cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחל הירקון
שיקום, סינון וטיהור המים
כחלק מהעלאת המודעות למיזם טיהור מי הירקון (אגנים ירוקים) התראיין רון חולדאי במרץ 2011 לתקשורת וכשנשאל האם כעת יקפוץ לשחות בירקון, השיב שיעשה זאת בקרוב. כעבור מספר חודשים, בקיץ אותה שנה קיים חולדאי את הבטחתו ולעיני המצלמות קפץ ראש העיר לתוך הירקון וביצע שחיית חתירה במימיו.
על אף זאת, מי הירקון עודם מזוהמים ומסוכנים לשחייה. משנת 2016 מובילה עמותת השכנים של הירקון מתווה לשיקום הנחל תוך דרישה להשתמש במי המקור של הירקון ולהחזירם לנחל. חברי העמותה טוענים כי הדבר יאפשר שיקום מהיר ומלא של נחל הירקון ואף שחייה במימיו. העמותה פועלת מאז הקמתה לעצור הזרמת מי קולחין ברמת טיפול נמוכה לנחל ומי ביוב שמזהמים את הירקון. חבריה נאבקים לשמור על ערכי הטבע ובעלי החיים במקום ובריאות הציבור. חזון העמותה הוא להפוך את נחל הירקון לרצועת החוף השנייה של גוש דן. לחץ ציבורי שהפעילו חברי השכנים של הירקון, הביא בשנת 2017 לפתיחת חקירה פלילית נגד מנהלי מט"ש דרום שרון מזרחי על חלקם בזיהום נחל הירקון.
רשות נחל הירקון
בשנת 1988 הוקמה על ידי המשרד להגנת הסביבה "רשות נחל הירקון", כתאגיד סטטוטורי, שמטרתו לשקם את המערכת האקולוגית של נחל הירקון ויובליו, לשמור על המבנים הארכאולוגיים לאורך הנחל ועוד. כמו כן, הרשות מאגדת בתוכה 18 גופים שונים, בהם 7 רשויות מקומיות הנמצאות לאורך הנחל, משרדי ממשלה ותאגידים נוספים.
פעילות בירקון
פעילות שיט וספורט ימי מתקיימות בחלק המערבי של הירקון, משבע טחנות עד לים.
בית זבולון
על גדתו הדרומית של הירקון, ברחוב אוסישקין 9, נמצא בית זבולון המשמש את אגודת יורדי ים זבולון. האגודה הימית הראשונה בארץ ישראל החליפה את משכנה בחוף גורדון לצד הבית האדום והקימה את בית הסירות הראשון על מגרש שניתן לה על ידי ראש העיר דאז מאיר דיזנגוף והפעילה בו בית ספר ימי ראשון ביישוב. הוכשרו בו מאות בני נוער שהפכו ימאי הצי העברי ולימים, הצטרפו לצי הסוחר הבריטי וממנו לקראת מלחמת העולם השנייה אף התנדבו אל הצי המלכותי הבריטי. במקביל לקחו חלק בהעפלה כפעילות הסקציות הימיות של תנועות כמו זבולון מכבי ובית"ר, הפועל וצופי ים, ואף בהגנה ובפלי"ם הפלוגה העשירית של הפלמ"ח. בני נוער אלה כקודמיהם ייסדו את הצי הישראלי ובכלל זה את חיל הים ומפקדיו. מאז פועלת האגודה במקום וסניף המרכז כמו 11 סניפים בישראל שהתחדשו בשנת 2006, מפעילים מאות בני נוער בפעילות ימית ענפה.
מועדון השייטים
מועדון השייטים ת"א נוסד ב-1935 בגדה הדרומית של הירקון. מייסדי המועדון היו יהודים שברחו מגרמניה הנאצית. עם הזמן התפתח המועדון ונהיה למועדון הדומיננטי והמצליח בארץ ומרבית חברי נבחרת ישראל באו ממועדון זה. רביעייה ממועדון זה (דני רוטנברג, דורון סרטנה, רם גולומביק ורזי פלד) העפילה לאולימפיאדת מוסקבה (1980), אך בעקבות החרם של מדינות המערב נבצר מרביעייה זו לייצג את ישראל באולימפיאדה.
צופי-ים תל אביב
שבט תל אביב של תנועת הנוער הימית צופי ים ממוקם בגדה הדרומית של הירקון. הוא השבט הגדול והוותיק מבין שבעה שבטים בארץ והוקם עוד בשנות השלושים של המאה ה-20. חניכים בצופי ים לומדים בכיתה ה' לחתור בנחל הירקון בסירות של כ-6 חניכים ומדריך ולאחר מכן לומדים להפליג בסירות מפרש בים ואף מחוץ לארץ. בכיתה י' הופכים החניכים למדריכים ועושים זאת במשך שלוש שנים בהתנדבות. בצופי הים לא לובשים מדים כמו בתנועת הצופים והדגש הוא על ימאות ועבודת צוות. אחוז המסיימים שממשיכים לשנת שירות לפני הצבא הוא מהגבוהים בתנועות הנוער.
פעילות שיט פרטית
לאורך הנחל ממוקמות תחנות להשכרת סירות פדלים, חתירה ומנוע להנאת הנופשים המבלים בפארק הירקון.
הידרולוגיה
אפיק הירקון מתחיל בבריכת הנופרים, באזור מעיינות ראש העין. רום פני הקרקע בתחילת הנחל הוא 17 מטר. אורך האפיק ממוצא הנחל ועד הישפכו לים בחופה של תל אביב הוא 27.5 ק"מ. השיפוע הממוצע הוא אם כן כ–0.6 פרומיל. המרחק בקו אווירי הוא כ–15 ק"מ.
שטח אגן ההיקוות של הירקון הוא כ-1,800 קמ"ר והחלק המישורי הוא כרבע ממנו. נחל הירקון מנקז אזור המשתרע מקו פרשת המים הארצית בהרי יהודה והרי השומרון ועד לים התיכון, יובלי הנחל יוצאים רובם בהר ועוברים בשפלה ובמישור החוף. אגן ההיקוות מחולק לשני תת-אגנים: ירקון ואיילון. שניהם מנקזים שטח דומה, כ-900 קמ"ר כל אחד. היובלים העיקריים של תת-אגן הירקון הם הנחלים: קנה, רבה ושילה. היובלים העיקריים של תת-אגן איילון הם הנחלים: בית עריף ונטוף.
מבחינת כמויות המים הזורמים בירקון, הוא שני רק לנהר הירדן בישראל. מבחינת שטח אגן ההיקוות, הירקון נמצא במקום שלישי אחרי אלה של נהר הירדן ונחל הבשור.
הממוצע הרב שנתי של הגשם באגן הוא כ-600 מ"מ באזור המערבי ו-500 מ"מ באזור המזרחי. בעבר זרמו בירקון כ-25 אלף מ"ק לשעה של מי מעיינות, קרי 220 מיליון מ"ק לשנה. כיום אין שפיעה כי מפלס מי התהום הוא נמוך מרום הנביעה משום שאיבת יתר מהאקוויפר.
מקורות המים
הירקון ניתן לחלוקה של שלושה קטעים על פי איכות המים:
הדגה בירקון
נחלי החוף בישראל קיימו בעבר אוכלוסיות גדולות של דגים ממינים שונים, ממוצא אפריקני וממוצא אסייתי. לאחר זיהום הנחלים האלה נעלמו מהם אוכלוסיות הדגים כמעט כליל. נחל הירקון, על אף שגם הוא סבל מבעיות זיהום ומהפחתת הזרימה בשל שאיבת יתר ממקורותיו, מקיים עד היום חברה מגוונת של דגים, החיים בשלושת קטעי הנחל. במעלה הנחל שהוא הקטע הנקי מתקיימים לבנוני הירקון, שפמנונים, קרפיונים, צלופחים, אמנונים וגמבוזיות. בקטע הירקון התיכון שהוא גם המזוהם, מתקיימים קרפיונים, שפמנונים, אמנונים, צלופחים וגמבוזיות. בקטע המלוח של הירקון מתקיימים קיפונים, צלופחים ואמנונים, בעיקר סמוך לגדות הנחל, באזורים עם תשתית אבן ומקומות מסתור.
הדגים המצויים כיום בירקון הם:
פרויקט השבת לבנון הירקון
בקיץ 1999 התייבשו לחלוטין מספר קטעים מנחל הירקון כתוצאה מהבצורת החמורה. המין לבנון הירקון (Acnthobrama telavivensis) עמד בפני סכנת הכחדה. רשות נחל הירקון, הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב ורשות הטבע והגנים יזמו פרויקט להצלת המין על ידי שימור גרעין הרבייה וריבויו במערכת מנוטרת של מכלים ואקווריומים שהוקמה בגן הזואולוגי. בסוף 1999 מנה גרעין הרבייה 100 דגים שנאספו מן הירקון.
בדצמבר 2005 נחנכה לצד הירקון בריכה המשמשת כמערכת חצי טבעית, מימיה מי הירקון, אך תנאיה מבוקרים – איננה מאפשרת יציאת לבנונים לנחל או חדירה של מיני דגים מן הנחל לבריכה. הבריכה תאפשר ניטור ומעקב אחר דגי הלבנון מגרעיני הרבייה של הגן הזואולוגי ותסייע בפתרון חידת אי התרבותם של הדגים המושבים בסביבתם הטבעית – הירקון.
בתחילת 2002 הושבו לירקון העליון ולאגמונים בגני יהושע 2,000 דגים צעירים. באביב 2003 הושבו 600 דגים בוגרים נוספים. ההצלחה הייתה חלקית. הדגים שרדו רק בחלק הנקי של הנחל. ב-2012 נמצאו, בפעם הראשונה לאחר עשרות שנים, דגי לבנון הירקון גם בקטע המרכזי של הנחל שהיה בעבר מזוהם במיוחד. וב-2016 גם באזור תל אביב, למעט הקטע בו זורמים מי ים.
