cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייקל מוסמאנו
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכנס מוסמאנו לצי האמריקני כעורך דין צבאי, בדרגת קצין, ואת מכיוון שהצי עדיין לא הקים את חיל הפרקליטות הצבאית שלו (פעולה שלא ננקטה עד 1967). בתפקיד זה עלה לדרגת תת-אדמירל (rear admiral). הוא היה מושל צבאי מטעם בעלות הברית בחצי האי סורנטו באיטליה.
בשנת 1946 מונה מוסמאנו לראש המועצה לרפטריאציה הסובייטית של החזרת העקורים הסובייטים באוסטריה. הוא התנגד להחזרה בכוח לברית המועצות של הקוזקים והפליטים, שרבים מהם לא רצו לחזור. הוא הצליח לסייע לחלקם. מאוחר יותר נודע כי ממשלתו של סטלין רדפה רבים מהשבים והגלתה רבים לגלות פנימית או למחנות עבודה - גולאגים - בסיביר, שם מתו רבים. החל משנת 1947 שימש מוסמאנו כשופט במשפט האיינזצגרופן בבית הדין הצבאי האמריקני בנירנברג, בו נשפטו מואשמים בהריגתם של יותר ממיליון אנשים מאחורי קווי החזית הגרמניים, כולל יהודים, פולנים ומיעוטים. מוסמאנו היה גם חבר בית המשפט במהלך המשפטים הצבאיים של ארהרד מילך ואוסוואלד פוהל. בשנת 1961 העיד מוסמאנו כעד תביעה בירושלים במשפטו של אדולף אייכמן.
לאחר המלחמה
מוסמאנו ניסה לשוב לפוליטיקה, והתמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל בשנת 1950. הוא שב לעסוק במשרות שיפוט.
מוסמן היה אנטי-קומוניסט לאחר המלחמה, והיה דובר לא רשמי למען המלחמה בקומוניזם באמריקה. הוא העיד לטובת התביעה בפרשת המרדה אנטי קומוניסטית ב -1950 נגד סטיב נלסון, שהוביל סניף אזורי של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית. הקומוניסטים מכרו חוברות עם טקסטים פוליטיים ומוסמאנו הכריז על חנותם כ"שוות ערך לעמדה קדמית של הצבא האדום". נלסון נדון ל-20 שנות מאסר בפועל, קנס של 10,000$ ותשלום הוצאות התביעה בסך 13,000$. בית המשפט העליון של ארצות הברית פסל את התיק, את החוק בפנסילבניה וחוקי אנטי-הסתה אחרים במדינה, באומרו שהחוק הפדרלי עליון על חוק המדינה לפיו הועמד לדין נלסון.
מוסמאנו התפרסם עקב חלקו במשפט נלסון. הוא נבחר בשנת 1951 לשופט בית המשפט העליון בפנסילבניה, וכיהן משנת 1952 עד למותו בשנת 1968. במהלך הקריירה הארוכה שלו "התפרסם כנציגם של האנדרדוג".
מוסמאנו ניכר גם בדעותיו החולקות; במהלך חמש שנותיו הראשונות בבית המשפט העליון בפנסילבניה, כתב דעות נפרדות יותר מכל שאר השופטים בבית המשפט ביחד ב-50 השנים הקודמות. כשנשאל אם קרא את דעותיו החולקות של מוסמאנו, אמר שופט פנסילבניה, הוראס שטרן, כי הוא אינו "מעוניין בספרות בדיונית בת זמננו." אולם זמן לא רב לאחר מכן, פסק בית המשפט בו היה חבר שופט זה, פסק דין שנוסחו היה דומה לנוסח אחת מחוות הדעת החולקות של מוסמאנו. ב-Perpetua v. Philadelphia Transportation Company, כתב מוסמאנו את חוות הדעת החולקת, ואילו ב-Koehler v. Schwartz כתב את דעת הרוב, אליה הצטרף שטרן. בספר העוסק בתביעות נזקי גוף ומקרים אלה, הוסיף עורך הדין מלווין בלי כי השופט הראשי שטרן "זכה להצטער" על דבריו המעליבים.
באחד המקרים, מכיוון שמוסמאנו לא הצליח להפיץ דעה נפרדת בין שאר השופטים לפני שהגיש אותה, היצירה לא פורסמה בדוחות הרשמיים של מדינת פנסילבניה. הוא ביקש צו עשה כדי להשיג את פרסומו. בית המשפט שלל זאת. כששמע בית המשפט העליון בפנסילבניה את המקרה, ייצג את עצמו מוסמאנו כתובע; בית המשפט אישר את החלטת בית המשפט בערכאה הנמוכה.
מוסמאנו היה שנוי במחלוקת בגין מעשים מסוג זה. עם זאת, הוא רכש מוניטין של תומך בזכויות העובדים. בנוסף, במהלך שנות השישים הוא תמך בצועדים למען זכויות האזרח.
מוסמאנו חלק בחריפות על פסק הדין משנת 1966 לפיו ספרו של הנרי מילר חוג הסרטן אינו מגונה. הוא כתב: "'חוג הסרטן' אינו ספר. זוהי בריכת שופכין, ביוב פתוח, בור של תועבה, התכנסות דוחה של כל הרקוב שבפסולת השפלות האנושית. ובמרכז כל הבזבוז והסירחון הזה, כשהוא מורח עצמו בטומאתו הפסולה ביותר, מתיז, קופץ, משתולל ודוהר, דגימה משוננת המגיבה לשם הנרי מילר. ניתן לתהות כיצד יכול היה המין האנושי לייצר אדם כה, מגעיל וא-מוסרי, כמו הנרי מילר. האדם תוהה מדוע הוא מתקבל בחברה מנומסת. . .."
ספרים
מוסמאנו היה מספר מחונן וכתב שישה עשר ספרים, חלקם משקפים את תיקי בית המשפט שלו. הוא תיאר את מקרה ההמרדה בספרו מעבר לרחוב מבית המשפט (1954). יצירות אחרות כוללות תעתיק בן 30 עמודים של דיוניו משנת 1932 עם קלרנס דרו, סיפורם של האיטלקים באמריקה (1965), ו"תהילה וחלום: אברהם לינקולן, לפני ואחרי גיטסבורג (1967). בשנת 1966 פרסם גרסת רומן לסרט משנת 1935, זעם שחור, באותו שם.
מוסמאנו היה גאה במורשתו האיטלקית. בין הספרים שכתב היה אחד שבו טען כי כריסטופר קולומבוס היה האירופי הראשון שגילה את העולם החדש. זאת בתגובה למחקר מדעי שהראה כי הוויקינגים הגיעו לחוף הצפון-מזרחי של צפון אמריקה לפני זמנו של קולומבוס.
מוסמאנו היה קתולי והיה חבר בכנסיית הר סנט פטרוס בניו קנסינגטון. ב-11 בנובמבר 1951, הוא היה הנואם הראשון מעל דוכן הבניין עם חנוכתו.
מוסמאנו היה דתי ביותר. האחרונה מבין דעותיו החולקות הרבות הייתה נגד ביטול ההרשעה בתיק של תקיפה וניסיון אונס. הוא הורה לחבר המושבעים לבקש את הדרכתו של אלוהים כדי להגיע להחלטתם. הוא כתב בדעת המיעוט: "פחדתי שזה יגיע לידי כך. זה הופך לאופנה, להקל ראש באמונה הדתית. מתפרסמים ספרים ששואלים האם אלוהים מת. ובכן, אלוהים אינו מת, ושופטים המבקרים את השימוש בסיוע האלוהי, מוטב היה שיתחילו להכין תקציר לשימוש כאשר יעמדו בעצמם בבית המשפט הנצחי ביום הדין." השופט מוסמאנו סיכם: "אני מוכן לחלוטין לעמוד בשערי פטרוס הקדוש ולהשיב למצוקה האנושית בכך שתמיד היינו מוכנים לעורר את שמו של האל בבקשת עצה בנוגע להחלטה רמת משקל על כדור הארץ, כפי שלדעתי הוא הדבר במקרה זה."
- ''Miserere nobis Omnipotens Deus! [רחם עלינו, האל הכל יכול! - לטינית]'' מוסמאנו נפטר למחרת, 12 באוקטובר 1968, יום קולומבוס.
מאמרים וספרים
רשומות קטלוגיות של כתביו זמינות בספריה הדיגיטלית של האתי (Hathi Trust Digital Library).
הסופר קאפ האיטלקי 2010
הסופר קאפ האיטלקי 2010 היה המהדורה ה-23 של הסופר קאפ האיטלקי. הוא נערך ב-21 באוגוסט 2010, בסן סירו, שבמילאנו, איטליה. לאחר שאינטר מילאנו זכתה גם באליפות הסרייה א' לעונת 2009/10 וגם בגביע האיטלקי של אותה העונה, המשחק שוחק בין אינטר לבין סגנית מחזיקת הגביע האיטלקי, רומא. אינטר ניצחה במשחק בתוצאה 3-1.
הנחיה 2.5 של פרקליטות המדינה
הנחיה 2.5 של פרקליטות המדינה היא הנחיה מאת פרקליט המדינה, הקובעת את "מדיניות התביעה, בהעמדה לדין של עד תביעה ו/או מתלונן שחזר בו במשפט מעדותו במשטרה". ההנחיה הוצאה בשנת 1993, בתקופה שבה דורית ביניש כיהנה כפרקליטת המדינה. בשנים 1996–2004 החילה עדנה ארבל דקויות שונות על אי הענשה של מי שנמצאו סתירות בעדותו. המשטרה מממשת את ההנחיה של הפרקליטות לפי ההוראה המעשית שמספרה 03.300.226.
