cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רכב קרבי משוריין
היסטוריה
בשנות ה־50 של המאה ה־20 כבר תוכננו שתי משפחות נגמ"שים ששינו את ההיסטוריה של הרק"ם: ה־M-113 האמריקני וה־BMP הסובייטי. במקביל, פותחו שריוניות (נגמ"שים אופניים) עבור שדות הקרב של אירופה, המקום בו שיערו אז שתתקיים עיקר לוחמת היבשה של עימות בין־גושי עתידי. שתי משפחות אלה של נגמ"שים הפכו לנגמ"שים הנפוצים בעולם. כל אחת מהן כללה עשרות ואריאנטים, דגמים, גרסאות ושיפורים. כלים אלה נמצאים גם היום בשירות צבאות שונים ברחבי העולם (כולל צבא ארצות הברית, צה"ל ועוד) אך נחשבים למיושנים ופגיעים.
בשנות ה־70 של המאה ה־20 פותחו תומ"תים ממוגנים, רכבי חילוץ והנדסה המבוססים על טנקים, טנקי גישור, טנקי־דחפור ועוד. בשנים אלה הופיעו בשדה הקרב רקטות נ"ט וטילי נ"ט, שהיוו איום מסוכן על כוחות השריון ונתנו לחיל הרגלים יכולת רחבה ומסוכנת להשמיד רק"מים ומטרות משוריינת. יעילותם של רקטות וטילי הנ"ט נגד חיל השריון הודגמה במלחמת יום הכיפורים, והללו מהווים עד היום איום רציני שמתכנני ומפעילי רק"ם חייבים להתמודד עמו. בעוד שטילי הנ"ט השתכללו והפכו לנשק מונחה יקר, המתמחה בחדירת שריון כבד של טנקי מערכה, רקטות הנ"ט - ובייחוד RPG-7 - זכו לתפוצה המונית והקנו לכל לוחם את היכולת לפגוע ולהשמיד מטרות משוריינות, אחרי אימון מועט בלבד.
בתגובה לכך, החלו שוב פיתוחים בשריון ובאמצעי המיגון, ביניהם: "בלטנים", תמרוני התחמקות, ניסויים בחומרים שונים ולא רק בפלדה (החל מאורניום מדולדל וכלה בכובהאם), תוספות שריון בנקודות תורפה ומיגון ריאקטיבי.
במאה ה־21 הבשילה טכנולוגיית המיגון האקטיבי בו מערכות טכנולוגיות מורכבות ומתוחכמות מגינות על הכלי על ידי מניעת הפגיעה של האיום, בין בהחטאה (בשל שיבוש מערכת ההנחיה) ובין בהשמדה פיזית של האיום לפני שיפגע בכלי. נכון ל־2017, מערכת ההגנה האקטיבית (הקשה) המבצעית היחידה לכלי רק"ם היא "מעיל רוח" הישראלית, המותקנת על טנקי המרכבה סימן 4מ ונגמ"שי נמ"ר ונמ"ר הנדסי.
עמוס פונקנשטיין
עמוס פוּנקנשטיין (9 במרץ 1937 – 11 בנובמבר 1995) היה היסטוריון ופילוסוף ישראלי, פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי. חתן פרס ישראל לחקר ההיסטוריה היהודית לשנת תשנ"ה (1995).
חייו ופועלו
פונקנשטיין נולד בשנת 1937 בתל אביב כבן למשפחה דתית. אביו, ד"ר יוסף פונקנשטיין, יליד בוצ'אץ' שבגליציה, אוסטריה, היה חניך בית המדרש לרבנים בברסלאו (1929–1933) ואוניברסיטת בזל (1933–1936), כיהן כמזכ"ל וסגן מנהל המכון למינהל ציבורי בירושלים. פונקנשטיין גדל בירושלים, ולמד בבית הספר הדתי "מעלה", אך כבר בנערותו יצא בשאלה. לאחר שחרורו מצה"ל, למד באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1958 נסע לגרמניה המערבית ללימודי דוקטורט בפקולטה לפילוסופיה של האוניברסיטה החופשית של ברלין. הדיסרטציה שלו (Gegenwartsbestimmung, Heilsplanbegriff und Entwicklungsgedanke im Geschichtsdenken des hohen Mittelalters), שהוגשה ב-1964, נסבה על בחינת התודעה ההיסטורית של ימי הביניים, תוך התמקדות בתיאור היחסים שבין חזון אחרית הימים והגאולה בדרך הטבע כרעיונות משלימים וההשוואה שהוא עורך בין תודעה זו לתודעה ההיסטורית המודרנית (ב-1965 התפרסמה כספר, בכותרת Heilsplan und natürliche Entwicklung).
את קריירת ההוראה שלו החל בשנת 1967 כמרצה להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). בסוף שנות ה-70 החל לחלק את זמנו בין UCLA ואוניברסיטת תל אביב, שבה היה מופקד על הקתדרה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע ע"ש יוסף וסיל מייזר, הקים ביחד עם פרופ' יהודה אלקנה את המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן וניהל אותו. במסגרת זו לימד את תולדות המדעים, תולדות המחשבה המערבית והיבטים שונים של תולדות ישראל. בשנת 1986 עבר לאוניברסיטת סטנפורד, שם הופקד על הקתדרה ע"ש דניאל א' קושלנד (Daniel E. Koshland) לתרבות והיסטוריה יהודית שנוסדה אז, והקים בה את התוכנית למדעי היהדות. כעבור שלוש שנים שב ל-UCLA, וב-1991 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (UC Berkeley), שם התמנה לפרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה ע"ש קורט (Koret) להיסטוריה יהודית.
בשנת 1985 זכה במלגת גוגנהיים למחקר התאולוגיה והדמיון המדעי מימי הביניים עד למאה ה-17 בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (אקול דה אוטז אטיד) בפריז. בשנת תשנ"ה-1995 זכה בפרס ישראל לחקר ההיסטוריה היהודית.
לצד פועלו האקדמי, מתחילת שנות ה-80 היה תומך פעיל של תנועת השלום בישראל והרבה לפרסם מאמרים ב"הארץ".
פונקנשטיין נפטר בברקלי שבקליפורניה ב-1995 בתום שנה של מאבק בסרטן הריאה, בגיל 58. היה פעיל בהוראה ובמחקר עד כחודש לפני מותו. הותיר אישה, אסתי, ושני ילדים מנישואיו הראשונים: יעקב ודניאלה.
רבים מתלמידיו בישראל ובארצות הברית המשיכו לעסוק בתחומי התמחותו, בהם: דוד ביאל, אמנון רז-קרקוצקין, אילן גור זאב, ג'רמי כהן, יוסף מאלי, אלון אלטרס, דוד אנגל, בת ציון עראקי קלורמן, לאה רושקובסקי, דורית טנאי, אברהם שוחר, יואל רמב"ם, רם בן שלום ורבים אחרים.
מחקריו
תחומי מחקריו של עמוס פונקנשטיין היו מגוונים: הוא חקר את ההיסטוריוגרפיה והתודעה ההיסטורית בקרב יהודים ונוצרים בימי הביניים ובעת החדשה, את הפולמוס הנוצרי נגד היהדות, פרשנות המקרא בימי הביניים, הזיקה בין תאולוגיה למדע, ואת תולדות המחשבה המדעית מאז התקופה ההלניסטית ועד ימינו.
Theology and Scientific Imagination from the Middle Ages to the Seventeenth Century
בספר זה פורש פונקנשטיין את הדיון התאולוגי והפילוסופי של ימי הביניים ומראה כיצד צמחו מתוך דיון זה במאה ה-17, המדע המודרני, התודעה ההיסטורית, והכתיבה ההיסטורית במשמעותה המודרנית. הספר בוחן את מכלול היבטיה של המחשבה במאה ה-17, על בסיס ניתוח שיטתי של המחשבה הפרה-מודרנית, תוך שהוא מבהיר גם את אופיו של המפנה וגם את הרקע התאולוגי של הפעילות המדעית. בכך תרם פונקנשטיין תרומה ייחודית לגישה שעוצבה במחקר עוד קודם לכן, אשר דחתה את התיאור ההיסטורי הפוזיטיביסטי, שהיה מבוסס על אבחנה בין מדע, כביטוי של ידע רציונלי, ובין דת, כסמל של דוגמטיות ודעות קדומות. פונקנשטיין דוחה את ההנגדה המקובלת בין דת למדע. הוא ראה מחד את הטענות המדעיות שעמדו בבסיס הדיון התאולוגי ומאידך את המרכיבים התאולוגיים במדע המודרני.
Perceptions of Jewish History
בספרו זה טוען פונקנשטיין כי ביסוד היהדות נטועה תודעה היסטורית עמוקה, שהלכה והעמיקה במהלך ימי הביניים, עת התעצם הפולמוס של היהדות למול הנצרות והאסלאם. הוא סובר שאף־על־פי שליהודים היה ביטחון בעתידם, בשל האמונה בכוח עליון המשגיח עליהם, הרי שהיו צריכים תמיד להצדיק את עברם. פונקנשטיין סובר כי עד המאה ה-19 חיפשו היהודים להצדיק את קיומם בגיבוש חשיבה היסטורית על עברם והם נשענו על המבדיל בינם לבין הגויים. התמונה התהפכה מקבלת האמנציפציה במאה ה-19, שאז חיפשו היהודים את המשותף להם ולעמי העולם. קובץ מאמרים זה התגבש סביב עמדותיו של פונקנשטיין כפי שהן באו לידי ביטוי במחלוקתו עם ההיסטוריון יוסף חיים ירושלמי בעניין היחסים שבין היסטוריה לזיכרון בתולדות ישראל, כאשר מול העמדה המפרידה בה נקט ירושלמי הציע פונקנשטיין את המושג "תודעה היסטורית" כדי להציב עמדת ביניים בין היסטוריוגרפיה מקצועית לזיכרון קולקטיבי, מושג התקף בין בישראל ובין בעמים, ותואם את הבנת ההיסטוריה בתקופה הטרום-מודרנית.
