cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנחת סוטה
ההיקש למנחת חוטא
בתורה שבעל פה ישנו היקש בין מנחת סוטה למנחת חוטא. היקש זה נלמד מהביטוי "מזכרת עוון", שדומה לביטוי המוזכר בקורבן חטאת: "ואתה נתן לכם לשאת את עוון העדה". מהיקש זה נלמד שמנחת סוטה נחשבת לקורבן חטאת, ועל כן נוהגים במנחת סוטה שני דינים ייחודיים לחטאת:
על מי מוטל חובת ההבאה
על פי המקרא, חובת הבאת מנחת הסוטה מוטלת על בעל האשה - "והביא את קרבנה עליה". יש מהראשונים הלומדים מביטוי זה על חיוב כללי של הבעל לתשלום עלות הקורבנות המוטלת על האשה, בעוד אחרים לומדים חיוב זה משטר הכתובה. בספרי מובאת דעת ביניים לפיה מביטוי זה ישנו חיוב רק על הבאת קורבנות שהאשה מחויבת בהם ללא תלות במעשיה, כגון קורבן זבה וקורבן יולדת, אך לא קורבנות התלויים במעשיה כגון חטאת ונזירות, שייתכן אומנם שיובאו על ידי הבעל במידה ולאשה אין יכולת להביאם, אך במקרה זה עלותם יורדת מסכום הכתובה.
שלבי ההקרבה
במקרא מובא חיוב על החזקת המנחה על ידי האשה הסוטה בעת השבעתה על ידי הכהן כי לא זנתה תחת בעלה, אך ישנה סתירה לגבי זמן הקרבת המנחה, האם היא מוקרבת על גבי המזבח לפני השקאת המים המרים או לאחריהם:
.
מבצע ענבי זעם
מבצע "עִנְבֵי זַעַם" (כשמו של ספר מאת ג'ון סטיינבק) הוא מבצע צבאי שביצע צה"ל בדרום לבנון במשך 17 יום בין 11 באפריל ו-27 באפריל 1996, בעקבות ירי רקטות של ארגון חזבאללה לכיוון יישובים בגבול הצפון. במהלך המבצע ישראל ביצעה מעל 1,100 גיחות אוויריות וירתה כ-25,000 פגזים. כ-639 רקטות של החזבאללה נורו לעבר יישובים בצפון ישראל. ב-27 באפריל הושג הסכם הפסקת אש בין הצדדים. היה זה המבצע הנרחב והארוך ביותר שנערך בתקופת המערכה ברצועת הביטחון.
רצועת הביטחון
במסגרת המערכה ברצועת הביטחון, צה"ל, יחד עם צד"ל, התפרס על רצועת מוצבים שיצרה אזור חיץ בין ארגוני הטרור הלבנונים ליישובי צפון ישראל, ובכך העניקה שקט ליישובי הצפון. עד שנת 1990, ארגוני הטרור היו מגואלים במאבקים אחד בשני במסגרת מלחמת האזרחים הלבנונית. באותה השנה הסתיימה מלחמת האזרחים כאשר ממשלה פרו-סורית קמה בביירות. במהלך המלחמה נלחם חזבאללה בארגון אמל על הנהגת האוכלוסייה השיעית - המתואלים - של לבנון. עם סיומה של מלחמת האזרחים, ידו של חזבאללה הייתה על העליונה. כל אותה העת, ביצע חזבאללה פעולות עוינות נגד ישראל ונגד כוחות צה"ל וצד"ל ברצועת הביטחון, כאשר המטרה הסופית של הארגון היא מחיקת "הישות הציונית" מהמפה. חזבאללה פעלה בשליחות, מימון ואספקה של איראן, והחל מ-1988, עם סיומה של מלחמת איראן–עיראק, העביר המשטר האיראני השקעות גדולות יותר לארגון.
ישראל התייחסה לעימות ברצועת הביטחון, מול חזבאללה וארגוני הטרור האחרים, כאל לחימה בעצימות נמוכה במסגרת ביטחון שוטף. צה"ל כן יזם פעולות בתגובה לפשיטות של חזבאללה, הגדולה שבהן הייתה מבצע חוק וסדר במהלכו חוסלו חמישים לוחמי חזבאללה. אך הפעולות שמרו על אופי ממוקד וכירורגי, כמו גם חטיפות של בכירים בארגוני הטרור, במטרה להשתמש בהם כקלפי מיקוח להחזרת שבויים וחטופים, מהחטופים יוסף פינק ורחמים אלשייך ועד לשבוי רון ארד. בתחילת שנות התשעים העימות ברצועת הביטחון מול חזבאללה הסלים. בפברואר 1992 ביצע צה"ל סיכול ממוקד בחייו של ראש הזרוע המדינית של חזבאללה, עבאס מוסאווי, ובתגובה לכך, ראש הזרוע הצבאית של הארגון, עימאד מורנייה, ארגן את הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה. במקביל התחוללה הסלמה בסכסוך האיראני-ישראלי, שהתבטאה בין היתר בהסלמה בזירה הלבנונית.
יורשו של מוסאווי, חסן נסראללה, התברר כחמום מוח ושש לקרב יותר מקודמו. במהלך 1993 סדרת חיילי צה"ל נהרגו במארבים ופשיטות של חזבאללה, וביולי החל ירי רקטי לעבר יישובי הצפון. כתוצאה מכך, ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין אישר לרמטכ"ל אהוד ברק להוציא לפועל מבצע רב-זרועי נגד ארגון הטרור. מטרת מבצע דין וחשבון הייתה להוציא את יישובי הצפון ממעגל הלחימה, ולהשיב לישראל כוח הרתעה על חזבאללה. דרך פעולות ממוקדות חיסלו כוחות צה"ל מחבלים והפצצות מרובות של חיל האוויר הובילו במכוון לבריחת האוכלוסייה האזרחית השיעית, שהיא בסיס התמיכה של המחבלים, צפונה, לאזור ביירות. בתוך שבוע למבצע, הרמטכ"ל ברק רצה להרחיב את תחום הפעילות ויעדי המבצע, בעוד ראש אמ"ן אורי שגיא המליץ לסיים את המבצע שכן השיג את יעדיו המקוריים. ראש הממשלה רבין קיבל את עמדתו של שגיא והמבצע הסתיים לאחר שבעה ימי לחימה (שהעניקו לו את הכינוי "מלחמת שבעת הימים" בפי תושבי לבנון).
ההרתעה שיצר המבצע החזירה מעמד זמן קצר, וחודש לאחר המבצע כבר שב חזבאללה כדרכו למארבים ופשיטות נגד כוחות צה"ל וצד"ל ברצועת הביטחון. בתגובה לפיגועים ולפעולות הטרור, ביוני 1994 ביצע חיל האוויר תקיפה בבסיס האימונים של חזבאללה בעין דרדרה. בתקיפה נהרגו צוערים של ארגון הטרור, ביניהם בנים של בכירים. בתגובה לתקיפה, כמו גם למבצע עוקץ ארסי - במהלכו חטפו כוחות סיירת מטכ"ל את מוסטפא דיראני והפכו אותו לקלף מיקוח לקראת משא ומתן על חילופי שבויים - יזם חזבאללה את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה, בו נרצחו כמעט מאה איש.
איראן ושלוחתה חזבאללה התנגדו נחרצות לאפשרות שישראל תגיע להסדרי קבע עם שכנותיה אשר ישימו סוף לסכסוך הישראלי-ערבי, ועל כן ניסו לשים רגליים בגלגלים של תהליך הסכמי אוסלו, המשא ומתן בין ישראל לסוריה וכן הלאה, תוך כדי אספקת ארגוני טרור ופגיעה מכוונת בעורף האזרחי של ישראל. דרך מימון ארגוני טרור פלסטינים, כגון החמאס והג'יהאד האסלאמי, איראן הובילה להגדלת הלחץ הציבורי בתוך ישראל על הממשלה, שתנקוט יד קשה נגד הטרור. בישראל התקיים שיח ציבורי חריף בין תומכי ומתנגדי הסכמי אוסלו, אשר הקצין ובסופו נרצח ראש הממשלה רבין. יורשו, שמעון פרס, הכריז בפברואר 1996 על הקדמת הבחירות של אותה השנה למאי. מערכת הבחירות התנהלה במקביל לגל טרור, שפגע משמעותית באמון ובתמיכת הציבור בפרס. חזבאללה עצמו לקח בכך חלק, והגביר את סך פעולות הטרור שלו נגד כוחות צה"ל. עוד קודם לרצח רבין, חלה עלייה בפעולות הטרור של חזבאללה, ובתגובה לכך החלו הכנות בצה"ל למבצע רחב היקף, בדומה למבצע דין וחשבון, שבו יושג הסכם הבנות חדש שיגביל את חזבאללה.
גישת צה"ל לזירה הלבנונית
במשך שנים, ההתייחסות למערכה ברצועת הביטחון כאל לוחמה בביטחון שוטף, הגבילה את צה"ל בלימוד שדה הקרב, התנהלות האויב והטקטיקה שלו, והאריכה משמעותית את תהליך הלימוד של הזירה. מערך המודיעין לדוגמה, היה בעל ידע דל בדבר ארגון חזבאללה ומערך הפעילות שלו, כך שמאות הפשיטות שנערכו נגד המחבלים הפיקו תוצאות דלות ובסופו של דבר לא פגעו משמעותית בתשתית הטרור של הארגון. צה"ל חווה שחיקה בזירה הלבנונית, דרך חזרה על אותם נתיבי תנועה פעם אחר פעם, מה שאפשר לחזבאללה לבצע מארבים לכוחות צה"ל, דרך התעסקות בפרטים הטקטיים ומעט מאוד עשייה והתקדמות ברמה האסטרטגית וגם דרך הזנחה של הזירה הלבנונית בידי הדרג המדיני, שבמשך שנים התייחס אליה כאל המצב המיטבי ופעל לשמר את הסטטוס קוו. לפי חוקר ההיסטוריה הצבאית ד"ר רס"ן ישראל בן-דור: "חוליות החזבאללה הקטנות נהנו מהיתרונות של ניידות ומהירות, זיהו את כוחות צה"ל בטרם עת, ולכן לרוב הם הפתיעו במכת האש הראשונה וגרמו לכוחות צה"ל אבדות כבדות. גם עבודת המודיעין סבלה מהשאיפה להימנע מסיכונים ."