מדיניות ההנחיה
עדים המוסרים עדות במשטרה, חוזרים בהם לעיתים מהעדות במהלך המשפט עצמו או שעדותם סותרת את עדותם במשטרה. הנחיה 2.5 מפרטת כיצד לנהוג באותם עדים.
סעיפים 1–4 מציינים את חוקי העונשין הרלוונטיים. מוזכר בהם שלפי חוק העונשין, מי שמגיש עדות סותרת בכוונה להטעות, יכול לעמוד בשל כך לדין, ואם ניכר כי היה זדון במעשיו ניתן לפסוק נגדו פיצויים. בעניין כזה קובע החוק שמי שמוסר הודעה או עדות בפני הרשויות אשר בעלות סתירה בשאלה עובדתית ומהותית לעניין (ביחס להודעה או העדות הקודמת), ועושה זאת בכוונה להטעות - דינו מאסר לחמש שנים.
סעיפים 5–7 בהנחיה מפרטים את הקריטריונים בהם יש להתחשב בעת קבלת החלטה בדבר נקיטה בהליכים נגד עד שמסר עדויות סותרות.
סעיף 8 בהנחיה מתייחס למועד בו תיפתח חקירה כנגד עד בחשד לעבירה של עדויות סותרות.
סעיפים 9–10 בהנחיה:
סעיפים אלו מציבים סייגים לשאר הסעיפים כאשר מדובר באנשים הנותנים עדות סותרת בנושא עבירת מין או עבירת אלימות, וקובעים שיש מקום לכך רק במקרים נדירים ביותר.
הפולמוס סביב ההנחיה
ההנחיה נחשפה לראשונה לביקורת ציבורית ב-2004, במאמר פרי עטו של הפובליציסט גיל רונן, מייסד עמותת "הפמיליסטים". לטענת המבקרים, סעיפים 9–10 בהנחיה מבטלים למעשה ללא סייג את מה שנכתב בסעיפים הקודמים שלה. על כן לטענתם, מה שהפרקליטות כן חידשה בפועל זה לכרוך יחד שלא לצורך את שני התחומים אלימות ומין - וכריכה זו מתורגמת למעשה לאי-העמדה לדין של נשים המגישות תלונות כזב נגד גברים - הן לגבי עבירות אלימות והן לגבי עבירות מין.
הביקורת על ההנחיה מגיעה מכיוונם של אלו הסבורים כי קיימת תופעה של מעצרי שווא בהליכי גירושין בגין תלונות על אלימות בתוך המשפחה. על-פי מאמר שפרסם נצ"מ ד"ר פנחס יחזקאלי בכתב העת מראות המשטרה, רובן המכריע של התלונות במשטרה על אלימות במשפחה מביאות למעצר החשוד, וחשודים נעצרים גם כאשר הראייה היחידה היא גרסאות סותרות של הצדדים. לדבריו, שיעור פניות השווא של נשים בהליכי גירושין, לעיתים בעצת עורכי דינן, עשוי להיות רוב של הפניות לתחנת משטרה בנושא, אך העניין מוצנע על ידי המשטרה. המבקרים טוענים כי שופטים ועורכי-דין נוטים להאמין לתלונות נשים בנושא אלימות בין בני זוג, ונוקטים הליכים מניעתיים והגנתיים שיכולים להטיל על הגבר צו הרחקה, ואף להביא לידי מעצרו וכליאתו, עוד לפני שהורשע בדין, ולעיתים אף לפני שכלל הושמעו טענותיו בפני שופט (במקרה של מעצר בן עשרים וארבע שעות לפי החלטת קצין משטרה, כמקובל בהליכי מעצר פליליים, מחשש מסוכנות או חשש לשיבוש הליכי חקירה). על פי עורכת הדין יפית אוליאל ההנחיה גורמת לעלייה ניכרת בתלונות שווא של נשים נגד גברים בין היתר בעידוד עורכי-דין המייצגים נשים בהליכי גירושין.
מנגד, קיימת ביקורת נגד טענות המתנגדים להנחיה, ולפיה דווקא טענות המתנגדים בדבר ריבוי "עלילות דם" ותלונות שווא הן עצמן בבחינת עלילת דם, המתארת "מגפה" של תלונות שווא שאיננה קיימת, המבוססת על השקפת עולם בלבד ונעדרת כל בסיס מחקרי (כדוגמת מאמרו של ד"ר יחזקאלי הנ"ל שלא כולל כל הפנייה מדעית), ובד בבד - תורמת להמשך השתקתן של נפגעות עבירות מין ואלימות מגדרית החוששות, בין היתר, מחוסר האמון החברתי והממסדי. הביקורת על המתנגדים מדגישה כי הנחיה 2.5 לא מונעת העמדה לדין או חקירה במקרים מובהקים של תלונות שווא, ורק קוראת לרשויות החקירה להפעיל שיקול דעת זהיר ומרוסן. לפי גישה זו, אם קיימת עלייה בשיעור התלונות המוגשות נגד גברים - אין היא מוכיחה עלייה בשיעור הגשת תלונות שווא, אלא להפך - מעידה על נחיצותה של הנחיה 2.5, המעודדת נפגעות להגיש תלונות ללא חשש ממצב בו לא תוכלנה למשוך בחזרה את התלונה (במקרה של איומים על חייהן, הפעלת לחץ רגשי או קריסה כלכלית, למשל), או ממצב בו חוסר יכולתן להוכיח את התלונה (כבמקרים מסובכים, "אפורים", או כאלו שנעשו - כפי שהדבר לעיתים קרובות - בחדרי חדרים, ללא ראיות חיצוניות מעבר לעדות המתלוננת) יוביל לנקיטת הליכים נגדן, ויגרום לוויתור מראש, באופן שיחזק את תת-הדיווח החמור הקיים ממילא בעבירות מין ואלימות במשפחה, ויסיג אחור את המאמצים הננקטים למיגור התופעה החברתית של רציחת נשים בידי בני-זוגן.
שינוי ההנחיה
במרץ 2016, בעקבות נייר מדיניות אותו כתב יואב מזא"ה, תוקנה ההוראה ונקבע שגם במקרים של עבירות מין ואלימות במשפחה יוגשו כתבי אישום בגין תלונות שווא (אולם, בניגוד לעבירות אחרות, נדרש אישור של פרקליט מחוז).
מפלגת נשים לשלום
מפלגת נשים לשלום הייתה ארגון אמריקאי שוחר שלום. הארגון הוקם באופן רשמי בינואר 1915 במהלכה של מלחמת העולם הראשונה. כ-3,000 נשים השתתפו באירוע הקמת המפלגה וקראו להרחבת זכות ההצבעה לנשים ולכינוס ועידה של המדינות הנייטרליות לגישור בין הממשלות היריבות עד לסיום המלחמה. ארגון זה נחשב בתור ארגון השלום האמריקאי הראשון שעשה שימוש בטקטיקות פעולה ישירות, כגון הפגנות ציבוריות. מאוחר יותר בשנת 1915, מפלגת נשים לשלום הפכה לסניף האמריקאי של הוועדה הבינלאומית של נשים למען שלום קבוע - ארגון בינלאומי אשר מאוחר יותר שינה את שמו ל"ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות".
חלוצי השלום האמריקאים
בתקופה שקדמה להקמתה של מפלגת נשים לשלום, שלושת הארגונים הפציפיסטיים האמריקאים המובילים ברמה הלאומית, היו למעשה ארגונים שמרניים למדי. אותם ארגונים תפסו את משימתם הראשית, כתנועת שלום, בשמירה על היציבות, הסדר והרחבת המוסדות האמריקאים הנכבדים.
השלישי מבין ארגוני השלום האמריקאים החלוצים בעשור הראשון של המאה ה-20, היה הקרן לשלום עולמי (World Peace Foundation - WPF), שהוקמה בשנת 1909 על ידי המיליונר אדווין ג'יין בשם "בית הספר הבינלאומי לשלום של אדווין ג'יין". ארגון זה הוקם עם תרומה של מיליון דולר, ושינה את שמו לשם הרשמי כעבור שנתיים בשנת 1911. בדומה לדפוס הפעילות של קרן קרנגי, הקרן לשלום עולמי (WPF) מיקדה את פעילותה בעיקר למחקרים אקדמאים ופרסומם, על-מנת לנסות להשפיע על מקבלי ההחלטות ברעיונותיהם, במקום לעורר את רגשותיהם של האזרחים מן השורה.
מצעד נשים לשלום
אף כי הקמתו הרשמית של הארגון לא נמשכה ארבעה חודשים, שורשי מפלגת נשים לשלום החלו לצמוח במצעד מחאה של 1500 נשים בניו יורק ב-29 באוגוסט 1914. "מצעד נשים לשלום" התארגן פחות מחודש לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ויצא לפועל כתהלוכה שקטה בשדרה החמישית, כאשר הסמל המלווה אותה הוא כרזה לבנה שעליה יונה מול קהל קודר ואפל הממלא את הרחובות.
יושבת ראש ועדת מצעד נשים לשלום הייתה פאני גאריסון וילארד בת ה-70, פעילת שלום ותיקה. בנה, אוסוולד גאריסון וילארד, נזכר מאוחר יותר בדבריה: "לא היו להקות והופעות; הייתה דממת מוות והקהל הרחב התבונן במצעד באהדה, הערכה והזדהות עם רוח הצועדים. גם הנשיא הביע את תמיכתו ואהדתו המוחלטת עבור המארגנים, עם הצהרותיו הפומביות כבר בימי המלחמה הראשונים. הוא היה מרוצה במיוחד מהחלטה של המפגינים שלא לשאת דגלים מלבד דגל השלום ולא לשאת נאומים בסיום המצעד, אך כן לחלק עלוני מידע קצרים לכל המבקש(...) הדממה, הכבוד, השמלות השחורות של הצועדים (אלה שלא היו להן שמלות שחורות עטו רצועות זרוע שחורות), רצינות ההמונים - כל אלו יצרו השפעה עמוקה על המתבונן."