קישורים חיצוניים
עוד מפרי עטו:
רצח מלה מלבסקי
רצח מָלָה מלבסקי הייתה פרשת רצח שהתרחשה בישראל במרץ 1985. לאחר חקירה מאומצת ומשפט מתוקשר, הורשעו שתי נשים, חוה יערי ואביבה גרנות, ברצח תיירת. הרצח בוצע ממניעים של בצע כסף.
החקירה
במשך כמה חודשים לא חלה התקדמות בחקירה עד אשר נודע לאחותה של מלבסקי, שהייתה תושבת ישראל, שלמלה היה חשבון בבנק לאומי בתל אביב שהועבר לסניף בירושלים. משביקשה לקבל פרטים על אודות החשבון של אחותה, מצאה כי כל הכסף שהיה בו נמשך באמצעות ייפוי כוח שאותו חשבה למזויף, שכן כתב היד היה שונה מכתב ידה של אחותה המנוחה. עם דיווחה למשטרה על החשד שלה, נפתח כיוון חקירה חדש.
התגלה שחשבון הבנק של מלבסקי בירושלים התרוקן מהכספים שהיו בו, בסך של יותר מ-50 אלף דולר אמריקאי. נמצא שחוה יערי (אשתו של העיתונאי אהוד יערי באותה התקופה), שעבדה בבנק כיועצת לניירות ערך זרים, היא שטיפלה בחשבונות. המשטרה ערכה האזנות סתר ממושכות לטלפון שלה והחלה לטמון לה מלכודות, בשביל לקבל ראיות מוצקות שיאששו את החשד שהיא הרוצחת. שוטרת סמויה נשלחה אל מקום עבודתה ואמרה לה לתומה שהיא מוכרת לה. לאחר מכן התקשרה אותה שוטרת ליערי ואמרה לה שהיא יודעת מאין היא מוכרת לה – היא ראתה אותה עם הנרצחת מלבסקי. יערי, שחששה כי נתפסה, התקשרה מבוהלת לידידתה הירושלמית אביבה גרנות, רוקחת במקצועה, ואף הציעה לפגוע באישה שזיהתה אותה כביכול, באמצעות מחבת. כך היו למשטרה ראיות שהשתיים היו מעורבות ברצח.
יערי וגרנות נעצרו והכחישו בחקירתן את מעורבותן, אולם בהמשך החקירה נשברה גרנות, הודתה במעורבות ברצח וסיפרה כי יערי ביצעה אותו, בסיועה. הודאתה של גרנות הובילה להחלטת המשטרה לעמת בין השתיים. בעימות נתגלע סכסוך ביניהן והן הטיחו האשמות זו כלפי זו. תוך כדי כך מסרו למשטרה פרטים רבים שתאמו את הממצאים בזירת הרצח, ובכלל זה ראיות חותכות למעורבותן שעליהן התבסס חלק מרכזי של כתב האישום. התברר שיערי וגרנות גרו באותו הבניין בירושלים, וכך התיידדו ופעלו יחד לגניבת כספה של מלבסקי, שאותו בזבזו בקניית מוצרים שונים. אחד הגורמים שליבו את הכעס בין השתיים נבע מכך שגרנות גילתה תוך כדי החקירה שחברתה יערי העבירה לה רק סכום כסף קטן יחסית מתוך כספה של מלבסקי, 5,000 דולר, ואת היתר לקחה לעצמה. אמצעי התקשורת באותה התקופה עסקו רבות בשאלה מי מהשתיים היא הרוצחת ומי סייעה ברצח. גרנות הוצגה אז כאישה המשפיעה, ואולם ראש צוות החקירה מישל חדד (שגם כתב ספר על הפרשה) סבור שיערי היא הרוצחת ושגרנות סייעה לה.
המשפט
משפטן של השתיים נפתח ביוני 1986 והתנהל בבית המשפט המחוזי בתל אביב לפני השופטים חנה אבנור, ישראל גלעדי ויוסף גולדנברג. התובעת במשפט הייתה פנינה דבורין.
במהלך המשפט התברר שמלבסקי הייתה תושבת ארצות הברית שמיעטה להגיע לישראל ולקוחה בבנק לאומי בתל אביב. חוה יערי טיפלה בחשבון מטבע החוץ שלה. לאחר שיערי עברה לעבוד בבנק הפועלים היא הצליחה לשכנע את מלבסקי, שהתיידדה עימה, להעביר את חשבונה לבנק הפועלים. כשהגיעה מלבסקי לארץ היא גילתה שכספה נמשך מחשבון הבנק שלה ללא ידיעתה, וכשנודע ליערי שמלבסקי החלה בניסיונות לברר היכן כספה, היא החליטה בשיתוף ידידתה גרנות, לרצוח אותה. השתיים פיתו את מלבסקי לנסיעה משותפת, יזומה מראש, ובהגיען סמוך לשדה דב החלו להתעלל בה עד שמתה. אחת מהן פצעה את מלבסקי באמצעות חבטת מערוך חזקה בראשה, ולאחר מכן הן דחפו אותה מהמכונית ואז דרסו אותה, וריטשו את גופה כמה פעמים וכך הביאו למותה. עד היום לא ברור מי משתיהן היא שהכתה במערוך, כי כל אחת מהן האשימה את האחרת. אחרי שווידאו את מותה הסתלקו יערי וגרנות מהמקום.
בחקירה בבית המשפט הוצג לפני הנאשמות המערוך שבאמצעותו הוכתה מלבסקי.
הרצח עורר הד תקשורתי רב, הן בגלל מעשה הרצח עצמו, שהיה מזעזע וחמור, הן בשל העובדה שיערי הייתה אשתו של כתב הטלוויזיה אהוד יערי ושהיא וגרנות היו נשים מהמעמד הבינוני, נטולות רקע עברייני. הזעזוע גבר כיוון שהרצח נעשה בעבור בצע כסף, בידי נשים מבוססות כלכלית: גרנות הייתה בעלת בית מרקחת, ויערי הייתה פקידה בבנק. לאחר שהורשעה חוה אהוד יערי התגרש ממנה בשל הרצח.
על השתיים הוטל ב-1987 מאסר עולם. בפסק הדין כתבו השופטים על יערי וגרנות: "הרצחתן וגם ירשתן?". ב-1989 נדחה ערעורן לבית המשפט העליון.
המאסר ואחריו
לאחר קציבת עונשן של גרנות ושל יערי בידי נשיא המדינה עזר ויצמן, ולאחר ניכוי שליש על התנהגות טובה, שוחררו השתיים ממאסר אחרי כ-14 שנים, בשנת 2000. לקראת שחרורה התראיינה גרנות לכתב וואלה! שלומי בוצ'צ'ו. בכותרות נכתב שהיא התחרטה, אך בגוף הריאיון סיפרה שעברה טיפול מרפאתי פסיכולוגי, שלדעתה הפשע נבע רק מטמטום, ושניתקה כל קשר עם יערי. על פי הכתבה, הסיבה לשחרורן המוקדם הייתה התנהגות טובה.
גרנות נפטרה ב-18 בדצמבר 2015. באותו היום פורסם באתר ynet ריאיון עם חוה יערי שבו היא לא הביעה חרטה, וטענה שגרנות השפיעה עליה. עוד טענה שגרנות עסקה בגניבת כסף לאחר שהשתחררה. לעומת זאת, בתגובות לכתבה חשף אחד הסוהרים שבעת המאסר הייתה גרנות אסירה למופת, ואילו יערי חברה לגיתית איזראלוב, אשר רצחה את בעלה כדי לקבל את כספי ביטוח החיים, והן ניסו באופן שיטתי להפליל קצינה וסוהרים בעלילות שווא. לטענתו, היה החוקר של הפרשה תחת צו בית משפט. איזראלוב שוחררה מהכלא כשלושה חודשים לפני יערי. בשנת 2003, שלוש שנים לאחר שחרורה, תבעה יערי את בעלה לשעבר אהוד בטענה שעשק אותה.
יערי ממשיכה להכחיש את מעורבותה ברצח.
תיעוד הפרשה והשפעה תרבותית
ב-1987 פרסם העיתונאי גבריאל שטרסמן את ספרו "המערוך: פרשת הרצח של מלה מלבסקי". הספר, בהוצאת כנרת, עוקב אחרי פרשת הרצח של מלבסקי מתחילתה ועד סופה.
ב-1992 פרסם עו"ד מישל חדד, שהיה החוקר הראשי של הפרשה, את הספר "נשים רוצחות" שמתאר את הפרשה מזווית הראייה שלו כחוקר.
ב-2018 שודר בערוץ עשר תחקיר של איילה חסון על הפרשה. לתחקיר התראיין גם פקד (בדימ') עו"ד מישל חדד, שחקר את תיק הרצח.
ב-16 בספטמבר 2018 שודר בקשת 12 הסרט "רוצחות מבית טוב" על חקירת הרצח. בסרט התראיינו החוקרים של אותה פרשה ואישים נוספים שהיו קשורים אליה, ושובצו בו קטעים מבוימים. את דמותה של יערי גילמה נתי קלוגר ואת דמותה של גרנות גילמה עירית נתן בנדק. למחרת שודר בקשת 12 ריאיון עם חוה יערי ולאחריו עימות בינה ובין פקד חדד.
בסוף שנת 2021 פורסם כי התיאטרון הקאמרי יעלה מחזמר סאטירי בשם "חווה ואני", שיתבסס על הפרשה.