יונקים, עופות וזוחלים בבית הגידול
לאורך נחל הירקון מצויות הנוטריות שניזונות מצמחי מים הגדלים בנחל ומצמחי גדות. בריכת הנופרים במעלה הירקון זכתה להיקרא כך משום שהנוטריות אוכלות את כל הצמחייה הטבולה האחרת, מלבד צמחי הנופר. במעלה הנחל ישנה גם אוכלוסייה של חתולי ביצות וגם של דורבנים. לאורך הנחל חיים מינים רבים של עופות ימיים. מבין היציבים בולטים הסופיות, אנפות לילה ופרפור עקוד. בירקון חורפים מינים אחדים של אנפות: לבנית גדולה, לבנית קטנה, אנפה אפורה, קורמורנים ושלדג גמדי. בסביבת הנחל, בצמחייה ובעצים, מצויים עורבים, בזים, דררות וציפורי שיר רבות. בפארק הירקון נמצא הצפארי ממנו נמלטות מדי פעם ציפורים אקזוטיות, כמו המיינה המצויה שהתנחלה באזור ובהדרגה פולשת לשטחים נוספים. בנחל הירקון חיים צבים רכים בכל הקטעים, כולל בזה המלוח, ואילו צבי ביצה מצויים רק בקטעים שזורמים בהם מים מתוקים ומי קולחים.
חברת חסרי החוליות
הטיית המקורות, שינוי איכות המים ומשטר הזרימה גרמו לפגיעה ולהיעלמות מינים רבים של חסרי חוליות מנחל הירקון. מעלה הירקון היווה מקור מפלט למינים של חסרי חוליות שהתקיימו בנחל בעבר בכל קטעיו, ושרדו בו באוכלוסיות מצומצמות בחלקו הנקי. במהלך השיקום האקולוגי של הירקון נעשה מאמץ להביא להתחדשות פאונת חסרי החוליות בירקון בשל חשיבותם במארג המזון.
מעלה הירקון: קטע זה עני יחסית במגוון מינים של חסרי חוליות, בהשוואה לנחלים אחרים שהם בלתי מזוהמים. בולט במיוחד מיעוטם של מיני חרקי מים. כמו כן, האוכלוסיות של מרבית המינים דלילות. אם הם עדיין קיימים, הרי הם מוגבלים לבתי גידול מצומצמים, כמו הישחוריים, שנמצאו בריכוזים גדולים יחסית באזורי זרימה. בהופעת כמה מהמינים ניכרת עונתיות. הסיבה למיעוט מיני חסרי החוליות ודלילות אוכלוסיותיהם בקטע זה אינה ברורה. ישנה השערה שזו תוצאה משולבת של לחץ טריפה גבוה מצד דגים וכושר רבייה נמוך. ככל הנראה מושפעים תנאים אלה משינויים במשטר הזרימה ובאיכות המים.
נפוצים תולעי ריסים (Turbellaria), תולעים דל-זיפיות (Oligochaeta), 16 מיני חלזונות (Gastropoda), תולעים נימיות (Nematoda), סרטנים שווי רגליים (Isopoda), צדפונאים (Ostracoda), דפנאים (Cladocera), שטרגליים (Copepoda), זחלי זבובאים (Diptera) של ימשושיים (Chironomidae), ישחוריים (Simulidae) וזבוב חופיים (Ephydridae), אקריות מים (Hydracrina), חיטחביים (Bryozoa), עלוקות (Hirudinea), סרטן הנחלים, בריומאים (Ephemeroptera), זחלים של שעירי כנף (Trichoptera) מהסוג שעירנית (Hydroptila), ושישה מיני צדפות ובהם צדפה זעירה מהסוג פיסידיום (Pisidium).
הירקון התיכון: קטע זה עשיר בחסרי חוליות האופייניים לתנאי זיהום אורגני, ביניהם ריכוזים של החד-תא המושבתי פעמונית (Vorticella), תולעים נימיות (Namatoda), תולעת הצינורות (Tubifex) וזחלי הימשוש מהסוג כירונומוס (Chironomus). כמו כן נמצאו סרטנים מהדפנאים והציקלופסיים (Cyclopida), חיטחביים, צדפונאים, והחילזון פיסלה (Physella acuta). כמו במעלה הירקון, גם בקטע המזוהם, קיימת עונתיות בהופעת חלק מהמינים. מיעוט המינים מתאפיין בחלקו באוכלוסיות צפופות ביותר. דלות המגוון הביולוגי ועושר האוכלוסיות הם מאפיין טיפוסי למערכת אקולוגית הנתונה בתנאים קיצוניים באופן טבעי, או כתוצאה של מעשה ידי אדם כגון פיזור רעל או שימוש בדשנים כימיים. המינים המעטים שהם בעלי סבילות גבוהה לתנאים קיצוניים נהנים בשל כך משפע מזון, חוסר תחרות ולחץ טריפה נמוך, המאפשרים התפתחות אוכלוסיות צפופות. המינים הבולטים ביותר מבחינה זו הם תולעת הצינורות והימשוש כירונומוס, הידועים ביכולתם להתקיים בתנאי לחץ חמצן נמוך, הודות להמוגלובין מיוחד המומס בנוזל גופם. מינים אלה גם משמשים אינדיקטורים ביולוגיים לתנאי עומס אורגני גבוה במים.
מורד הירקון: בקטע המלוח מצויים חסרי חוליות ימיים שחדרו עם מי הים, כדוגמת סרטני הבולטים (Balanidae) ותולעים רב-זיפיות (Polychaeta). קיים עושר יחסי גדול יותר של סרטנים לעומת מיעוט חרקי מים. ב"כיסי" מים מתוקים שבמים המליחים (Brackish water) נמצאים לעיתים חסרי חוליות של מים מתוקים.
צמחיית הירקון
מיני הצומח בירקון כוללים את אגמון האגם, אגמון החוף, גומא הירקון, גומא הפפירוס, ליסימכיה מסופקת, מדד זוחל, נהרונית צפה, נופר צהוב, נורית המים, ניידת החוף, נימפיאה תכולה, סוף רחב עלים, עדשת המים, ערידת הביצות, שבטבט ענף, קנה מצוי, פטל קדוש, ועוד.
בעבר היו צמחי המים הטבולים, הצפים והמזדקרים שבירקון מרובים ומגוונים. בעקבות הפיתוח המואץ שנעשה בסביבות הנחל ובאגן הניקוז שלו, ולאחר שהחלו להזרים את מקורות הירקון משנת 1955 ואילך אל הנגב, החלו לחול שינויים גדולים במערכת האקולוגית הטבעית של הנחל. לא רק שהתמעטו כמויות המים שזרמו בירקון, אלא שבקטעיו השונים החלו זורמים מי ביוב ביתיים, שפכים תעשייתיים וחומרי דישון חקלאי. השינויים הללו גרמו בהכרח לערעור מאפיינים כימיים ופיזיקליים בבית הגידול, שהם בעלי חשיבות ממדרגה ראשונה ליכולת הקיום של צמחי המים.
תפוצתם של מינים רבים, שבעבר השתרעה על פני חלקים רבים בירקון, הצטמצמה והוגבלה רק למעלה הנחל. גם צמחיית המים לאורך הקטע הנקי של הירקון נפגעה חמורות. כיום, מגוון מיני הצמחים גדול במידה רבה בקטעי הנחל הנקיים לעומת הקטעים המזוהמים, כאשר גם לזיהום העונתי יש השפעה מכרעת על מגוון המינים. שינויים גדולים ביותר התרחשו בהרכב המינים שגדלו בגוף המים. ככל שהצמחים טבולים יותר במים, כך הם תלויים בטיבם. כל המינים הטבולים והצפים נמצאו רק בקטעי הנחל הנקיים יחסית. צמחי מים מזדקרים, לעומתם, כוללים מינים אדישים לזיהום ומינים הרגישים לו. היעלמות המינים הרגישים לזיהום בקטעים המזוהמים אפשרה למיני צמחים לא רגישים לזיהום להתפרש על פני שטחים נרחבים לאורך הנחל. בקטעים הנקיים יחסית ישנה חוקיות מסוימת בחיגור הצמחים, אך בקטעים המזוהמים כמעט שנעלמה חוקיות זו, וניכרה חדירה בולטת של עשבים שוטים של שדות מעובדים וצמחים הגדלים בצידי דרכים.
רוב המינים שמופיעים רק בקטע הנקי של הנחל נעלמו מהקטעים האחרים בגלל זיהומם. השפעת דטרגנטים בריכוז 15 חל"מ היא הבולטת והמהירה בין מרכיבי הזיהום, כי בתוך זמן קצר נצרבים הצמחים קשות ונרקבים. גם אמון בריכוז 40 חל"מ ומעלה, גורם לפגיעה בחלק ממיני הצמחים, משום השפעתו העקיפה עליהם, בכך שהוא מעודד התפתחות כמות רבה של אצות, הגורמות לעכירות גבוהה שפוגעת בצמחי המים.
מלבד הרגישות לזיהום, משפיעות גם נסיבות סביבתיות נוספות, כגון:
האוכלוסייה המקורית של צמחיית הירקון מוצאת מקלט בגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב, ושם עוסקים בחקר האקופיזיולוגיה והריבוי של המינים. נופי מים אפשר לשקם במהירות רבה ובמסגרת התוכנית לשיקום הנחל, החלה רשות הירקון להשיב לקטע הנקי חלק מהמינים שנעלמו משם במהלך השנים.
הירקון בתרבות
הירקון מהווה רקע למספר רב של סרטים ישראלים, בין היתר:
בסרט "חסמבה ונערי ההפקר" מתואר הירקון כמקום מחבואו של הנוכל אלימלך זורקין, שמסתתר עם כנופייתו בתוך תעלה צדדית מתחת לפני הקרקע. כאשר חבורת חסמב"ה מנסה לתפוס אותו הוא נמלט בשחייה לירקון, אך נלכד ברשת.