בשנים 1994 ו-1995 התמנו עמירם לוין לאלוף פיקוד צפון ואמנון ליפקין-שחק לראש המטה הכללי, ושינו את הגישה האסטרטגית של צה"ל בהתייחס למערכה ברצועת הביטחון. עם מינויו לרמטכ"ל, שינה ליפקין-שחק את גישת ההתייחסות לזירה הלבנונית מביטחון שוטף למלחמה לכל דבר. הוא הזרים משאבים ללמידה מדוקדקת יותר של שיטות הלוחמה של חזבאללה, להכנות לקראת פעולות רחבות ולחדירה מודיעינית מאחורי המערך של המחבלים. במסגרת ההכנות הללו הורה הרמטכ"ל להקים מחדש את יחידת אגוז, יחידה מובחרת שהתמקצעה בפעילות טקטית ובהתחקות אחר שיטות הלחימה של חזבאללה. רא"ל ליפקין-שחק ואלוף לוין רצו להביא למהפך במשוואה של המאבק מול חזבאללה דרך פיתוח שיטות לוחמה חדשות ותורת לחימה. ליפקין-שחק ולוין העניקו תמיכה גם לחשיבה מחוץ לקופסה של מפקדים בשטח, וגיבו אותם בנקיטת יוזמה. כתוצאה מגישה זאת, ב-1995 כוחות צה"ל שברו שיא בחיסול מחבלים של חזבאללה, כאשר חלק גדול מהפעולות נעשו בידי היחידות המובחרות כגון אגוז ומגלן.
ההסלמה שקדמה למבצע
במקור ניסו כוחות הביטחון הישראלים להתמודד מול האיום של חזבאללה דרך חיסול בכיריו, אלא שלאחר מבצע שעת לילה בו חוסל מזכ"ל הארגון עבאס מוסאווי ירש אותו חסן נסראללה, אשר שש אלי קרב יותר מקודמו וקידם הסלמה. המוח מאחורי הפעילות הצבאית של חזבאללה היה הארכי-טרוריסט עימאד מורנייה. לאחר מכן ישראל הסיקה כי אין הסיכולים הממוקדים משיגים את האפקט המצופה מהם, ועברה לשיטה של הסלמות מכוונות לפגיעה בתשתית של חזבאללה, תחילה בדמות מבצע "דין וחשבון" וכעבור שלוש שנים בדמות מבצע "ענבי זעם" . החל מסוף שנת 1995 גבר המתח בין חזבאללה לצה"ל באזור הגבול הצפוני של מדינת ישראל. חזבאללה ירה פעם אחר פעם קטיושות לעבר יישובים ישראלים בקרבת גבול הצפון, והפר בכך את הבנות "דין וחשבון" שנחתמו עם סיום המבצע שנתיים וחצי קודם לכן. בחודש וחצי שקדמו למבצע חלה התדרדרות ביטחונית בישראל ובלבנון שפגעה בתחושת הביטחון של אזרחי ישראל. בתקופה זו התגברו מאוד פיגועי ההתאבדות בישראל, בארבעה פיגועים נהרגו 59 ישראלים, ונפצעו מאות. בנוסף התרבו הפגיעות בחיילי צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון:
מטרת המבצע הייתה יצירת התנאים הטובים ביותר עבור הדרג המדיני, בבואו לשבת למשא ומתן עם הלבנונים והסורים. הדרך למימוש רעיון זה הייתה תקיפת תשתית, על מנת ליצור נזק כלכלי שילך ויגדל עם הזמן וישפיע על תושבי לבנון ועל ממשלת לבנון. בסוף מבצע דין וחשבון הושגו הבנות בין ישראל ללבנון וסוריה (וחזבאללה דרכן). הבנות אלו יצרו קרקע נוחה להמשך ירי הרקטות מלבנון ובו זמנית מנעו מצה"ל להגיב לירי ולתקוף את המחבלים המשגרים. על-פי ההבנות נאסר לירות מתוך ואל שטחים מיושבים. המחבלים היו משגרים רקטות מפאתי הכפרים והעיירות שבדרום לבנון כך שצה"ל התקשה מאוד לתקוף אותם מבלי לפגוע בשטח המיושב. במקרה של פגיעה כזו ראה עצמו חזבאללה משוחרר מן ההבנות וירה מתוך הכפרים "ירי תגובה" על הירי הישראלי.
בישראל התקשו לקבל את המצב שבו ידי צה"ל כבולות והמחבלים יכולים לירות והחל תכנון מבצע להשגת הבנות חדשות. בתחילה תוכנן מבצע "ענבי זעם" לחודש יוני 1995 אולם התכנון לא יצא לפועל, כיוון שראש הממשלה, יצחק רבין העדיף לנסות ולנצל את הערוץ המדיני למשא ומתן. בהגדרת תכלית המבצע, הסביר הרמטכ"ל ליפקין-שחק כי מדובר במבצע מוגבל, "שיהיה בו גם מרכיב קרקעי בתוך הפעילות, הוא [המבצע] לא יבטיח שקט לגליל להרבה זמן, אך ייתכן שיגרום לחזבאללה לחשוב פעמיים לפני שהוא יורה קטיושות לגליל ויעלה באופן משמעותי את רף ההחלטה שלו לביצוע ירי." מספר פעמים הבהיר בדיוני פורום מטכ"ל כי הפסקה מוחלטת של פח"ע נגד כוחות צה"ל אינו בין המטרות של המבצע. לגבי סדר הכוחות שמיועד לקחת חלק במבצע אמר: "לא מדובר בהפעלה רחבה של יחידות צה"ל, אלא בעיקר בהפעלת חיל התותחנים, ותיתכן גם תוכנית לפעולה קרקעית שתישמר ותופעל – אם בכלל – כאמצעי אחרון, בכוחות קטנים יחסית, ולא בהיקף של מבצע על אוגדתי לכיבוש דרום לבנון, שבכל מקרה לא יפתור את הבעיה." על אף ביקורם של מזכיר המדינה האמריקאי, וורן כריסטופר, וראש ממשלת צרפת, אלן ז'ופה, באזור וניסיונות ההרגעה שלהם ירי הקטיושות נמשך. ב-9 באפריל 1996 נחת מטח קטיושות כבד על יישובי גבול הצפון וסיפק את העילה לתחילת המבצע (בפועל צה"ל תגבר את כוחותיו בגבול הצפון עוד לפני תאריך זה). ראש הממשלה, פרס, החליט כי ישראל לא תוכל להמשיך ולהבליג והורה לרמטכ"ל דאז, ליפקין-שחק ולאלוף פיקוד הצפון עמירם לוין, כי על צה"ל לפעול על מנת להפסיק את ירי הקטיושות ולהביא לשקט בגבול הצפוני של מדינת ישראל.
הכנות למבצע
בהכנות למבצע רחב היקף בלבנון, היו גישות חלוקות בין פיקוד הצפון למטה הכללי. בעוד בפיקוד הצפון הייתה ההערכה כי שורש הבעיה הוא בחזבאללה, ועל כן במבצע רחב היקף ניתן לרסק את ארגון הטרור ולשנות את המשוואה הביטחונית בזירה הלבנונית למספר שנים הבאות, במטה הכללי התייחסו לתמונה האסטרטגית רבתית, לפיה לבנון כולה נתונה בידיים של סוריה, עמה מנהלת ישראל משא ומתן לשלום. כדי לעצור את הטרור של חזבאללה, יש להפעיל לחץ על סוריה וממשלת לבנון הסרה למרותה. לפיכך, במטה הכללי נתנו חשיבות פחותה לפגיעה בחזבאללה עצמו. המשמעות האופרטיבית הייתה שבפיקוד הצפון תמכו בפעולה קרקעית נרחבת, בעוד הרמטכ"ל התנגד לכך משני טעמים: ראשית כיוון שהפחית בחשיבות האסטרטגית של פגיעה בחזבאללה גופה, ושנית, כיוון שברמה הטקטית העריך שכוחות היבשה, במיוחד כלי רכב ממוכנים ושריון, לא יתפקדו בצורה מיטבית בשטח ההררי הלבנוני . לפי גישת המטה הכללי, המבצע תוכנן להפעיל כמה שיותר לחץ על לבנון ודרך כך על הפטרון סוריה, כדי שזאת תוביל לבלימה מסוימת של הפעילות החבלנית של חזבאללה.
לגבי התוצאות הכדאיות למבצע, בכירי המטה הכללי היו חלוקים בדיונים. היה מובן כי המבצע יסתכם בהסדר הבנות מדיני, ולא בהכרעה צבאית שתמוטט את חזבאללה. בעוד האלוף לוין תמך בהסכם הבנות בכתב, שיהיה מחייב יותר מהסכם ההבנות בעל-פה של מבצע דין וחשבון, עוזר ראש אג"ם אלוף איתן בן-אליהו טען שהסכם כללי ככל הניתן יאפשר מרחב פעולה גדול לצה"ל בהמשך הדרך. מתאם פעולות הממשלה בלבנון, אורי לוברני, תמך בסיום המבצע בעצירה חד-צדדית של צה"ל, וללא הסכם הבנות עם חזבאללה, מהלך שיחליש את מעמדו של הארגון ברמה המדינית. מבחינת הדרג המדיני, ראש הממשלה ושר הביטחון פרס רצה לבלום את הירי מלבנון, ולא תכנן להרחיב את המבצע לשם השגת תוצאות צבאיות גדולות או תוצאות מדיניות שישפיעו על השדה האסטרטגי במשא ומתן המדיני. "אינני רוצה ליצור ציפיות מוגזמות", אמר פרס, "הפסקת אש תיחשב להישג בעיני".