מצעד נשים לשלום סימן את השינוי של שיטות הפעולה של תנועות השלום. ארגוני שלום אמריקאים ותיקים יותר הגבילו עצמם לעבודה מאחורי הקלעים, וניסו להשפיע על המדיניות באמצעות הערוצים הפוליטיים שהיו מקובלים. מהצד השני, מצעד השלום עשה שימוש בפעולה ישירה (הפגנה פומבית) בניסיון להשיג תמיכה עממית בשלום, זאת בדומה לארגוני העבודה שנלחמו למען מדיניות ויישובים שחשובים להם. על ידי השינוי הטקטי הזה, מצעד נשים לשלום והארגון שצמח ממנו - מפלגת נשים לשלום - סימן למעשה את תחילתן של תנועות השלום המודרניות.
בעקבות הצעדה, פאני גאריסון וילארד שאפה להפוך את הארגון הזמני שהוקם לקבוצה קבועה שתקיים את המצעד באופן תדיר. וילארד קראה לאחת מיריבותיה הוותיקות בתנועות הנשים, קארי צ'פמן קאט - נשיאת המועצה הבין-לאומית של זכות ההצבעה לנשים, כדי לסייע לה בעניין זה. קאט, שותפה לשעבר של סוזן ב. אנתוני, הייתה מקובעת על המאבק לזכותה של האישה להצביע ולא ראתה בצעדת הנשים לשלום כלי בעל סיכויים סבירים לשינוי בתחושות הציבור או המדיניות הלאומית. מצד שני, קאט החזיקה ברעיון שתנועת זכות ההצבעה לנשים תוכל לזכות בתמיכה ולחזק את מעמדה אם תקבל על עצמה תפקיד משמעותי במאבק החשוב של סיום מרחץ הדמים האירופי.
באמצע דצמבר 1914 קאט שוכנעה לבסוף להירתם לפרויקט ולהשקיע את מלוא מאמציה בהקמת ארגון השלום הנשי הלאומי. היא כתבה לאחת החלוצות שעבדה בהתיישבות האמריקאית - ג'יין אדמס, מביתה בשיקגו, וניסתה לשכנע אותה להגיע ולעמוד בראש הארגון שמתחיל לקרום עור וגידים. אדמס האמינה זה מכבר ביחסי גומלין הדוקים בין שלום בין-לאומי ורפורמות לקידום ערך חיי-אדם, לבין זכותן של הנשים להצביע, והביע תמיכתה ברעיון של תנועה לאומית של נשים שמטרתה קידום השלום. זהו השלב שבוא נקבע באופן רשמי שמו של הארגון החדש - מפלגת נשים לשלום.
כנס היווסדותו של הארגון
מפלגת נשים לשלום הוקמה בכנס מאורגן שנערך בוושינגטון בתשעה בינואר, 1915. בכנס השתתפו מעל ל-100 נשים נבחרות המייצגות ארגוני נשים מכל רחבי ארצות הברית. במהלך הכנס נבחרה ג'יין אדמס לנשיאת הארגון החדש, וניתן לה הכוח לבחור את המזכירה ואת הגזברית עבור הארגון, אשר בסיסו יהיה בעיר שיקגו – עיר מגוריה של אדמס. החברות בארגון החדש הייתה פתוחה לכל הקבוצות שמוכנות להגדיר את עצמן כחלק מ"מעגל השלום", ובנוסף לכל אישה המשלמת דולר אחד כדמי חברות שנתיים. בתפקידים הבכירים הוצבו לוסייה איימס מיד כמזכירה ראשית, הארייט פ. תומאס בתור מזכירה בכירה, סופיה פ. ברקינריג' כגזברית ואליזבת גלנדאור אוונס כמתאמת פעולות ראשית.
בכנס אושרה תוכנית פעולה הקוראת לכינוס מיידי של כל המדינות הנייטרליות המעוניינות בשלום באופן מיידי, בהגבלת החימוש, בהתנגדות מאורגנת נגד המיליטריזם באמריקה, בתהליכי דמוקרטיזציה של מדיניות החוץ, בהסרת המניע הכלכלי במלחמה והרחבת זכות הבחירה עבור נשים. הזכות של נשים להצביע נתפסה על ידי נשי הארגון כגורם בלתי נפרד שיביא לקידום השלום, טיעון זה מבוסס על ההנחה כי נשים מטבען נטו יותר (לעומת גברים) לקידוש הערך חיי אדם. המועצה המייסדת גם אישרה את "תוכנית בונה שלום", אשר עיקרה מתמקד בדרישה מהממשל האמריקאי לכנס ועידה של מדינות נייטרליות ובנוסף להכריז כי גם הארגון עצמו יכנס וועידה לא רשמית של שוחרי שלום מכל העולם כדי לקבוע דרכי פעולה. על מנת להבטיח כי המלחמה הנוכחית אינה רק הקדמה לאחת נוספת, התוכנית קוראת לשלום מלא שאינו מבוסס על העברות שטחים ללא רצון משותף של שני הצדדים, נגד פיצויים שאינם עולים בקנה אחד עם החוק הבינלאומי ולא להסכמים בין מדינות ללא אישורם על ידי רוב בפרלמנט.
מפגש הסיכום של הכנס נערך באולם האירועים החדש של מלון ווילארד ביום ראשון, 10 בינואר, והיה מלא עד אפס מקום. כ-500 נשים שהיו מעוניינות להשתתף נאלצו להישאר בחוץ בשל חוסר מקום. הנואמת המרכזית במפגש הייתה ג'יין אדמס. בנוסף נאמו פמיניסטיות אקטיביסטיות ממדינות נוספות בעולם, כגון אמליין פת'יק-לוורנס מאנגליה, רוזיקה שווימר מהונגריה ועוד נוספות.
קונגרס הנשים הבינלאומי ב-1915
המלחמה המתמשכת באירופה אילצה לבטל את הוועידה המתוכננת של "הכנס הבינלאומי לזכות ההצבעה של הנשים", שהייתה אמורה להתכנס בברלין בשנת 1915. ביטול הכנס בגרמניה נתן הזדמנות לתנועת נשים לשלום לקיים כנס בינלאומי משלהן, וקראה לכל ארגוני הנשים להשתתף בוועידה שתתקיים בהולנד הנייטרלית. ג'יין אדמס, נשיאת מפלגת נשים לשלום, והטוענת לכתר "האישה החשובה והמשפיעה ביותר באמריקה", הוזמנה לעמוד בראש הוועידה.
באפריל 1915, עלו 47 נשים, רבות מתוכן חברות מפלגת נשים לשלום, יחד עם נציגות של ארגונים אחרים, על ספינת ההפלגה ההולנדית "גב' נורדאם" (MS Noordam) למסע המסוכן להאג. בין אלו שעברו את המסע במים הסוערים היו העובדת הסוציאלית גרייס אבוט, חוקרת המגפות אליס המילטון וזוכת פרס נובל לשלום - אמילי גרין באלץ'.
המסע לא היה נטול מחלוקות. למרות המעמד הנייטרלי הרשמי של ארצות הברית, בחר הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט להכריז על שליחות הנשים כ"מטופשת וחסרת בסיס", וכינה את הנשים המשתתפות כ"פחדניות המבקשות שלום בלי להתחשב בצדק". הנשים האמריקניות לא נרתעו, והפליגו חרף הסכנה עם כרזה בצבעי כחול-לבן שהכינו בעצמן ונשאה עליה את המילה היחידה: "שלום". המסע נעצר במשך ארבעה ימים בתעלה האנגלית על ידי הצי המלכותי, אבל בסופו של דבר הורשה להמשיך להאג. הספינה הגיעה בקושי רב במועד המתוכנן לתחילת הוועידה (בת שלושת הימים) בערב 28 באפריל 1915. על אף ניסיונותיה של בריטניה לשלול את דרכוניהן של הנשים שהיו על הספינה - פעולה שהייתה מונעת מהן להשתתף בוועידה, האירוע היה גדוש במשתתפים. 1,366 נציגות רשמיות השתתפו בוועידה ובנוסף היו מעל ל-2,000 מבקרים.
הקונגרס גיבש שורה של החלטות ובנו תוכניות מפורטות לשלום ולצדק עולמי, הקוראות לפירוק כללי מנשק ולסילוק מניע הרווח הכלכלי באמצעות ייצור נשק, והדגשת היתרונות של הסחר החופשי וחופש ניווט בים הפתוח. בנוסף, התקבלה החלטה הקוראת לתהליך גישור מתמשך בין מדינות מסוכסכות על ידי ועידה של מדינות נייטרליות, אך בסופו של דבר לא יצאה אל הפועל. מאוחר יותר, משלחת בראשות ג'יין אדמס נשלחה לבירות של המעצמות הלוחמות, אך גם היא הוכיחה את עצמה כבלתי יעילה.
לפני סיום הוועידה, הקונגרס הקים ארגון בינלאומי חדש בשם "הוועידה הבינלאומית של נשים למען שלום קבוע". מפלגת נשים לשלום ראתה את עצמה בתור השלוחה האמריקאית של ארגון זה. בשנת 1921 השם שונה ל"ליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחירות" ונשאר כך עד לסיום הפעילות של הארגון.
מורשת
ארכיון הרשומות של מפלגת נשים לשלום משנת 1915 עד 1920 נמצא במכללת סווארת'מור, פנסילבניה, ארצות הברית, כחלק מאוסף מיוחד תחת הנושא שלום.
