cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוניסיה
ימי הביניים
המושלים המוסלמים בתוניסיה הקימו את שושלת האע'לבים, שהתפרשה על פני תוניסיה, טריפוליטניה ומזרח אלג'יריה ("איפריקיה") בין השנים 800 עד 909. תחת השלטון הערבי פרחה תוניסיה כמעצמה אזורית, כאשר נבנו בה תשתיות נרחבות שסיפקו לעיירות מים זורמים לשתייה ולחקלאות. הפריחה התאפיינה גם בהבדלה כלכלית משאר האזורים, ובתוניסיה נוצרה שכבה עבה של תושבים מבוססים, שבנו ערי ארמונות כמו אל-עבאסייה ורקאדה.
לאחר שכבשו את קהיר וטריפולי, השושלת הפאטמית התקדמה לכיוון תוניס כדי לכבוש גם אותה, אך וויתרו לבסוף על הכיבוש בעקבות קרבות עם השושלת הזירידית שהשתלטה על חלקים ממזרח אלג'יריה ועל תוניסיה. תחת שלטון הזירידים המקומיים תוניסיה הצליחה לשגשג: החקלאות, התעשייה, המסחר וההשכלה הדתית-חילונית, כולן פרחו והשתכללו. עם זאת, יורשיהם של מנהיגי הזירידים לא ידעו לנהל את הכלכלה התוניסאית, מה שהוביל לדעיכה של החקלאות והמסחר ובעקבות כך נוצר משבר פוליטי חמור.
בשלב מסוים הפכו הבנו הלאל לקבוצה השלטת העיקרית בתוניסיה, והשליטה הלא ממוסדת שלהם הביאה לירידה נוספת ברמת חייהם הכלכליים של אנשי הכפרים והערים כאחד. כתוצאה מכך, האזור עבר תהליך מהיר של עיור, בעיקר משום שכפריים הנדרסים כלכלית היגרו מהכפרים אל הערים לטובת התעשייה בתקווה לעתיד טוב יותר. ההיסטוריון הערבי אבן ח'לדון כתב לימים על אותה תקופה של עיור בתוניסיה תחת שלטון הבנו הלאל, וסבר כי המדבור הגדול בתוניסיה הוא בחלקו תוצאה של מדיניות הפולשים לחרוש את האדמות, וכל מקום שבו הוקיעו את הצמחים הפך למדבר צחיח ושומם.
במאה ה-12 נכבשה תוניסיה על ידי כובשים אירופאים פעם נוספת, הפעם היו אלה הנורמנים שבאו מסיציליה, אך בשנת 1159 הם סולקו על ידי שליטי אל-מוואחידון הערביים. עם זאת, השלטון הקצר של הנורמים הותיר אחריו קבוצות נוצריות חדשות בתוניסיה, שנותרו שם עד המאה ה-14. אף על פי שהשליטים החדשים היו מקורבים לח'ליף והביאו עושר למדינה, היישוב סער בעקבות התפרעויות ולחימה מתמשכת בין אנשי הערים לערבים וטורקים נודדים, חלקם נתיניו של הקדוש המוסלמי הארמני קרקוש. הקרבות הובילו לכיבושי שושלות בתוניסיה, כאשר כל שושלת שלטה בשטח לזמן קצר ובלחימה ממושכת נגד שאר השושלות.
במאה ה-16, סוף ימי הביניים באירופה, הייתה תוניסיה נתונה לאנרכיה: קבוצות פיראטיות התשלטו על חלקים מהאזור וקרבות התרחשו כל העת בין שושלות, פולשים, נוודים ומקומיים.
תוניסיה העות'מאנית
במאה ה-16 ניסו מספר אימפריות לכבוש את תוניסיה. בשלב מסוים הצליחו הספרדים לכבוש את צפון המדינה, אך בשנת 1534 הם נהדפו על ידי האימפריה העות'מאנית בפיקודו של ח'יר א-דין, אחיו הצעיר של אורוץ' ברברוסה, שהיה מנהיג הצי העות'מאני בזמן שלטונו של סולימאן המפואר. משנת 1534 התקדמו העות'מאנים דרומה מתוניס וכבשו חלקים נוספים של המדינה מידיי שבטים מקומיים, ובשנת 1574 כבשו את כל שטחה העכשווי של תוניסיה, אשר היה בשליטתם למעלה מ-230 שנה עד שהפסידו לאימפריה הקולוניאלית הצרפתית בשנת 1881.
בתחילה העות'מאנים הציבו את אורוץ' ברברוסה כראש השלטון הטורקי היושב באלג'יר, אולם עם הזמן הפכה תוניסיה למחוז אוטונומי, בשליטת חסות של ביי מקומי. תחת מושלייה הטורקיים זכתה תוניסיה לעצמאות מה, שלא הייתה נחלתם של טריטוריות נוספות בשליטת האימפריה, כגון יוון, מצרים, אלג'יריה או ארץ ישראל. שושלת הביי חוסיין הוקמה בשנת 1705 כשליטה המחוזית על תוניסיה, והחזיקה מעמד גם לאחר הקמת הרפובליקה עד לשנת 1957. עם זאת, השלטון העות'מאני לא התחשב בעם התוניסאי המקומי; רוב המושלים היו בני האליטה הטורקית שניהלו את המחוז בשפתם והנחילו באופן לא רצוי את התרבות שלהם בתוניסיה.
תחת שלטון האימפריה העות'מאנית הייתה תוניסיה מוקד לקרבות בין האימפריה למעצמות האירופאיות - צרפת ואיטליה בעיקר. בשלב מסוים החלה תוניסיה לאבד משטחה, כאשר הצרפתים, הבלגים, האיטלקים, הבריטים והגרמנים, כולם ניסו לכבוש מידיי הטורקים שטחים בצפון אפריקה. תוניסיה העות'מאנית הלכה והתכווצה, כאשר ממזרח 'נגסו' האירופאים בטריפולי ובמערב בקונסטנטין. ככל שהתעצמו הקרבות בין העות'מאנים לאירופאים על השטח של צפון אפריקה, כך התדרדר המצב ההומניטרי בתוניסיה, שהוזנחה בצל המאבק המלחמתי. מלבד זאת, תוניסיה הייתה אף בעצמה שטח נחשק בקרב מדינות אירופה, שניסו לפלוש אליה פעמים רבות. אם המלחמה הבלתי-פוסקת לא הספיקה, הרי שגם מגיפות החלו להתפשט במדינה ובעקבות מצב סניטרי מזעזע ועוני רב המחלות פרצו, שגשגו והכו באוכלוסייה המקומית מספר רב של פעמים, בעיקר בחורפי השנים 1784–1785, 1796–1797 ו-1818–1820.
באמצע המאה ה-19 התוודעו שליטי תוניסיה למאמצים מתמשכים של גורמים טורקים שניסו להעביר רפורמה פוליטית וחברתית בבירה העות'מאנית. הביי של תוניס ראה זאת כדוגמה והעביר רפורמה כלכלית בנוסח דומה בתוניסיה, מה שייצב אותה כלכלית לזמן מה אך פער לה חוב חיצוני עצום. עם השנים החוב הבינלאומי גדל, ואחת השותפות לנתינת ההלוואה הייתה צרפת. משום שלא נראה היה כי תוניסיה תחזיר את החוב בעתיד הנראה לעין, השתמשה בכך צרפת כעילה למסע כיבוש בתוניסיה בטענה כי כך היא תאלץ להחזיר את החובות בצורת מיסים.
תוניסיה הצרפתית
במהלך התקופה הצרפתית נהנתה תוניסיה מצמיחה תרבותית וכלכלית עצומה, וכחלק מכך גם כמעט וסגרה את חובה החיצוני. השלטון הצרפתי השריש בתוניסיה מאפיינים רבים שנותרו עד היום, כשהבולטת שבהן היא השפה הצרפתית המדוברת בתוניסיה כשפה רשמית עד היום, לצד ערבית.
מנובמבר 1942 ועד מאי 1943, נכבשה תוניסיה על ידי גרמניה הנאצית וחזקתה הועברה למשטר וישי הצרפתי שפעל תחת הוראות הגרמנים. מסיבת היותה של תוניסיה בשליטה מוחלטת של צרפת, השואה שעברו יהודי תוניסיה הייתה מהגרועות שבמדינות אפריקה. במהלך המלחמה מפקד האס אס באזור, ולטר ראוף, לקח על עצמו את יישום הפתרון הסופי בתוניסיה, ובכך הביא למותם או גירושם של 50,800 יהודים, שהיוו יותר ממחצית האוכלוסייה היהודית במדינה. חלק מהיהודים הועברו לאירופה ברכבות ואוניות והגיעו אל מחנות כגון אושוויץ ודכאו, וחלקם נשלחו למחנות עבודה בתוניסיה שם הועבדו בפרך ולעיתים עד מוות.
לצד הפעולות כנגד יהודים שהתרחשו בה, בין השנים 1942 ל-1943 הייתה תוניסיה זירת קרבות בלתי פוסקת בין בעלות הברית לגרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית. כחלק מהמערכה בצפון אפריקה סבלה תוניסיה מקרבות וכיבושים שהתחוללו בשטחה, בהם מבצע לפיד וקרב מדנין. לבסוף, ב-13 במאי 1943, מספרם הגדול והעליונות הצבאית של בעלות הברית הביאו לכניעתם של הכוחות הציר, ותוניסיה עברה לידיי בעלות הברית, שמאוחר יותר העבירו אותה לצרפת.
הרפובליקה התוניסאית
תוניסיה השיגה את עצמאותה מצרפת ב-20 במרץ 1956, לאחר מאבק של התנגדות עממית כוללת כנגד הצרפתים. תוניסיה הוכרזה תחילה כמונרכיה כאשר בורגיבה הוא ראש הממשלה, אך בשנה שלאחר מכן הוא ביצע שינוי בשיטת המשטר והפך אותה לרפובליקה בנשיאותו. עד היום נחגג יום העצמאות התוניסאי ב-20 במרץ.