שירות הביון הלאומי (קניה)
מקורו ב"אגף המיוחד", מחלקת משטרה ארצית אשר נוצרה ב-1952 תחת ממשל האימפריה הבריטית. בין היתר הוא סיפק את המודיעין הנדרש לדיכוי ההתקוממויות במאו מאו.
בשנת 1998 קיבל הארגון את שמו הנוכחי.
מבנה
שירות הביון מחולק לשבע חטיבות:
אברהם מחרז
אברהם מחרז (22 בדצמבר 1947 - 5 בפברואר 2001) היה פרופסור להנדסת תעשייה וניהול. כיהן בתפקידים אחדים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בהם סגן הרקטור, דיקן בית הספר לניהול וראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול. בנוסף, היה חבר המועצה להשכלה גבוהה, שימש יועץ אקדמי במכללה האקדמית ע"ש פנחס ספיר ובאוניברסיטה הפתוחה.
ביוגרפיה
אברהם מחרז נולד בחיפה בסוף 1947. מקור שם משפחתו בעיר חרז שבספרד, שם התגוררה משפחת אביו. את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. למד סטטיסטיקה וכלכלה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית (תואר ראשון) וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית (תואר שני). את תואר הדוקטור קיבל באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבארצות הברית, על עבודה בהנחיית ג'ארד קוהון. עם סיום הדוקטורט הצטרף למחלקת הנדסת תעשייה וניהול של אוניברסיטת בן-גוריון. בגיל 38 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון.
תחביבו של מחרז היה כדורגל - במשך השנים עסק בפרשנות כדורגל בערוצים שונים, בהם הערוץ הראשון, "רדיו דרום" ותוכנית "שירים ושערים". כיהן כחבר הנהלת הפועל באר שבע בשתי קדנציות, תחת צורי דבש ואליהו ז'ינו.
בשנת 1996 נמנה עם מייסדיו של בית הספר לניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (כיום הפקולטה לניהול), והיה לדיקן הראשון עד פטירתו בשנת 2001. במהלך כהונתו נוסדו תוכנית ה-MBA לבכירים וחמש מחלקות לימוד לתארים בתחומי הניהול: ניהול מלונאות ותיירות (תואר ראשון), מנהל עסקים (תואר שני), ניהול (תואר ראשון), מנהל ומדיניות ציבורית (תואר שני), וניהול מערכות בריאות (תואר שני). כמו כן הוקם מרכז בנג'יס ליזמות ולניהול היי-טק.
מחרז נפטר ב-5 בפברואר 2001 ממחלת הסרטן, בהיותו בן 53. הוא הותיר אחריו אשה ושלושה ילדים ונקבר בעיר הולדתו.
מאז פטירתו נערך לזכרו, מדי שנה, יום עיון באוניברסיטת בן-גוריון, שבמהלכו מחולקות מלגות על שמו לדוקטורנטים מצטיינים. כמו כן, מחולקות מדי שנה מלגות על שמו לסטודנטים מצטיינים במכללה האקדמית ספיר ובמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון. בבאר שבע נקרא רחוב על שמו.
יחסי וייטנאם–קטר
יחסי וייטנאם–קטר הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לבין מדינת קטר.
סקירה כללית
לקטר יש מערכת יחסים ידידותית עם וייטנאם, כמו כל מדינות העולם הערבי. במקרה הקטרי הקשר נוצר כתוצאה מקשרים חזקים של קטר עם מספר מדינות מ-ASEAN. בעקבות הרפורמה הכלכלית שקטר עברה ב-1986, וייטנאם הפכה ליעד מרכזי חדש למשקיעים הקטריים. שלא כמו ההשקעות של איחוד האמירויות הערביות, המשקיע הערבי הגדול ביותר בווייטנאם, ההשקעות הקטריות בווייטנאם מתמקדות בחקלאות, באנרגיה, ובייצוא וייבוא סחורות ממדינה אחת לשנייה. הסחר בין שתי המדינות תואר כמשמעותי בידי השגריר הקטרי בווייטנאם.
יותר מ-10,000 אזרחי וייטנאם מתגוררים בקטר.
Convorbiri literare
Convorbiri literare ("קוֹנבוֹרבִּיר ליטֶרארֶֶה" - בתרגום לעברית: שיחות ספרותיות) הוא כתב עת ספרותי רומני שנוסד על ידי חברי החוג ז'ונימיה ושימש שנים רבות כביטאונם.
כתב העת הופיע לראשונה ב-1 במרץ 1867 ביאשי, והמשיך להופיע שם עד 1886. מ-1886 ועד 1944 הופיע כתב העת בבוקרשט, תחילה בעריכתו של יאקוב נגרוצי ולאחר מכן בהנהגת ועד מורכב מתלמידיו של טיטו מאיורסקו.
בין המפרסמים מיצירותיהם בכתב עת זה נמנו: מיכאי אמינסקו, שפרסם בו את מרבית שיריו, יון קריאנגה שפרסם את שלושת החלקים הראשונים של "זכרונות" וגם סדרה של אגדות, יון לוקה קאראג'אלה, שפרסם בו את מרבית הקומדיות שלו, יואן סלאביץ', וסילה אלכסנדרי, ג'ורג'ה קושבוק, אוקטביאן גוגה ורבים אחרים מהדמויות הספרותיות הבולטות של התקופה.
הסדרה החדשה
החל מינואר 1996, ביאשי, התחיל כתב העת להופיע מחדש בכל 20 לחודש, בפורמט טבלואיד. כתב העת שייך להתאחדות הסופרים מרומניה והעורך הנוכחי הוא קסיאן מריה ספירידון (Cassian Maria Spiridon).
פרס סמי רוהר
פרס סמי רוהר לספרות יהודית (באנגלית: Sami Rohr Prize for Jewish Literature) הוא פרס שנתי בסך מאה אלף דולר. הפרס מוקיר את התרומה הייחודית של סופרים בני זמננו בכתיבה על נושאים יהודיים ערכיים ומיועד לעודד ולקדם כתיבה טובה במיוחד בנושאים הקשורים ליהדות. בכל שנה מוענק הפרס לסופר המתחיל שעבודתו הדגימה חשיבה מקורית והוכיחה כי הוא בעל פוטנציאל עתידי. הסופר חייב לכתוב ספר באיכות יוצאת דופן המעורר עניין ועוסק במובהק בנושאים יהודיים. בכל שנה מתחלף הפרס בין כתיבת ספר עיון וסיפורת.
הפרס חולק לראשונה ב-2007, לכבוד יום הולדתו ה-80 של סמי רוהר, נדבן יהודי, ונוסד על ידי ילדיו ונכדיו כהוקרה לאהבת חייו לספרות יהודית. בנוסף יסדה המשפחה גם את "Sami Rohr Jewish Literary Institute", מכון שמטרתו קידום ועידוד הכתיבה בנושאים יהודיים.
הזוכים נקבעים על ידי ועדת פרס עצמאית ונפרדת.
שייטת הים הכספי
שייטת הים הכספי (ברוסית: Каспийская флотилия ВМФ России) היא שייטת הצי הרוסי שספינותיה משייטות במימי הים הכספי. בסיס השייטת נמצא באסטרחן וזוהי השייטת החזקה ביותר בים הכספי. בסיסי המשנה של היחידה נמצאים במחצ'קלה ובכספייסק (כ-15 ק"מ ממחצ'קלה). בשנת 2017 הוחלט על הרחבה משמעותית של בסיס בכספייסק והפיכתו לבסיס הראשי של השייטת. עבודות בנייה מתוכננות להיסתיים בשנת 2020. נכון לשנת 2021 הסתיימו שלבים ראשונים של בניית הבסיס החדש. לאחר סיום העבודות הוא יהיה מותאם לעגינה של 54 ספינות.
היסטוריה
שייטת הים הכספי הוקמה על ידי פיוטר הגדול בנובמבר 1722 כשטבילת האש הראשונה שלה הייתה במלחמת רוסיה–פרס (1722–1723) שבמהלכה הצליחה השייטת לכבוש שורת מבצרים בחוף הים הכספי ולהביס את הצי הפרסי במהלך מבצעים לכיבוש דרבנט ובאקו. בהתאם לתנאי הסכם גוליסטן האימפריה הרוסית קיבלה בלעדיות על אחזקת צי צבאי בים הכספי. מ-1867 ועד 1992 הבסיס העיקרי של השייטת היה בבאקו. ב-1918, בעיצומה של מלחמת האזרחים ברוסיה הגיעו האנגלים לבאקו ומרבית מספינות השייטת הושמדו ולכן הועבר בסיסה לפטרובסק, באותה תקופה הייתה השייטת כחלק מהצי הלבן של הצבא הלבן. ב-1920 השייטת חזרה לבאקו ושם ישבה עד להתפרקות ברית המועצות. באוגוסט 1941 השייטת נטלה חלק במבצע משולב עם חיל הנחתים וחיל הצנחנים במבצע לכיבוש איראן, יחד עם צבא בריטניה, והשייטת עגנה לעיתים קרובות גם בפהלוואי, נואושהר ובנדר-שך שבצפון אירן ולחופי הים הכספי. ב-1992 אוניות שייטת הים הכספי חולקו בין מדינות חבר המדינות שבים הכספי ושייטת הים הכספי הרוסית עברה לבסיס הימי באסטרחן.
שייטת הים הכספי משמשת כיום כשייטת עזר למבצעי אכיפה של משמר החופים הרוסי במסגרת המאבק בציד לא חוקי של הדיג באזור הים הכספי והרצון לשמור על הסחר החוקי בקוויאר. השייטת מחזיקה בצי אוניות כשהישנות שבהן נבנו בשנות ה-80 והחדשה שבהן היא אוניית המשמר "טטרסטן" שנכנסה לשירות ב-2003.
