cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נקרו
נקרו הוא שם הבמה של רון ברונשטיין, במאי סרטי פורנו, מפיק מוזיקלי ואמן היפ הופ יהודי אמריקאי.
קורות חיים
נולד ב-7 ביוני 1976 בברוקלין, ניו יורק להורים ישראלים. גם אחיו של נקרו, המכונה איל ביל, הוא ראפר ששיתף עמו פעולה בכמה שירים. דמות נוספת במשפחה הדיספונקציונלית הוא Uncle Howie שעל שמו נקרא הלייבל של Ill Bill. לנקרו עצמו יש לייבל בשם Psychological Records בו הוא הוציא את אלבומיו, עד לאחרון.
נקרו פועל בשולי סצנת ההיפ הופ האמריקאית ומזוהה עם הטקסטים המאוד מפורשים שלו, הכוללים תיאורים גרפיים של סקס ומוות. הוא חימם בעבר את הופעותיהן של להקות הבי מטאל כמו ביוהזרד (שסולנה הוא גם שחקן בסרטי פורנו), ספולטורה ונפאלם דת' ומכנה את המוזיקה שלו בתארים כמו "דת' ראפ" (על משקל דת' מטאל) ו"פורנו ראפ".
אירית אורבוך
אירית אורבוך (נולדה ב-1952) היא מרצה בכירה בדימוס ללימודי יפן בחוג ללימודי מזרח אסיה שבאוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בתל אביב, למדה באוניברסיטה העברית לימודי יפן ואשורולוגיה לתואר הראשון אותו קיבלה ב-1976, והמשיכה לתואר שני במדע הדתות. מ-1978 למדה לתואר שני בדת השוואתית בהרווארד דיויניטי סקול, אותו סיימה ב-1980.
את הדוקטורט עשתה באוניברסיטת הרווארד בתוכנית למדעי הדתות. הדוקטורט שלה עסק בקגורה שהוא ריקוד ריטואלי דתי יפני עתיק. לצורך הדוקטורט שהתה במשך שלוש שנים וחצי ביפן, מ-1983 עד 1987, והשתתפה בריקודים, דבר שהוא נדיר, שכן אין נוהגים ללמד את הריקוד לזרים ובמיוחד לא לנשים. במחקר הדוקטורט עסקה באסכולה מסוימת של הקגורה מצפון יפן (אסכולת טאקה של הייצ'ינה קגורה) Hayachine Kagura, Take School. במסגרת המחקר גם השתתפה בהתבודדות סגפנית של היאמאבושי (yamabushi) בהר הגורו, בצפון יפן.
אורבוך קיבלה ב-1990 את הדוקטורט שלה. החל מ-1990 משמשת כמרצה באוניברסיטת תל אביב (משנת 2000 כמרצה בכירה), ובמשך מספר שנים גם לימדה באוניברסיטה העברית.
ספרה "The Gods Come Dancing" יצא ב-1995. בספר מסתמכת אורבוך בין היתר גם על המחקר המעשי שלה. היא מנתחת בספר חלק מהריקודים כטקסט דתי המגלם את השפעת תורת השוגנדו Shugendo. הריקודים מגלמים תורה, מלמדים את המיתוסים, הפילוסופיה וראיית העולם של השוגנדו (תנועת סגפני ההרים היפנים – הימבושי) המבוססת על הבודהיזם האזוטרי, פועלים כריטואל מאגי להגנה ממחלות ואסונות ולברכות פריון ושגשוג, ומשמרים את המקור השמאני של הקגורה.
אורבוך חוקרת כיום את הקגורה בכל יפן. היא אחת החוקרים הבודדים העוסקים בתחום זה מחוץ ליפן.
ג'זווה
ג'זווה (בערבית: جذوة, תעתיק מדויק: ג'ד'וה; בטורקית: Cezve) הוא כלי בישול להכנת קפה טורקי. בעברית קיים בלבול בין ג'זווה לבין פינג'אן, שהיא כוס לקפה.
את הג'זווה מייצרים באופן מסורתי מנחושת, והוא מיועד להרתחת תמצית קפה, תבלינים ומים. מקור השם בערבית, ופירושו "גחלת". שמות נוספים בערבית הם ע'לאי (غلّاي) או באקרג'.
שם טורקי נוסף הוא איבריק (ibrik). שם זה נפוץ ברומניה, ובגרסתו היוונית "בריקי" (μπρίκι) ביוון ובארצות הברית. השם "איבריק" מקורו בפרסית במילה "אבריז" (آبریز), ומשמעה "למזוג מים". בטורקיה משמשת המילה "איבריק" לתיאור מיכל לשמן או ליין. בערבית إبريق פירושו "קומקום".
מקור הבלבול בין פינג'אן לג'זווה
על פי הנטען, הטעות מקורה בתקופה שלפני קום מדינת ישראל: כשהיו זקני היישוב הערבי מזמינים את שכניהם היהודים לשתות קפה, היו אומרים להם "תעאל תשרב פינג'אן קהווה", כלומר, בוא תשתה כוס קפה. היהודים חשבו בטעות שפינג'אן הוא שם הכלי בו מבשלים את הקפה ואימצו את המילה.
סטרים ליין
סטרים ליין (באנגלית: Streamline Moderne) הוא זרם אדריכלי ועיצובי בתקופת האר דקו המאוחרת, אשר הגיח בשנות ה-30 של המאה ה-20. העיצוב הארכיטקטוני הדגיש צורות אווירודינמיות קמורות, קווים אופקיים ארוכים והכיל לעיתים אלמנטים מעולם הספנות. בתחום העיצוב התעשייתי, הוא שימש בתכנון טלפונים, טוסטרים, אוטובוסים, קטרים, מכשירי חשמל ומכשירים אחרים ליצירת רושם אלגנטי ומודרני.
בצרפת הוא נקרא "סגנון paquebot", או "סגנון אוניות קו אוקייניות", והוא הושפע מעיצובה של האונייה האוקיינית היוקרתית, SS Normandie, שהושקה ב-1932.
מקורות והשפעות
עם ההתקדמות והקושי ההולך וגדל בתקופת השפל הגדול של שנות ה-30, האמריקאים החלו לפתח צד חדש בסגנון האר דקו. רעיון שהגו לראשונה מעצבים תעשייתיים של קווים מעוקלים וזורמים, שהסירו את הקישוטיות מעיצוב האר דקו לטובת תפיסת הקו האווירודינמי של תנועה ומהירות, שהתפתחה מתוך חשיבה מדעית. הצורות הגליליות והחלונות האופקיים הארוכים באדריכלות הושפעו כנראה גם מהקונסטרוקטיביזם, ומאמני האובייקטיביות החדשה, תנועה הקשורה לורקבונד הגרמני. דוגמאות לסגנון זה כוללות את מוסהאוס משנת 1923, השחזור של פינת בניין משרדים בברלין ב-1923 על ידי אריך מנדלסון וריצ'רד ניוטרה. הסטרים ליין היווה באותה עת ראי של תקופה כלכלית קשה; זוויות חדות הוחלפו בקימורים אווירודינמיים פשוטים, וקישוט הוחלף בבטון חלק וזכוכית.
אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לשילוב ישיר של תאורה כחלק ממבנה שתוכנן ועוצב בסגנון הסטרים ליין היה חדר האוכל במחלקה הראשונה של ה-SS Normandie. הוא הואר על ידי נורות חשמל והאור הופץ מתוך 12 עמודי קריסטל לליק ו-36 עמודים תואמים נוספים הותקנו על הקירות. במבואת הכניסה של מלון סטרנד פאלאס (1930), שחפציו הועברו לשימור (לפני שיפוץ המבנה) למוזיאון ויקטוריה ואלברט במהלך 1969, הוצג אחד השימושים הראשונים בזכוכית ארכיטקטונית מוארת פנימית, שהיוו את חלל הפנים המודרני הראשון שנשמר והוצג במוזיאון.
אדריכלות
סטרים ליין הופיע לרוב בבניינים הקשורים לתחבורה ותנועה, כגון תחנות אוטובוס ורכבת, טרמינלים בנמלי תעופה, בתי קפה בצד הדרך ומבני נמלי ים. היו לו מאפיינים המזוהים עם האדריכלות המודרנית, לרבות כיווניות והדגשת האופקיות, פינות מעוגלות, שימוש בקירות לבני זכוכית או חלונות צוהר, גגות שטוחים, חומרים מצופים כרום וחריצים או קווים אופקיים בקירות. לעיתים קרובות בניינים אלו נצבעו בצבע לבן או בצבעי פסטל בגוונים בהירים מאופקים.
דוגמה לסגנון זה היא בית המרחץ של פארק אקווטיק ברובע ההיסטורי Aquatic Park, בסן פרנסיסקו. הוא החל להיבנות בשנת 1936 על ידי מינהל התקדמות העבודות, וכולל את הקווים האופקיים הייחודיים, המעקה הקלאסי לפינות מעוגלות וחלונות מסוגננים, הדומים לאלמנטים של ספינה. הפנים משמר הרבה מהעיטור והפרטים המקוריים, כולל ציורי קיר של האמן ותאוריטיקן הצבעים הילרי הילר. האדריכלים האמונים על תכנונו היו ויליאם מוסר ג'וניור וויליאם מוסר השלישי. הוא משמע כיום כמרכז האדמיניסטרטיבי של הרובע ההיסטורי Aquatic Park.
מלון נורמנדי בסן חואן, פוארטו ריקו, שנפתח במהלך 1942, בנוי בצורה המסוגננת של אוניית האוקיינוס SS Normandie, ומציג את השלט המקורי של הספינה. ה-Sterling Streamliner Diners בניו אינגלנד היה דיינר שעוצב כקרון רכבת בסגנון הסטרים ליין.