אאודי שוטינג ברייק
אאודי שוטינג ברייק (באנגלית: Audi Shooting Brake, קרויה גם: Audi TT Shooting Brake) היא מכונית קונספט, קומפקטית בסגנון ""Shooting-brake" קופה האצ'בק מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית אאודי, אשר הוצגה בשנת 2005.
דגם אאודי TT דור "TT Mk2 (Type 8J)" מבוסס על אב טיפוס זה.
פסק דין קסטנבאום
ע"א 294/91 חברה קדישא גחש"א "קהילת ירושלים" נ' ליונל אריה קסטנבאום הוא פסק דין של בית המשפט העליון משנת 1992 העוסק בהחלת המשפט החוקתי על גופים פרטיים. נפסק ברוב דעות כי חוק החוזים האחידים אינו מוגבל לחוזים מסחריים בלבד אלא חל על כלל החוזים האחידים המקיימים הגדרות של "ספק" ו"לקוח" בחוק.
משניתן פסק דין זה, מושגים של תום לב, הגינות, תקנת הציבור המהווים זכויות אדם נכנסו גם לחוזים הנעשים במגזר הפרטי.
חופש החוזים
חופש החוזים הוא אחד מעקרונות הבסיסיים והחשובים בדיני חוזים והוא מתאפיין בשני דברים: חופש החוזים שהיה דומיננטי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 וזאת משום שהשלטון תמך בתפיסה הליברלית השואפת לאפשר לכל אדם לעצב את חייו כרצונו, הולך ומצטמצם עקב ההגבלות שבחקיקה שבאו למנוע עושק של צד חזק כלפי צד חלש בחוזה. השופט חיים כהן ציין: "'הצדק החוזי' השתלט - ועתיד להוסיף ולהשתלט - על דיני החוזים, לא רק כדי למנוע עושק וניצול, כפייה והטעיה, אי־חוקיות ואי־מוסריות, אלא בעיקר כדי להכניס לתוכם ערכים וסטנדרדים מחייבים של תום לב ושל סבירות".
פסק הדין
עובדות המקרה – מר קסטנבאום פנה לחברה קדישא על מנת להסדיר את ענייני הלוויה והקבורה של אשתו המנוחה. מאחר שאשתו נולדה בארצות הברית וגרה שם במשד מרבית חייה ביקש קסטנבאום מהחברה קדישא לרשום את שמה ותאריך לידתה בלועזית. זאת על אף שחתם על הטופס 'רישום הזמנה' הקובע כי הכיתוב על המצבה יעשה רק באותיות עבריות. חברה קדישא סירבה לבקשתו מטעמים הלכתיים ולאומיים. בעקבות כך פנה קסטנבאום לבית המשפט המחוזי בתביעה למתן סעד הצהרתי ובו הוא יורה לחברה קדישא לאפשר לו להוסיף על המצבה של אשתו באותיות לועזיות את שמה ותאריך לידתה ופטירתה. בית המשפט המחוזי קיבל את התביעה בנימוק שהתנאי המגביל את הכיתוב על המצבה רק לאותיות עבריות הוא תנאי מקפח בחוזה אחיד ודינו להתבטל. חברה קדישא ערערה על פסק הדין לבית המשפט העליון.
החלטת בית המשפט – מאחר שהחברה קדישא נחשבת לגוף דו-מהותי, חלים עליה עקרונות של הגינות, תום לב ותקנת הציבור מהמשפט הציבורי והיא מחויבת להם. התנאי שלא לכתוב על המצבה בשום שפה מלבד השפה העברית הוא תנאי מקפח בחוזה אחיד ודינו להתבטל. על כן דין הערעור להידחות.
הנימוק להחלטה
הנשיא מאיר שמגר – המצבה אינה מבנה ציבורי אלא היא סימן המקשר בין החיים הבאים לפקוד אותה לבין הנפטר שעם זכרו הם רוצים להתייחד. החופש לתת ביטוי לרצונות המבקשים הוא גדול, אך אין לאדם לראות בכך חופש לעשות כאוות נפשו במצבה ונדרש פיקוח בכדי לשמור על כבודם וזכויותיהם של שאר המבקרים הפוקדים את בית העלמין. מכאן עולה השאלה, האם בקשת המשיב קיצונית וחריגה מעצם מהותה עד שיש בה בכדי לפגוע ברגשותיהם של אחרים? לשאלה זו משיב הנשיא שמגר בשלילה ואומר כי הוא מבין את הצורך בלתת ביטוי לשפה העברית אך השאלה פה אינה עוסקת בשאיפתה של המערערת לתת ביטוי לשפה העברית שהרי שאיפה זו כשלעצמה טובה ונכונה, אך אין לכפותה על הפרט משום שכבר הובהר שמדובר בחובה לכבד את רצונו של הפרט לנהוג אחרת. לכן כששאיפה זו מתנגשת עם זכויות הפרט שאינן פוגעות ברגשות הציבור זכות הפרט גוברת. באשר לטענת המערערת כי מדובר בהסכם חוזי במישור הפרטי שבו המשיב התקשר מרצונו ואין לכפות עליה ויתור על תנאי חוזי משיב הנשיא שמגר, שראשית אין לראות את המערערת כצד רגיל לחוזה שבחר להתקשר בו מרצונו מכיוון שבתחום הקבורה אין למשיב חלופה אחרת מלבד חברה קדישא. שנית, חופש הבחירה בין המתקשר בחוזה עם חברה קדישא לבין ספק ולקוח שונה ושלישית, התפקיד שמבצעת החברה קדישא הוא בעיקר ציבורי הן מהבחינה הפורמלית והן מהבחינה המהותית כמו שמופיע בחוק שירותי הדת היהודיים, תשל"א-1971.
המשנה לנשיא מנחם אלון – חברה קדישא נתפסת כגוף דו-מהותי. הדינים שחלים עליה הם כללי המשפט הפרטי ונורמות מהמשפט הציבורי. והן יופעלו תוך התחשבות באופיו המיוחד של הגוף. בהחלת כללי המשפט הפרטי יבאו לידי ביטוי עקרונות יסוד כגון תום לב, זהירות ויושר. בהחלת כללי המשפט הציבורי שעה שהיא פועלת במשפט הפרטי יש להחיל את המשפט המנהלי על כלל היקפו כגון עקרונות של הגינות, שוויון, סבירות, יושר ותום לב. מכוח זה השאלה הנשאלת בעניינינו היא: האם יש בהחלטה שקיבלה החברה קדישא בדבר כיתוב עברי בלעדי על המצבות בבית הקברות יש משום פגיעה באחת מהנורמות של המשפט המנהלי? לשאלה זו משיב המשנה לנשיא אלון שהחברה קדישא במשך למעלה מיובל שנים הצליחה להשיג קונצנזוס בין דתיים לחילוניים בעניין הכיתוב העברי על גבי המצבות ולטענתה השגת מכנה משותף זה הוא ערך עליון המחייב אותה כלפי כלל הציבור ומחייב אותה לפעול על פי נורמה זו. עוד מתייחס הוא לעניין הסובלנות שצריך לנהוג כלפי הפרט ושואל מה לגבי שאר הקבורים שם וכיצד אנו מתנהגים בסובלנות כלפי רצונם בכיתוב עברי בלבד. עוד מתייחס הוא לטענה שלא הייתה למשיב חלופה סבירה אחרת מלבד חברה קדישא. ואומר שטענה זו אינה נכונה שהרי מלבד אותה חברה קדישא קימות עוד תשע חברות קדישא הפועלות בירושלים, וארבע מהן אף מאפשרות כיתוב בלועזית ויכול היה לפנות אליהן. בא כוחו של המשיב מכיר בטענה זו אך מבסס את טענתו בכך שאותן חברות קדישא פועלות בשטחים אחרים וכאמור אשת הנפטר רוצה להיקבר עם שאר חבריה מהאוניברסיטה העברית שקבורים שם. טיעון זה סביר הוא בשעה שהמשיב יקבל על עצמו את תנאיה של החברה קדישא כמו שעשו חבריה ללא יוצא מן הכלל. לסיכום דבריו בעניין בחינת הנורמות הציבוריות המשנה למשיא אלון אמר שאין פגיעה באחת מהנורמות הציבוריות וגם כשבוחנים את האיזון בעניין הסובלנות בין הפרט לרוב במקרה זה, מן הראוי שהמיעוט יטה אל מול הרוב ולא להפך. לטענות בדבר דיני החוזים משיב המשנה לנשיא אלון כי התקנה של המערערת בדבר כיתוב עברי בלעדי על המצבה שבחלקות הקבורה שבפיקוחה טובה ונכונה היא לפי נורמות המשפט הציבורי, והתנאי האמור שריר ותקף הוא גם לפי דיני החוזים שבמשפט הפרטי, הכול כמתחייב מאופייה הדו-מהותי של המערערת.
השופט אהרן ברק – תומך במסקנתו של הנשיא שמגר אך מגיע אליה בדרך אחרת. לשיטתו, רשות ציבורית צריכה לאזן בין ערכים והפתרון בהתנגשות בין ערכים צריך להיות העמדה של העקרונות זה לצד זה תוך מתן משקל ראוי לכל אחד מהם בנקודת החיכוך ומי שבסופו של דבר נסיבותיו גוברות יקבע. בענייננו, הבלעדיות על השפה העברית בבית העלמין שהחברה קדישא מבקשת לשמור לעצמה מהווה פגיעה קשה בזכות יסוד כבוד האדם, מאחר ששלילת זכותו של אדם לרשום בשפה המוכרת לו לצד השפה העברית והטלת חובה לרשום רק בשפה העברית היא פגיעה קשה בזכות יסוד זו. עוד לשיטתו, רשות ציבורית לא יכולה לפגוע פגיעה ממשית וקשה בכבודו של אדם על מנת לקדם את ערכיה. בהתנגשות בין שני ערכים אלו כבוד האדם וקדושת השפה העברית כבוד האדם ידו על העליונה. באשר לחוזה שנכרת בין המערערת למשיב הרי שמדובר בחוזה אחיד והתנאי על כיתוב בלשון עברי בלבד על המצבה מהווה תנאי מקפח.
