את המיקום המקורי של העתק סן אנדראס בהעתק ערוץ צ'אלון (Chalone Creek fault). ידוע על שני העתקים גדולים אחרים העוברים דרך הפארק, העתק "מינר'ס גוץ" (Miner's Gulch - נקיק הכורה) והעתק פינקלס. העתקים אלו מקבילים לסן אנדראס, והם נגרמו ככל הנראה על ידי תנועות גדולות של ההעתק הראשי. ביסוס התנועה היחסית בין הסלעים של פינקלס לבין הסלעים של נינאך היה גורם משמעותי בקבלת תאוריית טקטוניקת הלוחות בגאולוגיה.
פעילות סייסמית בפארק תדירה למדי והסקר הגאולוגי של ארצות הברית מפעילים שני סייסמוגרפים בגבולות הפארק. עדות לפעילות סייסמית בעבר ובהווה ניתן לראות בנקודה שבה נחלים חוצים העתקים. קרקעית העמקים והטרסות מראים סימנים להתרוממות.
בעלי חיים
בזי ערבות מקננים באזור זה כשצפיפות הקנים ליחידת שטח היא בין הגדולות באמריקה הצפונית. גם בזים נודדים חזרו לאחרונה לקנן בפארק, אבל מספרם נמוך בהרבה. תוכנית להשבת הקונדור הקליפורני לטבע מופעלת במקום משנת 2003. ב-2010 נבנה הקן הראשון מאז שהחלה התוכנית ובפארק יש אוכלוסייה של 25 קונדורים חופשיים. יונקים ועופות החיים בפארק כוללים: בז ערבות, זאב ערבות, בואש מפוספס, אוח וירג'יניה, שונר מצוי, שליו קליפורני, דביבון מצוי, תרנגול הודו מצוי, עיט זהוב ופומה צפון-אמריקאית.
בעלי חיים שחיו בעבר באזור, שכיום נעלמו במרבית מרכז קליפורניה, כולל תת-מין של אייל קנדי (Cervus canadensis nannodes) ואנטילוקפרה אמריקנית. דוב גריזלי ודוב שחור אמריקני היו באזור עד סוף המאה ה-19.
כמו פארקים רבים במרכז הקליפורניה יש לפינקלס בעיה קטנה עם חזירים פראיים (כלאיים בין חזירי בית שהתפראו וחזירי בר מיובאים) כשהם פוגעים בנוף דרך קבע. נכון לאביב 2006, אין יותר חזירים בליבת הפארק. שיאו של מאמץ בן עשרים שנה שעלה 1.6 מיליון דולר, שהצליח לחסל את החזירים שחיו בשטח הפארק. אנשי שירות הפארקים הלאומי, יחד עם IWS, פעלו לסילוק חזירים מתוך הפארק, ולהקים ולפקח על גדר באורך 42 קילומטרים סביב הליבה המרכזית של הפארק שנועדה למנוע כניסת חזירים. אבל מחוץ לגדר הזו, משוטטים עדיין חזירים פראיים בשפע. ניטור שוטף של פרצות פוטנציאליות ופריצות בגדר נחוצים כדי להבטיח שהחזירים לא יחזרו להרוס את הפארק.
13 מינים של עטלפים תועדו בפינקלס, ומשערים בדבר קיומם של עוד שלושה מינים. מערות הדרדרת של הפארק מספקים בית גידול לרבייה וגידול של עטלפים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ערכה אוליביה מסינגר (Olivia Messinger), סטודנטית לביולוגיה, מפקד של דבורים בפינקלס. היא גילתה שבפארק יש יותר דבורים ליחידת שטח מאשר בכל מקום אחר שנחקר בעולם, כ-400 מינים. מרבית הדבורים היו דבורים יחידאיות, שאינן מתגוררות במושבות כמו דבורת הדבש האירופאית, ומרביתן חיות שלושה עד ארבעה שבועות בלבד. ומכיוון שפרחים פורחים בפארק במשך כל עונת הצמיחה, קיימות גומחות אקולוגיות רבות לכל מיני הדבורים.
צמחייה
בחלקים החמים יותר של הפארק מכסים את המורדות מרבדים גדולים של Adenostoma fasciculatum (באנגלית greasewood), שיח ממשפחת הוורדיים, יחד עם שיחים של ענבי דוב (Arctostaphylos), סוג במשפחת האברשיים, אורן סבין (Pinus sabiniana), אלון צהוב-קשקשים (Quercus chrysolepis) ומין האלון Quercus douglasii (באנגלית blue oak, "אלון כחול"). באזורים קרירים יותר בפארק יש יחסית יותר אורנים ואלונים, יחד עם ערמונית קליפורנית (Aesculus californica, באנגלית California buckeye), שזיף דובדבן אדום (Prunus ilicifolia באנגלית hollyleaf cherry) ואשחר קליפורני (Rhamnus californica באנגלית coffeeberry). ערבות וסמבוק גדלים לאורך פלגי האכזב. לאש יש השפעה בולטת על צמחיית האזור, הן מסיבות טבעיות או מהתערבות מכוונת של בני האדם. כאשר האינדיאנים שכנו באזור הם השתמשו באש כאמצעי לעודד צמיחה של מקורות מזון מועדפים, ולנתב חיות ציד קטנות במהלך הציד. מאז שהילידים נעלמו מהאזור מכוסים ההרים בצמחייה עבותה יותר.