סגנון אוניות קו אוקייניות
בצרפת נקרא הסגנון Paquebot, כלומר אוניית אוקיינוס. הגרסה הצרפתית נוצרה בהשראת ההשקה של אוניית האוקיינוס SS Normandie ב-1935, שהציגה חדר אוכל בסגנון אר דקו עם עמודי קריסטל לליק. בניינים שתוכננו בגרסאות שונות של הסגנון הופיעו בבלגיה ובפריז, דוגמה בולטת הוא הבניין בשדרות ויקטור 3 ברובע ה-15, שתוכנן בידי האדריכל פייר פטו. פטו, נחשב לאחד ממייסדי סגנון האר דקו. הוא עיצב את הכניסה לביתן האספנות בתערוכה לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות ב-1925, הנחשבת למקום הולדתו של הסגנון. הוא גם עיצב את החללי הפנים של שלוש ספינות האוקיינוס, איל-דה-פרנס (1926), SS L'Atlantique (1930)  ו-SS נורמנדי (1935). הבניין של פטו בשדרת ויקטור חסר את הקווים המתעקלים של הגרסה האמריקאית של הסגנון, אבל היה לו "קשת" צרה בקצה האחד, מאחר שצורת המגרש עליו נבנה היה צר, מרפסות ארוכות כסיפון ספינה, ושורה של מבנים בולטים כארובות עשן על הגג. בבניין דירות נוסף בפריז, שנבנה בשדרת פול-דומייר 1 ברובע ה-16 בשנת 1935, עוצבו סדרת דירוגים הנראים כאוניית אוקיינוס.
בניין פלאגי נבנה בכיכר פלאגי באיקסל (בריסל), בלגיה, בשנת 1938, בסגנון paquebot, וקיבל את הכינוי "Packet Boat" או "פאקבוט" (paquebot). הוא תוכנן על ידי ג'וזף דיונגרה, ונבחר כעיצוב המנצח בתחרות אדריכלית ליצירת בניין שיכיל את המטה (לשעבר) של המכון הלאומי הבלגי לשידורי רדיו (INR/NIR). הבניין שופץ מן היסוד, ובשנת 2002 נפתח מחדש כמרכז תרבות המכונה Le Flagey.
אמצעי תחבורה
האירוע המכונן של סגנון העיצוב המודרני, סטרים ליין, בארצות הברית היה התערוכה העולמית של שיקגו בשנים 1933–1934, שהציג את הסגנון לקהל הרחב. המכוניות החדשות אימצו את הקווים החלקים של ספינות האוקיינוס וספינות האוויר, ויצרו רושם של יעילות, דינמיות ומהירות. הגרילים והשמשות נטו לאחור, המכוניות היו נמוכות ורחבות יותר, והן עוצבו בצורת מעוקלות, חלקות ובדגש על קווים אופקיים. דוגמאות כוללות את הקרייזלר איירפלו והסטודיבייקר לנד קרוזר משנת 1934. המכוניות כללו גם חומרים חדשים, כולל פלסטיק בקליט, פורמייקה, זכוכית אטומה ויטרולייט, פלדת אל חלד ואמייל, שהעניקו מראה חלק וחדשני.
בשנים 1939 ו-1941, השיקו גם קרייזלר וגם ג'נרל מוטורס, בהתאמה, טנדרים ומשאיות, בעלי עיצוב מובהק ודומה בסגנונות האר דקו והסטרים ליין, תחת שמות מותגים שונים.
דוגמאות מאוחרות אחרות כוללות את מכונית הסדאן נאש אמבסדור "Airflyte" משנת 1950 עם קווי פגוש נמוכים הייחודיים לה, כמו גם המכוניות של הדסון  בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כדוגמת הקומודור, ש"עוצבו בסגנון סטרים ליין ייחודי להן - מכוניות כבדות ומסיביות.
כלי טיס, כלי שיט ורכבות
סגנון הסטרים ליין הפך לפרקטיקה נרחבת של עיצוב עבור כלי טיס, קטרים, קרונות וכלי שיט.
עיצוב תעשייתי
סגנון הסטרים ליין נחשב למנוגד לפונקציונליזם, שהיה סגנון עיצוב מוביל באירופה במקביל לו. אחת הסיבות לעיצובים הפשוטים בפונקציונליזם הייתה להוזיל את עלויות הייצור של הפריטים, מה שהופך אותם לנגישים למעמד הפועלים האירופי הגדול. סטרים ליין ופונקציונליזם מייצגים שתי אסכולות שונות בעיצוב תעשייתי מודרניסטי.
מנציוס
מנציוס (Mencius; 371 – 289 לפנה"ס) הוא השם המערבי שניתן לפילוסוף הסיני מֵנְג-דזְה (Mengzi; 孟子); פירוש שמו הוא "בן בכור".
הקריירה של מנציוס הייתה דומה להפליא לזו של קונפוציוס, אשר בו ראה את החכם המושלם. כמו קונפוציוס, מנציוס נולד במדינת דְזוֹאוּ, שלושים קילומטרים בלבד ממקום לידתו של קונפוציוס, עבד כמורה פרטי, וחי בתקופה של מתיחות פוליטית ותסיסה חברתית.
לפי האגדה למד מנציוס אצל נכדו של קונפוציוס, דְזְה-סְה, אם כי מבחינת התיארוכים, סביר יותר שהוא למד אצל תלמידיו של דְזְה-סְה.
מנציוס נדד ברחבי סין במשך ארבעים שנה (החל משנת 384 כנראה), תוך שהוא מנהל דיונים על מלכים ושועים, והוא אף שרת כפקיד במדינת צ'ין בין השנים 319 – 312 לפנה"ס.
לא ידוע הרבה על משפחתו או חייו, למעט העובדה שהיה בן נאמן, ואף הפסיק את עבודתו למשך שלוש שנים כדי להתאבל על אימו, כנהוג בקרב הקונפוציאנים.
ספרו - "מנג דזה"
על פי ספרו, נהג מנציוס לתור בסין, ואף להתווכח עם ראשי מדינות ופילוסופים. בספרו בולטת איבתו הגדולה לשני הזרמים הפופולריים של זמנו, אלו של מו-דזה ושל יאנג צ'ו.
לספרו של מנציוס מבנה ייחודי: רובו ככולו מורכב מדיאלוגים. לכל פרק יש שם, הקשור בדרך כלל בקטע הפתיחה. וכל פרק מחולק לשני חלקים. בדרך כלל נהוג לסמן קטעים במספר הפרק, אות (A או B) המסמלת את החצי שבו מדובר, ומספר הקטע. כך למשל 2A:2 הוא הפסוק השני, בחלק הראשון של הפרק השני.
תורתו
מנציוס הרחיב את תורתו של קונפוציוס, ויצר משנה סדורה, ולכן הוא נחשב לאחד הפילוסופים המובילים בקונפוציאניזם. בתנועה הנאו-קונפוציאנית, נחשב ואנג יאנגמינג (1472-1529) לממשיך דרכו. החידוש בתורתו של מנציוס הוא שבניגוד לקונפוציוס הוא מדבר על טבע האדם.
מנציוס טוען שטבע האדם הוא טוב מעיקרו. את עיקר טיעוניו בעניין זה ניתן לתאר באופן הבא:
בנוסף מדבר מנציוס על צו מוסרי קטגורי, המזכיר במידה מסוימת את הצו הקטגורי של קאנט.
ילד רחוב (שיר)
ילד רחוב הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי סאבלימינל והצל בשיתוף הזמר הישראלי רועי אדרי. השיר יצא לאור ב-2003, כסינגל מתוך האלבום "האור והצל", על ידי חברות התקליטים הליקון ותאקט רקורדס.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סאבלימינל, הצל ורועי אדרי, הולחן על ידי סאבלימינל ואדרי והופק על ידי סאבלימינל. השיר הוא בסגנון ההיפ הופ אשר מאפיין שירים נוספים מתוך האלבום.
הצלחה
עם יציאתו כסינגל, הפך השיר לבין השירים הבולטים ביותר מתוך האלבום בו נכלל. כמו כן, השיר הגיע בשיאו למקום ה-2 במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
נכון למאי 2022, מונה הצפיות של הקליפ של השיר באתר יוטיוב עומד על כ-3 מיליון.
רכיבה
רכיבה במובנה הרחב ביותר היא כל פעילות להנהגת בעלי חיים, לרוב תוך ישיבה על גבם. הרכיבה לרוב היא על סוסים, אך ישנן חיות אחרות שמנוצלות לרכיבה לדוגמת גמלים וחמורים. קיימים סוגים שונים של רכיבה: לצורכי עבודה, תחביב או ספורט.
רכיבה לצורכי עבודה קיימת כיום, למשל, בעבודת המשטרה, לשליטה על התקהלות על ידי פרש משטרה. לשליטה על עדרי בעלי חיים בחוות. בנוסף, ענף הטיפול באמצעות בעלי חיים משתמש לעיתים ברכיבה לצורכים טיפוליים ושיקומיים.
העדות הארכאולוגית הראשונה לרכיבה על סוסים היא ממצאי מרכבות בהן נעשה שימוש ב-2500 לפנה"ס. לאחר מכן, נמצאו גם עדויות לשימוש בסוסים לצורכי מלחמה. לאורך ההיסטוריה הסוס שימש גם למטרות לא-מלחמתיות בחקלאות, בתחבורה ובמסחר.
חלק מהפעילים לזכויות בעלי חיים מותחים ביקורת על הרכיבה על ענפיה השונים. נטען, כי סוסים, ככל בעלי החיים, מנוצלים על ידי האדם.
הרכיבה מתחלקת לשני מקצועות ראשיים: ווסטרן (Western) (רכיבה מערבית) ואינגליש (English). מקצועות האינגליש מתחלקים לקפיצות ודרסאז'. מקצועות הווסטרן מתחלקים למקצועות ריינינג, פלז'ר, קאטינג, רופינג ועוד.