מפקד חיל האוויר דאז, האלוף הרצל בודינגר, עמד על מטרת המבצע: "הרעיון שעמד מאחורי מבצע 'ענבי זעם' הוא יצירת התנאים הטובים ביותר עבור הדרג המדיני, בבואו למשא ומתן עם הלבנוניים והסורים. הדרך למימוש רעיון זה הייתה תקיפת תשתיות, כדי ליצור נזק כלכלי שילך ויגדל עם הזמן, ויתחיל להשפיע על התושבים ועל ממשלת לבנון. במקביל, הוחלט שלא יכול להיות מצב בו תסבולנה שתי ממשלות, לבנון וסוריה, ואילו החזבאללה, שבגללו החל המבצע, ייצא בלי שריטה. לכן נקבע כי כל מקום שידוע בזיקתו לחזבאללה והתפנה מאזרחים - ייהרס ." ישראל ניסתה להפעיל לחץ על ממשלת לבנון, שבתורה תלחץ על סוריה, שבפועל ממשלת לבנון פעלה בחסותה, להביא את החזבאללה להפסקת אש. את חזית הלחימה ניהל אלוף פיקוד הצפון, עמירם לוין, כאשר תחתיו פעל תא"ל גיורא ענבר, מפקד יחידת הקישור ללבנון. הזירה חלקה בין גזרה מערבית, באחריות עוצבת הגליל, וגזרה מזרחית, באחריות עוצבת הגולן. המבצע החל בשעות הבוקר של 11 באפריל 1996. העילה ליציאה למבצע הייתה מטח הפגזה של חזבאללה על קריית שמונה ב-9 באפריל שבו נפצעו 36 תושבים.
תקיפת מטרות עומק
חיל האוויר תקף מטרות של חזבאללה בבקאע ובביירות. הגיחה המבצעית הראשונה נועדה להתקיף בסיסים לוגיסטיים של חזבאללה בתל קיאל ומזרעת עין אבו צוואר, ליד בעלבכ, קילומטרים ספורים מן הגבול בין לבנון לסוריה. בבסיס בתל קיאל היו, בנוסף על אנשי חזבאללה, גם כוחות סורים ואנשי משמרות המהפכה האסלאמית של איראן, והאזור היה בתחום הפעילות של סוללות נגד מטוסים סוריות. הגיחה בוצעה בידי מטוסי F-16. הגיחה המבצעית שנעשתה מעל שמי ביירות נועדה להפציץ את המפקדה המבצעית של החזבאללה שישבה בלב העיר. כדי להימנע מפגיעה בחפים מפשע ובבלתי מעורבים, נעשתה פעולה כירורגית, פגיעה בקומה אחת בבניין רב-קומתי, בידי טילי הלפייר שנורו ממסוקי AH-64 אפאצ'י. למסוק האפאצ'י היה חלק מרכזי במבצע, שכן הוא התאים לביצוע המשימות הכירורגיות שהיו מנת חלקו העיקרית של חיל האוויר במהלך המבצע.
התגובה של חזבאללה לשתי התקיפות האוויריות הייתה מינורית, מתוך ניסיון למנוע הסלמה ולהביא לסיום סבב הלחימה. רק כעבור עשרים ושבע שעות מתחילת המבצע השיב החזבאללה במטח ירי רקטי על יישובי הצפון. לאחר ההפגזה של חזבאללה החל השלב השני של המבצע, עם סדרת גיחות נוספות של חיל האוויר, כולל בום על-קולי מכוון מעל שמי ביירות לשם הרתעה ופגיעה נוסף ברובע הדאחייה, מושב הפיקוד של ארגון הטרור. במקביל החלו כוחות קרקעיים בהפגזת מטרות חזבאללה שזוהו בידיהם מצפון לרצועת הביטחון, וצה"ל הורה ל-44 כפרים לבנונים להתפנות משני טעמים: להימנע מפגיעה באזרחים ולהפעיל מכבש לחצים על ממשלת לבנון. תושבי דרום לבנון ברחו צפונה לכיוון ביירות, ותושבי גבול הצפון פונו לאזור המרכז. בניסיון נוסף להביא לסיום האירוע, ב-13 באפריל ביצע החזבאללה מטח ירי מצומצם, אך צה"ל המשיך במבצע כמתוכנן. רק לאחר מכן הבין החזבאללה את גודל הפעולה של צה"ל ובלילה שבין 13 ל-14 באפריל פתח במטח רקטי אינטנסיבי על יישובי הצפון. כמו כן יצא מזכ"ל החזבאללה חסן נסראללה בנאום: "אם רצונם הוא להכניס את ביירות והפרברים הדרומיים שלה למשוואת הביטחון של קריית שמונה, הרי שתגובתנו ברורה: התגובה להתקפה שאירעה אתמול בדאחייה לא תהיה בצפון פלסטין. אין קשר בין צפון פלסטין וקריית שמונה לבין מה שקרה בדאחייה. התגובה לכך תתבצע בוודאות במקום אחר – בכל מקום אחר. לא אומר עכשיו מהו אותו מקום. אנחנו נבחר את המקום, אנחנו נבחר את המועד." למחרת בוצע ניסיון פיגוע התאבדות כושל בירושלים בידי מחבל לבנוני.
בין המטרות של החיל היו אתרים לוגיסטיים ומבצעיים של החזבאללה, ממרכזי פיקוד ועד למשגרי קטיושות. החל באור ליומו הרביעי של המבצע, מסוקי AH-1 קוברה החלו לבצע גיחות התקפה אינטנסיביות מצפון לרצועת הביטחון על בסיס קבוע. לצד הפעולות הכירורגיות, שהיו מטרת עיקר הגיחות של חיל האוויר במהלך המבצע, בוצעו גם פעולות לפגיעה מכוונת בתשתיות אזרחיות, כדי להפעיל לחץ על ממשלת לבנון. בין היתר, מטוסי F-16 ביצעו גיחה מעל שמי ביירות בה השמידו את תחנת הכוח והובילו להאפלה של חלק גדול מהעיר. בנוסף הופעלו כוחות תותחנים, שריון וכוחות של חיל הים שפגעו במטרות עומק של חזבאללה בעיקר בדרום לבנון. כוחות חיל הים הטילו מצור ימי על הערים צור, צידון וביירות, הפגיזו מטרות חזבאללה וסיירו ופיקחו על חופי לבנון כדי לטהר כל פעילות של מחבלים במקרה ותזוהה. חיל התותחנים ירה בסך הכל 25,321 פגזים במהלך המבצע.
באמצע המבצע התבררו חילוקי דעות בין המטה הכללי לפיקוד הצפון באשר לסדר העדיפויות של מטרות המלחמה. אלוף הפיקוד לוין קבע את סדר העדיפויות: 1) מניעת שיגורים של חזבאללה (פגיעה בתשתית הצבאית), 2) חיסול בכירים בארגון, 3) הרחקת האוכלוסייה האזרחית. לעומתו, הרמטכ"ל ליפקין-שחק ראה בהרחקת האוכלוסייה האזרחית את המטרה המרכזית בראש סדר העדיפויות, משום שהיא המשתנה העיקרי שנועד, בדרך עקיפה, להביא להפעלת לחץ מדיני על חזבאללה. ברמה המעשית, פיקוד הצפון הגביל את השימוש בחיל התותחנים להפצצת אזורים בסמיכות לכפרים בעוד המטה הכללי תמך בהרחבת הירי. רח"ט המבצעים תא"ל גבי אשכנזי הסביר את עמדת המטה הכללי: "זה פחות משנה אם הורגים עכשיו 45 עוד ארבעים מחבלים, מה שחשוב זה [ש]אסד לחוץ, הוא מושקע בלבנון, האם אנחנו באמת גורמים לו ללחץ [...] לכן אנחנו נזעקים שפצ"ן [פיקוד צפון] להבנתנו לא מתעסק מספיק עם ההנעה של האוכלוסייה." ב-15 באפריל תיאם הרמטכ"ל עמדות עם בכירי פיקוד הצפון ואחריו הסכימו על פקודת מטרות חדשה למבצע לפי סדר העדיפויות הנ"ל: "1) משימה ראשונה – יופעל לצמצום ומניעת ירי מטל"רים, 2) משימה שנייה – הנעת והוצאת אוכלוסיית דרום לבנון מהכפרים וצור. 3) משימה שלישית – פגיעה בפעילים/מחבלים ."
מבצעי איכות
במהלך כל אותה התקופה המשיך חזבאללה לירות קטיושות לעבר שטח ישראל כאשר צה"ל הגיב בירי על מתקני השיגור. ההתקפות של צה"ל על משגרי הטילים והשימוש הרב בפגזים לא הצליח להביא לעצירת הירי הרקטי של חזבאללה. מבחינת הפיקוד של צה"ל היה לישראל טווח זמן לקיום המבצע לפי הצורך, והיא לא נדרשה למהר. להפך, כדי שהמבצע ישיג את מטרותיו, נדרש זמן כדי שייווצר לחץ של פליטים לבנונים בביירות ועד שהבירוקרטיה הסורית תפעיל לחצים על החזבאללה ותסכים לדרישות הדיפלומטיות של ישראל. במקביל לא היה לחץ בינלאומי כבד על ישראל עם יציאתה למבצע, וגם העורף האזרחי צידד ביציאה למבצע, ועל כן לא התקיים לחץ זמן. כבר בתחילת המבצע העריך אמ"ן שיש צורך בפעולה ארוכה לשם הצלחת מטרות המבצע: "צריך זמן גם כדי שתהיה מסה קריטית של אזרחים בביירות וגם כי מנגנוני קבלת ההחלטות בביירות ובדמשק פועלים לאט."
במבצע פעלו גם כוחות מיוחדים של צה"ל במבצעים חשאיים בעומק לבנון. במבצעים אלו בלטו במיוחד יחידת אגוז, עליה פיקד ארז צוקרמן שאף הוביל ארבע פעולות של היחידה בעומק לבנון במהלכו, סיירת גולני, יחידת מגלן, עליה פיקד רוני בלקין, ויחידת שלדג בפיקודו של סא"ל גל הירש, שאף קיבלה על פעילותה במבצע את צל"ש הרמטכ"ל. היחידות המיוחדות הרבו במבצעים בעומק לבנון, בעיקר לשם ציד מחבלים ופגיעה בתשתיות של ארגון הטרור. שיטות הפעולה שלהן התאימו לחדירה לעמדות בעורף החזבאללה. כמו כן, הפעילות של היחידות המיוחדות נועדה גם כדי להעביר מודיעין מדויק מהשטח לחיל האוויר לשם הפעולות הכירורגיות. לוחם מגלן תיאר, שנים מאוחר יותר, את הפעילות: "אנחנו תופסים עמדות תצפית במקומות שולטים, ומאומנים לשהות בשטח ימים ארוכים. המטרה היא לאתר כוחות אויב ולהפנות אליהם אש אווירית וארטילרית באופן מדויק, ולהשמיד כל מטרת אויב שנמצאת בשטח ."