אזור הטבע הבראשיתי האין
יותר מ-80% משטח הפארק (64,700 דונם) מוגדרים "אזור הטבע הבראשיתי האין" (עד 2013 היה אזור הטבע הבראשיתי פינקלס). הגדרת אזור כאזור טבע בראשיתי מעניקה רמת הגנה גבוהה עוד יותר לצריחי הסלעים שהעניקו לפינקלס את שמו, כמו גם את פסגת דרום צ'אלון, הפסגה השנייה בגובהה בפארק. אזור הטבע הבראשיתי כולל נקיקים וקניונים שהם בית הגידול לצפרדע אדומת-רגל קליפורנית (Rana draytonii) המוגדרת על ידי ה-IUCN במצב פגיע. הקונגרס של ארצות הברית חוקק ב-1976 חוק ציבורי מספר 94–567, שבו הוסיף את אזור הטבע הבראשיתי פינקלס ואזורים נוספים למערכת הלאומית של שימור אזורי הטבע הבראשיתי.
פעילויות
אף שיש כבישי גישה, ממערב דרך סולדד, וממזרח דרך האדמות השוממות דרומית להוליסטר, הכבישים אינם מתחברים בתוך הפארק. מרבית האזורים המפותחים הם בצד המזרחי של הפארק.
ישנם מספר מסלולים למטיילים, שחלקם דורש מאמץ גופני. בפארק יש פריחה של מגוון רחב של פרחי בר, בעיקר בחודשים מרץ ואפריל, למעט בשנים של בצורת קיצונית. בימים בהירים מאפשרים השבילים תצפיות על הגבעות הסובבות והעמקים. אפשר לצפות על העתק סאן אנדראס מכמה נקודות תצפית לאורך השבילים. הפארק כולל חלק ידוע היטב של שביל הליכה המכונה בקרב חובבי הצעידה כ"גדר החזירים". חלק זה של שביל דרום אזור הטבע הבראשיתי (South Wilderness Trail) הוא קטע מאתגר של הליכה מאומצת שלפעמים דורשת שימוש בגדר, שהוקמה כדי למנוע מחזירים שהתפראו מלהיכנס לפארק, כדי לעזור לעלות בשביל תלול במיוחד. שבילים אחרים כוללים נופים של שפע פרחי בר לאורך הקרקעית השטוחה של הפלגים, שבילים המובילים למערות יפהפיות, ושבילים שבמהלכם נפרשים מגבוה תצורות צריחי הסלע שנתנו לפארק את שמו. הפארק פופולרי בקרב מטפסי סלעים מקצוענים בשל הטיפוס הקשה והמאתגר.
המערות בפינקלס הם מערות דרדרות, שנוצרו כאשר קניונים צרים ותלולים התמלאו בדרדרת של גושי סלעים שהותירו מעברים בין הסלעים הגדולים יותר. מערת בר גולץ' (Bear Gulch Cave – "נקיק הדוב") בצד המזרחי של הפארק, ומערת בלקוניס (Balconies Cave – "מרפסות") בצד המערבי פתוחים למבקרים בתקופות מסוימות. שבילים מובילים אל ודרך שתי המערות. מערות אלו הן משכן למושבות קינון למין העטלף Corynorhinus townsendii, והן סגורות למבקרים בזמן לידת וגידול הגורים. המערות עלולות להיות מוצפות בתקופת שיטפונות. שירות הפארקים הלאומיים מתפעל דף אינטרנט המראה את מצב המערות.
מתקנים לקמפינג קיימים בצד המזרחי באתר הקרוי Pinnacles Campground.
מירן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מקס למפל
מקס לַמְפֶּל (בגרמנית: Max Lampel; כ' בסיוון תר"ס, 17 ביוני 1900 – י"ז באייר תשמ"ז, 16 במאי 1987) היה מנצח, נגן עוגב ומלחין ישראלי ממוצא אוסטרי.
קורות חיים
למפל נולד בווינה בירת אוסטריה בשנת 1900 במשפחה יהודית מתבוללת, בן לזיגמונד למפל. למד באקדמיה למוזיקה בווינה, והיה חבר בתנועת נוער ציונית בעיר ותכנן לעלות לארץ ישראל. עבד עם אלכסנדר פון זמלינסקי בפראג כמנצח ונגן עוגב בקונצרטים, ואחר כך שב לווינה כמנצח מקהלות ותזמורות.
למפל עבד כמוזיקאי בווינה ובפראג. בחודש יוני 1926 עלה לארץ ישראל עם אשתו, רוזיה לבית שלאם, ובנו בן השלוש מתוך הכרה ציונית, וייסד בה תזמורת. בארץ עבד כמנצח על מקהלות ותזמורות סימפוניות וכנגן עוגב, והיה מנגן בקונצרטים של עוגב בבניין ימק"א בירושלים, כן ניגן בתוכניות רדיו. למפל לימד שנים רבות באקדמיה למוזיקה בירושלים.