ענף ספורט זה נחשב לאולימפי, ונוסף לאולימפיאדה השנייה בעידן המודרני, שהתקיימה בשנת 1900.
כיום, בישראל הענף המרכזי בתחום התיירות הוא טיולי סוסים, רוב חוות הסוסים מציעות בנוסף לשיעורי רכיבה ברמות השונות ורכיבה טיפולית גם טיולים ארוכים יותר מחוץ לתחומי החווה. בדרך כלל אין צורך בניסיון קודם והמסלולים מתאימים לציבור הרחב ולמגוון גילאים. ברכיבה על סוסים יש תנועות בסיסיות, כמו "טרוט", שצריך בזמן הרכיבה ללחוץ עם העקבים על בטנו של הסוס על מנת שילך מהר יותר. בשעת הליכת טרוט צריך הרוכב להתרומם לסירוגין מעל האוכף בהתאמה לתנועות הסוס. במגע עקבים בצדי הסוס אפשר לזרז אותו לריצת טרוט מהירה יותר. בזמן שנמצאים בטרוט, (טרוט איטי יכול להיקרא גם ג'וג) אם תדרבן בפנייה עם רגל אחת קדימה ואחת מאחור, הסוס יעבור לריצת קאנטר שהיא למעשה דהירה, והיא גם הריצה שבה משתמשים בקפיצות. בקאנטר רגליו הקדמיות והאחוריות של הסוס ניתקות לסירוגין מן הקרקע, והרוכב צריך להתאים את תנועותיו לקצב הדהירה. מקאנטר מהיר אפשר לדרבן את הסוס לגאלופ, שהוא הדהירה המהירה ביותר, במהלכה ניתקות כל ארבע רגלי הסוס מן הקרקע והוא מרחף לרגע באוויר. גאלופ מחייב ניסיון ברכיבה ושליטה מעולה בסוס.
For You (אלבום של סלינה גומז)
For You (בעברית: בשבילך) הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז. האלבום יצא לאור ב-24 בנובמבר 2014 על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס. מתוך האלבום יצא הסינגל "The Heart Wants What It Wants".
האלבום הגיע למקום ה-24 במצעד הבילבורד 200.
הצלחה מסחרית
האלבום לא כלל קידום מאסיבי, למעט הביצוע של "The Heart Wants What It Wants" בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית 2014. בהערכות ראשוניות נמכרו 15,000 עותקים בשבוע הראשון לצאת האלבום, אם כי מספרם גדל מעט ככל שהשבוע עבר. האלבום הופיע לראשונה במקום ה-24 במצעד הבילבורד 200 עם מכירות בשבוע הראשון של 35,506 יחידות. האלבום מכר 17,139 עותקים בשבוע הראשון שלו. בשבוע השני לצאתו, האלבום ירד למקום ה-44 במצעד; הוא ירד שוב למקום 52 בשבוע שלאחר מכן, ונשאר שם שבועיים. האלבום עלה למקום 39 בשבוע הבא, בין השאר בשל הצלחתו המתמשכת של הסינגל המוביל של הפרויקט. For You עלה פעם נוספת למקום 31 בשבוע השישי לצאתו, עם סך של 18,000 יחידות שנמכרו בשבוע. בילבורד דיווח כי 60% מהיחידות הללו היו מ"The Heart Wants What It Wants", ו-For You מכר 7,200 עותקים בלבד במשך השבוע. האלבום עלה פעם נוספת למקום 29 בשבוע השביעי שלו, אם כי ירד במצעד בשבועות הבאים.
For You בילה בסך הכל 18 שבועות במצעד בילבורד 200, הנמוך ביותר מתוך אלבומיה של גומז עד אז. האלבום מכר 89,000 עותקים בארצות הברית נכון ליולי 2015, על פי בילבורד. למרות ההצלחה המינורית של For You בארצות הברית, האלבום לא צבר הצלחה רבה מעבר לים. דיווחים ראשוניים טענו כי האלבום יגיע לטופ 40 בבריטניה, ויהפוך לאלבום החמישי שלה לעשות זאת. למרות זאת, האלבום נכנס למצעד למקום 64, וסימן את הפרויקט שלה בעל הדירוג הנמוך ביותר במדינה עד אז. האלבום זכה להישגים דומים באירלנד, והגיע למקום ה-95 במדינה. For You זכה להצלחה מינורית במדינות כמו איטליה, נורווגיה וספרד, והגיעה לטופ 40 במצעד של כל מדינה. האלבום המשיך למכור למעלה מ-20,000 עותקים בברזיל, והגיע למעמד זהב במדינה. גם במקסיקו הגיע למעמד זהב. בבריטניה הגיע האלבום למעמד כסף.
אבראהים אבן אל-אע'לב
אבראהים אבן אל-אע'לב (בערבית: إبراهيم بن الأغلب; 756, ח'וראסאן – 9 ביולי 812, קירואן) היה הראשון בשושלת האע'לבים באיפריקיה (800–909).
קורות חייו ומעשיו
אביו של אבראהים אל-אע'לב היה ח'וראסאני מפקודיו של אבו מוסלים, המנהיג הצבאי שפעל בשרות בית עבאס, ומשפחתו התייחסה לשבט בַּנוּ תמים. בהיות אבראהים בן עשר שנים עברה המשפחה למצרים בעקבות תפקידיו של האב בצבא העבאסי. במצרים קיבל אבראהים את השכלתו, בעיקר במשפט דתי. ממצרים עברה המשפחה לקירואן שבה כיהן האב בשנים 785–787 כמושל איפריקיה. ב-795 מונה אבראהים אל-אע'לב למושל מחוז מזאב (בצפון-מזרח אלג'יריה של ימינו) והצליח לדכא את מרידות שבטי הבֶּרבֶּרים הח'וארג'ים באזור. כאות תודה ובתמורה להבטחה לתשלום שנתי של 40,000 דינרי זהב לאוצר העבאסי הכיר הח'ליף הארון א-רשיד באבראהים אל-אע'לב וביורשיו כאמירים של איפריקיה.
מלבד השקטת האזורים בשליטתו הצליח אבראהים אל-אע'לב להקים מינהל מסודר והניח את היסודות לשגשוג הכלכלי של איפריקיה בהמשך. הוויתור על הכנעת האזור הדרומי של המגרב, שם יכלו הברברים לקיים את אמונותיהם הח'וארג'יות, היה ברבות הימים בגורמים לנפילת השושלת האע'לבית מול הפאטמים השיעים. מתנגדיו מבית היו קהילות המתיישבים הערבים (הג'וּנד ) בתוניס ובקירואן שנאבקו לשמור על זכויות היתר שלהם. לנוכח התמרדויותיהם גייס לצבאו בעיקר חיילים-עבדים אפריקאים. מול אבראהים אל-אע'לב, שהיה במקורו מעת'זילי, התייצבו גם חכמי המשפט המאליכיים בקירואן, בייחוד אחרי שמינה ב-806 אימאם מעת'זילי לקאדי של קירואן. מצב זה הביא אותו לקבוע את חצרו ואת מינהל מִמשלו בקריה חדשה מחוץ לקירואן, שנקראה בשם אל-עבאסיה לכבוד פטרוניו.
במותו ב-5 ביולי 812 ירשו אותו בניו. תחילה בכורו עבדאללה (812–817), ואחריו זיאדת אללה  (817–838) ואבו עקאל  (838–841).
רוזנברג
רוזנברג (Rosenberg) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו הר ורדים או הר אדום.
יעקב נאמן
יעקב ישראל נאמן (16 בספטמבר 1939 – 1 בינואר 2017) היה עורך דין, שותף במשרד עורכי הדין "הרצוג, פוקס, נאמן ושות'" ופרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. כיהן כשר המשפטים וכשר האוצר.
ביוגרפיה
נולד ב-16 בספטמבר 1939 (ג' בתשרי ה'ת"ש) בתל אביב למנחם ומלכה נוימן, בן בכור מבין ארבעה בנים. אביו, מנחם, היה בן דוד מדרגה רביעית של בנימין זאב הרצל. בתיכון למד שנה בישיבת היישוב החדש, לאחריה שנה בבית הספר התיכון של ישיבה יוניברסיטי, ושנתיים במדרשית נעם. עם סיום לימודים אלה, באוגוסט 1958, התגייס לצה"ל, לחטיבת גולני, ולאחר פציעה הועבר לגדנ"ע. את שירותו הסדיר סיים בדרגת סגן, ובמילואים עלה לדרגת סרן.
לאחר שירותו הצבאי פנה ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית, תחילה בשלוחה התל אביבית ובהמשך בירושלים, וסיים את התואר הראשון בהצטיינות (1964). במהלך לימודיו היה, בין השאר, מזכיר הוועדה לבדיקת שיטת המיסים ברשויות המקומיות, בראשות שופט בית המשפט העליון ד"ר אלפרד ויתקון (נאמן כיהן כחבר בוועדה בשנים 1972-1974).
לקראת התואר השני פנה ללימודים באוניברסיטת ניו יורק, שם סיים תואר שני בשנת 1965. הוא חזר לישראל כדי להשלים התמחות כעורך דין, ולאחר מכן חזר לאוניברסיטת ניו יורק, ממנה קיבל בשנת 1968 תואר דוקטור למשפטים בהצטיינות.
עריכת דין
נאמן התמחה בשנת 1964 אצל השופטת מרים בן-פורת בבית המשפט המחוזי בירושלים, ובין השנים 1965–1968 התמחה ועסק בעריכת דין במשרד עו"ד י. גורניצקי ושות'.