לאחרונה החל תהליך חידוש ספינות השייטת והיא אמורה להכיל כ-90% אוניות משמר מודרניות, ביניהן ספינת התותחים הקטנה "בּוּיאן", שאב טיפוס שלה יצא ב-2006. ב-2010 שלב המודרניזציה בשייטת התקדם עוד שלב כאשר הוחל בבניית הסטי"ל "בּוּיאן-M". בשנת 2020 בבסיס החדש בקספייסק נכנסה לשימוש מבצעי מערכת חדשה להגנה מבוססת על טילים.
בשנת 2015 במסגרת המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה ספינות השייטת שיגרו טילים לאזור סוריה. בשנת 2022 ספינות השייטת שיגרו טילים מדגם 3M-54 Klub לאוקראינה.
הרכב הצי
הרכב הצי (נכון לשנת 2020):
יחידות יבשתיות:
זינגר
זינגר (בכתיב יידי: זינגער; בכתיב לטיני: Singer) הוא שם משפחה גרמני-יידישאי שפירושו 'זמר' או 'פייטן'.
{{פירושונים|
ראו גם
שמות במשמעות דומה: }}
מקדשי אבו סימבל
אבו סימבל (בערבית: أبو سمبل או أبو سنبل) או איפסמבול הוא אתר ארכאולוגי ביישוב אבו סימבל  בקרבת הגבול מצרים־סודאן, הכולל שני מקדשים מתקופת השושלת ה־19 במצרים העתיקה, אשר נחצבו בסלע בנוביה. המקדשים נבנו במאה ה־13 לפנה"ס על ידי רעמסס השני. האתר כולל מקדש גדול המוקדש לרעמסס השני ומקדש קטן יותר צפון מזרחית לגדול המוקדש לאשתו החשובה של רעמסס, נפרטרי ולאלה חתחור. אבו סימבל הוכר בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית.
בנייה
מקדשים אלה הוקמו בידי הפרעונים סתי הראשון ורעמסס השני, בין השנים 1284 לפנה"ס ל־1264 לפנה"ס לערך. המקדשים הוקמו לזכר המלחמה עם החיתים בקרב קדש על האורונטס בשנת 1289 לפנה"ס לערך, שהסתיימה ללא הכרעה צבאית, אבל המצרים הציגו אותה כניצחון. הקומפלקס המדובר הוא אחד משישה מקדשים חצובים בסלע שנבנו בנוביה במהלך כהונתו של רעמסס השני, אשר נבנו על־מנת להרשים את שכנותיה הדרומיות של מצרים וכן לחזק מחדש את הדת במצרים. האתר נחשף בשנת 1817 על ידי ג'ובאני בלזוני.
מיקום מחדש
בשנת 1959 החל מבצע תרומות בינלאומי לשימור המבנים בנוביה. השרידים הללו, שהם הדרומיים ביותר לאותה ציוויליזציה מצרית עתיקה, נמצאו תחת סכנה ממשית בעקבות הצטברות מי הנילוס מדרום לסכר אסואן (אשר נבנה בדיוק למטרה זו – אגירת המים מדרומו). מבצע ההצלה של מקדשי אבו סימבל החל ב־1964, ועלותו נאמדת בכ־40 מיליון דולר. בין 1964 ו־1968, האתר כולו נחתך לבלוקים גדולים, פורק וכונס מחדש באתר חדש – 65 מטר גבוה יותר ו־200 מטר הרחק מהנילוס על־מנת להצילו משקיעה באגם נאצר בשעה שזה הלך והתמלא מאחורי הסכר, באחד המבצעים שנמנה עם ההישגים הגדולים והחשובים ביותר של ההנדסה הארכאולוגית בימינו. אחת התוכניות הראשונות לשימור המקדשים הייתה בנייה של חלון זכוכית ענק שיקיף את המקדשים מכל עבריהם ולתוכם אפשר יהיה להוריד תיירים דרך פתח עילי, אך תוכנית זאת לא מומשה.
המקדש הקטן באבו סימבל
מקדש זה הוקדש למלכה נפרטרי אשתו החשובה של רעמסס השני ולאלה חתחור. המקדש שוכן 100 מטר צפון־מזרחית למקדש הגדול. זו הייתה הפעם השנייה בהיסטוריה של מצרים העתיקה שמקדש הוקדש למלכה, הפעם הראשונה הייתה המקדש שאחנתון בנה לאשתו נפרטיטי. על אחת הקשתות במקדש רשומה הכתובת
על קשת אחרת רשומה הכתובת הבאה:
בחזית המקדש במרכזו נמצא הפתח למקדש, מכל צד ניצבים שלושה פסלים ענקיים בגודל מעל 10 מטר. במרכז של כל שלישית פסלים נמצא פסל ענק של נפרטרי, הפסלים זהים בגודלם לפסלי רעמסס השני. דמותה של נפרטרי מוצגת מחזיקה בידה כלי נגינה סיסטרום (רעשן), לבושה בשמלה ארוכה, ועל ראשה עיטור האופייני לאלה חתחור, קרני פרה המקיפים את גלגל השמש. בתוך המקדש נמצא היפוסטיל הנתמך על ידי שישה עמודים, המעוטרים על ידי סצנות המראות את נפרטרי משקשקת בסיסיטרום יחד עם האלים הורוס, ח'נום וח'ונסו ועם האלות חתחור, איזיס, מע'ת, מות ותאורת.
כתובות לא מצריות באתר
בנוסף לכתובות מצריות עתיקות, נחרטו על רגלי פסלי המלכים באתר גם כתובות יווניות ופיניקיות. באחת הכתובות ניכרת השפעת הארמית על חלק מהאותיות. חמש כתובות אחרות מוקדשות ל"ר לחמס" (קיצור של "רבים ליעחמס") בעלי שמות פיניקיים, שייתכן שמקושרים, לפי תארוך הכתובות, צורת הכתב, מיקומן והקשרן, למושבה הצבאית היהודית ביב. אריסטיאס מספר כי גדודים יהודים נלמחו בצבאות המצרים נגד כוש באותה תקופה. הכתובות היווניות באתר מספרות שהחילות המצריים שיצאו מיב כללו שלושה גדודים: מצריים, יוונים ו"לועזים" (αλλογλοσσοι, דוברי שפות זרות), וכן נזכרו בהן המפקדים היוונים. נחום סלושץ סבר שבגדוד ה"לועזי" שרתו כנענים (פיניקים) וישראלים, והכתובות הכנעניות מהאתר מגלות טפח קדום מהמושבה היהודית ביב.
כתובות המפקדים הכנענים הן:, ו,  ו.
חואן מררו פרס
חואן מררו פרס (בספרדית: Juan Marrero Pérez, 8 בדצמבר 1905 - 14 בפברואר 1989) היה כדורגלן ומאמן ספרדי שנודע בכינוי אילריו (Hilario). הוא שיחק בעמדת הקשר מתחילת שנות ה-20 ועד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, והוא ייצג את מדינתו במונדיאל 1934. בהמשך אימן במשך כשני עשורים מספר קבוצות, במשך רוב הזמן בליגה השנייה בספרד.
קריירה
אילריו נולד וגדל בלאס פאלמאס שבאיים הקנריים והוא החל את הקריירה שלו במועדון המקומי פורטניו. בהמשך עבר לריאל קלוב ויקטוריה כדי למלא את תפקידו של חוסה פדרון שעבר לאספניול. כאשר הוקמה הליגה הספרדית לקראת 1929, התעניינו בשירותים דפורטיבו לה קורוניה וברצלונה, ולבסוף החליט לעבור לדפורטיבו, שעמדה לשחק בליגה השנייה. אוהדי הקבוצה סירבו לקבל את עזיבתו של השחקן האוהב עליהם וניסו למנוע זאת, אך אילריו התחפש לאישה כדי להתחמק החוצה בספינה מהאיים הקנאריים לכיוון לה קורוניה. קבוצתו המקורית, ויקטוריה, התלוננה על המעבר להתאחדות הכדורגל והיא אכן קבעה שהמעבר לא חוקי ושאסור לו לשחק בדפורטיבו, ובכל זאת הוא נשאר שם ושיחק כרגיל. גם ברצלונה הצטרפה לתלונות של ויקטוריה, ועיתונות הספורט תמכה בטענתם. אף על פי כן, בחודש מרץ יצאה בהצהרה שונה והודיעה שהמעבר חוקי, והטילה קנס כבד על ויקטוריה על כך שקיבלה סכום כסף על המעבר מבלי שההסכם יהיה רשמי וקנס קל על דפורטיבו לה קורוניה על כך שניהלה משא ומתן עם השחקן ישירות ולא דרך המועדון.
הן ויקטוריה והן ברצלונה לא ויתרו על מאמציהן וביקשו להביא את הסוגיה לישיבה השנתית של התאחדות הכדורגל ביולי. הדיון הציבורי סביב השחקן בתקופה זו משך אליו תשומת לב רבה, ואנשים רבים מכל רחבי ספרד הבחינו ביכולותיו כשחקן. לבסוף, ההחלטה באספה הייתה שאילריו יישאר שחקן של דפורטיבו לה קורוניה, והוא שיחק עם הקבוצה בליגה השנייה בשנתיים הבאות.
