cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלקטרוניקה צבאית
אלקטרוניקה צבאית כוללת פיתוח וייצור של ציוד אלקטרוני לשימושים צבאיים. לעיתים יישומים צבאיים משמשים גם מערכות אזרחיות (לדוגמה: מערכות מכ"ם) וכן להפך. עם זאת, ישנם מערכות בעלי שימוש צבאי מובהק. מערכות אלו כוללות חומרה, תוכנה וחיישנים. להלן מספר דוגמאות:
ההבדל המרכזי בין טכנולוגיה צבאית לטכנולוגיה אזרחית היא הדרישה לקשיחות החומרה, כלומר החומרה הצבאית מתוכננת לעבוד בתנאי סביבה קשים יותר מהחומרה האזרחית. לדוגמה התקן הצבאי מחייב רכיבים המסוגלים לעבוד בטווח הטמפרטורות שבין 40- ל-90 מעלות צלזיוס, בעוד שהתקן האזרחי דורש עמידות רק בין 20- עד 60 מעלות. פעמים רבות עוברים פיתוחים צבאיים לשימוש ציבורי נפוץ. כך לדוגמה, עשרות פיתוחים שנוצרו במהלך תוכנית החלל האמריקאית, שהייתה בעלת אופי צבאי-פוליטי מובהק, משמשים כיום בחיי היום-יום האזרחיים.
עם התפתחות תעשיית ההייטק האזרחית, נוצר מסלול הפוך, שבו טכנולוגיות אזרחיות בייעודן עוברות לשימוש צבאי.
לינדי
לינדי (Lindi) הוא אחד מ-31 מחוזות טנזניה.
מחוז זה, המחולק לשש נפות, ממוקם בחלק הדרום מזרחי של המדינה וגובל במזרחו עם האוקיינוס ההודי ובדרומו עם מחוז מטווארה.
על פי המפקד האחרון שנערך בטנזניה בשנת 2002 מנה מחוז זה 791,306 נפשות, כאשר מספר בתי האב הוא 190,761.
תל אביב אחת
בבחירות 2003 זכתה הרשימה לארבעה מנדטים וחברי המועצה שהתמנו מטעמה הם: רון חולדאי, שנבחר ברוב של 63% לכהן בשנית כראש העיר; דורון ספיר, שהתמנה לממלא מקום ראש העירייה וסגן ראש העירייה; שולה אגמי ושמואל מזרחי.
בבחירות 2008 התמודדה שוב הסיעה בראשות רון חולדאי, שהתמודד שוב לראשות העיר. הסיעה רצה ברשימה משותפת יחד עם מפלגת העבודה ומפלגת קדימה. חברת המועצה יעל דיין, שכיהנה כסגנית ראש העיר בקדנציה הקודמת מטעם מרצ, הצטרפה לרשימה לאחר שפרשה מהמפלגה. חולדאי זכה שוב בראשות העיר, והרשימה זכתה בחמישה מנדטים.
בבחירות 2013 התמודדה הסיעה בראשות רון חולדאי, עם שינוי של מספר חברים חדשים ברשימה, בין היתר אופירה יוחנן וולק, גל שרעבי דמאיו וליאור שפירא. חולדאי זכה שוב בראשות העיר, והרשימה זכתה בחמישה מנדטים.
בבחירות 2018 התמודדה הסיעה בראשות רון חולדאי בפעם הרביעית. חולדאי זכה בראשות העיר והרשימה זכתה בשבעה מנדטים.
נציגי הרשימה במועצת העיר
המועצה ה-17 (1998)
5 מנדטים: רון חולדאי, דורון ספיר, שולה אגמי, שמואל מזרחי, גילה אלמגור
4 מנדטים (מתוך 31): רון חולדאי, דורון ספיר, שולה אגמי, שמואל מזרחי
המועצה ה-19 (2008)
5 מנדטים: רון חולדאי, דורון ספיר, שולה אגמי, שמואל מזרחי, יעל דיין
המועצה ה-20 (2013)
5 מנדטים: רון חולדאי, דורון ספיר, אופירה יוחנן-וולק, ליאור שפירא, גל שרעבי דמאיו
המועצה ה-21 (2018)
7 מנדטים: רון חולדאי, דורון ספיר, אופירה יוחנן-וולק, גל שרעבי דמאיו, ליאור שפירא, מאיה נורי, מוטי רייף
כתר נורווגי
היסטוריה
בדצמבר 1992, הבנק המרכזי של נורווגיה זנח את מערכת שער החליפין הקבוע לטובת שערי חליפין צפים עקב הספקולציות הכבדות נגד המטבע הנורווגי בתחילת שנות ה-90, אשר גרמו לבנק המרכזי הנורווגי בסביבות שתי מיליארד קרונות ברכישות הגנתיות של ה-NOK באמצעות שימוש ברזרבות מט"ח לפרק זמן קצר יחסית.
הקרונה היה המטבע ה-13 הנסחר ביותר בעולם לפי ערך באפריל 2010.
הקרונה הנורווגית מקובלת באופן לא רשמי גם בחנויות רבות בשוודיה ובפינלנד הקרובות לגבול הנורווגי, וגם בחנויות מסוימות בנמלי המעבורות הדניות הירטשאלס ופרדריקסהאבן. הנורווגים הוציאו 14.1 מיליארד NOK על קניות בגבול ב-2015.
נורווגיה איננה שייכת לאיחוד האירופאי ולכן גם לא שייכת לגוש מטבע האירו. יחד עם איסלנד, שווייץ וליכטנשטיין היא משתייכת לאיגוד הסחר החופשי האירופי שלכל אחת מחברותיו מטבע עצמאי.
קתדרלת ישו המושיע
קתדרלת ישו המושיע (רוסית Хра́м Христа́ Спаси́теля) היא קתדרלה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית,  הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית הגדולה ביותר ברוסיה והשלישית בגובהה בעולם (103 מטר). הכנסייה שוכנת על גדות נהר מוסקבה, בבירה הרוסית מוסקבה, במרחק הליכה מהקרמלין.
בניית הכנסייה
ב-25 בדצמבר 1812, עם שוך מלחמת רוסיה-צרפת, הכריז הצאר אלכסנדר הראשון, כי בכוונתו להקים קתדרלה "שתציין את הכרת תודתנו להשגחה העליונה שהצילה את רוסיה מהחורבן שאיים עליה" ולאובדן שחווה העם הרוסי.
העבודות על הקתדרלה החלו מספר שנים לאחר מכן. ב-1817 אימץ אלכסנדר את תוכניתו של האדריכל אלכסנדר ויטרברג למבנה. התוכנית, בסגנון נאו-קלאסי, כללה מוטיבים רבים מארגון הבונים החופשיים. המיקום שנבחר למבנה היה "גבעת הדרורים" במוסקבה.
ב-1825 עלה לשלטון אחיו של אלכסנדר, ניקולאי הראשון. בעיני ניקולאי, שהיה פטריוט ואדוק מאוד באמונתו, לא מצאה חן תוכניתו הנאו-קלאסית של ויטרברג שאישר אחיו. הוא הזמין מהארכיטקט קונסטנטין טון עיצוב חדש, בהשראת כנסיית איה סופיה באיסטנבול. התוכנית החדשה של טון, שהייתה בסגנון נאו-ביזנטי, אושרה ב-1832. מיקום המבנה הועתק לאתר הנמצא בקרבת הקרמלין לפי החלטת ניקולאי ב-1837. העבודות על המבנה החלו בשנת 1839.
העבודות נמשכו שנים רבות, ולבסוף נערך טקס הקדשה לכנסייה ב-26 במאי 1883, ביום הכתרתו של הצאר אלכסנדר השלישי. שנה קודם לכן, נערכה השמעת הבכורה של יצירתו הפטריוטית של צ'ייקובסקי, הפתיחה 1812, בכנסייה.
הרס ושחזור
בעקבות מהפכת אוקטובר החל ברוסיה שלטון קומוניסטי אנטי-דתי מוצהר. עם מותו של לנין הוחלט כי במקום הקתדרלה יוקם ארמון הסובייטים לתפארת הסוציאליזם. התוכנית כללה הקמת פסל עצום ממדים של לנין המנופף בזרועו. הקתדרלה פוצצה עד היסוד בעזרת מקלות דינמיט ב-5 בדצמבר 1931, בהוראת לזר קגנוביץ', שר בממשלת סטלין. במשך שנה פונו הריסות הכנסייה מן האתר. הפרויקט הוקפא בסופו של דבר עקב חוסר תקציב ובעיות ביציבות בקרקע. בשנת 1958 הוקמה במקום בריכת מוסקבה שהייתה בריכת שחייה הגדולה בעולם באותה עת.
ב-1990, לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי ברוסיה, קיבלה הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית אישור לבנות מחדש את הכנסייה, וב-1991 הונחה אבן הפינה באתר. ב-1992 יוסדה קרן למטרת הבנייה מחדש של הכנסייה, שאליה הגיעו תרומות מכל רחבי רוסיה. על פרויקט השחזור הופקד זוראב צרטלי. טקס ההקדשה של הכנסייה נערך ב-19 באוגוסט 2000, יום ההשתנות של ישו לפי המסורת האורתודוקסית.
הארייט טאבמן
הארייט טאבמן (באנגלית: Harriet Tubman; 1822 – 10 במרץ 1913) הייתה לוחמת זכויות אדם אפרו-אמריקאית, ממתנגדי העבדות.