בתחילת שנות ה-70 החל לפעול כעורך דין עצמאי, וביולי 1972 נמנה עם מקימי משרד עורכי הדין הרצוג, פוקס, נאמן ושות'. שימש כשותף בכיר במשרד בין השנים 1972–1979, 1981-1996, 1996-1997 (ההפסקות נבעו ממעברו לפעילות ציבורית, כמנכ"ל משרד האוצר וכשר). בין השאר, ייצג נאמן את אבא אבן בהסדרת ענייני חשבונותיו בחוץ לארץ.
במקביל לעיסוקו כעורך דין כיהן כדירקטור בבנק טפחות למשכנתאות (1974-1977).
בשנות ה-80 היה מעורב, לצד עורך הדין רם כספי, בניסוח ההסדר עם אנשי השב״כ שנחשדו בעבירות שביצעו במהלך פרשת קו 300.
בשנת 1997, כאשר מונה לשר האוצר, מכר נאמן את חלקו במשרד לשותפיו, ושמר לעצמו את האופציה לשוב למשרד כשותף בכיר. עם התפטרותו מתפקיד שר האוצר, בדצמבר 1998, שב לשותפות במשרד.
מנכ"ל משרד האוצר
מנובמבר 1979 עד פברואר 1981, בתקופת כהונתו של יגאל הורביץ כשר האוצר, כיהן נאמן כמנכ"ל משרד האוצר. למען טוהר המידות נקבע שנאמן לא יעסוק בנושא הקשור ללקוח של משרד הרצוג, פוקס, נאמן ושות'.
כן היה חבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
ועדת בייסקי, שחקרה את משבר מניות הבנקים של 1983, מתחה ביקורת על הורביץ וכתבה כי הוא "לא הבין, לטענתו, את חומרת המצב... הוא גם נושא באחריות לארגון לקוי של משרדו, כשנושאים בתחום סמכותו אינם זוכים לטיפולו ואינם מובאים בפניו", ונקבע כי אחריותו של נאמן למשבר קשורה למחדליו של הורוביץ.
שר המשפטים בממשלת נתניהו הראשונה
לאחר הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה ניהל מטעם הליכוד את המשא ומתן להקמת ממשלת ישראל העשרים ושבע. ב-18 ביוני 1996 מונה נאמן לכהונת שר המשפטים בממשלת נתניהו.
חקירה, התפטרות וזיכוי
יום קודם למינויו פגש את מיכאל בן יאיר, היועץ המשפטי לממשלה ומינוי של ממשלת יצחק רבין והודיע לו שבכוונתו להחליפו. שעות ספורות קודם למינוי הגיש העיתונאי יואב יצחק עתירה לבית המשפט העליון, ובה טען כי נאמן אינו כשיר לכהונת שר בכלל ושר משפטים בפרט - בשל הודעות כוזבות שמסר ומעשים פליליים לכאורה שביצע. למחרת היום הודיע היועץ מיכאל בן יאיר על פתיחת בדיקה משטרתית בפרשה אחת (בלבד) מתוך שמונה שהועלו בעתירה.
ב-8 באוגוסט 1996 הודיע היועץ המשפטי לממשלה לבית המשפט העליון, כי החליט לפתוח בחקירה פלילית נגד השר נאמן. באותו היום הגיש נאמן את התפטרותו מתפקיד שר המשפטים. כתב האישום נגד יעקב נאמן כלל שני עניינים: הגשת תצהיר כוזב לבית המשפט העליון (כתשובה לעתירת יואב יצחק) שבה איחר את מועד תחילת קשריו עם אריה דרעי ומועד מינויו לראש ועדה ממשלתית בידי דרעי, ומסירת עדות שקר בחקירתו במשטרה בעניין אריה דרעי. פורסם שעיקר טענת העתירה הייתה האשמת נאמן בייעוץ אסור להדחת עד בחקירת משטרה בעניין דרעי ארבע שנים קודם לכן. לעומת זאת מחוסר האפשרות להוכיח זאת, הוא הואשם במקום זאת בעדות שקר לגבי תאריך שמסר לבית המשפט בעניין זה, ואשר גם אותו תיקן מאוחר יותר, עוד בטרם פתיחת המשפט.
נאמן זוכה ב-15 במאי 1997 לאחר שנמצא שפעל בתום לב. בית המשפט קבע כי אכן התצהיר שמסר בלתי נכון ומטעה, אך ציין כי תיקונים ממנו שהתקבלו עוד בטרם הדיון מעידים שהדבר נעשה מתוך טעות רישום ללא כוונה פלילית, ובכך קיבל את עדותם של שני עורכי דין ממשרדו אשר הכינו ורשמו את התצהיר. בית המשפט הביע תמיהה על כך שרושם התצהיר לא נחקר טרם המשפט.
לימים, פרקליטת המדינה דאז עדנה ארבל והיועמ"ש מיכאל בן יאיר, האשימו זה את זה בהגשת כתב האישום, עו"ד יהושוע רזניק סיפר כי ההחלטה על הגשת כתב אישום התקבלה באופן חריג באמצעות הצבעה בקלפי בין הפרקליטים. כמו"כ פורסם כי מיכאל בן יאיר התבטא בנוגע יעקב נאמן שהוא הולך "לתקוע את הפשיסט הזה".
לנאמן הייתה ביקורת רבה על התביעה הכללית של מדינת ישראל ועל התנהלותה של המשטרה בחקירת אישי ציבור. לגבי העמדתו לדין הוא טען שהדבר נבע מנקמנות של היועץ בן יאיר, שבדרך זו ניסה למנוע את הדחתו שלו בידי ראש הממשלה נתניהו ושר המשפטים נאמן. נאמן הצביע על שורה של הגשות כתבי אישום לא מוצדקות שנעשו לטענתו. למשל כלפי רפאל איתן במטרה למנוע ממנו להיות שר המשטרה, נגד אביגדור קהלני בניסיון למנוע ממנו לכהן כשר המשטרה, וחקירות מתמשכות של רובי ריבלין במטרה למנוע ממנו להיות שר המשפטים. בנוסף הוא אף טען כי המשטרה עושה פומבי לחקירות אישי ציבור, כדי לכסות על אוזלת ידה בתחומי הפשיעה הרגילים, והעיתונות שמשתפת אתה פעולה, משחירה את פניה של ישראל בעולם ומבריחה ממנה משקיעים זרים. טענותיו של נאמן כנגד הפרקליטות התקבלו על ידי פרופסורים בכירים למשפט בהם דניאל פרידמן, יואב דותן, מני מאוטנר, והוא אחד מהמקרים הבולטים עליהם מצביעים תומכי תאוריית הקשר לתפירת תיקים בישראל
שר האוצר בממשלת נתניהו הראשונה
ב-9 ביולי 1997 מונה נאמן לשר האוצר, משרד בו כבר שימש מנכ"ל בשנים 1979–1981.
עם מינויו הפך נאמן ליד ימינו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, ולאחד השרים הדומיננטיים בממשלה. בין היתר ניהל בשם הממשלה את המשא ומתן עם הרפורמים והקונסרבטיביים בשאלת הגיור. לחובתו של נאמן נרשם הכישלון במשא ומתן עם ההסתדרות החדשה, ותקציב המדינה הבעייתי שהוכן לשנת 1998. נאמן הואשם על ידי עמיתיו השרים באי-אמינות, ובחוסר רגישות לצורכי השכבות החלשות. ב-18 בדצמבר 1998 התפטר נאמן, עקב חוסר גיבוי מצד ראש הממשלה נתניהו, ושב למשרד עורכי הדין.
שר המשפטים בממשלת נתניהו השנייה
נאמן חזר לפעילות פוליטית לאחר הבחירות לכנסת ה-18, כאשר כיהן כחבר בצוות המשא ומתן הקואליציוני של הליכוד.
בממשלה ה-32 חזר לכהן כשר המשפטים וזאת לאחר שישראל ביתנו נסוגה מדרישתה הראשונית להשאיר את פרופ' דניאל פרידמן בתפקיד זה, והסכימה כפשרה כי נאמן יכהן בתפקיד זה. במשרתו זו קידם נאמן תוכנית לפיצול תפקיד היועץ המשפטי לממשלה, כיוון שלטענתו היועץ המשפטי לממשלה מצוי בניגוד אינטרסים בבואו לייעץ לה מחד ולהגיש כתבי אישום נגד חבריה מאידך, וכי אין ליועץ מספיק זמן כדי לטפל בפשיעה בארץ בתפקידו כראש מערכת התביעה. על תוכניתו זו נמתחה ביקורת ציבורית, בין השאר מצד גורמים בפרקליטות ובהם פרקליט המדינה משה לדור.
בתחילת דצמבר 2009 המליץ על מינויו של יהודה ויינשטיין לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, והממשלה אישרה את המינוי.
בכנס רבנים ודיינים בנושא דיני ממונות, שנערך בירושלים, אמר נאמן כי הוא תומך בהפיכת ההלכה למשפט מחייב בישראל, ובעקבות כך נמתחה עליו ביקורת בקרב גורמים במערכת הפוליטית, שהאשימו אותו ברצון להפוך את ישראל למדינת הלכה. בתגובה לכך טען נאמן כי כלל לא התכוון לקרוא להחלפת חוקי המדינה בחוקי ההלכה, וכי הוא דיבר על הגברת חשיבותו של המשפט העברי בישראל.
נאמן גם קידם תוכנית לבוררות חובה בתביעות אזרחיות, שהייתה אמורה להסמיך נשיא או סגן נשיא בבית משפט השלום להעביר לבוררות מחוץ לבית המשפט כל תביעה אזרחית המתנהלת בבית המשפט שסכומה עד 2.5 מיליון שקל, בלי לקבל את הסכמת הצדדים. תוכנית זו עוררה התנגדות בקרב עורכי דין, משפטנים ושופטים, ביניהם דליה דורנר, פרופ' יצחק זמיר, ודורית ביניש.