בורגיבה הוביל קדמה כלכלית, חברתית ופוליטית במשטרו והבדיל את תוניסיה ממדינות ערביות אחרות שנשלטו בראשיתן על ידי בתי מלוכה. עם זאת, שיטת השלטון שנוסדה לא איפשרה אופוזיציה: מפלגת השלטון, "ניאו דוסטור", ומפלגת האופוזיציה הסוציאליסטית למעשה אוחדו למפלגה אחת, ולא נותרו מפלגות אופוזיציוניות. הדבר הוביל גם להשתקה של כלי תקשורת, והעיתונות והטלוויזיה התוניסאיות, שהיו רק בחיתוליהן, עברו צנזורה חדה בידיי השלטון. לאחר דיווח של ארגון אמנסטי אינטרנשיונל על מצב חופש הביטוי בתוניסיה, היטיב מגזין הגרדיאן לתאר את תוניסיה כ"אחת המדינות המודרניות אך המדכאות ביותר בעולם הערבי".
בורגיבה, שהיה אבי האומה ובראשית ימיו בשלטון זכה לאהדה רחבה, הלך ואיבד את הערצת העם. בנובמבר 1987, ראש הממשלה באותו הזמן, זין אל-עאבדין בן עלי, ניצל את יחסי הציבור הירודים של בורגיבה בקרב העם כדי לבצע הפיכה. הוא הוביל מספר רופאים לטעון כי בורגיבה, שהיה מבוגר עד מאוד, אינו כשיר לתפקד כנשיא בגילו ושהוא אף לוקה בשיטיון (דמנציה). בעקבות הכרזת הרופאים התעורר גל עממי בקרב הציבור שדרש מבורגיבה להתפטר, ובהפיכה פוליטית שלא כללה אף שפיכות דמים יחידה, עלה בן עלי לשלטון כמחליפו של בורגיבה, בהתאם לחוקת תוניסיה.
עם עלייתו לשלטון החל בן עלי לחדד את השלטון האוטוקרטי שלו, ולצד פעולות כלכליות לטובת המדינה, הוא חוקק וקידם אלמנטים של משטר טוטליטרי: כחלק מפולחן האישיות שבנה לעצמו, הוא הכריז של יום עלייתו לשלטון, 7 בנובמבר, כחג לאומי; התקשורת במדינה הושתקה כמעט לחלוטין ועברה צנזורה בידיי השלטון; הפרלמנט הכיל רק מפלגה אחת והוא העומד בראשה ועוד. במהלך כהונתו הוא נבחר מחדש באופן עקבי עם רוב עצום מדי חמש שנים בבחירות מזויפות, בהן זכה בכל פעם ללמעלה מ-80% מהקולות, כאשר הבחירות המזויפות האחרונות התקיימו ב-25 באוקטובר 2009.
המהפכה בתוניסיה
מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 נפלה תוניסיה אל תוך משבר כלכלי חמור, שנבע ממספר פעולות בלתי אחראיות וחוקיות של השליט בן עלי. בין היתר, בן עלי ריכז בידיו סמכויות רבות כמו משרדי הכלכלה, התחבורה והביטחון, אף על פי שלא רכש ידע בנושא ולא ידע לנהל מערכות כה רבות; הוא ביצע עברות שחיתות רבות כמו לקיחת שוחד, מעילה בכספים ועוד; הוא הוציא לפועל פעולות רבות שהיו פזיזות ולא אחראיות בתחומי הסחר וניהול הכלכלה בצורה כושלת שהובילה לנפילת הדינר התוניסאי.
המצב הכלכלי הביא רבים לשפל כלכלי חסר תקדים, והעם התוניסאי החל לאבד את האמון במנהיגו. בנוסף, היעדר חופש ביטוי וזכויות אזרחיות בסיסיות נוצרה התמרמרות בעם כלפי שלטון בן עלי. אדרבא, ככל שהמצב החמיר, העוינות בין השלטון והמשטרה לבין העם העמיקה. המהומות 'התפוצצו' עם הצתתו העצמית של מוחמד בועזיזי בשנת 2011. לאחר שדוכן הירקות שלו נסגר על ידי המשטרה והוא הושפל בידיי שוטרת שסטרה לו מול עוברי אורח, הוא הצית את עצמו לעיני כל כאות מחאה, ומת מפצעיו כמה שבועות לאחר מכן. רבים ראו בכך את הקש ששבר את גב הגמל, ויצאו למחות כנגד השלטון של בן עלי, אשר לטענתם דחק את בועזיזי, כמו צעירים רבים אחרים, להתאבדות כתוצאה מחוסר יכולת לקיים את תנאי החיים של עצמם. עד מהרה הצטרפו רבים בערים הגדולות למחאות, ובתגובה הפעילה המשטרה פעולות אלימות וחסרות תקדים כלפי אזרחים.
אחרי המהפכה
התקופה שלאחר המהפכה התאפיינה בחוסר יציבות פוליטי, אולם תוניסיה הצליחה להימנע מלגלוש לאנרכיה ולמלחמת אזרחים בדומה למדינות ערב אחרות שחוו את "האביב הערבי". במרץ 2012, הודיעה א-נהדה כי לא תהפוך את השריעה למקור החקיקה של החוקה החדשה ובכך שמרה על האופי החילוני של המדינה. עמדתה גרמה לזעם בקרב הגורמים האסלאמסטיים במדינה, אך היא אושרה בינואר 2014. במסגרת החוקה החדשה הוקמה אספה לאומית שבה 217 מושבים.
ב-26 באוקטובר 2014 נערכו הבחירות הפרלמנטריות בתוניסיה. מפלגת נידא תוניס, מפלגה פוליטית חילונית, זכתה ברוב הקולות וקיבלה 86 מושבים. אל המקום השני הגיעה מפלגת א-נהדה האסלאמיסטית, שזכתה בבחירות הראשונות במדינה אחרי מהפיכת 2011, וקיבלה 69 מנדטים. חודש אחר כך, ב-23 בנובמבר, נערכו גם בחירות דמוקרטיות לנשיאות המדינה, לראשונה בתולדות תוניסיה. מאחר שאף מועמד לנשיאות לא גרף למעלה מ-50 אחוז מהקולות, נערך סיבוב מכריע בין שני המועמדים המובילים ב-28 בדצמבר. מנהיג מפלגת נידא תוניס, מחמד אל-באג'י א-סבסי, זכה בנשיאות המדינה.
בנובמבר 2015, 32 חברי פרלמנט מטעם מפלגת המרכז השלטת הודיעו על פרישתם מהמפלגה והקמת סיעה חדשה, בעקבות האשמות קשות נגד נשיא המדינה. לטענתם הוא קידם מקורבים וקרובי משפחה בתוך מנגנוני המפלגה, פגע בהתנהלות הדמוקרטית של המנגנונים הפנים מפלגתיים ומשרת אינטרסים של בעלי הון.
בשנים אלו חוותה תוניסיה חיזוק למגמת הדמוקרטיזציה והליברליזציה החברתית שלה.
באוקטובר 2019, נערכו שוב בחירות לנשיאות המדינה, ולאחר שני סיבובי הצבעה נבחר הנשיא החדש קייס סעיד, שניצח את הנשיא המכהן אל-באג'י א-סבסי. ביולי 2021, בעקבות הפגנות, פיטר הנשיא את ראש הממשלה הישאם משישי והקפיא את פעילות הפרלמנט.
ב-25 ביולי 2021, על רקע ההפגנות המתמשכות הנוגעות לתפקוד לקוי של הממשלה בנושא מגפת הקורונה בתוניסיה וחשד לשחיתות שלטונית, השעה הנשיא קייס סעיד את הפרלמנט ל-30 יום, פיטר את ראש הממשלה, ביטל את חסינות חברי הפרלמנט, ושמר לעצמו את הזכות לפטרם כרצונו. רבים בעם התוניסאי הביעו חשש שצעדיו של סעיד יגררו את תוניסיה בחזרה למשטר סמכותני כפי שהיה בה עד 2011, ויבטלו את ההישגים השבריריים של מחאת האביב הערבי. ב-29 בספטמבר מינה סעיד לראשות הממשלה את נג'אלה רמדאן, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה, והגיעה לתפקיד ללא ניסיון פוליטי. בפברואר 2022 פיזר גם את מועצת השיפוט העליונה בטענות לשחיתויות ברשות השופטת. ביולי 2022 נקבע במשאל עם לכונן חוקה חדשה שקידם סעיד, לאחר שמשאל העם הוחרם על ידי האופוזיציה ופחות משליש מבעלי זכות ההצבעה השתתפו במשאל.
פוליטיקה
בעשור שלאחר הפיכה ב-2011 אימצה תוניסיה באופן חסר תקדים מספר מנגנונים המזוהים עם דמוקרטיות ליברליות. ביולי 2021 השעה הנשיא קייס סעיד את הפרלמנט, ונכון לינואר 2023 חלק מהרשויות הפוליטיות של תוניסיה נטולות עצמאות פוליטית. הוא הודיע כי מעתה ישלוט באמצעות צווים, מבלי להביא הצעות חוק ותקנות לאישור הפרלמנט. פעולות אלו גררו הצהרות מצד גורמים מסוימים במדינה, כמו חלק מהמפלגות וארגוני עובדים, שהנשיא איבד את הלגיטימיות שלו, טענות שחוזקו כאשר בית הדין האפריקאי לזכויות אדם פרסם את עמדתו כי מהלכיו של סעיד לא היו חוקתיים.