לאחר שברחה לחופשי בעצמה מעבדות, ערכה שלושה עשר מסעות לשחרור מעל 70 עבדים, חברים ובני משפחה, לחופש בקנדה, תוך שימוש במסילת הרכבת המחתרתית – רשת של בתי מחסה ונתיבי מילוט של מתנגדי העבדות. במהלך חייה עבדה כחוטבת עצים, כובסת, אחות וטבחית. כמתנגדת לעבדות היא סייעה להוציא לחופשי עשרות עבדים, ונתנה השראה לרבים אחרים לעשות כן באופן עצמאי. בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית שימשה במספר תפקידים כגון איסוף מודיעין, ארגון פליטים, הנהגת מרידות ואיסוף תרומות וכמו כן שימשה אחות. טאבמן הייתה האישה האמריקאית הראשונה שתכננה והובילה מבצע צבאי.
ילדות
תומפסון היה הבעלים של בן רוז, והיה האב החורג של אדווארד ברודס שהיה הבעלים מבחינת החוק של ריט וכל ילדיה. כאשר אדווארד התבגר ועזב את בית אביו החורג בסביבות 1823, הוא עבר לחווה קטנה משלו ליד בוקטאון, כ-10 מייל מזרחית לחוות אביו, והפריד את ריט ואת ילדיה מבן.
כשהגיעה לגיל 6, היא הופרדה מאמה על ידי אדווארד ברודס, שהחל להשכיר אותה לאדוני עבדים אחרים. ראשית היא עבדה בביתו של בעל מטעים בשם ג'יימס קוק, שאשתו עבדה כאורגת, במטרה ללמד אותה את מלאכת האריגה. קוק שלח אותה לשמור על מלכודות אונדטרה והיה עליה לדשדש במים כדי לעשות זאת. פעם אחת היא נשלחה לעבודתה עם חצבת וההליכה במים גרמה לה לחלות קשות. אמה שכנעה את ברודס להחזירה הביתה. כמה מאדוניה האחרים התנהגו כלפיה באופן אכזרי מאוד, והיא נשאה צלקות של הלקאות עד יום מותה.
כנערה צעירה היא החלה לעבוד בשדות, ובמקום עבודה זה היא כמעט נהרגה. משגיח על עבדים רצה לקשור ולהצליף בעבד בשם בארט, בחנות מצרכים, וקרא להארייט ולאחרים לעזור לו. בארט ברח מהמשגיח החוצה והארייט עמדה בדלת כדי למנוע מרדף. המשגיח זרק משקולת ברזל במשקל קילו לעבר בארט אבל המשקולת פגעה בראשה של הארייט. לקח לה זמן רב להתאושש מהמכה הקשה שסדקה את גולגולתה, וכתוצאה ממנה היא סבלה מכאבי ראש, מנרקולפסיה או אפילפסיה קשה שגרמו להתקפי שינה פתאומיים למשך כל חייה. כתוצאה מהתאונה היא הוחזרה למעבידה, שניסה למכור אותה, אך הפציעה הקשה גרמה לכך שהלבנים התייחסו אליה כאל "סחורה שניזוקה" וסירבו לקנות אותה. במהלך תקופה זו מכר אדווארד ברודס שלוש מאחיותיה: לינה, מריה ריטי וסופה.
בתחילת שנות 1840 היא עבדה אצל ג'ון טי. סטיוארט, סוחר ובונה אוניות ממדיסון, דבר שקרב אותה לאביה ולקהילה שהייתה מוכרת לה משנות ילדותה.
כאשר הייתה בוגרת צעירה, היא שינתה את שמה להארייט, ייתכן שלכבוד אמה, או עקב המרת דת. בסביבות שנת 1844 היא נישאה לג'ון טאבמן, גבר שחור חופשי. כאשר היא נמלטה ממרילנד, הוא בחר שלא להצטרף אליה, אלא להמשיך את חייו במחוז דורצ'סטר בלעדיה, ונשא אישה אחרת. הוא נהרג במהלך ויכוח על אם הדרך ליד קיימברידג', מרילנד ב-1867.
בריחה
מינואר 1849 עד מרץ אותה שנה התפללה טאבמן לאלוהים שיטה את לב אדוניה וימנע ממנו למכור אותה ואת חבריה לעבדות בשדות הדרום העמוק (דבר שנחשב כעונש מוות על ידי עבדים ממדינות הדרום הצפוניות). אבל כשראתה שהוא אינו משנה ממנהגו, היא החלה להתפלל לאלוהים שיהרוג את אדווארד ברודס. לאחר תקופה קצרה הוא אכן מת כשהוא משאיר אחריו את אשתו, אליזה אן ברודס, ושמונה ילדים. טאבמן נתקפה חרטה עמוקה.
כדי לשלם את חובותיו הגדלים של בעלה המנוח ולהציל את החווה הקטנה שלה מעיקול, החליטה אליזה למכור כמה מעבדי המשפחה. טאבמן, שחששה מפני מכירה לארצות הדרום העמוק, החליטה לשחרר את עצמה. ב-17 בספטמבר 1849 הארייט ושני אחיה, בן והנרי, נמלטו לחופשי.
בן והנרי הוכרעו על ידי המרדף והפחד וחזרו לאחר שבועיים-שלושה. לעומתם, הארייט הייתה נחושה להגיע לחופשי. בדרכה לחופש בפילדלפיה, היא קיבלה סיוע מחברי התנועה לביטול העבדות, שחורים ולבנים, שתיחזקו את הסניפים האזוריים של מסילת הרכבת המחתרתית.
חוק העבד הנמלט 1793 היה חוק פדרלי שקבע כי עבדים שנמלטו למדינות בהן לא הייתה עבדות יוחזרו לאדוניהם, אך החוק כמעט ולא נאכף. חוק העבד הנמלט 1850 קבע עונש כספי של 1,000 דולר למרשלים שלא עצרו עבדים נמלטים, ועונש מאסר של חצי שנה וקנס של 1,000 דולר לאדם שסייע לעבד נמלט. על רקע החוק מ-1850 היה על הארייט לברוח לקנדה כדי שתוסר מעליה אימת העבדות.
מסעות לשחרור עבדים
לאחר שהגיעה לקנדה, החלה טאבמן במסעות רבים למרילנד כדי לסייע לחברים ובני משפחה לברוח. היא זכתה לכינוי "משה" על ידי אלו שנעזרו בה כדי להגיע לחופשי. לפי הערכותיה שלה ושל מכרים קרובים, טאבמן הדריכה כ-70 עבדים לחופשי בכ-13 מסעות ונתנה עצות והוראות לכ-70 עבדים נוספים שמצאו את דרכם לחופש באופן עצמאי.
טאבמן נודעה בנחישות שלה. היא נשאה אקדח ולא היססה לאיים בו על עבדים שתש כוחם או נשברה רוחם ורצו לחזור אחורנית. המסעות תוכננו בקפידה והיא והבורחים נעו בשעות הלילה והתחבאו ביום. היא מעולם לא נתפסה ולא איבדה אף עבד בורח. אדוניתה, אליזה ברודס, הציעה פרס בן 100 דולר על החזרתה, אבל איש לא ידע כי הארייט טאבמן הייתה זו שאחראית להברחת עבדים רבים כל כך ממחוזות דורצ'סטר וקרוליין במרילנד.
בשנת 1857 היא יצאה למסע הנועז ביותר שלה, לחלץ את אביה ואמה. הוריה לא יכלו לצעוד את צעדות הלילה הארוכות להן נדרשו, ולכן הארייט שכרה עבורם כרכרה, ונאלצה לגייס תחבולות רבות כדי להעבירם ממרילנד לדלאוור. משם, בעזרת ידידיה היא העבירה אותם לקנדה, מקום בו בילו את החורף.
טאבמן הצליחה להבריח גם את ארבעת אחיה - בן, רוברט, הנרי ומוזס, אך היא לא הצליחה לחלץ את אחותה רייצ'ל ואת שני בניה של רייצ'ל בן ואנגרינה. רייצ'ל מתה ב-1859 לפני שהארייט יכלה לחלץ אותה. מוזס נעלם אך רוברט בן והנרי שינו את שמם לג'ון, ג'יימס ויליאם הנרי סטיוארס, בהתאמה, וחיו במשך שאר חייהם בצפון.
בשנת 1858, פגשה טאבמן את מתנגד העבדות ג'ון בראון והתרשמה מהלהט שלו. היא ניסתה לעזור לו לגייס עבדים לשעבר לכוחותיו. כן תכננה להשתתף בפשיטה שלו על הרפר'ס פֵרִי בווירג'יניה ב-1859, אך היא לא השתתפה בה בסופו של דבר, כנראה עקב מחלתה.
מלחמת האזרחים בארצות הברית
טאבמן עבדה כמרגלת, סיירת ואחות עבור צבא הצפון בזמן מלחמת האזרחים בארצות הברית. היא הייתה האישה האמריקאית הראשונה שתכננה והובילה מבצע צבאי, הפשיטה בנהר קומבהי, בתחילת יוני 1863. בפשיטה זו שוחררו 750 עבדים.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה הייתה טאבמן פעילה למען זכויות נשים שחורות בארצות הברית. בתקופה זו עדיין לא ידעה לכתוב, ולכן הכתיבה לסהרה הופקינס ברדפורד את הביוגרפיה שלה. היא פרסמה תיאור קצר של חייה בשנת 1869 בשם "תמונות מחייה של הארייט טאבמן". דבר זה תרם באופן משמעותי למצבה הכספי - היא לא זכתה לפנסיה ממשלתית עבור שרותה הצבאי עד שעברו כ-30 שנה מאז המלחמה. באותה שנה היא נישאה לנסון דייוויס, חייל אחר אותו הכירה בזמן המלחמה. הם חיו יחד בבית אותו רכשה באוברון, ניו יורק, מידידה, מי שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית, ויליאם סיוארד. טאבמן הייתה מוקפת בחברים ובני משפחה שבחרו להתיישב לידה לאחר מלחמת האזרחים.