באפריל 2012 העלה הצעת חוק המאפשרת לחברי הכנסת לבטל פסילת חוקים על ידי בג"ץ.
ב-18 במרץ 2013, עם השבעת הממשלה ה-33, פרש מהפוליטיקה, וראש מפלגת התנועה ציפי לבני החליפה אותו בתפקיד.
פטירתו
נאמן היה תושב ירושלים, נשוי ואב לשישה.
מספריו
כתב בנוסף למעלה מ-30 מאמרים בתחום המיסים, תאגידים וניירות ערך, שפורסמו בביטאונים מקצועיים בישראל ומחוצה לה.
המטבח האיטלקי
לרוב מזוהה המטבח האיטלקי עם סוגים שונים של פסטה (מקרוני, רביולי, ניוקי וכו'), פיצות, גלידות ועוד, אך הוא מגוון בהרבה. הוא הושפע בעיקר ממטבחים של העמים שחיו באיטליה, כמו הרומאים, הנורמנים והלומברדים, אך בחלקים מסוימים של איטליה ניתן להבחין בהשפעות של המטבח הערבי, המטבח הסלאבי, המטבח היווני, המטבח הטורקי ואף המטבח העברי המסורתי.
המטבח האיטלקי מורכב מכל אחד מהמטבחים המחוזיים שלה. המטבח הטוסקני והמטבח הלומברדי, לדוגמה, שונים זה מזה, אך המאכלים האופייניים לכל מחוז בהחלט נחשבים "אוכל איטלקי".
ככלל, ניתן לומר שהאוכל בדרום איטליה נחשב לחריף יותר, כאשר עגבניות, פירות ים ושמן זית הם חלקים עיקריים בבישול. בצפון איטליה נהוג לאכול יותר בשר ורטבים שמרכיביהם שמנים יותר - כגון שמנת ופרמזן.
בנוסף למגוון הרחב, ניתן למצוא מאפיין ייחודי ובולט נוסף: המטבח האיטלקי הוא מטבח עונתי. כלומר, האיטלקים משתמשים במרכיבי מזונם לפי עונות השנה.
שמות המאכלים
שמותיהם של המאכלים האיטלקים נגזרים פעמים רבות מהמקום אליהם הם משויכים. דוגמאות בולטות הן הפיצה נפוליטנה מנאפולי, פרמזן (Parmigiano) מפארמה, רוטב בולונז מבולוניה ונקניק מילאנזה (Milanese) ממילאנו. בפעמים אחרות, ניתן למצוא מוצרים הנקראים על שם שלב בהכנתם, כגון מוצרלה (Mozzare באיטלקית - "לחתוך").
רוטב אלפרדו, לעומת זאת, קרוי על שם ממציאו - השף הרומאי אלפרדו די ללו, שהמציא אותו בראשיתה של המאה ה-20.
מסעדות באיטליה
המסעדות באיטליה נחלקות באופן מסורתי לשלוש קטגוריות, מהפשוטות ביותר לרציניות יותר.
טרטוריה
טרטוריה (trattoria) היא מעין מסעדת פועלים איטלקית. לרוב מדובר במסעדה שנמצאת בבית של משפחה, המגישה אוכל ביתי. ברוב הטרטוריות אין תפריט, ולקוח שמגיע לאכול בה יאכל מה שמבשלים באותו היום (מנת פסטה או ריזוטו, ולפעמים גם מנות בשר וסלטים בסיסיים), במחיר נמוך במיוחד ורמת שירות סבירה. המנות הנפוצות ביותר בטרטוריות הן מנות פשוטות ביסודן, כמו פסטה ברוטב עגבניות או חזה עוף בגריל. הטרטוריות נפוצות מאוד באיטליה, וניתן למצוא כאלה כמעט בכל עיירה, ובפרט בערים הגדולות בהן הטרטוריות מצויות בשפע.
אוסטריה
אוסטריה (Osteria) אף היא סוג של מסעדת פועלים וגם לה תפריט מצומצם, אך היא כבר ממש בית עסק. המחירים בה מעט יקרים מאשר במסעדת טרטוריה, אך המזון במסעדה בהתאם וכן רמת השירות. אוסטריה פשוטה יחסית תיקרא לעצמה לרוב "טרטוריה", ואילו אוסטריה גדולה יותר תכונה "ריסטורנטה".
ריסטורנטה
ריסטורנטה (Ristorante, באיטלקית: "מסעדה") היא מסעדה לכל דבר. יש לה תפריט עשיר ומגוון, שירות מקצועי, ומחיריה גבוהים יותר. יציאה לארוחת צהריים או ערב במסעדה נחשבת לבילוי, בעוד שארוחה בטרטוריה נחשבת לרוב להשבעת רעבונם של הסועדים ותו לא. ממש כמו בכל מקום אחר, קיימות ריסטורנטי מפוארות ויוקרתיות, אך ישנן גם ריסטורנטי פשוטות יותר.
מוזיאון הילדים על שם קוהל
מוזיאון הילדים על שם קוהל (באנגלית: Kohl Children's Museum), בפרוורי שיקגו נוסד בשנת 1985 ועבר בשנת 2005 מהפרוור וילמט לפרוור גלינוויו.
המטבח האיטלקי
ארוחות באיטליה
באיטליה מחולקות ארוחות הבוקר והצהריים לשלוש מנות: מנה ראשונה, מנה עיקרית ומנה אחרונה.
מוזיאון הילדים על שם קוהל
המוזיאון מכיל רק מיצגים שאפשר לגעת בהם שעוצבו כדי להמחיש ולחבב את חומר הלימוד שבתוכנית הלימודים הממלכתית על ילדים בני שמונה ומטה. שטח המוזיאון הוא ארבע ושליש דונם והוא מכיל 17 חדרי תצוגה וגן תצוגה. המוזיאון הוא אחת האטרקציות הבולטות עבור ילדים באזור שיקגו ויש בו מבקרים רבים. למוזיאון יש כ-350,000 מבקרים בשנה וכ-7,500 משפחות הן מנויות שלו.
המוזיאון הוא מוסד ללא כוונת רווח המהווה שלוחה של מרכז ההוראה של וילמט – אחד מארבעה מרכזי הוראה באילינוי ובישראל שנוסדו על ידי דולורס קוהל (Dolores Kohl) בשנת 1972 ונתמכו על ידי קרן החינוך שברשותה. בשנת 1998 חדלו הן דולורס קוהל והן קרן החינוך שברשותה לטפל בניהולו השוטף של המוזיאון והצטרפו אל שורת התורמים הפסיביים שלו. המנהלים שתפסו את מקומם הם שרידן טרנר ופרידריק וודאל שביצעו את העברת המוזיאון לאתרו החדש. ההעברה הרחיקה את המוזיאון משטח העיר שיקגו בחמישה מייל נוספים, אולם היא אפשרה הרחבה משמעותית שלו, שיפור ניכר בנגישות המוזיאון לנכים ושיפור בידידות המבנה לסביבה.
המטבח האיטלקי
ארוחות באיטליה
המנה הראשונה (Primo) היא מנת פחמימות. בדרך כלל מדובר בקערת פסטה מסוג כלשהו, פיצה או ריזוטו בסגנון מקומי. גם מרק מינסטרונה - מרק ירקות עשיר וסמיך בתוספת לחם טרי - הוא מנה ראשונה טיפוסית. סוגי פסטה שונים ממולאים במילויים מגוונים, כמו גבינות שונות (לרוב מסקרפונה, ריקוטה או פרמזן), או ירקות ירוקים כגון תרד. לזניה המוגשת כמנה ראשונה היא לרוב לזניה עם גבינה ועגבניות או חצילים, ואינה מכילה בשר. פירות ים, לרוב שרימפס וקלמארי המוגשים מטוגנים או מבושלים, היו במשך שנים ארוכות מנה ראשונה טיפוסית באיטליה, בין היתר בשל חוף ימה הארוך ותעשיית דיג מפותחת.
ישנם קינוחים איטלקיים רבים, חלקם מפורסמים יותר וחלקם פחות. אחת העוגות המפורסמות ביותר שמקורן באיטליה היא עוגת שלוש השכבות טירמיסו (Tiramisù, "הרם אותי"), העשויה מבישקוטים, גבינת מסקרפונה, קפה, ליקר שקדים וקצף ביצים. העוגה הומצאה לפני פחות מ-50 שנה. פנקוטה (Panna cotta) היא גוש שמנת מבושלת מעובה בג'לטין בתוספת רוטב קרמל או פירות יער, שמקורו בחבל פיימונטה שבצפון איטליה. סלט פירות טריים עם סירופ מכונה באיטליה "מצ'דוניה", וככל הנראה אין לו שום קשר למדינה הנושאת את אותו שם.
מאכלים טיפוסיים
המטבח האיטלקי מזוהה יותר מכל עם סוגים, צורות וצבעים שונים של פסטה.
פסטה
הפסטה התפתחה ככל הנראה במקומות שונים בעולם במקביל. הכנת הפסטה פשוטה יחסית. הפסטה מורכבת מבצק העשוי קמח ומים, המבושל במים רותחים במשך מספר דקות. באופן מסורתי אין לפסטה מרכיבים נוספים, אך עם השנים הוסיפו לו, לפחות באיטליה, רכיבים נוספים כגון ביצים, מלח, שמן זית ועוד. בעשורים האחרונים ניתן למצוא סוגי פסטה נוספים, המכילים גם תרד, דיו של דיונונים, עגבניות מיובשות ועוד.
להלן רשימה של סוגי פסטה נפוצים באיטליה:
רטבים
כמעט תמיד מוגשת הפסטה בליווי רוטב. הרטבים הפופולריים עשויים מירקות, מבשר וממוצרי חלב.