תקרית כפר קאנא
ב-18 באפריל ירתה סוללת תותחנים צה"לית "אש לחילוץ" לטובת כוח מיחידת מגלן, אשר הובל על ידי רס"ן נפתלי בנט, שהיה בפעילות באזור כפר קאנא ונתקל במארב. דובר צה"ל דיווח שנורתה אש מרגמות סמוך למתחם של האו"ם, בו הסתתרו אזרחים וביניהם ילדים רבים ושצה"ל השיב לשם אש. סרט לבנוני אף תיעד מורים לבנונים אשר אימתו את הדבר וטענו שחיילי חזבאללה העוינים אותם ירו מהמקום בכוונה תחילה. בעת ירי "אש לחילוץ", טווח הביטחון מוקטן, וארבעה פגזים פגעו בריכוז של פליטים ובכוח האו"ם ששהה בבסיס הסמוך. לפי מקורות לבנוניים, מההפגזה נהרגו 102 אזרחים ביניהם ילדים רבים, ו-100 נפצעו, מתוכם ארבעה חיילים מהאו"ם.
באותו יום הותקפו גם מטרות אחרות באזור אל-נבטיה שם נהרגו 11 אזרחים נוספים, ביניהם אישה ושבעת ילדיה. ישראל הביעה צער על הפגיעה בחפים מפשע אך ההרג עורר בעולם תגובות נזעמות והחל לחץ בינלאומי להפסקת המבצע. בעקבות האירוע בכפר קאנא, אמר ראש הממשלה שמעון פרס במסיבת עיתונאים: "אנו מאוד מצטערים אך איננו מתנצלים".
הזירה המדינית
ב-15 באפריל דנה מועצת הביטחון של האו"ם בפעולותיה של ישראל. ככלל הייתה הבנה למניעיה של ישראל, והמועצה ניסתה לגשר בין הצדדים על מנת להפסיק את העימות. ממשלת לבנון הסכימה לחזור להבנות דין וחשבון, חזבאללה מצדו לא היה מוכן לפנות למשא ומתן, וישראל הצהירה שהפסקת המבצע תלויה בהפסקת ירי הקטיושות לעבר גבולותיה. צרפת גינתה את הפגיעה הישראלית בתשתיות אזרחיות לבנוניות, וגם מפקד צד"ל, אנטואן לאחד, התנגד לתקיפת התשתיות בבירות שפגעו בתושביה הנוצרים. במקביל החלה ארצות הברית במאמצי תיווך, אותם ניהל מזכיר המדינה וורן כריסטופר. סוריה וחזבאללה הציגו עמדה אחידה במגעים, והתנגדו להסכם הבנות בכתב, כפי שדרשה ישראל.
מיד לאחר תקרית כפר קאנא, הנשיא האמריקאי ביל קלינטון שלח את מזכיר המדינה כריסטופר למסע דילוגים נוסף במזרח התיכון. נוכח הלחץ הבינלאומי שנוצר, ראש הממשלה ושר הביטחון שמעון פרס הורה על הפסקת אש חד צדדית. למחרת ההצהרה הישראלית על הפסקת האש, חזבאללה פתח במטח רקטי שהיה כפול מהממוצע בימים הקודמים. הציפייה הייתה בפיקוד הדרג הצבאי שלאחר המטח ינצור ארגון הטרור את האש ויכנס למשא ומתן שבסופו תושג רגיעה בת מספר חודשים. אלא שלא כך היה הדבר, וחזבאללה המשיך בירי רקטי לעבר יישובי צפון ישראל גם בימים הבאים. נוצר הרושם שהמבצע נקלע למבוי סתום. נוכח הלחץ הדיפלומטי לא יכלה ישראל להרחיב את הפגיעה בתשתיות, והרמטכ"ל ליפקין-שחק התנגד להסלמת המבצע דרך פעולה קרקעית רחבה עקב דמותו של האויב, ארגון גרילה חבלני ולא צבא סדיר: "אנחנו לא נלחמים פה בצבא סדיר, אין לו קו הגנה ואין לו קו עצירה, שבהבקעתו נכשל החזבאללה. כיבוש השטח לא יביא להפסקת הקטיושות אלא הם יירו מיותר רחוק, ואז ניסוג והם יגידו שברחנו. אם נכנסים זה כדי לסרוק בית-בית ולפוצץ בתים חשודים ." הרמטכ"ל הוסיף בדיוני המטה הכללי להבהיר שבמערכה מוגבלת כפי שמתקיימת במבצע, לא ניתן להגיע להכרעה, והמשתנה המרכזי הוא הסיבולת והעמידה של תושבי ישראל נוכח לחצים ונוכח עימות מתמשך ולוחמת שחיקה.
סיום המבצע והסכם הפסקת האש
ב-25 באפריל התקבלה במועצת הביטחון של האו"ם החלטה שכללה גינוי מפורש לישראל, ודרישה להפסיק את הפעילות בדרום לבנון. ישראל המשיכה בפעילות יומיים נוספים, והמבצע הסתיים בחתימת הסכם הבנות חדש בין ישראל, סוריה ולבנון ב-27 באפריל 1996 (הבנות ענבי זעם). למעשה הייתה זאת היענות למטרה המקורית של מדינת ישראל ביציאתה למבצע.
במהלך המבצע נורו לעבר שטח ישראל 777 רקטות, מהן נפגעו 24 אזרחים ו-31 חיילים. קצינים בפיקוד הצפון, ובהם משה תמיר, העריכו כי כשם שאירע בעקבות הבנות דין וחשבון, למעשה חזבאללה הוא המרוויח האמיתי מהבנות מבצע ענבי זעם, משום שלמעשה אשרר את הלגיטימציה לפעולותיו ולא חל פיחות במוטיבציה שלו לבצע פעולות כנגד חיילי צה"ל ויישובי הצפון. מועצת הביטחון של האו"ם קראה להסכם הפסקת אש ב-18 באפריל 1996, בהחלטה 1052. לבסוף הסכם הפסקת האש נכנס לתוקפו ב-04:00 ב-27 באפריל. הסכם הפסקת האש כלל מספר סעיפים עיקריים: להלן מסמך ההבנות שהוסדר בתיווך אמריקאי (מתורגם לעברית ):
חזבאללה בתקופת המבצע
בבחירות 1996 זכתה המפלגה ב-7 מנדטים ובעוד שלושה חברי פרלמנט אוהדים בלבד. הארגון פרס רשת של שירותי רווחה בדרום לבנון ובמקומות אחרים, וראה את עצמו כמגן השיעים. לאחר מבצע "ענבי זעם" היה הראשון שהתייצב כדי לשקם את בתיהם של הנפגעים שנאלצו לנטוש את ביתם, כתוצאה מן המבצע ולנדוד צפונה. הוא הכריז אז על "ג'יהאד השיקום" ובנה מחדש 5,000 בתים ב-82 כפרים, תוך שיקום יסודי של התשתית אשר נפגעה. התוצאה הייתה שתשתית התמיכה האזרחית בחזבאללה נשמרה ואף התחזקה כתוצאה מהמבצע.
מועצת המדינה של גרמניה המזרחית
שטאטסראט (גרמנית: Staatsrat, מועצת המדינה) הייתה לפי חוקת גרמניה המזרחית הגוף הקולקטיבי העליון במדינה. השטאטסראט נוצרה באמצעות חוק ב-12 בספטמבר 1960 כמחליפה של מוסד הנשיאות, לאחר מותו של נשיא גרמניה המזרחית וילהלם פיק ב-7 בספטמבר אותה שנה.
לפי סעיף 66 של חוקת גרמניה המזרחית, יושב ראש מועצת המדינה הוא ראש המדינה. מועצת המדינה כללה, מלבד היושב ראש, את ששה עשר סגניו ומזכיר. חברי מועצת המדינה נבחרו על ידי הפרלמנט המזרח-גרמני (הפולקסקאמר) אחת ל-5 שנים. דה פקטו, לא היה לחברי המועצה כוח של ממש בקביעת המדיניות, וזו הודרכה בעיקר על ידי היושב ראש.
בשנות ה-70, לאחר הדחת ולטר אולבריכט ב-1971, גבר כוחה של מועצת המדינה; תפקידיה כללו פרסום תאריך בחירות לפולקסקאמר וגופים ממשלתיים אחרים, בחירת חברי מועצת ההגנה הלאומית, חנינה, חתימה על הסכמים עם מדינות זרות ויצירה והענקה של עיטורי גרמניה המזרחית. על אף כוחה, מרכז הכוח התרכז בפוליטביורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, המפלגה השלטת בגרמניה המזרחית. לכן, גם ולטר אולבריכט וגם אריך הונקר לקחו את תפקיד יושב ראש מועצת המדינה בנוסף להיותם מזכירי המפלגה. ב-5 באפריל 1990 בוטלה מועצת המדינה של גרמניה המזרחית ותפקידיה הועברו ליושב ראש הפולקסקאמר. כמה חודשים לאחר מכן אירע איחוד גרמניה.
ולס (עיר)
ולס היא עיר במדינה האוסטרית אוסטריה עילית על גדות נהר הטראון. העיר היא עיר סטטוטורית מאז ה-18 בינואר 1964, ונמצא בה מושב מועצת מחוז ולס שמקיף אותה. מספר תושביה הוא 61,233 נכון ל־2018. העיר ידועה כמקום קניות מרכזי.