על אף שהייתה האישה הראשונה שהובילה מבצע צבאי במהלך מלחמת האזרחים, לאחר המלחמה הממשל הפדרלי סירב להעניק לה את אותה קצבה שהוענקה לחיילים מן המניין על רקע היותה שחורה. לאחר קמפיין ציבורי ארוך, הסכים הממשל הפדרלי להגדיל את קצבתה החודשית מ-$8 ל-$20, אך כיוון שחששו מיצירת תקדים מסוכן, הגדילו לה את קצבת האלמנות שלה.
הנצחה
בתקופת הנשיא האמריקאי ברק אובמה, הייתה תמונתה מיועדת להופיע על הצד הקדמי של שטר 20 דולר אמריקני החל משנת 2020, במקומו של הנשיא אנדרו ג'קסון, תוך הישארותו בצד האחורי. ההחלטה בוטלה לאחר כניסתו לתפקיד של הנשיא דונלד טראמפ.
שמחה הכהן פרוידמן
הרב שמחה אפרים בן גרשון הכהן פרוידמן (1621, בלגרד, האימפריה העות'מאנית - 1671, בלגרד, האימפריה העות'מאנית) היה הרב הראשי של יהודי בלגרד בשנים 1642–1668 ולתקופה קצרה גם הרב הראשי של יהודי בודה.
ביוגרפיה
שמחה הכהן פרוידמן נולד בבלגרד למשפחה אשכנזית. אמו הייתה ילידת בודה ובת למשפחת רבנים במקום. חמיו היה הרב אפרים הכהן בעל ה"שער אפרים" ורב הקהילה בבודה. למד בישיבה שהקים רבי יהודה לירמה והיה תלמידו המובהק.
ב-1642, לאחר פטירת רבו מונה לרב הראשי של יהודי בלגרד. הוא היה הרב האשכנזי הראשון בבלגרד אשר כיהן בקהילה ספרדית.
ב-1647 הוציא לאור בוונציה 29 מתשובותיו של רבו יהודה לירמה בשם "פליטת בית יהודה".
ב-1657 פרסם בוונציה את ספרו "שמות הגיטין" שעסק בכתיב נכון של שמות ושמות משפחה יהודיים, לאור זרם הפליטים היהודים שעבר באירופה מארצות שונות. הרב שמחה הכהן דיבר יידיש ולאדינו, ופסיקותיו נודעו מחוץ לבלגרד בקרב אשכנזים ובקרב ספרדים.
ב-1668 הוצעה לשמחה הכהן משרת הרב הראשי של בודה והוא עזב את בלגרד, ובמקומו מונה חתנו יוסף אלמושנינו. לאחר מינויו הוברר שקיימת תקנה הלכתית שאדם שלו קרובי משפחה לא יוכל לכהן במשרת הרב הראשי, ומאחר ולרב שמחה הכהן היו קרובי משפחה בעיר, הוא נאלץ לעזוב את תפקידו ולשוב לבלגרד.
הרב משה בן נסים בנבנישתי מקושטא מתאר בספרו "פני משה" את הרב שמחה בן גרשון הכהן:
הרב שמחה בן גרשון הכהן הלך לעולמו בבלגרד ב-1671 והוא בן 50 ובה גם נקבר. קברו אבד או נהרס, ככל הנראה במהלך כיבוש העיר על ידי מלוכת הבסבורג במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה ב-1688.
גני גד
גני גד היא שכונה במזרח העיר בני ברק בסמוך למחלף גהה.
תולדות השכונה
השכונה נבנתה באמצע שנות ה-60 כשכונה של דיור עממי לחילונים.
בשכונה נבנו דירות של 3 חדרים ב-17 בניינים בני 3 קומות ו-12 דירות. השכונה שווקה כנמצאת "על גבול רמת גן"" וכ-"גם בעיר וגם מחוץ לעיר" והובטח לרוכשים שהשכונה תחובר לכביש גהה או לרחוב ז'בוטינסקי. עירית בני ברק הביעה מורת רוח על כך שהחברה מסתירה בפרסומיה את העובדה שמדובר על שכונה בבני ברק. הרב נתן צבי פרידמן, רבה של שיכון ה', המליץ לחברה להדגיש בפרסומיה את הקרבה לשכונה, ה"עשירה בבתי מדרש, מוסדות חינוך דתיים, מקוואות טהרה, ועוד". השכונה אוכלסה החל מסוף 1964 ובשנת 1968 החל לעבור בשכונה קו אוטובוס. בתחילת 1967 פורסם שיבנו בשכונה עוד 128 דירות לזוגות צעירים תושבי בני ברק.
המצאות השכונה בעורפה של שכונה דתית (כיום חרדית) שיכון ה' אשר אנשיה הבהירו שלא ירשו מעבר בתוכה ברכב בשבת, דרשה הכנת מוצא מהשכונה לכביש הראשי. בשנים הראשונות התקיים מוצא מהשכונה ישירות לכביש גהה. אולם עם הרחבת כביש גהה חסמה מע"צ את הגישה לכביש גהה, שכן כביש בינעירוני אינו אמור להתחבר לרחובות עירוניים. בעקבות זאת פרצה עיריית בני ברק דרך עפר מהשכונה לרחוב ז'בוטינסקי. אולם עם התחלת העבודות על מחלף גהה בשנת 1970, נחסם דרך העפר והתושבים נותרו ללא מוצא משכונתם בשבת. ביולי 1970 פנו התושבים לבג"ץ אשר הוציא צו על תנאי בעניין. בדצמבר 1970 הושגה פשרה זמנית, על פיה המצב הזמני הוקפא והנושא הועבר לרשויות התכנון להכרעה.
בשנת 1999 כשכביש גהה הורחב, נבנה על ידי מע"צ קיר אקוסטי בין בתי השכונה לכביש, כדי למנוע רעש ופיח מבתי השכונה.
בשכונה קיים בית מדרש "היכל יצחק" בראשות האדמו"ר מספינקא גני גד.
קרב ליסיצ'נסק
קרב ליסיצ'נסק היה קרב בין רוסיה והרפובליקה העממית של לוהנסק לאוקראינה כחלק מהמתקפה על מזרח אוקראינה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022.
לאחר הפגזות רוסיות אינטנסיביות ועימותים קרקעיים בפאתי העיר, הרפובליקה העממית של לוהנסק הפרו-רוסית הודיעה כי כוחותיה כבשו את העיר ליסיצ'נסק ב-2 ביולי, אם כי אוקראינה הכחישה תחילה את כיבוש העיר. ב-3 ביולי תבעה רוסיה את השליטה בליסיצ'נסק. המטה הכללי האוקראיני הודו שכוחותיהם נסוגו מהעיר "כדי להציל את חייהם של המגינים האוקראינים". ממשלת רוסיה והבדלנים תומכי רוסיה כבשו את כל מחוז לוהנסק, כאשר ליסיצ'נסק הייתה את המעוז האוקראיני האחרון שנכבש במחוז לאחר קרב סוורודונצק. רוסיה תיארה זאת כ"שחרור" של מחוז לוגנסק שהוגדר כחלק מהרפובליקה העממית של לוגנסק.
רקע
ליסיצ'נסק ושכנתה התאומה סוורודונצק היו מופרדות על ידי נהר סוורסקי דונץ. העיר ליסיצ'נסק שכנה על ראש הגבעה ממוקמת בגדה המערבית מה שנתפס כיתרון למגינים האוקראינים. ב-11 באפריל 2022 הפגיזו כוחות רוסים את ליסיצ'נסק בארטילריה כבדה. עד 10 במאי, הפכו ליסיצ'נסק וסוורודונצק למעוזים האוקראינים היחידים שנותרו בכל מחוז לוהנסק. במהלך הקרב על סוורודונצק נהרסו שלושת הגשרים המחברים את שתי הערים, מה שהעניק למגינים האוקראינים עמדת הגנה טובה יותר מפני התקפות רוסיות מעבר לנהר.
עד 23 ביוני, רוסיה פרצה לגמרי מדרום לעיר וניצחה בקרב בטושקובקה. כוחות רוסיים כבשו את היישובים הסמוכים לוסקוטיבקה, מירנה דולינה, ראי-אולקסנדריקה ופידליסנה ב-22 ביוני. ב-23 ביוני, כוחות רוסים ניתקו והקיפו את העיירות הירסק וזולוטה, שלטענתם נכבשו במלואן עד למחרת. הן שכנו מדרום לעיר. עד 25 ביוני כבשה רוסיה את סוורודונצק. עם פריצת הדרך של רוסיה בדרום וניצחונה בסוורודונצק, תשומת הלב של המתקפה הרוסית עברה לליסיצ'נסק.
הקרב
לאחר נפילת סוורודונצק, הפכה ליסיצ'נסק לעיר הגדולה האחרונה במחוז לוהנסק שהייתה בשליטת אוקראינה. יחידות צבאיות של הרפובליקה העממית לוגנסק הבדלנית לחמו לצד חיל הרגלים הרוסי ונתמכו על ידי ארטילריה ותקיפות אוויריות רוסיות.
ב-25 ביוני החלו יחידות רוסיות ובדלניות להיכנס לליסיצ'נסק מדרום, והגיעו באותו יום למכרה ולמפעל ג'לטין בפאתי העיר. ב-26 ביוני דיווחה TASS כי כוחות רוסים ובדלנים נכנסו לעיר מחמישה כיוונים ומבודדים יחידות אוקראיניות, אך לא ניתן היה לאמת את הדיווח הזה באופן עצמאי באותה עת. המטה הכללי האוקראיני נאמר כי תקיפות אוויריות וארטילריה רוסיות אינטנסיביות נועדו לנתק את ליסיצ'נסק מדרום, אך לא הזכירו בדלנים שנכנסו לעיר. פונו אזרחים.