בסרטי "אסקימו לימון" מופיע הירקון כמקום מפגש קבוע של הדמויות הראשיות לעריכת שיט.
כמו כן, מופיע הירקון במספר סצנות בסרטים "מציצים", "בלוז לחופש הגדול" ו"אלכס חולה אהבה".
הירקון גם מופיע כלוקיישן העיקרי בסרט "חתולים על סירת פדלים" (2012). בסרט, המציג את שנת 1994, הירקון עוד מזוהם וחתול שנופל לתוכו הופך לרדיואקטיבי. בנוסף מוצגים גם צופי הים ששוכנים באזור ומתחם הסירות שנמצא שם.
אזכורים בשירה ובזמר העברי
שלישיית גשר הירקון קרויה על שם גשר הירקון שעל הנחל. אריק איינשטיין כתב ושר את שירו "תל אביב, גדות הירקון, 1950" (לחן: שלום חנוך), המתאר את הווי הנחל התל אביבי בשנות ה-50 של המאה ה-20. השיר מופיע באלבומו "חמוש במשקפיים" שיצא בשנת 1980. שלוש שנים לאחר מכן, באלבומו של איינשטיין "שביר", נכלל השיר "תל אביב, גדות הירקון, 1983", המתכתב עם שירו הקודם והנוסטלגי, אלא שהפעם הוא מבכה את מצבו הנוכחי העגום של הנחל ("ריח של מוות סובב באוויר, אני רוצה לבכות, אדוני ראש העיר"). גם מאור כהן בשירו "ימי כולרה" מוחה על מצבו של הירקון ("...ליזול ואורנים מטוגן בכל אלה הירקון מוכתם").
חבורת בימות שרה את שיריה של נעמי שמר ובהם "שש עשרה" ("בסנדלים על גשר הירקון") ו"שני צלמי רחוב" ("ובתמונה - עיר והמונה: זוג על הירקון, אשה בחלונה"). בנה של נעמי שמר, אריאל הורוביץ, כלל בשירו "כל מי שאת" את השורה "לשיר זה כמו להיות ירקון", המתכתבת עם שירה הידוע של שמר "לשיר זה כמו להיות ירדן".
שירים המוקדשים לירקון: "שבע שורות על פלא הירקון" של רוני סומק (לחן ושירה: נמרוד לב); "פה ליד הירקון" של קרן פלס.
הסכם נהרות תאומים
ב-17 ביוני 2008 הוכרזו נחל הירקון ונהר לוס אנג'לס (Los Angeles River) כנהרות תאומים. הכרזה זו התבצעה בעת ביקורו בישראל של ראש עיריית לוס אנג'לס אנטוניו וילריגוסה, במסגרת חגיגות ה-60 למדינת ישראל וחגיגות 100 שנה להקמתה של תל אביב. ההסכם בדבר הנהרות התאומים נחתם בטקס שנערך על גדות הירקון, ועל אמנת הנהרות חתמו הן ראש עיריית לוס אנג'לס, אנטוניו וילראיגוסה והן ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי.
מערת הנביאים
מערת הנביאים היא מערת קבורה מהתקופה הביזנטית על הר הזיתים, מדרום לכביש המוביל אל מלון שבע הקשתות, אשר מסורות קדומות ייחסו אותה כמערת קברם של הנביאים חגי, זכריה ומלאכי, שלושה נביאי המקרא האחרונים.
תיאור המערה
המערה נמצאת באחוזה השייכת לכנסייה הרוסית הפרבוסלבית, והיא מוחזקת כיום על ידי משפחה מקומית המתגוררת במקום. הגישה למערה היא דרך מדרגות חצובות בסלע המובילות אל חדר עגול, שבתקרתו הגבוהה פתח תאורה. מחדר זה יוצאות שתי מנהרות היוצרות כל אחת חצי עיגול, זה מלפנים לזה. בדופן המעגל החיצוני חצובים 26 כוכים, בהם הוטמנו ארונות קבורה (סרקופגים). בצמוד למעגל החיצוני נחצבו גם שני חדרונים קטנים, ובהם כוכי קבורה נוספים. במערה מספר כתובות ביוונית, שבאחת מהם נאמר.
מחקר ומסורות
הקבר נחקר על ידי הארכאולוג הצרפתי, שארל קלרמון-גנו, שגילה בה מספר כתובות בעברית ויוונית. הארכאולוגים סבורים כי המערה שימשה מקום קבורה לעולי-רגל נוצריים בני המאה הרביעית-חמישית לספירה שבאו לירושלים ומתו בה. דעה זו הועלתה לראשונה על ידי שארל קלרמון-גנו, בין היתר בשל הכתובות היווניות שנכתבו על גבי מערת הקבורה..
המסורות היהודיות על המערה הן מסוף ימי הביניים. העדויות הראשונות מפי נוסעים מייחסות את המערה לחגי בלבד, כך בתיאורו של רבי עובדיה מברטנורה, משולם מוולטרה ועוד. בתיאורים מאוחרים יותר נוסף למערה גם מלאכי, ובהמשך גם זכריה.
מסורת נוצרים מזהה את הנביאים כאלו המוזכרים בברית החדשה:.
היסטוריה
בשנת 1882 רכש הארכימנדריט הרוסי אנטונין קאפוסטין את המערה מאיכר ערבי. הקהילה היהודית הפעילה לחצים שהעסקה לא תאושר, והשלטונות סירבו לאשר את העסקה בטענה שהמערה הייתה הקדש של היהודים ושימש אתר עלייה לרגל ותפילה של היהודים. אולם הרוכשים המשיכו להחזיק במערה, תוך שהארכימנדריט הרוסי הבטיח לאליעזר בן-יהודה שלא יוצבו במערה צלבים. באוגוסט 1884 נתפרסם שהשולטן סירב לאשר את העסקה.
בתחילת 1890 שוב רכשו הרוסים את המערה ואת השדות שסביבו ושוב דרשו היהודים לבטל את העסקה. במרץ 1890 פסק בית הדין השרעי כי העסקה בין הכנסייה הרוסית לבין המוכר תקפה, אך שהמערה אינה בכלל המכירה והיא שייכת ליהודים ועל בעלי השדה מסביב לתת ליהודים דרך אל המערה. בהמשך קיבל הארכימנדריט רשות לבנות סביב המערה גדר תוך שהתחייב שהמקום יהיה פתוח כל הזמן. אולם בשנת 1892 נתנה לרוסים הזכות לשים דלתות על פתח המערה. תחילה עמד הפחה של ירושלים לצד היהודים ואף הרס את הדלתות שהוצבו, אולם ביולי 1892 הגיעה פקודת השולטן שאפשר את הקמת הדלתות. הכנסייה התחייבה שלא לשים במערה סמלים נוצריים, ושהמקום יהיה פתוח לתפילה לבני כל הדתות. ההבטחה קוימה בצורה חלקית בלבד, שכן המערה פתוחה אמנם לכל מבקר, אך הוצבו בה מספר איקונות.
בשנת 1926 ציין פנחס גרייבסקי: "גם קברי חגי זכריה ומלאכי ... נפלו בידי נכרים ודלתותיהם סגורות בפנינו". בשנת 1943 כתב גבריאל צפרוני בעיתון הבוקר: "השטח סגור ומסוגר וכל הרוצה להיכנס לתוכו עליו לעלות למנזר הרוסי וכומר פרובסלבי ארוך שיער וענוד חרוזי עץ מפותחי צלבים ידריך את הבא למקום זה". לאחר מלחמת ששת הימים, בנובמבר 1967, הודיעו מנהלי הכנסייה על פתיחת המערה לביקורי יהודים.
השדרה השמינית
התנועה בשדרה חד סיטרית לכיוון צפון, והיא הדרך הישירה הארוכה ביותר באי. השדרה מתחילה בדרום באזור הצד המערבי (הווסט ווילג') של שכונת גריניץ' וילג', בכיכר אבינגדון (במפגש הרחובות האדסון ובליקר). השדרה עוברת דרך השכונות צ'לסי, אזור הבגדים, מטבח הגיהנום, המיד טאון (מרכז מנהטן), אזור התיאטראות, וכיכר קולומבוס (במפגש עם רחוב 58).
צפונית לכיכר קולומבוס משנה השדרה את שמה ונקראת סנטרל פארק וסט, וברחוב 110, הצפוני לסנטרל פארק נקראת השדרה "שדרת פרדריק דאגלס" (Frederick Douglass Boulevard), הנחשבת שוב לחלק מהשדרה השמינית. השדרה מסתיימת ברחוב 159, בסמוך לנהר הארלם.
מתחת לשדרה עובר קו השדרה השמינית של הרכבת התחתית של ניו יורק.
תרבות
מאז שנות ה-90, אזור גריניץ' וילג' בו חולפת השדרה השמינית מהווה מרכז הקהילה ההומוסקסואלית של העיר ניו יורק, ולאורך השדרה באזור זה מקומות מפגש רבים לקהילה. מדי שנה מצעד הגאווה של העיר ניו יורק עובר לאורך חלק זה של השדרה.
אתרים בעלי חשיבות
לאורך השדרה נמצאים תחנת פן, בניין הניו יורק טיימס, תחנת האוטובוסים של רשות הנמל ומגדל הרסט.
דורה (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
1955 בספורט
הטניסאיות שזכו בטורנירי הגראנד סלאם
מורין קונולי הייתה האישה הראשונה שזכתה בגראנד סלאם.
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
אליפות אירופה
נבחרת הונגריה זוכה באליפות.
אליפות דרום אמריקה
אורוגוואי זכתה באליפות ופרגוואי  זכתה במקום השני.
NFL
קליבלנד בראונס מנצחת את לוס אנג'לס ראמס 14-38 באליפות ה-NFL במשחק שנערך בלוס אנג'לס.