גאוגרפיה
ולס ממוקמת במרכז אוסטריה עילית ומוקפת במחוז ולס בגובה של 317 מ'. אורך העיר מצפון לדרום הוא 9.5 ק"מ, וממזרח למערב 9.6 ק"מ. 3.4% משטחה מכוסה יער, ו-23.5% משטחה משמש לחקלאות.
היסטוריה
אזור ולס היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית, וחשיבותו עלתה בזמן השלטון הרומי בעקבות מיקומו המרכזי בפרובינציית נוריכום. בסביבות שנת 120 קיבלה העיר זכויות של עיר רומית בשם "מוניקיפיום אובילאבה". בסביבות שנת 225 שם העיר שונה ל"קולוניה אורליה אנטוניאנה אובילאביס" בידי הקיסר קרקלה. באותו הזמן, מספר התושבים בעיר היה כ-18,000 תושבים. מכל מקום, ולס איבדה את חשיבותה עם קץ השלטון הרומי.
בשנת 1222 תחת שלטון בית באבנברג ולס זכתה שוב במעמד של עיר. מסמך משנת 1328 מוכיח את חשיבותה של העיר כמקום שוק. התרומות הכלכליות של העיר, ומיקומה החשוב על כמה נהרות, אפשרו לעיר לזכות במעמד באזור. הקיסר מקסימיליאן הראשון מת בעיר ב-12 בינואר 1519.
חינוך
בעיר נמצאים כמה גימנסיות, בתי ספר מקצועיים ומכללה מקצועית.
יהודי ולס
בוולס חיו יהודים מעטים. בתחילת שנת 1938 נספרו 32 יהודים, מתוכם 7 ילידי העיר. בעשור האחרון של המאה ה-19 תנופת התיעוש, כולל הקמת מפעלי טריומף בשנת 1898 תרמה להתיישבות יהודית בעיר. אחרי מלחמת העולם הראשונה התיישבו כאן מספר פליטים יהודים. לא קמו קהילה ובית כנסת. היהודים היו תחת חסותה של קהילת יהודי לינץ. היהודים האורתודוקסים קברו את מתיהם בבית העלמין היהודי בלינץ. יהודים וצ'כים כבני מיעוטים נתקלו במכשולים בגלל דעות קדומות שאותן קידמו במיוחד הזרמים הפוליטיים הלאומנים-גרמנים. בשנת 1924 "המפלגה הנציונל-סוציאליסטית של פועלי אוסטריה הגרמנית" (נאצית) זכתה ב-4 מושבים במועצת העיר. בבחירות ללנדטג זכו המפלגות הלאומניות-הגרמניות ב-30.3% והמפלגה הנאצית - 8.1%. העיתונים "ולזר אנצייגר" ו"ולזר צייטונג" פרסמו מסרים אנטישמיים. בשנת 1938 מחצית היהודים ה"טהורים" עבדו בתעשייה, בכמה חנויות (אופנה, אופנים, מכוניות, טבר) ובמסחר, 6 היו בעלי בתים, 3 היו סטודנטים או תלמידים, 6 במעמד חברתי לא ברור. בית החרושת לנייר היה בבעלות יהודים שלא גרו בוולס, לעומת זאת המנכ"ל היהודי של המפעל טריומף התגורר בעיר. אחרי ההצקות והרדיפות שלאחרי האנשלוס בנובמבר 1938 הופעלה "אריצזיה" של עסקי היהודים. רוב יהודי ולס עזבו לווינה. בפארק פולהיימר בעיר הוצב יד זיכרון ל-15 קרבנות יהודים ידועים של השואה ב-22 ביוני 2012 בחסות שגריר ישראל באוסטריה, אביב שיר-און, נחנך בעיר מסלול זיכרון בעל 11 תחנות המנציחות את נוכחותם של יהודי ולס בעבר, את תקופת השואה, גורל היהודים ומקרי ההתנגדות למשטר הנאצי.
לקריאה נוספת
מדריך למורים - דרך העיר ולס אל זיכרון - פרטים על יהודי ולס
טלי מץ
טלי מץ (נולדה ב-29 באוקטובר 1982) היא אשת תקשורת ישראלית. שימשה מבזקנית בחברת החדשות של קשת 12 ובעבר הגישה את "העולם הבוקר" לצד אברי גלעד ברשת 13.
ביוגרפיה
מץ נולדה בקריית ים לבני, מהנדס מכונות, ומרינה, אשת ביטוח. היא בתם השנייה מתוך שלושה ילדים. את לימודי התיכון עשתה במגמת תקשורת בבית הספר ע"ש "רודמן" בקריית ים.
עם סיום לימודיה, הצטרפה למערכת השבועון "בעיר" מבית מעריב ככתבת מוניציפלית-פוליטית, ולצוות רדיו חיפה כשדרנית ומפיקה ב"רדיו 1", רצועת צעירים. בהמשך החלה גם לקריין מבזקי חדשות. נמנתה עם צוות ההקמה של "רדיו K-City", תחנת-בת של רדיו חיפה, שם שידרה שתי תוכניות: "בקטנה" ו"ספיישל K", וכן החלה לשדר גם בתחנות הרדיו "99" ורדיו תל אביב.
ב-2010 הצטרפה לחברת החדשות כמגישת חדשות בערוץ החדשות באינטרנט ובמבזקי החדשות של ערוץ 2, והיא המשיכה בתפקיד זה גם לאחר פיצול הערוץ בנובמבר 2017 לקשת 12 ולרשת 13, עד לפרישתה מהחברה.
במרץ 2014 הגישה את התוכנית "איזו מדינה" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2. התוכנית שודרה מדי שבת, ועסקה במגוון נושאים חברתיים, ובמסגרתה התארחו אורחים שונים בנושא הנדון באותו השבוע.
ב-24 בפברואר 2019 הצטרפה כמגישה לצוות התוכנית "העולם הבוקר" בערוץ רשת 13. פורסם בתקשורת שהיא תעזוב את התפקיד בתחילת מאי 2021, מחליפתה תהיה רותם ישראל.
ב-2021 החלה להנחות את מגזין הבריאות "סטטוסקופ" ברשת 13 לצד פרופ' איתן פרידמן ואיתי גל.
מץ היא בעלת תואר ראשון בתקשורת ובמדעי החברה מבית הספר לתקשורת של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
חיה האישיים
מץ היא אמא לשתי בנות. בינואר 2022 נפרדה מבעלה לאחר עשר שנות נישואים.
הבחירות הכלליות באיטליה, 2018
הבחירות הכלליות באיטליה התקיימו ב-4 במרץ 2018, אחרי פיזור הפרלמנט האיטלקי על ידי נשיא איטליה סרג'ו מטרלה, ב-28 בדצמבר 2017.
הבוחרים באיטליה בחרו את 630 חברי בית הנבחרים ו-315 חברי הסנאט של הרפובליקה עבור הפרלמנט האיטלקי ה-18, מאז 1948. על פי התוצאות הראשוניות, תנועת חמשת הכוכבים הפכה למנצחת הגדולה, כשהיא גורפת תמיכה של יותר מ-30% בעוד המפלגה הדמוקרטית עם 22%, כאשר קואליציית השמאל-מרכז, בראשות המפלגה הדמוקרטית, התרסקה, בעוד קואליציית המרכז-ימין גרפה כ-37%, עדיין לא הרוב הדרוש, לצורך הקמת ממשלה יציבה (מפלגתו של ברלוסקוני, פורצה איטליה, גרפה 14% בלבד). בבחירות ניכר ניצחון המפלגות הפופוליסטיות (תנועת חמשת הכוכבים והליגה), לעומת תבוסה למפלגות המסורתיות.
לאחר הבחירות
למרות זאת המאמצים להרכבת ממשלה נמשכו, וב-13 במאי 2018 נדמה היה שהמפלגות הגיעו לקראת הסכמה על תוכנית ממשלתית והרכבת ממשלה, אך למחרת ב-14 במאי הם פגשו את הנשיא והודיעו כי התקשו להכריע בזהות ראש ממשלת איטליה הבא. הנשיא העניק להם 48 שעות אחרונות. לשם השגת הסכמה, ולא - תערכנה בחירות.
בסופו של דבר הבחירות נמנעו ברגע האחרון עם ההכרזה על מינויו של ג'וזפה קונטה לתפקיד ראש ממשלת איטליה, אך היה צורך לעבור משוכה נוספת במחלוקת על זהות שר האוצר. ג'וזפה קונטה מינה את פאולו סבונה לתפקיד אך הנשיא סרג'יו מטרלה התנגד למינוי שר אוצר התומך בפרישת איטליה מגוש האירו. בעקבות זאת קונטה הודיע לנשיא כי הוא מוותר על מלאכת ניסיון הקמת הממשלה, אך בסופו של דבר הושגה פשרה בדמותו של ג'ובאני טריה כשר אוצר, ואילו סבונה ישמש כשר לעניינים אירופיים. בעקבות כך מונה ג'וזפה קונטה לראש ממשלה.
אנתוני הופקינס
סר פיליפ אנתוני הופקינס (באנגלית: Sir Philip Anthony Hopkins; נולד ב-31 בדצמבר 1937) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ולשי. זוכה שני פרסי אוסקר מתוך שש מועמדויות - האחד ב-1992, על תפקידו כד"ר חניבעל לקטר במותחן הפסיכולוגי "שתיקת הכבשים", והשני ב-2021, על תפקידו בדרמה "האב", שהפך אותו לשחקן המבוגר ביותר אי-פעם שזוכה בפרס בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
ביוגרפיה
פיליפ אנתוני הופקינס נולד בפורט-טלבוט ויילס שבממלכה המאוחדת, אביו היה ריצ'רד ארתור הופקינס, אופה במקצועו, ואימו מיוריאל ייטס (קרובת משפחה של המשורר ויליאם באטלר ייטס). הופקינס הושפע מהשחקן הוולשי ריצ'רד ברטון, אותו פגש כשהיה בן 15, שהיה אז כוכב הוליוודי מצליח ושאף בעקבותיו להיות שחקן. הוא החל ללמוד משחק בקארדיף וב-1961 עבר ללונדון ללמוד ב-RADA ("האקדמיה הבריטית המלכותית לאמנויות").