ב-1931 ביצעה דפורטיבו לה קורוניה את ההעברה הגדולה בתולדותיה, כשהעבירה את אילריו לשורות ריאל מדריד, מהקבוצות הבכירות במדינה, תמורת 100 אלף פסטות. בריאל מדריד שיחק במשך 5 שנים לצד בכירי הכדורגל הספרדי באותה עת, כגון ריקרדו זאמורה, סיריאקו ארסטי, חסינטו קינקוסס ולואיס רגיירו. כבר עם הגעתו לקבוצה, עזר לה לזכות בשתי אליפויות רצופות, הראשונות בתולדותיה, כשהוא כובש 5 שערים בכל אחת משתי העונות. ב-1934 זכה עם הקבוצה בגביע הספרדי, כשבמשחק הגמר נגד ולנסיה כבש את שער השוויון בדרך לניצחון 2 - 1 וזכייה בתואר. העונה הבאה, עונת 1934/1935, הייתה עונת השיא של אילריו, בכך שכבש 10 שערים ב-22 משחקי ליגה בהם שותף, אך ריאל מדריד סיימה כסגניתה של האלופה ריאל בטיס.
במשך תקופתו במדריד זכה אילריו לייצג את מדינתו במדי נבחרת ספרד. ב-9 בדצמבר 1931 ערך את הופעת הבכורה במדיה, במשחק ידידות נגד באצטדיון הייבורי בו ספרד הובסה 7 - 1. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1934 שנערך באיטליה, אם כי אילריו לא שיחק באחד משני משחקיה של ספרד, שהודחה ברבע הגמר על ידי. ב-24 בינואר 1935, בהופעתו השנייה והאחרונה במדי הנבחרת, כבש שער ועזר לקבוצתו לנצח את 2 - 0 במשחק ידידות.
ב-1936 הצטרף לוולנסיה כדי לשחק עמה בגביע הספרדי. הוא שיחק בשני משחקיה בגביע, אך היא הודחה עוד לפני שמינית גמר הטורניר על ידי אספניול. בהמשך השנה פרצה מלחמת האזרחים, ובזמן המלחמה עבר להתגורר בלה קורוניה שבחבל גליסיה, שם השתתף במשחקי ידידות מעטים. אחד הסיפורים הידועים מתקופת המלחמה היה שכשחברו של אילריו, השוער פאקו טריגו היה בבר בעיר, חיילים פשיסטים, מהצבא של פרנסיסקו פרנקו, נכנסו לבר ורצו לעצור אותו. כשהם החלו ללוות אותו החוצה, נכנס אילריו פנימה, והחיילים זיהו אותו כשחקן המפורסם שייצג את המדינה במונדיאל וביקשו ממנו חתימות. אילריו הבין שחברו בצרה ולכן הציג אותו בתור "השוער המפורסם מסנטנדר". החיילים חשו נבוכים ומבוישים, התנצלו וביקשו עוד חתימה בדרך החוצה.
באמצע עונת 1944/1945 מונה אילריו למאמנה של ראסינג פרול מליגת המשנה, עמה סיים את העונה במקום ה-10. בעונת 1945/1946 שב לאמן את דפורטיבו לה קורוניה, שירדה חזרה לליגה השנייה. עמו כמאמן היא עלתה פעם נוספת לליגה הבכירה כשסיימה במקום השני בליגה, אך בעונה הבאה הקבוצה כשלה והוא עזב את תפקידו במועדון עוד בדצמבר, כשאת העונה הקבוצה סיימה במקום לפני האחרון וירדה ליגה. כבר בפברואר 1947 שב לראסינג פרול לקדנציה שנייה. ראסינג פרול שרדה בקושי רב בליגה השנייה, סיימה רק נקודה מעל למקום ה-12 שמוביל לפלייאוף על המקום בליגה. עונת 1947/1948 הייתה מוצלחת הרבה יותר עבור אילריו וקבוצתו, שהגיעה עד למקום השלישי תוך התבססות על יכולת גבוהה של החלוץ חוסה קאירו, שהבקיע 26 שערים במהלך העונה. אולם, העונה הבאה הייתה קשה במיוחד עבור ראסינג פרול, ולאחר 6 הפסדים רצופים בליגה אילריו פוטר.
בעונת 1949/1950 אימן את ז'ירונה, גם היא מהליגה השנייה, והוא הדריך אותה עת סיימה במקום ה-9, במרכז הטבלה. לאחר מכן שב לאיים הקנאריים, שם גדל, והוא אימן את לאס פאלמס ב-1951. בהמשך אימן לתקופה קצרה את טנריפה ואז הצטרף לצוות המקצועי של דפורטיבו לה קורוניה. בעונת 1958/1959 הפך באופן זמני למאמן הקבוצה עד סוף העונה והיא סיימה במקום השביעי בליגה השנייה. באמצע העונה הבאה שב לראסינג פרול לקדנציה שלישית גם אצלה, אך היא ירדה לליגה השלישית מהמקום האחרון בסוף העונה.
פאולה דל מדיקו
פאולה דל מדיקו פליקס (בגרמנית: Paola del Medico Felix; נולדה 5 באוקטובר 1950) היא זמרת שווייצרית.
ביוגרפיה
פאולה היא ילידת סנט גאלן, היא שרה בעיקר בשפות גרמנית וצרפתית. פאולה ייצגה את שווייץ באירוויזיון 1969 עם השיר "Bonjour, Bonjour" (בעברית: שלום שלום), שהגיע למקום החמישי.
ב-1980 ייצגה את שווייץ באירוויזיון בפעם השנייה עם הישר "Cinéma" (בעברית: קולנוע), אשר הגיע למקום הרביעי.
בין השנים 1981 ו-1990 התארחה בתוכנית הגרמנית "Verstehen Sie Spaß", תוכנית המתבססת על מצלמה נסתרת, בערוץ ARD יחד עם בעלה קורט פליקס.
היא התמודדה על ייצוג את גרמניה בתחרות האירוויזיון 1982 עם השיר "פיטר פן", אך בגמר הלאומי סיימה במקום השני אחרי ניקול שזכתה גם באירוויזיון עצמו.
טום וג'רי: אגדת מפצח האגוזים
טום וג'רי: אגדת מפצח האגוזים (באנגלית: Tom and Jerry: A Nutcracker Tale) הוא סרט אנימציה אמריקאי לילדים מסוגת קומדיה ופעולה, אשר מבוסס על דמויות האנימציה "טום וג'רי" שיצרו ויליאם האנה וג'וזף ברברה עבור MGM ועל הבלט "מפצח האגוזים" של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי. הסרט הופק על ידי "האחים וורנר הנפשה" ו-"Turner Entertainment", ובוים ונכתב על ידי ספייק ברנדט וטוני קרוון. הסרט מספר על טום החתול וג'רי העכבר נכנסים לתוך עלילת הבלט המפורסם "מפצח האגוזים". אורך הסרט הוא כ-47 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן: עברית ואיטלקית). זהו סרטו האחרון של ג'וזף ברברה אשר נפטר ב-18 בדצמבר 2006.
הסרט הופץ על DVD ב-2 באוקטובר 2007. בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 2007 ב-DVD.
תקציר העלילה
טום החתול וג'רי העכבר נכנסים לתוך עלילת הבלט המפורסם "מפצח האגוזים" בו הבמה משתנה לארץ מושלגת יפהפייה והצעצועים מתעוררים לחיים, ביניהם: נלי סוסת הפוני, השדון פולי והבלרינה מתיבת המוזיקה איתה ג'רי רוקד. אולם החתולים חוטפים את הבלרינה ואת כל הצעצועים, כעת ג'רי יחד עם חבריו טאפי ונלי ופולי מחפשים את בונה הצעצועים על מנת לשחררם מפני טום והחתולים.
מדבבים בעברית
במאי הדיבוב בעברית היה עמיחי בר טוב, ומפיקת הדיבוב בעברית הייתה אסנת סדן.
הסרט בישראל
הסרט הופץ לראשונה בישראל בשנת 2007 ב-DVD.
לה קרואה
לה קרואה (בצרפתית: La Croix, בתרגום: הצלב) הוא יומון צרפתי, המופיע החל משנת 1880. הוא נמצא מאז בבעלות קבוצת באיאר פרס (Bayard Presse). העיתון הוקם על ידי קונגרגציית (קהילת) מסדר האוגוסטינים האסומפסיוניסטים ורואה את עצמו מייצג השקפה נוצרית וקתולית. עמדותיו הפוליטיות התפתחו לאורך השנים. מושבו הוא ביישוב מונרוז', שהוא חלק מהמטרופולין פריז הגדולה. מייסדיו, עמנואל ד'אלזון וונסאן דה פול בָּאִי, הקימו אותו במתכונת של ירחון, אך החל מ-16 ביוני 1883 הפך ליומון. בשנת 2016 הופיע בתפוצה של 117,000 עותקים ונמכר בכל רחבי צרפת. העיתון כולל מדורים לחדשות, כלכלה, דת ורוחניות, הורים ומשפחה, תרבות ומדע. העיתון אינו מזוהה עם מפלגה פוליטית כלשהי. אחרי ועידת ותיקן שתיים אימץ גישה מודרנית יותר.
הצוענייה הנמה
הצוענייה הנמה (בצרפתית: La Bohémienne endormie, באנגלית: The Sleeping Gypsy) הוא ציור שמן של הצייר הצרפתי אנרי רוסו, הידוע בסגנונו הנאיבי. הציור מתאר אישה ישנה לאור הירח, בידה גיטרה, ואריה עומד וצופה בה.
היצירה הוצגה לראשונה בסאלון דז אינדפנדנטס ה-13. רוסו ניסה למכור את הציור, בלא הצלחה, לראש העיר של עיר הולדתו לאבאל, אולם לבסוף רכש את הציור סוחר פריזאי. בשנת 1939 נרכש הציור על ידי סימון גוגנהיים אשר העניק אותו במתנה למוזיאון לאמנות מודרנית.
הציור זכה לחיקויים רבים ואוזכר בשירים רבים. כמו כן שימש הציור בסיס לפרודיות. כך למשל, בפרק של הסדרה "הסימפסונים": "Mom and Pop Art" חולם הומר סימפסון על כך שהוא מתעורר בתוך הציור כשהאריה מלקק את ראשו.