רוטב בולונז (Ragù bolognese), שמקורו בעיר בולוניה, הוא רוטב בשרי, המורכב מחתיכות בשר בקר טחון, בייקון, המבושלות ברסק עגבניות (salsa di pomodoro), סלרי טחון, בצל טחון, גזר טחון, חלב, יין לבן וציר ירקות. לעיתים מוגשת פסטה בלווית הרוטב הפשוט העשוי מעגבניות מרוסקות, בצל מטוגן ותבלינים.
רוטב פסטו (Pesto), שמקורו בחבל ליגוריה, הוא רוטב פשוט להכנה המורכב מעלי בזיליקום, שום, צנוברים מטוגנים, שמן זית וגבינת פרמזן. מקור השם הוא בפועל האיטלקי pestare, שפירושו לכתוש - עדות לאופן הכנתו המסורתי. אופן הכנתו של הפסטו אינו אחיד, ומשתנה ממחוז למחוז. בגרסאות אחרות של הרוטב הפופולרי, ניתן למצוא פסטו העשוי מפטרוזיליה, פסטו שאין בו גבינה, פסטו עם אגוזים טחונים במקום הצנוברים, ועוד שלל אפשרויות מגוונות.
רוטב אלפרדו הוא רוטב חלבי מפורסם, העשוי מחמאה, פרמזן ופלפל שחור. הוא הומצא ברומא ב-1914 על ידי השף אלפרדו די ללו, שקרא על שמו את המתכון הזה שבאיטליה מוכר כפסטה עם חמאה ופרמזן (pasta al burro e parmigiano). המתכון בכלל לא מוכר באיטליה עצמה עם השם הזה אבל מאוד פופולרי במיוחד בארצות הברית, שם הוא לעיתים קרובות עשוי עם תוספת שמנת.
הרטבים נותנים לפסטה צבעים שונים - לרוב צבעים המרכיבים את דגל איטליה - אדום, לבן וירוק. נוצרה באיטליה עגה נפוצה לפסטה, שבמסגרתה מכנים האיטלקים את הפסטה שלהם בצבעי הדגל. כשאומרים באיטליה "פסטה אדומה" (Pasta Rossa), לרוב מתכוונים לפסטה ברוטב פומודורו (עגבניות). "פסטה לבנה" (Pasta in bianco) מתובלת בחמאה נמסה ופרמזן, ואילו "פסטה ירוקה" (Pasta Verde) היא פסטה ברוטב פסטו.
רוטב נוסף הוא רוטב אגרו-דולצ'ה, רוטב חמוץ מתוק מהמטבח הסיציליאני.
פיצה
פיצה היא מאכל איטלקי מסורתי, המורכב מבצק, מרוטב עגבניות ומגבינה מגוררת האפויים בתנור. מקור השם הוא כנראה הפיתה, שהגיעה לאזור דרום איטליה ולסיציליה בזמן הכיבוש הערבי במאה ה-10, והייתה הבסיס של הפיצות הראשונות. בהמשך שכללו האיטלקים את הפיצה, ותיבלו אותה במיני רכיבים נוספים, כגון גבינות, תירס, עשבי תיבול, נקניקים, ירקות ועוד. באיטליה, את הפיצה הנאפוליטנית המסורתית נהוג להכין את הפיצה מבצק דק ופריך יותר, שכבת רוטב עגבניות מתובל וגבינת מוצרלה (בצפון איטליה משתמשים לעיתים בגבינות אחרות).
הפיצה מוכנסת לתנור לבנים גדול וחם לפרק זמן קצר ונאפית שם עד שהבצק מתבשל והגבינה הופכת מותכת. הפיצה הנאפוליטנית לעיתים נקראת גם "פיצה מרגריטה", על שם מרגריטה, אשתו של אומברטו הראשון שהיה מלך איטליה בשלהי המאה ה-19.
בגל ההגירה הגדול לארצות הברית הביאו איתם המהגרים האיטלקים את המאכלים המסורתיים מהבית. הפיצה הפכה שם ללהיט גדול ובמהרה צצו פיצריות ורשתות מזון מהיר שמכרו פיצות תעשייתיות יותר עם תוספות מקוריות. רשתות המזון המהיר שמכרו פיצות, כגון פיצה דומינוס ופיצה האט, פתחו סניפים באמריקה ובעולם כולו. עם זאת, פיצה האט, למשל, שיש לה סניפים בעשרות מדינות ברחבי העולם, מעולם לא פתחה סניפים באיטליה.
גלידה
גלידה היא קינוח מסורתי באיטליה. מרבית הגלידות נמכרות בגלידריות ביתיות (Gelateria), ומיוצרות ידנית. ג'לאטו הוא הכינוי הנפוץ לגלידה האיטלקית, ואחוזי השומן בה נמוכים יותר (7% - 8%) מאשר אלה של גלידה רגילה. הג'לאטו עשוי מחלב או משמנת, מעורבב עם ממתיקים (בעיקר סוכר לבן) וטעמים שונים. האיטלקים אומרים בגאון כי אין שתי ג'לטריות באיטליה המגישות גלידות בטעמים דומים - ולכל ג'לטריה יש מרקמים וטעמים משלה. ייחודה של הגלידה האיטלקית הוא שבתהליך הכנתה מוקצפת לתוכה כמות קטנה מאוד של אוויר, ביחס לכמות הנהוגה בהכנת גלידות אחרות (העשויה להגיע לכמות אוויר השווה לכמות תערובת הגלידה), ובכך מתקבל מרקם שונה ו"מוצק" יותר.
המהגרים האיטלקים שהגיעו לארצות הברית במאה ה-19 הביאו איתם את מתכוניהם לגלידות, והחלו בהפיכתה של תעשיית הגלידות לתעשיית מזון פופולרית ונפוצה - ועם הזמן גם זולה יותר. גם בארגנטינה ידוע האלאדו (Helado) כגלידה משובחת וטעימה, שמקורה גם כן במתכונים שהביאו עמם המהגרים האיטלקים שהגיעו למדינה בראשית המאה ה-20.
יין
איטליה נחשבת אחת היצרניות המובילות בעולם בתחום היין, במיוחד זה האדום. עוד מהתקופה הפרה-רומית באיטליה, בימיהם של האטרוסקים ומאוחר יותר היוונים, קיימות עדויות ממשיות לתהליך המוני של ייצור יין וגידול כרמים. עד היום, אלפי שנים מאוחר יותר, איטליה אחראית לייצור של 20% מתפוקת היין בעולם כולו, נכון לשנת 2005. המחוזות הגדולים ביותר באיטליה לייצור יין הם פיימונטה, טוסקנה וונטו - כולם בצפון המדינה. עם זאת, קיימים יקבים בכל המחוזות באיטליה למשל באזור קמפניה בה מיוצר היין לקרימה כריסטי. יותר ממיליון כרמים מעובדים במדינה מדי שנה. התושבים של כל מחוז באיטליה גאים ביין המיוצר במחוזם, בין אם הוא מפורסם יותר ובין אם לאו. השיטות המסחריות לייצור היין באיטליה מהוות את חלק הארי של התעשייה. מכונות מתקדמות ויקבים מודרניים נמצאים במקומות רבים, אך עדיין קיימים יקבים כפריים בהם דורכים על הענבים ברגליים יחפות. לרוב, יינות מסורתיים אלה מיוצרים לשימוש עצמי בלבד, ואין תעשייה מסודרת המתבססת על שיטת הייצור הפרימיטיבית הזאת.
יינות איטלקיים נחשבים לחומציים יחסית ליינות אחרים, ודרגות היובש שלהם לרוב נעות בין יין יבש לבין חצי יבש. הארומה והטעם שלהם מעודנים יותר, ועל כן הם מעולים לשתייה תוך כדי ארוחה דשנה, הרבה יותר מאשר שתיית כוס בודדת.
כתב עת גמברו רוסו מפרסם דירוג ליין איטלקי, כאשר היין היוצא מן הכלל מקבל דירוג של "3 כוסות".
קפה
קפה בסגנון איטלקי (caffè) נחשב בעולם כאיכותי. תערובת הקפה מוכנה מטחינה בלחץ גבוה של תערובת גרעיני קפה באיכות גבוהה ומזנים משובחים (המוכר מכולם הוא זן הערביקה, שגדל בברזיל, באתיופיה, ובמקומות נוספים באפריקה). בדרך כלל פולי הקפה ממנו מכינים תערובת אספרסו אינם שונים מפולי קפה רגילים אחרים, אך הם נבחרים בקפידה, עוברים תהליך של קלייה עדינה ומעורבבים עם פולי קפה מזנים נוספים. תושבי איטליה נחשבים אניני טעם, במיוחד בכל הקשור בקפה, ועל כן נדיר מאוד למצוא באיטליה קפה פילטר או קפה נמס.
האספרסו נפוץ באיטליה בבתים פרטיים ובבתי קפה. הוא מוגש בכוס קטנה למדי, המקבילה בכמותה לשוט של משקה אלכוהולי. הוא מרוכז מאוד ומכיל מנת קפאין גדולה ודומיננטית. טעמו חזק, והוא מוגש ללא חלב. מקובל לחלק את מנות האספרסו לשלושה גדלים: הגודל הקטן והמרוכז ביותר הוא האספרסו הקצר. הוא מורכב ממנת קפה אחת וממנת מים אחת. הגודל הבינוני והדליל יותר נקרא אספרסו ארוך, והוא מורכב ממנת קפה אחת ומשתי מנות מים. אספרסו כפול, הגודל הגדול ביותר של האספרסו, מורכב משתי מנות קפה ושתי מנות מים.
הקפה הידוע מקיאטו, מקורו גם כן באיטליה. מדובר במנת אספרסו סטנדרטית המוגשת בתוספת שכבת חלב דקה ולעיתים מוקצפת, או שמנת מתוקה. קפוצ'ינו הוא כוס קפה מעורבב עם מנת חלב מוקצף. קפוצ'ינו פופולרי בעיקר כמשקה בוקר עשיר ומעורר.