בעקבות פסק הדין
בעקבות פסק דין זה הובאה לידיה של הכנסת הצעת חוק בשם חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית, התשנ"ו-1996, מטעם מפלגת מרצ. הצעה זו נועדה לאפשר לכל אדם קבורה שתתאים להשקפתו ואמונתו. עד אז ענייני הקבורה היו תחת משרד הדתות שהכיר רק בבתי קברות דתיים. משאושר חוק זה בשנת 1996 קיימת לאדם זכות להיקבר בבית עלמין אזרחי על פי רצונו, הקבורה תיערך תוך שמירה על כבוד המת ובמקום הנקבע כבית עלמין אזרחי חלופי עלי ידי שר הדתות וכן בבית עלמין קיים שהוקצה לו מקום לקבורה אזרחית.
פסק דין שעשה שימוש בהלכת קסטנבאום היה ע"א 6024/97 פרדריקה שביט נ' חברה קדישא גחש"א ראשל"צ. לאחר חקיקתו של חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית הגיע לבית המשפט המחוזי סכסוך בין גברת שביט שבקשה לרשום על מצבתה של אמה את שמה באותיות לועזיות לבין חברה קדישא ראשל"צ שסירבה. שביט טענה להלכת קסטנבאום ומנגד החברה קדישא הסתמכה בסירובה על החלטתו של רבה הראשי. בית המשפט המחוזי פסק כי קיים לשביט 'סעד חלופי' והוא החוק לקבורה אזרחית חלופית ומשום כך הלכת קסטנבאום בטלה. שביט ערערה לבית המשפט העליון וזה פסק כי קיומו של 'סעד חלופי' מחייב שני תנאים. האחד כי יהיה סעד. והשני כי יהיה סעד זמני יעיל שניתן להידרש לו. בעניינו לא עומדת למערערת שום סעד שכן אין בפועל קבורה חלופית לפי חוק. ומשום כך בית המשפט העליון פסק כי הלכת קסטנבאום עומדת על כנה ולכן דין הערעור להתקבל.
הלכת קסטנבאום ידועה כהלכה שבה פיתח הנשיא ברק את דוקטרינת זכויות האדם במשפט הפרטי ולפיה זכויות אדם חלות באופן עקיף במשפט הפרטי דרך 'צינור ההזרמה' של מושגי השסתום במשפט כגון רשלנות, הפרת חובה חקוקה, תום לב ותקנת הציבור. עד אז מושגים אלו היו שייכים למשפט הציבורי ובעקבות פסק דין זה וההלכה שנקבע בו הצליח הנשיא ברק להחיל דוקטרינות אלו גם במשפט הפרטי.
רונן הורוביץ
רונן הורוביץ הוא איש טכנולוגיות מידע ואיש מערכת הביטחון הישראלית בדימוס,  מנהלה הראשון של הרשות לאבטחת מידע (רא"מ), וכיהן כראש אגף טכנולוגיות המידע בשירות הביטחון הכללי. לאחר פרישתו כיהן כסמנכ"ל טכנולוגיות מידע (CIO) במספר חברות בישראל.
ביוגרפיה
הורוביץ התגייס לעתודה האקדמית, ובמסגרתה קיבל בשנת 1983 תואר ראשון הנדסת תעשייה וניהול עם התמחות במערכות מידע מהטכניון. בשנת 1990 קיבל תואר שני במנהל עסקים וניהול מערכות מידע מאוניברסיטת תל אביב.
מ-1983 עד 1988 שירת כקצין ביחידה 8200. עם שחרורו מצה"ל הצטרף לשירות הביטחון הכללי, ושירת במספר תפקידי מנהל מחלקות פיתוח תוכנה. על תרומתו להקמת מערך הסיגינט של השירות והובלת הפיתוח של יכולות ניתוח מידע מתקדמות בשירות (ביג דאטה) זכה ב-2002 עם צוות מהשירות בפרס ביטחון ישראל. היה מנהלה הראשון מ-2003 של הרשות הממלכתית לאבטחת מידע. בשנת 2008 מונה על ידי ראש השירות יובל דיסקין לראש אגף טכנולוגיות מידע וחבר מטה השירות, כיהן בתפקיד עד פרישתו ב-2014.
אלייה (נהר)
אלייה (בצרפתית: Allier, באוקסיטנית: Alèir) הוא נהר הזורם במרכז צרפת ואחד מיובליו של נהר הלואר.
אורכו 420.7 ק"מ, ומקורותיו בפסגות המאסיף סנטרל, שבמחוז לוזר שבחבל לנגדוק-רוסיון. הנהר נשפך לתוך הלואר במחוז נייוור שבבורגון. זרם הנהר נע בין 234.0 מטר מעוקב לשנייה (בפברואר) ל-49.90 מקל"ש (באוגוסט).
האלייה הוא אחד הנהרות ה"פראיים" האחרונים בצרפת, כלומר נהר שנתיבו והזרימה בו הם טבעיים ואינם קבועים בידי אדם ואחד הנהרות היחידים בדרום אירופה בהם חי המין Thymallus thymallus (מין של סלמון) - מין הרגיש במיוחד לזיהום. לאורך גדותיו ערים חשובות רבות, בין השאר מולן ומחוז אלייה הקרוי על שמו.
אוורט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
עונת 2013/2014 בליגת כדורגל נשים ראשונה
הקבוצה שסיימה ראשונה בליגת הנשים השנייה בעונת 2012/2013 והצטרפה לליגת נשים ראשונה לקראת עונה זו הייתה מ.ס. קריית גת.
המשחק האחרון של העונה בין אס"א תל אביב למכבי חולון הופסק בדקה ה-72 כיוון שחולון נותרה עם 6 שחקניות. תוצאה לא נקבעה למשחק זה.
בעונה זו איפשרו לכל קבוצה לצרף 2 שחקניות זרות.
אס"א תל אביב, אלופת העונה הקודמת, זכתה באליפות, והצליחה להגן על תוארה בפעם החמישית ברציפות.
מכבי באר שבע סיימה אחרונה וירדה לליגה השנייה.
בנות סכנין שסיימה במקום השביעי התמודדה במשחק פלייאוף יחיד מול בנות נתניה שסיימה שנייה בליגה השנייה על הזכות להישאר בליגה הראשונה. סכנין ניצחה 7–0 ונשארה בליגה הבכירה.
יאבורניק פולסקי
יאבורניק פולסקי (בפולנית: Jawornik Polski; ביידיש: יאווארניק) הוא כפר במחוז פשבורסק שבפרובינציית פודקרפאטי בפולין, כ-26 ק"מ דרומית מערבית לפשבורסק, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית קטנה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-15. במשך השנים שימש היישוב כמרכז מסחרי לכפרי סביבתו, ונערכו בו ימי שוק. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום גליציה האוסטרית.
יהודי יאבורניק פולסקי
בסוף המאה ה-19 נמנו בכפר כ-100 יהודים, מתוך 564 תושבים. במשך מספר שנים ישב בכפר האדמו"ר צבי אלימלך שפירא, נכדו של צבי אלימלך מדינוב. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 155 יהודים, מתוך 991 תושבים, והתקיימה בו פעילות ציונית.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בתחילת בספטמבר 1939, רצחו אלו 8 מיהודיו, והתעללו ברב הקהילה ובבניו מול הקהל הפולני ביישוב. בהמשך מונה בכפר יודנרט, שנצטווה להעביר לגרמנים תשלומי כופר, ויהודי היישוב רוכזו בגטו שהוקם במקום, בו סבלו מרעב. באמצע שנת 1941 הועברו לגטו שביישוב יהודים נוספים מכפרי הסביבה, ואלו רוכזו במקום בצפיפות גדולה. מעת לעת נחטפו גברים יהודים מהגטו, ונשלחו למחנות עבודה.
בסמוך לחג השבועות תש"ב רוכזו יהודי היישוב, וגורשו בעגלות לגטו ז'שוב. בימים אלו אספו הגרמנים את היהודים שנותרו בכפרי הסביבה של היישוב, ורצחו אותם בבור ירי ביער סמוך לכפר סלוצ'ינה, תוך קבורת חלקם בחיים. יהודי היישוב המעטים שהצליחו להימלט מהאקציה ליערות הסביבה, נתפסו ברובם בידי הגרמנים, וחלקם נרצחו בידי פולנים לאומנים אף לאחר שחרור האזור.
מבצע בן עמי
מבצע בן עמי במלחמת העצמאות נערך ב-14 במאי 1948 ובו נכבש הגליל המערבי ונפרצה הדרך לנהריה, עברון, אילון, מצובה ולחניתה. הצלחת המבצע אפשרה את כיבוש עכו ואת הסרת המצור מעל קיבוץ יחיעם.
רקע היסטורי
לפי החלטת החלוקה מ-29 בנובמבר 1947 נועד הגליל המערבי להיות בתחום המדינה הערבית בארץ ישראל.