ב-27 ביוני דיווחה CNN כי אזרחים בליסיצ'נסק נקראו לעזוב לאלתר, מכיוון שכוחות רוסים כבשו חלק מהעיר. המינהל הצבאי של ליסיצ'נסק באוקראינה אמר כי נותרו 10,000-15,000 איש. לפני הפלישה חיו בה 95,000 איש. בינתיים, קציני יחידות הרפובליקה העממית לוגנסק טענו כי ניתקו שני נתיבי פינוי עבור חיילים אוקראינים מהעיר. כוחות רוסים נכנסו לבית זיקוק לנפט בעיר, שמוקם כ-10 קילומטרים דרומית-מערבית למרכז העיר, וגיבשו את עמדותיהם, כולל הקמת עמדות ארטילריה.
ב-28 ביוני טען רודיון מירושניק, שגריר הרפובליקה העממית לוגנסק ברוסיה, כי הכוחות האוקראינים בליסיצ'נסק החלו לסגת מהעיר.
ב-29 ביוני אמר סריי היידאי, המושל האוקראיני של מחוז לוהנסק, כי יחידות רוסיות נכנסו לפאתי ליסיצ'נסק, אך בעיר עצמה לא היו קרבות. הוא הוסיף כי העיר מותקפת מכיוונים רבים. לפי הדיווחים, מפציצי Su-25 ו-Su-24m אוקראינים ביצעו "עד 10 תקיפות אוויריות" באזור ליסיצ'נסק, ופגעו במרכזים לוגיסטיים של רוסיה והבדלנים, מחסני דלק וכלי רכב קרביים משוריינים. המטה הכללי של אוקראינה אמר כי בוצעה תקיפה אווירית רוסית על בית הזיקוק לנפט, שם התקיימו על פי הדיווחים לחימה קרקעית.
ב-30 ביוני אמר המושל סריי היידאי כי יש "שיא של לחימה" בפאתי העיר, עם הפגזה רוסית "מתמדת" והתקפות קרקע חוזרות ונשנות. משרד ההגנה הבריטי, אמר כי העימותים התרכזו ככל הנראה סביב בית הזיקוק ושהיחידות האוקראיניות בעיר עצמה מחזיקות בעמדות שלהן. המטה הכללי האוקראיני אמר שלרוסים הייתה "הצלחה חלקית" במהלך תקיפות באזור בית הזיקוק והם שולטים בחלקים הדרום-מזרחיים והצפון-מערביים של המפעל עצמו. תקיפות רוסיות על הכפר טופוליקווה, צפונית מזרחית לבית הזיקוק, והעיירות וובצ'ואריבקה ומלוריאזנצווה. היו "מוצלחים חלקית". דיווח של "סקיי ניוז " הדגיש את ההפגזה הרוסית "חסרת הבחנה" על ליסיצ'נסק ותיאר את תנאי הקרקע בעיר. לפי הפרסום, שציטט שוטר מקומי,כ-60 אחוזים מהעיר היו בהריסות. גדוד אוקראיני הגן על בית הזיקוק לנפט מתוך בונקר נסתר.
רודיון מירושניק, מטעם הרפובליקה העממית לוגנסק, טען כי ליסיצ'נסק הותקפה מארבעה כיוונים וטען כי יחידות רוסיות הקימו "ראש גשר רחב" בגדה הימנית של סוורסקי דונץ והגיעו למנחת המסוקים של העיר. "משם, בחזית די רחבה, הם נעו לכיוון דרום-מערב לכיוון מרכז העיר". עד 1 ביולי אמר משרד ההגנה הרוסי שכוחותיו כבשו את המכרה ואת מפעל הג'לטין בפאתי העיר, ואת העיירה פריוויליה שבצפון-מערב העיר כחלק מהכיתור שלהם, יחד עם ניסיונות מתמשכים לחתוך את הכביש המהיר ליסיצ'נסק-באחמוט.
ב-2 ביולי, שוב ציין המושל סריי היידאי את ההפגזה הבלתי פוסקת, "בצפיפות גבוהה" של ליסיצ'נסק, אך הדגיש ששתי שהרוסים נהדפו לכיוון ורחניוקאמיאנקה ומפעל הג'לטין. הבדלנים הנתמכים על ידי רוסיה טענו כי השלימו את כיתור העיר, בעוד שהמשמר הלאומי האוקראיני אמר כי נמשכים עימותים עזים אך העיר "לא מוקפת". לאחר מכן, דווח על כוחות רוסים שהגיעו למרכז ליסיצ'נסק.
מאוחר יותר, ב-2 ביולי, הודיעו הבדלנים שכוחותיהם השתלטו על העיר, דבר אשר אושש גם על ידי מקורות אחרים, כנראה לאחר נסיגה של כוחות אוקראינים. אוקראינה הכחישה זאת.
ב-3 ביולי, אולקסי ארסטוביץ', יועץ של נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי, הודה שליסיצ'נסק הייתה בסכנת כיבוש בידי הרוסים. מושל לוהנסק, סריי היידאי, אמר כי העיר הותקפה "בטקטיקות אכזריות בלתי מוסברות" והרוסים "התקדמו בעקשנות" על רקע הפסדים. שר ההגנה של רוסיה, סרגיי שויגו, הודיע לנשיא ולדימיר פוטין כי כוחות רוסיה והרפובליקה העממית של לוגנסק שלטו בעיר באופן מלא, והרפובליקה העממית של לוגנסק הודיעה כי היא "מנוקה מלאומנים אוקראינים".
ריקסי מרקוס
ריקסי מרקוס (Rixi Markus) (27 ביוני 1910 - 4 באפריל 1992) הייתה שחקנית ברידג' יהודית בריטית.
ביוגרפיה
מרקוס נולדה כאריקה שרפשטיין למשפחה יהודית אוסטרית מגורה הומורה (כיום ברומניה).
אזור ניאגרה
אזור ניאגרה (באנגלית: Regional Municipality of Niagara; מוכר בלשון הדיבור בשם Niagara Region) שבדרום אונטריו בקנדה משתרע על שטח של 1,854 קמ"ר בין ימת אונטריו בצפון לבין ימת אירי בדרום. באזור מתגוררים כחצי מיליון איש, והוא מרכז תיירותי וחקלאי חשוב. אזור זה נחשב "ארץ היין" של קנדה, ומרוכזים בו מטעי גפנים רבים מהם מייצרים יינות לכל העולם. בצפון האזור משתרעת רצועה צרה של הרי הניאגרה.
עפר שכטר
עֹפר שכטר (נולד ב-8 באפריל 1981) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, סטנדאפיסט, קומיקאי, דוגמן, מנחה טלוויזיה ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
שכטר נולד וגדל במושב הדר עם. אביו יוסף הוא חקלאי, ואמו יהודית הייתה קצינה בצה"ל. ב-1998 כשהיה שכטר בן 17, נפטרה אמו מסרטן נון הודג'קין לימפומה. אחותו הבכורה היא ד"ר גיל שכטר-מאור, גינקולוגית (כיכבה ב"בייבי בום"), ואחיו הצעיר הוא מנחה הטלוויזיה לשעבר יאיר שכטר.
שכטר למד בקריית החינוך "רופין" ע"ש בן-גוריון בעמק חפר, במגמת תיאטרון.
שירת בצה"ל בגדנ"ע.
לאחר שחרורו, הצטרף לקורס תיאטרון של יורם לוינשטיין, ולמד משחק מול מצלמה.
דוגמנות
השתתף במספר קמפיינים ופרסומות, בין היתר לחברות סלקום ואסם. ב-2006 הוביל את קמפיין בגדי הים של "פלפל", ואף זכה בשל כך בתואר "דוגמן השנה".
מאז 2018 משמש כשותף וכפרזנטור של "גרופר", חברת סטארט-אפ בתחום המשקאות הקלים הטבעיים..
טלוויזיה
ב-2003 החל שכטר, יחד עם קבוצת מנחים צעירים בהם מלי לוי, מיכאל הנגבי ויעל גולדמן, להנחות את תוכנית הנוער "אקזיט" בערוץ ישראל 10 העולה. ב"אקזיט" הוא זכה לחשיפה תקשורתית רחבה, עקב הפרובוקציות הרבות שחולל בתוכנית, שהמפורסמת שבהן הייתה במופע חי, כאשר חשף את ישבנו לפני הקהל. הפרובוקציות העלו את חמתה של הרשות השנייה והתוכנית עברה להיות משודרת בכבלים..
בשנים 2006–2007 השתתף בשתי עונות בפאנל של תוכנית הבידור "מועדון לילה", בהנחיית ארז טל. בשנת 2010 היה פאנליסט בתוכנית "קצר משפחתי" בערוץ 2 עבור הזכיינית רשת. בשנת 2011 הנחה את הגרסה הישראלית לשעשועון "101 דרכים לעוף משעשועון" בערוץ 2. בשנת 2012 החל לעסוק בסטנדאפ, ובאותה השנה הצטרף לנבחרת "צחוק מעבודה". ב-2013 הנחה תוכנית מתיחות בערוץ 10 בשם "אמבוש"..
בשנת 2015 הנחה את השעשועון "אוטוטו" בערוץ 2. ובאותה שנה החל להנחות את תוכנית המתיחות "נוקאאוט" בזכיינית ערוץ 2, קשת..
בקיץ 2016 הוביל שכטר את הקמפיין האינטרנטי של קפה שטראוס עלית..
החל מ-2022 מנחה את תוכנית האירוח הלילית "ארוחת שחיתות" ברשת 13, לצד השף טום אביב.
בשנת 2023 התמודד בתוכנית הריאליטי רוקדים עם כוכבים והודח בהדחה האחת-עשרה.
קריירת משחק
תפקידו הראשון של שכטר כשחקן היה ב-2003, כאשר שיחק בטלנובלה של הוט 3 "משחק החיים". בשנת 2005, שיחק בתפקיד ראשי בטלנובלה "טלנובלה בע"מ" של HOT. במהלך השנים 2006–2009 שיחק באחד מהתפקידים הראשיים בשלוש עונות של טלנובלת הכדורגל של HOT – "האלופה". בשנת 2006 השתתף בסרט "NO אקזיט", אשר זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים לקולנוע.