המערכת הפוליטית שעוצבה בהפיכת 2011
עד להפגנות וההפיכה ב-2011 הייתה תוניסיה רפובליקה עם מערכת נשיאותית חזקה הנשלטת על ידי מפלגה אחת. הפרלמנט שוכן בבירה תוניס, ויש בו 189 צירים, הנבחרים כל 5 שנים. זכות הבחירה נתונה לכל אזרח מגיל 20. הנשיא חביב בורגיבה, כיהן בתפקיד מאז העצמאות מצרפת, בשנת 1956 ועד שנת 1987 עת החליף אותו הנשיא זיין אל-עאבדין בן עלי, אשר כיהן עד ההפיכה בתוניסיה (2011). המפלגה השלטת הייתה המפלגה החוקתית היחידה למשך 25 שנים, "מפלגת החוקה הסוציאליסטית" (Socialist Destourian Party), אשר שלטה בחיים הפוליטיים של תוניסיה עד 2011. הבחירות האחרונות לנשיאות ולבית הנבחרים (לפני ההפיכה) שנערכו ב-24 באוקטובר 2009 הסתיימו בניצחון מוחץ של מפלגת החוקה הסוציאליסטית. הנשיא עמד בראש הרשות המבצעת, ומסיבה זו, משקלה של הממשלה לא היה רב.
הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית
הגלריה הוקמה על ידי ברית התנועה הקיבוצית בחודש אוקטובר 1967, במטרה להביא למודעות הציבורית את העשייה האמנותית בקיבוצים. משכנה הראשון של הגלריה היה ברחוב בן-יהודה מס' 170. במשכן הוצגו תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד. לאחר שלוש שנות פעילות הגלריה נסגרה בשל חילוקי דעות בין התנועות הקיבוציות השונות והיא נפתחה מחדש בשנת 1973 במרתף בניין ברחוב דב הוז 25, בסמוך לרחוב גורדון, שהיווה את מרכז חיי האמנות בתל אביב-יפו באותה עת.
תוניסיה
המערכת הפוליטית שעוצבה בהפיכת 2011
המערכת המשפטית של תוניסיה היא עצמאית, אם כי לפעמים הממשלה מתערבת במקרים פוליטיים חשובים. קיימים 13 בתי משפט, ועוד 3 בתי משפט לערעורים. בית המשפט הגבוה ביותר בתוניסיה, נמצא בתוניס.
הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית
במשך השנים התנהלה הגלריה ללא קו אוצרותי ברור, עד שבשנות התשעים של המאה ה-20, על רקע המשבר המתמשך בקיבוצים, עמדה הגלריה בפני סגירה. עם מינויה של האוצרת טלי תמיר, זכתה הגלריה לפריחה.
תוניסיה
המערכת הפוליטית שעוצבה בהפיכת 2011
ב-23 באוקטובר 2011 נערכו לראשונה בחירות כלליות חופשיות במדינה לאספה המכוננת. המפלגה האסלאמיסטית "א-נהדה" ניצחה בבחירות עם 41.47% מקולות הבוחרים. בבית הנבחרים החדש 217 מושבים, והחברים בו נבחרים לקדנציה של חמש שנים. בבחירות לפרלמנט באוקטובר 2014 ניצחה המפלגה החילונית "נידאא תוניס" לאחר שזכתה ב-38% מן הקולות. בבחירות באוקטובר 2019 אף מפלגה לא ניצחה באופן מובהק ורק ב-2020 הורכבה ממשלה שהמפלגה הגדולה בה היא "א-נהדה".
יחסי חוץ
מקורם של יחסי החוץ של תוניסיה נמצאים כבר בשנת 1956, אז זוכה תוניסיה בעצמאות מידיי צרפת. עם כניסתה לתפקיד, הממשלה החדשה מפנה את מלוא הכוחות לשיקום וחיזור המערכות הפנימיות של המדינה, אך עם זאת משרד החוץ החדש שהוקם מתחיל במסע של קשירת קשרים דיפלומטיים עם מדינות האזור. מיקומה של תוניסיה בין אלג'יריה ללוב חייב אותה ליצור קשרי ידידות עם שכניה ועם העולם הערבי בכלל, וזאת על אף נטיותיו הפרו-מערביות של נשיא המדינה ואבי האומה חביב בורגיבה.
עם עלייתו לשלטון, הנשיא החדש זין אל-עאבדין בן עלי קידם מדיניות חוץ ברורה: תוניסיה תשמור על קשריה עם העולם הערבי, אך תעדיף קשרים עם מדינות המערב, ובייחוד ארצות הברית, צרפת ובריטניה. כחלק מכך, מיתן בן עלי את הקשרים הכלכליים של תוניסיה עם מדינות ערב, והעדיף לשמר ולחזק את הקשרים עם מדינות המערב, ובכך ליצור אי-תלות בנפט כפי שהיה באלג'יריה, לוב או כווית. בשנות ה-2000 בן עלי הגדיל לעשות וביצע שורה של פעולות כלכליות כשהבולטת בהן היא המדיניות הכלכלית "התכנית התוניסאית התשיעית", שבמסגרתה כ-70% מיחסי החוץ הכלכליים של תוניסיה עברו ממדינות ערב והמזרח התיכון למדינות אירופה.
מבחינה דיפלומטית, תוניסיה נטתה מאז ומעולם למערב, ושמרה על מתינות הן מבחינה חברתית והן מבחינה דתית. מסיבה זו, פעמים רבות שימשה תוניסיה למרכזי מפגש בעולם הערבי. בין השנים 1979–1990 שימשה תוניסיה כמטה הליגה הערבית; בדומה, בין השנים 1982–1993 שימשה גם מרכז הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), זאת לאחר שאנשי הארגון גורשו מלבנון ומירדן. לאורך השנים, תוניסיה הפגינה לא פעם סולידריות כלפי ישראל, ושימשה רבות כמתווכת לא רשמית בין ישראל למדינות ערב נוספות. בשנת 1993 הייתה תוניסיה המדינה הערבית הראשונה שאירחה משלחת ישראלית רשמית, כחלק מתהליך השלום שהתחולל במזרח התיכון. בשלבים מסוימים היו יכולים אזרחים ישראלים אף להגיע לתוניסיה באמצעות דרכון ישראלי, אולם אפשרות זו נסגרה בשנת 2002 עם הסלמת האינתיפאדה השנייה.
עם אלג'יריה ולוב
בין אלג'יריה ללוב, תוניסיה מייצרת קשרי ידידות עם שכונתיה מאז הקמתה. עם זאת, סכסוך גבולות בינה לבין תוניסיה לאלג'יריה מנע ממנה ליצור קשר הדוק. אף על פי כן, בשנת 1993 בנתה תוניסיה קשר כלכלי איתן עם שכנתה אלג'יריה: לאחר פתרון סכסוך הגבולות בין המדינות, נבנתה תוכנית ליציקת צינור גז ענק שייצא מאלג'יריה, דרך תוניסיה, ויגיע עד לאיטליה. בניית צינור זה הוא הישג חשוב בעבור תוניסיה, שקשרה קשר כלכלי מתמשך ראשון עם שכנתה. בשנת 2002 חתמה תוניסיה על הסכם עם אלג'יריה לגבי הגבול הימי בין המדינות, מה שפתר את אחרון הסכסוכים בין השתיים.
עם שכנתה השנייה, לוב, היחסים פרחו פחות; בשנת 1974 ביטלה תוניסיה את הברית שהייתה לה עם שכנתה, והיחסים בין מועמר קדאפי לחביב בורגיבה התערערו. לאחר מכן טיב היחסים היה מקוטע ולא רציף, כאשר הוכרז על ביטול ותיקון הדדי שלהם מספר רב של פעמים. השיא היה כאשר בשנת 1980 טרוריסטים שהוכשרו בלוב פרצו לשטח תוניסיה וניסו לכבוש את העיר גאפסה. החל מאותה נקודה היחסים החלו להתדרדר משמעותית: בשנת 1982, לאחר תביעה שהגישה לוב, בית הדין הבינלאומי בהאג פסק לטובתה בנוגע לבעלות על מדף הנפט היבשתי שנמצא בשטח נתון למחלוקת בין לוב לתוניסיה. לאחר מכן, בשנת 1985 לוב גירשה משטחה עובדים תוניסאים ואיימה לפתוח במלחמה כנגדה, מה שהוביל לביטול נוסף של היחסים. רק בשנת 2003 חזרו היחסים לטיבם בזכות מאמציה של תוניסיה והצבעתה נגד הסנקציות על לוב באו"ם. בשנים שלפני האביב הערבי, הייתה לוב שותפה מרכזית בסחר החוץ של תוניסיה; הייצוא אל לוב בשנת 2009 עמד על 830.8 מיליון דולר אמריקאי, והיבוא - 559 מיליון דולר.
יחסים עם ישראל
בין מדינת ישראל והרפובליקה התוניסאית לא קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, נכון לשנת 2020. אף על פי כן, לשתי המדינות היסטוריה ארוכה של יחסי חוץ. עם ההכרזה על עצמאות תוניסיה, הצהיר בורגיבה בפני גדעון רפאל באו"ם כי הוא לא ינקוט כל צעדים להשמדת מדינת ישראל, מה שהופך אותו למנהיג הערבי הראשון שהצהיר על אי-עוינות כלפי ישראל. בהמשך אף נעזר ממשלו של בורגיבה ביעקב צור, אז שגריר ישראל בצרפת, כדי להקים יישובים חקלאיים שיתופיים על בסיס הקיבוצים הישראלים.
במשך שנות השישים נעשו ניסיונות שונים לקדם תיירות בין ישראל לתוניסיה, על בסיס הרעיון כי יהודים יוצאי תוניסיה יגלו עניין בשיבה למדינה וביקור במקומות בהם גדלו. עם זאת, רק בשנות התשעים החלו יהודים לבקר במדינה.
עם השנים היחסים הלכו והתחממו. לטענת תוניסיה, היא שימשה תפקיד מרכזי בתיווך הסכם אוסלו בין הארגון לשחרור פלסטין ומדינת ישראל. בשנות התשעים, כחלק מאווירת השלום ששררה במזרח התיכון ופירוק מטה אש"ף בתוניסיה, החלו תיירים ישראלים לבקר לראשונה בתוניסיה. בשנת 1993 נוסדו ערוצי התקשורת הדיפלומטיים הראשונים בין המדינות, דרך השגרירויות הבלגיות הן בתל אביב והן בתוניס. מאוחר יותר, בשנת 1996, נפתחו משרדי אינטרסים ישירים ששימשו כשגרירויות דה פקטו.