קריירה
הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הייתה במנצ'סטר ב-1960, בשנת 1963 הצטרף ל"תיאטרון פניקס" בלסטר. ב-1965 עשה מבחן במה בפני לורנס אוליבייה, אחד השחקנים הנערצים עליו, בתיאטרון הלאומי. הופקינס הופיע בתיאטרון הלאומי בהצלחה בתפקידים רבים, ואף זכה בפרסים על תפקידיו במחזות "פראבדה" (1985), "המלך ליר (1986), אנטוניוס וקלאופטרה (1987). הופיע בברודוויי ובלוס אנג'לס במחזה "אקווס". ב-1966 שיחק לראשונה בסרט קולנוע "The White Bus", והופעתו החשובה הראשונה הייתה ב-1968 בסרט "אריה בחורף" בתפקיד המלך ריצ'רד לב הארי.
בשנת 1975 הצליח הופקינס להתגבר על האלכוהוליזם שלו, ומאז אינו שותה משקאות חריפים. כיום הוא מתגורר בארצות הברית, בה קיבל בשנת 2000 אזרחות. ב-1987 קיבל את תואר מסדר האימפריה הבריטית, וב-1993 קיבל תואר אבירות ממלכת אנגליה, אך הוא מכונה "סר" רק בבריטניה ולא בארצות הברית.
הופקינס היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה פטרונלה בארקר (1967–1972) ולהם בת אביגיל הופקינס שנולדה בשנת 1968. אשתו השנייה ג'ניפר לינטון (1973–2003), וכעת הוא נשוי לסטלה ארוייב.
תפקידו הידוע ביותר בקולנוע הוא חניבעל לקטר, הקניבל והרוצח הסדרתי, בסרט "שתיקת הכבשים", לצידה של ג'ודי פוסטר. הופקינס זכה בפרס האוסקר על תפקידו זה. גם ג'ודי פוסטר זכתה באוסקר, והסרט עצמו זכה בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר". הופקינס מופיע בסרט 20 דקות, וזוהי ההופעה הקצרה ביותר של שחקן בסרט שזיכתה אותו באוסקר על תפקיד ראשי. הופקינס חזר על תפקידו כחניבעל לקטר בסרטים "חניבעל" (שלכתיבת התסריט שלו היה שותף) ו"דרקון אדום". דמותו של "חניבעל לקטר" מופיעה לראשונה בסרט הצייד משנת 1986, בגילומו של השחקן בריאן קוקס. הסרט "דרקון אדום" הוא עיבוד קולנועי חדש של "הצייד", שנעשה כדי לאפשר להופקינס להופיע בשלושת הסרטים שנעשו לפי הרומנים על לקטר. הסרטים מבוססים על ספריו רבי המכר של תומאס האריס, שהביע שביעות רצון מהופעתו של הופקינס כלקטר.
הופקינס גילם שורה ארוכה של דמויות היסטוריות ובדיוניות, ביניהן : ג'ון פרוסט ("גשר אחד רחוק מדי" 1977), זורו ("המסכה של זורו" 1998), קוואזימודו ("הגיבן מנוטרדם" 1982), אותלו ("אותלו" 1981), פבלו פיקאסו ("אהבותיו של פיקאסו" 1996), ריצ'רד ניקסון ("ניקסון" 1995), טיטוס אנדרוניקוס ("טיטוס" 1999), ג'ון קווינסי אדמס ("אמיסטאד" 1997), אדולף היטלר ("הבונקר" 1981), צ'ארלס דיקנס (The Great Inimitable Mr. Dickens 1970), ריצ'רד לב הארי (אריה בחורף 1968), דייוויד לויד ג'ורג' ("וינסטון הצעיר", 1972), יצחק רבין ("ניצחון באנטבה" 1976), דניאל ובסטר ("השטן ודניאל ובסטר 2001) ואת הסופר ק. ס. לואיס ("ארץ הצללים" 1993).
ב-2017 שיחק בסרט האקשן "תור: ראגנארוק", הסרט השלישי בסדרת סרטי "תור".
הופקינס הוא גם במאי תיאטרון וקולנוע, וביים הצגות תיאטרון רבות ואת סרטי הקולנוע "אוגוסט" ואת "Dylan Thomas: Return Journey".
הופקינס הלחין את יצירת הוואלס "והוואלס ממשיך" ("And The Waltz Goes On"), שבוצעה על ידי תזמורתו של אנדרה ריו.
AXN
AXN הוא ערוץ טלוויזיה בינלאומי בבעלות אחת מהחברות הבנות של סרטי סוני הפועל בכ-50 מדינות ברחבי העולם, דרך הלוויין והכבלים. הערוץ החל את שידוריו ב-22 במאי 1997, ומשדר בעיקרו סדרות פעולה. לערוץ המקורי גרסאות מקומיות במדינות רבות.
בישראל
הערוץ עלה לראשונה בישראל בקיץ 2000 ושודר בטלוויזיה בכבלים בערוץ 6 בממיר הדיגיטלי ובערוץ 40 או 26 בממיר האנלוגי, בהתאם לאזור הזיכיון. הערוץ שידר סדרות פעולה, מדע בדיוני ופנטזיה, חדשות וותיקות בשידורים חוזרים, וכן תוכניות ריאליטי.
ב-2006 הפיק הערוץ מגזין פעולה בשם "AXN מאניה" בהנחייתה של יעל גולדמן, אשר נתן במה לאנשים בתחום הספורט האתגרי בישראל.
בשנת 2007 הקים הערוץ מועדון לקוחות בשם "AXN אקשן קלאב". אתר מועדון הלקוחות חדל להתקיים בתום שידור הערוץ בישראל.
איינר גרהרדסן
איינר הנרי גרהרדסן (בנורווגית: Einar Henry Gerhardsen ; 10 במאי 1897 - 19 בספטמבר 1987) היה פוליטיקאי נורווגי מן מפלגת העבודה אשר שימש כראש ממשלת נורווגיה בשנים 1945-1951 ובשנים 1955-1965 (למעט הפסקה קצרה בסתיו 1963). בסך הכל, גרהרדסן כיהן כראש ממשלה כ-17 שנים, יותר מכל פוליטיקאי נורווגי אחר. נורווגים רבים מתייחסים לגרהרדסן כ"אבי האומה". הוא נחשב לאחד ממשקמי נורווגיה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1954 כיהן לתקופה קצרה כנשיא המועצה הנורדית.
ביוגרפיה
גרהרדסן נולד ב-10 במאי 1897 באקרסהוס שבדרום נורווגיה. החל להיות פעיל בנוער מפלגת העבודה כשהיה בן 17. גרהרדסן התחתן בשנת 1932 ונולדו לו כשני ילדים. באותה השנה נבחר למועצת עיריית אוסלו. בשנת 1938 החל לכהן כסגן ראש העירייה ובשנת 1939 נבחר להיות סגן יושב ראש המפלגה. בשנת 1940, לאחר כיבוש נורווגיה בידי גרמניה הנאצית, גרהרדסן החל לשמש כמנהיג המפלגה. במשך שבוע וחצי באוגוסט 1940 הוא גם כיהן כראש עיריית אוסלו, אך פוטר על ידי השלטון הנאצי שבתקופה זו הוציא את כלל המפלגות אל מחוץ לחוק.
בזמן מלחמת העולם השנייה השתתף גרהרדסן בהתנגדות המאורגנת נגד הכיבוש הגרמני ונעצר ב-11 בספטמבר 1941. הוא נכלא במחנה ריכוז בדרום המדינה. באפריל 1942 נשלח לזקסנהאוזן. בספטמבר 1944 הוחזר למחנה ריכוז בנורווגיה, ושם נשאר עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה, בסוף מאי 1945, שבה ממשלת נורווגיה הגולה לנורווגיה ובהתאם להבטחתה התפטרה כדי לפנות מקום לאנשים שלא היו מעורבים באחריות לתבוסה בשנת 1940. בתחילת יוני 1945, הגיע גם המלך חזרה לאוסלו, וב-19 ביוני הוא הטיל על גרהרדסן להקים ממשלת מעבר של כל המפלגות עד לבחירות באוקטובר של אותה השנה. בבחירות אלו ניצחה מפלגת העבודה והשיגה לבדה רוב של 76 מתוך 150 מושבים בסטורטינג. גרהרדסן המשיך לכהן כראש ממשלה, הפעם בראש ממשלה של חברי מפלגתו בלבד והוביל מדיניות של הלאמת ענפים מרכזיים במשק הנורווגי. בבחירות בשנת 1949 הגדילה מפלגת העבודה את הרוב שלה ל-85 מושבים ורבים ייחסו את הניצחון לגרהרדסן.
מינואר 1954 ועד ינואר 1955 כיהן כנשיא הסטורטינג.
בבחירות בשנת 1961 ירד במעט כוחה של מפלגת העבודה וגרהרדסן ביסס את ממשלתו על 74 חברי מפלגתו ו-2 חברי הפרלמנט מהשמאל הקיצוני, שהיוו לשון מאזניים. באוגוסט 1963 הודח גרהרדסן בהצבעת אי אמון בה חברו 2 חברי הפרלמנט מהשמאל הקיצוני, אל האופוזיציה הימנית, בעקבות אסון במכרה בסבאלברד שאירע בנובמבר 1962, במכרה בבעלות הממשלה. חודש לאחר מכן חברו שני נציגי השמאל הקיצוני חזרה למפלגה הסוציאליסטית, ממשלת הימין הופלה וגרהרדסן שב לתפקיד ראש הממשלה. אולם בבחירות בספטמבר 1965 הפסידה מפלגת העבודה עוד 6 מושבים, ובכך הקיץ הקץ על שלטונו הארוך של גרהרדסן.
גרהרדסן פרש מהפוליטיקה בשנת 1969 אך גם לאחר מכן נחשב עדיין למעצב דעת קהל. הוא נפטר ב-19 בספטמבר 1987 באוסלו.