ב-2011 שיחק בסרט האימה הישראלי הראשון של צמד הבמאים אהרון קשלס ונבות פפושדו – "כלבת". באותה שנה שיחק בסדרת הדרמה של אורי סיון – "יחפים". ב-2012 כיכב בסדרת הדרמה המשטרתית "המיוחדת". ב-2013 השתתף בסרט "בננות" בבימויו של איתן פוקס, ובסדרה הקומית "שנות ה-80" של שלום אסייג בערוץ 2, בתפקיד גידי בודנהיימר ("פריזר"). באותה שנה לוהק לתפקיד הראשי של "אדם הקסטר" – אמן קומיקס הלוקה באמנזיה, בטלנובלה "אניגמה"..
בשנת 2014 החל שכטר לשחק בסדרת הדרמה הרפואית "מתים לרגע" של HOT. ב-2015 שיחק עפר שכטר בסרט הקומדיה שביים אופיר לובל "מה כבר יכול לקרות?!" בתור בן הדודה של דובדבני.
בפסח 2016 ייצא הסרט השני המבוסס על סדרת הנוער גאליס – "גאליס - קונקט" בו הוא משחק את האנטגוניסט הראשי, לארק. באותה שנה, שכטר גם כיכב בסרט הקומדיה "הלהקה האחרונה בלבנון" בתור "קובי". ב-2017, החל לשחק בסדרת הילדים "אלישע" המשודרת בערוץ הילדים בתפקיד השף קסוטו, וחזר לשחק בעונה השנייה של "מתים לרגע".
בינואר 2018 עלתה העונה הראשונה של סדרת הנוער "כפולה" בה הוא משחק את "אושר פטנגה", היחצ"ן של נועה קירל – על דמותה מבוססת הסדרה.
בשנת 2022 שיחק בסדרת ההמשך של שנות ה-80 שנקראת שנות ה-90 חזר לגלם בתפקיד גידי בודנהיימר
דיבוב
שכטר דיבב במספר סרטי וסדרות הנפשה, בהן: "אווטאר: כשף האוויר האחרון" בערוץ ניקלודיאון, "מכוניות" (בתפקיד ספידי מקווין), "מטור ואור הרפאים", ובסרט "שרק השלישי", בו דיבב את דמותו של הנסיך ארתור (ארתי). ב-2011 חזר לדבב את ספידי מקווין בסרט "מכוניות 2", כמו גם בסדרה "מכוניות מצוירות - הצ'יזבטים של מטור" ששודרה בערוץ דיסני ישראל. ב-2012 דיבב את מקס האריה בסרט "הרפתקאות מקס - הסרט".
חיים אישיים
ביולי 2022 לאחר כזוגיות של שנה, התחתן עם בת זוגו קסניה בחתונה אזרחית בקפריסין. בדצמבר 2022 נולד להם בן. מתגוררים בתל אביב.
שכטר טבעוני מאז יולי 2019.
מאיר מרדור
מאיר (מוניה) מרדור (21 בנובמבר 1913 – 29 במרץ 1985) היה מבכירי ההגנה ומערכת הביטחון הישראלית ומנכ"ל רפא"ל הראשון.
שירותו בהגנה
מוניה מרדר (לימים מרדור), נולד בעיר קובל (היום באוקראינה). בוגר הגימנסיה העברית "תרבות" ומראשי קן "השומר הצעיר" בעיר. ב-1933 עלה לארץ ישראל, והתגייס מיד לארגון ההגנה. מ-1936 שירת במנגנון הקבע של הארגון, ושימש בתפקידי פיקוד במחוז חיפה: תחילה כמפקד יגור ואחר-כך (1938–1940) כמפקד הפו"ם (יחידות לפעולות מיוחדות) במחוז, במסגרתה פעלו הוא ואנשיו נגד מבצעי הטרור הערבי ונגד מדיניות "הספר הלבן" של הבריטים בארץ ישראל. בהמשך שירותו בהגנה שימש בתפקידים שונים בתחומי הרכש, המודיעין וההעפלה במסגרת המוסד לעלייה ב'.
בשנת 1937 היה סגן מפקד מחלקת התעופה של ההגנה, שהייתה תחת כיסוי מחתרתי של "הקלוּב לתעופה" בחיפה. ב-1940 קיבל מרדור רישיון טיס של ההגנה בכסות חברת "אווירון", והיה לאחד מהטייסים העבריים הראשונים בישראל. באותה שנה פיקד על מבצעים מיוחדים ועסק בארגון גדודי חי"ש (חיל השדה) בנפות חיפה והמפרץ. בשנים 1940–1943 היה מעורב בהעפלה הימית והיבשתית לישראל, ובמספר פעולות כמו פיצוץ אוניית המעפילים "פאטריה" ב-1940.
עם הקמת הפלמ"ח ב-1941, הוטל על מרדור לגייס מתנדבים באזור חיפה והצפון ליחידות הראשונות שלו, ומ-1942 עסק בפעולות רכש בצפון. שנה לאחר-מכן, ב-1943, הוצב מטעם ההגנה במוסד לעלייה ב', כממונה על ההעפלה מארצות המזרח: מצרים, לבנון, סוריה, עיראק ואיראן. בתפקיד זה פעל גם להקמת תאי הגנה מחתרתיים בקרב הקיבוצים היהודיים בארצות שליחותו, ועסק בהברחת נשק מארץ ישראל לצורך חימושם של התאים. באביב אותה שנה, היה חבר במשלחת שהביאה אמבולנסים לטהראן, כשי מטעם היישוב לצבא האדום שלחם בנאצים.
ב-1944 עבר מרדור קורס מפקדי מחלקות (היום קורס קצינים) של ההגנה בג'וערה. באותה שנה הוטל עליו לעמוד בראש יחידת הרכש של ההגנה, שעסקה בפעולות רכש בלתי חוקיות בארץ ישראל ומחוצה לה. מ-1948 פעל בתחום הרכש באירופה. באותה שנה עמד בראש המבצע להטבעת ספינת הנשק הערבית "לינו" באיטליה, שהובילה משלוח גדול של נשק צ'כי לסוריה. לאחר ההשתלטות על המשלוח בלב ים, הגיע הנשק הסורי לנמל חיפה, ולידי צה"ל.
שירותו בצה"ל ובמערכת הביטחון
סמוך ליום הכרזת המדינה הוצב מרדור בחיל האוויר, הקים את להק תובלה אווירית (לת"א) ועמד בראשו. הלהק ערך מבצעי תובלה והפצצה עד סוף מלחמת העצמאות, ומאוחר יותר היה לאחד מיסודותיה של חברת התעופה הלאומית "אל על". במסגרת תפקידו כמפקד הלהק פיקד וארגן את "מבצע בלק", מבצע רכבת אווירית של מטוסי תובלה להובלת מטוסים, נשק ותחמושת שנרכשו בצ'כוסלובקיה, וכן את "מבצע אבק" שתכליתו רכבת אווירית של אספקה לנגב המנותק, שאיפשר את "מבצע עשר המכות" (הוא "מבצע יואב").
ב-1949 שימש מרדור, למשך זמן קצר, ממלא מקום למפקד חיל הים. מאוחר יותר באותה שנה השתחרר משירות צבאי ומונה לראש אגף חיל האוויר במשרד הביטחון, תפקיד בו שימש עד 1952. מאוחר יותר מונה למנהל אגף מחקר ותכנון (אמ"ת) במשרד (1952–1957), גוף שעסק בארגון ובניהול מחקרים מדעיים בתחום הביטחון. הוא נחשב לאחד ממקורביו של ראש הממשלה ושר הביטחון דאז, דוד בן-גוריון.
ב-1958 אורגן אמ"ת מחדש והפך לרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל), יחידת סמך במשרד הביטחון שמרדור מונה להיות מנהלה הכללי. הוא שימש בתפקיד עד שנת 1968, תקופה של התעצמות התעשייה הצבאית בישראל, במהלכה פותחו אמצעי לחימה רבים שסייעו בניצחון המזהיר של צה"ל במלחמת ששת הימים. בספרו רפא"ל - בנתיבי המחקר והפיתוח לביטחון ישראל (פרס יצחק שדה לספרות צבאית, תשמ"א) רמז מרדור כי לקח חלק בתוכנית הגרעין הישראלית, וכי במאי 1967 היה מעורב בהשלמת "פרויקט עיקרי" בתחום זה בישראל (במסגרת תפקידו כמנכ"ל הרשות, תוך כדי ההכנות למלחמת ששת הימים). ספר זה הוא במידה רבה המשך לספרו הקודם, שליחות עלומה - פרקי מבצעים מיוחדים במערכות ההגנה. עם פרישתו מתפקידו כמנכ"ל רפא"ל ב-1968 מונה מרדור לראש הוועדה לתכנון מערך המשק לשעת חירום (מל"ח).
בדצמבר 1978, לאחר 45 שנות שירות בהגנה, בצה"ל ובמערכת הביטחון, פרש מוניה מרדור ממשרד הביטחון. הוא חתן פרס ביטחון ישראל ע"ש אליהו גולומב על מפעל חיים מצטבר ועל תרומתו למערכת הביטחון לשנת 1980 (תש"ם).
היה נשוי ללאה לבית ספקטור (1923–1987). בתו הייתה שדרנית הרדיו גוני מרדור.
נטמן בבית העלמין בכפר שמריהו.
בתל אביב נקרא רחוב על שמו בשכונת נווה אליעזר שבדרום העיר.
יחסי פקיסטן–צרפת
יחסי פקיסטן–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים, התרבותיים והבינלאומיים בין פקיסטן לצרפת. היחסים מבוססים על קשרים צבאיים, ביטחוניים, תרבותיים, חינוכיים וקשרים כלכליים. הסחר בין המדינות גובר בדרך כלל עם הזמן.