כלכלה
תוניסיה היא מדינה מוכוונת-ייצוא העוברת כבר שנים רבות, מאז ראשית שלטונו של בן עלי, תהליך של ליברליזציה והפרטה של השוק, תוך ביצוע רפורמות ליברליות. מבחינה כלכלית, תוניסיה שונה ממדינות ערביות המקבילות לה בכך שהיא פועלת בעיקר על פי מודל כלכלת השוק ומקיימת סחר רב עם מדינות המערב, בניגוד לרוב המדינות הערביות המעדיפות לקיים קשרים עם רוסיה ומעצמות אזוריות מוסלמיות כמו איראן וטורקיה.
הלאמה וסוציאליזם (1956–1969)
עם קבלת העצמאות שלה, תוניסיה סבלה ממצב כלכלי קשה, שנבע ממספר גורמים: חוב חיצוני גדול שגרר, בדומה לשכנתה אלג'יריה, גירעון תקציבי חמור; מצב תשתיות גרוע ביחס לשכנותיה; שוק מקומי צר ולא מאורגן; אחוז אבטלה גבוה; תעשייה מנוונת וטכנולוגיות עובריות ולא מפותחות שבהתאם לכך לא שמישות בתפוצה רחבה; והגירה חיצונית של למעלה ממחצית התושבים האירופאים. כדי להתמודד עם המצב הכלכלי הקשה ששרר, הממשלה בראשותו של חביב בורגיבה החלה בתהליך של הלאמת משאבים, כשבראש ובראשונה הקימה הממשלה את חברת הרכבות הלאומית של תוניסיה, מה שסיפק מקום תעסוקה למובטלים רבים. אחרי כן הולאמו גם הבנק המרכזי של תוניסיה וחברות הגז והנפט, כמו גם חברות החשמל והמים.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הצליחה ממשלת תוניסיה לייצב את המדינה מבחינה כלכלית, ונבנו תשתיות לאומיות שסיפקו את הצרכים הכלכליים של המדינה. המטבע הרשמי הוחלף מהפרנק הצרפתי לדינר התוניסאי והוקמה חברת התעופה המרכזית תוניסאייר. עם זאת, ועל אף מדיניות ההלאמה שקידמה, ממשלת תוניסיה לא ניסתה לקיים אוריינטציה סוציאליסטית אלא דווקא לקדם כלכלת שוק וליברליזציה. פעולות ההלאמה של בורגיבה באה מתוך כוונה לנתק את תוניסיה לחלוטין מתלותה בצרפת, שטיפחה בה את המודל הקולוניאלי; השלטון הצרפתי הזניח את התעשייה התוניסאית והשטח נוצל בעיקר למטרות אינטרסנטיות צרפתיות כמו חציבת מינרלים ומשאבים. כתוצאה מהקולוניאליזם הצרפתי, תוניסיה נותרה המדינה הכי פחות מתועשת בכל אזור המגרב, ואחת מהמדינות הכי פחות מתועשות בצפון אפריקה. במהלך שנות ה-60 התבססה הכלכלה התוניסאית על שני מאפיינים עיקריים: פוספט, שיוצר במחצבים באזור גאפסה, ושמן זית, שהופק משדות עצי זית שנפרשו בכל רחבי תוניסיה (לימים הפך ענף גידול עצי זית לאחד מהגורמים העיקריים על כלכלת תוניסיה, והיא הפכה ליצרנית שמן הזית הגדולה בעולם). ענף חדש שהחל להתפתח הוא תיירות החוץ, כאשר מבקרים אירופאים וערבים כאחד מצאו את תוניסיה כמדינה אידיאלית לחופשות, ובשנת 1962 כבר נרשמו 52,700 תיירים שהגיעו לתוניסיה מכל העולם, מספר גדול ביחס למדינה כה צעירה.
משבר כלכלי וליברליזציה של הכלכלה (1982–2016)
בשנות ה-80 של המאה ה-20 עברה תוניסיה משבר כלכלי שנגרם בעקבות הישענותה על החוב החיצוני שלה, מה שהוביל להעלאת מיסים לאזרחים ולמצוקה ברחוב התוניסאי. הממשלה התקשתה לספק עבודות לעודפי המובטלים ונמנעה מלהשקיע בתשתיות ציבוריות, והדבר הוביל משקיעים פרטיים לחשוש להשקיע בעצמם בחברות שהיו לאומיות לשעבר.
כדי לפתור את המשבר הכלכלי פתחה תוניסיה בשלל רפורמות כלכליות החל בזמן שלטונו של בורגיבה ובהמשך, לאחר המהפכה בתוניסיה בשנת 1987, תחת שלטונו של בן עלי. במשך שנים קידמה הממשלה מספר רב של רפורמות שמטרתן הכללית הייתה לנתק את תוניסיה מהתלות שלה בעולם הערבי ואימוץ השיטה הכלכלית המערבית. אחת הרפורמות האחרונות בסדרה, התוכנית התוניסאית התשיעית, קבעה באופן רשמי כי תוניסיה מעדיפה קשרים כלכליים עם מדינות אירופה ואמריקה מאשר עם שאר מדינות ערב, מה שהופך אותה לאחת המדינות הערביות היחידות אי פעם שעושות כך.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 נהנתה תוניסיה מצמיחה ניכרת בתוצר המקומי גולמי של עד 5% בשנה, אך עם זאת מהר למדי נפסקה הפריחה הכלכלית בשל שחיתות פוליטית שנבעה מקשרי הון-שלטון בין הממשלה לאליטות. אף על פי שבאופן רשמי חוק העונשין של תוניסיה פוסל כל סוג שחיתות פוליטית, לרבות שוחד, שימוש לרעה בתפקיד, סחיטה באיומים וניגוד עניינים, שלטון החוק לא אכף זאת באופן יעיל ובמשך רוב שנותיו המאוחרות של בן עלי כנשיא תוניסיה הייתה המדינה שרויה במצב כלכלי קשה כתוצאה משחיתות בדרגים הגבוהים ביותר.
שפל כלכלי מביא למהפכה (2011)
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 התדרדר המצב הכלכלי בתוניסיה פעם נוספת בעקבות שחיתות שלטונית וניהול כושל של הכלכלה. הנפגעים העיקריים היו אנשים צעירים שסיימו את מערכת החינוך, נכנסו למעגל התעסוקה ועבדו במקצועות מסודרים, אך עדיין לא הצליחו לעמוד בהוצאותיהם. המטבע, דינר תוניסאי, עבר אינפלציה וערכו דעך, בעוד שמחירי הדיור ויוקר המחיה עלו והקשו על אזרחים רבים.
מי שהצית את המהפכה בתוניסיה ולמעשה את האביב הערבי כולו היה מוחמד בועזיזי, צעיר בן 26 שהכנסותיו לא הצליחו לכסות את הוצאותיו, והוא נאלץ להקים דוכן פירות וירקות לא חוקי כדי להשלים הכנסה. אלא ששוטרת שהגיעה למקום הורתה לפרק את הדוכן, סטרה לו והשפילה אותו, ולאחר מכן גם הוכה לכאורה. כמחאה על האדישות של הממשלה אל מול העוני הגובר בתוניסיה, הצית את עצמו בועזיזי, ומת מפצעיו כעבור זמן מה. ההצתה העצמית שלו עוררה הזדהות נרחבת בקרב העם התוניסאי, ובמחאה על המצב הכלכלי התפרצה התנגדות עממית נרחבת שבסופה כוננה דמוקרטיה מלאה במדינה, ותוניסיה הפכה למדינה הדמוקרטית לחלוטין היחידה בעולם הערבי.
הכלכלה כיום
נכון לתחילת 2021, מתקיימת בתוניסיה כלכלה מגוונת הכוללת ענפים שונים, החל בחקלאות ובכרייה, עבור בתעשייה כבדה ובמסחר, וכלה בתיירות ובתרבות. בשנת 2008 עמד התוצר המקומי הגולמי של תוניסיה על 41 מיליארד דולר. המגזר החקלאי מהווה 11.6% מהתוצר, התעשייה מהווה 25.7% ממנו ותעשיית השירותים תופסת 62.8% מהתוצר המקומי. המגזר התעשייתי מתמקד בייצור בגדים והנעלה, בייצור חלקי רכב ובייצור מיכון ומוצרים חשמליים. אף על פי שבעשור השני של המאה ה-21 היה התוצר המקומי הגולמי במגמת צמיחה בשיעור של כ-5% בשנה, המדינה מתמודדת עם שיעורי אבטלה גבוהים של כ-85% מהאוכלוסייה הצעירה, שנעה בין גילאי 14-35.
בשנת 2009 הכתיר הפורום הכלכלי העולמי את תוניסיה בתור הכלכלה התחרותית ביותר באפריקה, ודירג אותה במקום ה-40 בעולם בהיבט זה. באותה שנה היוותה התיירות אחוז ניכר מהכלכלה, כשהייתה אחראית ל-7% מהתמ"ג והעסיקה 370,000 עובדים . במהלך העשור השני של המאה ה-21 צמחה הכלכלה המקומית בעיקר בזכות חברות ומשקיעים בינלאומיים שהקימו מרכזים בתוניסיה, בין היתר החברות איירבוס והיולט פקארד.
נכון לשנת 2021, האיחוד האירופי הוא שותף מסחר החוץ המרכזי של תוניסיה, הודות להסכמים רבים בין מדינות אירופה לתוניסיה. האיחוד האירופי אחראי לכ-72.5% מהייבוא התוניסאי ול-75% מהייצוא. תוניסיה היא אחת משותפות המסחר הוותיקות ביותר של האיחוד האירופי באזור הים התיכון. תוניסיה הייתה המדינה הים תיכונית הראשונה שחתמה על הסכם התאגדות עם האיחוד האירופי, ביולי 1995, אולם עוד לפני כן קיימה עם האיחוד יחסים כלכליים אדוקים. תוניסיה אף הייתה המדינה הים תיכונית הראשונה שאינה חלק מהאיחוד האירופי שחתמה על הסכם אזור סחר חופשי עם האיחוד האירופי.