פרוקול הארום
תולדות הלהקה
הלהקה הוקמה על ידי הפסנתרן והמלחין גארי ברוקר והפזמונאי קית' ריד ב-1966. עד אביב 1967 הצטרפו ללהקה מת'יו פישר באורגן האמונד, רי רוור בגיטרה (שהוחלף מאוחר יותר על ידי רובין טרוור), דייוויד נייט בגיטרה בס ובי.ג'יי וילסון בתופים.
השיר הראשון שהקליטו, ב-12 במאי 1967, היה "בהיר יותר מחיוורון", שיר סוריאליסטי שהולחן על ידי ברוקר ופישר למילים של ריד. הפתיחה המפורסמת של השיר מבוססת על י.ס. באך - air ב g string. גארי ברוקר ניסה לנגן את באך אך טעה מעט ויצר לחן משלו. ערן צור (במאמר ב-MOOMA) מוצא בלחן השפעות מסוויטה מספר 3 ברה מז'ור וקנטטה מספר 140 של יוהאן סבסטיאן באך. הסינגל הופק על ידי דני קורדל והגיע עד מהרה למקום הראשון במצעד המכירות הבריטי והחמישי במצעד האמריקאי. בהמשך נמכרו ממנו למעלה מ-6 מיליון עותקים. דווקא המילים הלא הגיוניות שלא יצרו כל נרטיב, משכו את הקהל לנסות ולמצוא פרשנויות. את השיר הקליטו מאז אמנים רבים, בגרסאות כיסוי והוא מוזכר בספרים ובסרטים.
באותה שנה הוקלט אלבומה הראשון של הלהקה שנקרא אף הוא "פרוקול הארום", תקליט זה משויך לפרוטו פרוג, סגנון המאפיין להקות שקדמו לז'אנר הרוק המתקדם.
בשנת 1968 הופיעה הלהקה בארצות הברית יחד עם צ'אק ברי ולהקת פליטווד מק.
בשנת 1969 הוציאה הלהקה את התקליט Salty Dog, שהיה אלבומם האחרון עם פישר וכלל את שיר הנושא המצליח.
בשנת 1973 יצא התקליט Grand Hotel. בשיר אחד משתתפת זמרת הסופרן של הסווינגל סינגרס, כריסטיאן לגראן.
בשנת 1977 הגיעה הלהקה לסוף דרכה.
בשנת 1991 התאחדה הלהקה מחדש וחזרה להופיע בהרכב שברובו היה חדש וכן הקליטה את שני אלבומים "The Prodigal Stranger" שיצא ב-2003 ו-"Novum" שיצא ב-2017.
גארי ברוקר נפטר ב-19 בפברואר 2022 בגיל 76.
שם הלהקה
למנהל הלהקה, גאי סטיוונס, היה חבר ולו חתול בשם "פְּרוֹקוּל הארוּן" (המלה הראשונה הייתה כינויו של החבר בקרב ארגון חובבי החתולים שבו היה מעורב, והמלה השנייה הייתה שמו של החתול, אולי מן השם הערבי) והוא הציע לחברי הלהקה את השם בטלפון. חברי הלהקה לא שמעו היטב את השם ואימצו את השם המשובש, חסר המובן. היות המלה "פְּרוֹקוּל" (ו"ו שרוקה ולא חלומה) מלה לטינית שפירושה "הרחק מ-", ושיבוש השם הארון לכדי המלה הלטינית "הארוּם", שהיא כינוי רומז קרוב ביחסת שייכות, הובילה לפירוש השם (לעיתים תוך "תיקון" המלה הראשונה לכתיב שיתאים למלה הלטינית) כשם לטיני, שפירושו "הרחק מן (הדברים) האלה". בהיעדר מובן אחר, הפרשנות הזו אומצה במשך עשורים על ידי כתבי עת ומאזינים והוצגה כעובדה.
יגאל מוסינזון
יגאל מוסינזון (25 בדצמבר 1917 – 1 במאי 1994) היה סופר ומחזאי ישראלי. יצירותיו הידועות ביותר היו סדרת ספרי חסמבה והמחזות בערבות הנגב וקזבלן.
חייו
יגאל מוסינזון נולד במושב עין גנים שליד פתח תקווה בי' בטבת תרע"ח, 25 בדצמבר 1917, לאשר מוסינזון (במקור זלמן זומר), שעלה לארץ ישראל בשנת 1911, והיה ממייסדי המושב ומורה במקצועו, ולדבורה. הוריו הם ילידי העיירה קמניץ-פודולסקי שבאוקראינה. אשר ודבורה נישאו באפריל 1915, כשנתיים לפני לידתו של יגאל.
מוסינזון גדל בשכונת שפאק בתל אביב, ובצעירותו למד בבית ספר תל נורדאו בתל אביב, בקיבוץ בית אלפא ובכפר הנוער בן שמן. עבר לקיבוץ נען, שם התגורר בין השנים 1938 ל-1950. ב-1943 הצטרף לפלמ"ח, נעצר בידי הבריטים, ונכלא במחנה המעצר בלטרון.
בשנת 1957 הקים את תיאטרון "סדן" באולם קולנוע מוגרבי בתל אביב, וניהל אותו. כוונתו הייתה להקים תיאטרון למחזאות מקורית בלבד. התיאטרון לא הצליח כלכלית, פשט רגל ונסגר. בשנת 1959 עבר לארצות הברית, על מנת לעבוד שם לכיסוי גרעון התיאטרון, שם התפרסם ברומן של כחצי שנה עם מרילין מונרו. הוא עסק שם בעיסוקים שונים למחייתו, ובמקביל כתב את הרומן שנחשב בעיניו הטוב ביותר מבין יצירותיו - "יהודה איש קריות", שיצא לאור בהוצאת סנט מרטין פרס, וקיבל ביקורות משובחות שם בעת הופעתו.
איש המוסד צבי אלדובי שכנע את מוסינזון להצטרף אליו כדי ללכוד את הפושע הנאצי מרטין בורמן. השניים נסעו לאירופה ושם נודע להם שלאון דגרל (פוליטיקאי בלגי ששיתף פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה ועמד בראש הלגיון הוולוני ונהנה מחופש תחת שלטונו של פרנקו) נמצא בעיר סביליה ויודע את מקום הימצאו, אך השניים נתפסו ונחקרו על ידי המשטרה הספרדית וגורשו.
בתחילת שנת 1965 חזר להתגורר בישראל. בשנות חייו האחרונות החל לפתח מספר המצאות שלא זכו להצלחה מיוחדת אך הסבו לו הנאה עצומה בעצם העיסוק בהם. אחת מהן, להפקת אנרגיה מגלי-הים, זכתה להערכה רבה בין המומחים לנושא ואף זכתה למענק ציבורי לצורך פיתוחה. מוסינזון אהב יותר את העיסוק המרתק והדמיון בתהליך ההמצאה מאשר העסוק הכלכלי והמשיך הלאה.
יגאל מוסינזון נפטר ב-כ' באייר תשנ"ד - 1994 ונקבר בבית העלמין ירקון. להנצחתו נקראו על שמו כיכר בחיפה, גינה בהרצליה, ורחובות בתל אביב, באור עקיבא, בראשון לציון, בנתניה, בפתח תקווה ועוד.
בשנים 2013–2014 הועלה מחדש ביוזמת אלמנתו ומנהלת עזבונו, חנה מוסינזון, המחזמר "קזבלן" בתיאטרון הקאמרי. ההפקה זכתה להצלחה גדולה של כ-400 הצגות וכמו כן הוציאה מחדש בהצלחה גדולה ביחד עם בתם, רנן מוסינזון, את ספרי "חסמבה", שזכו בהוצאה מחודשת זו ב"ספר פלטינה" כשעברו את מכירת 100,000 הספרים. כמו כן העלו השתיים סדרת טלוויזיה "חסמבה דור 3", שזכתה גם היא להצלחה.
ב-2022 יצא סרטו התיעודי של אבי וייסבלאי המציג את סיפור חייו של מוסינזון.
משפחתו
יגאל מוסינזון נישא ארבע פעמים. מאשתו הראשונה שלה נישא בגיל 20, נולד בנו אביטל, ממקימי הטלוויזיה הישראלית, נספח תרבות בהודו ומנהל תיאטרון ירושלים. מאשתו השנייה, אסתר, נולדו בניו וחומי. בנו עידו, שנהרג במלחמת יום הכיפורים, היה שחקן בתיאטרון הקאמרי. מאשתו השלישית, דוריס (לבית סורוקה), נולד בנו יוני. אשתו הרביעית, שאותה הכיר בשנת 1966, חנה לבית מישקינסקי, שלה היה נשוי קרוב ל-30 שנה, עד פטירתו, היא אמנית יוצרת ומורה לאמנות. לזוג נולדו שני ילדים - רנן מוסינזון פעילה חברתית ואשת תקשורת, ושחקן הכדורסל ומפיק סרטי הפורנו גילי מוסינזון.
אחד מאחיו של יגאל מוסינזון היה הסופר חבר קיבוץ נען משה מוסנזון ואחייניותיו, בנותיו של משה מוסנזון, הן סופרת הילדים דבורה עומר והמשוררת והפרסומאית ורד מוסנזון. אחיינו, בן אחיו ישראל, הוא הסופר עמוס מוסנזון.
כסופר וכמחזאי
רומן שלו, שעורר שערורייה גדולה, היה "דרך גבר". רומן זה עסק בפרטי חיים אינטימיים בקיבוץ, והפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת הן בכתיבתו והן באישיותו. מחזותיו "אלדוראדו" ו"קזבלן" זכו להצלחה במיוחד הודות לגלגוליהם: "אלדוראדו" הפך לסרט מצליח בכיכובה של גילה אלמגור, ו"קזבלן" הפך למחזמר מצליח בכיכובו של יהורם גאון, שאותו הפיק גיורא גודיק בקולנוע אלהמברה. לאחר מכן הופקה גם גרסה קולנועית מצליחה מאוד למחזה, בבימויו של מנחם גולן ובכיכובו של גאון. גיבורו של "קזבלן" הוא ישראלי ממוצא מזרחי, והרקע לעלילה הוא "השטח הגדול" ביפו. כיום, נמתחת לעיתים ביקורת על הדרך שבה מוצגים המזרחים בסרט.