משקאות משכרים נוספים
האיטלקים נוהגים לשתות לעיתים תכופות אך למרות זאת אינם ידועים כשתיינים גדולים, במיוחד לא בהשוואה לעמים שכנים אחרים. איטלקי לרוב יסתפק בכוס משקה אלכוהולי אחת בארוחה. יין הוא המשקה הפופולרי ביותר במדינה, אך האיטלקים נחשבים לממציאיהם של משקאות רבים נוספים:
קדחת הקרח
קדחת הקרח (באנגלית: Frozen Fever) הוא סרט אנימציה קצר שהופק על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני והוצאתו בוצעה על ידי חברת וולט דיסני. הסרט מתרחש לאחר אירועי הסרט לשבור את הקרח, ומספר את סיפור מסיבת יום ההולדת של אנה. כריס באק וג'ניפר לי חזרו לכיסא הבמאים פעם נוספת בעוד שקריסטן בל, אידינה מנזל, ג'ונתן גרוף, וג'וש גד חזרו לדבב את הדמויות.
קדחת הקרח הוכרז לראשונה בספטמבר 2014 על ידי סמנכ"ל "הנפשות דיסני", ג'ון לאסטר. הסרט הוצג לראשונה בבתי קולנוע לצדו של הסרט סינדרלה ב-13 במרץ 2015. הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרים, יחד עם דברי שבח לשיר החדש "Making Today a Perfect Day" שנכתב על ידי קריסטן אנדרסון-לופז ורוברט לופז.
עלילה
ביום הולדתה של אנה, אלזה מתכננת לה מסיבת הפתעה בעזרתם של קריסטוף, סוון, ואולף; אבל בעוד היא מובילה את אנה במסע אחר מתנות יום ההולדת באמצעות חוט שמתפתל סביב הממלכה, אלזה חוטפת צינון, ושלא ביודעין מייצרת קבוצה של אנשי שלג קטנים עם כל עיטוש. אנשי השלג הקטנים מתחילים לפרק את הקישוטים של מסיבת יום ההולדת בזמן שקריסטוף מנסה לעצור אותם. בעוד אלזה מובילה את אנה ברחבי הממלכה, קריסטוף, סוון, ואולף מנסים להשתלט על אנשי השלג הקטנים ולתקן את הקישוטים בדיוק בזמן לחזרתן של אנה ואלזה. לאחר שאלזה כמעט נופלת ממגדל השעון, אנה משכנעת אותה לקחת מנוחה, והשתיים חוזרות לארמון. בארמון, בעוד אנה מופתעת מהמסיבה שארגנו לכבודה, אלזה מתעטשת ויוצרת כדור שלג ענק דרך שופר ענקי, שפוגע בהאנס המרצה את עונשו בבית הכלא. או אז אלזה נשכבת במיטתה תחת השגחתה וטיפולה של אנה. בינתיים, אולף, קריסטוף, וסוון מלווים את אנשי השלג הקטנים אל ארמון הקרח של אלזה, שם הם נשארים עם איש השלג הענק מרשמלו.
תל
תֵּל (ברבים: תִּלִּים) הוא שטח קרקע מוגבה, אשר נוצר כתוצאה מבניית יישובים באותו מקום במשך דורות רבים, כשכל שכבה נבנתה מעל חורבותיו של יישוב הקודם. באופן בנייה זה גובה פני השטח עולה, ונוצר תל. התל מורכב משכבות אחת על גבי השנייה. כאשר הן נחפרות מהשכבה המאוחרת הנמצאת במרום התל לשכבה הקדומה בתחתיתו. תלים רבים החלו במקום בו שכנה גבעה טבעית.
תלים מהווים כר פורה למחקר ארכאולוגי, מכיוון ששכבות תרבות רבות מתועדות בהם. החפירה בתל מעוררת דילמה, משום שחפירה לשכבות קדומות יותר פוגעת לעיתים תכופות בממצאים ארכאולוגיים מתקופות מאוחרות.
בשמה של העיר תל אביב, אשר תורגם מן השם המקורי של הספר האוטופי של הרצל אלטנוילנד (מילולית: ארץ ישנה חדשה), מייצגת המילה 'תל' את הישן, כניגוד למילה אביב המייצגת את החדש. בפועל לא נוסדה תל אביב על שרידים ארכאולוגיים של יישוב קדום כלשהו, אף שבשטחה המורחב נתגלו בדיעבד תלים ארכאולוגיים, בעיקר בסביבת נחל הירקון (כגון תל קסילה בתחומי מוזיאון ארץ ישראל). גם בשמות נקודות יישוב נוספות ברחבי ארץ ישראל שולבה המילה "תל", על פי רוב בכאלה שנוסדו על גבעה או כביטוי להתחדשות.
המילה "תל" בשימוש בלשונות רבות נוספות (tel או tell) כמונח מקצועי-ארכאולוגי לתופעה זו של שרידי יישוב קדום.
רן שריג (קצין)
רן שריג (1936 – 25 בינואר 2022) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה. פיקד על חטיבה 179 במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
שריג גדל בקיבוץ בית השיטה, בנם של נחום שריג, מפקד חטיבת הנגב של הפלמ"ח במלחמת העצמאות ותקוה, בתם של יוסף ולאה זליגר. התגייס לצה"ל ב-1953 ושירת בחטיבת גולני עמה לחם במלחמת סיני. לאחר המלחמה עשה הסבה לשריון והשתחרר מהשירות הסדיר ב-1957. בשירות המילואים התקדם בתפקידים ובדרגות. במלחמת ששת הימים שימש מפקד פלוגה בגדוד 266, גדוד טנקי AMX-13 בחטיבה 37, לחם בקרבות בשומרון ובכיבוש שכם. ב-1970 חזר לשירות הקבע, שירת כמפקד גדוד 52 בחטיבה 14 ולחם עמו במלחמת ההתשה.
באוגוסט 1973 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבה 179, חטיבת מילואים שמנתה שלושה גדודי שוט קל, והייתה חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד הצפון. שעות ספורות לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויסה החטיבה, והתארגנה בימ"ח במחנה פילון, כשהיא נאלצת להתמודד עם החוסרים שנוצרו כתוצאה מהצטיידות מוקדמת יותר של גדודי חטיבה 7 בכליה. החטיבה השתתפה בקרבות הבלימה ברמת הגולן. במהלך הקרבות נפצע שריג מרסיס בצווארו ופונה לבית חולים פוריה בטבריה, אותו עזב על דעת עצמו לאחר כשלושה ימים. תחת פיקודו השתתפה החטיבה במתקפת הנגד לתוך סוריה ולחמה בקרב מול השריון העיראקי. לאחר הקרב נשארו חלק מכוחות החטיבה ולחמו במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. מפקדת החטיבה יחד עם גדוד 96 נשלחו לחזית המצרית, חצו את תעלת סואץ ב-22 באוקטובר, והשתתפו בכיתור הארמייה השלישית המצרית, כיבוש נמל עדבייה והגעה עד לק"מ ה-101 מקהיר. במהלך המלחמה נהרגו 84 מחיילי החטיבה. שריג איבד במלחמה את אחיו יוסף שריג, שלחם בגזרת רמת הגולן כמפקד פלוגה בגדוד 39 בחטיבה 4. לטענת אחיו יצחק, בחופשתו הראשונה משירותו מעבר לתעלת סואץ, קיבל הוראה ממפקדו, רפאל איתן לעלות מיידית לרמת הגולן ולהקים מחדש את חטיבה 188 שחדלה לתפקד כיחידה אורגנית מפאת אבדותיה הכבדות במלחמה. שריג סירב לפקודה זו והעדיף להישאר עם חיילי החטיבה במצרים ולשקם את החטיבה שלו שספגה גם היא אבדות קשות. לטענת יצחק שריג, סירוב פקודה זה פגע בקידומו הצבאי.
בהמשך שירותו הצבאי מונה שריג לסגן מפקד עוצבת סיני. הוא השתחרר משירות הקבע ב-1978. במלחמת לבנון הראשונה שירת במילואים כסגן מפקד אוגדה 90.
כיהן כמנכ"ל מפעל השימורים בבית השיטה, מנכ"ל מפעל "נירעותק" בניר דוד ומנכ"ל מפעל סופרפייל בכרכור.
ב-25 בינואר 2022 הלך לעולמו, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ בית השיטה.
ג'ונתן דייוויס
ביוגרפיה
נולד בבייקרספילד שבקליפורניה, שם הוא חי עם אביו, אמו ואחיו למחצה מארק צ'אבס, סולן לשעבר ב-adema וסולן Midnight Panic. דייוויס סבל מאסתמה בילדותו, ובגיל 5 הוא קיבל התקף קשה שגרם לאשפוזו. בנוסף, הוא גם סבל מהתעללות קשה מצד קרוב/קרובה של המשפחה שלהם, על מה שקרה לו הוא כתב את השיר Daddy של קורן. בילדותו, קיבל דייוויס את מערכת התופים הראשונה שלו ואז הוא התחיל להתעניין במוזיקה. הלהקה המועדפת עליו הייתה הקיור.
הקריירה המוזיקלית של דייוויס החלה עם להקה בשם סקסארט. שניים מחברי הלהקה ראו אותו שר והציעו לו להצטרף אליהם. שם הלהקה שונה ל"קורן". דייוויס בדרך כלל נראה בהופעות ובקליפים רבים משתמש בסטנד למיקרופון שעוצב על ידי הפסל והאמן השווייצרי הנס רודי גייגר.
מנגן על חמת חלילים, גיטרה חשמלית, תופים וכלים נוספים.