מדיניותו
בתקופת שלטונו, זכה גרהרדסן להערכה רבה, גם ממתנגדיו הפוליטיים. משנתו הכלכלית שילבה רגולציה ממשלתית, עם כלכלת שוק. הממשל ביצע רפורמות רבות במערך הפנסיה והקצבאות. העוני והאבטלה פחתו במידה ניכרת כתוצאה מתהליכי תיעוש, מערכת ביטחון סוציאלי מקיפה ומערכת מיסים פרוגרסיביים. נורווגיה בהנהגתו הייתה ממקימי נאט"ו.
סגן נשיא רוסיה
סגן נשיא הפדרציה הרוסית (רוסית: Вице-президент Российской Федерации) היה התפקיד הפוליטי השני בחשיבותו ברוסיה בשנים 1990–1993 והיה יורשו המיידי של הנשיא הנבחר במקרה שכהונתו פגה טרם זמנה מסיבה זו או אחרת. התפקיד התקיים משנת 1990 ועד ה-25 בדצמבר 1993, עת התפקיד בוטל ולא נכלל בסעיפי חוקת רוסיה שאומצה באותה שנה.
סגן נשיא רוסיה היה נבחר עם נשיא רוסיה לתקופת כהונה בת 5 שנים, לסגן הנשיא יכול היה להיבחר אזרח רוסי לא צעיר מגיל 35 ולא מבוגר יותר מגיל 65 ובעל זכות בחירה. על סגן הנשיא נאסר להיות חבר פרלמנט ולאייש משרה פוליטית כל שהיא בעת היבחרו. במקרה של נבצרות הנשיא, סגן הנשיא היה ממלא את מקומו. במקרה של נבצרות אצל סגן נשיא רוסיה, את מנהיגות המדינה הייתה נוטלת ממשלת רוסיה והעומד בראשה.
התפקיד בוטל בגלל משבר פוליטי פנימי ברוסיה סביב אישור החוקה לאחר התפרקות ברית המועצות. סגן הנשיא האחרון של רוסיה היה אלכסנדר רוצקוי.
תפקיד ראש ממשלת רוסיה כיום, נחשב במובן מסוים לממלא מקום הנשיא בעת שהותו בחו"ל וכאשר אין ביכולתו לבצע את תפקידו, כפי שאירע לקראת סוף כהונתו של בוריס ילצין.
לאיוש הבשי
לאיוש הבשי (במקור לוי בהונגרית: Hevesi Lajos; הבש, 20 בדצמבר 1843 – וינה, 17 בפברואר 1910) היה עיתונאי, סופר, מבקר אמנות והיסטוריון אמנות יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
לאיוש לוי היה בנם של הרופא היהודי מור (מוריץ) לוי מהעיירה הֶבֶש בת כ-10,000 התושבים בהונגריה ושל אשתו אַדֵל (אַדֶלֶה). הבשי סיים את לימודיו בתיכון בפשט. הוא למד לאחר מכן בווינה פילולוגיה ורפואה ובשנת 1866 הפך לעמית העיתון בשפה הגרמנית "פסטר לויד". בשנת 1868 השתתף בהקמת כתב העת ההיתולי "בורשסם ינקו". הוא השיק, ערך וכתב ברובו בעצמו את כתב העת לנוער Kleine Leute (1874-1871) ("אנשים קטנים"). בשנת 1875 עבר להתגורר בווינה. בשנת 1885 הפך לחבר המערכת ב"פרמנבלאט" בווינה וכתב מאמרים וביקורות על תיאטרון החצר. באותו הזמן עבד גם ב"ברסלאואר צייטונג". הוא הפך לעורך המשותף של הספר "האימפריה האוסטרו-הונגרית במילים ובתמונות".
בשנת 1909 הפך לחבר נספח באגודת קישפלודי. מרבית עבודותיו (סיפורים קצרים, תיאורי מסעות, מחקרים בתחום תולדות האמנות) התפרסמו בגרמנית. הוא כתב גם תיאורי מסעות הומוריסטיים וזכרונות מהחיים האמנותיים. כמבקר וכסופר בתחום האמנות היה לוחם נחוש וחלוץ של המגמות האמנותיות החדשות בתקופתו עד סוף חייו ממש.
וילהלם השני, קיסר גרמניה
פְרִידְרִיךְ וִילְהֶלְם וִיקְטוֹר אַלְבֶּרְט מִפְּרוּסְיָה (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Viktor Albert von Preußen; 27 בינואר 1859 – 4 ביוני 1941), הידוע בשמו המלכותי וִילְהֶלְם השני, היה אחרון השליטים מבית הוהנצולרן ששימשו כקיסר גרמניה ומלך פרוסיה. וילהלם שלט בין השנים 1888–1918. בתקופה זו ניהל מדיניות חוץ תוקפנית, הוביל את גרמניה למלחמת העולם הראשונה, והתפטר לאחר שהסתיימה בהפסד גרמני.
בתולדות עם ישראל וארץ ישראל נודע וילהלם כמי ששקל לסייע לבנימין זאב הרצל ולתנועה הציונית בתחילת דרכה, אך בסופו של דבר נמנע מכך. במסעו לארץ ישראל בשנת 1898, שהיה נקודת ציון בולטת בהיסטוריה של ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית, הותיר אחריו ציוני דרך רבים, מהם קיימים עד היום.
רקע משפחתי
וילהלם נולד בברלין לפרידריך וילהלם, נסיך פרוסיה ואשתו ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, שהייתה בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת (הוא היה נכדהּ הראשון). כבנו של נסיך הכתר הפרוסי, היה וילהלם משנת 1861 השני בתור לירושת המלוכה הפרוסית, ולאחר איחוד גרמניה ויצירת הקיסרות הגרמנית (1871) – השני בתור לירושת כתר הממלכה הגרמנית, שבה לפי החוקה שלט מלך פרוסיה. כנכדה של ויקטוריה, ובהתאם לנוהג ששרר אז לנישואין בין בתי המלוכה השונים, היה וילהלם קרוב בקרבת דם לרוב בתי המלוכה הגדולים והחשובים באירופה.
שנותיו הראשונות ועלייתו לשלטון
את חינוכו קיבל וילהלם בגימנסיה בקאסל, ולאחר מכן באוניברסיטת בון. הוא התעניין במדעים ובטכנולוגיה. חינוכו התבסס על ההנחה שליוותה את וילהלם במהלך שנותיו כשליט, כי הוא בעל זכות אלוהית למלוכה, זכות שעליה יש לבסס את הסדר החברתי בממלכה. מגיל צעיר נחשף וילהלם לגישה המיליטריסטית השלטת בחברה הפרוסית של זמנו. חינוך זה השפיע עליו באופן עמוק, ובבגרותו הופיע בציבור כשהוא לבוש מדי צבא, ונדירים הצילומים שבהם אינו לבוש במדים.
הוריו של וילהלם, פרידריך וויקטוריה, הושפעו עמוקות מאלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, בעלה של המלכה ויקטוריה, שהיה סבו של וילהלם. הם ראו בדגם המלוכה האנגלי, בו שולט המלך באמצעות קבינט שנבחר באופן חוקתי, והפעולות מתבצעות על ידי הקבינט ובהסכמתו, כדגם שיש לאמצו גם בגרמניה. אוטו פון ביסמרק, "קנצלר הברזל", ראה בכך משום השפעה שלילית על הנער העתיד לשלוט בממלכה, ומגיל צעיר הפריד את וילהלם מהוריו, והיה למדריכו האישי. ביסמרק התכוון להשתמש בווילהלם כנשק כנגד הוריו על מנת לשמור על כוחו. הוא הסביר לו מהן זכויותיו החוקיות כיורש העצר העתידי, והשפיע עליו לעמוד על דעתו אל מול הוריו.
ב-15 ביוני 1888 הוכתר וילהלם כקיסר האימפריה הגרמנית וכמלך פרוסיה, והוא בן 29 שנים. ברברה טוכמן כותבת על עלייתו של וילהלם לשלטון:
מדיניות הפנים
גרמניה שלאחר 1871 הייתה מדינה שהתפתחה בצעדי ענק. בין 1871 ל-1914 גדלה אוכלוסייתה ביותר ממחצית. את צמיחת האוכלוסייה ליוו צמיחה כלכלית ותיעוש, שלוּו מצד הממשלה בחקיקה חברתית מתקדמת. ביטוח סוציאלי וביטוח אבטלה הוענקו למגזרים רבים באוכלוסייה. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ליוותה צעדים אלו מטעם הממשל בהתעצמות שקטה ובפעילות לאיגוד מקצועי. אישים כאדוארד ברנשטיין ופרידריך אברט הותירו את מעמד הפועלים הגרמני נאמן למדינה ולראשה. הישגי גרמניה בתקופה זו היו בכל התחומים – התחום הכלכלי, התחום התרבותי, והתחום המדעי. עם נתיניו של וילהלם נמנו אישים כפרידריך ניטשה, ריכרד וגנר וריכרד שטראוס, אלברט איינשטיין ומקס ובר, אך עדיין הייתה החברה מרובדת בריבוד מעמדי חזק, כאשר דרכו של אדם משורות פשוטי העם אל צמרת הממשל הייתה לרוב חסומה. הצמיחה התעשייתית הביאה כוח רב ליחידים, שידעו לנצלה ולהפוך לאילי הון ולתעשיינים רבי עוצמה. אלו יכלו להתקרב אל הקיסר, ליצור לחץ לחקיקה שתיטיב עמם, ולזכות אף בהצלחות, אך מעגל הכוח האמיתי היה בידי האצולה הצבאית הפרוסית, שבראשה עמד וילהלם. אישיותו של הקיסר עצמו הייתה בעלת משמעות רבה בנסיבות אלו. בית המלוכה הגרמני היה בין היציבים באירופה. בית הוהנצולרן נהנה מאהדה רבה. התסיסה החברתית הבלתי פוסקת שזיעזעה את בית רומנוב, ובעיית הלאומים שהביאו להיחלשות בית הבסבורג הופיעו בגרמניה אך בצורה מתונה. יש המשווים את אופייה של גרמניה בשנות שלטונו של וילהלם לאופיו של וילהלם עצמו. אופי בלתי יציב וגחמני, קורא תיגר, ועם זאת נפוח מחשיבות עצמית. בנסיבות אלה הייתה חשיבות רבה לאיש העומד לצידו של הקיסר בתפקיד הקנצלר.