מחזה נוסף של מוסינזון שעורר שערורייה הוא "זרוק אותו לכלבים", אשר עוסק בכוחה של העיתונות, ונטייתה לחדור לתחום צנעת הפרט. המחזה הועלה בשנת 1958 בתיאטרון "הבימה" בבימויו של פיטר פריי. המחזה היה על אודות עיתונאי (מישא אשרוב) המפרסם דבר דיבה על טוהר המידות של קבלן בניין (אהרן מסקין) וגורם לו לנזק תדמיתי ולפגיעה בפרנסתו, והקבלן מחליט להשיב מלחמה שערה בעזרת בנו הצנחן (יוסי בנאי). בעקבות הצגת המחזה התחוללה מהומה בעיתונות, נכתב כי המחזה הוא מחזה "מוזמן" המציג עיתון בצלמו של "העולם הזה" ועיתונאי שהוא בן דמותו של אורי אבנרי. הדבר קיבל תוקף מכך שראש הממשלה דוד בן-גוריון, שלא היה ידוע כחובב תיאטרון, נוכח באופן מוחצן ומתוקשר בהצגת הבכורה ב-15 בינואר 1958. "העולם הזה" לא נותר חייב והקדיש גיליון שלם לדמותו של יגאל מוסינזון, שתואר כגרפומן ספרותי, פחדן כרוני אשר במלחמת העצמאות ניצל את תפקידו כקצין תרבות חטיבתי כדי להימנע מלהשתתף בכל פעולה קרבית, ונשאר במפקדה העורפית יחד עם בנות המפקדה, בכל עת שחבריו יצאו לפעולה. את שובו של מוסינזון לישראל, לאחר מלחמת סיני, משהות של שנים אחדות בארצות הברית, תיאר זאת "העולם הזה" במילים: "לאחר שחלפה סכנת ההפצצות שב לארץ". העיתון הרבה בתיאורים מתחום חיי הנישואין שלו וחייו האינטימיים.
חסמבה
יגאל מוסינזון מזוהה בציבור הרחב עם סדרת ספרי הילדים "חסמבה", יותר מאשר עם יצירותיו הרציניות ועטורות הפרסים. את סדרת ספרי חסמבה החל לכתוב ב-1952 והמשיך לכותבה עד סוף ימיו. עלילות שני ספרי חסמבה הראשונים פורסמו לראשונה בהמשכים ב"משמר לילדים". כמעט מדי שנה נוסף לסדרה ספר חדש. את רעיון כתיבת חסמבה קיבל מוסינזון כאשר ראה את ילדיו קוראים ספרי עלילה מתורגמים מלשונות זרות. אז הוא התפאר בפניהם שהוא מסוגל ליצור סדרה מקורית על נוער עברי, שלא תפול מהסדרות הזרות. אכן, השמות ירון זהבי (מפקד חסמבה), תמר (סגניתו) ודמויות אחרות בחבורה, כגון אהוד השמן, מנשה התימני, ועוזי הרזה, הפכו לחלק מהווי חייהם של ילדי ישראל. אפילו האנשים "הרעים" בהם נלחמה חסמבה, השודד אלימלך זורקין ואחיו התאומים, הפכו לדמויות מוכרות בישראל. הרבה ילדים בארץ קרואים בשמות ירון ותמר על שם גיבוריו. (השדרן ירון פאר למשל) ו-4 דורות גדלו עליהם עד כה.
מוסינזון המשיך בכתיבת הסדרה עשרות שנים. בשלב מסוים, נאלץ לשבץ דמויות מחליפות לירון המפקד וחבורתו, משום שהן גדלו במשך עשרות השנים שבהן נכתבה הסדרה.
חסמבה הפכה לנושא לשני סרטים, מחזות-זמר וסדרות טלוויזיה מפורסמות. בסרט "חסמבה ונערי ההפקר" משחק שלמה ארצי את ירון זהבי, וזאב רווח את תפקיד השודד אלימלך זורקין. בסרט "חסמבה ושודדי הסוסים" משנות השמונים מופיעים מוסינזון עצמו בסוף הסרט בדמות קצין משטרה (כפי שהיה כששימש דובר המשטרה) ושני ילדיו, רנן וגיל.
ספרי חסמבה הראשונים אוירו על ידי הצייר שמואל כץ. הדמויות האופייניות שיצר כץ לכל אחד מילדי החבורה המשיכו ללוות גם את יתר הספרים (44 במספר, 1992-1952) על ידי הארכיטקט גיורא רוטמן.
ינון אזולאי
ינון אזולאי (נולד בט"ו בתמוז ה'תשל"ט, 10 ביולי 1979) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס, יו"ר ועדת האתיקה ויו"ר סיעת ש"ס.
ביוגרפיה
בינואר 2018 פורסם שאזולאי, שממוקם במקום ה-16 ברשימת ש"ס, ייכנס לכנסת לאחר שאביו השר לענייני דתות דוד אזולאי יתפטר מהכנסת, ודני סיידה ואברהם אמסלם שממוקמים במקומות ה-14 ו-15 ברשימה יגישו את התפטרותם. על פי הפרסומים בתקשורת, שאושרו בהודעה רשמית של ש"ס, באותה עת צפוי היה דוד אזולאי להגיש את התפטרותו במסגרת "החוק הנורווגי הקטן", המאפשר לשר אחד מכל מפלגה להתפטר על-מנת לפנות מקום לבא אחריו ברשימה, זאת עקב מצבו הרפואי שמנע ממנו להגיע לכנסת (בעקבות חסרונו בהצבעות בכנסת נדחתה העברת חוק המרכולים בקריאה שנייה ושלישית). בהמשך אותו יום חזרה בה המפלגה מהודעתה בעקבות התנגדותו של השר אזולאי, התנגדות שנבעה מהדלפת התוכנית לתקשורת בטרם נסגרו הפרטים הסופיים של התוכנית.
כניסתו הראשונה של ינון אזולאי לכנסת, היא הפעם השנייה בתולדות הכנסת בה בן מחליף את אביו. הפעם הראשונה הייתה ב-1971, אז יהודה בן-מאיר מהמפד"ל החליף בכנסת את אביו המנוח ישראל שלמה בן-מאיר.
באוגוסט 2022 דורג בפַּרלמטר של "שקוף" ונמצא כמוביל במספר ההצעות לסדר שאושרו.
בית נבולסי
בית נבולסי שבכפר יונה הוא מבנה היסטורי בולט בנוף האזור ואחד מתוך מספר בתים בשם זה באזור השרון שהוקמו על ידי משפחת נבולסי משכם. הבית שימש כבית מגורים ערבי מפואר החל מסוף המאה ה-19 ועד 1947 אז ננטש ובהמשך נבלע אל תוך שטחה הבנוי של כפר יונה.
היסטוריה
את הבית הקים ראדי נבולסי, בן למשפחת נבולסי אשר החזיקה בנכסים רבים באזור השרון. ביתו העיקרי היה ליד מושב ינוב הסמוך ומבנה זה היה בית שני שבנה, ככל הנראה עבור אישה נוספת שנשא. הבית ממוקם על גבעה קטנה החולשת על השדות והמטעים שהיו בבעלות המשפחה באזור זה. הבית נבנה בשני שלבים. בשלב הראשון היה בית בן קומה אחת והקומה השנייה נוספה מאוחר יותר בתכנון האדריכל חיים בן עמר אשר פעל בעיר נתניה בתקופת היישוב ותכנן גם את הגן והמזרקה שמחוץ למבנה. בן עמר גם תכנן עבור המשפחה וילה מפוארת בעיר שכם.
הבית הוא דוגמה לאדריכלות הערבית בארץ ישראל של תחילת המאה ה-20 שהושפעה מהתהליכים הכלכליים, תרבותיים וטכנולוגיים שעברו על האזור בתקופה זו - תהליך התיעוש בארץ ישראל והגעתם של אדריכלים יהודים מאירופה. המבנה בנוי משלד בטון וחיפוי אבן וקומתו השנייה נתמכת על ידי קורות פלדה. סגנונו הוא אקלקטי וניכרת בו השפעה אירופאית רבה. בפתחיו נבנו קשתות מעוטרות, במרפסות המבנה עמודים עם כותרות מעוטרות ופנים המבנה כלל ציורי תקרה ושטיחי אבן בריצוף, כמאפיין בולט של שילוב סגנונות זה. חלק מהעיטורים נפגעו עם שנות ההזנחה וחלקם ניכרים ביופיים גם היום.
ב-1947, עם פרוץ מלחמת העצמאות, נמלטה המשפחה לשכם והבית נותר נטוש. בהיותו מבנה מבודד בראש גבעה שימש במלחמת העצמאות כוחות עיראקיים שחלשו על האזור והטרידו את תושבי כפר יונה. בהמשך המלחמה השתלטו על המבנה כוחות ההגנה בפיקודו יצחק מודעי.
מאז 1949 עומד הבית נטוש ומוזנח. המבנה הוכר כמבנה לשימור על ידי המועצה לשימור אתרים ותוכניות ההרחבה של היישוב כפר יונה לקחו אותו בחשבון בפיתוח סביבתו. בשנים האחרונות נבנו סביבו שכונות מגורים ובית נבולסי נותר עומד במרכזו של הפארק העירוני גינות הדר בכוונה לשחזרו ולשמרו.