ברטה פון זוטנר
הברונית ברטה פון זוּטנֶר (גרמנית: Bertha von Suttner; 9 ביוני 1843 - 21 ביוני 1914) הייתה סופרת צ'כית-אוסטרית, ופעילת שלום פציפיסטית. בשנת 1905 הייתה לאישה השנייה שקיבלה פרס נובל והראשונה שקיבלה את פרס נובל לשלום וכלת הפרס האוסטרית הראשונה.
ילדותה ונעוריה
ברטה פון זוטנר נולדה בשנת 1843 וגדלה למשפחת אצולה באחד המבנים המפורסמים של העיר פראג (ארמון גולץ-קינסקי). הוריה, איש הצבא האוסטרי, (פילדמרשל-לויטננט) פרנץ דה פאולה יוזף גרף קינסקי פון וכיניץ אונד טטאו (Franz de Paula Josef Graf Kinsky von Wchinitz und Tettau), וסופי וילהלמינֶה פון קרנר (Sophie Wilhelmine von Körner), שהייתה צעירה ממנו בחמישים שנה. סופי הייתה אומנת למשפחות עשירות. זוטנר הורחקה מהאריסטוקרטיה האוסטרית הגבוהה בשל מוצאה המעורב.
בילדותה התגוררה זוטנר בברנו. כנערה, הצטיינה בשפות צרפתית, איטלקית ואנגלית תחת השגחתם של מורים פרטיים. היא גם הייתה פסנתרנית וזמרת חובבנית מצטיינת.
בקיץ 1856, אמה ודודתה של זוטנר יצאו להמר בוויסבאדן, בתקווה לשוב עם הון גדול. אולם ההפסדים שלהן היו כה כבדים שהן נאלצו לעבור לגור בווינה. במהלך המסע, זוטנר קיבלה הצעת נישואין מהנסיך פיליפ צו זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג (Philipp zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg), שנדחתה בשל גילה הצעיר. המשפחה חזרה לוויסבאדן בשנת 1859, אך גם מסעם השני נכשל באופן דומה והם נאלצו לעבור לבית קטן בקלוסטרנויבורג. זמן קצר אחרי מאורעות אלה, זוטנר פרסמה נובלה ראשונה. זוטנר ואמה המשיכו לנסות להמר ולחפש חתן אמיד כלכלית. תוכניות אלו לא עלו יפה.
פרנסה וכתיבה
בשנת 1873 מצאה זוטנר תעסוקה כמורה פרטית ובת לוויה לארבע בנותיו של קארל פון זוטנר (Karl von Suttner), שהיו בגילאי 15–20. משפחת זוטנר גרה במרכז וינה במהלך השנה, ובילתה את חופשת הקיץ בטירת הרמנסדורף (Schloss Harmannsdorf) בדרום אוסטריה. זוטנר חיבבה את ארבע תלמידותיה הצעירות, שנתנו לה את שם החיבה Boulotte, בשל גמלוניותה, שם שהיא מאוחר יותר אימצה ככינוי ספרותי בצורת "B. Oulot". באותה עת היא התאהבה בארתור גונדאקר (Arthur Gundaccar), שהיה צעיר ממנה בשבע שנים. הם התארסו, אך לא יכלו להינשא בגלל התנגדותה של משפחת פון זוטנר. בשנת 1876, בעידוד מעסיקיה, ענתה זוטנר למודעה בעיתון, והפכה לזמן קצר למזכירתו ומנהלת משק הבית של אלפרד נובל בפריז. בשבועות הספורים שלה בתפקיד, הפכו זוטנר ונובל לידידים, אולם היא חזרה לווינה כדי להתחתן עם גונדאקר.
הזוג הצעיר ברח על מנת להתחתן בסתר בחבל סמגרלו (בגאורגיה המודרנית). הזוג השתקע בכותאיסי, ומצא עבודה בהוראת שפות ומוזיקה לילדי האצולה המקומית. אך הם חוו קושי רב, למרות הקשרים החברתיים שלהם, וגרו בבית עץ קטן. בשנת 1877, בתחילת המלחמה בין רוסיה וטורקיה, החמיר מצבם, אף על פי שארתור הצליח לדווח לעיתון הווינאי החשוב "נוֹיֶה פְרַיֶה פְּרֶסֶה". בתקופה זו, גם זוטנר כתבה, לעיתים קרובות, עבור העיתונות האוסטרית, ועבדה על הנובלות המוקדמות שלה. לאחר המלחמה ניסה ארתור להקים עסק קורות עץ, אך כשל.
ב-1882 החליטו זוטנר ובעלה לעבור לטביליסי, שם עסק ארתור בכל עבודה שהצליח למצוא: ראיית חשבון, בנייה ועיצוב בעוד שזוטנר התרכזה בכתיבה. היא הייתה העוזרת של הכותב הגרמני מיכאל גאורג קונראד (Michael Georg Conrad), וכתבה בעצמה בכתבי עת שונים. "אמת ושקרים", היה החיבור המשמעותי הראשון שלה שהתפרסם. החיבור דן בנטורליזם של אמיל זולא. המאמר הפוליטי המשמעותי הראשון של זוטנר, "רשימת המלאי של הנשמה", פורסם בלייפציג בשנת 1883. ברשימה זו, נקטה זוטנר עמדה מתקדמת בעד פירוק הנשק, וטענה ששלום עולמי הוא בלתי נמנע בשל התקדמות טכנולוגית. השקפה שהייתה גם מקובלת על חברה אלפרד נובל.
עם פרוץ המשבר הבולגרי בשנת 1885, הזוג חש פחות ופחות בטוח בגאורגיה, בשל עליה בביטויי העוינות נגד אוסטרים שמקורה בדומיננטיות הרוסית שם. באותה תקופה, הוריו של ארתור אישרו את הנישואים, והזוג התקבל בברכה באוסטריה; הם שבו במאי 1885.
פעילותה בתנועת השלום
עם חזרתם לאוסטריה זוטנר המשיכה את פעילותה העיתונאית והתמקדה בלימודי סכסוך ושלום. היא התכתבה עם הפילוסוף הצרפתי ארנסט רנן והושפעה מאיגוד הגישור והשלום הבינלאומי שהוקם על יד הודג'סון פראט בשנת 1880.
בשנת 1889, זוטנר הפכה לדמות מובילה בתנועת השלום האוסטרית עם פרסום הרומן הפציפיסטי שלה, "הניחו את הנשק!" (Die Waffen nieder!). הספר פורסם ב-37 מהדורות שונות, ותורגם ל-12 שפות. היא כתבה מאמר בעיתון נויה פרייה פרסה בו קראה להקמת ארגון שלום אוסטרי (Gesellschaft der Friedensfreunde). בשנה שלאחר מכן, זוטנר ייסדה את אגודת השלום הגרמנית (Deutsche Friedensgesellschaft) ונתמנתה ליושבת ראש האגודה. בין השנים 1892–1899. זוטנר זכתה למוניטין בינלאומי כעורכת העיתון הפציפיסטי "הניחו את הנשק!", שנקרא על שם ספרה. בשנת 1897 היא הציגה לקיסר האוסטרי פרנץ יוזף הראשון רשימת חתימות שהפצירה בו להקים בית משפט בינלאומי. כמו כן, לקחה חלק בכינוס בינלאומי למען השלום בהאג ובניסוח אמנות האג הראשונות בשנת 1899, אך ציפיותיה הגבוהות לא התממשו.
זוטנר חיבבה את תאודור הרצל ואף סייעה לו להתקבל אצל הצאר הרוסי. היא אהדה את העניין הציוני. במכתביה אליו כינתה אותו "מושל-ציון".
עם מות בעלה של זוטנר בשנת 1902, היא נאלצה למכור את טירת הרמנסדורף ולעבור לווינה. בשנת 1904 היא נאמה בפני הקונגרס הבינלאומי לנשים בברלין ובמשך שבעה חודשים נסעה ברחבי ארצות הברית, השתתפה בקונגרס השלום העולמי בבוסטון ונפגשה עם הנשיא האמריקאי תאודור רוזוולט.
לפני נישואיה עבדה פון זוטנר עם אלפרד נובל לתקופה קצרה והם המשיכו להתכתב עד מותו בשנת 1896. נראה שהשפיעה רבות על החלטתו של אלפרד נובל לייסד את פרס נובל לשלום. זוטנר זכתה בפרס נובל לשלום החמישי ב-10 בדצמבר 1905. הענקת הפרס התרחשה ב-18 באפריל 1906 בקריסטיאנה (כיום אוסלו).
בשנת 1907 היא נכחה בוועידת השלום השנייה בהאג, שדנה בהיבטים שונים של חוקי מלחמה. ערב מלחמת העולם הראשונה, זוטנר המשיכה לטעון נגד חימוש בינלאומי. ב-1911 היא מונתה לחברה במועצה המייעצת לקרן קרנגי לשלום.
זוטנר הושפעה מכתביהם של עמנואל קאנט, הנרי תומאס באקל, הרברט ספנסר גסר, צ'ארלס דרווין ולב טולסטוי (ששיבח את ספרה של זוטנר "הניחו את הנשק!"). היא הגתה את מושג השלום כמצב עצמאי, שנפגע על ידי סטיות אנושיות בדמות מלחמה ומיליטריזם. לכן, היא הדגישה שיש לדרוש את הזכות לשלום תחת החוק הבינלאומי שכן היא חיונית בהיסטוריה במובן אבולוציוני (דארוויניסטי). זוטנר הייתה גם עיתונאית מצוינת, חדת אבחנה ופרשנית פוליטית מיומנת.
ב-21 ביוני 1914, שבועות ספורים לפני שהמלחמה פרצה, היא נפטרה ממחלת הסרטן ולא הספיקה להשתתף בקונגרס השלום העולמי שנערך באותה השנה, בווינה בסתיו.