חיים אישיים
דייוויס היה נשוי פעמיים. לראשונה הוא נישא ב-1998 לחברתו בתיכון רנה פרץ. לזוג נולד בן בשם נתן. הם התגרשו ב-2001. ב-5 באוקטובר 2004 הוא נישא לשחקנית הפורנו לשעבר דיוון דייוויס. ב-2005, נולד בנו השני, פירייט, וב-28 באפריל 2007, נולד בנו השלישי, זפלין.
דני כהן סולל
ביוגרפיה
נולד בתוניס ולאחר עליית המשפחה לארץ גדל בראשון לציון. למד קולנוע בבית הספר לאומנות קמרה אובסקורה ולאחר מכן למד לתואר שני בקולנוע באוניברסיטת תל אביב. במסגרת לימודיו בקמרה אובסקורה כתב וביים את סרט הגמר "הערוץ הצרפתי" שזכה במענקים מקרן משרד התמ"ס, הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו והמכון הישראלי לקולנוע. הסרט זכה גם בפרסי הסרט, הבימוי, הצילום והמשחק בתחרות סרטי הבוגרים של "קמרה אובסקורה". בסרט משחק עמנואל הלפרין, והוא הוקרן בשלושת הסינמטקים בארץ, שודר בערוץ 2 ובערוצי הסרטים של HOT, וזכה לאהדת המבקרים.
בשנת 1997 יצר סרט עלילתי ניסיוני בשם "אמא של אליהו", שזכה למענק הרשות השנייה ושודר בערוץ 2 ובערוץ 23. הסרט בכיכובו של השחקן אלון דהן צולם ללא דיאלוגים, והוא מלווה לכל אורכו בקריינות של ירון לונדון.
בין השנים 1997–2001 שימש כהן סולל כעוזר עריכה של העורך דני שיק, ועסק בסרטים עלילתיים ודוקומנטריים.
בשנת 2001 ביים את סרט הטלוויזיה "חוצלארץ" אותו כתב ביחד עם אשתו, התסריטאית טלי אפנעים (כהן סולל). הסרט זכה בפרס "קשת יוצרים" במסגרת תחרות של זכיינית ערוץ 2 קשת.
בשנת 2003 ערך כהן סולל את הסרט התיעודי "אמא פאיזה" של הבמאית סיגלית בנאי; הסרט שודר בערוץ 1.
בשנת 2005 זכה בפרס הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה עבור תסריט הסרט "איך את מעיזה?".
בקיץ 2009 עלה לאקרנים סרט הקולנוע סיפור גדול, אותו כתב ביחד עם שרון מימון. כהן סולל היה מועמד עם הסרט לפרס אופיר בקטגוריית התסריט. בהמשך רכשה חברת סרטי פרמאונט את הזכויות להפיק גרסה אמריקאית על פי התסריט.
בשנת 2010 זכה בפרס הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה בעבור תסריט הסרט "יונה וג'וזף".
במהלך השנים 2016 2017 שימש כלקטור וכעורך תסריט בקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וכיום משמש כלקטור בקרן מקור לקולנוע ולטלוויזיה, ובפרויקט קולנוע של קרן יהושוע רבינוביץ לאומנויות.
ספורט
כהן סולל הוא ספורטאי פאראלימפי. בשנת 2011 החל לעבוד עם ילדים בעלי צרכים מיוחדים במרכז ספיבק של איל"ן ברמת גן, ולנהל את אתר האינטרנט של המרכז, וזאת במקביל לעיסוקו ככותב. כמו כן, הוא מאמן את קבוצת הבוצ'יה (משחק הדומה לפטאנק) של המפעל המוגן "בית מליכסון" של איל"ן, ושחקן בוצ'יה מקצועי בעצמו. בשנים 2016, 2018 ו 2019 זכה באליפות ישראל בבוצ'יה ביחידים ובזוגות.
כהן סולל נשוי ואב לשני ילדים, מתגורר בתל אביב.
שלמה דיין
הרב שלמה דיין (נולד ב-6 בנובמבר 1952) הוא רב העדה המערבית בירושלים, וחבר הכנסת לשעבר מטעם ש"ס בכנסת ה-12.
חייו
דיין נולד בתטואן שבמרוקו לאביו יהודה ליאון דיין. עלה ארצה עם משפחתו בשנת 1964. בנעוריו למד בישיבה הגבוהה "שארית יוסף" בבאר יעקב והוסמך לרבנות. כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים וכסגן יו"ר המועצה הדתית בירושלים בשנים 1983–1988, ושימש יו"ר ועד חברה קדישא בעדה המערבית בעיר. היה יו"ר המכון לחקר יהדות המגרב ב-1983 ויו"ר המרכז הרוחני "תולדות יצחק" ע"ש רבי יצחק בן וואליד ליהודי צפון אפריקה.
הרב דיין שימש יו"ר ועדת הארגון של ש"ס (1985–1987), ונבחר מטעם המפלגה לכנסת ה-12, בה כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
ב-1993 הורשע דיין בקבלת דבר במרמה ובזיוף, ונידון לארבעה חודשי עבודות שירות.
פרסם מאמרים בנושאי הלכה ובנושא חכמי המערב בירושלים.
איתמר לוי (סופר)
איתמר לוי (נולד ב-30 במאי 1956 ברמת גן) הוא סופר ישראלי, ובעלים של חנות ספרים.
ביוגרפיה
בשנת 1993 הקים בשכונת שפירא בתל אביב את "ספר זיכרונות" - חנות ספרים משומשים. הוא יזם שירות לאיתור ספרים ישנים ונדירים. החנות עברה לגבעתיים, אחר כך לזיכרון יעקב, והחל משנת 2013 היא הייתה ממוקמת בשוק הטורקי בעיר התחתית בחיפה. מאז 2017 החנות הפכה וירטואלית בלבד. לוי היה למשתתף קבוע בתוכנית הרדיו של ירון אנוש.בנובמבר 2000 עלה האתר "חנות הספרים של איתמר". במסגרת האתר, הפיץ לוי ידיעון שבועי של ספרים מומלצים, דף מידע דו-שבועי, דף העוסק בספרים מהיבטים שונים. [האתר ירד מהאינטרנט ב-27/12/2022]. לוי מרצה על סיפורי ספרים ועל איתור ספרים נדירים.
בתאריך 29 בספטמבר 2022, הודיע איתמר על פרישה וסגירת חנות הספרים שלו בעקבות בעיה רפואית.
החי בארץ ישראל
עולם החי בארץ ישראל כולל את כל בעלי החיים החיים בשטחה של ארץ ישראל. עולם זה עשיר כמו עולם הצומח אף על פי שטחה המצומצם של הארץ. בישראל תועדו למעלה מ-100 מיני יונקים, כ-85 מיני זוחלים (מספר מינים הגדול ממספר מיני הזוחלים בכל יבשת אירופה), כ-550 מיני עופות (מתוכם כ-170 מינים המקננים בישראל), כ-7 מיני דו-חיים, כ-1,728 מיני דגים וכ-30,000 מיני חסרי חוליות. נוסף על כך, חיים בישראל מינים אנדמיים, החיים רק בה כדוגמת: צבי השיטים, לבנון הירקון, עגלשון שחור-גחון ועוד.
לחי המגוון שתי סיבות: עולם החי בישראל מושפע רבות מפעילות אנושית, לרבות עיבוד שטחים טבעיים לכדי שטחים חקלאיים, ציד ומינים פולשים. עקב כך, כיום כ-35% ממיני החולייתנים בישראל נמצאים בסכנת הכחדה, וכעת נעשים בארץ מאמצים לשימור חיות הבר ולהשבה מחדש של מינים שנכחדו מהאזור.
כמו כן, כיום הרשות הממשלתית האמונה מטעם החוק הישראלי על שמירת ערכי הטבע הכוללים את חיות הבר היא רשות הטבע והגנים. שמירה זו כוללת: שימור והשבה לטבע, טיפול רפואי, מתן רישיונות ציד, טיפול במזיקים ובמינים פולשים ועוד.
גאוגרפיה
ארץ ישראל מגשרת בין אפריקה, אסיה ואירופה; ועל כן גם מיני החי הם מארצות שונות. נוסף על כך, שינויי הנוף: המדבר, השדות, הביצות, הנוף העירוני וההרים הגבוהים (דוגמת החרמון) הם גורם חשוב במפגש מינים שונים.
בין מיני המדבר (רובם מאפריקה) ניתן למנות את השרקרק הירוק, היעל, הצבי, ישימונית, הראם הלבן, תנין היאור, נמר המדבר, צבוע מפוספס, ארבע קו מובהק ועקצן צהוב; מבין מיני השדות ניתן למנות את מושית השבע, נחושתית הקוצים, פרחית נעמי, דבורת הדבש, שבלול השדה העגור האפור, אנפית הבקר ואדום-החזה; מבין מיני הביצות ניתן למנות את הסיקסק והלוטרה; מבין מיני ההרים ניתן למנות את שבלול החרמון, צפע החרמון וירגזי החרמון; מבין מיני היערות ניתן למנות את היערון הזיקית ים-תיכונית היחמור מקראי (שהוחזרו לטבע) והסנאי הזהוב (עומד על סף הכחדה מישראל) ומבין מיני הנוף העירוני ניתן למנות את חתול הבית, חולדה מצויה, שבלול הגינה, עטלף פירות מצוי, העורב האפור, הדרור והעורבני. כמו כן יש מספר מינים המזדמנים לישראל לעיתים כגון הפלמינגו המצוי, שניתן לראותו בבריכות המלח שליד אילת, והפלמינגו הזוטר שנצפה בפעם האחרונה בישראל ב-2006. בישראל מצויים 33 מיני עטלפים: מהם 32 מיני עטלפי חרקים בסכנת הכחדה ואחד עטלף פירות מצוי הנפוץ בכל הארץ.