פרויקטים כלכליים חשובים
בשנת 2008 הכריז הנשיא בן עלי על הקמת "עיר הספורט" של תוניס ; מטרת עיר הספורט היא למשוך תיירות ולארח אירועי ספורט גדולים בעתיד. העיר, שתשב על שטח בגודל של עיר שלמה, תורכב בחלקה מבנייני מגורים וכן ממספר מתקני ספורט. במקור הייתה אמורה העיר להיות ממומנת בידיי ממשלת תוניסיה, אך לאחר המהפכה והתנגדות בקרב העם למימון ממשלתי לתוכנית, התקיים מכרז והוחלט כי העיר תוקם על ידי החברה הפרטית "בוכיטיר" בעלות של 5 מיליארד דולר.
ממשלת תוניסיה הכריזה על הקמת הנמל הפיננסי של תוניס, שעתיד להיות הנמל הפיננסי הגדול ביותר בצפון אפריקה. הנמל יוקם במפרץ תוניס בפרויקט לאומי שעלותו הצפויה היא 3 מיליארד דולר; הנמל אמור לספק מקומות תעסוקה לאלפי אנשים ויהיה ציר חשוב בקשרים המסחריים של תוניסיה עם מדינות אירופה.
תחבורה
אורכה של רשת מסילות הרכבת היא 2,152 קילומטרים, והיא מקשרת למדינות הקרובות לתוניסיה: לוב ואלג'יריה. אורך הכבישים כ-19,000 קילומטרים. אורך הדרכים הסלולות הוא 12,310 קילומטרים, ואילו אורך הדרכים הלא-סלולות הוא 6,687 קילומטרים.
הנמלים העיקריים בתוניסיה נמצאים בתוניס, ביזרטה, ספקס, גאבס, זרזיס, סוסה, ולה-גולט, והם משמשים לייבוא וייצוא סחורות. שלושת נמלי התעופה העיקריים נמצאים בתוניס, מונסתיר וג'רבה.
גאוגרפיה
תוניסיה ממוקמת על קו חוף הים התיכון של צפון אפריקה, באמצע הדרך בין מצר גיברלטר לתעלת סואץ. היא גובלת באלג'יריה במערב ובלוב בדרום מזרח. היא ממוקמת בין קווי האורך 30° ל-38° צפון וקווי הרוחב 7° ו-12° מזרח. עיקול בקו החוף של צפון אפריקה, העובר בתוניסיה, מייצר לה רצועת חוף רחבת ידיים, שמכילה מרבצי נפט רבים.
תוניסיה היא מהקטנות שבמדינות אפריקה - שטחה דומה בגודלו לזה של מדינת ויסקונסין שבארצות הברית. למרות גודלה הקטן יחסית, בתוניסיה קיימים נופים שונים ומגוונים מצפונה ועד דרומה. צפון תוניסיה מהווה את החלק המזרחי של הרי האטלס, ומאופיין בגבעות רחבות ובאדמות מעובדות לייצור חקלאי. החלק הצפוני ביותר כולל הרים, מכוסים בעצים, על אף שחלקם מלאכותיים. בפינה הצפון מערבית של הרי האטלס התוניסאיים, חלק מהפסגות מגיעות לגובה של למעלה מקילומטר, בהן יורד שלג מדי חורף.
מישור החוף של תוניסיה הוא אזורה המאוכלס ביותר, ובו ערים רבות. הוא ארוך במיוחד ביחס לגודל המדינה: 1,148 קילומטרים של חוף שרועים לאורך האזור הצפון-מזרחי של תוניסיה, פי כמה וכמה מקו החוף הישראלי לים התיכון והים האדום. האדמות הפוריות באזור הפכו אותו לאחד מהאזורים הטובים בעולם לגידול זיתים. מעט דרומה מהרי האטלס, ישנן ערבות מישוריות ורחבות ידיים, שמסמנות את תחילת קצהו הצפוני של מדבר סהרה.
דרום תוניסיה מורכב בעיקרו ממדבר, חלקו הצפוני של מדבר סהרה. הגובה הממוצע מעל פני הים נע בין 200 מטר ל-500 מטר. באזור זה חוליות רבות, מספר הרים נמוכים ומישורים רחבים. אוכלוסייתו היא הדלה ביותר במדינה בעקבות האקלים הקיצוני השורר בו והמחסור במים, וכתוצאה מכך גם דל בחקלאות.
אקלים
האקלים בתוניסיה משתנה לפי אזורים. בצפון שורר אקלים ים-תיכוני טיפוסי ובחודשי החורף אף יורדות כמויות גדולות יחסית של גשם. דרום תוניסיה מהווה את החלק הצפוני של הסהרה, ומאופיין באקלים צחיח ובכמויות גשמים נמוכות עד אפסיות. אזור זה הוא מישור יבש, חם וצחיח, שלא מאפשר קיום חקלאות משום סוג, ומורכב ברובו מחוליות.
טבע, חי וצומח
תוניסיה מחולקת לאזורי אקלים שונים מאוד זה מזה, ובהתאם גם החי והצומח שונים בכל אזור. במדינה פרושים אחוים רחבי ידיים, הרים, אגמי מים מתוקים ואגמי מלח, מדבריות, חוליות, חופים ארוכים ועוד. הצמחייה מגוונת וכוללת בעיקר צמחים מדבריים הנפוצים באזור זה של המזרח התיכון, כמו צמחי ערבה, דקלים ועצי תמר. בדרום המדינה, הצמחייה קיימת כמעט באופן בלעדי בנאות מדבר, ולרוב מתקיימת לצידה התיישבות אנושית.
ברחבי תוניסיה הוגדרו כ-15 שטחי טבע "פארקים לאומיים" על ידי רשות הטבע התוניסאית. הגדול שבהם הוא הפארק הלאומי אישקל, שמתפרש על שטח של 12,600 הקטאר, אשר הוגדר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית . פארקים לאומיים נוספים הם בוקורנין, בו-הדמה, אל-פייג'ה ושעאנבי.
על פי מחקר שערכה הקרן העולמית לשימור חיות הבר, רצועת החוף הצפונית של תוניסיה מדורגת במקום ה-13 ברשימת המקומות העשירים ביותר במגוון הביולוגי שלהן בים התיכון.
בעקבות התלות הכלכלית של המדינה במשאבים טבעיים למסחר, וחלקם הגדול של משאבי הטבע בתיירות התוניסאית, תוניסיה חוותה פגיעה כלכלית משמעותית בעקבות משבר האקלים העולמי. מלבד בצורות שפגעו בצמחייה ובחקלאות, סובלת תוניסיה מסחף חופים וכן עוברת תהליך של מדבור. החוקרת סאמיה מוהאלי מהמכון הגבוה למדעים ביולוגיים בתוניס גרסה בשנת 2019 כי "כדי לפצות על המחסור במי גשמים, החקלאים משתמשים בהרבה יותר דשנים". מסיבה זו, על פי ארגון המזון והחקלאות, עברה המדינה מתצרוכת של 5 קילו דשן כימי לדונם בתחילת שנות ה-60 לכמעט 25 קילו באמצע שנות התשעים. גם הזיהום התעשייתי, שנובע מהכלכלה המתפתחת של תוניסיה, פוגע בשטחי הטבע ומאיץ את תהליך ההתחממות וההתייבשות.
על פי נתוני האומות המאוחדות, תוניסיה נמצאת במצב של מחסור במים, כלומר כמות המים הנקיים הזמינים לשתייה לא עולה על הצורך במי שתייה (בעיה אותה חולקת גם ישראל ). נהר מג'רדה, הארוך במדינה, מוגדר כיום כמצוי בסיכון שכן הוא חשוף לזיהום מים. על פי מחקר שערך המשרד התוניסאי לאיכות הסביבה בשנת 2018, 60,000 טונות של מים מזוהמים מגיעים אל הנהר מדי שנה.
ערים וחלוקה מנהלית
תוניסיה מחולקת ל-24 מחוזות, הגדול שבהם הוא תטאוין שבדרום והקטן הוא תוניס שבצפון. המחוזות מחולקים לכ-264 נפות שבראש כל אחת מהן עומד מושל. הנפות מחולקות גם הן לעיריות ולמועצות מקומיות.
מבחינת פיזור אוכלוסין, תושבי המדינה פזורים בה באופן מאוד לא אחיד. כמעט כל האוכלוסייה מתגוררת במחוזות הקרובים אל הים: ב-13 המחוזות המשיקים לים מתגוררים כ-65.3% מכלל האוכלוסייה של תוניסיה, על שטח שמהווה פחות מרבע משטח המדינה. הצפיפות באזורים אלה היא 140 תושבים לקמ"ר, לעומת 65.6 תושבים לקמ"ר בשאר שטח הארץ.
נכון לשנת 2019 כ-69.25% מאוכלוסיית תוניסיה מתגוררים בערים, כאשר אחוז העיור צמח ב-4.32% בין השנים 2009 ל-2019. כמעט כל הערים הגדולות בתוניסיה יושבות על שפת הים, החל בביזרטה בצפון, עבור בסידי בו-סעיד, בגאבס ובתוניס, וכלה בספקס הדרומית. ערים נוספות נמצאות בסמיכות לרצועת החוף ומערבית אליה, בהן קירואן וגאפסה. בהרי האטלס המערביים האוכלוסייה דלילה יחסית ומורכבת בעיקר מיישובים קטנים ומכפרים. דרומה משם מתחיל מדבר סהרה, ושיעור האוכלוסייה מידלדל משמעותית. למשל, במחוז הדרומי של תוניסיה, תטאוין, חיים בסך הכול כ-149,453 אנשים, בעוד ששטחו הוא 38,889 קילומטר רבוע; משמע, צפיפות האוכלוסין בו היא 3.8 תושבים לקמ"ר.