ב-9 במאי 1948 הגיעה ידיעה מודיעינית למטה הכללי ובה נאמר כי הצבא הלבנוני יפלוש מכוון ראש הנקרה ויתקיף את חניתה בד בבד עם פלישת הצבא הסורי. שני הצבאות תוכננו להפגש ליד הקריות ולהמשיך משם דרומה לכיוון חיפה. כן נמסר כי הצבא הלבנוני תפס עמדות על החוף ולרשותו תותחים ושריוניות. כדי למנוע סכנה זו ולהיערך לפלישה, הוחלט כי יש להתחיל מיד במבצע לפריצת הדרך לגליל המערבי, שתאפשר העברת מזון ואספקה ליישובים אילון, חניתה ומצובה, לפנות את הילדים ממשקים אלה, לטהר את השטח מכוחות ערביים ולהסיר את המצור מעל נהריה. ההכנות למבצע נוהלו בסודיות כי הבריטים שלטו באזור. המבצע כונה בהתחלה "מבצע אהוד" ורק בסיומו, ביום הכרזת המדינה, שונה שמו ל"מבצע בן עמי" על שם בן עמי פכטר, מפקד גדוד 21 של חטיבת כרמלי שנפל בשיירת יחיעם.
תוכנית המבצע הייתה לפרוץ בשיירה נושאת אספקה ותחמושת מקיבוץ עין המפרץ צפונה, לעקוף את תל עכו ממזרח לאחר שייכבש, להמשיך צפונה וביחד עם כוח שיונחת מהים, לכבוש את הכפר הערבי א-סמריה (קיבוץ שמרת בימינו), ולהיכנס לנהריה. משם להמשיך צפונה, לכבוש את הכפר א-זיב ואת משטרת אילון וכן את הכפר אל-באסה (בימינו בצת). הכוחות שרוכזו למבצע היו שיירה של 25 מכוניות אספקה, שישה אוטובוסים משוריינים ועשרה משוריינים. כוח אחד עלה על ספינה בחיפה במטרה לנחות בחוף שבי ציון. מטה הפעולה הגיע דרך הים לנהריה בפיקודו של מפקד חטיבת כרמלי משה כרמל.
כדי לשבש את מהלכי הצבא הלבנוני, בוצעה בלילה שבין 13 במאי ל-14 במאי פעולה ימית שבמהלכה תוכנן פיצוצו של גשר על כביש החוף הלבנוני, כחמישה ק"מ מצפון לראש הנקרה. הכוח אומנם הגיע בסירות אל החוף, אך הלבנונים גילו אותו ופתחו לעברו באש כבדה. החלה נסיגה מהירה של כוח הנחיתה במהלכה טבע אחד הלוחמים.
המבצע
השיירה יצאה לכיוון עין המפרץ אך נתקלה במחסום בריטי ליד מחנה כורדני. מפקד השיירה הראה לחייל במחסום מכתב מזויף שנחזה להיות מכתבו של המפקד הבריטי באזור והמאפשר לשיירה לעבור ליעדה. הזקיף במחסום לא התרשם מהמכתב וביקש להתייעץ. מפקד השיירה הסיר את המחסום בעצמו וקרא לבריטים כי השיירה חייבת לעבור, וכי אם ברצונם לפתוח באש הם יכולים לעשות כן. השיירה עברה במהירות ללא תקלה והגיעה לעין המפרץ.
המבצע החל בליל 14 במאי 1948 עם כיבוש תל עכו. הכיבוש עבר ללא תקלות ובשעה 03:30 נכבש התל. כיבוש זה אפשר את מעבר השיירה שיצאה מעין המפרץ צפונה. הכוח הימי נחת בשעה 02:30 בחוף שבי ציון והחל לתקוף את הכפר א-סמריה מצפון. באותו זמן הגיעה השיירה מדרום והשלימה את כיבוש הכפר. בשעות הבוקר הגיעה השיירה לנהריה. מנהריה המשיכה השיירה לכפר א-זיב שנכבש לאחר קרב ממושך והלאה לכפר באסה. משטרת אילון נכבשה על ידי כוח מקיבוץ אילון. השיירה הגיעה לאילון חניתה ולמצובה, הביאה אספקה לכשלושה חדשים ופינתה את הילדים. בכביש נהריה-ראש הנקרה נחפרו תעלות עמוקות והונחו מוקשים. הלוחמים חששו שעם שחר, 15 במאי 1948 יפלוש צבא לבנון לגליל המערבי, אך הדבר לא קרה. לפחות 40 ערבים נהרגו במבצע. לחטיבת כרמלי היו שלושה הרוגים וחמישה פצועים.
תוצאות המבצע
עם סיום המבצע הייתה עכו עיר נצורה, והוחלט לנצל את המצב ולכובשה. ההתקפה על העיר החלה בלילה שבין 16 ל-17 במאי והיא נכבשה בשעות אחר הצהריים. עם תום המבצע שוחררו כל היישובים בגליל המערבי פרט לקיבוץ יחיעם שהכפרים הערביים כאברי, אום אל פרג' וא-נהר (בימינו נתיב השיירה) הפרידו בינו לבין נהריה. הפעולה הוטלה על גדוד 21 ששכל רבים מחייליו בשיירת יחיעם. לכוח הצטרפו מתנדבים שהיו קשורים לחללי השיירה וביקשו בדרך זו לקחת חלק בשחרור יחיעם מהמצור. עם שחר 21 במאי 1948 הותקף הכפר הגדול כאברי שנכבש לאחר קרב קצר. שתי טונות חומר נפץ הוקדשו לפיצוץ בתי הכפר. יחיעם שוחררה ממצור ממושך.
אברהם בן סוסאן
הרב אברהם בן סוּסאן (בן שוּשן), (שבט ה'תרי"ג, 1853 - כ"ו באלול ה'תש"א, 18 בספטמבר 1941) היה רב, דיין, מורה צדק וראש ישיבה בעיר דבדו וראש אבות בתי הדין בעיר מוגאדור שבמרוקו.
הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה
הקואליציה מורכבת משלוש מפלגות עיקריות: המפלגה הדמוקרטית העממית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ומפלגת רצון האזרחים. בנוסף אליהן חברות באיחוד מפלגות נוספות, כדוגמת מפלגת הירוקים. המפלגה הדמוקרטית הליברלית של מונגוליה מורכבת מפורשי הקואליציה.
אברהם בן סוסאן
קורות חייו
נולד לרב שלמה בן סוסאן ולאמו זוהב, בחודש שבט ה'תרי"ג (ינואר 1853) בעיר דבדו, מרוקו. למד תורה אצל אביו מילדותו וכבר בגיל 22 נסמך ללמד בישיבת אביו בעיר . ניחן בזיכרון מיוחד.
הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה
הקואליציה נוסדה ב-1990, והייתה לאופוזיציה הראשונה מול המפלגה המהפכנית העממית. במרץ 1990 אושרה חוקת מונגוליה, שאישרה ריבוי מפלגות ובכך הפכה את הקואליציה לחוקית. הבחירות הדמוקרטיות הראשונות ב-1992 העניקו רוב מוחלט למפלגה המהפכנית העממית, והקואליציה זכתה בבחירות רק ב-1996, אז נבחר צחיאגיין אלבגדורג' לראש הממשלה.
בבחירות 2000 הפסידה הקואליציה בעקבות הרפורמה שנעשתה במדיניות המפלגה המהפכנית בידי נמברין אנחבאיאר.
בבחירות 2004 התפרקה הקואליציה. מחליפתה למעשה היא הקואליציה הדמוקרטית של המולדת.
אברהם בן סוסאן
קורות חייו
בגיל 28 נסמך לדיינות בעיר דבדו שם כיהן בבית הדין יחד עם הרב אברהם מרציאנו והרב אברהם הכהן צבאן.
בהמשך הקים בעיר בית כנסת. לשם הקמתו נסע לעיר פאס כדי להתייעץ עם אנשי הקהילה על צורת הבנייה, ובסוף בנה בדבדו בית כנסת כדוגמת זה שעמד בפאס.
בשנת 1902 פרץ מרד בו חמארה שהביא צרות רבות ליהודי האזור. כתוצאה מכך ברח ר' אברהם לכפר תאזה.
לאחר מכן עזב את תאזה ועבר לפאס שם שימש כספרא דדיינא בבית הדין של הרב שלמה אבן דנאן, שאמר עליו ש"חושן המשפט על ליבו". בפאס גם חיתן את בנו הרב מאיר יעקב עם רינא, בתו של יוסף עטייא, אחד ממכובדי הקהילה. אותו בן נפטר כשהיה רק בן 29. המאורע ציער מאוד את רבי אברהם, שלא יכל לשאת את הצער והחליט בעקבות כך לעזוב את העיר.
מפאס עבר למרקש, שם יסד ישיבה ולימד בה במשך שנתיים. באותה ישיבה לימד הרבה תלמידים, ביניהם מי שלימים נתמנה לאב בית הדין בעיר, רבי מרדכי קורקוס.
בשנת ה'תרע"ו - 1916 עבר למוגאדור, שם נתמנה לראש אבות בתי הדין. נשאר בתפקיד זה עד פטירתו בשנת ה'תש"א 1940 בהיותו בן 88.
הקומפקטיפיקציה החד נקודתית
קומפקטיפיקציה חד נקודתית היא דרך לבנות מרחב טופולוגי קומפקטי ממרחב טופולוגי כלשהו על ידי הוספת נקודה בודדת למרחב.
אברהם בן סוסאן
קורות חייו
בנו הרב חיים דוד בן סוסאן (לימים ראב"ד קזבלנקה) המשיך אחריו מספר שנים בתפקידו בבית הדין של מוגאדור.