הקרע עם ביסמרק
על אף שבנעוריו היה וילהלם ממעריציו של ביסמרק, הרי שאי-יציבותו הנפשית ומזגו הסוער של הקיסר החדש הביאו עד מהרה לקרע בין שני האישים. "קנצלר הברזל", הדמות הדומיננטית בייסוד האימפריה הגרמנית, עסק מזה שנים בביסוס מדיניות חוץ זהירה ופרגמטית. הקיסר החדש העדיף התרחבות טריטוריאלית מהירה וראוותנית על מנת "לשמור על מקומה של גרמניה מתחת לשמש". הייתה זו כוונתו של הקיסר החדש למשול, ולא רק לשלוט, בניגוד לסבו, שהעדיף להותיר את ניהולה היום יומי של האימפריה בידי הקנצלר המוכשר. היחסים בין האישים הורעלו עד מהרה והמשך שיתוף הפעולה ביניהם לא היה אפשרי עוד. ביסמרק האמין כי הקיסר החדש הוא תמים וכי ניתן לשלוט בו בקלות. הוא לא התחשב ברצונו של הקיסר בעיצוב המדיניות בסוף שנות השמונים של המאה ה-19. הקרע הסופי בין הקיסר והמדינאי אירע לאחר ניסיונו של ביסמרק לחוקק חקיקה אנטי-סוציאליסטית מרחיקת לכת בתחילת 1890.
בשנת 1890, לאחר שזכה ברוב מוחלט ברייכסטאג, ניסה ביסמרק להפוך את החקיקה האנטי-סוציאליסטית הזמנית לחקיקה של קבע. הרוב הקואליציוני, שנסמך על נציגי המפלגה השמרנית והמפלגה הלאומית הליברלית תמך בצעדים אלו, אך הסתייג מחקיקה שנועדה להסמיך את המשטרה לגרש פעילים סוציאליסטיים מביתם. ככל שנמשך הדיון בחקיקה זו, גילה בו וילהלם עניין רב יותר. הוא גילה עניין בתנאים הסוציאליים של העובדים, ובמיוחד של הכורים, ששבתו בשנת 1889 במחאה על תנאיהם. הייתה זו מדיניות רבת שנים של ביסמרק, להתנגד בתוקף לארגונם הפוליטי של הסוציאליסטים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, ובפועל לקיים מדיניות רווחה מתקדמת לזמנה, על מנת לזכות בתמיכת מעמד הפועלים. וילהלם, כפי הנראה, לא היה מסוגל לקדם מדיניות פרגמטית ומתוחכמת כזו שניסה ביסמרק לקדם. ביסמרק, שחש בלחץ מצד וילהלם ובחוסר הערכה מצידו, סירב לחתום על הצהרה בדבר הגנת העובד לצידו של וילהלם, כפי שנדרש על פי החוקה, וזאת על מנת למחות על התערבותו של וילהלם בענייני הממלכה, במקום שבו קודמיו נמנעו מלהתערב.
את התואנה לפיטורי ביסמרק מצא וילהלם בעניין פעוט. ביסמרק, שניסה להגדיל את השפעתו על ענייני הממלכה נזכר בקיומו של צו מלכותי מ-1852 שעליו חתם מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם הרביעי, ולפיו, פרט לשר המלחמה, על השרים להיוועץ בקנצלר בטרם ייפגשו עם המלך. וילהלם דרש מביסמרק לבטל את הצו, וב-17 במרץ 1890 שלח אל הקנצלר אולטימטום שקבע כי עליו לבטל את הצו או להתפטר. מכיוון שכך, הגיש ביסמרק את התפטרותו, שאותה קיבל הקיסר באופן מיידי. ברור שבעניין זה לא היה כשלעצמו כדי להוביל לפיטורי הקנצלר. קיימות תאוריות שונות באשר לסיבות עמוקות יותר, ובהן גרסתו של ההיסטוריון בן התקופה הנס דלבריק, שנהנה מאמונם של כמה מהפועלים מאחורי הקלעים, שלפיה העילה האמיתית לפיטורים הייתה חוסר רצונו של וילהלם לשתף פעולה בשינוי חוקתי שיבטל את זכות הבחירה לכל, ויאפשר לקנצלר לשלוט ללא צורך ברוב בפרלמנט. ביסמרק בן ה-75 הוחלף בלאו פון קפריבי, שהוחלף בשנת 1894 בנסיך כלודוויג צו הוהנלוהה-שילינגספירסט.
הדרך החדשה
מינויים אלו של קפריבי והוהנלוהה נבעו מרצונו של וילהלם ללכת ב"מסלול חדש", שבו ציפה לקבל השפעה מכרעת על ענייני הממשלה. אופי שלטונו המדויק של וילהלם בתקופה זו נתון במחלוקת, ויש ויכוח האם המדובר ב"שלטון אישי", אך ברור שהיה זה שלטון שונה לחלוטין מהשלטון החוקתי כמעט של סבו, וכי היחסים בין הקיסר ובין הקנצלר קיבלו אופי שונה לחלוטין. הקנצלרים שמינה וילהלם בתקופה זו היו משרתי ציבור בכירים, ולא מדינאים משופשפים מבחינה פוליטית כביסמרק. קפריבי היה איש צבא פרוסי, שבעבר שימש כראש האדמירליות, והוהנלוהה איש ממשל בווארי, ששימש כמושל חבל אלזס-לורן. שני הקנצלרים נחשבו ל"ליברלים" ו"דמוקרטים". החקיקה האנטי סוציאליסטית בוטלה, וחקיקה דמוקרטית וליברלית כמיסוי פרוגרסיבי נחקקה. עם זאת היו שני האישים לצנינים בעיני אנשי מעמד היונקרים, שהביאו בסופו של דבר לפיטוריהם.
וילהלם רצה למנוע את עלייתו של "קנצלר ברזל" חדש, שיחזיק בידו את העוצמה הפוליטית בממלכה. מהפינה אליה נדחק ביסמרק, לא הייתה לו כל השפעה פוליטית עד למותו, שנים מספר לאחר מכן, אך בתקופה זו הצליח ליצור את "המיתוס של ביסמרק", שלפיו עם פיטוריו של ביסמרק איבד וילהלם השני את הסיכוי שהיה לגרמניה ליצור שיטת ממשל יציבה ואפקטיבית. "המסלול החדש", אליו הוביל וילהלם את הממלכה, היה, לפי מיתוס זה, מסלול התנגשות עם מדינות העולם, שיוביל לבסוף לאסון.
הקנצלרים החזקים
ב-1900 פיטר וילהלם את הוהנלוהה, ומינה את מי שכינה "ביסמרק שלי", ברנהרד פון בילוב. וילהלם קיווה כי בבילוב מצא אדם שישלב את היכולת הפוליטית של קנצלר הברזל עם הכבוד לשאיפותיו ומטרותיו של וילהלם, שיאפשר לאימפריה להישלט לפי רצונו של וילהלם. בילוב כבר זוהה על ידי וילהלם כבעל פוטנציאל להיות קנצלר כלבבו, וטיפח אותו בסביבתו מספר שנים בטרם מינה אותו לתפקיד. במהלך העשור שלאחר מכן ניחם וילהלם על בחירתו. "פרשת הדיילי טלגרף" באוקטובר 1908, שבה העניק וילהלם ריאיון לעיתון הבריטי, שהביא לזעזוע בשל התבטאויות יוצאות דופן וכנות בדבר הרצון לעוצמתה הצבאית של גרמניה, ולאחר מכן להתנצלות פומבית של בילוב ברייכסטאג, והתמוטטות הקואליציה הליברלית שמרנית שתמכה בבילוב ברייכסטאג, הביאו לאובדן חינו ולפיטוריו של בילוב והחלפתו בתאובלד פון בתמן-הולווג ב-1909.
בתמן-הולווג היה איש השירות הציבורי, ומשפחתו נמנתה עם הידידים האישיים של בני משפחת המלוכה. וילהלם הראה לו כבוד רב, והכיר בידע ובניסיון שלו בענייני פנים, על אף שהשניים נחלקו בנקודות מסוימות, כניסיונו של בתמן-הולווג לערוך רפורמה במערכת הבחירות בפרוסיה. ב-1917 נאלץ וילהלם לפטר את הקנצלר, עקב אירועי מלחמת העולם הראשונה.
מעורבותו של וילהלם בענייני פנים הייתה מוגבלת יותר בתחילת המאה ה-20 מאשר בשנים הראשונות לשלטונו. בחלקה בשל מינויים של בילוב ובתמן-הולווג, שניהם אישים בעלי אופי חזק שידעו לעמוד על שלהם אל מול הקיסר, אך גם בשל עניינו הגובר והולך במדיניות החוץ.
בשנים אלו ידע הקיסר מספר שערוריות, שהביאו להתמרמרות כנגד "השלטון האישי", התמרמרות שלא הביאה לכל תוצאה מעשית. פרט לתקרית "הדיילי טלגרף" בשנת 1908 נחשפה בשנת 1907 "פרשת אוילנבורג", שנמשכה כשנתיים, בה הואשם ידידו של הקיסר, פיליפ, הנסיך מאוילנבורג, כי הוא מעורב בשערורייה הומוסקסואלית. שתי שערוריות אלו העיבו במקצת את זוהרו של בית המלוכה, אך לא הביאו לכך שיתגבש בפרלמנט רוב לשינוי חוקתי. שערורייה נוספת בשנת 1913 נגעה להתבטאויות ומעצרים שרירותיים של תושבים צרפתים בחבל אלזס על ידי מפקד צבא מקומי. השערורייה שכונתה "שערוריית סוורן" על שם הכפר הקטן בו התרחשו האירועים, הביאה לתסיסה ולגל של רגשות כנגד הצבא. המפקד, רויטר שמו, נשפט וזוכה, ואף עוטר על ידי הקיסר. שוב נראה כי מוקד הכוח האמיתי הוא באצולה ובצבא, וכי ניסיון להביא לשינוי באמצעות הפרלמנט נדון לכישלון מראש.