פנתאון דידובה
פנתאון הסופרים ואנשי הציבור של גאורגיה דידובה (בגאורגית: დიდუბის მწერალთა და საზოგადო მოღვაწეთა პანთეონი) או בקיצור פנתאון דידוּבֶּה הוא נקרופוליס בטביליסי גאורגיה בו קבורים סופרים, אמנים, מדענים וגיבורים לאומיים בולטים של גאורגיה. הפנתאון ממוקם בפרוור דידובה בטביליסי.
הפנתאון הוקם בסוף המאה ה-19 ליד כנסיית דידובה. בתחילה היה הפנתאון החשוב בגאורגיה אולם עם הזמן איבד מחשיבותו. בשנת 1938 בוטל בית הקברות של דידובה ונפתח שוב שנה לאחר מכן ב-1939 בשמו הנוכחי.
קבורים בפנתאון
מבין המפורסמים הקבורים בפנתאון:
אולגה גיארמטי
אולגה גיארמטי (בהונגרית: Gyarmati Olga; 5 באוקטובר 1924 – 27 באוקטובר 2013) הייתה אתלטית הונגרית, האלופה האולימפית הראשונה בקפיצה לרוחק (לונדון 1948).
ביוגרפיה
גיארמטי נולדה בדברצן.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה גיארמטי במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.695 מטר, לפני נוֹאֶמִי סימונטו דה פורטלה מארגנטינה (5.60 מטר) ואן-בריט ליימן משוודיה (5.575 מטר) והייתה לאלופה האולימפית הראשונה במקצוע זה. נוסף לכך היא סיימה במקום 17 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.40 מטר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה גיארמטי במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.67 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה, המנצחת הייתה איווט ויליאמס מניו זילנד (6.24 מטר). נוסף לכך היא סיימה במקום 31 בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.5 שניות והשתתפה בריצת שליחות 4x100 מטר שפסלה.
בשנת 1953 קבעה גיארמטי בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 6.23 מטר, 2 ס"מ פחות משיא העולם של פאני בלנקרס-קואן מהולנד (6.25 מטר) שנקבע בשנת 1943.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיימה גיארמטי במקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.66 מטר, המנצחת הייתה אלזביטה קשסינסקה מפולין שקבעה שיא עולם חדש של 6.35 מטר.
לאחר שכזבה את הונגריה בשנת 1956 היא התחתנה עם טמאש אצל שגם הוא עזב את המדינה.
נפטרה במסצ'וסטס שבארצות הברית בגיל 89.
X-17
הלוקהיד X-17 (באנגלית: Lockheed X-17) היה טיל נסיוני בעל שלושה שלבים מונעי דלק מוצק שנבנה על מנת לחקור את האפקטים שנוצרים בחדירה לאטמוספירה במהירות מאך גבוהה. השלב הראשון של הטיל העלה אותו לגובה של 27 ק"מ לפני שנשרף. הטיל היה ממשיך לאחר מכן מעוצמת התנופה לגובה של כ-160 ק"מ, לפני שהחל להטות את אפו כלפי מטה לחזרה לקרקע. לאחר מכן השלב השני הופעל ואחר כך הושלך והשלב השלישי והאחרון של הטיל הופעל. ב-27 באפריל 1957, הX-17 השיג מהירות של 14,000 קמ"ש בשיגור מבסיס חיל האוויר פטריק. בסופו של דבר הX-17 חזר לכדור הארץ במהירות של 14.5 מאך.
הX-17 שימשו גם במבצע ארגוס בשלושה שיגורים לניסויים גרעיניים בדרום האוקיינוס האטלנטי ב-1958.
עלילת דם
עלילת דם היא האשמה שקרית אנטישמית כלפי יהודים. לאורך ההיסטוריה עלילות הדם הביאו לביצוע פוגרומים, רציחות, שריפות תלמוד והתנכלויות שונות כלפי יהודים. עלילת דם נפוצה העלילה על יהודים שהם רוצחים תינוקות נוצריים ומשתמשים בדמם לפולחן דתי, לאפיית מצות וכדומה,
זורו
זורו (בספרדית: Zorro; מילולית: שועל) היא דמות בדיונית בספרות, בסרטי הראינוע והקולנוע, בטלוויזיה ובמשחקי מחשב, שנוצרה לראשונה ב-1919 על ידי סופר הספרות הזולה ג'ונסטון מקולי
עלילת דם
עלילות הדם החלו להופיע בעת העתיקה ונעשו נפוצות בשלהי ימי הביניים. העלילות הראשונות צמחו על רקע דתי, אולם מעבר לקנאות הדתית, ביקשו המעלילים להיפטר מן היהודים על מנת לזכות ברכושם או להוציא מהם פיצויים. בעת החדשה התווספו גם השנאה הגזעית והתחרות הכלכלית כמניעים להפצת עלילות השווא על היהודים.
זורו
זורו היא זהותו הסודית של דון דייגו דה לה וגה, אציל ורב סייף בדיוני אשר חי בקליפורניה בתחילת המאה ה-19 בתקופת האימפריה הספרדית. הוא הגן על תושבי קליפורניה מעריצות ושחיתות השלטון הספרדי והצליח בכל פעם מחדש להערים ולשטות ברשויות השלטון.
עלילת דם
עלילות דם בעת העתיקה
בספרו הפולמוסי נגד אפיון, הנועד לשמש ככתב הגנה על היהדות, מספר יוסף בן מתתיהו על עלילת דם שהופצה על ידי אפיון בעקבות פוסידוניוס ואפולוניוס מולון. לפי עלילה זו, בשעה שאנטיוכוס הרביעי נכנס לבית המקדש הוא מצא שם איש יווני שהיה כלוא שם. כששאל אותו המלך מי הוא ומה פשר מעשיו, האיש סיפר לו שהוא איש יווני שנפל בשבי היהודים בשעה שביקר ביהודה, נלקח לבית המקדש שם הפך לאסיר ופוטם במאכלים שונים. כששאל את שוביו על פשר הדברים סיפרו לו שאחד מהחוקים היהודיים קובע שעל היהודים לתפוס איש יווני הבא מארץ זרה, לפטם אותו שנה שלמה ואז ללכת להקריבו כקורבן לאלוהים ותוך אכילה מבשרו להישבע להיות שונאים ליוונים לנצח. העובדה שיוסף ראה לנכון להפריך את עלילת הדם מעידה על תפוצתה הגבוהה בעולם היווני-רומאי, ועל כך שהיא נחשבה אמינה.
היסטוריון לא-ידוע בשם דמוקריטוס, המצוטט בסודא, מילון יווני מהמאה ה-10, חזר גם הוא על עלילת קורבן האדם, כשטען בספרו כי אחת לשבע שנים תופסים היהודים זר (נוכרי) ומקריבים אותו בבית המקדש על ידי קריעתו לגזרים.
זורו
הופעתו של זורו היא לרוב כשהוא עוטה כולו שחור: גלימה שחורה, מסכה שחורה (המכסה את חצי פרצופו העליון) וכובע רחב שוליים שחור. הנשק האהוב עליו הוא חרב הסיף שלו שאיתו הוא חורט על גופם של אויביו את האות Z. הוא ידוע גם בתור וירטואוז עם שוט הצלפה.
עלילת דם
נגד עמים אחרים
עלילות דם היו בתרבות האנושית עוד מתקופות קודמות, והופנו נגד אוכלוסיות מיעוט שונות. היוונים הפנו עלילות דם נגד קבוצות ועמים שונים.
הרומאים הפיצו עלילת דם כנגד הבככאנטים, וטענו נגדם שהם עורכים טקסים הכוללים הקרבת אדם, אכילה טקסית של בשרו, וכל זאת תוך כדי אורגיה. נאומו של קיקרו נגד קאטילינה כלל שארית של עלילת הדם נגד הבככאנטים הרוצים להרוג קונסול.
זורו
דמותו של זורו שימשה השראה לדמויות קומיקס רבות כדוגמת באטמן, והיה אחד מאבות הטיפוס של גיבורי העל.
עלילת דם
נגד עמים אחרים
מאוחר יותר הופנתה עלילת הדם כפשוטה נגד הנוצרים. טעות בהבנת המיסה, בה שותים יין המסמל את דמו של ישו הובילה להאשמה ולעלילות דם. אוריגנס מעיד כי כך האשימו היהודים את הנוצרים הראשונים, בראשית הפצת הנצרות, "אשר הפיצו עלילות שווא ביחס לבשורה, כגון שהנוצרים מקריבים תינוק בתור קרבן ואוכלים מבשרו".
עלילת הדם הנוצרי בפסח
העלילות השונות על היהודים ברחבי העולם ולאורך ההיסטוריה הן רבות, אולם הנפוצה והמפורסמת ביותר היא העלילה בדבר שימוש בדם ילדים נוצרים לשם אפיית מצות לפסח. על שמה של עלילה זו מכונות כלל העלילות על היהודים "עלילות דם".
זורו
רקע
דמותו של זורו התבססה קרוב לוודאי על סיפורי עם מקסיקניים על אציל פורע-חוק הנלחם בשלטונות הספרדיים לטובת האיכרים וילידי הארץ. הדמות הופעיה לראשונה בסיפור “הקללה של קפיסטראנו” שפורסם בחמישה המשכים שבועיים במגזין השבועי  בשנת 1920 עובד הסיפור לסרט בכיכובו של דאגלס פירבנקס תחת השם “חותם זורו”. הסרט זכה להצלחה קופתית אדירה ובשנת 1924 יצא לאור כרומן תחת אותו שם. בעקבות הצלחת הסרט פרסם מקולי עוד כששים סיפורים בהמשכים על עלילות זורו, שקובצו לאחר מכן ויצאו לאור בשלושה ספרים: ‘עוד מעלילות זורו’, ‘זורו רוכב שנית’ ו’הסימן של זורו’.
עלילת דם
עלילת הדם הנוצרי בפסח
אף-על-פי שקיים ביהדות איסור חמור ביותר על רציחת אדם (ראו לא תרצח) וכן איסור על אכילת דם, טענו הנוצרים כי בטקסים דתיים מיוחדים שמים היהודים במאכלותיהם ובמשקאותיהם דמי נוצרים, ולשם כך הם רוצחים בחשאי אנשים מבני הדת הנוצרית, כדי להוציא מגופותיהם את הדם.