דמוגרפיה
האוכלוסייה מונה כ-11,818,619 בני אדם, נכון לינואר 2021. 27% מתוכם מתחת לגיל 14. קצב גידול האוכלוסייה השנתי הוא 0.99%. תוחלת החיים הממוצעת היא 77 שנים. שיעור הילודה בתוניסיה הוא 15.52 ילודים על כל 1000 איש, בעוד שיעור התמותה הוא 15.13 מתים על כל 1000 איש. האוכלוסייה היודעת קרוא וכתוב כוללת 82.7% מכלל האוכלוסייה.
השפות בתוניסיה הן ערבית וצרפתית. ריכוז האוכלוסייה הגדול ביותר הוא לאורך החופים, שם האקלים הוא ים תיכוני ונוח יותר למחיה.
חינוך ובריאות
תוניסיה נהינת באופן כללי ממערכת חינוך רחבה ויעילה הניתנת לכל האזרחים. מאז שנת 1991 קיים חוק חינוך חובה בתוניסיה לקטינים בגילאי 6 עד 16. בשנת 2008 דורגה תוניסיה במקום ה-17 ב"דירוג איכות מערכת החינוך הגבוה ביותר" שפרסם מדד התחרותיות העולמי מבית הפורום הכלכלי העולמי.
מרבית הילדים בתוניסיה דוברים את הערבית התוניסאית כשפת אם, ובגיל 6 עם כניסתם למערכת החינוך הם לומדים קרוא וכתוב בערבית ספרותית. החל מגיל 8 נלמדת בבתי הספר השפה הצרפתית ובגיל 12 השפה האנגלית. לאחר סיום בית הספר התיכון בגיל 17–18, ניתנת לתלמידים אפשרות לגשת למבחן ה-"Diplôme de Fin d'Etudes de l'Enseignement de Base" ("דיפלומה כללית וטכנית בהשכלה בסיסית"), ובמדינה ויעברו אותו יתקבלו למוסדות להשכלה גבוהה.
מערכת ההשכלה הגבוהה בתוניסיה חוותה התרחבות מהירה בין תחילת שנות ה-90 לתחילת העשור השני של המאה ה-21, ומספר הסטודנטים גדל בלמעלה מפי 3 בתוך 10 שנים בלבד; בעוד שבשנת 1995 נמנו בתוניסיה 102,000 סטודנטים, בשנת 2005 כבר נמנו כ-365,000. שיעור ההרשמה ברוטו להשכלה גבוהה בשנת 2007 עמד על 31%.
בשנת 2010 היוו הוצאות הבריאות כ-3.37% מהתמ"ג. בשנת 2009 נמנו 12.02 רופאים ו-33.12 אחים ואחיות לכל 10,000 תושבים . תוחלת החיים הממוצעת בתוניסיה עמדה על 75.73 שנים בשנת 2016, כאשר בקרב גברים היה זה 73.72 שנים ובקרב נשים כ-77.78 שנים . תמותת התינוקות, אמנם, עדיין נמצאת במצב רע, כאשר בשנת 2016 נפטרו כ-11.7 תינוקות ופעוטות לכל 1,000.
דת
חוקת תוניסיה מגדירה את דתה הרשמית של תוניסיה כאסלאם, והיא גם הדת הנפוצה ביותר בה - הרוב המוחלט של אוכלוסייתה, כ-98%, משתייך לדת האסלאם ובעיקר לזרם הסוני. 2% הנותרים מתחלקים בין דתות אחרות, כגון הנצרות, היהדות והדת הבהאית. בניגוד לארצות ערב רבות בהן אחוז גבוה של האזרחים הם מוסלמים אדוקים, יותר משליש מהמוסלמים התוניסאים מגדירים עצמם כחילוניים ולא-דתיים. אחוז הא-דתיים באוכלוסייה עלה מ-12% בשנת 2013 לכ-33% בשנת 2018, מה שהופך את תוניסיה למדינה הערבית הכי פחות מוסלמית לפי סקר Arab Barometer. באותו סקר נמצא כי כמעט מחצית מהצעירים התוניסאים הגדירו את עצמם כלא-דתיים.
מאז 2011, הודות למהפכה וכינון דמוקרטיה, נהנים התוניסאים מחופש דת רחב המעוגן בחוקה ונאכף על ידי הרשויות. במדינה קיימת תרבות חילונית גדולה, ומשודרים סרטים חילוניים, מועלות הצגות חילוניות, ספרים חילוניים וא-דתיים מתפרסמים ואין חוק האוסר רכישת אלכוהול, שנוגד את האסלאם.
הקהילה הנוצרית הגדולה בתוניסיה מונה כ-35,000 מאמינים בקירוב, מורכבת בעיקר מקתולים (22,000), כמה אלפי פרוטסטנטים. עד תחילת המאה ה-15 קיימים תיעודים לקהילה נוצרית ברברית באזור נפזאואה שבמרכז תוניסיה, אולם זו נזנחה והומרה באסלאם. ידוע גם על קהילה נוצרית תוניסאית שהתקיימה בעיירה טוזור עד המאה ה-18.
יהדות
על פי המסורת, ליהדות תוניסיה שורשים היסטוריים עמוקים המשתרעים אחורה בהיסטוריה למעלה מ-2000 שנה, אולם לא קיימים לכך מסמכים או עדויות כתובות. טענה אחת גורסת כי שורשי יהדות תוניסיה טמונים חורבן בית ראשון עם הגליית עם ישראל מהארץ בידיי נבוכדנצר השני מלך בבל. אחרת טוענת כי היהודים הגיעו לתוניסיה עוד קודם לכן, עם התפשטות הפיניקים מארץ ישראל אל צפון אפריקה, ולפיכך היוו חלק ממייסדי קרתגו. כך או כך, עדויות ראשונות לקהילה יהודית בתוניסיה מצביעות על תקופת שלטון האימפריה הרומית, כאשר היהודים נהנו מחסדיו של יוליוס קיסר והשתלבו באוכלוסייה המקומית.
לקראת סוף תקופת השושלת הפאטמית שגשגו היהודים בתוניסיה במה שכונה מאוחר יותר "תור הזהב של יהודי תוניסיה". היהודים השתלבו באוכלוסייה המוסלמית תוך שמירה על המסורת והדת שלהם, ויהודים רבים התמנו למשרות בכירות כמו רופאים, גזברים ועובדים של שלטון השושלת. לאחר השתלטות האע'לבים על תוניסיה זכו היהודים לצמיחה נוספת, ומקרב הקהילה נמנו אינטלקטואליים ואנשי רוח בולטים, כמו יצחק בן שלמה הישראלי, דונש בן תמים ויעקב בן נסים. בתקופה זו המרכז התרבותי של יהודי תוניסיה, כמו גם של תוניסיה כולה, התמקם בקירואן.
עם עליית שלטון השושלת הזירידית בשנת 1057 גורשו היהודים מקירואן שנתפסה כעיר הדתית המוסלמית, כחלק ממהלך של סוניזם שעברה האוכלוסייה המוסלמית. מהלך זה היווה את סוף הקהילה היהודית בקירואן, שנדחקה אל ערי החוף סוסה, ספקס וג'רבה. ככל שחלפו השנים לקראת סוף ימי הביניים הורע היחס כלפי היהודים, אולם הם עדיין לא נרדפו או דוכאו מתוך כבוד ל"עם הספר".
עם החלת הפרוטקטורט הצרפתי בתוניסיה ב-1881, יכולה הייתה הקהילה היהודית לבחור גם באזרחות צרפתית כדי לקבל את הגנת השלטון הזר ואכן רבים מבניה של קהילה זו הם אזרחי צרפת. רבים מבני הקהילה היהודית למדו בבתי ספר צרפתיים, וכך הפכו לחלק מהאליטה הכלכלית והאינטלקטואלית המקומית.
במשך רוב השנים לא סבלו היהודים מרדיפות בתוניסיה אולם אירעו מספר מקרים של רצח יהודים, ביזה והלשנה. בתחילת מלחמת העולם השנייה היו בתוניסיה כ-100,000 יהודים, ולאחר הכיבוש הגרמני בתוניסיה, נשלחו אלפים מהם למחנות עבודה, ומעט למחנות השמדה באירופה. יותר מ-260 יהודים נהרגו בתוניסיה במלחמה, רובם במחנות העבודה. חלקם נרצחו בבתיהם או בצעדות המוות, ואחרים מתו מרעב או מהפצצות. על פי מחקרו של ד"ר ויקטור חיון, 576 יהודים תוניסאים נספו במלחמה. המדיניות הגרמנית גם כללה החרמת רכוש, כסף, ואוצרות אמנות יהודיים, ועל פי ההערכות, הנאצים החרימו רכוש בשווי כ-45 מיליון פרנק.
מיד לאחר סילוק הכובש הגרמני מתוניסיה בידי בעלות הברית (במאי 1943), החלה התעוררות משמעותית של הרעיון הציוני בתוניסיה ועד מהרה החלו בניה בהתגייסות לפעילות למען הקמת המדינה היהודית.
צבא
הצבא בתוניסיה הוא האחראי על ההגנה הלאומית ועל ביטחון הפנים. צבא תוניסיה שימש תפקיד חשוב בשמירת השלום ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו וכן בעת מלחמת העצמאות של אריתריאה. הצבא נשלח בעבר גם לפריסת השלום של האומות המאוחדות בקמבודיה, נמיביה, סומליה, רואנדה, בורונדי, סהרה המערבית וקונגו, אז 'זאיר'. מלבד פעולות חוץ, הצבא משתמש בתפקיד העיקרי כמגן של תוניסיה מפני צבאות אחרים, אך גם שימש בזמן משטרו של בן עלי לריסון מתנגדים למשטר. אחרי ינואר 2011, אז נכנסה תוניסיה למשבר פוליטי עמוק של לאחר המהפכה, הצבא לקח על עצמו אחריות גדולה לטיפול במשבר ההומניטרי והכלכלי.
זכויות אדם
מצב זכויות האדם בתוניסיה מתחלק על פי שני חלקי זמן - לפני המהפכה ואחריה.