הקומפקטיפיקציה החד נקודתית
הבנייה
יהא (X,\tau_X) מרחב טופולוגי. ניקח איזושהי נקודה שרירותית ונגדיר. נגדיר טופולוגיה \tau_Y על Y - קבוצה תחשב פתוחה אם ורק אם מתקיים אחד מהתנאים הבאים:
הוכחת נכונות הבנייה
נראה ש-Y הוא מרחב קומפקטי. יהא \mathcal{U} כיסוי פתוח של Y. קיימת כך ש-, ומשום ש- אזי  היא קבוצה קומפקטית. אבל אז ל- יש תת-כיסוי סופי, לכן הוא כיסוי סופי של Y ונקבל ש-Y קומפקטית כנדרש.
תכונה נוספת של Y
אם נניח ש-X הוא מרחב קומפקטי מקומית האוסדורף, אזי גם Y הוא מרחב האוסדורף. ואכן, ניקח שתי נקודות שונות x,y\in Y. אם x,y\in X אזי משום ש-X הוא מרחב האוסדורף, קיימות שתי קבוצות פתוחות ב-X וזרות U ו-V כך ש-x\in U ו-y\in V ונסיים כי כל קבוצה פתוחה ב-X היא קבוצה פתוחה ב-Y. אחרת, x=\infty או y=\infty ונניח בלי הגבלת הכלליות כי x=\infty. משום ש-X הוא מרחב קומפקטי מקומית, אזי קיימת V\in \tau_X (ובפרט, V\in \tau_Y) כך ש-y\in V וש- היא קבוצה קומפקטית. אבל אז הקבוצה היא קבוצה פתוחה ב-Y. בנוסף, נשים לב כי ובכך מצאנו זוג קבוצות פתוחות ב-Y וזרות כך ש-x\in U ו-y\in V ולכן נקבל ש-Y הוא מרחב האוסדורף כנדרש.
אברהם בן סוסאן
רבנים אחרים
רבים מרבני מרוקו ובפרט רבני האזורים בהם כיהן בתפקידיו הרבים, העריכו את ר' אברהם ואת גדלותו בתורה.
כששהה בפאס פגש את הרב יוסף בן נאיים שם נוכח לכישרונו הרב בלימוד התורה. ר' אברהם עודד את אביו, ר' יצחק, להקים לבנו ישיבה בה יוכל לפתח את כישוריו וללמד אחרים. ר' יצחק שמע לעצתו והקים בפאס ישיבה, שנסגרה לאחר מספר שנים בעקבות מאורעות התריתל. השד"ר הרב שמעון ועקנין העיד שראה את שניהם יושבים באחת החנויות בעיר פאס ועל כך אמר כי "גלתה סנהדרין לחנויות".
רבים הזכירו ושבחו אותו בספריהם, ביניהם ר' יוסף חיים ילוז, תלמידו המובהק ר' דוד הכהן סקלי , והרב שלמה הכהן זאגורי. חלקם גם התייעצו איתו בעניינים הלכתיים שונים, כמו תלמידו הרב שמואל מרציאנו, הרב שלמה אבן-דנאן , הרב יוסף משאש ועוד רבים.
חיבוריו
הותיר אחריו שני חיבורים הלכתיים שלא פורסמו:
עסק גם בתרגום הספר "בית שלמה" מרבי שלמה מאיר, העוסק באיסור והיתר, יחד עם רבי יוסף ענקונינה. התרגום הושלם באייר ה'תרנ"ב (1892) והספר נדפס מספר שנים אחר כך.
איי סילאר
האיים מומוקמים בסמוך לכף מאסקראט (הקצה הצפון - מזרחי של האי אדלייד).
גילוי ומיפוי האיים
האיים התגלו על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908 –1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
מקור השם
האיים נקראו על שמו של סילאר (Sillard), הדירקטור של חברת מונידאו הצרפתית (.French Montevideo Co), מהעיר מונטווידאו בירת באורוגוואי, אשר ביצעה תיקונים בספינתו של שארקו - ה-"פרקווה פה" "Pourquoi-Pas?" (מילולית: "מדוע לא?").
יבגני פריגוז'ין
יבגני ויקטורוביץ' פּריגוז'ין (ברוסית: Евге́ний Ви́кторович Приго́жин; נולד ב-1 ביוני 1961) הוא אוליגרך רוסי. בעל מספר עסקים ומייסד כוח וגנר העומד בראשה. הכוח לקח חלק משמעותי במלחמת אוקראינה–רוסיה.
פריגוז'ין הוא, בין השאר, הבעלים של רשת תאגידים שכנגד שלושה מהם הוגשו כתבי אישום בארצות הברית. זאת בקשר לחלקן בהתערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016. החל משנת 2019 הוטלו סנקציות אמריקאיות גם כנגד פריגוז'ין אישית.
ראשית חייו
פריגוז'ין נולד בסנקט פטרבורג ב-1 ביוני 1961 לאב יהודי. האב נפטר כאשר יבגני היה בן שנה, ואימו נישאה לגבר אחר, גם הוא יהודי. יבגני פריגוז'ין סיים את לימודיו בשנת 1977, ולאחר מכן היה מעורב בעסקי הסקי (אביו החורג היה מאמן סקי). בשנת 1979 נשפט על גנבה ונידון למאסר על תנאי, ובשנת 1981 נשפט ונידון ל-12 שנות מאסר בפועל על שוד והונאה. הוא שוחרר מהכלא לאחר שריצה תשע שנות מאסר.
עסקים בתחום המזון
בשנת 1990, לאחר שחרורו מהכלא, הקימו פריגוז'ין ואביו החורג רשת למכירת נקניקיות. הרשת זכתה להצלחה במהירות ופריגוז'ין עמד בראשה. הוא נכנס כשותף לחברת "קונטרסט", רשת המרכולים הראשונה בסנקט פטרבורג, שאותה ייסד בוריס ספקטר, בן כיתתו מהפנימייה שבה למד. ב-1995 נכנס פריגוז'ין לתחום המסעדנות, ושכנע את קיריל זמינוב לפתוח ביחד איתו מסעדה. השניים פתחו מסעדה ב"בית המכס הישן" (Старая Таможня), מסעדה זו הייתה אחת המסעדות המובחרות הראשונות בסנט פטרבורג. זמן קצר לאחר מכן פריגוז'ין פתח מספר מסעדות נוספות ברחבי סנקט פטרבורג. הבולטת ביניהן הייתה מסעדה יהודית כשרה בשם "רשת ה-40". ב-1997, בהשראת מסעדות על גדת נהר הסן בפריז, השקיע פריגוז'ין 400 אלף דולר בשיפוץ ספינה חלודה על נהר ויאטקה. הספינה המשופצת שימשה לפתיחת מסעדה צפה בשם "ניו איילנד", שהפכה לאחד ממוקדי האוכל האופנתיים ביותר בסנקט פטרבורג. ב-2001 אירח פריגוז'ין אישית את ולדימיר פוטין ואת נשיא צרפת ז'אק שיראק על ה"ניו איילנד". פריגוז'ין גם אירח את נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש ב-2002. ב-2003 חגג פוטין את יום ההולדת שלו בניו איילנד.
החל מ-2003, פריגוז'ין נפרד משותפיו העסקיים, הקים מסעדות עצמאיות משלו, והפך לחביב על פוטין. עסקיו של פריגוז'ין התרחבו לשירותי אספקת ארוחות צהריים לבתי ספר. ב-2010, פוטין עזר לו לפתוח מפעל באמצעות הלוואות נדיבות בערבות המדינה. רק במוסקבה, חברת "קונקורד קייטרינג" שהייתה בבעלות פריגוז'ין הרוויחה מיליוני דולרים בזכות חוזים לאספקת ארוחות בבתי ספר ציבוריים. הוא נתן גם שירותי הסעדה לאירועים של הקרמלין למשך כמה שנים, ואף זכה לכינוי "השף של פוטין". ב-2012, במקביל קיבל חוזה לאספקת ארוחות לצבא רוסיה בשווי 1.2 מיליארד דולר במשך שנה אחת. חלק מן הרווחים מחוזה זה, לכאורה, שימשו כדי להתחיל ולקדם "הסוכנות לחקר האינטרנט".
ב-2017, האופוזיציונר והלוחם בשחיתות אלכסיי נבלני טען שהחברות של פריגוז'ין זכו בניגוד לחוק במכרזים בשווי 387 מיליון דולר (1.4 מיליארד שקלים) עם משרד ההגנה הרוסי. הקרן נגד שחיתות האשימה את פריגוז'ין בהליכים עסקיים מושחתים והעריכה את הונו הבלתי חוקי ביותר ממיליארד רובל. בסוף מרץ 2019 דווח על התפרצות דיזנטריה קשה בקרב תלמידי בתי ספר ומורים במוסקבה, במוסדות שהחברות של פריגוז'ין מספקות להם שירותי קייטרינג. לפי הפרסום, יבגני פריגוז'ין פעל כדי לשחד את משפחות הנפגעים במטרה למנוע מהסוגיה להגיע לבתי המשפט.
עבירות ברשת
לפי פרסומים בעיתונות, פריגוז'ין מימן וניהל רשת חברות, כולל "הסוכנות לחקר האינטרנט", "קונקורד ניהול וייעוץ" וחברה קשורה נוספת. שלושתן מואשמות ב"טרולינג" באינטרנט ובכלל זה, ניסיון להשפיע על הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 וליצור חוסר אמון בשיטה הדמוקרטית. פעילות "הסוכנות למחקר האינטרנט" כללה כתיבת "טוקבקים", ניהול חשבונות מזויפים, "דפים" ופרסום "פוסטים" בפייסבוק, ניהול חשבונות מזויפים ופרסום תעמולה באינסטגרם ובאתר האינטרנט Reddit, "ציוצים" ב"טוויטר", "בלוג-פוסטים" ב"טאמבלר", שימוש בזהויות גנובות וכדומה.