היסטוריה
יחסי החוץ בין פקיסטן לצרפת כוננו לראשונה ב-31 ביולי 1951, כאשר שתי המדינות הסכימו לפתוח שגרירויות זו אצל זו. צרפת הייתה אחת המדינות הלא-מוסלמיות הראשונות שהכירו בפקיסטן, ארצות הברית הייתה הראשונה, ופתחה את שגרירותה כחודשיים לאחר העצמאות הפקיסטנית. באוגוסט 1960 נחתם הסכם סחר פרידה; ואחריו הסכם יבוא ויצוא שנחתם באוקטובר 1966. במהלך המלחמה הקרה, צרפת ראתה בפקיסטן "מדינה ראויה לתשומת לב", והייתה ספקית זרה גדולה של הכוחות המזוינים בפקיסטן.
באפריל 2021 המליצה ממשלת צרפת לאזרחי צרפת ולחברות צרפתיות לעזוב זמנית את פקיסטן על רקע הפגנות אלימות נגד צרפת. ממשלת פקיסטן הודיעה כי תקיים הצבעה בפרלמנט על מנת לגרש את שגריר צרפת מהמדינה.
שיתוף פעולה צבאי ואסטרטגי
מאז 1967 הייתה צרפת שותפה חשובה, במיוחד עבור PAF וחיל הים הפקיסטני. בשנת 1967 מכרה צרפת כוח ראשון של מטוסי מיראז' שלה, כמו גם את טכנולוגיית הצוללות לפקיסטן. PAF קנה קבוצה של מטוסי מיראז' יד שנייה בשנת 1990; ואחריו נחתם חוזה בשנת 1996 לרכישת 40 מטוסי סיור. PAF היא הלקוח הגדול ביותר של תעשיית החלל הצרפתית עם מספר מטוסי קרב ואזרחיים שנמכרו לפקיסטן מאז 1967 עד שנות האלפיים. לחיל הים יש גם קשר הגנתי מבוסס עם צרפת, הרכישה הידועה ביותר של צוללת מסדרת דפנה והעברת טכנולוגיית הצוללת של סדרת אגוסט שנחתם בשנת 1994.
בשנת 2009, צרפת הסכימה לספק הון כספי להרחבת השימוש בכוח גרעיני בפקיסטן. בעוד שהפקידים באסלאמאבאד כינו זאת כ"מהלך משמעותי", טענו משרד שירות החוץ הצרפתי כי: "צרפת הסכימה להעביר טכנולוגיה גרעינית אזרחית לפקיסטן." משרד החוץ הצרפתי אישר כי המדינה מוכנה, במסגרת ההסכמים הבינלאומיים שלה, "לשתף פעולה עם פקיסטן" בתחום הבטיחות הגרעינית. "כך שתוכניתה של פקיסטן יכולה להתפתח בתנאים הטובים ביותר של בטיחות וביטחון", הוסיפו גורמים זרים צרפתים ל-APP. לאחר ההסכם, צרפת קבעה כי "זו תחילתה של שותפות גרעינית אזרחית ושיתוף הפעולה יוגבל לבטיחות גרעינית."
יחסי סחר וכלכלה
הסכם הסחר הראשון נחתם בשנת 1966, ופקיסטן מדורגת כיום כשותפת היבוא ה-65 של צרפת. המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-313 מיליון דולר אמריקני בשנת 2009.
2016 במוזיקה
בערך זה מצוינים אירועים שהתרחשו במהלך שנת 2016 ונוגעים לעולם המוזיקה.
אופרה
פרמיירות מרכזיות
ג'אז
אלבומים מרכזיים שיצאו
מוזיקה קלאסית
יצירות\ אלבומים שיצאו
תוכניות מציאות בנושא מוזיקה
(התוכניות 'דה ווייס' ו'אקס פקטור' החלו ב-2016 באותה שנה אך הסתיימו ב-2017)
ג'רג' צ'נאדי
לימודיו
ג'רג' צ'נאדי נולד במשפחה יהודית והחל את לימודיו ב-1935 בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד). במהלך לימודיו סיים במקום השני בתחרות המתמטיקה ע"ש אטווש לוראנד (Eötvös Loránd Matematikai Verseny) בשנת 1935. הוא היה מזכירו לתכתובת של המשפטן המפורסם קארוי סלאדיץ' ואחר כך עמיתו המדעי. בנוסף להשפעת האסכולה הגרמנית של סלאדיץ' הוא ייחס חשיבות רבה גם לזכויות על פי האסכולה האנגלו-סכסית. חסידי סלאדיץ' כללו, בין היתר, את בנו, קארוי סלדיץ', כמו גם ג'רג' צ'נאדי, דיולה ארשי, אימרה זייטאי, קורנל זלאן, לאסלו וילאן פירסט, מיקלוש וילאגי ואנדור ולטנר. חברי האסכולה הביעו את תודתם למנהיגם בכרך המחקר "מבחני חג" שיצא לאור ב-1937 ועשו זאת גם לרגל 70 שנה להולדתו.
במלחמה
מסתיו 1937 עבד צ'נאדי לפרנסתו במפעל המכונות ההונגרי הראשון כחשב שכר, לאחר מכן כעוסק בתכתובת ומזכירות וסיים את לימודיו באוניברסיטה תוך כדי העבודה. בתקופת מלחמת העולם השנייה התקשה למצוא עבודה כמשפטן בשל יהדותו. הוא נלקח למחנות שירות עבודה ב-1942 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) עד 1945.
בענה
היסטוריה
הכפר בענה הוקם בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל על ידי בנים של תושבים נוצרים שישבו בדיר אל-אסד שנקרא בעבר "בענה" ואשר גורשו על ידי סולימאן הראשון. הכפר מופיע כבר ברישומי המס העותמ'אנים מ-1596, אז היו בכפר 61 בתי-אב, 46 מתוכם מוסלמים.
הנס המלכותי של אוסטרליה
הנס המלכותי של אוסטרליה (באנגלית: Royal Standard of Australia), המכונה גם הדגל האישי של מלכת אוסטרליה (Queen's Personal Australian Flag), הוא הדגל האישי המשמש את מלכת אוסטרליה, אליזבת השנייה, בעת ביקוריה במדינה ובעת מילוי תפקידה כראש המדינה של אוסטרליה.
בענה
היסטוריה
בתוכנית החלוקה נועד הכפר להיות חלק מן המדינה הערבית, אולם ב-29 באוקטובר 1948, במהלך מבצע חירם, הוא ננטש על ידי כוחותיו של פאוזי אל-קאוקג'י, ב-30 באוקטובר משלחת מאנשי הכפר מסרה את כניעתו לצה"ל, וב-31 באוקטובר נכנסה אליו יחידה של צה"ל. חיילי צה"ל ביצעו הפרדה בין התושבים המקומיים לבין הפליטים שמצאו בו מקלט, וציוו על הפליטים לצעוד לכיוון לבנון. רבים מן הכפריים נמלטו צפונה, אולם הנותרים הורשו להישאר. על הכפר הוטל ממשל צבאי עד שנת 1966.
אקדמיית הגיבורים שלי
אקדמיית הגיבורים שלי (באנגלית: My Hero Academia, בתעתיק לעברית: מיי הירו אקדמיה; ביפנית: 僕のヒーローアカデミア, בתעתיק לעברית: בּוֹקוּ נוֹ הִירוֹ אָקָדֶמְיָה) היא מאנגה מסוגות הפעולה וההרפתקאות שנכתבה ואוירה על ידי. המאנגה יוצאת במגזין שונן ג'אמפ השבועי החל מיולי 2014 יצאו 18 כרכי "טנקובון" המקבצים את המאנגה.
בענה
היסטוריה
הנוצרים ביישוב מתחלקים למלכיתים ונוצרים יוונים אורתודוקסים.
הנס המלכותי של אוסטרליה
המושל הכללי של אוסטרליה, הממלא את תפקיד המלכה בהיעדרה מהמדינה, משתמש בדגל משלו.
בענה
היסטוריה
בשנת 1961 הופקעו חלק מאדמות הכפר לצורך הקמת העיר כרמיאל.
אקדמיית הגיבורים שלי
חברת ויז מדיה מחזיקה בזכויות על הפצה בשפה האנגלית ומפרסמת את המאנגה במגזין Weekly Shonen Jump (האמריקאי) החל מפברואר 2015.
הנס המלכותי של אוסטרליה
השימוש בדגל החל בשנת 1962.
בענה
היסטוריה
ב-1981 הוקמה על אדמות הכפר שכונה לבדואים מהכפר ראמה.
אקדמיית הגיבורים שלי
המאנגה עובדה לסדרת אנימה באותו שם על ידי סטודיו האנימה בונז.
הנס המלכותי של אוסטרליה
תיאור הדגל
הדגל מכיל את סמל אוסטרליה שבמרכזו כוכב חבר העמים (כוכב בצבע זהב בן שבעה קצוות המסמל את המדינות והטריטוריות של אוסטרליה - שש מדינות, וקצה נוסף לטריטוריות), ובמרכז הכוכב, במעגל כחול מופיע הדגל האישי של המלכה אליזבת השנייה (הכולל את האות E המוזהבת שמעליה כתר מוזהב וסביבם זר של שושנים).
בענה
תצורת בענה
היישוב בענה נתן את שמו לתצורה גאולוגית. תצורת בענה היא תצורה בחבורת יהודה שנחשפת ביישוב בענה בפרט ובצפון ומרכז ישראל. התצורה מורכבת מארבעה פרטים:
אקדמיית הגיבורים שלי
עונות:
בענה
תצורת בענה
1. מיזי אחמר: גיר, דולומיט וחוואר. 2. מֶלֶכֶה: גיר דטריטי. 3. גיר עם צור וחלזונות מאובנים. 4. מיזי חילו: גיר.