לפני המהפכה
בתקופת שלטונו של בן עלי מצב הזכויות הפוליטיות בתוניסיה היה עגום למדי. על פי דו"ח חירות בעולם שמודד את חירות האזרחים בתוניסיה מהקמתה ועד ימינו, בתחילת תקופת בן עלי החופש הפוליטי בתוניסיה היה חלקי - בהשפעת רוח המהפכה שהביאה אותו לשלטון. עם זאת, מספר שנים לאחר מכן חזרה תוניסיה למצב של חוסר חופש מוחלט, מצב שנותר על כנו עד לשנת 2011.
זכויות הנשים והמיעוטים בתוניסיה היו מוגבלות, אך מצבן עדיין היה טוב יותר מאלה שבמדינות ערב המקבילות לה. בן עלי שמר על אופי חילוני בתוניסיה, כחלק מניסיונו להתקרב אל המערב. עם זאת, הדבר לא הביא לשוויון זכויות מלא: לנשים לא הייתה הגנה משפטית על תקיפות בידיי גברים, כמו גם חוסר ענישה על עבירות כלפי נשים.
חופש העיתונות והביטוי בתוניסיה היה מוגבל מאוד ועיתונאים רבים נרדפו על ידי המשטר. בן עלי ריסן עד מאוד את כלי התקשורת, ומנע מהם לפרסם ידיעות העלולות לפגוע בשמו. בזירה הפוליטית הייתה תוניסיה בשפל ; האזרחים לא יכלו לבחור מי ינהל את מדינתם וכל ההחלטות היו נתונות בידי בן עלי, שקיבל החלטות רבות ושנויות במחלוקת, ובכך ריסק את הכלכלה. חוסר הדמוקרטיה בלט והיה אחד הגורמים העיקריים לפרוץ המהפכה.
אחרי המהפכה
התקופה של אחרי המהפכה התאפיינה בחוסר יציבות פוליטי. כחלק מכך, קמו קבוצות סלפיות שהגיבו באלימות לכל דבר הנחשב עוין לאסלאם. קבוצות אלו עוררו חשש בקהילה החילונית בתוניסיה, שפחדה מעליית שלטון מוסלמי קיצוני בעקבות המהפכה, כפי שקרה בשנת 1979 באיראן. לבסוף המפלגה הזוכה, א-נהדה, ויתרה על העברת חוקי השריעה בחוק ושמירה על זכות החילוניות של האזרחים מתוך חשש למרד אזרחי שני במספר. בכך, זכתה תוניסיה לחופש דת גדול מאוד, גדול בהרבה מבמדינות ערב אחרות.
מאז המהפכה, קמו ארגוני זכויות אדם רבים בתוניסיה שדאגו לשקם את זכויות האזרחים שנרמסו על ידי בן עלי. בין הארגונים הייתה גם הליגה לזכויות האדם בתוניסיה, ארגון זכויות האדם הראשון באפריקה ובעולם הערבי, שפעלה תחת מגבלות ורדיפות למעלה מעשור, אך לאחר המהפכה יכלה סוף סוף להשתחרר מכבליה ולהתקיים כארגון לגיטימי. מספר ארגונים עצמאיים, כמו איגוד הנשים הדמוקרטיות בתוניסיה, איגוד הנשים התוניסאיות למחקר ופיתוח, ולשכת עורכי הדין, התעוררו לאחר המהפכה וממשיכים לפעול עד היום.
בנוגע לסמים ואלכוהול המשטר עודנו מחמיר ביותר. על שימוש בקאנביס לפנאי, לצורך העניין, ניתנים באופן אוטומטי עונשי מאסר של שנה בכלא. בתי הסוהר בתוניסיה הומי אדם ומלאים עד אפס מקום בעבריינים שבמדינה מערבית היו מקבלים עונש סמלי בלבד. כשליש מהאסירים בבתי הכלא הם אנשים שהשתמשו בסמים לצורכי פנאי.
בשנת 2017 הפכה תוניסיה למדינה הערבית הראשונה שהוציאה מחוץ לחוק את האלימות במשפחה כלפי נשים, מה שלא היווה בעבר פשע. היה זה צעד חשוב בקידום זכויות הנשים בתוניסיה, שכן חוק כנגד אלימות כלפי נשים בתוך המשפחה לא קיים באף מדינה ערבית אחרת. כמו כן, החוק שהתיר לאנסים להתחמק מענישה באמצעות נישואין לקורבן בוטל, והעונש על אונס עלה. על פי ארגון Human Rights Watch, כ-47% מהנשים התוניסאיות סבלו בעבר מאלימות במשפחה.
נשים מהוות חלק חשוב מהפוליטיקה והכלכלה התוניסאית. בשנת 2017 הגיעה תוניסיה לשיא של מספר הנשים בפרלמנט - 37% מנבחרי הציבור הן נשים, מספר קטן ביחס למדינות המערב אך עצום בקרב ארצות ערב. הן מהוות 60% מכוח האדם בבבתי החולים והמרפאות וכ-50% מכלל הסטודנטים. בשנת 2018 נבחרה סועאד עבד לתפקיד ראש העיר תוניס, האישה הראשונה בתפקיד זה. בחירתה לראשות העיר לא הייתה דבר של מה בכך; לראש עיריית תוניס תפקיד חשוב ביותר למעלה מ-200 שנה ומכונה "שייח' אל'מדינה" - כלומר, שייח' העיר. בחירת אישה לתפקיד זה, בעיקר כאשר מדובר בעבד אשר אינה לובשת חיג'אב, דוגלת בזכויות נשים ומנהלת אורך חיים מערבי לחלוטין, היווה צעד קריטי בקידום מעמד האישה במדינה.
תרבות
התרבות התוניסאית מתקיימת מאות שנים, וראשיתה בימי שלטון שבטי הברברים. לאורך השנים השפיעו על התרבות התוניסאית השלטונות השונים שכבשו את האזור, שהביאו לה את מאפייניהם ואת תרבותם, בהם שלטונות הפיניקים, הרומאים, הוונדלים, הביזנטים, הערבים, הטורקים, האיטלקים, הספרדים והצרפתים. בשל כך, מתאפיינת תוניסיה המודרנית בתרבות יוצאת דופן לעומת התרבות הנפוצה בעולם הערבי, המתבטאת בסממנים תרבותיים מכל העולם, כגון קהילה דוברת איטלקית, אוצרות ארכאולוגיים יוצאים מן הכלל שהם תורשה של שלטון הקרתגים , שפה ואדריכלות אירופאית ותרבות ערבית.
אמנות פלסטית
סגנון הציור התוניסאי העכשווי הוא תוצאה ישירה של בית הספר של תוניס, מוסד גבוה לאמנות, שעודד יצירה מקורית ערבית ודחייה של השפעת האמנות האירופאית, שהשתרשה בימיי השלטון הקולוניאלי. מוסד זה הוקם בשנת 1949 ומאגד שכבות שונות בחברה התוניסאית סביב האמנות המקורית, בהם גם מוסלמים ממוצא צרפתי ותוניסאים, נוצרים ויהודים.
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1956, תנועת האמנות בתוניסיה הונעה על ידי הדינמיקה של בניית האומה ועיקר ביטוייה היה בדימויים פטריוטיים של אוהדי השלטון. משרד תרבות נוסד והיה אחראי הלכה למעשה על כל תעשיית האמנות התוניסאית. עם האמנים התוניסאים המוקדמים שזכו לאהדה בינלאומית נמנים חאתם אל מכי וזביר א-תרכי.
נכון לתחילת המאה ה-21 פועלות כחמישים גלריות אמנות בתוניסיה, בעיקר בערים המרכזיות, המציגות תערוכות של אמנים תוניסאים ובינלאומיים. עם הגלריות הבולטות במדינה נמנות גלריית "יחיא" בתוניס ו"אסאעדי" בקרתגו.
ספרות ושירה
הספרות התוניסאית מתקיימת בשתי שפות עיקריות, הערבית והצרפתית. ראשית הספרות הערבית בתוניסיה מתוארכת למאה השביעית עם השתלטות האימפריה המוסלמית על האזור. הספרות התוניסאית הערבית, בעלת השורשים העתיקים והמבוססים, מהווה כיום את הזרם המרכזי של הספרות התוניסאית. לצידה, גם הספרות הצרפתית הכתה שורשים בתוניסיה, שריד של השלטון הצרפתי במדינה החל משנת 1881 ועד 1956.
עם האישים הבולטים בעולם הספרות התוניסאי נמנים עלי א-דועגי, שחיבר ל-150 תסכיתי רדיו, וכן למעלה מ-500 שירים ושירי עם ו-15 הצגות ; ח'ראייף באשיר, סופר ממוצא ערבי-תוניסאי שפרסם ספרים מצליחים רבים בשנות השלושים, תחת השלטון הצרפתי, ושהוביל לשערורייה ציבורית בעקבות פרסום ספריו בניב התוניסאי ולא בערבית ספרותית ; וכן מונסף גהאצ'ם, מוחמד סלאח בן מארד ומחמוד אל-מסאדי.
השירה התוניסאית התאפיינה לאורך השנים בחוסר אחידות ובהתבדלות מהזמר הערבי המסורתי, בשונה ממדינות ערב אחרות בהן הזמר הערבי נותר קבוע מאוד.
בשנת 2002 פורסמו בתוניסיה 1,249 ספרים שאינם ספרי לימוד, מתוכם 885 בערבית. בשנת 2006 פורסמו למעלה מ-1,500 ספרים כאלה ובשנת 2007 פורסמו למעלה מ-1,700. כמעט שליש מהספרים היוצאים לאור מיועדים לקהל צעיר.
בשנת 2014 תרגם הסופר והמתרגם האמריקאי-תוניסאי מד-עלי מקי את החוקה החדשה של הרפובליקה התוניסאית מערבית לאנגלית, לראשונה בהיסטוריה הביבליוגרפית של תוניסיה. החוקה המתורגמת, שנאספה כספר, ראתה אור ברחבי העולם בשנה שלאחר מכן, כשספר זה היה לספר התוניסאי הנצפה ביותר, ובעל מספר ההורדות הרב ביותר, באינטרנט.