מסופר כי למפל "היה דמות מרכזית בארגון קונצרטים סימפוניים של תזמורות אד־הוק בתל אביב בשנים 1927–1929. בהיעדר אולם קונצרטים בגודל מתאים ערך למפל את הקונצרטים על במת קרשים, וקהל שהגיע ל־3,000 מאזינים ישב על גבעת החול (שעליה הוקם לימים "בית העם").
למפל ידוע במיוחד בשל הלחן שכתב לשיר "דני גיבור" ("פרח נתתי לנורית"), למילותיה של מרים ילן שטקליס.
רעייתו רוזיה (1901-1978 ;Rusia) הייתה פעילה בתנועת "הנוער הציוני" כתבה תסכיתי רדיו וספרים לנוער בגרמנית. והייתה חברה באגודת הסופרים בשפה הגרמנית בישראל. על ספרה "קיץ עם אורה" (Der Sommer mit Ora) זכתה ב-1965 בפרס הספרות הגרמנית לנוער (Deutscher Jugendliteraturpreis).
מקס למפל נפטר בשנת 1987, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
Ҙ
ד'ה (Ҙ, ҙ), או זה עם סדיליה, היא אות באלפבית הקירילי שמשמשת בשפה הבשקירית. האות מייצגת עיצור שיני, חוכך, קולי /ð/, כצירוף Th במלה האנגלית This.
נאגורני (נפה)
נפת נאגורני (ברוסית: Нагорный район) היא נפה של המחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 5.4161 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 81,794 תושבים (2020).
בנפה ישנם 17 גנים, 10 בתי ספר מקיפים, 2 פנימיות, בית ספר למוזיקה, מתחם חינוכי עם בית יתומים, בית ספר לחינוך כללי של העתודה האולימפית, בית ספר לפיזיקה ומתמטיקה מס' 1580 של אוניברסיטת באומן, ארמון התרבות נאגורני, מועדון איסקרה - מרכז חינוך עם מספר מועדונים, קולנוע אנגארה, התיאטרון היהודי המפורסם "שלום", שאורגן בשנת 1988, אולם התצוגה של אמני גלריה ורשבקה, מתחם הסקי נאגורני, מועדון הספורט "קאנט". בשנת 1994 נפתח מרכז השירותים הסוציאליים של נאגורני.
מרגלית בנאי
ביוגרפיה
מרגלית בנאי נולדה בכ"ז בתמוז תרפ"ז. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים התנדבה ב-1945 לפלמ"ח ושמשה כקשרית. נעצרה בידי הבריטים וישבה במחנה המעצר בלטרון, שם ארגנה את פעולות התרבות של העצירים. במלחמת העצמאות הייתה חברה בלהקת הצ'יזבטרון ולאחר שחרורה הופיעה זמן-מה בתיאטרון מקצועי, בין השאר, בהצגה "הוא הלך בשדות" בתיאטרון הקאמרי.
צבר מיקרוקנוני
במכניקה הסטטיסטית, צבר מיקרוקנוני הוא צבר המייצג את כלל המצבים האפשריים של מערכת מכנית בעלת אנרגיה כוללת מסוימת. תוך הנחה כי המערכת מבודדת לחלוטין מסביבתה, כלומר אנרגיה או חלקיקים אינם יכולים לצאת או להיכנס מהמערכת או אליה, וכך (על פי חוק שימור האנרגיה) האנרגיה של המערכת נותרת בדיוק כפי שהיא בחלוף הזמן. האנרגיה, ההרכב, הנפח, והצורה של המערכת זהים בכל המצבים האפשריים של המערכת.
מרגלית בנאי
ביוגרפיה
אחר-כך התמסרה בעיקר לכתיבה לילדים. השתתפה בשבועוני נוער, חיברה תסכיתים לרדיו והפיקה בתחילת שנות ה-60 את סדרת תקליטי "לילה טוב" שכללו סיפורים לילדים. חיברה, יחד עם בעלה, הרברט רוסקול (1921–1985), איש מח"ל, ספרים באנגלית. לבני הזוג נולד הבן מיכה. השניים פתחו חנות תקליטים "סטודיו 1" ברחוב אלנבי בתל אביב.
התגוררה זמן מה בארצות הברית ושימשה בסוף שנות ה-60 ככתבת "למרחב" שם. הייתה זמן מה חברת קיבוץ דפנה. בתחילת שנות ה-70 ביימה הצגות במסגרת בימת הקיבוץ. בשנותיה האחרונות התגוררה בערד וארגנה את תערוכת "אמנויות המדבר", אותה התכוונה להפוך לתערוכת קבע לאמני הנגב.
מרגלית בנאי מתה ב-1976 ממחלת הסרטן, בגיל 48. נטמנה בבית העלמין הדרום.