במסגרת עדות פומבית בפני ועדת בית הנבחרים האמריקאי, ב-10 באפריל 2018, העיד מארק צוקרברג, מייסד ומנהל פייסבוק, כי פייסבוק הוכיחה ש"הסוכנות למחקר האינטרנט" השתמשה בנתונים של פייסבוק במטרה לקדם פעילויות השפעה בהקשר לבחירות בארצות הברית, ב-2016. אם הצהרה זו נכונה, מדובר, ככל הנראה, ב"מבצע השפעה" באמצעות לוחמת רשת הגדול ביותר שהיה אי פעם. מבצע זה מהווה חלק מפעילות רחבה יותר שכללה, בין השאר, לוחמה פסיכולוגית, תעמולה, חדשות מזויפות, הכפשת פוליטיקאים וכל זאת, תוך שימוש ב"אוואטארים", גנבת זהויות וטכניקות נוספות, כולל באמצעים "מסורתיים" כמו מודעות עיתונות, מאמרים מוטים, "טוקבקים" בעיתונות, הטרלת בלוגים, שידורי רדיו וטלוויזיה (למשל באמצעות תחנות הטלוויזיה של Russia Today) וכיוצא באלו.
ב-24 באוגוסט 2018 התפרסם מחקר לפיו "הסוכנות למחקר האינטרנט" מפיצה מסרים שתכליתם להעמיק מחלוקות בחברה האמריקאית, ולסדוק את אמון הציבור במוסדות השלטון. בתוך כך, עודדו את המחלוקת סביב יעילות החיסונים.
קבוצת וגנר
בשנת 2014 הקים פריגוז'ין את "קבוצת וגנר" או "כוח וגנר", חברה צבאית פרטית רוסית של שכירי חרב. אולם רק שנים לאחר מכן הודה בקשר שלו לקבוצה. הכוח פעל במקומות שונים בעולם, ביניהם סוריה ולוב. ב-22 באוקטובר 2018 פורסם ב"נובאיה גאזטה" (Novaya Gazeta) בו טען אדם שעבד בשירותו של פריגוז'ין במשימות חיסול במקומות שונים בסוריה ומקומות אחרים בעולם, בין השאר, באמצעות הרעלה. לפני הפרסום העיתונאי המפרסם, דניס קורטקוב, קיבל זר פרחים ללוויה של עצמו ואף הוצב מחוץ לביתו ראש כרות של עז. ב-14 באוגוסט 2019 פורסם תחקיר עיתונאי ברשת CNN באשר לפעילות רוסיה במרכז אפריקה. לפי הכתבה, מאחורי הפעילות עומדת חברה בבעלותו של פריגוז'ין. ב-30 בספטמבר 2019 הודיעה ארצות הברית שהיא מטילה סנקציות אישיות על פריגוז'ין.
על רקע הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, חלה עלייה חדה בהשפעתם של פריגוז'ין וקבוצת וגנר. פריגוז'ין שפיקח באופן אישי על התקדמות הקבוצה דונבאס, הרבה לבקר את תפקוד הצבא הרוסי. הקבוצה ספגה אבדות כבדות בלחימה והחלה בקמפין גיוס, פריגוז'ין אף גייס אסירים מבתי כלא ברוסיה שיילחמו באוקראינה והגדיל את הכוח לכ-50,000 לוחמים. לקראת סיום הקרבות בבאחמוט פריגוז'ין אמר כי ווגנר תצמצם את פעילותה בתום הקרבות בבאחמוט, בסרטון שהופץ ב-11 במרץ 2023 אמר פריגוז'ין שקבוצת וגנר תהפוך בעתיד לצבא. הצהרותיו של פריגוז'ין לוו בהשערות לגבי שאיפותיו הפוליטיות. ב-14 באפריל פריגוז'ין טען כי מטרות הלחימה של רוסיה הושגו, ולפיכך אפשר להכריז על סיום המלחמה.
ב-23 ביוני 2023 האשים פריגוז'ין בפומבי את משרד ההגנה, שלדבריו מנסה לרמות את הציבור ואת הנשיא. הוא דחה את ההצדקה הרשמית למלחמה, הטענה כי ב-2022 תכננה קייב התקפה על דונבאס ועל קרים. פריגוז'ין טען כי לוחמיו נהרגו במתקפת טילים של צבא רוסיה. הוא איים על שר ההגנה סרגיי שויגו ועל הרמטכ"ל ולרי גרסימוב. משרד ההגנה הרוסי הכחיש את ההאשמות, ושירות הביטחון של רוסיה החל בחקירה נגד פריגוז'ין בגין "מרד מזוין". בתגובה פתח פריגוז'ין במרד קבוצת וגנר: הוא נסוג מאוקראינה והשתלט על הערים הרוסיות וורונז' ורוסטוב על הדון . המרד הסתיים ב-24 ביוני, ופריגוז'ין עזב לבלארוס. האשמות במרד נגדו בוטלו.
דונקסטר רוברס
דונקסטר רוברס (באנגלית: Doncaster Rovers F.C) היא קבוצת כדורגל אנגלית המייצגת את העיר דונקסטר שבדרום יורקשייר, אנגליה. הקבוצה משחקת בליגת הפוטבול ליג השנייה, הליגה האנגלית הרביעית בחשיבותה.
זאוגמה (אמצעי אומנותי)
זֵאוּגְמָה (מיוונית ζεῦγμα; מילולית "רתום יחד"; על פי האקדמיה העברית ללשון: הֶצְמֵד) היא אמצעי פיגורטיבי וטכניקה ספרותית שבה מילה אחת עומדת ביחס לשתי מילים או יותר או חלקי משפט אחרים, כאשר לרוב יחול שינוי בהוראתה. לרוב הזאוגמה תורכב מפועל או משם תואר שאליה כפופים שני שמות עצם או יותר, או שני משפטים או יותר.
הגדרה
קיימות הבחנות שונות בקרב בלשנים ורטוריקנים למונח זאוגמה. זאוגמה דקדוקית – הוראה של מילה אחת חלה על שתי מילים אך תואמת דקדוקית רק אחת מהן.
זאוגמה סמנטית – מילה אחת חלה על שתי מילים אך מתאימה במשמעות רק לאחת מהן, או חלה בהוראה שונה על כל אחת מהן ויוצרת בכך הבדל במשמעות. לרוב הנשוא יחול בהוראה המילולית או הנורמטיבית על מילה אחת ובהוראה מטאפורית או מושאלת על המילה השנייה. זאוגמה מסוג זה היא הנפוצה ביותר בשימוש פואטי.
הגדרה רחבה תגדיר זאוגמה היא כל צירוף שבו מילה אחת עומדת ביחס לשתי מילים או יותר. באופן זה הזאוגמה משמשת כאמצעי רטורי הנועד לחסוך במילים. כך למשל במקום לומר "מסתכל קדימה ומסתכל אחורה" נאמר "מסתכל קדימה ואחורה". זוהי הגדרה מתאימה לניתוח תפקידה הרטורי של הזאוגמה בלשון דיבור וכן ניתן למצוא כמוה בנאומים.לדוגמה: בנאומו של גדעון האוזנר "שישה מיליון קטגורים": "אך הם לא יוכלו לקום על רגליהם; לשלוח אצבע מרשיעה כלפי תא הזכוכית ולזעוק כלפי היושב שם: אני מאשים". לרוב נאמר "הם לא יוכלו לקום על רגליהם, הם לא יוכלו לשלוח אצבע מרשיעה כלפי תא הזכוכית...", הושמטה החזרה על הנשוא למען הקיצור והאפקט הרטורי.
הגדרה זו נתפסת כרחבה מידי בקרב חוגים ספרותיים ולשוניים ואינה מיושמת בניתוח אמצעים אומנותיים ביצירות ספרות.
סוגים של זאוגמה ומונחים קשורים
ניתן להבחין בין שלוש תצורות של זאוגמה לפי סדר המילים בה: פרוזאוגמה (prozeugma) – הנשוא מקדים את שמות העצם.
מסוזאוגמה (mesozeugma) – הנשוא ממוקם בין שמות העצם.
היפוזאוגמה (hypozeugma) – שמות העצם מקדימים את הנשוא.
סילפסיס - תצורה הקרובה לזאוגמה, וככל הנראה מהווה סוג של זאוגמה. אין קונצנזוס בדבר ההבדל בין זאוגמה לסילפסיס ואף יש הטוענים שאין הבדל בין המושגים. הסופר והמבקר הספרותי ג'ורג פוטנהם (George Puttenham) טען שבזאוגמה הנשוא תואם תחבירית את כל שמות העצם הכפופים לה ואילו בסילפסיס הנשוא תואם תחבירית רק שם עצם אחד (זאוגמה דקדוקית לפי ההגדרה לעיל).
היפוזאוקסיס – הופכה של הזאוגמה, שבה הנשוא חוזר ביחס לכל שם עצם או שכל יחידה תוכנית מקבלת נשוא משלה.
זאוגמה בשימוש ספרותי
בשימוש ספרותי הזאוגמה מהווה אמצעי פיגורטיבי היוצר דה-אוטומטיזציה של הליך הקריאה ומפנה את תשומת הלב לצירוף בלתי רגיל הנכרך יחד בנשוא אחד. זאוגמה שבה אחת מההוראות של הנשוא היא מטאפורית יכולה להתאים במיוחד בשימוש הומוריסטי ואירוני שכן היא כורכת יחד את ההוראה המילולית של הנשוא ואת ההוראה המטאפורית יחד. כאשר חל שינוי במשמעות בעקבות שינוי ההוראה של הנשוא, הזאוגמה יכולה לשמש כמשחק מילים וכאמצעי אומנותי הקושר משמעויות שונות ולעיתים הפוכות יחד באותו צירוף לשוני.