תחילה הסבירו המעלילים את המעשה כנקמת היהודים בנוצרים, ואמרו כי הריגת נוצרי על ידי היהודים היא בידיהם כעין זכר לצליבת ישו, או כעין חזרה סמלית על מעשה הצליבה. אולם אחר כך נשתרשה סברה אחרת, שהייתה יעילה יותר ביד צוררי ישראל, והיא שהיהודים משתמשים בדם נוצרי באפיית המצות לפסח. סברה זו נתנה בידם את האפשרות לחדש את העלילה בכל שנה, בבוא חג הפסח; ואף-על-פי שמספר עלילות הדם הידועות מאז המאה ה-12 הגיע לכדי מאתיים, לא טרחו המעלילים לשנות את מתכונתה, וצורתה בכל הדורות הייתה אחת וקבועה: ימים מועטים לפני חג הפסח נעלם לפתע ילד נוצרי, כעבור זמן-מה נמצאה גופתו בקרבת ביתו של יהודי, בגופה נתגלו סימנים שמלמדים כי הדם רוקן ממנה, והמסקנה הייתה ברורה - היהודים הם שעשו את הנבלה, למען יהיה להם דם נוצרי לחג הפסח.
זורו
ביוגרפיה בדיונית
בשנת 1821, בזמן מלחמת העצמאות המקסיקנית, גילה דון מונטרו את סודו של דייגו וטמן לו מלכודת. הם נלחמו אחד בשני באחוזת דה לה וגה ובזמן הקרב נהרגה אשתו של דייגו, אספרנזה. דייגו נתפס, ביתו נשרף ובתו התינוקת נלקחת לביתו של דון מונטרו, שגידל אותה כבתו שלו. לאחר עשרים שנה הצליח דייגו לברוח מהכלא. במטרה לנקום בדון מונטרו הוא החל לאמן לוחם צעיר בשם אלחנדרו מוריאטה, שיתפוס את מקומו כזורו.
עלילת דם
עלילת הדם הנוצרי בפסח
יש לעלילה זו רקע תאולוגי-נוצרי ולא רק אנטישמי: המצה הנהוגה בפסח נתפסה דומה ללחם הקודש הנוצרי, שלפי אמונת הטרנסובסטנציאציה, הופך לבשרו של ישו עצמו. מן התיאור המקראי (מתוך הברית החדשה) מתעורר הקישור בין טקס אכילת לחם הקודש הראשון (הסעודה האחרונה של ישו ותלמידיו היהודיים) לבין ליל הסדר של פסח, שכן הקשר בין הסעודה האחרונה לבין חג הפסח מופיע בכל הבשורות בברית החדשה המתארות את האירוע הזה.
זורו
ביוגרפיה בדיונית
לזורו סוס שחור, נאמן, מהיר ואינטליגנטי בשם טורנדו, המסייע לו ברגע שהוא קורא לו על ידי שריקה או דיבור.
עלילת דם
עלילת חילול לחם הקודש
לפי אחת מעלילות הדם, ביקשו היהודים לחלל את לחם הקודש שבכנסיות. לחם הקודש נחשב על ידי הנוצרים לסמל לגופו של ישו, והאדוקים שבהם מאמינים, כי בשעה שדוקרים את החלות הללו זב מהן דם (טרנסובסטנציאציה).
זורו
עיבודים לבמה בישראל
בשנת 2004, גילם הראל מויאל את דמותו של זורו בהצגה "לא יאומן כי פסטיגל". השיר "אני הוא זורו" בביצועו של מויאל זכה בתחרות.
עלילת דם
עלילת חילול לחם הקודש
בשנת 1290 העלילו בפריז על זוג יהודי, כי חדר בחשאי לכנסייה אחת ודקר שם את לחם הקודש עד זוב דם. הזוג נידון על ידי בית דין האינקוויזיציה לשרפה. עלילה דומה לזו אירעה בעיר סוחצ'וב שבפולין בשנת 1556, ובגללה נידונו למיתה שלושה יהודים.
זורו
עיבודים לבמה בישראל
בשנת 2009 עלתה ההצגה זורו, בכיכובם של תום אבני בתפקיד זורו ומירב פלדמן בתפקיד לואיסה.
עלילת דם
עלילות דם בולטות בימי הביניים
עלילת הדם הידועה הראשונה התחוללה בכ"ב באדר ד'תתק"ז (24 בפברואר 1147) בעיר וירצבורג במהלך מסע הצלב השני.
עלילת ויליאם מנוריץ'
עלילת הדם המפורסמת הראשונה באירופה הייתה עלילת הדם בנוריץ' שבמזרח אנגליה. העלילה הופצה והתפרסמה על ידי נזיר בשם תומאס בשנת 1149 ומסתמכת על אירוע שהתרחש חמש שנים קודם לכן, בשנת 1144. תומאס סיפר כי גופתו של ילד קטן (בן 12), ויליאם שמו, התגלתה ביער. הגופה לא הרקיבה ו"נתגלו עליה סימני מות קדושים". תומאס אסף כמה עדויות לכך שיד היהודים הייתה במעל: משרתת בבֵית אחד מנכבדי היהודים סיפרה שראתה שם ילד עקוד. נוצרי אחר סיפר כי פגש ביהודים המובילים את הגופה ליער. בנוסף, נודע לו מתיאובלד מקיימברידג', יהודי שהמיר דתו, כי מדי שנה מתכנסים היהודים לקבוע באיזו מעיירות היהודים יוטל להביא קורבן נוצרי עבור פסח של אותה שנה. לדברי אותו מקור, בשנת 1144 בכינוס יהודים בעיר נרבון בצרפת, נפל הגורל על נוריץ'. לא בטוח שתרומתו של תיאבולד לעלילה אכן השפיעה על התוצאה וישנם היסטוריונים הסוברים שכלל לא היה יהודי שהתנצר בשם תיאבולד מקיימברידג'. על יהודי זה אמר אחד ההיסטוריונים כי עדותו הייתה "היסוד למיתוס של עלילות הדם". אף שהממסד השלטוני לא שיתף פעולה עם האשמותיו של תומאס, דבריו פתחו פתח למאות עלילות דם בדורות שיבואו אחר כך.
עלילת הדם בבלואה
עלילת הדם בעיר בלואה (Blois) שבצרפת בשנת 1171, הייתה מיוחדת בכמה מובנים. זו הייתה עלילה שהופצה אף ללא שהתגלתה גופה וללא שנטען שילד נעדר. נראה שחבילת עור מעובד שנפלה מידו של יהודי בעת שנקרה בדרכו של משרת נוצרי היא שהציתה את ההאשמה. המשרת חשד שהחבילה מכילה גופת ילד ודיווח על כך לאדונו. האדון, שהסתכסך עם גבירה יהודיה כלשהי, ניצל את ההזדמנות. בניגוד למקרים אחרים, השלטונות בבלואה שיתפו פעולה עם המאשימים ומיהרו להרשיע בדין את כל יהודי העיר. המחיר בנפש היה גבוה: 31 מיהודי הקהילה נכלאו בתוך בית ונשרפו חיים. העלילה הותירה חותם עמוק על יהודי אותה תקופה. נקבע לזכרה צום בכ' בסיוון, קביעה שיוחסה לרבנו תם, מגדולי חכמי ישראל באותה תקופה. נאמר על הצום: "גדול יהיה צום זה מצום גדליהו בן אחיקם". רבנו אפרים בן יעקב מבון כותב ב"ספר הזכירה" שלו, שקהילת בלואה, אנשים נשים וטף, עלתה על המוקד עם שירת עלינו לשבח בפיה, והוא מתאר את המנגינה שאותה שרו, "כי תחילה היה הקול נמוך ולבסוף הרימו קולם בקול גדול ויענו יחד 'עלינו לשבח' ותבער האש".
עלילת הדם בפולדה
בשנת 1235 נרצחו בביתם חמשת ילדיו של טוחן נוצרי בעיר פולדה שבגרמניה. במהרה התפשטה הטענה כי יד היהודים בדבר ו־34 יהודים הומתו בחניקה על ידי הצלבנים. הקיסר פרידריך השני, ששהה במקום, מיהר להתערב. הוא כינס ועדת מלומדים יהודים מומרים, וביקש מהם חוות דעת. הללו השיבו לו באופן חד משמעי, כי אין כל שימוש בדם נוצרי בפולחן היהודים. פרידריך קיבל את דבריהם, והוציא מנשר שלפיו עלילות הדם הן שקר, והאחראים להן ייענשו בחומרה. ב-1247 יצא גם האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי בתקיפות נגד עלילות הדם. הוא שלח איגרת לארכיבישופים ולבישופים שתוכנה היה:
האיגרת צוטטה שוב ושוב בידי אפיפיורים ממשיכי דרכו.
עלילת הדם בלינקולן
בשנת 1255 נעלם ילד בן עניים בשם יוּ בעיר לינקולן שבאנגליה. גופתו התגלתה בבאר, ובמהרה הוחשבה למחוללת ניסים לרוב. סופר אפילו שביכולתה להשיב מאור עיניים לעיוור. היהודים היו החשודים המיידיים ברצח הילד ואחד מהם אף הודה בעינויים. ההודאה לא הצילה את המתוודה, והוא נקשר לזנבו של סוס דוהר ואחר כך הועלה לגרדום. 91 יהודים נידונו למאסר ו-18 מתוכם הוצאו להורג, לאחר שדרשו להישפט בפני חבר מושבעים מעורב של יהודים ונוצרים. הילד הוכרז כקדוש. לעלילת לינקולן יש הד בסיפורה של אם המנזר, בתוך היצירה הימי-ביניימית המפורסמת, סיפורי קנטרברי, אף שזו חוברה למעלה ממאה שנים אחר כך.