סלעים מתצורה זו פופולריים לחציבה, וחלק נרחב מהבניה באבן בירושלים נעשה באמצעותה. הגאולוג אשר שדמון נתן לתצורה את שמה, והיא מתוארכת לתקופת הטורון הנכלל בתור הקרטיקון העליון. גילה המשוער הוא 88–95 מיליון שנה.
אקדמיית הגיבורים שלי
העונה הראשונה בת 13 פרקים, שודרה ביפן בין 3 באפריל ל-26 ביוני 2016.
העונה השנייה בת 25 פרקים, שודרה בין 1 באפריל ל-30 בספטמבר 2017.
העונה השלישית בת 25 פרקים, שודרה בין 7 באפריל ל-29 בספטמבר 2018.
העונה הרביעית בת 25 פרקים, שודרה מ-12 באוקטובר 2019. העונה החמישית בת 25 פרקים, שודרה מ-27 במרץ 2021 עד ל-25 בספטמבר 2021.
והעונה השישית בת 25 פרקים, שודרה מ-1 באוקטובר 2022 עד ל-25 במרץ 2023.
עלילה
הסיפור מתרחש בעולם בו ל-80% מבני האדם ישנה תכונה (באנגלית: quirk, קווירק; ביפנית: 個性, קוֹסֶי) - כוח על-טבעי ייחודי המשתנה מאדם לאדם. הקווירקים עוברים בירושה ומושפעים משילוב התכונות של ההורים, אך 20% אנשים מהאוכלוסייה נולדים ללא תכונות.
בעולם זה קיימים נבלים וגיבורים - הנבלים משתמשים בתכונותיהם בצורה לא חוקית, ולעומתם הגיבורים מקבלים אישור לעבוד תחת המשטרה ולהפעיל את כוחותיהם בשביל לעצור את אותם נבלים ובשביל לשמור על הסביבה מהם. הגיבורים פועלים כגוף ממוסד, ״חברת״ גיבורים בניהול גיבור ראשי ובני-לוויה (סיידקיק). נדרש רישיון מיוחד בכדי לפעול כגיבור. בצד בתי הספר הרגילים, ישנם בתי ספר ייעודיים לגיבורים, שבהם בסוף הלימודים מקבלים תעודת גיבור. תעודה זו תאפשר להם להשתמש בכוחותיהם ולעבוד כגיבורים.
הסיפור עוקב אחרי אִיזוּקוּ מִידוֹרִיָה, נער שנולד ללא תכונה זו אך בכל זאת חולם להיות גיבור. הוא פוגש במקרה את גיבור העל מס' 1, אוֹל-מָיְיט, אותו הוא מעריץ מילדותו. אוֹל-מָיְיט מתרשם ממנו ולוקח אותו תחת חסותו. לאחר סדרת אימונים קשים, אוֹל-מָיְיט מעביר אליו את כוחותיו, מידוריה נרשם לבית הספר היוקרתי לגיבורים.U.A, ומתחיל יחד עם חבריו ללימודים את מסעו להפוך לגיבור הגדול ביותר.
דמויות
ייחודה של סדרת המאנגה נמצא במגוון הדמויות המופיעות בסדרה. מעבר לגיבור הראשי, מידוריה, במהלך הסדרה כל דמות נמצאת במרכז העלילה במהלך סאגה מסוימת וזאת במטרה ליצור חיבה מסוימת כלפיה מעבר להזדמנות שניתנת לה.
הסרטים
ב-3 באוגוסט 2018 יצא הסרט הראשון, שני גיבורים (מאנגלית: Futari no Hero). ב-20 בדצמבר 2019 יצא הסרט השני, גיבורים עולים (מאנגלית: Heroes rising). באוגוסט 2021 יצא הסרט השלישי, משימת גיבורי העולם (מאנגלית: World Heroes' Mission) שהגיע למקום שני בהקרנות בארצות הברית ביום הקרנת הבכורה שלו, ובסוף אותו שבוע הגיע למקום הרביעי בטבלת שוברי הקופות.
פרסים והישגים
הכרך הראשון של המאנגה הגיע למקום ה-7 בטבלת המאנגה השבועית של אוריקון עם 71,575 עותקים שנמכרו. הכרך השני הגיע למקום ה-6, עם 167,531 עותקים. נכון לחודש מרץ 2017, היו בעולם למעלה מ-10 מיליון כרכים של מאנגה של אקדמיית הגיבורים שלי.
המאנגה זכתה בפרס "Sugoi Japan Award" בשנת 2017.
הנס המלכותי של אוסטרליה
תיאור הדגל
ששת חלקי הסמל מייצגים את שש מדינות אוסטרליה:
אקדמיית הגיבורים שלי
פרסים והישגים
עקב הפופולריות הגדולה של הסדרה, השתמשו בדמויות של אקדמיית הגיבורים שלי לקידום הסרט של אולפני מארוול: הנוקמים: מלחמת האינסוף. כמו כן הם מופיעים במשחק המחשב Jump Force.
הנס המלכותי של אוסטרליה
יחסי הסמל
הדגל יכול להיות מוצג בשני יחסים: 1:2 ו- 22:31. יחס 1:2 הוא היחס המקובל בדגלי צי. יחס 22:31 יוצר סימטריה בדגל, כאשר גבול הדגל הוא בעובי שתי יחידות, וכל אחד מששת הסמלים מוצג כריבוע של 9×9 יחידות.
התקופה הקלאסית (מוזיקה)
התקופה הקלאסית במוזיקה המערבית השתרעה במחצית השנייה של המאה ה-18 ונמשכה עד תחילת המאה ה-19. על אף שבמונח "מוזיקה קלאסית" משתמשים רוב הזמן כדי לתאר את כל המוזיקה המשתייכת למסורת זו, לעיתים משמעותו מוזיקה שנכתבה בתקופה הקלאסית. מקובל לתחום את התקופה הקלאסית בין השנים 1750 ו-1820, אך ישנה חפיפה בין התקופה הקלאסית לתקופות שבאו לפניה ואחריה, עד כדי כך שכמה מקורות מציינים את 1730 כתחילת התקופה.
על ציר הזמן של המוזיקה הקלאסית, התקופה הקלאסית באה לאחר תקופת הבארוק ולפני התקופה הרומנטית. מוזיקה קלאסית מוקדמת נקראת לעיתים "מוזיקת רוקוקו". עם מלחיני התקופה הקלאסית נמנים מוציו קלמנטי וקרל פיליפ עמנואל באך, והמפורסמים ביותר הם פרנץ יוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן, כשהאחרון הלחין במעבר בין התקופה הקלאסית לתקופה הרומנטית.
המעבר מהבארוק אל הקלאסיקה
המאה ה-18 מאופיינת בחוסר אחידות סגנוני: בחלקה הראשון הבארוק עוד בשיאו, בחלקה השני פורחת כבר הקלאסיקה. המעבר בין שתי התקופות אינו מוגדר ואינו חד משמעי. בנוסף, לשנות המעבר הללו יש כמה שמות:
כל המונחים הללו מתארים תקופה עשירה וסבוכה בה התחלף הסגנון המוזיקלי: מפוליפוניה אל ההומופוניה ואפקטים רגשיים ומלודיים. בתקופה זו גם התפתחו כלי הנגינה ואיתם האפשרויות הטכניות ואפשרויות ההבעה, התזמורת התעצבה והיצירות החלו להיבנות לפי חוקים ברורים. המרכזים המוזיקליים הישנים וערי האופרות באיטליה (מילאנו, ונציה, רומא) ולונדון הפכו למשניים בחשיבותם, לעומת עלייתן של מנהיים (אסכולת מנהיים) ווינה (האסכולה הווינאית הראשונה).
הסגנון הקלאסי כחלק מתמורה כללית בתרבות האירופאית
באמצע המאה ה-18 אירופה החלה לאמץ סגנון חדש, שהתבטא בארכיטקטורה, בספרות ובאמנות בכלל - הקלאסיציזם. התרבות החדשה עדיין שמרה על קשר הדוק עם תרבות החצר האירופאית, על רשמיותה ומתן הדגש על סדר והיררכיה, אך גם הולידה סגנון חדש ונקי יותר, עם העדפה לחלוקה ברורה, ולפשטות על פני מורכבות.
הפשטות המבנית הזו חלחלה גם אל תוך המוזיקה, ועוררה מעבר מהפוליפוניה המורכבת של תקופת הבארוק למבנה היררכי, בו ישנה מנגינה הנישאת על ידי הרמוניה כפופה לה - שילוב הנקרא הומופוניה. נגינת אקורדים כליווי הפכה לנפוצה ביותר, ועשתה את הטונאליות לקלה יותר למאזין.
שינויים פוליטיים וכלכליים היו חלק מהגורמים לשינוי הסגנון באירופה. במאה ה-18, האצולה הפכה לפטרונית העיקרית של המוזיקה. בנוסף האופרה הקומית הפכה לחביבת הציבור. שינויים אלה הובילו לתמורה בדרך בה המוזיקה בוצעה - ובעיקר מעבר לקבוצות כלים סטנדרטיות. בניגוד לתקופה הבארוק, בה ניתן היה לצרף כלים נוספים לקו התחתון בחופשיות, בתקופה הקלאסית בחירת הכלים ופרישת התפקידים היו בפירוש בידי המלחין.
מכיוון שבתקופה הקלאסית זנחו את המרקם הפוליפוני של הבארוק, והכתיבה השתמשה בקול אחד עם ליווי, המלחין שם דגש על סימני הדינמיקה והביצוע. הפשטתו של המרקם הפכה את הפרטים הקטנים בביצוע לחשובים. מאותה סיבה הוכנסו ליצירות פתיחות מעניינות ומקצבים אופייניים - מארש הלוויה והמינואט.