בשנת 1999 החלו להטביע את דיוקנה על הצד הלאומי של מטבעות ה-2 אירו האוסטרים.
סימקה 9
סימקה 9 (בצרפתית: Simca 9, קרויה גם: Simca 9 Sport) היא מכונית ספורט בתצורת קופה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סימקה שיוצרה בין השנים 1952–1954 בצרפת.
יוספה אבן-שושן
יוספה אבן-שושן (נולדה ב-25 בינואר 1965) היא מחזאית ובמאית ישראלית.
קורות חייה
יוספה אבן-שושן נולדה וגדלה בירושלים. אביה יובל הוא דור שני בירושלים, בנו של המילונאי אברהם אבן-שושן, ואמה אביבית היא ניצולת השואה ילידת ליטא. יוספה הייתה קרובה לסבה והוא השפיע עליה מאוד בשפתו העשירה, בידענותו הרחבה ובכבוד הגדול שרחש לארון הספרים היהודי.
כילדה שגדלה בירושלים, והסתובבה בסמטאות העיר העתיקה ובבתי הכנסת של השכונות הוותיקות, נחשפה מגיל צעיר למתח הדתי-משיחי המאפיין את העיר, מתח העובר כחוט השני ביצירתה. בהיותה בתיכון הרבתה ללכת להצגות בתיאטרון ירושלים ובתיאטרון החאן, ובמיוחד התרשמה מיצירתו של הבמאי יוסי יזרעאלי שהקים בחאן מעבדה לחקר התיאטרון היהודי. יצירותיו המיסטיות, "שבעת הקבצנים", על פי רבי נחמן מברסלב, "תהילה", על פי ש"י עגנון, ו"הכלה המתה", בהשראת סיפור חייה של אנה פרנק, עיצבו במידה רבה את בחירתה לעסוק בתמות מיסטיות בהמשך דרכה כמחזאית.
בתקופת התיכון, לקחה חלק בחוגי דרמה שונים ולמדה במשך ארבע שנים בחוג לקולנוע במוזיאון ישראל בהדרכת שלמה גנור, ושם כתבה וביימה סרטים קצרים שעסקו באופן בו מעצב קונפליקט דתי את בחירותיו וחייו הפרטים של האדם. בתום שירותה הצבאי עברה להתגורר בתל אביב ונרשמה ללימודי התואר הראשון בתיאטרון ובפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (1986-89). ב-2005 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר השני באוניברסיטת תל אביב. גם כאן פגשה בפרופסור יוסי יזרעאלי, אשר לטענתה היה המורה שהשפיע עליה ביותר, ומהשיטה המיוחדת שלו לניתוח מחזות למדה כיצד לכתוב מחזות ובעתיד גם כיצד ללמד כתיבה.
בתחילת דרכה בתיאטרון, רצתה לעסוק בבימוי בלבד ועם סיום התואר הראשון, נסעה ללונדון וסיימה בהצטיינות את מגמת הבימוי ב-Drama Studio ב-1990. כאן גילתה את כישורי הכתיבה שלה, כאשר התבקשה לעשות עיבוד לסיפור המשקף את המקום ממנו באה ובחרה לעבד סיפור מאת יצחק בשביס-זינגר, "The Last Demon", בהשראתו כתבה שנה לאחר מכן את "השד האחרון", מחזה באורך מלא שהיווה את עבודת הבימוי הראשונה שלה בפסטיבל עכו. המחזה זכה בפרס החממה ובביקורות נלהבות, ומכאן ואילך התעמקה אבן-שושן בכתיבת דרמה בכלל ובעיסוק בתמות יהודיות בפרט.
בשנת 1992 נתבקשה על ידי פנינה גרי לעבד את סיפור הגולם על בסיס ספרו של יצחק בשביס-זינגר עבור תיאטרון אורנה פורת, וכאשר חקרה את הנושא, קראה את יוסף שלמה דלמדיגו מהמאה ה-17, שכותב בספרו על שלמה אבן גבירול, שברא לעצמו אישה גולם.
על פי מקור זה ובהשראת שיריו של המשורר, היא כתבה וביימה את המחזה "כתר מלכות", שהוצג בפסטיבל עכו 1994 ושיחקו בו איילת גבאי-יגודה ויעקב שבילי. ב-2001 שכתבה מחדש את המחזה, שעלה בגלגולו החדש בשם: "בריאה", בתיאטרון לה מאמא בניו יורק, בבימויה של גאולה עטר, ובכיכובם של ויקטור עטר ומירה עוואד.
ב-1997 כתבה אבן-שושן את המחזה "הבתולה מלודמיר" שנכתב בהשראת סיפורה של חנה רחל ווערבערמאכער, שגזרה על עצמה פרישות והקימה חצר חסידית בפולין של המאה ה-19. המחזה עלה בתיאטרון החאן בשנת 1997, בבימויה של אופירה הניג ובכיכובה של גילי בן-אוזיליו.
ב-2002 נתבקשה על ידי המלחינה ציפי פליישר לכתוב לברית לאופרה בהשראת הסיפור המקראי של קין והבל. האופרה עלתה בביאנלה הבינלאומית למוזיקה קלאסית במוזיאון תל אביב ובתיאטרון ירושלים. בעיבוד האופראי, התמקדה אבן-שושן בקנאה ובנקמת הדם ובנתה עולם קדמון ובו ארבע דמויות: קין, הבל, הכבשה של קין והכבשה של הבל, כאשר שתי הכבשים מוצגות כיצורים חושבים ומדברים, המייצגים עולם שלם והרמוני לפני הרצח הקדמון הראשון. ב-2005 עלתה האופרה בווינה בהפקת ה-Musikwerkstatt-Wien. ב-2003 עיבדה אבן-שושן את ספרו הידוע של לואיס קרול, "אליס בארץ הפלאות" לבמה. המחזה עלה בתיאטרון הבימה, בבימויה של אופירה הניג, ושיחקו בו בין השאר רבקה נוימן, עידית טפרסון, אברהם מור ויגאל שדה.
ב-2003 נתבקשה על ידי יוסי יזרעאלי לעבד את המחזה מאת מתתיהו שוהם, "צור וירושלים" עבור בית לסין. אבן-שושן קיצרה את המחזה משלוש שעות לשעה וחצי ושינתה את שפתו הארכאית של שוהם מ-1931 למודרנית. כמו כן השמיטה אבן-שושן את המלחמה בין ישראל ליהודה, שהיוותה את הרקע הפוליטי במחזה. המחזה עוסק במלחמת נפילים שמתרחשת בין נביאי הבעל לנביאי השם ובסיפור האהבה הלא ממומש בין אליהו הנביא למלכה איזבל. מן המחזה עולה שאליהו סירב לאיזבל ומכאן ניתן היה להסיק שהקנאות הדתית של איזבל - מקורה בעלבון מיני. העיבוד עלה בבימויו של יוסי יזרעאלי, כמחזה אופראי שהלחין גיל שוחט עבור שחקני תיאטרון בית ליסין והתזמורת הקאמרית הישראלית בניצוחו של סטנלי ספרבר, ובביצוע זמרת האופרה שרון רוסטורף-זמיר. בהצגה שיחקו יונה אליאן קשת, עודד תאומי, גיל פרנק, שלמה בר-שביט, הדס קלדרון, אוהד שחר, אורי רביץ, נבו קמחי, יורם יוספסברג, שמוליק כהן, צחי גליק והילד הזמר אלחנן אלפנבאום.
ב-2007 כתבה את המחזה "אנטומיה של תשובה" בהשראת הסיפור התלמודי על רבי יוחנן שהחזיר בתשובה את ריש לקיש השודד, והפך אותו לתלמיד חכם ונתן לו את אחותו לאישה. המחזה עלה בפסטיבל קריאה "פותחים במה" בבית לסין בבימויה של דניאלה מיכאלי.
ב-2007 העלתה את המחזה "נשים זרות" אותו כתבה וביימה בתיאטרון הערבי עברי ביפו, בהשראת גירוש הנשים הזרות בתקופת עזרא ונחמיה. המחזה עצמו נכתב בשנת 2000 והורכב ממונולוגים של שבע נפשות מתות העולות לבמה כדי לספר את סיפור גירושן והדרתן ממוקדי כוח משום שלא היו יהודיות. בעקבות ההצגה, הוזמנה אבן-שושן על ידי קלאודיה דה לה סטה להעביר סדנה עבור להקתה, Afrodita compagnia. בסדנה השתתפו מהגרות עבודה שהגיעו מרחבי העולם לאיטליה ובעקבות הסדנה כתבה יחד עם דה לה סטה את המחזה "השתוקקויות". המחזה בוחן את היחס של המקומי אל הזר, דרך יחסי הגומלין בין אירופה למהגרות ולפליטות המגיעות אליה מאפריקה, מברית המועצות, מדרום אמריקה ומהמזרח הרחוק. המחזה הועלה באיטליה בספטמבר 2008, בבימויה של דלה סטה.
ב-2010 כתבה את המונודרמה "צדק תרדוף" עבור השחקן שי זביב. המחזה עוסק באברם, מתיישב מגוש עציון שבנו יצחק הפך לאנרכיסט נגד הגדר ונהרג באחת ההפגנות בשוגג על ידי ערבי. במחזה, השואב השראתו מעקדת יצחק, מחפש האב את רוצח בנו ותוך כדי כך עורך חשבון נפש עם דרכו כ"מלח הארץ" וכאב. המחזה עלה בפסטיבל תיאטרונטו בבימויה של ליחי בקרמן, וזכה בציון לשבח.