ספורט
כדורגל הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר בתוניסיה. נבחרת תוניסיה בכדורגל, המכונה גם "הנשרים של קרתגו", זכתה בגביע אפריקה לאומות 2004, שהתקיים בתוניסיה. נבחרת תוניסיה אף ייצגה את אפריקה בגביע הקונפדרציות 2005 שהתקיים בגרמניה, אולם היא לא עברה את הסיבוב הראשון. המועדונים המובילים בליגת העל התוניסאית נכון ל-2021 הם אטואל דו סאהל, קלוב ספורטיב ספקסיין וקלאב אפריקן.
נבחרת תוניסיה בכדוריד השתתפה בכמה אליפויות עולם. בשנת 2005 הגיעה תוניסיה למקום הרביעי באליפות העולם בכדוריד. הליגה התוניסאית בכדוריד מכילה מכ-12 קבוצות המייצגות ברובן ערים שונות במדינה, כאשר המובילות הן אטואל דו סאהל ואספרנסה דה תוניס. שחקן הכדוריד ויסם חמאם נחשב בשיאו לאחד מהשחקנים הטובים ביותר בעולם בעמדה שלו, ובשנת 2005 אף זכה בתואר "מלך השערים" באליפות העולם בכדוריד שהתקיימה בתוניסיה. הנבחרת זכתה בגביע אפריקה בכדוריד עשר פעמים, ובכך היא מחזיקה בשיא הזכיות במפעל, כאשר זכייתה האחרונה הייתה ב-2018.
נבחרת תוניסיה בכדורסל הגיעה פעמים רבות לצמרת טורנירי הכדורסל ביבשת אפריקה. הנבחרת זכתה באליפות אפריקה בכדורסל בשנת 2011 והשתתפה באליפות זו בשנים 1965, 1987 ו-2015. תוניסיה הייתה אחת מחלוצות היבשת בכדורסל, כאשר קיימה את אחת הליגות התחרותיות הראשונות באפריקה.
בתחום האיגרוף בולט לאורך ההיסטוריה הספורטיבית התוניסאית בעיקר המתאגרף היהודי ויקטור פרץ, שזכה בתחרויות עולמיות שונות בהן אליפות צרפת למשקל זבוב ואליפות איחוד האיגרוף הבינלאומי בשנים 1931 ו-1932. עם עליית שלטון וישי בתוניסיה בעת שליטת גרמניה הנאצית, נלקח פרץ למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שבו נספה בשנת 1945 באחת מצעדות המוות. מאז מותו של פרץ לא זכו מתאגרפים תוניסאים נוספים באף תחרות בינלאומית.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008 זכה השחיין אוסאמה מלולי התוניסאי במדליית זהב במקצה 1500 מטר חופשי. באולימפיאדת לונדון 2012 זכה מלולי במדליית ארד במשחה 1500 מטר חופשי ובמדליית זהב בשחיית מרתון במים פתוחים לגברים למרחק של 10 קילומטרים.
נכון לשנת 2021, תוניסיה ממוקמת במקום ה-14 בטבלת המדליות הפאראלימפיות ובמקום ה-5 בטבלת המדליות הפאראלימפיות בתחום האתלטיקה. במשחקים הפאראלימפיים בלונדון בשנת 2012, שבהם השתתפה תוניסיה בפעם השביעית בתולדותיה, זכתה נבחרתה בסך הכול בכ-19 מדליות, מתוכן 9 זהב, 5 כסף ו-5 ארד.
בשנת 2014 הושעתה תוניסיה מהשתתפות בגביע דייוויס בטענה לחוסר ספורטיביות, לאחר שנמצא כי התאחדות הטניס התוניסאית הורתה למתמודד התוניסאי מאלק ג'זירי שלא להתמודד מול הטניסאי הישראלי אמיר וינטרוב. בנימוק ההשעיה טען נשיא הפדרציה הבינלאומית לטניס, פרנצ'סקו ריצ'י ביטי, כי "אין מקום לדעות קדומות מסוג כלשהו בספורט או בחברה. מועצת ה-ITF החליטה להעביר מסר ברור לפדרציית הטניס התוניסאית כי המועצה לא תסבול התנהגות מהסוג הזה." בשנת 2020 הצהירה ממשלת תוניסיה כי תפיק לקחים מהאירוע וכי נבחרת תוניסיה בטניס תתחרה מול נבחרת ישראל בגביע הפדרציה באותה שנה.
תיאטרון
התיאטרון התוניסאי התפתח במיוחד לקראת סוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 בתקופת השלטון הצרפתי במדינה. לפני כן, בתוניסיה העות'מאנית, לא היה התיאטרון מפותח כמו סגנונות אחרים של אמנות, אולם המשטר הצרפתי הביא עימו את התרבות האירופאית, ובה גם את התיאטרון.
התיאטרון העירוני של תוניס, שנוסד באותה תקופה, אירח במשך יותר ממאה שנות קיומו עשרות ומאות שחקנים מוכרים מהבמה התוניסאית והבינלאומית. ב-7 בנובמבר 1962 נאם נשיא תוניסיה חביב בורגיבה על חשיבות התיאטרון לארצו, ואמר כי "התיאטרון הוא אמצעי רב עוצמה להפצת התרבות, ואמצעי יעיל אף יותר לחינוך עממי".
אף על פי שהתיאטרון לא ניחן לרוב ביצירות פורצות דרך כמו במצרים ובאלג'יריה, כמה מחזות תוניסאיים בולטים בנוף התיאטרון הארצי: בשנת 1970, ביוזמתו של השחקן אלי בן עאיד, תורגם המחזה "קליגולה" מאת אלבר קאמי לראשונה לשפה הערבית. היצירות מוראט השלישי ולה טמפס דו בורק מאת חביב בולארס היו יוצאות דופן בשל האלימות הרבה שבהן, שלא הייתה אופיינית לתיאטרון התוניסאי והערבי ככלל. עם השנים הפך התיאטרון גם לכלי סאטירה, כאשר מחזאים כמו מנסף א-סוויסי ואזדין מדני השתמשו במדיום ללעג ולסאטירה פוליטית, גם כאשר הייתה תוניסיה תחת שלטון אוטוקרטי למחצה.
כתוצאה מעירוב התרבויות שעברה תוניסיה במשך השנים, ניחן התיאטרון בתוניסיה בהשפעות מהתרבות הערבית והאירופאית גם יחד. המוסד המרכזי לתיאטרון במדינה הוא התיאטרון הלאומי של תוניסיה (TNT).
מוזיקה
תוניסיה ידועה בסגנון המוזיקלי "מלוף", סגנון ש"יובא" מאנדלוסיה שבדרום ספרד לאחר הכיבוש הספרדי במאה ה-15. למרות הצורה המודרנית, המלוף דומה לסגנונות אחרים בצפון אפריקה, כגון סגנון ה"גרנתה" האלג'יראי וסגנון ה"אלא" המרוקאי.
עם הנודעים שביוצרים והמבצעים המוזיקליים בתוניסיה במאה ה-20 נמנים חביבה מסיכה, אשר מזרחי, אנואר בראהים והתזמורת אל אזיפת.
המאה ה-21 הביאה איתה סוג נוסף של מוזיקה, הקרוי - "זמקן" (Zemeken). זמרים פופולריים בתוניסיה המבצעים שירים מסורתיים ודתיים הם: סאלח אל פרזיט (Salah El Farzit), פטמה בואושח' (Fatma Bousseha), אדי חבואובה (Hedi Habbouba), פאוזי בן גמרה (Faouzi Ben Gamra), ובלגקם בואוגנה (Belgacem Bougenna).
פסטיבלי מוזיקה המתקיימים בתוניסיה כוללים פסטיבל הג'אז טברקה, פסטיבל טסטואור, ופסטיבל שחארה המתקיים בעיירה דואוז שבמרכז תוניסיה.
קולנוע
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 צילם אלבר סממה-שיקלי את סרטו הראשון, שנחשב לסרט האפריקאי הראשון.
ג'ורג' לוקאס ערך בנופי המדבר התוניסאי צילומים לסרטי "מלחמת הכוכבים".
מאז שנת 1966 מתקיים בתוניסיה פסטיבל הסרטים קרתגו.
טקס פרסי גראמי ה-48
טקס פרסי גראמי ה-48 התקיים ב- 8 בפברואר 2006, ועסק בהישגים הבולטים של תעשיית המוזיקה העולמית מ-1 באוקטובר 2004 ועד ל-30 בספטמבר 2005. הטקס התקיים בסטייפלס סנטר, לוס אנג'לס, קליפורניה (אולמם הביתי של הלייקרס והקליפרס).
הזוכה הגדולה של הטקס הייתה להקת הרוק האירית U2, שזכתה בחמישה פרסים (מתוך חמש מועמדויות) ובכך הפכה להיות הלהקה\האומן שזכו בהכי הרבה פרסי גראמי (22 פרסים). בנוסף, זכתה הזמרת מריה קארי בפרס גראמי הראשון שלה מזה 15 שנים. היה זה בקטגוריית "זמרת הרית'ם אנד בלוז של השנה". בטקס הופיעה גם זמר הפאנק הוותיק, סליי סטון, לאחר היעדרות של 13 שנים מהופעות ציבוריות גדולות.
בטקס, שהיה ללא מנחה, הופיעו, בין השאר, מדונה, גורילז, קולדפליי, פול מקרטני (בהופעה ראשונה בתולדות טקס גראמי), U2, קלי קלרקסון, מריה קארי, ברוס ספרינגסטין, קניה וסט וכריסטינה אגילרה.
פול אלן
פול גארדנר אלן (באנגלית: Paul Gardner Allen; 21 בינואר 1953 – 15 באוקטובר 2018) היה יזם ואיש עסקים אמריקאי, שייסד ביחד עם ביל גייטס את חברת מיקרוסופט. אלן הופיע ברשימות האנשים העשירים ביותר בעולם של פורבס.