בנוסף, בתקופה הקלאסית חלה התרחקות מההרגל הבארוקי להקדיש את היצירה, או כל אחד מהפרקים בה, לתיאור רגש אחד בלבד. במקום זאת, האופנה הייתה ליצור ניגוד בין החלקים והפרקים ביצירה, שהושג במגוון טכניקות: מעבר ממינור למז'ור; מקצביות לקצב אטי יותר, שירתי; ובעיקר מעבר לאזורים שונים בהרמוניה. קטעי מעבר הפכו לחשובים יותר ויותר, כשהמלחינים החלו להקדיש יותר תשומת לב לקטעים אלה, הדגישו אותם, ואף בנו את המתח בציפיית שווא רק כדי להוביל את היצירה דרך קטע מעבר לכיוון חדש, במקום להגיע לפתרון המיוחל.
הסוגות של התקופה הקלאסית
בניגוד לתקופות אחרות במוזיקה, הקלסיציזם לא ניסה לשבור מוסכמות מוזיקליות. ייחודו בבהירות יצירותיו ובשכלול אמצעים מוזיקליים קודמים, תוך שימוש חסכני בהם. הסוגות העיקריות של המוזיקה הקלאסית הם הצורת-סונאטה, התמות והוריאציות, המינואט והטריו וכן הרונדו.
הסימפוניה
בצורתה המגובשת במאה ה-18, מכילה הסימפוניה ארבעה פרקים:
סגנון הסימפונה החל בווינה, והתפשט בכל הבמות המוזיקליות הרציניות - לרבות בחצר מנהיים. בחצר זאת פעלו מלחינים בני משפחת שטאמיץ, אשר הכניסו בסימפוניה מודולציות ומעברי טונאליות המכונות בשם 'טילי מנהיים'. מלחינים אלו הגבירו את הניגודים בין הצלילים הרכים לצלילים החזקים, ולמעשה המציאו את הקרשנדו והדקרשנדו.
מוצארט התרשם מאוד מהמוזיקה שהוא שמע במנהיים, וכן מצליל הקשת הראשון בסימפוניות הפריסאיות – ואלו באים לידי ביטוי בסימפוניה מס' 31 של מוצרט', ברה מז'ור. למרות הפורמליות של התקופה הקלאסית, אצל מוצארט קשה שלא להתרשם מהסבל המובע בסימפוניה מ' 40 או מהשלווה הטמונה בסימפוניה מס' 41 המכונה 'יופיטר'.
הסגנון הקלסי הגיע לשיאו בשש הסימפוניות האחרונות של מוצרט, ובתריסר הסימפוניות האחרונות של היידן. תשע הסימפוניות של בטהובן והסימפוניות של שוברט (הסימפוניה השמינית הבלתי גמורה, והסימפוניה הגדולה ב-אוט מג'ור) אמנם שייכות לתקופה הקלאסית, אבל הן מבשרות כבר את התקופה הרומנטית.
השפעות התקופה הקלאסית על מלחינים מאוחרים
ניתן לומר בביטחון שתקופות מוזיקליות לא נעלמות בבת אחת. מאפייניהן מוחלפים בהדרגה, עד אשר הסגנון הייחודי להן נראה מיושן. הסגנון הקלאסי לא מת באחת, אלא השתנה תחת משקל הנסיבות.
כבר אצל מוצרט וקלמנטי ניתן להבחין בצעדים ראשונים לקראת שימוש אחר בהרמוניה, שינויים שהמשיכו בעבודתו של בטהובן, והגיעו לשיא בעבודתו של פרנץ שוברט. שוברט, ומלחינים כמו ג'ון פילד, קארל מריה פון ובר ופליקס מנדלסון בצעירותו נמנו על "הרומנטיים הקלאסיים". קבוצה זו של מלחינים הושפעה מהסגנון הקלאסי ומהמלחינים הקלאסיים, עובדה הניכרת במבנים בהם השתמשו בעבודתם. זאת ועוד, הכלים שעמדו לרשותם כשהלחינו, הן מבחינת מגוון והן מבחינת מספרם, היו אותם כלים שעמדו לרשות המלחינים הקלאסיים.
עם זאת, הכוחות שהביאו לקיצו של הסגנון הקלאסי כבר הופיעו ביצירותיהם של המלחינים האלו. הכוח המניע שמוזכר לרוב הוא החדשנות ההרמונית, כפי שהוזכר, אך גם הנטייה לכתיבה עם ליווי רציף ואחיד קצבית היא מרכיב חשוב. הסונטה לאור ירח של בטהובן, בה שינויים במבנה הקצבי יוצרים את מרב הדרמה, בעוד שהמנגינה פשוט מרחפת לה ממעל, שימשה מודל והשראה לאינספור יצירות רומנטיות. עם הזמן ידיעה טובה יותר של יצירות העבר, רמתם העולה של המבצעים, המגוון ההולך וגדל של הכלים, התרחבותן של אגודות הקונצרטים, ועלייתו של הפסנתר תרמו למעבר הסופי לתקופה הרומנטית.
מתיחת קו ברור בין שתי התקופות היא בלתי אפשרית. חלקים ביצירתו של מוצרט בלתי ניתנים להבחנה בסגנונם ממוזיקה שנכתבה שמונים שנה לאחר מכן, ויצירות בסגנון הקלאסי המשיכו להיכתב עד למאה ה-20. אפילו לפני מותו של בטהובן היו מלחינים שהגדירו עצמם רומנטיים, והשתמשו בכרומטיות, למשל, יותר ויותר בראוותנות.
קרתגו
קרתחדשת (בפיניקית: 𐤒𐤓𐤕𐤇𐤃𐤔𐤕 (Qart-ḥadašt); כלומר "קרת חדשה" ; ביוונית: Καρχηδών), הידועה גם בשמה הרומאי קרתגו (בלטינית: Carthago; בערבית قرطاج או قرطاجة), הייתה עיר עתיקה לחופי הים התיכון, ממנה יצאה אימפריית קרתגו. העיר נוסדה על ידי מתיישבים פיניקים במהלך המאה ה־9 לפנה"ס, והייתה לעיר פיניקית מרכזית לאורך מאות שנים, שהגיעה לשיאה החל במאה ה־5 לפנה"ס, עד חורבנה בידי הרומאים ב־146 לפנה"ס. העיר יושבה מחדש על ידי הרומאים במאה ה־1 לפנה"ס, ושבה לשגשג כבירת הפרובינקיה הרומית אפריקה וכאחת הערים הגדולות באימפריה הרומית. חורבנה הסופי בא עליה בכיבוש הערבי בסוף המאה ה־7.
היסטוריה
רוב המידע אודות תולדות קרתגו מגיע ממקורות רומים ויוונים, עמים שהיו נתונים ביריבות כמעט מתמדת עימה, ועל כן הם חשודים בהטיה ובסילוף. חורבן העיר המוחלט בידי הרומאים במאה ה־2 לפנה"ס הותיר מעט מאוד מידע אודותיה ממקורות פונים.
ראשית קרתחדשת
העיר קרתחדשת נוסדה, לפי המסורת, על־ידי דידו (היא אֶלִיסָּה), אישה ממשפחת המלוכה הצורית שבעקבות הפיכת חצר ברחה מצור אל מעבר לים, לייסד את קרתחדשת – הקרת החדשה, בִתה ויורשתה של צור הקרת הגדולה. ייסוד העיר מתוארך ל־814/813 לפנה"ס. לפי הסיפור, דידו ברחה מאחיה מלך צור פיגמליון . היא הגיעה לחופי אפריקה, וכדי להימנע מנישואים למלך לוב, היא הקימה מוקד, כביכול לשם הקרבת קורבן, וזינקה אל הלהבות. הגרסה הרומית לסיפור הזה מופיעה באפוס "אינאיס" של ורגיליוס, שנכתב כנראה בין השנים 26–19 לפנה"ס, שם נקראת אליסה בשם "דידו". אנשי האזור שראו בצערה של דידו בעקבות התאלמנותה נענו לבקשתה להעניק לה שטח אדמה בגודל של עור שיפשטו משור מת. דידו חתכה את העור לרצועות דקות והקיפה עימן את גבעת בירסה, שטח אדמה אדיר עליו הקימה את העיר. דידו הפכה למלכת העיר. בשירת ה"אינאיס" מסופר שאניאס, פליט מלחמת טרויה, הגיע באניתו לקרתחדשת, דידו אירחה אותו והתאהבה בו, אך הוא זנח אותה למען הגשמת הייעוד שלו – ייסוד העיר רומא. כשדידו נכזבה ממנו, היא התאבדה על חרב ונפלה אל המוקד כשהיא חוזה שמעצמותיה יקום נוקם לרומאים, רמז למצביא חניבעל. מדידו יצאו שורה של "שופטים" ששלטו בעיר והנהיגו את צבאה. העיר עתידה הייתה לרשת את מעמדה של צור כעיר הפיניקית המרכזית, ולהיות מרכז התרבות הפיניקית מעבר לים. בכתובת קבורה מקרתחדשת נמצאו השמות "קרת" ו"קרתמשל", שמות בהם ה"קרת" (היא צור) משמשת כרכיב תאופורי, שנחשבה, כנראה, לאלוהות. בכתובות נדר מקרתחדשת נמצאו אנשים בשם "צר" (המופיע גם ב כשם פרטי), אולי על שם העיר; בכתובות אחרות מופיע הכינוי "בן צר", באחת מהן אותו בן צור היה "רב סופרים", והם אולי לא בנים של אדם בשם צור אלא בני העיר, שממנה ומצידון הובאו לקרתחדשת סופרים.
מעט מאוד ידוע על ימי העיר הראשונים, אך נראה כי עד המאה ה־6 לפנה"ס שילמה מס לשבטים הלובים שבשכנות לה. ייתכן כי נשלטה בידי מושל מצור ונסמכה על שכנתה הוותיקה והחזקה ממנה אוטיקה.