עלילת הדם בטרואס
בשנת 1288 שפט בית-דין האינקוויזיציה בעיר טרואס שבספרד 13 יהודים בעוון רצח ילד נוצרי לשם שימוש בדמו לצורכי פולחן. הוטל עליהם עונש מוות בשרפה.
עלילת סימון מטרנטו
גופת הפעוט סימון בן השנתיים וחצי נמצאה ב־1475 במרתף ביתם של יהודים בעיר טרנטו שבאיטליה. היהודים הבינו את הצפוי להם והיו אובדי עצות, אך לא היו להם מנוס מלדווח לשלטונות על הגופה. במהרה נמצאו נוצרים שהעידו כי שמעו קול ילד בוכה מביתו של היהודי. בני הבית הודו, בייסורי העינויים, וגם סיפקו תיאור מפורט של הרצח כביכול לחוקריהם. את ראשם של אלו שהסכימו להיטבל ערפו, והאחרים נידונו למוות בשרפה, אחרי שבשרם ייקרע מעליהם במלקחיים מלובנים. בסך הכול הוצאו להורג בעינויים 13 יהודים, ואילו שאר יהודי טרנטו גורשו מן העיר. השתדלות יהודי רומא הובילה למינוי חוקר מיוחד לפרשה מטעם האפיפיור. אף שאדם זה לא היה ידיד גדול ליהודים, הוא גילה יושר, פסל את ההודאות שנתקבלו בעינויים ואת הליך המשפט הלא הוגן, וספקנותו כמעט שסיכנה את חייו. בעקבות חקירתו הקים האפיפיור ועדה לבירור העובדות. זו אשררה מצד אחד את איסורו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי על עלילת הדם, אך מאידך קבעה שההליכים המשפטיים בטרנטו היו תקינים ואין סיבה להתערב בהם. מאות נסים תועדו בספרי זיכרון לסימון, בשנים שאחרי הפרשה, ואלו הביאו את האפיפיור סיקסטוס החמישי להכיר בו כקדוש ב־1588. רק ב־1965 נאות האפיפיור פאולוס השישי לבטל הכרה זו. היום חקוקה בכנסייה בטרנטו כתובת האומרת כי "במקום זה כתבה אי הסובלנות דף שחור בתולדות האדם".
על גישה זו של האפיפיור חלק ההיסטוריון הישראלי פרופסור אריאל טואף, אשר טען בספרו "פסח של דם" כי אכן הרצח היה מעשי ידי קבוצה יהודית קיצונית אשר פעלה בניגוד להלכה היהודית. לדבריו עיון בעדויות העלה שהן אמינות כמו גם קיומו של סוחר אמיתי מוונציה אשר סחר בדם ובסוכר ושמו הועלה במשפט. ספרו של טואף ספג ביקורת נוקבת ונטען נגדו שהוא פרסם את ספרו בהוצאה לא-מדעית וללא ביקורת עמיתים כמקובל בפרסומים מדעיים. אחת הטענות המרכזיות נגדו מתמקדת במתודולוגיה שלו שעיקרה פירוש מאולץ למקורות ידועים שנבחנו בעבר. עוד נטען נגדו שכיום אין שום אפשרות לבחון מחדש את אמינות העדויות שנגבו בעינויים ומלבד זאת, אם עדויות כאלה נחשבות לאמינות, אזי יש לקבל גם את הודאותיהן של אלפי נשים אירופאיות שהודו בקיום יחסי מין עם השטן, במסגרת ציד מכשפות.
עלילות דם שונות הופצו ברחבי אירופה שוב ושוב במשך מאות שנים. כך לדוגמה עלילת הדם בטרנטו שהתקיימה ב-1475 בצפון איטליה מתוארת בתחריט אנטישמי מהמאה ה-18 מפרנקפורט. תעמולה כזו גרמה לנוצרים רבים להאמין כי יהודים אכן זקוקים לדם נוצרים לצרכי פולחן, והפכה הפצה של עלילות דם חדשות לקלה יותר. בדומה לציד מכשפות עורבבו בחלק מעלילות הדם טענות על היבטים על-טבעיים שונים וטקסים משונים.
עלילת עקירת הלב בלה גווארדיה
ב־1491, ערב גירוש ספרד, הואשמו יהודים מלה גוארדיה ברצח פולחני אכזרי של ילד, שכלל את עקירת לבו מגופו. שני יהודים ושני אנוסים הועלו על המוקד, אף שלא דווח על אף ילד נעדר ושום גופה לא נמצאה. הילד אולי לא היה ולא נברא, אך סיפורים שנפוצו תיארו כיצד בשעה שנעקד בידי היהודים רעדה האדמה וחשכה השמש. העדר הגופה תורץ בעלייתו של הילד הישר השמיימה. הילד הוכרז קדוש. ההיסטוריונים חלוקים בשאלה האם העלילה הייתה אירוע חריג, או חלק ממסע שיטתי שנועד להכשיר את הקרקע לגירוש המתקרב. סיפורו של הילד מלה גווארדיה הומחז והושר בספרות הספרדית במשך מאות שנים אחר כך.
עלילות נוספות
עלילות נוספות שגבו חיי יהודים: ב-1147 בווירצבורג שבגרמניה, 22 נידונו למוות. ב-1179 בבּוֹפּארד שבגרמניה, 13 נרצחו. ב-1192 בברסן שבצרפת, 20 הועלו על המוקד. ב-1199 בארפורט שבגרמניה, שלושה הועלו על המוקד (שתיים מהם נשים) ושלושה נידונו לתלייה. ב-1220 בווייסנבורג שהגרמניה, שלושה הומתו בעינויים. ב-1225 במינכן, 140 הועלו על המוקד. ב-1235 בוולפסהיים שבגרמניה, 18 נרצחו על ידי ההמון. ב-1267 בפפורצהיים, 12 חשודים ברצח התאבדו. ב-1283 במגנצה, 10 נהרגו על ידי ההמון. ב-1285 במינכן, 90 נשרפו חיים בבית הכנסת. ב-1286 באוברווסל שהגרמניה, 40 נידונו למוות. ב-1288 בברן, יהודים עונו וגורשו מהעיר. ב-1292 בקרמס, שניים הומתו בעינויים.
ב-1303 בווייסנזה, 120 הוצאו להורג. ב-1305 בפראג, רבים נרצחו על ידי ההמון. ב-1317 בשינון, שניים נידונו לתלייה. ב-1321 באנסי, היהודים גורשו מהעיר. ב-1331 באיברלינגן שהגרמניה, 300 נשרפו חיים בתוך בניין. ב-1380 בהאנגבאך שבגרמניה, החשודים ברצח הועלו על המוקד. ב-1401 בדיזנהופן שבגרמניה, 57 הועלו על המוקד. ב-1420 בווינה החשודים ברצח שלושה ילדים הועלו על המוקד. ב-1428 (או 1430) בראוונסבורג שבגרמניה, החשודים ברצח הודו לאחר עינויים והועלו על המוקד. ב-1442/3 בלינץ, חמישה נידונו למוות. ב-1468 בספּוּלוודה שבספרד, החשודים ברצח עונו והועלו על המוקד. ב-1470 באנדינגן, שניים הועלו על המוקד והיהודים גורשו. ב-1474 ברגנסבורג, 17 הורשעו ברצח. ב-1480 בפורטובופולה שבאיטליה, שלושה הועלו על המוקד. ב-1486 ברטיסבון שבגרמניה, חמישה הועלו על המוקד באשמת רצח שישה ילדים. ב-1494 בטירנאו שבסלובקיה, 14 הועלו על המוקד.
גל עלילות הדם בפולין וברוסיה
עלילת הדם חדרה גם לפולין. ב-1547 בראווה, שני יהודים הועלו על המוקד והיתר גורשו. ב-1595 בגוסטין, שניים הומתו בחניקה. ב-1598 בווזניק-לוק, שלושה נידונו למוות. ב-1657 ברוזינה, פולין, שני ראשי הקהילה נידונו למוות. בשנת 1698 הוצאו להורג בעריפת ראש 2 יהודים, בעקבות עלילת הדם בעיירה קודן. גם בפולין, בדומה לעלילות הדם במערב ומרכז אירופה, הממסד הקתולי, בניגוד להמון, לא חרג מעמדתו המסורתית ודחה אותה מכל וכל. במאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הציף את פולין ואת רוסיה גל של עלילות דם אשר הובילו למעשי אכזריות רבים של התעללות ורצח. ב-1736, בפוזנן, עונו והומתו ארבעה מנכבדי הקהילה. ב-1747 בזסלב, 10 הוצאו להורג. ב-1753 בז'יטומיר, 12 יהודים נחרכו באש, ואחר, בעודם חיים, נגזרו לנתחים.
עלילת הדם בטרנובז'ג 1757
ב-1757 התרחשה עלילת דם בדז'יקוב-טרנובז'ג. לאחר שנעלם הנער ברתלומיאיי קובאקי (Bartłomiej Kubacki) בן ה-15 ממיכוצין  היהודים הואשמו בחטיפתו. מספר יהודים הועמדו למשפט ונרצחו באכזריות. ההוצאות להורג התקיימו ב-19 באפריל 1757 (ה'תקי"ח) בשדה צ'פוצ'וב, שם נמצאים כיום אצטדיון העיר ומתקני הספורט ברחוב Aleja Niepodległości (אזור זה נתרם לעיר בשנת 1925 על ידי הרוזן זדז'יסלב (Zdzisław Tarnowski). הנער שנעלם חזר לביתו לאחר זמן.
ההיסטוריון גרשון דוד הונדרט (Gershon David Hundert) בספרו "Jews In Early Modern Poland", בעמוד 134,כותב על האירוע, ואף הביא מקורות מספרי הכנסייה. בהמשך הוא מציג נתונים שה"קורבן" המדומה היה בין החיים בשנת 1774.