ב-2011 הוזמנה על ידי קבוצת התיאטרון הירושלמי להשתתף בעבודת מעבדה ולכתוב את המחזה: "אישה חלמה איש". המחזה נוצר ביחד עם השחקנים רות וידר מגן, הדס יעקובי, דיולה צ'קברי, עופר שלחין וגבריאל גולר ועלה בבימויו של דיולה צ'קברי. אירנקה, אמנית קרקס מהונגריה, כותבת מכתבים לאהובה, אמן טרפז שעלה לארץ לפני מלחמת העולם השנייה ואבדו עקבותיו. ההצגה היא קולאז' של מחול, שירה, טקסט וקרקס.
ב-2011 הוזמנה להשתתף כאחת הכותבים של המחזה "איש ואישה אחת" שעלה בתיאטראות הרצליה וחיפה בבימויה של אופירה הניג. פרויקט תיאטרוני המבוסס על סיפורי עם ערבים, בעיבודם של שמעון בוזגלו, טאהר נג'יב, יוספה אבן-שושן וח'ליפה נאטור. הלחין מוזיקה יהודה פוליקר. שיחקו בהצגה כמספרי סיפורים: יוסוף אבו ורדה, סלים דאו, אמיתי יעיש בן-אוזיליו, נמרוד ברגמן, אודליה סגל-מיכאלי, יואב הייט, ח'ליפה נאטור, סלווה נקארה, נעמי פרומוביץ'-פנקס ואורנה כץ.
ב-2011 הוזמנה על ידי התיאטרון הערבי-עברי ביפו לכתוב את הטקסטים למופע "הנשף של יפו" שעלה בבימויים של יגאל עזרתי וגבי אלדור. התנסות לבחינת ארבעת אלפים שנות כיבוש מחדש של העיר יפו, מהתקופה הקדומה ביותר ועד לימינו אלה.
בצד הכתיבה המחזאית עוסקת אבן-שושן במשך שנים בהוראת הכתיבה הדרמטית וכתיבת הפרוזה ובהנחיה אישית וליווי של כותבים במסגרות שונות, ביניהן: החוג לקולנוע במכללת הדסה בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, תיכון אלון ברמת השרון, בית הספר לכתיבת דרמה, בית הספר של "תיאטרון אספקלריה" ומכללת ספיר. היא מעבירה סדנאות כתיבה בהשראת טקסטים יהודיים קבליים, וסדנאות להעצמה אישית בכתיבה. ובעשור האחרון היא מתעמקת ב'ספר יצירה' אשר בהשראתו פיתחה את "סודות היצירה של ספר יצירה", שיטה המלמדת כיצד ליצור מציאות באמנות ובחיים באמצעות כתיבה וצרופי אותיות. את השיטה היא מלמדת בסדנאות ובהנחיה אישית.
אודות עבודתה
עבודתה של יוספה אבן-שושן מושפעת מארון הספרים היהודי: החסידות, ספר הזהר, התלמוד, התורה והתנ"ך, אשר אותם היא חוקרת בו זמנים בהתאם לתמה של המחזה בו היא עוסקת ומהם היא שואבת השראה לעלילות ולריבוד הלשוני של המחזות.
כתיבתה מתאפיינת מחד גיסא בתאולוגיה מיסטית ובחתרנות ביקורתית מאידך גיסא, כאשר בדרך כלל מתרחשת עלילת המחזה בנקודה היסטורית בזמן, בעוד שהאירועים עצמם מתייחסים באופן ביקורתי להוויה עכשווית. את השניות הזאת ניתן לראות בסגנון הלשוני של כתיבתה, סגנון פיוטי המתחקה אחר סגנון הדיבור והתחביר של התקופה ההיסטורית שבה מתרחשת עלילת המחזה ויחד עם זאת משתמשת באוצר מילים עכשווי. כמו כן משתמשת אבן-שושן בטקטסים מהמקורות אותם היא מפרקת ומרכיבה מחדש, על מנת ליצור משמעות חדשה.
כתיבתה המתאפיינת בגוון טרגי, עוסקת בתמות חברתית-פוליטית מנקודת מבט פמיניסטית, כאשר ברוב מחזותיה מוצגת האישה כ"אחר האולטימטיבי" שאותו מקעקעים ומדירים ממוקדי הכוח באשר הוא זר ושונה.
ולווט ריבולבר
ולווט ריבולבר (אנגלית: Velvet Revolver) הייתה סופרגרופ הארד רוק אמריקאית שקמה ב-2002 ופעלה עד 2008. שלושה מחברי הלהקה, הגיטריסט סלאש, הבסיסט דאף מק'אגן והמתופף מאט סורום, היו חברי להקת Guns N' Roses לשעבר. סולנה סקוט וילנד הוא סולן להקת הגראנג' סטון טמפל פיילוטס והגיטריסט דייב קושנר, שהיה חבר בלהקת וויסטד יות'.
הלהקה אחראית לכמה להיטים גדולים כמו "Fall To Pieces ", "Set Me Free" ו - " Dirty Little Thing" כל הלהיטים האלו הם מאלבומם הראשון contraband שיצא בשנת 2004 וזכה להצלחה רבה. בסוף חודש מרץ ותחילת חודש אפריל 2008, לאחר ריב מתוקשר של הסולן, סקוט וילנד, עם שאר חברי הלהקה, הוחלט על כך שווילנד יעזוב את הלהקה, והוא הצטרף מחדש ללהקה המקורית שלו סטון טמפל פיילוטס. עוד במהלך חודש אפריל זה, העלו חברי הלהקה אתר אינטרנט בו הם מציעים לסולנים מקצועיים וחובבנים כאחד לעבור אודישן לתפקיד סולן הלהקה.
לאחר שהתפרקה הלהקה סופית, אחרי מופע צדקה ב-2012 בה התאחדה עם וילנד, סלאש ומק'אגן הצטרפו חזרה ללהקת המוצא המקורית שלהם Guns N' Roses.
קורט לנדאואר
קורט לנדאואר (בגרמנית: Kurt Landauer; 28 ביולי 1884 – 21 בדצמבר 1961) היה שחקן כדורגל יהודי-גרמני, שכיהן בשלוש תקופות שונות, כנשיא קבוצת הכדורגל באיירן מינכן, סך הכל במשך כעשרים שנה, הזמן הרב ביותר בו כיהן מישהו בתפקיד זה אי פעם.
קורות חייו
לנדאואר נולד בפלנאֵג (Planegg) שליד מינכן למשפחה יהודית עשירה. בשנת 1901 הצטרף לבאיירן מינכן כשחקן. הוא עזב ללוזאן, שם התמחה כבנקאי, אך בשנת 1905 שב לבאיירן מינכן. בשנת 1913 נבחר לכהן בתור נשיא המועדון, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, תמה תקופת כהונתו הראשונה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת לנדאואר כחייל בצבא גרמניה.
לאחר המלחמה שב לנדאואר למינכן ונבחר לתקופת כהונה שנייה בתור נשיא המועדון, תפקיד בו כיהן עד 1933, להוציא כשנתיים, בין 1921–1922. בתקופת כהונתו זכתה באיירן מינכן באליפות הראשונה בתולדותיה, כשניצחה את איינטרכט פרנקפורט במשחק הגמר של 1932. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה אולץ לנדאואר להתפטר ממשרתו, ב-20 במרץ 1933.
ב-10 בנובמבר 1938, יום לאחר פרוץ פרעות ליל הבדולח ביהודים, נעצר לנדאואר ונכלא במחנה הריכוז דכאו. עקב שירותו כחייל גרמני במלחמת העולם הראשונה הורשה לעזוב את דכאו לאחר 33 ימי מעצר, וב-15 במרץ 1939 היגר לשווייץ. כל אחיו להוציא אחד נרצחו בשואה.
בשנת 1940 שיחקה באיירן מינכן במשחק ידידות בז'נבה נגד נבחרת שווייץ בכדורגל. כשזיהו שחקני באיירן מינכן את לנדאואר ביציע, בין הצופים, ניגשו לברך את מנהלם לשעבר. עקב כך זכו לאזהרת הגסטפו, שסוכניו היו מודעים לאירוע.
בשנת 1947 שב לנדאואר למינכן ומונה לכהונה שלישית בתור נשיא מועדון הכדורגל של באיירן מינכן. בשנת 1951 נבחר מחליפו והוא פרש מהתפקיד. באוקטובר 2013, 52 שנים לאחר מותו מינתה באיירן את לנדאואר לנשיא הכבוד שלה, האדם השני בלבד בתולדותיה, שזכה לתואר זה.
לנדאואר נפטר בשנת 1961 במינכן.
דולב (עץ)
דֹּלֶב (שם מדעי: Platanus) הוא עץ נשיר גדול, סוג יחיד במשפחת הַדָּלְבִּיִּים (Platanaceae). הדולב המזרחי צומח בארץ ישראל על גדות נחלים זורמים בגליל ובעמק החולה. הדולב המזרחי ניכר גדולים שצורתם כעין כף יד ובפירות אגוזיים שעירים.
מקור השם
השם "דֹּלֶב" נזכר בתלמוד ירושלמי ובתלמוד הבבלי, ויש לו מקבילה דומה גם בשפה הערבית (دلب). יש חוקרים הטוענים כי העץ המקראי "ערמון" הוא העץ הקרוי כיום "דולב", וכפי שזוהה בתלמוד בבלי. וכן אונקלוס תרגם "ערמון" המופיע בבראשית ל"דלוב". עץ הערמון מוזכר לצד הברוש והארז ביחזקאל כדוגמא לעץ יפה ואדיר שענפיו יפים וארוכים, כדוגמת הדולב. לפי דעה אחת בתלמוד, הדולב נכלל בתוך עשרה מיני הארזים, כלומר עצי סרק שהאדם מחשיב רבות את השימוש בענפיהם או גזעיהם, כארז.